cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מדלן קונין
קורות חיים
קונין נולדה ב-1933 בציריך, שווייץ, הצעירה מבין שני ילדיה של משפחה יהודית גרמנית - שווייצרית. אביה, פרדיננד מאי, יהודי גרמני, התאבד ב-1936, בהיותה בת שלוש בלבד. האם, רנה לבית בלוך, יהודייה שווייצרית, נדדה עם שני ילדיה בין קנטוני שווייץ, מחפשת היכן תהיה רחוקה ובטוחה ככל האפשר מהנאצים, שמהם חששה כל העת. ב-1940, כשקונין הייתה בת 7 היגרו - ברחו שלושת בני המשפחה הקטנה, לארצות הברית והשתקעו בניו יורק. אחדים מבני משפחות הוריה של קונין אכן נרצחו בתקופת השואה על ידי הנאצים. קרובי משפחה אחרים ניצלו והגיעו בחלקם לישראל ובחלקם לארצות הברית. החוויה הזו של חשש ובריחה מאימת הנאצים הותירה אצל קונין חותם קבע, כפי שאף כתבה באוטוביוגרפיה שלה, שנים רבות לאחר מכן.
קונין למדה וב-1956 סיימה תואר ראשון (BA) בהיסטוריה באוניברסיטת מסצ'וסטס. המשיכה לתואר שני (MS) בעיתונאות באוניברסיטת קולומביה ובמקביל החלה לעבוד כעיתונאית בעיתון היומי הנפוץ ביותר בוורמונט, Burlington Free Press, שבברלינגטון, ורמונט. בזמן חיפוש העבודה כעיתונאית נתקלה לראשונה באפליה על רקע מגדרי, דבר שהשפיע על דעותיה לאחר מכן, לכיוון הפמיניסטי.
בברלינגטון פגשה קונין את בעלה הראשון, דוקטור ארתור קונין וב-1959 הם נישאו. נולדו להם בשנים שלאחר מכן, ארבעה ילדים ובעשור הראשון שלאחר נישואיה הייתה בעיקר עקרת בית וגידלה את משפחתה. הם התגרשו כעבור 36 שנים, ב-1995, ואחת עשרה שנה אחר כך, ב-2006, והיא בת 73, היא נישאה בשנית לפרופסור ג'ון הנסי, אותו הכירה בראשית שנות התשעים, בהיותו מרצה כמוה בדארטמות' קולג' ונשיא הקולג' לשעבר. פרופסור הנסי היה בן 80 בזמן נישואיהם.
אחיה הבכור של קונין, אדגר מאי (1929–2012) היה סופר ועיתונאי זוכה פרס פוליצר, וחבר בתי המחוקקים של ורמונט (בית נבחרים ואחר כך סנאט) במשך 18 שנה (1973–1991). הוא וקונין אחותו הצעירה, נכנסו ביחד לפוליטיקה של ורמונט וגם עזבו אותה ביחד.
קריירה פוליטית
קונין עסקה במידה רבה בפעילות פוליטית עוד כשהייתה עקרת בית, בארגנה פעילויות ציבוריות שונות בעד איכות הסביבה, חינוך ועוד, אולם רק ב-1972 היא הצטרפה לראשונה לפוליטיקה באופן רשמי, במסגרת המפלגה הדמוקרטית. היא ניסתה תחילה להיבחר למועצת זקני ברלינגטון (מוסד שמקורו עוד במשפט המקובל האנגלי, וחבריו הם אלה שבוחרים את המצטרפים החדשים אליהם), נכשלה, אך עוד באותה שנה רצה שוב למשרה פוליטית, נכבדה הרבה יותר, לבית הנבחרים המדינתי של ורמונט, והפעם ניצחה.
היא שבה ונבחרה לתקופת כהונה שנייה כעבור שנתיים ובקדנציה זו נבחרה וכיהנה כמצליפת סיעת המיעוט הדמוקרטית בבית הנבחרים המדינתי של ורמונט, האישה הראשונה בתפקיד מנהיגותי בבתי המחוקקים של מדינה זו. קונין שבה ונבחרה בשלישית לבית הנבחרים של ורמונט, מכהנת בתקופת כהונה זו כיו"ר ועדת ההקצבות של הבית, תפקיד רב חשיבות ורב השפעה אף יותר מתפקיד מצליף סיעת המיעוט.
מושלת ורמונט
ב-1978 לאחר שש שנות כהונה בבית הנבחרים המדינתי, נמנעה קונין מריצה נוספת לאותו תפקיד, אלא השתתפה ואף ניצחה במרוץ לתפקיד סגנית מושל המדינה. לתפקיד המושל ניצח באותן בחירות מועמד המפלגה הרפובליקנית ריצ'רד סנלינג. בתוקף תפקידה כסגנית המושל כיהנה קונין בשנתיים שלאחר מכן כיו"ר הסנאט של ורמונט. שנתיים לאחר מכן היא ניצחה שוב ונבחרה מחדש לתפקיד סגנית המושל, אלא שהפעם הייתה זו שנת בחירתו של רונלד רייגן לנשיאות ארצות הברית, גל רפובליקני שטף את כל ארצות הברית, לרבות את ורמונט וניצחונה של קונין כנגד הגל הרפובליקני הגואה הביאה למעמד של הנציגה הדמוקרטית הבכירה ביותר בוורמונט.
ב-1982, אחרי ארבע שנות כהונה כסגנית המושל, רצה קונין לראשונה למשרת המושל, בהיותה כבר נציגתה הבכירה ביותר של המפלגה הדמוקרטית בוורמונט. היא נכשלה בניסיון הראשון מול הבוס לשעבר שלה, סנלינג, אך במירוץ הבא, ב-1984 ניצחה ובינואר 1985 נכנסה לתפקיד, מושלת ורמונט ה-77 במספר של מדינת ורמונט. קונין הפכה בכך לאישה הראשונה שזכתה בתפקיד מושלת ורמונט, והיהודיה הראשונה בכל ארצות הברית, שכיהנה כמושלת מדינה. היהודיה הבאה שנבחרה למושלת מדינה כלשהי בארצות הברית הייתה לינדה לינגל, שנבחרה ב-2002, 18 שנה אחריה, למושלת הוואי.
קונין כיהנה כמושלת ורמונט במשך שש שנים, שלוש קדנציות. היא ייסדה במדינה בית משפט לענייני משפחה והיו לה הישגים רבים בתחומי החינוך ואיכות הסביבה, אולם בעיקר בלטה השפעתה בתחום הפמיניסטי. היא הרבתה להתבטא בנוגע לזכויות נשים, ומילאה את הממשל ובתי המשפט במינויים נשיים. בין השאר מינתה את האישה השופטת הראשונה בבית המשפט העליון של ורמונט.
מרצה, תת-שרה ושגרירה
ב-1991, לאחר שלוש תקופות כהונה כמושלת (גם בכך היא הראשונה - האישה הראשונה שמשלה שלוש תקופות כהונה במדינה כלשהי בארצות הברית), היא נמנעה מלנסות להיבחר שוב, ובלי לנטוש לגמרי את הפוליטיקה, עברה לאקדמיה. היא מונתה כמרצה בבית הספר לממשל של אוניברסיטת הרווארד וכן כמרצה בדארטמות' קולג' ובמקביל סייעה למסע הבחירות של ביל קלינטון לנשיאות ארצות הברית. קונין הייתה אחת משלושת חברי צוות החיפוש אחרי המועמד הראוי לסגן נשיא תחת קלינטון. לאחר מינויו של קלינטון לנשיא ארצות הברית בינואר 1993 הוא מינה אותה לתפקיד תת-שר החינוך. קונין כיהנה במשרה זו כשלוש שנים עד אוגוסט 1996, ואז מינה אותה קלינטון לשגרירת ארצות הברית בשווייץ ארץ הולדתה ובליכטנשטיין.
קונין מכהנת כיום כפרופסור ומרצה באוניברסיטת ורמונט, עוסקת בענייני איכות הסביבה וזכויות נשים, כותבת ספרים, בלוגרית בהפינגטון פוסט ופרשנית קבועה ברדיו Vermont Public Radio. בנה הצעיר דניאל גר בטביליסי ומכהן כיועץ בכיר לנשיא גאורגיה. בתה ג'וליה היא אמנית ומורה וגרה בניו יורק ושני בניה האחרים, פיטר ואדם, הם, הראשון עו"ד והשני רופא קרדיולוג, בוורמונט.
לי קרוס
לי קרוס (באנגלית: Lee Cruce; ) היה עורך דין, בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה השני בשנים 1911–1915. לאחר שב-1907 הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית על משרת המושל לצ'ארלס הסקל, עלה בידו של קרוס לרשת את הסקל ולכהן כמושל אוקלהומה השני. כמושל היה קרוס אחראי על הקמתה של מחלקת הכבישים של אוקלהומה ועל בניית הקפיטול המדינתי. הוא עמל קשות לאכוף את האיסורים על שתיית אלכוהול והימורים, והרחיק לכת עד כדי כך שהפעיל את המיליציה המדינתית כדי להפסיק מרוץ סוסים. אחריו כיהן כמושל רוברט ויליאמס.
הבחירה כמושל
על בסיס עמדתו הבכירה בבנק הלאומי של ארדמור ובתנועה לקראת קבלתה של אוקלהומה כמדינה בסוף 1906, הציג קרוס את מועמדותו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל המדינה החדשה. בהתמודדות על מועמדות המפלגה נוצח קרוס על ידי צ'ארלס הסקל הפופולרי. לקראת תום כהונתו של הסקל התמודד קרוס שוב על המועמדות והפעם עלה הדבר בידו. בבחירות הכלליות הוא ניצח את המועמד הרפובליקני ג'. ו. מקניל.
מושל אוקלהומה
ב-9 בינואר 1911 הושבע קרוס כמושל השני של אוקלהומה. בעוד שלקודמו בתפקיד הייתה שליטה בבית המחוקקים של אוקלהומה בזכות כוחו ואישיותו, קרוס נאבק ללא הרף בבית המחוקקים במשך כל תקופת כהונתו כמושל. על אף מאבק כוחות זה, עלה בידו של קרוס להשלים מיזמים רבים שהוא יזם. הצלחתו העיקרית הראשונה נגעה לתחום התחבורה. עם התרחבות השימוש במכוניות, פעל בית הנבחרים על פי המלצתו של קרוס והקימה ב-1911 את מחלקת התחבורה של אוקלהומה. הכבישים שופרו באמצעות תקציב שהגיע מאגרת רישוי של דולר אחד בשנה.
הנושא הבא על סדר יומו של קרוס היה בניית הקפיטול המדינתי של אוקלהומי בבירת המדינה, שהועברה על ידי הסקל מהעיר גתרי לאוקלהומה סיטי ב-1910. בפיקוחו של קרוס, הקים בית הנבחרים ב-1913 את ועדת הקפיטול שמנתה שלושה חברים. הוועדה הייתה אחראית על רכישת הקרקע לבניין הקפיטול. לאחר רכישת הקרקע במרכז אוקלהמה סיטי ב-20 ביולי 1914, החל תהליך ההקמה. ב-16 בנובמבר 1915, יום השנה השמיני לקבלתה של אוקלהומה כמדינה, התקיים טקס הנחת אבן הפינה ומלאכת הבנייה החלה.
בהאמינו שהמדינה צריכה להוות דוגמה מוסרית גבוהה יותר, תמך קרוס באכיפתם של החוקים להשבתת הפעילות בימי ראשון. באמצעות חקיקה מתאימה, החליטו קרוס ובית הנבחרים על סגירת העסקים בימי ראשון, וכן הכריזו על תחרויות איגרוף, הימורים, סחר במשקאות חריפים ומרוצי סוסים כבלתי חוקיים. מהלכים אלו, בשילוב עם האיסור על משקאות חריפים של הסקל, הוכחו כתפקידים שהיו קשים מדי למדינה כדי לטפל בהם. בית הנבחרים לא הקצה בתקציב המדינה את הכספים למימון פעולות אלו, ובסופו של דבר הועברו תקציבים מכוח אכיפה אחד למשנהו. קרוס הפעיל בהזדמנויות רבות, בתוקף היותו המפקד העליון של המיליציה המדינתית, את כוחות המילציה לטובת אכיפת חוקים אלו. האירוע המפורסם ביותר מבין אלו התרחש כאשר קרוס הכריז על ממשל צבאי בטלסה כדי למנוע את קיומו של מרוץ סוסים. המרוץ הופסק כאשר נורו יריות מעל ראשיהם של המתחרים.
קרוס היה מתנגד תקיף לעונש מוות. כחלוץ בתנועה לביטול עונש המוות, הוא המתיק את כל 22 גזרי דין המוות שנגזרו במהלך כהונתו כמושל למאסר עולם. על אף זאת, הוא עשה מעט למניעת מעשי לינץ' כלפי לא-לבנים, בהסבירו ל-NAACP:
חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה לקונגרס באוקלהומה כמעט וגרמה לנפילת ממשלו של קרוס. ב-1912 הטיל קרוס וטו לחלוקה מחדש של המדינה לשמונה מחוזות בחירה באופן שנועד לצמצם את כוחם של המצביעים לרפובליקנים. וטו זה, בנוסף לניסיונותיו של קרוס לבטל כמה מוסדות ציבוריים משיקולים כלכליים, הובילו את בית הנבחרים של המדינה לחקור את הרשות המבצעת. כתוצאה מכך הודחו מבקר המדינה, נציב הביטוח המדינתי, והמדפיס המדינתי. קרוס עצמו נמלט מהדחה בבית הנבחרים המדינתי בהחלטה שנפלה על חודו של קול אחד.
לקראת תום כהונתו של קרוס כמושל, היו רוב רובם של הבוחרים מוכנים לשינוי. בחיפוש אחר מושל חדש, עלה שמו של נשיא בית המשפט העליון של אוקלהומה רוברט ויליאמס. ב-1914 נבחר ויליאמס, לאחר שכיהן תקופה אחת כנשיא בית המשפט, כמושל השלישי של אוקלהומה.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל, המשיך קרוס את הקריירה שלו כעורך דין וכבנקאי. ב-1930 הוא נוצח בבחירות המקדימות לסנאט של ארצות הברית על ידי תומאס גור, אחד הסנאטורים הראשונים מטעם אוקלהומה.
לי קרוס נפטר בלוס אנג'לס ב-16 בינואר 1933. הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבעירו ארדמור.
אבא ארך רגליים (סרט, 1955)
אבא ארך רגליים (באנגלית: Daddy Long Legs) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1954 בבימויו של ז'אן נגולסקו, עם פרד אסטר ולסלי קארון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר אבא ארך רגליים מאת ג'ין ובסטר (1912).
העיבוד הראשון לקולנוע היה סרט אילם עם מרי פיקפורד (1919), ואחר כך סרט עם ג'נט גיינור (1931) וסרט עם שירלי טמפל בשם "ראש מתולתל" (1935).
בסרט יש קטעי בלט בכוראוגרפיה של רולאן פטי. השירים לסרט נכתבו על ידי ג'וני מרסר. השיר "Something's Gotta Give" היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ולפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
התסריט היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה.
תקציר העלילה
ג'רביס פנדלטון השלישי (פרד אסטר) הוא מיליונר אמריקאי חובב ג'אז. הוא מגיע לצרפת ביחד עם מזכירו גריגס. בדרך נתקעת מכוניתם והוא מגיע לבית יתומים סמוך לבקשת עזרה. הוא מבחין בנערה משחקת עם היתומים ודואגת להם. אם המוסד אומרת לו ששמה הוא ז'ולי אנדרה (לסלי קארון) וגם היא יתומה. היא בת 18 וג'רביס רוצה לאמץ אותה אבל ידידו השגריר אלק ויליאמסטון (לארי קיטינג) אומר שבגיל כזה לא נאה לאמץ אישה. ג'רביס משנה את תוכניתו - הוא יתמוך באופן אנונימי בחינוכה של ז'ולי בפנימייה פרטית יוקרתית לבנות, הוא יזדהה בתור "ג'ון סמית'" והיא תכתוב לו מדי פעם על חוויותיה. ז'ולי שמחה על התכנית הזאת אבל רוצה לדעת מי הנדבן הילדים במוסד ראו רק את צלליתו והיא דומה לחרק ארך רגליים ומכאן כינתה אותו בשם זה במכתבים ששלחה לו.
ז'ולי מתאקלמת במהירות למרות קשיי השפה, בעזרת חברותיה ובייחוד שותפתה לחדר, לינדה פנדלטון (טרי מור) שהיא ביתה של גרטרוד פנדלטון (קתרין ג'יבני), גיסתו של ג'רביס.
ג'רביס מקבל את המכתבים אבל לא עונה להם לזעמה של מזכירתו גב' פריצ'רד (תלמה ריטר). לאחר שנתיים היא "מכריחה" את ג'רביס לקרוא את המכתבים והוא נרגש ומבקש לראות את ז'ולי. הוא מגיע לנשף בפנימייה כדוד של לינדה פנדלטון ומופתע לראות את ז'ולי כאישה. הוא מבוגר מכל הסטודנטים אבל מפליא אותם בריקוד עם ז'ולי. חורה לו שז'ולי נמשכת לבחור צעיר בשם ג'מי מקברייד (קלי בראון). ג'רביס שומע שהוא מובטל ומציע לו משרה במכרה בבוליוויה שבבעלותו.
לטקס הסיום מגיעה גב' פריצ'רד ואומרת שכעת הן נוסעות לניו יורק להכיר את "ג'ון סמית", "השומר הנדיב" שלה. היא מגיעה לביתו של ג'רביס שמשמש גם כמוזיאון ורואה את תמונתו הגדולה תלויה שם ומיד מבינה שהוא "השומר" שלה. וכשג'רביס מציע לה נישואים היא מסכימה מיד.
הפרעת חוסר הטבע
הפרעת חוסר הטבע, או הפרעת החסך בטבע (באנגלית: Nature deficit disorder) הוא מונח שנטבע על ידי הסופר והאינטלקטואל האמריקאי ריצ'רד לוב בספרו משנת 2005, "Last Child in the Woods" ("הילד האחרון ביער"). אין מדובר ב"הפרעה רפואית" אלא בהגדרה חברתית. לוב מציין כי בעוד בעבר היה הטבע חלק מעולמם של ילדים, כיום גדלים רבים מהילדים במדינות המערב בחדרם מול המחשב האישי כשהם מוקפים בטכנולוגיה, כשלמעשה לא חוו טיפוס על עצים, מפגש עם חיות בר, או ריצה במרחבי שדה פתוח, למשל.
בספרו הוא מציין כי מחקרים מראים שההשפעה החיובית של השהייה בחיק הטבע אינה מסתכמת בבריאות הפיזית. לכאורה יכולים ילדים להתפתח בצורה תקינה גם מבלי להיחשף לטבע באופן ישיר. אך הוא טוען בספרו, בהסתמך על מחקרים, כי השהות בטבע מפחיתה באופן בולט את שיעורי הפרעת חוסר הקשב, קשיי הריכוז וההיפראקטיביות אצל ילדים. לטענתו השהות בטבע גם משפרת את כושר הלימוד, היצירתיות והבריאות הנפשית והרגשית. לפי טענתו של לוב, אילו הייתה מערכת החינוך מוציאה ילדים אל הטבע, ניתן היה להפחית באופן ניכר את שיעורי מתן הריטלין, למשל, תרופה הניתנת עקב הפרעת חוסר הקשב.
העובדה שילדים בעולם המודרני מבלים פחות ופחות זמן בטבע מובילה, לטענת ריצ'רד לוב, לעלייה במגוון בעיות ההתנהגות אצל ילדים. טענות אלה עולות בקנה אחד עם השערת הביופיליה, הטוענת כי לבני אדם יש נטייה טבעית לאהוב יצורים אחרים בפרט ואת עולם הטבע בכלל. באופן דומה, תאוריית שיקום הקשב (Attention restoration theory) טוענת כי אנשים מסוגלים להתרכז ולהקשיב טוב יותר לאחר טיול או אפילו התבוננות בטבע.
סלומון היינה
סלומון (שלמה) היינה (גרמנית: Salomon Heine; אוקטובר 1767 – 23 בדצמבר 1844) היה סוחר ובנקאי ממוצא יהודי שחי בהמבורג. היינה, יליד הנובר, הגיע להמבורג בשנת 1784 כשהוא חסר כל, ושנים לאחר מכן רכש בה נכסים עצומים, והיה לאחד האנשים העשירים ביותר בגרמניה. הוא נודע בחייו כמיטיבו וכפטרונו של אחיינו המשורר היינריך היינה. הונו של היינה, שכונה "רוטשילד של המבורג", הוערך בעת מותו ב-110 מיליון אירו במושגי הימים ההם.
ביוגרפיה
היינה למד את מקצוע הבנקאות בחברת Bankhaus Popert בהמבורג. בהמשך הקים עסק כברוקר המחאות, בשיתוף פעולה הדוק עם עמנואל אנטון פון האלי. בשנת 1797 ייסד יחד עם מרקוס אברהם הקשר (1770–1823) את הבנק למסחר "הקשר ושות'". בשנת 1818, כשהפך למנכ"ל היחיד בחברה, שינה את שמה ל"בנקהאוס סלומון היינה". במהלך השנים הבאות שגשג והיה לאחד הבנקאים המצליחים ביותר בהמבורג של אז.
עם זאת, היינה לא זכה לאזרחות בהמבורג ולא התקבל כחבר באיגוד המכובד של סוחרי המבורג. את ביתו על היונגפרנסטיג (Jungfernstieg), אותו נאלץ לרכוש באמצעות איש קש בשל אפליית היהודים, היינה פוצץ בעת השרפה הגדולה בהמבורג בשנת 1842 על מנת למנוע התפשטות נוספת של האש.
פטרונו של המשורר היינריך היינה
סלומון היינה שילב את אחיינו היינריך היינה בבנק בבעלותו, ולאחר מכן הציע לו להקים את חברת הבגדים "הארי היינה". אך היינריך, שהתאהב אז באמלי ביתו של סלומון, התמסר בעיקר לשירה והתעניין מעט מאוד בעסקים, ועד מהרה נאלץ להכריז על פשיטת רגל. סלומון כעס על אחיינו על בחירתו בשירה כדרך חיים, והוא ביטא את מורת רוחו באמרתו: "Hätt er gelernt was Rechtes, müsst er nicht schreiben Bücher" (אילו היה לומד משהו אמיתי, לא היה עליו לכתוב ספרים).
היחסים בין השניים ידעו עליות ומורדות, אך לאורך רוב חייו סלומון תמך באחיו סמסון ובנו המשורר, ואף אשרר קצבה חודשית שתוענק לאחר מותו של היינריך לאשתו מתילדה. לאחר פטירתו של סלומון נפוצו שמועות שהיינריך עומד לפרסם קטעים מהממוארים שלו על חיי סלומון. היינה כתב לעיתים בסגנון חריף ועוקצני גם על מכריו, מה שגרם לבנו של סלומון, קרל, לחשוש מפניו ולבטל את הקצבה. על ערש דווי חתם היינה על התחייבות שלא לכתוב דבר שיפגע בכבוד המשפחה. עם זאת, יש מי שרואים בכמה משיריו כתיבה מוסתרת בגנות המשפחה.
הנדיב של המבורג
נדיבותו של סלומון היינה ומעמדו בהמבורג באים לידי ביטוי באנקדוטה הבאה: נציגים של מסדר דתי שהתכונן לבנות בית חולים ביקשו תרומות מעשירי המבורג. הללו הפנו אותם לבנקאי היהודי, והוסיפו שהם יתרמו סכום זהה לתרומתו, ועוד טאלר נוסף. הנזירים סיפרו להיינה את תגובת הסוחרים, והוא ביקש מהם לנקוב במחיר הבנייה. היינה שילם את מחציתו, ולכן נאלצו שאר הסוחרים לממש את התחייבותם ולממן את השאר.
היינה השתתף במימון לשחזור העיר, לאחר השרפה הגדולה בשנת 1842. בנוסף ייסד את בית החולים היהודי הידוע של המבורג לזכר אשתו בטי, שנפטרה בשנת 1837. עם הנחת אבן הפינה בשנת 1841, שיבח היינריך היינה את מפעלו הפילנתרופי של דודו בשירו "Das neue israelitische Hospital zu Hamburg", שיצא לאור בכרך "Neue Gedichte". בית החולים נהרס כמעט לחלוטין לאחר מלחמת העולם השנייה ושוחזר בשנות השמונים. כיום הוא משמש כבניין ממשלתי.
פטירתו
סלומון היינה הלך לעולמו בהמבורג. אלפי תושבים, יהודים ונוצרים כאחד, יצאו באופן ספונטני ללוותו בדרכו האחרונה לבית הקברות היהודי אוטנזן (Ottensen). בצוואתו הורה לתרום למושב הזקנים ולקרן האלמנות, לביקור חולים, לחברת לחם ומרק ולאגודה להוראת מלאכות מועילות ליהודים.
כף ז'רלאש
כף ז'רלאש (באנגלית: Cape Gerlache) הוא כף, או לשון יבשה, המהווה את הקצה הצפון-מזרחי של חצי האי דייוויס, אנטארקטיקה, 6.4 ק"מ דרומית-מזרחית לאי דיוויד.
היסטוריה
את לשון היבשה גילתה בנובמבר 1912 משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה, 1914-1911, בראשות דאגלס מוסון, שכינה אותה על שם לויטננט אדריאן דה ז'רלאש, מנהיג המשלחת האנטארקטית הבלגית, 1899-1897.
נקודת מיטשל (אנטארקטיקה)
נקודת מיטשל או נקודת מיטצ'ל (באנגלית: Mitchell Point) היא לשון יבשה, בחוף המזרחי של האי ברבנט, בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
נקודת מיטשל מהווה את הקצה הדרומי של הכניסה למפרץ היל.
מקור השם
שמה של הנקודה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הנקודה נקראת על שמו של המנתח האמריקני סילאס וייר מיטשל שנחשב לאבי ענף הנוירולוגיה בארצות הברית; וזאת בדומה לאתרים רבים באזור זה אשר ניתנו להם שמות של חלוצים בתחום הרפואה.
ספנסר (סרט)
ספנסר (באנגלית: Spencer) הוא סרט דרמה ביוגרפית שביים הבמאי פבלו לריין ונכתב על ידי התסריטאי סטיבן נייט. עלילת הסרט מתבססת על שנות נישואיהם המאוחרות של הנסיכה דיאנה לבית ספנסר וצ'ארלס, נסיך ויילס. בסרט מככבים קריסטן סטיוארט וג'ק פרת'ינג בדמויותיהם של דיאנה וצ'ארלס, בהתאמה; ולצידם מככבים טימותי ספאל, שון האריס וסאלי הוקינס. הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בעבור משחקה של סטיוארט.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-78, שהתקיים ב-3 בספטמבר 2021, והוא עלה לאקרנים בארצות הברית ובבריטניה ב-5 בנובמבר 2021.
תקציר העלילה
בשנת 1991, במהלך חופשת חג המולד שלה עם משפחת המלוכה בבית סאנדרינגהאם בנורפוק, דיאנה ספנסר, נסיכת ויילס, מחליטה שהגיעו מים עד נפש ולסיים את נישואיה לצ'ארלס, נסיך ויילס.
הפקה
ב-17 ביוני 2020, נמסר כי הבמאי פבלו לריין יביים סרט שיעסוק בדמותה של דיאנה, נסיכת ויילס, אותה תגלם קריסטן סטיוארט. ב-26 ביוני 2020 נמסר כי חברת "ניאון" רכשה את הזכויות להפצת הסרט בארצות הברית בעסקה בשווי של יותר מ-4 מיליון דולר. חברות ההפצה "STX Entertainment" ו-"DCM Film" אמונות על הפצת הסרט בבריטניה ובגרמניה.
צילומי הסרט החלו בשלוסהוטל קרונברג שבגרמניה בינואר 2021, במקביל לדיווח על ליהוקם של טימותי ספול, סאלי הוקינס ושון האריס לצוות השחקנים. הסרט צולם גם בשלוס מרקארדט שבמרקארדט, בצפון העיר פוטסדאם ובטירת נורדקירכן. ב-25 במרץ עברה הפקת הסרט לבריטניה למהלך הצילומים האחרון, שם הצטרף ג'ק פרת'ינג לצוות השחקנים בדמותו של צ'ארלס, נסיך ויילס. צילומי הסרט תמו ב-27 באפריל 2021.
את הפסקול המוזיקלי לסרט יצר ג'וני גרינווד.
הפצה
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט נעשתה בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-78 ב-3 בספטמבר 2021, ולאחר מכן בהקרנה מיוחדת בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. בארצות הברית, הסרט עלה לאקרנים ב-5 בנובמבר 2021.
חרץ (גאומורפולוגיה)
בגאומורפולוגיה, חרצים (באנגלית: rills) הם נתיבי מים המתחתרים בשכבות הקרקע העליונות כתוצאה משחיקה של מים את הקרקע באזור הזרימה. נתיבים אלה הם תעלות ליניאריות רדודות, לרוב בצורת V, המתחתרות לגובה נמוך במקצת מסביבתן, עד 30 ס"מ לערך. החרצים מתפתחים במדרון מבלי להשפיע על שיפוע של המדרון.
צורת התחתרות החרצים
החרצים מתחתרים מהאזור הגבוה של המדרון לכיוון מורדותיו. דפוס התחתרותם משתנה כתלות בגודל שיפוע המדרון. בשיפועים נמוכים נצפה לראות דפוס מעוצה (דנדריטי), כיוון שכוח המשיכה לא חזק והמים נוטים להתפשט רוחבית. זרם המים לוחץ על קירות החרץ ומתפזר במרחב. מנגד, בשיפועים גדולים נצפה לראות דפוס מקבילי כיוון שכאן, כוח הכבידה הוא רב משמעות ומושך בחוזקה את המים ישר למטה מבלי לאפשר להם להתפזר במרחב. כאשר זרימת המים מתרחשת בשטח נרחב יחסית ואספקת המים היא רציפה, העומק של הזרם והיכולת שלו לסחוף איתו חומרים בדרכו גדלים. כמות המים מספיקה לא רק כדי למלא את החרץ, אלא גם לגרום לפיצולו. זרם המים שואף להתרחב אל מעבר גבולותיו של החרץ, כדי לייעל את זרימתו. כתוצאה מכך מתמוטטים קירות החרץ, והמים נשאבים לחרץ סמוך, הנמצא בגובה נמוך יותר על פני הקרקע. כך התהליך נמשך עד שהמים מגיעים לחרץ ראשי.
תנאים להיווצרות חרצים
היווצרות החרצים היא כאמור תולדה של שחיקת מים את הקרקע. לכן היווצרות החרצים מושפעת הן מזרימת המים ומעוצמתם והן מתכונות הקרקע ושיפוע המדרון. כאשר שיעורי הגשם גבוהים משיעורי החידור של הקרקע, קרקע לא מספיקה לספוג את כל כמות המים שנכנסת למערכת. כתוצאה מכך, מים אינם מחלחלים לתוכה וממשיכים לזרום. זרימת מים זו אשר שוחקת בדרכה את הקרקע נקראת נגר עילי. שחיקת הקרקע תתרחש בתנאי שהמבנה הפיזיקאלי של הקרקע יהיה לקוי ומעורער. כלומר, תאחיזת החלקיקים (קוהזביות) תהיה נמוכה והתארגנות החלקיקים זה על גבי זה תהיה ארעית ובלתי מאורגנת. לכן כשכוח הגזירה של המים יהיה חזק יותר מכוח החלקיקים להיאחז אחד בשני, החלקיקים ינתקו ותתרחש סחיפה. המים יפלסו נתיבים בקרקע, נתיבים אלו הם החרצים.
תאוצת המים הגדלה והפגיעות ההדדיות של חלקיקי הקרקע המנותקים עשויים להוביל לתנועת חומר מוגברת בתוך החרצים. תנועת זו מושפעת מגודל שיפוע המדרון. ככל ששיפוע המדרון גבוה יותר, כוח הכבידה בעל השפעה רבה יותר על זרימת המים. כוח הכבידה מושך בחוזקה את המים כלפי מטה ולכן הם נעים במהירות רבה יותר ובעוצמה חזקה יותר. בנוסף, תאוצה חיצונית מהווה גם היא גורם לתנועת החומר. התאוצה החיצונית נובעת מזעזוע טבע פתאומי כגון גשמים, הפשרת שלגים, גלישת שלג ואף דריכת אדם וחיה.
אקלים
חרץ נפוץ באזורים צחיחים וצחיחים למחצה. אזורים אלה מאופיינים בכמויות משקעים נמוכות יחסית בין 200–800 מילימטרים בשנה, ובאידוי גבוה. משטר הגשמים ועוצמתם באזורים אלה משתנה בין החורף לקיץ ומשנה לשנה. באקלימים אלה הקרקע לרוב יבשה, בעלת חדירות נמוכה ודלילה בכיסוי צומח. ברגע שנכנסים מים למערכת, על ידי משקעים, נגר עילי מתפתח בקלות, וחרצים מתחילים להיווצר. היווצרות הנגר העילי תתרחש לרוב בזמן גשמים לאחר תקופה יחסית ארוכה של יובש וחום.
השפעת כיסוי הצומח על יצירת חרצים
כיסוי צומח הוא גורם מגביל רב משמעות על היווצרות נגר עילי. נגר עילי אכן נוצר כתוצאה מירידת משקעים רבים, אך טיב זרימתו ומהירותו תלויים, גם כן, בצפיפות הצומח באזור. כאשר לא קיים כיסוי צומח, נוצרים על פני הקרקע שני סוגי קרום קרקע עיקריים, אשר מהווים שכבה דקה ואטומה לחדירת מים. סוג ראשון- קרום הנוצר על ידי מיקרואורגניזמים בשם כחוליות. כחוליות אלה מבצעות תהליכים ביוכימיים בקרקע ובכך מצמידות את גרגירי הקרקע זה לזה. סוג שני- קרומים מכניים אשר נוצרים בעקבות פגיעת מטר המים ישירות בקרקע. במהלך הפגיעה מתרחש מיון בקנה מידה קטן של חלקיקי הקרקע. בעוד שהחלקיקים הקטנים ניתזים רחוק ממקום פגיעת טיפת המים, החלקיקים הגדולים ניתזים קרוב. מיון זה גורם להיווצרות הקרומים המכניים. לעומת זאת, בנוכחות כיסוי צומח, התכונות הפיזיות, כימיות וביולוגיות של הקרקע שונות. זאת מכיוון שעוצמת המים לא פוגעת ישירות בקרקע ואנרגיית הפגיעה בקרקע נמוכה. ובנוסף, בקרבת שורשי הצמח מתקיימת פעילות ביולוגית וכימית של מעבר חומרים מן הצמח לסביבתו. פעילות השורשים בקרקע מעשירה ומטייבת אותה, עושה אותה נקבובית יותר ומפוררת יותר. במקביל, מעבר החומרים מאפשר התפתחות של חומר אורגני, אשר מעודד את תלכוד חלקיקי הקרקע ויצירת חללים ביניהם. כל אלו מקנים לקרקע יכולת חדירות וספיגה גבוה יותר של מי הגשמים והנגר העילי.
ההבדל בין חרץ לערוצון
ההבדל העיקרי והמשמעותי בין השניים, אשר בעקבותיו נגררים שאר ההבדלים, הוא ההבדל בגודל. ערוצון הוא בעצם חרץ בגודל רב יותר. ערוצון עמוק יותר מהחרץ ורחב יותר. על מנת ליצור ערוצון נדרשת עוצמה אינטנסיבית יותר של גשמים ונגר עילי. בחרצים זורמים מים רק במהלך ירידת משקעים ורוב הזמן הם יבשים. ערוצון ממשיך לעיתים להוביל מים, ובמקרים של גשם קיצוני הם אף מסוגלים להפוך לאפיק מים. החרצים הם תעלות במצב הפיך, כלומר ניתן לחרוש ולעבד אותן על ידי כלי חקלאי. בניגוד לערוצון שהוא תעלה בלתי הפיכה אשר לא ניתן לעיבוד על ידי כלי חקלאי.
התנועה הלבנה
התנועה הלבנה (ברוסית: Бѣлое движенiе/Белое движение, כמו כן הרעיון הלבן (Белая идея) והמטרה הלבנה (Белое дело) שמתייחסים לאותה התנועה) הוא כינוי לתנועה צבאית-פוליטית של כוחות פוליטיים שונים שהתאחדו בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה (1918–1923) כנגד הבולשביקים במטרה להורידם מן השלטון, והמשיכו בהתנגדות להם אחר כך. התנועה הייתה התנועה האנטי-בולשביקית הגדולה, ושלא כמו תנועות לאומיות דמוקרטיות שנאבקו בבולשביקים, היא דגלה בעיקרון "רוסיה הגדולה, מאוחדת ובלתי ניתנת לחלוקה", ובאנטי קומוניזם.
הביטוי עצמו נוצר ברוסיה הסובייטית ובשנות ה-20 נכנס לשימוש בין גולים רוסיים. שמה של התנועה הלבנה, נגזר משימוש בלבן כצבע מתנגדי המהפכנים בזמן המהפכה הצרפתית בהיותו דגל בית בורבון הצרפתי.
הצבעת מחאה
הצבעת מחאה היא הצבעה בבחירות המפגינה חוסר שביעות רצון מרשימת המועמדים או הבעת התנגדות למערכת הבחירות הקיימת. במקרה האחרון, המחאה יכולה להיות בצורה של הצבעה לגיטימית, אך במקום להצביע עבור מועמדים מרכזיים, היא הצבעה עבור מפלגה אזוטרית, ולפעמים למועמד שוליים מהשמאל הרדיקלי, הימין הרדיקלי או מועמד עצמאי אשר אינו מזוהה עם המערכת. לעיתים הצבעת מחאה יכולה להיות למועמד או מפלגה סאטירית כדוגמת מפלגת הקרנפים בקנדה או למועמד שאינו מתמודד בבחירות (אפילו למועמדים ביזאריים, כך לדוגמה ברבות מערכות הבחירות באירלנד מצביעים מאות ואף אלפי בוחרים לדסטין תרנגול ההודו).
התנועה הלבנה
יש מספר סימנים מזהים המבדילים את התנועה משאר התנועות האנטי-בולשביקיות בתקופת מלחמת האזרחים:
הצבעת מחאה
לצד הימנעות אשר היא פשוט חוסר הצבעה, היא עלולה לשקף סימן לחוסר בפופולריות לגיטימית של דמוקרטיה מייצגת, שכן מצביעים מיואשים המצביעים הצבעת מחאה עלולים לסכן את אמינות מערכת הבחירות כולה.
התנועה הלבנה
ההקמה האידאולוגית של התנועה התחילה בטווח הזמן שבין אביב 1917 לפרשת קורנילוב באותה השנה, והקמתה הארגונית התרחשה אחרי מהפכת אוקטובר וחיסול האספה המכוננת. למעשה התנועה הוקמה לאחר מהפכת אוקטובר ובמהלך פיזור האספה המכוננת הרוסית, וסיימה להתגבש לאחר קבלת קולצ'ק בתור השליט העליון של רוסיה על ידי מרכזי התנועה בצפון, צפון-מערב ודרום שטח רוסיה טרם המהפכה.
הקמה וזיהוי
רוב החוקרים רואים במהפכת אוקטובר כקו פרשת המים בהעברת מיקוד התנועה במניעת התפוררות המדינית לנושא האנטי-בולשביקי שבעקבות כך גם קיבלה לשורותיה כוחות מנוגדים ואף עוינים.
עם תחילתה של מלחמת האזרחים, התנגדה התנועה לא רק לבולשביקים אלא גם לכוחות הירוקים והספרטיים. בכך התפצלה התנועה לכלל-רוסית (כוחות הנלחמים אחד כנגד השני על השלטון במדינה) ולאזורית (במהלכה הלבנים פעלו גם נגד הכוחות הלאומיים שניסו להתנתק מרוסיה). כמו כן, עם תחילת הלוחמה הצטרפו אליה בעלי אדמות ונכסים שנושלו מרכושם שהולאם בעקבות כיבוש השטחים על ידי הכוחות האדומים והנהגת האידאולוגיה הסוציאליסטית.
משתתפי התנועה כונו "הגוורדיה הלבנה" או "הלבנים" ולא נכללו ביניהם אנרכיסטים, ירוקים ולאומניים לא רוסיים. עיקר משתתפיה היו קציני הצבא הרוסי, כשהקצינים הזוטרים השתייכו לפני כן ברובם לאיכרים.
הנהגת התנועה
בתחילתה עמדו בין ראשי התנועה הגנרלים של צבא האימפריה הרוסית:
כמו כן בהמשך הצטרפו גם כאלו מן הדרגות הבכירות שלא היו בתנועה מתחילתה:
מטרות ואידאולוגיה
אם בגלות בעיני רבים מן הגולים, ביניהם וראנגל ונסיך פיוטר דולגורוקוב, מטרות התנועה אוחדו עם מטרות מדיניות ופטריוטיות, בזמן מלחמת האזרחים המטרה שהוכרזה הייתה ביטול השלטון הבולשביקי והקמת שלטון דיקטטורה צבאית עם חוק מתקופת האימפריה הרוסית בהכנסת שינויים שהוכנסו על ידי הממשלה הזמנית בהתאם לרוח התנועה הלבנה וחוקי "היישויות המדיניות" שבשטח האימפריאלי לשעבר. לקוזאקים הובטח שימור עצמאותם עם הקמת מוסדות שלטון ויחידות צבאיות. אוקראינה, קווקז ועבר קווקז נכללו באופציה ל"אוטונומיות אזוריות" במסגרת שלמות טריטוריאלית. סלוגן הלבנים היה "חוק וסדר"
רוב התנועה תמכה בעמדות דמוקרטים חוקתיים ושילובם עם סביבת קצינים עיצב את עמדות התנועה. תומכי המונרכיה והמאות השחורות היו במיעוט ולא היו במוקדי ההחלטות. לפי הגנרל דניקין, בין הקצינים היו רבים תומכי המונרכיה אך הם לא התעסקו בפוליטיקה. קומוץ' הורכב מאס ארים. לפי סלאש'ב-קרימסקי שעמד בראש ההגנה על חצי האי קרים בחורף 1920 המנהיגים תמכו בדעות דמוקרטים חוקתיים וברית 17 באוקטובר בעוד החיילים הפשוטים השתייכו למנשביקים ואס ארים.
המנהיגים ראו עתיד המדינה בשלטון העם, ביטול אי שוויון מעמדי, שוויון כולם בפני החוק ועם זאת תלות המציאות הפוליטית של לאומים שונים בהתאם לתרבותם ומסורות היסטוריות שלא יכל שלא לסתור חלק מן הפרמטרים האחרים.
המנהיג העליון, קולצ'ק, ראה חשיבות עליונה בבחירות כלליות ועבודה תקינה של עיריות וזמסטבו שאיפה ראשונית אחרי ניצחון על הבולשביקים. כינוס האספה המכוננת, לפיו, היה חייב להידחות עד לניקוי מלא מבולשביקים ויצירת סדר כשבמקרה של כינוס מוקדם יותר קולצ'ק התחייב לפזר אותה בכוח. הדבר תואם ברובו את "תוכנית ביחוב" שנכתבה בזמן מאסר רבים מן הקצינים בעקבות פרשת קורנילוב.
רק במחנה הימני של התנועה דגלו בהחזרת המונרכיה אך כוחות של צבא אסטרחן והצבא הדרומי שדגלו בעמדה זאת באופן גלוי הובסו בסתיו 1918.
קוזאקים היו הכוח המאורגן ביותר בתנועה ברמה הצבאית אך היה קשה לגייסם מחוץ לאדמות שהם ראו את עצמם כבעליהם.
אידאולוגיה דתית של התנועה הלבנה הסתמכה על אנשי הכמורה האורתודוקסית והתנגדות נחרצת לאתאיזם בו דגל השלטון הבולשביקי.
במדיניות חוץ התנועה שאפה לקיים את כלל החובות לפי ההסכמים שנחתמו עם מדינות בעלות הברית.
מה שגרם לכישלון התנועה פרט להפסדים בשדה הקרב היו מספר גורמים:
יחידות ופעולות צבאיות
"הצבא הלבן", "הכוחות הלבנים" או "הגוורדיה הלבנה" שהיו הכוח הצבאי של התנועה הרכיבו קבוצות שונות בעלות אידאולוגיות שונות שנלחמו תחת פיקודם של מפקדים שונים, והמכנה המשותף לכולן הייתה הלוחמה נגד בולשביקים. הצבאות הללו נלחמו במספר חזיתות:
חזית צפון קווקז, קובאן ושטח בשליטת הקוזאקים של דון
הגרעין של ההתנגדות הצבאית של התנועה נהיה צבא המתנדבים שהוקם בתחילת 1918 בנובוצ'רקסק על ידי גנרלים קורנילוב ואלכסייב שהתחיל לפעול בשטחי דון וקובאן. לאחר מות קורנילוב בקרב הראשון על יקטרינודאר הפיקוד עבר לדניקין. עם תחילת המרד האנטי-בולשביקי צבא המתנדבים כובש את יקטרינודאר ומשתלט על אזור קובאן ובחורף משתלט גם על צפון קווקז.
אז הוא גם מתאחד עם חיל דון הגדול לכוחות המזוינים של דרום רוסיה ובאביב 1919 משתלט על קרים, ומתקדם צפונה כך שעד לסתיו אותה השנה כובש את וורונז' ואוריול ומתקדם לעבר טולה. בעקבות הסכם עם פילסודסקי לפיו יתחיל בהתקפה מתואמת מכיוון פולין לעבר מוסקבה דניקין ציפה לפתוח שתי חזיתות כנגד הצבא האדום אך בעקבות פריצת הקודים של הכוחות והצבא האדום פילסודסקי חתם על הפסקת לחימה עם הבולשביקים וכוחות נסטור מאכנו האנרכיסטיים תקפו את צבא המתנדבים באזור אומן ובהמשך פירקו את עורף הלבנים וסיכלו בכך מתקפה על מוסקבה ואילצו אותם לסגת לקרים שב-1920 היה גם השטח האחרון בו שלטו תומכי התנועה על שטחה של רוסיה האימפריאלית לשעבר. לאחר שבולשביקים שוב חתמו על הסכם שביתת נשק עם הפולנים והצטרפות נוספת של מאכנו לכוחות האדומים ופריצת כוחותיו לתוך חצי האי בין הכוחות של צבא וראנגל.
בעקבות השתלטות האדומים כ-150 אלף איש עזבו את קרים בספינות לאיסטנבול.
חזית אוראל
צבא אוראל שהוקם באפריל 1918 על ידי הממשלה הצבאית האוראלית הוקמה מקוזאקים של אוראל לחמה בשטח אובלסט אוראל (כעת צפון מערב קזחסטן), פובולז'יה ודרום הרי אוראל וניסתה באופן לא עקבי ליצור קשר עם כוחותיו של דניקין.
בהתקדמות הכי גדולה שלו הגיע עד לפאתי אוראלסק הצליח לעבור בעורף האדום באזור לביש'נסק אך בעקבות כוחות אדומים רבים נאלץ לסגת. חלק מן הכוח המתין לכוחותיו של דניקין מאזור קווקז שלא הגיעו ונתפס על ידי האדומים והחלק הקטן עזב שטח רוסיה דרך פרס.
חזית נהר וולגה, נהר קאמה וסיביר (החזית המזרחית)
צבא העם מאז הקמתו ביוני 1918 כבשהתחילה את סיזראן, כבש את סימבירסק כנגד כוחות אדומים גדולים יותר. באוגוסט הצבא כבש את קאזאן ושלט על אופה. מנהיג הצבא קאפל הצליח לתפוס בקאזאן את עוצר הזהב של האימפריה הרוסית וניסה להעבירו לצורכי התנועה.
לאחר ההצלחות הגיוס של כוחות חדשים לצבא העם נכשל גם בקרב הפועלים אך בעיקר בין איכרים.
צבא סיביר הוקם ב-1918 ותחילה כבש את מאריינסק, צ'ליאבינסק ונובוניקולאיבסק.
הכוח המאוחד הצליח להדוף את הצבא האדום מעבר לנהר טובול אך לא הצליח להיכנס לעורף ובסתיו אותה השנה החזית המזרחית קרסה. הכוחות המשיכו לכיוון צ'יטה. חלק עזבו את שטח רוסיה לכיוון שינג'יאנג והנותרים הקימו צבא המזרח הרחוק שנסוג עד פרימוריה והמשיך בהתנגדות עד נובמבר 1922. לאחר מכן גלו לסין.
החזית באסיה התיכונה
הארגון הצבאי הטורקסטני הוקם בטשקנט מאנשי הצבא האימפריאלי במקום, היה בקשר עם דניקין ונהנה מתמיכת הבריטיים בראשותו של אלפרד מאלסון. במקביל הוקם צבא טורקסטן כשלאחר מכן הארגונים התאחדו. הכוחות האדומים הצליחו למנוע התקדמות כלשהי שלהם ונהיו במצור ליד הים הכספי. השאריות הגיעו בסירות לדגסטן ופרס.
החזית הצפונית
מי שעמד בראש הצבא הצפוני שמרכזיו היו מורמנסק וארכנגלסק היה יבגני מילר שנשען על הכוחות הבריטיים במקום. הפעולה היחידה נגד האדומים התקיימה בשטח קומי.
החזית הצפון מערבית
הגיס הצפוני הוקם באוקטובר 1918 בעזרת צבא הקיסרות הגרמנית. בקרב הראשון נסוג מפסקוב לשטח של אסטוניה. בעקבות חשדות בריטניה עקב המימון הגרמני שלו השתתף מעט בקרבות הצבא האסטוני של ינואר אז גם הצטרף לראשותו ניקולאי יודניץ' אך זכה לתמיכת הדיפלומטיה הבריטית במתקפת אביב על פטרוגרד והצליח להגיע עד לגטצ'ינה בפאתי עיר הבירה.
בעקבות כך הבריטים הבטיחו לשלוח סיוע צבאי, הגיס קיבל לשורותיו חלק מן היחידות הצבא האדום שנכנעו במהלך ושינה את שמו לצבא הצפון מערבי. כנגד הציוד הצבאי הבריטי שהגיע נמצא לקוי והכוחות האסטונים הפסיקו להשתתף באופן פעיל בקרבות ובעקבות כך הצבא נסוג מפאתי פטרוגרד ובהמשך גם מפסקוב ויצא מקרבות באזור נרבה. כשליש מחייליו נשלחו למחנות ריכוז אסטוניים.
הפעילות הצבאית
הגלות הלבנה נוצרה במספר שלבים. תחילה בפברואר 1920 גלו מנובורוסיסק כוחותיו של גנרל דניקין, שלב השני היה בעזיבת חצי האי קרים על ידי הצבא הרוסי בנובמבר אותה השנה והשלב השלישי הגיע עם התבוסה של אלכסנדר קולצ'ק ויציאת צבא יפן מפרימוריה בין 1920 - 1921.
תחילה הגולים התמקמו בצרפת, פולין וטורקיה. בהמשך בעקבות ניסיונם להשאיר יחידות צבאיות המשתתפים הצבאיים הועברו לשטחי המדינות הסלאביות: בולגריה ויוגוסלביה.
מי שניהל את המגעים להעברת יחידות צבא - גנרל פיוטר וראנגל ב-1 בספטמבר 1924 הכריז על הקמת ברית כלל צבאית רוסית (ר.או.ו.ס.) והיא גם נהייתה ממשיכת דרכה של הצבא הלבן. היא גם לקחה על עצמה ריגול נגד כוחות ריגול של או.ג.פ.או ובהמשך גם נ.ק.ו.ד..
קוזאקים
קוזאקים שגם יצאו לגלות עם שאר התנועה הלבנה התמקמו בבלקן בין בלגרד לבורגס. במהלך שנות ה-20 רבים מהם חזרו לרוסיה הסובייטית.
הפעילות הפוליטית
מיד לאחר הגלות התנועה המשיכה להיות מגוונת בדעות הפוליטיות שלה בדומה לגיוון שהיה קיים לאחר מהפכת פברואר אם כי בהמשך הגולים הלכו בעקבות רעיונות "המנהיג החזק" - תחילה אחרי רעיונות מונרכיה טהורה אותה קשרו עם וראנגל או הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' אליו וראנגל העביר את הראשות ב"ר.או.ו.ס.".
בהמשך הייתה אחידה במטרה לחזור לרוסיה. בתוכה נלחמו שתי גישות: האחת - "סמנובחובצי" (מחליפי התקופות) שדגלו באיחוד עם השלטון החדש וכאלו שראו בחזרה מטרת ביניים בחיסול השלטון הקומוניסטי (שחלקם ראו בו "שלטון אנטי-לאומי"). מן ילדי המתנגדים בשנות ה-30 הברית הלאומית של נוער רוסיה שלא ראו את עצמם חלק מן התנועה הלבנה והעבירו עליה ביקורת.
ב-26 במאי 1931 נערך כנס הפאשיסטים הרוסיים הראשון בחארבין שבסין והוכרז בו על הקמת המפלגה הרוסית הפאשיסטית ובראשה נעמד רודזאייבסקי.
בהמשך במהלך הכיבוש היפני במנצ'וריה הוקם משרד הגולים הרוסיים בראשותו של ולדימיר קיסליצין.
התנועה הלבנה ברוסיה לאחר נפילת הקומוניזם
כיוון שמנהיגי רוסיה לאחר פירוק ברית המועצות רואים בפדרציה הרוסית את ממשיכתה של המעצמה הסובייטית, היחס אל התנועה הלבנה לא השתנה במיוחד והתנועה הלבנה סופגת יחס עוין מהממשל הפדרלי. ניסיון להעביר חוק בשנת 2006 "אודות ניקיון מכל אשמה של משתתפי התנועה הלבנה" לא עבר את הקריאה הראשונה בבית התחתון של הפרלמנט הרוסי.
בשנת 2020, עברו התיקונים לחוקת רוסיה, במסגרתן הפדרציה הרוסית הוכרזה כיורשתן הרשמית של כל המדינות הרוסית החל מרוס של קייב, נסיכות מוסקבה, רוסיה הצארית, האימפריה הרוסית וברית המועצות, אך הדבר לא הביא לשינוי חקיקתי ביחס אל הגולים הלבנים.
השתתפות יהודים בתנועה
למרות היחס העוין כלפי יהודים ששרר בקרב רוב מקימי התנועה, צבא המתנדבים וחייל דון קיבלו את תרומותיהם הראשונות מיהודים. אברם סמואילוביץ' אלפרין, היועץ המשפטי ובעל מפעל מתכות העביר ב-13 בדצמבר 1917 שמונה מאות אלפי רובלים רוסיים לארגון יחידות הקוזאקים ונעמד בראש מחלקת פרופגנדה של החיל שהורכבה אז מהרבה מתנדבים יהודיים. כמו כן, היה סגן ראש ארגון דון בעזרה לקוזאקים ויסד 2 בתי חולים שדה ויחידות עזרה ראשונה.
באמצע דצמבר 1917 לצורכי צבא המתנדבים 200 אלפים מתוך חצי מיליון של התרומה ניתנו על ידי בוריס אברמוביץ' גורדון מנהל חברת טבק וחברה שיתופית נוספת, ראש הנהלת חברת מניות ייבוא-יצוא פטרוגרדית שהמשיך לתרום טבק לצבא.
במאי 1919 הקהילה היהודית של אופה והסובייט היהודי של טומסק תרמו לצורכי צבא קולצ'ק 100 אלפי רובלים כל אחד וסובייט של טומסק הוסיף לכך עוד 50 אלף לחינוך הצבאי וביולי אותה השנה האוכלוסייה היהודית של טומסק תרמה לצבא עוד 25 אלפים כשבסך הכל התרומות שלה לתנועה הלבנה הסתכמו בכמיליון רובלים. כמו כן התקיימו גיוסי כספים מקהילות יהודיות של אומסק ואורנבורג.
גיוס יהודים רב לצבא המתנדבים התרחש ביוני-יולי 1918. מספר קצינים יהודיים (שמספרם היה מועט) התגייסו לצבא וחלקם ביצעו איתה צעידת הקרח מרוסטוב על דון עד לקובאן אך בהמשך שאר הקצינים סירבו לשרת איתם. בהמשך את המתנדבים היהודים הפסיקו לקבל אליו גם כטוראיים.
מקסים וינאבר ממשתתפי הפרלמנט הרוסי הראשון השתתף גם בממשלת אזור קרים כשר החוץ שלה אך לא הוא ולא ראש הממשלה, קראי סולומון קרים, לא הצליחו לשתף פעולה עם צבא המתנדבים ולמנוע התפשטות אנטישמיות בתוכו.
הפוגרומים שהתחילו להתבצע על ידי חיילי צבא המתנדבים ביטלו כמעט לחלוטין את תמיכת היהודים בתנועה אך גם לאחר הפוגרום בקייב כ-20 יהודים הקימו "הוועד היהודי בשיתוף לשיקום רוסיה".
המכנסיים הלא מתאימים
המכנסיים הלא מתאימים (באנגלית: The Wrong Trousers) הוא סרט קצר באנימציית סטופ מושן משנת 1993, שנוצר על ידי ניק פארק ואולפני ארדמן אנימציות. סרט זה הוא הפרק השני בזיכיון "וולאס וגרומיט", ומהווה כעין המשך לסרט "טיול לא מהעולם הזה".
עלילה
הסרט מתחיל בבוקר יום הולדתו של גרומיט. לאחר שוולאס קם ממיטתו והולבש בידי זרועות מכניות, הוא קיבל בדואר את החשבונות על המתנות שהוא קנה לגרומיט, והגיע למסקנה שעליו להשכיר חדר כדי להשיב את הכסף ששילם עבור המתנות. לאחר שעבר על החשבונות, וולאס נתן לגרומיט את מתנת יום ההולדת הראשונה: קולר עם רצועה. ולאחר מכן, הוא לקח את גרומיט לסלון, ושמה הציג בפניו את מתנתו השנייה: "טכנו-מכנסיים" - מכנסיים מכניים שהיו במקור פרויקט של נאס"א אך ננטשו ותוכנתו מחדש כדי להוליך כלבים. בזמן שהמכנסיים לקחו את גרומיט לטיול, וולאס חישב את עלות המתנות.
כשגרומיט חזר, הוא גילה כי פינגווין בשם נוצות מקגרו השכיר את החדר הישן בביתם. אך האחרון לא היה מרוצה ממנו, ורצה לגור בחדרו של גרומיט. וולאס, שהחליט להתפשר עם נוצות, החליט לצבוע מחדש את החדר הישן כדי שגרומיט יוכל ללון בו במהלך שהותו של נוצות. כשגרומיט נעזר במכנסי הטכנו כדי לצבוע את תקרת החדר, נוצות הביט במכונה בסקרנות רבה. מאוחר יותר באותו היום, גרומיט התקשה לישון במיטתו החדשה מכיוון שנוצות הדליק מוזיקת רדיו בווליום מאוד גבוה. לכן, גרומיט ניסה לעבור לישון במקומות אחרים בבית ואף דפק בדלתו של נוצות כדי שיפסיק, אך הכול היו לשווא וגרומיט נאלץ לישון במלונתו שהייתה מחוץ לבית.
בבוקר למחרת, גרומיט נראה עייף מאוד, ובכול פעם שהוא ניסה לעזור לוולאס במטלותיו, נוצות בזריזותו דחף את גרומיט וביצע אותן בעצמו ואף שובח על ידי וולאס על מעשיו. לכן באותו הערב, גרומיט שנמאס לו מהחיבה של וולאס אל הדייר החדש, החליט לארוז את חפציו ולעזוב את ביתו. נוצות, שהבחין בכך שגרומיט עזב, לקח ספר אלקטרוניקה לכלבים ובעזרתו הוא התחיל לשפר את מכנסי הטכנו של וולאס והפך את הבקר שעליהם לשלט רחוק המאפשר לו לשלוט במכונה לפי רצונו. בבוקר שלמחרת, גרומיט התעורר והחל לחפש לעצמו בית חדש. במקביל, כשוולאס התעורר, במקום שזרועות מכניות ילבישו אותו, הוא החליק אל תוך מכנסי הטכנו שהתחילו להשתולל ברחובות כתוצאה מפקודותיו של נוצות. גרומיט, שהיה באזור, הבחין במודעה המראה פושע מבוקש הדומה מאוד לנוצות. לפיכך, גרומיט החל לעקוב אחרי הפינגווין. בינתיים, נוצות הוביל את וולאס העייף למיטתו והלך אל החלקה האחורית של המוזיאון העירוני והחל למדוד את גובה החלון האחורי מהקרקע ואת המידות של החלון עצמו. גרומיט, הציץ במתרחש דרך חורים בקופסת הקרטון שהסתתר בתוכה. כשגרומיט חזר לביתו הישן, הוא גילה כי נוצות היה למעשה הפושע מהמודעה, ושהוא מתכנן לשדוד את היהלום שמוצג במוזיאון העירוני. ושהוא ניצל את תמימותו של וולאס כדי לעייף אותו ולהשתמש בו ובמכונתו ככלי עזר לפשע. וכך, נוצות הוליך את וולאס הישן במכונתו אל המוזיאון, שעה שגרומיט נלכד בידי הזרועות המכניות שהלבישו עליו את בגדיו של וולאס. בינתיים, נוצות הצליח להכניס את וולאס לתוך המוזיאון דרך הארובה ונעזר בטופר מכני שהיה חבוי בקסדה של וולאס כדי לתפוס את היהלום, אך בטעות נפלה אחת מרגלי המכנסיים וגרמה לטופר לפגוע בלייזר ולהפעיל את האזעקה. נוצות בזריזות רבה הוציא את וולאס מהמוזיאון והשניים חזרו לביתם. שמה, נוצות חשף את זהותו האמיתית וכלא את וולאס יחד עם גרומיט בארון מעץ אורנים. גרומיט, עם רוב תושייתו, פתח את המכנסיים של וולאס ונעזר בכבלים ששם כדי להניע אותם על עבר נוצות והשלושה נפלו על רכבת ה"905" שעוברת בדירתם ומעבירה דברים ממקום למקום. הפינגווין שלף אקדח והחל לירות לעבר גרומיט, אך זה השתמש בנברשת כדי להגן על עצמו. בסוף המרדף על הרכבת, גרומיט וולאס הועברו על ידי נוצות למסלול אחר שיכל לזרוק אותם מהחלון, אך רק רגע אחד לפני שזה קרה, גרומיט לקח חבילה מלאה בחלקי מסילות והחל לבנות במהירות מסלול חדש שאפשר להם להגיע אל נוצות. לבסוף, נוצות נתקל ברגל של מכנסי הטכנו ועף יחד על היהלום אל תוך בקבוק ושם הוא נלכד.
למחרת, וולאס וגרומיט נעזרו במכנסי הטכנו כדי להוביל את נוצות חזרה אל גן החיות שממנו הוא ברח, והחזירו את היהלום למקומו. על מעשים אלו השניים קיבלו סכום כספי גדול במיוחד שהספיק להחזיר לוולאס על כסף שאתו קנה את מתנותיו של גרומיט.
בסוף הסרט, וולאס וגרומיט ישבו שניהם לאכול קרקרים עם גבינה, ומכנסי הטכנו נראו בורחים אל האופק.
ביקורות
הסרט קיבל ברובו ביקורות חיוביות מצד מעריצים ומבקרי סרטים כאחד. והוא נהפך לאחד הפרקים הטובים והקלאסיים ביותר של זיכיון "וולאס וגרומיט" ואף גם של הקולנוע הבריטי. BBC רכשו את זכויות ההקרנה של הסרט ועד היום הוא לעיתים משודר בערוצי הסרטים בטלוויזיה במדינות רבות ברחבי העולם.
היגיינה נשית
מוצרי היגיינה נשית הם מוצרי טיפוח אישיים, המשמשים נשים במהלך המחזור החודשי והפרשות אחרות הקשורים לפות ולנרתיק.
נגישות
בשנות ה-70 נקבע בבריטניה מס של 17.5% על מוצרי היגיינה נשית, שהוגדרו "לא חיוניים". המס קיבל את הכינוי "מס ורוד". בשנים האחרונות דורשים ארגוני הנשים בבריטניה להכניס את מוצרי ההיגיינה לרשימת "המוצרים החיוניים" הפטורים ממס, שבה נכללים פריטים בסיסיים לכאורה כמו סכיני גילוח וקרם גילוח לגברים. בשנת 2000 המחאה נחלה הצלחה מסוימת, כשהמס על טמפונים הורד על ידי הפרלמנט ל-5%, והמחאה בעניין התפשטה למדינות אחרות כמו ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה וצרפת. ב-2015 הייתה קנדה המדינה הראשונה בעולם שביטלה כליל את מס המותרות על טמפונים, בעוד שבמדינות אחרות המאבק עדיין נמשך. בישראל, משרד הכלכלה מצא פערים משמעותיים במחירי מוצרי הגיינה נשית בין ישראל לחו"ל. פערי המחירים גבוהים עוד יותר בשוק מוצרי ההיגיינה האורגניים שלא עברו הליכים כימיים.
במדינות עניות מוצרי ההיגיינה הנשית הזמינים לרכישה עשויים להיות יקרים יחסית, ועשויים להיות פחות שכיחים כמו במדינות המערב. במדינות שנחשבות למדינות העולם השלישי, בקהילות כפרית במרכז ומזרח אפריקה ובמזרח הרחוק בהרבה בתי ספר אין שירותים מופרדים לגברים ונשים ואין מים זורמים דבר המקשה מאוד על תלמידות ללכת לבית הספר בימי הוסת ואחד הגורמים לנשירת בנות מספסל הלימודים. ארגוני סיוע ומכוני מחקר שפורסמו על ידי ארגון אפריצ'קס מצביעים על הנתונים הבאים: 40% מהנערות באתיופיה מפסיקות להגיע לבית הספר כי הן מקבלות מחזור. 50% באוגנדה. 20% מהנערות בגאנה. 35% בניז'ר. 21% מהנערות בבורקינה פאסו. 10% בסיירה לאון. 8% במלאווי.
בהודו, רק ל–10% מהנשים יש גישה לתחבושות היגייניות ונשים הודיות מאלתרות פתרונות מדי חודש, מה שמוביל לכך שרובן, כבר מגיל צעיר, סובלות ממחלות בדרכי השתן ומחלות אחרות הנובעות גם מהתחבושות המאולתרות וגם מכך שבשל היעדר בתי שימוש זמינים, הן ממעטות לשתות. ארונצאלאם מורוגאנאנטאם, יזם הודי בעל מפעל המייצר מיליוני תחבושות בשנה, אשר זכה לכינוי "המהפכה הוורודה", התחיל גם לייצר ולמכור מכונות לייצור תחבושות כדי שנשים הודיות תוכלנה להקים עסקים ליצירת תחבושות הגייניות רב פעמיות. בעקבות מפעלו של מורוגאנאנטאם בהודו התחילו יותר מ־5 מיליון נשים להשתמש בתחבושות שלו, המיוצרות תחת מותגים שונים בכל רחבי הודו. מורוגאנאנטאם נבחר להכלל ברשימת 100 האנשים המשפיעים בעולם של המגזין טיים ב-2014.
אולם, גם בארצות הברית, נמצא כי אחת מכל 5 נערות מתקשה לרכוש מוצרי הגיינה נשית. 61% מהנערות שהשתתפו במחקר העידו כי השתמשו באותו הטמפון או באותה תחבושת היגיינית יותר מארבע שעות וזאת בשל מחסור במוצרים שכאלה, ו-84% העידו כי נעדרו בחלק מהזמן מבית הספר או הכירו נערה שנעדרה בחלק מהזמן מבית הספר בשל החוסר בגישה למוצרי היגיינה למחזור. היעדר הנגישות למוצרים חיוניים אלו מכונה לעיתים "עוני מחזור" (Period poverty)
השפעה על הסביבה
נשים שמשתמשות במוצרי היגיינה נשית חד פעמיים בלבד, צורכות בממוצע כ-11,000 תחבושות או טמפונים חד פעמיים במהלך חייהן. ההערכה היא כי מדי שנה, למעלה מ -45 מיליארד מוצרים הקשורים לתקופת המחזור, כולל תחבושות היגייניות חד פעמיות, טמפונים ומוליכים נזרקים לפח. טמפונים אינם ניתנים למיחזור וכאשר זורקים אותם לאסלה הם מגיעים למערכת הביוב ומשם לחופים. שימור האוקיינוס אספה 27,938 טמפונים משומשים ומולכים בחופים ברחבי העולם ביום אחד בשנת 2015.
אך גם כשהם נזרקים לפח הם מזיקים לסביבה. הזמן שנדרש עבור טמפון או תחבושת הגיינית חד פעמית להתפרק במזבלה הוא מאות שנים יותר מאשר תוחלת החיים של האישה שהשתמשה בו, במיוחד אם הוא עטוף במוליך מפלסטיק או בעטיפת פלסטיק. בנוסף, תהליך הייצור של מוצרים אלה, שהוא הפיכת עיסת עץ לסיבים רכים כמו כותנה והלבנתם מבזבז משאבים רבים ומזהם את הסביבה בכימיקלים.
כל החבר'ה
כל החבר'ה הוא סינגל הבכורה של להקת הרוק הישראלית מוניקה סקס אשר יצא לאור ב-1 בפברואר 1995 כחלק מאלבום הבכורה שלהם, פצעים ונשיקות על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
דורון אוליפנט
דורון אוליפנט (נולד ב-22 ביולי 1949) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.92 מטרים, ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד בבית"ר ירושלים, מכבי תל אביב ובנבחרת ישראל לנוער.
כל החבר'ה
השיר עוסק באונס קבוצתי שחוותה נערה תוך שהוא מבקר את תגובת הסובבים כלפיה, את הרופאים העוסקים רק בדאגה מההיריון הלא מתוכנן ולא במצבה הנפשי של הנערה, את השופט בעקבות האשמת הקורבן, ואת מערכת המשפט בכלליות על היצמדות לחוק היבש, ומתאר את האנסים ככאלו הנמצאים במרכז המעגל החברתי הישראלי: "הם מהסוג שהלך לקרבי, הם מהסוג שמרים את הדגל בטקסים בבית ספר ובתנועה".
דורון אוליפנט
מכבי תל אביב
אוליפנט נולד וגדל בתל אביב. בתחילת שנות ה-70 הצטרף לקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב. בהמשך התגייס לצה"ל ושירת בבקו"ם. בשנת 1970/71 סייע לקבוצה לזכות בגביע המדינה ובאליפות המדינה.
כל החבר'ה
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי יהלי סובול, סולן להקת הרוק הישראלית מוניקה סקס, בעקבות פרשת אונס קבוצתי מתוקשרת. סובול תיאר לימים את תהליך כתיבת השיר:
השיר יצא לאור ב-1 בפברואר 1995 כחלק מאלבום הבכורה של הלהקה, פצעים ונשיקות על ידי חברת התקליטים הד ארצי. בתודעה הציבורית בישראל נעשה הקשר בין השיר לפרשת האונס בשמרת , בעוד הדבר הוכחש על ידי יהלי סובול אך ציין כי מילות השיר מתאימות גם למקרה זה.
ביצועים
במשך שנים נמנע יהלי סובול לבצע את השיר בהופעות, אך בעשור השני של המאה העשרים ואחת חזרה הלהקה לבצעו בהופעות וברדיו. סובול התבטא על כך בראיון:
דורון אוליפנט
לאחר פרישתו
עם פרישתו הקים עסק המתעסק ביבוא ושיווק של מוצרי צריכה לשוק המוסדי.
כל החבר'ה
ביצועים
בשנת 2001 ביצעה הלהקה את השיר במופע שהתקיים באולפני גלי צה"ל, ובשנת 2015, ביצעה אותו ברדיו תל אביב לרגל ציון 20 שנה לצאת השיר והאלבום . ב-20 בספטמבר 2011 בוצע גרסת כיסוי לשיר על ידי המוזיקאית הישראלית מאיה בלזיצמן.
קבלת השיר
בועז כהן ממעריב תיאר את השיר ככזה ש"חונק את הגרון מזעם וכאב", ו"כמוהו לא נכתב מעולם שיר רוק עברי שלוקח סוגיה משפטית כנקודת משען". הוא כתב כי המרירות הצינית, המפוכחת והארסית של השיר מנטרלת את הזעם האפשרי ומותירה תמונת מצב חדה, ברורה וקרה. וציין כי יש מעט מאוד שירי רוק בעברית שאפשר להגדיר אותם כשירים חשובים כמו זה.
שגיא בן נון מאתר וואלה! כתב כי זהו שיר רוק חשוב וצין כי הוא נותר רלוונטי. חלי טל שלם מאתר פוליטיקלי קוראת כתבה כי זהו שיר ביקורתי שחושף את המוסכמות החברתיות של אותה התקופה, לפיהן, העובדה שקרבן האונס לא הייתה בתולה, היוותה עילה מוסרית להקלה בעונש התוקפים. לבנת בן-חמו מגלי צה"ל תיארה אותו כשיר חשוב שממחיש את היכולת של המוזיקה לבטא את מה שקשה לבטא בטקסט רגיל.
באטמן: ארקהם אסיילום
באטמן: ארקהם אסיילום הוא משחק וידאו המבוסס על הקומיקס באטמן מבית DC קומיקס המפותח על ידי Rocksteady Studios לקונסולות פלייסטיישן 3 ו-Xbox 360 ועבור מערכות ההפעלה Microsoft Windows ו-Mac OS X. המשחק הוצא לאור על ידי חברת Eidos Interactive ביחד עם Warner Bros. Interactive Entertainment. גרסאות הקונסולה שוחררו בתאריך 25 באוגוסט 2009, והגרסאות למחשב שוחררו ב-15 בספטמבר 2009.
"ארקהם אסיילום" נכתב בידי פול דיני, כותב ותיק של חוברות הקומיקס באטמן. המשחק מבוסס לחלוטין על מיתולוגיית הדמות, בשונה ממשחקים קודמים שהיו אדפטציות של דמות הקומיקס במדיות השונות כגון סדרות טלוויזיה ואנימציה. הג'וקר, אויבו המושבע של באטמן, יוזם מזימה מתוחכמת מתוך בית החולים לחולי נפש ארקהם אסיילום בעצמו, אשר בו כלואים רוב נבלי-העל של באטמן. באטמן חוקר ומגלה שהג'וקר מנסה ליצור צבא שלם של יצורים בעלי תכונות התואמות לביין - נבל-על של באטמן שמקבל את כוחו העצום מסופר-סטרואיד בשם "ונום" - כדי לאיים על שלומם של תושבי גות'אם סיטי. לפיכך, באטמן מנסה לעצור את תוכנית הג'וקר בכל דרך אפשרית שניתנת לו. קווין קונרוי, מארק המיל וארלין סורקין שבים לדבב את באטמן, הג'וקר והארלי קווין, בהתאמה, מבאטמן - הסדרה המצוירת זוכת פרס אמי. נבלי-העל המופיעים במשחק כוללים את ביין, קילר קרוק, פויזן אייבי, הדחליל וויקטור זאס עם אזכורים נוספים לאיש החידות, פני חימר, דו-פרצוף, הפינגווין, מיסטר פריז, ראס-אל-גול, הפיתום. סגנון המשחק הוא פעולה-התגנבות בגוף שלישי, והוא מתרכז בעיקר בכישורי הקרב, ההתגוננות והבילוש של באטמן כדי לתקוף את אויביו בחוכמה. כמו כן, ניתן להשתמש במגוון רחב של גאדג'טים השונים אשר מסייעים במהלך המשחק, כגון רסיס מתנפץ, באטראנג וכיוצא בזה.