cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארכאולוגיה של הידע
יחידות השיח
כדי להגות את האי-רציפות יש להשתחרר ממספר מושגים שמאפיינים את החלוקה (והחשיבה) ההיסטורית המסורתית ליחידות שיח; ראשית, ממונחים כגון "מסורת", "מצע", "אבולוציה" או "רוח" אשר מאורגנים ומגוננים כולם על תמת רציפות (המונחים "רוח של תקופה" או "אבולוציה" של מצב אחד מתוך אחר וכדומה, כופים רציפות על אלמנטים נפרדים בפועל). בנוסף, יש לנטוש את החלוקות המקובלות למכלולי שיח גדולים (מדע, היסטוריה, פילוסופיה, פוליטיקה וכיוצא בזה), שכן במקומות שונים ובזמנים שונים חלוקות כגון "מדע" פועלות בצורות שונות לחלוטין. כמו כן, יש לפקפק גם באחדותן של יחידות השיח הבסיסיות והחומריות; הספר והיצירה (ראו הרחבה בערך: מהו מחבר?). לבסוף, יש לוותר על הנחת קיומו של "מקור סודי", שכל מה שנאמר בפועל אינו אלא הדהוד מאוחר שלו. השהיית צורות הרציפות פותחת מרחב עצום אך מוגדר, אשר מורכב ממכלול ההיגדים האפקטיביים הנתפסים במסגרת תפוצתם כאירועים.
פוקו מבחין בנקודה זו בין הניתוח הבלשני-סטרוקטורלי ובין אירוע השיח; הניתוח הלשוני מבקש לכונן מערכת לשונית (גם אם היא תלויה בקורפוס של היגדים, מטרתה ליצור מערכת עבור היגדים אפשריים, ושתתקיים גם כשאיש כבר לא ידבר אותה); לעומתו שדה אירועי השיח הוא המכלול הסופי תמיד והמוגבל בפועל של אותם היגדים (רבים ככל שיהיו). הניתוח הלשוני מבקש למצוא כללים לפיהם נבנה היגד זה או אחר, תיאור אירוע השיח שואל: כיצד זה אירע שהופיע היגד מסוים ולא אחר?
הבחנה נוספת היא בין תולדות-המחשבה, בהן מתעניינים בכוונות הסובייקט הדובר, לבין אירוע השיח, בו השאלות העיקריות הן: מהי המציאות חד-פעמית הנחשפת במה שנאמר בפועל, ולא בשום מקום אחר? אילו צורות אמירה אחרות מדיר השיח? מהם תנאי וגבולות קיומו? זיקותיו להיגדים אחרים?מדוע אינו יכול להיות שונה ממה שהיה?
היווצרות המושאים
יש לבחון כיצד נוצרים מושאים. בשיח הפסיכופתולוגיה במאה ה-19, למשל, מושאים רבים התפתחו, כונו בשם, תוחמו, נותחו, תוקנו, הוגדרו מחדש וכיוצא בזה. האם ניתן לקבוע את הכלל שהופעתם הייתה כפופה לו? לדעת לפי איזו מערכת לא דדוקטיבית יכלו מושאים אלה לעמוד זה לצד זה, לבוא זה אחר זה, וליצור את שדה הפסיכופתולוגיה? מה היה משטר קיומם כשיח?
תיאור זה אינו מספק, משום שרובד היחשפות אינו מושג מגובש מספיק, הוא אינו מושא נתון שעל השיח לנתח, הוא אינו מסביר מה הקשר בין רמות הבידול שהוא מאתר, ומדוע נוצר מכלול זה ולא אחר, כיצד העובדות שצצות בו משתנות.
לסיכום, שיח אינו מתאפיין במושאים (דברים) מיוחסים אלא בדרך שבה הוא יוצר את המושאים שלו (אפילו הם מפוזרים למדי). היווצרות זו מופעלת באמצעות מכלול של יחסים המתקיימים בין רשויות של היחשפות, של תחימה ושל אפיון. תצורת שיח מוגדרת (לפחות באשר למושאיה) אם ניתן לקבוע מכלול מן הסוג הזה: אם ניתן להראות כיצד מושא כלשהו של שיח מוצא בו את מקומו ואת חוק הופעתו.
מסקנות והערות: מושאי-שיח נוצרים מתוך תנאים היסטוריים (כלומר, אי-אפשר לדבר בכל תקופה נתונה על כל דבר. לא קל לומר דבר-מה חדש); יחסי מושאי-השיח נקבעים בין מוסדות, תהליכים כלכליים וחברתיים – הם אינם נוכחים במושא; מושאים נוצרים בתוך מרחב ועיצוב תיאורים אפשריים; יחסי השיח אינם פנימיים לשיח. הם אינם מאפיינים את השפה שהשיח משתמש בה את אופני התפרשותו, אלא את השיח עצמו כעשייה.
היווצרות דפוסי האמירה
שיח מתייחד בכך שהוא מצומצם ביחס לדוברים שיכולים לדבר בו, לאובייקטים שיכולים להופיע בו, ולמקומות והאופנים בהם הוא יכול להופיע. אי לכך, יש לשאול: מי מדבר? איפה הוא מדבר? מה מעמדו של הדובר?
ניתן לראות כעת שהסובייקט (במובנו הפסיכולוגי ובמובנו הטרנסצנדנטלי) אינו מה שמאחד את דפוסי השיח, אלא שיחים אלו מגדירים את פיזורו, מייצרים עבורו עמדות שונות.
להגדיר את ההיגד
פוקו מאתר את היחידה הבסיסית של השיח בהיגד (énoncé). שיח בנוי מהיגדים שמצטרפים אחד לשני, תוך מערכת אילוצים על ייצור, חזרה וצירוף של היגדים. פוקו מנסה לנתח אחרת את היחס שבין הוראה-מוען ומשמעות-נמען. ההיגד נבדל מהפסוק הלוגי, מהמשפט הדקדוקי ומה-speech act האנליטי; לא מדובר ביחידות לשוניות מסוג המשפט, משום שגם סידור האותיות על מקלדת, רשימת הטיות גוף בספר דקדוק או טבלת מיון מינים בוטניים הם כולם היגדים. ההיגד מונח היכן שהוא בין המשמעות ליחידה הלשונית. ההיגד מוגדר לפי ארבע פונקציות: סובייקט ההיגד (המוען), מרחב ההופעה של האובייקטים, ההקשר המושגי, המטריאליות של השיח.
לירן אביב
לירן אביב (נולד ב-22 בינואר 1985) הוא זמר מזרחי וים תיכוני.
ביוגרפיה
אביב נולד ב-22 בינואר 1985 בטירת כרמל. החל את הקריירה המוזיקלית שלו בגיל צעיר כאשר הופיע בטקסים בבית הספר "אריאל" שם למד ובאירועים משפחתיים. שירת כלוחם במשמר הגבול, ולאחר שחרורו החל להופיע במועדוני זמר ים-תיכוני, שם התגלה על ידי המפיק המוזיקלי שי ראובני וכותב השירים צ'ולי זכאי.
קריירה מוזיקלית
אביב הוציא את "תגידי", סינגל ראשון מתוך אלבום הבכורה שלו, ביוני 2010. השיר שזכה להצלחה באינטרנט וגרף 2 וחצי מיליון ביוטיוב. במהלך 2010 ובתחילת 2011 הוציא 4 סינגלים נוספים לתחנות הרדיו: "זה לעולם", "כאן לבד", "שוב את שלי", ו-"לילה לא שקט", שהפך ללהיט ברדיו. בסינגל השני, "כאן לבד" (מילים ולחן: גילי זכאי, עיבוד: אלי קשת), שיתף את מעריציו בקבלת ההחלטות לגבי שם השיר, הסגנון המוזיקלי ובחירת התמונה לעטיפת הסינגל. באפריל 2011 יצא קליפ לשיר, המציג דו-שיח בינו לבין מעריציו, וכולל תמונות שהעבירו אליו.
בנוסף, זכה אביב במקום השני במצעד היוטיוב הישראלי השנתי כזמר הישראלי הכי מושמע בישראל אחרי אייל גולן.
במהלך הקריירה שלו, הופיע אביב כמעט מעל כל במה אפשרית בישראל וגם בתוכניות טלוויזיה אהובות כגון: "צחוק מעבודה", "חדשות הבידור", "ערב טוב עם גיא פינס" (2 כתבות שעשו עליו), "ערוץ הילדים", "ערוץ ניקלודיאון", תוכניות הבוקר של ערוץ 2 וערוץ 10, "צינור לילה", "ערוץ 24" ועוד.
עקב הצלחתו של אביב ואספת קהל גדול ומגוון בישראל ובעולם, צולמה כתבת ב-"חדשות 2" עם יונית לוי, המתייחסת להצלחתו.
ב-6 ביולי 2011 יצא דואט משותף של אביב עם זמר ההיפ הופ סאבלימינל, "מאו...הב", שנכתב על ידי קובי שמעוני וצ'ולי זכאי. הדואט זכה להצלחה ונכנס למקום הראשון במצעד ההשמעות הישראלי.
ב-21 בספטמבר 2011 יצא אלבום הבכורה של אביב, "עכשיו תורי", ובו 10 שירים מקוריים, כולל רצועת בונוס לשיר "לילה לא שקט".
בשנת 2016 הוציא אביב סינגל קצבי וקיצי הנקרא "מי זה הכוכב" לדבריו השיר הוקדש לבנו הבכור מנור שלום.
נכון ל-2015, עמוד היוטיוב של אביב מונה מעל 11 מיליון צפיות. (סינגלים, קליפים, ראיונות ועוד)
חייו האישיים
ב-14 באוגוסט 2014 נישא אביב לדוגמנית נטלי סבג. ב-29 בינואר 2016 נולד לו ולסבג בן בכור ושמו מנור שלום.בשנת 2017 נולדה בתם לורן. בשנת 2019 נולד בנם השלישי ושמו אלרום. כיום הוא ובת זוגו גרים בטירת כרמל.
ויליאם ויטני
ויליאם קולינס ויטני (באנגלית: William Collins Whitney; 5 ביולי 1841 – 2 בפברואר 1904) היה פוליטיקאי ובעל הון אמריקאי. הוא כיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בתקופת נשיאותו הראשונה של נשיא ארצות הברית, גרובר קליבלנד בין השנים 1885–1889. ויטני היה שמרן ונחשב לחבר בסיעת "הבורבונים" במפלגה הדמוקרטית.
קורות חייו
ויליאם ויטני נולד בעיירה קונוויי שבמסצ'וסטס למשפחה בעלת שורשים פוריטניים. המשפחה התייחסה לג'ון ויטני מלונדון שהתיישב בווטרטאון שבמסצ'וסטס ב-1635. אביו של ויליאם ויטני היה בריגדיר גנרל ג'יימס סקולי ויטני. אמו לורינדה קולינס, הייתה צאצאית של ויליאם בדפורד, מושל מושבת פלימות'. אחיו של ויליאם ויטני היה התעשיין הנודע הנרי מלוויל ויטני, שהיה נשיא "חברת ספינות הקיטור המטרופוליטנית" (Metropolitan Steamship Company), מייסד "חברת מסילות הרחוב של הווסט אנד" (West End Street Railway Company of Boston) בבוסטון ומייסד "חברת הפחם של הדומיניון" (Dominion Coal Company) ו"חברת הברזל והפלדה של הדומיניון" (Dominion Iron and Steel Company) בסידני, נובה סקוטיה שעל האי קייפ ברטון. אחותו, לורינדה קולינס "לילי" ויטני, נישאה לצ'ארלס ט. בארני, נשיא חברת ניקרבוקר. אחות אחרת שלו, סוזן קולינס ויטני, נישאה לעורך הדין הנרי פ. דימוק.
ויטני התחנך בבית הספר וליסטון שבאיסטהאמפטון, מסצ'וסטס וב-1863 סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות. לאחר מכן הוא למד בבית הספר הרווארד למשפטים. הוא המשיך את לימודי המשפטים עם אברהם לורנס בניו יורק וב-1865 התקבל ללשכת עורכי הדין.
קריירה פוליטית
ב-1871 היה ויטני פעיל בארגון מועדון הצעירים הדמוקרטים. הוא התנגד נחרצות לחבורה שסבבה את ויליאם טוויד ובין השנים 1871–1890 הזדהה עם מתנגדי טמאני הול. ב-1872 הוא היה למפקח על בתי הספר, אך באותה שנה גם נוצח בהתמודדות על משרת פרקליט המחוז.
בין השנים 1875–1882 היה ויטני היועץ המשפטי של עיריית ניו יורק, ובתוקף תפקידו הוא דאג לקודיפיקציה של חוקים שנגעו לעיר והתמודד בהצלחה עם מספר רב של תביעות כנגד העירייה, שרובן הוגשו שלא בתום לב, והסתכמו בכ-20 מיליון דולר. ב-1882 הוא התפטר מסיבות אישיות.
ב-1883, דרך "חברת הרכבת ברודוויי" היה ויטני מעורב במאבק מול ג'ייקוב שארפ ותומאס פורצ'ן ריאן על הזיכיון הרכבת ברחוב ברודוויי. בתחילה קיבל שארפ את הזיכיון באמצעות שוחד, אך בדצמבר 1884 חבר ריאן לוויטני ולפיטר א. ב. וידנר. באמצעות ליבוי דעת הקהל, פעולות משפטיות, וקידום חקירה של המוסדות המחוקקים, הם הביסו את שארפ. בסופו של דבר זכתה הסינדיקציה של ריאן בזיכיון ב-1886.
בתקופת נשיאותו הראשונה של גרובר קליבלנד (1889-1885), כיהן ויטני כמזכיר הצי של ארצות הברית. הוא פעל אז רבות לפיתוחו של צי ארצות הברית. החוזים שנחתמו על ידי הממשל הקודם נחקרו ללא משוא פנים על ידי ועדה שהוקמה על ידי ויטני ובה היוט חברים קומודור רובי אוונס, קומודור ג'ורג' בלקנאפ והרמן וינטר, המהנדס הראשי של "חברת ספינות הקיטור המטרופוליטנית". ויטני קידם את אימוצה על ידי התעשייה של הטכנולוגיה שנדרשה לבנייה של ספינות קיטור מפלדה ותותחים ימיים מודרניים ולייצור מקומי של לוחות שריון. הוא גם ארגן מחדש את המערך הפיננסי והלוגיסטי של מחלקת הצי ותרם להצלחתה של מכללת המלחמה של הצי.
ב-1889, כאשר סיים ויטני את כהונתו כמזכיר הצי ניתן היה למנות כלי שיט שבנייתם הושלמה או כאלו שהיו בבנייה, כולל אוניית מערכה אחת, חמש אוניות מוניטור, שמונה סיירות ממוגנות, סיירת תותחים אחת, אוניית העברה אחת, ארבע ספינות תותחים וטרפדת אחת. כל אלו היוו את הגרעין של "הצי החדש". בארבע שנותיו של ויטני בקבינט היה ביתו בוושינגטון מרכז חברתי בעל משיכה רבה. ב-1888 העניקה לו אוניברסיטת ייל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים.
ב-1890 הצטרף ויטני לצ'ארלס ט. בארני, הנרי פ. דימוק, ויליאם ארל דודג' סטוקס, פרנסיס ו. ג'נקס ואחרים כדי להקים את חברת הפיתוח וההלוואות של ניו יורק. תאגיד זה פיתח את וושינגטון הייטס. בתקופת מאבקו נגד טמאני הול תרם ויטני רבות למועמדתו של קליבלנד לנשיאות בבחירות 1892.
ב-1893 הצטרף ויטני לאחיו הנרי בניהול "חברת הפחם של הדומיניון" וב-1899 לניהול "חברת הברזל והפלדה של הדומיניון", כדי לנצל את משאבי המינרלים של סידני, נובה סקוטיה שבהאי קייפ ברטון. בבחירות לנשיאות של 1896 הוא סירב לתמוך במועמד מפלגתו ויליאם ג'נינגס ברייאן על רקע התנגדותו לליגת הכסף.
אליפות העולם בראלי עונת 2019
עונת 2019 באליפות העולם בראלי היא העונה ה-47 בה התקיימה האליפות. האליפות מוכרת על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) כאליפות הבכירה בקטגוריית הראלי. במהלך העונה התקיימו 13 מרוצים בהם התחרו על אליפות נהגים, אליפות נהגי המשנה ואליפות היצרנים. במקביל לאליפות בקטגוריה הבכירה התקיימו גם תחרויות בקטגוריית ה-WRC2 ואליפות העולם לנוער (JWRC). קטגוריית WRC3 בוטלה. אוט טאנק, נהגה של קבוצת טויוטה, זכה באליפות הנהגים בפעם הראשונה בקריירה. קבוצת יונדאי מוטורספורט זכתה באליפות היצרנים, גם היא לראשונה.
ויליאם ויטני
פעילותו במרוצי סוסים
ויטני השקיע כספים רבים במרוצי סוסי ת'ורוברד, שכר את טובי המאמנים, רכש את טובי הסוסים והעסיק את טובי הרוכבים של התקופה. הוא הקים את אורוות ווסטברי, שבהן גודלה סדרה של סוסי ת'ורוברד, שהתחרו נגד הסוסים של האורוות של ג'ייס קין. באחוזת הקיץ הענקית שלו ליד אולד ווסטברי שבלונג איילנד בנה ויטני אורווה בשטח של 240 מטרים רבועים עם 84 תאים לסוסים ועם מסלול אימונים באורך של קילומטר וחצי. בתקופה זו של תחילת המאה ה-20, אומנו סוסיו של ויטני בארצות הברית על ידי חבר היכל התהילה של מרוצי הסוסים של ארצות הברית, ג'ון ו. רוגרס ובאנגליה על ידי ג'ון האגינס.
בבעלותו של ויטני היו ארמון בסגנון ונציאני, בשטח של 5,000 אקרים ליד אולד ווסטברי שבג'מייקה שבניו יורק; בית בשכונת שיפסהד שבניו יורק, עם מסלול מרוצים פרטי בשטח של 300 אקרים; מעון בשטח של 700 אקרים בלינוקס, מסצ'וסטס; מעון הקיץ אוקטובר מאונטיין בוושינגטון, מסצ'וסטס, בשטח של 10,00 אקרים; חוות סטוני פורד בניו יורק, ששימשה כחווה משנית לחוות הגידול שלו בקנטקי; שמורת ציד פרטית בשטח של 16,000 אקרים בהרי אדירונדאק; בקתה באגם בלו מאונטיין עם מסלול גולף, וחוה בשטח של 3,000 אקרים בקנטקי. ויטני בילה את זמנו גם בקהילת גידול הסוסים אייקן שבקרוליינה הדרומית, שם הוא חידש קוטג' מקומי למעון חורף של 69 חדרים שכלל 15 חדרי אמבטיה, אולם נשפים גדול, אולם סקווש ואורווה ל-30 סוסים. מעורבותו בקהילת אייקן, יחד עם מעורבותם של תומאס היצ'קוק, משפחת ואנדרבילט, משפחת אסטור ומגדלי סוסים אחרים, סייעה לקדם את הפעילות באתר אייקן שעד היום משמש לאימונים של סוסים שמגיעים בחורף מהצפון כדי לזכות במזג אוויר נוח יותר.
אליפות העולם בראלי עונת 2019
ראלי אוסטרליה, שתוכנן להיות מרוץ סיום העונה, בוטל בשל שריפות ענק שפרצו במזרח המדינה.
ויליאם ויטני
פעילותו במרוצי סוסים
ויטני היה בעליהם של 26 סוסים שזכו בתחרויות נושאות הפרסים בארצות הברית (Graded stakes race), כולל סוסתו "ארטפול" (Artful), צאצאיתו של הסוס "המבורג" שגם הוא היה בבעלותו. ב-5 ביוני 1901 ניצח ויטני במרוץ דרבי באנגליה עם הסוס "וולודיובסקי" שאותו הוא חכר מליידי ולרי מו. באותה שנה רכש ויטני יחד עם קבוצת משקיעים את מסלול המרוצים בסרטוגה ספרינגס, ניו יורק, שהיה אז במצב של הזנחה. הוא ביצע במקום שיפורים רבים ולזכותו נזקפת התחייה המחודשת של פעילות המרוצים בסרטוגה.
אליפות העולם בראלי עונת 2019
שינויים בלוח הזמנים
במהלך שנת 2018 הכריזה הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) על כוונתה להרחיב את לוח התחרויות ל-14 אירועים בשנת 2019, כחלק מתוכנית להתרחבות עתידית ל-16 מרוצים. ראלי צרפת וראלי סרדיניה הוגדרו על ידי הקבוצות כמרוצים בעלי הפופולריות הנמוכה עקב הקשיים בלוגיסטיקה שהן יוצרות ומספר הצופים הנמוך. מארגני ראלי יפן הגיעו להסכמה עקרונית להצטרפות המרוץ ללוח המרוצים כבר בעונה הנוכחית, אך לבסוף הוחלט שלא לקיים את המרוץ בעקבות הלחץ להמשיך ולקיים את התחרויות האירופאיות. לוח המרוצים הסופי שפורסם באוקטובר 2018 כלל את ראלי צ'ילה, שהצטרף בפעם הראשונה לאליפות.
ויליאם ויטני
חיים אישיים
ב-13 באוקטובר 1869 נשא ויטני לאישה את פלורה פיין, בתו של הסנאטור הנרי ב. פיין מאוהיו ואחותו של קולונל אוליבר הזרד פיין, חברו של ויטני לספלס הלימודים בייל ולימים החשב של סטנדרד אויל. לזוג נולדו שני בנים ושתי בנות ובן נוסף שנפטר בגיל 5. פלורה ויטני נפטרה ב-1893 בגיל 52. שנתיים לאחר מכן נישא ויטני בשנית לאלמנה סיביל רנדולף (לבית מאי). ב-1898 נפצעה סיביל קשות בתאונת רכיבה באייקן ונפטרה כמה חודשים לאחר מכן.
אליפות העולם בראלי עונת 2019
שינויים בלוח הזמנים
ראלי אוסטרליה, שתוכנן להיות מרוץ סיום העונה, בוטל בעקבות גל שריפות שפרצו במזרח המדינה.
ויליאם ויטני
חיים אישיים
ויטני המשיך להיות פעיל בעסקי רשת התחבורה העירונית של ניו יורק עד לארגונה מחדש ב-1902, אז הוא פרש לחלוטין מעיסוק זה.
אליפות העולם בראלי עונת 2019
שינויים בנהגים
סבסטיאן אוז'ייה עזב את קבוצת אם-ספורט ושב להתחרות עבור סיטרואן, הקבוצה אותה עזב בשנת 2011. נהג נוסף שהצטרף לקבוצה הוא אסאפקה לאפי שעזב אחרי שנתיים את קבוצת טויוטה. טימו סונינן קודם לעמדת הנהג בכיר בקבוצת אם-ספורט לאחר עזיבתו של אוז'ייה. לצידו של סונינן יתחרה פונטוס טידנמד, שייקח חלק במספר מרוצים. גאס גרינסמית', שהתחרה עבור הקבוצה ב-WRC2 ייקח חלק גם הוא במספר מרוצים במהלך העונה.
ויליאם ויטני
חיים אישיים
ויליאם ויטני נפטר ב-2 בפברואר 1904 בניו יורק ונטמן בבית הקברות וודלון שבניו יורק. צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות משנת 1924 ועד לאחר מלחמת העולם השנייה.
אליפות העולם בראלי עונת 2019
שינויים בנהגים
סבסטיאן לואב, שזכה תשע פעמים באליפות, שב לאליפות, הצטרף לקבוצת יונדאי מוטורספורט באופן חלקי והתחרה בשישה מרוצים. לואב חלק את המכונית עם דני סורדו שהתחרה בשארק המרוצים. הצטרפותו של לואב באה על חשבונו של היידן פאדון את הקבוצה. סבסטיאן מרשל, ששימש כנהג המשנה של פאדון הצטרף לקבוצת טויוטה כנהג המשנה לצידו של כריס מיק, שחזר להתחרות לאחר שפוטר באמצע העונה הקודמת מקבוצת סיטרואן. מרקוס גרונהולם שב להתחרות באליפות, לראשונה מאז שנת 2010, והשתתף בראלי שוודיה בקבוצה עצמאית בחסות טויוטה.
שינויים בתקנות
לקראת העונה הוכנסו מספר שינויים בתקנות:
שיטת הניקוד
הנקודות ניתנות לעשרת הנהגים המסיימים את התחרות ראשונים בהתאם לפירוט בטבלה הבאה. בשלב ה-Power stage הניקוד ניתן לחמשת הנהגים המסיימים את המקטע האחרון של כל מרוץ, במקום שלושה כפי שהיה בשנים הקודמות. לנהג שסיים ראשון הוענקו 5 נקודות, למקום השני הוענקו 4 נקודות וכן הלאה.
סברי אבו עלם
מֻחַמַּד סַבְּרִי אַבּוּ עַלַם (בערבית: محمد صبري أبو علم, תעתיק מדויק: מחמד צברי אבו עלם; 31 במרץ 1893–13 באפריל 1947) היה פוליטיקאי ועורך דין מצרי, שר המשפטים המצרי בממשלות מוסטפא א-נחאס פאשה וחבר פרלמנט מטעם מפלגת אל-ופד.
נולד באל-מנופיה. למד משפטים בבית הספר למשפטים בקהיר. כחלק מפעילותו בתנועה הלאומית המצרית נעצר מספר פעמים בעת שהיה סטודנט. עסק בעריכת דין והשתתף במהומות 1919.
היה מקורב לראשי מפלגת אל-ופד, סעד זע'לול ומוסטפא א-נחאס. כיהן כעורך ביטאון המפלגה, "אל-בלאע'" ובשנות ה-40 של המאה ה-20 כיהן כמזכיר המפלגה. ב-1924 נבחר לראשונה לבית הנבחרים וב-1942 נבחר לראשונה לסנאט.
אבו עלם מונה לשר המשפטים בממשלותיו של מוסטפא א-נחאס. לכהונתו הראשונה מונה ב-9 במאי 1936, וכיהן בתפקיד עד 29 בדצמבר 1937. בתקופה זו היה ממנסחי אמנת מונטרה שביטלה את משטר הקפיטולציות במצרים. כמו כן, דרש כי התכתובת עם בתי הדין המעורבים במצרים, כמו גם עם משרד המשפטים, תתנהל בערבית בצירוף תרגום צרפתי. כהונתו השנייה נמשכה מ-6 בפברואר 1942 עד 10 באוקטובר 1944. בין השנים 1945–1947 היה מנהיג האופוזיציה בסנאט. ייצג את מצרים בוועידות בין-לאומיות והיה נשיא לשכת עורכי הדין המצרית.
נפטר ב-13 באפריל 1947. על שמו נקרא רחוב בקהיר.
האפיפיורית יוהנה (סרט, 1972)
האפיפיורית יוהנה (באנגלית: Pope Joan) הוא סרט משנת 1972 שגיבורתו היא האפיפיורית יוהנה, דמות שקיומה ההיסטורי שנוי במחלוקת אך מוצגת בסרט כאמיתית. זוהי הפקה בריטית בכיכובה של השחקנית ליב אולמן בתפקיד האפיפיורית יוהנה.
הסרט יצא על גבי DVD בשנת 2003 בשם "The Devil's Imposter", בגרסה מקוצרת.
עלילת הסרט מתארת את יוהנה אשר הצליחה לרכוש השכלה בתקופת ימי הביניים בניגוד למקובל באותה תקופה, ולאחר שהתחזתה לאחיה שנהרג במתקפת ויקינגים היא עושה את דרכה לרומא, שם היא מצליחה לטפס בסולם המעמדות עד כדי בחירתה לאפיפיור.
עיבוד קולנועי נוסף לסרט יצא לאור בשנת 2009. עיבוד זה מבוסס על הרומן ההיסטורי "האפיפיורית יוהנה" מאת דונה וולפולק קרוס.
אליפות העולם בשחמט 1948
אליפות העולם בשחמט 1948 התקיימה בין 2 במרץ ל-18 במאי 1948 והסתיימה בניצחונו של מיכאל בוטביניק.
רקע
בשנת 1946 נפטר אלוף העולם בשחמט אלכסנדר אלכין. לאחר סדרת דיונים, פיד"ה החליט שתואר אלוף העולם יוענק למנצח התחרות בה ישתתפו 6 שחמטאים החזקים של התקופה. לתחרות הוזמנו מיכאל בוטביניק, וסילי סמיסלוב ופאול קרס (כולם מברית המועצות), שמואל רשבסקי וראובן פיין מארצות הברית ומקס אויבה מהולנד.
בסופו של דבר, ראובן פיין לא היה מעוניין בהשתתפות בתחרות. בעקבות כך, סוכם ש-5 שחמטאים יקיימו תחרות בת 20 סיבובים, בשיטת ליגה, לפיה כל אחד מהמתמודדים ישחק מול שאר השחמטאים חמש פעמים. הסיבובים הראשונים התקיימו בהאג, שבהולנד ובהמשך האליפות עברה למוסקבה, שברוסיה.
המעגל השחור
המעגל השחור (באנגלית: The Black Circle) הוא ספר מאת פטריק קרמן, החמישי בסדרת 39 רמזים. הספר יצא בעברית בשנת 2011, לאחר שתורגם על ידי רוני בק.
עלילה
בספר זה, שני האחים היתומים דן בן ה-11 ואיימי בת ה-14, ממשיכים במסעם ברחבי תבל בעקבות 39 רמזים.
בראשית הספר הם מגלים קצה חוט מסתורי שאומר להם לטוס לרוסיה. הם מחליטים לעשות את זה מכיוון שבין שאר הדברים שהם מקבלים יש תמונה של הוריהם המנוחים. מתחת לתמונה היה כתוב - "השעון מתקתק מצאו אותי בתוך 36 שעות בדלת המובילה לחדר הנסגר לעד. בואו לבד, כמו הוריכם, או אל תבואו כלל. אל תבטחו באף אחד. נר"ר"
לאחר הטיסה לרוסיה, השניים נפגשים בהולטים, המנסים גם הם למצוא את הרמזים. הם מחליטים לכרות ברית. לאחר מכן הם מחלקים את המקומות בהם הם צריכים לבקר, בעזרת אנגרמות שמצאו, ומעבירים מידע מאחד לשני. איימי ודן הולכים למוסקבה ולסנט פטרסבורג בעוד ההולטים הולכים לערים באזור סיביר. לבסוף, לאחר מרדפים ממושכים אחר הרמז, ואחר ניסיונות לגלות את זהותו של נר"ר, איימי ודן מגיעים לארמון הקונגרסים של הקרמלין, שם, לאחר כמה מעברים סודיים, הם מגיעים לנר"ר ומגלים שהיא הבת של הנסיכה אנסטסיה רומנוב - שהייתה אמורה להירצח עם שאר משפחתה אך הצליחה לברוח.
מתברר להם ששמה של נר"ר הוא נטליה רוסלנובה ראדוב. מתברר להם שהקבראים, המשתתפים גם הם במירוץ אחר הרמזים, החליטו על מקום הרמז ("הכנסייה שעל הדם" ביקטרינבורג) הוטל "מעגל שחור" - אזור סגור לכל מי שאינו לוקיאנוסי בעל אישור גבוה. נטליה מצליחה להבריח אותם לשם ב"כריש" - מסוק מהיר ביותר. הם מצליחים להיכנס לכנסייה, שנמצאת על המקום בו נרצחו וקבורים בני משפחת רומנוב ומגיעים לחדר הענבר המקורי שהוחזר מהנאצים על ידי הלוקיאנוסים. בעזרת הוראותיה של נטליה הם מוצאים בשעון ענבר את הרמז - גרם של ענבר. לאחר מכן הם חוזרים למוסקבה ומודיעים להולטים על הרמז. אייזנהאואר, האב במשפחת ההולטים, מפרק את הברית.
נובי קנז'באץ
נוֹבִי קְנֶזֶ'בָאץ (בסרבית קירילית: Нови Кнежевац, בסרבית בכתב לטיני: Novi Kneževac) היא עיירה בסרביה השוכנת במחוז באנאט הצפוני אשר בפרובינציית וויבודינה, לגדות הנהר טיסה וממוקמת 15 קילומטרים צפונית לעיר סנטה ו-20 קילומטרים דרומית לעיר סגד אשר בהונגריה.
היסטוריה
יישוב עתיק סמוך לקיים שכן מתקופת ממלכת דאקיה ובהמשך הקיסרות הרומית. בהמשך פשטו על האזור שבטי האווארים והחריבו אותו. לאחר הגירת שבטי הסלאבים חודש היישוב במקום. תיעוד בכתב ליישוב הסלאבי קיים מסביבות 1200 עת נשלט האזור על ידי אימרה הראשון, מלך הונגריה. לאחר תבוסת ההונגרים בקרב מוהאץ' הראשון, נכבש האזור על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) נחתם שלום פוז'ארוואץ במסגרתו עברה החזקה על היישוב לידי ממלכת הבסבורג.
בהמשך, נכללה העיירה בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה הועברה לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שינתה את שמה בהמשך לממלכת יוגוסלביה. במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-6 באפריל 1941 תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. האזור נמסר לחזקת הונגריה. לאחר המלחמה נכללה נובי קנז'באץ בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובאזור התפתחה תעשייה. לאחר פירוק יוגוסלביה עברה העיירה לחזקת סרביה.
הקהילה היהודית
יהודים מאזור מוראביה התיישבו בעיירה בראשית המאה ה-18. קיים תיעוד בכתובים למשפחות: פולאק, ניימן, נאייר, מאיור, משה, דויטש, פרנקל ומייטינסקי. ב-1825 נמנו בעיירה 15 יהודים. במהלך מהפכת 1848 בהונגריה נשדדו בתיהם של חלק מבני הקהילה. מרבית בני הקהילה היו סוחרים בדגן ומוצרי מזון, ומקצתם אומנים ובעלי מקצועות חופשיים. ב-1865 נמנו בעיירה 66 יהודים. בהמשך, הוקם בית עלמין וב-1910 בית הכנסת הקהילתי. הקהילה הייתה משויכת לקהילת קיקינדה וב-1935 זכתה למעמד עצמאי.
לקהילת נובי קנז'באץ שויכו יהודי הכפר בָּאנָאטְסְקוֹ אָרָאנְגֶ'לוֹבוֹ. קהילה נוסדה שם במחצית השנייה של המאה ה-19. ב-1880 הוקם בית כנסת. הקהילה חרבה בשואה. ב-1948 הרסו השלטונות את מבנה בית הכנסת.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בנובי קנז'באץ 101 יהודים. במהלך המלחמה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוחל ברדיפות יהודים. ב-15 באוגוסט 1941 לפנות נערכה אקציה בעיירה. יהודי העיירה נעצרו, הובלו לנובי בצ'יי ונכלאו בטחנת קמח במקום. ב-20 בספטמבר גורשו בספינות נהר דרך הנהר טיסה לבלגרד ונכלאו בטופובסקה שופה. מטופובסקה שופה נלקחו הגברים לגיא ההריגה בכפר יאבוקה הסמוך לפנצ'בו ונקברו בקבורה המונית. הנשים והילדים נשלחו למחנה ההשמדה סיימישטה, שם הומתו באמצעות משאיות גז. איש לא ניצל. ב-1948 הרסו שלטונות יוגוסלביה את מבנה בית הכנסת הקהילתי.
מודל הפירמידה של שיין
מודל הפירמידה של שיין הוא מודל בתחום התרבות הארגונית שפותח על ידי בשנות השמונים של המאה העשרים. המודל עזר להגדיר את המונח "תרבות ארגונית" ונתן לראשונה כלים פרקטיים למדידה של תרבות ארגונית. המודל זכה לעדכונים על מנת להתמודד עם אספקטים לא ברורים, ועד היום כלי המדידה על פי המודל הם בשימוש על ידי יועצים ארגוניים רבים.
הרקע התאורטי מאחורי המודל
הגישה בתרבות הארגונית אשר המודל של שיין יוצא ממנה היא הגישה הפונקציונליסטית, גישה המקובלת לרוב על העוסקים בצד הניהולי – בעלי מניות, מנהלים, יועצים ארגוניים. על פי גישה זו, תרבות ארגונית היא אוסף של נורמות וערכים המשותפים להנהלה ולעובדים ויוצרים את הבסיס ללכידות ושיתוף פעולה. מהצד השני של הסקאלה של גישות בתרבות ארגונית, ישנה הגישה המוסדית, שהיא הקצנה של גישת הקונפליקט החברתי. על פי גישה זו, תרבות ארגונית היא למעשה כלי לשליטה של ההנהלה בעובדים, וכל ניסיון למדידה שלה, על ידי המודל של שיין ומודלים אחרים, אינו אלא כלי להגדלת הלגיטימציה של הארגון על חשבון העובדים.
פירוט המודל
המודל הוא כלי תיאורי של התרבות הארגונית בארגון ואף מתאר כלי מחקרי לבדיקה של חוזק התרבות הארגונית. שיין מציע לחלק את הפסיפס הקרוי "תרבות ארגונית" לשלושה רבדים עיקריים:
סידור מבני של פרטי המודל
לאורך השנים שיין הציע שני דרכים לסדר את רכיבי המודל: דרך אחת היא סידור בצורת קרחון אשר חלקו גלוי וחלקו מוסתר תחת מים, דרך אחרת היא באמצעות מבנה שכבתי דמוי בצל.
הערכים יסודיים יותר מאשר הסמלים-ארטיפקטים, ונמצאים בשכבה הקרובה לפני המים במבנה הקרחון, ובשכבה העוטפת את הערכים במבנה השכבתי. לבסוף הסממנים, כמי שמייצגים את הבסיס הפיזי וההתנהגותי של "התרבות הארגונית", חשופים לצופה החיצוני. על כן, במבנה הקרחון הם מעל פני המים ובמבנה השכבתי הם בשכבה החיצונית ביותר.
עדכון של המודל
הבעיות שהוצגו ביחס למודל המקורי של שיין יכולות לבוא על תיקונן באמצעות שתי תוספות אשר הוספו על ידי פרופסור אביעד רז. ראשית, ניתן לוותר על הנחות היסוד כקטגוריה נפרדת, ולהסתפק בערכים כקטגוריה שניתן לאפיין בה גם "ערכים סמויים" - הערכים והנחות היסוד אוחדו. שנית, ניתן להפריד בין חפצים ואובייקטים פיזיים ולבין התנהגויות יומיומיות בארגון - כך אפשר ליצור הבחנה בין נורמות לסממנים.
מדידת עוצמת תרבות ארגונית בעזרת המודל
כיום משתמשים יועצים ארגוניים רבים בשיטות מדידה והערכה של התרבות הארגונית על פי עקרונות המודל של שיין. שיין הדגיש כי על מנת להתחיל לחקור ארגון יש לבלות זמן ראשוני בארגון עצמו ולחוות חלק מהתרבות. על מנת למדוד את התרבות הארגונית עצמה נערך שימוש בתצפיות, מסמכים וראיונות.
לאחר שהות מסוימת בארגון בוחרים פרקטיקה מסוימת אשר קיימת בארגון. דוגמה – תהליכי מיון, הערכת עובדים, קבלת החלטות. כעת בודקים שני אספקטים – פער אובייקטיבי: שאלת הפער האובייקטיבי אשר בודק הלימה בין המוצהר (ערכים) למתרחש (נורמות) ומורכב משני ממדים - ממד מינימלי - האם ישנם תנאים מינמאליים (סממנים) לקיום המוצהר (פרקטיקה שמבטאת ערך מסוים). ממד אפקטיבי - האם ביצוע הפרקטיקה אפקטיבי. משמע השיג את מטרת הערך המבוקש. פער סובייקטיבי: שאלת הפער הסובייקטיבי בודקת הסכמה על ידי הפער בין המוצהר (ערכים) למתפרש על ידי העובדים - האם העובדים אכן מסכימים כי הערך המוצהר על ידי ההנהלה מתקיים.
ניתוח התוצאות - תרבות ארגונית חזקה קיימת כאשר ההלימה וההסכמה גבוהות - הפרקטיקה מתרחשת כראוי והעובדים מסכימים כי הערך מתקיים – דוגמה – בארגון קיימת פגישה שבועית מחלקתית שבה מדברים על בעיות שעלו בשבוע האחרון מתוך ערך של העלאת מקצועיות. תרבות ארגונית חזקה תמצא כי הפגישות אכן מתרחשות ואכן עולות שם בעיות, וכי העובדים תופסים את קיום הפגישות הללו כמיישמות את הערך של העלאת מקצועיות. תרבות ארגונית חלשה – כאשר ההלימה ו/או ההסכמה חלשים.
יוזף מסופוסט
יוזף מסופוסט (בצ'כית: Josef Masopust; 9 בפברואר 1931– 29 ביוני 2015) היה כדורגלן ומאמן צ'כוסלובקי.
ביוגרפיה
במשך רוב הקריירה שלו (1952–1968), שיחק מסופוסט במועדון דוקלה פראג, בעיקר בתפקיד קשר. בשנת 1962 זכה בכדור הזהב, ולאחר פרישתו נבחר ל"כדורגלן הזהב" של צ'כיה במסגרת פרסי היובל של אופ"א. הוא נודע בשל שליטתו הגבוהה בכדור, ויכולתו ליצור במרכז המגרש עבור שחקני קבוצתו הזדמנויות יעילות להתקפה לכיוון השער.
הוא ערך בין השנים 1954–1966 63 הופעות וכבש 10 שערים עבור נבחרת צ'כוסלובקיה, והיה בהרכב שלה במונדיאל 1958 ו-1962. במונדיאל 1958 כשלה צ'כוסלובקיה כשהודחה כבר בשלב הבתים. במונדיאל 1962 היה לבין השחקנים המצטיינים לאורך הטורניר והגיע איתה עד לגמר נגד ברזיל. בגמר מסופוסט כבש את השער הראשון במשחק אך ברזיל ניצחה בסוף המשחק 1-3. בסיום הטורניר הוא נבחר להיות בנבחרת המצטיינת וזכה בכדור הארד. בשנת 1965 זומן מסופוסט לשחק במשחק הפרידה של סטנלי מתיוס האנגלי, כאשר זה היה בן 50. במוקדמות מונדיאל 1966 נכשלה צ'כוסלובקיה להעפיל לטורניר כאשר מסופוסט שיחק במשחק מוקדמות אחד, בהפסד 1-0 לרומניה במאי 1965. הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה במאי 1966 נגד ברית המועצות.
את שנותיו האחרונות ככדורגלן פעיל שיחק בקבוצת קרוסינג אילוייט (1968–1970). לאחר פרישתו הפך למאמן כדורגל, ואימן בשנות ה-70 עד שנות ה-90 קבוצות כגון דוקלה פראג ופ.צ ברנו. בשנים 1984–1987 אימן את נבחרת צ'כוסלובקיה. הוא גם אימן מחוץ לצ'כוסלובקיה: בשנים 1988–1991 כיהן כמאמן הנבחרת האולימפית של אינדונזיה.
במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם. ב-2011 הוצב פסלו של מסופוסט מחוץ לאצטדיון הביתי של דוקלה פראג, אצטדיון ג'וליסקה.
מסופוסט מת בביתו בפראג ב-2015, בגיל 84. על אף שלא ניתנה סיבת מותו הטלוויזיה הציבורית בצ'כיה הצהירה כי נאבק במחלה קשה ממושכת.
שעת שיא (סרט)
בעקבות הצלחת הסרט יצא סרט המשך בשנת 2001, "שעת שיא 2", שהצליח מאוד גם הוא. בשנת 2007 יצא הסרט השלישי בסדרה, "שעת שיא 3".
עלילה
עלילת הסרט נפתחת בקטע קצר שבו מפקח המשטרה לי (ג'קי צ'אן) מחסל את רוב כנופיית ז'ונטאו. ומחזיר לעם הסיני אוסף אומנות בן 5000 שנה, אך ראש הכנופיה סאנג (קן לונג) בורח. לאחר מכן רואים מסיבת פרידה מהקונסול האן (צ'י מא) שעוזב לאמריקה.
במקביל יש משימה של הבלש קרטר (כריס טאקר) שבה הוא נדרש לעצור סוחר נשק. קרטר מצליח לעצור את סוחר הנשק. אך המשימה מוגדרת ככישלון בגלל ששני שוטרים נפצעים במהלך המבצע ונהיה בלאגן גדול בגלל פיצוץ של רכב.
מיד אחר כך בתו בת ה-11 של הקונסול האן נחטפת על ידי אנשי המאפיה בדרכה לבית הספר. השגריר מזמין מפקח משטרה מהונג קונג, לי להגיע לארצות הברית ולחפש אותה. ה־FBI שלא מרוצה מהרעיון שמפקח סיני "יתרוצץ להם בין הרגליים" מחליטים לנסות ולהיפטר ממנו בעזרתה של משטרת לוס אנג'לס. התפקיד נופל על הבלש קרטר, בלש בעל אגו מנופח ופה גדול. המשימה של הבלש קרטר היא להעסיק את המפקח לי, ולעשות הכל על מנת שלא יגיע לקונסוליה הסינית בלוס אנג'לס. הבלש קרטר בעל כורחו מנסה להעסיק את המפקח לי. אך לי מבין שהבלש מבזבז את זמנו ומצליח לברוח ממנו ולהגיע לקונסוליה. הבלש קרטר מגיע לקונסוליה שם הוא מצטרף למפקח לי.
הסרט נגמר כשלי נופל וקרטר מציל אותו מנפילה למוות, ושניהם טסים לחופשה בהונג קונג.
פסקול הסרט
אלבום פסקול הסרט שיצא דרך חברת התקליטים דאף ג'אם כלל את הסינגלים: 'Can I Get A' של ג'יי-זי ו'How Deep Is Your Love' של דרו היל. הקו המוזיקלי של האלבום התאפיין במוזיקה שחורה.
את המוזיקה המקורית לסרט הלחין וכתב לאלו שיפרין.
לטקיה
לטקיה (בערבית: اللَاذِقِيَّة – א-לָּאדִ'קִיַּה) היא עיר הנמל העיקרית של סוריה. היא יושבת על חצי האי ראס זריה לחוף הים התיכון ומספר תושביה כ-650,558 (2009). לטקיה וסביבתה היא מרכזם של ארבעת השבטים העלווים, המתגוררים בה ובהרי אנסריה ממזרחה. זהו אזור מוצאה של משפחת אסד, משפחת נשיאי סוריה מאז שנת 1970, ובה נמצא מעון הנופש והארמון של בשאר אל-אסד, נשיאה הנוכחי של סוריה.
ליד העיר יש מספר חופי רחצה וכמו כן היא קרובה לעיר העתיקה אוגרית. העיר נודעת בין השאר בגלל הטבק המיוחד שלה שמיושן בחביות אורן או אלון. בעיר שוכן בסיס חיל אוויר רוסי.
היסטוריה
אזור העיר היה מיושב עוד על ידי הפיניקים, שקראו למקום רָמיתה (בתעתיק ליוונית Ράμιθα), והיא נודעה ליוונים בשם לאוקה אקטה (Λευκὴ ἀκτή - חרטום יבשה לבן, או צוק חופי לבן). במרחק של 16 ק"מ מצפון ללטקיה נמצא האתר הארכאולוגי ראס שמרה, היא העיר אוגרית, שבה נמצא ארכיון ענק כתוב בכתב היתדות האוגריתי.
בשל מיקומה על חוף הים מדרום לאנטיוכיה, בירת הממלכה הסלאוקית נבנתה העיר על ידי סלאוקוס הראשון ונקראה על שם אימו (לאודיקה ) - לָאוֹדִיקֶיָה על החוף (Λαοδίκεια ἡ Πάραλος). העיר הפכה מרכז גדול לייצוא היין שיוצר בסביבתה.
במאה הראשונה לפני ספירה, נכבשה העיר בידי פומפיוס. פובליוס קורנליוס דולבלה, שבא לשלוט על הממלכה הסלאוקית התבסס בלאודיקי, ועל ידי זה הוא בעצם איים על שלטונו של גאיוס קסיוס לונגינוס (שרצח את יוליוס קיסר יחד עם מרקוס ברוטוס כדי להגן על "חירות העם") בסוריה. כתוצאה מאיום זה, יצא קאסיוס עם צבאו נגד דולבלה בערך בשנת 43. מחוסר צבא וכסף מספיקים, ביקש קאסיוס מקלאופטרה לשלוח לו צבא וכסף. אך קלאופטרה, שאהבה את יוליוס קיסר בליבה, עזרה לדולבלה, ולכן נאלץ קאסיוס להשתמש בצבא של הפרתיים, אף על פי שהיו אויביהם בנפש של רומא. במזרח העיר נשתמר עד היום שער רומאי. קאסיוס כבש את לאודיקי ביוני של שנת 43, ודולבלה נהרג. שלטונו של קאסיוס על סוריה היה בלתי מעורער באותו הזמן. לאחר כיבוש לאודיקי, קאסיוס הקים בעיר מפקדה, אליה, בין השאר, באו נסיכויות אחרות לברך אותו, ולהביא לו מתנות.
ב־494 וב־555 חרבה העיר ברעידת אדמה וב־638 השתלטו עליה הערבים. ב-1097 נכבשה העיר על ידי הצלבנים וב־1188 נפלה בידי צלאח א-דין.
ממזרח ללטקיה, על רכס הרי אנצריה, נמצאת המצודה 'מצודת סלאח א-דין' על צוק גבוה וסלעי. על פי חוקר המקרא בן-ציון לוריא, שמה הקודם של המצודה היה 'מצודת בני ישראל', אולם הוא לא מצא את הסיבה לשמה הקדום.
בעת החדשה
מסוף 1930 עד 1936 הייתה העיר בירת סנג'ק לאטיקה, תחת המנדט הצרפתי ולאחר מכן הפכה לחלק מסוריה. בין השאר הוחתמו בולי סוריה שהיו בשימוש בין 1933 ו־1936 בחותמת לטקיה. במהלך תקופה זו התפתח נמל לטקיה שהיה עד אז נמל קטן יחסית לנמל הראשי של סוריה.
במהלך מלחמת יום כיפור התרחש ליד העיר קרב לטקיה, קרב ספינות הטילים הראשון בעולם בין חילות הים של סוריה ושל ישראל.
בתחומי העיר לטקיה שכן בסיס צי הים התיכון של הצי הסובייטי משנת 1967 ועד 1992. במהלך מלחמת האזרחים בסוריה בקיץ 2015 דווח כי שני מטוסי תובלה צבאיים מרוסיה נחתו בשדה התעופה על שם באסל אל-אסד בתחומי העיר עם 80 טונות מזון וסיוע הומניטרי, לאחר שזרמו דיווחים על מעורבות צבאית רוסית במלחמת האזרחים שם.
לטקיה היום
מרכז העיר של היום והעיר העתיקה בנויים לפי עקרון התכנון העירוני הרומי של רשת רחובות צפון-דרום ומזרח-מערב מדויקים. בקצה המערבי של השדרה המרכזית, שדרות ירושלים (אל-קודס), נמצא המוזיאון העירוני ו'גן הפרחים'. בקצה המזרחי של השדרה נמצאת תחנת הרכבת ותחנת האוטובוסים המרכזית. במרכז השדרה המרכזית בלטקיה, שדרות ה-14 בראמאדן, מוצב פסלו של נשיא סוריה הקודם חאפז אל-אסד. מלבד המוזיאון העירוני נבנה בה לאחרונה מוזיאון לאומנות מודרנית. שדה התעופה של העיר נמצא 25 ק"מ מדרום למרכז העיר. העיר מאופיינת באווירת פתיחות שאיננה מוסלמית בגלל האוכלוסייה העלווית שלה ומרובים בה בתי הקפה.
נמל לטקיה
בשנת 1948 אושרה תוכנית לבניית נמל מים עמוקים בלטקיה ובנייתו החלה בשנת 1958 בסיוע הלוואה של 6 מיליון דולר מערב הסעודית. בשנת 1951 הושלם השלב הראשון בבניה והנמל החל מטפל בנפח משמעותי של הסחורות הנכנסות לסוריה בדרך הים. עם השלמת בנייתו הפך נמל לטקיה לנמל העיקרי של סוריה לצורך יבוא ויצוא סחורות בדרך הים. עומקו המרבי של הנמל 14.5 מטר, המאפשר אף לאוניות גדולות להיקשר אל רציפיו. הנמל מנוהל על ידי חברה ציבורית בשליטת ממשלת סוריה. בלטקיה נמצא הנמל הצבאי הגדול של סוריה. דרך נמל זה הגיעו חלקי הכור האטומי של סוריה בדיר-א-זור, ספינות אספקת הנשק לסוריה ומשלוחי נשק איראני. נמל לטקיה משמש גם את צי הים השחור הרוסי, אם כי נמל טרטוס הוא הנמל הראשי של הצי הרוסי בים התיכון.
יהודים בלטקיה
בספרות חז"ל מוזכרת לטקיה בשם לודקיא פעמים רבות (לפעמים אף נקראת בקיצור בשם לוד, אך הכוונה לעיר זו ולא לעיר לוד). במסכת שבת מוזכר כי גר בה יהודי עשיר מאוד שזכה לעשירות מופלגת משום שהיה מכבד את השבת. במסכת מנחות מוזכר כי אנשי לודקיא חיפשו לרכוש כמויות שמן גדולות שנקנו לבסוף בגוש חלב שבגליל. במסכת תענית מוזכר כי שני אחים יהודים, פפוס ולוליינוס הוצאו להורג במרד התפוצות, עובדה המעידה על מרכז יהודי גדול בלטקיה.
יהודים ישבו בלטקיה גם בימי הביניים. הנוסע רבי בנימין מטודלה עבר בה בשנת 1170 ומספר:. באמצע המאה ה-13 כתב הנוסע רבי יעקב, שליח רבי יחיאל מפריס:. ר' דוד דבית הלל מספר על מסעו בשנת תקפ"ד:.
על פי רבי אשתורי הפרחי, מיקומו של הר ההר המצוין בפרשת מסעי כנקודת הגבול הצפון-מערבי של ארץ ישראל היא בג'בל אל אקרע, מרחק חצי יום הליכה מצפון ללטקיה. ממזרח ומדרום ללטקיה זורם נהר זיפרון.
בשנים 1882–1883 ניסתה קבוצה של 45 משפחות יהודיות, כולן פליטות הסופות בנגב, להתיישב באדמות שליד העיר ולהקים שם מושבה חקלאית. היוזמה להתיישבות הייתה של חברה נוצרית בריטית, ובראש המתיישבים עמד יחיאל מיכל פרידלנד. בשל קשיים ברכישת קרקע מתאימה ובשל חיכוכים פנימיים, התפוררה היוזמה עד מהרה והפליטים עזבו את המקום. חלקם היגרו לקפריסין, והאחרים חזרו לרוסיה ולבריטניה.
ערים תאומות
הערים התאומות של לטקיה הן:
פסאיל
דמוגרפיה
במפקד 1931 נכללה אוכלוסיית פסאיל עם אוכלוסיית עקרבה, וכך גם בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל. במפקד האוכלוסין הירדני של 1961, נמנו 318 תושבים.
במפקד שנערך על ידי ישראל ביהודה ושומרון לאחר מלחמת ששת הימים, דווח על 422 תושבים אשר חולקו ל-92 משקי בית. מתוך מספר זה 257 בני אדם, שויכו ל-53 משקי בית, אשר בראשם היה פליט שהגיע במקור משטח ישראל. על פי מפקד האוכלוסין הפלסטיני של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הפלסטינית, בשנת 1999 היו בפסאיל 648 תושבים, מתוכם 31% פליטים שנמלטו משאר חלקי הגדה המערבית במלחמת ששת הימים. היחס המגדרי עומד בכפר על 50% זכרים ו-50% נקבות.
במפקד 2007 שנערך על ידי הרשות הפלסטינית היו 1,078 תושבים אשר שכנו ב-214 מבנים.
בעת העתיקה
המלך הורדוס הקים את העיר פצאליס בשנת 8 לפנה"ס, וקרא לה על שם אחיו הגדול, פצאל. פצאליס נזכרת ברשימת ערי ארץ ישראל שערך הגאוגרף תלמי בספרו "גאוגרפיה" (המאה ה-2), בין הערים שב"יהודה ממערב לנהר הירדן", בשנת 363 פקדה את בקעת הירדן רעידת אדמה שהרסה את העיר. היא יושבה מחדש בתקופה הביזנטית.
נראה כי שמו של היישוב מן התקופה הרומית עדיין היה קיים בימי הביניים, משום שבשנת 1280 (התקופה הצלבנית) נזיר בשם ברוקארדוס (Brocardus או Burchard) מציין באזור (בפעם הראשונה) כפר קטן בשם "פֶסֶך" (Phesech), ובשנת 1322 מתקן הנוסע הגאוגרף מרינו סנודו את השם ל"פסאליס".
בעת החדשה
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן במקום ומצא שהעמק והמעיין משמש את הבדואים במרחב, ושטחנת הקמח המונעת בזרם מים פעילה (טחונת אל פצאיל). טחנת קמח שהוקמה בהתקופה העות'מאנית בארץ ישראל. הוא כתב:. בשנת 1928 פורסם בעיתון הארץ כתבה על סיור של אגודת משוטטים ארץ-ישראלית בבקעת הירדן בו תיאור של עמק פסאיל והמעינות המשמשים את הבדואים להשקיית עדרי הצאן שלהם.
התיישבות הקבע במקום החלה בידי בדואים שנדדו לאזור כבר משנות החמישים לאחר שגורשו מאזור תל ערד. במשך השנים הצטרפו תושבים בדואים נוספים שגורשו ממקומות אחרים בבקעת הירדן, אזורים שהוכרזו כשטחי אש או אדמות מדינה.
באפריל 1969 דיווח חוקר ארץ ישראל צבי אילן שתושבי הכפר ממשיכים להשתמש במערכת המים הקדומה (אמות מים ובארות) שבעמק.
במסגרת תוכנית אלון הופקעו חלק ניכר מהאדמות באזור והוקמו עליהם ארבע התנחלויות ישראליות: תומר, גלגל, פצאל ונתיב הגדוד. ההתנחלות הראשונה הייתה היאחזות נח"ל גלגל מדרום לכפר, עליה הוכרז בדצמבר 1969, והיא עלתה על הקרקע בינואר 1970. שנה אחר כך הוכרז על הקמת מושב פצאל, מצפון לכפר. הנקודה נבחרה מאחר שהייתה סמוך לאדמות הפרויות ביותר בעמק. המושב ישב תחילה במיקום זמני, והתפתחותו התעכבה מאחר שבעלי קרקעות באזור סירבו למכור אותם. פצאל עבר לבסוף ליישוב הקבע רק ב-1975. במקביל החל תכנון שני מושבים נוספים פצאל ב' (שקיבל אחר כך את השם "תומר") ופצאל ג' (שקיבל את השם "נתיב הגדוד"), שמתיישביו ישבו תחילה במושב פצאל.
בשנת 1973 נערכו חפירות ארכאולוגיות סמוך לכפר ונתגלה אתר מהתקופה הכלקוליתית.
בהסכמי אוסלו נקבע כי השטח הבנוי של פסאיל א-תחתא באותה עת יוגדר כשטח B, רוב שטחי הכפר הנותרים הוגדרו שטח C, בשליטה ישראלית מלאה. מאז מקשה המנהל האזרחי על הקמת מבני קבע, בתי ספר או תשתיות. בנוסף נמנע מהכפר חיבור למערכת המים האזורית.
באוגוסט 2015 הרס המנהל האזרחי 17 מבנים בכפר ביום אחד.
באוקטובר 2020 הרס המנהל האזרחי 4 מבנים בכפר.
ענת וקסמן
ענת וקסמן (נולדה ב-26 ביוני 1961) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, מדבבת וקומיקאית ישראלית. זוכת שלושה פרסי אופיר למשחק (היא חולקת את שיא הזכיות עם השחקניות דאנה איבגי ורונית אלקבץ).
ביוגרפיה
ענת וקסמן נולדה ביפו וב-1966 בהיותה בת חמש עברה יחד עם משפחתה לירושלים בה גדלה והתחנכה. בנעוריה למדה בבית הספר רנה קסין בעיר. מקור משפחתה בירושלים, אביה טוביה יצחק וקסמן, ואמה מרגלית, ממוצא עיראקי.
וקסמן היא מצאצאי הרב שניאור זלמן מלאדי.
עוד כשלמדה בתיכון השתתפה כמגישה בתוכנית נוער בטלוויזיה בשם "עד 18". בשנת 1984, לאחר שירות צבאי, סיימה וקסמן לימודי משחק בבית הספר למשחק בית צבי. את דרכה כשחקנית החלה בתיאטרון באר שבע שם גילמה מספר דמויות במספר הצגות. בשנת 1986 שיחקה לצד ספי ריבלין ודב נבון בסרט "השגעון הגדול" שזכה להצלחה בינונית. וקסמן פרצה לתודעת הקהל כששיחקה בסרט הפרובוקטיבי "לא שם זין" על פי ספרו של דן בן אמוץ. בשנת 1992 שיחקה לצד שלמה תרשיש בסרט המפורסם "סיפורי תל אביב". בשנת 1993, שיחקה ב"גולם במעגל" וב-1994 – ב"איש שאהב עברית".
בשנת 1995, שיחקה בסרטו של שמי זרחין "לילסדה" לצד אלון אבוטבול וגילה אלמגור. הסרט זכה להצלחה גדולה בישראל ומחוצה לה והשתתף בפסטיבל העולמי לקולנוע במונטריאול. בשנת 1998 שיחקה בסדרה של עמרי לוי "הסודות של כנרת" לצד גידי גוב. לאחר מכן השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "שתוק שואו".
בשנת 2001 החלה לככב בסדרת הטלוויזיה הקומית "החיים זה לא הכל", לצד אבי קושניר ועידן אלתרמן. הסדרה זכתה לביקורות חיוביות מצד מבקרי הקולנוע, ושודרה במשך תשע עונות שלמות, הישג נדיר לסדרת טלוויזיה קומית ישראלית. ביולי 2006 עלתה למסך הטלוויזיה תוכנית מערכונים בשם "גומרות הולכות", בה היא מככבת לצד איילת זורר ומיה דגן.
בשנת 2003 שיחקה, לצד איילת זורר ויורם חטב, בסרטו של שבי גביזון "האסונות של נינה". הסרט הופץ במדינות שונות בעולם והשתתף בפסטיבלים נחשבים. ב-2004 שיחקה בסרט "על הקו" לצד נתן זהבי. הסרט השתתף בפסטיבלים שונים בארצות הברית. כמו כן, השתתפה בסרט "חבצלת". בשנת 2005 השתתפה בהצגה "מלון פלזה", בו שיחקה לצד שלמה בראבא.
לווקסמן קריירה עשירה בתיאטרון הישראלי. היא נמנית עם סגל השחקנים הקבוע של התיאטרון הקאמרי. בין ההצגות בהם השתתפה: "כותרת ראשית", "הכתובה", "מיזנתרופ", "דון ז'ואן חוזר מהמלחמה", "חלום ליל קיץ", ו"גיסתו של גולדין" בתיאטרון באר שבע; "אמא קוראז'", "נורה - בית הבובות", "אהבה מאוחרת", "בשם האהבה", "ראש משוגע", "מכתבי אהבה", "רכוש נטוש", "בית ברנרדה אלבה", "יחסים מסוכנים", "פיגמליון", "חברות הכי טובות", "כטוב בעיניכם", "קוויאר ועדשים", "שירת הקאמרי" ו"הבדלה" בקאמרי; "הבית של מרווין" ו"סילביה" בתיאטרון בית ליסין, ו"סוף טוב" של הקאמרי.
וקסמן שימשה בין השנים 2003–2011 כפרזנטורית של חברת "טבעול".
וקסמן דיבבה את דמותה של מאדאם הוץ', המורה לתעופה, בסרט הראשון בסדרת הארי פוטר – "הארי פוטר ואבן החכמים", ואת דמותה של העיתונאית ריטה סקיטר בסרט הרביעי בסדרה – "הארי פוטר וגביע האש". בנוסף דיבבה את המכשפה הלבנה ב״סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים״, את קרואלה דה ויל ב״102 כלבים וגנבים״ וב״101 דלמטים: הסדרה״ ואת נני מקפי בסרטי ״נני מקפי״.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "בננות", בבימויו של איתן פוקס שכתב את התפקיד במיוחד בשבילה.
ב-2014 השתתפה בסדרה ״משפחה טובה״, בה גילמה את אם המשפחה, לצד ליאור אשכנזי, יערה פלציג ואחרים.
החל מספטמבר 2014 גילמה את מאשה במחזהו של כריסטופר דוראנג "וניה, סוניה, מאשה ושפיץ" בקופרודוקציה של תיאטרון חיפה והתיאטרון הקאמרי.
החל מיוני 2015 היא מגלמת את גב' ז'ורדן במחזהו של מולייר "גם הוא באצילים" בתיאטרון הקאמרי. ב-2016 החלה לשחק ב"מלון רנדוו" מאת ז'ורז' פדו ובבימוי אודי בן-משה, בעונת הספין-אוף של "ראש גדול", בסדרת הנוער "Oboy" והופיעה בסרט "ילד טוב ירושלים".
החל משנת 2017 מופיעה וקסמן בהצגת יחיד "להציל את אשת המערות".
ב-2018 שיחקה בקומדיה "מהומה רבה על לא דבר" מאת שייקספיר, לצד בעלה לשעבר אוהד שחר ובסדרה "יש לה את זה". החל מ-2019 משחקת בהצגה "שבעה" של שמואל הספרי בתיאטרון בית ליסין ובהצגה "עבדאללה שוורץ" של רמי ורד בתיאטרון בית ליסין לצד אבי קושניר.
ב-2021 שיחקה בסדרה "מותק בול באמצע" שכתב וביים שמואל הספרי בערוץ כאן 11, בסדרה "מעילה" ב-yes ושיחקה בסרטו של ערן ב.י. "מתחתנת".
ב-2022 גילמה את דמותה של גולדה מאיר בסדרת הדוקו-דרמה "מינכן 72".
התבטאות לאחר הבחירות לכנסת העשרים
באפריל 2015, שלושה שבועות לאחר הבחירות לכנסת העשרים, שודר בערוץ 2 הסרט התיעודי "שתי מדינות, עם אחד" של דני קושמרו, שבו התראיינה וקסמן. במסגרת הראיון, התייחסה לתוצאות הבחירות וטענה כי בניגוד להצבעה לשמאל, הצבעה לימין אינה רציונלית. בתוך כך אפיינה את המצביעים לליכוד: "סליחה אבל השוקולדים (בהתייחסות לטיסת השוקולד)... זה האלה שצועקים 'רק ביבי! רק ביבי! וקללה. הוא אומר להם "ערבים" והם יוצאים מהחורים... אין עם מי לדבר, זה עמים אחרים לצערי".
דבריה של וקסמן עוררו סערה ציבורית ותקשורתית רבה, והיא הואשמה בגזענות כלפי המזרחים, באטימות ובהתנשאות על תושבי הפריפריה. וקסמן הגיבה לסערה: "דיברתי מתוך כאב אמיתי. אני בת ללוחם אצ"ל נכה צה"ל. אמי ממוצא עיראקי, אני דור עשירי למשפחה ירושלמית. גזענית אני לא! אני דואגת למדינה שלי ורוצה שינוי כמו רבים". בנוסף, התראיינה בתוכנית "פגוש את העיתונות", כשנשאלה האם היא מתנצלת, לא התנצלה מפורשות וטענה כי דבריה לא היו גזעניים והיא אף בעצמה מגיעה מבית ימני, אך הטון היה מתנשא ועל כך היא מתנצלת. עוד הוסיפה: "בתמימות לב נפלתי למקום שלא התכוונתי [...] כשסוף סוף אני מגבשת לעצמי דעה, שוב סותמים לי את הפה ומחרימים אותי [...] על מה עושים לי פה לינץ'? לא הייתי צריכה להתראיין ואני לצערי לא אתראיין יותר". את הראיון סיימה בדמעות: "זה סיוט ואני רוצה שהוא יגמר".
משפחתה
וקסמן הייתה נשואה לשחקן אוהד שחר ולהם שני ילדים. מתגוררת בשכונת שיכון בבלי בתל אביב.
אחיה, הסופר יוסי וקסמן, כתב את הרומן "השחקנית" המבוסס על מערכת היחסים ביניהם.
אדמה חרוכה
"אדמה חרוכה" היא טקטיקה צבאית של נסיגה תוך הרס כל דבר העשוי להיות שימושי לאויב. השם מתייחס לנוהג להשמדת מקורות אספקה (מזון, מים, דלק וכדומה) כדי למנוע מהאויב שימוש במשאבים אלו ובכך להקשות על המשך התקדמותו. הטקטיקה יכולה לשמש צד לוחם על אדמות אויב (אך אז הדבר אסור על פי המשפט הבינלאומי) או על אדמותיו שלו הוא.
בימי קדם
הסקיתים השתמשו בשיטת האדמה החרוכה כנגד המלך דריווש הראשון של פרס. כאשר הסקיתים נסוגו, הם הרסו את מאגרי המזון והרעילו את הבארות. כתוצאה מכך, חלק גדול מאנשיו מתו כתוצאה מרעב והתייבשות, כתוצאה מכך, נאלץ דריווש הגדול להודות בתבוסתו. גם הגנרל היווני קסנופון כתב באנבסיס שהארמנים שרפו את יבולם ואת מקורות המזון שלהם לפני הגעתם של שכירי החרב היוונים. דוגמה נוספת לשימוש בשיטת האדמה החרוכה בימי קדם ניתן לראות בהצעתו של ממנון מרודוס לאחשדרפן הפרסי להשתמש בשיטה זו כנגד אלכסנדר הגדול, כשזה עשה דרכו לתוך אסיה הקטנה (אך האחשדרפן סירב להצעה). ביטוי נוסף לאדמה חרוכה ניתן למצוא אצל הרומאים אשר הרעילו את הבארות במקום שנאלצו לסגת ממנו.
בעת החדשה
בזמן מלחמות נפוליאון שמשה מדיניות אדמה חרוכה בהצלחה את ספרד ואת רוסיה. בניגוד לדעה הנפוצה, בעיקר בעקבות הרומן "מלחמה ושלום" של טולסטוי, האיש שהציע להשתמש בטקטיקה זו לראשונה לא היה קוטוזוב אלא מיכאיל ברקלאי דה טולי.
בעת מלחמת העולם השנייה, אחרי פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 במסגרת "מבצע ברברוסה", שרף הצבא האדום את מפעלי הנפט שלו כדי למנוע מהנאצים להשתמש בנפט. לקראת סוף המלחמה הוציא אדולף היטלר את צו נרון בה פקד על כוחותיו את נוהל "אדמה חרוכה" בעת נסיגת הכוחות הנאציים במרץ 1945.
קודם החזרת חצי האי סיני למצרים בשנת 1956, הרס חיל ההנדסה של צה"ל את התשתיות בחצי האי. גדוד 601 שביצע את המשימה זכה בצל"ש יחידתי בשל כך. המבצע כונה "מבצע עמורה", רמז להשמדת סדום ועמורה לפי האמור בתנ"ך, שנותרו לבסוף 'גפרית ומלח, שרפה כל ארצה, לא תזרע ולא תצמיח ולא יעלה בה כל עשב'.
כאשר הכוחות העיראקיים נסוגו מכווית במהלך מלחמת המפרץ, הם בזזו את בתי התושבים ואת ארמון המלוכה הכוויתי, והבעירו בארות נפט, בנוהל אדמה חרוכה. כתוצאה מכך הבארות החלו לבעור למספר ימים ואף למשך מספר שבועות, עד שהצליחו לכבותן לאחר המלחמה.
האסטרטגיה של השמדת אספקת מזון של האוכלוסייה האזרחית באזור עימות נאסר על פי סעיף 54 לפרוטוקול הראשון של אמנת ז'נבה משנת 1977. הקטע הרלוונטי האומר:
למרות היותו אסור, זהו עדיין הליך צבאי מצוי. כאשר הפרוטוקול חל רק על המדינות שאשררו אותה, כאשר המדינות הבולטות שלא אשררו אותה הן ארצות הברית, ישראל, איראן, פקיסטן ועיראק.
בעידן המודרני
שיטת האדמה החרוכה מיושמת בפועל גם בעת הנוכחית בעולמות כתיבת קוד תוכנה וניהול מידע. בעת כתיבת קוד, או צנרת נתונים בשפות הקוד הנפוצות קיימת מתודולוגיית עבודה על פיה מקובל כי המתכנת או המנתח הנתונים יתעד את עבודתו על מנת לספק לחברי הצוות מידע במקרה בו הם יעלו שאלות או ידרשו לבצע שינויים לאחר עזיבת המתכנת את הצוות.
שיטת האדמה החרוכה בעולם הקוד כוללת בין היתר את מחיקת כל התיעוד, ניהול קוד או צנרת נתונים שאינם קריאים לעין אנושית וכן שלא ניתן לבצע בקוד זה או בצנרת הנתונים כל שימוש עתידי מכל סוג.
לעיתים קרובות טקטיקה זו מופיעה בד ובד עם חוסר זמינות משאבים לתיעוד וכן חוסר נכונות של כותב הקוד להנגיש את הקוד שכתב עבור המפתחים ואנשי הנתונים אשר יחליפו אותו בצוות.
יהודה עציון
יהודה עציון (נולד בל' בכסלו ה'תשי"ב, 29 בדצמבר 1951) הוא מחנך, מחבר ועורך ספרים ישראלי. היה ממנהיגי המחתרת היהודית ועל מעשיו בה הורשע בקשירת קשר לביצוע פשע, בגרימת חבלה חמורה, באחזקת נשק ובפעילות בארגון טרור.
בשנת תשס"ד זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
תולדות חייו
יהודה עציון נולד בקיבוץ עין צורים בשם יהודה מינץ, לאברהם ויפה (לבית פלוקסט), וגדל בהרצליה, בפרדס חנה ובגוש עציון. הוא למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה ובמחזור השני של ישיבת ההסדר הר עציון, ושירת בצה"ל בחיל ההנדסה. היה שותף לפעולות ההתנחלויות הראשונות (גרעין אלון מורה), והיה ממייסדי היישוב עפרה. לאחר מכן היה מדריך בבית ספר שדה עפרה, והקים את ענף המטעים של היישוב. לשעבר פעיל מרכזי בעמותת "מכנף דרום לציון", הפועלת להעלאת שארית יהדות אתיופיה, בעיקר בני קהילת פראס מוקרה. בין היתר קיים עם אברהם נגוסה את "מפקד עציון-נגוסה", בו נמנתה לראשונה האוכלוסייה היהודית הנותרת באתיופיה. רואה את עצמו כתלמיד של שבתי בן דב, ואף הוציא את כתביו, "סולם למלכות ישראל השלימה".
נמנה עם חברי המחתרת היהודית, שבשנות ה-80 חבריה פצעו קשה שני ראשי ערים פלסטינים וחבלן של מג"ב (ההתנקשות בראשי הערים הפלסטינים) ותכננו לפוצץ את כיפת הסלע בהר הבית. לאחר שנלכד אמר על תוכניתו: "בהחלצותנו לפעולה זו מתוך כוונה זו להמשיך את המהלך הרוחני שיתחיל בה, רואה אני את הדרך היחידה להיותה של מדינת ישראל בסופו של דבר - מלכות ישראל התיקנית, הראויה והמובטחת". הוא הורשע בקשירת קשר לביצוע פשע, בגרימת חבלה חמורה, בהחזקת נשק ובפעילות בארגון טרור ונשלח למאסר לתקופה של שבע שנים (ועוד שלוש שנות מאסר על תנאי), מהן נוכה שליש על התנהגות טובה.
עציון המשיך בפעילות ציבורית במאבק לתפילת יהודים בהר הבית, והועמד לדין, פעמים רבות, בגין הפרעה לשוטרים, אך יצא זכאי. ב-23 במרץ 2000 נעצר, יחד עם ברוך מרזל, טירן פולק, נועם פדרמן, וברוך בן יוסף, כאשר ביקשו למחות על פגישת האפיפיור עם הרבנים הראשיים לישראל בהיכל שלמה. הם הועמדו לדין ונמצאו זכאים, ואף נפסקו להם פיצויים על הפגיעה בחירותם.
הקים את תנועת חי וקיים, למאבק למימוש חופש הפולחן ליהודים בהר הבית. בתחילת שנת תשס"ז, זכה בתביעה שהגיש נגד הוואקף, שחויב לשלם לו 5,000 ש"ח כפיצוי על שמנע ממנו להפגין בשערי הר הבית.
בשנת 2008 הופיע בסרט "Religulous" של ביל מאהר.
חיים אישיים
עציון הוא תושב עפרה, נשוי ואב לשבעה. אחד מבניו, פנחס, הוא ר"מ במכינת בני דוד עלי.