cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפצצת ויילון
ההפצצות
ב-1 בספטמבר 1939 המריאו 29 מטוסי שטוקה יונקרס Ju 87B מלהק Sturzkampfgeschwader 76, בפיקודו של קפטן (האופטמן) וולטר סיגל, משדה התעופה נידר-אלגות. כעבור חצי שעה הם הגיעו לוויילון ללא התנגדות פולנית והטילו 29 פצצות במשקל 500 ק"ג ו-112 פצצות במשקל 50 ק"ג. אחד המקומות הראשונים שנפגעו היה בית החולים, שהיה ככל הנראה היונלו סימני הצלב האדום; 32 בני אדם נהרגו. לאחר שבית החולים התחיל לבעור, הטייסים גרמנים ירו במקלעים נעל חולים שניסו להימלט מהבניין. בתוך שעה כל 29 המטוסים נחתו בחזרה בנידר-אלגות, שם דיווח סיגל כי "אין שום תצפית ראויה לציון על האויב." טייסים גרמנים דיווחו על "שמיים כחולים" במהלך ההתקפה ומסרו תיאורים מפורטים של מבנים שהופצצו. לאחר ההתקפה הראשונית, הטייסים גרמנים לא דיווחו על נוכחות אויב בוויילון. שני מטוסי סיור של דורניר דו 17 שסקרו את האזור בין השעות 04:50 ל-05:02 בחיפוש אחר יחידות צבא פולניות, דיווחו על איתורם של כמה יחידות, הקרובות לעיירה ביער 12 קילומטרים דרומית-מערבית לוויילון.
כמה גלים נוספים הפציצו את העיר; המקורות משתנים ביחס למספר. אחד הגלים האחרונים, שתואר על ידי פיאטקובסקי כגל שני, של מפציצי שטוקה של להק I. / Sturzkampfgeschwader 77, שעליו פיקד סרן פרידריך-קארל פרייהר פון דלוויק צו ליכטנפלס. ההיסטוריון קסיאז'ק מתאר את הגל השני, שהפציץ את העיירה בשעה 05:08 (או 06:08, על פי הרישומים הגרמנים), תחת פיקודו של סרן פון שונבורן, כמו כן להקSturzkampfgeschwader 77 III. / Sturzkampfgeschwader 77, בפיקודו של האופטמן קלמנס גרף פון שנבורן-ויזנטהייד.
בשעה 13:00 (או בשעה 14:00) הכה את ויילון גל שלישי של 29 מפציצי שטוקה Sturzkampfgeschwader 2 בפיקודו של אוסקר דינורט מנידר-אלגות. עם זאת, לבניק כותב כי הגל השלישי, בפיקודו של דינורט, הפציץ את העיר סביב השעה 08:00 ו-9:00,כאשר בעקבותיו הגיע גל בשעה 14:00, בפיקודו של גינתר שוורצקופף, עם 60 מפציצי Ju 87 מלהק I./Sturzkampfgeschwader 77. בהתבסס על מסמכים גרמניים, מסכם בביניק כי ניתן לאשר שהיו שלושה גלי הפצצה כבדים וגל אחד קצר וקל יותר.
העיר הופצצה בדיוק רב, מגובה נמוך בשל היעדר הגנות אוויריות. לאחר ההפצצה הענישו הגרמנים את האזרחים הנמלטים. העיירה נכבשה על ידי הצבא הגרמני ביום הראשון לפלישה הנאצית לפולין.
בסך הכל הושלכו 380 פצצות בהיקף של 46,000 קילוגרמים על העיירה ופגעו בבית החולים והרסו 70% מבנייני העיירה, כולל 90% ממרכז העיר. הערכות אחרות העלו כי 75% מהבניינים נהרסו. אומדני הנפגעים משתנים במידה משמעותית, שכן אין ספירת נפגעים מדויקת מכיוון שלא בוצע ניתוח מקיף של הנזק עד לאחר המלחמה. הערכות מוקדמות מהרפובליקה העממית של פולין העריכו מספר של 2169 הרוגים; ככל שחלף הזמן הם תוקנו והורדו. נורמן דייוויס, שציטט את מספרם של "1,290 תושבים נהרגו", הנפוץ במחקר ישן, שעדיין דיווח לעיתים קרובות יחסית בתקשורת המודרנית, כינה את שיעור הנפגעים "יותר מפי שניים מזה של גרניקה או קובנטרי". בשנת 2013 הצהיר ההיסטוריון פיאוטקובסקי כי מספר הנפגעים שאושרו הוא 127 וכותב כי ההערכה של כ-1,200 אינה נכונה מכיוון שהיא מייצגת את מספר ההרוגים בכל מחוז ויילון. למסקנה דומה הגיע דו"ח מכון הזיכרון הלאומי משנת 2004, בו נאמר כי אף על פי שמספר הנפגעים ככל הנראה היה בטווח של "כמה מאות", אין מספיק מקורות כדי להגיע למספר חד משמעי ורק 127 מהם זוהו מעל לכל ספק.
מטרת ההפצצה
פיוטקובסקי כותב כי כמה היסטוריונים, כמו גרזגורז בביניק ומריוס אמרלינג, תיאר את ההפצצות כתוצאה ממודיעין לקוי. ההיסטוריון הגרמני רולף-דיטר מולר כותב כי אף על פי שהעיירה אולי לא הכילה יעדים צבאיים, טייסים גרמנים הפציצו אותה בגלל נראות לקויה, בהנחה שהיו מטרות צבאיות. מספר דיווחים מציינים שהפיקוד הגרמני קיבל דיווחים על נוכחות אפשרית של פרשים פולנים של חטיבת הפרשים ווליין בסביבת העיירה, ולפחות טייס גרמני אחד תיאר את הפצצת יעדי הפרשים בעיירה עצמה. עם זאת, טייסים גרמנים אחרים לא דיווחו על יעדים צבאיים שנמצאו במקום. ההיסטוריון הגרמני יוהאן בוהלר כותב כי הדו"ח המבצעי הראשון של להק Sturzkampfgeschwader 76 קבע כי לא היו "שום תצפיות על אויבים", ממצא שאושר על ידי מכון הזיכרון הלאומי של פולין, שהגיע למסקנה כי לא היו יעדים או יחידות צבאיות פולניות בעיר או בסביבה ב-1 ספטמבר או יום קודם - כפי שכבר נאמר בעבר על ידי מספר היסטוריונים.
מרבית ההיסטוריונים מסכימים כי בעיירה לא היו יעדים בעלי ערך צבאי. ההיסטוריון טימותי סניידר מציע כי האוכלוסייה האזרחית עצמה אולי הייתה היעד העיקרי: "הגרמנים בחרו ביישוב חסר משמעות צבאית כאתר של ניסוי קטלני. האם חיל אוויר מודרני יכול להטיל אימה על אוכלוסייה אזרחית בהפצצה מכוונת?" השקפה זו נתמכה גם על ידי ההיסטוריונים הפולנים תדיאוש אולייניק ובוגומי רודבסקי. השקפה נוספת של מספר היסטוריונים היא כי הרס תשתיות העיירה יכול היה להיות מטרת הפשיטות, על מנת לבחון את הטקטיקות ואת כוח האש של הלופטוואפה, בפרט של מפציץ ה-Ju 87B החדש. שבועיים לפני תחילת המלחמה ציין ראש המטה הכללי של גרמניה פרנץ הלדר ביומנו המלחמתי תוכנית שנקראה "מבצע התקפי אדום באזור ויילון". בימים הראשונים למלחמה, פתח לופטוואפה כמה מתקפות נוספות באזור, כולל על הערים הקטנות דז'יאלושין וקאמיינסק והפיק צילומי אוויר של יעילות ההתקפות על עיירות אחרות.
הלדר הבחין ביומנו המלחמתי בין "פיגועי טרור" למתקפות על מטרות צבאיות. ההיסטוריון הגרמני הנס-אריך פולקמן מציין כי עבור הארמייה העשירית הגרמני, שהיה הגורם הצבאי הקריטי בקטע זה בחזית, לוויילון לא הייתה חשיבות מבצעית, קל וחומר אסטרטגית, להצדיק את הפצצתה. המפקד האחראי על הלופטוואפה, וולפרם פון ריכטהופן, היה מצווה באופן אישי על המבצע. פולקמן, בדומה לבהלר, מציין כי אמנם ריטכהופן אולי לא התכוון לכך כ"התקפת טרור", אך הוא בחר את ויילון כמטרה קרובה לגבול כדי לבדוק את יכולותיהם ואת יעילותם התפעולית של מפציצי הצלילה שלו, אם אפשר ללא הפסדים לכוח שלו. פולקמן מאפיין את השמדת ויילון כהתקפה על מטרה לא צבאית ולכן כפשע מלחמה. סיבות דומות להפצצת עיר קטנה חסרת הגנה ניתנות על ידי ההיסטוריון נורמן דייוויס להפצצת פראמפול כשבועיים לאחר מכן: "פראמפול נבחרה בחלקה כיוון שהיא חסרת הגנה לחלוטין, ובחלקה מפני שתוכנית הרחוב הבארוקית שלה הציגה רשת גאומטרית מושלמת לחישובים ומדידות."
פיאוטקובסקי, שניתח את ההפצצה מנקודת מבט של הפגזה אווירית ומשפט בינלאומי, הגיע למסקנה כי ההפצצה היוותה הפרה של מספר נורמות מלחמה, בפרט הנוגעות לחוקים הומניטריים והפעלת כוח פרופורציונלי. הוא גם דן בתוחלתו של המונח "הפצצת טרור" לנוכח טיוטת האמנה שלא אימצה מעולם ב-1923 (כללי האג ללוחמה אווירית) שהכניסה את המונח. הוא מסיק שכדי לתאר את הפשיטות בוויילון כהפצצות טרור, מסמכים יצטרכו להוכיח כי הסיבה האמיתית להפצצה היא טרור על האוכלוסייה האזרחית ולא זיהוי מוטעה של מטרות צבאיות.
ציוני דרך מרכזיים, שנפגעו או נהרסו
בית העירייה, עם שער קרקוב מהמאה ה-14, שרד כשפצצה נתקעה בגג בית העירייה ולא התפוצצה.
זיכרון והנצחה
המחקר המדעי הראשון על ההפצצה בוצע בשנת 1961 על ידי ברברה בוגארסקה, על סמך ראיונותיה עם 14 עדים פולנים.
ההתקפה על ויילון הונצחה על ידי מספר נשיאי פולין. בשנת 2004 חשף הנשיא אלכסנדר קוואשנייבסקי אנדרטה לתושבי העיר שנפלו באומרו כי "כאן התנהלה מלחמה מוחלטת, שלא הבחינה בין אזרחים לצבא, במטרה להשמדה המונית." בשנת 2009 ביקר הנשיא לך קצ'ינסקי והדגיש כי "ווילון הוא סמל למלחמה מוחלטת." בשנת 2017 ביקר הנשיא אנדז'יי דודה ו"הזכיר ל[עולם] שהמלחמה החלה בפולין, בווסטרפלטה, אבל בימים הראשונים ההפסדים הגבוהים ביותר היו של אזרחים, וכי גרמניה הנאצית ביצעה מעשי זוועה בהפצצת אוכלוסיות חפות מפשע."
הפצצת ויילון היא חלק מתערוכה במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של בונדסווהר בדרזדן.
בלקאן
בלקאן (בהונגרית: Balkány) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית בלקאן קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בעיר 6,504 תושבים ובשנת 2020 רק 6,107 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13 והוא הפך לעיר בצורה רשמית בשנת 2004.
קהילה יהודית
לקהילה היו בית כנסת, בית ספר, תלמוד תורה, ישיבה ו"חדר".
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי דעות בין חרדים ומשכילים בקונגרס יהודי הונגריה בין השנים 1869-1868, הצטרפה הקהילה לזרם הקהילות האורתודוקסיות שסירבו לקבל את תקנות הקונגרס.
באפריל 1944 לאחר כניסת הגרמנים להונגריה, גורשו כל יהודי בלקאן לנירג'האזה שם רוכזו כל יהודי המחוז ושוכנו במשקים חקלאיים עזובים. בתנאי תברואה לקויים פרצה מגפת טיפוס, ובידי הרופאים שבמקום לא היו תרופות מספיקות. ביוני 1944 גורשו היהודים למחנה ההשמדה אושוויץ.
בדף הקהילה ממפקד קהילות הונגריה כתבו התושבים שבקהילה חיים 458 חברים, מנהיג הקהילה הוא דז'ו פריד, ורב הקהילה הוא קיסיאל ליכטנשטיין.
לאחר המלחמה, חזרו כמה עשרות ניצולים וחידשו את חיי הקהילה בסיוע כספי הג'וינט. רכוש היהודים שנלקח בידי המקומיים לא הוחזר ובימי המרד האנטי-רוסי בשנת 1956 גורשו את היהודים מהעיירה.
תחנת סטרלקה
תחנת סטרלקה (ברוסית: Стрелка) היא תחנת הרכבת התחתית של ניז'ני נובגורוד בקו סורמובסקו-משצ'רסקאיה.
התחנה ממוקמת במרכז ההיסטורי של העיר ניז'ני נובגורוד "סטרלקה", וקרויה על שמה.
תחנת סטרלקה נפתחה ב-13 ביוני 2018, והיא ממוקמת ליד אצטדיון ניז'ני נובגורוד.
התחנה לא הייתה אמורה להיבנות בעתיד הקרוב, שינוי העדיפויות התרחש לאחר ההחלטה לקיים משחקים של מונדיאל 2018 בניז'ני נובגורוד.
דלקת דרכי השתן התחתונות בחתול
דלקת דרכי השתן התחתונות בחתול היא מחלה נפוצה בקרב חתולים בוגרים. המחלה מתבטאת בבעיות שונות בדרכי השתן העלולות להוביל לחסימתה המוחלטת של מערכת השתן, אשר מובילה למוות אם אינה מטופלת כראוי.
הדלקת יכולה לקרות לשני המינים, אך היא יותר מסוכנת אצל זכרים מכיוון שצינור השופכה שלהם ארוך וצר יותר ולכן נוטה יותר להיסתם. לחתול שחלה בדלקת יש סיכויים גבוהים לחלות בה שוב.
תסמינים
חתולים זכרים עלולים לסבול מחסימה מוחלטת של צינור השופכה, המובילה להתנפחות של שלפוחית השתן עד כדי כאב. לאחר מספר שעות מתרחש כישלון כלייתי, המוביל לאורמיה (זיהום הדם בשתנן). חתול זכר עשוי לדחוף החוצה את הפין שלו. החתול עשוי להתבודד, להפסיק לאכול ולשתות ולהקיא. אחר כך הוא נעשה תשוש ומתעלף עקב הצטברות רעלנים בדמו. זהו מצב חירום שמוביל למוות אם אינו מטופל על ידי וטרינר.
גורמים
מצבים המובילים לדלקת בשלפוחית השתן או ללחץ על צינור השופכה עשויים להוביל למחלה. בין מצבים אלה: המחלה יכולה לנבוע גם משילוב של גורמים אלה. דיאטה של מזון יבש עם רמות גבוהות של מגנזיום או מינרלים אחרים וערך הגבה גבוה, בשילוב עם צריכה בלתי מספקת של מים, עשויה להוביל להיווצרות משקעים בדרכי השתן התחתונות. עם זאת, גורמים אלה משפיעים בצורות שונות על כל חתול. רוב החתולים יכולים לעמוד בדיאטה של מזון יבש, בלי לחלות בדרכי השתן.
טיפול
בשופכה חסומה יש לטפל באופן מיידי. יש להסיר את ה"פקק" ולרוקן את השלפוחית. עיסוי עדין של הפין עשוי לפתוח את החסימה, ולעיתים צריך להשתמש בצנתר לריקון השלפוחית. כדי לרפא את הזיהום הדמי מבצעים בחתול עירוי. אחרי כן מתחילים לעיתים בטיפול אנטיביוטי ובדיאטה מיוחדת הכוללת מזון דל במגנזיום ורמת חומציות גבוהה יותר. לעיתים נדרש ניתוח לחתולים עם נטייה לחסימה, בו מתוקנים מומים במערכת השתן. במקרים חמורים הניתוח עשוי לכלול הסרה של הפין.
תקופת המצביאים
תקופת המצביאים (באנגלית: The Warlord Era) משנת 1916 עד 1928 הייתה תקופה בהיסטוריה של הרפובליקה הסינית, כאשר השליטה במדינה חולקה בין חונטות צבאיות אזוריות שבראשן עמדו מצביאים/אילי מלחמה (Warlords) שהיו חלקם מאנשי הצבא הקיסרי וכן שליטים אזוריים, אשר שלטו באזורים שונים ברחבי היבשת הסינית.
בהיסטוריוגרפיה, התקופה החלה כאשר יואן שה-קאי, שנבחר כנשיא הרפובליקה לאחר כינונה (1911) נפטר בשנת 1916, והיא נמשכה עד 1928, כאשר הקוומינטנג הלאומי (KMT) איחד את סין באופן רשמי דרך מאבק בשליטים אלה וסימן את תחילת תקופה חדשה בנאנג'ינג. למרות זאת, כמה מהשליטים הצבאיים המשיכו לשמור על השפעתם בשנות השלושים והארבעים, דבר שהיה בעייתי עבור הממשלה הלאומנית במהלך מלחמת סין–יפן השנייה. תקופה זו התאפיינה בעימותים צבאיים מתמידים בין הפלגים השונים, והסכסוך הגדול ביותר היה "מלחמת המישורים המרכזיים", שבה היו יותר ממיליון חיילים.
טרמינולוגיה
בתחילת המאה העשרים, המונח התקבל בסין כדי לתאר את תוצאות ההתקוממות ב־1911 ואת מהפכת שינהאי, כאשר מפקדים צבאיים אזוריים הובילו את המיליציות הפרטיות שלהם למאבק בצבאות המדינה ומפקדים מתחרים על השליטה בטריטוריה, תחילתה של תקופה הידועה בסין כתקופת המצביאים המודרנית. המונח מוחל כעת בדיעבד כדי לתאר את מנהיגי צבאות פרטיים האזוריים, אשר לאורך ההיסטוריה של סין השתמשו באלימות כדי להרחיב את שלטונם הפוליטי על שטחים נוספים, כולל אלה שקמו כדי לאחד את הממלכה.
הראשית
מקורם של הצבאות והמנהיגים ששלטו בפוליטיקה אחרי 1912 טמון ברפורמות הצבאיות של שושלת צ'ינג. במהלך מרד טאיפינג (1850 - 64), שושלת צ'ינג נאלצה לאפשר למושלי המחוז להביא את צבאותיהם, ולהילחם נגד המורדים הטאיפינגים; רבים מאותם כוחות פרובינציאליים לא פורקו לאחר מרד טאיפינג, כמו הצבא של לי הונג-ג'אנג.
קצינים רבים מרקע לא אקדמי עלו לפיקוד עליון ואפילו למשרה בכירה בבירוקרטיה האזרחית. בהשפעת הרעיונות הגרמניים והיפנים של שליטה צבאית על העם, יחד עם היעדר אחדות לאומית בין החבורות השונות בקצונה, הובילה לפיצול הכוח בעידן המלחמות. הצבא האזורי החזק ביותר היה הצבא האימפריאלי שבצפון תחת פיקודו של יואן שה-קאי ( Shikai) אשר קיבל ציוד והתאמן בנשק מודרני. מהפכת שינהאי ( Xinhai) בשנת 1911 הביאה למרד נרחב ברחבי דרום סין. המהפכה החלה באוקטובר 1911 עם המרידה של הכוחות שבסיסם בווהאן. חיילים שהיו פעם נאמנים לממשלת צ'ינג החלו לערוק לאופוזיציה. כוחות מהפכניים אלה הקימו בשנה שלאחר מכן, ממשלה זמנית בנאנג'ינג, בראשות ד"ר סון יאט-סן, שחזר מגלותו הארוכה כדי להוביל את המהפכה. התברר כי המהפכנים לא היו חזקים מספיק כדי להביס את הצבא הממשלתי והמשך הלחימה היה מביא בוודאות לתבוסה. במקום זאת, סון ניהל משא ומתן עם המפקד יואן שיקאי כדי להביא קץ למאבק ולאיחוד סין. בתמורה, סון ימסור את נשיאותו וימליץ על יואן כנשיא הרפובליקה החדשה. יואן סירב לעבור לנאנג'ינג והתעקש לשמור על הבירה בבייג'ינג, שם היה בסיס הכוח.
בתגובה על סמכותו הגוברת של יואן, הפרובינציות הדרומיות התקוממו ב־1913 אך למעשה נפגעו על ידי כוחות הצבא. מושלים אזרחיים הוחלפו בצבא. בדצמבר 1915 הבהיר יואן את כוונותיו להפוך לקיסר סין ולהקים שושלת חדשה. המחוזות הדרומיים התמרדו שוב במלחמת ההגנה הלאומית; אבל הפעם המצב היה חמור הרבה יותר, משום שמרבית מפקדי הצבא סירבו להכיר במלוכה. יואן ויתר על תוכניותיו לשיקום המלוכה כדי להחזיר את סגניו, אך עד מותו ביוני 1916 הייתה סין מחולקת מבחינה פוליטית. הפיצול בין צפון לדרום המשיך להתקיים לאורך כל תקופת המלחמה.
המערכת הפוליטית
יואן שה-קאי קיצץ במוסדות ממשלתיים רבים בתחילת 1914 על ידי השעיית הפרלמנט, ואחריו אסיפות המחוז. הממשלה שלו התפטרה ולמעשה יואן הפך לדיקטטור של סין. לאחר שיואן שה-קאי צמצם מספר רב של חירויות בסיסיות, המדינה נכנסה במהירות לתוהו ובוהו ולתקופה של שלטון צבאי. כוחם של המצביאים הצבאיים נבע משינוי באיזון הפוליטי ומהתפוררות הערכים של הממשל האזרחי המסורתי של סין." תקופת המצביאים הצבאיים, הייתה שינוי אופייני של ביורוקרטיה אזרחית הנשלטת על ידי המדינה, בידי רשות מרכזית לתרבות הנשלטת על ידי הצבא בידי קבוצות רבות, כאשר הכוח עובר ממפקד-מלחמה אחד לשני. ג' מרטין ווילבור. מציין כי רוב גדול של שליטים צבאיים אזוריים מטרתם העיקרית היא להבטיח ולשמור על שליטה על שטח מסוים. "
השליטים האלה הגיעו מרקע צבאי קפדני, היו אכזריים בטיפולם בחיילים ובאוכלוסייה הכללית. ב-1921 דיווח העיתון "צפון סין" כי במחוז שן-שי, שכיחות השוד והפשעים האלימים היו חמורים עד כדי כך שהחקלאים פחדו לצאת לעבודה בשדותיהם". שליט אחד, נודע עקב דיכוי שביתות של עובדי הרכבת. דיפלומט בריטי במחוז סיצ'ואן היה עד כאשר מספר מורדים נטבחו בפומבי למוות, ואחרים נשרפו חיים. השליטים הצבאיים שמו את הדגש על נאמנות אישית, אך קצינים כפופים לעיתים קרובות בגדו במפקדיהם תמורת שוחד, ואנשי צבא בגדו לעיתים קרובות בבעלי ברית. לקידום בתפקיד לא היה כל קשר ליכולת, ובמקום זאת ניסו השליטים הצבאיים ליצור מערכת משולבת של יחסים משפחתיים, מוסדיים, אזוריים ונאמנים. כולם כונסו יחד לחברות באחוות ובחברות סודיות. פקידים שבגדו במפקדיהם נענשו בחומרה. בנובמבר 1925, גואו סונגלינג, הגנרל שתמך במרשל ג'אנג דזו-לין - השליט של מנצ'וריה - ניסה להפיל אותו משלטונו. אבל חייליו של המרשל נשארו נאמנים לו, בזכות הבטחה להעלאת משכורתם. גואו ואשתו נורו בפומבי וגופם נותר תלוי במשך שלושה ימים בשוק במוקדן. במקרה אחר, לאחר שפאנג הסגיר את בעל בריתו וו כדי לתפוס בעצמו את השלטון בבייג'ינג, אמר וו שסין היא "מדינה ללא מערכת שלטונית - אנרכיה ובגידה שוררים בכל מקום, בגידה במנהיג אחד הפכה לטבעית כמו אכילת ארוחת הבוקר ..."
הפוליטיקה של השליטים הצבאיים מנעה שאחד מהם יהפוך לשליט על המערכת הפוליטית כולה. כאשר אחד השליטים התחיל להתחזק יותר מדי, השאר היו יכולים לעצור אותו ואז לפעול אחד נגד השני. רמת האלימות בשנים הראשונות הייתה מאופקת, כיוון ששום מנהיג לא רצה להיכנס ללחימה רצינית מדי. המלחמה הביאה את הסיכון לנזק לכוחותיו. לדוגמה, כאשר וו פיאפו ניצח את הצבא של המרשל ג'אנג דזוו-לין, "המרשל הישן" של מנצ'וריה, הוא סיפק שתי רכבות כדי לקחת את אויביו המובסים הביתה, בידיעה שאם בעתיד ג'אנג יוכל להביס אותו, הוא יכול לקוות לקבל אותה אדיבות. יתר על כן, אף אחד מאנשי המלחמה לא היה בעל היכולת הכלכלית או הכוח הלוגיסטי לגרום למכה מכרעת. מקסימום הם יכלו לקוות להשיג שליטה בטריטוריה מסוימת. אף אחד מהם לא היה יכול לכבוש את כל הארץ ולהקים רשות מרכזית. עם זאת, בכל שנות ה-20 של המאה ה-20, האלימות הפך ליותר ויותר אינטנסיבית ככל שהמטרה הייתה לפגוע באויב ולשפר את כוח המיקוח שלו בתוך המערך הפוליטי של השליטים הצבאיים.
מאחר שהתשתית בסין הייתה במצב גרוע מאוד, השליטה על קווי הרכבת והמלאי הייתה חיונית לשמירה על תחומי ההשפעה. הרכבות היו הדרך המהירה והזולה ביותר להעברת מספר רב של חיילים, ומרבית הקרבות בתקופה זו נלחמו במרחק קצר ממסילות ברזל. בשנת 1925 הוערך כי 70% מהקטרים של קווי הרכבת המחברים בין ווהאן לבייג'ינג, ו-50% מהקטרים על הקווים המחברים בין בייג'ינג ומוקדן שימשו לגיוס כוחות ואספקה. רכבות משוריינות, מלאות מקלעים וארטילריה, נתנו תמיכה באש לחיילים שנכנסו לקרב. הלחימה המתמדת סביב מסילות הברזל גרמה נזק כלכלי רב. בשנת 1925 נהרסו לפחות 50% מהקטרים שהיו בשימוש בקו המחבר בין נאנג'ינג ושאנגחאי, כדי לעצור מרדפים צבאיים, חיילים מובסים פירקו את מסילות הברזל כאשר נסוגו, וגרמו ב-1924 לבדה נזקים בשווי של 100 מיליון דולר מקסיקני כסף (הדולר המקסיקני היה המטבע העיקרי ששימש בסין באותה עת). בין השנים 1925 ו-1927 הלחימה במזרח ובדרום סין גרמה לירידה של 25% בתנועת הרכבות הלא-צבאיות, הביאה לעלייה במחירי הסחורות וגרמה להצטברות מלאי במחסנים.
צבאות השליטים
רבים מהחיילים בצבאות הפרטיים האלה, היו גם שודדים שהתייצבו לשירות במבצעים צבאיים, ואחר כך חזרו לשדוד כשמסע הקרבות נגמר. פוליטיקאי אחד העיר שכאשר הלוחמים הולכים למלחמה אחד עם השני, השודדים הופכים לחיילים וכשהמלחמה הסתיימה החיילים הפכו לשודדים. החיילים היו אונסים או לקחו נשים רבות כשפחות מין. שיטת הביזה הייתה ממוסדת, מאחר שלרבים מהשליטים הצבאיים לא היה כסף לשלם לחייליהם. כמה מהם חטפו אנשים ודרשו כופר תמורתם.
מלבד השודדים, נמנו בצבאות הפרטיים האלה גם כפריים פשוטים. הם עשויים היו להיות בשירות בצבא של שליט אחד, ואז להיתפס, ולהצטרף לצבא שוביהם לפני שנלכדו שוב. בדרך כלל שילבו השליטים את השבויים בצבאותיהם; לפחות 200,000 גברים ששירתו בצבא הגנרל וו היו שבויים שהוא שילב בצבא שלו. סקר שנעשה בחיל מצב אחד ב-1924 גילה כי 90% מהחיילים היו אנאלפביתים. ב-1926 בדק קצין צבא ארצות הברית, ג'וזף סטילוול, יחידת לוחמים, וראה כי 20% הם פחות מ 1.5 מטר גובה, והגיל הממוצע היה 14 שנה. רובם הלכו יחפים. סטילוול כתב כי אלה היו חסרי ערך כיחידה צבאית. לעומת זאת מבקר צבאי בריטי העיר, כי בתנאי שהייתה להם מנהיגות ראויה, אנשי צפון סין הם "אנשי צבא המשובחים ביותר, בעלי גוף ומשמעת ברזל". עם זאת, יחידות כאלה היו היוצאות מן הכלל מאשר הכלל.
כספים
ב־1916 היו בערך חצי מיליון חיילים בסין. ב־1922 שילשו את המספרים, ושולשו שוב ב־1924; יותר ממה שיכולים מצביאי המלחמה לתמוך בהם. לדוגמה, מרשל ג'אנג, שליט מנצ'וריה המתועשת, לקח הכנסות מס בסך 23 מיליון דולר ב-1925 והוציא כ-51 מיליון דולר. מצביאים במחוזות אחרים היו קשים עוד יותר. אחת הדרכים לגיוס כספים הייתה מיסים, שלעיתים קרובות היו נכפים בכוח וגרמו נזק כלכלי רב. לדוגמה, במחוז סיצ'ואן היו 27 מיסים שונים על מלח, ומשלוח אחד של נייר שנשלח על נהר היאנגצה לשאנגחאי היה מוטלים עליו מיסים 11 פעמים שונות על ידי מצביאים שונים, לסך של 160% מערכו. אחד השליטים הטיל מס של 100% על הובלה ברכבת, כולל מזון, אף על פי שהיה רעב במחוז שלו. המיסים שהגיעו לממשלה המרכזית בבייג'ינג נלקחו בדרך כלל על ידי הרשויות האזוריות. למרות כל העושר של מנצ'וריה ותמיכת הצבא היפני, נאלץ מרשל ג'אנג לגייס מיסים על הקרקע ב-12% בין 1922 ל-1928 כדי לשלם על מלחמותיו.
השליטים הצבאיים דרשו הלוואות מהבנקים. מקור ההכנסות העיקרי, מלבד מיסים, הלוואות וביזה היה מכירת האופיום, כשליטים מכרו את הזכויות לגדול ומכירת אופיום בתוך הפרובינציות שלהם לחבורה של גנגסטרים. למרות עמדתו המוסרית לכאורה, הגנרל פנג יו-שיאנג, "הגנרל הנוצרי", קיבל כ-20 מיליון דולר בשנה ממכירות אופיום. האינפלציה הייתה אמצעי נוסף לתשלום לחיילים. כמה מצביאים פשוט הדפיסו כסף, וכמה ניצלו והנפיקו מטבע סיני חדש. המצביא ששלט במחוז הונאן הדפיס 22 מיליון דולר סינים על רזרבות של כסף בשווי של מיליון דולר סינים בלבד במהלך שנה אחת, ואילו ג'אנג בפרובינציית שאנדונג הדפיס 55 מיליון דולר סינים על רזרבת כסף של 1.5 מיליון דולר סיני במהלך אותה שנה. המארשל ג'אנג דזוו-לין, שעסק בהדפסה פזיזה של דולרים סיניים, לא הבין שהוא הגורם לאינפלציה במנצ'וריה, והתרופה שלו הייתה פשוט לזמן את הסוחרים המובילים של מוקדן, להאשים אותם בחמדנות כי הם תמיד העלו את המחירים, חמישה מהם נבחרו באקראי ונורו כאזהרה לאחרים.
ציוד
השליטים הצבאיים קנו מקלעים וארטילריה מארצות חוץ, אבל החיילים הלא משכילים והבלתי-מוכשרים שלהם לא יכלו לתפעל או לתחזק כלים אלה. [26] במלחמת אורגה, הצבא של גנרל שו שו-שנג, שתפס את אוטר מונגוליה, הותקף על ידי צבא רוסי-מונגולי בפיקודו של האלוף הברון רומן פון אונגרן-שטרנברג. הסינים היו עוצרים את אונגרן אילו היו מסוגלים לירות עם המקלעים שלהם כהלכה. הם לא הסתגלו לרטט של היריות זה גרם להם לירות גבוה מעל המטרות. חוסר היכולת להשתמש במקלעים הוכיח את עצמו כהלכה: אחרי שכבש את אורגה בפברואר 1921, אונגרן רדף עם הקוזקים והפרשים המונגולים את שרידי כוחותיו של שו, כשהם ניסו לברוח לדרום בדרך חזרה לסין.
כוחות אחרים
כיוון שחייליהם לא היו מסוגלים להשתמש בנשק מודרני או לטפל בו כראוי, לעיתים קרובות שכרו אנשי המלחמה שכירי חרב זרים, שהיו יעילים אך פתוחים תמיד להצעות אחרות. רוסים, שנמלטו לסין לאחר ניצחון הבולשביקים, הועסקו בהרחבה. היחידות הרוסיות ביותר שניהלו היו של אלוף קונסטנטין נצ'ייב, שנלחם למען ג'אנג זונג-צ'אנג, ששלט במחוז שאנדונג. ב־1926 נסעו שלוש רכבות משוריינות דרך הכפרים, כשהם תוקפים את כל מי שפגשו ונטרלו את כולם. ההשתוללות הופסקה רק כאשר האיכרים הרסו את פסי הרכבת.
כדי להגן על עצמם מפני התקפותיהם של סיעות וצבאות של השליטים הצבאיים התארגנו איכרים באגודות חשאיות מיליטנטיות ואגודות כפריות ששימשו כמיליציות להגנה עצמית וכן עם קבוצות של משמרות המהפכה. מאחר שלאיכרים לא היה כסף לאקדחים ולא לאימונים צבאיים, הסתמכו אגודות חשאיות אלה על אמנויות לחימה, על כלי נשק מתוצרת עצמית כגון חרבות וחניתות, וכן על האמונות טפלות, בקסמים ובקמעות שיגנו עליהם. אמונה זאת הייתה חשובה במיוחד, שכן הייתה "נשק רב עוצמה לחיזוק נחישותם של אנשים שהיו להם מעט מאוד משאבים חלופיים להגן על רכושם הדל".
האירועים בצפון סין
אחרי שנפטר יואן שיקאי, 1916, לי יואן-הונג, החליף אותו כנשיא. הכוח הפוליטי היה בידי ראש הממשלה דואן קירואי. באותה העת שבעה מחוזות בצפון סין, סירבו להכיר בממשלה המרכזית. הממשלה עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם החונטה הצבאית בראשות ז'ילי, וסגן הנשיא פנג גוז'נאג, כדי לשמור על יציבות השלטון בבירה בייג'ינג.
הוויכוח בין נשיא המדינה לבין ראש הממשלה על השאלה האם סין צריכה להשתתף במלחמת העולם הראשונה היה בעקבות התסיסה הפוליטית בבייג'ינג. גם הנשיא לי וגם ראש הממשלה דואן ביקשו מגנרל ג'אנג שון, להתערב צבאית בבייג'ינג. אחרי שג'אנג הגיע לבייג'ינג ב-1 ביולי, הוא פיזר במהירות את הפרלמנט. חילוקי הדעות הבסיסיים של דואן על נושאים לאומיים עם הנשיא החדש פנג גוז'אנג הובילו להתפטרותו של דואן ב-1918. שנה מאוחר יותר פנג נפטר, מה שנתן את האות לסדרת מאבקים פנימיים בין יחידות צבא שונות, שאליהם הצטרף גם כוח החדש של הקוומינטנג.
האירועים בדרום סין
גם בדרום סין היו שמונה מחוזות עצומים בשטחם שהתנגדו לממשלות בייג'ינג שהתחלפו זו בזו. הם התנגדו לניסיון של יואן שיקאי לחדש את הקיסרות ואת המלוכה, ודחו את סמכות הממשלה שהתמנתה אחרי מותו. סון יאט סן, עם שליטי מחוזות מדרום סין יצרו ממשלה משלהם בג'ואנזו.
סאן התמנה כשליט יחיד בממשלה הצבאית בדרום, במטרה להגן על החוקה שהתקבלה ב 1912. הם ניסו לקבל הכרה בינלאומית, אך לא זכו בה. בשנת 1918, לחצו על סון לוותר על חלק מסמכויותיו, והם הועברו לוועדה רחבה יותר שהחזיקה את השלטון, ומאוחר יותר שלחו אותו לגלות. בהיותו בגלות, סון הקים את "המפלגה הסינית הלאומית" kmt - הקוומינטנג. לאחר שנתיים הוא חזר מגלותו התמנה כנשיא בדרום.
בשנים 25–1923, אוחדו הפלגים השונים של מפלגות הקומוניסטיות, הוקמה אקדמיה צבאית חדשהֿ וסאן ניסה לאחד כוחות נוספים להצטרף אליהם. אבל מותו בשנת 1925 עצר את תהליך האיחוד ונפתחה מלחמת ירושה בין הכוחות השונים על השליטה בדרום סין.
באותו הזמן, כאמור, צ'אנג קאי שק התחיל מהלך ארוך בצפון סין, שמטרתו לאחד מחדש את חלקי המדינה תחת השלטון המרכזי מבייג'ינג. צאי, נלחם נגד כמה מנהיגי חונטות צבאיות כמו וו פאיפו ( wu ) וסאן צ'אנפאנג, וגבר עליהם בקרבות במזרח סין ומרכזה. צ'אנג קאי שק מאחד את הקוומינטנג בנאנקינג, אבל לא מגיע לידי שליטה בביג'ין. לוקח עוד כשנתיים, 1928, עד אשר הקוומיטנאנג משתלט על בייג'ינג.
למרות האיחוד מחדש של המדינה עם הממשלה הלאומנית, והשליטה בבייג'ינג נמשכו קרבות ברחבי המדינה בין החונטות הצבאיות האזוריות ובין הממשלה המרכזית. קרבות אלה הגיעו לשיאם בשנת 1930, כאשר נערכה "מלחמת המישור המרכזיים", שהשתתפו בה כמיליון חיילים.
צפון מערב סין התפרקה ליחידות אזוריות, בשנים 37–1931, שאוחדו מחדש רק כאשר התממש האיום של אויב חיצוני משותף - הפלישה היפנית השנייה לסין, ופתיחת מלחמה יפן-סין, בשנת 1937.
חלק מהשליטים הצבאיים והחונטות האזוריות נשארו כגורמים חשובים בכמה מחוזות בסין עד שנות הארבעים.
אונו אייכלסהיים
אונו אַייכֶלסהיים (בהולנדית: Onno Eichelsheim; נולד ב-1966) הוא גנרל הולנדי, המשמש מאז 15 באפריל 2021 כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא הולנד.
ביוגרפיה
אייכלסהיים נולד בסכידם ב-1966. הוא גדל בברחאמבאכט ולמד בחטיבת הביניים בסכונהובן. באוגוסט 1986 התגייס לצבא הולנד, למד באקדמיה הצבאית המלכותית כצוער של חיל האוויר המלכותי של הולנד, ועבר הכשרה כטייס מסוקים. בשנת 1990 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית, השלים את הכשרתו כטייס מסוקים, והוצב בטייסת 299 של בסיס אוויר דילן. בתקופה זו למד להטיס בואינג AH-64 אפאצ'י ולאחר מכן שירת בטייסת 301. ב-1995 מונה לסגן מפקד הטייסת הראשונה. יחד עם הטייסת השתתף באימונים בפורט הוד, טקסס.
בשנת 2000 מונה למפקד כוח המסוקים הבינלאומי של משלחת האו"ם לאתיופיה ולאריתריאה. לאחר מכן מונה למפקד מסוקי האפאצ'י של הבריגדה האווירית ה-11. ב-2005 מונה למפקד הטייסת ה-301. בין 2009–2011 מונה לאחראי על הרכש של חיל האוויר ההולנדי. בתפקידו זה פיקח אייכלסהיים על החלפת מסוקי הבואינג CH-47 צ'ינוק הישנים של חיל האוויר במסוקים חדשים מדגם NHIndustries NH90. בין השנים 2011–2013 מונה לראש מחלקת המבצעים בפיקוד המסוקים של חיל האוויר.
בתחילת אפריל 2016 מונה למנהל שירות המודיעין והביטחון ההולנדי והועלה לדרגת גנרל-מיור. ב-1 ביולי 2019 הועלה לדרגת גנרל-לוטננט ומונה לסגן ראש ההגנה. במקביל היה חבר במועצת אבטחת הסייבר – הגוף העצמאי המייעץ לממשלת הולנד, שאחראי על אבטחת הסייבר במדינה. ב-5 במרץ 2021 הודיעה ממשלת הולנד כי אייכלסהיים מיועד לתפקיד ראש ההגנה הבא. שלושה ימים לאחר מכן הוא התפטר מתפקידו כסגן ראש ההגנה, כדי להתכונן לתפקידו החדש. הוא נכנס לתפקיד ב-15 באפריל, ובמקביל הועלה לדרגת גנרל.
לאו סמיט
לאופולד "לאו" סמיט (בהולנדית: Leopold (Leo) Smit; 14 במאי 1900 – 30 באפריל 1943) היה מלחין יהודי-הולנדי שנרצח במהלך השואה במחנה ההשמדה סוביבור.
ביוגרפיה
בשנת 1927 עבר סמיט לפריז, שם התרשם עמוקות מהמוזיקה של מוריס ראוול ואיגור סטרווינסקי. בפריז היה סמיט בקשר קרוב עם חבורה של מלחינים שנודעה בשם Les Six וכללה את דריוס מיו, ארתור הונגר ופרנסיס פולנק. בינואר 1933 נישא סמיט באמסטרדם לליין דה-פריז. בסוף שנת 1936 עקר סמיט לבריסל, שם שהה במשך שנה אחת. לאו סמיט הלחין בסגנון הנאו-קלאסי, לעיתים קרובות בדו מז'ור, אולם הוא גם הושפע מהמוזיקה של תקופתו ורבות מיצירותיו כוללות השפעות של מוזיקת ג'אז ושל המלחינים הצרפתים שהכיר בפריז.
בשלהי 1937 הוא שב לאמסטרדם, וב-12 בפברואר 1943 סיים שם את יצירתו האחרונה, הסונטה לחליל ופסנתר.
ב-27 באפריל 1943 גורש סמיט יחד עם אשתו למחנה וסטרבורק, ומשם למחנה סוביבור, שם הוא נרצח, שלושה ימים מאוחר יותר.
לאחר מותו של סמיט היה בתחילה רק עניין מועט במוזיקה שלו, אולם מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החלו יצירותיו להיות מנוגנות דרך קבע. כמו כן, יצא מארז של ארבעה תקליטורים ובהם כל יצירותיו - (Kamermuziek en Orkestwerken (NM 93003.
לסלי ליזרוביץ
לֶסְלִי לֶיְזֶרוֹבִיץ (Leslie Leiserowitz; נולד ב-1934) הוא פרופסור לכימיה במכון ויצמן למדע. חתן פרס ישראל לחקר הכימיה והפיזיקה לשנת ה'תשע"ו וחתן פרס וולף לכימיה לשנת 2021.
החל משנת 2022 חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
קורות חיים
ליזרוביץ נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה ולמד באוניברסיטת קייפטאון לתואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה ולתואר שני בפיזיקה בחקר קריסטלוגרפיה. היה תלמידו של רג'ינלד ג'יימס.
ב-1959 הגיע לישראל והיה תלמיד מחקר לתואר שלישי תחת קבוצת מחקר של גרהרד שמידט ובליווי של מנדל כהן. מחקרו עסק בחקר מבנה גבישים מולקולריים ובתחום התרמוכרומיזם. עם סיום לימודיו ב-1966 נסע למכון המחקר לכימיה בהיידלברג ועבד עם היינץ סטאב. ב-1968 חזר לישראל והצטרף לסגל מכון ויצמן למדע. ב-1983 התמנה לפרופסור מן המניין.
מחקריו עוסקים בחקר גבישים ובפרט בתקשורת בין-מולקולרית ונטיית המולקולות ליצירת גבישים.
ליזרוביץ נשוי ואב לשלוש בנות.
פרסים והוקרה
ב-1979 זכה בפרס ברגמן לכימיה. ב-2018 זכה בפרס א.מ.ת. בכימיה.
מחקריו המשותפים עם מאיר להב מצאו, בין היתר, הוכחה לקשר שבין כיראליות מולקולרית ומאקרוסקופית. במשותף הם זכו ב-2009 במדליית החברה הישראלית לכימיה, ב-2016 בפרס ישראל לחקר הכימיה והפיזיקה וב-2021 בפרס וולף לכימיה.
ויילון
ויילון (בפולנית: Wieluń) היא עיר השוכנת בדרום פולין, 100 קילומטר דרומית ללודז'. בעיר מתגוררים 21,624 תושבים (נכון לשנת 2021).
היסטוריה
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה ישבו בוויילון כ-4,200 יהודים. ב-1 בספטמבר 1939 הופצצה העיר על ידי מטוסים גרמניים. הייתה זו אחת הפעולות הראשונות שהתרחשו במלחמת העולם השנייה. בעקבות ההפצצות נהרס רוב מרכז העיר, כולל בית החולים וקתדרלה גותית היסטורית, וכ-1,200 תושבים נהרגו. בסך הכול נחרבו במלחמה 75% מהמבנים בוויילון.
ב-1940 רוכזו מרביתם של כ-4,000 יהודי העיר בגטו, בו בוצעו מעת לעת הוצאות פומביות להורג. גירוש יהודי ויילון החל באפריל 1942, עם העברתם של כ-2,000 מתושבי הגטו ליעד לא ידוע. אקציית החיסול נעשתה באוגוסט 1942. לאחר שכלאו את יהודי העיר בכנסייה מקומית משך ארבעה ימים, אנשי מנהל גטו לודז' בפיקודו של הנס ביבוב (Hans Biebow) ערכו ביהודי העיר סלקציה, ובחרו מהם עובדים לעבודות כפייה. באותו מהחלך נרצחו גם יהודי אוסיאקוב שהובאו לעיר. שאר תושבי הגטו נרצחו בחלמנו.
גרלד
האי גרלד (רוסית Геральд; מאנגלית Herald) הוא אי קטן בים צ'וקצ'י, כ-60 ק"מ מזרחית לאי וראנגל. שטחו של האי הוא 11.3 קמ"ר, והוא חלק מהמחוז האוטונומי צ'וקוטקה שבצפון-מזרח רוסיה. האי אינו מיושב ומאז שנת 2004 הוא מוכרז כאתר מורשת עולמית כחלק מההכרזה על האי וראנגל.
האי עשוי מגרניט וצוקיו מתרוממים בתלילות ממימי הים, דבר המקשה על הגישה אליו. רק בפינתו הצפון-מערבית של גרלד משתרעת רצועת חוף קצרה שנוצרה לאחר שהצוקים במקום התבלו. גובהו המקסימלי של האי הוא 372 מטר ואין בו קרחונים.
האקלים באי קיצוני וקר. הוא נתון לרוחות עזות העשויות להגיע בחורף למהירות של 40 מטר/שנייה. הלחות הממוצעת השנתית גבוהה ומגיעה ל-88% בממוצע, דבר הגורם לערפל השורר באי לעיתים תכופות. כמות המשקעים נמוכה ומגיעה לכ-120 מ"מ בשנה.
האי התגלה בשנת 1849 כאשר הבריטי הנרי קלט נחת בחופיו והעניק לו את שמה של ספינתו ("HMS Herald").
קפלר-42
קפלר-42 או בשמו הקודם KOI-961 הוא כוכב מסוג ננס אדום שנמצא במרחק של כ-126 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים ברבור. ב-2012 אושר גילויים של שלושה כוכבי לכת ברדיוס של 0.57, 0.73 ו0.78 פעמים רדיוס כדור הארץ. זהו הגילוי הראשון של מערכת כוכבי לכת שכל כוכבי הלכת בה קטנים מרדיוס כדור הארץ.
מאפיינים
לקפלר-42 קווי דמיון רבים לכוכב ברנרד. הטמפרטורה, הרדיוס וספקטרום הפליטה שלהם דומים. כמו לכוכב ברנרד גם לקפלר-42 רמת מתכתיות נמוכה יחסית עם מעט קווי בליעה של נתרן וסידן, מהירות סיבוב נמוכה, מהירות רדיאלית גבוהה ומהירות עצמית גבוהה. התכונות הללו מלמדות, שכמו כוכב ברנרד, קפלר-42 הוא ננס אדום 'זקן'. החוקרים השתמשו בהשוואה לכוכב ברנרד כדי ללמוד על תכונותיו של קפלר-42.
כוכבי הלכת
בינואר 2012 דיווחה קבוצת חוקרים מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה על מציאת שלושה כוכבי לכת סביב קפלר-42. החוקרים השתמשו בנתונים מטלסקופ החלל קפלר ובנתונים ממצפים קרקעיים- מצפה הכוכבים פלומר ומצפה הכוכבים קק. שלושת כוכבי הלכת זוהו באמצעות ליקוי. לשלושת כוכבי הלכת זמן הקפה של פחות מיומיים. לשלושת כוכבי הלכת רדיוס קטן מנוגה כשלקטן ביניהם רדיוס דומה למאדים. על פי הנתונים לשלושת כוכבי הלכת פני שטח סלעיים, אך הם מקיפים את כוכב האם הרבה פנימה מאזור ישיב (אזור שבו יכולים להתקיים מים נוזליים).
ישנה חשיבות לעובדת היות קפלר-42 ננס אדום, מכיוון שרוב הכוכבים בגלקסיית שביל החלב הם ננסים אדומים. מכיוון שרדיוסו של קפלר-42 הוא כשישית רדיוס שמש, או 1.7 רדיוס צדק, המערכת הפלנטרית שלו דומה יותר למערכת של צדק וירחיו מאשר למערכת השמש (ראו איור). עובדה זו מראה על מגוון המבנים האפשריים למערכות כוכבי לכת.
יאבלונוב
יאבלונוב (באוקראינית: Яблунів - יאבלוניב; בפולנית: Jabłonów) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, כ-15 ק"מ דרומית לקולומיאה ועל גדות נהר לוצ'קה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
יאבלונוב נוסדה בסוף המאה ה-16, ובתחילת המאה ה-17 הוענקו לה זכויות עיר. במחצית השנייה של המאה ה-19 התפתחה העיירה, הגם שלא חוברה לקו מסילת הברזל.
במהלך הכיבוש הרוסי של העיירה במלחמת העולם הראשונה הציתו אלו רבים מבתיה. לאחר המלחמה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי יאבלונוב
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מתחילת המאה ה-18, ובסוף אותה מאה הוקם בה בית ספר יהודי. במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיירה, ובתחילת המאה ה-20 נמנו בה 1,105 יהודים. בשנים אלה עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
ב-8 באפריל 1942, במהלך הכיבוש הגרמני של האזור, ערכו אנשי גסטאפו ושוטרים אוקראינים טבח ביהודי העיירה. היהודים שניצלו מהרצח גורשו ב-8 בספטמבר 1942 לגטו קולומיאה, ושם חלקו את גורל יתר יהודי העיר.
הילד שצעק זאב
הילד שצעק זאב הוא אחד ממשלי איזופוס, שמספרו 210 על פי סיווג פרי. ממנו נגזר הביטוי האנגלי "לצעוק זאב" (to cry wolf), המוגדר כ"לתת אזעקת שווא" ב-Brewer's Dictionary of Phrase and Fable ומפורש במילון האנגלי של אוקספורד כרצון להעלות טענות שווא, וכתוצאה מכך הטענות האמיתיות הבאות אינן אמינות.
המשל
הסיפור עוסק בילד רועה צאן שמטעה פעם אחר פעם את תושבי הכפר לחשוב שזאב תוקף את צאנו. כאשר מופיע זאב אמיתי והילד קורא לעזרה, תושבי הכפר מאמינים כי מדובר באזעקת שווא נוספת, והכבשים נטרפות על ידי הזאב. בגרסה פואטית מאוחרת יותר של המשל (בשפה האנגלית), הזאב אף טורף גם את הילד. זה קורה ב-"Fables for Five Years Old" מאת ג'ון הוקהאם פריר (1830), ב-"Aesop & Hyssop" של ויליאם אלרי לאונרד (1912) ובפואמה של המשורר לואיס אונטרמאייר משנת 1965.
מוסר ההשכל הנאמר בסוף הגרסה היוונית הוא, "זה מראה כיצד שקרנים מתוגמלים: גם אם הם אומרים את האמת, אף אחד לא מאמין להם". זוהי הצהרה שיוחסה לאריסטו על ידי דיוגנס לארטיוס בספרו "חייהם ודעותיהם של פילוסופים מפורסמים", שבה נשאל החכם מה מרוויחים בכך אלו שמספרים שקרים והוא ענה "שכאשר הם מדברים אמת לא מאמינים להם". ויליאם קקסטון סוגר באופן דומה את גרסתו בהערה ש"אנשים לא האמינו לו בקלילות כיוון שהיה ידוע בתור שקרן".
היסטוריה
הסיפור הוא מהתקופה הקלאסית, אך מכיוון שהוא תועד רק ביוונית ולא תורגם ללטינית עד המאה ה-15, הוא החל לצבור תפוצה רק לאחר שהופיע באוסף המשלים של היינריך שטיינהאול וכך התפשט בשאר אירופה. מסיבה זו, לא הייתה כותרת מוסכמת לסיפור. קקסטון נתן לו את הכותרת "Of the child whiche kepte the sheep" (על הילד שהשגיח על הכבשים, 1484), הירונימוס אוזיוס "De mendace puero" (הילד ששיקר, 1574), פרנסיס בארלו "De pastoris puero et agricolis" (על ילד הצאן והאיכרים, 1687), רוג'ר לסטריינג' "A boy and false alarms" (ילד ואזעקות השווא, 1692) וג'ורג' פיילר טאונסנד "The shepherd boy and the wolf" (ילד הרועים והזאב, 1867). תחת השם האחרון אדוארד יוז הקליט אותו בתור הראשון מתוך עשרה "שירים ממשלי איזופוס" (Songs from Aesop's Fables) לקולות ילדים ופסנתר, בגרסה פואטית מאת פיטר ווסטמור (1965).
מורים השתמשו במשל כסיפור אזהרה לגבי אמירת האמת, אבל ניסוי חינוכי בעשור הראשון של המאה ה-21 העלה שקריאת המשל מגדילה את הסבירות של הילדים לשקר; לעומת זאת, קריאה על ג'ורג' וושינגטון ועץ הדובדבן הפחיתה את הסבירות הזו באופן דרמטי. לפיכך, הסוגסטיות והתוצאה החיובית של ההתנהגות המתוארת, נראית המפתח להוראה מוסרית של הצעירים. עם זאת, כאשר עוסקים בהתנהגותם המוסרית של מבוגרים, סמואל קרוקסול שאל, בהתייחס לאלרמיזם פוליטי, "כאשר אנו נבהלים מסכנות דמיוניות ביחס לציבור, עד שהצעקה נעשית שחוקה ונדושה למדי, כיצד ניתן לצפות שאנו נדע מתי להגן על עצמנו מפני [סכנות] האמיתיות?".
זאב זאב
בעברית ידוע גם הביטוי זאב זאב, המשמש לתופעה שבה אדם מרבה בהתרעות שווא, ולכן חדלים להאמין לו. לעיתים ניתנות ההתרעות השגויות בזדון, למשל מתוך רצון להשתעשע, אך הבעיה מחמירה כאשר ההתרעות השגויות ניתנות בתום לב, עקב הערכה שגויה. לעיתים במצב כזה לא רק מקבלי ההתרעה חדלים לתת אמון במתריע, אלא אף הוא עצמו חדל להאמין ביכולתו לתת התרעת אמת.
מלחמת עיראק השנייה
המניע הרשמי ליציאתן של ארצות הברית ובנות בריתה למלחמת עיראק היה התרעות המודיעין על הצטיידותה של עיראק בנשק להשמדה המונית. חיפושים קדחתניים אחר נשק כזה, שנעשו בעקבות הפלת משטרו של סדאם חוסיין, העלו חרס. התרעות נוספות של גורמי מודיעין, על פיתוחו המואץ של נשק גרעיני באיראן, מתקבלות בזלזול מה, בפרט באמצעי התקשורת, משום שהן נחשבות לקריאות "זאב זאב".
גאורג פון ביסמרק
גאורג פון ביסמרק (בגרמנית: Georg von Bismarck; 15 בפברואר 1891 – 31 באוגוסט 1942) היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
ביסמרק נולד ב-15 בפברואר 1891 בקיסטרין, לאדון היער הממלכתי קלאוס פון ביסמרק וואלי וייט (לבית בריסטר). בשנת 1910 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט ההוסארים ה-6 (שלזיה ה-2 - הגראף גצן), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות הוא עוטר בעיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הוא נותר ברייכסווהר, מילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט רובאי הפרשים ה-7.
מלחמת העולם השנייה ואחריתו
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף ביסמרק בפלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939, כחלק מהדיוויזיה הקלה ה-2. ב-28 בפברואר 1940 שונה הרגימנט שלו לרגימנט הרובאים ה-7, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בשנת 1940 הוא לחם עמו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-7 של ארווין רומל, וב-29 בספטמבר 1940 הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ג'ון סקרלט דייוויס
ג'ון סקרלט דייוויס (באנגלית: John Scarlett Davis; 1 בספטמבר 1804 – 29 בספטמבר 1845) היה צייר נוף, פורטרט ואדריכלות אנגלי.
גאורג פון ביסמרק
מלחמת העולם השנייה ואחריתו
בשנת 1941 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-20 החדשה. הוא הוביל את האוגדה במבצע ברברוסה בחזית המזרחית כחלק מקבוצת ארמיות מרכז. בינואר 1942 הוא הועבר לאפריקה לשרת באפריקה כמפקד דיוויזיית הפאנצר ה-21, כאן שירת שוב תחת רומל, וב-1 באפריל אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ביסמרק נהרג על ידי מוקש בעת שהוביל את דיוויזיית הפאנצר ה-21 בקרב עלאם אל חלפה, ב-31 באוגוסט 1942, ולאחר מותו הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ג'ון סקרלט דייוויס
חייו ועבודתו
דייוויס נולד בלומינסטר, השני מבין חמשת ילדיו של ג'יימס דייוויס, צורף ושען. סקרלט היה שם נעוריה של אמו; היא הייתה קרובה רחוקה של ג'יימס סקרלט, הברון הראשון מאבינג'ר. בגיל אחת עשרה, זכה דייוויס בפרס של החברה המקומית לעידוד האמנויות.
דייוויס צייר דיוקנאות, נופים ואולמות של כנסיות, ופיתח התמחות ייחודית בציור חללי הפנים של גלריות האמנות. תמונתו "הפנים של גלריית המוסד הבריטית" (1829) מתעדת אוסף של ציירים מאסטרים ישנים.
הוא עסק גם בליטוגרפיה ופרסם שנים עשר דיוקנאות מאת רובנס, ובשנת 1832 כמה רישומים של מנזר בולטון, שנחרטו על גבי אבן.
דייוויס צייר גם את חללי הפנים של מוזיאון הלובר. בין השנים 1842–1845 הוא הוזמן לצייר עותקים של הציורים באוספי ארמונות המלוכה הבריטיים.
דייוויס צייר סצנות באירופה במהלך מסעותיו שם. בשנת 1831 הייתה לו הזמנה מלורד פרנבורו לצייר את פנים הוותיקן. הוא היה בפירנצה בשנת 1834, שם צייר את פנים גלריית אופיצי, ובאמסטרדם בשנת 1841.
הוא נפטר משחפת ב־29 בספטמבר 1845, בביתו בלונדון, בכיכר בדפורד ונקבר בקנסל גרין. הוא היה בן 41 שנים בלבד.
הוא מונצח על ידי לוח כחול שהוקם בספטמבר 2002, במקום הולדתו בלומינסטר. עבודותיו נמצאות במספר אוספים ציבוריים ופרטיים, כמה מהן במוזיאון הלאומי בקרדיף, הגלריה הלאומית לפורטרטים, מוזיאון טייט בריטניה, מוזיאון הרפורד וגלריה לאמנות, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ומרכז ייל לאמנות בריטית.
בשנת 1937 התקיימה תערוכה גדולה של עבודותיו בהורפורד.
טום פיין (שחקן)
תומאס "טום" פיין (באנגלית: Thomas "Tom" Payne; נולד ב-21 בדצמבר 1982) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ברט אספינל בסדרת הדרמה "דרך ווטרלו" שגילם מינואר 2007 עד מרץ 2008. ב-2016 החל להופיע בתפקיד פול "jesus" או "ישו" רוביה בסדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים".
ביוגרפיה
פיין נולד בצ'למספורד שבמחוז אסקס, וגדל בעיר באת' בסאמרסט. הוא למד בבית הספר "קינג אדוארד" והיה תורם פורה למחלקת הדרמה בבית הספר. אחר כך למד בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama" וסיים את התואר ביוני 2005. ב-2008 שיחק בסרט "מיס פטיגרו".
קריירה
ב-2009 גילם פיין את דמותו של הכדורגלן האגדי ג'ורג' בסט בסרט הטלוויזיה "Best: His Mother's Son" של ערוץ BBC 2. עוד באותה שנה הופיע בפרק "They Do It With Mirrors" בסדרת "מיס מארפל" על פי ספריה של אגאתה כריסטי, ובתפקיד לינטון במיני-סדרה "אנקת גבהים עיבוד לרומן באותו שם מאת אמילי ברונטה.
ב-2012 כיכב בתפקיד הראשי בסרט "The Physician" המבוסס על ספר באותו שם, לצדם של סטלאן סקארסגארד ובן קינגסלי.
הבסיס הרב-לאומי בתרין כות
הבסיס הרב-לאומי בתרין כות היה בסיס צבאי בתרין כות שבאפגניסטן, ששימש את כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי בין השנים 2004–2020. הבסיס שימש בתחילה את חיל הנחתים האמריקני ולאחר מכן את צבא הולנד וצבא אוסטרליה. לאחר פינוי כוחות נאט"ו מאפגניסטן ב-2020 שימש הבסיס לזמן קצר את הצבא האפגני הלאומי.
היסטוריה
ב-2004 הוקם המחנה בידי חיל הנחתים של ארצות הברית. הוא נקרא בתחילה בסיס ההפעלה הקדמי (Forward Operating Base). ב-2005 עזבו האמריקנים את המחנה ואת מקומם תפסו חיילים מצבא הולנד שהרחיבו את המחנה ושינו את שמו ל"מחנה הולנד" (Kamp Holland). הכוח ההולנדי כלל 1,300 חיילים, וכן מסוקי בואינג AH-64 אפאצ'י ותותחי הוביצר ממוכנים בקוטר 155 מ"מ. אל הכוח ההולנדי שבמחנה הוכפפו גם מספר מטוסי F-16 של חיל האוויר ההולנדי שהוצבו בשדה התעופה בקנדהאר.
בדצמבר 2009 הצטרפו אל ההולנדים כ-390 חיילים אוסטרלים. הכוח האוסטרלי עסק בעיקר בפעולות ביטחון ושיקום במחוז אורוזגאן. הכוחות בבסיס היו כפופים למפקדה המחוזית באורוזגאן, אשר הועברה לסירוגין בין קנדה, הולנד ובריטניה.
שרלוטה רוש
שרלוט אליזבת גרייס רוש (באנגלית: Charlotte Roche; נולדה ב-18 במרץ 1978 בהיי וויקומב, אנגליה) היא מגישת טלוויזיה, מפיקה, שחקנית וסופרת. היא ידועה ביותר בזכות ספר ביכוריה "אזורי לחות" שיצא לאור בגרמניה ב-2008.
ביוגרפיה
רוש, בתו של מהנדס ואמא אומנית פעילה פוליטית, נולדה בהיי ויקומב בריטניה ליד לונדון ומגיל שמונה חיה בגרמניה לאחר שמשפחתה חיה במשך תקופה בהולנד. בשנת 1983, כאשר רוש הייתה בת חמש התגרשו הוריה. חוויה זו שולבה בספר ביכוריה Feuchtgebiete (בעברית: "אזורי לחות"). היא גדלה באזור הריין התחתון, במשפחה בעלת דעות ליברליות. את ספסל הלימודים עזבה לאחר כיתה י"א, בגיל 17. בקבוצות הדרמה בתקופת לימודיה בבית הספר רכשה רוש את ניסיון המשחק הראשוני שלה.
רוש עזבה את בית הוריה ב-1995, בעודה בת 17 בלבד והקימה את קבוצת הגראז' רוק "הדובינסקיס" עם שלוש חברות. הלהקה מעולם לא הוציאה אלבום, לא הקליטה שום חומר וגם לא הופיעה במקומות ראויים לציון. לאחר מכן הייתה לה תקופה שבה היא ניסתה לזעזע אנשים ופנתה ליצירה עם פגיעה עצמית: היא ציירה עם דם, ערכה נסויים עם סמים, גילחה את ראשה.
בשנת 2001, שלושת אחיה של רוש מתו בתאונת דרכים בדרכם לחתונה שלה. אמה, שגם היא הייתה במכונית, שרדה עם פציעות קשות .את הסיפור הזה שילבה רוש בספרה האחרון Schoßgebete (באנגלית: "wrecked")
בשנת 2002 ילדה רוש בת. האב הוא המפיק והכותב של תוכניות הטלוויזיה שלה Fast Forward ו Der Kindergeburtstag ist vorbei! (בעברית: "יום ההולדת של הילדים כבר נגמר"). מאז 2007, נשואה רוש למרטין קס, מייסד שותף של בריינפול, חברת הפקת טלוויזיה בקלן.
החיים בגרמניה על פני שנים והפחד מקשיים שיצוצו לאחר פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי דחפו את רוש להתאזרח בגרמניה ב-2017.
ב־2018 ניתקה רוש קשר עם הוריה. בראיון היא הסבירה שהוריה לא היו טובים בשבילה בילדותה ושעד גיל 15 היא עברה דירה 14 פעמים.
טלוויזיה ומשחק
רוש עבדה במשך כמה שנים כ-VJ עבור ערוץ המוזיקה הגרמני "ויוה" וערוץ האחות "Viva Zwei", שם היא הציגה את התוכנית שלה Fast Forward.
ב-2006 שיחקה רוש בתפקיד נשי בסרט הגרמני "עדן", בבימויו של מיכאל הופמן. הסרט הצליח מאוד ברחבי אירופה.
הפועל חיפה (כדורסל נשים)
הפועל חיפה היא קבוצת כדורסל נשים בבעלות אוהדים המשחקת בליגה הארצית בכדורסל כשבעברה שיחקה בליגת העל בכדורסל נשים ובשיאה זכתה בגביע המדינה בכדורסל לנשים והעפילה 6 עונות ברציפות לגמר גביע המדינה.
שרלוטה רוש
כתיבה
ספר ביכוריה של רוש Feuchtgebiete (אנגלית: Wetlands, עברית "אזורי לחות" בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2009) היה הרומן הנמכר ביותר בעולם באמזון במרץ 2008. זהו רומן ספרותי אירוטי הבוחן נושאים כמו ניקיון, מין אנאלי, אוננות, מין בתשלום ונשיות. עלילת הספר מתפרסת על פני מספר ימים בהם מאושפזת הלן ממל בת ה-18 בבית החולים עקב פיסורה אנאלית שהיא גרמה לעצמה בעת גילוח האזור. הרומן כולו מסופר בגוף ראשון של הלן ולטענת רוש הוא מבוסס ברובו על פרטים אוטוביוגרפיים. הספר מכר מעל מיליון וחצי עותקים בגרמניה בתחילת 2009. הספר גם עובד לסרט בבימוי דייוויד וננדט ובכיכובה של קרלה ג'ורי כ"הלן" שהוקרן לראשונה בפסטיבל לוקרנו באוגוסט 2013.
הפועל חיפה (כדורסל נשים)
היסטוריה
הקבוצה אשר הייתה כחלק מאגודת הפועל חיפה שהחלה לפעול ב-1924 החלה לשחק בליגת הפועל בחודש ינואר של 1930 ופעלה עד 1940 באופן לא רציף מ-1940 הוקמה מחדש ופעלה ברצף ולאחר מכן ב-1950 החלה הקבוצה לשחק כנגד קבוצות שונות במסגרת מרכז הפועל הארצי ונחשבה לקבוצה איכותית ובין היתר כללה את שחקניות נבחרת ישראל רעיה ברונשטיין ודבורה רוף קמינר
המעבר לקבוצה מקצוענית
הקבוצה החלה לפעול באופן מקצועני עם הקמת הליגה לנשים בשנת 1957 והייתה בבעלות עיירת חיפה כחלק מאגודת הפועל בעיר ופעלה עד פירוקה בתחילת שונות ה-2000 בעקבות חובות כלכלים של העיירה וההחלטות על צמצום ההשקעה בקבוצת הספורט העירונית.
שרלוטה רוש
כתיבה
הרומן השני שלה, Schoßgebete (אנגלית: "wrecked", תרגום חופשי לעברית: "הרוסה") יצא לאור בשנת 2011. בסיפור הרומן משולבת הטרגדיה המשפחתית בחייה של רוש שהתרחשה ב-2001 בה איבדה את שלושת אחיה בתאונת דרכים בדרך לחתונתה. ב-2015 יצא הרומן השלישי של רוש בשם Mädchen für alles (בתרגום חופשי לעברית: "ילדה לכל דבר")
פמיניזם
רוש מגדירה את עצמה פמיניסטית מהדור הפמיניסטי החדש של גרמניה. במאי 2001 הופיעה על עטיפת המגזין "אמה", כתב העת הפמיניסטי הידוע ביותר בגרמניה. היא מייצגת פמיניזם סקס-פוזיטיב ומוצאת עמדות מסוימות בפמיניזם הגרמני הקלאסי של שנות ה -70, כמו דחייה מלאה של פורנוגרפיה, מיושנת ו"לא נכונה".
הפועל חיפה (כדורסל נשים)
המעבר לקבוצה מקצוענית
תור הזהב של הקבוצה היה בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80 כאשר במהלכן העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה בכדורסל 7 פעמים, מתוכם 6 פעמים ברציפות בשנים 1977 עד 1983 והעפלה נוספת בשנת 1985.
שרלוטה רוש
פמיניזם
בראיון שפורסם ב"דר שפיגל" ב-2010, הציעה שרלוט רוש לנשיא הגרמני באותה עת, כריסטיאן וולף, מין בתמורה לווטו על התקנה החדשה בנוגע לעתיד הכורים הגרעיניים.
הפועל חיפה (כדורסל נשים)
הפועל חיפה/מוצקין
הקבוצה המאוחדת של חיפה ומוצקין שיחקה בליגת העל בין השנים 2002 ל-2006 והשיג השיא שלה היה העפלה לגמר גביע המדינה בעונת 2003 - 2004 בו הפסידה לאחר שתי הארכות לאליצור רמלה לאחר מספר עונות בהן הייתה הקבוצה בצמרת הליגה היא פורקה בשנית בסיום עונת 2006 - 2007 בה סיימה במקום השלישי, בעקבות קשיי תשלום.
2016 ואילך
ב-2016 נרכשו זכויות הקבוצה על ידי עמותת הפועל חיפה לב אדום המחזיקה בקבוצת הגברים של הפועל חיפה והקבוצה הקומה בפעם השלישית הפעם בבעלות אוהדים הפעם תחת עמותת האוהדים "הפועל חיפה-לב אדום" המחזיקה בבעלות על הפועל חיפה כדורסל, הקבוצה הייתה אמורה להתחיל את דרכה בליגה א המחוזית אך בעקבות שינויים ופירוקי קבוצות הועלתה לליגה הארצית.
שרלוטה רוש
Me Too
ב-2018 הייתה רוש אחת משש נשים מתעשיית הקולנוע שהאשימו את הבמאי ואיש הטלוויזיה, גבהארד הנקה, בהטרדה מינית. הבמאי תבע את רוש ואת המגזין "דר שפיגל" על פרסום האשמות אך הסיר את התביעה אחר כך בטענה ש"סכסוך משפטי אינו הדרך הנכונה להתמודד עם הנושא וההאשמות".
הפועל חיפה (כדורסל נשים)
2016 ואילך
בעונת 2016/17 סיימה הקבוצה בתחתית הליגה הארצית אך נשארה בליגה במחזורי הסיום.
בעונת 2017/18 סיימה הקבוצה בתחתית הטבלה אך נשארה סמוך למחזור הסיום בשנית.
בעונת 2018/19 עברה הקבוצה לשחק במחוז חיפה וסיימה במקום הלפני אחרון המוביל לירדת ליגה אך עקב איי עמידה בתנאים מצד קבוצות במחזות מקבילים הושארה הקבוצה עונה נוספת ועברה למחוז שרון.
בקיץ 2019 מונתה שחקנית העבר אלומה גורן לתפקיד מאמנת הקבוצה, בסיום העונה שהופסקה במחזור ה-16 עקב משבר הקורנה, הייתה הקבוצה במקום ה-5 ולראשונה מאז הקומה מחדש סיימה בחלק העליון של הטבלה כאשר 6 שחקניות קבוצת הבוגרות הן שחקניות נוער של המועדון.
את עונת 2020/21 סיימה הקבוצה במקום ה-12 והאחרון עם ניצחון 1 אל מול 21 הפסדים, אך נשארה בליגה עקב הרחבתה ל-13 קבוצות.
בעונת 2022/23 עשתה הקבוצה קפיצת מדרגה נוספת והתחרתה לאורך כל העונה בצמרת הליגה, היא סיימה במקום ה-3 במאזן של 17 ניצחונות ו-5 הפסדים כאשר 11 שחקניות בסגל הקבוצה הן שחקניות או בוגרות מחלקת הנוער של המועדון.
ועדת התקציב של הסנאט של ארצות הברית
ועדת התקציב של הסנאט של ארצות הברית (באנגלית: United States Senate Committee on the Budget) היא ועדה קבועה בסנאט של ארצות הברית, שנוסדה בשנת 1974. היא אחראית על עריכת תוכנית התקציב השנתית של הקונגרס ועל מעקב אחר פעולות התקציב עבור הממשלה הפדרלית של ארצות הברית. לוועדה סמכות שיפוט על משרד התקציב בקונגרס (CBO). הוועדה פעלה לזמן קצר כוועדה מיוחדת בשנים 1919 עד 1920 במהלך הקונגרס ה-66, לפני שמעמדה כוועדה קבוצה מוּסד בחוק בקיץ 1974.
תולדות הוועדה
בתקופה שקדמה ל-1974, ניסיונות אחדים למיסוד רפורמה בתהליכי אד הוק לשם תקצוב ננקטו בידי הקונגרס. אלה כללו דרישה למתן תוכנית פיסקלית כוללת, שילוב של כל ההקצבות להצעת חוק אחת, וקביעת מגבלות הוצאה סטטוטוריות. כל המאמצים הללו לא נשאו פירות ועלו בתוהו. הצעת חוק להגדלת מגבלת החוב שנחקקה בשנת 1972 הקימה ועדת מחקר משותפת של שני בתי הקונגרס בנושא בקרת תקציבים. הדו"ח הסופי של אותה ועדה, שפורסם ב-1973, המליץ על הקמת ועדת תקציב בסנאט, נוסף לוועדה מקבילה בבית הנבחרים. במקביל, בקרב חברי הקונגרס התגלעו חילוקי-דעות בדבר השימוש בסמכויותיה של ממשלת ארצות הברית להשבית את הרשות המבצעת, בהן מנעה הממשלה הוצאות כספיות שמוסדו בחוק בעבר.