cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכפרים העתיקים בצפון סוריה
הכפרים המתים (בערבית المدن المنسية; ידועים גם כ"הכפרים הנשכחים") הם קבוצה של 700 יישובי רפאים בצפון-מערב סוריה, בין חלב לאידליב. הכפרים מתוארכים החל מהמאה ה-5, ויש בהם שרידים רבים של אדריכלות ביזנטית ונוצרית. הכפרים ניצבו באזור גבוה הידוע כמסיף בלוס, והם משתרעים על פני שטח שרוחבו 20 עד 40 קילומטרים ואורכו 140 קילומטרים. ב-2011 הוכרזו הכפרים כאתר מורשת עולמית בשם הכפרים העתיקים בצפון סוריה, וב-2013, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, סווגו יחד עם כל אתרי המורשת העולמית במדינה, כנתונים בסיכון.
באזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית יש שמונה פארקים. שלושה מתוכם נמצאים בג'בל (הר) סמעאן שבמחוז חלב, וחמשת האחרים נמצאים בחלק הדרומי ובחלק המערבי של המסיף, הנמצאים בשטחו של מחוז אידליב. לפי המאפיינים הגאולוגיים והגאוגרפיים שבאתר נקבעו ארבעה אזורים, שכל אחד מהם תואם את אחת מארבע הפסגות העיקריות של הרכס: א-זאויה, אל-אעלא, בארישא, ואל-וסטאני.
היסטוריה ותיאור
אזור המסיף, בצפון-מערב סוריה של היום, הוא רמה הררית שהקרקע בו סלעית. על-כן, ככל הנראה, לאורך חלק ניכר מהעת העתיקה כמעט שלא היה מיושב למעט יישובים זמניים של נוודים. ממזרח וממערב למסיף יש מישורים פוריים ובהם יישובים עתיקים כגון אנטיוכיה, כלקיס וחלב. במהלך הכיבוש הרומי במאה ה-1 לספירה החלו לקום יישובים קטנים באזור.
רכס ההרים שעליו שוכנים הכפרים משתרע על פני 20 קילומטרים לרוחב וכמאה קילומטרים לאורך, כשמזרחית לו שוכנות הערים חלב ואידליב, ומערבית לו שוכנים עמקי הנהרות אפרין ועאסי. גובה ההרים נע בין 400 ל-1,000 מטרים בקירוב. האקלים ברכס הוא אקלים ים-תיכוני טיפוסי. קרקע הרכס היא בעלת מאפיינים של מסיף קרסטי שאירעה בו סחיפה, דבר שמשפיע על המאפיינים השונים של האזור כגון הפוטנציאל לגידולים חקלאיים ואופי הפלורה שלו. אזור זה לא היה מיושב במשך למעלה מ-1000 שנים מאז העת העתיקה. הכינוי שלו, "הערים המתות", אינו מדויק, שכן חלק מהשרידים הנמצאים בו הם חוות חקלאיות שהוקמו באופן אקראי וללא קשר ליישוב מסודר. חלק ניכר מהמבנים הציבוריים שימשו למטרות דתיות, ובמקרים אחרים לא היה ליישוב מבנה מוגדר עם חלוקת המבנים לאזורים נפרדים על פי מטרתם, ולעיתים היו שזורים מבנים מונומנטליים בין מבנים קטנים יותר.
בתי הכפר הראשונים הוקמו בין המאה ה-2 למאה ה-3, ולרוב היו בתים דו-קומתיים מלבניים שנבנו מחצץ. ככאלה, הם נבדלו במראם ובסגנונם ממאפייני האדריכלות הרומית של תקופתם. הקומה הראשונה שימשה את דיירי הבית למטרות עסקים ואחסון, ובקומה השנייה היו חדרי המגורים. בחלק מהבתים פנה אחד מצדי החדרים אל חצר מוקפת גדר. לעיתים נבנו מספר בתים מסביב לחצר אחת משותפת, ובהם היו שערי כניסה מעוצבים כגון פורטיקו עם עמודים.
האוכלוסייה המקומית המשיכה להתרחב עד אמצע המאה ה-3, ובעקבות הגידול בנפח ההגירה מהמישורים הסמוכים נוסדו יישובים נוספים. יישובים אלה היו יותר מודרניים מבחינת שיטות בנייתם, ובין היתר הוקמו בהם חומות על מנת לסמן טריטוריות של משפחות ולמנוע סחיפה של הקרקע, ובאופן זה באה לידי ביטוי התוכנית החקלאית של האימפריה הרומית. בתקופה זו נוצרו הבסיס לשיטות בנייה וחקלאות מקומיות, שבהן גודלו בין היתר עצי פרי ודגנים. לאחר שהקרקע פונתה מהאבנים שהפריעו לגידולים נבנו קירות נמוכים שסימנו את החלקות השונות, וחלקם עדיין קיימים. מתקופה זו שרדו גם מספר מקדשים וקברים. החל מאמצע המאה ה-3 ובתחילת המאה ה-4 התחוללו במקום מספר מגפות, וכן מלחמות שכוונו נגד האימפריה הפרסית. אלו גרמו לכך שחלה האטה בתהליך היישוב של האזור.
האוכלוסייה המקומית חזרה לגדול בעשור הרביעי של המאה ה-4, וזאת מאחר שהאימפריה הביזנטית שהייתה בתהליכי הקמה הצליחה לשמור על האזור. במאתיים השנים הבאות גדלה האוכלוסייה המקומית פי שלושה ויותר. האזור זכה גם לתנופה כלכלית בשל ניצול טוב יותר של מים ושימוש בגידולים חקלאיים חדשים כגון זית וגפן, ותחילת הייצור של מוצרים כגון יין ושמן. האדריכלות המקומית עדיין התבססה על האדריכלות הרומית, אך החוות המקומיות היו גדולות ומגוונות יותר, ומבני האבן שלהן היו באיכות טובה ביותר בהשוואה למבני אבן חקלאיים באזורים סמוכים. דברים אלו התאפשרו מאחר שהאזור היה עשיר מאוד באבן גיר, שהייתה חומר גלם טוב לבנייה והעניקה מראה הומוגני למבנים שבהם נעשה בה שימוש.
שתי הקבוצות האתניות באזור היו דוברי הסורית ודוברי היוונית. במאה ה-4 ובמאה ה-5 החלה האוכלוסייה המקומית להתנצר ולזנוח בהדרגה את טקסיה הפגניים. לאדריכלות מבני הדת, כגון זו של כנסיות וקברים, הייתה חשיבות רבה עבור המקומיים, והם השקיעו בהם רבות. בתקופה זו פעל במקום הנזיר הקדוש שמעון סטיליטס (Simeon Stylites), שלאורך 37 שנים מחייו התגורר על משטח בראש עמוד, והמיר לנצרות עולים לרגל שנהו אחריו. לאחר מותו של שמעון סטיליטס (סמעאן) הורה הקיסר זנון להקים כנסייה מונומנטלית סביב בסיס העמוד שלו.
במאה ה-4 ובמאה ה-5 הוקמו מבנים גדולים יותר על מנת להתמודד עם גידול האוכלוסייה. במבנים אלה הופיעו אלמנטים נוספים של האדריכלות הרומית, כגון קירות מאבן מסותתת, קשתות, פסיפסים וכדומה. למבנים השונים הוספו גם חדרים תת-קרקעיים, ששימשו לאותן מטרות ששימשה קומת הקרקע בבתים המוקדמים יותר באזור. הוקמו גם מבנים לייצור מוצרים כגון שמן, ומאחר ובתקופה זו הפכה הנצרות לאחת הדתות העיקריות באימפריה היישובים נבנו גם מבנים דתיים גדולי ממדים כגון כנסיות, מאוזוליאומים, בפטיסטריומים וכדומה. בכפרים מתקופה זו קיימים מספר מבנים שנטען כי שימשו את כלל התושבים, אך תפקידם המדויק אינו ידוע. זוהו גם מספר בורות מים מתקופה זו. לאורך המאה ה-5 והמאה ה-6 גדלו בהתמדה נפח וכמות הכנסיות בכפרים. מנזרים מקומיים החלו להתפתח סביב דמויותיהם של הקדושים והנזירים הנוצריים של אותה עת.
ג'בל א-זאויה
ג'בל א-זאויה שוכן בקצה הדרומי של מסיף בלוס, והוא מתנשא לגובה של למעלה מקילומטר. המדרון יורד בתלילות לכיוון עמק עאסי, ובחלקו המזרחי יש רמה בעלת שיפוע מתון. באזור זה שכנו החוות הגדולות והפוריות ביותר במסיף. הכפרים בצפון ההר עודם קיימים, אך הכפרים שבדרומו נפגעו קשות ברעידת אדמה שפקדה את האזור במאה ה-12.
ג'בל אל-אעלא
בג'בל אל-אעלא יש יישובים קטנים בודדים, וצורתו היא זו של רמה צרה. האזורים העיקריים בפארק זה הם כפייר שהוא כפר מבודד עם בתים שנבנו בתקופות שונות לאורך שנות קיומו, קירקביז שנמצא על צוק הפונה לכיוון דרום ובו בתי מגורים משלהי התקופה הרומית ותחילת התקופה הביזנטית, וכנסייה מהמאה ה-4 שהיא אחת העתיקות ביותר באזור, ובזיליקת קאלב לוזה שמתוארכת למאה ה-5. הבזיליקה והמתחם שבו היא נמצאת השתמרו במצב טוב. הבזיליקה ידועה בשל הגן המדורג שעל גגה ובשל כניסותיה המפוארות. היא נמצאת בלבו של כפר שמיושב החל מהמאה ה-10, וכיום מתגוררים בו כ-1,000 דרוזים.
ג'בל בארישא
הפארק נמצא בקרבת הגבול עם טורקיה, והכפרים שבו נבנו על רקע הנוף הקרסטי. בין הכפרים העיקריים בפארק ניתן למנות את חירבת אל-חאטיב שבה בזיליקת עמודים ובפטיסטריום נוצריים ומקדש פגני מהמאה ה-2 או המאה ה-3, דאר קיטה שנבנה בתקופה הביזנטית והיה אחד הכפרים החשובים ביותר באזור עם כ-40 בתי מגורים ושלוש כנסיות, שני בפטיסטריומים ומגדלים, ובאגירא שהיה מאוכלס לאורך כל תקופת ההתיישבות באזור ובו בתי אבן גדולים, שתי כנסיות, רחובות מרוצפים ומקדש רומי מהמאה ה-2.
ג'בל אל-וסטאני
הפארק נמצא בחלק המזרחי של ההר, באזור שכמעט ואינו נגיש, וחלק מהכפרים השוכנים בשטחו אוכלסו מחדש במשך השנים. האתרים העיקריים בפארק הם כפר עקרב שבו פרטוריום, מערות מעשה ידי אדם ומקדש מהתקופה הרומית, בזיליקה ביזנטית, ודרך רומית שהובילה מהכפר אל אנטיוכיה, בן-אצרה שבו מערות פגניות מקודשות ומבנים הקשורים לעובדי האלילים הסורים הקדומים ששכנו באזור וכן שתי כנסיות תאומות מתקופות מאוחרות יותר, ואל-פאסוג שנבנה לתוך הסלע לפני התקופה הרומית ובו מאוזוליאום תת-קרקעי, בתי מגורים וכנסיות תאומות.
הרחקת נזיקין
במשפט העברי, הרחקת נזיקין הוא כלל יסוד האומר, כי גם בביתו של אדם ובשטח פרטי שלו, אסור לאדם להציב דבר המזיק לאדם אחר המתגורר בשכנות. בתלמוד נקבעה סוגיא תלמודית זו בפרק השני "לא יחפור" שבמסכת בבא בתרא (העוסקת בדיני בעלות, קניין ומכירה), ובהלכה נקבעו הלכות אלו בשם "נזקי שכנים".
יש אומרים שדינים אלו הם תקנת חכמים להבדיל מדיני נזיקין במסכת בבא קמא (העוסקת בדיני מזיק, גנב וגזלן) שהם אסורים מהתורה. ההבדל בין המקרים הוא שארבעה אבות נזיקין הם היזק מחוץ לרשותו של האדם ואילו דיני הרחקת נזיקין הם ברשותו של האדם ולכן אינם בגדר היזק אלא בכלל תקנות שכנים למען שמירת היושר והסדר. אך החזון איש ואחרים כותבים כי מדובר בדין מזיק רגיל מהתורה, אלא שמסרה התורה דין מזיק לחכמים לקבוע מי הוא מזיק ברשות שאינו מזיק.
הרחקת נזיקין לפני שהניזוק נמצא
אביי ורבא, נחלקו בנידון שהאדם המזיק, מציב אובייקט מזיק בעוד שהשני, עדיין לא הציב את הדבר הניזוק, אך ייתכן שהוא יינזק ממנו בהמשך, כאשר הוא יצטרך להציב את הדבר הניזוק במקום. לפי גרסה אחת של חכמי התלמוד, המחלוקת היא במקום רגיל, שלא ידוע בבוודאי שהאובייקט הניזוק עתיד להיות שם, ולמרות זאת אוסר רבא להציב את החפץ המזיק. לפי גרסה שנייה, מקילה יותר, המחלוקת היא דווקא כאשר ידוע שהניזוק עתיד להיות במקום.
הדוגמה הנידונת בתלמוד היא באדם החופר בור סמוך לשטח שכנו. במקרה כזה הוא גורם נזק כלכלי לשכנו, שכן לא יוכל לחפור בור במקום סמוך, שכן אז יתרופפו כותלי הבור ויפלו. במקרה כזה נחלקו אביי ורבא, בעוד שאביי מתיר להציב את המזיק במקום, שכן אין לו לאדם להימנע מלעשות כחפצו בביתו כל עוד אין הוא מזיק בשעת מעשה את שכנו, הרי שרבא אוסר את הדבר, מכיוון שהוא סבור שגם במקרה כזה, אין לו לאדם להציב מזיק ליד שטח שכנו.
סוגיא דחרדל
אחת הסוגיות הידועות בתלמוד הדנות בנושא הרחקת נזיקין, היא מחלוקת חכמים ורבי יוסי, בחרדל ודבורים, האם על בעל החרדל להרחיק מבעל הדבורים, שכן הדבורים אוכלות את פרחי החרדל, ולאחר שהוא נותן בפיהם טעם מר הם חוזרות ואוכלות את דבשן, ובכך גורמות נזק כלכלי לכוורן. לפי חכמים על בעל החרדל להרחיק משטח חבירו במרחק שלא יגרום לדבורים להתקל בחרדל, ולפי רבי יוסי על כל אחד משניהם להרחיק מחצית מהמרחק. רבי יוסי מנמק את פסקו זה, בכך שהוא סבור שגם הדבורים נחשבים למזיקים, שכן הם אוכלות את פרחי החרדל.
לסוגיא זו ניתנו כמה פרשנויות:
שיטת אביי בסוגיא
לפי הגישה הראשונית, הרי שלא ייתכן שחכמים ורבי יוסי נחלקו בדבר מציאותי שניתן לבדוק בשטח, שהרי ברור שהן החרדל והן הדבורים ניזוקים כתוצאה מכך שהדבורים אוכלים את פרחי החרדל, ולכן הגישה אומרת שאכן הדבורים והחרדל שניהם ניזוקים זה מזה, אלא שלפי חכמים, בעל הדבורים, שהיה הראשון סמך בהיתר, בזמן שבעל החרדל עדיין לא היה נוכח במקום. ולכן, על בעל החרדל שהוא השני, להרחיק את כל המרחק הנדרש להפריד בין הדבורים לחרדל. לעומת זו, רבי יוסי סבור, כי על אף שלפי הכללים היבשים מותר היה לבעל הדבורים להעמיד אותם במקום, הרי שיש בעמדם שם מעט אי הוגנות ואנושיות, שכן בסופו של דבר עלולים הדבורים להזיק את החרדל, כאשר הוא יזרע אותם שם בבוא הזמן. מכיוון שכך, אף שאין לחייב את בעל הדבורים להרחיק את דבוריו, גם כעת כאשר הם מזיקים לחרדל, הרי שגם אין אנו יכולים לדרוש מבעל החרדל להרחיק ולמנוע את הנזק שעלול להגרם לדבורים כתוצאה מזרעי חרדלו.
אם כי, פרשנות זו תיתכן רק לפי שיטת אביי שאומר שאדם יכול לסמוך מזיק צמוד למקום בו הניזוק עדיין לא הופיע. אך לפי גישת רבא, האומרת כי אסור לסמוך בשום פנים ואופן, אין מובן מדוע דעת שאר החכמים היא שעל בעל החרדל להרחיק את כל המרחק הנדרש למנוע היזק מהשכן.
שיטת רבא בסוגיא
רב פפא, תלמידו של רבא, תירץ כי מדובר בשני אנשים, שהאחד קנה מהשני שטח קרקע הסמוך לשטחו הפרטי של המוכר, שאותו לא מכר והותיר לעצמו. המוכר, העמיד חרדל בשטחו, ואחר כך מכר את שטח לאדם אחר, העמיד בשטח שקנה - דבורים.
בניגוד להנחה הראשונית, הרי שגם ההיזק המציאותי בין החרדת לדבורים נידון במחלוקת בין חכמים לרבי יוסי, ובעוד שרבי יוסי סבור ששניהם מזיקים זה לזה, סבורים חכמים כי הנזק הנגרם לחרדל הוא נזק קטן מאוד ובלתי משמעותי, שכן אין הם אוכלים את זרע החרדל עצמו אלא את הפרחים, השבים וגדלים תוך זמן קצר. לפי חכמים, שהדבורים אינם מזיקים לחרדל, נמצא שרק החרדל הוא זה שמזיק לדבורים, ובמקרה כזה, על בעל החרדל להתרחק מהמקום יחד עם זרעיו, ואף שבזריעת גרגרי החרדל במקום לא הייתה שום בעיה הלכתית או משפטית; שכן באותה שעה היה כל השטח הצמוד של הזורע, לפני שמכר אותו לחברו.
לעומת זאת, סבור רבי יוסי, שהחרדל והדבורים שניהם מזיקים זה לזה, ואם כן, מובן וברור שאין להטיל על אחד מהם להרחיק את כל המרחק הנדרש, אלא עלינו להטיל על כל אחד ואחד מהם להרחיק מחצית מההרחקה הנדרשת.
הנזק מול העלות
על אף שבמקרה זה, סבורים חכמים שעל המזיק להרחיק את עצמו גם אם עשה את מעשהו בהיתר, והעמיד את המזיק בשעה שמותר היה לו להציב אותו במקום, התחשבו חז"ל גם בעלות של הרחקת המזיק. במקרה שהמזיק הוא עץ המזיק לכותלי הבור הסמוך לו, אין לחייב בעל האילן לקצוץ את אילנו אף ששורשיו מתפשטים ומנקבים את כותלי הבור, שכן קציצת אילן, שכבר ניטע, וגדל כהוגן, הוא נזק גדול ובלתי הפיך לבעל העץ, ואין לחייב אדם לגרום נזק גדול כל כך לעצמו, בעוד בעצם הוא מבצע מעשה מקובל בהחלט, נטיעת עץ בשטחו הפרטי, בשעה שמותר היה לו לנטוע אותו.
לא עוד, אלא שגם באופן שנטיעת העץ הייתה באיסור, ולאחר שכבר נחפר הבור, אין לבעל הבור לחייב את בעל העץ לקצוץ את אילנו ללא כסף ופיצויים נאותים בעבור הנזק הכבד, שכן לפי סברת המשפט אין לנו לגרום לאדם נזק כל כך גדול לעצמו רק כדי שלא יזיק את השני, אם הדבר המזיק עומד רק בשטחו הפרטי, ורק אם בעל הבור מוכן לשלם את ההוצאות הכספיות לבעל האילן, הוא יכול לתבוע ממנו לקצוץ את אילנו תמורת תשלום.
תשלומים
חכמי הראשונים נחלקו במקרים שעל האדם היה להרחיק את המזיק משטח חבירו, וזאת כאשר הניזוק כבר נמצא במקום בשעת העמדת המזיק, כנפסק להלכה, הראב"ד סבור שעל אף שהוא הציב את המזיק באיסור, אין הוא חייב לשלם אם הזיק, אבל הרא"ש חלוק על הפסק וסבור שיש לשלם בכל מקום שהמזיק הועמד באיסור.
יוסטינוס
מרקוס יוניאניוס יוסטינוס (בלטינית: Marcus Iunianius Iustinus) היה היסטוריון רומאי. תקופת חייו אינה ידועה, והיא נעה בין המאה ה-2 או המאה ה-3 לספירה.
יצירתו
על חייו לא ידוע מאום, פרט לעובדה שהוא לא גר ברומא. על פי ההערכות הוא חי באזור המאה ה-3 לספירה, אם כי יש המקדימים אותו לתקופת המאה ה-2 בהתחשב בסגנונו המיושן מעט. חיבורו ששרד הוא תקציר (Epitoma - אפיטומה) לחיבורו האבוד של ההיסטוריון הרומאי מתקופת אוגוסטוס, פומפיוס טרוגוס, "היסטוריקה פיליפיקה" (Historiarum Philippicarum). התקציר נכתב בשפה הלטינית, הוא מחולק ל-44 ספרים, ועל פי עדותו של יוסטינוס הוא מאגד רק את הקטעים החשובים ביותר בעבודתו של טרוגוס. חיבור נוסף הנדפס לרוב עם חיבורו של יוסטינוס הוא תוכן עניינים (Prologi - פרולוגים) של ספרו של טרוגוס. לא ידוע מי הוא מחברו האמיתי של חיבור זה, אולם הוא ככל הנראה לא נכתב בידי יוסטינוס, שכן הפרולוגים אינם תלויים באפיטומה ואף מרמזים על עניינים שלא הגיעו לתקציר. תוכן העניינים פורסם לראשונה יחד עם כתבי יוסטינוס בשנת 1581 על ידי המשכיל הצרפתי בונגרסיוס.
על פי ההערכות התקציר של יוסטינוס מהווה רק עשירית או שישית מהספר המקורי של טרוגוס. יוסטינוס משבח את רהיטותו של טרוגוס, אולם נראה שהתיר לעצמו לעיתים לסטות מהטקסט המקורי ולשלב עמדות ומסקנות משלו. התקציר מאופיין בגישה רהוטה, ברורה וקלה לבנה, לעיתים אף על חשבון הבהרת עניינים מורכבים. עם הזמן דחק התקציר של יוסטינוס את החיבור המקורי, כפי שאירע לעיתים קרובות להרבה יצירות ספרותיות. בימי הביניים התקבל החיבור באהדה באירופה בין היתר בשל כך שמחברו זוהה לעיתים בטעות עם יוסטינוס מרטיר.
התקציר הוא אחד מחמשת החיבורים היחידים ששרדו העוסקים בהרחבה באלכסנדר הגדול (המחברים האחרים הם דיודורוס, קורטיוס, פלוטרכוס ואריאנוס) אם כי הוא נחשב למרושל והכי פחות אמין מבין החמישה. הוא מהווה גם את אחד מהמקורות הבודדים העוסקים בתקופת מלחמות הדיאדוכים.
מרטינוס פלטמן
מרטינוס פלטמן (בהולנדית: Martinus J. G. Veltman, בהגייה אנגלית: מרטינוס ולטמן; 27 ביוני 1931 – 4 בינואר 2021) היה פיזיקאי הולנדי, שחלק את פרס נובל לפיזיקה בשנת 1999 עם חרארד 'ט הופט "על הבהרת המבנה הקוונטי של האינטראקציות האלקטרו-חלשות בפיזיקה".
ביוגרפיה
מרטינוס פלטמן נולד ב-27 ביוני 1931 ב. אביו ושלושה מאחיו של פלטמן היו מורים בבית הספר המקומי. הוא החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת אוטרכט בשנת 1948. כנער היה לפלטמן עניין רב באלקטרוניקת רדיו. בשנת 1955 החל לעבוד במעבדות באמסטרדם. בשנת 1955 סיים פלטמן את התואר השני והתגייס לצבא למשך שנתיים. בשנת 1966 הפך לפרופסור באוטרכט. בתקופה זו החל פלטמן לעבוד גם ב-CERN. בשנים 1981–1996 עבד באוניברסיטת מישיגן.
נפטר ב-4 בינואר 2021.
הרשות לפיתוח כלכלי של מגזר המיעוטים
הרשות לפיתוח כלכלי של מגזר המיעוטים היא רשות ממשלתית הכפופה למשרד לשוויון חברתי, שתפקידה לעזור לפיתוח ולשילוב האוכלוסייה הערבית, הדרוזית והצ'רקסית בכלכלה הישראלית. הרשות הוקמה מתוקף החלטה 1204 של ממשלת ישראל מפברואר 2007 והמלצות ועדת אור משנת 2000.
בין השנים 2008–2018 עמד בראש הרשות איימן סייף. לאחר שנתיים של ממלאי מקום, הוכרז בנובמבר 2020 כי חסאן טואפרה יתמנה למנהל הרשות הקבוע.
במאי 2013 פורסם דו"ח מבקר המדינה אודות הרשות. הדו"ח החמיא להנהלת הרשות על פעולותיה, ודרש לשלבה כראוי במשרד ראש הממשלה, שאליו הוכפפה הרשות באותן השנים.
תפקידים
בהחלטה 1204 של ממשלת ישראל שמתוקפה הוקמה הרשות, הוגדרו גם תפקידיה:
פדרו הראשון, מלך קסטיליה
פֶּדְרוֹ הראשון, מלך קסטיליה (בספרדית: Pedro I de Castilla; 30 באוגוסט 1334 – 23 במרץ 1369), אשר נודע בכינויו "האכזר" (el Cruel) ו"הצודק" (el Justo) היה מלך ממלכת קסטיליה וממלכת לאון בין השנים 1350–1369. אחרון שליטי בית איבריה. נודע בתמיכתו ביהודי ספרד.
ביוגרפיה
פדרו ירש את אביו, אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, בגיל 15, וז'אן השני, מלך צרפת ראה סיכוי להכניס את ממלכת קסטיליה לברית צבאית נגד ממלכת אנגליה במסגרת מלחמת מאה השנים.
הברית הוסדרה בתוך כשנתיים בשנת 1352, ופדרו נאלץ להתחתן בשנת 1353 עם בלאנש, בתו של פייר, דוכס בית בורבון כדי להסדיר את הברית, אף שכבר היה מאוהב בלהט במריה דה פדילה - בת אצולה שהייתה אמורה להישאר פילגשו, ואולי אשתו החוקית, עד מותה בשנת 1361. הוא נטש את בלאנש מיד לאחר הנישואין. מעשה זה שבר את הברית הפרנקו-קסטיליאנית עוד בצעירותה.
בבית התמודד פדרו מיד עם שורה של אחים למחצה לא לגיטימיים אשר טענו לכתר, בראשות אנריקה מטרסטמרה (לימים אנריקה השני, מלך קסטיליה), שכדי לזכות בתמיכה בשאיפותיו הלא מוגדרות, הכריז על עצמו כמגן על פריבילגיות האצולה. לאחר שהוביל כמה מרידות שפדרו ריסק במהרה, אנריקה, שלא הצליח לזכות באהדה פופולרית כלשהי, נמלט לצרפת בשנת 1356 והציע לשרת את הכתר הצרפתי כנגד אחיו. פדרו היה תומך נלהב של יהודי ספרד, דבר אשר אנריקה השתמש בו בשביל להרים את חמתם של הקתולים הרדיקלים בחצי האי האיברי.
פדרו ברח לגסקוניה וביקש עזרה אנגלית אשר הושלמה תחת הברית האנגלו-קסטיליאנית ב-22 ביוני 1362. תומכי אנריקה ובעלי בריתם הצרפתים הותקפו במהלך 1367 בידי כוח משלחת אנגלית תחת אדוארד, הנסיך השחור אשר הסדיר מחדש את פדרו לכס. שארל החמישי שלח את אנריקה חזרה לספרד עם עוד חיילים צרפתים, והתפתחה מלחמת אזרחים ארוכה. בסופו של דבר פדרו הובס והוצא להורג.
שלמה יפה אשכנזי
הרב שלמה יפה אשכנזי (תקפ"ה בערך - י"ח בניסן תרכ"ז, 1825 בערך - 23 באפריל 1867) היה רב באזמיר ובמילאס במאה ה19. מחבר ספר אשר לשלמה על הרמב"ם.
תולדותיו
נולד לרבי יעקב יפה, מחבר ספר יעקב סלה. למד אצל הרב אברהם פאלאג'י, שמזכירו רבות בספריו ומכנהו, ואצל הרב יהושע אברהם יאודה אליעזר (מחבר ספר עבודת משא). נישא לרבקה, בתו של הגביר משה אלגאזי, שסייע בהוצאת ספרו של חתנו. גיסו היה הרב יאודה אלגאזי. חמיו מימן את הזוג שאף דרו אצלו.
בשנת התר"ט, עת פרצה מגפת הכולירא באזמיר, ברחו תושבי העיר אל הכפרים הסמוכים לה, ולרב שלמה, שהיה עני מרוד, לא היה מקום לברוח אליו, עד ששמע על כך דודו, שהזמין אותו להתארח בביתו, שם היה כבן בית במשך שלושה חודשים. חודשיים לאחר ששבו לאזמיר, נפטר חמיו, והרב שלמה חזר להיות בן בית אצל דודו, שבכל לילה ולילה היה מבקש ממנו לשמוע את דברי התורה שלמד:.
כל ימיו התפלל לראות בשמחת בתו היחידה, אך היא נפטרה כשלשה חודשים לאחר חתונתה:.
מתלמידיו היה רבי יעקב בן מרדכי הלוי. היה ידידו של הרב רפאל חייא פונטרימולי והחליף עמו מכתבים בהלכה.
סבל מחולי החזה והיה מדוכא בייסורים. נפטר בקיצור ימים בי"ח בניסן ה'תרכ"ז (23 באפריל 1867) בלא בנים. לאחר מותו הדפיס אביו, רבי יעקב, את ספר אשר לשלמה ובו חידושי בנו שליקט מכתביו.
ספרו
אשר לשלמה - חידושים על משנה תורה לרמב"ם ובסופו ליקוטים על הש"ס, שאריות מפירוש לשיר השירים מאת אבי המחבר שסידר לבנו לדרוש בנישואי בתו של רבי יעקב, ודרושים: ארבעה לנישואין, הספדים לבתו, חמיו, רבו ועוד. שניים לשבת תשובה, ושניים לשבת זכור. בנוסף נדפסו בסוף הספר ליקוטים על התורה, תהלים ומשלי. בחיבור משובצות תשובות שהשיב לשואליו, וביניהם האם האשה יכולה להכריח את העלה לגרשה כי הוא רוצה לעבור מאזמיר לנא אמון בניגוד לרצונה.
ליודמילה אלכסייבה
ליודמילה אלכסייבה (ברוסית: Людмила Михайловна Алексеева; 20 ביולי 1927 - 8 בדצמבר 2018) הייתה דיסידנטית סובייטיית. הייתה ממתנגדי המשטר הסובייטי עד שבשנת 1977 עזבה לארצות הברית. בשנת 1993 אלכסייבה חזרה לרוסיה והמשיכה לפעול למען זכויות האדם.
שנותיה הראשונות
ליודמילה אלכסייבה (סלבינסקי) נולדה בעיירה יבפטוריה שבחצי האי קרים. תוך זמן קצר המשפחה עברה להתגורר במוסקבה. הוריה היו ממשפחות עניות ורק הודות למהפכת אוקטובר הם יכלו לקבל השכלה ולהתקדם. אביה היה פקיד בכיר ואימה הייתה מרצה למתמטיקה במוסדות להשכלה גבוהה. במהלך הטיהורים הגדולים אביה נעצר אך שוחרר ללא אישום. כפי שליודמילה אלכסייבה כותבת בזיכרונותיה "הייתי בטוחה שאני מתגוררת במדינה הכי חופשייה והכי צדיקה בעולם כולו".
בתחילת מלחמת העולם השנייה ליודמילה עם סבתה היו בחצי האי קרים וחזרו למוסקבה בתחילת יולי 1941. אביה גויס לצבא האדום ומשפחה עברה ממוסקבה לקזחסטן. ביולי 1942 אביה נהרג בקרבות. באביב 1943 אלכסייבה עם אימה חזרו למוסקבה. ליודמילה הצעירה רצתה להתגייס אך לא התקבלה ונשלחה לעבודות באתרי בנייה. העבודה הייתה מתישה, אך הנערה הייתה בטוחה שהיא עובדת למען הניצחון במלחמה.
בשנת 1945 ליודמילה התקבלה ללימודים בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה. עד מהרה היא ראתה שרוב הסטודנטים בפקולטה הם עובדי המנגנון המפלגתי וקומסומול ששירתו ביחידות עורפיות, לא התעניינו בהיסטוריה ורצו לקדם את הקריירה. היא הגיעה למסקנה שלשורות המפלגה נכנסו אנשים לא ישרים ובשלב זה החליטה לא לבקש להתקבל למפלגה. כדי להתנתק מפוליטיקה היא החליטה להתמקצע בארכאולוגיה. תוך זמן קצר היא התחתנה ונכנסה להריון. טיפול במשפחה ובילד העסיקו אותה רבות. יחד עם זאת ההבדלים בין אידאולוגיה הרשמית לבין חיי היום-יום לא נתנו לה מנוח.
בשנת 1950 היא סיימה את לימודיה ובשנת 1955 את לימודי הדוקטורט (אך ללא קבלת תואר). בשנת 1952 היא התקבלה לשורות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ועבדה בבית הספר המקצועי במוסקבה.
בברית המועצות
בשנות ה-60 דירתה של אלכסייבה הפכה למקום מפגש של דיסידנטים ומקום אחסון לחומר של סמאיזדט. כמו כן בדירה היו מבקרים באופן קבוע עיתונאים מהמערב. בשנת 1966 אלכסייבה השתתפה בפעולות למען אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל. במחצית שנות ה-60 היא פעלה למען שחרור אלכסנדר גינזבורג. באפריל 1968 היא סולקה משורות המפלגה.
למרות חיפושים בביתה ומעצרים לתקופות קצרות אלכסייבה המשיכה בפעילותה למען זכויות האדם. היא חתמה על מספר עצומות. בשנים 1968-1972 היא הייתה כתבנית של ירחון הדיסידנטים "כרוניקת האירועים השוטפים". בשנת 1974 אלכסייבה קיבלה אזהרה רשמית מהשלטונות לא להמשיך בהפצת חומר אנטי-סובייטי.
בתחילת 1976 היא קיבלה הצעת יורי אורלוב להיות חברה בקבוצת הלסינקי. מטרת הקבוצה היה לבדוק מימוש התחייבויות של השלטונות בהקשר לזכויות האדם בהתאם להסכמי הלסינקי. היא הייתה עורכת ובעלת ארכיון של הקבוצה. במסגרת פעילותה קבוצה היא נסע לליטא לבדוק טענות לרדיפות תלמידים על רקע דתי.
בינואר 1977 בדירתה נערך חיפוש ונמצאו חומרים אסורים בתחום שמירת זכויות האדם. בהודעה מיוחדת של סוכנות הידיעות הסובייטית ליודמילה אלכסייבה, אלכסנדר גינזבורג ויורי אורלוב הוגדרו "סוכני האויב". בפברואר 1977 אלכסייבה נאלצה לעזוב את תחומי ברית המועצות ועברה לארצות הברית.
פעילותה בארצות הברית
בהיותה בארצות הברית אלכסייבה הייתה נציגת קבוצת הלסינקי במערב. בשנים 1977-1980 היא עבדה על ספר בה תוארה תנועת הדיסידנטים בברית המועצות החל משנות ה-50. העבודה פורסמה בשנת 1984 והייתה עבודה חלוצית בתחום. עד היום זה נחשב לאחד העבודות המלאות ומעמיקות בתחום זה.
אלכסייסבה הייתה כתבת תחנות רדיו קול אמריקה ואירופה החופשית בשפה הרוסית. במחצית השנייה של שנות ה-80 אלכסייבה הייתה חברה במשלחות אמריקאיות בתחום זכויות האדם. היא קיבלה אזרחות אמריקאית בשנת 1982.
פעילות ברוסיה
בשנת 1993 אלכסייבה חזרה לרוסיה ונבחרה ליו"ר קבוצת הלסינקי. היא פעלה להרחבת תחום פעולת הארגון וקבוצה החלה לפעול בנוסף לבדיקת שמירת זכויות האדם מהיבט פוליטי גם בהקשר לזכויות סוציאליות.
בשנת 2002 היא התקבלה ל"מועצה לזכויות האדם ליד נשיא רוסיה".
בשנת 2003 אלכסייבה חתמה על מכתב בגנות מלחמת עיראק.
בשנת 2004 אלכסייבה הייתה בין מייסדי "קונגרס אזרחי הכלל רוסי" - ארגון לא פוליטי שמטרתו פעילות למען זכויות האדם. סוכם שהארגון לא ישתתף בבחירות ובין ראשי הארגון לא יהיו פוליטיקאים פעילים. גרי קספרוב שהיה בין מייסדי הארגון לא עמד בתנאי זה וכאשר הוא סירב לעזוב תפקיד היו"ר בשנת 2008 אלכסייבה עזבה את הארגון.
בשנת 2009 אלכסייבה השתתפה בהפגנה למען חופש התכנסויות שהובטח בסעיף 31 בחוקה. היא נעצרה לזמן קצר על ודבר מעצרה פורסם ברחבי העולם תוך הדגשה שמדובר בפעילת זכויות האדם עוד מתקופת ברית המועצות.
בשנת 2012 אלכסייבה עזבה את "המועצה למען זכויות האדם ליד נשיא רוסיה" בתור מחאה לשינוי צורת קביעת הרכב המועצה. בדצמבר 2012 היא הואשמה על ידי חברי הדומה בכך שכאזרחית ארצות הברית היא לא פועלת למען טובת רוסיה.
נפטרה במוסקבה ב-8 בדצמבר 2018.
סרחיו אקיימה
סרחיו אקיימה רודריגס (בספרדית: Sergio Akieme Rodríguez; נולד ב-16 בדצמבר 1997 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אלמריה.
ראיו ואיקאנו
אקיימה נולד במדריד שבספרד להורים מגינאה המשוונית - אביו נולד בבאטה ואמו במלאבו. בחודש אוגוסט 2013, בגיל 15, הצטרף אל מחלקת הנוער של ראיו ואיקאנו, ממחלקת הנוער של חטאפה.
ב-30 באוגוסט 2015 ערך אקיימה את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של ראיו ואיקאנו. ב-30 בדצמבר הוא נכלל לראשונה בסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון, למשחק לה ליגה נגד אתלטיקו מדריד, אך לא זכה לדקות משחק בהפסד 2-0.
תימן במשחקים הפאראלימפיים
תימן השתתפה במשחקים הפאראלימפיים פעם אחת בלבד כששלחה משלחת של שלושה ספורטאים אל משחקי אולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992) ומאז לא השתתפה יותר במשחקים. במשחקי החורף לא נטלה תימן חלק מעולם.
סרחיו אקיימה
ראיו ואיקאנו
ב-6 בספטמבר 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשפתח בהרכב בניצחון 0–2 על אלמריה במסגרת גביע המלך הספרדי. ב-9 ביוני 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית השנייה, כשנכנס כמחליף בניצחון 1–2 על סביליה ב'.
ברצלונה
ב-2 בספטמבר 2019 חתם אקיימה על חוזה לשתי עונות בברצלונה, והחל לשחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה בליגה הספרדית השלישית. ב-22 בפברואר 2020 נכלל בסגל הקבוצה הראשונה של המועדון למשחק נגד אייבר, בשל פציעתו של המגן השמאלי ג'ורדי אלבה, אך לא שיחק במשחק.
ההשאלה לאלמריה והמעבר הקבוע
ב-19 בספטמבר 2020 הושאל אקיימה לאלמריה מהליגה הספרדית השנייה למשך עונה אחת, עם סעיף רכישה.
לאחר עונה מוצלחת באלמריה בה ערך 36 הופעות ליגה, בחרה אלמריה לממש את סעיף הרכישה, וב-7 ביולי 2021 חתם אקיימה באופן קבוע באלמריה.
פלביוס מיתרידטס
פלביוס מיתרידטס (בלטינית: Flavius Mithridates) ; (בערך: 1445- 1489) היה  הומניסט יהודי איטלקי שהמיר דתו לנצרות ונחשב אחד הגורמים החשובים להתפתחותה של קבלה נוצרית. פעל בעיקר ברומא במחצית השנייה של המאה החמש עשרה. כנראה מוצאו מסיציליה. נודע בדרשותיו המרשימות והמגמתיות. לצד שליטתו בשפות האיטלקית והלטינית, היה בקי גם בעברית, בארמית וגם בערבית. אפשר ומיתרידטס נודע גם בכינוי אחר: גוליילמו ראימונדו ממונקאדא. יש חוקרים מודרניים הסבורים כי שמו העברי טרם המרתו, היה שמואל בן ניסים אבו אלפראג'.
בערך בשנת 1486 הוא חי בפראטה, ליד פרוג'ה, בביתו של ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה, אותו לימד ארמית. בהקשר זה הוא מפורסם כמי שתרגם עבור פיקו לה לה מירנדולה את ה"ביבליותקה קבליסטיקה" (Bibliotheca Cabalistica), קובץ גדול של ספרות קבלית. בימינו נחשב הקובץ הזה כחריג במסגרת הספרות הקבלית, ומכיל גם תוספות בלתי מייצגות. פלביוס תרגם את ספר הבהיר וכן את ספר הניקוד של יוסף ג'יקטיליה. תרגומים לטיניים נוספים שלו כוללים את 'איגרת תחיית המתים' של הרמב"ם, נוסח קדום (בשם 'ספר הגאולה') של פירוש מורה נבוכים מאת אברהם אבולעפיה, פירושו של הרלב"ג לשיר השירים, פירושו של מנחם רקנאטי לסידור התפילה, תרגום לטיני מתוך תרגומו העברי של יהודה רומנו לחיבור בלוגיקה: 'מאמר הויית ההקשים' - פירוש על 'ספר ההיקש' מתוך האורגנון של אריסטו (נראה כי מיתרידטס לא ידע שהמדובר ביצירה לטינית כבר במקורה, שמחברה במאה ה13 הוא הכומר אגידיוס איש רומא שכינויו הוא Giles of Rome). פלביוס כתב גם את "De Tropis Hebraicis" - העוסקת בביטויי השפה העברית. ברומא היה בין המומחים המעטים היחידים שתרגמו מערבית, ופרדריקו דה מונטפלטרו, דוכס אורבינו ( נפטר 1482), הטיל עליו לתרגם עבורו את הקוראן.
כמה חוקרים שיערו, ללא בסיס מוכח, כי פלביוס מיתרידטס אינו אלא המקובל יוחנן אלימנו (בן יצחק), אף הוא בן התקופה שלימד את ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה בסוף שנות ה-1480.
טד מק'גינלי
טד מק'גינלי (באנגלית: Ted McGinley; נולד ב-30 במאי 1958) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
מק'גינלי נולד בקליפורניה. בתיכון היה גולש ועבד כמציל, כשלמד באוניברסיטת דרום קליפורניה היה קפטן נבחרת הכדורמים של האוניברסיטה והיה חבר באחוות סטודנטים, הוא החל את הקריירה שלו כדוגמן שפורסמה תמונתו במגזין GQ ולאחר מכן החל לשחק בסדרה "ימים מאושרים" כרוג'ר פיליפס, אחיינה של מריון.
ב-1984 שיחק בסרט "נקמת המרובעים" כאנטגוניסט המרכזי וכן הופיע בסדרות "שושלת" ו"ספינת האהבה".
בשנים 1989–1999 שיחק את תפקיד ג'פרסון דארסי בסדרה "נשואים פלוס". ב-1999 החל לשחק בסדרת הדרמה של אהרן סורקין "ספורט באוויר", לצדם של פיטר קראוזה ופליסיטי האפמן.
הוא גם גילם כתב טלוויזיה בסדרה "הבית הלבן" ושיחק בתפקיד הראשי בקומדיית המצבים "הופ ופיית'". בשנת 2008 התמודד בעונה השביעית של תוכנית המציאות האמריקאית, "רוקדים עם כוכבים", והיה למודח השני.
ב-2016 שיחק בסדרה הקומית "כאילו אין מחר" ברשת The CW. בשנת 2017 שיחק בקומדיית הנעורים "המנודים" בכיכובם של ויקטוריה ג'סטיס ופייטון ליסט. בשנת 2019 שיחק בסדרת הטלוויזיה "נקמתה של ניק".
בשנת 2021 שיחק לצדה של ויויקה איי פוקס במיני-סדרה "Keeping Up With The Joneses" של רשת הטלוויזיה לייפטיים.
1350-1359 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1359 - 1350 לפני הספירה
משמר האמזונאס
משמר האמזונאס (באנגלית: Amazon Watch) הוא ארגון ללא כוונת רווח הפועל להגנה על יערות הגשם ולקידום זכויותיהם של עמים ילידים באגן האמזונאס.
הארגון
הארגון נוסד ב-1996 ומטהו באוקלנד שבקליפורניה.
מטרתו העיקרית של הארגון היא הפועל להגן על יערות הגשם ולקידום זכויותיהם של עמים ילידים באגן האמזונאס. הוא משתף פעולה עם ארגונים מקומיים וסביבתיים באקוודור, פרו, קולומביה וברזיל בקמפיינים למען זכויות אדם, אחריות תאגידית ושימור המערכות האקולוגיות של האמזונאס.
הארגון שימש כתובע במספר תביעות נגד חברות נפט וגורמים ממשלתיים באקוודור, פרו וברזיל.
בשנת 2014 הקים הארגון את הארגון "Amazon Watch Sweden", על מנת להגביר את מאמצי ההסברה וגיוס התרומות באירופה.
שבת ראשון שני
שבת ראשון שני (באיטלקית: Sabato, domenica e lunedì) הוא מחזה קומי בן שלוש מערכות פרי עטו של אדוארדו דה פיליפו משנת 1959.
אודות ההצגה ועיבודי המחזה למסך
הצגת הבכורה התקיימה בתיאטרו קווירינו, רומא, ב-6 בנובמבר 1959. סרט טלוויזיה בבימויו של דה פיליפו הוקרן לראשונה ב-19 בפברואר 1962. עיבוד לטלוויזיה בבימויו ובכיכובו של טוני סרווילו בבימויו, בעריכתו של פאולו סורנטינו הועלה לראשונה ב-24 בדצמבר 2004. סרט טלוויזיה בבימויו ובכיכובו של מאסימו ראניירי הוקרן לראשונה ב-1 במאי 2012.
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת בהווה, בביתם של רוזה ופפינו בנאפולי במשך שלושה ימים: מערכה ראשונה ביום שבת, מערכה שנייה ביום ראשון, מערכה שלישית ביום שני.
המשפחה מתכנסת לארוחה ובמרכזה הראגו האגדי של רוזה. לסעודה מגיעים שלושת הילדים: רוברטו, רוקו וג'ולינלה. פפינו האב כועס על בנו רוקו, בגלל שהוא פתח חנות באזור יוקרתי ולא המשיך את המסורת המשפחתית של חנות הכובעים והבגדים, שייסד אנטוניו הסבא ומנהל פפינו הבן. רוזה כועסת על רוקו כי הוא לא מפגין כלפיה מספיק אהבה. ג'ולינלה רוצה לפתוח בקריירה משלה בטלוויזיה, אבל ארוסה פדריקו מתנגד לכך ולכן הם מסתכסכים. רוקו, שפדריקו הוא חברו הטוב ביותר, לא מוכן להשתתף בארוחה, אם פדריקו לא ישתתף בה ודורש מג'ולינלה שתשלים איתו. הסב אנטוניו, אינו מוכן להשתתף בסעודה אם רוקו נכדו האהוב לא ישתתף בה.
הדודה מאמא, אחותו של פדריקו מצדדת בג'ולינלה, שרוצה קריירה עצמאית ואומרת שכל משפחתה הם אנאלפביתים. היא מלווה בבנה אטיליו, שהוא כבר בוגר, אבל תלוי באימו כמו ילד קטן. וירג'יניה המשרתת, שהוריה הלכו לעולמם משגיחה על אחיה מיקלה, שמגיע אף הוא לבית. מיקלה נוהג להרביץ לאנשים שלועגים לקרחתו ונכנס בשל כך לכלא פעמים רבות ויש חשש שהוא יתפרץ גם בסעודה. אנטוניו הסב, מעצב הכובעים האגדי, פרש לפנסיה, אבל מתכנן לשוב לעסקים ושוקד על המצאתם של כובעים חדשים. לארוחה מגיעים גם השכנים, מנהל החשבונות לואיג'י ואשתו אלנה. פפינו חושד שיש רומן בין רוזה אשתו ללואיג'י ורב איתו בשל כך.
תרגומים לעברית בדפוס
אדוארדו דה פיליפו, שבת ראשון שני, נוסח עברי: דני הורוביץ, תל אביב: אור-עם, תשנ"א 1991.
המחזה בתיאטרון המקצועי הישראלי
2.	תיאטרון חיפה, הצגת בכורה : 13 ביוני 1991
מלחמת הרומנטיקנים
מלחמת הרומנטיקנים (באנגלית: War of the Romantics) הוא מונח שמשמש היסטוריונים למוזיקה, כדי לתאר את הפילוג בקרב מוזיקאים בולטים במחצית השנייה של המאה ה-19. המבנה המוזיקלי, ההרמוניה הכרומטית (אנ') והמוזיקה התוכניתית לעומת המוזיקה האבסולוטית, היו תחומי המחלוקת העיקריים. הצדדים היריבים התגבשו בשנות ה-50 של המאה ה-19. החברים הבולטים בחוג השמרני היו יוהנס ברהמס, יוזף יואכים, קלרה שומאן ותלמידי קונסרבטוריון לייפציג שהוקם על ידי פליקס מנדלסון. בין מתנגדיהם הפרוגרסיביים הרדיקליים, שהגיעו בעיקר מויימאר, היו פרנץ ליסט, חברי האסכולה הגרמנית החדשה וריכרד וגנר. המחלוקת התרחשה בגרמניה ובמרכז אירופה. מוזיקאים מצרפת, איטליה ורוסיה היו מעורבים באופן שולי בלבד. מלחינים משני הצדדים הושפעו מבטהובן והעריצו אותו. השמרנים התייחסו ליצירתו כפסגת היצירה, ואילו הפרוגרסיביים ראו בה התחלה חדשה במוזיקה.
השמרנים
קלרה שומאן, יוזף יואכים ויוהנס ברהמס, היו חברי מפתח מוקדמים בקבוצת מוזיקאים שמרנית. גרעין תומכים זה שמר על מורשתו האמנותית של רוברט שומאן, בעלה של קלרה, שנפטר בשנת 1856.
רוברט שומאן, שהיה מבקר ועורך כתב העת המוזיקלי המשפיע נויה צייטשריפט פיר מוזיק, אותו ייסד בשנת 1834, מעולם לא היה מעריץ של ליסט. עם זאת, הוא קיים יחסי ידידות נלהבים ופוריים עם ליסט, עם רומנטיקנים רדיקליים אחרים וכן עם שמרנים מוזיקליים כמו מנדלסון ונילס גאדה. הוא שיבח את נגינת הפסנתר של ליסט בכתב העת וסקר לטובה את הופעותיו בלייפציג בשנת 1840. עם זאת, אחרי 1842, כאשר גל הערצה כלפי ליסט שטף את אירופה ("הליסטומניה"), גם הוא וגם קלרה האמינו שליסט התחיל להזות בעצמו.
ברהמס הצעיר ויואכים, שהיו קרובים לרוברט וקלארה שומאן, הצטרפו לבני הזוג שומאן בהתנגדותם לליסט ולאסכולה הגרמנית החדשה. בגיל 17 היה יואכים לפרופסור לכינור בקונסרבטוריון לייפציג, שם הוא קשר קשרים הדוקים עם מנדלסון, עם בני הזוג שומאן ועם פרדיננד דויד. שנתיים לאחר מכן, הוא הפך למנהל הקונצרטים של תזמורת החצר של ויימר בניהולו של ליסט. שלוש שנותיו בוויימר הותירו בו רשמים לא טובים מהניצוח והקומפוזיציה של ליסט. דעתו על המוזיקה של ליסט ושל שאר האסכולה הגרמנית החדשה, קיבלה חיזוק מהתכתבותו עם ברהמס וקלרה.
החוויה האישית של ברהמס עם ליסט הוגבלה לביקור בודד בוויימר בשנת 1853, כאשר הוא הציג כמה מיצירותיו בפני קבוצה שכללה את ליסט, פטר קורנליוס ויואכים רף. לאחר שליסט ניגן כמה מיצירותיו של ברהמס, הוא ביצע את סונטת הפסנתר בבי מינור של עצמו. ברהמס לא התרשם, לא מהמוזיקה של ליסט ולא מהמוזיקה של רוב שאר האסכולה הגרמנית החדשה. יוצא הדופן היה ריכרד וגנר, אותה הוא העריך באופן פרטי אף שלא ניסה להגן עליה באופן ציבורי. לא פעם אמר לחבריו, "אני הטוב שבוגנריאנים". גם יואכים כיבד את המוזיקה של וגנר; עם זאת, שניהם גם הסכימו שכתביו של וגנר הם מסוכנים.
המבקר אדוארד הנסליק היה בעל השפעה ומקובל על חוג השמרנים, שכן השקפתו לפיה המוזיקה היא "צורה נעה בצליל" תאמה להשקפתם. אישים נוספים, כגון היו היינריך פון הרצגנברג, פרידריך גרנשהיים, רוברט פוקס וקרל גולדמרק, נקשרו מפעם לפעם לחוג השמרנים.
ליסט, וגנר וחסידיהם
דמות המפתח בחוג המוזיקאים שהתפתח בוויימר ("האסכולה הגרמנית החדשה"), הייתה פרנץ ליסט. המלחין המוביל האחר של הקבוצה היה ריכרד וגנר. דמות בולטת נוספת היה המבקר ריכרד פוהל. הוא הובא על ידי ליסט לשמש כ"מבקר הבית" הלא רשמי של האסכולה, והוא שיבח את ליסט, ברליוז ווגנר בדפוס. הוא גם ביקר את טענתו שלאדוארד הנסליק שמוזיקה לא יכולה להיות פרוגרמטית. בין המצדדים בליסט ווגנר היו גם המלחינים פליקס דראז'קה, יוליוס ראובקה, קארל קלינדוורת, ויליאם מייסון ופיטר קורנליוס. המלחין והפסנתרן הנס פון בילוב תמך ליסט ובווגנר עד שאשתו, בתו של ליסט, קוזימה, עזבה אותו ונישאה לווגנר. לאחר מכן הוא העביר את נאמנותו לברהמס.
היו כמה ניסיונות, שבמרכזן עמד ליסט, ליצור ארגון מתמשך ורשמי שיתמוך בקבוצה. הנויה-ויימר-וירין היה ניסיון, שנמשך מספר שנים, ליצור ארגון כזה. ה-Tonkünstler-Versammlung (קונגרס אמני המוזיקה), שנפגש לראשונה בלייפציג ביוני 1859, היה ניסיון מוצלח יותר, והוא היה משמעותי בגיבוש האסכולה הגרמנית החדשה ולהקמתו בשנת 1861 של ה-Allgemeine Deutsche Musikverein (ADMV) (q.v.), ("האיחוד המוזיקלי הגרמני הכללי") קידם את תפיסתו של ליסט. אף על פי שהמלחין האוסטרי אנטון ברוקנר לא לקח חלק בוויכוח בין השמרנים לפרוגרסיבים, הסימפוניות שלו נתפסו כקרובות לפרוגרסיבים, בזכות ההרמוניה המתקדמת שלהם, התזמור המאסיבי והיקף הזמן המורחב. ההערצה שלו לווגנר – הוא לווגנר את הסימפוניה השלישית שלו וציטט בה מאופרות שלו – סייעה לביסוס הרושם הזה.
חילוקי דעות עיקריים
נקודת המחלוקת המרכזית בין שתי הקבוצות הייתה לגבי היחס לצורות מוזיקליות מסורתיות וחדשות. פולמוס זה צמח מתוך הוויכוח על סוגת הסימפוניה, שביצירתו של בטהובן התפתחה מיצירה למטרות בידור לצורת ביטוי יצירתית שמשלבת אידיאלים חברתיים, מוסריים ותרבותיים. ליסט ומעגל תומכיו צידדו בפיתוח סגנונות חדשים ובשילוב אלמנטים עלילתיים ודימויים במוזיקה. המוטו של ליסט היה "יין חדש דורש בקבוקים חדשים", ולצורך יישום גישתו הוא פיתח את סוגת הפואמה הסימפונית. מנגד, השמרנים בלייפציג וברלין העדיפו שימוש בצורות ששימשו את המאסטרים הקלאסיים ואשר נותחו על ידי מוזיקולוגים שפעלו בראשית המאה ה-19, כגון אדולף ברנהרד מרקס.
נקודת מחלוקת נוספת הייתה היכולת של מוזיקה לייצג פרוגרמה כלשהי מעבר למוזיקה עצמה – כלומר לגבי הרעיון של מוזיקה תוכניתית. בספרו "על היפה המוזיקלי" משנת 1854, טען הנסליק (שזוהה עם השמרנים) שמוזיקה אינה צריכה להתיימר לייצג שום דבר ספציפי מלבד את עצמה. לאחר פרסום המהדורה הראשונה של הספר פורסמו שש הפואמות הסימפוניות הראשונות של ליסט וכן הוצגה לראשונה "סימפוניית פאוסט" שלו בניצוחו. הנסליק עדכן את הספר, שבמהדורתו השנייה הזכיר את ליסט ואת היצירות האלו באופן ספציפי. לדברי אלן ווקר, המוזיקולוג והביוגרף של ליסט, הגישה של הנסליק וביקורתו לא היו חדשות; החידוש היה בכך ש"הנסליק היה מוזיקאי שפנה למוזיקאים, והוא מצא קהל גדול".
המניפסט של השמרנים
אחד האירועים המשמעותיים היה פרסום מניפסט נגד ההטיה של כתב העת נויה צייטשריפט פיר מוזיק בעריכתו של פרנץ ברנדל. מוערך כי ברהמס חיבר את המניפסט, ובתחילה חתמו עליו ארבעה אישים, ביניהם ברהמס עצמו ויואכים. לאחר מכם נעשה מאמץ לגייס חתימות נוספות, אך לפני שנוספו חתימותיהם, הגיע עותק של המניפסט למשרדי מערכת כתב העת ברלינר מוזיק-צייטונג אקו, ומשם הוא הודלף ל"נויה צייטשריפט פיר מוזיקה עצמו, שפרסם מייד גרסה פרודית שלו. יומיים לאחר מכן, הופיע המניפסט המקורי הרשמית בברלינר מוזיק-צייטונג עם יותר מעשרים חתימות, כולל וולדמר ברגיאל, אלברט דיטריך, קרל ריינקה ופרדיננד הילר. במניפסט הוסע צער על הקו הערכתי החדש של כתב העת בעריכתו של ברנדל והוסעה ביקורת על ייצוג מוטה של המציאות, כאילו המוזיקאים התומכים ב"מוזיקה של העתיד לכאורה" הם רציניים יותר והוויכוח הוכרע לטובתם. פרסום המניפסט גרם לפרסום של הסכסוך בין שתי קבוצות המוזיקאים בעיתוני גרמניה.
אשר אנשל דסקל
אשר (אנשל) דסקל (18 באפריל 1908 – 6 ביולי 1990) היה מייסד וחלוץ תעשיית היהלומים בישראל. דסקל הקים את מפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל בפתח-תקוה ב-1937 יחד עם בן דודו צבי רוזנברג.
ראשית חייו
אשר אנשל דסקל נולד בעיירה מאסיף (Moisei) בחבל מרמורש שבצפון רומניה. הוא נולד למשפחה אדוקה מחסידות ויז'ניץ ולמד בחדר ובישיבה, ובמקביל עזר בבית בטיפול בעזים והפרות של המשפחה. בשנת 1927, בהיותו בן 19, לא ראה עתיד לעצמו כתלמיד חכם או כרועה צאן והחליט לעזוב את רומניה ולעבור לאנטוורפן, בלגיה.
בבלגיה, נעזר בקרובי משפחתו, שתמכו בו בתחילת דרכו כמתלמד במקצועות חיתוך ליטוש וביקוע של יהלומים. בתחילה חי מן היד אל הפה, אך במהרה התגלו כישוריו כיהלומן בחיתוך יהלומים, ומאוחר יותר במסחר יהלומים וכך הצליח להתקדם ולבסס את מעמדו בקהילת היהלומנים של אנטוורפן.
החלום הציוני
אנשל היה ציוני וחלומו היה לעלות לארץ ישראל. הוא חסך פרוטה לפרוטה ובשנת 1932, הפליג לארץ ישראל לראות את המכביה - האולימפיאדה היהודית הראשונה, וסייר בכל הארץ. הביקור בארץ הקודש הצית במוחו את הרעיון להקים את תעשיית היהלומים בישראל. ב-1934 הוא שיתף את בן דודו צבי רוזנברג ברעיון, אך צבי שהתכונן בעצמו לעליה לארץ עם אשתו וילדיו לא רצה לחכות לאנשל והרעיון נדחה.
בשנת 1935, שוב הגיע דסקל לארץ ישראל כתייר. ורכש חלקת אדמה ליד קלקיליה במגמה להיות חקלאי, לאחר שהובטח לו, כי במקום עומד לקום יישוב חדש. עם שובו לארץ בשנת 1936 התברר, כי התכנית להקמת היישוב החקלאי לא תצא אל הפועל. למוד אכזבה מכר את האדמה ושינה את תוכניותיו. הוא חזר לאנטוורפן, והצטרף לקואופרטיב שעמד להקים בארץ תעשיית יהלומים. תוכניות הקואופרטיב לא נראו בעיניו, והוא פרש, וגם תוכניות הקואופרטיב בסופו של דבר לא יצאו לפועל. בינתיים באנטוורפן, רכש אנשל דסקל מכונות וציוד לעיבוד יהלומים ולמד להפעיל ולתחזק אותן.
העלייה לישראל
בשנת 1937 הצליח להשיג סרטיפיקטים לו ולמשפחתו, ועלה סופית, לארץ ישראל עם אשתו מרים, בתם התינוקת והביא עמו מכונות וציוד לעיבוד יהלומים. מיד עם בואו הקים בפתח תקווה את מפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל יחד עם בן דודו צבי הרשל רוזנברג. במפעל הכשירו דסקל ורוזנברג כ-34 תלמידים והעסיקו גם מספר יהלומנים מנוסים עולים חדשים מאנטוורפן. מרבית תלמידיהם הפכו למובילים בענף היהלומים בארץ ולכמה מהם הוענק אות יקיר התעשייה. אחדים מהשמות: יוסף נוימרק, אריה מולדבסקי, (דודו של בועז מולדבסקי- נשיא בורסת היהלומים) אליהו כהן וישראל בן שלום.
המעבר לנתניה (1939-1946)
בשנת 1939 נפגש עובד בן עמי ראש עיריית נתניה עם דסקל ורוזנברג והציע להם להקים מפעל בעירו. דסקל ובן עמי נסעו לאנטוורפן להיפגש עם יהלומנים יהודים, קולגות של דסקל, בניסיון לשכנע אותם לעלות לארץ, ולהעביר את המפעלים שלהם לנתניה לפני שהמלחמה תגיע לבלגיה ויהיה מאוחר מדי לצאת. יהלומנים ספורים בלבד נענו להצעה. בינתיים בישראל, רוזנברג צירף את מורגנשטיין לשותפות במפעל הראשון-אופיר, ודסקל יצא מהשותפות עם בן דודו-רוזנברג. לאחר המעבר של רוזנברג לנתניה, ומכיוון שפועלים רבים רצו להישאר בפתח תקווה, נשאר דסקל מספר חודשים במפעל בפתח תקווה, ורק מאוחר יותר באותה שנה הקים את מפעל אבן היסוד בנתניה. בשיא ההצלחה של המפעל הועסקו בו כ-200 עובדים. כשנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1946 חל משבר בענף היהלומים, בעקבות פתיחתם מחדש של מפעלי היהלומים באירופה ואנגליה, מרבית המפעלים בנתניה נסגרו כולל אופיר ואבן היסוד.
טרום הכרזת העצמאות וקום המדינה 1946-1948
בין 1945-1946 קנה דסקל מגרש של 5 דונם ברמת השרון ועליו נבנה בית בסגנון הבינלאומי. הבית תוכנן על ידי המהנדס שולבוף ונבנה על ידי הקבלן אריה אורבך עבור משפחתם של אשר אנשל דסקל ואשתו מרים דסקל (לבית אהרונוביץ׳), אשר התגוררו בו עם ארבעת ילדיהם עד 1952. עם התארגנות המחתרות להקמת המדינה, נאספו נשקים מסליקים באזור, ואוכסנו במרוכז במרתף הבית בו הותקנו סורגים. כיום בית הראשונים (רמת השרון) הוא מוזיאון גאולוגי, והוא אחד מאחרוני המבנים ההיסטוריים שנותרו על תילם ברמת השרון, והיחיד שמיועד לשימור בתוכנית מתאר. בנוסף למוזיאון שוכנים בו משרדי החברה להגנת הטבע בעיר.
עם קום המדינה
במהלך השנים הראשונות לקום המדינה דסקל היה שותף במספר מפעלים בבני ברק עם אחיו ר' שמואל דסקל ובירושלים עם אחיו ישראל דסקל. בתחילת שנות הששים הקים מפעלים נוספים בבני ברק, קריית מלאכי ואשקלון. עד שנת 1987 עבדו במפעליו כשבעים וחמישה לוטשים. המפעל בבני ברק נסגר בסוף שנות ה-80 ונמכר לתעשיות ד"ר פישר.
היהלום הראשון
בשנת 1986 עם פתיחת מוזיאון היהלומים על שם הארי אופנהיימר במתחם הבורסה ברמת גן השאיל אשר אנשל דסקל למוזיאון את היהלום הראשון שנחתך ולוטש על ידו במפעל היהלומים הראשון בארץ ישראל בשנת 1937, בפתח תקווה. היהלום היה בתצוגה במוזיאון מספר שנים והוצג בהדרכות כיהלום של דסקל. היהלום הוחזר למשפחה על ידי מכון היהלומים הישראלי ב-2021.
הוקרה והנצחה
בשנת 1988 אשר אנשל דסקל קבל מהתאחדות תעשייני היהלומים בישראל את אות יקיר תעשיית היהלומים בטקס הראשון, והוזמן גם לטקס השני ב-1989. ב-1989 קבל גם את אות סוללי הדרך מבורסת היהלומים הישראלית, האות הוענק לו על ידי משה שניצר נשיא בורסת היהלומים (1967-1993). ב-6 ביולי 1990 בגיל 82 הלך לעולמו. ב-30 ביוני 2022 נערך טקס הנצחה לאשר אנשל דסקל בבורסת היהלומים ברמת גן.
צלב האש
צלב האש (בצרפתית: Croix de Feu; בתעתיק לעברית: קְרוּא דֶה פֶה) הייתה תנועה פוליטית צרפתית לאומנית. התנועה נוסדה ב-26 בנובמבר 1927 על ידי ותיקי מלחמת העולם הראשונה בעלי עיטור צלב המלחמה בהנהגת מוריס ד'ארטוי. התנועה פוזרה ב-1936 על ידי ממשלת החזית העממית.
ב-1929 מוריס ד'ארטוי פרש ובמקומו קיבל את הנהגת התנועה קולונל פרנסואה דה לה רוק, שהוביל אותה להפגנות גדולות על רקע פרשת סטביסקי, בניסיון להפיל את הממשלה.
תחילת הפעילות (1927–1930)
הקרוא דה-פה הוקמה על ידי קבוצת ותיקי מלחמת העולם הראשונה בעלי עיטור צלב המלחמה בהנהגת מוריס ד'ארטוי, שהוביל את הקבוצה עד 1929. העיתונאי ז'אק פיקאר קיבל את תואר נשיא הכבוד של הקבוצה. ב-1929 רכשה התנועה את העיתון שלה, Le Flambeau (בעברית: הלפיד). מהקמתה התנועה מומנה על ידי יצרן הבשמים פרנסואה קוטי והתארחה בבניין של לה פיגארו.
צלב האש נהנתה מהאיסור שקבעה הכנסייה הקתולית ב-1926 ולפיו אין לתמוך באקסיון פראנסז, תנועה שראתה בצרפת מלוכה קתולית. בשל כך, קתולים שמרנים רבים עברו לתמוך בצלב האש, ביניהם פרנסואה מיטראן בצעירותו.
מול צלב האש פעלה תנועת הלטינים המאוחדים (Unions Latines) שנתמכה על ידי המתיישבים הצרפתים באלג'יריה. מתיישבים אלה העדיפו שלטון סמכותני וממשלה אימפריאליסטית לעומת רפובליקניזם. הם היו אנטישמיים ושנאו זרים. המתיישבים האמינו כי הם גזע חדש, וראו בעצמם "צעירים, גבריים ואכזריים", ואילו את צרפת גופא כ"מנוונת, נשית וחלשה". עוד הם תמכו לעיתים קרובות בשימוש בכוח נגד היהודים והמוסלמים באלג'יריה.
לעומת תנועה זו, צלב האש פתחה במסע תעמולה שהביא לה אלפי תומכים באלג'יר ובקונסטנטין. היא הציעה שיתוף פעולה עם המוסלמים ותקפה את השמאל. חוקרים רואים בגישה זו טקטיקה שנועדה למתן את התסכול והרגשות המהפכניים בקרב האלג'יראים המקומיים. באוראן הפעילה צלב האש גישה אחרת, דומה יותר ללטינים המאוחדים, מאחר שבאוראן התגוררו פחות מוסלמים והייתה בה יותר אנטישמיות.
בהנהגת דה לה רוק (1930–1936)
בשנת 1930 עלה להובלה פרנסואה דה לה רוק, ותחתיו היא הפסיקה להסתמך על מימונו של פרנסואה קוטי ועזבה את הבניין של לה פיגארו. היא ארגנה הפגנות גדולות על רקע פרשת סטביסקי שיועדו להפיל את ממשלת השמאל. לה רוק הפך עד מהרה לגיבור הימין הקיצוני, שהתנגד להשפעות הסוציאליזם וה"קומוניזם הנסתר", אך היה מהוסס בקשר למהפכה נגדית.
בתקופת לה רוק דגלה התנועה בפעילות צבאית נגד הסכנה הגרמנית ותמכה בברית בין בעלי ההון לפועלים. היא הגדילה את כוחה באמצעות הקמת עמותות משניות שהכניסו גם מי שלא לחם במלחמת העולם הראשונה. היא התנגדה לאקסיון פראנסז המונרכיסטים והמציאה את הסיסמה "קודם כל החברתי!". בספרו, Le Service Public, תמך דה לה רוק ברפורמה בנהלים הפרלמנטריים; שיתוף פעולה בין תעשיות בהתאם לפעילותן; שכר מינימום וחגים בתשלום וכן בזכות הבחירה לנשים.
צלב האש הייתה אחת מקבוצות הימין שעודדו אנטישמיות ב-1935. בחירתו של לאון בלום, יהודי, לראשות ממשלת צרפת סייעה לה ללבות את האנטישמיות ובבחירות 1936 נרשמו ניצחונות של גורמים אנטישמיים וכן בוצעו חרמות על עסקים יהודים ואף הופעלה אלימות פיזית נגד יהודים.
צלב האש לא השתתפה בהפגנות 1932 נגד תשלום החוב לארצות הברית, אך היא כן תמכה בעצרת שנערכה ב-6 בפברואר 1934 שהובילה להפלת קואליציית השמאל בצרפת, אם כי לה רוק התנגד להשתתפות בהתפרעויות. צלב האש ודה לה רוק נחשבו לחקיינים המסוכנים ביותר של היטלר ומוסוליני. ב-18 ביוני 1936 פורקה התנועה על ידי ממשלת החזית העממית.
המפלגה החברתית הצרפתית (1936–1940)
אחרי פירוק התנועה הקים לה רוק את המפלגה החברתית הצרפתית. הערכות מתונות מציעות כי למפלגה היו 500 אלף חברים. הסלוגן של המפלגה: "עבודה, משפחה, מולדת" היה בשימוש מאוחר יותר על ידי ממשלת וישי. המפלגה נעלמה עם נפילת צרפת.
מלחמת העולם השנייה
במהלך כיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה, לה רוק הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
מורשת
המפלגה החברתית הצרפתית הייתה המפלגה השמרנית הגדולה הראשונה בצרפת. היא קידמה משטר נשיאותי במטרה לסיים את חוסר היציבות של הפרלמנט, שיטה כלכלית שהתבססה על "מקצועות מאורגנים" וקורפורטיזם ובחקיקה חברתית בהשראת הנצרות החברתית.
היסטוריונים סבורים כיום כי המפלגה סללה את הדרך למפלגות הצרפתיות הנוצריות–דמוקרטיות. ההיסטוריון וויליאם ד. אירווין כתב:
מחקר מאקרוסייסמי
מחקר מאקרוסייסמי הוא שיטת מחקר של רעידות אדמה המשתמשת בנתונים שאינם נמדדים במכשירים. מדובר בנתונים שמתקבלים על ידי ניתוח עדויות בכתב ובעל פה, צילומים וכיוצא באלה. אלה מתארים השפעות רעידת האדמה על אנשים, בניינים, ועל הטבע. בדרך כלל, משתמשים בשיטות מחקר מאקרוסייסמיים כדי לשחזר רעידות אדמה היסטוריות, שהתרחשו לפני המצאת הסייסמוגרף בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים. ניתוח תעודות היסטוריות המתארות רעידת האדמה, הופך את הנתונים המאקרוסייסמיים האיכותניים, לנתונים כמותיים. מניתוח הנתונים במחקר המאקרוסייסמי ניתן להסיק אודות משתנים כמותיים של רעידות אדמה היסטוריות כגון: הגודל (מגניטודה), האפיצנטר, עומק המוקד, אורך השבר שפעל ברעידת האדמה ועוד. המשתנה העיקרי המשמש את המחקר המאקרוסייסמי הוא העוצמה הסייסמית. לעתים משתמשים בשיטות מחקר מאקרוסייסמיות גם לחקר רעידות אדמה עכשוויות. זאת על ידי חלוקת שאלונים בקרב האוכלוסייה באמצעות האינטרנט, סקרי שטח ועוד.
יולנד מורו
יולנד מורו (בהולנדית: Yolande Moreau; נולדה ב-27 בפברואר 1953) היא קומיקאית ושחקנית קולנוע ותיאטרון בלגית. זוכת 3 פרסי סזאר.
ביוגרפיה
מורו נולדה בבריסל, בלגיה.
בשנת 1985 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרטה של הבמאית אגנס ורדה, בסרט "עוברת אורח".
בשנת 1992 שיחקה בקומדיה הצרפתית "החברות של אשתי" בבימויו של דידייה ואן קאווליר.
בשנת 1993 שיחקה בסרט "ז'רמינל" של הבמאי קלוד ברי, על פי רומן מאת אמיל זולא.
בשנת 2001 שיחקה בסרט "אמלי" של הבמאי ז'אן-פייר ז'נה. בשנת 2007 שיחקה בסרט הדרמה "מאהבת זקנה".
בשנת 2010 גילמה את הדמות הראשית בסרט האימה "The Pack".
בשנת 2012 שיחקה בסרט הדרמה הצרפתי "החיים ברוורס" בתפקיד אמא של קמילה, הדמות הראשית.
בשנת 2015 שיחקה בסרט "ילדות של מנהיג", דרמה היסטורית לצד ברניס בז'ו וסטייסי מרטין, המבוססת על סיפור קצר של ג'ון פאולס.
בשנת 2020 שיחקה לצדה של ז'ולייט בינוש בסרט הקומדיה הצרפתי "איך להיות אישה טובה" שזכה לביקורות שליליות בעיקר.
היא אמא לשני ילדים מבן זוגה לשעבר.