cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארון (להט"ב)
ביקורת על המטפורה ארון
זיידמן ואח 'נ. אל. (Seidman et. al.) טען ב-1999 כי "הארון" נהפך למטפורה מיושנת בחייהם המודרניים של האמריקאים משתי סיבות:
קולי גס-שיער
גזע הקולי גס-השיער מוכר בעיקר הודות לדמות הראשית מתוך הסרט "לאסי".
בילצקי
בילֶצקי (לעיתים ביליצקי) הוא שם משפחה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
שלום שוורץ (פסיכולוג)
שלום שוורץ (Shalom H. Schwartz; נולד ב-1936) הוא פסיכולוג חברתי, פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקר בעל שם עולמי, תאורטיקן ומרצה בתחום, ומפתח תאוריית הערכים. ב-2007 זכה בפרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה.
ביוגרפיה
שוורץ נולד בלונג איילנד שבארצות הברית. אמו הייתה מורה לעברית ואביו שימש רב קונסרבטיבי. בנעוריו למד שוורץ כשנתיים בישיבה והשתתף במהלך לימודיו התיכוניים בלימודי יהדות. בשנת 1952 פנה ללימודים אקדמיים והשלים תואר ראשון בספרות השוואתית מאוניברסיטת קולומביה (1957, בהצטיינות), תואר ראשון בספרות עברית מהסמינר התאולוגי היהודי (1958), תואר שני בפסיכולוגיה חברתית והתפתחות קבוצות מאוניברסיטת קולומביה (1962) ותואר שני בספרות עברית, וכן הסמכה לרבנות, מהסמינר התאולוגי היהודי (1962). במהלך 1959–1960 השתלם שוורץ בתחום מדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים למשך סמסטר, והמשיך להגיע לישראל וללמוד קורסים מהאוניברסיטה העברית במסגרת לימודיו לתואר שני בפסיכולוגיה. בשנים 1962–1967 למד לימודי דוקטורט בתוכנית משולבת לפסיכולוגיה חברתית וסוציולוגיה של אוניברסיטת מישיגן. עבודתו חקרה את הקשר שבין מחויבות חברתית לבין התנהגות אלטרואיסטית.
במהלך לימודי הדוקטורט עבד שוורץ כמרצה ליהדות ולחינוך במכללת "מדרשה" שבדטרויט (1962–1965), ומשנת 1964 החל לעבוד בחוג לסוציולוגיה של אוניברסיטת מישיגן, תחילה כעוזר הוראה ולאחר מכן כמרצה (1964–1966). בתום לימודיו הוא הצטרף למחלקה לסוציולוגיה של אוניברסיטת ויסקונסין, בה היה חבר סגל בדרג פרופסור (1967–1983) ושימש סגן ראש החוג (1973–1976). בשנים 1971–1973 שימש מרצה אורח במחלקה לפסיכולוגיה ובבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1979 עלה ארצה עם רעייתו פנינה ושלושת ילדיהם.
בין תלמידיו נמנים חברי סגל בכירים באוניברסיטאות בארץ כמו סגנית רקטור האוניברסיטה העברית פרופ' לילך שגיב, פרופ' נועם כנפו, ד"ר תמי רובל-לפשיץ ועוד.
הוא בעל תואר דוקטור לשם כבוד מהסמינר התאולוגי היהודי (1986) וחבר כבוד באגודה הפסיכולוגית של ונצואלה (1994). בתחום הפסיכולוגיה הבין-תרבותית משמש שוורץ, משנת 1997, עורך מייעץ לכתב עת לפסיכולוגיה בין-תרבותית ולכתב העת האסיאתי לפסיכולוגיה בין-תרבותית.
בשנת 2007 זכה שוורץ בפרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה.
ביוזמת סוניה רוקס פורסם גיליון מיוחד של כתב העת Journal of Cross-Cultural Psychology שהוקדש למחקרים של שלום שוורץ.
מחקריו
בעבודתו עסק שוורץ בחקר גורמים המביאים להתנהגות אלטרואיסטית ובחקר נורמות אישיות שמביאות אנשים לפעול באופן חברתי שאינו מסייע לאינטרס האישי. בשנות השבעים והשמונים היו מחקריו אלו חלוצים בתחומם ועסקו, בין היתר, בהתנהגות יחידים בתקופת השואה. בישראל הוא החל בניסיון להבנת יחס הכבוד בין מורים לתלמידים, ובעקבותיו פיתח את תאוריית הערכים, שבסיסה שבעה ערכים תרבותיים שונים. תאוריה זו צוטטה, נכון ל-2023, ביותר מ-23,000 מאמרים והובילה לשורת מחקרים ברחבי העולם בנושא ערכים אישיים והשלכותיהם על עמדות והתנהגויות. שוורץ ערך מחקר השוואתי בין תרבויות ופיתח שיטה למדידת מתן עדיפות לערכים ולבחינת השפעת הערכים על התנהגות האדם והחלטותיו.
עם שותפיו הוא פיתח שיטות למדוד קדימויות של ערכים גם אצל ילדים, אצל בני נוער ואצל אנשים מחוסרי השכלה בעולם השלישי. כמו כן חקר את הקשר בין ערכים לבין עמדות פוליטיות.
שיטת בורדה
שיטת בורדה (borda's method) היא שיטת בחירות שבה נבחר המועמד שסך מספר המועמדים המדורגים תחתיו מכל אחד מהבוחרים - הוא הגבוה ביותר.
הגדרה
תהי קבוצה סופית של מועמדים (או אפשרויות) ו-  קבוצה סופית של בוחרים.
מועמד   מקבל    נקודות מבוחר , אם בוחר זה דירג    מועמדים מתחת למועמד. נקודות אלו נקראות גם נקודות בורדה. (במילים אחרות: מספר הנקודות שמועמד כלשהו מקבל מבוחר מסוים, שווה למספר המועמדים שאותו בוחר דירג אחריו)
דירוג בורדה (borda count) של מועמד הוא סך הנקודות שהוא צבר מכל הבוחרים. המועמד הנבחר על פי שיטת בורדה (נקרא גם: מנצח בורדה) הוא המועמד שדירוג בורדה שלו הוא הגבוה ביותר.
הגדרה נוספת
דירוג בורדה של מועמד ניתן להגדרה גם באופן הבא:
לכל זוג מועמדים ו-, נסמן ב-  את מספר הבוחרים המדרגים את  לפני. דירוג בורדה של מועמד  שווה ל-.
נראה שהגדרה זו שקולה להגדרה הקודמת:
יהי \ a_{s,t,k} שווה ל-1 אם בוחר מדרג את  לפני, ושווה ל-0 אחרת. ברור ש- ולכן.
לפי ההגדרה הראשונה, דירוג בורדה של מועמד הוא סכום מספר המועמדים שדורגו תחתיו על ידי כל בוחר, כלומר. בהחלפת סדר הסכימה יתקבלו ביטויים זהים ולכן ההגדרות שקולות.
היסטוריה ושימושים
שיטת בורדה הוצעה לראשונה במאה ה-13 על ידי המדען והפילוסוף רמון ליול, אולם היא נקראת על שם המתמטיקאי הצרפתי בן המאה ה-18 ז'אן-שארל דה בורדה שהגה אותה בשנת 1770.
בבחירות לפרלמנט של נאורו ולבית המחוקקים הלאומי של סלובניה משתמשים בשיטת בורדה, וניתן לומר שגם המנצח בתחרות האירוויזיון נקבע על פי סוג של שיטת בורדה.
במונחים של תורת המשחקים, שיטת בורדה היא סוג של פונקציית בחירה חברתית, כלומר פונקציה המקבלת את יחסי ההעדפות של הבוחרים ומחזירה את המועמד הנבחר.
שיטת בורדה מקיימת את תכונת המונוטוניות חלשה והפה אחד.
השיטה אינה מקיימת את תבחין קונדורסה הדורש שכאשר יש מועמד שעבורו לכל מועמד אחר  יש יותר בוחרים המעדיפים את  על  - אז  ייבחר.
דוגמה
תהי קבוצה של 21 בוחרים, ויהיו , ו- שלושה מועמדים.
נחשב את דירוג בורדה של כל אחד מהמועמדים :
עבור מועמד : יש שמונה בוחרים שמעניקים לו 2 נקודות ושלושה עשר בוחרים שמעניקים לו 0 נקודות. לכן, מקבל בסך הכל 16 נקודות בורדה.
עבור מועמד : יש שבעה בוחרים שמעניקים לו 2 נקודות, שבעה בוחרים שמעניקים לו נקודה אחת ושבעה בוחרים שמעניקים לו 0 נקודות. לכן,  מקבל בסך הכל 21 נקודות בורדה.
עבור מועמד : יש שישה בוחרים שמעניקים לו 2 נקודות, ארבעה עשר בוחרים שמעניקים לו נקודה אחת ובוחר אחד שמעניק לו 0 נקודות. לכן, מקבל בסך הכל 26 נקודות בורדה.
כיוון שדירוג בורדה של מועמד גדול ממש מדירוג בורדה של שני המועמדים האחרים,  הוא מנצח בורדה במקרה זה.
גאורג שטומה
גאורג שטומה (בגרמנית: Georg Stumme; 29 ביולי 1886 – 24 באוקטובר 1942) היה גנרל חיל השריון שהתפרסם בעיקר במותו הטראגי בעת שפיקד על ארמיית הפאנצר אפריקה בתחילת קרב אל-עלמיין השלישי.
ביוגרפיה צבאית
שטומה החל את הקריירה הצבאית שלו ב-1906 כצוער בצבא הקיסרות הגרמנית. במלחמת העולם הראשונה נפצע ועבר לשרת במטה הכללי. לאחר המלחמה המשיך לשרת ברייכסוור. בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-2 שהייתה ממונעת בכלי רכב משוריינים ומספר טנקי פאנצר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד על הדיוויזיה הקלה ה-2 בפלישה לפולין והגיע איתה לאחר מספר קרבות לוורשה. באוקטובר 1939 חזר עם הדיוויזיה הזאת לגרמניה. לאחר התארגנות והצטיידות הפכה הדיוויזיה הקלה ה-2 לדיוויזיית הפאנצר ה-7. ב-5 בפברואר 1940 העביר את הפיקוד על הדיוויזיה לארווין רומל שהצטיין בפיקוד עליה בפלישה לצרפת. ב-19 ביולי 1940 הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל.
שטומה קיבל פיקוד על הקורפוס ה-40 והשתתף במערכה על צרפת, במערכה בבלקנים בכניסה לבולגריה ובפלישה ליוגוסלביה ויוון תחת פיקודו של וילהלם ליסט. מיד לאחר מכן השתתף במבצע ברברוסה תחת פיקודו של פדור פון בוק. הוא הגיע עד פאתי מוסקבה וב-1942 השתתף בפתיחת קרב סטלינגרד. זמן קצר לפני קרב סטלינגרד קצין המטה הבכיר של דיביזיית הפאנצר ה-23 של הוורמאכט, רס"ן יואכים רייכל (Joachim Reichel), לקח מסמכים שבהם פרטים חשובים אודות המבצע ומטוסו נפל. שטומה, יחד עם מפקד הדיוויזיה ה-23 הודחו מתפקידם ב-20 ביולי 1942 והועמדו לדין בהוראתו הישירה של היטלר שזעם על האירוע. שטומה נידון ל-5 שנות מאסר אך קיבל חנינה זמן קצר לאחר מכן.
שטומה נותר חסר תעסוקה ואז נקרא להחליף את רומל.
קרב אל-עלמיין השלישי
היטלר ייחס לחזית צפון אפריקה חשיבות משנית. הוא נגרר לאפריקה בעל כורחו כי לא יכול היה להניח להתמוטטותו של צבא איטליה, שהייתה בעלת בריתו, להפוך להתמוטטות פוליטית. במבצע ברברוסה הוציא הוורמאכט 146 דיוויזיות ובהן כ-3 מיליון חיילים, ובמדבר לא עלה הכוח הגרמני בשיאו על 4 דיוויזיות עם 50,000 חיילים. לאחר הניצחונות וכיבוש טוברוק בקיץ 1942 נעצר רומל לפני אל-עלמיין בגלל התארכות קווי האספקה שלו. לצ'רצ'יל היה חשוב ניצחון בחזית זו כאוויר לנשימה, לאחר שורת כישלונות קשים בטוברוק ובסינגפור, שערערו את ביטחון העם הבריטי בצבאו ובו. הוא החליף את מפקד הארמייה השמינית גנרל קלוד אוקינלק בברנרד לו מונטגומרי. ערב פתיחת ההתקפה היה לבריטים יתרון במספר הטנקים, תותחים, מטוסים, לוחמים ועוד. רומל היה מודע לכך, ובנה שורה של כ-450,000 מוקשים נגד אדם וטנקים. הוא היה תשוש וסבל מבעיות רפואיות. דווקא בשעה קריטית זאת אישר לו היטלר חופשת מחלה בגרמניה. למחליפו הזמני מונה שטומה, שלא היה לו כל ניסיון בלוחמה מדברית.
שטומה הגיע למדבר ב-19 בספטמבר 1942. הוא סבל מיתר לחץ דם, ורומל העלה תמיהות בקשר להחלטה לשלוח למדבר אדם חולה. הוא הציג לשטומה את תוכניות ההגנה ובעיות האספקה וביקש ממנו לפעול לתיקון המצב, אבל שטומה לא עשה זאת. רומל עזב ב-24 בספטמבר 1942.
ההתקפה הבריטית החלה ב-23 באוקטובר 1942 בשעה 21.25 בהפגזה מ-750 תותחים שלאחריה החלו חיילי חיל ההנדסה לפלס דרכים בשדות המוקשים. שטומה הופתע מעוצמת ההתקפה. הוא יצא לכיוון מפקדתו, במכונית פתוחה ללא ליווי צבאי וללא מכשיר קשר ביחד עם קצין ההנדסה של הקורפוס, קולונל בוכטינג. הם נתקלו בעמדה של חיילים אוסטרלים, שפתחו באש. בוכטינג נהרג. הנהג, שעמד על טעותו, סובב את ההגה במהירות. שטומה ניסה לקפוץ מהרכב, ונגרר מרחק מה כשמחצית גופו מחוץ לרכב עד שנפל על אדמת המדבר. תחילה לא היה ידוע מה קרה לו ורק אחר כך נמצאה גופתו ללא סימני פגיעה חיצונית, ונקבע שמת בגלל התקף לב. 24 שעות נותרה ארמיית הפנצרים ללא מפקד עד שנתמנה גנרל וילהלם פון תומה. רומל קטע את חופשתו והגיע למפקדתו במדבר ב-25 באוקטובר 1942 בלילה, אבל אז החזית שלו כבר נפרצה.
שטומה נקבר בבית הקברות הצבאי הגרמני בטוברוק.
יענקל'ה רוטבליט
יעקב (יענקל'ה) רוֹטְבְּלִיט (נולד ב-13 בפברואר 1945) הוא משורר, פזמונאי, סופר ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה
רוטבליט נולד בחיפה והיה חניך ב"אגודת יורדי ים זבולון" וב"השומר הצעיר". לאחר סיום לימודי התיכון ב"חוגים", התגייס לנח"ל עם גרעין השומר הצעיר "שדמה", שנועד להשלים את קיבוץ מצר. לאחר השחרור מצה"ל, בהיותו סטודנט באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1967, פרצה מלחמת ששת הימים. הוא לחם כמפקד מחלקה בגדוד 163 של החטיבה הירושלמית. במהלך הקרב בשכונת אבו תור נפצע רוטבליט קשה. ידו ניזוקה והוא איבד רגל.
בשנות ה-70 הכיר לו דורי בן זאב את מי שתתפרסמה לימים כמורה רוחנית, רינה שני. הם עברו לגור יחד וחיו כשנה בקליפורניה, אולם בסופו של דבר רוטבליט חזר לישראל. ב-1982 נישא לאורנה, שהביאה איתה את בתה בת ה-5 מנישואיה הראשונים, לימים הזמרת עלמה זהר. אורנה ילדה שתי בנות ובן, ונפטרה בשנת 1998 לאחר מחלה. רוטבליט הקדיש לה את השיר "דרכנו" שהולחן על ידי יזהר אשדות ובוצע על ידי דני בסן. למעט שנים אחדות שבהן שהה במקומות נוספים בישראל ומחוצה לה, רוטבליט התגורר מאז 1966 בירושלים, בשכונת אבו טור, בקרבת המקום בו נפצע במלחמה. כיום מתגורר בשכונת מחנה ישראל בירושלים.
בשנת 1968 הוקלט לראשונה שיר פרי עטו של רוטבליט, "זמר שכזה", ולאחריו "שיר לשלום" (1969), אשר בוצע לראשונה על ידי להקת הנח"ל והסולנית מירי אלוני וזכה לפופולריות רבה, ובין השאר הושר על ידי יצחק רבין בעצרת השלום, שבסיומהּ נרצח.
בשנת 1998 סיכמה חברת "הד ארצי" חלק מיצירתו של רוטבליט באלבום אוסף כפול, "דברים שרציתי לומר", ובו 36 משיריו הבולטים, המבוצעים על ידי אמנים ידועים. בשנת 1999 התקיים במסגרת פסטיבל ישראל ערב מחווה לרוטבליט ולשיריו. בשנת 2004 יצא בהוצאת NMC אוסף כפול נוסף מיצירתו, "שיר לכל עת", ובו 36 שירים, חלקם יצאו לראשונה על גבי תקליטור, בהם: "עגילים וג'ינס קרוע" המוקדש להרוגי הפיגוע בציר פילדלפי, "מתה האמת הישנה", ו"שיר לכל עת".
בשנת 1998 זכה רוטבליט בפרס אקו"ם על מפעל חיים. בשנת 2002 קיבל תואר "עמית כבוד" של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים. בנוסף לכתיבתו הפזמונאית, עסק רוטבליט לאורך השנים גם בכתיבה עיתונאית. בשנים 1970–1973 פרסם טור סאטירי שבועי בשם "שחק אותה" במוסף "הארץ" וכן מדור נוסף בשם "גלגל אותה" בגיליון אמצע השבוע של העיתון. לאורך השנים פרסם טורים אישיים, רשימות וכתבות בעיתונים חדשות, העולם הזה, דבר, דבר אחר, צלול, מעריב, מוניטין והעיר.
לצד פועלו כפזמונאי וכעיתונאי, הוציא רוטבליט חמישה אלבומי סולו שאותם הלחין, שרובם הורכבו משירי מחאה כתב וביצע בעצמו: "כך שחררתי את ירושלים" (1978), "מכתבים מבית רביעי" (1989), "מדינת היהודים/קטעים" (2004), "מדינת היהודים/חלק ב'" (2005) ו"צומת עלעול" (2011). בניגוד לעשרות הלהיטים שכתב רוטבליט עבור זמרים אחרים, מהפזמונים שכתב ושר בעצמו, השירים באלבומי הסולו לא זכו להצלחה.
בשנת 2011 החל לעבוד על פרויקט החצר האחורית יחד עם תומר יוסף, איתמר ציגלר וגדי רונן. רוטבליט חבר לכל דבר בהרכב מוזיקלי זה, ומשתתף בהקלטות ובהופעות. בשנת 2013 יצא האלבום לאור לאחר שחברי הלהקה פתחו במסע גיוס כספים לאלבום באמצעות מימון המונים בלבד, ללא חברת תקליטים. רוטבליט כתב את מילות כל ארבעה עשר השירים באלבום זה, הנושא את שם הלהקה. בשנת 2017 הוציאה הלהקה את אלבומה השני.
בין השנים 2006–2010 כיהן רוטבליט כיו"ר דירקטוריון אקו"ם.
יצירתו
רוטבליט כתב מאות שירים שהפכו לנכס צאן ברזל של המוזיקה הישראלית, אחד מהם הוא הלהיט הגדול ביותר של להקת הנח"ל והלהקות הצבאיות בכלל "שיר לשלום". שיתוף הפעולה הבולט ביותר שלו הוא עם שמוליק קראוס שהתחילו לכתוב יחד ב-1970, בין היתר השירים ניתן למצוא "בלדה לעוזב קיבוץ" של כיף התקווה הטובה, "אצלי הכל בסדר" ו"ימי ראשית הקיץ" של ג'וזי כץ ו"לוח וגיר" ששר קראוס עצמו. בשנת 1978 כתבו את "סוס עץ" ששר אריק איינשטיין וגם גידי גוב. השניים גם כתבו יחד בשנות השמונים והתשעים את השירים "גלגל מסתובב", "אחרי עשרים שנה", "ידידותי לסביבה" ועוד רבים. מלחין נוסף שיאיתו עבד הוא שלום חנוך שכתבו יחד את השירים "לילי שלי" (השלושרים), "כמה טוב שבאת הביתה" (אריק איינשטיין), "חוזה לך ברח" (אושיק לוי) ו"בואי לרקוד" ששר חנוך עצמו. שירים נוספים שכתב הם "אמא אדמה", "היא תבוא", "צא מזה" ואחרים (אריק איינשטיין), באה מאהבה (יהודית רביץ), ,"זה השיר שהוא שר לי בגשם", "חגיגה בצמרת ו"סרט כחול (נורית גלרון) ו"בוקר של כיף" (תיסלם).
סלמוניים
חלק מדגי הסלמון גדולים יחסית והגדול שבהם הוא המין סלמון סיבירי מנהרות סיביר שמגיע למשקל מרבי של 105 ק"ג.
ברוורמן
ברוורמן הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי ממקור גרמני ופירושו הוא "אמיץ".
צרעה (אתר מקראי)
צָרְעָה היה יישוב בשפלת יהודה. מוזכרת במקרא, ובתקופה הישראלית שכנה בנחלת שבט יהודה ובגבול שבט דן. צרעה ידועה בתור אזור מולדתו של השופט המקראי שמשון. שמה השתמר בשם הכפר הערבי סרעא, שחרב במלחמת העצמאות. קיבוץ צרעה הסמוך נושא את שם האתר המקראי.
תולדות המקום
צרעה נזכרת כבר בכתבי אל-עמארנה מהמאה ה-14 לפנה"ס בתור אחת משתי הערים, יחד עם "איילון" אשר הותקפו על ידי ה"חבירו". שתיהן היו בתחום "ממלכת גזר". באחד המכתבים, פרעה אַמֶנְחֹתֶפּ השלישי מספר כי בני מלכילו מלך גזר, כמעט נהרגו בידי בני עָפירוּ בבואם לאיילון ולצרעה.
ספר יהושע מונה את העיר צרעה בתחום שבט יהודה: "בַּשְּׁפֵלָה: אֶשְׁתָּאוֹל וְצָרְעָה" (ט"ו, ל"ב). ערים אלו הן גם בגבול שבט דן: "וַיְהִי, גְּבוּל נַחֲלָתָם, צָרְעָה וְאֶשְׁתָּאוֹל, וְעִיר שָׁמֶשׁ (י"ט, מ"א). מחבר תבואות הארץ סבור ערים אלה, יחד עם עקרון היו ערי גבול ופעם נכללו בנחלת שבט יהודה ופעם - בנחלת שבט דן. אביו של שמשון היה מבני שבט דן וחי בין שתי הערים: "וַיְהִי אִישׁ אֶחָד מִצָּרְעָה מִמִּשְׁפַּחַת הַדָּנִי, וּשְׁמוֹ מָנוֹחַ" (ספר שופטים י"ג, ב'). על צרעה ואשתאול נכתב בתלמוד בבלי מסכת סוטה: "צרעה ואשתאול שני הרים גדולים היו ועקרן שמשון וטחנן זה בזה" (א').
בתלמוד ירושלמי מסכת סוטה מתואר גם הקשר בין שתי הערים: "שערו כחרובי גדולה (עץ חרוב) היה, בדין בדין (ענפים) היו עשויים... בשעה שרוח הקודש שורה עליו היו פסיעותיו כמצרעה לאשתאול, שערותיו מקישות כזוג (פעמון) וקולו הולך כמצרעה לאשתאול"(פרק א' מסכת ח').
צרעה נמנית עם שורת הביצורים שבנה מלך יהודה רחבעם, על גבול ארץ יהודה ופלשתים. על מכלול הציוד שבו צוידה כל עיר מבצר כתוב בספר דברי הימים א' :"וַיֵּשֶׁב רְחַבְעָם, בִּירוּשָׁלִָם וַיִּבֶן עָרִים לְמָצוֹר, בִּיהוּדָה. ... וְאֶת-צָרְעָה, וְאֶת-אַיָּלוֹן, ... עָרֵי, מְצֻרוֹת. וַיְחַזֵּק, אֶת-הַמְּצוּרוֹת; וַיִּתֵּן בָּהֶם נְגִידִים, וְאֹצְרוֹת מַאֲכָל וְשֶׁמֶן וָיָיִן. וּבְכָל-עִיר וָעִיר צִנּוֹת וּרְמָחִים, וַיְחַזְּקֵם לְהַרְבֵּה מְאֹד; וַיְהִי-לוֹ, יְהוּדָה וּבִנְיָמִן (י"א, ה'-י"ב).
בימי שיבת ציון נימנת צרעה על הערים שיושבו על ידי בני שבט יהודה (ספר נחמיה, י"א, כ"ט).
באונומסטיקון - רשימת השמות של אוסביוס מקיסריה שנכתב במאה ה-4 נאמר כי צרעה היא כפר, 10 מילין מבית גוברין צפונה.
בתל צרעה נסקרו מערות, קברים, בורות וגת. ליד הבית הדו-קומתי, שריד לכפר הערבי שהיה במקום, חצובות בסלע שתי גתות, אחת מהן הייתה מרוצפת פסיפס.
מזבח מנוח
ממערב לאזור התעשייה של מחלף שמשון בכביש 38 מזדקר סלע עתיק מהוקצע המכונה בשם "מזבח מנוח" (בנ.צ. 14945.13110). הסלע זוהה כמזבח על-ידי חוקרים כבר במאה ה-19. על המזבח נאמר בספר שופטים: "וַיִּקַּח מָנוֹחַ אֶת-גְּדִי הָעִזִּים, וְאֶת-הַמִּנְחָה, וַיַּעַל עַל-הַצּוּר, לַה'; וּמַפְלִא לַעֲשׂוֹת, וּמָנוֹחַ וְאִשְׁתּוֹ רֹאִים" (י"ג, י"ט). האגדה מספרת כי סלע זה הוא אותו צור מזבח שעליו התגלה מלאך האלוהים אל מנוח ואל אשתו ובישר להם על הולדת בנם שמשון, כפי שמובא בספר שופטים.
מספר יוסף ברסלבי:
ממדי ה"מזבח" הם 3.00 מ' על 2.50 מ' על 1.50 מ'. הסלע בנוי משברי אבנים בבסיסו, מעליו מדרגה אולי ה"יסוד", משטח כנראה "הסובב", מקום למעמד הכהן ולכלים. ממדי הגג הם 1.50 מ' על 1.45 מ' 0.30 מ'. במשטח העליון קיימות מספר חציבות וכן למעלה מ-10 שקערוריות וספלולים, חלקם מחוברים זה לזה בחריצי תעלות. ייתכן שתפקידם היה ניקוז נוזלים - דם הקרבנות או שמן ויין של נסכים. פינותיו של המזבח פונות לרוחות השמים (בדומה למזבח בהר עיבל ולמזבח בגבעת הראל)
פטריארכיה
פטריארכיה (πατριάρχης - "שלטון האב"; בעברית: אַבְהָתָנוּת) היא "שלטון האב בתא המשפחתי". תנועת הפמיניזם הרחיבה את המושג לכל שיטה של ארגון חברתי בה הסמכויות מרוכזות בידיו של גבר. השליטה במוסדות החברתיים נמצאת, ברובה או כולה, בידיהם של גברים, המעבירים את השלטון ביניהם. הכוח נשאר ונשמר תמיד בידי הגברים, הזוכים לפריווילגיה חברתית על פני נשים בדת, בכלכלה, בפוליטיקה, בשפה ובתרבות, ועל נגזרותיהם כמו האומנות, המשפט, המדע, הרוחניות והאידאולוגיה. משפחה פטריארכית, כנגזר מכך, היא משפחה הנתונה למרות האב, אשר חלה אל אשתו, ילדיו והרכוש המשותף. במובן הרחב זהו מוסד של שליטה ופריבילגיה גברית - שתלויה, בין השאר, בנחיתותן היחסית של נשים.
בשיח הפמיניסטי, נהוג להגדיר חברה פטריארכלית כחברה שבה שוררים יחסי-כוח לא שוויוניים בין גברים לנשים. אחת הביקורות המרכזיות רואה את הסיבה להיווצרות חברה פטריארכלית בעובדה שרוב המחברים בתחום הספרות לאורך ההיסטוריה היו גברים לבנים אירופאיים, בשל תת-הייצוג של נשים מחברות בעולם הספרותי. דוגמה נוספת לדומיננטיות של הפטריארכיה בחברה היא בעולם הרפואה, אשר לא כלל בעבר מספיק נשים בניסויים רפואיים מחקריים עבור פיתוח תרופות חדשות, לעומת משתתפים גברים. הבעייתיות היא, בהתאם לגישה זו, שמבחינה ביולוגית נשים סובלות מתופעות לוואי שונות מגברים, ובכל זאת הן לא זכו להשתתף בניסויים אלו. כתוצאה מכך, תרופות לא הותאמו לצרכים הרפואיים של נשים, ואף לא תמיד פותחו על מנת לטפל במחלות שבהן לוקות יותר נשים. ביקורת הפטריארכיה מזמינה נשים החיות בתוך תרבות סקסיסטית זו, לפתח מודעות גבוהה, במטרה למתוח ביקורת ולערער על ערכיה של תרבות זו.
פטריארכיה אינה מתבטאת רק ביחסי הכוח בין נשים לגברים, אלא גם בין גברים שונים. החוקרת ריווין קונל מצביעה על דפוסי גבריות שונים בחברה, אשר קיימת ביניהם היררכיה. לדוגמה, גבריות הומוסקסואלית בחברה, על פי טענת המאמר, נמצאת בסולם היררכי נמוך מגבריות הטרוסקסואלית. מבנה זה מוביל לחיזוק הדמות הגברית האגרסיבית כנורמטיבית. על פי קונל, הגבריות ההגמונית בחברה הפטריארכלית חותרת להשגת כבוד, יוקרה והזכות לשליטה ולפיקוד. כתוצאה מכך, יותר גברים משתמשים בכלי נשק, ומקרים רבים יותר של אלימות במשפחה קורים מצד הגבר כלפי האישה. לפיכך, לא רק נשים נפגעות מהמבנה הפטריארכלי בתרבות, אלא גם גברים אשר אינם מתנהלים על פי תפיסות אלה, מכיוון שהם לא זוכים להכרה והערכה חברתית מספקת, בהשוואה לגבריות ההגמונית, המאופיינת בדפוסים דומיננטיים ומנהיגותיים.
בעת העתיקה
במשפט הרומי אבי המשפחה (לטינית: "פאטר-פאמיליאס") היה ראש המשפחה. תחת סמכות האב היו כל בני הבית, למעט בנות נשואות. בראשית התקופה הרומית כללה סמכות האב את הרשות למכור את בני המשפחה לעבדות, ואף להוציאם להורג. מאוחר יותר הצטמצם כוחו החוקי לענייני רכוש בלבד. כל רכוש שהיה שייך למשפחה או לאחד מבניה היה רכושו של אב המשפחה, ועל פי החוק רק הוא היה מורשה לקבוע את השימוש בו. הגוף הייצוגי המחוקק של רומא, הסנאט, הוקם כמועצת "האבות", פאטר (Pater), ומכאן גם שמם של בני מעמד זכויות-היתר, הפטריקים.
שימוש מודרני
הפילוסוף ג'ון לוק, שהיה אחד ההוגים המרכזיים של "עידן הנאורות" וטבע את המושג "זכויות טבעיות", ביקר בחריפות את המבנה הפטריארכלי המסורתי בספרו "שתי מסכתות על ממשל מדיני". לוק טוען שהאדם הראשון לא קיבל זכות לשלטון אבסולוטי. טיעוניו, המופיעים במסכת הראשונה מנסים להוכיח כיצד הטענות של הוגים אחרים ובראשם סר רוברט פילמר, מחבר הספר "פטריארכיה: על זכותם הטבעית של המלכים" אינן תקפות. הוא מתייחס לטענות שלו בספרו של פילמר ומפריך, לתפיסתו שהזכות לשלטון לא ניתנה מתוקף אקט הבריאה, לא מתוקף זכות שהוענקה על ידי האל, לא מתוקף עונש השעבוד של חוה, ולא מתוקף האבהות. לגבי חוה, לוק טוען שאלוהים לא ציווה על אדם לשלוט בה, אלא רק צפה את העתיד כי חולשתן של הנשים תביא לשליטת הגברים בהם. לוק מודה כי על פי עשרת הדיברות ילדים מצווים לכבד את אביהם, אך מציין כביקורת על פילמר, כי הילדים אינם מחויבים לכבד את האב בלבד, אלא את שני ההורים. מכאן, על פי לוק, שמצוות כיבוד אב ואם אינה יכולה להוות בסיס לשלטון אבסולוטי של האב.
על פי לוק זכות ההורים לשלוט בילדיהם ניתנת להם רק כל עוד הילדים צעירים מידי מכדי לשלוט בעצמם; היא אינה מהווה זכות אבסולוטית, אלא זכות למשמורת. כחלק מטיעון זה לוק מבקש להפריך את האנלוגיה בין אבהות לבין בעלות על קניין.
על פי לוק, גם אם היינו מקבלים את הטענה של פילמר כי האדם הראשון קיבל מאלוהים את הזכות למלוך באופן אבסולוטי, אין בסיס לטענתו שזכות זו עוברת בירושה. עוד הוא טוען כי גם אם הייתה הזכות הזו עוברת בירושה, לא הייתה לגיטימציה לקחת אותה בכוח, ולכן על מנת לדרוש ציות צריכים המלכים כיום להראות כי הם קיבלו ירושה זו מהאדם הראשון.
לביקורת של לוק על פילמר במסכת הראשונה יש חשיבות בהיסטוריה של הרעיונות המדיניים כיוון שהיא מהווה ביקורת הן על הרעיון של זכותם האלוהית של מלכים והן על פטרנליזם מדיני.
ביקורת זו היוותה את הבסיס להתייחסות המודרנית לזכויות הילד, שכן מדובר באחת הביקורות שסייעו לעצב את תפיסת הילד כיצור אוטונומי בניגוד לתפיסתו כנכס או רכוש המשפחה.
שם התואר "פטריארכלי" משמש בחברות מודרניות בשנות האלפיים לתיאורם של מרכיבים שונים במבנה הסמכות השלטת במוסדות חברתיים מסורתיים שבהם מעמד האשה עדיין נחות. הפמיניזם יוצא במלחמה כנגד הסדר הפטריארכלי בחברה, וארגוני נשים פועלים לשינוי המצב מיסודו באמצעות מאבק ממושך לקידום זכויות האישה.
צורת המשפחה ההפוכה היא המטריארכיה - האומרת שהמשפחה מתנהלת לפי ערכים מטריאכליים (אימהיים).
9M113 קונקורס
9M113 קונקורס (קוד דיווח נאט"ו: AT-5 Spandrel) הוא טיל נגד טנקים דור ב' מונחה תיל מתוצרת ברית המועצות. הטיל פותח לאורך שנות ה-60 והוכנס לשירות בשנת 1974. הטיל פותח במקביל לטיל הפאגוט, ממנו הוא נבדל רק בגודל.
הוחלף בשנת 1994 על ידי טיל ה-9M133 קורנט.
אופן פעולה
הטיל מיועד לשיגור מרק"מים, אך ניתן לשגרו גם ממשגרי 9M111 מתקדמים. הטיל הוא חלק אינטגרלי מהנגמ"שים מסוג BMP-2, BMD-2 ו-BRDM-2.
הטיל משוגר במהירות של 80 מטר לשנייה ומאיץ עד שהוא מגיע למהירות של 200 מטר לשנייה. מהירות השיגור הגבוהה מקטינה את השטח המת של הטיל ומאפשרת את שיגורו במסלול ישר ולא במסלול קשתי. בזמן המעוף הטיל מסתובב סביב ציר האורך, כלומר, סביב הציר בכיוון המעוף, בין 5 ל-7 סיבובים בשנייה.
לאחר השיגור, הנחיית הטיל למטרה מבוצעת על ידי כך שיחידת המשגר עוקבת אחר משואת אור תת-אדום הנמצאת בחלקו האחורי של הטיל ומעבירה אוטומטית לטיל פקודות לתיקון המעוף, דרך תיל הנפרש מאחורי הטיל, בהתאם למיקומו ביחס למטרה. במידה והמערכת מזהה תקלה בתהליך ההנחיה של הטיל למטרה, היא מפעילה התרעה ואז יכול המפעיל לעבור לשליטה ידנית מלאה על הכוונת הטיל, בדומה להנחיה הידנית המשמשת בטיל הסאגר. ניתן להשוות את המערכת לטיל הטאו או לגרסאות מתקדמות יותר של הסאגר.
גרסאות
לטיל 2 גרסאות:
שימוש
הטיל נמצא בשימושן של עשרות מדינות, בהן רוסיה, סוריה, מצרים. איראן ייצרה העתק של הטיל בשם טאוסאן Towsan-1/M113 בו השתמש גם חזבאללה במלחמת לבנון השנייה נגד הטנקים של צה"ל.
גבעת לדגייט
גבעת לדגייט (באנגלית: Ludgate Hill) היא גבעה בצפון הסיטי של לונדון הנקראת על שם לדגייט - "שער לוד" שהיה בחומת לונדון ונהרס בשנת 1760. על הגיבעה ניצבת קתדרלת סנט פול, וככל הנראה ניצב בתקופה הרומית במרכז הגבעה מקדש לאלה דיאנה מהמיתולוגיה הרומית.
הגבעה נקראת על שם המלך האגדי לוד בן הלי - הנחשב למייסד האגדי של העיר לונדון.
אזור הגבעה היה מיושב כבר מהתקופה הרומית. ככל הנראה, במהלך המאה ה-12 שכנה באזור שכונה של יהודים אולם אלה גורשו מן העיר בשנת 1290. במהלך ימי הביניים היה זה אזור המיושב בצפיפות בבתי עץ. לאחר השרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 האזור נבנה מחדש כאזור מגורים צפוף. בשנות ה-60 של המאה ה-19 נהרסו מבני מגורים רבים באזור לצורך בניית תחנת הרכבת גבעת לדגייט. התחנה והמסילות המובילות אליה נסגרו לפני מלחמת העולם השנייה ובשנות ה-90 נבנתה במקום תחנת הרכבת סיטי תמזלינק.
נוקיה 3310
נוקיה 3310 הוא טלפון סלולרי מתוצרת נוקיה. הוא הוכרז לראשונה ב-1 בספטמבר 2000 ויצא לשוק מעט לאחר מכן. ברחבי העולם נמכרו מעל 126 מיליון יחידות מהמכשיר, והוא היה לאחד מהטלפונים הסלולריים המצליחים בהיסטוריה.
ייחודיות
הדגם היה נחשב לדגם ייחודי מאחר שכלל תכונות שלא היו נפוצות באותה תקופה, כמו מחשבון, שעון עצר ועוד. מלבד המשחק סנייק שולבו בו משחקים נוספים שהפכו אותו לפופולרי. הוא גם היה נחשב עמיד במיוחד ועמד במבחני שבירה שונים.
גרסת 2017
בשנת 2017 השיקה נוקיה דגם מחודש של המכשיר שכלל את החידושים הטכנולוגיים של התקופה, תצוגה צבעונית, מצלמה ועוד. מכשירים רבים מדגם זה הוכשרו לשמש כטלפון כשר והם נפוצים במגזר החרדי בישראל.
חוק הבנייה מחדש של לונדון 1666
חוק הבנייה מחדש של לונדון 1666 (באנגלית: Rebuilding of London Act 1666) הוא חוק של הפרלמנט האנגלי משנת 1666. שמו הרשמי של החוק הוא "החוק לבניה מחדש של הסיטי של לונדון" והוא נחקק בתקופתו של המלך צ'ארלס השני על מנת להסדיר את הבנייה מחדש של העיר לונדון, בירת אנגליה בעקבות השרפה הגדולה של לונדון אשר הרסה את העיר.
החוק נוסח על ידי סר מתיו הייל, בעקבות חקיקת חוק המחלוקות בעקבות השריפה של לונדון 1666 אשר נועד להסדיר מחלוקות בדבר בעלות בקרקע.
חוק הבנייה מחדש נועד להסדיר את הבנייה מחדש של העיר תוך שימוש באבן ובלבנים (במקום בנייה בעץ), וכן להסדיר את הרחבת הדרכים בעיר (תוך הפקעת שטחים פרטיים לצורך זה), במטרה לבנות דרכים רחבות יותר אשר תשמשנה הפרדה בין גושי הבניינים ותימנענה התפשטות שריפות.
בנוסף קבע החוק כי יום השנה לכיבוי השריפה יהיה יום חג, והורה על בניית האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון. על מנת לממן את בניית האנדרטה הטיל החוק מס של שילינג אחד על כל טון פחם שנמכר בעיר.
בורדר קולי
בורדר קולי הוא אחד מגזעי כלב הבית מבעל אופי מלא מרץ ואנרגטי. הוא טופח לצורך שימוש בו כסיוע לרעיית צאן.
אינסטינקט הרעייה החזק של הקולי פותח במקור באזורי הגבול בסקוטלנד (ומכאן גם שמו, שפירושו "קולי הגבול"). מגדליו טיפחו את נכונותו לקבל אילוף ואת תבונתו, ולא את הופעתו החיצונית. הבורדר קולי מופיע, בדרך כלל, במבחני עבודה ולא בזירת התצוגה. במשך שנים היה הגזע כפוף לתקנים של יכולת עבודה שקבע המועדון הבינלאומי לכלבי רועים, ורק ב-1976 הוכר רשמית על ידי התאחדות הכלבנים של בריטניה.
סן אנדרס (עיר)
סאן אנדרס (בספרדית: San Andrés; ידועה לעיתים גם בשם נורת' אנד, באנגלית: North End) היא בירת מחוז סן אנדרס ופרובידנסיה בקולומביה. אוכלוסיית העיר נכון ל-2018 היא 54,166 תושבים.
סקירה כללית
העיר יושבת בקצה הצפוני של האי סן אנדרס אשר שוכן בים הקריבי כ-700 קילומטרים מקולומביה. 80% מתושבי העיר הם קולומביאנים מקולומביה היבשתית ו-20% אפרו-קריביים. כלכלת העיר מורכבת ברובה מתיירות ומדייג מסחרי. העיר ידועה באיכות הסחורה הנמכרת בה, הכוללת תכשיטי זהב ואזמרגד ומוצרי עור וביגוד קולומביאנים, ובמחירים הנמוכים שלה.
בעקבות המוניטין של העיר הכינוי "סן אנדריסטו" (San Andresito, מילולית: "סן אנדרס הקטנה") הוא שם נפוץ לאזורי קניות ברחבי קולומביה.
דעיכה (פסיכולוגיה)
דעיכה בהתניות שונות
בהתניה קלאסית, האדם או החיה לומדים תחילה שגירוי בלתי מותנה (כמו מזון) מופיע תמיד לצד גירוי מותנה שהוצמד אליו (למשל צלצול פעמון) ולכן הם לומדים להגיב בתגובה מותנית (למשל ריור) מיד עם השמעת צלצול הפעמון, מתוך ציפייה להופעת המזון בצמוד אליו. אך כאשר הגירוי הבלתי מותנה מפסיק להופיע לצד הגירוי המותנה באופן קבוע, מתרחשת הפחתה הדרגתית בתגובה של האדם או החיה - הם לומדים למשל לא לצפות עוד להופעת המזון לאחר צלצול הפעמון, ולפיכך לא מריירים עוד.
דעיכה והכחדה
לעיתים קרובות משתמשים במונחים דעיכה והכחדה לסירוגין, לתיאור אותה תופעה של הפחתה הדרגתית בהופעת התגובה בהתניות ביהביוריסטיות. עם זאת, מחקרים מראים כי תגובות לרוב אינן מוכחדות כליל - למשל, לאחר זמן רב בו חיה הפסיקה לרייר למשמע פעמון, אם יושמע שוב צלצול פעמון - היא תשוב מיד לרייר, אם כי בעוצמה מופחתת מאשר בעבר. תהליך זה נקרא החלמה ספונטנית. לפיכך, השימוש במונח "דעיכה" הוא מדויק יותר מאשר המונח "הכחדה".
שמורת הטבע הלאומית של הארצות הדרומיות של צרפת
שמורת הטבע הלאומית של הארצות הדרומיות של צרפת (בצרפתית: Réserve naturelle nationale des Terres australes françaises) היא המגנה על כל השטחים היבשתיים וחלק מהמרחב הימי בשלושת המחוזות התת-אנטארקטיים (צפונית לקו הרוחב 60° דרום) של שטחי הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת, כלומר איי קרוזה, איי קרגלן והאיים סן פול ואמסטרדם. הפארק הוקם באוקטובר 2006, הוא מגן על 7,668 קילומטרים רבועים ביבשה ועל 665,301 קילומטרים רבועים בים, על שטח כולל של 672,969 קילומטרים רבועים. זה הופך אותה ללא ספק לשמורת הטבע הגדולה ביותר בצרפת.
ב-5 ביולי 2019 הוכרזה השמורה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מטרתה העיקרית היא הגנה וניהול יעילים של האזורים הטבעיים בתחומה במטרה לשמור על המגוון הביולוגי הכללי של הטריטוריות הדרומיות, במיוחד על ידי הבטחת הגנה על לווייתנאים, שכן היא נמצאת בתוך אזור המקלט הדרומי שלהם.
בדצמבר 2016 הורחב היקף השמורה ליותר מ-600,000 קילומטרים רבועים.
החלק היבשתי
מטרת השמורה בחלק היבשתי היא להבטיח את שלמותם הטריטוריאלית של איים והאיונים של שלושת המחוזות של איי קרגלן, ארכיפלג איי קרוזה והאיים סן פול ואמסטרדם. מערך של יותר מ-300 איים בשטח של כ-7,668 קילומטרים רבועים. הנקודה הגבוהה ביותר היא הר הגעש הרדום (1,850 מטר), השוכן על האי המרכזי "גראן טר" (Grande Terre).
הגנה על מערכות אקולוגיות יבשתיות וימיות
בשל ההיסטוריה הגאולוגית והביולוגית שלה, מיקומה הגאוגרפי אלפי קילומטרים מכל יבשת ופעולות הגומלין בין הסביבות הימיות והיבשתיות, שמורת הטבע הלאומית של הארצות הדרומיות של צרפת היא משכן למגוון ואוכלוסיות מינים ייחודי. המשימה של קהילת הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת היא לנהל את שמורת הטבע באמצעות תוכנית ניהול לעשר שנים. תוכנית הניהול השנייה, שנמשכת בשנים 2018–2027, סובבת סביב שבעה נושאים שמטרתם שימור השטח: הטבע הפראי, מצב השימור הטוב של מערכות אקולוגיות יבשתיות דרומיות, אפיון ושימור מערכות אקולוגיות ימיות. שטחי דרום עשירים ומגוונים, פיתוח ידע על עופות ויונקים ימיים במטרה לשמר את אוכלוסיות העופות הנמצאים בסכנת הכחדה, פיתוח רכישת ידע על ניצול משאבים ימיים, חיזוק הידע המדעי בשטח, מעבדה חיה ומצפה למגוון ביולוגי ולשינויים גלובליים.
היסטוריה
שמורת הטבע נוצרה בצו מיום 3 באוקטובר 2006.
ב-15 בספטמבר 2008 השמורה הוגדרה כאתר רמסר.
ב-24 בנובמבר 2018 השמורה צורפה לרשימה הירוקה של שטחי שימור מוגנים של הארגון IUCN.
ב-5 ביולי 2019 הוכרזה השמורה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "הארצות והימים הדרומיים של צרפת". בדברי ההסבר להכרזה נכתב: "'נווה מדבר' זה במרכז האוקיינוס הדרומי משתרע על שטח של יותר מ-67 מיליון הקטאר ותומך באחד הריכוזים הגבוהים ביותר של עופות ויונקים ימיים בעולם. בפרט, הוא מונה את האוכלוסייה הגדולה ביותר של פינגווינים מלכותיים ואלבטרוסים צהובי-חרטום בעולם. הריחוק של האיים הללו ממרכזי פעילות אנושית הופך אותם לחלון ראווה של אבולוציה ביולוגית ושטח ייחודי למחקר מדעי". ועוד נכתב כי: "הם מאכלסים למעלה מ-50 מיליון עופות של עד 47 מינים. קרוב למחצית מהאוכלוסייה העולמית של 16 ממינים אלה מתרבה באיים אלה. לדוגמה, הם מציגים את האוכלוסייה הגדולה ביותר של פינגווין מלכותי ואלבטרוס צהוב-חרטום בעולם, כמו גם 8 מינים אנדמיים כמו אלבטרוס אמסטרדם, המוגדר כ-flagship species ואחד מהעופות הנדירים בעולם. הם מארחים גם אוכלוסיות גדולות של טורפים ימיים, כולל המושבה השנייה בגודלה של פיל ים דרומי והמושבה השלישית בגודלה של דוב ים אנטארקטי, וגם לווייתנאים כמו דולפין קומרסון, תת-מין אנדמי הקיים באיי קרגלן".
כלא אווין
כלא אֵווין (בפרסית: زندان اوین) הוא בית סוהר בעל רמת ביטחון מרבית, השוכן בשכונת אווין שבצפון-מערב טהראן, ומיועד לאסירים מסוכנים ולאסירים פוליטיים. הכלא הוקם על ידי המשטרה החשאית של השאה האיראני (הסאוואכ) ונחשב לקשה ביותר במדינה בכל הקשור לתנאי המחיה בו וביחס כלפי האסירים. בשל ריבוי האסירים הפוליטיים והאינטלקטואלים השוהים בו, הוא זכה לכינוי "אוניברסיטת אווין".
רקע
בית הסוהר הוקם בשנת 1972 על ידי המשטרה החשאית האיראנית, הסאוואכ, בתקופת שלטונו של השאה מוחמד רזא שאה פהלווי. הוא שוכן למרגלות רכס הרי אלבורז במבנה בו התגורר בעבר ראש ממשלת איראן לשעבר זיאדין טאבאטבה.
מתחם הכלא בנוי מחצר המיועדת להוצאות להורג, בית משפט ומספר אגפים נפרדים לאסירים ואסירות. במקור, נועד הכלא לאכלס 320 אסירים, מתוכם 20 בתאי בידוד והשאר ב-2 אגפים נפרדים. בשנת 1977, הורחב הכלא והוא אכלס כ-1500 אסירים, מתוכם כ-100 אסירים פוליטיים.
לאחר המהפכה האיסלאמית במדינה, שהתרחשה בשנת 1979, הורחב הכלא בצורה משמעותית, דבר שאפשר את אכלוסם של למעלה מ-15,000 אסירים.
במקור נועד הכלא לשמש כבית מעצר לעצורים אשר ממתינים לסיום ההליכים המשפטיים בעניינם. לאחר הרשעתם אמורים היו העצורים לעבור לבתי כלא אחרים, דוגמת גאזל חסאר. בפועל הפך לבית כלא מן המניין, בו שוהים עצורים למשך זמן ממושך, לעיתים מספר שנים, עד לתחילת משפטם או שחרורם.
בשנת 2005 פרסמה מערכת המשפט האיראנית דו"ח המכיר בהפרת זכויות אדם בכלא, לרבות שימוש בשיטות עינויים שונות ובידוד אסירים.
ב-27 ביולי 2008 נתלו בחצר הכלא 29 אסירים, לאחר שבית המשפט העליון האיראני אישר את הוצאתם להורג. מהלך זה הוביל למחאה מצד ארגוני זכויות אדם, אשר מחו נגד השימוש המוגזם לטענתם שעושה איראן בהחלת עונש מוות במדינה.
מאסרים ידועים
בין האסירים הידועים שריצו זמן מאסר בכלא ניתן למנות את חוסיין עלי מונתזרי, הוגה דת ופעיל זכויות אדם, אשר נכלא בשנת 1974 על פעילותו נגד שלטון השאה. הוא שוחרר בשנת 1978.
בשנת 1982, בגיל 16, נעצרה הסופרת האיראנית מרינה נעמת, בעקבות מאמר שכתבה לעיתון בית הספר בו למדה אשר מבקר את הממשלה. היא נידונה למאסר עולם, אך ריצתה עונש של שנתיים מאסר בלבד וזאת בעקבות התערבות של סוהר בכלא וחבר במשמרות המהפכה שנרתם לעזרתה. בשנת 2007, פרסמה את ספרה "האסירה מטהראן", אשר מגולל בין היתר את תקופת מאסרה בכלא, אשר כללה עינויים ומספר מעשי אונס.
ב-23 ביוני 2003, צלמת קנדית ממוצא איראני, זהרה קאזמי, נעצרה לאחר שצילמה בקרבת הכלא מפגינים שקראו לשחרורם של קרוביהם שנעצרו במהלך ההפגנות נגד הממשל. היא נלקחה לחקירה ונפטרה ב-10 ביולי כתוצאה מנזק מוחי. הממשלה האיראנית טענה בתגובה כי קזמי נפטרה כתוצאה מפגיעה בראשה, שגרמה לשבר בגולגולת ולשטף דם. רופאים שביצעו בה ניתוח שלאחר המוות מצאו שברים בגולגולת וכן סימנים לאונס ולאלימות קשה.
ב-15 באוקטובר 2008 נעצרה סטודנטית אמריקאית בעלת אזרחות איראנית בשם אשה מומני, בעת שביקרה בטהארן לצורך ביקור משפחתה ועריכת מחקר על התנועה לזכויות הנשים כחלק מלימודיה האקדמיים. כנגד מומני הוגש כתב אישום בגין ביצוע פשעים כנגד המשטר והביטחון הלאומי. היא שוחררה לבסוף ב-11 בנובמבר 2008.
ב-1 בנובמבר 2008 נעצר הבלוגר האיראני חוסיין דרחשאן, לאחר גלות ממושכת בקנדה במהלכה ביקר מספר פעמים בישראל (2006 ו-2007), כחלק מניסיונו ליצירת דיאלוג בין איראן לישראל. הוא הואשם בשיתוף פעולה עם מדינה עוינת, הפצת תעמולה נגד השלטון, קידום רעיונות הנוגדים את המהפכה האיסלאמית ובהעלבת חכמי הדת ואנשי ציבור. בספטמבר 2010 גזר עליו בית משפט באיראן 19 וחצי שנות מאסר.
ב-1 ביולי 2009 נעצרה בשדה התעופה באיראן סטודנטית צרפתייה בשם קלוטילד רייס, כאשר עמדה לעזוב את איראן לאחר חמישה חודשי שהות. היא הואשמה בריגול ונשלחה למעצר בכלא. מעצר זה הוביל למתיחות בין איראן לצרפת. לאחר לחץ ציבורי ומגעים דיפלומטים שוחררה רייס ב-16 במאי 2010.
בסוף ינואר 2009 נעצרה העיתונאית האמריקאית-איראנית רוקסאנה סאברי. תחילה הואשמה כי עסקה בעיתונאות במדינה ללא התעודות המתאימות, אך אחר כך שונה כתב האישום לריגול לטובת ארצות הברית. באפריל 2009, לאחר משפט שארך יום אחד בלבד, הורשעה סאברי ונגזרו עליה 8 שנות מאסר. בסוף היא שוחררה במאי 2009, לאחר שבית המשפט לערעורים באיראן קיצר את עונשה.
בינואר 2011, נעצר אומיד כוכבי, פיזיקאי איראני שלמד באוניברסיטת טקסס ארצות הברית, בגין "שיתוף פעולה עם ממשלה עוינת". כוכבי טען כי השלטונות בטהרן רודפים אותו בשל סירובו לסייע לתוכנית הגרעין הצבאית של המדינה. הוא הורשע ונגזרו עליו 10 שנות מאסר, אותן הוא מרצה ב"אגף 350" בכלא, המיועד לאסירים פוליטיים. מאז מעצרו של כוכבי מתנהל קמפיין ברשת הקורא לשחרורו, בו משתתפים גם גורמים מעולם המדע.
בית שערים
בית שערים הוא אתר ארכאולוגי הכולל נקרופוליס השוכן בגליל התחתון. במקום התקיים יישוב יהודי חשוב בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד. שיא פריחת היישוב הייתה בין המאות ה-2 וה-4 לספירה, עת שהתה בו הסנהדרין בראשותו של רבי יהודה הנשיא. האתר הוכרז כגן לאומי.
בית שערים הקדומה ממוקמת על גבעת שייח' אבריק ליד קריית טבעון של ימינו. הגבעה נמצאת על אחת מהשלוחות הדרומיות של הגליל התחתון וניתן להשקיף ממנה על עמק יזרעאל מדרום-מזרח ועל הר הכרמל ממערב.
ב-5 ביולי 2015 הוכרז בית שערים כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות, המקום יושב לראשונה במאה ה-9 לפנה"ס, בימי ממלכת ישראל. מעריכים כי שטח זה היה שייך לבית חשמונאי, כחלק מרשת צפופה של יישובים שבקרבתם עברו דרכים ראשיות מחוף הים מזרחה. אולם בית שערים עצמה לא הייתה מקום מעבר חשוב. בית שערים נזכרת בכתב בפעם הראשונה אצל ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו מהתקופה שלפני המרד הגדול ברומאים. הוא מתאר אותה כמרכז אחוזותיה של הנסיכה ברניקי, אחותו של המלך אגריפס השני מבית הורדוס: "כי לברניקי אחות המלך שבר רב באסמיה אשר בבית שערים, שאספה מן הכפרים אשר מסביב". השרידים הארכאולוגיים הראשונים של בית שערים הם מתקופה זו, והם מאופיינים בעיקר באבני גזית קטנות שבאמצען זיזים גסים ובולטים.
השם בית שערים נזכר בתלמוד גם בנוסח "כפר שערים", ובארמית "בית-שריי" או "בית שריין". לפי סברה אחת יש לקרוא למקום בית שעורים, והכוונה למשמרת שְׂעוֹרִים של כ"ד משמרות הכהונה הנזכרת במקרא, אשר נדדה עם כל משמרות הכוהנים אל הגליל אחרי חורבן בית המקדש השני. היישוב נזכר לראשונה בתלמוד כיישוב יהודי חקלאי וכמקום מושבו של התנא רבי יוחנן בן נורי, שחי במחצית הראשונה של המאה ה-2.
לאחר מרד בר כוכבא הגיעו רבים מהיהודים שנשארו בארץ לגליל, וכך הפכה בית שערים למרכז יהודי חשוב ומתפתח במאה ה-2 וה-3.
גילוי וחפירות
בשנת 1876 נסקר אזור האתר על ידי חוקרי הקרן לחקר ארץ ישראל (הקרן הבריטית - P.E.F) במסגרת סקר ארץ ישראל המערבית, הסקר העלה ממצאים דלים.
המקום היה בלתי מוכר במשך מאות שנים, עד שב-1903 גילו חוקרים מטעם החברה המזרחית הגרמנית (Deutsche Orient Gesellschaft) מספר קברים שתוארכו לתקופה הרומאית ואף הכתובת "בנימין בר יצחק רבן תורה". החוקרים דיווחו על תגליתם, אולם דבר לא נעשה בנידון.
אלכסנדר זייד שהתיישב באזור בשנת 1926 היה חובב ארכאולוגיה ונהג לחפש ממצאים על הגבעה. מדי פעם היה מביא את הממצאים שמצא ליצחק בן-צבי, חברו עוד מימי "בר-גיורא" ו"השומר", ומנסה לשכנע אותו לבוא ולהתעניין באתר ליד ביתו. בשנת 1936 נתגלה באקראי באתר מערת קבורה עם כתובות וזייד שלח ליו"ר הוועד הלאומי וההיסטוריון יצחק בן-צבי והארכאולוג בנימין מזר פתק עם הכיתוב:
ב-15–16 באפריל 1936, ביקרו במקום בן צבי ומזר, ובסוף אפריל 1936 פרסמה החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה הודעה על התגלית בעיתונות, תוך ציון אלכסנדר זייד כמגלה המערה. עם השנים נזקף גילוי המערה לזכותו של זייד, וכך מציינת רשות הטבע והגנים באתר. על גילוי המערה התפתחו אגדות שונות. באחת הגרסאות, סופר שבשעה שזייד חרש בשדה "לפתע מעדה רגלו של הסוס שמשך את המחרשה והוא נפל לבור עמוק.". לעומת זאת, באוקטובר 2009 טען נחום מרון כי הוא שגילה את מערות הקבורה של בית שערים, כשטייל בסביבה, והוא שסיפר על כך לאלכסנדר זייד.
כבר באפריל 1936 העלה יצחק בן-צבי את ההשערה שמדובר בבית שערים. השערה זאת נתמכה ובוססה על ידי מזר ושמואל קליין לאחר עונת החפירות הראשונה.
רישיון לחפירה באתר ניתנה למזר החל מ-15 ביוני 1936 והיא חודשה מדי תקופה עד תום החפירות ב-1940. החפירות הראשונות באתר, שנערכו בחסות החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, החלו רק ב-15 באוקטובר 1936, לאחר שהושג מימון לחפירות מאלפרד מונד והתמשכו עד שנת 1940. החפירות התמקדו בשיפוליה המערביים של הגבעה. המערות שנחפרו סופררו במספרים 1–4. בנוסף, התגלתה מערכת קברים נוספת בשיפוליה הדרומיים של גבעה הנמצאת ממערב לבית שערים. במערכת זאת סופררו המערות במספרים 5–10. בנוסף התגלה מאוזוליאום, שקיבל את המספר 11. בצפון מזרח הגבעה התגלה בית כנסת שנבנה במאה ה-2 לספירה וחרב במאה ה-4, ושרידי מבני מגורים.
גילוי בית שערים והממצאים הארכאולוגיים שעלו מהחפירות, עוררו עניין רב ברחבי העולם. בחודש מאי 1939 נפתחה בלונדון תערוכה שהציגה תמונות מהחפירות.
בשנת 1953 חודשו החפירות באתר בראשות נחמן אביגד, באתר התקיימו 4 עונות חפירה (1953–1955, 1958). החפירות התמקדו במדרונות הצפוניים של גבעת בית שערים. בחפירות אלה נחשפו מערות קבורה 12–21.
בשנים 1956 ו-1959 חפר באתר מזר וחשף מבנה ציבורי גדול בדרום מערב העיר וכן את מערכות הקברים 22. אחד הממצאים בשנת 1959 התגלה באתר על קרקעיתה של מערה חצובה, גוש זכוכית עתיק הגדול ביותר בעולם. הגוש מלבני עשוי זכוכית בלתי שקופה בגוון סגול: אורכו כשלושה מטרים וחצי, רוחבו שני מטרים, עוביו כחצי מטר ומשקלו כ-8.8 טון.
החל בשנת 2014 חודשה החפירה באתר בידי ד"ר עדי ארליך, מטעם המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה. ארליך חופרת על גבעת שייח' אבריק בשביל לחשוף את שרידי העיר.
בתחילת שנת 2017 נחשף בחפירות החדשות מפתן שער גדול ממדים, כ-4 מטרים רוחבו. המפתן היה חלק מחומה שהקיפה ככל הנראה, את היישוב במאה השנייה לספירה. אם יימצאו בעתיד שערים נוספים, ייתכן שיימצא בכך הסבר לשם התמוה של היישוב - 'בית שערים' - אולי על שם השערים ביישוב, שהיו נדירים בתקופה הרומית.
האתר
שרידי הבנייה הקדומים ביותר במקום הם מתקופתו של הורדוס. האתרים הבולטים שנחשפו במקום הם בית כנסת ואתר קבורה מרשים שתוכנן כ"עיר מתים" (נקרופוליס), ובו נתגלתה כתובת קבורה עם שם המקום ביוונית: ביסריה, כפי שיוסף בן מתתיהו מזכירה בכתביו. שם הגבעה בערבית הוא שייח' אִברִק. הנקרופוליס היא גן לאומי מוכרז, בעוד בית הכנסת נמצא על אדמות משפחת זייד.
החפירות בעיר התחלקו לחפירות בתל שבו התקיימה העיר, ולחפירות עיר המתים במורדות התל. על גבי התל נחפרו מבנה ציבורי גדול, בזיליקה ולידו מבנה בית מדרש. במקום אחר על גבי התל נחפרו שער העיר ולידו בית בד קדום. בנוסף נחפר רובע מגורים שכלל בית כנסת.
מערות הקבורה באתר מחולקות לשני מתחמים נפרדים. המתחם הגדול בו נמצא קברו המשוער של רבי יהודה הנשיא. המתחם השני הוא "מתחם מערות המנורה". המערות באתר ממוספרות במיספור המקורי שניתן להן על ידי הארכאולוגים בסדר רץ לפי סדר מציאתן; לחלק מהמערות ניתן שם על פי כתובת שנמצאה במערה או לפי מאפיינים ייחודיים שלה.
כל מערכות הקברים שהתגלו באתר נפרצו על ידי שודדים בתקופות קדומות. רק מעטים מהקברים ומארונות הקבורה לא נפגעו. נמצאו באתר ממצאים שכללו תכשיטים, כלי חרס, כלי זכוכית ומטבעות, חלקם היו מונחים מחוץ לקברים. בחלק מהקברים נמצאו עצמות הנפטרים בלבד.
מהכתובות שנמצאו במערכות הקברים נלמד שבית קברות זה שימש גם יהודים מרחבי העולם היהודי שמחוץ לארץ ישראל. נמצאו קברים של תושבים מהיישובים קיסריה, ציפורי, ערב, צור, צידון, ביירות, גבל, אנטיוכיה, תדמור, יחמור שמצפון-מזרח לצור, פאינה בעבר הירדן, נהרדעא, מישן שבדרום בבל, עציון גבר וחִמְיַר שבדרום ערב.
בית הכנסת
בית הכנסת ממוקם בצפון-מזרח הגבעה. המבנה מלבני ובצמוד לו חצר. אורך המבנה 35 מטר ורוחבו 15 מטר. קירות בית הכנסת נבנו באבני גזית. חזית המבנה הייתה לכיוון ירושלים ובעלת שלושה פתחים גדולים. הכניסה למבנה עצמו הייתה דרך שלושה פתחים שהובילו לבזיליקה המחולקת על ידי שתי שורות עמודים שחילקה את בית הכנסת לחלל מרכזי באמצע ושתי סיטראות משני צדי האולם. בחלק האחורי של החלל המרכזי הייתה בימה מוגבהת.
המתחם הגדול
במתחם הגדול יש כ-15 מערות, שחלקן סגורות למבקרים. המערות נחצבו בשני מפלסים במורד צלע הגבעה. הביקור באתר מתחלק לשביל העליון, הכולל בורות מים, מבני ספסלים ומערות קבורה. ושביל תחתון בה נמצאים המערה המיוחסת לרבי יהודה הנשיא, בור מים שהוסב למוזיאון ומערות נוספות.
מתחם מערות המנורה
מתחם זה כולל מספר מערות נוספות שאינן פתוחות לציבור, ונמצאות ממערב למערות 1–4 מעבר לדרך על צלע ההר. המערות כוללות מערת הכוכים - מערה מס' 6, מערת יהודי חמיר (אזור דרום חצי האי ערב) - מערה מס' 7, המערה המפוארת - מערה מס' 9 והמערה המצוירת - מערה מס' 10.
תיירות
אתר בית שערים הוא אתר תיירות מורשת, אך זהותו של האתר כאתר תיירות אינה מובנת מאליה. בית-שערים לא פותח כמקום קדוש וכאתר עלייה לרגל, אלא כגן לאומי וכאתר ארכאולוגי. בשנות החמישים התנהל מאבק על הגדרתו. משרד הדתות והרבנים הראשיים רצו להגדירו מקום קדוש; בין שאר הסיבות לרצון זה, בשל העובדה, שחלוקת ארץ-ישראל לאחר מלחמת העצמאות הביאה לניתוק מהמקומות הקדושים ההיסטוריים (דוגמת הכותל המערבי), הייתה עתה חשיבות גדולה לפיתוחם של מקומות קדושים חלופיים. אנשי החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, אנשי האוניברסיטה העברית ופקידים ממשרדי-ממשלה שונים, מאידך, רצו שיוגדר כאתר תיירות. בסופו של דבר הייתה ידם של הראשונים על התחתונה והמקום משמש מאז אתר תיירות. הגן תוכנן בשנות החמישים על ידי אדריכלי הנוף חתני פרס ישראל ליפא יהלום ודן צור.
קהל היעד שאליו פונה הגן הוא בעיקר תלמידי בית-ספר, משפחות, קבוצות (בעיקר תיירות פנים).
מרכיבי המורשת באתר:
האטרקציות התיירותיות באתר כוללות: המסלולים המוצעים למבקר באתר: מתחם מערות המנורה, המערות העיקריות ואנדרטת זייד. קיימים גם מסלולים נוספים, רק שהם "מוצנעים", כלומר אינם משווקים למבקר באתר: פסגת הגבעה (עם מקאם שייח' אבריק, העיר הקדומה עם בית הכנסת, רובע המגורים, שער העיר והחומה), הממצאים המוקדמים מתקופתו של הורדוס.
נתוני מבקרים
מנתוני הלמ"ס של הרבעון הסטטיסטי לתיירות ולשירותי הארחה 2/2014 עולה כי:
Blind Willie McTell
Blind Willie McTell (וילי מקטל העיוור) הוא שיר של בוב דילן משנת 1983, הקרוי על שמו של זמר הבלוז וילי מקטל העיוור. השיר זכה לגרסאות כיסוי בידי מספר אמנים, בהם הלהקה, מיק טיילור, טום ראסל והווייט סטרייפס.
היסטוריה
השיר הוקלט ב-1983, אך לא נכלל באלבומו של דילן "כופרים" שיצא באותה שנה. הוא פורסם רק ב-1991, באוסף השירים הנדירים "The Bootleg Series Volume 3". מנגינת השיר מבוססת באופן רופף על השיר "בלוז מרפאת ג'יימס הקדוש". בביצוע המקורי מנגן דילן על פסנתר, בליווי של מארק נופלר על גיטרה אקוסטית, ושר סדרה של בתים מלנכוליים המתארים סצנות אלגוריות העוסקות בהיסטוריה האמריקאית, ביניהן כאלה העוסקות בעבדות, דת ומלחמה. כל בית מסתיים בפזמון: "אף אחד לא יכול לשיר בלוז כמו וילי מקטל העיוור".
לאחר שלושה אלבומים בעלי נושאי נצרות גלויים, "כופרים" נתפס בעיני מבקרי הרוק הגדולים כעוסק בעניינים חילוניים בעיקר, ועל-כן הכריזו עליו כקאמבק. אף-על-פי-כן, בהשוואה להופעותיו החיות של דילן באותו הזמן, האלבום נראה משעמם בעיני מעריצים רבים. מאוחר יותר, למרות שלא נכלל באלבום "כופרים", השיר הוכר כקומפוזיציה המתקרבת לאיכות של קלאסיקות כמו "מסובך בכחול" ("Tangled Up in Blue"), "כמו אבן מתגלגלת" ("Like a Rolling Stone") ו-"לכל אורך מגדל השמירה" ("All Along the Watchtower").
לא ברור מדוע דילן החליט שלא לכלול את השיר באלבום "כופרים". בריאיון למגזין רולינג סטון ב-7 בספטמבר 2006, נשאל דילן "האם זה נכון שדילן לא יכול להצטער על כך שלעולם הייתה את הזכות לשמוע, לדוגמה, את השיר "וילי מקטל העיוור", שיר מהקלטות האלבום "כופרים" שלא יצא באלבום וגדל הכי גבוה שאפשר בפנתאון של אנשים רבים, ושבוב דילן עצמו ניגן בהופעות חיות מאז?" בהקשר זה אמר דילן: "התחלתי לנגן את השיר בהופעות חיות בגלל ששמעתי את הלהקה עושים זאת. סביר להניח שזה היה דמו, שמראה למוזיקאים איך הוא צריך להיות. זה מעולם לא פותח בשלמות, מעולם לא סיימתי את זה. לא הייתה סיבה אחרת להשאיר את זה מחוץ לאלבום. זה כמו לקחת ציור של מונה או פיקאסו - ללכת לבית שלו ולהסתכל על ציור חצי גמור ולקחת אותו ולמכור אותו לאנשים שהם 'מעריצי פיקאסו'."
כלב צאן אנגלי עתיק
הגזע סובל מבעיות שונות כמו: קטרקט, גלאוקומה, לקויות שמיעה, בעיות בבלוטת התריס, חירשות, סוכרת, אלרגיות ובעיות עור שונות. גורם המוות העיקרי שלו הוא הסרטן.
הוצאה
הוצאה היא יציאה של כסף, מזומנים או שווי מזומנים או כל צורה אחרת של עושר במהלך תקופת זמן נתונה, לאדם או קבוצה אחרת עבור מוצר או שירות או סוג אחר של עלות. הוצאה בדרך כלל נמדדת בחודשים, רבעונים או שנים. בחשבונאות, להוצאה יש משמעות מאוד ספציפית והיא היציאה של מזומן או נכס אחר מיישות אחת לישות אחרת. היציאה הזו היא לרב צד אחד בעסקה במוצר או שירות שיש לו ערך נוכחי או ערך עתידי ששווה יותר עבור הרוכש מאשר למוכר. ההגדרה של המסגרת המושגית לדיווח כספי להוצאה היא: "קיטון בנכס או גידול בהתחייבות". מבחינה מאזנית, הוצאה משתקפת כקיטון בהון העצמי דרך סעיף העודפים.
הנהלת חשבונות להוצאה
בהנהלת חשבונות כפולה הוצאה נרשמת בצד החובה בחשבון ההוצאה והדבר מתבטא בדוח רווח והפסד ולעיתים בדוח על הרווח הכולל. מנגד, בצד הזכות נרשם קיטון של חשבון נכס או גידול של חשבון התחייבות שהם סעיפים מאזניים. דוגמאות להוצאות עסקיות נפוצות הן הוצאות פחת, הוצאות שכר, הוצאות מימון והוצאות שכירות. יש לשים לב שמבחינה חשבונאית רכישה של נכס אינה מהווה הוצאה שוטפת רגילה אלא מהווה הוצאה הונית אשר בדרך כלל מגולמת כנכס במאזן החברה.
עקרון ההקבלה בין הוצאות להכנסות
על פי עיקרון זה, כל הוצאה תרשם אל מול ההכנסה שהיא עזרה להפיק, ללא קשר למועד תשלומה בפועל. מטרת העיקרון היא להציג בדוח על הרווח הכולל תמונה מלאה אשר משקפת את הפעילות העסקית של החברה בצורה מהימנה יותר. לדוגמה, בעת מכירת מלאי נוצרת לחברה הכנסה אבל כדי להפיק את אותה ההכנסה, החברה כנראה נאלצה להוציא הוצאות רבות אשר לרב יקבלו ביטוי בעלות המכר רק כאשר המלאי ימכר בפועל. עיקרון זה קיים בכלל ההוצאות העסקיות של החברות, דרך הוצאות השיווק והפרסום, וכלה בהוצאות המימון למימון הפעילות של החברה. עיקרון זה עוזר להשיג את המטרה של דוח רווח והפסד ולשקף בעצם את ההרווח האמיתי של פעילות החברה.
לא תמיד אפשר ליישם את עקרון ההקבלה. כלומר, לעיתים לא ניתן לרשום את הוצאה מסוימת במקביל להכנסה שהיא סייע להפיק, אם מפני שזה בלתי אפשרי, אם מפני שישנה אי-ודאות לגבי המידה בה ההוצאות יובילו להכנסות ואם מפני שעלות החישוב והייחוס גבוהה מדי. לדוגמה, תשלום הוצאות חשמל: קשה לדעת איזו הכנסה בדיוק נוצרה בעקבות השימוש בחשמל. במקרה זה ההוצאות יירשמו בהתאם לתקופה שבה השתמשנו בחשמל וללא קשר לרווח שנוצר משימוש זה.