cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרק 3 לחוקת ארצות הברית
ערכאות נמוכות
הקונגרס השתמש בסמכותו לכונן מערכת משפט פדרלית בעלת מספר ערכאות כבר בקונגרס הראשון. חוק מערכת המשפט של 1789, שנחתם על ידי ג'ורג' וושינגטון ב-24 בספטמבר 1789, כונן את המערכת הזו. הוא קבע את הרכב בית המשפט העליון, מועדי מושביו, וכונן 13 מחוזות משפט ב-11 המדינות שאשררו עד אז את החוקה, כשבכל אחד מהם בית משפט מחוזי. בנוסף, החוק יצר שלושה בתי משפט של "סבבים" – Circuit Courts – שהיו מוסד משפטי ייחודי לארצות הברית ולא מוכר מההיסטוריה של המשפט האנגלי או המשפט של הקולוניות. במקור, בתי משפט אלה שמעו הן ערעורים מבתי המשפט המחוזיים והן תיקים שהגיעו אליהם ישירות, ובכל אחד מהם כיהנו שני שופטים מבית המשפט העליון שערכו, בזמנים שבין מושבי בית במשפט העליון, סבב בין המחוזות שתחת סמכותם ושמעו תיקים יחד עם השופט המחוזי. ב-1891 הוחלפו בתי משפט אלה בבתי משפט לערעורים, ושופטי בית המשפט העליון הפסיקו לערוך סבבים (אך בתי המשפט לערעורים שמרו על השם "Circuit courts"). החוק עודכן ותוקן מאז מספר פעמים, אך המבנה של מערכת המשפט הפדרלי נותר דומה לזה שבחוק המקורי.
המערכת הורחבה במהלך השנים, והיא כוללת, נכון ל-2022, בית משפט עליון עם נשיא אחד ושמונה שופטים נוספים, 13 בתי משפט לערעורים ("סבבים") ו-94 בתי משפט מחוזיים. בנוסף, במהלך השנים כונן הקונגרס בתי משפט לעניינים מיוחדים, כגון "בית המשפט לערעורים לשעת חירום" שפעל באופן זמני במהלך מלחמת העולם השנייה ועסק בעניינים הקשורים לפיקוח מחירים ופיקוח על שכר; "בית המשפט הזמני לשעת חירום", שפעל בתחומים שונים כחלק מחוק הייצוב הכלכלי של שנת 1970; "בית המשפט לערעורים של הסבב הפדרלי", שהוקם ב-1982 ומהווה את הערכאה היחידה לערעורים בענייני פטנטים, סימנים מסחריים, חוזים ממשלתיים ועוד; ו"בית המשפט לפיקוח על מודיעין זר" (FISA Court), שהוקם ב-1978 ומפקח על בקשות של קהילת המודיעין האמריקאית למעקב אחרי מרגלים. בתי משפט אלה מכונים "בתי משפט של פרק 3" (Article III Courts), והם מחויבים לשמור על כל המגבלות בפרק זה. ישנם בתי משפט פדרליים אחרים, שהבסיס להם הוא פרק 1 או פרק 4 (לדוגמה, בתי משפט לפשיטות רגל ומיסים).
ביקורת שיפוטית
החוקה לא מציינת במפורש שלרשות השופטת הפדרלית יש סמכות לביקורת שיפוטית על רשויות הממשל האחרות – כלומר הסמכות לבחון החלטות של הקונגרס ושל הרשות המבצעת, ובכלל זאת הסמכות לפסול חוקים ותקנות, בנימוק שהם אינם חוקתיים. עם זאת, החוקה גם לא מציינת מפורש שאין לרשות השופטת סמכות כזו. החוקה כן מציינת, בפרק 4, שהחוקה והחוקים של ארצות הברית הם החוק העליון, ובהתאם מכפיפה את השופטים בבתי המשפט של המדינות לחוק זה, ומחייבת אותם לפסוק על פיהם במקרה של קונפליקט בין חוק המדינה לחוקה או לחוקי הקונגרס.
מדברים של מנסחי החוקה וכן ממסמכים שמתעדים את הדיונים על אשרור החוקה, עולה שבני התקופה הבינו את "הסמכות השיפוטית" הפדרלית ככוללת את הסמכות לביקורת שיפוטית. הן תומכי החוקה והן מתנגדיה האנטי-פדרליסטים הניחו בטיעוניהם שלבתי המשפט הפדרליים תהיה סמכות זו. לפני אשרור החוקה, בתי משפט במדינות פסלו מספר חוקים של הרשויות המחוקקות של מדינותיהם. בנוסף, חוק מערכת המשפט של 1789 נתן לבתי המשפט סמכות לביקורת שיפוטית באופן מפורש, ודיונים על חוקים שונים, כגון חוקי הזרים וההמרדה, בתקופת ראשית האיחוד, הניחו כי לבית המשפט העליון יש סמכות לביקורת שיפוטית.
פסיקות ודיונים של בית המשפט העליון בשנים הראשונות לאיחוד הניחו גם כן שלרשות השופטת הפדרלית יש סמכות לביקורת שיפוטית. עם זאת, בית המשפט העליון הכריז לראשונה על סמכותו לביקורת שיפוטית רק ב-1803, בפסק דין מרבורי נגד מדיסון. ג'ון מרשל, שכתב את פסק הדין, קבע במהלכו שהנשיא היה חייב על פי חוק להעניק כתב הסמכה לעותר, ויליאם מרבורי; אולם, הוא קבע, לבית המשפט אין אפשרות להוציא צו עשה למשיב, מזכיר המדינה ג'יימס מדיסון, שכן החלק בחוק מערכת המשפט שהסמיך את בית המשפט העליון להוציא צווים כאלה לא היה חוקתי מסיבות אחרות. כתוצאה מכך, קבע מרשל, חלק זה בחוק בטל. מרשל הסביר את הסמכות של בית המשפט העליון לביקורת שיפוטית, ראשית, על סמך ההיגיון הפנימי של החוקה ושל שיטת הממשל. לדבריו, החוקה לא הייתה משרתת כל מטרה אם ניתן היה לעקוף את המגבלות שנמצאות בה בכל עת. כיוון שהחוקה היא החוק העליון, שאינו ניתן לשינוי באמצעים רגילים, "חקיקה המנוגדת לחוקה אינה החוק". בנוסף, מרשל נימק את הסמכות לביקורת שיפוטית על פי הטקסט של חלק 2, סעיף 1, בפרק זה, אשר קובע כי למערכת המשפט הפדרלית יש סמכות שיפוט בכל המקרים "שנובעים [arising under] מחוקה זו". לפי מרשל "יהיה זה ראוותני במיוחד לחשוב שמנסחי החוקה התכוונו שיש להכריע לגבי מקרה כלשהו הנובע מהחוקה מבלי לבחון את המסמך שממנו הוא נובע". יוצא מכך, שמעצם ההרשאה לבחון מקרים שנובעים מהחוקה עולה כי בסמכות בית המשפט לפרש את החוקה עצמה ולקבוע האם החוקים, התקנות והפעולות של רשויות הממשל האחרות עומדים במגבלות החוקתיות.
יחסי הרשות המחוקקת והרשות השופטת
החוקה מכוננת, באמצעות פרק 1 ופרק זה את הרשות המחוקקת והרשות השופטת כשתי רשויות נפרדות, אך היא גם יוצרת ביניהן מערכת יחסים, שבה הרשות השופטת מוגנת, מצד אחד, מפני התערבות יתרה של הקונגרס, והקונגרס רשאי, מצד שני, להסדיר את פעולת הרשות השופטת בדרכים שונות.
לקונגרס אין סמכות לשנות את הפסיקה של בתי המשפט או לחוקק חוקים המאפשרים לרשות המבצעת לעשות זאת. בשנת 1792 הקונגרס חוקק חוק שאיפשר לבוגרי מלחמת העצמאות של ארצות הברית שנפצעו, לעתור לבתי המשפט של הסבב הרלוונטי להם (circuit courts) כדי לבקש קצבה. לפי החוק, החלטות של בתי המשפט בעניינים אלו היו אמורות להיות נתונות לביקורת של מזכיר המלחמה, שהוא חלק מהרשות המבצעת. חלק מבתי המשפט סירבו לעסוק בעתירות, הן בנימוק שהחלטות מסוג זה אינן מתאימות למערכת המשפט והן בנימוק שהחלטות בתי המשפט אינן נתונות לביקורת מצד הרשות המבצעת. עתירה בנושא הגיעה לבית המשפט העליון בדרישה להורות לערכאות הנמוכות לטפל בבקשות לקצבה. בזמן שבית המשפט העליון דן בנושא, הקונגרס שינה את החוק, כך שהעתירה התייתרה. על אף שהתיק מעולם לא הוכרע בפסק דין, בתי המשפט הפדרליים התייחסו אליו בהמשך כתקדים לדחיית כל ניסיון לאפשר ביקורת של רשויות אחרות על החלטות שיפוטיות שניתנו. בתיק המשמעותי האחרון בנושא משנת 1995, , הסביר השופט אנטונין סקאליה (שכתב עבור הרוב) כי "מנסחי החוקה חיו בין ההריסות של מערכת עם סמכויות חקיקה ושיפוט מעורבבות... שאחרי המהפכה יצרו סכסוך פלגני ודיכוי מפלגתי". לפי סקאליה, בתי המחוקקים המהפכנים התערבו תכופות בהחלטות שיפוטיות, ומנסחי החוקה ביקשו לתת למערכת השיפוטית מעמד נפרד מתוך רצון לפתור בעיה זו. מכאן, לפי סקאליה, ההחלטה של מנסחי החוקה לתת את הסמכות השיפוטית "בידי בית משפט עליון אחד, ובידי בתי משפט הנמוכים" משקפת את העמדה לפיה לבתי המשפט יש את הסמכות לפרש את החוק ולהכריע על פיו, ולרשויות האחרונות אין כל סמכות להתערב בהחלטות סופיות של בתי המשפט ולפתוח אותן מחדש. עם זאת, בעוד שהקונגרס לא יכול לצוות על בית המשפט לפתוח מחדש שתיקים שכבר נפסקו, הוא יכול לשנות את התוצאה המעשית של החלטות של בתי המשפט.
הקונגרס יכול להחליט בחקיקה מה יהיה הרכבו של בית המשפט העליון, אלו ערכאות נמוכות קיימות, מהי סמכות השיפוט של כל אחת מהערכאות ואת זמני המושב של בתי המשפט, כולל בית המשפט העליון. שינויים בהגדרת הסמכויות והזמנים יכולים להשפיע על תיקים שעומדים בפני בית המשפט (ראו גם: פסוקית החריגים למטה). לדוגמה, ב-1801 העביר הקונגרס חקיקה ששינתה את זמני המושב של בית המשפט העליון, ובכך עיכב החלטה שממנה חששו חברי הקונגרס. כתואה מכך, לא התכנס בית המשפט העליון במשך 14 חודשים. כיוון שלרשות המחוקקת יש סמכות לכונן את הערכאות הנמוכות, מקובל שיש לקונגרס גם סמכות לקבוע עבורם כללים פרוצדורלים וכללים אחרים שקשורים בהסדרת תחום סמכותם.
חלק שני: כוח השיפוט, סמכות שיפוט ותנאי המשפט
בחלק זה שלושה סעיפים. הסעיף הראשון מפרט את תחום המקרים והמחלוקות שלהם רלוונטית הסמכות השיפוטית הפדרלית ובהם מותר לבתי המשפט הפדרליים להתערב. סעיף זה חשוב להלכות מאוחרות יותר לגבי שפיטות וזכות העמידה. הסעיף השני דן בתחום מצומצם יותר, שבו בית המשפט העליון הוא בעל "סמכות שיפוט מקורית" (original jurisdiction) – כלומר, תחום שבו הצדדים יכולים לפנות ישירות לבית המשפט העליון. הסעיף גם קובע שבכל שאר התחומים, בית המשפט העליון ישמש כערכאה הגבוהה ביותר לערעורים. הסעיף השלישי מחייב תנאים מסוימים, שעליהם להתקיים בבתי המשפט הפדרליים, כולל משפט בפני מושבעים.
סעיף 1: מקרים ומחלוקות
סעיף זה מפרט תשע קטגוריות של "מקרים" (cases) או "מחלוקות" (controversies), שבהם יש למערכת המשפט הפדרלית סמכות שיפוט, ולכן הוא מכונה בספרות "Case or controversy clause". בציטוט המובא להלן, שני חלקי המשפט הצבועים באפור צומצמו על ידי התיקון ה-11 לחוקה, שמהווה את הבסיס לחסינות הריבונית של מדינות ארצות הברית:
סמכות השיפוט של מערכת המשפט הפדרלית, כוללת גם מה שקשור לחוק ולמשפט המקובל וגם מה שקשור לתחום דיני היושר (equity), שבאנגליה ובחלק מהמדינות היה בידי בית משפט נפרד (Court of Chancery). בפסק דין האחים כהן נגד וירג'יניה (Cohens v. Virginia) משנת 1821, שבו הכריז בית המשפט העליון שבסמכותו לשמוע ערעורים על פסקי דין פליליים של בתי המשפט של המדינות, הסביר נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל שניתן לחלק את המקרים והמחלוקות שמופיעים בסעיף זה לשתי קבוצות. בקבוצה הראשונה, הסמכות תלויה בדין שמהווה את העילה לעתירה, והיא כוללת מקרים שבהם הדין נובע מהחוקה עצמה, מהחוקים של ארצות הברית ומאמנות. בקבוצה השנייה, הסמכות תלויה במאפיינים של הצדדים לעתירה, והיא כוללת עתירות שבהן הצדדים אינם אזרחים של מדינה אחת או מדינה אחת ואזרחיה.
בנוגע לשאלה האם בתי המשפט הפדרליים מוסמכים באופן אוטומטי לשפוט בכל המקרים והמחלוקות המצוינים בסעיף זה, בית המשפט העליון ומשפטנים רבים ענו בשלילה. לפי פרשנותם, החוקה מגדירה את סמכות השיפוט הפדרלית המקסימלית האפשרית, והקונגרס רשאי להתקין בחוק את האמצעים שמאפשרים לבתי המשפט לשפוט בתיקים ומחלוקות שנמצאים בגדרה. הקונגרס לא יכול להעניק לבתי המשפט הפדרליים סמכויות שיפוט נוספות, מעבר לאלו שמוגדרים בחוקה; עם זאת, הקונגרס גם לא מחויב למצות את כלל התחום המצוין בסעיף זה, ובפועל הסמכויות שהוענקו בחקיקה לבתי המשפט הפדרליים היו תמיד צרות יותר מהמקסימום האפשרי על פי החוקה.
סמכות שיפוט בנושאים פדרליים
החוקה מקנה למערכת המשפט הפדרלית סמכות שיפוט "על כל המקרים, בתחום החוק ודיני היושר, אשר נובעים מחוקה זו [ו]מהחוקים של ארצות הברית". בספרות המשפטית, סמכות שיפוט זו נקראת "השאלה הפדרלית" (Federal question jurisdiction). בוועידת החוקה היה מעט דיון על ניסוח זה, והצירים הסכימו שבנושאים הקשורים לחוקה ולחוק הפדרלי הסמכות השיפוטית העליונה היא מערכת המשפט הפדרלית ולא מערכת המשפט של כל מדינה באיחוד.
בית המשפט העליון הבהיר במספר פסקי דין שסמכות השיפוט הנובעת מהשפה המצוטטת לעיל היא רחבה. בפסק דין "אוסבורן נגד הבנק של ארצות הברית" (Osborn v. Bank of the United States) משנת 1824, הסביר ג'ון מרשל שבכל מקרה או מחלוקת שבהם פירוש החוקה או החוק הפדרלי יכול להשפיע על ההכרעה יש סמכות למערכת המשפט הפדרלית. המקרה "נובע" (arising under) מהחוקה או מהחוקים, אם החוק או החוקה הם חלק מהתביעה המקורית, גם אם אין זה החלק העיקרי, ואפילו אם השאלה הפדרלית מהווה חלק קטן ושולי. בנוסף, בכל מקרה שבו החלטה של בית משפט של מדינה תלויה במידה מסוימת בפרשנות של החוק הפדרלי או החוקה, לערכאות הערעור הפדרליות יש סמכות לשמוע ערעורים על החלטות בתי המשפט של המדינה. בית המשפט העליון קבע גם שניתן להעביר תיקים מבתי משפט של המדינה לבתי המשפט הפדרליים בכל מקרה שבו ההגנה מעלה טיעונים הקשורים בחוק או בחוקה הפדרליים, גם אם בסיכומו של דבר טיעונים אלו לא הוכיחו עצמם כחיוניים להכרעה.
על אף רוחב היריעה של תחום "השאלה הפדרלית" על פי סעיף זה, בפועל תחום המקרים שניתנים להעברה לבתי המשפט הפדרלי צר יותר. הסיבה לכך היא שהסמכות לקבוע אלו מקרים ומחלוקות יכולים להגיע למערכת הפדרלית נמצאת ברובה בידי הקונגרס, שרשאי לכונן את הערכאות הנמוכות ולהגדיר את תחום שיפוטן. בתי המשפט הפדרליים פירשו את השפה של החוקים שחוקק הקונגרס באופן צר מפירושם את השפה של החוקה.
סמכות שיפוט לגבי אמנות וצירים דיפלומטים
הפסוקית שמעניקה למערכת המשפט הפדרלית סמכות שיפוט במקרים שנובעים מאמנות בין-לאומיות הוכנסה לסעיף זה מאוחר יחסית בדיונים בוועידת החוקה, בעצתו של ג'ון ראטלדג'. ההצעה אושרה בוועידה פה אחד, ובכתבי הפדרליסט מס' 80 הסביר המילטון כי סמכות זו נדרשת כיוון שהיא קשורה ביכולת של הממשל הפדרלי לשמור על יחסי שלום עם מדינות זרות. כאשר אמנה בין-לאומית מאושררת על ידי הסנאט, היא הופכת לחוק של ארצות הברית, ולרשות השופטת הפדרלית יש סמכות בלעדית לפרשה. עם זאת, בית המשפט הבהיר שכמו החוקים שמחוקק הקונגרס, החוקה עליונה על אמנות, ובמקרה שבו קיימת התנגשות בין אמנה לבין החוקה, ההבט הלא-חוקתי של האמנה אינו תקף.
ההצעה לכלול פסוקית שמעניקה לרשות השופטת הפדרלית סמכות בנוגע לשגרירים של מדינות זרות וצירים דיפלומטיים אחרים נוספה לחוקה ביוזמתו של ויליאם פטרסון. כמו במקרה של אמנות, ההצדקה המרכזית לכך היא הצורך להעניק לרשויות הפדרליות את מלוא הסמכות בנושאים הקשורים ליחסי חוץ ולשימור השלום עם מדינות זרות. בית המשפט העליון הבהיר שהסעיף נוגע לצירים דיפלומטיים זרים בלבד, ולא לדיפלומטים בשירות ארצות הברית.
משפט ימי
בשיטת המשפט האנגלית, תחום המשפט הימי היה נתון בידי מערכת משפט נפרדת, שלא הייתה חלק מהמשפט המקובל. האבות המייסדים של ארצות הברית הכירו זאת וחלקם (כולל ג'ון אדמס ואלכסנדר המילטון) התמחו במשפט ימי. בקולוניות, המתיישבים האשימו את הבריטים בשימוש לרעה בבתי המשפט הימיים כדי לאכוף את חוק הבולים של 1765 ולהעמיד את המתיישבים למשפט שלא בפני מושבעים. בזמן המהפכה, כל אחת מהמדינות הקימה בית משפט ימי נפרד, ובתקנון הקונפדרציה היה סעיף שאיפשר לקונגרס הקונפדרציה להקים מנגנון בוררות בעניינים שקשורים לחלוקת שלל ימי בין המדינות, אך מנגון זה כשל בחלק ניכר מהמקרים.
בוועידת החוקה היה ברור לצירים, ומקובל אף על האנטי-פדרליסטים, שתחום המשפט הימי צריך להיות מוסדר באופן לאומי, ולא בידי כל מדינה ומדינה, ושעל ארצות הברית הצעירה לקבל על עצמה את המשפט הימי שהיה מקובל על רוב האומות האחרות. הוויכוח בוועידת החוקה לא היה, אם כן, על עצם מתן הסמכות השיפוטית בתחום זה לגוף פדרלי, אלא האם יש צורך לשם כך במוסד נפרד, כנהוג באנגליה. הנוסח הסופי של החוקה מפקיד את סמכות השיפוט בתחום בידי מערכת המשפט הפדרלית הרגילה. בחוק המשפט של 1789 העניק הקונגרס לבתי המשפט המחוזיים הפדרליים סמכות בלעדית לעסוק בתחום. עם זאת, עד 1875 מדינות האיחוד שגובלות באוקיינוס המשיכו לחוקק חוקים הנוגעים לפעילות ימית. ב-1874 פסק בית המשפט העליון שזוהי סמכות פדרלית בלעדית, ואף הוסיף שלקונגרס אין סמכות להאציל סמכות בנושא למדינות.
כיום, שני תחומי השיפוט המוזכרים בפסוקית זו – Admiralty ו-Maritime law – מתייחסים לתחום המשפט הימי באופן כללי, והם משמשים כביטויים נרדפים. במשפט האנגלי ובקולוניות, היה לכל אחד מהמושגים משמעות מעט שונה. Maritime law התייחס בעיקר למקרים שקשורים לספינות בלב ים, בעוד Admiralty התייחס בעיקר לשיטור מקומי יותר של שילוח ימי, נמלים, דיג וכדומה. ג'וזף סטורי כתב בטקסט המכונן "הערות על החוקה של ארצות הברית" שמנסחי החוקה הוסיפו את המילה "maritime" כדי לשמור נגד הגדרה צרה מידי של המילה "admiralty". המשפט הימי האנגלי לא חל על תעבורה ימית פנימית, וכך תחום זה הובן גם בארצות הברית עד אמצע המאה ה-19, אך ב-1845 הקונגרס חרג ממסורת זו והחיל את המשפט הימי על תעבורה ימית בתוך ארצות הברית. פעולה זו קיבלה את ברכת בית המשפט העליון.
מחלוקות שבהן ארצות הברית היא צד
החוקה מעניקה סמכות שיפוט למערכת המשפט הפדרלית בכל המחלוקות שבהן ארצות הברית היא אחד מבעלי הדין. סמכות זו לא עוררה מחלוקת בוועידת החוקה. בפסק דין צ'ישולם נגד ג'ורג'יה, הסביר נשיא בית המשפט העליון ג'ון ג'יי שהענקת סמכות זו היא הכרחית, שכן "בתיקים שבהן לכל האומה יש עניין, לא יהיה זה שוויוני או ראוי לתת לאחת מהמדינות להכריע ולחשב את הצדק שמגיע לאחרות".
כלל זה נכון בכל המקרים שבהם ארצות הברית היא התובעת. החוקה לא מציינת בפירוש שלארצות הברית יש זכות להיות תובעת, אך מאז השנים של הראשונות האיחוד בתי המשפט הכירו בזכות זו, גם כאשר הקונגרס לא אישר זאת לרשות המבצעת במפורש.
ארצות הברית יכולה לתבוע גם את מדינות האיחוד, על אף החסינות הריבונית שלהן. הפעם הראשונה שבה ארצות הברית עשתה זאת הייתה ב-1890, בתביעה נגד קרוליינה הצפונית, שבה בית המשפט לא דן כלל בשאלת הסמכות של ארצות הברית לתבוע. ב-1892, ארצות הברית תבעה את טקסס בהקשר לסכסוך על הגבולות בין טקסס לאוקלהומה. טקסס טענה בפני בית המשפט שלארצות הברית אין זכות לתבוע מדינה ללא הסכמתה. ג'ון מרשל הרלן כתב בפסק הדין שהחוקה לא מונעת מארצות הברית לתבוע את מדינות האיחוד, ושטקסס הסכימה להיתבע כשהיא נכנסה לאיחוד.
כיוון שארצות הברית נהנית מחסינות ריבונית, תביעות נגד ארצות הברית אפשריות רק במקרים שבהם הקונגרס ויתר באופן ברור על החסינות, כפי שנעשה בתחומים שונים, כגון בחוק התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות ו"חוק טאקר", שאישר תביעות כאשר ארצות הברית היא צד לחוזה ובעניינים אחרים הקשורים למסים ולתביעות כספיות. במקרים כאלו, שבהם ארצות הברית היא הנתבעת הישירה, סעיף זה תקף תמיד, והם נידונים במערכת המשפט הפדרלית. מקרים שבהם הנתבע הוא נושא משרה רשמית של ארצות הברית הם מורכבים יותר, ורק בחלקם סעיף זה הוא עילה להעברת התיק למערכת המשפט הפדרלית.
מחלוקות בין מדינות
יצירת מנגנון שיאפשר פתרון סכסוכים ומחלוקות בין מדינות, באופן שמחזק את האיחוד, הייתה אחת מהמטרות המרכזיות שמנסחי החוקה ביקשו לפתור. מרבית הסכסוכים בתקופת המהפכה וראשית האיחוד נגעו למחלוקות לגבי גבולות בין המדינות וחלוקה של משאבי מים. תחת תקנון הקונפדרציה היה קיים מנגנון מסובך לפתרון סכסוכים: ראשית, הקונגרס הציע 39 אנשים שיכהנו כבוררים; לאחר מכן, לכל מדינה שהיא צד בסכסוך ניתנה בתורה אפשרות להסיר שם אחד מהרשימה, עד שנותרו 13 אנשים; מתוך הנותרים הוגרלו 7 או 9 שמות, שהכריעו במחלוקת.
בראשית הדיונים בוועידת החוקה, נטו הצירים להותיר על כנו את המנגנון זה, שזכה להצלחה חלקית. אולם, בהמשך בחרו הנציגים לבטל את המנגנון ולהפקיד את פתרון המחלוקות בין המדינות בידי הרשות השופטת הפדרלית. החלטה זו מהווה חריג בולט לגישה שבה נקטו מנסחי החוקה, שבאופן כללי נטתה להפעלת הסמכות של הממשל הפדרלי ישירות על פרטים ולא על המדינות. בית המשפט העליון הוא לעיתים הערכאה הראשונה שדנה במחלוקות בין מדינות (ראו סעיף 2), ולכן במקרים רבים הכרעה במחלוקות אלה נסמכת על בירור עובדתי, ולא רק פירוש החוק.
מחלוקות בין מדינות לבין אזרחים של מדינה אחרת
החוקה המקורית קובעת שלמערכת המשפט הפדרלית יש סמכות לשפוט בכל המחלוקות בין אזרחי מדינה אחת לבין מדינה אחרת וכן בין מדינה לאזרחי מדינה זרה. העיקרון של חסינות ריבונית היה מוכר למנסחי החוקה כחלק מהמשפט המקובל, אך חלק ממנסחי החוקה חשבו שהכרחי להפקיד בידי מערכת המשפט הפדרלית סמכות מסוימת לשיפוט בסכסוכים בין אזרחים לבין מדינות, בעיקר על מנת להבטיח שהמדינות יקיימו חוזים ויראו עצמן מחויבות להחזיר חובות. מנגד, אנטי-פדרליסטים שהתנגדו לאשרור החוקה ראו במתן סמכות כזו פגיעה אנושה בריבונות של המדינות. לנוכח המחלוקת הרבה שעורר הסעיף, חלק ממנסחי החוקה, כולל אלכסנדר המילטון וג'יימס מדיסון, טענו שהסעיף משאיר את החסינות הריבונית של המדינות על כנה, ורק מאפשר למערכת המשפט הפדרלית לשפוט במקרים שבהם המדינה היא העותרת נגד אזרח של מדינה אחרת. בית המשפט העליון לא קיבל את העמדה הזו, ופסק דין צ'ישולם נגד ג'ורג'יה משנת 1793 קבע שהסעיף מעניק לבתי המשפט הפדרליים את הסמכות לשפוט במקרים שבהם אזרחים של מדינה אחת תובעים מדינה אחרת, וכן שהסעיף מבטל למעשה את החסינות הריבונית שהייתה מקובלת במשפט המקובל. בעקבות הפסיקה החלו, כמעט באופן מיידי, ניסיונות לתקן את החוקה, וב-1795 אושרר התיקון ה-11, שהשיב למדינות את חסינותן מפני תביעות של אזרחי מדינות אחרות באיחוד ומדינות זרות.
התיקון ה-11 לא ייתר לחלוטין את החלק הזה של הסעיף, שכן הוא מתייחס רק לתביעות נגד מדינות (שבהן המדינה היא המשיב) ולא לתביעות של המדינות עצמן נגד אזרחים של מדינה אחרת (שבהן המדינה היא העותרת). הפסוקית היא עדיין המקור לסמכות השיפוט של בתי המשפוט הפדרליים במקרים שבהם המדינה היא העותרת וכן במקרים שבהם המדינה ויתרה במפורש על חסינותה הריבונית.
מחלוקות בין מדינה או אזרחיה לבין מדינות זרות, אזרחיה או נתיניה
התחולה של פסוקית זו צומצמה על ידי התיקון ה-11, שמוציא מסמכות השיפוט של בתי הפדרליים תביעות של מדינות זרות נגד מדינות האיחוד. בנוסף, בית המשפט העליון פירש את המשפט הבין-לאומי באופן שמקנה למדינות זרות חסינות ריבונית במערכת המשפט של ארצות הברית, כך שלא ניתן לתבוע מדינה זרה ללא הסכמתה. חסינות זו אינה אבסולוטית – אם מדינה זרה החלה בהליכים משפטיים בארצות הברית היא במובלע מוותרת על חסינותה וחשופה לתביעות נגדיות או לכל החלטה שתתקבל בבית המשפט במסגרת ההליכים. הכללים שקבע הקונגרס לגבי סמכות השיפוט של הערכאות הפדרליות השונות צמצמו גם את האפשרות לתבוע אזרחים של מדינה זרה, אך לא ביטלו אותה לחלוטין.
מחלוקות בין אזרחים של מדינות שונות
החוקה מעניקה לרשות השופטת הפדרלית את הסמכות לשפוט במחלוקות שקשורות לאזרחים ממדינות שונות. בעגה המשפטית תחום השיפוט בתיקים כאלה נקרא Diversity jurisdiction. ההרשאה לשפוט במחלוקות מסוג זה לא עוררה מחלוקת בוועידת החוקה ורישומי הדיונים לא מאירים את הסיבות שבשלן בחרו הצירים להוסיף את סמכות השיפוט הזו. אלכסנדר המילטון כתב בכתבי הפדרליסט מס' 80, שהתבוניות של מתן סמכות לבתי המשפט הלאומיים בתיקים שבהם לא ניתן להניח כי בתי המשפט של המדינה יהיו חסרי פניות "מדברת בעד עצמה", ואחרים, כגון ג'יימס מדיסון וג'ון מרשל הביעו עמדה דומה, לפיה הנימוק המרכזי הוא החשש מפני חוסר נייטרליות של בתי המשפט של המדינות.
לאחר אשרור החוקה התגלתה מחלוקת בשאלה האם הסעיף מחייב את בתי המשפט לדון במחלוקות כאלו, ללא קשר לחקיקת הקונגרס, או שהוא רק מרשה לקונגרס לחוקק חוקים המאפשרים לרשות השופטת לדון במחלוקות כאלו, על פי ראותו. השופט ג'וזף סטורי כתב בפסק דין מ-1816 שלשון החוקה היא מחייבת, ושהקונגרס חוטא לחובתו אם הוא לא מאפשר להוציא אותה לפועל. עם זאת, פסיקות רבות מאוחרות יותר של בית המשפט העליון, החל מאמצע המאה ה-19, קבעו שהחוקה מאפשרת לקונגרס, ולא מחייבת אותו, לתת סמכות עניינית לבתי המשפט הפדרליים. מאז חוק המשפט של 1789, חוקק הקונגרס מספר חוקים המאפשרים לתיקים אזרחיים שבהם מעורבים אזרחי מדינות שונות להגיע לבתי המשפט הפדרליים. החוק התקף כיום נותן לבתי המשפט הפדרליים המחוזיים את הסמכות לשמש כערכאה ראשונה בתיקים שבהם מעורבים אזרחים בין מדינות שונות או אזרחים של מדינה אחת ואזרחים ממדינה זרה, ובלבד שסכום המחלוקת הוא 75,000 דולר לפחות. חוקים רבים אחרים מגדירים קריטריונים שונים לסמכות השיפוטית על פי המקרה, כגון במקרה של תובענות ייצוגיות. חוקי הקונגרס אינם מעניקים סמכות שיפוטית פדרלית בענייני נישואים וגירושים ובענייני אישור צוואה.
מחלוקת פרשנית נוספת נוגעת לאזרחים שאינם תושבי מדינות, אלא תושבי מחוז קולומביה או הטריטוריות של ארצות הברית. בפסק דין הפבורן נגד אלזי (Hepburn v. Ellzey) משנת 1804 קבע נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל, שתושבי מחוז קולומביה אינם אזרחי אף מדינה ולכן הם אינם יכולים, על בסיס פסוקית זו, לתבוע אזרחי מדינה בבית המשפט הפדרלי. ב-1940 חוקק הקונגרס חוק במטרה לענות על הבעיה, שקבע כי לבתי המשפט הפדרליים יש סמכות שיפוט בתיקים שבהם מעורבים אזרחי מחוז קולומביה, הוואי או אלסקה ואזרחים מכל מדינה או טריטוריה אחרת. בעתירה נגד החוק, שהגיעה לבית המשפט העליון, אישרו רוב השופטים את חוקתיותו, אף ששופטי הרוב לא הצליחו להגיע לההסכמה לגבי הנימוקים לתוצאה זו.
עוד מחלוקת פרשנית נוגעת ל"אזרחות" של תאגידים וארגונים אחרים. בית המשפט העליון הגיע לאורך ההיסטוריה למסקנות שונות בנושא, וכך גם הקונגרס. כיום, למטרת סעיף זה, תאגידים נחשבים לאישיות משפטית בעלת "אזרחות" במדינה שבה הם התאגדו וכן בכל מדינה שמהווה את המקום המרכזי שבה הם פועלים מסחרית. ארגונים שאינם תאגידים, כגון ארגוני עובדים, לא נהנים מאותה ההגדרה, וההגדרה של ה"אזרחות" שלהם קשורה באזרחות של כל אחד מחבריהם.
מענקי קרקעות
הסעיף קובע שלמערכת המשפט הפדרלית סמכות שיפוטית במחלוקות בין אזרחי אותה מדינה שטוענים למענקי קרקעות ממדינות אחרות. המקור של פסוקית זו הוא תקנון הקונפדרציה, שנתן לקונגרס סמכות להיות בורר כמוצא אחרון בסכסוכים על מענקי קרקעות. בוועידת החוקה הוצע תחילה לשמר את סמכות הקונגרס בנושא, אך לאחר מכן הוחלט כי הסמכות השיפוטית בעניין תעבור לרשות השופטת. מענקי קרקעות מתחרים היו מקור לסכסוכים רבים בתקופה הקולוניאלית. הצ'רטרים המלכותיים לא תמיד היו ברורים, וחלק מהקולוניות (לאחר מכן המדינות) ביקשו להבטיח לעצמן שטחים בטריטוריות שונות על ידי מענקי קרקעות למתיישבים, לחיילים משוחררים, כאמצעי לפירעון חובות וכדומה. לאחר הקמת האיחוד, חקיקה של הקונגרס בתחום והסכמים בין המדינות הפכו את הפסוקית לחסרת משמעות מעשית. עם זאת, הקונגרס פעל על פי ההרשאה החוקתית והעניק לבתי המשפט הפדרליים סמכות שיפוט במחלוקות מהסוג הזה, שמתעוררות לעיתים רחוקות מאוד.
סעיף 1 (מקרים ומחלוקות, המשך): שפיטות
מעבר למגבלות על התחומים בהם חלה הסמכות השיפוטית הפדרלית, המילים "מקרים" (cases) ו"מחלוקות" (controversies) פורשו על ידי בתי המשפט באופן שמציב מגבלות נוספות על הזכות לעתור לבתי המשפט הפדרליים ועל הכוח השיפוטי. באופן כללי, בתי המשפט הפדרליים יכולים לפסוק רק ב"מקרים או מחלוקות ממשיים" וכדי שהפנייה לבית המשפט תהיה שפיטה, היא צריכה לא להיות בקשה לחוות דעה מייעצת, לפונה צריכה להיות זכות עמידה, על הפנייה להיות בשלה (לא מוקדמת מידי), לא מיותרת (לא מאוחרת מידי) ולא ליפול בגדר דוקטרינת השאלה הפוליטית.
דוקטרינת העמידה
כחלק מהניסיון להגביל את הסמכות השיפוטית ל"מקרים או מחלוקות" ממשיים, פיתח בית המשפט העליון את דוטרינת העמידה (Standing doctrine), לפיה על הפונה לבתי המשפט הפדרליים לטעון, ובסופו של דבר להוכיח, כי הוא נפגע באופן אישי, או עומד להיפגע באופן אישי ומיידי, מפעולה לא חוקית של הצד היריב, ושפגיעה זו ניתנת לפיצוי או תיקון על ידי החלטה של בית המשפט לטובתו. על בתי המשפט לדחות פניות (עתירות או תביעות) שבהן הפונים כשלו בביסוס אחד או יותר משלושת התנאים האלו, והם יכולים לדחות אותן על הסף מבלי להגיע לדיון לגבי הפן המהותי של הפנייה. אחת התוצאות של דוקטרינה זו היא שאזרח לא יכול לפנות לבית המשפט בשם הפגיעה באינטרס כללי או לאומי. בית המשפט העליון הסביר שאם הרשות השופטת תדון באינטרס כללי מעין זה, יהיה בכך גם פגיעה בעיקרון הפרדת הרשויות, שכן הרשויות המחוקקת והמבצעת אחראיות על התאמת החוק והמדיניות לאינטרס הלאומי, וגם פעולה בניגוד לדרישה החוקתית מבתי המשפט לעסוק במקרים ומחלוקות ממשיים.
הדוקטרינה המודרנית של זכות העמידה התגבשה החל משנות העשרים של המאה העשרים. בפסק דין פיירצ'יילד נגד יוז (Fairchild v. Hughes) משנת 1922 נדחתה עתירה של אזרח, שטען כי זכותו לעתור מתבססת על עצם מעמדו כאזרח ארצות הברית. בפסק דין מסצ'וסטס נגד מלון (Massachusetts v. Mellon) משנת 1923 דחה בית המשפט עתירות נגד חוק פדרלי שיצר תוכנית לעידוד הגנות על בריאות האם והיילוד, בהן העותרים טענו כי הם נפגעים מהתוכנית בגלל עצם היותם משלמי מיסים. השופט ג'ורג' סאת'רלנד כתב עבור כל השופטים ש"הצד שקורא לעזרתה של הסמכות [השיפוטית] חייב להיות מסוגל להראות, לא רק שהחקיקה אינה תקפה [חוקתית], אלא גם שהוא נפגע ישירות, או נמצא בסכנה מיידית לפגיעה ישירה, כתוצאה מאכיפתה, ולא רק שהוא סובל באיזושהי דרך כללית יחד עם כלל האנשים".
החל משנות ה-40 של המאה ה-20 ועד שנות ה-70, כשברקע התרחבותה של הבירוקרטיה הפדרלית, גיבש בית המשפט העליון גישה מתירנית יותר לגבי זכות העמידה. כך למשל, בפסק דין United States v. Students Challenging Regulatory Agency Procedures משנת 1973 אישר רוב של שופטי בית המשפט העליון (בפסק דין שנכתב על ידי פוטר סטיוארט) את זכות העמידה של חמישה סטודנטים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון, שטענו כי הם נפגעים מהעלאה לאומית של תעריפי השילוח באמצעות רכבות, משום שהעלאה זו תגרום להפחתה בשימוש בחומרים ממוחזרים שמועברים באמצעות רכבות ולכן גם לפגיעה באיכות הסביבה. פסיקה זו נחשבת לשיא של הגמשת זכות העמידה בארצות הברית.
החל משנות ה-70 חזר בית המשפט להקשיח את דוקטרינת העמידה, ובפסק דין "לוחאן נגד מגני חיות הבר" (Lujan v. Defenders of Wildlife) כתב אנטונין סקאליה עבור הרוב את "מבחן לוחאן", שהוא הדוקטרינה המקובלת כיום. מבחן לוחאן כולל את האלמנטים הבאים, שעל הפונה לבית המשפט להוכיח:
בשלות
"דוקטרינת הבשלות" (Ripeness doctrine) מתייחסת לזמן הפנייה לבית המשפט, ובסיסה הוא העיקרון שעל בתי המשפט הפדרליים להימנע מלדון בנושאים שעוד לא התבררה הרלוונטיות שלהם, במובן שהם תלויים באירועים הצפויים בעתיד, שאפשרי כי לא יתקיימו כפי שצפוי או לא יתקיימו כלל. בית המשפט העליון הסביר פעמים רבות שהמקור החוקתי לדוקטרינת הבשלות הוא בסעיף זה. בית המשפט העליון הכיר גם בכך שמעבר לשיקולים החוקתיים, ניתן לשקול באופן פרגמטי האם המקרה בשל להחלטה בבית המשפט, אך מאז 2014 גילה בית המשפט העליון חשדנות כלפי שיקולים כאלו והעדיף להסתמך על שיקולים חוקתיים בלבד.
דוקטרינת הבשלות המודרנית גובשה בשלושה פסקי דין שכתב ג'ון מרשל הרלן השני עבור רוב השופטים בשנת 1967. בתיק הראשון עתרו מעבדות אבוט נגד מזכיר הבריאות ג'ון גרדנר, בבקשה למנוע יישום של תקנות אסדרה חדשות של מנהל המזון והתרופות, לפני שתקנות אלה נאכפו. בשני התיקים האחרים עתרו גופים אחרים בדרישה דומה. בפסק הדין קבע בית המשפט שחלק מהנושאים שעלו בעתירה בשלים להכרעה בבתי המשפט וחלקם לא. בתוך כך קבע הרלן שני קריטריונים לבדיקת הבשלות של תיקים. ראשית, בעניין ההתאמה של התיקים להכרעה משפטית, קבע הרלן שתיקים שהעניין בהם הוא משפטי בלבד סביר יותר שיהיו בשלים להכרעה. מנגד, תיקים שבהם נדרשת הבנה של העובדות והרקע של המחלוקת, סביר יותר שניתן יהיה להכריעם לאחר ניסיון ממשי לאכוף את החוק או התקנות. שנית, במקרים או מחלוקות שבהם העותרים צפויים לעמוד בפני תוצאות שליליות מיידיות ורבות השפעה, כגון תפיסה של רכוש, קנסות כבדים, פרסום שלילי, או אחריות פלילית, סביר יותר שעתירה תהיה בשלה לפני האכיפה. מאז החלטה זו השתמשו בתי המשפט בדוקטרינת הבשלות פעמים רבות ופיתח באופן מפורט יותר את שני הקריטריונים שהציע הרלן.
התייתרות
כמו דוקטרינת הבשלות, דוקטרינת ההתייתרות (Mootness doctrine), מתייחסת לזמן שבו נידונה הפנייה לבית המשפט ומתבססת על "סעיף המקרים או מחלוקות". לפי דוקטרינה זו, לבתי משפט פדרליים אין סמכות לדון במקרים או מחלוקות שאינם "חיים", כלומר שהמחלוקת שבבסיס העתירה אינה רלוונטית או שלבעלי הדין כבר אין אינטרס ממשי בתוצאה של הדיון בבית המשפט. המחלוקת בין הצדדים צריכה להיות ממשית, לא רק בזמן הפנייה הראשונית לבית המשפט, אלא לאורך כל שלביה בבית המשפט. לדוגמה, בתיק דפוניס נגד אודגרד (DeFunis v. Odegaard) משנת 1974, אזרח יהודי תבע את אוניברסיטת וושינגטון, בטענה שהוא לא התקבל ללימודים בגלל מדיניות ההעדפה המתקנת הגזעית של המוסד; אך לאחר שהוא הגיש את התביעה, הורה בית משפט של המדינה לקבלו ללימודים. בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע שהעתירה לא יכולה להמשיך כיוון שהיא התייתרה, בעקבות קבלתו ללימודים. במובן זה, בעוד שדוקטרינת הבשלות מונעת מעתירות להגיע מוקדם מידי באופן שאינו עולה בקנה אחד עם סעיף זה בחוקה, דוקטרינת ההתייתרות מונעת את הפעלת סמכות השיפוט מאוחר מידי.
בפסיקה של בית המשפט העליון התפתחו גם מספר חריגים לדוקטרינת ההתייתרות. בפרט, במקרים שבהם הצד שכנגדו הוגשה התביעה לבית המשפט משנה את פעולותיו או מדיניותו על מנת לחמוק מבית המשפט וניתן לצפות באופן סביר שלאחר שיפסקו ההליכים הצד שמתלונן יחזור לסבול מאותן הפעולות.
דוקטרינת השאלה הפוליטית
דוקטרינת השאלה הפוליטית מגדירה באופן רופף תחום של מקרים שאינם שפיטים, משום ששיקול הדעת בעניינם נתון בלעדית לרשות ממשל אחרת או משום שלרשות השופטת אין כלים או סמכות לפתור את המחלוקת. פסיקות של בית המשפט העליון הבהירו שהמקור החוקתי לדוקטרינה הוא סעיף זה. עם זאת, ישנם משפטנים ופרשנים שסבורים כי הקשר בין הדוקטרינה לטקסט של סעיף זה הוא רופף. בתי המשפט הפדרליים עוסקים כל העת בשאלות "פוליטיות", במובן הרגיל של המילה, והטבע הספציפי של שאלות פוליטיות שאינן שפיטות הובהר בפסיקות בתי המשפט.
הפסיקה הראשונה של בית המשפט העליון שהזכירה את האפשרות למקרים שאינם שפיטים משום שהם בגדר שאלה פוליטית היא פסק דין מרבורי נגד מדיסון, שבו כתב ג'ון מרשל כי "שאלות, שבטבען הן פוליטיות, או שהחוקה או החוק מעמידים בפני הרשות המבצעת, לעולם לא ניתן להכריען בבית משפט זה". בהמשך מרשל הבהיר שכוונתו לשאלות שבהן ניתן לרשות המבצעת שיקול דעת בלעדי לבחינתן, וכן שהתחום של השאלות הפוליטיות שאינן שפיטות לא כולל מקרים שבהם החוק מטיל חובה כלשהי על הרשות המבצעת ואי-עמידה בחובה זו יוצר פגיעה בבעל דין. בשנים לאחר מכן בית המשפט פירט לגבי מקרים שונים שאינם שפיטים משום שהם בגדר שאלה פוליטית, כגון בחינת החוקיות של שימוש הנשיא במיליציה בעת חירום, שאלות הנוגעות לריבונות וליחסי החוץ של ארצות הברית והכרה בעמים ילידים. בהקשר של מרד דור ברוד איילנד, קבע בית המשפט העליון בשנת 1849, שהשאלה האם הממשל של מדינה בארצות הברית הוא רפובליקני מספיק ולגיטימי אינה בסמכות בית המשפט. לפי הפסיקה, אף שהחוקה מבטיחה בפרק 4 (חלק רביעי, סעיף 1) שכל המדינות יהיו רפובליקניות, החלטות בנושא נמצאות מחוץ לסמכות השיפוט של מערכת המשפט הפדרלית ונמצאות בידי הקונגרס. דוגמאות נוספות לתחומים שבית המשפט מצא בהם שאלות פוליטיות הם הטיה בקביעת מחוזות בחירה על בסיס פוליטי-מפלגתי (לא גזעני) ומשפטי הדחה של נושאי משרות בקונגרס.
בפסק דין בייקר נגד קאר (Baker v. Carr) משנת 1962, פירט בית המשפט העליון לגבי שישה תחומים שבאים בגדר "דוקטרינת השאלה הפוליטית". השופט ויליאם ברנן כתב עבור רוב של שופטי העליון שמקרים הם פוליטיים בטבעם אם הם נופלים בקטגוריות הבאות:
סעיף 2: בית המשפט העליון כערכאה ראשונה וכערכאת ערעור
סעיף זה מגדיר שני סוגים של סמכויות שיפוט של בית המשפט העליון: (1) סמכות שיפוט "מקורית" – כלומר, מקרים שבהם בית המשפט העליון משמש כערכאה ראשונה, ובעלי הדין יכולים להגיש את עתירתם ישירות לבית המשפט העליון ללא צורך בדיון קודם בערכאות נמוכות יותר; (2) סמכות שיפוט כערכאת ערעור. לבית המשפט סמכות שיפוט מקורית במקרים שנוגעים לדיפולומטים זרים ולמדינות האיחוד. סמכות זו נובעת ישירות מהחוקה, ללא צורך בחקיקה של הקונגרס. סמכות הערעור נתונה לבית המשפט העליון בכל המקרים האחרים שבהם יש לבית המשפט סמכות על פי סעיף 1 בחלק זה, אך כאן יכול הקונגרס לקבוע חריגים והסדרים לגבי הגעת תיקי ערעור לבית המשפט העליון.
ערכאה ראשונה
התחום הצר של המקרים שבהם משמש בית המשפט העליון כערכאה מקורית קבוע בסעיף זה, ובית המשפט העליון קבע שהקונגרס אינו רשאי לצמצמו או להרחיבו, אך הוא יכול להעניק סמכות שיפוט מקבילה  לערכאות הנמוכות.
שאלת הייחודיות עלתה במספר תיקים שהגיעו לבית המשפט העליון, אך במהלך המאה ה-19 אישר בית המשפט שהסמכות המקורית אינה בהכרח ייחודית. שופט בית המשפט העליון הוראס גריי כתב בפסק דין "ויסקונסין נגד חברת הביטוח פליקן" משנת 1888, שהעובדה שהחוק מ-1789 התקבל על ידי קונגרס שבו ישבו אישים שהשתתפו בכתיבת החוקה מעידה על כך שהפרשנות הנכונה של הסעיף לא מחייבת ייחודיות. החוק התקף כיום (שאושר ב-1978) קובע שלבית המשפט העליון יש סמכות מקורית וייחודית במחלוקות בין שתי מדינות או יותר, ושקיימת לו סמכות מקורית אך לא ייחודית בכל המקרים האחרים המצוינים בסעיף (צירים דיפלומטיים, מחלוקות בין ארצות הברית למדינה ובין מדינות לאזרחים של מדינה אחרת או זרים). ההיגיון מאחורי חלוקה זו הוא שבמחלוקות בין מדינות לשופטים בערכאות נמוכות, שמגיעים במקרים רבים מהמדינות המסוכסכות, צפוי להיות יותר קשה לשפוט באופן חסר פניות. תיקים שבהם יושב בית המשפט העליון כערכאה ראשונה הם נדירים יחסית – פחות מ-200 תיקים מאז ייסודה של ארצות הברית – אך הם נוגעים לנושאים חשובים כגון סכסוכי גבולות ומחלוקות לגבי מקורות מים, ומחלוקות על משאבים והסדרי מסחר.
לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית פירש בית המשפט העליון את סמכותו החוקתית לעסוק בתיקים כערכאה ראשונה כהרשאה ולא כחובה. כאשר מדינה רוצה לעתור נגד מדינה אחרת היא מגישה לבית המשפט העליון בקשה להנחת כתב תלונה (Bill of complaint), והשופטים יכולים לדחותה, למשל בטענה שהתלונה טריוויאלית מידי, רחבה מידי או שלמדינה אין זכות עמידה. בנושא זה התעוררה מידה מוגבלת של מחלוקת, כאשר חלק מהמשפטנים והשופטים טענו שהחוקה מחייבת את בית המשפט לדון במחלוקות שבהם לבית המשפט העליון יש סמכות מקורית וייחודית. לדוגמה, בשנת 2020, במסגרת הניסיונות של דונלד טראמפ למנוע את אישור תוצאות הבחירות לנשיאות, דחה בית המשפט את הבקשה של טקסס להניח כתב תלונה נגד פנסילווניה, ג'ורג'יה, מישיגן וויסקונסין. בית המשפט קבע שלטקסס אין זכות עמידה בתביעה הנוגעת לבחירות במדינות אחרות, אך השופט סמואל אליטו צירף להחלטה הצהרה שבה הוא הביע את דעתו כי לבית המשפט אין סמכות לדחות בקשה להגיש כתב תלונה במקרים שנמצאים בתחום הסמכות המקורית של בית המשפט. קלארנס תומאס, שהצטרף להצהרה של אליטו, הביע עמדה זהה בתיק קודם, שבו נדחתה בקשה של אריזונה להגיש כתב תלונה נגד קליפורניה.
ערכאת ערעור
הרוב המוחלט של התיקים שבהם דן בית המשפט העליון מגיעים אליו כערכאת ערעור ולא כערכאה ראשונה. ישנם שני מקורות לתיקים שמגיעים לבית המשפט העליון כערגאת ערעור – תיקים שמגיעים מהערכאות הפדרליות הנמוכות שכונן הקונגרס ותיקים שהוכרעו בבתי המשפט של המדינות ועוסקים בדין הפדרלי. במקרה של ערעורים על החלטות הערכאות הפדרליות הנמוכות, לקונגרס הסמכות להחליט על הפרוצדורה שקשורה בערעורים ועל התנאים שיש לקיים בשביל לערער לבית המשפט העליון. באשר לערעורים שמגיעים מבתי המשפט של המדינות, החוק שקבע הקונגרס וההלכה שנקבעה בפסקי דין קובעים שבית המשפט העליון ידון רק בתיקים שלא ניתן עוד לערער עליהם במערכת המשפט של המדינה. בית המשפט העליון הבהיר שסמכותו לדון בהחלטות של בתי הדין של המדינות מצומצמת רק למקרים שבהם בית הדין של המדינה הסתמך על הדין הפדרלי או במקרים שבהם ברור כי היה ראוי להסתמך על הדין הפדרלי. השופט רוברט ה. ג'קסון כתב שהסיבה לסירוב של בית המשפט העליון לדון בתיקים שמבוססים על הדין של המדינה ולא על הדין הפדרלי היא "ברורה מאליה" ו"מצויה בחלוקת הכוח בין המדינה לבין מערכת המשפט הפדרלית ובמגבלת תחום השיפוט שלנו".
היסטורית, הקונגרס הגדיר שני מסלולים פרוצדורליים לערעור לבית המשפט העליון – ערעור בזכות וערעור ברשות, שנעשה על ידי הגשת בקשה לצו עיון מחדש. ההבדל המרכזי בין שני המסלולים הוא שבית המשפט חייב לדון בערעורים בזכות, בעוד שיש לו שיקול דעת בהחלטה האם להעניק צו עיון מחדש או לדחות את הבקשה.
במאה הראשונה לאחר כינון מערכת המשפט, כל התיקים שהגיעו לבית המשפט העליון היו במעמד של ערעור בזכות, ובית המשפט הדגיש את חובתו לדון בהם. לקראת סוף המאה ה-19 התברר שהרשות הרחבה להגיש ערעורים לבית המשפט יוצרת עומס רב על בית המשפט העליון, ובהדרגה צמצם הקונגרס את תחום המקרים שבהם ניתן להגיש ערעור בזכות. ב-1891 יצר הקונגרס את בתי המשפט לערעורים וכן את האפשרות לעתור לבית המשפט העליון בדרך של בקשה לצו עיון מחדש. התוצאה של מהלך זה הייתה ניתוב חלק ניכר מהמקרים לבתי המשפט לערעורים. ב-1925, ביוזמת ועדת שופטים שהקים נשיא בית המשפט העליון ונשיא ארצות הברית לשעבר ויליאם הווארד טאפט, צמצם הקונגרס באופן דרמטי את האפשרות לערעור בזכות, וכך ניתב את מרבית התיקים למסלול של בקשה לצו עיון מחדש. ב-1988 שב הקונגרס והרחיב את תחום המקרים שבהם יש להגיש בקשה לצו עיון מחדש, ולמעשה ביטל את האפשרות לערעור בזכות בכל המקרים, למעט תחום צר של ערעורים על תיקים שהוחלטו במושב של שלושה שופטים. תהליך זה מעניק לשופטי בית המשפט העליון שליטה כמעט מוחלטת על האג'נדה של בית המשפט העליון.
הכלל שלפיו פועלים השופטים כאשר הם מחליטים האם להיענות לבקשה לצו עיון מחדש לא מוגדר בחוקה, בחוק, או בכללים הרשמיים של בית המשפט. תחת זאת, השופטים פועלים על פי נוהג לא כתוב המכונה "כלל הארבעה", שהיה מקובל לפחות מאז שנות ה-20 של המאה ה-20. לפי הכלל, כאשר בקשה לצו עיון מחדש מגיעה לבית המשפט העליון היא מופנה לוועידה של תשעת שופטי בית המשפט העליון, ונחוצה תמיכה של ארבעה מהם לפחות כדי שהצו יינתן. השופטים צמצמו בהדרגה את נכונותם להעניק צווי עיון מחדש, וכיום רק כ-80 מתוך כ-7,000–8,000 בקשות שמוגשות בכל שנה לבית המשפט מתקבלות. מחד, תהליך זה מאפשר לשופטים לשלוט בעומס על בית המשפט ולהתמקד בעתירות שהם רואים כחשובות ביותר; מאידך, החלטות השופטים לדחות בקשות לצו עיון מחדש לרוב אינן מנומקות, וביקורת עולה לעיתים קרובות על היעדר שקיפות ועל שליטה מוגזמת של השופטים באג'נדה של המוסד.
דין ועובדות
התיקון השביעי לחוקה קובע ש"אף עובדה שנידונה על ידי חבר מושבעים לא תיבחן מחדש בשום בית משפט של ארצות הברית". בכך צמצם התיקון את הסמכות של בית המשפט לדון בעובדות רק למקרים שבהם בירור העובדות לא נעשה בערכאות קודמות על ידי מושבעים.
פסוקית החריגים
פסוקית זו, יחד עם הסמכות של הקונגרס לכונן ערכאות הכפופות לבית המשפט העליון, היא המקור לסמכות מעוררת המחלוקת של הקונגרס "להפשיט" את בתי המשפט מסמכויות שיפוט, כלומר למנוע ערעורים על סוג מסוים של תיקים או אפילו על תיקים בודדים. סמכות זו נתפסת על ידי חלק מהמשפטנים כסכנה לשלטון החוק ואף תוארה כ"חרב דמוקלס" המאיימת על מערכת המשפט.
דוגמה בולטת לשימוש של הקונגרס בסמכותו להחריג נושאים מסמכות הערעור של בית המשפט התרחשה ב-1869, בזמן תקופת השיקום, בהקשר של תיק אקס פרטה מק'קרדל (Ex Parte McCardle). ויליאם מק'קרדל היה מוציא לאור ועורך ממיסיסיפי, שפרסם מאמרים נגד הקונגרס וצבא האיחוד. הוא נעצר על ידי מפקד צבא בגין המרדה, ובקשתו מבית המשפט הפדרלי המקומי למתן צו הביאס קורפוס נדחתה. מק'קרדל ביקש לערער לבית המשפט העליון, שקיים דיון בעניינו. לפני שהתקבלה ההחלטה, הקונגרס, שחשש כי הערעור יתקבל, ביטל את החוק שהעניק לבית המשפט העליון את הסמכות לדון בערעור. פסק הדין של בית המשפט קיבל את פעולת הקונגרס כחוקתית וקבע כי אין לבית המשפט סמכות שיפוטית לדון בתיק. מאז פסק דין זה, אישר בית המשפט פעמים רבות את הסמכות של הקונגרס להגביל את סמכותו של בית המשפט העליון לדון בערעורים. עם זאת, בשאלה האם יש גבול לכוחו של הקונגרס להפשיט את בית המשפט העליון מסמכות שיפוטית, ובפרט האם הקונגרס יכול לעשות זאת באופן שפוגע בליבת שלטון החוק, קיימת מחלוקת רבה בין משפטנים.
סעיף 3: משפטים פליליים
הסעיף השלישי של החלק השני קובע שבמערכת המשפט הפדרלית, כל המשפטים הפליליים, למעט דיונים הנוגעים להליך ההדחה של אדם מתפקיד רשמי (Impeachment), ייערכו בפני חבר מושבעים; בנוסף, הסעיף קובע שהמשפט הפלילי ייערך במדינה שבה בוצע הפשע, ושלקונגרס יש סמכות להחליט היכן ייערכו הליכים פליליים במקרים שבהם העבירה לא בוצעה באף אחת מהמדינות:
היסטורית, הזכות למשפט בידי מושבעים נמצאת כבר במגנה כרטה (1215), וההליך של משפט בפני 12 מושבעים, כפי שנהוג עד היום בארצות הברית, התבסס במאה ה-16. עם זאת, החוקה לא קובעת את מספר המושבעים שבפניהם ייערך המשפט. המתיישבים הבריטיים הביאו עימם את הכלל של משפט בפני מושבעים כבר בראשית ההתיישבות באמריקה הצפונית, והוא הובטח כזכות בחוקות של כל שלוש-עשרה המושבות. השימוש במושבעים נתפס כזכות העומדת למתיישבים אל מול השלטון הקולוניאלי הבריטי וכאחד מהכלים שעומדים לרשות הפרטים כדי להתגונן מפני עריצות. המשפטן האנגלי ויליאם בלקסטון, שכתביו היו מוכרים למנסחי החוקה, התייחס למשפט בפני מושבעים כאבן יסוד של מערכת המשפט וכמחסום מפני שימוש בפררוגטיבה של המלוכה כנגד החירויות של העם. במספר מקרים במושבות, כגון במשפט של ג'ון פיטר זנגר, חברי מושבעים (גדולים וקטנים) מקומיים מנעו אישום או הרשעה של אישים שהיו ביקורתיים כלפי השלטון הבריטי. בתגובה, השלטון הבריטי הרחיב את הסמכות השיפוטית של בתי משפט שמנהלים משפט ללא מושבעים (כגון בתי משפט למשפט ימי). המתיישבים באמריקה ראו בפעולות אלה פגיעה חמורה בחירותם וזכויותיהם, ורשימת התלונות כלפי המלך ג'ורג' השלישי בהכרזת העצמאות של ארצות הברית כוללת תלונה על כך שהוא נתן את הסכמתו לחקיקה שנועדה "לשלול מאיתנו, במקרים רבים, את היתרונות שבעמידה למפשט בפני מושבעים". בוועידת החוקה, לא היה דיון רב על סעיף זה, ונראה שכל הצדדים הסכימו על החיוניות של משפט בפני חבר מושבעים.
מקורות היסטוריים
המקור המוקדם ביותר לשפה שבה נוקטת החוקה הוא חוק הבגידה של שנת 1351, מתקופת אדוארד השלישי, מלך אנגליה. החוק מ-1351 כולל בהגדרת הבגידה את האשמה של "גיוס מלחמה כנגד אדוננו המלך בממלכתו, או דבקות באויביו של המלך בממלכתו, במתן סיוע ותמיכה". מילים אלו אומצו על ידי מנסחי החוקה (בניקוי ההתייחסות למלך). מנסחי החוקה הכירו את נוסח החוק מההתייחסויות הרבות אליו בכתביהם של משפטנים, שלאורך ההיסטוריה נטו לשבח את החוק במיוחד בשל הגדרתו המצמצמת של המונח "בגידה". גם בקולוניות באמריקה הצפונית ובמדינות בתקופת המהפכה נטו להשאיל את הביטויים האלה מהחוק האנגלי. ג'וזף סטורי כתב על מנסחי החוקה שהם "אימצו את המילים של חוק הבגידה של אדוארד השלישי; ובכך, במשתמע, על מנת לשלול לחלוטין את הסיכויים לפרשנויות שרירותיות, הם הכירו בפרשנות של הביטויים האלה במשפט הפלילי, ששרדו במשך עידנים". עם זאת, בתקופת המהפכה הפרשנות המצמצמת של המונח בגידה לא תמיד נשמרה, ובחלק מהמקרים המחוקקים במדינות נתנו לביטוי "לגייס מלחמה" פרשנות רחבה.
מקור היסטורי נוסף שהשפיע על ניסוח הסעיף הוא "חוק הבגידה של שנת 1695", שהתקבל בפרלמנט של אנגליה בתקופת ויליאם השלישי. חוק זה קבע, בין השאר, שלא ניתן להאשים אדם בבגידה, אלא אם יימצאו שני עדים לאותה עבירה גלויה. גם כלל זה אומץ, לפני שנוסחה החוקה, על ידי רוב הממשלות במושבות באמריקה הצפונית והמדינות בתקופה המהפכנית. מנסחי החוקה אימצו את הכלל הזה, עם שני שינויים: במקום התייחסות ל"אותה עבירה גלויה" (overt offence) הם קבעו שנדרשת עדות לגבי אותו "מעשה גלוי" (overt act), ונוספה התייחסות להודאה במשפט פתוח כתמיכה אלטרנטיבית למעשה בגידה של נאשם.
הדיונים בוועידת החוקה מראים שעיקר הדאגה של מנסחי החוקה הייתה האפשרות לשימוש לרעה במשפטי בגידה, ומתוך כך הצורך לצמצם את ההגדרה ולקבוע באופן ברור מגבלות על האפשרות להרשעה. בדיונים על אשרור החוקה אחת הביקורות הבולטות על המסמך הייתה שהיא אינה כוללת מגילת זכויות. בתגובה, תומכי החוקה הבליטו את המגבלות שמציבה החוקה לגבי הגדרת "בגידה" והרשעה בגינה, כדוגמה לאופן שבו מגינה החוקה על האזרחים. אף על פי שמדיסון הביע בוועידת החוקה דאגה מכך שהסעיף מצר מידי את ההגדרה של בגידה, בכתבי הפדרליסט מס' 43 הוא שיבח הסעיף שמגן על האזרחים מפני האשמות שווא. גם המילטון הזכיר את הסעיף (בכתבי הפדרליסט מס' 84) כאחד הביטחונות שנותנת החוקה לשמירה על זכויות האזרח.
פרשנות בפסיקה
מהות ההגדרה החוקתית של בגידה, ובאופן ספציפי של הביטוי "לגייס מלחמה" (levying war), עמדה למבחן לראשונה במשפטים הקשורים להאשמות נגד סגן הנשיא לשעבר ארון בר וכמה ממקורביו. הנשיא תומאס ג'פרסון הציג בפני הקונגרס, בינואר 1807, את מה שהוא כינה "הקשר של בר", שלטענתו כלל ניסיון להקים צבא בדרום-מערב ארצות הברית במטרה לכבוש שטחים ממקסיקו ומארצות הברית ולהקים בהם מדינה עצמאית. ההאשמות נסמכו בחלקן על מידע שסיפק אחד ממשתפי הפעולה של בר, הגנרל ג'יימס וילקינסון, ששנים רבות לאחר מותו התגלה כי היה מרגל בשליחות הכתר הספרדי. שניים ממשתפי הפעולה של בר הועמדו לדין באשמת בגידה, אך בפסק דין "אקס פרטה בולמן", משנת 1807, קבע ג'ון מרשל שההאשמות נגדם לא עולות לכדי עבירת בגידה, כפי שהיא מוגדרת בחוקה. מרשל הבהיר בפסק הדין שהביטוי "לגייס מלחמה" אינו כולל בתוכו פשע של קונספירציה. בנוסף הוא הבהיר שעל מנת שפעולות ייחשבו לגיוס מלחמה, חייבות להיות עדויות להתאספות ממשית של אנשים לצורך ביצוע הפעולה הבוגדנית. מרשל חזר על הגדרה זו גם בפסק הדין במשפט של בר עצמו, שם הוא הדגיש גם את הצורך בהבאת שני עדים לפחות למעשה שמצוי בגדר גיוס מלחמה. בר לא נכח בהתאספות עצמה של אנשי המזימה, וכיוון שהתביעה לא הצליחה להביא שני עדים למעורבותו בתכנונה, לא ניתן היה להרשיע אותו בבגידה. הפרשנות שנתן מרשל לחוקה הפכה את ההרשעה בבגידה לקשה ביותר להשגה. מספר פסקי דין של בית המשפט העליון במהלך מלחמת העולם השנייה הוסיפו קשיים להגדרת "בגידה" ופירוש התנאים שנחוצים לצורך הרשעה. בפסק הדין הראשון, "קרמר נגד ארצות הברית" (Cramer v. United States), קבעו רוב של השופטים שעדותם של שני אנשים דרושה להוכחה של כל מעשה וכל מילה של הנאשם, ושלא ניתן בשום שלב להסתמך על ראיות נסיבתיות. פסק הדין, שנכתב על ידי רוברט ה. ג'קסון, רימז גם שהמשמעות של "overt act" כוללת גם את קיומה של כוונה לבגידה. כתוצאה מכך בוטלה ההרשעה של אנתוני קרמר, שהואשם בסיוע למבצע פסטוריוס הכושל של המודיעין הגרמני. מנגד, בפסק דין "הופט נגד ארצות הברית" (Haupt v. United States), שבו לראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית הורשע אדם בבגידה, נקבע שהוכחת המוטיבציה או הכוונה של הנאשם אינה דרושה כדי לבסס מעשה בגידה. הנאשם היה אביו של הרבר הנס הופט, שלקח חלק במבצע פסטוריוס. הוא סייע לבנו בכך שנתן לו מחסה ועזר לו בקבלת עבודה ובקניית רכב. בפסק הדין נכתב שגם אם האב לא פעל מתוך רצון לבגוד בארצות הברית, אלא רק מתוך דאגה לבנו, מעשיו מהווים סיוע לאויב ולכן הם נמצאים בגדר בגידה על פי הגדרתה בחוקה. במקרה נוסף מתקופת מלחמת העולם השנייה, האשימה ארצות הברית את טומויה קוואקיטה, שהיה בעל אזרחות כפולה, יפנית ואמריקאית, בבגידה בארצות הברית, לאחר שנמצא כי הוא שימש כמתורגמן במכרות ביפן, ששימשו את מאמץ המלחמה היפני וכן כמחנות עבודה לשבויי מלחמה אמריקאים. בכתב האישום שהוגש נגדו נטען שהוא גם התעלל בשבויים בברוטליות. בפסק הדין, Kawakita v. United States (1952), נקבע ברוב דעות (4–3) שהעובדה כי לנאשם הייתה אזרחות כפולה לא פותרת אותו מחובות הנאמנות לארצות הברית ועל כן גם לא מונעת את האשמתו בבגידה.
אי הבהירות לגבי התנאים שדרושים להרשעה בבגידה והקושי להוכיח בגידה על פי הגדרתה הצרה בחוקה הובילו לכך שהממשל נוטה, על פי רוב, לא להאשים בבגידה אלא בעבירות זהות תחת שם אחר, כגון המרדה, ריגול, קונספירציה וכדומה. הרשעה תחת עבירות אלו לא מחייבת עמידה בתנאים המצוינים בסעיף זה: בפסק דין של בית המשפט הפדרלי השני לערעורים של ארצות הברית, שעסק באישומים נגד יוליוס ואתל רוזנברג, נקבע שהרשעה בריגול תחת "חוק הריגול של 1917" לא מחייבת עדות של שני אנשים, כפי שנדרש בהרשעה בעבירת בגידה. הפעם הראשונה והיחידה (נכון ל-2023) שבה הואשם אדם בבגידה, מאז האישומים שהוגשו לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה ב-2006, אז הואשם בבגידה אדם יחיא ע'דן, אמריקאי שפעל בשירות אל-קאעדה. ע'דן נהרג בתקיפה של ארצות הברית בפקיסטן ב-2015.
סעיף 2: ענישה בגין בגידה
סעיף זה קובע שלקונגרס תהיה הסמכות לקבוע בחוק את עונשם של בוגדים. בנוסף הוא מציב מגבלה על חקיקת הקונגרס, והיא שהקלון בגין בגידה לא ימנע מיורשיו של המורשע מלרשת את נכסיו ולא יוביל לחילוט נכסיו מעבר לתקופת חייו:
במשפט המקובל האנגלי, התוצאה המיידית של גזר דין מוות הייתה המחיקה המוחלטת של האישיות המשפטית של הנידון והביטול של הזכויות הקשורות בה. ההכרזה על אדם ככזה נקראה "Attainder", מהפועל בצרפתית עתיקה ateindre שמשמעותו להחזיק, להכות או להאשים. במרוצת השנים חל בלבול בעקבות הדמיון לפעלים אחרים בצרפתית ובאנגלית שמשמעותם להכתים (בצרפתית, teindre; באנגלית, to taint), ומכאן הקשר למושג המשפטי "קלון". המילים שבהם משתמשת החוקה, "Attainder of Treason", מתייחסות למקרה הספציפי של קלון המבטל זכויות של המורשע בבגידה. לפעולה זו היו שתי משמעויות מעשיות מרכזיות. ראשית, נכסיו של האדם המורשע בבגידה חולטו ועברו לרשות הכתר, למשך תקופה או עד תום חייו, ונמנעה ממנו גישה לנכסיו ולאדמותיו. שנית, "השחתת הדם", שפירושה מניעת האפשרות של הנידון לרשת נכסים או להוריש את נכסיו. מנסחי החוקה היו מודעים לשימוש הפוליטי הרחב שעשתה המלוכה באנגליה במוסד זה. כחלק מניסיונם למזער את האפשרות לשימוש ברעה בהאשמות בבגידה, הם קבעו שהעונש שהקונגרס יקבע לא יכול לכלול את התוצאות שהיו לבגידה בבריטניה.
הקונגרס הראשון של ארצות הברית קבע שהעונש על בגידה הוא מוות. עם זאת, בכמה מתוך המקרים המעטים שבהם הורשעו אמריקאים בבגידה נקצב לבסוף עונשם על ידי הנשיא ובמקרים אחרים (כגון במרד הוויסקי) נמנע ההליך המשפטי באמצעות חנינה נשיאותית.
טעם העיר
טעם העיר הוא יריד האוכל הגדול ביותר בישראל והוא נערך בתל אביב, על ידי אתר התרבות עכבר העיר מקבוצת "הארץ", והמחלקה למופעים בעיריית תל אביב-יפו. ביריד הנערך בתחילת הקיץ, משתתפים נותנים שירות שונים מתחום האוכל והשתייה, בהם כמאה מסעדות המציעות תפריט טעימות למשך ארבעה ימים. היריד נערך מאז שנת 1996, ועד 2012 התקיים מדי שנה. בקיץ 2013 כבר לא התקיים היריד. בשנת 2016 היריד חזר בשם חדש "תל אביב EAT".
היסטוריה
"טעם העיר" התפתח מתוך "הפסטיבל הגייסטרונומי", יריד אוכל של הקהילה הלהט"בית, אותו הפיק לראשונה השף איתמר דוידוב בשנת 1994. האירוע, שנערך ברחבת סינמטק תל אביב, ציין 25 שנה למהומות סטונוול ואִפשר לציבור הרחב טעימות ממנות גורמה במחיר מוזל.
כעבור שנתיים החליט עיתון "העיר", נותן החסות, להרחיב את האירוע, ובשנת 1996 הוא מותג תחת השם טעם העיר, וחזונו "להביא לציבור הרחב מאכלי גורמה במחיר שווה לכל נפש". את האירוע יזמה עפרה גנור ממסעדת הטאבון בנמל יפו, יחד עם מנכ"ל רשת שוקן יוסי ורשבסקי.
האירוע נערך עוד כשנתיים ברחבת הסינמטק וברחוב הארבעה הסמוך לה.