cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המרוץ לחלל
סוף המרוץ לחלל
המרוץ לחלל הואט לאחר נחיתת אפולו, ורבים רואים בה כנקודת שיא המרוץ או אף את סופו. אחרים, רואים את סופו הברור של המרוץ עם משימת אפולו־סויוז המשותפת ב־1975. החללית הסובייטית סויוז 19 פגשה בחלל את אפולו 18 האמריקאית. שתי החלליות עגנו יחד והאסטרונאוטים מהמדינות היריבות עברו ביניהן והשתתפו בניסוי משותף. על אף שהמאמץ בחלל של כל מדינה נמשך, הם הלכו ב"כיוונים" שונים, ורעיון ה"מרוץ" הנמשך בין שתי המדינות היה לנחלת העבר לאחר האפולו־סויוז.
בתגובה לתוכנית מעבורות החלל האמריקאית, החלו הסובייטים לעבוד על פרויקט מעבורת החלל בוראן ועל משגר אנרגיה. בשנות השמונים המוקדמות ההתחלה של יוזמת ההגנה האסטרטגית האמריקאית (באופן לא רשמי נודעה גם כפרויקט מלחמת הכוכבים), שבמסגרתה שאפה ארצות הברית להקים מערך הגנה בחלל נגד טילים בליסטיים, הסלימה הלאה את התחרות שאת סופה המוחלט ניתן לציין רק עם נפילת הגוש הקומוניסטי ב־1989.
ארגון, מימון והשפעה כלכלית
ההוצאות הכספיות העצומות והבירוקרטיה שנדרשה למסע מוצלח בחלל הובילו ליצירת סוכנויות חלל. ארצות הברית וברית המועצות פיתחו תוכניות שהתמקדו אך ורק בדרישות תעשייתיות ומדעיות למאמצים אלו. ב־29 ביולי 1958 חתם הנשיא אייזנהאואר על "חוק נאס"א", והארגון החל את פעולתו ב־1 באוקטובר 1958. נאס"א נבנתה על יסוד ארגון NACA, שקדם לה, והתקציב שלה הועמד על כ־5 מיליארד דולר לשנה, לעומת תקציב שנתי של 5 מיליון דולר בלבד של NACA. עלותה של הנחיתה על הירח במהלך משימת אפולו 11, הנחשבת לנקודת השיא בהישגי נאס"א, מוערכת בסכום של 20 עד 25 מיליארד דולרים.
מחסור בסטטיסטיקות מהימנות הופך את ההשוואה בין הוצאות החלל של ארצות הברית לבין אלו של ברית המועצות לקשה, במיוחד בתקופתו של חרושצ'וב. עם זאת, ב־1989, ראש סגל השירותים הסובייטים המזוינים, גנרל מ. מויסייב, דווח כי ברית המועצות הקציבה 6.9 מיליארד רובלים (כ־4 מיליארד דולר) לתוכנית החלל שלה באותה השנה. פקידים סובייטים אחרים מעריכים שסך ההוצאות למשימות חלל מאוישות מסתכמות בסביבות סכום זה לכל אורך תקופתן של התוכניות. הערכות לא רשמיות מצביעות על סכום מעט נמוך יותר של כ־4 וחצי מיליארד רובלים לשנה. בנוסף לחוסר הבהירות בנתונים, השוואות כאלו צריכות לקחת בחשבון גם את השפעת התעמולה הסובייטית, אשר שאפה להציג את ברית המועצות כחזקה ולהטעות את הניתוחים המערביים.
עניינים ארגוניים, ובמיוחד תחרויות פנימיות, פגעו אף הם במאמץ הסובייטי. לברית המועצות לא היה ארגון דומה לנאס"א (סוכנות החלל הרוסית נוצרה רק במהלך שנות התשעים). יותר מדי עניינים פוליטיים ויותר מדי דעות אישיות עכבו את ההתקדמות הסובייטית. כל ראש צוות תכנון סובייטי היה צריך להגן על רעיונותיו, בחיפוש תמיכה מפקיד רשמי. ב־1964 פיתחה ברית המועצות 30 תוכניות שונות של משגר ודגם חללית באמצעות ראשי צוותי תכנון שונים. בעקבות מותו של קורוליוב איבדה תוכנית החלל הסובייטית את היוזמה וניסתה רק להתמיד בשוויון עם ארצות הברית. ב־1974 ארגנה ברית המועצות מחדש את תוכנית החלל שלה, והחלה את פיתוח משגר אנרגיה שנועד לשאת לחלל את מעבורת החלל בוראן.
אומנם הכלכלה הסובייטית נחשבה לשנייה בגודלה בעולם, אך כלכלתה של ארצות הברית הייתה חזקה יותר. הסובייטים פעלו אפוא בנחיתות כלכלית. בסופו של דבר הארגון הסובייטי הלא יעיל והמחסור בכספים הוביל אותם לאיבוד היתרון שבו החזיקו בתחילה. משקיפים גרסו שהמחיר הכלכלי הגבוה של המרוץ לחלל, יחד עם מרוץ החימוש היקר מאוד, העמיקו בסופו של דבר את המשבר הכלכלי של המערכת הסובייטית במהלך סוף שנות השבעים והשמונים. משבר זה היה כנראה גם אחד הגורמים שהובילו לקריסת ברית המועצות.
השפעות טכנולוגיות
טכנולוגיות, ובמיוחד בתחומי הנדסת אווירונאוטיקה ותקשורת אלקטרונית, התפתחו רבות במהלך תקופת המרוץ לחלל. עם זה השפעת המרוץ לחלל חרגה הרחק מעבר לתחומים מדע הטילים, פיזיקה ואסטרונומיה. בטכנולוגיות שונות שפותחו במסגרת מאמציהן של המעצמות המתחרות נעשה שימוש בתחומים מגוונים, בהם בציוד אתלטי, במיכשור רפואי, ובתעשיית המזון.
למעלה מ־5,900 מטענים שוגרו לחלל עד ראשית המאה ה־21. במהלך השנים, נוסף על ארצות הברית וברית המועצות, הצליחו מדינות אחרות לפתח יכולת שיגור עצמאית: ב־1965 שיגרה צרפת את הלוויין אסטריקס (נקרא במקור A-1) באמצעות דיאמנט, בפברואר 1970 שיגרה יפן את אוסומי באמצעות המשגר "למדא" וחודשיים מאוחר יותר שיגרה סין את דונג פנג הונג 1 בעזרת לונג מארץ', ב־1971 שיגרה בריטניה את פרוספרו X-3 באמצעות בלק ארו, ב־1979 שוגר CAT 1 במשגר אריאן 1 של האיחוד האירופי, ב־1980 הלוויין ההודי רוהיני 1 באמצעות SLV וב־1988 שיגרה ישראל את אופק 1 באמצעות שביט. מדינות נוספות מחזיקות בלוויינים בחלל ששוגרו בסיוע זר. לאחר המרוץ לחלל גבר שיתוף הפעולה הבינלאומי בתחום החלל, שכלל את תוכנית משותפת של רוסיה וארצות הברית, שבמסגרתה ביקרו מעבורות חלל אמריקניות בתחנת החלל הרוסית מיר, וכן את תחנת החלל הבינלאומית, שהיא מיזם משותף לנאס"א, סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, הסוכנות היפנית לחקר החלל, סוכנות החלל הקנדית וסוכנות החלל האירופית.
השפעות ביהדות
בעקבות נחיתת האדם על הירח והתגברות הסיכויים לקיים בו חיים סדירים התעורר דיון הלכתי האם אדם מחויב במצוות על הירח, ואם אכן יש חיוב, כיצד ניתן לקיים בו את המצוות התלויות בזמני הלוח העברי הארצי. בין הרבנים הבולטים שהשתתפו בדיון היו הרב בנציון פירר, הרב שלמה גורן והרב מנחם כשר. הרב פירר הגיע למסקנה נועזת שהאדם פטור ממצוות אם אינו נמצא על הארץ, בין היתר משום שהתורה מציינת במפורש כי "אלה החקים והמשפטים אשר תשמרון לעשות... כל הימים אשר אתם חיים על האדמה". הרב שלמה גורן סבר לעומת זאת שהיות שהמתקנים בחלל תלויים באספקת אוויר ומזון מהארץ, הרי שהמתקנים נחשבים כשלוחה של הארץ והדרים בהם יהיו מחויבים בקיום מצוות התורה. הרב מנחם כשר שלל את עצם הרעיון שקדושתו של היהודי תלויית מקום וזמן. מאז שיגור האפולו 11 בשנת 1969 התפתחה ספרות תורנית שעוסקת בפרטי המצוות בחלל, לאחר שדעתו של הרב פירר על "פטור קוסמי" מהמצוות נותרה במיעוט.
בנוסף התעורר קושי דתי־הגותי באמירת הפסוק "כשם שאני רוקד כנגדך ואיני יכול לנגוע בך, כך לא יוכלו אויבי לנגוע בי לרעה", הנאמר מדי חודש בברכת הלבנה, תוך דילוג וקפיצה סמלית של המתפללים לעבר הירח כדי להביע את חוסר היכולת לגעת בה. רבנים אחדים פטרו את הקושי בציינם שמדובר בלשון ציורית־פיוטית שבא לעורר ולרגש את המתפלל על ידי הבעת הרעיון של מורכבותו וגודלו של היקום, שאין בכוח האדם עצמו להגיע אליו ללא המערכות המורכבות שבתחנות החלל, ואילו הרב גורן שינה את נוסח הברכה בסידורי צה"ל ל"ואיני נוגע בך", כפי שנאמר בנוסח המקורי במסכת סופרים. רבי מנחם מנדל שניאורסון מליובביץ' ענה על כך, שכאשר אדם אומר קידוש לבנה כאן בארץ לא יכול להגיע לירח בקפיצה, ואם כן אין בעיה בנוסח כאשר נאמר בארץ, אך אמר שיש לדון מה יעשה אדם שנמצא על הירח בעת קידוש לבנה.
אסונות קטלניים
במהלך המרוץ לחלל אירעו כמה אסונות. כשחללית אפולו 15 האמריקנית עזבה את הירח, הותירו מאחוריהם האסטרונאוטים מצבת זיכרון לאסטרונאוטים משתי האומות אשר מתו בניסיונות להגיע לירח. בארצות הברית, האסטרונאוטים הראשונים שנהרגו היו וירג'יל גריסום, אדוארד ווייט ורוג'ר צ'אפי. שלושתם נספו בשריפה במהלך ניסוי קרקעי ב־27 בינואר 1967, על כן השיגור של אפולו 1.
טיסותיה של ברית המועצות סויוז 1 וסויוז 11 נסתיימו במותם של הקוסמונאוטים. סויוז 1 שוגרה למסלול ב־23 באפריל 1967 ונשאה קוסמונאוט אחד, ולדימיר קומארוב, שנספה כשהחללית התרסקה בעת שובה לכדור הארץ. ב־1971 הקוסמונאוטים של סויוז 11, גאורגי דוברובולסקי, ויקטור פטסאייב וולדיסלב וולקוב נחנקו במהלך חזרתם.
חידוש המרוץ לחלל
יש המכנים גם את פיתוח היכולת להגיע לירח על ידי מדינות נוספות, בשלב מאוחר יותר, בשם "המרוץ לחלל". המרוץ הותנע מחדש בתחילת המאה ה־21 בשל פוטנציאל המחצבים הקיים בירח, שהמעצמות מעוניינות להפיק. בפרט על הירח מצוי מחצב בשם הליום־3 שיכול להוות מקור אנרגיה יעיל, אך נמצא בכמויות מזעריות על פני כדור הארץ. להלן כמה נקודות ציון במרוץ החלל המחודש:
תוכנית החלל הסינית החלה את דרכה בשנת 1968, והלוויין הראשון של הרפובליקה העממית של סין, דונגפאנג הונג 1, שוגר לראשונה בשנת 1970. בשלושים השנים הבאות שוגרו מעל 50 לווייני דונגפאנג הונג. במסגרת תוכנית החלל המאוישת הראשונה של סין שהחלה בשנת 1968 ניסו הסינים להציב אדם בחלל בתחילת שנות ה־70, אך הפרויקט שכונה "פרויקט 714" בוטל.
בשנת 1992 ניתן אישור ומימון ל"פרויקט 921" שבמסגרתו התכוונו הסינים לשגר חללית מאוישת לחלל. בשנים 1999–2002 שוגרו ארבע חלליות לא מאוישות במסגרת תוכנית שנג'ואו. השיגור המאויש הראשון התבצע על גבי החללית שנג'ואו 5 שנשלחה לחלל ב־15 באוקטובר 2003 ועליה שהה הטייקונאוט הסיני הראשון - יאנג ליוויי שהקיף את כדור הארץ 14 פעמים. ב־12 באוקטובר 2005 נשלחה לחלל חללית מאוישת נוספת - שנג'ואו 6 שעל סיפונה היו שני אנשי צוות. ב־24 באוקטובר 2007 שיגרו הסינים את רכב החלל צ'אנג־אה 1 (Chang'e 1) שנכנסה למסלול סביב הירח ולבסוף התרסקה על פניו ב־1 במרץ 2009. ב־1 באוקטובר 2010 שיגרה סין את צ'אנג־אה 2 שנכנסה למסלול סביב הירח ועזבה אותו ב־8 ביוני 2011 כדי לחקור את נקודת לגראנז' L2. הגשושית הבאה בתוכנית, צ'אנג־אה 3 נכנסה ב־6 בדצמבר 2013 למסלול סביב הירח וב־14 בדצמבר 2013 נחתה על פניו, לראשונה מאז לונה 24 הסובייטית בשנת 1976.
גם בריטניה הודיעה ב־23 בנובמבר 2008 על הצטרפותה למרוץ לירח, עם הצהרת הכוונות לממש משימה בשם MoonLITE, שתכלול רכב חלל שיקיף את הירח וישגר אליו ארבע גשושיות. נכון לשנת 2013 לא דווחה התקדמות של המיזם.
וולבי טמר
היסטוריה וטקסונומיה
בניגוד לאמונה הרווחת שמגלה הארצות הבריטי ג'יימס קוק ומשלחתו היו האירופאים הראשונים שצפו בבני הסוג קנגורו (בשנת 1770), למעשה אחד המינים נצפה עוד הרבה קודם לכן, כאשר ניצולי ספינת בטאוויה ההולנדית הגיעו לאיי האוטמן שבמערב אוסטרליה בשנת 1628 ונתקלו בוולבי טמר על אדמת האיים; במהלך המרד שהתחולל בין הניצולים, קבוצת חיילים הולנדים ננטשה על אחד האיים במטרה לגרום לה לרעוב למוות; עם זאת, החיילים הצליחו לשרוד על האי בזכות נוכחות הוולבים, והתקיימו על בשרם עד הגעת משלחת החילוץ. קפטן בטאוויה - פרנסואה פלסארט, הזכיר את אותם יצורים מוזרים למראה ברשמיו מהמסע; אף על פי כן, התיאורים הראשונים אודות החי של אוסטרליה שפורסמו על ידי הנווטים ההולנדים פחות מוכרים מתיאורי ג'יימס קוק ועמיתו למסע ג'וזף בנקס, שכן ההולנדים התייחסו בצורה מינורית לבעלי החיים החדשים ולא התעניינו בתיאור מפורט לעומת בנקס וקוק. וולבי טמר תואר מדעית רק בשנת 1817 על ידי הזואולוג הצרפתי, שהעניק לו את השם המדעי Macropus eugenii שפירושו: "ארך הרגל מאז'ן"; מקור שמו הוא באי אז'ן שממנו הגיע ההולוטייפ של הוולבי לידיו של דמארה; אי זה נמצא בארכיפלג נויטס במפרץ האוסטרלי הגדול שבדרום אוסטרליה, ומוכר כיום כאי סנט פיטר. השם הצרפתי המקורי של האי הוא לכבודו של אז'ן אמלן (Eugène Hamelin) מפקד בספינת הצי הצרפתי "נטורליסט" שחקרה את חופי אוסטרליה בין 1800 ל-1803. מקור השם "טמר", מהשיח האוסטרלי אלוקזוארינה מישורית (Allocasuarina campestris) המכונה באבוריג'ינית "טאמה", שתחתיו הוולבי נוהג לתפוס מחסה במהלך היום.
וולבי טמר מסווג בסוג קנגורו שבמשפחת הקנגוריים, וכלול תחת תת-הסוג Notamacropus הכולל 7 מיני וולבים נוספים. הוא בין המינים הקטנים בסוג וקרוב מבחינה גנטית בעיקר למין וולבי פרמה הננסי. וולבי טמר מחולק כיום ל-3 קבוצות נפרדות על בסיס הבדלים מסוימים במראה, בגודל ובמורפולוגיית הגולגולת: קבוצה אחת כוללת את האוכלוסיות במערב היבשת, באיי האוטמן, באיים התיכוניים ובאי גרדן; קבוצה שנייה כוללת את האוכלוסיות הנכחדות בדרום היבשת ובאי פילנדרס, ואת אלו שהובאו לניו זילנד; קבוצה שלישית מורכבת מאוכלוסיית אי הקנגורו לבדה. הקבוצות נחשבות לתת-מינים על ידי רשויות השימור האוסטרליות (M.e.eugenii ,M.e.derbianus ו-M.e.decres בהתאמה). אוכלוסיות וולבי טמר באיים נחשבו בעבר ככאלו המייצגות מין נפרד.
אנטומיה
וולבי טמר הוא המין הקטן ביותר בסוגו לאחר קרובו וולבי פרמה, וגופו קומפקטי וכדורי. ראשו קטן יחסית ובעל חרטום צר ומחודד, אוזניו גדולות וארוכות, וזנבו ארוך ועבה בבסיסו. הרגליים האחוריות גדולות וארוכות מהקדמיות ומותאמות לזינוק. ישנה דו-צורתיות זוויגית משמעותית בין הזכר לנקבה בעיקר באורך ובמסה: משקל הזכר עד 9.1 ק"ג, ומשקל הנקבה 6.9 קילוגרם; אורך הראש והגוף 59–68 סנטימטרים אצל הזכר, ובין 52 ל-63 סנטימטרים אצל הנקבה. אורך זנב הזכר 34–45 סנטימטרים, ושל הנקבה 33–44 סנטימטרים. הן הזכר והן הנקבה מתנשאים בעמידה זקופה לגובה של כ-45 סנטימטרים. לזכרים יש חזה וזרועות גדולים משל הנקבות, ולהם טפרים רחבים יותר.
כסות ומראה חיצוני
הפרווה של וולבי טמר צפופה ורכה. צבעה נע בין אפור-צפחה לחום-אפרפר, כאשר בגב, בכתף ובפלג הגוף האחורי היא נוטה לכחלחל או מתכהה עד לאפור-פיח, ואילו בצלעות ובירכיים היא בעלת גוני אפור-כסוף בהיר. המותניים, הזרועות והרגליים בצבע אדמדם או כתמתם, בעוד שהבטן המפשעה והחזה בצבע לבן-קרמי. לעיתים קרובות, הצבע האדמוני בזרועותיו של וולבי טמר מתרחב מעלה לעבר הכתף והצוואר, וגורם לדמיון רב בינו לבין וולבי אדום-צוואר. ראשו של וולבי טמר בצבע אפור דהוי, מצחו חום עם פס שחרחר, וחרטומו נוטה להתכהות. יש לו רצועות לבנות בולטות לאורך עצמות הלחיים, והפסים השחורים ליד העיניים האופיינים לסוג קנגורו נעדרים לרוב אצל מין זה. סביב העיניים יש טבעות שחורות, ולעיתים הן מוקפות גם בכתמים לבנים דהויים. האוזניים כסופות או חומות בצידן החיצוני עם קצוות שחורים, ובצידן הפנימי הן קירחות וורודות. השפתיים והסנטר לבנים. כפות הידיים והרגליים של הוולבי כהות והזנב בצבע אפור בהיר דהוי.
תנועה וחושים
בדומה לשאר בני סדרת הקנגוראים, וולבי טמר נע באמצעות קפיצות. הוולבי מסוגל לגמוע בקפיצה בודדת 2.4-0.8 מטר, ובמהלך הריצה הוא מבצע כ-3.5 קפיצות כאלה בשנייה אחת. במהלך הנחיתה על הקרקע, גיד אכילס של הוולבי נמתח כגומייה, והאנרגיה האצורה בו משתחררת בקפיצה הבאה. בהתאם לכך, כמות האנרגיה האצורה בגיד מטפסת במהירות במקביל לעוצמת ותדירות הקפיצות ולמשקלו של הוולבי; מאפיין זה מאפשר למעשה לוולבי לעשות שימוש חוזר באנרגיה עבור הקפיצות הבאות, ומועיל במיוחד לנקבות הנושאות גורים (משקלו של הגור מגדיל את כמות האנרגיה האצורה בגיד ולא מאט את האם כפי שמקובל לחשוב).
לוולבי טמר יש ראייה הקפית של 324 מעלות, וראייה דו-עינית (מיקוד העיניים) של 50 מעלות. הוולבי בעל ראייה דו-כרומטית המאפשרת לו לראות את הסקלה הכחולה-צהובה בספקטרום הנראה, אך אין לו ראיית תלת-כרומטית כשל האדם, והוא אינו מסוגל להבחין בגווני האדום והירוק. אף על פי כן, הראייה הדו-כרומטית שלו מפותחת יותר מקנגורים אחרים, והוא מסוגל להבדיל בין צבעים דומים בסקלה שלו עד לאורכי גל של 20 ננומטר. אפרכסות אוזניו של הוולבי ניידות להפליא, ומאפשרות לו לעקוב אחר קולות מאזורים נפרדים מבלי להפנות את ראשו. הוולבי גם יכול למקד את האפרכסת לעבר מקור רעש, ולהגדיל את לחץ הצליל על עור התוף שלו ב-25 עד 30 דציבלים שמאפשר לו לקבוע את מהות הרעש (תנועת טורף למשל). כבר בעת הלידה, חוש הריח של הוולבי מפותח למדי; הוולד הזעיר משמש בו על מנת למצוא בכוחות עצמו את הכיס של האם.
פיזיולוגיה
אוכלוסיות וולבי טמר שעל האיים, מסוגלות לרכז שתן רב מהרגיל בכליות ולסופגו חזרה בגוף; כתוצאה מכך, הן ניחנו ביכולת נדירה לשתות מי ים מבלי לסבול מהתייבשות (השתן הרב שנוצר בעקבות שתיית מי הים נספג באמצעות הכליות בגוף כך שאין איבוד נוזלים). התאמה מיוחדת זאת מאפשרת להם להתקיים על אדמת האיים חרף העדר מקורות מים מתוקים, כאשר הנוזלים מתקבלים מהצמחייה ומהים.
לוולביי טמר מהקבוצה המערבית, יש עמידות מפני נתרן פלואורואצטט שהוא רעלן המשמש להדברת מכרסמים, בניגוד לוולביי טמר מקבוצת אי הקנגורו או מהקבוצה הדרומית. ההבדל נובע מהעובדה שהאוכלוסיות המערביות ניזונות בין השאר מהצמח עלי-לב רעיל (Gastrolobium bilobum) שבו נמצא רעלן זה, כך שהן פיתחו עמידות בפניו, בניגוד לאוכלוסיות באיים או לאוכלוסיות הדרומיות. מכיוון שוולביי טמר שהובאו לניו זילנד מקורם בקבוצה הדרומית ולא במערבית, התאפשר לרשויות השימור הניו זילנדיות לקטול אותם בהצלחה באמצעות הרעלן ולצמצם את האוכלוסייה שהפכה למזיקה לפלורה המקומית.
תפוצה
וולבי טמר אנדמי לדרום-מערב יבשת אוסטרליה ולמספר לא מבוטל של איים סביבה. בעבר התפוצה היבשתית שלו השתרעה על פני אזורים נרחבים באוסטרליה המערבית (משפך נהר מורצ'יסון דרומה לכל אורך חגורת החיטה עד כף אריד) ובאוסטרליה הדרומית (לאורך קו החוף הדרומי, כולל מישור אדלייד, חצי האי יורקה, חצי האי אייר וחצי האי פלוריו עד לשפך נהר מארי). עד אמצע המאה ה-20, הוא נעלם לחלוטין מדרום היבשת כתוצאה מציד ממוקד והכנסת השועל האדום, ובמערב נותר טווח מוגבל ומפוצל באזורים דריינדרה, בויאגין, שמורות הטבע פרופ וטורנינג, הפארק הלאומי נהר פיצג'רלד, ומספר אוכלוסיות בחגורת החיטה. החל מהמאה ה-21, הוא מושב בהדרגה על ידי רשויות הטבע האוסטרליות לחלקים מטווח התפוצה ההיסטורי: במערב הוא הושב לפארק הלאומי קלברי, יער ג'ולימאר, הפארק הלאומי עמק אבון, רכס דארלינג, יער באטלינג ושמורות פארונה וקרקמיה, ובדרום לפארק הלאומי אינס.
מלבד התפוצה היבשתית, וולבי טמר מאכלס איים אוסטרליים רבים בחוף הדרומי והמערבי של היבשת; בדרום הוא היה מצוי באופן טבעי באיים: פלינדרס, גדילן, סנט פיטר, סנט פרנסיס (נכחד מכולם), ונותר כיום באי הקנגורו בו הוא נפוץ בשפע רב, כאשר פרטים מאי זה הובאו במהלך המאה ה-20 גם לאיים הסמוכים בוסטון, גרניט, ורדנג, אלת'ורפה ואיי גרילי (בחלק מהם הוא אינו קיים כיום). במערב, הוא מצוי באיי האוטמן, באיים התיכוניים ובאי גרדן. כאשר מושל אוסטרליה הדרומית ג'ורג' גריי התמנה למושל הכללי של ניו זילנד, הוא הביא איתו לאי הצפוני קבוצת וולביי טמר אותם שחרר באי קוואו שנרכש על ידו. הוולבים התאקלמו באי היטב והובאו ממנו בהמשך לאזור רוטורואה, והם התרבו במהירות במקומות הללו עד שהפכו למזיקים, ורשויות השימור הניו זילנדיות החלו לדלל את מספרם. לאחר שהתברר שהוולבים הללו הם השרידים האחרונים מהאוכלוסייה האוסטרלית הדרומית שנכחדה, רשויות השימור האוסטרליות והניו זילנדיות החלו ללכוד אותם ולהשיבם לטבע בטווח התפוצה ההיסטורי בדרום אוסטרליה.
בית הגידול של וולבי טמר נמצא בסבכים צפופים, יערות וחורשים דלילים, או בפסיפס של שיחים ועצים. סביבת המחיה הסבוכה שלו נמצאת סמוך לשטחי מרעה פתוחים, שאליהם הוא יוצא לרעות במהלך הלילה. הטמפרטורות בבית גידולו גבוהות למדי ונעות בין 20–30 מעלות.
התנהגות, פעילות וארגון חברתי
וולבי טמר הוא יונק חברותי למדי וחי בקבוצות גדולות של עד 50 פרטים. החברותיות של הוולבי מעניקה לו יתרון על פני וולבים יחידאים: ככל שהקבוצה גדולה יותר, כך פוחת הסיכון מפני טריפה, והוולבי יכול לבלות זמן רב יותר בטיפוח ובאינטראקציה חברתית מאשר לחקור את הסביבה. הקבוצה חיה בשטח ביתי קבוע שגודלו משתנה בין העונות: בעונת הגשמים הקבוצה מסתפקת בשטח רעייה של כ-16 דונם עקב זמינות העשב, אולם בעונה היבשה השטח מתרחב ל-42 עד 100 דונם על מנת למצוא מזון הראוי למאכל. שטחה של הקבוצה עשוי לחפוף בשוליים לשטחן של קבוצות אחרות. וולבי טמר הוא יונק פעיל לילה המבלה את מרבית זמנו בחיפוש אחר מזון. במהלך היום, הקבוצה שוהה בסבך המוגן, ונעה לעבר שטחי המרעה הפתוחים עם רדת החשיכה.
הקבוצות מורכבות מכל הגילאים והזוויגים, עם היררכיה ברורה המבוססת על דומיננטיות. בראש ההיררכיה נמצאים הזכרים, כאשר מעמד הפרט נקבע באמצעות גודל וכוח הבאים לידי ביטוי במאבקים. סגנון הלחימה של וולבי טמר אופייני לסוג, וכולל שימוש נרחב בגפיים לדחיפה ולפיתה, לצד בעיטות חזקות עם הרגליים האחוריות. ככל שהזכר מדורג גבוה יותר בהיררכיה, כך יהיה לו סיכוי גבוה להתרבות עם הנקבות. המאבק בין הוולבים כולל גם טקס חזותי שתפקידו להרתיע את היריב, דוגמת עמידה זקופה, הבלטת החזה, וכיפוף הזרועות. טקס זה ישמש את הזכר גם כדי להרשים את הנקבה במעמדו ובכושרו הגופני.
תזונה ויחסי גומלין
וולבי טמר הוא יונק צמחוני הניזון בעיקר מעשבים. אף שהוא מגוון את תזונתו גם בעלי שיחים ועצים, הוולבי אינו מצליח ללקט אותם ביעילות כאוכלי עלים, שכן הם נשמטים לעיתים קרובות לאדמה מפיו הצר והמחודד במהלך הלעיסה. באכילת עלים גדולים, הוולבי משתמש בכפות ידיו כדי ללעוס אותם ביסודיות. וולבי טמר מקדיש זמן רב יותר ללעיסת מזונות מאשר מיני וולבים אחרים, התנהגות אשר מסייעת לו לעכל את המזון במהירות. פריטי מזון נפוצים שנאכלים על ידי הוולבי הם זרעי השיטה, קורימביה אדומה (Corymbia calophylla - ההדסיים), עשב וולבי זקוף (Rytidosperma setaceum מהדגניים), ועלי-לב רעיל (Gastrolobium bilobum מהפרפרניים) אשר מכיל רעלן מסוג נתרן פלואורואצטט.
לוולבי טמר מספר טורפים: הדינגו, שועל אדום, חתול הבית, כלב הבית, עיט מחודד-זנב וינשופיים גדולים. כאשר הוולבי מותקף על ידי טורף גדול דוגמת הדינגו, הוא מנסה לחמוק ממנו במנוסה לעבר הסבך הצפוף, וכמוצא אחרון יעמוד עם גבו לעץ וינסה להילחם נגדו באמצעות זרועותיו או באמצעות בעיטות המכוונות לבטנו של הטורף; חרף גודלו הקטן, בעיטות הוולבי עשויות לגרום לדינגו לפציעות משמעותיות עקב הטפרים הגדולים והחדים. על מנת לאתר טורפים מבעוד מועד, הוולבי משתמש בעיקר בחוש הראייה וחוש הריח, ובמידה פחותה יותר גם בחוש השמיעה. במקרה של זיהוי טורף, הוולבי יחבוט בחוזקה עם רגלו בקרקע בתור סימן אזהרה לשאר הקבוצה. וולבי שניצוד עשוי להשמיע צרחה גסה.
רבייה ומחזור חיים
וולבי טמר הוא יונק פוליגמי. במהלך עונת הרבייה, בלוטת הערמונית ובלוטת השדרה של הזכר מתרחבות. כשבועיים לפני הלידות הראשונות, הזכרים מרחרחים את איברי הרבייה של הנקבות במטרה לבדוק את מצב הפוריות שלהם. לאחר הלידה, הנקבה מוכנה מיד להזדווגות. זכרים עשויים להתקבץ סביב נקבה מיוחמת ולהילחם זה עם זה על גישה אליה. הזכר הגדול והחזק זוכה בה ושומר עליה לזמן קצר. מרבית הלידות מתרחשות בסוף ינואר ובתחילת פברואר.
ההיריון של נקבת הוולבי קצר ביותר ונמשך 25–28 יום, לאחריהם נולד ולד זעיר הזוחל בכוחות עצמו מפתח הביב לעבר הכיס ומשלים את התפתחותו בתוכו. בשלב הראשון (125-100 ימים ראשונים), הוולד נצמד לפטמות ויונק מהם ללא הפסקה; בשלב השני, הוא יונק ונח לסירוגין. בסביבות 200 יום, הגור יוצא לראשונה מהכיס ומנסה ללחך עשב, ובהדרגה יונק בתדירות נמוכה יותר. הגור נשאר בכיס במשך 8–9 חודשים עד שהוא מפותח דיו כדי לצאת ממנו לצמיתות. לאחר עזיבת הכיס, הגור ממשיך לינוק מהאם שלושה חודשים נוספים. הנקבה מגיעה לבגרות בגיל 9 חודשים, והזכר בגיל שנתיים.
הוולבית מסוגלת להקפיא את התפתחות העובר ברחם כאשר יש מחסור במזון או כשהיא נושאת כבר גור אחר בכיסה, ולעיתים קרובות העובר מוקפא במשך כשנה עד שהגור הקודם הופך לעצמאי. עזיבת הכיס מאיצה את התפתחות העובר, כך שהלידה מתרחשת בסמיכות לבגרותו של הגור הקודם. אצל וולבי טמר, נפוץ הטיפוח בין הפרטים בקבוצה, ונקבה עשויה לטפח גם את הגור של חברתה.
תוחלת החיים של וולבי טמר: 14 שנים בטבע, 9.8 שנים בשבי; תוחלת החיים של הנקבות גדולה מעט משל הזכרים.
מצב שימור
וולבי טמר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל היותו נפוץ בשפע רב באיים האוסטרלים, ומגמת האוכלוסייה היבשתית גם היא יציבה למדי. האיומים העיקריים עליו נשקפים מצד השועלים אדומים והארנבונים שהובאו על ידי האדם ליבשת, לצד רעיית יתר של עדרי צאן. האיומים הללו לצד הציד האינטנסיבי היו הגורמים העיקריים להכחדתו המוחלטת בדרום אוסטרליה, ולהצטמצמות האוכלוסייה במערב.
כיום, רשויות השימור האוסטרליות פועלות להשיב את וולבי טמר לאזורים רבים בטווח התפוצה ההיסטורי שלו, ועד 2019, הוא הוחזר לכ-8 אזורים בדרום ובמערב. הוולבי מצוי במספר אזורים מוגנים, ורשויות השימור פועלות במרץ להדברת השועלים בסביבת המחיה של הוולבי באמצעות מלכודות ופתיונות, וכן באזורים בהם מתוכננת בעתיד השבה לטבע של המין. פקחי השימור מציתים גם שריפות מבוקרות קטנות בבית הגידול כדי לעודד את צמיחת עשב חדש וגיוון הפלורה המקומית.
הוולבי והאדם
הוולבי ניצוד בעבר בצורה אינטנסיבית על ידי המתיישבים האירופאים בדרום אוסטרליה על מנת להגן על היבולים והמרעה, כמו גם עבור בשרו ועורו. כיום לעומת זאת, הציד שלו נאסר בחוק האוסטרלי, להוציא אזורים ספציפיים דוגמת אי הקנגורו שבהם יש ציד מבוקר במטרה למנוע התפוצצות אוכלוסין.
המעי הקדמי של הוולבי מכיל מספר חיידקי מעיים ייחודיים ממערכות פירמיקוטים, בקטרואידטים, ופרוטאובקטריה, והוא מייצר רק חמישית מכמות המתאן הסטנדרטית. במחקר אודותיו, התגלה שהגורם העיקרי האחראי לייצור המופחת הוא חיידק חדש המכונה WG-1, שייחודו בכך שאף שנחשב לחיידק קפנופילי, הוא אינו זקוק לריכוז גבוה של פחמן דו-חמצני בסביבתו כדי לשרוד. גילוי זה מסביר מדוע הקנגוראים מייצרים כמות מתאן פחותה משל מעלי הגירה אף ששניהם צמחוניים, ומהוון ציון דרך בחקר התסיסה והפחתת ייצור המתאן מבעלי חיים.
דנה הרמן
דנה הרמן (נולדה ב-16 ביולי 1975) היא עיתונאית ישראלית. כתבת התרבות ובמאית בערוץ כאן 11.
ביוגרפיה
דנה הרמן גדלה בחולון ולמדה בתיכון ע"ש מיטרני. בתחילת דרכה המקצועית עסקה הרמן בדוגמנות, היא זכתה במקום השני בתחרות "תגלית השנה". את הקריירה הטלוויזיונית היא החלה בהנחיית התוכנית "סקר הסקס הגדול" ששודרה ב-2002 בערוץ YTV. ב-2003 הגישה את "פריים טיים", רצועת התרבות היומית של ערוץ +yes (כיום yes stars 1). כן הגישה את "לילה בכפר" (2004) - תוכנית לייט נייט בערוץ 24, ושימשה מנחה בערוץ הילדים.
בהמשך הגישה בערוץ הראשון את "טלסינמה" (2004–2006) - תוכנית הקולנוע של הערוץ; "מהשורה הראשונה" בימי חמישי; פינת תרבות ב"הלילה יענקל'ה לאן" שבהגשת יעקב מנדל; "זמן אוויר" (2006) - תוכנית תרבות בערוץ; ו"תרבות היום" - מגזין הבידור והתרבות של הערוץ (2010). ב-2008 הצטרפה לחטיבת החדשות של הערוץ הראשון ככתבת התרבות של "מבט".
באוקטובר 2005 הנחתה את אירוע ספיישל מצעד האהבה, ששודר בשידור חי מתל אביב.
הרמן שימשה ב-2005 ו-2006 כמנקדת של ישראל בתחרות האירוויזיון. ב-2005 נבחרה להוביל את קמפיין ויסקי "בלנטיין" יחד עם הכדורגלן ג'ובאני רוסו.
בעבר כתבה וערכה במגזינים העוסקים בתרבות, כ"פנאי פלוס", "GO", "DJ העיר" (מוסף הקלאבינג של רשת שוקן), ושימשה כסגנית-עורכת מגזין "לילה". כן עבדה ככתבת בג'רוזלם פוסט, וב-2010 החלה לעבוד ככתבת הארץ באירופה למשך מספר שנים.
ב-2017, עם הקמת תאגיד השידור הישראלי הצטרפה אליו הרמן ככתבת התרבות. היא הגישה בין היתר מספר פעמים את התוכנית "מועדון תרבות". כיום היא כתבת מגזין ב"חדשות השבת" שבהגשת מיכל רבינוביץ'.
גבריאל יהודה ליכטנפלד
גבריאל יהודה (יודל) לִיכְטֶנְפֶלד (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: ליכטענפעלד; Gabriel Judah Lichtenfeld; גי"ל; 1811, לובלין – כ"ו באדר ה'תרמ"ז, 22 במרץ 1887) היה יהודי-פולני משכיל, מתמטיקאי וסופר עברי נודע בזמנו. פרסם מאמרים בעיתונים "השחר", "הצפירה" ו-Izraelita, וחיבר ספרי לימוד למתמטיקה. חותנו של הסופר י"ל פרץ.
קורות חיים
ליכטנפלד נולד בשנת 1811 בעיר לובלין שבפולין הקונגרסאית. היה צאצא של רבי משה איסרלישׂ (הרמ"א), ונאמן למסורת המשפחתית, הפגין מצעירותו בקיאות בתלמוד. בהמשך למד לטינית, גרמנית, צרפתית ופולנית, והתמקד במיוחד בלימודי פילוסופיה ומתמטיקה.
החל מהגיליון השלישי של הירחון העברי "השחר", הופיעה בעיתון סדרת מאמרים מאת ליכטנפלד, אשר הסבו אליו את תשומת הלב. המוניטין שיצא לו הוסיף לעלות בעקבות סדרת מאמרים שפרסם על מתמטיקאים יהודים בשבועון היהודי בשפה הפולנית Izraelita. ליכטנפלד נודע בפולמוס שלו עם חיים זליג סלונימסקי בסוגיות מתמטיות, שאף גלש לפסים אישיים.
בשנת ה'תרל"א (1870 או 1871) השיא ליכטנפלד את בתו שרה לי"ל פרץ הצעיר, בשידוך; לזוג נולדו בנים, וכעבור מספר שנים הם התגרשו.
ב-1877 הוציא ליכטנפלד עם חתנו קובץ ספרותי.
ליכטנפלד נפטר בתום מחלה ממושכת בוורשה בשנת 1887, בגיל 76.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
ספריו
לאחר מותו:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
פיקוד כוחות המבצעים המיוחדים (קנדה)
פיקוד כוחות המבצעים המיוחדים הקנדיים (באנגלית: Canadian Special Operations Forces Command, בראשי תיבות: CANSOFCOM; בצרפתית:  Commandement des Forces d'opérations spéciales du Canada; COMFOSCAN) הוא פיקוד של כוחות הצבא הקנדיים האחראי לכל פעולות הכוחות המיוחדים המסוגלים להגיב לטרור ואיומים על קנדים והגנה על האינטרסים הקנדיים ברחבי העולם.
כוחות המבצעים המיוחדים
כוחות המבצעים המיוחדים של קנדה מפוקחים על ידי CANSOFCOM, שהוא ארגון מוכנות גבוהה, שנועד לפרוס כוחות מבצעים מיוחדים בהתראה קצרה כדי להגן על קנדה וקנדים מפני איומים על האינטרס הלאומי במדינה ומחוצה לה.
המשימה העיקרית של CANSOFCOM היא לוחמה בטרור, הכולל ביצוע אימונים קפדניים ומיוחדים ועבודה עם גורמי אכיפת החוק המקומיים, כנדרש, כדי להגן על קנדים מפני איום הטרור. מפקד CANSOFCOM מדווח ישירות לראש מטה ההגנה. הנהגת הצבא ומחלקת ההגנה הלאומית מקיימים פיקוח מלא על כל פעולות ה-CANSOFCOM.
משימות
ל-CANSOFCOM חמש משימות אסטרטגיות: לצורך תמיכה במשימות אסטרטגיות אלה, אנשי CANSOFCOM מאורגנים, מאומנים, מצוידים ותמיד מוכנים לבצע מגוון רחב של משימות מבצעיות.
משימות אלה כוללות:
שלושת המוסקטרים (בית המשפט העליון)
שלושת המוסקטרים (באנגלית: Three Musketeers) היה כינוי שניתן לשלושה משופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית שכיהנו בשנים 1932–1937, ליברלים בהשקפתם, שבאופן כללי תמכו במדיניות הניו דיל של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. השלושה היו: לואי ברנדייס, בנג'מין קרדוזו והרלן סטון. מולם ניצבה קבוצת ארבעת הפרשים - השופטים פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר. נשיא בית המשפט העליון צ'ארלס אוונס יוז והשופט אוון רוברטס היו בתקופה זו לשון המאזניים. בסיועו של רוברטס, שלטו ארבעת הפרשים על רוב ההחלטות של בית המשפט, שבאמצעותן הם פסלו רבים מחוקי הניו דיל כלא תואמים לחוקת ארצות הברית. אף על פי ששלושת המוסקטרים היו מגוונים מבחינה מפלגתית (סטון היה רפובליקני), השקפותיהם היו זהות בנוגע לחקיקת הניו דיל, וכך הם התלכדו יחדיו.
במהלך מושב בית המשפט של 1935, נהגו ארבעת הפרשים להגיע לעבודתם ולשוב לבתיהם בנסיעה משותפת במכונית אחת כדי לתאם את עמדותיהם ואת טיעוניהם. כדי להתייצב מולם, נהגו שלושת המוסקטרים להיפגש בביתו של ברנדייס בימי שישי אחר הצהריים. עם זאת, ארבעת הפרשים הצליחו לשלוט בהחלטות בית המשפט, ומגמה זו הובילה את הנשיא רוזוולט להגיש הצעת חוק לרפורמה בבית המשפט העליון, הצעה שנויה במחלוקת שפורסמה בפברואר 1937, למנות לבית המשפט העליון שופטים נוספים כדי לשנות את הרכבו. צעד זה הפך לבלתי נחוץ כאשר רוברטס, שבשנים 1935–1936 תמך בכמה מפסקי הדין של ארבעת הפרשים, צידד בשלושת המוסקטרים בפסק הדין שהיווה ציון דרך וניתן במרץ אותה שנה, "מלון החוף המערבי נגד פאריש", ושנודע בכינוי "השינוי בזמן שהציל תשעה". פסק דין זה, בנוסף לפרישתו ביוני 1937 של ואן דוונטר והחלפתו בהוגו בלאק והחלפתו של סאת'רלנד בסטנלי ריד בינואר 1938, שניהם תומכים נלהבים של הניו דיל, שמו קץ לשליטתם של ארבעת הפרשים בבית המשפט. ב-1941 ברנדייס, קרדוזו, באטלר ויוז כבר לא כיהנו בבית המשפט. מכל הרכב השופטים שכיהן בתקופה זו נותרו רק סטון ורוברטס, כשסטון קודם לתפקיד נשיא בית המשפט העליון.
שלושת המוסקטרים הצליחו לכפות את השקפתם בפסקי דין רבים. לעיתים קרובות עלה בידם לשכנע את המתנדנדנים יוז ורוברטס, להצטרף אליהם. השלושה הצליחו לאשר את תאימותם לחוקה של רבים מחוקי הניו דיל, כמו חוק החרמת הזהב (Gold Confiscation Act ) של 1934, חוק יחסי העבודה ההוגנים של 1938, חוק רשות עמק טנסי וחוק הביטוח הלאומי. לעיתים עלה בידם לשכנע את חלק מחבורת ארבעת הפרשים להצביע בעד חוקי הניו דיל.
פירוק QR
פירוק QR הוא פירוק באלגברה ליניארית ובאנליזה נומרית של מטריצה A למכפלה A=QR כאשר המטריצה Q היא מטריצה אורתוגונלית ו-R היא מטריצה משולשית עליונה. ניתן לשים לב שהמטריצה Q מהווה בסיס למרחב הנפרש על ידי העמודות של A. בנוסף מכיוון ש-R מטריצה משולשית, k העמודות הראשונות של Q מהוות בסיס למרחב הנפרש על ידי k העמודות הראשונות של A. פירוק QR הוא מקרה פרטי של פרוק יווסווהundefined.
הגדרה פורמלית
עבור מטריצה A מלבנית מרוכבת כאשר m ≥ n,  קיימת מטריצה אוניטרית Q בגודל m \times m ומטריצה משולשית עליונה R בגודל m \times n  (m-n השורות האחרונות הן שורות אפסים) כך ש A=QR.
חישוב הפירוק
אחת הדרכים לקבל פירוק QR היא בתהליך גרם-שמידט, חיסרון של שיטה זו הוא חוסר היציבות הנומרי של תהליך גרם-שמידט. בשביל לפתור את בעיית היציבות, ניתן להשתמש בתהליך גרם-שמידט המשופר או בשיקופי Householder.
שאול עבדאללה יוסף
שאול עבדאללה יוסף (26 בדצמבר 1849, בגדאד - 10 באוגוסט 1906, הונג קונג) היה משכיל עברי, משורר וחוקר שירה יהודי-בגדאדי שחי ועסק במסחר בהונג קונג. חיבוריו בחקר השירה העברית בימי הביניים זיכו אותו בפרסום רב בקרב מלומדים בזמנו.
קורות חיים
נולד בבגדאד שבעיראק בשנת 1849 למשפחה מיוחסת. אביו היה אחיה של פרחה (פלורה) ששון, אשתו של דוד ששון, סוחר יהודי-בגדאדי עשיר שזכה להצלחה רבה בהודו. אמו הייתה בת למשפחת יהודה, משפחה יהודית-בגדאדית ידועה.
בילדותו קיבל חינוך מסורתי בבגדאד והשתלם היטב בעברית, ערבית ומעט בצרפתית ובאנגלית. בגיל 18 נסע למומבאי שבהודו, וכדי לשפר את ידיעותיו באנגלית למד בבית הספר שייסד דוד ששון בעיר. לאחר שהשלים את לימודיו החל לעבוד בחברת המסחר של דוד ששון ובניו. בשנת 1872 נשא לאישה את סופיה גבאי, בת למשפחת סוחרים עשירה. בשנת 1876 נסע למזרח סין בשליחות עסקית של חברת משפחת ששון. עם שובו להודו בשנת 1878 ניסה להקים עסק מסחר עצמאי, אך לא זכה להצלחה ובשנת 1882 החליט לסגור את העסק ולעבור עם אשתו להונג קונג. בעזרת בני משפחתה של אשתו הוא החל לעבוד כחלפן כספים וברוקר, וכך עשה פרנסתו בשארית ימיו.
במקביל לעיסוקיו המקצועיים, בהם לא מצא עניין רב, עסק בחקר שירת ימי הביניים של יהדות ספרד. שמו כחוקר התפרסם לאחר מאמרים שפרסם בכתבי עת עבריים כגון הצפירה, החבצלת, הלבנון והמבשר. יוסף עשה שימוש בידע הרב שלו בערבית ובשירה הערבית כדי לבאר את שיריהם העבריים של משוררי ספרד, ולא נרתע מלהשתמש בלשון ביקורת חריפה כלפי חוקרים בני זמנו שלדעתו גילו חוסר הבנה בפירושיהם לשירים. הוא עצמו חיבר שירה עברית וכן תרגם שירים מערבית. מלבד כתיבתו לעיתונים העבריים השונים, יוסף חיבר מספר ספרים: שניים מספריו פורסמו לאחר מותו על ידי שמואל קרויס, בהם הספר "גבעת שאול" ובו ביאור ופרשנות ל-138 שירי חול של ר' יהודה הלוי והספר "משבצת התרשיש" ובו ביאור ופרשנות לשיריו של ר' משה אבן עזרא. בנוסף הוא איתר כתב יד של דיוואן השירה של טודרוס בן יהודה אבולעפיה בן המאה ה-13, "גן המשלים והחידות", העתיק והכין אותו לפרסום. הדיוואן הוצא לאור בשתי מהדורות: הראשונה הוצאה לאור בלונדון על ידי איש חכמת ישראל ברומניה, משה גסטר, ונדפסה בשתי הדפסות, ב-1889 וב-1926, והשנייה הוצאה לאור בירושלים על ידי דוד ילין בשנת 1932. ספרים נוספים פרי עטו, ובהם פרשנות לספר תהילים וחיבור בשם "משא בערב" (על השפעת השירה הערבית על משוררי ימי הביניים), נשארו בכתב יד ולא ראו דפוס.
מלבד כתביו בעברית, יוסף היה תורם עיקרי לעיתונים בערבית יהודית שיצאו לאור בכלכותא, ובמיוחד לעיתון "פרח" ולאחריו לעיתון "מגיד מישרים" (1890-1901, בעריכת ר' שלמה תווינא). כמה ממאמריו בעיתונים אלו, בהם מאמר ביקורת חריף שפרסם על שיריו של החכם היהודי-בגדאדי ר' ששון ישראל, עוררו מחלוקת רבה ומאמרים רבים פורסמו בתגובה להם. במאמרו מנה יוסף למעלה מ-50 השגות על הדקדוק העברי והמליצות באחד משיריו של ר' ששון ישראל. בהשקפתו של יוסף השירה העברית בת זמנו, במערב ובמזרח, הייתה ירודה ולקויה ביחס לשירה העברית של משוררי ספרד בימי הביניים. הוא חיבר שיר המקונן על כך בשם "לשון המשוררים אבלה ונבלה", אך עורך עיתון "הצפירה" נחום סוקולוב לא ניאות לפרסמו.
הרחבת דופלר
סוג אחד מעניין במיוחד של הרחבת דופלר, הוא הרחבת דופלר תרמית הנגרמת מתנועה תרמית של החלקיקים. במקרה כזה מידת ההרחבה תלויה רק בתדירות הקו הספקטראלי, מסת החלקיקים והטמפרטורה שלהם ולכן ניתן להשתמש בה כדי להעריך את הטמפרטורה של גוף פולט.
ניתן להשתמש בספקטרוסקופיה נטולת-דופלר הידועה גם כספקטרוסקופיית רוויה על מנת למזער אפקט זה ולבצע מדידות מדויקות של תדירויות מעבר אטומיות ללא קירור המערכת לטמפרטורות בהן אפקט זה יהיה זניח.
פיתוח הרחבת דופלר
כאשר תנועה תרמית גורמת לתנועת החלקיק לקראת הצופה, התדירות אותה הוא ימדוד תהיה גדולה מהתדירות הנפלטת. ואילו כאשר החלקיק ינוע בכיוון ההפוך, התדירות הנמדדת תהיה מוסטת למטה. עבור מהירויות קטנות ממש ממהירות האור (v \ll c), הסטה בתדירות הנמדדת תהיה
כאשר f היא התדירות במנוחה (המתאימה למעבר האנרגיה), v מהירות החלקיק, c מהירות האור. מכיוון שיש חלקיקים בכל תחום מהירויות (גם לכיוון הצופה וגם ממנו), במקום למדוד את תדירות הפליטה במנוחה, תתקבל התפלגות סביבה. מכאן שהמהירות המתאימה להסטת התדר של \Delta f היא
אם היא החלק של החלקיקים בתחום המהירויות  (בכיוון הצופה או ממנו), התפלגות התדירויות המתאימה תהיה
ניתן גם לרשום את ההתרחבות עבור אורך הגל \lambda, על ידי שימוש בכך שעבור מהירויות לא יחסותיות (v \ll c) מתקיים ולכן
הרחבת דופלר תרמית
במקרה זה המהירויות מתפלגות לפי התפלגות מקסוול בולצמן
כאן m מסת החלקיקים הפולטים, ו כאשר T הטמפרטורה וK_B קבוע בולצמן. מכאן ש
כך שההתפלגויות נורמליות (פרופיל גאוסייני) עם סטיות תקן של
ורוחב חצי מקסימום של
שימושים וסייגים
הרחבת דופלר תרמית היא אחד ההסברים להתרחבות הפסים הספקטרלים באסטרונומיה ופיזיקת פלאזמה ומהווה אינדיקציה לטמפרטורת החומר. אך קיימות סיבות נוספות להתפלגות מהירויות כגון זרימה טורבולנטית. במקרה כזה עלול להיות קשה מאוד להבדיל בין התרומות הטורבולנטית והתרמית להרחבת הפסים.
סיבה אפשרית נוספת היא טווח מהירויות מקרוסקופיות גדול לדוגמה כתוצאה מחלקים מתקרבים ומתרחקים של דיסקת ספיחה המסתובבת במהירות. ובנוסף לאלא יכולות להיות סיבות רבות נוספות להרחבת הפסים, לדוגמה עבור צפיפות גבוהה עלולה לגרום לפיצול סטארק משמעותי.
ססטינה
ססטינה היא שיר בעל מבנה המציית לכללים הבאים:
המצאת מבנה שירי נוקשה ומורכב זה מיוחסת לארנו דניאל מפרובאנס, טרובדור בן המאה ה-12.
הססטינה הראשונה בשפה האנגלית נכתבה בידי פיליפ סידני, והיא ססטינה כפולה.
עם כותבי הססטינות נמנים פרנצ'סקו פטרארקה, דנטה אליגיירי, רודיארד קיפלינג, עזרא פאונד, ויסטן יו אודן ואליזבת בישופ.
בעברית השתמש בצורת הססטינה המשורר האיטלקי אפרים לוצאטו, שחי במאה ה-18. שירו "זאת רעייתי" הוא דוגמה מוכרת לססטינה עברית, והוא מופיע בין היתר באנתולוגית שירי האהבה "כחוט השני" בעריכת דן פגיס (הקיבוץ המאוחד תשל"ט) ובמאמרו של לודוויג שטראוס "כמה מושגי יסוד של תורת הספרות", המופיע בכינוס מאמריו בעברית, "בדרכי הספרות" (מוסד ביאליק 1975). יש לציין שזו ססטינה חסרה, בת 36 שורות בלבד, ללא שלוש השורות המסיימות.
הפרעה בין סימנים
בתקשורת, הפרעה בין סימנים (באנגלית: Intersymbol interference, או בקיצור ISI) היא הפרעה לא רצויה בין סימנים (סימבולים מאופננים על גבי פולסים) המייצגים את המידע באות הספרתי הנקלט במשדר. הניסיונות להקטין את רוחב הסרט גורמים בהכרח למריחת הפולסים המייצגים את המידע הספרתי שמועבר באות בתחום הזמן. התוצאה יכולה להיות השפעת שארית הפולס (סיבית) הקודם על פענוח הסיבית הנוכחית. ישנם מסננים המאפשרים מצד אחד להקטין את רוחב הסרט ומצד שני למנוע ISI.
ייצוג מתמטי
בתקשורת ספרתית אות השידור x(t) מיוצג באופן הבא:
כאשר:
ֿבמקלט הסינון האופטימלי יהיה באמצעות מסנן מתואם, כלומר p^*(-t)‘ ולאחר מכן דגימה בקצב T. האות המתקבל יהיה:
על מנת לקבל את הסימבול ה-m יש לדגום בזמן mT:
כאשר E_p הוא אנרגיית הפולס.
הביטוי
נקרא הפרעה בין סימנים, מכיוון שהוא מייצג הפרעה של הסימנים a_k לסימן a_m.
תנאי ניקוויסט לאיפוס ההפרעה בין הסימנים
על מנת שההפרעה בין הסימנים תהיה שווה לאפס נדרש שפולס השידור יקיים את התנאי הבא:
כאשר \delta[n] היא הדלתא של קרונקר.
פולס המקיים את התכונה הזאת, כלומר מקיים את תנאי ניקוויסט נקרא פולס ניקוויסט. ניתן לנסח את התנאי במילים באופן הבא: פולס ניקוויסט הוא פולס שאורתוגונלי להזזות שלו בזמנים שהם כפולה שלמה של T.
תנאי ניקוויסט בתחום התדר
ניתן לנסח את תנאי ניקוויסט בתחום התדר. לאחר המסנן המתואם תגובת התדר של האות הרציף היא:
לפי משפט הדגימה תגובת התדר של האות הדגום היא:
וכעת נדרש שתגובת התדר של האות הדגום תהיה זהה לתגובת התדר של הדלתא של קרונקר:
אריאלה בהלול-דימנד
אריאלה בהלול-דימנד (נולדה ב-8 בפברואר 1956 בחיפה) היא סופרת ומשוררת ישראלית. היא ניהלה את בית הספר הפתוח בחיפה במשך 21 שנה.
ביוגרפיה
בהלול-דימנד נולדה בחיפה לאמה, בקי בהלול לבית עבאדי, ולאביה, יוסף בהלול, שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בנצרת. היא בוגרת בית הספר תיכון עירוני ה', בעלת תואר ראשון בספרות עברית וחינוך, ותואר שני במנהל החינוך ותוכניות לימודים, שניהם מטעם אוניברסיטת חיפה.
בהלול-דימנד היא בוגרת סדנאות כתיבה, ביניהן הסדנה של יעקב בסר. שיריה פורסמו בכתבי העת עתון 77 ומאזניים. פרסמה ארבעה ספרים. שני רומנים, ספר שירה וספר בו כינסה את האימיילים שכתבה לצוות המורות והמורים שלה כשהייתה מנהלת בית ספר.
במשך שנים שימשה כמורה ומחנכת בבתי ספר יסודיים בירושלים, בית-שמש וחיפה, והייתה מרצה במכללה האקדמית גורדון. בשנת 1995 התמנתה להיות מנהלת בית הספר הפתוח ע"ש בארי בחיפה, וניהלה אותו במשך עשרים ואחת שנים. בהלול-דימנד הצעידה את בית הספר להישגים רבים. בשנים בהן ניהלה את בית הספר הוא התרחב, ועבר ממקום מושבו בשכונת הדר הכרמל אל שכונת נווה שאנן, נפתחו בו חטיבה צעירה (מערכת גנים בבית הספר) וחטיבת ביניים, ומספר התלמידים בו צמח מ-65, בראשית כהונתה, ל-540 עם סיומה בשנת 2015.
מאז פרישתה מניהול בית-הספר בהלול-דימנד מלווה מנהלים וצוותי מורים בתחומי פדגוגיה שונים, ומתנדבת בקהילה בתחומי חינוך וחברה.
בהלול-דימנד נשואה לעמי דימנד, ואם לרועי והדר.
הראל גורדין
הרב הראל גורדין הוא רב ור"מ ומרצה בתחומי הלכה, אתיקה והיסטוריה יהודית. לשעבר חבר בארגון רבני צהר. מחבר הספר "הרב משה פיינשטיין - הנהגה הלכתית בעולם משתנה".
שימש כרב של כמה שכונות בהרצליה וכרב קהילה במשואות יצחק.
כמרצה, הרצה במשך מספר שנים בנושאי הלכה ואתיקה בעסקים במרכז האקדמי לב, בנושא מחשבת ההלכה במכללת ליפשיץ. ובנושא יחסי דת ומדינה בישראל במרכז הבינתחומי הרצליה.
ביוגרפיה
בין השנים 1982–1987 למד בישיבת הכותל ובישיבת הר עציון. בין השנים 1987–1992 היה בגרעין המייסד ולמד בכולל אברכים ללימודי דיינות ורבנות בעתניאל, שלימים הפך לישיבת עתניאל, שם הוסמך לרבנות הרבנות הראשית לישראל. בין השנים 1992–2000 שימש כר"מ בישיבת אור עציון. בין השנים 1997–1998 שימש כראש תוכנית לבוגרות במדרשת נשמת. בין השנים 1998–2000 שימש כרב קהילה במושב השיתופי משואות יצחק. בין השנים 1998–2007 היה חבר בארגון הרבנים צהר. בין השנים 2000–2002 שימש כר"מ בישיבת אורות שאול בפתח תקווה, ובמקביל למד וקיבל תואר ראשון בתלמוד ומחשבת ישראל מהמכללה האקדמית הרצוג.
בין השנים 2000–2007 שימש כרב שכונות מערב הרצליה: הרצליה פיתוח, הרצליה ב' ונוף ים. ב-2003 זכה במלגת שבתון של קרן אבי חי. בין השנים 2003–2005 למד וקיבל תואר שני בהצטיינות בתוכנית הבין-תחומית לפרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2008 קיבל תואר דוקטור על עבודה בנושא "הלכה ופסיקת הלכה בעולם משתנה: עיון בין-תחומי בפסיקותיו של הרב משה פיינשטיין" בהנחיית הפרופסורים מנחם לורברבוים ומנחם מאוטנר בבית הספר לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. ובמהלך לימודיו זכה במלגת דיקן מדעי הרוח.
בין השנים 2007–2010 שימש כראש בית המדרש של הכולל הציוני בניו יורק. בין השנים 2010–2013 שימש כמרצה בנושאים הלכה ואתיקה בעסקים במרכז האקדמי לב ובנושא מחשבת ההלכה במכללת ליפשיץ. בין השנים 2011–2013 שימש כמרצה בנושא יחסי דת ומדינה בישראל במרכז הבינתחומי הרצליה.
מלמד בישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן. בין השנים 2017-2014 שימש כר"מ בישיבת ההסדר בינות רעננה.
גורדין חקר את הגותו של הרב משה פיינשטיין וב-2017 הוציא בהוצאת מכללת הרצוג את ספרו "הרב משה פיינשטיין - הנהגה הלכתית בעולם משתנה".
1582
לוח שנה למי שעבר ללוח הגרגוריאני למחרת ה-4 באוקטובר
↲
לוח שנה למי שהמשיך להשתמש בלוח היוליאני
שלושת החודשים האחרונים של שנת 1582, למי שהמשיך להשתמש בלוח היוליאני:
That Don't Impress Me Much
That Don't Impress Me Much (בעברית: זה לא מרשים אותי במיוחד) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין, מתוך אלבומה השלישי, Come On Over. השיר יצא לאור ב-1 בדצמבר 1998, כסינגל השביעי מתוך האלבום, וכסינגל השמונה עשר של טוויין.
השיר הגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד הוט 100, והשלישי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
בדומה ל-"" ו-"" השיר נכתב, הולחן והופק על ידי שאניה טוויין ורוברט ג'ון "מאט" לאנג. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הקאנטרי-רוק והדאנס-פופ.
בשנת 2004, הוציאה טוויין את אלבום הלהיטים הראשון שלה Greatest Hits, בו נכלל השיר.
הצלחה
השיר זכה להצלחה בינלאומית כאשר הפך לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בשנות ה-90 של המאה ה-20, ולאחד מ-16 השירים הנמכרים ביותר בשנת 1999. באותה השנה נמכר השיר בלמעלה מ-4,274,000 עותקים ברחבי העולם.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי פול בויד וצולם במדבר מוהאבי, שבדרום-מערב ארצות הברית, ובברסטו שבקליפורניה. הקליפ צולם ב-3 וב-4 בנובמבר 1998 והופץ בדצמבר באותה השנה. בקליפ ניתן לראות את טוויין, כשהיא אוחזת במזוודה, תוך שהיא מתהלכת במדבר.
נכון ל-31 באוגוסט 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-65 מיליון צפיות.
אוטו בראון
אוטו בראון (בגרמנית: Otto Braun; 28 בינואר 1872 קניגסברג – 15 בדצמבר 1955 לוקרנו, שווייץ) היה פוליטיקאי גרמני מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית בתקופת רפובליקת ויימאר.
כראש ממשלתה של "המדינה החופשית פרוסיה" (Freistaat Preußen), שהייתה אז מדינה־מחוז גרמנית, היה לבראון תפקיד חשוב בבניית רפובליקת ויימאר הדמוקרטית מתוך המעוז הרפובליקני הפרוסי. בניגוד למצב בגרמניה כולה, הצליח להקים בפרוסיה ממשלה יציבה שהאריכה ימים. בתקופת כהונתו הפך הממשל הפרוסי לדמוקרטי באופיו.
חייו הפרטיים
אביו של בראון חווה במהלך חייו את הירידה בסולם החברתי מסנדלר-אומן עצמאי לקונדוקטור ברכבת. לאחר שסיים מוקדם את לימודיו, השלים אוטו בראון הכשרה מקצועית כעובד דפוס. נוכחותו הייתה מרשימה- הוא התנשא לגובה 1.90 מטר, מבנה גופו היה רחב, והוא ניחן בכוח רצון מרשים, בכישרון ארגוני מובהק וביכולת להוביל קבוצות שונות של אנשים. אלא שבתחום הרטורי והוורבאלי פיגר בהרבה מול יריביו במפלגה ובפוליטיקה של רפובליקת ויימאר. לבראון הענייני והצנוע חסר הכישרון הרטורי לשלהב את קהל שומעיו בנאומים חוצבי להבות. על אף הפוליטיקה הפרגמטית שלו, הנחתה אותו תמיד אמונה הומניסטית עמוקה בזכות האדם לחירות ולשוויון.
על אשתו אמיליה לבית פודציוס לא ידוע רבות. הוא פגש בה בשנות התשעים של המאה התשע-עשרה באספת מפלגה, שבה נאם. הם נישאו בקניגסברג ב-3 באפריל 1894. בזמן כהונתו כראש ממשלת פרוסיה לא הופיעה אמיליה בפומבי מעולם, ובחוג החברים והמכרים הייתה מאופקת ושתקנית. לפי המסופר, בבית פנימה התהפכו היוצרות ובראון הדעתני והנחרץ סר למרותה. אמיליה הייתה מיודדת עם הציירת והפסלת קתה קולוויץ. עת חלתה במחלה קשה בשנת 1927, הצטמצמו חייהם של בני הזוג לתחום ביתם. לפי עדויות סעד בראון את אשתו במסירות גדולה, והימלטותו לשווייץ בשנת 1933 נבעה בעיקר מדאגתו לה. בנם היחידי, אריך, מת מדיפתריה בגיל 21 במלחמת העולם הראשונה, ואובדנו הכביד על בראון מאוד.
בראון היה קשור מאוד לנופיו של מחוז מולדתו פרוסיה המזרחית, וחבב מסעות צייד, שבהם הרבה כראש ממשלת פרוסיה. הימין גיחך על כך, ומשמאל התקיפו אותו על תחביבו האריסטוקרטי.
בראון הצטרף לסוציאל-דמוקרטיה בגיל צעיר. בהשפעת האנרכו-סינדיקליזם, השתייך תחילה לאגפה השמאלי של התנועה. כבר בגיל עשרים הוציא לאור ביטאון פוליטי כמעט לבדו, והתבלט כפעיל שטח של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD) בפרוסיה המזרחית. במשך מרבית שנותיו היה פוליטיקאי מקצועי, ראשית כנבחר ציבור בפרלמנט, ומאוחר יותר כשר ולבסוף כראש ממשלת פרוסיה. עם תפיסת השלטון בידי הנאצים נמלט בראון ב-4 במרץ 1933 לשווייץ, במכונית שהייתה נהוגה בידי איש משרד המשפטים היהודי הרמן צבי באדט. בשנת 1940 חיבר שם את כרך זכרונותיו, "מויימאר עד היטלר". גם בתום המלחמה בחר להישאר בגלות בשווייץ, עד למותו. מלבד הופעות באסיפות ה-SPD, פרש למעשה מן החיים הפוליטיים. אף שהרבו לתאר אותו כאיש קשה וענייני, כ"קרחון פרוסי", נחשב בקרב מקורביו וחבריו לאדם רגיש ולהומאניסט.
במפלגה הסוציאל-דמוקרטית
הקריירה של בראון הייתה טיפוסית לרבים מאנשי ה-SPD בתקופת רפובליקת ויימאר. כבר בגיל 16 התחיל בראון בפעילות בלתי חוקית ב-SPD, שהוצאה אז מחוץ לחוק בזכות "חוק הסוציאליסטים". הוא התמנה ליושב ראש של סניף-פועלים של המפלגה בקניגסברג, ומאוחר יותר לעורך ולמוציא לאור של מגוון כתבי עת סוציאל-דמוקרטיים. עלה בידו להפיץ ביטאון מצליח, וזאת למרות התנאים הקשים מאוד והאזור הכפרי שבהם פעל, חוסר התמיכה בו מטעם המפלגה, והחוסר באמצעים הכספיים. במיוחד התקרב לחקלאיה האריסים של פרוסיה המזרחית והתחבב עליהם, והפך למומחה בתוך המפלגה בתחום המדיניות האגררית ולאויבם המושבע של היונקרים.
בתקופה זו מילא שורה של תפקידים ציבוריים ברמה המקומית, והיה חבר מועצת העיר קניגסברג.
בשנת 1892 נשפט לחודשיים מאסר בשל פגיעה בכבוד המלכות (הקיסרות הגרמנית). בשנת 1904 הואשם בראון, ביחד עם סוציאל-דמוקרטים אחרים, בבגידה-במלכות. הוא הואשם שהכניס לשטחה של רוסיה כתבים אנרכיסטיים שקראו להפלת הצאר. בית המשפט לא קיבל את מסכת הראיות, וממילא לא ניתן היה להרשיע את בראון בעבירה הזו, בגלל היעדר הסכם שיפוט-הדדי בין גרמניה לרוסיה בנושא זה.
התקדמותו בתוך המפלגה הייתה מהירה. בשנת 1898 היה ליושב ראש ה-SPD בפרוסיה המזרחית, ובשנת 1905 היה לחבר בוועדת הביקורת הארצית. בשנת 1911 השתלב בהנהגה הארצית בתור הגזבר הראשי של המפלגה, והשתייך אליה עד 1917. בשנת 1913 נבחר לבית הנבחרים של פרוסיה. אף שהשתייך לאגף השמאלי של המפלגה, תהום הייתה פעורה בין בראון האוטודידקט לבין עמיתיו המשכילים מאוד, שהפכו לימים לספרטקיסטים ולקומוניסטים. בראון לא מצא את מקומו בתוך דיוניהם התאורטיים והמופשטים. בעמיתתו רוזה לוקסמבורג ביקר את "סגנונה הבלתי-נסבל כשל מנהלת בית ספר".
נחל ציפורי
נַחַל צִיפּוֹרִי הוא נחל איתן הזורם מהרי נצרת לנחל קישון. הנחל, שאורכו 32 ק"מ, מתחיל את דרכו ביישוב ריינה, עובר בגבעות יער אלונים הסמוכות לשפרעם, ומתנקז אל נחל קישון (שמתנקז בהמשך אל מפרץ חיפה על חוף הים התיכון). הוא ניזון מעינות ציפורי, עינות יפתחאל ועין יבקע, וממספר רב של מעיינות אכזב כמו עין רני, עין אבינועם, עין מהיל, עין גת חפר, עין אמת אבל, עין לפידות ועין תורעאן. במפות ישנות כגון במפות ז'אקוטן מ-1799 ומפות PEF נקרא הנחל Nahar wadi melik על שם הוואדי בו הוא זורם. כיום השם ואדי מילק מיוחס לוואדי אחר. בסמוך לשפך הנחל לקישון ליד כפר חסידים נמצא תל רגב.
ישנן עדויות מלפני אלפי שנים להתיישבות במקום ולאורך הנחל טחנות קמח ושרידי יישובים עתיקים. לאורכו של הנחל מתגוררים מספר שבטי בדואים בכפרים זרזיר, כעביה-טבאש-חג'אג'רה, ח'וואלד וחילף. שביל ישראל עובר בגדה הצפונית של הנחל.
טחנות עליל
טחנות עליל (טחנות ראס עלי או טחנות מרפוקה), הן שתי טחנות קמח עות'מאניות השוכנות על הגדה הדרומית של הנחל, סמוך ליישוב ראס עלי. שתי הטחנות הממוקמות זו מעל זו, הונעו על ידי מימיו של מעיין עין יבקע השוכן במעלה הנחל במרחק של כשלושה קילומטרים מהן. המים הגיעו אל הטחנות באמצעות אמת מים. לרגלי מבנה הטחנה התחתונה התגלו שרידים צלבניים מוקדמים יותר. את הטחנות מאפיינת ארובה בגובה של 12 מטר, שהיא הגבוהה בכל טחנות הקמח הידועות בארץ ישראל. הטחנה העליונה הייתה בשימוש עד שנות ה-30 של המאה ה-20, והתחתונה עד 1946.
טחנת הנזירים
טחנת הנזירים שוכנת במרחק של כשני קילומטרים מערבית למעיין עין יבקע, וגם היא נבנתה בתקופה העות'מאנית. שמה של הטחנה בא לה מהנזירים הכרמליטים להם הייתה שייכת מאז אמצע המאה ה-19. הטחנה פעלה עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20 ולאחר מכן ננטשה. המקום עדיין שייך לכנסייה הקתולית, אשר החכירה אותו לישראלים. אלה שפצו את המבנה ופתחו במקום בית הארחה. ליד הטחנה גשר אבן שלו שתי קשתות הנטוי מעל הנחל.
בשנת 2011 השכיר מנזר הכרמליטים את טחנת הנזירים לרשות ניקוז ונחלים קישון הפועלת לשיקום נחל ציפורי. רשות ניקוז ונחלים קישון מקדמת תוכנית להפיכת מתחם הטחנה למרכז ההדרכה הראשון בארץ לנושא של שיקום נחלים. בשנת 2014 הוצתה הטחנה על ידי אלמונים.
בירגהורן
בירגהורן (Birghorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,243 מטר וממוקם בגבול הקנטונים ואלה וברן בשווייץ.
ההר שוכן ברצועת ההרים המחברת בין מעבר לוצ'ן (Lotschen Pass) והר הצ'ינגלהורן (Tschingelhorn), בין הר הפטרסגראט והר סאקהורן, ומפריד בין עמק גסטרנטאל (Gasterntal) ברמת ברן ובין עמק לוצ'נטאל (Lotschental) בקנטון ואלה.
רובוטריקים (סרט)
הסרט היה הצלחה קופתית וזכה לביקורות מעורבות. למרות זאת הסרט זכה במספר מועמדויות לפרסים, ביניהם 3 מועמדויות לפרס אוסקר על אפקטים, עריכת סאונד ועיבוד סאונד, פרס ה-MTV על "סרט הקיץ שעדיין לא נצפה" וכן בפרס ראזי על שחקן המשנה הגרוע ביותר (ג'ון ווייט). שיה לה-באף זכה בפרס השחקן הצעיר.