cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גווהר ח'אנום
ההוצאה מחוץ לדת הבהאית
כשבהאא אללה נפטר בשנת 1892, גווהר ח'אנום ובתה הוגדרו כמפרי-ברית של הדת הבהאית הוצאו מחוץ לקהילה הבהאית. בדת הבהאית מפרי-ברית הם אלה ההולכים כנגד הוראותיהם של ממשיכי דרכו של בהאא אללה, עבד אל-בהאא, שוגי אפנדי, וכיום בית הצדק העולמי.
הגדרת גווהר ח'אנום ובתה, פרוע'יה, כמפרי-ברית הגיע כתוצאה מקשרי הנישואין של פרוע'יה. פרוע'יה התחתנה עם סעיד עלי אפנאן שהיה בנו של מירזא סעיד חסן, גיסו של הבאב. לאחר מות בהאא אללה, קיבל עבד אל-בהאא את ההנהגה על הקהילה הבהאית. סעיד עלי אפנאן תמך במירזא מחמד עלי שהיה בנה של פאטמה ח'אנום, אשתו השנייה של בהאא אללה, לרשת את בהאא אללה במקום עבד אל-בהאא. עקב ההתנגדות של מירזא מחמד עלי לעבד אל-בהאא, תומכיו ובכללם סעיד עלי אפנאן, פרוע'יה וגווהר ח'אנום, הוצאו מחוץ לדת הבהאית והוגדרו כמפרי ברית.
רות הקטין
רות הַקְטִין (18 בדצמבר 1901 – 14 ביולי 1991) הייתה חברת הכנסת בכנסות השלישית עד השישית.
ביוגרפיה
הקטין נולדה בסוסניציה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1901. למדה בבית ספר תיכון, עבדה בפקידות והייתה פעילה במפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס). בשנת 1923 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ תל יוסף.
איגנצי יאן פדרבסקי
איגנצי יאן פָּדֵרֶבְסקי (בפולנית: Ignacy Jan Paderewski; 18 בנובמבר 1860 – 29 ביוני 1941) היה פסנתרן, מלחין ופוליטיקאי פולני. מונה ב-1919 לתקופה קצרה לתפקיד ראש הממשלה ושר החוץ, ייצג את פולין בוועידת השלום בפריז, והיה בין החותמים על הסכם ורסאי.
רות הקטין
ביוגרפיה
הייתה חברת מפלגת אחדות העבודה. בשנת 1930 הייתה בין מקימי מפא"י (שנוסדה כאיחוד בין מפלגות אחדות העבודה והפועל הצעיר). פרשה ממפא"י יחד עם סיעה ב' והשתייכה לתנועה לאחדות העבודה.
איגנצי יאן פדרבסקי
ביוגרפיה
איגנצי יאן פדרבסקי נולד בכפר במחוז פודוליה שבמזרח פולין שתחת שליטת האימפריה הרוסית (כיום מחוז חמלניצקי באוקראינה). אביו עבד ככלכלן בממשל המקומי. אמו מתה מספר חודשים לאחר היוולדו, והוא גדל אצל קרובי משפחה רחוקים. מילדותו המוקדמת גילה פדרבסקי עניין במוזיקה. בתחילה למד נגינה בפסנתר אצל מורה פרטי, ובגיל 12, בשנת 1872, נסע לוורשה והתקבל שם לקונסרבטוריון. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב־1878 ביקש להיות למורה בקונסרבטוריון, ובקשתו נתקבלה. ב־1880 נישא לאנטונינה קורסקובנה, ולשניים נולד ילד. בשנה לאחר מכן הסתבר כי הילד נכה. באותה שנה מתה אנטונינה. פדרבסקי החליט להקדיש עצמו למוזיקה ובשנת 1881 נסע לברלין כדי ללמוד קומפוזיציה אצל המלחינים פרידריך קיל והיינריך אורבן. ב־1884 עבר לווינה, שם למד אצל המלחין תאודור לשטיצקי, שם גם הופיע לראשונה בפני קהל ב-1887.
עד מהרה צבר פדרבסקי פופולריות, ובעקבות הופעותיו בפריז 1889 ובלונדון 1890 היה לפסנתרן מבוקש בקנה מידה בינלאומי. נגינתו המבריקה יצרה לו קהל מעריצים קנאי. בשנת 1891 יצא למסע הופעות בארצות הברית. שמו הפך לשם נרדף לנגינה מבריקה בפסנתר. במיוחד הצטיין בנגינת יצירותיו של פרדריק שופן. בתקופה זו טבע את האמרה – "אם איני מתאמן בנגינה יום אחד, אני יודע זאת. אם איני מתאמן יומיים – יודעים זאת המבקרים. אם איני מתאמן שלושה ימים – יודע זאת הקהל".
רות הקטין
ביוגרפיה
לאחר מלחמת העולם השנייה יצאה לאירופה והייתה רכזת חברתית במחנות עולים. בשובה לארץ פרצה מלחמת השחרור והיא שימשה כקשרית בין התנועה הקיבוצית לבין הלוחמים ברחבי הארץ. באותן שנים פעלה במסגרות ההסתדרות והרצתה מטעם המפלגה בכל רחבי הארץ. בין מאבקיה באותן שנים גם הדרישה לספק סיוע רפואי לכל נקודות היישוב.
איגנצי יאן פדרבסקי
ביוגרפיה
ב־1899 נישא לברונית דה רוזן, ולאחר 1900 כמעט ולא הופיע על הבמה, והתרכז בהלחנה. ב־1901 פרסם את האופרה "מנרו", אשר הועלתה על הבמה לראשונה בדרזדן. הוא אף היה פעיל בתחום החברתי, ונידב מהונו למטרות חברתיות. ב־1910 תרם לתושבי קרקוב אנדרטה לזכר הניצחון הפולני על הטבטונים בקרב גרונוולד. ב־1913 השתקע בארצות הברית.
רות הקטין
ביוגרפיה
בשנת 1948 הייתה בין מייסדי מפ"ם (שהוקמה כאיחוד בין מפלגת השומר הצעיר ובין התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון). הייתה חברת מזכירות הקיבוץ המאוחד ובשנת 1952, עם הפילוג בקיבוץ המאוחד, עברה עם חברי מפ"ם לקיבוץ עין חרוד מאוחד. בשנת 1954 פרשה ממפ"ם יחד עם חבריה שהקימו מחדש את מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון.
איגנצי יאן פדרבסקי
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם הראשונה החל פדרבסקי להיות פעיל ב"וועד הלאומי הפולני" בפריז, אשר התקבל על דעת מדינות ההסכמה כייצוג של פולין על אף שהמדינה הייתה עדיין תחת שלטון גרמניה ואוסטריה הונגריה. מתוך חוגי הוועד, שבו היה פעיל אף רומן דמובסקי, התגבשה לימים המפלגה הפוליטית בעלת הנטייה הימנית "הדמוקרטים הלאומים" או ה"אנדקים". פדרבסקי היה לדובר הארגון, ואף ייסד קרן לעזרה הדדית פולנית בלונדון.
לקראת סוף המלחמה שהה בארצות הברית ונהנה מידידותו של הנשיא וודרו וילסון. שתדלנותו היא שהביאה להכללת נקודה הנוגעת ל"פולין עצמאית ובטוחה בעלת מוצא אל הים" בנאום ארבע עשרה הנקודות שנשא הנשיא בינואר 1918 ואשר שימש בסיס לדיונים הטריטוריאליים והמדיניים באירופה שלאחר המלחמה.
רות הקטין
ביוגרפיה
הייתה חברת מרכז נעמת וחברת ועדת הביקורת המרכזית של ההסתדרות. נבחרה מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון לכנסות ה-3 ועד ה-5. נבחרה מטעם המערך הראשון לכנסת ה-6. כיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת השישית. בין היתר הייתה מיוזמות "חוק יחסי ממון" ו"חוק נכסי משפחה", כמו כן קידמה חקיקה העוסקת ברכוש משותף לגברים ונשים, את חוק שירות חובה לרופאים בספר ואת האיסור על פיטוריהן של נשים בהריון ממקומות עבודה. בנוסף, הייתה מראשוני יוזמי נישואים וגירושים אזרחיים בישראל וגיוס בחורי ישיבות - שתי הצעות שהיו מתקדמות לשעתן, ויזמה את הרחבת חוק חינוך חובה לגילאי 4 ואת החמרת הענישה על עבירות סרסור.
איגנצי יאן פדרבסקי
ביוגרפיה
באפריל 1918 נפגש בניו יורק עם מנהיגי "הוועדה היהודית אמריקאית" ובהם לואי מרשל, בניסיון להביא לכך שקבוצות יהודיות יתמכו בדרישותיה הטריטוריאליות של פולין, ובתמורה יוענק ליהודים במדינה החדשה שוויון זכויות. נראה כי אף התוכנית שהועלתה לא היה בידה לספק את דרישותיהם של מנהיגי יהדות ארצות הברית, ואת דרישותיו של רומן דמובסקי, בשמו נשא ונתן פדרבסקי. פדרבסקי עצמו היה ידוע כאנטישמי. כאשר ישמש כראש ממשלת פולין, לא ימנע פרעות שנערכו ביהודים.
רות הקטין
ביוגרפיה
עם פרישתה מהכנסת היו המועמדות להחליפה רחל רבין, אחותו של יצחק רבין וחנה גורי אחותו של המשורר חיים גורי אך לבסוף נבחרה עדה פיינברג-סירני.
איגנצי יאן פדרבסקי
ביוגרפיה
לאחר סוף המלחמה, כאשר גורלה של העיר פוזנן וכל מחוז "פולין רבתי" עדיין לא הוכרע, ביקר פדרבסקי בפוזנן, ונשא שם נאום ב־27 בדצמבר 1918, אשר הביא למרידה של תושבי האזור כנגד גרמניה, שעדיין הפגינה בו נוכחות.
פולין קיבלה בחזרה את עצמאותה ב־1918. יוזף פילסודסקי היה ל"ראש המדינה", והוא מינה כראש ממשלה את ידידו, הסוציאליסט יז'י מורז'ובסקי. ממשלתו של מורז'ובסקי סבלה מחוסר יציבות, ופדרבסקי היה למועמד מוסכם לראשות הממשלה ובינואר 1919 מונה לראש הממשלה ושר החוץ, ואף ייצג את פולין בועידת השלום בפריז והיה בין החותמים על הסכם ורסאי. עם שובו מפריז, בנובמבר 1919, לא הצליח לייצב את ממשלתו, ופרש מתפקידו. הוא מונה לשגרירה של פולין בחבר הלאומים.
רות הקטין
ביוגרפיה
בשנת 1973 הופיעה בפעם האחרונה ברשימת מועמדי המערך לוועידה ה-12 של ההסתדרות.
איגנצי יאן פדרבסקי
ביוגרפיה
ב־1922 פרש מן החיים הפוליטיים, ושב לעסוק באמנות. הקונצרט הראשון שנתן לאחר הפסקה ארוכה ניתן באולם "קרנגי הול" בניו יורק, והיה להצלחה רבתי. לאחר מכן עבר להתגורר בשווייץ. לאחר "הפיכת מאי", תפיסת השלטון בידי יוזף פילסודסקי בפולין בחודש מאי 1926, והפקעת החירויות הדמוקרטיות, הפך לחבר באופוזיציה לממשלתו של פילסודסקי, ולשלטון ה"סנאציה" (תנועה אידאולוגית קוואזי-פשיסטית, אשר נוסדה על ידי פילסודסקי). ב־1936 חתמו מנהיגי האופוזיציה במעונו בשווייץ על הסכם לשיתוף פעולה שכונה "חזית מורגס" על שם הכפר בו התגורר פדרבסקי.
הנצחתו
שני ארגונים פולנים-אמריקאים קרויים על שמו: איגוד פדרבסקי בשיקגו וחברת המוזיקה פדרבסקי בדרום קליפורניה. כיום קרויה על שמו גם האקדמיה הלאומית למוזיקה בפולין, התיכון ע"ש איגנצי יאן פדרבסקי בעיר ולבז'יך שבפולין, וכן רחובות רבים בערי פולין.
גאיוס ולריוס קאטולוס
גאיוס ולריוס קאטולוס (בלטינית: Gaius Valerius Catullus; סביבות 84 לפנה"ס – סביבות 54 לפנה"ס) היה משורר רומאי. כונה בידי ממשיכיו בכינוי "דוקטוּס" (מלומד).
חייו
קאטולוס נולד בתקופת הרפובליקה המאוחרת למשפחה מכובדת מוורונה, עיר הלניסטית בצפון איטליה. ייתכן וזו הסיבה שקאטולוס שלט היטב בשפה היוונית. תאריך לידתו אינו ידוע אבל בהסתמך על הירונימוס, אשר מסתמך על סווטוניוס, הוא נולד בשנת 87 לפנה"ס ונפטר בשנת 57 לפנה"ס. עם זאת ידוע לנו מהמשורר עצמו כי חי בשנת 55 לפנה"ס על סמך אזכור של אירוע משנה זו. בהנחה שקאטולוס חי שלושים שנה, מתארכים את שנות לידתו בין 84-54 לפנה"ס. הוא בילה את רוב חייו ברומא. קאטולוס השתייך למעגל של צעירים שהתרחקו מהפוליטיקה והעדיפו להשקיע את זמנם באמנות. שירתו היא אישית וחלק גדול ממנה מופנה לאהובתו שנקראת בשירים "לסביה". מקורות מאוחרים יותר זיהו אותה עם קלודיה אחותו של טריבון הפלבס מעורר המחלוקת פובליוס קלודיוס פולכר. לערך בשנת 57 לפנה"ס, פנה אל ביתיניה כחלק מהפמליה של המושל גאיוס ממיוס (Gaius Memmius). במהלך המסע הוא ביקר בקבר אחיו אשר נמצא בטרואדה (Troad).
לזכרו מוצב פסל על יד המזח בעיירת הנופש סירמיונה, השוכנת לחוף אגם גארדה.
יצירותיו
שירים של קאטולוס הגיעו לידינו שנאספו באסופת liber ומחולק לשלושה חלקים: ההנחות הם כי רצף השירים אינו כרונולוגי והקשר בין השירים קשור למטריקה בלבד.
בוטבול
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אד הלמס
אדוארד פול "אד" הלמס (אנגלית:  Edward Paul "Ed" Helms; נולד ב-24 בינואר 1974) הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי. ידוע בזכות גילום הדמות ד"ר סטו פרייס בקומדיות המצליחות "בדרך לחתונה עוצרים בווגאס" ו"בדרך לחתונה עוצרים בבנגקוק". בטלוויזיה התפרסם בגילום עובד משרד המכירות אנדי ברנארד בסדרה "המשרד" ובתור כתב בתוכנית הסאטירה "הדיילי שואו".
ביוגרפיה
הלמס נולד באטלנטה למנהלת בית ספר ולפרקליט. למד ב"מכללת אוברלין" שבאוהיו, משם סיים עם תארים בתאוריית קולנוע ובטכנולוגיה. במהלך סמסטר אחד השתתף בתוכנית חלופי סטודנטים, ולמד ב"בית ספר לאומנויות טיש" שבאוניברסיטת ניו יורק. לאחר מכן נסע לניו יורק כדי להפוך לקומיקאי ותסריטאי. הלמס למד לאלתר ביחד עם קבוצות קומיות שעסקו במערכונים, המוכרת מכולן הייתה "Upright Citizens Brigade". הלמס עוסק גם במוזיקה: הוא מנגן בפסנתר ובבנג'ו, כתב ושר בעצמו את השיר "Stu's Song" מתוך פסקול הסרט "בדרך לחתונה עוצרים בווגאס". כמו כן הוא חבר בלהקת "The Lonesome Trio".
קריירת משחק
בשנת 2002 התחיל הלמס את עבודתו בתוכנית הסאטירה המצליחה "הדיילי שואו". הלמס גילם בתוכנית כתב. לאחר ארבע שנים עזב את התוכנית. הלמס הצטרף לתוכנית "המשרד" בעונתה השלישית וגילם את אנדי ברנארד, עובד משרד המכירות בחברת ההפצה "דאנדר מיפלין". בקולנוע התחיל עם תפקידים קטנים בקומדיות "מבול של צרות" ו"הולך חזק: סיפורו של דיואי קוקס". ב-2008 שיחק בקומדיה "לפגוש את דייב". הלמס שיחק בקומדיה המצליחה משנת 2009 "בדרך לחתונה עוצרים בווגאס", בתפקיד רופא השיניים ד"ר סטו פרייס הנוסע למסיבת הרווקים של חברו דאג (ג'סטין ברת'ה) בלאס ווגאס. הופיע גם בקומדיה "לספק ת'סחורה". ב-2011 שיחק בקומדיה "בדרך לחתונה עוצרים בבנגקוק", בה נוסע סטו לבנגקוק כדי להינשא לארוסתו לורן. בנוסף היה שותף בהפקת הקומדיה "סידר ראפידס", בה שיחק בתפקיד ראשי.
בשנת 2016 הצטלם לסרט הקומי "ממזרים" (Bastards) לצד אוון וילסון, גלן קלוז וג'יי. קיי. סימונס, אשר יצא לאקרנים בפברואר 2017.
קולאשין
קולאשין (בסרבית: Колашин) היא עיירה בת 3,000 תושבים במונטנגרו, כ-70 ק"מ צפונית מזרחית לפודגוריצה, מרכז מנהלי של מחוז קולאשין המונה 10,000 תושבים.
היסטוריה
קולאשין נוסדה באמצע המאה ה-17 על ידי העות'מאנים ששלטו אז באזור. לפי החלטת קונגרס ברלין ב-1888 עברו קולאשין וסביבתה להיות חלק ממונטנגרו. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בממלכת יוגוסלביה. במלחמת העולם השנייה נכבשה קולאשין על ידי הצבא הגרמני והאיטלקי. קרבות רבים ניהלו הפרטיזנים נגד הכובשים. העיירה נכבשה לבסוף על ידי הבריגדה הפרולטארית המונטנגרית ב-29 בדצמבר 1944. במרכז העיירה יש אנדרטה לנופלים בקרבות אלה.
נבחרת ראוניון בכדורגל
נבחרת ראוניון בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של מושבת ראוניון שבשליטת צרפת והנמצאת באוקיינוס ההודי. הנבחרת מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל של ראוניון שהיא בשליטת התאחדות הכדורגל הצרפתית. הנבחרת אינה חברה ב-אופ"א או בCAF ולכן איננה מורשית להשתתף בגביע העולם בכדורגל או באליפות אפריקה לאומות. הנבחרת שיחקה מספר משחקים, כולם נגד נבחרות מדינות האיים השכנות, נבחרת מדגסקר, נבחרת מאוריציוס, נבחרת המלדיביים ונבחרת סיישל.
וויטק
ווֹיטק (בפולנית: Wojtek; 1942 – 2 בדצמבר 1963) היה דוב חום סורי שאומץ בהיותו גור על ידי חייל תותחנים פולני-בריטי במלחמת העולם השנייה וקיבל דרגת טוראי. במהלך הקרב על מונטה קאסינו עזר וויטק בנשיאת תחמושת ובהכנסתה אל התותחים.
רקע
בשנת 1942 מצא נער מקומי ליד המדאן שבאיראן גור דובים של דוב חום סורי. אמו של הדוב נורתה, והנער מכר את הדוב לחיילי הצבא הפולני בעבור כמה פחיות בשר משומר. החיילים קנו את הדוב בשביל לעודד את רוחה של פליטה צעירה בשם אירנה בוקוביץ' מתלאות המלחמה, אירנה אף נתנה לו את שמו – וויטק. השם "וויטק" הוא שם סלאבי ישן, אם כי הוא עדיין נפוץ בפולין גם היום. השם בנוי משתי מילים: "woj" (קיצור של המילה "wojna" שפירושה מלחמה); ו-"ciech" (הנאה, שמחה, חיוך). לכן לשם יש שתי משמעויות: "הנהנה ממלחמה" או "הלוחם החייכן".
וויטק הפך במהרה לאטרקציה עבור חיילים ואזרחים כאחד. עד גיל שנה ניזון מחלב משומר אותו שתה מבקבוקי וודקה מרוקנים. תוך זמן קצר הפך לקמע הבלתי-רשמי של כל היחידות שהוצבו בסמוך.
וויטק בחיי הצבא
וויטק גויס רשמית לצבא הפולני, קיבל דרגת טוראי ונמנה עם פלוגת אספקת הארטילריה הפולנית ה-22 של צבא אנדרס. במהלך שירותו הצבאי עבר בעיראק ולאחר מכן דרך סוריה, ארץ ישראל, מצרים, ובדרום איטליה. כשהתבגר אכל פירות, דבש, ריבה וסירופ. הוא זכה לשתות בירה, שהייתה אהובה עליו כמעט כמו דבש. בזמן הפנוי נהנה וויטק גם מעישון סיגריות והיאבקות.
וויטק התגורר עם חיילים אחרים באוהליהם, ובנדידות ממקום למקום הועבר בתוך ארגז עץ באמצעות משאית. הוא למד להצדיע במסדרים ולשאת פגזים. היכולות הפיזיות של הדוב אפשרו לו להעביר פגזים בכמות גדולה עד לסוללות התותחים, אפילו כשהיה תחת אש. במהלך הקרב על מונטה קאסינו סייע וויטק על ידי הובלת תחמושת בכמויות ובמהירויות שלא נראו קודם לכן. ב-18 במאי נכבשה גבעת המנזר על ידי חיילי הקורפוס הפולני השני.
לאות הוקרה על עזרתו, אישר המטה הצבאי לשנות את סמל היחידה לדוב הנושא פגז.
אחרי המלחמה
עם תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 הועבר וויטק יחד עם יחידתו לסקוטלנד. הוא הפך במהרה לפופולרי בקרב התושבים המקומיים והעיתונות, וזכה לתשומת לב תקשורתית רבה. הוא גם היה אורח קבוע בתוכנית "בלו פיטר" של רשת ה-BBC. לוויטק ניתן צל"ש על שירותו ועל אומץ הלב שהפגין במהלך הקרב על מונטה קאסינו והוא אף הועלה לדרגת רב"ט. בעקבות שחרורו ב-15 בנובמבר 1947, נמסר וויטק לגן חיות בסקוטלנד בו בילה את שארית ימיו. לעיתים ביקרוהו יוצאי צבא פולנים שהעבירו לו בחשאי סיגריות ובקבוקי בירה. וויטק נפטר בגיל 21, במותו שקל כמעט 250 ק"ג ונישא לגובה העולה על 1.8 מטרים.
ב-2011 הופק סרט אודות וויטק הדוב בקופרודוקציה בריטית, פולנית וגרמנית.
הערות שוליים
4. https://vimeo.com/133230287
קולאשין
קניון נהר מוראצ'ה
נהר מוראצ'ה (בסרבית: Морача) מתחיל לרגלי ההרים בצפון מונטנגרו. אורכו 113 ק"מ והוא זורם דרומה. צפונית מפודגוריצה מתחבר אליו נהר זטה. הנהר חוצה את פודגוריצה ונשפך לאגם שקודרה.
בחלקו הצפוני הוא נהר הררי והזרם בו חזק. ליד קולאשין הוא מתחתר בקניון עמוק. רוחבו עד 100 מטר והוא אינו מתאים לשיט. כביש צר ולא בטוח עובר לאורך גדתו, חצוב בסלע ועובר במנהרות. יש תוכניות להרחיבו ולהפכו לבטוח יותר.
מנזר מוראצ'ה
מנזר מוראצ'ה (בסרבית: Манастир Морача), נמצא על גדתו הימנית של נהר מוראצ'ה, כ-25 ק"מ דרומית לקולאשין. הוא הוקם ב-1252 על ידי הנסיך הסרבי Stefan Vukanović הקבור במקום. במקום קומפלקס של מגורי נזירים וכנסייה אורתודוקסית עם תמשיחים לכבוד עליית מרים וכנסייה קטנה יותר עם תמשיחים לכבוד ניקולא הקדוש. המקום הוא אחד מהמונומנטים החשובים ביותר של ימי הביניים במונטנגרו.
חטאים קטנים
חטאים קטנים (באנגלית: Small Vices) הוא רומן מאת רוברט ב. פארקר, שיצא בעברית בשנת 2001 בהוצאת זמורה ביתן. גיבור הספר הוא גיבורו הקבוע של פארקר, הבלש הפרטי ספנסר. זהו הספר ה-24 בסדרת הספרים שכתב פארקר אודותיו.
עלילת הספר
עלילת הספר נפתחת כאשר הבלש הפרטי ספנסר, גיבורו הראשי של פארקר, נשכר על ידי ריטה פיורי, עורכת דין ובעברה תובעת מחוזית, כדי לבדוק מחדש את הרשעתו של אליס אלווז, גבר שחור בעל עבר מפוקפק, ברציחתה של מליסה הנדרסון, סטודנטית מקולג' "פמברטון" היוקרתי. ספנסר הפך כל אבן בדרך לפתרון, וחקירתו הוליכה אותו אל תחומי הקולג' והלאה, אל משפחות עשירות המתכחשות לקשר בינן לבין הנערה המתה. מכשולים מסוגים שונים מושמים על דרכו ומביאים אותו להבנה כי מדובר בפרשה סבוכה מאוד. בשלב מסוים נשלח רוגאר, רוצח מקצועי יוצא המוסד, להורגו. רוגאר כמעט שהצליח במשימתו - ספנסר נורה ונפצע קשה. יחד עם חברתו הפסיכולוגית סוזן סילברמן וידידו השחור הוק, הוא נמלט ומוצא מקלט בסנטה ברברה שבקליפורניה. לאחר שהחזיר לעצמו את השליטה בשריריו ובאקדחיו. הוא שב לבוסטון כדי לפתור את הפרשיה.
צ'אקרה
צ'אקרה (פאלי: צ'אקה, טיבטית: קורלו, מלאית: קאקרה) היא מונח שמקורו בסנסקריט ומשמעותו גלגל, מעגל או עיגול, המתייחס למרכזים המצויים, לפי אמונות שונות, בגוף האדם. ספרות פילוסופית ורפואית ענפה עוסקת בצ'אקרות, ומיתוסים ואגדות רבות נכתבו על מהותן. הצ'אקרות משמשות כיסוד הסברי בתפישות פילוסופיות ודתיות העוסקות במניפולציה של כוח החיות של הגוף. כתבים עסקו בצ'אקרות בהודו העתיקה, ומאז הפכו חלק חשוב במיסטיקה המזרחית ובדתות המזרחיות. ראשיתה של התורה בהינדואיזם ומאוחר יותר בבודהיזם הטיבטי, משם נדדה לתרבויות אחרות בעולם. למונח "צ'אקרה" יש שימור נרחב בתרבות העידן החדש וברפואה אלטרנטיבית.
כמה מאמינים מודרניים בצ'אקרות קמו כנגד דחיית מציאותיותן של הצ'אקרות והקביעה כי הן אלמנט תודעתי, וגרסו כי יש להן מיקום פיזי. הטענה הרווחת ביותר מנסה לזהות מקבילה פיזית לצ'אקרות במערכת הבלוטות מפרישות ההורמונים בגוף, בטיעון כי יש מקבילה בולטת בין התפקידים והתפקודים של בלוטות אלו והתפקידים והתפקודים של הצ'אקרות. עוד נטען כי יש הקבלה בין מיקום הרשת העצבית בעמוד השדרה ומיקום הצ'אקרות. אחרים גורסים חלוקה בין גוף לנפש, וסבורים כי התפקודים הפיזיים קשורים בבלוטות ההורמונים, ואילו התפקודים הנפשיים, כמו רגשות, מנטליות וחוויות רוחניות נמצאים בצ'אקרות. לאף אחת מהתאוריות הללו אין תימוכין מדעיים כלשהם.
אטימולוגיה
המילה "צ'אקרה" מוצאה בסנסקריט (cakram चक्रं), שם משמעותה "גלגל" או "עיגול", והיא מתייחסת לחפצים או מבנים עגולים. הסופר ההודי אפטה מספק 23 הגדרות של המילה צ'אקרם כשם עצם כמו כשם לדיסקוס, לגלגל של העוסק במלאכת הקדרות ועוד.
מהי צ'אקרה
התורות העוסקות בצ'אקרות גורסות כי הצ'אקרות הן מרכזים המצויים בגוף האדם ואחראים על התודעה. לפי אמונות מיסטיות אלו יש בגוף האדם אלפי צ'אקרות, ששבע מהן הן הצ'אקרות העיקריות, שמקומן לאורך עמוד השדרה. מרכזים אלה מקבלים כוח חיות, מטמיעים אותו ומבטאים אותו בגוף בצורת פעילות נפשית או פיזית מסוימת. המחקר המדעי טרם גילה רמז כלשהו לקיומן של צ'אקרות, אך המאמינים בקיומן נוהגים להצביע, לעיתים, על הדמיון בין מיקום הצ'אקרות למיקום בלוטות הורמונים שונות בגוף. אמונה אחרת הקשורה בצ'אקרות, ומבוססת על גילוי אורכי הגל השונים באור, היא כי אור השמש הוא המקור לפעולתן, וכי כל צ'אקרה נטענת מצבע אחר באור השמש.
מודלים של צ'אקרות
מהעת העתיקה ועד היום פותחו מספר מודלים של מבני צ'אקרות. העתיק בהם הוא המודל הטנטרי בהינדואיזם. מודל זה הוא חלק מסדרת רעיונות מורכבים הקשורים באנטומיה אזוטרית, המובאים בסדרה של טקסטים הקרויים אגאמה או טנטרות. בטקסטים המוקדמים יש מערכות שונות של צ'אקרות ונדים (המקבילה ההודית למרדיאנים), אך עם הזמן התבלט מודל ובו שש או שבע צ'אקרות, שאומץ על ידי אסכולות יוגה שונות. מודל זה, שראשיתו במאה ה-11 לספירה, מציג קונדליני העולה למעלה דרך שבע הצ'אקרות עד לצ'אקרת הראש (או הכתר), ומאחד את האדם עם הצד האלוהי. בתפישה ההינדואיסטית, לכל צ'אקרה יש הברת גרעין, מנטרה משלה ואות באלפבית הסנסקריטי לכל עלה כותרת בצ'אקרה (עלה כותרת הוא חלק שממנו מורכבת הצ'אקרה. לכל צ'אקרה מספר שונה של עלי כותרת).
בווג'ריאנה, למרות מקורותיה בטנטרה ההינדואיסטית, פותחו מודלים שונים, ובהם מארבע עד עשר צ'אקרות, שלכל אחת מהן מספר חישורים (המקבילים לעלי הכותרת בהינדואיזם) שונים. בווג'ריאנה מושם דגש רב על צ'אקרת הלב, ובבודהיזם הטיבטי פיתחו מורי הלכה תאוריות הגורסות כי ליקוי בצ'אקרה זו גורם לאנשים לאבד קשר עם תחושות ורגשות. כשהתודעה ממוקדת בזכרונות העבר, גורסת אמונה זו, כוח החיות עובר לצ'אקרת הראש, על חשבון הלב. לעומת זאת, כשצ'אקרת הגרון תקינה, פיזור האנרגיה לצ'אקרות הלב והראש תקין והאדם יכול להימצא בקשר עם רגשותיו ותחושותיו האמיתיים.
בדת הבון הצ'אקרות הם מרכזים פראניים (המקבילה ההודית לצ'י), וכל אחת משש הצ'אקרות מקושרת לחוויית קיום אחרת. לכל צ'אקרה יש הברת גרעין (ביג'ה מנטרה), וזו נושאת תכונה טובה המצויה בצ'אקרה.
מודלים של צ'אקרות פותחו גם במערב. אזכור מוקדם לצ'אקרות ניתן למצוא בספר "תיאוסופיה פרקטיקה" (1696) של יוהאן גיאורג גיטשל. המודל המזרחי המוכר במערב הוא מודל השאקטה של שבע הצ'אקרות הראשיות, שזכה לפופולריות בזכות הפירוש שהעניק ג'ון וודרוף (תחת שם העט ארתור אוולון) בספרו "הכוח הרשע" לטקסטים ההינדואיסטים "סאט צ'אקרה נירפונה" ו"פאדאקה פאנקאקה". רעיונותיו פותחו מאוחר יותר לתפישות התיאוסופיות המוכרות.. רודולף שטיינר, אבי האנתרופוסופיה), פיתח תאוריות משלו ביחס לצ'אקרות, וגרס כי הן משתנות עם השתנות האדם. שטיינר גם אימץ פרשנות יצירתית לכיוון הצ'אקרות ומראן, והכליא רעיונות השאובים ממשנתם של פרידריך ניטשה וגאורג הגל עם הפילוסופיה המזרחית. פרשנויות מודרניות יותר, כמו של הדני פיטר קארלף (ב"יומנו של נושא הטבעת"), אנודיאה ג'ודית (ב"גלגלי החיים"), זכריה סליג (ב"התעוררות הקונדליני"), ועוד העלו רעיונות משלהם לתוספות ושינויים במבנה הצ'אקרות, המצאות צ'אקרות חדשות או שינוי דגשים מסורתיים בתורת הצ'אקרות.
שבע הצ'אקרות העיקריות
התיאורים המובאים בהמשך הם המקובלות על המאמינים בתפיסת הצ'אקרות. ישנם הטוענים כי מיקום הצ'אקרות להלן אינו מדויק, ומשתנה במספר סנטימטרים מאדם לאדם.
צ'אקרת הכתר
סאהסררה, sahasrāra, सहस्रार - (היגוי: סא-הס-ר-רה) "פרח הלוטוס בעל אלף עלי הכותרת". נקראת גם צ'אקרת הראש. צבעים - לבן, סגול, זהב ושקוף. מיקום - כמה סנטימטרים מעל ראש האדם. תפקוד עיקרי - חיבור לאלוהות ול"אנרגיות" האחראיות על הקיום. משפיעה על חוויית האהבה, על אינטואיציה ויכולת טלפתית, על מדיטציה ועל יכולת ריכוז. במישור הפיזי משפיעה על אזור המוח והכליות. אחראית גם על תפקוד מערכת העצבים. יסוד - חלל או המקום בו שוכנת ה"אנרגיה" העיקרית.
צ'אקרת הגרון
וישודהא, विशुद्ध ,viśuddha - "מלא טוהר". צבע - כחול ותכלת. מיקום - אמצע הגרון. תפקוד עיקרי - משפיעה על התקשורת עם הסובבים אותנו ועם עצמנו, בכלל זה כושר התבטאות בכתב ובעל פה, יצירתיות, מקוריות וגם כנות ופתיחות. מהווה את מרכז ההבעה והתקשורת של הגוף והנפש. אחריותה הפיזית מתבטאת בגרון, במיתרי הקול, בבלוטת התריס ובחילוף החומרים בגוף. קשורה בראייה פנימית וראית הנסתר, דברים שלא נראים בעיניים הרגילות. חוסר איזון בה עלול להוביל לקולניות, חוסר שליטה עצמית, חוסר ביטחון ולנטייה לאי אמירת אמת. יסוד - חיים.
צ'אקרת הלב
אנאהאטא, अनाहत ,anāhata - "התוף ההולם תמיד". נקראת גם צ'אקרת הריאות. צבע - ירוק עמוק, ורוד. מיקום - אמצע החזה, מעל הלב. תפקוד עיקרי - מהווה את מרכז הרגשות של הגוף. אחראית על תחושות כגון אהבה, רחמים וסמפטיה. אחראית על התרעננות נפשית, פתירת בעיות מודחקות והתמודדות עם פחדים. במישור הפיזי שולטת על הלב, על מחזור הדם ועל מערכת החיסון. בנוסף, זוהי הצ'אקרה המחברת בין שלוש הצ'אקרות העליונות והשלוש הארציות ומשפיעה עליהן. יסוד - אוויר.
צ'אקרת מקלעת השמש
מניפורה, manipūra, मणिपूर - "מרכז האש". צבע - צהוב, כתום בהיר, ירוק בהיר. מיקום - 3 אצבעות מעל הטבור. בהשפעתה פועלים כוח הרצון, עוצמת השליטה במהלך חיינו, יכולת קבלת החלטות והפעלת רגשות שליליים כמו כעס, טינה, קינאה ושינאה. כמו כן משפיעה על האיזון בין אופטימיות ופסימיות, תחושות מצפוניות ורגשות אשם וחרטה. שליטתה הפיזית מתבטאת באיברים פנימיים כדוגמת הלבלב, הכבד, הטחול, פנים הבטן, כיס המרה וחלקים מסוימים במערכת העצבים. שיבוש באנרגיה בצ'אקרה זו עלול לגרום לשינויים קיצוניים במצב הרוח, התקשות בקבלת החלטות, נטייה לדיכאון וחולשה פיזית. יסוד - אש.
הערה חשובה: במערב נוטים לחשוב שצ'אקרה זו נמצאת באזור מקלעת השמש. הטעות נובעת משמה של הצ'קרה: "מרכז האש" שתורגם ל-"מקלעת השמש". "מקלעת השמש" (סולאר פלקסוס - Solar Plexus) הוא שם לטיני למערכת העצבים המסועפת הנמצאת באזור הסרעפת, הנקראת גם: Celiac Plexus (מקלעת הבטן).
צ'אקרת המין
סוואדהישטהאנה, Svādhiṣṭhāna, स्वाधिष्ठान. נקראת גם צ'אקרת העצה (סקרום) וצ'אקרת הטבור. צבע - כתום. מיקום - 3 אצבעות מתחת לטבור. תפקוד עיקרי - צ'אקרה זו שולטת על היצירתיות ועל החשק המיני. משפיעה תכונות כגון אומץ לב, כח, התלהבות, וגם פחד, אכזריות, קנאה ועצלנות. תחומי הגוף באחריותה הם הכליות, שלפוחית השתן ואיברי הרבייה. חוסר איזון בה גורם לקשיים בקיום קשרים מיניים, עייפות פיזית ונפשית והזדקנות מוקדמת. יסוד - מים.
צ'אקרת הבסיס
מולאדהרה - mūlādhāra, मूलाधार - "השורש". מכונה גם צ'אקרת השורש. צבע - אדום, חום, שחור מיקום - עצם הזנב (מעל איבר המין). תפקוד עיקרי - אחראית על הקשר של האדם עם המציאות סביבו ועל אחיזתו בה. משפיעה על יצרים שורשיים ומולדים כגון הישרדות, רבייה, ורצון לחיות. השפעתה הפיזית באה לידי ביטוי בדם ובמערכת הדם, בכליות ובעמוד השדרה. בתחום הרגשי משפיעה על תחושות ביטחון ויוזמה, התגברות על חרדות ופיתוח כוח רצון ואומץ לב. יסוד - אדמה.
ישראל מאיר הכהן
רבי ישראל מאיר הכהן מראדין (י"א בשבט ה'תקצ"ח, 6 בפברואר 1838 – כ"ד באלול ה'תרצ"ג, 15 בספטמבר 1933) המכונה "החפץ חיים" על שם ספרו, היה מחשובי הרבנים בדור שלפני השואה, מייסד וראש ישיבת ראדין ומחבר הספרים משנה ברורה וחפץ חיים.
תולדותיו
נולד בעיירה ז'טל בפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (היום בבלארוס) לר' אריה זאב ולרבנית דובורושה.אין ודאות מוחלטת לגבי שנת לידתו. הרב נתן קמנצקי, בספרו "עשייתו של גדול" מסיק מתאריכי הלידה בבקשתו של החפץ חיים להגר לארץ ישראל, שהוא חי 94 שנים, כלומר נולד בשנת ה'תקצ"ט (1839). גם לפי הערכת בנו הוא נולד בשנת ה'תקצ"ט. לפי הרב שמואל ברוך שולמן נולד בשנת ה'ת"ר, לפי אחד הביוגרפים שלו משה מאיר ישר, הוא נולד בשנת 1838, לפי היברייסקיה אנציקלופדיה הוא נולד בשנת 1833. אביו היה חנווני. אמו הייתה אשתו השנייה של אביו, בנישואיו הראשונים היה אביו נשוי לאחותה, מרים, וממנה נולדו שלושה ילדים: ריזל, משה ואהרן. בסביבות גיל עשר עבר ללמוד תורה ב"פרנס קלויז" בווילנה, שם נודע כעילוי. אביו ורבו שבקלויז היו מתלמידי רבי חיים מוולוז'ין. בווילנה גם הושפע מאוד מהמגידים המקומיים ומסגנון דרשותיהם ששילבו משלים. בגיל ארבע עשרה נפטר אביו, וכעבור כשנתיים נישאה אמו מחדש לאדם בשם שמעון. על פי עדותו, בתקופת לימודיו בווילנה ניסה אד"ם הכהן להשפיע עליו שיצטרף לחוג המשכילים, אך החפץ חיים סירב. בגיל שבע עשרה, בהתאם לרצונו של אביו החורג, ולמרות התנגדותה של אמו, נשא לאישה את אחותו החורגת, פרידא, כדי שלא ייווצר קרע בנישואי אמו. לאחר חתונתם התגוררו בראדין, הסמוכה לווילנה, שם גר אביו החורג, ובשנים הראשונות לאחר נישואיהם אכלו על שולחנו. לאחר שהלה נקלע לקשיים כספיים, פתחה אשתו חנות מכולת קטנה שהניבה להם פרנסה בדוחק. הודות לפרנוסו על ידי אשתו, יצא ללמוד לתקופות ממושכות בעיירות שסביב ראדין, ובחלקן גם לימד קבוצות שונות של בחורים, בחלק מהמקרים גם תמורת תשלום. תקופה קצרה כיהן כרב העיירה ראדין, אולם התפטר מתפקידו עקב אי עמידתם של אנשי העיר בתנאים שקבע כשנכנס לתפקיד. בשנת תרכ"ט הקים בראדין ישיבה בשם "ישיבת ראדין", עמד בראשה ובשנותיה הראשונות אף ניהל אותה ודאג לכל צרכיה.
בשנת תרס"ג (1903) מתה פרידא אשתו, ולאחר כשנתיים נשא לאישה את מרים פריידא ביתו של ר' הלל מלאפיס שהייתה צעירה ממנו ביותר משלושים שנה. מנישואין אלו נולדו בנו רבי אהרן קגן, ובתו פייגל חיה זקס. מרים פריידא הגיעה עם בנה רבי אהרן למונטריאול דרך סיביר ויפן בשנת 1942, ונפטרה בניו יורק ב-1946.
החפץ חיים הושפע מרבי נחומקה מהורדנה (שלמד בישיבת וולוז'ין) ומרבי ישראל מסלנט. בשנת 1873 הוציא את ספרו הראשון, "חפץ חיים", העוסק בהלכות איסור לשון הרע. ב-1884 הוציא לאור את חלקו הראשון של ספרו משנה ברורה. התעקש שלא לקבל שכר על רבנותו, ואת פרנסתו מצא בחנות מכולת שהייתה בבעלותו ובמכירת ספריו בעילום שם. הוא עמד בקשר עם שאר רבני אירופה בתקופתו, ובין השאר השתתף בייסוד אגודת ישראל ותמך בשרה שנירר בהקמת רשת בתי הספר לבנות בית יעקב.
משנתו
מפעלו הציבורי הראשון היה בתחום שמירת הלשון, לשם כך חיבר את ספריו 'חפץ חיים' ו'שמירת הלשון'. נודע כמי שיישם בעצמו הלכות אלו ונזהר מאוד מכל לשון הרע. הדגיש באופן כללי את חשיבות המצוות שבין אדם לחברו, ולשם כך כתב את ספרו 'אהבת חסד' וספרים נוספים.
חיבורו הגדול והמקיף ביותר הוא הספר 'משנה ברורה', שהוציא בשישה כרכים בין השנים ה'תרמ"ד-ה'תרס"ז. זהו חיבור הלכתי על סדר אורח חיים של השולחן ערוך, שמסכם את חידושי ההלכה בספרים שהתחברו אחרי השולחן ערוך, ובמידת הצורך מכריע במחלוקות ביניהם, על פי סוגיות התלמוד וכתבי הראשונים. במקרי ספק שאין בהם הכרעה ברורה הוא ממליץ לרוב להחמיר, אך אינו מחייב. עם השנים הפך הספר לקודקס ההלכתי החשוב ביותר של הציבור האשכנזי (ובעל השפעה רבה גם על עדות המזרח). על אף שחיבורו הגדול ביותר הוא המשנה ברורה, אשר לקח לרב לחברו 22 שנים, נודע הרב ישראל בציבור כמחבר ה"חפץ חיים" וזאת מכיוון שהרב ישראל רצה להדגיש את חשיבותם של הלכות לשון הרע וליידע את הציבור שאין לזלזל בהן.
הוא דגל בחיבוריו באמונה הפשוטה והתמימה של פשטי המקראות והמדרשים וללא מערכת תאולוגיה כלשהי, אך בחיבורו האחרון 'ספר מצוות קצר' הוא חרג ממנהגו והביא את דברי הרמב"ם לגבי מצוות אהבת ה': "ואין אדם אוהב להקדוש ברוך הוא אלא בדעת שידעהו, ועל פי הדעת תהיה האהבה, אם מעט - מעט, ואם הרבה - הרבה. לפיכך צריך האדם לייחס עצמו להבין ולהשכיל בחכמות ובתבונות המודיעים כבוד קונו, כפי כח שיש באדם להבין ולהשכיל".
החפץ חיים השקיע זמן רב כדי לוודא שספריו מודפסים כראוי, כדי שלא יהיה חשש גזל של הקונים. הוא שילם למגיהים שיבדקו כל כרך לפגמים.. החפץ חיים אף ויתר על זכויות היוצרים בספרים הבולטים, והתיר לכל המעוניין להפיצם באופן זהה למקור בתנאי ש-4% מהספרים יתרמו לבית כנסת. .
הוא כתב שדווקא בזמן התלמוד שהייתה אווירה שבה " האבות הייתה חזקה מאוד אצל כל אחד ואחד להתנהג בדרך שדרכו בו אבותיו" ובנות למדו על היהדות לא באמצעות לימוד פורמלי אלא בהתבוננות בנעשה בבית לא היה צורך במוסדות חינוך לבנות שילמדו תורה. בימינו השתנו שני דברים, טען החפץ חיים. ראשית, המשפחה היהודית הייתה בתהליך של פירוק: היו משפחות שהתרחקו מהדת, אחרות הופרדו בשל גלי ההגירה ממזרח אירופה. שנית, בנות למדו לימודים כלליים וצריך לאזן אותם בחינוך יהודי כדי שלא ינטשו לגמרי את היהדות. באווירה חדשה זו, חלה חובה דתית להעניק לבנות חינוך יהודי. מכאן שאם הדבר לא ייעשה, כתב החפץ חיים, ולכן הוא פסק שמכיוון שאיסור התלמוד לגבי לימוד תורה לנשים הוא בעיקרו בלימוד התורה שבע"פ (התלמוד), אבל לגבי התורה שבכתב האיסור אינו קיים בדיעבד ולכן נשים יכולות בדיעבד ללמוד תורה שבכתב כדי להתחזק ביהדות. הפסק שלו התקבל, ובמזרח אירופה הוקמה רשת בתי ספר לבנות בשם "בית יעקב", מיסודה של שרה שנירר, ובה למדו תנ"ך, אך לא למדו תושב"ע.
החפץ חיים היה ככל הנראה הראשון שכתב ספר הלכה ומוסר לחיילים ("מחנה ישראל") ולמהגרים ("נדחי ישראל"), וזאת על אף שהביע התנגדות חריפה להגירה לאמריקה, ואף כתב על כך חוברת ("נפוצות ישראל"). הוא גם כתב ספר הלכה ומוסר לנשים ("גדר עולם"). הוא הקדיש פרקי הלכה ומוסר לאיסור הלנת שכר.
החפץ חיים נודע גם בציפייתו לגאולה, ובמסגרת זו הוא עודד כהנים ואחרים ללמוד את הלכות עבודת הקרבנות וסדר קדשים. לשם כך חיבר את הספר "ליקוטי הלכות" ואף ייסד כולל מיוחד בישיבתו ("כולל קדשים") שעסק בכך. הוא התעסק בהכנות לביאת המשיח כי האמין שהימים הם ימי עקבתא דמשיחא והתקיימו כל סימני הגאולה הנזכרים בתלמוד, לכן יסד 'כולל קודשים' על מנת לחדש את תורת הקרבנות ולהכשרת כוהנים לעבודת המקדש. אהב מאוד את תלמידי 'כולל קודשים', ואמר: "אני אוהב את כל היהודים. את בני הישיבות אני אוהב יותר, ומי שלומד "קדשים" אני אוהב יותר". חיבר קונטרס "צפית לישועה" לחיזוק אמונת ישראל בביאת המשיח.
קיימות עדויות שהרב חזה את השואה ומראותיה, ולפיכך זרז לתשובה ומעשים טובים כדי למנוע את רוע הגזרה. הרב התמצא במאורעות לאומיים והבין-לאומיים, ואף שילבם בדרשות פרשת השבוע. הוא האמין שעם ישראל יחזור לארצו בליווי ניסים גלויים, ונבואות הגאולה יתגשמו כפשוטן. כאשר סיפרו לו בצהלה על הצהרת בלפור - הוא בכה מעצב כי האמין שמהלך זה הוא זעיר ביחס לגאולה שציפה: "אבל אני יודע שהקב"ה יש לו לשלם, והוא ישלם הכל, לא תיפול שערה מכל מה שהבטיח [ניסים ונפלאות], ואם כן – מה לי ולהצהרת בלפור?!".
פעילותו הציבורית
החפץ חיים היה מהמייסדים של תנועת אגודת ישראל ואף הופיע בכנסייה הגדולה הראשונה של תנועה זו.
החפץ חיים עסק רבות בעניינים ציבוריים, ונחשב לאחד מהמעצבים והמשפיעים על אופיו של הציבור החרדי בתחילת המאה העשרים. הוא חתום על הרבה חידושים ותקנות שבמידת מה משפיעה עד היום על הצביון של הציבור החרדי.
בני משפחתו
מנישואיו הראשונים:
מנישואיו השניים:
הנצחתו
על שמו קרויים רחובות רבים בישראל. כמו כן הקיבוץ הדתי חפץ חיים (ותחנת קליטת המים הסמוכה אליו).
בשנות ה-40 פעלה בכפר סבא ישיבת חפץ חיים, בראשות הרב אהרן יהודה לייב שטינמן. אחיינו, הרב חיים דוד ליבוביץ, הקים בארצות הברית את ישיבת חפץ חיים.
מספריו
כמו כן הוציא לאור את הספר 'גבורת ארי' של רבי אריה לייב גינצבורג (ה'שאגת אריה') על מסכתות: יומא, תענית, מכות, ביצה ונזיר.
סטיבן ניל
סטיבן רוי אלברט ניל (באנגלית: Stephen Roy Albert Neale; נולד ב-9 בינואר 1958) הוא פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת ראטגרס, ניו ג'רזי. הוא מומחה לפילוסופיה של הלשון, ועיקר עיסוקו במשמעות ופרשנות (interpretation). כמו כן הוא עוסק בהיסטוריה של הפילוסופיה האנליטית, והוא אחד מגדולי המומחים בעולם בתאוריית התיאורים של ברטרנד ראסל, בפילוסופיה של פול גרייס ודונלד דייוידסון, ובמשפחה של טיעונים פורמליים הידועים בכינוי 'טיעוני קלע' (Slingshot arguments). הכתבים הידועים ביותר מפרי עטו הם ספריו Descriptions מ-1990 ו- Facing Facts מ-2001, והמאמרים "Meaning, Grammar and Indeterminacy" מ-1987 ו- "Term Limits" מ-1993.
ביוגרפיה אקדמית
סטיבן ניל הצטרף למחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת רטגרז ב-1999. קודם לכן שימש כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1990 - 1999), פרופסור לפילוסופיה בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון (1996 - 1997), וכמרצה לפילוסופיה באוניברסיטת פרינסטון (1988 - 1990). את הדוקטורט הוא השלים באוניברסיטת סטנפורד (1988), תחת הנחייתו של ג'ון פרי. הוא זכה במלגת גוגנהיים (2002), במלגה מהקרן הלאומית למדעי הרוח, במלגת אורח של ה- (Rockefeller Foundation (1995, שהה כפרופסור אורח מאוניברסיטאות רבות, ביניהן אוניברסיטאות סטנפורד, אוקספורד, לונדון ואיסלנד.
מחקר
עיקר עיסוקו של ניל הוא בפילוסופיה של הלשון במובן הרחב של המושג, אשר מאפשר יצירת קשר משמעותי בין תחום זה לבין בלשנות גנרטיבית, פילוסופיה של הרוח, מדעים קוגניטיביים, לוגיקה פילוסופית, מטאפיזיקה, התאוריה של פרשנות משפטית ותורת הספרות. ליבת עבודתו של ניל קשורה בשאלות הנוגעות לפרשנות, הקשר (context), מבנה (structure) וייצוג (representation). בכתביו תומך ניל בתיאורית התיאורים של ראסל, בתאוריות של אנאפורה, בתיאורית המשמעות מבוססת ההתכוונות (intention-based) של גרייס, ובגישה כללית למשמעות ופרשנות שאותה הוא מכנה 'פרגמטיזם לשוני'. עבודתו בעלת ההשפעה ביותר עד כה עסקה בתת-ההיקבעות (under-determination) וחוסר ההיקבעות (indeterminacy) של שימושים מסוימים בתיאורים לא שלמים (נושא אשר מופיע שוב ושוב לאורך עבודתו, החל בספרו Descriptions מ-1990 וכלה במאמריו מ-2005 "This, That and the Other" ו- "A Century Later"), וכן בטיעון קלע שבו נעשה שימוש לראשונה על ידי קורט גדל (אשר נבחן בספרו מ-2001 Facing facts). ניל הוא אינטנציונליסט ופרגמטיסט בנוגע לפרשנות של שפה מדוברת וכתובה, ומבחינה זו עבודתו מעוגנת באופן מובהק במסורת הגרייסיאנית. עם זאת, ניל הוא קוויניאני בעמדתו בנוגע לאי-היקבעות בתחום המשמעות, וחומסקיאני בגישתו האמפירית לתחביר ולייצוג מנטלי. היבטים שונים של תאוריות מתחום התחביר והלוגיקה הפורמלית ממלאים תפקיד מרכזי בעבודותיו. גישתו למושג האמת היא ריאליסטית (ולא פרגמטיסטית), אם כי הוא לא מביע דעה מפורשת בנוגע לערך ההסברי של שימוש בעובדות בדיון הפילוסופי באמת.
פרשנות
העיסוק בפרשנות נמצא בבסיס עבודתו של ניל. תפיסות מסורתיות של פרשנות לוקות, לדעתו, מן הבחינות הבאות:
שילוב זה של עמדות מציב את ניל כנגד רלטיביסטים ופוסט סטרוקטורליסטים בדיונים בסוגיות מסוימות, וכנגד סמנטיקאים פורמליים בדיונים בסוגיות אחרות.
השפעות
פילוסופים בעלי השפעה חשובה על ניל הם J. L. Austin, Noam Chomsky, Donald Davidson, Gareth Evans, Jerry Fodor, Paul Grice, Saul Kripke, John Perry, W. V. Quine, Bertrand Russell, Dan Sperber ו- Deirdre Wilson. בין אלה שכתבו דוקטורט בהנחייתו של נמצאים Herman Cappelen מאוניברסיטת אוסלו, Josh Dever מאוניברסיטת טקסס באוסטין, Eli Dresner מאוניברסיטת תל אביב ו- Angel Pinillos מאוניברסיטת מדינת אריזונה.
ספרים
Descriptions MIT Press, 1993. (Originally published 1990.) ISBN 0-262-64031-7
Facing Facts Oxford University Press, 2002. (Originally published 2001.) ISBN 0-19-924715-3
מאמרים נבחרים
On Location. In Situating Semantics: Essays in Honour of John Perry. MIT Press 2007, pp. 251–393.
Pragmatism and Binding. In Semantics versus Pragmatics. Oxford University Press, 2005, pp. 165–286.
A Century Later. In Mind 114, 2005, pp. 809-871.
This, That, and the Other. In Descriptions and Beyond. Oxford University Press, 2004, pp. 68–182.
No Plagiarism Here. Times Literary Supplement. February 9, 2001, pp. 12–13.
Meaning, Truth, Ontology. In Interpreting Davidson. Stanford: CSLI, (2001) pp. 155-197.
On Representing". In The Library of Living Philosophers: Donald Davidson. L. E. Hahn (ed.), Illinois: Open Court, (1999) pp. 656-669
Coloring and Composition. In Philosophy and Linguistics Boulder: Westview Press, 1999, pp. 35-82.
Context and Communication. In Readings in the Philosophy of Language. Cambridge: MIT Press (1997), pp. 415-474.
Logical Form and LF. In Noam Chomsky: Critical Assessments Routledge, 1993, pp. 788–838.
Term Limits. Philosophical Perspectives 7, 1993, pp. 89-124.
Paul Grice and the Philosophy of Language. Linguistics and Philosophy15, 5, 1992, pp. 509–59.
Descriptive Pronouns and Donkey Anaphora. Journal of Philosophy 87, 3, 1990, pp. 113-150.
על עבודתו של ניל
Facts, Slingshots and Anti-Representationalism: On Stephen Neale’s Facing Facts. Edited by Gerhard Preyer and Georg Peter, Protosociology, Vol. 23.
ויליאם וודס
ויליאם ברנהאם וודס (באנגלית: William Burnham Woods; ) היה משפטן, עורך דין, פוליטיקאי ואיש צבא אמריקאי מאוהיו, שכיהן כשופט סבב פדרלי וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ראשית חייו
ויליאם וודס נולד בניוארק, אוהיו. הוא היה אחיו הגדול של צ'ארלס וודס, שכמוהו שירת כגנרל במלחמת האזרחים. הוא למד באוניברסיטת וסטרן ריזרב (כיום אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב), שבהדסון, אוהיו ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם הוא קיבל ב-1845 תואר בוגר אוניברסיטה בהצטיינות.
לאחר סיום לימודיו הוא שב לניוארק ולמד משפטים בקריאה עצמית בהדרכת ס.ד קינג, עורך דין מקומי בולט, שאצלו הוא עבד כפקיד. ב-1847 התקבל וודס ללשכת עורכי הדין ונכנס לשותפות במשרדו של קינג, שנמשכה עד 1862.
וודס היה חבר נאמן במפלגה הדמוקרטית. ב-1856 הוא נבחר כראש עיריית ניוארק. ב-1858 הוא נבחר לבית המחוקקים של אוהיו וזמן קצר לאחר מכן הוא נבחר כיושב ראש הבית. הוא גם שימש כמנהיג המיעוט בבית המחוקקים.
וודס היה חבר במסדר הבונים החופשיים ואח בלשכת ניוארק מס' 69 בניו ארק, אוהיו.
שירות צבאי
אף על פי שוודס התנגד למלחמת האזרחים, הוא התנגד לעבדות וראה בניצחון האיחוד כדבר הכרחי. ב-1862 הוא עזב את בית המחוקקים של אוהיו והתגייס לצבא האיחוד. הוא הוצב כלוטננט קולונל ברגימנט הרגלים ה-76 של אוהיו, שלחם בזירה המערבית. וודס השתתף בקרב שילה ובמצור על ויקסבורג וקיבל דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל.
וודס פיקד על הרגימנט שלו תחת פיקדו של ויליאם שרמן במהלך והצעדה אל הים. במהלך הוא לחם בהצטיינות ב, בו הוא פיקד על בריגדה. הוא קודם לדרגת ייצוג של מייג'ור גנרל ובראשית 1865 הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל. בפברואר אותה שנה הוא השתחרר מן השירות.
לאחר המלחמה החליט וודס להתיישב בדרום והוא חי במשך שנה במוביל, אלבמה, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין. הוא עבר לבירת המדינה מונטגומרי, שם הוא המשיך את עיסוקו המשפטי. במונטגומרי הוא רכש שטח אדמה וגידל כותנה. הוא העסיק עבדים משוחררים אפרו-אמריקאים, ככל הנראה במעמד של אריסים.
בבית המשפט של הסבב החמישי
ב-8 בדצמבר 1869 מונה וודס על ידי הנשיא יוליסס ס. גרנט כשופט בבית המשפט הפדרלי של הסבב החמישי. ב-22 בדצמבר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית. וודס כיהן על כס השיפוט עד 23 בדצמבר 1880, עת מונה לבית המשפט העליון.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד הול" ( United States v. Hall) מ-1871 פסק וודס שחוק האכיפה של 1870 תאם את חוקת ארצות הברית על פי התיקון ה-14 לחוקה. הוא קבע שהקונגרס יכול לחוקק חוקים לאכיפת "הזכויות היסודיות" של מגילת הזכויות נגד מעשים או מחדלים של המדינות. משמעות הדבר הייתה שהקונגרס היה יכול לחוקק חוקים להפללת הפרות זכויות אלו על ידי אנשים פרטיים, לכל הפחות במקרים בהם המדינות לא פועלות בנדון.
פסק הדין "תיקי בתי המטבחיים", שבחן את סוגיית היקף יישומו של התיקון ה-14, היה התיק החשוב ביותר בו שפט וודס בערכאות נמוכות. הוא מצא שחוק המדינה, שיצר מונופול בעסקי בתי המטבחיים, הפר את סעיף הזכויות והחסינויות של התיקון ה-14, ולפיכך בטל. שלוש שנים מאוחר יותר הפך בית המשפט העליון של ארצות הברית את פסק דין זה על פניו בתיקי בתי המטבחיים. כבר באותה עת, בשלב מוקדם יחסית של הקריירה שלו, יצר וודס פירוש רחב לסעיפי התיקון ה-14.
בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-15 בדצמבר 1880 מונה וודס על ידי הנשיא רתרפורד הייז כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ויליאם סטרונג שפרש מכהונתו. ב-21 בדצמבר אישר הסנאט את המינוי ברוב של 39 מול 8 וב-5 בינואר 1881 הוא הושבע לתפקידו.
וודס היה האדם הראשון שמונה לבית המשפט העליון שמוצאו היה ממדינות הקונפדרציה לשעבר מאז 1853. אף על פי כן, הוא היה ידוע כאיש הצפון, בעברו, איש צבא האיחוד לשעבר וחבר המפלגה הרפובליקנית, ולפיכך אושר מינויו על נקלה על ידי הרוב הרפובליקני בסנאט.
מותו
ויליאם וודס נפטר ב-14 במאי 1887 בוושינגטון די. סי. ונטמן בבית הקברות סידר היל שבניוארק. במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי.
אל-מוחרקה
אל-מוחרקה (בערבית: المحرّقة, תעתיק מדויק: מֻחַרַּקַה) היה כפר ערבי בנגב הצפון-מערבי, כ-15 קילומטרים מזרחית לעזה.
היסטוריה
הכפר אל-מוחרקה היה ידוע עוד מהתקופה הממלוכית. באותה העת היה הכפר הקדש (וקף) במובן זה שעודפי היבולים של הכפר הוקדשו לתחזוקת המסגד של עזה וכיפת הסלע בהר הבית. במאה ה-16 ננטש הכפר ויושב מחדש בסוף המאה ה-19. הרוב המוחלט של אדמות הכפר היו רשומות על שמו של הסולטאן עבדול חמיד השני. אולם בשנת 1932 נרשמו הקרקעות על שמו של הנציב העליון כנאמן של ממשלת ארץ ישראל, על סמך הטענה שהקרקעות היו אדמות ג'פתליק ועל כן שייכות לממשלה הטורקית ובהתאם להסכם לוזאן עברו לידי ממשלת המנדט. ובעבר התושבים היו צריכים לשלם דמי שכירות שנתיים על הקרקע. בשנת 1934 תבע הנסיך מוחמד סלים, יורשו של הסולטאן עבדול חמיד השני את ממשלת המנדט בדרישה שאדמות הכפר יועברו לרשותו, בטענה שהאדמות היו אדמותיו הפרטיות של הסולטאן. התביעה נועדה להיות בלון ניסוי במסגרת ניסיון לקבל חזקה בכלל האדמות של הסולטאן בארץ ישראל. מוחמד סלים זכה במשפט בבית המשפט המחוזי ביפו, אולם תוצאות המשפט בוטלו בערעור בטענה שהמשפט התנהל שלא כדין בפני שני שופטים בלבד והוחזרו לדיון חוזר. המשפט התקיים במשך מספר שנים עד שבשנת 1947 קבע בית הדין העליון של ארץ ישראל שהאדמות שייכות לממשלה.
במפקד אוכלוסין שערכו הבריטים בשנת 1931 נמנו בכפר כ-422 תושבים, ו-86 בתים. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערך מספר התושבים בכפר 580 תושבים. בלילה שבין ה-27 ל-28 במאי 1948 תקפו כוחות של חטיבת הנגב את הכפר וגירשו את תושביו. ב-16 באוגוסט 1948, ביצעה חטיבת הנגב מבצע פינוי נוסף באזור, ערבים שנמצאו בכפר גורשו ובתים מוקשו ופוצצו.
על אדמות הג'יפתליק ששימשו את תושבי הכפר הוקמו יושיביה, שכונה אל-מוחרקה א' ויכיני, שכונה מוחרקה ב'. כן נמסרו חלק מהאדמות לתושבי תקומה לעיבוד ולנתיבות. בתי הכפר ההרוסים עומדים שוממים בין זרועה ויכיני.
רוברט דובר
רוברט ג'פרי דובר (באנגלית: Robert Jeffrey Dover; נולד ב-7 ביוני 1956) הוא רוכב סוסים יהודי-אמריקאי לשעבר, זוכה 4 מדליות ארד ברציפות ב-4 אולימפיאדות (ברצלונה 1992 - אתונה 2004) ברכיבה אמנותית (דרסאז') בתחרות הקבוצתית. ייצג את ארצות הברית ב-6 אולימפיאדות. הוא רוכב הסוסים המעוטר ביותר בארצות הברית. דובר היה לספורטאי האולימפי ההומו הגלוי הראשון, לאחר שיצא מהארון בשנת 1988.
ביוגרפיה
דובר נולד וגדל בשיקגו, אילינוי בן למשפחה יהודית. הוא החל לרכב על סוסים באופן תחרותי בגיל 13, לאחר שקיבל סוס כמתנת בר מצווה. בגיל 19 בחר להתמקצע ברכיבה אמנותית. הוא בוגר אוניברסיטת ג'ורג'יה. בכל ששת הפעמים בהם השתתף במשחקים האולימפיים הוא שימש כקפטן הנבחרת.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) הוא השתתף לראשונה במשחקים האולימפיים וסיים במקום 17 בתחרות האישית ובמקום שישי בתחרות הקבוצתית.
בתחרות גראנד פרי שנערכה באאכן, גרמניה בשנת 1987 ניצח דובר את ריינר קלימקה מגרמניה, זוכה 6 מדליות זהב אוליפיות ובכך היה לאמריקאי הראשון שזכה בתחרות זו לאחר 27 שנים.
באולימפיאדת סיאול (1988) הוא סיים במקום 13 בתחרות האישית ובמקום שישי בתחרות הקבוצתית.
Love Me
Love Me (בעברית: תאהב/י אותי) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמר הקנדי ג'סטין ביבר. השיר יצא לאור ב-26 באוקטובר 2009, כסינגל השיווקי הראשון מתוך אלבום הבכורה שלו, My World.
רוברט דובר
ביוגרפיה
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא זכה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית וסיים במקום 22 בתחרות האישית.
באליפות העולם ברכיבה שנערכה בהאג, הולנד בשנת 1994 זכה דובר במדליית ארד בתחרות הקבוצתית
Love Me
במצעדים זכה השיר להצלחה נאה, כאשר בשיאו הגיע למקום ה-37 במצעד הבילבורד הוט 100, ולמקום ה-23 במצעד שירי ה-R&B שבבריטניה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ברונו מארס, ארי לוין, ופיליפ לורנס, והופק על ידי דיג'יי פרנק אי. השיר הוא שיר אלקטרופופ אשר גם מכיל ז'אנרים בסגנון דאנס-פופ, R&B, וכולל בו קטעים בודדים מתוך השיר "Lovefool" של הקרדיגנס.
רוברט דובר
ביוגרפיה
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוא זכה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בפעם השנייה ברציפות וסיים במקום 25 בתחרות האישית.
Love Me
רקע וכתיבה
השיר הוא אחד מהשירים המצליחים ביותר באלבום, כאשר מבקרים החמיאו לתחושה האלקטרונית והמועדונית שלו, ואת השימוש בחלקים מ-"Lovefool".
רוברט דובר
ביוגרפיה
באולימפיאדת סידני (2000) הוא זכה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בפעם השלישית ברציפות וסיים במקום 23 בתחרות האישית.
Love Me
הצלחה
השיר מוקם במצעדים של קנדה וארצות הברית במקום ה-12 וה-37 בהתאמה. השיר אף דורג במצעד ה-R&B הבריטי וכן באוסטרליה. הווידאו קליפ פורסם ב-3 באוגוסט 2010 ומשמש כ-"מחווה לכל המעריצים בעולם, הודיה לכולם על תמיכתם".
רוברט דובר
ביוגרפיה
באולימפיאדת אתונה (2004) הוא זכה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בפעם הרביעית ברציפות וסיים במקום שישי בתחרות האישית.
בשנת 2009 פרש דובר מרכיבה תחרותית.
חיים אישיים
דובר יצא מהארון כהומו בשנת 1988 ובכך היה לספורטאי האולימפי הראשון הפעיל שהוא הוא גלוי. היציאה שלו נעשתה בתקופה שבה התפשטה מחלת האיידס.
תארים והישגים
במהלך הקריירה שלו הוא זכה 5 פעמים בתואר אלוף ארצות הברית בדרסאז' וביותר מ-100 תוארי גראנד פרי. דובר זכה ביותר תארים מכל רוכב סוסים אמריקאי אחר בהיסטוריה.
DirectX
DirectX הוא ממשק תכנות יישומים המכיל בתוכו ספריות זמן ריצה (Runtime library), אשר פותח על ידי מיקרוסופט לסביבת Windows שמטרתו לתת גישה ישירה לחומרת המחשב, ובכך לסייע בפיתוח משחקים בפלטפורמות של מיקרוסופט. מטרה נוספת של ממשק זה היא להנגיש למתכנתים פונקציות לגרפיקה דו-ממדית ותלת-ממדית, מבלי שיעברו התמחות מיוחדת בכך.
פיתוח הספרייה היווה למעשה נסיגה מאחד ההבדלים המרכזיים בין Windows ל־DOS, הניסיון להפריד את החומרה והתוכנה ובכך לאפשר תלות נמוכה יותר ביניהן. נסיגה זו גורמת לכך שעקרונית תוכנות העובדות עם DirectX גורמות ל־Windows להיות פחות יציבה (אף על פי שלרוב ההבדל אינו משמעותי) וכמו כן DirectX פועלת רק בתצורת 32 ביט x86, אולם הדבר אינו גורע ממנה לפעול גם ב-64 ביט וגם ב-32 ביט, אלא משפיע רק על ניצול הזיכרון (אינטל ו-AMD).
DirectX כוללת את החבילות:
רוב המשחקים החדשים משתמשים ב־DirectX על מנת ליצור גרפיקה יותר מציאותית, קול מציאותי יותר, אפקטים נוספים במשחקי תלת-ממד ועוד.
על מנת לקבל פרטים על ספריית ה־DirectX המותקנת במערכת ההפעלה, יש להיכנס להפעלה ולהקליד: "dxdiag".
נכון ל-2014, הגרסה העדכנית ביותר של DirectX היא DirectX 11.2, אולם גרסה זו אינה תואמת כל כרטיס מסך. הראשונים שהציגו כרטיס מסך שתומך ב-DirectX 11 היו AMD-ATI עם סדרת כרטיסי המסך Radeon HD 5000. במרכז הפרסום של AMD-ATI עמדה פונקציה חדשה, בשם "טסלציה" המשפרת באופן משמעותי את רמת המפרט הגרפית ופועלת רק בסביבת DirectX 11 ומעלה.
ב-29 ביולי 2015 יצאה לאור DirectX 12 ביחד עם Windows 10. הראשונה לתמוך בו הייתה NVIDIA עם ארכיטקטורת הMaxwell.
ב-2020 יצא לאור עדכון לגרסה הקודמת בשם DirectX 12 Ultimate. גם בו תמכה ראשונה Nvidia. העדכון כלל בעיקר הקלות על עבודת הרינדור שמבצע כרטיס המסך עקב המחיר הכבד של ניתוב קרניים(Ray Tracing) על הביצועים של כרטיסי מסך.
Direct3D
Direct 3D – הרכיב האחראי על רינדור (עיבוד והצגה נכונה) של תלת-ממד. הטכנולוגיה משתמשת בהאצת חומרה כשהדבר מתאפשר (נתמך על ידי הכרטיס). מלבד למעט פקודות דו-ממדיות, הממשק מתייחס לתלת-ממד וזוהי מטרתו העיקרית. חשוב לציין כי Direct 3D לא תומך בהרצה תוכנתית לכול, כך שאם לדוגמה כרטיס המסך לא תומך במצללים (Pixel Shader ו-Vertex Shader), הוא לא ידמה אותם על חשבון המעבד.
ממשק מתחרה ב-Direct 3D הוא OpenGL.
קיסרופאפיזם
קיסרופאפיזם (הלחם מילים של קיסרות ו-papa - פאפא במובן אפיפיורות) הוא מקרה פרטי של תאוקרטיה. משטר בו יש מיזוג בין סמכות הממשל החילוני עם הסמכות הרוחנית של הכנסייה הנוצרית, ברוב המקרים שאליהם מתייחס המושג מתקיים משטר פוליטי בו השלטון החילוני שולט על ההיררכיה הכנסייתית וכך השליט (הקיסר) יכול להתערב גם בקביעת דוגמות ובענייני אמונה. בשאר המקרים מדובר על כך שמוסדות הכנסייה שולטים על המדינה באמצעות הקיסר הנמצא בשליטתם.
ביישום מלא של קיסרופאפיזם, ראש השלטון המדיני (קיסר) הוא גם ראש ההיררכיה הדתית (אפיפיור) וכך היה גם בתרבויות רבות בהן השליט האזרחי העליון עמד מעל כהן הדת הראשי.
דוגמה ליישום המושג נעשתה בזמן אפיפיורות אביניון, כאשר המלכים הצרפתים שלטו למעשה על הכנסייה, היו מעורבים בבחירת האפיפיור, שסר למרותם ונטלו חלק מרכוש והכנסות הכנסייה.
בשנת 1122 נחתם הסכם וורמס ששם קץ למאבק האינווסטיטורה בין הקיסר והאפיפיור סביב נושא מינוי הבישופים ומאז הוגבלה אפשרותם של מלכי המערב להתערב בבחירת נושאי תפקידים בכירים בכנסייה ומכאן שהוגבלה אפשרותם למנות איש דת שיסור למשמעתם.
הכנסייה האנגליקנית
הכנסייה האנגליקנית נוסדה כאשר אנגליה פרשה מהכנסייה הקתולית במאה ה־16. סיבת הפרישה הייתה רצונו של המלך הנרי השמיני הנשוי לקתרין מאראגון שלא יכלה כבר ללדת, להינשא לאן בולין ממנה קיווה לקבל בן יורש. הכנסייה הקתולית התנגדה לגירושים והאפיפיור קלמנס השביעי לא אפשר לו להכריז על נישואיו כבטלים מלכתחילה, ולכן גרם המלך לפרלמנט לחוקק סדרת חוקים שביטלה את כוחו של האפיפיור בכנסיית אנגליה והעמיד את עצמו בראש הכנסייה האנגליקנית. תומאס קרומוול היה אחד התומכים הבולטים בהצעה להפוך את המלך הנרי השמיני לראש הכנסייה האנגליקנית ועזר להעביר את "חוק העליונות" שמיסד מעמד זה בפרלמנט.
קיסרופאפיזם בכנסייה המזרחית
הקיסרים של האימפריה הביזנטית, מהמאה ה-5 ועד המאה ה-10, הגנו על הכנסייה והתערבו באדמיניסטרציה שלה. יוסטיניאנוס פרסם צווים דתיים על דעת עצמו או תוך הפעלת סמכותו על הגופים הדתיים על מנת שאלו יפרסמו את הצווים עבורו. כמוהו נהגו גם זנון, בזיליסקוס (Basiliscus), הרקליוס וקונסטנס השני.
אף כי אנשי דת כיוחנן כריסוסטומוס ואתנסיוס התנגדו לבקרת הקיסר על הכנסייה, הבקרה של הקיסר על הכנסייה נהייתה כה הדוקה עד שהחל במאה הרביעית, נטל הקיסר לעצמו את התואר פונטיפקס מקסימוס ומינוי של פטריארך קונסטנטינופול לא היה עובר ללא אישורו.