cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם ויסטון
פרופסור למתמטיקה
ב-1710 פרסם ויסטון את Praelectiones physico-mathematicae, שתורגם מאוחר יותר לאנגלית כ"הפילוסופיה של סר אייזק ניוטון מוסברת באופן קל יותר". הספר הציג באופן קריא רעיונות מתוך עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע של ניוטון. כדי שקוראים לא מיומנים יוכלו לקרוא את הספר, ויסטון המיר משוואות מסובכות לכתיבה במילים. לספרים ולהרצאות של ויסטון הייתה השפעה רבה על קידום התאוריה של ניוטון, שכן הם איפשרו לקהל רחב להתרשם ממנה, בעוד שניטון עצמו כתב והרצה בשפה שהייתה קשה לרוב הקוראים והשומעים. דוגמה נוספת לדרך שבה קידם ויסטון את הקבלה של התאוריה הניוטונית היא הקורס שהגיש יחד עם הפרופסור לאטרונומיה רוג'ר קוטס בשנים 1707–1709. הקורס היה הראשון שעסק בשיטה הניסויית, בהשראת רוברט בויל. הוצגו בו ניסויים בהידרוסטטיקה ופנאומטיקה, ובעזרתם בוארו נושאים בתאוריה של ניוטון.
עמדות דתיות, סילוקו מקיימברידג' ויחסיו עם ניוטון
במהלך העשור הראשון למאה ה-18 החל ויסטון לשקול מחדש את נאמנותו לכנסייה האנגליקנית, ככל הנראה בעקבות קשריו עם סמואל קלארק ועם ניוטון. ניוטון עצמו דחה את דוקטרינת השילוש הקדוש והחזיק בעמדות זהות או קרובות לאלה של האריאנים, אך הוא שמר על סודיות כמעט מוחלטת בעניין. הזהירות בנושא הייתה חשובה כיוון שהאמונה האיריאנית נחשבה למינות. קלארק, חברו של ויסטון, החל גם הוא לגבש עמדות דומות. באמצע העשור נחשף ויסטון לתובנות של קלארק, ועלה בו החשד שניוטון אחראי להמרתו. הוא החל לחקור בנושא ולהימשך בעצמו לכיוון האריאניזם.
בניגוד לניוטון, ויסטון לא שמר בסוד את אמונתו. הוא דיווח בתחילה על ממצאיו לארכיבישוף מקנטרברי ולארכיבישוף מיורק, וביקש מהם עזרה בדיון של המלומדים על ממצאיו "לפני שיגיעו לידי הבורים". אולם, במענה לבקשתו הארכיבישופים המליצו לו לא להמשיך בכיוון זה. ויסטון לא שעה לעצתם והתחיל ב-1708 לשלב רעיונות הסותרים את קיום השילוש הקדוש בדרשות הציבוריות שלו בכנסיית סנט קלמנט. הוא הגיש לאוניברסיטה בקשה לפרסם חיבור קצר בנושא ונדחה מייד. לאחר מכן החל לכתוב חיבור ארוך שכלל עדויות מהכנסייה המוקדמת נגד השילוש הקדוש ופרשנות משלו לגביהן. עבודה זו, "הכנסייה הפרימיטיבית מוחיית מחדש", פורסמה בסופו של דבר בחמישה כרכים ב-1711.
ויסטון לא ניסה להסתיר את הכתבים או את עובדת היותו מחברם. ב-1709 הוא ביקש מקלארק שימסור את הכרך הרביעי לארכיבישוף מיורק. שנה לאחר מכן הוא הדפיס הצעה לפרויקט רחב ממדים בנושא ושלח אותה לראשי הקולג'ים בקיימברידג'. בשלב זה ראשי האוניברסיטה לא היו יכולים יותר להתעלם מהתופעה. באוקטובר, 12 מתוך 16 ראשי הקולג'ים התכנסו והחליטו להדיח את ויסטון. האשמה שייחסו ראשי הקולג'ים לוויסטון לא הייתה בהקשר לחיבוריו, אלא בהקשר לדרשות שנשא בסנט קלמנט (אותן הוא הפסיק ב-1709), שהיוו עבירה על תקנה האוסרת חינוך הסותר את הדת האנגליקנית בקיימברידג'.
ניוטון שמר מצידו על שתיקה לאורך כל האירועים, אך ויסטון החל לפזר רמיזות לגבי האמונה הדתית של ניוטון. כשניוטון פרסם מהדורה שנייה של הפרינקיפיה, ויסטון היה אחד הראשונים לקבל עותק לידיו ולמצוא בו נספח "הערות כלליות" (General Scholium) ובו ביקורת מרומזת על השילוש הקודש. תוך ימים ספורים חיבר ויסטון תרגום של הנספח לאנגלית ופרסם אותו כנספח לעבודה שביקרה את רעיון השילוש הקדוש האתנסייני. פעולות אלה יצרו גל שמועות על עמדותיו הלא אורתודוקסיות של ניוטון בענייני דת.
ככל הנראה, חוסר הזהירות והפומביות של ויסטון היו הסיבה לנתק בינו לבין ניוטון, החל מ-1714 בערך. ייתכן גם שזו הסיבה שויסטון מעולם לא נבחר לחברה המלכותית (שניוטון היה נשיאה), אף שמועמדותו הוצעה לפחות פעם אחת ושהוא הופיע לעיתים בחברה המלכותית כאורח. ויסטון עצמו העיד שהנתק נוצר כתוצאה מעניינים פרטיים "בנושאים קדושים" ורמז על כך שניוטון לא רצה שאותם עניינים יוזכרו באופן פומבי. בעדות אחרת הוא טוען שניוטון הבין שויסטון לא יוכל ללמוד ממנו מבלי לסתור אותו, ולא יכול היה גם לסבול בגילו המבוגר מצב שבו אחרים יסתרו את דבריו. "הוא היה," כתב ויסטון, "האדם עם האופי המפוחד, הזהיר והחשדני ביותר שהכרתי מעודי".
אינטלקטואל ציבורי בלונדון
לאחר שגורש מקיימברידג', התיישב ויסטון בלונדון עם משפחתו. בשנים 1711–1731 היו לו מגוון עיסוקים אינטלקטואלים. הוא הגיש הרצאות פתוחות לציבור, פרסם טקסטים פופולריים, והמשיך לעסוק במחקר ובניסויים מדעיים. ב-1713 הוא פיתח יחד עם פרנסיס האוקסבי קורס שכלל סדרת הרצאות על מכניקה, הידרוסטטיקה, פנאומטיקה, אופטיקה, והחל מ-1725 גם מגנטיות. השניים חיברו ספר לימוד מאויר שהוצע כחלק מהקורס, שנפתח פעמיים בשנה עד 1730. בשנות ה-20 הם פתחו קורס נוסף באסטרונומיה.
קווי אורך
הבעיה של קביעת המיקום המדויק של ספינות בלב ים הטרידה סוחרים ויורדי ים במשך מאות שנים. הספרדים הציעו פרס למי שימצא שיטה לקביעת קו האורך המדויק של גופים כבר ב-1590. ההולנדים הציעו פרס דומה בתחילת המאה ה-17. עם התפתחות האימפריה הבריטית בעיה זו החלה להעסיק גם אישים באנגליה. ללא שיטה מדויקת נאלצו נווטים להשתמש בניווט מקורב, שהיה קשה במיוחד בהפלגות למרחקים ארוכים. ב-1707 אסון טביעת הצי האנגלי ליד איי סילי גבה את חייהם של בין 1,400 ל-2,000 מלחים וחידד את הצורך במציאת שיטות ניווט מדויקות.
ויסטון התעניין בנושא עוד כשהיה פרופסור בקיימברידג'. הוא חבר להמפרי דיטון, שהיה גם הוא מתמטיקאי ותלמיד של ניוטון, ויחד הם הציעו שהממשלה תיקח חלק בפתרון הבעיה. הם פרסמו את הצעתם בעיתונות והביאו אותה גם בפני ניוטון, האלי, קוטס וקלארק. ארבעת האחרונים, יחד עם ויסטון, הביאו את הנושא בפני ועדה של בית הנבחרים. בעקבות המפגש נחקק "אקט קווי האורך" של 1714 (Longitude Act), שכונן את ועדת קו האורך והבטיח פרסים כספיים מכובדים למי שימצא פתרון לבעיה. לפי החוק הובטחו הפרסים הבאים ללא תלות בשייכות ללאום: 10,000 ליש"ט למי שימצא דרך לקבוע מיקום ברמת דיוק של מעלה אחת; 15,000 ליש"ט לשיטה אמינה ברמת דיוק של שני שלישים מעלה; ו-20,000 ליש"ט למי שיציע שיטה מדויקת בטווח של חצי מעלה.
ויסטון ודיטון הציעו רעיונות משלהם לפתרון הבעיה. ב-1714 הם הציעו שספינות שיעגנו במרווחים קבועים לאורך האוקיינוס האטלנטי ירו פגזים בזמנים מוגדרים מראש. הם טענו ששיטה זו תאפשר לנווטים על סיפון אוניות לחשב את מיקומם המדויק על פי הזמן שעובר בין הרגע בו הם רואים את הניצוץ לרגע בו הם שומעים את הפיצוץ. הצעה זו לא התקבלה משום שלא הייתה פרקטית. בשנים 1718–1723 ערך ויסטון ניסויים לחישוב קו האורך באמצעות עיגולי הרכנה. כחלק מהניסוי הוא שלח מכשירים על גבי ספינות שהפליגו לאזורים שונים בעולם. ההצעה לא התקבלה, אך הולידה מפה של תעלת למאנש, שהייתה אולי הראשונה להתבסס על נטייה מגנטית. הצעות נוספות של ויסטון היו חישוב באמצעות ליקויי חמה ובאמצעות ליקויים של ירחי צדק.
על הנבואה וביקורת כתבי הקודש
בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 היה בבריטניה פולמוס באשר לסמכות ולמשמעות של הנבואות בברית הישנה ובחדשה, ולגבי היכולת של נבואות אלה להוכיח בוודאות את צדקת הדת הנוצרית. אינטלקטואלים רבים, וביניהם ניוטון, ראו בפרשנות מילולית של הנבואה הוכחה ודאית כזו. במילים של ניוטון, "הוא [אלוהים] נתן את... הנבואות של הברית הישנה, לא כדי לספק את הסקרנות של בני האדם... אלא כדי שבעקבות התגשמותן הן יוכלו להיות מפורשות... וכתוצאה מכך ההשגחה שלו עצמו, ולא של המפרשים, תתגלה לעולם". אחרים, כגון הדאיסטים, העדיפו טיעונים שאינם מתייחסים לנבואות ספציפיות או מעשים ספציפיים של האל.
כמו שעשה בתחומים אחרים, ויסטון אימץ בנושא גישה דומה לזו של ניוטון. אולם, כדי להוכיח את צדקת הנצרות, הוא נקט בגישה כמותית ובהרצאותיו הוא הזכיר יותר מ-300 נבואות מכתבי הקודש, שלגישתו התגשמו ובכך גילו את צדקת הנצרות. בכתיבה שלו בנושא, הוא ניסה לקבוע פרמטרים לפרשנות ראויה של הנבואה, ובכך ליצור מעין מדע רציונלי ומדויק של הרמנויטיקה.
כדי להגדיל את כמות הנבואות שניתן להוכיח את התגשמותן, כלל ויסטון במחקרו גם ספרים חיצוניים ואת הבשורות האפוקריפיות. בנוסף, הוא ביקש לבאר קטעים בתנ"ך שבצורתם הנוכחית קשה לפרשם באופן מדויק. לצורך כך הוא פרסם ב-1722 את ה"מסה לקראת ההשבה של הטקסט המקורי של הברית הישנה". נקודת המוצא של המסה היא שהמעתיקים היהודים של התנ"ך השחיתו במכוון את נוסח המסורה ואת תרגום השבעים על מנת לבלבל את הנוצרים, וכתוצאה מכך הטקסט הקיים של הברית הישנה אינו זהה לטקסט המקורי. במסה הוא "תיקן" את הטקסט על מנת להוכיח התגשמות הנבואות ולחזק את סמכות הכתבים עצמם.
לוויסטון היו גם נבואות משלו. הוא ניבא שבית המקדש יבנה מחדש בשנת 1766, היהודים ישובו לארץ הקודש ויחל המילניום, אלף השנים של גן עדן עלי אדמות. לצורך כך הוא בנה בשנת 1726 דגם של בית המקדש, והרצה לגביו בחצר המלכה אן. ההשראה לדגם שיצר של בית המקדש השלישי, היא נבואת יחזקאל. הדגם לא קיים כיום. ב-1736 הוא גרם לבהלה בלונדון כשניבא שהעולם יגיע לקצו ב-16 באוקטובר באותה השנה, בעקבות מעבר של שביט בסמוך לכדור הארץ.
ויסטון כתב עשרות ספרי דת שעסקו בתאולוגיה, היסטוריה של הנצרות, ליטורגיה, דמונולוגיה, ניסים ועוד. ב-1745 הוא הוציא תרגום מיוונית לאנגלית של הברית החדשה על פי הנוסח של תאודור בזה.
תרגום קדמוניות היהודים
ויסטון החל להתעניין בכתבים של יוספוס פלאביוס כחלק מעבודתו על הכרונולוגיה של אירועים בכתבי הקודש ומאמציו לתקן את נוסח התנ"ך ולנקותו מטעויות. ב-1733 הוא פרסם שתי עבודות על יוספוס מתוך כוונה שיהוו הכנה לתרגום עתידי. ייתכן שהמניע ליצירת תרגום לאנגלית של קדמוניות היהודים היה שבנו ג'ון פתח עסק לפרסום וממכר ספרים והיה למוציא לאור של ויסטון, כך שפרסום ספר מצליח היה עוזר לו בעסקיו. עם זאת, בשוק האנגלי כבר היו קיימים תרגומים של הספר, ביניהם תרגום מצליח של רוג'ר ל'אסטרנז'. בשנים 1735–1737 הוא פרסם את התרגום בחלקים עבור מנויים. ביולי 1737 הספר השלם יצא לאור. התרגום היה במהרה למהדורה הנמכרת ביותר של הספר. הוא נותר פופולרי במשך יותר מ-200 שנה והודפס ביותר מ-200 מהדורות.
על אף הצלחת התרגום, ידוע היום שקיימים בו אי-דיוקים רבים. ויסטון טען שיוספוס היה יהודי-נוצרי או אביוני.
רמת פוסטר
רמת פוסטר (באנגלית: Foster Plateau) היא רמה בצפונה של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
שטחה של הרמה 210 קמ"ר. גובהה של הרמה 1,898 מטרים מעל פני הים.
הרמה ממוקמת בין קרחון דריגלסקי וקרחון הקטוריה.
הרמה גובלת ברמת פורבידן שמדרום לה וברמת הרברט שמצפון לה.
גילוי הרמה
הרמה צולמה מן האוויר לראשונה על ידי משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד, שחקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר 1957–1956.
הרמה מופתה מתוך תצלומים אלה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
מקור השם
שמה של הרמה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה, בשנת 1960.
הרמה נקראת על שמו של ריצ'רד א. פוסטר (Richard A. Foster) שעמד בראש סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בתחנת האי דאנקו, בין השנים 1957 - 1956.
לקריאה נוספת
• Damien Gildea, Antarctic Peninsula - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
המאפיה הסיציליאנית
המאפיה הסיציליאנית, או בשמה המקומי ה"קוזה נוסטרה" (Cosa Nostra, מילולית: "העניין שלנו"), היא סינדיקט פשע מאורגן שמקורו ובסיסו בסיציליה שבאיטליה.
תחת שמה של המאפיה הסיציליאנית מאוגדות קבוצות פשע רבות החולקות מבנה ארגוני משותף, פירמידלי בעיקרו, וכללי התנהגות. כל קבוצה, בדרך כלל משפחה-חמולה הנקראת בסיציליאנית "קוסקה", טוענת לריבונות על שטח גאוגרפי מסוים, בדרך כלל כפר או עיירה או שכונה של עיר גדולה, עליהם היא פורשת את חסותה. בראשית דרכה הנחה את פעילות המאפיה העיקרון של לקיחת החוק לידיים, כחלופה למערכת אכיפת החוק הממוסדת, שנתפסה בעיני רבים מן האזרחים כמושחתת או לא יעילה.
פעילויות הליבה של המאפיה הן גביית דמי חסות, בוררות בסכסוכים בין עבריינים, וארגון עסקאות והסכמים בלתי חוקיים ופיקוח על ביצועם.
לאחר עליית מוסוליני לשלטון, הוא ראה בחומרה את קיומה של המאפיה הסיציליאנית כמדינה בתוך מדינה. כדי להילחם בתופעה מינה את צ'זארה מורי למושל סיציליה, כשהוא מורה לו לשים קץ לתופעה בכל אמצעי אפשרי. הצלחה בולטת של מורי במאבק ב"קוזה נוסטרה" הייתה לכידתו של ויטו קשופרו והצלחתו להוציא מפיו הודאה כי עמד בראש המאפיה הסיציליאנית. הלחץ שהפעיל מורי על ראשי המאפיה גרם להגירתם של רבים מהם, בהם בכירים, אל מחוץ למדינה. בעקבות גלי ההגירה מאיטליה, התפשטה ה"קוזה נוסטרה" למדינות אחרות, ובהן ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה. פושעים יוצאי סיציליה היו גורם חשוב ביצירת המאפיה האמריקנית, שחבריה מתייחסים אליה לעיתים כ"קוזה נוסטרה".
מקור חשוב להיסטוריה של ראשית המאפיה הסיציליאנית הוא מחקרם של הסנטור והברון היהודי-איטלקי ליאופולדו פרנקטי, והמדינאי והסוציולוג האיטלקי ממוצא יהודי, שכיהן גם כראש ממשלת איטליה, סידני סונינו בשם "סיציליה בשנת 1876" (La Sicilia nel 1876), שראה אור בשנת 1877.
מייקל מת'יוס
מייקל ג'יימס מת'יוס (באנגלית: Michael James Matthews; נולד ב-26 בספטמבר 1990) הוא רוכב אופני כביש אוסטרלי ב-Team Jayco–AlUla. מת'יוס הוא מנצח קטגוריית הנקודות בטור דה פראנס לשנת 2017, ומנצח גרנד פרי קוויבק לשנת 2018 ו-2019 וגרנד פרי מונטריאול לשנת 2018. מת'יוס הוא אלוף העולם עד גיל 23 בשנת 2010.
קריירה
ב-2009, מת'יוס ניצח בסבב היבשתי של אוקיאניה; גם במרוץ נגד השעון וגם במרוץ הכביש. באוקטובר 2010, באליפות העולם באופני כביש שנערכה במולדתו, הוא ניצח במרוץ הכביש לרוכבים עד גיל 23, לאחר שניצח בספרינט רב-משתתפים, שכלל רוכבים כמו ג'ון דגנקולב, ארנו דמאר וסוני קולברלי.
2011
מת'יוס הפך למקצוען בעונת 2011, כאשר הצטרף לקבוצת ראבו באנק (כיום נקראת "ויסמה יומבו"). הוא ניצח את הקטע השלישי בטור דאון אנדר, וסיים במקום הרביעי הכללי. הוא ניצח את הקטע הראשון בוואלטה מורסיה, וניצח את המרוץ החד יומי בגרמניה, "רונד אום קלן", לאחר שהקדים את מרסל קיטל ואת ג'אקומו ניצולו. הוא סיים שלישי באשבורן–פרנקפורט.
2012
מת'יוס ניצח את המרוץ החד יומי "קלאסיקה די אלמריה", לאחר שהקדים את בורוט בוזיץ' ואת רוג'ר קלוגה. הוא סיים עשירי בחץ ברבנט, וניצח את הקטע השלישי וגם את קטגוריית המאיצים בטור של יוטה.
2013
לאחר שנתיים בראבו באנק, הצטרף מת'יוס לקבוצת אוריקה גרין-אדג' (כיום נקראת מיצ'לטון סקוט). הוא סיים שני באליפות אוסטרליה במרוץ כביש, ושלישי בנגד השעון. מת'יוס ניצח שוב את קטגוריית המאיצים בטור של יוטה, ואף ניצח את הקטע השני והרביעי במרוץ. הוא התחרה לראשונה בגרנד טור, כאשר נבחר לסגל קבוצתו לוואלטה אספנייה, וניצח במרוץ את הקטע החמישי לאחר שהקדים את מקסימיליאנו ריצ'זה, ואת הקטע ה-21 לאחר שהקדים את טיילר פאראר.
2014
מת'יוס ניצח את וואלטה לה ריוחה (מרוץ חד יומי), ולאחר מכן גם את הקטע השלישי בוואלטה אל פאייס ואסקו (הטור של חבל הבסקים). הוא סיים שני בחץ ברבנט, ובמקום ה-12 באמסטל גולד רייס. בג'ירו ד'איטליה, קבוצתו ניצחה את הקטע הראשון שהיה נגד השעון הקבוצתי, ובקטע השני עבר להוביל את המרוץ. הוא איבד את ההובלה במרוץ בקטע ה-8, ולא זינק לקטע ה-11 ובשל כך פרש מהמרוץ. מת'יוס ניצח את הקטע הראשון ואת קטגוריית המאיצים בטור של סלובניה, ואת הקטע השלישי בוואלטה אספניה.
2015
מת'יוס פתח את העונה עם ניצחון בקטגוריית המאיצים ובקטע השלישי בפריז–ניס. הוא סיים שלישי במילאנו–סן רמו, לאחר שהוקדם על ידי ג'ון דגנקולב ואלכסנדר קריסטוף. הוא ניצח את הקטע הראשון בוואלטה אל פאייס ואסקו, סיים שני בחץ ברבנט ושלישי במרוץ אמסטל גולד. בג'ירו ד'איטליה, הוא ניצח ביחד עם קבוצתו את קטע נגד השעון הקבוצתי, ובקטע השני תפס את ההובלה הכללית במרוץ על חשבונו של חברו לקבוצה, סימון גרנס. הוא ניצח את הקטע השלישי במרוץ, אך איבד אותה למחרת בקטע הרביעי לאחר שסיים בפער של 20 דקות מדוידה פורמולו המנצח. הוא פרש מהמרוץ לפני הקטע ה-14, וניצח את הקטע הרביעי בטור דה סוויס. הוא התחרה לראשונה בטור דה פראנס, ותוצאתו הטובה ביותר במרוץ הייתה כאשר הגיע למקום השמיני בקטע ה-15, בסופו של דבר, סיים במקום ה-152 הכללי. הוא ניצח את הקטע השני ואת קטגוריית המאיצים בטור של אלברטה, סיים שני בגרנד פרי קוויבק, וזכה במדליית כסף באליפות העולם, לאחר שסיים כ-3 שניות אחרי פטר סאגאן המנצח.
2016
מת'יוס פתח את העונה עם ניצחון בקטע הפרולוג ובקטע השני בפריז–ניס, בנוסף לכך, ניצח גם את קטגוריית המאיצים עם 53 נקודות. הוא ניצח את וואלטה לה ריוחה, ואת הקטע החמישי בטור דה פראנס לאחר שהקדים את פטר סאגאן ואת אדוואלד בואסון האגן. הוא זכה במדליית ארד ביחד עם קבוצתו, באליפות העולם בנגד השעון קבוצתי.
2017
מת'יוס הצטרף לקבוצת סאנווב. הוא סיים שמיני בגנט - וולגם, וניצח את הקטע הראשון בוואלטה אל פאייס ואסקו. הוא סיים רביעי בלייז'–בסטון–לייז', וניצח את הקטע השלישי בטור דה סוויס. בטור דה פראנס הוא ניצח את הקטע ה-14 לאחר שהקדים את גרג ואן אוורמאט, ואת אדוואלד בואסון האגן. ואת הקטע ה-16, לאחר שהקדים את בואסון האגן ואת ג'ון דגנקולב. הוא ניצח את קטגוריית המאיצים עם 370 נקודות. אך הניצחון של מת'יוס במרוץ נחשב לפחות מוערך, בשל היעדרותו מהתחרות של פטר סאגאן שהודח מהמרוץ, ופרישתו של מרסל קיטל מהמרוץ בקטע ה-17 (שעד פרישתו הוביל בקטגוריה). הוא סיים שלישי בגרנד פרי קוויבק וזכה במדליית הארד באליפות העולם, כשמקדימים אותו פטר סאגאן (זהב) ואלכסנדר קריסטוף (כסף).
2018
מת'יוס סיים חמישי בלה פלש ואלון, וניצח את קטע הפרולוג בטור דה רומאנדי. הוא סיים שני באשבורן–פרנקפורט, וניצח את הקטע השביעי בבינקבנק טור. בחודש ספטמבר, ניצח מת'יוס את צמד המרוצים הקנדיים, גראנד פרי קוויבק, ואת גרנד פרי מונטריאול. הוא זכה במדליית כסף עם קבוצתו בנגד השעון הקבוצתי.
2019
מת'יוס ניצח את הקטע השני והשישי בוולטה אה קטלוניה, וגם את קטגוריית המאיצים במרוץ. הוא סיים שישי ברונדה ון פלנדרן, ושמיני בלה פלש ואלון. בטור דה פראנס, הוא סיים במקום השני בקטע השלישי, חמישי בקטגוריית המאיצים ובמקום ה-67 הכללי. הוא ניצח שוב את גרנד פרי קוויבק, לאחר שהקדים את פטר סאגאן ואת גרג ואן אוורמאט.
2020
לאחר תום פגרת הקורונה חזר מת'יוס להתחרות במונומנט הראשון של העונה, מילאנו–סן רמו, ולמרות שנפצע בפוג'יו די סנרמו, העלייה הסופית של המרוץ, הצליח לנצח את הספרינט מהפלוטון ולסיים שלישי, 2 שניות אחרי ווט ואן ארט המנצח וז'וליאן אלאפיליפ. לאחר מכן המשיך לניצחון בקלאסיקת ברטאן, לאחר שניצח מספרינט מתוך דבוקה של שבעה רוכבים, מקדים את לוקה מזגץ ופלוריאן סנשל.
איל שר
איל שר (Eyal Sher) (נולד בירושלים ב-1957) הוא יוצר קולנוע, מנכ"ל פסטיבל ישראל (אוג' 2014) ופסטיבל הג'אז הבינלאומי בירושלים (דצמ' 2015), לשעבר מנהל המחלקה לתרבות ואמנות של הקרן לירושלים, יוזם פרויקט ”שיחות שלום" - דיאלוג במרחב הקיברנטי. ניהל את סינמטק ירושלים בין השנים 1992–1995 והפיק את פסטיבל הקולנוע ירושלים ה-10, 11 ו-12.
ביוגרפיה
מצד אמו הוא צאצא למשפחה ירושלמית ותיקה (משפחת ברוך מזרחי שהגיעה מספרד לירושלים ב-1620). מוצא שם משפחתו המקורי, סר, מלודז'. בילדותו גדל בירושלים, בפריז ובטוגו, שם כיהן אביו יואל שר בשליחות משרד החוץ. אחיו הוא עו"ד גלעד שר. הוא שיחק כדורסל בנבחרת הנוער של ישראל בכדורסל, עמה השתתף באליפות אירופה ב-1976, בהפועל ירושלים ובקבוצה הג'וניור ורסיטי של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
שר בעל תואר שני בפילוסופיה של הרעיונות, מכון כהן, אוניברסיטת תל אביב. בוגר המחלקה לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בזמן לימודיו היה עוזר מנהל הסברה בקונסוליה הישראלית בלוס אנג'לס.
הפיק את "צה״ל" בבימויו של קלוד לנצמן (שואה), ביים את ”מבצע כדור רעם“ עבור ערוץ דיסקברי ואת ”ממינוס 400 ומעלה“ בסדרת ”קו התפר“ עבור שירות הסרטים הישראלי, כתב את התסריט לעץ הדומים תפוס על פי ספרה של גילה אלמגור בבימויו של אלי כהן, את "אהבה אסורה" (בימוי יוסי זומר), כתב עבור עניין של זמן יצר וביים מספר סדרות טלוויזיה, ביניהן את "צה"ל 1", "חללית" עם טל פרידמן, ארנה פטוסי ומיכל זוארץ, "נדודי שינה" עם יעקב כהן וישראל גוריון, ועוד. ניהל את מחלקת Lucasfilm TAP, היה מפיק שותף של פסטיבל הקולנוע הישראלי בלוס אנג'לס, ניו יורק ומיאמי, התמחה אצל המפיק הווארד רוזנמן (Howard Rosenman), השתתף בסרט התיעודי Vis Ã Vis: Eyal & Jawad - A Time .Of Dialogue
שר כיהן בעבר כחבר הוועד המנהל של פסטיבל ישראל, תיאטרון ירושלים, בית הספר לתיאטרון חזותי, הצוללת הצהובה, עונת התרבות בירושלים.
בעל עיטור אביר האמנויות והרוח מאת ממשלת צרפת עבור תרומתו לקידום קשרי התרבות בין צרפת וישראל (2019)
קישורים חיצוניים
מאמרים פרי עטו
פסגת קולינס (אנטארקטיקה)
פסגת קולינס (באנגלית: Collins Peak) היא פסגה בולטת, בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 1,810 מטרים מעל פני הים; והיא הפסגה ה-2,132 בגובהה באנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת בקצה המזרחי של רמת מלטה.
הפסגה ממוקמת בקצה הרכס המשקיף על הנקודה בה קרחון הנד מתמזג עם קרחון ליין.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה מופתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
דיוויזיית הפאנצר ה-11 (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-11 הייתה דיוויזיה משוריינת של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית בקרבות רבים ביניהם: המערכה בבלקן, מבצע ברברוסה, הקרב על מוסקבה, קרב סטלינגרד, קרב קורסק, קרב קורסון-צ'רקאסי ובקרב על הבליטה.
פסגת קולינס (אנטארקטיקה)
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
דיוויזיית הפאנצר ה-11 (ורמאכט)
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוגוסט 1940 על בסיס יחידות מדיוויזיית הפאנצר ה-5, והועמדה תחת פיקוד לודוויג קריוול. במהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב אומן, קרב קייב ובקרבות באזור ז'יטומיר. ב-10 ביולי 1941 כותרה דיוויזיית הפאנצר ה-11 במהלך מתקפת נגד סובייטית, ובמשך 5 ימים תוספקה מהאוויר עד שהוסר הכיתור. באוקטובר 1941 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחמה עמו בקרב על מוסקבה. בקיץ 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה, ולחמה עמה בקרבות באזור וורונז', ובאזור הדון. לאחר כיתור הארמייה השישית בסטלינגרד הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס הפאנצר ה-48 ולחמה עמו במבצע סערת חורף. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחמה עמה בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק. באוקטובר 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השמינית, ולחמה עמה בקרב דנייפר ובקרב קורסון-צ'רקאסי. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה במבצע יאשי-קישינב הראשון, ובקיץ 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-19 בחזית המערבית, ולחמה עמה במהלך מבצע דרגון. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה באזור הסאר, כחלק מארמיית הפאנצר החמישית ומהארמייה הראשונה לסירוגין. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה, עד לסיום המלחמה.
פסגת קולינס (אנטארקטיקה)
מקור השם
הפסגה נקראת על שמו של אריק ג'יי. קולינס (Eric J. Collins), שהיה ביולוג בתחנת המחקר הולט, בשנים 1965–1966.
Big Girls Cry
Big Girls Cry (בעברית: בנות גדולות בוכות) הוא סינגל מאת הזמרת וכותבת השירים האוסטרלית סיה מתוך אלבום האולפן השישי שלה, . הסינגל לא יצא ברחבי העולם כולו; הוא יצא רק באוסטרליה ובמקומות שונים באירופה. השיר הגיע למקום הראשון בבלגיה, ולמקום ה-40 במצעדים באוסטרליה וצרפת. בבריטניה השיר הצליח בשיאו להגיע למקום ה-77, ולמצעד הבילבורד הוט 100 לא הצליח להיכנס כלל ל-100 החמים.
ב-15 באוקטובר 2014 סיה הופיעה עם השיר במוזיאון הגראמי. ב-5 בדצמבר באותה השנה הוציא צמד המוזיקאים האמריקאי "ODESZA" גרסת רמיקס "רגועה ומסחררת" לשיר. ב-2 באפריל 2015 השיר הוכרז השיר כסינגל השלישי מתוך האלבום בבריטניה. כמו כן, סיה ביצעה את השיר בתוכנית הבוקר האמריקאית הנקראת "Sunrise". לשיר בוצעו קאברים ורמיקסים רבים ברחבי העולם.
וידאו קליפ
ב-2 באפריל 2015, הווידאו קליפ של הסינגל יצא בערוץ ה-Vevo של סיה באתר יוטיוב. הסרטון מציג את מאדי זיגלר לבושה בבגד גוף חום, ובסמלה העיקרי של הזמרת; פאה בלונדינית. לאורך כל הווידאו קליפ היא מוצבת מול מצלמה ומאחוריה יש רקע שחור. בין לבין ניתן לראותה מעוותת את פניה ומשתמשת גם בידיה על מנת לבטא ולהמחיש צרור של רגשות. בנקודה מסוימת שתי כפות ידיים (שכפי שנתגלה מאוחר יותר בסרטון של מאחורי הקלעים, שייכות לסיה), צצות מאחורה ומשחקות בפניה של זיגלר ולפתע מרימות אותה מהגרון עד למצב שניתן לראות את רגליה, עוזבות את זיגלר וזו ממשיכה בביטוי הרגשות. בגלל הרקע השחור והתאורה בו, הסרטון השווה רבות לסרטון "Tennis Court" של לורד.
בסדרת סרטונים מאחורי הקלעים לצילום הסרטון של שירה "Elastic Heart" חשפה סיה כי היא תשתמש בזיגלר פעמים רבות לצורך הסרטונים שלה. בדומה לסרטונים הקודמים עם זיגלר, "Chandelier" ו"Elastic Heart", גם הסרטון של שיר זה בוים על ידה ועל ידי דניאל אסקיל. נכון ל-26 ביוני 2017, הסרטון צבר למעלה מ-210 מיליון צפיות והוא הסרטון השישי הנצפה ביותר של הזמרת.
מיקומי שיא
במצעדים השיר לא זכה להצלחה רבה, אך הצליח להיכנס למצעדים רבים. בישראל פרט לארצות האחרות השיר זכה להצלחה בינונית כאשר הצליח להיכנס למקום ה-7 בשיאו.
No Quiero Saber (שיר של נאטי נטשה)
No Quiero Saber (בעברית: אני לא רוצה לדעת) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Nattividad. השיר יצא לאור ב-28 באוקטובר 2021, על ידי חברות התקליטים סוני מיוזיק לטין ופינה רקורדס, כסינגל השמיני מתוך האלבום.
לאחר יציאתו של השיר, הופנו כלפיו ביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ניקי ראיין, דים-און-דק, רפאל פינה, PMD, נאטי נטשה, מייקל קרלוס ג'ונס, מריו מנדל ווינס, גבי מיוזיק, איי-אם-צ'ינו, אניה, וייט סטאר וצ'ונסי למונט הוקינס והופק על ידי דים-און-דק, גבי מיוזיק, וייט סטאר ואיי-אם-צ'ינו. שמם של ניקי ראיין ואניה צורפו לקרדיטים כיוון שהשיר דוגם מהשיר "Boadicea" הלקוח מ-Enya (1987).
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-2 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של נאטי נטשה ב-28 באוקטובר 2021, בשידור חי. הקליפ מציג בתחילתו גבר הנוסע ברכב כשמבט של ייאוש על פניו. לאחר מכן, ניתן לראות את נטשה מתווכחת עם בן זוגה ולאחר מכן אותה, כשהיא יושבת לבדה בביתה על כיסא ומתחילה לבצע את השיר.
נכון לאפריל 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-20 מיליון צפיות.
גשר האבן
גשר האבן (במקדונית: Камен мост; באלבנית: Ura e gurit, בטורקית: Taşköprü) הוא גשר מעבר מעל הנהר וארדאר שבסקופיה, בירת מקדוניה הצפונית. הגשר מוכר גם בשם גשר דושאן (במקדונית ובסרבית: Душанов мост) על שמו של סטפן אורוש הרביעי דושאן. הגשר נחשב לסמל של סקופיה והוא היסוד העיקרי של שלט האצולה של העיר ושל דגל העיר. הגשר מחבר את כיכר מקדוניה עם הבזאר הישן של העיר.
אדריכלות
גשר האבן בנוי מגושי אבן מוצקים ונתמך על ידי עמודים יציבים המחוברים עם 12 קשתות חצי עגולות. אורך הגשר הוא, ורוחבו הוא. בית הקצינים, שהיה ליד הגשר, שוחזר לאחרונה.
היסטוריה
גשר האבן הנוכחית נבנה על יסודות רומיים בחסותו של הסולטאן מהמט השני בין 1451 ל-1469. מרבית גשר האבן מקורו מהתקופה העות'מאנית, ולאורך כל מאות השנים, גשר האבן נפגע לרוב ואז תוקן. ישנן עדויות היסטוריות שהוא סבל פעם במהלך רעידת האדמה הגדולה ב-1555, אשר פגעה או הרסה מאוד את ארבעת העמודים שלו. שיפוצים של הגשר בוצעו באותה השנה. כמה הוצאות להורג פומביות התרחשו גם על הגשר, כמו הוצאתו להורג של קרפוש ב-1689.
בזמן מלחמת העולם השנייה, ב-1944, הונחו על ידי הנאצים חומרי נפץ. על פי בקשתם של יקירי העיר, הגרמנים ויתרו ברגע האחרון והגשר ניצל מהרס. השחזור האחרון של הגשר החל ב-1994. השיפוצים האלו נמשכו למשך כשבע שנים. בזמן שיפוצים אלו, אסור היה לאנשים לחצות את הגשר ועבור בעלי מלאכה רבים שעובדים בבזאר העתיק הסמוך לגשר הביא להשפעות כלכליות שליליות. מגדל השמירה בצורת מחראב שוחזר ב-2008.
שני חלקים של סקופיה שסימלו את הניגודים העירוניים שלה: "עות'מאנים" או "מודרניים", "ההיסטורי" או "הסוציאליסטי", "האלבני" או "המקדוני" מפוצלים על ידי הנהר וארדאר ומחוברים זה לזה על ידי גשר האבן. במאה ה-21, רוב המיעוטים בעיר הבירה רואים בגשר האבן כמייצג את הפיצול בין שני חלקיה של סקופיה.
הסנאט של פולין
הסנאט של הרפובליקה של פולין (בפולנית: Senat Rzeczypospolitej Polskiej) הוא הבית העליון של הפרלמנט הפולני. בית זה, יחד עם הסיים הפולני מהווים את הרשות המחוקקת של פולין.
הסנאט שוכן כיום במרכז העיר ורשה
מבנה ובחירות
הסנאט הוא הבית העליון של הפרלמנט הפולני ומכהנים בו 100 סנאטורים שנבחרים בבחירות מחוזיות לארבעה שנים, בכפוף לכהונתו של הסיים- אם הסיים מתפזר לפני מועד זה, מתפזר גם הסנאט. במידה וחבר סנאט חדל למלא את תפקידו, על נשיא פולין להורות לערוך בחירות חדשות למושב שהתפנה. לסנאט יכול להיבחר כל אזרח פולני שמלאו לו 30 שנים.
מרשל הסנאט נבחר בידי רוב מוחלט של חברי הסנאט בישיבה הראשונה שלאחר הבחירות. כיום מכהן בתפקיד תומאש גרודזצקי ממפלגת קואליציית האזרחים.
ועדות הסנאט
כיום, בסנאט יש את הוועדות הבאות: וועדת התקציב והמימון הציבורי, ועדת הכלכלה והחדשנות הלאומית, ועדת התשתיות, ועדת התרבות והמדיה, ועדת המדע, החינוך והספורט, ועדת ההגנה הלאומית, ועדת שלטון החוק, וזכויות האדם, ועדת האתיקה, ועדת המשפחה והרווחה, הוועדה לחקלאות ופיתוח הכפר, ועדת הממשל המקומי ומינהלת המדינה, הוועדה לענייני הגירה וקשרים עם פולנים בחו"ל, הוועדה לענייני חוץ והאיחוד האירופי, הוועדה לאיכות הסביבה, הוועדה המחוקקת וועדת הבריאות.
היסטוריה
ההיסטוריה של הסנאט הפולני מתחילה לפני כ-500 שנה, עת היה הסנאט מועצה של יועצי המלוכה. במערכת הפוליטית של תקופת ממלכת פולין והאיחוד הפולני-ליטאי, תפקד הסנאט כמועצה מלכותית ולא כבית מחוקקים עליון לסיים. הסנאט היה מורכב מחברים מהקבינט המלכותי ומחצר המלוכה, כמו-גם מוויוודים, מושלים ונציבים (אשר מונו כולם על ידי המלך), ומבישופים קתולים.
סמכויות הסנאט
לסנאט שמורה הזכות לדחות או לתקן הצעות חוק שהועברו מהסיים, אך כל דחייה או תיקון ניתנים לביטול במידה וההצעה זכתה לרוב מוחלט בסיים. לסנאט יש גם הזכות להגיש הצעות חקיקה לסיים. אישורו של הסנאט נדרש במינויים של גופים רבים בפולין, ביניהם: מבקר המדינה, נציב תלונות הציבור ועוד. משאלי עם, תיקונים בחוקה ואשרור אמנות והסכמים בינלאומיים דורשים גם הם את אישורו של הסנאט. כמו כן לסנאט אחריות מיוחדת כלפי ה"פולוניה" - הפזורה הפולנית ברחבי העולם, והוא זה שאחראי על התקציבים המופנים לצורך כך.
אוסף בית הלוויות
אוסף בית הלוויות (באנגלית: The Mortuary Collection) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2019 שבוים ותסריטו נכתב על ידי ריאן ספינדל. בסרט מככבים קלנסי בראון, קייטלין קוסטר, ג'ייקוב אלורדי, ברק הרדלי, שרה היי ומייק סי נלסון.
בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים "Fantastic Fest" בטקסס ב-22 בספטמבר 2019.
סיפור המסגרת: חלק 1
בעיירה קטנה בשם "רייב'נס אנד" בשנות ה-80, קברן בשם מונטוגמרי דארק מנהל את בית הלוויות בעיירה. יום אחד, אישה צעירה בשם סם מגיעה בעקבות שלט "דרוש/ה עובד/ת" התלוי מחוץ לבית הלוויות. מונטוגמרי מסכים לראיין את סם לעבודה ולוקח אותה לסיור במקום. במהלך הסיור, סם מסתקרנת בקשר לגופה של ילד צעיר שמונטוגמרי ערך לו הלוויה לאחרונה. מונטוגמרי מסכים לספר לסם מספר סיפורים אודות אלו שמתו בעיירה.
סיפור ראשון
בשנות ה-50, אישה צעירה בשם אמה נכנסת לשירותים במהלך מסיבה כדי לבזוז ארנק שכייסה קודם לכן. ארון התרופות בשירותים מסקרן אותה והיא מנסה לפתוח אותו, אך ללא הצלחה. לבסוף, היא מצליחה ומוצאת בתוך הארון מפלצת דמוית תמנון שרוצחת אותה. לאחר מכן, המפלצת גוררת את גופתה של אמה לתוך ארון התרופות, תוך שהיא שוברת את גבה.
סיפור שני
בשנות ה-60, נער אחווה בשם ג'ייק מחלק קונדומים ברחבי הקמפוס כדי לעודד יחסי מין בטוחים במטרה למשוך בנות כדי לשכב עם חברי האחווה שלו. במהלך מסיבה, ג'ייק מכיר אישה בשם סנדרה והשניים שוכבים, אך במהלך המעשה ג'ייק מסיר מעצמו את הקונדום בחשאי. בבוקר למחרת, ג'ייק מגלה פריחה על עורו והולך לרופא הקמפוס, דוקטור הרולד קובלר. ג'ייק מגלה לאימתו שהוא "בהיריון" ויצור לא מזוהה מתפתח בתוך בטנו. הוא מנסה להיפגש עם סנדרה, אך מופתע לגלות שחבריו לאחווה ערכו לו מסיבת הפתעה לציון 67 נשים שג'ייק שכב איתן. הם נותנים לו לעזוב את האירוע כאשר "המים שלו יורדים" וכל החוגגים מתמלאים במעין ריר.
בבית של סנדרה, ג'ייק נשכב על שולחן בעזרת הוריה של סנדרה במטרה ליילד את התינוק. סנדרה כועסת שהיא מגלה שג'ייק הסיר מעצמו את הקונדום בזמן שהם שכבו ובכך ג'ייק נכנס להיריון. היא מתקשרת לגבר מסוים ומספרת לו שכעת היא והוא יכולים לצאת לדייט ביחד ועוזבת את ג'ייק ביחד עם הוריה. כשג'ייק שואל איך הם הולכים להוציא את התינוק החוצה, הוריה של סנדרה מסבירים לו שהתינוק "ייצא כמו שהוא נכנס" וברגע שהתינוק מנסה לצאת החוצה, איבר מינו של ג'ייק מתפוצץ, מפשעתו נקרעת לגזרים והוא מת. אמה של סנדרה לוקחת את התינוק המפלצתי למעלה ומשכיבה אותו לישון בחדר מלא בעריסות עם תינוקות דומים.
סיפור שלישי
בשנות ה-70, ונדל אוונס הוא בחור שהפך לדיכאוני בעקבות הטיפול האינטנסיבי באשתו הקטטונית, קרול. במהלך ביקור אצל הרופא דוקטור קובלר, הרופא מציע לוונדל להרוג את אשתו באמצעות בליעת משככי כאבים רבים "בטעות". אולם, במהלך הניסיון קרול תופסת את ידו של ונדל ומתחילה להיחנק מהאוכל שבו משככי הכאבים הוחבאו וזה נאלץ לעזור לה להקיא אותם החוצה. לאחר מכן, קרול מתעלפת ופוגעת עם ראשה בטעות בפסל, אותו ונדל קנה לה כמתנה ובכך היא מתה.
ונדל מתקשר לדוקטור וזה מפציר בו להיפתר מהגופה. ונדל מבתר את הגופה לחתיכות והוזה שהגופה מתעוררת לחיים. ונדל מעמיס את חלקי הגופה לארגז וגורר אותה למעלית בבניין הדירות שבו הוא מתגורר. בעת הירידה, המעלית נתקעת ושכנתו של ונדל מתקשרת למשטרה. בזמן הזה, ונדל הוזה שדם נוזל מתוך הארגז. המעלית חוזרת לפעול ויורדת למטה וגופתה הזומבית של קרול בוקעת מתוך הארגז ומאלצת את ונדל להתנשק איתה. כאשר המשטרה מגיעה, הם מוצאים את ונדל שוכב על רצפת המעלית וממלמל את נדרי הנישואים שלו שוב ושוב בזמן שגופתה של קרול על הרצפה.
סיפור המסגרת: חלק 2
סם מתלוננת בפני מונטוגמרי על סיפוריו בטענה שהמוטיב בהם זהה: אנשים רעים שנענשו על החטאים שלהם. בתגובה, מונטוגמרי מוביל את סם למשרפה בבית הלוויות במטרה להתכונן לשרפת גופת הילד. סם עוצרת אותו ומסבירה לו שהיא לא באה בשביל עבודה, אלא בשביל גופת הילד ולאחר מכן מספרת למונטוגמרי סיפור בעצמה.
סיפור רביעי
לילה אחד, סם שומרת על ילד בשם לוגן קובלר. הם צופים ביחד בסרט אימה. לאחר מכן, סם קמה להכין ארוחת ערב, אולם בזמן הזה היא מפספסת דיווח חדשותי לפיו מטופל בבית חולים פסיכיאטרי ברח מהמתחם. סם מוצאת אדם מוזר שפצוע בראשו בתוך הבית ולא מבינה איך הוא נכנס לשם. סם לא יודעת כיצד להגיב ולפתע שומעת צלצול טלפון, אך השיחה עוברת למענה הקולי וההודעה שמתקבלת מספרת על המטופל שברח מבית החולים. סם מאמינה שהאיש מולה הוא המטופל והשניים מתחילים להילחם והאיש עולה במדרגות במטרה למצוא את לוגן. לאחר כמה תקריות, האיש מנסה לחנוק את סם למוות, אך היא מצליחה להפיל את האיש מהמדרגות ושוברת טלוויזיה על ראשו, והורגת אותו.
כאשר הוריו של לוגן, דוקטור קובלר ואשתו דברה חוזרים הביתה, הם מוצאים את גופתו של האיש ומזהים אותו בתור סם, האדם האמיתי ששמר על בנם. הטלוויזיה השבורה עדיין דולקת ודיווח חדשותי שמוצג בה חושף שהמטופל שברח הוא בעצם מטופלת; רוצחת סדרתית קניבלית שמכנה עצמה "פיית השיניים" שמבשלת ילדים לאחר שלקחה מהם את שיני החלב שלהם. שמה האמיתי הוא שרלוט גיבונס. הזוג לבסוף מוצא את גופתו השרופה של לוגן בתוך התנור במטבח וצורח באימה.
סיפור מסגרת: חלק 3
כששרלוט מסיימת לספר את סיפורה, היא משתמשת באולר כדי להוציא שן חלב מתוך גופתו של הילד (שמתגלה כלוגן), כיוון שהיא לא הספיקה לעשות זאת לאחר שהרגה אותו. לאחר מכן היא דוקרת את מונטוגמרי בבטנו, אך פורמלין מתחיל לצאת מגופו והוא מתחיל לצחוק. הוא מסביר לשרלוט שהיא התקבלה לעבודה, אך שרלוט מנסה לברוח מבית הלוויות ולא מצליחה בכך, כיוון שכוח על-טבעי לא מוסבר משגר אותה בחזרה למבנה ברגע שהיא יוצאת. מונטוגמרי פוגש בה בספרייה ומסביר לה שגם הוא לא יכל מעולם לצאת והסיפור שלה הוא "רק ההתחלה". מיד לאחר מכן ספרים מתחילים ליפול מהמדפים ורוחותיהם הנקמניות של הילדים ששרלוט הרגה מקיפות אותה וקורעות אותה לגזרים.
מונטוגמרי תופר את גופה של שרלוט בחזרה וממלא אותו בפורמלין. הוא מצליח סוף סוף לצאת מבית הלוויות בפעם הראשונה אחרי מאות שנים, אך רגעים לאחר מכן תחת אור השמש, גופו הופך לאבק. גופה של שרלוט קם לתחייה בבית הלוויות ובסצנה האחרונה שרלוט הופכת לקברנית החדשה בבית הלוויות ומספרת לביל, ילד שמחלק עיתונים שהיא עומדת להכין "ארוחת ערב".
הפקה
הסרט הקצר של ספינדל, "השמרטפית" (שנוצר ב-2015) הוצג כאחד מהסיפורים בסרט.
שחרור
בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים "Fantastic Fest" בטקסס ב-22 בספטמבר 2019.
ביקורות
באתר הביקורות Rotten Tomatoes הסרט קיבל דירוג של 95% מתוך 100% בהתבסס על 66 ביקורות וזכה לציון כללי של 7.7/10.
חוק הודעה מוקדמת לפיטורים ולהתפטרות
היסטוריה חקיקתית
חובת מתן הודעה מוקדמת לפיטורים ולהתפטרות, הייתה נהוגה שנים רבות לפני חקיקת חוק זה במקומות עבודה רבים מתוקף הסכמים קיבוציים. עם זאת, לא כל העובדים נהנו מזכות זו. הצעת החוק באה לבסס את חובת ההודעה המוקדמת ולהעניקה לכל העובדים בישראל.
הצעת חוק הודעה מוקדמת לפיטורים ולהתפטרות הוגשה לכנסת החמש עשרה על ידי חבר הכנסת יורי שטרן. החוק אושר ב-7 במאי 2001, ועיגן בחקיקה, ובכך החיל על כלל העובדים בישראל, חובת מתן הודעה מוקדמת לפיטורים ולהתפטרות. משך ההודעה המוקדמת גדל בהתאם לוותק של העובד, עד להודעה מוקדמת של חודש. החוק נכנס לתוקף ב-1 ביוני 2001.
תקופת ההודעה המוקדמת נועדה לתת למעסיק שהות למציאת מחליף לעובד שהתפטר, ולתת לעובד שהות למציאת מקום עבודה חדש.
החוק לא עבר כל שינוי מאז חקיקתו, מלבד השינוי שנעשה בשנת 2014 בכל חוקי העבודה, של החלפת המילה "מעביד" במילה "מעסיק".
לשר העבודה והרווחה נתונה סמכות להתקין תקנות לפי חוק זה, אך לא הותקנו תקנות מכוח החוק.
הוראות החוק
החוק קובע כי מעסיק המבקש לפטר עובד ייתן לו הודעה מוקדמת לפיטורים, ועובד המבקש להתפטר מעבודתו ייתן למעסיקו הודעה מוקדמת להתפטרות (גם ברוב יתר סעיפי החוק יש סימטריה בין העובד למעסיק). ההודעה תינתן בכתב ותציין את יום הוצאת ההודעה ואת יום הכניסה לתוקף של הפיטורים או ההתפטרות. משך ההודעה המוקדמת גדל בהתאם לוותק של העובד, תוך הבחנה בין עובד במשכורת (עובד חודשי) לעובד בשכר (עובד שעתי או יומי).
משך ההודעה המוקדמת לעובד במשכורת:
משך ההודעה המוקדמת לעובד בשכר:
מעסיק שפיטר עובד ולא נתן לו הודעה מוקדמת לפיטורים כאמור בחוק זה, ישלם לעובדו פיצוי בסכום השווה לשכרו הרגיל בעד התקופה שלגביה לא ניתנה ההודעה המוקדמת (פיצוי זה קרוי חלף הודעה מוקדמת או תמורת הודעה מוקדמת). עובד שחדל לעבוד ולא נתן למעסיקו הודעה מוקדמת להתפטרות כאמור בחוק זה, ישלם למעסיקו פיצוי בסכום השווה לשכרו הרגיל בעד התקופה שלגביה לא ניתנה ההודעה המוקדמת.
חובת ההודעה המוקדמת אינה חלה על עובד, בנסיבות מיוחדות שעקב קיומן אין לדרוש ממנו כי יעבוד בתקופת ההודעה המוקדמת, ועל מעסיק, בנסיבות שבהן העובד שפוטר אינו זכאי לפיצויי פיטורים, על פי הוראות סעיפים 16 או 17 לחוק פיצויי פיטורים, או על פי החלטת בית דין למשמעת שהורה על פיטורים בלא פיצויים.
בפסיקה
בהסכמי עבודה שונים נקבעת תקופת הודעה מוקדמת ארוכה מהנדרש בחוק, למשל הודעה מוקדמת של שלושה חודשים ואף יותר. בהתאם לפסק דין של בית הדין האזורי לעבודה בירושלים, הסכם כזה מחייב את המעסיק אך אינו מחייב את העובד.
בפסק דין של בית הדין האזורי לעבודה בירושלים נקבע ששכחת ילד ברכב על ידי נהג הסעות, אף שהסתיימה בשלום, היא עבירת משמעת חמורה, המצדיקה את פיטורי הנהג ללא הודעה מוקדמת וללא פיצויי פיטורים.
Unique Alpine TPG-1
Unique Alpine TPG-1 הוא רובה צלפים מודולרי גרמני התומך במספר קליברים הניתנים להחלפה. פירוש השם TPG הוא "Taktisches Präzisionsgewehr" ("רובה מדויק טקטי" בגרמנית). הרובה נועד למשימות טקטיות מיוחדות, כגון לוחמה בטרור. עם זאת, בשל היותו כבד ומסורבל הוא מתאים יותר לצליפה לטווח ארוך. הרובה מדויק ביותר: הוא מקבץ באופן עקבי מתחת ל-0.5 דקת קשת ומגיע פעמים רבות אף למקבצים של 0.25 דקת קשת. היצרן עצמו מתחייב לדיוק של 1 דקת קשת ומטה.
הרובה נמצא בשימוש הכוחות המיוחדים של משטרת גרמניה ומשטרת הונגריה.
הרובה יוצר בשנים 2000–2014 ויוצרו ממנו כ-4500 יחידות. הוא הוחלף בידי שני דגמים מתקדמים יותר: ה-Unique Alpine TPG-1 A2 שתומך רק בקליברים 0.308 וינצ'סטר ו-0.300 וינצ'סטר מגנום, וה-Unique Alpine TPG-3 A4 שתומך בנוסף לקליברים הללו גם בקליבר 0.338 לפואה מגנום ובעל דיוק של 1 דקת קשת ומטה.
פיין בלאף
פיין בלאף (באנגלית: Pine Bluff) היא בירת מחוז ג'פרסון, שבמדינת ארקנסו שבארצות הברית והעיר הגדולה ביותר בו והאחת עשרה בגודלה במדינת ארקנסו.
פיין בלאף שוכנת בחלקה הדרום-מזרחי של אזור הדלתה של נהר הארקנסו וממערב לה משתרעים אזורי היערות שבדרום-מערב המדינה. בשטחי העיר ניתן למנות כמה ערוצי נחלים, שטחי ביצות, אגמים ונהר הארקנסו עצמו.
הקמת העיר
השטחים שלאורכו של נהר הארקנסו היו מיושבים במשך אלפי שנים על ידי ילידים מתרבויות שונות ומגוונות. אלה עשו שימוש בנהר לתעבורה כמו המתיישבים האירופאים שהגיעו אחריהם, ולדיג. בעת הגעת האירופאים לאזור, היו בני הקוופאו (Quapaw) העם הבולט באזור, לאחר שהיגרו מעמק נהר האוהיו מאות שנים קודם לכן.
העיר פיין בלאף נוסדה על ידי המתיישבים האירופאים על גדתו הגבוהה של נהר הארקנסו שהיה מיוער בצפיפות בעצי אורן (באנגלית: Pine). האזור הגבוה שעליו הוקמה העיר הקנה למתיישבים הגנה מפני השיטפונות השנתיים. ג'וזף בון, סוחר פרוות ומניח מלכודות מסטיסי (בן תערובת שאבותיו היו קוואפו וצרפתים), התיישב במקום ב-1819.
לאחר שהקוואפו חתמו על חוזה עם ארצות הברית ב-1824, שעל פיו הם וויתרו על כל תביעותיהם על הקרקעות בארקנסו, החלו מתיישבים אמריקאים רבים להצטרף לבון. ב-1829 טען תומאס פיליפס על בעלות על מחצית מהקרקע שעליה שוכנת פיין בלאף. ב-2 בנובמבר 1829 הוקם מחוז ג'פרסון על ידי המועצה המחוקקת של טריטוריית ארקנסו וב-19 באפריל 1830 החל המחוז לתפקד.
בבחירות שהתקיימו במחוז ב-13 באוגוסט 1832 נבחרה פיין בלאף להיות בירתו. ב-16 באוקטובר אותה שנה ניתן לעיר שמה. ב-8 בינואר 1839 התאגדה פיין בלאף באופן רשמי כיישוב. באותה עת מנתה אוכלוסייתו כ-50 תושבים. אמצעי תחבורה משופרים סייעו לצמיחתה של פיין בלאף בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-19.
בזכות קרבתה של העיר לנהר הארקנסו היא שמשה כנמל לתנועת הנוסעים והמטען. אוניות קיטור היו אמצעי התחבורה העיקרי והן הגיעו לנמלים במורד הנהר כמו ניו אורלינס. בין השנים 1832 – 1838 יכלו תושבי פיין בלאף לראות את הילידים שאולצו להגר דרך מה שכונה "נתיב הדמעות" מדרום-מערב ארצות הברית אל הטריטוריות האינדיאניות שממערב לנהר המיסיסיפי. בין השנים 1832 – 1858 הייתה פיין בלאף גם תחנה בדרכם של בני הסמינול ובני תערובת של אלה עם שחורים, שאולצו בכוח להגר מפלורידה אל הטריטוריה האינדיאנית.
ממלחמת האזרחים ועד לסוף המאה ה-19
ב-1860, כשפרצה מלחמת האזרחים, הייתה פיין בלאף עיר משגשגת שעושרה נסמך על יבול הכותנה העשיר. הכותנה גודלה במטעי ענק שבהם הועסקו מאות ואלפי עבדים אפרו-אמריקאים. באותה עת היה מחוז ג'פרסון אחד ממרכזי אוכלוסיית העבדים הגדולים ביותר בארקנסו. הדבר התבטא גם בהיות המחוז השני ברשימת תפוקת הכותנה במדינה. כאשר כבשו כוחות האיחוד את ליטל רוק, פנו תושבים מפיין בלאף למייג'ור גנרל פרדריק סטיל מצבא האיחוד שישלח כוחות שיכבשו את העיירה שלהם כדי להגן עליה מפני כנופיות של לוחמי גרילה (bushwhackers) מצבא הקונפדרציה. ב-17 בספטמבר 1863 הגיעו לפיין בלאף כוחות האיחוד בפיקודו של קולונל פאוול קלייטון ונשארו שם עד לתום המלחמה. בקרב פיין באלף, שנערך ב-25 באוקטובר אותה שנה, ניסה הגנרל מצבא הקונפדרציה, ג'ון מרמדיוק, לגרש את צבא האיחוד מהעיר, אך הוא נהדף על ידי מאמץ משולב של חיילי צבא האיחוד ועבדים משוחררים. בשנה האחרונה למלחמה שימש "רגימנט מתנדבי חיל הרגלים הראשון של קנזס (שחורים)" כחיל מצב בפיין בלאף. היה זה הרגימנט האפרו-אמריקאי הראשון במלחמה שהשתתף בקרב ושם הוא סיים את פעילותו.
פיין בלאף והאזור סבלו ממוראות המלחמה. תהליך השיקום היה איטי בתחילה. סלילתן של מסילות ברזל שיפרה את הנגישות לשווקים ועם הגידול המחודש בייצור הכותנה, החלה הכלכלה להשתקם. מסילת הברזל הראשונה חוברה לפיין בלאף בדצמבר 1873. באותה שנה הונחה רשת התשתיות הראשונה בעיר כאשר חברת הגז של פיין באלף רישתה את העיר במערכת תאורה שפעלה על גז שהופק מקוק. כלכלת המדינה המשיכה להיות תלויה בעיקר בגידולים חקלאיים, בעיקר כותנה, שבמהלך המאה ה-19 חלה שקיעה בייצורה.
כאשר ההון הפרטי החל לצמוח החל משנות השבעים של המאה ה-19, נבנו בעיר בתים בסגנון ויקטוריאני ממערב לרחוב הראשי של העיר. בינתיים, הביאה תקופת השיקום להתקדמותם של האפרו-אמריקאים. רוב השחורים הצטרפו לשורות המפלגה הרפובליקנית וכמה מהם נבחרו למשרות במחוז ולבית הנבחרים של המדינה בפעם הראשונה בהיסטוריה. כמה עסקים בבעלות של שחורים נפתחו גם הם, כולל בנקים, בארים, מספרות ועוד. אך בתקפה האלימה שלאחר המלחמה, לאחר קטטה שהתנהלה ב-1866 במחנה פליטים בין שחורים לבין לבנים, נמצאו 24 גברים, נשים וילדים שחורים תלויים על עצים במה שהיה מעשה הלינץ' ההמוני הגרוע ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
תנועת "בחזרה לאפריקה" של הבישוף הנרי מקניל טרנר משכה אליה מספר רב של אפרו-אמריקאים מקומיים שרכשו כרטיסי נסיעה או התעניינו בהגירה. 650 מהגרים מארקנסו הגיעו לליבריה שבמערב אפריקה, יותר מכל מדינה אחרת בארצות הברית. רוב המהגרים הללו הגיעו מהמחוזות בעלי רוב שחור כמו ג'פרסון, סנט פרנסיס, פולסקי, פופ וקונווי.
לדבריו של ההיסטוריון ג'יימס לסלי, נכנסה פיין בלאף ל"תור הזהב" שלה בשנות השמונים של המאה ה-19. ייצור הכותנה והסחר דרך הנהר סייעו לעיר למשוך אליה תעשיות, מוסדות ציבור ותושבים ובשנת 1890 הייתה פיין בלאף לעיר השלישית בגודלה בארקנסו. מערכת הטלפונים הראשונה הופעלה בעיר ב-31 במרץ 1883. וילי ג'ונס, עבד משוחרר שצבר הון בזכות עסקיו, פתח באוקטובר 1886 את השירות הראשון של קרונות שהיו רתומות לפרדות. בניית תחנת הכוח החשמלית הראשונה הושלמה ב-1887. ב-1912 הופעלו תשתיות מים ותאורה מהימנות יותר. בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 תרמה תעשיית העץ באזור לצמיחת הכלכלה.
מתחילת המאה ה-20 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה
מיקומה של פיין בלאף על גדות נהר הארקנסו הפכה אותה תלויה בו לצורכי התעבורה והסחר שלה. מנהיגי הקהילה היו טרודים מכך שהערוץ המרכזי של הנהר יתרחק מהעיר. בסיועם של אנשי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית נבנתה סוללה מול העיר כדי לשמור על נתיב הזרימה של הנהר. בשיטפון שאירע מאוחר יותר, הערוץ הראשי של הנהר הוסט הרחק מן העיר והותיר אחריו אגם קטן. תנועת הספינות על הנהר הצטמצמה משמעותית, אף על פי שהנהר היה מחסום שפיצל את המחוז לשני חלקים. לאחר שנים רבות של דיונים נוקבים בסוגיה הכלכלית, נבנה על הנהר גשר, שנפתח ב-1914 ולראשונה איחד את שני חלקי המחוז.
האוכלוסייה האפרו-אמריקאית בפיין בלאף יצאה מקופחת מתהליך הפקעת הזכויות של ראשית שנות התשעים של המאה ה-19 והדרתם מהעשייה הפוליטית. אך הם המשיכו להיאבק על זכויותיהם. הם הצטרפו לפעילים בליטל רוק ובהוט ספרינגס לחרם ממושך על מערכת החשמליות במחאה על חוק להפרדה גזעית בחשמליות שחוקק ב-1903, אך באותה תקופה לא הצליחו להגיע לשום הישג.
לשני אסונות טבע הייתה השפעה קשה על כלכלת האזור. הראשון מבניהם היה השיטפון הגדול של נהר המיסיסיפי ב-1927. עקב פרצות שנבעו בסוללות, רוב השטחים בצפון ובדרום-מזרח מחוז ג'פרסון הוצפו. האירוע השני היה בצורת קשה שארעה בשנת 1930 וגרמה לצניחה קשה נוספת בתפוקת היבולים החקלאיים ולהחמרה של המצב הכלכלי במהלך השפל הגדול. תושבי פיין בלאף נאבקו כדי לשרוד. ב-1930 קרסו שניים מהבנקים הגדולים בעיר.
סלילתו של הכביש המהיר המדינתי בסוף שנות העשרים ובתחילת שנות השלושים של המאה ה-20 שאפשרה את פתיחתו של נתיב סחר בין פיין בלאף לבין יישובים אחרים בדרום-מזרח ארקנסו, הייתה גם היא בעלת חשיבות למחוז. לאחר השבעתו של נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ב-1933, הוא יזם תוכניות ממשלתיות רבות לרווחת הקהילות. באמצעות "מינהל קידום העבודות" (Works Progress Administration) נבנו בפיין בלאף בתי ספר חדשים ומגרש פוטבול ונפתח פארק אוקלנד כאזור פנאי ראשי ראשון בעיר. כדי לעודד גיוון בענפי החקלאות, בנתה הנהגת המחוז ב-1936 מכלאת בקר שתשרת את החקלאים בסחר במשק החי.
בין השנים 1936 – 1938 יזם מינהל קידום העבודות באמצעות "מיזם הסופרים הפדרלי" את איסופן של עדויות בעל פה מפי עבדים לשעבר. סופרים נשלחו לכל רחבי הדרום כדי לראיין עבדים משוחררים, שרובם היו ילדים לפני פרוץ מלחמת האזרחים. עם השלמת המיזם ניתן היה לסכם שתושבי ארקנסו תרמו יותר ראיונות של עבדים משוחררים (כ-780) בהשוואה לאלו ממדינות אחרות, אף על פי שאוכלוסיית העבדים בארקנסו הייתה קטנה יותר בהשוואה למדינות אחרות ב"בדרום העמוק".
שנות הארבעים והחמישים
מלחמת העולם השנייה הביאה לשינויים מעמיקים בפיין בלאף ובכלכלתה שהייתה מבוססת על חקלאות ותעשיית העצים ונשענה על רשת הרכבות. הצבא בנה בעיר את שדה התעופה שבו שכן גם בית הספר לתעופה שבו הוכשרו הטייסים של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית. בנקודת זמן מסוימת היו בבסיס 275 כלי טיס ששימשו להכשרתם של 758 טייסים. עד לסגירתו באוקטובר 1944 הוכשרו בבסיס כ-9,000 טייסים.
ב-2 באוקטובר 1941 פתח הצבא את מחסן הנשק והתחמושת של פיין בלאף על שטח של 61 קמ"ר מצפון לעיר. מאגר הנשק ושדה התעופה שינו את כלכלת העיר והפכו אותה יותר מגוונת ומבוססת על שילוב של חקלאות ותעשייה. כניסתן של חברות קטנות למארג התעשייתי של העיר סייעו לייצוב הכלכלה עד לסוף שנות הארבעים. לאחר שנת 1950 המשיכה ההוצאה על הביטחון בהקשר של מלחמת קוריאה לשמור על כלכלת העיר במצב יציב. ב-1957 נפתחו בפיין בלאף מפעלים לייצור נייר ונבנו שכונות חדשות לשיכון הפועלים.
שנות השישים והלאה
שנות השישים של המאה ה-20 עמדו בסימן פעילות מוגברת של התנועה לזכויות האזרח. באמצעות חרמות והפגנות, דרשו האפרו-אמריקאים לשים קץ להפרדה הגזעית במרחב הציבורי ובקבלה למקומות עבודה. חלקים מהאוכלוסייה הלבנה הגיבו באלימות, תקפו מפגינים וב-1963 הונחה פצצה שהתפוצצה בכנסייה ששירתה את האוכלוסייה השחורה בפיין בלאף. במהומות שפרצו לאחר הירצחו של מרטין לותר קינג נורו על ידי המשטרה כמה מפגינים למען זכויות האדם. ההנהגה המקומית פעלה ללא לאות כדי להרגיע את הרוחות ולמטרה זו גייסה אישים בדרג הארצי כמו דיק גרגורי וסטוקלי קרמייקל. שינויים בחוקי הבחירות, שאפשרו שיתוף מוגבר של השחורים בפוליטיקה, מחאות צרכנים, מחאות סטודנטים ושאיפתם של מנהיגי המגזר העסקי המקומי להימנע מתדמית שלילית באמצעי התקשורת הארציים, הובילו לשינויים באווירה הציבורית.
בשנות השישים והשבעים כללו מיזמי הבנייה העיקריים באזור את בנייתו של בית החולים של מחוז ג'פרסון, את בנייתם של הסכרים על נהר הארקנסו, בניין פדרלי, את מרכז הכנסים של פיין בלאף, כולל מלון רויאל ארקנסו, הפארק האזורי של פיין בלאף, שני פארקים תעשייתיים וכמה כנסיות גדולות. כיכר ג'פרסון נבנתה כמרכז הקניות הראשי הראשון בעיר.
בשנות השמונים והתשעים בוצעו בעיר מיזמי בנייה נוספים. הוקם פארק בני סקליון, על שמו של מי שהביא את הגן היפני למרכז האזרחי של פיין בלאף. העיר לא דאגה לתחזוקת הגן ורק חלק קטן ממנו נותר. בסוף שנות השמונים נבנה במזרח העיר מרכז הקניות הסגור הראשון. מרכז קניות זה משך תנועת קונים מכל רחבי דרום-מזרח ארקנסו.
מיזם הבנייה החשוב ביותר של שנות התשעים הייתה השלמתו של הכביש העוקף הדרומי שהיה לחלק מכביש בין-מדינתי 530. בנוסף הושלמה בנייתם של כביש מהיר וגשר שחצו את סכר מספר 4 של נהר הארקנסו וכך נוצר קשר נוסף בין האזורים החקלאיים בצפון-מזרח מחוז ג'פרסון ובין מערכות התחבורה של פיין בלאף. באמצעות תרומה פרטית, הושלמה ב-1994 בנייתו במרכז העיר של המרכז לאומנויות ומדעים של דרום-מזרח ארקנסו. פיתוחו של מרכז העיר כללה גם את תחילתו של מיזם שעדיין ממשיך ליצירתם של ציורי קיר, שמהווה מקור משיכה לתיירים.
בשנת 2000 הושלמה בנייתו של המרכז לשירותי קהילה על שם דונלד ריינולדס על שטח של 4,000 מטרים רבועים. ב-2005 נבחר קרל רדוס לתפקיד ראש העירייה, האפרו-אמריקאי הראשון בהיסטוריה של פיין בלאף שנבחר לתפקיד זה. ב-2003 פתחה האוניברסיטה המקומית חממה טכנולוגית בתקציב של 3 מיליון דולר.
בנובמבר 2012 נבחרה דבי הולינגסוורת' לתפקיד ראש עיריית פיין בלאף כשהיא גורפת 49% מקולות המצביעים. הולינגסוורת' הושבעה לתפקידה בינואר 2013 והציבה לעצמה תוכנית של חמש נקודות: לוחמה בפשיעה העירונית, פיתוח כלכלי ויצירת מקומות תעסוקה, רפורמה במנהל העירוני, שיפור במערכת החינוך ושיפור תדמיתה של העיר.