cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שירות בתי הסוהר
המאה ה-21
בשנת 2003 נפתח כלא אופק לאסירים קטינים עד גיל 18, שעד אז שוכנו באגפים מיוחדים בבית סוהר השרון. בית הסוהר פועל במתכונת טיפולית ושיקומית תוך מתן מענה לצרכים המיוחדים של הנערים הכלואים. בסמוך לכלא אופק נפתח שנה לאחר מכן בשנת 2004 בית הסוהר רימונים שהכיל יותר מ-1000 אסירים, ובכך החליף את בית הסוהר אשמורת המיושן, שנסגר לאחר מכן, וכיום משמש כמרכז אימונים של שב"ס.
פעולות אלו הפכו את השב"ס לארגון הכליאה הלאומי הבלעדי בישראל.
בשנת 2005 עברה אל מטה שירות בתי הסוהר ברמלה שלוחה של המטה הארצי של משטרת ישראל ששכנה לפני כן בבניין המשטרה הבריטית ביפו.
ב-2 בדצמבר 2010, באסון הכרמל בו שרפת ענק כילתה עשרות אלפי דונמים של יער ואף יישובים בסביבת הר הכרמל, נספו 37 סוהרים אחרי שאוטובוס בו נסעו בדרכם לפינוי כלא דמון נלכד באש והתלקח. רוב ההרוגים היו צוערים בקורס הקצינים של השב"ס. סוהר נוסף נפטר מפצעיו לאחר 9 ימים.
ב-23 בפברואר 2014 בבית הסוהר רימונים ירה האסיר סמואל שיינביין בשלושה סוהרים ולאחר מכן התבצר בתא השירותים. סוהר אחד נפצע קשה ושניים במצב קל. כוחות מיחידת מצדה של השב"ס יחד עם אנשי הימ"מ שפרצו לכלא ירו בו למוות. בוועדת חקירה שהקים שב"ס התברר כי שיינביין ככל הנראה הבריח את הנשק אל תוך הכלא בעת שהיה בחופשה שבוע קודם לכן, בשב"ס נבדק גם מצב שבו היה שיתוף פעולה של שיינביין עם אחד מעובדי בית הסוהר.
באוקטובר 2015 מונתה לראשונה נציבה מתוך הארגון, רב-גונדר עפרה קלינגר.
בינואר 2021 מונתה קטי פרי לנציבת שירות בתי הסוהר. במהלך כהונתה, ב-6 בספטמבר 2021, ארעה הבריחה מבית הסוהר גלבוע.
כלואים
בשלהי העשור השני של המאה ה-21, מוחזקים בשב"ס כ־65% (10,300) אסירים פליליים מתוכם 45% שפוטים ו-20% עצורים. וכ-35% (5,600) אסירים ביטחוניים, מתוכם 21% שפוטים ו-14% עצורים.
בחלופות כליאה כגון עבודות שירות ישנם כ-2100 אסירים ברישיון וכ-767 אסירים בפיקוח אלקטרוני. מספר האסירים כפוף ל"תקן כליאה" שאמור להורות למערכת כמה אסירים ועצירים מערכת הכליאה יכולה להכיל. אם מספר האסירים (שמוחזקים בפועל) עובר את התקן רשאית הנציבה להורות על קיצור עונשם של אסירים השפוטים לתקופות מאסר של עד 4 שנים ואסירים השפוטים מעל 4 שנים וזכו בשחרור מוקדם על ידי ועדת השחרורים, וכל זאת על פי התקופות הנקובות בחוק, על מנת להקל על העומס והצפיפות בבתי הסוהר. שחרור כזה קרוי "שחרור מנהלי".
תקציב
תקציב שב"ס לשנת 2018 עמד על 3.4 מיליארד ש"ח. התקציב כלל הוצאות שכר במעט מעל 2 מיליארד ש"ח עבור 9,020 עובדים, כ-530 מיליון ש"ח לפנסיות, ו-823 מיליון ש"ח קניות, מתוכם 275 מיליון ש"ח לתחבורה ולוגיסטיקה, 124 מיליון ש"ח לאחזקת מבנים, וכ-124 מיליון ש"ח לתיקון, שיקום וחלופות כליאה.
כח אדם
לשירות בתי הסוהר כ-9,500 אנשי סגל, מתוכם 20% נשים, ביניהם גם בנות שירות לאומי. בתוך הסגל כלולים חיילים בשירות חובה בצה"ל, הפועלים בשירות בתי הסוהר על פי סעיף 24 לחוק שירות ביטחון התשמ"ו-1986 המהווה הוראת שעה שמוארכת מדי כמה שנים על ידי הכנסת.
במהלך השנים לפחות עד שנות ה-90 תפקיד הסוהר סבל מדימוי נמוך, ולכן לא היו מועמדים ראויים לגיוס. לאחר הבריחה מכלא רמלה בשנת 1979, אמר נציב בתי הסוהר, חיים לוי, ש"שליש מהתקן בשירות בתי הסוהר פנוי בגלל חוסר עובדים. האנשים הבאים אל השירות הזה — בחלקם הגדול - אינם מתאימים לתפקיד." בדצמבר 1986 ציין נציב בתי הסוהר דוד מימון, ש-60% מהסוהרים שגויסו באותן שנים לשירות, לא עמדו בקריטריונים שנקבעו לגיוס סוהרים. מימון הורה שלא לגייס יותר מועמדים שאינם עומדים בקריטריונים. איכות כח האדם בשירות השתפרה לקראת אמצע שנות ה-90, כאשר שופרו תנאי הסוהרים.
מדים
באמצע שנות ה-80 שונה צבע המדים לצבע חאקי, מצבע ירוק שהיה מראשית הארגון, כאשר הבכירים בארגון היו משלבים עניבה במדי הארגון, עם החלפת המדים לחאקי ירד מנהג זה.
בשנת 2011 הוחלפו המדים לצבעים אפור כהה (מכנסיים) ואפור בהיר (חולצה) בחולצת המדים היו שני דגלי המדינה שנרקמו על החזה והכתף. ההחלטה בדבר שינוי המדים התקבלה על ידי נציב בתי הסוהר וסגל הפיקוד ומטרתה לשדרג ולייחד את הארגון.
בשנת 2017 ערך הארגון מתיחת פנים, שבה הוחלפו מדי הסוהרים לחולצה תכלת ומכנסיים שחורים, דרגותיהם הוחלפו מזהובות לכסופות, ודגל הארגון הוחלף מירוק-צהוב, שהיה מראשית הארגון, לדגל בצבעים כחול ולבן שבמרכזו סמל שב"ס ובקנטון דגל ישראל.
מבנה ארגוני של שירות בתי הסוהר
בראש שירות בתי הסוהר עומד נציב בדרגת רב-גונדר. תחת פיקוד הנציב נמצאים יחידות הנציבות ויחידות השדה. בנציבות ישנם שלושה אגפים - אגף מטה, אגף מבצעים ואגף האסיר; ובתי הסוהר פזורים בשלושה מחוזות - צפון, מרכז ודרום.
נציבי בתי הסוהר
מעטים היו נציבי שב"ס שהגיעו משורות הארגון, ורובם מונו לתפקיד לאחר שנות פעילות רבות מחוץ לארגון. נציבי שירות בתי הסוהר לאורך השנים:
יחידות מיוחדות
כמו גופי ביטחון רבים בישראל, גם השב"ס מפעיל יחידות מובחרות:
מתקני כליאה
מתקני הכליאה של שירות בתי הסוהר ממוקמים באתרים של מתקנים מימי המנדט הבריטי שעליהם הוספו לאורך השנים מבנים נוספים, וכן במתקני כליאה חדישים שהוקמו במהלך השנים.
בתחילת המאה ה-21 הוכנה תוכנית לבניית מתחם כליאה חדש בצומת מגידו לצד כלא מגידו הישן. ביוני 2018, עוד בטרם הוחלט על מספר בתי הכלא שייבנו במתחם, הונחה אבן פינה באתר.
היסטוריה
לאחר הקמת המדינה, בתי הסוהר ששימשו את הבריטים בתקופת המנדט נסגרו ובמקומם הוחלט להקים בית סוהר מרכזי ליד תל-מונד. בינתיים פעל בית הסוהר ביפו באחריות ההגנה ולאחר מכן צה"ל, והוא הועבר חלקית לאחריות משטרת ישראל באוגוסט 1948. משטרת ירושלים שפעלה בנפרד ממשטרת ישראל, הפעילה מתקן כליאה משלה בבית סטורס ברחוב הנביאים בעיר. מתקן זה נסגר בסוף 1948.
בעקבות הצפיפות בבתי הכלא בשנת 1951 הוחל בזירוז בניית בית סוהר מרכזי ברמלה ובמקביל החלו להכשיר את בית המעצר בחיפה למבנה של בית סוהר. כן הוחלט על הקמת בתי הסוהר כלא שטה, הסמוך לבית שאן, וכלא באר שבע.
בנובמבר 1952 הושלמה בנייתו של מחנה האסירים מעשיהו שנועד לאכלס אסירים ברמת ביטחון נמוכה שרובם שפוטים למאסר ראשון. מחנה מעשיהו הוקם באוריינטציה שיקומית ומטרתו הייתה לשלב את האסירים המשוחררים חזרה בקהילה. האסירים קיבלו הכוונת מקצועית, חינוך, פעילויות ספורט ועוד. בשנת 1953 נפתח כלא שטה, שבו שיכנו אסירים ביטחוניים.
על כן, בסוף שנת 1952 ניהל שירות בתי הסוהר חמישה מתקני כליאה: כלא תל מונד, בית הסוהר ביפו, בית המעצר בחיפה, כלא שטה ומחנה מעשיהו. הקיבולת המומלצת של חמשת המתקנים הייתה 710 אסירים, אולם בפועל נכלאו כ-1050 אסירים. בשנת 1953 גדל מספר האסירים ל-1,100 וגברה הצפיפות, שהתבטאה בכך שאסירים נאלצו לישון על הרצפה ובמסדרונות ואסירים אחרים הוחזקו בבתי מעצר של המשטרה. בשנה זו נאלץ השב"ס לשחרר שחרור מוקדם כ-100 אסירים בשל מצוקת הצפיפות.
בשנת 1953 הוקם בית הסוהר דמון בעזרתם של האסירים עצמם ששיפצו את מבני הכלא ששימשו פעם מחסן טבק וחווה חקלאית ערבית. בית המעצר בחיפה פעל כבית סוהר עד שכלא רמלה הגיע לקיבולת מלאה בשנת 1954. גם בית הסוהר ביפו נסגר בשנה זו.
בשנת 1959 היה השירות אחראי על שבעה מתקני כליאה: כלא תל מונד, כלא רמלה, כלא דמון, כלא שטה, בית סוהר נווה תרצה, תחנת המיון ברמלה ומחנה מעשיהו.
לאחר מלחמת ששת הימים הוקמו שלושה מבני כליאה מיוחדים מחוץ לתחומי הקו הירוק: כלא שכם, כלא טול-כרם וכלא חברון, ובתוך תחומי הקו הירוק הוסב בית הסוהר אשמורת (כלא בית ליד) לכליאת אסירים ביטחוניים, וכלא הנשים הועבר לתחנת מיון האסירים שבכלא מעשיהו. בגלל הצפיפות שבבתי הסוהר הביטחוניים הוכשר בשנת 1969 גם בית הסוהר באשקלון ובכלא באר שבע הוקמו מבנים נוספים שתכליתם הייתה להחזיק את האסירים הביטחוניים.
בשנת 1970 הושלמה בנייתו של בית סוהר אשל בבאר שבע שהיה לבית הסוהר הגדול ביותר בישראל שיועד לאכלס כ-900 אסירים בדרגת ביטחון מרבית. בשנת 1978 נפתח בית המעצר ברמלה שקלט כ-300 אסירים ששהו לפני כן בבית המעצר כפר יונה בתנאים קשים. לימים שונה שמו של בית המעצר לבית מעצר ניצן על שמו של רוני ניצן, מפקד הכלא, שנרצח על ידי האסיר הנמלט הרצל אביטן. בשנת 1996 הוקם בית הסוהר צלמון, בית הסוהר זה נבנה באופן מודרני על שטח רב והיה תחילה כבית סוהר טיפולי, בשל מחסור במקומות כליאה כיום מתפקד בית הסוהר לאסירים שפוטים, וכן כבית מעצר מרכזי שהחליף את בתי המעצר בסביבתו בניהם "בית מעצר טבריה", שנתיים מאוחר יותר הוקם בית הסוהר חרמון, שהוקם כבית סוהר טיפולי בעל רמת ביטחון מזערית, בית הסוהר נקרא על שמו של נציב שב"ס לשעבר צבי חרמון.
בשנים 2007-2001 נבנו שלושה בתי סוהר פליליים חדשים: בית הסוהר דקל בשנת 2001, בית הסוהר רימונים, ובית הסוהר גבעון שנפתחו בשנת 2004, ובית סוהר ביטחוני חדש בית הסוהר רמון שנפתח בשנת 2007, סמוך לכלא נפחא.
שטח מחיה
אוכלוסיית בתי הסוהר, כולל האסירים הפליליים והביטחוניים, הגיעה בשנת 2008 לכ-25,000. הגידול הרב באוכלוסיית האסירים השפיע גם בעשור זה על בעיית הצפיפות כאשר השטח הממוצע לאסיר עומד על כ־3.2 מ"ר לעומת התקן הבינלאומי הדורש לפחות 6 מ"ר. בנוסף קיימים מספר מבנים אשר הוגדרו כלא ראויים למגורי אדם אך מפאת הצפיפות הוחלט להמשיך להחזיק אותם כמבני כליאה. למשל כלא דמון, שנסגר בשנת 2000 עקב היותו בלתי ראוי למגורי אדם, נפתח שוב בשנת 2001 ומאכלס בתוכו כ-500 אסירים.
בסוף שנת 1976 היה שטח המחיה הממוצע של אסיר כ-2.2 מ"ר. בסוף 1986 העריך הנציב הנכנס, דוד מימון ששטח המחיה הממוצע של אסיר הוא 3 מ"ר. שטח המחיה הממוצע לאסיר בישראל בשנת 2018, נמוך מן התקן המקובל במדינות דמוקרטיות והוא נמוך מ-3 מ"ר לאסיר. בבג"ץ האגודה לזכויות האזרח נגד השר לביטחון פנים קבעו השופטים שעל שירות בתי הסוהר להעלות את שטח המחיה לאסיר ל-4 מ"ר כולל שירותים ומקלחת. לצורך כך גובשה תוכנית שעיקריה:
אבחון ומיון אסירים
האסירים עוברים מיון לבתי הכלא השונים על בסיס של שני שיקולים: השיקול הביטחוני וצרכי המערכת אל מול השיקול הטיפולי. השיקול הטיפולי קיבל חשיבות רבה עם מינוי הנציב ד"ר צבי חרמון ששם את עצמו בראש ועדת המיון ואף עסק במיון בפועל.
מרכז המיון הראשון הוקם בכלא רמלה ומשנת 1956 החלו לשלוח אליו אסירים שנדונו ל-3 חודשי מאסר ומעלה. בשנת 1960 הועבר מרכז המיון והאבחון לכלא תל מונד ושם אובחנו אסירים שנדונו לחצי שנת מאסר ומעלה על בסיס סוג העבירה שביצעו, מבדקים פיזיים וסוציאליים, עבירות קודמות ואזור מגורים.
בשנת 1962 עבר המרכז לכלא מעשיהו, כאשר בתקופות שונות שוכנו במקום כ-100 אסירים בתנאי צפיפות קשים שהקשו על תהליך המיון.
בשנת 1967 הועבר מרכז האבחון והמיון לכלא אשמורת שם מוינו אסירים שנשפטו לתקופה שבין שלושה חודשים ל-5 שנים כאשר אסירים שנשפטו לתקופות מאסר ארוכות יותר נשלחו ישירות לכלא רמלה ללא אבחון ומיון, נערים נשלחו ישירות לכלא תל מונד ונשים נשלחו ישירות לבית סוהר נווה תרצה.
בשנת 1980 עבר מרכז המיון לבית המעצר ניצן ושם הוחלט שיש צורך למיין גם את האסירים שנשפטו ל-5 שנות מאסר ומעלה.
בעקבות דו"ח ועדת קנת, שהתריע על ליקויים במיון האסירים, נפתחו מרכזי מיון ואבחון גם במחוז דרום ומחוז צפון.
בשנת 1994 הוחלטה לרכז שוב את תהליכי המיון והאבחון בבית המעצר ניצן ולהוסיף לתהליך אנשי צוות כגון נרקולוגים, מאבחני דת, פסיכולוגים תעסוקתיים ועוד.
בעשור השני של המאה ה-21, מרבית האסירים הפליליים, מלבד נוער, נשים ואסירים טעוני הגנה, עוברים תהליכי מיון ואבחון בבית המעצר ניצן, כאשר שלוחות שלו מפוזרות בבתי מעצר שונים.
סוגי האגפים בבתי הכלא
אגף זה גם נקרא "צינוק" בשל תאי הפרדה קטנים. האסירים השוהים בו סגורים למשך היום, למעט אפשרות של שעה טיול בחצר האגף. כמו כן תאי הבידוד מצולמים בדגש על ביטחון האסירים מאפשרות של פגיעה עצמית. קיימים גם תאי "חללית", אלו תאים קטנים יחסית שכל קירות התא מרופדים כדי למנוע מאסיר לפגוע בעצמו מקיר התא, ובנוסף אין בתא זה דבר וכל מה שצריך האסיר מזעיק את הסוהר. לרוב אסירים מוכנסים לתא כזה במצב של התנהגות קיצונית או מצב של פגיעה עצמית. בנוסף רשאי קצין שב"ס באישור מפקד הכלא לכבול אסיר למיטה לצורך הגנה ורגיעה.
שימוש בסמים
על פי עדויות אסירים, משנות ה-50 היה שימוש רווח בסמים בבתי הכלא תוך העלמת עין של הסוהרים. בבתי הסוהר נעשו צעדים למנוע הברחת סמים לתוך הכלא בעת ביקורים. כן הוחזקו בבידוד אסירים ששבו מחופשה והיו חשודים בהברחת סמים לכלא עד ליציאת הסמים המוברחים מגופם.
בסוף שנות ה-70 אמרה הקרימינולוגית חיה הייכל שכ-60-70% מהאסירים היהודיים משתמשים בסמים ורבים מהם החלו להשתמש בסמים בבית הכלא. במסגרת ניסוי נעשה חוקן ל-100 אסירים ונמצא סמים אצל 70 מתוכם. במסגרת המאבק בסמים הוקם אז אגף לגמילה מסמים שהכיל 50 אסירים. מנגד, נקבע נוהל של ביצוע חוקן לאסירים ששבו לבית הסוהר מחופשה. חלק מהאסירים, שהתנגדו לביצוע החוקן, נקשרו לפני ביצוע החוקן. אח בית הסוהר ברמלה שביצע חוקן באסירים רבים העיד שרבים מהאסירים איימו עליו שהוא ישלם על ביצוע החוקן בהם. באפריל 1980 קבע בג"ץ שביצוע חוקן לאסירים בניגוד לרצונם אינו חוקי וביצוע החוקנים הופסק.
על פי אחת ההשערות, הצפיפות בבתי הכלא הביאה להתערות של אסירים מכורים עם אסירים שאינם מכורים, מה שהביא את האסירים הלא-מכורים להתחיל להשתמש בסמים בכלא. בסוף 1986 העריך הנציב דוד מימון, שכ-75% מהאסירים משתמשים בסמים.
בשנת 1994 הוקמה יחידת הסמים "דרור" שפועלת באמצעות מודיעין ועוסקת בהרתעה ובענישת אסירים סוחרי סמים. כן הוקמו בשנות ה-90 אגפים לנקיים מסמים (נ"ס) ברבים מבתי הסוהר. בשנת 1996 הוקמה תוכנית "שלהבת" המקדמת אסירים הנקיים מסמים מעל 15 חודשים ומשלבת אותם במערך ההסברה לנוער על סכנות השימוש בסם.
בשנת 2007 כמעט מחצית מהאסירים השתמשו בסמים. 450 אסירים שולבו במסגרות לגמילה מסמים ו-630 טופלו בתחליפי סם. ארבע מחלקות לגמילה מסמים פעלו בבית הסוהר חרמון, ובנוסף עליהן היו מחלקות לגמילה מסמים שהכילו 40 אסירים בכל אחת בבית הסוהר צלמון, במתחם השרון ובבית הסוהר דקל. כן הייתה מחלקה ל-12 אסירות נגמלות מסמים בנווה תרצה. חופשות ניתנו לאסירים כתמריץ להשתלב במסגרות לגמילה מסמים.
המאמצים למניעת הברחת סמים לבתי הכלא נמשכו, אל תוך שנות ה-2000, במקביל להברחות הסמים, שחלקן נעשה באמצעות משפחות אסירים, סוהרים ואף עורכי דין.
טיפול, חינוך ושיקום
אחד מיעדי השב"ס הוא טיפול באסיר בתקופת שהותו בכלא במטרה לשקם אותו ולהכין אותו לחיים שמחוץ לכלא.
המודל השיקומי בענישה הוא תוצר של הזרם הפוזיטיביסטי הרפואי בפנולוגיה, שראשיתו במאה ה-19, ובבסיסו ההנחה כי העבריין מונע ברובו על בסיס תורשתי ולכן אין לו שליטה על מעשיו. כלומר, העבריין לא בחר להיות כזה אלא הונע מדחף חזק ממנו ועל כן מטרת הענישה היא בעצם טיפול בעבריין, הנעשה על ידי דיאגנוזה של מכלול הבעיות שהניעו את העבריין לפשוע, הכנסת העבריין למסגרת טיפולית והערכת סיכויי השיקום שלו על סמך התקדמותו במסגרת הטיפול.
תהליך הכנסת עבריין מורשע לבית הכלא כרוכה בשלילת החופש של האסיר, בניתוקו מסביבתו ובכניסה למערכת בעלת תנאי מחיה נוקשים. מכלול הגורמים הללו עלולים להוביל לתקופת מאסר רצופה בקשיים. לכן נוסדה המסגרת השיקומית שמטרתה לסייע לאסיר בתקופה קשה זו, להדריך אותו, להטמיע בו דרכי חשיבה ופעולה נורמטיביות ולהקנות לו כלים להתמודדות עם קשיים לאחר השחרור מהכלא. כלומר, השיקום הפך בימינו לכלי המסייע לאסיר בתהליך קליטתו בבית הכלא, בנוסף לתפקידו כמשקם.
שב"ס מפעיל בתחומי הכלא תוכניות שיקום רבות ומגוונות אשר מטרתן להקנות לאסיר כלים לרכישת התנהגויות נורמטיביות, השכלה ומוסר עבודה ובכך לסייע לו בתהליך השיקום ולהכינו בצורה הטובה ביותר ליום בו ישתחרר מהכלא.
ישנן שיטות שונות המסייעות לתהליך שיקומו של האסיר בכלא כאשר השיטות הנפוצות ביותר הן שיטות טיפול למיניהן, אגפי שיקום מיוחדים תוכניות השכלה תעסוקה והכשרות מקצועיות לאסירים.
הגישה הטיפולית בשב"ס קיבלה לראשונה משנה תוקף על ידי הנציב ד"ר צבי חרמון, עובד סוציאלי במקצועו, בשנת 1952. חרמון הנהיג שיטות טיפול המתבססות על המודל הרפואי בשיתוף פסיכולוגים ועובדים סוציאליים. בשנת 1952 אישר משרד המשטרה את הקמת המחלקה למיון ולטיפול פרטני בשב"ס שתפקידיו לסייע לאסיר ולהקל על שהותו בכלא וכמו כן לאפשר לו לרכוש כלים שיסייעו לו לחזור לחברה הנורמטיבית. המחלקה פעלה כשנתיים ללא הצלחה וב-1954 הוקמה ועדה מקצועית האחראית על נושא הטיפול והשיקום ובין השאר נקבע תקן ל-14 עובדים סוציאליים לכל בתי הכלא. עם השנים, והגידול במספר האסירים, נוספו תקנים נוספים לעובדים סוציאליים ומונה עובד סוציאלי לכל בית סוהר. כאמור, לאחר המרד בכלא שטה בשנת 1958 רבים החלו לפקפק בגישה הטיפולית וראו בה הגורם המרכזי בהתרופפות סדרי הביטחון. ד"ר צבי חרמון הוחלף בנציב שהדגיש את התפיסה הביטחונית על חשבון זו הטיפולית. ממצאי דו"ח ועדת קנת, ובהמשך ועדת נוספות, התריעו על המחסור באופציות שיקומיות לאסירים בשל עומס על העובדים הסוציאליים. חשיבות הטיפול הסוציאלי השתנתה בהתאם להשקפת עולמם של הנציבים השונים ובין השאר התקיימו קונפליקטים מתמידים בין הסגל הטיפולי לסגל הביטחוני לגבי היעדים של בית הסוהר. נקודת המפנה בנושא השיקום חלה בשנת 1984 עם הקמת הרשות לשיקום האסיר והכנסת מפקחיה לכותלי הכלא על מנת להיפגש עם אסירים ולהכינם לשחרור. לצורך כך התמקד השב"ס בפיתוח תוכניות שיקום שונות לאסירים.
בשנת 2012 אישרה הכנסת את תיקון 42 לפקודת בתי הסוהר, שעיגנה בחקיקה, לראשונה, את תפקידו החינוכי והטיפולי של שירות בתי הסוהר. התיקון קבע שיש חובה לספק לכלל האסירים פעילות חינוך או פנאי ולספק תוכנית שיקום לכלל האסירים שהם תושבי ישראל.
רצידיביזם בישראל ובעולם
על פי סטטיסטיקות של שירות בתי הסוהר בישראל, נכון לשנת 2017, עומד שיעור הרצידיביזם (במדידה בטווח של 5 שנים - משוחררים משנת 2012) על 39%.
לשם השוואה בצרפת - 46%, בניו זילנד - 52%, ארצות הברית-45% ובאנגליה - 43%, כאשר נקודת ההשוואה מתייחסת לשנים שונות בכל מדינה, בין 2002–2010.
מחלקות ופרויקטים טיפוליים
בשירות בתי הסוהר קיימות כיום מסגרות טיפוליות רבות המיועדות לטפל בבעיות שונות שקיימות בקרב אוכלוסיית האסירים בישראל. לדוגמה מחלקות גמילה מסמים ומאלכוהול, מחלקת אלמ"ב - אלימות במשפחה, מחלקה לאלימות כללית (עבירות כגון הריגה, קטטות, רצח וכולי), מחלקות לטיפול בעברייני מין, מחלקות לטיפול בעברייני תעבורה, מחלקות לעבריינות מרמה ועוד. מטרת המחלקות הטיפוליות היא להעניק לאסיר רצף טיפולי של טיפול קבוצתי, קהילתי ופרטני, אשר יאפשר לו לא לשוב לביצוע עבירותיו לאחר שחרורו מהכלא.
חינוך בכלא
ראשיתה של מערכת החינוך בכלא החלה בתחילת שנות ה-50 עם התארגנות עצמאית של אסירים בכלא מעשיהו, יחד עם הנהלת הכלא, שיזמה שיעורי עברית לאסירים עולים על ידי אסירים. האסירים נהלו גם חיי תרבות, את ספריית הכלא והוציאה עיתון חודשי. עם הזמן הצטרפו למערך החינוך גם מורים מן החוץ שלימדו את האסירים שיעורי עברית ושיעורי חשבון ברמה של בית ספר יסודי במתכונת של 4 ימים בשבוע ובבית סוהר הדרים - 5 ימים בשבוע. בשנות ה-70 נכנס תקן חדש לכלא - קצין חינוך שתפקידו לרכז את נושא התרבות בכלא. יחד עם קצין החינוך פעלו מדריכים חברתיים שסייעו בהעברת פעילויות תרבותיות וחברתיות. אך עדיין בשנים אלו נושא החינוך לא היה מאורגן כראוי, ועדת קנת התריעה על חוסר ארגון זה ועל העדר תקציב מספיק. מרכז החינוך הראשון הוקם בשנת 1984 בכלא רמלה וביוזמת הנציב מרדכי ורטהיימר. בעקבות כך הוקמו מרכזי חינוך בבתי כלא פליליים נוספים וקציני החינוך הפכו לראש תחום חינוך בבית הסוהר שבו הם מועסקים. מרכז החינוך ממוקם בחצר הכלא, רחוק מהמבנה המרכזי של הכלא, על מנת לבודד את המרכז ולהשוות לו מציאות חינוכית שונה מזו שבתוך המבנה המרכזי. בתוך הכלא קיימות שתי מערכות חינוך: פורמלית ובלתי פורמלית. החינוך הפורמלי מקנה לימודים לאסירים שלא רכשו השכלה יסודית ועל יסודית. הלימודים מתקיימים בשעות הבוקר. החינוך הבלתי פורמלי, לעומת זאת, מקנה לאסיר לימודי העשרה בתחומים שונים כמסגרת משלימה למערך ההשכלה הפורמלית כמו שיעורי ספורט, אמנות ומועברים על ידי מתנדבים. מערכת החינוך וההשכלה בבתי הכלא היא דרך נוספת לשיקומו של האסיר ולהכנתו לחיים שמחוץ לכלא. חינוך ורכישת השכלה עוזרים לאסיר לרכוש מיומנויות, מפתחים בקרבו תחושות ביטחון ומקנים לו מיומנויות למידה, כישורי חיים, תקשורת בינאישית יצירתיות והשתלבות חברתית.
תעסוקה והכשרה מקצועית
תעסוקה בבתי הכלא כהכרח עוד בתקופת המנדט ובפקודת בתי הסוהר 1971 נקבע שסירוב האסיר לעבוד ייחשב כעבירת משמעת. תחילה רק מספר מצומצם של אסירים עבדו בעבודות ניקיון ומטבח. בשלב הראשון מועסק האסיר, בהסכמתו, בעבודות תחזוקה שוטפות כגון ניקיון ואפסנאות ובשלב מתקדם יותר משתלב האסיר בקורסי הכשרה מקצועית בפיקוח משרד העבודה והרווחה כגון פחחות, ספרות ומחשבים ובסוף הקורס מקבל האסיר תעודה מקצועית. לכל אורך תקופת הלמידה מתוגמל האסיר בסכום כספי. לאחר מכן משתלב האסיר במסגרות עבודה בתוך הכלא ומחוץ לכלא, כהכנה לקראת שחרורו. המסגרת התעסוקתית תורמת רבות לשיקומו של האסיר שכן התעסוקה נותנת לו צורך בסיסי בביטוי כשרונותיו ויכולותיו ובנוסף לומד הוא דרכים להשתלבות במעגל התעסוקה, מחויבויות וזכויות המתלוות למקום העבודה. הניסיון התעסוקתי שרוכש האסיר מסייע להגדלת סיכוייו למציאת עבודה לאחר השחרור. באופן זה משתפר דימויו העצמי של האסיר, דימויו בעיני סביבתו הקרובה (שכן כעת הוא עצמאי ומסוגל לפרנס את עצמו ואת משפחתו) ודימויו בעיני החברה בכלל.
טיפול נפשי
שב"ס מפעיל מספר שיטות טיפול בבתי הכלא השונים במסגרת אישית או קבוצתית, בתחומים שונים:
הניסיון להפרטת בית סוהר
ב-24 במרץ 2004 אישרה הכנסת תיקון לפקודת בתי הסוהר המתיר את הפרטת בתי הסוהר לניהול של חברות פרטיות. אישור התיקון בא על רקע הצפיפות הקשה בבתי הכלא וההגבלה התקציבית של משרד האוצר על הקמת בתי כלא חדשים. באותה שנה פורסם דו"ח מאת הסנגוריה הציבורית שהתריע על הצפיפות בבתי הסוהר ועל התנאים הקשים בהם האסירים שוהים. הדו"ח מצא שאסירים עדיין ישנים על רצפת הכלא, תנאי התברואה שמספקים להם ירודים ושטח המחיה לאסיר אינו עומד בתקן המקובל. בדו"ח נטען בנוסף, שכדי לאכלס את כל האסירים בארץ, לא כולל האסירים הביטחוניים, יש לפתוח כחמישה בתי סוהר נוספים. הדו"ח התריע שעד 2010 המחסור במקומות כליאה יגיע לכ-7,000 מקומות.
ההצעה להפרטת בתי סוהר בישראל נידונה עוד בשנת 2000, בעקבות בקשה של המשרד לביטחון פנים ושב"ס, כאשר ההצעה הייתה להפריט רק את השירותים הניתנים בתוך הכלא ולא את סדרי הביטחון והאכיפה. לבסוף החליט השר לביטחון הפנים, שלמה בן-עמי, שלא להוציא את עניין ההפרטה אל הפועל משיקולים מוסריים של הפיכת בית סוהר לעסק כלכלי.
ביוני 2002 עלה נושא ההפרטה לדיון מחדש על ידי מחליפו בתפקיד של בן עמי, השר עוזי לנדאו, שהורה על הקמת ועדת מכרזים בין-משרדית להקמת בית סוהר ולהפעלתו באמצעות המגזר הפרטי. לנדאו קבע כי בית הסוהר שיוקם יופרט במלואו, ללא מעורבות של השב"ס בניהול ובתפעול הכלא. תחילה בית הסוהר היה מתוכנן להתקיים במתכונת של פיילוט ולאכלס בתוכו כ-400 אסירים, אך ב-2003 נבחנה ההצעה מחדש והוחלט כי הפיילוט יורחב לכ-800 אסירים.
על פי החוק הזכיין ימנה מטעמו הן את מנהל הכלא והן את צוות עובדי הכלא באגפים ובמשרות השונות. במכרז להקמת הכלא הפרטי זכתה חברת אפריקה ישראל ובשנת 2006 נחתם עמה ההסכם לזיכיון של 25 שנה להפעלת בית הסוהר. בית הסוהר הפרטי היה אמור לקבל אישור הפעלה כשנתיים וחצי לאחר כניסת ההסכם לתוקף ואכלוס ראשוני היה אמור להתקיים כחצי שנה לאחר מכן. תהליך ההפרטה לווה מראשיתו בביקורת ציבורית רבה, בנוסף לגורמים פרטיים שניסו למנוע את מדיניות ההפרטה באמצעים משפטיים:
ב-19 בנובמבר 2009 פסק בג"ץ ברוב של 8 שופטים אל מול דעת מיעוט של השופט אדמונד לוי, כי ניהול בית סוהר בידי גורמים פרטיים אינו חוקתי. זאת מאחר שעצם העברת הסמכות לכלוא בני אדם לידי גורם פרטי מהווה פגיעה נוספת ואסורה בזכות החוקתית לחירות, כמו גם בזכות החוקתית לכבוד. לפיכך נקבע כי תיקון מס' 28 לפקודת בתי הסוהר בטל מיידית.
בעקבות פסק דין זה רכש שירות בתי הסוהר את בית הסוהר מידי החברה. האגף הראשון אוכלס באמצע 2010, ועד סוף אותה שנה אוכלסו גם יתר האגפים ב"בית הסוהר אלה" השייך למתחם כלא באר שבע. בעקבות הלאמת המתקן תוך אי יישום תוכנית לאומית לתחזוק מערך בתי הסוהר צומצם שטח התאים בבית הסוהר על מנת לאפשר כליאה של מספר רב יותר של אסירים מהמתוכנן. בשנת 2014 קיבל בג"ץ עתירה להרחבת שטח התאים בבתי הסוהר ל-6 מטרים רבועים, כאשר המתקן המיועד עמד ברף זה וכשהועבר לידי המדינה חדל מלעמוד בו.
רז ירמיה
רז ירמיה (נולד ב-1956) הוא מדען מוח ישראלי פרופסור מן המניין ומנהל המעבדה לפסיכונוירואימונולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא נודע בעיקר על כך שסיפק את ההוכחה הניסויית הראשונה לתפקיד שממלאת מערכת החיסון בזמן דיכאון, על כך שגילה שהפרעות בתאי מיקרוגְלִיָה מחוללות צורות מסוימות של דיכאון ובכך שהסביר את מעורבותם של ציטוקינים דלקתיים בוויסות תהליכי החשיבה והרגש.
ביוגרפיה ולימודים אקדמיים
רז ירמיה נולד ברחובות לדב ירמיה והדסה מור וגדל בנהריה. לאחר סיום לימודיו בתיכון הוא התגייס לצה"ל ושירת במשך שנתיים כפסנתרן בלהקת פיקוד דרום. עם פירוק הלהקות הצבאיות ב-1978, הלך לקורס קצינים ושירת שנתיים נוספות כקצין בחיל החינוך. רז ירמיה הוא בוגר תואר ראשון בפסיכוביולוגיה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני בפיזיולוגיה מהטכניון. עשה את הדוקטורט במדעי העצב בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ארצות הברית, בהדרכתו של פרופ' ג'ון ליבסקינד. לאחר שנתיים של פוסט-דוקטורט כעמית מחקר במרכז קאזינס לפסיכונוירואימונולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, הוא שב לישראל ב-1990 והתמנה לחבר סגל במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. התמנה לפרופסור מן המניין בשנת 2003.
רז ירמיה נשוי לנורית ירמיה, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית והמדענית הראשית במשרד המדע, הטכנולוגיה והחלל; להם ארבעה ילדים.
מחקריו
במחקריו הראשונים בראשית שנות התשעים ירמיה הראה שחומרים פסיכואקטיביים שמשפיעים על המוח, בעיקר אלכוהול ואופיואידים, מווסתים את התפקוד של מערכת החיסון ואת התינגודת לסרטן דרך מסלולי תקשורת מהמוח אל תאי מערכת החיסון בפריפריה.
אחרי שהקים את מעבדתו באוניברסיטה העברית בירושלים, מחקרו של ירמיה התמקד בהשלכות של המסרים שמגיעים ממערכת החיסון אל המוח. על ידי שימוש במודלים בחיות של מחלות זיהומיות, אוטואימוניות ונוירולוגיות, הוא תיאר את הקשרים בין הציטוקינים הדלקתיים במוח לסימפטומים ההתנהגותיים שמופיעים במהלך מחלות אלה.
הוא נודע בעיקר בזכות ההוכחה הניסויית הראשונה שמצא לקשר שבין הפעלה של מערכת החיסון וההתפתחות של מצבי דיכאון.
תרומתו של ירמיה למחקר בנושא זה תוארה במאמר סקירה מאת רוברט דנטצר וקית' קלי: "רז ירמיה היה הפסיכוביולוג הראשון שהראה את האנלוגיה בין התנהגות מחלה ודיכאון. הוא הראה שחולדות שטופלו בציטוקינים מראות רגישות מופחתת לתכונותיהן המתגמלות של תמיסות מתוקות וחשיפה לבן/בת זוג מיניים. חלק מהפחתה זו נבלמה על ידי טיפול ארוך טווח, אבל לא קצר טווח, בתרופות נוגדות דיכאון."
בניסויים מקבילים ירמיה היה מהראשונים להשתמש במודלים של ניסויים מבוקרים ויזומים של מחלות בבני אדם, והדגים שמצבים שמפעילים את מערכת החיסון כמו הזרקה של ליפופוליסכריד, חיסון לאדמת או ניתוחים, גורמים לשינויים התנהגותיים, אמוציונליים וקוגניטיביים שמתווכים על ידי ציטוקינים דלקתיים מחקרים אלה תרמו באופן ישיר לתובנות תאורטיות חדשות ופיתוח של טיפולים קליניים אפקטיביים במצבי דיכאון שקשורים לתהליכים דלקתיים.
ירמיה גילה שתאי מוח מסוג מיקרוגְלִיָה והציטוקינים הדלקתיים שהם מפרישים משחקים תפקיד חשוב גם בתהליכים מוחיים והתנהגותיים נורמליים, כולל תהליכי זיכרון, גמישות (פלסטיסיות) מוחית, יצירת נוירונים חדשים במח הבוגר (נוירוגנזה) ובוויסות של תהליכים אלה על ידי סביבה מועשרת. לעומת זאת, הפרעות במיבנה ובתפקוד של תאי מיקרוגליה ורמות פתופיזיולוגיות של הציטוקין הדלקתי אינטרלוקין-1 במוח, מהוות את הבסיס להפרעות בקוגניציה ובנוירוגנזה במצבי לחץ, מחלות נוירודגנרטיביות, כמו גם בהתפתחות של מצבי דיכאון.
ירמיה גילה (יחד עם פרופ' איתי באב מהאוניברסיטה העברית) את קיומם של מסלולי תקשורת בין המוח לעצם, שכוללים את מערכת העצבים הסימפתטית ואת מערכת העצבים הפאראסימפתטית. הוא גם דיווח שמצבי דיכאון שנגרמו מחשיפה ללחץ ממושך, גורמים לאובדן עצם על ידי שינויים במסלולים האלה. ממצאים אלה מהווים בסיס לתחום מחקר חדש אותו כינה בשם נוירופסיכואוסטאולוגיה (NeuroPsychoOsteology).
רז ירמיה כיהן כנשיא האגודה בנין-לאומית למחקר פסיכונוירואימונולוגי. (Psychoneuroimmunology Research Society (PNIRS)) ושימש כעורך משנה של כתב העת Brain, Behavior and Immunity.
הוא זכה בפרס נורמן קזינס לתרומה יוצאת דופן במחקר הפסיכונוירואימונולוגי.
פוסט-פאנק (Punk)
פוסט-פאנק (אנגלית: Post-punk; נקרא במקור ניו מיוזיק, באנגלית: New musick) הוא ז'אנר מוזיקלי פופולרי שהושפע מהפאנק והיווה בעצם את ה"גלגול הבא" שלו. הוא החל את דרכו בתחילת שנות ה-80, לאחר פריצת הפאנק לתרבות הפופולרית בסוף שנות ה-70.
היסטוריה
הפאנק החל את דרכו בשנות ה-70, עם להקות כמו הסקס פיסטולס, הקלאש, הראמונס ועוד, והוא אופיין בליריקה זועמת ואגרסיבית בנושאים פוליטיים וחברתיים על רקע של מוזיקת רוק מהירה אך בסיסית. לקראת סוף שנות ה-70 התפתח הז'אנר לכיוונים קצת שונים, ולהקות שונות החלו לחפש את הקול האישי שלהן בניסיון להפוך את המוזיקה ליותר אקספרימנטלית ואת הליריקה ליותר אישית ומורכבת. הפוסט פאנק החל להתבסס על תדמית קודרת יותר ומורכבת יותר, עם השפעות מאמנות וקולנוע, וגם מז'אנרים מוזיקליים שונים כמו דאב, רוק, וקראוטרוק.
בין להקות הפוסט-פאנק המובילות שקמו באותה תקופה ניתן למנות את ג'וי דיוויז'ן, באוהאוס, סוזי והבנשיז, PIL, סיסטרס אוף מרסי, הקיור, וייר, The Fall ועוד. למרות שרוב הלהקות קמו באנגליה, שם היה מרכז העניין המוזיקלי בסצנה הזו, ישנן עוד להקות חשובות שקמו מחוץ לאנגליה כמו U2 האירים, הסקר דו האמריקאים, וניק קייב האוסטרלי שהחל את דרכו בלהקת ה-Birthday Party.
להקות רבות נמנעו מאותו סאונד ראשוני ובועט והופעה מרדנית של הפאנק בשנות ה-70. את סיכות הביטחון וצבעי השיער החליפו בגדים כהים וגישה אמנותית. חלק מהלהקות שנחשבו לפוסט פאנק נחשבו מאוחר יותר לחלוצות של ז'אנרים אחרים, כמו הקיור וסוזי אנד דה בנשיז שאופיינו בהופעה אפלה וליריקה עגמומית ונחשבו לחלוצי הרוק גותי, או להקות כמו U2 ו-R.E.M שלקראת שנות ה-80 ותחילת ה-90 התקרבו אט אט אל המיינסטרים.
עם זאת, בשנות האלפיים זכה הפוסט-פאנק לעדנה כאשר גל של להקות אינדי שטף את סצנת המוזיקה, עם השפעות בוטות מהפוסט-פאנק המקורי ורוק אלטרנטיבי. להקות כמו פרנץ פרדיננד, אינטרפול, הסטרוקס ועוד הפכו ללהקות הרוק הבולטות של התקופה כאשר ניתן לשמוע את ההשפעה בליריקה, בהופעה ובסאונד עצמו.
פוסט פאנק בישראל
בישראל ובעיקר בחיפה ובתל-אביב, פעלה סצנה פעילה מאוד של פוסט פאנק, שרובה הייתה מתכנסת במועדון הפינגוין. להקות בריטיות כמו באוהאוס וסוזי והבאנשיז (עם רוברט סמית' מהקיור בתור גיטריסט) הופיעו בתל אביב וכמו כן, להקות ישראלית ניסו את מזלן בבלגיה ובאנגליה ברמות הצלחות שונות.
אתיקת מידע
אתיקת מידע (באנגלית: Information Ethics) היא תחום בתוך מידענות ואתיקה העוסק בשאלות מוסריות, ובנורמות חברתיות בתחום של מידע. האופן בו בני אדם מתנהגים עם מידע משתנה כל הזמן. על כן גם הנורמות הקיימות, והחוקים שלנו צריכים להשתנות בהתאם. שאלות נפוצות בתחום נוגעות בשאלות של קניין רוחני, שאלות של אתיקת אינטרנט ושימוש בטכנולוגיות חדשות.
היסטוריה
אתיקת מידע היא תחום בעל שורשים עמוקים בהיסטוריה האנושית. כבר ביוון העתיקה נשאלו שאלות של איך אנחנו יודעים? ומה הערך של מה שאנחנו יודעים? הוגים מוכרים שעסקו בשאלות הללו היו סוקרטס ואפלטון.הכרה בחופש הביטוי הייתה חיונית לשמירה על הדמוקרטיה בפוליס היוונית. כאשר הומצא הדפוס והידע הפך להיות כתוב, חל גידול עצום (התפוצצות המידע) בכמות הידע ונדרשו סדרי עולם חדשים כדי להתמודד עם השפע. מה אפשר לעשות עם ידע בספר, למי שייכות הזכויות, כמה הידע עלה וכן הלאה. נושאים אלה נגעו במגוון שלם של תחומים כמו, פילוסופיה, משפט, ספרנות, וכלכלה. עם מהפכת המחשוב, נוצר תחום מוגדר שעוסק בשאלות הללו, והוא נלמד בתחום של לימודי מידע. פעמים רבות הטכנולוגיה מכתיבה את האופן שבו אנשים חושבים על אתיקה. לפעמים אנשים חושבים שמה שאפשרי הוא גם מה שמוסרי לעשות. הטכנולוגיה של היום מתקדמת בצעדי ענק. האתיקה שלנו לא מספיקה לעמוד בקצב. על כן השינויים החלים בתחום הם עצומים, וימשכו להשתנות בקצב מהיר.
קניין רוחני
כאשר יש לנו חפץ מוחשי מאוד קל להכריז, מדובר ברכוש של אדם מסוים. קניין רוחני עוסק בכל אותם מקרים בהם מדובר ביצירה, רעיון סמל וכדומה. גם על אלה חלים חוקי קניין. חלק מהזכויות עוסקות בהכרה בזכויות של היוצר, או המפתח של הקניין, כמו זכויות יוצרים, זכויות מבצעים וסוד מסחרי. חלק מהחוקים עוסקים בזכויות כלכליות המעורבות בפיתוח רעיונות, כמו פטנטים, וסימן מסחרי.
גנבה ספרותית
גנבה ספרותית (פלגיאט בלועזית) הוא שימוש בחומר של אדם אחר, והצגתו כשלך. גנבות אלו יכולות להתרחש בתיאטרון, במוזיקה, בעיתונאות ובעולם האקדמי. בעולם האקדמי ההתייחסות לגנבות מסוג זה חמורות ביותר, וגם גוררות עונשים שונים כמו כישלון בקורס ואף סילוק מהאקדמיה.
ניתן לראות שככל שעולה הנגישות של החומרים דרך האינטרנט, ישנה עלייה חדה במקרי הפלגיאט. מבצעי העבירה מתחלקים לכאלה שמעתיקים חומרים, ללא ידיעה שעליהם לציין את המקור ממנו הם נלקחו. מקרים כאלה כוללים אנשים שלא מודעים לכך שהחומר שהם לוקחים מוגן בזכויות יוצרים, או כאלה שלא מכירים את כללי הציטוט ועל כן שוגים. באקדמיה מרצים מנסים להסביר את הכללים לתלמידים שלהם כדי למנוע מקרים מסוג זה. אפשר להחזיר לתלמיד עבודה שאינה עולה בקנה אחד עם החוקים ולאפשר לתלמיד לתקן את השגיאה.
הסוג השני של העוברים על חוקי הפלגיאט הם אלו העושים זאת בכוונה תחילה. כגון כאלה שרוכשים עבודות מוכנות ומגישים אותם תחת שמם, או כאלה שעושים פרפרזה לטקסט המקורי על מנת להימנע מענישה. באקדמיה מוטלים על אנשים אלה עונשים כבדים על מנת למנוע פגיעה ביושרה האקדמית. העונש הנפוץ הוא סילוק מהאקדמיה.
פערים דיגיטליים
התקדמות טכנולוגית מעלה שאלות בנוגע לפער הדיגיטלי. מבוגרים שהיו חשופים מגיל צעיר לטכנולוגיה מצליחים יותר מכאלה שלא, עובדה שמעלה שאלות לגבי פערים בנגישות לידע הטכנולוגי בכל הרמות, המדיני והפרטי, מדינות מפותחות מול מדינות מתפתחות, בתי ספר עם ציוד מחשבים טוב או כאלה שאין להם תקציב. ואפילו הורים המתלבטים האם לרכוש לילדם טלפון חכם. כיוון שכולם רוצים לקדם את ילדיהם, המטרה במסגרות החינוך היא צמצום הפער, באמצעות תוכניות כמו שילוב של מחשבים בבתי ספר וגני ילדים שאין בהם ציוד כזה באופן קבוע. למרות המאמצים המתבצעים הפער הולך מתרחב, בעיקר כיוון שהטכנולוגיה מתקדמת במהירות, חלק מהציבור חשוף להתקדמות וחלק נשאר מאחור.
נימוסים והליכות
כיום הרבה מן התקשורת הבין אישית שלנו מתרחשת דרך האינטרנט, ויצר סוג חדש של כללי התנהגות הנקראים נטיקה. האופן שבו אנשים פונים אחד לשני השתנה מאוד. מה שנחשב מנומס עכשיו נחשב חצוף לפני כמה שנים. סוגי התנהגות כאלה כוללים לדוגמה: כיום, גם לפיסוק, או לאותיות גדולות באנגלית יש משמעות שונה מאשר משמעותם בעבר.
כיוון שהאינטרנט מאפשר אנונימיות אנשים מרגישים כאילו יכולים לפעול בחופשיות גדולה יותר. על כן ישנה אלימות מילולית רבה. קללות שאנשים לא היו משתמשים בהם בפומבי, נכתבות בקלות באתרים השונים.
דוגמה למערכת נימוסים במרחב התקשורת החדש, אפשר למצוא בוויקיפדיה עצמה תחת ויקיפדיה:כללי התנהגות בין חברי הקהילה. גם בפורומים יש חוקי התנהגות מסוימים. כל אלה הם דוגמאות לנטיקה.
פדופיליה
פדופיליה היא תופעה מוכרת ברשת האינטרנט. האנונימיות שהרשת מאפשרת נותנת לפדופילים מרחב פעולה. הטרדות מיניות מתרחשות על בסיס קבוע. 15% אחוז מילדי ישראל קיבלו מסרים מינים, 21% קיבלו תכנים פוגעניים. הרשת מאפשרת לפדופילים לפעול לבד או ביחד עם פדופילים אחרים. נוצרות קהילות שלמות המעבירות חומרים פורנוגרפיים, והדרכות כיצד יש לפעול במינימום סיכון. בשל הסיכונים ההולכים וגדלים של ילדים ברשת, נוצרות יותר ויותר הדרכות על אינטרנט בטוח.
טוד בראונינג
הקריירה של בראונינג התפרסה הן על עידן הראינוע והן על עידן הסרט המדבר. הוא ידוע בעיקר כבמאי סרטי האימה "דרקולה" (1931) ו"פריקס" (1932) - שהיה לסרט פולחן - וסרטים אילמים קלאסיים שבהם שיתף פעולה עם לון צ'ייני. מעבר לכך, ביים בראונינג סרטים רבים ומגוונים, בז'אנרים שונים.
ראשית חייו
הוא נולד כצ'ארלס אלברט בראונינג ג'וניור בלואיוויל שבקנטקי, כבן השני של צ'ארלס אלברט ולידיה בראונינג. כילד צעיר העלה מחזות חובבניים בחצר הבית. כבר מגיל צעיר ריתק אותו עולם הקרקס והקרנבלים, ובגיל 16 ברח מהחיים הנוחים בקרב משפחתו הבורגנית כדי להצטרף לקרקס כאמן.
הוא שינה את שמו הפרטי ל"טוד", והצטרף למסעי להקות של מופעי שוליים, קרנבלים וקרקסים. עבודותיו בקרקס כללו עבודה ככרוז המציג לקהל ומזמין אותו להופעה של פרא האדם מבורנאו, עבודה כאמן שבה הציג קטע שבו קבר את עצמו חי, ובה הוצג בשם "הגופה המהלכת" ("The Living Corpse"), וכמו כן הופיע כליצן בקרקס האחים רינגלינג. חלק מחוויותיו אלו היו לו להשראה לאחר מכן בסרטיו.
הכוכב של טוד בראונינג על מדרכות הוליווד הוא הכוכב האחרון בשורת מדרכת הכוכבים למעשה חותם את שורת הכוכבים הארוכה.
ראשית קריירת הקולנוע
בהמשך הקריירה, כאשר היה במאי במופע מעורב בניו יורק, הוא פגש את ד.וו גריפית', גם הוא בן לואיוויל. הוא החל לשחק בקולנוע יחד עם הקומיקאי צ'ארלס מאריי (Charles Murray) בסרטים של גריפית' ושל חברת ביוגרף (Biograph Company) - סרטי קומדיה על סליל בודד לבתי קולנוע מסוג ניקלודאון (סוג של בתי קולנוע זולים).
ב-1913 עזב גריפית' את חברת ביוגרף ועבר לקליפורניה. בראונינג הלך בעקבותיו והמשיך להופיע בסרטיו, כעת באולפני רילייאנס-מג'סטיק (Reliance-Majestic Studios). בין היתר הופיע כניצב בסרט המונומנטלי "אי-סובלנות", שנחשב יצירת מופת ואבן דרך בקולנוע. בתקופה זו החל לביים סרטים - הוא ביים 11 סרטים קצרים לאולפני רילייאנס-מג'סטיק. בין השנים 1913 עד 1919 בראונינג הופיע כשחקן בחמישים סרטי קולנוע בערך.
ביוני 1915 עבר תאונת דרכים, כשמכוניתו התנגשה במהירות גבוהה ברכבת נוסעת. עמו ברכב היו שחקני הקולנוע אלמר בות' (Elmer Booth) וג'ורג' סיגמן (George Siegmann). בות' נהרג במקום, וסיגמן ובראונינג נפצעו קשה; רגלו הימנית של בראונינג התרסקה ונשברה, ושיניו הקדמיות נפלו. במהלך ההחלמה מפציעותיו חיבר בראונינג תסריטים, ורק ב-1917 הוא חזר לעבודה פעילה על סרטים. אחותו של בות', מרגרט בות' (Margaret Booth), שהייתה לאחר מכן לעורכת מפורסמת ב-MGM, נטרה טינה לבראונינג עד יום מותה ולא סלחה לו על שהיה אחראי למות אחיה.
סרטים אילמים
סרט הבכורה של בראונינג באורך מלא היה Jim Bludso ("ג'ים בלודסו"; 1917), על קפטן של ספינת נהר המקריב את חייו כדי להציל את נוסעיו ממוות בשרפה. הסרט זכה להצלחה קופתית.
ב-1917 חזר בראונינג לניו יורק. הוא ביים שני סרטים באולפני מטרו, Peggy, the Will O' the Wisp ו-The Jury of Fate. בשניהם שיחקה מאבל טליאפרו (Mabel Taliaferro); בסרט השני היא שיחקה בתפקיד כפול, ושתי הדמויות שולבו בתמונה בעזרת טכניקת חשיפה כפולה שהייתה חדשנית לאותה תקופה. בראונינג חזר ב-1918 לקליפורניה והפיק שני סרטים נוספים לאולפני מטרו, The Eyes of Mystery ו-Revenge.
באביב 1918 עזב בראונינג את מטרו והצטרף לחברת בלוברד הפקות (Bluebird Productions), חברה-בת של אולפני יוניברסל, שם פגש את אירווינג תלברג. תלברג ציוות את בראונינג עם השחקן לון צ'ייני, והשניים שיתפו פעולה לראשונה בסרט The Wicked Darling (1919), מלודרמה שבה צ'ייני גילם גנב שלוקח נערה משכונות העוני וכופה עליה להשתלב בעולם הפשע וייתכן שאף מדיח אותה לזנות. בראונינג וצ'ייני המשיכו לשתף פעולה, ובמהלך העשור החולף יצרו יחד עשרה סרטים.
בעקבות מות אביו נכנס בראונינג לדיכאון, שהוביל לאלכוהוליזם. הוא פוטר מאולפני יוניברסל ואשתו עזבה אותו. אך הוא התאושש, התפייס עם אשתו, וחתם על חוזה לבימוי סרט אחד באולפני גולדווין. הסרט שביים בראונינג באולפני גולדווין, The Day of Faith (1923), זכה להצלחה מסוימת אם כי קטנה, אך החיה את הקריירה של בראונינג מחדש.
תלברג ציוות שוב את בראונינג לעבודה עם לון צ'ייני בסרט The Unholy Three ("שלושת הבלתי קדושים"; 1925), שמתאר את סיפורם של שלושה אמני קרקס שמתכננים מזימה לרמות אנשים עשירים ולגנוב מהם תכשיטים תוך שימוש בתחפושות. בסרט ניכרת החיבה שלה רכש בראונינג לקרקס, בתיאור האוהד של האנטי-גיבורים. הסרט נחל הצלחה גדולה מאוד, והוא אף חודש ב-1930, בסרט שבוים בידי ג'ק קונוויי והיה הסרט המדבר הראשון והיחיד בכיכובו של לון צ'ייני. בראונינג וצ'ייני החלו לאחר הסרט בסדרה של סרטים משותפים, שזכו לאהדת הקהל, לרבות The Blackbird (1926) ו-The Road to Mandalay (1926). בשנת 1927 יצא הסרט The Unknown ("הבלתי ידוע"), בכיכובו של צ'ייני בתפקיד משליך סכינים גידם ובכיכובה של ג'ואן קרופורד בתפקיד מושא אהבתו האובססיבית של צ'ייני, נערת מופעי קרנבל שלבושה-בקושי; הסרט נקרא תחילה Alonzo the Armless ("אלונזו הגידם") וניתן לראות בו כסרט מקדים ל"פריקס" - בכך שהוא עוסק במשולש אהבים של "פריק" המופיע בקרקס, יפהפייה ואיש שרירים. בשנת 1927 אף יצא הסרט London After Midnight ("לונדון לאחר חצות"), שהיווה את התנסותו הראשונה של בראונינג בז'אנר סרטי הערפדים; זהו סרט אבוד מבוקש, שנעשים מאמצים לחפשו, בכיכובם של צ'ייני, קונרד נייג'ל ומרסלין דיי. העותק האחרון של London After Midnight נשרף בשרפה שפרצה באולפני MGM ב-1967. ב-2002 הפיק ריק שמידלין (Rick Schmidlin) שחזור של צילומי הסרט בעבור Turner Classic Movies. הסרט האחרון שבו שיתפו בראונינג וצ'ייני פעולה היה Where East is East (1929), שממנו שרדו רק חלקים מסוימים. הסרט המדבר הראשון בבימויו של בראונינג היה The Thirteenth Chair ("הכיסא השלושה עשר"; 1929), בכיכובו של בלה לוגוסי; הסרט הופץ גם בגרסה אילמת.
סרטים מדברים
לאחר מותו של צ'ייני בשנת 1930, חתם שוב בראונינג על חוזה באולפני יוניברסל בהם עבד בעבר, לבימוי הסרט "דרקולה" (1931). אף על פי שבראונינג רצה ללהק לתפקיד הראשי של הרוזן דרקולה שחקן אירופאי אלמוני, שלרוב לא ינכח בסצינות אלא כישות מאיימת המאפילה על ההתרחשויות, לוהק לבסוף בלה לוגוסי בעקבות אילוצי תקציב והתערבות האולפנים, וננקטה גישה ישירה יותר בבניית העלילה. אף על פי שכיום נחשב הסרט לקלאסיקה, באותה תקופה יוניברסל לא היו מרוצים מהתוצאה, והעדיפו את גרסת הסרט שצולמה בשפה הספרדית על אותו סט בשעות הלילה. עם זאת, הסרט עצמו היה להצלחה מסחרית גדולה.
לאחר שביים את סרט המלודרמה Iron Man שעסק באיגרוף, החל בראונינג לעבוד על הסרט "פריקס" (Freaks; 1932) באולפני MGM, לצד המפיק אירווינג תלברג. הסרט התבסס על הסיפור הקצר "דורבנות" מאת טוד רובינס, תסריטאי הסרט The Unholy Three, ועסק במשולש אהבים בין גמד עשיר, לוליינית יפה וחמדנית ואהובהּ איש השרירים; הלוליינית מתחתנת עם הגמד ומנסה להרעיל אותו כדי לרשת את הונו הרב, אך הגמד וחבריו ה"פריקים" בקרקס מגלים את המזימה ונוקמים בה. הסרט, שבו הופיעו "פריקים" אמיתיים ממופעי שוליים, ספג ביקורת קשה, גם לאחר שנערך והוסרו ממנו סצינות בוטות, והוא היה לכישלון קופתי חרוץ. הסרט חיבל בקריירה של בראונינג, שלא המשיך ליצור סרטים רבים לאחריו.
בראונינג לא הצליח לקבל ממנהלי MGM, בהם היה חתום, אישורים לפרויקטים שרצה לביים. לאחר שביים את הדרמה Fast Workers ב-1933 בכיכובו של ג'ון גילברט, שהיה אף הוא במעמד לא טוב באולפני MGM, אושר לבראונינג לביים גרסה מחודשת לסרט London After Midnight, ששמה המקורי היה Vampires of Prague ("ערפדי פראג"), אך לבסוף נקראה Mark of the Vampire (1935). בגרסה מחודשת זו התחלקו תפקידיו של לון צ'ייני בסרט המקורי בין ליונל ברימור ובין בלה לוגוסי (שהציג פרודיה על תדמית הערפד שלו מאז הסרט "דרקולה").
לאחר מכן ביים בראונינג את סרט האימה The Devil-Doll ("בובה-שטן"; 1936), ששמו המקורי היה The Witch of Timbuctoo ("המכשפה מטימבקטו"). את התסריט לסרט חיבר בראונינג, ושיחק בו ליונל ברימור בתפקיד אסיר נמלט שבורח מכלא על אי, ונוקם באנשים שהביאו לכליאתו בעזרת "בובות" אנושיות, שהן למעשה אנשים מכווצים לגודל בובה שאותם בראונינג מהפנט בעזרת יכולותיו הקסומות. סרטו האחרון של בראונינג היה סרט המסתורין Miracles for Sale ("נסים למכירה"; 1939), שעסק ברצח.
סתיו בגר
סתיו בגר (נולד ב-21 באוקטובר 1991) הוא מפיק מוזיקלי, מעבד, מלחין, זמר ומנהל אמנותי ישראלי.
בין הפקותיו הידועות השיר שני משוגעים – להיטו של הזמר הים תיכוני עומר אדם, ו-Toy של הזמרת נטע ברזילי – השיר שייצג את ישראל וזכה באירוויזיון 2018, שכתב, הלחין, הפיק ועיבד עם דורון מדלי.
ביוגרפיה
בגר נולד במושב דור לענת בגר ולאלברט בגר. הוא אחיינו של הזמר והגיטריסט מני בגר. אביו, אלברט בגר, הוא סקסופוניסט ג'אז, מרצה באקדמיה בירושלים, בעל תואר שני ודיסקוגרפיה של 15 אלבומים. את הזיקה למוזיקה קיבל סתיו בבית, ובגיל 14 החל ללמוד סאונד, סינתזה ותכנות אצל מורים פרטיים. בגיל 17–20 יצר מוזיקת טכנו ותקלט במסיבות במועדונים הגדולים בארץ. לאחר שהכיר את תום לואיס, די ג'יי נוסף בז'אנר הטכנו, הם חברו לפרויקט משותף בשם Kick The Habit. ההרכב ניגן דאבסטפ, אלקטרו ומוזיקת בייס, ובמשך חמש שנות קיומו פרסם מוזיקה בלייבלים בארצות הברית, באוסטרליה ובאנגליה והשיג עשרות מיליוני צפיות ברשת.
כמפיק ויוצר
לאחר מספר שנים כמוזיקאי תחת הרכבים וכותרות שונות החל לעבוד כמעבד, מפיק ומלחין של מוזיקת פופ. בתחילה עבד כטכנאי הקלטות עבור המפיק ינון יהל, לו עזר בהפקת השיר "גולדן בוי" של נדב גדג'. לאחר שיצא לדרכו העצמאית כמפיק וכמלחין, הפיק את הלהיט "זנזיבר" של טליסמאן, שזכה למיליוני צפיות, הגיע לראש המצעד השבועי של גלגלצ, וסימן את תחילת דרכו בתעשייה. מאז הפך סתיו בגר לאחד הכוחות המשמעותיים ביותר במוזיקה הישראלית, כששניים משיאיו נרשמים ב-2018 - כתיבתו, הלחנתו והפקתו של השיר "שני משוגעים" של עומר אדם, שהגיע למקום ראשון במצעד השנתי של גלגלצ, וכתיבתו, הלחנתו והפקתו של השיר "Toy" של נטע ברזילי, שזכה עבור ישראל באירוויזיון 2018. ב-30 במאי 2018, בגר זכה בפרס הוקרה מטעם דירקטוריון אקו"ם על הישג יוצא דופן בזירה הבינלאומית עם השיר "Toy", לצד דורון מדלי, נטע ברזילי ואבשלום אריאל. בנוסף בגר כתב והלחין עוד שירים לברזילי: "Bassa Sababa" ו-"Nana Banana". בגר כתב, הלחין והפיק את סינגל הבכורה של ים רפאלי שיצא לאור ביולי 2018 "שהכאב ימצא לו חברים".
בשנת 2020 הלחין ביחד עם נתן גושן, את השיר "Roots", אחד מארבעת השירים שהתמודדו על ייצוג ישראל באירוויזיון 2020.
ב-10 בפברואר 2022 הוציא את שירו הראשון כזמר, "הסדקים זה כל היופי" אותו כתב, הלחין והפיק.
ב-3 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "כל יום מחדש".
במקביל להיותו מפיק מוזיקלי, סתיו בגר כתב והלחין להיטים רבים, בהם "למה ככה עצובה" של עידן רייכל, "חיים מאושרים" של נתן גושן ועדן בן זקן ו-"סיבובים" של עדן חסון.
ועדת אונסקו"פ
ועדת אונסקו"פ - הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל (באנגלית: UNSCOP - United Nations Special Committee on Palestine) הייתה ועדת חקירה בינלאומית שמונתה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות במאי 1947 כדי לבחון את שאלת ארץ ישראל, בעקבות בקשתה של ממשלת בריטניה לחוות דעת של האו"ם, לאחר שלא הושגה הסכמה על הפתרון העדיף.
רקע
בארץ ישראל שררה אווירה קשה של מתח ואלימות בין היישוב העברי לממשלת המנדט הבריטי ובין היישוב העברי לבין הקהילה הערבית. באירופה התבררו ממדי השואה, וכמיליון ניצולי השואה המתינו במחנות העקורים ליישוב מחדש, בעוד התנועה הציונית עושה מאמצים רבים להעלות פליטים לארץ ישראל באמצעות מבצעי העפלה.
בריטניה לא הייתה מרוצה מהמצב ששרר באותה עת בארץ ישראל. לבקשת שר החוץ הבריטי ארנסט בווין מונתה ב-1946 ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל אך מסקנותיה לא תאמו את ציפיות הבריטים ובתגובה להן בריטניה הציעה את תוכנית מוריסון גריידי, שנדחתה הן על ידי הצד היהודי, הן על ידי הצד הערבי והן על ידי נשיא ארצות הברית, הארי טרומן.
לאחר דחיית התוכנית, בריטניה ביקשה מהאו"ם ליעץ לה כיצד לנהוג, כהצהרת שר המושבות הבריטי דאז קריץ ג'ונס:
חלק מההיסטוריונים סבורים שמטרת בריטניה בפנייתה לאו"ם הייתה לקבל לגיטימציה להפעלת כוחות דיכוי גדולים כנגד ניסיונות ההתמרדות של הארגונים היהודים.
ב-14 במאי 1947 התכנסה העצרת הכללית של האו"ם לישיבה מיוחדת לשם דיון בסוגיית המנדט הבריטי על ארץ ישראל. בישיבה זו הוחלט על הקמת ועדת חקירה שתגיש מסקנות לעצרת הכללית.
החלטת העצרת הכללית לבחון מחדש את שאלת ארץ ישראל, ועבודת הוועדה שמונתה לשם כך, התרחשו על רקע התפתחויות ואירועים בארץ ישראל עצמה ובזירה הבינלאומית. יוקרתה של בריטניה נפגעה מאוד בעקבות הפרשות השונות שבהן הסתבכו השלטונות הבריטיים בארץ, אשר גרמו לסערה בעולם כולו והשפיעו על עבודת הוועדה. בזמן דיוני הוועדה, לאחר מאבק מר שזכה לפרסום עולמי, בין הבריטים שיישמו את ההגבלות על העלייה על פי תקנות הספר הלבן (1939), לאלפי הפליטים שעל סיפונה, גורשה מחופי הארץ האוניה "יציאת אירופה תש"ז" ("אקסודוס"), בחזרה לגרמניה, אירוע שהגביר את המתח בין היישוב העברי לבין ממשלת המנדט. בנוסף נחלשה בריטניה בעקבות מלחמת העולם השנייה והחלה להשתחרר בהדרגה ממושבותיה ברחבי העולם. המעצמות החדשות ארצות הברית וברית המועצות גילו עניין בהקמת מדינה יהודית בארץ, מתוך רצון לפתור את בעיית הפליטים היהודים, בעיה שאיימה על היציבות באירופה במידה מסוימת, ומתוך תקווה לזכות בהשפעה במזרח התיכון באמצעות המדינה היהודית.
עבודת הוועדה
כדי להקנות להחלטות אופי נייטרלי, אף אחת מהמעצמות הגדולות לא הייתה מיוצגת בוועדה.
הנהגת ערביי ארץ ישראל סירבה לשתף פעולה עם הוועדה ונציגיה לא הסכימו להעיד בפני הוועדה או להיפגש עם חבריה באופן רשמי. לפיכך יצאה הוועדה לסבב פגישות בעבר הירדן, בסוריה ובלבנון. הוועד הערבי העליון החרים רשמית את הוועדה, אולם מוסא אל-עלמי, ראש "המשרד הערבי" (סוכנות התעמולה הערבית הפלסטינית), יחד עם ססיל חוראני, מזכיר "המשרד הערבי" בוושינגטון, הגישו לה "באופן עצמאי" תזכיר שהציג את העמדה הערבית.
המלצות הוועדה
הוועדה חתמה על מסקנותיה ב-31 באוגוסט 1947 בבית קדימה בירושלים והעבירה אותן כהמלצות לדיון בעצרת הכללית של האו"ם.
חלק מההמלצות התקבלו בוועדה פה אחד, בהן ההמלצות לסיים את המנדט בארץ ישראל בהקדם האפשרי, ולהעניק לארץ עצמאות לאחר תקופת מעבר שבה תופקד האחריות לשלטון בידי האו"ם. כמו כן, כל הנציגים הסכימו לכך שהארץ כולה צריכה להישאר אזור כלכלי אחד (כלומר, גם לאחר הענקת העצמאות יישאר שטח המנדט אזור מכס אחד, ישמש בו מטבע אחד וכדומה).
המלצת הרוב הייתה כי הארץ תחולק בין שתי מדינות עצמאיות, ערבית ויהודית, כשירושלים והעיר בית לחם הקדושה לנצרות, יהיו שטח נייטרלי בחסות האו"ם (corpus separatum). שתי המדינות היו אמורות לקיים מערכת כלכלית משותפת, על אף ההפרדה הפוליטית ביניהן.
היישוב היהודי רשם לעצמו הישג בהכללת הנגב בשטח המדינה היהודית, וזאת לאחר התרשמות הוועדה מן ההתיישבות בנגב ובכלל זה קו המים (שהוקם בעקבות עלייתן לקרקע של 11 הנקודות במוצאי יום הכיפורים תש"ז), אשר שימש הן את היהודים והן את הבדואים.
ההצעה השנייה הייתה הקמת מדינה דו-לאומית פדרלית.
שלושה נציגים (של הודו, איראן ויוגוסלביה) תמכו בהצעה להקמת מדינה אחת פדרלית, נציג אוסטרליה נמנע, ונציגי שאר המדינות בוועדה תמכו בהצעת החלוקה לשתי מדינות עצמאיות עם מערכת כלכלית משותפת.
היהודים קיבלו את הצעת החלוקה של אונסקו"פ. הערבים שללו הן את הצעת החלוקה והן את הצעת המדינה הדו-לאומית הפדרלית.
הידוענים (סדרת טלוויזיה)
הידוענים היא סדרה קומית ישראלית לילדים ונוער ששודרה בערוץ לוגי בשנת 2007 בשידורי HOT. בסדרה מככבים צמד הקומיקאים, אייל קיציס וטל פרידמן, בשלל דמויות, כאשר מדי פרק הם מציגים את סיפור חייהם של שני אנשים חשובים בחברה שתרמו והשפיעו רבות על העולם בתחומים שונים ומגוונים. הקטעים הביוגרפיים אודות הידוענים מומחשים באמצעות אנימציה ובליווי ראיונות עם דמויות פיקטיביות וקומיות הקשורות, כביכול, בחייהם של הידוענים.
תקציר העלילה
דותן פרומר הוא מפיק בתוכנית "הידוענים" אשר מעסיק בחורה בשם סוּף אלקובי בתפקיד תחקירנית, זאת לאחר שפיטר את גזית ממן מתפקיד זה עקב קשר רומנטי בין השניים שהגיע אל קיצו. דותן נאלץ להסתגל לסוּף השלומיאלית והגמלונית ולרוח החדשה שהיא מביאה עימה למשרד, וכשזו נכשלת ומאכזבת את דותן, היא מוצאת את עצמה מפוטרת (גם לאחר ניסיונות כושלים של שוחד באמצעות מאכלים מפתים), אמנם בתחילת כל פרק היא מועסקת מחדש במשרד. כל פרק בסדרה נסגר כשהנוכחים במשרד מפזזים לצלילי שירים משנות השמונים.
הידוענים ופרקי הסדרה
בכל פרק מוצגים שני ידוענים היסטוריים שלסיפור חייהם מן המשותף.
באנרו
באנרו (Banaroo) היא להקת פופ באירופה שמוכרת בעיקר בשווייץ ובגרמניה. הלהקה הוקמה בשנת 2005.
הסינגל הראשון של הלהקה, "Dubi Dam Dam" יצא לאור ביוני 2005. ביולי אותה שנה יצא לאור האלבום "Banaroo's world" שזכה להצלחה באוסטריה ובגרמניה. באוגוסט 2005 יצא לאור האלבום "Space Cowboy". בדצמבר 2005 יצא לאור האלבום "Christmas world" שכלל גם שירי חג מולד ושירים אחרים.
בשנת 2008 התפרקה הלהקה אך חזרה לפעול מחדש בשנת 2013.
DVD
2005:"Banaroo- Der Film".
שברון (הרלדיקה)
שֶׁבְֿרוֹן (Chevron) הוא מטען הרלדי בדוגמת האות הלטינית V הפוכה. ניתן להציגו במספר צורות או שינויים. שברון בעל קצוות חתוכים אשר נראים כמו פיסות עץ גדועות ודוגמת זיג זג נקרא אֵקלָטֶה (éclaté). שברון קטן מן הגרסה הרגילה נקרא שֶׁבְֿרוֹנֶל (chevronel).