cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיחזור בישראל
מיחזור אריזות
בישראל, פחים בצבע כתום מהווים מכלי מיחזור ייעודי לפסולת אריזות. הפחים הכתומים יוצרים זרם נפרד לפסולת אריזות שמועבר בנפרד משאר הפסולת הביתית למרכזי מיון והפרדה ומשם למפעלי מיחזור שונים. הפחים הכתומים מוצבים בהתאם לחוק להסדרת הטיפול באריזות ("חוק האריזות"), המטיל את האחריות למיחזור אריזות של מוצרים שונים על היצרנים על פי עקרון אחריות יצרן מורחבת.
תאגיד תמיר מממן את כל התהליך המתואר: לרשויות המקומיות מחזיר את עלות הפחים ועלות הפינוי כפי שהן עלו לרשות, לתחנות משלם ישירות לפי כמות הטון שנכנסה לתחנה ומקבל סכום מסוים ממכירת החומרים המופרדים והכבושים.
כמו כן התאגיד מתחלק באופן שווה ביחד עם הרשויות המקומיות בעלויות תהליכי ההסברה העוסקים בהפרדה במקור של אריזות באמצעות כלי האצירה המוצבים ברשויות המקומיות (מחזוריות, קרטוניות, מתקנים לאיסוף אריזות זכוכית, פחים כתומים ועוד).
על פי ההנחיות תאגיד תמיר, לפח הכתום יש להשליך:
על האריזות להיות ריקות משאריות מזון, כדי לא לפגוע בתהליך המיחזור. אין להכניס לפח הכתום פסולת אריזות זכוכית (שכן היא צריכה להישלך למתקן ייעודי לאיסוף אריזות זכוכית) וקרטון גלי.
פשע במיחזור בקבוקים ובמיחזור פסולת
בשנת 2003 התפרסם סכסוך אלים בין ארגוני הפשע של משפחת אלפרון, איציק אברג'יל ומשפחת גבריאלי, לבין זאב רוזנשטיין, עמיר מולנר והאחים סמי ופרנסואה אבוטבול מנתניה, על רקע שליטה באזורי איסוף הפחיות, וכן על אזורי חסות לבתי הימורים. סכסוכים אלו עברו עם השנים לתחומים אחרים כמו הימורים וסמים, והתפתחו למסעות רצח לאור היום, ושכירת חוליות רוצחים מקצוענים מחו"ל.
בעקבות ההשתלטות על ענף איסוף הפחיות, וחלוקתו לאזורי חסות על פי משפחות הפשע, החלו ארגוני הפשע לנסות לחדור גם לתחומי תשתיות סביבה נוספים ובעיקר בתחום סילוק פסולת, ואתרי הטמנה ומיחזור.
קריאות לביטול החוק או לשינויו נשמעו במשך כמה שנים. ב-2003 הצעת חוק לתיקון נדחתה. בסופו של דבר הוצע תיקון לחוק בשנת 2007 על מנת לגרום לביטול כוחם של ארגוני הפשע. דוברת תאגיד המיחזור אל"ה טענה שאין זה מעניינה, אם הפעילות נעשית כחוק. התיקון נלחם בהשתלטות העבריינית על ידי הגבלת מספר השקים שניתן להביא ביום, ביצירת נקודות איסוף ציבוריות ואיסוף מאורגן - באחריות יצרניות הבקבוקים, בתשלום דמי עידוד לבתי עסק, והרחבת יעד התאגיד לתלת שנתי במקום יעד חד-שנתי, דבר שיצמצם את יכולת הסחיטה שלו בידי ארגוני פשע.
תיקון זה נדחה עקב טענת תאגיד המיחזור אל"ה וחברות המשקאות שהחוק החדש יחזק את ידיהם של ארגוני הפשע, שירחיבו את הסחיטה גם על אנשים פרטיים. כנגדם נטען שהם בעלי עניין: יצרניות המשקאות אינם רוצים בהטלת האחריות על שכמם, ותאגיד המיחזור מרוויח מיעדי מיחזור מוקטנים.
בשנת 2008 בעקבות טענות לניגוד עניינים בתאגידים, היו קריאות לסגירת תאגיד המיחזור אל"ה והעברתו לידיים פרטיות, עם חוק שימנע את ארגוני הפשע אפשרויות סחיטה והלבנת כספים.
פשע בענף מיחזור המתכת
באופן דומה החל משנת 2000 החלו ארגוני פשע נכנסים לענף מיחזור המתכת בעקבות עליית המחירים החדה והמחסור העולמי במתכות. המתכת הממוחזרת היא לעיתים חסרת סממנים לגבי מקורה, ותעשיית מיחזור המתכת בעולם, המגלגלת מיחזור כספי עצום, נתמכת על ידי ממשלות וארגונים בינלאומיים.
מיחזור פלסטיק
פסולת הפלסטיק בישראל עומדת על למעלה ממיליון טון כל שנה, כאשר חלק קטן מתוכה ממוחזר לחומרי גלם (כ-35 אלף טון). פסולת הפלסטיק בישראל מרכיבה כ-18% משקלי ממשקל הפסולת הביתית ולמעלה מ-40% מהנפח אשר היא תופסת. מרבית פסולת הפלסטיק בישראל נשלחת להטמנה. חלק גדול מפסולת הפלסטיק בישראל הופכת במתקני הייצור בפארק המחזור חירייה בתל אביב ובחברת דניאלי בסביבה בע"מ בקרית אתא לRDF. דלק תולד פסולת-RDF משמש כתחליף למזוט ולפטקוק, כחומר בעירה לכבשן הראשי בנפעל נשר רמלה. RDF אינו נחשב כמיחזור פלסטיק ומדובר בהשבה לאנרגיה ע"פ משרד להגנת הסביבה. בארץ קיימים שני מתקנים למיחזור בקבוקי פלסטיק (פלסטיק מסוג PET) אחד מהם בנאות חובב והשני באזור תעשייה קדמת גליל של חברת המחזור גרין פט והם אחראים על מחזור של כ-30 אלף טון בשנה.
חברת רותם אנרגיה מחצבים מקדמת מפעל למחזור והשבת אנרגיה מפסולת פלסטיק בהיקף של כ-200,000 טון בשנה. מתקן מסוג זה באמצעות שיטת פירוליזה הוא מתקן מחזור כימי, כאשר התוצרים העיקריים של תהליך המיחזור הם נפט וחשמל. באמצעות מתקן זה יגדל שיעור מחזור הפלסטיק בישראל פי 3 ל-22%.
מיחזור פסולת אלקטרונית
פסולת אלקטרונית היא ציוד או אמצעים אשר אינם יכולים עוד לשרת את המטרה שלשמה יוצרו ועל פי הדירקטיבה האירופאית פועלים על מתח חשמלי עד 1,000 וולט בזרם חילופין או 1,500 וולט בזרם ישר.
לאזרח פרטי יש כמה אופציות למחזור פסולת זו :
יוזמות פרטיות
הן גופים עסקיים והן גופים פרטיים יוזמים פעילויות מיחזור, כתרומה לקהילה או כשירות עסקי. כך למשל ניתן לציין אמנות סביבתית ואמנות אקולוגית העושות שימוש בפסולת בתור חומר גלם, שירותים עסקיים של איסוף שמני טיגון לטובת הפקת ביו דיזל או פיזור מתקני איסוף לפסולת מתכתית ואלקטרונית בידי גופים לא ממשלתיים והעברת הפסולת לפירוק ומיחזור.
ליקויים ופערים
על פי מאמרים בתקשורת, עקב צורת קבלת הפיקדון אשר הונהגה בישראל באמצעות חוק הפיקדון, ארגוני פשע מאורגן השתלטו על חלק ניכר מעסקי איסוף הפחיות ובקבוקי השתייה, על מנת לגבות את דמי הפיקדון שלהם. המאבק על אזורי האיסוף הוביל לסכסוכים בין משפחות הפשע. אנשי משפחות הפשע החלו, על פי החשד, לאיים על בעלי מסעדות כדי שימסרו להם את הבקבוקים הריקים. עסקי מיחזור הבקבוקים משמשים מקור להלבנת כספים שהגיעו מעסקים לא חוקיים אחרים.
מעבר לכך, בעיקר בעקבות התנגדות של הסיעות החרדיות, חוק הפיקדון לא כלל בעבר מיחזור בקבוקים בנפח גדול. מיום רביעי, 1.12.2021, חל חוק הפיקדון על מכלי משקה בנפח ליטר וחצי עד 5 ליטרים (כולל), אשר מוטבע עליהם: חייב בפיקדון לצד דמי הפיקדון, בדומה למכלים הקטנים.
דייוויד ססיל
לורד אדוארד כריסטיאן דייוויד גאסקוין־ססיל, CH (9 באפריל 1902 – 1 בינואר 1986) היה ביוגרף והיסטוריון בריטי. הוא מכונה "לורד" כבן הצעיר של מרקיז.
נעורים ולימודים
דייוויד ססיל היה הצעיר מארבעת ילדי ג'יימס גאסקוין־ססיל, המרקיז הרביעי מסולסברי, ושל ליידי סיסלי גוֹר (בתו השנייה של ארתור גור, הרוזן החמישי מאראן). אחיו היו ליידי ביאטריס אדית מילדרד ססיל (לימים הברונית הארלך), רוברט גאסקוין־ססיל, המרקיז החמישי מסולסברי (1893–1972) וליידי מרי אליס ססיל (לימים מרי קוונדיש, הדוכסית מדבונשייר). ססיל היה ילד עדין, שסבל מבלוטה שחפתית בצווארו בגיל 8, ולאחר ניתוח בילה זמן רב במיטה, שם פיתח את אהבתו לקריאה.
בשל בריאותו הרופפת שלחו אותו הוריו לבית הספר איטון מאוחר יותר מאשר בנים אחרים, ושם הוא נאלץ לבלות יום אחד בשבוע במיטה. לאחר התיכון המשיך לכרייסט צ'רץ', אוקספורד, כסטודנט לתואר ראשון.
קריירה
ססיל למד היסטוריה מודרנית באוקספורד ובשנת 1924 סיים בהצטיינות בדרגה ראשונה. משנת 1924 עד 1930 נמנה עם הסגל בקולג' וודהאם, אוקספורד. פרסומו הראשון, "הצבי הנקטל" (1929), מחקר אוהד על המשורר ויליאם קאופר, הקנה לו באופן מיידי מעמד כהיסטוריון ספרותי. הוא המשיך ופרסם מחקרים על וולטר סקוט, על סופרים ויקטוריאניים מוקדמים, ועל ג'יין אוסטן.
בשנת 1939 החל ללמד בניו קולג', אוקספורד, שם היה עמית עד 1969, ואז הפך לעמית כבוד.
בשנת 1947 התמנה למשך שנה לפרופסור לרטוריקה במכללת גרשם, בלונדון; ב־1948 חזר לאוניברסיטת אוקספורד והמשיך לכהן שם כפרופסור לספרות אנגלית עד 1970. תקופת מה היה ססיל מקורב לקבוצה הספרותית הידועה בשם "אינקלינגס", שכללה מחברים בולטים כמו ג'. ר. ר. טולקין, ק.ס. לואיס ואוון ברפילד. על תלמידיו בניו קולג' נמנים קינגסלי אמיס, בידהו בהוסאן דאס, ר.ק. סינהא, ג'ון ביילי, דניס ברדן (חוקר ג'ון מילטון), ולודוביק קנדי. כך מתאר ניל פאוול את מערכת היחסים של איימיס עם ססיל:"המנחה שהוקצה ל[אמיס] היה לורד דייוויד ססיל, שנראה שלא נטה להנחות שום דבר; לאחר שחלף סמסטר וחצי ללא כל קשר ביניהם, החליט קינגסלי ללכת לחפש אותו בניו קולג'. הדבר גרם לשעשוע רב בבית השרתים, כאילו ביקש את השאה הפרסי: 'הו לא, אדוני. לורד דייוויד? אה, תצטרך לקום מוקדם מאוד בבוקר כדי לתפוס אותו. נו נו... לורד דייוויד בַּקולג', איפה נשמע כדבר הזה?'"במהלך הקריירה האקדמית שלו פרסם ססיל מחקרים על תומאס הרדי, ויליאם שייקספיר, תומאס גריי, וולטר פייטר, ודורות'י אוסבורן. בנוסף למחקרי הספרות שלו, פרסם ססיל גם ביוגרפיה היסטורית בשני כרכים על לורד מלברן (שהיה קרוב רחוק שלו) וכן ביקורות על אמנים חזותיים – אוגוסטוס ג'ון, מקס בארבוהם, סמואל פאלמר ואדוארד ברן-ג'ונס.
בגמלאות פרסם מחקרים ספרותיים וביוגרפיים נוספים על וולטר דה לה מר, ג'יין אוסטן, צ'ארלס לם ודזמונד מקארתי, וכן היסטוריה של משפחתו שלו, The Cecils of Hatfield House, ותיאור של Some Dorset Country Houses. בשנת 1975 פרסם [(אנתולוגיה)] של סופרים שהסבו לו עונג מיוחד, בשם Library Looking Glass.
חיי משפחה
בשנת 1932 נשא ססיל לאישה את רייצ'ל מקארתי, בתו של העיתונאי הספרותי סר דזמונד מקארתי. נולדו להם שלושה ילדים, ביניהם השחקן ג'ונתן ססיל.
Im Nayeon
Im Nayeon הוא המיני-אלבום הבכורה של הזמרת הדרום קוריאנית נייאון מלהקת הבנות Twice. האלבום צפוי לצאת לאור ב-24 ביוני 2022, דרך JYP אנטרטיינמנט וריפבליק רקורדס. האלבום מכיל שבע רצועות וכולל את הסינגל המוביל "Pop!".
ז'ולי ד'אוביני
ז'ולי ד'אוביני (בצרפתית: Julie d'Aubigny; בין 1670 ל-1673 – 1707), הידועה יותר בשם מדמואזל מופן או לה מופן, הייתה סייפת וזמרת אופרה מהמאה ה-17. הקריירה הסוערת שלה וחייה הראוותניים היו מקור עשיר לרכילות ולסיפורים צבעוניים בזמנה. הם גם עוררו השראה ביוצרים רבים לאחר תקופתה. למשל, תאופיל גוטייה ביסס עליה באופן רופף את הדמות הראשית, מדלן דה מופן, מהרומן "מדמואזל דה מופן" משנת 1835.
נעורים ומוניטין פרוע
בסביבות שנת 1687, לה מופן (ז'ולי ד'אוביני) הייתה מעורבת בקשר רומנטי עם עוזר למומחה סיף בשם סרייאנס Sérannes. הזוג ברח מהעיר למרסיי כשסגן אלוף המשטרה גבריאל ניקולא דה לה רני Gabriel Nicolas de la Reynie ניסה לתפוס את סרייאנס בגין הרג של גבר אחר בדו-קרב בלתי חוקי.
בדרכם דרומה התפרנסו לה מופן וסרייאנס מהופעות סיף ושירה, אותם הציגו בפונדקים ובירידים מקומיים. במהלך הנסיעה ובמופעים המאולתרים שהציגה יחד עם סרייאנס, לה מופן בחרה ללבוש בגדי גברים. עם זאת, היא לא הסתירה את מינה. עם הגעתה למרסיי הצטרפה לחברת האופרה המנוהלת על ידי פייר גוטייה Pierre Gaultier, ושרה תחת שם נעוריה.
בסופו של דבר היא השתעממה מסרייאנס ויצרה קשר רומנטי עם אישה צעירה. כאשר הוריה של האישה הצעירה שלחו אותה למנזר וויזנדינס Visitandines convent באביניון, לה מופן הלכה בעקבותיה לאותו המנזר. היא הציעה את מועמדותה למנזר, אך למעשה היא תכננה לברוח משם עם אהובתה. כדי לכסות על הבריחה, לה מופן גנבה גופה של נזירה שנפטרה לפני זמן קצר, הניחה את הגופה של הנזירה המתה במיטה של אהובתה והציתה את החדר. כך יכלה לצאת לדרך עם אהובתה, שנחשבה למתה בעקבות השרפה בחדרה. הרומן שלהן נמשך שלושה חודשים, שלאחריהם שהאישה הצעירה חזרה למשפחתה, שהופתעה לגלות שהיא עדיין בין החיים.
בווילפרדו Villeperdue, בעודה לבושה בבגדי גברים, היא פתחה בדו-קרב עם צעיר שהעליב אותה. במהלך הדו-קרב היא העבירה את להב החרב שלה דרך כתפו של הצעיר. למחרת היא שאלה על מצבו הבריאותי וגילתה שהוא לואי-ג'וזף ד'אלברט לוינס Louis-Joseph d'Albert Luynes, בנו של הדוכס מלוינס Duc de Luynes. מאוחר יותר בא אחד מחבריו להציע את התנצלות של ד'אלברט. היא הלכה לחדר שלו ובעקבות הפגישה המפוייסת הם הפכו לנאהבים. מאוחר יותר, הם הפכו לחברים לכל החיים.
לאחר שהרוזן ד'אלברט התאושש ונאלץ לחזור ליחידה הצבאית שלו, לה מופן המשיכה לרואן. שם היא פגשה את הזמר גבריאל-וינסנט ת'נארד Gabriel-Vincent Thévenard והחלה לנהל איתו רומן חדש. הם המשיכו יחד לעבר פריז בתקווה להצטרף לאופרה הלאומית של פריז. באותו הזמן היא יצרה קשר עם הרוזן ד'ארמניאק Comte d'Armagnac כדי לקבל את עזרתו בנוגע לגזר הדין שחרץ עליה בית המשפט. הוא הצליח לשכנע את המלך להעניק לה חנינה ולאפשר לה לשיר באופרה.
האופרה וחיי הבגרות
לאחר סירוב ראשוני האופרה של פריז שכרה את לה מופן בשנת 1690. לה מופן התיידדה עם זמר קשיש, בוברד Bouvard, והוא ות'נארד Thévenard שכנעו את ז'אן-ניקולה דה פרנסין Jean-Nicolas de Francine, אדון משק הבית של המלך, לקבל אותה לחברה. באותה השנה היא הופיעה לראשונה בתור אתנה בקאדמוס והרמיוני Cadmus et Hermione מאת ז'אן-בטיסט לולי. היא המשיכה להופיע באופרה באופן קבוע. בתחילה היא שרה כסופרן ובהמשך בטווח קונטרה אלט הטבעי שלה.
בפריס ובבריסל, היא הופיעה בשם Mademoiselle de Maupin, משום שזה היה הכינוי המקובל לזמרים בין אם הם היו נשואים ובין אם לאו.
הקריירה שלה בפריס נקטעה בסביבות שנת 1695, כשנישקה צעירה במהלך נשף של החברה הגבוהה ונקראה לדו-קרב על ידי שלושה בני אצולה שונים. אמנם היא ניצחה את כולם, אך במעשה זה היא עברה על חוק המלך שאסר על דו-קרב בפריס. בעקבות זאת, היא ברחה לבריסל כדי לחכות עד שירגעו הרוחות. שם, היא הייתה פילגשו של מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך בוחר של בוואריה למשך זמן קצר.
בעודה בבריסל, מדמואזל דה מופן הופיעה באופרה דו-קאי או פוין Opéra du Quai au Foin מנובמבר 1697 עד יולי 1698. לאחר מכן היא חזרה לאופרה בפריס כדי להחליף את מארי לה רושואה Marie Le Rochois שפרשה מתפקידה. היא וד'אלברט d'Albert הסתמכו עם החוק לאורך שנים: הוא בעקבות דו-קרב קטלני נוסף, והיא משום שהכתה את בעל הבית שלה.
עד לשנת 1705 לה מופן שרה באופרות חדשות מאת פסקל קולאס Pascal Collasse, אנדרה קרדינל דסטוש André Cardinal Destouches אנדרה קאמפרה. היא שרה מספר פעמים בחצר המלכות בוורסאי והופיעה ברבות מההפקות הגדולות של האופרה. ההופעה האחרונה שלה הייתה ב-La Vénitienne על ידי מישל דה לה באר (1705).
לוקהיד הדסון
לוקהיד הדסון (באנגלית: Lockheed Hudson) הוא מטוס הפצצה קל ומטוס סיור אמריקאי, דו מנועי, שנבנה ויוצר על ידי לוקהיד קורפוריישן משנת 1938 עד 1943. המטוס יוּצר תחילה למען חיל האוויר המלכותי הבריטי (RAF), זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, והופעל לאחר מכן בעיקר על ידי ה-RAF. ההדסון היה הסבה צבאית של מטוס הנוסעים לוקהיד דגם 14 סופר אלקטרה, והיה חוזה בניית כלי הטיס המשמעותי הראשון של חברת התעופה לוקהיד. ההזמנה הראשונה שהתקבלה מה-RAF ל-200 מטוסי הדסון, עברה בהרבה כל הזמנה קודמת שקיבלה החברה. ההדסון שימש לאורך כל המלחמה, בעיקר בפיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי, אך גם בתפקידי תובלה והדרכה וכן בהעברת סוכנים לצרפת הכבושה. המטוס היה גם בשימוש נרחב בטייסות לוחמה נגד צוללות של חיל האוויר המלכותי הקנדי ובשימוש חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
ניב דמירל
ניב דמירל (נולד ב-20 בינואר 1995) הוא זמר, פזמונאי, מלחין וזמר-יוצר ישראלי. התפרסם בעקבות השתתפותו בעונה השלישית של תוכנית המציאות "The Voice ישראל".
ביוגרפיה
דמירל גדל בחדרה. את שירותו בצה"ל עשה בלהקות חיל האוויר. בשנת 2014 ניגש לאודישנים של תוכנית המציאות "The Voice ישראל", שובץ בנבחרת של מוש בן ארי, והגיע למקום הרביעי בגמר התוכנית.
עם סיום דרכו בתוכנית, החל דמירל בעבודה על אלבום הבכורה שכלל את הסינגלים "נורמלי", שנכתב והולחן על ידי דודי בר-דוד, "נתיב אחר", שנכתב על ידי אורי בן ארי שגם הלחין את השיר עם איתן דרמון, "אני אתה ויוסי", שנכתב על ידי אורי בן ארי שגם הלחין את השיר עם דמירל עצמו, "בין הסימנים" שנכתב והולחן על ידי דמירל, "השעות הקטנות", שנכתב על ידי אורי בן ארי שגם הלחין את השיר יחד עם איתן דרמון. השיר הגיע למקום ה-17 מתוך 40 שירים במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ו-ynet לשנת 2016. ואת הקליפ "בחגים" שנכתב והולחן על ידי דמירל ואורי בן ארי.
אלבום הבכורה "בין הסימנים" יצא לאור ב-30 במרץ 2017 בעיבוד והפקה מוזיקלית של אריאל טוכמן וכלל גם את השירים "הכל נרגע", שנכתב על ידי איתן דרמון שגם הלחין את השיר עם דמירל, "את אוהבת אותי כמו שאני", שנכתב על ידי רון מלאכי והולחן על ידי מוריה לוי ו"הנקודות החלשות", שנכתב והולחן על ידי דמירל.
במהלך שנת 2017 הוחתם בחברת הקלטות בארגנטינה בשם "וורנר מיוזיק גרופ" וביולי של אותה שנה עתיד לטוס לארגנטינה ולהקליט שם מיני-אלבום בשפה הספרדית שרובו יורכב משירי האלבום הישראלי שיתורגם לספרדית.
במאי 2021 הוציא את הדואט "עדיף הגעגוע" יחד עם נופר סלמאן. את השיר כתבו ניב ונופר ביחד לצד עיבוד של אריאל טוכמן.
במרץ 2023 הוציא לאור סינגל בשם ״מקום רחוק״. ביולי אותה שנה הוציא את הסינגל "עכשיו".
Revival (אלבום של סלינה גומז)
Revival (בעברית: התחייה) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת האמריקאית סלינה גומז. האלבום יצא לאור ב-9 באוקטובר 2015 דרך חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס.
רקע
ביולי 2013 הוציאה גומז את אלבום הסולו הראשון שלה, Stars Dance. האלבום זכה להצלחה מסחרית, והגיע למקום הראשון בבילבורד 200. גומז התחילה את סיבוב ההופעות Stars Dance Tour מאוחר יותר באותה השנה, שהיה אמור לבקר בכמה יבשות, כולל מופעים באסיה ובאוקיאניה. מופעים אלה לא התממשו מכיוון שגומז ביטלה את שארית סיבוב ההופעות בסוף 2013, בגלל סיבות אישיות: גומז נכנסה למכון גמילה לצורך אבחנת מחלת הזאבת שלה במאי 2014. כתבי עת שונים החלו לדון בכוונתה למלא את התחייבויותיה החוזיות כלפי חברת התקליטים בכך שתוציא אלבום אוסף אחרון תחת הוצאת הוליווד רקורדס. בספטמבר של אותה השנה פורסם כי חתמה על חוזה הקלטות חדש עם יושב ראש חברת אינטרסקופ, ג'ון ג'ניק. באותה תקופה גומז כבר מכרה בארצות הברית כ-2.8 מיליון אלבומים ו-18.1 מיליון סינגלים, כולל שלושה אלבומי אולפן עם להקת סלינה גומז והסצנה.
בנובמבר 2014 העלתה גומז פוסט לחשבון האינסטגרם שלה וכתבה: מאוחר יותר היא הוציאה את אלבום האוסף שלה - For You, שייצג את פרויקט הגמר שלה תחת הוליווד רקורדס כשגומז הודיעה רשמית על שינוי חברת התקליטים שלה בחודש שלאחר מכן. לאחר שביצעה את הסינגל הראשי מהאלבום - "The Heart Wants What it Wants" בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית לשנת 2014, גומז חשפה כי החלה לעבוד על אלבום האולפן הבא שלה. היא ציינה את הסינגל כנקודת מפנה ואמרה, באותו החודש הגיבה גומז כי היא הקליטה מוזיקה חדשה והציעה שותפות אפשרית עם המפיק המוזיקלי והדי ג'יי זד, ב־23 בפברואר 2015 יצא לאור שיתוף הפעולה בין גומז לזד בשם "I Want You to Know".
סיבוב ההופעות "Revival Tour"
במאי 2016 יצאה גומז לסיבוב ההופעות, "Revival Tour". באוגוסט 2016, לאחר שהופיעה בצפון אמריקה, אסיה ובאוקיאניה, היא ביטלה את כל ההופעות באירופה ובדרום אמריקה עקב חרדה, התקפי פאניקה ודיכאון שנגרמו על ידי מחלת הזאבת בה לקתה.
גרהאם רוג'רס
גרהאם רוג'רס (באנגלית: Graham Rogers; נולד ב-17 בדצמבר 1990) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה
רוג'רס נולד בווסט צ'סטר, פנסילבניה, לג'ון וסוזן רוג'רס. הוא הרביעי מתוך חמישה ילדים; יש לו אחות גדולה, שני אחים גדולים ואחד צעיר אחד. גרהם למד בתיכון וסט צ'סטר איסט. כשהיה בן שמונה עשרה הוא עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה, כדי לקדם את קריירת המשחק שלו.
קריירה
רוג'רס התפרסם ששיחק בפרסומת של חברת ביטוח למשקים חקלאיים בשורה שהפכה למפורסמת: "האם אוכל לקבל ג'קוזי?".
ז'אן בפטיס פיילן
ז'אן- בפטיס פיילן (בגרמנית: Jean-Baptist Feilen; 29 במאי 1904 – 25 בדצמבר 1991) היה קומוניסט גרמני, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה יהודי ממוות בידי הנאצים.
גרהאם רוג'רס
קריירה
הוא הופיע אורח בפרק של סדרת הדרמה של ערוץ TNT "ממפיס ביט".
בשנת 2012 גילם את סקוט תומאס, תלמיד במגמת הדרמה של קלובר היי, בסרט "Struck by Lightning".
ז'אן בפטיס פיילן
קורות חיים
ז'אן-בפטיס פיילן, נודע בכינויו "מטיס", היה ממתנגדי השלטון הנאצי ופעיל בשורות המפלגה הקומוניסטית הגרמנית. עקב פעילותו זו הוא נאסר מספר פעמים. בשנת 1933 נאסר על ידי הגסטפו ובשנת 1937 נשלח למחנה הריכוז בוכנוואלד.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
בעת שהותו במחנה הריכוז, הכיר פיילן אסיר יהודי בשם אמיל אלפרין, שכונה על ידי האסירים דמיטרי והחליט להחביאו בחדר הכביסה ובמרתף במחנה. יום אחד, אחד הקצינים במחנה הבחין באמיל והחליט לחקור את פיילן האם ראה אותו, אך פיילן לא הסגיר את אמיל אלא הצליח לשכנע את הקצין, שאמיל נפצע ופונה לבית החולים ומשם לא חזר. הוא שכנע את הקצין שאכן אמיל נספה אבל מאז הפכה הסתרתו של אמיל להרבה יותר קשה. למרות זאת הצליח פיילן להחביא את אמיל עד שחרור המחנה על ידי צבא ארצות הברית ב-1 באפריל 1945. פיילן סיכן את חיו בשביל יהודי שלא הכיר. במשך כמעט שנה התמיד במאמציו להסתיר את אמיל מפני הנאצים תוך כדי שהוא משקר לקצינים. גם כשהדברים התחילו להסתבך הגביר פיילן את מאמציו להסתיר את אמיל. אסיר נוסף שסייע בהסתרתו של אמיל היה אוקראיני צעיר בשם ניקיטה וואבודה.
גרהאם רוג'רס
קריירה
בשנת 2013 השתתף רוג'רס בתפקיד הנרי איריס בסרט "Crazy Type of Love", הידוע גם בשם "Long Time Gone". לאחר מכן הוא קיבל תפקיד בטלוויזיה כדני מת'סון בסדרת הדרמה של רשת NBC, "מהפכה".
בשנת 2014 הופיע רוג'רס בסרט ביוגרפי על חייו של הזמר והיוצר בריאן וילסון מהביץ' בויז, "אהבה וחסד" בדמותו של הזמר והמוזיקאי אל ג'רדין (אנ'). בשנה שלאחר מכן השתתף רוג'רס בסרט המותחן העצמאי "היזהר ממה שאתה מבקש" לצד ניק ג'ונאס. באותה שנה היה לו תפקיד ראשי בסדרה הקומית של ערוץ הולו "Resident Advisors" בתפקיד טיילר סטון. כמו כן, בשנת 2015 לוהק רוג'רס לסדרת המתח הטלוויזיונית "קוונטיקו" של רשת ABC.
ז'אן בפטיס פיילן
לאחר המלחמה
משנת 1946 עד 1958 היה פעיל בתפקידי ניהול בתחום הכלכלה בתורינגיה ובפרנקפורט. מ־1958 עד 1965 במועצת הסחר ב- Beograd / SFR יוגוסלביה. לאחר מכן עד 1973 במשרות שונות בסחר החוץ של גרמניה המזרחית והיה גם חבר בוועדה הבינלאומית למחנה בוכנוואלד. פיילן ואמיל נשארו בקשר עד למותו של פיילן ב-1 בינואר 1991.
גרהאם רוג'רס
קריירה
בשנת 2017 היה לרוג'רס תפקיד חוזר כסמיטי בעונה החמישית של סדרת דרמת הפשע של שואוטיים, "ריי דונובן".
ז'אן בפטיס פיילן
הכרה והנצחה
ב-6 בנובמבר 2005 הוכר כחסיד אומות העולם ושמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד-ושם. ניקיטה וואבודה, שעזר לפיילן להציל את אמיל הוכר גם הוא כחסיד אומות העולם באותו תאריך. הטקס התקיים באוקראינה.
לקריאה נוספת
.Hackett, David A., ed. Der Buchenwald-Report: Bericht über das Konzentrationslager Buchenwald bei Weimar. CH Beck, 2010
גרהאם רוג'רס
קריירה
ב־2 באפריל 2018 פורסם כי רוג'רס ישחק בתפקיד קבוע בסדרת הטלוויזיה "ריי דונובן" לקראת הבכורה של העונה השישית שלה. בשנת 2018 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה הקומית של נטפליקס; "שיטת קומינסקי".
חייו האישיים
רוג'רס יצא עם השחקנית לוסי הייל, ידיעה שנחשפה על ידה בראיון למגזין "Us Weekly". ביולי 2013 פורסמה שמועה כי בני הזוג סיימו את הקשר לאחר שלושה חודשים.
פרס דייקסטרה
'''פרס אדסחר ו. דייקסטרה בחישוב מבוזר (Dijkstra Prize''') הוא פרס המוענק פעם בשנה. משנת 2000 מוענק הפרס עבור מאמרים שהייתה להם השפעה ניכרת בתחום החישוב המבוזר.
מלכתחילה הוענק הפרס בוועידה האקדמית השנתית בתחום החישוב המבוזר (PODC) של ACM (האגודה הבינלאומית של מדעני מחשב) ונקרא PODC Influential-Paper Award.
בשנת 2003 שונה שם הפרס לשמו הנוכחי והוא נקרא על שמו של אדסחר דייקסטרה שזכה בפרס ב-2002 על מאמר בנושא ייצוב עצמי, והלך לעולמו זמן קצר לאחר מכן.
בשנים האחרונות, חלוקת הפרס מתבצעת לחלופין בכינוס DISC של EATCS בשנים אי-זוגיות וב-PODC בשנים זוגיות.
גובה הפרס הוא 2,000 דולר אמריקאי.
הרובוט שנעלם
הרובוט שנעלם (באנגלית: Little Lost Robot) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור פורסם לראשונה במרץ 1947 ב-Astounding Science Fiction, ותורגם לעברית בשנת 1970 בספר "אני, רובוט".
אלמנטים מהסיפור הרובוט שנעלם הופיעו בסרט "אני, רובוט", אשר עלילתו מבוססת על סיפורי הרובוטים של אסימוב.
עלילה
בבסיס היפר-אטומי, תחנת מחקר צבאית על אסטרואיד, מדענים עובדים על פיתוח מסע בין כוכבי- נושא שנחקר והתפתח בכמה מסיפוריו של אסימוב ומוזכר בספרי האימפריה והמוסד. אחד החוקרים, ג'רלד בלק, מאבד את עשתונותיו, ומקלל את הרובוט הפוזיטרוני נסטור (NS-2), ופוקד עליו "תיעלם מפה". הרובוט מציית לפקודה ומסתיר את עצמו על ידי כניסה לחדר עם עוד 62 רובוטי נסטור. לאחר מכן התחנה הצבאית מזמינה מומחים מיו אס רובוטים ואנשים מכניים, סוזן קלווין הרובופסיכולוגית הראשית, והמנהל המתמטיקאי פיטר בוגרט, כדי למצוא אותו.
הסיבה לדחיפות מציאת הרובוט היא שהחוק הראשון של הרובוטיקה שוּנה אצל נסטור. אצל כל הרובוטים החוק הוא "לא יפגע רובוט באדם, ולא יניח, על ידי חוסר מעשה, שאדם ייפגע". עם זאת, רובוטי הנסטור עובדים בסביבה מלאת קרינה, בה עובדים גם בני אנוש. הקרינה אינה פוגעת בטווח הקצר, אך הרובוטים חוששים שבני האנוש ישכחו לצאת מהחדר, וייפגעו על ידי הקרינה. לכן, הם "מצילים" אותם ומוציאים אותם מהחדר. כדי למנוע זאת, החוק הראשון אצל רובוטי הנסטור שונה ל"לא יפגע רובוט באדם" בלבד, מה שמונע מהם את הצורך להציל בני אדם מפגיעה שנגרמת להם מהסביבה. אם בני אנוש יגלו שמייצרים רובוטים עם שינוי של החוק הראשון, תקום מחאה כנגד הרובוטיקה, כתוצאה מתסביך פרנקנשטיין. ד"ר קלווין מוסיפה דחיפות למשימה, בתארה שהשינוי מאפשר לרובוט לפגוע בבני אדם בכוונה תחילה, למשל אם ישחרר משקולת מעל האדם, בידיעה שהוא יכול לתפוס אותה לפני שתפגע באדם, ואז להימנע מתפיסתה (מאחר שהחוק הראשון שלו מאפשר לו לפגוע בבני אדם בחוסר מעשה).
לאחר כמה ראיונות עם כל רובוט בנפרד ומספר ניסויים שהסתיימו במבוי סתום, ד"ר קלווין מתחילה לפחד שהרובוט פיתח תסביך עליונות שעשוי לאפשר לו לפגוע בבני אדם באופן ישיר. ד"ר קלווין מוצאת דרך להערים על הרובוט כך שיגלה את עצמו: היא מעמידה את עצמה בסכנה, ומזהירה את הרובוטים שיש קרינת גמא שהורסת רובוטים בינה לביניהם, כך שהם לא יוכלו להציל אותה גם אם ינסו.
ברגע שהמבחן מתחיל, רק הרובוט ששונה עושה צעד קדימה בניסיון להציל אותה, משום שהוא זיהה, בזכות הכשרתו כפיזיקאי, שהקרינה בינו לבינה היא קרינת אינפרא אדום שאינה מזיקה לרובוטים, ולא קרינת גמא המזיקה לרובוטים, כך ששאר הרובוטים אמורים לנסות להציל אותה והוא אמור לחקות אותם. אך שאר הרובוטים אינם מבחינים בין סוגי הקרינות ואינם יודעים שהקרינה היא קרינה לא מזיקה, כך שהם לא מנסים להציל אותה והרובוט ששונה נבדל מהם בניסיונו להצילה. הרובוט שזוהה מסביר לד"ר קלווין שהדרך היחידה להוכיח שהוא טוב יותר מבני האדם היא להצליח להיעלם, והוא מנסה לתקוף את ד"ר קלווין, כך שהיא לא תחשוף שהוא התגלה. בלק ובוגרט מפעילים את קרינת הגמא והורסים את הרובוט לפני שהוא פוגע בד"ר קלווין.
מבצע חוק ברזל
מבצע חוק ברזל הוא מבצע צבאי שנערך במרץ 2011 על ידי שייטת 13 ושייטת ספינות הטילים של חיל הים הישראלי, שבמהלכו נתפסה אוניית המשא "ויקטוריה" (Victoria). האוניה, שהייתה שייכת לחברה גרמנית, הבריחה אמצעי לחימה איראניים (במסווה של סחורה אזרחית) דרך סוריה וטורקיה, ויועדה לארגון החמאס ברצועת עזה.
האוניה הוטענה תחילה בנמל לטקיה שבסוריה עם אמצעי לחימה איראניים בשילוב סחורות אזרחיות, משם יצאה לנמל מרסין שבטורקיה ומשם הייתה בדרכה לנמל אל עריש שבמצרים ועליה מכולות בהן הוחבאו כ-50 טונות של אמצעי לחימה (בסדר גודל של הכמות שנתפסה בספינה קארין איי).
המבצע
במקביל למבצע, שהתנהל מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל, פנו שגרירי ישראל לשלטונות ניגריה (שם הייתה רשומה הספינה), צרפת (שם נמצאים משרדי החברה המפעילה) וגרמניה (הספינה בבעלות חברה גרמנית), במטרה להסביר את הצורך בפעולה ולמנוע ביקורות עתידיות.
תכולת המשלוח
בתוך ארבע מכולות, הוסתרו מתחת לשקי כותנה ושקי עדשים מתוצרת סורית, אמצעי לחימה איראניים שכללו:
מערכות הנשק היו מלוות במדריכים למשתמש ותוויות משלוח בשפה הפרסית. תוויות עם הכיתוב "תוצרת בריטניה" הוצמדו על כל הארגזים שהכילו את אמצעי הלחימה, בניסיון להטעות פקחים אם המשלוח ייבדק.
מרטין דהינדן
מרטין דהינדן (בגרמנית: Martin Dahinden; נולד ב-8 בינואר 1955) הוא דיפלומט שווייצרי שכיהן כשגריר שווייץ בארצות הברית בשנים 2014–2019.
ביוגרפיה
דהינדן נולד בציריך, הוא סיים את הדוקטורט שלו בכלכלה באוניברסיטת ציריך.
לפני שהצטרף לשירות הדיפלומטי הוא הועסק בבנק ובבית הוצאה לאור. ב-1987 החל לעבוד במשרד החוץ השווייצרי. הוא עבד במספר שגרירויות וגם בנציגות שווייץ בארגון האומות המאוחדות. בשנים 1991–1995 הוא עבד במטה משרד החוץ. בשנת 1996 החל לעבוד ב. במהלך הקריירה הארוכה שלו בשירות הדיפלומטי בשווייץ, מילא מטלות בפריז, לאגוס (ניגריה), ניו יורק, בריסל, ז'נבה וברן.
בשנת 2014 התמנה לשגריר שווייץ בארצות הברית במקום מנואל סאגר. ב-2019 יצא לגמלאות והוחלף על ידי ז'אק פיטלו.
יד לוי אשכול
יד לוי אשכול היא הארגון היציג להנצחת זכרו ופועלו של לוי אשכול, ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל. היד נוסדה ב-1970 בהנהגתה של אלמנת ראש הממשלה, מרים אשכול, ופועלת מאז בתחומי התיעוד, המחקר והחינוך לרבות אחזקת ארכיון המסמכים והתמונות של לוי אשכול. בהיותה גוף ההנצחה היציג, יד לוי אשכול שותפה למפעלי ההנצחה הממלכתיים של המועצה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה.
היסטוריה
ההחלטה על הקמת יד לוי אשכול נתקבלה שבועות ספורים לאחר פטירתו של לוי אשכול ב-1969. ממשלת ישראל אימצה בהחלטותיה את המלצות הוועדה המשותפת לממשלה ולסוכנות היהודית להציב יד לזכרו. מסגרת זו פעלה בחודשיה הראשונים בחסות משרד ראש הממשלה כשמטרתה המרכזית ריכוז הארכיון ועזבון מסמכיו של אשכול, אשר היה ראש הממשלה הראשון שנפטר בעודו בתפקיד והיה צורך בריכוז חומרי לשכתו.
באפריל 1970 פעלו חבריו ומוקירי זכרו לרישומה של יד לוי אשכול כגוף עצמאי. בין המייסדים בראשותה מרים אשכול היו אפרים בן-ארצי, גרשון זק ואביעד יפה. ב-1990 הסבה יד לוי אשכול את מעמדה לעמותה רשומה ובין מייסדיה בנקודת מפנה זו נמנו דמויות כגון אברהם אגמון, אהרן אוזן ומשה זנבר. יושבת ראש יד לוי אשכול בין השנים 1970–2008 הייתה מרים אשכול. במהלך שנים אלו כיהנו בהנהלת יד לוי אשכול מגוון אישי ציבור ובהם לובה אליאב, מיכאל ארנון, שרגא בירן, גדליה גל, צבי דינשטיין ואברהם כ"ץ-עוז.
בשנות קיומה יזמה יד לוי אשכול פרסומים שונים לציון זכרו, ערכה כנסים מקצועיים בתחומי חברה והתיישבות והנגישה את ארכיון היד לחוקרים ולציבור הרחב. יד לוי אשכול מציעה מגוון הרצאות ותוכניות לימוד לבתי ספר בנושאי חלוציות, מנהיגות, כלכלה, אזרחות ועוד.
בית לוי אשכול
ב-1977 הועמד לרשותה של יד לוי אשכול מבנה בית יוליוס ג'ייקובס ששימש כמשכן ראש הממשלה עד 1974 ובו חי לוי אשכול בשתי תקופות: כשר האוצר בממשלתו של משה שרת וכראש הממשלה בין השנים 1963–1969. בשנות התשעים החלה העמותה בשיקום הבית, אך עבודות אלו נפסקו ב-2003 עקב בעיות מימון. ב-2014 התחדשו העבודות ובדצמבר 2016 נחנך המבנה בטקס רב משתתפים.
בית לוי אשכול מהווה משכן קבע לפעילות יד לוי אשכול. קומת הקרקע במבנה נפתחה כמרכז מבקרים הכולל תצוגה תקופתית של חדרי בית ראש הממשלה ובו סיור אינטראקטיבי להכרות עם תולדות חייו ופועלו של לוי אשכול. בארונות התצוגה שולבה ספריית העיון של יד לוי אשכול.
הקומה העליונה במבנה משמשת לקיום ואירוח פעילות חינוכית וציבורית, הרצאות וערבי לימוד.
ארכיון
ארכיון יד לוי אשכול החל להתעצב מיד עם פטירתו של ראש הממשלה ונפתח לעיון הציבור במחצית שנות השבעים. ארכיון היד היווה בסיס לפרסומים מדיניים וביוגרפיים, לסרטי תעודה ולמסמכי הסברה וספרי הנצחה. מלבד זאת מצוי בו תיעוד הנוגע לפעילותן הציבורית של רעייתו אלישבע קפלן ואלמנתו מרים אשכול. ב-2014 החל הארכיון לעבור תהליכי מחשוב וסריקה.
מצאי הארכיון כולל עשרות אלפי מסמכים מתקופת מלחמת העולם הראשונה ועד לפטירתו של ראש הממשלה אשכול, לרבות חטיבות המסמכים הבאות:
מריה אוקי דיווינג
מריה אוקי דיווינג (באנגלית: Maria Oakey Dewing; 27 באוקטובר 1845 – 13 בדצמבר 1927) הייתה ציירת אמריקאית, הידועה בציורי פרחים. עבודתה נוצרה בהשראת ג'ון לה פרג' ואהבתה לגינון. היא גם ציירה דיוקנאות והייתה חברה מייסדת בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק. דיווינג זכתה במדליות ארד על שתיים מיצירותיה בתערוכות עולמיות. היא הייתה נשואה לאמן תומאס דיווינג.
חיים אישיים
מריה ריצ'רדס אוקי נולדה בעיר ניו יורק, ילדה חמישית של ויליאם פרנסיס אוקי וסאלי סאליבן אוקי, שנולדו להם עשרה ילדים. ויליאם היה יבואן, והתעניין גם באומנויות, סאלי הייתה אשה תרבותית וסופרת שהגיעה ממשפחה עשירה מבוסטון. אחיה הצעיר, אלכסנדר פ. אוקי, היה אדריכל. הוא כתב את הספר "אמנות החיים וחיי האמנות" בשנת 1884.
היא החליטה בגיל שבע עשרה להתחיל לצייר. בשנת 1881 התחתנה מריה אוקי עם תומאס דיווינג, שהקריירה שלו הייתה פחות מבוססת. לאחר מכן, היא התאכזבה מהקריירה שלה. כרעייתו של אחד מציירי הדיוקנאות היא הרגישה שאינה מסוגלת להתמודד עם בעלה. בסוף חייה, דיווינג, הביעה ספק בהישגיה והתחרטה על מה שהיא ויתרה: "כמעט ולא הגעתי לשום הישג משמעותי". היה להם בן שנפטר בזמן שהיה תינוק. בשנת 1885 נולדה בתם אליזבת.
חינוך
היא למדה לראשונה בבית הספר לעיצוב של קופר יוניון בשנת 1866, ולמדה שם עד 1870 עם ויליאם רימר, אדווין פורבס, רוברט סוויין גפורד וג'ורג' אדמונד באטלר. שם, היא לקחה שיעורים עם חברתה הלנה דה קיי.
משנת 1871 עד 1875 למדה בבית הספר הוותיק - האקדמיה הלאומית לאמנויות, ובמהלכה חלקה דירה עם דה קיי ולקחה שיעורי ציור אצל הצייר ג'ון לה פרג'. הוא התמחתה באסתטיקה יפנית, ונאמר על ידי מריה כי הוא יצר ציורים שהם "היפים בעולם" והשפיעו רבות על יצירתה שלה. כסטודנטית היא כבר החלה לבנות מוניטין כציירת מוכשרת, עבודותיה משכו "תשומת לב רבה בזכות עבודות המברשת הרחבות והנמרצות שלה, וצבעוניות עשירה וזוהרת" והוצגו באקדמיה הלאומית לעיצוב.
בשנת 1875 עזבו אוקי ותלמידים אחרים מהאקדמיה והקימו את ליגת הסטודנטים לאמנות הידועה של ניו יורק. באותה שנה יצירותיה הוצגו בתערוכה שארגן עבורה ג'ון פרג'. בניו יורק היא למדה אצל אמן הנוף ויליאם מוריס האנט ובשנת 1876 אצל תומאס קוטור.
אומנות
מריה ובעלה בילו את חודשי הקיץ בין השנים 1885–1905 במושבת האמנים של קורניש בניו המפשייר. שם הם היו גם גננים נלהבים, פעילות שלדעתה של מריה חשובה כדי לצייר את הטבע ועשייה שהעניקה לה השראה בציורי הפרחים.
הציור "גן במאי" שנעשה בשנת 1895, "ערוגת הפרגים" שנעשה בשנת 1909 ו"איריס בשחר" הם מהציורים הידועים ביותר שלה.
בשנת 1921, מבקר האמנות אדווין ביי אמר כי ציורי הפרחים שלה היו "ייחודיים לחלוטין". אחרי מותה, ויליאם גרדס אמר בשנת 1942 כי "ציורי הפרחים שלה משלבים רגישות פואטית הנגזרת ממורה, ג'ון לה פרג', עם ידיעה יסודית של בוטניקה, בעזרת טיפוח הגינה שלה עצמה."
בשנת 1886 עבדו דיווינג ובעלה יחד על ציור אחד, עליו חתמו שניהם, והיא ציירה עבורו גם חלקים פרחוניים בציורים אחרים, אך ללא חתימתה.
מתוך התייחסות לכך שהיא אשתו של צייר דיוקנאות מצליח, היא לא מימשה את מלוא הפוטנציאל שלה, מריה דיווינג אמרה בשנים המאוחרות של הקריירה שלה, "כמעט ולא הגעתי להישג ... חלמתי על קבוצות ודמויות בנופים גדולים ועדיין רואה אותם."
כתיבה
מריה דיווינג כתבה ספרים ומאמרים על שמירת בית, נימוסים וציור. המאמרים על אמנות פורסמו ב- Art and Progress ובכתב העת American Art of Art.
מוות
מריה אוקי דיווינג נפטרה ב־13 בדצמבר 1927. היא מתה בביתה ליד כיכר וושינגטון, בעיר ניו יורק. בתה אליזבת דיווינג בנדר. בעלה, תומאס, נפטר בשנת 1938.
שקרן!
שקרן! (באנגלית: !Liar) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב שפורסם בשנת 1941 ותורגם לעברית בשנת 1970 בקובץ אני, רובוט ושוב ב-2004 בתרגום המחודש של הספר. זהו הסיפור השלישי של אסימוב בו מופיעים רובוטים בעלי מוח פוזיטרוני. האירועים של הסיפור הקצר מוזכרים בספר רובוטים של שחר מאת אסימוב.
למרות שהמילה רובוט הופיע לראשונה אצל הסופר קארל צ'אפק, המילה רובוטיקה הופיעה לראשונה בסיפור 'שקרן!' של אסימוב.
עלילה
בגלל תקלה בייצור, רובוט מדגם RB-34 (הרבי), קיבל יכולות טלפתיות. בזמן שרובוטיקאים מחברת "יו אס רובוטים ואנשים מכניים" חוקרים כיצד קרה הדבר, הרובוט אומר להם מה אנשים אחרים חושבים. אבל מכיוון שהחוק הראשון של הרובוטיקה חל על הרבי, הוא משקר להם בכוונה, כדי למנוע פגיעה ברגשותיהם ולשמח אותם, במיוחד כשהדבר נוגע לרומנטיקה. עם זאת, על ידי השקר, הוא פוגע בהם בכל מקרה.
כאשר סוזן קלווין מגלה שהוא משקר לה ולעמיתיה, היא מתעצבנת עליו (באחת מהפגנות הרגש הנדירות שלה) ומסבירה לו כי כאשר הוא משקר לאנשים, הוא פוגע בהם. הרבי נקלע לקונפליקט, מאחר שאם יאמר את האמת אנשים ייפגעו, ואם ישקר להם הם ייפגעו מהשקר; המוח שלו נהרס מהבעיה, והוא מושמד.
בספר "רובוטים של שחר" מוזכר כי רובוטים מודרניים יותר יודעים להשוות בין פגיעות, כדי לבחור את הפגיעה המינימלית ולא להיהרס כמו כשקרה להרבי.
אליאס ג'יימס קורי
אליאס ג'יימס קורי (אנגלית: Elias James Corey, במקור בערבית: خوري, ח'ורי, שמשמעותו כומר; נולד ב-12 ביולי 1928) הוא כימאי אמריקאי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1990.
ביוגרפיה
קורי נולד במסצ'וסטס שבארצות הברית למהגרים לבנונים. אביו נפטר שנתיים לאחר לידתו. קורי חי באותו בית עם אמו, אחיו, שתי אחיותיו, דודו ודודתו. שם משפחתו המקורי היה "".
בשנת 1944 החל ללמוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם קיבל תואר ראשון ב-1948 ודוקטורט בשנת 1951. ב-1956 מונה לפרופסור מן המניין לכימיה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. בשנת 1959 עבר לאוניברסיטת הרווארד.
קורי זכה בפרסים רבים: הבולט ביותר שבהם הוא פרס נובל לכימיה, אותו קיבל ב-1990 על פיתוח התאוריה והמתודולוגיה של סינתזה אורגנית, שפישטה תהליכי ייצור של פלסטיק, צבעים ותרופות. פרס בולט נוסף שקיבל הוא פרס וולף לכימיה, בשנת 1986. ב-1989 זכה בפרס יפן. בשנת 1998 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים. כמו כן, ב-2004 העניקה לו האגודה האמריקאית לכימיה את עיטורה הגבוה ביותר, מדליית פריסטלי (Priestley Medal).
1906 ברוסיה
1906 ברוסיה הייתה השנה ה-293 מתחילת שליטת שושלת רומנוב במדינה. במהלך השנה נמשך מאבק בין הממשל לבין המהפכנים במסגרת מהפכת 1905.
אליעזר גלטנר
אליעזר גלטנר (1909 – אוגוסט 1996) היה רופא פנימי, מומחה למחלות כרוניות וגרונטולוגיה, ייסד את האגודה הישראלית לגרונטולוגיה, מנהל מחלקה גריאטרית ומנהל בית החולים אסף הרופא בין השנים 1951–1975.
ביוגרפיה
גלטנר נולד בבוצ'ץ', בגליציה שבאוסטרו הונגריה. בנעוריו, גלטנר היה פעיל ציוני ועמד בראש ארגון הנוער הציוני "אחווה". בהמשך היה פעיל במפלגת "הציונים הכלליים". גלטנר סיים את לימודי הרפואה בפראג ב-1935.
בשנת 1935 עלה גלטנר לארץ ישראל. עד שנת 1937 עבד בבית החולים הדסה בירושלים. לאחר מכן עבר לטבריה ועבד בבית החולים על שם שוויצר כרופא כללי.
בין השנים 1939–1946 שירת גלטנר בצבא הבריטי כרופא צבאי. בשנת 1942 שירת בצפון אפריקה. במהלך שירותו בלוב הוטל עליו לפקד על שיירה של יהודים ששבו לבתיהם ממחנה ריכוז.
בשנת 1940 עבר גלטנר להתגורר ברחובות. גלטנר היה חבר בהגנה עד 1948.
בין השנים 1948–1949 שירת גלטנר בחיל הרפואה של צה"ל. במלחמת העצמאות היה בפלמ"ח והשתתף בשחרור באר שבע.
בין השנים 1949–1951 היה רופא בלשכת הבריאות המחוזית ויושב ראש מגן דוד אדום ברחובות. ב-1950 מונה גלטנר למנהל הרפואי של מבצע מרבד הקסמים.
בין השנים 1951–1975 ניהל גלטנר את בית החולים הממשלתי "אסף הרופא" בצריפין. בנוסף ניהל את המחלקה הגריאטרית שבבית החולים. ב-1951 עת ניהל את בית חולים אסף הרופא, נפתחה המחלקה לטיפול בנפגעי הפוליו, בעזרת תרומה של נשות ויצו קנדה.
במקביל גלטנר לימד בבית הספר לאחיות ובבית הספר לפיזיותרפיה של בית החולים "אסף הרופא" וכן הרצה בפני אחיות, סטודנטים ורופאים משתלמים.
בשנת 1955 ערך גלטנר מחקר על מחלות כרוניות בישראל בתמיכתם של ארגון הבריאות העולמי ומלב"ן.
בשנת 1956 ייסד גלטנר את האגודה הישראלית לגרונטולוגיה.
עם יציאתו של גלטנר לגמלאות, המשיך לעסוק ברפואה בסקטור הממשלתי. בין השנים 1975–1985 היה גלטנר רופא בלשכת השיקום במשרד הביטחון ברחובות וחבר בוועדות רפואיות לקביעת אחוזי נכות לנכי צה"ל ולנפגעי מלחמת העולם השנייה.
גלטנר מונה לחבר ועדות רפואיות לערעורים של המוסד לביטוח לאומי.
בשנת 1978 החליטה עיריית רחובות להעניק לגלטנר את התואר "יקיר העיר רחובות".
גלטנר נפטר בשנת 1996 ברחובות.
משפחתו
אשתו בטי, אותה נשא בשנת 1939 נפטרה בשנת 1956. ילדיו: הרופא פרופסור דוד גלטנר (1944–1999), ויהודית הופמן גלטנר, שופטת.
בשנת 1957 נשא לאשה את לוסי, שנפטרה בשנת 1986.
למען מטרה טובה-
למען מטרה טובה- (באנגלית: —In a Good Cause) הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזיק אסימוב בשנת 1951, ותורגם לעברית ב-1980 בקובץ 'שקיעה' ושוב ב-2010 בקובץ 'כתבי אייזיק אסימוב כרך 2'.
עלילה
הסיפור מתחיל בשנת 2755 של "העידן האטומי" ופותח בתיאור פסל בחצר מבנה ארגון עולמות מאוחדים שנבנה לכבודו של ריצ'רד "דיק" אלטמאייר. על הפסל רשום הציטוט "למען מטרה טובה, אין כישלונות." ושלושה תאריכים, המייצגים את שלוש הפעמים בהם נעצר אלטמאייר בשל דעותיו.
לאלטמאייר וחברו ג'פרי סטוק עמדות מנוגדות כאשר הם מגויסים לשירות צבאי למלחמה בחלל. סטוק הולך ברצון לצבא, ואילו אלטמאייר מוחה כנגד המלחמה וטוען כי כל עמי האנושות צריכים להתאחד כנגד הדיאבולים, גזע חייזרי השולט בחלק מהגלקסיה.
במשך כארבעים וחמש השנים לאחר מכן סטוק מקבל דרגה צבאית גדולה ומשרה פוליטית רמה, בעוד אלטמאייר נעצר מספר פעמים בשל האידיאליזם הרדיקלי שלו.
בסופו של דבר, האנושות מתאחדת במלחמה כנגד הדיאבולים. עם זאת, זה קרה בגלל המניפולציות הפוליטיות של סטוק ולא בגלל הפעולות האידיאלוגיות של אלטמאייר. עם זאת, כפי שאומר סטוק לאלטמאייר, האנושות תייחס את האחדות לאלטמאייר, ותזכור את סטוק כפוליטיקאי מחרחר מלחמה שגרם לסכסוך עם הדיאבולים. סטוק מסיים באמרו, "כשיקימו את פסליהם, הם לא יבנו פסל בדמותי."
ואכן, כפי שהוצג בתחילת הסיפור, בני האדם זוכרים רק את אלטמאייר ופועלו.
זיכרון ליבה מגנטית
זיכרון ליבה מגנטית (באנגלית: Magnetic Core Memory), נקרא גם "זיכרון ליבה מגנטי" ו"זיכרון ליבה" הוא טכנולוגיה של זיכרון גישה אקראית שפותחה סמוך לראשית תקופת המחשוב, בשנות ה-50 של המאה ה-20, והייתה טכנולוגיית הזיכרון העיקרית, כמעט היחידה, עד שהוחלפה בהדרגה, במהלך שנות ה-70, על ידי טכנולוגיות מבוססות על מוליכים למחצה.
לזיכרון הליבה יתרונות רבים על טכנולוגיות הזיכרון שקדמו לו, ואלו נעלמו למעשה זמן קצר אחר הגעתו. עובדת היותו זיכרון גישה אקראית, וצפיפותו היחסית אפשרה לבנות מחשבים מהירים ובעלי נפח זיכרון גדול בהרבה מהקודמים להם, וקשה לתאר את ההתקדמות שהובילה מהאניאק למחשבי על, או למחשב האישי, בלעדיו.
בשנים בהם אפילו הכינוי "זיכרון ליבה" נשמר לתיאור מדויק, והמונח היה פשוט "זיכרון", צמחה הצפיפות, ואתה נפח הזיכרון הכללי של מחשבים, בכמה סדרי גודל. במקביל, מחירה של סיבית זיכרון ירד מכדולר אחד של 1955, לכדי סנט של 1970, או בערך שניים וחצי סדרי גודל. מהירות הזיכרון גדלה במידה צנועה הרבה יותר, ובדרך כלל, מהירות הזיכרון לא שונה בצורה משמעותית בין תחילת שנות ה-60, לדור האחרון שיוצר.
הזיכרון בנוי ממערך של טבעות פריט, בצורת טורואידים, דרכן מושחלים תיילים מוליכי זרם חשמלי. הגדלת הצפיפות דרשה טבעות קטנות יותר ויותר, המסודרות במערכים צפופים יותר ויותר. במקביל, גם התיילים המושחלים בהן צריכים לרזות, ותהליך הייצור הופך מסובך ומורכב. למרות ניסיונות בלתי פוסקים למיכון ואוטומציה, תהליך ייצור זיכרון ליבה נשאר ידני ברובו, עובדה שהציבה מחסום בפני המשך המזעור.
זיכרונות מוליכים למחצה היו ידועים, ובשימוש מוגבל מאמצע שנות ה-60, וכאשר "מחסום המחיר" נפרץ, ומחירה של סיבית זיכרון כזה השתוותה למחיר סיבית זיכרון ליבה, ימיו של זיכרון הליבה היו ספורים. בדרך כלל מציינים את שבב זיכרון של אינטל 1103, שהוצג ב-1970, בנפח של 1,024 סיביות (שווה ל-128 בתים במינוח המקובל), כ"פריצת המחסום" הזו. במהלך שנות ה-70 המשיכה ירידת מחירו של זיכרון מוליכים למחצה, במקביל לעלייה בצפיפותו, וכל המחשבים החדשים שתוכננו השתמשו בו, וזיכרון ליבה נשאר נחלתם של מחשבים קיימים, או לכל היותר ייצור מחשבים מדגמים ישנים.
כיום ניתן למצוא זיכרון ליבה במוזיאונים, כתצוגה או במחשבים ישנים, חלקם עדיין פועלים ומשמשים להדגמות.
רקע
עיקרון ההיסטרזיס המגנטי הוא הבסיס עליו מבוססת מדיה מגנטית מכל הסוגים. השימוש הראשון במדיה מגנטית כבסיס לזיכרון מחשב היה תוף מגנטי: גליל שפניו עשויות משכבה של חומר פרומגנטי, ושורה של ראשי קריאה-כתיבה לאורכו. הגליל מסתובב במהירות, ובכל רגע נתון מגיעה "משבצת" שונה מול כל אחד מהראשים, כאשר כל משבצת כזו מייצגת סיבית אחת, שערכה 1 או 0 לפי כיוון המיגנוט.
כמה מהמחשבים הניסיוניים הראשונים, והמחשב הראשון שיוצר בייצור סדרתי, IBM 650, השתמשו בתוף מגנטי כטכנולוגיית הזיכרון, וזו הייתה טכנולוגיה מובילה עד הגעת זיכרון הליבה. טכנולוגיות זיכרון נוספות היו שפופרת ויליאמס המבוססות על עיקרון הפוספורסצנציה, וקווים משהים  שמשתמשים בעקרונות אקוסטיים.
זיכרון ליבה
ב-1947 הוגש לרישום הפטנט הראשון שעושה שימוש בטבעות ליבה מגנטית לזיכרון. פטנט זה לא היה מוכר לממציאים הבאים, והשפעתו הייתה קטנה.
ב-1949 רשם אן ואג פטנט לזיכרון ליבה שהציג לראשונה "כתיבה אחרי קריאה", ופתר את בעיית הקריאה ההרסנית.
ב-1951 רשם ג'יי פורסטר מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס פטנט שהציג "זרמים מתוזמנים", ובכך פתח את הדרך למימוש זיכרון גישה אקראית בעזרת זיכרון ליבה. המחשב הראשון שהשתמש בזיכרון כזה היה Whirlwind I, ב-1951. זמן קצר אחר כך הציעה IBM זיכרון ליבה כציוד היקפי למחשב IBM 702, ולאחר מכן את IBM 704, בו זיכרון ליבה היה רכיב הזיכרון הראשי. החל מסוף שנות ה-50, דחק זיכרון הליבה את רגלי כל סוגי הזיכרון האחרים, ושלט בכיפה.
יאיר אטינגר
יאיר אטינגר (נולד ב-21 באוקטובר 1972) הוא עיתונאי וסופר ישראלי. פרשן לענייני דת ומדינה וכתב מגזין בכאן חדשות.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לאהרון ולאסתר אטינגר, משוררת.
זיכרון ליבה מגנטית
זיכרון ליבה
ציטוט מוכר של פורסטר הוא "לקח לנו שבע שנים לשכנע את התעשייה שזיכרון ליבה הוא הפתרון הנכון, ושבע שנים נוספות לשכנע אותם שזה לא היה רעיון שלהם".
יאיר אטינגר
ביוגרפיה
אטינגר התחנך בתיכון הרטמן והשתתף בפעילויות שבט משואות של הצופים הדתיים בירושלים. בתום לימודיו הצטרף למסלול הצבאי שילוב במסגרת מכון הרטמן וישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים. לאחר שחרורו מצה"ל חזר ללימודיו במכון הרטמן, ובמקביל החל לסקר את תחומי הצבא והמתנחלים עבור המקומון "כל העיר". במהלך עבודתו במקומון למד באוניברסיטה העברית לימודי האסלאם, המזרח התיכון ומדע המדינה. בנוסף, עבר קורס כתבים של קול ישראל, ועבד ככתב בירושלים במערכת החדשות של רשת ב'.
זיכרון ליבה מגנטית
זיכרון ליבה
במהלך שנות ה-60, "זיכרון ליבה" ו"זיכרון" היו כמעט שמות נרדפים לזיכרון מחשב, ובמהלך העשור חלה ירידה מתמדת במחיר סיבית זיכרון, מכדולר אחד לקראת סוף העשור הקודם, עד כדי סנט יחיד בסוף העשור. במקביל, חלה עליה בצפיפות הזיכרון. צפיפות זיכרון אפייני לזיכרון ליבה היא כ-900 סיביות מידע לליטר, או כ-32,000 סיביות מידע לרגל מעוקב.
יאיר אטינגר
ביוגרפיה
בסוף 1997 הצטרף לעיתון "הארץ" כעורך במדור הכתבות, ולאחר מכן כעורך וכתב החוץ של העיתון. בשנת 2001 יצא ללימודים בפריז בבית הספר לעיתונות, שפעל בעבר בחסות האיחוד האירופי. עם שובו לישראל בשנת 2002, השתלב במערכת החדשות של "הארץ" ככתב לענייני האוכלוסייה הערבית בישראל, וסיקר בין היתר את דיוני ועדת אור שחקרה את אירועי אוקטובר 2000, את המפלגות הערביות בכנסת ואת הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית.
זיכרון ליבה מגנטית
זיכרון ליבה
חברות רבות ייצרו זיכרונות ליבה, חלקן בתוספת שיפורים ושכלולים שונים, שנוספו במהלך הזמן, בעיקר במעגלים האלקטרוניים שמפעילים את הזיכרון. בתחילת שנות ה-70, היה נפח הייצור השנתי של חברת IBM כ-20 מיליארד ליבות, כלומר נפח ייצור שנתי של קצת פחות משלושה גיגהבייט זיכרון. חברת DEC ייצרה בגרסה משלה כ-30 מיליארד ליבות בשנה - בערך ארבעה גיגהבייט.
יאיר אטינגר
ביוגרפיה
בחורף 2005 עבר להתגורר ביישוב נוה דקלים, בניסיון להביא את קולות התושבים והרבנים המקומיים על רקע התממשות תוכנית ההתנתקות, ובחמשת חודשי שהייתו בגוש קטיף פרסם ב"הארץ" עשרות רשימות וטורים תחת הכותרת "נוה דקלים".
זיכרון ליבה מגנטית
זיכרון ליבה
הגדלת הצפיפות משמעה טבעות קטנות יותר ויותר, מה שמציב אתגר בייצור. למרות ניסיונות בלתי פוסקים למיכון ואוטומציה של הייצור, נשאר זה רובו ככולו ידני, ובוצע על ידי פועלים, רובם ככולם נשים, שנעזרו במיקרוסקופים כדי להשחיל בטבעות הזעירות תיילים זעירים עוד יותר. זיכרון ליבה שתוכנן ונבנה כהלכה הוא אמין ביותר, ופועל ללא תקלות וללא טעויות שנים רבות.
זיכרונות המבוססים על מוליכים למחצה החלו להופיע באמצע שנות ה-60. זיכרונות אלו היו מהירים יותר, אך לא יכלו להתחרות במחירו של זיכרון ליבה, והשימוש בהן הוגבל ליישומים שונים, אך לא כרכיב הזיכרון העיקרי של מחשבים. חוק מור בישר את ההמשך, או הסוף מנקודת מבטו של זיכרון הליבה, וכמעט בדיוק כצפוי, הסף של סנט אחד לסיבית זיכרון נחצה על ידי זיכרונות מוליכים למחצה ב-1971, כאשר אינטל הציגה רכיב זיכרון דינמי בן 1024 סיביות, 1103 במחיר סנט לסיבית. המציאות המשיכה "לציית" לחוק מור, ותוך זמן לא רב צנח מחירה של סיבית זיכרון לעשירית, מאית, ואלפית סנט. אם בראשית שנות ה-70 זיכרון הליבה מלך בכיפה, הרי שעד סופן הפך לזן נכחד, וייצורו למעשה פסק.
תיאור
העיקרון הפיזיקלי עליו מבוסס זיכרון הליבה היא תופעת ההיסטרזיס המגנטי. משמעות התופעה היא שניתן "למגנט" חומרים מסוימים המכונים חומרים פרומגנטיים. באופן שהם שומרים על המיגנוט, ובפרט, כיוון המיגנוט, ובמילים אחרות, "זוכרים" אותו. התקנים שמשתמשים בעיקרון זה כדי לאחסן מידע מכונים מדיה מגנטית, וכוללים סרטי הקלטה לאודיו ווידאו, ודיסק קשיח.
מספר מימושים שונים להתקני זיכרון המבוססים על ליבה מגנטית פותחו. התיאור להלן הוא של המימוש הנפוץ ביותר.
המרכיב המרכזי בזיכרון הליבה הן טבעות, שמהוות ליבות של שנאים זעירים, ומעניקות לזיכרון את שמו. הטבעות מתוארות בדרך כלל כטורואידים, אם כי בפועל הן יכולות להיות בצורה מעט שונה, בדרך כלל טבעת גלילית ("שייבה"). הטבעות עשויות מחומר פרומגנטי, בדרך כלל פריט. טבעת הממוגנטת בכיוון אחד, למשל "עם כיוון השעון", מייצגת 0, וטבעת הממוגנטת בכיוון הפוך מייצגת 1. תיילים העוברים בליבה משמשים כ"סליל הראשוני" או ה"סליל המשני" של השנאי. זרם חשמלי בתיילים שעוברים בליבה משרה בה מיגנוט עם כיוון השעון או כנגדו, לפי כיוון הזרם, והטבעת נשארת ממוגנטת בכיוון זה, וכך "זוכרת" את הערך שנכתב, 0 או 1.
רודולף ויגמן
היינריך ארנסט גוטפריד רודולף ויגמן (בגרמנית: Heinrich Ernst Gottfried Rudolf Wiegmann; 17 באפריל 1804 –- 17 באפריל 1865) היה צייר, ארכאולוג, היסטוריון אמנות, גרפיקאי ואדריכל גרמני. הוא עבד בסגנון קלאסי, אשתו מרי אליזבת ויגמן, לה נישא בשנת 1841, הייתה גם ציירת.
זיכרון ליבה מגנטית
תיאור
הטבעות עשויות פריט. הפריט הוא חומר קרמי מבודד, שמרכיב עיקרי בו היא תחמוצת ברזל, שבזכותה הוא חומר פרומגנטי, כלומר תופעת החשל המגנטי, או היסטרזיס, חלה בו. היותו מבדד חשובה משום שבליבות שנאים מתפתחים זרמי ערבולת, שגורמים לאבדן אנרגיה והתחממות, תופעה שהשפעתה גוברת עם עליית התדירות. ליבה מחומר מבודד מונעת זרמים אלו כמעט לחלוטין, ומתאימה לשנאים שפועלים בתדרים גבוהים. הפריט אינו מחליד, משום שמרכיב הברזל שבו כבר מחומצן, בדומה לתחמוצות הברזל שמשמשות במדיה מגנטית אחרת, כמו סרטים ודיסקים מגנטיים.
רודולף ויגמן
ביוגרפיה
הוא הגיע ממשפחת אנשי צבא. אביו היה סגן (לימים קפטן) בגדוד החי"ר העשירי ונהרג בקרב ווטרלו, שם שימש כשלישו של הקולונל ג'ורג' דו פלאט.
זיכרון ליבה מגנטית
תיאור
תיל נוסף משמש הסליל המשני של השנאי, וכאשר כיוון המגנוט משתנה, מושרה בתיל זה זרם חשמלי. כדי לקרוא את תוכן הסיבית, נכתב אליה ערך ידוע, בדרך כלל 0. טבעת, או סיבית, שהכילה 0 לא משנה את כיוון המיגנוט שלה, ולכן לא משרה זרם בתיל הקריאה, בעוד שבטבעת שהכילה 1 משתנה הכיוון ומושרה זרם.
רודולף ויגמן
ביוגרפיה
בילדותו הוא ביקר לעיתים קרובות בכנסיית סנט דיוניסיוס בנורדסטממן והארכיטקטורה הגותית שלה הותירה עליו רושם עמוק. הוא התחיל בלימודי אדריכלות, מתמטיקה ואסטרונומיה בהנובר, לשם עברה משפחתו לאחר מות אביו. אחד מחברי ילדותו היה אוגוסט היינריך אנדראה, שלימים יהפוך לאדריכל העירייה של הנובר. לאחר 1823 הוא ואנדראה למדו באוניברסיטת גטינגן, שם למד היסטוריה, מדעי הטבע וארכאולוגיה והתרשם במיוחד מההרצאות של קרל אוטפריד מולר.
זיכרון ליבה מגנטית
תיאור
משמעות הדבר היא שבזיכרון ליבה, הקריאה היא פעולה הרסנית, ואחרי כל מחזור קריאה יש לבצע מחזור כתיבה, כדי להחזיר את הערך הנכון לסיבית. שיטה זו מכונה "כתיבה אחרי קריאה".
זיכרון גישה אקראית, וזרמים מתוזמנים
כדי לממש זיכרון גישה אקראית, נעשה שימוש בשני תיילים במקום בתיל יחיד לכתיבה, באופן שרק כאשר עובר זרם חשמלי בשני התיילים באותו הזמן, נוצר שדה חזק מספיק להפוך את כיוון המיגנוט, אך זרם באחד מהם, לא משרה שדה מספיק לשם כך.
יאיר אטינגר
ביוגרפיה
במאי 2017, בתום עשרים שנה ב"הארץ", עבר אטינגר למכון שלום הרטמן בניו יורק, ונטל חלק בתוכנית החרדים של המכון הישראלי לדמוקרטיה. בספטמבר 2017 מונה לכתב ג'רוסלם פוסט בניו יורק. בשנת 2018 פרסם יחד עם הסוציולוג נסים ליאון את הספר "בְּאֵין רוֹעֶה; ש"ס וההנהגה החרדית-מזרחית אחרי עידן הרב עובדיה יוסף", שיצא בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה.
רודולף ויגמן
ביוגרפיה
לאחר שובו, הוא הקדיש את עצמו ליצירה בהנובר: ציורי שמן, צבעי מים, ליטוגרפיות ותחריטים, שפרסם כאלבום בשנת 1835. במהלך תקופה זו, עבודתו האדריכלית היחידה כללה קמרון קבר עבור יוהאן לודוויג סולמן (1797–1834), יצרן עור. הוא היה גם חבר באגודת האמנות בהנובר וכיהן בוועדה שבחרה יצירות לתערוכות שלהם.