cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונסראט קאבאייה
מונסראט קאבאייה (שמה המלא: מריה דה מונסראט ויויאנה קונספסיון קאבאיה אי פולק; בקטלאנית: Maria de Montserrat Viviana Concepción Caballé i Folc; 12 באפריל 1933 – 6 באוקטובר 2018) הייתה זמרת סופרן אופראית, ילידת ספרד. נודעה בטכניקת הבל קנטו שלה ובפרשנויותיה לתפקידי הסופרן באופרות של רוסיני, בליני, ודוניצטי.
ביוגרפיה
קאבאייה נולדה בברצלונה שבחבל קטלוניה. כשסיימה את לימודי המוזיקה והשירה בקונסרבטוריון ליסאו, זכתה במדליית זהב. היא התקבלה לאופרה של בזל בשנת 1956, שם הופיעה לראשונה כזמרת אופרה מקצועית בתפקיד מימי ב"לה בוהם", בשנת 1957. בעונת 61–1960 הועסקה על ידי האופרה של ברמן, שם פיתחה את הבסיס לרפרטואר הרחב שלה. בשנת 1962 חזרה לברצלונה והופיעה לראשונה בליציאום, בתפקיד הראשי ב"אראבלה" של ריכרד שטראוס.
בשנת 1965 הופיעה לראשונה מחוץ לאירופה, כאשר החליפה את מרילין הורן החולה בביצוע קונצרטנטי למחצה של "לוקרציה בורג'ה" מאת דוניצטי, בקרנגי הול בניו יורק. אף על פי שנדרשה ללמוד את התפקיד תוך פחות מחודש ובהתחשב בכך שהיה זה לה הניסיון הראשון בתפקיד, שנכתב לשירת בל קנטו, הופעתה חוללה סנסציה ופרסמה את שמה בכל עולם האופרה. למחרת ההופעה נכתב בניו יורק טיימס, "קאלאס + טבאלדי = קאבאייה". בהמשך אותה שנה הופיעה קאבאייה לראשונה בגלינדבורן, שם שרה בפעם הראשונה ב"אביר הוורד" של שטראוס ובמטרופוליטן אופרה כמרגריט ב"פאוסט" של גונו. בדצמבר 1965 חזרה לקרנגי הול לאופרת בל קנטו השנייה שלה, בתפקיד המלכה אליזבת הראשונה באופרה של דוניצטי, "רוברטו דברה", שאך זה התגלתה מחדש. (הביצוע המודרני הראשון שלה התקיים בשנת 1964 בתיאטרון סן קרלו בנאפולי). בוורונה שרה לא רק באופרה אלא גם באחד הרסיטלים המרשימים ביותר בקריירה שלה, בתיאטרו קוראלו.
בשנת 1970 שרה בלה סקאלה את "לוקרציה בורג'ה" של דוניצטי ובשנת 1972 הופיעה בקובנט גארדן בתפקיד ויולטה ב"לה טרוויאטה" של ורדי. שנת 1974 הייתה מן הסתם לשנת השיא בקריירה של קאבאייה, הודות לכמה וכמה הופעות מרשימות: "אאידה" בליציאום בינואר, "וספרי" במטרופוליטן במרץ, "פאריזינה ד'אסטה" בקרנגי הול במרץ, שלוש הופעות ב"נורמה" של בליני תוך שבוע אחד בבולשוי במוסקבה עם לה סקאלה, "אדריאנה לקוברר" באפריל וכן הלאה. בספטמבר עברה ניתוח רציני, אך החלימה לגמרי וחזרה שוב לבמה בראשית 1975.
בשנת 1987 הוציאה אלבום משותף עם פרדי מרקיורי בשם "Barcelona", שכולל חומרים ששניהם כתבו. מרבית שירי האלבום היו באנגלית, מלבד השיר "Barcelona" – שנכתב במיוחד לאולימפיאדה בברצלונה בשנת 1992 שנכתב בעירוב של אנגלית וספרדית, והשיר "Ensueno" שכולו בספרדית. שיר אחד, "La Japonese", כתוב באנגלית ויפנית.
התמחותה המיוחדת הייתה אומנם בשירת בל קנטו, אך קאבאייה שרה במשך הזמן יותר משמונים תפקידי אופרה, מן הבארוק ועד ורדי, וגנר ופוצ'יני, בתוספת ריכרד שטראוס ("אביר הוורד" ו"סאלומה").
קאבאייה עשתה לה שם גם כזמרת רסיטלים, בייחוד של שירים מספרד מולדתה.
קולה נודע בניקיון מוחלט, שליטה מדויקת ועוצמה. ההערכה הרבה שהיא זכתה לה התייחסה בעיקר לטכניקה המעולה שלה, לעושר הגוונים של קולה ולפיאניסימו שלה, שהיה מעודן להפליא. חושיה הדרמטיים וכישרון המשחק שלה באו במקום השני.
מאז פרישתה מן הבימה, קאבאייה הקדישה את זמנה לפעילויות צדקה שונות. היא הייתה שגרירת רצון טוב מטעם אונסק"ו והקימה קרן לילדים נצרכים בברצלונה.
קאבאייה נישאה לטנור ברנאבה מרטי בשנת 1964. בתה, מונסראט מרטי, גם היא זמרת, והשתיים הופיעו לפעמים יחד.
מונסראט קאבאייה מתה ב-6 באוקטובר 2018.
אמוראים
אַמוֹרָאִים (ביחיד אַמוֹרָא) הם חכמי התלמוד שפעלו בין חתימת המשנה לחתימת התלמוד (המאות ה-3–5 לספירה) בשני מרכזים עיקריים, בבל וארץ ישראל. דיוניהם ההלכתיים מתועדים ברובם בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי, ודרשותיהם מתועדות במדרשי אגדה אמוראים ובשני התלמודים. קדמו להם התנאים, שרבים מדבריהם הורחבו על ידי האמוראים, או נוסחו מחדש על ידם, ולבסוף הוכללו במפעלם הגדול: התלמוד. אחריהם הגיעו הסבוראים.
אמוראים שחיו בבבל קבלו את השם "רב" כמו "רב יהודה" "רב יוסף" ועוד. מגדולי אמוראי בבל היה "רב" אשר היה תלמידו של רבי יהודה הנשיא שחתם את המשנה. בהתאמה, אמוראים שחיו בארץ ישראל קבלו את התואר "רבי" כמו רבי יוחנן או רבי עובדיה. אחד מגדולי האמוראים בארץ ישראל היה רבי יוחנן שכתב את התלמוד הירושלמי.
מקור השם
הכינוי "אמורא" שימש במקור לתיאור תפקיד שהיה קיים בבית המדרש - ה"אמורא" היה מבאר את דברי החכם בפני הציבור, ושימש כמתורגמן או כרמקול אנושי של החכם שדרש, אך כבר בתקופת התלמוד הפך לכינוי כללי לחכמים שחיו לאחר חתימת המשנה ותפקידם הוגדר כמבארי המשנה.
היסטוריה
האמוראים פעלו בשני מרכזים תורניים, בארץ ישראל ובבבל. בגלל ההבדלים הרבים שבין שני מרכזים אלו, מקובל להבדיל בין אמוראי בבל לאמוראי ארץ ישראל. ידועים כ-500 אמוראים ומעלה, שפעלו בעיקר בארץ ישראל ובבבל. בארץ ישראל היה המרכז התורני בתקופה זו בטבריה ובקיסריה, ובבבל היה המרכז העיקרי בישיבת סורא וישיבת נהרדעא שעברה עם חורבנה לפומבדיתא. אמוראי בבל ואמוראי ישראל שמרו על קשר ונעזרו זה בזה לדיונים הלכתיים באמצעות אמוראים שנדדו מארץ לארץ וכונו "נחותי" או "נחותאי".
ארץ ישראל הייתה נתונה בתקופה זו תחת שלטון האימפריה הביזנטית שרדפה את היהודים, ולכן סבל המרכז הארצישראלי מהתנכלויות מצד הרשויות. בבבל שלטה האימפריה הסאסאנית שהייתה יחסית נוחה ליהודים ולכן התקיימו בה הלימודים בצורה נוחה יותר ופומבית יותר. בישיבות הבבליות נהגו לפלפל יותר והסוגיות שלובנו בהן היו בדרך כלל סבוכות ומעמיקות יותר, ובישיבות הארצישראליות היה נהוג יותר שיטת הלימוד הפשטנית החותרת לפסיקה ההלכתית.
לפי כמה מהפרשנויות, שררו בין אמוראי בבל יריבויות היררכיות, שלא איפשרו להם ללמוד וללבן סוגיות בצורה שיתופית, ואילו בארץ ישראל נהגו ללבן את הסוגיות בצורה משותפת. לפי פרשנויות אחרות, נעוץ ההבדל בצורת ליבון הסוגיות, אמוראי בבל נהגו להתנצח בפלפולם בצורה חריפה, ואילו אמוראי ארץ ישראל נהגו להתווכח בצורה מכובדת. מטבע הדברים היו רוב אמוראי בבל חניכי הישיבות הבבליות, למדו בשיטותיהן והורו בהן בשלבים המאוחרים של חייהם, ורוב אמוראי ארץ ישראל היו חניכי הישיבות הארצישראליות ומוריהן במשך חייהם.
אמוראי ארץ ישראל פעלו בארץ ישראל מאז חתימת המשנה והתקבלותה, בתקופה המכונה תקופת המעבר, עד לאחר פולמוס גאלוס, ובערך באותה תקופה נחתם התלמוד הירושלמי. עריכתו של התלמוד הירושלמי מיוחסת במקורות לאמורא רבי יוחנן שהיה מגדולי אמוראי ארץ ישראל, אך חתימתו הסופית אירעה רק כשני דורות אחריו. בסך הכל פעלו אמוראי ארץ ישראל במשך כחמישה דורות.
אמוראי בבל פעלו מאז ירידת רב לבבל וייסוד ישיבת סורא. התקופה נמשכה כשמונה דורות, והסתיימה עם חתימת התלמוד הבבלי על ידי רב אשי ורבינא, שלאחריהם החלה תקופת הסבוראים.
אמוראי ארץ ישראל שנסמכו כונו עם התחילית "רבי", ואילו אמוראי בבל שלא נסמכו (כיוון שניתן לסמוך לרבנות רק בארץ ישראל) כונו עם התחילית "רב".
הביוגרפיה של האמוראים
הביוגרפיה של חכמי התלמוד היא נושא סבוך. שמותיהם לא נזכרים במקורות היסטוריים מקובלים, כנראה בשל העובדה שפעלו בתוך העולם היהודי-תורני, ולא היו מוכרים מחוצה לו. הביוגרפיות המקובלות כיום מתבססות על החומר המצוי בתלמודים ובמדרשים, כפי שהוא לפנינו. חומר זה מצוי בחלקו הספרות האגדה. שאלת המהימנות ההיסטורית של החומר והדרך בה ניתן להפיק מידע היסטורי ממנו אינה מוסכמת כיום על כל החוקרים.
מאמרים
מתוך אתר פשיטא:
ארמרה
מחוז ארמרה (בטטום: Ermera) הוא מחוז בחלק המערבי-מרכזי של מזרח טימור. האוכלוסייה במחוז מונה 103,199 אנשים שחיים בשטח של 746 קמ"ר.
בירת המחוז היא גלנו הנמצאת 30 קילומטר דרומית-מערבית מהעיר דילי, שהיא הבירה הלאומית. העיר ארמרה הנמצאת במחוז ונקראת על שמו, נמצאת 58 קילומטר מהבירה הלאומית דילי, באותו כיוון.
במחוז זה נמצאים מעיינות חמים מהתקופה הקולוניאלית, שנמצאים בשימוש בני המקום.
מחוז זה ומחוז אילאו הם היחידים במזרח טימור, שלא חולקים גבול עם מדינה או ים מחוץ למדינתם, כלומר הם נמצאים בחלקה הפנימי של המדינה. המחוז גובל בויקקה מכיוון צפון, בדילי מכיוון צפון-מזרח, באילאו מכיוון מזרח, באיינרו מכיוון דרום, ובבובונרו ממערב.
המחוז מכיל בתוכו את הר טטאמאילאו, ההר הגבוה ביותר במזרח טימור וה-97 בגובהו בעולם.
גזרות
המחוז מחולק ל-5 גזרות מרכזיות והן:
מטיאה בטיסטיני
מטיאה בטיסטיני (באיטלקית: Mattia Battistini; 27 בפברואר 1856 - 7 בנובמבר 1928) היה זמר בריטון אופראי איטלקי.
ילדות ונעורים
משפחתו הייתה אמידה וכבשה מקום מכובד בתחום הרפואה. סבו, ג'ובאני, ודודו, רפאלה, היו רופאיו האישיים של האפיפיור ואביו, קאבאליירה לואיג'י בטיסטיני, היה פרופסור לאנטומיה באוניברסיטה של רומא. הקריירה שחזתה לו משפחתו הייתה בתחום הרפואה או המשפטים, וכשתכלית זו לנגד עיניהם שלחו אותו לבתי ספר ותיקים ואקסלוסיביים (קולג'ו באנדינלי ואחריו אינסטיטוטו דל אפולינארה), שהקנו לו השכלה קלאסית, אך מטיאה גילה מלכתחילה כישרון מוזיקלי ברור ובסופו של דבר נשר, למגינת לבה של אמו הכבודה, מבית הספר למשפטים והלך ללמוד שירה, תחילה אצל אמיליו טרציאני ואחר אצל המורה ידוע-השם ונצ'סלאו פרזיקיני (שהיה גם מורם של פרנצ'סקו מרקוני, טיטה רופו וג'וזפה דה לוקה). כמו כן עבד בטיסטיני עם המנצח המפורסם לואיג'י מנצ'ינלי ועם המלחין אוגוסטו רוטולי.
מטיאה בטיסטיני הופיע לראשונה בתיאטרו ארג'נטינה ברומא, בתפקיד אלפונסו ב"לה פאבוריטה" של דוניצטי, ב-11 בדצמבר 1878, והצליח למדי.
ראשית הקריירה
בשלוש השנים הראשונות סייר באיטליה, שר תפקידים מתוך כוחו של גורל, "איל פאבוריטה", הטרובדור, ריגולטו, "איל גואראני", הוגנוטים, "דינורה", "האפריקאית", "הפוריטאנים", "לוצ'יה די למרמור", אאידה וארנאני, ואף השתתף בכמה הופעות בכורה.
בשנת 1881 נסע בפעם הראשונה לבואנוס איירס וסייר בדרום אמריקה במשך למעלה משנה. בדרכו חזרה, הופיע בברצלונה ובמדריד, שם שר את פיגארו בספר מסביליה של רוסיני. הצלחתו בתפקיד זה הייתה עצומה והייתה ההתחלה לפופולריות האמיתית שלו כזמר גדול.
ב-1883 ביקר בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, שם הופיע כריקארדו ב"פוריטאנים" מול מרצ'לה זמבריך, פרנצ'סקו מרקוני ואדוארד דה רשקה. הוא שר גם עם אדלינה פאטי, הסופרן הראשונה במעלה בתקופתה. בחברה כזאת, אין פלא שתשומת הלב לבריטון חדש וצעיר לא הייתה רבה. תהילה גדולה פי כמה מזומנת לו בהופעותיו בלונדון לעתיד לבוא. לעומת זאת, קצר הצלחה בהופעותיו הראשונות בתיאטרון סן קרלו בנאפולי בשנת 1886.
בשנת 1888 יצא שוב לבואנוס איירס. היה זה מסעו האחרון אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי. בטיסטיני לא הופיע מעולם בצפון אמריקה. היו שאמרו, כי פיתח רתיעה ממסעות ימיים.
בשנת 1888 גם הופיע לראשונה בלה סקאלה, מילאנו.
רוסיה
בטיסטיני היה נשוי לאשת אצולה ספרדיה, דונה דולורס דה פיגרואה אי סוליס, בתו של מרקיז ודודנית של החשמן רפאל מרי דל ואל.
שנותיו האחרונות
בטיסטיני פרש מן השירה אל אחוזתו בקולבאקארו די קונטיליאנו, רייטי, וכעבור חודשים ספורים מת שם מדום לב, ב-7 בנובמבר 1928.
הקלטות
"האסכולה שלי שמורה בהקלטותי" אמר הזמר הדגול על 120 תקליטיו.
הקלטותיו הראשונות נעשו בוורשה בשנת 1902. בהמשך (1906-24) הרבה להקליט וכל הקלטותיו, פרט לשתי חריגות, היו לחברת גרמופון וחברות הקשורות אליה. ההקלטה האחרונה שלו הייתה בפברואר 1924. אוסף שלם מאוחר הוצא מחדש על ידי חברת EMI.
מלחמת נומנטיה
מלחמת נומנטיה או המלחמה הקלטיאברית השלישית היא מלחמה שנערכה באופן בלתי רציף בין הרפובליקה הרומית לבין העיר הלוזיטאנית נומנטיה בשנים 153 - 133 לפנה"ס.
רקע
במהלך המלחמה הפונית השנייה כבשה הרפובליקה הרומית שטחים נרחבים בחצי האי האיברי מידי קרתגו. בשנת 197 לפנה"ס חולקה אדמה זו לשני יחידות מנהלתיות, היספניה קיטריור (ספרד הקרובה) והיספניה אולטריור (ספרד הרחוקה), שכל אחת מהן נשלטה על ידי נציב עם סמכות של פרוקונסול. הפרובינקיות החדשות של רומא כללו רק את אזורי החוף המערביים והדרומיים של חצי האי והשלטון בפנים הארץ היה מחוץ לתחומם.
במהלך המאה ה-2 לפנה"ס החלו הרומיים להשתלט בהדרגתיות על היספניה, כאשר השבטים הקלטיאברים והלוזיטאנים נלחמים בהם בנחישות. הסיבות לכיבוש היו רבות: בנוסף לאינטרס הביטחוני שגילתה רומא בשליטה על היספניה, היו לה גם תמריצים כלכליים נרחבים. היספניה הייתה עשירה במשאבי כסף, זהב ואוצרות טבע אחרים. בנוסף, הנציבים שנשלחו אליה השתמשו במשרתם כדי להרוויח עושר פרטי על ידי ביזת שלל מלחמה ועושק. ההתפשטות הרומית ההולכת וגוברת וניצולם המתמשך של תושבי הפרוביניקה על ידי הנציבים הובילו למרידות חוזרות ונשנות מקרב אלה. הרומים הצליח לדכא את ההתמרדויות השונות ובשנת 153 לפנה"ס הגיעו לגבול נהר הדורו.
מהלך המלחמה
נומנטיה הייתה עיר לוזיטאנית ששכנה על נהר הדורו. בשנת 153 לפנה"ס היא הותקפה לראשונה על ידי הרומים אולם הללו נכשלו בניסיון זה ונסוגו ממנה זמנית. לאורך העשור הבא הוכנעו בנות בריתה של העיר אחת אחרי השנייה על ידי הנציבים הרומים השונים, אולם היא עצמה הצליחה לעמוד נגד כוחות אלה. בשנת 137 לפנה"ס הצליח צבא נומנטיה לכתר צבא רומאי בפיקודו של הקונסול גאיוס הוסטוליוס מאנקינוס ולאלץ אותו לחתום על הסכם שלום.
הסנאט הרומי כפר בהסכם השלום ומאניקיוס, שערב בחייו להסכם, נשלח ערום וכבול לנומנטיה. הנומנאטים איבדו את יתרונם הצבאי והבינו שרומא נחושה בדעתה להכניעה.
בשנת 134 לפנה"ס נבחר סקיפיו אימיליאנוס, המנצח המהולל של המלחמה הפונית השלישית, למשרת הקונסול ברומא. הוא נבחר במיוחד כדי לנהל את המלחמה נגד העיר נומנטיה, במטרה להשמידה. עם בואו של סקיפו להיספניה הוא החל בפעולות אימון נוקשות והטיל משמעת כבדה על הצבא הרומי שהוצב שם. לאחר שהצבא הרומי עמד באמות המידה שלו הוא הצעיד אותו לעבר נומנטיה.
לאימיליאנוס היה יתרון מספרי ניכר על מגני העיר הלוזיטאנית, כאשר תחת פיקודו עמד כוח של שני לגיונות רומים, גדודי עזר שגויסו מקרב בעלות הברית באיטליה וכוחות עזר נוספים מקרב שבטי ספרד הכפופים לרומא. בתחילה השמיד אימיליאנוס את בסיס האספקה של הלוזיאטנים ואז הטיל על העיר מצור. העיר הוקפה מצפון ומדרום ומסביבה הוקם דייק. המצור נמשך כשמונה חודשים. לבסוף הכניע הרעב את תושבי העיר והם נכנעו. העיר נשרפה ותושביה השורדים נמכרו לעבדות.
תוצאות המלחמה
הריסתה המוחלטת של נומנטיה שימשה כצעד הרתעתי ברור כלפי השבטים הקלטיאברים בהיספניה. למרות שהתסיסה בקרב שבטים אלו לא הסתיימה לחלוטין עד ימי אוגוסטוס, המלחמה הייתה אבן דרך ראשית בהשתלטות רומא על חצי האי האיברי וביסוס כוחה שם.
בנוסף, במהלך המלחמה בלט טריבון צבאי צעיר בשם גאיוס מריוס, אדם שישנה את פניה של הרפובליקה ללא הכר.
ארגון צופי פלסטין
ארגון צופי פלסטין (בערבית: اتحاد الكشافة الفلسطيني) הוא הארגון האחראי על פעילות תנועת הצופים ברשות הפלסטינית.
הארגון משרת בני נוער ברחבי הרשות הפלסטינית. מטה הארגון נמצא ברמאללה והנציב הבינלאומי של הארגון הוא ד"ר פייק ט'הוב.
ב-27 בפברואר 2016, ארגון צופי פלסטין קיבל את זכויות ההצבעה הראשונות בארגון הצופים העולמי. בשנת 2017 הוא הפך לחבר מן המניין באגודת המדריכות והצופות העולמית.
היסטוריה
תנועת הצופים הפלסטינים הוקמה בארץ ישראל בשנת 1912 והארגון הוכר על ידי ארגון הצופים העולמי בשנת 1945, אך ההכרה בצופי פלסטין בוטלה בשנת 1949 והוחזרה מחדש רק בשנת 1996.
בשנת 1948 עם הקמת מדינת ישראל, אלפי פלסטינים עזבו את ישראל והקימו את ארגון צופי פלסטין. מפני שהכרה מתנועת הצופים העולמית ניתנת רק כשהצופים פועלים בתוך גבולות מדינתם וכשאותה מדינה מיוצגת באו"ם פעלה התנועה ללא הכרה בינלאומית.
בשנת 1993, בעקבות הסכמי אוסלו, חזרה תנועת הצופים הפלסטינית לפעילות בשטחי יהודה ושומרון. פלסטין אינה חברה באומות המאוחדות אך בתנועת הצופים העולמית הוחלט לתת אישור זמני לקיומה. לפני שההצעה הובאה להצבעה, יו"ר התאחדות הצופים והצופות בישראל נתן הצהרה המבקשת מוועידת הצופים העולמית לתמוך בהצעה וכך התקבל ארגון צופי פלסטין לצופים העולמיים.
אופי הפעילות
המוטו הצופי הוא كن مستعدًا, "היה נכון" בערבית. שם העצם לחניך בודד ("צופה") בערבית הוא كشاف.
סמלים
סמל צופי פלסטין משלב אלמנטים של סמל הרשות הפלסטינית.
תנועת הצופות המדריכות בפלסטין
הצופות המדריכות בפלסטין (בערבית: إتحاد الفتيات المرشدات الفلسطيني) היא תנועת נוער לאומית ברשות הפלסטינית ומאז שנת 2005 קיבלה התנועה הכרה מארגון הצופות העולמי (WAGGGS).
בתנועת הצופות פועלות נשים בלבד, הן כחניכות והן כמדריכות ואופי הפעילות שונה מהפעילות של תנועת הצופים הבנים בפלסטין.
קבוצות צופים בינלאומיות בפלסטין
בנוסף לארגון צופי פלסטין, צופי אמריקה (Boys Scouts of America) שולחים לרצועת עזה חניכי צופים הפועלים כ"צופים בודדים" ומתנדבים ברצועה.
קולומבה
הקדוש קולומבה (באירית עתיקה: Colm Cille, 7 בדצמבר 521 - 9 ביוני 597) הוא קדוש נוצרי שהיה איש כנסייה ומיסיונר אירי. הוא סייע בהחדרת הנצרות לסקוטלנד ולצפון אנגליה.
בשנת 560 היה מעורב בסכסוך עם פיניאן הקדוש על הזכות להחזיק בכתב יד מסוים, ולהעתיק ממנו. הסכסוך הוביל לקרב של קול דרם בשנת 561 אשר במהלכו נהרגו אנשים רבים. לכפרה על מיתות אלו הורתה הכנסייה לקולומבה לצאת ולהמיר לנצרות אנשים כמספר הנוצרים שהרג בקרב. בשנת 563 ייסד קולומבה מנזר באי איונה, שנמצא ממערב לסקוטלנד, ומשם ריכז את הפעילות המיסיונרית בסקוטלנד. ישנם סיפורים רבים על הנסים שחולל כאשר ניסה לנצר את הפיקטים שישבו אז בסקוטלנד.
סיפורו של קולומבה מהווה את האזכור הראשון למפלצת מלוך נס. על פי הסיפור, בשנת 565 הוא נתקל בקבוצה של פיקטים אשר קברו אדם שנהרג על ידי המפלצת, וסייע להחיות את אותו האדם. בגרסה אחרת של הסיפור נאמר כי הוא הציל את האדם כאשר המפלצת התקיפה אותו, כאשר נופף מול המפלצת בצלב שהחזיק בידו.
יומו של קולומבה הקדוש הוא ה-9 ביוני, וביחד עם פטריק הקדוש ובריג'יד הקדושה, הוא אחד משלושת הקדושים המגנים של אירלנד.
קלארנס ג'ונסון
קלארנס לאונרד "קלי" ג'ונסון (באנגלית: Clarence Leonard "Kelly" Johnson; 27 בפברואר 1910 - 21 בדצמבר 1990) היה מהנדס אווירונאוטיקה ונבחר על ידי המגזין Aviation Week & Space Technology לאחד החלוצים הגדולים והחשובים בהיסטוריה של התעופה. קלי היה מנהל הצוות הראשון בסדנת הבואשים של לוקהיד והשתתף בפיתוחם של יותר מ-40 מטוסים.קלי טבע את המונח KISS שהפך לעקרון מנחה בעיצוב ופיתוח מוצרים.
הערת שוליים
הערת שוליים היא הערה המופיעה בשוליו (בדרך כלל בתחתיתו) של ספר או מאמר, ובה ניתן מידע, שמשיקולים שונים אינו ניתן בגוף הטקסט. בדרך כלל יכול הקורא להתעלם כליל מקיומה של הערת השוליים ולהמשיך ברצף הקריאה.
הערות השוליים נכתבות בדרך כלל על ידי כותב הטקסט כחלק מהטקסט המקורי, אך לעיתים ההערות נוספות על ידי כותב נוסף, מאוחר יותר, שעסק בתרגום הטקסט או בפרשנותו.
מטרות של הערות שוליים
הערות שוליים משמשות למטרות שונות: אמינות, אם ההערה מציינת לדוגמה שם של דוקטור מפורסם שאימת את הממצאים הכתובים בטקסט, יכתבו זאת בתור הערת שוליים על מנת להוסיף אמינות לטקסט
ספרות משפטית מתאפיינת בריבוי הערות שוליים, עד שבדפים אחדים עולה גודל השוליים על גודל הטקסט הרגיל. דוגמה קיצונית לכך מהווה עמ' 98 בספר "שיקול דעת שיפוטי" (אהרן ברק, "פפירוס"). בעמוד זה 5 שורות טקסט, שאותן מלוות 38 שורות שבהן 15 הערות שוליים הקשורות לטקסט זה.
סימון הערות השוליים ומיקומן
לרישום מספרה של הערת השוליים בגוף הטקסט מקובלות שתי שיטות: כדי לצמצם את ההפרעה ברצף הקריאה נהוג, בשתי השיטות, למקם את הסימון בסוף משפט. הערת שוליים המציינת מקור של ציטוט מופיעה בסוף הציטוט.
שיטה נוספת היא סימון הערות השוליים בכוכביות; הערה ראשונה בכוכבית אחת, הערה שנייה בשתי כוכביות, וכו'. שיטה זו פופולרית כאשר יש הערה אחת או שתיים. שיטה מיושנת היא סימון הערות השוליים באוסף של סימנים מיוחדים. הערה ראשונה בעמוד תסומן בכוכבית, הערה שנייה תסומן בצלבון (†), הערה שלישית תסומן בצלבון כפול (‡) והערה רביעית תסומן בסימן הסעיף (§).
יש טקסטים המשלבים בין שתי השיטות: כוכביות מציינות הערות שוליים תוכניות המופיעות בתחתית העמוד ואילו מספרים מציינים הפנייה למראי מקומות המרוכזים בסוף הטקסט. הערות שוליים המפנות לאסמכתאות ומקורות מסומנות במספר סידורי, ומופיעות בסוף כל פרק. הערות שוליים המוסיפות פרטים שאינם חיוניים לקריאה השוטפת מסומנות בכוכבית ומופיעות בתחתית הדף.
בפרשנות המקרא והתלמוד, הפירושים הם למעשה הערות שוליים לטקסט המקורי (הערות שוליים שנוספו מאוחר יותר). בעיצוב הנפוץ של ספרי תנ"ך, הטקסט המקראי מופיע בחלקו העליון של הדף, והפירושים בחלקו התחתון, בדומה לטיפול המקובל בהערות שוליים בטקסט חילוני מודרני. בעיצוב הסטנדרטי של התלמוד, הטקסט התלמודי מופיע בראש הדף, והפרשנות עוטפת אותו משלושה עברים מלמעלה, מימין ומשמאל ולרוב אף מלמטה.
תוכן הערות השוליים
כאשר הערת שוליים משמשת לציון מקור המהווה אסמכתה, או מקור ממנו מצוטט הטקסט, ייתכן שהערות שוליים אחדות באותו פרק מתייחסות לאותו מקור. במקרה זה יינתנו רק בהערת השוליים הראשונה הפרטים המזהים של מקור זה, ובהערות הבאות תינתן הפניה להערה הראשונה לשם השלמת הפרטים המזהים. המילים המשמשות להפניה מבחינות בין שני מצבים:
הערת שוליים כביטוי
במהלך השנים הפך הביטוי הערת שוליים למושג אשר משתמשים בו עבור דברים זניחים יחסית לנושא המקורי. שימוש מפורסם בביטוי זה עשה הפילוסוף אלפרד נורת' וייטהד, כאשר טען כי "כל הפילוסופיה המודרנית אינה אלא סדרה של הערות שוליים לאפלטון".
הערת שוליים בתרבות
הסרט הערת שוליים העוסק בעולם האקדמי של מחקר התלמוד נקרא של שם מקור גאוותו של אחד הגיבורים על אזכורו בהערת שוליים בספרו החשוב של מורהו.
בהשראת התסריט של הערת שולים, הופק הסרט הצרפתי מאסטרו בשנת 2022. העלילה הועתקה מירושלים לפריז ובמקום שני פרופסורים אב ובנו, לשני מנצחי תזמורת, אב ובנו.
ויליאם הודג'קינס
ויליאם מתיו הודג'קינס (באנגלית: William Mathew Hodgkins; 23 בספטמבר 1833 – 9 בפברואר 1898) היה צייר ניו זילנדי מהמאה ה-19.
הוא נחשב ל'אבי האמנות בניו זילנד'. הוא ייסד גלריה לאמנות ציבורית ראשונה בניו זילנד והיה האדם הראשון שפרסם על אמנות ניו זילנדית. הוא היה צייר צבעי מים ועודד את בנותיו לצייר. אחת מהן, פרנסיס הודג'קינס, נחשבה לאמנית החשובה ביותר בבריטניה בזמן מותה והיא עדיין הציירת הגולה הנחשבת ביותר של ניו זילנד.
ביוגרפיה
ויליאם הוטבל בליברפול 23 בספטמבר 1833 בלב שכונות העוני של העיר. שם אביו היה גם כן ויליאם הודג'קינס. אמו הייתה ג'יין גרוקוט או גרוקוק ואחותו ג'יין נולדה בשנת 1835.
ויליאם מאתיו למד בבית הספר בסטבלי, דרבישייר. ב־1852 אביו עבד בברמינגהאם, אך הוא היה עבד בלונדון. ב־1855 הוא היה בפריז שם סייע ב"עבודה ספרותית" בוורסאי, אולי בהעתקת תכתובות או יצירות גרפיות. עוד בלונדון בשנת 1857 למד והעתיק את ציוריו של טרנר ואמנים אחרים, בהמפטון קורט ובגלריה הלאומית. בשנת 1859 עבד בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון.
בין 1856 ל־1858 משפחת הודג'קינס היגרה למלבורן באוסטרליה. באפריל 1862 עזב הודג'קינס את מלבורן להתגורר בדנידין, ניו זילנד.
הוא פגש את רייצ'ל אוון פארקר והתחתן איתה בקתדרלת סנט פול, דנידין, 19 בספטמבר 1865.
הציור המוקדם ביותר הידוע של ויליאם הודג'קינס מתוארך לשנת 1862. לא ידוע כיצד למד ציור. הוא לא הציג בתערוכה שהתקיימה בדנידין בשנת 1865, אך לקח על עצמו את ארגון מחלקת הצילום שלה. הוא ארגן תערוכה לאמנויות יפות בדנידין בשנת 1869 במטרה להקים גלריה לאמנות ציבורית.
הגלריה הציבורית הוקמה בשנת 1875, והוא הקים את מה שהפך במהרה לחברת האמנות אוטאגו. החברה החלה לאסוף תמונות. בשנת 1882 הסכימה מועצת החברה להתחיל "אוסף לאומי של יצירות אמנות". החלטה מה-14 באוקטובר 1884 ייסדה למעשה את הגלריה לאמנות ציבורית דנידין המוסד הראשון מסוגו בניו זילנד. הודג'קינס התדרדר מבחינה כלכלית, ולא צלח בעסקיו. בשנת 1884 העביר את משפחתו מבית במקום טוב בעיר, לקוטג' שכור בפרבר ליד הנמל. בשנת 1888 הוא הוכרז כפושט רגל. הודג'קינס נחלץ מהקשיים האלה, ובסופו של דבר העביר את המשפחה חזרה לבית שכור גדול בעיר. הוא היה מעורב בארגון מחלקת האמנות של תערוכת הים הניו זילנדי והים הדרומי שהתקיימה בדנידין בשנת 1889. באותה שנה הוא הציע את הרעיון של גלריה לאומית במימון ממשלתי עם אוספים בכל אחד מארבעת המרכזים העיקריים.
האמנות של הודג'קינס עצמו התפתחה במידה ניכרת. הוא היה צייר נוף בסגנון הרומנטית של טרנר. הוא קלט סגנונות חדשים כמו זה שהובא על ידי ג'ירולמו נרלי. הודג'קינס אימץ את הציירים החדשים בדנידין והפכו את העיר לזמן מה למרכז האמנות העיקרי בניו זילנד.
הודג'קינס נפטר בדנידין ב־9 בפברואר 1898, הותיר אחריו את אשתו, שתי בנותיו וארבעת בניו.
הוא השאיר את משפחתו ענייה, אך הוא זכור כאדם עליז, שאפתן והגלריה הציבורית שהקים שגשגה. הוא פרסם את התיעוד הראשונה על אמנות ניו זילנדית והותיר אחריו מכלול יצירות שהטובות שבהן הן מהמשובחות מסוגן בניו זילנד.
בנותיו של הודג'קינס איזבל, ובמיוחד בתו הצעירה פרנסיס, קידמו את יחסיו באמנות.
אמדן (סיירת)
אמדן (בגרמנית: Emden) הייתה סיירת קלה של הצי הקיסרי הגרמני, שפעלה באוקיינוס ההודי בחודשים הראשונים שלאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בפרק זמן זה יירטה כשלושים ספינות סוחר, כמעט כולן בריטיות, והטביעה שתי ספינות מלחמה של מדינות ההסכמה. "אמדן" הוצאה לבסוף מכלל פעולה בידי הסיירת האוסטרלית "סידני" (Sydney) באיי קוקוס (קילינג) שבאוקיינוס ההודי ב-9 בנובמבר 1914. כחמישים מאנשי צוותה הצליחו להשתלט על ספינת מפרש שחנתה באיים, וכמעט כולם הצליחו לחזור בסופו של דבר לארצם.
שרות מבצעי
אמדן הושקה בשנת 1908 ונכנסה לשירות כשנה לאחר מכן. היא הייתה חמושה בעשרה תותחי 4.1 אינץ' ושני משגרי טורפדו. בשנת 1910 נשלחה "אמדן" למזרח הרחוק, ושם נשארה משך כל השנים עד השמדתה, כאשר נמל הבסיס שלה היה בצ'ינגדאו, מובלעת גרמנית בצפון-מזרח סין. פרט לסיורים ולהפגנות נוכחות, עסקה הסיירת עד מלחמת העולם במספר פעולות קרביות בעלות אופי של שיטור קולוניאלי. בשנת 1913 קיבל את הפיקוד על פלגת הסיירות, כולל "אמדן", סגן אדמירל הגרף מקסימיליאן פון שפה. באותה שנה קיבל את הפיקוד על הספינה לויטננט-קומנדר קארל פון מילר (Müller) ולסגנו מונה לויטננט-קפיטן הלמוט פון מיקה (Mücke). שלושת אלה נותרו בפיקוד גם בפרוץ המלחמה.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ המלחמה, ובעיקר עם הצטרפות בריטניה, ברור היה שהאימפריה הגרמנית שמעבר לים בסכנה, כולל הנחלות והבסיסים שבמזרח הרחוק. כיוון שכך, הרימה פלגת הסיירות עוגן, ורוב ספינותיה, בפיקוד שפה, עשו דרכן מזרחה אל האוקיינוס השקט. עוד לפני הפלגת הסיירות, מיד עם פרוץ המלחמה, תפסה "אמדן" את שללה הראשון: אוניית הקיטור הרוסית "ריאזן", והביאה אותו לנמל הבית בצ'ינגדאו. בהמשך, ביוזמת מפקדה, יחד עם ספינת עזר, נשלחה לפעולה כפושטת עצמאית לאוקיינוס ההודי.
במשך כעשרה שבועות של פעולה, לרוב תחת הסוואה, היא יירטה עשרות ספינות סוחר של מדינות ההסכמה. דרך פעולתה האופיינית הייתה איום על הספינה המיורטת, שנצטוותה לעצור, וצייתה, לנוכח ההפתעה ויחסי הכוחות הבלתי שווים. אז עלה עליה צוות השתלטות. ספינות מובילות פחם נשארו בפיקוד גרמני כ"תחנות דלק ניידות", ורוב האחרות הוטבעו לאחר שצוותן הורד מהן וכל סחורה מועילה נפרקה. הצוותים קיבלו יחס הוגן ושוחררו לאחר זמן קצר, דבר שהוציא שם להתנהגותה ה"אבירית" של ה"אמדן".
בין פעולות היירוט של אוניות סוחר, הפגיזה "אמדן" באמצע ספטמבר את מדרס שבהודו ופגעה באופן רציני במאגרי הדלק שבמקום. בסוף אוקטובר היא חדרה במסווה לנמל פנאנג (Penang) שבמלאיה (כיום בחלקה היבשתי של מלזיה) והטביעה את הסיירת הרוסית "ז'מצ'וג" (Жемчуг). לאחר צאתה מן הנמל הטביעה "אמדן" את המשחתת הצרפתית "מוסקט" (Mousquet), שרדפה אחריה, אך הוטעתה תחילה לחשוב שהמדובר בספינה בריטית.
פעולתה של "אמדן" באוקיינוס ההודי, שנחשב ל"אגם בריטי", אילצה את הבריטים להפנות חלק מהצי המלכותי הבריטי לשם סילוק האיום ושימשה כשלעצמה, לבד מן הנזק הישיר לספינות ולסחורות, הסחה מוצלחת. עם התחלת משלוח הכוחות מאוסטרליה ומניו זילנד לעזרת הבריטים, הפכה אבטחת דרכם, באותם ימים (תרתי משמע) בהם פעלה "אמדן", לחיונית.
קרב איי קוקוס
ב-9 בנובמבר 1914 פשטה "אמדן" על האי דיירקשן (Direction) שבאיי קוקוס, בו עברו מספר קווי תקשורת חשובים. צוות שהורד מן הספינה חיבל בקווי התקשורת ובתחנת האלחוט. בזמן שהות הצוות באי, נוצר מגע בין "אמדן" לסיירת הקלה האוסטרלית "סידני", בעלת תותחי 6 אינצ'ים. זו האחרונה, אשר שהתה באותו אזור לצורך אבטחת שיירות החיילים האוסטרלים והניו זילנדים שעשו דרכם באוקיינוס ההודי לעזרת בריטניה, קיבלה התרעה מן הבריטים שעל האי קודם להגעת ה"אמדן".
בקרב באה לידי ביטוי עליונותה של "סידני" בחימוש ובמהירות, ולאחר מספר שעות נאלצה "אמדן", שנפגעה קשות, לעלות על שרטון באי צפון קילינג, כדי שלא לטבוע. כיוון ש"סידני" המשיכה לירות, הניפה "אמדן" דגל לבן. "אמדן" ספגה 131 הרוגים ו-65 פצועים. יתר אנשי הצוות נפלו בשבי. כן נפלו בסופו של דבר בשבי צוותי ההשתלטות שיצאו מ"אמדן" לצורך תפיסת אוניות סוחר שיורטו אך לא טובעו.
קורות הניצולים
צוות הנחיתה, בפיקודו של מיקה, שנותר באי דיירקשן, מצא בו ספינת מפרשים, השתלט עליה, ועשה דרכו לפדאנג (Padang) שבסומטרה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים (כיום אינדונזיה. הולנד נותרה נייטרלית במלחמת העולם הראשונה). בפדאנג יצרו אלה קשר עם נציגים גרמנים ובעזרתם מצאו ספינה גרמנית שהוליכה אותם סמוך לחופי אל-חודיידה שבתימן, אז בשליטה של האימפריה העות'מאנית, בעלת בריתה של גרמניה. לאחר מסע תלאות, בים סוף וביבשה, וקרב עם מורדים או שודדים (הדבר לא הוברר), בו נהרגו ונפצעו כמה מהם, הגיעו באביב 1915 למסילת הברזל החיג'אזית ומשם לקונסטנטינופול, בירת האימפריה. דרכם מן האימפריה העות'מאנית לגרמניה הייתה רצופה קבלות פנים ואותות הוקרה שונים.
אחרית דבר
כלל אנשי צוות האניה עוטרו בצלב הברזל לאחר שנפלה, כמו גם האמדן עצמה. ארבע אוניות הושקו במרצות השנים עם השם "אמדן", כולן נשאו את סמל צלב הברזל כאות זיכרון לאמדן. האחרונה בהן הייתן פריגטה מסדרת ברמן שירתה את הצי הגרמני בין 1983 ל-2013.
רכס המלכה אלכסנדרה
רכס המלכה אלכסנדה (באנגלית: Queen Alexandra Range) הוא רכס הרים גדול במערכת ההרים הטראנס-אנטארקטיים; הרכס ממוקם בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה. הרכס נקרא גם הרי אלכסנדרה (Alexandra Mountains) או רכס אלכסנדרה (Alexandra Range).
גאוגרפיה
אורכו של הרכס כ-160 ק"מ, והרכס מהווה את גבולו המערבי של קרחון בירדמור, החל מרמת הקוטב, ועד מדף הקרח רוס. הפסגה הגבוהה ברכס היא פסגת הר קירקפטריק, שגובהה 4,528 מטרים מעל פני הים. פסגה גבוהה נוספת ברכס היא הר דיקרסון, שגובהו 4,120 מטרים.
היסטוריה - גילוי הרכס
רכס ההרים התגלה במהלך המסע לגילוי הקוטב הדרומי על ידי משלחת נמרוד (בין השנים 1907- 1909) הבריטית, ושמו של הרכס ניתן לו על ידי ארנסט שקלטון על שם המלכה אלכסנדרה אשתו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת וקיסר הודו.
שקלטון ואנשיו, ולאחר מכן משלחת שבראשה עמד רוברט פלקון סקוט, אספו דגימות אבנים ברכס, וגילו בו מאובנים. גילוי מאובנים רב תאיים בקרבה כה גדולה לקוטב הדרומי היה ראיה נוספת להוכחת התאוריה של נדידת היבשות.
פסגת אהמדג'יאן
פסגת אהמדג'יאן היא פסגה המכוסה קרח, הנמצאת 7 קילומטרים דרומית מערבית להר פוקס. שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) והיא נקראת על שם ורנון אהמדג'יאן, ביולוג של תוכנית המחקר האנטארקטית האמריקאית (USARP) ששהה בתחנת מקמרדו בין השנים 1963-1964.
הר בישוף
הר בישוף נמצא 3.2 קילומטרים דרומי לפסגת אהמדג'יאן. הוא נקרא על שם סגן בארי צ'פמן בישוף (1932-94) מחיל האוויר האמריקני, שהיה משקיף במשלחת המחקר הארגנטינאית האנטארקטית בין השנים 1956-57; היה קצין המבצעים של הפרויקטים האמריקאים באנטארקטיקה בשנים 1958, 1959; והיה חבר המשלחת האמריקאית אשר טיפסה ב-22 במאי 1962 על הר אוורסט.
פסגת דסניאל
פסגת דסניאל (Decennial = עשור) היא פסגה הממוקמת 4.8 קילומטרים דרומית-מערבית להר קירקפטריק. הפסגה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) בין השנים 1958-65. שם הפסגה ניתן לציון עשר שנות מחקר במכון הקטבים של באוניברסיטה של מדינת אוהיו, ב-1970 (באותה שנה האוניברסיטה חגגה את יובל המאה. האוניברסיטה והמכון היה פעיל מאוד בחקר אנטארקטיקה מאז 1960).
הר אליזבת
הר אליזבת הוא הר שגובהו 4,480 מטרים, הממוקם כ-10 קילומטרים דרומית להר אן. ההר התגלה על ידי  משלחת נמרוד, ונקרא על שם אליזבת דוסון-למבטון (Elizabeth Dawson-Lambton), אשר תמכה במשלחת.
הר פוקס
הר פוקס נמצא כ-2 קילומטרים דרומית מערבית להר סמית'. ההר התגלה על ידי משלחת נמרוד, ושמו ניתן לו על ידי המשלחת.
הר אידה
הר אידה הוא הר הממוקם 3.2 קילומטרים מערבית לעמודי הגרניט ודרומית מזרחית לקרחון קינג. ההר התגלה על ידי  משלחת נמרוד, אשר קראה להר על שם אידה ג'יין רול ( Ida Jane Rule) מניו זילנד, אשר התחתנה עם מזכירו של שקלטון, ואשר סייעה להכין את מסמכי המשלחת.
בית הכנסת בגוצה דלצ'ב
בית הכנסת בגוצה דלצ'ב היה בית כנסת אשר פעל בעיר גוצה דלצ'ב בבולגריה מ-1905 ועד ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.
יהודה שרייר
יהודה שרייר (נולד ב-1956) הוא מוזיקאי ישראלי, שמנגן בגיטרה קלאסית.
בית הכנסת בגוצה דלצ'ב
היסטוריה
הקהילה נוסדה בשלהי המאה ה-19 על ידי פליטים שנמלטו מקרבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והגיעו לעיר שנותרה בשליטה עות'מאנית. ב-1900 נמנו בעיר 100 יהודים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת יוון ולעיר הגיעו מאות פליטים יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה נותרה בגוצה דלצ'ב קהילה יהודית בת 166 נפשות. הרוב המוחלט של בני הקהילה עלו לישראל לאחר הקמתה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 התגוררה בעיר משפחה יהודית אחת, משפחת בָּרוּכוֹב. המשפחה התגוררה בקומה העליונה של מבנה בית הכנסת כאשר הקומה התחתונה משמשת למסחר וכמחסן.
יהודה שרייר
חייו
יהודה שרייר נולד בארגנטינה, בגיל שנתיים הוא עבר עם משפחתו לאיטליה, ולאחר מכן עלה לישראל. לאחר שרותו הצבאי, למד שרייר באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים אצל יוסי ירושלמי, ואחר כך הוא המשיך את לימודיו באנגליה. שם הוא למד אצל צ'ארלס רמירז, ובמשך תקופה קצרה של מספר שבועות, גם אצל אנדרס סגוביה.
בית הכנסת בגוצה דלצ'ב
המבנה
בית הכנסת הוקם בראשית המאה ה-20, בשלהי שלטונה של האימפריה העות'מאנית באזור. המבנה בן שתי קומות, ומעוטר בכיפה ובה חלונות עם ויטראז'ים בצורת מגן דוד. ב-1950 נמכר המבנה למשפחת ברוכוב שהייתה המשפחה היהודית האחרונה שהתגוררה בעיר. בהמשך, הוכרז המבנה אתר מורשת בולגרי. לאורך השנים הפכה קומתו הראשונה של המבנה למחסן, וקומתו השנייה שימשה למגורים. ב-2008 הוסר המבנה מרשימת אתרי המורשת בבולגריה.
יהודה שרייר
חייו
בישראל הוא לימד נגינה על גיטרה והנחה הרכבים קאמריים באקדמיה למוזיקה בתל אביב ובאקדמיה למוזיקה בירושלים. כן, הקליט שרייר מספר אלבומי סולו ואלבומים עם הרכבים קאמריים. יהודה שרייר הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הקאמרית הישראלית ועוד. הוא הופיע והוא מעביר כיתות אמן בישראל ובעולם.
יצחק אדל
יצחק אֶדֶל (Edel; 1 בינואר 1896 – 12 בדצמבר 1973) היה מלחין, מורה ומחנך ישראלי.
טרוילוס וקרסידה (פואמה)
טרוילוס וקרסידה (באנגלית: Troilus and Criseyde) היא פואמה שחיבר ג'פרי צ'וסר על אהבתם הטראגית של נאהבים השבויים בכבלי גורלה האכזרי של טרויה: הנסיך הטרויאני טרוילוס וקרסידה, האשה הבוגדנית. בפואמה זו צ'וסר השתמש בחרוז מלכותי.
יצחק אדל
ביוגרפיה
יצחק אדל נולד ב-1896 בעיר ורשה שבפולין, בנם הבכור של אסתר לבית חלֶמֶר ושמואל אדל, סוחר למדן, ונינו של הרב יהודה ליב הלוי אדל, המגיד מסלונים, בעל "אפיקי יהודה".
למד בקונסרבטוריון של קייב ואחר במוסקבה, והשלים את לימודיו בשנת 1927 בקונסרבטוריון הממלכתי של ורשה, שבראשו עמד באותן שנים המלחין הפולני קרול שימנובסקי. בשנות לימודיו האחרונות (1925–1927) עבד אדל כמורה למוזיקה בבית היתומים של המחנך הנודע יאנוש קורצ'אק, והושפע ממנו לא מעט. יש מקום להניח כי דמותו של קורצ'אק וההשראה שקיבל ממנו הם שהנחו את אדל לכיוון החינוך המוזיקלי. היה פעיל בתחום המוזיקלי בקן "השומר הצעיר" בעירו.
בוורשה הקים אדל את "החברה למוזיקה יהודית", שהייתה הראשונה שערכה קונצרטים של מוזיקה יהודית.
בראשית שנות ה-20 עלו לארץ ישראל אחיו הצעירים אברהם ויעקב כחלוצים. עד סוף העשור הצטרפו אליהם שאר בני המשפחה, ובהם יצחק, שעלה ארצה ב-1929.
בארץ הכיר את פאני לבית ביליג (ילידת 1898 בקולבושובה שבפולין), מורה למתמטיקה, שעלתה באותה שנה לאחר גירושיה מבעלה הראשון, הפיזיקאי ליאופולד אינפלד, עם בנם היחיד. אדל נישא לה ואימץ את בנה. הבן, גיל (1925–1944), חלה ונפטר בעת שירותו בפלמ"ח.
בארץ עבד במשך שנים רבות בהוראה בסמינר לוינסקי למורים וגננות בתל אביב ואחר, בשנותיו האחרונות, בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב. רבים מן המוזיקאים הישראלים הם מתלמידיו.
כמלחין כתב שירי ילדים, בין הידועים שבהם : "כושי כלב קט" שכתבה אנדה עמיר ו"קן לציפור" שכתב ביאליק.
וכמו כן, מוזיקה ווקאלית, מוזיקה קאמרית ומוזיקה תזמורתית.
הותיר אח בקיבוץ יפעת ואחות בתל אביב.
ארכיונו, הכולל יצירות מוזיקליות, שמור במרכז למוזיקה של הספרייה הלאומית.
מוזיקה תזמורתית
הגרסה התזמורתית מ-1948 זהה פרט לכמה שינויים שהכניס המלחין לקראת הסוף. ביצוע ראשון על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח ברנרדינו מולינרי, 1948
כתביו
הייתי מורה לזמרה – זכרונות וחוויות, שאדל לא הספיק לסיים ונותרו בכתב יד. אחייניתו גילה אוריאל פרסמה לקט מתוכו:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
קרקע חומה
קרקע חומה, או קרקע יער חומה, היא סוג קרקע הנפוץ באזורי אקלים ממוזג לח ומאופיין באופק חום כהה שמתחתיו אופקים בהירים יותר.
קרקעות חומות נפוצות בעיקר במערב אירופה ובמרכזה, ברוסיה המערבית ובעבר הרי אורל, בחוף המזרחי של אמריקה ובמזרח אסיה, בכלל זה יפן, קוריאה וסין. באופן גס, רוב הקרקעות החומות ממוקמות בחגורה שבין קווי הרוחב 35° ל-55° צפון. מלבד זאת, ישנן גם קרקעות חומות במזרח אוסטרליה ובניו זילנד. הקרקעות החומות שכיחות יותר באזורי שפלה הנמוכים מ-300 מ' ובאקלים ממוזג לח עם כמות משקעים בינונית – בממוצע פחות מ-760 מ"מ בשנה – ועם טמפרטורה הנעה בין 4° צלזיוס בחורף ל-18° צלזיוס בקיץ.
קרקעות חומות הן קרקעות פוריות, בעלות ניקוז טוב, עם חומציות קרקע שנעה בטווח pH של 5.0–6.5. סוגי הצמחייה הנפוצים ביותר שגדלים בקרקע חומה הם חורש נשיר ועשב. בשל פוריותן הניכרת של הקרקעות אלה, נכרתו שטחים גדולים של חורש נשיר לצורך השמשתם לחקלאות.
לקרקעות חומות בדרך כלל שלושה אופקים: A, B ו-C. אופק A הוא בעל צבע נוטה לחום ועומקו למעלה מ-20 ס"מ. הוא עשוי הומוס כמעט רווי וחומר מינרלי, והוא פעיל ביולוגית עם יצורי קרקע רבים ושורשי צמחים המערבבים את ההומוס עם חלקיקי המינרל. כתוצאה מכך, הגבול בינו לבין אופק B יכול להיות מטושטש בדגימות שאינן חרושות. אופק B עשוי ברובו מחומר מינרלי אשר נדד מחומר המוצא, אולם הוא לעיתים קרובות כולל תכליל של חומר יותר אורגני אשר נישא על ידי אורגניזמים, בעיקר תולעי אדמה. צבעו בהיר יותר משל אופק A, והוא לעיתים קרובות מסונן רק קלות. בשל הסינון המוגבל, יורדים מטה רק הבסיסים המסיסים יותר. אופק C עשוי מחומר המוצא, אשר באופן כללי חדיר ואינו חומצי או חומצי קלות, למשל סיין חרסית.
סלבוי ז'יז'ק
סלבוי ז'יז'ק (נולד ב-21 במרץ 1949) הוא סוציולוג, פילוסוף ומבקר תרבות סלובני.
ביוגרפיה
סלבוי ז'יז'ק נולד בליובליאנה בירת סלובניה (אז חלק מיוגוסלביה) ב-21 במרץ 1949 למשפחה ממעמד הביניים. אביו, יוז'ה, היה כלכלן ועובד מדינה, ואמו, וסנה, הייתה רואת חשבון. ב-1967 החל לימודי פילוסופיה וסוציולוגיה באוניברסיטת ליובליאנה עד לקבלת תואר דוקטור בפילוסופיה. כמו כן למד פסיכואנליזה באוניברסיטת פריז.
כיום מכהן כפרופסור באוניברסיטת ליובליאנה, ונוהג להרצות באוניברסיטאות שונות בארצות הברית. משנת 2004 הוא מנהל את מכון בירקבק למדעי הרוח בקולג' בירקבק.
ז'יז'ק מפורסם בשל השימוש שהוא עושה בשיטתו של הפסיכואנליטיקן ז'אק לאקאן להסברת תופעות בתרבות הפופולרית, לדוגמה, סרטי הבמאים אלפרד היצ'קוק ודייוויד לינץ', כתבי ולדימיר איליץ' לנין, פונדמנטליזם אל מול סובלנות, תקינות פוליטית, סובייקטיביות בעידן הפוסט-מודרני ונושאים רבים נוספים. נושא אחר של ז'יז'ק במסגרת האובייקט הנשגב של האידאולוגיה הוא התנגדותו לתפיסת המשמעות או הערך הבסיסי או הנסתר. לדברי זיז'ק, למשל, אין שום משמעות אמיתית של חלום או ערך אמיתי של סחורה, בניגוד לדעותיהם של זיגמונד פרויד ומרקס.
במהלך שנות השמונים היה ז'יז'ק מעורב באופן פעיל באופוזיציה הדמוקרטית למשטר הסוציאליסטי העצמאי ביוגוסלביה, שסלובניה הייתה אז חלק ממנה. בשנת 1990 היה מועמד בבחירות הדמוקרטיות הראשונות לנשיאות סלובניה מטעם המפלגה הליברלית-דמוקרטית של סלובניה.
ב-2012 חתם על עצומה התומכת ב-BDS וקוראת להטיל אמברגו על ישראל בעקבות פעולותיה במבצע עמוד ענן.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
ערן צור
שנים ראשונות ולהקת "טאטו"
צור החל את חייו המוזיקליים עוד בצעירותו. בתיכון ניגן עם אייל שכטר ואמיר בן-דוד (לימים חברי להקת אבטיפוס) ובלהקה בשם "Mother Brain Crazy". שתי הלהקות לא הפיצו לרדיו שירים ולא הקליטו אלבום.
ב-1986, לאחר סיום לימודיו בבית הספר למוזיקה "רימון", הצטרף צור כבסיסט ללהקת "טאטו" שכללה את חבריו ללימודים יובל מסנר, אורי בלק והסולנית אלונה דניאל. באלבומה היחיד של הלהקה, "חתוך תוכן", שיצא בשנת 1988, כתב צור ארבעה שירים. הוא גם הלחין והיה סולן בשיר "בחצרות בחושך". השיר נפסל לשידור ברדיו בגלל תוכנו, המציג את תיאור מעשה האונס מנקודת מבטו של האנס. בקליפ לשיר הנושא של האלבום ב"להיט בראש", הלהקה הגיבה על הפסילה בכך שצולמה חותכת סרטי הקלטה ומגניבה לפריים שלט עליו כתוב "בחצרות בחושך", כשהם חותכים אותו. "טאטו" התפרקה בשנת 1989.
"כרמלה גרוס ואגנר"
ביוני 1991 החל צור להופיע עם להקתו החדשה "כרמלה גרוס ואגנר". הלהקה כללה את אורי בלק, אורי פרוסט ואבשלום כספי, והיא נקראה על שם שכניו של צור, שעליהם גם כתב שיר באותו שם. באותה תקופה ניגן צור גם בהקלטות ובהופעות של אמנים אחרים, כמו גדעון כפן וקורין אלאל, אך עיקר מרצו הופנה ללהקתו החדשה. אלבומה הראשון של הלהקה נקרא "פרח שחור" ויצא ביוני 1991. באלבום צור כתב והלחין את רוב השירים, למעט חידוש ל"נשל הנחש" של מאיר אריאל (שהושמע ברדיו כסינגל והופיע בביצועו של צור בסרט שורו שנה קודם לכן), והשירים "עדות", "נשים כותבות שירה" ו"תמונה אימפרסיוניסטית", שנכתבו על ידי עמליה זיו. "תמונה אימפרסיוניסטית" היה להיט הרדיו הגדול מהאלבום. בשיר הזה, וכן ב"נשים כותבות שירה" התארחה קורין אלאל בשירה.
בשנת 1992, לאחר פרישתו של פרוסט מהלהקה והחלפתו בדרור אורגד, הקליטה הלהקה חידוש לשירו של זוהר ארגוב "אלינור" לתוכנית "שוב יוצא הזמר" של גלי צה"ל. באותה שנה, הצטרפו ללהקה גם ירונה כספי כבסיסטית שנייה וזמרת ליווי ורם אוריון שהחליף את אורגד. כספי הפכה בהמשך לזמרת בזכות עצמה אחרי פירוק הלהקה.
בשנת 1994 תרם צור את קולו לשני שירים באלבום "רדיו בלה בלה" של החברים של נטאשה - "סוטה מיץ" ו"ליזה". באותה שנה הוקלט בהפקתו של ארקדי דוכין "עיוור בלב ים" - אלבומה השני של "כרמלה גרוס ואגנר" תחת השם: "ערן צור - כרמלה גרוס ואגנר". צור כתב את רוב הטקסטים באלבום (למעט "מה את עושה?" מאת ישראל ויישבה ו"המנון לאדישות" שכתב והלחין ארקדי דוכין). הלחנים היו ברובם של צור, וכן של מסנר, דוכין וקורין אלאל. האלבום זכה לביקורות טובות וכלל את הלהיטים "ערב ב' כסלו" ו"קיץ" (שהולחנו על ידי מסנר). בשנת 1995 התפרקה הלהקה.
קריירת סולו
אלבומו הבא, "אתה חברה שלי" שיצא ב-1997, היה משיריה של המשוררת יונה וולך. האלבום היה מבוסס על הופעה בפסטיבל "נקסט" למוזיקה אלטרנטיבית והתארחו בו קורין אלאל, רונה קינן ודנה אינטרנשיונל. מתוך האלבום בעיקר הצליח הביצוע המחודש לשיר "שיר קדמשנתי (סקס אחר)" עם דנה אינטרנשיונל.
בשנת 1998 חידש צור את השיר "עד סוף הקיץ" של אלי מגן לפרויקט "עבודה עברית".
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 2001 ביצע צור שיר שהלחין למילותיו של שאול שלו, "גבי תמתי", לתוכנית "לחיות את עצמם" בגלי צה"ל. באוגוסט באותה שנה, יצא אלבום האוסף הראשון של צור, העונה לשם אחד משיריה של "כרמלה גרוס ואגנר", "פרפרי תעתוע". נכללו בו שירים של צור מימי "כרמלה גרוס ואגנר", שירים בעיבודים חדשים וכן גרסה של צור ל"נימפה" אותו כתב במקור לאלבום הסולו הראשון של ברי סחרוף (שהלחין את השיר), "הכל או כלום" מ-1991.
בשנת 2002 כתב צור את המוזיקה למחזה "ילדים רעים" של עדנה מזי"א. ב-2003, יצא צור, יחד עם אלונה דניאל ויובל מסנר, במופע משותף בשם "רביעיית מסנר". במופע הם שרו גרסאות מלודיות לשיריהם המשותפים מימי "טאטו" ולשירים מקריירות הסולו שלהם. המופע תועד באלבום שיצא ב-2004. בקיץ באותה שנה הוציא צור את ספרו הראשון, ספר פרוזה בשם "בית אשמן", בהוצאת כתר.
בשנת 2006 הוציא צור את האלבום "חותך בחתך הזהב", מתוכו הצליח "כן לציפור". האלבום מכיל 12 שירים שנכתבו על ידי צור, מלבד שלושה שהלחין צור למילותיהם של ענבל פרלמוטר, יהושוע סובול ונעים עריידי. חלק מהשירים באלבום הולחנו על ידי יובל מסנר. במהדורה המיוחדת שיצאה זמן קצר לאחר מכן, נכלל דיסק בונוס שהוקלט בשיתוף עם להקת "בונא מיוזיק" ובו 5 שירים בגרסאות רמיקס וחידוש ל"רטוב וחם".
החל משנת 2007 במסגרת ההופעות "יוזמת בית הילל", החל צור להופיע עם הפייטן הרב דוד מנחם והמוזיקאי אלעד גבאי. במופע, היחיד מסוגו, ביצע צור את הפיוטים ומנחם את שיריו של צור.
בשנת 2008 כתב פסקול מוזיקלי לסרט התיעודי "כוסות רוח לאבא" של הבמאית טליה פינקל.
בשנת 2009 העלה מחדש את המופע "אתה חברה שלי", כשהפעם שרים ומנגנים איתו אלי אברמוב ויסמין אבן (צור התארח באלבומה "לחשים").
בפברואר 2010 הוציא בחברת "התו השמיני" צור את האלבום "כל מה שאנושי", אשר מתוכו הצליחו: "בעין הסערה" ו"בחוץ". האלבום מכיל 14 שירים שהולחנו על ידי צור, כשלחלק מהלחנים שותף יובל מסנר. רוב השירים הולחנו למילותיו של צור, והשאר לטקסטים מאת המשוררים יאיר הורביץ, אברהם שלונסקי, והסופר אתגר קרת.
בשנת 2013 זכה צור בפרס ע"ש מאיר אריאל ליצירתיות בשפה העברית שהוענק לו במעמד ראש הממשלה. באותה שנה הוציא אלבום בשם "ערן צור ואנסמבל מיתר" שכלל עיבודים מחודשים לשיריו המוכרים בליווי התזמורת הקלאסית "אנסמבל מיתר".
בספטמבר 2016 הוציא צור את אלבומו "המסלול המואר" בהפקתו המוזיקלית של עופר מאירי, מתוכו הצליח שיר הנושא. ב-2020 השתתף בסרטה של קרן ידעיה "מאמי".
בשנת 2021 הקים את הלהקה "טריפולי" בשיתוף עם שלומי ברכה ודני מקוב.
צור משמש כמורה בבית הספר רימון שבו גם למד.
חיים אישיים
צור היה נשוי לאביטל מ-2001 ועד להתאבדותה ב-2019. הוא אב לשני בנים ומתגורר בתל אביב.
לקריאה נוספת
Padva, Gilad (2006). 'Hey, Man, You're My Girlfriend!' Poetic Genderfuck and Queer Hebrew in Eran Zur's Performance of Yona Wallach's Lyrics. In Whiteley, Sheila and Rycenga, Jennifer (Eds.), Queering the Popular Pitch (pp. 101-113). London and New York: Routledge.
אברהם לינקולן (CVN-72)
אברהם לינקולן (CVN-72) (באנגלית: USS Abraham Lincoln (CVN-72)) היא נושאת מטוסים מסדרת נימיץ המשרתת בצי ארצות הברית, שייכת לפיקוד כוחות צי ארצות הברית, ומונעת באנרגיה גרעינית על ידי שני כורים גרעיניים.
נושאת המטוסים "אברהם לינקולן (CVN-72)" קרויה על שמו של אברהם לינקולן שהיה הנשיא ה-16 של ארצות הברית, ממרץ 1861 ועד הירצחו באפריל 1865.
"אברהם לינקולן (CVN-72)" הייתה נושאת המטוסים השנייה שנקראה על שם נשיא לשעבר.
נושאות המטוסים מסדרת נימיץ
אלו הן אוניות המלחמה הגדולות ביותר שנבנו אי פעם, והן מן האוניות הגדולות ביותר שנבנו בכלל. כל אונייה נושאת עליה כוח אווירי גדול ומודרני, והן מהוות את אחד הסממנים לעוצמתה של ארצות הברית כמעצמת על. בצי ארצות הברית ניתן לאוניות אלה הסימול CVN, שמורכב מ-CV שהוא הקוד שמציין נושאת מטוסים ו-N שמציין גרעינית, ומספריהן הסידוריים הם 68 והלאה.
"אברהם לינקולן (CVN-72)" היא נושאת המטוסים החמישית בסדרה (מתוך עשר), לפי תאריך השקתה.
איברגים צלאגוב
איברגים יורייביץ' צלאגוב (באוסטית: Цæллагаты Юрийы фырт Ибрагим; נולד ב-12 בדצמבר 1990 בולדיקווקז, אוסטיה הצפונית) הוא כדורגלן רוסי ממוצא אוסטי המשחק בעמדת המגן באלניה ולדיקווקז.
קריירה
צלאגוב הוא בוגר האקדמיה לכדורגל של קריליה סובייטוב סמרה. החל מינואר 2010 היה לאחד השחקנים העיקריים במועדון. ב-2010 המועדון חווה זמנים קשים, עקב בעיות כלכליות שוחררו שחקנים רבים ושחקני קבוצת הנוער, איברגים ביניהם, קיבלו הזדמנות להוכיח את עצמם ואיברגים הפך לשחקן מרכזי, הוא הופיע בהרכב הקבוצה הבוגרת לראשונה, ב-13 במרץ 2010 במשחק נגד "זניט". את השער הראשון הבקיע ב-2 באוקטובר, במשחק נגד "אלניה". בסוף עונת 2010 היה מועמד לפרס "החמישייה הראשונה"כאחד השחקנים הצעירים הטובים של העונה. בהדרגה הצליח להפוך לשחקן מפתח בקבוצה ולאחד ממנהיגי הקבוצה.
ב-30 בדצמבר 2016, עבר למועדון הכדורגל "זניט". הוא חתם על חוזה למשך 3.5 שנים.
ב-2 באוגוסט 2017 הושאל למשך עונה אחת ל"דינמו מוסקבה" וכעבור עונה חזר לזניט, במאי 2018, ברם הוא לא הרשים במחנה האימונים והוחזר להשאלה, הפעם לרובין קאזאן. במדיה הופיע במשך שנה שלמה.
בקיץ 2019 עבר לסוצ'י. ערך הופעת בכורה במדי הקבוצה במחזור הראשון של עונת 2019/2020, במשחק החוץ נגד ספרטק מוסקבה ב-13 ביולי 2019. את שער הבכורה הבקיע ב-31 באוגוסט 2019 במשחק המחזור השמיני נגד רובין קאזאן.
בנבחרת
ב-9 בפברואר 2011 ערך את הופעת הבכורה בטורקיה במשחק הידידות מול אוקראינה בהרכב נבחרת הנוער. השתתף גם באליפות אירופה לנוער 2013.
בלוז רוק
בלוז רוק (באנגלית: Blues-rock) הוא ז'אנר מוזיקלי שמערב את מוזיקת הרוק עם מוזיקת הבלוז, ויוצר בעצם שירי רוק על סולמות המשתייכים לבלוז. למרות הדעה הרווחת, הבלוז רוק אינו מייצג כל שיר רוק שמנוגן בסולם בלוז, כי קיימים רבים כאלו, אלא רק שירים שמנוגנים לגמרי כמו בלוז אך עם שילובים מעולם הרוק הקלאסי והרוק הכבד.
מקורות
על אף שהרוק אנד רול התפתח ממוזיקת הבלוז, עד שנות החמישים והשישים של המאה העשרים לא נעשה שום שילוב בין הז'אנרים. תעשיית הרוק שעוד הייתה בחיתוליה שמרה על מבנה קבוע של רוק אנד רול, ואילו הבלוז, שהיה קיים הרבה מאוד שנים, היה ונשאר קבוע ואחיד בסולם בלוז פנטטוני. רק בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו להקות כמו "cream" ו-"canned heat", שהיו פורצות דרך, להביא את סגנון הרית'ם אנד בלוז (R&B) ולשלב אותו במאפיינים הידועים של הרוק אנד רול, כלומר, להכניס בתוך שירי הבלוז "ריפים" בסגנון רוק כבד, שימוש בגיטרה חשמלית, תופים ובס דומיננטיים ובכלל יציאה משגרת הבלוז שהייתה קבועה עד אז. האדם שקידם את הרוק בלוז הכי הרבה היה אריק קלפטון, גיטריסט להקת "קרים", שהייתה הלהקה הראשונה שנתנה מקום דומיננטי לתופים וגיטרה הבס, והייתה להשראה לדורות של מוזיקאים בממלכה המאוחדת ומחוצה לה. קלפטון לקח את סגנון ה-R&B ועיצב אותו כך שיוכל לעבוד איתו בסגנון הרוק. עוד להקה, שככל הנראה הייתה הלהקה המפורסמת ביותר ששילבה ויצרה חומרים בסגנון בלוז רוק היא לד זפלין הבריטית. אמנם, סגנונה הראשי של הלהקה היה הרוק הכבד, שאותו היא ולהקת דיפ פרפל פיתחו, אך הרבה משיריה, בעיקר באלבומים הראשונים, הם שירי בלוז מובהקים. לאורך שנות השישים הסגנון התפתח וצבר פופולריות ולהקות רבות פיתחו ועיצבו אותו, וביניהן הרולינג סטונס, המי, לד זפלין, קרים, ועוד (ראו למטה: אמני בלוז רוק). לבסוף, לאחר תהליך של התפתחות הז'אנר נוצר סגנון בן-כלאים של הבלוז והרוק אנד רול, ששם דגש על הגיטרה החשמלית.
נגינה מוזיקלית
בדומה לסגנון הרוק, הצליל הייחודי של הבלוז רוק נוצר על ידי שילוב גיטרה החשמלית, גיטרה בס ותופים. הגיטרה החשמלית מוגברת בדרך כלל באמצעות מגבר גיטרה צינורית או באמצעות אפקט אוברדרייב (דיסטורשן). שתי גיטרות הן דבר שבשגרה בלהקות בלוז רוק: גיטריסט אחד שהתמקד בגיטרה בקצב, מנגן ריפים ואקורדים כליווי; והשני התמקד בגיטרה מובילה, בנגינה של שירים מלודיים וסולואים. בעוד שהרכבי הבלוז מתקופת שנות החמישים השתמשו לפעמים בקונטרה בס במקום גיטרה בס, להקות הבלוז רוק של שנות השישים השתמשו בבס החשמלי, שהיה קל יותר להגביר אותו לכמויות גדולות. לעיתים ניתן לשמוע בשירי הרוק בלוז שימוש בכלי מקלדת, כמו פסנתר ואורגן המונד. בדומה לגיטרה החשמלית, לרוב מוגבר צליל האיבר של אורגן ההאמונד באמצעות מגבר צינור, המעניק איכות צליל חזקה יותר לכלי. השירה ממלאת בדרך כלל תפקיד מפתח, אם כי הקולות עשויים להיות שווים בחשיבותם או אפילו כפופים לנגינת הגיטרה הראשית. כמו כן, מספר קטעי בלוז רוק הם אינסטרומנטליים בלבד. לפעמים הלהקות כללו גם מפוחית מכוונת של ריכטר או "נבל". הרבה ממאפייני הרוק בלוז מגיעים משנותיו הראשונות של הבלוז, כאשר ניגנו אותו רק עם גיטרה ושירה ולעיתים מפוחית, ולכן הגיטרה כל כך חשובה בו.
כתיבה מוזיקלית
קטעי בלוז רוק לעיתים קרובות עוקבים אחר מבני בלוז טיפוסיים, כמו בלוז בן שתים עשרה רבעים בתיבה, בלוז של שש עשרה רבעים ועוד. הסולם הוא בדרך כלל מז'ורי, אך יכול להיות גם מינורי, כמו בשירם של פליטווד מק, "Black Magic Woman". ההבדל הבולט הוא השימוש התכוף בתו שמיני ישר או במקצב רוק במקום משולשים שנמצאים בדרך כלל בבלוז. דוגמה לכך היא השיר "צומת דרכים" של קרם. למרות שהוא עוצב מתוך "Cross Road Blues" של רוברט ג'ונסון, שמבוסס על הדעה הקדומה כי מוזיקת הבלוז היא מוזיקת השטן, גיטרת הבס משולבת עם התופים כדי ליצור ולהדגיש ללא הרף את ההמשכיות בכונן המטרי הרגיל. קרים משתמשת גם בחלק מהמילים מתוך "Blues Riverside Blues" כדי ליצור פרשנות משלהן לשיר.