cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת האזרחים הקסטיליאנית
הסכסוך
בשנת 1366, אנריקה, שחי אז בצרפת, כינס במונפלייה צבא גדול, עם מרכיבים צרפתיים וגם אראגונים, ופלש לקסטיליה בתמיכת מלכי צרפת ואראגון (שארל החמישי ופדרו הרביעי בהתאמה). הוא הכריח בהצלחה את פדרו לברוח.
פדרו ברח לבאיון, עיר בגסקוניה שבידי האנגלים. שם, הוא עתר לאדוארד, הנסיך השחור, לסיוע ובתמורה לאדמות בקסטיליה, קיבל אותו. עם חיילים אנגלים בראשות הנסיך, הוא חזר לקסטיליה והחזיר את כוחו המלכותי ב-1367, מה שאילץ את אנריקה לחזור לצרפת לאחר הקרב המוצלח על נאחרה (נווארט). עם זאת, הוא סירב להיטיב בעסקיו עם האנגלים ובני בריתו, כולל הנסיך מוויילס עצמו, עזב במהרה. בשנת 1368, חתמו אנריקה ושארל מצרפת על הסכם טולדו לפיו הקסטיליאנים השאילו צי במפרץ ביסקאיה לצרפתים בתמורה לסיוע צבאי ביבשה.
אנריקה נכנס לגליסיה, כבש כמה עיירות ואז כבש את העיר לאון באפריל. לאחר מכן, כל מחוז גליסיה עבר לצדו של אנריקה. הוא נכנס שוב לקסטיליה ב-1369 ורצח את פדרו לאחר קרב קמפו דה מונטיאל. הוא הוכר כאנריקה השני ומיד חיזק את שלטונו על ידי הדחת יהודים ממשרות גבוהות. קסטיליה הפכה, בשלב זה, לבת ברית חזקה של הצרפתים במלחמותיהם המתמשכות.
קפה דה פלור
קפה דה פלור (בצרפתית: Café de Flore) הוא בית הקפה הוותיק ביותר בפריז. הוא שוכן בפינת הרחובות שדרות סן ז'רמן ורחוב סן בנואה, סן ז'רמן דה פרה והרובע השישי של פריז. הוא נודע בשל הלקוחות הידועים שפקדו אותו.
היסטוריה
הקפה נוסד בשנות השמונים של המאה ה-19, בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית. שמו לקוח מפסלה של פלורה, אלת הפרחים ועונת האביב במיתולוגיה הרומית, הניצב בצידה השני של השדרה. הסופרים ז'וריס-קרל הויסמנס ורמי דה גורמון היו שניים מהידוענים הראשונים שנמנו על סועדיו הקבועים של המקום. בשלהי המאה ה-19 שארל מוראס כתב את ספרו Au signe de Flore בקומתו הראשונה של קפה דה פלור, בה גם נוסדה Revue d'Action Française בשנת 1899.
קפה דה פלור נודע כמקום מפגש של סופרים ופילוסופים. ז'ורז' בטאיי, Robert Desnos, Léon-Paul Fargue, רֵמוֹן קֶנוֹ היו בין באי המקום הקבועים, כמו גם פבלו פיקאסו.
ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין ג'ואו אנלאי היה אף הוא לקוח קפה של קפה דה פלור במהלך שהותו בצרפת בשנות העשרים של המאה העשרים.
קפה דה פלור מעוצב בסגנון אר דקו עם מושבים בצבע אדום, מהגוני ומראות, וחזותו השתנתה רק במעט מאז מלחמת העולם השנייה. מתחרהו העיקרי, קפה לה דה מאגו היה חביב על האליטה האינטלקטואלית הצרפתית בתום מלחמת העולם השנייה. במאמרו "סיפורם של בני בתי קפה" ובספרו "פריז לירח", הסופר האמריקני אדם גרופניק נותן הסברים אפשריים לכך שקפה דה פלור נהפך בשלהי שנות התשעים לפופולרי ואופנתי יותר מאשר קפה לה דה מאגו, חרף העובדה שלה דה מאגו היה הקפה החביב על ז'אן-פול סארטר, סימון דה בובואר, אלבר קאמי והוגים מפורסמים נוספים בשנות הארבעים ושנות החמישים.
פרס דה פלור אותו ייסד פרדריק בגבדה בשנת 1994, מחולק מדי שנה בקפה דה פלור.
נאצף אל-יאזג'י
נאציף בן עבדאללה (בערבית: ناصيف اليازجي; 25 במרץ 1800 – 8 בפברואר 1871)، היה סופר ומשורר לבנוני, יליד כפר שימא, למשפחת יאזג'י, שרבים מבניה ידועים כהוגים וסופרים ומקורה בחומס שבסוריה.
נשא תפקיד משמעותי בהחזרת השימוש בערבית ספרותית במאה התשע עשרה, עבד אצל משפחת אלשהאביה כסופר והשתתף בתרגום ספרי הבשורות והברית הישנה בעידן המודרני.
נאציף ומשפחתו
במאה השבע עשרה התיישבה משפחתו בחורן וכתבה עבור מושלים ושליטים, בשל כך כונו בשם "יאזג'י" שמשמעותו בטורקית היא סופר. בשלהי המאה השבע עשרה היגרו אחדים מבני משפחתו למערב לבנון ובראשם סעד אל-יאזג'י שהפך לסופרו של האמיר אחמד אל-מעני וזכה לכינוי שיח'. נאציף בלט בנטיותיו לספרות ושירה והתעמק בלימודים וקריאה, הוא כתב שירה מגיל צעיר מאוד, ומאחר ולא הודפסו ספרים רבים בתקופתו, שאל את ספריו מספריות פרטיות והתאמץ לזכור את תמציתם ואף להעתיק קטעים בכתב ידו. תחילה לימד אצל אביו ולאחר מכן אצל נזיר מרוני. בהיותו משורר וקליגרף נקרא על ידי הבישוף ארנאטיוס לכתוב לו במנזר סמוך לכפר שימא. בעקבות זאת התפרסם והאמיר בשיר אל-שהאבי מושל לבנון זימנו להיות בצוות סופריו. כעבור עשר שנים בשירותו והגליית אל-שהאבי לאיסטנבול העתיק נאציף את חייו לבירות שם התפנה לקריאה כתיבה וחיבור.
בשנת 1863 גייס בוטרוס אל-בסתאני את נאציף להוראה בבית הספר הלאומי שהקים בבירות. נאציף היה חבר התנועה הלאומית ערבית. בוטרוס יחד עם נאציף בלטו בהתעוררות הערבית (نهضة - נהד'ה) וקידמו רעיונות לאומיים ואת השפה הערבית.
נאציף והשפה הערבית
נאציף לקח על עצמו ללטש את השפה הערבית ופעל לקירוב השפה ואהבתה, בנוסף עודד אנשים לקחת חלק ולתרום להחייאת השפה.
מותו
נאציף המשיך ללמוד ללמד ולכתוב עד שחלה בשיתוק בפלג גופו השמאלי בשנת 1869, בזמן מחלתו שכל את בנו הבכור בעודו נער וכארבעים יום לאחר מכן, ב-8 בפברואר 1871, נפטר.
בית הילדים ציון-בלומנטל
בית הילדים ציון בלומנטל הוא בית היתומים היהודי הוותיק ביותר בעולם. המוסד הוקם בירושלים בידי הרב אברהם יוחנן בלומנטל בשנת 1917 ופועל עד היום בהנהלת צאצאיו. במשך השנים התחנכו בין כתליו אלפי ילדים.
כיום מנוהל המוסד כמרכז משפחתונים, ומחולק לדירות בהן מתגוררים בני זוג המשמשים כמדריכי פנימייה, יחד עם קבוצת ילדים בטווח גילים רחב. המוסד מתבסס על תרומות.
הקמת בית היתומים
בית היתומים הוקם בשלהי מלחמת העולם הראשונה, על רקע הרעב הקשה והמחלות, ביוזמת האימפריה העות'מאנית. כאשר נחשף הפאשא של ירושלים מוניר ביי למצבם העגום של יתומי העיר, פנה אל החכם באשי הרב נסים יהודה דנון בדרישה שהקהילה היהודית תדאג ליתומיה. מצדו הבטיח הממשל העות'מאני אפשרות לקנות מן הסינדיקט (מכירת התבואה שרוכזה בידי ממונה מטעם השלטון העות'מאני) חצי קילו חיטה לילד ליום.
את הדאגה לילדים הסביר הפאשא בעובדה שהורי רבים מהם נהרגו במלחמת העולם בשרתם בצבא העות'מאני. ואכן בספר 'קורות ותלאות יתומי ציון', קובץ זיכרונות שהוציאו לאור מי שהיו חניכי בית היתומים בשנות מלחמת העולם, מצויות עדויות רבות לכך שרבים מאבות הילדים נהרגו בשירותם הצבאי כחיילי האימפריה. חלק מהילדים התגוללו בחוצות מפני שאביהם עדיין שירת בצבא, ואמם מתה ממחלה או מרעב.
בשל המצב הקשה ששרר באותה העת בעיר, בתי היתומים אליהם פנה הרב דנון השיבו את פניו ריקם. הוא פנה אל הרב אברהם יוחנן בלומנטל, שעמד באותה העת בראש ישיבה לצעירים בשם 'בית חינוך נערים'. ישיבתו הייתה יוצאת דופן בכך שיועדה מלכתחילה לנערים משולי חברת היישוב הישן, שסטו מן הדרך או שנשקפה סכנה שיסטו ממנה, ודאגה לרווחתם. בלומנטל ניאות לבקשה והסב את המוסד בראשותו לבית יתומים.
הקמת בית היתומים ציון־בלומנטל הצילה בפועל ילדים רבים ממוות ברעב, כאשר לא היה להם כל קורת גג או אפשרות להזנה בסיסית. כך מעידים דבריו של ילד אלמוני שנכנס לבית יתומים במהלך מלחמת העולם הראשונה (ואת דבריו כתב עוד במהלכה):
בקריאת הילד בולט הביטוי "דשואן דשואן!" – הכוונה לביטוי הערבי جُوعَان, רָעֵב (בתעתיק המקובל היום: ג'וּעאן). השימוש של הילדים בערבית או ערבית־יהודית מצביע על השתייכותם לעדה הספרדית של היישוב הישן. סביר שרוב הילדים שגוועו מרעב ברחובות היו בעיקר ספרדים, שכן לעדה הספרדית לא הייתה באותה העת אפשרות לתמוך בהם, והעדה האשכנזית העניקה קדימות לצורכי יתומיה. מכאן גם הדגשת בית היתומים ציון־בלומנטל מיד עם הקמתו, שהוא מיועד "לבני כל העדות השונות שבישראל".
לפי המסופר, שמו של המוסד "ציון" ניתן לו על שם היתום שסיפורו היה הטראגי ביותר. היתום, פעוט כבן שלוש שנים, נמצא עזוב ברחוב העיר, נפוח וצמוק מרעב, ולא ידע את שמו. אנשי הוועד האמריקאי אליהם התגלגל קראו לו בשם "ציון", על שם קינתו המפורסמת של רבי יהודה הלוי: "ציון הלא תשאלי לשלום אסיריך". לאחר חקירה שערך הרב בלומנטל, התברר כי הילד נולד בחו"ל ושני הוריו נפטרו - אמו בדרכה ארצה ואביו במהלך מלחמת העולם. לאחר שבע שנים במוסד חלה הילד ונפטר יתום וגלמוד. הרב בלומנטל החליט לקרוא למוסד על שמו.
התפתחות המוסד לאורך השנים
עם תום מלחמת העולם הראשונה החל המוסד להתפתח במהירות. המוסד עבר מספר מבנים עד שבשנת תרע"ח (1918) התמקם בית היתומים בבית יהודיוף-חפץ שבשכונת הבוכרים. בשנת תר"פ שהו במוסד 70 יתומים ושנה לאחר מכן 85. לשכת העלייה של ההנהלה הציונית ולאחר מכן הוועד הלאומי, רבנים ואישי ציבור החלו מפנים את יתומי הארץ אל בית היתומים. המוסד פעל בין השאר גם להצלת יתומים מן הגולה. בעשור הראשון לפעילותו התגוררו והתחנכו בו כ-500 ילדים מכלל העדות והחוגים בעיר. המוסד כלל תלמוד תורה וישיבת קטנה.
האולם המרכזי והגדול של המוסד, שנבנה בידי הנדבן צבי חפץ ונקרא בפי כל "בית חפץ", שימש מקום כינוס לאירועים חשובים, המפורסמים בהם הם ועידת היסוד של הרבנות הראשית בשנת ה'תרפ"א, וקבלת פניו של הגנרל אלנבי עם כניסתו לעיר בשלהי מלחמת העולם הראשונה. מזכיר המוסד באותן שנים היה צבי מנחם זקס. באותן שנים נתפרסמה במיוחד מסיבת חנוכה גדולה שנערכה במקום מדי שנה.
הרב אהרן שמחה בלומנטל, אחיו של המייסד והמנהל, ניהל בניו יורק את לשכת בית היתומים ובמשך עשרות שנים הקדיש מאמצים רבים כדי לביסוס מעמדו הכלכלי. נשיא המוסד היה הראי"ה קוק ואחיו חיים אף שימש תקופה מסוימת כמנהל המקום.
בשנת ה'תרצ"ד (1934) נחנך בניין בית היתומים שבשכונת הבוכרים בנוכחות רבנים ואישי ציבור. בכך לראשונה בית היתומים שכן בבניין אשר נבנה במיוחד ולצורכי היתומים. בשנת ה'תשי"ב הונחה אבן פינה למבנה חדש ובשנת ה'תשכ"א עבר אליו המוסד. בשנת ה'תשכ"ד נחנך שוב בניין חדש למוסד ברחוב יחזקאל בשכונת הבוכרים, ובו בין השאר בית כנסת "אוהל עדינה". מנהל המוסד באותן שנים היה אליעזר רקובסקי.
המוסד כיום
כיום מנהלים את המוסד צאצאיו של מייסדו, הרב אברהם יוחנן בלומנטל: נכדתו, רבקה רקובסקי, ובנה - הרב ברוך רקובסקי (שמשמש באופן רשמי כמנכ"ל).
המוסד כיום מתייחד בליווי של הבוגרים עד אזור גיל 22 - כאשר נבנו מסגרות המשך המיועדות לבוגרים, שהתאם לצורך לליווי לאורך זמן. בנוסף, המוסד רואה את עצמו כבית לתלמידים, ועל כן שומר על קשר עם הבוגרים שנים מאוחר יותר, ואף מסייע במקרה הצורך - הן בייעוץ, והן בתמיכה כלכלית (במידת האפשר).
ילדים נכנסים למוסד החל מכיתה א'. במוסד ישנם כיום שלושה חלקים מרכזיים:
אגודת המפגש הבין דתי
אגודת המפגש הבין דתי (בערבית: جمعية اللقاء بين الديانات, באנגלית: Interfaith Encounter Association – IEA) היא עמותה רשומה ללא מטרת רווח שפועלת לגשר בין יחידים וקהילות דרך שיח בין דתי בישראל. פעילות העמותה מתקיימת בכל רחבי הארץ והשטחים שבשליטת הרשות הפלסטינית, ללא משנה פוליטית.
מטרות ואידאולוגיה
העמותה פועלת ליצירת שיח בין דתי בין קבוצות מדתות ותרבויות שונות, גילאים ורקעים שונים. היא א-פוליטית וללא דרישות סף או דמי חבר. באופן זה האגודה פועלת ליצירת שינוי לטובה ביחסים שבין הקהילות והאזרח הפשוט, כבסיס לכל פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מטרת העל של העמותה היא קידום שלום בארץ ישראל, ובניית פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני, על ידי יצירת שיח בין דתי ובין תרבותי בין הקהילות השונות בישראל. על ידי יצירת קבוצות שיח רבות, האגודה שואפת ליצירת אפקט מצטבר שיגרום לשינוי מלמטה למעלה בחברה.
היסטוריה
העמותה הוקמה בשנת 2001 על ידי יהודה סטולוב, והיא מנוהלת על ידו משעת הקמתה ועד היום, לצד שותפים נוספים. ההחלטה להקים את העמותה התקבלה על רקע האינתיפאדה השנייה ואסון התאומים, מאורעות מתוקשרים של אלימות דתית קיצונית. מייסדיה חשו צורך להקים עמותה שתיצור שלום, צדק ויציבות בארץ ישראל ובמזרח התיכון כולו, דווקא דרך השיח הבין דתי, וראו באמונה הדתית ובמסורות התרבותיות גשר המאחד בין אנשים שונים. בעיני מייסדי העמותה, דו-קיום אמיתי יושג רק כאשר כל צד יכיר את האחר וילמד לכבד אותו, באמצעות מפגש ישיר ובלתי אמצעי.
האגודה צמחה לאורך שנות פעילותה. בשנת 2001 היא כללה רק שתי קבוצות שיח וכ-300 משתתפים, וכיום היא מונה מעל 100 קבוצות וכ-6,000 משתתפים.
מבנה ופעילות
בעמותה יש שלושה מקבלי שכר, ושאר פעיליה (כשבעים איש) מתנדבים. בשנת 2018 קיימה האגודה 414 מפגשים ואירועים, ב-101 קבוצות שונות. להערכת האגודה, מעל 4,000 השתתפו בפעילות. פעילויותיה השונות כוללות בין השאר: קבוצות של נשים, צעירים, מנהיגים דתיים, מחנכים, מיילדות, מוזיקאים ועוד, שיח ישראלי-פלסטיני, כנסים של יומיים או יותר, סיורים לימודיים ועוד.
קבוצות מפגש
עיקר הפעילות של העמותה היא ביצירת קבוצות שיח ברחבי הארץ, ביישובים יהודים וערביים, ורוב הפעילויות מתנהלות בתוך תחומי הקו הירוק. רוב הקבוצות מונות בין עשרה לשלושים משתתפים מדתות שונות. מרבית המשתתפים הם יהודים, נוצרים, מוסלמים, דרוזים ובהאים. חלק מהקבוצות נפגשות בתדירות של פעם בשבוע או שבועיים, וחלקן אחת לכמה חודשים. את המפגש הקבוצתי מנהל צוות רכזים שמשמש כראש הקבוצה, ותוכן המפגש משתנה אך אינו פוליטי. בקבוצה חברים דתיים וחילונים גם יחד, ואולם השיח מתבסס על העניין המשותף בדת, במסורת ובתרבות. חלק מהקבוצות מיועדות לנשים בלבד, או לגברים בלבד, וחלקן מעורבות. קיימות גם מספר קבוצות נפרדות לבני נוער, וכן למנהיגים דתיים כמו ראשי ישיבות וכמרים.
אנדריי סיגלה
אנדריי סיגלה (בגרמנית: Андрей Сигле; נולד ב-15 במאי 1964) הוא מלחין ומפיק רוסי.
אגודת המפגש הבין דתי
פעילויות מיוחדות
העמותה מקיימת גם כנסי שיח חד פעמיים בבתי ספר ולציבור הרחב בפורמטים משתנים. בנוסף, היא מקיימת מפגש שנתי של כל קבוצות השיח. מעבר ליצירת שיח, העמותה מארגנת שלושה פרויקטים נוספים:
אנדריי סיגלה
ביוגרפיה
אנדריי סיגלה נולד בגורקי למשפחת מהנדס ומורה. כעבר שנתיים המשפחה עברה ללנינגרד. בשנת 1986, לאחר סיום בית ספר למוזיקה, אנדריי החל את לימודיו בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג בה הוא למד פסנתר. לאחר סיום הלימודים אנדריי סיגלה הוזמן גוטנבורג והמשך התמחות כמלחין מוזיקה לסרטים.
אגודת המפגש הבין דתי
פרסים והכרה
האגודה קיבלה מספר פרסים, וביניהם:
אפקטיביות
מספר מאמרים נכתבו על האגודה ועל השאלה האם קיום שיח בין דתי משפיע על המשתתפים בו. מחקרים שנעשו באוניברסיטת בר-אילן מצאו שלמפגשים בקבוצות השיח של אגודת המפגש הבין דתי יש השפעה חיובית על הדעות של שני הצדדים אחד על השני, והרצון לקיום שיח עולה. למשל, באחד המחקרים התבקשו המשתתפים לחוות את דעתם על מאפייני אישיות כלליים של הקבוצה השנייה, לפני ואחרי המפגש. חוות הדעת נעשתה חיובית יותר לאחר המפגש בין שתי הקבוצות. מצד שני, המחקרים גם מצאו שהמשתתפים בשיח היו מלכתחילה בעלי רצון לקיום שיח ויצירת קשר עם הצד השני. בכל זאת, גם אם המשתתפים פתוחים יותר מהממוצע, נראה שלקבוצות שיח יש השפעה חיובית על קידום הרצון לשלום וקיום הדדי בקרב המשתתפים בהן.
אנדריי סיגלה
ביוגרפיה
בשנת 2004 הוא הקים חברה Proline Film להפקת סרטים. בחברה זו הוא פועל כמפיק ומלחין מוזיקה לסרטים. סרט של החברה הוצג בפסטיבל ברלין בשנת 2005. סרט פאוסט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה.
דונאג'האזה
דונאג'האזה (בהונגרית: Dunaegyháza) הוא כפר בנפת קונסנטמיקלוש שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית.
שמה של הכפר דונאג'האזה הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1560.
יהודי דונאג'האזה
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 חיו יהודים בכפר, עד שנת 1944 היו היהודים חלק מקהילת אפושטג אז נרצחו יהודים רבים מהכפר במהלך שואת יהודי הונגריה.
יאיר אור
יאיר אור (נולד בשנת 1978) שירת כקצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, המכהן כסגן מפקד עוצבת הגליל. קודם לכן פיקד על חטיבת קרייתי.
ביוגרפיה
בשנת 2022 פרש משירות פעיל. עדיין משמש בשירות המילואים כסגן מפקד עוצבת הגליל. לאחר פרישתו מונה לתפקיד מנכ"ל החברה הכלכלית של מועצה אזורית עמק המעיינות.
אור נשוי ואב לארבע- זיו, אליה, זהר ונרי, הוא נכדו של מאיר אור, סופר והוגה דעות ציוני דתי, ונינו של הרב יוחנן זרחי.
הטור של עומאן
הטור של עומאן (באנגלית: Tour Of Oman; בערבית: طواف عمان) הוא מרוץ אופני כביש בקטעים שנערך בעומאן מאז 2010. המרוץ הוא חלק מסבב ה-UCI ProSeries החל משנת 2020.
המרוץ מאורגן על ידי חברת ASO (במימון של ממשלת עומאן) שנחשבת למארגנת המרוצים הבכירה בעולם ומארגנת גם את הטור דה פראנס, וואלטה אספניה, לייז'–בסטון–לייז' ומרוצים בכירים אחרים. המרוץ כולל כשישה קטעים ומזכיר באופיו מרוצי קטעים אחרים ובולטים יותר, כשהוא כולל קטעים גבעיים ומישוריים, לפחות קטע אחד שיסתיים בעלייה משמעותית ולעיתים גם קטע נגד השעון.
היסטוריה
המרוץ נוסד בשנת 2010 וכלל קטעים מישוריים בעיקר, כשפביאן קנצ'לרה השווייצרי ניצח בו. בשנת 2011 כבר ניצח בו מטפס מובהק, רוברט חסינק לאחר שניצח שני קטעים במרוץ, את קטע נגד השעון וקטע שהסתיים בעלייה. העלייה המשמעותית שמופיעה במרוץ מסתיימת במעלה ברכס ג'בל אח'דר.
המרוץ מתקיים בחודש פברואר וגורר אליו שמות גדולים, בשנים 2013–2014 פתח כריס פרום את עונתו במרוץ וניצח בשתי המהדורות, באותן שנים המשיך גם לניצחון בטור דה פראנס. בשנת 2016 ניצח את המרוץ וינצ'נצו ניבאלי, באותה עונה גם ניצח בג'ירו ד'איטליה. בשנת 2019 בוטל המרוץ עקב מותו של סולטאן קאבוס, וכניסתה של עומאן לשנת אבל.
עוזניית הנגב
עָזְנִיַּת הַנֶּגֶב (שם מדעי: Torgos tracheliotus) היא מין דורס גדול בן למשפחת הנציים בסדרת דורסי יום והמין היחיד בסוגו.
תיאור
העוזנייה דומה במראה לנשר אך גדולה ממנו בהרבה ובעלת מקור חזק וקשה יותר. צבעה חום כהה, צווארה וראשה קירחים וורודים עם לחיים כחולות ומקור גדול ואפור. הרגליים חזקות ויציבות והחזה ואזור השת לבנים. אורכה של העוזנייה 98–112 ס״מ בממוצע, מוטת כנפיה 2.5–2.8 מטרים ומשקלה 6.5–9 ק"ג בקירוב, מה שהופך אותה לאחד הדורסים הגדולים ביותר והגדולה מבין נשרי העולם הישן. היא גדולה ותוקפנית ביותר כשהיא מוצאת פגר ולרוב שאר החיות מפנות לה את הנבלה.
לעוזניית הנגב מקור גדול וחזק המסוגל לקרוע מחיות בעלות עור עבה, כדוגמת פיל, גמל ופרה, את עורן החזק. עוזניית הנגב אוכלת עור, בשר ועצמות. את השערות היא מקיאה בגושי צנפות.
קינה של עוזניית הנגב בנוי על צמרות עצים (בעיקר שיטה) מזרדים ומענפים גדולים. הוא מרופד בעשב, שערות וענפים דקיקים. קוטרו 120–220 ס"מ ועומקו 30–70 ס"מ. הגוזל בוקע באביב, לאחר 55 ימי דגירה. בשבועיים הראשונים לחייו הוא מקבל בשר מעוכל למחצה ולאחר מכן הוא מקבל אותו בחלקים שלמים. בגיל 4 חודשים הוא עוזב את הקן. גיל הרבייה הוא בדרך כלל שש שנים.
בישראל
עוזנייה הנגב נפוצה בעיקר בערבות העשב של אפריקה ובעבר היה הנגב תחום גבולה הצפוני. העוזנייה הייתה העוף הדורס הגדול ביותר שקינן בישראל, עד שנכחדה כמקננת בארץ. פרטים מזדמנים עדיין חולפים בשמי הנגב לעיתים רחוקות. בניגוד לנשר המקראי אין עוזניית הנגב מקננת במושבות, ומשום שמרחב המחיה שלה הוא עצום ממדים, הנגב היה מסוגל להכיל רק זוגות מעטים, עד שגם אלה נכחדו בגלל הרעלה משנית, התחשמלות, מחסור במזון, הפרעה אנושית באזור הקינון, ציד והברחה של גוזלים.
ב-3 באפריל 2022 פרסמה רשות הטבע והגנים על בקיעת גוזל של עוזניית הנגב, גוזל ראשון מאז 1994.
אזכורים בתנ"ך
אזכורים בתנ"ך :
סולאריס (ספר)
סולאריס (בפולנית: Solaris) הוא ספר מדע בדיוני מפורסם של הסופר הפולני סטניסלב לם. הספר פורסם בוורשה ב-1961 ותורגם לאנגלית לראשונה ב-1970 (התרגום נעשה מצרפתית ואיכותו נחשבת לירודה). גרסה עברית (שתרגם אהרון האופטמן) יצאה לאור בשנת 1981, ומהדורה מחודשת יצאה לאור בשנת 2003. הספר תורגם לעשרות שפות ועובד שלוש פעמים לקולנוע (בשנים 1968, 1972, 2002): סולאריס (סרט, 1972) בבימויו של אנדריי טרקובסקי וב-2002 בבימויו של סטיבן סודרברג. כמו ספרים נוספים של לם, הספר עוסק בין השאר בחוסר היכולת היסודי של בני האדם לתקשר עם תרבויות חייזריות.
עלילת הספר
עלילת הספר מתרחשת ברובה על תחנת חלל המקיפה כוכב לכת חוץ-שמשי דמיוני ששמו סולאריס. סולאריס הסובב סביב כוכב זוגי עטוף כולו ב"אוקיינוס", שהוא למעשה יצור חי אחד ועצום, המכסה את הפלנטה כולה. האוקיינוס מפגין סימנים של חשיבה זרה ושונה מזו האנושית, עד כדי חוסר יכולת מוחלט ליצור עמו קשר - דבר העומד בניגוד מוחלט לתיאור הנפוץ של החייזרים כדמויי אנוש.
הספר נפתח בהגעתו של הגיבור, הפסיכולוג כְּרִיס קֶלְוִין, אל תחנת החלל המקיפה את סולאריס עקב בקשה מאחד החוקרים שבתחנה, גיבריאן. כריס מגיע לתחנה על ספינה ששמה "פרומתאוס", שם הלקוח מדמות במיתולוגיה היוונית שהביאה את האש (תרבות ונאורות) לאדם בניגוד לרצונו של זאוס, הבכיר באלים, וכתוצאה מכך סבל עונש כבד מאוד. על התחנה, כריס מגלה שהתרחשו בה דברים מוזרים לפני הגעתו, כולל התאבדות שנויה במחלוקת של גיבריאן. כל יושבי התחנה מתנהגים בצורה מוזרה ומסרבים לתקשר עם כריס בצורה ברורה.
המאורעות עוברים תפנית לכיוון סהרורי אף יותר לאחר הופעתה בתחנה של האריי, אשתו של כריס, אשר התאבדה עוד לפני תחילת האירועים שבספר. כריס נאלץ להתמודד הן עם תדהמתו מהופעתה המחודשת של אשתו, הן עם רגשות האשם שלו, שכן הוא מרגיש אחראי להתאבדותה, והן עם האכזבה שלו ככל שהולך ומתברר שהאישה שהופיעה בתחנה אינה באמת האריי אלא כפילה שלה, שככל הנראה נוצרה בידי האוקיינוס בניסיון לתקשר עם החוקרים בתחנה. עם הזמן מתברר שלכל אחד מהחוקרים בתחנה ישנו "אורח" כזה, כמו האריי, אבל כולם מלבד אישה שחורה שכנראה קשורה לגיבריאן מוסתרים על ידי החוקרים, כנראה בגלל בושה, שאותה ניתן לנחש מהרמזים ומההסתרה.
במהלך הספר מתמודד כריס עם האורחת שלו. בתחילה הוא מנסה להפטר ממנה - הוא משליך אותה לחלל בתוך חללית המשמשת למילוט מהתחנה. האריי חוזרת ומופיעה לאחר מכן, ובין כריס ובינה מתפתח קשר מיני ורגשי. אט-אט נעשית האריי, שבתחילה אינה מכירה בחוסר הטבעיות של הופעתה, מודעת לזרותה ולעובדת היותה מלאכותית, ותלויה לחלוטין בזכרונו ונוכחותו של כריס. ישנם מספר פלאשבקים בהם נזכר כריס במאורעות בחייו עם האריי.
בנוסף לסיפור מערכת יחסיהם של כריס והאריי, משולבים בסיפור גם תיאורים של היסטוריית המחקר של כוכב הלכת, ועל הניסיונות הרבים והשונים לתקשר עם האוקיינוס, שעלו בחיי אדם רבים, גרמו לתסכול רב (עד כדי רצון להשמיד את האוקיינוס כ"נקמה" על שלא ניתן להבין אותו) ולבסוף הביאו לנטישתם של כמעט כל החוקרים.
ניתוח
הספר בנוי בחלקיו הראשונים כספר מדע בדיוני ותעלומה סטנדרטי, אבל בשלב מוקדם משתנה לסגנון יותר ויותר פילוסופי. מעניין לשים לב לעובדה זו לאור הביקורת של הסופר על המדע הבדיוני האמריקאי.
אסלאי
אסלאי, (מכונה גם מחלת רוח רעה), הוא סוג של איחוז, במהלכו, על פי אמונות מיסטיות שונות, משתלט שד על גוף אדם. האמונה בתופעה זו נפוצה בקהילות שמקורן במרוקו.
תופעת האסלאי יוחסה בעיקר לנשים, ובמהלכה האישה האחוזה אופיינה בפרצי השתוללות שבהם הייתה עלולה לפגוע ללא הבחנה בעצמה או באחרים הסובבים אותה.
רקע
השדים יכולים לתקוף אדם בתגובה לפגיעה קודמת בהם. בהיותם שרירותיים, מהירי חמה ועריצים. הם אינם מוכנים להתחשב באדם שפגע בהם, אפילו הם הפגיעה התרחש בצורה לא מכוונת. בדרך כלל, כניסה של שד אל אדם מלווה באובדן הכרה פתאומי, ולאחר מכן השתוללויות וכוח רב המוענק לאדם. התקפים אלו מאופיינים לרב בשיכחה לאחר האירוע, בין אם מוחלטת ובין אם חלקית.
מקור המחלה
האסלאי דומה במאפייניו לדיבוק שנפוץ בקרב אנשי מזרח אירופה, ולזאר שנפוץ באזור אתיופיה. לאסלאי מעמד ביניים במונחי הנבדלות התרבותית של ניבי האיחוז. על אף שיהודי מרוקו היו מושפעים מאמונות מיסטיות, צורת האיחוז הטיפוסית בקרבם לא סבבה סביב רוחות של מתים, הנובעות מתורת הגלגול הקבלית. בכל סיפורי האיחוז ממרוקו, הישויות החודרות לא היו רוחות, אלא שדים. "עליונות" דמונית זו תואמת את מקומם המרכזי של השדים בקוסמולוגיה המוסלמית המוגרבית. לכן, זו עדות לחפיפה תרבותית הניכרת בין היהודים והמוסלמים במגרב.
הידבקות במחלה
הסיבה המיידית להידבקות במחלה היא מתח ורוגז בעקבות ריב עם בני משפחה או שכנים. ברגע שבן אדם פוגע באותם אנשים, גם אם לא ביודעין, הוא יותקף בחזרה על ידי השדים של אותם קרובים. תקיפה זו תבוא לידי ביטוי במחלות פיזיות ונפשיות פתאומיות שיצוצו אצל אותו אדם. השד משפיע על בריאות האדם, מכיוון שהוא חודר אל האדם ומשתלט עליו. השדים תוקפים את האדם בשתי דרכים עיקריות. הדרך הראשונה היא הכאת האדם מבחוץ ללא כניסה פיזית לגופו. הדרך השנייה היא חדירה לתוך גוף האדם, ובכך נקנית השליטה בו. לכל אחת מהדרכים יש סימפטומים ותסמינים לזיהוי מצד המרפאים ומטפלי המחלה.
תסמיני המחלה
ההתקפים מאופיינים לרב בשכחה (אמנזיה) מוחלטת או חלקית לאחר אירוע פגיעת השד באדם. תקיפת השד בדרך הראשונה שאינה כוללת חדירה לגוף מעוררת בעיקר תסמינים נפשיים, שכוללים דיכאון, חרדות, אי שקט וכדומה. לעומת זאת, תקיפת השד בדרך השנייה, שבמהלכה השד חודר לתוך הגוף, מעוררת תסמינים פיזיים וגופניים. כניסה של שד אל אדם מלווה באיבוד הכרה פתאומי, ולאחר מכן השתוללויות וכוח רב המוענק לאדם. כמו כן, מצבים של אובדן הכרה והתקפי כפיון (אפילפסיה). במצב כזה, קרובי החולים נאלצים להגיע לרב מרפא או מטפל על מנת שיסייע בהוצאת השד מגוף החולה.
סיבוכי המחלה
מחלה זו תוקפת ומחריפה בעיקר אצל נשים. כאשר תוקף השד את האישה וחודר לתוכה, מתחיל שלב של אובדן הכרה פתאומי שממשיך בהתנהגות סוערת, לא מאורגנת וחסרת רסן. האישה מאופיינת בפרצי השתוללות שבהם היא עלולה לפגוע בעצמה ובסובבים אותה. בשלב זה מיוחס לה כוח רב וזה היא העדות לנוכחות השד בגופה. ברמה המילולית, חוסר השליטה מתבטא בצרחות, בגידופים ובדברי גסויות, שלא יעלו על דל שפתיה של האישה המוכה בחיי היומיום. הסבר לכך הוא שהשד מדבר מגרונה. בנוסף לכך, הקול וההיגוי ולעיתים אף השפה אינם של אותה אישה, ומיוחסים בעיקר לקול של גבר או ילד. התקפי האסלאי הם קצרי טווח, ועשויים להסתיים באופן ספונטני כשאר החולה מגיעה לאפיסת כוחות. במצב זה, החולה תגיע לערפול חושים, נמנום ואף תרדמה. בעבר התייחסו לתופעות אלה כמרד בערכים שאליהם הנשים הורגלו.
ריפוי
במצבים הללו, מוזעק למקום רופא או רב-מרפא המיוחסות לו תכונות ריפוי מאגיות, אשר משתמש במספר שלבי טיפול. בשלב הראשון על המרפא לזהות את השד שחדר לגוף החולה. בשלב השני הוא מברר את הסיבות לתקיפתו. משאלה הובהרו, בשלב השלישי, הוא צריך לנהל משא ומתן עם השד על תנאי היציאה מגוף החולה. משא ומתן זה ידוע כמאבק עיקש ומייגע מכיוון שהשד הבוגדני והחמקמק נאבק בכל כוחו במרפא ומנסה להישאר ספון במקומו. לאחר דין ודברים, מגיע השלב הרביעי והוא הפיצוי והתמורה על הפגיעה של החולה בסובבים אותו. לרוב שלב זה לא צולח והמרפא מגיע לשלב החמישי והוא שימוש באמצעים כוחניים יותר. אמצעים אלה מתבססים על שמות קודש, שמקורם בקבלה המעשית. הכלי היעיל ביותר הוא שרפה של השד או חניקתו באמצעות הבערת בד כחול בנחירי החולה. בבד זה כתובות נוסחאות ריפוי מיסטיות. משנאלץ השד לצאת ולעזוב את קורבנו, הוא ינסה לצאת דרך איבר מרכזי בגוף ובכך לגרום נזק. רצון השד במעשה זה הוא להפוך את תבוסתו לניצחון חלקי, בכך שהוא משאיר פגם פיזי אצל הקורבן. אולם, בדרך כלל יצליח המרפא לאלצו לצאת ממקום היציאה המועדף ביותר, והוא האצבע הקטנה בכף רגל שמאל. השד יוצא דווקא מאצבע זו מכיוון שהחולה מכה את רגלו ברצפה באופן חזק ונמרץ ביותר בזמן תהליך הריפוי. ביהדות, תהליך הריפוי מלווה בתקיעת שופרות מפי גברים רבים, על מנת להפחיד את השד ולסייע בהסרתו מגוף החולה.
שימושים
נוכחות של שד בתוך הגוף משפיעה על האדם בשתי דרכים. בדרך הראשונה ההשפעה היא שלילית, מסוכנת ומזיקה לגוף הנדבק. ברם, בדרך השנייה ההשפעה עשויה להיות חיובית ורצויה לאנשים המבקשים לקבל כוח ויכולות ניבוי. כך ידועים מקרים רבים של מכשפים, מרפאים ומטפלים מיסטיים המבקשים מהשדים להיכנס לגופם, על מנת שיוכלו לזכות ביכולות של ניבוי וגילוי. אותם מרפאים מאמינים שהשד שחדר לתוכם יעניק להם כוחות פלאיים על מנת שיוכלו לפענח תעלומות ולגלות עתידות. בנוסף לכך, מרפאים אלו מבקשים מהשד לחדור לגופם על מנת לחוות את ההרגשה של המטופלים שלהם. זאת כדי לחקור את התופעה וכן להקל על גירוש השדים במטופלים הבאים.
חרמוני
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יעקב מרמורוש
יעקב מרמורוש (Iacob Marmorosch), 1820–1904, היה סוחר ובנקאי יהודי רומני, מייסד בנק מרמורוש, בלנק ושות', שהיה בנק מהגדולים והחשובים ביותר ברומניה.
ב-1863 נשכר לעבודה בבנק צירף מאוריצ'יו בלנק וב-1869 צורף על ידי מרמורוש כשותף וב-1870, כאשר מרמורוש פרש מפעילות בבנק, הפך בלנק למנהל הבנק. ב-1874 הבנק שינה את שמו ל"בנק מרמורוש, בלנק ושות'" ובמהרה הפך לבנק החשוב ביותר ברומניה, פרט לבנק הלאומי.
מרמורוש קבע את מגוריו בווינה, שם חי עד מותו, כשהוא משגיח מרחוק על התנהלות הבנק.
ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
ראשית חייו
ניקולאי נולד ב-26 באפריל 1859 בסנקט פטרבורג, למיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וצציליה, נסיכת באדן, בתו של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן. בשנת 1862 מונה אביו לנציב העליון במלכות המשנה של הקווקז, וניקולאי גדל בטביליסי עם אחותו וחמשת אחיו. לניקולאי היה קשר חזק מאוד עם אחותו אנסטסיה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ושניהם גילו עניין מיוחד באמנות.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שירת ניקולאי כלוטננט בגזרת הבלקן, ולאחר מכן החל את לימודיו באקדמיה הכללית של הצבא הרוסי, אותם סיים בשנת 1885. בשנת 1879 ביקר ניקולאי אצל דודו פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן, שם התאהב בבתו ויקטוריה, נסיכת באדן. אולם, לפי הכנסייה האורתודוקסית נאסר על נישואי בני דודים, ודודו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה סירב לאשר את הנישואים, על אף איומו של ניקולאי שלא יתחתן עם אף אחת אחרת. ואכן, ויקטוריה התחתנה לבסוף עם גוסטב החמישי, מלך שוודיה, והפכה למלכת שוודיה. במהלך שנות ה-80 ניסה ניקולאי להתחתן עם אמלי, נסיכת אורליאן, בתן של הנסיך פיליפ, רוזן פריז, אולם היא סירבה לעזוב את הדת הקתולית, והוריה רצו לחתנה עם קרלוש, מלך פורטוגל, ובעקבות כך נשאר ניקולאי רווק עד סוף ימיו.
ניקולאי לא אהב את השירות הצבאי, והתעניין יותר בהיסטוריה ובמדעים, והוא אף פרסם מחקר על פרפרים וספר היסטורי על תולדות בית רומנוב, כמו גם ספרי היסטוריה נוספים. בשנת 1892 הוא הפך לנשיא החברה הגאוגרפית הרוסית, ובשנת 1909 הוא הפך לנשיא החברה ההיסטורית הרוסית.
בשנת 1895 הוא מונה למפקד יחידה צבאית במינגרליה, בשנת 1897 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד דיוויזיית גרנדירים קווקזית, ובשנת 1901 הוא פרש מהצבא. ניקולאי טייל הרבה בצרפת, שם נפגש עם אחיו מיכאיל ואחותו אנסטסיה, וכן הוא אהב להמר בקזינו במונטה קרלו, שם הפסיד סכומי כסף גדולים.
חייו הפוליטיים
לאחר אסון חודינקה התחנן ניקולאי בפני ניקולאי השני, קיסר רוסיה, לבטל את טקס ההכתרה בשגרירות צרפת ברוסיה, וטען שהעם יראה זאת כאטימות, וכמו שהעם הצרפתי ראה את מארי אנטואנט. ניקולאי שתמיד היה ליברלי יותר מהחברים האחרים במשפחה הקיסרית, נעשה מודאג ביותר מהמצב הפוליטי לאחר התבוסה במלחמת רוסיה–יפן, ודעותיו הפסימיות הפכו אותו לאויב בעיני הצארינה אלכסנדרה, נסיכת הסן. בשנת 1909 מת אביו מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, וניקולאי ירש את הונו הרב, ואת אחוזותיו בסנקט פטרבורג ובאוקראינה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשלח ניקולאי לחזית מול האוסטרים, והוא הודאג ביותר ממצב הלוחמים, ובעיקר מהטיפול הכושל בפצועים ומהכמות הגדולה של ההרוגים. ניקולאי אף היה חלוק עם דודנו ניקולאי ניקולאייביץ' הבן על האסטרטגיה בה צריך לנקוט במלחמה, ואף התחנן בפני הקיסר לשלול את השלטון מהקיסרית ומיועצה רספוטין. בתגובה על הביקורת שלו נגד הקיסרית ורספוטין, נשלח ניקולאי למעצר בית באחוזתו, שם שהה עד לאחר המהפכה הרוסית בשנת 1917.
אחריתו
ב-28 בינואר 1919 הועברו ניקולאי ובני דודיו לכלא אחר, ובשעה 03:00 לפנות בוקר הוצאו לחצר הכלא, בליווי חיילים מכל צד, וכעבור זמן קצר הוצאו להורג ביריות. בן דודו פאבל שהיה כחוש וחולה מכדי לעמוד, נורה תוך שהוא שוכב על אלונקה. ארבעת הנסיכים נקברו בקבר אחים בחצר המבצר, וב-31 בינואר 1919 פורסם בפראבדה הידיעה על הוצאתם להורג של ארבעה הדוכסים.
נערה עם קעקוע דרקון
נערה עם קעקוע דרקון (בשוודית: Män som hatar kvinnor - "גברים ששונאים נשים"), הוא ספר מתח, הראשון בטרילוגיית מילניום מאת הסופר השוודי סטיג לרסון.
הספר פורסם לראשונה בשוודית ב-2005, ובאנגלית ב-2008. לעברית תורגם הספר ב-2009 על ידי רות שפירא.
בשנת 2009 עובד הספר לסרט שוודי בעל אותו שם, ובשנת 2011 יצא עיבוד נוסף של הסרט, הפעם בארצות הברית.
עלילת הספר
מִיקָאֶל בְּלוֹמְקְוִויסְט, עיתונאי שהורשע בהוצאת דיבה על התעשיין הנס-אריק ונרסטרום ונידון לשלושה חודשי מאסר, מקבל הצעת עבודה מהתעשיין הנריק ונגר - לברר מה עלה בגורלה של אחייניתו הריאט ונגר, שנעלמה כ-37 שנה קודם לכן.
הנריק מציע למיקאל סכום כסף גדול כשכר, ומבטיח לו שבתום המשימה יקבל בנוסף לשכר הנאה גם נתונים שיסייעו לו להוכיח את צדקתו בתחקיר שבגינו הורשע. מיקאל מגיע לאי הדבי, הסמוך לעיר (הבדיונית) הדסטאד, שם גרה משפחת ונגר המורחבת. הֶדֶסטאד מתוארת כעיר נמל תעשייתית בת 24,000 תושבים, הנמצאת במחוז נורלנד, כשעה נסיעה צפונית ליבלה. האי הֶדֶבִּי מחובר להדסטאד בגשר. הנריק מספר למיקאל את נסיבות היעלמותה של הריאט, נותן לו אוסף גדול של מסמכים בנושא, ומגלה לו כי הוא מקבל מדי שנה ליום הולדתו פרח מיובש, כשם שנתנה לו הריאט לפני שנעלמה.
במקביל בסטוקהולם, ליסבת סלאנדר, צעירה בת 24 העובדת כתחקירנית עבור חברת "מילטון סקיוריטי", מתבקשת לערוך תחקיר אודות מיקאל בלומקוויסט, ולאחר מכן גם על הפרשה בגינה הורשע בהוצאת דיבה על הנס-אריק ונרסטרום, אולם משימה זו מופסקת לפני שהיא משלימה אותה. במקביל, בחייה הפרטיים, ליסבת נסחטת מינית על ידי האפוטרופוס שלה, עו"ד נילס ביורמן, בכל עת שהיא נזקקת להחלטותיו בענייניה. בהמשך היא מגיעה לביתו מצוידת במצלמת וידאו מוסתרת, ומצלמת אותו בחשאי אונס אותה. היא חוזרת אליו לביקור נקמה, במהלכו היא קושרת אותו למיטה, מקעקעת על בטנו את המילים "אני חזיר סדיסט, סוטה ואנס", ומאיימת עליו שאם לא ימליץ לבית המשפט לשחררה מלחסות תחת אפטרופסות, תפרסם את הסרט.
במהלך החקירה שעורך מיקאל הוא מגלה שהנריק הסתייע בתחקיר שערכה ליסבת לשם בדיקת התאמתו לתפקיד, ובנוסף הוא מגלה כי היא האקרית שפרצה למחשבו לצורך תחקיר זה. הוא משכנע אותה לעזור לו בחקירתו. מיקאל מגלה ביומנה של הריאט רשימת קודים, וכעבור זמן מבין שזו רשימה של נשים שנרצחו, ופסוקים בתנ"ך המתארים עונשים אכזריים על חטאים. ליסבת מגלה את פרטי הנרצחות המוסתרות בקודים, ומיקאל וליסבת מגיעים למסקנה שהם בעקבות רוצח סדרתי שפעל בשוודיה במשך שנים אחדות.
כל אחד מהם מגלה בנפרד שהאחראי לחלק מהרציחות הוא מרטין ונגר, אחיה של הריאט ומנכ"ל תעשיות ונגר. מיקאל מגיע לביתו כדי להתעמת איתו, אולם מרטין כולא אותו במרתף עינויים בביתו. מרטין מגלה למיקאל כי הוא התכוון לרצוח את הריאט אך היא נעלמה לפני שהספיק לעשות זאת. כשמרטין עומד להרוג את מיקאל מגיעה ליסבת ומצילה אותו. מרטין נמלט במכוניתו כשליסבת בעקבותיו על אופנועה, עד שהוא מתנגש במשאית ונהרג.
מיקאל וליסבת מבינים כי הריאט לא נרצחה, ובעזרת עמית של ליסבת הם מצליחים לגלות את כתובתה באוסטרליה אחרי שמיקאל מפתיע את אניטה בביקור בביתה בלונדון, בניסיון לעלות על עקבותיה של הריאט. אחרי שהיא נרגעת מחשיפת זהותה הבדויה בידי מיקאל, הריאט מגלה למיקאל כי היא הרגה את אביה מתוך הגנה עצמית כשהייתה בת 15, לאחר התעללות מינית ממושכת שלו בה, אך אחרי מותו תפס את מקומו אחיה מרטין. אניטה, שידעה הכל, הצליחה לנצל הזדמנות ולמלט אותה מהאי ומאימתו של מרטין, מבלי להשאיר עקבות.
הריאט משתכנעת לחזור לשוודיה ולפגוש את הנריק, שלסיום מייעד אותה לניהול תעשיות ונגר.
הבטחתו של הנריק בנוגע לממצאים שיש ברשותו על ונרסטרום מתבררת כפיתיון שנועד להביא את מיקאל לסייע בחקירה, אך ליסבת פורצת למחשב הפרטי של ונרסטרום ומוציאה מידע רב על פעילותו הפלילית, ומיקאל מפרסם זאת בספר שמעורר שערורייה גדולה בשוודיה.
שם הספר
שמו המקורי של הספר, בשוודית, הוא "Män som hatar kvinnor" - "גברים ששונאים נשים". שם זה נרמז בגוף הספר באפיון שנותנת ליסבת לרוצח שהיא ומיקאל מחפשים: "חלאה ששונא נשים". שם בוטה זה, שעלול להרחיק קוראים מהספר, הוחלף בתרגום לצרפתית לשם מרוכך במעט, "Les Hommes qui n'aimaient pas les femmes" - "גברים שאינם אוהבים נשים", ובתרגום לאנגלית נבחר שם שונה - "The Girl with the Dragon Tattoo", ושם זה ניתן גם לתרגום לעברית של הספר, "נערה עם קעקוע דרקון" (אף שהספר עצמו תורגם מהמקור בשוודית). מבחינת מבנהו, דומה שם זה לשמו של רב מכר קודם, שונה באופיו, "נערה עם עגיל פנינה". גיבורת הספר, ליסבת סלאנדר, שעל שמה הוא נקרא, היא בת 24, מעט מבוגרת מכדי להיקרא "נערה", אם כי מתואר שהיא נראית כנערה.
רמזים אוטוביוגרפיים
בעלילת הספר מתוארת אלימות מינית קשה נגד נשים, העוברות התעללות מינית, שבסופה הן נרצחות. מרכיב זה של הספר נרמז אף בשמו המקורי, "גברים ששונאים נשים". מחבר הספר, סטיג לרסון, היה עד בנעוריו לאונס קבוצתי של נערה. אחד מידידיו סיפר שלרסון מעולם לא סלח לעצמו על שלא הצליח לסייע לאותה נערה, שנקראה ליסבת, כשמה של גיבורת טרילוגיית מילניום, שהייתה אף היא קורבן לאונס.
לרסון עבד במשך 22 שנה כמעצב גרפי עבור סוכנות הידיעות הגדולה בשוודיה (Tidningarnas Telegrambyrå - TT). בנוסף היה המייסד והעורך של מגזין לוחמני בשם "אקספו". מאפיינים אלה נכללים בקורות החיים של שניים מגיבורי הספר: מיקאל בלומקוויסט הוא המייסד והעורך של המגזין הלוחמני "מילניום" וכריסטר מאלם הוא המעצב הגרפי של "מילניום". גם סוכנות הידיעות TT זוכה לאזכור בספר.
בדיון ומציאות
הספר הוא יצירה בדיונית, וכל הדמויות הפועלות בו הן דמויות בדיוניות. עם זאת, כל האתרים המוזכרים בו הם אתרים ממשיים על מפת שוודיה, מלבד היישוב שבו מתרחש עיקר העלילה: העיר הדסטאד והאי הדבי שלידה. בספר מוזכרות גם שערוריות אחדות מההיסטוריה של שוודיה, ובהן פרשת הנאו-נאצי ביורן לונדאל, שערוריית השוחד של "בופורס", רצח אולוף פלמה והחקירה שניהל אֶבֶּה קרלסון בעקבות הרצח.
הספר מקפיד על פרטים טכניים. למשל:
הסרט
הספר עובד לסרט, שבוים על ידי הבמאי הדני נילס ארדן אופלב (Niels Arden Oplev), והוצג לראשונה במדינות סקנדינביה בשנת 2009. הסרט הוא הסרט השוודי הנצפה ביותר נכון ל-2010.
עיבוד הוליוודי לספר, בבימויו של דייוויד פינצ'ר ובכיכובה של רוני מארה, יצא לאקרנים בדצמבר 2011.
הערות שוליים
Millennium-serien
שיפוליים
שיפוליים (bilges) הם החלקים הנמוכים ביותר של מחסני האנייה, המכלים וחדר המכונות. בכלי שיט קטנים השיפוליים הם החלק הפנימי של תחתית הסירה.
אל השיפוליים מתנקזים נוזלים, בדרך כלל מים, כתוצאה מנזילות או מדליפות מצנרת ומכלולים שונים, והם נקראים מי שיפוליים. בכלי שיט קטנים מותקנת בשיפוליים משאבה חשמלית, המופעלת אוטומטית על ידי מצוף. כאשר מי השיפוליים מגיעים למפלס מסוים, מפעיל המצוף את המשאבה, והיא שואבת את המים אל מחוץ לספינה, עד שהמפלס יורד מתחת לסף שנקבע.
משאבת השיפוליים היא אחת מאביזרי הבטיחות החשובים ביותר בספינה, שכן היא מונעת ממי השיפוליים לעלות מעל מפלס מסוים. כל עלייה בגובה מי השיפוליים תגרום לספינה לשקוע עמוק יותר בתוך המים, דבר שעלול להביא לטביעתה. מפלס גבוה של מי שיפוליים בספינה, מעיד בדרך כלל על תקלה במשאבת השיפוליים, ומחייב פעולה מיידית להורדת מפלס המים.
קישורים חיצוניים
Трюм
Kh-15
רדוגה Kh-15 (ברוסית X-15 ולפי קוד דיווח נאט"ו "AS-16 "Kickbak) הוא טיל אוויר-קרקע שפותח עבור המטוס טופולב Tu-22M ולמפציצים אחרים של הצבא הסובייטי. במקור, הטיל תוכנן לשאת ראשי קרב גרעיניים בתור מענה לטיל האמריקאי AGM-69 SRAM. בנוסף, פותחו גרסאות נוספות לנשיאת ראש נפץ קונבנציונליים. הטיל נכנס לשירות מבצעי בשנת 1980.
עיצוב
הטיל Kh-15 מורם לגובה של כ-40,000 מטרים וממנו מוטל לעבר המטרה. בנפילתו הוא מאיץ עד למהירות של 5 מאך, עובדה זו הופכת אותו לטיל המהיר ביותר שמשוגר ממטוסים.
היסטוריה מבצעית
הטיל נכנס לשירות בשנת 1980. ניתן להתקינו על גבי מטוסים מהדגם סוחוי Su-33, Su-34, טופולב Tu-95, טופולב Tu-22M3 וטופולב Tu-160.
מפעילים
בהווה: חיל האוויר הרוסי. בעבר: חיל האוויר הסובייטי ונגזרותיו.
זאב אדמוני
מאפיינים
אורכו של הזאב האדמוני נע ממטר עד 1.3 מטרים, אורך זנבו 30 עד 42 ס"מ וגובה הכתף 66 עד 79 ס"מ. משקלו 16 עד 41 ק"ג. הזאב האדמוני קטן מהזאב המצוי, רגליו ואוזניו ארוכות יותר ופרוותו קצרה יותר. הזכרים בדרך כלל גדולים מהנקבות. צבע פרוותו של הזאב האדמוני בחלקיו העליונים הוא בדרך כלל ערבוב של חום אדמוני וחום צהוב עם אפור ושחור.
תת-מינים
ידועים 3 תת-מינים של הזאב האדמוני:
דיקסי פלייר
דיקסי פלייר (באנגלית: Dixie Flyer) היא מכונית בסגנון גוף "Torpedo (car)" מתוצרת Dixie Motor Car Company  אשר יוצרה בין השנים 1916 – 1923 בארצות הברית.
סלאת א-זוהר
סלאת א-זוהר (בערבית: صَلَاة ٱلظُّهْر, בתעתיק מדויק: צלאת אל-ט'הר; באופן מילולי: תפילת הצהרים) היא התפילה השנייה מבין חמש תפילות החובה היומיות באסלאם. היא מורכבת מ-4 רכעאת, והזמן שלה מתחיל לאחר שהשמש מגיעה לקו הצהריים.
ביום שישי, סלאת א-זוהר נחשבת סלאת אל-ג'ומעה, שבה מתכנסים המתפללים לתפילה משותפת במסגד, הכוללת גם ח'טבה.
תוכי קצר-זנב
תוכי קצר זנב (שם מדעי: Graydidascalus brachyurus) הוא עוף דרום אמריקאי קטן ממשפחת התוכיים והוא המין היחידי בסוגו. קרובת משפחתו העיקרית היא אמזונה צהובת פנים (Alipiopsitta xanthops) וכן התוכים מסוג Pionus.
אורכו של תוכי זה 24 ס"מ והוא בעל נוצות ירוקות ומקור עבה ושחור כשפס ירוק כהה עובר ליד העין וקצוות הכנפיים ירוקים כהים. כפי שהשם מרמז הזנב של התוכי קצר מאוד. לתוכים זכרים גם ישנו פס קטן חום-אדום על הכתף או בתחילת הזנב אבל נוצות אלה אינם בולטות.
הם ניזונים בעיקר מזרעים ופירות גדולם ומקורם הגדול משמש אותם לפיצוחם.
תוכי זה מצוי לגדותם של נהרות גדולים כמו האמזונאס ונהרות אחרים במדינות: ברזיל, קולומביה, בוליביה, אקוודור ופרו. הוא מצוי בעיקר ביערות הגשם סביב הנהרות, אך גם בחופים מרוחקים כמו בדלתות בגינאה הצרפתית ובאמאפה שבברזיל. כרגע הוא אינו מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
גארי לאק
גארי אדוארד לאק (באנגלית: Gary Edward Luck; 4 באוגוסט 1937) היה גנרל אמריקאי אשר שימש כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים והקורפוס המוטס ה-18.
ביוגרפיה
לאק נולדבעיירה אלמה שבמדינת מישיגן וגדל בפורט סקוט, קנזס. לאק הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת קנזס. במהלך לימודיו השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של צבא ארצות הברית והוסמך כסג"ם. עם סיום לימודיו בשנת 1961 התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, הוסמך כצנחן וסיים את קורס הסיירים ואת מסלול ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית. בנוסף השלים הכשרה כטייס מסוקים. לאק שימש כמפקד פלוגה בדיוויזיית החי"ר ה-25. לאחר מכן השלים שני סבבי שירות בווייטנאם כמפקד צוות בקבוצת הכוחות המיוחדים ה-5 וסבב נוסף כמפקד פלגה בגדוד התעופה ה-3 ברגימנט הפרשים ה-17 (טייסת מסוקים) וכמפקד פלוגה בטייסת מסוקי הקרב ה-182. בהמשך שימש כמפקד גדוד התעופה ה-2 ברגימנט הפרשים ה-17 וכקצין המבצעים בדיוויזיה המוטסת ה-101. לאחר מכן שימש כמפקד החטיבה ה-2 בדיוויזיית החי"ר ה-8. בהמשך שימש כעוזר מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 וכמפקד דיוויזיית החי"ר ה-2. לאחר מכן שימש כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. במלחמת המפרץ שימש כמפקד הקורפוס המוטס ה-18. לאחר המלחמה שימש כמפקד כוחות ארצות הברית בדרום קוריאה.
לאק נשוי ואב לשניים.
HOMmega
HOMmega היא חברת תקליטים של מוזיקת טראנס שנוסד בישראל בשנת 1997 על ידי אייל ינקוביץ', די.ג'יי. מסצנת הטראנס.
כיום הומגה נחשב לאחד מהלייבלים הפופולרים בסצנת הטראנס העולמית ומפיק מוזיקה באירופה, יפן, צפון אפריקה, דרום אפריקה, הונג קונג ואוסטרליה ואומניה מקבלים כיסוי תקשורתי נרחב בעולם הטראנס וכן מבוקשים במועדונים ובפסטיבלי טראנס באופן קבוע. בהפקה של חלקם מעורב הלייבל עצמו ועל כך זוכה להערכה רבה בכל העולם מצד אומנים ולייבלים אחרים.
בשנת 2019 חזר הלייבל לפעול וכיום משחרר אלבומים ואוספים של הרכבים חדשים וגם ותיקים.
היסטוריה
אייל ינקוביץ' היה תקליטן אירועים קטנים, כשהמוזיקה שניגן הייתה רוב פופ. בזמן שירותו הצבאי הגיע למסיבת הטראנס הראשונה בחייו (בה ניגנו אבי ניסים וגיא סבג, לימים אסטרל פרוג'קשן) בשל לחץ של חבר. ינקוביץ' התחבר למוזיקה והחל לעסוק באיסוף טראקי טראנס בצורה אובססיבית והפך לתקליטן טראנס לאירועים קטנים ופרטיים של חברים. ינקוביץ' החל להצליח בתחום התקליטנות והחל לעבוד כמוכר בחנות הטראנס הראשונה בארץ, "סיילנס", שמוקמה בחולון. לאחר שעזב את "סיילנס", ינקוביץ' החל לעבוד בחברת "מלודיה", שעסקה בעריכת אוספי טראנס.
בשנת 1997 עזב ינקוביץ' את "מלודיה" והקים את הומגה יחד עם חברו מאיר כהן (שגם הכיר לינקוביץ' את עולם התקליטנות). האמן הראשון שחתם בהומגה הוא משה קינן (xerox) שהוציא את האוסף "Full ON" (שעל שמו נקרא הטראנס פול און, סגנון טראנס רקיד וקצבי, שמח ומלודי בעל שינויים מהירים) והפך למנהל המוזיקלי של הלייבל. הלייבל הוציא בעיקר אוספים (שחלקם זכו להצלחה רבה להגיע למעמד של אלבום זהב) כמו: full on ,Israeliens ,Israel's psychedelic trance, ועוד.
האלבום הראשון שהוצא על ידי הלייבל היה "Human Race" של Xerox ו Freeman (משה קינן ודורון קוסובסקי שנקראים כיום ״Xerox & Freeman") שזכה להצלחה רבה, ומאלבום זה נמכרו 7,000 עותקים (הישג אדיר לאלבום בכורה ובמיוחד לאלבום בכורה של לייבל). עם הזמן חתמו אמנים נוספים בהומגה, כמו: PsySex ו-Psycraft, אבל הלייבל לא זכה להצלחה כלכלית.
ינקוביץ' החל לעבוד גם בלייבל הטראנס BNE, שם הכיר אמנים, שלימים חתמו בהומגה. לאחר זמן מה הלייבל הומגה החל להתייצב כלכלית, וינקוביץ' חזר להומגה, מה שגרם לבעיות רבות שבהמשך הפכו לשיתופי פעולה כמו עם אינפקטד מאשרום, שינקוביץ' חשב ששם ההרכב לא טוב ושהסגנון לא יצליח כלכלית (לימים אינפקטד מאשרום הפכו להרכבי הטראנס המצליח בעולם ובין הרכבי המוזיקה האלקטרונית המצליחים בעולם, כשהם מופיעים בממוצע כל שלושה ימים). למרות זאת, ינקוביץ' ניהל אותם, וכשחזר להומגה נוצרה בעיה, כשלבסוף הוחלט על חלוקה, שלפיה ינקוביץ' ינהל את ההופעות של ההרכב, ו-BNE ינהלו את האלבומים שלהם. בשנת 2001 די ג'יי יהל שרמן הוציא את אלבומו השני "Waves of Sound" בהומגה. האלבום זכה להצלחה רבה ונמכרו 15,000 עותקים שלו, דבר שעזר להומגה רבות. בשנת 2002 אסטריקס (אבי שמיילוב שהיה אמן די פופולרי לתקופה זו בשל שיתופי פעולה שלו עם אמנים אחרים כמו Atomic pulse ,Alien project, אייל ינקוביץ', האחים אייל ברקן ואורן ברקן ועוד.) חתם בהומגה, והוציא את אלבום הבכורה שלו "Eye to Eye", שזכה להצלחה רבה בכל העולם ונמכרו מעל ל-10,000 עותקים שלו.
בשנת 2002 החליט אביחן ליבנה (Cosma) לעבור להומגה, משום שהתחבר יותר לסגנון האמנים של הלייבל. מכיוון שגם יהל וגם אביחן היו אמנים פופולרים ומצליחים יחסית, לכל אחד מהם היו דרישות גבוהות, וינקוביץ' חש שהוא לא יוכל לנהל את שניהם לכן לבסוף יהל עזב את הלייבל. בשנת 2003 אביחן נהרג בתאונת אופנוע, אירוע שהנחית מכה קשה על הלייבל.
משנת 2003 אינפקטד מאשרום החלו להופיע במועדון הבריטי הנחשב Brixton Academy יחד עם אבי שמיילוב, כאשר Sub6 ואייל ינקוביץ' הופיעו בהופעות "חימום". בחודש של אותה ההופעה הופיעו גם לינקין פארק ואמינם באותו המועדון. מאז אותה ההופעה, בכל שנה אינפקטד מאשרום ואבי שמיילוב מופיעים במועדון, כשאת הופעת ה"חימום" מבצעים באופן מסורתי אייל ינקוביץ' ואמן נוסף מהלייבל (שמתחלף בכל שנה). בשנת 2004 אבי שמיילוב הוציא את אלבומו השני, Artcore, שזכה להצלחה מסחררת והגיע למעמד של אלבום זהב (מכירות של מעל ל-20,000 עותקים). בשנת 2005 נוצרו שיתופי פעולה בין הומגה לבין לייבל בריטי, כשבין שיתופי הפעולה אבי שמיילוב הוציא אוסף כפול שכלל להיטים של אמני הלייבל.
לאחר מכן, ברשימת "100 ה-DJS הטובים בעולם לשנת 2007" מאת הדי ג'יי מאג הגיעו אינפקטד מאשרום לעשירייה הראשונה ואסטריקס למקום ה-18, הישג ענק בשל העובדה שגם אינפקטד מאשרום וגם אסטריקס מנוהלים על ידי אותו הלייבל. בשנת 2008 המיני-אלבום Art of work של Psycraft זכה להערכה רבה מאת אותו המגזין.
Infected Mushroom
עמית דובדבני וארז אייזן. ההרכב החל דרכו בשנת 1996 ומאז הופיע ברחבי העולם. ההרכב הוציא עשרה אלבומים באורך מלא (האחרון ב-2017) ועוד סינגלים ומיני-אלבומים (EP) רבים. הצמד נחשב לאחד מהרכבי הטראנס והמוזיקה האלקטרונית המוכרים בעולם שנכנס לא אחת לדירוג העולמי של 100 יוצרי השנה במגזין היוקרתי DJ-Mag.
אסטריקס
אבי שמיילוב הוא אמן טראנס פול און.
אלבומו הראשון (Eye to eye) נמכר בכ-10,000 עותקים. האלבום השני (Artcore) נמכר בכ-20,000 עותקים והפך אותו לאחד מאמני הפול און המבוקשים בעולם. אסטריקס גם הוציא אוסף כפול.
בשנת 2005 דורג ברשימת 100 היוצרים של השנה של המגזין DJMAG במקום ה-75,בשנת 2006 בדירוג 41 ובשנת 2007 בדירוג 18 ובכך הפך ליוצר הפול און המוביל בעולם.
משנת 2003 מופיע לצד אינפקטד מאשרום כל שנה במועדון הבריטי Brixton Academy. הם היו יוצרי המוזיקה האלקטרונית הראשונים שהופיעו במועדון.
Sub6
האחים אוהד וגולן אהרוני, יוצרים המשלבים טראנס פול און עם אלמנטים של פופ ומוזיקה שחורה. יצרו להיטים כמו הטראק on the gorund ו-ra heya (עם הזמרת מישל אדמסון). אלבום הבכורה שלהם שיצא בשנת 2004 (Who needs love songs) קיבל את הכותרת "אלבום השנה" מאת המגזין הישראלי "די ג'יי העיר", קיבל את התואר "אבן דרך בטראנס הישראלי" על ידי האתר ynet ,ובכך מיצב אותם כאחד מהרכבי הטראנס המצליחים בעולם.
Dali
דלית אייזנר, יוצרת טראנס פול און משולב באלמנטים של רוק. התחילה את דרכה המוזיקלית בבר בנמל תל אביב שם שמע אותה אחד המפיקים של הלייבל והחליט להחתים אותה על חוזה מיידית. אלבום הבכורה שלה (Hectic) יצא בשנת 2005. כל שנה הופיעה באופן מסורתי כ"חימום" להופעה של אסטריקס ואינפקטד מאשרום במועדון הבריטי Brixton Academy. חלקם מהטראקים שעשתה זכו להישמע בתוכנית הטלוויזיה הדרמה - קומית מסודרים. עד מהרה זכתה להצלחה והוכתרה כאחת הנשים המצליחות בעולם הטראנס, וכחלוצה ופורצת דרך בתור אישה בתחום גברי יחסית. כיום חזרה דלית בתשובה ומופיעה רק בפני קהל מסורתי ומופרד באירועים פרטיים, ואף שותפה בלהקת בנות מסורתיות וחרדיות המנגנות חומר מקורי.
Psycraft
אלון אלגרסי וניר סידון, יוצרי טראנס פול און עם שילוב אלמנטים של רוק. הוציאו 3 אלבומים והאחרון ביניהם שיצא ב-2006 (computech) זכה להצלחה מסחררת וכלל גם רמיקס לטראק משותף של אינפקטד מאשרום ודי ג'יי יהל ורמיקס לזמר קנדי (הרמיקס הושמע בגלגלצ והיה לבין טראקי הטראנס - אלקטרוניקה שהושמעו ברדיו הישראלי). הוציאו את המיני אלבום art of work שכלל קטעים מסחריים שמשלבים את סגנונות הרוק והקלאב, המיני אלבום זכה להערכה מצד הדי ג'יי מאג.
Cosma
אביחן ליבנה, יוצר ששילב מספר סגנונות של מוזיקה אלקטרונית. אביחן התחיל את דרכו בלייבל BNE ולאחר מכן עבר אל הומגה. נחשב ליוצר פופולרי וייחודי (במיוחד בגלל סגנונו המיוחד בעל הקהל הגמיש) ונחשב למבטיח מאוד. אביחן נהרג בתאונת אופנוע במרץ 2003, מותו הפך אותו לבין יוצרי הטראנס הישראלי הידועים ביותר וגרם לו לקבל כבוד והערכה רבים.
ג'רג' באלינט (שחקן)
ג'רג' באלינט, (במקור בק, בהונגרית: Bálint György; בודפשט, 20 בינואר 1906 – בודפשט 16 באוגוסט 1995) היה שחקן, במאי, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
ג'רג' באלינט נולד במשפחה יהודית. הוא סיים את לימודיו בשנת 1927 בבית הספר למשחק של התאחדות השחקנים הארצית. משנת 1925 שיחק כבעל מלגה ב"תיאטרון רנסאנס", בשנים 1927–1929 ב"תיאטרון החדש", בשנים 1929–1930 בעיר דברצן, בין השנים 1930–1935 בקושיצה ובאוז'הורוד, ומשנת 1935 עד 1938 ב"תיאטרון מרכז העיר" (1917–1951). לא ידוע על קורותיו בתקופת השואה. לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנים 1946–1948, הוא הפך למנהל-שחקן של תיאטרון מדאץ' ולאחר עזיבתו של פרנץ הונט, הוא הפך לבמאי הראשי. בשנים 1949–1951 עבד ב"תיאטרון הנוער" וב"תיאטרון העליז" ולימד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. בשנת 1951 מונה למנהל "התיאטרון הלאומי של סגד". בין השנים 1953–1957 היה חבר בסגל תיאטרון פץ', בשנים 1957–1959 בסולנוק, בשנים 1959–1960 בגיור, בשנים 1960–1963 בעיר קאפושוואר, בשנים 1963–1966 בעיר אגר ובשנים 1966–1969 שוב בגיור.
צ'ארלס רוברט לסלי
צ'ארלס רוברט לסלי (באנגלית: Charles Robert Leslie; 1794 – 1859) היה צייר ז'אנר אנגלי-אמריקאי.
ביוגרפיה
לסלי נולד בלונדון, ב־19 באוקטובר 1794, להורים אמריקאים. כשהיה בן חמש חזר איתם לארצות הברית, שם הם התיישבו בפילדלפיה. לסלי סיים את השכלתו ואחר כך הפך למתלמד בחנות ספרים. עם זאת, הוא התעניין בעיקר בציור ודרמה, וכשהשחקן האנגלי ג'ורג' פרדריק קוק ביקר בעיר הוא צייר מהזיכרון את דיוקנו על הבמה, הציור נחשב כיצירה מבטיחה, וגויסה קרן שתאפשר לאמן הצעיר ללמוד באירופה.
הוא נסע ללונדון בשנת 1811, כשהוא מביא המלצות שהעניקו לו אמנים כמו ויליאם ביצ'י, וושינגטון אלסטון, סמואל קולרידג', וושינגטון אירווינג. הוא התקבל כסטודנט לאקדמיה המלכותית, שם זכה בשתי מדליות כסף. תחילה, בהשפעתם של ווסט ופוסלי, הוא צייר "אמנות גבוהה" והציור החשוב ביותר שלו תיאר את "שאול בעין דור". אך עד מהרה גילה את כישרונו האמיתי והפך לצייר תמונות ז'אנר של סצינות הלקוחות מתוך עולם הבדיון כמו משייקספיר, סרוואנטס, מולייר, סוויפט, ואחרים.
בשנת 1821 נבחר לסלי כחבר באקדמיה המלכותית. בשנת 1827 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כתואר כבוד. בשנת 1833 הוא חזר לאמריקה כדי להיות מורה לרישום באקדמיה הצבאית בווסט פוינט, אך הוא לא צלח שם, ואחרי שישה חודשים חזר לאנגליה.
הוא נפטר ב-5 במאי 1859. לסלי היה אחיהם של הסופר האמריקני, אליזה לסלי, ושל חייל בצבא ארצות הברית, תומאס ג'פרסון לסלי. באפריל 1825 נישא להרייט הונור סטון עמה נולדו לו שישה ילדים. בנם השני סר ברדפורד לסלי היה מהנדס גשרים ידוע, ובנם הצעיר, ג'ורג' דונלופ לסלי (1835–1921) היה צייר מוכר. הוא קבור בבית העלמין בקנסל.
יצירתו
לסלי היה בעל דמיון עשיר, שאיפשר לו להתחבר בקלות לרוח היצירה שאותה אייר. הייתה לו תפיסה מעודנת של היופי הנשי, עין חדה להבחין באופי בהופעתה החיצונית של הדמות, ותחושה נכונה של הומור מעודן, שמנעה ממנו לחרוג מגבולות הטעם הטוב.
בנוסף למיומנותו כצייר, לסלי היה סופר מוכשר. ספר על חייו של חברו ג'ון קונסטבל צייר הנוף, הופיעו בשנת 1843 והוא נחשב לאחת היצירות הביוגרפיות הטובות של האמן. כן כתב את ספרו "ציירים צעירים", כרך המגלם את חומר הרצאותיו כפרופסור לציור באקדמיה המלכותית, בשנת 1855.