cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משפחת גינדי
משה ויגאל גינדי
האחים משה ויגאל גינדי פעילים בתחום הנדל"ן בישראל מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. בתחילת שנות ה-80 הקימו את חברת מ. י. גינדי הנדסה ופיתוח בע"מ. באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 שהו משה ויגאל גינדי בברזיל במשך כשנה וחצי, לאחר שעלו נגדם חשדות לפעילות עסקית לא חוקית, כאשר מכרו מגרשים ובתים בשתי התנחלויות, "רמת קדרון" ו"כרמים", שלא הוקמו לבסוף מאחר שהקרקעות שמכר להם סוחר הקרקעות,משה זר, לא היו שייכות לו. לאחר שהתברר שאין כוונה להעמידם לדין, חזרו לישראל בסוף 1990, ומשה זר חויב להחזיר להם את כספם. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הקימו את "קניון הזהב" בראשון לציון, בהשקעה של 45 מיליון דולר, והקניון זכה להצלחה רבה. בשנת 2008 מכרו 75% מהבעלות, ונותרו עם 25% מהבעלות. "קניון אמריקן סיטי" שהקימו באזור התעשייה של רחובות, נכשל. הם שותפים עם "גינדי השקעות" בבנייה למגורים במזרח אירופה ועם "גינדי השקעות" ורבוע כחול נדל"ן במיזם "גינדי תל אביב" המוקם במתחם השוק הסיטונאי בתל אביב. לאחים גם פרויקט גדול של בנייה למגורים בבודפשט.
גינדי השקעות בע"מ
חברת גינדי השקעות הוקמה בשנת 2003 על ידי מנור גינדי, אורי לוי ואייל פרידמן, שהם בהתאמה בנו וחתניו של משה גינדי. מפתחת ומחזיקה נדל"ן למגורים ולמסחר בארץ ובעולם.
גינדי החזקות בע"מ
חברת גינדי החזקות עוסקת ביזום, תכנון, פיתוח ובהקמה של בנייני מגורים ושכונות בעיקר במרכז הארץ. החברה הוקמה בשנת 2000 ובמרוצת השנים פיתחה, יזמה ובנתה מגוון רב של פרויקטים.
החברה היא בבעלותם ותחת ניהולם של עו"ד ליטל גינדי-מטלון, רו"ח אבי גינדי, עו"ד גיא גינדי, רו"ח רועי גינדי ורו"ח מנחם גינדי, כולם ילדיו של יגאל גינדי.
חן ואיתי גינדי בע"מ
בבעלות בניו של אברהם גינדי. החברה בונה את פרויקט Y בראשון לציון ומשווקת פרויקט בגני תקווה ובהוד השרון.
לאווריו (כדורסל)
מועדון הכדורסל לאווריו (ביוונית: Γ. Σ. Λαυρίου KAE), הידוע גם מטעמי חסות בשם Lavrio Megabolt ו-Lavrio Aegean Cargo, הוא מועדון כדורסל מקצועי יווני מלאווריו המתמודד בליגת העל היוונית. שמו המלא של המועדון הוא מועדון הכדורסל של איגוד ההתעמלות לאווריו. הלוגו הנוכחי של המועדון הוא ינשוף, המסמל את המטבעות האתונאים העתיקים, שהיו עשויים ממתכות ממכרות לאווריו.
היסטוריה
לאווריו נוסדה בשנת 1990. המועדון שיחק בליגות המקומיות של יוון בין השנים 1990 עד 2002. לאחר מכן המועדון שיחק חמש שנים בליגה הרביעית היוונית, מ-2002 עד 2007, כאשר המועדון עלה לליגה היוונית השלישית. במהלך שתי העונות הראשונות של המועדון בליגה השנייה, 2007–08 ו-2008–09, לאווריו דורגה במקום השישי בטבלת הליגה הסופית, אבל בעונה הבאה, 2009–10, היא זכתה באליפות הליגה, לאחר שניצחה בשובר שוויון עם פאנלפסיניאקוס (24 ניצחונות ו-6 הפסדים). לכן, לראשונה בתולדות המועדון, הוא עלה לליגה השנייה. במקביל, בתחרות הגביע היווני, המועדון הודח לאחר ארבעה משחקים, כשהפסיד בגומלין של השלב השני של הטורניר, מול פאוק סלוניקי, בתוצאה 73–83.
בעונת 2014–15 לאווריו סיימה במקום השלישי בליגה. מכיוון שמועדון KAOD פרש מליגת העל היוונית, המועדון העפיל לראשונה לליגת הכדורסל הלאומית המקצוענית הבכירה ביוון, לראשונה בתולדותיה. לאווריו הבטיחה את הישארותה משחק אחד לפני תום העונה. המועדון סיים את עונת 2015–16 במקום ה-11.
המועדון שיחק בתחרות כלל-אירופית לראשונה בעונת 2018–19, כשהתחרה בסיבוב המוקדמות הראשון של התחרות ברמה הרביעית, היורופקאפ. ב-20 בספטמבר 2018, לאווריו שיחקה את משחקה האירופי הראשון, ניצחון 82–73 על המועדון האוקראיני דניפרו. לאווריו הגיעה לגמר עונת 2020–21 בליגה היוונית, ובכך העפילה לליגת האלופות של פיב"א בעונת 2021–22.
מוחמד נג'אתי צדקי
ביוגרפיה
צדקי נולד בירושלים למשפחה במעמד הביניים הערבי בעיר. אביו, באקרי צדקי (Bakri Sidqi) טורקי במקורו היה מורה ולימד טורקית. אמו, נאצירה מוראד (Nazira Murad) הגיעה ממשפחת סוחרים ירושלמית ידועה. בנערותו הצטרף לאביו במסעותיו במסגרת עבודתו ברחבי האימפריה העות'מאנית. את שנותיו הפורמטיביות בילה צדקי בדמשק, קהיר, וג'דה שבחיג'אז. עם שובו לפלסטין עבד בשירות הדואר והטלגרף המנדטורי, בעבודתו פגש יהודיים ממוצא רוסי שהכירו לו את עיקרי הקומוניזם. בין השנים 1925 – 1928 נשלח צדקי ללימודים במוסקבה תחת שם הכיסוי מוסטפא צאדי (Mustafa Sadi) ב- Comintern's Communist University of the Toilers of the East (KUTV), שם התחתן עם קומוניסטית אוקראינית. צדקי יצר קשרים עם יוסיף סטלין, ניקולאי בוכארין, גאורגס מרחאיס (Georges Marchais) וחאליד בקדאש (Khalid Bakdash) המנהיג הכורדי של המפלגה הסורית הקומוניסטית, פגש את מאו צה-דונג (Mao Zedong), התיידד עם המשורר הטורקי נאזם חכמת (Nâzım Hikmet) ועם בני משפחתו של ג'ווהרלל נהרו (Jawaharlal Nehru). עם סיום לימודיו צדקי שב לפלסטין המנדטורית עם אשתו בשנת 1928 והחל בארגון פעולות נגד שלטונות המנדט הבריטי.
במפלגה הקומוניסטית הפלסטינית
בשנות השלושים התמקם צדקי בחיפה, שם ניהל את הסניף המקומי של המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה ויצר קשרים של השייח' עז א-דין אל-קסאם. מרבית חברי המפלגה הקומוניסטית בפלסטין היו יהודים, אחד מתפקידיו של צדקי היה לשלב ערבים במפלגה. בשנת 1930 צדקי נעצר על ידי המשטרה הבריטית ביפו ושהה שנתיים במעצר בירושלים, יפו ועכו. אחיו הבכור אחמד או חמדי, שלמד אתו ב- KUTV היה עד תביעה חשוב במשפטו של צדקי. בזיכרונותיו של צדקי מתואר אחיו כאדם חלש שהודאותיו ניתנו בכפייה. מדוחות בריטיים עולה שאחמד היה מודיע משטרתי שסיפק מידע רב אודות הקשרים והאימונים של הקומינטרן. במהלך שהותו בכלא חבר צדקי לאבו ג'ילדה (Abu Jilda) שכונה ה"דילינג'ר של המדבר". בשלהי שנת 1932, עם שחרורו מהכלא נתבקש על ידי המפלגה ליצור קשר עם אבו ג'ילדה לטובת שיתוף פעולה על מפלגת אסתקלאל (Istiqlal) הפלסטינית. עם הזמן התהדקה הטבעת הבריטית סביב צדקי ובסופו של דבר, ביוני 1934 נאלץ לצאת את הארץ בחשאי לעבר מוסקבה ולאחר מכן לפריס. בצרפת היה צדקי העורך של עיתון הקומינטרן בערבית " The Arab East". כעבור זמן מה עצרה אותו המשטרה הצרפתית וגרשה אותו חזרה לפלסטין. בזיכרונותיו מציין צדקי שבתקופה זו החל להביע התנגדות למשטר הנאצי.
אוזבקיסטן
בשנת 1935 נשלח צדקי לטשקנט על מנת לבחון את סוגיית הלאומית במסגרת הקומוניסטית. בשהותו באוזבקיסטן הוא פיתח קשרים אדוקים עם מנהיגי המפלגה הקומוניסטית במקום, אכמל אקרמוב (Akmal Ikramov) ופייסולה חודזאייב (Fayzulla Khodzhayev), אשר הנגישו לו את עיקרי האופוזיציה השמאלית לסטאליניזם פרי הגותו של גריגורי זינובייב (Grigory Zinoviev).
גרמניה
בשנת 1936 סייר צדקי ברחבי גרמניה הנאצית שם התוודע לחיים תחת המשטר הנאצי. מאוחר יותר, עם חתימת הסכם מולוטוב-ריבנטרופ (Molotov–Ribbentrop) הביע צדקי את מורת רוחו מן ההסכם למרות כורח הנאמנות למפלגה. בסופו של דבר לא התפשר על עמדתו וסולק משורות המפלגה.
מלחמת האזרחים בספרד
עם פרוץ מלחמת האזרחים הציע מנוילסקי (Manuilski), מנהל האגף המזרחי בקומינטרן לצדקי להגיע לספרד ולתרום למאמץ התעמולתי כנגד הפרופגנדה הפאשיסטית כלפי המרוקאים. צדקי היה אחד מארבעה פלסטינים ערבים שהשתתפו בלחימה לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד. יחד אתו היו מחמוד אל-אטראש (Mahmoud al-Atrash), עלי עבד אל-חאליק (Ali Abd al-Khaliq), ופואסי אל-נבולסי (Fawsi al-Nabulsi). צדקי הגיע לספרד באוגוסט 1936, דרך פורט באו (Port Bau) ומיד ניגש למשימתו – לנוע ברחבי מרוקו בזהות בדויה בשם מוסטפא אבן ג'אלה (Mustafa Ibn Jala), ולהפיץ דברי תעמולה ולשכנע מרוקאים לא להשתתף בלחימה לצד פרנקו שהרי לפי שיטתו של צדיקי הדוקטרינה הפשיסטית מנוגדת לאסלאם. בספר זיכרונותיו מתאר צדיקי את היחס של הספרדים כלפי הערבים והמרוקאים בפרט:
I arrived in beautiful, magnificent Barcelona, with its great cultural tradition, the capital of Catalonia. I suddenly encountered soldiers of the militia [of the government forces]. Their leader approached me, thinking I was Spanish, and addressed me in Spanish: "Why don’t you join our ranks?” I smiled, answering in Spanish with the passion of the young: "I am an Arab volunteer. I have come to defend liberty in Madrid, to defend Damascus in Guadalajara, Jerusalem in Córdoba, Baghdad in Toledo, Cairo in Zaragoza, and Tatwan in Burgos.” His face displayed astonishment and joy and he answered me in poor French: "Are you indeed Arab? Are you a ‘Moro,’ [i.e., Moroccan]? It is impossible, Moroccans are standing by the fascist hooligans. They attack our cities, loot our homes, and assault our women.” Then I said to him: "These Moroccans who follow the leadership of the fascist generals offend Arabism and Islam with their conduct; they represent only themselves; they have been misled by Spanish military men and a handful of Moroccan leaders who have sold their souls to the devil, such as ‘Abd al- Khaliq al- Turaysi.”
במדריד נפגש צדקי במטה המפלגה הקומוניסטית עם הממונה לענייני מרוקאים ושר החקלאות ויסנטה אוריבה (Vicente Uribe). תחת שם הכיסוי מוסטפא אבן ג'אלה כתב צדקי עבור עיתוני מדריד בנושאים הבוערים של התקופה: Mundo Obrero, Claridad, Informaciones, Heraldo de Madrid Política. מרבית הפעילות שלו עסקה בתקשורת, אם בשידורי רדיו, וכתיבת עלונים ומודעות בערבית.
ב-04 בספטמבר חווה רגעים קשים עת היה חשש שכוחות המורדים ישתלטו על מדריד. אנדרה מארט (Andre Marty) חברו ייעץ לו לבקש מקלט בשגרירות בריטניה מאחר שהוא תושב פלסטין המנדטורית. האיום חלף. עוד באותו חודש ירד צדקי דרומה ובאמצעות מגפון פנה בערבית אל החיילים המרוקאים בצד המורדים בבקשה לערוק מהצבא הפשיסטי. ניסיונות אלו לא צלחו פרט למקרה אחד אותו מאזכרת נטי פאלמר (Nattie Palmer) בספרה "Australians in Spain". מוזכר מכתב שנשלח על ידי מתנדב אוסטרלי בשם קורמק מקארת'י (Cormac Meccarthy):
Un compañero mío de armas es un joven moro que se pasó a nosotros en octubre con cuatro compañeros más y sus equipos.
פעילות ספרותית
ספרו 'An Arab Who Fought in Spain' פורסם תחת שמו של חאלד בקדאש (Khalid Bakdash), היריב הכורדי שלו במפלגה הקומוניסטית. תרגומיו כללו חיבורים רבים החל מסופרים אמריקאים וסינים ועד לקלאסיקות רוסיות (הוא הנגיש לקורא הערבי את אלכסנדר פשקין (Alexander Pushkin), אנטון צ'כוב (Anton Chekhov) ומקסים גורקי (Maxim Gorky). הוא פרסם שני אוספים של סיפורים קצרים, ברובם מתארים את עולם הרגשות של בני המעמד הנמוך. ספר זיכרונותיו (Mudhakkirat Najati Sidqi: The memoirs of Najati Sidqi) בעריכת חנא אבו חנא (Hanna Abu Hanna) יצא לאור בביירות בשנת 2001.
גישתו כלפי הנאציזם
החל מראשית דרכו התעניין צדקי בדרכים השונות בהן ניתן ליצור טרנספורמציה של חברות מוסלמיות למדינות מודרניות ומתועשות מבלי לפגוע במרקם המסורתי שלהן. בספרו ממאי 1940 (The Islamic Traditions and the Nazi Principles: Can They Agree?), טוען צדקי שלא זו בלבד שהנאציזם עומד בניגודיות רעיוניות מוחלטת לאסלאם ולא יכול להייתכן בין שתי האידאולוגיות שום חיבור, התורה הנציונל-סוציאליסטית מפגינה אנטגוניזם כלפי האסלאם:
There is no doubt that the spirit of Islam is totally antithetical, in each and every aspect, to all the principles of Nazism: the political regime, society, family, economic, education and personal freedom.
למרות שצדקי נקט בגישה ייחודית הוא לא היה, שהרי הוא לא היה איש דת מוסלמי, הטענה שלו לא הייתה יוצאת דופן בעולם המוסלמי אם כי שיקפה את הדעה הרווחת באשר להתנגשות העולמות הנ"ל. הפולמוס שלו התבסס על היכרותו המעמיקה עם Mein Kampf של היטלר, כתביו של אלפרד רוזנברג (Alfred Rosenberg) ושידורי התעמולה הנאצית בניצוחו של יוזף גבלס (Joseph Goebbels). הוא מעמת בין האידאולוגיה הנאצית במקורות אלו לבין טקסטים קלאסיים מעולם האסלאם בהם הקוראן, תורת החדית' (ספרות בעל פה) ועד לכתבים מודרניים יותר כולל חיבוריו של מחמד עבדו (Muhammad Abduh), ג'מאל א-דין אל-אפגני (Jamal ad-Din al-Afghani), ומסטפה כאמל (Mustafa Kamil). הטיעון הבסיסי של צדקי הגורס שהנאציזם והאסלאם אינם תואמים ואף עוינים אחד לשני נובע בעיקר מתורת הגזע הנאצית. בסיס האידאולוגיה הנאצית מושתת על טוהר ועליונות הגזע הגרמני וכיוצא בזה יש להשמיד כל יסוד גזעי שאינו עולה בקנה אחד עם הגרמניות כמו היהודים, השחורים, הערבים, המצרים, הטורקים הרוסים ועוד. האימפריאליזם הנאצי מבקש ליצור מרחב מחיה לטובת 'גרמניה הגדולה', בעוד שהאסלאם היה נטול יסודות גזעיים ועליונותו על פני עמים אחרים התבטאה ביתרון אחד – עבודת האל. תוך טשטוש התפיסה שהאסלאם הוא דת עליונה על פני השאר (את אותה תפיסה חולקות היהדות והנצרות), מתעקש צדקי שהאסלאם הוא דת סובלנית. אסלאם כמו מקבילותיו המונותאיסטיות, הוא דת אוניברסלית ומהפכנית, כפי שאמר:
Judaism was a revolution against the Pharaohs, Christianity was a revolution against Roman injustice and Islam was a revolution to abolish ignorance (Jahiliyya). Only faith, not blood, soil or race, informs Islam's notion of man's essential identity.
בזמן שהנאציזם הוא מטריאליסטי, חיתי ופגאני, האסלאם מגלם את הפן האנושי והרוחני של האדם. כך יוצא שמהותו של הנאציזם היא לסלק כל אלמנט רוחני כדי לתעדף את המטריאליזם החיתי. האחד מהווה מהפכה של ממש, בשעה שהנאציזם זורע אי ציות ומתעלת את הפרט לעבר פגאניות ובורות אלילית וחייתית. לשיטתו של צדקי ההתקפה הרבתי של הנאציזם על היהדות היא פגיעה ועלבון גם לנצרות ולאסלאם. צדקי מבחין בין שני סוגים של אימפריאליזם: האימפריאליזם הקלאסי, במידה רבה של צרפת, אנגליה, הולנד, שביסודו הטענה כי האומות הנכבשות עתידות לקבל עצמאות לעומת האימפריאליזם הגרמני שתוך שימוש באלימות חסרת תקדים מנסה להכחיד עמים קטנים אחרים. כיבוש נאצי של מדינות מוסלמיות יוביל תחילה לשעבוד כפי שקרה עם אוסטריה, פוליו וצ'כוסלובקיה. לפי צדקי, מוסלמים בכל רחבי העולם חייבים לעמוד איתנים נגד הנאציזם ולהילחם בהם כתף אל כתף יחד עם הבריטים, הצרפתים הפולנים ושאר העמים. תמיכה בלתי מסויגת זו מעוגנת בשלושה עקרונות: כבוד משותף לדמוקרטיה, זיקה תרבותית למדינות דמוקרטיות, ושאיפה לעצמאות עם תום המלחמה. צדקי מת באתונה בשנת 1979.
אלברטו חמזי
אלברטו חמזי (או אלברטו חמסי, באנגלית: Alberto Hemsi; 27 ביוני 1898 – 8 באוקטובר 1975 פריז) היה מלחין, מנצח, מוזיקולוג.
קורות חיים
נולד בקסאבה (כיום טורגוטלו), טורקיה, למשפחה יהודית נצר למגורשי ספרד. עוד בילדותו בקסאבה גילה חמזי עניין רב במוזיקה של בתי הכנסת בעירו. הוא נהג לשמוע חזנים בבתי כנסת שונים והכיר מנגינות רבות. בגיל 10 עבר עם משפחתו לאיזמיר ובגיל 11 החל ללמוד בקונסרבטוריון ונחשב לילד פלא.
בגיל 16 התחיל ללמוד בקונסרבטוריון ע"ש ורדי במילנו אצל המוזיקאי דזאמפיירי. במסגרת לימודיו חיבר עיבודים לשירים ופיוטים ששמע בילדותו. דזאמפיירי עודד אותו להמשיך והדריך אותו לכתוב את העיבודים באופן שישקף נאמנה את האופי המודָלי של המנגינות (רוב המנגינות העממיות בלדינו אינן כתובות במז'ור או מינור אלא בסולמות מזרחיים, שההיגיון הטונלי שלהם שונה מההיגיון המערבי).
אחרי מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה שירת בצבא האיטלקי ונפצע בקרב, חזר חמזי לאיזמיר ומצא שהקהילה היהודית כמעט התחסלה, ועימה תרבות המוזיקה העשירה.
יצירתו ותרומתו
חמזי הבין שמשימת חייו היא להציל את הפולקלור והמוזיקה של תרבות הלדינו - לאסוף ולחקור אותה באופן שיתאים לתקופה המודרנית. לא רק שימור הקיים, אלא התאמתו לדורות הבאים. עשייה זו הפכה למפעל חייו.
בשנת 1923 עבר אלברטו חמזי לרודוס והמשיך את מחקרו בקרב הקהילה הקטנה של היהודים באי. ב-1927 הגיע לאלכסנדריה בהזמנתו של הרב הראשי של העיר וחי שם במשך שלושים שנה.
בשנת 1957, בעקבות מבצע סיני, עזב את מצרים עם אשתו ושלוש בנותיו כרבים מיהודי מצרים. עד מותו בשנת 1975 חי בפאריס וניהל שם שני בתי כנסת ספרדיים: "יצחק אברבנאל" ו"ברית שלום". בשני המקומות עסק חמזי בהוראה, ניצוח, עיבוד והלחנה.
את שירי הקהילה היהודית הספרדית שאסף ריכז בחמישה כרכים בכתב ידו – El Cancionero Sefardi – המכילים 230 שירים (מנגינות וטקסטים) ונמצאים בארכיון של הספרייה הלאומית בירושלים. שישים מתוך שירים אלה עובדו על ידיו לקול ולפסנתר ופורסמו בעשרה כרכים, וכותרתם Coplas Sefardies.
תרנגולות כחיות מחמד
רקע
על ידי האכלת יד וטיפול נכון, ניתן להרגיל תרנגולות לקרבת בני אדם. גם ההתנהגות הכוחנית האופיינית לתרנגולים זכרים ניתנת למיתון על ידי טיפול נכון. גזעים כגון משי וגזעי בנטם הם לרוב כנועים וצייתנים, ולכן הם אידיאליים לגידול בקרבת ילדים וטף.
במדינות מסוימות באסיה ישנה מסורת ארוכת שנים של החזקת תרנגולות מגזעים מקומיים, בעלות ניצוי מרשים (דוגמת גזע המשי, קוצ'ין ועוד), למטרות נוי. במאה ה-19 גזעים אלה הובאו לבריטניה ולארצות הברית, ושם פותחו גזעים חדשים, שהתבססו על הגזעים האסייתים.
לול ביתי
לול ביתי לרוב יהיה מיועד למספר תרנגולות מצומצם, והוא שונה מאוד מלול תעשייתי. התנאים הבסיסיים להם זקוקה תרנגולת הם תא הטלה מרופד ויחסית מבודד, אזור שינה (תא ההטלה ואזור השינה יכולים להיות חופפים) ושטח לשוטטות, ליקוט זרעונים וציד חרקים. ישנם מגדלים שבוחרים שלא לספק תנאים אלו לעופותיהם, אך זהו בבחינת חסך לעוף. מגדלי עופות רבים נוהגים לשחרר את עופותיהם במשך חלק או כל היום, אך בלילה על העופות לשוב לאזור השינה המסוגר, וזאת בשל החשש מטריפת התרנגולות בידי טורפי בר או כלבים. חתולים אינם מסוגלים לצוד תרנגולת בוגרת.
ראמה החמישי, מלך תאילנד
רָאֲמָה החמישי, צ'וֹלְאַלוֹנְגקוֹרֶן (בתאית: จุฬาลงกรณ์; 20 בספטמבר 1853 – 23 באוקטובר 1910) היה מלך תאילנד (דאז סיאם) החמישי משושלת צ'אקרי. כשליט דגל ברפורמות ופעל כמו אביו ראמה הרביעי, מלך תאילנד, כל שביכולתו למנוע את סיפוחה של ממלכתו בידי האימפריה הצרפתית והאימפריה הבריטית.
מרתון ירושלים
מרתון ירושלים הוא תחרות מרתון המתקיימת בירושלים, ונערכת בדרך כלל בחודש מרץ מדי שנה.
היסטוריה
קודם לתחרות המרתון נערכה לראשונה תחרות חצי מרתון תחרותיות בירושלים באפריל 1984. לאחר הפסקה של מספר שנים היא חודשה בשנת 1992 ונערכה במשך 18 שנים ברציפות, עד שנת 2010, אז הודיע רשות הספורט העירונית על הפיכת המרוץ למרתון מלא. בסיום המרתון הראשון ארבעת הרצים שסיימו ראשונים טעו בפנייה לקו הסיום של המרתון המלא, המשיכו לעבר קו הסיום של חצי המרתון, ובסך הכול רצו מסלול של מרתון מלא בתוספת 200 מטר. הארבעה נפסלו תחילה, אולם פסילתם בוטלה והם נכנסו לטופס המסיימים.
ראמה החמישי, מלך תאילנד
הוא בנה קשרים עם מעצמות אירופאיות, הביא לטיפוח מערכת ממשל המבוססת על דגמים אירופאים בדומה לרסטורציית מייג'י, הביא לתיעוש נרחב ולבסוף אף על פי שאיבד שטחים נרחבים לידי הודו-סין הצרפתית, שמר על עצמאית עמו מול הכוחות האירופאים שסבבו אותה. על פועלו זכה מידי עמו לתואר פָּרָה פִּיהָ מָהָרָט (ปิมหาราช; המלך האהוב הגדול).
מרתון ירושלים
היסטוריה
במהלך המרתון השלישי ב-2013, שתי אצניות מקצועיות מאתיופיה, שבאו להשתתף בחסות עיריית ירושלים, ברחו באמצע הריצה במטרה להישאר בישראל.
ראמה החמישי, מלך תאילנד
שנותיו הראשונות
נולד במקדש הגדול בבנגקוק, תאילנד (סיאם), ב-20 בספטמבר 1853, צ'ולאלונגקורן היה ילדו התשיעי של מונגקוט (ראמה הרביעי, מלך תאילנד) אך הבן הראשון שנולד לבת הזוג המלכותית של המלך.
מרתון ירושלים
היסטוריה
במהלך המרתון הרביעי ב-2014, מזג האוויר היה חם מהרגיל, 170 רצים נפגעו מהחום, שאחד מהם היה במצב קשה. בנוסף נערכו בזמן המרוץ, מול המסלול בקטע שעובר בשטחי מזרח ירושלים, הפגנות של תושבים ערבים. הפגנות אלו הפכו מאז לאירוע קבוע מדי שנה.
במהלך המרתון השביעי ב-2017, יצאו מאות מפגינים חרדים למחות נגד מעצר בחור ישיבה שלא התייצב בלשכת הגיוס. קבוצה מ"הפלג הירושלמי" אף פרצה למסלול המרתון וחסמה אותו.
ראמה החמישי, מלך תאילנד
שנותיו הראשונות
לפיכך הוא נחשב מגיל צעיר כיורש העצר הלגיטימי, כך גם הועבר למשמע השגרירים האירופאים במדינה.. הוא חונך למשפטים והועמד עם שניים מאחיו למושל בית משפט בין 1862–1867..
ליקוי החמה
כאביו המלך, היה צ'ולאלונגקורן תומך נלהב של אסטרונומיה. ב-18 באוגוסט 1868 התרחש ליקוי חמה מלא בחצי האי המלאי. על כן יצא המלך עם בנו ויורשו, עם מספר משרתים וציוד תצפית אירופאי דרומה לצפות בליקוי החמה. בדרכם לשם וחזרה חלו האב והבן במלריה חשוכת מרפא.
מרתון ירושלים
היסטוריה
המרתון העשירי היה צפוי להתקיים ב-20 במרץ 2020, אך הוא בוטל עקב מגפת הקורונה בישראל, לאחר שעשרות רצים מחוץ לישראל ביטלו את השתתפותם כבר בפברואר. המרתון נדחה פעמיים, לנובמבר 2020, ואחר כך למרץ 2021. המרתון התקיים לבסוף ב-29 באוקטובר 2021.
ראמה החמישי, מלך תאילנד
ליקוי החמה
ב-1 באוקטובר 1868 נפטר המלך ראמה הרביעי עקב המחלה וסיכוייו של צ'ולאלונגקורן לשרוד היו נמוכים. פקיד הממשלה החזק ביותר של הימים, "ראש הממשלה" צ'ואנג בונאג, ניהל במה  את ירושת צ'ולאלונגקורן על כס המלוכה בתור עוצר.
מרתון ירושלים
המסלול
מסלול המרתון משתרע בלבה של ירושלים, מן העיר העתיקה במזרח ועד גבעת רם במערב, ומהר הצופים בצפון העיר ועד לדרך חברון בדרומה. תחילת המרתון וסיומו הם בקרבת משכן הכנסת והרצים חולפים ברחובותיה המרכזיים של העיר ובסמוך לאתריה העיקריים, ובהם מוזיאון ישראל, בית המשפט העליון, משכן נשיאי ישראל, חומות העיר העתיקה והרובע הארמני, שני הקמפוסים של האוניברסיטה העברית ומוסדות תרבות שונים כתיאטרון ירושלים, תיאטרון החאן ובריכת הסולטאן. מסלול המרתון הוא קשה יחסית משום הסביבה ההררית ומרובת השיפועים של ירושלים.
ביום המרתון נערכים בעיר גם מרוץ לחצי מרתון, מרוץ ל-10 קילומטרים ומרוצים עממיים למרחקים קצרים.
בתחרות משתתפים באופן קבוע רצים מארגון רצים ללא גבולות.
ראמה החמישי, מלך תאילנד
ליקוי החמה
נגד כל הסיכויים בריאותו של צ'ולאלונגקורן השתפרה, והוא חונך בענייני ציבור, נסע לג'אווה (איי הודו המזרחיים ההולנדיים) ולהודו (הראג' הבריטי) כדי להתבונן בממשל המודרני, והוכתר רשמית כמלך לזכות עצמו (דה פקטו) ב-16 בנובמבר 1873.
רפורמות
בתמיכת אחיו וחבריו הצעירים, החל המלך, בשנת 1873, לתקוף את עוולות הסדר הישן ואת כוחם של יריביו הפוליטיים על ידי ניסיון להטיל תקצוב וחשבונאות ריכוזית, לייעל מערכת שיפוטית אשר רגליים בגלגליה עקב עיכובים ושחיתות וחניכת מועצות חקיקה מייעצות הנשלטות על ידי חבריו הצעירים ואנשי סודו הקרובים עליהם היה יכול לסמוך. בכך הפכה סיאם ממדינה פדרלית למדינה ריכוזית.
משבר
פעולות אלה, מלוות בירידה בסיכוייו של וויצ'איצ'אן לרשת את הכס, הביאו ל"משבר הארמון הקדמי" כפי שנודע בראשית 1875, כאשר וויצ'איצ'אן ברח לשגרירות הבריטית ודרש הגנה; אילו הוענקה, תאילנד הייתה הופכת למדינת חסות אנגלו-צרפתית בכל מלבד שם. הממשלים של בריטניה וצרפת, בכך שסירבו לתמוך בשגרירים שלהם, התייחסו לעניין כאל מריבה פנימית, ובאמת ראמה הצליח להביא לפתרון המשבר.
שלום, לעומת זאת, נקנה במחיר גבוה, שכן תומכיו של המלך פורקו, המועצות חדלו להיפגש, ולא נערכו רפורמות נוספות במשך עשור. העשור שאחריו היה מבחינה מסוימת הקריטי ביותר בשלטון. ראמה החמישי הרגיש כי סוכל על ידי יורש העצר לשעבר ושמרנים מבוגרים ששלטו בתפקיד הציבורי; והם, מצידם, הרחיקו אמוניהם בו יותר ויותר עקב הרפורמות המודרניות שאיתן זוהה.
כשהמלך הצליח, החל משנת 1879, להקים בתי ספר מודרניים לחינוך עובדי מדינה, נעצרו באופן בולט בני המשפחות האצילות הוותיקות. כמה כן היו גם משפחות מבני מעמד האצולה הנמוך מהן ציפה המלך לתמיכה ואשר ביזו את עצמן בשערוריות ציבוריות.
כאשר שרי הדור המבוגר החלו למות או לצאת לפנסיה, סוף סוף המלך הזדמן ליזום שינוי.
יוזמה
ראמה החמישי היה משוכנע הן בצדיקות והן בנחיצות הרפורמות. אביו החדיר לו את האידיאלים הבודהיסטים של "המלך הצודק" (דמהרג'ה), ואת הגברת המודעות הבינלאומית עם רעיונות מערביים אירופאים מתקדמים של צדק חברתי ודמוקרטיה, ולאידיאלים אלה הוא הבטיח את מחויבותו האמיתית.
עם זאת, נציגי המערב הזכירו לו כל העת כי תקוותו היחידה להימנע משליטה קולוניאלית טמונה בביצוע רפורמות מרחיקות לכת כדי להקל על חדירת המסחר המערבי. משבר 1875 גרם למלך להיות מודע עד כאב לגבולות כוחותיו ולעוצמתם הרבה של יריביו השמרנים, כך שהוא נע רק בהדרגה ולאט לאט לעבר רפורמה ככל שהעמדה שלו השתפרה. השגרירים המערביים, לעומת זאת, היו חסרי סבלנות ורק היו מודעים לעומק המצב הפוליטי המתוח הזה, שהתאילנדים ניסו להסתיר מהם; וכאשר ראמה החמישי החל ברפורמות, היה זה למעשה כמעט מאוחר מדי.
מערך מדיני
כמו בשנים 1873–1874, כשהמלך החל להשתלט על המשרדים הוותיקים על ידי מינוי אחיו, הקיצוניים יותר מביניהם רצו לנוע לעבר הרפורמות אף מהר ממנו. קבוצה הכוללת שלושה מאחיו וחמישה פקידים עם ניסיון זר עתרה לו ב-8 בינואר 1885 בבקשה להקמת מלוכה חוקתית וחקיקה דמוקרטית. בתשובה עדינה ומהורהרת טען כי דמוקרטיה פרלמנטרית עדיין אינה אפשרית במדינה ללא ההשכלה שבה ושהאליטה המשכילה הקטנה נקלטה כבר בכלל הממשל.
מה שהיה נחוץ מיד, הוא קבע, היה "ממשלת רפורמות". דבר אשר הוא בנה במהירות בשבע השנים הבאות על ידי הצבת צעירים בהדרגה בכל המשרדים הוותיקים, על ידי העברת מחלקות ממשרד אחד למשנהו לתפקידים קבוצתיים באופן פונקציונלי, ובאמצעות פיקוח אישי על הכשרת האישים שהיו אמורים לנהל את המערכת החדשה.
ששת משרדי ממשלת תאילנד המסורתית היו חסרי יכולת, כל אחד מהם אסף מיסים משלו, בתי משפט למשפטים, מחוזות לניהול וזכויות להוצאות אינן היו מפוקחות; והן נטו לנשלט על ידי שר הצפון ושר הדרום, שהמלך כמעט היה חסר אונים לשלוט בו. במערכת החדשה, שהוצגה ב-1 באפריל 1892, היו 12 משרדים שהוגדרו פונקציונלית תחת אחראיות המלך. תשעה מתוך 12 השרים באותם המשרדים היו אחיהם למחצה של המלך, והם נפגשו בקביעות כקבינט לגיבוש מדיניות חדשה.
יחסי חוץ
עד לשנות השמונים של המאה התשע עשרה ראמה החמישי יכול היה להניח כי היה עם ממלכתו בצד הרצון הטוב של מעצמות המערב ובכך שבנה סחר מתוך הסכם בורינג השיג את תמיכת הבריטים בעצמאות תאילנד כמו כן היה זה בזכות מערך הדיפלומטיה המיומנת של הנסיך דבונגס, שמינויו לשר חוץ בשנת 1886 סימנה את חידוש הרפורמה.
מלחמות בצרפת
אולם מאמצע שנות השמונים של המאה העשרים החלו השאיפות הצרפתיות בהודו-סין להתנגש עם זכויות השטחים של תאילנד על לאוס וקמבודיה. התאילנדים לא היו חסרי כוח לעצור את הדרישות שהסלימו למלחמת סיאם–צרפת בשנת 1893 והסתיימו בשייטות מלחמה צרפתיות שעשו את דרכן במעלה נהר צ'או פראיה לבנגקוק כדי לדרוש את השטחים בצפון-מזרח המדינה לידי לצרפת כמו גם הגדה המזרחית של נהר המקונג ותשלום פיצוי גדול.
בריטניה, שנמנעה לתמוך בתאילנד, סירבה להתערב, ולאוס נמסרה לצרפת. ראמה החמישי היה מיואש ונכנס לתקופה של כמעט שנה בה נשאר חולה ומדוכא. לאחר שהתאושש, החל לנקוט יוזמות ואחריות שקודם לכן היה מוכן לחלוק עם אחיו. הצהרת אנגלו-צרפת משנת 1896 הבטיחה את שלמות מרכז סיאם אך הותירה את צפון מזרח המדינה מאוימת על ידי צרפת ודרום המדינה מאוימת על ידי בריטניה.
מסע באירופה
על כן בשנת 1897 יצא המלך ראמה החמישי לטיול מסביב לאירופה במטרה להביא לתמיכה דיפלומטית מידי האימפריה הרוסית והקיסרות הגרמנית לתמוך במאמץ העצמאות של תאילנד. בין אם עקב הסיור השיג את המטרה הישירה ובין אם לאו, הוא כן העניק לראמה החמישי ביטחון עצמי חדש והבנה כי המודרניזציה לא פירושה בהכרח "מערביזציה":
כך הכריז עם שובו.
חיים אישיים
חייו האישיים של ראמה החמישי היו מלאים בטרגדיות קשות לא פחות מהמשברים הציבוריים שעבר בהצלחה. מלכתו האהובה סומאמדה נהרגה בתאונת שייט בשנת 1880; נסיך הכתר וג'ירונהיס נפטר בשנת 1894. מתוך 77 ילדיו (מידי ארבע מלכות ופילגשים רבים, כמקובל באותה העת), רק שני שלישים חיו להגיע לבגרות.
אף על פי שלקח סיפוק רב בהישגיו, הוא לא נהנה להיות מלך. במיוחד בשנות השמונים של המאה התשע עשרה הוא אהב לטייל בסתר והיה מסתובב בשכונות העוני וברחובות בנגקוק בלילה עטוי כלו היה איכר. פעם הוא עצר תהלוכה מלכותית למען הצטרפות, ללא הודעה מוקדמת, לחתונת איכרים; ויומני המסע הרבים שלו מלאים בשיחות מוקלטות עם איכרים שסיפרו לו פולקלור מקומיים או התלוננו על תנאי המחיה המקומיים.
כתבים
הוא היה איש בעל אינטרסים רחבים, וקנאותו לשינוי לא הפחיתה את הערכתו למסורות של ארצו. ראמה החמישי היה סופר פורה בתחומים רבים. פורסמו כרכים רבים מהתכתבויותיו וכן 25 כרכים מיומנו. גם הרחק מהבית שלו, הובלו ותורגמו אוסף המכתבים שנכתבו לבתו כשסייר באירופה בשנית במהלך שנת 1908, נושא אשר עד היום עדיין נקרא בהרחבה בידי מתעניינים. המחקר ההיסטורי שלו "הטקסים המלכותיים של שנים עשר החודשים" (נכתב בשנת 1888) מעולם לא עבר רענון ואו תרגום מחודש.
יצירותיו ההיסטוריות הטובות ביותר נחשבות לפרשנותו לזיכרונותיה של הנסיכה נרינטהוי ו"נאום הכנסת הרפורמה השלטונית" הארוכה שלו בשנת 1888. הוא כתב פסוקים רבים ודרמות, הדרמה הידועה ביותר שלו הייתה כנראה "נגו פאה" (1905). לאחר השלטון הארוך ביותר בתולדות תאילנד הוא נפטר ב-23 באוקטובר 1910 ממחלת כליה.
מרתון ירושלים
פעילויות נוספות במרתון
במתחם המרתון מתקיימות בדרך כלל פעילויות מהנות ושיחות על תזונה ובריאות לפני ואחרי המרוץ כגון: עמדת טרמפולינות לחימום ולגמישות הגוף וסדנאות עם כדורי גמישות.
זוכים
מפתח:
יואכים רף
יוזף יואכים רף (בגרמנית: Joseph Joachim Raff; 27 במאי 1822, לאכן, שווייץ – 24 או 25 ביוני 1882, פרנקפורט) היה מלחין, מורה למוזיקה ופסנתרן גרמני-שווייצרי.
כמלחין
היצירות הראשונות של רף הראו כישרון גדול. במאמץ להפוך את עצמו לעצמאי כלכלית ולהתפרסם כמה שיותר מהר, הוא "נקלע" להלחנה בלתי פוסקת שלא הועילה במיוחד להתפתחותו האמנותית. במכתב שרשם הצהיר שהוא רוצה לכפות את הקריירה שלו כמלחין בכוח.
לרוע מזלו של רף, אף מו"ל לא רצה לחתום איתו על הסכם ובכך רף לא הצליח כמלחין עצמאי ולא הרוויח כסף. בייאושו מפריצת הדרך שלא הגיעה והעובדה שהמלחין פרנץ ליסט לא נתן לו תמיכה ועידוד, פנה רף לבית אביו, עבר לגור בשטוטגרט ונאלץ לחיות כמורה למוזיקה.
בשטוטגרט הוא פגש את הפסנתרן והמלחין הנס פון בילוב, שבהמשך יהיה בן חסותו. לאחר שעבד בבית הוצאה לאור: ברייטקופף והרטל וכתב מכתב התנצלות נרחב לליסט, הוא נסע בשנת 1849 לויימאר לאסכולה של ליסט ועבד שם כמזכיר ועוזר אישי. רף בתקופה זו תזמר יצירות לתזמורת מאת ליסט, שלא זיכו אותו בהכרה אך זיכו אותו בהרבה ניסיון בהלחנה ותזמור. האופרה שלו "המלך אלפרד" התקבלה היטב על ידי הקהל. בוויימאר הוא פגש את דוריס ג'נאסט, אליה נישא בשנת 1859.
הוא גם הכיר שם את הכנר הווירטואוז יוזף יואכים, (שבדיוק למד אצל ליסט) התיידד איתו ועודד אותו להלחין. הלן רף, אחת מבנות המשפחה של יואכים רף כתבה: "כשנפגשו בפעם הראשונה, הם התבדחו על כך ששמותם דומים." שלושת המוזיקאים: רף, פון בילוב ויואכים, הלחינו מוזיקה קאמרית ומוזיקה לפסנתר ביחד.
השנים בוויסבאדן וההצלחה
רף עבר לגור אצל דוריס (אשתו לעתיד) בעיר ויסבאדן בשנת 1853. עם הלחנת הסימפוניה הראשונה שלו An das Vaterland, זכה בפרס הראשון בתחרות המוזיקה בווינה בשנת 1861. הופעתו הראשונה בווינה התקיימה ב-22 בפברואר 1863 במוזיקפראיין.
הסימפוניה השלישית שלו קידמה במהירות את תהילתו, וכך גם הסימפוניה החמישית שלו, שמושמעת מדי פעם גם היום. בויסבאדן, בילה רף עם עמיתו המלחין ריכרד וגנר עד 1877. בנוסף לפעילותו של רף כמורה לפסנתר ומרצה לתורת המוזיקה, הוא נחשב למלחין פורה במיוחד. ההצלחה של יצירותיו אפשרה לו לעבוד כמלחין עצמאי מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19.
שנותיו האחרונות ומותו
בשנת 1878 הוא מונה למנהל הראשון של קונסרבטוריון הוך בפרנקפורט, אשר הודות להנהלתו שם צבר במהירות מוניטין בינלאומי. בכך גם הגשים את משאלתו היקרה ביותר לאורח חיים עצמאי. במשך חמש שנים הפגין את יכולותיו כמורה ומנהל והיה מוערך מאוד כמלחין ומנהל קונסרבטוריון. רף מינה שניים מנציגי האסכולה הגרמנית החדשה וכמו כן גם את השמרנים, כמורים בקונסרבטוריון הוך, מכיוון שהיה חשוב לו שיקול מאוזן של שני המחנות. (ראו: מלחמת הרומנטיקנים). בין תלמידיו הם אדוארד מקדואל ולזארו עוזיאלי.
יואכים רף נפטר מדום לב בדירתו בפרנקפורט בשנת 1882 בלילה שבין התאריכים 24–25 ביוני. הלווייתו התרחשה ב-27 ביוני בבית העלמין הראשי בפרנקפורט בתנחומים רבים מצד האנשים. השופט העירוני הכריז על הקבר של רף כקבר של כבוד. אולם בהדרגה נעשה שקט סביב פטירתו של רף. יצירותיו, שעדיין היו באולמות קונצרטים בתחילת המאה ה-20, נפלו במהרה לשכחה. לרגל יום הולדתו ה-150, נחשפה אנדרטה במקום הולדתו בלאכן בשנת 1972.
תהילה
יואכים רף תפס את מבטם של בני דורו בגלל הלחנתו הפורה והמעוררת השראה. במהלך חייו הוא היה נחשב לאחד המלחינים הגרמנים הטובים ביותר ונמצא באותה שורה יחד עם וגנר וברהמס על ידי פרשנים בני זמננו. יצירותיו כוללות אופרות, סונאטות, סימפוניות, קונצ'רטי, סוויטות ומוזיקה קאמרית.
יצירותיו הוצגו לעיתים קרובות במהלך חייו של רף. אולם במאה ה-20 הן נשכחו במידה רבה. היצירות שלו שלו נשפטו כבלתי טובות. מאז שנת 1970, ובמיוחד מאז שנות השמונים, התפרסמו יצירות רבות שלו.
יצירות
יואכים רף הלחין 214 יצירות ממוספרות (אופוס) ועוד רבות יצירות לא ממוספרות (WoO) רוב יצירותיו של יואכים רף נשכחו למעט יצירה קצרה שהלחין ולעיתים מבוצעת כהדרן.
צופה בך
"צופה בך" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית איגי וקסמן. הוא יצא לאור ביולי 2000, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל מתוך האלבום, בעדינות (2000). את השיר כתבה וקסמן ללחן של ערן רייס והפקה של טל שגב, שהיה אחראי על הפקת שאר השירים מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי איגי וקסמן, הולחן על ידי ערן רייס והופק על ידי טל שגב. "צופה בך" סימן את חזרתה של וקסמן לעולם המוזיקה, כאשר האלבום הקודם שהוציאה, לא מחכה יותר לדוור, הופץ בשנת 1997. ב-ynet נכתב:. במהלך העבודות על האלבום, עבדה וקסמן עם שגב בשונה משני אלבומי האולפן הראשונים שלה, אותם הפיק חמי רודנר.
ננס כחול (תוצר של ננס אדום)
עוצמת ההארה של כוכבים מתחזקת ככל שהם מזדקנים, וכוכב זוהר יותר צריך להקרין אנרגיה מהר יותר כדי לשמור על שיווי המשקל שלו. כוכבים גדולים יותר מננסים אדומים עושים זאת על ידי הגדלתם והפיכתם לענקים אדומים עם שטחי פנים גדולים יותר. לעומת זאת, במקום להתרחב, ננסים אדומים עם פחות מ-0.25 מסות שמש צפויים להגדיל את קצב הקרינה שלהם על ידי הגדלת טמפרטורת פני השטח שלהם והפיכתם ל"כחולים יותר". הסיבה לכך היא ששכבות פני השטח של ננסים אדומים לא הופכות לאטומות יותר באופן משמעותי ככל שהטמפרטורה עולה.
למרות שמם, ננסים כחולים הם לא בהכרח חמים מספיק כדי להפוך לכוכבים כחולים. נערכו סימולציות על האבולוציה העתידית של ננסים אדומים שמסתם היא בין 0.06 מסות שמש ל-0.25 מסות שמש. מתוך המסות שנחקרו בסימולציה, הננסים הכחולים הכחולים ביותר בסוף הסימולציה החלו כננסים אדומים בעלי 0.14 מסות שמש והסתיימו עם טמפרטורת פני השטח של כ-8600° קלווין, מה שהופך אותם לכוכבים לבנים-כחלחלים מסוג א.
ננסים כחולים מתפתחים בסופו של דבר לננסים לבנים ברגע שדלק המימן שלהם מוצה לחלוטין, שבתורם יתקררו אל ננסים שחורים.
דרדסים: הכפר האבוד
דרדסים: הכפר האבוד (באנגלית: Smurfs: The Lost Village) הוא סרט קולנוע אמריקאי בהנפשה ממוחשבת שיצא לאקרנים ב-7 באפריל 2017. את הסרט ביים קלי אסבורי. הסרט מבוסס על מותג הדרדסים אולם בניגוד לשני הסרטים הקודמים בזיכיון, זו סרט אתחול והוא כולו מונפש. בסרט מככבים דמי לובאטו (דרדסית), מנדי פטינקין (דרדסאבא), ג'ק מקברייר (ביש גדא), דני פודי (בר מוח), ג'ו מנגנלו (בר כוח) וריין וילסון (גרגמל).
דיבוב עברי
בטריילר שמחה ברבירו דיבב את גרגמל
מוישה רוזן
משה (מוישה) רוזן (Moishe Rosen; 12 באפריל 1932 – 19 במאי 2010) היה כומר בפטיסטי אמריקאי, יהודי מומר, מייסד התנועה יהודים למען ישוע ומנהלה במשך עשרות שנים.
חייו
מוישה רוזן נולד בשם מרטין מאייר  רוזן  ב-12 באפריל 1932 בקנזס סיטי לרוזה לבית בייקר, ממשפחה יהודית רפורמית מאוסטריה ולבן רוזן,  ממשפחה יהודית אורתודוקסית שאף פקד את בית הכנסת אך בנו תיאר אותו כלא-דתי. הוא היה בן בכור בין שני בנים וגדל בדנוור. למד באוניברסיטת קולורדו, ובשנת 1950 נישא בבית כנסת בדנוור לסיל סטאר, שגדלה במשפחה יהודית אורתודוקסית אך מרדה נגד אמונת הוריה. בשנת 1953 שני בני הזוג התנצרו ברוח ה"אוונגליקליסטית". הוא למד ב-Northeastern Bible Institute בניו ג'רזי, ובשנת 1957 הוסמך ככומר בפטיסטי.
בשנות ה-50 ו-ה-60 עבד בעבור ארגון אוונגליסטי בשם "American Board of Missions to the Jews". הוא נודע תחילה בשמו הלועזי, מרטין, והתפלל בכנסייה בפטיסטית רגילה. אבל בשנת 1973 הקים את הארגון "יהודים למען ישוע" בסן פרנסיסקו, ועמד בראשו עד לשנת 1996. רוזן התמחה בשימוש בסמלים יהודיים מוכרים כדי למשוך צעירים שהשתתפו בתרבות-הנגד והיו בחיפוש רוחני, והיה הראשון לעשות בכך שימוש משמעותי. הטקטיקות הפרובוקטיביות שלו (כולל אזכור השואה) יצרו, על אף הצלחתן, מתיחות בינו לפטרוניו במיסיון האוונגליסטי. הוא הפך לדמות המזוהה ביותר עם היהדות המשיחית שהחלה לצמוח אז, שפעיליה סירבו לראות בעצמם יהודים מומרים או בני-חסות של המיסיון, אלא עמדו על זהותם העצמאית כיהודים המאמינים בישו. רוזן העיד על עצמו שפעילותו חיברה אותו שוב לתחושה ולעניין היהודי.
כתב מספר ספרים, בהם “Jews for Jesus” בשנת 1974, “The Sayings of Chairman Moishe” בשנת 1974 ו-“Share the New Life With a Jew” בשנת 1976.
במשך חייו הוא המשיך לקיים סממנים של אורח חיים יהודי, כמו סדר פסח, צום יום כיפור ונישואין תחת חופה. בערוב ימיו, התריע ממה שהגדיר כטשטוש מושגים מסוכן ביהדות המשיחית: הוא חשש מן האמונה שיש בתורה ובמצוות ערך רוחני כלשהו (בניגוד לקיומן כסממנים אתניים ופולקלוריים), מהבידול האפשרי בין מאמינים יהודים וגויים בישו, ומייחוס תפקיד באפוקליפסה למדינת ישראל. הכרזתו האחרונה לחברי תנועתו הייתה ברוח זו:
נפטר בשנת 2010 מסרטן הערמונית, בן 78 במותו. השאיר שתי בנות:רות ולין.
קישורים חיצוניים
Phil Davison - Moishe Rosen: Evangelist who founded the Jews for Jesus movement 24/08/2010
גאריק חרלמוב
גאריק חרלמוב, המוכר בשם הבמה איגור יורייביץ' חרלמוב (ברוסית: И́горь Ю́рьевич Харла́мов; נולד ב-28 בפברואר 1981 במוסקבה) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה רוסי, קומיקאי וזמר הידוע בשם הבמה גאריק בולדוג חרלמוב (Га́рик Бульдо́г Харла́мов). הוא השתתף בתחרות KVN בנבחרת מוסקבה ומהווה לאחד המנחים בתוכנית Comedy Club.
ביוגרפיה
הוא נולד במוסקבה ב-28 בפברואר 1981. אמו היא נטליה איגורייבנה. בבגרותו הוריו התגרשו.
אביו, יורי חרלמוב, עזב לארצות הברית ולקח איתו את גאריק. בגיל 14 הוא התקבל לבית הספר הארנדט בשיקגו. מורו היה השחקן בילי זיין. C בצעירותו מכר טלפונים סלולריים ועבד במקדונלד'ס. חמש שנים לאחר מכן חזר למוסקבה. הוא נהג לשיר ברכבת התחתית והופיע במופעי סטנדאפ בארבט.
הוא למד באוניברסיטה הממלכתית למנהל והופיע עם נבחרת מוסקבה בתחרות KVN.
בשנים 2004—2005 עבד בערוץ הטלוויזיה Muz-TV והנחה תוכניות שונות בערוצי בידור. הוא התפרסם במיוחד לאחר שהחל להנחות את התוכנית Comedy Club (בערוץ ТНТ) ושיתף פעולה עם הקומיקאי טימור בטרוטדינוב, יחד הם יצרו סרטים קומיים כדוגמת הסרט הטוב ביותר והמשכיו הסרט הטוב ביותר 2 והסרט הטוב ביותר 3, שלא זכו להצלחה מסחרית.
ביוני 2010 הנחה את התוכנית ההומור "בולדוג שואו" בערוץ NTV אך התוכנית ירדה כעבור חודש בשל נתוני רייטינג נמוכים. בדצמבר 2010 הופיע שוב ב-KVN, אחרי שהופיע קודם ב-2008.
בפברואר 2012 הביע תמיכה בולדימיר פוטין בבחירות לנשיאות 2012 ותמך בו גם בבחירות 2018.
מאפריל 2013 הופיע יחד עם טימור בטרוטדינוב בתוכנית ההומוריסטית "ח.ב." («ХБ»), ששודרה במשך 19 פרקים ומהווה תוכנית מערכונים. הוא אוהד מועדון הכדורגל צסק"א מוסקבה
חייו האישיים
הוא היה נשוי בעבר ליוליה לשצ'נקו, בעבר אחת ממנהלי מועדוני הלילה במוסקבה, בשנים 2010-2013
בשנת 2013 נישא לכריסטינה אסמוס, שחקנית קולנוע וטלוויזיה. לשניים נולדה בת, אנסטסיה (ילידת 5 בינואר 2014). באוגוסט 2020 הם נפרדו.
Erlang
Erlang (אֶרְלַנְג) היא שפת תכנות כללית ופונקציונלית אשר נוצרה על ידי מדעני המחשב ג'ו ארמסטרונג, רוברט וירדינג, ומייק ויליאמס ושוחררה לראשונה בשנת 1986.
Erlang תומכת הן בתכנות פונקציונלי והן בתכנות מקבילי ולפיכך נחשבת לשפה מרובת פרדיגמות תכנות. Erlang מתוכננת על מנת לתמוך בין היתר במערכות זמן אמת (מערכות אשר חייבות לעמוד במגבלת זמן מסוימת) מרושתות (Distributed). היא תומכת בין היתר בהצהרת קבועים, השמה וטיפוסיות דינמית. בנוסף, היא נחשבת ל-Fault Tolerant, כלומר, מסוגלת להמשיך לרוץ גם כאשר אחד מרכיביה נכשל, בהתאם לסגנון הקידוד "Let It Crash" ("תן לזה לקרוס"), המתבסס על ההנחה שקריסה של רכיב היא בלתי נמנעת, ולכן אין להשבית את כל המערכת בעקבות זאת.
ב-1986 כאשר היא יצאה לאור לראשונה, הייתה Erlang תוכנה פרטית (Proprietary Software) בראשות תאגיד התקשורת והטלקומוניקציה השוודי Ericsson. בשנת 1998 היא שוחררה כתוכנה חופשית ומגיעה עם ספריות העזר החופשיות OTP ( קיצור של Open Telecom Platform).
היסטוריה
השם Erlang, ששויך לשפה על ידי Bjarne Däcker, נובע משמו של המתמטיקאי הדני Agner Krarup Erlang, וכן מקיצור המילים "Ericsson Language" כלומר, השפה של תאגיד התוכנה אריקסון, אשר אחראי לפיתוח שפת התכנות.
הגרסה הראשונה של Elang מומשה בשפת התכנות פרולוג והושפעה משפות התכנות PLEX ו-Lisp.
עצרת
מימוש פעולת העצרת ב-Erlang:
סדרת פיבונאצ'י
אלגוריתם רקורסיבי ב-Erlang אשר מייצר את סדרת פיבונאצ'י:
Quicksort
אלגוריתם המיון Quicksort ב-Erlang:
סוגי נתונים בשפה
ב-Erlang ישנם 8 סוגי נתונים פרימטיביים:
ושלושה סוגי נתונים מורכבים:
ושתי צורות של סוכר תחבירי:
ב-Erlang אין פעולה על מנת להגדיר מחלקות, אך ישנן ספריות חיצוניות זמינות לכך.
Defensive Programming ("תכנות הגנתי")
ברוב שפות התכנות האחרות, קריסות תוכנה נחשבות ללא רצויות ולכן יש להימנע מהן בכל מחיר. לכן, נהוג ללכוד את התקלות, ולאחר מכן להתמודד עם השפעתן – תהליך אשר נקרא Exception Handling. פילוסופית התכנון הזו נובעת בין היתר מכך שעקרונות פיתוח תוכנה רבים נקבעו בתקופה שבה מחשבים היו בעלי מעבד יחיד. בתנאים אלו, קריסות תוכנה אכן היו הרסניות. כתוצאה מכך, הפך סגנון תכנות בו חלק נרחב מהקוד מושקע לטיפול בקריסות תוכנה לנפוץ ביותר. סגנון זה, בו משקיעים משאבים אלו לטיפול בקריסות, נקרא "Defensive Programming" ("תכנות הגנתי").
Let It Crash ("תן לזה לקרוס")
מתכנני Erlang הבינו כי אף על פי השלכותיהן השליליות, קריסות תוכנה הן בלתי נמנעות. לכן, במקום לטפל בקריסה נקודתית כמצב חירום אשר משהה את כל הפעילות הרגילה עד למציאת פתרון, הם חשבו שיהיה יותר רציונלי לטפל בקריסה נקודתית בדיוק כמו אירוע (event) אחר בזמן ריצה. לכן, כאשר תהליך ב-Erlang קורס, סיטואציה זו מדווחת רק כסוג אחר של הודעה.
ההשלכות על עיצוב Erlang
סגנון זה השפיע על הפיצ'רים הבסיסיים של השפה:
Supervisor Trees (עצי פיקוח)
ביישום טיפוסי ב-Erlang תהליכים מנוהלים בצורה של עץ פיקוח. ארכיטקטורה זו מבוססת על ההיררכיה של תהליכים, כאשר התהליך בעל המעמד הגבוה נקרא supervisor והוא אחראי על פיקוח וניהול של תהליכים שבחסותו (Child Proccesses). גם תהליך אשר נמצא בפיקוח על ידי תהליך אחר בעל מעמד גבוה יותר בהיררכיה, יכול לפקח על תהליכים משלו, וכך נוצרת היררכיה בעלת תהליכים רבים אשר מפקחים ומפוקחים. על העץ המפקח בין היתר נדרש לטפל במקרי קצה של התהליכים שבחסותו – כגון קריסה שלהם. במקרה של קריסה של אחד מהם יקבל העץ המפקח הודעה המכילה tuple שאיברו הראשון יהיה הערך מסוג הנתונים Atom (אטום).
העץ המפקח אחראי להקשיב להודעות כאלו, ולאחר מכן גם לנקוט בפעולה המתאימה בהתאם לתוכן העבודה.
מימוש
BEAM כלולה בהפצה הרשמית של Erlang, שנקראת Erlang/OTP. היא מריצה Bytecode אשר מומר בזמן ריצה ל-Threaded code. בנוסף המימוש הרשמי מכיל מהדר אשר נוצר על ידי HiPE (ראשי תיבות של Performance Erlang Project) באוניברסיטת אופסלה בשוודיה, וגם מפרש אשר ממיר ישירות מקוד מקור באמצעות עץ נתונים – abstract syntax tree. מאז אוקטובר 2001, המהדר נמצא באינטגרציה מלאה עם המימוש Erlang/OTP.
אמיל אל-ע'ורי
אמיל אל-ע'ורי (בערבית: إميل الغوري; תעתיק רווח בעברית: אמיל גורי; 1907 – 1984) היה ערבי-פלסטיני נוצרי (יווני-אורתודכסי), מזכיר הוועד הערבי העליון, גוף ההנהגה הרשמי של ערביי ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, וכמו כן גם המזכיר הכללי של המפלגה הערבית הפלסטינית, מפלגתם של משפחת חוסייני ומקורביהם.
ביוגרפיה
אמיל אל-ע'ורי נולד בירושלים ולמד בבית הספר סנט ג'ורג' בעיר. בצעירותו עבד במשך 7 שנים בסוכנות התיירות תומאס קוק ובנו. כנוצרי פעיל, הוא נבחר למזכיר האגודה הערבית האורתודוקסית בירושלים. הוא הצטרף לאוניברסיטת סינסינטי באוהיו, ארצות הברית, וב-1933 סיים תואר ראשון. הוא היה מייסדו ועורכו הראשי של השבועון באנגלית "הפדרציה הערבית" (“Arab Federation”), שיצא בירושלים ונסגר על ידי השלטון הבריטי כעבור 9 חודשים מאז יצא לאור. בסתיו 1933 נבחר כחבר הוועד הפועל של הוועידה הפלסטינית השביעית.
ב-23 באוגוסט 1933, יום השנה הרביעי לפרעות תרפ"ט, כתב ע'ורי: "היום ההוא היה יום מזהיר ומפואר בדברי־ימי הערביות בפלסטין. זהו יום הכבוד, התפארת וההקרבה". מ-1934 היה חבר הוועד הפועל הערבי. ב-1934 הוא ייסד שבועון נוסף, "הצעירים", ואת העיתון היומי "האחדות הערבית" ("אל-וַחדה אל-ערבּיה"), אולם גם הם נסגרו על ידי הבריטים. באותה שנה הצטרף לבית הספר למשפטים בירושלים, ומאוחר יותר הפך לעורך דין. ב-1935 נבחר למזכיר הכללי של המפלגה הערבית הפלסטינית, תפקיד בו החזיק עד לסיום המנדט הבריטי ב-1947.
ע'ורי עמד בראש יצירת "פלוגות הנוער", תנועת הנוער של המפלגה, והיה חבר בוועדה מיוחדת שניהלה את הארגון. תנועת הנוער דמתה ל"נוער ההיטלראי" בגרמניה הנאצית, והוועדה אף כינתה לתקופה קצרה את הפלוגות באופן רשמי "הצופים הנאצים", אולם לאחר תקופה מסוימת הוחלף השם לכינוי האיסלאמי "אל-פותווה".
בשנים 1939/40 עברו לעיראק רבים מהמנהיגים הפלסטינים שברחו מארץ ישראל עם דיכוי המרד על ידי הבריטים, ושם שיתפו פעולה עם יוזמי מרד רשיד עאלי ומארגניו. בעת המרד (1941) היו בעיראק כ-300 גולים פלסטינים, וע'ורי היה אחד החשובים שבהם.
לאחר חידושה של מפלגת החוסיינים באפריל 1944, היה ע'ורי בין מנהיגיה הראשיים. בין השנים 1945–1948 היה עורכו הראשי של העיתון היומי "האחדות". ב-20 בנובמבר 1945 הוקם מחדש הוועד הערבי העליון, והשתתף בדיוני הליגה הערבית כמשקיף. ע'ורי מונה לחבר הוועד מטעם מפלגת החוסיינים. לאחר ששוב פורק, מינתה הליגה הערבית ביוני 1946 "ועד-פועל עליון" לערביי פלסטין ובו 4 חברים, וע'ורי אחד מהם. ב-1947 שימש ע'ורי נציג הוועד הערבי העליון בליגה הערבית ובאו"ם. ב-14 במאי 1947 האשים ע'ורי באו"ם את היהודים בצליבת ישו.
לאחר מותו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני ב-8 באפריל 1948, העביר אמין אל-חוסייני לע'ורי את הפיקוד על צבא הג'יהאד הקדוש. ע'ורי היה אז עסקן חסר רקע צבאי. ב-20 באפריל פיקד לראשונה על קרב, כאשר עמד בראש כוח שתקף שיירה בשער הגיא.
ביולי 1948 טען ע'ורי כי הפליטים הפלסטינים עצמם הם אלה שהפיצו את הסיפורים על הוראות שקיבלו מההנהגה הפלסטינית לפנות את בתיהם, כדי להצדיק את "עריקתם" ובריחתם. ב-6 באוגוסט פרסם מאמר על שאלת הפליטים ב"טלגרף" בביירות, בו הציע לרכז את הפליטים בבקעת הירדן ובנגב - כך יהיו קרובים לחזית ויוכלו לתרום למאמץ המלחמתי, ותיחסך מהם העוינות שהופגנה כלפיהם בארצות ערב. ע'ורי האשים בדבריו לעיתון את מנהיגי מדינות ערב בהיווצרות בעיית הפליטים וטען כי ניתן לפתור את הבעיה "רק על ידי כיבוש מחדש של השטח שנכבש בידי היהודים והחזרת יושביהם", אולם שלל את אפשרות החזרת הפליטים "לבתיהם הכבושים", מאחר שהיהודים "יחזיקום כבני ערובה ויענום קשות". הוא טען כי הסכמה פוליטית להחזרת פליטים תהיה "התחמקות האחראים מן האחריות לעניין, ותשמש צעד ראשון להכרת הערבים במדינת ישראל ובחלוקה... עלינו עתה לחזור ולהפוך את העניין לעניין של ג'יהאד. שומה עלינו לטעת בלב כל ערבי את האיבה ליהודים".
במחצית השנייה של 1948 פגש העיתונאי האמריקני ג'ון רוי קרלסון את אמין אל-חוסייני בדמשק לראיון קצר. הראיון התקיים בווילה הממוקמת במתחם מגורים מוקף חומה, ובתוכה כ-30 שומרים מזוינים בתת-מקלעים ורימונים. בפמליה של המופתי שנכחה במתחם, היה גם ע'ורי, שקרלסון כבר פגש אותו קודם לכן בקהיר, והגדירו: "יועצו של המופתי לענייני יחסי-ציבור, שונא-ישראל מובהק".
בספטמבר 1948 הוא נבחר למזכיר הכללי של "המועצה הלאומית הפלסטינית" בעיר עזה, גוף קצר מועד שבראשו עמד אמין אל-חוסייני. ב-6 בספטמבר 1948, עוד בעיצומה של מלחמת העצמאות, הטיל ע'ורי בריאיון לדיילי טלגרף בביירות את האחריות לבעיית הפליטים גם על מדינות ערב: "העובדה שפליטים אלה מצויים היא תוצאה הישרה מפעולתן של המדינות הערביות בהתנגדן לחלוקה...המדינות הערביות הסכימו פה-אחד על המדיניות הזאת והן חייבות להשתתף בפתרון הבעיה".
לאחר סיומה של המלחמה, פעל ע'ורי בקרב הפליטים הפלסטינים בלבנון ובירדן. כמה מחברי הוועד הערבי העליון פרשו אז לחיים פרטיים, אולם ע'ורי נותר פעיל בלבנון כאיש של המופתי, וזאת תחת איסור על פעילות פוליטית שלא תאמה את מדיניות הממשלה. באפריל 1950 נסגר המשרד בביירות.
בתחילת שנות ה-60 עמד ע'ורי בראשות משלחת של המוסד הערבי העליון לאו"ם, שעסקה בעיקר בתעמולה נגד ישובם של הפליטים הפלסטינים במקומות הימצאם. בנאום בוועדה המדינית המיוחדת של האו"ם, ב-17 בנובמבר 1960, האשים ע'ורי את ישראל בבריחת הערבים: "אותם מעשי טרור, שנתלוו להם מעשי חמס סיטוניים, הם שגרמו את יציאת הערבים בהמונם מפלסטין". ב-16 בפברואר 1962, בעת ביקור בבגדאד ופגישה עם ראש ממשלת עיראק עבד אל-כרים קאסם, אמר ע'ורי בריאיון לרדיו בגדאד:.
בשנים 1971–1972 יצאו בביירות שני חלקיו של ספרו "פלסטין עבר סתין עאמאן" (פלסטין במרוצת ששים שנה). ע'ורי מציין בהקדמה שכתב את ספרו על סמך "הזיכרון והיומנים האישיים". בספר משתקפת המחלוקת הפנימית בקרב הפלסטינים, תוך שהוא משבח את אמין אל-חוסייני. הספר כולל טעויות עובדתיות רבות, כאשר נראה כי הטעויות הקשורות ביהודים אינן מקריות והן כוללות סיפורים חסרי-שחר. בין היתר, הוא מסביר את פרוץ המרד הערבי הגדול (1936) בכך שב-1935 קמו ארגונים טרוריסטיים יהודיים, שערכו מסע טרור במשך כל השנה, שכלל רצח, אונס נשים ערביות, הרעלת בארות והרג ילדים, תוך ציון דוגמאות כביכול.
הדסה אביגדורי אבידוב
הדסה אביגדורי אבידוב (1927–2014) לחמה במסגרת הפלמ"ח במבצעים רבים בתקופת מלחמת העצמאות. אחת מגיבורות שיירת נבי דניאל. השלימה למודי תואר ד"ר באגרונומיה ועסקה במחקר חקלאי.
נעורים
הדסה נולדה ב-1927 בירושלים ליונה ולד"ר שניאור זלמן אביגדורי. למדה בבתי חינוך בעיר (גימנסיה סוקולוב, בית החינוך לילדי עובדים ובית הספר למל) וב-1943 הצטרפה לצופים ולהגנה.
השירות בפלמ"ח
ב-1944 התגייסה הדסה לפלמ"ח (יחד עם שבט הצופים אליו השתייכה), ונשלחה להכשרה בדגניה א'. עם סיום ההכשרה הוצבה בגדוד השלישי עד 1946, אז שוחררה והחלה ללמוד בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים. בדצמבר 1947 התגייסה בשנית, והוצבה בגדוד השישי של חטיבת הראל (גדוד ירושלים), שם עסקה בליווי השיירות לירושלים ולגוש עציון (קבוצה שכונתה "הפורמנים"), וכן שותפה במספר רב של מבצעים של הפלמ"ח (מבצע נחשון, מבצע יבוסי, מבצע מכבי ועוד).
ב-27 במרץ 1948 ליוותה הדסה שיירה שחזרה מגוש עציון (ולימים נודעה בשם שיירת נבי דניאל). השיירה הותקפה ליד בית לחם וחלק מהלוחמים התבצרו בנבי דניאל. הדסה, ששימשה בתפקיד חובשת, סייעה לחבוש את הפצועים, ובהמשך עזרה לפנות אותם לרכבי הפינוי הבריטיים.
בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה ירדה לדרום, שם השתתפה במספר מבצעים של צה"ל (ביניהם מבצע ההר ומבצע חורב).
הדסה שוחררה משירות צבאי ב-1949 אולם ב-1956 נקראה שוב לשירות, כחובשת קרבית, במלחמת סיני, שם השתתפה בקרבות אבו עגילה ואל עריש.
פעילותה המדעית
בשנת 1952 השלימה הדסה את לימודי האגרונומיה (אותם החלה לפני המלחמה). לאחר לימודיה התמחתה בתחום גידול ירקות בחממות, וסייעה לפיתוח הענף בערבה. ב-1960 מונתה לנהל את חוות גילת בצפון הנגב, והמשיכה לחקור ולקדם את החקלאות בדרום. במקביל לעבודתה המשיכה את לימודיה, וב-1980 הוענק לה תואר דוקטור באגרונומיה. ב-1992 פרשה הדסה לגמלאות.
מישל סמית'
מישל סמית' דה בראן (באנגלית: Michelle Smith de Bruin; נולדה ב-16 בדצמבר 1969) היא שחיינית עבר אירית, אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב (אטלנטה 1996) במשחים ל-200 מטר מעורב אישי, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי ובמשחה ל-400 מטר חופשי. הניצחונות של סמית' באטלנטה היו בסימן האשמות של אימרוץ, שמעולם לא הוכחו.
ביוגרפיה
סמית' נולדה וגדלה בראת'קול, פרבר של דבלין.
1988
באולימפיאדת סיאול (1988) היא סיימה במקום 17 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:19.50 דקות, במקום 27 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.22 דקות ובמקום 25 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:01.84 דקות.
1992
באולימפיאדת ברצלונה (1992) היא סיימה במקום 26 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:58.94 דקות, במקום 32 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא לאומי חדש של 2:23.83 דקות ובמקום 35 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:21.37 דקות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת אטלנטה (1996) היא זכתה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי	בתוצאה של 4:07.25 דקות, לפני דאגמר האסה מגרמניה (4:08.30 דקות) וקירסטן פלייכאוז מהולנד (4:08.70 דקות), במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.93 דקות, לפני מריאן לימפרט מקנדה (2:14.35 דקות) ולין לי מהרפובליקה העממית של סין (2:14.74 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:39.18 דקות, לפני אליסון וגנר מארצות הברית (4:42.03 דקות) וקריסטינה אגרסגי מהונגריה (4:42.53 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.91 דקות, אחרי סוזי אוניל (2:07.76 דקות) ופטריה תומאס (2:09.82 דקות), שתיהן מאוסטרליה.