cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תיאטרו קולון
עיקרי דברים
התיאטרון הנוכחי, השני הנושא שם זה, נפתח ב-25 במאי 1908 אחרי עשרים שנות בנייה ונחנך בהצגת "אאידה" עם הלהקה האיטלקית, בניצוחו של לואיג'י מצ'ינלי ובהשתתפות הטנור אמדאו באסי, הסופרן לוצ'יה צ'סטאני (בתפקיד אאידה). ההפקה השנייה הייתה "המלט" עם הבריטון הגדול טיטה רופו. בעונת הפתיחה הוצגו שבע-עשרה אופרות עם כוכבים מפורסמים כמו רופו, פיודור שאליאפין (כ"מפיסטופלה" של בויטו), אנטוניו פאולי כאותלו, והצגת הבכורה העולמית של "אורורה" מאת המלחין הארגנטינאי הקטור פאניצה.
אולם התיאטרון בנוי בצורת פרסה, מכיל 2,487 מושבים (קצת יותר מבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, לשם השוואה), מקומות עמידה לאלף צופים ובמה ברוחב 20 מטר, בגובה 15 מטר ובעומק 20 מטר. בתחום האקוסטיקה נחשב בית האופרה הזה לאחד מחמשת הטובים בעולם.
במשך שנים רבות הייתה ארגנטינה מדינה משגשגת ומצליחה כלכלית, ותיאטרו קולון היה מוקד משיכה לזמרים ולהקות אופרה מן השורה הראשונה, שאף המשיכו לעיתים מבואנוס איירס אל ערים אחרות, מונטווידאו, ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו.
תיאטרו קולון הראשון
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, עם שגשוג הפקות אופרה של להקות נודדות, התברר הצורך בתיאטרון חדש. רק בשנת 1854 בלבד בוצעו 53 אופרות שונות בעיר, בניית תיאטרו קולון הראשון, שהוקם בכיכר מאיו, התחילה ב-1856 והתיאטרון נפתח ב-27 באפריל 1857 בלה טרוויאטה של ורדי, רק ארבע שנים אחרי הצגת הבכורה שלה באיטליה. בהפקה כיכבו סופיה ורה לוריני בתפקיד ויולטה ואנריקו טמברליק כאלפרדו. אדריכל התיאטרון היה קרלוס אנריקה פלגריני, אביו של נשיא ארגנטינה העתידי קרלוס פלגריני, והבניין נחל הצלחה בשלושים השנים הבאות, עם 2,500 מושבים ובתוספת יציע נפרד, שנשמר לנשים בלבד.
תיאטרו קולון הנוכחי
אבן הפינה של התיאטרון הנוכחי הונחה ב-1889 בניהול האדריכל פרנצ'סקו טמבוריני ותלמידו ויטוריו מיאנו. התיאטרון שתכננו היה בסגנון איטלקי ותאם במידותיו ובאווירת הנועם שהשרה את המקובל באירופה. ואולם, הבנייה התעכבה בגלל קשיים כספיים, ויכוחים בשאלת המיקום, מות טמבוריני ב-1891, רצח מיאנו ב-1904 ומותו של אנג'לו פרארי, איש עסקים איטלקי שמימן את התיאטרון החדש. הבניין הושלם לבסוף ב-1908 בפיקוחו של האדריכל הבלגי ג'וליו דורמל, שהכניס אי-אילו שינויים במבנה והטביע את חותמו בסגנון הצרפתי של העיטורים. התבליטים והפסלים בחזית הבניין הם פרי יצירתו של הפסל לואיג'י טרינקר.
במשך השנים התארחו בתיאטרו קולון מלחינים, מנצחים וזמרים מן הגדולים בעולם המוזיקה, בהם איגור סטרווינסקי וריכרד שטראוס, ארטורו טוסקניני ותומאס ביצ'ם, מריה קאלאס, אנריקו קארוזו ורנאטה טבאלדי, אם למנות רק מעטים.
לפני מלחמת העולם השנייה ובעיקר במהלכה, פיתחו המנצחים אריך קלייבר, פליקס ויינגרטנר, פריץ בוש ואוטו קלמפרר את "העונה הגרמנית" עם זמרים כמו לאוריץ מלכיור, לוטה להמן, קירסטן פלגסטד ואחרים. העונה הגרמנית של תיאטרו קולון התחרתה בשנים ההן עם העונה של המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
כוכבי בלט - אנה פבלובה, ואצלב ניז'ינסקי, רודולף נורייב, מרגוט פונטיין ועוד - הופיעו בקולון לצד רקדנים ארגנטינאים ונגנים קלאסיים, אם ארתור רובינשטיין ויבגני קיסין ואם ארגנטינאים כמו דניאל בארנבוים ומרתה ארחריץ'. בעשורים האחרונים של המאה ה-20 גם כוכבי מוזיקה פופולרית הופיעו בתיאטרו קולון, בהם אסטור פיאצולה ומרסדס סוסה, בין השאר.
ילדי גן עדן
עלילה
עלי מצליח להירשם לתחרות ריצה של בית הספר, למרות שפספס את מועד ההרשמה. הוא עושה כל שביכולתו על מנת להגיע למקום השלישי בתחרות, מכיוון שהפרס הוא זוג נעליים חדשות. אך בתחרות הוא רץ הכי מהר, וזוכה במקום הראשון. אביו של עלי עובד כמגיש תה במסגד. חברו של האב מוכר לו כלי עבודה של גננות. עלי ואביו רוכבים על אופני האב לעיר הגדולה כדי לנסות למצוא עבודה כגננים. בזכות התושייה של עלי הם משיגים עבודה, ועלי מכיר חבר בגילו עמו הוא משחק. הכסף שמרוויח האב עבור עבודת הגננות מקנה למשפחה נחת כלכלית מסוימת וזוהרה מקבלת נעליים חדשות.
וילהלמה
חמידייה-וילהלמה (בגרמנית: Hamîdije Wilhelma) הייתה מושבה טמפלרית במישור חוף יהודה כ-7.5 ק"מ מצפון ללוד, וכ-2 ק"מ ממזרח לעיירה הערבית יהודייה (העיר יהוד של ימינו), אשר נוסדה בשנת 1902 על ידי גרמנים טמפלרים. בשנת 1948 הוקם במקום המושב העברי בני עטרות.
היסטוריה
המושבה נקראה על שמם של הסולטאן עבדול חמיד השני, ועל שם שני מלכים ששמם וילהלם - וילהלם השני, מלך וירטמברג (1848-1921), כהוקרה על תמיכתו הרעיונית והכספית בהתיישבות הטמפלרים, שרבים מהם באו מממלכת וירטמברג, ווילהלם השני, קיסר גרמניה, לזכר ביקורו בארץ ישראל בשנת 1898. ביקור זה סימל, לדעת הטמפלרים, את הידידות שנרקמה בין הקיסרות הגרמנית והאימפריה העות'מאנית באותם הימים, ולכן נקראה המושבה בזמן השלטון העות'מאני וילהלמה-חמידיה.
המושבה נבנתה סביב שתי דרכים, שיצרו צורת צלב. דרך אחת, באורך של 1,200 מטר, נמשכה מצפון-מזרח לדרום-מערב, ומשני צדיה נבנו בתי המושבה, 26 בתים בכל צד. בחלקו האחורי של כל בית הייתה חלקת אדמה ברוחב 40 מטר ובאורך 250 מטר. הדרך השנייה, שחצתה את הראשונה באמצעה, קישרה את וילהלמה ליישובים הסמוכים.
סניור
סניור (מלטינית: Senior) היה אדון פיאודלי, בעל דרג אצולה וחזקה על נחלה כלשהי בה עבדו וחיו האכרים הצמיתים. הצמיתים היו חייבים בשבועת אמונים לאדון, הסניור היה זכאי להוריש את רכושו, אף שלהלכה היה זה עדיין רכושו של הסניור כלומר כאשר הוריש את רכושו נשאר הרכוש בבעלות הסניור, והיו כבולים בשבועת אמונים (הומגיום) לסניור.
המונח סניור התגלגל כמורשת של הפיאודליזם ומתייחס היום בדרך כלל לכל סוג של בעל מעלה או פשוט כפנייה של כבוד בין בני אדם, כנהוג בגרמנית (herr), באיטלקית (Signore) ובספרדית (Señor). בשפות אחרות, כמו באנגלית (Lord) מבטא השם עדיין יחסי מעמד או כפיפות.
וילהלמה
היסטוריה
ב-21 בנובמבר 1917 כבש הצבא הבריטי את המושבה, והגלה את תושביה למצרים. בתום מלחמת העולם הראשונה הורשו הגולים לחזור למושבה. אדם ידוע לשמצה שביקר במושבה בזמן מלחמת העולם הראשונה הוא רודולף הס, מפקד מחנה אושוויץ לימים. הס נפצע בחזית המזרח התיכון כמה פעמים ואושפז כאן כפצוע. האירוע מתואר בספר זיכרונותיו שכתב לפני הוצאתו להורג בפולין בשנת 1947.
סניור
לסניור היו הכנסות קבועות שהתבססו על אחוז מיבולם של הצמיתים, על יכולתו לחייב את הצמיתים להקדיש חלק מזמנם לעיבוד אדמותיו הוא (הדמסנה), ועל רווחי טחנת הקמח, בית הבד, בית היין, הנפחיה, וכו', אם אלו פעלו בשטח האחוזה. הכנסות נוספות הגיעו לסניור, בחלק מהמקרים, גם מחכירת משנה של האדמה על ידי אדונים אחרים או על ידי וסאלים שלו עצמו.
הזכויות הפיאודליות של הסניור היו, לעיתים קרובות, לא רק על רכושם אלא במידה מסוימת גם על גופם של הצמיתים. הסניור היה מבחינה משפטית אפוטרופוס נוסף על הקטינים בשטחו, והייתה לו זכות וטו או התערבות באופן גידולם, מעבר החוצה מהאחוזה, נישואים, וכדומה. בספרדית, סניור (Señor) הוא כינוי כבוד לריבון עולם, אלוהים.
וילהלמה
היסטוריה
זאב וילנאי כתב במדריך ישראל (1941):
שדה התעופה שבנו הבריטים בשנת 1934 בקרבת המושבה על בסיס מסלול נחיתה מאולתר שהפעילו קודם לכך תושבי המושבה נקרא בשם "שדה התעופה וילהלמה", לימים שדה-תעופה לוד, ומאוחר יותר, נמל התעופה בן-גוריון (נתב"ג).
במלחמת העולם השנייה הפכה המושבה למחנה הסגר לתושביה הגרמנים בפיקוח שוטרים יהודים ובפיקוד קצינים בריטים. בשנת 1946 התנקשו אנשי הפלמ"ח בחייו של גוטהילף וגנר, תושב המקום ופעיל במפלגה הנאצית. לפי תוכנית החלוקה הייתה המושבה מיועדת להפוך לחלק מן המדינה היהודית. ייתכן שהבריטים חששו לחיי התושבים ולכן החליטו לפנות את אוכלוסיית וילהלמה עוד לפני תום המנדט. ב-20 באפריל 1948 הועברו כל התושבים לחיפה ונשלחו באונייה לקפריסין, ומאוחר יותר הוגלו אלה לאוסטרליה. לאחר פינוי התושבים הפך היישוב למחנה צבא בריטי, ועם סיום המנדט העביר הצבא הבריטי את השליטה במקום לידי הלגיון הירדני.
במבצע דני נכבשה וילהלמה על ידי כוחות של חטיבה 8 המשוריינת וחטיבת אלכסנדרוני, והחל מאוגוסט 1948 החלו להתיישב במקום קבוצות פליטים מיישובים יהודיים שפונו במלחמת העצמאות:
במקום נשארו מפוני עטרות שקראו לו על שם יישובם שפונה בשם בני עטרות. אליהם הצטרפה קבוצה גדולה של עוזבי קיבוצים וכן מספר משפחות מבן שמן. רוב הבתים של וילהלמה עומדים על תילם ובכללם בית הדואר ובית העם.
אק-דאק
אק-דאק (Ak-Duck) היא חברת תקליטים ירושלמית עצמאית שהוקמה בשנת 2002 על ידי איתמר ויינר, הראל שרייבר ואריאל תגר ומאגדת בתוכה מוזיקאים ישראלים מתחומי המוזיקה האלקטרונית. הצליל המאפיין רבות מהפקות הלייבל מזכיר את סגנון האלקטרו של שנות ה-80.
היסטוריה
האלבום הראשון אותו הוציא הלייבל בשנת 2002 היה אוסף קטעים של שלושת מייסדי הלייבל ונקרא "First Time is Real". במהלך אותה שנה שוחרר סינגל הבכורה של ספארק-או (איתמר ויינר) "Rediscovers".
במהלך 2003 הוציא הלייבל אי.פי בכורה בסגנון אלקטרוני-אנלוגי למיול דרייבר, מיני אלבום בכורה של אמן האלקטרו / דראם אנד בייס, Digital_Me, אלבום משותף של גרונדיק וסלבה בשיתוף האמן הרוסי אמבידקסטרוס ואי.פי בכורה לזמרת-כותבת רוקסטאר וונאבי בהפקתם של ההרכב המודלז. בשנת 2004 הוציא הלייבל שני כותרים נוספים: אי.פי בכורה לכלבתא בסגנון אלקטרו-אסיד-דאב ומיני אלבום של ספארק-או בשיתוף הזמרת ניקו טין בסגנון אלקטרו-פופ. כמו כן, בשנה זו הוציא הלייבל אוסף של אמני הלייבל ואורחים בשם "When The Sky Color Changes, Ducks Automatically Escape".
בשנת 2005 הוציא הלייבל שלושה אלבומים לפוליש באטרפליי, ל- Acute ולהרכב המאופיין בצליל פופי, נערי פוסטר. באותה שנה, החל הלייבל להפיץ את סדרת האוספים של אמני החברה "Ducks Don't Swim In Swamps".
בשנת 2006 יצא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת ניקו טין בשיתוף פעולה עם הלייבל הירושלמי "משהו על הדרך".
בסוף שנת 2007 הוציא הלייבל את פסקול הסרט בופור שהולחן על ידי ישי אדר.
רוברט האנטר
רוברט האנטר (באנגלית: Robert Hunter; 23 ביוני 1941 – 23 בספטמבר 2019) היה משורר וזמר אמריקאי, שנודע בעיקר בשל הקשר שלו עם ג'רי גרסיה והגרייטפול דד.
ביוגרפיה
רוברט האנטר נולד בשם רוברט ברנס בסן לואיס אוביספו, קליפורניה. יחד עם חברו לאורך שנים, ג'רי גרסיה, הוא ניגן בלהקות בלוגראס בתחילת שנות השישים, כאשר האנטר מנגן על מנדולינה וגיטרה באס.
ב-1962 היה האנטר אחד המתנדבים הראשונים לניסויים של סמים פסיכדלים באוניברסיטת סטנפורד שמומנו על ידי ה-CIA בפרויקט MKULTRA. האנטר קיבל תשלום כדי לנסות LSD, ומסקלין, ולדווח על תחושותיו שנוסחו בצורה היצירתית האופיינית לו.
השירים הראשונים שכתב עבור הגרייטפול דד נכתבו תחת השפעת LSD, ונשלחו ללהקה בדואר מאריזונה. לאחר מאבק בהתמכרות קלה לסמים הוא עזב את אריזונה וחזר לחיק הלהקה. התקרבותו ללהקה יצרה את הסגנון של הגרייטפול דד, שהלך והתגבש באותה עת, והתאפיין בנגיעות של המוזיקה הפסיכדלית. האנטר נחשב כעבור זמן לחבר בלתי מופיע של הלהקה.
ב-1974 הוציא האנטר אלבום סולו "Tales of the Great Rum Runners".
סן קריסטובל (הרפובליקה הדומיניקנית)
סן קריסטובל (בספרדית: San Cristóbal) היא בירת מחוז סן קריסטובל ברפובליקה הדומיניקנית. העיר נמצאת במרחק של 26 קילומטרים מבירת הרפובליקה הדומיניקנית סנטו דומינגו.
היסטוריה
העיר נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-16, כאשר הספרדים חיפשו זהב באזור.
עם הכרזת העצמאות של הרפובליקה הדומיניקנית ב-1844 נחתמה בסן קריסטובל החוקה הראשונה של המדינה.
בעת תקופת הדיקטטורה של רפאל טרוחיו, יליד העיר, נבנו בעיר מספר בניינים מרשימים, בהם כנסיות, מוזיאונים, מלונות ומבני צבא ושלטון.
כלכלה
בעיר עצמה אין הרבה מקומות עבודה, אך עקב הקרבה לעיר סנטו דומינגו, רבים מתושבי סן קריסטובל הולכים לעבוד שם. מקורות ההכנסה של העיר עצמה כוללים תעשייה, חקלאות ואת נמל העיר.
קתרין קינר
קתרין אן קינר (באנגלית: Catherine Ann Keener; נולדה ב-23 במרץ 1959) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, שהייתה מועמדת פעמיים לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרטים "להיות ג'ון מלקוביץ'" (1999) ו"טרומן קפוטה" (2005).
ביוגרפיה
קינר נולדה במיאמי, פלורידה, לאוולין וג'ים קינר ולה 4 אחים ואחיות. היא ממוצא אירי מצד אביה ומוצא לבנוני מצד אמה. קינר למדה בבית ספר קתולי בפלורידה, כאשר הגיעה לתיכון מונסניור אדוארד החלה ללמוד משחק. קינר למדה במכללת וויטון בצפון מסצ'וסטס וסיימה בהצלחה את לימודיה ב-1983.
לאחר סיום לימודיה עברה קינר לניו יורק, שם שימשה כיועצת לסוכנת השחקנים גייל אייזנסטאדט, כאשר אייזנסטאדט עברה ללוס אנג'לס עברה בעקבותיה. לאחר שיחה עמוקה עם סוכנת השחקנים הבינה קינר שהיא רוצה לנסות את קריירת המשחק, אייסנסטאדט הפעילה את קשריה בתעשייה והחלה לקדם את קינר בתפקידי משנה בסרטים קטנים.
בשנת 1986 קיבלה את תפקיד המשחק הראשון שלה בסרטו של אדוארד זוויק "הרומן של אתמול בלילה", וכן תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "פרקליטי אל איי".
עוד סרטים בולטים בהם שיחקה בתחילת דרכה ניתן למצוא את "בלונדינית אמיתית", "סיבוב שני לאהבה" ו-"8 מ"מ".
בשנת 1996 שיחקה בסרט הטלוויזיה של HBO, "אם הקירות האלה היו יכולים לדבר", לצידן של דמי מור, אן הייש ושר. שיחקה גם בסרטה של ניקול הולופסנר "הולכים ומדברים".
ב-1999 הופיעה קינר בסרט "להיות ג'ון מלקוביץ'", על תפקידה בסרט הייתה קינר מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
ב-2002 הופיעה קינר בקומדיה של דני דה ויטו, "סמוצ'י חייב למות" והשתתפה בסרט "סימון". ב-2005 שיחקה קינר בסרט "מזימות זרות" של הבמאי סידני פולאק, קינר שיחקה באותה שנה גם בקומדיה של ג'אד אפאטו, "בתול בן 40".
בשנת 2005 שיחקה קינר בסרט "טרומן קפוטה", ועל משחקה בסרט הייתה מועמדת בשנית לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2006 שיחקה בדרמה הקומית "חברות עם כסף" לצד ג'ניפר אניסטון. ב-2007 השתתפה בסרטו של שון פן, "עד קצה העולם", ושיחקה לצד אליוט פייג' וג'יימס פרנקו בסרט הפשע "פשע באמריקה", המדבר על רצח סילביה לייקנס בתפקיד גרטרוד באנישבסקי, הרוצחת של סילביה. ב-2009 שיחקה בסרט "ארץ יצורי הפרא" את אימו של מקס.
ב-2010 שיחקה ב"פרסי ג'קסון וגנב הברק" את סאלי ג'קסון, אימו של פרסי ג'קסון, ושיחקה בקומדיה השחורה "נותנים ת'לב" לצידו של אוליבר פלאט.
ב-2011 שיחקה בסרט "הכתומים" בתפקיד פייג'.
ב-2012 שיחקה בסרטו של ירון זילברמן, "כלים שלובים".
ב-2016 השתתפה בסרטים "אהבה בהפרעה" ו"המלכודת", ובשנת 2017 שיחקה בסרט האימה "תברח", בדרמת הפשע "פושעי נובמבר" ובסרט הדרמה "אנחנו לא שייכים לכאן".
ב-2018 שיחקה בסרט "סיקאריו: הנקמה", בדרמה הקנדית "בית קטן וורוד" ובסרט "נוסטלגיה" לצד ג'ון האם. וכן, החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה בכיכובו של ג'ים קארי "ילדותי" ברשת שואוטיים, וגילמה את קייסי, עובדת ממשלה לשעבר בסדרת הטלוויזיה הקומית "פוראבר" בפריים וידאו.
בשנת 2021 גילמה את בורו במיני-סדרת האימה של נטפליקס "טעם דובדבן חדש לגמרי".
בשנת 2022 גילמה את דמותה של מיה סוריאן בסרט "פרויקט אדם".
חיים אישיים
ב-1990 התחתנה קינר עם השחקן דרמוט מלרוני, וב-1999 נולד בנם. ב-2005 נפרד הזוג וב-2007 התגרש.
אן-סופי בראסם
אן-סופי בראסם (בצרפתית: Anne-Sophie Brasme; נולדה ב-1984) היא סופרת צרפתייה שפרסמה את ספרה הראשון "לנשום" בגיל שש-עשרה. הספר שהיה לרב מכר בצרפת ובגרמניה מגולל את קורותיה של שרלן בוהר, נערה בת טובים בת תשע עשרה, שרצחה את שרה, נערה בת גילה עימה קיימה מערכת יחסים אובססיבית ואפלה. בשנת 2014 התפרסמה גרסה קולנועית של היצירה עם שינויים מסוימים בבימויה וכתיבתה של מלאני לורן. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן וזכה לשבחים רבים.
בודואן, נסיך בלגיה
ביוגרפיה
בודואן נולד ב-3 ביוני 1869 לנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה (אחיו של לאופולד השני, מלך הבלגים) ולמריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ויוזפינה, נסיכת באדן.
בודואן נולד כ-6 חודשים לאחר מותו של בן דודו הנסיך לאופולד, דוכס בראבנט, ובעת לידתו היה השני בתור לרשת את הכתר לאחר אביו, ומשום כך התקבלה לידתו בשמחה גדולה ברחבי הממלכה.
בודואן טופח על ידי דודו לאופולד השני, מלך הבלגים, כדי שיוכל לרשת את הכתר לאחר מותו, ואף אירס אותו עם בתו קלמנטין, נסיכת בלגיה.
בינואר 1891 ביקר בודואן את אחותו הנרייט, נסיכת בלגיה שחלתה, בעוד הוא עצמו חולה בשפעת, וב-23 בינואר מת בודואן בבריסל.
בעקבות מותו הפתאומי נפל אבל כבד על הממלכה, וכל התיאטראות והמוסדות הציבוריים נסגרו עד לאחר ההלוויה.
בשנת 1905 מת אביו הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה ובשנת 1909 מת דודו לאופולד השני, מלך הבלגים ואחיו אלברט הראשון, מלך הבלגים עלה לשלטון במקומו.
פונקציה דיפרנציאבילית
באנליזה מתמטית, פונקציה דיפרנציאבילית היא פונקציה ממשית בכמה משתנים, שיש לה קירוב ליניארי (דיפרנציאל). פונקציה דיפרנציאבילית במשתנה אחד היא פונקציה גזירה.
בפונקציות של כמה משתנים יכולה להיות נגזרת (וקטור הנגזרות החלקיות) גם אם היא אינה דיפרנציאבילית.
הגדרה פורמלית
תהא פונקציה ב-\!\, n  משתנים. הפונקציה תיקרא דיפרנציאבילית בנקודה אם אפשר לכתוב, כאשר  קבועים, ו-  פונקציות השואפות לאפס כאשר  שואף לאפס.
פירוש ההגדרה הוא כדלהלן: בסביבות הנקודה \!\, x^0 אפשר לייצג את הפונקציה בקירוב טוב בתור פונקציה ליניארית ב-\!\, n משתנים, כשהמקדמים הם. זהו "קירוב טוב" כי השאריות (הפונקציות ) קטנות מאוד יחסית לחלק הליניארי של הפונקציה.
משפטים העוסקים בדיפרנציאביליות
אם פונקציה היא דיפרנציאבילית בנקודה, אז היא רציפה שם, יש לה נגזרות חלקיות, והמקדמים בקירוב הליניארי אינם אלא הנגזרות החלקיות של הפונקציה:.
קיומן של נגזרות חלקיות אינו מבטיח שהפונקציה תהיה דיפרנציאבילית (או אפילו רציפה). מאידך, אם הנגזרות החלקיות קיימות ורציפות, אז הפונקציה דיפרנציאבילית בנקודה זו.
מחולית
מחולית (וגם פרכסת, מיוונית: כוריאה - Chorea) היא תסמין של פגיעה בעצבים שבאה לידי ביטוי בעוויתות ובתנועות בלתי-רצוניות המזכירות ריקוד, שמציגים חולים במחלות שונות.
מקור המילה בשפה היוונית, ופירושה ריקוד. על אף השם היווני "ריקוד" שבו מכונה התופעה, אין קשר לריקודים ובוודאי שלא לריקודי טירוף כפי שנכתב במקומות שונים.
לעיתים מכונה התופעה בשם מחול ויטוס הקדוש, עקב הריפוי לכאורה שהשיג את הילדים החולים לאחר שביקרו בבית התפילה על שם ויטוס הקדוש.
המלחמה הקורינתית
המלחמה הקורינתית התרחשה ביוון מ-395 לפנה"ס עד 387 לפנה"ס; במהלכה ניצבה ספרטה ובנות בריתה מהליגה הפלופונסית נגד קואליציה של תבאי, אתונה, קורינתוס וארגוס, שנתמכו על ידי פרס. הגורם המיידי למלחמה היה סכסוך מקומי בצפון-מערב יוון, בו התערבו הן תבאי הן ספרטה. הגורם העמוק יותר היה האיבה כלפי ספרטה, שנתעוררה בשל שליטתה החד-צדדית בפוליטיקה היוונית בתשע השנים שלאחר המלחמה הפלופונסית.
המלחמה ניטשה בשתי זירות, האחת ביבשה ליד קורינתוס ותבאי והשנייה בים האגאי. ביבשה נחלו הספרטנים ניצחונות אחדים כבר בראשית המלחמה, אך לא הצליחו לנצל את יתרונם והלחימה הגיעה למבוי סתום. בים נחל הצי הספרטני תבוסה מכרעת מידי צי פרסי בתחילת המלחמה, אירוע ששם קץ לנסיונותיה של ספרטה להפוך למעצמה ימית. אתונה ניצלה את מפלת הצי הספרטני וערכה מבצעים ימיים אחדים בשנות המלחמה האחרונות, והשתלטה מחדש על כמה איים שהיו חלק מהברית הדלית במאה ה-5 לפנה"ס.
הפרסים, שניצחונות האתונאים עוררו את דאגתם, פסקו לתמוך בחברות הברית והחלו מסייעים לספרטה. הסתלקותם אילצה את חברות הברית לבקש שלום. שלום אנטלקידס, הידוע גם בשם "שלום המלך", נחתם ב-387 לפנה"ס וסיים את המלחמה. החוזה קבע כי פרס תשלוט באיוניה, וכי כל שאר הפולייס היווניות יהיו עצמאיות. השמירה על השלום תופקד בידי ספרטה, ובידיה הסמכות לכפות את תנאיו. תוצאות המלחמה היו על כן ביסוס יכולתה של פרס להתערב בפוליטיקה היוונית ואישוש מעמדה ההגמוני של ספרטה במערכת הפוליטית היוונית.
האירועים שהובילו למלחמה
העילה המידית למלחמה הייתה סכסוך גבול פעוט בין פוקיס, שנתמכה על ידי ספרטה ללוקריס, שנתמכה על ידי תבאי, אך שורשיו עמוקים הרבה יותר. במהלך המלחמה הפלופונסית, שהסתיימה ב-404 לפנה"ס, נהנתה ספרטה מהתמיכה של כמעט כל הערים היווניות ביבשת ומזו של האימפריה הפרסית, ובשנים שלאחריה סרו למרותה גם כמה מאיי הים האגאי. ברם, לא חלף אלא זמן קצר, והבסיס המוצק של תמיכה זו נתערער. אף על פי שלניצחון על אתונה היו שותפים רבים, נטלה ספרטה לעצמה את שלל המנוצחים, והוסיפה לגבות מיסים מן הערים אותן שחררה מן האימפריה האתונאית לשעבר. הניכור של בנות בריתה של ספרטה הלך וגדל כאשר ב-402 לפנה"ס תקפה והכניעה את אליס, חברת הליגה הפלופונסית, על שלא סרה למרותה במהלך המלחמה באתונה. משנקראו קורינתוס ותבאי לשלוח חיילים לעזרת ספרטה במלחמתה נגד אליס, מיאנו לעשות כן.
תבאי, קורינתוס ואתונה גם סירבו להשתתף בחיל המשלוח הספרטני לאיוניה ב-398 לפנה"ס, ואנשי תבאי הגדילו לעשות והפריעו למלך הספרטני אגסילאוס להעלות על אדמתם קורבן לאלה ארטמיס קודם היציאה למסע המלחמה. חרף הסתלקות ערים אלה הצליח אגסילאוס לגבור על הפרסים בלידיה ולהתקדם אל לב הארץ עד סרדיס. הסטרפ טיספרנס שילם בראשו על כישלונו לבלום את הספרטנים, ומחליפו טִיתְרָאוּסְטֵס שיחד את הספרטנים לנוע צפונה, אל הסטרפיה של פרנבזוס. אגסילאוס עשה כן, אך בה בעת החל בהכנת צי גדל-ממדים.
משלא עלה בידו להכניע את צבאו של אגסילאוס, החליט פרנבזוס לעורר את ערי יוון נגד ספרטה ועל ידי כך לאלץ את המלך הספרטני לסגת ולשוב לארצו. הוא שיגר את טימוקרטס מרודוס כדי לחלק מתנות כסף לערי יוון החשובות ולהתסיסן נגד ספרטה. טימוקרטס ביקר באתונה, קורינתוס וארגוס, והצליח לשכנע את הסיעות החזקות בכל אחת מהערים הללו לנקוט מדיניות אנטי-ספרטנית. אנשי תבאי, אשר עוד קודם לכן הפגינו את מורת רוחם מספרטה, החליטו לחולל מלחמה.
תחילת הלחימה
התבאנים, שלא רצו להתמודד עם ספרטה לבדם, החליטו להצית מלחמה נגדה, ועודדו את בעלי בריתם הלוקרים לאסוף מיסים מטריטוריה שהשליטה עליה הייתה שנויה במחלוקת בין לוקריס לבין פוקיס. בתגובה פלשו הפוקאים ללוקריס והשחיתו את שדותיהם. הלוקרים ביקשו את עזרת תבאי, ששלחה את חייליה אל פוקיס. הפוקאים, מצדם, פנו אל ספרטה בעלת בריתם, והספרטנים, שמחים כי נקרתה להם תואנה להעניש את תבאי, ציוו על גיוס כללי. תבאי שיגרה משלחת אל אתונה כדי לבקש את עזרתה, אספת האתונאים נעתרה לבקשת הסיוע ונחתמה ברית בין אתונה לבין הקונפדרציה הבויאוטית.
התרחבות הברית נגד ספרטה
הספרטנים, שהשתשלשות האירועים עוררה את דאגתם, החלו מכינים את צבאם למלחמה בחברות הברית החדשה, ומיהרו להזעיק את אגסילאוס העושה באסיה. הקריאה לשוב סיכלה את תקוותיו של אגסילאוס לנחול ניצחונות נוספים במלחמתו באסיה, והוא יצא עם חייליו בדרכו חזרה לספרטה, כשהוא חוצה את ההלספונטוס ועושה דרכו מערבה דרך תראקיה.
קרב נמאה
לאחר עימות קצר בין תבאי ופוקיס שהסתיים בניצחון התבאנים, כינסו חברות הברית צבא גדול בקורינתוס. צבאות שני הצדדים התנגשו על קרקעיתו היבשה של הנהר נֶמֶאָה בקורינתוס, והספרטנים נחלו בקרב ניצחון מכריע. כפי שקרה לעיתים תכופות בקרבות בין הופליטים, הייתה יד האגף הימני של כל אחד משני הצבאות על העליונה - הספרטנים ניצחו את האתונאים, בעוד התבאנים, הארגיבים והקורינתים הביסו את צבא בעלי בריתה הפלופונסים. חברות הברית איבדו בקרב 2,800 חיילים, ואילו אבדות הספרטנים ובעלי בריתם היו רק 1,100 חיילים.
קרב קנידוס
ההתנגשות הגדולה הבאה אירעה בים. במהלך מסע המלחמה של אגסילאוס באסיה כינסו הפרסים והספרטנים ציי מלחמה. אגסילאוס גייס אוניות מהערים בים האגאי הנתונות לשליטתו, והקים צי בן 120 תלת-טוריות. את הפיקוד עליהן מסר לידי אחיו למחצה פֵּיסַנְדְרוֹס, מי שלא החזיק מעולם בהגה הפיקוד בים. תוך כדי כך אספו גם הפרסים צי אוניות מפיניקיה, מקיליקיה ומקפריסין והעמידו אותו בפיקוד המצביא האתונאי המנוסה קוֹנוֹן, מי שכבש את רודוס ב-396 לפנה"ס. שני הציים התנגשו ליד קנידוס ב-394 לפנה"ס. הספרטנים נלחמו בעוז, במיוחד בקרבת אונייתו של פיסנדרוס, אך הוכרעו בסופו של דבר; מספר רב של אוניות הוטבעו או נלכדו, והצי הספרטני חוסל למעשה. לאחר הניצחון הפליגו קונון ופרנבזוס לאורך חוף איוניה, סילקו מן הערים את המושלים (הרמוסטים) ואת חילות המשמר הספרטנים, אך לא הצליחו להכניע את בסיסי הספרטנים באבידוס ובסֶסְטוֹס.
המשך המלחמה (393 עד 388 לפנה"ס)
בסיום שנת 394 לפנה"ס נותרו הספרטנים כשידם על העליונה ביבשה אך חלשים בים. חברות הקואליציה לא יכלו לגבור על הפלנקס הספרטני בשדה הקרב, אך הן הוסיפו לשמור על שלמות הברית ביניהם ומנעו מן הספרטנים לנוע כחפצם במרחבי מרכז יוון. במהלך השנים הבאות ניסו הספרטנים להוציא את קורינתוס ואת ארגוס ממעגל הלחימה, אך חברות הקואליציה האנטי-ספרטנית שמרו על חזית מאוחדת, בעוד אתונה ותבאי מנצלות את טרדותיה של ספרטה כדי לחזק את כוחן בשטחים שהיו נתונים בעבר להשפעתן ונשמטו מידיהם בגלל התעצמותה של ספרטה.
הסיוע הפרסי, בניית החומות הארוכות באתונה, מלחמת האזרחים בקורינתוס
ב-393 לפנה"ס הפליגו קונון ופרנבזוס ליוון, פשטו על חוף לקוניה, כבשו את האי קיתרה והשאירו בו חיל מצב ומושל אתונאים. אחר כך הפליגו אל קורינתוס, שם חילקו מתנות כסף ועודדו את חברי מועצת הברית להוכיח את נאמנותם למלך פרס. פרנבזוס שיגר את קונון אל אטיקה עם סכומי כסף נכבדים וחלק גדול מן הצי, כדי שיסייע עם אנשיו לבנייה מחדש של החומות הארוכות מאתונה אל נמל פיראוס, מלאכה שהחל בה תרסיבולוס עוד ב-394 לפנה"ס. בסיוע החותרים מן הצי המלחמתי ופועלים ששכרם שולם מן הכסף הפרסי הושלמה הבנייה בתוך זמן קצר. אתונה ניצלה עד מהרה את יתרון חומותיה החדשות ואת הצי כדי לכבוש את האיים סְקִירוֹס, אִימְבְּרוֹס ולֶמְנוֹס, שבהם הקימה קְלֶרוּכְיוֹת (מושבות אזרחים).
באותו זמן לערך פרצה מלחמת אזרחים בקורינתוס בין הסיעה הדמוקרטית לסיעה האוליגרכית. הדמוקרטים, שנתמכו על ידי ארגוס, התגברו על האוליגרכים וגרשום מן העיר. גולים אלה ביקשו את עזרת הספרטנים, שחייליהם נמצאו אותה עת בסִיקְיוֹן, בעוד האתונאים והבויאוטים נחלצים לעזרת הדמוקרטים. בהתקפה לילית הצליחו הספרטנים והגולים לכבוש את לֶכָאיֹון, נמלה של קורינתוס בחוף המפרץ הקורינתי, וניצחו את הצבא שיצא נגדם למחרת היום. חברות הברית האנטי-ספרטנית ניסו לשים מצור על לכאיון, אך הספרטנים יצאו להתקפה והניסו אותם.
כישלון המשא ומתן לשלום
ב-392 לפנה"ס שיגרו הספרטנים שליח מטעמם, את אנטלקידס, אל הסטרפ טיריבזוס; הם ביקשו להסית את הפרסים נגד חברות הברית באומרם כי קונון מנצל את הצי הפרסי להקמתה מחדש של האימפריה האתונאית. משנודע על כך לאתונאים, שלחו את קונון ואחרים כדי להציג את עמדתם הם בפני הפרסים. הם אף גילו את אוזנן של בנות בריתם, וארגוס, קורינתוס ותבאי שיגרו שליחים אל טיריבזוס. הספרטנים הציעו למלך תוכנית שלום המכירה בעצמאותן של כל הפולייס. הצעה זו נדחתה על ידי חברות הברית, מאחר שאתונה רצתה להוסיף ולהחזיק בשלושת האיים בים האגאי עליהם השתלטה, תבאי רצתה להמשיך ולהנהיג את הליגה הבויאוטית, ולארגוס היו עוד מקודם תוכניות להתאחד עם קורינתוס. הצעת הספרטנים לא נתקבלה אפוא, אך טיריבזוס, שפעולותיו של קונון עוררו את דאגתו, אסר אותו, וסיפק בחשאי כסף לספרטנים לציודו של צי מלחמתי. קונון הצליח אומנם להימלט משביו, אך הוא מת זמן קצר אחר כך. ועידת שלום נוספת התכנסה בספרטה עוד באותה השנה, אך שוב דחו חברות הברית את הצעות הספרטנים, הן משום ההשלכות של עיקרון האוטונומיה הן משום התנגדותם של האתונאים להפקרת היוונים יושבי איוניה לידי ממלכת פרס.
בעקבות ועידת השלום הכושלת בפרס נקרא טיריבזוס לשושן כדי לתת דין וחשבון, ומצביא חדש, סטרותס, נטל במקומו את הפיקוד באיוניה. סטרותס תמך במדיניות אנטי-ספרטנית, ופיתה את הספרטנים להורות לתיברון, מפקד צבאם באיוניה, להמשיך בלחימה בפרסים. זמן מה הצליח תיברון בפשיטותיו על שטחי הפרסים, אך בסופו של דבר נהרג עם אחדים מאנשיו בתקיפה מן המארב. תיברון הוחלף על ידי דיפרידס, שפשיטותיו היו מוצלחות יותר וגם תפס בשבי את חתנו של סטרותס, אך לא היה בכך כדי לשנות את עמדתם של הפרסים.
קרב לכאיון וכיבוש קורינתוס
בקורינתוס המשיכה הסיעה הדמוקרטית להחזיק בעיר גופה, בעוד הגולים ותומכיהם הספרטנים מחזיקים בלכאיון, ממנה ערכו פשיטות על אדמות העיר. ב-391 לפנה"ס נלחם אגסילאוס באזור והצליח לתפוס כמה נקודות מבוצרות וכן שבויים רבים ושלל. בעוד אגסילאוס שוהה במחנהו ועורך הכנות למכירת שלל המלחמה, תקף המצביא האתונאי איפיקרטס את החיל הספרטני שהוצב בלכאיון, כשלרשותו כוח המורכב כמעט כולו מחיילים קלי חימוש ומפלטסטים. ניצחון האתונאים בקרב לכאיון היה שלם. חסרון פלטסטים בחיל הספרטנים היה להם לרועץ, שכן איפיקרטס ניצל זאת והכה בהם שוב ושוב בהתקפות פגע וברח עד התשתם. לבסוף התפרק מערך הספרטנים והם פנו למנוסה תוך אבדות בנפש. זמן קצר אחר כך שב אגסילאוס לספרטה, אולם איפיקרטס המשיך להילחם בסביבות קורינתוס, כבש מחדש רבות מהנקודות המבוצרות עליהן השתלטו הספרטנים קודם לכן, אך לא עלה בידו לכבוש מחדש את לכאיון. הוא אף יצא למלחמה על פליוס וארקאדיה, הכה את צבא פליוס והשחית את אדמת הארקדים שסירבו להתמודד מולו בשדה הקרב.
לאחר ניצחון זה הגיע חיל מארגוס אל קורינתוס, כבש את האקרופוליס וכפה את איחודן של שתי הפולייס. אבני הגבול בין ארגוס וקורינתוס סולקו, וקהילות האזרחים של שתי הערים מוזגו.
הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות
הַלֵּב יוֹדֵע אִם לעֵקֶל אִם לעֲקַלְקַלּוֹת הוא פתגם המובא אצל חז"ל, שמקורו ככל הנראה במאות הראשונות לפני הספירה, ומשמעו במקורו: לגבי מעשה המשתמע לשני פנים, רק לבו של האדם יודע האם מדובר בכוונה לטובה, כוונה זכה (כמו שמן זית זך. בלשון הפתגם, הכוונה לעקלים של בית הבד - הסלים בהם היו מניחים את הזיתים המרוסקים לצורך כבישת השמן. ראו בהמשך את הפתגם בהקשרו בסיפור עם ריש לקיש), או לרעה (לעקלקלות=לעיקום).
המלחמה הקורינתית
המשך הלחימה ביבשה
לאחר ניצחונות איפיקרטס סמוך לקורינתוס, לא נערכו יותר קרבות יבשתיים גדולים באזור, והלחימה נמשכה בפלופונסוס ובצפון מערב יוון. אגסילאוס נלחם בהצלחה על אדמת ארגוס ב-391 לפנה"ס, ועוד קודם סיומה של המלחמה שיגרו הספרטנים שני חילות משלוח גדולים. הראשון שבהם יצא ב-389 לפנה"ס בפיקוד אגסילאוס, חצה את מפרץ קורינתוס ותקף את אקארנאניה, חברת הליגה האנטי-ספרטנית. בתחילה לא עלה בידי המלך הספרטני לכפות על האקרננים לצאת נגדו, שכן בחרו להתבצר בהרים ולהימנע מלהתנגש ישירות באויביהם. בסופו של דבר הצליח אגסילאוס לפתות אותם לקרב סדור (pitched battle), שבו הובסו ואיבדו רבים מאנשיהם. אחר כך הפליג אגסילאוס דרך המפרץ הקורינתי ושב לארצו. שנה לאחר מכן כרתו האקרננים הסכם שלום עם הספרטנים, כדי להימנע מפלישות נוספות.
הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות
מקור הפתגם
הפתגם מתועד לראשונה בתוספתא לגבי הלכות שביעית, והוא נשנה במעשה עם האמורא ריש לקיש המופיע בתלמוד הבבלי והירושלמי, ובמעשה עם רבי יוחנן בן זכאי המופיע במדרש.
המלחמה הקורינתית
המשך הלחימה ביבשה
ב-388 לפנה"ס עמד המלך הספרטני אגסיפוליס בראש צבא שעלה על ארגוס. מאחר שצבא הארגיבים לא יצא נגדו, בזז את אדמתה, ואז לאחר שקיבל כמה אותות מבשרי-רע משמיים, שב לספרטה.
הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות
מקור הפתגם
התוספתא, בה מתועד המונח לראשונה, עוסקת בענייני שמיטה, ובתקנה - שבה, בסופו של דבר, הדבר מסור ללב ולכוונתו של האדם. ועל כן סיימה התוספתא בפתגם האמור. נראה כי הן המקור עם ריש לקיש (חי במאה ה-3 לספירה) והן המקור עם רבי יוחנן בן זכאי (חי במאה הראשונה לספירה) - שאבו שניהם את הפתגם מהמקור בתוספתא.
המלחמה הקורינתית
המשך הלחימה בים האגאי
לאחר תבוסתם בקנידוס, החלו הספרטנים לבנות מחדש את ציים, ובהילחמם בקורינתים השיגו שוב את השליטה במפרץ הקורינתי (392 לפנה"ס). בעקבות כישלון ועידות השלום של שנת 392 לפנה"ס שלחו הספרטנים צי קטן בפיקוד אקדיקוס לים האגאי, והורו לו לסייע לאוליגרכים שהוגלו מרודוס. כשהגיע אקדיקוס ליעדו, מצא כי העיר בשליטתם המלאה של אנשי הסיעה הדמוקרטית, ומאחר שעמדו לרשותם אוניות רבות יותר, המתין בקנידוס לבואה של תגבורת. הספרטנים שלחו לסיועו צי בפיקוד טֶלֶאוּטִיאַס, שיצא מן המפרץ הקורינתי ואסף בדרכו מסאמוס אוניות נוספות. עם הגיעו לקנידוס נטל טֶלֶאוּטִיאַס את הפיקוד והחל בפעולות נגד הרודים.
הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות
מקור הפתגם
במעשה עם ריש לקיש מופיע מהן "משחק מילים" בין המונח "עקלקלות" לבין המונח "עקל". עקל היה סל שבו היו מניחים את הזיתים שעברו ריסוק (על ידי גילגול אבן מעגילה) בבית הבד. העקל הונח בשקע חצוב בסלע (בודידה), ועליו שמו משקולות אשר סחטו את השמן מתוך רסק הזיתים.
המלחמה הקורינתית
המשך הלחימה בים האגאי
התקומה הימית הספרטנית עוררה את דאגת האתונאים, והם שלחו צי בן 40 תלת טוריות בפיקוד תרסיבולוס. הלה שקל ומצא, כי ישיג יותר אם יפעל היכן שהצי הספרטני אינו נמצא ולא דווקא אם יילחם בו ישירות, ועל כן שט אל ההלספונטוס. משהגיע למקום העביר לצדה של אתונה כמה מן הגדולות שבערי האזור והטיל מס על אוניות שפקדו בדרכן את ביזנטיון, בחדשו את מקור ההכנסה שהיה משענם של האתונאים בשלהי המלחמה הפלופונסית. אחר כך הפליג אל לסבוס, ניצח את הכוחות הספרטניים שבאי בסיוע אנשי מיטילנה, והעביר לצדו ערים אחדות. ברם, בעודו בלסבוס, נהרג תרסיבולוס בקרב על ידי חיילים מן העיר אַסְפֶּנְדוֹס.
הלב יודע אם לעקל אם לעקלקלות
מקור הפתגם
ניתוח לשוני של הפתגם מראה, כי ה"א הידיעה הבאה במילים "הלב יודע" מקורה בלשון חז"ל. תבנית משפט כזו בה משמשים המילים "אם... אם..." כהוראת ברירה - מתועדת לראשונה בספר בן סירא (מאה 3 לפנה"ס), וכך גם מילת היחס "ל" הבאה לפני גרעין שמני ("לעקל" ... "לעקלקלות"). כל אלו מלמדים שפתגם זה מקורו בתקופה זו של המאות הראשונות שלפני הספירה.
המלחמה הקורינתית
המשך הלחימה בים האגאי
אחר הדברים האלה שלחו הספרטנים מפקד חדש אל אבידוס, את אנקסיביוס. זמן מה נחל הצלחה במלחמתו נגד פרנבזוס ואף לכד כמה אוניות סוחר אתונאיות. האתונאים, שחששו כי השגי תרסיבולוס ירדו לטמיון, שלחו נגדו את איפיקרטס. זמן מה פשטו כוחות שני הצדדים זה על אדמת יריבו, אך בסופו של דבר הצליח איפיקרטס לנחש לאן יביא אנקסיביוס את חייליו בשובו מהלחימה נגד אַנְטָנְדְרוֹס, וארב לחיל הספרטני. כאשר נכנסו אנקסיביוס ואנשיו, שצעדו בטור ארוך, אל האזור ההררי והטרשי בו המתינו להם איפיקרטס ואנשיו, הפתיעום האתונאים והרגו את אנקסיביוס ורבים אחרים.
אייגינה ופיראוס
באותו זמן, ב-389 לפנה"ס, תקפו האתונאים את האי אייגינה אשר מנגד לחוף אטיקה. הספרטנים הדפו את הצי האתונאי, אך האתונאים הוסיפו לצור על אייגינה מן היבשה. הצי הספרטני, בפיקודו של אנטלקידס, הפליג מזרחה אל רודוס, אך סופו של דבר נלכד בנמל אבידוס, לאחר שהמפקדים האתונאים באזור הטילו עליו הסגר מן הים. תוך כדי כך הותקפו גם האתונאים באייגינה, ולאחר חודשים אחדים נסוגו לארצם.
זמן קצר לאחר נסיגת האתונאים מאייגינה ארב צי ספרטני בפיקוד גורגופס לצי האתונאי ליד אתונה, ולכד כמה אוניות. תשובת האתונאים הייתה מארב משלהם; כָבְּרִיאַס, שעשה דרכו אל קפריסין, הנחית את חייליו באייגינה, תקף מן המארב את האייגינים ובעלי בריתם הספרטנים והרג רבים מהם.
בעקבות אירוע זה שלחו הספרטנים אל אייגינה את טֶלֶאוּטִיאַס ומסרו לידיו את הפיקוד על הצי במקום. משהבחין כי האתונאים מרפים את משמרתם לאחר ניצחונו של כבריאס, פשט על פיראוס ולכד אוניות סוחר רבות.
שלום אנטלקידס (387 לפנה"ס)
תוך כדי כך נשא אנטלקידס ונתן עם טיריבזוס והגיע עמו להסכם, כי הפרסים יצטרפו למלחמה לצדה של ספרטה אם יסרבו חברות הברית לעשות עמה שלום. דומה כי הפרסים נפגעו מכמה מפעולותיה של אתונה, ובכלל זה מתמיכתה בשניים שניהלו נגדם מלחמה: אֶוּאַגוֹרָס מלך סלמיס שבקפריסין ואקוריס מלך מצרים; על כן החליטו, כי אין עוד תועלת במדיניות החלשת ספרטה על ידי תמיכה באויבותיה. לאחר שחמק מן ההסגר באבידוס, תקף אנטלקידס וניצח כוח אתונאי קטן ואז צירף אל ציו תגבורת אוניות שהגיעה מסירקוסאי ואוניות נוספות שניתנו לו על ידי הסטרפ הפרסי. מכאן יצא אל ההלספונטוס, כשבכוונתו להשתלט על נתיבי הסחר הימיים ולנתק את אספקת הדגן לאתונה. האתונאים, שזכרו כי כך הובסו במלחמה הפלופונסית שני עשורים קודם לכן, הודיעו כי הם מוכנים לעשות שלום.
טיריבזוס כינס את ועידת השלום בסרדיס בשלהי שנת 387 לפנה"ס, והציג לצדדים הנצים את המתווה הבסיסי של ההסכם כפי שנקבעה בהחלטתו של המלך הפרסי ארתחששתא השני:
בוועידת שלום כללית שנתכנסה בספרטה הבטיחו הספרטנים את הסכמת כל הפולייס הגדולות להסכם הן משום יוקרתם הן משום האיום שבהתערבות פרסית. ההסכם שנתקבל בסופו של דבר נודע בשם "שלום המלך", שם ששיקף את ההשפעה הפרסית שניכרה מתוכנו. שלום אנטלקידס הוא הניסיון הראשון לשלום כולל בהיסטוריה היוונית. על פי תנאיו שמרו כל הפולייס היווניות על עצמאותן, וספרטה נקבעה כנוטרת השלום וממונה על אכיפת ההסכם. תבאי, שחששה מהתערבות צבאית ספרטנית, נאלצה לפרק את הליגה שבהנהגתה, וארגוס וקורינתוס נפרדו. קורינתוס, שאיבדה את בעלת בריתה החזקה, נאלצה להצטרף שוב לליגה הפלופונסית בהנהגת ספרטה. לאחר 8 שנות לחימה הגיעה המלחמה הקורינתית לסיומה.
תוצאות המלחמה
פרס וספרטה, שתי המדינות האחראיות להחלת ההסכם, הפיקו ממנו תועלת רבה. פרס, הפטורה מהתערבות אתונאית וספרטנית בנחלותיה באסיה הקטנה, חיזקה את אחיזתה במזרח הים האגאי וב-380 לפנה"ס כבשה הן את מצרים הן את קפריסין. ספרטה, במעמדה הפורמלי החדש בראש מערכת המדינות היווניות, ניצלה את סעיף האוטונומיה בהסכם השלום כדי לפרק כל קואליציה שראתה בה איום. חברות ברית בלתי נאמנות נענשו בחומרה; מנטיניאה, לדוגמה, פורקה לחמישה כפרים נפרדים. בהנהגת אגסילאוס, המצדד במדיניות תוקפנית, הרחיקו הספרטנים במלחמתם מחוץ לגבולות הפלופונסוס עד חצי האי כלקידיקה. ההגמוניה הספרטנית ביוון נמשכה שש-עשרה שנים נוספות ונסתיימה בקרב לאוקטרה.
המלחמה ציינה גם את ראשית תקומתה המחודשת של אתונה כמעצמה בעולם היווני. לאחר הבנייה מחדש של חומותיה הארוכות ושל צייה המלחמתי, נמצאה אתונה בעמדה המאפשרת לה להפנות את מבטה אל מעבר לים. באמצע המאה ה-4 הקימו האתונאים ברית של פולייס אגאיות הידועה בשם הליגה או האימפריה האתונאית השנייה, והצליחו להשיב לעצמם מקצת הנחלות אותן הפסידו ב-404 לפנה"ס.
השבת חירותם של היוונים באיוניה הייתה עילת המאבק בפרס מאז ראשית המאה ה-5 לפנה"ס, אך לאחר המלחמה הקורינתית לא עשו הפולייס בארץ יוון ניסיונות נוספים לערער את שליטת פרס באזור. לאחר למעלה ממאה שנים של מרידות ומאבקים שלטה סוף סוף ממלכת פרס באיוניה ללא הפרעה. מצב זה הוסיף להתקיים עוד כחמישים שנים, עד ימיו של אלכסנדר הגדול.
אוסקר הקש
אוסקר הקש (בצ'כית: Oskar Hekš; 10 באפריל 1908 - 8 במרץ 1944) היה אתלט צ'כוסלובקי-יהודי, פעמיים ברציפות אלוף צ'כוסלובקיה (1929 ו-1930) ושיאן צ'כוסלובקיה בריצת מרתון, ייצג את ארצו בריצה זו באולימפיאדה (לוס אנג'לס 1932).
הקש נרצח בשואה באושוויץ.
ביוגרפיה
הקש נולד ברוז'דלוביצה, בבוהמיה המרכזית. הוא התאמן בקבוצת הגיבור פראג.
אלוף צ'כוסלובקיה
באליפות צ'כוסלובקיה בריצת מרתון שנערכה בשנת 1929 זכה הקש במדליית זהב בתוצאה של 2:48:31 שעות. שנה לאחר מכן הוא הגן על תוארו בתוצאה של 2:53:02 שעות.
שיאן צ'כוסלובקיה, שמיני במשחקים האולימפיים
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) סיים הקש במקום שמיני בריצת המרתון בשיא צ'כוסלובקיה חדש של 2:41:35 שעות.
הקש סירב להשתתף באולימפיאדת הנאצים והיה בין מארגני האולימפיאדה העממית שהייתה אמורה להיערך בספרד בין התאריכים 19 - 26 ביולי 1936, אבל בשל מלחמת האזרחים בספרד הם לא נערכו.
בנובמבר 1941 גורש הקש למחנה הריכוז טרזין עם אחד המשלוחים הראשונים. בשנת 1942 הוא גורש למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ, שבו הוא נרצח ב-8 במרץ 1944.
גרגרת
פיקת הגרון או  פִּקַּת הַגַּרְגֶּרֶת (הגייה שכיחה אך לא נכונה: "גרוגרת"), היא החלק הקדמי הבולט של תיבת הקול. זהו חלק מהגרון בו נמצאים מיתרי הקול והוא ממלא תפקיד חשוב בנשימה ובבליעה. פיקת הגרון היא בליטה סחוסית, המתפתחת בגיל ההתבגרות בעיקר אצל זכרים אך נמצאת גם אצל נקבות אם כי בממדים הרבה יותר קטנים. פיקת הגרון מהווה למעשה את מרכז ה"רכס" שיוצרים לוחות הסחוס העוטפים את תיבת הקול, והיא תומכת בפעילות הבליעה. אצל בנים, הטסטוסטרון בגיל ההתבגרות גורם לכך שתיבת הקול רחבה יותר (לכן קולם של זכרים נמוך יותר בדרך כלל מזה של נקבות), ויש עליה כמות רבה יותר של סחוס.
אניטה היל
אניטה פיי היל (באנגלית: Anita Faye Hill, נולדה ב-5 ביולי 1956) היא עורכת דין ואקדמאית אפרו-אמריקאית, ופרופסור למדיניות חברתית, משפטים ולימודי נשים באוניברסיטת ברנדייס. היא התפרסמה בשנת 1991 כאשר האשימה את קלרנס תומאס, בעת שהיה מועמד לתפקיד שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בהטרדה מינית. ההטרדה אירעה כאשר הוא היה הממונה עליה בנציבות לשוויון הזדמנויות (EEOC) ובמחלקת החינוך של ארצות הברית. למרות עדותה של היל בפני ועדת המשפט של הסנאט, מועמדותו של תומאס אושרה, והוא מונה כשופט בית המשפט העליון. אף על פי כן, העימות הציבורי ועדותה של היל יצרו תשומת לב ציבורית לנושא הטרדות במקום העבודה.
גרגרת
כינוי נוסף במספר שפות לפיקת הגרון הוא "תפוחו של אדם", שם הנגזר מהפרי האסור שאכל אדם בגן עדן.
אניטה היל
שנותיה הראשונות והשכלתה
היל נולדה בלון טרי, אוקלהומה, הצעירה מבין 13 ילדיהם של אלברט וארמה היל, שהיו חקלאים. משפחתה הייתה במקור ממדינת ארקנסו, שם סביה וסבא רבא שלה מצד אמה נולדו לתוך העבדות. היל גדלה בדת הבפטיסטית.
היל התקבלה ללשכת עורכי הדין של מחוז קולומביה (וושינגטון די. סי.), והחלה את קריירת המשפטים שלה כעו"ד זוטרה במשרד עורכי הדין וואלד, הרקרדר ורוס. ב-1981 קודמה לתפקיד העוזרת-יועצת של קלרנס תומאס שהיה אז סגן השר הממונה על המשרד לזכויות האזרח במשרד החינוך האמריקאי. כשתומאס מונה ליו"ר הנציבות לשוויון הזדמנויות (EEOC) ב-1982, היל עברה איתו לתפקיד החדש ונשארה שם כשנה, עד 1983.
ב-1983 מונתה היל כפרופסור זוטר למשפטים באוניברסיטת אורל רוברטס, וב-1986 היא הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת אוקלהומה, שם הרצתה במשפט מסחרי וחוזים.
פרשת קלרנס תומאס
ב-1991 הציג הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש את קלרנס תומאס כמועמד לבית המשפט העליון, למלא את מקומו של ת'ורגוד מרשל שפרש. בשימועים שנערכו בסנאט לאישור המועמדות, הוצג אופיו הטוב כבסיס החזק ביותר למינויו, כיוון שתומאס היה כמעט חסר ניסיון כשופט, עם כהונה של פחות משנה בכס המשפט בבית המשפט הפדרלי המחוזי. למינוי הייתה אך התנגדות מועטה, והיה נראה שהאישור הוא עניין פורמלי בלבד, כאשר דו"ח ראיון אישי עם היל שנערך על ידי ה-FBI הודלף לתקשורת. השימועים חודשו, והיל נקראה לתת עדות לפני הסנאט. בשימועים, אשר שודרו בערוצי טלוויזיה ארציים, העידה היל שתומאס הטריד אותה מינית כשהיה ממונה עליה במשרד החינוך וכן בנציבות לשוויון הזדמנויות. כשנשאלה למה הלכה אחרי תומאס מתפקיד אחד לשני אם אכן הטריד אותה, היא ענתה שרצתה לעבוד בתחום זכויות האזרח, ושלא היו לה אלטרנטיבות אחרות, וגם "שהיה נראה, באותו הזמן, שההטרדות המיניות... פסקו".
לדברי היל, במהלך השנתיים שתפקדה כעוזרת של תומאס, הוא הזמין אותה לדייטים פעמים רבות, וכשסרבה לו הוא היה מנצל מצבים בעבודה כדי לדבר על נושאים מיניים. "הוא דיבר על... דברים כמו נשים שמקיימות יחסי מין עם חיות ועל סרטים שמראים סקס קבוצתי וסצנות אונס" היא אמרה, והוסיפה שבמספר מקרים תיאר תומאס תיאורים גרפיים של "אונו המיני" ופרטים על האנטומיה שלו. היל גם סיפרה על מקרה אחד בו תומאס בחן פחית קולה על שולחנו, ושאל, "מי שם שיער ערווה על הקולה שלי?"
היל הסכימה לעבור בדיקת פוליגרף. התוצאות תמכו באמיתות דבריה. תומאס סירב לעבור בדיקה. הוא הכחיש בתוקף את ההאשמות של היל, וטען שהוא קורבן ל"לינץ' לשחורים ששוכחים את מקומם" בידי ליברלים לבנים, בניסיון למנוע מינוי של שופט שחור קונסרבטיבי. לאחר דיונים ארוכים, הסנאט אישר את מינויו של תומאס לבית המשפט העליון בהצבעה של 48–52, ההפרש הצר ביותר בהצבעת מינוי מאז המאה ה-19. תומכיו של תומאס ערערו על אמינותה של היל וטענו שהיא הוזה או נקמנית. הם התייחסו בעיקר לתקופת הזמן - כעשור - בין המעשים שהיא העידה לגביהם לבין ההאשמה, וציינו את העובדה שהיא המשיכה עמו לתפקיד חדש והייתה עמו בקשר גם אחרי שהפסיקו לעבוד יחד, כולל פעם אחת שהסיעה אותו לשדה התעופה, דבר שלא יעלה על הדעת, לדבריהם, אם האשמותיה נכונות. היל השיבה להם שהיא הרגישה אחריות לספר את מה שהיא יודעת על אופיו של מי שעתיד לשבת על כס בית המשפט העליון בארצות הברית. היא העידה שאחרי שעזבה את הנציבות לשוויון הזדמנויות, היו לה רק שתי שיחות טלפון "לא משמעותיות" עם תומאס, וראתה אותו רק פעמיים; פעם אחת כדי לקבל המלצה למשרה, ופעם שנייה כשנאם באוקלהומה, שם עבדה.
ההתנגדויות לטענותיה של היל המשיכו גם אחרי שתומאס כבר התחיל את כהונתו בבית המשפט העליון. לדוגמה, ב-1993 כתב דייוויד ברוק ספר על היל, "אניטה היל האמיתית", בו שטח את משנתו להכחשת דבריה, אף על פי שמאוחר יותר הוא חזר בו מדבריו, כינה את הספר "רצח אופי", והתנצל בפני היל. עד 2004 שינה ברוק שינה את דעותיו הפוליטיות, הפך לליברל, ויסד את ארגון לפיקוח על התקשורת בשם "Media Matters for America". לאחר שראיין מספר נשים שטענו שתומאס הטריד אותן באמירות בעלות אופי מיני מובהק, פרסמו כתבות הוול סטריט ג'ורנל ג'יין מאייר וג'יל אברמסון ספר, שמסקנתו היא שתומאס שיקר במהלך תהליך מינויו. בטיים מגזין, לעומת זאת, סברו שהספר לא הצליח להוכיח לחלוטין את טיעונו. ב-2007, העיר קווין מרידה, שהיה אחד המחברים של ספר אחר על תומאס, ש"לא ניתן לדעת" מה קרה בין תומאס והיל, אך שברור ש"אחד מהם שיקר, נקודה." גם ב-2007, ניל לואיס מהניו יורק טיימס העיר ש"עד היום הזה, לכל צד ב 'הוא אמר/היא אמרה' האפי הזה יש את המאמינים שלו הבלתי ניתנים לשכנוע". ב-2007 פרסם תומאס את האוטוביוגרפיה שלו, "הבן של סבי" (באנגלית, "My Grandfather's Son"), בו כתב על הפרשה. הוא כינה את היל "היריבה הבוגדנית ביותר שלי", ואמר שהיו אלה ליברלים תומכי הפלות אשר פחדו שיהפוך את החלטת בית המשפט העליון רו נגד וייד אם מינויו יאושר, והם שניצלו את הסקנדל כדי לפגוע בו. הוא תיאר את היל כרגישה מדי ונתונה לתגובות יתר, וטען שעבודתה בנציבות לשוויון הזדמנויות הייתה בינונית. הוא הודה שהיו שלוש עובדות לשעבר שגיבו את סיפורה של היל, אך טען שכולן עזבו את הנציבות בתנאי סכסוך. הוא גם כתב שהיל היא "שמאלנית שמעולם לא הביעה סנטימנטים דתיים בכלל... והסיבה היחידה שהחזיקה במשרה במהלך כהונתו של רייגן כנשיא הוא מכיוון שאני נתתי לה אותה". היל הכחישה את דבריו במאמר דעה בניו יורק טיימס, והכריזה ש"אני לא אעמוד בצד בשתיקה בזמן שתומאס, בכעסו, ממציא אותי מחדש".
באוקטובר 2010, אשתו של תומאס, וירג'יניה, פעילה שמרנית, השאירה הודעה קולית במשרדה של היל בה היא דרשה שהיל תתנצל על עדותה ב-1991. היל בתחילה האמינה שההודעה מזויפת, והפנתה את העניין למשטרת הקמפוס באוניברסיטת ברנדייס לטיפול, ואלה הזעיקו את ה- FBI. לאחר שהחקירה העלתה שההודעה אכן הייתה מוירג'יניה תומאס, היל אמרה לתקשורת שהיא לא מאמינה שהייתה בהודעה כוונת התפייסות, והוסיפה, "אני סיפרתי את האמת בעדותי, ואני אומרת מאחורי דבריי". וירג'יניה ענתה שבהודעה היא הושיטה להיל "ענף זית" (מחוות פיוס).
השפעות
העניין הציבורי בעדותה של היל עורר מחדש את המודעות והשיח הפתוח בנושא הטרדות מיניות במקום העבודה, וכיום התנהגות זו היא פחות מקובלת. זמן קצר לאחר השימועים למינויו של תומאס, הנשיא בוש (האב) הסיר את התנגדותו לחוק שנתן לקורבנות הטרדה את הזכות לתבוע פיצויים בבתי משפט פדרליים, משכורות רטרואקטיביות, והחזרה לתפקיד. שנה לאחר חקיקת החוק, עלו ב-50% מספר התלונות על הטרדה מינית שנרשמו בנציבות לשוויון הזדמנויות, ודעת הקהל עברה לתמיכה בהיל. גם חברות פרטיות החלו לערוך תוכניות למניעת הטרדה מינית.
האופן בו הוועדה בסנאט, שהיו חברים בה גברים בלבד, אישרה את מינוי של תומאס על אף טענותיה של היל לגבי ההטרדה המינית הכעיס פוליטיקאיות ועורכות דין רבות. בספרן "כל הנשים הן לבנות, כל השחורים הם גברים, אך חלקנו אמיצים" (באנגלית, All the Women Are White, All the Blacks Are Men, but Some of Us Are Brave) תיארו העורכות גלוריה ט. האל, פטרישה בל-סקוט וברברה סמית את גיוס הכוחות של פמיניסטיות שחורות כ"תופעה ארצית מרשימה בתגובה לפרשיית אניטה היל-קלרנס תומאס".
עדותה של היל הדהדה אל מעבר לדיון הציבורי בנושא הטרדות מיניות במקום העבודה. השפעת הפרשה ניכרה במה שנקרא לימים "שנת האישה", כאשר בבחירות של שנת 1992 נבחרו מספר שיא של נשים לתפקידים פדרליים ומדינתיים. לקונגרס נבחרו 24 נשים נוספות, מה שהכפיל את המספר הקיים, ובסנאט המספר שולש, משתי נשים בלבד, לשש. ארגוני נשים התארגנו מתוך כעס על ההתייחסות להיל בוועדת הסנאט ולסוגיית ההטרדה המינית בכלל, ולכן נעשו מטעמן מאמצים מיוחדים לגייס כספים ולהריץ בבחירות נשים. בין הנבחרות החדשות לסנאט: קרול מוזלי בראון, ברברה בוקסר, דיאן פיינסטיין ופאטי מארי. מארי סיפרה שהיא החליטה לרוץ בבחירות לסנאט מכיוון ש"זה היה כל כך מוזר, לראות את הגברים האלה מתחקרים בתוקפנות את האישה הזאת מהכיסאות הגדולים שלהם ומביטים בה מלמעלה. אז אמרתי, אני הולכת לרוץ לסנאט. כי הם צריכים שם מישהי שתגיד מה שאני הייתי אומרת אם הייתי שם", שזה היה להגן על היל ולתחקר את תומאס במקומה.
המשך קריירה
לאחר תקופה קצרה כמרצה אורחת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הצטרפה היל לסגל אוניברסיטת ברנדייס, קודם במחלקה ללימודי נשים, ואחר כך בפקולטה למדיניות חברתית. ב-2011 היא גם הצטרפה כיועצת משפטית לפירמה שעוסקת בדיני תעסוקה. במהלך השנים הופיעה היל כפרשנית לענייני גזע ומגדר בתוכניות טלוויזיה כמו "60 Minutes", "Face the Nation" ו"פגוש את העיתונות. היא גם דוברת קבועה בנושאי משפט עסקי וזכויות נשים ומיעוטים. היא כותבת מאמרים שפורסמו בניו יורק טיימס וניוזוויק. ותורמת גם לפרסומים אקדמיים בנושאי משפט מסחרי בינלאומי, פשיטת רגל וזכויות האזרח.
ב-1995 ערכה היל יחד עם אֶמה קולמן ג'ורדן את הספר Race, Gender and Power in America: The Legacy of the Hill-Thomas Hearings. ב-1997 פרסמה ספר אוטוביוגרפי בשם Speaking Truth to Power, בו תיעדה את חלקה בפרשיית המינוי של קלרנס תומאס, ובו כתבה שיצירת חברה הוגנת יותר זו מטרה מובילה בחייה. ב-2011 פרסמה היל ספר שני בשם Reimagining Equality: Stories of Gender, Race, and Finding Home, שהתמקד במשבר המשכנתאות אשר כתוצאה ממנו עוקלו בתיהם של אפרו-אמריקאים רבים. היא קראה לבחינה מחודשת לגבי חשיבות הבית ומקומו בחלום האמריקאי.
היל היא נושא סרט דוקומנטרי מ-2013 בשם "אניטה" (באנגלית, "Anita"), שמספר את סיפור חייה בדגש על הפרשיה בגינה התפרסמה. ב-2016 יצא הסרט "באישור" שתיאר את השימועים בסנאט ואת הסיקור התקשורתי של האירועים.
פלש
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אלכסנדרוס זאימיס
אָלֶכְּסַנְדְּרוֹס זַאִימִיס (ביוונית: Αλέξανδρος Ζαΐμης; 9 בנובמבר 1855 – 15 בספטמבר 1936) היה פוליטיקאי יווני, שכיהן כראש ממשלת יוון, שר הפנים, שם המשפטים והנציב העליון בכרתים. זאימיס זכור בתור נשיא יוון האחרון מהרפובליקה ההלנית השנייה לפני שיבתו של גאורגיוס השני, מלך היוונים למלכות. זאימיס הנהיג את הפלג המונרכיסטי בתקופת הרפובליקה השנייה והיה בעל תפקיד מפתח בהשבת ממלכת יוון.
ביוגרפיה
זאימיס נולד ב-9 בנובמבר 1855 בבירת ממלכת יוון אתונה. נצר למשפחה אריסטוקרטית שמילאה תפקיד מרכזי במלחמת העצמאות היוונית כמה שנים קודם לכן. זאימיס למשפטיםהאוניברסיטת אתונה ובאונוברסיטת היידלברג. השתלם בהמשך בלייפציג, פריז ובברלין. הוא בילה חלק ניכר מחייו בשירות הציבורי. תפקידו הראשון בממשלת יוון הגיע בשנת 1890, כשעבד במשך שנתיים כשר המשפטים במלוכת גאורגיוס הראשון, מלך היוונים וממשלת חרילאוס טריקופיס. בשני העשורים שלאחר מכן הוא התמנה מספר פעמים לתפקיד ראש הממשלה, אך מעולם לא כיהן בתפקיד במשך זמן רב. עם זאת, זאימיס נסע מוניטין שהכנה לו אמון מצד הציבור כמו גם מצדה של המלוכה היוונית. נאמר כי בצוואתו המלך גאורגיוס הראשון יעץ ליורשו, קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, להתייעץ עם זאימיס אילולא יקלע לקשיים שלטוניים.
בשנים 1906–1911 כיהן זאימיס בתור הנציב עליון בכרתים והיה בעל תפקיד מפתח בסיפוח האי לתוך ממלכת יוון. בעודו מכהן בתור הנציב העליון בכרתים, למד זאימיס על עלייתו הפוליטית המפוארת של אלפתריוס וניזלוס, שחייו המקצועיים יצטלבו ללא הרף עם חייו של זאימיס. בשנת 1913 כרתים הפכה רשמית לחלק מיוון, וזאימיס מילא תפקיד רב השפעה בנושא המדיני של המעבר הרשמי לריבונות יוונית. בהמשך שנת 1913 היה זאימיס מושל הבנק הלאומי היווני, אך זמן קצר לאחר מכן שב לשרת בפוליטיקה היוונית. בשנת 1915 נאלץ ראש הממשלה וניזלוס להתפטר לאחר חמש שנים בכוח; ושוב נקרא זאימיס להקים קבינט ולשמש כראש ממשלת יוון. כהונתו הפעם הייתה קצרה, מכיוון שהוא מהר סירב לכבד את חובת הסיוע שהעניקה יוון לממלכת סרביה והביע תמיכה פסיבית בקיסרות הגרמנית במסגרת אירועי מלחמת העולם הראשונה. במחלוקת שנוצרה כתוצאה ממשבר זה התפטר זאימיס מתפקידו.
לאחר שתי תקופות קצרות נוספות כראש ממשלה בשנות העשרים של המאה העשרים, שימש זאימיס בתפקיד נשיא הסנאט של יוון מהקמת הרפובליקה ההלנית השנייה (בהדחת המלוכה) במהלך שנת 1925 עד שנת 1929, אז מונה לנשיא הרפובליקה של יוון - תחת ממשלתו של ראש הממשלה וניזלוס, שחזר לשלטון שנה לפני כן. זאימיס החזיק בתפקיד עד 1935, ונבחר פעם נוספת לראשות ממשלה, אך הותיר את יוון בסערה שהובילה לעלייתו של גנרל יואניס מטקסס שהיה לרודן. במהלך שנותיו כנשיא פעל להשיב את המלוכה תחת גאורגיוס השני ליוון וויתר על תפקיד הנשיא בתמורה למלך יוון. המדינאי זאימיס נסוג מיוון לאחר עליית הדיקטטורה. לאחר שפעל בשירות הציבורי קרוב לחמישים שנה, נפטר בגלות ב-15 בספטמבר 1936 בווינה, אוסטריה, שם קיבל מקלט מידי אנגלברט דולפוס.
קונסטנטין פון נויראט
קונסטנטין פון נויראט (בגרמנית: Konstantin Freiherr von Neurath; 2 בפברואר 1873 – 14 באוגוסט 1956), מראשי המשטר הנאצי בגרמניה.
ביוגרפיה
נויראט נולד בווירטמברג, למשפחת אצולה שוואבית. למד משפטים באוניברסיטת טיבינגן ובאוניברסיטת ברלין. לאחר סיום לימודיו בשנת 1892 הצטרף למשרד עורכי דין בעיר הולדתו. הוא הצטרף לשירות המדינה בשנת 1901 ועבד בשביל משרד החוץ בברלין. בשנת 1903 נשלח לשגרירות גרמניה בלונדון כמשנה לקונסול, ובשנת 1914 נשלח לשרת בקונסטנטינופול.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בגדוד חי"ר עד 1916 כאשר נפצע קשה. בדצמבר 1914 זכה לעיטור צלב הברזל. הוא שב לשירות הדיפלומטי בטורקיה, ולקראת סוף המלחמה הנהיג את ממשלת וירטמברג.