cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דולפין לוחם
היסטוריה ושימושים
ב-1965, דולפין של הצי האמריקני שאומן לתפקידי חילוץ ימי, וכן כיוון ומציאת נקודות ימיות, השתתף בפעילות בפרויקט Sealab, פרויקט שמטרתו הבנה האם בני אדם יכולים, מבחינה חברתית וגופנית לחיות בסביבה מנותקת, מתחת למים. הדולפין העביר לנסיינים אספקת מים ומזון.
אגדות אורבניות והופעות בתקשורת
בגלל הייחוד בכך שדולפינים, חיה המזוהה כידידותית מהווה כלי נשק, יש לדולפין לוחם מספר אזכורים בספרות, בתרבות ובתקשורת;
דולפינים לוחמים, לאו דווקא מתוכנית זו, אוזכרו במספר סרטים, ספרים, ומשחקים. בין השאר בסרט הקולנוע 'יום הדולפין', ברומן 'היעלמות בעלי החיים', וכן בסיפורו הקצר של ויליאם גיבסון 'ג'וני נמוניק', בו מופיע דולפין לוחם בשם 'ג'ונס' ששירת זמן רב בצבא, שלו כישרון פענוח קודים והתמכרות להרואין.
שרלוטה, נסיכת פרוסיה
שרלוטה, נסיכת פרוסיה (Charlotte von Preußen, 24 ביולי 1860 - 1 באוקטובר 1919) הייתה ילדתו השנייה של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה ורעייתו של ברנהרד השלישי, דוכס סקסה-מיינינגן.
ילדותה
הנסיכה ויקטוריה אליזבת אוגוסטה שרלוטה נולדה בפוטסדאם, ילדתם השנייה ובתם הראשונה של פרידריך, נסיך פרוסיה ורעייתו ויקטוריה, שהייתה בתה הבכורה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
כבר מגיל צעיר הייתה הנסיכה שרלוטה בעלת אישיות מתוחה ועצבנית, ונהגה לעיתים לנשוך את ציפורניה ולקרוע את בגדיה. התנהגות זו העציבה את אמה, ויקטוריה, שניסתה להעניש את שרלוטה על ידי כך שהכריחה אותה ללבוש כפפות או לעמוד מול הקיר עם ידיים קשורות, אולם אמצעים אלו לא עזרו והנסיכה המשיכה להיות הילדה הקשה ביותר במשפחה. לשרלוטה היו גם קשיי למידה, דבר שאכזב את אימה שהייתה בעלת דרישות אינטלקטואליות גבוהות לילדיה. למרות התנהגותה הייתה שרלוטה הנכדה האהובה על סביה וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ורעייתו אוגוסטה, שנהגו לפנק אותה ובכך להחמיר את מצבה. שרלוטה הייתה גם קרובה מאוד לאחיה הבכור, וילהלם, ולאחיה הצעיר היינריך.
נישואים
בשנת 1876 התארסה שרלוטה לבן דודה מדרגה שנייה, ברנהרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן, שהיה גם הוא נינו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה. הזוג נישא בברלין ב-18 בפברואר 1878, ושנה לאחר מכן ילדה שרלוטה את בתם היחידה, פאודורה. לאחר לידתה של פאודורה הכריזה שרלוטה כי היא לא תלד עוד ילדים ונטשה את חיי המשפחה לטובת חיי החברה של ברלין. הנסיכה פאודורה גדלה עם סדרה של אומנות ובילתה זמן רב עם סבתה, ויקטוריה.
הנסיכה שרלוטה החזיקה בדעות שמרניות ויחד עם סביה ביקרה את דעותיהם הליברליות של הוריה ותמכה במדיניותו של ביסמרק. בשנת 1888 מת הקיסר וילהלם הראשון ואביה פרידריך עלה לשלטון, אולם נפטר לאחר שלושה חודשים מסרטן הגרון ואת הכתר ירש אחיה וילהלם. בשנת 1899 חלתה הקיסרית האלמנה ויקטוריה בסרטן. היא סיפרה על מחלתה לכל ילדיה חוץ מלשרלוטה, משום שלא האמינה שתשמור על כך בסוד.
מותה ומחלתה
בשנת 1914 נפטר אביו של ברנהרד והוא ירש את התואר דוכס סקסה-מיינינגן, אולם נאלץ לוותר על תפקידו עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה בשל מהפכת נובמבר. שרלוטה, שסבלה זמן רב מבריאות רופפת, מתה מעט לאחר מכן, ב-1 באוקטובר 1919 בגיל 59.
במהלך מחקר שבוצע בשנות התשעים של המאה ה-20 הוצאו מקברן גופותיהן של הנסיכה שרלוטה ושל בתה פאודורה, שהתאבדה בשנת 1945 לאחר שנים בהן סבלה מבריאות רופפת, כדי לנסות ולגלות מאיזו מחלה סבלו השתיים. לאחר בדיקות גנטיות שנערכו על השיירים התגלה כי השתיים סבלו ככל הנראה ממחלת הפורפיריה, מחלה גנטית הגורמת לבעיות רפואיות וכן לבעיות נפשיות. הנסיכה שרלוטה ירשה ככל הנראה את המחלה דרך אמה, שכן מאמינים כי מחלת הנפש ממנה סבל סבא רבא, ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, נבעה ממחלה זו.
פרשת חיי שרה
פרשת חַיֵּי שָׂרָה היא פרשת השבוע החמישית בספר בראשית. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב. הפרשה נפתחת במותה של שרה ומסתיימת במותו של אברהם. מרביתה של הפרשה מוקדש לשני נושאים: קבורת שרה במערת המכפלה ומציאת אישה ליצחק. בסוף הפרשה מסופר על נישואי אברהם לקטורה וצאצאיו מהגר וממנה. את פרשת חיי שרה קוראים בין התאריכים כ"ב בחשוון-כ"ז בחשוון.
מות שרה ורכישת מערת המכפלה
הפרשה נפתחת בתיאור מותה של שרה אשת אברהם. אברהם סופד לה ומבקש לקבור אותה בחברון ולשם כך הוא רוכש, בכסף מלא, מאת עפרון החיתי את מערת המכפלה. הדין והדברים עם עפרון ובני חת אודות הרכישה מתוארים בהרחבה בחלקה הראשון של הפרשה.
מציאת אישה ליצחק
עיקר הפרשה הוא תיאור שליחותו של עבד אברהם (שמו אינו מפורש במקרא, על פי חז"ל זהו אליעזר) בידי אברהם למצוא אישה ליצחק. אברהם משביע את העבד שלא ייקח ליצחק אישה מבנות כנען, ולכן הוא שולח את עבדו אל משפחתו שבארם נהריים. העבד מגיע למקום ונושא תפילה אל ה' בבקשת סיוע במבחן בו יתברר מי היא האשה הראויה: העבד יבקש מנערות העיר להשקות אותו, והאשה הראויה ליצחק היא זו שתסכים ואף תציע להשקות את גמליו.
מיד בסיום תפילתו מגיעה רבקה אל הבאר, וכשהוא מבקש ממנה להשקותו, היא מסכימה ואף מציעה מיוזמתה להשקות גם את גמליו. לאחר סיום השקאת הגמלים ממהר העבד להעניק לרבקה תכשיטי זהב יקרים, שואל אותה למשפחתה, ומבקש ממנה להתארח בבית משפחתה. רבקה מספרת לעבד כי היא ממשפחת נחור אחי אברהם, והעבד בא לבית משפחתה. לאחר דין ודברים עם בני משפחתה, בני המשפחה מסכימים להשיא את רבקה ליצחק, אך מציעים כי רבקה תלך לארץ כנען מאוחר יותר, בעוד עבד אברהם מבקש לקחת את רבקה מיד. לבסוף מחליטים בני המשפחה לקרוא לרבקה ולשאול אותה לדעתה, והיא מביעה את הסכמתה ללכת עם עבד אברהם.
העבד לוקח את רבקה איתו לארץ כנען, ושם היא נישאת ליצחק, המגלה כלפיה אהבה ומתנחם בכך מפטירת שרה אימו. פרשה זו של נישואי רבקה ליצחק היא ארוכה במיוחד, וכוללת חזרה משולשת על המבחן אותו ערך אליעזר לרבקה: פעם ראשונה בעת התכנון, פעם שנייה בעת המעשה, ופעם שלישית בעת סיפור הדברים למשפחת רבקה, כאשר ישנם מספר שינויים בין תיאור המעשה בפועל לבין סיפור הדברים למשפחת רבקה.
נישואי אברהם לקטורה וירושתו
בהמשך הפרשה מסופר על אחרית ימיו של אברהם: אברהם נושא אישה נוספת ושמה קטורה, ומוליד ממנה שישה בנים. את ירושתו הוא מוריש ליצחק בלבד, ואת שאר הילדים ('בני הפילגשים') הוא משלח עוד בחייו ל"ארץ קדם" לאחר שהעניק להם 'מתנות'.
אברהם נפטר בן 175, ונקבר במערת המכפלה על ידי בניו יצחק וישמעאל. לאחר מות אברהם מברך אלוהים את יצחק, ויצחק מתיישב בבאר לחי ראי. על פי התארוך המקראי, פטירת אברהם אירעה למעשה לאחר הולדת יעקב ועשו (שנולדו בגיל 160 של אברהם), המתוארת בפרשה הבאה, פרשת תולדות.
הפרשה נחתמת בפירוט תולדותיו של ישמעאל, צאצאיו ומקום מגוריו, "מחוילה עד שור אשר על פני מצרים באכה אשורה", ופטירתו של ישמעאל בגיל 137. גם פטירתו של ישמעאל מתרחשת למעשה זמן רב לאחר המאורעות המתוארים בתחילת פרשת תולדות (יעקב ועשיו נולדו בשנת 74 לישמעאל).
"יפה שיחתן של עבדי אבות"
בפרק כ"ד, המוקדש במלואו לבחירת רבקה ליצחק ישנה חזרה משולשת על המבחן שעורך עבד אברהם לרבקה. פרשני המקרא עמדו על כך, וניסו להסביר מדוע הסיפור חוזר על עצמו שלוש פעמים, בעוד פרשיות אחרות בתורה נכתבו בקיצור משמעותי. מדרש רבה מכנה זאת: (פרשה נ"ט).
ישנם מספר הבדלים בין סיפור המעשה בפועל, לבין תיאור הדברים מפי עבד אברהם למשפחת רבקה לאחר מכן. שינוי מהותי בין שני החלקים הוא תיאור אליעזר מאוחר יותר כי שאל את רבקה לשמה ולמשפחתה קודם שנתן לה תכשיטים ומתנות, בעוד למעשה סדר הדברים היה הפוך. להלן חמש דוגמאות להבדלים:
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת חיי שרה יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
הפטרה
מפטירים ב. האיטלקים מוסיפים עד, וחלק מהתימנים (קהילות השאמי) מוסיפים בסוף. ההפטרה מתארת את אחרית ימיו של דוד המלך וכיצד הוריש את מלכותו לבנו שלמה.
בנוסח רומניא הפטירו עד.
אירועים
היישוב היהודי בחברון מציין בשבת פרשת חיי שרה את "שבת חברון" בעקבות תיאור קניית מערת המכפלה בידי אברהם המופיע בפרשה. בשבת זו מתארחים רבים בקריית ארבע ובחברון. במסגרת ההסדרים שהונהגו במערת המכפלה לאחר טבח מערת המכפלה, בשבת זו המקום פתוח כולו (כולל אולם יצחק) לתפילת יהודים.
בידזינה איוואנישווילי
בּידזינָה איוואנישווילי (בגאורגית: ბიძინა ივანიშვილი; עד לשנת 2011 נודע למשך שנים רבות בשם בוריס איוואנישווילי; נולד ב-18 בפברואר 1956 בגאורגיה) הוא איש עסקים ופוליטיקאי גאורגי שכיהן כראש ממשלת גאורגיה בשנים 2013-2012. הוא אוליגרך, ובמרץ 2012 הוערך הונו על ידי "פורבס" בכ-6.4 מיליארד דולר.
ביוגרפיה
בשנת 1980 הוא סיים לימודי כלכלה באוניברסיטת טביליסי ובשנת 1986 קיבל תואר דוקטור.
איוואנישווילי עשה את הונו הגדול בעסקאות בתחום הבנקאות והמתכת. המגזין "פורבס" תיאר את הדרך שעשה להגדלת הונו ב"קניית חברות שאף אחד לא רצה בהן, בעשרות מיליוני דולרים, כפי שעשו אוליגרכים אחרים, ומכירתן במיליארדים". את הונו ההתחלתי עשה בשנות השמונים על ידי ייבוא מחשבים וטלפונים עם חיוג צלילים, לרוסיה. מוצרים שהיו בזמנו מבוקשים מאוד ברוסיה.
את בניית האימפריה שלו הוא החל בשנות התשעים. יחד עם שותפו ויטלי מילקין, הקים איוואנישווילי את "רוסיסקי קרדיט בנק ברוסיה", שהוא הנכס הגדול ביותר שלו גם כיום. במהלך השנים מכר חברות ועסקים רבים שהצטברו אצלו במהלך הפרטת המדינה (רוסיה). את הפדיון השקיע בשוק המניות הרוסי. במהלך פעילותו השקיע במלונות, רשת חנויות דראגסטור הנקראות "דוקטור סטולטוב". הוא יזם פרויקט של הפיכת שטח של אחד המפעלים במרכז מוסקבה לקומפלקס בנייני מגורים יוקרתיים. בניית המבנים הראשונים בפרויקט זה צפויה להסתיים בשנת 2011/2012.
כיום הוא מתגורר בטביליסי שבגאורגיה. הוא הקים מפלגה חדשה, חלום גאורגי, והתמודד בראשותה בבחירות 2012. מ-25 באוקטובר 2012 עד 20 בנובמבר 2013 כיהן איוואנישווילי כראש ממשלת גאורגיה. בנובמבר 2013 ויתר על ראשות הממשלה לטובת שר הפנים איראקלי גריבאשוולי בן ה-32, שנתמך על ידיו.
איוואנישווילי נשוי ואב לארבעה ילדים.
קנה שורש
קנה שורש הוא גבעול השולח שורשים כלפי מטה וגבעולים כלפי מעלה. לקנה שורש יכולת להתחלק, ומשמש על כן לרבייה וגטטיבית.
בלעז נקרא המושג "ריזום" שמקורו ביוונית עתיקה, rhizoma פירושה מסה של שורשים. לרוב יהיה קנה השורש תת-קרקעי אך יש צמחים להם קנה שורש שגדל מעל פני האדמה כמו מינים מסוימים של אירוס.
עם הצמחים בעלי קנה השורש נמנים: אספרגוס, חיננית, שן-ארי, אירוס, יבלית, זנגביל (ג'ינג'ר), גלנגל, נענע וסוגים שונים של דשאים.
אם חלק מקנה השורש נשבר יכול הוא לבדו להצמיח צמח חדש.
בנוסף מדובר בקונספט מתחום הפילוסופיה, ריזום, שפותח על ידי ז'יל דלז ופליקס גואטרי, בהשפעת המושג הבוטני. משמעות המונח היא התרחשותם של מספר דברים שונים בו זמנית המשפיעים אחד על השני. דוגמה טובה לכך נמצאת בסרט "ספרות זולה" בו התרחשו מספר עלילות שאינן קשורות אחת לשנייה במקביל אך השפעתן גדולה זו על זו.
קארל שוורצנברג
קארל יוהנס נפומוק יוזף נורברט פרידריך אנטוניוס וראטיסלאב מנה פון שוורצנברג (בצ'כית: Karel Schwarzenberg; בגרמנית: Karl Johannes Nepomuk Josef Norbert Friedrich Antonius Wratislaw Mena von Schwarzenberg; נולד ב-10 בדצמבר 1937 בפראג) הוא בן אצולה ופוליטיקאי צ'כי. בתפקידו האחרון כיהן שוורצנברג כשר החוץ של הרפובליקה הצ'כית.
חייו
שוורצנברג הוא נצר למשפחות האצולה שוורצנברג (מצד אביו) ופירסטנברג (מצד אמו). לאחר תחילת השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה ב-1948, עברה משפחתו לאוסטריה. הוא למד משפטים באוניברסיטאות וינה, גראץ ומינכן, והחל מ-1965 החל לעסוק בניהול אחוזות באוסטריה ובבוואריה.
ב-1984 נבחר לכהן כנשיא ועדת הלסינקי לזכויות אדם. על פעילותו בוועדה קיבל ב-1989 את פרס זכויות האדם של מועצת אירופה, פרס שחלק עם לך ואלנסה. לאחר בחירתו של ואצלב האוול לנשיא צ'כוסלובקיה ב-1990 שימש כיועצו, עד שזה התפטר מתפקידו ב-1992. לאחר ההתפטרות, שב לעסוק בניהול אחוזות, הפעם במחוז דרום בוהמיה.
ב-2004 שב שוורצנברג לחיים הפוליטיים, כשנבחר לכהן כסנטור כנציג מחוז הבחירה השישי של פראג, מטעם המפלגה הירוקה הצ'כית. הוא היה חבר בוועדת הסנאט לענייני האיחוד האירופי ובמשלחות הפרלמנט לנאט"ו ולמועצת אירופה. ב-2006 מונה ליו"ר ועדת החוץ והביטחון של הסנאט.
בשנת 2007 מונה שוורצנברג לשר החוץ בממשלתו של מירק טופולנק. נשיא צ'כיה, ואצלב קלאוס הביע באופן יוצא דופן התנגדות למינוי, בטענה שקשריו של שוורצנברג באוסטריה עלולים למנוע ממנו לייצג באופן ראוי את האינטרס הצ'כי. ראש הממשלה טופולנק עמד על כך שימונה, אך כפשרה, מונה שר החוץ היוצא, אלכסנדר וונדרה, לתפקיד סגן ראש הממשלה והשר לענייני האיחוד האירופי, בעוד שוורצנברג הופקד על יחסי החוץ של צ'כיה עם שאר העולם. ביקורת נוספת על מינויו נמתחה מתוך מפלגתו, לאחר שבתחילה הודיע שלא יישב בממשלה אחת עם השר לפיתוח אזורי, יז'י צ'ונק, שנחשד בשחיתות, אך בסופו של דבר נכנס לתפקידו, כדי למנוע את פירוק הקואליציה.
כשר חוץ, חתם שוורצנברג על הסכם עם קונדוליזה רייס, המאפשר הצבת מערכות הגנה מפני טילים ארוכי טווח על אדמת צ'כיה. בדצמבר 2008 הביע תמיכה בפעולות ישראל במבצע עופרת יצוקה. בשנת 2009 נפלה ממשלתו של טופולנק בהצבעת אי אמון, ושוורצנברג עזב את המשרד, אך הוא שב אליו כעבור שנה, עם ניצחונו של פטר נצ'אס בבחירות שנערכו ב-2010. שוורצנברג סיים את כהונתו השנייה כשר החוץ עם התפטרותו של פטר נצ'אס.
קארל שוורצנברג התמודד לאחר סיום כהונתו לנשיאות צ'כיה, אולם בפועל הפסיד את ההתמודדות לראש הממשלה הצ'כי לשעבר, מילוש זאמן.
חייו האישיים
שוורצנברג נישא ב-1967 לתרזיה פון הארדג, ולשניים נולדו שלושה ילדים. הם התגרשו ב-1988 ונישאו מחדש ב-2008. שוורצברג מחזיק גם באזרחות שווייצרית.
ניסן רזניק
ניסן רזניק (1918–2017) היה פרטיזן יהודי וממארגני "הבריחה" בפולין וברומניה. כיהן כראש המועצה האזורית חוף אשקלון (1959-1956).
קורות חייו
ניסן רזניק נולד בפינסק בשנת 1918 והיה מראשי תנועת הנוער "הנוער הציוני". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר לוילנה, שם היה מראשי הקואורדינציה הציונית.
ביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות. בין הקורבנות הראשונים של ההשמדה הגרמנית היו רבים מיהודי וילנה, שנרצחו בקרבת מקום, בפונאר. רזניק היה ממניחי היסוד הרעיוני והארגוני של תנועת ההתנגדות פפא"ו, ארגון הפרטיזנים המאוחד, שהוקם בגטו וילנה על ידי חברי תנועות הנוער השונות והקומוניסטים ותכננה התנגדות מזוינת. ארגון הפפא"ו היה ארגון מחתרת יהודי אנטי-גרמני שפעל בגטו וילנה. הארגון איחד בתוכו יהודים קומוניסטים, בונדיסטים, וציונים. הקריאה למרד באה לידי ביטוי בכרוז שהוקרא ב-31 בדצמבר 1941. עם חיסול הגטו ב-1943 וכישלון תוכנית ההתנגדות הצטרף עם אחרים לפרטיזנים שלחמו ביערות ליטא. לאחר השחרור היה ממארגני ה"בריחה" בפולין ורומניה. רזניק עבר לאיטליה והמשיך בפעילותו בענייני עלייה, בריחה וחינוך במוסדות הפליטים.
בשנת 1947 עלה לארץ והצטרף לקיבוץ ניצנים שעל גבול מצרים. ב-7 ביוני 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נערך הקרב על ניצנים, אשר הסתיים בכיבושו של קיבוץ ניצנים על ידי חיל המשלוח המצרי. כמה עשרות מן המגינים הישראלים נהרגו. רוב האחרים, כולל ניסן רזניק, נפלו בשבי (97 גברים ו-7 נשים). לאחר נפילת ניצנים הם הובלו למשטרת מג'דל והוצעדו ברחובות העיירה. לאחר מכן הובלו לעזה. הם עמדו בלחץ חקירות, אך מסרו רק פרטים מזהים. לאחר מכן הועברו לאל עריש, שם שהו כשלושה שבועות בתנאים קשים, נתונים למלקות והשפלות. משם הועברו למחנה עבאסיה שליד קהיר, שם רוכזו כל שבויי צה"ל.
הפצועים קשה רוכזו בבית חולים צבאי בעיר קובה וקיבלו טיפול רפואי גרוע. הנשים נכלאו מחוץ למחנה עבאסיה בתנאי רווחה יחסית. בתחילה כיהנו חמישה מאנשי ניצנים בוועד שנבחר על ידי השבויים, אולם הם לא הצליחו להביא להטבת תנאי השבויים. המכות וההתעללויות נמשכו, וביקורי נציג הצלב האדום בקהיר בכלא לא סייעו להקלת המצב. נציג הצלב האדום לא עמד על כך שיינתן לו להיפגש עם השבויים ביחידות, ולאחר שעזבו המשיכו להתעלל בהם.
בסוף אוקטובר 1948, לאחר מבצע יואב, כבש צה"ל את האזור מחדש. חברי ניצנים חזרו מן השבי לאחר הסכם שביתת הנשק עם מצרים, אשר נחתם ב-24 בפברואר 1949. סעיף מס' 9 התייחס לשבויים: "כל שבויי המלחמה הנמצאים בידי כל אחד מהצדדים להסכם זה, המשתייכים לכוחות המזוינים הסדירים והבלתי סדירים של הצד השני יוחלפו". בסעיפי משנה של סעיף זה נקבע כי החילופין יחלו תוך עשרה ימים בפיקוח מנגנון האו"ם. רזניק חזר יחד עם השבויים.
נפטר ב-2017.
ארנה פונטה נובה
האצטדיון משמש כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורגל באהיה. האצטדיון כולל מסעדה, מוזיאון, חנויות ומרכז עסקים אשר פועלים ללא קשר לאירועי הספורט. האצטדיון נחנך ב-7 באפריל 2013 במשחקה באהיה מול ויטוריה שהסתיים בתוצאה 5-1 לטובת ויטוריה.
היסטוריה
האצטדיון נבנה באתר בו עמד אצטדיון פונטה נובה הישן (נקרא גם "אצטדיון אוקטביו מנגביירה"), אשר נסגר בשנת 2007 לאחר התמוטטות חלק מהמפלס העליון של אצטדיון. האצטדיון הישן נהרס כליל בשנת 2010, במקביל לבניית האצטדיון החדש. לפונטה נובה הישן הייתה היסטוריה ענפה של משחקי כדורגל. במהלך המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה ה-21 שימש במה מרכזית לאליפות באהיה ואירח מספר רב של משחקי ליגת העל הברזילאית וכן משחקי הנבחרת הברזילאית, ביניהם חלק מהופעותיה בקופה אמריקה 1983 ובקופה אמריקה 1989.
משחקי כדורגל בינלאומיים
האצטדיון נבחר לקחת חלק באירוח גביע הקונפדרציות 2013. במסגרת הטורניר אירח האצטדיון שני משחקים משלב הבתים, וכן את המשחק על המקום השלישי. להלן רשימת המשחקים שנערכו באצטדיון בזמן הטורניר. שעות המשחקים הן בזמן UTC-03.
מונדיאל 2014
האצטדיון נבחר לקחת חלק באירוח משחקי מונדיאל 2014. במסגרת הטורניר נבחר האצטדיון לארח ארבעה משחקים משלב הבתים, וכן משחק משלב רבע הגמר ומשלב חצי הגמר. שעות המשחקים הן בזמן UTC-03.
הר פארי
{{פירושונים|
קנדה
}}
קורט דליגה
קורט דליגה (בגרמנית: Kurt Daluege; 15 בספטמבר 1897 – 24 באוקטובר 1946) היה קצין אס אס בדרגת אוברסט-גרופנפיהרר (הדרגה השנייה בסולם דרגות האס אס). שימש במגוון תפקידים, ביניהם ראש משטרת הסדר, שהייתה ארגון משטרתי שכלל בתוכו את רוב השוטרים במדים בגרמניה הנאצית. שימש בפועל בתפקיד "הפרוטקטור" בשטחי הכיבוש הגרמני בצ'כיה, שכונו על ידי הנאצים "הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה". ידוע לשמצה בתור מי שהיה אחראי על ביצוע פעולות העונשין לאחר חיסול ריינהרד היידריך, ובהן השמדת הכפר לידיצה על תושביו. היה בין האחראים לביצוע השואה, כאשר יחידות משטרת הסדר בפיקודו שימשו בתפקידים חשובים בהשמדת היהודים, ובמיוחד בשואת יהדות ברית המועצות.
ביוגרפיה
דליגה נולד בשנת 1897 בעיירה קרויצבורג (כיום קלוצבורק בפולין) שבשלזיה העילית, שהייתה אז חלק מהאימפריה הגרמנית. אביו היה עובד מדינה פרוסי. הוא התגייס לצבא גרמניה בשנת 1916 ושירת בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. הוא נפצע מספר פעמים, לעיתים פציעות קשות, ועוטר בשל אומץ ליבו.
אחרי המלחמה היה דליגה למנהיג מיליציה בשם "Selbstschutzes Oberschlesien" - "הגנה עצמית של שלזיה העילית". אל הארגון הצטרפו ותיקי המלחמה, ואלו לחמו בפולנים בעת שאוכלוסיית המחוז, שהייתה מורכבת משיעור ניכר של פולנים אתנים, התקוממה מספר פעמים בשאיפה להתאחד עם המדינה הפולנית שקמה מחדש. ב-1921 הצטרף לאחת ממיליציות הפרייקור הידועות, מיליציית רוסבאך, ובה בעת למד הנדסה באוניברסיטה הטכנולוגית בברלין. שנתיים לאחר מכן היה דליגה בין ראשוני המצטרפים אל המפלגה הנאצית, וב-1926 הצטרף אל ארגון ה-אס אה, המיליציה העממית הנאצית, והיה בה בעת סגנו של יוזף גבלס ששימש כגאולייטר (באותה העת תואר ששימש למנהיג מפלגה במחוז מסוים) של ברלין.
בשירות ה-אס אס
ביולי 1930 התפטר דליגה משירות ה-אס אה והצטרף אל ה-אס אס, לבקשתו של היטלר. ה-אס אס היה אז ארגון קטן יחסית, ששימש לעיתים כמשמר אישי לבכירים במפלגה, ולעיתים בפעולות מודיעין, מעקב והטרדה של אויבי המפלגה, כאשר ה-אס אה שימשה כזרוע הצבאית של המפלגה הנאצית, מיליציה עממית בה היו חברים בשיאה מיליוני חברי המפלגה. דליגה קיבל עם כניסתו דרגת אוברפיהרר המקבילה לאלוף-משנה בצה"ל. אחריותו העיקרית הייתה ריגול אחרי אנשי ה-אס אה (שמנהיגו ארנסט רהם ניסה לנהל מדיניות עצמאית, דבר שהביא לבסוף לרציחתו ולרצח אנשיו (באירוע המכונה "ליל הסכינים הארוכות" בעיירה באד ויסזה בשנת 1934) ואויבים בכוח אחרים של המפלגה.
בשנת 1932 נבחר דליגה לנציג המפלגה הנאצית בפרלמנט הפרוסי, ובנובמבר 1932 נבחר לרייכסטאג מטעם מחוז הבחירה ברלין-מזרח. הוא החזיק בכהונה זו עד לנפילת המשטר הנאצי בשנת 1945. באותה תקופה סייע להרמן גרינג שנבחר לכהונת שר הפנים הפרוסי, ולאחר מכן לראש הממשלה הפרוסי, בארגון המשטרה בפרוסיה.
ב-1936 ארגן היטלר מחדש את כוחות השיטור במדינה. ריבוי הארגונים והתנגשות הסמכויות, כמו גם ירידת כוחן העצמאי של מדינות גרמניה, הביאו להכרעה לפיה יעמוד היינריך הימלר בראש כל כוחות המשטרה בגרמניה. ריינהרד היידריך הוצב בראש "SIPO", -Sicherheitspolizei, ארגון שכלל את המשטרה הפלילית (KRIPO), והגסטאפו, ואילו דליגה הועמד בראש "משטרת הסדר" (ORPO), ארגון משטרתי שכלל את מרבית השוטרים לבושי המדים בגרמניה, ואיחד את המשטרה העירונית הרגילה, והז'נדרמריה במחוזות השדה, ותפקידו היה שמירת הסדר הציבורי. ב-1938 אוחדו לארגון זה גם מכבי האש, וב-1942 גם ההגנה האזרחית ומשטרת העזר העירונית והכפרית. בפיקודו על ארגון זה עלה דליגה בסולם הדרגות, ובעת פרישתו ב-1943 נשא את דרגת אוברסט-גרופנפיהרר באס אס, שהייתה הדרגה השנייה בסולם הדרגות אחרי דרגת "רייכספיהרר אס אס" השמורה להימלר, וכן דרגת "גנרל-אוברסט", הדרגה הבכירה ביותר בשורות המשטרה.
בעקבות ההתנקשות בריינהרד היידריך מונה דליגה לסגן הפרוטקטור של הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה במקומו. בתפקידו זה היה דליגה אחראי לביצוע מספר רב של פשעי מלחמה, ופשעים כנגד האנושות. בין היתר היה אחראי לפעולות עונשין של הוצאות להורג ושריפות כפרים כנגד תושבי צ'כיה, שהידוע שבהם בוצע לאחר ההתנקשות בריינהרד היידריך במאי 1942 וכללה את השמדת הכפר לידיצה והוצאתם להורג של תושביו. כן דווח על הוצאת ילדים לעבודות כפייה. דליגה דרש מהעם הצ'כי לעשות מאמץ עליון לעזרת גרמניה במלחמה והבהיר שזו שאלה של חיים ומוות עבורם. במאי 1943 סבל דליגה מהתקף לב מאסיבי. באוגוסט 1943 פרש מכל פעילויותיו ובילה את שארית המלחמה באחוזה קטנה שניתנה לו על ידי היטלר. בסוף אוגוסט 1943, לאחר הפצצת נירנברג הגיע לעיר לסייע לנפגעי ההפצצה וב-28 בספטמבר 1943 הגיע לדנמרק לפקד על מאסר יהדות דנמרק.
אחרי מלחמת העולם השנייה
במאי 1945 נעצר על ידי חיילי צבא ארצות הברית בליבק, ונכלא בנירנברג. בספטמבר 1946 הוסגר לצ'כוסלובקיה. הוא נתלה בכלא בפראג באוקטובר 1946 לאחר שנמצא אשם על ידי בית משפט צ'כי בפשעי מלחמה שביצע בשטח צ'כוסלובקיה. הוא נטמן בקבר לא מסומן בבית קברות בפראג. קיימים תצלומים המתעדים את תלייתו.
אטלנטידה (מחוז)
אטלנטידה (בספרדית: Atlántida) הוא מחוז הממוקם בצפון חופי הים הקאריבי של הונדורס, מרכז אמריקה. עיר הבירה שלו היא עיר הנמל לה סייבה.
בעשור הקודם, התיירות הפכה למקור הכלכלי הלגיטימי החשוב ביותר עבור אזור החוף. ב-2010 מנתה אוכלוסיית המחוז 407,551 איש. למחוז שטח של 4,251 קמ"ר.
הפעילות הכלכלית של מחוז אטלנטידה מבוססת על חקלאות, בעלי חיים, מסחר ותיירות. הפעילות החקלאית מתמקדת בחברת הפירות הסטנדרטית, חברה צפון אמריקאית החולשת על מרבית הכלכלה. הגידולים העיקריים הם: בננות, דקל אפריקני, אננס, קקאו, קנה סוכר, קוקוס, קפה והדרים.
היסטוריה
המחוז נוצר ב-1898 משטח שהיה שייך קודם לכן למחוזות קולון, קורטס ויורו. ב-1910 האוכלוסייה במחוז מנתה כ-11,370 איש.
איוואנו-פרנקיבסק (מחוז)
בעבר היה שם המחוז סטניסלב, ב-9 בנובמבר 1962 שינו הסובייטים את שמו כמחווה לסופר והמשורר האוקראיני איוואן פרנקו.
החל מהמאה ה-14 האזור היה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1772, בעקבות חלוקת פולין הוא עבר לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בין השנים 1918–1939 היה המחוז בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה. עד למאה העשרים שימשה העיר קולומיאה, בירת חבל פוקוטיה, כמרכז האזורי. לאחר מלחמת העולם השנייה הוא עבר לברית המועצות והיה חלק של אוקראינה הסובייטית.
המחוז ששטחו 13,900 קמ"ר, הוא מהקטנים באוקראינה. בשנת 2014 התגוררו במחוז 1,381,505 תושבים, 97% מהם אוקראיני. בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה פולנים היוו כ-23% מאוכלוסיית המחוז ויהודים כ-7%.
המחוז גובל במזרחו במחוזות טרנופול וצ'רנוביץ, בדרום ברומניה, במערב בזקרפטיה ובצפון במחוז לבוב.
בשטח המחוז נמצא אתר סקי הגדול באוקראינה - בוקובל.
סבסטיאן אבראו
וושינגטון סבסטיאן אבראו גאלו (בספרדית: Washington Sebastián Abreu Gallo; נולד ב-17 באוקטובר 1976, במינאס שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת החלוץ. אבראו הוא הכדורגלן שעבר במספר הקבוצות המקצועניות הגדול ביותר בהיסטוריה של הכדורגל העולמי, כשחתם ב-32 קבוצות בסך הכל (וביצע 37 מעברי קבוצות בקריירה), ב-11 מדינות שונות. בעיתונות ובפי האוהדים מכונה השחקן "אל לוקו" אבראו ("אבראו המשוגע" בספרדית).
קריירה
את קריירת הכדורגל שלו החל אבראו בקבוצת הנוער של דפנסור ספורטינג ממונטווידאו. בשנת 1996 שיחק לראשונה במדי קבוצת הבוגרים. בעונה זו שותף ב-24 משחקים שבהם הבקיע 13 שערים. בעונה שלאחריה עבר לשחק במועדון הארגנטינאי סן לורנסו, בו שותף ב-43 משחקים והבקיע 26 שערים. עונה לאחר מכן, עבר לקבוצת דפורטיבו לה קורוניה הספרדית תמורת 10.5 מיליון אירו, והושאל במשך שש עונות לשש קבוצות שונות. בשנת 2004 חזר לאורוגוואי לקבוצת נסיונל ושיחק בה עונה אחת (24 שערים ב-38 משחקים). בהמשך שיחק במספר קבוצות בליגת העל המקסיקנית, בה הרבה לכבוש שערים, ובשנת 2008 הושאל לריבר פלייט הארגנטינאית.
בחודש אוגוסט 2008 הגיע אבראו לישראל, והצטרף לדאבליסטית בית"ר ירושלים לקראת השתתפותה במוקדמות ליגת האלופות. אבראו שותף בשלושה משחקים במסגרת גביע הטוטו, ובצמד המשחקים נגד ויסלה קראקוב הפולנית במסגרת מוקדמות ליגת האלופות, אך שוחרר לאחר הדחתה של בית"ר מהמפעל, מבלי ששיחק בליגה הישראלית, וחזר לריבר פלייט.
בשנת 2009 הושאל לקבוצת ריאל סוסיאדד הספרדית, ולאחר מכן עבר לאריס סלוניקי היוונית. בשנת 2010 חתם אבראו במועדון הברזילאי בוטפוגו, ובינואר 2013 חזר לאורוגוואי, וחתם לקדנציה נוספת בקבוצת נסיונל. באוגוסט 2013 חזר לארגנטינה, והושאל לקבוצת רוסאריו סנטראל, בדצמבר 2014 סיים את תקופת ההשאלה. במרץ 2015 הושאל לסוסיאדד דפורטיבו אוקאס מליגת העל האורוגוואית עד לסוף העונה. ב-6 בינואר 2016 חתם בסול דה אמריקה הפגרוואית. לאחר מכן שיחק חצי עונה בסנטה טסלה האל-סלבדורית.
ב-12 בנובמבר 2016 הצטרף למועדון הכדורגל הברזילאי בנגו שם שיחק במדיה עשר הופעות. ב-4 באפריל 2017 חתם אבראו בסנטרל אספניול מהליגה השנייה באורוגוואי שם הופיע שבע פעמים בלבד לפני שחתם ב-14 ביוני 2017 במונט פוארטו הצ'יליאנית, לאחר מכן עבר לקבוצת אאודקס איטליאנו והשלים את המעבר ה-31 בקריירה ואת הקבוצה ה-26 ובזאת רשם שיא גינס גם במספר הקבוצות שעבר וגם במספר העברות לכדורגלן מקצועני. באותה השנה עבר פעם נוספת למועדון צ'יליאני אחר - דפורטיבו מגלאנס, שם שיחק תשעה משחקים והבקיע שלושה שערים.
בדצמבר 2018 סיכם על מעבר בתחילת השנה הבאה ובפעם ה-33 למועדון ה-28 בקריירה שלו, קבוצת ריו בראנקו מהליגה הברזילאית הרביעית.
ב-11 ביולי 2019 עבר בפעם ה-34 למועדון ה-29, בוסטון ריבר מליגת העל האורוגוואית. ב-8 בפברואר 2021 חתם באתלטיק קלוב מינאס ז'יראס הברזילאית שמהווה את המעבר ה-35 בקריירה שלו לקבוצה ה-30 של אבראו. ב-24 במרץ 2021 לאחר ארבע הופעות בלבד באתלטיק קלוב, ומכיוון שברזיל סוגרת את הגבולות עקב התפרצות נגיף הקורונה במדינה, התיר אבראו את חוזהו וביצע את המעבר ה-36 בקריירה שלו לקבוצה ה-31 והמשיך לשבור את שיא הגינס הקודם של עצמו. אבראו חזר למדינתו כשחתם בקבוצת סוד אמריקה האורוגוואית, בגיל 44. ב-10 ביוני 2021 פרש אבראו ממשחק פעיל. ב-1 בספטמבר 2021 חזר אבראו לשחק כחודשיים בלבד לאחר שהודיע על פרישה, חתם בקבוצתו ה-32 בקריירה וביצע את המעבר ה-37, כשחתם בקבוצת אולימפיה דה מינאס המשחקת בליגה המחוזית (ליגה נמוכה) במולדתו אורוגוואי.
נבחרת אורוגוואי
אבראו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אורוגוואי ב-17 ביולי 1996 במשחק מול נבחרת סין שהסתיים בתיקו 1:1, וחודש לאחר מכן כבש את שערו הראשון בנבחרת, במשחק מול נבחרת יפן. לאחר מכן שיחק במדי הנבחרת בקופה אמריקה בשנת 1997.
אבראו השתתף במונדיאל 2002 (שני משחקים), ובשנת 2007 כבש שני שערים בקופה אמריקה. במונדיאל 2010 בדרום אפריקה נכנס אבראו כמחליף במהלך משחק רבע הגמר מול נבחרת גאנה, ונבחר לבעוט את הבעיטה האחרונה בקרב הפנדלים (1:1 לאחר 120 דקות). הוא בעט בצורה הקשתית האופיינית לו ושלח את נבחרתו לשלב חצי הגמר בפעם הראשונה מאז מונדיאל 1970.
בסך הכל כבש אבראו 26 שערים ב-70 הופעות בנבחרת אורוגוואי, והוא מדורג במקום השביעי בטבלת מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים.
האורגות מלקיה
קבוצת האורגות בלקייה הוא מיזם של נשים בדואיות בנגב (במקור מלקיה) שהוקם על ידי עמותת "סידרה", שנועד לשמר את אומנות האריגה הבדואית העוברת מדור לדור וכן לספק פרנסה לנשים אלו. במיזם זה מייצרות הנשים אריגים המשמשים בעיקר כטקסטיל לבית, באמצעות אריגה ידנית. העבודות המקוריות המיוצרות ברחבי הנגב מושכות אליהן שוחרי אומנות, מעצבים למיניהם ומטיילים. המפעל, שהוקם כדי לאפשר לנשים להתפרנס מאומנות האריגה וכן לצבור ביטחון עצמי בקהילה, מוכר מוצרים אלו ובמקביל מאפשר ומעודד תמיכה בנשים הבדואיות הגרות באזור.
רקע
המיזם התחיל ב-1991 על ידי נשים מקומיות מלקיה ומהכפרים הסמוכים לה. הקבוצה הלכה והתגבשה לכ–150 נשים. המפעל והמיזם כולו על הצד הניהולי, שיווקי, העיצובי והטכני מתוחזק על ידי נשים מן המגזר הבדואי בלבד.
הצורך בהקמת הארגון נבע מהמעבר של החברה הבדואית מחיי נוודות לכפרים מיושבים. בשנות ה-70 וה-80 החלה הקמת יישובי קבע עבור הבדואים בדרום הישראל (תל שבע, רהט, לקיה, כסייפה ועוד). המעבר למגורים ביישובים ובבתים מודרניים, ייצר תהליכים שהשפיעו על האוכלוסייה והחברה הבדואית מכמה בחינות: ביישוב לא התאפשרה כלכלה חקלאית מסורתית של גידול צאן ועיבוד שטחים לצריכה עצמית, ולכן נמנעה הפרנסה הבסיסית מעשרות אלפי משפחות שלא הכינו עצמן לחיים ופרנסה בסביבה החדשה. דבר זה יצר אבטלה, פשיעה, אלימות ותסכול.
בעבר היו הנשים כוח העבודה המרכזי בניהול משק הבית ובעבודות הסובבות אותו וכיום מאחר שצורת מחייה זו כמעט ונעלמה, נוצר מצב, שבו נשים רבות בחברה הבדואית נותרו ללא עבודה ולעיתים אינן יודעות קרוא וכתוב ולכן אין באפשרותן לצאת לשוק העבודה. המיזם מתבסס על הידע המסורתי של מלאכת האריגה הבדואית והופך אותו למקור פרנסה ותעסוקה להן ולמשפחותיהן.
תהליך עבודה וחומרים
במיזם מתקיימת חלוקת עבודה. התפקידים הם: טוויה, שזירה, צביעה ואריגה. לנשים ניתנת האפשרות לבצע את העבודה מהבית כאשר כל אחת מהן מהווה חלק מפס ייצור. מלבד תהליך הצביעה, שחייב להתבצע בבית מלאכה הצמוד לחנות, כל שאר התהליך ניתן לביצוע עצמאי בבית.
האורגות בלקיה משתמשות בצמר כבשים הנרכש מרועים מקומיים באזור הנגב, נטווה ידנית בעזרת פלך, ונצבע ידנית בצבענים סינתטיים מיובאים. בעבר, על פי המסורת הבדואית, התבצעה הצביעה בעזרת צבענים טבעיים שהפיקו 5 צבעים בסיסיים. עם התפתחות המיזם, קודם נושא זה על ידי מתנדבים שבאים גם מחוץ לישראל שהתעניינו בפרויקט ופיתחו את הקשר לייבוא הצבענים הסינתטיים מחו"ל, על מנת להקנות למוצרי לקיה איכות צבעונית הנשארת לאורך זמן ומגוון צבעים רחב יותר.
האריגה והעיצוב
האורגות בלקיה משתמשות בנול קרקע מסורתי, הבנוי בצורה של מוטות עץ וחבלים. העבודה מתבצעת ידנית וללא שימוש במכניקה או מסרק. האורגות יושבות על הרצפה ומבצעות עבודה הדורשת מאמץ פיזי ודיוק. שיטת אריגה זו מאפשרת אריגה צפופה וחזקה במיוחד. היריעות הנארגות הן ארוכות וצרות, ברוחב קבוע של 1.10 מטר באורכים שונים. העבודה על שטיח בסיסי אורכת כ-6 שבועות.
בחנות נמכרים עיצובים בגדלים שונים לצרכים שונים: שטיחים, כריות, תיקים, מחצלות, בדים דקורטיביים ועוד. חלקם מורכבים מכמה יריעות המחוברות יחדיו על ידי תפר ידני פשוט.
בעבר העיצוב של הבדים כלל 5 צבעים – גוון צמר טבעי (בז'), כחול כהה, אדום, שחור וירוק זית, ודוגמאות מהמסורת הבדואית שמתאפיינות בקווים מקבילים. כיום חלק מהמוצרים שנמכרים עדיין מופיעים בעיצוב זה וחלקם בעיצוב דוגמאות חדשות צבעוניות ומגוונות יותר, המתאימות למגוון לקוחות רחב. אופי העיצובים נקבע על ידי האחראית לעיצובים מבין הנשים שמשתתפות בפרויקט, או על ידי הזמנה אישית של הלקוח.
סידרה
סידרה (בערבית: עץ מבורך הצומח במדבר והוזכר בקוראן) היא עמותה של נשים ערביות בדואיות בנגב. המניע להקמתה היה רצון משותף לפעול למען שיפור מצבן של הנשים הבדואיות והקהילה בכלל. לעמותה מיזמים נוספים מלבד "האורגות מלקייה" כגון לימוד קרוא וכתוב, תמיכה ועידוד בלקיחת תפקיד פעיל במרחב הציבורי ועוד.
בלקיה קיים אולם תצוגה למכירת המוצרים ותוכנית סיורים המופעלת במקום, המדגימה את תהליך ייצור האריגים על כל שלביו החל מטווית החוטים, דרך הצביעה, השזירה, האריגה והגימור. קיימת פעילות לכל הגילאים וכן נערכות במקום פעילויות לקבוצות, הכוללות אירוח בדואי מסורתי.
המוצרים נמכרים דרך מספר חנויות ברחבי ישראל.
יחסי מאלי–ספרד
יחסי מאלי–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין מאלי וספרד.
יחסים דיפלומטיים
שגרירות ספרד במאלי החלה את פעילותה ביולי 2006, והמשרד לשיתוף פעולה טכני בינואר 2008. חנוכת השגרירות התקיימה ב-26 בינואר 2008, במסגרת סיור ה-MAEC בחמש מדינות אפריקה שמדרום לסהרה.
היחסים הדו צדדיים התפתחו במהירות, בהתבסס על חילופי דברים אינטנסיביים ברמה גבוהה. ספרד ומאלי חולקים אינטרסים אסטרטגיים, בין היתר, במאבק בעוני, במאבק בפשע מאורגן ובטרור ובניהול משותף של זרמי הגירה תחת גישה מקיפה ועולמית.
יחסים כלכליים
התנודתיות הפוליטית והביטחונית כיום במאלי, כמו גם העובדה שהמדינה נמצאת במצב של סכסוך מלחמה, גורמים לכך שבטווח הקצר המסגרת המשפטית והכלכלית של המדינה אינה המתאימה ביותר לקידום השקעות ספרדיות. עם זאת, במסגרת ההזדמנויות העסקיות הרשויות במאלי הביעו בעבר עניין בפיתוח שיתוף פעולה דו-צדדי במספר תחומים באמצעות השקעות של חברות ספרדיות במגזר הראשוני, תשתיות, בנקאות, טלקומוניקציה ותיירות. ראויה לציון גם העובדה כי חלון הזדמנויות עבור חברות ספרדיות הוא במסגרת מכרזי האיחוד האירופי, במימון EDF או מכשירים אחרים ואשר רלוונטיים במיוחד בתחום התשתיות.
הפרדוקס הישראלי
הפרדוקס הישראלי הוא כינוי לתצפית אפידמיולוגית שלפיה שיעור הלוקים במחלת לב כלילית מקרב היהודים הישראלים גבוה, בכפיפה אחת עם תזונה ענייה בשומן רווי באוכלוסייה זו. תצפית זו עומדת בסתירה לסברה הרווחת לפיה צריכה גבוהה של שומן רווי מעלה את הסיכון ללקות במחלה זו.
הפרדוקס הישראלי הוא אחד מכמה "פרדוקסים" בקשר בין צריכת שומן לבין מחלות לב. הידוע בהם הוא הפרדוקס הצרפתי.
בשנת 1996 נטבע המונח במאמר מאת דניאל ים, אברהם אלירז ואליוט ברי. לפיהם ייתכן כי הסיכון טמון בצריכת הרבה שומן רב-בלתי רווי מסוג אומגה 6.
שלמה שאלתיאל
שלמה שֶאלתיאל (נולד ב-13 במרץ 1932, סופיה, ממלכת בולגריה) הוא היסטוריון, חוקר תולדות התנועה הקיבוצית, תנועות הנוער ויהדות בולגריה, מורה ומנהל בתי ספר, איש ציבור, סופר ילדים ומשורר.
ראשית חייו
שלמה שאלתיאל נולד בסופיה בירת בולגריה למשפחה יהודית-ספרדית. הוא רכש השכלה יסודית בבית הספר העברי של הקהילה היהודית בסופיה, ובהמשך רכש השכלה תיכונית בבית הספר הטכני בעירו. במהלך מלחמת העולם השנייה גורשו הוא ומשפחתו מסופיה לעיר חאסקובו. ב-1945 הצטרף לקן תנועת החלוץ ושנה מאוחר יותר לתנועת השומר הצעיר בבולגריה. בין השנים 1947–1949 היה מדריך, חבר ההנהגה בקן סופיה וחבר ההנהגה הארצית של השומר הצעיר. ב-10 בפברואר 1949 עלה לישראל והתיישב בקיבוץ עין המפרץ.
בין השנים 1950–1951 שירת בצה"ל בחטיבת הנח"ל ובהמשך במשך שנה ביצע שירות ללא תשלום בגרעין נח"ל בקיבוץ המעפיל.
חינוך והוראה
בין השנים 1952–1953 למד בסמינר למדריכי עליית הנוער בירושלים, ובהמשך ועד 1957 היה מורה ומדריך של חברת נוער עולה "החותרים" בקיבוצו. ב-1959 סיים את סמינר הקיבוצים במסלול הוראה לבתי ספר יסודיים, ועד 1968 לימד וניהל את בית הספר היסודי בקיבוץ המעפיל. בין השנים 1968–1970 למד במכללת אורנים והוסמך להוראה בחינוך העל-יסודי. בין 1971–1975 הועסק כמורה ומחנך בבית הספר התיכון מעיין בעין החורש, ובין 1978–1986 ניהל את בית הספר. בתווך, בין 1975–1978, היה רכז מוסדות החינוך של הקיבוץ הארצי במחלקת החינוך של התנועה.
היסטוריה
את השכלתו האקדמית רכש שאלתיאל באוניברסיטת תל אביב. ב-1982 סיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית, ב-1989 רכש תואר מוסמך אוניברסיטה בהיסטוריה של עם ישראל וב-2001 סיים דוקטורט בהנחיית אניטה שפירא ומיכאל קונפינו. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בעלייה והעפלה מבולגריה ודרכה בשנים 1939–1949. בין השנים 2004–2005 עשה פוסט-דוקטורט כעמית מחקר ביד ושם.
בין השנים 1988–1993 כיהן שאלתיאל כמנהל המכון לחקר תנועות הנוער בגבעת חביבה, ובין 1993–2013 כיהן כמנהל המדעי של יד יערי, וכאחראי על המחקר והפרסומים של המרכז לתיעוד ולחקר השומר הצעיר והקיבוץ הארצי, בגבעת חביבה. הוא המשיך לעבוד שנה נוספת ביד יערי, וב-2014 פרש לגמלאות. לאורך הקריירה המקצועית פרסם שאלתיאל עשרות מאמרים, חוברות וספרים וכן ערך ספרים. מחקרו התמקד בתולדות התנועה הקיבוצית, מנהיגיה, אורחות חיי הקיבוץ, תנועות הנוער הציוניות בישראל ובעולם, ויהדות בולגריה. כתביו התפרסמו בעברית, באנגלית, בבולגרית ובלאדינו.
פעילות ציבורית
לאורך שנות פעילותו עסק שאלתיאל בפעילות ציבורית ענפה. במשך כעשור הוא כיהן כחבר מועצת הסתדרות המורים, כחבר הוועד הפועל של הקיבוץ הארצי – השומר הצעיר במשך שמונה שנים. בין השנים 1986–1988 כיהן כמזכיר קיבוץ המעפיל. במשך שש שנים כיהן כחבר הנהלת "איחוד עולי בולגריה". הוא חבר ועד ההתאחדות לשיתוף ואחווה בין ישראל לבולגריה. ב-2021 נמנה עם מייסדי עמותת "בית מורשת יהדות בולגריה ביפו" וחבר ועדת התוכן שלה.
חיים אישיים
מאז 1951 חבר שלמה שאלתיאל בקיבוץ המעפיל. היה נשוי לעפרה (1931–2022), ולהם 3 ילדים, נכדים ונינות.
אוניית גלנוע
לאוניית גלנוע כבש המאפשר למטען "להתגלגל" לתוכה ביעילות ובמהירות, כאשר היא עוגנת בסמוך לרציף. בחלק מאוניות הגל-נוע קיים כבש הטענה וכבש פריקה, בחרטום ובירכתיים, דבר המקצר עוד יותר את זמני הטעינה והפריקה.
סוגים
שלא בדומה לשאר ענפי ההובלה הימית, בה גודל האונייה נמדד בדרך כלל במשקל המטען המרבי בטון, מטעני אוניות גלנוע נמדדים במידת "מטר בנתיב" (אנגלית: Lanes in meters). מידה זו מחושבת על ידי הכפלת אורך המטען במטרים במספר הנתיבים בכל סיפון שבהם יכולים לעמוד כלי הרכב, ובמספר הסיפונים. קיבולת "מובילת מכוניות טהורה" נמדד בדרך כלל ביחידות RT, או RT43, המבוסס על מידותיה של מכוניות טויוטה מדגם 1966.
אוניית הגלנוע משולבת הנוסעים הגדולה ביותר, נכון לשנת 2008, היא MS Color Magic, שנכנסה לשירות בחודש ספטמבר 2007, במעמס של כ-75 אלף טון. האונייה יכולה לשאת 550 מכוניות ואורך נתיביה הוא 1,270 מטר. באונייה גם למעלה מ-1,000 תאי נוסעים. אוניית הגלנוע בעלת הקיבולת הגדולה ביותר היא Ulysses, אשר נכנסה לשירות בשנת 2001 ויכולה לשנע 1,342 מכוניות על נתיבים באורך 4,101 מטר.
היסטוריה
אוניות הגלנוע הראשונות היו מעבורות שנשאו רכבות קיטור על פני נהרות. אחת המעבורות הראשונות, אשר החלה בשירות בשנת 1851, חצתה את אחד מפלגי נהר פורת' בסקוטלנד ונותרה בשירות כמעט ארבעים שנה עד בניית גשר במקום.
מעבורות הנושאות קרונות רכבת היו בשימוש בנמל ניו יורק עם תום מלחמת האזרחים האמריקנית וכן בעיר דטרויט. ברבע האחרון של המאה ה-19 נכנסו לשירות מעבורות להעברת מכוניות בסן פרנסיסקו ובמקומות אחרים בארצות הברית. מעבורות לנשיאת כלי רכב החלו להופיע אף באזורים אחרים בעולם, כך במונטריאול, בין איי יפן, על ימת באיקל ולחציית תעלת סואץ על ידי הרכבת המצרית.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשאו נחתות כלי רכב קרביים והנחיתו אותן היישר על חוף האויב. המבנה הבסיסי של הנחתת אומץ לאחר תום המלחמה לשימושים אזרחיים. שירות אוניות גל-נוע לחציית תעלת למאנש בין אנגליה לצרפת, החל בשנת 1953.
בשנת 1957 הזמין הצבא האמריקאי את בנייתה של ספינה מיוחדת לנשיאת מכוניות. האונייה, "קורנט" שמה, הייתה מצוידת בכבש בירכתיים וכן במערכת נוספת של כבשים בין הסיפונים, בהם חנו כלי הרכב, דבר שאיפשר לכלי הרכב לנסוע לתוך הספינה ולהגיע בנסיעה עד למקום החניה המיועד להם. במקומות החנייה של כלי הרכב אף הותקנה מערכת לרתימת כלי הרכב למקומם וכן מערכת אוורור לסילוק גזי הפליטה של מנועי המכוניות בעת הפריקה והטעינה.
טעינה ופריקה של כלי רכב באונייה זו היה יעיל הרבה יותר מאשר באוניות משא אחרות, בהן בעת העמסת כלי רכב מכלי הדלק רוקנו, המצברים נותקו, והרכבים נישאו במנוף אל תוך ספנת (מחסן) האונייה, שם נרתמו למניעת תזוזה. תהליך זה היה ארוך ומייגע, וכלי רכב רבים ניזוקו במהלך השינוע.
מובילת מכוניות
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 גדל שוק המכוניות הבינלאומי באופן ניכר ויחד עמו גדל מספרן של אוניות מסוג גלנוע, בדגמים שונים. בשנת 1973 נבנתה בהזמנת חברת הספנות היפנית K line האונייה European Highway, האונייה הראשונה מדגם "מובילת מכוניות ייעודית" (אנגלית: Pure Car Carrier), אשר קיבולתה הייתה 4,200 מכוניות. מאז נבנו אוניות רבות מדגם זה וכן מדגם המאפשר הובלת מכוניות ומשאיות גם יחד (אנגלית: Pure Car/Truck Carrier) ובו סיפונים שגובהם ניתן לשינוי ולהתאמה לסוג כלי הרכב המשונע. לאוניות אלה מראה חיצוני קופסתי ייחודי, בגובה כמעט שווה מעל פני המים לכל אורכן. הן אטומות מכל צדדיהן כדי להגן על המטען הנמצא בהן. אוניות אלה מצוידות בדרך כלל בכבש בירכתיים וכן כבש צידי, המאפשרים טעינה ופריקה משני פתחים בעת ובעונה אחת. בתחילת המאה ה-21 ניבנו נושאות מכוניות ענקיות המסוגלות לשאת כ-8,000 כלי רכב.
שימושים צבאיים
אוניות גלנוע משמשות צבאות לשינוע כלי רכב ורק"מ לאזורי לחימה, לעיתים אף במסגרת לוחמה אמפיבית (הצבת כוחות צבאיים על חוף אויב), לרוב לאחר שהחוף אובטח בידי כוחות קטנים יותר.
אסון המעבורת "אסטוניה"
עד לאסון זה, תקלות בכבש היו אופייניות לאוניות מסוג גלנוע, אך לא הסתיימו בתוצאות קשות כל כך. בעקבות האסון בוצעו שינויים מבניים באוניות מסוג גלנוע שהיו בשלבי תכנון או בנייה, וכן חוזקו מנגנוני סגירת הכבש בכל האוניות הקיימות מסוג זה.
השריפה באונייה "פליסיטי אייס"
ב-16 בפברואר 2022 פרצה שרפה באזור המטען של פליסיטי אייס, בעת שהפליגה באוקיינוס האטלנטי, לא הרחק מהאיים האזוריים. על האונייה היו 3,965 מכוניות מתוצרת קבוצת פולקסווגן שמחירן הכולל כחצי מיליארד אירו. כל 22 אנשי הצוות של האוניה נטשו אותה וחולצו על ידי מכלית הנפט Resilient Warrior שהוזעקה לעזרה. מהמכלית פונו אנשי הצוות במסוק של חיל הים הפורטוגלי אל הורטה שבאיים האזוריים.
טרור
ב-26 בפברואר 2021, הספינה HELIOS RAY, בבעלותו של רמי אונגר, שהובילה מכוניות מסעודיה לסינגפור, הותקפה במהלך שיט באזור מפרץ עומאן, ונאלצה לחזור על עקבותיה. כתוצאה מהפיצוץ נפערו שני חורים בקוטר של כמטר וחצי בדופן הספינה, אולם המנוע שלה לא נפגע. בישראל ייחסו את התקיפה לאיראן.
ב-13 באפריל 2021, הספינה HYPERION RAY השייכת לאיש העסקים הישראלי רמי אונגר הותקפה ליד נמל אל-פוג'יירה באיחוד האמירויות. לספינה נגרם נזק שטחי בלבד, והאונייה המשיכה בדרכה במהירות מלאה. גם במקרה זה ייחסו בישראל את התקיפה לאיראן.
הארי הודיני
הארי הודיני (במקור אריק וייס, בהונגרית: Erik Weisz; באנגלית: Harry Houdini; בודפשט, 24 במרץ 1874 – ניו יורק, 31 באוקטובר 1926) היה יהודי-הונגרי-אמריקאי שהיה מגדולי הקוסמים, הפעלולנים ואמני ההיחלצות בכל הזמנים.
ילדותו
אריך וייס נולד בבודפשט שבהונגריה. ב-1878 היגרה משפחת וייס לארצות הברית. בתחילה חיו בוויסקונסין, שם עבד אב המשפחה כרב הקהילה הרפורמית. ב-1887 עברו אריך ואביו לניו יורק, ובהמשך חייו חי הודיני בהארלם. אריך שינה את שמו ל"הארי", שהיה בעל צליל אמריקאי ודומה לשמו ההונגרי.
קריירה
ב-1891 הפך לקוסם מקצועי, והחל לכנות את עצמו "הארי הודיני", כמחווה לקוסם הצרפתי ז'אן רובר-אודן (Robert-Houdin). ב-1913 שינה הודיני את שמו באופן חוקי. ב-1893 הוא פגש את אשתו לעתיד וילהלמינה ביאטריס רהנר, שהייתה גם שותפתו למקצוע.
בתחילת הקריירה שלו התמקד הודיני בלהטוטי קלפים ובקסמים מסורתיים אחרים, ובשלב מסוים הוא אף כינה את עצמו "אשף הקלפים", אך במהרה החל הודיני להתנסות בפעלולי היחלצות. ב-1899 נפגש הודיני עם אמן הבמה מרטין בק, שהמליץ לו להתמקד בקסמי היחלצות, והפך אותו לאחד המופעים המצליחים בארצות הברית בתוך כמה חודשים. ב-1900 יצא הודיני למסע הופעות באירופה, ועד שובו ב-1904 כבר היה לסנסציה.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 הופיע הודיני ברחבי המדינה, כשהוא נחלץ מאזיקים, שרשראות, חבלים וחליפות משוגעים, במקרים רבים תוך שהוא תלוי הפוך או נתון בתוך מכל מים. ב-1913 הוא הופיע לראשונה במופעו הידוע "עינוי המים הסיני", בו הוא קשור והפוך במכל המלא מים עד גדותיו.
באחת מהביוגרפיות על הודיני מסופר מקרה הממחיש את אופיו: בשנת 1902, בהופעה בבלקבורן, אנגליה, סירב הודיני להיכנע אף על פי שקראו עליו תיגר תוך שימוש בבריח חסום שהפך את משימת הבריחה לכמעט בלתי אפשרית. הודיני הצליח לצאת לאחר שעתיים לקול תשואות הקהל, אך למחרת ידיו היו פצועות ונפוחות. מסתבר כי בשל הדרך בה השרשראות ננעלו עליו, הברירה היחידה שנותרה לו הייתה לחתוך בבשרו החי כדי להימלט.
אתגר "הדיילי מירור"
בשנת 1904 הציע העיתון הבריטי "דיילי מירור" אתגר להודיני: לברוח מאזיקים מיוחדים שיצר המנעולן נתניאל הארט מברמינגהאם. הודיני קיבל את ההצעה, והמופע נקבע ל-17 במרץ בתיאטרון ההיפודרום שבלונדון. צפו במופע 4,000 בני אדם ולמעלה מ-100 עיתונאים. ניסיון הבריחה נמשך למעלה משעה, ובמשך הזמן הזה עמד הודיני מאחורי מסך קטן (שנועד להסתיר את שיטת הבריחה שלו) והגיח ממנו כמה פעמים. באחת ההזדמנויות הוא נשאל האם ניתן להסיר את חפתיו, כך שיוכל להסיר את מעילו. הודיני לקח אולר והחזיק אותו בין שיניו, הוא השתמש באולר על מנת שיוכל לחתוך את המעיל לבקשת הקהל. כעבור 56 דקות, אשתו של הודיני הופיעה על הבמה ונתנה לו נשיקה. רוב הקהל חשב שבאמצעות הנשיקה אשתו העבירה לו מפתח על מנת שיוכל להשתחרר מהאזיקים. אולם, בהמשך גילו שהתאוריה הזו אינה נכונה. כעבור 70 דקות מתחילת הקסם, הודיני הגיח מהווילון כאשר הוא משוחרר מהאזיקים. הודיני הודה שזו הייתה אחת הבריחות הקשות ביותר שלו.
בביוגרפיה שפורסמה כשמונים שנה לאחר מותו נטען כי בנוסף לכישוריו האחרים, אף סייע בריגול לטובת הסקוטלנד יארד במסגרת סיוריו באירופה.
לאחר מותה של אמו פנה הודיני למאבק במדיומים ומתקשרים למיניהם, שאת מופעיהם טען להפריך בזכות ניסיונו במופעי קסמים. פעולות אלו גרמו לסכסוך בינו לבין הסופר ארתור קונאן דויל, שהאמין בתקשור עם רוחות.
מותו
הודיני נפטר כתוצאה מזיהום בתוספתן. כשבועיים לפני-כן קיבל כמה אגרופים לבטנו מסטודנט מתאגרף בשם ג'יי גורדון וייטהד. הודיני רגיל היה לקבל אגרופים בבטנו מהקהל כחלק מהמופעים שלו, אולם מקרה זה התרחש בזמן שנח בכורסה ולא הספיק להכין את עצמו לאגרופים. עם זאת, בניגוד למקובל לחשוב, לא האגרופים הם שהובילו למותו אלא הזיהום בתוספתן. מניחים כי הכאבים מהאגרופים הסתירו את הכאבים מהזיהום, ולכן הודיני לא פנה בזמן לעזרה רפואית. הלווייתו נערכה ב-4 בנובמבר בניו-יורק, ונכחו בה למעלה מ-2,000 איש.
ספרייתו הגדולה בנושאי הכישוף והלהטים הועברה לרשות ספריית הקונגרס בוושינגטון.
מורשתו
הודיני הותיר מורשת של גישה ספקנית לטענות באשר לעל-טבעי. הוא השאיר אחריו "עוקץ" אחרון ליריביו הספיריטואליסטים: זמן קצר לפני מותו סיכם עם אשתו, בס הודיני, כי אם ישנם חיים אחרי המוות, ינסה לתקשר אתה. כדי שתוכל להבחין בין מדיומים אמיתיים לשרלטנים, הם סיכמו מראש על הודעה שיעביר לה. בכל ליל כל הקדושים במהלך עשר השנים שלאחר מותו קיימה בס את ההסכם ביניהם, וניסתה לתקשר עם בעלה המנוח בעזרת סיאנסים שערכו מדיומים שונים. כל הניסיונות נכשלו, ולאחר הסיאנס הכושל האחרון כיבתה בס את הנר שהשאירה דולק כל השנים על-יד תמונתו. מאוחר יותר, ב-1943, אמרה כי "עשר שנים הן זמן ארוך דיו לחכות לכל אדם". בשנת 1953 יצא לקולנוע סרט בדיוני ברובו על חייו, בכיכובו של טוני קרטיס. בשנת 2000 נבחר על ידי קוראי המגזין "Skeptical Inquirer" (מגזין למדע ולחשיבה ביקורתית) לאחד מעשרת הספקנים הגדולים בכל הזמנים, יחד עם אלברט איינשטיין, ואחרים. ב-3 ביולי 2002 הנפיקה רשות הדואר האמריקאית בול הנושא את תמונתו. בשנת 2014 הוציאה רשת פוקס מיני סדרה בת שני פרקים על חייו של הודיני.
Silhouette in Red Tour
Silhouette in Red Tour הוא סיבוב ההופעות השני של הזמרת הוולשית בוני טיילר. סיבוב ההופעות היה לסיבוב ההופעות העולמי הראשון של טיילר, כאשר הוא התחיל ברגנסבורג שבגרמניה, ונגמר בקופנהגן שבדנמרק.
סיבוב ההופעות נתמך על גבי אלבום האולפן העשירי של טיילר Silhouette in Red, שעליו גם נקרא סיבוב ההופעות.
הסכם מוסקבה (1920)
הסכם מוסקבה (ברוסית: Московский договор, Moskovskiy dogovor; בגאורגית: მოსკოვის ხელშეკრულება מוֹסקוּבִיס חֵלשֵׁקרוּלֵבָּה) נחתם בין הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית והרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה במוסקבה ב-7 במאי 1920, ולפיו הוענקה לגאורגיה הכרה בעצמאותה בתמורה להתחייבות שלא יוענק מקלט גאורגי לכוחות עוינים לרוסיה הבולשביקית.
רקע
הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה בראשות המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית (מנשביקית) הכריזה על עצמאותה מרוסיה ב-26 במאי 1918. היא לא הוכרה באותה עת על ידי ממשלת רוסיה, אך המדינה הצליחה לזכות בהכרה דה פקטו ממצביאי הצבא הלבן וממדינות ההסכמה.
בעקבות ההפיכה הבולשביקית הכושלת בטביליסי וכישלון הניסיון של יחידות הצבא האדום לפלוש לגאורגיה בתחילת מאי 1920, הסכימה הממשלה הרוסית בראשות לנין לחתום על הסכם עם גאורגיה ולהכיר בעצמאותה דה יורה, בתנאי שהמנשביקים יתחייבו רשמית שלא להעניק מקלט על אדמת גאורגיה לכל כוח עוין לרוסיה הסובייטית. פוליטיקאים רבים בגאורגיה ובהם שר החוץ יבגני גֵגֵצ'קוּרִי ראו בדרישה זו משום פגיעה בריבונותה של גאורגיה, ודחו אותה. עם זאת, ראש ממשלת גאורגיה נואה ז'ורדניה, במטרה להבטיח הכרה בינלאומית, הסכים לתנאים הרוסים. ההסכם נחתם על ידי גרִיגוֹל אוּרַטַדזֶה מטעם גאורגיה ולב קראחין  מטעם רוסיה ב-7 במאי 1920 במוסקבה.
סעיפים
בשני הפרקים הראשונים להסכם הכירה רוסיה ללא תנאי בעצמאותה של גאורגיה ומשכה ידיה מכל התערבות בענייניה הפנימיים.
פרק I:"מימוש הזכות שהוכרזה על ידי הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, של כל העמים להגדרה עצמית עד וכולל היפרדות מהמדינה בה היוותה חלק, רוסיה מכירה ללא סייג בעצמאותה ובריבונותה של המדינה הגאורגית ומתנזרת מרצון מריבונותה וזכויותיה ביחס לעם ולטריטוריה של גאורגיה."פרק II:"בהתאם לעקרונות שנקבעו בפרק I לעיל של הסכם זה, מתחייבת רוסיה להימנע מכל סוג של התערבות בענייני גאורגיה."גאורגיה, בתורה, התחייבה לפרק מנשקן את כל היחידות החמושות שהשתייכו לכל ארגון שהתיימר להוות איום על הממשלה הסובייטית, ולהעביר קבוצות אלו למוסקבה. בתוספות סודיות, שלא פורסמו בציבור, ויתרו המנשביקים אף יותר, ואפשרו למפלגה הבולשביקית לפעול בצורה חופשית בגאורגיה. "גאורגיה מתחייבת להכיר בזכות לקיומה החופשי של המפלגה הקומוניסטית... ובמיוחד בזכותה לפגישות חופשיות ולפרסום, כולל עיתונות."
שנות ה-20
על אף האופוריה המנשביקית הקצרה בעקבות ההצלחה המדינית המוצהרת, גינתה דעת הקהל בגאורגיה את ההסכם כ"היטמעות נסתרת של גאורגיה ברוסיה", כפי שדווח על ידי הנציב הבריטי סר אוליבר וורדקופ. הממשלה הייתה נתונה לביקורת חריפה מצד האופוזיציה על הוויתורים למוסקבה, ובייחוד מצד המפלגה הדמוקרטית הלאומית. אף על פי כן, היה ההסכם בעל תרומה לטווח קצר, על ידי כך שהוא עודד מדינות נוספות להכיר בגאורגיה ב-11 בינואר 1921.
הסכם מוסקבה לא פתר את הסכסוך בין רוסיה לגאורגיה, על אף ההכרה בעצמאותה של האחרונה, הרי שדיכוי הממשלה המנשביקית במדינה היה מכוון ומתוכנן, האמנה הייתה טקטיקת עיכוב מצד הבולשביקים, שבאותה עת התמקדו במלחמתם בפולין.
על פי ההסכם שחררה ממשלת גאורגיה את רוב הבולשביקים מהכלא, שעד מהרה הקימו את המפלגה הקומוניסטית של גאורגיה, ואשר בתיאום עם לשכת הקווקז של המפלגה הקומוניסטית הרוסית, החלו לנהל קמפיין גלוי נגד הממשלה הגאורגית, ובשל כך נעצרו מחדש על ידי שר הפנים נואה רמישווילי. מעצרם הוביל למחאת השגריר הרוסי בגאורגיה. הקונפליקט הזה, שלא נפתר מעולם, שימש בתעמולה הסובייטית נגד הממשלה המנשביקית, שהואשמה בהתעללות בקומוניסטים, חסמה את השיירות הסובייטיות לארמניה ותמכה במרד אנטי-סובייטי בצפון הקווקז. מאידך, האשימה גאורגיה את רוסיה כי היא מעוררת מהומות אנטי-ממשלתיות באזורים שונים במדינה, בעיקר בקרב מיעוטים אתניים כגון האבחזים והאוסטים ויוצרת תקריות גבול עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית.
בפברואר 1921, לאחר תשעה חודשים של רגיעה שברירית, פתח הצבא האדום במתקפה נגד גאורגיה בתואנה של תמיכה באיכרים ובמרד הפועלים, ושם קץ לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה קצרת הימים. המצב נותר על כנו במשך שבעת העשורים שלאחר מכן.
שנות ה-90 וה-2000
קווים מקבילים נמתחו בין היחסים של שתי המדינות בשנות ה-2000 לעומת היחסים בשנות ה-20. בתגובה לאינדיקציות מצד כמה דיפלומטים רוסים בכירים לפיהם מוסקבה רצתה לראות את גאורגיה כמדינה "ריבונית, נייטרלית וידידותית" ולא חברה בבריתות צבאיות כמו נאט"ו, אמר נשיא גאורגיה מיכאיל סאקשווילי ב-25 באוקטובר 2007 כי לא מדובר באופציה עבור גאורגיה משום ש"גאורגיה חתמה על הסכם נייטרליות עם רוסיה הבולשביקית ב-1920 ואחרי שישה חודשים נכבשה".
Golden Child
Golden Child (בעברית: ילד זהב) הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי ליל דורק. הוא יצא לאור ב-10 במרץ 2022, על ידי חברות התקליטים אונלי דה פאמילי, אלאמו וסוני מיוזיק אנטרטיינמנט, כסינגל רביעי מתוך האלבום 7220.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דורק, טים גומרינגר, קווין גומרינגר, כריסטיאן וארד, כריסטופר פרסון ויוראס נלסון והופק על ידי Cubeatz, היטמאקה, YC, ריל רד. בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-10.5 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי פורסם ב-10 במרץ 2022, ביום צאת השיר. הוא בוים על ידי ג'רי הפקות. בקליפ, דורק מבלה עם אמנים החתומים בחברת התקליטים שלו, אונלי דה פאמילי. נכון לאוגוסט 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-13 מיליון צפיות.