cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קנגורו חולדתי גילברט
התנהגות ופעילות
פוטורו גילברט הוא ככל הנראה יונק פעיל לילה ודמדומים, הספון במהלך היום בתוך קינו ויוצא לתור אחר מזון לפני השקיעה עד אחר הזריחה; הן ביום והן בלילה הוא נשאר בתוך הסבך הצפוף והמוגן, וחוצה שטחים פתוחים לעיתים נדירות. כל פרט חי בטריטוריה קבועה קטנה שחופפת עם בני הזוויג האחר, אך המין נחשב לסובלני יחסית, והזכר יפגין אגרסיביות כלפי זכרים שפלשו לשטחו רק כשיש באזור נקבות מיוחמות. שטחו של הזכר משתרע על 15–25 דונם, ושל הנקבה על 3–6 דונם, והשניים מסמנים את שטחם באמצעות בלוטות ריח שבסנטר ובחזה. במהלך שיחור המזון, עשויים להיווצר קבוצות ארעיות קטנות שמתפזרות לאחר זמן קצר. הפוטורואים מתקשרים זה עם זה באמצעות צלילים נמוכים וחותמי ריח.
בניית הקן פשוטה למדי: הפוטורו חופר שקע קטן באדמה תחת שיח צפוף, וממלא אותו במצע רך כמו עשבים וגבעולים. חומרי הקינון נאספים לערימה עם כפות הידיים, ולאחר מכן הפוטורו דוחף אותה עם רגליו האחוריות לעבר זנבו, שנכרך סביבה כמו חבל. אחדים מהפוטורואים שהוחזקו בשבי יצרו מחילה בתוך חומרי קינון שהונחו עבורם, כך שייתכן שמין זה עשוי בטבע לבנות מחילות או קינים מורכבים יותר בדומה לבטונג ובשונה ממיני פוטורו אחרים.
תנועה והתמודדות עם טורפים
פוטורו גילברט נע באיטיות על ארבעת הרגליים והזנב, כאשר הכפות הקדמיות נשלחות קדימה ואוחזות באדמה, והרגליים האחוריות מוקפצות קדימה מתחת לגוף. במהלך תנועה זו המזכירה את תנועת הארנב, זנבו של הפוטורו זקוף ומורם מעט מאחורי הגוף. בהלה פתאומית מובילה את הפוטורו להחיש את הצעדים הללו, והוא יעבור לקפיצה דו-רגלית רק בעת צורך ממשי. בתגובה לאיום, הפוטורו יבעט באדמה וישמיע קריאת אזהרה בטרם ימלט למקום מסתור. לעיתים קרובות, הפוטורו עוצר במקומו, מזדקף ומרחרח את האוויר במטרה לאתר טורפים פוטנציאליים. הטורפים הטבעיים שלו הם פיתון השטיחים ותנשמת אוסטרלית, ועליהם התווספו בהמשך חתול הבית והשועל האדום. הפוטורו הצליח להתקיים במשך מאה שנה בשמורת מפרץ שני העמים חרף נוכחות שועלים וחתולים באזור; עובדה זו מיוחסת לכיסי הסבך הצפופים במיוחד בשמורה, שאפשרו לו למצוא מחסה מפני טורפיו.
תזונה
פוטורו גילברט הוא יונק אוכל פטריות מובהק (עד 90% ממזונו), ותזונתו מורכבת מ-44 מינים מגוונים של כמהין. הפוטורו תר אחר הכמהין באמצעות חוש הריח, ולאחר שאיתר מקום פוטנציאלי, הוא חופר בו בזריזות עם טפריו החדים והארוכים עד שמשיג את מבוקשו. החיפוש אחר כמהין מוביל את הפוטורו להזיז כמויות ניכרות של אדמה ממקום למקום, והגומות שהוא יוצר משפרות את ספיגת המים של האדמה. נבגי הכמהין שורדים את מערכת העיכול, ומתפזרים ברחבי הסבך באמצעות גללי הפוטורו. בתור תזונה משלימה, הפוטורו אוכל עלים, זרעים של פירות בשרניים, שורשים, גבעולים וחסרי חוליות; האחרונים נאכלים על ידו בדרך אגב במהלך הנבירה באדמה. במהלך האכילה, הפוטורו משתמש בתדירות גבוהה בכפות ידיו כדי להרים את המזון מהאדמה ולאחוז בו במהלך הנגיסה, וכן לצורך טיפוח הפרווה.
רבייה ומחזור חיים
אין מידע ספציפי אודות הרבייה ומחזור החיים של פוטורו גילברט, והם דומים כנראה לאלו של הפוטורו החוטמני. ההערכה היא שהוא יונק מונגומי, המסוגל להתרבות לאורך השנה ללא עונת רבייה קבועה עם שיאים בחודשי נובמבר ודצמבר. הנקבה ממליטה גור אחד בכל פעם, ומביאה לעולם כשני צאצאים בשנה. ההיריון נמשך 38 יום, לאחריהם נולד ולד זעיר שמטפס בכוחות עצמו מפתח הביב לעבר הכיס בתהליך שלוקח 10 דקות. לאחר שמצא את הכיס באמצעות חוש הריח, הוא נכנס לתוכו, נצמד לאחת הפטמות ויונק ללא הפסקה בשבועות הראשונים לחייו. מיד לאחר הלידה הנקבה יכולה להתרבות ולהרות שוב, אך העובר החדש נותר מוקפא למשך 4.5 חודשים עד שהגור הקודם יעזוב את הכיס וייגמל. הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 6–12 חודשים, והזכרים בגיל 14 חודשים. הניסיונות לגדל את פוטורו גילברט בשבי לא זכו להצלחה.
תוחלת החיים אינה ידועה, אולם סביר להניח שהיא דומה לזו של מינים אחרים (7-4 שנים בטבע).
מצב
בסוף המאה ה-19, פוטורו גילברט נעלם לחלוטין ממפרץ המלך ג'ורג' וסביבותיו וחוקרי טבע האמינו שהוא נכחד מן העולם. הגורמים להיעלמותו היו טורפים פולשים שהובאו על ידי האדם ליבשת, מחלות, פתיונות מורעלים, וצמצום בית הגידול בעקבות רעיית בקר וצאן או תחרות עם הארנבונים שהובאו אף הם על ידי האדם. מאז הגילוי מחדש של פוטורו גילברט בשנת 1994 במפרץ שני העמים, הוא מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין הנתון בסכנת הכחדה חמורה (CR) עקב התפוצה המוגבלת שלו, ואוכלוסייה קטנה שכוללת פחות מ-100 פרטים. האיומים העיקריים המרחפים כיום על הפוטורו, הם טריפה על ידי שועל אדום וחתול הבית ושריפות בר גדולות שמשמידות את בית הגידול המצומצם בלאו הכי של המין, והופכות אותו חשוף לטורפים. בנובמבר 2015 למשל, פרצה שרפה גדולה בשמורת מפרץ שני העמים שהשמידה כ-90% מבית הגידול של הפוטורו, והאוכלוסייה הגיעה לשפל חסר תקדים של פחות מ-50 פרטים. איום אחר מגיע מצד טפיל הפיטופטורה (Phytophthora) שעלול לפגוע בצמחייה ובפטריות. בשל מספר הפרטים הנמוך והעדר שונות גנטית מספקת, אוכלוסיית הפוטורו סובלת מצוואר בקבוק הגורם לשכיחות מחלות. על מנת להתגבר על איום זה, האוכלוסייה צריכה להגיע לגודל מינימלי של 500 פרטים - יעד שנחשב לבלתי אפשרי במצב הנוכחי. ממוזער|שמאל|400 פיקסלים|מבט מקרוב על אזור מפרץ שני העמים ומפרץ המלך ג'ורג' ליד העיר [[אולבני (אוסטרליה המערבית)|אולבני.
]] הפוטורו הוא יונק הכיס הנדיר והמאוים ביותר ביבשת האוסטרלית, ואחד מתוך 20 המינים האוסטרלים שהצלתם נמצאת בעדיפות עליונה עבור רשויות השימור. התוכנית לשימור פוטורו גיבלרט שהוקמה מיד לאחר גילויו מחדש, כוללת את הדברים הבאים: הגנה על האוכלוסייה האחרונה שלו במפרץ שני העמים, חיפוש שרידי אוכלוסיות נוספות בטווח התפוצה ההיסטורי, הקמת מושבה שבויה לצורך מחקר ויצירת גרעין רבייה, פיתוח טכניקות לשיפור הרבייה של המין, שחרור פוטורואים לשמורות טבע מוגנות במטרה ליצור שונות גנטית, וביצוע מחקרים נוספים אודות האקולוגיה והביולוגיה שלו. למעט גידול בשבי שלא צלח וחיפושים שלא הניבו תועלת, כל הפעולות הנזכרות מבוצעות עד היום. במפרץ שני העמים, פקחי השימור מפזרים מהאוויר או מהקרקע פתיונות רבים לשליטה על אוכלוסייה השועלים, פורסים מלכודות לחתולים, מנסים לשמור על כיסי הסבך הצפופים של הר גרדנר מפני שריפות, ומנהלים מעקב צמוד אחר אוכלוסיית פוטורו גילברט ואוכלוסיית ציפור השיחים הנדירה.
בין 2005 ל-2007, מספר פוטורואים שוחררו לתוך האי בולד שהיה נקי מטורפים ובעל בית גידול מתאים, והם התאקלמו בו בהצלחה ומרחב הפעילות שלהם באי גדל משנה לשנה; שנתיים לאחר מכן, 6 פרטים מהאי בולד וממפרץ העמים שוחררו בשטח מגודר בגודל 380 דונם בתוך הפארק הלאומי וייצ'יניקופ שנוקה מטורפים פולשים; אוכלוסייה זאת גדלה באיטיות יחסית לקודמתה, ומספרה מוערך כיום בפחות מ-20 פרטים. פקחי השימור מבצעים באופן קבוע בווייסצ'יניקופ בדיקה ותחזוקה של הגדר, כיבוי שריפות בר, מעקב אחר סימנים לטורפים פולשים, ופיזור פתיונות סביב הגדר. בשנת 2016, האי מייקלמס הנמצא מול מפרץ שני העמים נבחר כמקום המיועד הבא להקמת אוכלוסייה חדשה. האי שנוקה לחלוטין משועלים וחתולים, כולל בית גידול דומה מאוד לשמורה במפרץ ורשויות השימור תולות באי תקוות גדולות לשיקום הפוטורו.
המאה ה-10 לפנה"ס
המאה ה-10 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 1000 לפני הספירה והסתיימה בשנת 901 לפני הספירה. זוהי המאה העשירית לפני תחילת הספירה הנוצרית.
במאה זו רבות מהתרבויות המפותחות ורחבות הידיים היו באזור הסהר הפורה, כאשר בהמשך אסיה בתרבויות הבולטות היו התרבות הוודית בצפון אזור הודו ושושלת ג'ואו באזור סין. באמריקה, אפריקה ואירופה היו בעיקר תרבויות נוודיות, או נוודיות למחצה, שטרם יצרו ריבונות ברורה על שטחים.
אתלטיקו בוקרמנגה
קלוב אתלטיקו בוקרמנגה היא קבוצת כדורגל קולומביאנית מהעיר בוקרמנגה. הקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון אלפונסו לופס ותלבושת המועדון היא בצבעי צהוב-ירוק. הישגה הטוב ביותר של הקבוצה היה בעונת 97–1996, אז הגיעה לגמר הליגה, אך הפסידה את התואר לאמריקה קאלי. למרות זאת, הבטיחה לראשונה את מקומה בקופה ליברטדורס שנה מאוחר יותר.
היסטוריה
מועדון אתלטיקו בוקרמנגה נוסד ב-11 במאי 1949 והתקבל על ידי הדימיור לליגה המקצוענית שהוקמה שנה קודם לכן. את משחק הבכורה שלה שיחקה הקבוצה מול דפורטיבו קאלי אבל הפסידה 1–5, כאשר אלפונסו סלסדו כבש את השער הראשון בהיסטוריה של הקבוצה בליגה המקצוענית. ב-19 ביוני באותה השנה, הגיע ניצחון הבכורה של בוקרמנגה וזה קרה באצטדיון אלפונסו לופס מול בוקה ג'וניורס קאלי בתוצאה 1–2.
עקב קשיים כלכליים קשים מאוד, ספגה הקבוצה מהלומה בשנת 1953, כאשר הפסידה את כל משחקיה, כבשה 11 שערים בלבד וספגה 45. בסך הכל לא ניצחה לאורך 27 מחזורים רצופים ונפרדה מהליגה הבכירה. חלק מההפסדים היו על המגרש, 10 מהם היו הפסדים טכניים כאשר הקבוצה נטשה את המגרש כשהתוצאה לרעתה. רק ב-1956 חזרה לליגה הראשונה וסיימה במקום העשירי.
ב-1958 שיחקה הקבוצה מול דפורטס קלדס במשחק שבו נודע השיא השלילי של הבלם אורלנדו "צ'וקלו" מרטינס. בוקרמנגה הובילה 3–4 מול הקבוצה הביתית, רק שכל שלושת השערים של קלדס היו שערים עצמיים של מרטינס. בדקה האחרונה, כאשר קלדס זכתה בכדור חופשי, שמעו השחקנים את המאמן של בוקרמנגה, מיגל סאסיני, צועק לשחקנים שלו לשמור על מרטינס. בסופו של דבר ניצחה בוקרמנגה 3–4.
ב-1960 לבוקרמנגה הייתה את הקבוצה שנחשבה לטובה ביותר בתולדות המועדון וכללה שני שחקנים שהיו חלק חשוב בנבחרת ששיחקה שנתיים מאוחר יותר במונדיאל: מרקוס קול וחרמן אסרוס. בוקרמנגה נהנתה מהישגים בעונה, בהם שני ניצחונות בקלאסיקו על קוקוטה דפורטיבו בתוצאות 1–5 ו-0–6. אבל דווקא כשנותרו שלושה מחזורים לסיום והקבוצה פיגרה רק בנקודה אחרי סנטה פה, במשחק החשוב מולה באצטדיון אל קמפין היא התפרקה והפסידה 1–5 למרות תמיכה מסיבית של אוהדים שנסעו 16 שעות באוטובוסים לבוגוטה. בסופו של דבר בוקרמנגה סיימה את העונה במקום השלישי.
לאחר שירדה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה, חזרה בוקרמנגה מהר מאוד, אחרי שנה אחת בלבד. הקבוצה השיגה תוצאות מצוינות במהלך העונה והעפילה לפלייאוף יחד עם אליאנסה ייאנוס, לנסרוס בויאקה, אוניקוסטה, ריאל קרטחנה וקונדור. בוקרמנגה ניצחה שמונה פעמים, סיימה פעם בתיקו והפסידה פעם אחת וגם זה מאחר ששיחקה עם ההרכב המשני לאחר שהבטיחה את אליפות הליגה השנייה.
סגנית הליגה ב-1996/97
העונה הטובה ביותר של בוקרמנגה שבה סיימה הקבוצה במקום השני. הקבוצה העפילה לפלייאוף ושיחקה בצמד משחקים מכריעים מול דפורטס קינדיו על הזכות לשחק בגמר הליגה מול אמריקה קאלי. לאחר ניצחון 1–2 באצטדיון אלפונסו לופס, קינדיו אירחה את בוקרמנגה ב-14 בדצמבר והוליכה 0–1 עד לשניות הסיום. אז כבש אורלנדו בייסטרוס שער שוויון לזכות בוקרמנגה שהעפילה לגמר. מול אמריקה זה כבר היה קשה יותר והאדומים ניצחון 0–1 בחוץ ו-0–2 בבית בשביל להשלים ניצחון כולל של 0–3 וזכייה באליפות על חשבון בוקרמנגה.
ב-1998 ערכה את הופעת הבכורה של בקופה ליברטדורס כששובצה לאותו הבית יחד עם אמריקה קאלי, ברצלונה ספורטינג קלוב ודפורטיבו קיטו האקוודוריאניות. בוקרמנגה פתחה עם תיקו 2-2 מול אמריקה ובסך הכל רשמה הופעת בכורה טובה בטורניר הבכיר של דרום אמריקה. היא השיגה 7 נקודות שהספיקו לה להעפיל לשמינית הגמר, שם פגשה את בוליבר, אבל הודחה לאחר הפסד 1–3 בסיכום שני המשחקים.
ירידה לליגה השנייה ב-2008
לאחר שהקבוצה נקלעה לקשיים כלכליים, היא נאלצה גם להפרד מהליגה הראשונה. זה קרה בשנת 2008 כאשר המאמן ויקטור לונה העדיף להפטר כמעט מכל השחקנים המבוגרים והמנוסים ולהישאר בעיקר עם הצעירים, שלא הצליחו להוביל את הקבוצה להישארות ובסופו של דבר סיימה במקום ה-15 בטבלת השיקלול ובמקום האחרון בטבלת הממוצעים. במחזור האחרון היא התמודדת בחוץ מול דפורטיבו פריירה במשחק שבו המפסידה יורדת ישירות לליגת המשנה ובוקרמנגה הפסידה 0–3.
לאחר 8 שנים בליגה השנייה, הצליחה הקבוצה לחזור ולהעפיל לליגה הבכירה. זה קרה תודות לעונה מצוינת שרשמה וסיימה במקום הראשון את שלב הליגה הסדירה עם 21 ניצחונות, שמונה תוצאות תיקו ושלושה הפסדים ובמקום הראשון. היא שובצה בבית חצי הגמר יחד עם אמריקה קאלי, ריאל קרטחנה ואוניברסיטריו פופיין. בוקרמנגה המשיכה את היכולת המצוינת מהעונה הסדירה והבטיחה את עלייתה מחזור אחד לפני הסיום, כאשר היא מנצחת ארבעה משחקים ומסיימת אחד בתיקו. במחזור האחרון הפסידה לקרטחנה 0–3 במשחק שלא קבע דבר וחזרה לליגה העל.
יריבות
היריבות הגדולה של אתלטיקו בוקרמנגה היא עם קוקוטה דפורטיבו במה שנקרא El Clasico del Oriente Colombiano (הקלאסיקו של מזרח קולומביה) או El Clasico del Gran Santander (הקלאסיקו של מחוז סנטנדר). שוחק לראשונה באצטדיון אלפונסו לופס ב-2 באפריל 1950 וקוקוטה ניצחה 0–1 משער של לואיס אלברטו מילוץ'. מאז שוחקו עוד 201 משחקים עם יתרון לקוקוטה בניצחונות. הקלאסיקו החשוב ביותר שוחק ב-20 בדצמבר 2001 באצטדיון פדרו דה הרדיה בקרטחנה, כששתי הקבוצות נלחמו על הזכות לשרוד בליגה הבכירה. במקרה זה הצליחה בוקרמנגה לנצח ואחרי 0-0 ב-90 דקות, גברה 3–5 בבעיטות הכרעה ונשארה בליגה על חשבונה של קוקוטה. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה ששתי יריבות מאותו אזור מתמודדות באופן ישיר על ההישרדות בליגה הבכירה.
אצטדיון
האצטדיון נחנך ב-12 בדצמבר 1941 ושימש עבור המשחקים הלאומיים ב-1949. מאז משמש גם כאצטדיונה הביתי של קבוצת אתלטיקו בוקרמנגה. מכיל 26,000 מקומות ולפרקים הדשא הטבעי בו הוחלף לדשא סינתטי והיה מהמגרשים הבודדים בקולומביה ששוחקו בו משחקים על דשא מלאכותי.
סידן פחמתי
סידן פחמתי (בלועזית: קלציום קרבונט, Calcium carbonate), הידוע גם בשם פחמת הסידן - מלח, שנוסחתו הכימית היא CaCO3. נפוץ כמינרל המופיע בעיקר בסלעי משקע.
הימצאות בטבע
הסידן הפחמתי הוא מינרל הנוצר בטבע על ידי בעלי חיים בתהליך הקרוי ביומינרליזציה. למינרל זה שישה פולימורפים ידועים שהנפוץ והיציב שבהם הוא הקלציט (המינרל הבונה את אבן הגיר). בנוסף קיימים עוד שני פולימורפים גבישיים נטולי מים, ארגוניט ווטריט, שני פולימורפים גבישיים המכילים מים בתוך המבנה הגבישי, מונוהידרוקלציט ואיקאיט ופולימורפ אחד אמורפי המכיל מולקולת מים בתוך המבנה הנקרא קלציום קרבונט אמורפי. יציבות הפולימורפים היא בסדר הפוך לסדר כתיבתם כך שקלציום קרבונט אמורפי הוא הכי פחות יציב וקלציט הוא היציב ביותר. השימוש הנפוץ ביותר בסידן הפחמתי הוא אצל מערכת הרכיכות במבנה הקרוי קונכייה.
סלעי המשקע הסידניים - גיר, קירטון ודולומיט (שהוא שילוב של סידן פחמתי ומגנזיום פחמתי) - נוצרים בימים עקב שקיעתם של צדפים מתים לקרקעית ודחיסתם בעקבות הלחץ האדיר שמפעילה עליהם שכבת המים. סלע נוסף שהוא פולימורף של הסידן הפחמתי הוא השיש, הנוצר כתוצאה מהתמרה של סלעי משקע בהשפעה של חום ולחץ.
תכונות
בדומה לשאר הקרבונטים, בתגובה עם חומצות חזקות הסידן הפחמתי משחרר פחמן דו-חמצני, וזוהי התגובה שבודקת את נוכחותו בסלעים, כך למשל תגובת אבן גיר עם חומצת מימן כלורי:
בחימום (למעל ל-840 מעלות צלזיוס) הוא מתפרק לפחמן דו-חמצני (CO2) ולתחמוצת הסידן (CaO). בתגובה עם מים בעלי אחוז גבוה של פחמן דו-חמצני בתוכם, הוא הופך לביקרבונט הסידן, שהוא מסיס במים:. תגובה זו היא המנגנון לשחיקה של סלעי קלציט וליצירה של מערות, וכן אחת הסיבות להיווצרותם של מים קשים.
שימושים
לסידן הפחמתי שימוש נרחב בתעשיית הבנייה, בין כחומר בנייה בפני עצמו (שיש) ובין כאחד הרכיבים להכנת מלט ובטון. שימוש נוסף הוא ליצירת תערובת ארמסטרונג המשמשת ליצירת נפצים. כמו כן, באחת הצורות של סידן פחמתי, קירטון, הנקרא בטעות בפי הרוב "גיר" משתמשים לשם כתיבה על לוחות במוסדות לימוד שונים.
שימושים בעולם העתיק
בתקופה הנאוליתית קדם קרמית ב (PPNB) רווח השימוש בסידן פחמתי ליצירת שכבת ריצוף במבנים. בצפון אגן הים התיכון רוצפו רק מבני פולחן ובאזור ארץ ישראל רוצפו גם מבנים פרטיים. הסידן הפחמתי הופק משריפת אבני גיר בטמפרטורה גבוהה למשך זמן רב. לאחר 1,500 שנה הופסקה עשיית הרצפות והיא התחדשה לאחר מכן רק בתקופה הרומית.
בישראל ובעבר הירדן ניתן לראות רצפות טיח מסוג זה באתרי תקופה זו: יריחו, יפתחאל, ביסמון, ביידא, עין ע'זאל, באג'ה ובכפר החורש שם נמצאה כבשן סיד.
חומצה פתלית
חומצה פתלית (Phthalic acid) היא חומצה קרבוקסילית ארומטית שנוסחתה C8H6O4. המולקולה בנויה מטבעת בנזן אליה קשורות שתי קבוצות חומציות בעמדה אורתו (על שני פחמנים סמוכים בטבעת). ערכה המסחרי של החומצה הפתלית מוגבל אך יש יישומים רבים לאנהידריד הנגזר ממנה. החומצה הפתלית סונטזה לראשונה על ידי הכימאי הצרפתי אוגוסט לורה (Auguste Laurent) (שגילה בין היתר את הפנול) בשנת 1836 על ידי חמצון של נפתלן ארבע כלורי, בהתאם כונה החומר חומצה נפתלנית (naphthalenic acid), רק לאחר שהכימאי השווייצרי Jean Charles Galissard de Marignac גילה את הרכב החומר נתן לו לורה את השם הנוכחי. החומר מיוצר מחמצון של נפתלן באמצעות חומצה חנקתית או חומצה גופרתית בקטליזה של כספית או כספית גופרתית (HgSO4)
אשלגן פתלטי, שהוא מלח של חומצה זו נמצא בשימוש רחב בכימיה אנליטית.
איזומרים
חומצה פתלית היא אחת משלושה איזומרים של בנזן די-קרבוקסיל שני האיזומרים האחרים הם חומצה איזופתלית (מטה-פתלית) בה תופסות החומצות הקרבוקסיליות את עמדות 1 ו 3 בטבעת הבנזן וחומצה טרפתלית בה מצויות החומצות בעמדת פרה כלומר על פחמנים 1 ו 4.
הקרב הראשון על האן
הקרב הראשון על האן (בצרפתית: Première Bataille de l'Aisne) נערך במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה בין 13–28 בספטמבר 1914, בין צרפת ובריטניה מצד מדינות ההסכמה לבין הקיסרות הגרמנית מצד מעצמות המרכז. בקרב ניסו מדינות ההסכמה לתקוף את האגף הימני של הארמייה הראשונה והשנייה הגרמנית, בפיקודם של אלכסנדר פון קלוק וקרל פון בילוב בהתאמה, לאחר שהגרמנים החלו בנסיגתם אחרי התבוסה בקרב מארן שהתרחש בתחילת ספטמבר 1914. ההתקפה החלה בערב 13 בספטמבר בעת המרדף אחר כוחות גרמניים נסוגים בעמק הנהר אן.
רקע
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-4 באוגוסט החלו הגרמנים ליישם את תוכנית שליפן. לפי התוכנית, הגרמנים כבשו את בלגיה בדרכם אל צרפת בקרבות לייז' ואנטוורפן. בקרבות הראשונים בין המעצמות צרפת ובריטניה לגרמניה ניצחו הגרמנים (קרב מילוז, קרב שרלרואה, קרב מונס והמצור על מובז') במה שנודע כמערכה על הגבולות, ולכן נאלצו הכוחות הצרפתיים והבריטיים לסגת אל נהר המארן. נסיגה זו זכתה לשם הנסיגה הגדולה למארן. הגרמנים, בדרך לכיבוש פריז, רדפו אחרי הכוחות הצרפתיים והבריטיים אל המארן.
לאחר שהשלימו את נסיגתם אל המארן, החלו מדינות ההסכמה לפתוח בהתקפה כנגד הגרמנים – הקרב הראשון על המארן. הקרב התרחש ב-5–12 בספטמבר 1914 ובמהלכו הצליחו כוחות צרפתיים ובריטיים לעצור את התקדמות הגרמנים ובכך למנוע את כיבוש פריז ונפילת צרפת (ולכן הקרב קיבל את השם "הנס על המארן"). לאחר תבוסתם וכישלונה של תוכנית שליפן במארן החלו הגרמנים לסגת אל עבר קווים בני הגנה בהם יוכלו להחזיק. קווי ההגנה האלה היו הקווים שמאחורי נהר האן ברכס ההרים בו עוברת הדרך שמן דה דאם (בעברית: "דרך הגברות", הדרך נסללה לכבוד בנותיו של לואי ה-15). בכך נפתח הקרב הראשון על האן.
מהלך הקרב
בפתיחת הקרב החזיקו הגרמנים באחד מקווי ההגנה הקשים ביותר לכיבוש שיכלו לעמוד בפני מדינות ההסכמה. בין קומפיין לברי-או-באק הנהר פונה מערבה, ולא מדרום לצפון כמו בשאר זרימתו. רוחבו כ-30 מטר ועומקו כ-4 מטר. מצדו הצפוני, בו היו הגרמנים, במרחק של שישה קילומטרים מהנהר נפרשו צוקים תלולים בגובה של 300-400 מטר שהקשו על התוקפים, מדינות ההסכמה, לתקוף ביעילות. בין גדות הנהר לצוקים היו אזורים כפריים רבים בעלי שטחים פתוחים ושבילים צרים המחברים ביניהם. תוואי השטח של האזור פעל לרעת מדינות ההסכמה – עד שלא כבשו את מעוזי הגרמנים הם היו חשופים לאש מרובה בשטח פתוח ללא מקומות מסתור טבעיים מאש תותחים ומקלעים.
לאחר שהשלימו הגרמנים את נסיגתם נוצר מרווח בין מיקומה של הארמייה הראשונה והארמייה השנייה. בבוקר 13 בספטמבר, תחת מעטה ערפל כבד, חצה חיל המשלוח הבריטי את נהר האן על דוברות וגשרים הרוסים למחצה שנהרסו בעת נסיגת הגרמנים. מטרתו של חיל המשלוח הבריטי הייתה להגיע למרווח שבין הארמיות הגרמניות ושם להתחיל בהתקפה על הגרמנים. לרוע מזלם, הארמייה השביעית הגרמנית שנקראה למקום על מנת למלא את הרווח, הגיעה למקום שעתיים בלבד לפני חיל המשלוח הבריטי לאחר צעידה ממושכת של למעלה מ-60 קילומטר ב-24 שעות. בבוקר 14 בספטמבר נפתח הקרב הבין הבריטים לגרמנים. ניסיונות הבריטים לכבוש את הדרך מידי הגרמנים המבוצרים נתקלו באש מקלעים וארטילריה כבדה. לבסוף החליטו הבריטים להתחפר בעמדותיהם. הארמייה השישית הצרפתית חצתה גם היא את האן והצטרפה לבריטים. הניסיונות הצרפתים לדחוק את הגרמנים אחורה נכשלו.
ב-15 בספטמבר ניסו הגרמנים לדחוק את מדינות ההסכמה אחורה חזרה אל מעבר לנהר. הארמייה הצרפתית החמישית הייתה מעורבת בקרב עקוב מדם כנגד הארמיות הראשונה והשביעית הגרמניות, אך בכל זאת ניסיונות ההתקפה הגרמנים כשלו. למעשה, בשלב זה של הקרב לא היה באפשרותו של אף אחד מן הצדדים לגרום לצד השני לסגת. עוד קודם לכן, ב-14 בספטמבר, הורה ג'ון פרנץ' לחיל המשלוח הבריטי להתחיל להתחפר במקומם בעזרת כלי החפירה המועטים שהיו ברשותם. הגרמנים בנו על ניצחון מהיר בתוך שישה שבועות ולכן לא היו מאומנים במלחמת חפירות. במבוי סתום זה בקרב התחפר כל אחד מהצדדים בעמדותיו כדי להגן על עצמו מאש הארטילריה של האויב. בכך נפתחה מלחמת החפירות בחזית המערבית שעתידה להימשך למעלה משלוש שנים, לשארית המלחמה.
המרוץ אל הים
לאחר ההתפתחות הבלתי צפויה של מלחמת החפירות בין הצדדים, ניסה כל צד לאגף את היריב שלו – הגרמנים לתקוף את האגף השמאלי של מדינות ההסכמה, ואלה האחרונות את האגף הימני של הקיסרות הגרמנית. תקופה זו, שנמשכה כשלושה שבועות, נקראה המרוץ אל הים. כך נהפכה החזית המערבית למערכת של חפירות באורך של 640 ק"מ מצפון בלגיה ליד איפר, דרך צפון-מזרח צרפת ועד לגבול הצרפתי עם שווייץ.
חיל המשלוח הבריטי שהותש מהלחימה באן ובמארן נשאר באופן יחסי לא פעיל, ולכן היו אלה הצרפתים שעמדו כנגד הגרמנים במרוץ אל הים. בזמן הלחימה באן, נעשה הצבא הבלגי איום גובר עבור התקשורת הגרמנית ככל שהקרבות פנו צפונה. כתוצאה מכך פנו הגרמנים ב-28 בספטמבר לכבוש את הנמל של העיר אנטוורפן שם היה מרוכז עיקר הצבא הבלגי. העיר הייתה מוקפת במבצרים שעיכבו את הגרמנים, אך לבסוף נפלה העיר.
בהמשך המלחמה היה נהר האן אתר לחימה של שני קרבות נוספים: הקרב השני על האן שהתחולל באפריל–מאי 1917 והקרב השלישי על האן במאי–יוני 1918.
הדרקון הראשון שלי
הדרקון הראשון שלי (באנגלית: How to Train your Dragon, בתרגום חופשי: איך לאלף את הדרקון שלך) הוא סרט הנפשה בתלת-ממד של חברת דרימוורקס שיצא לאקרנים בשנת 2010. הסרט זכה בעשרה פרסי אנני והיה מועמד לשני פרסי אוסקר, שני פרסי באפט"א, ופרס גלובוס הזהב.
הסרט מבוסס על סדרת ספרי ילדים מאת קרסידה קוואל, שהראשון בהם פורסם בשנת 2003. בעברית רואה סדרת הספרים אור בהוצאת "אגם" בתרגומה של דבורה בושרי. את הסרט ביימו כריס סנדרס ודין דבלויס. יצאה גם סדרה בשם "הדרקונים של דרימוורקס" ששודרה בערוץ קרטון נטוורק ובישראל בערוץ הילדים.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת בעולם בו חיים דרקונים, ומתמקדת בנער ויקינגי בשם היקאפ (בעברית: שיהוק) נער קטן למדי ובכלל לא שרירי, שאביו הוא מנהיג השבט החזק. היקאפ חי באי בֵּרק, שתושביו עוסקים בלחימה בדרקונים. היקאפ מצטרף לחבורת ויקינגים צעירים שמתאמנים לקראת מלחמה בדרקונים, ומצליח ללכוד דרקון שחור מזן שהכחידו הקרוי בפי הוויקינגים "זעם לילי" (Night Fury).
היקאפ בניסיון להוכיח כי הוא כמו שאר הוויקינגים מתקשה להרוג את הדרקון ומחליט לשחרר אותו.
הדרקון מתקשה לעוף גבוה ולצוד, עקב פגיעה בזנב שנגרמה במהלך לכידתו. היקאפ מאכיל אותו בדגים וכך מתיידד עם הדרקון, שאותו הוא מכנה "שום שן" (במקור: Toothless - "חסר שן"), ומחליט להפסיק להילחם בדרקונים. כדי לעזור לדרקון הוא מכין חצי זנב מלאכותי מעור ומרכיב לדרקון במקום החסר, אך עדיין הדרקון מתקשה לעוף ללא עזרת רוכב. בשלב הבא היקאפ בונה אוכף ומצליח לרכוב עליו. לאט לאט הוא לומד ממנו עובדות על דרקונים ומיישם אותם בבית הספר,אבל אחד האנשים בכפר גילה את סודו של היקאפ וזו אסטריד. אסטריד מגלה שהיקאפ התיידד עם דרקון והולכת להלשין לאבא שלו. היקאפ חוטף את אסטריד ואחרי כמה היתלויות של שום שן היא מגלה שהדרקון באמת מיודד מה שהופך אותו לגיבור, אולם כשהוויקינגים "מעניקים" לו כבוד להרוג דרקון הוא מסרב. הדרקון האדום מרגיש מאוים על ידי אנשי הכפר ומנסה להרוג אותו, אבל שום שן שחש באיום בא ומציל אותו. הוויקינגים מבינים שהיקאפ חבר לדרקון השחור ומנדים אותו. כשהם משתמשים בחוש של שום שן הם שטים לעבר קן הדרקונים כדי להשמיד אותם. ילדי בית הספר עוזרים להיקאפ לשחרר את הדרקונים הכלואים בזירה והם עפים לעבר הקן, שם בני האדם והדרקונים מתאחדים נגד מלכת הדרקונים. בסוף הסרט האי שלהם מתמלא בהרבה דרקונים והוויקינגים מתיידדים עמם ורוכבים עליהם, היקאפ ואסטריד מתנשקים בפעם הראשונה והם הופכים לזוג.
מקור השם בעברית
הספר הראשון יצא בארצות הברית בשנת 2003, והוא עסק בלימודיו של היקאפ בבית הספר לוויקינגים - שם הוא לומד לאלף דרקונים, לכן מחברת הספר קראה לספר "How to Train your Dragon" (תרגום מילולי: "איך לאלף את הדרקון שלך"). גם כשיצרו את הסרט המבוסס על הספר קראו לו באנגלית "How to Train your Dragon" - אף על פי שבסרט היקאפ לא נדרש לאלף את הדרקון, אלא להרוג אותו. כשהובא הסרט לישראל, החליטו לתרגם את השם של הסרט ל"הדרקון הראשון שלי". הואיל והסרט נקרא בעברית "הדרקון הראשון שלי", החליט המו"ל של הספר שגם על כריכת הספר בעברית יופיע השם "הדרקון הראשון שלי", במקום "איך לאלף דרקון".
מוריץ לצרוס
מוריץ (משה) לָצָרוּס (בגרמנית: Moritz Lazarus; 15 בספטמבר 1824 – 13 באפריל 1903) היה פילוסוף, אתנולוג ופסיכולוג יהודי-גרמני, מייסד הפסיכולוגיה הלאומית והפסיכולוגיה ההשוואתית.
קורות חיים
לצרוס נולד בפרובינציית פוזנן שבפרוסיה, ביישוב קטן שנקרא אז פילנה (Filehne) ושכיום נקרא וילן (Wielen). אביו, אהרון לוין לצרוס, היה ראש בית הדין והישיבה של פילנה, מתלמידי רבי עקיבא איגר. לצרוס למד ספרות עברית והיסטוריה, והמשיך ללימודי פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת ברלין עד לקבלת תואר דוקטור ב-1850. באותה שנה נשא לאישה את שרה לבנהיים.
בין השנים 1860–1866 כיהן לצרוס כפרופסור באוניברסיטת ברן. ב-1866 שב לברלין כפרופסור לפילוסופיה באקדמיה לתורת המלחמה, ומאוחר יותר, ב-1868, באוניברסיטת ברלין. ביום הולדתו ה-70 כובד בתואר "גֵהַיְימְרַט" (Geheimrat), תואר שלו זכו עילית הפרופסורים המובילים באוניברסיטאות הגרמניות.
לאחר מות אשתו נשא לצרוס אשה שנייה, נהידה, שהתגיירה לשם כך.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
הפסיכולוגיה ההשוואתית
העיקרון הבסיסי בתורתו הפילוסופית של לצרוס שולל חיפוש האמת בהפשטות מטאפיזיות או אפריורי, אלא בחקירה פסיכולוגית, חקירה שאינה מגבילה עצמה להצלחה במודעות של פרט, אלא מתייחסת אל החברה כאל שלמות. הפסיכולוג, לפי תורתו של לצרוס, חייב לחקור את החברה האנושית מנקודת ראות היסטורית או השוואתית, תוך ניתוח היסודות המהווים את מרקם החברה, על מנהגיה, מוסכמותיה והמגמות העיקריות של התפתחותה.
הפסיכולוגיה ההשוואתית היא אחד הפיתוחים העיקריים של התאוריה ההרברטיאנית בפילוסופיה ומהווה מחאה נגד נקודות הראות של הפילוסופיה הנטורליסטית ושל האינדיבידואליות של הפוזיטיביסטים.
כדי לתמוך את רעיונותיו ולתת להם תפוצה, ייסד לצרוס ב-1859 יחד עם גיסו, היימן שטיינטל (Heymann Steinthal), ממייסדי בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות, כתב עת בשם "כתב העת לפסיכולוגיה לאומית ובלשנות" (בגרמנית: Zeitschrift für Völkerpsychologie und Sprachwissenschaft).
לצרוס והיהדות
לצרוס נחשב לאחד מבני האליטה היהודית של תקופתו בגרמניה, ולקח חלק חשוב בחיי הציבור והרוח של יהדות פרוסיה. בין השנים 1867–1892 היה חבר באספת הצירים (Repräsentanten-Versammlung) של הקהילה היהודית בברלין, ובשנים 1882–1894 סגן נשיא ברית הקהילות הגרמנית-יהודית (Deutsch-Israelitischer Gemeindebund). בשנים 1867–1874 היה נשיא הסניף הברלינאי של "כל ישראל חברים". ב-1869 היה נשיא ועידת לייפציג, וב-1871 נשיא ועידת אאוגסבורג. בנוסף, בין השנים 1869–1894 כיהן לצרוס כסגן נשיא ועד הסיוע ליהדות רוסיה וליהדות רומניה.
בוועידת לייפציג קודמה לבסוף היוזמה להקמת סמינר רבני רפורמי, שרבים כמהו אליו כדי להפחית את התלות בבית המדרש לרבנים בברסלאו. לצרוס נטל על עצמו את המיזם, אך הקים את המוסד המתוכנן כעל-זרמי, עם תוכנית לימודים משולבת ונציגי כל ההשקפות, למורת רוחו של אברהם גייגר שהסתייג מהפשרנות שבדרך זו. לאחר שקם בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות ב-1870 ונחנך ב-1872, עמד לצרוס בראש חבר הנאמנים שלו, וגייגר כיהן כפרופסור לתולדות עם ישראל וספרות עברית.
לס אספין
לסלי אספין הבן (באנגלית: Leslie Aspin Jr.; 21 ביולי 1938 – 21 במאי 1995) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1971 – 1993 ומזכיר ההגנה של ארצות הברית תחת ממשלו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון מ-21 בינואר 1993 ועד 3 בפברואר 1994. בקונגרס יצא לאספין שם של אינטלקטואל שהחזיק בעמדת הביניים בשאלות שנויות במחלוקת. הוא תמך בממשלו של הנשיא רונלד רייגן בנוגע לטילי ה-MX ובנוגע לסיוע לקונטראס בניקרגואה, אך התנגד לפרויקט המפציץ B-2 ספיריט וליוזמת ההגנה האסטרטגית ("מלחמת הכוכבים"). הוא השתתף באופן משמעותי בשכנוע חברי בית הנבחרים לתמוך בהחלטה שהתקבלה בינואר 1991 התומכת בשימוש בכוח על ידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש כנגד עיראק, לאחר שזו פלשה לכווית. כמזכיר ההגנה הוא התמודד עם מכלול של שאלות חברתיות כמו תפקידיהם של להט"בים לובשי המדים ושל נשים בתפקידים קרביים. הוא התמודד עם החלטות חשובות בנוגע לשימוש בכוח צבאי בסומליה, בבוסניה ובהאיטי. הוא הציע לבצע קיצוצי תקציב ולארגן מחדש את הכוחות כחלק מהצמצום שלהם לאחר תום המלחמה הקרה. מותם של חיילים אמריקאים בסומליה בשל כשל בתכנון הסיוע הצבאי שם הובילה להתפטרותו מתפקידו.
מוריץ לצרוס
לצרוס והיהדות
ראובן בריינין, פובליציסט עברי ומראשוני התנועה הציונית, כתב על לזרוס והקשר היהודי-עברי-אוניברסלי שלו:. מוסיף בריינין:.
לס אספין
ראשית חייו
אספין נולד במילווקי שבמדינת ויסקונסין. את לימודיו בבית הספר התיכון הוא סיים בבית הספר שרווד. את התואר הראשון שלו הוא למד באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות "זטה פסי" וב-1960 סיים את לימודיו בהיסטוריה בדרגת הצטיינות "בכבוד רב ביותר" (summa cum laude). ב-1962 סיים אספין את לימודי התואר השני בכלכלה באוניברסיטת אוקספורד וב-1966 את לימודי הדוקטורט בכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
אספין הכיר את אשתו, מורין שיי בסייגון במהלך מלחמת וייטנאם. מורין, בוגרת אוניברסיטת הולינס, עבדה עבור חברת מחקר שראיינה פעילים שערקו משורות הוייטקונג והשניים הכירו במקרה. לאחר סיום הפרויקט בו הועסקה, עברה מורין לוויסקונסין, שם היא עבדה במערכת הבחירות הבלתי מוצלחת של אספין לתפקיד מזכיר האוצר של המדינה ב-1968. השניים התארסו באוקטובר אותה שנה ובינואר 1969 נערכה חתונתם בעיר הולדתה של מורין, הילסדייל, ניו יורק. הזוג התגרש ב-1979 ולא נולדו להם ילדים.
אספין שימש לתקופה קצרה ב-1960 כחבר בצוותו של הסנאטור ויליאם פרוקסמייר. כקצין בצבא ארצות הברית בין השנים 1966 – 1968 הוא שירת כמנתח מערכות בפנטגון בתקופת כהונתו של מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה. לפני בחירתו כנציג המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ב-1970 היה אספין פעיל בפוליטיקה של ויסקונסין ולימד כלכלה באוניברסיטת מרקט במילווקי.
מוריץ לצרוס
לצרוס והיהדות
בשלהי המאה ה-19, לצד עלייתה של האנטישמיות הפוליטית, קם בגרמניה דור חדש של חוקרים שתקפו את הקשר שיצרו הרפורמים המוקדמים בין הפרושים לנצרות והציגו את תורתו של ישו לא כנובעת ממקור משותף אלא עומדת בסתירה מוחלטת אליה. פרנץ דליטש, אדולף פון הרנאק ויוליוס ולהאוזן טענו כל אחד בדרכו שהיהדות היא השתקפות של תרבות המזרח הקדום והמוסר הפרימיטיבי שלו. בקרב רבים מיהודי גרמניה רווחו אדישות דתית והתנצרות. למול ההסתה האנטישמית, הטילו ב-1883 נציגי קהילות מלונדון, פריז, וינה וברלין על ועדה בראשות לצרוס לנסח כתב הגנה על יסודות דתם. התוצאה הראשונית הייתה חוברת קצרה בשם "חמישה-עשר עקרונות תורת המוסר היהודית" (Fünfzehn Grundsätze der jüdischen Sittenlehre), עליו חתמו 350 מנהיגים ורבנים בני כל ההשקפות. חיבור מפורט ומשפיע בהרבה, "מוסר היהדות" (Die Ethik des Judenthums), פורסם על ידו ב-1889. הספר הציג את התפתחות האתיקה היהודית כיצירה של כלל העם, וחזר על מושגי יסוד כמו היות הטקסים כלי-שרת חולפים ומשניים למהות המוסרית של הדת. היצירה הפכה למעין מדריך ליהודים הליברליים של גרמניה, ומשתורגמה לאנגלית על ידי הנרייטה סאלד זכתה להשפעה רבה גם בארצות הברית, בה היו לתנועה הרפורמית המקומית רעיונות דומים. לדברי שפ"ר לצרוס כיתר המלומדים היהודיים הגרמניים היה בור בידיעותיו בתלמוד ("חכמתם הכללית קודמת לידיעתם את היהדות") ולכן מסר את עבודת המחקר לספר לידי מיכאל לוי פרומקין רודקינסון שהיה בעל מוניטין מפוקפק.
בתקופת לימודיו של יעקב יצחק נימירובר בגרמניה השניים התיידדו והגותו של לצרוס השפיעה רבות על תפיסתו של נימירובר ועל יהדות תרבותית.
לס אספין
חבר הקונגרס
אספין נבחר כנציג המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה-92 ולכל 11 הקונגרסים שנבחרו לאחר מכן וכיהן מה-3 בינואר 1971 ועד להתפטרותו ב-20 בינואר 1993. את הקריירה שלו בבית הנבחרים הוא החל כאאוטסיידר, אך יצא לו שם של מי שגילה עניין והתמחה בסוגיות ביטחון. לפני ובמהלך כהונתו בבית הנבחרים הוא התנגד למעורבותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
בשנותיו הראשונות בקונגרס הוא פרסם לעיתים קרובות הודעות לתקשורת על ליקויים שהוא גילה בכוחות המזוינים. ב-1973 הוא מתח ביקורת על חיל האוויר על תוכנית לרכישת 200 גורי כלבי ביגל שמיתרי הקול שלהם נחתכו ונעשו בהם ניסויים בגזים רעילים. לאחר שאספין פתח במערכה פרסומית על התוכנית של חיל האוויר, נשלחו מכתבים נזעמים מהציבור למחלקת ההגנה, שעלו במספרם על מכתבים שנשלחו למחלקה על כל נושא אחר. במרץ 1974 אמר אספין לקהל שהתאסף באוניברסיטת בראון, כולל הגנרל לעתיד וסלי קלארק וארבעה קדטים של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית: "אתם, הקצין הצעיר, והקדטים שיושבים כאן, לעולם לא תראו אותנו מעורבים במערכות צבאיות מעבר לים, למדנו את הלקח".
ב-1985, כאשר אספין היה יושב ראש ועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים, הוא זכה להכרה כסמכות ביטחונית מובילה. כהונתו כיושב ראש הוועדה הובילה למחלוקות בין כמה מחברי הבית מטעם המפלגה הדמוקרטית, במיוחד בשל העובדה שהוא תמך בצעדי המדיניות של ממשל רייגן בנוגע לטילי ה-MX ובנוגע לסיוע לקונטראס בניקרגואה. אף על פי שהוא הושעה באופן זמני מתפקידו על ידי עמיתיו למפלגה בינואר 1987, שרד אספין את המשבר וחזר לתפקידו שלושה שבועות מאוחר יותר. בינואר 1991 הוא הסתכסך שוב עם רבים מנציגי המפלגה כאשר הוא פרסם מסמך התומך בכוונות של ממשל בוש להפעיל כוח צבאי לשחרור כווית מידי העיראקים. התממשות תחזיתו המדויקת שארצות הברית תוכל לזכות בניצחון צבאי מהיר עם אבדות מועטות תרמה רבות למוניטין שלו כמומחה בענייני צבא.
מזכיר ההגנה
אספין שימש כיועץ לביל קלינטון במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1992. בשל חוסר הניסיון של קלינטון בתחום הביטחון, מינויו של מומחה בולט ומוערך בתחום זה לתפקיד מזכיר ההגנה, נראה כמהלך מתבקש. בשל מעמדו המכובד בבית הנבחרים, דעותיו של אספין בסוגיות ביטחון היו ידועות היטב. הוא היה ספקן בנוגע ליוזמת ההגנה האסטרטגית ("מלחמת הכוכבים") והעדיף לצמצם את סדר הכוחות של צי ארצות הברית, ואת היקף הנוכחות הצבאית האמריקאית באירופה וכן צמצום נוסף בסדר הכוחות הצבאיים בכלל. עמדותיו אלו, לצד ההערכה שאספין יפעל לקיצוץ משמעותי בתקציב ההגנה, הדאיגו את ראשי הכוחות המזוינים. ראשי התעשיות הצבאיות שיבחו את כוונותיו של אספין, שכן הוא העדיף לקיים בסיס תעשייתי צבאי בר-קיימא. אף על פי שתהליך אישור מינויו כמזכיר ההגנה בסנאט היה רצוף בשאלות רבות, הוא זכה לאישור מינויו בקלות רבה.
הקשיים בראשית כהונתו
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד קיים אספין דיון על הסכנות שצצו עם סיומה של המלחמה הקרה: חוסר הבהירות בנוגע להצלחתן של רפורמות בברית המועצות לשעבר; הגברת האפשרות שטרוריסטים או מדינות טרור עלולים לשים את ידיהם על נשק גרעיני; ריבוי סביר של סכסוכים אזוריים; והקושי לקבל מידע מדויק על השפעת מצב הכלכלה המקומית על האינטרסים הביטחוניים של ארצות הברית. על פי הנחות אלו ועל רקע סיום המלחמה הקרה, נראה היה ברור שפנטגון נכנס לתקופה של שינוי מעמיק אפשרי. אספין נראה כאיש הנכון לנהל את השינוי הזה.
שירות הלהט"בים בכוחות המזוינים
המחלוקת על שירות הלהט"בים גרמה הן לנשיא קלינטון והן לאספין נזקים פוליטיים ונמשכה עד לדצמבר 1993, כאשר לאחר חודשים רבים של בלבול ומבוכה ומחלוקות נוספות, אספין הוציא את התקנות החדשות שנודעו כמדיניות שנקראה אל תשאל, אל תספר בנוגע להתנהלות הלהט"בים בשירות הצבאי: מועמדים לשירות לא נשאלו על נטייתם המינית ונטייה מינית להט"בית לא הייתה סיבה לפסול אף אחד מקבלה לשירות, "למעט במקרים בהם היא באה לידי ביטוי בהתנהלות להט"בית"; אנשי הכוחות המזוינים נשפטו בנוגע להתאמתם לשירות, לא על נטייתם המינית; הדחה מהשירות התבססה על מעשים להט"בים, נישואים חד-מיניים, או הצהרה של החייל שהוא או היא הוא בעל נטייה להט"בית, תוך שניתנת לו ההזדמנות להפריך את הטענה למעשים להט"בים שיוחסו לו; חקירות פליליות של מחלקת ההגנה או של גופי אכיפה לא התקיימו אך ורק כדי להגדיר את הנטייה המינית של איש הכוחות המזוינים, ושאלות בנוגע לנטייה המינית לא נכללו בשאלונים שמולאו לטובת קבלת סיווג ביטחוני; לבסוף, אנשי הכוחות המזוינים יודעו על מדיניות מחלקת ההגנה בנוגע להתנהלות להט"בית במהלך הכשרתם. מדיניות פשרה זו, שעליה הוחלט לאחר דיון ציבורי קשה ומפלג, לא השביעה באופן מלא את רצונותיהם של אף אחד מהצדדים.
שירות הנשים בכוחות המזוינים
סוגיה חברתית נוספת שהיה על אספין להתמודד אתה, הייתה שאלת שירותן של נשים בתפקידים קרביים. באפריל 1993 הוא הכריז על מדיניות חדשה בנוגע להצבתן של נשים בכוחות המזוינים: הזרועות של הכוחות המזוינים אפשרו לנשים להציב את עצמן כמועמדות להכשרה כטייסות קרב; הצי אפשר את הצבתן של נשים בספינות נוספות וניסח הצעה שהוגשה לקונגרס להסיר את המחסומים החוקיים הקיימים להצבתן של נשים על ספינות קרב; והצבא וחיל הנחתים קיבלו הוראה לאתר אפשרויות לנשים לשרת בחילות כמו חיל התותחנים או ההגנה האווירית. (הייתה זו תגובה להמלצות שהוגשו על ידי ועדת אד הוק בראשותה של עוזרת מזכיר הצי לעניינים כוח אדם ועתודה, ברברה ס. פופ, שמונתה בעקבות שערורייה שבמסגרתה הואשמו מאה טייסים של הצי ושל חיל הנחתים בתקיפה מינית של 83 נשים ושבעה גברים במלון הילטון בלאס וגאס). בינתיים, מונתה שילה וידנל לתפקיד מזכירת חיל האוויר של ארצות הברית, האישה הראשונה שעמדה בראש אחת מהמחלקות האחראיות על זרועות הכוחות המזוינים.
תקציב ההגנה ו"הסקירה המקפת"
בשל האיום ההולך וגובר של העימותים האזוריים, ביקש אספין שתהיה יכולת חזקה לקיים מבצעים צבאיים מוגבלים, כולל משימות שמירת שלום, ושתתקיים "נוכחות של תקופת שלום של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ברחבי העולם". דוח הסקירה המקפת, שאספין פרסם אותו בספטמבר 1993, לקח בחשבון את עיצוב האסטרטגיה, את מבנה הכוחות, את תהליכי המודרניזציה של מערכות הנשק, ואת תשתיות ההגנה. הדוח התווה תוכנית למבנה כוחות מוקטן, אך עדיין בעל יכולות להילחם ולנצח בו-זמנית בשני עימותים אזוריים ראשיים. הכוחות המזוינים היו אמורים לכלול 10 דיוויזיות סדירות, 11 קבוצות קרב של נושאות מטוסים, 45 עד 55 צוללות תקיפה וכ-345 ספינות, 5 בריגדות של חיל הנחתים ו-13 כנפות קרב סדירות ו-7 כנפות מילואים של חיל האוויר. הדוח גם קרא להוסיף ציוד בכמות קבועה מראש של רכבת אווירית או ספינות תובלה, תחמושת משופרת לאמצעי לחימה נגד טנקים ותחמושת מונחית מדויקת ולשפר את מוכנותן של הבריגדות הקרביות של המשמר הלאומי.
בסתיו 1993 החל אספין לומר לבית הלבן שתקציב ההגנה החמש-שנתי, ששיקף את תוצאות הסקירה המקפת, יגיע ליותר מטריליון דולר על פי תחזית ממשל קלינטון. בדצמבר אותה שנה הוא דיבר על גירעון צפוי שלא יפחת מ-50 מיליארד דולר, תוצאה של ההערכות הבלתי מדויקות של האינפלציה, העלייה בהוצאות הביטחוניות והקושי לחשב את שאר הוצאות מחלקת ההגנה, כולל משימות שמירת שלום. גודל הכוח הנחוץ לפעולה בשתי זירות מלחמה אזוריות במקביל תרם לגרעון הצפוי בתקציב. יותר מכך, אספין העדיף את השימוש בכוחות המזוינים בעימותים אזוריים, בניגוד לדעותיהם של מקבלי החלטות אחרים, כולל הגנרל קולין פאוול, יושב ראש המטות המשולבים. סיום כהונתו של אספין כמזכיר ההגנה בראשית 1994 הותירה ליורשו בתפקיד לקבל שורה של החלטות נוספות בנוגע לתקציב ההגנה. תקציב ההגנה הסופי לשנת 1994 עמד על קצת פחות מ-252 מיליארד דולר.
כמו קודמיו, קרלוצ'י וצ'ייני, התמודד אספין עם הסוגיה המתמשכת של סגירת הבסיסים, שאף השפיעה על תקציב ההגנה. במרץ 1993 הוא פרסם תוכנית לסגירת 31 מתקנים צבאיים גדולים נוספים והקטנת או איחוד 134 מתקנים נוספים, מהלך שעל פי התחזיות אמור היה לחסוך יותר מ-3 מיליארד דולר לשנה החל משנת 2000. ועדה חדשה לסגירה והתאמה מחדש של בסיסים אישרה את ההצעה, שנכנסה לתוקף כאשר הקונגרס קיבל אותה כעסקת חבילה.
הקיצוצים השפיעו גם על יוזמת ההגנה האסטרטגית ("מלחמת הכוכבים"). במאי 1993 הכריז אספין על "תום עידן מלחמות הכוכבים", בהסבירו שהתפרקות ברית המועצות חרצה את גורלה של היוזמה. הוא שינה את שמה של היוזמה מ"ארגון יוזמת ההגנה האסטרטגית" (Strategic Defense Initiative Organization) ל"ארגון טילי ההגנה הבליסטיים" (Ballistic Missile Defense Organization – BMDO) ומיסד את סדרי העדיפויות שלה כאמצעי הגנה זירתי ולאומי באמצעות טילים ובאמצעות טכנולוגיות קשורות. ההכפפה שבוצעה על ידי אספין של ארגון זה לתת-מזכיר ההגנה לרכש וטכנולוגיות הצביעה על הורדת חשיבותה של התוכנית.
הרחבת ברית נאט"ו
בעודו מחפש פתרונות לסוגיות המורכבות של התקציב ובניין הכוח, מצא אספין את עצמו מתמודד עם בעיות אזוריות קשות ועימותים שדרשו קבלת החלטות ונקיטת פעולות. בנאט"ו הוא דחף את התוכנית "שותפות לשלום" (Partnership for Peace) במימון ארצות הברית לשיתוף חברות הברית ומדינות לא חברות בפעילויות צבאיות, כולל תרגילי אימון, שיתוף בציוד, חיפוש והצלה, מאבק בטרור, מאבק בזיהומים סביבתיים, ומשימות שמירת שלום. בפגישה שהתקיימה בבריסל בדצמבר 1993, הסכימו שרי ההגנה של נאט"ו לשקול בעתיד לקבל לברית מדינות לא-חברות שהשתתפו בתוכנית. נשיא רוסיה, בוריס ילצין, הזהיר שהניסיונות לצרף מדינות מזרח אירופאיות לנאט"ו יהוו איום על האינטרסים האסטרטגיים של ארצו ויעמידו בסכנה את התקוות לפיוס של מדינות הגוש המזרחי לשעבר עם המערב. ילצין טען שהגדלתה של ברית נאט"ו תעורר מחדש את הדאגות הישנות של רוסיה בנוגע לכיתורה ועלולה להחליש את הרפורמה הדמוקרטית.
האיטי
חוסר היציבות בהאיטי, שם הודח הנשיא הנבחר ז'אן-ברטראן אריסטיד ממשרתו על ידי הצבא בספטמבר 1991, הציב בעיה אזורית נוספת. ארצות הברית לחצה על הממשלה הצבאית להשיב את אריסטיד למשרתו. ביולי 1993 הסכים המשטר הצבאי של האיטי להחזיר את אריסטיד עד 30 באוקטובר אותה שנה, אך סירב לפנות את כס השלטון. באוקטובר, במהלך שאושר על ידי הנשיא קלינטון, על אף התנגדותו של אספין, שיגרה ארצות הברית את הנחתת "הארלן קאונטי", שעל סיפונה 200 חיילים, לבירת האיטי, פורט-או-פרנס. בהיתקלה בהמון חמוש עוין, שבה הנחתת על עקבותיה מבלי לנסות ולבצע את משימתה, שאותה תיאר הפנטגון כניסיון לתרום להתמקצעות של צבא האיטי ולהגיש סיוע למיזמים אזרחיים. כמה משקיפים תקפו את אספין על כך שלא נקט בעמדה תקיפה יותר בממשל נגד הפעולה שהוא התנגד לה ושלאחר מכן בוטלה אל מול פני ההתנגדות המקומית.
קוריאה הצפונית
במהלך תקופת כהונתו של אספין כמזכיר ההגנה הייתה ארצות הברית מוטרדת מהעובדה שקוריאה הצפונית עלולה להיות בעיצומה של תוכנית פיתוח של נשק גרעיני. הדאגה התגברה כאשר הצפון קוריאנים סירבו לאפשר פיקוח מלא על האתרים הגרעיניים שלהם. בנובמבר 1993 דרשה קוריאה הצפונית שארצות הברית וקוריאה הדרומית יבטלו תרגיל אימונים משותף שתוכנן כתנאי מוקדם במהלך הדיונים בסוגיית הגרעין. אספין דחה את הדרישה והכריז שארצות הברית תשעה את התוכניות לפינוי הדרגתי של כוחותיה מחצי האי הקוריאני.
עיראק
באזור המפרץ הפרסי, נותרה עיראק הגורם הבעייתי. ביוני 1993 ירו שתי ספינות של צי ארצות הברית טילי טומוהוק על בניין המטה של המודיעין העיראקי בבגדאד בתגובה לעדות על ניסיון פגיעה בנשיא ארצות הברית לשעבר, בוש, בעת ביקורו בכווית. אספין הגדיר את ההתקפה כ"קריאת השכמה" לסדאם חוסיין. חודשיים לאחר מכן קיבל אספין דוח על תפקוד הכוחות המזוינים של ארצות הברית במהלך מלחמת המפרץ ב-1991, תוצר של מחקר שבוצע על ידי ועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים כאשר הוא עמד בראשה. מסקנות הדוח היו שהפיקוד המרכזי של ארצות הברית הגזים מאוד בנזק שנגרם על ידי התקיפות האוויריות לציוד הצבאי של עיראק, כמו טנקים וספינות. היה על אספין גם לקחת בחשבון את שאלת הבעיות הרפואיות של חיילים הכוחות המזוינים של ארצות הברית שהשתתפו בפעולות נגד עיראק. הוא הכריז שבדיקה ראשונית לא חשפה קשר בין נשק כימי לבין בעיות רפואיות שדווח עליהן. על כל פנים, הוא הקים פאנל של מומחים חיצוניים לבחון את הסוגיה לעומק.
בוסניה
המשבר המחמיר בבוסניה משך תשומת לב והצריך תגובה אמריקאית כלשהי. אספין לא העדיף שימוש בכוחות קרקעיים להתערבות במלחמת האזרחים בה היו מעורבים מוסלמים בוסנים, סרבים וקרואטים, אלא סבר שהשימוש בכלי נשק מתוחכמים הוא אפשרות סבירה יותר. בסופו של דבר החליט הממשל האמריקאי על הצנחת סיוע הומניטרי, על אף התנגדותו של אספין לכך.
סומליה
כאב הראש הגדול ביותר של אספין התגלה בדמותה של סומליה. מלחמת אזרחים התנהלה במדינה זו מאז 1991 ובה היו מעורבים שבטים רבים. המעורבות האמריקאית הישירה החלה באוגוסט 1992 ובמסגרתה סופק מזון באמצעות רכבת אווירית ואמצעים נוספים לתושבי סומליה. ארצות הברית שלחה 26,000 חיילים לסומליה שהצטרפו לכ-13,000 חיילים נוספים מיותר מ-20 מדינות. כוח המשימה המאוחד (UNITAF), שפעל החל ממאי 1993, השיב את הסדר על כנו בסומליה וחילק מזון באופן נרחב.
במאי 1993 החל "מבצע סומליה 2" (UNOSOM-2) במאמץ ליצור תנאים לאפשר לסומלים לשקם את ארצם. האו"ם הפחית את גודל הכוח שלו בסומליה לכ-4,000 ובאוגוסט אותה שנה הוסיף 400 חיילים מיחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית. באותה עת, תוך כדי שהוא מתמודד עם ביקורת מבית על כך שארצות הברית מעורבת יותר ויותר בעימותים פנימיים בסומליה ללא כל היגיון ברור, הסביר אספין שכוחות ארצות הברית יישארו שם עד שיוחזר הסדר על כנו במוגדישו, בירת סומליה, תושג התקדמות בפירוק השבטים היריבים מנשקם וכוחות משטרה יעילים יתפסו את האחריות לנעשה בערים הראשיות של המדינה. באותה עת ארצות הברית הגבירה את מאמציה הצבאיים כנגד המצביא הסומלי המוביל מוחמד פארח איידיד.
התפטרותו
ב-15 בדצמבר 1993 הודיע הנשיא קלינטון על התפטרותו של אספין, מסיבות אישיות. מכל הבעיות שאספין התמודד עמן במהלך כהונתו הקצרה יחסית, סביר להניח שהתבוסה במוגדישו הייתה הסיבה, לדעתם של פרשנים רבים, שהנשיא ביקש ממנו לסיים את תפקידו. ההשערות בתקשורת התמקדו במבוכה בסומליה ובחילוקי הדעות של אספין עם צמרת הפנטגון בנוגע להיקף הקיצוצים בתקציב ההגנה. בעיות הבריאות שאספין התמודד עמן היו גם הן גורם לסיום כהונתו. באחד העיתונים צוין שמגבלתו של אספין הייתה "לא התנהלותו הביטחונית הידועה ולא יכולתו להתאים את עצמו לבירוקרטיה הכבירה של הפנטגון, אלא האינסטינקט הפוליטי שלו להיות איש האמצע בסוגיות הביטחון". אספין המשיך לשמש כמזכיר ההגנה עד 3 בפברואר 1994, אז הוחלף בויליאם פרי.
חודשי חייו האחרונים ומותו
לאחר סיום כהונתו הצטרף אספין לסגל התוכנית ללימודים בינלאומיים של אוניברסיטת מרקט בוושינגטון והצטרף למועצת המנהלים צוות החשיבה של מרכז הנרי ל. סטימסון בוושינגטון. במרץ 1994 הוא היה לחבר הנציבות לתפקידים ומשימות ובמאי בחר בו הנשיא קלינטון לתפקיד יושב הראש הוועדה המייעצת לנשיא לענייני מודיעין. במרץ 1995 הוא החל לשמש כיושב הראש של קבוצת הלימוד לתפקידים ומשימות של קהילת המודיעין.
בשנותיו האחרונות סבל אספין מבעיות בליבו עקב מום מולד (גידול יתר חיצי אסימטרי וקרדיומיופתיה היפרטרופית). מצבו הבריאותי אילץ אותו להתאשפז עוד במהלך כהונתו כמזכיר ההגנה, אז הושתל לו קוצב לב. מצב ליבו נעשה מורכב מאוד במאי 1995 כאשר הוא לקה בשבץ מוחי. לס אספין נפטר ב-21 במאי 1995 בוושינגטון די. סי. כתוצאה משבץ זה. הוא נטמן בבית העלמין ויסקונסין ממוריאל פארק שבברוקפילד.
ביומינרליזציה
ביומינרליזציה (באנגלית: Biomineralization) הוא תהליך של יצירת מינרל על ידי אורגניזם, המינרל שנוצר על ידי האורגניזם נקרא ביומינרל.
כיום, ידועים כמעט 70 מינרלים הנוצרים בתהליך זה, בו אורגניזמים הופכים יונים בתמיסה למינרלים מוצקים. מינרלים אלו מקבלים צורות מורכבות המוכתבות גנטית, והם ממלאים תפקידים רבים כגון בניית שלד חיצוני ושלד פנימי והקשייתו (חוזק, תמיכה), ניווט והתמצאות בשדה המגנטי ובשדה הכובד של כדור הארץ, אחסון זמני של יונים, וסילוק פסולת מהאורגניזם.
מערכות הרקמות הקשות שכוללות את העצמות, השיניים והקונכיות הן הדוגמאות הבולטות ביותר בהן נעשה שימוש בתוצרי ביומינרליזציה. מערכות אלו הן בעלות תכונות מכניות יוצאות דופן. מינרלים המכילים יוני סידן הם הנפוצים ביותר בטבע, ובהם נמנים מינרלים העשויים מפחמת הסידן.
פרס המוזיקה של MTV אירופה לקליפ הטוב ביותר
פרס המוזיקה של MTV אירופה לקליפ הטוב ביותר הוא קטגוריית פרסים המוענקת בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה. הפרס הוענק לראשונה בשנת 1994 תחת השם הבמאי הטוב ביותר, שהוענק לשיר "Hobo Humpin' Slobo Babe" של להקת וייל. זהו הפרס היחיד בטקס - למעט פרסים מיוחדים - שהזוכה בו נבחר על ידי MTV, ולא על ידי הקהל. "Hey Ya!", "Born This Way" ו"Havana" הם הקליפים היחידים שזכו גם בשיר הטוב ביותר. האמנים עם רוב הזכיות הם קייטי פרי, ג'סטיס ומאסיבי אטאק עם שתי זכיות כל אחד. פרי וביונסה הם האמנים עם הכי הרבה מועמדויות, עם חמש כל אחת. קנדריק לאמאר וטיילור סוויפט הם המבצעים היחידים שזכו בפרס על קליפ שהם ביימו: לאמאר על "Humble" בשנת 2017 וסוויפט על "ME!" בשנת 2019.
זוכים ומועמדים
הזוכים רשומים ראשונים ובאותיות מודגשות.
עז א-דין בן עבד א-סלאם
אבו מוחמד עז א-דין עבד אל-עזיז בן עבד א-סלאם בן אבי אל-קאסם בן חסן א-סולמי א-שאפעי (בערבית: أبو محمد عز الدين عبد العزيز بن عبد السلام بن أبي القاسم بن حسن السُّلَمي الشافعي) אשר היה מוכנה גם "גדול החכמים", היה אחד מאנשי הדת החשובים ביותר בהיסטוריה של האסלאם, ומפוסקי ההלכה החשובים ביותר באסכולה השאפעית. בנוסף להיות פוסק הלכה, היה אבן עבד אל-סלאם גם תאולוג.
שנותיו הראשונות
עז א-דין אבן עבד א-סלאם נולד בדמשק, בשנת 1181. כבר בצעירותו קיבל חינוך בתחומים השונים של הסופיזם, תאולוגיה, פיקה ושריעה. אחד מהמורים אצלם הוא למד היה אבו אל-חסן א-שאד'לי, מייסד מסדר השאד'זליה.
מעצרו
בהיותו נותן דרשות באחד המסגדים בדמשק, הוא התריס ויצא בגלוי נגד המנהגים שהיו נהוגים בקרב הדרשנים האחרים בתקופתו בדמשק, בין היתר הוא סירב ללבוש בגדים שחורים, וסירב לשאת ברכות ושבחים לאנשי השלטון. כתוצאה מכך הוא נכלא, ולאחר שחרור הוא עזב את דמשק והגר לקהיר.
במצרים
במצרים, זכה בן עבד א-סלאם למעמד גבוה מאוד, ואף מונה לתפקיד שופט ופוסק הלכה רשמי. בהמשך חייו הוא פרש מתפקידו כשופט והחל לעסוק בהוראת ההלכה האסלאמית על פי האסכולה השאפעית. ישנם היסטוריונים הגורסים כי הוא היה בין הראשונים שלימדו את תחום פרשנות הקוראן במצרים, ויש כאלה שאף טוענים שהוא היה הראשון.
פטירה
עז א-דין עבד א-סלאם נפטר בקהיר בשנת 1262.
תלמידיו
בין תלמידיו הבולטים של עז א-דין בן עבד א-סלאם היו: אבראהים בן אל-עז בן עבד א-סלאם, עבד א-לטיף בן אל-עז בן עבד א-סלאם, אבן דקיק אל-עיד, אבו שאמה אל-מקדסי, עבד א-רחמאן בן אבראהים אל-פזארי, שהאב א-דין אל-קראפי.
כתביו
עז א-דין עבד א-סלאם כתב טקסטים רבים בנושאים שונים במהלך חייו, ביניהם הכותרים שלהלן:
קונגו הצרפתית
קונגו הצרפתית, או בשמה הנוסף קונגו התיכונה (Middle Congo), הייתה קולוניה צרפתית אשר כללה את הרפובליקה של קונגו, גבון, והרפובליקה המרכז-אפריקאית של היום. עיר בירתה הייתה ברזוויל, העיר הגדולה ביותר ברפובליקה של קונגו והיא השתרעה על אזור נרחב בגדה הצפונית של נהר הקונגו. אוכלוסיית קונגו הצרפתית הייתה מורכבת ממספר קבוצות של אנשי בנטו צרפת שלטה בקונגו הצרפתית, שלימים הפכה לחלק מאפריקה המשוונית הצרפתית, בין השנים 1882–1910. קונגו הצרפתית השתרעה לאורך החוף האטלנטי, בין קמרון לקונגו הבלגית. היא גבלה עם נהר אובנגי (Ubangi) מדרום ועם נהר צ'אד (Chad) מצפון.
היסטוריה
האירופאים גיששו באזור 'אפריקה המשוונית הצרפתית' כבר במהלך המאה ה-16 ובסוף המאה ה-18 נעשו ניסיונות לחקור את האזור על ידי קבוצות צרפתים שונות, אך בצרפת לא נראה שהיה עניין בכך.קונגו הצרפתית החלה בעיר הבירה ברזוויל, בשנת 1880, כאשר צרפת לקחה חסות על אנשי 'טק' (Teke), ונוסדה רשמית ב-30 בנובמבר 1882.
בתחילת המאה ה-19 צרפת השתלטה על מדינות רבות באפריקה, ביניהן גבון, קונגו התיכונה (כיום 'הרפובליקה של קונגו'), צ'אד (Chad) ואובנגי-שארי (Ubangi-Shari) (כיום הרפובליקה המרכז אפריקאית). בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, פייר סבורניאן דה בראזה (Pierre Savorgnan de Brazza), קצין חיל הים הצרפתי, שעל שמו נקראת עיר הבירה ברזוויל, גרם לכך שצרפת תשלוט באופן רשמי בגבון ובגדה הצפונית של נהר הקונגו על ידי הסכם שחתם עם מנהיג ממלכת טק.
בוועידה שנערכה בברלין בשנת 1885 חולקו אזורי השליטה באפריקה, צרפת קיבלה את האזור שנחקר על ידי פייר דה בראזה. בשנת 1888 צרפת סיפחה לשליטתה את גבון ובשנת 1891 שינתה את שמה של מושבת קונגו-גבון ל'קונגו הצרפתית'. בשנת 1894 צרפת סיפחה לשטחה את השליטה על אובאנגי שארי ובשנת 1900 על צ'אד.
לאחר האיחוד, לאורך מספר שנים נכפה משטר קשוח מצד הצרפתים, שכלל בין היתר גביית מיסים ועבדות, אך בחלוף הזמן הוקל המשטר הקשוח ונוצר משטר ליברלי יותר. בשנת 1956 קונגו הפכה לרפובליקה בקהילה הצרפתית וב-15 באוגוסט 1960 קיבלה עצמאות פוליטית מוחלטת.
ממלכת טק (Teke Kingdom) (1880-1892)
ממלכת טק שכנה בחלקו הצפוני של מאגר מליבו (Malebo Pool), בצפון נהר הקונגו. בשנת 1600 הייתה ידועה בתור יריבתה של ממלכת קונגו ששכנה בחלקו הדרומי של הנהר. ממלכת טק שלטה בסחר הפנימי במדינתה ובמיוחד בסחר בעבדים ושנהב.
לאחר חתימת ההסכם בין הממלכה לפייר דה בראזה, בשנת 1882, ממלכת טק הייתה תחת חסות צרפת. עשר שנים לאחר מכן, בשנת 1891, היא הפכה לחלק מקונגו הצרפתית (French Congo). מעט מאוד ידוע על המבנה הפוליטי והתנהלותה של ממלכת טק. עם זאת ידוע כי בראשה עמד מלך שנקרא מקוקו (makoko) וכי המבנה הפוליטי בממלכה היה יוצא דופן. ממלכה ללא צבא מרכזי, ללא מערכת משפט מאוחדת, ללא מועצה מרכזית, ללא נציגות של סמכויות ואף לא הציגה מדיניות מאוחדת כלפי חוץ.רצון תושבי הממלכה להיות עשירים גרם להם לסחור בנשים, עבדים זרים ורובים בתמורה לכסף. כאשר ממלכת טק התרחבה, מרבית הנשים עסקו במשק בית.