cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אינג'י אפלטון
קריירה
עד גיל 18 אפלטון דיברה צרפתית והיה לה קושי להביע את עצמה בשפה הערבית. היא סיימה את לימודי התיכון בשנת 1944, והחליטה לסלול את דרכה כפעילה פוליטית. חרף ניסיונם של אמה ומשפחתה לשכנעה לנסוע לצרפת ללמוד אמנות, אפלטון רצתה להתחיל חיים חדשים כמצריה אמיתית.
אפלטון:.
אפלטון סירבה לעזוב את מצרים, התחילה ללמוד את השפה הערבית ולעבוד כעוזרת מחקר במעבדה למדעי הכימיה. החלטתה לצאת לשוק העבודה נתקלה בהתנגדויות של משפחתה העשירה. אף על פי כן, היא הצליחה למצוא עבודה שתמצא חן בעיני המשפחה והחליטה שברגע שם יתרגלו לרעיון שהיא עובדת, תוכל לחפש עבודה שתאהב. אכן, עם בוא הזמן עזבה את המעבדה, ועברה לעבוד כמורה לשפה הצרפתית ולציור בתיכון הצרפתי שבו למדה. עבודתה בבית הספר נמשכה עד שנת 1948, השנה בה התחתנה והחליטה שהיא מתפנה לציור ולפעילות הפוליטית. בנוסף, אפלטון הושפעה מתנועת הנשים שפעלה במצרים באותה תקופה והפכה לפעילה לצידן של מורדות ידועות כמו ת'וריא אחמד (ثريا أحمد) ולטיפה אלזיאת (لطيفة الزيات).
פעילות פוליטית
פעילותה הפוליטית של אפלטון התחילה בשנת 1944. במהלך פעילותה בקבוצת "אמנות וחופש", אפלטון נחשפה לחיי האיכרים המצריים ולמצוקותהם והחלה להתעניין במרקסיזם ובסוציאליזם. לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, חפשה מסגרת פוליטית שבה תוכל לפעול. היא הצטרפה לארגון "אסקרא" (בערבית : إسكرا، מילה רוסית שמשמעותה "ניצוץ") - ארגון קומוניסטי שפעל בסודיות במצרים. בתקופה זו, השלטון המצרי ראה בכל התנגדות וכל התארגנות כחתירה להפלתו. עם התגייסותה לארגון הסודי, אפלטון מצאה את עצמה מול שני אתגרים משמעותיים. הראשון היה קשור באי הכרתה את שפת האם שלה. בשל כך, היא החלה ללמוד את השפה הערבית מתוך אמונה שעליה לדבר עם האנשים בשפה האמיתית שלה. האתגר השני היה קשור לקושי לגייס נשים לארגון; מצד אחד החברה אליה אפלטון שאפה להגיע לא הייתה רגילה לפעילות מעורבת של גברים ונשים. מצד שני, הפעילות הסודית משכה אליה רכילות רבה שפגעה בנשים המרקסיסטיות בארגון. אפלטון פעלה יחד עם נשים אחרות להקים "מחלקה נשית" בתוך הארגון, דבר אשר תרם להתגייסותן של נשים, במיוחד נשים נשואות.
במהלך מעורבותה הפוליטית, אפלטון נתקלה לעיתים בלעג על היותה אריסטוקרטית מרקסיסטית. היא הרגישה אשמה והאמינה שעליה להתאמץ כדי לזכות באמון של חבריה בארגון. היא נהגה ללבוש את השמלות הפשוטות והישנות ביותר כדי לא לבלוט. הרגישות של אפלטון ליוותה אותה שנים רבות, עד שהיא למדה לקבל את מה שהיא ולהעריך את תרומתה לארגון. אפלטון פעלה למען שחרור העם מכבלי הקולוניאליזם. היא דגלה בדמוקרטיה ובזכותו של העם להיות שותף בקבלת ההחלטות. פעילותה המשיכה להיות פעילות מחתרתית שהביאה בסוף למעצרה.
בכלא "אלקנאטר"
במהלך השנים לאחר מותו של אבו אלעולא, אפלטון המשיכה בפעילות הפוליטית והפמיניסטית. פעילותה הקומוניסטית הסודית הפכה למסוכנת עוד יותר והיא הפכה לאישיות מבוקשת על ידי השלטונות. בינואר 1959, אפלטון החליטה להסתתר. היא עזבה את הדירה ששכרה עם אמה ועברה לגור אצל חברים, היא דאגה לשנות את מקומה מגוריה כל הזמן וסיכמה עם אמה ואחותה לעדכן אותה אם יוצא צו מעצר נגדה. כשבסוף יצא נגדה צו מעצר, הצליחה לברוח לסואץ. לאחר כחודש וחצי חזרה לגור בקהיר בדירה סודית עד שנעצרה ב-19 ביוני 1959. היא שהתה בכלא "אלקנאטר" עד 1963. היא הצליחה לשרוד את התנאים הקשים ואף לצייר ולהבריח את ציוריה לאחותה.
איגוד צעירות האוניברסיטאות והמכללות המצריות
באמצע שנת 1945 אפלטון נמנתה בין המייסדות של איגוד צעירות האוניברסיטאות והמכללות המצריות (رابطة فتيات الجامعة والمعاهد المصرية ) יחד עם סיזא נבראוי (سيزا نبراوي) ואחרות. ההחלטה על הקמת האיגוד נבעה בעיקר מחוסר שיתוף הפעולה של איגודי הנשים הקיימים. ארגוני נשים של תקופה זו, חששו מפני פעילות פוליטית ושמרו מרחק מפני צעירות שנמנו עם השמאל. באותה תקופה, הממשל רדף אחרי ארגונים קומוניסטיים והפחיד את העם מפני כניסה למאבקים מעין אלו. ארגוני הנשים המצריים ראו לנכון לשמור על עצמם מחמת זעמם של השלטונות. הבחירה בשם "איגוד הצעירות" נבע מחשש להתגרות בשלטונות, המייסדות רצו לקרוא לארגון "איגוד הנשים העובדות" אך בסוף בחרו בשם פחות מאיים. "איגוד צעירות האוניברסיטאות" קרא לנשים להתאגד כדי להשמיע את קולן. הוא קרא גם למיצוי זכויות נשים והשגת שחרור ועצמאות לנשים. לאחר כ-8 חודשים מיום הקמת איגוד הצעירות, הוא פורק על ידי השלטונות. חברות האיגוד לא התייאשו ואף היו נחושות עוד יותר להקים ועד נשים חדש. הן הקימו את "עמותת הנשים הלאומית הזמנית" ופעלו דרכה עד מאי 1948.
הכנס הבינלאומי הראשון בעקבות מלחמת העולם השנייה
ב-26 בנובמבר 1945 נערך בפריז כנס הנשים הבינלאומי הראשון בעקבות מלחמת העולם השנייה. "איגוד הצעירות" החליט לקחת חלק בכנס, חברות האיגוד גייסו תרומות כדי לשלוח את שלושת הנציגות וביניהן אפלטון. ואף על פי שנציגות האיגוד חששו שלא יכירו בהן כנציגות של מצרים, הן היו מופתעות כשהכיר בהן ועד התכנון של הכנס. אפלטון שעמדה בראש נציגות האיגוד, עלתה לבמת הכנס ונשאה נאום נלהב. היא דיברה על הקולוניאליזם במצרים, על מצב הנשים בחברה המצרית והקשר בין הקולוניאליזם לבין שחרור הנשים. נאומה עורר הזדהות ותמיכה. בסוף הכנס היא נבחרה כחברה באיחוד הנשים הבינלאומי ונציגת איגוד צעירות האוניברסיטה והמכללות המצריות.
עם חזרתה למצרים, אפלטון הוזמנה לחקירה וסומנה על ידי השלטון. הנאום שנשאה בפריז עורר את זעם השלטון ופקח את עיניו על פעילותיה. אף על פי כן, אפלטון חזרה למצרים נלהבת יותר מאי פעם, היא החליטה שצריך לשתף את הנשים המצריות במה שהיה בכנס העולמי. היא יזמה להקמת כנס מקומי לנשים ב-28 בפברואר 1946. למרות הניסיונות של משרד הפנים לבטל את היוזמה, הצליח האיגוד לערוך את הכנס המקומי הראשון שלו ולשתף את המוני הנשים באירועי הכנס העולמי.
הספרים של אפלטון
בשנת 1947, אפלטון כתבה את ספרה הראשון "80 מיליון נשים איתנו" (80 مليون امرأة معنا ). הספר עצמו יצא לאור רק ב-1948 כתוצאה מעיכוב הוועד המפקח וצורכי הצנזורה. מטרת הספר הייתה לספר על מאבקן של נשים במהלך מלחמת העולם השנייה. הספר גם התייחס לחשיבות של התאחדות הנשים בכל העולם כדי להשיג את זכויותיהן ולהשיג עצמאות ודמוקרטיה. חשוב לציין שבספר זה נכתבה הקדמה חשובה של הסופר הידוע טה חוסיין הידוע כמנהיג הספרות הערבית. הספר "80 מיליון נשים איתנו" נאסף מהדוכנים על ידי השלטונות כמה ימים לאחר הפצתו, אך הותר להפצה בעקבות זכיית אפלטון במשפט נגד משרד הפנים. בשנת 1950 יצא ספרה השני של אפלטון "אנחנו הנשים המצריות" (نحن النساء المصريات). הספר כלל ניתוח מפורט למצבן החברתי, הכלכלי והפוליטי של הנשים המצריות בשנות ה-40 ותחילת ה-50. הספר קרא לנשים להיכנס לשוק העבודה ולהיות פעילות בכלל מרחבי החיים. ההקדמה של הספר נכתבה על ידי ההיסטוריון המצרי הידוע עבד אלרחמן אלראפעי ( عبد الرحمن الرافعي).
האוטוביוגרפיה של אפלטון יצאה לאור בשנת 1993. אפלטון התחילה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה שנים לפני כן. היא הקליטה את סיפוריה על קלטות ולאחר מכן תמללה את הקלטות ל-13 חוברת. ידידה העורך סעיד ח'יאל לקח על עצמו את האחריות לאסוף את החוברות ולערוך את ספר הביוגרפיה של אפלטון. ספר הביוגרפיה שלה מתחיל בתקופת הילדותות ומסתיים בשחרורה מהכלא בשנת 1963. כמו כן, הספר כולל אוסף מכתבים שאפלטון שלחה לאחותה ולאמה בזמן שהותה בכלא.
בנוסף לכתיבת הספרים, אפלטון קיבלה הזדמנות להפיץ את דעותיה הפמיניסטיות דרך פרסום כתבות בעיתון "אלמסרי". בשנת 1950, פנה אליה עורך העיתון המצרי לכתוב טור בעיתון. אפלטון קראה לטור שלה "האישה חצי מהחברה" (المرأه نصف المجتمع). עם הזמן היא התחילה לכתוב עמוד שלם בעיתון. אפלטון פוטרה מעבודתה בעיתון בעקבות כתבה על זכויות הנשים בעבודה אשר עוררה מחלוקת בין מעסיקים לבין הממשלה.
בחירות 1956
ב-3 במרץ 1956, השיגו הנשים המצריות את זכות הבחירה. למרות זאת, הנשים היו זקוקות למודעות פוליטית בסיסית על מנת למצות את זכותן. אפלטון וחברותיה נאלצו להקים "ועדת נשים זמנית להעלאת המודעות הפוליטית". הן עבדו קשה והקימו סניפים בשכונות השונות. בנוסף, הן הגישו את מועמדותה של סיזא נבראוי בבחירות מול נציג הממשלה אחמד סעיד (احمد سعيد). ביום הבחירות, נמנעו הפעילות ועורכי הדין להיות נוכחים. נבראוי הפסידה בבחירות למועצת העם. ועדת הנשים ניסתה לערער על התוצאות ללא כל הצלחה.
פעילותה האמנותית
למן ילדותה, אפלטון אהבה לצייר. היא התחילה באיור הסיפורים הדמיוניים שאחותה המציאה. בשנת 1939 הכירה לה אמה את כאמל אלתלמסאני, מורה הציור הפרטי. אלתלמסאני היה אמן חלוץ שעסק באמנות מודרנית ועמד בראש קבוצת אמנות והחופש. הוא לימד את אפלטון להשתחרר מהכללים הנוקשים של בתי הספר ולמרוד דרך הציור. הוא העניק לה הזדמנות חשובה להיות שותפה בתצוגות של קבוצת "אמנות וחופש", תנועה שראתה באמנות אמצעי לשחרור אינטלקטואלי וחופש. באותה תקופה פעלו בקבוצה אמנים חלוצים וסופרים ידועים. קבוצה זו דגלה בשחרור בני אדם מכבלי האקדמיה ומחיקוי המערב.
אפלטון הרגישה שהתקופה המרדנית שלה עם הסוריאליזם הסתיימה עם כניסתה לפעילות הפוליטית. בין השנים 1946 עד ל-1948, אפלטון הייתה בשיא הפעילות הפוליטית ובחרה לא לצייר. היא הרגישה שציוריה היו פחות מחוברים לרגשותיה ושהיא זקוקה ללמידה מסודרת שתעזור לה להביע את מציאות חייהם וחלומותיהם של האנשים הפשוטים ולהשליך אור על מצבה של האישה בחברה המצרית. בשנת 1948, היא החליטה להקדיש את זמנה ללמידה רצינית, והחלה ללמוד בסטודיו של האמנית השווייצרית מרגו וויילון (Margo Veillon) שגרה אז במצרים. בנוסף, היא למדה במכללה לאמנות יפה (كلية الفنون الجميلة بالزمالك - القسم الحر) ובשנות ה-50 התחילה ללמוד בסטודיו של האמן חאמד עבדאללה (حامد عبدالله).
עבודתה היצירתית הושפעה מאוד מהמצב הפוליטי של התקופה. היא קיבלה השראה מחייהם של פשוטי העם, ציירה את המצוקות של עובדים ואוכלוסיות מודרות במיוחד הנשים המצריות. גם בזמן שהותה בכלא, היא הצליחה לשכנע את מנהל בית הכלא לאפשר לה לצייר. היא ציירה והבריחה חלק מציוריה אל מחוץ לכלא. אחותה דאגה לקחת את יצירותיה המוברחים לאמנים ולחברים של אפלטון. עבודותיה האמנותיות של אפלטון נהיו למפורסמים ברמה המקומית ובעולם. היא השתתפה בתצוגות באלכסנדריה, בקהיר ובאירופה. התצוגה הראשונה שלה הייתה במרץ 1952 בקהיר. בתצוגה הופיעו הציורים החשובים: "בעל הארבע" (زوج الأربعه), "את מגורשת" (روحي وانتي طالق), " עובדת כמו גברים" (تعمل كالرجال), "לא נשכח" ( لن ننسى) שהביעה את המאבק של המצרים נגד הבריטיים. אפלטון ערכה כ-25 תצוגות פרטיות והשתתפה בהרבה תצוגות אחרות.
רצח על חילול כבוד המשפחה
רצח על רקע חילול כבוד המשפחה הוא רצח של אדם על ידי בני משפחתו, וזאת עקב אמונה של מבצעי הרצח כי הקורבן פגע בכבודה של משפחתם. רצח מסוג זה נפוץ בעיקר בחברות מוסלמיות במזרח התיכון וצפון אפריקה, אולם קיימים מקרי רצח על רקע זה גם במקומות אחרים בעולם. רוב הקורבנות של רצח על רקע חילול כבוד המשפחה הן נשים ורוב המבצעים הם גברים. קורבנות נוספים לרצח הם גברים המנהלים יחסים הומוסקסואלים הנרדפים על ידי משפחתם. . בנוסף, נרצחים גם תינוקות שעצם הולדתם מזכיר כי חולל כבוד המשפחה, בין אם אלו ילדים שנולדו לנשים לא נשואות או שנולדו כתוצאה ממערכת יחסים מחוץ לנישואים.
מאפיינים והגדרות
ההגדרה לרצח על רקע חילול כבוד המשפחה היא הגדרה סוציולוגית, לא משפטית, ולעיתים עצם השימוש במושג מעורר מחלוקת בעולם ובישראל. ישנן טענות כי המושג מבטא גזענות, שנאת זרים, וכי הוא מזיק לאוכלוסיות מוסלמיות ובמיוחד לנשים מוסלמיות; מצד שני נטען כי הנזק נגרם משימוש לא נכון במושג, וכי המושג עצמו חיוני כיוון שהוא מתאר תופעה הנבדלת במאפייניה הסוציולוגיים מתופעות אחרות של אלימות כלפי נשים ורצח נשים.
בתמליל של נציגי ארגון משמר זכויות האדם בישיבת מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בשנת 2001 "פשע כבוד" הוגדר כ"מעשה של אלימות, בדרך כלל רצח, המבוצע על ידי גבר נגד אישה בת משפחתו, וזאת מתוך תפיסה שהאישה פגעה בכבוד המשפחה". ארגון האומות המאוחדות לקידום שוויון מגדרי ולהעצמת נשים ממליץ כי התייחסות לרצח על רקע חילול "כבוד" המשפחה תיעשה בצירוף ביטויים כגון "המתקרא כבוד המשפחה" או "so called honor crime", וזאת על מנת להדגיש כי המעשה אינו באמת מעלה את כבוד המשפחה. עוד ממליץ הארגון כי בהגדרה של פשע מסוג זה ייכללו שלושה אלמנטים בסיסיים: (1) שליטה או רצון לשליטה על התנהגות של נשים; (2) תחושת בושה של גברים הנובעת מאובדן השליטה או מהאמונה בדבר אובדן השליטה של הגברים באישה; (3) מעורבות של הקהילה או של המשפחה בהגברת תחושת הבושה. הגדרות אחרות כוללות קורבנות שאינם נשים.
האנתרופולוגית הנורווגית אוני וויקאן קובעת מאפיינים נוספים המבחינים רצח על רקע כבוד המשפחה ממקרים אחרים, כגון רצח הנעשה מחמת הזעם, או מתוך קנאה. לפי וויקאן במקרה של רצח על רקע חילול כבוד המשפחה, המשפחה היא ש"מזמינה" את הרצח והרוצח הוא רק כלי. הרוצח לא פועל מתוך רגש אלא מתוך תחושת חובה. במקרים רבים הרוצח אינו מעוניין בחובה זו. עצם הרצח מחזיר את הכבוד למשפחה ואף מגדיל את כבודה, מאחר שהמשפחה מראה שהיא לא מוכנה להשפלת כבודה, אפילו במחיר הקרבת אחד מחבריה. במקרים מסוימים, כפי שלא חשוב מי הרוצח, לא חשוב מי עומד לדין. בתימן ילדים יכולים לעמוד לדין במקום אב או דוד, שהרי האשמה היא משפחתית, בדיוק כמו הכבוד. מחקרים אחרים המדגישים את ההבדל בין רצח על רקע חילול כבוד המשפחה לבין צורות אלימות אחרות כלפי נשים, מדגישים כי במקרים אלה נפוצה יותר אלימות מצד אחים, בנים, וגיסים של הקורבן.
תמיכה ברצח
סקרים שונים מציגים היעדר אחידות במידת התמיכה ברצח על רקע חילול כבוד המשפחה. השוני מתקיים בין חברות שונות, שכבות גיל, מין המשיב ומשתנים נוספים.
בעיתון הפלסטיני אל-איאם דווח ב-2008 כי "באחת הסדנאות שהתקיימו בח'אן יונס ועסקו בתפקידה של התקשורת בסיקור רצח על רקע מה שמכנים חילול כבוד המשפחה בהשתתפות 60 נשים, התברר שכל הנשים שנכחו האמינו שדינה של אישה חוטאת הוא מוות". בסקר שנערך על עמדות מתבגרים דרוזים, 65.4% מהמתבגרים התנגדו לרצח לעומת 76.9% מהמתבגרות.
היסטוריה
פשעים בשם הכבוד בכלל, ורצח בשם חילול כבוד המשפחה בפרט, ידועים בהיסטוריה של תרבויות רבות בעולם. בהיסטוריה האירופאית ידוע כי ברומא העתיקה הייתה שמורה לאבות הבית הזכות להמית נשים שאינן נשואות אך פעילות מינית. זכויות מסוג זה ידועות גם בהיסטוריה של ימי הביניים באירופה. בהיסטוריה של אנגליה ידוע המקרה של קתרין הווארד, אשתו החמישית של הנרי השמיני, שראשה נערף לאחר שהואשמה בניאוף ובבגידה במלך. בתרבויות מסוימות בדרום אמריקה הייתה הלכה דומה. כך למשל, בתרבות האינקה ניתן היה להרעיב למוות נשים שהואשמו בבגידה בגבריהן. בחוק האצטקי ניתנה לגברים הזכות להמית בסקילה או בחנק נשים שנאפו.
המזרח הקדום
החברות התרבותיות במזרח הקדום ייחסו ערך רב לבתולי האישה, מבחינה ממונית ומבחינה מוסרית. הבתולים היוו הוכחה לצניעותה המינית של האישה והיו סמל לטוהר ומוסר.
מפרשת תמר ויהודה אפשר לראות כי דינה של כלה שזנתה (בזמן שהייתה אלמנה ושומרת יבם) היה מסור להחלטה בידי חמיה:
בתנ"ך ניתן לראות כי העונש על ניאוף ניתן באופן שוויוני גם לנואף וגם לנואפת:.
חוקים דומים היו קיימים בחוק האשורי והחיתי.
חצי האי ערב
על פי הקוראן העונש על יחסי מין אסורים זהה לגבר ולאישה: מוות אם האישה נשואה, ומאה מלקות אם שניהם אינם נשואים. יש צורך בארבעה עדים, אם כי בעל יכול להעיד לבדו. הולכי רכיל שמוציאים שם רע ללא עדים מוענשים בשמונים מלקות.
היקף התופעה
על פי הערכות הקרן לאוכלוסייה של האומות המאוחדות, עד כ-5,000 נשים נרצחות מדי שנה ברחבי העולם על רקע חילול כבוד המשפחה. אומדנים אחרים מדברים על מספרים גדולים בהרבה – למעלה מ-20,000 בשנה. התופעה מתרחשת בעיקר במדינות מוסלמיות במערב אסיה, בצפון אפריקה וגם בחלקים מדרום אסיה, כאשר בפקיסטן מוערך מספר הרציחות ביותר מ-1,000 בכל שנה. מדינות שדיווחו לאומות המאוחדות על רצח על רקע כבוד המשפחה כוללות את בנגלדש, ברזיל, אקוודור, מצרים, הודו, ישראל, איטליה, ירדן, מרוקו, פקיסטן, שוודיה, טורקיה, אוגנדה והממלכה המאוחדת. בירדן מדובר על 25–50 רציחות מדי שנה. על פי דיווחים, ישנה בירדן עלייה במספר מקרי הרצח על חילול כבוד המשפחה. הטענה היא שמתוך כמאה מקרי רצח בירדן, שליש מהם הם מקרי רצח על חילול כבוד המשפחה, וכעשרים עד ארבעים נשים נרצחות בשנה על רקע זה. בלבנון חוקרים מעריכים כי אישה אחת בחודש נרצחת על רקע חילול כבוד המשפחה. שיעור רציחות דומה נרשם ברשות הפלסטינית.
כמו כן, על אף שמעשים מסוג זה נפוצים במיוחד בחברות מוסלמיות, ישנם מקרים גם בחברות שאינן מוסלמיות. כך למשל, אוני וויקאן טוענת כי מקרים של רצח על רקע חילול כבוד המשפחה דווחו גם בקהילה היהודית בתימן.
בישראל
בתחילת ימי המנדט הבריטי היו רציחות על רקע חילול כבוד המשפחה עניין רווח. אב בית דין במשפט של רוצח על רקע כבוד המשפחה אמר ש"כשבא לארץ היו משפטים כאלה מרובים ביותר: כמעט שניים בכל שבוע". בשנת 1959 הרוב הגדול של מקרי הרצח בישראל היו בגין אלימות מגדרית או בשל חילול כבוד המשפחה.
על פי נתונים שהוצגו בפני הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי לקראת היום הבין-לאומי למאבק באלימות כלפי נשים, בשנים 2016–2020 נרצחו בישראל 122 נשים. כ-40% מהן ( 48 נשים) נרצחו על ידי בני זוגן או בידי בני זוג לשעבר. בשנת 2020 נרצחו 26 נשים: 15 נשים ערביות ו-11 נשים יהודיות. הדו"ח גילה גם שבמקרה של נרצחות ערביות, כמחצית (7 מ-15 נרצחות) נרצחו בידי חשוד שזהותו אינה ידועה למשטרה. כמו כן, בשליש מאירועי הרצח של נשים ערביות (5 אירועי רצח) החשוד ברצח היה בן זוג של הנרצחת.
הנתונים משנים מוקדמות יותר שנויים במחלוקת. גדעון קרסל דיווח כי בין השנים 1973–1977 התרחשו 63 מקרי רצח על רקע "חילול כבוד" במשפחה. בעוד שמונה דהש, דוברת ארגון אל-פנאר, העריכה כי כ-40 נשים נרצחות על רקע של חילול כבוד המשפחה בכל שנה. עמותת "נשים נגד אלימות" בנצרת טוענת כי בשנת 2001 בלבד התרחשו 54 מקרים בישראל.
המספרים הנמסרים על ידי המשטרה נוטים להיות נמוכים בהרבה מהנתונים שנמסרו בעבר על ידי גורמים אזרחיים, אך נתוני המשטרה ומשרד הרווחה מלמדים כי בשנת 2020 חלה עלייה במספר מקרי האלימות כלפי נשים מצד בני זוגן. מחברי הדו"ח המצוטט לעיל טוענים כי כבר בתחילת התפרצות מגפת הקורונה בישראל ובעולם הופיעו דיווחים על עלייה משמעותית במספר אירועי האלימות במשפחה.
בחברה הערבית
בערבית: جرائم الشرف – פשעי כבוד, או القتل بدعوى الشرف – הריגה על כבוד.
כבוד המשפחה
ישנם שני סוגי כבוד בחברה הערבית:
כדי לשקם את 'כבוד המשפחה' האישה צריכה "לתקן" את התנהגותה המינית על ידי נישואין, ובמקרה שזה בלתי אפשרי, על האישה להיענש. עונשה של האישה תלוי בשאלה עד כמה נפגע כבוד המשפחה. רק כאשר יש אישום פומבי מצד מי שכבודו נפגע, יגיעו לרצח. לא מדובר רק בהתנהגות נורמטיבית. לאישום ולרצח יש בדרך כלל מניע אישי ואף פוליטי.
הרוצח
אם מחלקים את הרוצחים על פי קרבת משפחה, הקבוצה הגדולה ביותר היא אחֵי האישה והקבוצה השנייה בגודלה היא אביה. לאחר מכן מגיעים אחי האב ובניהם. הבעלים המתקיפים את נשותיהם הם בדרך כלל קרובי משפחה.
באמצעות הרצח מראה משפחת האב (משפחת המוצא) את שליטתה בבת ומשיבה את כבודה האבוד. גם במקרה של ניאוף, תהיה זו משפחת המוצא שכבודה ייפגע, והיא זו שתהיה חייבת להעניש את האישה על מנת להשיבו.
במדינות ערביות
סעיף 340 לחוק העונשין הירדני קובע כי "אדם שגילה את אשתו או אחת מקרובות משפחתו 'נואפות' והורג, פוצע או פוגע בהן, פטור מעונש". בנוסף ממשיך החוק, "אדם שגילה את אשתו או אחת מקרובות משפחתו עם אחר במצב של 'ניאוף' והורג, פוצע או פוגע בהן זכאי להפחתת עונשו". חוקים דומים קיימים בבחריין, מצרים, כווית, לבנון, מרוקו, עומאן, סוריה, איחוד האמירויות הערביות ותימן. בפועל, במקרים רבים בירדן העונש אינו עולה על שלושה חודשי מאסר.
על פי דיווחים, ישנה עלייה במספר מקרי הרצח על חילול כבוד המשפחה בירדן. הטענה היא שמתוך כמאה מקרי רצח בירדן, שליש מהם הם מקרי רצח על חילול כבוד המשפחה, וכעשרים עד ארבעים נשים נרצחות בשנה על רקע זה. בשנים האחרונות נעשה ניסיון לשנות את סעיפי החוק, אולם ניסיון זה נכשל בשנת 2000 עקב התנגדות ציבורית עזה.
בלבנון חוקרים מעריכים כי אישה אחת בחודש נרצחת על רקע חילול כבוד המשפחה. החוק במדינה שונה וכיום רוצח על רקע חילול כבוד המשפחה אינו זכאי לחנינה מיידית. אולם החוק עדיין מאפשר הקלה בעונש על רצח מסוג זה.
בשנים האחרונות קמו מספר תנועות בעולם הערבי שיצאו נגד מוסד זה. במצרים נושאת הדגל של המאבק היא הפמיניסטית נוואל א-סעדאווי, ובישראל הקימה מנאר חסן את ארגון 'אל-פנאר' הנלחם בתופעה. ב-2011 חתם מחמוד עבאס, יושב ראש הרשות הפלסטינית על צו המורה כי רצח על רקע חילול כבוד המשפחה ייחשב כפשע לכל דבר ומבצעיו לא יזכו להקלה.
בישראל
החוק בישראל אינו מכיר ב'הגנה על כבוד המשפחה' כצידוק ראוי לרצח. אולם, ישנן טענות באקדמיה ומחוצה לה כי בפועל רשויות אכיפת החוק מגלות הבנה כלפי התופעה.
על פי מנאר חסן, במקום להבטיח את ביטחונן של נשים ולאכוף את החוק, המשטרה נהגה במקרים רבים להפעיל 'נכבדים' כדי לפשר בין האישה ומשפחתה. במקרים מסוימים המשטרה שלחה נערות לחסותם של שייח'ים, או החזירה אותן לבתיהן. במקרים מסוימים נערות נרצחו אחרי שפנו למשטרה והתלוננו שהן בסכנת חיים, לעיתים אחרי שהמשטרה קיבלה התחייבות מצד המשפחה והחזירה את הנערה לביתה. חסן מבקרת את הגישה המהותנית במחקר בנוגע לתופעה ומה שהיא מתארת כ"התעלמות כמעט מוחלטת מהגורמים הפוליטיים המשפיעים הן על ייצוב תופעות אלו ואף על עיצובן", שגורמת לכך שאחריותה של המדינה לבעיה כמעט אינה עולה לדיון. היא מדגישה את "כפל הפנים" בעובדה שחוקרים כמו קרסל ויוסף גינת (ששימש בתפקיד "יועץ לענייני ערבים") אחראים לעיצוב מדיניות שהשפיעה על האוכלוסייה שלאחר מכן הם ניגשו לחקור. חסן סבורה שחשוב לזהות את ה"מכניזמים הפועלים לשימורה של התופעה של רצח נשים, במיוחד 'הפוליטיקה של הכבוד', אותה מטפחת המדינה", וכן "יחסן הסלחני של שאר הרשויות לאכיפת החוק, יחד עם המדיניות המטפחת את החמולה וערכיה, מהווים חממה שבה משגשגים צמחי הרעל של המסורת הפטריארכלית הדכאנית." טענות דומות הושמעו גם על ידי חוקרים ואישים אחרים.
השופט מיכה לינדנשטראוס קבע בפסק-דין כי:
שופטת בית המשפט העליון עדנה ארבל כתבה (והשופטים מרים נאור וניל הנדל הסכימו) כי:
בשנת 2010 יזם ח"כ אחמד טיבי הצעת חוק נגד כינוי מעשי רצח כאלו 'רצח לשם כבוד המשפחה' והסביר כי מעשי רצח אינם מביאים, ואינם צריכים להביא, כבוד. משרד המשפטים לא תמך בהצעת החוק.
מוראבה
מוראבה (בצ'כית: Morava, בגרמנית: March, בהונגרית: Morva, בפולנית: Morawa) הוא נהר במרכז אירופה, יובל שמאלי של הדנובה. הוא הנהר העיקרי של חבל מורביה ששמו נגזר ממנו. מוצא המוראבה הוא הרי הסודטים המזרחיים בגובה 1390 מ', על יד הכפר דולני מוראבה, בנפת אוסטי נאד אורליצי, בצפון-מזרח המחוז פרדוביצה, על המדרון הדרומי של ההר קראליצקי סנייז'ניק, קרוב לגבול בין הרפובליקה הצ'כית לפולין. משם הוא פונה דרום-מזרחה, בעיקר בין הרמה הבוהמית-מורבית (במערב) לקרפטים המערביים (במזרח). בעיר אוטרוקוביצה פונה דרומית-מערבית, בגובה 135 מ' מעל מפלס הים. החלק העילי והאמצעי של המוראבה זורם בשטח צ'כיה, בחבל מורביה, בעוד שהחלק התחתי שלו מהווה גבול בין צ'כיה לסלובקיה ואחר כך יוצר את הגבול בין סלובקיה לאוסטריה. אורך הנהר הוא 388 ק"מ ושטח אגן הניקוז שלו - 26,600 קמ"ר. הספיקה הממוצעת שלו היא 109–115 מ"ק לשנייה.
הנהר עביר לשיט ב-130 ק"מ האחרונים החל מן העיר הודונין. הוא נשפך לדנובה על יד היישוב הסלובקי דווין עם טירת דווין, כיום חלק מברטיסלבה. יובליו החשובים ביותר הם: בצ'ווה (משמאל), דיה או טאיה (מימין), האנה, מיאבה ורודאבה מי המוראבה משמשים להשקיה ומפעילים תנחת כוח הידרו-חמשלית. לאורך המוראבה שוכנות הערים אולומואוץ, הודונין, אוהרסקה הרדישטיה, קרומיירז'יז', הוליץ', הוהנאו אן דר מארך, מארכג, ברטיסלבה (דווין)
השם
ייתכן כי שמו הגרמני של הנהר March (מארך) מתייחס ל"מארק" (מארקה) כלומר "גבול, אזור ספר", אבל מקור יותר סביר של השם "מוראבה" הוא המילה פרוטו-הודו-אירופית "מורי" שמשמעותה "מים" (כמו mare=ים, הלטינית). שם הנהר תועד לראשונה כ"מאראהה" Maraha בשנת 892. השם מוראבה הוא במקור של השם מוראביה הגדולה, מדינה סלאבית חזקה שהתפשטה בימי הביניים במזרח גרמניה של היום, פולין, צ'כיה וסלובקיה של ימינו ובצפון סרביה. בהמשך השם אומץ על ידי חבל מוראביה.
היסטוריה
מוראבה היווה אחד הגבולות ה"לאומיים" העתיקים ביותר ביבשת אירופה. בסביבות שנת 800 בקטע האוסטרי-סלובקי של המוראבה סימן את הגבול המזרחי של האימפריה הקרולינגית עם החאנות האווארית והחל מהמאה ה-10 ציין את גבולה של המרקה המזרחית (marcha orientalis) או המרקיזות האוסטרית, לימים דוכסות אוסטריה, חלק מהאימפריה הרומית הקדושה עם ממלכת הונגריה. החל מ-1526 (השתלטות ההבסבורגים על חלק מהונגריה) ועד 1918, שנת פירוקה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, המוראבה היוותה גבול פנימי של הקיסרות ההבסבורגית. עד 1806 הייתה גם גבול חיצוני של האימפריה הרומית קדושה.
ביולי 1997 אגן המוראבה (במיוחד בצפון-מזרח) הוכה בגשמי זלעפות שנמשכו ימים רבים וגרמו לשיטפונות קטסטרופליים במרכז אירופה, לרבות באגן האודר בפולין ובגרמניה. ברפובליקה הצ'כית 49 בני אדם קיפחו את חייהם, מעל 250 כפרים היו צריכים להפתנות והנזק הכללי למדינה נמדד ב-63 מיליארד כתרים צ'כיים.
בסוף דצמבר 2007 כתוצאה מהסכם שנגן בוטלו בקורות הגבולות בין סלובקיה לאוסטריה במפגש בין המוראבה לדנובה. ב-25 בספטמבר 2011 נחנך גשר להולכי רגל ולרוכבי אופניים מעל מוראבה בין טירת הוף לדווינסקה נובה וס. הגשר נועד לעודד את תיירות האופניים משני צדי הנהר, נפתח לתחבורה ב-9 באוגוסט 2012. בספטמבר 2012 נפתח תחת השם "גשר החירות" לאופניים. הוא נבנה במקום הגשר של מריה תרזיה שנבנה ב-1771 ושנהרס כעבור מאה שנה על ידי גושי קרח. ב-2019 הכפר הצ'כי מיקולצ'יצה חובר בגשר להולכי רגל מעל מוראבה עם הכפר הסלובקי השכן קולצ'אני.
מקורות הנהר
מוצא הנהר בהרי קראליצקי סנז'ניק בצפון-מערב מורביה, לא רחוק מהגבול עם פולין. הנהר יוצר אזור שפלה הכולל את העמק העליון של מוראבה או הגאי המורבי העליון (Hornomoravský úval), אחר כך העמק התחתון של מוראבה או הגיא המורבי התחתון (Dolnomoravský úval') בחבל מורביה, "השדה של מוראבה" או מארכפלד באוסטריה תחתית ושפלת זהוריה (Záhorská nížina) בסלובקיה. שלושת האזורים האחרונים הם רצף של אגן גדול, המהווה את חלק הארי מאגן וינה.
ברפובליקה הצ'כית שוכנות על גדות המוראבה העיר אולומואוץ והעיירות קרומז'יז', אוטרוקוביצה, אוהרסקה הרדישטה והודונין. העיר ברנו, העיר השנייה בגודלה של צ'כיה שוכנת באגן הנהר. האזור הנמצא באגן הניקוז של מוראבה מאוכלס ב-3,5 מיליון תושבים. למטה מהודונין, הנהר זורם לאורך אזור גבול מיוער, עם מעט תושבים עד לשפיכתו לדנובה, ממש מתחת טירת דווין בפרברי בירת סלובקיה, ברטיסלבה. אחרי מסלול באורך 352 ק"מ מוראבה נשפכת לדנובה עם ספיקה ממוצעת של 110 מטר מעוקב בשנייה, כשהיא קולטת מים מאגן ניקוז בשטח של 26,658 מ"ר. בשטח אוסטריה עוברת מ וראבה בעירות הוהנאו, דירנקרוט, אנגרן אן דר מארך ומארכג.
היובל הארוך ביותר של מוראבה הוא טאיה (Thaya בגרמנית) או דיה (Dyje בצ'כית) הזורם בצומת משולש בין אוסטריה, צ'כיה וסלובקיה. נקודת המפגש בין טאיה ומוראבה מהווה את הנקודה הדרומית והנמוכה ביותר שלחבל מורביה.. היובל הגדול ביותר מצד שמאל הוא בצ'ווה. מוראבה היא נהר של שפלה עם אגן הכולל 51% מישורים, רק 7% הרים ו-35% רמה. השיפוע הממוצע של הנהר הוא 1.8‰ ובשפך4‰. מיטת הסלע של הנהר היא ברובה גבישית או מ"פליש". נהר המוראבה הוא יוצא דופן בכך שהוא נהר אירופי של מים שחורים, זאת בגלל הכמות הגדולה של ברזל שביובל טאיה.
הנצחה בחלל
עמק בכוכב הלכת מאדים הניקרא Morava Valles והממוקם ברביע הסינוס המרגריטיפרי, כונה לפי נהר מוראבה.
לקריאה נוספת
Klement Tockner, Urs Uehlinger, Christopher T. Robinson - Rivers of Europe. Academic Press 2009. pp. 86–88. ISBN 9780080919089
צופית מלכותית
צופית מלכותית (שם מדעי: Cinnyris regius) היא מין של ציפור שיר ממשפחת הצופיתיים. היא אנדמית ליערות הרריים במזרח אפריקה, באזור בקע אלברטין.
תיאור
הצופית המלכותית היא צופית בינונית. לזכר הבוגר יש ראש וחלקים עליונים בצבע ירוק-זהוב ססגוני, כנפיים וזנב כהים וחזה ובטן צבועים בצורה נועזת באדום וצהוב. לנקבה הבוגרת חלקים עליונים בצבע זית עמום, עם חלקים תחתונים צהבהבים ומפוספסים קלות. הזכר בולט, אבל אפשר לבלבל את הנקבה עם נקבת צופית רוקפלר (Cinnyris rockefelleri), אם כי יש לה גרון חיוור יותר. גם נקבת צופית כפולת-צווארון רוונזורי (Cinnyris stuhlmanni) ונקבת צופית כפולת-צווארון צפונית  (Cinnyris reichenowi) דומות, אך לאלה יש חלקים עליונים ירוקים יותר וחלקים תחתונים צהובים יותר; מין דומה נוסף הוא צופית צהובת-בטן (Cinnyris venustus), אך ניתן לזהות את הצופית המלכותית לפי החלקים העליונים הזיתיים יותר והחלקים התחתונים בגוון צהבהב-זיתי אחיד יותר.
תפוצה ובית גידול
אזור התפוצה של הצופית המלכותית משתרע על פני כל בקע אלברטין (מאוגנדה ועד טנזניה), שם היא חיה ברום 1,500–3,100 מטר מעל פני הים. בתי הגידול שלה כוללים יערות הרריים ירוקי-עד, יערות מעורבים, יערות גידול משני, שטחי שיחים ובמבוק.
סטטוס
הצופית המלכותית היא מין נפוץ. מגמת האוכלוסייה נחשבת בירידה בגלל אובדן בית הגידול המיוער. עם זאת, לא זוהו איומים מיוחדים והאיגוד הבינלאומי לשימור הטבע העריך את מצב שימור הציפור כללא חשש.
חיל משלוח
חיל משלוח הוא כינוי ליחידות צבא הנשלחות על ידי ממשלתן לתקופה מוגבלת לשם התערבות בעימות צבאי המתרחש הרחק מגבולות אותה מדינה, לרוב לשם תמיכה במדינות בעלות ברית. יחידות אלו, היכולות להיות בסדרי גודל שונים, נדרשות לרוב להיות בעלות מערכות לוגיסטיות המאפשרות להן להתקיים ככוח לוחם עצמאי לתקופה ארוכה הרחק מבסיסי האם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה כונו חלק מהכוחות שלחמו בזירה האירופית בשם "חיל משלוח".
במהלך מלחמת העצמאות כונו חלק מהכוחות כנגדם לחם צה"ל "חילות משלוח". גם לאחר מכן, שלחו מדינות עימות חילות משלוח כנגד מדינת ישראל במספר מקרים, כדוגמת חיל המשלוח העיראקי במלחמת יום הכיפורים.
ג'ורג' מיטשל
ג'ורג' ג'ון מיטשל (באנגלית: George John Mitchell; ) הוא עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת מיין בין השנים 1980 ל-1995 ומנהיג הרוב הדמוקרטי בסנאט.
מיטשל שימש כשליח הממשל האמריקאי לצפון אירלנד והצלחתו הובילה לכינון הסכם יום שישי הטוב, הוא גם שימש כשליח למזרח התיכון במטרה לחקור את הנסיבות שהביאו לפרוץ האינתיפאדה השנייה, המלצותיו שנוסחו בדו"ח מיטשל היוו את הבסיס לתוכנית מפת הדרכים המציעה פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני. לאחר בחירתו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית מונה מיטשל כשליח הממשל החדש למזרח התיכון.
בשנים 2006-2007 עמד מיטשל בראשות ועדת חקירה מטעם ה-MLB לבדיקת תופעת הסמים בליגת הבייסבול המקצוענית בארצות הברית.
ביוגרפיה
מיטשל נולד בעיירה ווטרויל שבמדינת מיין, אביו אומץ בילדותו על ידי משפחה לבנונית מרונית ואימו היגרה מלבנון בגיל 18. מיטשל סיים תואר ראשון בקולג' בודוין (Bowdoin College) ב-1954, התגייס לצבא ושירת כקצין ריגול נגדי בברלין עד שחרורו ב-1956. ב-1960 סיים תואר במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון והחל לעבוד במחלקת ההגבלים עסקיים של מחלקת המשפטים האמריקאית. בין 1962 ל-1965 שימש כעוזרו הבכיר של הסנאטור ממיין אדמונד מאסקי, ומ-1965 ועד 1977 היה עורך דין פרטי בפורטלנד.
קריירה פוליטית
ב-1974 היה מיטשל מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל מיין, אך הפסיד בבחירות למועמד העצמאי ג'יימס לונגלי. ב-1977 מונה על ידי הנשיא ג'ימי קרטר למשרת פרקליט מדינה במיין (United States Attorney). ב-1979 מונה מיטשל לשופט בבית המשפט הפדרלי של מחוז מיין, תפקיד בו כיהן כשנה, בטרם מונה על ידי מושל מיין לכהונה בסנאט של ארצות הברית במקום מאסקי שעבר לכהן כמזכיר המדינה. ב-1982 נבחר מיטשל לכהונה מלאה בסנאט על אף שפיגר תחילה בסקרים ב-36%. הוא נבחר שוב ב-1988 כשהוא זכה ב-81% מקולות המצביעים, הרוב הגדול ביותר בתולדות מדינת מיין. מיטשל שימש כמנהיג הרוב הדמוקרטי בסנאט בין השנים 1989 ל-1995. ב-1994 הציע לו הנשיא ביל קלינטון להתמנות לשופט בבית המשפט העליון אך הוא מיאן להצעה זו.
פעילות דיפלומטית
לאחר שבחר שלא להתמודד שוב בבחירות לסנאט של 1994, מונה מיטשל לשליח מיוחד של ארצות הברית בצפון אירלנד החל מינואר 1995. הוא עמד בראשות הוועדה שהתוותה את עקרונות ההימנעות מאלימות אליהם היו כפופים כל הפלגים היריבים באזור. הצלחתו הובילה לחתימת הסכם יום שישי הטוב ומיטשל זכה להוקרה מהנשיא קלינטון שהעניק לו את מדליית החירות הנשיאותית ב-1999. בנוסף זכה מיטשל בפרס פעמון החירות (Philadelphia Liberty Medal), פרס השלום של אונסק"ו והוקרות רבות אחרות.
בעקבות ועידת שארם א-שייח' באוקטובר 2000, מונה מיטשל על ידי קלינטון לעמוד בראש ועדה שתחקור את האירועים שהובילו לפריצת האינתיפאדה השנייה. הדו"ח שחיברה הוועדה, הידוע בשם דו"ח מיטשל, הוגש לנשיא ג'ורג' ווקר בוש והיווה את הבסיס למפת הדרכים. בדו"ח נקבע שהוועדה לא מצאה הוכחות לכוונה מראש של הרשות הפלסטינית לפתוח באלימות, או שהיה תכנון של ישראל להגיב בצורה שתביא לשפיכות דמים, ושהוועדה הסיקה כי גורמי ההתלקחות נעוצים בהתנהלות הרשות וישראל מאז החתימה על הסכמי אוסלו. הוועדה המליצה על יצירת מכניזם להפסקת האלימות באמצעות בניית צעדי אמון וחידוש שיתוף הפעולה הביטחוני בין הצדדים.
בסוף 2004 מונה על ידי הקונגרס לעמוד בראש כח משימה בין-מפלגתי, יחד עם ניוט גינגריץ', הסנאטור לשעבר מהמפלגה הרפובליקנית, שמטרתו לבחון כיצד האו"ם משרת את מטרותיו ולהמליץ על רפורמות בהתנהלות ארצות הברית מול הארגון.
בתחילת שנת 2009, לאחר כניסתו של ברק אובמה לבית הלבן, מונה מיטשל לשליחו המיוחד למזרח התיכון. בחודש יולי פורסם כי הוא מעוניין לפרוש מהתפקיד בסוף השנה, אך מיטשל המשיך בסבבי הפגישות שלו במזרח התיכון גם במהלך 2010, ופרש מתפקידו ב-14 במאי 2011.
קריירה עסקית וציבורית
ב-1995 הצטרף מיטשל לחברת עורכי דין שהתמזגה ב-2002 עם חברת DLA Piper, מחברות עורכי הדין הגדולות בעולם. מיטשל משמש כשותף בחברה וכיהן גם כיו"ר הדירקטוריון של DLA Piper.
מיטשל שימש כחבר דירקטוריון בחברת וולט דיסני משנת 1995, וב-2004 מונה ליו"ר הדירקטוריון, עד החלפתו בתחילת 2007. כמו כן שימש כחבר דירקטוריון מועדון הבייסבול בוסטון רד סוקס.
מאז 2002 מכהן מיטשל כעמית בכיר במכון ליישוב סכסוכים של אוניברסיטת קולומביה בו פועל למניעה ויישוב סכסוכים בינלאומיים. מ-2007 משמש כפרופסור אורח באוניברסיטת המטרופולין של לידס אשר הקימה מרכז חדש לשלום ויישוב סכסוכים הקרוי על שמו.
מיטשל משמש כנשיא הכבוד (Chancellor) של אוניברסיטת קווינס בבלפסט (Queen's University of Belfast), מייסד מכון מיטשל לקידום החינוך במיין ועומד בראש קרן סיוע חירום של הצלב האדום וקרן לסיוע לנפגעי פיגועי 11 בספטמבר.
מיטשל עמד בראשן של שתי ועדות חקירה בתחום הספורט, הוא בדק ב-1999 את החשדות לשחיתות בהליך המכרז לאירוח המשחקים האולימפיים, וב-2006 מונה על ידי הקומישינר של ליגת ה-MLB לבדוק את החשדות בנוגע לשימוש בחומרים אסורים ומשפרי ביצועים בליגת הבייסבול. הדו"ח בן ה-409 עמודים, התפרסם בסוף 2007, ועורר סערה כשנקב בשמותיהם של 89 שחקנים בעבר ובהווה לגביהם יש עדויות על שימוש בחומרים אסורים, בין השמות שהוזכרו נכללו גם כוכבים כבארי בונדס ורוג'ר קלמנס.
ספרים
מיטשל הוא מחברם של מספר ספרי עיון:
מפרצון צפינה
מפרצון צפינה או צפינה קוב או זאליב צפינה (באנגלית: Tsepina Cove ; בבולגרית: залив Цепина)
הוא מפרצון בחוף המזרחי של האי רוברט באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
רוחב פתחו של מפרצון צפינה הוא קילומטר אחד; עומק כניסתו אל תוך היבשה 850 מטרים.
פתחו של מפרצון צפינה מצוי מדרום לסלע גאליצ'ה, המצוי למול נקודת סומוביט.
מיפוי אזור המפרצון
אזור המפרצון מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגרים שנת 2009.
מקור השם
לשון היבשה נקראת על שם העיר צפינה שבדרום בולגריה.
הרגע המכריע
"הרגע המכריע" (באנגלית: The Decisive Moment) הוא מונח מתחום האסתטיקה של הצילום. המונח מתאר את פעולתו של הצלם כמתרכזת בנקודת זמן אחת קריטית, בה משולבים יכולת הראייה וההתבוננות של הצלם עם האירועים וההיסטוריה במהלכם של החיים.
המונח עצמו נטבע על ידי דיק סיימון, אשר הוציא לאור את מהדורה אנגלית לספרו של אנרי קרטייה ברסון משנת 1952 "Images à la sauvette", ותרגם את כותרתו לשם "The Decisive Moment" ("הרגע המכריע"). את השם שאל סיימון מן הטקסט שהכיל ציטוט מדברי ז'אן-פרנסואה פול דה גונדי, בו השתמש קרטייה-ברסון בהקדמה של הספר - "אין בעולם זה דבר שאין לו רגע מכריע" ("Il n'y a rien dans ce monde qui n'ait un moment decisif").
"צילום איננו [פועל] כמו ציור", תיאר קרטייה-ברסון את פעולתו של הצלם בריאיון בעיתון "וושינגטון פוסט". "כאשר אתה מצלם תצלום, מתקיימת לשנייה פעולה יצירתית. העין שלך מוכרחה לזהות קומפוזיציה או ביטוי רגשי אותם מזמנים לך החיים, ואתה חייב לדעת מתוך אינטואיציה מתי ללחוץ על המצלמה. זה הוא הרגע בו הצלם הוא יצירתי."
בית הלוחם
בית הלוחם הוא מרכז ספורט-שיקום ופעילות חברתית לנכי צה"ל ובני משפחותיהם, המופעל על ידי ארגון נכי צה"ל. השירותים שבית הלוחם מעניק אמורים לענות על צורכי אוכלוסיית נכי צה"ל והם נגישים מבחינה פיזית ומבחינה ארגונית לאוכלוסייה זו.
מרכזי בית הלוחם פועלים באמצעות תקציבים מאגף השיקום במשרד הביטחון, ומתרומות של נדבנים מהארץ ומחו"ל. חברי ארגון נכי צה"ל יכולים להיות חברים בבית הלוחם ולשלם על ההשתתפות בפעילותו בעלות נמוכה וסמלית. בתי הלוחם הוקמו לפי הסדר הבא בתל אביב, חיפה, ירושלים, בית הלוחם הבא צפוי לקום בעיר אשדוד.
בית הלוחם תל אביב
בשנות ה-60, לאחר שראו בתים דומים באנגליה ובפינלנד, החליטו בארגון הנכים להקים בית לוחם בתל אביב. בתחילת 1966 הוצגו תוכניות למבנה שהוכנו על ידי אברהם יסקי, יעקב גיל וחייקה פרידמן והוחל בגיוס תרומות של 3 מיליון לירות לצורך הקמתו, בחסות אשת ראש הממשלה, מרים אשכול. במסגרת מסע גיוס הכספים הוקדשו ההכנסות ממופעים שונים למען בניית הבית. בין השאר, תרם ארתור רובינשטיין את ההכנסות מהסרט שהוכן עליו ומרלן דיטריך וסמי דייוויס ג'וניור קיימו מופעים מיוחדים בישראל. עיריית תל אביב הקצתה עבור המבנה מגרש בן 15 דונם בשכונת אפקה שבצפון תל אביב. בפברואר 1968 נחתם חוזה בין ארגון הנכים ועיריית תל אביב על הקמת הבית ובמאי 1968 הונחה אבן פינה לבית. סולל בונה זכתה במכרז להקמת המבנה והבנייה החלה ביוני 1970. הבנייה התקדמה ולאחר מספר דחיות הבנייה הושלמה בסוף שנת 1974. יוסקה לוטנברג ניהל את הבית במשך שנים רבות (כ-30 שנה). על תכנון בית הלוחם זכו יסקי וגיל בפרס רוקח במרץ 1976. ב-2016 נחנכה מחדש בבית הלוחם הבריכה האולימפית לאחר שקורתה מחדש ולצידה הוקמה בריכה טיפולית נפרדת וחדר מכונות חדש לתפעול הבריכות וחימומם. השדרוג עלה כ-30 מיליון שקל.
בית הלוחם חיפה
בשנת 1968 הוחלט על הקמת מבנה בחיפה שישמש במשותף כמרכז יד לבנים ובית הלוחם. בתחילת 1969 הוקצה לבית הלוחם מגרש בשטח 25 דונם על המורדות המערביים של הכרמל הצרפתי ליד סטלה מאריס ומרכז חינוך ליאו באק. בספטמבר 1969 הוכרז על תחרות אדריכלים לתכנון המבנה בו זכה האדריכל דוד ינאי בינואר 1970. במרץ 1971 הוגשה תביעה לבית המשפט לבטל את התחרות, אך התביעה נדחתה. תוכנן לקיים הנחת אבן פינה לבית יד לבנים באוקטובר 1969. בפברואר 1971 נתקבלה תרומה גדולה עבור הקמת המבנה מארגון ברית שלום בפילדלפיה והוסכם שהבית ייקרא על שם הארגון. טקס הנחת אבן פינה התקיים בספטמבר 1971 לכבוד חברי ארגון ברית שלום שתרמו מיליון דולר להקמת המבנה. בשנת 1974 הושלמה הכשרת המגרש לבנייה והתקיים מכרז לבניית השלד. במכרז זכה הקבלן לבזובסקי שהגיש הצעה נמוכה בהרבה מההצעה הנוספת היחידה שהוגשה, זו של סולל בונה. ביולי 1977 הגיש האדריכל ינאי תלונה במשטרה בה נטען שהקבלן בנה את המבנה באיכות ירודה וכי דרש סכומים מנופחים בחשבונות כוזבים. בעקבות זאת המשטרה פתחה בחקירה. ארגון הנכים ועיריית חיפה התייצבו לצידו של הקבלן ופיטרו את האדריכל ינאי. לטענת המשטרה, ארגון הנכים ואנשי העירייה הפריעו לחקירת המשטרה, אף על פי שהם היו הקרבנות של מעשי המרמה. ינאי פנה לבג"ץ בדרישה למנוע את פיטוריו, אך השופטים הפנו את ינאי להגיש תביעה אזרחית וטענו שבג"ץ אינו המקום לבירור עובדות המקרה. לעזרתו של ינאי הוקם ועד ציבורי שביקש להאבק בשחיתות וכלל את מרדכי וירשובסקי, מאיר זורע, יוחאי בן נון ויעקב רודיטי, יו"ר אגודת האדריכלים בישראל. בהמשך הוגשו כתבי אישום שהסתיימו בהרשעת נציגי הארגון. כמו כן, המעורבים הגישו תביעות נזיקין הדדיות.
תוכנית בית הלוחם כללה פירמידה שהייתה אמורה להבנות מבטון, אולם במהלך הבנייה היא הומרה לפלדה.
בית הלוחם ירושלים
בשנת 1994 הוקם בית הלוחם בירושלים, בשכונת מנחת.
בית הלוחם באר שבע
האדריכל הראשי שתכנן את בית הלוחם באר שבע הוא איתן קימל. בשנת 2011 הוענק לאיתן קימל, מיכל אשכולות, אילן כרמי ושחף זית ממשרד זה פרס רכטר לאדריכלות על תכנון בית הלוחם באר שבע. בית הלוחם מהווה המשך לאדריכלות הבטון החשוף המאפיינת רבים ממבני הציבור בבאר שבע, והתכנון משלב בין הבטון והזכוכית ובין המרחב המדברי העוטף אותו.
בית קיי - מרכז נופש
בבית קיי פועל מרכז שיקום מכון פיזיותרפיה, הידרותרפיה וריפוי בעיסוק המעניק טיפול לנכי צה"ל, בני משפחה של נכי צה"ל,  נפגעי פעולות איבה ומשפחות שכולות. המרכז שופע דשאים וירק, ומעניק לנו סביבה רגועה ושלווה.
חג המולד הראשון
חג המולד הראשון (באנגלית: The First Noel, מאוית גם Nowell ו-Noël) הוא מזמור לעונת חג המולד, אחד המוכרים בעולם דובר-האנגלית.
מקורו של הטקסט עלום, אם כי ככל הידוע נוצר בקורנוול במאה ה-17. "נואל" הוא שם חג המולד באנגלית תיכונה, כשם שהוא כך בצרפתית מודרנית. המילים פורסמו לראשונה בספר שיצא בשנת 1823. המזמור מתאר את לידת ישו, כולל הופעת כוכב בית לחם, סגידת הרועים וסגידת האמגושים. ל"חג המולד הראשון" אין נוסח סדור, ויש כמה וכמה גרסאות שנערכו על ידי כותבים שונים. המוכרת ביותר היא כנראה זו שחוברה על ידי ג'ון סטיינר1 ב-1871.
המזמור נדפס ב-351 אסופות המנונים לפחות, וזכה לגרסאות כיסוי רבות. בין האמנים שכיסו אותו נמנים פרנק סינטרה, נט קינג קול, בינג קרוסבי, בוני אם, מריה קארי, Celtic Woman, ליידי אנטבלום, ג'וש גרובן בדואט עם פיית' היל, פנטטוניקס ועוד.
הקורפוסים המשותפים של הכוחות המזוינים של ספרד
היסטוריה
המערך הוקם בהדרגה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר הוחלט לאחד עוד ועוד שירותים צבאיים תחת פיקוד משותף אחד. ב-1985 הוכפף קורפוס המבקר למרותו של המערך. ב-1988 אוחד עמו קורפוס המשפט, וב-1989 אוחדו עמהם קורפוס הרפואה והלהקות הצבאיות. המערך כפוף ישירות למזכירות משרד ההגנה.
סמל גאורגיה
סמל גאורגיה אומץ ב-1 באוקטובר 2004 והוא מבוסס על הסמל הגיאורגיאני מימי הביניים - סמל בית המלוכה של בגרטיוני.
הסמל מורכב משני אריות עומדים כתומכים המחזיקים שלט אצולה ועליו גאורגי הקדוש - הקדוש של גאורגיה, הורג דרקון. מעל מגן האבירים מופיע כתר בית המלוכה של גאורגיה ומתחתיו המוטו של המדינה, הרשום באלפבית הגאורגי: ძალა ერთობაშია ("דזאלה אֶרתוֹבּאשיה" - "באחדות הכוח").
סמל זה החליף את סמל הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה שהיה בשימוש בין 1918–1921 ולאחר תום העידן הסובייטי החליף את הסמל הסובייטי בשנת 1991.
ארכיאופטריקיים
ארכיאופטריקיים (שם מדעי: Archaeopterygidae) היא משפחה של דינוזאורים תרופודים הנחשבים לראשוני העופות. במשפחה abh סוגים, הידועים מתצורות זלהופן בגרמניה וכוללים את הארכאופטריקס ואת הוולהופריה (Wellnhoferia). המשפחה הוגדרה ב-1871 בידי החוקר האנגלי תומאס הנרי האקסלי.
הארכיאופטריקיים שייכים לקבוצת האביאלאה, מאחרוני הדינוזאורים האמיתיים (המכונים: "דינוזאורים שאינם עופות") והם בעלי מאפיינים הן של עופות והן של זוחלים. היה להם זנב ארוך, לסת ארוכה מלאה שיניים וטפרים על זרועותיהם. עם זאת הם היו בעלי כנפיים רחבות, עטו נוצות והיו בעלי התאמות להפחתה במשקל.
הם התקיימו רק ביורה העליון באירופה. ככל הנראה הם נכחדו לאחר היורה והתחלפו במיני עופות קמאים מפותחים יותר.
כיכר קולומבוס
כיכר קולומבוס (באנגלית: Columbus Circle - "קולומבוס סרקל") היא כיכר מרכזית ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית. הכיכר, שנבנתה בשנת 1905, קרויה על שם כריסטופר קולומבוס. הכיכר ממוקמת במפגש הרחובות ברודוויי, סנטרל פארק מערב, סנטרל פארק דרום (המהווה חלק מרחוב 59) והשדרה השמינית.
הכיכר תוכננה על ידי ויליאם פלפס אנו, כחלק מתוכניתו של פרדריק לו אומלסטד לסנטרל פארק הסמוך, תוך שילוב הכיכר ב"שער הסוחרים" (Merchants' Gate) של הפארק.
סמל ברבדוס
מעל שלט האצולה מצוי אגרוף של תושב האיים המחזיק בידו שני מקלות קנה סוכר הדומים בצורתם לצלב אנדרו הקדוש. קני הסוכר מסמלים את חשיבות תעשיית הסוכר לכלכלת ברבדוס, וצורתם מסמלת את יום העצמאות של האי - ביום אנדרו הקדוש.
מגן האבירים בצבע זהב, ועליו שני הפרחים הלאומיים של המדינה - גאוות ברבדוס ועץ תאנה. התומכים הם שקנאי ורעמתן כחלחל המייצגים את האי שקנאי ואת התבססות כלכלת האי על ענף הדיג בהתאמה.
מתחת לשלט מצוי מוטו האיים - "גאווה ותעשייה".
כיכר קולומבוס
שטחו של אי התנועה במרכז הכיכר 3,300 מ"ר, והיקף מעגל התנועה כולו 13,700 מ"ר.
האנדרטה
במרכז הכיכר ניצבת אנדרטה מעשה ידי הפסל האיטלקי גאטאנו רוסו. אנדרטה זו משמשת כקילומטר אפס למדידת מרחקים מניו יורק.
האנדרטה הוקמה בשנת 1892 לזכר ציון 400 שנה למסעו של קולומבוס. הכספים להקמת האנדרטה נאספו על ידי ארגון "איל פרוגרסו" - ארגון של יוצאי איטליה.
האנדרטה כוללת פסל עשוי שיש הניצב על עמוד גרניט שגובהו 21 מטרים. האנדרטה מעותרת בתגליפי ברונזה המתארים את שלוש ספינותיו של קולומבוס: הניניה, הפינטה והסנטה מריה.
בשנת 2005 נוספו לאנדרטה מזרקות שתוכננו על ידי חברת WET, וכן הוקמו ספסלים סביב האנדרטה.
אתרים בעלי חשיבות
בצידה המערבי של הכיכר ממוקם מרכז טיים וורנר - הנהלתו העולמית של תאגיד טיים וורנר. מבנה זה ממוקם במקום בו עמד בעבר קוליסאום ניו יורק. במבנה נמצאים אולפני רשת CNN, וכן אירועי גז' במרכז לינקולן. בצידה הצפוני של הכיכר נמצא המלון הבינלאומי ומגדל טראמפ.
כמו כן סביב הכיכר נמצאים אוניברסיטת פורדהאם, מכללת ג'ון ג'יי למשפט פלילי והמכון הטכנולוגי של ניו יורק.
QAD
QAD היא חברת תוכנה אמריקאית המתמחה בתוכנת ERP לארגונים יצרניים. חבילת התוכנה mfg/pro (שאינם ראשי תיבות) היא יישום ERP לניהול הייצור, ניהול לוגיסטי וניהול פיננסי, עבור ארגונים יצרניים בעולם כולו. נציגתה בישראל היא חברת SIT הממוקמת באור יהודה.
כיכר קולומבוס
אתרים בעלי חשיבות
בכיכר נמצא מגדל כיכר קולומבוס 2 בו הוצג עד בשנת 2005 אוסף האנטיגטון הרטפורד.
אזכורים תרבותיים
הכיכר היוותה רקע למספר סרטים בהם "השטן לובשת פראדה", "זה צריך לקרות לך", "שכחו אותי בבית 2", "אני אגדה" ו"קלוברפילד". בסרט "מכסחי השדים" מסלול ההרס של איש המרשמלו מתחיל בכיכר בדרכו לסנטרל פארק וסט.
סרט מודעות צהוב
סרט צהוב הוא סרט מודעות, סמל להזדהות עם שבויים וסולידריות עם לוחמים ותפילה לשובם בשלום. מקורו בפולקלור האמריקאי. כמו כן הוא גם מסמל מודעות למחלת האנדומטריוזיס, אך הוא נפוץ ברחבי העולם סביב אירועים שונים.
מקור הסמל
לפי דעה מקובלת, בעת מלחמת האזרחים האמריקנית ענדו נשות וארוסות חיילי צבא האיחוד (הצפון) צעיף צהוב, מטפחת צהובה או סרט צהוב בשערן כסמל לכך שהן נאמנות ומחכות לאהובן שישוב מן הקרבות. הצבע הצהוב היה סמלו של חיל הפרשים של צבא הצפון. רושם זה חוזק עקב המערבון בשם "היא ענדה סרט צהוב" שהופק בשנת 1949 העוסק במלחמה נגד האינדיאנים ובמנהג זה. השיר זכה לביצועים רבים כמו האחיות אנדרוז, מקהלת מיץ' מילר ועוד. עם זאת, ייתכן שמקור המנהג עוד במלחמת האזרחים האנגלית בה ענדו אנשי הצבא הפוריטני סרטים צהובים על בגדיהם. ייתכן שמקור המנהג קדום אף יותר, שכן את המנהג לענוד מטפחת עם סמל האהוב כסימן לנאמנות ניתן למצוא כבר במחזה אותלו לויליאם שייקספיר ובשיר אותו שרה דסדמונה במערכה האחרונה. בשיר All Round My Hat, שמקורו בימי הביניים נאמר שהאהובה עונדת סביב כובעה ענף ערבה ירוק לציון כי אהובה נמצא הרחק וכי היא שומרת לו את נאמנותה.
ג'קומו קזנובה
ביוגרפיה
קזנובה גורש מסמינר לכמרים. הוא היה חייל, מטיף, מרגל, מוזיקאי, קלפן ואלכימאי והתפרנס בעיקר בזכות נשים שנפלו שבי בקסמיו.
סרט מודעות צהוב
השיר "היא ענדה סרט צהוב"
שיר פופולרי ממלחמת העולם הראשונה נקרא "סביב צווארה היא ענדה סרט צהוב (לאהובה הנמצא הרחק-הרחק)" 'Round her neck she wears a yeller ribbon,<BR> She wears it in winter and the summer so they say,<BR> If you ask her "Why the decoration?"<BR> She'll say "It's fur my lover who is fur, fur away.
ג'קומו קזנובה
ביוגרפיה
קזנובה כתב ספרים רבים והמפורסם שביניהם הוא "ההיסטוריה של חיי", זיכרונותיו שנכתבו ב-12 כרכים ומכילים מידע רב על חיי החברה של תקופתו ועל מנהגיה. בזיכרונותיו מספר קזנובה בין היתר על הנשים הרבות שהיה איתן בקשר. מעלליו בתחום זה תרמו להפיכת שמו למושג המתאר גבר בעל הצלחה בפיתוי נשים ואף שימשו השראה עבור יוצרים רבים.
סרט מודעות צהוב
השיר "קשרי סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק"
באוקטובר 1971 הופיעה בעיתון ניו יורק פוסט כתבה מאת העיתונאי פיט המיל תחת הכותרת "הולכים הביתה". הוא סיפר אודות אסיר שנידון לשלוש שנים בכלא. טרם שחרורו כתב האסיר לאהובתו שאם אינה רוצה אותו עוד, הוא יבין זאת, אך אם היא מעוניינת בו, שתקשור סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק בעיירת מגוריהם. הכתב התלווה במקרה לאסיר המשוחרר בעת נסיעתו באוטובוס מן הכלא לביתו. האסיר המשוחרר ביקש מנהג האוטובוס ומהנוסעים להתבונן ולראות אם אכן קשור סרט צהוב לעץ. בסופו של דבר אכן היה קשור לעץ סרט צהוב, לשמחת הנהג והנוסעים.
בין 2003 ו-2006 נתלו בארצות הברית סרטים צהובים על דלתות בתים, על עצים בגינות או על תיבות הדואר של משפחות שבניהן נלחמו בעיראק, כסמל לתפילה לחזרתם בשלום וכסמל לתמיכה במלחמה.
בישראל
כאשר הוחזרו שבויי צה"ל יוסף גרוף, נסים שלם וחזי שי משביים במסגרת עסקת ג'יבריל, קשרה אמו של יוסף גרוף מאות סרטים צהובים ברחוב שבו הם גרים, לקדם את פניו.
יחסי דרום אפריקה–ניו זילנד
ההערכה היא כי החל משנת 2006 התגוררו בניו זילנד כ-41,676 דרום אפריקנים.
היסטוריה
שתי המדינות קשורות מבחינה היסטורית דרך האימפריה הבריטית. אף על פי שהיה אז מעט מאוד קשר בין שני השטחים; בין 1899–1902, ניו זילנד תרמה מעל 6,000 חיילים להילחם לצד הבריטים במהלך מלחמת הבורים, נגד הבורים דוברי אפריקאנס, מהרפובליקה של טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית. כ-230 בני ניו זילנד קיפחו את חייהם במלחמה שהביאה לניצחון בריטי על דרום אפריקה כולה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, חיילים מניו זילנד ודרום אפריקה נלחמו זה לצד זה באירופה ובצפון אפריקה. דרום אפריקה השיגה את עצמאותה מבריטניה בשנת 1934, ואילו ניו זילנד השיגה את עצמאותה בשנת 1947.
לאחר שחרורו של נלסון מנדלה מהכלא וההתקדמות במשא ומתן לסיום האפרטהייד בדרום אפריקה ; ניו זילנד כוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם דרום אפריקה ב-19 בינואר 1994. במאי 1994 נכח ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ים בולגר, בהשבעתו של נלסון מנדלה. בשנת 1995 אירחה דרום אפריקה את גביע העולם ברוגבי, והמשחק האחרון היה בין ניו זילנד לדרום אפריקה; מה שהעמיק את הקשר בין האוהדים לפוליטיקאים של שתי המדינות. בנובמבר באותה השנה ביקר הנשיא נלסון מנדלה ביקור רשמי בניו זילנד. בשנת 1996 פתחה ניו זילנד נציבות עליונה בפרטוריה, ודרום אפריקה פתחה אחריה נציבות עליונה בוולינגטון בשנת 2009.
יחסי סחר
בשנת 2013 הייתה דרום אפריקה שותפת הסחר ה-33 בגודלה של ניו זילנד. באותה שנה, המסחר הדו-כיווני בין שתי המדינות הסתכם ב-411 מיליון דולר. חלק מהמוצרים ששתי המדינות סוחרות זו עם זו כוללים: מכוניות, ציוד רפואי, כלי טיס, מכונות, ציוד הילוכים, מתכות, שטיחים, נייר, קוסמטיקה, חלב, פירות ים, יין, פירות וכימיקלים תעשייתיים.
הפארק הלאומי דנאלי
הפארק והשמורה הלאומיים דנאלי (באנגלית: Denali National Park and Preserve) הוא פארק לאומי ושמורת טבע במרכז מדינת אלסקה, ארצות הברית סביב הר דנאלי, ההר הגבוה ביותר באמריקה הצפונית. הפארק והשמורה הצמודה אליו משתרעים על שטח של 24,464 קילומטרים רבועים, שטח הגדול משטחה של מדינת ישראל. ב-2 בדצמבר 1980 הוגדרו 8,687 קילומטרים רבועים משטח הפארק כאזור טבע בראשיתי, רמת ההגנה הגבוהה ביותר, בשם "אזור הטבע הבראשיתי דנאלי" (Denali Wilderness). נוף הפארק הוא תערובת של יערות בגבהים הנמוכים כולל טאיגה של עצים נשירים, טונדרה באמצע הגובה, וקרחונים, שלג וסלעים חשופים באזור הגבוה. הקרחון הגדול ביותר הוא קרחון קהילטנה (Kahiltna Glacier).
ב-2017 ביקרו בפארק 642,809 נופשים. פעילות בתקופת החורף כוללת סיורים במזחלות כלבים ובאופנועי שלג וסקי למרחקים.