cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת האזרחים בספרד
ניתוח טקטי ואסטרטגי
אף כי נהוג לכרוך את מלחמת האזרחים בספרד במלחמת העולם השנייה שפרצה מיד לאחריה, מבחינות רבות היא דווקא דמתה יותר למלחמת העולם הראשונה. שני הצדדים, אך הרפובליקנים במיוחד, הרבו לבסס קווי הגנה ארוכים ומעובים, מתוך לימוד מניסיון מלחמת חפירות של החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, שם קווי הגנה מבוצרים הצליחו לבלום מתקפות ביעילות במשך שנים ארוכות. באותה התקופה גם הקימו הצרפתים ברוב רושם את קו מאז'ינו המבוצר בגבולם עם גרמניה, ונראה כי גם לו הייתה השפעה על הנטייה בספרד לתעדף השקעה בביצור קו החזית. לרוב קווי ההגנה הוקמו לצד מכשולים טבעיים כמו הרים ונהרות, ולצידם נפרסו גדרות תיל, חומות, שדות מוקשים ומכשולי נ"ט, שתפקידם היה להאט את התקדמות האויב או להסיט את תנועתו לאזורים בהם הוא יהיה פגיע. עיקר קו ההגנה כלל שוחות שנחפרו וחופו בבולי עץ ושקי חול. עמדות מוגנות, לעיתים עשויות מבטון, היו פזורות לאורך התעלות וכללו מקלעים אשר לקחו חלק חשוב בבלימת מתקפות האויב. לא פעם נחפרו גם תעלות אחוריות אשר שימשו לרפואה, אספקה ולינה, ולפעמים נחפרו בהן גם מקלטים תת-קרקעיים. מאחורי התעלות האחוריות הוצבו בדרך כלל סוללות ארטילריות להתקפת עמדות האויב ולהגנה מפני מתקפות על קו החזית. רשתות, צמחייה וסלעים שימשו להסוואה. לרוב התקפות על קווי ההגנה המבוצרים החלו עם ריכוך ארטילרי ממושך על עמדות האויב, במטרה לרתק את כוחותיו ולהשמיד את המכשולים שהציב, כגון גדרות התיל. בהמשך פתחו כוחות הרגלים בהסתערות אל עמדות האויב, לעיתים בסיוע אווירי קרוב של חיל האוויר. באופן המזכיר כמה מהקרבות הגדולים בחזית המערבית של מלחמת העולם הראשונה, במלחמת האזרחים בספרד היו דוגמאות רבות לקרבות בהם פתח אחד הצדדים בהתקפה אל עבר עמדות היריב והצליח להתקדם לא יותר מכמה קילומטרים אחדים, וזאת במחיר אלפי או עשרות אלפי הרוגים. זו הייתה התוצאה בעיקר במתקפות גדולות שיזמו הרפובליקנים, כמו שאירע במידות מסוימות בקרבות בברונטה (יולי 1937) בטרואל (דצמבר 1937–פברואר 1938) ובאברו (יולי–נובמבר 1938). לפיכך קל להבין מדוע המלחמה נתפסה לא פעם כמלחמת התשה.
ביצורים בספרד מתקופת המלחמה:
דיקטטורה
מבחינת פרנקו תום המלחמה לא היה סוף העימות, אלא אבן דרך במאבק ל"טיהור" ספרד מה"מחלות האדומות" שלה. פיוס לאומי לא בא בחשבון, ולכן הטרור לא תם עם שוך הקרבות, אלא דווקא החריף. פרנקו ואנשיו היו נחושים להכריע אחת ולתמיד את המאבק על דמותה של ספרד המתקיים עוד מהמאה ה-19. מלבד מפלגת השלטון כל המפלגות הוצאו מחוץ לחוק, והלאומנים ביססו את ספרד כדיקטטורה סמכותנית, קתולית ושמרנית. אף על פי שהמלוכה לא הושבה (כפי שהקרליסטים והאלפוניסטים קיוו), מרכיבים רבים של ספרד המלוכנית של טרם הקמת הרפובליקה ב-1931 חזרו. הקרקעות הושבו לידי האצולה, הכנסייה זכתה למעמד עליון והייתה לבת הברית החשובה של השלטון, הצבא שב להיהנות מזכויות היתר הפוליטיות שלו והערכים העליונים היו סדר, מסורת ומשמעת. כל הסמכויות רוכזו במדריד הבירה, הושעתה האוטונומיה לקטלונים ולבסקים ש"בגדו" בספרד בעצם הצטרפותם לרפובליקנים, ושפותיהם דוכאו והוגבלו. במדינה הספרדית החדשה לא היה מקום לסוציאליסטים וליברלים ולמעשה לכל מי שסטה מהקו האידאולוגי של המשטר. לרפובליקנים ותומכיהם היה ברור כי לא יהיה להם או לתפיסותיהם מקום בספרד החדשה, ובפניהם עמדו כמה ברירות: לרדת למחתרת ולהסתיר את השתייכותם ודעותיהם, להימלט מספרד ולצאת לחיים בגלות, או לעמוד בפני ענישה ודיכוי תחת המשטר החדש.
מאות אלפים בחרו להימלט ולצאת לגלות. בחודשים האחרונים למלחמה מאות אלפים חצו את הגבול לצרפת ואחרים יצאו מהמדינה דרך הים. עשרות אלפים נשארו בספרד עד הרגע האחרון וניסו מייד לאחר סוף המלחמה להצטרף לאלו שכבר עזבו, אך רובם נכשלו. היה זה כבר מאוחר מדי היות שהגבולות נסגרו וספינות של הצי הלאומני סיירו לאורך החופים ומנעו הימלטות דרך הים. בסופו של דבר 400,000 ספרדים הפכו לפליטים בצרפת וחמקו מדיכוי תחת משטר פרנקו, אך במקום זאת חוו חיי פליטות קשים בגלות. תחילה הרשויות בצרפת לא ניאותו לספק לפליטים תרופות, מזון ואף מקומות לינה הולמים. לבסוף הם שוכנו במחנות פליטים מגודרים שבהם סבלו מתת-תזונה וממחלות. עשרות אלפים בחרו לשוב לספרד על אף הסכנה, או לעבור למקסיקו, שממשלתה הידידותית הסכימה לקלוט רבים מהם. כשנה לאחר הגעת הפליטים לצרפת, רדפו רוחות המלחמה את הפליטים גם לשם, לאחר שהצבא הגרמני פלש לצרפת בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. אלפים מהפליטים התגייסו לצבא וללגיון הזרים הצרפתי, כאשר הם רואים זאת כהמשך טבעי למאבק בפאשיזם בספרד, כחלק מעימות גדול על עתידה של אירופה. מאותן הסיבות לאחר נפילת צרפת הצטרפו רבים לתנועת ההתנגדות הצרפתית כנגד הגרמנים. הסבל של הפליטים הוחרף תחת משטר וישי והשלטון הגרמני. הנאצים ראו בפליטים סוציאליסטים וקומוניסטים שמהווים סכנה לסדר הציבורי ועל כן אלפים מהם נשלחו למחנות עבודה וריכוז. כזה היה גורלו של ראש הממשלה לשעבר פרנסיסקו לרגו קביירו, שנעצר ונשלח עבודות כפייה במחנה הריכוז זקסנהאוזן, שם שהה עד לסיום מלחמת העולם השנייה. 20,000 רפובליקנים נורו למוות בשבועות הראשונים שלאחר סוף מלחמת האזרחים. ההוצאות להורג לא הסתיימו שם, אלא המשיכו לאורך שנים רבות. בתי דין צבאיים הוקמו בכל רחבי המדינה ושפטו ללא הליך הוגן המוני רפובליקנים בעוון "בגידה". על המוקד עמדו קציני צבא רפובליקניים, פוליטיקאים מהשמאל וראשי איגודים מקצועיים, אך גם אזרחים מהשורה. רבים מהם נידונו למאסרים ממושכים וכל מי שהורשע ב"פשע דם", כזה שלכאורה היה כרוך בהרג, נידון למוות. היו רבים שבחרו להתאבד. חלקם חשבו שגם כך הם עתידים להיות מוצאים להורג, ואחרים העדיפו בכל מקרה לבחור במוות ולא לחיות בארצם תחת דיכוי ולחזות בניצחונו של פרנקו. קבוצות אחרות בחרו בדרך של התנגדות בצורות שונות. אחת מהדרכים הללו הייתה הצטרפות לשורות ה"מאקיז" (Maquis), אוסף של קבוצות מחתרת קומוניסטיות ואנרכיסטיות שפעלו בשיטות גרילה כנגד המשטר של פרנקו עד לשנות החמישים והשישים.
לצד 50,000 רפובליקנים שהוצאו להורג, כמאתיים אלף איש נאסרו. בתי הסוהר עלו על גדותיהם ורבים מהאסורים הוחזקו במחנות מעצר בתנאי מחיה קשים. מ-1941, כשנתיים לאחר המלחמה, החלו להתבצע שחרורים המוניים כדי להקל על העומס בבתי הסוהר ולסייע לשיקום הכלכלי של המדינה. במקביל רבים מהאסורים הוחזקו במחנות עבודה והועסקו בעבודות כפייה שכללו בנייה מחדש של מקומות יישוב, סלילת כבישים, והקמת מסילות רכבת. לצד הרג ומאסר, הרפובליקנים גם היו נתונים לרדיפה כלכלית מתמשכת. כך למשל הממשלה החרימה רכוש רב של חברות ואישים רפובליקניים. בנוסף, ועדות מקצוע שהקימה המדינה אסרו על אנשים שזוהו עם השמאל לעסוק בעבודות שונות, בעיקר בחינוך, כביכול כדי שלא "ישפיעו לרעה" על האוכלוסייה הצעירה.
המלחמה השאירה חותם כבד על ספרד, בגוף ובנפש. מאות אלפי ספרדים נהרגו במלחמה, בסה"כ כשני אחוזים מתוך אוכלוסייה של 24 מיליון תושבים טרם פריצתה. מאות אלפים נוספים סבלו מפציעות ומליקויים גופניים קשים. חורבן והרס היו מחזה נפוץ בכל רחבי המדינה. עיירות, שכונות וכפרים שלמים היו לעיי חורבות. למרות הפצרותיו של אדולף היטלר (במיוחד בשיחות שנערכו בועידת אנדאי), השכיל פרנקו לשמור על ארצו ניטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השאר כדי לרכז את מאמציו לשיקום הכלכלה שהייתה במצב בכי רע. העיבו על המצב הכלכלי שילומים שספרד התחייבה להעביר לגרמניה ואיטליה כדי לממן בדיעבד את מעורבותם במלחמה לטובת הלאומנים. שנות ה-40 זכורות בספרד כתקופה אומללה וקשה של עוני ומחסור. פרנקו פעל לקיום אוטרקיה שאמנם היטיבה עם התעשייה והחקלאות שהיו במצב קשה כתוצאה מהמלחמה, אך מנעה יבוא והביאה להעלאת מחירים. לצד מחירים מאמירים ומשכורות נמוכות לא היו במדינה איגודי עובדים עצמאיים או ביטוח לאומי. ספרד סבלה משוק שחור, פיחות מטבע וצמיחה כלכלית נמוכה.
הבידוד המדיני בו ספרד הייתה מצויה תם בשנות ה-50 ככל שהמלחמה הקרה החריפה. ברקע המאבק בין מעצמות העל, ספרד האנטי-קומוניסטית הפכה באופן טבעי למעוז מערבי פרו-אמריקני. למרות הסלידה של כמה מדינות דמוקרטיות באירופה מהרודנות של פרנקו, הסכנה האדומה והפחד מהקומוניזם, שהיו לאחד מהגורמים שתרמו לעלייתו לשלטון בספרד פנימה, היו גם לאחד מהגורמים שהביאו לשיקום מעמדו הדיפלומטי כלפי חוץ. ב-1953 נחתם חוזה מדריד שנתן תוקף לסוף הבידוד של ספרד, ובמסגרתו העבירה ארצות הברית בהוראת הנשיא דווייט אייזנהאואר סיוע כספי נדיב לספרד, בתמורה להסכמת פרנקו להצבת כוחות צבא אמריקניים על אדמת ארצו. היציאה מהבידוד הדיפלומטי הביאה גם ליציאה מהמיתון הכלכלי, ובשנים הבאות המשיכה ספרד להיפתח לעולם, ופרנקו החיל כלכלה קפיטליסטית במדינה. שנות ה-60 היו בסימן "הנס הספרדי" (El Milagro español), הצמיחה הייתה מהגבוהות בעולם, התוצר לנפש זינק מ-2,000 דולר למעל 8,000, והכלכלה הספרדית הייתה לאחת הגדולות באירופה. התעשייה והתיירות התפתחו במהירות ותנאי החיים השתפרו.
ב-1975, כ-40 שנה לאחר פרוץ המלחמה, נפטר פרנקו לאחר ארבעה עשורים של שלטון בלתי מעורער. להפתעת רבים ספרד עברה במהירות מדיקטטורה לדמוקרטיה. רבים טוענים כי המודרניזציה והשגשוג הכלכלי של שנות ה-60 וה-70 הניחו את הבסיס לשינוי המשטר. חואן קרלוס הראשון, נכדו של המלך אלפונסו השלושה עשר שהודח עם הקמת הרפובליקה ב-1931, עלה למלוכה אך הפעם במסגרת מונרכיה חוקתית. ב-1978 נכנסה לתוקף חוקה חדשה שעיגנה את ספרד כדמוקרטיה, המתבססת על המורשת המלוכנית לצד זו הרפובליקנית, אך ללא המסורות המהפכניות משמאל והפאשיסטיות מימין שנתנו בה את הטון לאורך שנים כה רבות. האנרכיזם, הפאשיזם והקומוניזם הפכו לתנועות שוליים או שנעלמו מהנוף הפוליטי. למדינה החדשה לא הייתה כנסייה ממוסדת, אך כן הובטח בה חופש דת. היא התחייבה לקידום חברה פלורליסטית, סובלנית, פדרלית ורב-לשונית. היא התנכרה ליסודות הלאומניים והמיליטריסטיים של הדיקטטורה, אך גם לא היוותה הקמה מחדש של הרפובליקה, אלא תוצר של הניסיון ההיסטורי העקוב מדם שחוותה ספרד במאה ה-20.
מורשת וזיכרון
כחלק מניסיון לשלוט בזיכרון הקולקטיבי הספרדי, בכל רחבי ספרד נבנו אנדרטאות, כמו שער הניצחון במדריד, שפיארו את המאבק ההרואי של הלאומנים במלחמה. אתר ההנצחה הבולט מכולם היה עמק הנופלים: אנדרטה אדירת ממדים שהוקמה בלב יער ים-תיכוני ברכס הסיירה דה גואדרמה, כארבעים קילומטר צפונית מערבית למדריד בסמוך לאל אסקוריאל. המתחם המונומנטלי בעיצוב נאו-קלאסי כולל בזיליקה קתולית גדולה החצובה בסלע גרניט ומנזר בנדיקטיני. מעליהם מתנשא לגובה של 150 מטר צלב אבן, הגבוה מסוגו בעולם, הנראה ממרחקים. בניית עמק הנופלים החלה ב-1940 ובנייתו הושלמה בטקס רב רושם ב-1 באפריל 1959, עשרים שנה לאחר תום המלחמה. פרנקו קבע כי בניית האנדרטה היא "מעשה של כפרה לאומית" ופיוס, והנצחה נאותה ל"מסע הצלב המפואר". במקום נקברו 33,847 מחללי מלחמת האזרחים, לאומנים ורפובליקנים כאחד, והוקם בו מוזוליאום שם קברו את חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה הפאשיסט, שהפך לקדוש מעונה בספרד שלאחר המלחמה. ב-1975 מת פרנקו, ספרד הפכה לדמוקרטיה והוא עצמו נקבר גם כן במקום.
עם המעבר המוצלח של ספרד מדיקטטורה לדמוקרטיה, הצדדים הפוליטיים בספרד החליטו כי מוטב יהיה לשים את משקעי העבר מאחור ולשאת את מבטם קדימה אל עתיד משותף. לימים כינו את ההסכמה הזאת "חוזה השכחה" (Pacto del olvido), שביטויו היה בכך שמימין אך במיוחד משמאל, הציבור ומנהיגיו ויתרו לכאורה על זכותם לקרוא לחקירת פשעי מלחמה שבוצעו בתקופת מלחמת האזרחים והדיקטטורה, לדרישה להעמדת האחראים לדין או להאשמת המחנה הפוליטי היריב באחריות לאירועים הקשים. מקובל היה בספרד כי עיסוק במלחמת האזרחים הוא בבחינת תיבת פנדורה שמוטב לא לפתוח אותה. הנושא לא נלמד באריכות בבתי הספר, והאוכלוסייה העדיפה להדחיק את הידיעה כי הוריהם והורי הוריהם בילו את מיטב שנותיהם בלחימה אכזרית האחד בשני. היסטוריונים הרבו לתאר את "השכחה הגדולה" (el gran olvido) שספרד בחרה בה במודע בתור "אמנזיה מוזרה". בשנות האלפיים החל קשר השתיקה בספרד להתפורר. צעירים רבים החלו לרכוש עניין מחדש במלחמה ורבים החלו לחקור את שעלה בגורל קרוביהם ולדרוש צדק עבור הקרבנות. ארכאולוגים, עיתונאים ואזרחים מהשורה החלו העלות את המודעות להתרחשויות ההיסטוריות ולאתר קברי אחים המוניים שהיו פזורים ברחבי המדינה, כעדות לאירועי טבח שרבים העדיפו לשכוח. העיסוק המחודש במלחמת האזרחים הפך עד מהרה לסוגיה פוליטית שנויה במחלוקת. בשמאל היו שתבעו צדק מחודש לקרבנות והכרה בעוולות הדיקטטורה, ובימין היו שראו בהפרת "חוזה השתיקה" שימוש פוליטי בסוגיה היסטורית לשם השחרת מחנה פוליטי. ב-2007 העבירה ממשלת ספרד הסוציאליסטית את "חוק הזיכרון ההיסטורי" (Ley de Memoria Histórica) שנועד לשים סוף להשכחת והדחקת המלחמה מהזיכרון הקולקטיבי הספרדי. בדברי ההסבר לחוק נקבע כי "הגיע הזמן, שהדמוקרטיה הספרדית והדורות החיים כיום יכבדו ויכירו את אלו שסבלו באופן ישיר מעוולות... בתקופות כואבות בהיסטוריה שלנו". בהמשך מבואר כי מטרת החוק היא "לתרום לריפוי הפצעים שעדיין פתוחים בחברה הספרדית ולתת נחת לאזרחים שסבלו... מהשלכות מלחמת האזרחים והדיכוי של הדיקטטורה". החוק התקבל למורת רוחו של הימין, וקבע כי הממשלה תפעל לקידום המחקר והחינוך על תקופת המלחמה, ותפצה את אלו שהיו נתונים ל"אלימות ודיכוי על רקע פוליטי, דתי ואידאולוגי". עם העברת החוק ניתן תוקף חוקי ניתן לגינוי משטר פרנקו וההפיכה של שנת 1936 שהחלה את המלחמה.
מלחמת האזרחים עודנה נחשבת לנושא נפיץ בספרד. כיום ישנו קונצנזוס בחברה הספרדית על גינוי פשעי משטרו הרודני של פרנקו והעוולות שביצע במהלך מלחמת האזרחים, והתנערות מדמותו. עם זאת, יש אשר דבקים בעמדתם כי יש לראות את פרנקו בפרט ואת הלאומנים בכלל גם באור חיובי. לתפיסתם היה להם תפקיד חיובי בבלימת הידרדרות המדינה לקומוניזם ובמלחמה כנגד דיכוי הכנסייה בספרד. לטענתם לפרנקו גם היה תפקיד חשוב בבנייה מחדש של המדינה לאחר המלחמה ובמודרניזציה הכלכלית שחוותה. הרפובליקנים ועמיתיהם מרחבי העולם חברי הבריגדות הבינלאומיות נודעים היום על גבורתם ולחימתם ההרואית כנגד הלאומנים בספרד. עם זאת, רבים גם מכירים בצדדים השליליים של האלימות המהפכנית כנגד החוגים השמרניים בספרד ובכישלון הרפובליקה לבנות חברה דמוקרטית.
המלחמה בתרבות
המחבר והבמאי הפאשיסט ארנסטו חימנז קביירו פרסם ב-1938 מניפסט, בו קבע כי לאחר ניצחון הלאומנים יש לוודא שכלל האוכלוסייה "תאמין במה שצריך להאמין ותרגיש במה שחייבים להרגיש". בדבריו אלו ביטא את ציפייתו כי הלאומנים לא יסתפק בניצחון צבאי אלא ינכסו לעצמם בכורה גם על עולם התרבות. תקוותו של קביירו לא נכזבה, וכשנה לאחר מכן, מייד עם עלייתו לשלטון של פרנקו, הוחלה צנזורה על התקשורת והאמנות. הצנזורים אסרו פרסום של יצירות אומנות שסטו מהקו האידאולוגי הנוקשה של המשטר, והרשויות עודדו יצירות המבטאות "פטריוטיות ומעלות על נס ערכים צבאיים" או עוסקות ב"עברה האימפריאלי של ספרד". מדיניות הדיכוי של הממשלה הובילה לשקיעה תרבותית לאחר שרבים מהיוצרים הגדולים של ספרד נאלצו לצאת לגלות או להגביל את עבודתם. אחרים אף מצאו את מותם, כמו פדריקו גארסיה לורקה שהוצא להורג כבר בתחילת המלחמה או מיגל ארננדס שמצאה את מותו בכלא שנים אחדות לאחריה. לנוכח הצנזורה והאינדוקטרינציה של הממשלה, בתרבות הפופולרית של שנות ה-40 ושנות ה-50 הוצגה המלחמה כמאבק בין הלאומנים ה"טובים" וה"ספרדיים" לבין הרפובליקנים שתוארו כ"רעים" וכ"אנטי-ספרדיים". הממשלה עודדה הפקת סרטי קולנוע שתיארו בהרחבה את הטרור האדום והפשעים שביצעו הרפובליקנים, לצד האדרת הניצחון הלאומני במלחמה אשר הוצג כ"מסע צלב נגד קומוניזם ואתאיזם". דוגמה בולטת וראויה לציון היה סרט התעמולה הדידקטי "גזע" (Raza) אשר יצא לאקרנים ב-1941 והיה עמוס בתכנים לאומניים. הוא הופק בהנחייתו האישית של פרנקו על ידי הבמאי חוסה לואיס סאנס דה ארדיה, שנחשב ל"במאי המשטר". סרט ידוע נוסף שהפיק סאנס דה ארדיה היה "פרנקו, הִנֵּה הָאִיש" (Franco, ese hombre), שיצא ב-1964 לרגל 25 שנים לעלייתו של פרנקו לשלטון. הסרט הביוגרפי והתעמולתי סוקר בהרחבה את חייו של פרנקו המוצג כגיבור לאומי שהציל את ספרד מאבדון. כמו בקולנוע גם בתחום הציור היו יוצרים שפעלו בחסות המשטר, בין אם תמכו בו ובין אם הקפידו לא לסטות מהמגבלות שהטיל. כזה היה הצייר חוזה מריה סרט, שאייר ב-1940 ציורי קיר בארוקים במבצר אלקסר שטולדו, המאדירים את הניצחון הלאומני בקרב שאירע במקום. הצייר הסוריאליסט סלבדור דאלי, שאף על פי שאהד את הלאומנים לא היה אדיש לזוועות מלחמת האזרחים, פרסם באותה השנה את ציורו "פני המלחמה" (La Cara de la Guerra) המתאר את ההרס והאימה שהיא חוללה.
בשנים שלאחר המלחמה לא היה לה ייצוג בולט בתחומי הספרות, השירה והתיאטרון. במקום עיסוק ישיר במלחמת האזרחים, העדיפו רבים מהסופרים, המשוררים והמחזאים לפנות לעיסוק בשאלות קיומיות, כאשר ייאוש ואכזריות משחקים תפקיד חשוב בעלילותיהם על רקע זוועות המלחמה. ספר אקזיסטנציאליסטי אופייני לתקופה היה "משפחתו של פסקואל דוארטה" (La familia de Pascual Duarte) של הסופר קמילו חוסה סלה. שנות ה-60 התאפיינו בהקלה מסוימת בצנזורה ובפתיחות תרבותית מוגבלת. האופטימיות שהחליפה את האווירה הקודרת של שנות ה-40 וה-50 בישרה שינוי בשירה ובספרות, תוך זניחת האקזיסטנציאליזם לטובת ריאליזם וביקורתיות. אמנם סופרים ומשוררים נמנעו בדרך כלל מביקורת פוליטית על המשטר או מהתייחסות ישירה למלחמת האזרחים, אך הם הרבו, לעיתים בהומור, להוקיע ביצירותיהם את העוולות החברתיות הנפוצות בספרד. באותן השנים הרבו ליצור ברוח התקופה אישים כמו המשורר חיימה חיל דה ביידמה והסופר קמילו חוסה סלה. מחוץ לספרד, כאשר הצנזורה לא מגבילה את חופש היצירה, המשיכו להישמע קולות אלטרנטיביים לנרטיב של המשטר של פרנקו. בין 1939 ל-1940 פורסמו מספר ספרים ידועים, כולם מנקודת מבט רפובליקנית תוך אהדה כלפיהם. כאלו היו הספרים "החומה" (Le Mur) של הפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר, "אפלה בצהריים" (Darkness at Noon) של הסופר הבריטי ארתור קסטלר ו"למי צלצלו הפעמונים" (For Whom the Bell Tolls) של המחבר האמריקני ארנסט המינגוויי. ספרו של המינגוויי גם זכה שלוש שנים מאוחר יותר לעיבוד קולנועי. באותו העשור פורסמו גם כמה ספרים מאוחרים יותר של ג'ורג' אורוול כמו "חוות החיות" ו-"1984", שאמנם לא עסקו ישירות במלחמת האזרחים כמו ספרו המוקדם יותר "מחווה לקטלוניה" מ-1937, אך הם כן הושפעו ממנה.
מותו של פרנקו והמעבר לדמוקרטיה בשנות ה-70 הביאו להסרת כבלי הצנזורה ולפריחה תרבותית. עם זאת, ברקע "חוזה השכחה" והתקווה לשים את העבר מאחור, בשנות ה-70 וה-80 רוב היוצרים העדיפו להימנע מעיסוק ישיר במאורעות המלחמה, אשר נתפסה כסוגיה נפיצה וכואבת. במקום זאת, הם העדיפו להוציא ספרים וסרטים המתמקדים בסיפורים אישיים מתקופת מלחמת האזרחים, כאשר המלחמה ממלאת בהם תפקיד של תפאורה בלבד. עם זאת, כאנטיתזה לשנות הדיקטטורה, הנרטיב בספרות ובקולנוע התהפך, ורוב הספרים והסרטים החדשים סופרו מנוקדת המבט של הרפובליקנים, אשר הוצגו בתור הצד החיובי לעומת הלאומנים שמילאו את תפקיד הנָבַל. אופייני לתקופה היה "החופשות הארוכות של 36'" (Las largas vacaciones del 36), סרט דרמה מ-1976 בבימויו של חיימה קמינו, העוקב אחר סיפורה של משפחה מברצלונה בראשית המלחמה.
בשנות ה-90 והאלפיים החלו להסתמן כיוונים חדשים ביצירה התרבותית בספרד. היוצרים החדשים, שהיו פחות קשורים באופן אישי לחוויות המלחמה כמו קודמיהם, נרתעו פחות מעימות ישיר עם עברה של ארצם, והרבו לדון במפורש בפשעי הלאומנים תוך התמקדות בקרבנות הרפובליקניים. סרט מוקדם וחלוצי מזן זה היה הסרט "קאודילו" (Caudillo) בבימויו של בזיליו מרטין פאטינו, אשר יצא לאקרנים כבר ב-1974. הסרט התיעודי והייחודי, כמעין תשובה לסרט האוהד את פרנקו של סאנס דה ארדיה שיצא עשר שנים קודם לכן, לא היסס לבקר את פשעי הרודן. דוגמה מאוחרת היה הספר "שלושה עשר הוורדים" (Trece Rosas Rojas) שיצא לאור ב-2004 וזכה לעיבוד קולנועי שלוש שנים לאחר מכן. הספר מתאר את סיפורן של שלוש עשרה צעירות אשר בתום המלחמה נאסרו, עונו והוצאו להורג על ידי הלאומנים. במקביל לעיסוק ישיר במלחמה ובפשעי פרנקו, החל להסתמן גם קו שונה, שכלל יחס "מאוזן" יותר למלחמה. ב-1995 יצא הסרט "על תמימות וחופש" (Land and Freedom) בבימויו של האמריקני קן לואץ', בהשראת "מחווה לקטלוניה" של ג'ורג' אורוול. בניגוד לנימה האידאיליסטית והרומנטית של סרטים פרו-רפובליקניים מוקדמים, הסרט אופיין בגישה ריאלית יותר ונתן ביטוי רחב לא רק ללחימה ההרואית של הבריגדות הבינלאומיות בלאומנים, אלא גם למאבקים האלימים בין הפלגים הרפובליקניים. בספרות רבים שברו את הבלעדיות על נקודת המבט הרפובליקנית לטובת גישה רחבה יותר. יוצרים רבים סירבו לתאר את המלחמה כמאבק בין גיבורים רפובליקניים לנבלים לאומניים, אשר כבר לא נתפסו כ"אחר". דוגמה לזרם הזה אפשר לראות ב"חיילי סלמיס" (Soldados de Salamina), ספר מ-2001 של הסופר חווייר סרקס המגולל בין השאר את חייו של הסופר הפאשיסט רפאל סנצ'ס מסס, אשר נאסר על ידי הרפובליקנים במלחמה והצליח להתחמק בעור שיניו מהוצאה להורג. בנוסף לכתיבה מנקודת מבט לאומנית, רבים גם החלו לכתוב על פשעי הטרור האדום ללא חשש להיתפס כפרו-לאומניים, תוך שאיפה לבחינה אובייקטיבית ולא חד צדדית כמו שנעשה בתקופת פרנקו.
שיתוק
שיתוק רפה – פגיעה בעצבים המוטוריים התחתונים
התנועה הרצונית דורשת הפעלה של השרירים על ידי העצבים המוטוריים היוצרים מחוט השידרה ומעבירים את המסר החשמלי לשרירים באמצעות הפרשה של אצטיל-כולין. באופן תקין וגם במצב מנוחה, קיימת פעילות קבועה בתדירות נמוכה של העצבים המוטוריים. פעילות זו מייצרת את הטונוס הקיים בשריר באופן. עליה בתדר הפעילות הזו תגרום להפעלה של השריר. פגיעה בעצבים אלה תגרום לחוסר יכולת להפעיל את השריר, וירידה בטונוס השרירי, מכאן המונח "שיתוק רפה". אם הפגיעה העצבית מלאה, השריר יעבור ניוון.
פגיעות הגורמות לשיתוק רפה
להלן מספר דוגמאות למחלות או סוגי פגיעות בעצבים מוטוריים תחתונים:
פגיעות הגורמות לשיתוק עוויתי
להלן מספר דוגמאות לסוגי פגיעות במסלולי העצבים במוח העוסקים בתכנון התנועה, ופגיעה בהם תגרום לשיתוק עוויתי.
טיפול בשיתוק
ישנן מחלות הגורמות לחולשת שרירים או שיתוק שיכול להשתפר או אף לחלוף מאליו, אבל אין ריפוי לשיתוק שנותר במשך זמן והתקבע. טיפול שיקומי יכול למנוע החמרה ולהקל על ההתנהלות עם הפגיעה. טיפול כזה יכלול פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, מכשירי עזר כגון סדים, הליכונים או כיסאות גלגלים, וכן קיים טיפול תרופתי היכול להפחית את הספסטיות אם זו מקשה מאד.
לקריאה נוספת
ספר לימוד במדעי המוח, Neuroscience: Exploring the Brain
ג'אקומו לאורי-וולפי
ג'אקומו לאורי-וולפי (באיטלקית: Giacomo Lauri-Volpi; 11 בדצמבר 1892 – 17 במרץ 1979) היה טנור איטלקי, שקולו הלירי-דרמטי הצטיין בהיקף יוצא דופן וביכולת טכנית. הופיע ברחבי אירופה, בצפון אמריקה ובדרומה בקריירה מן השורה הראשונה, שהקיפה 40 שנה.
לימודים וראשית קריירה
לאורי-וולפי נולד בלאנוביו שבאיטליה. אחרי שסיים את השכלתו התיכונית בסמינר באלבאנו וקיבל תואר מאוניברסיטת לה סאפיינצה ברומא, החל בלימודי שירה אצל אנטוניו קוטוני, בריטון נודע במאה ה-19, באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
קריירת השירה המלבלבת שלו נעצרה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שבה שירת בצבא האיטלקי. לאחר המלחמה הופיע לראשונה על בימת האופרה בביצוע מוצלח של ארטורו ב"פוריטאנים" של בליני בוויטרבו, איטליה, ב-2 בספטמבר 1919. להופעה זו אימץ לו את שם הבמה ג'אקומו רוביני, על שם הטנור החביב על בליני, ג'ובאני באטיסטה רוביני. כעבור ארבעה חודשים, ב-3 בינואר 1920, נחל עוד הצלחה, הפעם בתיאטרון קוסטאנצי ברומא, הפעם בשמו האמיתי, מול רוזינה סטורקיו ואציו פינצה ב"מאנון" של מאסנה.
לאורי-וולפי זכה לשבחים רבים על הופעתו כארנולדו בהפקה של וילהלם טל מאת רוסיני ליובל המאה של לה סקאלה בשנת 1929.
בתקופת מלחמת העולם השנייה קבע את משכנו באיטליה. הופעתו האחרונה באופרה מלאה הייתה בתפקיד מנריקו בטרובדור של ורדי, ברומא בשנת 1959.
הוא הקליט מספר לא קטן של אריות ודואטים מתוך אופרות. רבות מן ההקלטות האלה קיימות על גבי תקליטורים. הטובות בהן נעשו בארצות הברית ובאיטליה בשנות ה-20', ה-30' וראשית ה-40'. בשנת 1974, בן 81, הוציא תקליט אחרון של רסיטל אופראי.
בשיאו, היה קולו של לאורי-וולפי מכשיר מזהיר: מבריק, גמיש ומצלצל. הוא ניחן בצלילים גבוהים קלים וחודרים להפליא והוויבראטו המרצד שלו תרם לזיהוי מיידי של קולו. במהלך הקריירה שלו שר, על במה, קשת רחבה של תפקידים שונים זה מזה, כארטורו (ב"פוריטאנים" של בליני) ואותלו (באותלו של ורדי), והודות לכך היה לאחד מזמרי האופרה המהוללים ביותר במאה ה-20, על אף התחרות הקשה, שיבול ראוי להתכבד בו של טנורים יריבים מאזור הים התיכון העמידו בפניה כשהיה במיטב שנותיו. (באלה היו בנימינו ג'ילי, ג'ובאני מארטינלי, אורליאנו פרטילה, פרנצ'סקו מרלי, גליאנו מאסיני, טיטו סקיפה, אנטוניו קורטיס, רנאטו זאנלי ואלסנדרו זיליאני הצעיר.)
לאורי-וולפי היה אדם תרבותי ואינטליגנטי, בעל מזג לוהט. עם פרישתו עבר לספרד ומת בבורחאסוט, סמוך לוולנסיה, בגיל 86.
ג'יימס ואט
שנותיו המוקדמות
ג'יימס ואט נולד בשנת 1736 בגרינוק (Greenock, אז ברנפרושייר (Renfrewshire) והיום באינוורקלייד (Inverclyde)) שבסקוטלנד, למשפחה מבוססת מבחינת השכלה, רכוש ומעמד. הוא היה הבכור מבין חמישה צאצאים ששרדו להוריו, הפרסביטריאנים באמונתם, אגנס (1755-1703) לבית מוירהד (Muirhead) וג'יימס ואט האב (1782-1698), אשר היה בונה אוניות, בעל אונייה, קבלן ומילא, בנוסף, תפקידים ציבוריים מקומיים. סבו מצד האב, תומאס ואט (1734-1642), היה מורה למתמטיקה ולניווט, ומילא אף הוא תפקידים ציבוריים מקומיים. את ראשית השכלתו רכש בביתו, בעיקר על ידי אמו, ובהמשך, עת עבר לבית הספר המקומי, גילה נטייה ריאלית. במשך ילדותו ונעוריו, וגם אחר כך, סבל מבריאות לקויה. לאחר סיום בית הספר, עבד בסדנאות של אביו, תוך שהפגין אגב כך כישרון הנדסי ניכר. לאחר שכמה מיוזמותיו העסקיות של אביו כשלו, פנה ג'יימס ואט הבן לגלאזגו כדי לתור אחר תעסוקה בהכנת מכשירי מדידה. כשהיה בן 18, מתה אמו, בריאותו של אביו התדרדרה, וג'יימס ואט הבן עשה דרכו אל לונדון, שם שהה כשנה (1755/6), בה התמחה בהתקנת מכשירים, בטרם חזר לסקוטלנד, בלא לקבל הסמכה רשמית במקצוע זה. בכל זאת, ג'יימס ואט עבד בטיפול, באחזקה ובשיפור מכשירים מדעיים באוניברסיטת גלאזגו.
בשנת 1759, ואט הקים שותפות אשר עסקה בייצור ובשיווק מוצרים כמו כלי נגינה וצעצועים, והעסיקה עד 16 עובדים. לאחר כשש שנים, השותף הלך לעולמו, ואחד העובדים נטל על עצמו את הובלת העסק, שהתמיד לפעול עד המאה ה-20.
ואט והמנוע של ניוקומן
בשנת 1759 ג'יימס ואט החל להתעניין במנוע הקיטור של ניוקומן, אשר שימש זה כמה עשרות שנים לשאיבת מים ממכרות. בשנים הבאות, על אף שלא ראה בשלב זה מנוע קיטור במו עיניו, הוא קרא כל חומר כתוב בנושא זה, שהצליח להניח עליו את ידו, וערך ניסויים, אשר לא עלו יפה. בשנת 1763 ואט התוודע לראשונה למנוע הקיטור באופן ישיר יותר, עת התבקש לתקן דגם שלו אשר היה ברשות אוניברסיטת גלאזגו. ואט תיקן אמנם את המודל, אך תוך כדי כך גילה בו ליקויים בסיסיים, הגורמים לכך שמרבית האנרגיה המושקעת בו מתבזבזת. הדבר נגרם בשל הצורך בקירור הצילינדר בו נעה הבוכנה בין פעימה לפעימה, כדי לעבות את הקיטור, וכך, לאפשר ללחץ האטמוספירי להוריד את הבוכנה (ר' שרטוט).
תקופת השותפות עם בולטון
נוסף להכרח לגבור על קשיים טכניים, נזקק ואט להון כדי לקדם את המצאתו. תחילה ואט נתמך על ידי חרשתן בשם ג'ון רובק (Roebuck), עד שזה פשט את הרגל, ובהמשך ב-1774, יצר שותפות מצליחה מאוד עם התעשיין והמהנדס מתיו בולטון (Boulton). במסגרת אותה שותפות, נטייתו של ואט הייתה לעסוק בעניינים הטכניים, ואילו העיסוק בנושאים הכספיים הלם פחות את טבעו. אותה שותפות שחררה את ואט, במידה רבה, לעיסוקיו כממציא, שכן בעוד שטרם שותפותו עם בולטון, ואט נאלץ לשלוח ידו בעיסוקים נוספים, כמודד וכמהנדס אזרחי, כדי להתקיים בעוד הוא מפתח את המצאתו. כעת, השניים הקימו בית חרושת למכונות קיטור בברמינגהאם, וכן, ב-1775, הצליחו ברישום פטנט. החל מ-1776, ובמשך חמש השנים הבאות, עסקה השותפות, בהצלחה רבה, בהתקנת מכונות קיטור לשם שאיבת מים ממכרות, בעיקר בקורנוול. בשנים הראשונות, השותפות לא עסקה בייצור המנועים, ואלה יוצרו על ידי אחרים בהתאם לשרטוטיו של ואט. ג'יימס ואט שימש כמהנדס יועץ, אשר פיקח על הצבת המכונה והכנסתה לפעולה, ובמהלך הזמן, הכשיר גם אחרים למלאכה זו. בהמשך, עברה השותפות בהדרגה לייצור חלקים מן המכונות. מכונות אלה, עקב גודלן (הראשונה הגיעה לגובה של כששה מ' וקוטר הצילינדר היה כ-1.25 מ'), הצריכו הקמת מבנה מיוחד לשם התקנתן. התשלום אותו גבתה השותפות, על בסיס שנתי, עמד על שוויה של שליש מכמות הפחם אשר נחסכה בהשוואה למנוע של ניוקומן.
בשנת 1800, בה פקע הן הפטנט, הן הסכם השותפות, ואט, וכמוהו גם בולטון, פרשו מן השותפות, וואט העביר את חלקו לבניו, אשר כבר כמה שנים קודם לכן היו מעורבים עמוקות בעסק.
שיפורים במנוע הקיטור
על מנת להרחיב בהרבה את אפשרויות השימוש במנוע הקיטור, נדרשה דרך להפוך את התנועה הקווית של הבוכנה לתנועה סיבובית. הפתרון המתבקש היה ארכובה, אלא שהפטנט להתקן זה היה בידי ג'יימס פיקארד (Pickard), אשר הציע מצדו, היתר הדדי לשימוש בארכובה ובמנוע הקיטור של ואט. ואט דחה פתרון זה, ולצורך המרת תנועה קווית לסיבובית המציא ב-1781 תמסורת גלגלי שיניים המזכירה במשהו תנועת כוכב לכת סביב השמש (ר' שרטוט).
המנוע הסיבובי החל לפעול במפעלי טווייה ברחבי אירופה בהיקף הולך וגדל. בשנת 1790 השתמשו מפעלים בודדים בכוח הקיטור, אך ב-1800 כבר ייצר ואט כ-500 מנועים כאלה, והם נחטפו על ידי בעלי המפעלים. מכונת הקיטור הייתה מן הגורמים הטכניים המכריעים במהפכה התעשייתית בסוף המאה ה-18 ומן המכשירים והמתקנים העיקריים של אספקת כוח לתעשייה במהלך כמה דורות.
מאבקים משפטיים
בעשור האחרון של המאה ה-18 החלו מתחרים לייצר אף הם מכונות קיטור כדוגמת זו של ואט, ואחרים שיפרו את זו של ניוקומן, לה הוסיפו מעבה חיצוני. כתוצאה, החלו משתמשים רבים, משוכנעים כי פג כוחו של הפטנט שנרשם לזכות ואט, להימנע מתשלום, והכנסות השותפות ירדו פלאים, כאשר ב-1795, החייבים שילמו בפועל כ-2,500 פאונד, מתוך כ-21,000, וזאת כאשר פאונד דאז שוויו היה מעט יותר מ-100 פאונד של 2020. במהלך שנות ה-90, השותפות הצליחה, כללית, להסדיר את הנושא, בין אם בשורה של תביעות משפטיות, בין אם בבוררות, אף כי כל אלה עלו בממון ובזמן רב.
מכונת העתקה ופטנטים נוספים
בסוף המאה ה-18 טרם הייתה קיימת דרך אמינה להעתקה מדויקת של חומר כתוב או מודפס. הדבר הקרוב ביותר לכך היה מנגנון ובו שני עטים המחוברים זה לזה, כך שבעת שהאחד כתב, השני חזר על תנועתו. ואט ניסה תחילה לשפר שיטה זו, אך לנוכח סרבולה, זנח כיוון זה. חלף זאת, ואט פיתח שיטה ולפיה הוצמד דף המקור לדף אחר, דק מאוד ומלוחלח, אשר נלחץ בחוזקה אל המקור. לאחר מכן, מול מקור אור, ניתן היה לראות עליו במדויק את המסמך המקורי. ואט החל בניסויים ב-1779, ולאחר כשנה, בה נוסו סוגי נייר ודיו שונים, כמו גם אלמנטים אחרים, רשם על שיטתו פטנט. גם לאחר רישום הפטנט, ואט עמל עוד מספר שנים על מנת לפתח את שיטת ההעתקה כדי לעשותה ישימה יותר, אמינה יותר ונוחה יותר לשימוש. שיטה זו, אשר הצליחה מסחרית, שימשה להעתקה עד המאה ה-20.
ניסויים בכימיה
כבר מגיל צעיר ואט גילה עניין רב בכימיה. בין היתר, בסוף שנות ה-80, הוא ניסה למצוא שיטה מסחרית להלבנת בדים, ושיתף בעבודתו את חמו דאז, אשר עסק בתחום, ואת אשתו (השנייה), והשיטה נחלה הצלחת מה. אולם כיוון שבמקביל פותחו שיטות אחרות, טובות יותר, וכיוון שנתגלו קשיים מסוימים בשיטה שואט פיתח, ואט נטש בסופו של דבר את הנושא.
בין השנים 1794–1797, ואט עסק בייצור מתקנים להפקת, טיהור ואכסנת גזים, תהליכים שהתגלו ממש באותן שנים, עבור מה שהפך להיות, בשנים הבאות, 'המכון הפנאומטי' בבריסטול. אחת הסיבות לעיסוקו זה הייתה מחלת השחפת ממנה סבלה בתו, ולבסוף הלכה לעולמו בעטייה, והאמונה כי ניתן לסייע לה באמצעות אותם גזים.
שנותיו המאוחרות
לאחר שואט פרש משותפותו עם בולטון, הוא המשיך בהמצאת ובפיתוח מתקנים נוספים. בין היתר, ואט המציא מתקן להעתקת פסלים ומדליונים, עליו לא רשם פטנט. אחת מן הדמויות שהעתיק בעזרת אותו מתקן, הייתה של אדם סמית. כן המציא מתקן מיטלטל לציור טבע בפרספקטיבה ועוד. גם לאחר פרישתו מן השותפות, ואט המשיך לגלות עניין בהנדסה אזרחית, ושימש יועץ לכמה חברות.
חיים אישיים
בשנת 1764 ואט נשא לאשה את בת דודתו מרגרט (פגי) מילר (Miller). לזוג נולדו חמישה ילדים, ושניים מהם הגיעו לבגרות: מרגרט (1767–1796) וג'יימס ואט ג'וניור (1769–1848). מרגרט האם מתה בעת לידה ב-1773. ב-1777 נישא ג'יימס ואט בשנית לאן מקגרגור (MacGregor), ביתו של יצרן צבעים מגלזגו. מנישואין אלה נולדו בן ובת: גרגורי (1777–1804), לימים גאולוג ומינרולוג, וג'נט (1779–1794). אן הלכה לעולמה ב-1832.
בשנת 1767 ואט הצטרף לשורות הבונים החופשיים בסניף גלאזגו של הארגון.
בין השנים 1777 ו-1790 ג'יימס ואט התגורר בבירמינגהם.
ואט ובולטון מונצחים על שטרות 50 לירות שטרלינג, שהונפקו בשנת 2010.
אזור מפרץ טמפה
אזור מפרץ טמפה (באנגלית: Tampa Bay Area) המכונה גם "מפרץ טמפה" ("Tampa Bay"), "אזור המפרץ" ("the Bay Area") או "אזור המפרץ של פלורידה" (Bay Area, FL) על מנת להבדילו מאזור מפרץ סן פרנסיסקו הוא אזור המטרופולין השני במספר תושביו במדינת פלורידה, ואזור המטרופולין ה-19 בגודלו בארצות הברית. האזור כולל את המחוזות המצויים מזרחית וצפונית למפרץ טמפה וקרוי על שם המפרץ.
קצב גידול האוכלוסין באזור הוא 2.47% לשנה, היינו תוספת של כ-97,000 תושבים למטרופולין מדי שנה.
מחוזות
אזור זה של מדינת פלורידה כולל את המחוזות הרננדו, הילסבורו, פסקו ופינלאס. לעיתים כוללים באזור זה גם את המחוזות סיטרוס, מאנאטי, סאראסוטה ופולק.
ערים עיקריות
באזור מפרץ טמפה שלוש ערים להן מעל 100,000 תושבים: קלירווטר, סנט פיטרסבורג וטמפה וכן שמונה ערים בהם בין 50,000 ל-100,000 תושבים: בראדנטון, ברנדון, לארגו, לייקלנד, פאלם הארבור, סאראסוטה, ספרינג היל ואזור טאון אן קאנטרי.
אוכלוסין
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2000 הקבוצות האתניות באזור מפרץ טמפה הם:
מקורם של התושבים ממוצא היספני באזור מפרץ טמפה:
תרבות
הפעילות התרבותית באזור מפרץ טמפה רבה ביותר - מדי שנה המשמעות הכלכלית של הפעילות התרבותית באזור מגיעה ל-521.3 מיליון דולר אמריקאי. כ-7,800 מתושבי האזור פועלים במסגרת מוסדות תרבות, וכ-5.6 מיליון תושבי מדי שנה צורכים פעילות תרבותית כגון מחזות, קונצרטים או מבקרים במוזיאוני האזור.
אזור איבור סיטי מהווה מוקד להצגת התרבות הקובנית ובו ארכיטקטורה ייחודית. באזור מצוי פארק השעשועים בוש גארדנס אפריקה וכן האקווריום של פלורידה, מוזיאון המדע והטכנולוגיה של טמפה, מוזיאון השואה, גן החיות לורי פארק ואתר מעיינות ויקי ואצ'י.
תחבורה
שדה התעופה העיקרי של האזור הוא שדה התעופה הבינלאומי טמפה בו עוברים מדי שנה כ-17 מיליון נוסעים באמצעות 21 חברות תעופה. עד שנת 2020 מתוכננת הרחבת שדה התעופה על מנת לאפשר עמידה בעומס הצפוי של 25 מיליון נוסעים מדי שנה. שדות תעופה נוספים באזור הם שדה התעופה הבינלאומי סאראסוטה-בריידנטון ושדה התעופה הבינלאומי סנט פיטרסבורג-קלירווטר.
חברת CSX מפעילה את קווי הרכבת באזור מפרץ טמפה, ומקשרת את האזור לקוי רכבת המובילים למיסיסיפי במערב ולאונטריו בצפון.
הכבישים הבינמדינתיים I 4, I75 ו-I - 275 עוברים באזור מפרץ טמפה. כמו כן עובר באזור US 19.
פריס
פָּרִיס (שם מדעי: Paris) הוא סוג בסדרת השושנאים. רוב המינים גדלים באסיה, בעיקר בסין, אך מינים אחדים נפוצים עד אירופה.
חלק מהמינים משמשים ברפואה הסינית כמשככי כאבים ונוגדי קרישה. הצמח משמש כאחד המרכיבים העיקריים לתרופה Yunnan Baiyao ובשל כך נקטף במספרים גדולים.
שפיגל
שפיגל (בגרמנית: Spiegel) הוא שם משפחה גרמני. פירוש המילה "שפיגל" בגרמנית הוא "ראי".
מרתה גלהורן
מרתה גלהורן (באנגלית: Martha Gellhorn; 8 בנובמבר 1908 - 15 בפברואר 1998) הייתה עיתונאית וסופרת אמריקאית ממוצא יהודי, שכתבה על הצד האנושי של המשתתפים במלחמות. גלהורן נחשבת לאחת מעיתונאיות המלחמה הגדולות ביותר של המאה ה-20.
שנות חייה המוקדמות
מרתה גלהורן נולדה בסנט לואיס, מיזורי לאב יהודי ולאם נוצרייה פרוטסטנטית. גם סבה מצד אימה היה יהודי. אמה אותה העריצה, עדנה פישל-גלהורן, הייתה פעילה בולטת בתנועה הסופרג'יסטית ופעמים רבות הייתה מרתה נִלְווית לאמה להפגנות של הסופרג'יסטיות. אביה בעל השקפת עולם פרוגרסיבית לאותה תקופה, ג'ורג' גלהורן יליד גרמניה, היה גינקולוג. את לימודיה בתיכון סיימה מרתה גלהורן ב-1926 והחלה ללמוד בקולג'. בשל רצונה העז להיות עיתונאית, היא לא סיימה את התואר ועזבה את הלימודים בשנת 1927.
קריירה מקצועית
מאמרה הראשון כעיתונאית פורסם ב-The New Republic. לאחר מכן שימשה ככתבת חוץ של סוכנות יונייטד פרס בצרפת. בהיותה בצרפת הצטרפה לתנועה הפציפיסטית. בזמן השפל הגדול בארצות הברית עבדה עבור סוכנות סיוע ממשלתית. יחד עם ארנסט המינגוויי נסעה לספרד וסיקרה את מלחמת האזרחים הספרדית, השניים היו נשואים בשנים 1940 עד 1945. הם נסעו ביחד לסקר את מלחמת סין–יפן השנייה ונפגשו עם המנהיג ג'ואו אנלאי ואשתו.
כמו כן סיקרה את מלחמת החורף. לאחר מכן בתקופת מלחמת העולם השנייה נסעה בסתר לאירופה על אוניית מלחמה כאשר היא מחופשת כאחות, לאחר שהמינגווי קיבל את הג'וב שלה בעיתון בו עבדה על מנת לסקר את הפלישה לנורמנדי. היא הייתה האישה היחידה שהייתה באזור הנחיתה בנורמנדי ב-6 ביוני 1944. היא הייתה גם בין העיתונאים הראשונים שהגיעו למחנה הריכוז דכאו וחזו במראות האימה לאחר שחרור המחנה בידי בעלות הברית, חוויה שהשפיעה עליה עד יום מותה. לאחר מלחמת העולם השנייה החלה גלהורן לעבוד עבור Atlantic Monthly, עבורו סקרה את מלחמת וייטנאם וכן את הסכסוך הישראלי-ערבי.
במהלך שנות הקריירה העיתונאית שלה, כתבה גלהורן מספר ספרים, חלקם מבוססים על חוויותיה כעיתונאית מלחמות. בשנת 1979 יצא ספר זיכרונותיה "מסעותיי עם עצמי והאחר" (Travels with Myself and Another).
חייה האישיים
גלהורן נישאה לראשונה בשנת 1933 לגבר אותו הכירה בתנועה הפציפיסטית בצרפת. נישואים אלה הסתיימו בגירושים. המינגוויי וגלהורן נפגשו לראשונה במהלך חופשת כריסטמס בפלורידה ב-1936. הם נפגשו שוב במדריד לאחר שנשלחה מטעם העיתון Collier's Weekly לסקר את מלחמת האזרחים בספרד. הרומן בין המינגוויי שהיה עדיין נשוי לאשתו השנייה, וגלהורן התפתח על רקע מלחמת האזרחים בספרד והיא הייתה לאשתו השלישית. את ספרו "למי צלצלו הפעמונים" הקדיש המינגוויי לגלהורן. 5 שנות נישואיהם ידעו עליות ומורדות הן בשל אופיו של המינגוויי והן בשל היעדרויותיה הארוכות מטעם עבודתה אותן לא ראה המינגוויי בעין יפה, וגלהורן החליטה לבסוף להתגרש ממנו. הסכמתה להעניק ראיונות הייתה כרוכה בכך שלא ישאלו אותה שאלות לגבי נישואיה להמינגווי, ועל כך אמרה לאחד המראיינים: לאחר גירושיה מהמינגוויי ניהלה רומן סוער עם הגנרל ג'יימס גאווין. ב-1949 אימצה ילד מבית יתומים באיטליה. למרות כוונותיה לתפקד כאם עבורו, היא נטשה את הילד לתקופות ארוכות בשל עבודתה, והילד גדל אצל קרוביה בניו ג'רזי. מערכת היחסים ביניהם הפכה למנוכרת עם השנים. בשנת 1954 נישאה שוב, לעורך ה"טיים" טום מתיוס, ועברה להתגורר בלונדון. בני הזוג התגרשו ב-1963. היא התגוררה בלונדון עד סוף חייה. בגיל 89 כשהיא חולה סופנית בסרטן השחלה שהתפשט לכבד והיא קרובה לעיוורון, שמה גלהורן קץ לחייה על ידי בליעת ציאניד, קרוב לוודאי.
אמריקה הלטינית
אמריקה הלטינית (בספרדית Latinoamérica; בספרדית ובפורטוגזית: América Latina; בצרפתית: Amérique latine; באנגלית: Latin America) הן מדינות יבשת אמריקה (אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית, אמריקה המרכזית והקריביים), אשר שפתן העיקרית היא ספרדית או פורטוגלית. שתי השפות האלה הן שפות רומאניות, שהתפתחו מהשפה הלטינית, ומכאן הכינוי "אמריקה הלטינית". בתחום אמריקה הלטינית נוהגים לכלול גם את האיים הקריביים שבהם מדוברת השפה הצרפתית (שאף היא שפה רומאנית) ואת גיאנה הצרפתית שהיא מחוז מעבר לים של צרפת.
מקור השם
המושג "אמריקה הלטינית" נולד בעת ניסיונו של קיסר צרפת, נפוליאון השלישי, להתערב בענייניה של מקסיקו, ולהשליט את הארכידוכס מקסימיליאן על מדינה זו, בשנות השישים של המאה ה-19. הצרפתים קיוו כי ההתייחסות ליבשת זו כ"לטינית" תסייע לעניינם. האירוניה היא כי הצרפתים גורשו ממקסיקו, בעוד שהמושג נשאר בתוקפו.
המונח המתחרה "איברואמריקה" משמש לעיתים כדי להתייחס למדינות שהיו בעבר מושבות של ספרד ושל פורטוגל, המהוות את חצי האי האיברי. הארגון של המדינות האיברו אמריקניות "OEI" לוקח הגדרה זו צעד אחד קדימה, וכולל בתוכו את ספרד ופורטוגל (אליהם מתייחסים לעיתים באמריקה הלטינית כ"מדינות האם"), בנוסף למדינות אמריקה הלטינית החברות בו. מונח נוסף ומצומצם יותר הוא "אמריקה הספרדית", הכולל את מושבותיה לשעבר של ספרד בלבד.
מדינות אמריקה הלטינית
מדינות אמריקה הלטינית הן:
דמוגרפיה
אמריקה הלטינית מגוונת מאוד מבחינה דמוגרפית. חלק ניכר מאוכלוסיית אמריקה הלטינית ממוצא מעורב, המערב מתיישבים אירופים, עבדים אפריקנים, ואת תושביה המקוריים של היבשת, האינדיאנים. תערובת זו של תרבויות אשר שמרה על חלק מהמנהגים של תרבויות המקור, היא שמייחדת את תרבות אמל"ט. תערובת זו של תרבויות אינה מתבטאת רק בתחום השפה והדת, אלא גם במוזיקה, בספרות ובשאר תחומי התרבות.
שפות
ספרדית היא השפה המדוברת ברוב המכריע של ארצות אמריקה הלטינית. ברזיל היא היחידה מבין הארצות האלה שבה השפה המדוברת היא פורטוגזית, אולם זוהי המדינה הגדולה ביותר באזור הן מבחינת שטחה והן מבחינת מספר תושביה, כך שהיא מהווה חלק משמעותי מאמריקה הלטינית. שטחה של ברזיל הוא כ-40% משטחה הכולל של אמריקה הלטינית. צרפתית מדוברת בהאיטי, בגוואדלופ, במרטיניק, ובגיאנה הצרפתית. מחוז קוויבק שבקנדה אינו כלול באמריקה הלטינית, אף שהשפה המדוברת בו היא צרפתית. זאת משום שמעמדו התרבותי והפוליטי, וההיסטוריה שלו, שונים במידה ניכרת מאלה של ארצות אמריקה הלטינית.
כנגד אמריקה הלטינית עומד גוש הארצות הדוברות אנגלית בצפון אמריקה. ארצות אלה מכונות לפעמים אנגלו-אמריקה ונכללות בהן ארצות הברית, קנדה ובליז (הונדורס הבריטית לשעבר). לפעמים מכלילים בגוש הארצות הזה גם את האזורים באמריקה שבהם השפה העיקרית היא הולנדית: האנטילים ההולנדיים (ופפיאמנטו) וסורינאם.
על אף הדומיננטיות של השפות הרומאניות באמריקה הלטינית, למעשה מדוברות באזור זה שפות רבות נוספות, בעיקר שפות אינדיאניות, כגון קצ'ואה, נאוואחו, או מאפודונגון, או ניבים שמוצאם במערב אפריקה, ואשר הגיעו לאמריקה בתקופת הסחר בעבדים. באזור זה מדוברות גם שפות קריאוליות המשלבות אלמנטים של צרפתית, ספרדית, פורטוגזית, והולנדית עם אלמנטים משפות אינדיאניות ושפות אפריקניות. אחת השפות הקריאוליות הידועות ביותר היא השפה הקריאולית של האיטי שיש לה מעמד של שפה רשמית בהאיטי.
דתות
הדת הדומיננטית באמריקה הלטינית היא הנצרות הקתולית, אך ישנו גם שיעור ניכר של בני דתות אחרות בקרב תושביה.
ישנם נוצרים השייכים לכנסיות פרוטסטנטיות ולכנסיות אחרות כגון כנסיות פנטקוסטליות ואוונגליסטיות. השפעתן של הכנסיות האלה גוברת ככל שגוברת השפעת ארצות הברית על אמריקה הלטינית. בנוסף ישנן קהילות גדולות של מוסלמים ובודהיסטים.
על אף התנצרותם של רוב האינדיאנים הילידיים והעבדים האפריקנים המשוחררים, עדיין נותרו קהילות קטנות של בני דתות אינדיאניות ומערב-אפריקניות. אחת הנפוצות והידועות ביותר באזור זה היא וודו.
בקרב קהילות האינדיאנים והאפריקנים שהתנצרו נפוצה התופעה של שילוב טקסים ואלמנטים מהדתות המקוריות שלהן בפולחן הנוצרי הקתולי. התופעה הזו המכונה סינקרטיזם נתפסת כשלילית בעיני הממסד הקתולי, אך יכולתו למנוע את התופעה מוגבלת. דוגמה מובהקת לסינקרטיזם מסוג זה הוא הפולחן הדתי המכונה קנדומבלה הנפוץ בבאהיה שבצפון ברזיל.
יהודים
רבות נכתב אודות יהודי אמריקה הלטינית. תולדות הקהילות החלו מגירוש ספרד. ממסעו הראשון של קולומבוס ועד למאה ה-18 השתתפו בגילוי אמריקה הלטינית, בכיבושה ובקידומה יהודים אנוסים במספרים בלתי מבוטלים.
נכון ל-2023 קיימות קהילות יהודיות גדולות, בפרט בארגנטינה ובברזיל. באוגוסט באותה שנה הוקמה בבואנוס איירס שבארגנטינה, 'ועידת הרבנים של אמריקה הלטינית' לחיזוק הקהילות, בנוכחות הרב הראשי לישראל הרב דוד לאו ובנוכחותם של 30 רבנים מקהילות היהודיות, שהגיעו מ: אורוגוואי ואקוודור, ארגנטינה, ברזיל, ונצואלה, מקסיקו, פנמה, פרו, צ'ילה וקולומביה.
טאיוז'ים
טאיוז'ים (בטורקית: Devrim, פרוש מטורקית: מהפכה) הם 4 אבות טיפוס שתוכננו ויוצרו על ידי יצרנית הקטרים ו-קרונות הרכבת TÜLOMSAŞ, שם רשמי: Türkiye Lokomotif ve Motor Sanayi A.Ş, היה קרוי: Eskişehir Demiryolu Fabrikası בשנת 1961 בעיר אסקישהיר בטורקיה
"טאיוז'ים" הייתה המכונית הראשונה שתוכננה ונבנתה בטורקיה.
נאום הנשיא שיזם את בניית דגם ה-"טאיוז'ים"
ב־15 במאי 1961 נפתח הקונגרס לתעשיית הרכב על ידי נשיא טורקיה ג'מל גירסל. בנאום הפתיחה שלו אמר:
תכנון ובנייה
לאחר סיום הקונגרס לתעשיית הרכב הוציא הנשיא ג'מל גירסל את הוראתו לבנות מנוע אב טיפוס ומכונית העומדת בדרישות המדינה. אבות טיפוס אלה יושוו עם המכוניות הטובות ביותר באותה תקופה, יתגלו החסרונות, ויבוצעו עבודות פיתוח פרויקטים כדי לייצר את המכונית הטובה ביותר האפשרית בטורקיה.
בשנת 1961 הורה הנשיא ל־24 מהנדסים, העובדים בחברות שונות, לבנות מכונית שתוכננה ויוצרה בטורקיה. זה היה אמור להיות מופגן במהלך חגיגות יום הרפובליקה ב־29 באוקטובר 1961. הוקצב לפרויקט 1,400,000 לירה טורקית.
לאחר 130 יום של עבודה מואצת בבית המלאכה בעיר אסקישהיר, שהפך לימים למפעל TÜLOMSAŞ, הצליחו המהנדסים ליצור ארבעה אבות טיפוס של הרכב. האחד היה שחור והשני בצבע שמנת. דגם זה נקרא "Devrim" (המילה הטורקית למהפכה).
הנסיעה הראשונה של הנשיא
באף אחת מהמכוניות לא היה דלק, כאמצעי זהירות, והמכוניות תודלקו במעט דלק, רק לצורך תמרון. ברכבת שנמשכה על ידי קטרי קיטור, רוקנו מכלי הדלק במטרה למנוע מהניצוצות האפשריים מהארובה לפגוע במכוניות. מכיוון שקצב הדחיסה הועלה כדי להגביר את ביצועי המנוע, היה צורך בדלק אוקטן גבוה להפעלת המנועים ללא שיבוש המנוע. אוקטן גבוה היה זמין רק באנקרה אז.
ביום החגיגות נכנס הנשיא ג'מל גירסל למכונית השחורה לפני שתודלקה לטיול. לאחר שהמשיך כמאה מטרים, הרכב נעצר ואז הנשיא ירד מהמכונית השחורה ועלה למכונית בצבע שמנת מאחור (שתודלקה קודם לכן) ונסע איתה לאנטקביר. לאחר מכן השלימו שתי המכוניות את הנסיעות החגיגיות ללא שום בעיה.
כותרות העיתונים למחרת היו:. המכונית הפכה נושא לבדיחות במשך שנים רבות.
מכוניות "טאיוז'ים" מעולם לא יוצרו בייצור המוני.
דגם הרכב הראשון שיוצר בטורקייה בייצור סדרתי החל משנת 1966
הדגם הראשון שיוצר בטורקיה בייצור המוני החל משנת 1966 היה דגם "Anadol A1" שיוצר על ידי יצרנית הרכב הטורקית "Anadol".
בתרבות
סיפור תהליך הבנייה והמאמצים הקשים של 24 המהנדסים שעבדו על מכוניות Devrim הפך לנושא של סרט קולנוע, שיצא לאקרנים בטורקיה בשנת 2008 עם הכותרת "Devrim Arabaları" (באנגלית : Cars of Revolution).
רועי ורמוס
רועי ורמוס (נולד ב-1970) הוא מנכ"ל פסגות בית השקעות לשעבר.
ביוגרפיה
ורמוס הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
בין שנת 1996 לשנת 1998 שימש כמנהל השקעות באוורגרין ניהול השקעות. בשנת 1998 מונה כאנליסט ומנהל השקעות בפסגות מנהלי קרנות נאמנות, בשנת 2001 מונה למנהל המחלקה הכלכלית בפסגות מנהלי קרנות נאמנות. בשנת 2003 מונה למנכ"ל פסגות קרנות נאמנות ובסוף שנת 2006 למנכ"ל פסגות בית השקעות וליו"ר דירקטוריון פסגות קופות גמל. בין השנים 2006–2008 כיהן כיו"ר איגוד קרנות הנאמנות. בנוסף כיהן כיו"ר הוועדה הציבורית לעדכון דירוג ומדד מעלה, כיו"ר המועצה הציבורית של המכון הישראלי לממשל תאגידי וכיו"ר מפעלות חינוך וחברה.
ורמוס נבחר בשנת 2008 לכלכליסט השנה. במהלך שנותיו, הוא נשא ונתן עם חברת אפריקה ישראל להשקעות לגיבוש ההסדר עם החברה.
באוקטובר 2010 הודח מתפקידו כמנכ"ל פסגות. בינואר 2011 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה להעמיד את ורמוס לדין על עבירות של תרמית בניירות ערך וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, אך בסופו של דבר הגיעה הפרקליטות לפשרה לפיה לסיום הפרשה ישלם ורמוס כופר בסך כחצי מיליון ש"ח, בלא שיודה בעבירות המיוחסות לו.
באפריל 2022 רכשה חברת להב אנרגיה ירוקה ש-20% ממנה בבעלות קרן נוקד של רועי ורמוס את חברת מפעת שעוסקת באיסוף ופינוי פסולת ובהפעלת תחנות מעבר. לאחר מכן תרכוש מפעת בשליטה החדשה את מצדר, חברה שפועלת באותם תחומים.
היה נשוי 5 שנים ליעל אנדורן, לשעבר מנכ"לית משרד האוצר ומנהלת קרנות הפנסיה "עמיתים".
אבשלום (סיני)
אבשלום היה יישוב בפתחת רפיח שבחצי האי סיני, אשר ננטש עם פינוי סיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1982.
אבשלום הוקם ב-1973, דרום מזרחית לימית. תחילה נקרא "מרכז שדות", ולאחר מכן "יד און" (לזכר לוחמי המחתרות הלאומיות היהודיות נגד המנדט הבריטי שהיו כלואים באזור רפיח). ב-1975 נקבע כי היישוב ישמש כמרכז כפרי למושבי הסביבה. השם הסופי של היישוב נקבע ב-1979 כ"אבשלום", על שמו של אבשלום פיינברג, אשר נרצח ונקבר באותו אזור. בשנה זו גם החל יישוב קבע. היישוב כאמור פונה ב-1982.
ב-1990 הוקם בחבל שלום יישוב באותו שם.
All Fired Up
All Fired Up (בעברית: הכל נשרף) הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקה הבריטית הסאטרדייז, מתוך האלבום, On Your Radar. השיר יצא לאור ב-4 בספטמבר 2011, כסינגל השני מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
הבי סייד של השיר הוא "Ladykiller". אתר המוזיקה דיגיטל ספיי הפנו כלפי השיר ביקורת חיובית, וכך גם כלפי הקליפ הנלווה שיצא עמו, ולבסוף העניקו לו ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
בסמוך לצאתו על השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
נכון ליוני 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-10 מיליון צפיות.
קרחון סאליבן
קרחון סאליבן (באנגלית: Sullivan Glacier) הוא קרחון בחלקו הצפוני של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון מערב, ונשפך אל קרחון גילברט (אנטארקטיקה), מדרום לרמת אלגר.
גובהו של הקרחון 600 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון התגלה לראשונה ממרחק, על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בשנת 1937.
הקרחון מופה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (D. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, על בסיס תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
ג'ק דאנפי
ג'ון פול דאנפי (באנגלית: John Paul Dunphy; 22 באוגוסט 1914 – 26 באפריל 1992) היה סופר, מחזאי ורקדן אמריקאי. במשך כמעט ארבעה עשורים, היה בן זוגו של הסופר האמריקאי טרומן קפוטה.
חיים מוקדמים וקריירת ריקוד
דאנפי נולד בעיר אטלנטיק סיטי שבניו ג'רזי, וגדל בשכונת פועלים בפילדלפיה, פנסילבניה. הוא התאמן בבלט בהדרכת קתרין ליטלפילד, רקד ביריד העולמי של ניו יורק ב-1939, וסייר עם להקת ג'ורג' בלנצ'ין בדרום אמריקה ב-1941.
בשנת 1939 נישא לרקדנית ג'ואן מקראקן, וב-1943 הופיעו יחדיו בהפקת הברודוויי המקורית של אוקלהומה!. דאנפי רקד גם ב"הבן האובד", בלט שהוצג בברודוויי בשילוב עם המחזמר הפיראטים מפנזנס ב-1942.
בינואר 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס דאנפי לצבא ארצות הברית. תוך כדי שירותו הצבאי פרסם את סיפורו הראשון, "חייו של גזר", במגזין " סיפור קצר".
מערכת יחסים עם קפוטה
בשנת 1948 פרסם דאנפי את הספר ג'ון פיורי, שהתקבל יפה על ידי המבקרים, וניסה להתגבר על גירושים כואבים ממקראקן. היה זה אז שפגש את הסופר הצעיר טרומן קפוטה, שפרסם באותה השנה את הרומן הראשון שלו, קולות אחרים, חדרים אחרים. דאנפי היה מבוגר מקפוטה בעשור, וההפך ממנו במובנים רבים -- מתבודד כמו שקפוטה היה חברתי. הם נותרו זוג עד מותו של קפוטה ב-1984, אף על פי שהתרחקו מעט בשנותיו האחרונות. קפוטה אף הקדיש את סיפורו הקצר "חג מולד אחד" לגלוריה דאנפי, אחותו של ג'ק.
ייצוגו בקולנוע
בסרט טרומן קפוטה (2005) ברוס גרינווד מגלם את דמותו של דאנפי. בסרט ידוע לשמצה (2006) משחק אותו ג'ון בנג'מין היקי.
המושך הגדול
המושך הגדול (באנגלית: Great Attractor) הוא מושך או אנומליה כבידתית בחלל הבין גלקטי בתחומו של צביר-על הידרה-קנטאורי, אשר כוללת עשרות אלפי גלקסיות, באזור שהיקפו מאות מיליוני שנות אור. אנומליה כבידתית בסדר גודל כזה בסקאלה האינטרגלקטית, מצביעה על נוכחותו של חומר אפל, חומר שאינו ניתן לצפייה ישירה אך ניתן להסיק על קיומו מניתוח השפעת המסה שלו על תנועת הגלקסיות וצבירי הגלקסיות הקשורים אליהן.
אנומליית המושך הגדול גורמת לכך שהגלקסיות שבאזור צביר-העל הידרה-קנטאורי מוסטות לאדום בהתאם לקבוע האבל, כך שניתן להסיק שהן מתרחקות גם מאיתנו וגם זו מזו. המדידות מראות שהשינויים בהיסט לאדום שלהן גדולים מידי, והם מסגירים את קיומה של האנומליה. השתנות ההיסט לאדום שלהן נקראת מהירות משונה, והיא נעה בתחום של בין כ-700 ק"מ לשנייה ל-800 ק"מ לשנייה, תלוי בנטייה הזוויתית מכיוונו של המושך הגדול.
החריגה מאחידות בהתפשטות היקום נתגלתה לראשונה בשנת 1973, ואז שוב בשנת 1978. מיקומו של המושך הגדול נקבע לבסוף בשנת 1986, במרחק של 153 עד 258 מיליון שנות אור בערך משביל החלב, בכיוונן של קבוצות הכוכבים הידרה וקנטאור. העצמים באזור זה נמצאים במישור הגלקטי, כלומר בחלק השמיים המוסתר על ידי שביל החלב ולכן קשה לחקור אותם באור נראה, אבל תצפיות רנטגן גילו כי באזור זה של החלל, הנמצא בצביר נורמה (ACO 3627), ישנה שכיחות גדולה של גלקסיות גדולות ועתיקות, שרבות מהן מתנגשות עם שכנותיהן, ומקרינות גלי רדיו בכמויות גדולות.
בספרות הבדיונית
בספרות הבדיונית, מוזכר המושך הגדול בסדרה "פיפ פלינקס" מאת הסופר אלן דין פוסטר (שכתב את "הנוסע השמיני" והיה שותף בכתיבתם של תסריטי "מלחמת הכוכבים" ו"מסע בין כוכבים"), בספר "Flinx's Folly". המושך הגדול מוצג כניסיון של גזע חייזרי עתיק ליצור אמצעי בעל כוח משיכה שיכול להעתיק גלקסיות ממקומן, ביניהן גם את שביל החלב.
באופן דומה מוצג המושך הגדול גם בסדרת הספרים "זילי" מאת סטיבן בקסטר, במיוחד בספר "טבעת", שבו המושך הגדול מתואר כשרשרת קוסמית בצורת לולאה, שנוצרה באופן מלאכותי.
צבעון
צִבְעוֹן הוא קיבוץ בגליל העליון מזרחית לסאסא וליד הגבול בין ישראל ללבנון השייך למועצה אזורית הגליל העליון.