cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רולנד מיצ'נר
שנותיו הראשונות
מיצ'נר נולד בכפר לקומב (Lacombe) שבאלברטה, אז חלק מהטריטוריות הצפון-מערביות, לאביו הסנאטור אדוארד מיצ'נר ולאמו מרי רולנד. הוא למד באוניברסיטת אלברטה, שם הוא סיים את לימודי התואר הראשון ובהמשך זכה במלגת רודז שאפשרה לו ללמוד בהרטפורד קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד. שם הוא שיחק במועדון ההוקי קרח של האוניברסיטה והכיר את מי שהשפיע רבות על חייו והיה ידיד קרוב, לסטר פירסון. לאחר שהשלים את התואר השני ותואר בוגר במשפט אזרחי, הוא שב לקנדה והתיישב בטורונטו, שם הוא עבד כעורך דין. באותה תקופה הוא היה גם חבר במועצה המנהלת של אונטריו (Executive Council of Ontario, למעשה ממשלת הפרובינציה), שימש כמזכיר הכללי של קרן רודז בקנדה בין השנים 1936–1964 ושימש כיושב הראש של הוועדה המלכותית של מניטובה לממשל מקומי.
קריירה פוליטית
בבחירות הפדרליות של 1949 עשה מיצ'נר את ניסיונו הראשון להיכנס לבית הנבחרים באוטווה, אך כמו בהתמודדותו הראשונה באונטריו, לא עלה הדבר בידו. בסופו של דבר, בבחירות הכלליות של 1953 הוא נבחר מטעם המפלגה הפרוגרסיבית שמרנית כנציג מחוז הבחירה של סנט פול. שלוש שנים לאחר מכן בחרה המפלגה את מנהיגה החדש, ג'ון דיפנבייקר, שלאחר מכן הוביל את המפלגה לניצחון דחוק בבחירות של 1957 ונבחר כראש ממשלת קנדה. אף על פי שלמיצ'נר לא הוצע מושב בקבינט, הוא מונה ליושב ראש בית הנבחרים, לאחר שסטנלי נוולס דחה את ההצעה לתפקיד זה.
בעת ששימש בתפקיד זה, עורר מיצ'נר את כעסו של דיפנבייקר כאשר התיר לאופוזיציה מידה רבה של חופש פעולה במהלך "זמן השאלות", עד אשר בנקודת זמן מסוימת, ב-25 במאי 1959, היה דיפנבייקר כה מבולבל, עד שהוא סירב לשבת כאשר הורה לו מיצ'נר לעשות כן. התנהלות זו, בנוסף למהלכים נוספים, הרשימו מאוד את הפרשנים הפרלמנטרים וקבוצה של פרופסורים באוניברסיטה החלה ליזום מערכה להפוך את תפקידו של מיצ'נר כיושב ראש הבית הקבוע. הם העלו הצעה, שכמו במקרה של יושב ראש בית הנבחרים הבריטי, מיצ'נר יתמודד כמועמד עצמאי בבחירות הכלליות ושהמפלגות יסכימו שלא להציג מועמדים שיתמודדו מולו. הרעיון לא קרם עור וגידים וכאשר התמודד מיצ'נר בבחירות הכלליות של 1962, הוא הובס. הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1867 שיושב ראש בית הנבחרים נוצח במחוז הבחירה שלו במערכת בחירות בה מפלגתו ניצחה והקימה ממשלה. לאחר שדיפנבייקר דחה את הצעתו של המושל הכללי להכניס את מיצ'נר לסנאט, הוא שב לטורונטו הקדיש את זמנו לעבודה במשרד עורכי הדין שלו.
בבחירות הכלליות של 1963 ניצחה המפלגה הליברלית של קנדה ומנהיגה, שנבחר כראש הממשלה, היה ידידו משכבר הימים מתקופת לימודיהם באוקספורד, לסטר פירסון. שנה לאחר מכן, יעץ פירסון למושל הכללי, ז'ורז' ואניה למנות את מיצ'נר למשרה דיפלומטית כנציב העליון (שגריר) של קנדה בהודו. ב-9 ביולי 1964 החל מיצ'נר למלא את תפקידו זה ושישה חודשים לאחר מכן הוא היה גם לשגרירה הראשון של קנדה בנפאל. בעודו משמש בתפקידים אלו, קיבל מיצ'נר מסרים מראש הממשלה שהוא שוקל להציב את שמו בין המועמדים לתפקיד המושל הכללי הבא. בריאותו של ואניה התרופפה וב-4 במרץ 1967 הוא הביע את רצונו להמשיך ולכהן כמושל הכללי עד לתום שנת יובל המאה לאיחוד קנדה, 1967. פירסון לא חש נוח לייעץ למלכה לפעול ברוח בקשתו זו של ואניה, אך למחרת היום בו התקיימה השיחה בין פירסון לבין ואניה, הלך זה האחרון לעולמו. בהיעדרו של מושל כללי, מונה כממלא מקום נשיא בית המשפט העליון של קנדה, רובר טאשרו.
המושל הכללי של קנדה
מיד לאחר מותו של ואניה נקרא מיצ'נר לשוב מהודו וב-29 במרץ אותה שנה הוכרז שהמלכה אליזבת השנייה החליטה למנות את מיצ'נר כמחליפו של ואניה כמושל הכללי הבא של קנדה.
הקצב המהיר של האירועים לא נבלם ועשרה ימים בלבד לאחר השבעתו פתח מיצ'נר באופן רשמי את התערוכה העולמית אקספו 67' שנערכה במונטריאול. בתערוכה, שהייתה משולבת בחגיגות יובל המאה לאיחוד קנדה, התארחו 53 ראשי מדינה, בנוסף למספר רב של מכובדים אחרים, שקיימו ביקורים בקנדה ובהתאם לפרוטוקול, היה זה מיצ'נר, כנציגה של ראשת המדינה של קנדה, שקידם את פניהם באופן רשמי. בין שורת האישים הללו נמנו נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון; הנסיכה גרייס ממונקו; ג'קלין קנדי; היילה סלאסי, קיסר אתיופיה ונשיא צרפת, שארל דה גול. מיצ'נר קיבל את פניו של זה האחרון כאשר הוא נחת בתחנתו הראשונה בקנדה, מונטריאול, שם הוא נשא את נאומו המפורסם שכלל את הקריאה "תחי קוויבק החופשית!" לקול תשואות הקהל המקומי, שלאחר מכן שרק שריקות בוז כלפי מיצ'נר כאשר זה הגיע לעיר ואז הושמע ההמנון "אלוהים נצור את המלכה".
החל משנת 1963 החלה החזית לשחרור קוויבק להיות פעילה בהנחת כ-95 מקרים של הנחת פצצות סביב למונטריאול, שכתוצאה מהם בוצעה שורה ארוכה של מעצרים, שהובילו למשבר אוקטובר של 1970. ב-5 באותו חודש, חטפו חברי החזית לשחרור קוויבק את הנספח המסחרי הבריטי, ג'יימס קרוס, וחמישה ימים לאחר מכן הם חטפו את שר העבודה של פרובינציית קוויבק, פייר לפורט. ב-2010 נחשף בסדרת ראיונות עם 12 מהמעורבים בחטיפות, שנערכו במסגרת הפקת סרט תעודה בנושא, שלמעשה היה מיצ'נר היעד המקורי לחטיפה. מנהיגי החזית תכננו לכאורה לשדר מתחנת הטלוויזיה בשפה הצרפתית, Télévision de Radio-Canada של תאגיד השידור הקנדי CBC, משדר התרמה של 24 שעות בהן היה אמור מיצ'נר להיות קשור כשהוא יושב על כיסא באולפן.
ב-1 ביולי 1967 הוקם מסדר קנדה ומיצ'נר היה לחברו הראשון. בתוקף תפקידו כנגיד המסדר הוא ישב בראש טקס ההסמכה הראשון שלו באחוזת רידו ב-9 ביולי, בו הוכנסו למסדר 90 איש. בביקור שערך מאוחר יותר בלונדון הוא הגיש את עיטור ריבון המסדר למלכה. ב-1 ביולי 1972 הוקם מסדר הכבוד הצבאי של קנדה ומיצ'נר מונה להיות הנגיד והמפקד הראשון שלו.
תקדים נוסף שאירע בתקופת כהונתו של מיצ'נר כמושל הכללי היה בביקור הרשמי שערך ב-1971 בטרינידד וטובגו. בעוד שג'ורג' השישי ואליזבת השנייה ערכו ביקורים רשמיים גם בשמה של קנדה, הייתה זו הפעם הראשונה שמושל כללי ערך ביקור רשמי באופן זה. באוקטובר אותה שנה השתתף מיצ'נר בחגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית שהתקיימו באיראן. מסעות אלו עוררו בתחילה מחלוקות בקרב חוגים דיפלומטיים בקנדה, שלא ראו בעין יפה את העובדה שאדם, שבאופן מעשי אינו ראש המדינה של קנדה, יקיים ביקורים ממלכתיים. בכל אופן, ביקוריו המוצלחים של מיצ'נר שמו קץ למחלוקות והניחו יסודות לביקורים ממלכתיים בשנים הבאות, נוהג שאומץ בשאר ממלכות חבר העמים הבריטי.
שנותיו האחרונות
לאחר סיום כהונתו כמושל הכללי עברו מיצ'נר ורעייתו לטורונטו. הוא המשיך להיות פעיל במגזר העסקי בכל רחבי קנדה, שימש כחבר דירקטוריונים וקידם מפעלי צדקה ותרבות. בין השנים 1973–1980 הוא שימש כנשיא אוניברסיטת המלכה בקינגסטון, אונטריו וקידם את תחום הפעילות הגופנית לילדים ולמבוגרים. כדי לשמש דוגמה, בהיותו בגיל 80 הוא טיפס לפסגת הר מיצ'נר שבאלברטה כדי להשתתף בטקס של המועצה המלכותית של אלברטה בה נקרא ההר על שמו. ב-1990 הוא הביע את הסכמתו לקריאת המוסד לחינוך The Michener Institute על שמו.
באמצע שנות השמונים טיפל מיצ'נר ברעייתו לאחר שלקתה במחלת אלצהיימר. נורה מיצ'נר הלכה לעולמה ב-12 בינואר 1987. רולנד מיצ'נר הלך לעולמו ב-9 באוגוסט 1991. אפרם נטמן בכנסייה האנגליקנית של סנט ברתולומיאו שבקרבת אחוזת רידו שבאוטווה.
גביע המדינה בכדורגל 2020/2021
גביע המדינה בכדורגל לעונת 2020/2021 היא התחרות ה-82 מאז היווסדה וה-68 מאז קום מדינת ישראל. משחקי התחרות החלו ב-19 בנובמבר 2020, ומשחק הגמר נערך ב-2 ביוני 2021.
עקב הסגר השני במגפת הקורונה משחקי הליגות הנמוכות בישראל נדחו. לפיכך הוחלט כי כל קבוצות ליגה ב' ו-ליגה ג' לא ייקחו חלק בתחרות.
הזוכה בשנה זו היא מכבי תל אביב בניצחון על הפועל תל אביב 1:2 בהארכה. זהו הניצחון ה-24 של מכבי תל אביב בגמר גביע המדינה.
סיבוב רביעי
עקב הרחבת מספר קבוצות בליגה א' 8 קבוצות (4 מכל מחוז) החלו בשלב מוקדם יותר. המנצחות בשלב זה העפילו לסיבוב החמישי.
סיבוב שביעי
בסיבוב משתתפות המעפילות מן הסיבוב החמישי ובנוסף 12 קבוצות מהליגה הלאומית כאשר 4 קבוצות נוספות מהלאומית מעפילות אוטומטית לסיבוב השמיני לפי הגרלה (הפועל ירושלים, סקציה נס ציונה, הפועל עפולה והפועל כפר שלם).
סיבוב שמיני
הסיבוב בהשתתפות 14 המעפילות מן הסיבוב השביעי, 4 קבוצות מהליגה הלאומית שהעפילו אוטומטית וכל 14 קבוצות ליגת העל. משחקי הסיבוב שוחקו בין 19 בפברואר 2021 ל-22 בפברואר 2021.
שמינית הגמר
הסיבוב בהשתתפות 16 המעפילות מהסיבוב השמיני. משחקי הסיבוב שוחקו בין 15 במרץ 2021 ל-17 במרץ 2021.
רבע הגמר
הסיבוב בהשתתפות 8 המעפילות משמינית הגמר. משחקי הסיבוב שוחקו בין 20 באפריל 2021 ל-22 באפריל 2021.
חצי הגמר
הסיבוב בהשתתפות ארבע המעפילות מרבע הגמר. שני המשחקים תוכננו להיערך באצטדיון בלומפילד בתאריכים 11-12 במאי 2021, אך בעקבות התחוללות מבצע שומר החומות נקבע כי חצי הגמר בין הפועל תל אביב לבין בית"ר תל אביב בת ים יערך בתאריך 19 במאי, וחצי הגמר בין מכבי חיפה לבין מכבי תל אביב יערך בתאריך 20 במאי, שניהם באצטדיון הצפוני סמי עופר, וללא קהל במגרש.
תמונת הניצחון
תמונת הניצחון הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של אבי נשר שיצא לאקרנים ב-23 בדצמבר 2021. הסרט כולל את שחזור הקרב ונפילת קיבוץ ניצנים במלחמת העצמאות ומבוסס על אירועים אמיתיים. זוהי אחת ההפקות היקרות והגדולות בתולדות הקולנוע הישראלי.
מושל הונג קונג
מושל הונג קונג (באנגלית: Governor of Hong Kong; בסינית: 香港總督) היה תוארו של נושא המשרה שכיהן כמושל המושבה הבריטית הונג קונג, ועמד בראש ממשלת המושבה בין השנים 1843–1997.
תמונת הניצחון
הסרט היה מועמד ל-15 פרסי אופיר לשנת 2021, כולל הסרט הטוב ביותר. הוא זכה ב-3 פרסי אופיר: על הצילום הטוב ביותר, על האיפור הטוב ביותר ועל עיצוב התלבושות הטוב ביותר.
מושל הונג קונג
תפקידו וסמכויותיו של המושל נקבעו במכתב ההרשאה של הונג קונג ובהנחיות המלכותיות.
תמונת הניצחון
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת בין סוף שנת 1947 ליוני 1948, ומתמקדת בעיקר בימים שקדמו לקרב על ניצנים ובקרב עצמו (7 ביוני 1948), בסופו נכבש קיבוץ ניצנים והמגינים שנותרו בחיים נלקחו בשבי.
מושל הונג קונג
לאחר העברת השליטה במושבה לידי הרפובליקה העממית של סין בשנת 1997 הועברו סמכויותיו האזרחיות לידי ראש הרשות המבצעת של הונג קונג וסמכויותיו הצבאיות לידי מפקד כוחות הצבא העממי של סין בהונג קונג.
תמונת הניצחון
תקציר העלילה
עיתונאי מצרי צעיר, מוחמד חסנין הייכל (אמיר ח'ורי), מתלווה אל כוח לוחמים מתנדבים מצרי היוצא לסייע לערבים הפלסטינים, כבמאי של סרט תעמולה כדי לתעד "תמונת ניצחון" של הצבא המצרי. הם מתמקמים בכפר שלמרגלות הקיבוץ בו חבריו, יחד עם מחלקה מחטיבת גבעתי, נערכים להגנה. את עינו של הבמאי צדה דמותה של מירה בן-ארי (ג'וי ריגר), אלחוטנית צעירה שהתגוררה בניצנים יחד עם בעלה ובנה הקטן ומסרבת להתפנות מהקיבוץ הנצור.
מושל הונג קונג
סמכויות המושל
תפקידו וסמכויותיו של המושל נקבעו במכתב ההרשאה של הונג קונג ובהנחיות המלכותיות שהוצאו בשנת 1843. המושל מונה על ידי המונרך הבריטי (על פי עצתו של ראש ממשלת בריטניה) ועמד בראש הרשות המבצעת של המושבה בין השנים 1843–1997 (למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה עת שלטה יפן במושבה).
תמונת הניצחון
הפקה
הסרט תוכנן להצטלם במרץ 2020, אך נדחה בעקבות מגפת הקורונה לחודש אפריל. סט הצילומים של הקיבוץ נבנה מחדש ותואם למראה הקיבוץ בזמן מלחמת העצמאות. על מנת להתאים את הסט אל מראה הקיבוץ, במאי הסרט, אבי נשר, צפה בקטעי ארכיון מסרטיו של מוחמד חסנין הייכל ונפגש עם מספר אנשים בקיבוץ. בסרט בוצעה עבודת אפקטים חזותיים מהגדולות שבוצעו בארץ עם למעלה מ-250 שוטים של אפקטים הכוללים – יריות, פיצוצים, השלמות טנקים, דם, מטוסים והכפלות ניצבים. בנוסף גם הים בנופי הלוקיישן הוא דיגיטלי לחלוטין.
מושל הונג קונג
סמכויות המושל
ברוב שנותיה של המושבה, המושל מינה את כל חברי המועצה המחוקקת של הונג קונג, ורק בשנותיה האחרונות של המושבה, החל משנת 1985, חלק ממושבי המועצה המחוקקת היו מושבים נבחרים. כמו כן מינה המושל את כל חברי המועצה המבצעת של הונג קונג.
מרבית מושלי הונג קונג היו דיפלומטים מקצועיים, למעט המושל האחרון, כריס פאטן שהיה פוליטיקאי.
נכון לדצמבר 1996 משכורתו השנתית של המושל הייתה 3 מיליון דולר הונג קונגי והוא היה פטור ממסים.
בהיעדרו של מושל המושבה, המזכיר הראשי של המושבה כיהן כמושל בפועל.
מגורי המושלים
מושל הונג קונג הראשון, סר הנרי פוטינגר התגורר בבניין המסיון הצרפתי הישן בין השנים 1843–1846 (כיום המבנה משמש את בית המשפט העליון לערעורים של הונג קונג). המושל השני, ג'ון פרנסיס דייוויס התגורר זמן קצר באותו המבנה בטרם עבר לבית המושל שנבנה בדרך קיין. מאז כהונתו של מושל הונג קונג הרביעי, סר ג'ון בורינג התגוררו המושלים בבית הממשלה.
גיום אפולינר
גִיוֹם אַפּוֹלינֶר (בצרפתית: Guillaume Apollinaire; 26 באוגוסט 1880 – 9 בנובמבר 1918) היה משורר, סופר, ומבקר אמנות. נחשב לאבי המונח "סוריאליזם" ולאחד המשוררים הצרפתים החשובים ביותר בתקופתו.
ביוגרפיה
אפולינר נולד ברומא, איטליה, תחת השם וילהלם אלברט ולדימיר אפולינאריס דה קוסטרוביצקי, להרפתקנית פולנייה מבית אצילים ולקצין צבא בית בורבון.
בין גיל 10 ל-15 זכה בעשרים מלגות ופרסים. על אף מוצאו האיטלקי, החליט לקשור כבר בגיל 10 את גורלו עם צרפת. הוא זכה באזרחות הצרפתית הנכספת רק לאחר שסיים לשרת בחיל הרגלים והתותחנים הצרפתי.
ביוני 1918, שישה ימים לאחר שההודעה על אזרחותו הצרפתית פורסמה ברשומות, חצה רסיס פגז את קסדתו וחדר לגולגולת. כשהוא מנסה להחלים, נפגע ממגפת השפעת הספרדית. ב-9 בנובמבר 1918, כשבפריז חגגו את הניצחון, מת.
אפולינר הכותב
יצירותיו הידועות ביותר של אפולינר הן השיר 'תחת גשר מירבו' (Sous le pont Mirabeau) והספר 'המשורר הנרצח' (Le Poète Assassiné; תורגם לעברית בידי בני ציפר). שיריו של אפולינר נכתבו בדרך-כלל במקצב חופשי.
מלבד אלה כתב אפולינר שני רומנים אירוטיים, 'אחד עשר אלף המלקות' (Les onze mille verges; תורגם לעברית על ידי בני ציפר) שהותר לפרסום בצרפת רק ב-1970 ו'עלילותיו של דון ז'ואן הצעיר', שהפך לסרט קולנוע בשנות השמונים. כמו כן כתב מחזה, שאותו הגדיר כסוריאליסטי – שם שלימים נטבע כשמה של התנועה הסוריאליסטית, שהסתייגה מחלק ניכר המשוררים והכותבים הידועים של התקופה, אך הבינה את גדולתו של אפולינר.
אפולינר נהג לעיתים להשתמש בטכניקה של שירה טיפוגרפית, ובה במקום שיסודרו בשורות כחיילים, האותיות מקפצות על הדף. בין השאר ספג ביקורת מבני תקופתו על כי לא השתמש בסימני פיסוק. הסופר ג'ורג' דיהמל כתב עליו ב-1913: "כדי להיות ייחודי החליט אפולינר לשלוף את כל הנקודות והפסיקים מיצירתו. מאתיים דפים של ספר שבהם אתה מייחל לנקודה". על כך ענה אפולינר: "תודה, תודה רבה על המחמאות. בקשר לפיסוק, הוצאתי אותו כי הוא לא נראה לי נחוץ. הקצב לשיר נמצא בחלוקה לשורות. זהו הפיסוק האמיתי ואין צורך בנוסף".
אפולינר גילה עניין מיוחד ביהודים, אולי בגלל שכמוהו, גם הם חשו "זרים". בפואמה "בית כנסת", הוא מתאר את מנהגי היהודים בחג הסוכות. ידידותו עם היהודי פרדיננד מולינה דה סילבה, שבאחותו לינדה אפולינר התאהב, סיפקה לו הזדמנות למלא את סקרנותו.
אפולינר ועולם האמנות
אפולינר נודע בקשריו עם חבורת הקוביסטים ובמיוחד פבלו פיקאסו. עמיתים נוספים שלו היו ז'אן קוקטו, מארק שאגאל, ג'ורג'ו דה קיריקו ומרסל דושאן, שאף קרא לציור מפורסם שלו בשם "אפולינר באמייל".
קישורים חיצוניים
מיצירותיו בתרגום עברי:
ג'ון וובר
ג'ון וובר באנגלית: John Webber (6 באוקטובר 1751 - 29 במאי 1793) היה אמן אנגלי שליווה את קפטן קוק במשלחת השלישית שלו באוקיינוס ​​השקט. הוא ידוע בעיקר בזכות תמונותיו של אוסטרליה, הוואי ואלסקה.
ביוגרפיה
וובר נולד בלונדון, התחנך בברן ולמד ציור בפריז. אביו היה אברהם ואבר, פסל שווייצרי שעבר ללונדון, ושינה את שמו לוובר לפני שהתחתן עם גברת מרי קוואנט ב-1744.
וובר שימש כאמן רשמי במסע הגילוי השלישי של ג'יימס קוק ברחבי האוקיינוס ​​השקט (1776–1880) על סיפון HMS Resolution. במפרץ ההרפתקאות בינואר 1777 הוא צייר "איש מארץ ואן דימן" ו"אישה מארץ ואן דימן". הוא גם צייר הרבה סצנות בניו זילנד ובאיי הים הדרומי. במסע זה, שבמהלכו איבד קוק את חייו בקרב בהוואי, הפך וובר לאמן האירופי הראשון שיצר קשר עם איי הוואי, שנקראו אז איי סנדוויץ'. הוא צייר נופים רבים בצבעי מים של האיים קוואי והוואי, וגם תיאר רבים מאנשי הוואי.
באפריל 1778, עגנו ספינותיו של קפטן קוק "רזולוציה" ו"דיסקברי" בוונקובר איילנד, קנדה כדי לבצע תיקונים. הצוות ערך תצפיות ותעד מפגשים עם האנשים המקומיים. וובר צייר נופים בצבעי מים. רישומיו וציוריו נחרתו לדין וחשבון שהודפס לאדמירלות הבריטית על המשלחת, שפורסם ב-1784.
באנגליה בשנת 1780 הציג וובר כ-50 יצירות בתערוכות של האקדמיה המלכותית בין השנים 1784 ל-1792, ונבחר למקורב של האקדמיה המלכותית ב-1785 וקיבל תואר "אמן מלכותי" בשנת 1791. רוב עבודתו היו נופים. לפעמים נכללו דמויות, כמו בציור - "מותו של קפטן קוק" ציור נודע בזכות התחריט שלו. גרסה נוספת של תמונה זו נמצאת בגלריה של ויליאם דיקסון בסידני.
אוספים
ציוריו נמצאים באוספים רבים: מוזיאון אנקורג' להיסטוריה ואמנות (אלסקה), מוזיאון האלאוטים (אלסקה), מוזיאון הבישוף (הונולולו), מוזיאון הונולולו לאמנות, מוזיאון פיבודי אסקס (סאלם, מסצ'וסטס), הגלריה לאמנות של אוניברסיטת ייל, המוזיאון הבריטי, המוזיאון של סר ג'ון סואן (לונדון), המוזיאון הימי הלאומי (לונדון), המוזיאון של ניו זילנד טה פאפא טונגרווה, ספריית ג'ון קרטר בראון וספריית מיטשל (אוסטרליה) הם בין האוספים הציבוריים מחזיק בעבודות של ג'ון וובר.
פלך קובנה
פלך קובנה הייתה גוברנייה באימפריה הרוסית, בירתה הייתה עיר בשם קובנה (היום בליטא). הפלך הוקם בצו של ניקולאי הראשון מ-18 בדצמבר 1842. קודם הקמת הפלך היה שיטחו חלק מפלך וילנה. במלחמת העולם הראשונה נכבש פלך קובנה על ידי גרמניה. בחוזה ברסט-ליטובסק ויתרה רוסיה על תביעותיה באזור והעבירה את שטחי ליטא לחסות גרמנית. עם סיום המלחמה הפך פלך קובנה לחלק מהרפובליקה הליטאית העצמאית.
אוכלוסייה
ההרכב הלאומי של אוכלוסיית הפלך ב-1897:
אות המעפיל
אות המעפיל הוא עיטור ישראלי המוענק על ידי משרד ירושלים ומורשת, למי שהעפיל לארץ ישראל ב"עליה הבלתי חוקית" בניגוד להוראות ממשלת בריטניה במסגרת המנדט הבריטי בארץ ישראל. בים, ביבשה ובאוויר בין השנים 1934–1948 (למעשה האות ניתן גם למי שעלה בשנים מוקדמות יותר בזמן המנדט הבריטי).
באות מופיעות, זוג ידיים האוחזות בגדרות תיל כדי לקרוע אותן ולהבקיע את המצור על שערי הארץ. בין הידיים כלנית אדומה המהווה סמל לנופלים במאבק לעלייתם לארץ וכמו כן סמל ל"כלניות", הצנחנים הבריטים אשר מנעו את עלייתם של המעפילים בזמן המנדט הבריטי בא"י. ברקע נראית צללית של אניית המעפילים "אקסודוס". מעל לידיים נכתב "וַיַּעְפִּלוּ לַעֲלוֹת". כל העיצוב הוא על רקע לבן. האות עוצב על ידי המעצב מוטי עמית ב-2019. הוגה רעיון האות, חבר צוות שימור מורשת האקסודוס ד"ר צבי חטקביץ.
זכאות לאות המעפיל
מתוך החלטת השר זאב אלקין השר לירושלים ומורשת:
זכאי אות המעפיל הם:
פטריגוטוס
פטריגוטוס (שם מדעי: Pterygotus; משמעות השם: "דג מכונף") הוא סוג של עקרב ימי מתקופות הסילור והדבון באמריקה הצפונית (קנדה וארצות הברית), אירופה (הממלכה המאוחדת, אסטוניה ונורווגיה) ואוקיאניה. יצור זה היה אחד הגדולים שבבני סדרה זו ובפרוקי הרגליים מעולם, אך היה קטן מהיקלופטרוס.
מאפיינים
יצור זה הגיע לאורך מרבי של 1.75 מטרים, אך אורכם של מינים רבים לא עלה על מטר אחד. יצור זה לא דמה לעקרב מודרני ולא היה לו זנב עוקצני, אך היו לו מצבטים גדולים בקצה ראשו, שבאמצעותם לכד את טרפו. היו לו עיניים גדולות וראש משוריין בקצה הגוף המוארך, ולצידיו היו שש רגליים ו"סנפירי שחייה" שנטו לאחור והזכירו סנפירי דגים. הזנב היה שטוח ועשוי לוחיות. הפטריגוטוס היה מסוגל לשוט במהירות במים וגם לצעוד או להתחפר על קרקעית הים.
הפטריגוטוס נמנה עם טורפי העל של תקופת הסילור, וצד יצורים קטנים יותר שלכד בטפריו. ייתכן שטרף גם עקרבי מים אחרים.
ואסיל קריצ'בסקי
ואסיל קריצ'בסקי (באוקראינית: Василь Кричевський; 12 בינואר 1873 – 15 בנובמבר 1952) היה צייר אוקראיני, ממוצא יהודי. חוקר קולנוע, ארכיטקט, מורה לאמנות שימושית ודקורטיבית. הוא המעצב של סמל אוקראינה משנת 1918, חותמות מדינה, שטרות כסף. הוא היה אחיו של הצייר האוקראיני פדיר קריצ'בסקי.
קורות חיים
ואסיל קריצ'בסקי נולד בכפר וורוז'בה, ליד לבדין, למשפחה בת שמונה ילדים בה היה הבכור. אביו יקימוביץ' קריצ'בסקי היה רופא ממלכתי מחוזי ממוצא יהודי שהמיר את דתו לנצרות אורתודוקסית והתחתן עם אישה אוקראינית.
לקריצ'בסקי הייתה השכלה פורמלית מעטה, אך היה לו עניין עמוק בפולקלור ובהיסטוריה של האמנות האוקראינית. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא היה ממייסדי האקדמיה הממלכתית האוקראינית לאמנויות. בשנות ה-20 לימד במכון קייב לאמנויות פלסטיות, המכון לאדריכלות קייב. לאחר מכן לימד בבית הספר לאמנות באודסה ושימש במחלקה לאדריכלות של המכון הלאומי לאמנות קייב עד 1941.
קריצ'בסקי עבר ללבוב ב-1943, שם מונה לרקטור של בית ספר חדש לאמנות אוקראיני, שהפך בסופו של דבר לאקדמיה הלאומית לאמנויות של לבוב. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא התגורר זמן קצר בפריז לפני שהיגר לדרום אמריקה ב-1948.
הוא מת בקראקס, בירת ונצואלה ב-15 בנובמבר 1952.
קריירה אמנותית
קריצ'בסקי זכה לראשונה להכרה ציבורית בשנת 1903 כאשר זכה בתחרות האדריכלות לבניית בניין המוזיאון ללימודים אזוריים של פולטבה. עיצוב המבנה שלו התבסס על מסורות האדריכלות העממית האוקראינית.
כצייר, הוא יצר בסך הכל כ-3000 ציורים, רישומים, עיצובי נוי, כריכות ספרים. עבודתו הושפעה מהאימפרסיוניזם הצרפתי.
לבקשת הנשיא מיכאילו חרשבסקי עיצב קריצ'בסקי את סמלי המדינה והחותמות של הרפובליקה העממית האוקראינית וכן את שטרות הכסף של הרפובליקה. קריצ'בסקי היה אספן ותלמיד לאמנות עממית אוקראינית, וקידם עבודות יד כאלה בקרב אנשים פשוטים.
מ-1907 עד 1910 עיצב קריצ'בסקי תפאורות ותלבושות ליותר מ-15 מחזות ואופרות, כולל בוגדן חמלניצקי מאת מיכאילו סטרצקי. מ-1917 עד 18 עבד עם התיאטרון הלאומי האוקראיני.
מכלול העבודות הגדול ביותר שלו נמצא במוזיאון האוקראיני בניו יורק.
הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה
הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה היא כינוי מקובל לסדרה של מבצעים צבאיים של בעלות הברית בשטח איטליה, שנערכו מסתיו 1943 ועד לתום המלחמה ביבשת אירופה. הפיקוד העליון של בעלות הברית חשב, שניתן יהיה להשלים את כיבוש איטליה תוך זמן קצר, אך המערכה באיטליה הפכה במהרה למלחמת התשה, במהלכה נאבקו כוחות בעלות הברית להתקדם באיטיות צפונה במעלה חצי האי האפניני מול התנגדות גרמנית עיקשת. המערכה הצבאית באיטליה נחשבה לזירת לוחמה משנית במסגרת מלחמת העולם השנייה. היא עמדה בצילן של המערכות הצבאיות הגדולות יותר, שהתנהלו בחזית המזרחית, ובמערב אירופה (לאחר הפלישה לנורמנדי). יחד עם זאת, הייתה לזירה זו חשיבות מורלית וחשיבות אסטרטגית מסוימת, והיא ריתקה כוחות גרמניים חזקים. במהלך המערכה באיטליה ספגו הצדדים היריבים אבדות כבדות, שהוערכו בכ-90 אלף הרוגים בצד בעלות הברית, וכ-100 אלף הרוגים לכוחות הציר.
המצב האסטרטגי בשנת 1943
בשנת 1943 לאחר הניצחון הרוסי בקרב סטלינגרד ולאחר הניצחונות במערכה בצפון אפריקה לא שררה הסכמה בקרב בעלות הברית המערביות על האסטרטגיה הטובה ביותר שיהיה בה כדי להביס את מדינות הציר.
הבריטים, ובמיוחד וינסטון צ'רצ'יל, טענו כי יש לנקוט באסטרטגיה עקיפה המבוססת על יתרונן של בעלות הברית בזירת הים התיכון, תוך שימוש בכוחות קרקע מצומצמים, אך בכוח ימי גדול. הייתה זו האסטרטגיה הבריטית המסורתית כנגד אויב המבוצר ביבשה, להילחם כחלק מקואליציה, ולהכות באויב במספר מבצעים באזורים משניים, על מנת להחלישו בהדרגה. ארצות הברית, שהזרימה לאירופה כוחות יבשתיים גדולים, העדיפה מבצע ישיר כנגד הכוח העיקרי של האויב. מבצע כזה היה תלוי בניצחון מוחץ בקרב בזירה האטלנטית, מערכה ימית שהגיעה לשיאה בין החודשים מרץ ומאי בשנת 1943.
אי ההסכמה האסטרטגית הייתה עמוקה, וראשי המטות של ארצות הברית שתמכו בפלישה לצרפת מוקדם ככל האפשר, נתקלו בהתנגדות עזה של הבריטים, שתמכו במערכה בים התיכון. האמריקנים האמינו כי פלישה רבתי לצרפת מוקדם ככל האפשר הייתה הכרחית על מנת להביא את המלחמה באירופה לסיומה, ושאין לנקוט בכל מאמץ משני שעלול להביא לדחיית המערכה העיקרית. הבריטים טענו כי נוכחות כוחות גדולים של בעלות הברית, המאומנים בפלישה מן הים, איפשרה פלישה בהיקף מצומצם באזור הים התיכון, וכי הזדמנות זו יש לנצל.
לבסוף החליטה המנהיגות הפוליטית של בעלות הברית להתחייב לפלישה בהיקף נרחב לצרפת ב-1944, אך להקדים לה מבצע מצומצם באיטליה. רוזוולט רצה לשמור על נוכחות פעילה של חיילי ארצות הברית בזירה האירופית בשנת 1943, וכן קסם לו הרעיון להוציא את איטליה מרשימת המדינות המשתתפות במלחמה.
היה ברור כי העם האיטלקי כבר אינו נלהב מהמלחמה, שהמיטה עליו אך אסונות, והביאה למותם של בניו בשדות קרב רחוקים באפריקה ובסטלינגרד, וניתן היה לצפות כי פלישה תביא להתמוטטות המשטר הפשיסטי, וליציאתה של איטליה מן המלחמה. בנוסף לרווח התעמולתי שניתן היה להפיק מחיסולה של בעלת בריתו הבולטת של היטלר בזירה האירופית, ניתן היה לצפות כי התמוטטותה של איטליה תביא לשליטה מוחלטת של הצי הבריטי בים התיכון, ולרווח אסטרטגי נוסף בכך שגרמניה תיאלץ להעביר חיילים מחזית המזרח על מנת להגן על איטליה, ועל חופה הדרומי של צרפת, וזאת בשעה בה עמד הוורמאכט במגננה לאחר כישלונו בקרב קורסק. כן ניתן היה לצפות כי העסקתם של חיילים גרמנים רבים באיטליה תמנע את חיזוק הביצורים במערב צרפת, המקום שתוכנן לפלישה היבשתית הגדולה בשנת 1944.
הפלישה לסיציליה
ב-10 ביולי 1943 פלש כוח משימה בריטי-קנדי-אמריקני לסיציליה במבצע ימי ואווירי, שכונה "מבצע האסקי". המבצע נערך במפרץ ג'לה וצפונית לסירקוזה, בדרום מזרח סיציליה. הגרמנים לא יכלו למנוע את הפלישה לאי, ונפילתו, אך הצליחו לפנות את רוב חייליהם אל היבשת, עד ל-17 באוגוסט. מבצע זה העניק לבעלות הברית ביטחון בעליונותן בזירה, וביכולתן לקיים מבצעי נחיתה מן הים ומן האוויר, תוך שילוב כוחות ממספר מדינות.
נפילתו של מוסוליני וכניעת איטליה
ב-24 ביולי 1943, הצביעה המועצה הפאשיסטית העליונה, לפי הצעת יושב ראשה, דינו גראנדי על הדחתו של בניטו מוסוליני. מוסוליני הוחלף במרשל פייטרו באדוליו. באדוליו החל במשא ומתן חשאי עם בעלות הברית, שהתכוננו לכניעת הכוחות האיטלקים ללא תנאי. בשיחות אלו בין באדוליו ובין בעלות הברית דובר אף על הצטרפות איטליה למלחמה כנגד בעלת בריתה גרמניה.
בעוד שהגרמנים הכירו באופן רשמי בממשלה האיטלקית החדשה, הם שלחו במקביל יחידות של הוורמאכט לאיטליה, הן על מנת להתכונן לפלישה הצפויה, והן על מנת להעמיד את באדוליו, שהיה עדיין מבחינה פורמלית קשור בברית עם גרמניה, במקומו. ב-3 בספטמבר 1943 חתמו בחשאי נציגיו של באדוליו על הסכם שביתת נשק עם בעלות הברית בסיציליה הכבושה.
ב-8 בספטמבר ניתן פומבי להסכם, כאשר הכריז באדוליו על כניעתה של איטליה. היטלר שהיה מודע למצב לאשורו, פעל באופן מיידי והורה לכוחות הגרמנים להשתלט על צפון איטליה ומרכזה. פעולה זו בוצעה ללא התנגדות. באדוליו נמלט מרומא, ולא הותיר כל הוראות לצבא האיטלקי, שהתמוטט ונפל על ציודו בידי הגרמנים המתקדמים. במקביל, החלו בעלות הברית לנחות בדרומה של איטליה.
לאחר שאותר מוסוליני, שהוסתר בידי שוביו במלון בהרי האפנינים, הוקמה בראשותו ממשלת בובות פרו נאצית, שכונתה "הרפובליקה של סאלו", ש"שלטה" בשטח שלא הוחזק בידי בעלות הברית מדרום, ושלא סופח לגרמניה בצפון.
הכוחות האיטלקים היו עדיין פרוסים בבלקנים ובאזורים נוספים בדרום מזרח אירופה. הצבאות האיטלקים בבלקנים נכנעו לגרמנים, חלקם לאחר לחימה. בדודקאנס נערך ניסיון בריטי לחבור אל הצבא האיטלקי ולמנוע את נפילת האיים האסטרטגיים בדרום הים האגאי לידי הגרמנים. מערכת הדודקאנס שנמשכה בין ספטמבר לנובמבר 1943 הסתיימה בתבוסת הכוחות הבריטים והאיטלקים, ובנפילת האיים לידי גרמניה.
הפלישה לאיטליה היבשתית
ככל שהתקדמו בעלות הברית לצפון, כן הפכו פני השטח לקשים יותר, ומאופיינים בנהרות מהירי זרימה ובמצוקים תלולים, וההתנגדות הגרמנית מנעה את ההתקדמות המהירה של תחילת הפלישה.
קו החורף, אנציו ומונטה קאסינו
בתחילת אוקטובר 1943 היטלר שוכנע על ידי מפקד צבאותיו בדרום איטליה, גנרלפלדמרשל אלברט קסלרינג שהקרבות באיטליה צריכים להיערך רחוק ככל האפשר מהגבול הגרמני. לשם כך ניתן היה להיעזר בפני השטח ובקווי המגננה הטבעיים במרכז איטליה, ולמנוע מבעלות הברית שימוש בשדות תעופה שיקלו עליהן את משימות ההפצצה בגרמניה. היטלר השתכנע שנפילתה של דרום איטליה תעניק לבעלות הברית קרש קפיצה לפלישה אל הבלקנים, שהיוו מקור חיוני לנפט, בוקסיט ונחושת שהיו הכרחיים להמשך הלחימה.
קסלרינג קיבל את הפיקוד על כל צבאות כוחות הציר באיטליה, ומיד הורה על הכנת סדרה של קווי מגננה לאורכה של איטליה מדרום לרומא. שני קווים "קו וולטורנו" ו"קו ברברה" נועדו על מנת לעכב את התקדמות בעלות הברית ולהרוויח זמן על מנת לבצר את קו המגננה העיקרי קו החורף, השם הכולל ל"קו גוסטב" ושני קווי הגנה נוספים מערבית להרי האפנינים, "קו ברנהרדט" ו"קו אדולף היטלר". קו החורף הפך למכשול עיקרי בפני בעלות הברית בהתקדמותן בשנת 1943, ועצר לחלוטין את התקדמות הארמייה החמישית במערב איטליה. על אף שקו גוסטב נפרץ בחזית הארמייה השמינית, סופות שלג וראות לקויה בסוף דצמבר הביאו אף לעצירת התקדמותה של ארמייה זו.
תשומת לבן של בעלות הברית הופנתה אל הלחימה במערב איטליה, ונראה כי פריצה דרך עמק לירי תיתן אפשרות להתקדמות הנכספת עד רומא. הנחיתה בחוף אנציו, מצפון לקו גוסטב, נועדה לאלץ את הגרמנים לפנות במהירות את הקו, אך התקווה לפריצה מהירה מראש הגשר באנציו, שתנתק את מגיני קו גוסטב מעורפם, לא התגשמה. הכוח הנוחת באנציו רותק למקומו בראש הגשר הקטן, והדף בקושי שורת התקפות נגד גרמניות עזות. רק לאחר ארבע מתקפות שנערכו בין ינואר ומאי 1944 הצליחו בעלות הברית לפרוץ לבסוף את קו גוסטב, במתקפה משולבת של כוחות הארמייה החמישית והארמייה השמינית, שהסתייעו בכוחות צרפתים, פולנים וקנדים. הקו נפרץ בחזית בת 32 קילומטר, בין מונטה קאסינו ובין הים במערב.
במקביל לפריצת "קו גוסטב" על ידי צבאות בעלות הברית באמצע מאי 1944, הצליחה גם הארמייה החמישית לפרוץ מראש הגשר שלה באנציו, אך ניסיונה לכתר את הארמייה הגרמנית העשירית, שנסוגה מקו גוסטב, נכשל. בין השאר, משום שמפקד הארמייה, גנרל מארק קלארק, הורה לכוחותיו לנוע במהירות לכיוון רומא, במקום לתת עדיפות לכיתור הגרמנים הנסוגים. רומא הוכרזה כעיר פרזות על ידי הצבא הגרמני, ונכבשה על ידי בעלות הברית ב-4 ביוני 1944.
שלבי המערכה האחרונים
המערכה באיטליה הייתה תמיד זירת לחימה משנית בחשיבותה, ולאחר הפלישה לנורמנדי ביוני 1944 עובדה זו קיבלה משנה תוקף. יחידות של צבאות בעלות הברית, שצברו ניסיון רב במהלך הלחימה באיטליה, הועברו משם כדי להשתתף בפלישה לדרום צרפת (מבצע דרגון). בין מאי לספטמבר 1944 המשיכו צבאות בעלות הברית להתקדם צפונה באיטליה, כבשו את אורבייטו ביוני 1944, את ליבורנו ביולי 1944 ואת פירנצה באוגוסט 1944 והתקרבו לקו הגנה נוסף שבנו הגרמנים, שכונה בשם "הקו הגותי".
קו הגנה זה שנבנה מדרום לבולוניה, נפרץ חלקית במהלך הלחימה בסתיו 1944, אך ההתקדמות של בנות הברית הייתה איטית. במזרח פעלה הארמייה השמינית שבתחילת דצמבר 1944 הצליחה לכבוש את רוונה. הקרבות נמשכו ולאחר כחודש הצליחו כוחות המחנה השמיני להתקדם כ-14 קילומטר צפונה מרוונה. במערב איטליה פעלה הארמייה החמישית שהתקדמה באיטיות בגלל מזג האוויר החורפי. הגרמנים הוציאו מתקפת נגד באמצע דצמבר 1944, והצליחו להדוף את הארמייה החמישית אחורה מספר קילומטרים, אך בסוף דצמבר שבו כוחות בעלות הברית וכבשו את אשר הפסידו קודם לכן. עד אפריל 1945 לא השיגו בעלות הברית התקדמות משמעותית נוספת בחזית האיטלקית.
בסוף מרץ 1945 הודיע הגנרל קלארק בשידור רדיו לפרטיזנים להיות מוכנים למתקפה של בעלות הברית נגד הגרמנים. ב-6 באפריל 1945 החלה מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה, שלוותה במתקפה כוללת של הפרטיזנים באזורי העורף הגרמניים. "הקו הגותי" נפרץ תוך זמן קצר, וב-29 באפריל חתם פון ויטינגהוף (שהחליף את קסלרינג בפיקוד על הכוחות באיטליה) על ההסכם לכניעת כל הכוחות הגרמנים באיטליה, לפיו יסתיימו מעשי האיבה ב-2 במאי.
רופרט איש זלצבורג
רופרט איש זלצבורג או רופרט הקדוש (660?-710) היה קדוש נוצרי, המקודש עבור הכנסייה הקתולית והכנסייה האורתודוקסית המזרחית, מייסד העיר זלצבורג ובן דורו של כילדבר השלישי.
המסורת טוענת כי היה צאצא של השושלת המרובינגית, ודודה של הקדושה ארנטרוד. בתחילת שלטון כילדבר השלישי, שימש כבישוף של וורמס, אך בשנת 697 הוגלה מן העיר לרגנסבורג, שם המיר את דתו של שליט בוואריה, תאודו. לאור ההצלחה המשיך במסעו להמרת דת המקומיים, בעיר אלטטינג. בהמשך עודד את כריית המלח באזור העיר זלצבורג, בה השתקע ונחשב למייסדה.
רופרט מת, על פי המסורת, בחג הפסחא של שנת 710.
ברוריה זבולוני
ברוריה זבולוני (נולדה בשנת 1958) היא רבנית ישראלית. ידועה בשם 'הבוררת'. היא משמשת כבוררת בסכסוכים שונים כולל סכסוכים שמעורבים בהם ראשי העולם התחתון בישראל.
ביוגרפיה
אביה נולד במרוקו, במחוז תרודאנת שבעמק הסוס, גדל בכפר תיזנית ועסק בסחר בבדים. המשפחה עלתה לישראל בשנת ה'תשי"ז. האב עסק בלימוד זוהר והתקרב אל הבאבא סאלי. הוא נפטר בח' בתמוז ה'תשנ"ד. על שמו נקראו רחובות בערים רמלה ונתניה.
לאחר מות אביה הופצו שמועות על גדלותו בתורת הנסתר, ואחיה, הרב יעקב ישראל שלימים כונה 'הרנטגן', התפרסם כמקובל וחצרו בנתיבות גדלה. זבולוני התפרסמה כרבנית מייעצת וכבוררת ומגשרת בין סכסוכים שונים. בביתה יש בית כנסת קטן והיא מקבלת קהל בחדר הצמוד אליו. בכתבות שהתפרסמו אודותיה נטען כי בביתה עשויים להיפגש מן הצד האחד העבריינים המסוכנים ביותר בישראל ומן הצד השני אנשי משטרה ורופאים בולטים. בריאיון היא אמרה שהיא מקפידה לא לקבל תשלום עבור הגישורים שלה – יש קופה בבית הכנסת, וכל החפץ תורם כרצונו.
בשנת 2012 נכנסה זבולוני לשותפות במפעיל הסלולרי Hallo 015. בתה של זבולוני, שרי, הייתה משנה למנכ"ל, וברוריה זבולוני החזיקה 23% ממניותיה. החברה ניסתה לשווק שיחות מחוץ לישראל וחבילות שיחות סלולריות. החברה קרסה, ולבסוף נרכשה על ידי רמי לוי תקשורת. בדוח שכתבו מפרקי החברה התברר כי בחברה הועסקו ברמות שכר גבוהות מקורבים לבעלי השליטה, רובם חסרי ניסיון מתאים.
צאו פי
צַאו פִּי (187 – 29 ביוני 226), שמו האלטרנטיבי דְזְה-חְװַאן, היה הקיסר הראשון של ממלכת צָאו-ווֶיי בתקופת שלוש הממלכות. הוא נולד בצְ'יַאו כבנו השני של צאו צאו.
צאו פי היה הבן הבכיר מבין הילדים שנולדו לצאו לצאו מאשתו המאוחרת, בּייֵן. צאו פי היה הפיקח בין אחיו. במקום להתרכז בלימודים אקדמאיים, או ניהול אירועים צבאיים, הוא תמיד היה בסביבת מדינאים בחצר הקיסר במטרה להשיג את תמיכתם.
לאחר שאביו הביס צבאו של יוּ'אֶן שַׁאו, צאו פי לקח את האלמנה של בנו של יוּ'אֶן שַׁאו, הגברת גֶ'ן. אבל בשנת 221 גֶ'ן נפטרה ו-װֶנדֶּה לקחה את מקומה כקיסרית לצידו.
בשנת 220, צאו פי הכריח את הקיסר שְׂייֵן דִי לותר על כוחו לטובתו, הקים את ממלכת צָאו-ווֶיי והכריז על עצמו כקיסרה הראשון. צאו פי המשיך את המלחמות נגד הממלכות שוּ-האן ו-ווּ המזרחית אך כמצביא לא הצליח להשיג יתרון טריטוריאלי עליהם. שלא כמו אביו, צאו פי התרכז בניהול פנים ולא בלהתחיל מלחמות עם אויביו.
בתקופת שלטונו ביסס צאו פי את רעיונו של צֶ'ן צְ'וּ'אַן של מערכת גיוס לשירות המדינה בעלת תשע דרגות, מערכת שמשכה הרבה כישרונות לממשלתו. המערכת נתנה סמכות לממשלות אזוריות לבחור מבין מועמדים כישרוניים, ואז לדרג אותם מאחד עד תשע לפי כישרונם. המערכת עבדה ביעילות אך בפועל רק העשירים והאצילים נבחרו.
במהלך כהונתו הוא הגביל בצורה דרסטית את כוחם של הנסיכים מתוך פחד שאחיו התקוממו נגדו, אבל בו בזמן, מנע מהם לבוא לעזרתו במקרה של משבר. בפרט, הגביל את יכולתם לפעול צבאית.
לאחר מותו, בנו צַאו זְ'װֵי העניק לו את השם "קיסר װֶן" ונתן לו את שם המקדש "שְׁידְזוּ".
כקיסרה הראשון של צָאו-ווֶיי
ירישת שושלת האן
בשנת 220, הציע צאו פי בצורה בוטה לשְׂייֵן דִי לוותר על כוחו לטובתו. שְׂייֵן דִי הסכים וצאו פי דחה את הצעתו 3 פעמים (מודל שיממש כחיקוי לעריצים בעתיד של סין) לפני שקיבל וביסס את ממלכת צָאו-ווֶיי.
האירוע סיים את שושלת האן המזרחית באופן רשמי והתחיל את תקופת שלוש הממלכות. לשְׂייֵן דִי המודח הוענק התואר "דוכס שנינג" תואר בו החזיק עד סוף ימיו.
כישלונות צבאיים נגד סוּן צְ'וֵאן
סוּן צְ'וֵאן שראה את המצב המסוכן בו הוא נמצא פנה אל צָאו-ווֶי והביע את רצונו להפוך את ווּ כממלכה צמיתה לווֶיי. למעשה השתמש בצָאו-ווֶי כך שצבאו היה צריך להתמודד רק מול שוּ ולא מול צָאו-ווֶיי. לְיוֹ יֵה הציע לצאו פי לסרב להצעתו של סוּן צְ'וֵאן ולתקוף את ווּ המזרחית מחזית נוספת, אסטרטגיה שהייתה מחלקת את שטחיהם של שוּ וווּ והייתה מאפשרת לצאו פי למחוץ את שניהם.
צאו פי דחה את ההצעה ולא התערב בקרב בין שוּ לווּ. היסטוריונים רבים סבורים שהחלטה זו דנה את האימפריה של צאו פי לשלוט בצפון ומרכז סין בלבד משום שהזדמנות כזו לא תחזור בשנית. נגד עצתו של לְיוֹ יֵה, צאו פי נתן לסוּן צְ'וֵאן את התואר "מלך ווּ" והעניק לו את תשעה מענקים.
נאמנותו של סוּן צְ'וֵאן לא נמשכה זמן רב ולאחר שצבאו ניצח את צבאו של לְיוֹ בֵּיי הוא התחיל להרחיק את עצמו מצָאו-ווֶיי. צאו פי הוביל משלחת באופן אישי ודרש מסוּן שישלח את בנו הבכור אליו אך סוּן צְ'וֵאן סירב ובתגובה הכריז על עצמאותה של ווּ, וכך קמה ממלכת ווּ המזרחית.
צאו פי הוביל את צבאו אל ווּ אבל צבאו של סוּן צְ'וֵאן שנהנה ממורל גבוה והיה עשיר בגנרלים מוכשרים הדף את צָאו-ווֶיי לאחור וגרם לצאו פי לסגת פעם אחר פעם.
בשנת 223, נפטר לְיוֹ בֵּיי ואת מקומו ירש לְיוֹ שַׁאן, יחד עם ג'וּגֶה לְיָאנְג ששימש כעוצרו, הם הקימו מחדש את הברית עם ווּ וכך שוב הפכה צָאו-ווֶיי להיות מותקפת משתי חזיתות שונות ולחסרת יכולת לכבוש אף אחת מהן.
רותח מזעם, צאו פי אמר משפט בשנת 225 שייזכר לשנים "הרקיע יצר את נהר יאנגצה בשביל להפריד את הצפון והדרום."
לילי היידו
לילי היידו גם ליוויה היידו (במקור הוכמן, בהונגרית: Hajdú Lili; מישקולץ, 1 בנובמבר 1891 – בודפשט, 29 במאי 1960) הייתה רופאה ראשית, פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית יהודייה-הונגרייה שתרמה בעבודתה ומחקריה באופן משמעותי לפיתוח בריאות הנפש בהונגריה. בנה מיקלוש היה מרטיר של המרד ההונגרי של 1956 והוצא להורג.
ביוגרפיה
לילי הוכמן נולדה במשפחה יהודית כשלישית מחמישה ילדים, אביה היה מקס הוכמן (מיקשה היידו), סוחר, ואמה תרזיה קלנר. היא גדלה במשפחה בורגנית רדיקלית מתבוללת. בשנת 1909 התקבלה לאוניברסיטת אטווש לוראנד לרפואה, דבר שהיה יוצא דופן באותה תקופה, שכן נשים הורשו באופן יוצא דופן ללמוד באוניברסיטאות. בשנות לימודיה באוניברסיטה הצטרפה לחוג גלילאו והכירה את בעלה לעתיד, מיקלוש גימש ושם גם פגשה את המשורר אנדרה אדי.
ב-1914 החלה לעבוד כפסיכיאטרית במחלקה לנוירולוגיה ופסיכיאטריה של האוניברסיטה ובאותה השנה הפכה גם למרצה באוניברסיטה לצד ארנה מוראבצ'יק. היא הייתה הרופאה של המשורר דיולה יוהאס. באחד מסיפוריו של יוהאס ("אם אתה לא אוהב אותי..."), הוא מזכיר זאת. ב-27 במרץ 1915, בבודפשט, היא נישאה למיקלוש גימש, כעבור שנתיים נולדו הילדים, הבן. מיקלוש גימש, ובשנת 1920 בתם יהודית גימש. בשנת 1918, היא ובעלה קיבלו לידיהם את ניהול המכון לטיפול בנפגעי נפש, שייסד יעקב פרים, בזוגלו (רובע 14 של בודפשט). זמן מה לאחר מכן, לילי היידו פיתחה מתוך מכון זה וניהלה מכון משלה יחד עם בעלה, שנקרא "המכון לחינוך טיפולי וילדים של ד"ר היידו לילי". (בשנת 1933, כתוצאה מהמשבר הכלכלי, פשט המכון את הרגל) ב-17 בנובמבר 1920 המירה את דתה ביחד עם בעלה ליוניטרית.
בהשפעתו של שנדור פרנצי, היא נמשכה לפסיכואנליזה ועד מהרה הפכה לאנליטיקאית פעילה. בשנות ה-30 היא פרנסה את המשפחה. היא ביצעה בעיקר עבודה אנליטית חלוצית, שונה, עם סכיזופרנים, שהמייסדים אפילו לא חשבו שאפשרית.
במהלך מלחמת העולם השנייה בעלה גורש לגטו טרזיינשטט ומת שם במחנה הריכוז. לילי היידו שרדה את השנים הקשות תוך הסתתרות בכמה מחבואים. במהלך מלחמת העולם השנייה ערכה סמינרים בדירתה, שם התקיימו דיונים על בעיות הפשיזם ופסיכולוגיית ההמונים. לאחר המלחמה הצטרפה למפלגה הקומוניסטית ההונגרית, גם בנה מיקלוש גימש הפך לקומוניסט מחויב. לאחר עוד כמה שנים חופשיות הצרו את צעדיהם של הפסיכואנליטיקאים בהונגריה, למרות שלילי היידו הפכה לרופאה הראשית של המכון הלאומי לנוירולוגיה ופסיכיאטריה בליפוטמזה (Lipótmező) - חלק של רובע 2 בבודפשט, היא עדיין חיה בסוג של "הגירה פנימית". היא לא הייתה יכולה לוותר על האמונות המדעיות שלה והמשיכה בפרקטיקה הפרטית שלה בסתר. ב-1958 פקדה אותה טרגדיה נוספת. בנה מיקלוש גימש הוצא להורג, במסגרת משפטו של אימרה נאג'. בתה יהודית גימש ברחה לשווייץ עם משפחתה ב-1956. לילי היידו לא קיבלה דרכון מהרשויות לבקר אותה גם לאחר מספר בקשות. לאחר הדחייה השלישית, תאבדה ב-1960.
עבודתה ושיטתה
לילי היידו הייתה אישיות חשובה באסכולת הפסיכואנליזה של בודפשט. תחומי העניין הטיפוליים והתאורטיים שלה התמקדו בפסיכוזות, והיא פרסמה מחקרים על האטיולוגיה והטיפול בסכיזופרניה. היידו הייתה בין הראשונים שהצליחו ליישם פסיכואנליזה על פסיכוטים. היא האמינה שהטיפול בחולים פסיכוטיים אפשרי עם שינויים מסוימים של כללי האנליזה הנוקשים, עם פתרון הפסיביות של האנליטיקאי, תוך פרשנות זהירה.
היא הייתה עמיתו של שאנדור פרנצי, ה"מושל" ההונגרי לפסיכואנליזה, אחד מתלמידיו הקרובים ביותר של זיגמונד פרויד, והמייסד של האגודה הפסיכואנליטית ההונגרית. היידו השתתפה בניתוח הכשרה אצל וילמוש קובאץ'. יחד עם אימרה הרמן ופרנץ מראי, היא ביצעה ניסויים שונים, כדי להפוך את הפסיכואנליזה לראויה לכל מטרה, כדי "להציל" אותה, כנגד הדוקטרינות הפבלוביות המחייבות דאז, אם לא היסוד שלהן, אז הדומיננטיות שלהן. מ-1947 ועד לפירוקו על ידי השלטונות הקומוניסטיים ב-1949, היא הייתה נשיאת "האגודה הפסיכואנליטית ההונגרית".
בשנות ה-50 עבדה במכון הלאומי לנוירולוגיה ופסיכיאטריה והייתה מנהלת המוסד במשך שלוש שנים. בעבודתה תרמה משמעותית לפיתוח ענייני הנפש בהונגריה. בשנים אלו הורחבה הכשרת המומחים שנתמך בפיתוח המחקר הביוכימי והוקמה מעבדת בעלי חיים. אז הופיעו התוצאות הראשונות של הטיפולים הנוירולפטיים עם כלורפרומזין. אישטוואן בנדק מתייחס אליה כאל "הגברת הגדולה" ומכנה אותה "הפטרונית הראשית" של מכון הניסויים שהוקמה אז.
היידו הוצאה לפנסיה ב-1957, ולאחר מכן המשיכה רק בפרקטיקה הפרטית שלה.
GFS (גוגל)
GFS (ראשי תיבות באנגלית: Google File System; מכונה גם GoogleFS) היא מערכת קבצים מבוזרת מבית גוגל המותקנת בסביבת לינוקס. המערכת תוכננה לספק יעילות ואמינות בגישה למידע תוך שימוש במספר רב של שרתים. החל מ-2010, גרסה חדשה יותר של מערכת הקבצים נקראת Colossus.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 1997
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 1997 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
איוויינייץ
איוויינייץ (בבלארוסית – Iвяне́ц; ברוסית: Ивенец; בפולנית: Iwieniec; ביידיש: איוועניץ בעברית: איבניץ) היא עיירה באזור מינסק בבלארוס, השוכנת על נהר בלור, 56 קילומטר מערבית למינסק.
תולדות העיירה
העיירה מוזכרת לראשונה במסמכים מהמאה ה-14. האריה שבסמל העיירה לקוח מסמלו של בעל העיירה בשנים שלאחר תקופת ייסודה. בשנת 1702 נוסדו בעיירה כנסייה ומנזר של המסדר הפרנציסקני. איבניץ והאחוזה שבקרבתה היו רכושה של משפחת סולוהוב, משנת 1810 עברו לבעלותה של משפחת פלבקה בין מלחמות העולם שכנה איוויינייץ בשטח פולין. באיוויינייץ מפעל קדרות שתוצרתו משווקת ברחבי מחוז מינסק וכן בווילנה. בעיירה מפעלי תוצרת מזון, עיבוד עץ, תעשייה כימית, בית מלון ומוזיאון לתרבות מסורתית.
יהודי איוויינייץ
בשנת 1811 נמנו בעיירה 169 גברים יהודים. הידוע בילידי העיירה היהודים היה הרב אריה לייב שפירא (1787–1853), ר' לייבלה קובנר. בסוף המאה ה-19 היו בעיירה 288 בתי מגורים, מרביתם של יהודים. יהודי העיירה התפרנסו בעיקר ממסחר וממלאכה.
ישיבת קיבוץ
ישיבת קיבוץ היא סוג ישיבה המיועדת לבחורים חרדיים שסיימו שלוש שנים בישיבה גדולה.
ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר
ז'אן-אוגוסט-דומיניק אַנְגְר (בצרפתית: Jean Auguste Dominique Ingres; ) היה צייר צרפתי ותלמידו המצטיין של ז'אק-לואי דויד. הנהיג את אסכולת דויד והתנועה הנאו-קלאסית לאחר מותו.
ישיבת קיבוץ
היסטוריה
ישיבות קיבוץ לבני הציבור החרדי קיימות מקום המדינה אך במתכונת קטנה ובמיוחד לבחורים מבוגרים, החל מהעשור השני של המאה ה-21 תופעת ישיבות הקיבוץ התרחבה, ונפתחו ישיבות קיבוץ רבות, בעקבות מגפת הקורונה בישראל בחורים רבים לא יכלו להיכנס למתווה הקפסולות ומספר רבנים פתחו ישיבות קיבוץ לבחורים אלו.
ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר
ז'אנר ציוריו כולל ציורים היסטוריים, מיתולוגיים, דיוקנאות ועירום נשי. הוא הקדיש הרבה מחייו לעירום הנשי וניסה להקנות לו יופי אידיאלי המודגש בציוריו בכך שהיה "מוותר" על פירוט אנטומי מדויק של גופן של הנשים ("האודליסק הגדולה" 1814, "המרחץ הטורקי" 1862).
ישיבת קיבוץ
סגנון
בישיבות קיבוץ הסגנון שונה מישיבות גדולות רגילות, נמנו מספר הבדלים.
ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר
ב-1801 זכה בפרס רומא על הציור "שגרירי אגממנון באוהל אכילס", אשר נתן לו את ההזדמנות לעזוב את פריז לאיטליה, אך עזב רק ב-1806 לאחר שהציג חמש יצירות ב"סלון" הצרפתי. הקהל הרחב התלהב מעבודותיו, אך מבקרי האומנות הצליפו בו קשות כשטענו שיצירות מאופיינות בקווים נוקשים מדי, שהצבעוניות מאופקת ושפירוט גוף האדם נראה מעוות.
ישיבת קיבוץ
חיזוק
בחורים רבים בעולם הישיבות הולכים ל"חיזוק" - תקופת ריענון בישיבת קיבוץ שם ניתן להירגע מהלחץ בישיבה ולהתאוורר.
ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר
ב-1824 חזר לפריז והקים סטודיו לתלמידים, כדי לעורר שוב את המוניטין הטוב שלו התחיל להתערבב עם אנשי החברה הגבוהה בכך שצייר את דיוקנאותיהם. בשנים 1834–1841 אף כיהן כראש אקדמיית צרפת ברומא. ב-1850 עזב את האקדמיה בעקבות מות אשתו.
מודל היופי הנשי ביצירותיו של אנגר
על פי אנגר, מודל היופי קרוב במהותו ליופי הקלאסי. האמן הושפע רבות מהז'אק-לואי דויד, אבי הסגנון הנאו קלאסי ויוהאן יואכים וינקלמן, היסטוריון תולדות האמנות אשר כתב במאה ה-18 בגרמניה אודות יופיים של האנשים והאמנות בימי יוון ורומא העתיקים אשר הגיעה לתמצות אידיאל היופי. וינקלמן טען כי על האומנות הנאו-קלאסית לשאוף ולחקות את אומנות יוון ורומא מכיוון שאמנות זו נעלה יותר מטבע עצמו. נשותיו של אנגר התאפיינו בפנים אובליות ובהירות, עיני שקד גדולות, גבות עגולות ומשורטטות, סנטר קטן וצוואר ארוך וענוג. דוגמאות בולטות לכך הן ביצירותיו: "הברונית רוטשילד" 1848, ו"העלמה ריווייר" 1806. גם מבחינת תיאור גוף נשי נהג אנגר לתאר נשים ענוגות, ארוכות, חלקות וחסרות קמטים וזוויות. מכיוון ששאף לשמור על קו יפה וזורם כמנהג אמני הנאו קלאסיקה לעיתים נהג להוסיף חוליות ולהאריך את גב הדוגמניות או לטשטש את מרפקן. בולטת במיוחד היא יצירתו: "המעיין" 1856 המציגה אידיאל יופי של אישה חלקה, נטולת שיער ערווה, נראית כפסל שיש מימי יוון ורומא. זהו אינו תיאור של אישה בשר ודם, אלא אידיאל נשי חף מפגמים.
אלזרגרונד
אלזרגרונד (בגרמנית: Alsergrund) הוא רובע מספר 9 (בגרמנית: Bezirk .9) שנמצא סמוך למרכז העיר וינה שבאוסטריה.
ברובע זה נמצא ביתו של זיגמונד פרויד, בית החולים הכללי של וינה (הגדול באוסטריה) ובית הקברות היהודי ברוסאו.
אנדריי ולאסוב
קריירה מוקדמת
ולאסוב החל את הקריירה שלו כסטודנט בסמינר לכמרים. בשנת 1919 עזב את הסמינר, והצטרף אל הצבא האדום בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה. הוא לחם בחזית הדרומית באוקראינה, בקווקז ובקרים. הוא הצטיין כלוחם, ובשנים הבאות עלה בדרגות בשורות הצבא האדום.
כלוטננט גנרל, הוא פיקד על הארמייה ה-37 ליד קייב ונמלט מהכיתור. לאחר מכן מילא תפקיד חשוב בהגנה על מוסקבה, כאשר הארמייה ה-20 שלו פתחה בהתקפת נגד וכבשה מחדש את סולנצ'נוגורסק. תמונתו של ולאסוב הודפסה (יחד עם אלו של גנרלים סובייטים אחרים) בעיתון "פרבדה" כאחד מ"מגיני מוסקבה". ולאסוב עוטר ב-24 בינואר 1942 בעיטור הדגל האדום על מאמציו להגנת מוסקבה. ולאסוב נחשב לאחד הכריזמטים והנמרצים שבדור המצביאים החדש אשר החליף את הגוורדיה הסובייטית הישנה של מפקדי מלחמת האזרחים וחושל בקרבות בשנת 1941. על בני דורו נמנו דמויות כגיאורגי ז'וקוב ואלכסנדר ואסילבסקי, אשר עד לסיום המלחמה זכו לתפקידים רמי דרג, עיטורים ודרגות. ולאסוב היה בין השורה הראשונה של מפקדים אלו.
בקיץ 1942 תכנן הצבא האדום שורה של מתקפות שנועדו לנצל את המומנטום שהשיג במהלך החורף. מתקפות אלו הוכנו באופן גרוע, והסתיימו בתבוסה סובייטית בכל שלוש החזיתות - חארקוב, קרץ' וסבסטופול. המפלות היו אך הקדמות לנסיגה הסובייטית הכוללת אל נהר הוולגה בקיץ 1942.
במסגרת זו, ולאסוב קיבל פקודה להחליף את המפקד החולה קלקוב לאחר כיתור ארמיית ההלם השנייה. לאחר הצלחה זו, מונה ולאסוב למפקד ארמיית ההלם השנייה של חזית וולחוב והוביל את הניסיון להסיר את המצור על לנינגרד - מבצע ההתקפה ליובאן-צ'ודובו בינואר-אפריל 1942. בחציית נהר וולחוב הצליחה הארמייה של ולאסוב לפרוץ את קווי הארמייה ה-18 הגרמנית וחדרה לעומק של 70–74 ק"מ בתוך האזור האחורי הגרמני. עם זאת, הארמיות האחרות (הארמיות ה-4, ה-52 וה-59 של חזית וולחוב, קורפוס הפרשים ה-13, וקורפוסי המשמר ה-4 וה-6, וכן הארמייה ה-54 של חזית לנינגרד) לא הצליחו לנצל את ההתקדמות של ולאסוב ולספק את התמיכה הנדרשת, וצבאו של ולאסוב נתקע. אישור הנסיגה נדחה. עם מתקפת הנגד במאי 1942, ארמיית ההלם השנייה הורשתה לבסוף לסגת, אבל עד קבלת האישור היא כותרה וביוני 1942 כמעט חוסלה במהלך הפריצה הסופית במיאסנוי בור, וולאסוב נפל יחד עם שרידי כוחותיו בשבי לאחר שסירב להתפנות.
בזיכרונותיו נותן המרשל קיריל מרצקוב תמונה שונה לחלוטין של הקרב. על פי מרצקוב נטש ולאסוב את הפיקוד באמצע הקרב. מספר פעמים הצליחו כוחות סובייטים לפרוץ את הכיתור, אך ללא עזרה מאורגנת מבפנים לא ניתן היה לחלץ את לוחמי "ארמיית המחץ השנייה", וחלקם הניכר נפל בשבי ונהרג, אם כי רבים הצליחו להיחלץ מטבעת הכיתור. גרסה זו מציגה את ולאסוב באור של קרייריסט קפריזי אשר הפקיר את חייליו בשל סכסוך אישי.
צבא השחרור הרוסי
יחסם של הגרמנים לשבויי מלחמה סובייטים היה בין פשעי המלחמה של הוורמאכט. השבויים נכלאו במכלאות פתוחות כשהם חשופים למזג האוויר הקשה וללא מזון. בתנאים אלו מתו מיליוני שבויי מלחמה מרעב ומחשיפה לקור. "פקודת הקומיסר" שניתנה לוורמאכט, הורתה כי יש להוציא להורג כל פעיל קומוניסטי. דבר שתורגם לעיתים בשטח להוצאת כל מי שנראה כיודע קרוא וכתוב, או כל אדם המרכיב משקפיים. השבויים היהודים נשלחו להשמדה.
לאחר שנפל ולאסוב בשבי, הסכים לעמוד בראש צבא אשר יילחם לצד הגרמנים כנגד הרוסים. יש להניח כי הסכמתו זו נבעה מכל האמור לעיל וכן ממרירות אישית כנגד סטלין על האופן שבו נזנחו כוחותיו בכיתור ונפלו בשבי. בשנת 1942 פרסם ולאסוב מספר כרוזים בעלי אופי אנטי קומוניסטי ואנטישמי. כרוזים אלו הושלכו ממטוסים, והיוו גורם לעריקתם של חיילים סובייטים רבים אל הצבא הגרמני.
תוכניות לפעולה ממשית וליצירת צבא רציני הוקפאו. פעולות של "צבא אנטי סובייטי" רוסי נגדו את המדיניות של היטלר והאס אס לפיה הרוסים הם עם עבדים נחות, המסוגל לכל היותר לעבודות שחורות. חזונו של היטלר היה יצירת מדינה גרמנית המשתרעת עד להרי אורל (אם כי הייתה תוכנית נאצית שמטרתה הייתה לכבוש את ההרים עצמם ולא רק את הסביבה). לא היה מקום לכל אוטונומיה רוסית בחזון זה. כשנה לאחר מכן, בשנת 1943, דחה סטלין יוזמה גרמנית דומה של הגנרל ולטר פון זיידליץ-קורצבאך, ליצירת צבא גרמני אנטי-נאצי אשר יוצנח בתחומי הרייך, ויש להניח כי הסיבות להקפאת שתי התוכניות היו דומות.
ולאסוב עצמו היה ספק עציר, לא הותר לו לנוע בחופשיות, והוא היה נתון להתקפים של שכרות. במצב זה בילה את השנים 1942–1944 בשכנוע שבויים סובייטיים להצטרף לעוצבות שהורכבו משבויי מלחמה אשר שירתו לצד הגרמנים במלחמה. לוחמים אלו קיבלו את הכינוי "ROA" (ראשי תיבות ברוסית של "צבא השחרור הרוסי"). משימותיהם נעו בין פעולות שיטור ופעולות "נגד פרטיזנים", להשתתפות בלחימה. חלקם נשלח אף כחיל מצב לצרפת ונכנע שם לבעלות הברית המערביות עם הפלישה ביוני 1944.
בשנת 1944 נראה היה כי מצבם של הגרמנים השתנה לרעה. לאחר הקרב על סטאלינגרד ולאחר התבוסה בקרב קורסק נראה היה כי גרמניה תידרש לכל מאמץ אפשרי ולמיצוי כל אפשרויות כוח האדם העומדות לרשותה על מנת לעצור את הצבא האדום הקרוב לגבול גרמניה. ולאסוב נפגש בספטמבר 1944 עם היינריך הימלר והורשה להקים צבא שיכלול את כל השבויים ועובדי הכפייה הסובייטים. מטרתו המוצהרת לא הייתה השלטת הגרמנים ברוסיה, כי אם הדחתו של סטלין וכינון משטר חדש ברוסיה. הוקם "ועד לשחרור עמי רוסיה" אשר "צבא השחרור הרוסי" היה אמור להיות הזרוע הצבאית שלו, ואשר היה אמור לאחד את העמים הרוסים כנגד הנהגתו של סטלין.
בשלב זה, בו היו רוב שטחי רוסיה האירופית לשממה לאחר שלוש שנות לחימה אכזרית, מאות כפרים נשרפו על יושביהם. היהודים הושמדו בכל מקום בו היו, ומדיניות של ניצול לעבודות כפייה, שוד וביזה, אונס ורצח, הייתה המדיניות הגרמנית הרשמית כלפי האוכלוסייה באשר היא בשטחי הכיבוש, הייתה תוכניתו של ולאסוב מנותקת לחלוטין מן המציאות.