cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חומצה ולפרואית
התוויות
החומצה הוולפרואית מאושרת על ידי FDA לטיפול גם במאניה הקשורים להפרעה דו-קוטבית. "דפלפט משמשת כטיפול בגלים מאניים וכטיפול מניעתי. יעילות החומצה הוולפרואית גבוהה, ויותר מ-70% מהמטופלים ירגישו השפעה מיטיבה"היא משמשת לטיפול משלים בסוגי אפילפסיה רבים וכן כטיפול מונע למיגרנה. בזמן האחרון משתמשים בה כדי לטפל בכאב עצבי כתרופת קו שני.
סיכון למומים מולדים
נטילת הוולפרואט במהלך הריון מעלה את הסיכון למומים מולדים. הסיכון עולה ככל שהמינון יותר גבוה. בייחוד עולה הסיכון לספינה ביפידה ולעיתים רחוקות יותר מומים אחרים, הכוללים, כנראה את "תסמונת ולפרואט". הקווים המאפיינים תסמונת זו הם תווי פנים הנוטים להתפתח עם הגיל, הכוללים טריגוצפלוס, מצח גבוה עם הצרה ביפרונטלית, קפלים אפיקנתיים, גשר אף שטוח, שורש אף רחב, פילטרון (קו אמצע בשפה העליונה) רחב. מחקר שנערך ב-2006 הראה שילדים לאמהות הנוטלות ולפרואט בזמן ההיריון הם בסכנה למנת משכל נמוך באופן משמעותי לעומת אלה שאמהותיהם לא נוטלות ולפרואט
לנשים המטופלות בחומצה ולפרואית המתכוונות להיכנס להריון מומלץ לעבור לנטילת מינונים גבוהים של חומצה פולית ולהיות במעקב צמוד אף על פי שסריקות אינן מגלות את כל המומים המולדים. עם זאת, לעיתים, ולפרואט היא התרופה היחידה שיכולה למנוע התקפים ולהתקפים בזמן ההיריון עלולות להיות תוצאות גרועות אף יותר.
סיכון לאוטיזם
חשיפה של העובר האנושי לחומצה ולפרואית מקושרת עם סיכון לאוטיזם. יש אפשרות לשכפל אפיונים המאפיינים אוטיזם על ידי חשיפה של עוברי חולדות לחומצה ולפרואית בזמן שהתעלה העצבית נסגרת.
תופעות לוואי
חולים רבים מוזהרים שנטילת חומצה ולפרואית עלולה לגרום לעלייה במשקל
תופעות לוואי שכיחות הן הפרעה בעיכול ועלייה במשקל. פחות נפוצות הן עייפות, בצקת, אקנה, סחרחורת, נמנום, איבוד שיער, כאבי ראש, בחילה ורעידות (במיוחד בידיים). חומצה ולפרואית עלולה לפעמים, לגרום גם להיפראמונמיה העלולה, בהמשך, לגרום לנזק מוחי.
לעיתים רחוקות עלולה חומצה ולפרואית לגרום לדיסקרזיה (ליקוי בהרכב הדם), תפקוד כבד לקוי, צהבת, תרומבוציטופניה (ירידה במספר טסיות הדם) ולתהליך קרישת דם ארוך מן הרגיל. בשל תופעות לוואי אלה רופאים מבקשים שייעשו בדיקות דם, בתחילה כל שבוע ולאחר מכן כל חודשיים. עלייה זמנית באנזימי הכבד נרשמה אצל 20% מן החולים בחודשים הראשונים שלאחר התחלת נטילת התרופה. דלקת כבד שהסימפטום הראשון שלה הוא צהבת התגלתה במקרים נדירים.
מינון יתר
כמות מופרזת של חומצה ולפרואית עלולה לגרום לרעד, קהות חושים, דיכוי מערכת הנשימה, תרדמת ואפילו מוות. אצל ילדים מתן מנת יתר הוא, בדרך כלל, בעל אופי מקרי בעוד שאצל מבוגרים, קרוב לוודאי שהדבר נעשה בכוונה. ריכוז החומצה הוולפרואית הוא בדרך כלל 20 עד 100 מ"ג לליטר בזמן טיפול מבוקר אבל יכול לעלות עד 150 – 1500 מ"ג לליטר במקרה של הרעלה קיצונית.
קשרי גומלין
לחומצה הוולפרואית יש פעילות הדדית עם קארבאמזפין. על ידי בלימת האנזים mEH גורמת החומצה הוולפרואית לגידול של המטבוליט של תרופה זו, להארכה של השפעת קרבמזפין ודחיית הפרשתה מהגוף.
אספירין יכול הגביר את שחרור החומצה הוולפרואית מהחיבור לחלבונים בפלסמה ומשפיע על המטבוליזם שלה, מה שעלול לגרום לרמות גבוהות יותר ממה שתוכנן של רמת הוולפרואט בדם. שילוב של חומצה ולפרואית עם קלונאזפאם (תרופה בנזודיאזפינית) יכול לגרום לשינה עמוקה ולהגדיל את הסיכון להתקפי ניתוק אצל חולים שיש להם נטייה לקבל אותם.
חומצה ולפרואית ומלח ולפרואי מפחיתים את הפינוי הגלוי של למוטריג'ין (למיקטל) מן הגוף. אצל רוב החולים המינון של למוטריג'ין, על מנת שיפעל ביחד עם ולפרואט, צריך להיות מופחת במחצית לעומת מינון מונותרפי.
מורים על אי מתן ולפרואט בהריון משום שהוא מפחית את הספיגה מחדש של החומצה הפולית במעיים, מה שגורם לפגמים בתעלה העצבית אצל העובר.
שמות מסחריים
החומצה הוולפרואית משווקת בישראל בשמות ולפורל, דפלפט, ובתרכובת עם ולפרואט סודיום - דפלפט כרונו 500.
פתיחה סקוטית
הפתיחה הסקוטית היא אחת מפתיחות השחמט השקטות. מרבית התאורטיקנים סבורים שהיא מביאה לשוויון העמדות. הרעיון המרכזי של הלבן בפתיחה הסקוטית הוא תפיסת עמדות במרכז. מקור שמה במשחק שנערך בשנת 1824 בחילוף מכתבים בין אדינבורו ולונדון, ושבו ניצחו הסקוטים בצורה משכנעת.
הפתיחה הסקוטית, נוסח א'
ההכאה היא הכרחית אם רוצים למנוע את התקדמות הרגלי ד, או לכידה ב-ה5. כאן קיימת אפשרות של הקרבת רגלי מצד הלבן: 4.ג3, המכונה גמביט סקוטי (או "גמביט גרינג"). המסע המקובל בפתיחה הסקוטית (אפשר גם 5. ... ר-ג5). האיום על הרגלי ה4, שבא בעת ובעונה אחת עם פיתוח כלי שחור והכנת הצרחה של מלכו הוא המסע היעיל במצב זה. המסע התאורטי המאפשר ללבן הצבת רץ ב-ד3, ללא איבוד זמן. כמובן אין הוא לוכד ברגלי השני, שהיה גורם להחלפת מלכות ולאבוד זכות הצרחה מצד השחור. המסע הנכון. פותח דרך ל-ר-ג8 ומגביר את האיום במרכז, כאחד. כאן, ובמסעים הבאים, יכול השחור להחליף את הפרש ב-ג3 ולגרום בכך להכפלת הרגלים הלבנים בטור ג'. המתלמד יודע, כי רגלי כפול אינו רצוי בדרך כלל; ומה עוד, כאשר הוא מבודד! בכל זאת, במקרה זה אין השחור מנצל הזדמנות זו, כיון שאין הוא נוטה להחליף את הרץ ב-4, כלי חשוב בהתקפה ובהגנה כאחת. אחרי ההחלפה תעמוד לרשות הרץ הלבן עמדה אסטרטגית חשובה ב-א3. מרבית השחקנים הטירונים יעדיפו 8.ה5 נא מבלי להבחין כי אחרי 8. ... פ-ז4 ; יצטרך הלבן לדאוג לשלום הרגלי ב-ה5.
הלבן מאיים בליכדת הרגלי ד5, מאחר שהפרש השחור רתוק למשל: 11. ר:ו6, מה: ול; 12.פ: ד5, מה: ב3; 13. צ-ב1 והרץ השחור ב-ב4 אבוד. או: 11. פ: ד5, מה: ד5; 12. ר:ול, ז:ו6? ; 13. ר: ח7+ המלכה השחורה אבודה. בזמן האחרון מעדיפים את התמרון: 11.פה2 המצב שקול.
הפתיחה הסקוטית, נוסח ב'
עד כאן כמו בנוסח הקודם, אולם כאן מותר הלבן על החזרת הרגלי ומפתח את הרץ. אפשרות אחרת : 6.ר:ו7 +, מ: וד ; 7. מה-ד5+ והלבן מחזיר לעצמו את הכלי. המלכה השחורה נחלצת להגנת הרגלי ו7. אם ינוע השחור 8. ... פ-א5, אזי 9. מה-ג3. איום על הפרש א5 ועל הרגלי ז7: מצב העמדות שקול.
נחל פטיש
נחל פטיש הוא נחל אכזב באורך של כ־32 קילומטרים בנגב הצפוני.
תוואי הנחל
מוצא הנחל בגובה כ-300 מטרים מעל פני הים, בסמוך לצומת גורל צפונית לבאר שבע. משם הוא זורם מערבה וחולף בסמוך לאתר לסילוק פסולת דודאים. לאחר מכן חולף הנחל מתחת לכביש 25 ומייד לאחר מכן מתחת לגשר רכבת עות'מאני.
הנחל ממשיך בכיוון צפון־מערב וחולף תחת כביש 2411 (כביש אופקים–שדה תימן). מייד לאחר מכן, מדרום למושבים גילת ותפרח, נשפך אליו נחל תפרח. הנחל חולף במקביל לתחנת הרכבת אופקים ולמסילת אשקלון - באר שבע, ובין המושבים בטחה ורנן הוא עובר תחתיה. מספר קילומטרים לאחר מכן, בגובה של כ-60 מטרים מעל פני הים ובמרחק של כקילומטר וחצי דרומית לבית הביטחון בסומרה, נשפך הנחל אל נחל גרר.
יובליו של הנחל מצפון הם נחל תפרח ונחל שמריה. מדרום יובליו הם נחל עשן, נחל חצרים ונחל אופקים.
דורה
דּוּרָה על הרשאו (ידועה גם כסוֹרְגוּם, משמה הלטיני Sorghum) היא סוג במשפחת הדגן שמגוון ממיניו וזניו משמשים למאכל אדם ובהמה. זרעיו של המין המתורבת, הם הדגן החמישי בחשיבותו בעולם אחרי החיטה, האורז, התירס והשעורה.
תיאור
השם מושאל מערבית בהגיית דֻרַה (ذرة, ששורשה הערבי מקביל לשורש העברי ז־ר־י/ה). הדורה היא עשב גבוה שמגיע עד מעל ל-4 מטרים. תפרחת הדורה היא מצורת "מכבד" בה השיבוליות מסודרות בקבוצות של שתיים או שלוש שיבוליות יחד, כאשר בכל קבוצה אחת השיבוליות היא פורייה, והשאר עקרות. לדורה מערכת שורשים מסועפת ויכולת להפסיק את גידולו בעתות בצורת, ועל כן היא יכולה לשרוד בתנאי צחיחות קיצוניים. עלי הדורה הם קטנים, והם נסגרים בעת יובש.
שימושים
יכולת הדורה לשרוד ביובש קיצוני הפכה אותה לדגן חשוב מאוד באזורים הצחיחים של אפריקה, אסיה, אמריקה ואוסטרליה, אך במיוחד היא מתאימה לאקלים האפריקאי, בהיותה עמידה לתקופות גשומות ויבשות לחלופין. אפריקה מפיקה יבול של כעשרים מיליון טונות דורה בשנה, אם כי שיטות הגידול המסורתיות מניבות בקושי טון אחד לעשרה דונם, בעוד שבשיטות מודרניות ניתן להפיק עד 5 טון לשטח זהה.
מגוון המאכלים והמשקאות שמיוצרים באפריקה מהדורה (דייסות, לחמים וכדומה) מעידים על חשיבותה. באופן מסורתי מותססת הדורה תוך שימוש בחיידקי חומצת חלב. ההתססה גורמת לטעם החמצמץ שנחשב באפריקה לאיכותי. ההתססה קוטלת חיידקים מסוכנים ומאריכה את חיי המדף. התססה בשמרים משמשת לייצור בירה שמכילה חלבונים ואחוזי אלכוהול גבוהים למדי. בנוסף סיבי המטאטא כיום עשויים מעשבי דורה מפני שהם קשים, ישרים, עמידים וגדלים בטבע כשהם קשורים זה לזה.
פרויקט ENVIROPAK של האיחוד האירופי מנסה לייצר מתוצרי הלוואי התעשייתיים של הדורה מוצרי פלסטיק מתכלים וציפויים מגינים לייצוא הפירות האפריקאיים.
סיגולדה
היסטוריה
בשנת 1207 באזור הוקם מבצר ובשנת 1928 היישוב הוכר כעיר.
סיגולדה שוכנת בקטע ציורי של עמק הנהר גאויה. סלעי אבן חול אדומים מתקופת הדבון יצרו מצוקים ומערות בשתי גדות הנהר, ומשום כך מכונה סיגולדה "שווייץ של וידזמה".
מערת גוטמניס שבקרבת העיר נמצאות בין טירת סיגולדה החדשה, לבין טירת טוראידה, ונחל קטן זורם מתוכו. זוהי המערה הגדולה ביותר במדינות הבלטיות, כאשר עומקה 19 מ', רוחבה 12 מ' ו גובהה 10 מ'. במערה חקוקה כתובת מהמאה ה-17 שתוכנה: "שתיית המים אמורה להיות בריאה ולהגדיל את אורך החיים". מהמערה אפשר לעלות ברכבל אל הגבעות הסמוכות (אזור ארמון קרימולדה).
רעידת האדמה בפרו (2019)
רעידת האדמה בפרו הייתה רעידת אדמה שהתרחשה ב-26 במאי 2019 ב-02:41:12 לפי השעון המקומי (ב-07:41:14 בשעון UTC). הרעידה בעוצמה של 8.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט גרמה לשני הרוגים ושלושים אנשים פצועים (15 מאקוודור ו-15 מפרו). רעידת אדמה זו היא החזקה ביותר שהתרחשה ב-2019.
קרסנודאר
קְרַסְנוֹדָאר (ברוסית: Краснодар; באדיגית: Гъожъие къал) היא עיר ברוסיה באזור הקווקז, בירת חבל קרסנודאר. העיר נמצאת על הגדה הימנית של נהר הקובאן. נכון לשנת 2021, אוכלוסיית העיר מונה כ־948,827 בני אדם.
זהו מרכז תרבותי וכלכלי עיקרי בצפון הקווקז ובמחוז הפדרלי הדרומי ומרכז היסטורי-גאוגרפי של חבל קובאן.
היסטוריה
העיר נוסדה כמוצב קוזאקי של חיל הים השחור, שהועברו לאזור לאחר כיבושו. בשנת 1793, אחרי התרחבות היישוב במקום נקרא המקום בשם יקטרינודאר (Екатеринода́р) על שם יקטרינה השנייה.
מ-1860 שימש המקום כמרכז מחוז קובן והחיל הקוזאקי של קובן. ב-1867 קיבלה מעמד של עיר, והתחילה להתאכלס גם בתושבים לא-קוזאקים. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 נבנתה דרך העיר מסילת ברזל מטיחורצק לנובורוסיסק. ב-1888 ישבו בעיר כ-45,000 תושבים, והעיר הפכה לצומת מסחר חשובה.
במהלך מלחמת האזרחים בין 1918 ל-1920 עברה העיר מספר ידיים, ואף שימשה כבירת הרפובליקה הסובייטית הצפון-קווקזית, עד שצורפה סופית לפדרציה הרוסית ולברית המועצות. ב-1920 שונה שמהּ לקרסנודאר. מ-1922 עד 1934 שימשה כבירת החבל האוטונומי של אדיגיה כחלק ממחוז צפון קווקז, עם הבירה ברוסטוב על דון. בין 1934 ל-1937 חלק ממחוז אזובו-צ'רנומורסקי, שכלל בתוכו את מחוז קרסונדרסקי ומחוז רוסטוב על דון. ב-1937 הישות הקודמת הופרדה לשתי ישויות, וקרסנודאר הייתה לבירת מחוז קרסנודאר. בין 12 באוגוסט 1942 ל-12 בפברואר 1943 הייתה העיר תחת כיבוש גרמני.
לאחר התפרקות ברית המועצות העיר לא סבלה מאובדן תושבים ואוכלוסייתה דווקא גדלה מאז 1991. כחלק ממגמת ההתרחקות מהעבר הסובייטי, רחובות רבים שינו את שמותיהם והושבו להם שמם ההיסטורי מתקופת הצאר.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבין-לאומי קרסנודאר-פשקובסקי.
פוליטיקה וממשל
כבירת מחוז קרסנודאר העיר מאכלסת את כל משרדי ממשלת המחוז וסניפי הממשלה הפדרלית במחוז.
הרשות המבצעת בעיר היא עיריית קרסנודאר, שהעומד בראשה נבחר על ידי הגוף המחוקק העירוני, הדומה העירונית של קרסנודאר, בהצבעה חשאית.
חלוקה מינהלית
העיר מחולקת לארבעה מחוזות עירוניים
ספורט
קרסנודאר היא אחת הערים הענפות ביותר בתחום הספורט. בעיר מספר מתחמי ספורט מודרניים: בצפון העיר פועלים מתחת "עיר הספורט" שבתחומו נמצאים:
מועדוני ספורט
בשנת 2011 קרסנודאר הייתה העיר הראשונה בליגת העל הרוסית בכדורגל שייצגו אותה שתי קבוצות ("קובאן" ו"קרסנודאר").
גיום רואייה
גיום רואייה (בצרפתית:  Guillaume Rouillé, בלטינית : Gulielmus Rovillium; בסביבות 1518 – 1589) היה אחד מסוחרי הספרים והמדפיסים החשובים ביותר בליון במאה ה-16. הוא המציא את פורמט ספר הכיס שנקרא sextodecimo (שישית) שנדפס ב־16 דפים בגיליון פוליו, מחצית מפורמט האוקטבו. בפורמט זה הוא הדפיס ספרים רבים בהיסטוריה ושירה, כמו גם ברפואה וזאת בנוסף לליקוטים וספרי הלימוד השימושיים שהוציא לאור.
ביוגרפיה
רוייה נולד בטור. אף על פי שהיה צרפתי הוא שירת כשוליה בבית הדפוס הונציאני של גבריאלה ג'וליטו דה פרארי (Gabriele Giolito de' Ferrari) ושמר על קשריו עם ונציה כמקור לטקסטים אחרי שהגיע לליון בסביבות 1543.
בין עבודותיו היה תרגום לצרפתית על ידי ברתלמי אנו (Barthélemy Aneau) של חיבורו החלוצי של אנדראה אלצ'טו (Andrea Alciato) ספר הסמלים שהיווה חלק ממיזם גדול של הוצאה לאור בליון על ידי קבוצתו של גיום אוייה והמדפיס שלו מאסה בונום (Macé Bonhomme) ב־1549 שהתרחב לתרגומים לאיטלקית וספרדית. רוייה גם פרסם ספרים של פאולו ג'וביו (Paolo Giovio) וגבריאלה סימאוני (Gabriele Simeoni). חיבור אחר על איקונוגרפיה הוא הלקט השימושי של דיוקנאות מהתקופה העתיקה פרומפטואריום איקונום אינסיגניאורום, החלקים הראשון והשני נדפסו ב־1553, בספר זה לכל פורטרט דמוי מדליה נלוותה ביוגרפיה קצרה. הספר "פרומפטואריום איקונום אינסיגניאורום" מכיל דיוקנאות של דמויות מקראיות רבות. מאוחר יותר הוא היה אחד מארבעת המדפיסים שערכו את ספר המחווה של מדפיסי ליון למיכאל דה וילנואבה – מהדורה של Materia Medica לזכרו של חברו שנרצח מיכאל סרווטוס. בספר שהדפיס ב־1581 Sententiae omnes undiquaque selectissimae, ליקט אמרות מוסר מחיבוריו של אריסטו.
על עמודי השער בספריו הוצג חותמו בצורה בולטת: נשר שהוצב על פני כדור הארץ על כן, וומצדדיו נחשים עם זנבות משולבים. יורשיו המשיכו להדפיס בבית הדפוס שלו עד המאה ה-17
רוייה מת בליון.
סויוז 39
סויוז 39 (ברוסית: Союз-39) הייתה חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-30 במרץ 1981 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים: ולדימיר דז'ניבקוב וגוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין (מונגוליה). גוראגאצ'ה ז'וגדרדמיידין היה הקוסמונאוט המונגולי הראשון.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת ביקור התשיעית. העגינה בוצעה ב-23 במרץ לתא העגינה הקדמי. לאחר העגינה עבר הצוות לתחנת החלל בה כבר שהו באותה העת ולדימיר קובליונוק וויקטור סביניך. במשך כשבוע ביצע הצוות שמנה ארבעה אנשים מספר ניסויים בתחומי הטכנולוגיה, הביולוגיה והרפואה. בין היתר הם התקינו גלאי קרינה קוסמית שחזרו איתם לכדור הארץ כעבור שבוע.
ב-30 במרץ 1981 הקוסמונאוטים שהגיעו לחלל בחללית סויוז 39 נכנסו לתא החללית, התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ.
כופר נפש
כופר או כופר נפש הוא דרישה לתשלום עבור חייו או חירותו של אדם.
הביטוי מוזכר בתורה: "ואם שור נוגח הוא וכו' והמית איש או אישה, השור יסקל וגם בעליו יומת. אם כופר יושת עליו, ונתן פדיון נפשו ככל אשר יושת עליו". בהשאלה, גם אדם יכול להוות כופר עבור אדם אחר אם הוא נענש במקומו. "כופר לצדיק - רשע, ותחת ישרים - בוגד"
בהקשר המודרני, מדובר גם על דרישות שאינן דווקא כספיות, כגון דרישת שחרור אסירים ושבויים עבור שבויי צה"ל.
בחברה הערבית לכופר נפש (דייה) יש גם משמעות של תשלום פיצוי לקרובי משפחה של נרצח.
כופר נפש בהיסטוריה
בתקופות קדומות שבויים היו נחשבים כרכוש השובה, אשר היה יכול לעשות איתם כרצונו - להורגם או להופכם לעבדים. בהקשר הזה, אפשר היה לפדות את השבוי על ידי קנייתו, כמו כל עבד אחר, אולם זאת לא הייתה מטרת השבייה. בהמשך, ככל שאנשים היו מוכנים לשלם עבור חייהם או חירותם, שלהם או של אחרים, התפתח המנהג לחטוף בני ערובה על מנת לדרוש כופר נפש בהמשך.
מנהג השבי הביא להתפתחות מצוות פדיון שבויים בהלכה. עקב מספר השבויים הרב במרד הגדול ובמרד בר כוכבא ניסחו חז"ל כללים ברורים לפדיון שבויים במשנה: "אין פודין את השבויים יתר על כדי דמיהן, מפני תיקון עולם".
נכונות היהודים לשלם כופר נפש הביאה לכך שרבנים ופרנסי קהילה נלקחו כבני ערובה. במאה ה-13 המהר"ם מרוטנברג נכלא על ידי הקיסר רודולף הראשון בדרישה לכופר נפש. המהר"ם סירב לתת לתלמידיו לפדותו עקב הכלל המובא במשנה והחשש שפדייתו תביא לחטיפת רבנים חשובים אחרים והתרוששות הקהילה היהודית. עקב כך הוא נשאר בכלא שבע שנים עד מותו. רק ארבע עשרה שנה לאחר מכן גופתו נפדתה.
לעומת זאת, עבור האבירים האירופאים אשר היו נלקחים בשבי בקרב היו משלמים כופר נפש רק עבור החזרתם בחיים. נוהג זה עודד את התפתחות שלטי הגיבורים שנועדו ליידע את היריב את מי בשדה הקרב יש להימנע מלהרוג בתמורה לכופר נפש עתידי.
עד המאה ה-19, בעלי חוב היו נכלאים עד ששילמו את חובם. חוקים אלו אפשרו דרישת כופר נפש על ידי בדיית חוב, או דרישת ריבית קצוצה שמנעה מהחייב לשלם את חובו. ההלכה היהודית אינה מבדילה בין אנשים שנכלאו למטרת סחיטה ובין אנשים שנכלאו בגין חוב אמיתי.
הערות שוליים
Ransom Extorsió Výkupné Lösegeld Elaĉeta mono Extorsión Tebusan Ransono 身代金 Extorsão Выкуп Lösesumma மீட்புப் பணம் 贖金
נטע הבר
נטע הבר (נולדה ב-13 בפברואר 1972) היא שחקנית ישראלית. ידועה בתפקידה כאירית סופר בטלנובלה "לגעת באושר" וכדנה בן נון בסדרת הנוער "ראש גדול".
ביוגרפיה
הבר גדלה במושב כוכב מיכאל כאחת מארבעה ילדים, אביה היה איש צבא ואמה הייתה גננת, את שנות נעוריה בילתה בין התיכון של כפר סילבר ל"רונסון" באשקלון. בצבא שירתה כמ"מית במחנה טירונים ג'וליס, היא בוגרת בית צבי והופיעה תקופה בהצגה בתיאטרון הספרייה, ב-1999 שיחקה בסרט הטלוויזיה "מפתחות הקסם של דידי", התפרסמה לראשונה כאשר הופיעה בתפקיד ראשי בטלנובלה הישראלית הראשונה "לגעת באושר" (2001); היא גילמה את דמותה של אירית סופר.
הבר זכתה בפרס מסך הזהב לשנת 2001 בתור שחקנית דרמטית ועל תפקידה ומשחקה בטלנובלה "לגעת באושר". ב-2003 הופיעה בטלנובלה "משחק החיים" בתפקיד עובדת סוציאלית והופיעה בפרסומת לניתוחים פלסטיים לאחר ניתוח האף שעברה.
לאחר מכן שיחקה בסדרה "ראש גדול" ששודרה בערוץ הילדים בתפקיד דנה, עורכת דין ואמו של תומר (אדם הירש) אחד הגיבורים בסדרה, הנחתה בערוץ הספורט וכן השתתפה במחזמר "אלאדין" לצד תום אבני, הדס מורנו, צביקה הדר, ואלי יצפאן, ובהצגה "ללכת עד הסוף" של הבמאי סטיבן דקסטר. כמו כן, השתתפה בהצגה "בנצי" בבימויו של רונן (גולדפרב) פלד, על פי הסיפור "האלמר" (Elmer) של דייוויד מק-קי.
בשנת 2006 השתתפה בהצגה "ברוקלין בוי" בבימויו של נתן דטנר, לצידם של, שמיל בן ארי ורון שחר ובאותה שנה שיחקה בסרט מכתבים לאמריקה. כמו כן, השתתפה בהצגה "הדייג ודג הזהב" בבימויו של רונן (גולדפרב) פלד.
בשנת 2008 השתתפה בהצגה "דירה להשכיר" ההצגה מבוססת על הספר של לאה גולדברג "דירה להשכיר".
בשנת 2011 שיחקה בהצגה "פרוע" של המחזאית ליסה לומר, והבמאי, רועי הורוביץ.
בשנת 2012 הבר השתתפה במחזמר "עמי ותמי" בבימוי של רונן (גולדפרב) פלד ובאותה שנה שיחקה בסדרות חטופים והמיוחדת והופיעה בהצגת הילדים "היפהפייה הנרדמת", ב-2014 הופיעה בסדרת הילדים עמרי והפיה יעלי.
ב-2020 הצטרפה נטע לתוכנית הנוער החדשה "זיגי" בתפקיד אמא של ילדים מהשכונה.
חיים פרטיים
הבר נשואה לשחקן אוהד מילר והיא אם לשני בנים ובת אחת. לפני קריירת המשחק עבדה הבר תקופה כליצנית.
לקוח סמוי
בקרת לקוח סמוי היא תהליך שבו נמדד תפקודו של עסק או ארגון באמצעות שימוש בלקוח סמוי. הלקוח הסמוי הוא אדם אשר נחזה ללקוח רגיל, אך למעשה הוא מבצע תסריט קבוע מראש, מתוך כוונה לבדוק פרמטרים שונים בבית העסק. לעיתים מזמין השירות מעוניין לבדוק את העסק שלו, ולעיתים עסק מזמין את השירות על מנת לאסוף מידע על מתחריו בנושאים כגון מדיניות המחירים, התנהלות מול לקוחות וכדומה.
מאפייני השירות
מנהלים של עסק המבוסס על מספר סניפים, ואשר נותן שירות, צריכים דרך לדעת מה בדיוק קורה בכל אחד מהסניפים שלהם. נוסף על כך, קיים הצורך לתיעוד מספרי של חוויית הלקוח, לצורך בדיקת מגמות בשירות ובמצב הסניפים.
בניגוד למדידה כמותית (Quantity Measurement) המתבצעת בשיטת הסקרים, כלי הלקוח הסמוי הוא כלי של מדידה איכותית (Quality Measurement), והוא מתמקד בחוויית הלקוח, ומתוך כך במדידת השירות.
השירות ניתן למגוון רחב של בתי עסק וארגונים. למשל:
הביקורת נעשית בשתי דרכים:
אופן העברת המידע
בעבר, הלקוח הסופי (ההנהלה) היה מקבל דו"חות מודפסים, ובהם התייחסות נקודתית לכל ביקורת. כיום, חברות הלקוח הסמוי משתמשות במערכת ממוחשבת, שבאמצעותה ניתן לקבל נתונים באופן מיידי לאחר ביצוע הביקורות, ולנתח אותם באופן בלתי תלוי.
עם הצטרפות עסקי הלקוח הסמוי אל עולם האינטרנט, כמעט ופס מן העולם התהליך אשר לפיו בקרים נהגו לשלוח את ממצאי הביקורת בפקס, או בדואר אלקטרוני, והיו צריכים לעבור עיבוד אצל גופים חיצוניים. החברות המובילות בעולם משתמשות כיום בכלים מבוססי אינטרנט, ומנהלות מאגרי נתונים של מאות אלפי בקרים.
בקרה משתפת
בבקרה זו מגיע הלקוח הסמוי אל בית העסק ומקבל שירות מן הנציג במקום. הבקר מתרשם מן השירות שניתן לו. לאחר גמר ההליך חושף עצמו הבקר בפני נותן השירות ומספר לו כי עבר בקרה סמויה. הלקוח הסמוי משתף את הנציג, לעיתים בליווי מנהליו בבקרה, ונותן לו נקודות לשימור ולשיפור.
ריגוש (מחזה)
ריגוש הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט, שהועלה בתיאטרון בית ליסין בין השנים 2005 ל-2007. המחזה זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2005, פרס שחקנית השנה לדפנה רכטר ופרס שחקנית המשנה לנעמי פרומוביץ'.
עלילה
המחזה עוסק במיקה, אמנית וידאו ארט סובלת מנדודי שינה. מציעים לה עבודה בתערוכה "המחלה כמטאפורה" והיא מוותרת עליה כי היא לא מוצאת נושא. היא הולכת למעבדת שינה ושם היא פוגשת את סופי שחולה במחלת שינה נדירה. סופי חולה בנרקולפסיה, כלומר היא נרדמת בלי שליטה. מיקה מחליטה לקחת את סופי ולעשות את העבודה עליה. והקשר ביניהן מתחזק.
בינתיים הקשר בינה ובין בעלה מתרופף. מיקה עוזבת את הבית ועוברת לסטודיו כדי שתוכל לעבוד כל הזמן ובינתיים היחסים בינו לבין חברתה הטובה ביותר של מיקה, נוני, נהיים קרובים מאוד עד שהם מגיעים למחוזות רומנטיים.
נוני באה אל מיקה כדי לספר לה שהיא שכבה עם בעלה ומיקה רבה עם נוני ולאחר מכן גם רבה עם בעלה ועוזבת את הבית רשמית. בזמן שהיא עובדת נוני עוברת לבית שלה והיא נשארת בסטודיו עם סופי ומצלמת אותה בשנתה. כשמגיע הרופא לדבר עם מיקה מגלה שכל ההתקפים של סופי שהיא צילמה הם מזויפים ושהמחלה שלה כבר בשליטה מלאה. היא כועסת על סופי וזורקת אותה.
מיקה מגיעה לשפל המדרגה. אין לה משפחה, חברים, עבודה. אפילו את הבן שלה היא כבר לא רואה. ובנוסף להכול היא לא ישנה בלילה. אחרי שהיא מגיעה לבית ומביכה את עצמה לפני בעלה וחברתה הכי טובה היא חוזרת לסטודיו ששם היא מוצאת את סופי ואת החבר שלה. שכועס מאוד על כך שבגללה סופי כל הזמן הזה הייתה רחוקה ממנו. והוא כועס עוד יותר על כך שהיא זרקה אותה לרחוב. הוא מאיים לשרוף את כל חומר הצילום ואז הוא מפנה את המצלמה את מיקה. הוא רוצה לתת לה את ההרגשה איך זה שמנצלים אותך ומצלמים אותך. שם מגיעה נקודת השבירה של מיקה. היא לוקחת את הדלק שאיתו הוא איים לשרוף את החומרים והיא שופכת על עצמה. אין לה מה להפסיד והיא מתפרקת. אחרי התרסקות הזאת של מיקה, סופי והחבר שלה בהולכים ומשאירים את מיקה לבדה.
את הסרט שלה מיקה עשתה על נדודי השינה שלה. והיצירה שלה הייתה אחת המוערכות בתערוכה. אבל הכי חשוב. בסוף המחזה רואים אותה שוכבת במיטתה ובעלה מעיר אותה ומספר לה על כמה התערוכה הצליחה. ואז היא ישנה. ובעלה שוכב לידה.
גיס (משפחה)
השימוש בכינוי גיס נפוץ גם ביחס לבן או בת הזוג של האח או האחות של בן או בת הזוג (בן הזוג של הגיס במשמעות הראשונה של המושג), אך אינו נכלל בהגדרה הרשמית.
מקור המילה הוא בשפה הארמית, בה המילה 'גיס' או 'גיסא' משמעותה 'צד'.
ב, המונה את רשימת הקרובים הפסולים להעיד על אדם, נכלל גיס במשמעות השלישית בלבד (בעל אחות אשתו). גיסים במשמעויות הראשונות נקראים קרויים ברשימה זו "בעל אחותו" ו"אחי אשתו".
בעברית מודרנית כפי שהוגדר לעיל,
דוגמה: למשה רבנו היו אח, אהרן הכהן, ואחות, מרים הנביאה. עם נישואיו של משה לצפורה, הפכו אהרן ומרים לגיסיה של צפורה (משמעות 1 של גיס בהגדרה לעיל), וצפורה הפכה לגיסתם של אהרן ומרים (משמעות 2 של גיס בהגדרה לעיל). אלישבע, אשתו של אהרן, אף היא גיסתה של צפורה (משמעות 3 של גיס בהגדרה לעיל), וצפורה היא גיסתה של אלישבע.
במצב שבו שני אחים נישאים לשתי אחיות, מתקיים לכל אחד מארבעתם יחס "גיס" כפול. דוגמה: ראובן ושמעון הם אחים, בתיה וצביה הן אחיות. ראובן נישא לבתיה ושמעון נישא לצביה. ראובן הוא גיס של צביה משום שהוא אחי בעלה ומשום שהוא בעל אחותה.
ביהדות, כאשר מת אדם שלא השאיר אחריו צאצאים, מצווה על אחיו לייבם את אלמנת אחיו (היא גיסתו לשעבר), כלומר לשאת אותה לאישה, ו'להקים לאחיו שם' על ידי העמדת צאצאים ממנה. לחלופין, מתבצע טקס חליצה בו האח מצהיר בפומבי על סירובו לייבם את גיסתו לשעבר, ולאחריו האישה מותרת להינשא לכל גבר.
המונח המקביל באנגלית לגיס, brother-in-law (מילולית: אח מכוח החוק), מדגיש את חוזה הנישואים כגורם להיווצרותו של יחס שארות זה.
מוזיאון ד'אורסה
מוזיאון ד'אורסה (Musée d'Orsay) הוא מוזיאון הממוקם על הגדה השמאלית של נהר הסן בפריז בירת צרפת. המבנה נועד במקור להיות תחנת רכבת (מבנה הגאר ד'אורסה) והוסב לשמש כמוזיאון. במוזיאון מוצגות בעיקר יצירות אמנות צרפתית שנוצרו בין השנים 1848–1915.
אוסף המוזיאון מכיל את היצירות האימפרסיוניסטיות הידועות ביותר, מעשי ידי הציירים קלוד מונה, פול סזאן, קאמי פיסארו, אדגר דגה, אוגוסט רנואר ואחרים. כמו כן מציג המוזיאון פסלים ורהיטים.
היסטוריה
בטרם נוסד המוזיאון, שימש המבנה כתחנת רכבת שנקראה גאר ד'אורסה, המיועדת לקו הרכבת פריז - אורליאן. ב-1939 הופסקה תנועת הרכבות בתחנה, כי רציפיה היו קצרים מדי לרכבות בהן נעשה שימוש. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כבית מיון דואר.
ב-1977 החליטה ממשלת צרפת להפוך את המבנה למוזיאון. משרד ACT של האדריכלים רנו בארדוו, פייר קולבוק וז'אן־פול פיליפון, נבחר להתאים את המבנה ליעודו החדש - זאת, באמצעות בניית כ-20,000 מטרים רבועים של שטחי תצוגה. המוזיאון נפתח ב-1 בדצמבר 1986 בנוכחות נשיא צרפת פרנסואה מיטראן. בין השנים 1986–1994 נוהל המוזיאון על ידי פרנסואז קשן, בין 1994 ל-2001 הוא נוהל על ידי אנרי לוארט, ומאז שנת 2001 מנוהל המוזיאון בידי סרז' למואן.
ג'נרל מוטורס
ג'נרל מוטורס (באנגלית: General Motors, ובקיצור GM) היא יצרנית רכב בינלאומית שבסיסה בארצות הברית. החברה נוסדה בשנת 1908 על ידי ויליאם דוראנט. המותגים הבולטים שבבעלות החברה הם, בין היתר, ביואיק, קדילאק, שברולט, ו-GMC. חטיבת אולדסמוביל פורקה בשנת 2004, חטיבת פונטיאק פורקה בשנת 2010. חלק ממותגי החברה נמכרו או נמצאים בתהליך של מכירה, במסגרת הליכי פירוק. ביוני 2009 הגישה ג'נרל מוטורס בקשה להליך פירוק (צ'פטר 11) לאחר שחובותיה הגיעו לסך של כ-172 מיליארד דולר אמריקני. כתוצאה מכך, החברה הולאמה למעשה על ידי ממשלת ארצות הברית בהשקעה של 45 מיליארד דולר שמהווה למעשה 61 אחוז ממניות החברה בידי ממשלת ארצות הברית. בשנת 2013 ממשלת ארצות הברית מכרה את המניות בחברה בשווי של 39 מיליארד דולר בלבד.
הנהלת החברה נמצאת בעיר דטרויט שבמדינת מישיגן. החברה מעסיקה מעל 200 אלף עובדים, והייתה יצרנית הרכב הגדולה בעולם מ-1931 עד 2007. יו"ר החברה הוא פרדריק אנדרסון ומנכ"ל החברה היא מרי בארה. מניות החברה נסחרות בבורסה של ניו-יורק (NYSE).
תולדות החברה
החברה הוקמה בפלינט שבמישיגן על ידי ויליאם דוראנט שהיה מנהלה של ביואיק והפך אותה ליצרנית הרכב הגדולה בארצות הברית. דוראנט צבר הון רב והחליט בשנת 1908 ליצור חברת החזקות שהייתה חברת האם של ביואיק ויצרנים נוספים. הוא פתח במסע רכישות ובאותה שנה רכש את חברת אולדסמוביל מיידי מייסד החברה רנסום אולדס. בשנת 1909 רכש את קדילאק וחברות נוספות, אך ב-1910 נקלע לחובות גדולים ואיבד את השליטה בחברה לבנקים. דוראנט נאלץ לפרוש והקים עם לואי שברולה את חברת שברולט. ב-1916 פרש דוראנט משברולט עקב חילוקי דעות ובעזרת פייר דופונט, מבעלי דופונט, קנה בחזרה את השליטה בג'נרל מוטורס. כעבור שנה גם שברולט נרכשה על ידי ג'נרל מוטורס.
במהלך שנות העשרים והשלושים, החברה ייסדה חברת אוטובוסים מצליחה, ועודדה את המעבר מנסיעה ברכבות לנסיעה באוטובוסים. בשנת 1930 החברה רכשה מפעל לייצור מנועים לקטרים, והפכה ליצרנית הגדולה ביותר של מנועי דיזל לקטרים. בשנת 1953, נשיא החברה צ'ארלס וילסון מונה למזכיר ההגנה של ארצות הברית. בשנת 1955 החברה הייתה לחברה האמריקנית הראשונה, שהכנסותיה השנתיות עלו על מיליארד דולר.
בשנת 1985 רכשה החברה את קבוצת יוז תעופה, תמורת כ־5 מיליארד דולר. יוז כללה חברות בתחומי התעופה, אלקטרוניקה, תקשורת ולוויינים. רוב החברות נמכרו במהלך שנות ה-90. חברת החלל והתקשורת נמכרה לבואינג בשנת 2000 וחברת האלקטרוניקה, שעסקה בעיקר בשידורי טלוויזיה דיגיטליים, נמכרה לחברת ניוז קורפ.
בשנת 2004, מכרה החברה כ־8.2 מיליון כלי רכב, והרוויחה כ־2.8 מיליארד דולר. הכנסותיה עמדו על כ־193.5 מיליארד דולר (עלייה של 4.1 אחוז בהשוואה לשנה הקודמת).
לאחר הפסדים בשנת 2005 ו-2006 מכר התאגיד את החזקותיו בחברות איסוזו וסובארו היפניות. ביוני 2009 הגישה ג'נרל מוטורס בקשה לפשיטת רגל (צ'פטר 11) לאחר שחובותיה הגיעו לסך של כ-172 מיליארד דולר. באותה העת היה שווי השוק של החברה בבורסה כ-510 מיליון דולר, לעומת כ-57 מיליארד דולר בתחילת העשור. בשנות השיא העסיקה ג'נרל מוטורס כ-350 אלף עובדים.
מותגים בולטים בעבר או בהווה
ביוני 2009 הגישה ג'נרל מוטורס בקשה לפשיטת רגל (צ'פטר 11). החברה סגרה או מכרה כמה ממותגיה בשנים לאחר מכן. השינוי האחרון הגיע עשור אחרי פשיטת הרגל עם מכירת המותגים אופל ווקסהול, וסגירת המותג הולדן.
מותגים שנסגרו או נמכרו
מכירת וסגירת החברות אמורה להשאיר בידי ג'נרל מוטורס את המותגים הרווחיים ביותר.
במרץ 2011, בהוראת בית משפט לפשיטות רגל הוקמה קרן "RACER Trust" שמטרתה למכור נכסים ומתקנים של ג'נרל מוטורס, לשקמם או להחזירם לשוק למטרות פיתוח מחדש והסבת ייעוד. עם הקמת הקרן היו בבעלותה 44 מיליון רגל רבועים (13.4 קמ"ר) של שטחי תעשייה ב-14 ממדינות ארצות הברית, בעיקר במערב התיכון ובאזור צפון-מזרח ארצות הברית (מדינות "חגורת החלודה")
נפילת הבסטיליה
נפילת הבסטיליה, שהתרחשה ב-14 ביולי 1789, הייתה התפתחות מכרעת במהלך המהפכה הצרפתית, ובהמשך שימשה כסמל המהפכה. למרות העובדה שבזמן כיבושה, היו כלואים בבסטיליה רק שבעה אסירים, שימש בית הכלא המפורסם כסמל השלטון, ולכן כיבושה על ידי המהפכנים היה אות הפתיחה של מרד גלוי נגד המלך. האירוע מצוין עד היום בחגיגות במסגרת יום הבסטיליה ויום זה הוא חג לאומי בצרפת.
הרקע
במהלך שלטונו של המלך לואי ה-16 צרפת הייתה נתונה במשבר כלכלי חריף, אשר כרסם בחוסנה מזה עשרות שנים. לקראת סוף המאה ה-18, המשבר היה חריף עד כדי כך, שלא היה מנוס מרפורמות מרחיקות לכת במערכת גביית המס ורפורמות כלכליות וחברתיות נוספות. על מנת לטפל במשבר כונסה ב-5 במאי 1789 אספת המעמדות, הגוף המייצג את המעמדות השונים בצרפת. מאז 1614 פעולתה נבלמה על ידי מסורות עתיקות, פרוטוקולים ארכאיים ועקשנותם של הגורמים השמרנים, במיוחד מקרב המעמד השני (הכמורה).
ב-12 ביוני 1789, החלו נציגי המעמד השלישי (פשוטי העם) להתנהל בנפרד מאספת המעמדות וב-17 הכריזו על עצמם כ"אספה הלאומית". תחילה המלך התנגד להתפתחות זו, אך נכנע לבסוף כשאצילים וכמרים ערקו אליה במספרים גדולים. הוא ציווה על יתרת שני המעמדות הגבוהים להצטרף אליה ב-27 ביוני. היא שינתה את שמה לאספה המכוננת הלאומית ב-9 ביולי, והצהירה שמטרתה כינון חוקה לצרפת.
תיאטרון המדוכאים
תיאטרון המדוכאים הוא אחד מסוגי התיאטרון שהמציא אוגוסטו בואל, המכונה גם תיאטרון פורום. תיאטרון המדוכאים נוצר בשנות השישים בסאו פאולו, ברזיל. מאז שנות השמונים הוא קיים ביותר מ-70 ארצות בעולם.
נפילת הבסטיליה
הרקע
תושבי פריז היו באופוריה מהשינויים החדשים והביעו תמיכה נמרצת באספה. העיתונות פרסמה את דיוני המליאה, הוויכוחים הפוליטיים פרצו את גבולות המליאה ונפוצו לכל כיכר, פארק ומקום ציבורי אחר ברחבי פריז. ארמון פאלה רויָאל וגינותיו הפכו למקום מפגש קבוע למתדיינים.
פיטוריו של נקר
ב-11 ביולי 1789 הצבא כיתר את ורסאי, סוור, שדה מארס ואת סן דני. המלך, כנראה בלחצו של אחיו הדוכס מארטואה וגורמים אחרים בחצר, פיטר את ראש השרים ושר האוצר ז'אק נקר, אשר היה אהוד על המעמד השלישי. הוא הוחלף על ידי הברון לואי אוגוסט דה ברוטויי.
תיאטרון המדוכאים
הייחוד בתאטרון המדוכאים
עם כניסת הקהל, המנחה מוביל את האנשים למספר משחקי חברה קולקטיביים ומשחררים. לאחר מכן מציג התיאטרון הצגה שאורכה לא יותר מ-20 דקות בנושאים הנ"ל. ,
נפילת הבסטיליה
העימות
הקהל התקדם לאורך הרחובות לכיוון כיכר ואנדום תוך כדי שאנשיו מנופפים בפסלים בדמותם של נקר והדוכס מאורליאן. בדרכם לארמון הם נתקלו ביחידה של שכירי חרב גרמניים הנאמנים למלך. התפתחה תגרה והחיילים נסוגו תחת מטר אבנים. בכניסה לארמון הם פגשו יחידת דראגונים בפיקודו של הנסיך דה לאמבסק, אשר החלה לירות לתוך ההמון והרגה את אחד מנושאי השלטים. ההמון הגיב בירי משלו והרג חייל. לאור יתרונו המכריע של ההמון בכוח אדם הנסיך החליט לסגת, תוך שכוחותיו הורגים ופוצעים את מי שעמד בדרכם לחוף מבטחים.
תיאטרון המדוכאים
הייחוד בתאטרון המדוכאים
לאחר מכן מבקש המנחה מהשחקנים לשחק שנית את אותו מחזה, אך הפעם הוא מזמין את הקהל לקחת חלק במשחק. אדם בקהל יקרא: "עצור, זוהי מאגיה!" ויסביר איזו מאגיה ומהי הדמות שברצונו לשחק, טוב יותר מהשחקן שגילם אותה על הבמה. האיש מהקהל עולה ומחליף את השחקן או השחקנית. ניתן להחליף את כל השחקנים.
נפילת הבסטיליה
כיבוש הבסטיליה
המורדים פלשו לבית האינבלידים על מנת לתפוס כלי נשק והמשיכו בתנופת המרד לעבר הבסטיליה. בזמן ההתקוממות בית הסוהר היה כמעט ריק ושכנו בו 7 אסירים בלבד: ארבעה זייפנים, שני חולי נפש ואציל צרפתי שהואשם בפדופיליה (המרקיז דה סאד הועבר מהמצודה עשרה ימים קודם לכן). המורדים התקיפו את הבסטיליה בעיקר על מנת להשתלט על התחמושת הרבה, שהייתה בה (עתודות אבקת השרפה בלבד הגיעו ל-13,600 ק"ג). חיל המצב מנה כ-100 חיילים ופקידים בלבד וכ-40 תותחים, חלקם בעלי קוטר גדול.
תיאטרון המדוכאים
סיקור ספרותי
אוריאל זוהר כתב מאמריו בכתב העת "במה" ובעיתון על המשמר בשנת 1981 על תיאטרון המדוכאים של אוגוסטו בואל ובעצם היה הראשון שפרסם את שמו של בואל בישראל. בשני המאמרים הוא מתאר בפירוט רב שתיים מהצגותיו של בואל בהן השתתף, כצופה פעיל ומנתח את ספריו.
בהצגה ראשונה, הוא מתאר את סיפור העלילה: אישה ועימה שלושה גברים, מגיעה לבית הוריה. כאשר שואלים אותה הוריה, מי הגברים? היא מציגה אותם ואומרת: זהו בעלי הראשון, זהו בעלי השני וזהו בעלי השלישי. כאשר תמהים ההורים ושואלים: אבל עם מי את חיה כרגע? היא עונה: עם שלושתם. תגובת ההורים היא תדהמה רבה וקונפליקט פנימי וחיצוני צץ אצל כל אחד משני ההורים. עתה, תורו של הקהל. הבמאי עוצר את ההצגה, ומבקש מן השחקנים לשחק אותה בשנית. ואז, מדי רגע, עוצר מישהו מבין הצופים את ההצגה, ועולה על הבמה, כדי להחליף את השחקנים. יש כאן עיקרון של שחרור הקהל מכבליו כצופה. הוא הופך להיות שחקן, כמו כל שחקן אחר על הבמה.
נפילת הבסטיליה
כיבוש הבסטיליה
הירי נמשך וכעבור שעתיים ההמון תוגבר על ידי יחידות מחיל המצב הפריזאי, שהצטרפו למורדים עם הנשק מבית האינבלידים. למראה התגבורת, מושל הבסטיליה, המרקיז דה לוניי הכריז על הפסקת אש ב-17:00 על מנת למנוע טבח. הוא העביר מכתב עם דרישותיו דרך מרווח קטן בשער, אך הצרים סירבו לקבל את דרישותיו. למרות סירוב זה, המושל החליט להיכנע בגלל היתרון המספרי העצום של ההמון. הצרים נכנסו לתוך הבסטיליה כחצי שעה אחרי ההכרזה על הפסקת האש.
תיאטרון המדוכאים
סיקור ספרותי
בהצגה השנייה, מביאים שחקניו של בואל סיפור על בית-חרושת שבו עובדים הפועלים שעות נוספות. המנהל משעבד את עובדיו לעבודה הפיזית, ולא נותן להם תנאים הרשומים בחוק. הקהל מתקומם. זוהר בכתבותיו מתאר כיצד הכין קבוצה של צופים. היות שקלט היטב את השיטה של בואל, לא הייתה לו דרך אחרת להשתלט על הבמה לבדו מול קבוצה מיומנת של שחקנים, שעבדו בצוותא ויצרו אנסמבל מגובש. לכן, תוך כדי תהליך הצגת ההצגה זוהר מארגן סביבו כמה צופים. וכאשר בואל מאפשר, בסיבוב השני, לצופים לעלות לבמה, הצוות של הצופים מתחיל לתפוס את מקומותיהם של השחקנים כדי ליצור מהפכת פועלים אמיתית על הבמה.
נפילת הבסטיליה
כיבוש הבסטיליה
כ-100 אנשים נספו במהלך הקרב, מתוכם רק שומר אחד וכל היתר מבין המורדים. דה לוניי נגרר החוצה וההמון המשולהב עשה בו לינץ'. אחרי הירצחו, ההמונים כרתו את ראשו והציבו אותו על כלונס על מנת להציגו ברחבי פריז.
תיאטרון המדוכאים
תיאטרון המדוכאים בישראל
בישראל עוסקים מספר הולך וגדל של במאים ויוצרים בתכנים ובטכניקות של תיאטרון המדוכאים: אריק גוטלר, חן אלון, אורי שני, עינת עמיר, ליאת בולצמן, עודדה שקד, פאניה גרינשפון, אוריאל זוהר בתיאטרון הטכניון ועוד. באוגוסט 2012 נערך פסטיבל של תיאטרון המדוכאים בבית העם בשדרות רוטשילד בתל אביב. תיאטרון המדוכאים בישראל דן בנושאים רבים, וגם בדיכוי של פלסטינים (על ידי הצבא/הרשויות/הישראלים), נשים (על ידי גברים), נוער (על ידי מבוגרים), חיילים (על ידי המפקדים), עובדים זרים (על ידי המעסיקים), מזרחים (על ידי אשכנזים) ועוד.
נפילת הבסטיליה
אחרי נפילת הבסטיליה
תושבי פריז ציפו להתקפת נגד של הכוחות המלוכנים וביצרו את הרחובות בבריקדות, תוך שהם עוקרים אבני שפה, קורעים דלתות ממקומן ועורמים רהיטים בניסיון למנוע מחיל הפרשים את תנופת ההסתערות. פריזאים התחילו להתחמש בכל הבא ליד, בעיקר בחניתות מאולתרות, שאומנם הטילו מורא בלב המתבונן, אך היו חסרות ערך מול הרובים והתותחים של הצבא הסדיר.
בינתיים בוורסאי המלוכנים נשארו בעלטה בכל הנוגע לאירועים האחרונים, כשהתבררה התמונה, מרשל דה ברולי עמד לפתוח בהפיכה פרו-מלוכנית על מנת להכריח את האספה לכבד את הצו מ-23 ביוני ולהתפזר. האספה סירבה ושיגרה שליחים לפריז על מנת לקבל את תמיכת ההמונים. לנוכח העדיפות המספרית הגדולה של הפריזאים ועריקתם של גדודי צבא רבים אל הרפובליקאים, המלוכנים נאלצו לסגת מדרישתם לפזר את האספה.
למחרת בבוקר תוצאות הפיכת הנגד הלא מוצלחת נודעה למלך ולתומכיו והם זנחו את רעיונות פיזור האספה לעת עתה. המלך הציע כמה מחוות כגון החזרתו של נקר - האהוד מאוד בציבור בזכות רפורמות המס שניסה להעביר - לתפקיד שר האוצר והבטיח לחזור מארמון ורסאי אל הבירה. בשובו לפריז, המלך קיבל את הטריקולור וחבש את הכובע המסורתי עם סמל המהפכה תוך כדי שהוא קורא "תחי האומה". ההמון המשולהב השיב לו בקריאות "יחי המלך".
למרות התפייסותו של המלך עם ההמונים, האריסטוקרטים חשו אי נוחות נוכח הלך הרוח הכללי, שנשב נגדם בחוזקה. רבים, במיוחד הבכירים שבהם התחילו להגר מצרפת.
נקר חזר לפריז מבזל בתחושת ניצחון (שלא האריכה ימים). בהגיעו לפריז הוא גילה, שההמון תלה על פנס רחוב את פולון דה דואה ואת אחיינו וביצע לינץ' בברון דה בסנוול, פקודו של מפקד הבסטיליה לשעבר, דה ברולי. נקר ניסה להימנע משפיכות דמים נוספת ודרש חנינה כללית. דרישתו הייתה מוטעית, כי הוא לא שקל נכונה את עוצמתם של הכוחות הפוליטיים, שדרשו את דמם של האסירים. אילו ביקש דיון הוגן בבית משפט, אולי היה עולה בידו להציל את חייהם. הוא הפריז בחשיבותה של האספה, אשר הוקמה אד הוק. האספה לא היססה לבטל את החנינה על מנת להציל את עורה שלה בפני זעמו של ההמון.
מפריז המהומות נפוצו בכל רחבי צרפת. אנשי המעמד השלישי התארגנו והתחמשו. רבים מהם התכנסו בוועדות והכריזו על קיום ממשל מקומי. הם אף הקימו יחידות של המשמר הלאומי להגנת האינטרסים שלהם. הקיצוניים שבהם שרפו את בתי האצילים ואף רצחו אצילים על שום היותם בעלי הסטטוס האריסטוקרטי.
יום הבסטיליה
כל שנה ב-14 ביולי נחגג בכל רחבי צרפת יום הבסטיליה. בפריז מקיימים כל שנה בתאריך זה מצעד צבאי לאורך השאנז אליזה בבוקר ובלילה נורים זיקוקין די-נור מעל לגני טרוקדרו.
הרכב כימי
הרכב כימי של חומר מתאר את מרכיביו היסודיים.
כאשר מדובר בחומר טהור, כלומר חומר העשוי מסוג יחיד של מולקולות, ההרכב הכימי שלו ניתן על ידי הנוסחה הכימית של המולקולה, המתארת את האטומים המרכיבים את המולקולה. דוגמאות:
כאשר מדובר בתערובת, המורכבת מסוגים אחדים של מולקולות, ההרכב הכימי שלה ניתן על ידי פירוט סוגי המולקולות המרכיבות אותה וחלקן היחסי בתערובת. ניתן לעשות צעד נוסף, ולתת את פירוט האטומים המרכיבים את כל המולקולות, וחלקו היחסי של כל אטום בתערובת.
בירור ההרכב הכימי של חומר נתון קרוי אנליזה כימית. לכך משמשות טכניקות שונות, כגון ספקטרומטר אופטי.
המרכז לחקירה וביטחון לאומי
המרכז לחקירה וביטחון לאומי של מקסיקו (בספרדית: Centro de Investigación y Seguridad Nacional, בקיצור: CISEN) הייתה סוכנות הביון והביטחון העיקרית של מקסיקו הכפופה למזכירות הפנים. המרכז הוקם רשמית בשנת 1989 לאחר ששינה שמו מהמינהל הכללי לחקירה וביטחון לאומי, שהוקם לאחר פירוק מינהל הביטחון הפדרלי בשנת 1985 ופורק בדצמבר 2018 על מנת להקים במקומו את מרכז המודיעין הלאומי.
למרות שחוק הביטחון הלאומי הגדיר את המרכז כסוכנות ביטחון עיקרית, הצי, הצבא, חיל האוויר ומשרד התובע הכללי מפעילים גופי מודיעין משלהם. באופן רשמי, CISEN, הייתה אחראית לאיסוף המודיעין הלאומי אך תפקידיה היו מוגבלים למדי אף שהמרכז בטעות הושווה ל-CIA האמריקאי או הק.ג.ב. הסובייטי, אך בפועל תפקידיו כללו סיכול ריגול, ניתוח מודיעין והגשת סדר היום הלאומי לסיכונים לידי המועצה לביטחון לאומי.
רקע
המרכז לחקירה וביטחון לאומי (CISEN) הייתה סוכנות הביון האזרחית של מקסיקו והיוותה גוף ממשלתי שמטרתו לספק מודיעין אסטרטגי, טקטי ומבצעי. מידע זה איפשר לשמר את שלמות, יציבות וקביעות המדינה המקסיקנית והעניק תמיכה לממשל וחיזק את שלטון החוק.
תפקיד המרכז היה להתריע, למנוע, להרתיע, לבלום ולנהל סיכונים ואיומים שעלולים לערער על שטח המדינה, ריבונותה, הסדר החוקתי, חירויות דמוקרטיות, פיתוח כלכלי, חברתי ופוליטי. CISEN התפתח להיות אחד מסוכנויות הביון הטובות בעולם.
תקדימים
מרכז החקירה והביטחון הלאומי (CISEN) נוסד ב-13 בפברואר 1989 על מנת לספק למדינה המקסיקנית סוכנות ביון אזרחית שתתמקד בשינויים חברתיים ופוליטיים באתגרים שנוצרו לאחר סיום המלחמה הקרה. מאז הקמתה, CISEN פיתח מערכת מידע שנועדה להזהיר את האזרחים מפני סיכונים ואיומים על הביטחון הלאומי והכשירה קציני מודיעין רבים. לאורך שנות קיומה, חוותה את מעבר המדינה למערכת פוליטית פלורליסטית, יותר ויותר את המהפכה בתחום התקשורת וטכנולוגיות המידע והאתגרים החדשים שאלה הציבו בפני הביטחון הלאומי. מציאות זו אילצה את CISEN לעבור לתהליך קבוע של שינוי והתגמשות, תוך כדי חקירת מנגנונים חדשים לשיתוף פעולה ולפיתוח יכולות חדשות. זאת, מבלי להזניח את תפקידה המסורתי בענייני ביטחון לאומי. בסוף שנות התשעים, היה למרכז תפקיד מכריע בגיבוש ייעודו ליצור מודיעין אסטרטגי לנטרול איומים, זאת על רקע הקמת משטרת המניעה הפדרלית וסוכנות החקירות הפדרלית. פיגועי הטרור של ה-11 בספטמבר 2001 על הפנטגון ומגדלי התאומים בניו יורק, כמו גם הפיצוצים במדריד ולונדון ב-2004 ו-2005, בהתאמה, סימנו את קו פרשת המים של הארגון וכלל קהילת המודיעין שהחלו להתמקד במאבק הבינלאומי בטרור ובאיום החמור לביטחון ויציבות המדינה.
כתוצאה מכך וכנגד הרלוונטיות של איומים אלה, CISEN החלה לשתף פעולה עם שירותי מודיעין זרים. מצד שני, כמו כל יתר מוסדות המדינה, CISEN התמודדה עם הצורך למסור דין וחשבון שקוף יותר על פעילויותיה החשאיות. כתוצאה מתהליך זה פורסם ב-2005 חוק הביטחון הלאומי שקבע את התנאים והאחריות של הרשות המחוקקת, השיפוטית והמבצעת בענייני ביטחון המולדת, בנוסף פורסמו סמכויות, היקף, מגבלות ומנגנוני הבקרה של CISEN.
חוק הביטחון הלאומי
חוק הביטחון הלאומי הגדיר את הביטחון הלאומי במקסיקו, כשלל פעולות הנדרשות באופן מיידי, על מנת לשמור על תקינות, יציבות וקביעותה של המדינה המקסיקנית,  שיובילו:
עזריאל ברושי
עזריאל ברושי (ברסטוביצקי; 20 במאי 1897 – 1 במרץ 1986) היה מחנך ישראלי ואיש ידיעת הארץ, מחלוצי תרבות הטיול והכרת השטח בארץ ישראל וסביבותיה. עמד במשך שנים רבות בראש המדור לטיולים של המרכז לתרבות וחינוך של הסתדרות העובדים. יקיר תל אביב.
ביוגרפיה
ברושי נולד בשנת 1897 בשם עזריאל ברסטוביצקי בליסקובה שבמחוז וולקוביסק בפולין, בנם של חיה והרב יעקב ברסטוביצקי, שהיה דיין בוולקוביסק. בשנת 1920 עלה ברושי לארץ ישראל עם קבוצת חברים בני עירו. הוא נשלח על ידי ועדת התרבות המרכזית של הסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל לשמש כמורה ביישובי עמק יזרעאל, ולאחר מכן התמנה למנהל בית הספר לנוער העובד בירושלים.
באותה תקופה התארגנה בירושלים קבוצה של אוהבי ידיעת הארץ וייסדה, בנובמבר 1927, את אגודת המשוטטים הארץ-ישראלית. בין חבריה נמנו כמה מן "המורים הנודדים", ובהם ברושי, ומלבדם אנשי ידיעת הארץ נוספים ובהם דוד בנבנישתי, נתן שלם וחיים ברגר. בשנות ה-30 הראשונות נוסדו סניפים נוספים, הגדולים שבהם בתל אביב ובחיפה. ברושי, יחד עם עמיתיו ה"משוטטים", קיים טיולים רגליים לאורכה ולרוחבה של ארץ ישראל, וגם בעבר הירדן, סוריה, לבנון ומצרים. חלק מן הטיולים שימשו הסוואה לאנשי ההגנה לעריכת סיורים ותצפיות. מאורעות 1936–1939 גרמו להפסקת הפעילות של אגודת המשוטטים הארצית, אך בתל אביב ובחיפה המשיכו להתקיים מוקדי פעילות של המשוטטים עד שנות ה-50 המוקדמות. טיולי המשוטטים התאפיינו בשילוב של הליכה רגלית עם חקר המקומות והאתרים על כל היבטיהם.
עזריאל ברושי המשיך לפעול במסגרת ה"הסתדרות", הוא שימש מזכיר "תיור וטיול" של הארגון וריכז את הפעילות של טיולי ידיעת הארץ, בעיקר לאחר קום המדינה. הוא פרסם מרשמיו וסיפוריו על מסעותיו בספר "בדרך אשר הלכתי". היה חבר בוועד הסניף התל אביבי של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.
היה נשוי לאסתר, בתו של משה יצחק וולך, מחבר הספר "משלי עם". בנו הוא הארכאולוג מגן ברושי, ובתו היא לאה רחמני מתל אביב.
נפטר בשנת 1986, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
חגי הדס
חגי הדס (נולד ב-7 באוגוסט 1953) הוא איש מערכת הביטחון הישראלית, שירת כראש אגף מטה במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, אחראי על בניית הכוח. מיוני 2009 ועד אפריל 2011 שימש כנציג מטעם ראש הממשלה בנימין נתניהו לעניין החזרת החייל החטוף גלעד שליט.
ביוגרפיה
הדס נולד וגדל בבית אלפא, בן לדוד ורבקה ואחד משלושה אחים. למד במוסד החינוכי גלבוע של השומר הצעיר ובתקופת התיכון שהה שנתיים באיטליה במסגרת שליחות של משפחתו מטעם התנועה הקיבוצית.
הדס התגייס לצה"ל בנובמבר 1971, התנדב לצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים. בסיום קורס קציני חי"ר שב לסיירת ומונה למפקד צוות. בדצמבר 1974 לקח חלק באירוע במהלכו חדר מחבל לבית בקיבוץ ראש הנקרה והתבצר בו. הדס השתחרר בדרגת סרן לאחר שהיה סגן מפקד הסיירת תחת פיקודם של שאול מופז ויפתח רייכר-עתיר, גויס למוסד וסיים בהצלחה את הקורס המבצעי. הדס שירת כלוחם ומפקד ביחידות המבצעיות של הארגון, ולאורך השנים השתתף ופיקד על מבצעים מיוחדים של המוסד וצה"ל. בין היתר פיקד הדס על יחידת כידון וריכז את החקירה שניהל המוסד כנגד נחום מנבר. הדס התקדם עד לתפקיד ראש אגף "קיסריה", אגף המבצעים במוסד, אותו קיבל לאחר התפטרות ראש האגף הקודם בעקבות כישלון ההתנקשות בח'אלד משעל. ב-2002 פרש מהשירות לאחר חילוקי דעות עם ראש המוסד אפרים הלוי.
ביוני 2009 מונה לנציג ראש הממשלה לעניין החזרת החייל החטוף גלעד שליט (לאחר התפטרותו של עופר דקל), במסגרת מאמציו, פעל הדס להחליף את התיווך המצרי במתווך גרמני, ולתפקיד מונה גרהארד קונארד, לאחר שהגיע למסקנה כי המצרים אינם מתווכים הוגנים. באפריל 2011 הודיע על פרישתו מהתפקיד בתום שנתיים, ולמחליפו מונה איש המוסד דוד מידן. באוגוסט 2012 מונה על ידי ראש הממשלה נתניהו, לאחראי מטעמו לטיפול בסוגיית המסתננים הלא חוקיים לישראל.
הדס הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים
[
גומא פפירוס
גּוֹמֶא פַּפִּירוּס (שם מדעי: Cyperus papyrus) הוא עשבוני רב שנתי מסוג "גומא". הצמח, הגדל בנהרות, נחלים וביצות, חסר עלי כותרת. גובהו מגיע עד ל-4 או 5 מטרים.
תפוצה
גומא הפפירוס נפוץ בצפון אפריקה ומופיע גם בסיציליה ובישראל. הגומא נכחד כליל ממצרים, שנחשבה פעם למקומו הקלאסי של הפפירוס. בישראל גדל הצמח בעיקר בשמורת החולה. מעט פרטים מצויים גם בצפון מזרח הכנרת, בעמק החולה ובמקום יחיד בשרון. כיום, גומא הפפירוס הגדל בר בישראל הוא צמח מוגן על פי חוק.
שימושים
הגומא שימש בעבר כחומר גלם להכנת גליונות של נייר הפפירוס. הצמח היה שכיח במצרים העתיקה וממנו הפיקו את הנייר הקדום. פפירוס קדום נמצא במצרים כבר מהאלף השלישי לפנה"ס, והוא שימש חומר הכתיבה העיקרי בעולם הקדום עד לתקופת ימי הביניים המוקדמים. הממצא הבוטני-ארכאולוגי ממצרים כולל מאות דגימות וממצאים של גומא הפפירוס עד למאות השמינית-תשיעית לספירה. בנוסף, הצמח שימש לייצור סלים, מחצלאות, חבלים, סירות וסנדלים.
בדרום עיראק, באזור בו מתגוררים "ערביי הביצות", משתמשים בפרחי הצמח לצורך הכנת ממתק הנקרא: "חירט".
הגומא ביהדות
הגומא שימש רבות לצרכים שונים כפי שנזכר בספרות חז"ל ובמקורות ימי הביניים עד לעת החדשה. ה'גמא' נזכר ארבע פעמים במקרא כצמח מים מובהק: "הֲיִגְאֶה גֹּמֶא בְּלֹא בִצָּה". הוא נזכר גם בסמיכות ל'קָנֶה'. היו מתקינים ממנו כלים שונים, כמו 'תֵּבַת גֹּמֶא' וסירות: "הַשֹּׁלֵחַ בַּיָּם צִירִים וּבִכְלֵי גֹמֶא עַל פְּנֵי מַיִם". על פי תרגומים ופירושים קדומים, הגומא הוא שם קיבוצי לצמחי מים שונים כמו Juncus ו-Scirpus (אגמון), ושם מיוחד לגומא הפפירוס, צמח המים שהיה שכיח במצרים התחתונה והיווה את סמלה.
ספרייה אקדמית
ספרייה אקדמית היא ספרייה במוסד אקדמי ומיועדת הן עבור הסטודנטים והן עבור צוות ההוראה למחקר וללימוד. הספריות נחשבות כרכיב משמעותי בכל מוסד אקדמי ואיכות הספרייה ואוספיה היא אחד הקריטריונים להערכת איכות המוסד. הספרייה תכלול את כל החומר הנחוץ לסטודנטים עבור לימודיהם הפורמליים וכן חומר מחקרי עדכני ומקיף עבור לימודים מתקדמים, העשרה ומחקר.
הספרייה האקדמית מאופיינת באוסף גדול של ספרי לימוד וספרי עיון, מיעוט ספרות פופולרית, מספר רב של כתבי עת, בעיקר אקדמיים, מאגרי מידע רבים ואוספים מיוחדים ונדירים נוספים. קיטלוג ומיון החומרים מתבצעים ברמת פירוט גבוהה, כדי לאפשר מחקר ברמה אקדמית.
המבנה הארגוני של הספרייה האקדמית איננו אחיד. בחלק מהמוסדות ישנה ספרייה מרכזית אחת המשרתת את כלל המוסד. במקומות אחרים לכל פקולטה יש ספרייה עצמאית, ולעיתים לכל מחלקה ומכון מחקר ספרייה משלהם. גם במקרים של פיצול פיזי מנסים לאחד את קטלוג הספריות, על מנת להקל על הקורא ולמעט בכפילויות.
פעמים רבות מתמקדת ספרייה אקדמית, מרכזית או פקולטית, בתחום ידע אחד או יותר, בהם רואה המדיניות האקדמית של המוסד את עיקר ומוקד העיסוק.
ספריות אקדמיות רבות כוללות מרחבים בגדלים שונים עבור למידה קבוצתית, תוך הסתייעות במשאבי הספרייה.
מאט שולץ
ביוגרפיה
שולץ נולד וגדל בסנט לואיס. כנער למד לנגן על גיטרה בארגון מוזיקלי באטלנטה. בגיל 20 עבר להתגורר בלוס אנג'לס לצורך קידום הקריירה שלו כמוזיקאי, אולם את החשיפה הראשונית שלו קיבל בעיקר בתור דוגמן וכשחקן פרסומות.
ערך את הופעתו הראשונה כשחקן קולנוע בשנת 1998 בתור הערפד כריס בסרט "בלייד". התפרסם לראשונה בזכות תפקידו בסרט המרוצים "מהיר ועצבני" בתור וינס חבר צוות הגנבים של דום טורטו (וין דיזל), וינס מאוהב באחותו של דום - מיה (ג'ורדנה ברוסטר) ושונא את שוטר משטרת לוס אנג'לס הסמוי בריאן אוקונר (פול ווקר).
שולץ הופיע לאחר מכן בסרט "בלייד 2" בתפקיד הערפד צ'ופה החובר לצייד הערפדים בלייד (ווסלי סנייפס) במלחמה כנגד זומבים הטורפים ערפדים ובני אדם כאחד. שולץ השיל משקל רב מגופו כדי לשחק את הגנגסטר דארן "וול סטריט" בסרט הפעולה "המשלח" ואת הנרי ג'יימס מנהיג כנופיית האופנוענים בסרט המרוצים "מהיר ללא גבולות".
הופיע בסרט במותחן המשטרתי "מיסטר ברוקס" בתור הרוצח הסדרתי הנמלט ת'ורנטון מיקס. ב-2011 חזר שולץ לתפקיד וינס בסרט החמישי והמצליח ביותר בסדרת סרטי "מהיר ועצבני".
אה"מ ויקטורי
אה"מ ויקטורי (באנגלית: HMS Victory) היא אוניית מלחמה מסוג אוניית קו בת 104 תותחים, המשרתת בצי המלכותי הבריטי מאז השקתה ב-1765 ועד היום. היא אחת מאוניות המלחמה המפורסמות בהיסטוריה והישנה ביותר שעודנה בשירות. "ויקטורי" שימשה כאוניית דגל בקרבות ימיים חשובים, בעיקר במלחמות הנפוליאוניות, והתפרסמה במיוחד כאונייתו של אדמירל נלסון בקרב טרפלגר בשנת 1805. האונייה נמצאת כיום במבדוק יבש בנמל פורטסמות' ופתוחה למבקרים. על אף שאינה כשירה לשיט, היא משמשת באורח סמלי כאוניית הדגל של הלורד הימי השני, קצין כוח האדם הבכיר של הצי הבריטי.
תכנון ובנייה
בדצמבר 1758 ניתנה לאחראי על מספנת צ'טהאם שבקנט הנחיה לערוך הכנות לבניית אוניית קו מדרג ראשון, בת 106 תותחים. הייתה זו הנחיה יוצאת דופן, שכן במהלך המאה ה-18 כולה נבנו רק 10 אוניות מסדר גודל כזה. הצי הבריטי העדיף בדרך כלל אוניות קו בנות 74 תותחים, שהיו קטנות ומהירות יותר.
השדרית הונחה ב-23 ביוני 1759, ושמה של האונייה נבחר סופית באוקטובר 1760. השם "ויקטורי", שמשמעו "ניצחון", ניתן לכבוד ניצחונותיה הרבים של בריטניה בשנת 1759: בריטניה הביסה את צרפת במספר קרבות יבשה וים שהיו חלק ממלחמת שבע השנים וכן בקרבות במלחמת הצרפתים והאינדיאנים. הייתה התלבטות באשר למתן השם הזה, שכן אוניית הצי הקודמת שנשאה את השם "ויקטורי" טבעה על כל צוותה בשנת 1744.
בוני אוניות באותה תקופה נהגו לבנות את שלד האונייה, ואז לכסות אותו ולאפשר לו להתיישן במשך כמה חודשים. ואולם, מכיוון שעם השלמת שלדה של ה"ויקטורי" הסתיימה מלחמת שבע השנים, לא הייתה דחיפות להשלים את בנייתה. לפיכך נותר השלד מכוסה במשך כשלוש שנים. הזמן הרב שבו נותרו קורות האונייה במצב זה הועיל מאוד ליישון הקורות, וכך הן היו חזקות בהרבה מהמקובל באוניות אחרות, וסייעו לאונייה לשרוד עד היום. העבודה התחדשה בסתיו 1763, והאונייה הושקה לבסוף ב-7 במאי 1765. עלות הבנייה הייתה 63,176 ליש"ט ו-3 שילינג, סכום השווה כיום לכ-50 מיליון ליש"ט. לצורך בניית האונייה נעשה שימוש בכ-6,000 עצים, רובם הגדול (כ-90%) עצי אלון, ומיעוטם עצי אורן, בוקיצה ואשוח.