cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שחמט 960
המצאת המשחק
בשנת 2003 יזם דויד וו. וילר מפגש של מספר אנשים שפעילים בשחמט 960, בהם אריק וואן דאם והאנס וולטר סמית, שמטרתו הייתה קביעת חוקים ברורים להצרחה. כולם החליטו פה אחד, שאין לבצע הצרחה אם יש כלי כלשהו בין המלך לבין הצריח.
תחרויות
כדי לקדם את המשחק היה אמור להתקיים ב-12 ביולי 1996 משחק ראווה בין רב האמן הפיליפיני אוג'ן טור ורב האמן הארגנטינאי פבלו ריקרדי. בסופו של דבר המשחק בוטל עקב מחלוקת בין פישר למארגני המשחק. במשך מספר שנים לא התקיימה כל תחרות רשמית, אך התקיימו תחרויות חובבים ברחבי אירופה.
תחרויות המשחק חודשו בשנת 2001, אז החליט האנס ולטר סמית שברצונו להפוך את שחמט 960 להיות פופולרי "לפחות כמו בליץ" במסגרת זאת ארגן סמית אליפויות עולם ברציפות משנת 2001 ועד שנת 2009. התחרות התקיימה כחלק מאליפות השחמט של מיינץ.
סיכום התוצאות
החל משנת 2001, מתקיימת בעולם אליפות שחמט 960, שבמסגרתה נקבע אלוף העולם. תוצאות התחרות הן:
שם המשחק
כאשר פישר המציא את המשחק, הוא כינה אותו "Fischerandom Chess" - הלחם של המילים "Fischer" (פישר) ו-"random" (אקראי). לאחר מכן הוא החליט שהשם צריך להיות פורמלי יותר ושינה אותו ל-"Fischer Random Chess" או FRC.
כאשר האנס ולטר סמית ניסה להפוך את המשחק לפופולרי, הוא החליט שיש למצוא שם אחר שישכנע רבי-אמנים לנסות את המשחק. הוא קיים סיעור מוחות לבחירת השם בו העלה את התנאים הבאים: השם שהוחלט לבסוף הוא "שחמט 960" המבוסס על מספר המצבים האפשריים בתחילת המשחק. שם נוסף שהוצע הוא "FullChess".
סידור הכלים באקראיות
ישנן שיטות רבות לסדר את הלוח אקראית. אחת מהפופולריות שבהן, שהומצאה על ידי האנס ל. בודלנדר, עושה שימוש בהטלת קוביית משחק. אופן השימוש בשיטה הוא כזה (התחל בסידור הכלים הלבנים):
סדר את הכלים השחורים באותן משבצות בשורה 8, מקם את הרגלים הלבנים בשורה 2 ואת הרגלים השחורים בשורה 7. הלוח מוכן למשחק.
להמחשה: סדר המספרים 2-3-3-2-3 או 2-3-3-4-2 נותן סידור התחלתי רגיל.
מדרך זאת ניתן להבין מדוע קיימים 960 מצבי פתיחה: 4 אפשרויות לרץ הראשון, 4 אפשרויות לרץ השני, 6 אפשרויות למלכה, 5 אפשרויות לפרש, 4 אפשרויות לפרש השני, סך הכול 4x4x6x5x4=1920. אבל ספרנו כל אפשרות פעמיים (אין הבדל אם מחליפים בין הפרשים) ולכן יש לחלק בשתיים ולקבל 960.
דרך מהירה נוספת היא בעזרת קלפי משחק: מערבבים שמונה קלפים שעליהם רשומים שמות הכלים ובנוסף הם מסומנים באותיות י1, י2, י3, י4, ש1, ש2, ש3, ש4. פורסים את הקלפים בזה אחר זה ומסדרים את הכלים על פי סדר הקלפים. אם הרצים יצאו על אותו צבע המשבצת, מערבבים שוב ושולפים קלף נוסף: אם כתוב עליו י' לוקחים את הרץ הימני יותר ואם ש' את השמאלי, ומחליפים אותו בכלי שנמצא במשבצת שצבעה מנוגד ומספרה הסידורי הוא המספר שכתוב. אם הצריחים באותו הצד של המלך, מחליפים את הצריח האמצעי עם המלך. קיים גם קיצור לדרך הזאת: אם הרצים על אותו צבע, מסתכלים על הזוג א-ב, ג-ד, ה-ו, ז-ח השמאלי ביותר בו נמצא רץ, ומחליפים אותו. החסרון של השיטה הזאת הוא שבה ההסתברות אינה שווה לכל עמדת פתיחה: ההסתברות שיהיו שני רצים באחד מהזוגות הללו קטנה יותר.
קיימות עוד דרכים אקראיות, אך מקובלת גם דרך שאין בה אקראיות: לוקחים את שני הרצים, שני הפרשים והמלכה הלבנים, וכל אחד בתורו ממקם כלי בשורה הראשונה (השחור מתחיל) כאשר הרץ השני שממוקם חייב להיות על משבצת בצבע שונה מהרץ הראשון. לאחר שהוצבו חמשת הכלים, שמים את המלך במשבצת הפנויה האמצעית ואת הצריחים באחרות, ומחקים עבור השחור.
כאמור, קיימות מגוון שיטות על מנת לסדר את הכלים באקראיות. עם זאת, בטורנירים לעיתים יש לסיים משחקים בקצב מהיר, ואין זמן לסדר. לשם כך קיים שעון שחמט מיוחד שבתחילת המשחק גם מציע סידור אקראי. לעיתים מכריזים על דרך סידור אחידה עבור כל השחקנים.
רישום מצב הפתיחה
כדי להקל על רישום מצב הפתיחה בקלות, הומצאה שיטה הנותנת לכל מצב מספר מ-0 עד 959. חישוב המצב על פי הקוד נעשה בדרך הבאה: לדוגמה, שארית 0 משמעותה שבמשבצת הפנויה הימני ביותר שמים פרש, לשמאלה עוד אחד, לשמאלה צריח, מלך וצריח נוסף.
כדי לחשב הפוך, אם המספר בקוד KRN הוא a, של המלכה b, של הרץ שעל השחורות c ושל הרץ שעל הלבנות d, אז המספר הוא d+(c+(6a+b)4)4.
חישוב לדוגמה: נניח שהמספר הוא 518. השארית של מספר זה בחלוקה ב-4 היא 2, ועל כן הרץ צריך להיות ממוקם במשבצת הלבנה השלישית משמאל - עמודה ו'. 516/4 זה 129, שהשארית שלו בחלוקה ב-4 היא 1, ועל כן הרץ השני צריך להיות ממוקם במשבצת השחורה השנייה משמאל - עמודה ו'. 128/4 זה 32, שהשארית שלו בחלוקה ב-6 היא 2, ועל כן המלכה ממוקמת במשבצת הפנויה השלישית משמאל - עמודה ד'. 30/6 זה 5, ולכן ע"פ קוד KRN הסידור הוא משמאל לימין: צריח, פרש, מלך, פרש, צריח. הצבתם במשבצות הפנויות מביאה לעמדה הסופית. במקרה זה, העמדה היא עמדת הפתיחה בשחמט רגיל.
אסטרטגיה
עיקר ההבדל בין האסטרטגיה בשחמט 960 לאסטרטגיה בשחמט רגיל הוא בפתיחה. בשלב המציעה והסיום אין הבדל רב בין שחמט 960 לשחמט רגיל. עם זאת, לפתיחה חשיבות כה מכרעת, עד שפעמים רבות מגיעים אליה כאשר אחד הצדדים ביתרון משמעותי.
לשחמט 960 עקרונות פתיחה הדומים לעקרונות בשחמט רגיל: יש להזיז מספר רגלים על מנת לשחרר את הכלים שמאחוריהם, יש להוציא את הכלים במהירות למקומות שבהם ישלטו על מספר רב ככל האפשר של משבצות, יש לפתח את הכלים החלשים תחילה (עדיף פרשים לפני רצים), יש להביא את המלך למקום בטוח ולהגן עליו, יש להשתלט על המרכז ועוד. עם זאת, ישנם מספר דגשים חשובים במיוחד לשחמט 960: יש לשמור על רגלים שפעמים רבות ניתנים להכאה בקלות, יש להישמר ממלכה ורצים שממוקמים בפינות ועלולים לבצע מהלך המסתמך על אלכסון ארוך עוד לפני שזזו, כדאי להעביר את המלך לאגף שעליו כלים מאיימים פחות ועוד.
בנוגע לחשיבות המרכז, אמר רב-אמן היקארו נקמורה בריאיון לאחר ניצחונו באליפות בשנת 2009: "מה שלמדתי זה שבעמדות מסוימות ניתן לשחק יותר אלכסונים, לשחק קצת יותר על האגפים, בניגוד לצורך לשחק בעיקר על המרכז". עם זאת, נקמורה סייג את דבריו והוסיף "אבל עדיין, הרעיון העיקרי שאחריו כדאי לעקוב הוא לשחק במרכז רוב הזמן". הוא הסביר את חשיבות המרכז בכך שכמו בשחמט רגיל, המרכז עוזר לשלוט על אלכסוני מפתח ולהביא את הכלים במהירות ממקום למקום. כמו כן, שליטה במרכז מאפשרת תקיפה ישירה ומעכבת תקיפה של היריב, שכן הוא יאלץ לעקוף את המרכז. בדרך כלל מומלץ להיאבק על המרכז, אלא אם כן רואים הזדמנות לתקיפה אגפית. זה קל יותר במיוחד אם הצריחים נמצאים באותו צד ותומכים ברגלים המתקדמים.
שחמט 960 נחשב גם כאמצעי טוב לפתח את כישורי המשחק בשחמט רגיל, מאחר שהוא מביא הזדמנות לשחק בעמדות לא מוכרות ומאלץ להיות עירני כבר מתחילת המשחק.
יתרון המהלך הראשון
בעוד בשחמט רגיל קיים ויכוח האם יש ללבן יתרון, בשחמט 960 ישנן עמדות פתיחה אשר בהן נטען שללבן יש יתרון מובהק, כגון העמדה משמאל, שמאפשרת ללבן לכידת רגלי כבר בתורו השני. מצב זה לא קיים בשחמט רגיל, בו נדרשים לפחות שני מהלכים לשם כך ואין רגלים לא מוגנים.
תוכנות שחמט
כאשר הכריז פישר על המשחק באופן רשמי, הוא טען שתוכנות שחמט לא יצליחו לשחק שחמט 960 היטב, שכן הן מבוססות על מאגר ובו מיליוני פתיחות. אך פישר טעה: תוכנות שחמט רבות פותחו לשחמט 960 ומאז שנת 2005 התקיימה במסגרת האליפות בשחמט 960 גם אליפות לתוכנות מחשב.
סטפן מיר קהלן, מפתח התוכנה שרדר, אחת התוכנות המובילות והזוכה בשנת 2006, סיפר שהוא הגיע לשחמט 960 לאחר משחק נגד "הידרה" תוכנת מחשב שהסתמכה על 16 מחשבים חזקים שיועדו אך ורק לשחמט. שתי התוכנות שיחקו לפי הספר לאורך 27 מהלכים, אך היה זה חיקוי של משחק שבו השחור הפסיד. בשלב הזה היה ברור שהמשחק הולך להסתיים כמו הקודם, ואכן הידרה נכנעה כעבור שלושה מסעים. "זה החסרון בשימוש בספר פתיחות בתוכנת שחמט" אמר קהלן, "התוכנות כל כך חזקות עד שהן עלולות לחזור על טעויות של רבי אמנים שהן עצמן לא היו עושות". דבר זה הביא אותו לפיתוח גרסה של התוכנה עבור שחמט 960. הוא סיפר שהמעבר היה יחסית פשוט, אך כמה מתכנתים נתקלו בבעיות לא צפויות. ריצ'רד פילי, שפיתח גם הוא תוכנה חינמית בשם "The Baron" סיפר שההפיכה של התוכנה לתוכנה של שחמט 960 לוותה בבעיות להבנת התהליך של ההתפתחות, כגון הבאת הפרשים והרצים לעמדות אקטיביות. הוא גם ציין שתהליך זה שיפר גם את המשחק שחמט הרגיל של התוכנה שלו.
בעניין משחק של אדם מול מחשב אמר מתיאס וולנבר, אחד המייסדים של "ChessBase" (חברה גרמנית המהווה מסד נתונים ענק של תוכנות שחמט, משחקים וכיוצא בזה), שההבדל העיקרי הוא שהאדם ינסה, במודע או שלא במודע, להביא את המצב קרוב ככל האפשר למצב המוכר לו ממשחק רגיל, תופעה שלא קיימת בתוכנות מחשב.
דובניום
דובניום אינו מופיע באופן טבעי בכדור הארץ והוא מיוצר באופן מלאכותי. המכון המאוחד למחקר גרעיני (JINR) הסובייטי היה הראשון לגלות את היסוד באפריל 1970, ומיד לאחר מכן, המעבדה הלאומית לורנס ברקלי (LBNL) האמריקאית הכריזה על גילויו ביוני 1970. שתי הקבוצות הציעו שמות משלהם ליסוד והשתמשו בשמות אלו מבלי הסכמה עולמית, ורק בשנת 1993 נפתר הסכסוך על הגילוי וצוות חקירה רשמי מארגון ה-IUPAC החליט לתת קרדיט לשתי הקבוצות, ובשנת 1997 קבע הארגון את שם היסוד להיות דובניום, על שם העיר דובנה, מקום מושבו של המכון המאוחד למחקר גרעיני.
על פי מחקרים תאורטיים, דובנים אמור להימצא במחזור השביעי ובקבוצה החמישית בטבלה המחזורית, מתחת לונדיום, ניאוביום וטנטלום. על כן, תכונותיו הכימיות, כגון מספר אלקטרוני הערכיות, וקיום דרגת חמצון דומיננטית ויציבה, צפויות להיות דומות לתכונותיהן של יסודות אלו. מהמחקרים המועטים שנעשו על יסוד זה, נראה כי היסוד מתנהג באופן הרבה יותר דומה לניאוביום מאשר לטנטלום, בניגוד למצופה.
הקדמה
אם היתוך אכן מתרחש, המיזוג הזמני הנקרא "גרעין מורכב" נמצא במצב מעורר. בכדי לחזור מהמצב המעורר למצב יציב יותר, הגרעין המורכב עובר ביקוע גרעיני או פולט אחד או יותר נייטרונים. דבר המשחרר את אנרגיית העירור. תהליך זה מתרחש בערך ב10^{-16} שניות הראשונות שלאחר ההיתוך. האלומה עוברת דרך המטרה ומגיעה לחלק הבא, המפריד. אם גרעין חדש נוצר הוא יסחב עם האלומה אל המפריד. במפריד, הגרעין החדש מופרד משאר הגרעינים (של האלומה המקורית וכל תוצרי הלוואי האחרים) ומועבר לגלאי מוליך למחצה שעוצר את הגרעין, המיקום בו נעצר הגרעין נרשם בגלאי, בנוסף הגלאי גם מסמן את האנרגיה של הגרעין והזמן שלקח לו להגיע אליו. תהליך זה לוקח כ 10^{-6} שניות, ועל מנת לזהותו, על הגרעין לשרוד לפחות את משך הזמן הזה. בנוסף הגלאי רושם את המיקום הזמן והאנרגיה כשהגרעין מגיע לדעיכה.
יציבות הגרעין תלויה בכוח החזק, למרות זאת, תחומו מאוד קטן, וככל שהגרעין יהיה גדול יותר כך תקטן השפעתו של הכוח על הנוקליאונים בקצוות הגרעין. בנוסף לכך, על הגרעין פועלים כוחות פירוק בעקבות הדחייה האלקטרוסטטית בין הפרוטונים בגרעין, שלעומת הכוח החזק, לדחייה האלקטרוסטטית תחום אינסופי. ולכן הגרעינים של היסודות הכי כבדים יתפרקו בעיקר על ידי סוגי דעיכה שנגרמים מדחייה אלקטרוסטטית: דעיכת אלפא ודעיכה אקראית. דעיכת האלפא נמדדת על ידי חלקיקי האלפא (הידועים גם כ-) שנפלטו, ואת תוצרי הדעיכה ניתן לזהות בקלות עוד לפני זיהוי הדעיכה עצמה בגלאי. אם דעיכה כזאת או סדרה של דעיכות כאלה נותנת גרעין ידוע, את הגרעין המקורי של התגובה ניתן יהיה לקבוע אריתמטית במדידה עקיפה. דעיכה אקראית לעומת זאת, מייצרת כמה סוגי גרעינים כתוצרים ולכן לא ניתן לקבוע מהם את הגרעין המקורי.
אם כן, המידע היחד המתקבל כאשר מסנתזים את אחד היסודות העל-כבדים הוא המיקום, האנרגיה והזמן של הגעת החלקיק לגלאי ושל דעיכתו. לאחר מכן, כתלות בתוצאות, ניתן להסיק כי זהו אכן יסוד חדש ושהתוצאות לא היו יכולות להיגרם על ידי שום חלקיק ידוע אחר. או, שהמידע שהתקבל אינו מספיק כדי להסיק שזהו אכן יסוד חדש ואין שום הסבר אחר חוץ מלהסיק שהיו שגיאות שהפריעו בתהליך.
רקע
אורניום, שמספרו האטומי הוא 92, הוא היסוד הכבד ביותר שקיים באופן טבעי בכדור הארץ, ויסודות כבדים ממנו קיימים רק באופן מסונתז. הסינתוז הראשון של יסוד חדש - נפטוניום, שמספרו האטומי הוא 93, התרחש בשנת 1940 על ידי צוות מארצות הברית. במשך השנים הבאות מדענים אמריקאים סינתזו יסודות עד מנדלביום, שמספרו האטומי הוא 101, אותו סינתזו בשמת 1955. והחל מהיסוד ה-102, נוצרה תחרות בין האמריקאים לסובייטים במי יגלה ראשון יסודות חדשים ויקבל את הקרדיט.
דיווחים על גילוי
התגובה שהתרחשה בניסוי זה היא:
מחלוקות על שם היסוד
המכון המאוחד למחקר גרעיני לא הציעו שם ליסוד אחרי שגילו אותו לראשונה, כמו שהיה נהוג בדרך כלל, מה שהוביל את הצוות מהמעבדה הלאומית לורנס ברקלי להניח שהצוות מהמכון המאוחד לחקר גרעיני לא גילה מספיק מידע בשביל לאשש את תגליתו. לאחר שהמכון המאוחד למחקר גרעיני הצליח לאסוף יותר מידע, הם הציעו את השם נילסבוהריום (Ns) על שם הפיזיקאי גרעיני הדני נילס בוהר, שפיתח את תאוריית מבנה האטום ותורת הקוונטים הישנה. כשהמעבדה הלאומית לורנס ברקלי גילתה לראשונה את היסוד, הם הציעו שהשם החדש יהיה האניום (Ha), על שם הכימאי הגרמני אוטו האן - "אבי הכימיה הגרעינית". וכך, נוצרה מחלוקת על שם היסוד.
בתחילת שנות השבעים, שתי הקבוצות הכריזו על גילוי היסוד הבט בטבלה, יסוד 106, וגם ביסוד זה שתי הקבוצות לא הציעו שם ליסוד תחילה. המכון המאוחד למחקר גרעיני הציע להקים וועדה בינלאומית שתחליט על הקריטריונים למה נחשב כגילוי של יסוד, ואכן ב-1974 קם צוות משותף ונייטרלי של שתי המעבדות. למרות זאת, שתי הקבוצות לא רצו בכך שצד שלישי יפתור להם את הסכסוך, ולכן המדענים המובילים במעבדה הלאומית לורנס ברקלי - אלברט גיורסו וגלן תיאודור סיבורג נסעו בשנת 1975 לדובנה להיפגש עם המדענים המובילים במכון המאוחד למחקר גרעיני - גאורגי פליורוב ויורי אוגאנסיאן, בכדי לנסות לפתור את הסכסוך ביניהם ולהוכיח שהצוות הנייטרלי שקם מיותר. אך לאחר שעתיים של דיוניום הקבוצות נכשלו להגיע לעמק השווה. בשנת 1979 הציע ה-IUPAC שיטה למתן שמות ליסודות בהם ישתמשו עד ששתי הקבוצות יגיעו להחלטה ביניהן על שם רשמי. ויסוד 105 נקרא אננילפנטיום (Unp) (באנגלית: unnilpentium, בלטינית un = 1, nil = 0 וביוונית pent = 5), למרות זאת, שני הצוותים התעלמו מקביעת שם זה, כיוון שלא רצו להחליש את תביעותיהם על גילוי היסוד.
בשנת 1981, צוות ממרכז הלמהולץ למחקר יונים כבדים (GSI) שבדרמשטאדט, הסן, מערב-גרמניה הכריז על כך שהצליחו לסנתז את יסוד 107, חמש שנים אחרי שהמכון המאוחד למחקר גרעיני הצליח לסנתז את יסוד זה, אך הצוות הגרמני קיבל תוצאות מדויקות יותר, ולכן הטענה שלהם לגילוי הייתה יותר מבוססת ומוצקה. הצוות הגרמני הוכיר תודה לסובייטים על מאמצם בגילוי יסוד זה, על ידי כך שהצוות הגרמני הציע את השם נילסבוהריום (Ns) ליסוד 107. ולמרות זאת, הצוות הסובייטי לא שינה את הצעתו לשם של יסוד 105, בטענה כי זה יותר חשוב לקבוע קודם מי גילה אותו ראשון.
בשנת 1985, ארגון ה-IUPAC וארגון ה-IUPAP הקימו את Transfermium Working Group (TWG) - קבוצה שמטרתה להעריך מי גילה כל יסוד שיש עליו מחלוקת, ולקבוע לו שם רשמי. הקבוצה ערכה מפגשים עם נציגים מכל שלושת המכונים (GSI, JINR, LBNL); בשנת 1990 הם קבעו קריטריונים להכרה בגילוי יסוד, ובשנת 1991 הם סיימו את עבודתם בשיוך הגילויים לכל מעבדה. ממצעם פורסמו בשנת 1993. לפי הדוח, הניסוי המוצלח הראשון לייצור יסוד 105 היה של המעבדה הלאומית לורנס ברקלי באפריל 1970, ושהמכון המאוחד למחקר גרעיני צלח בניסוי חודשיים לאחר מכן, ביוני 1970, ולכן יש לתת קרדיט לגילוי לשני הצוותים.
בשנת 1994, הציע ה-IUPAC הצעות חדשות לשמות ליסודות עליהן יש מחלוקות, עבור יסוד 105, הציע הארגון את השם ג'ולנתיום (Jl) על שם הפיזיקאי הצרפתי פרדריק ז'וליו-קירי, שתרם רבות לפיתוח הפיזיקה והכימיה הגרעינית. שם זה הוצע במקור על ידי הצוות הסובייטי עבור יסוד 102, שמאז כבר קיבל את השם הרשמי נובליום, שהוצע על ידי האמריקאים. הצעה זו זכתה לביקורות מצד הצוות האמריקאי מכמה סיבות: ראשית, השמות רותרפורדיום והאניום שהציעו כשמות ליסודות 104 ו-105 ניתנו ליסודות 106 ו-108 במקום (בהתאמה). שנית, השמות שניתנו ליסודות 104 ו-105 היו דובניום וג'ולנתיום (בהתאמה) המועדפים על הצוות הסובייטי, אף על פי שנקבע שהצוות האמריקאי היה הראשון לגלות את היסוד. ושלישית, ה-IUPAC סירבו להצעת האמריקאים לשם סיבורגיום ליסוד 106, כיוון שבדיוק הוחלט כי יסוד לא יוכל להיות קרוי על שם אדם חי, אפילו שהוחלט שהצוות האמריקאי הוא המגלה היחיד של יסוד זה.
בשנת 1995, זנח ארגון ה-IUPAC את השיטה השנויה במחלוקת, ובמקומה הקים וועדה של נציגים מכמה מדינות שנועדה למצוא פשרה בנושא השמות השנויים במחלוקת. וועדה זו הציעה את השם סיבורגיום ליסוד 106 בתמורה לוויתר כל שאר ההצעות של הצוות האמריקאי לשמות יסודות, חוץ מהצעתם לשם לורנציום ליסוד 103. השם נובליום ליסוד 102 (שכבר היה מושרש), הוחלף בשם פלרוביום על שם מדען הגרעין הסובייטי גאורגי פליורוב, בעקבות ההכרה מהדוח של שנת 1993 שמכיר בצוות הסובייטי כמגלים הראשונים של יסוד זה. הצוות האמריקאי התנגד להחלטה זו, וההחלטה בוטלה. השם פלרוביום לבסוף ניתן בשנת 2012 ליסוד 114.
בשנת 1996 ערך ארגון ה-IUPAC פגישה נוספת שתדון מחדש בכל השמות הנוכחיים. והחליטה על הצעה חדשה לשמות, הצעה זו פורסמה בשנת 1997. בהצעה זו הוחלט שיסוד 105 יקרא מעתה דובניום (Db) על שם העיר דובנה ברוסיה, מיקומו של המכון המאוחד למחקר גרעיני. והיסודות 102, 103, 104 ו-106 קיבלו את השמות שהציעו האמריקאים. השם דובניום היה שייך במקור ליסוד 104, בהצעתם הקודמת של ה-IUPAC. הצוות האמריקאי "נאלץ" להסכים להחלטה זו, וכך הסתיימה לה המחלוקת על שמות היסודות העל-כבדים.
איזוטופים
לדובניום מספר אטומי של 105, ולכן הוא יסוד על כבד. בדומה ליסודות על כבדים אחרים, הוא אינו יציב ומתפרק במהירות. האיזוטופ בעל זמן מחצית החיים הארוך ביותר של דובניום הוא, ולו זמן מחצית חיים של כיממה. לא ידוע על קיומם של איזוטופים יציבים של דובניום, ולפי הערכות של המכון המאוחד למחקר גרעיני, לדובניום לא יהיו איזוטופים בעלי זמן מחצית חיים גדול מכיממה. כל איזוטופי הדובניום נוצרים אך ורק באופן מלאכותי.
זמן מחצית החיים הקצר של הדובניום מגביל את האפשרות לעשות בו ניסויים, והגבלה זאת קשה עוד יותר כיוון שאת האיזוטופ הכי יציב שלו מאוד קשה לייצר. ליסודות עם מספר אטומי נמוך יותר יש איזוטופים יציבים יותר, עם יחס נייטרונים לפרוטונים נמוך יותר מאשר ליסודות עם מספר אטומי גבוהה. ולכן בייצור המלאכותי של היסוד, גרעיני המטרה ואלומת החלקיקים הדרושים ליצירת אותו איזוטופ, יכילו פחות נייטרונים ממה שצריך בכדי ליצור את האיזוטופים הכי יציבים.
בכל ייצור רק מספר אטומים בודדים של יכולים להיווצר בכל פעם, ולכן מדידת זמן החיים משתנה באופן ניכר במהלך המדידה. בשלושה ניסויים, נוצרו בסך הכל 23 אטומי דובניום, עם זמן מחצית חיים של שעות.
האיזוטופ השני הכי יציב של דובניום הוא, והוא יוצר בכמות עוד יותר קטנה - 3 אטומים בסך הכל, עם זמני מחצית חיים של 33.4 שעות, 1.3 שעות ו-1.6 שעות. שני אלו הם האיזוטופים הכבדים ביותר של דובניום נכון לעתה. ושניהם נוצרו על ידי דעיכה של יסוד כבד יותר ( ו ) במקום על ידי ייצור ישיר, כיוון שהניסויים לייצורם תוכננו במקור בדובנה עם אלומות של, בגלל מסתו. ה הוא הגרעין עם הכי הרבה עודף נייטרונים שהוא גם יציב. מה שמסייע בסינתוז אטומים כבדים עם עודף נייטרונים. אך עבור אטומים גדולים מאוד הסבירות שהקלציום יעבור היתוך נמוכה, ולכן לא מייצרים את האיזוטופים עם עודפי הנייטרונים של דובניום באופן ישיר בדרך זו אלא על ידי דעיכה של אטום כבד יותר.
האיזוטופ הראשון של דובניום שיוצר היה שיוצר בשנת 1968. לדובניום 13 איזוטופים רדיואקטיביים.
היתוך קר
''קטע זה עוסק בסינתוז גרעיני דובניום על ידי תגובות היתוך "קר" (cold fusion). אלו תגובות אשר יוצרות גרעין באנרגיית עירור נמוכה (בין 10 MeV ל-20 MeV), דבר המעלה את סיכויי הגרעין לשרוד את ההיתוך. לאחר מכן הגרעינים המעוררים חוזרים למצב יציב על ידי פליטת נייטרון אחד או שניים בלבד.''
היתוך חם
''קטע זה עוסק בסינתוז גרעיני דובניום על ידי תגובות היתוך "חם" (hot fusion). אלו תגובות אשר יוצרות גרעין באנרגיית עירור גבוהה (בין 40 MeV ל-50 MeV), דבר המוריד את סיכויי הגרעין לשרוד את ההיתוך. לאחר מכן הגרעינים המעוררים חוזרים למצב יציב על ידי פליטת 3 עד 5 נייטרונים.''
דעיכת גרעינים כבדים יותר
איזוטופים של דובניום נצפו גם בדעיכות של גרעינים כבדים יותר. התצפיות עד כה מסוכמות בטבלה שלהלן:
איזומרים
קטע זה עוסק באיזומרים של איזוטופים של דובניום, כלומר איזוטופים במצב מעורר.
גולן בר לוי
קורות חייו
למד ב בחיפה אותה סיים בשנת 1985. עם גיוסו לצה"ל התנדב לשייטת 13. בר לוי השלים את הכשרת מסלול הלוחם בקומנדו הימי ויצא לקורס קציני חי"ר. עם תום הקורס שב לשייטת, שם שימש במספר תפקידי פיקוד ביחידה וכן השלים קורס חובלים. בשנים 1997–1996 שימש כמפקד יחידת דובדבן, והוביל אותה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני. לאחר מכן שימש כסגן מפקד השייטת. עם סיום תפקידו עבר בר לוי לחיל החינוך והנוער ושימש במספר תפקידים ובהם מפקד בסיס מחו"ה אלון ומפקד מערך מג"ן. בשנת 2011, לאחר 26 שנות שירות, השתחרר מצה"ל. לאחר שחרורו החל לעבוד כמחנך ומורה לסוציולוגיה ואזרחות בבית הספר "חוגים" שבחיפה.
משפחת האדם
משפחת האדם (באנגלית: The Family of Man) הייתה תערוכת צילומים שנוצרה על ידי האמן והאוצר האמריקאי אדוארד סטייכן, והוצגה לראשונה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-24 בינואר 1955. התערוכה והספר שיצא בעקבותיה, שזכה לתפוצה גדולה ברחבי ארצות הברית והעולם המערבי כולו, היוו אבן דרך חשובה בהפיכת הצילום למדיום מוזיאלי וקבלתו כמדיום המבטא רגשות ומעביר מסרים אנושיים.
הרקע לתערוכה
עוד לפני מלחמת העולם השנייה החלו להופיע במגזין לייף, ואחריו במגזינים נוספים, כתבות מצולמות שהביאו את חדשות העולם אל הציבור הרחב במדינות דוברות האנגלית ובדרך זו הפכו למעצבות דעת קהל. תהליך זה הועצם במהלך מלחמת העולם השנייה בעת שחלק מהצדדים המשתתפים שלחו צלמים מטעמם להנציח את הקרבות מתוך מטרה להעצים את הרגשות הפטריוטים של הציבור. בשנים שלאחר המלחמה, החלה סוכנות הצילומים מגנום לשווק מקבצי תמונות ממקומות שונים בעולם למגזינים שונים. הפעם הראשונה בה יושם הרעיון של יצירת מקבץ תמונות מכל רחבי העולם סביב נושא אחד היה בכתבות שהתפרסמו בקביעות ב-1948 וב-1949 במגזין "Ladie's Home Journal" ונקראו "People Are People the World Over".
שמה של התערוכה נלקח מתוך נאום של אברהם לינקולן והכנתה ארכה כמעט שלוש שנים. סטייכן אמר כי קיבל את הרעיון לתערוכה בעקבות זכרונותיו מאמו שהטיפה לו את חשיבותה של הסובלנות והכבוד לכל בני האדם. הרעיון לתערוכה זוקק וגובש בעקבות היותו עד לאימה ולסבל שנחוו במלחמות העולם הראשונה והשנייה, בשפל הגדול ובמלחמת קוריאה. סטייכן אף הצהיר כי התערוכה היוותה את פסגת הישגיו. 503 התמונות שהוצגו בה היו של 273 צלמים מ-68 מדינות והן נבחרו מתוך שני מיליון צילומים של צלמים מפורסמים ואלמונים. צילומים אלו הציגו מגוון מצבים של החוויה האנושית הכוללים בין היתר: לידה, אהבה, שמחה, מלחמה, מחסור ועוני, כאב, מחלה ומוות. כוונתו של סטייכן הייתה להוכיח באופן ויזואלי את האוניברסליות של החוויה האנושית ואת תפקיד הצילום בתיעוד חוויה זו.
התערוכה והביקורת
סטייכן הגדיר את התערוכה במילים אלו: ""משפחת האדם" מקיפה את מכלול החיים, מלידה ועד מוות, בדגש על יחסי היומיום של האדם עם עצמו, משפחתו, הקהילה והעולם בו אנו חיים". התערוכה, שהועלתה עשר שנים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, ניסתה להראות כי למרות זוועות המלחמה והמתחים הבין גזעיים, הגזע האנושי הוא למעשה משפחה אחת. גישה זו אף גררה ביקורת שטענה כי המסר ההומני המועבר בתערוכה הוא מגויס מטרה ומזויף. למשל, לא הוצגו בתערוכה צילומים שתיעדו רוע מכוון, כדברי המבקרת פיבי-לו אדמס: "יש מתים אך לא רוצחים".
כבר בשנת 1957, בזמן שהוצגה התערוכה בפריז בעת מסעה סביב העולם, כתב עליה מבקר התרבות והסמיוטיקאי, רולאן בארת:
בארת טען, בנוסף, שהתערוכה מציבה לא רק את הלידה והמוות כדבר "טבעי", אלא גם את סדר העבודה, שמקבל אף הוא משמעות פטאלית וקבועה, ללא יכולת שינוי (כך, למשל, באותו עמוד בקטלוג התערוכה נראים הגברים עמלים בעבודות פיזיות קשות והנשים מכבסות ותולות כבסים): "לכן, אני חושש שההצדקה הסופית לכל ה'אדמיזם' הזה טמונה בניסיון להעטות על נייחותו של העולם אצטלה של 'חוכמה' ו'ליריות' שאיננה מנציחה את פעולות האדם אלא כדי לנטרל את חומר הנפץ שבהן".
בהעלאת התערוכה סייעו הצלם ויין מילר, שהיה עוזרו של סטייכן, והאדריכל פול רודולף שהיה אחראי על עיצוב התערוכה. התערוכה עוצבה כך שהמבקר עבר במסלול בין 32 נושאי החוויות האנושיים השונים: לידה, אמהות, משחק, עבודה, מלחמה, מוות ועוד נושאים רבים ושונים. לצד הצילומים הוצגו קטעי מלל מתוך יצירתם של סופרים ומשוררים, טקסטים דתיים ומתוך מסורות של עמים שונים. היו שטענו כנגד קטעי המלל כי בשעה שבדרך כלל הצילומים אמורים לדבר עבור עצמם, כאן הם מכוונים את הצופה אל תפיסת התמונה של יוצרי התערוכה. ביקורת זאת הצטרפה לביקורת על המגמתיות של התערוכה. חלק גדול מהצלמים שהשתתפו בתערוכה היו צלמים שעבדו עבור סוכנויות ידיעות וניתן היה להבחין כי סגנון חלק ניכר מהצילומים בתערוכה דמה לסגנון שאפיין את הצילומים במגזין לייף שזכה באותן שנים לפופולריות.
השפעת התערוכה
אמנם כבר בשנים שלפני כן הוצגו תערוכות צילום במוזיאונים, אולם הייתה זו הפעם הראשונה בה תערוכה בהיקף כה גדול הוצגה במוזיאון מרכזי והציבה את אמנות הצילום כאירוע תרבותי מהשורה הראשונה. אלין סארינן, מבקרת התרבות של הניו יורק טיימס, כתבה בעקבות פתיחת התערוכה: "האם הצילום החליף את הציור כאמנות החזותית החשובה של תקופתנו?".
יש הרואים בתערוכה את אחד הגורמים התרבותיים שהביאו להתפתחותה ולקבלתה של התנועה לזכויות האזרח בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20.
גם בישראל הייתה לתערוכה, לנושאיה ולסגנון הצילום שבה השפעה רבה. הדבר ניכר בשנתונים לאמנות הצילום שיצאו לאור בשנות ה-60.
תערוכות ההמשך והספר
לקראת סיום הצגת התערוכה בניו יורק יצא לאור ספר שנשא את שם התערוכה ושילב את תמונותיה ואת טקסטים שליוו אותה. הספר אף כלל הקדמה שכתב קרל סנדברג שהיה גיסו של סטייכן. ויין מילר סיפר בראיון שנערך ב-1994, כי כמעט לא היו קיימים באותה עת ספרים שכללו צילומים במתכונת שהפכה לפופולרית בשנים שלאחר מכן. הרעיון להוצאת הספר היה של ג'רי מייסון שהיה באותה עת בעל הוצאת ספרים קטנה והוציא לפני כן מספר ספרים שכללו צילומים מלווים בטקסט. סטייכן וצוות המוזיאון לא האמינו בסיכויי הספר להצליח אך סטייכן רצה מאוד שהתערוכה תונצח בצורה כלשהי ולכן שיתף פעולה עם מייסון. הספר זכה להצלחה גדולה ויצא לאור במספר עיצובים בשנות ה-50 - הנפוץ ביניהם יצא לאור כספר כיס. במלאת 40 שנים לתערוכה יצא הספר בפורמט גדול. הספר נמכר ביותר מארבעה מיליון עותקים.
לאחר סגירת התערוכה בניו יורק, ב-8 במאי 1955, הוצגה התערוכה, במשך שמונה השנים הבאות, בערים נוספות בארצות הברית וב-37 מדינות נוספות ויותר מתשעה מיליון איש צפו בה. ביפן לבדה בקרו כמיליון איש בתערוכה. בשנת 1957 אף הוצגה התערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות. עותק התערוכה היחיד שנשאר הועבר ללוקסמבורג - מולדתו של סטייכן, ומוצג בתערוכה קבועה במוזיאון הנושא את השם The Family of Man ומצוי בעיירה הקטנה קלרוו. בעקבות הצלחת התערוכה, הועלו בשנים שלאחר מכן מספר מיזמים בעלי אופי דומה: "משפחת הילדים" (The Family of Children) ו"משפחת הנשים" (The Family of Women) הועלו על ידי ג'רי מייסון ותערוכת הצילום העולמית הראשונה הועלתה בשנות ה-60 על ידי קרל פווק עבור המגזין הגרמני שטרן. ב-2003 צורפה התערוכה לתוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו.
אירלנד במשחקים האולימפיים
אירלנד משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת פריז (1924), והיא נעדרה מאז רק מאולימפיאדת ברלין (1936). קודם לכן התחרו הספורטאים האירים במסגרת המשלחת הבריטית, שכן אירלנד הייתה חלק מבריטניה עד לעצמאותה ב-1922. לפי הסכם בין הוועדים האולימפיים של בריטניה ואירלנד, ספורטאים מצפון אירלנד רשאים לבחור האם לייצג את בריטניה או את אירלנד.
לאורך השנים זכו הספורטאים שייצגו את אירלנד ב-34 מדליות, מהן 11 מדליות זהב. למעלה ממחצית המדליות (18) הושגו באיגרוף, אך רק שלוש מהן היו מדליות זהב. יתר המדליות הושגו באתלטיקה (7 מדליות, מהן 4 מדליות זהב), שחייה (4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב), שיט (שתי מדליות), חתירה (מדליה אחת) ורכיבה (מדליה אחת).
באולימפיאדות החורף משתתפת אירלנד מאז אולימפיאדת אלברוויל (1992), וברציפות מאז אולימפיאדת נאגנו (1998). להישג הגבוה ביותר הגיע גולש הסקלטון קליפטון רוטסלי, שסיים במקום הרביעי באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002)/
היסטוריה
ספורטאים אירים נטלו חלק במשחקים האולימפיים במסגרת המשלחת הבריטית מאז אולימפיאדת אתונה (1896). כזהו למשל האלוף האולימפי הראשון בטניס, ג'ון פיוס בולאנד, אירי שלימים נבחר לפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה הפרלמנטרית האירית. לאולימפיאדת סנט לואיס (1904) בריטניה כלל לא שלחה משלחת, ושלושה ספורטאים אירים שנסעו באופן עצמאי ייצגו אותה בדיעבד.
בהופעת הבכורה של המשלחת האירית העצמאית, איש מחבריה לא זכה במדליה. הקרוב ביותר לכך היה המתאגרף פטריק דווייר, שסיים במקום הרביעי. נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר, לאחר הפסד לנבחרת הולנד. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה פאט או'קלהאן במדליה האולימפית הראשונה לזכותה של אירלנד העצמאית, מדליית זהב ביידוי פטיש. או'קלהאן חזר על הישגו גם באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בה זכה גם בוב טיסדול במדליית זהב, בריצת 400 מטר משוכות.
אירלנד נעדרה מאולימפיאדת ברלין, וחזרתה למשחקים, באולימפיאדת לונדון (1948), הייתה בצל מחלוקת בין אגודות אתלטיקה שונות במדינה, שמנעה את השתתפותם של כמה מהאתלטים האירים במשחקים. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה ג'ון מק'נולי במדליית כסף, והיה למתאגרף האירי הראשון מבין 16 שזוכה במדליה אולימפית.
אירלנד לא הצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אך בדומה ל-15 מדינות אחרות, ספורטאיה התחרו תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגל הלאום. במשחקים אלה זכו לראשונה ספורטאים אירים במדליות בענף השיט - השייטים דייוויד וילקינס וג'יימס וילקינסון, שזכו במדליית כסף בדגם ההולנדי המעופף. ספורטאי אירי נוסף, המתאגרף יו ראסל זכה במדליית ארד. אימון קוגלן שוב סיים במקום הרביעי, הפעם בריצת 5000 מטר. אתלט נוסף, ג'ון טרייסי, סיים שביעי במרוץ זה, בעוד שבריצת 10000 מטר התמוטט 200 מטר לפני קו הסיום, לאחר שסבל מהתייבשות. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה טרייסי במדליית כסף בריצת המרתון, וכן סיים במקום התשיעי בריצת 10000 מטר.
לאחר שבאולימפיאדת סיאול (1988) רשמה המשלחת האירית הופעה חלשה, באולימפיאדת ברצלונה (1992) צברה המשלחת שתי מדליות. מייקל קארות' היה למתאגרף התשיעי שזוכה במדליה אולימפית, אך לראשון שזוכה במדליית זהב. מתאגרף נוסף, ויין מק'קולו, זכה במדליית כסף. באולימפיאדת אטלנטה (1996) ייצגה את אירלנד הספורטאית האולימפית המצליחה ביותר שלה, השחיינית מישל סמית'. סמית' זכתה ב-3 מדליות זהב, במשחים ל-400 מטר בסגנון חופשי ול-200 ול-400 מטר בסגנון מעורב אישי, וכן במדליית ארד במשחה ל-200 מטר בסגנון פרפר. באותם משחקים הציפיות היו שאלופת העולם בריצת 5000 מטר, סוניה או'סאליבן, היא שתגיע להישגים הגבוהים ביותר, אך בבוקר המירוץ תקפו אותה מיחושים בבטנה, והיא לא סיימה אותו. או'סאליבן זכתה בסופו של דבר במדליית כסף באולימפיאדת סידני (2000), אז גם דורגה במקום השישי במרוץ ל-10000 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) היה הרוכב קיאן או'קונור לספורטאי הבולט ביותר. או'קונור זכה במדליית הזהב בתחרות קפיצות הראווה, אך המדליה ניטלה ממנו לאחר שנמצא כי נתן לסוסו חומרים אסורים. רביעיית החותרים בסירה קלה, דורגה במקום השישי, ובעקבות פסילתו של או'קונור היה הישגה לטוב ביותר של המשלחת האירית באתונה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) חזרו המתאגרפים לבלוט. קני איגן זכה במדליית כסף, ושני מתאגרפים נוספים, דארן סאת'רלנד ופאדי בארנס, זכו במדליות ארד. ספורטאים אירים נוספים שבלטו בבייג'ינג כללו את הקיאקיסט אואן רייניש (מקום רביעי בסלאלום), האתלטית אוליב לוגניין (מקום שביעי בהליכה ל-20 ק"מ), האתלט רוברט הפרנן (מקום שמיני בהליכה ל-20 ק"מ) ונבחרת הרכיבה (מקום שמיני).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו האירים ב-6 מדליות. בארבע מהמדליות זכו מתאגרפים. קייטי טיילור הייתה המתאגרפת האירית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, והייתה זו גם מדליית הזהב הראשונה לזכות אירלנד מזה 16 שנים. ג'ון ג'ו נווין זכה במדליית כסף ומייקל קונלן ופאדי בארנס זכו במדליות ארד. הרוכב קיאן אוקונור זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצות. רוברט הפרמן, זכה במדליית ארד בהליכה ל-50 ק"מ ובמקום התשיעי בהליכה ל-20 ק"מ ספורטאים אירים נוספים שבלטו בלונדון כללו את השייטת אנליס מרפי שסיימה במקום הרביעי בדגם לייזר רדיאל) ונבחרת הרוכבים שסיימה במקום החמישי.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
פדורה ברביירי
פדורה ברביירי (באיטלקית: Fedora Barbieri; 4 ביוני 1920 - 4 במרץ 2003) הייתה זמרת מצו-סופרן איטלקייה.
חייה
ברביירי הופיעה לראשונה כזמרת באופן רשמי בפירנצה בשנת 1940, אך פרשה בשנת 1943 בשל נישואיה וחזרה להופיע בשנת 1945. היא הייתה בין הראשונים שחקרו וביצעו אופרות מוקדמות מאת מונטוורדי ופרגולזי. הופעתה הראשונה בלה סקאלה, שם נועדו לה הצלחותיה הגדולות ביותר, הייתה בשנת 1942 בסימפוניה התשיעית של בטהובן בניצוח ויקטור דה סאבאטה. הופעתה הראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק הייתה ב-6 בנובמבר 1950 בתפקיד הנסיכה אבולי ב"דון קרלוס" של ורדי. בסך הכל הופיעה 96 פעמים ב-11 אופרות בבית האופרה הזה, וכן שרה את אבולי בהפקה המפורסמת של לוקינו ויסקונטי לאופרה של ורדי ליובל המאה של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1958. אף כי לא פרשה מעולם באופן רשמי, אפשר להגיד שפדורה ברביירי חדלה להופיע על הבימה בשנות ה-90', כך שהקריירה שלה היא אחת הארוכות ביותר בתולדות האופרה.
ברביירי נחשבת אומנם לשחקנית וזמרת מרשימה ביותר בזכותה היא, אך כיום היא זכורה בעיקר הודות להופעותיה הסדירות, על הבימה ומחוצה לה, עם מריה קאלאס בשנות ה-50' של המאה ה-20. רבות מהופעותיהן המשותפות (עם עוד שותפים קבועים כמו ג'וזפה די סטפנו, בוריס כריסטוף, טיטו גובי, רולנדו פאנראי וטוליו סראפין) הוקלטו בחברות פוניט צ'טרה (בעיקר "לה ג'וקונדה", 1952) ו-EMI. תפקידיה המפורסמים ביותר היו אמנריס באאידה, אזוצ'נה ב"איל טרובטורה", קוויקלי ב"פלסטאף", אבולי ב"דון קרלוס" ואולריקה ב"נשף המסיכות", כולן אופרות של ורדי. הרקוויאם של ורדי, שבו שרה עם הרווה נלי, די סטפאנו וצ'זארה סייפי, בניצוח ארטורו טוסקניני, הוקלט ויצא בחברת RCA.
אפשר לשמוע וגם לראות אותה בתפקיד מדלון בקלטת DVD של האופרה "אנדראה שנייה", עם פלאסידו דומינגו בתפקיד הראשי, שהוציאה "אגודת בל קאנטו".
בודהיזם
בודהיזם היא דת ו"דהרמה" (בסנסקריט) שמשמעותה "הדרך" או חוקי הטבע ("תורת הבודהה") המושתתים על הדרכותיו של גאוטמה בודהה, שחי ולימד בהודו במאה החמישית או השישית לפני הספירה. מטרתם העיקרית היא הפחתת הסבל האנושי.
על-פי הדהרמה, אדם החפץ להשתחרר מסבלו יכול לעשות זאת באמצעות הנחיותיו של הבודהה, כפי שהן באות לידי ביטוי בדרך המתומנת הנאצלת.
מקור הבודהיזם בהודו, אולם רוב הבודהיסטים היום מתגוררים במדינות אחרות במזרח אסיה ובדרומה. יש מיעוט בודהיסטי הולך וגדל גם באירופה ובצפון אמריקה. גרסאות שונות של ההשקפה הבודהיסטית משקפות את תרבותן של המדינות שאליהן הגיע.
המושג בודהה (פאלי ובסנסקריט: "זה שהתעורר") אינו כינויו של אדם יחיד, אלא שם תואר המתייחס למי שהגשים את הדרך הבודהיסטית והשתחרר. במסורות מסוימות שמור התואר רק למי שגילה את הדרך בכוחות עצמו וללא סיוע חיצוני. גאוטמה, מייסד הבודהיזם, גילה את הדרך בכוחות עצמו בתקופה שבה לא הכיר אותה איש מלבדו.
"בודהיזם" הוא הכינוי הנפוץ לכל הזרמים השונים. הבודהיסטים עצמם משתמשים במושגים נוספים. המילה "סאסנה" מתייחסת למה שלימד גאוטמה, "דהרמה" (בסנסקריט) משמעותה "הדרך", חוקי הטבע, או מה שלימד גאוטמה.
בטיבט ובחבלי הודו המאוכלסים בפליטים טיבטיים קוראים ללימודי בודהיזם טיבטי בשם "צ'ו".
חיי הבודהה ורעיונותיו
אין כמעט תיעוד היסטורי על גאוטמה בודהה, למעט מקור המידע הקיים בכתבים ומסורות בודהיסטיות שרובם נכתבו מאות שנים לאחר מותו. לכן, סיפור חייו של הבודהה הוא הגיוגרפיה (סוגה המוקדשת לסיפור חיי קדושים). הכרת חייו של הבודהה אמורה לעזור להבין את תורתו.
גאוטמה סידהארתה (המכונה גם שאקיימוני, "החכם [משבט] השאקיה") (ככל הנראה 563 לפנה"ס-479 לפנה"ס), הוא נסיך הודי, בן לשבט שאקיה שלרגלי הרי ההימלאיה, שהתווה את העקרונות הראשיים של הדהרמה - "תורת התופעות", "הדרך", "האמת" - השקפת עולם ודרך תרגול התודעה שהפכה לימים לדת הנקראת על שמו, בודהיזם. המאה ה-6 לפנה"ס בהודו התאפיינה במשבר חברתי, רוחני ומדיני קשה עקב הפיצול הרב של מדינות שנלחמו זו בזו, ועקב הרצון לערער את עקרונות הברהמניזם.
על פי המסורת הוא נולד כנסיך במשפחה מיוחסת, וגדל בארמונו של אביו כשהוא מוגן לחלוטין מהעולם החיצון. בבגרותו יצא מן הארמון ונחשף לצער, למחלות ולמוות - דברים שלא הכיר קודם לכן. מפגש זה עורר בו הבנה כי החיים מלאים בסבל, ומתוך תדהמה וחמלה גדולה לבני האדם, החליט להקדיש את חייו לחיפוש הפתרון לסוגיית הסבל הקיומי האנושי.
בגיל 29 פרש מחיי המשפחה, עזב את אשתו ובנו, ואימץ חיי "סאדהו" - פרוש נודד (דבר שהיה מקובל במסורת ההודית מאותה תקופה ועד היום). חיי הפרושים בהודו כללו סיגופי גוף ונפש קשים (צום, מגורים ביער הרחק מבני אדם, התרחקות מתענוגות, תרגולים קשים, ועוד) כל זאת בשם המטרה למצוא את "גרעין האמת" של החיים האטמן - היסוד הראשוני ביותר באדם, שהוא חיבור והתגלמות של "הניצוץ האלוהי" - הברהמן. סידהארתה נדד, למד והסתגף במשך 6 שנים - אך לא הגיע לתשובה שהשביעה את רצונו. לבסוף הוא עזב את דרך הסיגוף ופרש ללימוד עצמי לבדו.
על פי המסורת התיישב הבודהה תחת עץ (שלימים נקרא על שמו - עץ הבודהי) בעיר שנקראת כיום בודגאיה. הוא נשבע שלא יזוז ממקומו עד אשר תתגלה לו התשובה אשר הוא מחפש. ישנן מסורות שונות סביב השאלה כמה זמן ישב הבודהה תחת העץ עד שהגיע לנירוואנה. יש אומרים לילה אחד ויש אומרים שלוש שנים. בישיבת המדיטציה שלו תחת העץ נגלו בפניו העקרונות המרכזיים של תורתו: כל התופעות חולפות ואינן בעלות "מהות עצמית גרעינית". גם ה"אני" שלנו הוא תופעה משתנה וחולפת, המורכבת משלל תופעות חולפות אחרות, שגם הן חסרות בסיס ועל כן קבע "אנאטה" - אין אטמן, אין גרעין יסודי לנפש, או בעצם - "אין אני". מכאן הבין שייחוס ממשות והיאחזות בתופעות חולפות (רגשות, מצבי חיים, דברים חומריים וכו') היא טעות יסודית של בני האדם. בשל הקושי שלנו לקבל את חוק הטבע של החולפיות - למעשה כל התופעות הן "בטבע" הסבל: טבען הוא להופיע/להיוולד, להתקיים ולחלוף והן מתקיימות במעגל אינסופי של לידה ומוות סמסרה. מכאן הסיק כי הסבל הקיומי האנושי מקורו בהיאחזות התודעה שלנו בדבר שהוא בלתי אפשרי, ועל כן הדרך לשחרור מסבל היא אימון ותרגול התודעה.
תורתו של הבודהה שרדה אולי כיוון שהייתה כה מהפכנית, למול הלך הרוח ההינדואיסטי שהיה מקובל באותם זמנים. כמו כן העיסוק הישיר והנקי שלה בסבל הקיומי של החיים היה דבר שודאי הדהד בליבם של רבים ואט אט סחף אחריו הבודהה קהל מאמינים גדול. סיבה נוספת לפופולריות של הדת הייתה שהיא הבטיחה שנירוואנה אפשרית לבני כל הקאסטות, בעוד שהזרם ההינדואיסטי ששלט באותה התקופה גרס כי רק מי שעמל בחיים הקודמים כדי להוולד בחיים האלו בקאסטת הברהמינים, כוהני הדת ההינדואים, יכול להגיע להארה ולהשתחרר מהסבל.
את ארבעים וחמש השנים לאחר "שהתעורר" הקדיש להוראה של תורתו, אותה כינה דהרמה בסנסקריט או דהמה בפאלי, עד שמת בגיל 84.
התפשטות הבודהיזם
בתקופה בה פעל בודהה, דיברו רוב תושבי מרכז וצפון הודו ניבים שונים הקרובים לסנסקריט, ולכן היה קל להפיץ את רעיונותיו מבלי צורך לתרגמם לשפה אחרת. הפיצול הלשוני המאפיין את הודו של ימינו התרחש והתפתח מאוחר יותר.
ברוב מדינות מזרח ומרכז אסיה יש מספר רב של בודהיסטיים, בסך הכול מוערך מספרם ב-500 מיליון. למספר זה ניתן להוסיף גם את אלה שעד לפני זמן לא רב לא היו יכולים להצהיר באופן רשמי על היותם בודהיסטים. בסין לבדה ניתן להעריך מספר של כ-150 מיליון בודהיסטים שעד לא מזמן לא היו יכולים לתרגל בודהיזם בגלוי עקב איסור של המשטר.
ארצות בהן לבודהיזם תפוצה רחבה כוללות את: הודו, טיבט, לאוס, תאילנד, סין, מונגוליה, מיאנמר (בורמה), וייטנאם, יפן, בהוטן, קוריאה, קמבודיה, סרי לנקה, טאיוואן והסובייקט הרוסי רפובליקת קלמיקיה.
כיום הבודהיזם הופך לנגיש ואף פופולרי יחסית גם במערב. ניתן למצוא ברחבי האינטרנט אתרים רבים, ותרגומים לתכנים בודהיסטים אותנטיים רבים, כמו גם מרכזי מדיטציה, קורסים וספרים.
תורתו של בודהה
בדרשתו המפורסמת בפארק הצבאים, לימד את תפיסת העולם הבודהיסטית – הדהרמה - המבוססת על ארבע אמיתות יסוד, המכונות ארבע האמיתות הנאצלות.
גאוטמה בודהה, כפי שהוא מוצג על פי המסורת, ניסח את מהות תורתו במילים "הדרך לשחרור מסבל". הוא נמנע מלעסוק בשאלות מטאפיזיות ובנושאים שאינם קשורים ישירות לשחרור האדם מסבל. חלק ניכר מתורתו עוסק בתשתית הפסיכולוגית שעומדת בבסיס הסבל שחווים בני האדם, ובדרך המעשית להשתחרר מסבל זה. בשונה מדתות אחרות, הבודהיזם אינו מבוסס על אמונה, ומעודד את הפרט לפתח חכמת-אמת ("פאניה") דרך התנסות ישירה. מסיבה זו, הבודהיזם איננו פילוסופיה או דת במשמעותן המסורתית, אלא דרך חיים. תורתו של הבודהה, הדרך המתומנת הנאצלת, מציעה כלים מעשיים לשחרור האדם מסבלו, ולהביא את המתרגל להתעוררות (בודהי). התעוררות שלמה מתוארת גם כהארה העוקרת את שורשי הסבל באופן סופי ומוחלט, ומביאה לשלוות-אמת (נירוואנה). לפי התפישה הבודהיסטית, השלמת הדרך מהווה את פסגת ההישגים האפשריים עבור בן האנוש. על-פי הבודהה, התעוררות זו איננה ניתנת לתיאור על דרך החיוב; היא מבוססת על התמוססותן של אשליות, ביטולן של מחשבות-שווא, והכחדת תפישות מוטעות לגבי המציאות, אשר מוחלפות בראיה נכונה ובהירה של טבע המציאות הישירה, כפי שהיא. אמת בסיסית ומוחלטת זו נושאת אופי נצחי; היא תמיד הייתה ותמיד תהיה, היא בלתי נפרדת ונמצאת בכול, וניתנת לחוויה ישירה בכל עת. מצב על-זמני זה נקרא "רמת האמת" ("דהרמקאיה"), להבדיל מעולם המציאות היחסית, המורכבת ממושגים מופשטים ומתפישות רעיוניות. האדם המואר מזהה את ארעיותן וריקותן של כל התופעות, כמתואר בשלושת סימני הקיום. מושג הריקות (שוניאטה) זכה למקום מרכזי בזרמי הבודהיזם המאוחר. ד.ט. סוזוקי, מתרגם מוערך של כתבים בודהיסטיים, הדגיש כי לא מדובר בשלילה מוחלטת שאחריה לא נותר דבר, והזהיר מפני טעות נפוצה זו בפרוש המושג.
שלוש אבני החן, או שלושת המחסות
בדרכו להארה, המתרגל הבודהיסטי לוקח מחסה בשלוש אבני החן:
בווג'ריאנה נזכרות שתי שלשות נוספות: שלושת השורשים ושלושת הגופים.
זרמים בבודהיזם
כיום הבודהיזם מחולק לשלושה זרמים עיקריים – טהרוואדה, מהיאנה ווג'ריאנה, המחולקים גם מבחינה גאוגרפית:
טהרוואדה
המסורת הבסיסית המשותפת לכל זרמי הבודהיזם. קיימת בסרי-לנקה, הודו, בורמה, תאילנד, לאוס וקמבודיה. הטקסטים של מסורת זו כתובים בפאלי, והם השריד השלם המוקדם ביותר לקאנון הבודהיסטי המקורי. הטהרוודה היא המסורת הנזירית העתיקה ביותר בבודהיזם. יש המכנים מסורת זו בשם "היניאנה" Hīnayāna ("הכלי הקטן"), אך במקומות רבים הוא נחשב לכינוי מזלזל ופוגעני. המסורת שמה דגש על התנהגות חיובית, נדיבות, מוסריות, ותרגול מדיטציה. ההבנות שמגיעות ממדיטציה מובילות לשלווה ולשחרור מסבל. הדרך המתומנת הנאצלת (סנסקריט: אָרְיָאשְׁתָּאנְגה-מָארְגַה आर्याष्टाङ्गमार्ग, פאלי: אַרִיוֹ אַתַנְגִיקוֹ מַגוֹ) היא אחד העקרונות המרכזיים בתורתו של גאוטמה בודהה, אשר תיאר אותה כדרך המובילה לסיום הסבל (דוקהה) ולהארה. תרגול מדיטציה מפתח את המודעות העצמית אשר מבארת את האופי האמיתי של המציאות. ההתבוננות העצמית מובילה לרכישת תובנות, והבשלתן מביאה להתעוררות.
מהאיאנה
"הכלי הגדול" או "המרכבה הגדולה", זרם בן המאה ה-1 לפנה"ס, הוא הזרם הגדול ביותר ומהווה 53% מהבודהיסטים בעולם. המהאיאנה התפתחה הדרגתית ונפרדה מהטהרוואדה, ונפוצה בסין, טיבט, מונגוליה, טאיוואן, יפן, וייטנאם, קוריאה. רוב הטקסטים העתיקים ביותר שלה קיימים היום רק בתרגום לסינית, אך מספר קיימים עוד בשפת המקור - סנסקריט. המהאיאנה מדגישה את חשיבות דרכו של הבודהיסטווה - זה שמקדיש את חייו לטובת השחרור של כל היצורים החיים, על פני שחרור פרטי מסבל.
וג'ריאנה
"מרכבת היהלום" היא פיתוח של המהיאנה ולעיתים נחשבת זרם בתוכה, והיא הזרם הבודהיסטי הקטן ביותר. הוג'ריאנה היא זרם מיסטי ואזוטרי, ובו הטנטרה הבודהיסטית (להבדיל מהטנטרה ההינדואיסטית) תופסת מקום מרכזי. הטנטרה היא אוסף של טכניקות מיסטיות שנועדו לקרב להארה באמצעים שאינם מדיטציה קלאסית, לדוגמה שינון מנטרות וטקסים מקודשים. את הוג'ריאנה מתרגלים בטיבט, נפאל, בהוטן מעט ביפן וכן במקומות מסוימים בעולם המערבי. בנוסף, הוג'ריאנה רואה במצב הבודהה מאפיין שקיים בכל נפש, ושמטרת הבודהיזם לתרגל את המצב הנפשי הזה, בניגוד לזרמים הוותיקים שטוענים שההארה היא יעד שיש לשאוף אליו, ולא כלי לתרגל איתו.
השפעות נוספות
לגישה הבודהיסטית הייתה השפעה על היוגה המאוחרת שאחרי תקופת פטנג'לי, וכן על אמנויות לחימה שונות, לדוגמה מנזר השאולין, שמקורן במזרח.
בודהיסטווה
לפי המהאיאנה, הבודהיסטווה הוא אדם אשר בתודעתו נוכחת תמיד השאיפה להשיג הארה שלמה, וזאת במטרה שיוכל להביא תועלת מרבית לכל היצורים החיים. זרמים אלו, לא מסתפקים בחירות עצמית מהסבל, אלא שואפים ללמד את הדרך להארה שלמה למען רווחתם של כל היצורים החיים, שאיפה זו נקראת בודהיצ'יטה.
לפי הזרמים האלו בבודהיזם, האדם צריך לפעול ככל יכולתו על מנת להגביר את חמלתו, עד שהיא תהיה מושרשת עמוק בתוכו. ראשית יש לפתח גישה רוחשת חיבה כלפי כל היצורים החיים באשר הם, ולא לתת לרגשות להשתנות ביחס לידיד/אויב. זאת משום שהידידים הם ידידים ברגע זה, אך ייתכן כי הם היו אויבים בעבר או שיהיו אויבים בעתיד, כך גם לגבי אויבינו, ייתכן ויהיו חברינו בעתיד או שהיו כאלה בחיים קודמים. ולכן אין טעם בניתוב רגשות לפי הבחנה של ידיד/אויב. על האדם לפתח רגש חמלה כפי שהיה מרגיש לידיד, כלפי כל היצורים החיים, ובכך לפתח שוויון-תודעה. אל לנו לטעות ולחשוב שאין ידידים ואויבים, אלא שיש לאזן את הרגשות שרוחשים להם. לא די בפיתוח שוויון תודעה כלפי כל היצורים, אלא יש לשאוף להארה של כל היצורים, וזה בשל העובדה שלקיום המעגלי אין התחלה ואין סוף, כך שכל היצורים החיים היו למעשה אימותינו בתקופות חיים קדומות, או יהיו אימותינו בעתיד, דהיינו אין שום יצור עליו ניתן לומר שלא היה אחד מקרובינו בעבר, או יהיה אחד מקרובינו בעתיד. הפנמת רעיון זה מביאה לשאיפה שכל היצורים בעולם יהיו מאושרים. כפי שיש לטפח אהבה לידידים, כך יש לטפח אהבה לאויבים ולכל היצורים הנקרים בדרך.
הבודהיסטים מזרמים אלו רואים את המאפיין המשותף לכל היצורים החיים והוא השאיפה הטבעית לזכות באושר ולהימנע מסבל, והם מנסים להביא את כל היצורים החיים לשחרור. בדיוק כפי שכאשר נכנס קוץ לרגל, היד מוציאה אותו אפילו שלה לא כואב, מכלול האיברים בגוף הוא מטאפורה למכלול היצורים החיים בעולם. הדרך הנכונה להיות אנוכי היא לפעול למען רווחת האחרים, משום שבמהלך זה משיג האדם הארה.
הקהילה הבודהיסטית
בניגוד לדתות אחרות, בבודהיזם הסיגוף נחשב מעלה רעה. על הנזיר לחיות אורח חיים שאינו כמהה ואינו דוחה דבר, כולל את הנאות החיים.
הקהילה הבודהיסטית של בעלי ובעלות הבית היא נשים וגברים שהצהירו באופן רשמי שהם לוקחים מחסה בשלוש אבני החן. באותה ההצהרה הרשמית בדרך כלל מבטא המשתתף מחויבות לעמוד בחמישה כללי מוסר. מתקופת הבודהה ועד היום מידת הסיוע של האינדיבידואל, בעל הבית, לסנגהה היא שונה כמו גם מידת העניין שלו בתורה הבודהיסטית ותרגולה. בעלי הבית מתרגלים במידות שונות נדיבות (ממתן מזון לנזירים ובניית מקדש ועד הוצאת טקסטים בודהיסטים לאור), את חמשת כללי המוסר שנטלו על עצמם, עריכה של טקסים, של חגים ושל עלייה לרגל למקומות קדושים. מטרתם של האחרונים היא להגביר את האמון והאמונה בבודהה ובתורתו.
מספר הבודהיסטים בעולם כיום מוערך כבין 350–500 מיליון איש ברחבי העולם.
ייחודו של הבודהיזם
הבודהיזם נבדל מרוב התפיסות בנות זמנו בכמה אופנים עיקריים: הצורה, התוכן ושאלת המורה.
צורה
הדרך הבודהיסטית מנוסחת באופן דידקטי ושיטתי, יש המשווים את ניסוח ארבע האמיתות הנאצלות לאבחנה רפואית - הראשונה היא התסמין (דוקהה, החיים מלווים באי נחת) השנייה היא מקור התסמין (מקור אי הנחת בהשתוקקות לעונג וברתיעה מכאב), והשניים הנותרות הן שיטת הטיפול (הדרך המתומנת הנאצלת מובילה להימנעות מהשתוקקות ורתיעה ולכן גם להכחדת אי הנחת). אופן הכתיבה הלוגי, המורכב מתחשיב הפסוקים מדוקדק, שאפיין את הבודהיזם בתחילת דרכו השפיע על דתות נוספות באזור, ביניהם הטקסט הדאואיסטי החשוב ג'ואנג דזה.
"שאלת המורה"
הבודהיזם נבדל משיטות אחרות בכך שהוא מפחית משמעותית מרמת החשיבות שניתנת להימצאות מורה או "גורו" המדריך את המתרגל. בשיטות ההינדיות שקדמו לה, הייתה מקובלת התפישה שהנחייתו של "גורו" היא תנאי מרכזי והכרחי בדרך להארה. בעוד שאין כל ספק באשר לערכו של מורה, העבודה עימו אינה מחויבת-מציאות, היות ש"העצמי הוא המורה של העצמי", ועל כן בכוחו של המתרגל להגיע להתעוררות ולהארה גם מבלי להיעזר בסיוע חיצוני. בזרם הוג'ריאנה לעומת זאת, ובייחוד בבודהיזם הטיבטי, המורה (גורו בהודו, לאמה בטיבט), תופס תפקיד משמעותי. ישנה גם הבדלה בין תפקיד המורה בין המסורות השונות, כשאשר בזן האיקונוקלאסטי המורה, או הסנסיי, מלמד בכלים יום-יומיים, כגון קריאה, שיחה או תרגול, באסכולות ההודיות הקשורות לטרהוודה קיים המושג דרשן, המתאר סגולה שניתנת להשגה דרך שהיה בלבד בנוכחות מורה או דמות קדושה, ללא תרגול או לימוד. הגישה הזן בודהיסטית בעניין המורה תומצתה על ידי המורה הסיני לינג'י יישואן (מסינית: 临济义玄, פין-יין: Línjì Yìxuán) למשפט אחד - "אם תפגוש את הבודהה בדרכים, הרוג אותו", ומשמעו שגם המורה והשיטה אינם קדושים ואינם נצחיים, ודורשים בחינה והתאמה מתמדת.
ביטול החשיבה המושגית
אחד ההיבטים הייחודיים של הבודהיזם הוא השלילה המפורשת של מרכיביו האונתולגיים (ראה: סוטרת הלב, סוטרת החכמה השלמה, סוטרת היהלום). היות שהשחרור מסבל מבוסס על ראיית המציאות כפי שהיא באופן שמתעלה על החשיבה המושגית, הרי שעל המתרגל להרפות את אחיזתו בכל מושג שהוא, כולל המושגים המופשטים שמתארים את הגישה הבודהיסטית עצמה. הבודהה המשיל את תורתו לרפסודה המאפשרת חצייה של נהר (מגדת הסבל של עולם הסמסרה לגדת השלווה הניבאנית של ההארה); מרגע שנחצה הנהר, אין עוד צורך להמשיך ולשאת את הרפסודה.
קוסמולוגיה ומיתולוגיה בודהיסטיות
מכיוון שמידת הארגון של הבודהיזם נמוכה ביחס לדתות מאורגנות אחרות, ומכיוון שליבת הלימוד הבודהיסטית (ארבע האמתיתות הנאצלות) אינה סותרת אמונות נוספות ואינה מחייבת אמונה בעקרונות על-טבעיים כמו גלגול נשמות וקיומה של אלוהות טרנסצנטית (אם כי בודהיסטים רבים מאמינים בקיומם של אלו), ישנם אינספור סיפורי מתולוגיה וקוסמולוגיה שניתן ליחסם לזרמים בודהיסטים שונים, וישנם גם זרמים הדוחים מכל וכל את כל את קיומם של כוחות בלתי נראים כמו קארמה וסמסרה. רבים מהמאמינים והכותבים הבודהיסטים לאורך ההיסטוריה לא העסיקו את עצמם בשאלות הקשורות לקוסמולוגיה וקיומם של כוחות על טבעיים מכיוון שאלו נתפסו כטפלות אל מול העיקר הבודהיסטי, שהוא עיסוק בבעיית הדוקהה.
יקומים ומערכות
למרות שתכלית הבודהיזם היא העיסוק באדם ובסבלו, בזרמים מסוימים קיימת מערכת קוסמולוגית ומיתולוגית הכוללת מגוון יקומים ואלים. בהודו המערכת מבוססת על זו הקיימת במיתולוגיה ההינדואית. המערכת מתארת מגוון יקומים שבראש כל אחד מהם עומד אל בשם ברהמה הגדול, ובכל אחד מהם קיים סגנון חיים אחר. טבען של כל המערכות הוא משתנה ומתחלף במשך עידנים ארוכים, וכל מערכת חדלה להתקיים בסופו של דבר, ומפנה מקום לבאה אחריה. בסופו של דבר, במעין מעגל, כל מערכת נוצרת מחדש במסגרת מעגל הקיום. כל היצורים החיים בהן, נמצאים במעגל הסמסרה, ומסוגלים בסופו של דבר להגיע לנירוואנה. במערכת הנוכחית של הלידה והמוות, קיימים 31 מישורי קיום, שבכל אחד מהם קיימים יצורים החיים בסוג שונה של חיים. בין המישורים נכללים גם חמשת המשכנים הטהורים, שבהם חים יצורים שבהכרח עתידים לצאת ממעגל הלידה והמוות.
בזרמים בודהיסטים אחרים נתנו שמות מקומיים לישויות הינדואיות כמו הברהמה, או שסופקו קוסמולוגיות ופנתאונים אלטרנטיביים, אלו לרוב נחשבים גרסאות עממיות של הדת הבודהיסטית.
קישורים חיצוניים
סרט של ה-National Geographic, יסודות הבודהיזם
הרצאת ד"ר אסתר אליצור, בין בודהיזם לפסיכותרפיה
Dance in the Dark
Dance in the Dark (בעברית: רוקדת באפלה) הוא הסינגל הרביעי והאחרון של זמרת הפופ האמריקאית ליידי גאגא מתוך המיני-אלבום השלישי שלה, The Fame Monster. השיר נכתב בהשראת "הפחד של גאגא מהמפלצת של עצמה" ולדבריה הוא מדבר על חוויה האינטימית בין שני אנשים בחדר השינה. על בחורה שאוהבת לקיים יחסי מין עם האורות כבויים כי היא מתביישת בגופה. היא הסבירה כי היא נתקלה נשים כאלה בעבר בזמן שעבדה על ארגון MAC האיידס, וכי השיר הוא לא על חופש, אלא על ההבטחה כי גאגא הבינה את רגשותיהם. השיר תוכנן תחילה להשתחרר לאחר "Telephone", אך בשל מחלוקת בין גאגא לבין חברת התקליטים שלה, "Alejandro" יצא במקום. מאוחר יותר יצא השיר להורדות דיגיטליות באוסטרליה, צרפת, ובלגיה.
"Dance in the Dark" מכיל רטרו והשפעות מוזיקת הגל החדש, ומתחיל בהקדמה של גמגומים. השיר כולל הפסקה שבה, גאגא אומרת שמות של אנשים מפורסמים שחייהם הסתיימו באופן טרגי. השיר זכה לשבחים רבים ממבקרי מוזיקה אך בניגוד לשאר הסינגלים באלבום לא קיבל הצלחה רבה במצעדים בעולם אך נכנס לעשרת המובילים בצ'כיה, הונגריה, יוון, סלובקיה, ושירי הדאנס של בילבורד.
גאגא ביצעה את "Dance in the Dark" כשיר הפתיחה של סבב ההופעות The Monster Ball Tour שקידם את האלבום. בנוסף לסבב היא הופיעה עימו גם בטקס פרסי המוזיקה הבריטית עם "Telephone" שם הקדישה את הופעתה לחברה הקרוב, אלכסנדר מקווין, שהתאבד כמה ימים לפני כן. השיר הועמד לפרס הגראמי בקטגוריית "הקלטת הדאנס הטובה ביותר" בשנת 2011 אך הפסיד לזמרת ריהאנה עם שירה "(Only Girl (In the World".
תוכן השיר
לפי דבריה של גאגא השיר מדבר על בחורה שאוהבת לקיים יחסי מין כשהאורות כבויים מפני שהיא נבוכה מגופה. גאגא סיפרה כי היא נפגשה עם נשים כאלה בעת עבודתה בקרן ה-MAC איידס. היא אמרה שהשיר לא על חופש אלא על כך שהיא הבינה את רגשותיהן של אותן הנשים.
בשיר מוזכרים אישיויות מפורסמות שסיימו את חייהם בסוף טרגי - מרילין מונרו, ג'ודי גרלנד, סילביה פלאת', ג'ונבנה ראמזי, הנסיכה דיאנה, ליברצ'ה, סטנלי קובריק וישו.