cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האסכולה האוסטרית
התנגדות למודלים מתמטיים פשטניים
כלכלנים אינם סבורים כי המודלים המתמטיים אינם "מציאותיים" במובן זה שהם משקפים התרחשות ממשית כלשהי, אך למרות זאת הם משמשים כלכלנים באופן שיטתי כדרך לניתוח המציאות על מנת ליצור המלצות מדיניות. לדוגמה, גופים רגולטוריים כמו רשות ההגבלים העסקיים פועלים תחת ההנחה לפיה לבירוקרטים היושבים ברשות הרגולטורית יש ידיעה ברורה מהו המבנה הנכון של תעשייה, אילו מיזוגים ורכישות יזיקו לה, למי יש נתח שוק גדול או קטן מדי ומהו השוק הרלוונטי. בצורה זו, תטען התאוריה האוסטרית, נגרמים עיוותים חריפים יותר ולכן, טוען רותבארד, הממשלה היא האחראית ליצירת כל המונופולים האמיתיים.
"היומרה לידע"
"היומרה לידע," כלשונו של האייק, היא הרעיון השגוי והנפוץ בעיקר בתפישות הקיינסיאניות והסוציאליסטיות שלרשות הממשלה עומד הידע והכוח 'לייצר' צמיחה כלכלית באמצעות מניפולציה בעקומות הביקוש המצטבר דרך הוצאה ממשלתית מהירה יותר. הוצאה זו הנחשבת למגבירת ביקוש ולא למפחיתת היצע או מה שהוא מכנה "בריונות ממשלתית", לדוגמה.
לפי תפישת האסכולה האוסטרית המדריך העיקרי לחשיבה כלכלית הוא בחינה מעמיקה של מערכת המחירים, משום שזו מספקת לכל אדם את המידע החיוני הדרוש להבנת מידת המחסור היחסית במוצרים השונים. לדוגמה, אין לצרכן צורך לדעת כי מגפת הפה והטלפיים פגעה בפרות במדינתו. מחיר בשר הבקר והחלב המאמיר יספר לו על כך ויאותת לו מהי ההתנהגות המתאימה במצב זה.
על פי הגישה האוסטרית הדרך היחידה ליצירת מחירים היא שוק חופשי. מחירים לא ניתן לברוא באמצעות צו ממשלתי ולא ניתן לבססם על עלות הייצור. נוהל כזה יוצר עיוותים ואי יעילות. המחירים חייבים לצמוח מתוך הפעולות החופשיות (כלומר, הוולונטריות) של הפרטים בתוך סביבה משפטית המכבדת את זכויות הקניין הפרטי. לא ניתן ליצור הפרדה בין הקניין הפרטי ומנגנון המחירים, משום שהמנגנון תלוי בפעולה החופשית המבוססת על קניין פרטי והחירות לעשות בו שימוש.
פגיעה גולשת
האסכולה האוסטרית מתייחסת באופן מצמצם לאפשרות של פגיעה או תועלת גולשת (השפעה חיצונית - שלילית או חיובית). גלישה היא מצב שבו פעולה של שחקן אחד משיתה עלויות (פוגעת) או מניבה רווחים (מועילה) לשחקן אחר. לפי הגישה האוסטרית, פגיעה גולשת קיימת רק כאשר יש פגיעה פיזית ברכוש (לדוגמה, גנבה או שפיכת זבל ברשות הפרט), אך אינה יכולה להתייחס לפגיעה או תועלת הנובעת באופן טבעי וחישוב כזה של תועלות או נזקים גם אינו יכול להיות רלוונטי.
נקודה זו נוגעת בעיקר להתערבות ממשלתית או גביה ממשלתית המעוגנות בטענה כי אותר כשל שוק או שישנה תועלת לפרט מפעולה כלשהי של הממשלה. העיקרון לפי הגישה האוסטרית צריך להיות חופש הבחירה, וזה מופר בהתערבות או גביה ממשלתית.
ניבוי העתיד
אחד התפקידים העיקריים של כלכלנים לפי תפישת רבים מזרמי החשיבה בתחום, הוא אספקת מסד שיאפשר חיזוי כלכלי לעתיד. על פי התפישה האוסטרית, ניסיון כזה לחיזוי הוא סוג נוסף של "התיימרות לידע." העתיד אינו וודאי, בוודאי לא בעיקרו, ופעולתו של אדם בעולם לא וודאי שבו יש מחסור אינה ניתנת לחיזוי. היזמים והמחירים דרושים כדי להתגבר על אי-הוודאות, אם כי השגת מטרה זו לא תהיה שלמה בשום מקרה.
חיזוי העתיד, או לפחות הניסיון לעשות זאת, הוא עניין ליזמים, לא לכלכלנים. כמובן שניתן לצפות לתוצאות מסוימות בעקבות קווי מדיניות מסוימים, אבל התזמון והאופי הספציפי שילבשו התגובות לצעדים מסוימים אינם ניתנים לחיזוי מדויק.
הזרמת כספים ושפל כלכלי
האסכולה האוסטרית טענה כי מניפולציות באספקת הכסף בשוק, המבוצעות על ידי הפחתת שיעור הריבית מתחת ל"שערה הטבעי", או דרכי התערבות אחרות בפעולת השוק משבשים 'אתת' חיוני עבור יזמים ובעלי עסקים המשמש אותם לקביעת מחירים ולבחירת ערוצי השקעה. שיבוש זה ביכולת להתאמת הייצור להעדפות הבין-זמניות של צרכנים יגביר מאוד את הסיכוי לשפל כלכלי ולהארכת שפל כלכלי קיים.
לטענת הזליט ומאוחר יותר רותברד בספרו "השפל הגדול באמריקה", המשבר הכלכלי השפל הכלכלי בארצות הברית לא היה תוצר של היעדר השפעה ממשלתית על אספקת הכסף, אלא של פעולה ממשלתית נמרצת מדי, וכך גם ביחס לניו-דיל שביקש לאושש את המדינה מהשפל באמצעות הזרקת כספים, אך לטענתם כשל לחלוטין.
מחלוקת החישוב הכלכלי
חיבורו של מיזס משנת 1920, "חישוב כלכלי במדינות סוציאליסטיות" ואחריו ספרו "סוציאליזם" עוררו את מחלוקת החישוב הכלכלי, ויכוח חריף בשאלה האם אפשר ומהו תוקפו של חישוב כלכלי במדינה סוציאליסטית. הסוציאליזם זכה עד אז למבקרים רבים, אך אף אחד מהם לא בחן לעומק את האפשרות לבצע חישוב כלכלי בהיעדר מחירים חופשיים ורכוש פרטי.
מיזס טען כי חישוב כלכלי רציונלי צריך לעמוד במבחן רווח והפסד. אם חברה מרוויחה, הרי שהיא משתמשת במשאביה ביעילות. אם היא מפסידה, היא לא משתמשת בהם ביעילות. בחברה סוציאליסטית, אמצעי הייצור נמצאים בבעלות משותפת וכך אין אפשרות לרכוש או לקנות טובין המיוצרים באמצעות הון ולכן אין יכולת לתמחרם. במילים אחרות, ה'אתתים' החיוניים למחיר אינם קיימים ולגורם הפועל בתחום הכלכלי אין דרך לבחון אם החלטותיו נכונות וראויות או לא. הוא לא יכול לאמוד את עלויות ההזדמנות של החלטת ייצור מסוימת. מכאן נובע, טוען מיזס, כי קניין פרטי הוא עניין הכרחי כדי לקבל מחירים ועלות הדרושים לחישוב.
בנוסף לכך טען מיזס, כי היעדר אפשרות לבצע חישוב כלכלי בחברות סוציאליסטיות עשוי לגרום לתוצאות:
מיזס אינו טוען, כפי שייחסו לו לעיתים, כי קיום חברה סוציאליסטית אינו אפשרי כלל בהיעדר יכולת לחישוב כלכלי. אבל, חישוב כזה תלוי בקיומה של מערכת של שוק חופשי, שבה רכוש פרטי וחישוב כלכלי אכן מתקיימים. במילים אחרות, מערכת סוציאליסטית יכולה להתקיים רק באופן שהוא כינה "טפילי", כלומר - היא שואבת את המידע ההכרחי לחישוב ממערכות לא סוציאליסטיות סביבה.
טענותיו של מיזס עוררו מחלוקת רחבה באירופה ובאמריקה. אוסקר לנגה הסכים כי מחיר הוא מרכיב הכרחי בחישוב כלכלי, אך טען כי התכנון המרכזי יכול להפיק את המחירים על בסיס חישובים משלהם או לספק איתותי ייצור בעצמם. אחרים טענו כי שיטות של כלכלה מתמטית יוכלו להצליח במתן פתרון לבעיית החישוב במדינות סוציאליסטיות.
האייק ורובינס, שלא כמו מיזס, הסכימו כי הדבר אפשרי "בתאוריה" אך "בפועל" הוא בעייתי מאוד. לטענתם, במציאות כלכלית צרכים, משאבים וטכנולוגיה משתנים תמידית ובאופן שאינו ניתן לחיזוי, כך שכאשר המתכננים כבר מצליחים לקבל את המידע הדרוש לניסוח מערכת המשוואות המקיפה שלהם, מערכת המחירים כבר לא תהיה ישימה למצב הנוכחי שנתוניו כבר השתנו בינתיים.
ההבדל בין גישתם לזו של מיזס, היא שלשיטתו הבעיה כלל אינה קשורה למנגנונים של איסוף מידע, תיקשור או שימוש יעיל בידע. אלו חשובים, אך אינם רלוונטיים לחישוב שאינו יכול להתקיים כלל בהיעדר מחירי שוק. למעשה, טענתם של האייק ורובינס (ואחרים בעקבותיהם) מקבלת כנתון בסיסי או קיום של אלמנטים סוציאליסטיים בתוך מערכת שוק או קביעת מחירי שוק באמצעות אימוץ טפילי של מחירים כאלו בחברה חופשית על ידי החברה הסוציאליסטית.
ביקורת כללית
הכלכלן פול קרוגמן הצהיר כי מאחר שהאוסטרים אינם משתמשים ב"מודלים מפורשים", הם אינם מודעים לחורים אפשריים בחשיבה שלהם.
הכלכלן בנימין קליין מתח ביקורת על עבודתו המתודולוגית-כלכלית של הכלכלן האוסטרי ישראל קירזנר. בעודו משבח את קירזנר על הדגשת החסרונות במתודולוגיה המסורתית, טען קליין כי קירזנר אינו מספק חלופה בת-קיימא למתודולוגיה כלכלית.
הכלכלן טיילר קוון כתב כי תאוריית היזמות של קירזנר יכולה בסופו של דבר להצטמצם למודל חיפוש נאו-קלאסי רגיל, והיזמים לפי קירזנר יכולים להיות מתוארים במונחים של הזרם המרכזי. לכן, לדעתו, התאוריה של קירזנר לא נמצאת במסורת הסובייקטיביסטית של הפרקסאולוגיה האוסטרית.
הכלכלן ג'פרי זקס טוען כי בקרב המדינות המפותחות, בעלות שיעורי מיסוי גבוהים ושירותי רווחה חברתית גבוהים מדורגות גבוה יותר על פני מדדים של ביצועים כלכליים לעומת מדינות עם שיעורי מיסוי נמוכים והוצאות נמוכות על שירותים רווחה וחברה.
הוא מסיק כי האייק טעה, ורמות גבוהות של הוצאות ממשלתיות אינן פוגעות בכלכלה, ו"מדינת רווחה נדיבה אינה דרך לשעבוד, אלא להוגנות, לשוויון כלכלי ולתחרות בינלאומית". הכלכלן האוסטרי, סודהא שנוי, אמר בתגובה כי מדינות עם מגזרים ציבוריים גדולים צמחו לאט יותר.
הכלכלן בריאן קפלן ציין כי מיזס זכה לביקורת על תיאור הפרדיגמה הסוציאליסטית כבלתי אפשרית מבחינת התכנון, ולא כמשהו שיצטרך לתת מענה בדמות הקמת מוסדות שאינם שוקיים על מנת להתמודד עם חוסר היעילות שיתרחש.
מתודולוגיה
המבקרים טוענים בדרך כלל כי הכלכלה האוסטרית חסרה קפדנות מדעית והיא דוחה שיטות מדעיות ושימוש בנתונים אמפיריים במידול של התנהגויות כלכליות. יש כלכלנים המתארים את המתודולוגיה האוסטרית כא-פריורית או כלא-אמפירית.
הכלכלן מארק בלוג מתח ביקורת על הסתמכות היתר בנוגע לאינדיבידואליזם המתודולוגי, וטען שהוא יפסול את כל ההנחות המקרו-כלכליות שלא ניתן לצמצם אותן להנחות מיקרו-כלכליות, ומכאן לדחות כמעט את כל הידע והחומר שהצטבר במקרו-כלכלה.
הכלכלן תומאס מאייר הצהיר כי האוסטרים תומכים בדחייה של השיטה המדעית, הכוללת פיתוח תאוריות כוזבות מבחינה אמפירית. יתר על כן, תומכים רבים בשימוש במודלים של התנהגות השוק לצורך ניתוח ובדיקת התאוריה הכלכלית טוענים כי כלכלנים פיתחו ניסויים רבים המעלים מידע שימושי לגבי העדפות הפרט במשק.
למרות שהכלכלן לילנד יגר מגלה אהדה לכלכלה האוסטרית, הוא דוחה את רוב הרעיונות האהודים על אוסטרים, ובפרט: "'הפרטים הספציפיים בתורה שלהם, כמו תאוריית מחזור העסקים, האולטרה-סובייקטיביות בתורת הערך ובמיוחד בתאוריה של שיעורי הריבית, ההתעקשות על סיבתיות חד-כיוונית ולא על תלות הדדית כללית, ועל חיבתם לעיסוק מתודולוגי, הם עומק חסר טעם ואקרובטיות מילולית'."הכלכלן וזוכה פרס נובל פול סמואלסון כתב בשנת 1964 כי רוב הכלכלנים סבורים שמסקנות כלכליות שהגיעו על ידי דדוקציה הגיונית וטהורה הן מוגבלות וחלשות.
מחזור העסקים
המחקר הכלכלי המרכזי בנוגע לתאוריית מחזור העסקים האוסטרי מגלה כי הוא אינו מתיישב ועקבי עם ראיות אמפיריות. כלכלנים כמו גורדון טולוק, מילטון פרידמן ופול קרוגמן אמרו שהם רואים בתאוריה טעות. הכלכלן האוסטרי לודוויג לאכמן ציין כי התאוריה האוסטרית נדחתה כבר עוד בשנות השלושים של המאה ה-20:"'ההבטחה של התאוריה האוסטרית לגבי מחזור המסחר, העשויה להסביר את חומרת השפל הגדול, היא שסיפקה את הרקע להופעתו המוצלחת של האייק בסצנה הלונדונית, הוכיחה עד מהרה כי היא שגויה. שלושה ענקים - קיינס, נייט וסראפה - פנו נגד האוסטרים האומללים, שבמשך העשור השחור נאלצו להילחם בשלוש חזיתות. מטבע הדברים זו הייתה משימה מעבר לכוחם.'"
התנגדויות תאורטיות
מספר כלכלנים טוענים כי תאוריית מחזור העסקים האוסטרית דורשת מהבנקאים והמשקיעים להציג סוג של אי-רציונליות, משום שהתאוריה טוענת שהמשקיעים יולכו שולל שוב ושוב (על ידי שיעורי ריבית נמוכים באופן זמני) אל תוך בחירת השקעות לא רווחיות.
מילטון פרידמן התנגד להשלכות המדיניות של התאוריה, וציין את הדברים הבאים בראיון בשנת 1998:"'אני חושב שתאוריית מחזור העסקים האוסטרי עשתה לעולם הרבה נזק. אם תחזור אל שנות השלושים של המאה ה-20, שהיא נקודת מפתח, היו לך האוסטרים שיושבים בלונדון, האייק וליונל רובינס, ואומרים שאתה פשוט צריך לתת לתחתית לרדת מהעולם. אתה רק צריך לתת לזה לרפא את עצמו. אתה לא יכול לעשות שום דבר בקשר לזה. אתה רק תעשה את זה יותר גרוע. יש לך את רות'בארד שאומר שזה היה טעות גדולה לא לתת לכל המערכת הבנקאית להתמוטט. אני חושב שעל ידי עידוד כזה, סוג של מדיניות 'לא לעשות כלום', הן בבריטניה והן בארצות הברית, היא אכן מזיקה.'"
התנגדויות אמפיריות
בשנת 1969, מילטון פרידמן בחן את ההיסטוריה של מחזורי העסקים בארצות הברית, והגיע למסקנה כי "ההסבר של האייק-מיזס למחזור העסקים סותר את הראיות, והוא, לדעתי, שקר". הוא ניתח את השימוש בנתונים חדשים יותר ב-1993, והגיע למסקנה זהה. בהתייחסו לדיון של פרידמן במחזור העסקים, טען הכלכלן האוסטרי רוג'ר גאריסון, כי הממצאים האמפיריים של פרידמן "תואמים במידה רבה להשקפות המוניטריסטיות והאוסטריות", וממשיכים לטעון כי המודל של פרידמן "מתאר את ביצועי המשק ברמה הגבוהה ביותר של צבירה, התאוריה האוסטרית מציעה תיאור תובנה של תהליך השוק שעלול לבסס את אותם אגרגטים".
שרי סטונר
שרי סטונר (באנגלית: Sherri Stoner; נולדה ב-16 ביולי 1959) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה
סטונר נולדה בסנטה מוניקה, היא שיחקה בתפקידי אורח במספר סדרות טלוויזיה וביניהן ב"בית קטן בערבה", ב-1984 שיחקה בסרט המדע הבדיוני "Impulse", ב-1986 שיחקה בסרט הקומדיה השחורה "Reform School Girls" הנחשב כסרט פולחן.
היא שימשה כמודל עבור עיצוב ההנפשה בפיתוח דמותה של אריאל ב"בת הים הקטנה" ובדמותה של בל ב"היפה והחיה".
היא הייתה בין כותבי התסריט של הסרטים "קספר" ו-"My Favorite Martian" בו שיחק בין היתר כריסטופר לויד, היא הפיקה את הסדרה "עלילות טייני טון".
אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה
אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה (בגרמנית: August von Sachsen-Coburg und Gotha; 13 ביוני 1818 – 26 ביולי 1881), היה אחיו של פרננדו השני, מלך פורטוגל ואביו של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה.
ביוגרפיה
אוגוסט נולד ב-13 ביוני 1818 בווינה בירת האימפריה האוסטרית, לפרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ולמריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, בתו של פרנץ יוזף קוהארי דה צ'אבראג. ילדותו עברה עליו בין נחלות משפחתו בסלובקיה, אוסטריה וגרמניה. הוא היה אחיינו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים ובן דודם של לאופולד השני, מלך הבלגים ושל שארלוט קיסרית מקסיקו. דודנית מפורסמת נוספת שלו הייתה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-20 באפריל 1843 התחתן אוגוסט עם קלמנטין, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה, ממנה נולדו לו 5 ילדים. בני הזוג התגוררו בווינה, והיה להם גם טירה בקובורג שלפעמים שהו בה. בשנת 1862 מתה אמו מריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, ואוגוסט ירש את נחלותיה הנרחבות בהונגריה, ובכך הפך לאחד מבעלי הקרקעות הגדולים ביותר במדינה.
ב-2 במאי 1881 העניק פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה לאוגוסט את התואר "הוד מעלתו", משום שהיה דודה של סטפני, נסיכת בלגיה, שהתחתנה עם רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה - בנו של הקיסר. ב-26 ביולי אותה שנה מת אוגוסט בביתו באבנטאל, ונקבר בכנסיית "סנט אוגוסטין" הקתולית, שאותה הקים בקובורג.
Frank
Frank (בעברית: פרנק) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת יהודייה-בריטית איימי ויינהאוס. האלבום יצא ב-20 באוקטובר 2003 בבריטניה וב-20 בנובמבר 2007 בארצות הברית. האלבום נמכר בכשני מיליון עותקים בכל העולם. שם האלבום מרמז על האופי והטון של השירים של ויינהאוס שבו.
רקע
עם צאת האלבום, המבקרים שיבחו רבות את הזמרת על האלבום וסביב הזמרת נוצר עניין רב, כיוון שטענו שהקול שלה והסגנון שלה מיוחדים. כשיצא הסינגל הראשון מן האלבום הנקרא "Stronger Than Me", הוא נחל הצלחה קטנה כאשר בשיאו הצליח להיכנס למקום ה-71 במצעד הבריטי.
לאחר מכן יצא הסינגל השני מן האלבום הנקרא "Take the Box", אשר זכה לווידאו קליפ מצליח ובנוסף הצליח לעקוף את הסינגל הקודם במצעד הבריטי כאשר בשיאו הצליח להגיע למקום ה-57. כמה חודשים לאחר צאת שני הסינגלים הראשונים מן האלבום יצא הסינגל השלישי הנקרא "In My Bed"/"You Sent Me Flying", אשר זכה להצלחה סבירה בבריטניה כאשר בשיאו הצליח להיכנס למקום ה-60.
לבסוף יצא הסינגל הרביעי והאחרון מן האלבום אשר גם כן הוא זכה להצלחה קטנה בבריטניה ובשיאו הצליח להגיע למקום ה-65.
ביקורות
עם השקתו, האלבום קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל ממבקרי המוזיקה וזיכה את ויינהאוס בשבחים, ובניהם פרס אייבור נובלו. מאז המהדורה המקורית של ויינהאוס בבריטניה, האלבום כבר הושק שנית בקנדה, ארצות הברית ואוסטרליה. ב-18 בדצמבר 2008, היה מאושר כאלבום פלטינה משולשת.
דרבן (דרום אפריקה)
דרבן הוכרזה על ידי תאגיד שווייצרי כאחת משבע הערים המופלאות של העולם ב-2014.
היסטוריה
על פי עדויות ארכאולוגיות ממערות באזור דרבן מניחים שהמתיישבים הראשונים באזור הגיעו מכיוון צפון בסביבות שנת 100,000 לפני הספירה. האוכלוסייה באזור הייתה דלילה, ומעט מאוד ידוע עליה עד המאה ה-15 לספירה.
מקובל להניח שהחוף בו עגן מגלה הארצות ואסקו דה גמה בשנת 1497 הוא באזור דרבן. בהתאם לכך, נקרא המפרץ בחוף של דרבן, מפרץ נאטאל, שכן משלחתו של ואסקו דה גמה עברה באזור בערב חג המולד של שנת 1497 בחפשה נתיב נוח בין אירופה להודו, והמילה "נאטאל" (Natal) משמעה חג המולד בפורטוגזית. אוניות עגנו במקום לפחות מאז שנת 1685, בדרכם בין הודו לאירופה, סביב אפריקה. בשנת 1690 רכשו ההולנדים שטח גדול באזור מידי צ'יף מקומי, אולם בטרם הצליחו להשתמש בו הצ'יף מת ובנו התכחש למכירה. בגלל זמינות של נמלים במקומות אחרים, האירופאים איבדו עניין באזור דרבן עד תחילת המאה ה-19.
בשנת 1824 התיישבו בחוף הצפוני של מפרץ נאטאל (כיום כיכר פרוול) 25 חיילים, תחת פיקודו של הגנרל הבריטי פרוול (F.G. Farewell). לפרוול התלווה אדם בשם הנרי פין, אשר עזר למלך הזולו שאקה להחלים מפציעה בקרב, וקיבל ממנו לאות תודה רצועת חוף באורך 25 מייל ובעומק 100 מייל. המתיישבים עסקו במסחר בשנהב עם אנשי שבט זולו. ב-23 ביוני 1835 היישוב כבר היה לעיירה קטנה ושמה הוסב ל"ד'אורבן" (d'urban), על שם סר בנג'מין ד'אורבן אשר היה אז מושל מושבת הכף.
בשנת 1838 פונה המקום בגלל מתקפה של שבט זולו ואפריקאנרים השתלטו על המקום. כוח צבא בריטי חזר לדרבן והשתלט עליו אך הובס בשנת 1842 על ידי האפריקאנרים בקרב קונגלה. נער בשם דיק קינג נמלט ועבר ברכיבה את המרחק של 1,000 ק"מ למושבת הכף ב-10 ימים, כדי להזעיק עזרה. כוח בריטי שהגיע למקום כחודש לאחר קרב קונגלה גירש את האפריקאנרים מהמקום והוא סופח אותו לכתר הבריטי בשנת 1843. המקום התפתח במהירות והגיעו אליו מתיישבים רבים מאירופה וממושבת הכף. מושל בריטי מונה למחוז, והתפתחה תעשיית קנה סוכר רחבת היקף. בשנת 1860 החלו להגיע למקום מהגרים מהודו לעבודה בגידול קנה הסוכר. אחד המהגרים שהגיע לדרבן בשנת 1893 היה מוהנדס גאנדי.
דמוגרפיה
אפריקאים שחורים מהווים 51.1% מאוכלוסיית דרבן, 24.0% נוספים הם אסיאתים (לרוב מהודו), חלקם צאצאי עובדים בחוות הסוכר שיובאו לאזור דרבן במאה ה-19. 15.3% מהאוכלוסייה הם לבנים. האוכלוסייה בדרבן צעירה, 49% מהאוכלוסייה מתחת לגיל 24, ורק 4.2% מעל גיל 65. חציון הגיל עומד על 25. ו-52% מהאוכלוסייה הן נשים.
האפריקנים הילידים מדברים בשפת הזולו, בעוד אוכלוסיית האסיאתים והלבנים דוברת אנגלית. מיעוטים מהאוכלוסייה דוברים שפות אפריקניות נוספות כגון אפריקאנס או סות'ו.
68% מתושבי העיר הם נוצרים, 15.5% ללא דת, 11.5% הינדים, 3.2% מוסלמים ו-0.1% יהודים.
ההכנסה החודשית הממוצעת עומדת על 20,695 ראנד דרום-אפריקאי.
תל בונד
תל בונד הוא כינוי למדד אג"ח קונצרניות בבורסה לניירות ערך בתל אביב. ישנם שלושה מדדים:
דרבן (דרום אפריקה)
כלכלה
בדרבן ענפי כלכלה רבים, אך שני הענפים העיקריים הם הנמל הגדול, המגלגל פעילות עסקית ענפה הקשורה לייצוא, ותיירות, בינלאומית ומקומית.
העיר סובלת מאבטלה גבוהה, של 28%, כמעט 90% מהמובטלים הם שחורים. זאת לאחר שמפעלים עתירי כוח אדם רבים שהיו בדרבן עברו תהליך התייעלות ופיטורי עובדים. האבטלה הגבוהה מגבירה את הפשע בעיר, ומובילה לפגיעה בתיירות.
דרבן תורמת רבות לכלכלת מחוז קוואזולו-נטאל ואחראית למחצית מהתוצר בו. דרבן היא גם המרכז הכלכלי השני בחשיבותו בדרום אפריקה, בהיותה אחראית ל-15% מהתל"ג, ל-14% מההכנסה לנפש ול-11% מהתעסוקה בדרום אפריקה.
הפלינטסטונס
הפלינטסטונס (באנגלית: The Flintstones) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1994 בבימויו של בריאן לבנט. הסרט הוא עיבוד לייב אקשן לסדרת הטלוויזיה המונפשת "משפחת קדמוני". בסרט מככבים ג'ון גודמן כפרד פלינטסטון, ריק מורניס כבארני ראבל, אליזבת פרקינס כווילמה פלינטסטון, ורוזי אודונל כבטי ראבל.
הסרט, שצולם בקליפורניה, יצא לאקרנים ב-27 במאי 1994, וגרף קרוב ל-342 מיליון דולרים ברחבי העולם, בעוד שהוא הופק בתקציב של 46 מיליון דולר. למרות זאת הביקורות היו גרועות, והסרט זכה בפרס פטל הזהב על השחקנית הגרועה ביותר (רוזי אודונל) והתסריט הגרוע ביותר.
All of Me (סטנדרט ג'אז)
All of Me זהו שיר פופולרי וסטנדרט שנכתב ב-1931 על ידי ג'רלד מרקס (Gerald Marks) וסיימור סימונס (Seymour Simons).
עלובי החיים (סרט, 1978)
עלובי החיים (באנגלית: Les Misérables) הוא סרט טלוויזיה בריטי משנת 1978 שמבוסס על ספרו של ויקטור הוגו "עלובי החיים". ליבו של הסרט הוא התיאור של שתי הדמויות המרכזיות: ז'אן ולז'אן, שהיה חוטב עצים מובטל ונאלץ לגנוב פת לחם לילדים, אותו מגלם השחקן ריצ'רד ג'ורדן, וז'אבר, מפקד הכלא בו נאסר ז'אן ולז'אן וראש משטרה - אותו מגלם השחקן אנתוני פרקינס. ז'אן ולז'אן, לאחר שנמלט מהכלא, בו שהה כעשרים שנה, מנסה לחזור לחברה. גם כאשר היה לתעשיין וראש עיר, הוא ממשיך לחיות בצניעות ושומר על יחס אנושי ואדיב כלפי אנשים פשוטים. הוא אינו שואף לנקמה בחברה, אך נוטר טינה רק למפקד הכלא- ז'אבר, על אשר עולל לו. ז'אבר מייצג בצורה מרשימה את דמותו של שומר החוק - יחס קר ונוקשה ללא רגישות אנושית. בדו-שיח שהוא מקיים עם הכומר הוא אומר לו כי לדעתו אין אלוהים ויש רק חוק. הוא מוסיף כי גם "הטוב והרע אינם מחוץ לחוק".
ברקע חשים בהשפעת דברי הכומר על הגנב לשעבר. הוא מבטיח לו תקופה חדשה והכומר אומר לו: קניתי את העבירות שלך - עכשיו אתה נקי. אך מסתבר שלא כך סבורה החברה. דברי ויקטור הוגו מצוטטים בתחילת הסרט, שכל עוד יהיו מקרים כאלה, חובה לחשוף אותם בפומבי.
עלילת הסרט
ז'אן ולז'אן ברח מכלא טולון, לאחר שנידון על גנבת פת לחם ובריחות חוזרות ונשנות מהכלא, לתקופות שהצטברו לעשרים שנה. הפעם הוא מחליט להיות פושע מצליח וגם לנקום את חילול כבודו על ידי ז'אבר מנהל הכלא. הוא התחיל את חייו בעולם החופשי ברצח שני אנשים אשר עמדו למכשול בדרכו. הוא ממשיך, רעב ועייף, לביתו של כומר במטרה לגנוב מביתו חפצים יקרי ערך, ולראשונה בחייו הוא נתקל באדם הנותן בו אמון ומכבד אותו. הוא מזמין אותו לסעוד ולנוח בביתו וטוען כי אינו עושה טובה בכך שהוא מעמיד את רכושו לרשות הזולת שכן, הבית וכלי הכסף אינם רק שלו. ז'אן ולז'אן גנב ממנו כלי הכסף, נתפס, ואז מודיע הכומר לשוטרים כי את הכלים הוא נתן לז'אן ולז'אן במתנה, ולאחר מכן הוא מציע לו להתחיל חיים חדשים.
ואכן, כעבור חמש שנים, הוא היה לתעשיין פנינים ולראש העיר מונטרי. בינתיים מגיע לעיר ראש משטרה חדש, הוא ז'אבר, אחרי סיום 21 שנות שרות בכלא טולון. הוא מוצא דמיון בהתנהגות של ראש העיר, בה הוא הוצב לשרת, לבין האסיר שנעלם מהכלא. ז'אן ולז'אן מסייע לו בכך, כאשר הוא חושף את זהותו על מנת להציל אדם שהמשטרה חשדה שהוא ז'אן ולז'אן האמיתי. וכך ראש העיר נעצר ומובל לכלא.
האם והילדה
עוד בהיותו ראש העיר הוא גילה את פנטין, אותה מגלמת, השחקנית אנג'לה פלזנס, אם לילדה קטנה בשם קוזט, שנמסרה לשמירה למשפחה בעלת פונדק. מתברר כי פנטין פוטרה מעבודתה במפעלו של ז'אן ולז'אן. לקיומה היא נאלצת לאסוף נדבות ואף למכור את גופה. הוא מוצא אותה בתחנת המשטרה כאשר היא נאשמת בהיטפלות לזרים ברשות הרבים. הוא משחרר אותה ומציע לה את עזרתו אם תראה צורך בכך.
ואכן זה קורה. פנטין נפלה למשכב וכאשר מתברר לה כי יש סכנה לחייה, הוא הבטיח לה כי ייטפל בקוזט בתה. בינתיים הוא נעצר, עקב היותו אסיר נמלט. הוא מוכן לשלם את חובו לחברה אך מבקש מראש המשטרה, ז'אבר, שלושה ימים כדי לסיים את הטיפול בילדה. שומר החוק מסרב ועל מנת לקיים את ההבטחה הוא בורח. הוא מגיע לפונדק ותמורת 1000 פרנק הוא פודה אותה. (בעל הפונדק מתחרט על מעשיה ומביע דעה כי גם 15,000 פרנק היה משלם - הצופה יודע זאת). משם הוא ממשיך לפריז כאן ייחל הפרק האחרון של הסרט.
אהבת הצעירים
בפריז מתמסר ולז'אן לטיפול בקוזט. הוא מלמד אותה קרוא וכתוב. במקביל, ז'אבר, ממשיך ברדיפתו אחרי ולז'אן ומגיע לפריז. הוא סורק רובע אחר רובע. הסרט עוקב אחרי מהלכי המשטרה ומגלה את נפלאותיהן של סמטאות העיר. זאן ולז'אן מצליח להסתתר במנזר הודות לעזרתו של אדם אשר הוא עצמו הציל את חייו בעבר- גם הילדה מתבגרת במנזר.
עברו עשר שנים. קוזט מתבגרת ובעזרת תרומה של 5,000 פרנק היא משוחררת מהמנזר. היא מתחילה את חייה בעיר. היא יוצאת לגן ציבורי ופוגשת במהפכן צעיר, מריוס, אליו היא תקשור את חייה. אך בגן יש גם אדם נוסף ז'אבר, שהיה לסוכן חרש, אחרי שחזר שתפקיד משטרתי בכיר בפריפריה. הוא מגלה כי ולז'אן עדיין חי. ולז'אן חש בסכנה בעיר ומחליט זמנית לצאת ממנה, אך הוא לא מספיק לעשות זאת. מגיע אליו מסר, המיועד לקוזט, כי מריוס נלחם ברחובות. הוא רץ לקראתו ושם הוא פוגש את ז'אבר אשר נפל בשבי המורדים. ולז'אן מבקש רשות להוציאו להורג, הוא נמסר לידו ולהפעתו הוא משלח אותו לחופשי. ולז'אן כבר לא חש ברצון לנקום והוא נותן לו להימלט. הוא מקווה כי בכך ייסתיים המרדף אחריו.
ז'אבר החופשי לא מפסיק את הרדיפה אחרי זאן ולז'אן, הנושא על גבו את מריוס הפצוע, בתעלות הביוב של העיר. ז'אבר מצליח להדביק אותו, ואז מתקיים הדו-שיח המפורסם, האם שלטון החוק הוא חזות הכל - כפי שז'אבר סבור - ואז עליו לירות בזאן ולז'אן. ז'אבר מגיע למסקנה כי יש מקום גם לשיקולים מחוץ לחוק. הוא משחרר לחופשי את אויבו, מטייל לאורך נהר הסיינה ושם קץ לחייו.
בסיומו של הסרט, קוזט, ז'אן ולזאן ומריוס וסבו האציל מגיעים לחופש לכנסייה. קוזט ומריוס באים בברית נישואין וממשיכים לבריטניה.
הסוכנות (סדרת טלוויזיה)
הסוכנות (בצרפתית: Le Bureau des Légendes; מילולית: לשכת האגדות) היא סדרת טלוויזיה עטורת שבחים צרפתית, מותחן פוליטי, שנוצרה על ידי אריק רושאן והופקה על ידי TOP - The Oligarchs Productions ורשת Canal +, אשר נסובה סביב חייהם של סוכני DGSE (המינהל הכללי לביטחון חיצוני), שירות הביון של צרפת (המקביל למוסד הישראלי). במקור שודרה הסדרה בצרפת החל מיום 27 באפריל 2015 והושקה בארצות הברית ובקנדה באייטונס ב-1 ביוני 2016 כחלק מתווית "קולנוע אפיזודי" בינלאומית חדשה, והגיעה במהירות לחמישייה הראשונה. בבריטניה שוחררה הסדרה באופן בלעדי על ידי אמזון פריים ב-17 ביוני 2016.
עלילה
הסדרה מבוססת על פרופילים אמיתיים של מרגלים לשעבר ובהשראת אירועים עכשוויים, ומתרכזת בחיי היומיום ובמשימות של סוכנים במנהל הכללי לביטחון חוץ של צרפת (DGSE), סוכנות הביון העיקרית שלה. העלילה מתמקדת ב"לשכת האגדות", מחלקה האחראית על הכשרה וטיפול בסוכנים תחת כיסוי עמוק (הפועלים 'תחת אגדה') במשימות ארוכות טווח באזורים עם אינטרסים צרפתיים, במיוחד בצפון אפריקה ובמזרח התיכון. המשימות של סוכנים אלה היא לחיות במשך שנים בזהות כוזבת, לזהות ולגייס מקורות מודיעין טובים.
בסדרה מוצג קצין המודיעין גיום דבאיי (Guillaume Debailly), המכונה "מלוטרו" (גידוף שמשמעו "ערס". כמו כינוייהם של אנשים בלשכה, לקוח כינויו של גיום דבאי מסדרת ספרי הקומיקס "טינטין". כך מכונה קפיטן האדוק) שחוזר לפריז אחרי שש שנים סוערות בדמשק שם חי בזהות בדויה בשם פול לפבר (Paul Lefebvre), מורה לצרפתית. עליו להתמודד עם האתגר שבחיבור מחדש עם בתו, גרושתו, עמיתיו ואפילו העצמי הישן שלו. אולם חזרתו ל'חיים נורמליים' מתגלה כקשה, במיוחד כשהוא מגלה שנדיה אל-מנצור שהייתה אהובתו בדמשק, נמצאת כעת גם בפריז. העונה הראשונה עוקבת אחר ניסיונותיו לנווט את חייו בזהותו האמיתית כאיש ביון העוסק בעבודות מודיעין יומיומיות סיזיפיות כמו התחקות אחר סוכן שנעלם באלג'יר, מול יחסיו ומעמדו המעורער יותר ויותר עם נדיה בזהותו הבדויה.
העונה השנייה ממשיכה באותם נושאים, ארבעה חודשים לאחר מכן, אך מתמקדת גם בדמות אחרת מהעונה הראשונה, מרינה לואזו. היא יוצאת לטהראן כדי לעבוד בכיסוי של מומחית לסייסמולוגיה, כדי לאסוף מודיעין על תוכנית הנשק הגרעיני של איראן. גיום הועלה לדרגת סגן מנהל אך גם הפך לסוכן כפול מטעם ה־CIA. הוא הופך נואש יותר ויותר לפתור את מצבו עם נדיה, שהגיע לשיאו בתוצאות חמורות עבור שניהם. בינתיים, ה־DGSE ניצב בפני אתגר מודיעיני בעודו נאבק ללכוד ג'יהאדיסט צרפתי צמא-דם, המתגרה בפומבי בכוחות הביטחון של צרפת.
שידור
הסדרה הגיעה במקור לטלוויזיה הצרפתית בשנת 2015 ברשת הפרימיום Canal + עם עונה ראשונה בת עשרה פרקים. זו הייתה הדרמה החדשה שהשיגה את התוצאות הטובות ביותר ברשת הפרמיום הצרפתית מאז הסדרה Les Revenants בשנת 2012. לפיכך היא חודשה במהירות לעונה שנייה, ששודרה בשנת 2016, וחודשה לאחר מכן לעונה שלישית במאי 2016.
בארצות הברית ובקנדה, הסדרה הושקה לראשונה באופן בלעדי באייטונס, שם היא נשארה בחמש העונות המובילות ביותר בטלוויזיה במשך שבועיים, עם כמה פרקים בדירוג 100 ההורדות הפופולריות ביותר ודירוג צופים 4.5 / 5. בבריטניה הסדרה שודרה באמזון פריים ב-17 ביוני 2016. בגרמניה היא נמכרה לרשת RTL Crime לשידור בשנת 2016.
ביקורת
הסדרה התקבלה היטב על ידי הקהל והמבקרים. בשוק המקומי, העונה הראשונה זכתה לביקורות חיוביות מאוד. לה מונד העיר על "שליטתה בנושא" ועל "בנייה קפדנית של קשתות עלילתיות" והילל את "הנימה השונה והאמינה". Le Nouvel Observateur השווה את הסדרה ל"מד מן" ובירך על "עמידה באותה שגרה יוצאת דופן עם כשרון והפחת חיים באופן משכנע בצוות הגיבורים".
העונה השנייה הייתה פופולרית ביותר. Télérama כינתה את הסדרה "שובה לב, כתובה בעדינות, מבוימת ומגלמת: המשימה הושלמה" ובלה פיגארו הצהירו כי "עד היום הסדרה הזו היא הטובה ביותר שנעשתה אי פעם בצרפת".
הניו יורק טיימס תיאר את הסדרה כ"בעלת רוח צינית ומעוצבת... חכמה ומובנת בעקביות". Broadwayworld כתבה גם ביקורת חיובית, ותיארה את סיפור הסדרה כ"סיפור ריגול מרתק שמסופר בתחכום פסיכולוגי וכושר קולנועי".
תסמונת פירוק הגידול
תסמונת פירוק הגידול היא קבוצה של סיבוכים מטבוליים שיכולה להופיע לאחר טיפול בסרטן, בדרך כלל מסוג לימפומה ולוקמיה ולעיתים אפילו שלא בעקבות טיפול. הסיבוכים נובעים מרכיביהם המפורקים של תאי הגידול הסרטני וכוללים היפרקלמיה, היפרפוספטמיה (עודף זרחן), היפראוריצימיה (עודף חומצה אורית), היפוקלצמיה ובעיות נלוות בכליות.
התסמונת קרויה באנגלית Tumor Lysis Syndrome, ובראשי תיבות: TLS. מצב זה מאופיין על ידי היפראוריצמיה (יתר חומצה אורית בדם), היפרקלמיה (יתר אשלגן בדם), היפרפוספטמיה (יתר זרחן בדם) ותת-סידן בדם (היפוקלצמיה). תסמונת זו נובעת כתוצאה מהרס נרחב של תאים סרטניים אשר נמצאים בתהליך גידולם. לעיתים יכול להתפתח מצב של חמצת (אצידוזיס), ואף אי ספיקת כליות חריפה.
תסמונת זו מקושרת בעיקר לאחר טיפול בסוגי סרטן מסוימים ובמיוחד סרטן מסוג לימפומה או לוקמיה בהם תהליך ההאצה של חלוקת התאים הסרטניים גבוה. עם זאת, תסמונת זו עלולה להופיע גם במצבים של לויקמיה מסוג לימפוציטים כרונית, בעיקר לאחר מתן טיפול ב- fludarabine. תסמונת זו נצפתה גם כאשר ניתנו תרופות אחרות לחולי סרטן- כגון מתן טיפול בסטרואידים, הורמונים כגון טמוקסיפן ו- letrozole, וכן נוגדנים מונוקלונאליים כגון ריטוקסימאב ו- gemtuzumab. TLS מתרחשת לרוב 1-5 ימים לאחר מתן טיפול כימותרפי (או תוך כדי מתן הטיפול).
תהליך נוסף המתרחש ב- TLS הוא שחרור של זרחן תוך תאי מתאי הסרטן אל זרם הדם, כתוצאה מפירוק תאים אלו. יתר זרחן דם מביא לירידה ברמת הסידן בדם, אשר מביאה בתורה לתופעות קליניות המקושרות לרמת סידן בדם כגון בעיות נוירו-מוסקולריות והתכווצויות טטניות. גם כאן, הצטברות של גבישי קלציום-פוספט (סידן זרחן) בכליה עלולה להביא לאי ספיקת כליות. אשלגן הוא יון עיקרי תוך תאי, ועל כן הרס של תאי סרטן יביא לשחרור אשלגן לזרם הדם ולעליה ברמת האשלגן (היפרקלמיה). יתר אשלגן בדם, יחד עם אי ספיקת כליות, עלול להביא למצב מסכן חיים אשר יכול להתפתח לכדי אריתמיות חדריות (בעיות קצב לבביות) ומוות פתאומי. הסיכוי לפתח TLS אצל חולים עם לימפומה מסוג בורקיט קשור בין היתר למידת התפקוד הכלייתי ולמידת הגידול עצמו. חולים שאצלם רמות החלבון לקטט דהידרוגנז גבוהות מאוד וכן חולים שרמות החומצה האורית בדמם גבוהות מאוד, הם חולים אשר נמצאים ברמות סיכון גבוהות יותר לפתח TLS. על כן, אצל חולים אלו יש לבצע הערכה מקדימה הכוללת ספירת דם מלאה, בדיקות כימיה ושתן מלאות, ואצל חולים בהם תפקודי הכליות מתחת לנורמה, יש לבצע הערכה נוספת על ידי ביצוע אולטרא סאונד לכליות. הטיפול ב- TLS, לאחר ביצוע האבחנה עצמה, כולל מתן אלופורינול- allopurinol, הבססת השתן, ומתן הידרציה מסיבית (נוזלים).
אנדרה באזאן
אנדרה באזאן (בצרפתית: André Bazin, 18 באפריל 1918 - 11 בנובמבר 1958) היה תאורטיקן ומבקר קולנוע צרפתי, מהחשובים בהיסטוריה של הקולנוע. ממייסדיו ועורכו הראשון של הירחון "מחברות הקולנוע" שהביא להתפתחות הגל החדש בקולנוע הצרפתי.
באזאן, שכונה לעיתים "אבי הגל החדש", נפטר בגיל 40 ממחלת הלוקמיה.
ביוגרפיה
באזאן נולד באנז'ה בשלהי מלחמת העולם הראשונה. ב-1943 החל לכתוב בנושאים קולנועיים ובשנת 1951 הקים יחד עם ז'אק דוניו-ולקרוז (Jacques Doniol-Valcroze) וז'וזף-מארי לו דוקה (Joseph-Marie Lo Duca) את הירחון "מחברות הקולנוע". סביב כתיבת הירחון, באזאן קיבץ את מבקרי הקולנוע ז'אן-לוק גודאר, פרנסואה טריפו, קלוד שברול, אריק רוהמר וז'אק ריווט, שהפכו כעבור מספר שנים למבשרי "הגל החדש" בקולנוע הצרפתי והעולמי. באזאן נחשב למנטור שלהם.
בנוסף, שקד באזאן גם על סדרה בת ארבעה ספרים שנקראה "מהו קולנוע?". הסדרה, שראתה אור רק לאחר מותו, ניסתה להסביר מהו קולנוע על ידי הגדרת כל דבר שהוא קולנועי ומה הופך אותו לכזה.
באזאן והריאליזם
בחייו האישיים, באזאן היה מאמין אדוק באל והדבר התבטא בהשקפותיו לגבי הקולנוע. הוא נחשב לאחד מגדולי התומכים בריאליזם הקולנועי והתנגד לרעיונות הפורמליסטים שצמחו בקולנוע בשנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה העשרים בברית המועצות. תפיסתו הריאליסטית מתבטאת ברצונו לתת למצלמה, כגורם אובייקטיבי וללא מגע אדם (בשונה מהציור למשל) לחשוף את "יופי העולם" כהגדרתו, אותו יופי שהאל העניק לעולם וניתן לראות אותו רק כאשר המצלמה מנתקת אותו מהזמן והמרחב היומיומי בו הוא שרוי.
באזאן טען שהמצלמה והקולנוע משחררים את האמנים מהמאבק הפסיכולוגי בין הצורך לשעתק את המציאות לצורך ליצור אסתטיקה ביצירה, זאת משום שהמצלמה יוצרת תחושת ריאליזם בכל מקרה ולאמן נותר להתעסק רק באסתטיקה. הוא העריך שימוש בעדשה רחבה, שוטים ארוכים וצילומים ש-"נותנים כבוד למרחב ולזמן" כהגדרתו, לצורך תחושת הריאליזם אצל הצופה.
באזאן האמין כי רק מבקר שאוהב סרט מסוים צריך לכתוב עליו ביקורת, על מנת שזו לא תהיה ארסית, אלא בונה בלבד. שניים ממאמריו החשובים ביותר הם "הוויתה של הדמות המצולמת" ו"התפתחות השפה הקולנועית".
נפטר בנובמבר 1958 בנוז'אן-סור-מארן, שבפריז. טריפו, שלאחר הסתבכותו עם החוק בנעוריו, באזאן היה לאפוטרופוס שלו וקידם אותו בנושא הקולנוע, הקדיש לו את סרטו הארוך הראשון, "400 המלקות" שצילומיו החלו יום לפני מותו של באזאן.
תהודה סימפטית
תהודה סימפתית או רטט סימפתי היא תופעה הרמונית שבה מיתר פסיבי או גוף רטט מגיב לרעידות חיצוניות שאליהן יש לו דמיון הרמוני. המקרה הקלאסי מודגם באמצעות שני מזלגות כוונון בתדירות דומה. כאשר מכים במזלג אחד ומחזיקים אותו ליד השני, נגרמות רעידות במזלג שלא הכו בו, אף על פי שאין ביניהם מגע פיזי. באופן דומה, מיתרים יגיבו לתנודות של מזלג כוונון כאשר קיימים יחסים הרמוניים מספיקים ביניהם. ההשפעה בולטת ביותר כאשר שני הגופים מכוונים יחד או באוקטבה זה מזה (בהתאמה להרמוניה הראשונה והשנייה, כפולות שלמים של התדר המושרה), שכן כך יש את הדמיון הגדול ביותר בתדר הרטט. תהודה סימפתית היא דוגמה לנעילת תדרים המתרחשת בין מתנדים מצמודים, במקרה זה מחוברים דרך אוויר רוטט. בכלי נגינה, תהודה סימפתית יכולה לייצר אפקטים רצויים ובלתי רצויים כאחד.
על פי "מילון המוזיקה והמוזיקאים ניו גרוב":
"אנו פוגשים את תכונת הרטט הסימפתטי בצורתה הישירה באקוסטיקה בחדר בשקשוק של זגוגיות חלונות ולוחות נעים בנוכחות צלילים חזקים מאוד, כאלה שעשויים להיות מופקים על ידי אורגן מלא. כשהדברים האלה משקשקים (אפילו אם הם לא משקשקים בקול) אנרגיית הקול הופכת לאנרגיה מכנית, וכך הצליל נספג. חיפויי עץ וכל דבר אחר שהוא קל משקל ויחסית חסר מעצורים הם בעלי אותה השפעה. כושר הספיגה הוא הגבוה ביותר בתדר התהודה, בדרך כלל קרוב או מתחת ל-100 הרץ".
תהודה סימפתית בכלי נגינה
תהודה סימפתית יושמה על כלי נגינה מתרבויות ותקופות זמן רבות, ועל כלי מיתר בפרט. בכלים עם מיתרים לא משוככים (כגון נבל, גיטרות וקוטוס), מיתרים יהדהדו בתדרים הבסיסיים או הצלילים שלהם כאשר מיתרים קרובים אחרים נשמעים. לדוגמה, מיתר A ב-440 הרץ יגרום למיתר E ב-330 הרץ להדהד, מכיוון שהם חולקים צליל על של 1320 הרץ (ההרמוניה השלישית של A וההרמוניה הרביעית של E). תהודה סימפתית היא גורם בגוון של כלי מיתר. גיטרות גשר זנב כמו פנדר יגואר נבדלות בגופן מגיטרות עם גשרים קצרים, בשל התהודה המופיעה בגשר הצף המורחב שלהן.
אזכורים היסטוריים
ולזה ייתכן שימצא בין שניהם יחס גדול ממין היחס אשר אמרו חכמי הנגון שימצא בין שני כלי זמר השוים והנערכים על ערך א' ויחס א' לגמרי. כי בהניע טור מהאחד יתעורר אל קולו הטור שכנגדו בכלי השני מפני היחס השוה אשר ביניהם. ואולי שעל זה היחס היה כנור דוד מנגן מאליו ומתעורר אל ערבות קולו ונועם שיריו כמו שדרשו חכמינו ז"ל (ברכות ג':) על אומרו עורה כבודי (תהילים נ״ז:ט׳) כי כדאי היה נעים זמירות ישראל לכוין במלאכת המוזיק"א זה השיעור.
סן ברנרדינו
סן ברנרדינו (באנגלית: San Bernardino) היא עיר גדולה באזור המטרופוליני אינלנד אמפייר (באנגלית: Inland Empire) בדרום מדינת קליפורניה בארצות הברית. סן ברנרדינו משמשת גם כעיר המחוז של מחוז סן ברנרדינו. בעיר 205,010 תושבים על פי הערכה משנת 2006. זוהי העיר ה-18 בגודלה במדינת קליפורניה, ובמקום ה-101 בארצות הברית.
היסטוריה
העיר סן ברנרדינו משתרעת על חלק ניכר משטח עמק סן ברנרדינו. בעמק נמצאו מעיינות מים חמים וקרים.
ההתיישבות הראשונה באזור הייתה על ידי מסיונרים ספרדים (מקסיקו הייתה אז בשלטון ספרד). על פי המסורת האב פרנססקו דומז הקים מסיון ב-20 במאי 1810 ועל כן נקרא המקום על שם הקדוש הנוצרי שזה יומו, ברנרדינו מסיינה. מאוחר יותר הם הקימו חווה.
לאחר כיבושה של קליפורניה מידי מקסיקו והצטרפותה לאיחוד, התיישבו באזור מורמונים ורכשו את אזור החווה והקימו מתחם מבוצר ב-1851. מיקומה הנוכחי של העיר זכה להתיישבות רק אחרי 1851 כאשר קליפורניה הצטרפה לאיחוד ארצות הברית. ב-1854 הוכרזה סן ברננדינו כעיר. בשנת 1857 נענו רבים מהמורמונים לקריאתו של בריגהם יאנג לשוב ליוטה עקב הסכסוך שנודע כמלחמת יוטה ואחרים נשארו. סן ברנרדינו הייתה לנקודת מסחר חשובה בדרום קליפורניה. במחצית השנייה של המאה ה-19 יצא למרחוק שמה של העיר כמרכז מעיינות בעלי תכונות מרפא ורבים הגיעו למלונות העיר כדי לטבול במעיינות.
בשנת 1883 סללה חברת הרכבות של דרום קליפורניה מסילה העוברת בעיר ונמתחת מלוס אנג'לס למזרח ארצות הברית. בתקופת מלחמת העולם השנייה הוקם במקום בסיס חיל האוויר נורטון. בשנת 1940 הוקמה בעיר מסעדת מקדונלד'ס הראשונה. בשנת 1980 הכתה בעיר שרפה שבה הושמדו 284 בתים. בשנת 1994 נסגר בסיס חיל האוויר נורטון והפך לשדה התעופה הבינלאומי בסן ברנרדינו.
בשנת 2012 הגישה העיר בקשה להגנה מפני פשיטת רגל (על פי סעיף 9 של החוק הפדרלי).
פיגוע הירי בסן ברנרדינו
ב-2 בדצמבר 2015 התרחש אירוע ירי המוני במרכז כנסים בפאתי העיר. בעל ואישה מוסלמים, תושבי העיר, התפרצו למסיבה לרגל חג המולד שהתקיימה במקום ופתחו באש מכלי נשק אוטומטיים על החוגגים, תוך השלכת מטעני צינור מאולתרים. כתוצאה מהירי נהרגו כ-14 בני אדם ורבים נוספים נפצעו. השניים נמלטו מהזירה ולאחר מרדף קצר נהרגו בחילופי אש עם כוחות משטרה מקומיים.
כלכלה
משרדי ממשלה, ומגזר השירותים הם הגורמים הדומיננטיים בכלכלתה של העיר. בין השנים 1998–2004 נוספו 26,217 משרות בתחום העיר, גידול של 37% לסך של 91,139 משרות. משרות ממשלתיות הן עיקר המשרות בעיר ואף התחום בו הגידול במספר המשרות הוא הגבוה ביותר, קרוב ל-20,000 משרות בשנת 2004. כ-16,000 איש עובדים במסחר קמעונאי וכ-13,200 מועסקים בתחום החינוך.
מיקומה של העיר, סמוך למעברי ההרים קייהון וסן גורגוניו, וסמוך להצטלבות של הכבישים הלאומיים I-10 ו- I-215 והכביש המהיר SR-210 הפכו את העיר למרכז לוגיסטי בעל חשיבות לאומית. בעיר חצר עיתוקים גדולה לרכבות מכולות של חברת הרכבת BNSF וכן מרכזים לוגיסטיים של חברות משאיות גדולות.
סגירת בסיס חיל האוויר נורטון, בשנת 1994, גרמה לאובדן של כ-10,000 משרות ושכונות שלמות בעיר התרוקנו מתושביהן. שיעור האבטלה בעיר נסק מעל 12% מיד לאחר סגירת הבסיס והנזקים הכלכליים לעיר כתוצאה מכך ניכרו אף שנים לאחר האירוע.
ארטאשס הראשון, מלך ארמניה
ארטאשס הראשון (ביוונית: Άρταξίας בארמנית: Արտաշես; המאה ה-2 לפנה"ס) היה מלך ארמניה, ומייסד ממלכת ארמניה.
ביוגרפיה
לאחר כיבושה של ממלכת אוררטו בידי מדי, וכיבושה של מדי בידי מלך אנשאן כורש הגדול, הפכה ארמניה לסטראפיה נידחת בתוך הממלכה האחמנית. הממלכה האחמנית נכבשה בידי אלכסנדר הגדול מלך מוקדון, ובכלל זה ארמניה. אלכסנדר, לא ביקר מעולם בארמניה, אולם הסטראפ שלה נכנע לפניו כפי שבחרו לעשות סטראפים פרסיים רבים אחרים. ארמניה, הפכה למחוז נידח בתוך האימפריה הסלווקית. היא הייתה מחולקת ל"ממלכות" רבות, שהיו ככל הנראה שושלות מקומיות. המלך הסלווקי אנטיוכוס השלישי (הגדול), מינה מתישהו בין 200-209 לפנה"ס את ארטאשס כסטרטגוס של ארמניה.
לפני כן לא ידוע דבר על ארטאשס. הוא מילא את שליחותו בנאמנות, אולם לאחר שבשנת 191 לפנה"ס הובס אנטיוכוס בקרב מגנסיה, מרדו בו ארטאשס והכתיר עצמו כמלך ארמניה. ארטאשס, איחד את הארמנים, וקבע גבול מסודר לממלכתו. הרומאים, הכירו בממלכתו כפי שהכירו במרבית הממלכות שמרדו בשלטון הסלווקי. כמו כן, מקורות מסוימים רומזים שארטאשס אירח בחצרו את המצביא הקרתגי המפורסם חניבעל ברקה. על פי המסופר חניבעל סייע לארטאשס לבנות עיר שסטראבון מכנה "ארטקססטה" על שם המלך, ופלוטרכוס מכנה "קרתגו שבארמניה". לא ברור במה סייע חניבעל בבניית העיר, סטראבון רק כותב שהעיר: "נבנתה בידי חניבעל", ופלוטרכוס מכנה אותה: "מעשה ידיו של חניבעל הגדול שבאויבי רומא". ידיעה זו סותרת ידיעה אחרת על פיה חניבעל שהה אותה תקופה בכרתים.
ארטאשס, הנהיג בממלכתו שפה אחידה שהייתה ככל הנראה מבוססת על ארמית. ברוב הכתובות הארמניות מאותה תקופה הוא מכונה "ארתחששתא". ארטאשס גם בנה ערים וייסד מקדשים, והשושלת שלו עתידה להחזיק מעמד עד אמצע ימי הביניים. ההיסטוריון הארמני מובסס חורנאצי מספר, כי האלאנים, עם נודד ממוצא איראני פלשו לארמניה בתקופת שלטונו של ארטאשס. ארטאשס, יצא לקרב מול האלאנים הביס אותם ואף לקח בשבי את בנו של מלך האלאנים. מלך האלאנים נאלץ להסכים להסכם שלום עם ארטאשס, אולם ארטאשס לא הסכים לתנאי אחד, להחזיר את השבוי. בתגובה, הנסיכה האלאנית סאטאניק (Satenik) נעמדה על שפת הנהר מול מחנהו של ארטאשס והפצירה בו לשחרר את אחיה. ארטאשס נשבה ביופייה של סאטאניק, והסכים לשחרר את אחיה בתמורה לידה. מלך האלאנים השיב לו שאצל האלאנים מקובל שהחתן "חוטף" את הכלה. ארטאשס, על פי המסופר לקח חבל מעור, והשליך אותו אל הגדה השנייה של הנהר. החבל נכרך סביב מותניה של הנסיכה והוא לקח אותה למחנה שלו. החתונה נחגגה בפאר והדר, על ראש החתן נשפכה מקלחת של זהב, ועל ראש הכלה מקלחת של פנינים.
סאטאניק, ילדה לארטאשס שישה בנים. בנו הבכור טיגראנס הראשון ירש אותו. טיגראנס היה שליט פחות מוצלח מאביו, ובימיו גברה השפעת האימפריה הפרתית בממלכה. נכדו טיגראנס הגדול, הצליח להביס את הפרתים, ולהפוך את ארמניה לאימפריה אדירה, אולם גם הוא הובס בסוף הפעם בידי הרומאים. עם זאת ממלכת ארמניה המשיכה להתקיים עוד שנים רבות.
דייוויד קארפ
דייוויד קארפ (באנגלית: David Karp, נולד ב-6 ביולי 1986), הוא מפתח רשת ויזם אמריקאי מניו יורק; מייסד ומנכ"ל טאמבלר לשעבר.
בשנת 2010 הוגדר על ידי המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כאחד מ-35 היזמים המצליחים ביותר בעולם מתחת לגיל 35, ובינואר 2013 הופיע בשער מגזין פורבס. הונו הוערך בכ-200 מיליון דולר, לאחר שמכר את האתר שהקים ליאהו! בסכום של 1.1 מיליארד דולר.
ראשית חייו
קארפ גדל במנהטן, לאבא מפיק קולנוע ולאמא מורה, אשר התגרשו כשהיה בן 17. בנעוריו, התחיל לעבוד עם שפת HTML ולעסוק בתכנון ובניית אתרים לעסקים מקומיים. בגיל 15 פרש מהלימודים והוא מעולם לא קיבל דיפלומה; עם זאת, האמין שחינוך ביתי ועשייה מגוונת היא דרך טובה להרשים אוניברסיטאות.
קריירה
קארפ התחיל לעבוד בגיל 14 אצל חבר משפחה, מפיק אנימציות בשם פרד. קארפ הוקסם מעבודתם של מהנדסי המחשבים בסביבה החדשה וביקורו במקום העבודה הפך לקבוע. לאחר שעזב אל לימודי התיכון, קארפ התחיל ללמוד יפנית, ובמקביל, עם עבד על תוכנה לסיכויי זכייה בבלק ג'ק ופוקר עם מורו הפרטי למתמטיקה. יום אחד כאשר יוצר האתר UrbanBaby חיפש עזרה טכנית לאתרו, עובד של פרד המליץ על קארפ לעבודה. השניים יצרו קשר, וקארפ סיים עבורו פרויקט שהיה אמור לקחת כמה ימים לאחר 4 שעות בלבד; הודות לכך הוא מונה למנהל מוצר של החברה. בגיל 17 קארפ עבר לבד לטוקיו לתקופה של חמישה חודשים, ולאחר שהאתר שלהם נמכר ל-CNET בשנת 2006, קארפ יצר תוכנה משלו בעזרת הכסף שהרוויח ממכירת המניות שהיו לו בחברה. אדם בשם מרקו הצטרף לעבודתו כמהנדס לאחר שיצר קשר עם קארפ דרך הודעה שפרסם בקרייגסליסט. קארפ התעניין במיקרו-בלוגינג זמן מה, ולאחר שראה שהתחום לא מתקדם במשך שנה של המתנה, הוא ושותפו לעבודה התחילו לעבוד על אתר הבלוגים שלימים הפך לענק בתעשייה, טאמבלר, אשר שיצא יצא לאור לקראת סוף 2007. שבועיים אחר כך כ-75,000 משתמשים כבר היו רשומים, ולאחר חודש והצעה מפתה מכר קארפ כ-25% משווי מניות החברה לקבוצת משקיעים קטנה. ב-2013 החברה נמכרה ליאהו, אך קארפ המשיך לכהן כיו"ר שלה.
חיים אישיים
בשנת 2011 קארפ היה במערכת יחסית עם רייצ'ל איקלי, שפית במקצועה, אך השניים נפרדו לאחר 3 שנים. בשנת 2014, קארפ מונה למועצת המנהלים של ארגון Planned Parenthood. בבחירות האמריקאיות לנשיאות ב-2016 תמך במועמדת הילרי קלינטון. בנובמבר 2017 הודיע קארפ על כוונתו לעזוב בסוף השנה את החברה.
מנשה רבינא
מנשה רבינא (רבינוביץ') (22 בינואר 1899 – 4 בדצמבר 1968) היה מוזיקאי, מלחין ומשורר, וחוקר ומבקר מוזיקה, ספרות עברית ומחול ביישוב ובתקופת המדינה, מחנך ומנחיל של תודעה מוזיקלית בארץ ישראל.
חייו ומפעליו
מנשה רבינוביץ-רבינא נולד בפריסלוב שברוסיה (כיום באוקראינה), בן לאלעזר, בעל בית חרושת לסוכריות וחזן, ולברינה. בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לנובוגרודק, שם שימש אביו חזן ראשי בליווי מקהלה בבית כנסת. הוא למד בחדר ואחר בחדר מתוקן, בבית ספר עממי עירוני ובקדם-גימנסיה בברנוביץ'. במקביל, למד בישיבה ונגינה בכינור ופסנתר, וכן השתתף כמדריך במקהלת אביו. ב-1917 החל את לימודיו בגימנסיה ובקונסרבטוריון ביקטרינוסלב ובגרודנה. ב-1920 נסע ללייפציג, ללמוד בקונסרבטוריון פסנתר והלחנה, ובמקביל לימד עברית בבית הספר "תלמוד תורה" שליד הגימנסיה של קרליבך. במסגרת לימודיו זכה במדליה ע"ש מנדלסון.
בשנת 1924 עלה רבינא לארץ ישראל. בארץ התגורר שנים רבות ברחוב דיזנגוף בתל אביב. הוא הקים את "המוסד להפצת מוזיקה" ובאמצעותו הוציא לאור מספר נכבד של ספרים מפרי עטו ובצוותא עם אחרים: ספרי תווים ומונוגרפיות על מוזיקאים מפורסמים, על היצירה המוזיקלית והמלחמה; ומחקריו הראשוניים והמקיפים על ההמנון הלאומי התקוה, ועל המחול של ברוך אגדתי. כמו כן, היה שנים רבות מבקר תרבות ומוזיקה בעיתונים "דבר", "דבר לילדים" ו"הפועל הצעיר". בשנותיו הראשונות בארץ ניגן בתזמורת של האופרה הארצישראלית מיסודו של מרדכי גולינקין. הוא השפיע וניצח על מקהלות רבות: מקהלת פועלי תל אביב בשנים 1924–1935, מקהלת בית הכנסת בימים נוראים בברלין, מקהלת "עונג שבת" ב"אהל שם" בתל אביב שהקים המשורר חיים נחמן ביאליק, ומקהלת האוניברסיטה העברית בירושלים. הכינוס הראשון של מקהלות בארץ ישראל התקיים ביוזמתו ובניצוחו בעין חרוד ובתל יוסף בשנת 1925.
בשנים 1928–1933 נסע מדי שנה לברלין לנצח על מקהלה בשירת הימים הנוראים ולהשתלם שם בניצוח אצל פרופ' זיגפריד אוקס בברלין. שם פעל גם בחוגי המוזיקאים היהודים המזרח-אירופאים, שתיעדו, עיבדו ופרסמו את המוזיקה העממית היהודית. כמו כן השתלם בקורסים בפדגוגיה מוזיקלית בדרזדן.
רבינא לימד מוזיקה בכמה מסגרות: תחילה בקונסרבטוריון "שולמית" ובגימנסיה הרצליה, ואחר הורה וניהל את בית ספר למוזיקה "תורת לוִוים"; כמו כן, לימד בבית ספר למוזיקה בחיפה ובתוכנית "הקונסרבטוריה העברית". המלחין גיל אלדמע נמנה עם תלמידיו הרבים. במקביל, עסק רבינא רבות בהנחלת הידע המוזיקלי לציבור הרחב בסדרות של הרצאות; מלווה את הסבריו המפורטים בנגינה על פסנתר, כאשר הוא מתבל את התאוריה בדוגמה מושמעת. וכך גם ב"קונצרטים לנוער" שנערכו באולם "אהל שם", עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ובאורח קבוע היה מנשה רבינא המנחה והמסביר הנערץ על המאזינים הצעירים.
בשנת 1947 זכה בפרס אנגל על תרומתו למחקר המוזיקה בארץ ישראל.
רבינא נפטר בשנת 1968 בתום מחלה קצרה, בן 70 במותו. נקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
היה נשוי לבתיה (בת עזריאל שרָיֶיר, סוחר ועסקן מוותיקי "חיבת ציון" בקמניץ-פודולסקי), אב לדן ואיילה. בנו דן רבינא (1933–2010) היה פרופסור להנדסה אזרחית בטכניון, ואשתו, ישראלה רבינא, היא פרופסור אמריטה להנדסה במוסד זה.
יצירתו
מנשה רבינא כתב לחנים עבור להקת הזמר של הפלמ"ח ולהקת הצ'יזבטרון. שיריו המוכרים, שנלקחו כמעט לכל "מסכת" ומופע המוני במוסדות החינוך העבריים משנות השלושים ואילך, הם: "מי ימלל" ו"אנו באנו ארצה", רבינא חבר את מילותיהם אל מנגינות עממיות. לחניו שלו המוכרים הם: "אליעזר והגזר" למילים של לוין קיפניס, "דונם פה ודונם שם" למילים של יהושע פרידמן, "השקדיה פורחת" למילים של ישראל דושמן ו"בגינה" למילים של חיים נחמן ביאליק.
ריינלדו האן
ריינלדו האן (בספרדית: Reynaldo Hahn; 9 באוגוסט 1874 – 28 בינואר 1947) היה מלחין, מנצח, מבקר מוזיקה ועיתונאי, שהיה לאזרח צרפת. הוא נודע בעיקר כמחבר שירים, שכתב במסורת ה"מלודי", הוא השיר האמנותי הצרפתי.במלאכת המחשבת המיומנת שלו, ביופי יוצא הדופן ובמקוריות של יצירותיו באים לביטוי חוסר הדאגה והפזיזות של ה"בל אפוק" הצרפתי.
ילד פלא
ריינלדו, יליד, קראקס, ונצואלה, היה הצעיר בשנים-עשר ילדים. אביו, קרלוס, היה מהנדס, ממציא ואיש עסקים אמיד ממוצא יהודי-גרמני; אמו הייתה ונצואלית ממוצא בסקי. האווירה הפוליטית בוונצואלה, שנעשתה חסרת יציבות והפכפכת יותר ויותר בשנות ה-70' של המאה ה-19, הביאה את אביו להחלטה לפרוש מעסקיו ולהגר לצרפת.
האן היה בן שלוש בסך הכול כשמשפחתו עברה לפריז, ואין ספק באשר לגודל השפעתו של מעבר זה על המלחין לעתיד. אומנם גילה עניין במוזיקה הילידית של קאראקס בנעוריו, אך צרפת היא "שתקבע ותגדיר את זהותו המוזיקלית של האן בהמשך חייו". העיר ומשאביה התרבותיים: האופרה של פריז, בלט האופרה הפריזאי, האופרה קומיק, יחד עם שפעת הציירים והסופרים, הייתה ללא ספק המסגרת האידיאלית לילד, הבוגר מכפי גילו.
ילד הפלא ריינלדו הופיע לראשונה לפני קהל בסלון של הנסיכה דה מטרניך (אחייניתו של נפוליאון). האן ליווה את עצמו בפסנתר בשירת אריות של ז'אק אופנבך; כעבור שנים ספורות, בגיל שמונה, כבר חיבר שירים משלו.
על אף ההתנגדות המסורתית של הקונסרבטואר של פריז לילדי פלא (ידועה דחייתו של פרנץ ליסט שנים קודם לכן), האן התקבל ללימודים בגיל עשר. בין מוריו היו מאסנה, גונו וסאן-סאנס; בין חבריו ללימודים היו אלפרד קורטו ומוריס ראוול.
ראשית הקריירה כמלחין
בשנת 1888 חיבר ריינלדו את Si mes vers avaient des ailes לפואמה של ויקטור הוגו; החיבור נחל הצלחה מיידית כאשר התפרסם ב"לה פיגארו". כתוצאה מן החשיפה והפרסום, יצר האן קשר עם רבים מאמני השורה הראשונה בפריז. זמרת הסופרן סיביל סנדרסון והסופר אלפונס דודה הזמינו את האן לחוג החברתי שלהם.
רבים מסימני ההיכר האופייניים למוזיקה של האן מופיעים כבר ב-Si mes vers avaient des ailes: ליווי הפסנתר הנע בגלים, הקו הווקאלי הלקוח מן הדפוסים ומן האינטימיות שבדיבור, המרווחים והקדנצות המפתיעים, המיקום המחוכם של 'מצו ווצ'ה' (דינמיקה), התחכום ועומק הרגש - כל אלה מרשימים פי כמה לאור העובדה, שהמלחין היה בסך הכול בן שלוש-עשרה כשחיבר את היצירה.
האן חיבר מוזיקה גם לשירים של פול ורלן, שהכתיר בשם "שירים אפורים" (Chansons grises). כתיבת מחזור השירים החלה כשהיה בן שתים-עשרה והסתיימה כעבור שלוש שנים. ורלן, ששמע בהזדמנות אחת את המוזיקה שכתב האן לשיריו, התרגש מאוד. הליווי המפכה, המלודיה הענוגה והמודולציות השנונות של האן תואמים בשלמות את היופי הזך, העצלתני של הטקסט.
קשריו עם מרסל פרוסט
האן התייחס לנשים בידידות ואף בהערצה ליופיין, אך לא נמשך אליהן. במכתביו האישיים מתגלה נימה של ביקורת כלפי הומוסקסואליות והומוסקסואלים, המסגירה חשש מובן, בהתחשב בתקופה שבה חי: הוקעתו של אוסקר ויילד אירעה כעבור שנים ספורות. בשנת 1894 חל מפנה גורלי בחייו, כאשר פגש סופר שאפתן, מבוגר ממנו בשלוש שנים, שעוד לא נודע אז ברבים - מרסל פרוסט. שניהם אהבו ציור, ספרות ואת פורה. הם הרבו לנסוע יחדיו ושיתפו פעולה במיזמים שונים, ביניהם "דיוקנאות ציירים" (1896), יצירה הכוללת טקסט מדובר בליווי פסנתר.
נפטר בשנת 1947 בפריז.
רצח סלינה
סלינה קינטנייה-פרס הייתה זמרת-יוצרת לטינית מהמובילות בעולם, שזכתה בתהילה בינלאומית הן בזכות חברותה בלהקת סלינה ולוס דינוס והן בזכות קריירת הסולו שלה, במסגרתה שחררה שירים בספרדית ובאנגלית. אביה, אברהם קינטנייה ג'וניור, ששימש כמנהלה, מינה את יולנדה סלדיבר (שלימים תתנקש בחייה) לנשיאת מועדון המעריצים שלה בשנת 1991, לאחר שהפצירה שוב ושוב שיאשרו לה להקים מועדון כזה. בינואר 1994 הפכה סלדיבר למנהלת הבוטיקים של הזמרת. העובדים, מעצבת האופנה ובת דודתה של סלינה, החלו להתלונן על סגנון הניהול הבעייתי של סלדיבר. בינואר 1995 החל קינטנייה ג'וניור לקבל שיחות טלפון ומכתבים ממעריצים זועמים, שטענו כי אף על פי ששילמו דמי חברות במועדון המעריצים, לא קיבלו דבר בתמורה. הוא חקר את תלונותיהם, ומצא ראיות לכך שסלדיבר מעלה בכספי מועדון המעריצים והבוטיקים של סלינה באמצעות שיקים מזויפים, בסך כולל של כ-60,000 דולרים. לאחר שמשפחת קינטנייה התעמתה איתה, קנתה סלדיבר אקדח, פיתתה את סלינה להגיע למוטל שבו שהתה וירתה בגבה. חרף מאמצי הרופאים להצילה, נקבע מותה של סלינה כתוצאה מאובדן דם.