cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סן מרינו (עיר)
יהודים בסן מרינו
לראשונה נזכרו יהודים בסן מרינו ב-1369 בהקשרה של הלוואת כספים, ושוב ב-1442 וב-1462. עוד נזכרו יהודים בהקשרים שליליים של גנבה (1455), בגידה ושל זיוף מטבע (1459). במאות ה-16 וה-17 נזכרו היהודים בסן מרינו בהזדמנויות רבות, כך שיש להניח כי במקום התקיימה קהילה יהודית קבועה. מסמכים אלה עוסקים בעיסוקיהם של היהודים, בהגבלות ואיסורים שהוטלו עליהם, ובהוראות לנשיאת אות קלון, אך מאידך הם זכו להגנה רשמית ולהצהרת סובלנות. במאות שלאחר מכן פחת מספרם של היהודים במקום באופן מתמיד. במלחמת העולם השנייה מצאו למעלה מ-100,000 איטלקים ויהודים מקלט בסן מרינו, אך כיום לא פועלת בה קהילה יהודית.
ערים תאומות
לסן מרינו ברית ערים תאומות עם שתי ערים, ובשני המקרים מבוססת הברית על קשר היסטורי רב שנים:
זאוגמה
זאוגמה (ביוונית: Ζεῦγμα; בלטינית: Zeugma) הייתה עיר הלניסטית ורומית בגדה המערבית של נהר פרת, בגבול אסיה הקטנה, סוריה ומסופוטמיה. אתרהּ נמצא בנפת גזיאנטפ שבדרום-מזרח טורקיה. חלקים נרחבים של שרידיה מוצפים מאז 2001, אחרי הפעלתו של סכר בּירֶג'יק. לעתיקותיה של זאוגמה יוחד אגף במוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ.
תולדות העיר
זאוגמה נוסדה בסביבות שנת 300 לפני הספירה, בימיו של סלאוקוס הראשון ניקאטור, מראשי המפקדים בצבאו של אלכסנדר מוקדון ומלכהּ הראשון של הממלכה הסלאוקית. העיר נקראה לכבודו בשם "סלאוקיה שעל הפרת". זאוגמה הייתה אחת מארבע הערים הראשיות של ממלכת קומגנה ההלניסטית עד שזו בוטלה בעקבות הכיבוש הרומי. בתקופה הרומית נקראה העיר בשם Zeugma (ביוונית: צֶמֶד) ושם זה התייחס לשתי הערים התאומות שמשני עברי הנהר כאחת – סלאוקיה (Σελεύκεια) במערב ואפּאמיאה (Απάμεια) במזרח. שתי הערים חוברו בגשר צף.
זאוגמה התקיימה בקו החיִץ שבין האימפריות, הרומית והפרתית, הפרת שימש כגבול ביניהן והגשר שחצה את הנהר העניק לה יתרון אסטרטגי. העיר הייתה במשך כ-200 שנים בסיסו של הלגיון הרביעי סקיתיקה, והוא היה אחד מהגורמים לשגשוגה. זאוגמה התעשרה מהיותה תחנה על דרך המסחר הבינלאומית שחיברה את נמל אנטיוכיה (אנטקיה) שלחוף הים התיכון עם סין. מספר תושביה של זאוגמה בשיא גודלה מוערך ב-80,000.
בשנת 256 פלש לתחומה של זאוגמה המלך הסאסאני שאפור הראשון. הפלישה המיטה על העיר חורבן שממנו לא הצליחה להתאושש. מצבה הורע גם בשל רעידת אדמה עזה שפקדה את האזור. אחרי פיצול הקיסרות הרומית ב-395 הייתה זאוגמה חלק מהקיסרות הרומית המזרחית. בתקופת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון נעשו מאמצים לשקם את העיר והיא הוקפה בחומות רחבות, אך אלה לא מנעו את הכיבוש המוסלמי ב-637. זאוגמה הידלדלה ונעזבה. בתקופה העות'מאנית הוקם בקצה חורבותיה הכפר בֶּלקיס, ורוב שטחה כוסה במטעים של אלת הבוטנה.
חפירות וממצאים
פעולות סקר וחפירות שיטתיות באתר זאוגמה החלו בשנות ה-80 של המאה ה-20 מטעם המוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ לנוכח התגברות מקרי שוד העתיקות. לקראת הקמת סכר בירג'יק ובמקביל לבנייתו (בשנים 1985–2000) הואצו והורחבו חפירות ההצלה בסיוע ממשלת טורקיה. השתתפו בהן משלחות מאוסטרליה, צרפת ושווייצריה, מאיטליה ומטורקיה עצמה. החפירות לוו בפעולות שימור, כולל הקמת מחסים למבנים שנחפרו ולא הוצפו. החפירות התרכזו בחלקי האתר המועדים להצפה, אך גם במעלה גבעת בֶּלקיס (Belkis Tepe), האקרופוליס של זאוגמה ההלניסטית והרומית. ממצאי החפירות, בעיקר פסיפסים, הוצגו במוזיאון לארכאולוגיה של גזיאנטפ והועברו ב-2011 למבנה משלהם במתחם המוזיאון, הנקרא בשם מוזיאון הפסיפסים של זאוגמה.
זאוגמה נכללת מאז 2012 ברשימת המועמדים להכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
נון-סטופ פרודקשן
נון סטופ פרודקשן (ברוסית: Нон-стоп продакшн) היא חברת הפקות רוסית העוסקת בהפקת סרטי קולנוע עלילתיים וסדרות טלוויזיה. החברה נוטה לשתף פעולה עם תאגיד VGTRK בהפקות הקולנוע והטלוויזיה שלה.
החברה נוסדה בשנת 2005 על ידי מפיק הסרטים סרגיי מלקומוב.
Confessions on a Dance Floor
Confessions on a Dance Floor (בעברית: וידויים על רחבת ריקודים) הוא אלבום האולפן העשירי של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה. האלבום יצא ב-15 בנובמבר 2005 על ידי חברת התקליטים האחים וורנר. האלבום שבר שיא בקריירה של מדונה, כאשר נמכרו יותר משני מיליון עותקים של האלבום רק בשבוע הראשון לצאתו. האלבום זכה במקום הראשון במספר המכירות בלא פחות מ-29 מדינות שונות בארצות הברית. ב-2007, הוא זכה בפרס גראמי כאלבום הדאנס הטוב ביותר. בסך-הכל, נמכרו ברחבי העולם כ-12 מיליון עותקים שלו.
רקע והפקה
בשנת 2005, הודיעה מדונה כי עתיד לצאת אלבומה העשירי. הזמרת הודיעה שהאלבום יעסוק בתחום הדיסקו, והריקוד כאשר בעטיפה של האלבום נראית מדונה כאחת שהולכת לרחבת דיסקו ובנוסף בשמה באות "O", ניתן לראות כדור דיסקו ורוד המחזק את עוצמת הקשר של האלבומים לסגנונות אלו. מן האלבום יצאו ארבעה סינגלים כאשר כולם זכו להצלחה עולמית והמוכר ביותר מביניהם היה "Hung Up", אשר זכה להצלחה עולמית, מכר כמויות עותקים רבות, ואף הצליח בשיאו להגיע למקום ה-7 במצעד הבילבורד הוט 100 ובכך הוסיף לסטטיסטיקה של הזמרת עוד שיר שניכנס לעשירייה הפותחת והפך אותה לאחת מהזמרות המצליחות ביותר בכל הזמנים במצעד זה.
אטיבה האצ'ינסון
אטיבה האצ'ינסון (באנגלית: Atiba Hutchinson; נולד ב-8 בפברואר 1983) הוא כדורגלן קנדי המשחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירת מועדונים
האצ'ינסון נולד בברמפטון שבקנדה להורים ממוצא טרינידדי. במרץ נבחן בשאלקה 04 מהבונדסליגה. בקיץ האצ'ינסון חתם ביורק רגיון שוטרס מליגת העל הקנדית. במהלך השנה, חתם בטורונטו לינקס.
בינואר האצ'ינסון חתם באוסטר מליגת העל השוודית. בתום העונה, ירדה הקבוצה לליגה השנייה, והאצ'ינסון חתם בהלסינגבורג תמורת כ-1.32 מיליון פאונד.
בינואר האצ'ינסון חתם בפ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית. האצ'ינסון זכה עם הקבוצה 4 פעמים באליפות דנמרק. ב-15 בנובמבר 2010 האצ'ינסון נבחר לכדורגלן השנה בליגה והפך לקנדי הראשון שזוכה בתואר. בשנת נבחר לאחד מ-11 השחקנים האהובים בהצבעה שנערכה באתר הקבוצה.
ב-22 באפריל 2010 האצ'ינסון חתם בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית, אליה הגיע בהעברה חופשית. ב-14 באוגוסט 2010 האצ'ינסון ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–6 נגד דה חראפסחאפ. ב-23 בינואר 2011 האצ'ינסון הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד פנלו. בעונת האצ'ינסון סבל משתי פציעות: אחת בתחילת העונה כאשר שהה עם נבחרת קנדה, ובינואר של אותה עונה. כתוצאה מכך, נעדר מיותר ממחצית משלבי העונה. בעונת עם הגעתו של מארק ואן בומל, האצ'ינסון הועבר לתפקד כמגן ימני.
ב-30 ביולי 2013 האצ'ינסון חתם בבשיקטש מליגת העל הטורקית. ב-23 במרץ 2014 האצ'ינסון הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד אקהיסאר בלדייספור.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, האצ'ינסון שיחק בנבחרת הצעירה של קנדה. בינואר האצ'ינסון ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קנדה במשחק ידידות נגד.
האצ'ינסון השתתף עם הנבחרת 6 פעמים בגביע הזהב: 2003, 2005, 2007, 2009, 2011, 2019.
כהוא בן 39, העפיל ב-2022 האצ'ינסון למונדיאל בקטאר יחד עם נבחרתו.
נכלל בסגל נבחרת קנדה לטורניר מונדיאל 2022.
מגרש ביתי
מגרש ביתי (באנגלית: One Tree Hill) היא סדרת דרמה אמריקאית שהחלה את שידוריה ב-13 בספטמבר 2003 בערוץ The WB. אחרי עונתה השלישית של הסדרה, הרשת התאחדה עם רשת UPN והחלה את שידוריה ברשת החדשה The CW, בה שודרה מספטמבר 2006 ועד סיומה בשנת 2012 בארצות הברית.
הסדרה מתרחשת בעיירה הפיקטיבית טרי היל בקרוליינה הצפונית, ועוקבת אחר חייהם של שני האחים למחצה, לוקאס סקוט (צ'אד מייקל מאריי) וניית'ן סקוט (ג'יימס לאפרטי), שמתמודדים על תפקידים בקבוצת הכדורסל של בית הספר שלהם, והדרמה שנובעת ממערכות היחסים הרומנטיות שלהם.
ארבע העונות הראשונות של הסדרה מתמקדות בחייהן של הדמויות הראשיות במהלך שנות לימודיהן בתיכון. עם תחילת העונה החמישית, ישנה קפיצת זמן של ארבע שנים כדי להראות את חייהם לאחר הקולג'. ישנה קפיצת זמן נוספת של ארבעה עשר חודשים מסוף העונה השישית לתחילת העונה השביעית.
כותרות הפתיחה לוו במקור על ידי השיר "I Don't Want to Be" מאת גאווין דגראו. שיר הנושא הוסר מהפתיח בעונה החמישית. שיר הנושא שב בעונה השמינית, בתגובה לדרישת הקהל, ובוצע על ידי אמנים שונים בכל שבוע.
העונות הראשונות זכו לנתוני מדרוג גבוהים והסדרה קיבלה מועמדויות רבות לפרסים, כולל זכיות בפרסי בחירת הנוער.
במאי 2009, צ'אד מייקל מארי והילרי ברטון (פייטון) סירבו לחזור לעונה השביעית, וזאת למרות שהדמויות אותן גילמו היו שתיים מחמש הדמויות הראשיות בסדרה, וסיפקו את אחד מסיפורי האהבה המרכזיים שלה.
ב-17 במאי 2011, חידשה רשת The CW את הסדרה לעונה תשיעית ואחרונה בת 13 פרקים. בת'אני ג'וי לנז (היילי) וסופיה בוש (ברוק) שיחקו בתפקידים ראשיים.
עלילה
קו העלילה העיקרי בעונות הראשונות הוא מערכת היחסים בין שני האחים למחצה, לוקאס וניית'ן סקוט, שמתחילים כאויבים אך מתיידדים ככל שהתוכנית מתקדמת. בפרק הפיילוט, לוקאס הופך לחבר בקבוצת הכדורסל של התיכון, טרי היל רייבנס, בעזרת דודו קית'. ניית'ן, קפטן הקבוצה, מאוים ממנו וזה הופך לבסיס ליריבות שלהם, המונעת גם על ידי ההתעניינות הרומנטית של לוקאס בבת זוגו של ניית'ן, פייטון סוייר. בהמשך, חברתה הטובה של פייטון, ברוק דייוויס, מנסה לצאת עם לוקאס, ואילו ניית'ן מנסה לצאת עם חברתו הטובה ביותר של לוקאס, היילי ג'יימס. דמותו של אביהם של לוקאס וניית'ן, דן סקוט, נחקרת מדי פעם לאורך כל הסדרה, כולל מערכות היחסים שלו עם קארן רו, אמו של לוקאס, ודב סקוט, אמו של ניית'ן, וכיצד הוא סיים עם אישה אחת ולא השנייה, ובכך נטש את לוקאס כבנו.
פרשת ההטרדות המיניות
בנובמבר 2017 חשפה השחקנית הילרי ברטון כי בעת משחקה בסדרה מגרש ביתי, פגע בה מינית במאי הסדרה פעמים רבות, לעיתים ברבים ולעיתים אף ליד אשתו. היא סיפרה כי במהלך שתי העונות הראשונות של הסדרה שוואהן פגע בה מילולית בלבד, הטריד אותה בשיחות טלפון ושלח לה זרי פרחים, אך בשנת 2006, בנוכחות אשתו, שלח שוואהן את ידו מתחת לחגורת מכנסיה. זמן קצר לאחר מכן, במהלך נסיעה משותפת, שוואהן רכן אליה ונישק אותה למרות התנגדותה. בשנת 2007, במהלך מסיבה ובפני אנשים רבים, נישק אותה שוב, למרות התנגדותה. זמן מה לאחר מכן נכנס לחדרה במלון והחל ללטף אותה בצורה מגונה, ולאחר שהתנגדה - צעק עליה ופיטר אותה מצוות השחקנים, אך ביום שעזבה הופיע בפתח חדרה וביקש ממנה חיבוק אחרון. הוא עמד שם זמן רב ועזב רק כשאיימה להתלונן במשטרה. לאחר שפרסמה את הסיפור, הצטרפו שחקניות רבות והתלוננו על שוואהן. אחת מהן אף העידה כי ביקש ממנה להתחתן איתו, ואחרת העידה כי נטל את ראשה והניח אותו בכוח בין ירכיו בפני מספר אנשים.
מוזיקה
לסדרה קיימים ארבעה פסקולים:
One Tree Hill Volume 1
Music from One Tree Hill Soundtrack, הוא אלבום אוסף מכיל שירים ששודרו בסדרה עד עונתה השלישית. יצא לאור ב-15 בינואר 2005.
רשימת שירים
Friends with Benefit
רשימת שירים
The Road Mix
הפסקול השלישי של הסדרה, שוחרר ב-3 באפריל 2007.
Music from One Tree Hill
הפסקול הרביעי של הסדרה, בו יש שירים שהופיעו בעונה השישית.
רשימת שירים
אלפין הראשון, מלך הפיקטים
אלפין הראשון (באנגלית: Alpín I of the Picts; מת ב-728 לערך) היה מלך הפיקטים. אלפין מלך כחמש שנים, החל משנת 724 ועד מותו.
על פי "דברי ימי הפיקטים" מלך אלפין יחד עם דרסט השביעי במשך חמש שנים, בין השנים 724 עד 728 לערך. לפי כרוניקות איריות מלך אלפין בין השנים 724–726.
על פי "דברי ימי טיגרנאך", בשנת 724 ויתר נכטאן הרביעי על כיסאו ונכנס למנזר. נכטאן הוריש את כס המלוכה לדרסט השביעי (דברי ימי טיגרנאך אינם מזכירים מלוכה משותפת). על פי "דברי ימי טיגרנאך", בשנת 726 הדיח אלפין את דרסט ושלט במקומו. בשנים שלאחר מכן נערכו מספר קרבות בין דרסט ונכטאן לבין אלפין, שהסתיימו בתבוסתו של אלפין ובהשבת דרסט לשלטון בשנת 728. דרסט נפטר בשנת 729, ונכטאן שב למלוך. לא ידוע תאריך מותו המדויק של אלפין.
ישנה סברה לפיה "אלפין בנו של קרופ" המוזכר ב"דברי ימי אלסטר" (לפיהם הוא נפטר בשנת 742) הוא אלפין הראשון. לפי כרוניקות אחרות היה אלפין בנם של פרט או פרדאך - אולם ייתכן שמדובר באלפין השני.
אלן גינסברג
אלן גינסברג (באנגלית: Allen Ginsberg; 3 ביוני 1926 – 5 באפריל 1997) היה משורר יהודי-אמריקאי, מהדמויות הבולטות ב"דור הביט" של אמצע המאה ה-20 בסן פרנסיסקו. מבקר חריף של תרבות ארצות הברית.
ילדותו
גינסברג נולד בניוארק, ניו ג'רזי למשפחה יהודית ממוצא רוסי בעלת מודעות פוליטית חזקה שהתעניינה במרקסיזם ופמיניזם. אביו, לואיס, היה מורה ומשורר שפרסם מיצירותיו מדי פעם בניו יורק טיימס. אמו, נעמי, סבלה מהתקפי פרנויה חוזרים ונשנים עד שבסופו של דבר אושפזה ועברה ניתוח כריתת אונה. אלן הצעיר התחבט בשאלת זהותו המינית, ונחשב לתלמיד מצטיין. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון נרשם לאוניברסיטת קולומביה.
חבורת ה'ביט'
באוניברסיטה הצטרף גינסברג לקבוצת יוצרים צעירים שניסו להתעמת עם החברה השמרנית האמריקאית של שנות החמישים. בין חברי הקבוצה נמנו ג'ק קרואק, ויליאם ס. בורוז, לוסיאן קאר וניל קאסאדי. לצד התעניינות בפילוסופיה ובספרות נהגו חברי הקבוצה להשתמש בסמים, לנהל חיי מין חופשיים ואף לעסוק בפשע. השייכות לקבוצה בעלת האופי המיני המתירני הקלה על גינסברג לקבל את נטייתו הפאנסקסואלית ולנהל כמה רומנים מזדמנים. גינסברג קרא בצעירותו את שירתו של המשורר האמריקאי וולט ויטמן והיא השפיעה רבות על השירה שכתב בעצמו, אך בתקופה זאת כמעט ולא פרסם את יצירותיו. הוא השקיע את מירב מרצו וזמנו בטיפוח כישרון הכתיבה של חבריו קרואק ובורוז, שחייבים לו במידה רבה את ראשית הקריירה הספרותית שלהם.
מעורבותו העקיפה של גינסברג במעשי הפשע של חבריו גרמה להשעייתו מהלימודים ולקטיעת הפרק האקדמי בחייו. במשך כשנה עבד במבחר עבודות מזדמנות כמו שוטף כלים בספינה וכשומר לילה. לאחר מכן גינסברג התנתק מחבריו ההוללים וניסה לאמץ אורח חיים "נורמטיבי": הוא עבר טיפול פסיכיאטרי במשך מספר חודשים, מצא עבודה בשיווק ואפילו ניהל מערכת יחסים רומנטית עם אישה. אולם תקופת הרוגע היחסי נסתיימה במהרה. גינסברג הכיר את המשורר ויליאם קרלוס ויליאמס, ששימש עבורו מעין מורה דרך רוחני שהוציא אותו ממימוש "החלום האמריקני", אליו נגרר גינסברג, והחזיר אותו לעולם היצירה. ויליאמס קשר בין גינסברג לבין חבורת משוררים צעירים בסן פרנסיסקו.
כמשורר
בסן פרנסיסקו כתב גינסברג, באמצע שנות העשרים לחייו, את הפואמה "יללה" (Howl; תורגם לעברית גם כ"נהמה"). זוהי פואמה המתארת את שחיקת האדם בחברה המודרנית. היצירה, שהוקראה בפומבי בגלריה נודעת בעיר, זכתה להצלחה מיידית. הדפסת הפואמה באופן מסחרי בשנת 1957 לוותה בקשיים רבים. המשטרה אסרה על הפרסום בטענה כי מדובר בתועבה, בשל ההתייחסות המופגנת והבוטה ביצירה ליחסי מין בכלל ויחסים הומוסקסואלים בפרט. האיסור נדון בבית משפט ושם נפסק לטובת גינסברג ופרסום היצירה. הפסיקה העניקה לפואמה מעמד של סמל בולט לדור הביט ולמראה של הלך הרוח בקרב הצעירים האמריקאים של אותה תקופה - עיסוק במין, בהזיות, בסמים ובשיגעון. בספר מופיע גם השיר סופרמרקט בקליפורניה. יצירתו של גינסברג משקפת לא רק את עולמו הפנימי של אדם המתייסר בכאביו הפרטיים, אלא גם את פני הדור והתהפוכות החברתיות והתרבותיות של אותה תקופה. גינסברג היה מורה דרך רוחני לדורות של צעירים שבאו אחריו, עבורם שימש מודל ללוחם חופש ומגן זכויות האדם.
מותה של אמו של גינסברג, נעמי, השפיע מאוד על חייו ויצירתו, והוא הקדיש לה את הפואמה "קדיש" שפרסם בשנת 1961. בפואמה הוא מתאר את חייה הקשים ומבכה את מותה. "קדיש" נחשבת לאחת מהחשובות ומהבולטות שביצירותיו.
בסתיו 1961 הגיע המשורר גינזברג לביקורו הראשון בישראל ונפגש בין היתר עם חוקר הקבלה גרשום שלום. הוא שב לביקור בארץ בשנת 1986, יחד עם הצלם האמריקאי רוברט פרנק.
חיים פרטיים
בשנת 1954 הכיר גינסברג את פיטר אורלובסקי, שהיה בן זוגו עד ליום מותו. גינסברג ואורלובסקי טיילו במקומות שונים בעולם וגינסברג הושפע בעיקר מתרבות המזרח ומהדת הבודהיסטית. לאחר ששימש כנציגו של דור הביט, קיבל עליו גינסברג גם את התפקיד של אחד הדוברים הבולטים ביותר של דור ההיפים בשנות השישים. גינסברג נפטר ב-5 באפריל 1997 בניו יורק ממחלת הסרטן.
קומאנובו 2009
קומאנובו 2009 (במקדונית: КК Куманово 2009) היא קבוצת כדורסל מקדונית מהעיר קומאנובו, המתמודדת בליגת העל המקדונית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1946 והשתתפה בליגה המקדונית האזורית. בעונת 1979/80 הבטיחה את העפלתה לליגה היוגוסלבית, אך בהיעדר אולם מתאים ויתרה על ההשתתפות. בעונת 1992/93 החלה לשחק בליגה המקדונית שהוקמה. בעונת 2001/02 הגיעה עד לגמר הפלייאוף והפסידה לקבוצת רבוטניצ'קי סקופיה. בעונה שלאחר מכן נשרה לליגה השנייה. בעונת 2009/10 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה. בעונת 2012/13 הגיעה הקבוצה עד לגמר הגביע והפסידה לקבוצת מזט סקופיה 79-71.
בעונות 1998/99, 2000/01 השתתפה הקבוצה במסגרת גביע קוראץ'. בעונת 2012/13 החל המועדון להשתתף בליגה הבלקנית והגיעה עד לשלב חצי הגמר בעונת הבכורה.
בעונת 2016/17 הגיע המועדון לגמר הליגה הבלקנית אך הפסיד בצמד המשחקים 88-55 ו-77 - 73 לקבוצת ברואה הבולגרית.
הקבוצה מארחת בהיכל הספורט גרדסקי, שקיים מאז שנת 1980, ומכיל 7,000 מקומות ישיבה. ההיכל נבנה כמחווה של חברת "ИСКРА-КУМАНОВО" לעיר קומנובו. לפני כן אירחה הקבוצה באולם "סוקולנה" שהיה קיים מאז שנת 1931.
שביל אופניים
שביל אופניים הוא מסלול נסיעה מיוחד המיועד לרוכבי אופניים הנסלל לאורך כבישים או רחובות או בשטחים פתוחים כגון פארקים.
לפני המצאת המכונית
בשנת 1821, לואיס גומפרץ (פעיל זכויות בעלי חיים וממציא שפעל לשיפור האופניים) הציע לבנות שביל אופניים מתוך חזון כי האופניים יחליפו את הסוסים ששימשו ככלי תעבורה מרכזי בלונדון, אולם הצעתו נדחתה. בסוף המאה ה-19, רכיבה על אופניים הפכה מתחביב לכלי תחבורה נפוץ. עם העלייה בשימוש באופנים, החל הביקוש לנתיבים המיועדים לרוכבי האופנים באותה התקופה, שדרשו לשפר את המצב הקיים. קבוצות מאורגנות כדוגמת Good Roads Movement האמריקאית ו-Cyclists' Touring Club הבריטית החלו במאמציהן להשגת מטרה זו. בהולנד, בין השנים 1870 ל-1920, האופניים היוו את כלי התחבורה העיקרי (כ- 75%), ושביל האופנים הראשון שנסלל בה חיבר את ברדה וטילברך (כ-1.4 קילומטר).
עד מלחמת העולם השנייה
עם המצאת המכונית ויתרונותיה הרבים בהשוואה לכלי התחבורה של אותה תקופה, החל השימוש בה לגדול במהרה ובמקביל לצמצם את השימוש בעגלות וסוסים ובאופנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה
עם העלייה ברמת החיים, פיתוח הפרברים והירידה במחירי המכוניות בעולם, החלו יותר ויותר אנשים לרכוש מכונית, שתפסה את מקומם של כל כלי התחבורה שהשתמשו בהם עד אז ובהם גם האופניים. (נציין כי במספר מועט של מדינות כמו הולנד ודנמרק נשארו האופניים כלי תחבורה נפוץ באותה תקופה). עקב המצב החדש, החלו המדינות והערים שבהן לפתח כבישים עירוניים ורשת ארצית של כבישים מהירים המחברים בין הערים.
שנות ה-70
הצפיפות הרבה במרכזי הערים בעולם ומשבר הנפט באותן שנים, היוו זרז לשינוי התפיסה של התנועה בעיר ופיתוח חלופות לתנועת אנשים בתוך העיר. אחת החלופות הייתה סלילת שבילי אופניים לצד מדרכות. בשנת 1971, ממשלת קליפורניה ערכה הסכם עם אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לתכנון ועיצוב שבילי אופניים.
נתיב אופניים מופרד בכביש
נתיב אופניים מופרד או מוגן הוא נתיב מסומן המופרד פיזית באמצעות מחסום מיתר התנועה, ומיועד לרכיבה על או בסמוך לכביש.
צבא האימפריה הרוסית
צבא האימפריה הרוסית או הצבא הרוסי הקיסרי (ברוסית: Русская императорская армия) היה צבא היבשה של האימפריה הרוסית שהוקם ב-1721 על ידי פיוטר הגדול על בסיס כוחות היבשה של רוסיה הצארית והתקיים עד המהפכה הרוסית של 1917. במסגרת הרפורמות הצבאיות של אלכסנדר השני הוקם משרד המלחמה של האימפריה הרוסית, כדי לנהל את הכוחות המזוינים של האימפריה הרוסית.
בתחילת המאה ה-20 הגיע הצבא הרוסי הקיסרי לשיאו והיה לגדול ביותר באירופה.
היסטוריה
הרפורמות הצבאיות שערך פיוטר הגדול בשנים 1698–1699 הביאו לפיזור גדודי הסטרלצי, אשר נוצרו כחיילים סדירים בחיל הרגלים. ההכנות לקראת המלחמה עם שוודיה, הביאו את פיוטר הגדול לגייס בשלב הראשון 25 רגימנטי חי"ר ושתי חטיבות פרשים. בתחילה הובאו קציני צבא זרים לשרת בצבא הרוסי, רובם היו צרפתים ואיטלקיים. לאחר התבוסה בקרב על הנארווה, הניח פיוטר הגדול דגש רב יותר על אימונים אינטנסיביים, תוך גיוס מאסיבי שהעלה את מספר החיילים ל-200 אלף איש.
חימוש הצבא נעשה בסגנון אירופאי: חיל הרגלים היה חמוש במוסקטים, כידוני רובה וחרבות. והדראגונים הצטיידו ברובי קרבין, אקדחים וחרבות.
ב-20 באוקטובר 1696 אימצה הדומה הבויארית את הצעתו של פיוטר הגדול והחליטה על הקמת חיל ים. הספינות נבנו על ידי מהנדסים אירופאים וכבר ב-1722 היה לרוסיה צי של 130 ספינות מפרש ו-396 גליאות.
שביל אופניים
שביל אופניים
שביל אופניים הוא בדרך כלל דרך בפני עצמה המאפשרת רכיבה על אופניים, ופעמים רבות היא משותפת עם הולכי רגל או תנועה לא ממונעת אחרת.
צבא האימפריה הרוסית
היסטוריה
מלחמת קרים בשנים 1853–1856 חשפה את חולשות הצבא הרוסי; לצי הרוסי היה רק 16 ספינות קיטור שאך זה פותחו. בשנים 1860–1870 בוצעה רפורמה צבאית, בניהולו של דמיטרי מיליוטין. הצעדים הראשונים לחידוש הכוחות המזוינים ננקטו במהלך מלחמת קרים, בשנת 1855, על פי צו של הקיסר הוקמה "הוועדה לקידום המוכנות הצבאית", שלפיה נקבעו תיקונים לחוקי הצבא, ארגון מחדש של כוחות הצבא ושיפור אימוני הלחימה הפיזיים.
שביל אופניים
דרך בשימוש משולב
דרך משולבת מיועדת להליכה, רכיבה על אופניים וגלגיליות. דרך זו יכולה להיות בצורה של שבילים באדמה לא מפותחת המיועדת לנופש או להגנה על הסביבה.
צבא האימפריה הרוסית
היסטוריה
בשנת 1864 נערכה רפורמה במחוזות הצבאיים, נוצרו 15 מחוזות צבאיים, הוחלט כי מפקד המחוז ימונה בדרך כלל על ידי המושל הכללי של המחוז וכי לכל מחוז אחריות ותחום שיפוט משלו - מה שאיפשר בקלות ובמהירות להוביל גיוס כללי בעת הצורך. עם הקמתם של המחוזות הצבאיים, ניסה משרד המלחמה להיפטר ממגוון רחב של תחומי אחריות ולהותירם בידי המחוזות הצבאיים כאשר משרד המלחמה הותיר בידיו רק את תחום ניהול הצבא לצד המטה הכללי.
מערך הגיוס הכללי הוחלף בשירות צבאי כולל; ב-1 בינואר 1874 אומצה "אמנת השירות הצבאי הכללית", שבהתאם לה נקבע כי האוכלוסייה הגברית, ללא הבחנה במעמדה ומצבה, כל הגברים חייבים לשרת בצבא החל מגיל 21. השירות בצבא נמשך 6 שנים בכוחות היבשה ו-9 שנות שירות במילואים, בחיל הים, השירות נמשך 7 שנים ו-3 שנים בשירות מילואים. באותן שנים גם בוצעה תוכנית חימוש מאסיבית.
שביל אופניים
שדרת אופניים
שדרת אופניים היא רחוב במהירות נמוכה ושעבר התאמה לרכיבה על אופניים. שדרת אופניים מונעת תנועת כלי רכב ממונעים, אך מאפשרת בדרך כלל תנועת כלי רכב מקומיים. שדרת אופניים נותנת עדיפות לרוכבי האופניים.
צבא האימפריה הרוסית
היסטוריה
בתחילת המאה העשרים נמשך פיתוח הטכנולוגיה הצבאית. בשנת 1902 הוקם בכוחות המזוינים חיל הרכבים (שהפך כעבור זמן לחיל התובלה) ובשנת 1911 הוקם חיל האוויר הרוסי הקיסרי. ב-1914 החל הצבא הקיסרי הרוסי בפיתוח כלי רכב משוריינים, ובשנת 1915 נקלטו דגמי טנקים ראשונים. אומצו תוכניות לבניית ספינות גדולות עבור הצי ופותחו סיירות קרב מדגם "סבסטופול", "הקיסרית מריה" וסיירות מדגם "ישמעאל".
נכון ל-1898 היה צבא האימפריה הרוסית לגדול ביותר ביבשת אירופה, עם 2,729,000 חיילים.
תומאס אדס
תומאס ג'וזף אדמונד אדס (עדס) (Thomas Joseph Edmund Adès) הוא מלחין, פסנתרן ומנצח אנגלי.
צבא האימפריה הרוסית
מלחמת העולם הראשונה
בתחילת מלחמת העולם הראשונה מנה הצבא הרוסי הקיסרי 1,350,000 חיילים, ועד מהרה גויסו 5,338,000 חיילים נוספים. המלחמה חשפה טכנולוגיות חדשות רבות; קרבות אוויר, טנקים ראשונים, שימוש בנשק כימי והתחפרות בתעלות, מה שייתר את חיל הפרשים הרוסי והפך אותו לחסר תועלת, אך העיקר הוא שהמלחמה הוכיחה את יתרונותיהן של המדינות המתועשות והאימפריה הרוסית, עם התפתחותה היחסית בהשוואה למערב אירופה, עדיין סבלה ממחסור חמור בנשק וחימוש והמלחמה הבליטה את חסרונותיה.
ב-1914 התרוקנו מחסני הנשק בתוך 4–5 חודשי לחימה. כבר ביום ה-53 לאחר ההכרזה על גיוס כללי, ב-8 בספטמבר 1914 המפקד העליון של הכוחות המזוינים הרוסיים, הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן דיווח ישירות לקיסר ניקולאי השני כי קיים מחסור חמור מאוד בנשק וכי יש להאיץ את הבאת התחמושת וחימוש הצבא במהירות האפשרית - ומשרד המלחמה, בראשות ולדימיר סוכומלינוב, גילה אוזלת יד באותה עת.
המהפכה, מלחמת האזרחים והפירוק
מהפכת פברואר של 1917 דרדרה מאוד את מעמדה של האימפריה הרוסית והביא להקמת הרפובליקה הרוסית שהונהגה על ידי ממשלה ובראשה המשפטן אלכסנדר קרנסקי. אולם חילופי השלטון לא הביאו לשיפור במצב הצבא שהלך והתדרדר.
באוקטובר 1917 השתלטו הבולשביקים על השלטון (מהפכת אוקטובר) ובפברואר 1918 הקימו את הצבא האדום, מאחר שראו בצבא הקיסרי עוולה ושריד צאריסטי שיש למחות. עם פרוץ מלחמת האזרחים הצבא הקיסרי פורק ומרבית קציניו הצטרפו לאחד מהצבאות הלבנים, בעוד שאחרים השתתפו בהנהגת הצבא האדום. בכך הקיץ הקץ על האימפריה הרוסית וצבאה.
הדרגות של צבא אימפריה הרוסית
הדרגות הוסדרו ב-1716 ונכנסו לטבלת הדרגות ב-1722. דרגות הצי נוסדו מאפס כאשר דרגות הצבא נלקחו מהדרגות של רוסיה הצארית.
דרגות הקצונה והמשמר של הקיסרות הרוסית נשתמרו עד לפרוץ המהפכה הרוסית של אוקטובר 1917.
תומאס אדס
רקע משפחתי וקורות חייו
אדס נולד בשנת 1971 בלונדון, כבן בכור למשורר ולמתרגם טימותי אדס.
אביו היה ממוצא יהודי ובן למשפחה שהיגרה לבריטניה מאלכסנדריה, מצרים ומקורה בחלב, סוריה.
אמו, ג'וזפין דון לבית טילדן פטנסון, הידועה כדון אדס (Dawn Adès), הייתה היסטוריונית של האמנות, מומחית בתולדות הדאדאיזם והסוריאליזם.
אדס,שגדל בצפון לונדון, ידע מגיל 12 לקרוא פרטיטורות בקלות. היה תלמיד בכיתות לנוער של בית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון; המתחותו העיקרתי הייתה נגינה בכלי הקשה ובפסנתר.
מורו לפסנתר היה פול ברקוביץ ומורו להלחנה היה רוברט סאקסטון.
בהמשך למד ב"יוניברסיטי קולג' סקול" ואחר כך בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג', שם סיים בהצטיינות את לימודיו לתואר שני M.A בכיתות של אלכסנדר גהר (Alexander Goehr) ורובין הולוויי (1992). לאחר מכן סיים גם תואר שני בפילוסופיה בסנט ג'ונ'ס קולג'.
ברבות השנים השתלם אדס בדרטינגטון (1991) ובאולדבורג (1992).
פריצת הקריירה המוזיקלית
בגיל 18 (1989) זכה בפרס השני לפסנתר בתחרות המוזיקאים הצעירים של ה-BBC. באותה תקופה החליט להתמסר בעיקר להלחנה. בשנת 1993 הופיע ברסיטל הראשון שלו באולם פרסל בסדרת הקונצרטים Park Lane Group Series. אז עורר את תשומת לב הקהל גם כמלחין עם ביצוע הבכורה של יצירתו לפסנתר Still Sorrowing. מבקרי המוזיקה הוותיקים דוויד סילבסטר ואנדרו פורטר והמנצח סיימון ראטל שהתלהבו מכישוריו עודדו אותו. ראטל אף הזמין ממנו את היצירה הסימפונית הגדולה הראשונה "בתי מחסה" - "Asyla", עבור התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם. הופעת הבכורה של היצירה התקיימה באוקטובר 1997 והיא זיכתה את אדס בפרס החברה הפילהרמונית המלכותית. באמנותו כמלחין אדס קיבל השראה ממלחינים ומוזיקאים מתקופות שונות - החל מג'ון דאולנד, שופן, בילי הולידיי ועד ג'ון קייג' ואוליביה מסיאן.
בין השנים 1993–1994 לימד כמרצה באוניברסיטת מנצ'סטר ובעת ובעונה אחת היה מלחין הבית של תזמורת האלה באותה העיר בשנים 1993–1995. פרי שיתוף הפעולה עם תזמורת זו הייתה בשנת 1994 היצירה The Origin of the Harp  (מוצא הנבל). לפתיחת האולם "בריגווטר הול" בשנת 1996 כתב אדס את These Premises Are Alarmed. החל משנת 1997 אדס הוא פרופסור בקתדרה ע"ש בנג'מין בריטן להלחנה באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. במקביל להלחנה, המשיך אדס גם קריירה של פסנתרן ומנצח. הוא ידוע בביצוע ובהקלטות של יצירות מאת מלחינים מגוונים כמו ג'רג' קורטג, קולון ננקרו (Conlon Nancarrow), שומאן, שוברט, פאול רודרס, צ'ייקובסקי, בארי, ראוול, יאנאצ'ק ובטהובן. נגינתו הווירטואוזית זכתה גם היא לשבחי המבקרים המקצועיים
תחת שרביטו ניגנו תזמורות מהחשובות בעולם כמו התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, התזמורת הקאמרית של אירופה, תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, תזמורת תיאטרון מריאינסקי, התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם, תזמורת רדיו פינלנד, תזמורת רדיו דנמרק וכן הרכבים כמו האנסמבל למוזיקה בת זמננו של ברמינגהם, הסינפונייטה של לונדון, אנסמבל מודרן ואנסמבל אתלאס.
שביל אופניים
שול כביש
בכבישים רבים קיימים נתיבי שוליים המיועדים לעצירה במקרה חירום של רכבים, ומשמשים לעיתים גם לרכיבה על אופניים.
תומאס אדס
פריצת הקריירה המוזיקלית
בין השנים 1998–2000 היה מנהלו הראשון של האנסמבל למוזיקה בת זמננו של ברמינגהאם ומאוחר יותר, בשנים 1999–2008, ירש את מקומו של אוליבר נאסן כמנהל אמנותי של פסטיבל אלדבורו (Aldeburgh Festival).
שביל אופניים
אוטוסטרדדת אופניים
הולנד ודנמרק היו חלוצות הרעיון של "כבישים מהירים לאופניים". המסלול הראשון נפתח בהולנד ב-2004 בין ברדה לאטן-לור ואחרים נפתחו בהמשך.
תומאס אדס
פריצת הקריירה המוזיקלית
בשנת 2000 כיהן כמלחין הבית של פסטיבל המוזיקה באוחאי בקליפורניה (Ojai Music Festival), יחד עם מארק אנתוני טארנייג'. באוקטובר 2015 נבחר אדס למועצת המנהלים של האקדמיה האירופית למוזיקה. בשנים 2021-2018 לאדס חוזה לשותפות אמנותית (בחסות  דבורה ופיליפ אמונדסון) עם התזמורת הסימפונית של בוסטון, תקן שנוצר במיוחד עבורו.
תוכנת מצגות
תוכנה ליצירת מצגות היא תוכנה המשמשת ליצירה ולהקרנה של אוסף שקפים ממוחשב, המשמש במצגת. הפלט של תוכנת המצגות, הקרוי מצגת שקפים, מוקרן על־גבי מסך של מחשב אישי, כאשר מדובר במצגת לקהל צופים מצומצם, או על־גבי מסך גדול או על קיר, כאשר המצגת מוקרנת בפני קהל צופים גדול.
תומאס אדס
חייו הפרטיים
תומאס אדס מחלק את זמנו בין דירתו באזור קובנט גרדן בלונדון ובין מגוריו בהוליווד הילס בארצות הברית. בשנת 2006 מיסד את יחסיו (שהסתיימו מאוחר יותר) עם שותפו לחיים, הקולנוען ואמן הוידאו הישראלי-בריטי טל רוזנר, על ידי איחוד אזרחי.
תוכנת מצגות
קודם לפיתוחן של תוכנות מצגות, יצרו שקופיות או שקפים מפלסטיק שקוף, והוקרנו באמצעות מקרן שקופיות או מטול שקפים (ויוגרף). תוכנת מצגות מאפשרת ליצור את תוכן ההצגה ולעדכנו בדרך פשוטה ומהירה יותר.
שביל אופניים
אוטוסטרדדת אופניים
בישראל, קיים פרויקט אופנידן לסלילת 100 ק"מ של שבילי אופניים רחבים בגוש דן.
תומאס אדס
אופרות
העלילה לקוחה מחיי מרגרט קמפבל, הדוכסית של ארגיל שהתנהגותה ה"שערורייתית" בשנות ה-1960 המוקדמות נחשפה במשפט הגירושין שלה תוך כדי הצגת צילומים מרשיעים של יחסי מין מגוונים. באופרה עצמה יש תיאור מוזיקלי של מין אורלי, שעורר הדים רבים. בכורת היצירה התקיימה ב-1 ביולי 1995 בפסטיבל צ'לטנהם. האופרה הוצגה גם באופרה הישראלית החדשה בתל אביב בפברואר 2001. על בסיס האופרה, אדס כתב גם "קונצ'רטו פרפרזה" לפסנתר סולו, שהוא ניגן בבכורה בוונקובר ב-14 במרץ 2010. הקונצ'רטו הוזמן על ידי חברת הרסיטלים של ונקובר VRS, ה"סן פרנסיסקו פרפורמנס" והמרכז ברביקן בלונדון. בוצעה בבכורה באופרה המלכותית קובנט גרדן בפברואר 2004 והתקבלה בהתלהבות. ב-2004 הוצגה באופרה בשטרסבורג וב-2005 בבית האופרה של קופנהגן. אחרי הצגה חוזרת בקובנט גרדן, בוצעה בשנת 2010 בהפקת בית האופרה של פרנקפורט בבימויו של קיית וורנר ובניצוחו של יוהנאס דבוס. המופע בקובנט גרדן הוקלט על גבי דיסק באוקטובר 2009 וזיכה את אדס בתואר "המלחין של השנה" בשנת 2010 לפי הסיווג של התעשייה הפונוגרפית הבריטית (Classical BRIT Awards).
תוכנת מצגות
התוכנות המשמשות להצגת מצגות מתחלקות ל:
תומאס אדס
קישורים חיצוניים
ביוגרפיה באתר אנציקלופדיה
שביל אופניים
בישראל
העיר הראשונה בישראל בה נסללו שבילי אופניים היא נהריה. במהלך שנות ה-90 עמותת "ישראל בשביל אופניים" יזמה פעילות "מסה קריטית" שנועדה לעודד סלילת שבילי אופניים בתל אביב ובעקבות הצלחתה החלה פעילות ארצית בנושא. בתל אביב וגוש דן ישנה רשת שבילי האופניים הנרחבת בישראל, עם מעל ל-120 ק"מ של שבילים. הגידול בשבילי האופניים, יחד עם השקת תוכנית תל-אופן, הובילו לגידול במספר הרוכבים בעיר. במקביל לרשת שבילי האופניים בתל אביב, נסללו שבילי אופניים בערים ורשויות מקומיות נוספות.
תוכנת מצגות
בשני סוגי התוכנה ניתן להוסיף למצגת הסברים המוקלטים מראש באחת התוכנות לעיבוד קול, מוזיקת רקע וכן צלילים מתוך מאגר.
שביל אופניים
בישראל
בשנים הראשונות לסלילת שבילי אופניים, נסללו שבילים לא תקניים כולל סימוני שבילי אופניים על מדרכות. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, משרד התחבורה פרסם הנחיות לסלילת שבילי אופניים, מה שגרם לשיפור באיכות שבילי האופניים שתוכננו לאחר מכן.
תוכנת מצגות
גם בתקופה בה המחשבים האישיים עבדו עם מערכת ההפעלה dos, היו מספר תוכנות ליצירת מצגות, כולל תוכנות מתוצרת ישראל שתמכו בעברית ביניהן קלבו PC. התוכנות המובילות באותה תקופה הייתה לוטוס סימפוני על תואמי יבמ, לוטוס ג'אז וקלריס אימפקט במחשבי מקינטוש.
שביל אופניים
בישראל
עקב ריבוי תאונות בין הולכי רגל לרוכבי אופניים ובפרט רוכבי אופניים חשמליים, תופעה שנובעת בחלקה מתשתית שתוכננה באופן לקוי, עיריית תל אביב הכריזה ביוני 2017 על שיטת קנסות חדשה שתחול על רוכבי אופניים והולכי רגל.
תוכנת מצגות
התוכנה הנפוצה ביותר כיום ליצירת מצגות היא PowerPoint של חברת מיקרוסופט. תוכנות נפוצות פחות הן תוכנת המצגות של אופן אופיס, תוכנת המצגות המשולבת בGoogle Docs של גוגל, תוכנת המצגות Lotus Symphony Presentations המהווה חלק מחבילת IBM Lotus Symphony של חברת יבמ, תוכנות אנימציה כמו מקרומדיה פלאש, תוכנות עיבוד תמונה כמו אדובי פוטושופ ותוכנות עריכת סרטים כמו (Premier (Adobe או (MediaStudio (Ulead וכן בתוכנת Keynote של אפל ו־NeoOffice (המקבילה של אופן אופיס) בסביבת מחשבי מקינטוש.
לעיתים קורה שמצגת השקפים, האמורה לשמש כאמצעי עזר למציג, הופכת למטרה. במקום להשקיע בשיפור תוכן המצגת לשם השגת מטרת ההצגה תוך העברת המסר/המידע בצורה הכי טובה, מושקעים זמן רב וכסף רב ב"פירוטכניקה" של המצגת. יותר ויותר גוברת הדעה שהגולם קם על יוצרו.
שביל אופניים
בישראל
בשנת 2020 החלה עיריית תל אביב לסמן "שבילי אופניים טקטיים" - שבילים שאינם מצריכים עבודות תשתית מורכבות.
בשנת 2022 חתם משרד התחבורה על הסכמים עם שמונה רשויות מקומיות וכן תקצב סלילת שבילי אופניים ב-2 מיליארד שקלים.
החוק
תקנות התעבורה, תשכ״א–1961 מגדירות את נושא שבילי האופניים, סעיף 129ב
"הוקצה בדרך שביל אופניים וסומן בתמרור מתאים לא ירכב רוכב אופניים בכל חלק אחר של הדרך אלא בשביל האופניים."
סעיף 122א מגדיר ששבילי אופניים משמשים גם עבור קורקינטים חשמליים.
לשון החוק לא מגבילה את השימוש בשבילי אופניים עבור הולכי רגל, אולם ישנם עיריות כגון עיריית תל אביב שכן אוסרות על הולכי רגל להשתמש בשבילי אופניים.
גלי צבי-ויס
גלי צבי-וַיְס (נולדה ב-11 בספטמבר 1990) היא סופרת, תסריטאית ועיתונאית ישראלית, מייסדת אתר הכותבים "דרך המילים".
ביוגרפיה
למדה חינוך מיוחד ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, וכן קולנוע וטלוויזיה - באוניברסיטה זו.
צבי-ויס עזבה את עבודתה כעיתונאית ועברה לשדה התסריטאות על כל גווניו: סרטים דוקומנטריים, סדרות בתחילת ערוץ 2: "חנן ונתן" בכיכובם של חנן גולדבלט ונתן נתנזון, "פליק פלאק" עם מיכל צפיר, סרטי פרסומת וסרטי תדמית בהם: "לא איטונג לא קונה" וסרט התדמית ל"בית נועם".
בשנת 2000 החלה להעביר סדנאות לכתיבה יוצרת, אשר התבססו על תובנותיה בתחום הכתיבה ועל תחקיר מעמיק בשיטות עבודה של גדולי הסופרים בעולם. בעקבות בקשת תלמידיה הוקם אתר לכתיבה בשם "דרך המילים" (2004), שגרף אליו אלפי כותבים בתחום השירה והפרוזה.
נשואה לעמוס ויס ואם לשלושה בנים.
ספריה
ספריה של צבי-ויס יוצאים מנקודת מוצא פילוסופית, מביאים עמם אמירה ומסר כחלק מהווייתה הפילוסופית.
A Lot
A Lot (בעברית: הרבה) הוא שיר של הראפר 21 סבאג'. השיר יצא לאור ב-20 בדצמבר 2018, כרצועה הפותחת באלבום האולפן השני של 21 סבאג', I Am > I Was. הוא נשלח לרדיו הקצבי והאורבני ב-8 בינואר 2019, כסינגל המוביל מתוך האלבום.
בשיר משתתף הראפר האמריקאי ג'יי קול, אם כי הוא מופיע רק בגרסאות הסטרימינג והדיגיטליות, כמו גם הדפסות תקליטורים מאוחרות יותר. השיר נכתב על ידי האמנים לצד המפיקים די ג'יי דהי וג'יי וייט דיד איט. הוא מכיל דגימה מתוך "I Love You" של איסט אוף אנדרגראונד, גרסת כיסוי ל-"I Love You for All Seasons" של דה פאז שנכתב על ידי שיליה יאנג.
השיר קיבל שבחים ממבקרי המוזיקה וזכה בפרס גראמי לשיר הראפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-62. זה פרס גראמי הראשון של שני האמנים.
רקע
בתוכנית הרדיו The Breakfast Club, 21 סבאג' נזכר בתהליך היצירה של השיר; לאחר שהוא וג'יי קול נפגשו בפסטיבל Made in America בשנת 2018, השניים החליפו מספרי טלפון והודעה רנדומלית של ג'יי קול הובילה לסשן הקלטות של השניים. 21 סבאג' הוסיף: "הוא לקח איתו את השיר הביתה לראלי, כי הוא נהג [...] ואז הוא שלח לי את זה. והייתי, 'לעזאזל, החרא הזה חזק כל כך'. זה היה מן הברקה של הרגע. אתה יודע שהייתי צריך לעלות על זה ביחד עם קול".
הרכב ומילים
בשיר, 21 סבאג' משקף "כמה הוא סבל וכמה רחוק הוא הגיע", בזמן שג'יי קול "מדבר ישירות על התכסיסים המפוקפקים של תעשיית המוזיקה, מערכת המשפט, הספין התקשורתי והמקום שלו בנרטיב הגדול יותר". מילות השיר תוארו על ידי בילבורד כ"עזות וכנות", אשר "נותנות לשיר את המשיכה הנצחית שלו". הקליפ של השיר ומהדורת התקליטור המקורית כוללים בית נוסף של 21 סבאג', שכלל את השורה: "Been through some things, but I couldn't imagine my kids stuck at the border" ("עברתי כמה דברים, אבל לא יכולתי לדמיין את הילדים שלי תקועים בגבול"), המתייחסת למדיניות הפרדת המשפחות של ממשל טראמפ. הפזמון של השיר מכיל קווי דמיון לשירו של גוצ'י מיין מ-2009 הנושא שם זהה.
הקשר למעצרו של 21 סבאג'
לאחר מעצרו של 21 סבאג' על ידי אכיפת המכס וההגירה בארצות הברית מספר ימים לאחר צאתו של הקליפ של השיר, נחשף כי מלבד סטטוס ההגירה שלו, הראפר היווה כמטרה של אכיפת המכס וההגירה בשל הוורס הנוסף שלו בגרסה הפיזית של השיר. עורכי הדין של 21 סבאג', בנוסף לחברת בית הנבחרים של ארצות הברית אלכסנדריה אוקסיו-קורטז, כולם חשדו כי אכיפת המכס וההגירה סימנה את סבאג' בעקבות בית מסוים בשיר שמתח ביקורת על בעיות עם גבול מקסיקו-ארצות הברית, במיוחד מדיניות ההפרדה המשפחתית של ממשל טראמפ.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ יצא לאור ב-1 בפברואר 2019 ובוים על ידי יוצר הסרטים איסולטן סייטוב. הוא מתאר את 21 סבאג' עורך מפגש משפחתי באחוזה מפוארת, עם צילומים נוספים של בני משפחתו במצבים קשים כמו ספיגה של אלימות משטרית, בבית חולים, מפזרים קוקאין, בכלא, כבני ערובה בפשע מאורגן, נסחרים מינית ומתאבלים על מותו של אחד מבני המשפחה. הקליפ הושפע מהסרטים "אהבה בימים קרים" ו"הסנדק חלק שני".
גם הוורס של ג'יי קול וגם הוורס הנוסף של 21 סבאג' מהגרסה הפיזית של האלבום נכללים בקליפ, כאשר גם ג'יי קול מופיע בקליפ.
יחיא א-שהרי
יחיא סולימאן עלי א-שהרי (בערבית: يحيى سليمان علي الشهري; נולד ב-26 ביוני 1990) הוא כדורגלן סעודי המשחק בא-ראד מליגת העל הסעודית בעמדת הקיצוני.
קריירת מועדונים
א-שהרי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אל-איתיפאק, ובגיל 20 הצטרף לקבוצה הבוגרת. ב-1 ביוני 2013 חתם בא-נסר תמורת 48 מיליון ריאל סעודי, והפך לכדורגלן היקר בתולדות הכדורגל הסעודי. לזכותו של א-שהרי, שתי אליפויות וגביע אחד במדי הקבוצה.
בינואר הושאל ללגנס מליגת העל הספרדית, כחלק מהסכם בין ההתאחדות לכדורגל בערב הסעודית ל לפיו יושאלו מספר שחקנים מובילים מנבחרת ערב הסעודית לליגה הספרדית, על מנת שיישתפרו לקראת מונדיאל 2018. בלגנס, א-שהרי לא קיבל דקות משחק ובסיום העונה חזר לא-נסר.
קריירה בינלאומית
א-שהרי נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2015, מונדיאל 2018 וגביע אסיה בכדורגל 2019.
לימודי נשים
לימודי נשים הוא ענף ידע רב תחומי אשר מתמקד בחקר חייהן של נשים, ומתעד וחוקר את ניסיונן וחוויותיהן מתוך ניסיון לאתגר את ההנחות התאורטיות הקיימות, יחד עם שיטות המחקר והלימוד שהתפתחו ברבות השנים בהשכלה הגבוהה. בתהליך שארך כשישים שנה, הפכו לימודי נשים לתחום אקדמי אינטרדיסציפלינרי העוסק בכל תחומי החיים מזווית מגדרית נשית.
תפיסת עולם - אידאולוגיה ומעשה
בחברות העתיקות, במצרים וחבל מסופוטמיה, חינוך הילדים (בעיקר הבנים) היה מופקד בידי האב, ועסק בלימוד מקצוע האב כמו גם המסורת והמורשת השבטית, בדגש על הגדרת תפקידי הגבר בחברה. האם הופקדה על מילוי צורכי המשפחה החומריים והעברת הידע והמיומנויות שלה כאישה לבנותיה. בהמשך, הועתק מודל החינוך הגברי הביתי לחינוך החוץ ביתי, וככזה, הוא הופקד בידי מורים-גברים (כתחליפי אב) וכוון לבנים בלבד.
הלימוד והחינוך קשורים במקורם למשמעת וציות לבעל הסמכות (האב, המורה, הזקן החכם). התלמיד האידיאלי הוגדר כ"שתקן", דהיינו זה ששולט בעצמו, ושומר על איפוק. הידע נרכש באמצעות השמיעה, המושג "שמע" מוגדר גם כהקשבה אך גם כציות. ניתן לראות באופן ברור את סכמת החינוך כ"קשר לסמכות שמשמעה אחריות". על כן האחריות היא פטריארכלית (דת, אב) וגם הסמכות היא כזו.
כפי ש-Laquer מציין, עד המאה ה-18, שלט דגם חשיבה רווח, שהתייחס רק לגבר, כמייצג את האנושות בכל תחומי החיים ובכלל זה גם בחינוך. הזכות של נשים ללמוד העסיקה הוגי דעות רבים, ביניהם ז'אן ז'אק רוסו, שראה את תפקידן של הנשים כרעיות ואימהות, כפי שביטא בספרו "אמיל". לעומתו, ראתה ב"הזנחת השכלתן" של נשים את המקור לאומללותן.
למהפכה הצרפתית היו גם השלכות על הגישה לחינוך בכלל ועל חינוך בנות בפרט. שיח הזכויות חדר גם לתפיסת העולם החינוכית, כפי שאנו למדים מאולימפ דה גוז' (1791), אשר ראתה בחינוך זכות המגיעה לנשים לא פחות מאשר לגברים, ודרשה חינוך טוב יותר לנשים.
במשך השנים, חלו שינויים רבים במגמות החינוך: מחינוך מקצועי לחינוך חובק תחומי חיים רבים; מחינוך מוגבל בזמן וגיל, ללמידה לאורך החיים. (Long Life Education). "למידה לאורך החיים" מכירה בזכות ללמוד ולהתפתח אישית ומקצועית, ללא קשר לגיל הלומד/ת. הגישה הזו, ממשיכה למעשה את אידאולוגיית ההנגשה בחינוך, לאחר שבמאה ה-20, נפרץ מחסום החינוך לקבוצות אוכלוסייה מובחנות שהתקיים עד אז - רק לגברים, רק לעשירים, רק ללבנים וכו', שינוי אשר אפשר את כניסתן של הנשים למוסדות החינוך.
האידאולוגיה החינוכית של למידה לאורך החיים, המתוארת כחדשנית, הייתה מקובלת דווקא בעולם היהודי אשר לא תחם את רכישת הידע בגיל, כפי שמעיד למשל סיפורו של רבי עקיבא, אך היא התאפשרה לאורך הדורות לגברים בלבד.
כניסתן של יותר ויותר נשים ללימודים, לא חסכה את הצורך במאבק על כל תחום וביניהם תחום הלימודים האקדמיים.
נשים וחינוך בחברה היהודית והישראלית.
גם בחברה היהודית חינוך הילדה והנערה היה מוזנח מתוך התבססות על הגישה ההלכתית שבוטאה על ידי חכמים "כל המלמד את בתו תורה כאילו לימדה תפלות" (משנה סוטה ג' ד'), אשר קבלה חיזוק על ידי "השולחן ערוך".
ההתעוררות הלאומית הציונית, תרמה לשינוי עמדות בהקשר לחינוך הבנות בחברה היהודית. "בת ישראל גדלה בביתה כנטע זר…ורק עם בוא התנועה הלאומית בישראל התחילו לטפל במקצת גם בחינוכה היהודי" הציונות הכירה בחשיבות ובצורך של חינוך לבנות ולכן דרשה שינוי בתפיסת החינוך כלפיהן. הבנות למדו בעיקר לימודי חול, ומקצועות שפתחו דרך ליציאת נשים לעבודה מחוץ למשק הבית כגון גננות ומורות. במקביל, ליציאתן ללמודים ולרכישת השכלה, אפשרו לבנות להיכלל בחוגים משכילים ללמוד לקרוא בעברית, דבר שהקנה להן גישה לטקסטים הקנוניים (תנ"ך, תלמוד) ולטקסטים מודרניים, שהיו שייכים לתרבות הכללית חשיפה שיצרה מודעות שונה למצבן כנשים ולקשר שיש לדת ולמצב זה.
בהשפעת הלימודים לבנות הונח למעשה המסד לחינוך שאיננו דתי, שרווח בחברה היהודית במשך הדורות, ולחדירת רעיונות ליבראליים לתוך חברה מסורתית, או התרחקות ממקור פטריארכלי מובהק.
עם הקמת מדינת ישראל נחקק חוק חינוך חובה (1949), אשר הניח את התשתית לחינוך לכל, בנים ובנות.
התפתחות לימודי הנשים
בד בבד עם כניסת ילדות ונשים למעגל הלומדות, נכנסו נשים גם למעגל הסגל כמורות וכגננות, למשל. הצורך בהכשרה מקצועית לצד המשך המגמה של פתיחת ההזדמנויות ללמידה עבור נשים, הובילו, מאמצע המאה ה-19, להקמת מסגרות ללימודים גבוהים, באנגליה ובארצות הברית, עבור נשים. במשך הזמן ניתן לראות את העלייה במספר הנשים הלומדות במוסדות אקדמיים, אך המחקר על נשים התמהמה. גם מספר הנשים שלימדו באקדמיה היה נמוך ממספרן של הנשים כלומדות.
הרובד הלא פורמלי
הרובד הפורמלי
התהוותן של המחלקות ללימודי נשים
שני תחומים מרכזיים מוכרים בזירת החינוך הקרויה "חינוך מבוגרים", המתבססת על תפיסת העולם של "לימוד לאורך החיים". "לימודי נשים" התפתחו גם כן בשני הערוצים הנפרדים: הערוץ אקדמי והערוץ החוץ אקדמי. לימודי הנשים "...הן פרדיגמה אלטרנטיבית ללימודים אקדמיים רגילים ומסורתיים, הבאים מתוך חיפוש חתרני ובקורתי על הקיים ומאופיינים בשילוב דיסציפלינות."
החינוך האקדמי (אוניברסיטאות ומכללות)
במסגרת החינוך האקדמי נוצרו שני מסלולים המתבססים על שתי אידאולוגיות מנוגדות:
האחד, החינוך המתבסס על האידאולוגיה האליטיסטית – שריד מהתפיסה הפטריארכלית, המגדירה את הראויים ללמוד על פי קריטריון ההצטיינות. על פי גישה זו לא כל אחד/אחת יכולים ללמוד לימודים אקדמיים, או לא בכל המגמות. הלומדים/ות צריכים להתאים עצמם לחומר ולדרישות הגבוהות על מנת להגיע לתואר.
המסלול השני הוא החינוך המתבסס על האידאולוגיה של "חינוך לכל", המתנגדת לגישה האליטיסטית ואשר יצרה שני מהלכי שינוי: שינוי בתוך המערך האוניברסיטאי הקיים (על ידי בניית יחידות חדשות בתוך הפקולטות, כשלקטגוריה זו נכנסים גם "לימודי הנשים"), ושינוי מחוץ למערך הקיים באמצעות הקמתם של מוסדות (מכללות שונות), היוצרים תחרות ואלטרנטיבה לימודית, באמצעות שינוי תנאי קבלה, יחסי מורה –תלמיד/ה ועוד. גם במישור זה קיים ביטוי ל"לימודי הנשים", באמצעות קורסים המשתלבים בשאר תוכני הלימוד או במגמות, פקולטות ואף מוסדות המתמחים בתחום. בשני המסלולים, אחד הדגשים המרכזיים בשינוי הוא בתפיסת ההנגשה והרחבת ההזדמנויות, או האפשרויות, של כלל הציבור להגיע ללימודים אקדמיים.
מהלך זה התאפשר כתוצאה מהפריצה לתודעה של תפיסת החינוך כצורך אנושי בסיסי, בהזדמנות שהוא מאפשר לניעות חברתית ושיפור מצב כלכלי. ההשפעה הייתה עוד יותר גדולה על אוכלוסיית הנשים, שהחל משנות ה-60 של המאה העשרים הבינו שהחינוך הוא ההזדמנות לשינוי המיצוב ולהגדלת השפעתן על החברה.
החינוך הלא אקדמי
בהגדרות הרווחות בציבור, היה קרוי גם "חינוך מבוגרים". במסגרתו נלמדו: לימודי שפה (לעולים/ות חדשים בארץ או מהגרים/ות, בשאר העולם); קרוא וכתוב והשכלת בסיס (גם כן עבור עולים/ות חדשים, אוכלוסייה ממצב סוציו-אקונומי מוחלש ונשים); לימוד לתעודה מקצועית.
החינוך הלא אקדמי משתייך לקטגוריית החינוך הלא פורמלי ונתפס כפחות חשוב, או כשולי. תחום זה אופיין על ידי מספר מגמות כגון: וולונטריות רבה, המושתת על מוטיבציה של הלומדים/ות, תוך קיום יחסים סימטריים בין המלמדים/ות לבין רוכשי/ות הידע בהיבט הגילאי המגדיר שייכות, ניסיון חיים ואחריות או מחויבות חברתית (שניהם נחשבים למבוגרים).
גישה זו של פריצת מחסום הגיל, סייעה לפרוץ גם את מחסום המקום הפיזי ואת מחסום הידע, או ההשכלה הקודמת לראשית הלימודים. התאמת הלימודים לשעות העבודה של הלומדים/ות המבוגרים, פיתוח תוכני לימוד מותאמים להשלמה וסגירת פערי ידע או מיומנויות ועוד. כל אלה עמדו בבסיס הקמתה של "האוניברסיטה ללא קירות" – האוניברסיטה הפתוחה וסייעו להרחיב את הגדרת הלימוד האקדמי.
חשיבות רבה נודעת לעובדה שהחינוך הלא אקדמי ענה לצרכים ולציפיות החברה ועל כן החברה נאלצה להכיר בחשיבותו, במקצועיות ובתרומה של התחום גם ללא הילת האקדמיות. המסגרת הפחות נוקשה, הגמישה והדינמית התאימה לנשים, שחשו בה נוח יותר.
ההבנה כי קיימים הבדלים בין חינוך נשים לבין חינוך גברים הייתה הבסיס הראשוני לפריצת המוסכמות והגבולות שהיו נהוגים, והושתתו על תפיסות פטריארכליות וסטריאוטיפיות. מצד אחד מייחסות תפיסות אלה, לנשים ולגברים תכונות שונות ועל כן מייעדות להם תפקידים שונים בחברה, ומצד שני, מתעלמות מהתכונות ומהשקפת העולם הייחודית לנשים, ומשליטות תפיסות פטריארכליות בתיאוריה ובפרקטיקה החינוכית.
לימודי נשים הפכו לתחום אקדמי נפרד כתוצאה מחבירה בין תחושות אי הנחת מצד הלומדות והמלמדות באקדמיה, לתוצרי מחקרים שהוכיחו, או קראו בשם לתופעות שיצרו את אי הנחת. אלה התאפשרו בשל הגל השני של הפמיניזם, שהתרחש בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, ואשר דחף נשים להתאגד בקבוצות של העלאת מודעות. בקבוצות התפתח שיח בו נשים שונות שתפו בחוויותיהן בעולם העבודה, ההשכלה ובחיי היום-יום. המפגש בקבוצות יצר מרחב שתרם לנשים ידע על עצמן ועל עולמן, תחושת סולידריות ושייכות תוך יצירת אפשרויות להסתייעות, תחושת ביטחון והעצמה. באופן זה נוצרו גם קבוצות של מרצות וסטודנטיות פעילות (אקטיביסטיות), שדרשו לשנות ולהשפיע יותר ויותר על האקדמיה.
לימודי נשים בעולם ובישראל
הקורס הראשון בלימודי נשים התקיים באוניברסיטת קורנל ב-1969. התוכניות האקדמיות המלאות הראשונות בתחום זה החלה באוניברסיטת המדינה בסן דייגו ובאוניברסיטת באפלו ב-1970, לאחר פעילות אינטנסיבית של קבוצות נשים אקטיביסטיות להעלאת מודעות לתחום זה. בסן דייגו הקימו את התוכנית הסטודנטית קרול רוול קאונסיל (Carol Rowell Council) והמרצה לספרות ד"ר ג'ויס נוור (Joyce Nower); בבפאלו פעלה לכך המרצה ללימודי ארצות הברית אליזבת לפובסקי קנדי (Elizabeth Lapovsky Kennedy). תוכנית התואר השני הראשונה בלימודי נשים נפתחה ב-1972 בקולג' שרה לורנס במדינת ניו יורק.
מאז פתחו אוניברסיטאות רבות בארצות הברית וברחבי העולם תוכניות ללימודי נשים. נכון לתחילת שנת 2012 מתקיימים קורסים ותוכניות כאלו ביותר מ-600 מוסדות אקדמיים בארצות הברית, מתוכם 15 מהמוסדות מציעים לימודי דוקטורט בתחום זה.
בארץ, התרחש תהליך דומה לזה שהתרחש בארצות הברית, כאשר מרשה פרידמן ומרילין ספר הקימו באוניברסיטת חיפה, בשנת 1971, את הקבוצות הראשונות להעלאת מודעות והניחו את התשתית הראשונית להתפתחות לימודי הנשים גם בישראל. מסלולי הלימוד החדשים הושפעו מהמתרחש בארצות הברית, הן בגלל זהות המקימות והן בגלל הקשר עם חוקרות ומרצות מארצות הברית. מרבית חומרי הלימוד התבססו על מאמרים וספרים שהתפרסמו שם וההשפעה הזו מלווה את הפמיניזם בישראל עד היום.
מרצות נוספות, מאוניברסיטאות שונות ומתחומי דעת שונים, כמו פרופ' אליס שלוי, העבירו קורסים על נשים כחלק מתכני קורס קיים או יצרו קורסים אחרים, עם זווית על נשים, וסיגלו לעצמן דרכי עבודה ברוח ערכי הפמיניזם. המרצות נתקלו בקושי לשלב תכנים העוסקים בתכני הלימוד הקיימים, ואלו שניסו לעסוק במחקר בתחום, הוזהרו שהדבר לא יועיל להן מבחינת קידום מקצועי. למרות האזהרות, התרבו הקורסים, והם עסקו בהיבטים שונים של חיי הנשים, מה שיצר מעין לחץ להקמת מסלולים ייחודיים בתוך תחומי הדעת הקיימים. בראשית שנות ה-80 של המאה העשרים, באוניברסיטת חיפה, הוקמה ה"החטיבה ללימודי האישה" ובאוניברסיטה העברית "התוכנית להבדלים בין המינים", ובכך היו אוניברסיטאות אלה לחלוצות בייסוד מסלול ללימודי נשים. מסלולים ללימודי נשים נפתחו בכל האוניברסיטאות וכן ברבות מן המכללות.
בשנת 1998 הוקמה האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר, אשר שמה לה למטרה לאגד את כלל תוכניות לימודי הנשים.
ג'אני סקיקי
ג'אני סקיקי (באיטלקית: Gianni Schicchi) היא אופרה במערכה אחת מאת ג'אקומו פוצ'יני. אופרה זו, שנכתבה בשנים 1917-1918, מהווה חלק בטרילוגיית האופרות "טריפטיך" (באיטלקית: "Il Trittico") שחיבר פוצ'יני, והיא האופרה הקומית מבין השלוש (לצד האופרה המיסטית "האחות אנג'ליקה" וזו הדרמטית "האדרת"). האופרה חוברה על פי ליברטו מאת ג'ובאקינו פורצאנו, שביסס העלילה על אפיזודה קצרה הלקוחה מה"קאנטו" השלושים מתוך ה"תופת" ב"קומדיה האלוהית" מאת דנטה אליגיירי. הבכורה העולמית התרחשה ב-14 בדצמבר 1918 על בימת המטרופוליטן אופרה בניו יורק.
תקציר העלילה
אחד מקרובי משפחתו של בואוזו דונאטי (Buoso Donati), סוחר עשיר שזה עתה מת, מזעיק את ג'אני סקיקי, הידוע בכל פירנצה בזכות חריפותו השכלית, על מנת שיציל את בני המשפחה מהתסבוכת שאליה נקלעו: דונאטי הוריש את כל ממונו הרב ונכסיו למנזר בקרבת מקום. ג'אני סקיקי רוקח מזימה: מכיוון שדונאטי מת זה עתה ואיש אינו יודע עוד על כך, יובל המנוח לחדר הסמוך, ואילו סקיקי עצמו ייכנס לתוך בגדיו, ובחיקוי קולו וסגנון דיבורו, יכתיב הוא לנוטריון צוואה חדשה.
כל אחד מבני המשפחה מנסה בתורו לשחד את סקיקי בסתר, על מנת ש"יוריש" להם את מרבית נכסי המנוח: ביתו, פרדתו ("הפרדה הטובה ביותר בטוסקנה") והטחנות שבעיר סיניה (Signa) אשר בבעלותו. סקיקי מסכים לבקשות כל אחד ואחד מהם, ומיד אחר כך, לאחר שהתקבצו סביבו כולם, מזהיר אותם ומזכיר להם שהעונש הקבוע בחוק למתחזים בענייני ירושה ואף למשתפי הפעולה הוא כריתת היד והגליה מפירנצה. כשמגיעים הנוטריון והעדים, סקיקי כבר מוכן במיטתו של המנוח ובבגדיו להכתיב את הצוואה החדשה; למנזר "סנטה רֶפּראטה" (Santa Reparata) משאיר חמש לירות בלבד. את שאר כספו של דונאטי מחלק הוא שווה בשווה בין קרובי המשפחה, ואף את הנכסים פחותי הערך מחלק כך ביניהם.
על האופרה
הכתיבה המוזיקלית של ג'אני סקיקי, בידיו האמונות של פוצ'יני, מפגינה את בקיאותו ברזי הכתיבה המוזיקלית לתיאטרון; היא עוקבת היטב אחר הטקסט ההומוריסטי של פורצאנו, ומשרתת אותו נאמנה. המוזיקה קולחת ורציפה, הדמויות מאופיינות היטב, נעשה שימוש מחושב ולעיתים מחוכם מאוד בלייטמוטיבים, והתזמור עשיר ומגוון.
על-כן, רואים מבקרים רבים בג'אני סקיקי אחת משלוש האופרות הקומיות הטובות בכל תולדות האופרה, לצד "הספר מסביליה" של רוסיני ו"פלסטף" מאת ורדי.
פיטר, פול ומרי
פיטר, פול ומרי (באנגלית Peter, Paul and Mary) היו שלישיית פולק אמריקאית, מהבולטות בלהקות שנות ה-60. חברי הלהקה היו פיטר יארו, פול סטוקי ומרי טרוורס.