cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנריק שרינג
ביוגרפיה
בשנים הבאות התמקד שרינג בהוראה, לפני שחידש את קריירת הקונצרטים שלו בשנת 1954. הופעתו הראשונה בניו יורק קצרה שבחים רבים ומאז עד סוף חייו הרבה במסעות קונצרטים. הוא מת בקאסל, גרמניה.
גישתו למוזיקה נחשבת לשקולה, נטולת יומרות ועתירת כבוד למלחין. מורשתו המוזיקלית מציבה אותו בין גדולי הכנרים של המאה ה-20.
לשרינג הקלטות רבות, ביניהן שתיים של מכלול הסונאטות והפרטיטות לכינור מאת יוהאן סבסטיאן באך וכמה מן הסונאטות של בטהובן וברהמס, עם הפסנתרן ארתור רובינשטיין. שרינג עסק גם בהלחנה; יצירותיו כוללות מספר קונצ'רטי לכינור ויצירות מוזיקה קאמרית.
בין תלמידיו נמנה הכנר מרדכי ברוצקי.
פרסים ואותות הוקרה
פרס גראמי לביצוע מצטיין של מוזיקה קאמרית:
ג'ורו דאניצ'יץ'
ג'ורו דאניצ'יץ', או ג'וּרה דאניצ'יץ', שמו בלידה: ג'ורג'ה פופוביץ' (בסרבית קירילית: Ђурa Даничић` באלפבית לטיני: Đuro Daničić או Đura Daničić; 4 באפריל 1825, נובי סאד – 17 בנובמבר 1882, זאגרב) היה בלשן, פילולוג, מתרגם, היסטוריון ומילונאי סרבי, ממגני גישתו של ווק קרג'יץ' בחקר השפה הסרבו-קרואטית.. נמנה עם סגל "הליצאום של נסיכות סרביה" שהיווה את הגרעין להקמת אוניברסיטת בלגרד.
ילדות וצעירות
נולד בשנת 1825 בנובי סאד, בחבל וויבודינה, בשם ג'ורג'ה פופוביץ', כבן הרביעי של כומר אורתודוקסי בשם יובאן פופוביץ' ושל אשתו אנה. התייתם מאביו בשנת 1838 ואמו השקיעה מאמצים רבים כדי לשלוח אותו לבתי הספר. אחרי לימודים בנובי סאד - בגימנסיה הפרבוסלבית (1841-1835) ובתיכון האוונגלי בברטיסלבה (פוז'ון) (1844-1841), בה היה תלמידו של פילולוג הסלובקי ליודוביט שטור. למד אחר כך משפטים בפשט ובאוניברסיטת וינה. בווינה הצטרף לחוג מעריציו הצעירים של ווק קרג'יץ' ועזב את האידאולוגיה הפאנסלאביסטית של שטור לטובת טיפוח השפה הסרבית והכתיב שלה. התחיל לפרסם החל משנת 1845 בשם העט ג'ורו דאניצ'יץ'. זה היה שמו של אחד הפיראטים אוסקוקים מסן שהוזכר בשירה העממית הקרואטית. הוא עזב את לימודי המשפטים והלך לשמוע את הרצאות המלומד הסלובני פראנץ מיקלושיץ' בנושא השפות הסלאביות. בהשפעתם של ווק קרג'יץ' ושל מיקלושיץ' התעמק בחקר הפילולוגיה הסלאבית. עד שנת 1852 סייע לקרג'יץ בעריכת המילון של השפה הסרבית.
פעילותו המדעית והחינוכית
בהמשך הפך למורה לשפה הסרבית של הנסיכה יוליה הוניאדי, ארוסתו של הנסיך מיכאילו אוברנוביץ' שפרש עליו את חסותו. בשנת 1856 התמנה למנהל ספריית העם בבלגרד ונבחר למזכיר של החברה הספרותית הסרבית. ב-1859 התמנה לפרופסור ב"ליצאום של בלגרד" ("בית הספר הגבוה" 'Velika škola'). בשנת 1866 הוזמן לזגרב כדי לשמש מזכיר כללי של האקדמיה היוגוסלבית למדעים ולאמנויות. החל משנת 1873 התמנה כפרופסור בבתי הספר הגבוהים של בלגרד (Hautes Écoles) שקמו על יסוד הליצאום והפכו לימים לאוניברסיטת בלגרד. ב-1877 חזר לזגרב, בשטח אוסטרו-הונגריה, ומילא תפקיד מפתח בעריכת מילון האקדמיה היוגוסלבית לשפה הסרבו-קרואטית. דאניצ'יץ' ערך תרגום של התנ"ך לסרבית, לרוב על בסיס טקסטים בגרמנית, ואחר כך בשנת 1847 סייע לווק קרג'יץ בתרגום של הברית החדשה. אחרי רוויזיה, שני התרגומים משמשים עד היום את הכנסייה האורתודוקסית הסרבית. ב-1847 פרסם דאניצ'יץ' את המסה הפולמוסית "המלחמה על השפה והכתיב הסרביים" שבו התנגד לרעיונות של מילוש סווטיץ', בשמו האמיתי יובאן חאג'יץ', יריבו העיקרי של קרג'יץ',, ותמך בכתיב הפונמי של קרג'יץ'. באמצעות ספרים בתחום הבלשנות ביסס דאניצ'יץ' את הרקע התאורטי של המונחים של קרג'יץ'. דאניצ'יץ חקר את הספרות הסרבית הקדומה ועריכותיו בכתבי היד הקדומים הן עדיין בשימוש: למשל, Žitije Sv. Save - ההגיורגרפיה של סאבה הקדוש מאת תאודוסוס (1860), Žitija Sv. Simeona i Sv. Save - ה"הגיוגרפיות של סימאון הקדוש ושל סאבה הקדוש" מאת דומנטיאן (1865), האוונגליונים ממנזר ניקולאי הקדוש Nikoljsko jevanđelje (1864), "חיי המלכים והארכיבישופים הסרבים" - Životi kraljeva i arhiepiskopa srpskih (1866), פרסם בעיתונות המקצועית ספרות אפוקריפית עממית, כמו כך את יצירות נלשקוביץ' ודמיטרוביץ' ואוסף פתגמים סרבים (1871). ב-1850 נמנה דאניצ'יץ' עם חותמי הסכם וינה לגבי איחוד השפה הסרבית-קרואטית. החותמים האחרים היו מצד הסרבים, ווק קרג'יץ', מצד הקרואטים - איוואן מז'ורניץ', דימיטריה דמטר, סטייפן פיאקוביץ', איוואן קוקולייביץ' ווינקו פאצל, וסלובני אחד - פראנץ מיקלושיץ'.
דאניצ'יץ' אימץ את האידאולוגיה הפאן-יוגוסלבית של התנועה האילירית. כתביו כונו ""קרואטים או סרבים" כשפורסמו בזאגרב ו"סרבים או קרואטים" כשפורסמו בבלגרד. בשנת 1866 נבחר לאקדמיה היוגוסלבית למדעים ואמנויות בזאגרב. הוא השתתף בעריכת המילון של האקדמיה הזאת לשפה הסרבית-קרואטית. הוא מילא תפקיד מפתח בהנחת יסודות הפילולוגיה, הדקדוק, המילונאות ההיסטורית והדיאלקטולוגיה של השפה הסרבית, בהשראת עקרונותיו של ווק קרג'יץ'. מותו בשנת 1882 גרם להפסקת עבודתו זו והוא הובא לקבורה בבית הקברות מרקו הקדוש בבלגרד, אחר כך כעבור מספר שנים הועבר קברו לבית הקברות החדש.
חייו הפרטיים
מבין 4 אחיו ידועים שמותיהם של שניים:מילוש פופוביץ', עורך העיתונים "Srpske novine" ו -"Vidovdan", ווסיליה פופוביץ'.
ספרים
(תולדות המורפמות בשפה הסרבית או הקרואטית עד שלהי המאה ה-17)
הפרעה בקצב הלב (סרט)
הפרעה בקצב הלב (ברוסית: Аритми́я) הוא סרט דרמה עטור פרסים בבימויו של בוריס חלבניקוב. הסרט השתתף בתחרות הראשית של פסטיבל "קינוטאבר " ב-2017 והוענק לו פרס הגראן פרי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר ופרס חביב הקהל.
תקציר עלילת הסרט
אולג הוא פרמדיק מוכשר העובד בצוות אמבולנס. אשתו קטיה היא אחות במחלקת המיון של בית החולים. הם חולקים דירה קטנה וחוג קרוב של חברים שאוהבים לבוא אליהם לשתות. קטיה לא רואה בבית את המסירות והאכפתיות שאולג משקיע בעבודה ונמאס לה מהשתיינות שלו. היא מבקשת להתגרש וכך מתחיל המשבר המשמעותי הראשון בחייו של אולג.
פרסים
הסרט זכה ברחבי העולם ב-22 פרסים והיה מועמד ל-15 פרסים נוספים. בין החשובים שבהם:
לפידוטוס
לפידוטוס (שם מדעי: Lepidotes ובעבר גם Lepidotus) הוא סוג דג מקרין סנפיר נכחד, שהיה קרוב לבני קבוצת דגי התנין וחי בעידן המזוזואיקון לפני 94–180 מיליון שנה. מאובניו נמצאו בצרפת, אנגליה, דנמרק וגרמניה ובברזיל.
דג זה חי ככל הנראה בימים רדודים או בנהרות ואגמים רדודים וניזון מיצורי מים קטנים ממנו. הוא עצמו שימש מזון לזוחלים גדולים כמו הסרקוסוכוס ולכמה מיני דינוזאורים.
מיס תבל שוודיה
מיס תבל שוודיה (בשוודית: Miss Universum Sverige) היא תחרות יופי בשוודיה לבחירת הנציגה השוודית לתחרות מיס תבל הבינלאומית.
ב־2007 ו־2008 לשוודיה לא הייתה נציגה בתחרות, דונלד טראמפ, הבעלים של ארגון מיס תבל, חיפש אחר ארגון חדש שיחזיק בזיכיון על התחרות, בכך ארגון "STAR WORLD SWEDEN & ENTERTAINMENT" נבחר לקיים זאת.
תחרות מיס תבל שוודיה במתכונתה הנוכחית המחודשת נערכה לראשונה ב־2009 בעיר סדרטליה ביום הלאומי השוודי, ובין השופטים בתחרות נמנתה איבון רידינג.
שוודיה זכתה בתחרות שלוש פעמים ב־1955, 1966 ו־2004.
הארגון המקיים את התחרות אחראי על נציגות שוודיה בתחרויות בינלאומיות נוספות כמו מיס אינטרנשיונל.
With the beatles
with the beatles (עם הביטלס) הוא אלבום האולפן השני של להקת הרוק הבריטית הביטלס. אלבום זה דומה במבנהו לאלבומם הראשון, המכיל שירים בסגנון רוקנ׳רול קלאסי.
הפקה
הקלטת שירי התקליט הסתיימה ביולי, אך הוא יצא רק בנובמבר 1963 על ידי חברת התקליטים פרלופון, לאחר שהחברה יצרה ציפייה בקרב המעריצים ולאחר שהתקליט הקודם מיצה את פוטנציאל המכירות שלו. באלבום שמונה יצירות מקוריות (שבע נכתבו על ידי לנון-מקרטני, והשמיני הוא השיר הראשון שנכתב על ידי ג'ורג' האריסון שמופיע באלבום של הביטלס) ושישה קאברים. אף שיר לא יצא קודם לכן על גבי תקליטון, אך רוב השירים היו חלק מרפרטואר ההופעות של הביטלס בשנים קודמות. רוב השירים מתוך האלבום יצאו לאור גם באלבום המקביל בארצות הברית Meet The Beatles! ב-20 בינואר 1964, והשירים הנותרים שלא יצאו באלבום זה, יצאו באלבום הבא שלהם בארצות הברית, The Beatles' Second Album.
with the beatles נשאר בראש מצעד הפזמונים במשך 21 שבועות, והוא בא ישירות אחרי האלבום Please Please Me, כך שהביטלס כבשו את ראש מצעד הפזמונים 51 שבועות רצופים. צילום העטיפה, החדשני לזמנו, צולם על ידי צלם האופנה רוברט פרימן ומציג את חברי הלהקה בשחור-לבן מוצלל. עטיפה זו שיוותה ללהקה מעמד מהוגן, אמנותי וקלאסי, שונה מהתדמית הרוקנרולית הפרועה של ראשית דרכם. חברת EMI באוסטרליה לא קיבלה את עטיפת האלבום, לכן היא השתמשה בקריקטורה של הלהקה בסגנון דומה לתצלום בשחור לבן. הביטלס לא היו מודעים לכך עד שמעריצים הראו להם את העטיפה במהלך הסיור שלהם באוסטרליה.
רשימת רצועות
כל השירים נכתבו על ידי ג'ון לנון ופול מקרטני למעט אם צוין אחרת.
צד ראשון
צד שני
משתתפים
הביטלס
לנגר
לנגר (Langer) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ומשמעותו איש גבוה.
{{פירושונים|
האקדמיה לאמנות של פירנצה
האקדמיה לאמנות של פירנצה (באיטלקית: Accademia di Belle Arti Firenze) היא אקדמיה ללימוד אמנות הכוללת גם מוזיאון בפירנצה שבאיטליה. האקדמיה, שנוסדה בשנת 1561, הייתה האקדמיה הראשונה ללימודי ציור ופיסול באירופה והקדימה את זו של רומא ("האקדמיה של לוקאס הקדוש") שנוסדה בשנת 1577.
היסטוריה
האקדמיה נוסדה על ידי ג'ורג'ו ואזארי, אניולו ברונזינו וברתולומאו אמאנאטי - האמנים המובילים של פירנצה במאה ה-16 - בחסותו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה. בתחילת דרכה פעלה האקדמיה במנזר כנסיית סנטיסימה אנונציאטה. כל חברי האקדמיה היו גברים, עד קבלתה של הציירת ארטמיזיה ג'נטילסקי בשנת 1614.
מוצגי הגלריה
האקדמיה היא יעד תיירותי מן החשובים בפירנצה בראש ובראשונה בזכות הפסל דוד, יצירת המופת של מיכלאנג'לו, שנעשה בשנים 1504-1501. הפסל, שניצב עד שנת 1873 בכיכר הסיניוריה, הועבר באותה שנה למוזיאון האקדמיה על מנת להגן עליו מפגעי הטבע. בסמוך לו מוצגים ארבעת פסלי "האסירים" (או - לפי גרסה אחרת - "העבדים") - פסלים בלתי גמורים מעשה ידיו של מיכלאנג'לו שנעשו עבור מצבת הקבר של האפיפיור יוליוס השני בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי ברומא, אך מעולם לא הוצבו בה. בקרבת אלה מוצג הפסל "מתי השליח", מעשה ידי מיכלאנג'לו, אף הוא בלתי גמור. בשנת 1939 נוסף לאוסף יצירות מיכלאנג'לו גם הפסל המכונה "הפייטה של פלסטרינה". הפסל יוחס במשך שנים למיכלאנג'לו, אולם יחוס זה שנוי כיום במחלוקת ואינו מקובל על מרבית החוקרים.
המוזיאון מציג אוסף של יצירות מהמאה ה-15 והמאה ה-16 ובהן מעשה ידי האמנים פאולו אוצ'לו, דומניקו גירלנדיו, סנדרו בוטיצ'לי, פיליפינו ליפי, אנדריה דל סארטו, פונטורמו ואורקניה. כמו כן מוצגות במוזיאון יצירות גותיות רבות וכן אוסף של איקונות מרוסיה.
המוזיאון מציג מודולי גבס של פסלים מאת לורנצו ברטוליני באותו אופן כפי שהניח אותם האמן בסטודיו שלו.
שריון קשקשים
שריון קשקשים הוא שריון גוף המורכב מקשקשים (דמויי קשקשי בעלי חיים) - פיסות מתכת מוארכות, בדרך כלל בצורת מלבנים, עלים או טיפות מים, התפורות על מעיל מרופד. תפקידו של שריון הקשקשים היה להדוף פגיעות נשק קר. הקשקשים סודרו כך שכל אחד מהם כיסה את הבא אחריו, וכך החץ היה צריך לחדור מספר שכבות של קשקשים על מנת לפצוע את הלוחם. עם פיתוח שריונות מתקדמים יותר כגון שריון השרשראות ושריון הלוחות נזנח שריון זה בהדרגה וננטש לחלוטין עם המצאת הנשק החם.
שריון הקשקשים ידוע עוד מהעת העתיקה והוא השריון הראשון שנעשה בו שימוש במתכת להגנת הלוחם. לפני המצאתו השתמשו בדרך כלל במעיל מרופד מעור או מבד עבה. בגלל מחירה הגבוה של המתכת בעת העתיקה והידע הטכני הרב שנדרש לייצור שריונות מסוג זה, השתמשו בו בתחילה רק באזורים מפותחים דוגמת אשור או מצרים. עם הזמן פותחו טכנולוגיות יעילות יותר לעיבוד מתכות והשריון נפוץ בכל רחבי העולם העתיק. הסקיתים השתמשו בטכניקה זו להרכבת פיסות מתכת אף על הקסדות והמגנים.
שריון זה היה מסורבל למדי ולא גמיש במיוחד ולכן נזנח בתקופה מאוחרת יותר לטובות שריונות אחרים, דוגמת שריון השרשראות.
הפעם הראשונה ששריון קשקשים מוזכר במקרא היא בסיפור על גוליית, ענק פלשתי שיצא ללחום בדוד המלך.
קישורים חיצוניים
Zbroj
AOM
AOM נתיבי אוויר צרפתיים (Air Outre-Mer לשעבר) הייתה חברת תעופה השנייה בגודלה בצרפת בין השנים 1990–2003.
AOM נוסדה בשנת 1988 בשם Air Outre Mer והתחילה להסיע נוסעים בשנת 1990 עם מטוסי מקדונל דאגלס DC-10 ודורנייר דו 228. באוקטובר 1991 התמזגה החברה Air Outre Mer עם החברה Minerve, חברה צרפתית שבסיסה היה בשדה התעופה "אורלי" שבפריז שהחלה לפעול בשנת 1975.
שתי החברות החלו לפעול תחת השם AOM French Airlines על אף שלחלק המנהלתי קראו "AOM-Minerve S.A." "מינרב" הייתה חברת התעופה הראשונה שהתחרה ישירות עם חברת "אייר אינטר" בטיסות המקומיות בצרפת כשהחלה את הטיסות מפריז (אורלי)- לניס במאי 1990.
במשך עשור "AOM" היוותה תחרות קשה מאוד ל"אייר פראנס" גם בנתיבים המקומיים וגם בנתיבים הבינלאומיים. בשל ניהולים כושלים בצי המטוסים ובהנהלה, חברת התעופה צברה במהירות חובות עצומים והפסיקה לפעול בשנת 2001, לבסוף החברה הכריזה על הליך פירוק לאחר מספר חודשים של שביתה וגררה אחריה מספר חברות תעופה שקרסו עימה במשך השנים שלאחר מכן (Aeris,Air Littoral ו-Eualair) כתוצאה מזה נשארו חברות "אייר פראנס" ו-"קורסאיירפליי" כשתי חברות התעופה הגדולות בצרפת.
צ'זלי בונסטל
צ'זלי נייט בונסטל ג'ר. (באנגלית: Chesley Knight Bonestell Jr; 1 בינואר 1888 – 11 ביוני 1986) היה צייר, מעצב ומאייר אמריקאי, נודע לרוב בשל ציורי החלל שלו. ציוריו נתנו השראה לתוכנית החלל האמריקאית, היו (ועודנם) בעלי השפעה רבה על המדע הבדיוני ואיורו. בשל חלוציותו בתחום זה, בונסטל נחשב יחד עם אמן החלל הצרפתי, לוסיין רודאו ל"אבי אומנות החלל המודרנית".
חיים וקריירה
בונסטל נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה. את ציורו האסטרונומי השלים ב-1905, לאחר שצפה בכוכב הלכת שבתאי דרך טלסקופ 300 מ"מ במצפה הכוכבים ליק בסן חוסה. אולם הציור נהרס בשרפה שפרצה בעקבות רעידת אדמה שנה לאחר מכן, ב-1906. בין 1915 ל-1918 הציג תערוכות של יצירותיו בסן פרנסיסקו.
בונסטל למד אדריכלות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. לאחר שנשר בשנה השלישית שלו, עבד כמעצב עבור מספר פירמות אדריכליות מובילות, ביניהן הפירמה של ווילס פולק, "האדם שתכנן את סן פרנסיסקו מחדש".
ב-1920 עזב לאנגליה, שם שם עסק באדריכלות עבור ה-Illustrated London News. ב-1926 חזר לניו יורק. בזמן שלאחר חזרתו, היה חלק מצוות שעיצב את חזית בניין הקרייזלר בסגנון הארט דקו, כמו כן את הנשרים הייחודיים שלו. במהלך תקופה זו, עיצב את אנדרטת סלע פלימות' (המקום בו לכאורה דרכה כף רגלם של מהגרי המייפלאואר באמריקה בפעם הראשונה), בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית, בניין הלמזלי ובנייני משרדים ודירות ברחבי ערי בירה בארצות הברית.
במהלך שנות ה-30 המאוחרות, עבר להוליווד, בה עבד כאמן אפקטים מיוחדים (ללא קרדיטים), ויצר צבעי מטה (matte) עבור סרטי קולנוע, ביניהם הגיבן מנוטרדאם (1939), האזרח קיין (1941) וההאמברסונים המופלאים (1942).
מגזינים
כשעבד בתעשיית הקולנוע, הבין בונסטל כי הוא יכול לרתום את כשרונותיו באופטיקה, בניית מיניאטורות וטכניקות ציור בתשוקת האסטורונומיה העמוקה שלו. התוצאה הייתה סדרה של יצירות שפורסמה ב-1944 במגזין לייף בהן מופיע שבתאי כנראה מנקודות מבט שונות על ירחיו השונים. שום דבר הדומה לכך לא נראה לפני כן: יצירותיו נראו כאילו נשלחו צלמים אל החלל ואלו הן תמונותיהן. יצירתו "שבתאי כפי שנראה מטיטאן" (Saturn as Seen from Titan) היא ככל הנראה יצירת נוף-החלל הבדיוני המפורסמת ביותר, ואף נקראת "הציור שהזניק אלפי קריירות" (the painting that launched a thousand careers). היא נעשתה בשילוב של חימר וטכניקות צילום וציור (לדוגמה, לשמי טיטאן הוספה שכבת אובך, שככל הנראה אינו קיים על פני טיטאן האמיתי).
בונסטל חזר על סנסציות אלה בכך שפרסם נוספים מציוריו במגזינים לאומיים מובילים. יצירות אלו ואחרות נאספו לבסוף ונכרכו בספר רב-מכר בשם "The Conquest of Space" (1949), שנכתב בשיתוף עם הסופר ווילי ליי. עבודתו האחרונה של בונסטל בהוליווד הייתה יועץ אפקטים מיוחדים ועצות טכניות בהתנדבות עבור סרטי מדע בדיוני שהפיק ג'ורג' פאל; ביניהם: Destination Moon (1950), When Worlds Collide (1951), מלחמת העולמות (1953), Cat-Women of the Moon (1953) ו-Conquest of Space (1955). משנות ה-50 ועד ה-70 החל בונסטל לאייר עמודי שער של מגזיני מדע בדיוני; במהלכן אייר מעל ל-60 עמודי שער. עמוד השער הראשון שלו היה גיליון אוקטובר 1947 של מגזין "Astounding Science Fiction". בנוסף לעמודי שער, אייר גם הרבה כריכות ספרים.
כשורנר פון בראון ארגן ועידה בנושא טיסה לחלל עבור מגזין Collier's, הוא הזמין את בונסטל לאייר את חזונו לעתיד הטיסות לחלל. זו הייתה הפעם הראשונה בה טיסות לחלל הוצגו כחזון העתיד הקרוב. פון בראון ובונסטל הראו כי חזון זה יכול להתגשם ולהפוך למציאות כבר עם הטכנולוגיה הקיימת אז באמצע שנות ה-50, ושהסיבה לכך שזה עוד לא קורה היא רק כסף ורצון. הרגע המכרע של קיום הועידה וסדרת המגזינים של Collier's מ-1952–1954, "האדם יכבוש את החלל בקרוב!" בזמן תחילת המלחמה הקרה ורגע לפני ההלם המפכח של שיגור ספוטניק היוו גורם מרכזי בהוצאה לפועל של תוכנית החלל האמריקאית.
בונסטל מת ב-1986 בכרמל, קליפורניה.
מורשת
במהלך חייו זכה בונסטל לכבוד בינלאומי על התרומות שתרם לפיתוח האסטרונאוטיקה המודרנית, ממדליית ארד שהוענקה על ידי החברה הבריטית הבין-כוכבית למקום בהיכל התהילה הבינלאומי של החלל ועד לאסטרואיד הקרוי על שמו. The Conquest of Space זכה בפרס הפנטזיה הבינלאומי לשנת 1951. היכל התהילה של המדע הבדיוני קיבל את בונסטל בשנת 2005, השנה הראשונה בה התקבלו חברים שאינם סופרים.
ציוריו מוערכים על ידי אספנים ומוסדות כגון מוזיאון האוויר והחלל הלאומי והאוסף הלאומי לאמנויות יפות. אחת היצירות הקלאסיות שלו, "שבתאי כפי שנראה מטיטאן", זכתה לכינוי "הציור שהזניק אלפי קריירות". ורנהר פון בראון כתב שהוא "למד לכבד, לא לפחד, את האובססיה של האמן הנפלא הזה לשלמות. ארון התיקיות שלי מלא בסקיצות של ספינות רקטיות ששירטתי בשביל לעזור ביצירות האמנות שלו - רק כדי שיחזיר לי אותן עם... ביקורת נוקבת".
דוקומנטרי
בונסטל הופיע בסרט דוקומנטרי על פועלו של ג'ורג' פאל מ-1985: The Fantasy Film Worlds of George Pal. ב-2018 נעשה דוקומנטרי על חייו של בונסטל בשם: Chesley Bonestell: A Brush with the Future.
חוט דנטלי
חוט דנטלי (על פי האקדמיה ללשון העברית: חוּט לְשִׁנַּיִם) הוא חוט ממשי או חומר פלסטי כגון טפלון או פוליאתילן, המשמש לניקוי המרווחים בין השיניים, ומסיר מהן שאריות מזון ופלאק. שימוש בחוט דנטלי מאפשר גישה לדפנות השן, וגם לאזורי החיבור והמגע בין השן לחניכיים. הצפיפות של החוט היא בסדר גודל של מאות דנייה.
היסטוריה
המצאת החוט הדנטלי מיוחסת לרופא השיניים פארמלי (Levi Spear Parmly) מניו אורלינס, שהמליץ למטופליו להשתמש בחוט משי לצורך ניקוי שיניהם ב-1815.
ב-1882 החל יצור ושיווק מסחרי של חוט דנטלי עשוי משי.
ב-1889 רשמה חברת ג'ונסון אנד ג'ונסון פטנט על החוט הדנטלי מתוצרתה.
השימוש בחוט דנטלי כאביזר לניקוי שיניים לא השתרש בציבור עד למחצית המאה העשרים בערך. בתקופה זו חשף רופא השיניים באס (Charles C. Bass) את הפיתוח שלו לחוט דנטלי העשוי מניילון, שהיה נוח יותר לשימוש בשל עמידותו לשחיקה והאלסטיות שלו.
המוצר המודרני
חוט דנטלי משווק בדרך כלל בתוך קופסה המאפשרת שחרור מדוד על פי העדפת הנוחות של המשתמש לאורכו. החוט כרוך בגליל באורך 5 עד 100 מטרים בתוכה, ומגיח ממנה בקרבת להב חיתוך זעיר שגם אוחז בקצהו כהכנה לשימוש הבא.
אביזרים נלווים
התרחבות השימוש בחוט דנטלי כאבזר חיוני לשמירה על בריאות השיניים הביאה לפיתוח אביזרי עזר נלווים להקלת השימוש במוצר והגברת יעילותו. המוצר המקורי דורש את אחיזת החוט באצבעות, דבר המקשה על הגישה לחלקים הפנימיים בחלל הפה, כלומר השיניים הטוחנות ושיני הבינה. פיתוח ידיות עזר שהחוט הדנטלי כרוך עליהן, מאפשר גישה נוחה ושימוש יעיל גם בשיניים האחוריות ומשטחי הצד שלהן.
קיימות ידיות אחיזה לשימוש רב פעמי בהן המשתמש כורך את החוט לפני השימוש, וכן ידיות אחיזה חד פעמיות, המגיעות מוכנות עם החוט הדנטלי.
קיימים גם מוצרים מורכבים יותר, בהם בידית האחיזה מותקן מנוע קטן (בדומה למברשות שיניים חשמליות וסכיני גילוח חשמליים), המרעיד את החוט הכרוך עליה ובכך תורם לשיפור כושר הניקוי שלו את פני משטחי השן ואזור החניכיים.
שימוש
על פי המלצת איגוד רופאי השיניים האמריקני, מומלץ להשתמש בחוט דנטלי לפחות פעם ביום. לא קיימת התייחסות לסדר המועדף בין השימוש בחוט דנטלי לצחצוח בעזרת מברשת שיניים, אך ההערכה היא כי צחצוח לאחר שימוש בחוט דנטלי מאפשר חדירה נוחה יותר של הפלואוריד שבמשחה אל משטחי השן שעברה טיפול מקדים בחוט הדנטלי.
כדאי לעבוד מול מראה.
תחילה יש לחתוך קטע מהחוט, ולכרוך אותו סביב אצבעות בכל כף יד, באופן שניתן יהיה להניע קטעים שנעשה בהם שימוש מכף יד אחת לשנייה. יש להותיר קטע קצר, ומתוח, בין כפות הידיים. את הקטע הזה יש להביא למגע עם אחת הדפנות הצידיות הצרות של השן, ואז להניע אותו מעלה ומטה לכל הגובה של הדופן הזו של השן, שתים או שלוש פעמים. על החוט להיות כל הזמן מתוח, ובמגע עם הדופן. כעת יש להביא את החוט למרווח שבין הפינה של הדופן של השן לבין החניכיים, ואז לכרוך את החוט בצורה של \cap "שוכב" סביב השן. המטרה בשלב זה היא להגיע למרווח הצר שיש בין החיבור של השן לבין החניכיים. במצב זה יש להניע את החוט המתוח, בעדינות רבה, קדימה ואחורה, תוך שמירת הצורה שלו לפי ה \cap ה"שוכב" עד כמה שניתן. האיגוד האמריקני מזהיר מפני שימוש אגרסיבי בחוט הדנטלי, שיכול לפגוע ברקמת החניכיים. לבסוף יש לנסות להעביר את החלק "הישר" של ה \cap ה"שוכב" על פני משטח השן, כדי לנקות את המשטח. יש לחזור על פעולות אלו לכל דופן צידית צרה, של כל שן, אחרי שהבאנו קטע חוט נקי למצב מתיחה בין הידיים. טעות נפוצה היא להסתפק בהנעתו של החוט קדימה ואחורה בנקודה יחידה כלשהי על הדופן הצרה של השן.
חלק מהמחקרים לא הוכיחו שהשימוש בחוט דנטלי בשילוב עם צחצוח קבוע של השיניים תורם משמעותית למניעת מחלות חניכיים, ריח פה רע, ועששת, יותר מאשר צחצוח קבוע בלבד.
דונה שירלי
דונה לי שירלי (באנגלית: Donna Lee Shirley; נולדה ב-1941) היא האישה הראשונה שניהלה פרויקט בנאס"א, והמנהלת לשעבר של התוכנית לחקר מאדים של המעבדה להנעה סילונית של נאס"א. שירלי היא המחברת של הספר "Managing Martians: The Extraordinary Story of a Woman's Lifelong Quest to Get to Mars—and of the Team Behind the Space Robot That Has Captured the Imagination of the World".
ביוגרפיה
שירלי נולדה בפאולס ואלי שבאוקלהומה וגדלה בויינווד. בנעוריה הייתה פעילה בתנועת הצופות בארצות הברית וניגנה באבוב. בתיכון בשונה מבנות כיתתה לא למדה כלכלת בית אלא שרטוט טכני. היא החלה להתעניין בחקר החלל ובחקר מאדים בעקבות ספרי המדע הבדיוני "החולות של מאדים" של ארתור סי. קלארק ו-"The Martian Chronicles" של ריי ברדבורי. לרגל יום הולדתה ה-15 רשמו אותה הוריה לחוג טיסה, והיא קיבלה רישיון טיס בגיל 16.
היא נרשמה ללימודי הנדסה באוניברסיטת אוקלהומה, אף על פי שיועצי האוניברסיטה התריעו בפניה כי "נשים אינן יכולות להיות מהנדסות". במהלך לימודיה התארסה, ובחרה לשנות את מסלול לימודיה לכתיבה טכנית על מנת לקבל תואר מוקדם יותר. זמן קצר אחרי כן היא נפרדה מארוסה. היא החלה לעבוד במקדונל איירקראפט קורפוריישן ככותבת אפיון בסנט לואיס שבמיזורי למשך כשנה, ואחרי כן חזרה ללמוד באוניברסיטה על מנת להשלים את התואר בהנדסה מכנית/חלל. היא קיבלה תואר ראשון בהנדסה מכנית וחלל ב-1965 ותואר שני מאוניברסיטת דרום קליפורניה בהנדסת חלל ב-1968. שירלי שימשה כעוזרת דקאן ומרצה להנדסת אווירונאוטיקה בבית הספר להנדסה של אוניברסיטת אוקלהומה עד לפרישתה בשנת 2003.
בין השנים 1966 ל-1998 עבדה שירלי במעבדה להנעה סילונית. כשהצטרפה לשם הייתה האישה היחידה מבין 2,000 עובדים שלהם היה תואר בהנדסה. בנאס"א עבדה במספר פרויקטים. היא הייתה חברה בצוות שתכנן את מגן החום של רכב החלל שתוכנן לחדור את האטמוספירה של מאדים. האי שימשה כמנתחת, ובהמשך כמנהלת תוכנית מארינר 10 לנוגה וכוכב חמה. היא הובילה את צוות המחקר של רובר המאדים. היא ניהלה את התוכנית לחקר מאדים והובילה את הצוותים של מארס פאת'פיינדר וסוג'ורנר. ב-1997 נוספה שירלי להיכל התהילה של נשים בטכנולוגיה וב-1998 נכנסה לרשימת היכל התהילה של התעופה והחלל של אוקלהומה, וכן לפרס מהאקדמיה האמריקאית להישגים. היא פרשה מניהול תוכנית החקר המאדים באוגוסט 1998.
על שמה נקרא האסטרואיד "5649 שירלי" שנתגלה בסמוך למאדים.
קטופיטקוס
קטופיטקוס (שם מדעי: Catopithecus; מילולית: "לפני מי שעושה טריקים" כלומר "לפני קוף") הוא סוג של פרימט קטן נכחד שחי בסוף תקופת האאוקן. מאובנים של 16 פרטים מהמין Catopithecus browni נמצאו בחפירות במצרים ב-1989.
מאובניו של היצור מזכירים מראה של קופים צרי-אף, אך גם בעלי דמיון מסוים למאובני קופים רחבי אף.
ככל הנראה הוא חי ביערות גשם, גדות נהר וביצות, בהם חיפש חרקים ומזון קטן דומה. לצידו חיו מיני פרימטים כמו האגיפטופיתקוס ופרסתנים כמו הארסינויתריום האמפיבי.
מספר מדענים טענו שהסוג ניחן דו-צורתיות זוויגית, אך גישה זו אינה מקובלת על ידי רוב המדענים.
קואוטמוק
קואוטמוק (Cuauhtémoc; ) היה השליט האצטקי האחד-עשר והאחרון. בתקופתו הובסה ממלכת אנאהואק על ידי צבאו של הקונקיסטאדור הספרדי הרנאן קורטס.
ביוגרפיה
קואוטמוק נולד בשנת 1496 (לפי מקורות אחרים ב-1495 או ב-1502) למלך האצטקי אהויסוטל ולנסיכה מהמדינה הקטנה טלאטלולקו, ששכנה על אי סמוך לבירה טנוצ'טיטלאן והייתה קשורה עימה ביחסי שכנות. פירוש שמו הוא "נשר השמש השוקעת". הוא למד בבית הספר לבני האצולה האצטקית בקאלמקאק, שם הוכשר לחיי צבא ולמד אצטגנינות ואת עקרונות הדת. לאחר מכן התגייס לצבא האצטקי ובו התגלה עד מהרה כלוחם מצטיין וכמפקד מקורי ונועז. בשנות העשרים לחייו כבר היה מפקד צבאות האימפריה האצטקית וזמן קצר לאחר מכן נבחר כמלך החדש של טלאטלולקו.
כשפלש קורטס בראש צבא של כמה מאות ספרדים לאנאהואק, נמנה קואוטמוק עם אלה שביכרו להתייחס אליו בחשדנות ואף להילחם בצבאו קודם שזה יתקדם אל פנים הארץ. לאחר מות מוקטסומה השני, כשניסו הספרדים להימלט בחסות החשיכה מטנוצ'טיטלאן, היה קואוטמוק ממנהיגי האצטקים שנלחמו בהם במה שנודע לאחר מכן כ"נוצ'ה טריסטה" ("הלילה העצוב"). לאחר מות קואיטלאואק (אחיו של מוקטסומה השני, שירש אותו עם מותו ונספה במגפת האבעבועות השחורות), נבחר כיורשו. הוא החל להתכונן לפלישה מחודשת של קורטס ושל בעלי בריתו מממלכת טלאסקאלה, שהייתה שרויה ביריבות עם האצטקים וסיפקה לספרדים רבבות לוחמים כסיוע. קואוטמוק שיקם את צבאו שנפגע במגפת האבעבועות והכין את הביצורים. מהמלחמה בזמן קואיטלאואק הוא הכיר את כוחם של התותחים וכלי הנשק החם האחרים, ולא ראה אותם ככוח אלוהי אלא כנשק שניתן אפילו לעמוד מולו. לפיכך חיזק את החומות, תיקן את הגשרים הניידים והעמיד מחסומי קרקע מול התקפה מהאגם, משום שחשש מהסירות המצוידות בתותחים שהביאו עימם הספרדים.
קואוטמוק הוביל את הלחימה האצטקית במהלך המצור האחרון על טנוצ'טיטלאן. לאחר שלא עלה בידו למנוע את נחיתת הספרדים על איי הבירה, הורה ללוחמיו לאפשר להם להיכנס לסמטאות הצרות של העיר ולתקוף אותם בחצים מגגות הבתים. ספרדים ובני טלאסקאלה שנפלו בשבי האצטקים הוקרבו לאלים. בתגובה החלו הספרדים בשריפה ובהחרבה שיטתית של בתי העיר ולאחר מכן הטילו מצור ומנעו אספקת מזון ומצרכים נוספים לתושבים. הרעב הביא למותם של עשרות אלפי תושבים. לאחר שהספרדים כבשו את מתחם המקדשים שבו התבצרו אחרוני הלוחמים, ניסה קואוטמוק להימלט בסירה כשהוא מחופש לאדם פשוט, אך נלכד על ידי הספרדים והובא בפני קורטס.
קואוטמוק ביקש מקורטס להורגו כדי לחסוך ממנו את חרפת הכניעה והשיעבוד. קורטס לא עשה כן, משום שרצה להוציא מהמלך האצטקי את סוד המקום בו הוחבאו אוצרות הממלכה. קואוטמוק עונה קשות בניסיון להוציא ממנו את הסוד: הספרדים הניחו את ידיו ואת רגליו בשמן רותח. למרות הייסורים הקשים, סירב קואוטמוק לגלות את הסוד.
למעלה משנתיים היה קואוטמוק אסירו של קורטס. ב-1524 נלקח למסע כיבוש באזור הונדורס, כדי לא להשאירו במקום שבו יוכל לארגן מרד. משם הוחזר למקסיקו. ב-26 בפברואר 1525 האשים אחד מאנשי טלאטלוקו אותו ואת מלך מדינת טאקובה בניסיון לארגן מרד חדש. קורטס שפט את הנאשמים ודן אותם למוות בתלייה. לפני מותו אולץ להתנצר וקיבל את השם "פרננדו". הוא הוצא להורג בתלייה ב-28 בפברואר 1536.
דמותו של קואוטמוק הפכה למיתוס במקסיקו המודרנית. שרידי גופתו טמונים בעיר אישאטאופאן (Ixcateopan). אתרים רבים במקסיקו נקראו על שמו, כדוגמת העיר סיודאד קואוטמוק (Ciudad Cuauhtémoc) שבמדינת צ'יוואווה. במקסיקו סיטי קרויה תחנה ברכבת התחתית על שמו. קואוטמוק הוא גם אחד השמות הלא-ספרדים הבודדים שיש להם פופולריות רבה במדינה זו. הסופר הנרי ריידר הגרד תיאר את דמותו של קואוטמוק באהדה רבה בספרו "בת מונטזומה".
אריה ליפסקי
אריה ליפסקי (נולד ב-11 בינואר 1955) הוא מנצח, צ'לן וחלילן ישראלי אמריקאי.
ביוגרפיה
אריה ליפסקי נולד בחיפה, שם עבר הכשרה מקיפה כצ'לן וכחלילן. בגיל 9 זכה ליפסקי בתחרות מוזיקלית ראשונה שאפשרה לו להופיע כסולן עם התזמורת הסימפונית חיפה. לאחר הצלחה זו כסולן, הוא החל להופיע בהופעות ברחבי אירופה וישראל שהובילו בסופו של דבר ללמידה בקומפוזיציה ובניצוח.
ליפסקי הוא בעל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה ומוזיקה אותם קיבל לפני שירותו בצה"ל. לאחר שירתו במלחמת יום הכיפורים, היגר ליפסקי לארצות הברית ב-1980, חזר למוזיקה, וקיבל תואר שני ממכון קליבלנד למוזיקה.
אריה ליפסקי עבר לבאפלו בניו יורק בשנת 1984 כדי להיות הצ'לן הראשי של התזמורת הפילהרמונית של באפלו, תפקיד שהחזיק במשך 17 שנים. במהלך תקופה זו הוא הופיע תחת שרביטם של יוליוס רודל וסמיון ביצ'קוב. בשנת 1990 הוא הפך למנצח הרזידנט של התזמורת הפילהרמונית של באפלו. בתחילת 1995, בהתראה קצרה, החליף ליפסקי את אדוארדו מאטה בקונצרט של התזמורת הקאמרית הישראלית, שם הצלחתו הביאה להתקשרויות חוזרות עם רבות מהתזמורות בישראל. ליפסקי ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית ע"ש ארתור רובינשטיין בלודז' שבפולין וכן סייר והקליט כצ'לן של שלישיית האמנויות החדשות.
בשנת 2000, התמנה ליפסקי למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של אן ארבור. בהמשך, כיהן כמנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של אשלנד ובמקביל גם כיו"ר התוכנית למוזיקה קאמרית בבית הספר למוזיקה של מוסד צ'אוטוקו, כמו גם ניצח על תזמורות מרכזיות אחרות בארצות הברית, קנדה, אירופה וישראל.
ליפסקי מונה למנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית חיפה בשנת 2013. זמן קצר לאחר מכן, הוא ומשפחתו עברו לאן ארבור במישיגן, על מנת להמשיך את כהונתו בתזמורת הסימפונית של אן ארבור תוך כדי נסיעה לישראל ברחבי הארץ.
כהונתו של אריה ליפסקי בתזמורת הסימפונית של אן ארבור כללה יוזמות חינוכיות כולל קונצרטים משפחתיים ותוכניות זו לצד זו המשלבות תזמורות נוער עם מוזיקאים מקצועיים. בנובמבר 2017, זכו ליפסקי והתזמורת הסימפונית של אן ארבור בפרס השירות המצטיין של מועדון רוטרי אן ארבור על שירות יוצא דופן לקהילת אן ארבור הגדולה יותר באמצעות הצגת מוזיקה מרוממת ותכנות קונצרטים חינוכיים לילדי בית ספר. הוא התפטר מהתזמורת הסימפונית של אן ארבור ביוני 2019 ומהתזמורת הסימפונית של אשלנד באוגוסט 2019.
אריה ליפסקי מתגורר באן ארבור, עם אשתו רייצ'ל ובתם.
רעי איוב
שלושת רעי איוב – אליפז התימני, בלדד השוחי וצופר הנעמתי – הם דמויות מקראיות המוזכרות בספר איוב.
הרעים מגיעים אל איוב במטרה לנחם אותו, לאחר ששמעו על הרעות אשר נפלו בחלקו, ומנסים להציע להן הסבר. דיונם של הרעים עם איוב מהווה חלק עיקרי בספר. איוב מתלונן על מר גורלו, מקלל את היום בו נולד ומייחל למותו, ואילו הרעים מייצגים את העמדה הרווחת במקרא, לפיה עונשיו של איוב באו עליו בעקבות מעשים שעשה או שעשו בני משפחתו. בעוד איוב מגיע למסקנה המצערת אותו כי העולם פועל על-דרך "צדיק ורע לו, רשע וטוב לו", רעי איוב גורסים כי "צדיק וטוב לו, רשע ורע לו". בנוסף, עמדותיהם מבטאות גישה על פיה אלוהים שופט את האדם בצדק, והאדם אינו יכול להבין את דרכי הצדק האלוהיות. אליפז התימני מביא את דעת הנבואה, בלדד השוחי את דעת המסורת ואילו צופר הנעמתי את הדעה הפילוסופית. בנוסף לרעי איוב ישנה דמות נוספת שמנסה לנחם את איוב והוא אליהוא בן ברכאל הבוזי, שהוא הצעיר מכולם ומביא את דבריו לאיוב לאחר שהתאכזב מדברי רעיו.
שמות הרעים
אליפז, בלדד וצופר הם צורות אחרות לשמות מלכי אדום שמופיעים ב: אליפז בן עשו, בדד (אבי הדד) וצפו (בתרגום השבעים: צופר).
במאה השמינית לפנה"ס מופיעה תיבת השוחי בצורה: "סוחו", בכתובתו של שמשִ רִש אֻצֻר, שהיה נציב סוחו ומארי שעל הפרת התיכון.
אליפז התימני
אליפז התימני הוא הדובר הראשון בכל שלושת מחזורי הנאומים ועל כן, הנחה רווחת היא שהוא החשוב משלושת רעיו של איוב.
טענות אליפז בוויכוח בין איוב לרעיו
לאחר שבעת הימים בהם יושבים הרעים אצל איוב מבלי לדבר, פתח איוב את פיו וקילל את היום בו נולד. כנגדו השיב אליפז שייסורין לא באים על אדם לחינם ועליו לחזור בתשובה. איוב טען כנגד אליפז שהוא טועה. איוב טוען שהוא צדיק וכי הוא נענש על לא-עוול בכפו.
הנאום הראשון של אליפז מחולק ל־5 חלקים: דברי נחמה ועידוד לאיוב הסובל, תיאור חזיון לילה שבו נמסר לו שאין מלאכים ללא חטא ובוודאי שאין אדם ללא חטא, ניסיון תוכחה והדגשה שאיבוד הסבלנות והאמונה הוא מעשי טיפשי, העברת המסר שיש לבטוח בהשגחה האלוהית הצודקת והודעה על כך שלאיוב יש תקווה אם יקבל את הייסורים בהכנעה.
דברי אליפז מנוסחים בעדינות כך שקשה לקבוע האם בכוונתו היה לנחם את איוב או להוכיחו על חטאים נסתרים. לפי חלק מן החוקרים, קרוב לוודאי שאליפז ביקש לנחמו ולייעץ לו כיצד להתמודד על הסבל מבלי שיתייאש ויאבד את אמונתנו. אולם, דבריו של אליפז השאירו רושם קשה על איוב והרגיזו אותו: אליפז מתאר את גורלו של הרשע וגורל בניו מתוך כוונה לעודד את איוב ולהגיד לו שזה לא יהיה גורלו (אלא אם יפסיק להאמין ויאשים את האל) – אך זה אכן מה שכבר קרה לו ולבניו (ד 7: זְכָר־נָא מִי הוּא נָקִי אָבָד וְאֵיפֹה יְשָׁרִים נִכְחָדוּ: ד 11: לַיִשׁ אֹבֵד מִבְּלִי־טָרֶף וּבְנֵי לָבִיא יִתְפָּרָדוּ:) בהמשך הדברים מנסה אליפז להרגיע את איוב בטענה שצרתו היא צרת רבים וייתכן שקיבל את העונשים בשל חטאים קלים – אולם גודל הסבל של איוב לא מאפשר לו לפרש את הדברים כך (אם הסבל הוא בגלל חטא – אזי חטאו צריך להיות עצום ורב). בסוף טוען אליפז, באופן צדקני, שהייסורים באים על האדם כדי לחנכו ולכן עליו לקבלם באהבה (ה 19: בְּשֵׁשׁ צָרוֹת יַצִּילֶךָּ וּבְשֶׁבַע׀ לֹא־יִגַּע בְּךָ רָע:) נראה שעוצמת הסבל ואופיו לא מתקבלים על הדעת של איוב בתור מעשה חינוכי. אליפז מגלם כאן דמות של חכם האמון על השקפת עולמה של החכמה המעשית, השמרנית. כל הסבריו לסבלו של איוב הם רעיונות ידועים ומקובלים, המתאימים למקרים של אנשים רגילים וממוצעים, אך אין בהם כדי לבאר את המקרה המיוחד והחריג של איוב, הצדיק שעולמו חרב עליו בשעה אחת.
חוקרים אחרים, מצביעים על כך שדברי אליפז הם תוכחה המסווית כנחמה. לדידם, לפי דעתו של אליפז, איוב חטא ולכן הוא מקבל ייסורים, אולם משום כבוד חברו לא רצה לומר לו זאת במפורש ולכן הבליע את הטענות הללו בתוך דברי נחמה מתוך תקווה שחברו יכיר ברשעתו ויחזור בתשובה. הרמיזות של אליפז מפוזרות בדבריו לכל אורכם – החל מחזיון הלילה שממנו אליפז מסיק שכנראה איוב חטא כמו כל בני האדם (ואף המלאכים), אך הוא לא מצביע על חטא מפורש אלא "מסיק" על חטא כלשהו מקל וחומר. מלבד הכלל, אליפז רומז שאופן התגובה של איוב לייסורים מעיד כך שיראתו של איוב לא טהורה לחלוטין שכן הוא אינו מתוודה ולא מתפלל לאלוהים.
עמוס חכם רומז לכך ששאלתו של אליפז על אפשרות מותם של צדיקים (ד 7: זְכָר־נָא מִי הוּא נָקִי אָבָד וְאֵיפֹה יְשָׁרִים נִכְחָדוּ:) נענית באופן מחוכם ומרומז – אליפז ראה רשעים נכחדים, אך בדבר זה אין כדי להוכיח שאין צדיקים שנכחדים. בזה בא מחבר ספר איוב לרמוז לקורא המעמיק שהדברים השגורים בפי הבריות בשאלת שכר ועונש מופרכים ויש לחפש לשאלה זו תשובות אחרות.
לאור הנאום הזה, מציע יאיר הופמן, לתפוס את דמותו של אליפז כאפיון של "מאמין דוגמטי". אליפז לא יכול לצאת מתוך המסגרת הדוגמטית של האמונה בשכר לצדיק ועונש לרשע ועל כן ניסיונות הנחמה שלו לאיוב כוללים ניסיונות לשמור על שלוש אמונות יסוד: א. האל צודק ושופט צדק. ב. אמונתו בצדיקותו של איוב. ג. איוב סובל, סבל זה הוא אלוהי ולכן נגרם בגלל חטא. לפיכך, נדרש אליפז לנסח תורת גמול על פיה כל אדם הוא חוטא במובן מסוים.
גם בסבב הוויכוחים השני דיבר אליפז ראשון וניסה להוכיח לאיוב שיש בעולם צדק ומערכת של שכר ועונש, הפעם על ידי הוכחת טענת "רשע וטוב לו", והסביר שמציאות זו לא קיימת, כל הרשעים סובלים וזו ראיה לכך שהקב"ה משיב לכל אדם כגמולו. טענה זו היא רמז לכך שיש באיוב עוון מסוים ובגללו הוא נענש. איוב לא קיבל את טענת אליפז, וטען שיש רשעים רבים שטוב להם.
בסבב השלישי האשים אליפז את איוב בחטאים רבים: "רָעָתְךָ רַבָּה, וְאֵין קֵץ לַעֲוֹנֹתֶיךָ: כִּי תַחְבֹּל אַחֶיךָ חִנָּם, וּבִגְדֵי עֲרוּמִּים תַּפְשִׁיט; לֹא מַיִם עָיֵף תַּשְׁקֶה, וּמֵרָעֵב תִּמְנַע לָחֶם; וְאִישׁ זְרוֹעַ לוֹ הָאָרֶץ, וּנְשׂוּא פָנִים יֵשֶׁב בָּהּ; אַלְמָנוֹת שִׁלַּחְתָּ רֵיקָם, וּזְרֹעוֹת יְתֹמִים יְדֻכָּא". גם כאן הכחיש איוב את טענותיו של אליפז.
על שמו של אליפז נקרא הקיבוץ אליפז.
בלדד השוחי
בלדד היה השני משלושת רעיו של איוב. על פי חכמים היה בלדד מצאצאי שוח, אחד מבני קטורה אשת אברהם.
טענות בלדד בוויכוח בין איוב לרעיו
בסבב הראשון טען בלדד שאלוהים לא מעניש צדיקים ואם איוב נענש אבל ימשיך לדבוק בדרכי ה' בסופו של דבר ייטיב לו מאוד. איוב ענה שזה לא נכון, וה' לא מיטיב או מרע לפי מעשים, אלא מכלה תם ורשע.
בסבב השני האריך בלדד בתיאור סבלם של הרשעים שגם אם באופן זמני מצליחים בטווח הארוך הם יפלו וייענשו. איוב לא ענה לו ישירות אלא תיאר את ייסוריו ומהם הביא ראיה לחוסר הצדק.
בסבב השלישי טען בלדד שאדם לא יכול להבין את מעשי ה' כי לאדם אין הבנה בשיקוליו ובמעשיו. איוב ענה לו שהוא יודע את גדולת ה' ודברי בלדד לא הועילו לו כלל ואחר האריך בתיאור גדולת הקב"ה ובתאור כאביו וייסוריו.
היישוב צוקים נקרא על ידי ועדת השמות בשם בלדד, אך בשל התנגדות תושבי המקום, שונה שם היישוב.
הכתב בלדד השוחי קרוי על שם בלדד השוחי.
טענות צופר בוויכוח בין איוב לרעיו
בסבב הראשון אמר צופר שתפקידנו הוא לקיים מצוות אבל אנחנו לא יכולים להבין באמת את דרכי ה' וחשבונותיו. איוב ענה לו שהוא חכם בדיוק כמו רעיו, ויודע את דבריהם, אך כעת הוא נוכח שהמציאות לא הגיונית ושאין שכר ועונש.
בסבב השני בו נידונה שאלת "רשע וטוב לו" תיאר צופר את ייסוריהם הרבים של הרשעים, ואיוב השיב לו שדבריו הם הבל והאריך מנגד בתיאור הצלחתם ושמחתם של הרשעים.
בסבב השלישי לא דיבר צופר.
על שמו נקרא המושב צופר שבערבה.
סיום הספר
בהמשך דיבר הקב"ה אל איוב ואמר לו שאין לאדם יכולת להבין את הדרך בה מנהיג ה' את עולמו, מה שגרם לאיוב לחזור בתשובה.
לאחר מכן התגלה הקב"ה לאליפז ואמר לו שהוא כועס עליו ועל רעיו "כִּי לֹא דִבַּרְתֶּם אֵלַי נְכוֹנָה כְּעַבְדִּי אִיּוֹב", וציווה עליו לבוא עם חבריו אל איוב, להקריב שבעה פרים ושבעה אילים ולבקש מאיוב שיתפלל עליהם שה' יסלח להם או שתבוא עליהם רעה. לאחר שהסכים איוב להתפלל על רעיו, העשיר אותו ה' כפליים מעשרו הראשון, ואף נולדו לו ילדים כמספר הילדים הראשונים שהיו לו.
אילן ברוך (צייר)
ביוגרפיה
אילן ברוך נולד למשפחה דתית-חרדית ממוצא בוכרי, בשכונת גאולה הסמוכה לשכונת מאה שערים, בירושלים. אביו שאהב אמנות ומוזיקה קלאסית, עודד את ברוך בילדותו לצייר, בניגוד לביקורת החברתית ולהסתייגות המשפחה. כשהיה ברוך בן 15, נסעו שניהם לסיור מוזיאונים באיטליה. בשנת 1988, כשהיה בן 14 עזב ברוך את הלימודים בישיבה. הוא עבר ללמוד בבית הספר לציור ופיסול של הרב עדין שטיינזלץ, שנפתח באותם ימים בשכונת גאולה בירושלים. שם לימדו, בין היתר, האמניות תמרה ריקמן וליליאן קלאפיש.
בגיל 18 החל ברוך להיפרד בהדרגה מן הדת, כאשר הרגיש כי לא יוכל להתמסר לאמנות, במסגרת החיים בחברה החרדית. החל מ-1994 נוצר קשר בינו לבין אספן האמנות הירושלמי אילן שבתאי, שתמך בו. בשנת 2000, פנה ברוך ללימודי תואר ראשון בפילוסופיה וארכאולוגיה, באוניברסיטה העברית בירושלים. ברוך המשיך לצייר והציג את עבודותיו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות.
הסטודיו של ברוך נמצא בכפר רות. את עבודותיו ניתן למצוא באוספים ציבוריים ופרטיים בישראל ומחוצה לה; בין היתר, במוזיאון ישראל, במוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון אשדוד לאמנות ובמוזיאון ינקו דאדא בעין הוד.
ברוך חי באזור מודיעין, נשוי לדנה ואב לשלושה.
עבודותיו כאמן
למן ההתחלה עבודותיו של ברוך נשאו אופי ריאליסטי-פיגורטיבי, ונעשו בטכניקת שמן על בד. ברוך צייר טבע דומם, דיוקנאות עצמיים ואת ירושלים. בשנת 1992 הציג בבית האמנים תערוכה בשם "נדבך", יחד עם חברו ללימודים, האמן החרדי מוטה ברים. את התערוכה אצרה האמנית ליליאן קלאפיש, מורתם בבית הספר לציור ופיסול של הרב עדין שטיינזלץ, אליה נקשר ברוך.
בשנת 2000 השתתף ברוך בתערוכה קבוצתית בשם "זמן התבוננות" במוזיאון ינקו דאדא בעין הוד, שבחנה את היחס בין הציור הפיגורטיבי למציאות. את התערוכה אצרה בתיה דונר, והיא כללה את עבודותיהם של ארבעה אמנים צעירים. ברוך הציג ציורי טבע דומם, דיוקן עצמי, עצים ונופי ירושלים.
בשנת 2004 הציג ברוך תערוכת יחיד בשם "שיח עם צבר" בביתן הלנה רובינשטיין אשר במוזיאון תל אביב לאמנות, באצירת איה לוריא. התערוכה הציגה ציורים של צמח הצבר, בעלי אופי פיגורטיבי, עם דגש על אור וצל והתחקות אחר האקלים המקומי, לצד ביטוי אקספרסיבי של האמן.
בשנת 2005 הציג ברוך בתערוכה "פנים-חוץ" שאצר יונה פישר, כמקבץ תערוכות יחיד, במוזיאון אשדוד לאמנות.
בשנת 2013 נפתחה תערוכת יחיד מקיפה של ברוך, תחת הכותרת "לעיתים שוכחים שהשממה לא הייתה שממה כלל". היה זה במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן, כאשר האוצר הוא מאיר אהרונסון. התערוכה כללה כארבעים ציורי שמן של ברוך. מושאי הציורים היו נופים פנורמיים של ירושלים, שטחי הבור של יהודה ושומרון, מאחזים, ברושים, צמח הצבר, וכן דמויות רועים ופלסטינים לצד דמויות מתיישבים-מתנחלים וחוזרים בתשובה. את כלל הציורים צייר ברוך מהתבוננות ישירה ושהייה באתרים, הלוכדות את שינויי התנועה והאור. כותב אהרונסון: "הנוף שמעניין אותו הוא חלקי הבור שעדיין נשארו ואותן דמויות שהם חלק מהנוף. המתנחלים, הערבים, רועי הצאן והפלחים – הכל הופך אחד". כלומר, השממה עבור ברוך היא "אינה שממה כלל"; הוא מוצא בה עושר. הציורים סיפרו את יפי הדמויות והנופים בחזות שלווה, אך אלה הופרו על ידי מוטיבים של מתיחות: עשן ברקע, גדר הפרדה וקקטוס חוצץ. ברוך שתל בהם גם סמלים יהודיים-ציוניים: דגל מקופל, טלית, מגדל שמירה. יש בציורים רמיזה למטען היסטורי-מיתי, וגם לפוליטי, אך לא כעמדה מכריעה. ברוח זה, כתבה איה לוריא בקטלוג לתערוכה, כי אולי "ביכולתו של מעשה הדיוקן הקשוב להציע אלטרנטיבה של דיאלוג".
בשנת 2020 הוצגה תערוכת היחיד "אילן ברוך: מתחת לכסות העלים ממתינה השלכת", בגלריה חזי כהן בתל אביב. בתערוכה הופיעו ציורים חדשים בשמן על בד ושמן על עץ, וגם הפעם נכחו בהם גיבוריו של ברוך: דיוקנאות ערביים במשיכות מכחול עבות, מחזה דיסטופי של רכב נטוש כשברקע קרוואן בשומרון ושיחי צבר היפריאליסטיים. האוצר, אלחי סלומון, הסביר כי אילן ברוך חוזר "אל הריאליזם הקיצוני כדי אולי סוף סוף להפגיש אותנו עם דברים כהווייתם", לפני שהפכו לחלק מהאתוס הציוני או משיח ישראלי-פלסטיני; אל המפגש הראשוני עם המציאות והכאב כפי שהם.
בתחילת 2021 הציג אילן ברוך בתערוכה קבוצתית תחת הכותרת "חברותא", במוזיאון בית המשפט העליון בירושלים. את התערוכה שעסקה במושג חברותא מנקודת מבטם של יוצרים חרדים וחילונים, אצרו במשותף ד"ר אורנה יאיר, אוצרת בתי המשפט, ולאה כהן, אוצרת ומנהלת גלריית המקלט. הוצג בה דיוקן כפול שיצרו אילן ברוך וחברו הוותיק האמן החרדי מוטה ברים, יו"ר גלריית המקלט.
בתחילת 2022 נפתחה התערוכה "אילן ברוך: צייר אל מול ארץ", בגלריה דואק במשכנות שאננים, באצירת עינת אשדות. הופיעו בה הציור "גגות" ובו שכונת ילדותו של ברוך - גאולה - במבט ממעוף הציפור; הציור "חורבה" ובו זוג פלסטינים ליד מדורה, כאשר ברקע סימון שביל ישראל וחורבות כפר פלסטיני; הציור "יוחאי" ובו דמות מתיישב-מתנחל; והציור "זיאד" ובו דמות פלסטיני. בציורים ניכרת אמפתיה כלפי הדמויות והארץ, לצד המורכבות. שם התערוכה משקף את התבוננות הצייר בפני הארץ כהתבוננות עצמית.
18 באוקטובר 1977
18 באוקטובר 1977 (בגרמנית: October 18 1977) הוא שמה של סדרת ציורים, משנת 1988, מאת הצייר הגרמני גרהרד ריכטר. הסדרה נחשבת לאחת מן העבודות הידועות של ריכטר, והחל משנת 1995 היא נמצאת באוסף המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
ההיסטוריה של המחזור
קבוצת היצירות, המכילה 15 ציורים שנושאיהם לקוחים מצילומי עיתונות ומארכיונים שונים, מתארת את האירועים הקשורים ל"סיעת הצבא האדום", ארגון טרור שפעל בגרמניה וידוע גם בשם "כנופיית באדר-מיינהוף". התאריך, המהווה את שמו של מחזור ציורים זה, מציין את היום שבו שלושה מחברי הארגון נמצאו מתים בתאם שבכלא הגרמני וכן את היום שבו נרצח נשיא איגוד המעסיקים האנס מרטין שלייר (Hanns-Martin Schleyer) על ידי הארגון.
הציורים הוצגו לראשונה בתערוכה שנפתחה ב-12 בפברואר 1989 במוזיאון "האוס אסטרס" ("Haus Esters") שבקרפלד (Krefeld), גרמניה. באותה שנה הוצג המחזור בשני מוזיאונים נוספים באירופה. ריכטר סירב לפרק את הסדרה לציורים בודדים. בשנת 1995 רכש המוזיאון לאמנות מודרנית בניו-יורק את כל 15 ציורי הסדרה. רוברט סטור, אוצר המוזיאון, טען אז כי יצירות אלו הן "תמונות אבל, רקוויאם על התפרקותה של חברה אזרחית וקינה על אבדן התקווה". בשנת 1995 הוצגה הסדרה גם בישראל, כחלק מתערוכה רטרוספקטיבית מיצירות ריכטר, אשר הוצגה במוזיאון ישראל.
תיאור ופרשנות
הציורים, המהווים יצירת אמנות אחת, מצוירים על בדים בגדלים שונים ובגווני שחור ולבן בלבד. חלק מן הדימויים מצוירים כמה פעמים, לעיתים בגדלים שונים. חלק מן הציורים מתאר מאורעות מיום זה בעוד אחרים מתארים דימויים שאינם קשורים בהכרח לאותו יום, כגון "דיוקן נעורים" (Jugendbildnis), המצויר על פי תצלום משנת 1970 של אולריקה מיינהוף, או "פטיפון" (Plattenspieler) המציג מכשיר פטיפון שבו הסתירו חברי הקבוצה כלי נשק. הדימויים לקוחים מתצלומים תיעודיים שונים. שלושת הציורים הנקראים "מול" (Gegenüberstellung) נוצרו על פי צילומים משטרתיים של גודרון אנסלין. בכל אחד מהם הדמות ניצבת בצורה שונה כלפי הצלם או הצופה. באחד מהם היא מביטה כלפי מטה, גם באחרים מבטה של אנסלין חומק מן הצופה.
הציור "תא" (Zelle), המציג את תא הכלא של אנדריאס באדר לאחר התאבדותו, ו"תלויה" (Erhängte), המציג את גודרון אנסלין תלויה בתאה, הם בעלי פורמט מלבני. הדימוי המתואר בהם מטושטש ומובלע והמוות המתואר בהם איננו מפורש. תיאור ברור יותר נמצא בתנוחת הגוף שבציורים כגון "מתה" (Tote) או "ירוי" (Erschossener). אולם בעוד "ירוי" מעוצב בקומפוזיציה דרמטית, הנוסעת מן התיעוד המפורט של הגופה, הרי "מתה" מבודד את הדמות מכל סממן היסטורי או אקטואלי.
"מותם של הטרוריסטים, והאירועים הקשורים, לפני ואחרי", כתב ריכטר בשנת 1988, "מציינים אימה המייסרת אותי ורודפת אותי כדבר בלתי גמור מאז, על-אף כל המאמצים שלי לדכאה". הזיהוי של ריכטר עם האירועים נתפש בעיניו כמורכב - "האנרגיה של הטרוריסטים הרשימה אותי, ההחלטיות הבלתי-מתפשרת והאומץ המוחלט; אולם איני יכול למצוא בליבי גינוי למדינה לתגובתה החמורה. זהו טבען של מדינות, וידעתי אחרות אכזריות יותר".
יחד עם זאת ריכטר סירב להיות מזוהה עם אידאולוגיה זו או אחרת: "ללא כל ספק אידאולוגיות הן דבר מסוכן, ולכן עלינו לקחת אותן ברצינות, כהתנהגות, ולא בשל תוכנן (כתוכן הן כולן מטופשות במידה דומה)". מסיבת עיתונאים, שנערכה בשנת 1989 לרגל התערוכה, הציג ריכטר את מבוכתו בקשר לסדרת הציורים: "אינני יכול לבאר את הציורים האלה, כי הם רגשיים מדי: הם מביעים מבוכה עד-אין-מילים ומהווים ניסיון חסר-אונים כמעט לשוות צורה לתחושות החמלה, האבל והפלצות (כאילו החזרה על ההתרחשויות בציור מאפשרת להבינם, לחיות עמם)".
במאמרו "הערה על '18 באוקטובר 1977' של גרהרד ריכטר" (1989) עמד מבקר האמנות בנג'מין ה. ד. בוכלו על הבעיתיות, העולה מן הציורים, בכל הקשור ליצירתו של ציור היסטורי בסופה המאה ה-20. החוויה הציבורית, טוען בוכלו, היא חוויה של קטסטרופה קולקטיבית, אשר איננה יכולה להיות מיוצגת, אלה באמצעות אמצעי הצילום, הנתפש כעובדתי וכאובייקטיבי. אולם, הספציפיות של הדימויים, איננה יכולה להיוותר בגדר ייצוג בלבד. ואסור שתהפך לעוד דימוי של מוות אחד מני רבים. טכניקת הציור, אשר מצד אחד מוחקת את עקבות מעשה הציור ומצד שני מערפלת את הדימוי המצולם, מחזקת גישה זו. בכך, טוען בוכלו, יוצר ריכטר בעבודות "הנצחה רפלקסיבית" של הדמויות, הנצחה היוצאת כנגד המגמות ההיסטורית אשר דחקו את "סיעת הצבא האדום" והאירועים הקשורים אליה ממרכז העיסוק הציבורי הגרמני באותה עת.
במאמרה "מחיקת המבט" (1995), הציעה בירגיט פלצר פרשנות פסיכואנליטית לעבודות, ברוחו של הפילוסוף ז'אק לאקאן. הציורים, והדימויים שבהם, טענה פלצר, מקיימים יחס מורכב בין היותם אובייקט ניתן לצפייה לבין ניסיון לחמוק ממבט זה. בכך הם יוצרים "אובייקט-מבט", ש"עצם הגדרתו היא בכך שהוא מחוץ למשמעות, מחוץ לייצוג".
מריל לינץ'
היסטוריה
ב-6 בינואר 1914 פתחה את שעריה חברת "צ'ארלס א. מריל ושו'" במשכנה בעת ההיא ברחוב וול סטריט בעיר ניו יורק. כעבור מספר חודשים, אדמונד ק. לינץ', ידיד של מריל, הצטרף לחברה, ובשנת 1915 שונה שמה בהתאם ל"מריל, לינץ' ושות'". באותה העת, כלל שם החברה פסיק בין שני השמות. בשנת 1916, וית'רופ סמית' הצטרף אף הוא לחברה.
בראשית דרכה, "מריל, לינץ' ושות'" נחלה מספר הצלחות בתחום ההשקעות. בשנת 1921, החברה רכשה את "Pathé Exchange", שהייתה לימים ל-"RKO Pictures". בשנת 1926, החברה ביצעה את השקעתה הפיננסית המשמעותית בתולדותיה עד לאותה העת, כשהשתלטה על סייפוויי, והפכה את חנות המכולת הקטנה לרשת המרכולים השלישית בגודלה בארצות הברית בראשית שנות ה-30. בעקבות השקעה מוצלחת זו, העצימה החברה את התמקדותה בתחום בנקאות ההשקעות באמצעות מכירת חטיבת שירותי הברוקראז' הקמעונאיים שלה ל"E.A Pierce".
בשנת 1940, התמזגה החברה עם החברות "E. A. Pierce & Co." ו-"Cassatt & Co." וכונתה לזמן קצר בשם "Merrill Lynch, E. A. Pierce, and Cassatt". החברה הייתה הראשונה בוול סטריט שהוציאה לאור דו"ח פיסקלי שנתי, ב-1941. באותה השנה, "Fenner & Beane" התמזגה אף היא עם החברה, והשם שונה ל-"Merrill Lynch, Pierce, Fenner & Beane". לאחר מותו של אדמונד לינץ' בשנת 1952, שינתה החברה את שמה ל-"Merrill Lynch & Co." והתאגדה לראשונה באופן רשמי, בשם זה. בשנות ה-50 החברה הייתה לחברת ההשקעות הגדולה בעולם, שהחזיקה משרדים בלמעלה מ-98 ערים והייתה חברה ב-28 בורסות. ב-31 בדצמבר 1957, הניו יורק טיימס כינה את השם "a sonorous bit of Americana" וכתב כי "לאחר שש-עשרה שנים של התחבבות על הציבור הרחב, מריל לינץ', פירס, פנר ובין הולכת לשנות את שמה ובכך להביע רחשי כבוד כלפי האיש שאחראי במידה רבה להפיכת שמו של בית ההשקעות לחלקה מהמורשת האמריקאית, וינת'רופ סמית, שניהל את החברה משנת 1940". ואמנם, בראשית השנה הפיסקלית של החברה ב-1 במרץ 1958, שונה שמה של החברה ל-"Merrill Lynch, Pierce, Fenner & Smith".
מריל לינץ' שגשגה הודות לעוצמת רשת הברוקראז' שלה, שזכתה לכינוי "העדר הרועם" (thundering herd). עד שנות ה-70 החברה כונתה "הקתולית" שבחברות הוול סטריט. החברה החלה להיסחר בבורסה לניירות ערך של ניו יורק בשנת 1971 והייתה מאז לתאגיד רב-לאומי שמנהל נכסים המוערכים בהיקף של 1.8 טריליון דולר (טריליון בשיטת הספירה האמריקאית = 1,000,000,000,000) ופועל בלמעלה מ-40 מדינות. בשנת 1978, חיזקה החברה את שירותי החיתום שלה באמצעות רכישת חברת "White Weld & Co.", בנק השקעות קטן אך ותיק ובעל יוקרה רבה.
בשנת 1995 החלה להתרחב באירופה בעיקר בלונדון. בתחילה רכשו את חברת הברוקרים הגדולה Smith New Court PLC על מנת להתבסס בבריטניה ובאירופה המערבית. ב-1996 רכשה חלקים מ-FG Inversiones Bursatiles, חברת השקעות ספרדית מובילה, ומ-Carnegie Italia, חברת ברוקרים איטלקית. בו-זמנית נכנסה החברה לסדרה של שותפויות עם חברות ברוקרים מובילות בדרום-מזרח אסיה. ב-1997 גם הרחיבה החברה את מאחזה באירופה כשרכשה את חברת הברוקרים-ניהול השקעות הבריטית הגדולה Mercury Asset Management ב-5.3 מיליארד דולר. בתחילת 1998 רכשה 30 משרדים ומעל 2000 ברוקרים של חברה הברוקרים היפנית הגדולה ימאיצ'י, ונכנסה לשוק הקנדי, שם רכשה את חברת הברוקרים מידלנד ווייבליין.
ב-1 בנובמבר 2007, מנכ"ל החברה סטנלי או'ניל התפטר, לאחר שהוטחה בו ביקורת על הדרך בה ניווט את החברה בעת משבר משכנתאות הסאב-פריים, שהסב לחברה הפסדים בלתי צפויים בהיקף של 2.24 מיליארד דולר, ובשל חשיפת מידע פנימי על המיזוג שתוכנן עם תאגיד הבנקאות וואצ'וביה, ללא אישור מועצת המנהלים של החברה לכך. הוא עזב את מריל לינץ' עם "מצנח זהב" בשווי 161 מיליון דולר באופציות ומענקי פרישה. ג'ון ת'יין, מנכ"ל הבורסה לניירות ערך בניו יורק, נתמנה למנכ"ל החברה במקומו ב-1 בדצמבר.
בינואר 2009 רכש בנק אוף אמריקה את מריל לינץ בעסקת חילופי מניות בסך של כ-50 מיליארד דולר.
בפברואר 2019, הודיע בנק אוף אמריקה כי הוא מבטל את המותג מריל לינץ' בחלק גדול מעסקיו.