cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחידת מידה
כיום, כל היחידות התקניות מרוכזות בשיטת ה-SI - מערכת היחידות הבינלאומית, שהיא התפתחות של השיטה הצרפתית, המשמשת כתקן במדע, ובה יחידת המידה הבסיסית לאורך היא המטר, הזמן נמדד בשנייה והמסה בקילוגרם. מערכת ה-SI הומצאה בשנות ה-40 ונקבעה כתקן מחייב בשנת 1960. ייחודה של מערכת SI הוא שרוב היחידות בה מבוססות על תופעות טבע הניתנות למדידה מדויקת ביותר. יוצאת דופן מחוקיות זו היא יחידת הק"ג אשר מוגדרת להיות המסה של אב הטיפוס הבינלאומי לקילוגרם.
בחיי המעשה נמשך השימוש ביחידות שונות, שהן לעיתים משתנות ממקום למקום. בארצות הברית, למשל, יחידת המידה לאורך היא היארד (ונגזרותיה) ולא המטר, המקובל במרבית מדינות העולם.
קיומן של יחידות מידה שונות למדידה של אותו מאפיין, מחייב המרה מיחידת מידה אחת לאחרת, למשל המרה ממעלות צלזיוס למעלות פרנהייט (על תקלה חמורה שמקורה בטעות בהמרה של יחידות מידה ראו בערך דאון גימלי). העובדה שבארצות הברית יחידת המידה לאורך היא היארד (ונגזרותיה), ואילו באירופה יחידת המידה המקבילה היא המטר, מחייבת גופים הרוכשים ציוד משני מקורות אלה להחזיק מלאי של ברגים, למשל, בשתי יחידות המידה, ולהקפיד שלא להתבלבל.
יחידות מידה נפוצות למסה ולמשקל:
אקזיסטנציאליזם
אֶקְזִיסְטֶנְצִיָּאלִיזְם (מהמונח השגור אצל הפילוסוף קירקגור בדנית: existents-forhold), או הפילוסופיה הקיומית, היא גישה לפיה הפילוסופיה מתחילה באדם הפרטי, החי, המרגיש והפועל. נושאים עיקריים המעסיקים את ההוגים האקזיסטנציאליסטים הם האבסורד, חופש הרצון, משמעות החיים והבדידות הקיומית. זרם זה נמשך מסוף המאה ה-19 ועד המאה ה-20, וההוגים המרכזיים בו הם: סרן קירקגור, פרידריך ניטשה, פיודור דוסטויבסקי, מרטין היידגר, ז'אן-פול סארטר ואלבר קאמי. בנאומו של סארטר, האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם, טען שהאקזיסטנציאליזם הוא הרעיון כי "הקיום קודם למהות". כלומר, אדם הוא קודם כל קיים, ורק אחר כך בעל משמעות.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע במילוניו את החידושים קִיּוּמָנוּת/קִיּוּמִיּוּת (תחת אקזיסטנציאליזם) וקִיּוּמָן (תחת אקזיסטנציאליסט).
היסטוריה
האקזיסטנציאליזם החל להתפתח בתחילת המאה ה-20 במערב אירופה, אך קיבל את שמו בין השנים 1920–1935 כדיסציפלינה נפרדת בפילוסופיה, על אף שכבר מראשיתה עסקה הפילוסופיה בשאלות של קיום להן ניתן למצוא מענה בזרם האקזיסטנציאליסטי. זרם זה, כמו זרמים רבים אחרים בפילוסופיה באותה התקופה, היווה מעין מתקפת נגד להגותו של הגל. האקזיסטנציאליזם מיאן להסכים עם הטענה על פיה מהותו של עצם קודמת לקיומו. כלומר, הקביעה על פיה המשמעות היא תנאי הכרחי לחיים. על פי האקזיסטנציאליזם קיום האדם קודם למהותו, ולפיכך הוא יכול להתקיים ללא תכלית ומשמעות. את ניצניה וראשיתה של התפיסה האקזיסטנציאלסטית ניתן לראות בהגותו של הפילוסוף הדני סרן קירקגור, שהחל לעסוק בשאלות של טעם החיים במציאות כה סובייקטיבית, עקב משבר אישי עמוק שעבר. קירקגור תהה האם ישנה סיבה מוצדקת לחיפוש אחר אמת כלשהי, כשברור לכל שאמת מוחלטת שכזו איננה קיימת. הגותו סבבה סביב הניסיון לאתר מהות אישית עבור האינדיבידואל.
נקודת ציון משמעותית נוספת בתולדות האקזיסטנציאליזם היא הגותו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, שטען כי המין האנושי אחראי למות האלוהים. קריאה זו מבטאת באופן חריף את תחושת חוסר המשמעות והאובדן למהותו של האדם שרווחה באותה התקופה. אין זה אתאיזם במובנו הפשוט, כי אם התנערות מוחלטת מכל תכלית וסוף שהוכתבו לאדם מבחוץ.
זהו אחד הזרמים המרכזיים בפילוסופיה ובספרות של המאה העשרים. הפילוסופיה האקזיסטנציאלסטית היא מגוונת וכוללת בתוכה קשת רחבה של אמונות. הגותם של אחדים מההוגים היא אתיאיסטית מעיקרה כמו הגותו של ז'אן-פול סארטר, ואילו הגותם של הוגים אחרים קשורה קשר הדוק באמונה דתית כמו סרן קירקגור ומרטין בובר. הוגים אחרים רואים בקיום האדם עובדה מייאשת כגון סמואל בקט, ואחרים מכירים בו כפלא, לדוגמה אלבר קאמי.
בשל הרבגוניות הרבה המאפיינת את האקזיסטנציאליזם, נכתבו ביקורות רבות אודותיו ונראה כי הצליח למשוך אש מכל הכיוונים: הכנסייה, השמרנים, המרקסיסטים, הקומוניסטים, הפשיסטים ורבים אחרים.
ההגות האקזיסטנציאליסטית הגיעה לשיא פריחתה לפני מלחמת העולם השנייה, אחרי המלחמה עלתה בעיית האותנטיות, אחד מנציגיו הבולטים של הזרם האקזיסטנציאלי, הפילוסוף והסופר הצרפתי ז'אן-פול סארטר, טען בספריו המוקדמים לחופש מוחלט והליכה אחרי האותנטיות, בהשראת ניטשה, אבל אחרי מלחמת העולם השנייה עלתה הבעיה, ומה אם האותנטיות של הבן אדם היא להיות נאצי? לכן בשנת 1946 פרסם סארטר מאמר רב השפעה בשם שהוא סיכום של 2 הרצאות שנשא בשם "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם", ובהן חשף את מחשבותיו לגבי היחס בין היחיד לחברה ומושג החופש לאחר תום המלחמה. חיבורו של סארטר יוצר סתירה בהגותו ובאסכולה כולה, כי שם הוא חזר לציווי הקטגורי השני של קאנט, דבר הסותר את מושג הבחירה והחופש המוחלטים. באותה שנה הוציא מרטין היידגר, פילוסוף הממוקם בצד הנגדי של המפה האקזיסטנציאלית, חיבור המגיב למאמר של סארטר בשם "מכתב על ההומניזם" (Brief über den Humanismus). בחיבור זה תוקף היידגר את ההומניזם המערבי שהחל עם סוקרטס בטענה שהוא אונס את הטבע האנושי ונלחם בו, וטוען שהוא לא ראוי לשם "הומניזם". היידגר קורא למערב לבחון את "ההומניזם" שהוא מכיר וליצור אחד חדש, כזה שלא ילחם בטבע האנושי אלא יתחבר אליו ויכבד אותו. הרעיון של השתלבות בטבע ובסביבה והזדהות עמם הוא רעיון מרכזי בהגותו של היידגר ומופיע בחלק גדול מכתביו. "מכתב על ההומניזם" נשען על טיעוניו של היידגר בנוגע להוויה, כפי שהם מופיעים בספרו המוקדם והחשוב "הוויה וזמן", שיצא לאור בשנת 1927.
האקזיסטנציאליזם כסוגה ספרותית סיים תפקידו עם מות יוצריו והוגיו הבולטים בשנות השישים והשבעים, אך כזרם פילוסופי יש לו עוד מאמינים רבים. האקזיסטנציאליזם השפיע גם על תחום הפסיכולוגיה. פסיכולוגים רבים אימצו את עקרונותיו הפילוסופים ויצרו תחום שנקרא "פסיכולוגיה אקזיסטנציאליסטית" שמטרתה העיקרית לסייע לאדם למצוא משמעות בחייו.
הבדידות
האקזיסטנציאליזם עוסק בקיום האנושי בעידן המודרני שבו נחלשות האמונות הדתיות המסורתיות ומתערער תוקפן של האמיתות האבסולוטיות, דבר שמוביל רבים לתחושות של בדידות וניכור.
הבדידות מקורה בהנחה שאין האדם יכול לתקשר באמת עם אדם אחר. תחושת הקיום היא כה ייחודית ומוזרה עד כי לא ניתן לשתף בה אחר, כפי שלא ניתן להשתתף בתחושות קיומו של אדם אחר. במקום להבין את קיומו של השני אנו רואים את השתקפותו הפיזית, לה אין משמעות וממשות של ממש, והאדם עצמו מודע לכך שהאחרים מכירים אותו באמצעות מראהו החיצוני.
האימה היא תגובה טבעית לחיים בעולם ללא משמעות וללא תכלית, שאליו הוטל האדם מבלי שבחר בכך ובו "נגזר עליו לחיות". מעולם זה הוא עתיד להיפרד בצורה אלימה, במוות, מבלי שיבין על מה היה כל זה. הניכור הקיים בחברה המודרנית מעצים את התגובות הללו בקרב אלו החיים בה. על פי האקזיסטנציאליזם, האדם משול לבורג במכונה, אפוף ייאוש ובהלה מול עוצמתה של המכונה מחד, ומול חולשתו שלו מאידך.
רעיונות מוקדמים מעין אלו ניתן למצוא בדבריהם של בלז פסקל וסרן קירקגור. פסקל כתב: "כשאני מהרהר בהיותם של החיים כה קצרים, בלועים בנצח שלפניהם ושלאחריהם, ובהיותו של המרחב כה גדול והחלק שאני תופס בו כה קטן - אני נרעש ונפחד". קירקגור ניסח את התחושה הטבעית של האדם כתחושת "חיל ורעדה".
החירות
האקזיסטנציאליזם אינו בהכרח ניהיליסטי ואינו עוסק בתיאור הסבל שבקיום בלבד. יש בידו להציע שמץ של תקווה וגאולה. לקיום האנושי ולקיומם של תודעה, רצון אישי ותחושות פרטיות יש גם צדדים חיוביים: החירות המוחלטת, הייחודיות והיכולת ליצור.
רעיון החירות הוא המרכזי בערכים החדשים שאותם מציע האקזיסטנציאליזם. רעיון זה אומנם אינו חדש, וכבר במאה ה-18 עסקו הפילוסופים בהיותו של האדם חופשי מטבעו ובהתנגדותו לציות עיוור ולכבילתו בשרשראות השעבוד. הראשון שהגה רעיונות מעין אלה היה ג'ון לוק ולאחריו פרידריך ניטשה וקרל מרקס. לצדם בא המדע בנפצו את הדוֹגמות הדתיות. הגדיל לעשות צ'ארלס דרווין שמצא בתורת האבולוציה פתרון מדעי חדשני לשאלה הגדולה בדבר מקורו של המין האנושי.
אך האקזיסטנציאליזם שואף להעניק נופך חדיש ובלתי מוכר למושג החירות. למעשה, בשל הדגשת הזרות והייחודיות שבקיום, ההופכת את האדם לשונה מכל שאר הישויות שבטבע, נוצקת משמעות ברורה ואיתנה יותר של התביעה לחופש. לא ייתכן שאדם יהא משועבד, משום שכל מהותו של הקיום האנושי היא האינדיבידואליות והחירות. בלעדיה, אין לאדם דבר.
אקזיסטנציאליסטים אחרים מציגים את הבדידות והחירות יחדיו. האדם הוא בודד לחלוטין, אין לו דרך להגיע ליחס אנושי אמיתי, אך מסיבה זו הוא גם חופשי.
חלק מהאקזיסטנציאליסטים מדגישים את החופש גם בבחירת אורח חיים, תפיסת עולם וסולם ערכים. במסגרת תפיסה זו, האדם חופשי לבחור לאמץ פילוסופיה מעשית, כדוגמת בודהיזם, אך גם חופשי לגבש לעצמו את תפיסת העולם שמתאימה לו, כמו גם להימנע מתפיסה מגובשת.
האבסורד
אחד מהמושגים החשובים והמורכבים ביותר באקזיסטנציאליזם הוא האבסורד. למעשה יש שמחשיבים את האבסורד לזרם בתוך האקזיסטנציאליזם, ויש שמחשיבים אותו לזרם העומד בפני עצמו. הפילוסופיה מדברת על האבסורד שבקיום האנושי, במובנים ובצורות רבות. מרכז השיח טמון בעצם קיומו של אדם, בפער בין האידאולוגיות בהן מחזיקים בני האדם, ובמהות שאלו מעניקים לכל פרט שולי וחסר ערך.
האבסורד היה קיים מתחילת האקזיסטנציאליזם, ולמעשה ניתן למצוא אותו כבר בתנ"ך. דוגמה בולטת לכך היא ספר איוב, הספר מכיל מסקנות אקזיסטנציאליסטיות רבות ועוסק בשאלה האבסורדית: איך ייתכן מצב של "צדיק ורע לו רשע וטוב לו". בתור זרם יותר עצמאי ודומיננטי באקזיסטנציאליזם, האבסורד נבנה כתוצאה של מלחמת העולם השנייה, בפער שבין הקידמה הטכנולוגית והתרבות ובין המעשים הנוראיים שנעשו במלחמה.
אחת השאלות המרכזיות באקזיסטנציאליזם שעולה בהקשר האבסורדי היא שאלת ההתאבדות: אם חיינו הם כל כך אבסורדיים, מדוע לא לקחת את הבחירה לידינו ולהתאבד? בקט מציג את ההתאבדות כאופציה לגיטימית אך הוא עצמו לא בוחר בה. במחזה המפורסם ביותר שלו "מחכים לגודו", מציב בקט את שתי הדמויות הראשיות בפני שאלת ההתאבדות, ולבסוף מראה איך הן אינן מתאבדות משיקולים קטנוניים וטכניים.
קאמי פוסל את ההתאבדות על הסף. למעשה הבחירה היחידה שאינה לגיטימית כלל בעיניו היא ההתאבדות. בספרו "המיתוס של סיזיפוס" מעמיד קאמי אנלוגיה בין המין האנושי לבין סיזיפוס שהאלים הענישו אותו בכך שלנצח הוא ידחוף את הסלע שלו במעלה ההר, רק כדי לראות איך הוא מתגלגל מטה חזרה. האנלוגיה הזו הפכה לאחד מהסמלים החשובים ביותר של האבסורד, ולכן הספר הוא בעל חשיבות עליונה בזרם. בספר זה, בין השאר, מסביר קאמי שההתאבדות אינה פתרון, כי הפתרון היחיד לאבסורד הוא ההתעמתות עמו וההתעסקות בו, הוא כותב: "די במאבק אל הפסגה כשלעצמו כדי למלא בשמחה את לב האדם. יש לחשוב על סיזיפוס שמח" (מתוך "המיתוס של סיזיפוס").
המרד
מוטיב המרד מופיע בכתיבתם של הוגים אקזיסטנציאליסטים בצורות שונות, אך מי שהקדיש לו את תשומת הלב המרובה ביותר הוא אלבר קאמי. המרד אצל קאמי פירושו התקוממותו של האדם שהתעורר בתודעתו אל האבסורד שבקיום. אבסורד זה עולה מתוך תחושת זרות של האדם, שמופיעה לנוכח הפער התהומי שהוא מוצא בין חייו האנושיים לבין יקום האדיש במהותו לחיים אלה. לאורך ההיסטוריה בני אדם ביקשו לדחות את האבסורד ולהסביר כיצד הקיום האנושי משתלב באופן הרמוני בקוסמוס, באמצעות מערכות הסבר מגוונות. הללו התבססו תכופות על סוג מסוים של אמת מטפיזית או אלוהית, שמתוכן ניתן היה לגזור משמעות לאדם ולמקומו בעולם. תודעת האבסורד מתעוררת כתוצאה מהעדרה של מערכת הסבר כזו – כאשר האדם איננו יכול לגשר על הפער שמפריד בין קיומו האנושי, על צרכיו ומאפייניו הייחודיים, לבין עולם שנדמה אדיש ומנוכר לקיום וצרכים אלה. תודעה זו מעלה במלוא חומרתה את שאלת משמעותם של חיי האדם: אם אין אמת מטפיזית שממנה ניתן לגזור משמעות כזו, הייתכן שאין משמעות לחיים האנושיים כלל? אם כך, כפי ששואל קאמי במסתו "המיתוס של סיזיפוס" – מדוע לא להתאבד?
התמודדות פילוסופית עם אפשרות זו, של ניהיליזם מוחלט וביטול כל ערך לחיים, מוצא קאמי במושג המרד. המרד מתרחש כאשר האדם מכיר באבסורד שבקיומו, ניצב מולו, ולא נכנע לו; כניעה שיכולה לבוא לידי ביטוי בהתאבדות פיזית או ב"התאבדות פילוסופית" – כך קאמי מכנה כל ניסיון לשוב לאמת מטפיזית שתעניק משמעות טרנסצנדנטית לאדם. המרד איננו ניסיון לגשר על הפער שבין האדם והעולם, אלא דווקא להדגיש ולהעצים אותו: האדם המורד מסרב לאמץ את האדישות המאפיינת את היקום כלפי קיומם של משמעויות וערכים. הוא מכיר באבסורד שבקיום, אך מתעקש בכל זאת על ערכם של החיים האנושיים. הוא מאשר את החיים למרות המוות האדיש שממתין לו בסופם, והופך את חייו למרד מתמשך באדישות זו.
בספרו האדם המורד קאמי מבקש לעשות צעד נוסף בהתמודדות הפילוסופית עם האבסורד: אם ב"המיתוס של סיזיפוס" השאלה המרכזית הייתה "מדוע לא להתאבד", כלומר איזו משמעות יכול למצוא האינדיבידואל לחייו, הרי שבחיבור האדם המורד השאלה המרכזית היא – "מדוע לא לרצוח?" האם ייתכנו ערכים מוסריים בין בני אדם, לאחר ההכרה באבסורד? גם כאן קאמי מוצא פתרון פילוסופי במרד: כאשר עבד ניצב לראשונה מול אדונו (בו ניתן לראות את היקום האדיש, המוות, או כל מה שמחוץ לחיים האנושיים) ומסרב להיות משועבד לו, הוא כבר מאשר ערך כלשהו שלמענו הוא מתקומם. ישנו גבול כלשהו שאותו אדון חצה ואסור היה לו, לדידו של העבד, לחצותו אי פעם. אותו גבול שעליו העבד מבקש לשמור, אותו ערך מוסרי המובלע במעשה המרד, אינו תקף רק לגבי האינדיבידואל המורד: זוהי תביעה לצדק, הנעשית גם בשמם של אחרים, שאף הם קיבלו יחס לא צודק מאדוניהם. כך המרד האבסורדי, אותה עמידה איתנה אל מול האבסורד שבקיום האנושי, מוביל לתחושת סולידריות עם כל בני האדם שחולקים קיום זה. זהו כבר בסיס לקיומה של אתיקה – התוקף שהמורד נותן לחייו, למשמעותם ולערכם, הוא תוקף אוניברסלי; על כן הוא מעניק משמעות וערך גם לחייהם של אחרים.
אידאולוגיות כאלה מתאפשרות, לפי קאמי, כאשר נזנחת האתיקה הראשונית של המרד, שנובעת מתוך ההכרה והעימות המתמשכים והקשים באבסורד. כל ניסיון לגזור מן האתיקה הזו מערכת של אמיתות וערכים קבועים יסכן אותה, ועשוי בסופו של דבר להצדיק רצח או שעבוד של האחר. קאמי מציע שהערכים הטמונים במעשה המרד הראשוני הם צדק וחופש, כל עוד הללו אינם הופכים להיות מוחלטים; שכן צדק מוחלט סופו לדכא את כל מה ומי שסותר אותו, ובכך הוא הופך להיות אויבו של החופש. חופש מוחלט, בתורו, איננו קובע כל גבול מוסרי ועשוי להצדיק כל מעשה. על האדם המורד אפוא לכוון לערכי צדק וחופש יחסיים, שמגבילים ומאזנים זה את זה, ומתאימים את עצמם לצורך המציאותי של הווה מסוים. בשונה מהאידאולוג, האדם המורד איננו מבטיח גאולה עתידית ואוטופית בשם ערכים אלה, כתמורה לקורבנות הכואבים של ההווה. רק באמצעות שמירה מתמדת על המתח שבעימות עם האבסורד, מבלי להיכנע לפיתוי שבאימוץ תקווה אוטופית או עוגן של אמת ומוסר מוחלטים, האדם שומר על הנדיבות הראשונית שבמרד.
לאור העיסוק הנרחב של קאמי במושג המרד, ראוי לשאול מה מקום המושג במחשבתם של הוגים אקזיסטנציאליסטים אחרים. ההתמודדות של רבים מן ההוגים במושגים קשורים וסמוכים, כמו חירות ואותנטיות, עשויה לשפוך אור על זיקתו של רעיון המרד לשיטתם. בכל הגות אקזיסטנציאליסטית ניתן למצוא עיסוק משמעותי בדברים שמשעבדים וכובלים את האדם, ומונעים ממנו לממש היבטים חשובים בקיומו האנושי. השעבוד הוא מצב קיומי שהאדם יכול להתעורר אליו, ובכך לפעול לשנותו – אז הוא מפסיק לאפשר לכוחות חיצוניים לו לקבוע עבורו את מסלולו. אצל קאמי, האדם מתמרד נגד חוקי היקום והטבע, שגוזרים עליו מוות ומזמינים אותו להיות אדיש לחייו כמותם; בתודעת האבסורד הוא מתעקש על נבדלותו מהם ומשתחרר במידת-מה מאחיזתם בו. אצל ניטשה, קירקגור, סארטר, היידגר ואחרים מודגש רעיון האותנטיות: על האינדיבידואל להשתחרר מן הזולת, מן הכוחות ומן הנורמות המכתיבים עבור כל הפרטים בחברה כיצד עליהם לחשוב ולפעול, ולהעז להתעלות אל מעבר לנורמות אלו. לשם כך האינדיבידואל מתכנס אל תוך עצמו, הרחק מן התחום המוכר וה"מוכן מראש" של התרבות, ובבדידותו הוא יכול לחתור לחירות ולאותנטיות. משותף להוגים הללו המיאוס במסורות העתיקות של הפילוסופיה והדת, שלדידם הציעו לבני אדם פתרונות קלים שישכיחו מהם את ההיבטים המכריעים ביותר באנושיותם – דוגמת החירות לבחור, האימה אל מול האיִן ותחושת האבסורד. התמודדות עמוקה עם היבטים אלה ועם השאלות הקיומיות הקשורות בהם, מתחילה גם עבור ההוגים עצמם במרד פילוסופי נגד אותם פתרונות מסורתיים שהוצעו על ידי התרבות האנושית בעבר – כל הוגה והמרד הייחודי לו. לצד זאת חשוב להדגיש שמושג המרד כפי שהוא מופיע בהגותו של קאמי נבדל במובנים רבים ומהותיים מהחתירה לחירות ולאותנטיות שמופיעה אצל הוגים אחרים (למשל בהדגשתו של קאמי את הסולידריות האנושית שבמרד, ולא את הבדידות).
האקזיסטנציאליזם כספרות ופילוסופיה
רבים מהוגי הדעות האקזיסטנציאליסטים הם גם סופרים בסוגה זו. האקזיסטנציאליזם הספרותי ייחודי בתשומת הלב הרבה שהוא מעניק למאבק הפנימי של הדמויות, ולעיתים אף נראית העלילה כמתפתחת רק כדי להציג את התורה הפילוסופית. אי לכך, נראה שיש לשייך זרם זה לעולם הפילוסופיה יותר מאשר לעולם הספרות, אם כי אקזיסטנציאליזם נמנה עם סוגי ההגות אשר חומקים ממרחב הדיון הפילוסופי ומגשימים עצמם גם דרך הספרות. היו שהתנגדו להגדרת האקזיסטנציאליזם כתורה פילוסופית, כחלק מהרעיון היסודי באקזיסטנציאליזם, שאין כבר צורך בפילוסופיה קלאסית מהסוג המגדיר ומנתח מושגים. לכן, על פי דבריהם, רוב ההגות האקזיסטנציאליסטית מנוסחת כספרות כי זו הדרך היחידה להעביר מסרים חווייתיים שיפעלו על הקורא כהשראה ולא כתוספת אינפורמציה.
עם הסופרים שכתיבתם נתפסת כאקזיסטנציאליסטית ניתן למנות את פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי, אנטואן דה סנט-אכזופרי ופרנץ קפקא. אך עיון בכתביהם (ספרות והגות כאחד) של ניטשה, סארטר, אלבר קאמי וקירקגור חושף את האקזיסטנציאליזם במהותו האמיתית כהגות "חיה", הממוקמת בין הפילוסופיה לספרות ומתקיימת כשלמה רק במרחב הכולל את שני אופני הדיון הללו.
כמו כן, מספר סופרי מדע בדיוני שאבו השראה מההגות האקזיטנציאליסטית, בהם: דאגלס אדמס, קורט וונגוט, פיליפ ק. דיק וצ'אק פלאניוק.
תיאטרון וקולנוע אקזיסטנציאליסטי
תיאטרון האבסורד שאב השראה רבה מהגותם של אלבר קאמי וז'אן-פול סארטר. סמואל בקט, הרולד פינטר, אז'ן יונסקו ואדוארד אלבי הם היוצרים המרכזיים המזוהים עם זרם זה.
על במאי קולנוע והתסריטאים שרבים מסרטיהם נחשבים לאקזיסטנציאליסטיים נמנים אינגמר ברגמן, אורסון וולס, מיכלאנג'לו אנטוניוני, פדריקו פליני, אנדריי טרקובסקי, רובר ברסון, פרנסואה טריפו וז'אן-לוק גודאר (ורבים מאנשי הגל החדש הצרפתי), מרטין סקורסזה, רוברט אלטמן, פרנסיס פורד קופולה, מיכאל הנקה, וודי אלן, האחים כהן, האחים דארדן, צ'ארלי קאופמן ובישראל אסי דיין.
הקולנוע האירופי האקזיסטנציאליסטי התאפיין כקולנוע המנסה לרתום את הצופה לתהליך של מודעות, כזה אשר שם במרכז הסרט את תהליך הדמות הכרת מעשיה בתוך הקונפליקט בניגוד לסרטים אשר ששמו את הקונפליקט במרכז הסרט.
אקזיסטנציאליזם בפסיכותרפיה
אחד מהתחומים העיקריים שהתפתחו בעקבות האקזיסטנציאליזם הוא הטיפול הפסיכולוגי האקזיסטנציאליסטי. זרם זה, שלעיתים מכונה פסיכולוגיה של הזרם השלישי, נוסד על ידי רולו מיי וקרל רוג'רס, שהושפעו רבות מקירקגור. גם בכתבי פרויד עצמו, שסארטר התפלמס אתם רבות, ניכרת השפעתו העמוקה של ניטשה.
כאשר לאדם ניתן חופש מוחלט להחליט ואתו אחריות מלאה לתוצאות, הדבר יכול להוביל לתופעה של חרדה. פסיכואנליטיקאים משתמשים באקזיסטנציאליזם לעיתים קרובות, כדי להסביר חרדות שונות של מטופלים. מטפלים הדוגלים בשיטה זו מאמינים כי המטופל יכול לגייס את החרדה לטובתו. במקום להדחיק חרדות, מטופלים נדרשים להשתמש בהן כמחוללות שינוי בחייהם. כאשר המטופל משלים עם חרדותיו הדבר עשוי לשמש אותו למצוא כיוון למציאת משמעות לחייו.
גם הפסיכולוגיה ההומניסטית הושפעה במידה רבה מהאקזיסטנציאליזם. הלוגותרפיה, מבית מדרשו של ויקטור פרנקל, מניחה כי כל אדם מחפש משמעות לחייו, ובעיות התנהגות קשות מתפתחות כאשר האדם אינו מסוגל למצוא משמעות כזו. התרפיה עוזרת למטופל להתמודד עם האחריות של קבלת ההחלטות ועם חוויית הסבל הבלתי נמנעת על ידי מציאת משמעות אישית לחייו.
הפסיכיאטר ארווין יאלום מספר בספריו על טיפולים אמיתיים בעלי פן אקזיסטנציאליסטי, ולעיתים אף מקשר אותם ישירות להוגים אקזיסטנציאליסטים כסיפור בדיוני ("כשניטשה בכה" ו"הריפוי של שופנהאואר".
יארד
יארד (באנגלית Yard; בראשי תיבות yd) היא יחידת מידה לאורך הנהוגה בארצות הברית ובמדינות נוספות. יארד אחד שווה באורכו לשלוש רגל, ל-36 אינצ'ים או ל-91.44 סנטימטרים.
בעבר, ערכו של היארד היה מעט שונה אך משנת 1959 הוחלט שערכו יעוגל ל-0.9144 מטרים. ארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה הסכימו לאמץ פשרה זו שהוצעה על ידי קנדה.
שימוש כיום
ביארד נעשה שימוש במדינות שלא אימצו את השיטה המטרית להבדיל ממרבית מדינות אירופה או אסיה. מדידה ביארדים נעשית בעיקר כדי למדוד אורך של חלקות אדמה או מגרשים. איגודי ספורט שונים בארצות הברית ובבריטניה עושים בו שימוש רב, דוגמת איגודי כדורגל, קריקט וכן מועדוני גולף שונים.
בנוסף נעשה שימוש ביארד למדידת שטח (יארד רבוע) וגם נפח (יארד מעוקב). נהוג לציין את המילה יארד ברבים עבור מידות אלה, כאשר לא נעשה שימוש במילים רבוע או מעוקב שמושמטות. כך למשל על מערבל בטון קנדי או אמריקאי יהיה כתוב שתכולתו היא 11 יארדים (רבועים) או 1.5 יארדים (מעוקבים).
בצדי דרכים, מופיעים שלטי הנחיה ביארדים למרחקים הקצרים ממייל בארצות הברית ובבריטניה.
סיי יאנג
סיירוס "סיי" יאנג (באנגלית: Cyrus "Cy" Young; בסינית מפושטת: 杨左匋; בסינית מסורתית: 楊左匋; 7 במרץ 1897 - 16 בינואר 1964 ) היה אנימטור אפקטים מיוחדים סיני-אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות עבודתו עבור חברת וולט דיסני.
ביוגרפיה
יאנג נולד בעיר סוג'ואו שבמחוז ג'יאנגסו, שושלת צ'ינג. הוא אחיהם של הפוליטיקאי הסיני יאנג צ'יאנלי (אביו של הבמאי ההונג קונגי איוון יאנג), האדריכל יאנג שיליו (ס. ג'יי. יאנג), היזם יאנג זיירן ויאנג רנלן (אימו של האנתרופולוג והסוציולוג פיי שיאוטונג). בסין הוא עבד על הסרטים "Pause" ו-"New Year". עבודתו הראשונה של יאנג בארצות הברית הייתה כאנימטור ראשי בסרט הקצר "Mendelssohn's Spring Song" משנת 1931, פרויקט שהושלם בזמן שהיה סטודנט בניו יורק. וולט דיסני כל כך התרשם מעבודתו שהוא שכר אותו להיות ראש מחלקת ההנפשה החדשה לאפקטים מיוחדים והוא שימש כשותף לאנימטור אוגו ד'אורסי.
יאנג עזב את הסטודיו לאחר שביתת האנימטורים של דיסני בשנת 1941 ועבד כאמן צוות ופקיד בחיל האוויר, שם עבד על פרויקטים שונים. הוא התאבד על ידי מנת יתר של ברביטורט בינואר 1964 בהיותו בן 66.
כלור
כלור (Chlorine, מיוונית: chloros = צהוב בהיר/חיוור) הוא יסוד כימי שסמלו הכימי Cl ומספרו האטומי 17. כלור הוא מינרל חשוב בגוף האדם החיוני ליצירת חומצת מימן כלורי, המשתתפת בתהליך העיכול.
תכונות
מולקולת הכלור היא מולקולה דו אטומית המסומלת כ-Cl2. שני אטומי הכלור שבמולקולה קשורים ביניהם בקשר קוולנטי יחיד (Cl-Cl). הכלור הוא גז צהוב-ירקרק, רעיל ובעל ריח צורב. אחרי הפלואור, הכלור הוא הגז הקל ביותר בקבוצת ההלוגנים, אך הוא כבד פי שניים וחצי מן האוויר. כלור מתעבה ב-34- מעלות צלזיוס. האלקטרושליליות של הכלור (3.16) היא הרביעית בגובהה בטבלה המחזורית (אחרי פלואור, חמצן וחנקן).
ייצור
את הכלור אפשר לקרר או לדחוס וכך לעבות אותו, ואז קל לאחסנו ולהעבירו ממקום למקום במכלי פלדה, או בקרונות רכבת מיוחדים, עשויים פלדה.
שימושים
לכלור שימושים רבים:
שימושים בתרכובות:
היסטוריה
הכימאי השוודי קרל וילהלם שלה זיהה את הכלור הטבעי לראשונה ב-1774, כמעט במקרה, אגב חקירת תכונותיו של המינרל פירולוזיט (מנגן דו-חמצני), אך עדיין לא זיהה את הכלור כיסוד אלא החשיב אותו לתרכובת. רק ב-1810 גילה המדען הבריטי סיר האמפרי דייווי, מאבות מדע הכימיה, שהכלור הוא יסוד, לאחר שניסה להפריד אותו (תוך מחשבה שהכלור הוא תרכובת) ונכשל. דייוי העניק ליסוד שנתגלה את השם "כלור", שם שמקורו במילה היוונית "כלורוס" שפירושה "צהוב-ירקרק".
הכלור הוא הגז הראשון בו נעשה שימוש כנשק כימי. בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה עשה הצבא הגרמני שימוש בגז כנגד כוחות קנדיים שספגו אבדות רבות בעקבות כך. ראו בהרחבה: לוחמת גז במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 2022 אירע אסון דליפת הכלוריד בנמל עקבה שכתוצאה ממנו מתו 13 אנשים.
צורה בטבע
הכלור מתרכב בנקל ובמהירות עם יסודות רבים אחרים, ובטבע הוא נמצא במצב חופשי רק בכמויות זעירות, בגזים הנפלטים בעת התפרצות געשית. לעומת זאת, תרכובות עם כלור שכיחות בטבע, במיוחד נתרן כלורי, המצוי בטבע בצורת סלעים, במי הימים והאוקיינוסים, וכן במימיהן של ימות מלוחות כגון ים המלח, הים הכספי וימת המלח הגדולה שביוטה.
תפקיד ביולוגי
מלחי הכלור נמצאים במרבית נוזלי גוף האדם ושאר היונקים, ומיץ הקיבה מכיל חומצה מלחית, שמרכיביה הם כלור ומימן.
אמצעי זהירות
כלור מגרה את מערכת הנשימה, במיוחד אצל ילדים וזקנים. בצורתו הנוזלית הוא גורם לכוויות בעור. כלור מזוהה על ידי חוש הריח כשהוא בריכוז ppm 3, מסוגל לגרום נזק לאדם כבר בריכוז של 10 ppm, ומסוגל לגרום למוות תוך דקות ספורות בריכוז של 800 ppm. בגלל רעילותו, כלור שימש כנשק כימי במלחמת העולם הראשונה, ולעיתים נמצא בשימוש זה גם היום.
חשיפה לריכוזים גבוהים של כלור יכולה לגרום לבצקת בריאות, ריכוזים יותר נמוכים מחלישים את הריאות וגורמים נזק לרקמות הריריות של הגוף.
טייט סנט אייווס
טייט סנט אייווס (באנגלית: Tate St Ives) היא גלריה לאמנות הממוקמת בסנט אייווס בקורנוול שבממלכה המאוחדת. הגלריה מהווה סניף של גלריית טייט ומציגה אמנות מודרנית תוך מתן דגש להצגת יצירות אמנים מקומיים (יצירות אסכולת סנט אייווס).
פדרה (סנקה)
פדרה הוא מחזה מהמאה הראשונה לספירה, מאת סנקה, המבוסס על סיפורה של פדרה מהמיתולוגיה היוונית.
עלילת המחזה
תמונה א: היפוליטוס, בן תזאוס מלך אתונה, מספר על כוונתו לצאת ולחפש את אביו המאחר לחזור ממסעותיו. במהלך שיחה עם מורו, תרמנס, מגלה היפוליטוס כי פדרה, אמו החורגת, רודפת אותו מזה זמן רב משום כעסה אליו. בנוסף לכך, מתגלה אהבתו של היפוליטוס לאריקיה, ניצולה יחידה ממשפחת המלוכה הקודמת, הכלואה בארמונו של תזאוס.
תמונה ב: פדרה כלאה את עצמה בחדר שלא תראה אף אחד, היא מתענה בייסורים. אנונה האומנת שלה מצליחה להוציא ממנה את הסיבה: פדרה מאוהבת בבנה החורג, היפוליטוס. ימים רבים היא רדפה את היפוליטוס כדי להרחיק אותו ממנה, אך הכל עלה בתוהו ורק מוות יגאל אותה מאהבתה אליו. באותו הזמן בארמון מובאת הבשורה כי תזאוס, אביו של היפוליטוס, נהרג בדרך. מה שאומר שעכשיו אהבתה של פדרה להיפוליטוס כבר איננה חטא כי אביו (תיזאוס שהוא בעלה של פדרה) מת, ואנונה משכנעת אותה שהכל יהיה בסדר ואסור לה לוותר. עליה לעשות יד אחת עם היפוליטוס על הממלכה ולהישמר מפני אריקיה.
תמונה ג: היפוליטוס, שעוד בצעירותו לא האמין באהבה, מתאהב באריקיה ונותן לה את הכתר של אתונה. פדרה מגיעה לבקש מהיפוליטוס עזרה, כי היא במצב נפשי לא טוב, אך בו בזמן היא מתוודה לפניו על אהבתה אליו. היפוליטוס אחוז תדהמה. פדרה תופסת את החנית ומתכננת להתאבד, אבל אנונה מסכלת זאת.
תמונה ד: פדרה שולחת את אנונה לדבר על לבו של היפוליטוס, שייקח לו את המלוכה ולא ייטור לה שנאה. אך בזמן שהיא מחכה לתשובתו, נשמע קול העם שמריע לתזאוס שחזר מהמלחמה - השמועות על מותו היו שקריות. שוב נקלעת פדרה ליאוש וצרה כי היא יודעת שהסוד שלה גלוי עכשיו. היא מבקשת לשים קץ לחייה, אך אנונה מסבירה לי שאם תעשה זאת היא תבייש את בניה וביתה. היא מציעה לה להאשים את היפוליטוס בכל מה שקרה. פדרה נבהלת מהרעיון, ואוזרת כוחות לשמור על טוהר נפשה, לפתע מגיעים תזאוס והיפוליטוס, היא אינה מעזה לראות את פניו של תזאוס ובורחת לחדרה.
תמונה ה: תזאוס שומע מאנונה כי היפוליטוס פגע בכבודה של פדרה. הוא כועס על היפוליטוס, גוזר עליו גלות וקורא לאלים לנקום בו נקמת מוות. היפוליטס שומע את מה שהעלילו עליו אבל מחליט לכבד את אביו, ולא מספר לו את האמת. פדרה מתחננת לפני תזאוס שלא יהרוג אותו, שלא ישפוך דם, ובאה לספר לו את האמת, תזאוס מספיק לפני וידויה לספר לה כי היפוליטוס מאוהב בלא אחרת מאשר אריקיה. בעודה שומעת זו היא מתלהטת – הקנאה אוחזת בה. היא שוב רוצה למות, וכאשר אנונה מנסה לעורר בה תקוות חיים היא מגרשת אותה.
ניתוח
ניתן לטעון כי המחזה עוסק בגבולות גילוי העריות. סופו מציין את האיום שגילוי עריות מציב על ההמשכיות ועל הפריון. המלך תזאוס אינו זוכה להוריש את מלוכתו. המבנה של מחזה המתחיל באהבה גדולה ומסתיים במוות הוא המבנה הקלאסי של טרגדיה, אלא שכאן קטיעת רצף הדורות מקושרת באופן ישיר למהלך ה"בלתי טבעי" של אם הנמשכת לבנה. המחזה מתחבר בכך לשורה של מחזות מופת בתרבות המערב הבוחנים יחסים מיניים בין הורים לילדים, שהבולט שבהם הוא כמובן אדיפוס המלך. מעניין כי בפדרה גילוי העריות הוא גבולי. מבט על מספר יצירות מופת יווניות חושף גישה שורשית יותר להתמודדות עם טאבו בתחום המשפחה. כך למשל סיפורה של מדיאה של אוריפידס המציג אם הרוצחת את ילדיה, או אלקטרה של סופוקלס. לא כך במחזה שלפנינו, המרחיב את גילוי העריות מהבסיס הביולוגי שלו, אל עבר מהלך תרבותי נורמטיבי היוצר טאבו גם על שיתוף בני זוג בין מספר בני משפחה.
קרב קרסון
הקרב מפורסם גם בתאוריית קשר שלפיה ריימון השלישי, רוזן טריפולי שהיה באותו זמן בן בריתו של צלאח א-דין נתן רשות לפושטים לבזוז את אדמות הנוצרים במשך יממה אחת. אף-על-פי שכמה מקורות ראשוניים מסכימים עם התאוריה, פראוור דוחה אותה.
מרי ריטר המילטון
ביוגרפיה ועבודה
מרי ריטר נולדה בטיזווטר, אונטריו ב -11 בפברואר 1873. [3] זמן קצר לאחר לידתה עברה המשפחה לקלירווטר, מניטובה. היא שמרה על קשריה עם מניטובה עוד בחייה המאוחרים.
בשנת 1889, כשהייתה בת 18, נישאה לצ'ארלס וו. המילטון, סוחר, ועברה לפורט ארתור, אונטריו כדי להיות איתו. הנישואים היו קצרים מאחר שבעלה נפטר כעבור ארבע שנים בשנת 1893. אז החלה לצייר על חרסינה וציורי מים בויניפג, מניטובה. היא נסעה זמן קצר ללמוד בטורונטו, אונטריו ובסופו של דבר עברה לאירופה ולמדה בגרמניה, איטליה, הולנד, ספרד וצרפת. היא למדה באקדמיה ויטי בפריז.
בשנת 1906 היא חזרה לויניפג בגלל מצבה הבריאותי של אמה. בשנת 1911 הייתה לה תערוכה בגלריה בטורונטו עם 150 ציורים. בשנת 1914 עברה לוויקטוריה, אונטריו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, פעלה מרי ריטר המילטון לחזור לאירופה כאמנית מלחמה כדי לתעד את התרומה הצבאית של קנדה.
רק בשנת 1919 החלו לאסוף תיעוד מהמלחמה. המילטון הוזמנה לייצר ציורים משדות הקרב בצרפת. במשך שלוש שנים היא גרה בבקתת פח, בהתחלה בתנאי הצבא הקנדי אך מאוחר יותר עם עובדים סינים שנשכרו כדי לנקות את החזית המערבית מפסולת המלחמה למרות כנופיות של פושעים ועריקים.
היא ציירה על חומרים שונים כמו דיקט, נייר, בד וקרטון. המקלטים המאולתרים, האוכל הגרוע ומזג האוויר העוין הותירו אותה סחוטה רגשית ופיזית, ולעולם לא הצליחה לצייר באותה עוצמה.
בין השנים 1919–1922 ציירה המילטון על כל החומרים שהגיעו לידיה, ותיעדה את ההרס שהותירה המלחמה, ואת השמחה בחזרה לחיים הרגילים. היא ציירה יותר מ -300 תמונות בתנאים הלא נוחים ולעיתים המסוכנים של החזית המערבית לשעבר.
מאוחר יותר יופק סרט תיעודי עטור פרסים בשם 'No Man's Land', המספר מחדש את סיפורה של מרי ריטר המילטון.
תערוכות של הציורים הקודמים שלה התקיימו בוונקובר ובויקטוריה בשנת 1920.
תערוכות נוספות נערכו בפאלה גרנייה בפריז וכן הציגה בלונדון בבית סארי.
בשנת 1926 היא תרמה 227 מעבודות שדה הקרב שלה לארכיון הציבורי הקנדי, והקדישה את העבודות לטובת "יוצאי המלחמה, משפחותיהם והדורות הבאים."
גופתה הועברה לפורט ארתור שבאונטריו ונקברה לצד בעלה.
יחסי הממלכה המאוחדת–תאילנד
היחסים הדו צדדיים בין תאילנד לבריטניה החלו במהלך המאה ה-17. תאילנד מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ואילו בריטניה מחזיקה בתאילנד שגרירות בבנגקוק. לבריטניה הייתה השפעה מסיבית באופן ישיר ועקיף על המודרניזציה של סיאם בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ושתי המדינות נותרות שותפות סחר חשובות עד ימינו.
איוטאיה ואנגליה
ממלכת הסיאמים הייתה ידועה במערב מאז שנת 1430; כאשר ניקולו דה קונטי האיטלקי ביקר לראשונה בטנאסרים, אז חלק מממלכת סוקוטאי. הבריטי הידוע הראשון שנרשם כי סייר באזור שנמצא כיום בתאילנד המודרנית היה ראלף פיץ' שהגיע לצ'יאנג מאי בשנת 1586.
בשנת 1608 נפגש קפטן אנגלי ויליאם קילינג עם שגריר המלך יקטותסארוט מסיאם בבנטם (העיר). הקשר הרשמי הראשון בין ממלכת אנגליה לממלכת איואטאיה התרחש בשנת 1612, כאשר ספינת פלוגה מזרח הודית בשם "הגלובוס" הפליגה מפטאני (שם הייתה לחברה תחנת מסחר) לבירת סיאם, איוטהאיה. את המשימה הוביל לוקאס אנתוניס שנשא עימו מכתב מהמלך ג'יימס הראשון, שהופנה למלך סונגהאם. את אנתוניס ליוו תומאס סמואל, תומאס דרייברים, תומאס אסינגטון, אדם דנטון ופיטר פלוריס (שתיעד את הפלגות הגלובוס). הם הגיעו לאיוטהאיה ב-15 באוגוסט, והפכו לאנגלים הראשונים שרגלם דרכה אי פעם בבירה תאילנדית. אנתוניס ועמיתיו קיבלו קהל עם המלך ב-17 בספטמבר. המלך סונגהאם היה מרוצה מאוד, וסיפק להם כמה חפצים יקרים ובית לבנים בן שלוש קומות באיוטהאיה. בשנת 1615 הוחלף אנתוניס בבנג'מין פארי, המלך הפקיד אותו במכתב שכתב למלך ג'יימס הראשון.
סכסוכים
בשנת 1677 נכנס אנגלי בשם סמואל וייט לשירותו של המלך נאראי. וייט היה אחיו הצעיר של ג'ורג' וייט, חברו של קונסטנטין פאולקון, כולם עבדו בעבר בחברה האנגלית. עד שנת 1684 מונה וייט על ידי המלך להחליף את בן ארצו ריצ'רד ברנבי כמושל מרגואי (המכונה גם שאהבנדר). בתפקיד זה וייט הפך לאחראי לטיפול בסחר והגנה סיאמית באוקיינוס ההודי, כמו גם לבעל הסמכות על הערים מרגואי וטנאסרים. יותר ויותר החל וייט לנהל סחר בכוחות עצמו, כל הפעולות הללו נעשו תחת חסות דגל סיאם, גם אם ללא ידיעתו המלאה של בית המלוכה הסיאמי. עד מהרה נתקל וייט בסכסוך עם סוחרים מממלכת גולקונדה (באנדרה פרדש של ימינו). בתפקידו כשאהבנדר הכריז וייט מלחמה נגד גולקונדה בשנת 1685 והחל לתפוס ספינות סוחר במפרץ בנגל לרווח פרטי. וייט ופקודיו (שרובם היו אנגלים) החלו לבצע מעשי פירטיות חסרי הבחנה, ותקפו לעיתים ספינות הנמצאות בתחום שיפוטה של החברה. כתוצאה ממעשיו, גולקונדה האשים את החברה האנגלית באשמת הפסדים אלה, בשל העובדה שהאוניות הובלו על ידי האנגלים. כאשר הגיעו תלונות אלה לאיוטאיה, הורה המלך על בדיקה מלאה של פעילותו של וייט, אולם בגלל הקשר שלו לפאולקון כל האישומים נגדו נמחקו במהרה.
בשנת 1686 נתפסה ספינה בשם 'טיגה רג'ה', השייכת למספר סוחרים הודים שהתגוררו במדרס, על ידי וייט והוחזרה למרגואי. וייט כלא את הצוות זמן קצר לפני שלכאורה גנב חפצים בשווי 2,000 ליש"ט מהספינה, ואז שחרר את הספינה. כשחזר הצוות למדרס הם השמיעו תלונות לאליהו ייל, נשיא פורט סנט ג'ורג'. בהמשך, כאשר וייט תפס ספינה אחרת השייכת לסוחר ארמני המתגורר במדרס, הכריז ייל מלחמה על סיאם. החברה בלונדון שכנעה את המלך ג'יימס השני לפרסם הכרזה מלכותית, האוסרת על אנגלים לשרת באוניות זרות. כדי לאכוף תקנה זו, שתי ספינות מלחמה הקורטנה וג'יימס נשלחו לחוף טנאסרים. מטרת החברה הייתה לגבש נקמה ופיצוי על הפסדי החברה. יתר על כן, האנגלים גם רצו לתפוס את מרגואי לעצמו ולהביע את כוחה הצבאי על סיאם לפני בוא הצרפתים.
המאה ה-19
מאוחר יותר, במאה ה-19, בריטניה הפכה, יחד עם צרפת, לאחת משתי המעצמות הקולוניאליות הגדולות שהפעילו לחץ על סיאם, כשהיא שולטת בבורמה ומלאיה במערב ודרום סיאם. במהלך תקופה זו, בריטניה השיגה ויתורים משמעותיים מסיאם באמצעות אמנות שונות, כולל אמנת בורני בשנת 1826 ואמנת באולינג בשנת 1855, שנשארו בתוקף עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. בתקופת המלך מוֹנגקוּט (ראמא הרביעי, 1851–1868) ובנו צ'וּלָאלוֹנגקוֹן (ראמה החמישי, 1868–1910) הצליחה תאילנד להתקרב באופן משמעותי למעצמות המערב. התאים מאמינים כי הכישורים הדיפלומטיים של המלכים האלה, יחד עם רפורמות המודרניזציה של הממשלה התאית, הם שהביאו לכך כי סַיָאם הייתה המדינה היחידה בדרום אסיה ובדרום-מזרח אסיה שהצליחה לחמוק מקולוניאליזציה אירופית.
המאה ה-20
האמנה האנגלו-סַיָאמית של 1909 יצרה את הגבול המודרני בין סַיָאם לבין מאלאיה הבריטית בכך שהעבירה את המחוזות פאטאני, יאלה, נאראתיווט וסאטון, שקודם לכן היו חלק מהסולטאנויות המאלאיות העצמאיות למחצה פאטאני וקדה, לידי תאילנד.
בשנת 1939 שונה שמה של סיאם לתאילנד. בשנת 1940 חתמו בריטניה ותאילנד על חוזה אי-תוקפנות משותף, אולם תאילנד הצטרפה למדינות הציר בשנת 1941 והכריזה מלחמה על בריטניה. במהלך מלחמת העולם השנייה, תאילנד כבשה שטחים בריטיים בבורמה. לאחר תום מלחמת העולם השנייה חתמו בריטניה ותאילנד על חוזה השלום הבריטי-תאילנדי, תאילנד החזירה את פרליס, קדה, קלנטן, טרנגנו ומדינת שאן לממלכה המאוחדת, ומסרה אורז למלאיה ללא עלות. האמנה אף אסרה על תאילנד לבנות תעלות בחצי האי המלאי. במקור, בריטניה רצתה שתאילנד תתפרק מנשקה באמנה, אך ביטלה את דרישתה בגלל התנגדות ארצות הברית.
המאה ה-21
בשנת 2012 ביקר ראש ממשלת תאילנד, אינוק סינווה, בבריטניה, ונפגש עם ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, ועם המלכה אליזבת השנייה. קמרון אמר כי בריטניה ותאילנד הן משקיעות חשובות זו בזו, וכי לתאילנד ובריטניה יש חילופי דעות בסוגיות שונות. שני הצדדים החליפו גם דעות בסוגיית מיאנמר ובנושאים אזוריים אחרים. ב-15 בספטמבר 2014 נהרגו שני תיירים בריטים בפרשת רצח בקו טאו, תאילנד. ראש הממשלה התאילנדי פריות צ'אן-אוצ'ה שלח לראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון הודעת תנחומים, שבה הביע צער על המקרה, והבטיח לעצור את העבריינים.
קים פוסיבול
קים פוסיבול (באנגלית: Kim Possible) היא תוכנית אנימציה זוכת פרס אמי לסדרות יומיות מבית היוצר של דיסני. התוכנית עוסקת בנערה גיבורת על, הפועלת להציל את העולם מול ניסיונות השתלטות של רשעי על. פרק טיפוסי של התוכנית מתחיל בניסיון השתלטות על העולם, או פגיעה בבני אדם. קים מגלה על כך מעוזרה, וייד בן ה-10, המומחה למחשבים, ופועלת להציל את בני האדם ולסכל את מאמצי הרשעים. סוף הפרק מתאפיין בתודות מצד האנשים שהוצלו על ידי קים ובקטע קומי שעוסק ברון, בדרך כלל בנפילת מכנסיו, דבר שקורה בדרך כלל בשל ניסיונותיו הכושלים להיראות "מגניב". לקים אין יכולות על-אנושיות מיוחדות, למעט יכולתה לבצע תרגילים אקרובטיים מסובכים שלמדה בתפקידה כמעודדת, ולכן היא מסתמכת על תושייתה ועל ידידיה כדי להצליח במשימותיה. חברתה הטובה ביותר היא מוניק.
שידורה של התוכנית בארצות הברית הסתיים ב-2007, לאחר 4 עונות. הסדרה הורדה בפעם הראשונה מהמסך לאחר 3 עונות, אולם הוחזרה לאור בקשות רבות של צופים. שיר הנושא של התוכנית, "Call Me, Beep Me" ("תקראו, התקשרו אלי") מבוצע על ידי הזמרת והשחקנית כריסטינה מילאן, ולא דובב לעברית.
התוכנית בעלת 4 עונות ששודרו בארצות הברית בערוץ דיסני, ובישראל שודרו בעבר בערוץ ג'טיקס ולאחר מכן בערוץ דיסני הישראלי. שידורה של התוכנית החל בארצות הברית ביוני 2002 בערוץ דיסני. לתוכנית יצאו גם 6 משחקי מחשב לקונסולת הנינטנדו, בוי והפלייסטיישן וכן, גם פסקול נלווה המכיל בתוכו את השירים שהושמעו בסדרה.
הסרטים
בעקבות הצלחת הסדרה, יצאו 2 סרטים:
הסרט הוכתר כהסרט הרשמי של הסדרה והיה הסרט המצליח ביותר של ערוץ דיסני עד הסרט "היי סקול מיוזיקל". מחוץ לארצות הברית, קנדה ואנגליה, הסרט חולק לשלושה פרקים שקוצצו מתוכן סצנות של הגרסה המורחבת (סצנות בלעדיות לגרסה של הסרט השלם), והוא הגיע לארץ בגרסה הזו ונקרא ממש דרמטי. מאוחר יותר, עם פתיחת ערוץ דיסני בארץ, שודר הסרט באנגלית עם תרגום במלואו בארץ, כולל הסצנות שקוצצו. הפרק בגרסה האנגלית שודר במלואו, ללא הפירוק לשלושה פרקים. לאחר מכן ב2023 הסרט עלה לדיסני פלוס בדיבוב עברי חדש כאשר המדבבים היחידים שנשארו מהסדרה המקורית הם דן קיזלר, יהונתן מגון, אמנון וולף והדר שחף מעיין.
העונה הרביעית
כשיצא הסרט כה הדרמה, הוכרז שסרט זה יחתום את הסדרה. אך בשל הבקשות הרבות מהמעריצים הסדרה הוחזרה ב-10 בפברואר 2007 לעונה רביעית, השונה במקצת מהאחרות. העונה הזאת מתאפיינת בחידושים רבים:
כמו כן, הצטרפה לקאסט אשלי טיסדייל, שדובבה את חובבת האופנה משנה הצורות, קמיל לאון. היוצרים לא תכננו שזו תהיה העונה האחרונה, מאחר שהם כבר עבדו על עונה נוספת. אולם במאי 2007, חברת וולט דיסני פיטרה אותם מסיבות לא ידועות, וכתוצאה מכך, הסדרה הסתיימה ב-7 בספטמבר 2007 עם פרק כפול מיוחד שלפניו שודר מרתון שלם של הסדרה.
סקאניה סדרה 0
סקאניה סדרה 0 (בשוודית: Scania 0-serie) היא סדרת משאיות כבדות מתוצרת יצרנית המשאיות והאוטובוסים השוודית סקאניה אשר יוצרו בין השנים 1968–1974.
לאונהרד פרנק
לאונהרד פרנק (Leonhard Frank; 4 בספטמבר 1882 - 18 באוגוסט 1961) היה סופר גרמני.
פרנק נולד בווירצבורג שבגרמניה בשנת 1882, ולמד ציור וגרפיקה במינכן. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לשווייץ, חזר לגרמניה ואחרי עליית הנאצים לשלטון נאלץ שוב לצאת לגלות. פרנק היה מאמין מושבע בסוציאליזם, וספריו הוחרמו בגרמניה הנאצית. בשנת 1950 חזר לארצו.
יצירתו של פרנק מתאפיינת בתיאור ריאליסטי בעל סגנון דחוס, וגם אקספרסיוניסטית (מדגישה הבעה של מהות, תוך עיוות המציאות).
דר שפיגל
דר שפיגל (בגרמנית: Der Spiegel, "המַרְאָה") הוא שבועון חדשות גרמני רב השפעה ואחד הגדולים מסוגו באירופה. "דר שפיגל" יוצא לאור בהמבורג ומדי שבוע מופצים 840,000 עותקים שלו.
אתר החדשות בשם "דר שפיגל" עלה לאינטרט באוקטובר 1994 ובו נכתבים מאמרים בגרמנית ואף באנגלית.
הקמת העיתון
המהדורה הראשונה של המגזין של "דר שפיגל" יצאה לאור בהאנובר ב-4 בינואר 1947. קדמה לה הופעה של שבועון בשם Diese Woche ("השבוע הזה"), שמומן בידי כוחות הכיבוש הבריטיים בגרמניה הבתר מלחמתית.
כעבור כמה שבועות, ולאחר שהתגלעו סכסוכים עם הבריטים, נמסרה משרת העורך הראשי לרודולף אוגשטיין (שהוכר ב-2000 על ידי מכון העיתונות הבינלאומי כאחד מחמישים גיבורי חופש העיתונות העולמית), ושם העיתון שונה ל"דר שפיגל". אוגשטיין החזיק במשרתו כעורך ראשי מן המהדורה הראשונה ועד למותו ב-7 בנובמבר 2002.
הבעלות על העיתון החליפה ידיים כמה פעמים במרוצת השנים, אך אוגשטיין החזיק בנתח שליטה בו במשך רוב קיומו. בשנת 1974, הוא שינה את מבנה הנהלת העיתון והפך את עובדי העיתון לבעלי מניות בו. עובדים בעלי ותק של שלוש שנים רשאים להפוך לשותפים בעיתון ולהשתתף בהנהלתו כמו גם ברווחיו.
פרשיות ושערוריות
ל"דר שפיגל" יצאו מוניטין כעיתון הפועל לחשיפת שחיתויות פוליטיות, כמו גם של מחולל שערוריות, שבזכותם כונה בשנותיו הראשונות: "רובה הסער של הדמוקרטיה". כבר בשנת 1950 נאלץ הבונדסטג להורות על חקירה בעקבות כתבה ב"דר שפיגל" אשר חשפה כי כמה מחברי בית הנבחרים הסכימו, בתמורה לשוחד, לתמוך בהפיכת בון לבירת גרמניה המערבית (במקום פרנקפורט).
בשנת 1962 התפרסמה הפרשייה אשר ביססה את המוניטין של העיתון כלוחם למען הדמוקרטיה והידועה בשם "פרשיית דר שפיגל". העיתון פרסם כתבה שתיארה את מצב המוכנות הרעוע של הבונדסוור. לאחר הפרסום, הורה שר ההגנה השמרני פרנץ יוזף שטראוס על חקירה נגד מערכת "דר שפיגל", שבמסגרתה פשטה המשטרה על משרדי המערכת. רודולף אוגשטיין, כמו גם עורכים אחרים של העיתון, נעצרו והואשמו בבגידה. מחבר הכתבה קונראד אלרס נעצר בספרד. במהרה התברר כי הניסיון להעמיד לדין את עיתונאי "דר שפיגל" היה ללא בסיס, והפרסום הביא בעקבותיו חילופי תפקידים נרחבים בממשלתו של הקנצלר קונראד אדנאואר. שטראוס, שר ההגנה, נאלץ להתפטר. הניסיון לנקוט בצעדים כנגד העיתונאים שפרסמו את הכתבה נתפס כמתקפה גסה על חופש העיתונות. במהלך השנים המשיך העיתון לצבור מוניטין בחשיפת פרשיות פוליטיות נוספות, תוך מתן דגש על מלחמה בשחיתות שלטונית, פרשה מרכזית נוספת הייתה פרשת פליק בה הייתה מעורבת משפחת פליק, אחת הבולטות בתחום הפחם והפלדה בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה הסתבכה וחלק מאנשיה נשפטו בחשד לביצוע פשעי מלחמה.
בשנת 2009 הגיש הסאטיריקן הישראלי, גיל קופטש תביעה לפיצוי בסך מיליון שקל נגד העיתון, לאחר שהשבועון פרסם כתבה שבה שולב תצלום של קופטש כנאצי.
בדצמבר 2018 פיטר השבועון את קלאס רלוציוס, עיתונאי בכיר, לאחר שהתברר שב-14 כתבות שפרסם במהלך השנים נכללו פרטים שבדה.
סגנון
"דר שפיגל" דומה בסגנונו ובצורתו לשבועוני חדשות אמריקנים כמו טיים וניוזוויק, אך מצטיין בכתבות ארוכות יותר ומעמיקות יותר, הדומות יותר לסגנון העיתונאות הבריטי. הוא נודע בגרמניה בזכות שפתו הייחודית והאקדמית ובזכות אורכו, החריג בהשוואה לשבועונים אחרים. מהדורה טיפוסית של "דר שפיגל" עשויה להקיף כמאתיים עמודים, ורק כשליש מהם פרסומות.
ביקורת
אחת מנקודות הביקורת המרכזיות כנגד "דר שפיגל" בעבר, הייתה כנגד השפה הגרמנית הייחודית בה נכתב. הסופר הנס מגנוס אנצנסברגר פרסם בשנת 1957 את המאמר "שפת דר שפיגל", שבו ביקר את השפה המתיימרת להיות אובייקטיבית באופייה. העיתונאי והמומחה לסגנון כתיבה, וולף שניידר קרא לשפיגל "המשחית הגדול ביותר של השפה הגרמנית" והשתמש בציטוטים מן העיתון להדגמת מה שנתפס בעיניו כסגנון כתיבה רע בגרמנית.
כמה מבקרים, ובמיוחד הביוגרף של אוגשטיין, אוטו קהלר, האשימו את המגזין בקשרים עם נאצים לשעבר ואף עם קצינים באס אס. לפי ההאשמות, השפיגל, אשר נודע דווקא בחשיפת עברן הנאצי של דמויות ציבוריות שונות, שיתף פעולה עם נאצים לשעבר אשר נשכרו לכתוב על נושאים הקשורים ברייך השלישי.
אני והחבר'ה
הסרט מגולל את סיפורם של ארבעה נערים צעירים היוצאים למסע חיפוש אחר גופה של ילד בן גילם. המסע, הכולל אתנחתות קומיות והרפתקאות נעורים, מהווה סיפור מסגרת למסע האמיתי המתרחש בנפשותיהם של הילדים. הסיפור עוסק למעשה ביחסים, בקרבה, בניכור, בבדידות ובהתבגרות. מקור שמו של הסרט בשירו של בן אי קינג "Stand by Me".
תקציר העלילה
עלילת הסרט מסופרת ומקוריינת על ידי גורדי לצ'אנס (ריצ'רד דרייפוס), סופר בגיל העמידה, הכותב את זיכרונותיו על נעוריו בגיל 12, בעיירה הבדיונית קאסל-רוק שבמדינת אורגון.
בספטמבר 1959, במהלך סוף השבוע האחרון שלפני תחילת שנת הלימודים, וורן מגלה לשלושת חבריו כי צותת לאחיו הגדול בילי (קייסי סימסקו) ולחברו צ'רלי הוגן (גארי ריילי), ומהם נודע לו מקום הימצאה של גופתו של הנער ריי בראוור, הנעדר מזה מספר ימים, והחיפוש המשטרתי אודותיו הפך לסיפור חדשותי גדול בעיירה הקטנה. בילי וצ'רלי מצאו את הגופה לאחר שהגיעו למקום הימצאה במכונית גנובה, ועל כן הם מחליטים שלא לדווח על כך למשטרה. ארבעת הבנים הצעירים מחליטים לצאת יחדיו למסע רגלי, לאורך פסי הרכבת, על מנת לראות אם הם יכולים למצוא את הגופה ובכך להפוך לגיבורים מקומיים.
בטרם יציאתם למסע, גורדי וכריס נתקלים במקרה ברחוב ב"אייס" מריל (קיפר סאת'רלנד), בריון מקומי כבן 20, ביחד עם "אייבול" (ברדלי גרג), אחיו הגדול של כריס. אייס חוטף מראשו של גורדי כובע בייסבול, אותו קיבל גורדי מתנה מאחיו המנוח דני. כריס מתעמת עם אייס, אך בסופו של דבר אייס מנצח ועוזב את המקום, ביחד עם אייבול והכובע. גורדי וכריס חוברים ביחד לוורן וטדי, והארבעה יוצאים למסע, אשר במהלכו עוברות עליהם חוויות רבות, שונות ומשונות.
למחרת היום ארבעת הנערים מגיעים למקום הימצאה של הגופה. זמן קצר לאחר מכן מגיעים למקום "אייס", ביחד עם חבורתו - "אייבול", בילי, צ'ארלי ונערים נוספים. אייס וחבורתו מעוניינים לקחת איתם את הגופה, על מנת לזכות בפרס כספי, אולם כריס נעמד בדרכם. אייס שולף סכין ומתקרב אליו אולם ירי לאוויר באקדח, שמבצע גורדי, מרתיע אותו. גורדי מאיים באקדחו על אייס, שעוזב את המקום ביחד עם חבורתו. גורדי מחליט שאף אחת מן החבורות לא תקבל קרדיט על מציאת הגופה, והם מחליטים לדווח לרשויות על מקום הימצאה בטלפון, בצורה אנונימית.
ארבעת הנערים עושים דרכם בחזרה לעיירה, ומגיעים אליה ביום ראשון בבוקר, יום לפני תחילת שנת הלימודים הראשונה שלהם בחטיבת הביניים. הסרט מסתיים כאשר גורדי המבוגר מסיים לכתוב את זיכרונותיו על המחשב הביתי שלו: וורן התחתן מיד לאחר שסיים תיכון, נולדו לו ארבעה ילדים והוא עובד כנהג מלגזה; טדי ניסה מספר פעמים להתגייס לצבא, אולם נדחה בשל ראייתו ושמיעתו הלקויים. הוא ישב בכלא זמן מה, וכעת עובד בעבודות מזדמנות בקאסל-רוק ובסביבה; לעומתם - גורדי וכריס עזבו את העיירה הקטנה בה גדלו, ושניהם הלכו ללמוד באוניברסיטה. כריס, בניגוד לציפיות הנמוכות שהייתה לסביבה ממנו בשל הייחוס המשפחתי שלו, הצליח בלימודיו והפך להיות עורך דין. לאחרונה, כריס נכנס למסעדת מזון מהיר, בה פרץ ויכוח בין שני אנשים, ואחד מהם שלף סכין. כריס, שוחר השלום, ניסה להפריד ביניהם וכתוצאה מכך - נדקר בצווארו. הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
גורדי מסיים לכתוב את זיכרונותיו, מכבה את המחשב ומתפנה אל בנו הצעיר, אשר ביחד עם חברו מחכים כי ייקח אותם לבריכת השחייה.
ריצ'רד רוג'רס (מלחין)
ריצ'רד צ'ארלס רוג'רס (אנגלית: Richard Charles Rodgers; 28 ביוני 1902 - 30 בדצמבר 1979) היה מלחין יהודי-אמריקאי, שכתב מוזיקה ל-43 מחזות זמר בברודוויי (19 מתוכם עובדו לקולנוע) וליותר מ-1,000 שירים. רובם עם שותפיו הפזמונאים לורנץ הארט ואוסקר המרשטיין. בכך היה לאחת הדמויות החשובות בעיצוב ספר השירים האמריקאי הגדול. הוא אחד משני האישים הבודדים שזכו בפרס אוסקר, פרס טוני, פרס גראמי, פרס אמי ופרס פוליצר (השני הוא המלחין מרווין האמליש).
ראשית דרכו
רוג'רס נולד למשפחה יהודית אמידה ברובע קווינס בניו יורק. אביו היה רופא, שאינגלז את שם משפחתו מ"אברהמס " ל"רוג'רס" על מנת שיישמע אמריקאי אף יותר. משפחתו ביקרה עמו באופרטות ומחזות זמר וכך נחשף לתרבות ובידור ניו-יורקיים מגיל צעיר. הוא למד נגינה בפסנתר החל מגיל שש והלחין שירים כבר כנער. החל מ-1919 למד באוניברסיטת קולומביה, שם פגש באוסקר המרשטיין ולורנץ הארט, אשר למדו בשנה מתקדמת יותר באותה אוניברסיטה. בשנת 1921 עבר ללמוד ב"מכון למוזיקה אמנותית" (שלימים נקרא בית הספר ג'וליארד).
רוג'רס והארט
רוג'רס שיתף פעולה עם הפזמונאי לורנץ הארט משנת 1919 תחילה כצמד כותבי שירים בסמטת טין פאן ולאחר מכן גם ככותבי מחזות זמר. הם כתבו יחדיו 28 מחזות הזמר מצליחים שהוצגו בברודוויי וכ-500 שירים. בשנות השלושים, עקב המשבר אליו נקלעה ברודוויי עברו רוג'רס והארט להוליווד בה כתבו שירים לסרטים מוזיקליים. ב-1935 חזרו לברודוויי וכתבו מחזמר בכל שנה. שיתוף הפעולה בין השניים נפסק עקב שקיעתו של הארט באלכוהוליזם. ב-1943, עוד לפני מותו של הארט, שיתף רוג'רס פעולה עם אוסקר המרשטיין בכתיבת המחזמר "אוקלהומה!". הארט נפטר בהמשך אותה שנה.
רבים מהשירים שחיברו הפכו לסטנדרטי ג'אז, בהם Blue Moon,  I Wish I Were in Love Again, My Favorite things, The Lady is a Tramp, Bewitched, Bothered and Bewilderedו-?Have You Met Miss Jones.
רוג'רס והמרשטיין
שיתוף הפעולה השני של רוג'רס במהלך הקריירה שלו היה עם אוסקר המרשטיין. הם התפרסמו בזכות מחזות הזמר המצליחים שכתבו ושהוצגו בברודוויי בשנות הארבעים והחמישים, מחזות שהיו להצלחה יוצאת דופן, ביניהם: "אוקלהומה!", "קרוסל", "דרום פסיפיק", "המלך ואני" "שירת תוף הפרח", ו"צלילי המוסיקה". השניים זכו ביחד ב-34 פרסי טוני (פרסי התיאטרון האמריקני), חמישה עשר פרסי אוסקר, שני פרסי פוליצר, שני פרסי גראמי (פרסי המוזיקה האמריקנית) ושני פרסי אמי.
לאחר מותו של המרשטיין
לאחר מותו של המרשטיין ב-1960 כתב רוג'רס מילים ולחן למחזה "ללא מיתרים" (No Strings) שזכה לשני פרסי טוני. לאחר מכן שיתף פעולה עם התמלילן, תלמידו של המרשטיין, סטיבן סונדהיים ואחרים.
הוא נפטר בן 77, לאחר ששרד את מחלת סרטן הלסת, התקף לב וניתוח להסרת מיתרי הקול (laryngectomy).
חייו האישיים
רוג'רס נשא לאשה את דורותי בל פיינר בשנת 1930, בתם מרי היא סופרת ילדים.
זעקת הקרב (סרט)
זעקת הקרב (באנגלית: Battle Cry) הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 1955 בבימויו של ראול וולש לפי הרומן זעקת הקרב של לאון יוריס שכתב גם את התסריט.
ההפקה נעזרה בשיתוף פעולה עם חיל הנחתים של ארצות הברית. בסרט מתואר הקרב על סאיפאן בשיתוף כוחות של נחתים, אניות מערכה שריון, אוויר וארטילריה.
לאון יוריס שירת כקשר בבטליון השני של גדוד הנחתים השישי במלחמת העולם השנייה והשתתף בקרב גוודלקנל וקרב טאראווה. בקרב על סאיפאן לא השתתף מאחר שלקה במלריה. הספר זעקת הקרב מבוסס בחלקו על חויותיו בתקופה זו והפך תוך זמן קצר לרב-מכר.
העלילה מתארת מספר חיילים שהתגייסו לחיל הנחתים ועוקבת אחריהם מרגע גיוסם עד לשחרורם כשחלק מהם פצועים וחלק נהרגו.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר של המלחין מקס שטיינר. שיר הנושא, Honey-Babe, הפך ללהיט בשנת 1955.
תקציר העלילה
קבוצת צעירים מתגייסת לחיל הנחתים בבסיס גיוס בבלטימור ומשם הם מוסעים ברכבת לבסיס נחתים ליד סן דייגו. בין המגויסים נמצא דני פורסטר (טאב הנטר), ספורטאי נאה שזה עתה נפרד מחברתו האוהבת קייטי (מונה פרימן), אנדי הוקן (אלדו ריי), גבר חסון ורודף נשים, מריון הוצ'קיס (ג'ון לופטון), בחור שקט וממושקף האוהב לקרוא ספרים שני אינדיאנים משבט נאוואחו ועוד.
הנחתים מבלים את חופשתם בבארים בסן דייגו. דני משתכר ומובל על ידי חבריו לבית ה-USO (מעין "הועד למען החייל") שם מטפלת בו איליין (דורותי מלון) שבעלה נמצא הרחק. איליין מבוגרת מדני אך הוא מתאהב בה והיא לבסוף נענית לו. מק מבחין שדני מתרשל בקורס ולא יוצר קשר עם חברתו. באישור הקסלי מוענקת לו חופשה בבלטימור שם הוא פוגש את קייטי ומשפחת ואהבתם ניצתת שוב. בחזרה לסן דייגו הוא מנתק את קשריו עם איליין.
מריון הביישן מכיר בסן דייגו את ריי (אן פרנסיס) ומתאהב בה. לאכזבתו הוא רואה אותה באחד הבארים כבחורה המגיעה עם חברותיה ומתחילה להתגפף עם נחתים. הוא בורח מהמקום ומתחיל לשתות אך מק מחזיר אותו לתלם.
לקראת קרב סאיפאן מועלה הקסלי לדרגת לוטננט קולונל. לאחר שנודע לו כי גם בקרב זה ישמש הבטליון כגל שני, הוא מתפרץ לחדרו של הגנרל סניפס (ריימונד מאסי) ולאחר ויכוח קשה מסכים הגנרל לשבץ את הבטליון בגל התקיפה הראשון.
בקרב על סאיפאן נהרג הקסלי ורבים מהיחידה. שני האינדיאנים מנהלים את הקשר בשפת הנאוואחו שאותו לא יכולים היפנים לפצח. אנדי נפצע ורגלו נקטעת, דני נפצע בזרועו. אנדי שוכב האוהל בית החולים מדוכא ומק מגיע לשם וכופה עליו לקרוא את מכתבה של פאט בו היא מביעה את אהבתה ורצונה שיחזור בקרוב כדי לראות את התינוק. הסרט מסתיים בחזרתו של אנדי לפאט ופגישתו של דני עם קייטי כשמק מלווה אותו ברכבת למרכז הגיוס בבלטימור וחוזר משם לסן דייגו עם מתגייסים חדשים.