cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורי מילשטיין
בשנת 2022 זכה בפרס מולדובן לספרות צבאית חדשה, המוענק על ידי מרכז אריאל לביטחון ותקשורת באוניברסיטת אריאל, על הכרכים ז' וח' בסדרת ספריו "בשדות הקרב של מלחמת העצמאות": "ניצחון ערבי במלחמת הדרכים - השמדת שירות יחיעם, נבי דניאל, חולדה", "מבצע נחשון וקרב הקסטל".
ראשית חייו
אורי מילשטיין נולד לשרה (אחיינית של רחל המשוררת) ואברהם במטולה. הוריו עלו מהאימפריה הרוסית ונמנו על מייסדי קיבוץ אפיקים בעמק הירדן בשנות ה-20 של המאה ה-20. אביו היה מתנדב בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ולוחם בארגון ה"הגנה" במלחמת העצמאות; אמו הייתה גננת נודדת. אחיו היה מקלען בפלמ"ח והשתתף בקרבות מלחמת העצמאות. הוא למד בבית ספר "החי"ל" בשכונת יד אליהו בתל אביב, בבית הספר החקלאי "הדסים", וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון עירוני ה' בתל אביב.
על פי תיאורו בספרו האוטוביוגרפי "על מה חלמנו" (2006), החל לחקור את מלחמות ישראל באופן ביקורתי בזמן לימודיו ב"הדסים". כבר אז עסק בשבירת מיתוסים והיה שנוי במחלוקת בקרב המורים והתלמידים. בהיותו כבן 14 ערך תחקיר, לכבוד טקס יום העצמאות בבית הספר החקלאי הדסים, על נסיבות שליחת מחלקת הל"ה לדרכה, בחודש ינואר 1948. בתחקיר הוא טען כי אנשי מחלקת הל"ה נשלחו כדי להביא פלזמה לפצועים בקרב ה-14 בינואר, אך קודם לכן באותו יום החישו הבריטים את הפצועים לירושלים, ומכאן שהל"ה הלכו ונהרגו לשווא. טענה זו נותרה שנויה במחלוקת ופרסומה עורר עליו זעם רב עוד בעת שהיה נער ושנים מאוחר יותר, כאשר פרסם תיאור מדויק של האירוע, על פי גרסתו, בסדרת ספריו על מלחמת העצמאות.
שירותו הצבאי
בשנת 1958 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. שימש כחובש קרבי וסיים קורס מ"כים חי"ר. לפני שהשתחרר משירות חובה מינה אותו סגן מפקד חטיבת הצנחנים, רפאל איתן (רפול), להיסטוריון של הצנחנים. כחובש קרבי לחם במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים. במלחמת יום הכיפורים, לדבריו, פיקד על כוח אשר חילץ נפגעים משדות הקרב. כהיסטוריון של הצנחנים נחשפו בפניו ארכיונים סודיים ומסמכים סודיים של צה"ל. בשנת 1974 הדיח אותו סגן מפקד החטיבה יצחק מרדכי מתפקידו כהיסטוריון בגלל כתיבה ביקורתית על קרב החווה הסינית. הוא סיים את שירות המילואים שלו כקצין מקצועי אקדמאי במחלקת היסטוריה של חיל האוויר.
דרכו האקדמית
לאחר שחרורו משירות חובה בצה"ל בשנת 1960 למד באוניברסיטה העברית כלכלה, פילוסופיה ומדע המדינה. ב־1966 הגיש את תיזת המ.א. שלו, "עיונים באסתטיקה של אפלטון", שנכתבה בהנחייתו של שלמה פינס; עבודת הדוקטורט שלו, "הטיעון הדתי בתהליך החקיקה בישראל", בהנחייתם של יחזקאל דרור ורפאל יהודה צבי ורבלובסקי הוגשה ב־1972. בזמן הלימודים ולאחר סיומם הקדיש את רוב זמנו לפיתוח פילוסופיה צבאית ולחקר מלחמות ישראל. תפקידיו בשירות החובה ובמילואים איפשרו לו לעיין במסמכים סודיים ולראיין אנשי צבא רבים. לאחר מלחמת ששת הימים פרסם את מחקרו הראשון, "מלחמות הצנחנים", ובתחילת 1973 פרסם היסטוריה צבאית של היישוב והמדינה "בדם ואש יהודה". עם התמשכות מחקריו, ובעיקר אחרי מלחמת יום הכיפורים, החל לחשוף ליקויים בסיסיים במבנה צה"ל ובתפקודו.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 לימד היסטוריה צבאית במכללה לפיקוד ולמטה (פו"ם) ובאוניברסיטת בר-אילן. תקופה מסוימת לימד מילשטיין בשלוחת אוניברסיטת לטביה בישראל. בין השנים 2000–2007 לימד במכללת צפת. אחר כך לימד במרכז האוניברסיטאי אריאל. שימש כמרצה אורח במוסדות כגון המכללה למדינאות ומרכז מורשת מנחם בגין.
כתביו
לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החל לפרסם ספרים ביקורתיים ביותר על צה"ל ומפקדיו. בשנת 1989 החל לפרסם סדרת ספרים על מלחמת העצמאות, בה חשף, לטענתו, את תפקודם הלקוי של מפקדים שנחשבו בישראל לגיבורים, שהקימו את צה"ל ופיקדו עליו עד מלחמת לבנון הראשונה ולאחר שהשתחררו עמדו בראש המערכת הפוליטית והכלכלית. בשנת 1993 פרסם את ספרו "קריסה ולקחה", ובו ביקורת חריפה על תפקוד צה"ל במלחמת יום הכיפורים. בשנת 1995 פרסם ספר ביקורת חריף ("תיק רבין: איך תפח המיתוס") על יצחק רבין, שהיה מפקד בפלמ"ח, ועל הפלמ"ח בכלל. הוא טען שכאשר פיקד רבין על חטיבת הראל, הוא ברח משדה הקרב ב-20 באפריל 1948 ומאז סבל מתסמונת פוסט-טראומטית.
מילשטיין הקים את "מכון שרידות" ואת הוצאת הספרים "שרידות". הוא מרכז את הפורום לאזרוח תחקירי קרבות והפקת לקחים, שהעלה טענה בשנת 2006, שעיטורי גבורה רבים ניתנו ללוחמי קרב החווה הסינית במלחמת יום הכיפורים על סמך דיווחי שווא. בעקבות החלטת בג"ץ נפתחו בפני חברי הפורום תיקי העיטורים בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון. המסמכים הסודיים בתיקים איששו, לטענת הפורום, את הטיעון בדבר הענקת עיטורים על סמך דיווחי שווא. בשנת 2010 ממצאי המחקר של הפורום התפרסמו בספר "דרך רבין ומורשתו".
מערכת הביטחון הישראלית
לטענתו, רוב ההיסטוריה הרשמית של מלחמות ישראל מורכבת ממיתוסים יותר מאשר מעובדות, ונועדה בעיקר להאדיר את שמם של המפקדים ושל נותני חסותם הפוליטיים ולחפות על ליקויים. על כן צה"ל אינו מסוגל להפיק לקחים, שהרי בשביל להפיק לקחים יש לחשוף ליקויים ולהבין את גורמיהם. לתפיסתו שורש הבעייתיות של צה"ל, היה שהוא הוקם בידי שמאל סוציאליסטי ציוני שהאמין בחזון השלום העולמי ולכן לא טרח להקים צבא מקצועי ראוי אלא הקים מיליציה אזרחית.
בספרו, "עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור", הוא טוען שהאירוע המכונן של היווצרות התודעה הלאומית הפלסטינית, פרשת דיר יאסין, אינו אלא מיתוס שנוצר על ידי השמאל ביישוב במטרה להציג את האצ"ל והלח"י כאלימים ואף סדיסטים, ובכך ליצור דעת קהל שתמנע את שילובו של האצ"ל בצה"ל כיחידה עצמאית, ואת כניסתו של מפקד האצ"ל מנחם בגין לממשלתו הראשונה של בן-גוריון. כשנכשלה התוכנית ויוקרתו של האצ"ל גברה בקרב האזרחים עקב הצלחות יחסיות של האצ"ל אל מול כישלונות ההגנה, נהגתה ובוצעה תוכנית ב', היא פרשת אלטלנה. משנתחוור לבן-גוריון שהעלילה משרתת את ההרתעה הישראלית, במיוחד אל מול ערביי ישראל, המשיך ודבק בה עד מותו.
עקרון השרידות
מילשטיין פיתח תאוריה פילוסופית שלפיה "עקרון השרידות" הוא אבן יסוד בהתנהגות האדם.
המניע לכל מופע, לא רק בחיי האדם אלא בכל המצוי ביקום, הוא סיבית מידע (Bit) המכילה פקודה לנטרול איומים. היקום כולו מורכב ממאיימים וממאוימים. ההבדל בין הבלתי אורגני לאורגני ובין החד-תאי לאדם, הוא באורך שרשרת סיביות המידע המכילות מלבד הפקודה לנטרל איומים גם אסטרטגיות וטקטיקות, אלגוריתמים כיצד לעשות זאת. במופעים הפשוטים ביותר, הבלתי אורגניים, פועל אלגוריתם זה באמצעות החוק הראשון של התנועה של ניוטון, הוא חוק האינרציה. אצל בני אדם הוא פועל באמצעות ניסוח מטרות (אסטרטגיות) ודרכים להשגתן (טקטיקות).
בספר "תורת הביטחון הכללית - עקרון השרידות" קובע מילשטיין שעקרון השרידות האנושי טוען כי כל הגופים האנושיים שואפים לשרוד, וכי מדובר בדחף שגדול מכל הדחפים האחרים, ונוכח בכל הדחפים האחרים כמרכיב בסיסי. זהו ניסיון נואש להתגבר על הקץ הוודאי או לפחות לדחותו הנובע מהפחד הקמאי מפני המוות. ולכן הביטחון הוא היסוד האונטולוגי של היש באשר הוא. כל גוף אנושי משקיע אנרגיית שרידות כדי להתמיד את קיומו, בנטרול הנטייה הטבעית לאנטרופיה. המשימה העיקרית של בני האדם, היא צבירת אנרגיה שרידותית, וכל גוף אנושי חותר לצבור כמה שיותר ממנה לימי סגריר. באנרגיית השרידות נכללים אמצעים שבני אדם משתמשים בהם כדי לשרוד כמו אינטליגנציה, טריטוריה, רכוש, מוטיבציה ומאמצים פיזיים. כך שבני אדם עסוקים בעיקר בצבירת אנרגיה שרידותית, שהיא גם בין היתר המניע העיקרי שעומד מאחרי כל הפעילות הכלכלית וצבירת הון קפיטליסטית. לעיתים ניסיון יתר לצבירת אנרגיה הישרדותית עלול לסכן את קיומו של הגוף הצובר או להפחית את כושר השרידות שלו, כמו התעצמות הצבא הסובייטי לאחר מלחמת העולם השנייה, או התעצמות צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים, או התעצמותו של הצבא העיראקי ופלישתו לכווית.
כל גוף אנושי מורכב מחלקים רבים. לכל חלק קיום משלו, ולכל חלק יש תהליכי אנטרופיה. אינטרס השרידות של כל חלק חזק יותר מעניינו של החלק בקיום הגוף השלם. האיום החזק והחמור ביותר על כל גוף הוא לא האיום החיצוני אלא דווקא הפנימי, הסתירות בין חלקיו השונים של השלם, בינם לבין עצמם, ובינם לבין השלם. כל גוף ביקום סותר גוף אחר ומאיים עליו, מפני שהוא תופס נתח של חומר או אנרגיה שעשוי להיות זמין לגוף אחר. מיתוס הביטחון מעצים מאוד אויבים חיצוניים, ומתעלם מאויבים פנימיים שהם שכיחים יותר ומסוכנים יותר לשרידות של כל מערכת.
האינטליגנציה שהיא יכולתו הייחודית של ההומו סאפיינס ללמוד כיצד לשפר את יכולות השרידות שלו, התפתחה בתהליך אבולוציוני בשל ערכה השרידותי הגבוה. ככל שהאדם ישקיע באינטליגנציה כך ירבו סיכויו לשרוד. תנאי הכרחי להעצמת האינטליגנציה היא תקשורת ברמה גבוהה. וחיים חברתיים סדירים ושוויוניים הם תנאי הכרחי לקיום תקשורת מילולית אינטליגנטית, ולכן ישות מדינית השומרת על רצף של חיים חברתיים ופועלת בכוח כנגד אויביה, היא תנאי הכרחי לקיומם של יצורים אינטליגנטיים. ושלטון דמוקרטי היא צורת שלטון מיטבית מבחינה אינטליגנטית, כיוון שיש בה תקשורת מילולית אינטליגנטית בין המחליטים, המבצעים והמושפעים מהם, ואין בה אנשים חסיני ביקורת. מילשטיין מסיק כי המודל האנתרופולוגי היסודי להבנת התנהגות האדם הוא הקרב, שבו כל צד מתאמץ לנטרל את הצד שכנגד עד כדי השמדתו. כך בתחום הכלכלי, ביחסים בין בני זוג, בקנאת סופרים ועוד.
את פעולות המדינה קובעים המנהיגים השואפים לשרוד באושר, ומרגישים מאוימים כאשר נשקפת סכנה לשרידותם הפוליטית. כיוון שהם דואגים לשרידותם, לעיתים נוצרת סתירה בין הדאגה לעצמם ולשכבה שממנה באו לבין השרידות של כלל האזרחים. למדינה יש אינטרס שרידותי לטפח בתושביה תחושה של תלות הדדית ולכן היא מטפחת את מוסדות המשפחה, הדת והרגש הלאומי. במושג ריבונות מדינית נכללת היכולות הלגיטימית הבלתי מוגבלת של המדינה לכפות את רצונה על כלל האזרחים, ולכן מקבלי ההחלטות מכוונים את החוקים, התרבות, הערכים החברתיים והאידאולוגיות כך שיתאימו לרצונם לשמר את יכולת הכפייה הלגיטימית והבלתי מוגבלת שלהם. אך על פי רוב אין הם מממשים את יכולת הכפייה מפני שהם חוששים מאובדן הסכמה לאומית. לתפיסת המנהיגים השרידות של המדינה היא ערך עליון, שתצדיק שימוש בכל אמצעי. הצבת שרידותה של המדינה בראש כל האינטרסים השפיעה ותשפיע על המין האנושי יותר מכל גורם אחר.
כדי לשמור על שרידותם הקימו המדינות מערכות ביטחון שמרכיביהן העיקריים הם משטרה, צבא וגופים חשאיים. מערכת הביטחון היא אנרגיית השרידות העיקרית של מערכות פוליטיות. למערכות הביטחון אופי כפול, הם נועדו להבטיח את קיום המדינה, אבל יש להם אינטרס להבטיח את קיומם שלהם, דבר שלעיתים עלול להוות איום על שרידותה של המדינה כמו במקרה של הצבא הסובייטי. כל מלחמה היא אלימות מאורגנת של בני אדם שנועדה לאיים או להגן על מערכת פוליטית. כל מלחמה, פנימית וחיצונית היא למען או נגד סדר חדש. מערכות צבאיות מכיוון שהם מערכות היררכיות סגורות ובלתי דמוקרטיות, רמת התקשורת האינטליגנטית בהן נמוכה, וקשה להגיע בהן לחקר האמת, ולכן במערכות אלו אין תהליך של הפקת לקחים אינטליגנטית, אלא תהליך של "הפקת לקחים דרוויניסטית" של ברירה טבעית.
מילשטיין פרסם תאוריה זו בספרים בהוצאה עצמית והיא לא זכתה להתייחסויות בשיח הפילוסופי האקדמי.
עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור
בספר "עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור" טוען מילשטיין שלא היה טבח בדיר יאסין. את טענתו גיבה מילשטיין בעדויות ומסמכים.
בספרו הוא מביא את הטענות הבאות: פיגועים יצאו מהכפר דיר-יאסין. הכפר שימש כבסיס ליחידות חצי סדירות שפעלו נגד ירושלים העברית. לכן לא היה הבדל בין דיר-יאסין לבין כפרים אחרים שהותקפו ונחרבו בערך באותו זמן ותושביהם גורשו על ידי ארגון "ההגנה" וצה"ל בגזרת ירושלים, כמו, הקסטל, קולוניה, סאריס ובית מחסיר. לכן אין יסוד לטענה כי תושבי דיר-יאסין לא פעלו נגד היהודים ולא סיכנו אותם בשום צורה שהיא. לפיכך, הייתה ליהודים עילה לתקוף את הכפר ולגרש ממנו את תושביו.
חיסול הכפר דיר-יאסין נכלל בפקודת מבצע נחשון (1 באפריל 1948) של אגף המבצעים של "ההגנה", שכן פקודה זאת קבעה כי יש לחסל את כל הכפרים החולשים על הדרך לירושלים. ההתקפה על דיר-יאסין תואמה עם מפקדת "ההגנה" בירושלים במסגרת "מבצע נחשון", שנועד להבטיח את התחבורה העברית לירושלים. בפקודת המבצע של "נחשון" נקבע שכוחות "ההגנה" יהרסו כפרים ערביים הסמוכים לכביש לירושלים, המאיימים על התחבורה העברית לעיר. תושבי הכפרים יגורשו בכוח. לא הייתה זו יוזמה של האצ"ל.
יחידת פלמ"ח השתתפה בקרב והשלימה את הכיבוש, ולא רק סייעה בחילוץ נפגעים, כפי שפורסם לאחר שנים רבות שבהן הוסתרה גם עובדה זאת. חלק מההרוגים נפגעו ביריות מכונת ירייה, שנורו מרחוק על ידי אנשי ארגון "ההגנה", שעה שהערבים ניסו לברוח מהכפר המותקף לעבר הכפר עין-כרם, שנמצא מדרום לירושלים. אש מכונת ירייה זאת פגעה בעיקר בלא-לוחמים, וכן פגעה מהגב גם בלוחמי האצ"ל שתקפו את הכפר.
בדיר-יאסין נהרגו, לכל היותר, 110 ערבים וייתכן גם שהרבה פחות ולא 254. הטבח, כביכול, אחרי הקרב, במחצבה או במקום אחר כפי שטענו אל"ם ד"ר מאיר פעיל ואחרים, לא היה ולא נברא, ורוב ההרוגים נפגעו במהלך הלחימה על ידי לוחמי האצ"ל, לח"י, חטיבת עציוני ופלמ"ח. אומנם המספר שננקב מקורו היה בהודעת מפקד האצ"ל בירושלים, מרדכי רענן, אך הוא הגזים במספר הנפגעים ופרסם ביום הקרב מספר מוגזם של הרוגים - 240 - כדי להפחיד את הערבים ולפאר את התוקפים.
במהלך הלחימה התברר כי בניגוד למידע שהיה ללוחמים, היו דלתות הבתים עשויות מברזל ולא מעץ, וכדי לפורצן פוצצו אותן באמצעות מטעני חבלה. מפיצוצים אלה נפגעו ונהרגו חלק מיושבי הבתים.
משפחתו
מילשטיין הוא בן אחייניתה של רחל המשוררת. הוציא לאור את שיריה ופרסם את הביוגרפיה שלה בספר "שירי רחל - סוד קסמם", וערך שלושה מופעים לזכרה. הוא אף נקרא בשם "אורי" בהשראת שירה של רחל "עקרה" ("בן לו היה לי!...אורי אקרא לו..."). בביוגרפיה תקף בחריפות את חברי קיבוץ דגניה א' שגירשו את רחל מקיבוצם לאחר שנודע להם שחלתה במחלת השחפת.
אחיו רם מואב היה פרופסור לגנטיקה באוניברסיטה העברית וראש מכון וולקני ואחותו רחל מילשטיין היא פרופסור בדימוס לאמנות אסלאמית באוניברסיטה העברית. אחיינו עומר מואב הוא פרופסור לכלכלה במרכז הבינתחומי.
נשוי לשחקנית שפרה מילשטיין (לבית בן דוד). להם שתי בנות, בהן ד"ר דלית מילשטיין, מייסדת "תיאטרון נוצר" ומנהלת שלו לשעבר.
קישורים חיצוניים
ראיונות:
על כתביו:
הרצאות:
מכּתביו:
מחזיר גרושתו
מחזיר גרושתו הוא כינוי הלכתי למי שגירש את אשתו בגט ולאחר מכן מבקש לשאתה בשנית. אם בינתיים נישאה לאיש אחר, והתאלמנה או התגרשה ממנו, אינה יכולה לחזור לבעלה הראשון לעולם. אם טרם נישאה לאחר, היא רשאית להינשא לו בשנית, אלא אם הוא כהן.
פוסקי ההלכה נחלקו בשאלה האם יש מצווה ועדיפות מיוחדת בהחזרת גרושתו שטרם נישאה לאחר על פני נישואין לאשה אחרת.
לאחר שנישאת לאחר
במקרא נאמר כי אסור לאדם לשאת את גרושתו בשנית לאחר שנישאה לאחר:
איסור זה מוזכר גם בדברי הנביא ירמיהו, והוא משמש אותו כמשל ליחס בין ה' לבין עם ישראל:
פירוש: למרות שישראל עבדו עבודה זרה, הנמשלת כבגידת אשה בבעלה, מוכן ה' לחדש את הקשר עמם כמקדם.
איסור זה נמנה כאחד מתרי"ג המצוות, והעובר עליו במזיד - נענש על ידי בית הדין במלקות. טעם המצווה:. טעם נוסף: כדי למנוע אפשרות שהבעל הראשון, המתחרט על גירושיו, יפעל לפירודה של אשתו מהשני (רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק, בפירושו "משך חכמה", שם).
האיסור חל רק כאשר נישואי האשה הן לבעל הראשון והן לשני תקפים הלכתית, ולו גם בדרך של קידושין ללא נישואין, אך לא במקרה של קיום יחסי אישות ללא קידושין.
כאשר נעשה האיסור, הילדים הנולדים מנישואין אלה אינם ממזרים.
החשיבות בהחזרת גרושתו
בתורה לא נאמרה מצוות עשה מיוחדת להחזיר את הגרושה בטרם נישאה לאחר. פוסקי ההלכה חלוקים בשאלה האם כאשר בני הזוג רוצים בכך הדבר נחשב כמצווה.
בספר החינוך (מצווה תקפ) נכתב:. כך גם סבר רבי שמעון בן צמח דוראן (אלג'יר, ראשית המאה ה-15), כי יש מצווה בדבר, אך לא כתב כל נימוק.
הרדב"ז, מרבני ארץ ישראל ומצרים בדור גירוש ספרד, סבר אחרת:: . לדעתו אמנם יש יתרון בנישואי בני זוג המכירים זה את זה, אבל זוג שהתגרש ואף נדרו שלא להינשא בשנית – מוכח שהייתה שנאה ביניהם:.
על תשובה זו העיר רבי שמואל ויטאל, בנו של המקובל רבי חיים ויטאל::, וזאת הן מבחינת הסיכוי לחידוש שלום הבית והן מבחינת טובת הילדים. הוא מסתמך על המדרש המרחיב את הפסוק גם לגבי בת זוג שנתגרשה. אפשר שגם הרדב"ז אמר את דבריו רק במקרה שעל פי ראות עיני בית הדין הנישואין השניים לא יעלו יפה.
על פי דעה אחת במדרש, משה רבנו החזיר את אשתו צפורה לאחר גירושיה. כמו כן, נאמר בתלמוד הבבלי על אביו של משה, עמרם, שהחזיר את אשתו יוכבד לאחר גירושיה.
הלכות המחזיר גרושתו
בכמה פרטים הלכתיים הנוגעים לשמחת הנישואין קיימת הבחנה בין הנושא אשה חדשה לבין המחזיר את גרושתו:
הנושא אשה חדשה פטור מלצאת למלחמה במשך שנה: ; פטור זה אינו חל על המחזיר גרושתו.
אין נושאים אשה חדשה בשלוש הרגלים, מפני ש"אין מערבין שמחה בשמחה", כדי ששמחת החג ושמחת הנישואין לא יאפילו זו על זו; לעומת זאת, מותר להחזיר את גרושתו בימי החג, מפני שהשמחה איננה רבה כמו בנישואי אשה חדשה. על פי זה התירו פוסקי ההלכה לשאתה גם בימי האבלות הנהוגים בספירת העומר.
בסעודת נישואין של אשה חדשה תיקנו בברכת הזימון הוספה מיוחדת: "ברוך אלוהינו שהשמחה במעונו ושאכלנו משלו". לדעת כמה פוסקים, בסעודת נישואין של המחזיר גרושתו אין מוסיפים זאת. כמו כן, יש מתירים לאבל, האסור במשך שנת האבל על אביו ואמו להשתתף בחתונה, להשתתף בסעודת נישואי מחזיר גרושתו.
נישואי כהן לגרושתו
כהן, האסור בגרושה, אסור גם בגרושתו. מכיוון שגירושין של כהן הם בלתי הפיכים, רצו חז"ל למנוע גירושין פזיזים, וקבעו, ביישובים מסוימים שבהם התגוררו כהנים מרובים, שהגירושין יתבצעו באמצעות גט מקושר: גט מקופל ותפור, ועל כל קיפול נדרשת חתימת עדים מיוחדת, ובכך הושהה זמן הכנתו.
חומצה
חומצה, בהגדרה המקובלת ביותר, היא תרכובת המתפרקת במים ליצירת יוני הידרוניום, כך שה-pH של התמיסה המתקבלת יהיה נמוך מ-7. הגדרה כללית יותר לחומצה היא תרכובת המוסרת פרוטון במהלך תגובה כימית; ההגדרה הכללית ביותר של חומצה היא תרכובת המקבלת זוג אלקטרונים מתרכובת אחרת (או, במילים אחרות: תרכובת הנוטלת זוג אלקטרונים מתרכובת אחרת).
חומצות וחומציות הן גורמים חשובים בתהליכים כימיים רבים, ומשמשות את האדם רבות בחיי היום-יום. מצבר הרכב מכיל חומצה גופרתית, משקה קולה מכיל חומצה זרחתית, והקיבה מכילה חומצת מימן כלורי. לחומצות חלשות (חומצות בעלות ph גבוה יותר אך קטן מ-7) טעם חמוץ, ומכאן שמן. מיץ לימון, לדוגמה, מכיל חומצה ציטרית.
הגדרות של חומצה
בחלוף השנים הועלו מספר הגדרות שונות לחומצה (ולבסיס). ההגדרות אינן שונות בתכלית אלא מתארות, ברמות שונות של הכללה, את אותה המהות. הראשון שהגדיר חומצה היה לבואזיה, במאה ה-18. ההגדרה של לבואזיה כללה נוכחות של חמצן, כיוון שאז הכיר רק חומצות המכילות חמצן בדרגות חמצון גבוהות, כמו חומצה גופרתית וחומצה חנקתית. לבואזיה טבע את השם חמצן (Oxygen) כתרגום מלטינית של "יוצר חומצה". ב-1810 גילה סר האמפרי דייווי כי החומצות HI, HBr, ו-HCl אינן מכילות חמצן, והגדרתו של לבואזיה נזנחה. כיום מכירים בשלוש הגדרות של חומצה (ובסיס):
ההגדרה של ארהניוס
על פי ארהניוס, חומצה היא חומר שמגדיל את ריכוז יוני ה-+H3O (הידרוניום) בעת התמוססותו במים, ומקטין את ריכוז יוני ה-– OH (הידרוקסיד). באופן דומה, בסיס הוא חומר שמקטין את ריכוז יוני ה-+H3O ומגדיל את ריכוז יוני ה-– OH בעת התמוססותו במים. סימטריה זו אינה מקרית: הגדלת האחד גורמת בהכרח להקטנת השני, ולהפך.
ההגדרה של ברונסטד ולאורי
על פי ההגדרה של ברונסטד ולאורי, חומצה היא חומר המוסר פרוטון +H בעת תגובה כימית; בסיס הוא חומר הקולט פרוטון +H בתגובה זו. תגובה שבה חומר אחד תורם פרוטון והאחר קולט אותו נקראת תגובת חומצה-בסיס. הגדרה זו היא הרווחת ביותר כיום, ובניגוד להגדרה של ארהניוס, היא יכולה לתאר גם תגובות בין חומרים שאינם מסיסים במים.
על פי הגדרה זו, בתגובת פירוק החומצה במים, המים מתפקדים כבסיס, שכן החומצה "תורמת" פרוטון למים.
ההגדרה של לואיס
לפי הגדרתו של גילברט לואיס, חומצה היא צורון כימי אשר מקבל זוג אלקטרונים, ובסיס הוא צורון בעל זוג אלקטרונים בלתי קושר המסוגל לתרום אותו ליצירת קשר קוולנטי. הגדרה זו כוללת גם תגובות שאינן כוללות שחרור או קבלה של פרוטון (+H), ולכן היא כללית יותר מההגדרה של ברונסטד ולאורי. על פי תאוריית האורביטלים המולקולריים, ניתן לומר שלחומצת לואיס יש LUMO (האורביטל המולקולרי הנמוך ביותר שאינו מאוכלס באלקטרונים) בעל אנרגיה נמוכה, הקולט זוג אלקטרונים מה-HOMO (האורביטל המולקולרי הגבוה ביותר, המאוכלס באלקטרונים) של הבסיס.
כל חומצה העונה להגדרה של ברונסטד ולאורי עונה גם על הגדרתו של לואיס, אך ההפך אינו נכון. כלומר, כל בסיסי/חומצות ברונסטד-לאורי הם בסיסי/ חומצות לואיס, אך לא להפך. הגדרתו של לואיס אינה הנפוצה ביותר. לכן, כאשר מדברים על חומצות לואיס שאינן חומצות על פי ברונסטד ולאורי, מציינים לרוב במפורש כי אלו חומצות לואיס.
תכונות כימיות
היון – A, שנותר מפירוק החומצה, נקרא הבסיס המצומד של החומצה. על פי אחת ההגדרות, פליטת יוני + H היא שמגדירה חומצה (ראו להלן). ישנם מקרים שבהם תגובה זו אינה מתרחשת עד הסוף. כלומר - קיימות חומצות שלא מתפרקות לגמרי במים, ויוצרות תגובת שיווי משקל. חומצות המתפרקות לגמרי נקראות חומצות חזקות, וחומצות שאינן מתפרקות לגמרי נקראות חומצות חלשות. לתגובה קוראים דיסוציאציה מלאה או חלקית, בהתאם.
מידת החוזק של חומצות נקבעת לפי מידת ההתרחשות של תגובת פירוק זו. ניתן לתאר "עד כמה" התרחשה התגובה לפי היחס בין כמות יוני ההידרוניום והבסיס המצומד לבין כמות החומצה שלא התפרקה, לאחר שהמערכת הגיעה לשיווי משקל. יחס זה, שנקרא קבוע הפירוק של החומצה, הוא קבוע (בטמפרטורה נתונה), ומסומן ב-Ka.
Ka הוא מדד לחוזק החומצה. לחומצות חזקות Ka גבוה (כלומר, שיווי המשקל נוטה בעיקר לכיוון ימין, והפירוק במים כמעט מוחלט). דוגמאות לחומצות חזקות הן חומצות כבדות כגון חומצה גופרתית (H2SO4) וחומצה חנקתית (HNO3), וגם חומצות קלות כגון תרכובות של מימן עם הלוגנים - מימן ברומי (HBr), מימן יודי (HI) ומימן כלורי (HCl, נקראת גם חומצת מלח). עבור חומצת מלח, לדוגמה, \ K_a=10^7.
לחומצות חלשות Ka נמוך יותר. (כלומר, שיווי המשקל אינו נוטה לגמרי לכיוון התוצרים, והפירוק אינו מוחלט). דוגמאות לחומצות חלשות הן חומצה פחמתית (H2CO3), חומץ (CH3COOH, נקראת גם חומצה אצטית), וגם אספירין (C6H4OCOCH3CO2H, השם הכימי - חומצה אצטילסליצילית). עבור חומצת חומץ, לדוגמה, - פי מיליון מיליונים פחות מאשר חומצת מלח. רוב החומצות בטבע הן חומצות חלשות.
לעיתים, במקום להתייחס ל-Ka, משתמשים ב-pKa, המוגדר כך:. גודל זה הוא בסולם לוגריתמי, ולכן הוא נוח יותר במקרים מסוימים. כאשר Ka גדל, pKa קטן. כלומר, ככל שחומצה חזקה יותר, כך ה-pKa שלה קטן יותר.
חומצות פוליפרוטיות
ישנן חומצות המסוגלות לתרום יותר מפרוטון אחד. חומצות אלה נקראות חומצות פוליפרוטיות או חומצות רב - פרוטיות. חומצות בעלות פרוטון אחד נקראות חומצות חד-פרוטיות. בהתאם, חומצות בעלות שני פרוטונים נקראות חומצות דו-פרוטיות, וחומצות בעלות שלושה פרוטונים נקראות חומצות תלת-פרוטיות.
בניגוד לחומצה חד-פרוטית, המתפרקת בתגובה אחת, כמוסבר לעיל, חומצה פוליפרוטית מתפרקת במספר שלבים. בכל שלב נפלט פרוטון אחד. נשתמש בסימון הכללי H2A לחומצה דו פרוטית. שלבי פירוק חומצה פולי-פרוטית באופן כללי:
לחומצה דו-פרוטית יש שני קבועי פירוק: Ka1 עבור התגובה הראשונה ו-Ka2 עבור התגובה השנייה. קבוע הפירוק הראשון תמיד גדול מקבוע הפירוק השני. כלומר, החומצה "מוותרת" יותר בקלות על הפרוטון הראשון מאשר על השני. תוצאה זו צפויה, שכן לאחר פליטת הפרוטון הראשון מתקבל יון שלילי, ולכן יהיה קשה יותר להוציא ממנו פרוטון חיובי נוסף. ישנן חומצות דו-פרוטיות חזקות וחלשות. לדוגמה, חומצה גופרתית (H2SO4) היא חומצה חזקה מאוד, וחומצה פחמתית (H2CO3) היא חלשה יחסית.
לחומצה תלת-פרוטית, אם כן, יש שלושה קבועי פירוק, והיא מתפרקת בשלושה שלבים:
או בשלב אחד:
דוגמאות לחומצות תלת-פרוטיות הן חומצה זרחתית (H3PO4) וחומצה ציטרית. גם עבור חומצה תלת-פרוטית מתקיים תמיד Ka1>Ka2>Ka3. כלומר, ככל שמוציאים יותר פרוטונים, כך קשה יותר להוציא פרוטונים נוספים.
הדיסוציאציה של מים
יוני הידרוקסיד והידרוניום קיימים גם במים מזוקקים. זאת, כיוון שהמים מתפרקים באופן טבעי בתגובת דיסוציאציה:
זוהי תגובת שיווי משקל בעלת קבוע.
לכן, בתמיסה נייטרלית, ]. עובדה זו מסבירה מספר עובדות שהוזכרו מעלה:
בתגובת הדיסוציאציה של מים, מולקולה אחת של מים מוסרת פרוטון, ולכן מתפקדת כחומצה, ומולקולת מים שנייה מקבלת פרוטון ולכן מתפקדת כבסיס. מכאן שמולקולת מים יכולה לתפקד גם כבסיס וגם כחומצה. לחומרים המתפקדים גם כבסיס וגם כחומצה קוראים חומרים אמפותריים.
סתירת חומצה ("ניטרול")
כדי לנטרל חומצה, בין אם בשל סכנות בריאותיות ובין אם בשל סיבות תעשייתיות, יש לסתור אותה. בתהליך הסתירה מוסף בסיס בכמות ובריכוז מולים זהה לחומצה. בתום התהליך לא יוותרו חומצה או בסיס במגיבים והתמיסה תהיה נייטרלית בחומציותה, כלומר בעלת pH = 7.
Johnny Wanna Live
Johnny Wanna Live (בעברית: ג'וני רוצה לחיות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הגרמנייה סנדרה, מתוך אלבום הלהיטים השני שלה, . השיר יצא לאור באוקטובר 1992, על ידי חברת התקליטים וירג'ין רקורדס, כסינגל הראשון והיחיד מתוך אלבום הלהיטים.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד ישראל טופ 20.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מייקל קרטו, קלאוס הירשבורגר ופרנק פיטרסון והופק על ידי מייקל קרטו גם כן. השיר הוקלט במקור בשנת 1990, תוך שבשנת 1992, הוציאה אותו סנדרה כסינגל מתוך אלבום הלהיטים שלה. כמה עשורים לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה ממיליון מיליון השמעות.
השיר הוא שיר שקורא לאנשים להפסיק להשתמש במוצרים שנוסו בבעלי חיים או שנוצרו מבעלי חיים כמו מעילי פרווה. בנוסף לכך, מדבר השיר על זכויות בעלי חיים.
וידאו קליפ
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של ההופעה של השיר עומד על למעלה מ-11 מיליון צפיות.
גרסתה של שרה ברייטמן
Johnny Wanna Live (בעברית: ג'וני רוצה לחיות) בשנת 1993, הקליטה מחדש את השיר הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. השיר יצא לאור באותה השנה בה הוקלט, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס, כשיר מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Dive.
אף על פי שמילות השיר לא שונו בגרסתה של ברייטמן, ההפקה המוזיקלית שלו כן שונתה ונעשתה על ידי פרנק פיטרסון.
רקע, הוצאה וסוגה
ב-20 באפריל 1993, הוציאה ברייטמן את אלבום האולפן השלישי שלה Dive, על ידי חברת התקליטים A&M רקורדס. במסגרת האלבום, הוחלט כי היא תקליט מחדש את "Johnny Wanna Live". גרסתה של ברייטמן קצרה בתשע שניות מגרסתה של סנדרה.
בשונה מגרסתה של סנדרה, הגרסה של ברייטמן כוללת בתוכו גם את סוגת המוזיקה הקלאסית, שמאפיינת שירים נוספים שלה.
יאיר לורברבוים
יאיר לורברבוים (Yair Lorberbaum) (נולד ב-25 במרץ 1958) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, חוקר בתחום המשפט העברי, תורת המשפט, הפילוסופיה של ההלכה, ומחשבת ישראל.
ביוגרפיה
יאיר לורברבוים נולד ב־1958 ליעקב וצפרירה. בצעירותו למד בתיכון הימלפרב ובישיבת נתיב מאיר. בשנת 1976 למד בישיבת ההסדר הר עציון, ושירת בצה"ל כקצין בחיל השריון. הוא למד באוניברסיטה העברית פילוסופיה, מחשבת ישראל, תלמוד ומשפטים. בשנת 1987 הוא סיים תואר ראשון והוסמך לעריכת דין, בהמשך סיים תואר שני ותואר שלישי בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית.
קריירה אקדמית
את עבודת הדוקטורט כתב בנושא "צלם אלוהים: ספרות חז"ל הרמב"ם, והרמב"ן".
הוא שימש כמרצה אורח במחלקה לדתות באוניברסיטת פרינסטון (1995), בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב (1998), במחלקה לדתות של אוניברסיטת ייל (1999), בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה (2005-2006), באוניברסיטת הומבולדט של ברלין (2008) בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק (2011-2010), בישיבה יוניברסיטי בניו יורק (2017), באוניברסיטת קולומביה בניו יורק (2020).
מחקריו
מחקרו הם בתחום המשפט העברי וההלכה, במיוחד בתקופותיה הפורמטיביות – הספרות התלמודית וספרות ההלכה בימי הביניים. במוקד מחקריו עומדים התיאוריה של המשפט העברי ושל ההלכה, יסודותיהם ההגותיים-התאולוגיים, וכן הנהרת דרכי החשיבה והפרשנות ההלכתית, גלגוליהן והתפתחותן. במחקריו נפגשים המשפט העברי וההלכה עם תורת המשפט והפילוסופיה של המשפט, ושתיהן יחד עם המחשבה היהודית לתקופותיה.
כמו כן מחקריו עוסקים בקשר שבין משפט עברי והלכה לבין פילוסופיה ותאולוגיה, ובתשתית התורת-משפטית של ההלכה, בתקופותיה השונות. עבודותיו ממוקדות בשחזור מבני מחשבה הלכתיים ופילוסופיים-תאולוגיים ובזיקות שביניהם, וכן בעיון בדרכי החשיבה ההלכתית, והכול בהקשרם ההיסטורי ובאמצעות המתודולוגיה הטקסטואלית-הפילולוגית. כלי מחקר מרכזיים שפרופ' לורברבוים משתמש בהם, לצד המתודה הפילולוגית-ההיסטורית, לקוחים מ- Legal Theory והפילוסופיה של המשפט, תחומי עיון שהתפתחו בעשרות השנים האחרונות, בעיקר בעולם האנגלו-אמריקאי, והיו לכלי מרכזי למחקר מערכות משפט ומוסדות משפטיים.
חיים אישיים
לורברבוים נשוי לפסיכולוגית אורלי ליפסקי. אב לחמישה; הילה, מיכה, יותם, יואל ורותם.
חיבוריו
בעברית:
באנגלית:
ספרים בעריכתו:
מאמרים (שיכונסו בעתיד לספרים) עוסקים בין השאר בנושאים הבאים:
קישורים חיצוניים
עליו
מאמריו
סרטונים
ג'קו רזון
יעקב (ג'קו) רזון (ביוונית: Ιακώβ Ραζόν, 2 בפברואר 1921 - 9 ביולי 1997) היה מתאגרף יהודי ממוצא יווני, אשר זכה בשנת 1939 באליפות יוון במשקל בינוני. כמו כן היה שוערה של קבוצת הכדורגל של סלוניקי - "אולימפיאקוס".
ביוגרפיה
יעקב (ג'קו) רזון נולד בסלוניקי, יוון. כבן שלישי לאברהם ואסתר רזון. אביו ניהל חברה גדולה לסחר בטבק. משנת 1935 החל ג'קו להתאמן בקבוצת הספורט "מכבי סלוניקי" כמתאגרף, כדי שיוכל להשתתף ב. במועדון זה התאמן גם שלמה ארוך. במועדון הכיר את הרופא היהודי, דינו עוזיאל, שהחליט לקדם נערים יהודים בספורט האגרוף כדי שיוכלו להשתתף במשחקי המכביה.
ג'קו שרד את השואה ועלה לישראל.
נודע בכינויו "ג'ו לואיס הקטן", בשל חוזק מכותיו ומספר הקרבות הגבוה שניצח בנוק אאוט.
תקופת השואה
ב-1941 כבשה גרמניה הנאצית את יוון. ג'קו נתפס בעת שעסק בפעולות חבלה כנגד הגרמנים. הוא נכלא בבית סוהר על ידי הגסטפו ושם עבר חקירות בהן הוכה ועונה קשות במשך כ-4 חודשים. כשבוע לאחר ששוחרר מהכלא, ב-6.4.1943 הועבר עם יושבי גטו הברון הירש לאושוויץ. ג'קו לקח תחת חסותו באושוויץ את יעקב הנדלי ובזכותו הנדלי הצליח להשיג מזון ולשרוד. באושוויץ רזון היה בין המתאגרפים, ביניהם היה גם אלוף העולם במשקל קל ויקטור (יונג) פרץ.
לאחר זמן הועבר ג'קו למחנה בונה- מונוביץ' (Buna- Monowitz ) וגם שם המשיך להתאגרף. מפקד המחנה, ארגן לג'קו עבודה במטבח, וכך הצליח ג'קו לגנוב אוכל מהמטבח, לרכוש דברים שונים מהפולנים אותם חילק לחבריו במחנה ובעזרתם הציל אנשים רבים ממוות באותה תקופה. באחד הימים נתפס עם חבית אוכל שהעביר לנשים. הוא הוכה נמרצות, החבית הושלכה על ראשו על ידי קצין אס אס והוא נפצע קשה מאוד ונזרק מן המטבח.
ג'קו יצר קשר טוב במחנה עם רופא מסלוניקי, בשם ד"ר קואנקה. אשר הגרמנים העריכו מאוד. הרופא אמר לג'קו שישלח אליו למרפאה כל יהודי שאינו יכול לעבוד. ואכן, ג'קו שלח למרפאה חברים אשר הצליחו להתאושש ולהתחזק במרפאה, בזכות מזון נוסף שהעביר ג'קו, וכך ניצלו.
בהמשך הועבר ג'קו למחנה דורה-מיטלבאו דרך מחנה גלייביץ, שם המשיך להתאגרף ואת מעט האוכל שקיבל המשיך לחלק לשאר האסירים. ממחנה דורה הועבר למחנה ברגן-בלזן ושם שוחרר על ידי הצבא הבריטי.
ג'קו ערך כ-120 קרבות וניצח בכולם.
לאחר השואה
לאחר המלחמה, בסוף שנת 1945 חזר ג'קו ליוון והבין כי הוא נותר היחיד ממשפחתו. את רעייתו בלה הכיר ג'קו במחנה ברגן בלזן.
לאחר חזרתו ליוון, היה רזון למנהיג של ניצולי שואה שתכננו לעלות ארצה באופן בלתי חוקי. הם הפליגו על אוניית המעפילים "הנרייטה סולד", עם 356 מעפילים, אשר נתקלו בספינות מלחמה בריטיות בנמל חיפה. רזון הוביל מרד נגד הצי הבריטי, אשר דוכא בסופו של דבר, והוא ושאר הנוסעים גורשו לקפריסין, שם הם נכלאו במשך מספר חודשים.
בשנת 1946 עלה ג'קו לארץ והשתתף במלחמת העצמאות. הוא היה ממקימי ארגון יוצאי יוון ניצולי מחנות הריכוז בישראל.
הכרה והנצחה
ב-2007 בטקס הדלקת המשואות ביום השואה, אחד ממדליקי המשואה היה ג'קי הנדלי, שאותו לקח ג'קו תחת חסותו באושוויץ ובזכותו ניצל.
מחנה יוסף
שכונת מחנה יוסף הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1904 ע"ש יוסף בק מויאל. השכונה הוקמה בעיקר על ידי יוצאי תימן (רובם מהעיר עדן) ומספר יוצאי צפון אפריקה ואשכנזים, בעקבות הצפיפות שנגרמה ביפו בתקופת העלייה השנייה.
הבתים הראשונים קמו בצידה הדרומי של השכונה, בסמוך למחנה יהודה. כיום נמצאים רחובות פינס, מחנה יוסף, יבנאל ודגניה באתר זה. תכנון הקרקע וחלוקתה למגרשים נעשה בידי יוסף אליהו שלוש, והשכונה החלה מתפתחת לכיוון צפון ובמקביל לשכונת מנשייה הערבית שממערב לה. הבתים בשכונה לא היו אחידים בסגנונם והושפעו מטעמי בעליהם ומיכולתם הכלכלית. היו בה בתים רחבי מידות ולצידם בתים רעועים שקירותיהם עשויים ממשטחי פח וללא חלונות. יהודי תימן הקימו את בתיהם כמנהגם סביב חצר גדולה.
עד סוף שנות ה-20 הוקמו רוב בתיה של השכונה והיא השתרעה על פני שטח של 12.5 דונם. רחובותיה תוכננו לפי תוכנית שתי וערב, אך הם לא כוסו באספלט עד שנות ה-50. בין תושבי השכונה ותושבי מנשייה הערבים שררו יחסי גומלין, אך במלחמת העצמאות נצבה מחנה יוסף בקו האש של הצלפים הערבים, וחלק ניכר מתושביה עזב אותה לבלי שוב. במשך השנים התמזגה השכונה עם מחנה יהודה השכנה, והן נקראו בשם שכונת שבזי, על שם הרחוב הראשי המשותף להן.
כיכר טריומפלנאיה
כיכר טריומפלנאיה (ברוסית: Триумфальная площадь) היא כיכר במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה ברובע טברסקוי.
בכל חודש, בכל יום ראשון האחרון בחודש, מתקיימות בכיכר מה שמכונה "קריאות מיאקובסקי", על פי המסורת הסובייטית שקמה לתחייה (קריאה ראשונה כזו נערכה בפתיחת אנדרטה למיאקובסקי).
מ-1935 עד 1992 הכיכר נקראה כיכר מאיאקובסקוגו.
נבחרת ארגנטינה בכדורגל
נבחרת ארגנטינה הייתה בראש הדירוג העולמי של פיפ"א לראשונה במרץ 2007 למשך חודש, ובפעם השנייה למשך עשרה חודשים בין אוקטובר 2007 לבין יולי 2008.
מלך השערים של נבחרת ארגנטינה הוא ליונל מסי עם 102 שערים. מסי הוא גם שיאן ההופעות בנבחרת (173).
היסטוריה
נבחרת ארגנטינה היא אחת הנבחרות הוותיקות בעולם. התאחדות הכדורגל הארגנטינאית הוקמה כבר ב-21 בפברואר 1894, והיא הוותיקה מבין התאחדויות הכדורגל בדרום אמריקה ואחת הוותיקות בעולם.
השנים הראשונות
ארגנטינה השתתפה בגמר המונדיאל הראשון ב-1930 אי פעם, בו הפסידה לנבחרת אורוגוואי בתוצאה 4:2, אחרי שהוליכה 1:2 במחצית. השחקן הארגנטינאי גיז'רמו סטאבילה סיים כמלך שערי הטורניר עם 8 שערים.
באותן שנים נחשבו ארגנטינה ואורוגוואי לנבחרות הטובות בעולם. השתיים גם נפגשו בגמר אולימפיאדת אמסטרדם, שגם בו ניצחה אורוגוואי. מלך שערי הטורניר, דומינגו טראסקוני, היה גם הוא ארגנטינאי.
ארגנטינה השתתפה גם במונדיאל 1934 שנערך באיטליה, אך הודחה מהמשחקים לאחר הפסד 3:2 לשוודיה.
לאחר מכן החלה תקופה שחורה עבור הנבחרת, שנמשכה קרוב ל-30 שנה. החונטה הצבאית ששלטה במדינה השתמשה בנבחרת ככלי פוליטי ולא אפשרה לנבחרת להשתתף במונדיאלים שנערכו ב 1938, ב-1950 וב-1954, אף על פי שהנבחרת נחשבה לאחת הטובות בעולם. ארגנטינה שבה להשתתף בגביע העולם רק ב-1958.
ארגנטינה זכתה במהלך אותן שנים בלא פחות מ-8 גביעי קופה אמריקה (ארגנטינה זכתה ב-12 גביעי קופה אמריקה עד שנת 1959 וסיימה כסגנית 9 פעמים).
מונדיאל 1966 - תחילת היריבות עם נבחרת אנגליה בכדורגל
הארגנטינאים, שהגיעו למונדיאל אחרי שזכו שנתיים קודם לכן בגביע בהשתתפות נבחרות ברזיל, אנגליה ופורטוגל, טענו לקיפוח מצידם של האירופאיים לאורך הטורניר.
1978–1993: עידן הזהב
ב-1978 אירחה ארגנטינה את המונדיאל, ונעזרה ביתרון הביתיות כדי לזכות בגביע בפעם הראשונה בתולדותיה, לאחר שניצחה את הולנד במשחק הגמר בתוצאה 1:3. השחקן המצטיין בנבחרת היה מריו קמפס, שכבש 6 שערים והוכתר למלך שערי הטורניר.
החונטה הצבאית ניצלה את הטורניר גם למטרות פוליטיות והציגה תמונה מעוותת של מצב אזרחי ארגנטינה באותן שנים.
דייגו ארמנדו מראדונה הודח ברגע האחרון מהסגל למונדיאל על ידי המאמן ססאר לואיס מנוטי בשל גילו הצעיר. כעבור שנה הוליך מראדונה את נבחרת ארגנטינה הצעירה לזכייה ראשונה במונדיאל הנוער, ובכך ביסס את מעמדו כאחד השחקנים החשובים של ארגנטינה.
במונדיאל 1982 שנערך בספרד העיניים היו נשואות למראדונה, אך ארגנטינה איכזבה והודחה על ידי ברזיל במשחק שבו הורחק מראדונה בשל פגיעה ללא כדור בשחקן יריב.
ב-1986 זכתה ארגנטינה בתואר בפעם השנייה. היא ניצחה במשחק הגמר את מערב גרמניה בתוצאה 2:3 לאחר שער ניצחון של חורחה בורוצ'גה. את ארגנטינה הנהיג דייגו ארמנדו מרדונה, שכבש חמישה שערים במהלך הטורניר. בעיקר זכורים שני השערים שכבש מול אנגליה במשחק רבע הגמר: את השער הראשון כבש מראדונה בעזרת ידו, בשער שמכונה "יד האלוהים". את השער השני כבש מרדונה לאחר שכידרר לאורך חצי המגרש של האנגלים, תוך שהוא עובר בדרך כמה שחקני הגנה אנגלים בדרך לכיבוש השער.
המשחק עצמו קיבל משמעות רבה הן בגלל היריבות הספורטיבית בין שתי המדינות שהחלה עוד מ-1966 והן בגלל המחלוקת בין שתי המדינות לגבי איי פוקלנד (איי מלבינס), מחלוקת שהביאה למלחמה בין שתי המדינות ב-1982.
ב-1990 הופיעה ארגנטינה בפעם הרביעית במשחק הגמר, אך הפעם הפסידה לגרמניה המערבית בתוצאה 1:0. ארגנטינה הציגה נבחרת בינונית באותה מונדיאל והצליחה להגיע לגמר בעיקר בזכות דייגו מראדונה. מראדונה שיחק בטורניר למרות פציעה ופרץ בבכי לאחר ההפסד בגמר.
ארגנטינה זכתה ב-1991 וב-1993 בשני טורנירי הקופה אמריקה שנערכו וב-1992 היא זכתה בגביע הקונפדרציות הראשון, שנערך בערב הסעודית, ובגביע ארטמיו פרנקי ב-1993. היו אלו הטורנירים האחרונים שבהם זכתה ארגנטינה במשך 28 השנים הבאות עד זכייתה בטורניר הקופה אמריקה ב-2021.
1993 ועד היום
בחמשת המונדיאלים הבאים (1994, 1998, 2002, 2006 ו-2010) איכזבה נבחרת ארגנטינה ולא הצליחה להגיע מעבר לשלב רבע הגמר, כאשר לשיא השפל הגיעה במונדיאל 2002 שבו הודחה כבר בשלב הראשון. ארגנטינה הגיעה למונדיאל כפייבוריטית הגדולה לזכייה בגביע, נבחרתו של מרסלו ביילסה נחשבה לטובה בעולם באותם ימים, אך לרוע מזלה היא הוגרלה ב"בית המוות" יחד עם אנגליה, שוודיה ו. ארגנטינה הצליחה לנצח את ניגריה במשחק הראשון משער של גבריאל בטיסטוטה, אך נחלה הפסד במשחק השני מול אנגליה משער בבעיטת עונשין של דייוויד בקהאם. עבור בקהאם היה מדובר בנקמה על הרחקתו במשחק שמינית הגמר מול ארגנטינה במונדיאל 1998. ארגנטינה התייצבה למשחק השלישי מול שוודיה בידיעה שרק ניצחון יעלה אותה. ארגנטינה שלטה לאורך כל המשחק אך לא יכלה לנצח וסיימה בתיקו 1–1 והארגנטינאים שקיוו לרגע של נחת שישכיח את הבעיות הקשות שפקדו את המדינה.
בנוסף, ארגנטינה הפסידה במשחקי הגמר של הקופה אמריקה לברזיל ב-2004 וב-2007, אף על פי שהגיעה למשחקים כפייבוריטית. היא גם הפסידה בשני גמרי גביע הקונפדרציות (ב-1995 לדנמרק וב-2005 לברזיל) ובגמר אולימפיאדת אטלנטה (1996) לניגריה. ב-2011 ארחה ארגנטינה את משחקי הקופה אמריקה, והודחה בשלב רבע הגמר על ידי נבחרת אורוגוואי.
במונדיאל 2014 הגיעה ארגנטינה לשלב הגמר, שם הפסידה 0–1 בדקה ה-112 לנבחרת גרמניה לאחר הארכה של המשחק.
בקופה אמריקה 2015 שנערך בצ'ילה, הגיעה ארגנטינה לגמר ושיחקה כנגד צ'ילה. המשחק נגמר ב-0-0 בתום הארכה והלך להכרעה בדו-קרב פנדלים. ארגנטינה הפסידה בדו-קרב לצ'ילה בתוצאה 1–4 ולפיכך סיימה במקום השני במפעל.
בקופה אמריקה 2016 שהתקיימה לציון 100 שנה להקמת המפעל בארצות הברית הגיעה ארגנטינה לגמר ושיחקה כנגד צ'ילה. המשחק נגמר ב-0–0 בתום הארכה והלך להכרעה בדו-קרב פנדלים. ארגנטינה הפסידה בדו-קרב לצ'ילה בתוצאה 2–4 ולפיכך סיימה במקום השני במפעל. לאחר משחק הגמר ליונל מסי הודיע שהוא פורש מהנבחרת, אך לקראת קמפיין מוקדמות מונדיאל 2018 מסי חזר לנבחרת.
ב-2019 מונה ליונל סקאלוני למאמן הנבחרת. הוא הוליך את ארגנטינה לזכייה בקופה אמריקה 2021 אחרי ניצחון בגמר על ברזיל 0–1 משער של אנחל די מריה ובכך זכתה הנבחרת בתואר ראשון מאז 1993. קפטן הנבחרת ליונל מסי זכה בתוארו הראשון במדיה, תוך כדי שהוא כובש ארבעה שערים (סיים כמלך השערים) ונבחר לשחקן המצטיין בטורניר.
מונדיאל 2022
במונדיאל 2022, ארגנטינה הופתעה על ידי במשחקה הראשון בשלב הבתים עם הפסד 2:1, אך בהמשך ניצחה את מקסיקו ופולין (0–2 בשני המשחקים) והעפילה לשמינית הגמר מהמקום הראשון בבית. בשמינית הגמר ארגנטינה גברה על 1-2 בזכות שערים של חוליאן אלברס וליונל מסי שכבש 5 שערים בטורניר ובכך עקף את שיאו של מראדונה עם 9 שערים בגביעי העולם. ברבע הגמר סיימה ארגנטינה בתיקו 2-2 עם הולנד וגברה עליה 3-4 בבעיטות הכרעה מ-11 מטרים. בחצי הגמר הביסה ארגנטינה את קרואטיה 0-3 והעפילה למשחק הגמר. בגמר המונדיאל ניצחה ארגנטינה 2–4 בפנדלים את נבחרת צרפת וזכתה במונדיאל בפעם השלישית בתולדותיה, לאחר שהמשחק הסתיים בתוצאה 3-3. ליונל מסי הכריז שהגמר היה משחקו האחרון במונדיאלים.
שונות
ארגנטינה זכתה 15 פעמים בטורניר הקופה אמריקה והיא שיאנית הזכיות יחד עם. כמו כן, זכתה ארגנטינה בגביע הקונפדרציות בשנת 1992.
משנת 1993 עד שנת 2021 ארגנטינה לא זכתה בתואר חשוב בכדורגל העולמי, למעט שתי מדליות זהב באולימפיאדת אתונה (2004) ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008). באולימפיאדה באתונה השיגה ארגנטינה דאבל ייחודי כאשר זכתה במדליות זהב בכדורגל ובכדורסל לגברים.
נבחרות ארגנטינה ואורוגוואי מחזיקות בשיא המשחקים בין שתי נבחרות, לאחר ששיחקו זו מול זו 161 משחקים. המשחק הראשון בין שתי הנבחרות התקיים ב-1906, והיה המשחק הבינלאומי הראשון בין שתי נבחרות כדורגל שמחוץ לבריטניה (אף על פי שנבחרות קנדה וארצות הברית שיחקו ביניהן ב-1885 ו-1886, אך משחקים אלו אינם נחשבים למשחקים רשמיים).
הנבחרת עד גיל 17
הנבחרת עד גיל 17 של ארגנטינה זכתה פעמיים באליפות דרום אמריקה עד גיל 17 (1985, 2003). היא סיימה כסגנית 4 פעמים (1988, 1995, 1997, 2001) ובמקום השלישי פעמיים (1991, 1993). היא מעולם לא זכתה בגביע העולם עד גיל 17, מיקום השיא שלה בקטגוריית גילאים זו הוא המקום השלישי (1991, 1995, 2003).
הנבחרת האולימפית
ארגנטינה זכתה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה (2004) ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008). בנוסף, היא זכתה במדליית הכסף פעמיים (באולימפיאדת אמסטרדם 1928 ובאולימפיאדת אטלנטה 1996).
שיאי שחקנים
נכון ל-15 ביוני 2023.
סגל הנבחרת
סגל הנבחרת לקראת צמד משחקי הידידות נגד פנמה וקוראסאו. ההופעות והשערים מעודכנים ל-29 במרץ 2023. לאחר המשחק נבחרת קוראסאו.
תחמוצת
תחמוצת (בלועזית: אוקסיד, Oxide) היא תרכובת של יסוד או חומר עם חמצן. מקור השם "תחמוצת" הוא מהמילה "חמצן".
תחמוצות רבות נוצרות בתהליך הבעירה.
שמות התחמוצות בעבר היו בפורמט של דו-תחמוצת הפחמן, למשל; מאז שנות ה-70 נהוג להשתמש בפורמט פחמן דו-חמצני. תחמוצת של יסוד אנאורגני נקראת אנהידריד (אם כי במונח זה משתמשים בעיקר לציון תחמוצות אורגניות).
תרכובות ידועות רבות הן תחמוצות. חול, זכוכית וקוורץ, למשל, מורכבים מאותו החומר: צורן דו-חמצני. חומר זה, הקרוי גם סיליקה, מופיע בלא פחות מ-17 צורות גבישיות שונות, רבות מהן אבנים יקרות למחצה, כגון אופאל.
חלודה גם היא תחמוצת: ברזל חמצני; היא נוצרת כשברזל "בוער" באטיות, כלומר - מתרכב עם החמצן שבאוויר.
גופרית דו-חמצנית נוצרת בשרפה בלתי-מלאה של תרכובות גופרית הנמצאות בדלק ישן. גז זה נפלט לאוויר ומתרכב עם מים ליצירת חומצה גופריתית; חומצה זו חודרת לאדמה כשהיא מעורבת בגשם תוך גרימת נזקים סביבתיים, תופעה הנקראת גשם חומצי.
חנקן חמצני הוא מולקולת איתות בעלת חשיבות עליונה ביצורים חיים. באדם הוא משמש כנוירוטרנסמיטר (כלומר, משמש להעברת אותות כימיים בין נוירונים - תאי עצב) וכן הוא גורם להתרחבות של כלי הדם ולפיכך - להורדת לחץ הדם בשעת הצורך. פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ניתן ב-1998 לשני מדענים שגילו את תפקידיו אלו של החנקן החמצני בגוף.
סידן חמצני ידוע יותר בשם סיד יבש או ליים. זוהי האבקה ממנה מכינים את נוזל הצביעה הלבן.
אלפא רומיאו 90
אלפא רומיאו 90 (באיטלקית: Alfa Romeo 90) היא מכונית סלון תוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו אשר יוצרה באיטליה בין השנים 1984–1987,
דגמים "אלפא רומיאו 90"
,
פיומיצ'ינו
פיומיצ'ינו (באיטלקית: Fiumicino) היא קומונה בפרוורי רומא במחוז לאציו שבאיטליה, שוכנת על גדת תעלת הטיבר, לחוף הים הטירני. הקומונה מפורסמת בשל נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י, השוכן בתחומה.
מרלו תומאס
מרגרט ג'וליה "מרלו" תומאס (באנגלית: Margaret Julia “Marlo” Thomas; נולדה ב-21 בנובמבר 1937) היא שחקנית, מפיקה ופעילה חברתית אמריקאית, ידועה על שום השתתפותה בסדרת הטלוויזיה "That Girl" (1966–1971).
חיים אישיים
תומאס נולדה בדטרויט, מישיגן לדני תומאס (1912–1991) ולרוז מארי קסניטי (1914–2000). סבתה מצד אמה הייתה המתופפת ונגנית כל ההקשה מארי "מרי" קסניטי (1896–1972). אחיה, טוני תומאס, הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה, ואחותה, טרה תומאס, היא שחקנית לשעבר. אביה היה אמריקאי ממוצא לבנוני, ומוצא אמה היה איטלקי.
תומאס גדלה בבוורלי הילס, קליפורניה. כילדה הוריה כינו אותה בשם מרגו (Margo), אך במהרה נודעה בשם מארלו, כשטענה בריאיון ל-"The New York Times", שכינוי זה נבע מהגייה לא נכונה בילדותה של הכינוי המקורי. למדה בבית הספר "Marymount High School" שבלוס אנג'לס, וכן סיימה לימודיה ב"אוניברסיטת דרום קליפורניה" עם תואר בהוראה. בראיון על הנושא סיפרה: "רציתי פיסת נייר שאומרת כי אני מוסמכת לעשות משהו". בנוסף, הייתה חברה באחוות "Kappa Alpha Theta".
קיימה מערכת יחסים עם הרב גרדנר, ובשנת 1980 נישאה למנחה פיל דונהיו.
קריירה
בין השנים 1961–1962 גילמה תומאס את אחותו הנערצת של ג'ואי, סטלה בארנס, בסיטקום "The Joey Bishop Show". במהלך שידורי הסדרה, ביצעה הופעות אורח בסדרות "The Many Loves of Dobie Gillis", "Ben Casey", "אזור הדמדומים", "My Favorite Martian" ובוננזה. בשנת 1998 שיחקה בדרמה הקומית "מסונוור" לצידן של איימי סמארט וכרמן אלקטרה. תומאס מוכרת גם כסנדרה גרין, אמה של רייצ'ל גרין גיבורת הסיטקום המצליח "חברים".
קובי מרימי
קובי (יעקב) מָרימי (נולד ב-8 באוקטובר 1991) הוא זמר ושחקן ישראלי. נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 2019 עם השיר "Home", לאחר שזכה בעונה השישית של "הכוכב הבא לאירוויזיון".
ביוגרפיה
מרימי נולד, גדל והתחנך ברמת גן. בן להורים בעלי צרכניה, ולו שתי אחיות גדולות. בנעוריו למד בתיכון "אהל שם" במגמת תיאטרון, והחל לשיר מגיל 13. כאשר למד בתיכון היה ילד דחוי, כשבעיית עודף המשקל שלו השפיעה משמעותית על חייו. לקראת גיוסו לצה"ל, לא התקבל ללהקה צבאית ובהמשך, לאחר שכבר עבר את השלב הראשון במבחני הקבלה לתיאטרון צה"ל, בחר שלא להמשיך בהליך הקבלה. לבסוף, הוא עשה את שירותו בחיל השלישות, במחנה מקלף שברמת גן.
לאחר שחרורו מצה"ל, הפחית ממשקלו 50 קילוגרמים, והחל ללמוד בסטודיו למשחק על שם ניסן נתיב. במהלך לימודיו, הופיע במחזות "מעגל הגיר הקווקזי", "האשליה", "תפילה", "הגברת הזאת ממקסים". לאחר סיום לימודיו, שיחק במחזה "כל דבר חי צריך", והופיע בתפקיד נתן העזתי במחזמר "משיח עכשיו" ב"חג המחזמר 2017" בבת ים. על תפקיד זה זכה בפרס "השחקן המבטיח" באותו פסטיבל.
ביוני 2018 השתתף מרימי בהצגת ילדים מוזיקלית "האוצר של צ'מבלו", בה גילם את צ'מבלו הדרקון.
אירוויזיון 2019
מרימי השתתף בעונה השישית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון". הוא הודח בשלב רבע הגמר, חזר בשלב "גלגל ההצלה" ובגמר זכה במקום הראשון, בעקבות הזכייה נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 2019 בתל אביב. במהלך התוכנית סיפר כי הוא סובל מפחד קהל, הן כשחקן והן כזמר.
ב-20 בפברואר 2019 נבחר השיר "Home", בלדה שכתבו אוהד שרגאי וענבר ויצמן, כשיר אותו יבצע מרימי באירוויזיון 2019. ב-7 במרץ 2019 נחשף קטע מהשיר על ידי תאגיד השידור הישראלי "כאן" והוא הוצג במלואו ב-10 במרץ בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2018 בערוץ כאן 11. ביום שלמחרת נקבע כי הופעתו של מרימי תהיה ה-14 בסדר השירים במופע הגמר.
ב-11 באפריל 2019 יצאה גרסת הרמיקס ל-"Home", וכשבוע וחצי לפני גמר האירוויזיון שונתה גרסת השיר Home.
בתחרות דורג במקום ה-23 מתוך 26 משתתפות בשלב הגמר.
לאחר האירוויזיון
ב-12 בספטמבר, יצא סינגל הבכורה של מרימי שנקרא "Yalla Bye".
ב-26 בינואר 2020 הוציא את השיר "לא לבד".
ב-10 באוגוסט 2021 הוציא סינגל ראשון מתוך אלבום בכורה שעתיד לצאת "יוצא מזה".
ב-22 במרץ 2022 הוציא את השיר "שתי דקות".
חיים אישים
מרימי מתגורר בתל אביב-יפו. טרם פרסומו כזמר, עבד כקופאי בקולנוע לב וכמארח בבר.
חומצה חזקה
חומצה חזקה היא חומצה אשר מתפרקת באופן מושלם ליוני הידרוניום בעת המסתה במים, לפי הנוסחה:
שלא כמו רוב החומצות, אשר בהן הפירוק אינו מושלם, בחומצות חזקות ריכוז יוני +H שווה לריכוז יוני -A. חומצות חזקות מאופיינות בקבוע תגובה גבוה מאוד. הן מגיבות במהירות ולעיתים באלימות עם תרכובות רבות, והן מסוגלות לאכל מתכות וחומרים אורגניים; לפיכך נחשבות החומצות החזקות לחומרים מסוכנים ויש לטפל בהן בזהירות.
חומצות חזקות מאוד
(מהחזקה לחלשה)
חומצות חזקות
(מהחזקה לחלשה)
יוהנס ריבמן
יוהנס ריבמן (16 בינואר 1820 - 4 באוקטובר 1876) היה מיסיונר וחוקר גרמני. נזקפים לזכותו מעשים שונים, כולל היותו האירופי הראשון, יחד עם עמיתו יוהאן לודוויג קראפף, שנכנס לאפריקה מחופי האוקיינוס ההודי. בנוסף, הוא היה האירופי הראשון שמצא את קילימנג'רו. חדשות על תגליתו של ריבמן פורסמו בידיעות של הכנסייה במאי 1849, אך התייחסו אליו כאל הוזה במשך שנים עשר השנים הבאות. החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון קבעה כי שלג לא יכול להיות באזור קו המשווה, קל וחומר קרחונים בקווי רוחב אלה. הם ראו בדו"ח פנטזיה של מיסיונר מוכה מלריה. רק בשנת 1861 החלו החוקרים במאמציהם למדוד את הר הקילימנג'רו. משלחות שיצאה לטנזניה בין 1861 ל 1865, בראשות הברון הגרמני קארל קלאוס פון דר דקקן, אישרו את התצפיות של ריבמן. יחד עם עמיתו יוהאן לודוויג קראפף גילה גם את הר קניה. עבודתם במזרח אפריקה השפיעה על משלחות עתידיות על ידי האירופאים, כולל של סר ריצ'רד ברטון, ג'ון האנינג סייפק ודייוויד ליווינגסטון. לאחר שאיבד את מרבית ראייתו, הוא נפטר מדלקת ריאות.
ראשית חייו
ריבמן נולד לאיכר ומגדל יינות מאזור שוואביה ב־16 בינואר 1820 בגרילינגן, וירטמברג. הכפר בו התגורר היה קטן, עם כ -1,500 תושבים. גם בגיל צעיר הוא שאף להיות "מטיף ומביא את הבשורה".
מאוחר יותר, כאשר גדל ריבמן הוא בחר להתמסר לתפקיד מיסיונר, והוכשר בבזל. בשנת 1844 למד במכללה של החברה המיסיונרית בכנסייה באיסלנגטון. בשנה שלאחר מכן הוסמך ככומר על ידי הבישוף של לונדון והיה חבר באגודה המיסיונרית של הכנסייה. ביחד עם עמיתו המיסיונר יוהאן לודוויג קראפף, נסע ריבמן בשנת 1846 למזרח אפריקה, שם עבד באזור הנוכחי של קניה, כמו גם במקומות אחרים.
עבודתם הייתה מסובכת, והם התקשו לשכנע את ראשי השבטים לתת להם לדבר עם העם. קראפף ציין (מה שהוא כינה) את "נחשול האסלאם" שעבר באפריקה, והוא רצה לבצע איזושהי פעילות נוצרית כנגד השפעתו הדתית של האסלאם על תושבי היבשת. עם התרחבות רדיוס עבודתם של שני המיסיונרים, החלו להתפתח תוכניות למאחזים המיסיונריים הנוצריים באזור.
בתקופתו באפריקה, רשם ריבמן יומן משנת 1848 ועד סוף חייו. ביומן כתב על האופן בו אמונתו בנצרות שמרה עליו ביבשת אפריקה. אזור שמעט מאוד אירופאים העזו להיכנס לפניו. ביומנו ריבמן מצטט פסוק מהתנ"ך (תהילים: 51, 12), שמשקף את אמונתו: "השיב לי שמחת ישועתך והעניק לי רוח מוכנה, לקיים אותי. "
גילוי הקילימנג'רו והר קניה
בשנת 1848 היה ריבמן האירופאי הראשון שראה את הר קילימנג'רו. בשנה שלאחר מכן הוא ראה את הר קניה יחד עם עמיתו קראפף.
ב־16 באוקטובר 1847, יצאו השניים אל תוך קניה. עימם היו שמונה אנשי שבט ומנהיג שיירות מקומי בשם בוואנה כרי. משלחת זו יצאה במטרה להקים כמה תחנות של המיסיון באזור. המסע היה מוצלח וקבוצת אנשי השבטים והמיסיונרים חזרו למומבסה ב־27 באוקטובר.
בזמן מסוים, במהלך מסעם נודע לריבמן ולקראף על הר גדול המכונה 'קילימנג'רו', שהגיע עד לעננים ואשר 'היה מכוסה בכסף'. שני הגברים, כמו רוב האירופאים באותה תקופה, היו תחת הרושם ששלג וקרח אינם יכולים להתקיים כל כך קרוב לקו המשווה, ולא הצליחו להבין את המשמעות של ההר 'שמכוסה בכסף'.