cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רומן שרון
ביוגרפיה
שרון גויס לצה"ל במחצית פברואר 1969, ושירת בצוות הווי חיל התותחנים, שם שימש גם כסולן. הוא נחשב לאחד הכוכבים הגדולים שיצאו מהלהקות הצבאיות בתחילת שנות ה-70.
במלחמת יום הכיפורים הצטרף ללהקת הווי של צה"ל והופיע עמה ביחידות שונות. ביום י"ד בשבט תשל"ד (6 בפברואר 1974; יום אחרי יום הולדתו) בהיותו באזור בלוזה שבסיני, בדרכו למסיבה ביחידה צבאית אחרי אחת ההופעות, נהרג שרון בתאונת דרכים. הוא הובא לקבורה בבית העלמין הצבאי קריית שאול. שרון היה נצר אחרון למשפחתו.
השיר "הבלון שלי", שנכתב על ידי אהוד מנור ומתי כספי והוקלט על ידי כספי לאלבומו הראשון, הוקדש לזכר רומן שרון.
בשנת 2001, הוציא אילן בן שחר אוסף כפול לזכרו של שרון. האוסף, שכלל גם בונוסים (גם השיר "אלת האהבות שלי" שיצא ב-1973 בסינגל) וביניהם כלל שיר בשם "נשארה לי מנגינה". מילות השיר נכתבו ללחן שהשאיר אחריו שרון. את המילים חיבר גידי קורן, מי שכתב לרומן שרון מספר משיריו. השיר בוצע על ידי להקת "האחים והאחיות" והוקדש לזכרו.
רולף קרלס
רולף קרלס (בגרמנית: Rolf Carls; 29 במאי 1885 – 29 באפריל 1945) היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
קרלס נולד ברוסטוק ב-29 במאי 1885. ב-1903 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני, ואת הכשרתו הבסיסית קיבל על האנייה "שטיין". ב-1905 הועבר לשייטת הגרמנית שהוצבה בסין, וב-28 בספטמבר 1906 הועלה לדרגת לויטננט צור זה. לאחר מכן שרת על האנייה "הנסיך ביסמרק" ואז על הטרפדת "טאקו". ב-1907 חזר לגרמניה, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב כקפיטן-לויטננט על הסיירת הקלה "ברסלאו". סיירת זו הייתה חלק מ"פלגת הים התיכון" בפיקודו של וילהלם סושון. עם פרוץ המלחמה הייתה הפלגה לכודה בים התיכון, ועשתה מאמצים להימלט מהצי הבריטי. הממשלה הגרמנית הצליחה לשכנע את האימפריה העות'מאנית לפתוח את הדרדנלים בפני הספינות וכדי לעקוף את הנייטרליות הטורקית, העניקו הגרמנים את האוניות במתנה לטורקיה. האניות הניפו את הדגל הטורקי, אך הצוותים הגרמניים המשיכו להפעילן וסושון המשיך לפקד עליהן. קרלס קיבל מהעות'מאנים את אות מסדר אוסמאני דרגה רביעית. באמצע ינואר 1917 הוא הועבר חזרה לגרמניה, וב-15 באפריל של אותה שנה הועבר לכוח הצוללות. במהלך 1918 הוא פיקד על הצוללות "U 9" ו-"U 124".
עם סיום המלחמה ופיזורו של הצי הקיסרי, הצטרף קרלס אל הרייכסמרינה. באוקטובר 1928 הוא מונה לראש מחלקת ההדרכה של הצי, וב-27 בספטמבר 1932 מונה למפקד אוניית הקו "הסן". בדצמבר 1936 הוא מונה למפקד הצי (Flottenchef) - התפקיד השלישי במעלתו בצי הגרמני, המקביל למפקד צי הבית (Home Fleet) בצי הבריטי. במקביל, בספטמבר 1937, במהלך מלחמת האזרחים הספרדית, הוא פיקד על כוח אוניות גרמניות מול חופי ספרד. בנובמבר 1938 הועבר התפקיד של מפקד הצי להרמן בהם, וקרלס מונה למפקד בסיס הצי הים הבלטי. בעקבות פרישתו של קונרד אלברכט ב-1939, ירש אותו קרלס כמפקד קבוצת הצי מזרח. הוא השתתף בתכנון מבצע וסריבונג - הפלישה לנורווגיה, ובאוגוסט 1940 הופקד גם על הניהול המבצעי של כוחות הצי הגרמניים בדנמרק. בסתיו 1941 פיקד על כוחות הצי שהשתתפו במבצע ברברוסה וכבשו את האיים הבלטיים.
ב-31 במאי 1943 פרש קרלס משירות פעיל, לאחר שהיטלר דחה את מועמדותו כמפקד הקריגסמרינה במקום אריך רדר, והעדיף למנות את קרל דניץ הצעיר יותר. לאחר פרישתו בחר להיכנס לפוליטיקה, ומונה לממלא מקומו של מנהל מחוז סטורמרן. משרדו היה בהתחלה בהמבורג-ונדסבק, אך היה עליו לעבור לבאד אולדסלו בעקבות התגברות ההפצצות של בעלות הברית. פחות משבועיים לפני תום המלחמה, העיר הופצצה על ידי 300 מפציצים של בעלות הברית ב-24 באפריל 1945. בהפצצה זו נגרמו למעלה מ-700 מקרי מוות (ברובם המכריע של האזרחים, כולל פליטים רבים) קרלס עצמו נהרג במרתף בית הספר עם עוד 29 אנשים. הוא היה בן 59 במותו
י
י' היא האות העשירית באלפבית העברי, שמה יו"ד (יוֹד), משום שצורתה בכתב העברי העתיק התפתחה מצורת היד (מכתף עד אמה).
יש לשים לב שנקודה ביו"ד לא תמיד פירושה הכפלת העיצור. במילים כמו "צִיּוּן" (ciyyun/tsiyyun) כן כי זה משקל קִטּוּל אך במילים כמו "נַהֲרִיָּה" (nahariya) הנקודה פירושה התלכדות היו"ד של החיריק המלא והיו"ד העיצורית ולא הכפלה.
בגימטריה ערכה 10, ובהתאם לכך כיתה י' היא הכיתה העשירית בבית הספר.
בשפה העברית המודרנית שכיחות השימוש באות י' היא כ־10.78% מכלל אותיות האלפבית העברי, והיא השכיחה ביותר מהאותיות.
האות י' מופיעה בביטוי העברי "קוצו של יוד": "מקפיד על קוצו של יוד", קוצו של יוד מסמל את הדבר הנעלה ביותר ונסתר, שמדקדק בקוצו של יוד – בדברים הגבוהים ביותר והנסתרים מהאדם.
בספרות חז"ל היא מייצגת את העולם הבא, כנראה בשל מספרה השלם בגימטריה ובשל זעירותה.
האות י' בכתיב מלא
כללי הכתיב המלא העוסקים באות י' הם:
ייצוג האות י'
בתקן ANSI מיוצגת האות י' בערך E9, ובתקן יוניקוד היא מיוצגת בערך 05D9.
בקוד מורס מיוצגת האות י' באמצעות הרצף: .. (נקודה נקודה).
לאות יוד יש שני ייצוגים שונים בכתב ברייל: האות י' כחלק מהחיריק המלא.
האות י' בהקשרים אחרים.
באלפבית צלילי מיוצגת האות י' באמצעות המילה "יונה".
באיתות בדגלי סמפור י' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה צפונה (כלפי מעלה) ודגל שני הפונה דרום-מערבה.
בית הסוהר סהרונים
בית הסוהר סהרונים נמצא בחולות חלוצה אשר בנגב ומשמש לכליאתם של מסתננים מאפריקה לישראל דרך גבול ישראל-מצרים. בית הסוהר החל לפעול ביולי 2007.
בבית הסוהר שני מתחמים: מתחם א' שבו 5 אגפי כליאה המכילים 200 מקומות כליאה באוהלים, ומתחם ב' שבו שני אגפי כליאה, כל אחד מהם מכיל 500 מקומות כליאה בקרוונים. הכלואים בבית הסוהר הם מאריתריאה, סודאן, אתיופיה, חוף השנהב ומעטים ממדינות אחרות.
כליאת המסתננים היא בהתאם לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט). בבית הסוהר פועל בית דין לביקורת משמורת.
בסמוך לבית הסוהר סהרונים נמצאים גם בית הסוהר קציעות ומתקן חולות.
ארמון ויקטוריה
ארמון ויקטוריה (ברומנית: Palatul Victoria) הוא ארמון השוכן בכיכר ויקטוריה, בבוקרשט, בירת רומניה, המשמש כמשכן ממשלת רומניה.
הארמון נבנה בשנת 1937 על פי תוכניותיו של האדריכל דויליו מרקו (Duiliu Marcu).
לפני הארמון נערכו הפגנות ומחאות כנגד ממשלת רומניה, כשהמפורסמות בהן היו המינריאדות.
שירות ביון החוץ של רומניה
שירות ביון החוץ של רומניה (ברוסית: Serviciul de Informații Externe) הוא סוכנות הביון הרומנית ואחד הארגונים החשאיים ביותר בקהילת המודיעין הרומנית.
ארגון זה אחראי לאיסוף מגוון אמצעי איסוף מודיעין בנוגע לביטחון הלאומי והאינטרסים הלאומיים של המדינה. השירות ממונה על איסוף מידע מסוג מודיעין אנושי (יומינט) ומשימות הפקת מודיעין חשאיות מחוץ לגבולות המדינה, דיפלומטיה חשאית, תפקידים מיוחדים וסיכול יעדים אזרחיים וצבאיים של האויב. פעילותו כפופה להנחיות הממשלה וצווים נשיאותיים והוא כפוף לנשיא רומניה.
הארגון מקביל ל-CIA האמריקאי ולמוסד הישראלי. שירות ביון החוץ הוקם בפברואר 1990 מכוח צו 111 של חזית הישועה הלאומית שייסדה את מרכז ביון החוץ (Centrul de Informații Externe) בתור סוכנות הביון החדשה, מתוך מחלקת המודיעין של הסקוריטטה.
מעט מאוד ידוע על מבצעי הארגון ואופי פעילותו מהווה מידע חסוי וחשאי.
קישורים חיצוניים
רומניה: ארגונים
ספרות ילדים ונוער בישראל
ספרות ילדים ונוער בישראל מקיפה את כל היצירות שחוברו למען הקוראים הצעירים בישראל, המותאמת להם בנושאיה, בתכניה ובסגנונה.
ספרות ילדים ונוער
ספרות ילדים היא סוגה ספרותית המתחילה בגיל הינקות ונמשכת עד ראשית גיל ההתבגרות. בנוסף, היא מתאפיינת בשפה פשוטה יחסית, שמרנות בבחירת האמצעים הספרותיים (בפרט בשירה לילדים), שימוש בנושאים הקרובים לעולמם של הילדים, ולעיתים קרובות גם בתשתית דידקטית, כלומר שימוש בסיפור או בשיר כאמצעי לימודי או כאמצעי להעברת מסר חינוכי.
ספרות הילדים והנוער כוללת את רוב סוגי הספרות המיועדים למבוגרים: יצירות פולקלור, סיפורי הרפתקאות ועלילה, שירים, מחזות, ביוגרפיות, ספרי מדע וספרי מידע. ההבדל בין השתיים הוא בדגש המושם למען הצעירים בעלילה המרתקת ובצד הערכי של היצירה, על חשבון הצד ההגותי.
ספרות זו שואפת ליצור אצל קוראיה חוויה רגשית, אך מעבר לכך, מתמקדת ברצון ללמד ולחנך, לגרות את הסקרנות ואת רצון הקוראים להכיר את העולם בו הם חיים. ערכי אנוש כמו יושר, מסירות, טוב-לב, חריצות ויוזמה, זוכים בה למקום נכבד. הקריאה גם מעשירה הן את שפתם והן את דמיונם של הקוראים הצעירים, ומציגה לפניהם גיבורים ראויים להזדהות ולחיקוי, המעבירים להם ניסיון חיים מעולמם של המבוגרים.
ספרות ילדים ונוער בעברית
בתקופת תחיית הלשון העברית, משנפתחו בתי ספר חדשים בגולה ובארץ ישראל, קמו הוצאות ספרים כמו תושיה, מוריה ואמנות, שהוציאו לאור מאות ספרים וחוברות לילדים ולנוער, ובהן שירים עבריים מאת זלמן שניאור, יעקב פיכמן וחיים נחמן ביאליק. אולם מיעוטם של הספרים שנכתבו במקורם בעברית בלט לעין. רוב הספרים לצעירים היו באותה העת מתורגמים.
ספרות הילדים והנוער בארץ צמחה באופן טבעי יחד עם צמיחת דור הילדים הראשון ששפתו היה עברית מילדותו. השינויים בסגנון, במבחר המילים, בנושאים ובעניינים שהועלו בהם משקפים את התמורות הגדולות שהתרחשו בארץ ישראל ובמדינת ישראל.
יהודה גור, שחיבר כ-90 ספרי ילדים ונוער היה הפורה בסופרי העלייה הראשונה. עם השנים קמו בארץ ישראל סופרים שראו את ייעודם בהעשרת ספרות הילדים העברית, ביניהם לוין קיפניס, אליעזר שמאלי, יעקב חורגין, והסופר הצייר נחום גוטמן, שחיבר ואייר סיפורים מלאי הומור, דמיון וניסיון חיים. גם המשוררות ימימה אבידר-טשרנוביץ, מרים ילן שטקליס, פניה ברגשטיין, לאה גולדברג ואנדה עמיר פינקרפלד, כתבו מאות שירים לילדים ולבני הנוער. שובבות והברקות לשון הכניסו לשירת הילדים והנוער המשוררים אברהם שלונסקי ונתן אלתרמן. ממשיכי דרכם הם ע' הלל, נורית זרחי, יהונתן גפן, יהודה אטלס, לאה נאור, דתיה בן דור ורבים אחרים. ספרים המכילים שירים ופזמונים, היוצאים לרוב בארץ, מכוונים בעיקר לבני הגיל הרך, שהוריהם עדיין קוראים באוזניהם.
עם קום המדינה הופיע דור של סופרים, שנושאי כתיבתם הם נופי ילדותם או עלילות רבות אירועים מהוויי החיים בארץ, כמו סדרת חסמבה מאת יגאל מוסינזון או הטרילוגיה של עמוס אריכא "פרשי הגליל" והטרילוגיה על הצוללים. אריכא היה גם הראשון שפרסם ספר מדע בדיוני לילדים "הטיסה לירח" ב-1956. ספרים וסיפורים שתוכנם שאוב ממקורות אלה ממשיכים להתפרסם גם היום. בשירים ובסיפורים לילדים ולנוער הנכתבים בדור זה, בולטת ההתייחסות לנפשו ולרגשותיו של הקורא הצעיר, ההתרכזות בעולמו ותיאורו בלשון הדיבור שלו.
ספרות הילדים והנוער בישראל משנות ה-70 של המאה ה-20
במגזר החרדי התפתח ענף נפרד של ספרות ילדים ויוכבד סקס שהיא בין הסופרות הפוריות בתחום אף פתחה הוצאה לאור פרטית. סופרי ילדים ידועים נוספים של המגזר החרדי: רחל שטיגליץ שהוציאה סדרה שוקי התוכי בת חמישה ספרים, מנוחה פוקס שכתבה מאות ספרים והופקו מספריה סרטי ילדים וקלטות שמע, חיים ולדר שכתב את סדרת הספרים ילדים מספרים על עצמם, ואריאלה סביר.
ספרות הילדים והנוער בישראל כמשקפת תרבות
ספרות ילדים ונוער בישראל משקפת את התרבות הישראלית, הן משום שלאורך השנים היא מגויסת לעיתים קרובות למסירת אידאולוגיה, להעברת מסרים ולחינוך, והן משום שהתכנים אליהם נחשפים ילדים ובני נוער בחיי היומיום מתפתחים על פי השינויים שחלים בחברה הסובבת אותם ובתרבותה.
בספרות הילדים והנוער של השנים האחרונות מופיעים נושאים רבים המעסיקים את החברה בישראל בתקופה האחרונה, ביניהם: קבלת השונה והאחר, קריאה לסובלנות, התנגדות לאלימות, התנגדות לגזענות, קריאה לשלום ולדו קיום, נושא זכויות הפרט והתפתחותו, שינויים בענייני מגדר, סטיגמות ודעות קדומות, שינויים במבנה המשפחתי המסורתי, ועוד.
בין ספרי הילדים והנוער הללו נמצא ספרים העוסקים ביוצאי אתיופיה, ביוצאי ברית המועצות לשעבר, בעולים חדשים, בערבים, במהגרי עבודה, בכהי עור, בגזענות, בילדי פליטים ובילדי עובדים זרים, וכן ספרים המציפים את הנושא של זכויות אדם, מגדר, סטיגמות חברתיות, משפחות חד הוריות, ומשפחות להט"ביות. הדבר בא לידי ביטוי גם באיורים המציגים חברה מגוונת.
סוגות של ספרי ילדים
ניתן לחלק את ספרי הילדים והנוער היוצאים לאור בישראל לסוגים אחדים, מצד הנושא והתוכן:
ספרי זיכרונות נוסטלגיים וספרים היסטוריים
ספרי הזיכרונות הנוסטלגיים הם ספרים שבהם הסופר מתרפק על אווירת הימים "הרחוקים והיפים" של ילדותו ונעוריו. בסיפורים אלה, המצטיינים באווירת אמת, מחייה הסופר המבוגר את הוויי העיירה היהודית בגולה; תקופת החלוציות של ארץ ישראל של לפני מלחמת העצמאות ואחריה; מציאות החיים בשנותיה הראשונות של המדינה, ועל רקע מלחמות ישראל - ופותח לפני הקורא הצעיר אשנב אל אותם ימים מרתקים ואל דרך חייהם של בני הדורות הקודמים. בין הסופרים, שכתבו סיפורים נוסטלגיים משובחים, מצויים בנימין טנא ("בצילו של עץ הערמון"); נורית זרחי ("ילדת חוץ"); אהרן מגד ("אהבת נעורים"); משה בן שאול ("הסיפור על הסיפור על צ'ופצ'ה"); עמוס עוז ("סומכי"); אוריאל אופק ("מעבר לגבעת הלוויתן"); ועוד. אפילו אליעזר שמאלי, הנודע בסיפוריו המרתקים על השומרים ו"אנשי בראשית", הוציא בהגיעו לבורות מחרוזת נלבבת של סיפורי ילדות בשם "סיפורים וציפורים", המוקדשים לבית הוריו ולעיירת ילדותו באוקראינה.
סוג קרוב לספרי הזיכרונות הם הסיפורים ההיסטוריים, המתארים באמצעות עלילה ודמויות דמיוניות תקופות ואירועים מתולדות עם ישראל. הראשונים שבהם הם ספריו של אברהם מאפו, "אהבת ציון" ו"אשמת שומרון", המתרחשים על רקע התקופה המקראית. כיום בולטים ספריה ההיסטוריים של דורית אורגד, שכתבה, בין השאר, על תקופת שלטונם של הצלבנים בארץ ישראל, על האנוסים בספרד ועל הילדים שנחטפו לצבא ברוסיה הצארית. לתחום זה שייכת גם סדרה מצליחה של "ספרי חרות" שכתבה נגה מרון.
לנושא השואה יש מקום מכובד בספרות הילדים והנוער. הסופר אורי אורלב כתב רבות על השואה לילדים - בין ספריו הידועים האי ברחוב הציפורים וחיילי עופרת, בת-שבע דגן כתבה את - צ'יקה, הכלבה בגטו. כמו כן יש את יומנה של אנה פרנק המבוסס על יומנה האישי של אנה פרנק. גם ספרי רומן גרפי (סוג של ספר קומיקס) קיימים בשפה העברית לילדים ובני נוער כמו הספר של מישל קישקה - הדור השני - דברים שלא סיפרתי לאבא שעובד לסרטון אנימציה קצר, הנכס של רותו מודן, ואנה פרנק: היומן הגרפי של דוד פולונסקי וארי פולמן.
סיפורי אל-זמן ואל-מקום
ב-25 השנים הראשונות של מדינת ישראל תיארו רוב סופרי הילדים והנוער המקוריים מאורעות שהתרחשו בארץ בתקופה מוגדרת, בהווה או בעבר. משנות ה-70 ואילך חלה תפנית מעניינת בתחום זה: נכתבו יותר ויותר סיפורים שאינם קשורים בזמן מסוים, או במקום מסוים, ואשר העלילה המתרחשת בהם יכלה להתרחש בכל ארץ וזמן שהם. הסיבה למגמה זו קשורה בקשר הדוק לעידן הטנולוגי, שבו טשטשו אמצעי התחבורה והתקשורת המשוכללים את הגבולות בין עמים וארצות. בין הספרים האופייניים לסוג זה, שבכמה מהם אף נופלות המחיצות בין מציאות לדמיון: "דו-קרב" מאת דויד גרוסמן - על ילד המשמש עד בדו-קרב של שני זקנים יריבים; "ילד הכרובית" מאת יהונתן גפן; ו"יוני הסוס" מאת נורית זרחי. בשני העשורים האחרונים הלך והתרחב ז'אנר ספרותי של סיפורים שאמת ודמיון משמשים בהם בערבוביה. בדרך כלל הם מתחילים כסיפורים ריאליסטיים מובהקים, כלומר הם מתארים מאורעות הלקוחים מעולם המציאות, עד שפתאום מופיעים בהם אירועים ודמויות שנלקחו מעולם האגדה והדמיון, אך גם אלה מתוארים כחלק מהמציאות. כך, למשל, מספרת רוני גבעתי בספרה "אור בארץ הענקים" על ילדה שיצאה מביתה, פגשה בשדה בגמד וערכה איתו מסע לארץ הענקים. בין הסיפורים האחרים השייכים לז'אנר ספרותי זה ניתן למצוא את "אלה תולדות מור" מאת בנימין טנא; "משושים" מאת נורית זרחי; ספרו של אורי אורלב - "קשה להיות אריה", המספר על בחור, שנהפך פתאום למלך החיות; וספריו של עוזי בן כנען.
יצירות איגיון
יצירות איגיון הן יצירות נטולות היגיון, שעיקרן שעשוע ואבסורד (הבל), שאין לחפש בהם היגיון מוצק. סיפורים ושירים אלו נועדו לתאר רגעים וחוויות בדרך משעשעת ולהראות, כי בעולם מתרחשים לפעמים גם דברי הבל, גוזמה ושטות, ולא כדאי להתייחס לחיים בצורה רצינית יותר מדי. לסוג ספרותי זה שייכים ה"כמו סיפורים" של עודד בורלא; רבים משיריו של ע' הלל; שיריה וסיפוריה של חיה שנהב, ביניהם מיץ פטל הידוע; יצירותיו של עוזי בן כנען; "חמור עף" מאת אבנר כץ; "דודלי חוד-לי" מאת פוצ'ו; "מר גוזמאי הבדאי" מאת לאה גולדברג; "הגן על הקרחת" מאת אפרים סידון; וסדרת "והילד הזה הוא אני" מאת יהודה אטלס.
מציאות החיים המיוחדת בישראל גרמה להופעתם של יותר ויותר ספרים, הדנים בגלוי בנושאים בעייתיים, שבעבר מיעטו מאוד לכתוב עליהם לילדים - כגון סיפורים על ילדים המתמודדים עם נפילת האב והיתמות ("שלום לאבא" מאת רבקה מגן; "אבא שלנו היה" מאת רוני בראון; "אח בוגר" מאת אורי אורלב ועוד). ילדים המתמודדים עם כאב הגירושין של הוריהם, עם מעצרו הפתאומי של האב, עם הרס המשפחה ("אל עצמי", "בתיה וציון" ועוד ספרים מאת גלילה רון פדר עמית). קריאה בספרים אלה עוזרת לילדים להכיר טוב יותר את המציאות הכאובה ומקלה עליהם את ההתמודדות וההשלמה איתה.
ספרי מידע
מקום נכבד על מדף ספרי הילדים תופסים ספרי המדע, ספרי הייעוץ והאנציקלופדיות למיניהן, שנועדו לספק מידע לקוראים הצעירים ולהרחיב את אופקיהם. בין אלה בולט חלקם של ספרי מדע בכלל וספרי הטבע בפרט, העוסקים בבעלי חיים ובצמחים, כגון רבים מספריו של עמוס בר, כאשר הבולטים בהם הם פרחי אגדה, ציפורי אגדה, וארץ אגדה. (בעלי החיים, החביבים במיוחד על ילדים עומדים גם במרכזם של ספרי עלילה רבים המיועדים לצעירים). גם ספרי הביוגרפיות, הפורשים את קורות חייהם של מגלי ארצות, ציירים, סופרים ומלחינים, מדענים וממציאים, יוצאים לאור ומרתקים את הילדים ובני הנוער. בתחום זה ידועים ספריה של דבורה עומר על חנה סנש – "הצנחנית שלא שבה", על שרה אהרנסון – "שרה, גיבורת ניל"י", ועל איתמר בן-אב"י – "הבכור לבית אב"י".
ספרים מתורגמים לעברית
כמחצית מספרי הילדים בישראל הם תרגומים משפות זרות - בעיקר מלשונות אירופה וארצות הברית. מאות רבות של יצירות מתורגמות לקוראים הצעירים רואות אור - החל בספרי מופת קלאסיים ועד לסיפורי הדרדסים, ספרי הקומיקס והחייזרים וסדרת ספרי "צמרמורת".
תופעה הראויה לציון היא הופעתם המחודשת של ספרי ילדים ונוער כגון ספרי ז'ול ורן, מארק טוויין, צ'ארלס דיקנס, ארתור קסטלר, שלום עליכם ועוד, שכבר תורגמו בעבר לעברית ועתה זכו לתרגום מחודש. הסיבה לתרגום החדש ברורה כמעט מאליה: השפה העברית עברה בדור האחרון שינויים עצומים בסגנון ובאוצר המילים עד ששפתם של ספרים שהופיעו לפני קום המדינה נראית מיושנת בעיני ילדים רבים.
ההתעניינות בספרות ילדים גברה בישראל ובשאר העולם גם בקרב המבוגרים - הורים, מחנכים, חוקרים וספרנים. נוסדו מרכזים ומכונים מיוחדים לספרות ילדים, כתבי עת, אנציקלופדיות וספרי עיון ומחקר על ספרות ילדים הופיעו ומוסיפים להופיע בארץ. פרסי עידוד והוקרה מוענקים לסופרים, משוררים ואמנים, היוצרים לילדים. ביניהם פרס ישראל, פרס למדן, פרס יציב, פרס זאב ופרס קיפניס. פעילות ענפה זו מחזקת את התקווה שגם בעתיד יזכו ילדי ישראל - כבני גילם בעולם - לספרי קריאה יפים, מעניינים ומרחיבי דעת.
תפקיד האיור בספרי ילדים ונוער בישראל
הסופר והמאייר ע' הלל הכיר בחשיבות האיור בספרי ילדים. הוא אמר: "ספר ילדים ללא ציור הוא כמו ספר ילדים ללא טקסט, ללא מילים, אין דבר כזה. אני לא רואה בדבר הזה שתי אמנויות נפרדות אלא שני נחלים המתנקזים לאותו נהר".
לאיור בספרי ילדים מספר תפקידים:
כיום יש ספרים הנחשבים שילוב מנצח של טקסט ואיור (לדוגמה "לילה בלי ירח" כתבו אתגר קרת ושירה גפן, אייר דויד פולונסקי), ויש ספרים רבים בהם האיור הוא העיקר והטקסט משני לו, ביניהם קיימת צמיחה גדולה של ספרי קומיקס, שבדרך כלל אהובים מאוד על ילדים ונוער (לדוגמה "סעודה אצל המלכה" כתבה ואיירה: רותו מודן. "אנה פרנק – היומן הגרפי" יוצרים: ארי פולמן ודויד פולונסקי).
איראן המודרנית
ההיסטוריה של איראן המודרנית במאה ה-20 עוסקת במאמצי השאה באיראן להחזיק בשלטון מול גורמים פנימיים ומעצמות חיצוניות. משטר השאה באיראן הסתיים בשנת 1979 בעקבות המהפכה האיראנית, אשר הובילה לכינון שלטון איסלאמי במדינה.
1914-1905
ב-1905 התרחשה התקוממות לאומנית כנגד השאה. השאה לא הופל, אך ההתקוממות הביאה לכינון חוקה מוגבלת ב-1906. חוקה זו שינתה את צורת הממשל במדינה למלוכה חוקתית. מושב הפרלמנט האיראני (מג'לס) הראשון כונס ב-7 באוקטובר 1906. לאחר מות השאה מוסאפד בתחילת ינואר 1907, עלה לשלטון בנו, מחמד עלי שאה קטר, והלה פיזר בדצמבר 1907 את הפרלמנט וביטל את החוקה בטענה שהיא נוגדת את ההלכה האיסלאמית. במאי 1909 הצליחו הליברלים הלאומיים להכריח את מחמד עלי להשיב את החוקה, למנות ממשלה של ליברלים ולערוך בחירות חדשות לפרלמנט. ביולי 1909 כינסו הליברלים אספה פוליטית - הם הדיחו את מחמד עלי, המליכו תחתיו את בנו בן ה-11 ומסרו את הנהגת המדינה באופן זמני בידי העוצר, אסעד אל מולכ. מחמד עלי לא השלים עם הדחתו, וביולי 1911 חזר בראש תומכיו ובחסות רוסית, אך הוא לא הצליח לגבור על הממשלה הליברלית והכוחות העירוניים ונאלץ לברוח.
המעורבות באזור הייתה נושא לוויכוח בין בריטניה לרוסיה. ב-1907 הן חתמו על הסכם ביניהן שחילק את האזור לתחומי השפעה. בסוף 1911 פלשה רוסיה לצפון פרס כדי להגן על אזרחיה באזור.
ב-1908 התגלה נפט במדינה, דבר שהייתה לו השפעה רבה על עתידה.
מלחמות העולם
בזמן מלחמת העולם הראשונה שהו באיראן כוחות בריטים ורוסים, אך איראן עצמה תפסה עמדה נייטרלית במלחמה. בשנים 1917–1919 שרר רעב גדול באיראן שיחד עם מחלות הביא למותם של כשני מיליון איש. ב-1919 ניסתה בריטניה לייסד ארץ חסות באיראן באמצעות ההסכם האנגלו-איראני, וכוחה גבר לאחר הנסיגה הסובייטית ב-1921. באותה שנה העלתה הפיכה צבאית לשלטון את רזא ח'אן, קצין איראני בבריגדת הקוזאקים הפרסים, בהתחלה כדיקטטור ולאחר מכן כשאה בשושלת הפהלווית החדשה (בשנת 1925). ח'אן שלט במדינה במשך כמעט 16 שנה, כשהוא מייסד את השושלת הפהלווית, מונע מהבריטים לשלוט במדינה, וגורם לפיתוח, מודרניזציה של איראן וחילון הפוליטיקה האיראנית. כתוצאה מכך, החל הממשל המרכז להפעיל את סמכותו על השבטים המתגוררים במדינה ולשלוט במחוזות איראן.
בזמן מלחמת העולם השנייה איראן הייתה חוליה חשובה בקו האספקה של בעלות הברית לכלי נשק לברית המועצות. באוגוסט 1941 אירעה הפלישה הבריטית - סובייטית לאיראן במהלכה פלשו כוחות בריטים וסובייטיים לאיראן, על מנת להבטיח את נאמנותה לבעלות הברית ולמנוע נפילתה בידי מדינות הציר, לטובתן נטה השאה רזא. בספטמבר התפטר השאה רזה לטובת בנו מוחמד רזא שאה פהלווי אשר שלט באיראן עד המהפכה האיראנית, בשנת 1979.
בועידת טהראן ב-1943 נוסחה הצהרת טהראן שהעניקה עצמאות וגבולות ברורים לאיראן לאחר המלחמה, אך כאשר המלחמה הסתיימה כוחות סובייטיים שישבו בצפון מערב איראן סירבו לסגת, ואף תמכו במרד שהביא למשטרים פרו־סובייטיים קצרי־ימים באזורים הצפוניים של אזרבייג'ן וכורדיסטן בסוף 1945.
הכוחות הסובייטיים לא נסוגו מאיראן עצמה עד מאי 1946, לאחר שהובטחו להם ויתורים בתחום הנפט. הרפובליקות הסובייטיות בצפון נפלו לאחר זמן קצר, והסכמי הוויתורים בנושא הנפט לא בוצעו מעולם.
ארצות הברית והשאה
ארנו דה בורשגרייב כתב: "כמה מהממשלות בארצות הברית התערבו באופן ישיר בעניינים הפנימיים של המדינה, החל מההפיכה שהונדסה בידי ה-CIA ב-1953 על מנת להפיל את ראש הממשלה מוהמד מוסאדק ולהחזיר את השאה מוחמד רזה פאהלבי מגלות קצרה ברומא, ועד לבגידה האמריקאית בשאה ב-1978".
בתחילה היו תקוות שאיראן תוכל להיות למלוכה חוקתית. השאה החדש והצעיר מוחמד רזה שאה פהלווי לא התערב רבות בתחילת שלטונו בענייני הממשלה ואיפשר לפרלמנט להחזיק בהרבה מהכוח במדינה. בשנים הראשונות לשלטונו אמנם נערכו בחירות אך אלו לא היה דמוקרטיות ולוו בשחיתות פוליטית רבה. הפרלמנט נעשה לא יציב, ומ-1947 ועד 1951 היו באיראן שישה ראשי ממשלה שונים.
ב-1951 ראש הממשלה מוחמד מוסאדק, לאומן מיליטריסט, הכריח את הפרלמנט להלאים את תעשיית הנפט הבריטית, במצב שנודע כמשבר אבדאן. למרות לחץ בריטי, כולל אמברגו כלכלי שגרם לקשיים אמיתיים, ההלאמה המשיכה. מוסאדק הוכרח לפנות את מקומו לזמן קצר ב-1952 אך חזר תוך זמן קצר והכריח את השאה לברוח. ההנחה הייתה כי מוסאדק יכריז על רפובליקה, אך מספר ימים מאוחר יותר השאה חזר ושוב הכריח את מוסדך לפרוש ב-19 באוגוסט בעזרת תמיכה אמריקנית של ה-CIA. מוסדך נעצר ומונה ראש ממשלה חדש.
בתמורה לתמיכה אמריקנית השאה הסכים ב-1954 לאפשר לקונסורציום של חברות בריטיות (40%), אמריקאיות (40%), צרפתיות (6%), והולנדיות (14%) להפעיל את מערכות הנפט האיראניות למשך 25 השנים הבאות, כשהרווחים חולקו ביניהן, לאיראן לא הייתה שליטה במערכות הנפט ולא זכתה לרווחים. בשנות ה-50 המאוחרות ובשנות ה-60 הייתה חזרה ליציבות. ב-1957 החוק הצבאי הסתיים לאחר 16 שנה, ואיראן התקרבה למערב, כשהיא מצטרפת לברית בגדאד ומקבלת סיוע צבאי וכלכלי מארצות הברית. הממשלה האיראנית החלה בתוכנית רחבה של רפורמות למודרניזציה של המדינה, כשהחשובה שבהן היא שינוי מערכת הקרקעות המעין־פיאודלית שהייתה קיימת. אך הרפורמות לא שיפרו באופן משמעותי את התנאים הכלכליים והמדיניות הליברלית הפרו־מערבית לא מצאה חן בפני קבוצות אסלאמיות ואלו, בסיוע אנשי דת החלו להתנגד למשטר.
מאמצע שנות ה-60 המצב נעשה פחות ופחות יציב, עם עלייתם של קבוצות כמו המוג'הדין-א-חלק (MEK). ב-1961, איראן החלה בסדרה של רפורמות כלכליות, חברתיות ואדמיניסטרטיביות שנודעה כמהפכה הלבנה של השאה. גרעינה של התוכנית הזו היה רפורמה קרקעית. מודרניזציה וגידול כלכלי התקדמו בשיעורי שיא, כשהם נתמכים בידי מאגרי הנפט העצומים של איראן, השלישיים בגודלם בעולם.
הנשיא חסן עלי מנצור נרצח ב-1965 וכוחות ביטחון הפנים של השאה, הסאוואכ, נעשו פעילים הרבה יותר. מוערך, כי בערך 13,000 אנשים אשר נחשדו כמתנגדי השאה נהרגו על ידי סאוואכ בתקופה זו, ושאלפים נוספים נעצרו ועונו. אנשי הדת האסלאמיים, כשבראשם האייתוללה רוחאללה ח'ומייני (שהוגלה ב-1964), נעשו קולניים יותר ויותר.
גם ביחסים הבינלאומיים של איראן חלה נפילה משמעותית, בעיקר הודות למחלוקת על השליטה במפרץ שט אל-ערב, שהסכם מ-1937 העניק לעיראק. לאחר מספר עימותים באפריל 1969, איראן ביטלה את החוזה מ-1937, ודרשה משא ומתן מחודש. איראן הגדילה מאוד את תקציב הביטחון שלה, ובתחילת שנות ה-70 היא הייתה הכוח הצבאי החזק באזור. בנובמבר 1971, כוחות איראניים תפסו שלושה איים במוצא המפרץ הפרסי, בתגובה לגירוש של אלפי איראנים על ידי עיראק.
באמצע 1973, השאה השיב את תעשיית הנפט לשליטה לאומית. לאחר מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973, איראן לא הצטרפה לאמברגו הנפט הערבי נגד המערב וישראל. במקום זה היא השתמשה במצב על מנת להעלות את מחיר הנפט, והשתמשה בכסף לקדם את הרפורמות שהחל השאה.
בתחילת שנות ה-70, ארגון מוג'הדין-א-חלק רצח אנשי צבא אמריקאים ואזרחים אמריקאים שהיו מעורבים בחוזים צבאיים, על מנת להחליש את המשטר ולהסיר את ההשפעה הזרה.
מחלוקת גבולות בין איראן לעיראק יושבה על ידי חתימה על הסכם אלג'יר, ב-6 במרץ 1975, אולם השיפורים הכלכליים עזרו רק לחלק קטן מהאוכלוסייה, ואף גרמו לניכור של רוב האוכלוסייה, דבר שהביא בסופו של דבר למחאה דתית רחבה בשנות ה-70 המאוחרות. הייתה התנגדות דתית ופוליטית רחבה לשלטונו של השאה ולתוכניותיו – ובמיוחד לסאוואכ, שירות הביטחון והמודיעין. משטר צבאי הוכרז בספטמבר 1978 בכל הערים המרכזיות אך השאה הכיר בהצטמצמות בסיס כוחו וברח מאיראן ב-16 בינואר 1979.
המהפכה האסלאמית
לאחר תקופה של תחרות פנימית על עתידה של איראן, ניצחה קואליציה שהובלה על ידי האייתולה ח'ומייני שתמך באיראן כמדינה תיאוקרטית. ב-1 בפברואר 1979, חומייני חזר מצרפת (לאחר 15 שנים בצרפת, טורקיה, ועיראק) וחולל במדינה מהפכה אשר הביא להפלת שלטון השאה ב-11 בפברואר ומינויו של ח'ומייני למנהיג העליון באיראן.
הרפובליקה האסלאמית
כשהם נתמכים בידי מוג'הדין-א-חלק, סטודנטים איראניים מיליטנטיים תפסו את השגרירות האמריקאית בטהראן ב-4 בנובמבר 1979, וכך החל משבר בני הערובה באיראן. ממשל קרטר ניתק קשרים דיפלומטיים והטיל סנקציות על איראן ב-7 באפריל 1980. מאוחר יותר באותו חודש ניסה לחלץ את אנשי השגרירות, אולם משימת קומנדו לשחרור החטופים בוטלה ב-25 באפריל לאחר שבעיות מכניות קרקעו מסוקי הצלה ושמונה חיילים אמריקאים נהרגו בהתנגשות אווירית. ב-24 במאי בית המשפט הבינלאומי קרא לשחרורם של החטופים. לבסוף, החטופים שוחררו ביום הראשון לכהונתו של רונלד רייגן ב-20 בינואר 1981.
ב-22 בספטמבר 1980 עיראק פלשה לאיראן ופרצה מלחמת איראן–עיראק. ארצות הברית מכרה באותה תקופה נשק לאיראנים כחלק מפרשת איראן-קונטראס. באותו זמן, ארצות הברית סיפקה לעיראקים נשק וטכנולוגיה על מנת להשיג שוויון במלחמה. איראן הסכימה לבסוף להחלטה 598 של האו"ם ב-1988, וסיימה את המלחמה. במהלך המלחמה נהרגו כ-1.5 מיליון איש.
ביוני 1981 המוג'הדין-א-חלק פוצץ את המשרדים הראשיים של מפלגת הרפובליקה האסלאמית ואת משרד הנשיא, והרג 70 פקידים איראניים בכירים, כולל האייתוללה מוחמד בהשתי (שופט עליון ושני לח'ומייני), מוחמד עלי רג'אי (נשיא), ומוחמד ג'באד בהונאר (ראש ממשלה).
לאחר מותו של האייתוללה חומייני ב-3 ביוני 1989, מועצת המומחים – גוף נבחר של אנשי דת – בחרו את הנשיא היוצא של הרפובליקה, עלי ח'אמנאי, ליורשו כמנהיג דתי לאומי, והמעבר נעשה באופן חלק. באוגוסט 1989, אכבר האשמי רפסנג'אני, יו"ר המג'לס (הפרלמנט האיראני), נבחר לנשיא ברוב מוחץ.
בזמן מלחמת המפרץ (1991), המדינה הייתה נייטרלית יחסית, כשהיא מגבילה את פעילותה לגינוי של ארצות הברית ואיפשרה לכלי טיס ופליטים עיראקיים להיכנס למדינה.
בשנת 2006 פתחו נשים מתנועת זכויות האישה באיראן במיזם מיליון החתימות במטרה לאסוף מיליון חתימות תמיכה בשינוי חוקי האפליה המונהגים במדינתם. הפעילים המרכזיים במיזם הותקפו ונכלאו, ובעקבות כך הוארך יעד איסוף החתימות. המיזם זכה להכרה בינלאומית רחבה, והמיזם ופעיליו זכו בפרסים על ידי כתבי-עת בולטים, ארגוני זכויות אדם, וארגונים פרו-דמוקרטיים.
הגרעין האיראני במוקד הדיפלומטיה העולמית
בתחילת המאה ה-21 החלו לחצים דיפלומטיים על איראן, בעיקר במטרה להניע אותה מפיתוח נשק גרעיני. בשנת 2008 הטיל האו"ם סנקציות על איראן במתכונת מרוככות.
בבחירות לנשיאות של שנת 2009 נבחר בשנית מחמוד אחמדינז'אד, שניצח את יריבו מיר-חוסיין מוסאווי, באופן שרבים ממתנגדי אחמדינזא'ד חשדו שקשור לזיוף תוצאות הבחירות. על רקע ניצחונו המוטל בספק, פרצה באיראן לאחר הבחירות תנועת המהפכה הירוקה, והוקמה תנועת האופוזיציה הקשורה אליה, הדרך הירוקה לתקווה.
לאורך המחצית הראשונה של העשור השני של המאה ה-21, הוגברו הסקציות בהדרגה. בשנת 2012 חתם נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, על סנקציות נגד בנקים שסוחרים עם איראן או נמצאים בקשרים עסקיים עם הבנק המרכזי של איראן. במקביל הודיע האיחוד האירופי על הטלת סנקציות קשות על איראן: במסגרת החרם לא ייחתמו חוזים חדשים עם איראן לייבוא נפט ל-27 מדינות האיחוד האירופי, והמדינות גם יפסיקו לרכוש מוצרים פטרוכימיים מאיראן. בנוסף, יוקפאו נכסים של הבנק המרכזי של איראן. לאחר שנודע על הטלת הסנקציות צנח המטבע של איראן בצורה חדה. חודש לאחר מכן חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על צו המורה להקפיא את כל נכסי ממשלת איראן המוחזקים בארצות הברית, בהם נכסי הבנק המרכזי של איראן.
בהמשך 2012 ניתקה גם האגודה העולמית לתקשורת פיננסית בין בנקאית את קשריה עם כל הבנקים האיראניים, ומחלקת האוצר של ארצות הברית הטילה עיצומים על חברות ואישים הקשורים למשמרות המהפכה האסלאמית. ב-31 ביולי 2012 הודיע אובמה על הוספת סנקציות נגד בנקים בסין ובעיראק החשודים בסיוע לאיראן לעקיפת הסנקציות הכלכליות הבינלאומיות שהוטלו עליה.
ב-15 באוקטובר 2012 הגביר האיחוד האירופי את הסנקציות על איראן, והטיל איסור גורף על העברות פיננסיות לאיראן, מלבד כאלו המיועדות לרכישת מזון ותרופות ולסיוע הומניטרי.
בבחירות לנשיאות איראן, שהתקיימו ב-14 ביוני 2013, ניצח חסן רוחאני שהבטיח בקמפיין הבחירות שלו שיפעל כנגד הסנקציות. זמן קצר לאחר היבחרו, ב-24 בנובמבר 2013 הודיעו שרי החוץ של שש המעצמות - ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה, סין וגרמניה - כי הצליחו להגיע להסכם הביניים עם איראן בנוגע לתוכנית הגרעין שלה. הנשיא אובמה אמר כי ההסכם קוטע את דרכה של איראן לעבר פיתוח פצצה.
ב-14 ביולי 2015 חתמה איראן מול מדינות ה-P5+1 על הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, על פיו הסכימה איראן להסיר את מאגר האורניום המועשר בדרגה בינונית שלה, לצמצם את מאגר האורניום המועשר בדרגה נמוכה שלה בכ-98 אחוזים, ולהפחית בשני שלישים את כמות הצנטריפוגות שברשותה למשך 15 שנים לפחות. למשך עשור וחצי ממועד תחילת ההסכם, היא תעשיר אורניום רק עד לרמה של 3.67%, וכן לא תבנה מתקני העשרה או כורי מים כבדים למשך תקופה זאת. פעילות העשרת האורניום תוגבל למתקן בודד בו ייעשה שימוש בצנטריפוגות מן הדור הישן בלבד. מתקנים אחרים יומרו על מנת למנוע סיכוני הפצה. על מנת לפקח שאיראן נענית להסכם ולוודא זאת, לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) תהיה גישה קבועה לכל מתקני הגרעין האיראניים. בתמורה להיענות מאומתת להתחייבויותיה, תזכה איראן במסגרת ההסכם להקלות בסנקציות מצד ארצות הברית, האיחוד האירופי ומועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
למרות ההסכם, איראן לא הצליחה להתאושש, ובדצמבר 2017 החלה סדרה של הפגנות מחאה באיראן, על רקע האינפלציה הקשה במדינה, אחוזי האבטלה הגבוהים, וכן גם בגלל השחיתות השלטונית והמעורבות בסכסוכים אזוריים במזרח התיכון. הפגנות אלו התאפיינו בקריאות נדירות "מוות לרוחאני". בסרטונים שפורסמו ברשתות החברתיות נראו שוטרים משתמשים בזרנוקי מים ובגז מדמיע כדי לפזר את המפגינים.
ב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישת ארצו מהסכם הגרעין ועל חידוש הסנקציות על איראן.
לאחר חידוש הסנקציות החל סבב הפגנות נוסף, על רקע המצב הכלכלי הקשה והשפעת הסנקציות האמריקאיות. הפעם קראו ההפגנות לממשל לחדול מהמעורבות של המדינה במקומות אחרים וכן להפלת נשיא איראן חסן רוחאני. הממשל האיראני דיכא את ההפגנות בכוח.
דמויי היפופוטם
דמויי היפופוטם (שם מדעי: Whippomorpha; מילולית: "Whippo" (הלחם של "whale" + "hippo") - "היפופוטם + לווייתן", "morphē" - צורה") היא תת-סדרה של יונקים פרסתנים מהסדרה מכפילי פרסה הכוללים את הגדולים שבבני הסדרה. כיום רווח במחקר שבני תת-סדרה זו היו אבותיהם של הלווייתנאים, היונקים הימיים.
כיום רוב המשפחות מקבוצה זו נכחדו ושרדה רק אחת - ההיפופוטמיים. יונקים אלה החלו להתפתח בתקופת האאוקן כיצורים קטנים יחסית בגודל של איילי מושק או מונטיאקים, ככל הנראה מאבות דמויי חזיר. בהמשך הם התפתחו למינים שחלקם שוכנים במים באופן קבוע או חלקי. הידועים מביניהם הם ההיפופוטמים והאנתרקותריים שדמו להיפופוטמים רזים.
צפרדע רפואית
צפרדע רפואית או קסנופוס (שם מדעי: Xenopus) היא כינוי לסוג של צפרדעים ממשפחת חסרי לשוניים. סוג זה כולל בין 15 ל-20 מינים. צפרדעי הקסנופוס הן צפרדעים מימיות. להבדיל מרגליהן הקדמיות, בין אצבעות רגליהן האחוריות מתוחים קרומי שחייה. שלוש האצבעות שבכפות רגליהם הן בעלות טפרים. כמו יתר חברי המשפחה שלהן, אין להן לשון ובמקום זאת בפיהן שיניים. הן משתמשות באצבעותיהן על מנת להכניס מזון לפיהן. הן ניזונות מחרקים, מתולעים מדגים קטנים ואף מדו-חיים קטנים אחרים. עורן מפריש רעל המרתיע טורפים כמו נחשים, לוטרות או קורמורנים. הן מותאמות היטב לחיים במים, והן מסוגלות לשחות היטב לכל הכיוונים (גם אחורנית).
המין הידוע ביותר מבין מיני הקסנופוס הוא הצפרדע הרפואית המצויה (Xenopus laevis), המשמש תדיר כאורגניזם מודל.
בית הכנסת הכוראלי (מוסקבה)
בית כנסת הכוראלי של מוסקבה (ברוסית: Московская Хopaльнaя Cинaгoга) הידוע גם בכינויו בית הכנסת ברחוב ארכיפובה שנבנה בסגנון הנאו קלאסיציזם, נחשב לאחד מבתי הכנסת היפים במוסקבה.
היסטוריה
בשנת 1881 פנתה הקהילה המקומית לאדריכל האוסטרי סיימון איבושיץ (Simon Eibuschitz) לצורך תכנון הבניין. הבנייה החלה ב-27 במאי 1887 אך היא הופסקה בשנת 1888. הבנייה חודשה רק בשנת 1905 תחת הנחיות של האדריכל רומן קליין (Roman Klein). בית הכנסת נפתח בשנת 1906.
בית הכנסת תפקד גם בתקופת ברית המועצות, כהדגמה לכך שיש בברית המועצות חופש דת, למרות שבחלקו הועבר לצרכים אחרים. בשנת 1925 התקיים בבית הכנסת אספה ציונית בהשתתפות חיים ויצמן. בשנת 1938 נעצרו ראשי בית הכנסת והואשמו בהעלמת הכנסות.
במוסקבה עמדה גולדה מאיר בראש צירות ישראל בברית המועצות. יהודים רבים לא נמנעו מלבקר בבית הכנסת הכוראלי במוסקבה בחגים, בזמן שבו הגיעו אליו אנשי המשלחת הדיפלומטית הישראלית. קבלת הפנים שנערכה להם בחודש ספטמבר 1948 הייתה חגיגית ולבבית, על גבול האקסטזה. עשרות אלפים הרעיפו אהבה אין קץ על נציגי המדינה היהודית הצעירה. מפורסמת מאוד התמונה של גולדה מאיר עומדת בחזית בית הכנסת בראש השנה תש"י (1949 ) אומנם אחרי זמן מה כבר גבר הפחד, והיהודים היו הססניים למדי לגבי התקרבות לדיפלומטים הישראליים. רב בית הכנסת הנוכחי הוא אדולף שייביץ'.
בבית הכנסת קיים אולם תפילה נוסף ששימש בזמן הקומוניזם את קהילת חסידי חב"ד, ומשמש כיום את הקהילה הגדולה של יהודי גאורגיה שהיגרו למוסקבה, ובו התפילה מתנהלת בנוסח יהודי גאורגיה, בראשות הרב אברהם אלאשוילי המכהן גם כשליח חב"ד במקום.
אודי מירון
אודי מירון (נולד ב-1951) הוא איש תקשורת וסופר ישראלי, מנהל שותף בקרן "Gazella- New Media Experience" ועד לאחרונה שימש כיושב ראש "ענני תקשורת".
ביוגרפיה
מירון נולד ביישוב משמר הים, 5 קילומטרים דרומית לעכו, יישוב שבמהלך שנות השבעים נעלם מעל פני האדמה (בקירוב לקיבוץ "אפק" היום). בשנת 1955 עברה משפחתו לקריית חיים בה גדל עד גיוסו לחטיבת הנח"ל המוצנח בשנת 1969. בשנת 1972 לאחר שהשתחרר מהשירות הקרבי, נסע מירון ללימודים בארצות הברית.
מירון הוא בוגר הנדסה תעשייה וניהול (B.Sc) מאוניברסיטת C.S.U באוהיו, ובוגר תקשורת (MA) מאוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
בשנת 1979 חזר לישראל והחל את דרכו המקצועית כבמאי פרילנסר בערוץ 1. בשנת 1980 החל לעבוד בטלוויזיה החינוכית/לימודית במגוון תפקידי ניהול, ובמקביל למד לימודי מנהל עסקים (MBA) בפקולטה על שם רקאנטי באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1988 ייסד את חברת I.C.P – חברת ערוצי הטלוויזיה של חברות הכבלים בראשיתם, במסגרתה הקים את ערוצי הילדים, הספורט, הסרטים והמשפחה.
בשנת 1996 הקים את חברת 'נגה תקשורת' שסיפקה לחברת הכבלים והלוויין את ערוצי הילדים וערוץ 8.
בשנת 2000 הקים את חברת 'ענני תקשורת', בה הוא משמש כיושב ראש. ענני תקשורת מפיקה 12 ערוצים שונים (ניקולדיון, ניק ג'וניור, ערוץ החיים הטובים, ערוץ האוכל, ערוץ אגו ועוד) ולה 2 חברות הפקה - Nutz ושמיים.
בשנת 2004 כתב את ספרו הראשון "על החיים ועל המוות" אשר ראה אור בהוצאת כתר באותה שנה, ובשנת 2017 כתב את ספרו השני "סע הביתה ינקי".
בשנת 2017 ענקית המדיה ViacomCBS רכשה 20% מענני תקשורת שבבעלות מירון, ובמאי 2020 השלימה רכישה של 100% מהמניות.
היום, מירון משמש כיועץ חיצוני לחברת ענני תקשורת, ויחד עם ViacomCBS הקים חברת השקעות בשם "Gazella- New Media Experiance" המשקיעה בסטרטאפים ישראליים העוסקים בתחום הטכנולוגיה, חינוך ותוכן.
מירון נשוי ואב ל-3 ילדים.
יחסי אוסטרליה–סנט קיטס ונוויס
יחסי אוסטרליה–סנט קיטס ונוויס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס.
סקירה כללית
היחסים בין הקהילייה של אוסטרליה לבין סנט קיטס ונוויס כוננו בשנת 1986, שלוש שנים לאחר עצמאותה של האחרונה. היחסים בין שתי המדינות מופקדים על הנציבות הגבוהה האוסטרלית בפורט אוף ספיין, בירת טרינידד וטובגו. במפקד האוכלוסין האוסטרלי בשנת 2016 הזדהו 40 אוסטרלים כילידי סנט קיטס ונוויס.
שתי המדינות הן חברות בארגון האומות המאוחדות, ושתיהן חלק מחבר העמים הבריטי. בשתי המדינות שולט אותו המונרך. שוק התיירות והמסחר בין שתי המדינות הוא זניח - פחות מעשרים מבקרים בשנה ממדינה למדינה. לא קיימים תיעודים של מפגשים של רמי דרג מאוסטרליה ומסנט קיטס ונוויס.
צינור הנפט הטרנס-ערבי
צינור הנפט טראנס אראביאן פייפליין הוקם במסגרת יוזמה משותפת של חברת "סטנדארד אוייל ניו ג'רזי" (Standard Oil of New Jersey, כיום חברת אסו Esso), חברת "סטאנדרד אוייל מקליפורניה-שברון", ("Standard Oil of California-Chevron"), חברת טקסקו (Texaco) ו"סוקוני-ואקום קומפאני-מוביל" (Socony-Vacuum Oil Company Mobil), אך בסופו של דבר נרכש על ידי חברת ערמקו (Aramco). החברה הקימה והפעילה את צינור הנפט הנושא את שמה, אשר נמתח לאורך 1,214 ק"מ מקייסומה שבערב הסעודית (מדרום ל) ועד נמל זהרני צידון בלבנון. לאורכו של הצינור נסלל כביש למטרות תחזוקה שנודע כ"כביש הנפט".
כשנכבש הגולן במלחמת ששת הימים, השתלטה ישראל על קטע בן 47 ק"מ מהצינור, אך ממשלת ישראל אפשרה את המשך פעולתו. במאי 1969 חדרו מחבלים מלבנון ופוצצו את הצינור באזור הכפר רג'ר. 8,000 טון נפט נשפכו לוואדי עסל ומשם זרמו דרך הבניאס והירדן לכנרת. בעקבות זאת נסללה וגודרה דרך העפר שלאורך הצינור. בספטמבר 1969 פגע טרקטור של מקורות בצינור באזור קיבוץ שמיר.
ב-1976 הופסקה הפעלתו של הצינור מעבר לתחומי ממלכת ירדן, בשל תקלות שאירעו בו, ויכוחים מתמשכים בין ערב הסעודית, סוריה ולבנון בעניין אגרות ההובלה והופעתן של מכליות הענק הראשונות. ב-1983 הועבר החלק של הצינור שבשטח לבנון, כולל נמל הנפט, לבעלות ממשלת לבנון. חלקו של הצינור בירדן יצא גם הוא משימוש ב-1990, כאשר ערב הסעודית הפסיקה את הזרמת הנפט דרכו, במחאה על תמיכתה של ירדן בעיראק במשך מלחמת המפרץ. כיום הצינור כולו אינו שמיש ונמל יצוא הנפט שבצידון הפך לנמל יבוא הנפט של לבנון ולתחנת כוח.
בחלקו העובר ברמת הגולן משמש כיום הצינור לאחר שנוקה משאריות הנפט כקו מים מחבר בין מאגרי מים ברמת הגולן ומאפשר העברת עודפים ביניהם.
שירה מרגלית (מוזיקאית)
שירה מרגלית (נולדה ב-15 ביוני 1994) היא זמרת ופזמונאית ישראלית.
ביוגרפיה
מרגלית נולדה ב-15 ביוני 1994 וגדלה בנתניה. החלה את דרכה המוזיקלית בשנת 2013 כשהשתתפה בתוכנית המציאות "פרויקט הלהקה" בערוץ הילדים, כשבסופה הצטרפה ללהקת "סטארטאפ", שהוחתמה בחברת NMC והופק לה אלבום הבכורה הנושא את שם הלהקה. הלהקה התפרקה בשנת 2016.
בשנת 2017 החלה מרגלית את קריירת הסולו שלה והוציאה את הסינגל הראשון שלה, "אמא צודקת תמיד (נתניה)", לזכרה של אימה שנפטרה באותה השנה. באותה השנה, הוציאה את השיר "עוד לא". השירים זכו לאהדה ברשתות החברתיות. במאי 2018 הוציאה את השירים "היי ניב" ו"בא והולך", שנכתבו בשיתוף פעולה עם בן זוגה בתקופה זו, הראפר טליסמאן.
בשנת 2020 הוציאה את השיר "מגיע לי יותר", אותו כתבה בעקבות פרידתה מהראפר טליסמאן. השיר היה ללהיט וזכה למעל למיליון השמעות.
במאי 2022 השתתפה בכתיבת להיטה של אנה זק, "מי זאת", שהגיע לראש מצעדי הפזמונים בישראל. בנובמבר, הוציאה את השיר "אחותי כבר לא סובלת אותך", אותו קידמה ברשתות החברתיות ובטיקטוק בפרט באמצעות סרטונים שונים. השיר זכה להצלחה ויראלית רבה, צבר למעלה מ-22 אלף סרטונים בטיקטוק, הגיע למקומות גבוהים במצעדי הסטרימינג וזכה להשמעות בתחנות הרדיו, כשהגיע למקום השביעי במצעד השבועי של מדיה פורסט.
חיים אישיים
החל מ-2018 ניהלה זוגיות עם הראפר טליסמאן. בדצמבר 2019 הזוג נפרד. החל מ-2020 מנהלת זוגיות עם הזמר ים רפאלי.
מסימיליאנו רומי
מסימיליאנו רומי (באיטלקית: Massimiliano (Massimo) Romi né Max Romih; 22 במאי 1893 – 24 באפריל 1979) היה שחמטאי איטלקי.
רומי היה ממוצא סלאבי, נולד באיסטריה, כיום בקרואטיה, והיה נתין של האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה האזור בו התגורר הפך לחלק מאיטליה. עם עליית הפשיזם הייתה מגמה לתת לשמות גוון איטלקי ולכן שינה רומי את שמו ממקס למסימיליאנו.
השתתפות באליפות השחמט של איטליה
רומי השתתף מספר פעמים באליפות איטליה לשחמט. בשנת 1921 חלק מקום 5–6 (ניצח: דוד מרוטי), באליפות איטליה לשחמט בשנת 1931 הגיע שני (ניצח: סטפנו רוסלי די טורקו), הגיע למקום השלישי באליפות איטליה לשחמט לשנת 1934 (ניצח: מריו מונטיצ'לי), חלק מקום שני באליפות 1935 (ניצח: אנטוניו סאקוני). לאחר מלחמת העולם השנייה חלק מקום 16 באליפות איטליה לשחמט בשנת 1948, מקום תשיעי בשנת 1951, מקום שלישי בשנת 1954, מקום שני בשנת 1956 ולבסוף חלק מקום 12–15 בשנת 1970, בגיל 77.
השתתפות בתחרויות אחרות
רומי ניצח בתחרות סקרבורו בשנת 1925,, הגיע למקום השלישי בתחרות הייר בשנת 1926 (ניצח: אברהם באראץ) , חלק מקום 5–7 בתחרות ספא 1926 (ניצחו: פרידריך זמיש וג'ורג' אלן תומאס) , הגיע למקום השביעי בתחרות ונציה בשנת 1929 (ניצח: רודולף פיטשאק) , הגיע למקום ה-16 בתחרות סן רמו בשנת 1930 (ניצח: אלכסנדר אלכין) , הגיע למקום הרביעי בתחרות פריז 1938 (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה) והגיע שני בתחרות רג'יו אמיליה בשנת 1947 (ניצח: אסטבן קאנאל).
השתתפות באולימפיאדות
באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השח הבלתי רשמית בפריז בשנת 1924, שם חלק מקום 16–20 בתחרות הניחומים עם 6.5 נקודות (ניצח: קארל הרומאדקה), לאחר שבמוקדמות חלק מקום ראשון שני בבית בו שיחק. ,
כסף בבנק (WWE)
"כסף בבנק" (באנגלית: Money in the Bank) הוא אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות, ה-WWE, ומשודר אחת לשנה בערוץ של ה-WWE Network. שם האירוע נקבע על פי קרב "כסף בבנק" שהוא בעצם קרב סולם, שראשית דרכו של קרב זה הייתה בלעדית רק לאירועי רסלמניה. קרב ה"כסף בבנק" הראשון נערך בשנת 2005 ברסלמניה 21. כמו כן, קרב זה נערך במשך חמש השנים הבאות עד למצב שבו הקרב קיבל אירוע שלם משל עצמו והאירוע הראשון שנערך היה בשנת 2010.
הרעיון
קרב ה"כסף בבנק" הוא קרב סולם, כשהפרס הוא מזוודה המכילה חוזה לקרב על אליפות כלשהי. המנצח בקרב יכול לפדות את החוזה בכל זמן נתון ובכל מקום שרק ירצה למשך 365 הימים הבאים. אם לא התרחשה פדייה של החוזה במשך השנה הזאת, החוזה יפוג תוקף.
בשנים 2010 ו-2011, האירוע הכיל שני קרבות "כסף בבנק", האחד לתוכנית Raw שהמנצח בו יקבל חוזה לקרב על אליפות ה-WWE והאחר לתוכנית סמאקדאון שהמנצח בו יקבל חוזה לקרב על אליפות העולם במשקל כבד. לאחר מכן הוחלט שעדיין יהיו שני קרבות "כסף בבנק", על אותן אליפויות, אך הקרבות לא יהיו בלעדיים לתוכניות Raw וסמאקדאון. לאחר שהאליפיות אוחדו לאחת בדצמבר 2013, נערך רק קרב "כסף בבנק" אחד, כשהפרס היה חוזה לקרב על אליפות ה-WWE העולמית במשקל כבד. לאחר שפיצול התוכניות חזר, בשנת 2017 האירוע היה בלעדי לתוכנית סמאקדאון, כשהפרס למנצח היה חוזה לקרב על אליפות ה-WWE (לשעבר זוהתה כאליפות ה-WWE העולמית במשקל כבד). בשנה זו גם נערך הקרב הראשון של "כסף בבנק" למחלקת הנשים, שהבטיח למנצחת חוזה לקרב על אליפות הנשים של סמאקדאון. בשנת 2018 הוחלט שהאירוע יהיה משותף לשתי התוכניות, דבר שלא נערך מאז שנת 2011.
הכי הרבה הופעות
להלן רשימת המתאבקים שערכו יותר משתי הופעות בקרב "כסף בבנק" באירוע "כסף בבנק":
יוני תדמור
יוני (יהונתן) תדמור הוא עורך דין ישראלי. החל מדצמבר 2020 מכהן כפרקליט מחוז תל אביב (מיסוי וכלכלה) בפרקליטות המדינה.
ביוגרפיה
יהונתן תדמור הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהמכללה למינהל, ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן ובמינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד.
פרקליטות המדינה
בשנת 1997 החל לעבוד כמתמחה בפרקליטות מיסוי וכלכלה, ומאז נותר במחלקה. שימש כממונה, מנהל במחלקה הכלכלית במחוז, ובין השנים 2016–2021 המשנה לפרקליטת המחוז, ליאת בן ארי. נחשב כמקורב לעורכת הדין אלה רובינק, אשר שימשה כפרקליטת מיסוי וכלכלה. בוגר תוכנית העמיתים של קרן וקסנר.
החל משנת 2001 ניהל את תיק יעקב פוליצר והאחים ז'ק ומרדכי כהן, אשר הורשעו בהעלמת מס שהייתה הגדולה בישראל עד אז. בשנת 2008 ניהל את תיק המהנדס אשר נחשד בהונאה במיליוני שקלים בחברת אל-אופ. לצד עורכת הדין בן ארי, ניהל את תיק דודי אפל, אותו כינה "תמנון רב זרועות". בשנת 2007 נטען כי תדמור שימש, לצד עורכת הדין שרון כהנא, כממונה מטעם פרקליטות מיסוי וכלכלה לסינון מועמדים חיצוניים לתפקידים במחלקה.
לצד ליאת בן ארי, שימש תדמור כראש צוות התביעה בפרשת הולילנד. לאחר ההרשעה בבית המשפט המחוזי בתל אביב (אשר חלקה בוטל שנה לאחר מכן בבית המשפט העליון), זכה הצוות בראשותו בתעודת הצטיינות מטעם פרקליטות המדינה. היה בין מובילי תיק 1270, אשר נסגר אף הוא. טיפל בתיק איתמר שמעוני. מוביל את הטיפול בתיק 3000 ("פרשת הצוללות").
החל מספטמבר 2019, עם בחירת ליאת בן ארי למשנה לפרקליט המדינה לאכיפה כלכלית, הוביל סגנה תדמור בפועל את פרקליטות מחוז תל אביב מיסוי וכלכלה. תדמור הוא בין מגישי כתב האישום ב2|תיקי נתניהו. במאי 2020 הצטרף תדמור לצוות התביעה בתיקים 1000 ו-2000. סבר כי בתיק 2000 יש לתבוע את ראש הממשלה בנימין נתניהו באשמת שוחד, וכי סגירת תיק זה תשפיע לרעה על סיכויי ההרשעה בתיק 4000. עוד דווח כי סבר, לאור התפתחויות בתיק בשנת 2021, כי יש לתבוע את נתניהו באשמת שוחד גם בתיק 1000. מוביל את תיקי אריה דרעי.
פרקליט מחוז תל אביב (מיסוי וכלכלה)
בדצמבר 2020 נבחר תדמור לתפקיד פרקליט מחוז תל אביב (מיסוי וכלכלה), כמועמד היחיד שעמד בפני וועדת המרכז לתפקיד.
חיים אישיים
תדמור הוא תושב תל אביב, מתגורר עם בן זוגו אביעד אליה, עורך דין במחלקה הבינלאומית בפרקליטות המדינה, ואב לשנים. ביולי 2017, לאחר שמחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה הודיעה לבג"ץ כי המדינה מתנגדת לאימוץ להורים בני אותו המין, פרסם תדמור מכתב בו תקף את המחלקה, וכתב בו בין השאר: "הבית המקצועי שלנו הטביע בנו אות קין".
מקס ורטהיימר
מקס ורטהיימר (15 באפריל 1880 – 12 באוקטובר 1943) היה פסיכולוג יהודי אוסטרו-הונגרי, ואחד משלושת המייסדים של שיטת הגשטלט יחד עם קורט קופקה ווולפגנג קלר. הוא ידוע בספרו "חשיבה פרודוקטיבית", ובהגותו אודות תופעת פי במסגרת עבודתו בפסיכולוגיית הגשטלט.
החיים המוקדמים
וילהלם ורטהיימר היה אדם מלומד ואיש פיננסים. גם לרוזה וילהלם, שנולדה כרוזה זיקר (Zwicker), היה חינוך קלאסי עשיר. המשפחה הייתה מעורה בקהילה היהודית המקומית. הבית היה מאוד אינטלקטואלי, ומקס קיבל חינוך משני הוריו, הוא השתתף בביתו בשיחות פוליטיות ומדעיות, ואף קיבל שיעורים בפסנתר ובכינור.
אחרי שקיבל ספר של ברוך שפינוזה במתנה, הוא פיתח התעניינות כלפי פילוסופיה. הוא הרגיש שהוא ושפינוזה חולקים את אותה תרבות ואת אותם מאפיינים סביבתיים.
מקס החל את חינוכו הרשמי בגיל 5 בבית הספר היסודי Piarist Order של הכנסייה הרומית-קתולית. זו עובדה שכיחה באותה העת במרכז אירופה שיהודים למדו בבתי-ספר נוצריים. בגיל עשר, מקס סיים ונרשם ללימודים ב 'New City בית הספר התיכוני של האימפריה הגרמנית המלכותית'.
עקב המסלולים השונים שהציעו לו לשלב עם הלימודים החל מקס לחשב את עתידו וקלט שהוא מוקסם מפילוסופיה, הוא החל ללמוד משפטים ב Charles University, בו הוא בחן גם תחומים אחרים כפילוסופיה, מוזיקה ופסיכולוגיה, ואחרי שנה הוא נרשם לאוניברסיטת ברלין ושינה את תחום לימודיו לפילוסופיה.
החיים המאוחרים
מקס החל את הקריירה האקדמית שלו במכון פרנקפורט (ששינה אחר כך את שמו לאוניברסיטת פרנקפורט), הוא עזב את המקום בין השנים 1916 ו- 1929 על מנת לנסות להשיג עבודה במכון ברלין לפסיכולוגיה, אבל חזר לפרנקפורט  ב-1929 כפרופסור מלא. הוא נשאר שם עד 1933.
ב 1923, בזמן שלימד בברלין, הוא נישא לאנה קארו (שכונתה אנני), בתו של פיזיקאי, לה הוא ילד 4 ילדים: רודולף (שמת בינקות ב-1924), וולנטין, מישל, וליסה. מקס ואנה ורטהיימר התגרשו ב-1942.
הוא ייצג את מדינתו במלחמת העולם הראשונה, וכשחזר הוא נתן הרצאות והמשיך במחקריו אודות תפיסה (perception) ופסיכולוגיית הגשטלט באוניברסיטת ברלין עד 1933. אך ב-1933 שינויי השלטון הדרמטיים שכנעו אותו לעזוב את גרמניה, הוא שמע את הצהרותיו של אדולף היטלר והרגיש ששורשיו היהודיים לא יתקבלו היטב תחת ממשלתו, ולכן עזב יחד עם עוד מהגרים לעבר ארצות הברית.
ההגירה שלהם סודרה בקונסוליה של ארצות הברית בפראג, והוא ואשתו הגיעו לנמל ניו יורק ב-13 בספטמבר 1933. המשפחה קיבלה אזרחות, ולכן מכונה מקס ורטהיימר פסיכולוג גרמני-אמריקאי.
עם הגעתו לאמריקה בגיל 53, קיבל מקס משרת פרופסור בניו סקול למחקרים סוציאליים, הניו סקול היה רק בן 14 שנים כשמקס החל שם את עבודתו, וניתנה לו אפשרות ללמד בכל מיני קורסים, מקס נותר שמה למשך העשור האחרון של חייו. הוא המשיך בקשר עם חבריו האירופיים שחלקם היגרו אף הם לאמריקה, קופקה לימד בסמית קולג', קלר במכללת סווארת'מור, ולוין באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת איווה. על אף התדרדרותו הרפואית, הוא המשיך את מחקריו אודות פתרון-בעיות, מה שהוא כינה חשיבה פרודוקטיבית, והשלים את ספרו היחיד "חשיבה פרודוקטיבית" בסוף ספטמבר 1943.
שלושה שבועות אחר שהשלים את ספרו הוא מת מהתקפת לב בביתו שבניו רושל בניו יורק. מקס הוא אביו של מישל ורטהיימר, פסיכולוג מוצלח.
תופעת פי
תופעת פי בצבע היא מעניינת יותר: כאשר מוקרן ראשית האובייקט (נגיד עיגול) בצבע אחד, ובמיקום אחר מוקרן אותו אובייקט בצבע אחר, עדיין תישאר אשליית התנועה ואף תיווסף אשליית שינוי צבע של האובייקט ה"נע".