cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיילור באטל
ביוגרפיה
באטל נולד בהאריסברג וגדל באולבני. הוא שיחק כדורסל בנבחרת של בית הספר התיכון שלו, וב-2007 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה ושיחק בנבחרת הכדורסל שלה באזור עשר הגדולות של ליגת ה-NCAA. בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 10.2 נקודות למשחק ב-30.2 דקות. בעונה השנייה קלע 16.7 נקודות בממוצע למשחק, ב-37.4 דקות, ונבחר לחמישייה הראשונה של הליגה. בעונה השלישית הוביל את קבוצתו בנתוני הקליעה (18.5 נקודות למשחק), הכדורים החוזרים (5.3 במשחק), האסיסטים (4.2 במשחק) והחטיפות (1.1 במשחק), ונבחר לחמישייה השנייה של הליגה. בעונתו האחרונה בפנסילבניה, קלע 20.2 נקודות בממוצע למשחק. לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA ב-2011, הצטרף לשולה באסקט מליגת העל הצרפתית. לאחר חודשים ספורים עזב את הקבוצה ועבר לטלקום בון מליגת העל הגרמנית בכדורסל. בסוף העונה שיחק במדי לוס אנג'לס קליפרס בליגת הקיץ של ה-NBA, אך לא צורף לשורותיה, ובעונת הצטרף לאורלנדינה בסקט מהליגה האיטלקית השנייה. בעונת הצטרף לבלפיוס מונס-אנו מליגת העל הבלגית. בסיום העונה נבחר על ידי מאמני הליגה לשחקן הטוב ביותר בליגה. הוא שיחק במדי בלפיוס גם בעונת, ובסיום העונה הצטרף להפועל תל אביב, שבה שיחק במשך מחצית עונה, ותבע בהצלחה את הקבוצה עקב שחרורו באופן חד צדדי במהלכה. בעונה הבאה עבר לאטומרומו ההונגרית.
בנבחרת ארצות הברית
באטל שיחק בסגל נבחרת הסטודנטים של ארצות הברית באוניברסיאדה שנערכה בבלגרד ב-2009, וזכה עמה במדליית ארד.
קוורטר (מטבע אמריקני)
קוורטר (באנגלית: quarter, נהגה קווטר, קיצור של quarter dollar – רבע דולר) הוא מטבע אמריקני שערכו 25 סנטים, רבע הדולר. על צד הנושא של המטבע מוטבע מאז 1932 דיוקנו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון ועד 1999 הוטבע עיט על צד הערך. מאז מחליפה מטבעת ארצות הברית את העיצוב של צד הערך חמש פעמים בשנה.
היסטוריה
המטבע יוצר מכסף החל מ-1796. הבחירה בעריך של 1⁄4 במקום ב-1⁄5 הנפוץ יותר החלה בנוהג לחלק את הדולר הספרדי (מטבע כסף בערך של 8 ריאל) לשמונה מקטעים דמוי טריז. כל מקטע היה קרוי באנגלית "ביט" (Bit) ושני ביטים ("two bits") היו כינוי נפוץ לקוורטר.
עד 1965 היה המטבע כמו קודמיו עשוי מכסף במשקל 6.25 גרם (90% כסף ו-10% נחושת), אבל מחיר המתכת האמיר והיה חשש שבקצב ההטבעה של אז ייגמרו כל רזרבות הכסף תוך שלוש עד חמש שנים ולכן הוחלט לשנות את הרכב המתכת של המטבע ולייצרו בשיטה המכונה באנגלית Cladding. בשיטה זו עשוי המטבע מליבה של נחושת טהורה המצופה משני צדדיה בשכבות של קופרניקל: 75% נחושת ו-25% ניקל. המטבע זכה לזמן קצר לכינוי "כריך ג'ונסון" ("Johnson Sandwich") על שמו של נשיא ארצות הברית באותה תקופה, לינדון ג'ונסון. מטבעת ארצות הברית החלה לטבוע מחדש קוורטרים מכסף ב-1992 על מנת לכלול אותם באריזות מיוחדות של סט מטבעות כסף קשוטים (Silver Proof set) למכירה לאספנים.
ב-1999 החלה לפעול תוכנית הקוורטרים של 50 המדינות (50 State Quarters) ועל פיה הוכנסו למחזור מטבעות קוורטרים שבהם על צד הנושא התנוסס דיוקן משופר של וושינגטון ואליו נוספו חלק מהכתובות שהיו בעבר בצד הערך (כולל ערך המטבע), ועיצוב צד הערך התחלף חמש פעמים בשנה והציג מוטיבים ומוטו של חמישים מדינות ארצות הברית, ובכך נפסקה לחלוטין הטבעת מטבעות קוורטר וושינגטון מהסוג הקודם. בינואר 2007 העביר בית הנבחרים של ארצות הברית חוק שהאריך את התוכנית בשנה נוספת עד 2009, על מנת לכלול בה את וושינגטון די. סי. וחמש הטריטוריות המיושבות בבעלות ארצות הברית: פוארטו ריקו, גואם, סמואה האמריקנית, איי הבתולה של ארצות הברית ואיי מריאנה הצפוניים. החוק עבר בסנאט והנשיא ג'ורג' ווקר בוש חתם עליו בדצמבר 2007. הגופן בשימוש בסדרת המטבעות על המדינות משתנה מעט בין מדינה למדינה, אבל בדרך כלל הוא נגזר מגופן אלברטוס.
ב-7 ביוני 2007 עברה בבית הנבחרים הצעת חוק שכותרתה "הצעת חוק מטבע הקוורטר של הפארקים הלאומיים היפים של אמריקה של 2008" ("America's Beautiful National Parks Quarter Dollar Coin Act of 2008"), וב-23 בדצמבר 2008 חתם הנשיא בוש על החוק. על פי התוכנית מוצגים מדי שנה חמישה מבין הפארקים הלאומיים או האתרים הלאומיים של ארצות הברית על צד הערך של המטבע. התוכנית "הקוורטרים של אמריקה היפה" (America the Beautiful Quarters) החלה ב-2010 ותמשך 12 שנים.
מפרט
מטבע הקוורטר עשוי מליבה של נחושת טהורה המצופה משני צדדיה בשכבות של קופרוניקל: 75% נחושת ו-25% ניקל. ההרכב הכימי הכללי של המטבע הוא 8.33% ניקל והשאר נחושת. המטבע שוקל 5.67 גרם, קוטרו 24.26 מילימטרים, עוביו 1.75 מילימטרים ושוליו מחורצים ב-119 חריצים.
גבריל קצרוב
פרופסור גבריל אילייב קָצָרוֹב (בבולגרית: Гаврил Илиев Кацаров; 4 באוקטובר 1874, קופריבשטיצה, האימפריה העות'מאנית – 1 ביוני 1958, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה היסטוריון, ארכאולוג ופילולוג בולגרי, מאנשי המחקר הבולטים בבולגריה המודרנית.
ביוגרפיה
גבריל קצרוב נולד בקופריבשטיצה. ב-1899 רכש תואר דוקטור בהיסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטת לייפציג. ב-1901 יצא להתמחות בברלין ובמינכן וב-1906 בממלכת איטליה. עם שובו לבולגריה החל ללמד באוניברסיטת סופיה. ב-1910 זכה לתואר פרופסור באוניברסיטת סופיה. בין 1915 ל-1918 כיהן כדקאן הפקולטה להיסטוריה ובין 1927 ל-1928 כיהן כרקטור האוניברסיטה. בהמשך, כיהן קצרוב כמנהל המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של בולגריה. היה חבר האקדמיה למדעים של בולגריה (מ-1909), של רומניה (מ-1936) ושל אוסטריה (מ-1939). לאורך הקריירה ערך קצרוב מחקרים שהתמקדו בהיסטוריה של חבלי תראקיה ומקדוניה וכן בשלטון הקיסרות הרומית בשטחי בולגריה. הוא פרסם מספר רב של ספרים ומאמרים בתחומי התמחותו.
במחקריו ובכתביו עסק גבריל קצרוב גם בתולדות היהודים בבולגריה. בחפירות ארכאולוגיות שנערכו ב-1912 לידי הכפר גיגן נתגלו חורבותיה של העיר הרומית אוּלְפִּיָה אֶסְקוּס שהוקמה ב-106 על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס. במקום נמצאה מצבה ועליה כיתוב שכלל את הביטוי ארכי-סינאגוגוס יוספוס. הכתובת המלאה תורגמה ל"יוסף ראש בית הכנסת ומנהל ראשי, בנו של מקסימיני מפנוניה". קצרוב תארך את המצבה לאמצע המאה ה-2 ובמאמר שהוציא לאור קבע שתולדות יהודי בולגריה קודמות להגעת השבטים הסלאבים לאזור בולגריה. בהמשך, תארך חוקר נוסף את המצבה למאה ה-4. באותה העת, הייתה זו העדות הארכאולוגית הקדומה ביותר להתיישבות יהודים באזור בולגריה (פרובינקיית מואסיה התחתונה של הקיסרות הרומית).
נקבת השילוח
נִקְבַּת הַשִּׁלֹחַ, הידועה גם כנִקְבַּת חזקיהו, היא מנהרה בירושלים, שדרכה הועברו מי מעיין הגיחון תחת בתי עיר דוד ממזרח למערב, לאורך יותר מחצי קילומטר. הנקבה, שנחצבה בימי המלך חזקיהו במאה השמינית או השביעית לפנה"ס, לפני כ-2,700 שנה, שוכנת בתחומי הגן הלאומי עיר דוד, וזכתה לכינוי "המפעל המרשים ביותר מבין מפעלי המים הקדומים בארץ". ייחודה ההיסטורי של הנקבה הוא בהיותה הראשונה בתולדות ירושלים, שאפשרה אספקת מים לתושביה ממקור שנמצא בתוך חומות העיר, דבר בעל חשיבות מכרעת בימי מלחמה.
בנקבה התגלתה כתובת השילוח, ובה פרטים אותנטיים על דרך חציבתה, והיא אחת הכתובות הבודדות בעברית ששרדו מתקופת בית ראשון. מקובל לייחס את חציבת הנקבה להכנותיו של המלך חזקיהו לקראת מצור צפוי של סנחריב, מלך אשור, אולם במחקר הארכאולוגי קיימת מחלוקת לגבי תיארוך זה.
רקע גאוגרפי
היבוסים, ששלטו בירושלים בשלהי האלף ה-2 לפנה"ס, התמודדו עם הבעיה על ידי ביצור המעיין בנפרד, ויצירת גישה אליו מהעיר דרך מערכת מגדלים ומעברים תת-קרקעיים, כדוגמת פיר וורן. היה זה הפתרון היחיד האפשרי באותם ימים, שכן ירושלים שכנה באותה עת רק על שלוחת עיר דוד הצרה, שהוקפה משני עבריה בגאיות עמוקים: ערוץ נחל קדרון ממזרח וגיא טירופיאון ממערב. בהיעדר טכנולוגיית שאיבה, לא הייתה אז כל דרך להעלות את המים לגובה מפלס העיר.
תוואי הנקבה, תבניתה ואופן חציבתה
תוואי נקבת השילוח מפותל. אורך הנקבה הוא 533 מטרים, אף שהמרחק הקווי בין נקודת המוצא לנקודת הסיום הוא כ-320 מטרים בלבד. רוחבה הממוצע בין 70 ל-80 ס"מ, גובהה נע בין 1.1 ל-5 מטרים, ושיפועה מתון ביותר: הפרש הגבהים בין נקודת המוצא לנקודת הסיום הוא 33 ס"מ בלבד, כלומר, ממוצע השיפוע הוא כמעט אפסי (0.6 פרומיל), דבר קשה לביצוע בטכנולוגיות שעמדו לרשות החוצבים באותה עת.
הנקבה חצובה כולה בסלע גיר-דולומיט קשה וצפוף, המכונה 'מיזי אחמר' (בניגוד לאפיון שגוי שנעשה בעבר, שעל פיו חלקה הדרומי של הנקבה חצוב בגיר אוורירי יותר ונוח לחציבה, המכונה 'מיזי יָהוּדי'). הארכאולוג בן המאה ה-19, האב לואי איג ונסאן, שחקר את הנקבה באופן יסודי, שיער כי חציבתם ופינוים של כ-650 מטרים מעוקבים של סלע ליצירת הנקבה, ארכה כ-250 יום (קצת יותר משמונה חודשים).
הנקבה נחצבה על ידי שתי קבוצות חוצבים, שיצאו זו לקראת זו משני צִדי עיר דוד, האחת מצפון-מזרח והשנייה מדרום-מערב. נקודת המפגש בין הקבוצות זוהתה בוודאות במחצית הדרך בקירוב, על פי תוואי הנקבה וסימני החציבה. בנקודה מדויקת זו מעל פני השטח הוצב שלט הדרכה עבור המטיילים בעיר דוד, ובו תקציר סיפורה של הנקבה שמתחת לרגליהם.
כך או כך, רק לאחר חיבור שני חלקי הנקבה ופילוסם יחד, נחצב קטע קצר אחרון, שחיבר את המערכת למערת הנביעה של המעיין, שאם לא כן היו המים שוטפים את החוצבים ומפריעים לעבודתם. הקבוצה הצפונית החלה אפוא את מלאכתה דרך תעלה קצרה, שנחצבה בתחתית בריכה כנענית סמוכה (חלק ממערכת 'פיר וורן'), ודרכה אף העבירו מעט מים במהלך החציבה, כדי לבחון את שיפוע הרצפה.
כתובת השילוח
כתובת השילוח היא הכתובת ההיסטורית העברית הארוכה ביותר ששרדה מתקופת בית ראשון. היא התגלתה באקראי בשנת 1880 על הדופן הדרומית של נקבת השילוח, במרחק של כשישה מטרים מחיבורה לבריכת השילוח הביזנטית. הכתובת, הרשומה בכתב עברי קדום, מנציחה את רגע המפגש בין שתי קבוצות חוצבי הנקבה, והיא המקור הכתוב היחיד המלמד כי חציבתה נעשתה בידי שתי קבוצות, שהתקדמו בו זמנית זו כלפי זו. הכתובת נמצאה בנקבה על חציו התחתון של לוח אבן מסותת ומוחלק, אשר חלקו העליון ריק. על הקירות לאורך תוואי הנקבה נמצאו עוד שלושה לוחות דומים, אך הם התגלו חלקים וריקים מתוכן. ייתכן כי החוצבים התכוונו לחרוט עליהם דבר מה, אך לא עשו כך בסופו של דבר.
תוכן הכתובת מקוטע מעט עקב סדקים ושברים בלוח, והחוקרים הציעו מילות השלמה שונות לקטעים החסרים. בנוסח המובא כאן מוצעות השלמות בסוגריים רבועים, וכן נוסף ניקוד עזר לקריאת הכתובת, הכתובה בכתיב חסר, שבו מעטות אמות הקריאה, כמקובל בתקופת בית ראשון:
מן הכתובת עולה כי החוצבים עבדו עם גרזנים, וכי רק שלוש אמות (כמטר וחצי) הפרידו ביניהם ביום החציבה האחרון. כן מסתבר כי המשימה הושלמה לאחר שהחוצבים שמעו אלה את אלה, באמצעות "זדה" שהייתה בסלע. משמעות המילה "זדה" אינה ידועה, ורבים פירשו אותה על פי הקשרה כסדק קרסטי טבעי, בעקבות מחקרים חדשים מוטל ספק לגבי פירוש זה (ראו להלן, ושם גם פירוש אחר שהוצע למילה). הכתובת גם מוסרת את אורך הנקבה – 1,200 אמה – וכן את הגובה המקסימלי של סלע האם מעליה – מאה אמה.
הכתובת הוצבה הרחק מנקודת המפגש בין החוצבים שבעניינה היא עוסקת, במקום חשוך המאלץ את המבקשים לראותה לדשדש בתוך המים. החוקרים נחלקו מן הקצה אל הקצה בניסיון לפתור שאלה זו: האב ונסאן ראה היגיון רב במיקומה סמוך לפתח, במקום שמחד גיסא מוגן מפני השחתה או בליה, אך מאידך גיסא לא רחוק מדי מכדי למנוע מאנשים לראותה, וגרס כי "אין ספק שהראו אותה תמיד, כדי להנציח את מעשה החציבה המופלא של המנהרה הזאת". דוד אוסישקין, לעומת זאת, טוען כי מיקום הכתובת מעיד שהיא לא נועדה להיקרא על ידי מבקרים כלל, וכי הוצבה לצורך החוצבים בלבד. מחלוקת זו תלויה גם בשאלה מה היה אורכה המקורי של הנקבה (ראו להלן), ועל כן מה היה מרחק הכתובת מן הפתח ומן האור.
כך או כך, כתובת השילוח נעקרה ממקומה ב-1890, והיא מוצגת כיום במוזיאון הארכאולוגי של איסטנבול. במקום המשוער שבו עמדה בנקבת השילוח הוצב בשנת 2007 העתק מדויק שלה.
מה היה אורך הנקבה?
מחלוקת נטושה בין החוקרים בדבר אורכה המקורי של הנקבה. הוויכוח נובע משני גורמים: האחד הוא כתובת השילוח, המעידה כי אורך הנקבה היה 1,200 אמה, והשני הוא ההנחה (המקובלת על הכל) כי בריכת השילוח המקורית ניצבה עשרות מטרים דרומית לבריכה המוכרת היום בשם זה, היא ברכת השילוח הביזנטית.
בממלכת יהודה (כבשאר המזרח הקדום) השתמשו בשני סוגי אמה – ארוכה וקצרה – שאורכן נע בין 40 לכ-50 ס"מ. יש הטוענים כי הנקבה נמדדה באמה הארוכה, ולפיכך נחצבה לאורך יותר מ-600 מטרים, וכי חלקה האחרון נהרס; אחרים טוענים כי היא נמדדה באמה הקצרה, דבר התואם את אורכה היום, ואת מיקומה של כתובת השילוח סמוך לפתח. החיבור בין הנקבה ובין הבריכה המרוחקת היה, לדעתם, באמצעות תעלה פתוחה בת כ-80 מטרים.
מדוע הנקבה מפותלת?
קבוצות החוצבים שיצאו מהמעיין ומהבריכה לא פנו בקו ישר זו כלפי זו, כמתבקש לכאורה, אלא יצרו כל אחת פיתול גדול מאוד (ראו שרטוט): הקבוצה הדרומית פנתה מזרחה בעיקול, ורק אז הסתובבה צפונה, ואילו הקבוצה הצפונית פנתה מערבה, ורק אז הסתובבה דרומה. תוואי זה יצר עבודת חציבה רבה יותר, והאריך את זמן ביצוע הפרויקט.
החוקרים חלוקים בדבר הסיבה לפיתולים אלה. חלקם סוברים כי תוואי הנקבה נקבע באופן מקרי, ללא תכנון מראש, ואחרים חושבים שמדובר ברשלנות המהנדסים או החוצבים, שלא ידעו לנווט מתחת לפני השטח. החוקר הצרפתי שארל קלרמון-גנו סבר כי המהנדסים יצרו את הפיתול הדרומי כדי לאגף את קברי בית דוד, ואת הפיתול הצפוני כדי למצוא בדרכם בארות או מקור מים חדש לעיר. ריימון וייל טען שהחוצבים נעזרו בהנחיית חבריהם מבחוץ לאחר שנקשו אלה לאלה בסלע, וכי הפיתולים נעשו מפני שהוטעו על ידי הדהוד או סדקים תת-קרקעיים. כן הוצע כי הפיתולים נועדו להתרחק מחציבה במסלע קשה, ולמצוא מסלע רך יותר.
גאולוגים וארכאולוגים שונים סברו כי התוואי המפותל נוצר בעקבות התחקות חוצבי הנקבה אחר סדק קרסטי, ואולי אף אחר קילוח מים טבעי, שזרם ממעיין הגיחון עד מוצא הנקבה, וכך נתפרשה להם המילה "זדה" בכתובת השילוח, כאמור לעיל. תאוריה זו התערערה בעקבות מחקר גאולוגי חדש, המוכיח כי חוצבי הנקבה איתרו לכל היותר חללים מקומיים וחיברו ביניהם.
החוקרים רוני רייך ואלי שוקרון מסבירים את הפיתולים הרבים בתוואי הנקבה כסטייה מכוונת של החוצבים, במטרה להבטיח מפגש ביניהם: אילו חצבו בקו ישר, יכלו בקלות להחמיץ אלה את אלה, אולם חציבה של קבוצה אחת בניצב לרעותה מתחת לפני השטח יכולה להבטיח את המפגש המיוחל. הרב יואל בן נון פירש על פי זה את המילה "זדה" שבכתובת השילוח, על פי לשון המקרא, כסטייה מכוונת (בדומה ל"זדון" בעברית המודרנית):.
באשר לפיתול הדרומי הגדול, שאינו קשור כלל לעבודת שתי קבוצות החוצבים, מציעים רייך ושוקרון הסבר אחר ולפיו תכננו מהנדסי הנקבה בתחילה לחבר תעלה אחרת, המכונה "תעלה II הכנענית הקדומה", לבריכת השילוח. מדובר בתעלה החצובה ברובה בסלע, ועוברת עד ימינו לאורך המצוק המזרחי של גבעת עיר דוד, ממעיין הגיחון ועד תחתית עיר דוד. מאחר שחלקה הדרומי יותר של התעלה פורץ לא פעם את מצוק הסלע ונחשף לעין כול, מציעים רייך ושוקרון שהמהנדסים החליטו כי קטע זה ייובש, ומי התעלה יוזרמו מערבה תחת בתי עיר דוד בחלקה התחתון של הנקבה. תוכנית זו נזנחה בסופו של דבר מסיבות שאינן ידועות, ורק אז יצאה תוכנית שתי הקבוצות לפועל. באופן זה מסבירים רייך ושוקרון את הפיתול הדרומי, אך אין בידיהם הסבר מניח את הדעת לזה הצפוני, למעט הצורך להבטיח מפגש בין הקבוצות. כן מציעים השניים כי אופן התקדמות החוצבים לא היה על פי סדקים קרסטיים אלא על פי סדקים טקטוניים שנראו על פני השטח, תוך שיתוף פעולה עם אנשים שכיוונו אותם מפני השטח שמעליהם.
כל אחת מתאוריות אלו סובלת מקשיי היגיון והוכחה (ראו במראי המקום), ולמעשה קשה מאוד לקבוע מהי הסיבה לפיתולים הגדולים. עם זאת, מקובל על רוב החוקרים כי הפיתולים הקטנים סביב נקודת המפגש של שתי הקבוצות הם כתוצאה מניסיונות החוצבים לאתר אלה את אלה מתחת לפני האדמה.
תיארוך מקראי
רוב החוקרים מייחסים את מפעל חציבת נקבת השילוח למלך חזקיהו, מאחרוני שושלת מלכי בית דוד, וזאת בשל הסיפור המקראי המייחס לו מפעל מים רב חשיבות: בשנת 701 לפנה"ס הצטרף חזקיהו למרד מיסים נרחב נגד סנחריב מלך אשור. סנחריב מיהר לפעול נגד המורדים ויצא למלחמה בראש צבא של כ-200,000 איש. חזקיהו, שצפה את מסע המלחמה, הכין את ירושלים בירתו לקראת מצור ממושך. בספר דברי הימים מסופר כי המלך תיקן את כל פרצות החומה וביצר את העיר:. כדי להבטיח שצבא האויב לא ייהנה ממי מעיין הגיחון הנובע מחוץ לחומה, הורה חזקיהו לחסום את מוצאו, ולהעביר את מימיו פנימה לתוך העיר, כמתואר שם:
עדות נוספת למפעל המים של חזקיהו מופיע בסיכום קורות המלך בספר מלכים: על פי פסוק זה, אם אכן יש זהות בין התעלה ובין הנקבה, הייתה הנקבה מפעל כה חשוב, עד כי הדבר צוין בספר ההיסטוריה הרשמי של מלכי יהודה. ספר בן סירא, שנכתב באמצע תקופת בית שני, מספר אף הוא על מפעלו של חזקיהו במילים: (בן סירא מח, כב, מהדורת סגל עמ' שלג).
מסע המלחמה של סנחריב נחל הצלחה כבירה בדיכוי המרד, וערים פיניקיות רבות נפלו בידו, כמו גם ערים רבות בארץ ישראל. חזקיהו נכנע, שילם את מסיו, ואף הוסיף פיצוי כספי כבד, אך סנחריב התעקש להחריב את ירושלים ולהעניש את מלכהּ. במסעו זה נכשל סנחריב, וצבאו ניגף באופן נסי, כפי שחזה הנביא ישעיהו:. למרות הצלת ירושלים נתפסה סתימת מעיין הגיחון בעיני חז"ל כפעולה שלילית, כמתואר במשנה:.
כאמור, במקרא מוזכרת המילה "תעלה" (אשר בדרך כלל מציינת זרימה במקום פתוח) ולא נקבה, ולמעשה לא מצוין כלל כיצד העביר חזקיהו את מי הגיחון ממוצא המעיין אל הבריכה. הטקסט המקראי מלמד רק כי חזקיהו סתם את מוצא המעיין ו"יישר" את מימיו מערבה. עם זאת, לא ניתן להעלות על הדעת כל דרך אחרת להעברת המים בכוח הכבידה מן הקדרון לטירופיאון, אלא באמצעות נקבה חצובה מתחת לבתי העיר, בעומק סלע האם. כל תעלה פתוחה חייבת הייתה להקיף את גבעת עיר דוד לאורך המצוק המזרחי והדרומי, מחוץ לחומת העיר שעברה שם. לפיכך, קיומה של נקבה עתיקה בתוואי מדויק ממוצא מעיין הגיחון אל בריכה ממערב לעיר דוד תואם את התיאור המקראי ומאפשר לזהותה כמפעל המים של חזקיהו.
תיארוך על פי השוואת ממצאים
בנקבת השילוח לא נתגלו כל ממצאים ארכאלוגיים מתקופות קדומות, בדמות חרסים או מטבעות. הדבר מובן, בהתחשב בכך שמדובר במפעל מים, שאיש לא אמור להלך בו לאחר התקנתו, וכן בשל זרימת המים, שבוודאי שטפו כל דבר שהושאר במקום, אם היה כזה. עם זאת, אופי חציבת הנקבה ניכר לעין בדפנותיה, ומעיד על סוג כלי העבודה שהיה בידי החוצבים ועל שיטת עבודתם. חציבה זו דומה מאוד למפעלי מים מתקופת בית ראשון, כמו בגבעון, מגידו ואחרים, דבר המסייע לתארך את הנקבה לתקופה זו על פי הטכנולוגיה הדומה. יתרה מזו, חפירות שהתבצעו בשנת 2011 בפתח הצפוני של נקבת השילוח מצאו שכבת מילוי ובה חרסים המתוארכים בין סוף המאה ה-9 לראשית המאה ה-8 לפנה"ס. שכבת המילוי חסמה את הכניסה לנקבה. לאור זאת, קיים קושי לקשור את חציבת הנקבה לחזקיהו, אשר חי בסוף המאה ה-8 לפנה"ס.
תיארוך רדיומטרי
בשנת 2003 נערכה לראשונה בדיקת תיארוך רדיומטרי בנקבת השילוח, במטרה לתארך את חציבתה באופן המדויק ביותר לתקופה היסטורית מוגדרת. הבדיקה שנערכה בידי חוקרים מהאוניברסיטה העברית ומאוניברסיטת רדינג שבאנגליה, מבוססת על מדידת דעיכה של איזוטופים רדיואקטיביים, דבר המשמש מעין שעון לקביעת גיל. החוקרים בדקו שני מרכיבים שונים בנקבה, שאינם תלויים זה בזה, כדי להצליב את התוצאות ולהגיע לתארוך המדויק ביותר: הבדיקה הראשונה הייתה תיארוך של האיזוטופ פחמן 14, המאפשרת תיארוך מדויק של חומר אורגני. במקרה זה, נבדקו חלקי צמחים שעורבבו בטיח שעל דפנות הנקבה ורצפתה למניעת חלחול. הבדיקה השנייה התייחסה לנטיפים שנוצרו בנקבה לאחר חציבתה, וזאת באמצעות מדידת קצב הדעיכה של האיזוטופ אורניום 234 בנטיפים (בדומה לתיארוך אורניום-תוריום). שתי הבדיקות העלו כי הנקבה נחצבה בוודאות בין 800 ל-600 לפנה"ס, כלומר בתקופה המכילה את ימי שלטון חזקיהו.
אם כן, השוואה בין כל שיטות התיארוך מצביעה, אפוא, על מחלוקת לגבי מועד חציבת נקבת השילוח. על כך נוספים גם טיעונים נוספים המטילים ספק לגבי הקשר בין חזקיהו והנקבה. הארכאולוג דוד אוסישקין, למשל, טוען כי הנקבה אכן נחצבה על ידי חזקיהו, אך לא כהכנה למצור, אלא כחלק מאספקת המים להשקיית 'גן המלך' שבמורדות עיר דוד. יהושע עציון, הגורס כי שיטת התארוך הכללית בארץ שגויה מיסודה, דוחה מכל וכל את ייחוס הנקבה לחזקיהו, וטוען כי פעולתו ההיסטורית של חזקיהו לקראת המצור התקיימה במערב העיר, באזור בריכת ממילא ובריכת חזקיהו של ימינו, המתוארכות על פי שאר החוקרים לתקופת בית שני.
שם הנקבה
'שילוח' הוא כינוי תנ"כי, המופיע לראשונה אצל הנביא ישעיהו, בן דורו של חזקיהו. הנביא גער בעם ובישר על עונשו . שם זה ביטא ככל הנראה את פעולת שליחת המים ממעיין הגיחון אל בריכת האגירה בתחתית עיר דוד, או שהוא קשור לסוג חקלאות השלחין באזור, שהושתתה על תעלות השקיה (ראו ).
נראה כי השם דבק כבר אז בבריכת האגירה, שנקראה 'בריכת השילוח', כמופיע אצל נחמיה במסע הלילי שערך בירושלים לאחר שיבת ציון:. ההקשר הגאוגרפי, הכולל את גן המלך ומדרגות היורדות לעיר דוד, מחזק את ההשערה כי מדובר בבריכה ששכנה בתחתית עיר דוד. נחמיה אף תיאר את מהלך מסעו באותו אזור:. ניתן אפוא אולי לזהות בין בריכת השילוח ובין בריכת המלך, בהנחה שזו הייתה מוכרת כמפעל של חזקיהו.
המילה 'שילוח' התגלגלה לערבית, וזהו מקור שמו של הכפר סילואן, השוכן באזור במאות השנים האחרונות. בשל כך, כאשר הקימו יהודי תימן את יישובם בתחומי הכפר הערבי בשלהי המאה ה-19, הם בחרו לכנותו 'כפר השילוח'.
תקופת בית שני
נקבת השילוח הייתה ידועה עד סוף תקופת בית ראשון. לעומת זאת, היהודים ששבו לירושלים לאחר גלות בבל זיהו אמנם את בריכת השילוח (כמוכח בספר נחמיה פרק ג', ט"ו), אך לא ידעו על קיומה של הנקבה, שכן לא קישרו בין מעיין הגיחון ובין שפך הנקבה, וסברו כי מדובר בשני מעיינות שונים. יוסף בן מתתיהו, למשל, עשה שימוש רב במונח "מעיין השילוח", למשל: . מקור נוסף, המעיד כי יושבי ירושלים ראו בשפך הנקבה מעיין שכבה, מובא בתוספתא (מסכת ערכין, פרק ב, הלכה ו'), בה מספר רבן שמעון בן גמליאל:
היו אף שסברו כי הגיחון לא היה ידוע כלל, לאחר שהוסתר בשלהי תקופת הבית הראשון בידי חזקיהו, ולכן שמו לא מוזכר כלל בימי בית שני, ואף את מצוות ניסוך המים עשו בשילוח ולא בו (משנה, מסכת סוכה פרק ד מ"ט). טענה זו הופרכה, לאחר שהקשת מעל גרם המדרגות היורד אל המעיין זוהתה כקשת רומית מקורית, וכן מתחת לגרם המדרגות נחשף מקווה טהרה מתקופת בית שני. ייתכן כי ברבות השנים מילא סחף את נחל קדרון ומקום המעיין נשכח. משנתגלה שוב, (ככל הנראה בתקופה הממלוכית), הוא שכן עמוק מתחת לפני השטח, וניתן היה להגיע אליו רק דרך גרם המדרגות החיצוני, הקיים עד היום.
התקופה הרומית והביזנטית
בתקופת איליה קפיטולינה נבנתה בריכת ניקוז חדשה וקרובה יותר למוצא המים מבריכת השילוח הקדומה, דבר שקיצר את מהלך זרימת המים בכ-80 מטרים, אך עדיין לא חשף את קיומה של הנקבה. מאחר שהחוקרים חלוקים בדעותיהם לגבי אורכה המקורי של המנהרה, לא ברור אם הבריכה הרסה כ-80 מטרים מהנקבה עצמה, או שמא הנקבה הסתיימה מלכתחילה בנקודה זו, ורק תעלה פתוחה היא זו שהובילה את המים עד בריכת השילוח הקדומה. כך או כך, הבריכה החדשה מוזכרת בכתביו של הנוסע מבורדו, שביקר בירושלים בשנת 333. הנוסע האלמוני תיאר בריכה מרובעת, מוקפת באכסדרת עמודים היקפית (פריסטיל), וכן בריכה גדולה נוספת ששכנה בסמוך (אולי הכוונה לבריכת השילוח הקדומה). שרידי בריכה המתאימים לתיאור זה נחשפו בחפירות של הארכאולוגים הרמן גותה ופרדריק ג'ונס בליס ב-1882. עם זאת, הזיהוי אינו ודאי, וייתכן כי בריכה זו היא מהתקופה הביזנטית.
בתקופה הביזנטית עדיין לא נתגלה החיבור שבין בריכת השילוח ומעיין הגיחון, והכול עדיין סברו ששפך הנקבה הוא המעיין עצמו. אב הכנסייה הירונימוס, למשל, כתב על "מעיין השילוח" ואף איבחן אותו כבעל מקורות מסתוריים:. נראה כי זהו מקורה של אגדה ירושלמית מימי הביניים, שעל פיה מי הגיחון עולים מתוך לוע של דרקון. למרות זאת, ואולי בשל כך, נחשבו מי השילוח בתקופה זו כקדושים ומיוחדים, בהסתמך על המסורת שעל פיה שלח ישו אדם עיוור שריפא, לרחוץ דווקא שם: בשל מסורת זו הקימה הקיסרית הביזנטית אאודוקיה כנסייה ליד הבריכה הרומית, שאליה היו המאמינים יכולים לצאת ולטבול. הבריכה והכנסייה מוזכרות בכתבי אנטונינוס מפיאצ'נצה, שביקר בירושלים בין השנים 560–570 לערך. ממבנה הבריכה הביזנטית השתמרו שברי עמודים וקירות, המצויים בקצה נקבת השילוח (בתוך "בריכת השילוח" של ימינו).
ימי הביניים
ישנו מעט מאוד מידע על אזור עיר דוד מאז הכיבוש הערבי של ארץ ישראל בשנת 640 ועד העת החדשה. נראה כי האזור לא היה מיושב כל כך, עד שננטש לגמרי במאה ה-11, לאחר ששליטי העיר הפאטימים שיפצו את חומות ירושלים והותירו את גבעת עיר דוד מחוץ להן. במהלך אותן מאות שנים (אולי בתקופה הממלוכית) התגלה מוצא מעיין הגיחון, אך איש לא ידע עדיין על נקבת השילוח. הסיבה לכך הייתה הצטברות חול ומפולות אבנים, שהתגלגלו פנימה ונסחפו בזרם, ואשר לא אפשרו לאיש להיכנס לעומקה של הנקבה או לחצות אותה.
בראשית המאה ה-17 (לפני שנת 1620) חצה לראשונה נזיר בשם יוליוס את נקבת השילוח מראשיתה ועד סופה. כמה שנים לאחר מכן ניסה חוקר אירופי בשם וינהואן לחצות את הנקבה, אך לא הצליח מסיבות רבות: הנר שלו כבה, התקרה הייתה נמוכה והכל היה "רטוב ומלוכלך מאד". בשנת 1674 חצו שני נזירים פרנציסקנים את הנקבה ודיווחו כי היא מלאה באבנים, שנפלו וחסמו את רוב המעבר. לא ידוע על כל ניסיון לחצות את הנקבה במהלך המאה ה-18, אך ב-1817 עשה זאת כומר קתולי בשם דה-מזיר. מקור בן התקופה מספר על האירוע המסעיר:
מקור אחר שדיווח על האירוע מספר כי דה-מזיר נשאר בפנים במשך 24 שעות עד שהעז לצאת, מפחד הערבים שבחוץ.
העת החדשה
בשנת 2002 הציפו מי ביוב גולמי את מעיין הגיחון, ובעקבות כך את נקבת השילוח, דבר שהביא לסגירתה המיידית לביקורי קהל. במשך שבועות ארוכים שופצו כמה וכמה צינורות ביוב דולפים בקרבת מקום, ואפילו כמה צינורות בעיר העתיקה, אך ללא הועיל. רק בעקבות מחקר הידורולוגי מעמיק בשכבת האקוויפר המקומית, הסתבר כי המקור להצפה הוא תיקון רשלני שנעשה בקו ביוב ראשי ליד מוזיאון רוקפלר, כחצי שנה קודם לכן. במשך זמן זה זיהם הביוב את האקוויפר מתחת לכל העיר העתיקה, עד שהגיע למעיין הגיחון. הצינור הדולף תוקן, נקבת השילוח נוקתה היטב, ואחרי 129 יום שבהם הייתה סגורה נפתחה שוב לקהל לכבוד חג הסוכות תשס"ג.
המחקר הארכאולוגי
בהמשך נבדקה הנקבה על ידי טיטוס טובלר ואחריו על ידי שארל קלרמון-גנו, אך הראשון שמדד את אורכה היה צ'ארלס וורן בשנת 1866. את המדידה הוא עשה במאמץ רב "תוך כדי שחייה, כשזרם חזק עובר על פניו ועפרונו והנר בפיו, כדי שידיו יהיו משוחררות לאחוז בנייר, שעליו התוכנית ובמצפן שמחוץ למים."
בשלהי המאה ה-19 נחקרה הנקבה ונבדקה בידי כמה חוקרים, אך רק בשנים 1909–1911 זכתה למחקר מקיף ביותר, בידי משלחת פארקר והאב לואי ונסאן. לראשונה בתולדותיה הוטו מי הנקבה לתעלה פתוחה והיא יובשה כדי שאפשר יהיה לבדוק ולמדוד באופן המדויק ביותר. הפעם הבאה שהנקבה יובשה הייתה כמעט מאה שנה אחר כך, בינואר 2007, על ידי פרופ' רוני רייך ועמיתו אלי שוקרון, לצורך שיפוץ ומחקר.
חברי משלחת החפירה עמלו על ניקוי הנקבה מבוץ ולכלוך שנאגרו בתוכה במשך אלפי שנים. באופן אירוני, המלאכה נעשתה בידי שתי קבוצות שהתקדמו זו לקראת זו, בדומה לחציבת הנקבה בימי קדם, כעולה מתיאורו של האב ונסאן:
לא ידוע כמה זמן הייתה הנקבה יבשה, אך קיים תיאור מרגש של האב ונסאן על היום שבו הורה על הטיית המים בחזרה למקומם:
עד עצם היום הזה נחשב מחקרו של האב ונסאן בנקבת השילוח למחקר החשוב והשלם ביותר אודותיה. אורך הנקבה כפי שנמדד על ידו – 533.10 מ' – נתקבל מאז על רוב החוקרים כאורכה המקורי המדויק.
בימי שלטון ירדן במזרח ירושלים חקרה את הנקבה הארכאולוגית קתלין קניון, ולאחר מלחמת ששת הימים היא נבדקה שוב בידי ארכאולוגים ישראלים שונים, בהם דוד אוסישקין, יגאל שילה, והגאולוג דן גיל.
נקבת השילוח בתרבות ובאמנות
נקבת השילוח היוותה השראה במלחמת העצמאות למבצע אספקת מים לירושלים, בעקבות המצור הערבי והרס צינור המים לעיר. חברת מקורות הניחה צינור מים חלופי שהוליך מים מאזור חולדה לתחנת שאיבה בשער הגיא, ומשם לירושלים. מאות מתנדבים גויסו למבצע, ובתום 28 ימי עבודה מאומצת ביום ובלילה זרמו מים לירושלים. עקב הדמיון בין מפעל מים זה למפעל המים הקדום של חזקיהו, העניק לו דוד בן-גוריון את השם "מבצע השילוח". בחודשי פעולתו נקרא הצינור בשם 'קו השילוח'.
הסיפור הבולט על נקבת השילוח שהופיע בספרות העברית החדשה הוא סיפור היסטורי שכתבה הסופרת והארכאולוגית רינה הברון והופיע בשבועון "דבר לילדים בשנת 1972 ומתאר (עם איורים) את חציבת הנקבה.
ב-2009 ביקר הזמר קובי אוז בנקבת השילוח, והרושם הרב שהותיר בו המקום הביאו לפרסם שיר בשם "נקבת השילוח". בשיר זה מתאר אוז מסע חיפוש והיטהרות נפשי במי הנקבה. בין היתר כתב:
חריסטו דאנוב
פרופסור חריסטו מִילוּשֶב דאנוב (בבולגרית: Христо Милушев Данов; 4 ביולי 1908, פלובדיב, נסיכות בולגריה – 28 בינואר 1999, סופיה, בולגריה) היה היסטוריון ופילולוג בולגרי ומומחה להיסטוריה של תראקיה.
ביוגרפיה
חריסטו דאנוב נולד בפלובדיב. ב-1932 רכש תואר דוקטור בהיסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטת וינה. בהמשך, יצא להתמחות ברומא, נאפולי, פירנצה ופריז. לאחר שובו לבולגריה הועסק במוזיאון הארכאולוגי בסופיה. הוא שירת כמתורגמן בחזית האוקראינית השלישית בשלהי מלחמת העולם השנייה. ב-1945 זכה לתואר פרופסור ולימד באוניברסיטת סופיה. בין 1960 ל-1976 כיהן כראש מחלקה בפקולטה להיסטוריה שבאוניברסיטה. דאנוב התמחה בהיסטוריה של חבל תראקיה ופרסם עשרות ספרים ומאמרים. כיהן כמנהל מכון המחקר הבולגרי בווינה. בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 היה פרופסור אורח בסורבון ובאוניברסיטת אוקספורד.
מקצת ממחקריו של חריסטו דאנוב עסקו בתולדות יהודי בולגריה. בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 התגלו בעיר העתיקה של פלובדיב שרידי בית כנסת מתקופת הקיסרות הרומית. דאנוב חקר את התגלית ביחד עם הארכאולוגית אלינה קסיאקובה ובמאמר שפרסמו ב-1984, תארכו את חלקו התחתון הקדום יותר של המבנה למאה ה-2 ואת חלקו העליון למאה ה-4. דאנוב ציין, כי המבנה היה גדול ממדים ושימש גם כמרכז כלכלי, ארגוני ותרבותי ליהודי פלובדיב. במאמרו, מציין דאנוב כי בני הקהילה הגיעו בנתיב הסחר מארץ ישראל לקונסטנטינופול ומשם לאדריאנופול ולפלובדיב. במחקרו, טען דאנוב כי בני קהילת פלובדיב היו בעלי מעמד כלכלי וחברתי רמים והוו נדבך חשוב בפעילות המסחר בתראקיה. עדות זו ביחד עם הממצאים הארכאולוגיים שנתגלו ליד גיגן מהווים את הממצא הראשוני הקדום ביותר המעיד על התיישבות יהודים באזור בולגריה.
דוד לימברסקי
דוד לימברסקי (בצ'כית: David Limberský; נולד ב-6 באוקטובר 1983) הוא כדורגלן צ'כי המשחק בג'יסקרה דומז'ליצה בעמדת המגן השמאלי.
קריירה
לימברסקי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ויקטוריה פלזן. כבר בגיל צעיר הציג יכולות גבוהות ובשנת מודנה השאילה את השחקן. בדצמבר הוא עבר לטוטנהאם הוטספר עד לסיום העונה כשחקן מושאל מוויקטוריה פלזן, במדיה לא ראה ולו דקת משחק אחת בליגה ובתום העונה חזר לוויקטוריה פלזן. בקיץ חתם בספרטה פראג בה שיחק עונה אחת שבסיומה חזר לפלזן.
בקיץ, לימברסקי חתם בג'יסקרה דומז'ליצה.
נבחרת
בצעירותו שיחק לימברסקי באליפות העולם בכדורגל עד גיל 19. באליפות עצמה הבקיע שני שערים במשחקים נגד ו בהתאמה. ב-5 ביוני 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0-1 נגד. לימברסקי נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2012. ב-6 בספטמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016.
אפקט הפרפר
אֵפֵקְט הַפַּרְפַּר הוא ביטוי מתחום תורת הכאוס הממחיש מצב של "תלות רגישה בתנאי ההתחלה", לפיו שינויים קטנים בתנאי ההתחלה של מערכת דינאמית לא ליניארית עשויים לגרום לשינויים גדולים בהתנהגות המערכת בטווח הזמן הארוך. המונח מובא לעיתים בהקשרים איזוטריים, אך למעשה ניתן לתיאור על ידי מערכות פשוטות מאוד, לדוגמה: כדור המונח בראש גבעה עשוי להתגלגל לכל אחד מהשקעים שבפני שטח הגבעה, בתלות בשינויים הקלים בתנוחתו ההתחלתית.
הביטוי אפקט הפרפר מייצג מקרה פרטי בו משק כנפי פרפר עשוי ליצור שינויים קטנים באטמוספירה שבסופו של דבר יגרמו להופעת סופת טורנדו (או לחלופין ימנעו את הופעתה). הכנפיים המתנופפות מייצגות שינוי קטן בתנאי ההתחלה של המערכת, שגורם שרשרת מאורעות המובילים לתופעה בקנה מידה גדול. אם הפרפר לא היה מנפנף בכנפיו, ייתכן ומסלול המערכת היה שונה במידה ניכרת.
שיבה לאחור, שהיא החזרה המקורבת של המערכת לעבר תנאי ההתחלה, יחד עם התלות הרגישה בתנאי ההתחלה, הם שני הרכיבים העיקריים של תנועה כאוטית, המקשה על ניבוי התנהגותן של מערכות מורכבות, כמו מזג האוויר, מעבר לטווח זמן מסוים (במקרה של מזג אוויר, מדובר בטווח של שבוע בקירוב).
היסטוריה
המצב של תלות רגישה בתנאי התחלה תואר לראשונה בספרות על ידי ז'אק אדמר ב-1890 והפך לפופולרי בספרו של פייר דוהם משנת 1906. נראה כי הרעיון שלפרפר אחד יכולה להיות השפעה כה מכרעת על מאורעות עוקבים, הופיע לראשונה ב-1952 בסיפור קצר מאת ריי ברדבורי על מסע בזמן, אף על פי שהמונח "אפקט הפרפר" עצמו קשור לעבודה מדעית של אדוארד לורנץ משנת 1963 שהגיש לאקדמיה למדעים של ניו-יורק, בה טען כי "מטאורולוג אחד העיר כי אם התאוריה נכונה, נפנוף אחד של כנפי שחף עשוי לשנות את מהלך מזג האוויר לנצח". באזכורים מאוחרים יותר העדיף לורנץ להשתמש ב"פרפר", שכן נשמע פואטי יותר מ"שחף" ומזכיר בצורתו את מושך לורנץ. לפי לורנץ, הכותרת להרצאה שלורנץ אמור לשאת בכנס ה-139 של האגודה האמריקנית להתקדמות במדעים AAAS ב-1972, "האם נפנוף כנפי פרפר בברזיל עשוי לגרום לטורנדו בטקסס?". נהגתה על ידי פיליפ מריליס ממארגני הכנס לאחר שלא הצליח ליצור קשר עם לורנץ ולשאול אותו מה הכותרת להרצאתו.
הגדרה מתמטית
מערכת דינאמית עם מפת התפתחות f^T מציגה תלות רגישה בתנאי ההתחלה אם נקודות קרובות באופן שרירותי הולכות ומתרחקות זו מזו ככל ש-t גדל. אם M הוא מרחב הרקע של המפה f^T, אזי f^T מציגה תלות רגישה בתנאי ההתחלה אם יש \delta>0 כך שעבור כל נקודה x\in M וכל סביבה N המכילה את x, קיימת נקודה y מהסביבה N וזמן t כך שהמרחק מקיים ההגדרה אינה דורשת שכל הנקודות מסביבה כלשהי יהיו נפרדות מנקודת הבסיס x.
מכניקת קוונטים
האפשרות לקיום אפקט הפרפר נחקרה בתחום הפיזיקה החצי קלאסית והפיזיקה הקוונטית, בתחומים של אטומים בשדות חזקים ובעיית קפלר (מקרה פרטי של בעיית שני הגופים). קיימת מחלוקת בין החוקרים האם האפקט אכן מתקיים כאשר בין אלו הטוענים כי אפקט הפרפר מתקיים במכניקה הקוונטית ניתן למנות את דויד פאולין אשר הציג במחקרו אלגוריתם קוונטי למדידת הקצב בו מצבים התחלתיים זהים מתפצלים כאשר הם נתונים לדינמיקה שונה במקצת, ולפיהם אפקט הפרפר הקלאסי מתייחס להשפעה של שינוי קטן במערכת המילטון עם מיקום ומהירות התחלתית נתונים. אפקט זה הוכח באופן ניסויי על מערכת פיזיקלית של בנזן.
אזכורים בתרבות הפופולרית
בתרבות הפופולרית העוסקת במסע בזמן נעשה שימוש רב ברעיון שמאחורי אפקט הפרפר, אך לרוב באופן לא מדויק. רוב תיאורי המסע בזמן כושלים בהתייחסות לאפקט הפרפר, שכן לפי התאוריה האמיתית, אם ההיסטוריה הייתה אכן יכולה "להשתנות", די בעצם הנוכחות של נוסעים בזמן בעבר על מנת לשנות מאורעות בטווח הזמן הקצר (כגון מזג האוויר), ותהיה לה השפעה בלתי ניתנת לניבוי על העתיד הרחוק, כך שלא ייתכן שמי שנסע לעבר יוכל לחזור לאותה גרסת מציאות שממנה הגיע.
תיאור ראשון, ככל הנראה, של אפקט הפרפר בתרבות הפופולרית היה בסרט "אלו חיים נפלאים" (1946), בו מלאך מראה לג'ורג' ביילי כיצד שכתוב ההיסטוריה המבטל את הולדתו שלו, ישפיע על חייהם של אנשי העיר בה נולד. השפעה עדינה יותר מתוארת כשלג הנופל בגרסה אחת של המציאות אך לא בשנייה הסופר הערבי הפלסטיני מחמוד דרוויש בספר השירה "אפקט הפרפר" 2008 אומר: אפקט הפרפט חבוי אפקט הפרפר לא נעלם..
בסיפורו הקצר של ריי ברדבורי משנת 1952, "קול הרעם", הריגתו של פרפר בעידן הדינוזאורים גורמת לעתיד להשתנות בדרכים עדינות אך משמעותיות, כגון אופן האיות בשפה האנגלית והתוצאות של בחירות פוליטיות.
בפרק ליל כל הקדושים בסדרת הטלוויזיה משפחת סימפסון, "זמן ועונש", נוסע הומר שוב ושוב אחורה בזמן לעידן הדינוזאורים עם מכונת זמן (בסגנון הסיפור של ברדבורי). בכל פעם שהוא נמצא בעבר, משנות פעולותיו של הומר (הכוללות אלימות מכוונת ולא מכוונת) באופן דרסטי את העתיד, כלומר, את הומר שבהווה; לדוגמה, כאשר הורג הומר יתוש הוא גורם לכך שנד פלנדרס ישלוט בעולם, וכאשר הומר מכחיד את הדינוזאורים בעיטוש, הוא גורם לכך שתהיה לו בריאות מעולה, ילדים מחונכים, חמותו מתה, ודונאטס יורדים מהשמיים בצורת גשם.
הקומיקס המקוון "קווין וקל" מתייחס לברדבורי ברצועה מה-10 במרץ 1998, שבה שפן אוכל פרפר בזמן שהמשפחה נמצאת בעידן האב. תמונה אחת מהרצועה טוענת כי "כאשר הם חוזרים ל-1998, הם מגלים שסופר בשם ריי ברדבורי מעולם לא היה קיים".
בסדרה הפיג'מות, בפרק 92 שבעונה החמישית, מודגם כיצד משב רוח קל שיצרה אחת הדמויות על ידי נפנוף של היד גורם לביטול של הופעה של הלהקה. בסוף הפרק, מתגלה שלמרבה האירוניה הדמות שיצרה את משב הרוח עשתה זאת כדי להוכיח שאפקט הפרפר לא קיים.
אחד מפרקי הסדרה "תמיד ביחד" נקרא "אפקט הרפרפת" ובו סיד ושלבי חוזרות בזמן וגורמות לחבר שלהן, מדען חובב, להיפגש עם המדען האהוב עליו ולאחר מכן גילו שהוא השתנה לגמרי והפך לכוכב רוק.
אחד מפרקי הסדרה "הרעשנים" נקרא "אפקט הפרפר", בפרק עצמו לינקולן הורס בטעות, עם היו-יו שלו, ניסוי של אחותו ליסה, דבר הגורם להשפעה על כל אחת מאחיותיו (לורי עוזבת את חברה בובי, מכיוון שלני נפגשה איתו בסתר. לני עצמה נהיית חכמה מהמכה בראש שהיא קיבלה. ליסה מתחילה לעבוד בתחנת דלק, מכיוון שהיא כבר לא הילדה הכי חכמה בבית וכו'). בסוף הפרק, מסתבר שהכול היה תרחיש בדיוני שהיה במוחו של לינקולן ומחליט לגלות לאחותו את האמת.
באחד מפרקי הסדרה "פיניאס ופרב" היה פרק שהתייחס לאפקט הפרפר, בפרק פיניאס ופרב בנו מכונה שברגע שבאלג'יט יצטרך לבצע החלטה (כגון איזה טעם גלידה לבחור) הוא יתפצל למספר התשובות שיש להחלטה (נגיד ובחנות גלידה יש 5 טעמי אז הוא יתפצל ל-5) ויראה מה יקרה בכל אחת מההחלטות (לדוגמה אם יבחר בגלידה וניל לאחר מכן הוא ידרס על ידי מכונית, אך אם יבחר בגלידת שוקולד היא תיפול לו ישר לאחר הקנייה).
במקרים רבים, פעולות מינוריות ולכאורה חסרות תוצאות בעבר מתרחבות במהלך הזמן ויכולות להשפיע בצורה רדיקלית על זמן ההווה של הדמויות הראשיות. בסרט הקולנוע אפקט הפרפר, אוון טרבורן (אשטון קוצ'ר), יכול לשנות חלקים מעברו כשהוא קורא ביומני הנעורים שלו. ככל שהוא ממשיך בכך, הוא מבין שלמרות כוונותיו הטובות, פעולותיו גורמות תמיד לתוצאות שלא התכוון אליהן. אולם למרות שם הסרט, הוא אינו מתייחס ברצינות להשלכות אפקט הפרפר; נראה כי רק חייהם של דמויות מפתח משתנות מתרחיש אחד לאחר, ואילו העולם מסביבם נראה כבלתי מושפע מכך. לדוגמה, ישנה סצנה שבה העבר משתנה בכך שסיגריה בוערת גורמת לכויה על בטנו של הגיבור, וכשהוא חוזר להווה אין כל הבדל במציאות מלבד הצלקת על הבטן.
אפקט הפרפר נוצל על ידי הכאוטיקן הבדיוני איאן מלקולם בגרסת הספר ובגרסת הסרט של פארק היורה. הוא עשה בו שימוש על מנת להסביר את אי היציבות המורשת של (בין שאר הדברים) פארק שעשועים שבו דינוזאורים הם האטרקציה המרכזית.
בפרק משנת 2004 של קומדיית המצבים הטלוויזיונית סקראבס הנקרא "הפרפר שלי", מוצג הפרק בשני חלקים: בחלק ראשון הפרפר נוחת על אדם בחדר ההמתנה בבית החולים, ובחלק שני הזמן חוזר אחורה והפרפר נוחת על האיש היושב לידו. שני חצאי הפרק מציגים את התוצאות השונות (אם כי באופן סנסציוני) שנובעות ישירות מבחירת אתר הנחיתה של הפרפר.
הסרט דלתות מסתובבות ממחיש אף הוא שני מסלולי עלילה אפשריים, שההבדל ביניהם מתחיל מאיחור תמים לרכבת המתפתח להבדל בין חיים ומוות.
הסרט "ראן לולה ראן" ממחיש שלושה מצבי עלילה שונים הנובעים מעיכוב קל של גיבורת הסרט ביציאה מביתה בבוקר.
במשחק "life is strange" (בעברית "החיים מוזרים") השחקן צריך לקבל החלטות חשובות וכל החלטה כזאת מביאה לסוף אחר של המשחק ההחלטות החשובות מתוארות כאפקט בפרפר שכן הן משפיעות מאוד על עלילת המשחק.
תופעת אפקט הפרפר מנוצלת באלגוריתם של משחק המחשב "Until Dawn".
גם בספר "מצרפי המקרים" שכתב הסופר הישראלי יואב בלום, גיבור הספר מתבקש לגרום לפרפר אחד להזיז כנף, ותזוזה זו גורמת לאפקט שמועיל לו לאחר זמן.
בעקבות הקורונה
בעקבות נגיף הקורונה ישנם אנשים שהמציאו שם חדש לאפקט הפרפר: 'אפקט העטלף' (ראו קישור בקישורים חיצוניים)
מקדש בל
מקדש בל (ידוע גם בשם מקדש בעל) היה מקדש עתיק בעיר תדמור בסוריה. המקדש הוקדש לאל המסופוטמי בל. אל זה היה חלק משלישיית אלים שתושבי תדמור סגדו להם. האלים האחרים בשלישייה היו אל הירח אגיבול ואל השמש ירהיבול. מרכז זה לשלישיית האלים, הוקם בשנת 32 לספירה. שרידי המקדש היו בין השרידים השמורים ביותר בתדמור. מתחם המקדש הוכרז בשנת 1980 על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
המקדש נהרס בחודש אוגוסט 2015 על ידי ארגון המדינה האסלאמית.
היסטוריה
המקדש נבנה על גבי תל וממוקם בצידה המזרחי של שדרת העמודים הגדולה של תדמור. הסטרטיגרפיה בתל מצביעה שהתל היה מיושב כבר באלף השלישי לפנה"ס. לפני התקופה הרומית שכן במקום מקדש נוסף שנקרא "המקדש הראשון של בל" או המקדש ההלניסטי. תחילת הקמתו של מתחם המקדש היה בשנת 32 לספירה. הקירות של הטמנוס (המתחם המקודש בו רוכזו כמה מקדשים ומזבחות) ושל הפרופילאה (מבנה שער הכניסה לטמנוס) נבנו בשלב מאוחר יותר, בסוף המאה הראשונה ובמחצית הראשונה של המאה השנייה. האדריכל של המקדש היה יווני בשם אלכסנדרס (Αλεξάνδρας). שמותיהם של שלושת היוונים שעבדו על המקדש ידועים מתוך כתובות שנשמרו. בתקופת הביזנטית המקדש הפך לכנסייה. חלקים של המבנה שונו על ידי הערבים בשנת 1132, אבל הם שמרו על המבנה הכללי של המקדש. על רוב העמודים הקורינתיים הסדר הקורינתי בתוך האכסדרה הפנימיות ניתן לראות את הכנים שעליהן היו מונחים פסליהם של התורמים להקמת המקדש.
ארכיטקטורה
המקדש שילב אדריכלות יוונית-רומית ביחד עם אדריכלות של המזרח הקדום. שרידי המקדש שוכנים בתוך מתחם הכולל אכסדראות, והוא נמצא בקצה השדרה המזרחית של האכסדרה הגדולה. המבנה היה בעל צורה מלבנית שכיוונו הכללי הוא צפון-דרום. המקדש שכן בתוך חצר מרוצפת מוקפת בקיר מסיבי באורך של 205 מטר שכללה פרופילאה. במרכז החצר על גבי פודיום נמצא המקדש עצמו. החדר הפנימי של המקדש (הנאוס) היה מוקף בעמודים קורינתיים. בצלע הארוכה של המבנה נמצא שער הכניסה מהחצר שכלל גרם מדרגות גדול. בתוך החדר הפנימי נמצאו שני חדרי פולחן אחד בצד הצפוני ואחד בצד הדרומי. חדרי הפולחן הוקדשו לאל בל ולאלים נוספים. בחדר הפולחן הצפוני נמצא תבליט של שבעה כוכבי לכת שהיה ידוע לקדמונים כשהוא מוקף ב-12 הסמלים של גלגל המזלות. בנוסף כלל התבליט גילופים של תהלוכת גמלים ונשים מצועפות. האור בחדר הפנימי נכנס באמצעות שני חלונות  ששכנו גבוה לאורך שני צידי הקירות הארוכים. בתוך 3 פינות בחדר הפנימי נמצאו גרמי מדרגות שהובילו למרפסות גג.
בתוך החצר היו  שרידים של אגן רחיצה, מזבח, אולם אוכל, ובניין עם נישות. בצידה הצפון-מערבי של החצר נמצאה רמפה ששימשה לחיות שהוקרבו במקדש. בחצר היו שלושה שערים מונומנטליים. הכניסה נעשתה דרך השער המערבי. בתקופה הערבית בשנת 1132 נעשו שינויים. הוקם באסטיון, המקדש הפך למסגד. הסבה זאת שמרה על המבנה מהתפוררות נוספת.
הרס המבנה
בסוף חודש אוגוסט 2015 החלו להגיע דיווחים על כך שארגון המדינה האיסלמית הרס חלק מהמקדש, כשהיקף הנזק לא היה ידוע בבירור. ב-1 בספטמבר 2015 פורסמו תצלומי לוויין של המקדש. צילומים אלה הראו שכל מבנה המקדש נהרס לחלוטין. הרס מקדש בל פורסם לאחר ששבוע לפני כן, ב-23 באוגוסט, פוצץ באתר מקדש בעל שמין. ב-5 באוקטובר פורסם שהקשת המונומנטלית, שהייתה חלק חשוב באכסדרה הגדולה בתדמור, פוצצה גם היא.
קטסיביוס
קטסיביוס (ביוונית: Κτησίβιος; 285–222 לפני הספירה) היה ממציא ומתמטיקאי יווני באלכסנדריה שבמצרים התלמאית. הוא כתב את המסות הראשונות על חקר אוויר דחוס ושימושיו במשאבות (ואפילו בתותח). קטסיביוס ידוע כממציאו של ההידראולוס, עוגב שבו לחץ האוויר נשמר בעזרת מים, והוא כלי המקלדת המוקדם ביותר המוכר. כתביו, בשילוב עם עבודתו על מכניקת המוצק "על פנאומטיקה", העניקו לו את התואר "אבי הפנאומטיקה". אף אחת מעבודותיו הכתובות לא שרדה, כולל "מזכרות", אוסף של מחקריו שצוטט על ידי אתנאיוס.
הוגו פון קאטן
הוגו פון קאטן (בגרמנית: Hugo von Kathen; 27 באוגוסט 1855 – 2 באפריל 1932), היה גנרל גרמני, שפיקד על דיוויזיה, על קורפוס ואחר כך על ארמייה בחזית המערבית ובחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
תחילת הקריירה
פון קאטן נולד ב-27 באוגוסט 1855 לקרל פון קאטן שהיה ממשפחת אצולה שהייתה במקור משוודיה, והיה בעל אחוזה ומיור בצבא הפרוסי, ולאגנס לבית שומאן, בפרייאנואלדה שהשתייכה לממלכת פרוסיה. ב-1873 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1910 מונה למפקד הדיוויזיה ה-9, ובשנת 1912 מונה למושל הצבאי של מיינץ.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון קאטן המושל הצבאי של מיינץ, ב-31 באוגוסט 1914 מונה למפקד הדיוויזיה ה-39 והשתתף עימה בקרב ננסי-אפינל, בקרב הראשון על האן, במרוץ אל הים ובקרב איפר הראשון. ב-19 בדצמבר 1914 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-23 ופיקד עליו בקרב איפר השני ובקרב על הסום. באביב 1917 הועבר פון קאטן עם הקורפוס בפיקודו לחזית המזרחית ופיקד עליו בקרב ריגה. בסתיו 1917 חזר פון קאטן לחזית המערבית והשתתף בקרב קמברה כחלק מהארמייה השנייה. באביב 1918 השתתף במתקפת האביב, ולאחר מכן בקרב השני על המארן כחלק מהארמייה השביעית. בסתיו השתתף בבלימת מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה כחלק מהארמייה הראשונה.
ב-31 ביולי 1918 מונה פון קאטן למפקד הארמייה השמינית שהגנה בחופי הים הבלטי, במקום גנרל גינטר פון קירשבאך שעבר לפקד על קבוצת הארמיות קייב, ופיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
לאחר שביתת הנשק, פיקד פון קאטן על הכוחות הגרמניים במדינות הבלטיות עד אביב 1919, ולאחר מכן פרש לביתו.
פון קאטן נפטר בבאד הונף ב-2 באפריל 1932 והוא בן 77 שנים.
מוסרי
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
בירקיר ביארנסון
בירקיר ביארנסון (באיסלנדית: Birkir Bjarnason, נהגה ביארטנסון; נולד ב-27 במאי 1988) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בברשה ובנבחרת איסלנד.
קריירת מועדונים
ביארנסון התחיל את הקריירה שלו במועדון כדורגל מקומי באיסלנד ובקיץ עבר לוויקינג הנורווגית. באותה עונה הוא הבקיע את השער הראשון שלו בקריירה במשחק בליגה נגד האמקאם. מאותו משחק הפך לבורג מרכזי בקבוצה. בעונת הושאל לבודה/גלימט למשך עונה אחת בה הפך לשחקן משמעותי בקבוצה שסיימה במקום הרביעי. הופעותיו המרשימות משכו את תשומת לבם של אנשי רג'ינה אך בסופו של דבר, ביארנסון חזר לווייקינג.
ב-12 בינואר 2012 חתם ל-5 שנים בסטנדרד לייז' הבלגית. בתום העונה הושאל לפסקארה האיטלקית עם אופציה לרכישת כרטיס השחקן שלו. ב-1 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בפסקארה בהפסד 0–3 לטורינו. ב-2 בדצמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו באיטליה בהפסד 1–5 לנאפולי. בתום העונה רכשה פסקארה את כרטיס השחקן שלו תמורת 900 אלף אירו, אך ביארנסון לא היה מעוניין להמשיך במועדון מפני שירד לסרייה ב'.
בסופו של דבר, את עונת התחיל בפסקארה וב-2 בספטמבר חתם בסמפדוריה תמורת 1.2 מיליון אירו. בסמפדוריה לא הציחל להשתלב ושיחק רק 14 משחקי ליגה. ב-20 ביוני 2014 חזר ביארנסון לפסקארה ואף מונה לקפטן הקבוצה. ביארנסון היה מהשחקנים המובילים של המועדון באותה עונה עם 12 שערים ב-38 משחקים. בסוף העונה סיימה פסקארה במקום השביעי שהוביל לפלייאוף העלייה לסרייה א', אך פסקארה הפסידה בגמר לבולוניה 1909.
ב-17 באוקטובר 2019 חתם באל-ערבי מליגת העל הקטרית. ב-18 בינואר 2020 חזר לאיטליה וחתם בברשה. ב-13 באוגוסט 2021 חתם באדנה דמירספור. ב-31 במרץ 2023 חזר לאחר 11 שנה לויקינג.
קריירה בין-לאומית
בצעירותו, ביארנסון שיחק בנבחרות הצעירות של איסלנד. ב-29 במאי 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–4 נגד. ב-27 במאי 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2–3 ל. במהלך מוקדמות מונדיאל 2014 הפך ביארנסון לשחקן מוביל בנבחרת ואף כבש 3 שערים. הוא גם היה שותף להעפלה ההיסטורית של הנבחרת ליורו 2016 לראשונה בתולדותיה.
גרמניה המזרחית
גרמניה המזרחית (או הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, בגרמנית: Deutsche Demokratische Republik, ובקיצור: DDR) הייתה מדינה היסטורית שהתקיימה בין השנים 1949–1990. בתום מלחמת העולם השנייה נותרה אירופה מחולקת: מזרחה נתונה לשליטת ברית המועצות ומערבה מורכבת ממדינות עצמאיות. הכוחות הסובייטים לא יצאו מהחלק שכבשו בגרמניה, וכך חולקה גרמניה לשתיים, כאשר בחלק המזרחי שנכבש על ידי ברית המועצות הוקמה מדינה קומוניסטית. גרמניה המזרחית הייתה גרורתה של ברית המועצות והייתה חברה בברית ורשה.
כיבוש והקמה
למרות האכזריות שהפגינו חיילי הצבא האדום כלפי האוכלוסייה האזרחית בסוף המלחמה, ברית המועצות החלה בשיקום מזרח גרמניה על ידי הזרמת מזון לאוכלוסייה המקומית, אך חלק גדול ממפעלי התעשייה הכבדה הועברו לברית המועצות כפיצויי מלחמה.
גולים גרמנים פרו-סובייטים הוחזרו מברית המועצות. הסובייטים כפו איחוד בין המפלגה הקומוניסטית של גרמניה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה. כתוצאה מאיחוד זה הוקמה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה שתשלוט בגרמניה המזרחית עד נפילת הקומוניזם.
חודשים ספורים לאחר הקמת גרמניה המערבית, הוקמה ב-7 באוקטובר 1949 הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמנית: Deutsche Demokratische Republik) בשטח הכיבוש הסובייטי. יום זה הפך לחג "יום הרפובליקה" בגרמניה המזרחית. מספר רפורמות קומוניסטיות הונהגו על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, התעשייה הולאמה ורוב האדמות שהיו שייכות לאצולה היונקרית הוחרמו.
למרות תקוות לאיחוד עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, דחייתה של תוכנית סטלין והתחממות המלחמה הקרה חידדו את ההבדלים בין שתי הגרמניות וסתמו את הגולל על כל תקוות לאיחוד מחדש.
צבא העם הלאומי נוסד בשנת 1956 וגרמניה המזרחית הפכה לחברה בברית ורשה. בשנת 1963 הוכרזה המערכת הכלכלית החדשה.
חומת ברלין
מאז סוף שנות ה-40 התקיים זרם מהגרים קבוע של מזרח גרמנים שערקו למערב גרמניה, תופעת העריקה איימה למוטט את כלכלת מזרח גרמניה. הפתרון של ההנהגה המזרח גרמנית היה בניית חומת ברלין בשנת 1961 שמנעה מאזרחי מזרח גרמניה מעבר חופשי למערב.
יחסי חוץ
בעלת הברית העיקרית של גרמניה המזרחית הייתה ברית המועצות וכמעט עד סוף עידן הקומוניזם מזרח גרמניה ראתה בברית המועצות מודל לחיקוי. כתוצאה מדוקטרינת הלשטיין, מצאה את עצמה גרמניה המזרחית מבודדת בזירה הבינלאומית, אולם עם חילופי ההנהגה במזרח ומערב גרמניה ואימוץ האוסטפוליטיק על ידי מערב גרמניה, הביאו לשבירת בידודה הבינלאומי של גרמניה המזרחית ולהכרה הדדית בין שתי הגרמניות. גרמניה המזרחית הצטרפה לאו"ם בשנת 1971.
נפילת הקומוניזם והאיחוד עם המערב
עם עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות, החלו רוחות חדשות של פתיחות במדינתו ובגוש המזרחי. בתחילה, ניסתה הנהגת מזרח גרמניה להתנגד למדיניות הזאת, אולם מחאות המוניות מצד תושבי מזרח גרמניה והפסקת התמיכה הסובייטית בה אילצו אותה להתפטר.
במזרח גרמניה נערכו בחירות חופשיות לראשונה בהיסטוריה שלה. הממשלה שנבחרה הגיעה להסכם לאיחוד גרמניה עם המעצמות הכובשות ומערב גרמניה. ב-3 באוקטובר 1990 הצטרפו חמש המדינות שהרכיבו את מזרח גרמניה לרפובליקה הפדרלית של גרמניה והרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית חדלה מלהתקיים.
פוליטיקה
מפלגת השלטון בגרמניה המזרחית הייתה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. אף שמפלגות אחרות הורשו להתקיים בפועל הן היו חסרות כוח ולא התנגדו למדיניות הממשלה. מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ביחד עם מפלגות אחרות התמודדה לפולקסקאמר, הפרלמנט המזרח גרמני כחלק מהחזית הלאומית של גרמניה הדמוקרטית, תוצאות הבחירות שנערכו היו בשליטת המדינה.
גרמניה המזרחית הפעילה משטרה חשאית, ה"שטאזי". גוף זה דמה לק.ג.ב. הסובייטי ועבד עמו בשיתוף פעולה הדוק. בתוך שטחי המדינה פעל לאיתור והענשת החותרים תחת השלטון, ומחוץ לשטחי המדינה שתל מרגלים וסוכנים חשאיים. בזמנו נחשב השטאזי אחד מארגוני הביון הטובים בעולם.
שלטון מקומי
שטחה של גרמניה המזרחית כלל את המדינות הגרמניות של מקלנבורג-מערב פומרניה, ברנדנבורג, ברלין (מלבד מערב ברלין), סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה, היא חלקה קו גבול עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה והים הבלטי, מערב ברלין הייתה מובלעת של גרמניה המערבית.
בשנת 1953 פורקו המדינות שהרכיבו את הרפובליקה ונעשתה חלוקה מחדש של השטחים ל-15 מחוזות.
כלכלה
גרמניה המזרחית קמה על הריסות גרמניה הנאצית שהפסידה במלחמת העולם השנייה. כיוון שהייתה חלק ממדינות הגוש הקומוניסטי שבשליטת ברית המועצות עברה "סובייטיזציה", שבתחום הכלכלי באה לידי ביטוי בהפיכת הכלכלה לריכוזית שבה המדינה היא הבעלים של כל הנכסים הכלכליים. ב-1946, שנה לאחר שחולקה גרמניה, נעשתה בגרמניה המזרחית רפורמה חקלאית: הולאמו החוות החקלאיות שהיו בבעלות אנשים בתקופה הנאצית ונהיו לרכוש ציבורי (רכוש המדינה). באופן דומה הולאמו גם יתר המגזרים בכלכלה: התעשייה, המסחר, הבנקים, התחבורה וכדומה. השנים הראשונות היו קשות מאוד עקב ההרס הרב לאחר מלחמת העולם השנייה והקריסה הכלכלית שבאה בעקבותיה, וגם בגלל הנטל העצום שברית המועצות הטילה על גרמניה המזרחית; כפיצוי על הנזק הרב שגרמה גרמניה הנאצית לברית המועצות הוטל על גרמניה המזרחית לשלם פיצויים גבוהים מאוד, בצורת סחורות, ציוד תעשייתי, נשק וכדומה. הפיצויים שולמו עד 1954.
לאורך שנות ה-50 נמשך השיקום של גרמניה המזרחית אך בעצלתיים ובקצב איטי לעומת גרמניה המערבית. גל המהגרים שהתגבר כל פעם כשהמדינה העלתה את מכסות התפוקה, איים לפגוע ביציבות הכלכלית (כיוון שנוצר מחסור חמור בכוח עבודה משכיל כמו מהנדסים רופאים ומדענים), ולכן ב-1961 הוקמה חומת ברלין. בשנות ה-60 השתפר בצורה משמעותית מצבה הכלכלי לאחר התבססות המערכת הכלכלית במדינה ועמד מגוון גדול יותר של מוצרי צריכה לרשות התושבים. גרמניה המזרחית הייתה לאחת המדינות המתועשות ביותר של הגוש הקומוניסטי, והייתה חברה בקומקון - הברית הכלכלית של מדינות הגוש הקומוניסטי. ענפי התעשייה הראשיים במדינה היו מכונות, כרייה, כימיקלים, הנדסה ותחבורה.