cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חקובו טימרמן
קריירה עיתונאית
"לה אופיניון" כתב נגד טרור שמאלני וימני כאחד. כמה פרשנים הציעו שהוא תמך בהפיכה צבאית כדי לדכא את האלימות. טימרמן האמין שהעיתון שלו הוא היחיד שהעז לדווח במדויק על האירועים. גם איסבל פרון וגם המשטר הצבאי שהפיל את ממשלתה, השעו את העיתון לתקופות קצרות לפני מעצרו של טימרמן. מאוחר יותר כתב טיימרמן ב"אסיר ללא שם" (1981), "במהלך הקריירה העיתונאית שלי, במיוחד כמו"ל ועורך של "לה אופיניון", קיבלתי אינספור איומים".
האנטישמיות בארגנטינה גברה במהלך שנות ה-70, ככל שתנועות הימין הפכו לעוצמתיות יותר. ספר בשם Plan Andinia, שפורסם בעילום שם ב-1977, הזהיר מפני קונספירציה ציונית בינלאומית לשלוט בחלק מארגנטינה. באוגוטסט 1976 המשטרה נטרלה פצצות שהוצבו מחוץ למטה "לה אופיניון", במהלך גל של אלימות אנטישמית באותו חודש.
המעצר
טיימרמן העיד מאוחר יותר:. גם רמון קאמפס וגם מיגל אצ'קולץ הואשמו והורשעו מאוחר יותר בגין מעורבותם בעינויים נרחבים ו"היעלמויות" במהלך המלחמה המלוכלכת. נמצא שהחטיפה והמעצר של טימרמן הוזמנו על ידי הגנרל גיירמו סוארז מייסון. שלושת אנשי הצבא הללו זכו לחנינה ב-1991 מהנשיא קרלוס מנם.
טיימרמן כתב מאוחר יותר כי הוא נעצר על ידי "הסיעה הקיצונית של הצבא", שהייתה גם לב הפעולות הנאציות בארגנטינה. לדבריו, חוטפיו האשימו אותו במעורבות ב "תוכנית אנדיניה" (מזימה ציונית לכאורה לשלוט בחלק מארגנטינה). טיימרמן האמין שהסוהרים חסו על חייו, מכיוון שהם ראו בו מקור מידע בעל פוטנציאל מכריע על התוכנית. השומרים גם חקרו את טימרמן על יחסיו עם הבנקאי המנוח דוד גרייבר. טיימרמן היה נתון לעינויים בחשמל, מכות ובידוד.
טימרמן זוכה על ידי בית משפט צבאי באוקטובר 1977. הצבא המשיך להאשים אותו ב"אי שמירה על עקרונות מוסריים בסיסיים בניהול ארגון ציבורי". ב-17 באפריל 1978 הוא שוחרר רשמית מהכלא, אך הושם במעצר בית קבוע. ביולי 1978 קבע בית המשפט העליון של ארגנטינה שאין עילה להמשך מעצרו, אשתו ושלושת ילדיו הגיעו לשראל אך נאסר עליו לעזוב את ביתו.
התגובות למעצר
טיימרמן הפך לאסיר הפוליטי הארגנטינאי המפורסם ביותר בזמן המלחמה המלוכלכת. אשתו עזרה להעלות את המודעות הבינלאומית לגבי מאסרו. בעיתונות הארגנטינאית, רק העיתון Buenos Aires Herald (שיוצא לאור באנגלית) סיקר את מעצרו של טימרמן. עורך הראלד רוברט קוקס נעצר מאוחר יותר ונכלא.
הממסד הארגנטינאי היהודי וראשי הקהילה היהודית בארגנטינה היו שקטים במיוחד בנוגע למעצרו של טימרמן. על פי אחיו של חקובו טימרמן, חוסה:.
ממשלת ישראל שמרה על קשרים דיפלומטיים ומכרה נשק למשטר הארגנטינאי באותה תקופה. אולם מעצרו המתוקשר של טימרמן, במיוחד לאור פעילותו הציונית, עורר תגובה דיפלומטית מישראל. לדברי ההיסטוריון רענן ריין והעיתונאי אפרים דוידי: "ניתן לתאר את המדיניות הרשמית של ישראל כמאמץ להראות לחונטה שהיא ביצעה שגיאה חמורה במעצר העיתונאי, אך להימנע מעוררות דעת הקהל הבינלאומית נגד המשטר, וחשוב עוד יותר, להימנע מייחס נטיות אנטישמיות למנהיגי המדינה. הדיקטטורה". ממשלת ישראל לחצה בסתר על ארגנטינה לשחרר את טימרמן, אך לא העלתה דרישות פומביות כפי שעשתה בשם היהודים בברית המועצות. במאי 1979 ביקר בביתו יושב ראש תנועת העבודה הציונית העולמית, יגאל אלון.
בישראל
ב-25 בספטמבר 1979 לאחר לחץ בינלאומי שהופעל על החונטה הצבאית הוטס טימרמן לישראל. אזרחותו הארגנטינית נשללה וכל רכושו הופקע ללא פיצויים. בישראל קיבל טימרמן תחילה קבלת פנים אוהדת. שני העיתונים הגדולים, "ידיעות אחרונות" ו"מעריב", ניסו לשכור את שירותיו. ו"קול ישראל" הציע לו לנהל את השידורים בספרדית.
בקיץ 1982 כאשר התחילה מלחמת לבנון הראשונה, זמן קצר אחרי הפלישה הארגנטינית לאיי פולקלנד הבריטיים, אשר הניבה מלחמת דמים. טימרמן ראה אותם תהליכים בישראל. שר הביטחון אריאל שרון היה בעיניו בן-דמותם של הגנרלים הארגנטיניים. אחרי טבח סברה ושתילה, טימרמן ביקר כעיתונאי בלבנון עם כוחות צה"ל, ועל יסוד מסעו כתב את הספר המלחמה הארוכה ביותר: ישראל בלבנון, שיצא לאור באנגלית בניו יורק, ובו מתח ביקורת על פעולות מדינת ישראל וצה"ל במלחמה. בנוסף בנו נכלא בכלא צבאי לאחר שסירב לשרת בלבנון.
פעילות בארצות הברית
בהגיעו לישראל פרסם טימרמן את ספרו באנגלית אסיר לא שם, תא ללא מספר על מאסרו בארגנטינה שזכה להצלחה בינלאומית. והוא הוזמן להרצות באירופה, בקנדה ובארצות הברית, מה שהגביר את חשיפתו הבינלאומית ופרסם את מצב זכויות האדם בארגנטינה. הספר שוזר יחד נרטיבים שונים, דן במאסרו של טימרמן, בביוגרפיה שלו ובנושאים גדולים יותר של הפוליטיקה הארגנטינאית. הספר סיפק פרטים חדשים לעולם על הדיקטטורה הצבאית הארגנטינאית. למשל, הוא תיארה הרצאה שבועית בשם "האקדמיה" שנערכה לשוטרים ולקציני צבא, ובה לימדו אותם שהם נלחמים ב"מלחמת עולם שלישית" נגד טרוריסטים שמאלנים. הספר מתאר אנטישמיות ואנטי אינטלקטואליזם בתוך המשטר הצבאי. בשנת 1983, הוא עובד לסרט טלוויזיה ששודר ברשת NBC.
טימרמן הוזמן פעמים רבות להרצות בארצות הברית. באביב 1981, כאשר ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית התכנסה לדון במינויו המוצע של עוזר מזכיר המדינה לענייני זכויות האדם, תפקיד חדש שההציע הנשיא ג'ימי קרטר, אשר נועד לכפות על הדיפלומטיה האמריקנית שיקולים של מוסר וצדק. ממשל הנשיא רונלד רייגן החליט להציע לתפקיד היסטוריון ימני, ארנסט לפיבר, אשר האמין כי מדיניות זכויות האדם הטובה ביותר היא התעלמות גמורה מזכויות אדם כאשר הן אינן מתיישבות עם האינטרסים של ארצות הברית. גם רפובליקנים מתונים התנגדו למינוי וטימרמן הוזמן לדיון. חדר המליאה של ועדת החוץ היה מלא מפה לפה לקראת השימוע. כאשר טימרמן נכנס אל החדר, רוב הנוכחים קמו על רגליהם והריעו לו. עם זאת כאזרח זר הוא לא הוזמן להעיד, אך דיבר עם עיתונאים מחוץ לאולם נגד המינוי ואמר:. אף כי בסנאט היה רוב רפובליקני, ועדת החוץ הצביעה נגד מינוי לפיבר.
חזרה לארגנטינה
בשנת 1984 לאחר השבת השלטון הדמוקרטי שב טימרמן עם משפחתו לארגנטינה שם עסק בכתיבה.
טימרמן הוזמן להיות העורך של עיתון ערב סנסציוני ששמו La Razon. תוכניתו להפוך את העיתון ל"ניו-יורק טיימס" של אמריקה הלטינית נחלה כישלון חרוץ, לאחר שהעיתון צבר הפסדים. בריאותו התרופפה והלכה. הוא הוזמן להעיד במשפט מעניו, כולל עימות בינו ובין הגנרל ראול קאמפס.
הוא מת בביתו בבואנוס איירס ב-11 בנובמבר 1999.
משפחתו
בנו הקטור טימרמן הוא פוליטיקאי ארגנטינאי אשר כיהן כשר החוץ של ארגנטינה בשנים 2010–2015.
Lost!
Lost! (בעברית: אבוד!) הוא סינגל של להקת הרוק הבריטית קולדפליי, שיצא ב-10 בנובמבר 2008. השיר יצא כסינגל שלישי מאלבומם הרביעי של חברי הלהקה, "Viva la Vida or Death and All His Friends". "!Lost" הוא השיר השלישי באלבום, ואורכו 3:55 דקות. הסינגל לא זכה להצלחה רבה כמו קודמיו, אך הגיע למקומות גבוהים במצעדים לאחר הביצוע המשותף של הלהקה יחד עם ג'יי זי בטקס פרסי גראמי ה-51 שהעניקה לו שיא חדש כשהגיע למקום ה-40 במצעד בילבורד הוט 100 האמרקאי ולמקום ה-54 במצעד הבריטי. במצעד הפזמונים הבינלאומי השנתי הישראלי הגיע השיר למקום החמישי. קיימות מספר גרסאות רשמיות לשיר, כולל הקלטה נפרדת של הסולן כריס מרטין בליווי פסנתר (תחת השם "?Lost") שידוע כ"בי סייד" לViolet Hill וכ-"ראפ-פופ". גרסה הכוללת את ג'יי זי (תחת השם "+Lost") מופיעה במיני-אלבום של הלהקה Prospekt's March. הקליפ הנלווה לסינגל מציג הופעה חיה של הלהקה בארצות הברית. קולדפליי פתחו בתחרות דרך אתר האינטרנט שלהם, במסגרתה הגישו המעריצים קליפים מעשה ידיהם. הערכים הזוכים פורסמו באתר הלהקה. השיר הופיע בסרט "The Way" משנת 2010, והוא נכלל גם ב-NBA 2K14.
רקע וכתיבה
על פי דברי מתופף הלהקה ויל צ'מפיון, "!LOST" נוצר הרבה לפני שהלהקה התחילה להקליט סינגלים לאלבומם הרביעי Viva la Vida or Death and All His Friends, הוא נזכר "התעסקתי עם זה ובניתי את הביט מאפס... ואז כריס שמע את '!LOST' והשתגע עד מעל הראש". מרטין חשף כי קצב התופים נוצר מתוך השראה מהשיר "Cry Me a River" של ג'סטין טימברלייק, שהיה אחד השירים האהובים על וויל באותה תקופה. "!Lost" היה אחד השירים הראשונים עליהם עבדה הלהקה עבור האלבום. השיר "Sing" של להקת בלר היווה מקור השראה בכך שנתן נקודת מוצא לכתיבת "!Lost". בזמן סיבוב הופעות בדטרויט, מישיגן, חברי הלהקה האזינו "לSing" בחדר ההלבשה ברגע שהם עלו לבמה לבדיקת סאונד הם חשבו לכתוב שיר בסגנון דומה. לדברי הגיטריסט ג'וני בקלנד, "הקלטנו חלק ממנו בכנסייה במעלה הכביש שעכשיו היא אולפן. בחדר ענק עם פסנתר ועוגב בו זמנית."
הוצאת השיר
"!Lost" יצא כסינגל לקידום מכירות בספטמבר 2008. ב-10 בנובמבר 2008 הוציאה קולדפליי מיני-אלבום רשמי דיגיטלי בן ארבע גרסאות של "!Lost" המאשר את מעמדו של השיר כסינגל. השיר זכה לביקורות חיוביות. האם הרמס ממגזין הרולינג סטון תיאר את השיר כ-"כנראה הרגע הפופ הנשגב ביותר של האלבום" מבקר ה-NME, מארק ביומונט, הביע דומה לשל הרמס, והחמיא: "זה לא עד ש'!Lost'- כל הפאנקיות של אורגן הכנסייה, מקצבי מחיאות החזקים וכריס שמסתובב כמו בג'קוזי מלא חשפניות - כי Viva la Vida באמת פוגע בקצב". מכיוון שהשיר לא צלח במכירות כמו קודמיו הוא הוצג כאלבום שעומד לצאת והגיע למכירות דיגיטליות גבוהות למרות שלא הורכז עדיין כסינגל באופן רשמי. במצעד הסינגלים הבריטי השיר הגיע לשיא במקום 54. בארצות הברית הגיע למקום ה-94 בבילבורד הוט 100. הסינגל הגיע לשיא במקום 10 בBillboard Hot Modern Rock Tracks שיאה בבריטניה הפך את הסינגל הראשון של קולדפליי שלא הצליח להופיע ב40 הגדולים בבריטניה, אם כי בהתחשב בעובדה שהוא לא יצא לאור פיזית (אם כי עדיין היה זמין כהורדה באותה תקופה). הופעתה של הלהקה בטקס פרסי גראמי ה-51 יחד עם ג'יי זי דרבן את המכירות באייטונס כתוצאה מכך, "!Lost" הגיע מיקום שיא חדש ב- Billboard Hot 100, והגיע שוב למספר 40. בילבורד כינה את שיתוף הפעולה "מכשור קודר עם סדרת תופים ומחיאות כפיים שמתאימות באופן מושלם לתוכן הלירי של השיר וגורם למעבר משירתו של כריס מרטין לראפ של ג'יי להיראות ללא מאמץ".
וידאו קליפ
הקליפ ל"!Lost" יצא באופן רשמי באתר של קולדפליי ב-26 בספטמבר 2008. בקליפ רואים את חברי הלהקה מבצעים את השיר בהופעה חיה בארצות הברית בשיקגו, אילינוי.בה חברי הלהקה מנגנים את השיר וכריס סולן הלהקה שר וזז בבמה. הקליפ צולם ובוים על ידי מאט ווסצ'נקורס. גרסה אלטרנטיבית נוצרה ל-"+Lost". בה הקליפ מראה סרטון זהה למקור אך עם זוויות המצלמה שונוו מעט, כדי להראות מסך על הבמה ובו רואים את מבצע את החלק שלו (שנוסף באופן דיגיטלי). קולדפליי השיקה תחרות באוקטובר 2008 בה המעריצים הגישו קליפים תוצרת בית לגרסה האקוסטית "?Lost" התחרות נפתחה לכל האוהדים ברחבי העולם, ונסגרה ב -1 בדצמבר 2008. כל חברי הלהקה בחרו בפיינליסטים הסופיים ושפטו את הקליפים הזוכים ב-5 בדצמבר. לזוכה הוענק זוג כרטיסי "אולטרה VIP" למופע הלהקה בזירה O2 בלונדון בדצמבר 2008, והוא כלל מעברים מאחורי הקלעים. הסרטון הזוכה הוכרז ב-8 בדצמבר 2008, כאשר הזוכה הוא פול אובראיין עבור "שילוב נפלא של קליימיישן וגרפיקה ממוחשבת". הסרטון של אובראיין והסגנית השנייה, שנוצר על ידי מרטין בוזורה, מופיע באתר הרשמי של קולדפליי.
"!Lost"
'''
הירקודון
הירקודון (שם מדעי: Hyracodon) הוא סוג נכחד של יונק צמחוני מפריט פרסה ממשפחת ההירקודונתיים, אשר חי באמריקה הצפונית של סוף האאוקן והאוליגוקן.
מאפיינים
סוג זה הוא היחיד בתת-משפחה Hyracodontinae והוא הוגדר ב-1856 בידי החוקר ג'וזף ליידי ומשמעות שמו: "שן של שפן", עקב מבנה החותכות הגדולות הדומות. נמצאו מינים רבים של יונק זה לאורך ארצות הברית.
ההירקודון דמה במראהו לסוס מהיר אך למעשה היה קרוב רחוק של הקרנפיים והשתייך לקבוצתו של הפרצרתריום, שהיה יונק היבשה הגדול מעולם. הוא היה קטן בהרבה בגודל של סוס פוני באורך 1.5 מטר. היו לו חוטם רחב וקצר שהזכיר את ראשוני הקרנפים והשיניים שלו היו דקות יחסית והתפתחו מליחוך עלים לליחוך עשבים, ובמבניהם הזכירו את הסוסים הנכחדים מאותה תקופה כמו המיוהיפוס. תחומי מחייתו היו יערות גשם ואזורי ערבות לחות ששפעו בצמחייה. הוא היה מהיר מאוד בהתבסס על רגליו הארוכות שהכילו 3 אצבעות בכל רגל ובקצותיהם פרסות.
יונק זה בדומה לקרוביו האסייתים נכחד בלי להשאיר צאצאים חיים.
תאוריות הקשר על רצח רבין
התאוריות פותחו בעיקר בימין הקיצוני, אך היו גם במרכז המפה הפוליטית ובצד השמאלי שלה שקיבלו את הטענות שהן מעלות. סקרים אחדים העלו כי כרבע מהציבור מאמין בווריאציות שונות של תאוריות קשר כאלה.
תאוריות קשר מצדה הימני של המפה הפוליטית
הדרישה לחקור מחדש את נסיבות הרצח, בטענה שיש עובדות הדורשות בירור, עולה בימין גם שנים רבות לאחר הרצח.
תאוריות הימין מתחלקות לשתי קבוצות עיקריות: תאוריות הטוענות שרבין מת מכדורי יגאל עמיר, ותאוריות הטוענות שרבין נורה גם או רק בזמן הנסיעה לבית החולים איכילוב.
תאוריות שלפיהן יגאל עמיר הוא הרוצח
לפי אחת התאוריות, תכנן השב"כ לביים ניסיון רצח פוליטי שיופנה כלפי הנהגת השמאל, על מנת ליצור לה אהדה בקרב הציבור. לשם כך מצא השב"כ את יגאל עמיר, שאכן חפץ לבצע התנקשות ביצחק רבין מתוך השקפת עולמו הימנית רדיקלית. תאוריה זו נתמכת בשני אירועים: המתנתו הארוכה של יגאל עמיר בחניית האח"מים מבלי שייבדק ויישאל על מעשיו במקום ומבלי להרחיקו, וכן בנוכחותו של הצלם רוני קמפלר במרפסת סמוכה ממנה צילם ממושכות את יגאל עמיר זמן רב לפני הירי וגם בעת הירי. על פי תאוריה זו, על השב"כ מוטל היה לשים באקדחו של יגאל עמיר כדורי סרק אולם בביצוע משימה זו התרחש כשל, מתוך רשלנות או בכוונת מכוון, ובאקדח הושארו כדורים חיים. לכן הושמעה הקריאה "סרק, סרק" בעת ההתנקשות.
ישנם הסוברים במסגרת תאוריית הקונספירציה, שאפשר היה להציל את רבין, אולם מישהו החליט שהסיכון לחשיפה הוא רב מדי ולכן הניח לרבין לדמם למוות. לפי תאוריה זו, משך זמן פינויו של יצחק רבין לבית החולים "איכילוב" הוארך בכוונת מכוון למשך דקות רבות. ועדת שמגר דחתה טענות אלו.
ישנם שייחסו את ביום הרצח או את השינוי בתוכנית לשמעון פרס, בין השאר בטענה שפרס ביקש למנוע מרבין, שאצלו החלו לעלות הרהורי חרטה על הסכמי אוסלו, לסגת מהסכמי אוסלו.
בנוסף יש תאוריות הטוענות כי יגאל עמיר היה מלכתחילה סוכן שב"כ.
אחת הנקודות המעוררות את תאוריות קונספירציה אלו הן פעולותיו של אבישי רביב. לפני הרצח, רביב נחשב לאחד מהרדיקליים שבין פעילי הימין והיה ידוע בפעילות האלימה שלו, אולם לאחר הרצח התברר שהוא סוכן שב"כ, המכונה "שמפניה". אף שמפעיליו הזהירוהו מפעילות אלימה, בפועל הועמד רביב לדין רק באשמה שלא דיווח על כוונותיו של עמיר לרצוח את רבין, וזוכה. רביב היה בקשר עם יגאל עמיר ובפני ועדת שמגר הובאו עדויות שרביב טען בפני עמיר כי חל על רבין "דין רודף", וכי לכן מותר לפגוע בו.
תאוריות שלפיהן יגאל עמיר אינו הרוצח
אף על פי שיגאל עמיר הצהיר על כוונתו לבצע את הרצח, הודה במעשה, שחזר אותו ומעולם לא הביע חרטה, יש הטוענים שלא הוא רצח את רבין. לפי גרסה זו, יגאל עמיר בעצמו לא ידע שלא הוא הרוצח או שלחלופין, הופעל עליו לחץ כבד להודות ברצח.
על סמך חלק מן התאוריות הטוענות כי יגאל עמיר אינו הרוצח, כדוריו של עמיר היו כדורי סרק. תאוריות אלו נשענות על סדרה של ממצאים:
הערכה של כרמי גילון ראש השב"כ דאז, חודשים לפני הרצח, שהרוצח הפוטנציאלי הוא "סטודנט תימני שחרחר מהרצליה שלומד בבר-אילן". תיאור זה הוא תיאורו המדויק של עמיר, ומעלה את החשד שהשב"כ הכיר את זהותו של עמיר לפני הרצח, ואף ידע על כוונותיו. כמו כן, נטען שעמיר נשלח לפני הרצח לריגה מטעם השב"כ.
יחזקאל שרעבי, נהגו הקבוע של רבין, הוחלף בליל הרצח במנחם דמתי, נהגו של שמעון פרס. עדויות של קריאות: "סרק, זה לא אמיתי" שנשמעו בזירת הרצח מיד לאחר הירי. ועדת שמגר לא הצליחה לקבוע מי האחראי לקריאות אלה ומדוע עשה זאת.
עדותה של מרים אורן, עדת ראייה, לפיה "רבין לא נפגע" מהירי. גם לאה רבין כתבה בספרה ש"יצחק נראה בסדר גמור", ושאנשי השב"כ שליוו אותה הבטיחו לה שתיפגש איתו בהמשך הערב בתל אביב.
צפייה בקלטת הרצח מראה שרבין לא נפל מיד כתוצאה מהירי ואף הסב את ראשו לאחור. עוד טוענים חלק מתומכי התאוריה שההבזק שנראה בקלטת אינו מאיר את הסביבה, למרות שאמור היה לעשות זאת.
למרות שרבין נזקק לטיפול רפואי דחוף, הוא הוסע לבית החולים ברכב השרד ולא באמבולנס הייעודי, כמתבקש. בעניין זה ישנה סתירה בין הדו"חות הרפואיים, כאשר באחד מהם נכתב שהגיע בנט"ן, ובדוחות אחרים כמו גם בעדויות שנמסרו בוועדת שמגר נאמר שרבין הגיע במכוניתו.
נתיחת הגופה על ידי פרופסור היס נעשתה באיכילוב במקום באבו כביר. בדו"ח של היס נכתב שעמוד השדרה הגבי והמותני תקין, לעומת הגרסה הרשמית, לפיה אחד הכדורים פגע בעמוד השדרה (הצווארי). זאת ועוד, בתצלום הרנטגן של הגופה כפי שהציגו היס בתוכניתו של נפתלי גליקסברג, ועל אף שמקומו של הקליע בעומק הגוף לא ניתן לקביעה, נראה למחזיקי התאוריה כתקוע בעמוד השדרה.
על פי ועדת שמגר איבטחו את רבין ארבעה אנשים, אך הוועדה ציינה את שמותיהם של שלושה בלבד. זאת ועוד, בסיפורו של העיתונאי יואב לימור על חוויותיו בליל הרצח כעד ראייה, נכתב שבמושב הקדמי התיישב "שוטר", למרות שרשמית היה המושב ריק. בנוסף ישנה עדות של איש אבטחה של איכילוב שראה בנוסף לכתם הדם של רבין במושב האחורי, כתם גדול בקדמי.
עדות נוספת לטענה זו, נשענת על צילומים מטקס ההלוויה של רבין, אשר בהם נראה דף ובו מילות "שיר לשלום", אשר הושר מעל הבמה בעצרת השלום בערב הרצח. הדף שהיה מקופל בכיס מעילו של רבין נראה מוכתם בדם, ובו חור של ירי. היות שהסרט של קמפלר מראה כי יגאל עמיר עמד מאחורי גבו של רבין, הרי שאף לא אחד משלושת הכדורים שירה יגאל עמיר נורה אל חזהו של רבין, ולכן החור בדף נוצר מאוחר יותר. לבסוף, צילומים מהלוויה מראים כי בדף ישנו "חור" אחד בלבד, ולא ארבעה חורים כמצופה, אילו היה הדף מקופל לארבע בכיסו של רבין בזמן הירי. חלק מתומכי התאוריה מסבירים זאת בכך שבעת הירי רבין ישב או שכב, והיד האוחזת באקדח נכנסה אל תוך המקטורן. כתוצאה מכך עבר הקליע לתוך קפלי הדף, ולדבריהם הוא אכן השאיר ביניהם סימני חיכוך ופיח.
פרסום התאוריות
העיתון "הצופה" חולל שערורייה כשפרסם את ההשערה כי שמעון פרס עמד מאחורי קנוניית הרצח, אף שהעיתון הכחיש שהשערה זו מבטאת את עמדתו. בערב יום השנה העשירי לרצח רבין, ב-3 בנובמבר 2005, זכו תאוריות הקשר לעידוד מסוים כאשר נחשף במשדר מיוחד של "קשת" שכלל סרט דוקומנטרי של נפתלי גליקסברג כי בחולצתו ובגופייתו של רבין יש חור נוסף מצדן הקדמי. המומחים שבדקו את בגדיו של רבין נחלקו בדעותיהם האם מדובר בירייה נוספת שלישית שנורתה באיש. בנוסף הועלתה העובדה שאין בנמצא תצלומים רלוונטיים לסוגיה מנתיחת גופתו של רבין. במהלך המשדר עלתה ההשערה שמא מדובר בכדור שנפלט מאקדחו של אחד המאבטחים והושם דגש על כך שלא מדובר בממצא שחייב להתפרש באופן קונספירטיבי. סברה אחרת לגבי חוסר התאימות בין מספר החורים בגופיה ובגופה של יצחק רבין היא שמדובר בחור רגיל בגופייתו, אולי של סיגריה. חולשתה של התזה שהוצגה בתחקיר הערוץ השני היא היעדר חור כניסה במקטורן מחד, והיעדר דווח על פצע כניסה התואם את הנקב בחולצה מאידך, כמו גם היעדר ממצאים תואמים בצילומי הרנטגן והסי טי לנזק רקמתי כלשהו התואם את מיקום החור בחולצה.
בהפגנת תמיכה בבנימין נתניהו, שנערכה באוקטובר 2019, אמר המזרחן מרדכי קידר: "מי שרצח את רבין היה אדם שראשי התיבות של שמו זה י"ר - לא יצחק רבין. מי שעמד מאחורי העניין הזה כנראה פוליטיקאי מוביל שרצה לחסל את יצחק רבין מכיוון שהוא רצה לצאת מהסכמי אוסלו". קידר הוסיף: "אני קורא מכאן להסיר את הכותרת השקרית 'סודי ביותר' מעל המסמכים שלא משתלבים עם התאוריה שהימין רצח את רבין". אוניברסיטת בר-אילן גינתה את דבריו אלה, וגם נתניהו גינה את דבריו וכינה אותם "דברי הבל". בראיון לניב רסקין בחדשות הבוקר אמר קידר כי הוא אמר שאולי יגאל עמיר לא רצח את רבין, וסירב לחזור בו. בנוסף, הוא טען כי תיעוד הרצח של רוני קמפלר עבר עריכה בלונדון.
ביקורת על התאוריה
המבקרים את תאוריות הקונספירציה טוענים כי התאוריה נוצרה על רקע ההאשמות שהוטחו בימין בעקבות הרצח ורצונו לנקות את עצמו מאחריותו לו.
מבשר התאוריה הוא יהודי קנדי, ברי חמיש, שהושפע לטענת המבקרים מתאוריות הקונספירציה הנפוצות בצפון אמריקה, בעיקר תאוריית הקשר על רצח קנדי. כמו כן הביקורת טוענת לחוסר הבנה של חמיש את החברה והתרבות הישראלית. כך נטען, כי אין התאוריה מביאה בחשבון כי ישראל היא מדינה קטנה ומסוגרת אשר סוד כה גדול לא היה יכול להישמר בה; ובעיקר כאשר עם חילופי השלטון התכופים במדינה, נחשפו כל סודות השב"כ ושאר גופי המודיעין והביטחון בפני שלטון הימין (לרבות אנשי גוש הימין שנכללו בקואליציה). יתרה מכך, המבקרים אינם נמנעים מטענות ספציפיות לגופם של חלק ממפיצי תאוריות הקשר.
ביקורת חריפה על תאוריית קשר זו רואה בעצם קיומה חטא העומד בפני עצמו, המהווה נדבך נוסף על הפשע של רצח רבין. לפי ביקורת זו, על הימין הרדיקלי בישראל להתמקד בשאלה איך יצא ממנו הרוצח יגאל עמיר, ומי האנשים שהעניקו לרוצח את הרקע האידאולוגי שממנו צמח. על פי המבקרים, יצירת תאוריית הקשר מסיטה את הדיון משאלות אלה והעובדות שמאחוריהן, ועלולה ליצור את התשתית לרצח הפוליטי הבא.
חגי עמיר, אחיו של יגאל עמיר שסייע בהכנות לרצח, שלל את תיאורית הקונספירציה בדברים שכתב לאחר שחרורו מהכלא ב־2012, אך הודה כי גם לו ישנן שאלות לגבי פרטים שונים סביב הרצח.
תאוריית הקשר מצדה השמאלי של המפה הפוליטית
על פי גרסתה השמאלנית של תאוריית הקשר, גורמי ימין רדיקליים בשב"כ, הפעילו את יגאל עמיר וחברו לו בקשר חתרני באמצעות סוכן השב"כ אבישי רביב, במטרה לרצוח את יצחק רבין. תאוריה זו מנסה להסביר את הקלות שבה חדר יגאל עמיר לשטח הסטרילי בכיכר רבין. נושא הדגל של תאוריה זו היה פרופ' מיכאל הרסגור. הוא טען שרק משפט חוזר ליגאל עמיר יחשוף את האמת, ויגלה שידו של הימין הייתה מאחורי רצח זה.
תיעוד הרצח וספיחיו
לאחר הרצח התברר כי רוני קמפלר, רואה חשבון במקצועו העובד במשרד מבקר המדינה, תיעד במצלמת וידאו את ההתנקשות ברגע התרחשותה. קמפלר השתתף בעצרת התמיכה בהסכמי השלום בכיכר מלכי ישראל בתל אביב, ב-4 בנובמבר 1995. לדבריו ביקש להנציח את האירוע לצורך הכנת סרט אישי, בהיותו צלם חובב. במהלך העצרת הסתובב עם מצלמתו ברחבה הסמוכה למדרגות בית עיריית תל אביב, מאחורי בימת הנואמים, וצילם את הנעשה בה בזמן שבו נשמעו הנאומים על הבמה. לקראת סיום העצרת עלה לגג קניון "גן העיר" הסמוך, ממנו נשקפה אותה רחבה. בין היתר התמקדה עדשת מצלמתו ביגאל עמיר, שהסתובב ברחבה. בהמשך הסרט נראה רבין יורד במדרגות ומתקרב למכוניתו, ועמיר מתקרב אליו עם אקדח שלוף ויורה בו בגבו. לאחר מכן תועדה המהומה המתפתחת במקום, עד שהצילום הסתיים בחטף.
מעלי תאוריות הקונספירציה העלו תמיהות הנוגעות לתיעוד זה, שנחשב לחדשני מסוגו באותה העת. חלקן התמקדו בהתרחשויות שתועדו במצלמתו בזירת הרצח, וחלקן התמקדו במקריות של התיעוד ההיסטורי, וייחסו אותה לקשר אפשרי בין קמפלר לבין גורמים הקשורים כביכול ברצח. הוא עצמו סיפק הסברים לשאלות ולתהיות שהתייחסו אליו. חלק אחר התמקד בכך שהתיעוד לא פורסם במלואו.
הנקודות שהתייחסו לצלם:
דופק
דופק הוא הכינוי להתכווצות והתרחבות קצבית של עורק באמצעות זרימת דם על ידי הלב. באמצעות הדופק ניתן לבדוק את מספר פעימות הלב בדקה, כלומר את קצב הלב.
ניתן להרגיש את הדופק בעורקים הקרובים לעור. הדופק הסטנדרטי של ילדים גדולים ומבוגרים (גיל 10+) במצב מנוחה הוא 60–100 פעימות לדקה.הדופק מושפע מנפח הפעימה של הלב - כמות הדם שמזרים הלב בכל פעימה; ומכמות הדם שהלב צריך להזרים בדקה - תפוקת לב. במצב מנוחה, על הלב להזרים בדקה אחת את כל כמות הדם שבגוף, בממוצע - 4.5 ליטרים אצל אישה ו-5.5 אצל גבר. בזמן מאמץ, פעילות גופנית, התרגשות או פחד, על הלב להזרים יותר דם על מנת לספק יותר חמצן לשרירים, ולפיכך הדופק עולה.
אצל ספורטאים, אשר מתאמנים דרך קבע במצב של דופק מהיר, שריר הלב מתפתח וגדל, וכך גם גדל נפח הפעימה של הלב ובהתאם יורד קצב פעימות הלב במצב מנוחה. ערכי דופק במצב מנוחה לספורטאים הם 40–60 לדקה, וכך גם לאנשים אשר שומרים על כושר גופני גבוה. במאמץ אצל אדם ממוצע תפוקת הלב גדלה עד פי 6 מהתפוקה הרגילה.
בעת היריון עולה קצב הלב אצל האשה בממוצע ב-15 פעימות לדקה, עקב תפוקת לב גבוהה יותר.
טכיקרדיה היא מצב של קצב לב העולה על הקצב הנורמלי בזמן מנוחה, למרות שהאדם עצמו נמצא במנוחה.
גלריית טרטיאקוב
גלריית טרטיאקוב (ברוסית: Государственная Третьяковская Галерея; "הגלריה הממלכתית של טרטיאקוב") הידועה גם בכינוי טרטיאקובקה היא מוזיאון לאמנות הממוקם במוסקבה, בירת רוסיה. מוזיאון זה נחשב למוזיאון המוביל בעולם בתחום של אמנות רוסית.
דופק
דרכי מדידה
בעבר היה נהוג לבדוק את הדופק המקסימלי בנוסחה הבאה: 220-הגיל, כלומר על פי הנוסחה הדופק המקסימלי של תינוק בן יומו הוא: 220, ואילו הדופק המרבי של אדם בן 20 הוא: 200. כיום נהוג לחשב את הדופק המקסימלי בדרכים שונות ומגוונות.
גלריית טרטיאקוב
היסטוריה
ראשיתה של הגלריה בשנת 1856 באוספו של הסוחר המוסקבאי העשיר פאבל טרטיאקוב. טרטיאקוב רכש יצירות רבות מהאמנים הרוסיים המובילים של תקופתו במטרה ליצור אוסף אשר לימים יהפוך למוזיאון הלאומי הרוסי לאמנות. בשנת 1892 ציווה טרטיאקוב את אוספו, שהיה מפורסם כבר באותה עת, לעיר מוסקבה. לאוספו צירף פאבל טרטיאקוב את אוספו של אחיו המנוח, סרגיי, ולכן הגלריה נקראה באותם הימים על שמותיהם של שני האחים. היא כללה אז 1,200 ציורים ו-500 רישומים בשווי של 1.5 מיליון רובל.
דופק
דרכי מדידה
בדרך כלל מודדים את הדופק בעזרת מישוש עורק החישור בקרבת שורש כף היד או בעזרת מישוש עורק תרדמני בצוואר. לעיתים מודדים דופק באתרים אחרים בגוף כדי להתרשם מאספקת הדם לאזור. למשל, מישוש העורק השוקתי האחורי באזור הקרסול לשם קבלת ידיעה על זרימת דם תקינה לגפה התחתונה.
גלריית טרטיאקוב
היסטוריה
חזית מבנה הגלריה תוכננה על ידי הצייר ויקטור וסנצוב בסגנון המזכיר אגדות עם רוסיות. המבנה נבנה בין השנים 1902–1904 על הגדה הדרומית של נהר מוסקבה למול הקרמלין.
דופק
דרכי מדידה
במדידת דופק בעזרת מישוש עורק החישור מניחים שתי אצבעות בין גיד השריר כופף שורש היד החישורי (הגיד הבולט ביותר בקדמת האמה) לגידי האגודל הסמוכים לו (באזור שורש האגודל) ולוחצים בעדינות על המקום עד שמאתרים את הפעימות (ראו תמונה). מדידה בעזרת האגודל עלולה לתת תוצאה כוזבת שכן גם בו ניתן לחוש פעימות. לחישוב מספר פעימות הלב בדקה מונים 15 שניות ומכפילים את התוצאה בארבע, או שמשתמשים בשיטת מנייה והכפלה אחרת על פי הנוחות ולפי רמת הדיוק הנדרשת (ככל שזמן המנייה ארוך יותר כך התוצאה מדויקת יותר). אצל תינוק המדידה מתבצעת בעורק הזרוע שחולף בחלקה הפנימי של הזרוע באותו אופן שמתבצעת המדידה אצל מבוגר. בהחייאה מודדים דופק בעורק התרדמני שנמצא בצוואר.
גלריית טרטיאקוב
היסטוריה
במהלך המאה ה-20 גדל האוסף, והגלריה התרחבה למבנים סמוכים ובהם כנסיית ניקולס הקדוש מהמאה ה-17.
דופק
דרכי מדידה
כיום ניתן למדוד דופק תוך שימוש בסמארטפון. המכשיר עושה זאת על ידי מדידת שינויים מחזוריים בתמונות הווידאו שהוא מצלם. שיטה זו דומה לשיטה בה מודד אוקסימטר את הדם במרפאות, בתי חולים וכדומה.
גלריית טרטיאקוב
היסטוריה
במאי 2012 נערך בגלריה דו-קרב על אליפות העולם בשחמט בין בוריס גלפנד מישראל ובין האלוף המכהן, וישוואנתן אנאנד מהודו.
גלריית טרטיאקוב החדשה
בשנת 1985 אוחדה הגלריה עם הגלריה לאמנות בת זמננו אשר פעלה במבנה מודרני בסמוך לטבעת הגנים, דרומית לגשר קרים. אוסף זה כלל מוצגים של פיסול ריאליסטי סוציאליסטי.
בסמוך אל הגלריה החדשה נמצא פארק הפסלים "בית הקברות לאנדרטאות נופלות" שבו מוצגים פסלים שייצגו בעבר את ברית המועצות והוצאו ממקומם לאחר נפילת ברית המועצות.
אוספי המוזיאון
אוספי המוזיאון כוללים למעלה מ-130,000 יצירות אמנות רוסיות בסגנונות שונים, החל מיצירות דתיות כגון "תיאוטוקוס מולדימיר ו"השילוש הקדוש" מעשה ידי אנדרי רובליוב, וכלה ביצירות מודרניות כגון "קומפוזיציה VII" מעשה ידי וסילי קנדינסקי ו"הריבוע השחור" מעשה ידי קזימיר מלביץ'. בין היתר מוצגות במוזיאון יצירות מאת פאבל פדוטוב, קונסטנטין קורובין, ולנטין סרוב, איליה רפין, אוסיפ בראז, וסילי ורשצ'אגין, וסילי מקסימוב, זינאידה סרבריאקובה, בוריס קוסטודייב, אנדרי ריאבושקין, וסילי סוריקוב, וסילי פרוב, איוואן קראמסקוי, איוואן שישקין, אלכסנדר איוואנוב ויצחק לויתן.
וידוקלה
וידוקלה (בליטאית: Viduklė; בפולנית: Widukle) היא עיירה במחוז קובנה שבליטא שבה התקיימה קהילה יהודית עד לשואה. העיירה נזכרה לראשונה במאה ה-13.
יהודי וידוקלה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-160 יהודים, ופעל בה בית ספר עברי של רשת "תרבות".
הנשים והילדים היהודים שנותרו בעיירה רוכזו במעין גטו שהוקם בבית הכנסת המקומי ובארבעת הבתים הסמוכים לו, והועסקו בעבודות כפייה. ב-22 באוגוסט 1941 נרצחו כולם, כ-100 במספר, בידי משטרת העזר הליטאית בבית העלמין היהודי המקומי.
חנתון
חַנָּתוֹן הוא קיבוץ והרחבה קהילתית בגליל התחתון, הנמצא בשוליים המערביים של בקעת בית נטופה, שלושה קילומטרים צפונית למחלף המוביל, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל. הוא נקרא על שם יישוב מקראי בנחלת שבט זבולון, המוזכר בספר יהושע בתיאור הגבול בין נחלות השבטים אשר וזבולון. בבעלות הקיבוץ 2,400 דונם קרקע חקלאית, קיים מטע אבוקדו שמוקם בשותפות עם קיבוץ הסוללים, רפת (המופעלת על ידי הקיבוץ בשותפות עם כפר מכבי), לול (המופעל על ידי הקיבוץ בשיתוף עם קיבוץ אלונים), בית עלמין (המופעל יחד עם היישוב שמשית) ויקב.
היסטוריה
קיבוץ חנתון הוקם בשנת 1983 על ידי שלושה גופים:
הגרעינים הראשונים היו מארצות הברית ואליהם הצטרפו עם הזמן עולים מדרום אפריקה, דרום אמריקה, הולנד וקנדה. השאיפה להגדיל את מספר החברים לא התממשה כמצופה והיישוב נשאר קטן מאד.
בשנת 1987 הגיע הקיבוץ למספר שיא של 35 חברים ומאז הלך והתרוקן. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 כלל הקיבוץ 13 חברים בלבד (חמש משפחות). התנועה הקיבוצית ניסתה לשקם את חנתון על ידי שליחת גרעיני התיישבות מתנועת הבוגרים של הנוער העובד והלומד, כשבמקביל יזמה המועצה האזורית הקמת הרחבה קהילתית לקיבוץ.
בשנת 1997 הגיע לקיבוץ גרעין קטן ראשון של הנוער העובד והלומד, אשר שימש כפיילוט. בשנת 2003 הגיעו 35 בוגרי תנועת הנוער העובד והלומד לקיבוץ חנתון, לבקשת התנועה הקיבוצית, על מנת לשקמו ולהגדילו. חלק מחברי הגרעין הראשון נקלטו כחברים בקיבוץ אך עזבו אותו בהמשך, והגרעינים שהגיעו לאחר מכן לא נקלטו לחברות בקיבוץ, אם כי חלקם ממשיכים להתגורר במקום.
בשנת 2005 ניהול הקיבוץ עבר לידי ועד ממונה. הוועד הממונה לא הצליח לכפות על חברי הקיבוץ - אשר ביקשו לשמר את הקיבוץ כקיבוץ המסורתי היחיד בארץ - את קליטת גרעיני הנוער העובד והלומד, ולכן הוחלף שנה לאחר מכן במפרק-מפעיל. המפרק-מפעיל פעל להחזיר את חובות הקיבוץ ובמקביל פעל, לאחר שינוי הקיבוץ מקיבוץ שיתופי לקיבוץ מתחדש בשנת 2008, לקליטת משפחות חדשות.
כיום מונה הקיבוץ כ-100 משפחות ועוד כ- 120 משפחות בשטחי ההרחבה.
המאבק על חנתון
בפברואר 2010 הוציא רשם האגודות השיתופיות צווים לפינוי בוגרי הנוער העובד והלומד מבתיהם בקיבוץ. חברי הנוער העובד והלומד עתרו לבג"ץ, נגד הצו והכוונה לפנותם.
החל משנת 2008 גובשה תוכנית פשרה עליה חתומים מומחים ואנשי מקצוע. מטרת התוכנית לקיים בחנתון התיישבות יהודית רב-תרבותית, המשלבת בתוכה קיבוץ מחנכים-שיתופי (דוגמת רביד ואשבל), קהילה מסורתית-מתחדשת ושכונה קהילתית - התיישבות התורמת לכלכלה ולחברה באזור זה. בפני בית המשפט עמדה ההכרעה האם בחנתון יהיה מקום לכל האוכלוסיות הללו. לטענת הנוער העובד והלומד, צעדים כגון סילוקו של הגרעין הקיבוצי מחנתון ומכירת נכסי הקיבוץ לגורמי חוץ על ידי המפרק (עו"ד מטעם המדינה) יביאו לחיסולה הסופי של המשבצת הקרקעית-הקיבוצית במקום.
ב-11 באוקטובר 2012 דחה בית המשפט הגבוה לצדק את עתירת חברי הנוע"ל והורה להם להתפנות תוך 60 יום.
יישוב-קיבוץ חנתון
כיום בחנתון ישנה שכונה קהילתית המתוכננת ל-115 משפחות ומאוכלסת במלואה. הקיבוץ מונה כ-150 חברי משק, מתוכם שש משפחות ותיקות ועוד כ-70 משפחות שהצטרפו בסוף העשור הראשון של המאה ה-21. לקיבוץ רפת (בשותפות עם כפר מכבי), לול (בשותפות עם אלונים), גד"ש ומטע אבוקדו. ביישוב מפעל קירור תעשייתי העוסק בפתרונות ייחודיים של "אגירת קרח". חלק ניכר מחברי חנתון מוצאים את פרנסתם מחוץ ליישוב. הכלכלה ביישוב עצמו מבוססת בין השאר גם על תיירות. הקיבוץ משתרע על 2,851 דונם ומכיל כ-400 תושבים בסה"כ. ליישוב וועד מקומי וועדות שונות של הקהילה. בקיבוץ חנתון מתקיימת קהילה מעורבת וישנו בית כנסת שוויוני ומקווה. בנוסף לבית הכנסת השוויוני, ישנו ביישוב בית כנסת אורתודוקסי. בשנת 2020 הועתק לחנתון ביוזמת חברי קהילת הקיבוץ, מקווה עתיק בן 2,000 שנה מתקופת בית שני שהתגלה בחפירות להקמת גשר במחלף יפתחאל.
בקיבוץ פועל מרכז חינוכי מיסודה של התנועה המסורתית, המקיים סמינרים בנושאי התחדשות יהודית, סמינרי בר מצווה ומהווה אבן שואבת לסיורי תנועת הנוער המסורתית מרחבי העולם.
החל משנת תשע"ג פועלת בקיבוץ מכינה קדם-צבאית חנתון.
תל חנתון
מיקום היישוב העתיק מזוהה עם תל חנתון, תל ארכאולוגי גדול המצוי מזרחית לקיבוץ של היום, במערב בקעת בית נטופה. התל משתרע על שטח של כ-100 דונמים והיה מאוכלס מתקופת הברונזה הקדומה ועד לתקופה העות'מאנית (מן המאה ה-34 לפנה"ס ועד לתחילת המאה ה-20). ביוזמתו של חיקי כספי, חבר קיבוץ הסוללים הסמוך, נערכה בתל חפירה ארכאולוגית אשר חשפה מבנים צלבניים מרשימים.
המרכז החינוכי בחנתון
"המרכז החינוכי בחנתון" הוא עמותה רשומה, הנפרדת מהקיבוץ. המרכז יושב בראש הגבעה, עליה ממוקם הקיבוץ. מטרות המרכז הן לקדם יהודיות גלילית. במונח "יהודיות גלילית" מתכוון המרכז הן לראיית האדם את עצמו כמחובר למקום, לתושביו וליישוביו, והן להיסטוריה היהודית שהתחוללה בגליל. למרות ההפרדה הפורמלית בין המרכז לקיבוץ, רוב אנשי המרכז הם חברי הקיבוץ המתחדש. המרכז מציע תוכניות חינוכיות קצרות וארוכות ובנוסף, מתקני אירוח.
בית אריה-עופרים
בֵּית אַרְיֵה - עוֹפָרִים (עָפָרִים) היא התנחלות, יישוב קהילתי ומועצה מקומית השוכנת בדרום-מערב השומרון, כשמונה ק"מ מזרחית לאלעד, בגובה של כ-300 מטר, על כביש 465. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1989.
אופי היישוב
היישוב משתרע על פני 2,890 דונמים. ביישוב שוכנים מספר אתרים ארכאולוגיים ואתרי טיפוס מצוקים של החברה להגנת הטבע. ביישוב מוסדות לימוד החל מגני ילדים ועד חטיבת ביניים וכן בתי כנסת, מרכזי ספורט, גן פסלים וטיילת, מרכז יום לקשיש, מרפאה ובריכה. ראש המועצה הוא יהודה אלבוים.
בית אריה
היישוב הוקם בשנת 1981 על ידי תנועת החרות ואנשי בית"ר, אשר השתייכו לגרעין "לבונה", בן 60 משפחות, רובם עובדי התעשייה האווירית. בראש המקימים עמדו ויקטור סמדר, יוסי משיח ויעקב נורודצקי. טקס הנחת אבן הפינה ליישוב נערך ב-17 ביולי 1981 בנוכחות ראש הממשלה מנחם בגין.
היישוב נקרא על שמו של אריה בן-אליעזר שהיה מלוחמי האצ"ל ומאנשי תנועת החרות. היישוב הוקם בחלקו על קרקע שהופקעה מהכפר הסמוך א-לובן אל-ע'רבי, וחלקו על קרקע שהוכרזה אדמת מדינה.
מספר אישים השתתפו בהקמת היישוב, ביניהם אריאל שרון. שרון נהג לקחת אורחים מחו"ל, בהם ג'ורג' בוש, לבית אריה ולהראות להם את מסלולי נמל התעופה בן-גוריון שלמרגלות היישוב. זאת במטרה להמחיש את הצורך האסטרטגי, לדבריו, בשליטה באזור זה.
עופרים
עופרים הוא יישוב קהילתי, השייך מאז שנת 2004 למועצה המקומית בית אריה ושוכן בדרומה. השם "עופרים" נבחר ליישוב לאור זה שמקימיו ראו כי הגבעה עליו הוקם שימשה כמקום מרבצם של צבאים רבים.
התוכנית להקמת היישוב, עלתה לראשונה לאישור בוועדת השרים להתיישבות בסוף 1982. היישוב הוקם ביוזמה פרטית על ידי משקיעים שרכשו חטיבת קרקע במקום, וביולי 1983 החלו בשיווק הפרויקט. התוכנית אושרה סופית על יד ועדת השרים ב-14 בנובמבר 1983 וגרעין המייסדים שתוכנן להתיישב במקום היה מקרב עובדי בזק וחברת החשמל, אך היזמים לא הצליחו לגייס את ההון הדרוש להקמת היישוב והפרויקט בוטל. רק באוגוסט 1989 עלו ראשוני המתיישבים לקרקע. עיקר התושבים הראשונים היו עולים לשעבר מברית המועצות, שעברו הכשרה בת שנה כגרעין ביישוב ניל"י הסמוך במטרה ללמוד כיצד להקים יישוב ולארגן את מוסדותיו. בשנת 1990, עקב מצוקת הדיור שנוצרה עם גל העלייה מברית המועצות, הוקם אתר קראוונים על הגבעה בה שוכן היישוב כיום ואוכלס בעולים חדשים. בשנת 1993 עזבו העולים את הקראוונים ובשנת 1995 החלה תנועת "אמנה" בבנית בתי קבע בעופרים ללא תוכנית מתאר מקומית מאושרת, רק בשנת 2015 אישרה בדיעבד מועצת התכנון העליונה את תוכנית המתאר.
טרם הועבר היישוב מרשות המועצה אזורית מטה בנימין לבית אריה בשנת 2004, גרו בעופרים כ-260 משפחות.
לאחר האיחוד
בשנת 2004 אוחדו היישובים הסמוכים עופרים ובית אריה. גדר ההפרדה שנבנתה באזור הייתה אמורה לכלול את היישוב ממערב לגדר, אך בין היישוב לשטח ישראל ישנם שלושה כפרים פלסטינים, הדבר לא התאפשר והוא נותר מחוץ לתוואי, זאת בניגוד להבטחתו של ראש הממשלה, אריאל שרון. כפשרה הוצע לגדר במעין מובלעת את בית אריה-עופרים בנפרד. בנובמבר 2005 נערך ביישוב משאל וולונטרי בו השתתפו כרבע מ-800 המשפחות. כ-85% ממשתתפי המשאל הצהירו כי יעדיפו פינוי על קיום כמובלעת, ומעדיפות להתפנות תמורת פיצוי, או להעתיק את ההתנחלות.
אוכלוסייה
בשנת 2010 התגוררו ביישוב כ-1,300 משפחות.
ב-2018 גרו 5,230 תושבים בבית אריה.
פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה
בתחילת דרכו הנהיג מדיניות נוקשה הפוסלת כל גילוי לאומיות של העמים תחת שלטונו, אולם בהמשך גישתו התמתנה והפכה ליברלית יותר. כך למשל כחלק מהפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, הוא הנהיג מעמד שווה להונגריה ולאוסטריה, והקים את האימפריה האוסטרו-הונגרית, בראשה עמד. תחת שלטונו הפכה וינה למרכז תרבות בינלאומי חשוב ומשפיע. הוא נודע גם ביחסו הסובלני ואוהד ליהודים, ובביקורו בארץ ישראל ב-1869 התקבל באהדה רבה. לאחר מותו, במהלך מלחמת העולם הראשונה, החלה הקיסרות להתפורר.
לפני המינוי לקיסר
פרנץ יוזף נולד בשנת 1830 בארמון שנברון בווינה כבנם הבכור של פרנץ קרל, ארכידוכס אוסטריה, וסופי, נסיכת בוואריה. היות שאביו, אחיו הצעיר של הקיסר המכהן פרדיננד הראשון חשוך הילדים, ויתר על מקומו כיורש העצר של אחיו הבכור, הקפידה אמו להכשיר את פרנץ לתפקיד הקיסר תחת אביו כבר מגיל צעיר. בשנת 1843, בעודו בן 13, החל פרנץ יוזף במשרת קולונל בצבא האוסטרי. מאותה נקודה והלאה השתנה אופי מלבושו, וגם לאחר שעזב את הצבא נהג ללבוש מדים של קצין זוטר בכל מהלך חייו.
ב-6 באפריל 1848, כחודש לאחר תחילת אירועי אביב העמים, מונה פרנץ יוזף לתפקיד מושל בוהמיה, אלא שמעולם לא שימש בתפקיד, ובמקום זאת נשלח לחזית באיטליה. את הקרב הראשון בחייו חווה ב-5 במאי בסנטה לוצ'יה שבאיטליה, תחת פיקודו של הגנרל הנודע יוזף רדצקי פון רדץ.
באותו חודש עברה משפחת המלוכה האוסטרית מווינה הסוערת בעקבות אירועי אביב העמים לאינסברוק שבחבל טירול, וזאת כדי לשמור על ביטחונה האישי. באמצע יוני הצטרף אליהם פרנץ יוזף. באינסברוק פגש לראשונה את בת דודתו אליזבת, נסיכת בוואריה (המכונה "סיסי"), והיא בת 10.
בעקבות ניצחון האוסטרים בסוף יולי על האיטלקים בקרב קוסטוצה, במהלך המאבקים הראשונים לאיחוד איטליה, חשה משפחת המלוכה בטוחה לשוב לווינה, ופרנץ יוזף שב איתם. אך כעבור חודשים אחדים הייתה וינה שוב לזירת תסיסה ליברלית, והמשפחה המלכותית נאלצה לעזוב אותה שוב, הפעם לאולמיץ שבמוראביה. ב-2 בדצמבר 1848, עם שוך מהפכות אביב העמים הליברליות, נאלץ הקיסר פרדיננד הראשון לוותר על כסאו, וכך הוכתר פרנץ לקיסר והוא בן 18, בשם "פרנץ יוזף הראשון".
אמו של פרנץ, הארכידוכסית סופיה, בחרה בהלנה, נסיכת בוואריה ככלה עבור בנה בן ה-23. ההצעה נשלחה בסתר, והלנה יצאה יחד עם אמה ועם אחותה אליזבת, אשר כונתה "סיסי", כדי לפגוש את החתן המיועד בבאד אישל. עם זאת, כאשר נערך המפגש, התאהב פרנץ יוזף בסיסי דווקא, והודיע שהוא מעוניין להינשא לה ולא להלנה. בשנת 1854 נשא את אליזבת לאשה, כשהייתה בת 16 בלבד.
תחילת הכהונה
בשנת 1849, כבר בתחילת דרכו, הצליח לדכא ביד רמה את המרד הלאומני שפרץ בהונגריה, בסיועה של רוסיה. כניצול של המרד בהונגריה, התקומם קרלו אלברטו, מלך סרדיניה כנגד פרנץ יוזף בעיצומו של המרד. פרנץ יוזף הביס את מלך סרדיניה תוך זמן קצר, ב-23 במרץ, בקרב נובארה. ב-9 באוגוסט אולץ מלך סרדיניה לחתום על הסכם כניעה ולפרוש מתפקידו.
לאחר שדוכאו המרידות ושב הסדר לקיסרותו, קבע פרנץ יוזף מערכת ממשל חדשה, בהדרכתו של שר הפנים אלכסנדר פון באך, אשר ביטלה את החוקה של קודמו, זו שנקבעה בלחץ מרידות אביב העמים. על פי שיטת הממשל החדשה הונהגה הקיסרות באופן ריכוזי, תוך כדי דיכוי התקוממויות לאומניות. בנוסף לכך, מינה פרנץ יוזף קנצלר (ראש ממשלה) חדש, הנסיך פליקס פון שוורצנברג.
תחת הדרכתו של שוורצנברג הצליחה אוסטריה לסכל בשנים שלאחר מאורעות 1848–1849 את תוכניתה של פרוסיה להקים פדרציה גרמנית חדשה, ולהוציא ממנה את אוסטריה. מכל מקום, לאחר מותו הפתאומי של שוורצנברג בשנת 1852, לא נמצא מחליף ראוי ומשרת הקנצלר נלקחה בידי הקיסר פרנץ יוזף עצמו. כעשר שנים לאחר מכן, אוסטריה אכן סולקה מן הברית הגרמנית.
ריכוך המדיניות והשנים המאוחרות
בין החודשים אוקטובר ודצמבר של שנת 1869 ביקר הקיסר במזרח התיכון לרגל פתיחת תעלת סואץ. במסעו ביקר באיסטנבול שבטורקיה, במצרים ובארץ ישראל. ב-9 בנובמבר הגיע לירושלים, שם התקבל באהדה רבה על ידי הקהילה היהודית. היה זה ביקור ראשון של שליט נוצרי בירושלים מזה 600 שנה. לקראת ביקורו הושלמה סלילת הדרך מיפו לירושלים שהחלה בשנת 1867. במהלך ביקורו חנך את האכסניה האוסטרית ברובע המוסלמי ואף התארח בה. כמו כן הרים בביקורו זה תרומה נכבדה לבניין כנסיות קתוליות בירושלים. הוא תרם סכומי כסף ניכרים לבניית המנזר הפרנציסקני סן סלוודור ולפטריארכיה הלטינית ברובע הנוצרי. לצד תרומות אלו תרם פרנץ יוזף כסף רב גם להשלמת הבנייה בבית הכנסת תפארת ישראל ברובע היהודי.
בשנת 1872 ייסד פרנץ יוזף אוניברסיטה בעיר קולוז'וואר, הקרויה כיום קלוז'-נאפוקה, ואשר בשטח הקיסרות. ב-1918 הועברה האוניברסיטה לעיר סגד בדרום הונגריה, לאחר שקלוז'-נאפוקה הועברה לשליטת רומניה, ושמה שונה ל"האוניברסיטה ע"ש פרנץ יוזף בסגד", כיום אוניברסיטת סגד.
ב-1878 השתבשו יחסיו עם רוסיה, בעקבות כיבוש בוסניה והרצגובינה על ידו. בשנת 1914 נרצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד, אחיינו של פרנץ יוזף ויורש העצר האוסטרי, על ידי גברילו פרינציפ, בעת ביקור מלכותי בסרייבו, מאורע שהוביל לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. פרנץ יוזף נפטר ב-21 בנובמבר 1916, בגיל 86, בעיצומה של המלחמה. על כס הקיסרות ישב אחריו עד 1918, קרל הראשון, קיסר אוסטריה. שעם סיום המלחמה, חתם על הסכם הכניעה והתפרקה הקיסרות, ואיתה גם בית הבסבורג.
משפחתו
פרנץ יוזף היה בנם הבכור של הארכידוכס פרנץ קרל, אחיו של הקיסר פרדיננד הראשון ורעייתו סופי, נסיכת בוואריה.
אמו, שהייתה בעלת השפעה עליו, חיפשה אחר רעיה לבנה, כדי שתלד לו יורשים. זו הציעה לו את אחייניתה הלנה ("ננה"), בתה הבכורה של אחותה לודוביקה, אך פרנץ יוזף העדיף את האחות הצעירה, אליזבת ("סיסי"), שהייתה בת 16 בלבד. אמו, על אף שחששה שאחייניתה הצעירה אינה מתאימה להיות רעיית הקיסר, עברה על כך בשתיקה, והזוג נישא בשנת 1854.
לאחר מותה של אליזבת קיים פרנץ יוזף מערכת יחסים ארוכה עם שחקנית התיאטרון המפורסמת קתרינה שראט, שהייתה צעירה ממנו ב-20 שנה, והקים למענה את "וילת שראט" בעיירה באד אישל, בה הוכרזה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. יש הטוענים, בעיקר מצד משפחתו של פרנץ, שהקשר לא היה רומנטי, אלא שהקיסר היה זקוק למישהו שיתמוך בו נפשית.
אחיינו של פרנץ יוזף, פרנץ פרדיננד, אשר היה גם יורש העצר, נרצח בהתנקשות בשנת 1914 בסרייבו על ידי גברילו פרינציפ, התרחשות שהייתה העילה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
פרנץ יוזף והיהודים
יחסו של פרנץ יוזף ליהודים היה סובלני ואוהד, והם העריצוהו מאוד. עת נבחר לקיסר אוסטריה נפתחה תקופה ביהדות אוסטריה הנחשבת למעין "תור זהב". הקיסר העניק ליהודים שוויון זכויות, באומרו כי "הזכויות האזרחיות והמדיניות אינן תלויות בדת". היהודים אף כינוהו בהערצה "הקיסר ירום הודו" (הקיר"ה) וחיברו עבורו תפילות ושירים שהודפסו בסידורי התפילה. בשנת 1849 ביטל הקיסר את האיסור על היהודים להתארגן בקהילות, ובשנת 1852 נקבע תקנון הקהילה היהודית.
בשנת 1869, כשביקר הקיסר בירושלים כחלק ממסעו במזרח התיכון, התקבל באהדה רבה על ידי האוכלוסייה היהודית. הקיסר הקים קרן למימון הקמת מוסדות יהודים, ואיתה הקים את בית המדרש לרבנים בבודפשט שבהונגריה. ב-1890 נקבע מעמדה הרשמי של הקהילה היהודית בווינה תחת חסותו, ובאותה תקופה אף נבחרו מספר יהודים לפרלמנט האוסטרי.
בתקופתו שלטונו של פרנץ יוזף תרמו היהודים רבות לתרבות האוסטרית. למרות אחוזם הקטן יחסית באוכלוסייה, פעלו באוסטריה משכילים יהודים רבים שהיו לגדולי התרבות האוסטרית, ביניהם עורכי דין, עיתונאים, סופרים, מחזאים, משוררים, רופאים, בנקאים, אנשי עסקים ואומנים. וינה הפכה למרכז תרבות, חינוך וציונות יהודי באוסטריה ומחוצה לה, מלבד היותה מרכז תרבות כללי.
הנצחתו
בחייו, כמו גם לאחר מותו של פרנץ יוזף, נקראו על שמו מספר אתרים:
בושאייף
בית הכנסת בושאייף נמצא במושב זיתן, ומשמש כבית כנסת חשוב ליוצאי לוב. בית הכנסת הוא העתק מדויק של בית הכנסת בזליתן שבלוב והוקם לפי מודל ששוחזר והועבר להנהלת המושב. בית הכנסת בושאייף נבנה ע״י הקבלן עמוס דואן בשנות ה-60. לפי מסורת יהדות לוב בית הכנסת קרוי על שמה של בושאייף, צדיקה מימי בית שני בעלת יכולות ריפוי מיסטיות ובתו של רבי ישמעאל כהן גדול. בשנים האחרונות בית הכנסת שופץ והוחלפו ההיכל והתיבה.
היסטוריה
סיפור שעובר מדור לדור במסורת הלובית, מספר על רבי ישמעאל כהן גדול שגורש מבית המקדש לאחר חורבן בית שני והגיע לאפריקה. לרבי ישמעאל היו שלוש בנות צדיקות, אחת בשם גריבה (על שמה בית הכנסת אלגריבה באי ג'רבה שבתוניסיה), השנייה אום שוויכה (על שמה בית כנסת בטריפולי) והשלישית הייתה בושאייף שעל שמה בית הכנסת בזיתן. האגדה מספרת שלבושאייף לא היו ילדים ובאחת מתפילותיה הובטח לה שהיא תזכה להזכר על ידי העדה כולה.
לפי החוקר עופר רגב, בית הכנסת נקרא על שם הזוג בושאייף שהיו עשירים מופלגים ונדבנים. כשמת האדון בושאייף מצאה אלמנתו כי ברשותו הייתה כברת קרקע שרכש מערביי זליטן. היא הקימה במקום בית כנסת מפואר לזכרו שהיה למקום עלייה לרגל ליהודים ולמי שאינם יהודים. ב-1870 נשרף בית הכנסת והסולטאן הטורקי נתן הוראה להקים אותו מחדש על חשבון האוכלוסייה המוסלמית בזליטן.
בחול המועד סוכות תשכ"ז, אוקטובר 1966, הונח אבן פינה לבית הכנסת. בית הכנסת נבנה כהעתק בית הכנסת בזליטן.
הילולת יוצאי לוב
פעמיים בשנה: בסוכות ובל"ג בעומר, נערכת הילולה דתית של יוצאי לוב בבית הכנסת בושאייף, ובה במה עם תזמורת נגני העדה הלובית אליה מגיעים ח"כים, שרים, רבנים ואישי ציבור, דוכני מזון של העדה הלובית, חדר הדלקת נרות ושמן. מנהג ההילולה התחיל כבר בבית הכנסת בושאייף בזליתן שבלוב ומתקיים עד היום בבניין שהוקם בישראל עם קום המדינה.
בתרבות
בקרב יהודי-לוב נפוץ השיר "אל-עאדה יא טראבלסיה" (המנהג, הטריפוליטאים), בו קורא המשורר שלומה וולד וואסי לבני העדה "זורו בושאייף" - בקרו בבושאייף.
יחסי הודו–סין
יחסי הודו–סין הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של הודו לבין הרפובליקה העממית של סין. קיימות מערכות יחסים תרבותיות, כלכליות ופוליטיות בין תת-היבשת ההודית לאזור התרבות הסיני כבר מתקופות קדומות. היחסים המודרניים בין המדינות החלו בשנת 1950, כאשר הודו סיימה את הקשרים הרשמיים עם הרפובליקה הסינית (טאיוואן) וקיבלה את ממשלת הרפובליקה העממית של סין כממשלתה הלגיטימית של סין.
היסטוריה
בהודו, הבודהיזם הוחלף על ידי ההינדואיזם, ומאוחר יותר על ידי האסלאם. כיום 6.1 אחוזים מהאוכלוסייה בסין הם בודהיסטים, יותר מהודו שבה רק 0.8 אחוזים הם כאלו. בסין ישנם כ-20,000 מקדשים בודהיסטים וכמה מנזרים בודהיסטים, וכ-200,000 נזירים בודהיסטים.
יחסים פוליטיים
במערכת היחסים הפוליטית בין הודו לסין, סכסוך הגבולות בהימלאיה, שנמשך כבר עשרות שנים, גורם לחוסר אמון מצד שני הצדדים. בשנת 1962, המחלוקות הסלימו למלחמת גבולות למשך חודש. באפריל 2013 שתי המדינות חוו משבר קשה, כאשר כוחות סיניים חדרו לשטח הודי והקימו מחנה צבאי.
סכסוכי גבולות
כאשר הבריטים נסוגו מהודו בסוף שנות ה-40 והודו קיבלה עצמאות, הם סימנו את הגבולות באופן שרירותי, כמו קו מקמהון. במשך עשרות שנים הייתה מחלוקת לגבי מסלולו המדויק של הגבול באורך 3,500 ק"מ, מה שגרם לסכסוכים רבים, כמו מלחמת הגבולות ההודית-סינית בשנת 1962. שר החוץ ההודי, ג'ווהרלל נהרו, ניסה לדון כדי לפייס את הסכסוך, אך עדיין היו עימותים על טיבט, המהווה אזור חיץ גאוגרפי ופוליטי לשתי המדינות.
מלחמת הודו–סין החלה ב-20 באוקטובר 1962 בין צבא השחרור העממי לכוחותיה המזוינים של הודו, והעילה הראשונית למלחמה הייתה על אזור הגבול ההימלאי בארונאצ'ל פרדש, שבסין נקרא דרום טיבט. ההתנגשות הכבדה הראשונה בין הכוחות הייתה התקיפה הסינית על הפטרול ההודי, צפונית לקו מקמהון. העימות התרחב גם לאזור אקסאי צ'ין בו ראתה סין אזור אסטרטגי, שכן דרכו יוכל לעבור הכביש המהיר הלאומי שלה, בין המחוזות המנהליים טיבט ושינג'יאנג. בסופה של המלחמה כבשה סין את שני אזורי המחלוקת והכריזה על הפסקת אש חד-צדדית שנכנסה לפועל ב-20 בנובמבר 1962 בחצות.
מלחמת הודו–סין הייתה מלחמה הררית בעיקרה, והקרבות הגדולים בה התבצעו בגובה של מעל ל-4,250 מטרים. קרבות אלו היו בעיה לוגיסטית לשני הצדדים. לאחר המלחמה בוצע שינוי רחב בצבא ההודי כדי להכינו למאבקים דומים בעתיד. הפסדה של הודו במלחמה גם גרם לביקורת קשה על ראש הממשלה ההודי ג'ווהרלל נהרו, שנתפש כאחראי לכישלון ועל שר ההגנה שלו, קרישנה מנון, שאולץ להתפטר. אף על פי שהמלחמה נמשכה חודש בלבד, היחסים בין המדינות התדרדרו בשנות ה-60 וה-70, ומאופיינים מאז בחוסר אמון. ברית המועצות תמכה בהודו במלחמה זו, מה שהחמיר עוד יותר את היחסים המתוחים שכבר היו בין סין לברית המועצות. בעקבות כך, סין החלה לסייע לאויב של הודו, פקיסטן.
בשנת 1971 התקשרה הודו בהסכם שלום, ידידות ושיתוף פעולה עם ברית המועצות. בתמורה, סין חתמה על חוזה עם אויבת הודו, פקיסטן. בשנת 1971 סין הצטרפה לאו"ם, ובניגוד להודו הפכה לחברה קבועה במועצת הביטחון עם זכויות וטו.
משנות ה-90 היחסים השתפרו דרך ביקורי מדינה, עד שהושג הסכם גבול בשנת 1993 שהביא לשביתת נשק בין שתי המדינות.
במאי 2020 החלה הסלמה בסכסוך הגבולות כאשר לטענת ההודים, חיילים סינים נכנסו לטריטוריית לדאק שבשליטת הודו, והקימו שם אוהלים ועמדות שמירה.
ביוני 2020 נהרגו 20 חיילים הודים ו-43. חיילים סינים, בעימות עם צבא סין בעמק גלוואן שבאזור לדאק. מאוחר יותר שחררה סין 10 חיילים הודים שלקחה בשבי.
סכסוך על משאבי מים
לאספקת המים של שתי המדינות יש פוטנציאל עצום לסכסוך. אספקת המים בהודו מובטחת, בין היתר, על ידי ברהמפוטרה, שמקורה בהימלאיה בשטח סיני. צורכי המים הסיניים עלו בשנים האחרונות בגלל הבצורת בצפון מזרח המדינה והגידול בצמיחה הכלכלית. פרויקט העברת המים השאפתני דרום-צפון, בו סין מוליכה מים מאזור ההימלאיה לבייג'ינג, והקמת מפעלי כוח מים לאורך ברהמפוטרה מובילים למחסור במים בבנגלדש והודו, כך שמתעוררים סכסוכים בשל כך.
מדיניות אקלים בינלאומית
כמעצמות מרכזיות באסיה, הודו וסין תורמות תרומה משמעותית לאפקט החממה האנתרופוגנית, מכיוון שהן נמצאות בראש העולם מבחינת צריכת אנרגיה. סין דורגה במקום הראשון עם פליטות שנתיות של 6.1 מיליארד טון בשנת 2016, לפני ארצות הברית והודו. שתי המדינות סובלות מזיהום אוויר אדיר, מה שמאלץ אותן לשתף פעולה בתחום זה. בפסגת האקלים בדצמבר 2015 קבעה הודו יעדים נמוכים יותר מסין, בה היא לא רצתה להפחית את גזי החממה, אך שתי המדינות התבטאו בעד חוזה המחייב על פי החוק הבינלאומי. לאחר שארצות הברית וסין אשררו את אמנת פסגת האקלים בפריז בשנת 2015, רק הודו כמקור השלישי בגודלו לפליטת פחמן דו-חמצני, עוד לא אשררה את האמנה. ב-2 באוקטובר 2016 אשררה גם הודו את האמנה, מה שהיווה צעד חשוב לקראת סיום הסכם האקלים הראשון המחייב באופן גלובלי.
יחסים כלכליים
בשנת 2016 הייתה כלכלת הודו בשיעור צמיחה כלכלי של 7.62% מהתמ"ג, בעוד שכלכלת סין צמחה ב–6.59% בלבד בשנת 2016; הגידול בתפוקה הכלכלית צנח משמעותית. בשנים האחרונות סין והודו העריכו זו את זו כשותפות, במיוחד בתחום הכלכלי. שתי המדינות מקוות להחלפת סחורות מתפתחת באופן דינמי בין שתי המדינות, מה שיכול לעזור להן להמשיך בצמיחה כלכלית. סין הפכה לשותפה הכלכלית הגדולה ביותר של הודו. היקף הסחר הדו-צדדי גדל יותר מאשר פי 20 בין השנים 2000 ל-2012. עם זאת, הודו מרגישה מאוימת מהכוח הכלכלי של סין ומהאסטרטגיה שנקראת "שרשרת פנינים", בה סין נכנסה לשיתוף פעולה כלכלי עם מדינות שכנות להודו, ובכך מקיפה אותה. עם זאת, נרשמה נורמליזציה פרגמטית של היחסים בין סין להודו בשנים האחרונות.
השוואה כלכלית של סין והודו
סין והודו מושוות לרוב כלכלית. בשתי המדינות יש את האוכלוסיות הגדולות בעולם. פוטנציאל הצמיחה ושוקי המכירות לסחר עולמי הם עצומים, ואילו שוק העבודה זול.
הודו מופיעה כמיקום להשקעות מיקור חוץ יותר אטרקטיבי מאשר סין, משום שהיא מציעה שילוב של ליברליזם, כוח עבודה זול ואנגלית כשפה משותפת. סין, לעומת זאת, נותרה מדינה אוטוריטרית שהעבודה בה הולכת ונעשית יקרה יותר. עם זאת, הודו תצטרך לשפר את התשתית שלה, מכיוון שדרכי התנועה ורשתות החשמל כבר עמוסות. משיכות הון זרות יכולות לממן פרויקטים של תשתיות, אך לשם כך הכלכלה ההודית צריכה להיות פתוחה יותר להשקעות זרות.