cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקס ורסטאפן
פורמולה 1
באוגוסט 2014 הצטרף ורסטאפן לתוכנית הפיתוח של רד בול, לאחר ששקל הצטרפות לקבוצת הפיתוח של מרצדס. שישה ימים לאחר מכן הוכרז כי ורסטאפן ינהג בעונה הקרובה עבור קבוצת טורו רוסו. ב-15 במרץ 2015 השתתף בגרנד פרי אוסטרליה שפתח את עונת 2015 והפך לנהג הצעיר ביותר בתולדות הפורמולה 1, כשהוא בן 17 שנים ו-166 ימים. במהלך המרוץ הראשון נאלץ לפרוש בעקבות בעיות במנוע ואת הנקודות הראשונות צבר כשסיים במקום השביעי בגרנד פרי מלזיה, המרוץ השני של העונה. במהלך העונה הצליח לסיים פעמיים במקום הרביעי (הונגריה וארצות הברית) ובסיומה צבר 49 נקודות. לאחר סיום העונה זכה בשלושה תארים: רוקי העונה, אישיות העונה ופרס על המהלך של השנה, שניתן לו בעקבות עקיפה שביצע על פליפה נאסר במהלך גרנד פרי בלגיה.
את עונת 2016 פתח בקבוצת טורו רוסו, אך לאחר ארבעה מרוצים הועבר לקבוצת רד בול, במקומו של דניאיל קוויט. בגרנד פרי ספרד השיג את ניצחונו הראשון בפורמולה 1 והפך לנהג הצעיר ביותר אי פעם שניצח במרוץ גרנד פרי. לאחר הניצחון המשיך לבלוט בסגנון הנהיגה החזק שלו והשיג שישה פודיומים עד לסיום העונה, אותה סיים במקום החמישי עם 204 נקודות.
עונת 2017
במהלך 14 המרוצים הראשונים של עונת 2017 פרש שבע פעמים: ארבע פעמים בשל בעיות מכניות ושלוש פעמים נוספות בשל תאונות במהלך ההקפה הראשונה. במרוצים שהצליח לסיים הגיע לפודיום (סין) ובחמישה מרוצים נוספים סיים במקום הרביעי או החמישי. החלק האחרון של העונה היה מוצלח יותר. הוא השיג ניצחון שני בקריירה בגרנד פרי מלזיה, יום לאחר שחגג את יום הולדתו ה-20. במרוץ הבא, שנערך ביפן סיים שני ובארצות הברית חצה את קו הסיום שלישי, אך לבסוף הורד למקום הרביעי בשל עקיפה של קימי רייקונן שבוצעה מחוץ לגבולות המסלול. שבוע לאחר מכן השיג את הניצחון השני בעונה בגרנד פרי מקסיקו לאחר שעקף את סבסטיאן פטל בהקפה הראשונה והוביל לאורך כל המרוץ.
עונת 2018
עונת 2018 נפתחה עם שישה מרוצים בהם היה מעורב בהתנגשויות. באוסטרליה דורג רביעי, אך איבד מקום בזינוק לקווין מגנוסן. בניסיון לעקוף את הדני הסתחרר עם הרכב, שנפגע, ואיבד מספר מקומות. הוא הצליח לשפר את המיקום וסיים את המרוץ במקום השישי. במרוץ הבא, שנערך בבחריין, התרסק במהלך מקצה הדירוג וזינק מהמקום ה-15. בהקפה הראשונה הצליח לשפר את המיקום והגיע עד לטווח הנקודות. ניסיון לעקוף את לואיס המילטון בתחילת ההקפה השנייה הסתיים בהתנגשות בין השניים, התנגשות שגרמה לתקר בגלגל והכריחה אותו לפרוש. בסין זינק חמישי ועלה למקום השלישי בסיום ההקפה הראשונה. ורסטאפן ודניאל ריקארדו עצרו להחלפת צמיגים לאחר יציאת מכונית בטיחות, דבר שהקנה להם יתרון על פני הנהגים שלפניהם. ניסיון לעקיפה של פטל הוביל להתנגשות בין השניים שהובילה לירידה זמנית למקום השמיני. הוא חצה את קו הסיום רביעי, אך עונש של 10 שניות בעקבות התאונה הוריד אותו מקום אחד למטה בדירוג הסופי. בגרנד פרי אזרבייג'ן נאבקו ורסטאפן וריקארדו על המקום הרביעי. לאחר מספר החלפות מקום בין השניים במהלך המרוץ, התנגש ריקארדו מאחור ברכבו של ורסטאפן תוך כדי ניסיון עקיפה שלא צלח בהקפה ה-40 של המרוץ. שני הנהגים נאלצו לפרוש.
בגרנד פרי ספרד השיג את הפודיום הראשון בעונה לאחר שסיים שלישי אחרי צמד נהגי קבוצת מרצדס. גם במרוץ זה היה מעורב בתאונה לאחר שהתנגש ברכבו של לאנס סטרול, התנגשות שגרמה לנזק קל בכנף הקדמית. במקצה האימון השלישי של גרנד פרי מונקו ריסק את המכונית. טכנאי הקבוצה לא הספיקו לתקן את המכונית בזמן למקצה הדירוג והוא נאלץ לזנק מהמקום האחרון. למרות שמונקו נחשב למסלול בו קשה לבצע עקיפות הצליח לסיים במקום התשיעי, תוך שהוא עוקף שישה נהגים בדרך.
בחצי השני של העונה הפגין ביצועים טובים וסיים ארבע פעמים על הפודיום: בבלגיה, סינגפור, יפן וארצות הברית, מרוץ אותו סיים במקום השני לאחר שזינק מהמקום ה-18. במקסיקו השיג את הניצחון השני בעונה. בברזיל היה קרוב לרשום ניצחון נוסף לאחר שעקף את קימי רייקונן, ולטרי בוטאס ולואיס המילטון. התנגשות עם אסטבן אוקון, נהגה של קבוצת פורס אינדיה, גרמה לו לסיים את המרוץ שני אחרי המילטון. לאחר המרוץ התעמת ורסטאפן עם אוקון ודחף אותו. בעקבות המקרה נענש על ידי FIA ביומיים של עבודות לטובת הציבור. את העונה סיים עם פודיום נוסף - מקום שלישי בגרנד פרי אבו דאבי.
עונת 2019
עונת 2019 נפתחה עם פודיום באוסטרליה. בבחריין היה קרוב לסיים במקום השלישי, אך מכונית בטיחות לקראת סיום המרוץ מנעה ממנו לעקוף את שארל לקלר והשאירה אותו במקום הרביעי. מקום רביעי הושג גם בסין ובאזרבייג'ן. בספרד השיג את הפודיום השני בעונה עם מקום שלישי נוסף. בגרנד פרי מונקו הצליח לחצות את קו הסיום במקום השני, אך עונש של 5 שניות שקיבל לאחר יציאה מסוכנת מעמדת הטיפולים, הוריד אותו למקום הרביעי.
תאונה של קווין מגנוסן בחלק השני של מקצה הדירוג בקנדה הובילה לדגל אדום, דגל שמנע מורסטאפן לעלות לשלב השלישי של הדירוג ולסיים במקום ה-11. למרוץ זינק מהמקום התשיעי ובסימו היה חמישי. באוסטריה דורג שלישי, אך לאחר פתיחה חלשה של המרוץ ירד למקום השמיני. הוא הצליח לשפר את המיקום בהדרגה, שלוש הקפות לסיום הצליח לעקוף את לקלר ולקח את ההובלה במרוץ.
שירות הביטחון הדיפלומטי
שירות הביטחון הדיפלומטי של ארצות הברית (באנגלית: Diplomatic Security Service, בראשי תיבות: DSS או DS) היא זרוע אכיפת החוק והביטחון הפדרלית של מחלקת המדינה של ארצות הברית. היא אחראית על שמירה על נכסים דיפלומטיים, כוח אדם ומידע, ומטרתה להבטיח את שלמותם של מסמכי הנסיעות האמריקאים מפני הונאת ויזות וזיוף דרכונים. לסוכנות סמכויות שיטור ואכיפה בתחום מלחמה בטרור, סיכול ריגול, ביטחון ברשת וניהול חקירות פליליות. כפופה ללשכת הביטחון הדיפלומטי של מחלקת המדינה.
השירות הוא ארגון אכיפת החוק האמריקני המוביל שפועל מחוץ למדינה ולו פריסה רחבה בכל שגרירות אמריקאית בעולם והוא מאבטח 275 משימות דיפלומטיות אמריקאיות ביותר מ-170 מדינות ו-30 ערים בארצות הברית. הסוכנים המיוחדים של השירות הם ייחודיים בארצות הברית בהיותם גם אנשי שירות החוץ וגם קציני אכיפת חוק פדרליים בעלי סמכות חקירה ומעצר. הסוכנות, שמקורה באמצעים ביטחוניים דיפלומטיים שננקטו במסגרת חקיקה ממלחמת העולם הראשונה, אך הגוף עצמו הוקם רשמית בשנת 1985 בעקבות הפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות ב-1983.
הפעילות הגלויה ביותר של הסוכנות היא מתן שרותי אבטחה למזכיר המדינה לשגריר ארצות הברית באו"ם ולדיפלומטים אמריקאים בכירים אחרים. כחלק מחובתה לספק סביבה בטוחה לדיפלומטיה במדינה, הסוכנות גם מאבטחת אישים בכירים אחרים המייעצים לשגרירי ארצות הברית בנושאי ביטחון.
שירות הביטחון הדיפלומטי ידוע בעיקר בזכות תפקידו הביטחוני, אך היא סוכנות אכיפת חוק מן המניין שמבצעת חקירות פליליות בינלאומיות, ניתוח איומים, מלחמה בטרור סיכול ריגול וביטחון רשת. בסוכנות עובדים כ-2,400 סוכנים מיוחדים, המכונים לעיתים "סוכני DS" או "סוכני DSS". סוכני DSS הם סוכנים פדרליים בעלי הסמכות לעצור, לשאת נשק חם, להנפיק צווי מעצר ולבצע פעולות אחרות בנושא אכיפת החוק.
כשהם מוקצים לעבודות במשרדי שטח מקומיים, הסוכנים כמיוחדים של DSS חוקרים הונאות של זיופי דרכונים וויזות ומאבטחים את אורחי מחלקת המדינה. הם גם חוקרים את פעילותם של סוכנויות ביון זרות במחלקת המדינה, מסייעים במעצרם של נמלטים זרים שברחו לארצות הברית ומבצעים בדיקות רקע על עובדי מחלקת המדינה, מגויסים חדשים וקבלנים.
כשהם מוקצים לעבודה בשגרירויות וקונסוליות, הסוכנים המיוחדים מבצעים תפקידי אכיפת חוק, מספקים סיוע ביטחוני, מגנים על דיפלומטים בכירים וממלאים תפקידים אחרים לפי הצורך הדיפלומטי. קצין השירות בשגרירות או בקונסוליה מכונה לעיתים קרובות "נספח הביטחון".
מנהלי DSS
מנהל שירות הביטחון הדיפלומטי משמש כסגן עוזר ראשי של מזכיר המדינה מטעם הלשכה לביטחון דיפלומטי והוא מדווח לעוזר מזכיר המדינה.
לאה קוק (רבנית)
לאה קוק (נולדה ב-1 באוגוסט 1959) היא רבנית ודרשנית חרדית ישראלית, פופולרית בקרב נשים. ממחזירות התשובה הבולטות בישראל.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בבני ברק, לרב יצחק זילברשטיין ולרבנית עליזה שושנה, בתו של הרב יוסף שלום אלישיב. הושפעה מאמה ומדודתה הרבנית בת-שבע קניבסקי. נישאה לרב דב איסר הכהן קוק בנו של הרב נחום קוק תלמיד ישיבת פוניביז', לאחר נישואיו פנה גם ללימודי קבלה והפך למקובל מפורסם. בשנות ה-80 עברה יחד עם בעלה לטבריה. הם אימצו הגייה ספרדית בנוסח התפילה והחלה במסירת שיעורים בקירוב תלמידות ובהחזרה בתשובה. מרבית תלמידותיה ושומעות לקחה הן בעלות תשובה.
היא אם ל-14 ילדים, ביניהם הרבנית בת שבע קוק, גם היא דרשנית בולטת הנוקטת בקו עדכני יותר.
הסרט התיעודי "התיקון" צולם על חייה והיא עומדת במרכזו.
קרן רוזה לוקסמבורג
קרן רוזה לוקסמבורג היא הקרן החוץ פרלמנטרית של מפלגת השמאל די לינקה שמתוקצבת על ידי ממשלת גרמניה.
לאחר נפילת החומה וטרם התמזגות גרמניה המזרחית למערב גרמניה, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה פורקה והוקמה מחדש בתור מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי. מעט לאחר הקמתה מחדש של מפלגת השלטון של מזרח הגרמניה, הוקמה הקרן ב-1990. כיום היא אחת משש קרנות פוליטיות בגרמניה, לכל אחת מהן זיקה לאחת המפלגות המיוצגות בבונדסטאג. הקרן המקושרת למפלגת השמאל הקיצוני הגרמנית 'די-לינקה' שהוקמה ב-16 ביוני 2007. פעילותה של הקרן מתמקדת בחינוך פוליטי ברוח משנתה של המהפכנית הפולנייה-יהודיה רוזה לוקסמבורג. הקרן רואה עצמה כחלק מתנועה האינטלקטואלית הכלל עולמית אשר דוגלת בסוציאליזם דמוקרטי.
על פי שיטת הממשל הפדרלית הגרמנית, כל סיעה המיוצגת בבונדסטאג (שזוכה בחמישה אחוזים שהם אחוז החסימה או נכנסת בשל סיבות טכניות) זוכה בהתאם לגודלה בתקציב לפעילות תרבותית וחינוכית אשר מתנהלת גם בגרמניה וגם בעולם. הקרו פתחה משרדים בשדרות רוטשילד בתל אביב וברמאללה.
ב-2014, כנס שנערך על ידי הקרן באוניברסיטת ביר זית עורר פרובוקציה כאשר העיתונאית עמירה הס סולקה ממנו בשל איסור האוניברסיטה להכניס ישראלים לקמפוס.
פעילות בישראל
הקרן החדשה וקרן רוזה לוקסמבורג, תמכו בארגון 'עומדים ביחד', שעמד מאחורי מחאת יוצאי אתיופיה. בנוסף לכך, הקרן מעבירה כספים לארגונים נוספים, ביניהם: מכון ון ליר בירושלים, המכללה החברתית-כלכלית, מגזין האינטרנט +972 (שהקימו גם את שיחה מקומית), אחותי – למען נשים בישראל, לוחמים לשלום, כרם נבות, ומרכז אדוה.
בהסתמך על נתונים שאספה תנועת אם תרצו פורסם על ידי יפעת ארליך כי לחברה קרן רוזה לוקסמבורג הפועלת בישראל אין אישור ניהול תקין כנדרש. בתכתובת של הקרן עם רשם העמותות מעלה האחרון טענות לאי־סדרים בהתנהלותה, כמו העובדה שחברים בוועדת הביקורת והדירקטוריון קיבלו לטענתו שכר בניגוד לחוק החברות.
נתן צוקרמן
נתן צוקרמן (באנגלית: Nathan Zuckerman) הוא דמות בדיונית של סופר, שנוצרה בידי הסופר היהודי-אמריקאי פיליפ רות ומופיעה בתשעה מספריו, בתפקיד המספר או כפרוטגוניסט. הדמות נחשבת לאלטר אגו של רות.
דמות בשם נתן צוקרמן הופיעה לראשונה בשנת 1974, בספרו של רות "חיי כגבר", אך מאפייניה שונים מאלה של צוקרמן בספריו הבאים של רות. בספר הבא, "סופר הצללים" מ-1979 היה צוקרמן בן 23. בספר "הרוח יוצא" משנת 2007, האחרון שבו הוא מופיע, היה צוקרמן בן 71.
צוקרמן בעיבוד לקולנוע
אחדים מספריו של רות עובדו לסרטי קולנוע וטלוויזיה. באחדים מסרטים אלה מופיעה דמותו של צוקרמן:
הצבא האדום מוסקבה (הוקי קרח)
"הצבא האדום" מוסקבה (ברוסית: Красная Армия) הוא שמה של קבוצת הוקי קרח, המהווה קבוצת הנוער של צסק"א מוסקבה. הקבוצה מעלה שחקנים לקבוצה הבוגרת וברשותה זכייה באליפות ליגת ההוקי לצעירים לעונת 2010/2011 וסגנות-אליפות בעונת 2011/12.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ב-26 במרץ 2009 עם הקמת ליגת ההוקי קרח הרוסית לצעירים. ב-3 ביולי 2009 נבחר שם הקבוצה כ"הצבא האדום". עד אז שם הקבוצה היה "צסק"א-2".
משחק הבכורה נערך ב-4 בספטמבר 2009 מול קבוצת נוער של דינמו מוסקבה, שבמהלכו נחלה הקבוצה תבוסה צורבת - 2:6. בעונת 2010/2011 הייתה הקבוצה לאלופת הליגה לאחר שהביסה את האלופה מהשנה הקודמת, סטאלני ליסי מגניטוגורסק וזכתה בגביע חרלמוב לעיני 4,500 צופים.
הקבוצה העפילה לאחר מכן לגמר פלייאוף הליגה בעונות 2011/2012, 2013/2014 ובעונת 2016/2017.
בעונת 2021/2022 הקבוצה השיגה שיא היסטורי בליגה כשצברה 23 ניצחונות בעונה הסדירה והעפילה לגמר גביע חרלמוב.
אליפות ברית המועצות בהוקי קרח
אליפות ברית המועצות בהוקי קרח (ברוסית: Чемпионат СССР по хоккею с шайбой) הייתה האליפות הסובייטית בהוקי קרח, שהתנהלה בין השנים 1946–1991.
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוועדה הסובייטית לספורט ותרבות הגוף (Всесоюзный комитет по физической культуре и спорту) החליטה לארגן ליגת הוקי קרח, לאחר שעד שנות ה-40 הוקי קרח לא טופח במדינה, שהעדיפה עליו את הבנדי. האליפות הראשונה נערכה בשנת 1946. ב-1992, עם תחילת פירוק ברית המועצות, שמרה הליגה על המבנה שלה והפכה לשנה אחת לאליפות חבר המדינות. לאחר עונה אחת פורקה הליגה. המועדונים הרוסים, שהיוו את שלד הליגה, הפכו לחלק מליגת ההוקי הבינלאומית שהפכה מאוחר יותר לאליפות רוסיה בהוקי קרח.
הקבוצה הדומיננטית בליגה לאורך מרבית שנות קיומה הייתה צסק"א מוסקבה, שזכתה ב-32 אליפויות.
בינואר 1950 בעקבות תאונה אווירית נספו כמעט כל שחקני קבוצת "ו.ו.ס מוסקבה". למרות האסון הקבוצה השתקמה וזכתה ב-3 אליפויות בתחילת שנות ה-50.
Alone at Last with Tony Bennett
Alone at Last with Tony Bennett (בעברית: "לבד סוף סוף עם טוני בנט") הוא האלבום השלישי של הזמר האמריקאי טוני בנט. את האלבום הוציאה חברת התקליטים קולומביה רקורדס לאור, בשנת 1955, לאחר שהוקלט בחמש השנים הקודמות. בניגוד לאלבומיו הקודמים, שמות הקרדיטים הופיעו על גבי עטיפת האלבום. Alone at Last with Tony Bennett כולל שתי רצועות בונוס, "I Can't Believe That You're in Love With Me" ו-"I Get a Kick Out of You".
פיאט 626
פיאט 626 (באיטלקית: Fiat 626) היא סדרת משאיות, כולל דגמי סמי-טריילר מתוצרת Fiat Veicoli Industriali, חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט שיוצרה בין השנים 1939–1948 באיטליה.
יחסי הממלכה המאוחדת–קובה
יחסי הממלכה המאוחדת–קובה הם היחסים הדו-צדדיים בין קובה לבריטניה.
יחסי סחר
בשנת 1964 קובה הזמינה עשרה קטרי דיזל חשמליים דומים לרכבת הבריטית Class 47 מיצרן בריטי.
מלחמת פוקלנד
קובה ובריטניה היו קרובות לעימות במהלך מלחמת פוקלנד בשנת 1982. פידל קסטרו הציע תמיכה צבאית לחונטה הצבאית הארגנטינאית, אך נדחה על ידי הממשל הצבאי הארגנטינאי, מכיוון שלא רצו להפריע לפעולות הקובניות במלחמת האזרחים באנגולה.
פרספונה (סטרווינסקי)
פֶּרְספוֹנֶה (בצרפתית: Perséphone, ביוונית: Περσεφόνη) היא מלודרמה מוזיקלית לקריין, זמרים סולנים, מקהלה, רקדנים ותזמורת, למוזיקה מאת איגור סטרווינסקי ולברית מאת אנדרה ז'יד.
היצירה בוצעה לראשונה באופרה של פריז ב-30 באפריל 1934 לצד הבלט "דיאנה ופואטייר" מאת ז'אק איבר. הבמאית הייתה אידה רובינשטיין שרקדה בעצמה עם להקת הבלט שלה ואף קריינה את תפקיד פרספונה. הטנור רנה מייזון שר את תפקיד אומולפה. היצירה בוצעה גם בתאטרו קולון בבואנוס איירס, בניצוח סטרווינסקי עצמו בשנת 1936, ואחר בריו דה ז'ניירו. ויקטוריה אוקאמפו, אינטלקטואלית חשובה מארגנטינה, הייתה נוכחת בבכורה בבואנוס איירס. הפקה מחודשת התקיימה בתיאטרון קולון ב-1995, עם צ'ינה זורילה בניצוח פדרו איגנסיו קלדרון.
גרסאות כוריאוגרפיות אחרות כוללות את אלה של ז'ורז' בלנשין, קורט יוס (1955), פרדריק אשטון (1961), ופינה באוש (1965). "פרספונה" של מרתה גרהאם מבוצע בליווי הסימפוניה בדו של סטרווינסקי.
הקלטות
"פרספונה" הוקלטה בניצוח סטרווינסקי עצמו עם ורה זורינה, וכן בניצוח אנדרה קלויטנס עם ניקולאי גדה, (1965, פריז), סר אנדרו דייוויס (עם פול גרובס, לונדון), מייקל טילסון תומאס (עם סטיוארט נייל, 1999, סן פרנסיסקו ואסה-פקה סאלונן (עם אנדרו סטייפלס, 2018, האופרה הפינית הלאומית).
תקציר עלילה
המלודרמה מספרת את סיפורה של האלה היווניה פרספונה בשלושה חלקים:
סנטיאגו בואנו
סנטיאגו איגנסיו בואנו סקיוטיו (בספרדית: Santiago Ignacio Bueno Sciutto; נולד ב-9 בנובמבר 1998 במונטווידאו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ז'ירונה.
תחילת הקריירה
בואנו נולד במונטווידאו שבאורוגוואי, והצטרף למחלקת הנוער של פניארול בשנת 2009, כשהיה בן 10. ב-5 בינואר 2016 הוא קודם לקבוצה הבוגרת של המועדון, אך לא זכה לשחק במדיה במשחק רשמי.
ברצלונה ב'
ב-31 בינואר 2017 חתם בואנו על חוזה לשלוש עונות וחצי בברצלונה מהלה ליגה.
ב-24 בינואר 2018 הושאל בואנו פראלדה-ז'ירונה ב' מהליגה הספרדית השלישית, קבוצת המילואים של ז'ירונה, למשך חצי עונה, וב-31 באוגוסט הושאל אליה פעם נוספת, הפעם למשך עונה מלאה.
ז'ירונה
ב-19 באוגוסט 2019 חתם בואנו על חוזה לחמש עונות בז'ירונה מהליגה הספרדית השנייה. ב-19 בדצמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על לינארס דפורטיבו במסגרת גביע המלך הספרדי. ב-20 ביולי 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בהפסד 0–2 לאלקורקון במסגרת המחזור ה-42 לעונת. זו הייתה הופעתו היחידה בליגה בעונה זו.
ב-7 בינואר 2021 הבקיע בואנו את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על לוגו במסגרת גביע המלך הספרדי. ב-10 באפריל הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בהפסד 1–2 לראיו ואיקאנו במסגרת המחזור ה-34 לעונת. בעונה זו הוא ערך 40 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
קא
קא (באנגלית: Kaa) הוא דמות בדיונית בספרו המפורסם של רודיארד קיפלינג - "ספר הג'ונגל" וכן בספר ההמשך "ספר הג'ונגל השני".
רקע
קא הוא פיתון הודי שגר ביערות הגשם של הודו והוא בעל היפנוזה מיוחדת המאפשרת לו להפנט את מי שמתקרב אליו. כך למשל בהופעתו ב"צייד קא" הוא מחלץ את מוגלי משבט הקופים בזכות ההיפנוזה.
בכל קובצי הסיפורים שבהם הופיע, קא היה המורה הרוחני הנבון ביותר של מוגלי. ובדומה לבאלו ובגירה, הוא חש צורך תמידי לגונן עליו.
הופעות בעיבודים לספר הג'ונגל
הופעתו הראשונה של קא הייתה בגרסת האנימציה הרוסית "הרפתקאות מוגלי" משנת 1967.
בשנת 1967 קא הופיע בעיבוד האנימציה לספר מבית דיסני, בדיבוב סטרלינג הולוויי. לעומת אפיונו בספר, בסרט קא הוא יריבו המשני של מוגלי, ומדי פעם מנסה לטרוף אותו בעזרת ההיפנוזה שלו אבל נכשל בניסיונותיו. זאת מאחר שיוצרי הסרט לא חשבו שדמותו של הנחש העצום תתקבל על ידי הצופים כגיבור.
קא הופיע בדיבובו של ג'ים קאמינגס בסרט ההמשך בשנת 2003 ובסדרת האנימציה המקדימה לסרט הראשון "גורי הג'ונגל". שם קא היה אחד מחברם של בלו ובאגירה.
בסדרת האנימה היפנית "מסיפורי ספר הג'ונגל" קא חוזר לאפיונו כפי שהוא בספר והוא עוזר למוגלי ולחבריו בעת היתקלותם בבעיות.
קא הופיע בסדרת האנימציה משנת 2010 - "ספר הג'ונגל" בדיבוב ג'וזף ג'יי. טרי.
הופעתו האחרונה של קא בחלק זה היא בעיבוד משנת 2016, שם מינו של קא שונה לנקבה והוא דובב על ידי סקרלט ג'והנסון.
דמותו של קא אושרה לשוב באתחול אחר של ספר הג'ונגל שיצא בשנת 2018. באתחול זה קא יהיה בפעם שנייה ממין נקבה וידובב על ידי קייט בלאנשט אך עם זאת אופיו ותפקידו ישוב לזה שהיה בספר.
Tony (אלבום)
Tony (בעברית: "טוני") הוא האלבום הרביעי של הזמר האמריקאי טוני בנט. את האלבום הוציאה חברת התקליטים קולומביה רקורדס לאור, ב-14 בינואר 1957, לאחר שהוקלט בשנה הקודמת.
פרדריק, נסיך הולנד
פרדריק, נסיך הולנד (ובשמו המלא: וילם פרדריק קארל, ; 28 בפברואר 1797 - 8 בספטמבר 1881) היה בנו השני של וילם הראשון, מלך הולנד, וחתנו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
ביוגרפיה
וילם נולד ב-28 בפברואר 1797 בברלין, שהשתייכה לממלכת פרוסיה, כבנם השני של וילם השישי, נסיך אורנז'-נסאו ווילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, בתם של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט. פרדריק התחנך בפרוסיה, ואחד ממוריו היה קרל פון קלאוזביץ. בהיותו בן 16, לחם פרדריק בקרב לייפציג כחלק מהצבא הפרוסי.
פרדריק היה אמור לרשת את נחלות המשפחה הגרמניות לאחר מות אביו, אולם בקונגרס וינה איבדה המשפחה את הנחלות, ובמקום זאת הוא נעשה יורש הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג. בשנת 1816 ויתר פרדריק על זכותו בתמורה לשטח בהולנד וקבלת התואר "נסיך הולנד". בנוסף קיבל פרדריק פיצוי נוסף על ידי קצבה שנתית של 190,000 גילדן הולנדי, ובכך נהיה לחבר בית אורנז'-נסאו העשיר ביותר. פרדריק קנה בכסף הרב שקיבל אחוזה גדולה בגרמניה, שהייתה יותר גדולה מאחוזתו בהולנד.
בשנת 1829 היה פרדריק מועמד לעלות על כס המלוכה היווני, אך הוא סירב, מכיוון שלא רצה להיות מלך במדינה ששפתה ומסורתה זרים לו.
כאשר פרצה המהפכה הבלגית בשנת 1830, פיקד פרדריק על הכוחות שנשלחו לבריסל על מנת לדכא את המרד שם. פרדריק הוביל את הכוחות בלחימה בבריסל כמה ימים, אך לא הצליח לכבוש מחדש את העיר. פרדריק השתתף גם בשנת 1831 יחד עם אחיו וילם, במבצע שנערך במשך 10 ימים על מנת לכבוש את בלגיה מחדש, אך נכשל בתפקידו.
לאחר התפטרות אביו מכס המלוכה בשנת 1840, פרש פרדריק מהחיים הציבוריים, והתיישב באחוזתו בווסנאר. בשנת 1846 רכש פרדריק את ארמון מוסקאו בפרוסיה, שהיה בנוי בפארק מוסקאו, שהיה אחד הגנים המפורסמים ביותר באירופה.
לאחר מותו של אחיו וילם השני, מלך הולנד בשנת 1849, נותרה המדינה עם חוב גדול. פרדריק שילם מעל מיליון גילדן לצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, שהיה גיסו של וילם השני. פרדריק גם שכנע את אחיינו וילם השלישי, מלך הולנד לעלות על כס המלוכה, לאחר שהלה רצה לוותר על התפקיד. וילם השלישי מינה את פרדריק למפקח הכללי של הצבא, תפקיד אותו מילא עד התפטרותו בשנת 1868 בעקבות כישלון ניסיונו למודרניזציה של הצבא. פרדריק גם הצליח למנוע גירושין בין המלך וילם השלישי והמלכה סופיה, נסיכת וירטמברג, וב-8 בספטמבר 1881 מת באחוזתו שבווסנאר.
משפחתו
ב-21 במאי 1825 התחתן פרדריק עם לואיזה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ, ממנה היו לו 4 ילדים:
אלינור מפרובנס
אף על פי שהיא הייתה מסורה לחלוטין לבעלה והגנה עליו בתקיפות במהלך המרד של סימון החמישי דה מונפור, חשו תושבי לונדון שנאה רבה כלפיה. היה זה בשל העובדה שהיא הביאה עמה רבים מקרובי משפחתה לאנגליה בפמליה שלה. אלו נודעו בכינוי "אנשי סבויה", והוענקו להם עמדות השפעה בממשלה ובממלכה. באחת ההזדמנויות, הותקפה ארבה של אלינור על ידי לונדונים זועמים שהשליכו עליה אבנים, בוץ, אריחים, ביצים סרוחות וירקות.
לאלינור היו חמישה ילדים, כולל מי שלימים ימלוך כאדוארד הראשון, מלך אנגליה. היא גם הייתה ידועה בשל פיקחותה, כישורי כתיבת השירה שלה והיותה מובילה בתחום האופנה.
ראשית חייה
אלינור נולדה באקס-אן-פרובאנס שבדרום ממלכת צרפת, כבתם השנייה של רמון ברנגר הרביעי, רוזן פרובנס ושל ביאטריס מסבויה, בתם של טומאסו הראשון, רוזן סבויה ושל מרגריט מז'נבה. כילדה היא קיבלה חינוך טוב ופיתחה אהבה עצומה לקריאה. שלושת אחיותיה נישאו גם הן למלכים. לאחר שאחותה הבכורה, מרגריט, נישאה ללואי התשיעי, מלך צרפת, החל דודם ויליאם לנהל חליפת מכתבים עם הנרי השלישי, מלך אנגליה כדי לשכנע אותו לשאת לאישה את אלינור. הנרי שאף לקבל נדוניה בשווי של עד 20,000 מארקים של כסף כדי לקזז את הנדוניה שהוא שילם זמן קצר קודם לכן עבור אחותו, איזבל, אך אביה של אלינור הצליח לנהל משא ומתן לאי מתן נדוניה, רק על סמך הבטחה להוריש לה 10,000 מארקים לאחר מותו.
כמו אמה, סבתה, ואחיותיה, נודעה אלינור בשל יופייה. שערה היה ברונטי כהה ועיניה נאות. ההיסטוריון האנגלי בן התקופה פיטר לנגטופט תיאר אותה "בתו של הרוזן, היפה ביותר מכולן". ב-22 ביוני 1235 התארסה אלינור עם הנרי השלישי. תאריך לידתה המשוער היה 1223. מתיו פריז תיאר אותה כמי שכבר מלאו לה 12 כאשר היא הגיעה לאנגליה כדי להינשא.
מלכה רעיה
חתונתם של אלינור והנרי התקיימה ב-14 בינואר 1236. היא לא ראתה אותו לפני החתונה שהתקיימה בקתדרלת קנטרברי ונוהלה על ידי אדמונד ריץ', הארכיבישוף מקנטרברי. לאחר שרכבו ללונדון התקיימה באותו יום תהלוכה בה בירכו נתיני הממלכה את הזוג הצעיר, ואלינור הוכתרה כמלכה הרעיה של אנגליה בטקס שנערך במנזר וסטמינסטר, שלאחריו התקיים נשף מפואר בו נכחו כל אנשי אצולת הממלכה. כבר לאחר החתונה ואילך גברה אהבתה לבעלה.
אלינור הייתה מלכה רעיה נאמנה להנרי, אך היא הביאה עמה פמליה בה היה מספר רב מדודיה ומדודניה, שכונו "אנשי סבויה", והשפעתה על המלך וחוסר האהדה כלפיה מצד הברונים האנגלים יצרו חיכוכים במהלך תקופת מלכותו של הנרי. דודה, ויליאם מסבויה, היה ליועץ קרוב של הנרי, ובכך החליף את מקומם של הברונים האנגלים וגרם לאי-שביעות רצונם.
אף על פי שאלינור והנרי תמכו בסיעות שונות באותה תקופה, היא נעשתה העוצרת של אנגליה כאשר הנרי יצא ב-1253 לגסקוניה. אלינור הייתה מסורה למטרותיו של בעלה, התמודדה בנחישות עם סימון החמישי דה מונפור, וגייסה כוחות בצרפת עבור הנרי.
שנותיה האחרונות
ב-1272 הלך הנרי השלישי לעולמו, ותחתיו מלך בנו אדוארד הראשון, שהיה אז בן 33. אלינור נותרה באנגליה כמלכה האלמנה וגידלה כמה מנכדיה: הנרי, בנו של אדוארד, בתו אלינור, ובנה של ביאטריס, ג'ון. ב-1274, כאשר נפטר נכדה הנרי כאשר היה בהשגחתה, שקעה אלינור באבל והורתה שליבו ייקבר במנזר גילפורד, שהוקם לזכרו. בינואר 1275 היא גירשה את היהודים מכל אדמותיה. באותה שנה נפטרו שתי בנותיה של אלינור שנותרו בחיים, מרגרט ב-26 בפברואר וביאטריס ב-24 במרץ.
אלינור נפטרה ב-24 או ב-25 ביוני 1291 במנזר אמסבורי, ושם היא נטמנה. מקום קברה לא ידוע, ובכך היא המלכה האנגליה היחידה ללא קבר מסומן. ליבה נלקח ללונדון, שם הוא נטמן במנזר הפרנציסקני של גרייפיירס.
מורשת תרבותית
אלינור נודעה בשל למדנותה, פיקחותה וכשרונה בכתיבת שירה, זאת לצד יופייה. היא גם נודעה כמי שהובילה קווי אופנה, ובמשך זמן רב ייבאה בגדים מצרפת. היא העדיפה בד דמשק ממשי אדום ולעיתים קרובות לבשה בגד צבעוני, אבנט מכסף או זהב, שבו נדחף פגיון, והוא עוטר בזהב. כדי לכסות את שיערה הכהה, היא חבשה כובעים. אלינור הנהיגה באנגליה סוג חדש של כיפת נזירות, שהיית גבוהה, "שלתוכה נסוג הראש עד שהפנים נראו כמו פרח במרחב עטוף".
כילדה פיתחה אלינור אהבה לשירי הטרובדורים, והמשיכה לגלות בהם עניין גם כשבגרה. היא רכשה ספרים רומנטיים והיסטוריים רבים שכללו סיפורים החל מימי קדם ועד לרומנים שנכתבו בימי חייה.
אלינור הייתה הפרוטגוניסטית של "המלכה מפרובנס", רומן היסטורי פרי עטה של הסופרת הבריטית ג'ין פליידי, שיצא לאור ב-1979. היא גם הדמות הראשית ברומן "ארבע אחיות, כולן מלכות" של הסופרת שרי ג'ונס, וכן ברומנים "המלכות האחיות" של סופי פרינו, ו"גבירתי הנאווה: הסיפור על המלכה האבודה של הנרי השלישי" של ג'. פ. רידמן.
צאצאיה
לאלינור והנרי נולדו חמישה ילדים. נראה היה שאלינור הייתה מסורה במיוחד לבנה הבכור, אדוארד. כאשר הוא חלה אנושות ב-1246, היא נשארה ליד מיטת חוליו במנזר בוליו בהמפשייר במשך שלושה שבועות. היא פיקחה באופן אישי על גידולו ועל חינוכו של אדוארד. בהשפעתה העניק הנרי לאדוארד ב-1949 את התואר דוכס גסקוניה. נראה שילדתה הצעירה, קתרין, סבלה ממחלה ניוונית שגרמה לה ללקות שמיעה. כאשר נפטרה הילדה בגיל שלוש, התאבלו עליה שני הוריה. ככל הנראה ילדה אלינור ארבעה בנים נוספים שנפטרו בילדותם, אך קיומם מוטל בספק ואין שום עדות בת התקופה עליהם.
ילדיה של אלינור היו:
נסים מלול
נִסים יעקב מָלוּל (ט"ז בניסן ה'תרנ"ב, אפריל 1892 – כ"ה באדר א' ה'תשי"ט, 5 במרץ 1959) היה היסטוריון, מחזאי, מתרגם, עיתונאי ופעיל ציוני בתקופת היישוב ולאחר הקמת מדינת ישראל.
קורות חיים
נולד בשנת 1892 בצפת לרב משה חיים מלול, בן למשפחה ששורשיה בתוניס. בילדותו למד אצל הרב ישועה פלאג'י, אחיה של אמו. בגיל 8 עבר עם אמו למצרים, שם כיהן אביו כרב הקהילה בטנטא, ולאחר מכן עברה המשפחה לקהיר, שם שימש האב כדיין. הוא למד בתלמוד תורה ובישיבה לנערים, ובקולג' אמריקאי ובמוסדות אקדמיים נוספים בקהיר למד פילוסופיה ואת תרבות האסלאם. לאחר שהוענק לו תואר דוקטור, התמנה כמרצה לעברית באוניברסיטת קהיר, והיה לראשון המרצים לעברית באוניברסיטה בין השנים 1909–1910. הכנסת לימודי העברית לאוניברסיטת קהיר נבעה מקמפיין שניהל בעיתונות המצרית, שקרא ללמד עברית באוניברסיטה כפי שמלמדים את שפותיהם של המיעוטים האחרים של מצרים. הוא השתתף בעיתונות הערבית במצרים ובסוריה, בין היתר בעיתון "אלמוקטם" (المقطم) שראה אור בקהיר, ושימש כעורך העיתון היהודי "אל סלאם" שיצא לאור בשפה הערבית.
מלול ייסד את אגודת "האחווה היהודית" שמטרתה להפיץ את הרעיון הציוני ולהתגונן פובליציסטית נגד אנטי יהודים, וערך את הירחון הספרותי של אגודה זו במשך תקופה קצרה. כן נמנה עם מייסדי וחברי אגודת "המגן" שהקימו חברי הקהילה הספרדית, שפעלה למען הבנה והידברות בין יהודים לערבים.
בשנת ה'תרע"א (1911) חזר לארץ ישראל כדי לאסוף חומר על הארץ, והתיישב ביפו. בשנת 1914 נישא לעליזה ווֹזָאן, ילידת טבריה (ה'תרנ"ה, 1895), בת למשפחת רבנים עתיקה מתוניס, מורה לעברית, לצרפתית ולערבית.
לבקשתם של ארתור רופין ואליהו ספיר מהמשרד הארצישראלי והוועד האודסאי, החל לפעול למען התנועה הציונית בעיתונות הערבית, במטרה למנוע דברי הסתה נגד היהודים.
מתוקף היותו בקיא בתרבות הערבית, הצליח ליצור קשרים רבים עם נכבדים ואישי ציבור ערבים, במטרה להפיג את האיבה ולסלול דרך להבנה בין שני העמים. בפעילותו אף גייס אישי ציבור ערבים חשובים לתמיכה בשיתוף פעולה יהודי-ערבי לפיתוח ובניין הארץ, וערך לצורך כך ביקורים בערי סוריה. כשביקר בביירות שבלבנון לשם מטרה זו, הרגיז את מתנגדיו הערבים באזור, ונמלט מהמקום בעזרת קונסול איטליה.
אחרי כיבוש ירושלים בידי הבריטים חזר לישראל, ונמנה עם כותבי העיתון הצבאי "חדשות מהארץ". לאחר מכן הוציא לאור את העיתון "אל אכבר" ואחריו את "אל סלאם" שהצטיין בסגנונו ובידיעותיו. לאחר מכן החל לשמש כעורך העיתון היומי "בריד אל-יום" (המהדורה הערבית של "דואר היום") של חברת "הסולל" בירושלים, וכן עורך העיתון ההיתולי "אלטבל". בשנת 1920, בזמן ועידת סן רמו, ניהל תעמולה בקרב אישי הציבור הערבים, במטרה שישלחו לוועידה טלגרמות הסכמה לבית הלאומי היהודי, כשמעשים אלו היו כרוכים בסיכון חייו.
משנת 1924 והלאה שימש כעורך השבועון "אתחאד אל-עומאל" של ההסתדרות הכללית. בשנת 1927 נסע לנהל את בית הספר היהודי ב"חילה" הסמוכה לבגדאד, ופעל למען שיפור החינוך בעיראק במשך כשנתיים. כשחזר לישראל המשיך בעבודתו הספרותית, בתרגומים ובכתיבה עיתונאית, ואף עסק במחקר היסטורי על יהדות בבל.
הלך לעולמו בחודש מרץ, אביב 1959 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ג'יימס רובין
ג'יימס פיליפ "ג'יימי" רובין (באנגלית: James Philip "Jamie" Rubin; נולד ב-1960 בעיר ניו יורק) הוא איש ממשל אמריקאי לשעבר ועיתונאי, יהודי. שירת כדובר מחלקת המדינה במהלך ממשלו של הנשיא ביל קלינטון, ולאחר מכן, הפך לעיתונאי ופרשן חדשות סקיי טלוויזיה. מכהן כפרופסור בבית הספר ללימודים בינלאומיים ויחסי ציבור של אוניברסיטת קולומביה.
עד 2018 היה נשוי לכריסטיאן אמנפור, הכתבת הבינלאומית ומנחה ברשת CNN (לשעבר מגישת "השבוע הזה" ב-ABC).
ביורן גוסטפסון
ביורן גוסטפסון (בשוודית: Björn Gustafsson; נולד ב-19 בפברואר 1986) הוא שחקן וקומיקאי שוודי.
ביוגרפיה
הוא למד בבית ספר לתיאטרון בסטוקהולם במטרה להיות שחקן.
בשנת 2005 הופיע במועדון הסטנד-אפ "Bungy Comedy" המיועד לקומיקאים מתחילים.
ב-2006 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "Beck – Flickan i jordkällaren" לצד מייקל פרסברנדט. הוא התפרסם בעיקר שהשתתפף בין 2007 ל-2008 בתוכנית הקומית "הפרלמנט".
ב-2008 הופיע במלודיפסטיבלן כששר שיר אהבה קומי לחברתו של מנחה התחרות, באותה שנה גם הגיש את תוצאות ההצבעה השוודית באירוויזיון.
הוא שיחק בקופרודוקציה השודית-צרפתית "Les Grandes Personnes" וב-2009 שיחק בקומדיית המדע הבדיוני "Kenny Begins".
ב-2011 שיחק בסרט "The Crown Jewels" בו שיחק גם ביל סקארסגארד, ב-2012 שיחק בגרסה השוודית של קומדיית המצבים המשרד.
בשנת 2015 שיחק בסרטים מרגלת (סרט) וקונג פיורי. בשנת 2018 שיחק בסרט הביוגרפי "להיות אסטריד".
בשנת 2022 שיחק לצדו של ביל סקושגורד בסדרת הדרמה השוודית "קלארק" אודות חיו של שודד הבנקים קלארק אולופסון (אנ') ועל שוד נורמלמסטורג אשר טבע את המונח תסמונת סטוקהולם.
Britney Spears: In the Zone
Britney Spears: In the Zone הוא הוידאו החמישי של זמרת הפופ האמריקנית, בריטני ספירס. האלבום יצא לאור ב-6 באפריל 2004, על ידי חברת התקליטים ג'ייב רקורדס. במקביל ליציאת אלבומה הרביעי של ספירס In the Zone. הווידאו מכיל את המופע בערוץ ABC והקליפים לשירים "Me Against the Music" ו-"Toxic", וגם עשיית הקליפ "Toxic", בנוסף צורף דיסק נוסף ובו שני רמיקסים לשני הלהיטים הראשונים מהאלבום ושני שירים חדשים שלא נכנסו לאלבום. הצלחת הווידאו הייתה גבוהה. כקודמו, גם הוא נכנס למקום הראשון במצעד הווידאו האמריקאי ומקום שישי במצעד המקסיקני. בנוסף זכה למעמד זהב באוסטרליה, ברזיל וצרפת.
מיקומי שיא
כל המצעדים אליהם נכנס אלבום הווידאו הם מצעדי ווידאו בלבד.
הקרב על אוסטרליה
הקרב על אוסטרליה הוא מונח היסטוריוגרפי המקובל באוסטרליה המתאר סדרת קרבות בין כוחות האימפריה היפנית ובין כוחות בעלות הברית בשנים 1942–1943 בקרבת אוסטרליה, במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. בקרבות אלה ניסו בעלות הברית לבלום את ההתקדמות היפנית אל צפון אוסטרליה דרך דרום-מזרח אסיה. תחילה התכוונו היפנים לנתק את קווי התקשורת והאספקה בין אוסטרליה וארצות הברית, אך לאחר מכן שאפו לחזק את גבולותיהם החדשים. לאחר התבוסה בקרב מידוויי, בו איבד הצי הקיסרי היפני מספר נושאות מטוסים, והכישלון בניסיון כיבוש העיר פורט מורסבי שבפפואה גינאה החדשה, נעצרה ההתקדמות היפנית באזור דרום-מערב האוקיינוס השקט. החל מ-2008 מצוינים אירועים אלה ב"יום הקרב על אוסטרליה," המצוין ביום רביעי הראשון בחודש ספטמבר.
פיטר סטנלי, לשעבר ההיסטוריון הראשי של האגודה האוסטרלית לזכר המלחמה, טוען שהרעיון של הקרב על אוסטרליה הוא מוטעה שכן סדרת קרבות אלה לא היוו מערכה שמטרתה כיבוש המדינה.
התפיסה המודרנית של הקרב על אוסטרליה
מקורות התפיסה המודרנית של הקרב על אוסטרליה נעוצים בפגישה פרטית בין מייג'ור-ג'נרל דיגר ג'יימס ובין היסטוריון המלחמה באסיה ג'יימס בואן ב-1997. ג'יימס ובואן הגדירו את רעיון הקרב על אוסטרליה על מנת לתאר התנגשות המטרות האסטרטגיות של האימפריה היפנית ושל ארצות הברית, שהובילו לסדרת קרבות גדולים ב-1942 צפונית לאוסטרליה, הכוללת את קרב ים האלמוגים, את קרב גוודלקנל ואת קרב שביל קוקודה. בהקשר זה נועד המונח "הקרב על אוסטרליה" לתאר מאבק קשה ומתמשך שנועד למנוע מהיפנים להשיג את מטרתם האסטרטגית באוקיינוס השקט, והיא כיבוש אוסטרליה ומניעת ארצות הברית מלסייע לה ולהשתמש בה כבסיס לעריכת מתקפות-נגד כנגד הצבא היפני הקיסרי. ארצות הברית הייתה נחושה להגן על הגישה שלה לאוסטרליה ולטריטוריות של בגינאה החדשה גם במחיר של העמדת נושאות המטוסים שלה בסיכון. ב-19 בפברואר 1942 תקפו כ-242 מטוסים יפנים את העיר דרווין (הטריטוריה הצפונית) באוסטרליה, וגרמו למותם של 71 איש.
אך התפיסה האמריקאית רואה ב-11 במרץ 1942 היום בו פרץ הקרב על אוסטרליה, שכן ביום זה אישר המטה הכללי הקיסרי של יפן את יישום התוכנית ששאפה להכניע את אוסטרליה על ידי בידודה מארצות הברית, הטלת מצור ימי ושימוש בלוחמה פסיכולוגית. הקרב הסתיים כשהיפנים נהדפו מגינאה החדשה ב-22 בינואר ומגוודלקנל ב-7 בפברואר 1943.
אילנה גומל
אילנה גומל (נולדה ב-1961) היא פרופסור חבר בחוג לאנגלית ולימודים אמריקניים באוניברסיטת תל אביב. מתמחה בסוגת המדע הבדיוני והפנטזיה. חוקרת נרטולוגיה, דיקנס, תרבות ויקטוריאנית ופוסטהומניזם. כתבה שישה ספרים ומספר מאמרים אקדמיים. פרסמה עשרות סיפורי מדע בדיוני ופנטזיה באנגלית, ורומן פנטזיה אחד, "A Tale of Three Cities" (סיפור על שלוש ערים), שיצר לאור ב-2013 בהוצאת "Dark Quest Books". גומל היא בתה של הסופרת מאיה קגנסקיה.
ביוגרפיה
ילנה ברוסילובסקה נולדה בקייב שבאוקראינה, למשפחה עם שורשים סובייטים עמוקים. סבה מצד אמה נעלם בקרבות מלחמת העולם השנייה, וכנראה נהרג ב-1941 בתחילת המלחמה עם הנאצים, והיא גדלה אצל סבתה, אטיה סטארומינסקיה, אשר שימשה בעברה כשופטת בבית משפטת של ברית המועצות. הצד היהודי של משפחתה חווה מקרים רבים של אנטישמיות, כולל רציחתם של אחי סבתה, דבר שהביא את גומל להחליט לעלות לארץ בשנת 1978 כדי למנוע מילדיה חוויות דומות. זמן קצר לאחר מכן עברתה את שמה לאילנה.
הקרב על אוסטרליה
היסטוריוגרפיה וזיכרון
בנאום בשנת 2006 טען ההיסטוריון הראשי לשעבר של האגודה האוסטרלית לזכר המלחמה, פיטר סטנלי, שרעיון הקרב על אוסטרליה אינו תקף מפני שהאירועים עליהם מבוסס הרעיון קשורים במידה קלושה בלבד. סטנלי טען שרעיון הקרב על אוסטרליה השתרש בחברה האוסטרלית באופן חלקי בגלל קבוצה של אנשים בעלי תפיסה היסטורית מוטלת בספק אך בעלי רצון ראוי להערכה להכיר ולכבד את אלו שנלחמו במלחמת העולם השנייה, ושהקרב על אוסטרליה לא התקיים במובן שהיפנים לא ערכו מתקפה מאורגנת כנגד אוסטרליה. מעבר לכך, סטנלי טען שלא נעשה שימוש במונח "הקרב על אוסטרליה" עד שנות ה-90, ושהוא אינו מוכר כקרב במדינות אחרות מלבד אוסטרליה.
אילנה גומל
ביוגרפיה
גומל סיימה תואר ראשון ותואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב, ב-1984 וב-1990 בהתאמה. את הדוקטורט סיימה ב-1996, והמשיכה לעבודת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון ב-1996. היא הצטרפה לסגל של אוניברסיטת תל אביב ב-1997, ושימשה כיו"ר החוג לאנגלית שם בין השנים 2004–2006.
לגומל שני ילדים.
אבי בלום
אברהם (אבי) בלום (נולד בי"ח בתשרי ה'תשל"ט, 18 באוקטובר 1978) הוא עיתונאי, פובליציסט ועורך דין ישראלי-חרדי, שימש בין 2006–2019 פרשן מדיני-פוליטי של רשת קו עיתונות דתית, וכיום פרשן פוליטי בשבועון החרדי משפחה ומגיש את התוכנית "שחור לבן" בערוץ כנסת. שותף במשרד עורכי הדין נבו קידר בלום ושות'.
ביוגרפיה
בלום נולד ברחובות, בוגר ישיבת אור ישראל בפתח תקווה. את דרכו בתקשורת החל בכתיבת תחקירים ומאמרי דעה באתר בחדרי חרדים. בשנת 2007 החל לכתוב את הטור הפובליציסטי "בית ספר לפוליטיקה" ברשת קו עיתונות דתית ובאתר "כל הזמן". בשנת 2011 החל להגיש עם הפרשן והעיתונאי יעקב ריבלין תוכנית מגזין שבועית בשם "פילפוליטיקה", ברדיו קול ברמה, והחל מ-2017 עברו שניהם לשדר את התוכנית ברדיו קול חי. בלום מרצה לתקשורת בבית הספר כותרת.
בלום סיים בהצטיינות תואר ראשון במשפטים בקריה האקדמית אונו, והיה שם מצטיין הדיקן. לאחר מכן המשיך במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטה העברית. ב-2017 הצטרף כשותף למשרד עורכי הדין נבו קידר בלום ושות'.
החל מיולי 2019 מגיש את התוכנית "שחור לבן" בערוץ כנסת, המשודרת גם בכאן 11, ביחד עם משה גלסנר. באוקטובר 2019 פרש מ'קו עיתונות' ועבר לעיתון 'משפחה'. החל מיוני 2022 מפרסם טור פובליציסטי שבועי גם ב׳מגזין משפחה׳ באנגלית המופץ באירופה ובארה״ב.
מתגורר ברחובות, נשוי לנועה, אב לארבעה וסב לנכדה.
פעילות והשפעה תקשורתית
בלום הצטרף למסעות מדיניים של ראש הממשלה בנימין נתניהו, בהם ביקור נתניהו אצל נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ לרגל פרסום תוכנית המאה והתארח אצל יו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן במוקטעה ברמאללה.
כפובליציסט מתח ביקורת כנגד כפיית הפרדה בין גברים לנשים בקווי המהדרין ונגד הלבנת פנים של נוסעות בטיסות אל על. בפרשות עבודות הרכבת, מרכולי השבת ועוד קרא לחברי הכנסת החרדים להימנע מכפייה ולהכיר בכך שאינם חיים במדינת הלכה.
בסקרים שנערכו בין גולשי האתרים החרדיים כיכר השבת ובחדרי חרדים, נבחר בלום כאחד משלושת העיתונאים המשפיעים במגזר החרדי. בספטמבר 2018 ציינו המגזין "שעה טובה" כאחד מחמישים האישים בעלי ההשפעה על עתיד המגזר החרדי. בנובמבר 2021 דורג באתר חרדים10 בפרויקט ״הנבחרת: 25 העיתונאים המשפיעים בתקשורת החרדית״.
פעילות משפטית וחברתית
בלום הוא שותף במשרד עורכי הדין נבו קידר בלום ושות', ומתמקד בליטיגציה ומשפט מסחרי. היה מעורב בהליכי פירוק והבראה של עמותות אַגוּ"ח, צא"ח, ישיבת עץ חיים, "הועד העולמי" ובגיבוש מתווה ראשי הישיבות הגדולות מול משרד הבריאות במשבר הקורונה.
הכרוניקה המאוירת
ההיסטוריה של הכרוניקה
הכרוניקה נכתבה זמן קצר אחרי שנת 1358 על ידי מארק איש קאלט או, בהונגרית, קאלטי מארק או מארצי. האיור האחרון בה הושלם בשנים 1370–1373. הכרוניקה הוענקה על ידי המלך לאיוש הגדול למלך הצרפתי שארל החמישי, לרגל אירוסיה של בתו של לאיוש, קטלין (1378-1370) עם בנו של שארל, לואי הראשון, דוכס אורליאן. ב-1456 עברה הכרוניקה לידי הדספוט הסרבי ג'ורג' ברנקוביץ'. אז היא הועתקה ולבסוף אבדה, ייתכן אחרי שהייתה זמן מה בבעלות עות'מאנית. היא נתגלתה שוב במפתיע במחצית הראשונה של המאה ה-17 בארכיון המלכותי בווינה ומאז נקראת "הכרוניקה המאוירת מווינה". כתב היד שלה מוחזק בימינו בספרייה הלאומית על שם סצ'ני בבודפשט, בירת הונגריה.
האיורים
הכרוניקה מכילה 147 מיניאטורות: עשר גדולות יותר, 29 איורים בתוך רוחבו של העמוד, ארבעה איורים קטנים יותר בתחתית הדף בתוך מדליון עגול, 99 תמונות בתוך ראשי התיבות וחמש ראשי התיבות ללא איור. בנוסף יש 82 קישוטים בשוליים.
סמיה סולוהו
סמיה חסן סולוהו (בסוואהילי: Samia Hassan Suluhu; נולדה ב-27 בינואר 1960, זנזיבר) היא פוליטיקאית טנזנית, המכהנת כנשיאת טנזניה השישית. סולהו היא האישה הראשונה שמכהנת בתפקיד הנשיאה בטנזניה והשנייה שעושה זאת בקהילייה המזרח-אפריקנית אחרי סילבי קיניגי.
ביוגרפיה
סולוהו נולדה בזנזיבר. היא סיימה את לימודיה התיכוניים בשנת 1977 והחלה לעבוד. לאחר מכן, היא עברה מספר קורסים קצרים. בשנת 1986 סיימה את לימודיה במכון לניהול פיתוח באוניברסיטת מזומבה עם תעודה במינהל ציבורי.
בין השנים 1992–1994 למדה באוניברסיטת מנצ'סטר וסיימה תואר שני בכלכלה. בשנת 2015, היא סיימה את התואר השני בפיתוח כלכלי קהילתי באמצעות תוכנית משותפת בין האוניברסיטה הפתוחה בטנזניה לבין אוניברסיטת דרום ניו המפשייר.
קריירה
לאחר לימודיה התיכוניים היא הועסקה במשרד התכנון והפיתוח כפקידה. עם סיום התואר במנהל ציבורי, היא הועסקה בפרויקט במימון תוכנית המזון העולמית.
בשנת 2000 החליטה להתמודד לתפקיד ציבורי. היא נבחרה כחברה בבית הנבחרים של זנזיבר ומאוחר יותר מונתה לשרה על ידי הנשיא אמאני קרומה. היא הייתה שרת האישה הבכירה היחידה בקבינט. היא נבחרה מחדש בשנת 2005 ומונתה מחדש לשרה בתיק אחר.
בשנת 2010 התמודדה לאספה הלאומית כשעמדה במחוז הבחירה הפרלמנטרי של מקונדוצ'י וזכתה ביותר מ-80% מהקולות. הנשיא ג'קאיה קיקווטה מינה אותה לשרת המדינה לענייני איחוד. בשנת 2014 נבחרה כסגנית יו"ר האספה המכוננת המוטלת על ניסוח החוקה החדשה במדינה.
ביולי 2015, נשיא טנזניה ג'ון מגופולי מינה אותה לסגניתו ובכך הפכה לאישה הראשונה בתפקיד זה.
מגופולי וסולוהו נבחרו מחדש לתקופת כהונה שנייה בת חמש שנים ב-28 באוקטובר 2020.
נשיאת טנזניה
ב-17 במרץ 2021, בשל מותו של הנשיא מגופולי, הושבעה סולוהו לתפקיד נשיאת טנזניה ב-19 במרץ 2021. בעקבות השבעתה הפכה סולוהו לנשיאה השישית של טנזניה והאישה הראשונה המכהנת בתפקיד זה והיא אחת משתי נשים המכהנות כראשי מדינות באפריקה, לצד סאהלה–וורק זוודה המכהנת כנשיאת אתיופיה.
ממשלת סולוהו יזמה מאמצים לרסן את התפרצות מגפת הקורונה בטנזניה, בניגוד גמור לסקפטיות של הנגיף בתקופת כהונתו של מגופולי, והחליטה לחייב בבידוד במשך 14 יום למטיילים שנכנסים לטנזניה ממדינות בהן הייתה התפשטות של גרסאות חדשות של SARS-CoV-2. המבקרים הומלצו לחבוש מסכות פנים, לחטא את עצמם ולקיים כללי ריחוק חברתי. ממשלת סולוהו התירה לשגרירויות ולארגונים בינלאומיים אחרים לייבא חיסונים למדינה כדי לחסן אזרחים זרים בעבודתם השוטפת בטנזניה, בסיוע משרד הבריאות הטנזני.
בספטמבר 2021 אישרה סמיה סולוהו כי בכוונתה להתמודד לנשיאות בשנת 2025 ובכך עשויה להפוך לנשיאה הראשונה הנבחרת במדינה אם תזכה.
בשנת 2022 נכללה ברשימת טיים 100.
חיים אישיים
בשנת 1978 נישאה סולוהו לחאפה אמיר, קצין חקלאי בדימוס ולהם ארבעה ילדים. בתה מואנו חאפה אמיר (ילידת 1982), ילדתם השנייה של בני הזוג, היא חברה בבית הנבחרים בזנזיבר.
הדס מינקה-ברנד
הדס מינקה-ברנד (נולדה ב-1975) היא קצינה בצה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים אשר כיהנה כראשת מערך מדעי ההתנהגות, מערך האמון על תחומי המיון, הייעוץ הארגוני, פיתוח המנהיגות ומחקר הפיקוד בצה"ל. היא דוקטור בסוציולוגיה ארגונית מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
הדס מינקה-ברנד נולדה בשנת 1975 בתל אביב לשמואל וליאורה מינקה (יושבת ראש אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית). היא למדה בתיכון עירוני צייטלין.
בשנת 2011 קיבלה תואר דוקטור בסוציולוגיה ארגונית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בתחומי מנהיגות ומורכבות, דרך חקר המקרה של מפקדי צה"ל בסביבה אזרחית. היא בוגרת תוכנית ההכשרה של המכללה הצבאית למדעי ההתנהגות. היא יועצת ארגונית במקצועה. שירתה בצה"ל בתחומי המודיעין, לוחמת רשת, פסיכולוגיה צבאית של הלחימה ומבצעי ייצוב בסביבה האזרחית. בשנים 2001–2005 הייתה יועצת ארגונית במגוון יחידות פיקוד המרכז וזרוע היבשה. לאחר מכן הייתה יועצת ארגונית בחטיבת גולני, ובשנת 2006 הייתה פסיכולוגית אוגדת הבשן במלחמת לבנון השנייה ומונתה ליועצת ארגונית ופסיכולוגית צבאית של אוגדת אזור יהודה ושומרון. בשנים 2011–2015 הייתה ראש תחום פיתוח ארגוני ביחידה 8200 ועד שנת 2017 הייתה ראש ענף מדעי ההתנהגות של אגף המודיעין.
בשנת 2017 מונתה לראשות מערך מדעי ההתנהגות בצה"ל, ובשנת 2021 הועלתה לדרגת תת-אלוף כדרגת ייצוג. ביוני 2023 סיימה את תפקידה כראשת ממד"ה.
חיים אישיים
נשואה ואם לשלושה. מתגוררת בירושלים. היא בוגרת תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
לאדה טוליאטי (הוקי קרח)
מועדון ההוקי לאדה טוליאטי (ברוסית: Хоккейный клуб «Лада» Тольятти) הוא קבוצת הוקי קרח מהעיר טוליאטי שהוקמה ב-1976. עד 1989 הקבוצה נקראה טורפדו. משנת 2010 ועד עונת 2017/2018 הקבוצה התמודדה בליגת המשנה הרוסית בהוקי קרח. מעונת 2018/2019 תשתתף בליגת VHL.
הספונסר הראשי של הקבוצה הוא ענק הרכב הרוסי אווטוואז.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ב-1976, ושיחקה מספר עונות בליגות התחתיות של אליפות ברית המועצות בהוקי קרח. בעשור האחרון של המאה ה-20, הקבוצה החלה לצבור תארים, כאשר זכתה פעמיים באליפות ליגת ההוקי הבינלאומית (הליגה של חבר המדינות), ב-1994 וב-1996. ב-1997 הקבוצה אף זכתה בגביע האירופי, הגביע החשוב ביותר למועדונים באירופה באותה תקופה.
לאדה טוליאטי הייתה הקבוצה האזורית הראשונה ברוסיה שזכתה באליפות המדינה בהוקי קרח, לאחר שעד 1994 כל זוכות האליפות בברית המועצות וברוסיה היו קבוצות ממוסקבה.
ב-2005 פקד את הקבוצה משבר כלכלי שגרם לעזיבת 16 משחקניה. למרות זאת, עם סגל משני שקובץ בחופזה, הצליחה הקבוצה לזכות ב-2006 בגביע הקונטיננטלי - הגביע המשני של אירופה.
הקבוצה הצטרפה לליגת ה-KHL עם הקמתה ב-2008, אך כיוון ששיחקה באולם קטן בן 2900 מושבים בלבד הודחה מהליגה ב-2010 ושיחקה בליגה המשנית. היא שבה ל-KHL בעונת 2014/15 עם פתיחתו של האולם הביתי החדש שלה, לאדה ארנה. אך הודחה ממנה לאחר 3 עונות בשל חוסר עמידתה בתנאי הליגה וחזרה לליגת VHL.
The Beat of My Heart
The Beat of My Heart (בעברית: "הטוב בלבי") הוא האלבום החמישי של הזמר האמריקאי טוני בנט. את האלבום הוציאה חברת התקליטים קולומביה רקורדס לאור, ב-1 בדצמבר 1957, לאחר שהוקלט בחודשים יוני עד אוקטובר. האלבום הופק על ידי מיץ' מילר.
זיאבליקובו
נפת זיאבליקובו (ברוסית: район Зябликово) היא נפה במחוז הדרומי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה 4.3795 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 133,501 תושבים (2020).
מילאן טומיץ'
מילאן טומיץ' (בסרבית: Милaн Томић, ביוונית: Μίλαν Τόμιτς (מילאן טומיץ); נולד ב-24 ביולי 1973) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל סרבי-יווני.
טומיץ' בילה כמעט את כל קריירת המשחק והאימון שלו ביוון, לאחר שקיבל אזרחות יוונית בשם מילאן יאנקופולוס (ביוונית: Μίλαν Γιαννακόπουλος). במהלך שנותיו באולימפיאקוס הוא הפך לאליל בקרב אוהדי הקבוצה, ולאחר פרישתו ממשחק שימש כעוזר למאמן הקבוצה פנאיוטיס יאנאקיס.
ראשית הקריירה
ב-1991 הזמין יאניס יואנידיס, מאמן אולימפיאקוס הטרי, מספר כדורסלנים סרבים צעירים לאימון, ביניהם גם את טומיץ'. יואנידיס לא התרשם במיוחד מיכולותיו המקצועיות והפיזיות של טומיץ', אך התלהב מהתשוקה, החוכמה והרצון שלו לנצח והציע לו מקום בסגל הקבוצה.
עם זאת, על מנת להשלים את ההעברה טומיץ' היה צריך לקבל אזרחות יוונית, מכיוון שרק שחקן לא יווני אחד הורשה לשחק בקבוצה באותו זמן (במקרה של אולימפיאקוס היה זה ז'ארקו פאספלי). באותה תקופה מתן אזרחות יוונית לשחקנים מחבל הבלקן היה נוהג נפוץ עבור קבוצות יווניות, ושחקנים כמו פג'ה סטויאקוביץ' וראשו נסטרוביץ' החזיקו באזרחות הלנית.
בשל מספר בעיות משפטיות בנוגע לאזרחותו, הוא לא היה יכול לשחק בעונה הראשונה, אז הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי האדומים בעונת 1992/93, בה העמיד ממוצעים של 8.3 ב-32.5 דקות בממוצע למשחק.
בשתי העונות הבאות ביסס טומיץ' את מעמדו כרכז הפותח, בעוד אולימפיאקוס שלטה בליגה היוונית וזכתה לאחר ניצחונות בגמר על פאוק סלוניקי ב-1994 ועל פנאתינאיקוס ב-1995. באותן שנים הגיעה הקבוצה פעמיים ברציפות לגמר היורוליג, ועל אף שהפסידה בשניהם התנחמו אוהדיה בשני ניצחונות רצופים על היריבה הנצחית פנאתינאיקוס בשני חצאי הגמר.
הגעתו של דייוויד ריברס לקבוצה בתחילת עונת 1995/96 הורידה את טומיץ' לספסל וצמצמה את זמן המשחק שלו, אך הוא עזר לקבוצה לשמור על האליפות המוקמית שלה.
לפני עונת 1996/97, שנחשבת לאחת הטובות בהיסטוריה של המועדון, מונה דושאן איבקוביץ' למאמן ונתן לטומיץ' יותר זמן משחק. בחלק האחרון והמכריע של העונה הפך איבקוביץ' את טומיץ' לרכז הפותח, והעביר את ריברס לעמדת הקלע. בסיום העונה זכתה אולימפיאקוס בליגה היוונית, ביורוליג (לראשונה) ובגביע היווני, מה שהפך אותה לקבוצה היוונית הראשונה שזוכה בכתר המשולש. כמה חודשים לאחר מכן השתתפה אולימפיאקוס באליפות מקדונלד'ס 1997, טורניר משותף של פיב"א וה-NBA, והגיעה לגמר מול אלופת ה-NBA המכהנת שיקגו בולס, לה הפסידה 78–104. במהלך המשחק שמר טומיץ' על מייקל ג'ורדן.
קפטן אולימפיאקוס ונפילה
אולימפיאקוס נותרה קבוצה מובילה באירופה, אך לא הצליחה לזכות בתואר. היא הגיעה לגמר הליגה היוונית פעמיים, אך הפסידה לפנאתינאיקוס, והשתתפה בפיינל פור היורוליג, אך זכתה במקום השלישי בלבד. למרות בצורת התארים של אולימפיאקוס, טומיץ' התפתח כשחקן: הוא שיחק יותר, קלע יותר והפך לאהוב הקהל.
זכייה בתארים
אולימפיאקוס מינתה למאמנה את סלובודאן סובוטיץ' לעונת 2001/02, וזה הביא איתו לקבוצה את תיאודורוס פאפאלוקאס, רכז צעיר ומוכשר. נוכחותו של פאפאלוקאס הפחיתה את זמן המשחק של טומיץ', אך הרוטציה בין השניים, ולפעמים השילוב ביניהם, הפכו את משחקה של הקבוצה להגנתי, מסודר וקבוצתי יותר.
בעונת 2002 זכתה אולימפיאקוס בגביע היווני, וחלומו של טומיץ' להניף גביע כקפטן התגשם. מאוחר יותר באותה עונה התמודדה אולימפיאקוס מול פנאתינייקוס בחצי גמר הליגה היוונית, ללא יתרון הביתיות, ועדיין הצליחה לנצח אותה בסוויפ בשני המשחקים.
חמש דקות לסיום המשחק, כשפאו מובילה 68–66, ביצע סנטר הירוקים לזארוס פאפאדופולוס עבירה קשה על סטפן ריזאשה, שהכה אותו בחזרה. עד מהרה התפתחה קטטה בין הקבוצות, וטומיץ' הכה בפניו של דיאן בודירוגה, אחד השחקנים השנואים ביותר על אוהדי אולימפיאקוס. התמונה של טומיץ' מכה את בודירוגה הפכה אייקונית לאוהדי הקבוצה, על אף שהוא ועוד שישה שחקנים משתי הקבוצות הורחקו. אולימפיאקוס עלתה לגמר הליגה מול א.א.ק. אתונה ואף ניצחה בשני המשחקים הראשונים, אך א.א.ק. ביצעה מהפך לאחר שלושה ניצחונות רצופים וזכתה באליפוץ.
תחילת הסוף
לאחר עונת 2001/02 עזבו שחקנים חשובים רבים עזבו את הקבוצה. טומיץ' נשאר, אבל איכות הסגל ירדה. עונת 2003/04 הייתה גרועה עוד יותר, הן לקבוצה והן לטומיץ'. אולימפיאקוס הפסידה לאריס סלוניקי בגמר הגביע, והקבוצה הייתה שקועה במאבקי עלייה לפלייאוף. היו"ר קוקליס החליט לפטר את המאמן דרגן שקוטה וביקש מטומיץ' למלא את מקומו. טומיץ' הסכים ומונה למאמן, ובתקופתו הקבוצה השתפרה אך הודחה בפלייאוף הליגה.
בסיום העונה ביקש טומיץ' חוזה רב שנתי, כדי שיהיה לו זמן לבנות קבוצה מנצחת. המנהלים החדשים של הקבוצה לא אהבו את הדרישות שלו, והעניקו את תפקיד המאמן למילאן מיניץ'. לאחר תחילת העונה ומספר תוצאות רעות פוטר מיניץ' והוחלף ביונאס קזלאוסקאס.
טומיץ' כמעט לא קיבל זמן משחק והקבוצה הפסידה הרבה. המצב החמיר כשאולימפיאקוס הובסה 59–110 על ידי אפס פילזן ביורוליג. זה היה ההפסד הביתי הגדול ביותר בתולדות הקבוצה בתחרויות אירופיות, ואוהדי הקבוצה החלו לקלל את כל השחקנים, למעט טומיץ', אותו עודד הקהל. באופן מפתיע, טומיץ' התבקש לעזוב את הקבוצה כמה ימים לאחר מכן, ועשה זאת למרות ההלם של האוהדים.
סיום קריירת המשחק
בינואר 2005 מונה סלובודאן סובוטיץ' למאמן ג'סי האיטלקית והביא איתו את טומיץ', שהיה שחקן חופשי, כדי להציל את הקבוצה מירידה. טומיץ' שיחק ב-14 משחקים במסגרת הליגה האיטלקית וקלע 9.8 נקודות בממוצע למשחק, אך הקבוצה סיימה במקום האחרון בטבלה ליגה וירדה לליגה השנייה. טומיץ' עשה מאמץ נוסף להמשיך בקריירת המשחק שלו וחתם בקולוסוס רודוס היוונית בינואר 2006. משחק הבכורה שלו במדי קולוסוס היה נגד קבוצתו לשעבר אולימפיאקוס, וכשעלה לפרקט קראו אוהדי האדומים בשמו. הוא שיחק שני משחקים בלבד עבור קולוסוס, ואז החליט לפרוש כי הרגיש שאין לו יותר מה להציע כשחקן.
אולימפיאקוס
בפברואר 2008 הפך פנאיוטיס יאנאקיס למאמן אולימפיאקוס החדש, וביקש מטומיץ' להיות חלק מצוות האימון של הקבוצה. טומיץ' נענה לבקשתו וחזר למועדון כעוזר מאמן. ב-2014 הוא הפך למאמן הזמני של הקבוצה לאחר שגאורגיס ברצוקאס התפטר מהתפקיד, עד שיאניס ספרופולוס מונה למאמן הקבוצה החדש וטומיץ' חזר לתפקיד העוזר.
הכוכב האדום בלגרד
ב-13 ביולי 2018 מונה טומיץ' למאמן הראשי של הכוכב האדום מעיר הולדתו, בלגרד, לשלוש שנים. הוא התפטר מתפקידו ב-22 באוקטובר 2019.