cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרספטרון
הסבר כללי
הפרספטרון מקבל דגימות כקלט ומחזיר כפלט את סיווג הדגימה, הוא מאבחן בין סוגים שונים של דגימות על ידי ציון שייתן לאותה דגימה אותו הוא יחשב על ידי הכפלת וקטור הדגימה שקיבל בווקטור המשקולות אותו הוא שומר. וקטור המשקולות מאפיין את חשיבותם של משתני הדגימה, לדוגמה אם אורך השיער שולי לעומת מידת הנעל כאשר מבחינים בין גבר לאישה המשקולת של אורך השיער תהיה 0.2 ושל מידת הנעל תהיה 0.8.
הפרספטרון משפר את עצמו בכל פעם שהוא טועה באבחון, השיפור נעשה על ידי שינוי כיוון וקטור המשקולות בכל פעם שהוא טועה באבחון, וכך ככל שהאלגוריתם יותר מנוסה הוא משיג תוצאות יותר מדויקות.
אופן האבחון
האלגוריתם יכפיל כל אחד מערכי וקטור הדגימה בערכי וקטור המשקולות המתאים לו ויסכם את מכפלות אלו:
לאחר שהאלגוריתם העריך את סיווג הדגימה (על־פי ציון הסכימה לעיל) יעדכן את משקולותיו באופן הבא: ניתן לראות שכאשר אין טעות Y_i=0 וכתוצאה מכך המשקולות אינן משתנות כלל.
הוגו בקר
הוגו בקר (באנגלית: Hugo Becker; 13 בפברואר 1864 – 30 ביולי 1941) היה צ'לן, מורה ומלחין גרמני חשוב. בגיל צעיר למד אצל אלפרדו פיאטי ואחר אצל פרידריך גריצמאכר בדרזדן.
ביוגרפיה
בשנת 1884 התמנה בקר לצ'לן סולן בתזמורת האופרה של פרנקפורט, ובשנה שאחריה היה למורה הראשי לת'לו בקונסרבטוריון של פרנקפורט. משנת 1909 עד 1929 היה פרופסור לצ'לו בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
במשך הזמן הזה גם הרבה במסעות קונצרטים וניגן מוזיקה קאמרית עם אז'ן איזאיי ופרוצ'ו בוזוני בשלישיית פסנתר, ולאחר מכן, בין 1914 ל-1921, עם ארתור שנאבל וקרל פלש כטריו שנאבל השלישי.
בקר החזיק בשני צ'לי סטרדיוואריוס: כריסטיאני סטרדיוואריוס משנת 1720 ושני, שנבנה בשנת 1719 וידוע כיום בשם בקר סטרדיוואריוס.
המטבח המזרח-תיכוני
המטבח המזרח-תיכוני הוא המטבח הנפוץ במדינות שונות באזור המזרח התיכון. המטבחים העיקריים הנחשבים חלק מהמטבח המזרח-תיכוני הם המטבח היווני, המטבח הטורקי ומטבחי הלבנט: המטבח הסורי, המטבח הלבנוני, המטבח הישראלי, המטבח העיראקי והמטבח המצרי.
אקלים
האקלים השורר ברוב האזורים בהם נהוג המטבח הוא אקלים ים תיכוני. תנאי האקלים המשפיעים על המטבח הם:
השפעות
המזרח התיכון היה מאוכלס לכל אורך ההיסטוריה וסגנון הבישול הוא עתיק יומין. עם זאת, הבישול הים תיכוני השפיע והושפע מהמטבחים השכנים לו - חלקם "צעירים" ממנו: המטבח הפרסי במזרח, מטבחי חצי האי ערב בדרום, מטבחי צפון אפריקה במערב והמטבח הבלקני מצפון.
דגנים
הדגנים העיקריים בהם המטבח המזרח תיכוני עושה שימוש הם אורז, חיטה ושעורה. דגנים אלו גדלים בעיקר באזור מסופוטמיה. מוצר החיטה הנפוץ הוא פיתות מסוגים שונים.
קטניות
חמצה, פול, עדשים
עשבי תיבול ותבלינים
תבלינים דומיננטיים במטבח המזרח-תיכוני כוללים כוסברה, זעפרן, סומק, נענע ופטרוזיליה. גם השימוש בשום נפוץ מאוד לתיבול.
תערובת תבלינים אופייניות למטבח הן זעתר ובהרט.
בשר
הבשר הפופולרי במטבח זה הוא בעיקר בשר עופות כבשים ובמידה פחותה בשר בקר. משום איסור על אכילת בשר חזיר באסלאם וביהדות, נדיר למצוא מאכלים הכוללים בשר חזיר במזרח התיכון, אם כי בשר זה נאכל על ידי נוצרים.
חלב ומוצריו
מוצרי החלב העיקריים בהם נעשה שימוש הם יוגורט וחמאה. גבינות במטבח המזרח תיכוני הן לבנות ורכות או רכות למחצה, בשל תנאי האקלים החם שאינם מאפשרים הבחלת גבינות.
חומרי גלם נוספים
שמן זית, דבש, זרעי שומשום.
סלטים
בסלטים, עושים מטבחי המזרח התיכון שימוש עיקרי בחצילים ובעשבי תיבול, ולפיכך קיים מגוון רחב מאוד של סלטים אלו. מרכיבים נוספים שהתווספו למטבח בשלב מאוחר יותר הם עגבניות ופלפלים. חומרי התיבול העיקריים הם שמן זית ומיץ לימון. כעיקרון, ההעדפה במטבח היא לסלט מחומרים טריים ככל הניתן. ככל שהחומרים טריים יותר נהוג לתבל אותם פחות על מנת שלא להסתיר את הטעם. ככל שחומרי הגלם פחות טריים, הסלטים עוברים עיבוד מורכב יותר ויותר: בשלב הראשון יתובלו במלח בישול ובפלפל שחור, לאחר מכן בשמן זית ובמיץ לימון. בשלב הבא יעברו לסלטים מבושלים - חומרי הגלם יטוגנו בשמן, ולאחר מכן יתווסף בצל מטוגן, ולבסוף גם קמח לעיבוי הרוטב שנוצר.
מאכלי דגנים
דגנים משמשים הן למאפים והן כמרכיב במנות. למאפים עיקר השימוש נעשה בקמח חיטה, ואילו מנות הדגנים כוללות בדרך כלל אורז. המאפה הנפוץ במטבח הוא סוגים שונים של פיתה. מנות האורז רבות ומגוונות, רבות מהן הן שילוב של אורז, ירקות ותבלינים (פילאף), אורז עם קטניות (מג'דרה), ירקות ממולאים באורז ("מחשי") ואורז עם בשר (מקלובה, מנסף).
מאכלי בשר
שתי השיטות הנפוצות להכנת עוף הן בתנור - בדרך כלל שלם וממולא באורז, ובבישול, בדרך כלל מפורק, ומלווה באורז ובירקות.
בשר כבש מוכן במקרים רבים בצלייה - המנות המוכרות הן שישליק ושווארמה או דונר קבב, שהמשותף להן הוא עבודה עם נתחים חתוכים לפיסות קטנות.
במאכלים רבים נעשה שימוש בבשר טחון, לעיתים תוך ערבוב של בשר כבש עם בשר בקר. בשר טחון משמש לרוב כמלית (לחמה בעג'ין, עראייס, קובה ודומיהם) או בבישול בתבשילי סינייה למיניהם.
בתחום ההסעדה
במשאל שערכה רשת הטלוויזיה האמריקנית CNN בשנת 2017 בקרב בעלי מסעדות, "מומחי אוכל" ועוד, המנות שזכו לפופולריות רבה היו חומוס, מנאקיש, חלומי צלויה, פול מדמס, פלאפל, טאבולה, באבא גנוש וסלט חצילים.
באותה שנה נערך סקר דומה בעמוד הפייסבוק של חדשות 2 online. שם זכה החומוס במקום הראשון, וקיבל את התואר "המאכל המזרח תיכוני הטעים והטוב מכולם". מעל 40% מקולות המצביעים שהשתתפו במשאל בחרו בו. למקום השני בדירוג בסקר זה הגיעה השווארמה ולמקום השלישי - הפלאפל.
מחוז הדרום (מלאווי)
מחוז הדרום (באנגלית: Southern Region) הוא אחד משלושת המחוזות של מלאווי. בירת המחוז היא בלנטייר.
גאוגרפיה
שטחו של מחוז הדרום הוא 31,753 קילומטרים רבועים. הוא גובל במחוז המרכז ובאגם מלאווי בצפון ובמוזמביק ממזרח, מדרום וממערב.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2018, אוכלוסיית המחוז עומדת על 7,750,629 תושבים, מה שהופך אותו למאוכלס במדינה.
ברנהרד, נסיך ליפה
ברנהרד, נסיך ליפה (בגרמנית: Bernhard zur Lippe; 26 באוגוסט 1872 – 19 ביוני 1934), היה אביו של ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד - בעלה של יוליאנה, מלכת הולנד.
ביוגרפיה
ברנהרד נולד ב-26 באוגוסט 1872 באוברקאסל שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד ולקרולינה, רוזנת ורטנסלבן, בתם של לאופולד אוטו, רוזן ורטנסלבן ומתילדה האלבך. בצעירותו שירת ברנהרד בצבא הקיסרות הגרמנית, והגיע לדרגת מיור. בשנת 1905 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, שנסיכות ליפה תעבור לאחיו לאופולד הרביעי, נסיך ליפה, לאחר מאבק הירושה בינו לאדולף, נסיך שאומבורג-ליפה.
משפחתו
ב-16 באוגוסט 1901 התחתן ברנהרד עם ארמגארד פון קראם, בתם של הברון אשווין מזירסטורפף-קראם והברונית הדוויג מזירסטורפף-דריבורג, ממנה נולדו לו שני בנים:
סגליגט
סגליגט (בהונגרית: Szögliget) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בסגליגט חיו מעט יהודים ובמקום נמצאו מצבות יהודיות.
אולבסק
אולבסק (באוקראינית: Олевськ) היא עיר במחוז ז'יטומיר באוקראינה ובה כ-10,226 תושבים (2021).
תולדות האזור
קיימות עדויות לקיומו של ישוב אנושי באזור בתקופת האבן החדשה, בהן תלי קבר וכלי צור. ישנן עדויות היסטוריות להתיישבות באזור בתקופת רוס של קייב.
תולדות העיר
גרסאות קדומות יותר של שם העיר מוזכרות בתיעוד מהמאה העשירית. העיר נחרבה בשנת 1240, בפלישות הטטרים מהערבה האירואסייתית. סביבותיה של העיר הפכו למקום מקלט לפליטים מאזור הדנייפר.
השם אולבסק מוזכר לראשונה בתיעוד משנת 1488.
לאחר איחוד לובלין בשנת 1569 השתייכה אולבסק לממלכת פולין. רוב אוכלוסיית העיר הייתה יוונית-אורתודוקסית ובסוף המאה ה-16 נבנה בעיר מנזר יווני-אורתודוקסי.
במאה ה-17 השתתפו תושבי העיר בהתקוממות האוקראינית. בסוף המאה ה-17 סופחה אולבסק לרוסיה והפכה לעיר מרכזית במחוז ווהלין.
בסוף המאה ה-18 היו בעיר כ-470 תושבים, רובם חקלאים. במאה ה-19 קמו בה מספר מזקקות ומנזר כרמליטי.
לאחר ביטול הצמיתות, בצו משנת 1863, הואצה התפתחותה הכלכלית של העיר. בסוף המאה ה-19 היו בעיר כ-2,000 תושבים. ב-1903 הונחה בעיר מסילת ברזל שקישרה בין קייב לקובל ובעיר הוקמו מפעלי תעשייה שונים וכמאה עסקי מסחר.
יהודי אולבסק
בין מלחמות העולם חיו באולבסק כ-3,000 יהודים מתוך כ-7,500 תושבים.
הגרמנים כבשו את אולבסק באוגוסט 1941. רוב יהודי העיר ברחו מזרחה לפני הגעת הגרמנים, ובעיר נותרו כ-500 יהודים.
באוקטובר 1941, על-פי הוראות הגרמנים, ריכזו האוקראינים את היהודים בגטו.
בנובמבר נורו אלה מתושבי הגטו שלא יכלו ללכת. היתר הובלו לכפר סמוך על גדת נהר, ונרצחו כולם על ידי גרמנים ואנשי המיליציה האוקראינית.
פרננדו לוגו
פרננדו ארמינדו לוּגוֹ מנדס (בספרדית: Fernando Armindo Lugo Méndez הוא נולד ב-30 במאי 1951), פוליטיקאי פרגוואי ובישוף קתולי. שימש כנשיא פרגוואי בשנים 2008–2012.
ביוגרפיה
לוגו שימש בישוף ופרש מהכנסייה ב-2006 כדי להתמודד בבחירות לנשיאות. ב-15 באוגוסט 2008 הושבע לוגו לנשיא פרגוואי.
לוגו התמודד כעצמאי והיה מנהיג האופוזיציה בפרגוואי. יריבתו הייתה המועמדת מטעם מפלגת השלטון, בלנקה אובלר. הייתה זו הפעם הראשונה שהפסידה מפלגת "קולורדו" זה 61 שנה. באפריל 2008 הוא נבחר לנשיאות פרגוואי. הקואליציה הקרויה "הברית הפטריוטית לשינוי", שבראשה עמד לוגו, הצליחה לאחד את מפלגות האופוזיציה, האיגודים המקצועיים והתנועות החברתיות.
ב-21 ביוני 2012 החליט הבית התחתון של הקונגרס הלאומי של פרגוואי להדיח את לוגו ברוב של 76 מול 1, בעקבות פינוי אלים של איכרים פולשים על ידי שוטרים, באחוזה שבצפון מזרח המדינה. במהלך הפינוי נהרגו 17 חקלאים. למחרת, קיבל הבית העליון החלטה דומה, ברוב של 39 מול 4. בעקבות זאת, הפך סגנו של לוגו, פדריקו פרנקו, לנשיא במקומו. לוגו הודיע כי יפנה לבית הדין הבין-אמריקאי לזכויות אדם בבקשה להתערב בהדחה. נשיאים בדרום אמריקה הודיעו כי אינם מכירים בהדחה וטענו כי מדובר בהפיכה. נשיאת ברזיל, דילמה רוסף, הציעה להשעות את פרגוואי מהמרקוסור ומאיחוד מדינות דרום אמריקה. נשיאת ארגנטינה כריסטינה פרננדס דה קירשנר ונשיא אקוודור רפאל קוראה הודיעו כי לא יכירו בשלטונו של פרנקו.
שנג'ן
שֶׁנְגֶ'ן (בפין-יין: Shēnzhèn; מילולית: "תעלות עמוקות") היא עיר נמל תת-מחוזית (עיר גדולה בעלת סמכויות שלטוניות רבות) במחוז גואנגדונג שבדרום הרפובליקה העממית של סין. העיר נהנית מהשקעות זרות רבות (לפי ההערכות, כ-30 מיליארד דולר), ונחשבת לאחד ממרכזי תעשיית ההיי-טק הגדולים בעולם. שנג'ן מתפתחת במהירות רבה מאז 1980, ומוכרת כעיר שהתפתחותה היא מהמהירות בעולם. רוב תושבי האזור הם ממוצא ההאן. שנג'ן היא מערי הנמל העמוסות ביותר בסין.
היסטוריה
אזור שנג'ן היה מיושב כבר בתקופת האבן החדשה, אולם שנג'ן נודעה כיישוב רק במאה הרביעית.
בשנת 331, בתקופת שלטונה של שושלת ג'ין המזרחית, הוקמה נציבות דוֹנְגגְווָאן (Dongguan) כמינהלת ששת שטחי המדינות שמכסים כיום את דונגוואן, שנג'ן והונג קונג. בירת הנציבות הייתה בנָאנְטוֹאוּ (Nantou) שבמדינת בָּאואָן (Bao'an). הנציבות בוטלה בשנת 590 ומדינת באואן נכנסה תחת שלטון נציבות נאנחאי, כשעיר המחוז היא נאנטואו שבשנג'ן. בתקופת שלטון שושלת סונג הפכה נאנטואו למוקד חשוב ביותר במסחר הימי שבדרום סין. ונודעה גם בזכות המלח והתבלינים שיוצרו בה, ובתקופת שושלת יואן - גם בזכות הפנינים שהופקו שם.
עליית שושלת מינג לשלטון פתחה דף חדש בתולדות שנג'ן. ב-1394 קמו בה בסיסי הצבא של דונגגוואן ושל דָאפֶּנְג (Dapeng) באזור נאנטואו, וב-1594 הוקם בה בסיס חיל הים, על חצי האי נָאנשָׁאן (Nanshan). בשנת 1573 הוקם פלך חדש בשם שִׂין-אָן (Xin'an) באזורים המוכרים כיום כשנג'ן וכהונג קונג, תוך הרחבת הבסיס הצבאי של דונגגוואן ועיר המחוז נאנטואו.
בתחילת ימי שושלת צ'ינג שונו גבולות הפלך. שני שלישים משטחי פלך שינ-אן הפכו באופן זמני לחלק מדונגגוואן. רק ב-1669 הוקמה נציבות שינ'אן מחדש וב-1684 חזרו למקומם הגבולות הקדומים.
במהלך מלחמת ההתנגדות מול יפן נכבשה נאנטואו בידי פלוגות יפניות, והממשל הועבר באופן זמני לדונגגוואן ב-1938. ב-1953 הועברה עיר המחוז לעיירה שנג'ן, מרחק עשרה קילומטרים מנאנטואו. כיוון שקו קאולון - קנטון (KCR) עבר דרך שנג'ן, בחרו אנשים רבים להתגורר בה, והדבר גרם לפריחה ולשגשוג של התעשייה והמסחר במקום. במרץ 1979 החליטה ממשלת סין להכליל את העיר שנג'ן תחת מנהל מחוז גואנגדונג ונציבות הויאנג.
במאי 1980 חל מפנה, אז הכריזו המפלגה הקומוניסטית של סין ומועצת המדינה על שנג'ן כעל "אזור כלכלי מיוחד". הקונגרס הלאומי של העם אישר את הפיכת שנג'ן לאזור כלכלי מיוחד. הבחירה בשנג'ן הייתה במטרה למשוך משקיעים זרים מהונג קונג, עקב הקרבה התרבותית והלשונית של יושבי שתי הערים. שנג'ן הפכה לאחת הערים הגדולות בכל אזור הדלתה של נהר הפנינה ולאחת מערי הייצור הבסיסי של העולם כולו. במרץ 1981 קיבלה שנג'ן מעמד של עיר תת-מחוזית כשל גואנגג'ואו. ב-1989 הוכרזו ארבע ממועצותיה של שנג'ן כאזור כלכלי מיוחד, מעמד המקנה להן יותר זכויות, לדוגמה היתר להשקעות זרות ולסחר חופשי. ראו עוד בסעיף כלכלה.
מנהל
עקב היות חוקי האזור המיוחד שונים מהאזורים הרגילים, המעבר בין באואן ולונגגאנג לשאר חלקיה של שנג'ן, היה כרוך בעבר בהצגת מסמכים רשמיים המאשרים מעבר בין האזורים. כיום נעשתה המערכת פשוטה הרבה יותר, ואין צורך כבר בהגשת מסמכים מיוחדים, אף על פי שנקודות הבדיקה עצמן עדיין קיימות.
גאוגרפיה
שנג'ן נמצאת בין 113.46 ל-114.37 מעלות מזרח, ובין ה-22.27 ל-22.52 מעלות צפון והיא משתרעת על פני 1,992 קמ"ר.
שנג'ן שוכנת בחלק הדרום-מרכזי של מחוז גואנגדונג, היא גובלת מצפון בנציבויות העירוניות דונגגוואן ו, מדרום באזור המנהלי המיוחד הונג קונג ובים סין הדרומי ממזרח וממערב ומרוחקת כ-105 ק"מ דרום-מזרחית לבירת המחוז גואנגג'ואו.
שנג'ן שוכנת גם על נהרות ואגמים רבים (יותר מ-160), אם כי רק חמישה נהרות ארוכים יותר מ-100 ק"מ. 800 קמ"ר מהשטח השייך לעיר הם ים.
אקלים
האקלים בשנג'ן הוא סובטרופי ימי, הגורם לסופות טרופיות תדירות בימות הקיץ ובתחילת הסתיו. על אף שהטמפרטורה הממוצעת היא C° 23.7 לאורך כל השנה, משרע הטמפרטורות הוא ניכר: הטמפרטורה הנמוכה ביותר היא C° 1.4, והגבוהה ביותר היא C° 36.6. הלחות הממוצעת בשנג'ן היא כ-72.3 אחוזים. לשנג'ן קיץ ארוך של שישה חודשים.
סביבה
הפיכתה של שנג'ן לאזור פיתוח כלכלי, גרמה להתנגשויות מסוימות בין איכות החיים של תושביה, לתעשייה ההולכת ומתפתחת. ריבוי המפעלים באזור גרם בהכרח לזיהום סביבתי רציני. בעיות אלו הפכו ברורות יותר בשנות התשעים, אז הוחל במאמץ לשפר את איכות האוויר. ראשית היה נחוץ ליצור איזון מתקבל על הדעת, בין ההתפתחות התעשייתית ואיכות הסביבה. הוחלט להגן על פני העיר ולהפוך את הפעילות התעשייתית למתחשבת יותר בתושבים. כך הוחלט להגדיל את אזורי ההתיישבות במאמץ לשפר את המערכת האקולוגית. שנית הוחלט לכבד יותר צרכים עירוניים, נבנו תיאטראות, ספריות ומרכזי ספורט לתושבים. החלו להבנות מבני תרבות דוגמת "גלריית שאניוה". נבנו אזורים עם מרכזי פעילות חברתית, שכללו פעילויות לנוער, חדרי מוזיקה, ושאר מרכזי בריאות, דת, חינוך, ותרבות. בשלישית הוחלט להקים מרכזי קניות, בזארים, ורחובות שוק. ואף הועלו תוכניות ליפות את פני העיר על ידי הוספת עצים ואורות בשדרות בעיר.
דמוגרפיה
אוכלוסיית שנג'ן החלה לגדול במהירות לאחר ההכרזה על הפיכתה לאזור פיתוח כלכלי. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 מספר התושבים הכולל בתת-המחוז היה כ-17.49 מיליון תושבים, ובכך היא העיר הגדולה בגואנגדונג והשלישית בסין כולה אחרי שאנגחאי ובייג'ינג. שנג'ן התפתחה בקצב המהיר ביותר בסין בין 2004 ל-2006, עד כי נראה שקצב הפיתוח בה הוא המהיר בעולם. אחת הבעיות בהתפתחות נמרצת כל כך, היא העובדה השכיחה, כי רבים מהאנשים לא טורחים להוציא לעצמם. בסין הקומוניסטית, לכל אחד נקבע באיזה אזור יורשה לגור, כך שאזרחים רבים שאינם תושבי המקום, ולא ניתנה להם הרשות להתגורר במקום, מעדיפים שלא להוציא לעצמם הוקאו, וכך קשה יותר על הממשל לשלוט באוכלוסייה. המעבר לתוך שנג'ן מערים אחרות בגואנגדונג חסום למרבית תושבי האזור על ידי מערכת ההוקאו. אחת הסיבות המרכזיות לכך היא, הפחד מפני כניסת מהגרים לשנג'ן וההשתקעות בה.
ההגירה לאזור הדרומי של מחוז גואנגדונג איננה חדשה. כבר מתקופת שושלת סונג הדרומית (1127-1279 לפנה"ס) החלו גלי הגירה לעבר האזור המכונה כיום שנג'ן, אולם המספרים עלו מאוד מאז ההכרזה על שנג'ן כאזור פיתוח כלכלי ב-1980. בגואנגדונג זוהי העיר היחידה בה מנדרינית היא השפה המדוברת ביותר – עקב הגירה מכל אזורי סין.
כלכלה
ב-2001 הגיע המגזר העסקי בשנג'ן ל-3.3 מיליון עובדים. אף על פי שמגזר המוצרים גדול יותר (1.85 מיליון, גדל בקצב של 5.5%), מגזר השירותים מתפתח בקצב מהיר יותר (1.44 מיליון, גדל בקצב של %11.6).
בעיר ממוקם מטה של SF Express, חברת שילוח פרטית בבעלות ואנג וויי, מהגדולות בסין.
"בניין ליום, שדרה כל שלושה ימים", הוא משפט נפוץ המתאר את שנג'ן מאז 1990. בשנג'ן עשרים גורדי שחקים שגובהם עולה על 200 מטר (לשם השוואה, שני המגדלים הגבוהים בישראל, מגדל עזריאלי שרונה בתל אביב ומגדל משה אביב ברמת גן, מתנשאים לגובה של 238.5 מטרים ו-235 מטרים, בהתאמה, והם היחידים בישראל שגובהם עולה על מאתיים מטרים), מתוכם בניין השאן הינג סקוואר (384 מטר) הידוע כבניין השמונה עשר הגבוה בעולם (נכון לשנת 2013), ובניין הקינגקיי 100 (441 מטר) שהוא הבניין התשיעי הגבוה בעולם (נכון לשנת 2013).
בזמן האחרון נשמעות טענות מצד גורמים אחדים, כי כלכלת סין בתהליך התכווצות, ולא התפתחות כפי שטוענת ממשלת סין. הם מדמים לראות זאת בשיעור האבטלה הגבוה, ביטולם של פרויקטים רבים, ומחאות אלימות שמתקיימות לעיתים קרובות מדי על ידי העובדים. טענות אלו התחזקו אחרי הודעתו של סגן יו"ר הפרלמנט הסיני, כי המניות הסיניות הן למעשה בועה כלכלית.
השקעות זרות
כמות ההשקעות הזרות בשנג'ן נמדדה בסוף שנת 2004 בכ-4 מיליארד דולר. כמות המשקיעים הזרים בעיר (מכתשעים מדינות ברחבי העולם) צמחה ב-28.6 אחוז לעומת השנה שעברה. כמאה חברות מתוך 500 חברות רשימת פורצ'ן השקיעו בשנג'ן בשנת 2004, מתוכן אפשר למנות את אינטל ענקית המחשבים, סמסונג, סוני, נסטלה, קודאק וחברות ענק רבות.
שנג'ן הייתה הראשונה מבין כל ערי סין, שנפתח בה בנק להשקעות זרות, חברה למניות, חברת ביטוח למלאי משותף, תקנות להמרות זרות, ומרכזי פיתוח אלקטרוניים.
היי טק
שנג'ן היא מרכז ייצור גדול, וביתן של כמה מחברות ההיי טק הגדולות של סין, כמו גם חברות היי טק עולמיות רבות אשר מחזיקות מפעלי טכנולוגיה בעיר. חברת פוקסקון (Foxconn) לדוגמה, מחזיקה בשנג'ן מפעל ייצור גדול, שבו היא מייצרת חלק נכבד ממוצרי חברת אפל. גם וואווי, יצרנית ציוד הרשתות והתקשורת הגדולה ביותר בסין ויצרנית ציוד התקשורת הסלולרית השנייה בגודלה (לאחר אריקסון) ממוקמת בעיר.
ייצור ההיי טק בשנג'ן בשנת 2004 נמדד בכ-326 מיליארד יואן (כ-177 מיליארד ש"ח), גידול של 31.6 אחוזים לעומת השנה הקודמת. 1,742 חברות הייטק פועלות בשנג'ן, ומהוות 56.7 אחוז מכלל הייצור בעיר.
הבורסה לניירות ערך של שנג'ן
הבורסה לניירות ערך של שנג'ן (SZSE) היא איגוד לאומי לניירות ערך הפועל תחת הוועדה המתקנת לניירות ערך של סין (CSRC), שמציעה מגוון פעולות בניירות ערך, באיגרות חוב ובמניות. בורסת שנג'ן היא הבורסה השנייה בגודלה בסין (אחרי זו של שנגחאי), והיא מציעה מניות הנסחרות ביואן - לתושבי סין, ומניות הנסחרות בדולר הונג קונגי - לכלל המשקיעים (לקריאה נוספת ראו). השוק כולל 540 חברות רשומות, 35 מיליון משקיעים רשומים ו-177 חברי בורסה.
בורסת שנג'ן מתפתחת במהירות רבה. בשנת 2006 רשמה עלייה של 89% לעומת קודמתה. שווי השוק הכולל של החברות הנסחרות בבורסת שנג'ן ובזו של שאנגחאי הוא 945 מיליארד דולר.
בעיית המים
עקב ריבוי האוכלוסין, ומיעוט מקורות המים בשנג'ן (אין אפשרות להשתמש במי הנהרות, עקב זיהום רציני), נוצרה בשנג'ן בעיית חוסר מים. פתרון הבעיה יהיה כנראה התפלת מי הים, והפיכתם לראויים לשתייה. משלחת ישראלית שיצאה לשנג'ן סיכמה עם משרד המים הסיני, על שיתוף פעולה בפיתוח טכנולוגיות התפלת מים שיוכלו לפתור את מחסור המים בעיר.
ספורט
שנג'ן היא הבית של קבוצת הכדורגל פ.צ. שנזן, הקבוצה משחקת בליגת העל הסינית בכדורגל. קבוצת כדורגל מקומית נוספת היא פ.צ. שנזן אך הקבוצה התפרקה ב-2018. קבוצת הכדורסל הבכירה בעיר היא, טייסי שנזן, הקבוצה משחקת בליגת ה-CBA.
אצטדיון שנג'ן הוא אצטדיון רב-תכליתי המארח אירועים רבים. האצטדיון ממוקם במחוז Futian, באצטדיון 32,500 מקומות ישיבה. הוא נבנה ביוני 1993, בעלות של 141 מיליון יואן. ארנה שנג'ן דאיון היא זירה רב תכליתית. היא משמשת עבור משחקי כדורסל, הוקי קרח ואירועי התעמלות. שנג'ן היא גם יעד פופולרי עבור חובבי סקייטבורד מכל רחבי העולם, בשל הארכיטקטורה של העיר וחוקי הגלגיליות הנוחים שלה.
מרכז ספורט המפרץ שנג'ן היה אחד המקומות שאירחו את גביע העולם בכדורסל 2019.
בין השנים 2019–2028 מארחת שנג'ן את גמר אליפות סבב ה-WTA, טורניר טניס מקצועי שנתי ובו משתתפות השחקניות הבכירות ביותר בעולם.
חינוך
98% מכלל הילדים שבין הגילאים 3 ל-6 לומדים בבית ספר. יותר מ-92% מכלל בוגרי בית הספר ממשיכים לאוניברסיטה.
1324 בתי ספר קיימים בשנג'ן. נכון לשנת 2004, כ-949,600 תלמידים לומדים בכלל בתי הספר היסודיים שבעיר. 14,500 לומדים בתיכון, ו-14,432 תלמידים רשומים באוניברסיטת שנג'ן.
באוניברסיטת שנג'ן מלמדים 1100 מורים, 253 פרופסורים, ו-568 פרופסורים מייעצים. לאוניברסיטה ישנם 22 קולג'ים, המציעים 54 תוכניות לימודים לתואר ראשון, ו-66 תוכניות לימודים לתואר שני.
הגעה
בשנג'ן קיימת תשתית תחבורה ענפה: אווירית, ימית, יבשתית ומסילתית.
תחבורה עירונית
בשנג'ן מערכת תחבורה ציבורית מפותחת, הכוללת אוטובוסים, רכבות, רכבות תחתיות ומוניות.
נמלי טעינה ופריקה
נמל שנג'ן הוכתר בתואר "הנמל הרביעי העמוס בעולם" בשנת 2005.
נמלי שנג'ן כוללים 140 רציפים, כש-51 מתוכם מחזיקים 10,000 טון תפוסה. 90 רציפים אופרטיביים, מתוכם 43 בעלי 10,000 טון תפוסה או יותר. 18 רציפי מכולה, 9 רציפי משלוח, כששלושה מתוכם תופסים 10,000 טון תפוסה או יותר. 18 רציפי נוסעים, ועוד 23 רציפים שאינם מסחריים.
יחסים עם הונג קונג
שטחן הכולל של שתי הערים הוא בערך 3000 קמ"ר, בערך חצי מגודלה של שאנגחאי. אולם שתי ערים אלו הן שערה המסחרי של סין לעולם. לאחר חזרתה של הונג קונג לסין בשנת 1997, החלו שתי הערים להתבסס יותר ויותר על תשתיות האחת של השנייה. הגבול כבר אינו מחסום בין שתי הערים, כלי תחבורה רבים נעים מדי יום בין שתי הערים, בהם נוסעים אנשים לעבודה, לקניות, או סתם בשביל הפנאי. התנועה הפכה כבדה יותר ויותר, ונוצר הצורך בכביש נוסף שיחבר בין שתי הערים (ראו פרוזדור מערבי הונג קונג-שנג'ן).
המרכז הגרעיני של שנג'ן מייצר כמות אנרגיה השווה לחצי מצרכיה של הונג קונג. למעלה מזאת, אפילו צרכים בסיסיים כאוכל, הפכו להיות מיובאים ברובם משנג'ן להונג קונג, כך במוצרים כגון חלב, אורז וכדומה. לאחר מתקפת הסארס על הונג קונג נתנה הממשלה אישורים רבים יותר לאזרחי סין לעבור להונג קונג, כדי להציל את הכלכלה המתמוטטת. ורוב נהגי המוניות בהונג קונג, הם למעשה תושבי שנג'ן. תושבים מהונג קונג פותחים בקשרי מסחר עם תושבי העיר הקרובה, ומעלים את כמות ההשקעות בעיר, מה שמחזק עוד יותר את הקשר הכלכלי בין שתי הערים.
יחסים עם ישראל
בשנת 2004 החלה ישראל במגעים עם הממשל בשנג'ן, וב-24 בספטמבר נחתם מזכר כוונות ראשון לשיתוף פעולה בין ישראל לשנג'ן. החל משנת 2005 ישנה בעיר נציגות ישראלית רשמית של מכון היצוא הישראלי, התומכת בפעילות חברות ישראליות במחוז גואנגדונג בכלל ובשנג'ן בפרט.
לשנג'ן אין היסטוריה יהודית, אך עקב התפתחות העיר וכניסת משקיעים זרים רבים לעסקים בשנג'ן, עברו לאחרונה גם יהודים וישראלים לגור בשנג'ן. בפברואר 2006 הוקם בעיר סניף חב"ד (סניף של חב"ד הונג קונג), כדי לתת מענה לצורכי קבוצה קטנה של יהודים הגרים בעיר, וקבוצה גדולה בהרבה של אנשי עסקים שמבקרים בשנג'ן לעיתים קרובות. לחב"ד שנג'ן שני סניפים בעיר אחד נמצא באזור העסקים לווחו (כ-5 דקות מהגבול) ומפעיל בית כנסת ומסעדה כשרה וסניף נוסף באזור שקו.
אתרי תיירות
מטרתם של רוב המבקרים בשנג'ן היא קניות ולא טיולים, על אף שיש בה אתרי תיירות רבים.
אונטריו
אונטריו (באנגלית: Ontario, ) היא הפרובינציה המאוכלסת ביותר בקנדה. הפרובינציה נמצאת במרכז-מזרח קנדה, ובירתה טורונטו. בפרובינציה נמצאת גם העיר אוטווה - עיר הבירה של קנדה. שטח הפרובינציה 1,076,395 קמ"ר ומתגוררים בה 14,135,610 תושבים (נכון ל-2017).
גאוגרפיה
אונטריו גובלת בצפון במפרץ הדסון ומפרץ ג'יימס, במזרח בקוויבק, במערב במניטובה ובדרום במדינות ארצות הברית מינסוטה, ויסקונסין, מישיגן, אוהיו, פנסילבניה וניו יורק.
הגבול הארוך בין אונטריו לארצות הברית עובר לאורך נהרות ואגמים - החל באגם העצים, דרך נהר סנט לורנס המחל מקורנוול, דרך הימות הגדולות: ימת סופיריור, ימת יורון, ימת אירי וימת אונטריו (על שמה קרויה הפרובינציה).
העיר הגדולה בפרובינציה היא בירתה - טורונטו. עיר הבירה של קנדה - אוטווה נמצאת במזרח הפרובינציה על גדת נהר אוטווה, המהווה את הגבול בין אונטריו לקוויבק.
הפרובינציה מורכבת משלושה אזורים גאוגרפיים עיקריים:
עשר הערים הגדולות ביותר (לפי אוכלוסייה)
אקלים
האקלים של אונטריו הוא אקלים יבשתי בעיקרו, עם ארבע עונות נפרדות ומובחנות, ועם חורף ארוך יחסית, קר מאוד ומושלג. עם זאת, ייחודו של האקלים במדינה, והשונות שבו, מושפעים משלושה מקורות:
ההשפעות של מסות אוויר מרכזיות אלה על הטמפרטורה והמשקעים תלויות בעיקר בקו הרוחב, בסמיכות לגופי מים מרכזיים, ובערבות השטוחות המאפשרות מעבר רוחות. עם זאת, ניתן לסווג באופן כללי את אקלים של אונטריו כאקלים יבשתי לח.
ממשל
בירת אונטריו היא טורונטו ובה ממוקמים בניני השלטון השונים וכן בית המחוקקים של הפרובינציה. ממשלת הפרובינציה מופקדת על תחומי הבריאות, החינוך, התחבורה ונושאי פנים נוספים שאינם בסמכותה של הממשלה הפדרלית של קנדה.
סעיף 69 לחוק צפון אמריקה הבריטית קובע:
באספה המחוקקת 124 מושבים, והיא ממוקמת בקווינס-פארק במרכז העיר טורונטו. בדומה לשיטה הפרלמנטרית הבריטית, ראש המפלגה עם מספר המושבים הרב ביותר הוא מושל אונטריו. המושל בוחר את המועצה המבצעת, ואנשיה נקראים "שרי הכתר". כיום, מושל אונטריו הוא דאג פורד, אחיו של ראש עיריית טורונטו המנוח, רוב פורד, המנהיג את המפלגה השמרנית פרוגרסיבית של אונטריו שלה 72 מ-124 המושבים באספה.
חברי הפרלמנט נקראים "חברי הפרלמנט הפרובינציאלי" (באנגלית: Members of the Provincial Parliament, ובצרפתית: députés de l'Assemblée législative)
כלכלה
הנהרות הרבים באונטריו, ובעיקר נהר ניאגרה משמשים לייצור (וייצוא) חשמל לפרובינציות אחרות בקנדה ולארצות הברית. לפרובינציה קווי תחבורה רבים המקשרים אותה לארצות הברית ומאפשרים התפתחות של אזור תעשייתי גדול, המייצר מכוניות, ברזל, פלדה, מוצרי מזון, מוצרי חשמל, מוצרים כימיים ונייר. באונטריו מיוצרות בכל שנה יותר מ-2,500,000 מכוניות. באונטריו מכרות, וגידולי יערות לתעשיות העץ והנייר.
התוצר הגולמי של אונטריו בשנת 2003 היה 494,229,000,000 דולר קנדי, 40.6% מהתל"ג של קנדה כולה, ויותר מהתל"ג של אוסטריה, בלגיה ושוודיה.
חקלאות
בעבר עיקר כלכלת הפרובינציה התבססה על החקלאות, כיום הדבר אינו כך. מספר החוות החקלאיות יורד בהדרגה, לדוגמה: מספר החוות החקלאיות בשנת 1991 68,633 לעומת 59,728 בשנת 2001, אולם גודלן של החוות הקיימות גדל. ענפי החקלאות העיקריים הם גידול בקר, דגנים וכבשים. באזור חצי האי ניאגרה וימת אירי מגדלים פירות, ירקות וגפנים.
ראשית ההתיישבות האירופית
קודם להגעתם של מתיישבים אירופאים לאזור, התגוררו בו שני שבטים אינדיאניים: האלגונקוויאנים והאירוקוי. החוקר הצרפתי אטיין ברולה חקר את האזור בין השנים 1610–1612, והחוקר האנגלי הנרי הדסון חקר בשנת 1611 את מפרץ הדסון (הקרוי על שמו) והכריז על השטח - שטח אנגלי. בשנת 1615 הגיע סמואל דה שמפלן לימת יורון והחלה התיישבות של מיסיונרים צרפתיים באזור הימות הגדולות.
בסוף המאה ה-17 הקימו הבריטים מוצבי מסחר באזור, והחל מאבק בינם לבין הצרפתים על השליטה באזור. עם תום מלחמת הצרפתים והאינדיאנים וחתימת חוזה פריז (1763), הפך האזור לטריטוריה בריטית. בשנת 1774 היה האזור לחלק מקוויבק, והממשלה הבריטית העניקה אדמה (0.8 קמ"ר - 200 אייקרים) לכל תומך שלה ("לויאליסט") שנאלץ להימלט מארצות הברית במהלך המהפכה האמריקאית, ואיבד שם את רכושו.
הקמת אונטריו
בעקבות הגירת הלויאליסטים גדלה אוכלוסיית המדינה, ובחוק משנת 1791 חולקה הפרובינציה לשתי פרובינציות - שתי הקנדות - קנדה העליונה - מערבית לנהר אוטווה, וקנדה התחתונה - מזרחית לו. ג'ון סימקו מונה בשנת 1793 למושל הראשון של קנדה העליונה, שלימים שינתה את שמה לאונטריו.
במהלך מלחמת 1812 פלשו כוחות אמריקניים לקנדה העליונה, אך הובסו בידי הבריטים וכוחות של אינדיאנים מקומיים. האמריקאים זכו בשליטה בימת אירי ובימת אונטריו ובעקבות קרב יורק) כבשו את העיר יורק, היא טורונטו, ושרפו אותה.
לאחר 1812 היגרו לקנדה מתיישבים רבים מבריטניה. בעקבות כמה מרידות מקומיות של המתיישבים הצרפתיים החליטה הממשלה הבריטית להעניק אוטונומיה לקנדה. שתי הפרובינציות אוחדו שוב בשנת 1840 לפרובינציית קנדה, ובשנת 1848 ניתן להן שלטון עצמי פרלמנטרי.
על מנת להקטין את החיכוכים והמחלוקות בין דוברי הצרפתית לדוברי האנגלית, נערכו כמה כנסים בשנות ה-60 של המאה ה-19 והוחלט להקים מדינה (דומיניון) המאחדת ארבע פרובינציות: נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק, קוויבק ואונטריו. החוק המקיים את הפרובינציות נכנס לתוקפו ב-1 ביולי 1867.
1867–1896
מרגע הפיכתה של אונטריו לפרובינציה של קנדה, החל גם המאבק על זכויות וסמכויות שלטוניות בינה לבין השלטון הפדרלי. בין השנים 1872–1896 כיהן עו"ד אוליבר מוואט כראש ממשלת אונטריו, ובכל תקופת שלטונו נאבק על השארת סמכויות נרחבות בידי הפרובינציה והפחתת הסמכויות של השלטון הפדרלי. תוצאות מאבקים אלה היו ביזור נרחב של סמכויות. בין השנים 1875–1885 הוקמה מסילת הרכבת הקנדית פסיפית אשר קישרה בין צפונה של אונטריו לקולומביה הבריטית, והובילה להתפתחותה ולצמיחתה של התעשייה באונטריו.
לאחר שנת 1896
החל מסוף המאה ה-19, החל ניצול משאבי הטבע של האזור, והוקמו מרכזי מכרות בגרייטר סדברי, קובאלט, וטימינס. כמו כן החל הניצול של נהרות האזור על מנת להקים תחנות כוח הידרואלקטריות לצורך ייצור חשמל.
ביולי 1912, העבירה ממשלתו השמרנית של סר ג'יימס ויטני את תקנה 17 לפיה הוגבל מספר בתי הספר דוברי הצרפתית בפרובינציה. בשל הביקורת הרבה על התקנה היא בוטלה בשנת 1927.
בשנת 1916 נקבע בחוק איסור מכירת משקאות אלכוהוליים על ידי ממשלתו של סר ויליאם הירסט. איסור זה בוטל בשנת 1927.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל שגשוג כלכלי בטריטוריה, ואזור אונטריו הפך מוקד למהגרים רבים שהגיעו אליו.
בשל התנועה הלאומית הקיימת בקוויבק, ובעיקר לאחר בחירת מפלגת קוויבק הבדלנית בשנת 1976, עזבו עסקים רבים את קוויבק ועברו לאונטריו. בעקבות מעבר רב של עסקים זה, הפכה טורונטו שבאונטריו לעיר העסקים הראשית של קנדה, במקום מונטריאול שבקוויבק.
עמק המצלבה
עמק המצלבה (נקרא גם: פארק רחביה או עמק הצבים) הוא עמק בירושלים, הנמצא בין השכונות רחביה, ניות וגבעת רם, וקרוי על שם מנזר המצלבה שבו.
באפריל 2021 החלו עירית ירושלים והקרן לירושלים בשיפוץ המדרון המזרחי של הגן שנקרא גם גן צ'ארלס קלור. השיפוץ שנוי במחלוקת עם תושבים מן האזור המבקשים לשמור על אופיו של המקום ולמנוע פגיעה בערכי טבע ונוף.
מיקום
בחלקו הצפוני של עמק המצלבה נמצא כיום גן סאקר, ורוב חלקו הדרומי, בו נמצא המנזר, גדל פרא ומהווה פנינת טבע ייחודית בירושלים. בין החלק הצפוני לדרומי חוצצת דרך רופין החוצה את העמק לרוחבו, ממערב למזרח, ונסללה בשנת 1950 על ידי מע"ץ במימון הממשלה, כדי לחבר את קריית הממשלה בגבעת רם עם שכונת רחביה והמע"ר של ירושלים. לאורכו, מצפון לדרום, נחצה העמק על ידי שדרות בן צבי והמשכן הדרומי, שדרות חיים הזז.
עמק המצלבה הוא אחד מאתרי הפריחה המרשימים ביותר בירושלים, ואחד המקומות הבודדים בהם השתמרה סתוונית ירושלים. כמו כן, בשטחי המנזר המשמשים לחקלאות (בעיקר של עצי זית) השתמרו הטרסות החקלאיות היחידות בירושלים, ושיטות חקלאיות קדומות נוספות.
בשנת 1955 נקבעה תוכנית שהכריזה על 1650 דונם בעמק המצלבה ועמק ציון כשטח פתוח שבו לא תתבצע בנייה.
מבנים בעמק
מעל לעמק המצלבה מתנשאים מוזיאון ישראל, קריית הממשלה והכנסת.
לצידו של העמק נבנו מבני תרבות ונוער רבים: שני שבטי תנועת הצופים (מצדה ומודיעין), סניף ירושלים-מרכז של תנועת בני עקיבא, מעו"ז ירושלים של תנועת בית"ר, משרדי ההנהגה העולמית של התנועה ("בית מרידור") ומגרש כדורסל ששימש בשנות ה-70 של המאה ה-20 כמגרשה של קבוצת הכדורסל בית"ר ירושלים. בשנת 2006 נפתח בשולי העמק מרכז עפרון למחול, משכנה החדש של להקת "הורה ירושלים"..
הצמחייה בעמק
הצמחייה בעמק המצלבה אופיינית לאזור אקלים ים תיכוני: בעיקר עצי זית, אלון מצוי, אלון התבור, חרוב, שקד מצוי, אלה ארצישראלית ואלת מסטיק וכן עצי ברוש מצוי ואורן כמו כן יש בעמק לפחות פרט אחד של מיש דרומי. כן נפוצים בעמק שיחי ער אציל, רוזמרין רפואי ושיטה מכחילה. ניתן למצוא בעמק ריכוזים של דודא רפואי ולשון הפר ובחורף פורחים בו פרחי כלנית ורקפת רבים.
החי בעמק
כמו כן נפוצים באזור מספר תנים זהובים, ארנבים המפוזרים בכמה מאורות מכרסמים כחולד ארצישראלי, דורבנים וקיפודים. בעבר נפוצו בעמק חוגלות רבות אולם כיום אוכלוסייתן הצטמצמה עד מאד.
טיבי
ראו גם
}}
וינטרוב
וינטרוב הוא שם משפחה אשכנזי ממקור גרמני, שפירושו ענב.
נשימה סרעפתית
נשימה סרעפתית או נשימת בטן היא נשימה שרובה נעשית בעזרת כיווץ הסרעפת ופחות על ידי הרחבת כלוב הצלעות שבבית החזה.
אוויר נכנס לריאות כאשר נפח בית החזה גדל ויוצר הפרש לחצים שלילי בין הנוזל שבין קרומי הצדר (pleura) לבין האוויר החיצון. הפרש הלחצים גורם לריאות להתרחב ולאוויר להיכנס לתוכן. את בית החזה מגדירות הצלעות והסרעפת ולכן נפח בית החזה יכול להשתנות עקב תנועת צלעות או סרעפת. אוויר יוצא מהריאות ללא מאמץ שרירי, כאשר בית החזה והריאות חוזרים לצורתם שלפני השאיפה הודות לאלסטיות שלהם.
שריר הסרעפת מהווה את הגבול התחתון של בית החזה. במצב מנוחה לסרעפת מבנה קמור, קרי היא בולטת בדמות חצי כדור לתוך כלוב הצלעות. כיווץ הסרעפת גורם להשטחה של המבנה הקמור ולהגדלת נפחו של בית החזה ובאותה עת, לדחיסה כלפי מטה של אברי הבטן הדוחפים את קיר הבטן הקדמי לכיוון קדימה. תנועה הנראית כ"הוצאת הבטן".
נטייתם של אנשים להימנע משימוש בנשימה סרעפתית מוסברת לעיתים בהרגלים נרכשים, כגון חיקוי מבוגרים המורגלים בנשימה צלעית, הימנעות מנשימה סרעפתית הגורמת להבלטת בטן (המנוגדת לאידיאל היופי של תעשיות הדוגמנות והפרסום המודרנית הכוללת בטן "שטוחה") ואף הימצאות מתמשכת במצבי דחק המלווים בנשימות רדודות.
הבחירות הפרלמנטריות בקנדה 1872
הבחירות הפרלמנטריות השניות בהיסטוריה של קנדה מאז איחוד קנדה התקיימו מה-20 ביולי ועד ה-12 באוקטובר 1872. היו אלו בחירות לבית הנבחרים הקנדי, הבית התחתון בתוך הפרלמנט של קנדה. במהלך הבחירות היו שתי מפלגות מרכזיות: המפלגה השמרנית בראשות ראש הממשלה המכהן, ג'ון אלכסנדר מקדונלד והמפלגה הליברלית בראשות אדוארד בלאק (לא מועמד רשמי), לשעבר ראש ממשלת פרובינציית אונטריו. נוסף על כך התחרתה גם המפלגה השמרנית-ליברלית, שהייתה מפלגה בחסות המפלגה השמרנית בעלת מצע דומה אשר העמידה גם כן את ג'ון אלכסנדר מקדונלד כמועמד מטעמה לראשות הממשלה. היו אלו הבחירות הראשונות שבהן הצביעו תושבים במניטובה ובקולומביה הבריטית מאז כניסתן לאיחוד.
במהלך הבחירות התגלתה המפלגה הליברלית כמפלגה החזקה ביותר בעלת מירב הקולות אך השמרנים והשמרנים-ליברלים התאחדו כדי ליצור קואליציה. בסופו של דבר השיג הגוש השמרני 100 מושבים בבית הנבחרים, מספר שווה לבחירות הקודמות בעוד הליברלים ניצחו ב-95 מושבים, 33 מושבים יותר מאשר בבחירות הקודמות. מתוך כלל בעלי זכות ההצבעה 70.3% הצביעו, משמע ירידה של 2.8 אחוזים מבבחירות הקודמות. הקואליציה השמרנית נשארה בשלטון ומקדונלד המשיך לכהן בראשות הממשלה. קולות השמרנים התחלקו בין 63 מושבים למפלגה השמרנית ו-36 מושבים למפלגה השמרנית-ליברלית. הקואליציה השמרנית נתמכה בידי מועמד שמרני בעל מושב אחד. מועמדים עצמאיים בבחירות ניצחו ב-6 מושבים בבית הנבחרים.
הומוליזה
הומוליזה (באנגלית: Homolysis) היא תגובה כימית בה נשבר קשר כימי במולקולה נייטרלית (חסרת מטען חשמלי), ליצירת שני רדיקלים חופשיים. אלקטרוני הקשר מתחלקים באופן שווה בין שני השברים. ניתן לעודד תגובות כאלה על ידי שימוש בקרינה בתחום העל-סגול, כאשר האנרגיה הדרושה לתהליך מכונה "אנרגיית ביקוע קשר" (או פשוט "אנרגיית הקשר").
דוגמה לכך היא התהליך המתרחש בפירוק האוזון. גזים כדוגמת פריאונים אשר מגיעים לשכבת האוזון באטמוספירה עוברים פירוק הומוליטי על ידי הקרינה האולטרא סגולה שסופג כדור הארץ מהשמש. גזים אלה מגיבים אז עם האוזון, וגורמים לפירוקו (ראו עוד בהידלדלות שכבת האוזון).
טירנונאוסטס
המאובנים שלו התגלו ב-"Marnes de Dives" שלחופי נורמנדי שבצרפת ובתצורות חימר אוקספור (Oxford Clay Formation) שבדורסט, דרום אנגליה שם התקיים במשך היורה וממצאיו נחשפו ב-1906 עד 1907 למדע. עם זאת הוא תואר רק ב-2013 בידי Mark T. Young ועמיתיו ונכלל בו מין יחיד – Tyrannoneustes lythrodectikos, שפירושו: "נושך דם".
זוחל זה היה תנין שוכן ים מובהק שלא יכל לעלות ליבשה כנראה. בדומה לקרוביו, הפלסיוסוכוס או הדקוזאורוס הוא היה גדול ביותר, באורך של 3.2 מטרים, אף שכמה דגימות שלו היו גדולות יותר באורך של 4.65 עד 5 מטרים, מה שהופך אותו לטורף-על בתקופתו. מבנה לסתותיו היה מוארך ומהודק עם שיניים דמויות להבים לחיתוך וקריעת בשר בעוצמה גבוהה, מה שאיפשר לו גם להרוג טרף גדול ממנו שכלל זוחלים ימיים אחרים ואולי כרישים ושאר דגים.
החופש האחרון
החופש האחרון היא סדרת נעורים ישראלית שנכתבה על ידי יאיר לפיד ושודרה בערוץ הראשון ב-1989. בעקבות הצלחת הסדרה, נוצרה הסדרה לא כולל שירות.
הסדרה גוללה את סיפורם של חבורת בני נוער שחלקם נשלחו כעונש מבית הספר, חלקם בהתנדבות פרטית וחלקם נשלחו בהתנדבות מבית הספר לחוג דרמה בחופש הגדול פעם בשבוע. המורה לדרמה דן, אותו גילם דן תורג'מן, בילה איתם, גילה את סיפוריהם ויחד החליטו להעלות מופע תיאטרלי על חייהם.
כל משתתפי הסדרה לדורותיהם היו חברים בלהקת צעירי תל אביב, ושמה של כל אחת מהדמויות היה השם הפרטי של חבר הלהקה שגילם אותה.
שיר הנושא של הסדרה שנקרא "הלך לנו החופש", נכתב על ידי יאיר לפיד, הולחן על ידי תמיר הרפז ובוצע על ידי להקת צעירי תל אביב.
בכל פרק בוצעו שלושה שירים, חלקם קאברים לשירים ישראלים, חלקם עיבודים בעברית לשירים לועזיים מוכרים וחלקם נכתבו במיוחד עבור הלהקה.
לסדרה יצא דיסק עם 13 מהשירים שבוצעו בה בהוצאת "הליקון".
קלרה מאנס
קלרה מאנס (באנגלית: Clara Mannes; 12 בדצמבר 1869 בברסלאו - 16 במרץ 1948 בניו יורק) הייתה מוזיקאית ומורה למוזיקה אמריקאית ילידת גרמניה. היא ואחיה פרנק דאמרוש לימדו גם בבית ספר לבנות במנהטן. עם בעלה, דייוויד מאנס, ייסדה בשנת 1916 את בית ספר מאנס למוזיקה.
מאנס נולדה בברסלאו (כיום ורוצלב, פולין) אמה, הלן פון היימבורג, הייתה בעברה זמרת אופרה, ואביה היה המנצח לאופולד דאמרוש. אחיה היו המנצחים פרנק דאמרוש ו-וולטר דאמרוש. הוריה היו לותרנים (סבה מצד אביה היה יהודי). ילדיה של קלרה ממאנס היו המוזיקאי לאופולד מאנס והסופרת מריה מאנס.
ג'ורג' לייקוף
'''ג'ורג' פ. לייקוף (באנגלית: George P. Lakoff'''; נולד ב-24 במאי 1941) הוא פרופסור לבלשנות (ובייחוד, בלשנות קוגניטיבית) באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הוא מלמד מאז 1972. אף כי חלק ממחקריו עוסקים בשאלות מסורתיות בבלשנות, כמו התנאים לכך שמבנה בלשני מסוים יהיה תקין מבחינה תחבירית, הוא זכה לפרסום רב בשל רעיונותיו על מרכזיותה של המטפורה במחשבה האנושית, בהתנהגות הפוליטית ובחברה. הוא מפורסם גם עבור מושג שפיתח לגבי המתמטיקה אך יושם גם בתחומים אחרים, "חשיבה מוגשמת" (embodied mind). בשנים האחרונות הרחיב את מחקריו לתחום הפוליטי, והוא ייסד את צוות החשיבה הפרוגרסיבי "מוסד רוקרידג'".
מן הדקדוק הטרנספורמטיבי לסמנטיקה הגנרטיבית
לייקוף החל את הקריירה שלו כסטודנט ואחר כך כמורה של תאוריית הדקדוק הטרנספורמטיבי, שפותח על ידי נועם חומסקי. בשנות השישים המאוחרות, הוא הצטרף לתלמידים-לשעבר של חומסקי, על מנת לפתח את הסמנטיקה הגנרטיבית (generative semantics) כאלטרנטיבה לתחביר הגנרטיבי של חומסקי. בראיון ב-1999 הוא הסביר:
המחלוקות שלו עם חומסקי הובילו לוויכוחים עזים בין בלשנים, שנודעו כ"מלחמות הבלשנות". אך חרף התפקיד החשוב שמילא בהתפתחות הסמנטיקה הגנרטיבית, זנח לייקוף עד מהרה את תחום העיסוק הזה, ופנה לעסוק בסמנטיקה הקוגניטיבית, הבוחנת את המבנים התודעתיים העומדים ביסוד תהליכי ההמשגה האנושיים.
חשיבה מחדש על המטפורה
אחת מתרומותיו החשובות ביותר של לייקוף לחקר הסמנטיקה הייתה התזה שלו ושל מרק ג'ונסון על המטפורה המושגית (conceptual metaphor), שנוסחה בספרם המשותף, "מטפורות שאנו חיים על פיהן" (Metaphors We Live By) (1980).
המסורת המדעית המערבית ראתה במטפורה הבניה לשונית בלבד, ודנה בה בעיקר כאמצעי ספרותי. במוקד מחקרם של לייקוף וג'ונסון עומדת הטענה שמטפורות הן הבניה מושגית, קדם-לשונית, ולכן הן מרכזיות להתפתחות החשיבה המופשטת. לשיטת לייקוף וג'ונסון, "מערכת המושגים הרגילה שלנו, שעל פיה אנו חושבים ופועלים, היא מטאפורית מטבעה, באופן בסיסי". לדעתם, חשיבה לא-מטאפורית אפשרית רק ביחס למציאות הפיזית. ככל שהרעיונות מופשטים יותר, נחוצות שכבות רבות יותר של מטפורה על מנת לבטאם. השיח היומיומי שלנו ספוג בביטויים מטפוריים, שאין אנו מבחינים בהם מסיבות שונות. אם משום שהמטפורות נשחקות, כך שאנו מתקשים לזהות את מקורן, אם משום שאיננו שמים לב למתרחש סביבנו.
אחת הדוגמאות שמביאים לייקוף וג'ונסון להוכחת טענתם היא המטפורות המשתמשות אותנו לתיאור ויכוחים אינטלקטואליים. המטפורה שמבנה את חשיבתנו על הוויכוח שאולה בדרך כלל מעולם המלחמה:
המשגת הוויכוח במונחים של מלחמה, טוענים לייקוף וג'ונסון, איננה הכרחית. ניתן היה להשתמש גם מטפורות אחרות לתיאור ויכוחים. כך, למשל, ניתן לחשוב על הוויכוח האינטלקטואלי במונחים של "ריקוד", כך שכל צד מגיב לתנועותיו של האחר באמצעות תנועה מקבילה, תנועה נגדית וכדומה. העובדה שאנו ממשיגים את הוויכוח במונחים של מלחמה מבנה גם את האופן שבו אנו תופסים וחווים את הוויכוח ואת המטרות שאנו מציבים לעצמנו במסגרת ויכוחים.
עבור לייקוף וג'ונסון, התפתחות החשיבה היא תהליך של פיתוח מטאפורות טובות יותר לחשוב באמצעותן. היישום של עולם ידע אחד בעולם ידע אחר מאפשר תפיסה והבנות חדשות. אם היא נכונה, לתאוריה של לייקוף וג'ונסון יש משמעויות מרחיקות לכת בעולם המדעים המדויקים ובמדעי החברה, וגם באינטראקציות אנושיות בסיסיות.
על חשיבה מוגשמת (embodied mind)
כשלייקוף טוען שהשכל הוא "גופני", הוא טוען שכמעט כל החשיבה האנושית, גם המופשטת ביותר, תלויה ומשתמשת באמצעים "נמוכים" כמו המערכת התנועתית-חישתית והרגשות. לפיכך המוגשמות היא דחייה לא רק של הדואליזם בין חומר ורוח, אלא גם של הטענות שאפשר להבין את החשיבה האנושית ללא להיזקק ל"פרטי היישום" שלה.
לייקוף מציע שלוש טענות בעד המוגשמות. ראשית, הוא משתמש בראיות מסימולציות נוירולוגיות ושל רשתות נוירונים, והוא טוען שניתן להבין מושגים מסוימים, כמו צבע ויחסי מקום (לדוגמה, "אדום" או "מעל") על ידי בחינה של דרך פעולת התפיסה או התנועה שלנו.
שנית, בהתבסס על ניתוחי שפה של בלשנות הקוגניטיבית, הוא טוען שהחשיבה שלנו לגבי נושאים מופשטים כמו מלחמה, כלכלה, או מוסר, מושרשים בחשיבה שלנו לגבי נושאים ארציים יותר כמו יחסי מקום.
לבסוף, בהתבסס על מחקרים בפסיכולוגיה קוגניטיבית ובמחקרים בפילוסופיה של השפה, הוא טוען שרק מעט מהקטגוריות שמשמשות בני אדם הן חדות ומובחנות, כפי שהיו אם הן היו רק מושגים מופשטים. למעשה, הן דומות הרבה יותר לעולם הפיזי המורכב, שבו דברים אינם נחתכים באופן ברור.
"אנו יצורים נוירולוגיים", טוען לייקוף, "המוח שלנו קולט את המידע שלו משאר הגוף. הגוף שלנו והצורה שבו הוא פועל בעולם משפיע בצורה עמוקה ביותר על המושגים שבו אנו חושבים. אנחנו לא יכולים לחשוב כל דבר - רק מה שהמוח הגופני שלנו מאפשר".
פרס האקדמיה האירופית לקולנוע
פרס האקדמיה האירופית לקולנוע (באנגלית: European Film Awards) הוא פרס המוענק מדי שנה מאז 1988 על ידי האקדמיה האירופית לקולנוע כדי להכיר במצוינות בהישגים קולנועיים אירופיים. הפרסים ניתנים במעל לעשר קטגוריות אשר העיקרי מביניהם הוא פרס לסרט השנה. הפרסים ניתנים לקולנוע אירופי, מפיקי קולנוע, במאים ושחקנים אירופיים. הסרטים המועמדים מוכרזים בתחילת נובמבר, כאשר הזוכים מוכרזים בטקס עצמו, אשר מתקיים בתחילת דצמבר.
האירוע נקרא במקור פרסי פליקס (Felix Awards) עד שנת 1997, אבל שונה לאחר מכן לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
הערים המארחות מתחלפות, כאשר המארחת הקבועה מביניהם היא ברלין אשר מארחת כמעט כל שנה וערים אירופאיות אחרות מקבלות הזדמנות לארח כל כמה שנים. כיום, חוץ מברלין, רק שתי ערים אירחו את הטקס יותר מפעם אחת: פוטסדאם, אשר אירחה את הטקס שלוש פעמים ופריז, אשר אירחה את הטקס פעמיים.
סרטים ישראליים בטקס
למרות שסרטים ישראליים הוזמנו להשתתף בתחרות רק החל משנת 2004, סרטו של אליה סולימאן, התערבות אלוהית, זכה כבר ב-2002 בפרס לסרט לא-אירופי.
ב-2007 מדינת ישראל התקבלה כחברה מן המניין באקדמיה האירופית לקולנוע, והוזמנה להשתתף גם בפעילויות נלוות של הארגון. הסרט "אבנים" בבימוי רפאל נג'ארי היה הסרט הישראלי הראשון שהיה מועמד לפרס, אך לא זכה.
בדצמבר 2005, זכה הבמאי האני אבו אסעד ב"פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לתסריטאי הטוב ביותר" על סרטו גן עדן עכשיו.
בדצמבר 2007, זכה השחקן הישראלי ששון גבאי ב"פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר" עבור משחקו בסרט ביקור התזמורת. במאי הסרט, ערן קולירין, זכה בתחרות בקטגוריית ה"תגלית האירופית" של השנה. קולירין היה גם מעומד לפרס הבמאי הטוב ביותר והתסריטאי הטוב ביותר. שני סרטים נוספים, "מלון 9 כוכבים" בבימוי עידו הר ו"מרגל השמפניה" בבימוי נדב שרמן היו מועמדים לפרס בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
בדצמבר 2008, זכה מקס ריכטר בפרס המלחין הטוב ביותר, על הפסקול לסרט הישראלי ואלס עם באשיר של הבמאי ארי פולמן.
בדצמבר 2010, הסרט לבנון של הבמאי הישראלי שמואל מעוז היה מועמד ל-6 פרסים: פרס הסרט הטוב, פרסי הבימוי, התסריט, העריכה והצילום, וכן על פרס תגלית השנה. זו הפעם הראשונה שסרט ישראלי היה מועמד למספר כה גדול של פרסים בתחרות. הסרט זכה בשניים מהם, פרס תגלית השנה ובפרס הצילום.
בשנת 2012, הסרטים "השוטר" של נדב לפיד ו"ההתחלפות" של ערן קולירין, נכללו ברשימת 50 הסרטים המועמדים לפרס.
בדצמבר 2013 זכה סרטו של ארי פולמן, כנס העתידנים ב"פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט המונפש הטוב ביותר", באותו ערב זכה הצלם הישראלי אסף סודרי ב"פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לצלם הטוב ביותר" עבור עבודתו בסרט למלא את החלל.
בשנת 2016, הסרטים "מעבר להרים ולגבעות", שכתב וביים ערן קולירין, ו"תיקון", שכתב וביים אבישי סיון, נכללו ברשימת 50 הסרטים המועמדים לפרס.
דלתא (רכב)
דלתא הוא השם בו שווק בישראל רכב רומני מתוצרת דאצ'יה, המבוסס על קו היצור של הרנו 12. הרכב שווק בעולם תחת השם דאצ'יה דנים, אך יבואני הרכב לישראל בחרו לשווקו בשוק זה תחת השם "דלתא". הרכב יוצר משנת 1966 ועד 2004, ונעשו בו מידי כמה שנים שיפורים קוסמטיים תוך כדי מאמץ ליצור עניין בפני לקוחות חדשים.
נוצרו מספר דגמים לרכב זה - דאצ'יה 1300, דאצ'יה 1310, דאצ'יה 1400, דאצ'יה 1410 וטנדר. במשך שנות השלטון הקומוניסטי ברומניה הייתה הדאצ'יה הרכב הנפוץ ביותר במדינה, ונוכחותו ניכרה בכל מקום. היו שני קווי יצור לרכב זה, אחד לשיווק מקומי, ואחד ליצוא. בדגם שנועד ליצוא השתמשו בחלקים איכותיים יותר, ולכן רומנים רבים העדיפו לקנות את הרכב במדינות השכנות ולחזור איתו בנסיעה לארצם.
הדלתא בישראל
הדלתא יובאה לישראל באופן לא סדיר, ולמעשה יובאה ארבע פעמים על ידי יבואנים שונים.
ב-1978 שווק הרכב לראשונה בישראל. מכירת הרכב הסתיימה כעבור שנה אחת בלבד, זאת עקב בעיות איכות, שהגיעו אף לפרסום בתוכנית הטלוויזיה "כלבוטק". ב-1982 חודש השיווק של הרכב על ידי יבואן טריומף תחת השם "גאלידי". בשנת 1988, לאחר מסע פרסום מוצלח בישראל תחת הסיסמה "גם אתה יכול 88'", חודשה מכירת הרכב. חברת "קייזר אילין" באמצעות חברת הבת שלה, "קפריש" הצליחה למכור כ-6,000 רכבים. באוגוסט 1988 פשטה חברת "קפריש" את הרגל ולקוחות ששילמו מקדמות לא קיבלו את המכונית וגם לא את כספי המקדמות. הניסיון האחרון היה על ידי היבואן "מוטקארס", הפעם תחת השם המקורי דאצ'יה, וגרסאות הסטיישן והטנדר תחת השם שיפטר.
מרטין יול
מארטן "מרטין" קורנליס יול (הולנדית: Maarten "Martin" Cornelis Jol; נולד ב-16 בינואר 1956 בהאג), שחקן עבר ומאמן כדורגל הולנדי שאימן את אל-אהלי המצרית ב-2016. אימן בעבר את קבוצת טוטנהאם הוטספר הלונדונית, והוביל אותה לגביע אופ"א לראשונה בשבע השנים האחרונות.
קריירה
יול התחיל את קריירת המשחק שלו כבלם בעיר הולדתו האג, שם שיחק בעונת 1976, לאחר מכן עבר לקבוצת הפאר הגרמנית באיירן מינכן. בנוסף הוא שיחק 4 עונות בקבוצת וסט ברומיץ' אלביון, שם קיבל את ההכרה שלו באנגליה. הוא נבחר לשחקן השנה בהולנד ב-1985, כשחזר לשחק בדן האג.
גם את קריירת האימון הוא התחיל בעיר הולדתו, שם אימן בין השנים 1991-1995. הישגו הגדול ביותר בהולנד הוא הצלת ר.ק.ס. ואלבייק, שם אימן בין השנים 1998-2004, מירידה, והפיכתה למועדון צמרת. הוא זכה פעמיים התואר מאמן השנה בארצו. ב-2004 מונה לתפקיד מאמן טוטנהאם הוטספר -התפקיד הרם ביותר בקריירה שלו- במקום ז'אק סאנטיני. משחק הבכורה שלו היה בדרבי נגד ארסנל בו טוטנהאם הפסידה 5-4. זהו אחד ממשחקי הדרבי הצפון לונדוני הזכורים ביותר. הוא הגיע עם הקבוצה להצלחות יחסיות, בהן הגעה למקום החמישי בעונת 2005/06.
ב-25 בנובמבר 2007 הכריז מרטין יול על התפטרותו מטוטנהאם הוטספר עקב תוצאות לא טובות. לאחר מכן אימן בהמבורג במשך עונה אחת, ובסופה החל לאמן את אייאקס אמסטרדם עד להתפטרותו מהמועדון בדצמבר 2010.
ב-7 ביולי 2011 חתם יול בפולהאם לשנתיים. ב-1 בדצמבר 2013 פוטר מאימון הקבוצה בשל חוסר הצלחתו בתחילת העונה. ב-24 בפברואר 2016, מונה למאמנה של אל-אהלי המצרית שאותה אימן כחצי שנה (עד אוגוסט אותה השנה).
אפריליה (עיר)
אפריליה (באיטלקית: Aprilia) היא עיר בנפת לאטינה שבמחוז לאציו שבמרכז איטליה. העיר ממוקמת במרחק של 35 ק"מ מבירת איטליה, רומא.
היסטוריה
ב-1929 לאחר ניסיונות חוזרים ונשנים, החלו עבודות טיוב הקרקע באזור, שמשכו אליהם אנשים רבים שהגיעו מטרנטו, מפריולי ומאמיליה-רומאניה. בסוף שנת 1931 החל השלב העיקרי בעבודות. בירוא יערות בוצע בכל האזור, ביצות יובשו, האדמה נחרשה ונבנו בתים.
סקרצו
סקרצו (מאיטלקית: scherzo; ברבים: סקרצי) הוא קטע או פרק מוזיקלי מהיר ובעל אופי משועשע לרוב, המהווה לעיתים חלק מיצירה גדולה יותר, כגון סימפוניה. פירוש המילה באיטלקית הוא "הלצה". לעיתים משתמשים במילה "סקרצנדו" כהוראה, לבצע פסקה מוזיקלית בהלך רוח משועשע.
פרקי סקרצו בודדים היו קיימים בספרות המוזיקלית גם בזמן שבו המינואט תפקד כפרק ביניים ביצירות גדולות. לרוב הוא הופיע כיצירה עצמאית והופעותיו כפרק ביצירה רב פרקית היו בודדות ולא עקביות. הסקרצו כפרק ביניים ביצירות גדולות התפתח בהדרגה מן המינואט ובהדרגה החליף אותו כפרק השלישי (או לפעמים השני) בסימפוניות, רביעיות מיתרים, סונאטות ויצירות דומות. הסקרצו משמר את מקצב 3/4 של המנואט ואת מתכונתו המשולשת, אבל נחשב למהיר יותר. במקרים רבים, אך לא תמיד, הוא חדור עליצות ומשובה. פה ושם אפשר למצוא דוגמאות לסקרצי שאינם במקצב 3/4 המסורתי, כמו בסונאטה מס' 18 של בטהובן. בדומה למינואט, מנוגן הסקרצו בדרך כלל עם הטריו הנלווה אליו, שאחריו באה חזרה על הסקרצו ויוצרת צורת ABA, או צורה בינארית. מתכונת זו חוזרת על עצמה לפעמים פעמיים או יותר (ABABA). נושא B הוא הטריו, קטע קליל יותר ובהשתתפות קולות מועטים ברוב המקרים, אם כי לא בהכרח לשלושה כלים כפי שמשתמע משמו, אלא במוזיקה מתקופת הבארוק המוקדמת.
יוזף היידן כתב מינואטים, הקרובים מאוד בנימתם לסקרצי; יוצאי הדופן הן רביעיות המיתרים אופוס 33 הכתובות באופן עקבי עם סקרצו ולא עם מינואט. בטהובן ושוברט היו הראשונים לעשות שימוש נרחב בצורה זו. בטהובן, בייחוד, היסב את הקצב המנומס של המינואט למחול נמרץ הרבה יותר, עד כדי פראות, לעיתים.
רוב הסקרצי של בטהובן, כמו זה שבסימפוניה הפסטורלית כוללים שני מופעים של הטריו, שהשני בהם עובר לפעמים שינוי ואחריו, במקרים רבים, חוזר הסקרצו מקוצר בהרבה, בצורת קודה. שומאן, כפי שמציין סדריק תורפ-דייווי נהג גם הוא להביא שני טריו, אך שונים זה מזה.
שימוש אחר ונבדל במילה בתחום המוזיקה מופיע במדריגלים קלי הדעת של תקופת הרנסאנס, שנקראו במקרים רבים "סקרצי מדריגלי". קלאודיו מונטוורדי, לדוגמה, כתב שני קבצים של יצירות בשם זה, הראשון בשנת 1607, השני ב-1632.
פרנסינה מקורורי
פרנסינה לינט מקורורי (באנגלית: Francena Lynette McCorory; נולדה ב-20 באוקטובר 1988) היא אתלטית אמריקאית. היא פעמיים אלופה אולימפית (לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים אלופת עולם (דאיגו 2011 ומוסקבה 2013) ואלופת עולם באולם (סופוט 2014) בריצת שליחות 4x400 מטר. ראשונה בעולם (2014), זוכת מדליית ארד באליפות עולם (דאיגו 2011), אלופת עולם באולם (סופוט 2014), אלופת ארצות הברית (2014) ו-3 פעמים סגנית אלופת ארצות הברית (2010, 2011 ו-2013) בריצת 400 מטר.
2011
באליפות העולם שנערכה בדאיגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה מקורורי בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ומדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.45 שניות.