cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
באחמוט
היסטוריה
קיימות עדויות להתיישבות אנושית במקום עוד טרם 1556, אך האזכור הראשון של העיר מתוארך לשנת 1571. היישוב תואר כמתחם מבוצר הקרוי על שם נהר באחמוטקה (יובל של נהר סוורסקי דונץ) הזורם בסמוך, וכיום במרכזה של העיר המודרנית. לא הרבה ידוע כיום על תולדות העיר עד המאה ה-18. במאות השנים שקדמו ל-1701 העיר הייתה ככל הנראה עיר שדה מבוצרת. ב-1701 פיוטר הגדול הורה להרחיב את הביצורים בעיר ולשדרג את מעמדה ל"עיר חופשית" (. עבודות הבניה הסתיימו ב-1703 ולעיר נוספו 170 תושבים חדשים. ב-1704 פיוטר הורה לקוזאקים להתיישב בעיר ולהקים בה מכרה מלח. בעקבות כך הוכפלה אוכלוסיית באחמוט, והעיר סופחה לשטח מחוז איזיום שמצויה מצפון לעיר.
במלחמת העולם השנייה כבשו הגרמנים את באחמוט ובינואר 1942 רצחו בה בין 1,200 ל-3,000 יהודים.
הפלישה הרוסית לאוקראינה
ב-20 במאי 2023, הודיע יבגני פריגוז'ין, בעלי קבוצת וגנר על השלמת כיבוש העיר.
דמוגרפיה
נכון ל-1 ביוני 2017, אוכלוסיית העיר מונה כ-75.9 אלף תושבים. נכון לסוף 2022, פחות מ-15 אלף תושבים נותרו בעיר. לפי מפקד האוכלוסין באוקראינה בשנת 2001, בעיר התגוררו 69.4% אוקראינים, 27.5% רוסים ו-0.2% יהודים. השפות המדוברות בעיר לפי המפקד היו רוסית (62%) ואוקראינית (35%).
הקהילה היהודית
הקהילה היהודית במקום נוסדה בסוף המאה ה-18, כשראשוני היהודים היגרו לבאחמוט מליטא ומווהלין. ב-1897 כבר הייתה במקום קהילה משמעותית ונמנו 3,259 יהודים, שהיו כ-17% מהאוכלוסייה. ב-1905 התרחש בבאחמוט פוגרום (כחלק מאירועי מהפכת 1905) בו נפגעו יהודים רבים.
ב-1939 נמנו במקום 5,299 יהודים, כ-10% מכלל האוכלוסייה. לפני שכוחות גרמניה הנאצית כבשו את העיר באוקטובר 1941 כ-75% מהיהודים הצליחו להימלט מזרחה.
בנובמבר הגרמנים הורו לכל היהודים להירשם אצל השלטון המקומי, ללבוש סרט לבן כאמצעי מזהה, וחלקם נשלחו לבצע עבודות כפייה. כוחות אס אס תכננו לבצע אקציה בארטיומובסק בדצמבר, אך הפיקוד הצבאי של הארמייה ה-17 הורה לעצור את המהלך עד להתייצבות החזית.
מספר מועט של יהודים הסתתרו בעזרתם של חסידי אומות העולם והצליחו לשרוד את השואה. ב-1960 הגופות של הנרצחים הועברו לקבורה מסודרת בבית קברות מקומי. מספר שנים לאחר המלחמה הוקם בעיר מפעל לייצור יין נתזים והמכרה הוסב למרתף יינות. ב-1991, ביוזמה משותפת של הרשויות המקומיות, המפעל וארגון יהודי מקומי, הוקמה בקרבת אתר הרצח אנדרטה, שמכונה לעיתים "קיר היבבות" או "הבאבי יאר של באחמוט", לזכר הנספים.
לאחר המלחמה נוצרה קהילה יהודית חדשה בעיר, וב-1959 נמנו במקום 1,800 יהודים. לאורך השנים הקהילה הצטמצמה, אך היא עדיין המשיכה להתקיים בשנות ה-2000.
זיהום וירוס ניפה
זיהום נגיף הניפה הוא מחלה זיהומית הנגרמת על ידי נגיף הניפה ( נגיף RNA). הדבקה אנושית מתרחשת כתוצאה מהיחשפות למקור ישיר של זיהום, כדוגמת בעל חיים נגוע (עטלפי פירות וחזירים), צריכת מזון גולמי שנחשף להפרשות בעל חיים נגוע, והעברה בין בני אדם (אך לא בהעברה דרך האוויר). אבחנת הנגיף היא בעיקר על ידי זיהוי התסמינים של הזיהום ובדיקות מעבדה.
נכון ל־2021, זוהו בעולם כמה מאות חולים במספר התפרצויות שהתרחשו מ־1999 ועד 2018, בעיקר באזור דרום מזרח אסיה, אוסטרליה, הודו ובנגלדש. למחלה שיעור תמותה של בין 40% ל־-75%, ואין לה טיפול תרופתי או חיסון ידועים, והטיפול הרפואי בה מוגבל לטיפול תומך או חיסון סביל.
המחלה נחשבת לאיום פוטנציאלי של מגפה עולמית, במידה והוירוס יעבור שינויים שיהפכו אותו למדבק יותר בין בני אדם, ולכן נערך אחריו מעקב ומחקר.
תסמינים
התסמינים מתחילים להופיע לאחר 5–14 ימים מחשיפה. הסימפטומים הראשונים הם חום, כאבי ראש, נמנום ואחריו בלבול ובלבול מנטלי, במקרים חמורים התסמינים יכולים להתקדם ולהגיע למצב של תרדמת תוך 24 עד 48 שעות. סיבוך פוטנציאלי קטלני שיכול להיגרם כתוצאה מהנגיף הוא דלקת המוח. מחלת הנשימה יכולה גם להיות נוכחת בשלבים המוקדמים של המחלה. אנשים בעלי הנגיף החולים במחלת הנשימה נוטים יותר מאלו ללא מחלת הנשימה להפיץ את הנגיף.
סיכונים
במלזיה וסינגפור, נגיף הניפה נמצא אצל אלה עם קשר קרוב לחזירים נגועים. בבנגלדש ובהודו, המחלה נקשרה לצריכת גידולי תמרים גולמיים ומגע עם עטלפים.
אבחנה
יש כמה דרכים כדי לאבחן את זיהום הניפה:
מניעה
הימנעות מנגיף הניפה קריטית מאחר שאין עדיין תרופה למחלה. את הזיהום ניתן למנוע על ידי הימנעות מחשיפה לעטלפים באזורים אנדמיים ולחזירים חולים. שתיית של ליקר מסורתי שמוכן ממי תמר מצוי שפירותיו מזוהמים בצואת עטלפי פירות נושאי הנגיף נמצא קשור להעברה של הנגיף מעטלפים לבני אדם אשר שותים את המשקה. דבר נוסף שיש להימנע ממנו הן פירות שנצרכו בחלקם על ידי עטלפים. יש להקפיד ולהימנע משימוש במים מבארות שורצות עטלפים אשר מזהמים את מי השתייה שבהם. ידוע כי עטלפים שותים מי תמרים אשר נשמרים במיכלים פתוחים ומדי פעם משתינים בו, מה שהופך אותו למזוהם בנגיף. הקשר של מחלה זו בתוך מחזור הרבייה של עטלפים הוא לא תוחקר ולכן מעקב ומודעות לגבי דברים הידועים לנו כיום כהימנעות - חשובים למניעת התפרצויות עתידיות. יש לאכוף שיטות בקרת זיהומים סטנדרטיות כדי למנוע זיהום נוזוקומי בבתי החולים. חיסון של תת-יחידה, אשר משתמש בחלבון ה-G של וירוס נרדה, הצליח להגן על הקופים במחקר מפני נגיף הויניאווירוס והניפאוירוס. החיסון התגלה כמייצר נוגדנים צולבים נגד הנגיף אך למרות הפוטנציאל השימוש בו בבני אדם טרם נחקר.
טיפול
כרגע אין טיפול יעיל לזיהום נגיף ניפה ולכן הטיפול מוגבל לטיפול תומך. חשוב לתרגל נוהלי בקרת זיהום סטנדרטיים וטכניקה סיעודית כדי למנוע את התפשטות הזיהום מאדם לאדם. כל המקרים החשודים של זיהום ניפה וירוס צריכים להיות מבודדים.
ריבאוירין נחקרה במספר קטן של אנשים, אך היעילות שלה עדיין מוטלת בספק.. חיסונים פסיביים באמצעות נוגדן חד שבטי אנושי אשר מסמן את הגליקופרוטאין G של וירוס הניפה הוערכו במודל של פארט (ferret model) כטיפול מונע לאחר חשיפה.התרופה נגד כלוריה מלורוקין  הצליחה לחסום את התפקודים הקריטיים הדרושים להבשלת נגיף ניפה, אם כי עדיין לא נצפתה תועלת קלינית. m102.4, נוגדן חד שבטי אנושי, נעשה שימוש באנשים על בסיס שימוש רחום באוסטרליה והיה בפיתוח פרה-קליני בשנת 2013.
התפרצות
התפרצויות נגיף ניפה דווחו במלזיה, סינגפור, בנגלדש והודו. התמותה הגבוהה ביותר עקב זיהום בנגיף ניפה התרחש בנגלדש. בנגלדש, ההתפרצויות נראות בדרך כלל בעונת החורף. וירוס ניפה הופיע לראשונה במלזיה בשנת 1998 במערב מלזיה אצל מגדלי חזירים. עד אמצע 1999 דווח על למעלה מ-265 מקרים של דלקת קרום המוח האנושי, כולל 105 מקרי מוות במלזיה, ו-11 מקרים של דלקת קרום המוח או מחלות דרכי נשימה עם פטירה אחת דווחו בסינגפור. בשנת 2001 דווח על וירוס ניפה ממחוז מאהרפור, בנגלדש וסיליגורי, הודו. ההתפרצות שוב הופיעה ב-2003, 2004 ו-2005 בנאוגאון דיסטריקט, מחוז מניקאנג ', מחוז רג'ברי, מחוז פרידפור ורובע טאנגיל. [23] בבנגלדש היו גם התפרצויות בשנים שלאחר מכן.
בחודש מאי 2018 דווח על במחוז קוז'יקודה שבקרלה, הודו. 17 מקרי מוות נרשמו, כולל עובד בריאות אחד. אלה שמתו היו בעיקר ממחוזות קוז'יקודה ומלפוראם, כולל אחות בת 31, שטיפלה בחולים נגועים בווירוס. שניים מן הנגועים נרפאו לחלוטין. ב-10 ביוני 2018 הוכרז שההתפרצות רשמית נגמרה.
וירוס ניפה ב-COVID-19
ממחקר של ד"ר סטיבן קוואי שפורסם ב-2022 עולה כי רצפים של הווירוס ניפה נתגלו בווירוס הקורונה COVID-19.
רמפול
רמפול (באנגלית: Rumpole of the Bailey) היא סדרת טלוויזיה דרמטית-משפטית בריטית, אשר נוצרה ונכתבה על ידי הסופר ועורך הדין סר ג'ון מורטימר, בכיכובו של ליאו מק'קרן בתפקיד הוראס רמפול, עורך דין לונדוני מזדקן, שנהנה להגן על לקוחותיו קשי היום בני מעמד "הצווארון הכחול". הסדרה שודרה לסירוגין בין השנים 1978–1992. בעקבות הצלחת הסדרה נכתבו מספר ספרים ושודרו תסכיתים, שהתבססו על סיפוריו של רמפול. בישראל שודרה הסדרה בערוץ 1 ולאחר מכן בערוץ 33.
הוראס רמפול
בעוד שבסדרת הספרים המבוססת על דמותו של רמפול לא תמיד נשמרת ההמשכיות, הרי שבסדרת הטלוויזיה ניתן לזהות כמה מאפיינים בולטים וקבועים בדמותו של הוראס רמפול. מעל לכל, רמפול אוהב את אולם בית המשפט. למרות ניסיונות חוזרים ונשנים מצד משפחתו וחבריו לשכנע אותו להתקדם לתפקיד בכיר ומכובד יותר, אשר הולם את גילו ואת ניסיונו המקצועי, כגון תובע מטעם המדינה או שופט, כל שרמפול מעוניין בו הוא להמשיך ולהגן על לקוחותיו באולד ביילי, בית המשפט לעניינים פליליים המרכזי של לונדון. מומחיותו הרבה בתחום הפלילי ידועה היטב לאנשים משני צדי החוק. שבט טימסון, משפחה של פושעים קטנים, שמתעסקים בעיקר בעבירות של פריצה וגנבה, נמנה עם לקוחותיו הקבועים. בני המשפחה פונים אל רמפול שוב ושוב, כדי שיחלצם מהסתבכותם האחרונה עם החוק. אחת הפעולות האהובות עליו היא חקירה נגדית של עדים מטעם התביעה, והוא בז לעורכי דין שנעדרים את היכולת או את האומץ לשאול את השאלות הנכונות. רמפול אינו חושש מלהתעמת עם שופטים, במיוחד עם אלה שנוטים להאמין שעצם ההעמדה לדין מלמדת על אשמה או שהמשטרה לעולם אינה טועה. רמפול מאמין בכל לבו בחזקת החפות. על אף חיבתו לפושעים, דמותו של רמפול מצטיינת ברמה גבוהה של מוסריות ואתיקה. ה"אני מאמין" שלו הוא לעולם לא להודות באשמה, והוא מסרב בעקביות לשמש כתובע מטעם המדינה (בבריטניה, בניגוד לישראל, המדינה ממנה עורכי דין פרטיים לשמש כתובעים מטעמה בתיקים מסוימים). אמונה זו גם מונעת ממנו להסכים להסדרי טיעון, המחייבים הודאה באשמה.
בשעות הפנאי שלו נהנה רמפול לעשן סיגרים, לשתות יין אדום זול ולאכול מאכלים מטוגנים וירקות מבושלים. הוא מבקר על בסיס יומי בפאב "פומרוי'ס", שנמצא במרחק הליכה הן מהאולד ביילי והן ממשרדו.
עמיתיו למשרד עורכי הדין שבו הוא עובד נוהגים להעיר לו תדיר על עשן הסיגרים ולבקר את לבושו המרושל והלא מוקפד: כובעו הישן, אפר הסיגרים על בגדיו ופאת עורך הדין הבלויה שלו. רמפול, מצדו, נוהג להביט בגיחוך ובציניות על "מרוץ העכברים" התמידי שבו הם נמצאים, ועל המחויבויות החברתיות, המיותרות לטעמו, שהם נוטלים על עצמם.
גילו המדויק של רמפול אינו ידוע, אולם מספר תאריכים מעברו מספקים רמזים על כך: הוא קנה את פאת עורך הדין שלו ב-1932, הופיע בבית משפט לראשונה ב-1937, פגש לראשונה את אשתו ב-14 באוגוסט 1938 והציע לה נישואים עוד באותה שנה, שירת בצבא בזמן מלחמת העולם השנייה והשיג זיכוי ראשון במשפט רצח ב-1947. באחד מפרקי הסדרה מצוין, שרמפול נולד קצת לפני תחילתה של מלחמת העולם הראשונה.
אשתו של רמפול, הילדה, לא מפסיקה לדבר בגאווה על אביה המנוח, שעמד בעבר בראש משרד עורכי הדין שבו עובד בעלה, והיא מפצירה ברמפול כל העת שיתקדם מבחינה מקצועית. לשניים בן יחיד, ניק, פרופסור לסוציולוגיה, הנשוי לאשה אמריקאית בשם אריקה. בין רמפול לכלתו קיימת מתיחות, בשל חילוקי דעות הקשורים לעבודתו של רמפול. למשך תקופה קצרה פרש רמפול מעבודתו, והוא והילדה עברו להתגורר בפלורידה, כדי להיות קרובים לבנם, המלמד באוניברסיטת מיאמי.
רמפול נוהג לכנות את אשתו הילדה, מאחורי גבה, "זאת שיש לציית לה" (באנגלית: "She Who Must Be Obeyed"), בהתייחסות לנובלה "היא" של הנרי ריידר הגרד. הוא גם נוהג לצטט לעיתים קרובות את המשורר האנגלי ויליאם וורדסוורת'.
ההתחלה: מחזה טלוויזיוני
דמותו של רמפול הופיעה לראשונה במחזה טלוויזיוני, שנכתב על ידי ג'ון מורטימר ושודר ב-BBC ב-17 בדצמבר 1975. בשלבי העבודה הראשונים עליו נקרא המחזה "נסיכי היקר, פיוטר קרופוטקין", וגיבורו היה עורך דין בשם הוראס רמבולד, שגילה עניין מיוחד באנרכיסטים מהמאה ה-19, ובמיוחד באנרכיסט הרוסי פיוטר קרופוטקין. בתסריט הראשוני גם נרמז, שאחת הסיבות להתמוטטות נישואיו של גיבור המחזה הייתה חיבתו לגברים צעירים. בסופו של דבר המחזה נקרא "רמפול מהביילי". שמו של הגיבור שונה להוראס רמפול, לאחר שהתברר שהיה קיים עורך דין אמיתי בשם הוראס רמבולד, והרמזים על העדפותיו המיניות של רמפול הושמטו מהתסריט הסופי.
העדפתו הראשונה של מורטימר לגילום דמותו של רמפול הייתה השחקן הבריטי סר מייקל הורדרן. לאחר שהתברר שהורדרן לא זמין, ניתן התפקיד לשחקן האוסטרלי ליאו מק'קרן. בתחילה לא היה מורטימר מרוצה מליהוקו של מק'קרן לתפקיד, אולם הוא שינה את דעתו לאחר שראה אותו בחזרות. לתפקיד הילדה רמפול לוהקה השחקנית ג'ויס הרון, שגילמה דמות קשוחה הרבה יותר מזו שהוצגה לאחר מכן בסדרת הטלוויזיה. המחזה זכה לביקורות טובות ולאחוזי צפייה גבוהים.
ליברפול (מונטווידאו)
הקבוצה מעולם לא זכתה בתואר כלשהו, הן בליגה המקומית והן במשחקי הגביע, ונודעת כיום באורוגוואי כ"הקבוצה הגדולה היחידה ללא אף תואר".
רמפול
הסדרה
בסך הכול הופקו ושודרו שבע עונות של הסדרה, בכל עונה שישה פרקים, בין השנים 1978 ל-1992. סרט טלוויזיה בן שעתיים, שנקרא "שובו של רמפול", שודר ב-1980, בין העונה השנייה לשלישית. הפרק האחרון בסדרה, "רמפול עומד למשפט", שודר ב-3 בדצמבר 1992. כל 44 פרקי הסדרה, כולל המחזה מ-1975 וסרט הטלוויזיה מ-1980, זמינים לרכישה ב-DVD.
הדמויות בסדרה
בסדרה היו דמויות קבועות רבות, העיקריות שבהן היו:
משפחת רמפול:
עמיתיו של רמפול במשרד עורכי הדין:
דמויות מאולם בית המשפט:
דמויות נוספות בחייו של רמפול:
ספרים ותסכיתים
בעקבות הצלחת הסדרה נכתבו ספרים ושודרו תסכיתים, שהתבססו על סיפוריו של רמפול:
וולנוב
תולדות היישוב
וולנוב החל ככפר קטן, שבשנת 1662 מנה 52 תושבים. לוולנוב הוענקו זכויות עיר בשנת 1773, אך אלה ניטלו ממנו בשנת 1869.
יהודי וולנוב
יהודים החלו לשבת בכפר בתחילת המאה ה-19, ובאמצע המאה ה-19 הוקם ביישוב בית כנסת. בשנות השלושים התקיימה בכפר פעילות ציונית, ותנועת הנוער הגדולה במקום הייתה בית"ר. בתקופה זו נמנו בכפר 313 יהודים, רוב תושביו.
ב-5 בספטמבר 1939 נכנסו לכפר הגרמנים. כשבוע לאחר מכן, בעת תפילת ראש השנה, פרצו לבית הכנסת המקומי חיילים גרמנים ופולנים מקומיים, גררו את היהודים לרחובות הכפר, ושם הכו והשפילו אותם. בימים שלאחר מכן, נלקחו יהודים מהכפר לעבודות כפייה, תוך הוצאה להורג של מספר יהודים. בהמשך, הוקם בכפר יודנרט, בראשות משה ברנהולץ, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים יהודים. בדצמבר 1940 רצחו איכרים פולנים שני אחים יהודים בכפר.
באביב 1941 הגיעו לכפר עשרות משפחות יהודיות שגורשו מפשיטיק, ומספר היהודים בכפר הגיע לכ-500. בשלב זה מינו הגרמנים יודנרט חדש בכפר, בראשות יעקב ברקוביץ'. ביולי 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו, אשר ממנו הועברו ביולי 1942 לשידלוביץ, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
עם חיסול הגטו ביישוב, הועברו כמה עשרות בעלי מקצוע יהודים מוולנוב למחנה עבודה שהוקם בסמיכות ליישוב, בו הוחזקו מאות יהודים נוספים מהסביבה. בספטמבר 1942 שולחו הנשים והילדים ממחנה זה לטרבלינקה, בתחילת 1943 נרצחו 20 חולים בבית החולים שהוקם בו, ובאפריל 1943 נרצחו כ-420 יהודים נוספים בו. מחנה זה חוסל סופית ביולי 1943.
קוטונמאות' (קומיקס)
קוטונמאות (באנגלית: Cottonmouth, מוקסין המים) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס לוק קייג' וקפטן אמריקה ביקום מארוול קומיקס. קוטונמאות' הראשון הופיע לראשונה בחוברת Power Man #19 מיוני 1974, ונוצר בידי הכותב לן ויין והמאייר ג'ורג' טוסקה. קוטונמאות' השני הופיע לראשונה בחוברת Captain America #310 מאוקטובר 1985, ונוצר בידי הכותב מארק גרונוולד והמאייר פול נירי.
קוטונמאות' הוא אלטר-אגו אותו חלקו שתי דמויות - קורנל סטוקס ובורצ'ל קלמנס. קורנל סטוקס הוא ראש ארגון פשע הפועל בניו יורק, ומשמש בעיקר כיריב ללוק קייג'. שיניו החדות כתער, שבהמשך נעשו לשיני זהב, הן אלו שהקנו לו את כינויו. קוטונמאות' השני, בורצ'ל קלמנס, הוא המוכר ביותר מבין שתי הדמויות שחלקו שם זה. בורצ'ל קלמנס הוא פושע ששיניו המחודדות ולסתו המוארכת העניקו לו מראה דמוי נחש, והוא חבר בחברת הנחשים המשמשת כאנטגוניסטים בעיקר לקפטן אמריקה.
את דמותו של קורנל סטוקס מגלם בסדרת הלייב אקשן "לוק קייג'" השחקן מהרשללה עלי. בגרסה הוא בעל מועדון לילה הפועל בהארלם, וראש ארגון פשע במסווה.
קורנל סטוקס
קורנל סטוקס הוא ראש ארגון סחר בסמים ענק בניו יורק, ובעל שיניים חדות כתער אשר הקנו לו את הכינוי "קוטונמאות'" כמשחק מילים על שם משפחתו. חבר כנופיית היריבים ויליס סטרייקר גנב משלוח הרואין מארגונו של סטוקס כדי להפליל את קארל לוקאס, אשר נעשה לגיבור-העל להשכרה לוק קייג' והחל לחקור את מקור ההרואין ששימש להפללתו. איש-הקשר של קייג', "הפשפש", גילה כי ההרואין נלקח מארגונו של סטוקס ונרצח בידי אנשיו של לאחר שמסר לקייג' את הגילוי. סטוקס שלח את אנשיו להציע לקייג' להצטרף לארגונו, אך זה הביס אותם והכריח אותם לגלות לו היכן סטוקס שוכן. לאחר קרב, קייג' הסכים להצטרף לארגונו של סטוקס כדי לגנוב את רשימות עברו הפלילי, וזה שלח אותו לגנוב משלוח הרואין מבוס הפשע המאורגן מורגן כדי לבחון את נאמנותו. קייג' ביצע את המשימה והרשים את סטוקס, עד שזה ראה את קייג' מנסה לגנוב את הרשימות. סטוקס ועוזרו הובסו לאחר קרב נגד קייג' וסטוקס נאסר לאחר שעוזרו נהרג.
בורצ'ל קלמנס
בורצ'ל קלמנס נולד וגדל במוביל, והיה פושע לאחר שלסתו הוארכה וניביו התחדדו נבחר בידי סיידוויינדר להצטרף ל"חברת הנחשים" המורכבת מנבלי-על הדומים בכוחותיהם ולעיתים במראם לנחשים. הוא משתמש בלסתו המוארכת כדי לענות את קרבנותיו בדרך קניבלית, ומסוגל למעוך באמצעות ניביו לבני אבן ומתכות רכות מברזל. הוא צוות לעיתים קרובות עם חברתו לקבוצה אפעה, והם נשלח להציג לקינגפין את חברת הנחשים. כאשר החברה הושכרה בידי ארגון A.I.M להתנקש בחיי מודוק, ובורצ'ל ופתן המוות הצליחו להורגו לאחר קרב עם קפטן אמריקה. בורצ'ל, עכסן ופתן המוות הובסו ונכלאו בידי קפטן אמריקה במהלך משימה, אך שוחררו בערבות בידי סיידווינדר.
פרס המוזיקה האמריקאית לאלבום הראפ/היפ-הופ האהוב ביותר
פרס המוזיקה האמריקאית לאלבום הראפ/היפ-הופ האהוב ביותר הוא פרס המוענק החל משנת 1989. ניקי מינאז' היא בעלת המספר הרב ביותר של זכיות בפרס, עם 3 סך הכל. דרייק הוא בעל מספר המועמדויות הרב ביותר לפרס, עם 9.
קוטונמאות' (קומיקס)
בורצ'ל קלמנס
מאוחר יותר, בורצ'ל ועכסן נלחמו באנשיו של הקינגפין כנקמה על מותו של פתן המוות. במהלך השתלטותה של וייפר על הקבוצה, בורצ'ל צידד בדיימונדבאק ובחברי הקבוצה האחרים שהתנגדו לה, אך בגד בחבריו כאשר גילה כי הוא תומך בווייפר לאחר שניסה לנשוך את דיימונדבאק. הוא וחבריו לקבוצה לקחו חלק באירוע הקרוסאובר "אטלנטיס תוקפת" ונלחמו בפסיילוק וסטורם, ולאחר שהצביע להדחת דיימונדבאק מהקבוצה, השתתף בקרב נגד קפטן אמריקה, דיימונדבאק ופלדין. לאחר שנלחם בלוק קייג' ובפנתר השחור, בורצ'ל נכלא בכלא סיגייט וברח לצד הוקאיי, פלאנטמן והדלוק. הוא הובס בידי אמריקן איגל באריזונה, והובס בידי וולברין כאשר החברה נלחמה בקבוצת האוונג'רס החדשים. כאשר הם הושכרו לתקוף את מרקוס ג'ונסון, בורצ'ל נורה בראשו ונהרג לכאורה בידי דדפול. הוא נראה חי עם חברת הנחשים בפרולוג לאירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן" כאשר הם שדדו בנק והובסו בידי הופ סאמרס.
קולנוע אורה (חיפה)
היסטוריה
קולנוע אורה הוקם על ידי מועצת פועלי חיפה בשיתוף שבתי לוי ושותפים נוספים על אדמה של הקרן הקיימת. הקרקע הוקצתה באוקטובר 1933, והתוכנית נדונה בוועדה לבנין ערים בינואר 1934. הקולנוע נחנך במספר אירועים במחצית השנייה של דצמבר 1935. האולם של הקולנוע כלל 700 מקומות ישיבה ועוד מעל 400 מקומות ביציע. המבנה תוכנן על ידי אוסקר קאופמן ואויגן שטולצר. הבנייה נעשתה כולה על טהרת העבודה העברית. בדצמבר 1940 מחו גורמים דתיים בחיפה על חילול שבת בקולנוע. בנובמבר 1941 נפגע בשריפה גדולה. בסוף נובמבר 1947, שש שנים אחרי הדליקה, נפתח הקולנוע מחדש לאחר ששופץ. מבנה הקולנוע היה מפואר מאוד בפנים ומרשים בחוץ והיה אחד מסמלי העיר חיפה.
בנוסף להקרנת סרטים, שימש האולם לכינוסים של ההסתדרות, בהם שביתות וחגיגות 1 במאי. בנוסף התקיימו בקולנוע אירועים שונים, בהם חידון התנ"ך של מחוז חיפה, בשנת 1958.
בשנת 1986 הוחל בהקרנת סרטים באולם בלילות שבת. הקולנוע נסגר בשנת 1990 וניצב נטוש במשך זמן רב. בשנת 2002 נמכר המבנה ואושרה הסבתו למרכז מסחרי.
גיורא זורע
גיורא זורע (נולד בשם גיורא זארודינסקי ב-1945) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, מפקד סיירת מטכ"ל בשנים 1973–1975 וקצין מודיעין ראשי.
ביוגרפיה
גיורא זורע הוא הבכור מבין ששת בניהם של אלוף מאיר זורע, מוותיקי הבריגדה ואיש חוליות הנוקמים בנאצים, מפקד פיקוד צפון וראש אג"ם ושל נעמי זורע, שניהם ממיסדי קיבוץ מעגן מיכאל. שניים מאחיו נהרגו במלחמות ישראל. גדל בקיבוץ, בכיתת ״שחף״, בני הקיבוץ הראשונים. כנער היה אתלט מצטיין והיה שיאן ישראל לנוער בריצת 800 מטר ובריצת 1,500 מטר.
גיורא זורע התגייס לצה"ל ב-1963 והתנדב לסיירת מטכ"ל. ביחידה עבר מסלול הכשרה כלוחם וכמפקד כיתה. בתום שירות החובה השתחרר כסמל ראשון, אך התגייס שוב ליחידה, יצא לקורס קציני חי"ר וסיים אותו בהצטיינות. הוא שב ליחידה ושימש כמפקד צוות. זורע מתואר כמפקד צוות תובעני מאוד, שאימן את חייליו אימונים מפרכים, ובעל דרישות גבוהות מאוד מעצמו ומאחרים. דבר שהוביל לרמת ביצוע גבוהה שלו ושל הצוות, ועל צוותו הוטלו באותה תקופה המשימות הקשות ביותר.. במהלך מלחמת ששת הימים, אחיו, שהיה טייס בחיל האוויר, נהרג בשמי רמת הגולן. לאחר מותו התקרבו גיורא ותקווה, חברתו של יונתן, מאוחר יותר נישאו ולבנם הבכור קראו יונתן. ב-1968 יצא זורע לחופשה ללא תשלום, אך נקרא בשנתיים הבאות פעמים רבות לשירות פעיל מאחר שליחידה חסרו קצינים מנוסים. בתקופה זו הוא פיקד על מבצעים מורכבים רבים. ב-1969 נפצע בידו מהפגזה באזור התעלה במהלך פעילות מבצעית של היחידה. ב-1970 חזר לשירות קבע כסגנו של מנחם דיגלי, מפקד היחידה.
אחרי חצי שנה עזב שוב את הצבא, וב-1972 חזר ופיקד במשך שלושה חודשים על קורס סיור בסיירת אגוז. זורע פיקד על חיילי סיירת אגוז ככוח חי"ר בפשיטה שכללה כוחות שריון בלבנון. בעת שהכוח היה בדרכו חזרה מהפשיטה נתקל במארב נ"ט. בקרב שנפתח הרגו זורע וחייליו את המחבלים. שנה אחר כך חזר זורע לסיירת מטכ"ל ולקח חלק במבצע מיוחד שכלל חדירה לאיסוף מודיעין בסוריה בגזרת החרמון וקיבל את הפיקוד על היחידה במקומו של אהוד ברק. זורע פיקד על סיירת מטכ"ל במלחמת יום הכיפורים. במלחמה השתתפה הסיירת בכיבוש שטחים בגדה המערבית של תעלת סואץ מדרום לאיסמעיליה (במסגרת אוגדת שרון). ברמת הגולן השמידו כוחות של היחידה יחידת קומנדו סורית שנשלחה במסוקים לפגוע בבסיס נפאח. כמו כן פיקד זורע על לוחמי הסיירת במבצע זנבר, במהלכו הוטסו לוחמי סיירת מטכ"ל בעזרת שלושה מסוקי יסעור מרפידים לעומק כביש סואץ-קהיר עם ג'יפים שעליהם תול"רים ופגעו בשדה התעופה כותמיה. בנוסף תקפו כוחות מהיחידה שתי סוללות תותחים בגזרת תל-פארס; אחת הסוללות הושמדה והשנייה התגלתה כסוללת דמי. לוחמי הסיירת הגנו על חניוני טנקים מפני ציידי טנקים סורים והשתתפו בכיבוש המובלעת במסגרת אוגדת רפול. במלחמה איבד גיורא אח נוסף,, שהיה קצין מבצעים של גדוד שריון בקרבות הבלימה ברמת הגולן. עקב מותו של אחיו השני ניתנה הוראה שאסרה עליו להשתתף עם היחידה במבצעים מעבר לגבול.
בתקופת פיקודו של זורע התרחש אסון מעלות במאי 1974. ניסיון החילוץ של בני הערובה כשל ונהרגו כ-22 בני אדם וכ-50 נפצעו, לאחר שדרישת מפקד היחידה לפעול שלא בסמוך למועד פקיעת האולטימטום של המחבלים - נדחתה. חצי שנה לאחר מכן, נערך ניסיון חילוץ בני הערובה בבית שאן וב-1975 השתלטות המחבלים על מלון סבוי שבה נהרגו 8 בני ערובה ושני לוחמים בהם אל"ם עוזי יאירי. פעולות אלה נחשבות בין הפעולות הפחות מוצלחות של היחידה. ב-1975 עבר זורע הסבה לשריון, לאחר מכן נסע לוירג'יניה, לבית הספר לפיקוד ומטה של חיל הנחתים האמריקני. ואחר כך כיהן כראש מחלקת המבצעים המיוחדים וכראש מחלקת איסוף באמ"ן. לאחר מכן כיהן כנספח צבאי בדרום אפריקה, וכקצין מודיעין ראשי (מאוקטובר 1984 עד 1988).
רמיקוב
רמיקוב (בלועזית: Rummikub) הוא משחק חשיבה ומזל לשניים עד ארבעה שחקנים, המבוסס על אריחי משחק צבעוניים. המשחק מכיל מרכיבים ממשחק הקלפים רמי וממה-ג'ונג.
המשחק בנוי מסדרות של אריחי משחק בעלי ערך של 1 עד 13, ואריח כללי מסוג ג'וקר המסומן בכוכב. האריחים מחולקים לארבעה צבעים: שחור, צהוב, כחול ואדום, ובכל צבע שתי סדרות. ישנם 106 אריחים במשחק: שני אריחי הגּוקר, ועוד שמונה סדרות (שתי סדרות לצבע) של 13 אריחים.
סדרה חוקית היא רצף מספרים בסדר עולה או יורד בצבע אחד, או רצף של אותו המספר בצבעים שונים. בתחילת המשחק כל שחקן מחזיק 14 אריחים (או בגרסה אחרת 16 אריחים), והשאר נמצאים בקופה המרכזית. כל שחקן בתורו מניח ככל יכולתו אריחים רבים על הלוח כך שהם מצטרפים לסדרות חוקיות של שלושה אריחים לפחות. מותר לצרף לסדרות האריחים שעל הלוח או לשנות את מיקומם של אריחים מסדרה לסדרה, בתנאי שכל הרצפים שעל הלוח נותרים חוקיים ובני שלושה אריחים לפחות. אם לשחקן אין אריחים מתאימים, עליו לקחת אריח נוסף מהקופה. המנצח הוא הראשון שמסיים להניח את כל אריחיו.
בגרסת סברה (הגרסה המקובלת ביותר על שם המונח ״צבר״ - היליד הארצישראלי), כאשר שלושה שחקנים קובעים חוק והשחקן הרביעי לא מסכים לקביעת החוק, החוק יהיה תקף (לרוב השחקן יקרא לירון) השחקן הראשון אשר ניצל את כל האריחים שלו, מקבל ניקוד חיובי בעוד שאר השחקנים מקבלים ניקוד שלילי.
היסטוריה
רמיקוב מזוהה עם מדינת ישראל בעקבות ממציאו היהודי אפרים הרצנו שעלה לישראל מרומניה, שם המציא את המשחק בקוביות הצבעוניות בשנות ה-40 של המאה ה-20 כתחליף לקלפים המסורתיים, שהשלטון הקומוניסטי אסר את המשחק בהם. המפעל המייצר את המשחק הוקם בישראל ונותר בה לאורך השנים, תוך הצהרה על נאמנות ציונית.
הרצנו יצר את הקלפים הראשונים בעצמו בסיוע בני משפחתו, ושיווק את המשחק תחילה על ידי מכירתו מדלת לדלת ובהמשך חתם שיתופי פעולה עם חנויות קטנות. אפרים הרצנו, ממציא המשחק, הוא אביהם של מריאנה ומיכה הרצנו - בעליה של חברת למדע תעשיות קלות, בעלת המותג קודקוד, המשווקים של רמיקוב בישראל ובעולם.
המשחק יוּצא לארצות הברית והפך שם בשנת 1977 לאופנה חולפת. המשחק הופץ על ידי הסברו האמריקאית, ב-25 שפות שונות, בכל רחבי העולם והיה לאחד ממשחקי הקופסה הנמכרים בעולם ולמשחק הנמכר ביותר בעולם מתוצרת ישראל. בשנת 1980 זכה המשחק בפרס משחק השנה בגרמניה וב-1983 זכה בפרס זה בהולנד (Spel van het Jaar). מכירותיו נאמדו בלמעלה מ-30 מיליון משחקים.
משחק האוקי (Okey) הפופולרי בטורקיה משתמש באריחי המשחק ובעמודות של רמיקוב, אך כלליו שונים במעט מכללי הרמיקוב. המשחק משווק כ"משחק ממשפחת משחקי רומי" ופותח בידי מהגר עבודה טורקי בגרמניה שנחשף לרמיקוב.
אריחי המשחק
קופת המשחק מורכבת מ-106 אריחים: על 104 מהם מודפסים מספרים צבעוניים מ-1–13, בארבעה צבעים שונים: שחור, כתום, כחול ואדום, בנוסף יש שני ג'וקרים בצבע שחור ואדום. כל אחד מהאריחים (למעט הג'וקרים) מופיע פעמיים. לכל שחקן מעמד ייחודי להעמדת האריחים מבלי לחשוף אותם ליריביו.
הכנה
חשוב לציין כי יש מספר דרכים לשחק רמיקוב. סגנון עתיק יותר- מסדרים שורה של 15 ערמות ובכל ערמה של 7 אריחים. האריח שנותר משמש לפתיחת משחק ובנוסף ניתן לנצח איתו את המשחק רק במידה לא נלקח קלף מהקופה. לדוג': האריח שנפתח מספרו 5 מרים את האריח בערמה החמישית ונחליף בין האריחים. כל שחקן מקבל 2 ערמות של 7 סהכ 14 אריחים למעט השחקן שמתחיל שיקבל 15 אריחים ויזרוק ראשון לשחקן שאחריו בתור. את האריחים מסדרים על גבי המגש לפי רצף עולה(12345) או יורד(4321)ועל פי סדרות צבעוניות(2 צהוב 2 אדום 2 כחול). במהלך המשחק שחקן "זורק' אריח לבא אחריו וזה יכול להשתמש האריח שקיבל או לקחת מהקופה (מהערמות שסידרנו בתחילה) משחק מנצח מורכב מרצף עולה או יורד ומסדרה צבעונית אחת לפחות.
סגנון מודרני יותר- האריחים מוכנסים לשק או מעורבבים כשפניהם מטה על השולחן. כל שחקן נוטל אריח אחד והשחקן עם האריח בעל הערך הגבוה ביותר מתחיל. האריחים מוחזרים לקופה וכל שחקן נוטל 14 אריחים (או 16 בגרסאות אחרות) ומסדר אותם על הלוח שלו. את המשחק פותח השחקן שניצח בהגרלה והסבב ממשיך על פי כיוון השעון.
עיקר חוקי המשחק
מטרת השחקן: להניח את כל האריחים שלו מסודרים על השולחן.
חוקי הרמיקוב דומים לזה של משחק הקלפים רמי רגיל, בהבדל אחד, שכן ברמיקוב מותר לצרף ולשנות את הסדרות שעל השולחן (המהווה את לוח המשחק). צירופים מותרים כוללים פירוק רביעייה מאותו מספר, שבירת רצף בסדר עולה מאותו צבע, החלפת ג'וקר באבן משחק או הוספת אבן משחק. ככלל, צירוף יכול להיות רצף של שלושה אריחים לפחות בסדר עולה מאותו הצבע, וחייב רצף של סדרה צבעונית ובתנאי שאין חזרה על צבע.
א. רצפים של מספרים עוקבים. למשל: 6, 7, 8, ו-9 בצבע אדום. 1 לא יכול לבוא אחרי 13. ב. קבוצות – אותו המספר בצבעים שונים: שלושה או ארבעה אריחים בעלי ערך זהה, למשל האריחים: 3 אדום, 3 צהוב, 3 שחור ו-3 כתום.
הדגמת משחק
ג'וקר יכול להחליף כל אריח. מותר באותו תור להניח אריח מספרי במקום ג'וקר ולהעביר את הג'וקר למקום אחר.
לשחקן מותר להתחיל להניח סדרות על השולחן רק אם יש לו 30 נקודות לפחות. הנקודות מחושבות לפי סכום המספרים של אריחי הסדרות, הניקוד של ג'וקר נחשב, לצורך זה, לפי ניקוד האריח אותו הוא מחליף. לאחר מכן רשאי השחקן להניח סדרות נוספות, להוסיף אריחים לאלו שעל השולחן ואף לסדר אותם בסדר שונה. בתור בו שחקן אינו מניח אריחים על השולחן או משנה את סידרם, עליו לקחת אריח אקראי מהקופה. אם הקופה מתרוקנת, לכל שחקן יש תור נוסף ואחר כך מסכמים את נקודות האריחים שלא הונחו. השחקן שנותרו לו פחות נקודות – הוא הזוכה. הניקוד של ג'וקר שלא הונח הוא, במקרה זה, 30
סיכום הנקודות בסוף המשחק: הזוכה מקבל את סך הנקודות של האחרים. כל אחד מהם מקבל מינוס הנקודות של האריחים שנותרו לו.
רמיקוב-טוויסט
מחליף שני מספרים משני צדדיו, מאפשר השלמת רצף או קבוצה חלקיים.
מאפשר יצירת רצף בצבעים שונים.
אות מצטיין הנשיא
אות מצטיין הנשיא הוא אות הצטיינות לחיילי צה"ל, נגדיו וקציניו, מעיטורי נשיא מדינת ישראל, המוענק על ידי נשיא המדינה במעמד ראש הממשלה, שר הביטחון, הרמטכ"ל, אלופי צה"ל ונכבדים נוספים במשכן הנשיא. הנשיא יצחק בן-צבי פתח במסורת זו בשנת 1959 ונערך טקס בגינת צריף הנשיא. האות מוענק מדי שנה ביום העצמאות ל-120 חיילים, נגדים וקצינים מצטיינים שנבחרו מכל יחידות צה"ל. במעמד קבלת האות, החיילים המצטיינים מקבלים מלגת לימודים בסך 1,000 דולר תרומת קרן בלווטניק מבריטניה בעבר וכיום בתרומתו של מר אדי פיית, באמצעות האגודה למען החייל.
בנוסף, כל המצטיינים מופיעים בטקס יום העצמאות בהר הרצל במופע של בניית צורות חיות כחלק מן הדגלנות שנערכת ברחבה.
כדי להיות מועמד לקבלת אות מצטיין הנשיא, על החייל לעמוד בשישה קריטריונים:
צבי יהודה
צבי יהודה (זלצמן) (15 באוגוסט 1887 – 13 בספטמבר 1964) היה איש ציבור ישראלי, מראשי תנועת המושבים, מפעילי הפועל הצעיר ומפא"י, ממייסדי דגניה א' ונהלל וחבר הכנסת הראשונה מטעם מפא"י.
ביוגרפיה
נולד בשם צבי זלצמן באומן שבדרום האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). בנעוריו החל לפעול בתנועה הציונית, היה בין מייסדי ארגוני הנוער "דגל ציון" ו"צעירי ציון", ועמד בראש צעירי ציון בעירו. בשנת 1906 עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו ארצה היה יהודה פועל ביהודה ובבן שמן. לאחר מכן פנה להתיישבות והיה בין מייסדי כנרת (1908) ודגניה א' (1910). בשנים אלו נמנה עם מייסדי מפלגת הפועל הצעיר, והיה חבר הוועד המרכזי של המפלגה ושליח מטעמה לייסוד התנועה בארצות הברית. בשנת 1913 נשלח לראשונה כציר לקונגרס הציוני.
בשנות מלחמת העולם הראשונה היה חבר הסתדרות פועלי הגליל. בשנת 1920 יצא בשליחות לאירופה ופעל לארגון העלייה השלישית. בשובו ארצה נמנה בין מייסדי נהלל והיה בין פעילי ההסתדרות החקלאית והסתדרות העובדים הכללית. בתנועת המושבים נבחר לחבר מזכירות התנועה ומנהל "קרן המושבים". בשנת 1925 נישא לנדיה יהודה שעלתה למענו מארצות הברית.
לאחר קום המדינה נבחר יהודה לכהן כחבר הכנסת הראשונה מטעם מפא"י והיה חבר ועדת הכלכלה, ועדת הכנסת וועדת העבודה. בתום כהונתו שב לעבודה במשק נהלל.
באטלרס
באטלרס (Butlers GMBH & Co KG) היא רשת שיווק גרמנית, המשווקת אביזרים לבית, פריטי עיצוב, ריהוט ומתנות המגיעים מגרמניה ומחוץ לה, בכ-150 סניפים. עם מוטו של "Made for your home" (נוצר עבור ביתך), יחד עם הצגת רעיונות עיצוביים שהחברה יוצרת בעצמה, החברה, שבסיסה בקלן, מפעילה גם חנות מקוונת לגרמניה ולאוסטריה.
היסטוריה
באטלרס נוסדה בעיר נויס (Neuss), מהעסק המשפחתי של וילהלם יוסטן ובניו, בעלי חנות הכלבו יוסטן למטבח ולמשק הבית, שנפתחה בשנת 1829. בשנת 1999, האחים וילהלם ופול יוסטן, יחד עם פרנק הולצאפפל, פתחו בקלן את הסניף הראשון של באטלרס. ב-2005, נוסף לשם תת-הכותרת באטלרס שיווק בע"מ. חנויות ראשונות נפתחו בלונדון, ציריך ווינה. הסניפים בגרמניה, אוסטריה, שווייץ, ספרד ובריטניה מתופעלים עצמאית, הסניפים בהונגריה, אוקראינה ויוון מתופעלים בזכיינות. משנת 2010, באטלרס פועלת בחמש ערים בגרמניה במתכונת של חנות-בתוך-חנות ברשת חנויות הכלבו גלריה קאופהוף. בשיתוף פעולה עם חברת הסטארט-אפ סטיקפוגל מברלין, באטלרס הובילה את השירות האישי Made by you, בסיוע הלקוחות באינטרנט.
אפולו 7
אפולו 7 הייתה המשימה המאוישת השנייה בתוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח, והראשונה שהסתיימה בהצלחה. מטרתה הייתה לבדוק את תפקוד תא הפיקוד, לבדוק את ביצועי הצוות, רכב החלל ואמצעי תמיכת המשימה. במשך 11 יום בוצעו מבחנים שונים בחללית. מערכת ההנעה של החללית, שנועדה להכניס אותו למסלול סביב הירח ולהוציא אותו משם, פעלה ללא תקלה במשך שמונה הפעלות שנמשכו בין חצי שנייה ל־67 שניות.
תיאור המשימה
אפולו 7 שוגרה ב־11 באוקטובר 1968. צוותה כלל את דון אייסל, וולט קנינגהאם, והמפקד וואלי שירה. החללית שוגרה על גבי טיל סטורן IB, והייתה זו הפעם הראשונה בה שוגרו אסטרונאוטים בעזרת טיל זה (השיגור המאויש הראשון שתוכנן, אפולו 1, בוטל עקב תאונת אימונים בה נספו שלושה אסטרונאוטים).
הספירה לאחור לשיגור עברה ללא תקלות משמעותיות, למעט עיכוב קל שנבע מהתחממות במערכת המימן של השלב השני, והמשימה יצאה לדרכה בשעה 11:02:45 (שעון מקומי). השלב הראשון סיים את תפקידו והושלך שתי דקות ו־25 שניות לאחר השיגור. השלב השני, שכונה S-IVB, נותק לאחר הקפה וחצי, ונשאר במסלול קרוב לחללית, שם שימש לאימוני מפגש בחלל.
לאחר ניתוק השלב השני, הפעיל שירה את מנועי תא הפיקוד כדי להתרחק ממנו למרחק כ־17 מטרים, והתהפך כדי לדמות עגינה. ביום שלמחרת, כאשר השלב השני היה מרוחק כ־128 ק״מ מתא הפיקוד, הצוות התקרב אליו והגיע עד למרחק של כ־23 מטרים.
וולטר קנינגהאם דיווח שלוחות חיפוי של הטיל סאטורן לא נפרשו במלואם. בטיסות מאוחרות יותר לוחות אלה יושלכו בעזרת מטעני נפץ. לאחר זאת, נוסו מנועי תא השירות. הניסיון הראשון טילטל מעט את רכב החלל, עד ששירה קרא "יאבאדאבאדו!" מאוחר יותר אמר אייסל, "לא ידענו בדיוק למה לצפות, אבל קיבלנו יותר ממה שציפינו לו." רכב החלל תפקד כמעט ללא תקלות במשך קרוב ל־11 יום. מדי פעם, הטמפרטורה באחד מתאי הדלק שסיפקו חשמל לחללית עלתה, אך מנגנוני חלוקת עומס מנעו מחסור בחשמל. הצוות התלונן על רעש המאווררים במעגלי קיום החיים, וכיבה אחד מהם. זה לא הועיל, ולכן כובה גם המאוורר השני. התא נשאר נוח לשהייה, אם כי מים התעבו על צינורות הקירור. הצוות ניקז את המים העודפים החוצה בעזרת מערכת סילוק השתן.
שלושה מתוך חמשת חלונות החללית התכסו באדים עקב שימוש בחומר איטום לא מתאים (שהוחלף רק באפולו 9). זמן קצר לאחר שהחללית עזבה את כן השיגור ומגדל החילוץ הושלך, על שניים מהחלונות היו משקעי פיח, ועל שניים אחרים התעבות מים. כעבור יומיים, קנינגהאם דיווח שרוב החלונות היו במצב טוב למדי, אף על פי שלחות הצטברה בתוך אחד החלונות. המצב היה דומה גם ביום השביעי. אך גם עם מגבלות אלו, החלונות היו שמישים. אלו ששימשו לתצפית במהלך המפגש עם השלב השני היו נקיים מספיק. תצפיות ניווט בעזרת טלסקופ וסקסטנט היו קשות לביצוע אם בוצעו מיד לאחר השלכת פסולת נוזלית. לעיתים היה צורך להמתין מספר דקות עד שחלקיקי הקרח יתפזרו. אך באופן כללי, החלונות היו נקיים די הצורך לתצפיות כלליות ולצורך זיהוי ציוני דרך, ולצורך צילומים דרך החלון.
רוב המערכות תמכו בפעולות החללית ובתפקודה כמתוכנן. מערכת סילוק הפסולת פעלה היטב, אך הייתה מרגיזה. שקיות הפסולת נסגרו בקלות ואוכסנו במכלי מזון ריקים במחסן הציוד. אך השקיות היו לחלוטין לא נוחות ולעיתים קרובות העלו ריחות לא נעימים.
המטענים של הסוללות הדרושות לחזרה לכדור הארץ הראו ערכים של 50 עד 75 אחוז פחות מהמצופה. החמורה מכל הייתה התחממות היתר של תאי דלק, שהיו עלולים להיכשל כאשר החללית הייתה רחוקה מכדי לחזור לכדור הארץ בכח הסוללות בלבד, גם אם היו מלאות. בעיות אלו טופלו לפני שיגור אפולו 8.
כ־15 שעות לאחר השיגור פיתח שירה הצטננות, וקנינגהאם ואייסל נדבקו ממנו זמן קצר לאחר מכן. בעוד בתנאי כבידה הצטננות יכולה להיות בלתי נוחה, בתנאי חוסר כבידה היא הופכת למטרד אמיתי. בהיעדר כוח משיכה, עודפי ליחה אינם מתנקזים מהאף ומצטברים בו. הפתרון היחיד הוא לנשוף חזק, מה שיכול להכאיב בעור התוף. מספר ימים לפני חזרתם אל פני כדור הארץ, החלו האסטרונאוטים להעלות חששות, שמא לא יוכלו לנקז את אפם כאשר ראשם נתון בתוך הקסדה של חליפת החלל. הלחץ המצטבר בתוך מערות האף עלול היה לפרוץ את עור התוף שלהם. איש בקרת המשימה על הקרקע ניסה לשכנע אותם לחבוש את הקסדות בכל זאת, אך שירה נשאר במריו. כל אחד מהם לקח כדור להקלת הלחץ שעה לפני הנחיתה, והיא עברה בשלום מבחינה זו.
המשימה השלימה 163 הקפות, והייתה הראשונה לשדר שידור טלוויזיה חי ממסלול. היא הושלמה בנחיתה תקינה באוקיינוס האטלנטי מדרום מזרח לברמודה. שקי הציפה של האפולו נוסו לראשונה בנחיתה זו. קפסולת הנחיתה התהפכה בעת הנחיתה במים, ושקי הציפה החזירו אותה למצב ישר. הצוות נאסף על ידי מסוק אל ה־USS Essex בשעה 8:20 בבוקר.
וולטר שירה הבן
מפקד המשימה. נולד ב־12 במרץ 1923 בהאקנסק, ניו ג'רזי. סיים לימודים באקדמיית הצי ב־1945, ובבית הספר לטיס של הצי ב־1947. קיבל תואר דוקטור לשם כבוד בהנדסה אסטרונאוטית ממכללת לפאייט, דוקטור לשם כבוד באסטרונאוטיקה מהמכללה להנדסה של ניוארק, ותואר דוקטור לשם כבוד במדעים מאוניברסיטת דרום קליפורניה. התאמן כאסטרונאוט בנאס"א בשנים 1959–1969. שירה פרש משירות בנאס"א ובצי ב־1970, ומאז כיהן בהנהלת מספר חברות פרטיות בתחום המימון, איכות הסביבה, ואחרים. נפטר במאי 2007.
וולטר קנינגהאם
טייס רכב הנחיתה על הירח (שלא נכלל במשימת אפולו 7). נולד ב־16 במרץ 1932, בקרסטון, איווה. נפטר בשלישי לינואר 2023. בוגר בית הספר התיכון "וניס" בווניס, קליפורניה. הצטרף לצי האמריקאי ב־1951 והחל בלימודי הטיסה ב־1952. ב־1953 הצטרף לטייסת נחתים, ושירת בשירות פעיל בחיל הנחתים האמריקאי עד אוגוסט 1956, ובמילואים עד 1975. הוא מחזיק בדרגת קולונל בחיל הנחתים.
דון פ' אייסלי
סיים לימודים באקדמיית הצי, והצטרף לחיל האוויר כטייס. הטיס מטוסי סילון, והיה טייס ניסוי. ב־1964 הצטרף לנאס"א כאסטרונאוט. מלבד אפולו 7, היה חבר בצוותי הגיבוי של אפולו 1 ואפולו 10.
ב־1972 פרש מחיל האוויר האמריקאי ומתוכנית החלל בדרגת קולונל, כדי להיות מנהל חיל השלום האמריקאי בתאילנד. בסוף שליחות זו מונה לתפקיד בכיר בחברה פרטית.
בין שאר העיטורים שקיבל, נמנה פרס אמי על שידור הטלוויזיה הראשון מהחלל, במסגרת אפולו 7.
יואב שמיר
קורות חייו
יואב שמיר נולד ביפו ב-6 בנובמבר 1970. הוריו עסקו בהוראה. לאחר שירותו בצה"ל הוא סיים תואר ראשון בהיסטוריה ובפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בהצטיינות בקולנוע.
סרטיו של שמיר זכו בפרסים במספר פסטיבלי קולנוע עצמאיים, בין השאר בפסטיבלים שנערכו באמסטרדם, סן פרנסיסקו ובפסטיבל הוט דוקס בקנדה. סרטו מחסומים הוקרן בעשרות פסטיבלי סרטים וזכה בפרסים רבים. הסרט "השמצה" זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים טרייבקה, בפסטיבל הסרטים של לונדון ובעוד פרסים רבים אחרים.
רוב סרטיו התיעודיים של שמיר עוסקים בנושאים שנויים במחלוקת. בסרטו "מחסומים" (2003) הוא הראה את מערכת היחסים בין חיילי צה"ל לבין התושבים הפלסטינים במחסומים בשטחים; ב"חמישה ימים" (2006) ליווה את תהליך ההתנתקות מרצועת עזה; ב"פליפ" (2008) עקב אחרי מטיילים ישראלים בהודו שנפגעו נפשית בעקבות שימוש בסמים; וב"השמצה" (2009) בדק את האופן שבו ישראל וארגונים יהודיים משתמשים בטענות על אנטישמיות ובזיכרון השואה כדי לגרוף הון פוליטי.
סרטיו של שמיר זכו להערכה והכרה בינלאומית. בין השאר, הבמאי מייקל מור אמר על סרטו "השמצה" כי הוא "סרט נועז ואמיץ", וניק ברומפילד ציין שזה "סרט פנטסטי, שעושה בדיוק מה שסרט דוקומנטרי במיטבו יכול לעשות". שניהם גם תרמו כספים להפקת הסרט "10% - מה הופך אדם לגיבור" ומור השתתף בהפקתו.
בשנת 2021 הוקרנה סדרת טלוויזיה בבימויו של שמיר, "למי קראת זקן?", בקריינותו של גברי בנאי.
בשנת 2022 ביים את סדרת הטלוויזיה "למה ככה?" בכיכובו של דן אריאלי.
זלציה לנדמן
זַלציה לנדמן (Salcia Landmann; 18 בנובמבר 1911 – 16 במאי 2002) הייתה עיתונאית וסופרת יהודייה. עיקר עיסוקה היה בשימור שפת היידיש, ואחת מעבודותיה החשובות הוא הספר "Der jüdische Witz" (בעברית: ההומור היהודי).
קורות חיים
נולדה בז'ולקווה שבגליציה (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) כזלציה פַּסוֶוג (Passweg), בתם של ישראל ורגינה פסווג. משפחתה עברה לסנט גאלן שבשווייץ במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר סיום בית הספר התיכון, נסעה ללמוד משפטים ופילוסופיה בברלין בהנחיית ניקולאי הרטמן. במקביל למדה גם שרטוט אופנה. לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה ב-1933 עברה ללמוד באוניברסיטת בזל אצל הרמן שמלבך. היא סיימה דוקטורט בפנומנולוגיה ותורת ההוויה באוניברסיטת ציריך בשנת 1939.
מ-1948 הייתה נשואה לפילוסוף מיכאל לנדמן, שלימד בין היתר גם באוניברסיטת חיפה. לזוג בן אחד, המשפטן ועורך הדין ולנטין לנדמן, המתגורר בשווייץ.
יום רביעי השחור (תעופה)
יום רביעי השחור בתעופה הוא 15 בספטמבר 1954 בו שירות פיקוח טיסות בעיר ניו יורק לראשונה לא עמד בעומס התעופה שנוצר בעקבות תנאי מזג האוויר. פקחי טיסה התמודדו עם כמות שיא של בקשות לתוכניות טיסה ממוכשרות ובכך גרמו לעומסי התנועה האווירית ועיכובים בטיסתם של כ-45,000 בני אדם בטיסות סדירות ופרטיות לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית.
הרקע לאירוע
התנועה האווירית התגברה בשנות ה-40 ותחילת שנות ה-50. במזג האוויר עם ראות טובה הטייסים יכלו לא להיעזר בשירות הפיקוח. אך כאשר מזג האוויר היה משתבש הם נדרשו לקבל אישור ממנו ולטוס רק בנתיבי טיסה פדרליים עם רווחים של לפחות מ 50 עד 100 מילים. מזג האוויר היה יכול לגרום לעיכובים ברדיוס של 1,000 מילים.
קרה קופה
קָרֶה קוּפֵּה (שמות נוספים: קָרֶה כפול, קנט קוּפֵּה) הוא משחק קלפים בין זוגות שחקנים.
מטרת המשחק היא לזהות מתי אחד מהשחקנים השיג רביעיית קלפים מאותו סוג ולהכריז על כך בהתאם.
הכנה
כהכנה למשחק קובע כל זוג "שפה סודית", בה ישתמשו כדי להעביר מידע לבן הזוג אודות הקלפים שברשות השחקן, ומבלי לחשוף את המידע לזוג היריב.
לרוב נעשה שימוש בשמות של בעל חיים, צמחים, כלים ומספרים, על מנת לתאר את הקלפים שביד. לעיתים נעשה שימוש בתנועות גוף כמו מצמוץ, גירוד ועיטוש. כמו כן, ניתן ליצור סיסמאות מטעות, שנועדו לגרום ליריב לחשוד שיש למשתתף מסוים רביעייה, ובכך לפסול אותו, על ידי הכרזת שווא "קופה" כשאין ליריבו רביעייה.
מהלך המשחק
תחילה יש לערבב היטב את הקלפים, כל זוג שחקנים מקבלים שמונה קלפים אותם הם מחלקים ביניהם (4 קלפים לכל שחקן), אם יצא לקבוצה 4 קלפים מאותו סוג יש להחליף את הקלפים, אם יצא 3 קלפים מאותו סוג אסור לתת את שלושתם לאותו שחקן.
בכל סבב מוצאים מהקופה קלפים כמספר השחקנים (מינימום 2) ולשחקנים מותר להחליף את הקלפים שבידיהם בקלפים שעל השולחן ולהחליף קלפים בגלוי. כאשר אין עוד עניין בקלפים שעל השולחן מסלקים אותם הצידה ופותחים רביעייה נוספת, כך עד לתום המשחק.
השחקנים יכולים לשתף את בני זוגם אודות הקלפים להם הם זקוקים על מנת להשלים "רביעייה" ולסמן כאשר ברשותם "רביעייה" בידם באמצעות השפה הסודית שתיאמו עליה בשלב ההכנה.
ג'ולי הגרטי
ג'ולי הגרטי (באנגלית: Julie Hagerty; ) היא שחקנית אמריקאית ודוגמנית לשעבר, הידועה בעיקר בתפקידה כאיליין בסרט "טיסה נעימה" משנת 1980.
ילדותה ונעוריה
הגרטי נולדה בסינסינטי, אוהיו, בתה של הארייט יולינג, דוגמנית וזמרת, וג'רי הגרטי, מוזיקאי. מייקל הגרטי, אחיה, גם כן היה שחקן. הוריה התגרשו מאוחר יותר. הגרטי למדה בבית הספר התיכון "אינדיאן היל". בגיל 15 הוחתמה כדוגמנית בסוכנות "פורד", וניצלה את חופשות הקיץ מהלימודים לצורך עבודות דוגמנות בניו יורק. בשנת 1972 עברה לגור שם, ועבדה בקבוצת התיאטרון של אחיה, וכן למדה משחק עם השחקן ויליאם היקי.
קריירה
הופעת הבכורה של הגרטי הייתה בשנת 1979, על בימת אוף ברודוויי, שם כיכבה בהצגה בשם "חיים בעלי תועלת הדדיים", בתיאטרון של אחיה - "חברת ההפקה". הגרטי המשיכה להופיע על בימות ברודוויי, בתפקידים שונים. תפקידה הקולנועי הראשון היה תפקיד קטן בסרט "כל הג'אז הזה". לאחר מכן היא לוהקה לסרט "טיסה נעימה", שהיה להצלחה קופתית מרשימה. הסרט, שיצא בשנת 1980, נחשב לראשון של ז'אנר הפרודיה המודרנית, והגרטי ביססה את מעמדה כשחקנית קומית ראויה לציון. לאחר שנתיים יצא לאקרנים סרט המשך, טיסה נעימה 2, שהצליח קופתית בצורה פושרת, בשונה מהסרט הראשון שהפך לסרט קאלט. בשנת 1985 הגיעה הגרטי לישראל, ושיחקה בסרטו של עמוס קולק, "מניו יורק באהבה", לצד דודו טופז, במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000 הגרטי הופיעה בעיקר בסרטי טלוויזיה או בתפקידי משנה בסרטים הוליוודיים.
חיים אישיים
בשנת 1986 הגרטי התחתנה עם פיטר בורקי. בני הזוג החלו בהליכי גירושין בשנת 1991. בשנת 1999 נישאה לריצ'רד קגן.
אלי פוקס
אלי (אליהו) פוקס (15 בינואר 1924 - 3 במרץ 1992) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי, אחד הכדורגלנים המובילים בשנות ה-40 וה-50 בישראל. על שמו נקראת קבוצת נערים ב' של מכבי תל אביב.
ביוגרפיה
פוקס התגלה על ידי המאמן אגון פולק והחל לשחק במכבי תל אביב ב-1941. אחיו הצעיר, יונה, שיחק גם הוא בקבוצה. כשחקן כיכב פוקס, שהתנשא לגובה של 1.86 מטר, בתפקיד רץ (קשר), ואף היה הקפטן של הקבוצה שנים רבות וזכה עימה בחמש אליפויות וארבעה גביעים. כמו כן הופיע פוקס תשע פעמים במדי נבחרת ישראל בשנים 1948–1954, חלקם כקפטן הנבחרת.
בשנת 1954 עזב את מכבי תל אביב עקב סכסוך עם ההנהלה והמאמן ג'רי בית הלוי, והחל באימון, תחילה בתור מאמן-שחקן, במכבי חיפה, שבה השריש סגנון משחק התקפי ואטרקטיבי, עם רעיונות מודרניים לטקטיקה במשחק הכדורגל.
בשנת 1959 יצאה הודעה על מינויו למאמן נבחרת ישראל, אבל סמוך להמראה למשחק הידידות בוורוצלאב נגד נבחרת פולין הוחלט בהתאחדות לכדורגל למנות במקומו את היהודי-הונגרי גיולה מאנדי, שפוקס סירב לשמש כעוזרו.
לאחר תקופתו במכבי חיפה אימן מספר קבוצות בישראל, ביניהן הפועל קריית חיים,מכבי פתח תקווה,הפועל תל אביב, הפועל ירושלים,בית"ר תל אביב, הפועל אשדוד, הפועל עכו, מכבי נתניה, הפועל קריית שמונה (יועץ), הפועל באר שבע, מכבי שעריים, בני יהודה תל אביב,בית"ר ירושלים,קדצניה שנייה במכבי חיפה, ועוד קבוצות.
כמו כן, אימן פוקס גם בווסטיו אפולון ופורט אליזבת שבדרום אפריקה, באולימפיאקוס ניקוסיה ובאומוניה ניקוסיה שבקפריסין בהצלחה יחסית, כאשר בדרום אפריקה זכה באליפות ובקפריסין זכה באליפות וסגנות. כאשר ב-1960 הפסידה קבוצתו אמוניה ניקוסיה את התואר על חודה של נקודה בעקבות ערעור של קבוצת אנורתוסיס פמגוסטה, שזכתה במקומה באליפות. בנוסף הגיע פוקס בקפריסין לגמר גביע אחד עם אולימפאקוס.
בשנת 1992 נפטר פוקס בגיל 68 מדום לב, במהלך עבודתו כאיש תחזוקה בחברת ארקיע, שם עבד לאחר הפרישה מחיי הכדורגל.
גיורא זייד
גיורא זייד (אוקטובר 1914 - 28 בינואר 2005) היה איש מערכת הביטחון בישראל.
ביוגרפיה
גיורא זייד הוא בנם של אנשי השומר ציפורה ואלכסנדר זייד. נולד בתל עדשים וגדל בכפר גלעדי.
בשנת 1924 עברה המשפחה לשייח אבריק, שם התגורר בדומה לשלושת אחיו, ילדיו ונכדיו עד ליום מותו.
ב-1938 נרצח אביו אלכסנדר, על ידי הבדווי מוחמד קאסם טבאש. גיורא ביקש לנקום את דמו, כמנהג הבדווים, אך יגאל אלון הניאו מכך. בשנת 1942 הוחלט על ידי הפלמ"ח לשלוח חוליית חיסול על מנת להרוג את קאסם טבאש.
לפני קום מדינת ישראל הצטרף לשירות הידיעות של ההגנה. במהלך מלחמת העצמאות יזם ביחד עם משה דיין את "ברית הדמים", הסכם שהעביר גדוד דרוזי מסוריה, בהנהגת איסמעיל קבלאן, ללחימה לצד ישראל.
בתום מלחמת העצמאות נעשה זייד לבכיר בממשל הצבאי שהוקם כדי לפקח ולשלוט על ערביי ארץ ישראל. הוא עסק בגיוס דרוזים ובדווים בני הגליל לשרת בצה"ל.
בשנות השבעים שימש זייד כיועץ ראש הממשלה לענייני ערבים.
זייד, שגדל מוקף בשכנים בדווים, דיבר ערבית רהוטה מגיל צעיר והיה בקיא בגינוני הכבוד ובמנהגים המקובלים בעולם הערבי. על אף שאביו אלכסנדר נרצח על ידי מתנקש בדואי בתקופת המרד הערבי הגדול, שמר זייד עד שנותיו האחרונות על קשר רציף ובלתי אמצעי עם בדואים, ערבים ודרוזים מכל רחבי ישראל והיה כתובת אמינה ולא רשמית, לתקשורת של אלו מול הממסד הישראלי. כינוייו "אבו זייד" היה שגור ברוב כפרי הגליל.
לאחר שפרש לגמלאות, העביר הרצאות בחצר ביתו שבבית זייד ובהם שילב סיפורים על משפחתו, על גיבורי התנ"ך ועל הטבע. בשיאה של ההרצאה היה שולף קלע מחיקו ומטיל גמבות (במקרה הטוב) ותפוזים או בצלים (במקרה הפחות טוב), אל עבר האורחים המבודחים. כישרונו כמספר סיפורים ודמותו הבלתי אמצעית משכה רבים לשמוע מהרצאותיו.
נקבר בבית הקברות של אגודת השומרים בקריית טבעון לצד אחיו, הוריו ורעייתו בת שבע.
הסנדלר היהודי, קובנו
"הסנדלר היהודי, ביאליסטוק" הוא הדפס מאת האמן הרמן שטרוק.
תיאור
"הסנדלר היהודי, ביאליסטוק" מתאר דמות של סנדלר יהודי מקובנה. הוא הודפס בטכניקה של הדפס אבן, כנראה בכמה מהדורות. בין היתר הופיע ההדפס בשנת 1919 בספר "סקיצות מרוסיה. יהודי המזרח" (Skizzen aus Russland. Ostjuden), שיצא בהוצאת Druckerei des Oberbefehlshabers Ost, ובספר "פני יהדות מזרח אירופה" (Das ostjüdische Antliz), שיצא בשנת 1920 בהוצאת Welt-Verlag בברלין.
העבודה היא חלק מסדרה דולה של עבודות בהן תיאר שטרוק דמויות מן העולם היהודי בפולין והאימפריה הרוסית בתקופת מלחמת העולם הראשונה. באותה עת נמנה שטרוק עם חברי "ועדת הסיוע היהודית לפולין וליטא" ועל "הוועד למען יהודי המזרח בפולין" ושימש כלוחם בחזית הרוסית של צבא הקיסרות הגרמנית. כך, נחשף שטרוק לעולם ה"יהדות המזרח". מאוחר יותר, בין השנים 1918-1917, שירת שטרוק בתפקיד הממונה על המחלקה לעניינים יהודיים במטה הפיקוד העליון "אובר אוסט".
שטרוק מתאר את הדמות כשהיא עסוקה בעבודתה. הוא יושב על כסאו, תופש ביד אחת נעל, הנתונה בין רגליו, ובידו השנייה הוא אוחז בפטיש. גופו מוצב בחצי פרופיל כלפי הצופה. שטרוק מצייר את הדמות בקו חופשי, השומר על תווי הפנים של הסנדלר. עם זאת הוא בוחר להאריך את ראש הפטיש, באופן המעצים את עבודתו של הסנדלר.
חתול שלג
חתול שלג (מאנגלית: Snowcat) הוא כלי רכב בגודל משאית קטנה בעל קבינה סגורה ושרשראות, המעוצב לנסיעה על שלג. המונח "חתול שלג" מתייחס לרוב לכלי שנועד לגריפת שלג בגלל השימוש שנעשה בהם להשטחה ועיצוב של מסלולי גלישה או מסלולי אופנועי שלג, אך נעשים בהם גם שימושים אחרים וחלקם מותאמים להסעת נוסעים.
כלי הרכב עשויים בדרך כלל מגומי, אלומיניום או פלדה והם נעים באמצעות מזקו"ם אחד בכל צד וגלגלי גומי. העיצוב של חתולי השלג מותאם למשטחים מכוסים שלג עמוק או למשטחים רכים כמו ביצות או אדמת כבול. הקבינה בנויה לשימוש בתנאי מזג אוויר קיצוניים של טמפרטורות מתחת לאפס ורוחות חזקות. כמו כן שמשות הרכב מתוכננות לראיה אופטימלית גם בתנאים אלה, העלולים ליצור שכבות של קרח ושלג המקשים בנהיגה.
שם כלי הרכב בעברית, "חתול שלג", נובע מתרגום לקוי של השם באנגלית "snowcat" כיוון שהמילה המקורית באנגלית היא קיצור של "זחל שלג" ("snow caterpillar") המתייחס למזקו"ם של כלי הרכב.
עקרון קרקהופס
עקרון קרקהופס (באנגלית: Kerckhoffs's principle) הוא עיקרון בקריפטוגרפיה שנוסח על ידי הקריפטוגרף ההולנדי אוגוסטֶה קרקהופס במאה ה־19 וקובע שמערכת להצפנה צריכה להיות בטוחה גם אם כל החלקים במערכת ידועים, פרט למפתח הסודי. העיקרון נוסח שנית על ידי קלוד שאנון כ"האויב מכיר את המערכת". רוב הקריפטוגרפים מקבלים עיקרון זה.
ניסוח נפוץ אחר לעיקרון הוא: "עמימות אינה בטיחות".
כריתת ריאה
כריתת ריאה מלאה (בלעז: פנומומקטומיה) או כריתת ריאה חלקית (כגון לובקטומיה שהיא כריתת אונה, חלק מריאה) הוא הליך ניתוחי שמיועד בדרך כלל לטיפול בסרטן הריאה.
טיפול זה יעיל רק אם הסרטן לא התפשט לשתי הריאות ובמידה שלא מדובר בסרטן של תאים קטנים (small cell lung cancer). תנאי מקדים נוסף לניתוח הוא בדיקת תפקודי הריאה שתיוותר לאחר הניתוח שצריכה לעמוד לבדה בנשימה.
בסרטן של תאים קטנים הניתוח אינו יעיל מאחר שהוא לא עוצר את הצמיחה המהירה של הסרטן.
חייהם של 25%-40% מהחולים שהתאימו לניתוח ועברו אותו, מתארכים בלפחות חמש שנים. בשישה עד שנים עשר אחוזים מהמנותחים מופיע מחדש הסרטן.
מהלך הניתוח
בניתוח זה פותחים מתחת לבית החזה את הצלע, ומשם מוציאים את הריאה הפגומה או את האונה. בזמן ההחלמה המטופל נשאר בטיפול נמרץ ומקבל נוזלים בעירוי. אל אזור החתך מחברים צינורות ניקוז ולעיתים קרובות המנותח גם מונשם. כן מבוצע מעקב אחר השיעול של המנותח כיוון שהוא חייב לפלוט הפרשות כלשהן.
מיכה לבנה
מיכה "מייק" לִבנֶה (31 באוקטובר 1932 – 25 באפריל 2011) היה איש ידיעת הארץ, מדריך טיולים, סופר, בוטנאי, ארכאולוג, סייר ומחנך ישראלי.
ביוגרפיה
מיכה לבנה נולד ב-31 באוקטובר 1932 בגרמניה בשם מיכאל לוונטל, בנם של ארנסט ואמי (לבית שטראוס). בגיל שנה וחצי, בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, בחרו הוריו, שהיו ציונים, לעלות לארץ ישראל. המשפחה התיישבה בירושלים, ושם גדל לבנה עד לאחר מלחמת העצמאות. בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער התנועה המאוחדת. בהיותו כבן 16 עברה המשפחה לתל אביב. בשנת 1950 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל שהצטרף לקיבוץ מעין ברוך, שם חי לבנה כחבר הקיבוץ עד יומו האחרון. במהלך שנותיו בקיבוץ עבד בין השאר כרועה צאן ובענפי חקלאות אחרים, שימש כמורה ומנהל בבית ספר, וכיהן כמזכיר הקיבוץ ומרכז ועדות שונות.
חיים אישיים
בשנת 1967 נישא לרותי לבית טחובר, ולבני הזוג נולדו ארבעה ילדים.
פועלו
את כישרונו לארגון טיולים והדרכתם גילה כבר בהיותו בכיתה ט', ומאז במשך למעלה מ-60 שנה שימש כמדריך טיולים ומנחה מדריכים. התמחה במיוחד בתחומי הבוטניקה ותולדות ההתיישבות. נחשב למומחה בחבלי הארץ הצפוניים - הגולן, הגליל והחרמון, ובמצדה. הוא נחשב לדובר רהוט, בעל עברית צחה, וניחן בסבלנות רבה להסביר וללמד בתחום התמחותו. הוא הרבה לסייר ולהדריך בהר החרמון, ובין השאר איתר בחרמון אוכלוסייה של איריס ווסטי - מין נדיר של אירוס אשר החוקרים סברו כי הוא גדל רק במקום אחד מסוים בלבנון, עד לאיתורו בחרמון על ידי לבנה.