cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה
הקשיים של יהודי ארץ ישראל
הם גם פעלו לגירוש אישים - דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי גורשו מחוץ לגבולות האימפריה למרות הצהרת הנהגת הציונות על תמיכה באימפריה. מניה וישראל שוחט, מראשי "השומר", גורשו לפנים טורקיה.
היחס של השלטונות עורר חילוקי דעות רבים בקרב הנהגת היישוב. דוד בן-גוריון, מנהיג במפלגת הפועלים "פועלי ציון", אמר שאולי הגיוס יגרום לאהדה מצד הטורקים. חיילים יהודים גויסו ל"עמליות" - גדודי עבודה שבהם עסקו בעבודות שירות קשות, שהורגשו כמשפילות. בסוף המלחמה היה היישוב היהודי בשפל המדרגה. לפי האומדנים המקובלים, מספרו ירד מ-84,000 ל-56,000, והוא סבל מקשיים כלכליים ניכרים.
דרכי התמודדות
יהדות ארצות הברית ואף הממשל האמריקני החלו בגיוס כסף ומזון ושליחתם באוניות לארץ ישראל. שתי בעיות עמדו בפניהם. הראשונה הייתה הצורך בהסכמת נשיא ארצות הברית לשליחת הסיוע – פעם ראשונה שממשל אמריקאי מפעיל מדיניות פרו-ציונית מחויבת. השנייה הייתה לקבל את הסכמת הטורקים שהמזון והכסף יועברו ליהודים ולא יוחרמו על ידיהם. הסכימו בסוף תמורת כ–45% מהסיוע. ארצות הברית וגרמניה (שותפתה של טורקיה במלחמה) לחצו עליה נגד גירוש היהודים. האינטרס של גרמניה הוא לשפר את תדמיתה שנפגעה בעיני העולם ויהודי ארצה.
היישוב עצמו התארגן והחל לעזור לתושביו – "הוועד להקלת המשבר" בראשות מאיר דיזנגוף, פעל בתחום הכלכלי ויש לו נציגים בכל היישוב. "המשביר" - מחלק מצרכים לנזקקים. שלוש אפשרויות מדיניות עמדו בפני המתיישבים:
עמדת ההסתדרות הציונית הייתה ברורה. הרוב הגדול של המנהיגים הציונים צדד בהזדהות עם גרמניה - זאת תשחרר את יהודי רוסיה מעול הצאר, וטורקיה אשר הצטרפה אל גרמניה תשנה את דעתה על היהודים. לעומת זאת, תמיכה במדינות ההסכמה תספק עילה לחיסול היישוב היהודי. עם זאת, הזדהות עם גרמניה תסכן את מיליוני יהודי רוסיה ופולין, ומדינות ההסכמה לא ייענו לתביעותיהם הלאומיות של היהודים. בשל שיקולים אלו הוחלט לבסוף על נייטרליות. עמדה זאת דורשת להעברת מרכז ההסתדרות מברלין, ומעשה זה יכול להיתפס בידי גרמניה כבגידה. אי לכך, המשרדים נותרו בברלין אך הוקמו משרדים גם בדנמרק הנייטרלית.
חיים ויצמן וזאב ז'בוטינסקי צידדו באקטיביזם פוליטי ולא בנייטרליות. הם העריכו כי האימפריה העות'מאנית מתפוררת ובריטניה תכבוש את ארץ ישראל. ולכן השקיעו את מאמציהם בניסיונות למצוא דרכים לשיתוף פעולה עמה. (כבר הרצל השיג בתוכנית אל עריש מחויבות מסוימת מצד האנגלים). זאב ז'בוטינסקי הציע להקים מסגרות לחימה ליהודים במסגרת הצבא הבריטי. בתמורה הם יכירו בזכות המוסרית של היהודים לתבוע מבריטניה תביעות מדיניות. לעומתו חיים ויצמן ביקש הכרזה מדינית על זכויות היהודים בטענה כי לבריטים אינטרס אסטרטגי לסייע ליהודים - דריסת רגל באזור. הוא ניסה לעורר רגש הומני אצל האנגלים ליהודים הסובלים. ויצמן ניסה לשכנע שטוב לבריטניה לעזור ליהודים ולעומתו ז'בוטינסקי השתמש בעובדות בשטח. שיטתו של ויצמן עבדה באופן מלא במתן הצהרת בלפור, ואילו של ז'בוטינסקי רק באופן חלקי בהקמת הגדודים העבריים. צרפת לעומת זאת תמכה בנוצרים בלבנון ולא ביהודים.
בניגוד לדעה הרווחת ביישוב ולהחלטת ההסתדרות הציונית לשמור על נטראליות, השליכה רשת, שמנתה עשרות פעילים בודדים, יהבה, על ניצחון בריטי במערכה והחליט לסייע לבריטים במתן שרותי מודיעין במטרה למנף קשר מודיעיני לכדי נכס מדיני על מנת לקדם את הקמתו של בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. הם הקימו מחתרת בשם ניל"י - נצח ישראל לא ישקר. בראשה עמדו אהרון ושרה אהרנסון, אבשלום פיינברג ויוסף לישנסקי. המחתרת פעלה בארץ ובסוריה בשנים 1915–1917. הקשר בין הרשת למודיעין הבריטי התקיים באמצעות הגעת אניות בריטיות בחוף עתלית, שליחים למצרים דרך מדבר סיני ויוני-דואר (כשהיה צורך להעביר הודעות במהירות). הרשת נחשפה ב-1917, והשלטון הטורקי פתח במסע נקמה נגדה ונגד היישוב היהודי כולו. בסוף 1917 ניתנה הצהרת בלפור.
הפעילות עם הג'וינט
לקראת סוף המלחמה הצטרף הג'וינט, ארגון הסיוע האמריקאי, לפעולות הסיוע ליהודי ארץ ישראל. המנהל בפועל של בנק אנגלו-פלשתינה אליעזר הופיין קבל את המינוי לניהול פעולות הג'וינט בארץ. הוא היה הבכיר מבין ראשי היישוב שלא גורש מהארץ או הפך לנתין עות'מאני. והוא קיבל את המינוי במקביל לפעילות הבנקאית.
ארגון הג'וינט החל לפעול בארץ ישראל בעקבות דו"חות פסימיים של קונסול ארצות הברית (שעדיין שמרה על נייטרליות בתחילת המלחמה) בירושלים, ד"ר אוטיס גלייזברוק ושגריר ארצות הברית בקונסטנטינופול, הנרי מורגנטאו. מספר לא קטן של ארגונים יהודיים בארצות הברית אספו כסף ומזון, ושלחו אותם ליישוב בארץ ישראל באמצעות הג'וינט.
הפעילות נמשכהבחסות אמריקאית עד 1917, כשארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה, בעלת בריתה של האימפריה העות'מאנית. קונסול ארצות הברית בירושלים נאלץ לעזוב את העיר, ומרכז פעילות הסעד של הג'וינט הועתק להולנד הנייטרלית, ועמד בחסות הקונסול הספרדי בירושלים, אנטוניו דה ביובר. בראש הפעילות בהולנד עמד סולומון פרדריק ואן נירופּ (van Nierop), יהודי שכיהן כמנכ"ל הבנק האמסטרדמי (Amsterdamische Bank). ב-8 ביוני 1917 פנה ואן נירופ אל הופיין וביקשו לעמוד בראש מפעל החלוקה של המזון והכספים ליהודי ארץ ישראל. הופיין הסכים, ורתם את מערך הסניפים של אפ"ק (ביפו, בירושלים, בביירות, בחיפה, בחברון, בצפת ובטבריה) לאחת הפעולות הסוציאליות החשובות בתולדותיו. העובדה שמוצאו של הופיין היה מאותה ארץ ממנה אורגנו משלוחי המצרכים לארץ ישראל - הולנד - הקלה על המלאכה. כל פעילותו הבנקאית והחברתית של הופיין נעשתה בהתנדבות, ממשרד שהועמד לרשותו בקונסוליה הספרדית בירושלים. המיקום נבחר משום שספרד, כמו הולנד, שמרה אף היא על נייטרליות. הטורקים יירטו לעיתים את המברקים שעברו בין אמסטרדם וירושלים, ולפחות פעם אחת עצרו את הופיין בחשד לריגול.
דו"ח הג'וינט
עם סיום המלחמה חיבר הופיין עבור ראשי הג'וינט בארצות הברית דו"ח מפורט על פעילותו בתקופה שבין ה-1 באוגוסט 1917 עד ל-31 במאי 1918.
הדו"ח כלל את תיאור המצב באותן שנים, וכן נספחים מפורטים אודות העזרה. במבוא הסביר או תרגם הופיין מונחים רבים לקורא האמריקני שאינו בקיא די הצורך במציאות הארצישראלית. ברשימת המונחים (באותיות לטיניות) המלווים בהסבר בשפה האנגלית, מופיעים מושגים כמו "פקידים ואמרכלים בארץ הקודש", "תלמידי חכמים, כולל, "מוּצתרף" (נציב טורקי, בטורקית עות'מאנית: متصرف, בטורקית mutasarrıf, ובאנגלית: Mootessarif), שטריימל ונס חנוכה. היות שחלק גדול מן הפעילות הייתה בענייני כספים, דאג הופיין לרשום בין מושגים אלו גם את "קופת הצדקה ע"ש רבי מאיר בעל הנס", החלוקה ו"שנורר".
הארץ חולקה לצורך המפעל לשמונה יחידות משנה שאליהן הוזרמו מזון וכספים. חלקה של ירושלים בקבלת העזרה היה הגדול ביותר בשל אופייה הסוציו-אקונומי של אוכלוסייתה, והסתכם ב-50%. הדו"ח פירט את כמויות האורז והחיטה שנמסרו בין השאר לבתי ספר, לישיבות, לבתי יתומים לכוללים ולמלמדים (באנגלית: Melamdim). בפירוט יבש תיאר הופיין את העזרה הרפואית שהגישו רופאים שונים, עזרה שאיפשרה לתלמידים לשרוד את הרעב הקשה ששרר בארץ ישראל באותה עת. תמיכות בסדר גודל גבוה ביותר הועברו גם לגולי הארץ ששכנו בחומס שבסוריה, בסך 741 ליש"ט.
קישורים חיצוניים
https://catalog.archives.gov.il/chapter/hayishuv-wwi-education/
פרימרה דיויסיון RFEF
פרימרה דיויסיון RFEF (בספרדית: Primera División RFEF) היא ליגת הכדורגל השלישית בחשיבותה בספרד, לאחר הלה ליגה והסגונדה דיוויסיון. הליגה הוקמה לאחר שהליגה השלישית הקודמת, הסגונדה דיוויסיון ב' הפכה לליגה הרביעית בסיום עונת 2020/21. העונה הראשונה של הליגה החלה ב-27 באוגוסט 2021 וכוללת כמה קבוצות מילואים של קבוצות מהליגה הראשונה והשנייה.
היסטוריה
הליגה הספרדית השלישית נוסדה בשנת 1929, בשם Segunda División B והיא כללה בתחילה עשר קבוצות. עם סיום העונה, בה זכתה קולטורל לאונסה במקום הראשון, חלו שינויים רבים במבנה הליגות בספרד, ושמה של הליגה שונה ל-Tercera División (כיום הליגה החמישית). בתחילת עונת 1977/1978 הוחזר שמה הישן של הליגה השלישית. בתחילה הליגה כללה שני בתים, אך בעונת 1986/1987 היא כללה בית יחיד בן 22 קבוצות. החל מהעונה שלאחר מכן כללה הליגה ארבעה בתים בני 20 קבוצות כל אחד.
שינוי בפורמט
התפרצות נגיף הקורונה באירופה ובספרד בפרט הובילה לעצירת משחקי הליגה בחודש מרץ 2020. התאחדות הכדורגל הספרדית החליטה על מספר שינויים לסיום העונה על פי טבלאות הליגה בעת עצירת המשחקים: קיום משחקי פלייאוף מהיר לקביעת העולות לליגה השנייה והקפאת היורדות לליגה הרביעית, ממנה עלו 22 קבוצות שהשלימו את הגדלת הליגה ל-102 קבוצות לקראת עונת 2020/2021.
מטרת הגדלת הליגה הייתה יצירת עונת מעבר לקראת שינוי מבנה הליגות, שנועד לשקם את הפגיעה הכלכלית במועדוני הליגות בספרד. עונת 2020/2021 הורכבה מ-10 תתי בתים, 8 תתי בתים בני 10 קבוצות ו-2 תתי בתים בני 11 קבוצות, כאשר בסיום העונה הסדירה המקוצרת חולקה הליגה ל-3 שלבים: פלייאוף העפלה לליגה השנייה שממנו העפילו ארבע קבוצות לליגה השנייה, כאשר 26 הקבוצות שלא העפילו ישחקו בליגה שלישית חדשה, Primera RFEF; פלייאוף עלייה לליגה השלישית החדשה ממנו העפילו 10 קבוצות, והשאר ישחקו בליגה הרביעית החדשה; ופלייאוף הישרדות נגד ירידה לליגה החמישית, על מנת לשחק בליגה הרביעית החדשה.
שחייה באולימפיאדת סטוקהולם (1912)
נשים
לראשונה נערכו תחרויות שחייה לנשים (2 משחים בלבד) במשחקים האולימפיים. פאני דוראק ( אוסטרלאסיה) זכתה במדליית הזהב היחידה במשחה אישי ל-100 מטר חופשי. 3 שחייניות ברביעייה האוסטרית שזכתה במדליית ארד במשחה שליחות היו יהודיות.
השחיינים הבולטים
ג'ורג' הודג'סון ( קנדה) וולטר בתה ( גרמניה ) שזכו ב-2 מדליות זהב אישיות כל אחד. הרולד הרדוויק ( אוסטרלאסיה) זכה ב-3 מדליות מהן 1 זהב ו-2 ארד. גון הטפילד זכה ב-3 מדליות אף הוא, מהן 2 כסף ו-1 ארד.
משתתפים
בתחרויות השחייה שנערכו בסטוקהולם השתתפו בסך הכל 120 שחייניות ושחיינים מ-17 מדינות: 27 נשים מ-8 מדינות ו-93 וברים מ-17 מדינות.
דיק גרגורי
ריצ'רד "דיק" קלקסטון גרגורי (באנגלית: Richard Claxton "Dick" Gregory; 12 באוקטובר 1932 – 19 באוגוסט 2017) היה קומיקאי, סופר ופעיל פוליטי אפרו-אמריקני. נודע כאחד מהקומיקאים האפרו-אמריקנים הראשונים אשר הצליחו למכור את אלבומיהם וספריהם לקהל לבן.
לאחר פרסומו כקומיקאי, החל לעסוק בפעילות בשמאל הפוליטי האמריקאי, בארגוני זכויות בעלי חיים, כיזם בתחום המזון הטבעוני וכמבקר נחרץ של תעשיית המזון.
חייו האישיים
נולד בסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית למשפחה ענייה בת שישה ילדים ונטולת אב. אימו עבדה כמנקה והמשפחה הייתה תלויה במערכת הרווחה של המדינה. באוטוביוגרפיה שלו, "Nigger", הוא מתאר חיים של עוני מרוד ותקופות ממושכות ללא חשמל ומים זורמים. כמענה לילדים אשר הקניטו אותו תדיר על מצבה הכלכלי של משפחתו, החל גרגורי הצעיר לפתח חוש קומי ולהגיב בבדיחות דעת על ההקנטות.
בבית הספר היה גרגורי תלמיד גרוע שהצטיין בריצה. כושר ריצתו אף זיכה אותו בתום לימודיו התיכוניים במלגה לאוניברסיטת דרום אילנוי קרבונדייל, שם, בין השאר היה חבר באחוות הסטודנטים השחורה, אלפא פי אלפא. לימודיו האקדמאים הופסקו עקב גיוס לצבא ובמהלך שירותו החל גרגורי, בעידוד מפקדיו, להופיע באירועים צבאיים כקומיקאי.
גרגורי היה נשוי כ-50 שנה לליליאן ולזוג יש 12 ילדים. הם גרו בפלימות', מסצ'וסטס.
גרגורי נפטר ב-19 באוגוסט 2017.
קריירה כקומיקאי
לאחר שיחרורו מהצבא, החל גרגורי הצעיר לעבוד בשירות הדואר האמריקאי ביום ולהופיע במועדוני סטנדאפ בלילה. בתחילה הופיע גרגורי מול קהל אפרו-אמריקני ובהמשך אף מול קהל לבן. ב-1961, גרגורי צד את עינו של מו"ל פלייבוי, יו הפנר והאחרון שכר אותו להופיע באופן קבוע במועדונו של הפנר בשיקגו. עד מהרה החל גרגורי להופיע במועדונים נחשבים בכל רחבי ארצות הברית ולהופיע תדיר בתוכניות אירוח שונות.
ב-1964 הוציא לאור גרגורי את האוטוביוגרפיה הראשונה שלו, "ניגר" ("כושי") ומכר מעל שבעה מיליון עותקים. באותה עת, החל גרגורי להיות מעורב יותר ויותר בנושאים פוליטיים: התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, פעילות נגד המלחמה בווייטנאם, פעילות למען רפורמות סוציאליסטיות בכלכלה ועוד. פעילות זו סימלה את תחילת דרכו של גרגורי כפעיל פוליטי וסיום הקריירה שלו כקומיקאי במשרה מלאה.
פוליטיקה
ב-1966 גרגורי רץ לראשות עיריית שיקגו מול ריצ'רד דאליי. למרות שהפסיד, לא התייאש מפוליטיקה וב-1968 רץ לנשיאות ארצות הברית בראשות "מפלגת השלום והחירות". בבחירות קיבל גרגורי כ-47,097 קולות (אחד מהם מהנטר ס. תומפסון) ולאחר מכן כתב את האוטוביוגרפיה השנייה שלו, "Write Me" על חוויותיו במהלך מסע הבחירות שלו.
ב-1980, במהלך משבר בני הערובה באיראן, נסע גרגורי לטהראן על מנת לעזור במאמצי המשא ומתן. כאשר הגיע לשם פתח בשביתת רעב במחאה על אי שחרורם של בני הערובה.
תזונה
בסוף שנות ה-80 הפך גרגורי ליזם ודמות מפתח בקרב תעשיית מזון הבריאות תוך שהוא מטיף לתזונה המבוססת על ירקות ופירות אורגנים ולא מבושלים. גרגורי גם פיתח שיטת דיאטה משלו המבוססת על שתיית מיצים טבעיים. ב-1988 הוא גם ניסה לעזור לוולטר הדסון, האיש השמן ביותר בהיסטוריה הרפואית, להרזות באמצעות דיאטת הנוזלים שלו. ולטר אכן השיל כ-250 ק"ג ממשקלו תוך חודשים אך מקץ שנתיים חזר למשקלו המקורי ונפטר מסיבוכים הקשורים למשקלו ב-1991.
סווינדון טאון
סווינדון טאון (באנגלית: Swindon Town Football Club) הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיר סווינדון שבמחוז וילטשייר, המשחק בליגה האנגלית הרביעית. האצטדיון הביתי של המועדון הוא קאונטי גראונד, ותכולתו 14,700 מקומות.
היסטוריה
המועדון הוקם ב-1879 והפך למקצוען כעבור 15 שנים. לאורך שנות קיומו זכה המועדון למספר תקופות מוצלחות, שהאחרונה מביניהן היא בין 1968 ל-1970. ב-1969 גבר המועדון על ארסנל בגמר גביע הליגה שנערך באצטדיון ומבלי, ואף העפיל לליגה השנייה. בזכות הזכייה בגביע הליגה העפיל המועדון לטורנירים אירופיים, אך לא היה יכול להשתתף בהם כיוון ששיחק אז בליגה השלישית. כפיצוי על כך המועדון הוכנס לטורניר גביע הליגה האנגלי-איטלקי ב-1969 וכעבור שנה לגביע האנגלי-איטלקי. המועדון זכה בשני הטורנירים הללו.
בסיום עונת 1989/1990 העפיל המועדון לליגה האנגלית הבכירה לאחר שגברה בגמר הפלייאוף על סנדרלנד אך עלייתה בוטלה על ידי ההתאחדות הכדורגל האנגלית לאחר שהנהלת סווינדון הורשעה בניהול פיננסי גרוע ותשלומים לא חוקיים לשחקנים.
בסוף עונת 1992/1993 העפיל המועדון לפרמייר ליג לאחר שגבר על לסטר סיטי במשחקי הפלייאוף. בעונתו היחידה בליגה הזו ספגה הקבוצה מעל ל-100 שערים, שיא הליגה. שנה מאוחר יותר נשרה הקבוצה לליגה השלישית אך כעבור שנה חזרה הקבוצה לליגת המשנה לאחר שסיימה ראשונה בליגה השלישית.
המועדון המשיך להידרדר ובעונת 2005/2006 ירד עד לליגה הרביעית אך כעבור שנה שב לליגה השלישית.
בעונת 2009/2010 הפסידה סווינדון בגמר הפלייאוף על ההעפלה לליגת המשנה למילוול וכעבור שנה נשרה הקבוצה שוב לליגה הרביעית לאחר שסיימה אחרונה בליגה השלישית.
שנה לאחר שירדה לליגה השלישית חזרה סווינדון בעונת 2011-12 לליגה השלישית לאחר שסיימה ראשונה בליגה הרביעית.
בעונת 2014/2015 העפילה סווינדון לגמר הפלייאוף על ההעפלה לליגת המשנה והפסידה לפרסטון נורת' אנד.
בעונת 2016/2017 ירד המועדון פעם נוספת לפוטבול ליג השנייה לאחר שסיים את העונה במקום ה 22.
בעונת 2019/2020 חזרה המועדון לפוטבול ליג הראשונה אחרי היעדרות של 3 שנים.
שנה מאוחר יותר נשרה הקבוצה חזרה לפוטבול ליג השנייה.
מסע לבטן האדמה (סרט, 1959)
מסע לבטן האדמה (באנגלית: Journey to the Center of the Earth) הוא סרט משנת 1959, המבוסס על ספרו של ז'ול ורן "מסע אל בטן האדמה". ב-2008 יצאה גרסה מחודשת בכיכובו של ברנדן פרייז'ר.
היוזמה להפקה
חברת פוקס (Fox) החליטה על הקצאת תקציב גדול להפקת הסרט, בחלקו, לאחר שתי הפקות מוצלחות של סרטים המבוססים על ספרי ז'ול ורן: "20,000 מיל מתחת למים" של אולפני וולט דיסני בשנת 1954 ו"מסביב לעולם בשמונים יום" (1956) של הבמאי מייקל טוד (Michael Todd) עם השחקנים: דייוויד ניבן בתפקיד Phileas Fogg ושארל בואייה בתפקיד מסייה ג'אסה (Monsieur Gasse) שזכה בחמישה פרסי אוסקר והיה מועמד לשישה פרסים נוספים. שתי ההפקות הוכחו כרווחיות למרות ההוצאות הכספיות הניכרות שהיו כרוכות בהפקות.
אתר ההפקה
הסרט צולם בפארק הלאומי מערות קרלסבד, פארק לאומי ובו סדרת מערות אבן-גיר גדולות תת-קרקעיות ושונית מאובנת מתקופת הפרם במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית. תחילת הסרט צולמה באדינבורו שבסקוטלנד, וסיומו - בסטרומבולי שבאיטליה.
בין הספר לבין הסרט
הסרט דומה לספר בכך שהוא מתאר מסע לבטן האדמה, אך התסריט הוא בהתאם למקובל בעולם הקולנוע. ברקע סיפור בלשי הכולל הרעלת מדען מתחרה, הכרעת מושבעים והוצאה להורג בדרך הטבע. שתי עלילות אהבה מלוות את הסרט המביאות את גיבורנו לנישואין בסיומו של המסע. תחילת הסרט היא באדינבורו, בכנס מדעי בו מקבל גיבור הספר, פרופ' אוטו לידנברוק בגילומו של השחקן ג'יימס מייסון, מתנה, סלע לבה מיוחד. הוא מעריך את משקלו וקובע כי יש באבן חומר הקל במשקלו מלבה. הוא מפוצץ את אבן הלבה ומגלה בה מגילה המתארת מסע לבטן האדמה שנערך על ידי המדען ארנה סאקונוסס לפני 300 שנה. את המתנה מצא סטודנט בן ביתו, אלק מקאבן (השחקן פאט בון) המאוהב בעוזרת בית בבית הפרופ'.
פרופ' לידנברוק והסטודנט שלו מחליטים לצאת למסע בבטן האדמה ומגיעים לאיסלנד - נקודת המוצא לירידה לבטן האדמה. בבית המלון ברייקיאוויק, בירת איסלנד, הם פגשו את קרלה גואטבורג, אשתו של פרופ' גואטבורג, השחקנית ארלאן דאל (Arlene Dahl), אשר עמו התייעץ בכתב פרופ' לידנברוק על טיבה של המגילה. הם מגלים כי פרופ' גואטבורג הורעל. מתברר להם כי פרופ' גואטבורג רצה לצאת למסע לבטן האדמה בטרם פרופ' לידנברוק יתחיל בו. קרלה מגלה את העוול שבעלה תכנן לעשות ומצטרפת למסע עם פרופ' לידנברוק ומעבירה לרשותו את הציוד שבעלה הכין למסע. עוד מצטרפים למסע, מורה דרך איסלנדי יחד עם הברווז שלו, הברווז גרטרוד, אשר ינווט בהצלחה את המסע בבטן האדמה.
בדרך, באלק מקאבן מאבד את נתיב ההליכה ופוגש ברוצח של פרופ' גואטבורג שהוא נסיך, צאצא של ארנה סאקונוסס, מחבר המגילה, ובמשרתו. הנסיך סבור כי הייתה לו זכות הבכורה לצאת למסע ולכן הוא הרעיל את פרופ' גואטבורג. הוא יורה באלק מקאבן לאחר שאינו מוכן למלא את מקומו של משרתו שנהרג. הדי היריות נשמעים על ידי חבריו וכך הוא חובר לצוות. הנסיך נתפס על ידי המשלחת ועומד לדין בפני שלושת מושבעים - בבטן האדמה - באשמת רצח וניסיון לרצח. פסק הדין יתבצע בדרך הטבע כאשר הנסיך יפול ללבה רותחת. הם מגיעים לים הגדול בבטן האדמה, מכינים רפסודה ונסים לים הפתוח כאשר עדר לטאות ענק רודף אחריהם. בים הם נקלעים למערבולת, נסחפים לקרקעית ומוצאים את עצמם במרכז שרידי העיר אטלנטיס (לא באוקיינוס האטלנטי), שם הם מגלים את שרידי גופו של ארנה סאקונוסס, מחבר המגילה, שניסה לבצע את המסע בשנית ונספה כאן. הוא משאיר להם רמז לגבי כיוון היציאה מבטן כדור הארץ. הם מוצאים לידו כדורי אבק שרפה ובעזרתם הם מבצעים פיצוץ בקיר, במקום הנראה להם כפתח מילוט. בטרם יתפוצץ אבק השריפה הם מתיישבים על קערת מזבח עתיק מאבן שנמצא במרכז אטלנטיס. הפיצוץ גורם ללבה הרותחת להתפרץ. המשלחת נישאת בתוך קערת המזבח על הלבה העולה מלוע הר הגעש סטרומבולי ונוחתים בים התיכון. דייגים איטלקים אוספים את גיבורנו והם חוזרים לאדינבורג וזוכים שם לכבוד, לקבלת פנים ולשתי חופות.
חברת פוקס המאה ה-20 הוציאה לאור את הסרט בתקליטור בפורמט DVD במרץ 2003 ללא תוספות.
פרסים
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בשנת 1960 בקטגוריות הבאות: הבימוי האמנותי הטוב ביותר, הקמת תפאורה צבעונית, האפקטים הטובים ביותר, אפקטים מיוחדים ואפקטים קוליים הטובים ביותר.
באותה שנה הסרט זכה במקום השני בפרס גולדן לאורל (Golden Laurel) בקטגוריה דרמת פעולה מעולה (Top Action Drama).
קנוט החמישי, מלך דנמרק
קנוט החמישי (בדנית: Knud V; 1129 לערך – 9 באוגוסט 1157) היה מלך דנמרק מ-1146 ועד מותו. הוא היה מלך שותף יחד עם סוון השלישי ועם ולדמר הראשון. קנוט נרצח במה שכונה "משתה הדמים של רוסקילדה". אין מידע ברור על אישיותו ודמותו.
חייו
קנוט היה בנו של מגנוס הראשון, מלך שוודיה. לאחר התפטרותו של אריק הראשון, מלך דנמרק ב-1146, הכריזו אצילי יוטלנד על קנוט כעל מלך, בעוד שאצילי שלן וסקונה הכתירו את סוון השלישי.
בשנים הבאות ניסה קנוט לשווא להביס את סוון בשלן כדי ששליטתו תהיה מלאה בכל שטחי דנמרק. ב-1147 איחדו השניים את כוחותיהם לטובת מסע הצלב הוונדי, שבסיומו התחדשה יריבותם. ב-1150 הביסו סוון וולדמר, בנו של קנוט לאברד, את קנוט ביוטלנד וזה נמלט ומצא מקלט אצל חותנו, סוורקר הזקן, מלך שוודיה. קנוט ניסה מספר פעמים לכבוש את הנחלה שאיבד, אך ללא הצלחה ופנה לפרידריך ברברוסה לעזרה. ב-1152 הושגה פשרה על פיה היה קנוט למלך שותף לסוון. אף על פי כן, סוון החליט שלא לכבד את העסקה.
כעת בא קנוט בברית עם ולדמר ועם סוורקר, שבתו, הלנה, נישאה לקנוט. סוון נמלט מדנמרק ב-1154, קנוט כרת ברית עם ולדמר והשניים היו למלכים שותפים. לאחר שובו של סוון לדנמרק ב-1157 הושגה פשרה בין השלושה בעקבות הלחצים שהופעלו מהאצולה הדנית. השלושה הוגדרו כשליטים שותפים וקנוט קיבל את השליטה על שלן. במהלך משתה השלום שנערך ברוסקילדה ב-9 באוגוסט 1157, ניסה סוון להרוג את שני יריביו. קנוט נרצח, ככל הנראה על ידי אחד מלוחמיו של סוון.
אחותו למחצה של קנוט, סופיה, נישאה לוולדמר, שזמן קצר לאחר הטבח, הוא נקם בסוון בקרב הערבה האפורה והרג אותו. כך זכה ולדמר בשליטה המלאה על כל דנמרק.
זארבריקן
זַארבְּרִיקֵן היא עיר בגרמניה, בירת המדינה הפדרלית חבל הסאר. אוכלוסיית העיר מונה 180,515 איש, ובאזור העירוני המקיף אותה יש 1.1 מיליון תושבים.
זארבריקן הייתה בעבר המרכז התעשייתי והתחבורתי של ייצור הפחם בחבל הסאר; במפעליה ייצרו גם ברזל, פלדה, סוכר, בירה, מוצרי קרמיקה, ציוד אופטי, מכונות וחומרי בניין. אך בעשורים האחרונים פחתה חשיבות האזור כמרכז תעשייה מפני שחברות אירופיות מעדיפות לייבא פחם ממדינות שבהן עלות העבודה נמוכה יותר.
העיר שוכנת על נהר הסאר, יובל של המוזל (שהוא עצמו יובל של הריין), החוצה אותה במרכזה.
שם
פירוש שם העיר בגרמנית הוא "הגשרים על נהר הסאר", אך זה אינו מקור שמה; מקור השם הוא במילה הגרמנית העתיקה brocken, שפירושה 'סלע'. הכוונה לסלע העצום עליו הוקם המבצר המקומי. שמה מתועתק בעברית בצורות שונות, בהן: זארברוקן, סארברוקן, סרברוקן, סארבריקן, זרבריקן או זרברוקן.
היסטוריה
העיר מוזכרת לראשונה בשנת 999 כמבצר בשם 'סאראברוקה', השייך לבישופות של מץ, אך עוד קודם לכן היה כאן יישוב קלטי. בשנים 1381–1793 הייתה העיר בשליטת רוזני נסאו-זארבריקן, ענף של בית נסאו. באותה תקופה הוקם בעיר מבצר מוקף חומה, שהורחב מספר פעמים. בהמשך החלה מורגשת באזור ההשפעה הצרפתית, והוא הפך להיות חלק מצרפת בשנות ה-80 של המאה ה-17. במאות השנים הבאות עברה העיר מספר פעמים מיד ליד, בין צרפת לבין נסיכויות שונות בגרמניה. החל משנת 1815 היה רוב חבל הסאר חלק מפרובינציית הריין של פרוסיה, ובאותה תקופה התפתחו בעיר תעשיות הפחם והברזל. בעיר התחוללו קרבות קשים במלחמת צרפת–פרוסיה, והיא אף נכבשה בידי צרפת למשך מספר ימים.
זארבריקן המודרנית נוצרה בשנת 1909, כאיחוד של העיירות זארבריקן, סנקט יוהאן ומאלשטאט-בורבאך. תעשיות הפחם והפלדה הובילו לזינוק באוכלוסיית העיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר חבל הסאר כולו לצרפת במסגרת הסכם ורסאי למשך 15 שנה. לאחר 15 שנה, בשנת 1935, נערך באזור משאל עם לגבי מעמדו, ותושביו בחרו, ברוב של 90%, לחזור ולהיות חלק מגרמניה. בניין האופרה של זארבריקן, שהוקם ב-1936, היה מתנתו של היטלר לתושבים על בחירתם לשוב לחיק גרמניה.
באוקטובר 1944, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, הופגזה העיר בידי בעלות הברית וכ-90% מהמבנים במרכז ההיסטורי של העיר נהרסו, ביניהם כל הגשרים. לאחר תבוסת גרמניה הייתה העיר באזור הכיבוש הצרפתי, אך ב-1946 הוכרז חבל הסאר כאזור אוטונומי, במעמד חצי-עצמאי. בשנת 1956 החליטו תושבי החבל במשאל עם נוסף לשוב לגרמניה, וב-1 בינואר 1957 חזרה העיר להיות חלק מגרמניה. העיר שוחזרה בסגנון העתיק שאפיין את רחובותיה המרכזיים.
תחבורה
זארבריקן שוכנת בנקודת המוצא של שלוש אוטוסטרדות (אוטובאן) גרמניות: אוטובאן מס' 1 (לכיוון טריר, קלן, דורטמונד והמבורג; אוטובאן מס' 6 (לכיוון מאנהיים ונירנברג); ואוטובאן מס' 620 (כביש החוצה את העיר לאורך נהר הסאר ומוביל לאוטובאן מס' 8 שבין לוקסמבורג למינכן). כמו כן סמוכה העיר לאוטוסטרדה הצרפתית A4 המובילה למץ ולפריז מצד אחד ולשטרסבורג ולבזל בכיוון השני. בעיה תעבורתית ייחודית לעיר היא הצפת האוטוסטרדה העוברת בלבה במי הסאר כאשר הוא עולה על גדותיו בעקבות גשמים או הפשרת השלגים. תופעה זו מתרחשת מדי כמה שנים וגורמת לסגירת הכביש ולהפניית התנועה בו למעקף בתוך העיר.
יהודים
בזארבריקן חיו יהודים מאז שנת 1321. בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, כשהחבל נוהל בידי חבר הלאומים, בחרו יהודים רבים באזרחות צרפתית, ועם סיפוח החבל לגרמניה הנאצית ב-1935 נמלטו לצרפת. ראש הקהילה היהודית בעיר בתקופה זו, שלמה רילף, עלה בשנה זו לארץ ישראל והתיישב תחילה בירושלים,עבר לבית הספר החקלאי מקווה ישראל בחולון ומשם לנהריה.
ערים תאומות
לעיר זארבריקן יש ארבע ערים תאומות:
גאל ביגירימאנה
גאל ביגירימאנה (באנגלית: Gaël Bigirimana; נולד ב-22 באוקטובר 1993) הוא כדורגלן בורונדי המשחק בעמדת הקשר ביאנג אפריקנס.
קריירת מועדונים
ביגירימאנה נולד בבוג'ומבורה לאב בורונדי ולאם רואנדית. בגיל צעיר עבר עם משפחתו לאוגנדה וכשהיה בן 11 הגיע עם משפחתו לממלכה המאוחדת, בה קיבל מעמד של פליט. בגיל 12 הצטרף לאקדמיה לכדורגל של קובנטרי סיטי. ב-8 באוגוסט 2011 ביגירימאנה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1-0 ללסטר סיטי. במרץ נבחר ל"חניך השנה" בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-6 ביולי 2012 ביגירימאנה חתם בניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג. ב-23 באוגוסט, ביגירימאנה ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד אטרומיטוס במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-2 בספטמבר 2012 ביגירימאנה, ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בתיקו 1-1 נגד אסטון וילה. ב-3 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד ויגאן את'לטיק. ב-2 בפברואר 2015 הושאל לגלאזגו ריינג'רס עד לסיום העונה, אך מטעמי בריאות הוא מעולם לא רשם דקות משחק בקבוצה.
ב-16 בנובמבר 2015, ביגירימאנה הושאל לתקופה קצרה לקובנטרי סיטי עד ל-3 בינואר 2016. בהמשך, תקופת השאלתו הוארכה עד ל-24 בינואר ולאר מכן עד לסיום העונה.
ב-26 באוגוסט 2016 ביגירימאנה חתם על חוזה לעונה אחת בקובנטרי. ב-9 בנובמבר 2016 ביגירימאנה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 2-4 נגד ויקומבי וונדררס במסגרת גביע ה-EFL.
ב-31 בינואר 2019 ביגירימאנה חתם בהיברניאן עד לסיום העונה.
ב-29 באוקטובר 2019 חתם לחודשיים בסוליהול מורס מהליגה החמישית באנגליה.
בקיץ, ביגירימאנה חתם בגלנטורן מליגת העל של צפון אירלנד.
בקיץ חתם ביאנג אפריקנס מליגת העל הטנזנית.
קריירה בינלאומית
ביגירימאנה זכאי לייצג את רואנדה, בורונדי, מוצאיהם של הוריו ואנגליה. תחילה, ביגירימאנה קיבל זימון מרואנדה, לקראת גביע אפריקה בכדורגל עד גיל 20 בשנת, אך לבסוף סירב.
במאי, זומן לנבחרת אנגליה, עמה השתתף בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20.
באוקטובר 2013, סירב לזימון מנבחרת בורונדי, עקב אי-יציבות פוליטית. אולם, ב-15 בנובמבר 2015 ביגירימאנה ערך את הופעת הבכורה שלו עבור בורונדי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018 נגד. המשחק הסתיים בתיקו 2-2, אך פיפ"א העניקה ניצחון טכני, עקב שיתופו הלא חוקי של ביגירימאנה.
בקיץ ביגירימאנה, השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019.
קרלה אנדלובה וייס
קרלה אנדלובה וייס (בצ'כית: Karla Andělová-Weisová; נולדה ב-1908 – נפטרה ב-27 ביוני 1984) הייתה צ'כית קתולית, חברה בתנועת ההתנגדות לנאצים בפראג. הוכרה כחסידת אומות העולם על סיכון חייה למען עזרה ליהודים והצלת ילד יהודי בשואה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
קרלה הייתה צ'כית קתולית, תופרת בהכשרתה, ובעלת סלון לתפירה בפראג. באמצע שנות ה-30 הכירה צעיר ממוצא יהודי בשם פרדיננד וייס, בעל חנות נעלים בפראג שאשתו נפטרה עוד לפני המלחמה.
השניים התיידדו ולאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה הוא החל לעבוד אצלה. וייס היה פעיל בתנועת ההתנגדות לגרמנים. קרלה סייעה לו להכין חומרים אנטי-נאצים וכן שמרה בדירתה על רכוש של יהודים שנשלחו למחנות.
קרלה גם הסתירה במרתף ביתה כ-200 יהודים.
השניים נעצרו על ידי הגסטאפו והושמו במעצר. קרלה שכנעה את פרדיננד לא להודות, ולקחה על עצמה את כל האשמה מתוך מחשבה שכנוצרייה סיכוייה להינצל טובים יותר. פרדיננד נשלח לגטו טרזינשטדט.
היא נידונה ל-3.5 שנות מאסר והועברה מכלא פנקראץ בפראג לדרזדן ולאחר מכן לוולדהיים. בתום תקופת מאסרה סירב הגסטאפו לשחררה והיא נשלחה לגטו טרזינשטדט. משם הועברה למחנה הנשים רוונסבריק.
קלרה פגשה במחנה נשים יהודיות שהכירה מכלא פנקראץ, שנהגו לכנותה "אנדלקה" (המלאך) על כך שעזרה להם. קלרה נהגה לשוחח עם הנערות האסירות, להעביר להן ידיעות ואף להזהיר אותן על כוונות הגרמנים לאסור ידידים וקרובים שלהן.
במחנה לקחה תחת חסותה ילד יהודי לאחר מות הוריו. היא החביאה אותו בבלוק הנשים ודאגה לו לאוכל.
במהלך מאסרה ברוונסבריק קלרה עונתה קשות בניסיון לגרום לה להסגיר מתנגדים לנאצים. היא מעולם לא מסרה מידע וכתוצאה מן העינויים האגן שלה נפגע והיא נותרה צולעת מאז.
לאחר המלחמה
בתום המלחמה חזרה קלרה לפראג ולקחה איתה את הילד היהודי. הוריו של הילד נרצחו בתאי הגזים אך נמצא דוד מסלובקיה שהגיע ולקח אותו איתו. שם הילד אינו מוזכר בשום מסמך.
בפראג פגשה מחדש את פרדיננד, ששרד את הגיטו. הם נישאו והיגרו יחד לישראל. בישראל נולדה להם בת ששירתה בצה"ל. מאוחר יותר היגרה המשפחה לארצות הברית לקליפורניה.
הכרה והנצחה
ב-30 במאי 1978 הוענק לקלרה התואר חסידת אומות העולם וניטע עץ בגן חסידי אומות העולם ניטע עץ לכבודה ב-1978.
העצב מניע העיניים
העצב מניע העיניים (בלטינית: Nervus oculomotorius, באנגלית: Oculomotor nerve; נהוג לסמנו: CN III) הוא זוג עצבי הגולגולת השלישי. זהו העצב העיקרי מבין שלושת זוגות עצבי התנועה האחראים על תנועות עיניים (יחד עם העצב הרביעי והעצב השישי), וכן אחראי עצב זה לתנועת העפעפיים, למיקוד העדשה, ולשינוי גודל האישון.
זוג העצבים יוצא מהחלק הקדמי של המוח האמצעי, מקיף אותו, חודר את קרומי המוח סמוך לחיבור אוהל המוחון, משם מתקדם עד לכל אחת משתי ארובות העין. כל עצב מתפצל לשני סעיפים, החודרים לחלל ארובת העין דרך חריץ הארובה העליון (Superior orbital fissure), יחד עם יתר עצבי התנועה האחראים על תנועות עיניים.
פיצולי העצב:
פתלוגיות
במקרה של פגיעה ב-CN III, כיוון שהמערכת הפארא-סימפתיתית נישאת על העצב, הדבר מוביל להשפעת יתר של המערכת הסימפתטית, ובכך להרחבת האישונים (Midrasis). בנוסף בשל כיווניות השרירים אותם העצב מעצבב, פגיעה עלולה להביא להשפעת יתר של CN מספר 6, מה שיגרום למשיכת העיניים לכיוון צידי (Abduction), לראיה כפולה (diplopia). תופעה נוספת שהרבה פעמים מלווה לפגיעה בעצב 3 היא צניחת העפעף (Ptosis).
Internuclear ophthalamicplegia
Internuclear ophthalamicplegia היא מחלה נדירה המתרחשת כאשר יש פגיע בצבר של אקסונים הנקרא - medial longitudinal fasciculus (MLF) המעביר מידע בין שני צידי המוח, הגורם לפגיעה בתנועה של העיניים האופיינית להפרעה. כאשר יש הסטה של המבט, מגיעה האינפורמציה הנוירונלית לגרעינים בטקטום שבמוח האמצעי הנקראים Superior colliculus. מאזור זה האינפורמציה מגיעה לגרעין נוסף הנקרא PPRF. מגעין זה יוצאות שתי שלוחות עצביות, המעבירות כל אחת את המידע לעין אחרת אחת לעצב מספר 6, בעין האיפסילטרלית לכיוון ההסטה, ולעצב מספר 3 בעין הקונטרה לטרלית. השלוחה המעבירה את האינפורמציה לשריר הקונטרה-לטרלי המעוצבב על ידי עצב מספר 3 נקראת MLF. פגיעה ב-MLF תגרום רק להזזת העין האיפסילטרלי לכיוון הסטת המבט.
כיבוש יפו (1799)
כיבוש יפו במרץ 1799 על ידי צבא נפוליאון היה חלק ממסע נפוליאון בארץ ישראל שהחל במצרים והסתיים בכישלון במצור על עכו בחודש מאי (שאחריו נסוג הצבא בחזרה למצרים). כיבוש יפו בוצע לאחר מצור של כמה ימים ואחריו הבקעת החומה הדרומית ופריצה לרחובות העיר. הכיבוש לווה במעשי אכזריות באזרחי העיר ואחר כך גם בטבח בחיל המצב של העיר לאחר כניעתו.
הרקע והמצור
ב-1798 הטילה הממשלה הצרפתית הנבחרת על נפוליאון לכבוש את מצרים כדי לפגוע בדרכי המסחר של הבריטים עם הודו. נפוליאון כבש עד מהרה את קהיר וסביבותיה, אך נותק מצרפת בעקבות השמדת הצי הצרפתי על ידי הבריטים. נפוליאון ביסס את שלטונו במצרים והחל לנוע לאורך חוף הים התיכון בכיוון ארץ ישראל וכבש לאחר קרב את אל עריש, אחריה לאחר קרב קצר גם את עזה, ואת רמלה כבש ללא התנגדות. מרמלה ההחלטה הייתה לא לפנות לכוון ירושלים או שכם אלא לכיבוש ראשית את יפו שלדברי נפוליאון (בזכרונותיו) הייתה דרושה לקיום הקשר הימי עם מצרים.
יפו הייתה באותם ימים מוקפת חומה ומגדלים שמאחוריהם נראתה העיר הבנויה על התל הגבוה. מאחורי החומה עמדו מספר בתים גבוהים שגגותיהם יכלו גם כן לשמש עמדות הגנה. העיר הייתה מוקפת פרדסים של, בעיקר, תפוזים ולימונים, אך גם שקדיות, רימונים, תאנים ואפרסקים. ב-3 במרץ הגיע נפוליאון ליפו ומיד החל בסיור אישי במקביל לסיורים של אנשי ההנדסה והתותחנים. הדיוויזיה של ז'אן-בטיסט קלבר עברה בערב לקו הירקון כדי לחסום תגבורות מצפון, זו של ז'אן לאן התמקמה עם עמדות ירי ארטילרי תחת הגנת הפרדסים מדרום לעיר (צפון שכונת עג'מי של היום) שם תוכננה ההבקעה הראשית, וזו של לואי אנדרה בון הוצבה מצפון לעיר בתפקיד הסחה. נפוליאון ומטהו חנו ביניהם באזור אצטדיון בלומפילד. חלק מארטילריית המצור נשלחה צפונה לעכו מתוך קבלה מוגזמת של כתבי הנוסע הצרפתי וולני מ-1787 שהתייחס בזלזול לחומת יפו כאל "חומת גינה". הטורקים בינתיים ביצעו מספר גיחות התקפה בהם הצליחו להרוג כתריסר צרפתים שעסקו בחיפוש מזון, וב-6 במרץ הצליחו גם לפגוע קצת במערכת הביצורים ולהרוג כמה מהצרים.
באותו יום, לאחר ירי סמלי שלח לואי אלכסנדר ברתייה (שלישו של נפוליאון) קצין ומחצצר אל מפקד העיר כדי להציע את כניעתה בשלום. הם הציגו את מצבה הנואש של העיר מול הצבא הצרפתי המנצח והציעו לדחות את כיבוש העיר עד 7:00 בבוקר למחרת ועד אז לתת הזדמנות לחיל המצב להיכנע בתמורה לחייו ולשלום העיר. אחרי כרבע שעה מכניסת זוג השליחים אל העיר הונפו ראשיהם הכרותים בראש שניים מהמגדלים שעל החומות, וגופותיהם הוטלו אל בסיס החומות.
טבח השבויים
כ-3200 חיילים מחיל המצב המשיכו להתגונן מתוך מבנה גדול בעיר עד ששני קצינים צרפתים (אחד מהם היה אז'ן דה בוארנה, בנה של ז'וזפין אשת נפוליאון מנישואיה הקודמים) קיבלו את כניעתם. נפוליאון סירב להכיר בכניעה וחשש מהצורך להחזיק מספר כה גדול של שבויים או אפילו לארגן את הובלתם למצרים. הוא החליט להוציא להורג את שבויי המלחמה, בתירוץ שרבים מהם שוחררו אחרי קרב אל עריש תחת שבועה שלא להילחם עוד בצרפת (למרות שאלה היו מיעוט בין שבויי יפו). את 800 השבויים בני מצרים שחרר נפוליאון לארצם כדי להימנע ממהומות במצרים, אותה כבר ראה כמושבה צרפתית. שאר השבויים חולקו לקבוצות לפי מוצאם. ב-8 במרץ נלקחו 800 השבויים המרוקנים לחוף הים כק"מ וחצי דרומית לעיר ושם נורו, חלקם תוך כדי מנוסה לים או לשוניות הסלעים הקרובות. ב-9 במרץ נרצחו עוד כ-600 שבויים וב-10 נרצחו כ-1000 הנותרים, לאחר שלא קיבלו מזון במשך יומיים, חלקם בדקירות כידון כדי לחסוך בתחמושת. העדויות כוללות סיפורים של קבלת הגורל ופרידה בלחיצת יד בין המוצאים להורג. מפקד יפו הטורקי, עבדאללה אגא, הושאר בתחילה בחיים, אבל הוצא להורג גם הוא עם נסיגת נפוליאון למצרים לאחר כישלונו מול עכו.
מגפת הדבר
מגפת דבר שהחלה להתפשט עוד לפני הקרבות החמירה ביותר לאחר הכיבוש. רופא המשלחת, דה-ז'נט, ניסה להסתיר את העובדה שמדובר בדבר כדי לא לפגוע במורל הצבא. החולים רוכזו במנזר ניקולאס הקדוש הארמני (בחלק הצפוני התחתון של העיר, ברציף העלייה השנייה של היום). כשנפוליאון שמע על הזנחת החולים שם, בא לשם בעצמו לפקח על הטיפול ולעודד את חייליו. לא ברור אם מדובר בתעמולה או באמת, אך סופר גם כי סייע להוביל גופת חייל שמת מהמחלה ונגע בפומבי באחד החולים כדי להוכיח שאינו חושש להדבק. אירוע זה הונצח בתמונה של אנטואן-ז'אן גרו - ראו בראש הערך. הבריטים הפיצו אחר כך את הסיפור (אולי תעמולה גם כן) שבעת עזיבת צבא נפוליאון את ארץ ישראל הוא ציווה על המתת שאר החולים במנזר.
יעקב לסלוי
יעקב לסלוי (20 באפריל 1896 פולין – 1987, תל אביב). ממנהיגיה הבולטים של תנועת הפועל המזרחי. הוגה דעות, רב, בנקאי ויו"ר החברה קדישא בת"א.
בפולין
לסלוי נולד ב-20 באפריל 1896 (ז' באייר ה'תרנ"ו) בעיירה צנסטוכוב שבפולין. בהיותו בן 13 בלבד עזב את ביתו ונסע ללמוד בישיבותיה המפורסמות של פולין. מעט מאוחר יותר התייתם מאביו ועול פרנסת הבית הוטל עליו. בשנת 1917 בגיל 21 התחיל בפעילות ציבורית, והקים את ישיבת עץ חיים ששילבה לימודים כלליים עם לימודי קודש, וזאת במטרה לפתור את בעיית בני הנוער היהודי בעיר, אשר בימי מלחמת העולם הראשונה הסתובבו בעיר ללא יד מכוונת. לאחר מכך הקים את סניף תנועת צעירי מזרחי בעירו. סניף צעירי המזרחי בצ'נסטוחוב, זכה למוניטין כסניף פעיל במיוחד. אורגנו בו פעולות תרבותיות, שיעורי תנ"ך, עברית, היסטוריה של עם ישראל, ותלמוד. כן, נוסדה ספרייה שהכילה ספרים בכל המקצועות ונפתח אולם קריאה. ב- 29 ביוני 1923 נישא לסלוי לחיה לבית גראנק. לסלוי העריך את רעייתו מאוד, וטען שלה שייכות זכויות החינוך של ילדיהם, שכן רוב זמנו היה מוקדש לפעילות ציבורית, בבנק בתנועה ובמועצה הדתית.
בארץ ישראל
לסלוי עלה ארצה ב-3 בספטמבר 1924, וגר בירושלים בשכונת בית ישראל עד שנת 1933. בירושלים פתח לסלוי את "מטבח הפועלים הדתיים" בשכונת "שערי פינה". משנת 1926 פועל לסלוי כחבר באספת הנבחרים של הוועד הלאומי, מטעם הפועל המזרחי. משנת 1932 הוא חבר ועד הקהילה של יהודי ירושלים, וכן בהתאחדות עולי פולין. לאחר מכן עם העברת מרכז הפועל המזרחי מירושלים לתל אביב עובר גם לסלוי לגור בתל אביב. היה מראשי המתנגדים להצטרפות תנועת "הפועל המזרחי" להסתדרות העובדים הכללית. שימש כחבר הוועד הפועל של "הפועל המזרחי" וכגזברו הראשון. הקים את חברת הבנייה "עולים בונים" והיה גם ממקימי קופת המלווה של הפועל המזרחי, שלימים הפכה לחלק מבנק המזרחי המאוחד, שבהנהלתו ישב. כמו כן הוא היה חבר מועצת השחיטה בתל אביב שהפכה למועצה הדתית.
סטפן גרפלי
סטפן גרפלי (בצרפתית: Stéphane Grappelli; 26 בינואר 1908 - 1 בדצמבר 1997) היה כנר ומוזיקאי ג'אז צרפתי. מזוהה יותר מכול עם הגיטריסט ג'אנגו ריינהארדט. סטפן גרפלי ניגן על כינור קלאסי רגיל.
חייו ויצירתו
גרפלי נולד בפריז להורים ממוצא איטלקי ב"תקופה יפה", ואיבד את אמו לפני הגיעו לגיל חמש. אביו היה המרקיז ארנסטו גרפלי מלאציו. גרפלי גדל אצל אביו שהיה עני, הוא הכניס אותו לבית הספר הניסיוני בהנהלתה של איזדורה דאנקן, בו התרחש ביצוע תזמורתי של הפתיחה "אחר הצהריים של פאון" מאת דביוסי ,דבר שהטביע עליו את חותמו המוזיקלי העמוק הראשון.
במלחמת העולם הראשונה, נשלח לבתי יתומים מוזנחים, ומדי פעם, חי ברחובות ונידון מהיד אל הפה. גרפלי תיאר לעיתים את ילדותו כ"סיפור של דיקנס", וביתי היתומים נהפכו לשריד לכל ימי חייו. סטפן הגדיר את עצמו כ"זהיר" בענייני כספים, דבר שכנראה נבע מילדותו. עם זאת, הוא טען כי הוא אף פעם לא החסיר הנאה מתענוגות החיים, נקודת ראות שהשתקפה בנגינה ספונטנית שמלאה בעליזות.
אחרי המלחמה, החל לנגן לפרנסתו בגיל 12, בהופעות רחוב ובחצרות עם כינור קטן-ממדים. הוא לימד את עצמו לנגן בכינור. הוא השתתף בקורס סולפדג' והרמוניה בקונסרבטוריון של פריז, ובגיל 15 קיבל עבודה בתזמורת לליווי סרטים אילמים. זמן קצר לאחר מכן, נחשף למוזיקה האמריקאית החדשה, באמצעות תיבת נגינה פרימיטיבית, שרצה לנגן בה. "הרגשתי שנולדתי עם הג'אז" – וחיפש מעריצים עמיתים ותקליטים של הגיבורים הראשונים שלו, ארמסטרונג וביידרבקה. מאחר שהתקשה בהשגת עבודה ככנר ג'אז, גרפלי פנה לקריירה שנייה כפסנתרן. הוא ניגן בשני הכלים עם גרגור והגרגוריאנים שלו בשנות העשרים המאוחרות ובשנות השלושים, ואף ניגן זמן מה על סקסופון אלט. פגישתו הראשונה עם ג'אנגו ריינהארדט הייתה ב־1931, אבל רק ב־1934, במהלך הפסקות במסיבות תה וריקודים במלון קלאריג', נולדה הלהקה האגדית Quintet of the Hot Club of France.
תקליטים כמו "מיי סוויט" ו-"מיינור סווינג" הציבו אותם כלהקה אירופית מוצלחת. הליריות החזקה של גרפלי, תאמה היטב את הסגנון הדומיננטי של ריינהארדט, אף על פי שברמה האישית, מנהגי הצועני הכעיסו לעיתים את שותפו.
המעבר לבריטניה (שכינה אותה כ"מולדתו השנייה") החלה בשגגה ובאופן שאינו מבשר טובות בהיותו נטוש בלונדון בתחילת מלחמת העולם השנייה. לאחר שנחת על רגליו, הצליח לרכוש קהל ניכר תוך השלמת עבודתו עם Hatchett's Swingtette בווסט אנד, הקליט ויצא לסיבוב הופעות רבות עם הלהקות שלו ויצר שותפות מוזיקלית מלהיבה עם ג'ורג' שירינג הצעיר.
ההצלחה והביטחון שלהם זכה בבריטניה גרמו לו להסתייג מחידוש היחסים שלו עם ריינהארדט אחרי תום המלחמה. מלבד כמה תקליטים וסיבובי הופעות עם ההרכב הישן, נפרדו דרכם, כאשר גרפלי בחר בחיים מלאים, יחסית ללא אירועים מיוחדים כשהוא מנגן מוזיקה מגוונת לקהל מגוון. הוא המשיך באותה דרך כשחזר לצרפת ב־1954, שם זכה מהדור הצעיר יותר של חובבי בי-בופ, לכבוד של "מוזיקאי ענק" שמתעניין תמיד בהתפתחויות חדשות, אך לא תמיד מוערך על ידי הקהל הרחב.
ההזנחה המתונה הזו נמשכה עד שנות ה-60, וגברה עם תחילתה של הרוק והג'אז החופשי, שתי התפתחויות שהיו זרות לטעמו של גרפלי שבמובנים אחרים היה ליברלי. ב־1967 עבר לגור במלון הילטון בפריז ונשאר שם עד 1972, כשהוא מוקף בסועדים וברוקדים, ואילו קונצרטים והקלטות הוכיחו שהוא מנגן טוב יותר מאי-פעם.
במשך שלושה עשורים היה גרפלי לשם נרדף לכנר ג'אז. הוא שיתף פעולה עם אמני ג'אז רבים בהם הפסנתרנים אוסקר פיטרסון, דיוק אלינגטון ומישל פטרוצ'יאני, נגן הויברפון גארי ברטון, הכנר ז'אן לוק פונטי, והגיטריסטים ג'ו פאס אייק אייזקס ואחרים. הוא השתתף בהקלטת אלבום הסולו של הזמר פול סיימון ב-1972 וניגן עם הכנר הקלאסי יהודי מנוחין ב-1975 והצ'לן הקלאסי יו-יו מה ב-1989
איך הפך מר מנוחין לאוהד של גרפלי? חבר משותף שלו נתן לו אוסף של תקליטי גרפלי לפני שמונה שנים – אדם שבזמן המלחמה היה נוהג ללכת כמעט בכל ערב למופעים של גרפלי בלונדון. "נדהמתי ומלא התפעלות מדרך נגינת הכינור שלו, שלא שמעתי מעולם. היו שילוב של טכניקת אלתור וטכניקה שלנגינת כינור מרשימה. זה משהו שקורה באופן ספונטני, כמו שהיה; ועדיין יש בה סוג של מגע וודאי כך שהיא לעולם לא נראה שתרד מהפסים. היא דומה ללוליין קסום שזורק מקלות וצלחות באוויר ותופס אותם שוב באורח פלא.
היה מעודד והרפתקה, כמו שהיה התקליט עם המוזיקה המזרחית והמערבית עם נגן הסיטרה רבי שנקאר. הוא מעולם לא ניגן עם להקת קצב כמו ההקלטה הזו עם גרפלי.
ב-1983 נכנס גרפלי להיכל התהילה של הג'אז של המגזין דאון ביט וב-1997 זכה לפרס גראמי על מפעל חיים.
החלטתו לעזוב את הילטון, נבעה חלקית בגלל הופעתו המפורסמת בתוכנית הטלוויזיה של מייקל פרקינסון עם יהודי מנוחין, בדצמבר 1971, שהובילה לרצף של דואטים ידועים, אך גם בגלל שעמום, כפי שאמר, "טיפשי לשהות במקום אחד לזמן ממושך כל כך". תוך זמן קצר, חזר לסיבובי הופעות, ופעל במקומות רבים יותר משהיה לפני כן. ב־1973, הגיטריסט דיז גיסלי איחד שוב את גרפלי עם הליווי של גיטרה וקונטרבס של ימי Hot Club וחשף אותו לקהל עצום ונלהב של צעירים, שנשבו בעליזות האבהית והטבעית שלו, אחרי מוזיקת הרוק הפסיכו-דרמטית. ההצלחה הענקית של גרפלי עם השלישייה של דיסלי בפסטיבל העממי של קיימברידג' ב-1973 פתחה רשמית את עלייתו לתהילה הבינלאומית, שהתרחבה במהלך שנות השבעים, והמשיכה עד למותו.
גרפלי נפטר ב-1 בדצמבר 1997 ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
חייו האישיים
במאי 1935 לגרפלי הייתה פרשה קצרה עם סילביה קארו שכתוצאה ממנה נולדה בת בשם אבלין. בתקופת מלחמת העולם השנייה, סילביה נשארה בפריס עם בתה. האב והבת התאחדו מחדש ב־1946 כאשר אבלין נסעה מצרפת ללונדון כדי לגור עם גרפלי למשך כשנה אחת. מ־1952 עד 1980 הוא חילק את מרבית חייו עם ידידה בשם ג'ין ברקלי, אליה הוא חש חיבה עמוקה כמו בין אחים. אולם גרפלי מעולם לא התחתן ומקובל ברבים שהוא היה הומוסקסואל. ב-1981 הוא פגש את יוסף אולדנהובה, שהפך לבן-זוגו עד למותו.
הוא נושא הסרט הדוקומנטרי Stephane Grappelli - A Life in the Jazz Century (10)
סטוט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מנח"י
מנח"י (מנהלת חינוך ירושלים) ממונה על למעלה משבע מאות בתי ספר כ-1500 גני ילדים (נכון ל-2020) בשטח השיפוט העירוני של בירת ישראל, ירושלים. מנח"י הוקמה כניסיון ייחודי למזג את התפקידים של משרד החינוך ואגף חינוך עירוני (במקרה זה, אגף החינוך של עיריית ירושלים) לתוך גוף אחד.
תולדות מנח"י
מנח"י הוקמה ב-1985 ביוזמת מיכאל גל, אז מנהל אגף החינוך בירושלים, כשראש העיר היה טדי קולק. בהסכמת מנכ"ל משרד החינוך דאז, שמשון שושני, הוקמה מנח"י כדגם ראשון (ויחיד עד עתה) של מנהל עירוני ומשרד ממשלתי מאוחדים. מפקחי משרד החינוך עברו למשרדי מנח"י ופעלו במשותף לרווחת תושבי העיר. הקמת מנח"י לא הסתיימה מעולם. בעיית היסוד של סמכות ואחריות לא הוגדרו עד תום ועקב כך התחולל משבר שנים מועטות לאחר ההקמה ומפקחי משרד החינוך עברו למשרדים במשרד החינוך, במבנה בגבעת שאול, בצדה השני של העיר.
מנח"י נחשב כמחוז נפרד במשרד החינוך ומנהל מנח"י מוגדר כמנהל מחוז. עם זאת, אחד מסמנכ"לי המשרד מכהן בנוסף לתפקידו כממונה על מנח"י, וזאת בגלל סמכויות הניתנות רק לעובד מדינה. נכון ל-2016 משמש מאיר שמעוני, מנהל מחוז ירושלים, גם כממונה על מחוז מנח"י. בדו"ח דברת הוצעה רשות חינוך חדשה המאחדת בין התפקידים של משרד החינוך והרשויות המקומיות, על בסיס המבנה של מנח"י.
מנהלי מנח"י היו מיכאל גל (מייסד), ד"ר אלי בן-אליעזר (מנהל מנח"י הראשון) נסים סלומון, מאיר קראוס, יהודית שלוי, בן-ציון נמט, דני בר גיורא, משה טור-פז ואביב קינן. בספטמבר 2021 נבחר יואב זימרן (זימי) לתפקיד מנכ"ל מנח"י.
מבנה מנח"י
בראש מנח"י עומד ראש מנח"י ולו משנה אחד. המבנה הארגוני הבסיסי של מנח"י הוא גילאי, אך מחולק לאגף מנח"י מערב העיר (חינוך ממלכתי וממלכתי דתי, בראשות עמנואל זילברמן), מנח"ח (חינוך חרדי) ומזרח העיר (לארה מובאריכי). באגף מנח"י מערב קיימים אגפי גיל, שבראשם ממונים: הגיל הרך (קרן ארואסטי), היסודי (נחמן סעדיה) והעל-יסודי (יהודה נוימן). בצדם קיימות מחלקות לכספים, כוח אדם, בדק בית, מדעים, תוכניות חינוכיות. כמו כן מחזיקה מנח"י במנהל מחשבים התומך בלמעלה מ-11,000 מחשבים במוסדות החינוך ובשרות פסיכולוגי חינוכי (שפ"ח) המעסיק כמה עשרות פסיכולוגים במספר לשכות ברחבי העיר ובמוסדות החינוך. למנח"י יש מרכז פסג"ה (פיתוח סגלי הוראה) ובו מתקיימות השתלמויות רבות למורים.
נתונים
מספר התלמידים בירושלים הוא הגדול ביותר מבין כל הרשויות המקומיות בישראל. בשנת תשע"ה למדו בבתי ספר בירושלים (לא כולל גני ילדים) 194,407 תלמידים, לעומת 52,287 תלמידים בתל אביב ו-41,324 תלמידים בחיפה.
בשנת תשע"ו למדו בירושלים 279,500 תלמידים, מהם 64,700 בחינוך הממלכתי והממלכתי דתי (כ-23%), 111,600 בחינוך הערבי (כ-40%) ו-103,700 בחינוך החרדי (כ-37%). כ-20% מהתלמידים למדו בגני ילדים ובחינוך הקדם יסודי, כ-46% בחינוך היסודי וכ-30% בחינוך העל יסודי. כ-2.6% מהתלמידים למדו בכיתות חינוך מיוחד. הגידול העיקרי היה בחינוך הערבי ובחינוך החרדי; בעוד מספר התלמידים בחינוך הממלכתי ובחינוך הממלכתי דתי ירד ב-13 השנים האחרונות (מתשס"ג לתשע"ו) בכ-0.6% (מ-64,700 בתשס"ג ל-64,300 בתשע"ו) עלה מספר התלמידים בחינוך הערבי ב-85% (מ-60,200 בתשס"ג ל-111,600 בתשע"ו) ומספר התלמידים בחינוך החרדי עלה בכ-30% (מ-79,500 בתשס"ג ל-103,700 בתשע"ו).
רציחות לול התרנגולות בווינוויל
רציחות לול התרנגולות בווינוויל (באנגלית: Wineville Chicken Coop Murders) היא סדרת חטיפות ורציחות ילדים שאירעה בשנת 1928 בלוס אנג'לס ובמחוז ריברסייד שבקליפורניה, ארצות הברית. הפרשה נודעה ברמה לאומית, ואירועים שקשורים אליה חשפו שחיתות במשטרת לוס אנג'לס. פרשות שחיתות אלו והפרסום השלילי שליווה אותן הביאו לשינוי שמה של ווינוויל למירה-לומה ב-1 בנובמבר 1930.
השם "רציחת לול התרנגולות" ניתן כיוון שהגופות נקברו בסיד ליד לול התרנגולות בחווה בווינוויל.
הרציחות
ב-1926, גורדון סטיוארט נורת'קוט, חוואי בן 19 מססקצ'ואן, קנדה, אירח את אחיינו בן ה־13, סאנפורד ווסלי קלארק, בחוותו בווינוויל שבמחוז ריברסייד, שם הכה אותו והתעלל בו מינית.
המידע על המתרחש בחווה הגיע ב-1928 לאחותו של סאנפורד, ג'סי קלארק, לאחר שזו ביקרה אותו בווינוויל מתוך דאגה למצבו. בזמן ביקורה אמר לה סאנפורד שהוא חושש לחייו. ג'סי חזרה לקנדה כשבוע לאחר מכן, שם סיפרה על הזוועות לקונסול האמריקאי. הקונסול האמריקאי כתב מכתב למשטרת לוס אנג'לס המפרט את תלונתה של ג'סי. כיוון שבתחילה היה חשש מנושא ההגירה, משטרת לוס אנג'לס יצרה קשר עם מחלקת ההגירה של ארצות הברית כדי שתבדוק את טיב התלונה.
ב-31 באוגוסט 1928, מחלקת הגירה ביקרה בחווה בווינוויל. הם מצאו שם את סאנפורד בן ה-15 ולקחו אותו למעצר הגנתי. גורדון נורת'קוט ראה את סוכני מחלקת ההגירה נוסעים לכיוון החווה, הוא איים על סאנפורד שיעכב את הסוכנים או שהוא ירה בו. במשך השעתיים שהצליח סאנפורד לעכב את הסוכנים, גורדון נמלט. גורדון ואמו, שרה לואיס נורת'קוט, הצליחו להימלט לקנדה, ונעצרו בוורנון בקולומביה הבריטית.
במשפט שנערך לשרה לואיס (סבתו) העיד סאנפורד כי גורדון נורת'קוט (דודו) חטף, התעלל, הכה ורצח שלושה נערים צעירים בסיוע של אמו, שרה לואיס נורת'קוט, ובעזרת סאנפורד עצמו. בנוסף לשלושת הנערים האלה, סאנפורד הצהיר שנורת'קוט רצח נער מקסיקני ללא מעורבותם של אמו או של סאנפורד. גורדון נורת'קוט הכריח את סאנפורד לעזור לו להיפטר מראשו של הנער המקסיקני. גורדון הצהיר כי הוא השאיר את גופת הנער חסרת הראש בצד הדרך ליד העיר לה-פונט, כיוון ש"לא היה לו מקום אחר לשים אותה".
המשפט
בעקבות העובדה שאמו של גורדון הודתה ברצח של וולטר קולינס וקיבלה על כך גזר דין, המדינה בחרה שלא להאשים את גורדון ברצח של קולינס, למרות מעורבותו ברצח. לפי ההערכה, לגורדון היו כ-20 קורבנות, אך מדינת קליפורניה לא מצאה ראיות שיתמכו בכך, ובסופו של דבר כלל כתב האישום נגדו רצח של שלושה קורבנות בלבד: "המקסיקני חסר הראש" (ילד מקסיקני לא מזוהה) והאחים נלסון ולואיס וינסלו (בני 10 ו-12) שדווחו כנעדרים מפומונה ב-16 במאי 1928.
אטלס H
האטלס H היה טיל בעל "שלב וחצי" שהשתמש בשיפור של השלב הראשון של טיל האטלס G, שהיה שונה מהאטלס H בכך שהיה לו שלב עליון מסוג קנטאור. שלב זה שימש מאוחר יותר כשלב הראשון של האטלס 1
רציחות לול התרנגולות בווינוויל
המשפט
המשפט כנגד גורדון החל ב־13 בינואר 1929 והסתיים לאחר 27 ימים ב־8 בפברואר בהרשעתו ברציחת שלושת הילדים. ב-13 בפברואר 1929, נידון גורדון לגזר דין מוות. הוא נתלה ב-2 באוקטובר 1930 בהיותו בן 23.
גורדון סטיוארט נורת'קוט
גורדון סטיוארט נורת'קוט (1906–1930) נולד בססקצ'ואן בקנדה וגדל בקולומביה הבריטית. הוא עבר ללוס אנג'לס עם הוריו ב-1924. בעזרת אביו הוא רכש שטח אדמה בווינוויל ובנה בו חוות תרנגולות. הצורך בעזרה בחווה היה תירוץ לכך שהוא נהג להביא את אחיינו סאנפורד מקנדה לקליפורניה. גורדון חטף מספר לא ידוע של נערים וילדים, ותקף אותם מינית בחוות התרנגולים שלו. בדרך כלל לאחר שהתעלל בהם, החזיר אותם לביתם. אחת ההשערות הייתה שגורדון "השכיר" את קורבנותיו לפדופילים, אבל לא היו ראיות שתמכו בהשערה זו. גורדון הורשע ברצח האחים וינסלו וברצח של ילד מקסיקני לא מזוהה.
סאנפורד ווסלי קלארק
סאנפורד ווסלי קלארק (1913–1991) אחיינו של גורדון סטיוארט נורת'קוט, כתב בכפייה מכתבים למשפחתו המספרים כי שלומו טוב. בעקבות כך, החלה אחותו של סאנפורד, ג'סי, לחשוד בנעשה בחווה. ג'סי הגיעה לביקור בחווה למספר ימים, שם התוודעה למעשי הפשע שהתרחשו שם. מתוך פחד מגורדון היא ברחה חזרה לקנדה, שם סיפרה לקונסול האמריקאי על הזוועות.
סאנפורד קלארק מעולם לא הואשם ברצח, מתוך אמונה כי היה קורבן להתעללות מינית ואיומים על חייו מצד גורדון וכי לא רצה להשתתף בפשעים, אלא עשה זאת תחת איומים. הסדר ייחודי קבע כי סאנפורד יישלח לתקופה של 5 שנים לבית ספר לבנים, שבו נערכה תוכנית נסיונית מיוחדת לשיקום נוער עברייני בהתהוות. תקופה זו קוצרה לאחר מכן ל-23 חודשים, כיוון שבמהלך שהותו בבית הספר "גילה רצון אישי לחיות חיים פרודקטיביים". עם שחרורו מבית הספר "חובותיו" של סאנפורד קלארק כלפי החברה היו שלמים. הוא גורש חזרה לקנדה על ידי הרשויות האמריקאיות. בית הספר ומשפחתו של קלארד עזרו לשקם אותו מן החוויות הקשות שעבר.
סאנפורד קלארק שירת במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן עבד במשך 28 שנים בשירות הדואר הקנדי. הוא התחתן ואימץ וגידל יחד עם אשתו, ג'ון, שני בנים. ג'ון וסאנפורד היו נשואים במשך 55 שנים. סאנפורד קלארק מת בשנתו בשנת 1991 בגיל 78.