cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודה לייב פישמן מימון
בארץ ישראל
הרב מימון נעצר בשבת השחורה על ידי הבריטים, ושהה כשבועיים במעצר במחנה המעצר בלטרון. במהלך מעצרו שבת רעב. מעצרו עורר סערה בשל מעמדו וגילו המתקדם, ובשל שהוסע בעל כורחו ביום השבת לבית המעצר במכונית, למרות בקשתו להגיע לשם ברגל. לאחר שאפילו הרבנים הראשיים לא הניאו אותו מהחלטתו לשבות, היחיד שהצליח במשימה זו בתחכום רב, היה הרב יעקב גולדמן - רב בתי הסוהר מטעם הוועד הלאומי.
בעת המאבק על הקמת המדינה תמך בדוד בן-גוריון ובעמדתו, שיש להקים מדינה עצמאית אפילו בחלק של ארץ ישראל המערבית. הוא ניסה לשכנע את חברי מועצת העם להכניס אזכור של "אלוקי ישראל" לנוסח מגילת העצמאות, ובסופו של דבר הושגה פשרה בניסוח "מתוך ביטחון בצור ישראל". במעמד הכרזת העצמאות ישב הרב מימון לצדו של בן-גוריון והיה בין החותמים על מגילת העצמאות. מיד בתום הקראת מגילת העצמאות, קם הרב מימון ובירך בקול את ברכת "שהחיינו" וכל הנוכחים קראו בהתרגשות: "אמן!" לאחר קום המדינה שימש כשר הדתות מטעם "המזרחי" בממשלה הזמנית, ומטעם החזית הדתית המאוחדת כשר הדתות וכשר לנפגעי המלחמה בממשלת ישראל הראשונה והשנייה. למרות יחסיו המיוחדים עם ראש הממשלה, הייתה כהונתו בממשלה הזמנית רצופה במאבק על דמות המדינה היהודית, ובכלל זה מעמד השבת, הכשרות, הרבנות הראשית והרבנות הראשית בצה"ל. על רקע זה איים בכמה מקרים להתפטר, נעדר מישיבות הממשלה ואף הפסיק את תפקודו כשר. לבסוף חזר לתפקידו אחרי שבן-גוריון ביקש זאת ממנו במכתב. גם כהונתו בשתי הממשלות הבאות הייתה רצופה משברים על רקע דתי, בייחוד בנושא החינוך במחנות העולים ובמעברות, ובעיקר בשאלה לאיזה זרם חינוך ישויכו ילדי העולים מתימן. התפטרות הרב מימון מתפקידו בפברואר 1951 הביאה במרץ 1951 להתפטרות הממשלה כולה ולבחירות לכנסת השנייה. החזית הדתית התפרקה והרב מימון סיים את פעילותו הפוליטית.
הרב מימון נפטר בט' בתמוז תשכ"ב (1962) ונקבר בבית הקברות סנהדריה. אלפי מלווים ובהם ראשי המדינה ליוו אותו בדרכו האחרונה.
משנתו
דרכו בלימוד - שאותה תיאר בספריו - הדגישה את הבקיאות ואת ההתרחקות מפלפול. בספרייתו היו 40 אלף ספרים, אחת הספריות הגדולות בעולם היהודי. ספרייה זו עמדה ביסוד ספריית 'מוסד הרב קוק'. בתו גאולה בת-יהודה סיפרה עליו בספרה 'הרב מימון בדורותיו' כי היה לומד במהירות דפי גמרא, רש"י ותוספות.
הנצחה
בשנת 1951 הוענק לרב מימון תואר דוקטור לשם כבוד (דוקטור לתאולוגיה) מידי נשיא ישיבה יוניברסיטי בניו יורק שמואל בלקין.
הירי במועדון הלילה בקולורדו ספרינגס
רקע
החשוד זוהה כאנדרסון לי אולדריץ' בן ה-22 (יליד 2000), אזרח מקומי מקולורדו ספרינגס.
דרגה של אלגברה
באלגברה מופשטת, הדרגה של אלגברה מממד סופי היא המעלה של פולינום מינימלי גנרי של לאלגברה. הדרגה חסומה על ידי מימד האלגברה, ושווה לה במקרים מסוימים; למשל, הדרגה של הרחבת שדות ספרבילית שווה לממד. עם זאת, הדרגה יכולה להיות קטנה מהממד: הדרגה של אלגברת המטריצות היא \ n. לכן הדרגה חסומה על ידי מימד ההצגה הליניארית הקטנה ביותר של האלגברה. הדרגה אינה משתנה תחת הרחבת סקלרים.
הפולינום הגנרי
תהי A אלגברה (אסוציאטיבית, או לכל הפחות אלגברה לא אסוציאטיבית שהיא בעלת חזקה אסוציאטיבית בהחלט), מממד סופי מעל שדה F. נבחר בסיס, ונתבונן באיבר של האלגברה  המתקבלת מהרחבת סקלרים מ-F לשדה הפונקציות. במקרה כזה, קיים פולינום מינימלי מתוקן P המאפס את X, והוא נקרא הפולינום המינימלי הגנרי של A. הדרגה שווה למעלה של P.
לדוגמה, הדרגה של אלגברת המטריצות \ M_m(F) היא m; וזו גם הדרגה של כל אלגברה פשוטה מממד \ m^2 מעל למרכז שלה. אם \ A_1,A_2 הן אלגברות מעל אותו שדה, אז דרגת הסכום הישר שלהן היא הדרגה הגדולה מבין השתיים.
בית החולים חוושנשאן
בית חולים חוושנשאן (בסינית: 火神山医院, בפין-יין: Huǒshénshān Yīyuàn - "חְווֹשֶׁנְשָׁאן יִייְוֵּ'אן"; מילולית: "הר אל האש") הוא בית חולים לשעת חירום, שנבנה בסין בין התאריכים 23 בינואר 2020 ל-2 בפברואר 2020 (10 ימים בלבד), בתגובה להתפרצות נגיף הקורונה במדינה. בית החולים ממוקם בסמוך לאגם גְ'ה-יִין (知音湖) במחוז צָאיְדְייֵן, ווהאן, חוביי. בית החולים פועל תחת ניהולו המלא של צבא השחרור העממי של סין. בית חולים שדה שני, בית החולים ליישנשאן, נבנה גם הוא באותו הדגם.
אטימולוגיה
השם "חְווֹשֶׁנְשָׁאן" (火神山, מילולית: "הר אל האש") הוא על שם ג'וז'ונג, דמות חשובה במיתולוגיה הסינית ובדת העממית הסינית.
היסטוריה
בניית בית החולים החלה בערב 23 בינואר 2020, והפעילות בו התחילה ב־3 בפברואר 2020. בתחילת תהליך הבנייה נאספו עשרות דחפורים וציוד נוסף לעבודות עפר, כדי ליישר את הקרקע. אחרי היישור הונחו, ביסודות הבניין, כמה שכבות בידוד ובטון, שמטרתן למנוע מהקרקע להזדהם עם הגעת החולים למקום. בתחילת הבנייה נדרשו עובדים רבים לעבוד במשך שתי משמרות, 12 שעות ביום, בשל מחסור בעובדים. עם זאת, בהמשך נוספו כ-3,000 איש (בסך הכל עבדו במיזם הבנייה כ-7,500 איש), והועסקו מסביב לשעון בשלוש משמרות שונות. בניית בית החולים הסתיימה ב־2 בפברואר, והוא התחיל את פעילותו ב-3 בפברואר.
עיצוב
בית החולים מעוצב על פי בית החולים שיאוטאנגשאן, שנבנה בפרברי בייג'ינג בשישה ימים בתחילת מגפת סארס בשנת 2003.
בית החולים נבנה בבנייה טרומית, כדי להקל על הבנייה, והיחידות הונחו על עמודים כדי להרחיקן מהאדמה. כל יחידה היא כעשרה על עשרה מטרים, ויש בה מקום לשתי מיטות. כל חדר יופעל ויהיה נתון בבידוד כדי למנוע התפשטות מיקרואורגניזמים מבית החולים.
פיקסי דייוויס
פיקסי דייוויס (באנגלית: Pixie Davies; נולדה ב-9 בדצמבר 2006) היא שחקנית אנגלייה. היא כיכבה בסרטים "המעון של מיס פרגרין לילדים משונים" ו"מרי פופינס חוזרת" ובסדרה "אנושיים" בתפקיד סופי הוקינס.
לירון ויצמן
ביוגרפיה
לירון ויצמן נולדה וגדלה בתל אביב, הבכורה מבין שתי בנות. בצעירותה הופיעה עם להקת "השכנים של צ'יץ'". שירתה בצה"ל כמש"קית חינוך בחיל הים. בוגרת תואר ראשון בתקשורת מהאוניברסיטה הפתוחה.
קריירה
בשנת 2006 נכנסה ויצמן לעולם העיתונאות, שימשה כמבזקנית באתר הספורט באינטרנט ONE, וסיקרה את משחקי קבוצת הפועל פתח תקווה ונבחרת ישראל בכדורגל.
בשנת 2007 הצטרפה לתוכנית הבידור היומית "ערב טוב עם גיא פינס" ששודרה אז בהוט. מאז ועד 2018 שימשה כחברת מערכת, עורכת משנה ומגישה בתוכנית יומית זאת, ששודרה לאחר מכן בערוץ 10, בערוץ 2 ובקשת 12. היא הגישה את "עשר", המצעד השבועי של התוכנית, את תוכנית הקולנוע "שוברי קופות" בערוץ הקולנוע הישראלי ב-Yes וב, והשתתפה כפאנליסטית בתוכנית האופנה "שעת הדרקון" בהנחיית דורין אטיאס.
בשנת 2011 הגישה את התוכנית "נראות טוב גם ברדיו" עם רותם סלע ששודרה בתחנת רדיו תל אביב. בשנת 2012 הגישה את התוכנית "ערב טוב ספורט", ששודרה בערוץ הספורט.
בשנת 2016 החלה להגיש את תוכנית הבישול והאירוח "מנה מנה" בערוץ הילדים. בהמשך אותה שנה החלה להגיש בימי חמישי את תוכנית הבוקר "בוקר אור עד 10" בערוץ 10.
ב-28 באוגוסט 2017 שודרה התוכנית האחרונה בהנחייתה, לקראת המעבר של ויצמן לעבודה ב"קשת", יחד עם צוות התוכנית "ערב טוב עם גיא פינס".
ב-22 באוקטובר 2017 החלה להגיש תוכנית יומית ששמה "אחת שיודעת" בשידורי קשת בערוץ 2, ובחודש נובמבר אותה שנה, בקשת 12.
במרץ 2018 פורסם כי ויצמן עוזבת את "ערב טוב עם גיא פינס", את התוכנית "אחת שיודעת" ואת קשת 12 ועוברת לרשת 13.
ב-2018 החלה להנחות את תוכנית המציאות "האח הגדול", בעונה הראשונה ששודרה ברשת 13, לצד אסי ישראלוף ועפר שכטר, והחל מהעונה שלאחר מכן לצד גיא זו-ארץ.
ב-18 במאי 2020 עלתה לאוויר תוכנית יומית ברדיו תל אביב בהובלת ויצמן ונלי תגר שעוסקת בשיח נשי ומביאה סיפורים אישיים של מאזינות לצד פינות ייעוץ ופעילות ברשתות החברתיות.
באוקטובר 2020 עלתה תוכנית מציאות חדשה בהנחייתה, "אהבה חדשה" בערוץ רשת 13.
חיים אישיים
ויצמן נשואה לעורך הדין אורי סמית, ולהם שתי בנות.
גרנדין
גרנדין (בצרפתית: Grenadine, מלשון grenade, רימון ) הוא סירופ העשוי מרימונים וסוכר. הגרנדין מיוצר על ידי סחיטה וסינון הרימונים ובישול עם סוכר.
בצרפת משמש כיום השם "גרנדין" כשם כללי לסירופ. הוא מגיע בטעמים שונים, בעיקר של פירות יער כמו פטל, תות שדה וקסיס, וכן בטעם לימון. השימוש המקורי של סירופ גרנדין היה בערבוב עם מים על מנת לתת טעם למים. כיום משמש הגרנדין בקוקטיילים הן בשל צבעו העז והן עקב טעמו, וכן משום שהמשקל הסגולי שלו כבד מרוב המשקאות המרכיבים את הקוקטייל, דבר שגורם לשקיעתו בכוס וליצירה של פס אדום בתחתית הכוס.
ניתן כיום למצוא בשוק תחליפי גרנדין מלאכותיים שאינם מכילים פרי, אלא סירופ תירס וצבעי מאכל.
אפריקאנס
אפריקאנס (Afrikaans) היא אחת השפות הרשמיות בדרום אפריקה ומשמשת בעיקר את האפריקאנרים (לבנים ממוצא הולנדי, גרמני וצרפתי) והצבעוניים (בני תערובת, צאצאי מתיישבים לבנים ובני שבטים אפריקאים וגזעים אחרים, כגון צאצאי מלזים שהובאו לדרום אפריקה). גם בנמיביה הסמוכה תפוצה נרחבת לשפה.
בשנות משטר האפרטהייד בדרום אפריקה נחשבה האפריקאנס לשפת השלטון הלבן, וניסיונות מפלגת השלטון להנחילה כשפת לימוד בבתי הספר ה"שחורים" נתקלו בהתנגדות עזה וגרמו לפרוץ מהומות ברחבי המדינה. האנגלית, שהייתה השפה הרשמית השנייה בצד האפריקאנס בימי השלטון הלבן, נחשבה מקובלת יותר על השחורים בדרום אפריקה כשפה המקשרת בין בני הקבוצות האתניות השונות, בהיותה שפה אוניברסלית יותר ובעיקר שפתה של האופוזיציה הליברלית למפלגת השלטון.
עם סיומו של משטר האפרטהייד ובחירתו של נלסון מנדלה כנשיא השחור הראשון בשנת 1994, הייתה האפריקאנס לאחת מ-11 שפות רשמיות שוות מעמד במדינה, אך משיקולים פרקטיים הוחלט שהשפה האנגלית תקבל קדימות בכל הכיתובים הרשמיים.
בנמיביה שימשה האפריקאנס כשפה רשמית (בצד הגרמנית) עד הכרזת עצמאותה בשנת 1990.
המתקן הגרעיני בנתנז
פעילות המתקן
בשנת 2002 חשף הדיסידנט האיראני עלירזה ג'פרזדה, חבר בארגון "המועצה הלאומית העליונה להתנגדות באיראן" (NCRI) המאגד גולים המתנגדים לממשלת איראן (ויש הטוענים חלק מארגון הגרילה מוג'אהדין ח'לק), כי בנתנאז הוקם מתקן צנטריפוגות סודי להעשרת אורניום אשר נכרה במחוז יזד.
ביוני 2003 איראן שברה את החותמים על אורניום לא מועשר והחלה בהעשרתו בצנטריפוגה בודדת, באוגוסט חיברה קסקדה קטנה של 10 צנטריפוגות, בהמשך חוברו הצנטריפוגות הגזיות לקסקדה של 164 צנטריפוגות מסוג P-1 (המכונות כך בשל מוצאן מפקיסטן. פקחי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) שביקרו באתר דיווחו על הרחבת האתר בנובמבר 2007. דיווח סבא"א מפברואר 2008 הראה כי איראן החלה להרכיב צנטריפוגות מתוחכמות יותר מ-P-1, בדגם המכונה P-2 או IR-2 על ידי איראן.
ישנם משקיפים המעריכים כי האתר הוא "אתר ראווה" איראני בלבד, וכי פעילות ההעשרה המרכזית מוסתרת באתר אחר. טענות אלו נסתרות בתמונות לוויין מאמצע 2004 המעידות על עבודה מקיפה לביצור התקרה של האתר התת-קרקעי בבטון מזוין וחומרים אחרים בסך של יותר מ-20 מטרים.
ב-2007 טען מהדי אבריסאמצ'י, נציג ה-NCRI, כי אתר תת-קרקעי גדול וחדש מוקם בנתנז, כ-5 ק"מ מדרום לאתר המרכזי, בקרבת הכפר עבאסאבאד. אתר זה מקושר בשתי מנהרות לאתר נתנז הראשי.
בלמופן
בלמופן (באנגלית: Belmopan) היא בירת בליז שבמרכז אמריקה, היא בין הבירות הקטנות בעולם. בעיר מתגוררים כ-24,294 תושבים בלבד, נכון ל-2019.
מיקום העיר
העיר שוכנת מזרחית לנהר בליז, במרחק של 80 קילומטר מהבירה הקודמת של בליז - בליז סיטי. הבירה הועברה מבליז סיטי לבלמופן לאחר שהוריקן הרס את בליז סיטי בשנת 1961. הממשלה עברה מבליז סיטי לבלמופן בשנת 1970. בניין הפרלמנט החדש נבנה בסגנון פרה-קולומביאני - סגנון מאיה.
היסטוריה
לאחר שההוריקן האטי הרס 75% מבליז סיטי, החליטה ממשלת בליז לבנות בירה חדשה יותר מרוחקת מהים. מיקומה של בלמופן נבחר בשנת 1962. החלטה זו יצאה לפועל בזכות המימון הבריטי (בשנת 1964 בליז עדיין הייתה מושבה בריטית בשם הונדורס הבריטית). העלות הוערכה ב-40 מיליון דולרים בליזיים (כ-20 מיליון דולרים אמריקאיים), ואף שרק מחצית מהסכום הייתה בקופת המושבה, החלו בעבודות בשנת 1967. לאחר חנוכת הבירה החדשה, מדינות רבות היססו לגבי העברת השגרירויות לעיר, מתוך חשש שהיישוב החדש לא באמת יתבסס כבירה חדשה. רק 11 שנים אחרי חנוכת העיר (1981),הועברה הנציבות הבריטית העליונה ליישוב. בשנת 1984, עם עצמאות בליז, בלמופן הפכה לבירתה. ארצות הברית פתחה את השגרירות שלה בעיר רק בשנת 2006. כיום, (2017) עדיין ישנן ארבע שגרירויות ו-29 קונסוליות בבליז סיטי.
מקור השם
שם העיר בלמופן נוצר מצירוף של שתי מילים - "בל" - קיצור של בליז, ו"מופן" - שמו של אחד הנהרות בסביבה.
כלכלה
בבלמופן 589 בתי עסק. תחנת אוטובוסים מרכזית ושוק נבנו בעיר בשנת 2003.
השכלה
אוניברסיטת בליז עברה מבליז סיטי לבלמופן לאחרונה, ומצפים כי הדבר ישפיע על גידולה של העיר.
שלטון מקומי
בין 2004 ל-2006 כיהן אנתוני צ'ינונה כראש עיריית בלמופן. ב-2006 נכנס לתפקיד סימון לופז.
ליברצ'ה
ולדזיו ולנטינו ליברצ'ה (באנגלית: Władziu Valentino Liberace; 16 במאי 1919 - 4 בפברואר 1987), הידוע בשם הבמה ליברצ'ה, היה פסנתרן ובדרן אמריקאי. בשיא תהילתו, בין שנות ה-50 לשנות ה-70 של המאה ה-20, ליבראצ'ה היה הבדרן בעל השכר הגבוה ביותר בעולם.
ביוגרפיה
ליברצ'ה נולד בעיר וסט אליס, ויסקונסין שבארצות הברית להורים מוזיקאים. אחיו התאום של ליברצ'ה מת בלידה. אביו, סלווטורה ליברצ'ה היה מהגר איטלקי, אשר ניגן בקרן יער בתזמורת הפילהרמונית של מילווקי. אמו, פרנסס זוקובסקי הייתה מורה לפסנתר אמריקנית ממוצא פולני. אחיו ג'ורג' היה כנר.
ליברצ'ה החל לנגן בפסנתר בעת שהיה בן ארבע. כנער, ליברצ'ה התפרנס מנגינה על פסנתר במועדוני לילה, אירועים, ושיעורי ריקוד. בהמשך החל הופיע יחד עם התזמורת הסימפונית של שיקגו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ליברצ'ה הנחה את תוכנית הטלוויזיה "המופע של ליברצ'ה" אשר שודרה בסינדיקציה. במשך זמן מסוים תוכניתו זכתה לרייטינג גבוה יותר אף מהתוכנית המצליחה "לוסי אהובתי". בהמשך שנות ה-50 שיחק בתפקידים קטנים במספר סרטי קולנוע.
במהלך שנות ה-50 ליברצ'ה הוציא לשווקים מספר אלבומים שהופקו על ידי קולומביה רקורדס. במהלך 1953 בלבד נמכרו מעל ל-2,000,000 עותקים של אלבומיו.
ב-1955 החל להופיע באופן תדיר במועדון ריביירה שבלאס וגאס.
פאג'יר
המילה מופיעה בקוראן בסורת עבס:
ליברצ'ה
ביוגרפיה
בשנת 1960 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. ב-1965 הופיע בסרט "אמריקה לאן? בסצנה מפורסמת בה הוא מציע ללקוח את מוצרי הקבורה היוקרתיים של חברת קבורה. ב-1966 הוא הופיע בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה האמריקנית "באטמן".
ב-1973 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי הראשון. במהלך שנות ה-70 הפיע בתפקידי אורח בפרקים של סדרות הטלוויזיה "הנה לוסי", "קוג'אק", ו"החבובות".
לאורך שנות ה-70 ההופעות החיות של ליברצ'ה ערך בלאס וגאס זכו להצלחה רבה כאשר ליברצ'ה נהג להרוויח כ-300,000 דולרים מדי שבוע.
בשנת 1979 ליברצ'ה פתח בלאס וגאס את מוזיאון ליברצ'ה אשר הציג בין היתר את הפסנתרים שלו, מכוניות היוקרה שלו, וחפצים אחרים שהיו בבעלותו. ליברצ'ה היה אספן ידוע של רהיטים עתיקים, פסנתרים עתיקים ומכוניות יוקרה. אוסף הפסנתרים שלו כלל בין היתר פסנתרים שהיו שייכים לפרדריק שופן וג'ורג' גרשווין.
ב-1982 סקוט תורסון, מי שהיה מאהבו של ליברצ'ה בסתר בין השנים 1977 ל-1982, תבע מזונות מליברצ'ה. על אף התביעה ליברצ'ה המשיך להכחיש את היותו הומוסקסואל. בשנת 1984 התביעה יושבה מחוץ לבית המשפט כאשר תורסון קיבל 95,000 דולרים.
הופעתו האחרונה של ליברצ'ה התקיימה ב-2 בנובמבר 1986 ב"רדיו סיטי מיוזיק הול" שבניו יורק. ליברצ'ה נפטר מאיידס שלושה חודשים לאחר מכן, בהיותו בן 67, בביתו שבפאלם ספרינגס, קליפורניה. ליברצ'ה היה אחד מהידוענים הראשונים שנפטרו מאיידס.
ג'ון לגוויזאמו
ג'ון אלברטו לגוויזאמו (באנגלית: John Alberto Leguizamo; נולד ב-22 ביולי 1960) הוא שחקן, במאי קולנוע, מפיק וקומיקאי אמריקאי יליד קולומביה.
קריירה
לגוויזאמו החל כקומיקאי במועדוני לילה ניו יורקים, ואת תפקידי האורח שלו בטלוויזיה ובקולנוע החל כשבשנת 1984 השתתף בסדרה "מיאמי מחלק מוסר". בשנת 1991 הוא כתב והשתתף במחזה בשם "Mambo Mouth", שבו שיחק שבע דמויות. המחזה זכה בפרס המבקרים ולגוויזאמו זכה להכרה ציבורית. הוא הופיע בתפקידי אורח ביותר מ-50 סרטי קולנוע, ביניהם "בנוגע להנרי", "האחים סופר מריו" (בתפקיד לואיג'י), "דרכו של קרליטו" (לצד אל פצ'ינו), "רומיאו ויוליה", "ספון", "החלטה גורלית", "מולין רוז'" (לצד יואן מקגרגור וניקול קידמן), "פגיעה היקפית" (לצד ארנולד שוורצנגר), ו"מחלק 13".
לגוויזאמו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על הסרט "קדילאק של סופשבוע" (1995).
בשנת 2000, לגוויזאמו שיחק בתפקיד שני השדים (ג'יני) במיני סדרה "לילות ערב". בנוסף תרם את קולו בסרט האנימציה "עידן הקרח" והמשכו. לגוויזאמו יצר, כתב, הפיק ושיחק בתוכנית בידור בשפה הספרדית בשנת 1995, והציג את כישרונו הרב בחיקוי דמויות. בשנת 1998 זכה פרס אמי עלה שתתפותו בסרט בשם "Freak" שביים ספייק לי, שמבוסס על מחזה שיצא מוקדם יותר באותה שנה.
בשנת 2003 ביים וכתב את הסרט "בלתי מנוצח" לרשת HBO, שבו גם כיכב לצד ונסה פרליטו.
בשנים 2005–2006, לגוויזאמו הצטרף לצוות השחקנים בסדרה "ER" למשך עונה אחת בלבד.
בשנת 2008 שיחק בחידוש השני של תיאטרון ברודוויי למחזה "אמריקן באפלו" פרי עטו של דייוויד מאמט.
בשנת 2013 גילם את דמותו של רנדי בסרטו של רידלי סקוט "היועץ".
בשנת 2016 שיחק בדרמת הפשע "המסתנן" לצידם של בריאן קראנסטון, איימי ראיין ודיאן קרוגר. באותה שנה שיחק בסרט הפשע "הולופוינט" לצידם של איאן מקשיין, לין קולינס, ופטריק וילסון.
בשנת 2018 שיחק בסדרה "וייקו" ועל תפקידו היה מועמד לפרס אמי לשחקן משנה במיני-סדרה או סרט טלוויזיה. באותה שנה פורסם כי ישתתף בסרטו של בארי לוינסון, "השורד", המתאר את סיפורו של ניצול השואה הארי האפט, שאולץ להתאגרף כדי לחיות. בן פוסטר מגלם את האפט. לצדו משתתפים בסרט דני דה ויטו, בילי מגנוסן, ויקי קרייפס, פיטר סארסגארד ודר זוזובסקי. הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-21 בספטמבר 2021 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
חיים אישיים
בשנים 1994–1996 היה נשוי לשחקנית ילבה אוזוריו.
ב-2003 הוא נישא בשנית למלבישה ג'סטין מאורר בטקס קתולי-יהודי (הוא קתולי ואשתו יהודייה). להם בת ובן. מתגוררים בניו יורק.
רודולף ברשאי
רודולף בוריסוביץ' ברשאי (ברוסית: Рудольф Борисович Баршай; 28 בספטמבר 1924 - 2 בנובמבר 2010) היה מנצח, מעבד וויולן יהודי סובייטי-רוסי.
קורות חיים
ברשאי נולד למשפחה יהודית בכפר לבינסקאיה שבמחוז קראסנודר, ברית המועצות. הוא למד בקונסרבטוריון של מוסקבה אצל פרופסור צייטלין ופרופסור בוריסובסקי. הוא הופיע כוויולן הן כסולן והן במוזיקה קאמרית עם סביאטסלב ריכטר ודוד אויסטרך. כן ניגן בשלישייה עם מסטיסלב רוסטרופוביץ' ולאוניד קוגן. ברשאי זכה במספר רב של תחרויות סובייטיות ובינלאומיות. בשנת 1954 נשא לאישה את אנה מרטינסון, ציירת ומעצבת תלבושות בימה רוסיה.
בשנת 1955 הקים את התזמורת הקאמרית הנודעת של מוסקבה, שפעלה בניהולו ובניצוחו עד שעלה לישראל בשנת 1977. הוא עמד בראש התזמורת הקאמרית הישראלית, אחר התזמורת הסימפונית של בורנמות' (1982–1986). בהמשך התיישב בקביעות בשווייץ. ניצח על הרבה תזמורות ידועות-שם, ביניהן תזמורת ונקובר, התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית המלכותית, התזמורת הסימפונית של סינסינטי ורבות אחרות.
ברשאי זכה לתהילה כפרשן מוזיקה ומעבד יצירות משל שוסטקוביץ' ופרוקופייב וכמנצח על מוזיקה של מאהלר ושוסטקוביץ'. רבות מהקלטותיו זכו לשבחי הביקורת וזכו בפרסים בינלאומיים, ביניהם פרסי גראמי וקאן.
ספר הברית (ביקורת המקרא)
ספר הברית הוא מקבץ פרקים בספר שמות; -, כפי שנכתב, והוא מיוחס בביקורת המקרא למסורת האלוהיסטית. קיים ספר נוסף, הנקרא בידי חוקרים "ספר הברית הקטן", פרק בלבד, ומיוחס במחקר למקור היהוויסטי (J). שני ספרי הברית מכילים קטעים מקבילים עם שינויים מהותיים בחוקים וענייני מוסר ופולחן.
רוג'ר אלרס
רוג'ר אלרס (באנגלית: Roger Allers; נולד ב-29 ביוני 1949) הוא במאי קולנוע, אנימטור, תסריטאי ומחזאי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בשל בימוי הסרט המצליח "מלך האריות" של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, אותו ביים עם רוב מינקוף.
ביוגרפיה
אלרס התמכר להנפשה כבר בגיל 5 כאשר צפה בסרט "פיטר פן". הייתה לו החלטה ליצור בחברת וולט דיסני. בתחילת הדרך החל ללמוד באוניברסיטת אריזונה שם קיבלת תואר באומנות. את עבודתו החל עם אולפני ליסברגר בהם עבד על הנפשה על רחוב סומסום, ופרסומות שונות.
ב-1978 עבר ללוס אנג'לס כדי לעבוד על פרויקט סרט הנפשה, סיים את העבודה לאחר חצי שנה וזו היית העבודה המשותפת הראשונה שלו עם חברת דיסני.
ב-1985 חזר שוב ל-.L.A, אלרס שמע שדיסני חיפשה אנימטור לסרט אוליבר וחבורתו וכך התקבל לעבודה. במהלך שנות ה-80 וה-90 עבד כמעט על כל סרטי דיסני הכוללים את בת הים הקטנה, בן המלך והעני, היפה והחיה, אלאדין ומלך האריות.
ב-1994 בפעם הראשונה ביים סרט הוא מלך האריות העטור פרסים והמצליח ביותר. אלרס היה מועמד על כתיבת הספר. בהמשך השנים אלרס המשיך לעבוד בדיסני בפיתוח תוכנות ויצר את הסרט הקיסר נפל על הראש אשר היה ברוח הסרט מלך האריות. לאחר כמה שנים אלרס החליט לעזוב את הפרויקט.
המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה
האובלסט האוטונומי של דרום אוסטיה (ברוסית: Юго-Осетинская автономная область) או המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה נוסד בשנת 1922 במסגרת גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) והתקיים עד להתפרקותה של ברית המועצות.
היסטוריה
האובלסט נוסד באפריל 1922 במסגרת מדיניות של יצירת יחידות טריטוריות אוטונומיות בברית המועצות עבור מיעוטים אתניים, שנקראה קורניזציה (коренизация), תחת הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז בתחילה ולאחר מכן תחת גאורגיה הסובייטית (רס"ס גאורגיה). אף שלאוסטים שפה משלהם, האוסטית, היו הרוסית והגאורגית לשפות האדמיניסטרטיביות. כיום אוסטית היא השפה האדמיניסטרטיבית המשמשת את הממשלה הבדלנית בצחינוואלי. בתקופה הסובייטית, תחת השלטון הממשלה הגאורגית, נהנתה דרום אוסטיה ממידה מסוימת של אוטונומיה, בכל מה שקשור לשפה האוסטית ולימודה בבתי הספר. באותו זמן החלו לצבור תאוצה קבוצות לאומניות בגאורגיה. הדבר הביא לחידוש המתיחות הגאורגית-אוסטית, שהגיעה לשיאה בסוף שנות השמונים.
אזור דרום אוסטיה כלל באותם ימים כפרים רבים שהיו מאוכלסים בתושבים שמוצאם האתני היה גאורגי. האוסטים היו מרוכזים בעיקר באזור העיר ג'ווה (נפת ג'ווה) ובבירת המחוז צחינוואלי. בשנות השמונים היוו האוסטים 66% מהאוכלוסייה כאשר הגאורגים בה היוו 33% בלבד. בשנת 1989 התגוררו 60% מהאוסטים בגאורגיה מחוץ לאזור דרום אוסטיה. לאורך השנים נטמעו הגאורגים והאוסטים, באופן כללי, ונישואי התערובת היו נפוצים, יותר מאשר כל מיעוט אחר בגאורגיה.
בשנת 1988 נוצרה החזית העממית האוסטית כתגובה ללאומניות הגאורגית הגואה. עד לשנת 1989 הגיעה החזית העממית האוסטית לשלטון במחוז האוטונומי. ב-10 בנובמבר 1989 תבעה החזית העממית כי מעמד המחוז ישונה מאובלסט לרפובליקה, אולם הממשל הסובייטי של גאורגיה דחה את התביעה. הדרישה והדחייה הביאו להפגנות סוערות בשני הצדדים. הממשל הגאורגי לא רק שלא נענה לדרישות האוסטים אלא אף הרחיק לכת והטיל, בספטמבר 1990, חרם על כל המפלגות הפוליטיות במחוז, במהלך הבחירות הפרלמנטריות.
המנהיגים הסובייטים במוסקבה הסכימו לאיחוד של המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה לרסס"א צפון אוסטיה. לעומתם דחו המנהיגים הסובייטים של גאורגיה הסובייטית את דרישתה של דרום אוסטיה לאיחוד עם צפון אוסטיה.
חוף האיזמרגד
חוף האיזמרגד (באנגלית: Emerald Coast) הוא אזור בצפון מערב מדינת פלורידה שבארצות הברית.
כלכלת האזור מתבססת על התיירות (בעיקר תיירות חופים, ודיג מים עמוקים), וכן על מתן אספקה לבסיסים הצבאיים הרבים שבו.
אזור זה כולל אתרי נופש רבים בהם: חוף פנסקולה, חוף פורט וולטון, דסטין וסיסייד בה צולם הסרט "המופע של טרומן".
מדי שנה מבקרים בחופי הרחצה באזור כ-4.5 מיליון תיירים (כ-80% מהם מבקרים בדסטין).
באזור מספר בסיסים של צי ארצות הברית וחיל האוויר של ארצות הברית ובהם: בסיס האוויר של הצי פנסקולה, שדה הורלבורט, בסיס חיל האוויר אגלין, בסיס חיל האוויר טינדאל ובסיס קורי להדרכה טכנית של הצי.
פורטו נובו
פורטו נובו (בצרפתית: Porto-Novo) היא בירתה הרשמית של בנין. בעיר מתגוררים 223,552 תושבים (נכון לשנת 2002). היא עיר נמל השוכנת לחוף לגונת פורטו נובו, במפרץ גינאה באפריקה.
היסטוריה
העיר נוסדה בסוף המאה ה-16 על ידי אנשי שבט הגאן. העיר נבנתה על ידי הפורטוגזים במאה ה-17 על מנת להוות עיר נמל ממנה ניתן יהיה לייצא עבדים לאמריקה. הממלכה של פורטו נובו "הסכימה" לקבל הגנה צרפתית על מנת להתגונן מפני הבריטים בשנת 1883, אך הממלכה השכנה אבומה התנגדה לחסות הצרפתית ופרצה מלחמה. ב-1883 פלש הצי הצרפתי לפורטו נובו וקוטונו, והם הפכו לחלק מהמושבה הצרפתית דהומיי. בשנת 1900 הפכה פורטו נובו לבירת דהומיי.
כלכלה
פורטו נובו היא העיר השנייה בגודלה בבנין, ומבחינה כלכלית היא שנייה בחשיבותה לקוטונו. העיר מהווה מרכז חקלאי, ומגדלים בסביבתה בעיקר כותנה וקפוק. כמו כן מייצרים בעיר שמן דקלים.
יחזקאל שטרייכמן
יחזקאל שטרייכמן (שטרייכמנס, Yehezkelis Streichmanas בליטאית; 15 ביוני 1906 – 12 בינואר 1993) היה צייר ישראלי יליד ליטא, מן הבולטים שבאמני ההפשטה בציור הישראלי ומראשי קבוצת "אופקים חדשים". על יצירתו זכה שטרייכמן בפרס ישראל לציור לשנת תש"ן (1990).
ביוגרפיה
יחזקאל שטרייכמן נולד בשם יחזקאל שטרייכמנס בספיזישוק שבליטא שאז הייתה בשליטה רוסית בשנת 1906, כבן הבכור למשפחת סוחרי עצים אמידה. בהיותו ילד התחנך בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה והיה חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר". בשנת 1919 למד ציור אצל הצייר היהודי צאסן (מאסנבלום).
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ולמד אמנות ב"בצלאל בית מדרש לאמנות ומלאכות אמנות" בין 1924-1926 ביחד עם תלמידים כאריה ארוך, משה קסטל ואביגדור סטימצקי. בבצלאל למד ציור אצל מאיר גור אריה, כיור אצל זאב רבן ועוד. בירושלים התגורר שטרייכמן בבית מלון ברחוב יפו, שהיה ממוקם כנראה בסמוך לכיכר ציון. באותה עת הוא היה בקשרים עם דבורה אבילאה, בת למשפחה ירושלמית. עם סיום לימודיו, בשנת 1926, יצא לאירופה וישב שנה בפריז, שם למד אדריכלות.
בין השנים 1928-1931, שנים בהן ציירים ארץ-ישראלים רבים נסעו לצרפת, נסע שטרייכמן לאיטליה, שם למד באקדמיה לאמנות בפירנצה. בפירנצה נחשף שטרייכמן לאמנות הרנסאנס האיטלקי, שהיוותה מקור השפעה גדול עליו. בחופשות הקיץ חזר שטרייכמן לבית הוריו בקובנה, ברחוב לוקשיו (Luksio) מס' 58. בראיון מאוחר העיד שטרייכמן כי אחד המניעים ללימודיו היה הרצון לקבלת פטור משרות בצבא הליטאי. עם סיום לימודיו, בשנת 1931, חזר שטרייכמן למשפחתו בקובנה ובשנת 1936 עלה בשנית לארץ ישראל. אל שטרייכמן נלוותה ידידה בשם רחל ויילר, שנישאה לשטרייכמן בנישואים פיקטיביים, כדי לאפשר את עלייתה לארץ.
מרבית עבודותיו בשנים הראשונות לישיבתו של שטרייכמן בארץ ישראל היו בנושאים מסורתיים כגון ציורי דיוקן, עירום נשי ותיאורי פנים אחרים. מיעוט מיצירותיו כלל גם תיאורי חוץ. סגנון הציור שפיתח היה מודרני באופן מובהק, והתבסס על משיכות מכחול אקספרסיביות ועל צבעים כהים.
בשנת 1943 הצטרף שטרייכמן לצוות המורים של "מכון אבני". בשנת 1945 פתח בתל אביב, ביחד עם הצייר אביגדור סטימצקי (דבר שזיכה את השניים בכינוי "שטרייכמצקי"), בית ספר פרטי לציור תחת השם הסטודיה, שפעל עד שנת 1948. כמורה, קידם שטרייכמן את האמנות המודרנית בארץ ישראל.
בשנת 1948 היה שטרייכמן ממייסדי קבוצת "אופקים חדשים". הוא הציג בכל התערוכות הקבוצתיות של הקבוצה. עבודותיו אף הוצגו במסגרת התצוגה הישראלית בביאנלה של ונציה. שטרייכמן השתתף בתצוגות קבוצתיות נוספות בוינציה בשנים 1952 ו-1966. שטרייכמן נחשב כאחד מבכירי הקבוצה לצידו של זריצקי.
מספר תערוכות יחיד של שטרייכמן הוצגו במוזיאון תל אביב לאמנות ובמוזיאון ישראל בירושלים (פירוט להלן).
שטרייכמן נפטר בשנת 1993 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
עלי מוחמד שיראזי, הבאב
סייד עלי מוחמד שיראזי (בערבית: سيد علي ‌محمد شیرازی; 20 באוקטובר 1819 - 9 ביולי 1850) היה סוחר משיראז שבפרס שבגיל 25 הכריז על עצמו כהתגלותו החדשה והעצמאית של האל, והמהדי המובטח. לאחר הכרזתו לקח לעצמו את התואר בַּאבּ (ערבית: باب), שפירושו "שער". שש שנים לאחר מכן, בשנת 1850, הוא נורה למוות על ידי כיתת יורים בתבריז.
בין כינוייו הבולטים: "הנקודה הראשונה" (נוקטה-י אולא, בפרסית: نقطه اولی), "נקודת הבאיאן" (נוקטה-י ביאן, בפרסית: نقطه بیان) וכן היה ידוע בכינוי "מהות המהויות" או "עיקר העיקרים" (ג'ווהר אל-ג'ווהאיר; جوهر الجواهر), כאשר הכינוי האחרון הוענק לו על ידי בהאא אללה, בחיבורו כתאב-י איקאן.
ביוגרפיה
עלי מוחמד נולד ב-20 באוקטובר 1819 בשיראז, בדרום-מערב איראן (יום זה הוא אחד מתשעת ימי החג של הדת הבהאית). אביו, סייד מוחמד רזא שיראזי (السيد محمد رضا الشيرازي), נפטר זמן קצר לאחר שנולד, ודודו חאג'י מירזא סייד עלי, שגם הוא היה סוחר, הוא שגידל אותו. אמו, פאטמה ביגום, קיבלה עליה - בשלב מאוחר יותר - את הדת הבהאית. משפחתו טענה לייחוס לנביא מוחמד, דרך האמאם חוסיין.
ב-1842 חזר הבאב לשיראז ושם נישא לח'דיג'ה ביגום (1822–1882). לזוג נולד בן בשם אחמד, שנפטר בילדותו.
התנועה השייח'ית
בפרס של שנות ה-90 של המאה ה-18 ייסד שייח' אחמד אחסאי (شيخ أحمد بن زين الدين بن إبراهيم الأحسائي) אסכולה דתית בתוך השיעה. חסידיו, שהיו ידועים בשם "שייח'ים", ציפו להגעתו המיידית של הגואל מבית מוחמד, ה"מהדי". לאחר מותו של אחסאי בשנת 1826, הנהגת התנועה עברה לסייד כאזם רשתי, מן העיר ראשת (כיום נמצאת סמוך לגבולה הצפון-מערבי של איראן).
טרם מותו של סייד כאזם ב-1843, הוא החל לדחוק בחסידיו לעזוב את ביתם ולצאת לחפש את מי שעתיד לרשת אותו כמנהיג האסכולה השיח'ית, ואולי אף את "מלך הזמן", שביאתו תתרחש בקרוב. אחד מחסידים אלו, בשם מולא חוסיין בושרואי (ملا حسين بشروئي), התפלל וצם במשך 40 יום, ואז הגיע לשיראז, שם נפגש עם עלי מוחמד.
התאולוגיה השיעית המסורתית של השיח'ים לפי מוחמד כרים ח'אן כרמאני (كرماني) מתבססת על חמישה עקרונות: האחדות האלוהית, צדק, תחייה, בית הנביא, ואל-ימאמה (الإمامة). עלי מוחמד שיראזי החזיק בעקרונות אלו. כאשר סייד כאזם נפטר, חלק מהשיח'ים התחילו לראות בבאב, אחרי שהחל להפיץ את טענותיו, את יורשו של סייד כאזם, כלומר, הנושא החדש של הידע האלוהי, חאמל אל-רכן אל-ראבע אל-ג'דיד (حامل الركن الرابع الجديد).
הבסיס הראשון לתאולוגיה המסורתית של השיח'ים הוא אחדות האל, גם האמונה בתחייה היא נחשבת כבסיס דתי חשוב, משום שמי שמאמין בתחייה, הוא מאמין בנביא ובאמירותיו ובמעשיו. אף הצדק בסיס חשוב לדת, מכיוון שטבע הצדק מתייחס לאלה שמצייתים מקבלים תגמול בניגוד לאלה שמסרבים לציית שידועים כלא מאמינים ויוענשו. לכן, כל הבסיסים הדתיים האלה אפשר להגדיר אותם בארבעה בסיסים שהם, הנבואה, האמאמה, האמונה באלוהים, ואמונת הפרט משיקול דעתו ללא חיקוי האחרים.
הכרזתו של מולא חוסיין
עם הגעתו לשיראז ב-23 במאי 1844, מולא חוסיין פגש אדם צעיר, שלבש טורבן ירוק (שסימל את היותו סייד - מצאצאיו של מוחמד). הזר, שהיה עלי מוחמד, הזמין את מולא חוסיין לביתו.
עלי מוחמד שאל את מולא חוסיין מהם מעשיו בשיראז, ומולא חוסיין ענה כי הוא מחפש את "המובטח". הבאב שאל אותו בתגובה כיצד ניתן לזהות את "המובטח" הזה, ואז מולא חוסיין ענה: "הוא יהיה משושלת יוחסין טהורה, ממוצא מהולל, והוא בעל יכולות מולדות, והוא חסר כל פגם גופני". להפתעתו של מולא חוסין, הבאב הכריז כי כל התכונות הללו קיימות בו.
למולא חוסיין היה עוד סימן אחד שעל פיו ניתן לזהות את "המובטח". הוא שמע מסייד כאזם כי "המובטח" יכתוב פירוש על סורת יוסף, ה-12 בקוראן, מבלי שיתבקש לעשות זאת. עלי מוחמד הגשים את הדרישה הזו גם כן, והוא אכן כתב את הפירוש לסורה, הידוע בשמו "קַיוּם אל-אַסמאא" לאחר שהכריז על עצמו כ"באב".
לאחר שבילה לילה שלם עם הבאב, כתב מולא חוסיין:
יום הכרזת הבאב הוא חג בהאי הנחוג בכל שנה ב-23 במאי.
ההצהרה
קיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי מה היה תוכן הצהרתו של הבאב לגבי עצמו, ומתי היא ניתנה. הבהאים טוענים כי דבריו היו ברורים, כפי שתיאר שוגי אפנדי, בהקדמה לספר "מפציעי השחר":
לאחר מכן הכריז עלי מוחמד על עצמו כ"באב" ו"מהדי", בנוכחות יורש הכס הפרסי, ואנשים ידועים אחרים.
מספר מצומצם של מקורות טוענים כי מלכתחילה הכריז עלי מוחמד על עצמו כשער ("באב") לאימאם הנסתר (המהדי, בראייה השיעית), ורק לאחר מכן הכריז על עצמו כ"מובטח" עצמו.
18 המאמינים הראשונים
מולא חוסיין בושרואי היה חסידו הראשון של הבאב. בתוך חמישה חודשים, 17 שיח'ים אחרים, מחסידיו של סייד כאזם, הכירו בנפרד בבאב כ"התגלותו של האל", ביניהם אשה אחת, פאטמה בראע'אני, משוררת, שקיבלה לאחר מכן את הכינוי "טאהרה" ("טהורה"). 18 המאמינים האלו נודעו כ"אותיות הח"י", והוטל עליהם תפקיד הפצת האמונה החדשה בראשית דרכה.
מסעותיו וכליאתו
לאחר הכרתם של 18 המאמינים הראשונים בעלי מוחמד שיראזי כ"באב", הוא יצא לעלייה לרגל למכה ומדינה עם אחד ממאמיניו, קוּדוּס. במכה, הבאב כתב לשריף של מכה, והסביר לו על משימתו וייעודו. לאחד העלייה לרגל, השניים חזרו לבוּשהֶר, פרס (כיום סמוך לגבולה הדרומי-מזרחי של איראן). לאחר זמן מה, לאור ההתנגדות של חכמי הדת המוסלמים, המושל של שיראז הורה על מעצרו של הבאב. מששמע על כך, עזב הבאב את בושהר ביוני 1845 ויצא לכיוון שיראז כדי להסגיר את עצמו. הבאב הושם במעצר בית בבית דודו, ושוחרר משם כאשר מגפה פרצה בשיראז.
לאחר שחרורו ב-1846, הבאב יצא לאספהאן. במהלך שהותו שם, המוני אנשים ביקרו אצלו מדי יום. נוכח לחצים מחכמי הדת במחוז, השאה מוחמד קאג'אר הורה לבאב להגיע לטהראן. לפני שהבאב הספיק להיפגש עם השאה, ראש ממשלת השאה שלח את הבאב לתַבריז בצפון המדינה, שם הוא נכלא למשך ארבעים יום, ואיש לא הורשה לבקרו.
בשנת 1847 הבאב הועבר למצודה מאקוּ במחוז אזרבייג'ן דאז (כיום סמוך לגבולה הצפוני-מערבי של איראן). במהלך תשעת חודשי שהותו במקום, הבאב כתב את אחד מחיבוריו החשובים ביותר, הבָאיאן הפרסי, אך לא הספיק להשלימו לפני מותו. לאור הפופולריות הגוברת של הבאב במאקו, ראש הממשלה העביר אותו בשנת 1848 למצודת הכלא בצ'הריק; אך שוב, לאור הפופולריות הגוברת של הבאב במקום, ראש הממשלה הורה להחזיר את הבאב לתִבריז. בתִבריז, ארגן הממשל פגישות עם חכמי דת שונים, כדי לבחון את אמונת הבאב. נציגי הממשל תחקרו את עלי מוחמד לגבי התפקיד שהוא מייחס לעצמו. הבאב ענה כי הוא ה"מובטח" שלו ציפו המוסלמים (המהדי). הוא הוחזר שוב למצודת צ'הריק.
הוצאתו להורג
ב-1850, ראש הממשלה החדש אמיר כביר הורה על הוצאתו להורג של הבאב; הוא הובא בחזרה לתִבריז, שם הייתה כיתת יורים אמורה לבצע את גזר הדין. ערב לפני הוצאתו להורג, כשהובל מתאו, נפל לרגליו של הבאב בחור בשם אַניס (הידוע גם בשם מולא עלי מוחמד זוּנוּזי), וביקש כי יוציאוהו להורג יחדיו עם הבאב; הוא הושם בתאו של הבאב.
בבית המשפט בתבריז הבאב עמד לדין והואשם בכפירה ובהפצת טענות ומכתבים שקריים ומזויפים בקרב התושבים והמאמינים. בבוקר של ה-9 ביולי 1850, הבאב נלקח לחצר הבסיס הצבאי בתבריז, שם הוחזק בתא מעצר. המונים החלו להתקהל לקראת ההוצאה להורג. הבאב ואניס, אחד ממאמיניו אשר ביקש למות עמו, הועמדו בפני קיר, וכיתת היורים התכוננה לבצע את פקודותיה. אף על פי שמהימנותם של האירועים הבאים שנויה במחלוקת, הפרטים שיובאו להלן מבוססים על מספר רב של עדויות מאנשים שנכחו במקום, בכלל זה דיפלומטים מערביים. ניתנה פקודה לירות על האסורים, וחצר המחנה נתמלאה בעשן הרובים העתיקים. כאשר התפזר העשן, לא נראו במקום גופות הנידונים למוות. הקהל רחש ונרגש; רבים האמינו כי הבאב עלה לגן עדן, או פשוט נעלם. בסופו של דבר, מצאו החיילים את הבאב בתאו, ללא פגע. הוא ואניס נכפתו שוב כהכנה חוזרת להוצאה להורג. כיתת יורים שנייה נעמדה מולם, ופקודה חוזרת לירות על העצירים ניתנה. הפעם, הבאב ומלווהו נהרגו. במסורת הבאבית/בהאית כישלונה של כיתת היורים הראשונה נחשב לנס. גופותיהם נזרקו מחוץ לשערי העיר, כדי שייאכלו על ידי חיות, אולם חולצו בחשאי על ידי קבוצת באבים והוחבאו. מאחר יותר הועברו עצמותיהם בחשאי לאספהאן, כרמנשאה, בגדאד (עיראק), דמשק (סוריה) ולבסוף לעכו (ישראל) ב-1899. ב-1909, שרידי הבאב הונחו בקבר מיוחד, שהוקם לצורך זה על ידי עבד אל-בהאא', בהר הכרמל. מעל המבנה שוכנת כיפת הבאב וסביבה משתרע המרכז הבהאי העולמי. יום מותו של הבאב הוא יום מועד בקרב החגים הבהאיים.
חיבוריו של עלי מוחמד שיראזי
חיבורו הגדול הראשון של באב הוא קיום אל-אסמאא (قيوم الأسماء), המוכר גם בשם תפסיר סורת יוסף. זהו חיבור פרשני (תפסיר, בערבית: تفسير) על סורת יוסף (سورة يوسف) הקוראנית. הספר מזכיר במבנהו את הקוראן: הוא כולל 111 פרקים (סורות), ובכל פרק יש 42 משפטים. למרות הדמיון החלקי למבנה הקוראן, חיבורו של הבאב שונה מהקוראן מבחינת הסגנון והתוכן. החיבור מוצג כהתגלות אלוהית חדשה, תוך התייחסות לקוראן, שהוא דברי אלוהים להתגלות קודמת - מוחמד נביא האסלאם. לא ברור לחלוטין כמה זמן נמשכה כתיבת הספר או מה היה מועד פרסומו המדויק. יש עדויות של אנשים שטוענים שכתיבת החיבור הסתיימה אחרי ארבעים יום, כלומר בתקופת עלייתו של הבאב לרגל למכה ב-1844. לפי נביל זרנדי (زاراندي), הפרק הראשון של החיבור - סורת אל-מולכ (سورة المُلك) - נכתב בנוכחות מולא חוסיין בושרואי (حسين بشروئي). הבאב טען שהוא סיים את כתיבת קיום אל-אסמאא בארבעים יום.
ספר אל-באיאן (البيان) שנכתב בשפה הפרסית והערבית, הוא אחד החיבורים החשובים של באב (الباب), הספר הוא מקור שתומכי באב הסתמכו עליו, לפי באב, אם כל האנשים התאספו כדי לכתוב חיבור כמו חיבור אל-באיאן (البيان) הם לא יוכלו, מכיוון שהספר לא ניתן להשוואה ולחיקוי. אף, לפי החוקר המערבי אדוארד גרנוויל בראון חיבור אל-באיאן אל-פארסי (البيان الفارسي) הוא חיבור שיטתי וקוהרנטי ומובן ביותר בכל חיבוריו של באב. אף בראון מסביר שהחיבור מכיל בתוכו כל מני מצוות, תערוכות, אזהרות, דוקטרינה, נבואה, ורפסודיות מיסטית. בנוסף לכן, עלי מוחמד המליץ בפני האנשים שספרו אל-באיאן (البيان) הוא בדרגה וברמה קדושה לחלוטין, לכן, הספר אמור להיכתב באותיות ובאופן כתיבה אמונתי מובהק והמאמנים צריכים לקרוא 700 פסוקים מחיבור אל-באיאן כל יום או שיזכירו את משפט אללה אזהר (الله أزهر) 700 פעמים ביום.
חיבור נוסף אחר של באב הוא ספר אל-רוח (كتاب الروح), החיבור הזה עלי מוחמד שיראזי תיאר אותו כאדיר ביותר בין שאר החיבורים ושאף שהחיבור יהיה זמין בידי כל העולמא, אך, החיבור היה פחות בר מזל כי נתפס בזמן מעצרו של באב בשיראז, למרות זאת, החיבור הוצל על ידי אנשי דת, כתוצאה מכך, כיום יש הרבה עותקים של החיבור. החיבור הזה גם נקרא ספר אל-עדל (كتاب العدل) שמכיל בתוכו 700 סורות. הספר נכתב בתקופה שבאב היה במעצר בשיראז.
עוד חיבור של באב הוא אל-ח'צאיל אל-סבעה (الخصائل السبعة), הספר הזה נכתב בשנת 1845 כאשר באב חזר לבושהר. החיבור הזה מוצג בו אינטרס לגבי ההשלכות של הדוקטרינה הבאבית (العقيدة البابية), אף, מסת החיבור מכילה שבעה מאפיינים חשובים לאלה שקיבלו את הידע החדש של טענותיו והתגלויותיו של עלי מוחמד שיראזי. מהמאפיינים האלה, לקרוא את זיארת אל-ג'מאעה אל-כברא (زيارة الجماعة الكبرى) ביום ששי, ובמסיבות, ובלילות הקדושים. מאפיין אחר הוא לכרוע בתפילה אצל קברו של אל-אימאם אל-חוסיין (בן עלי) (الامام الحسين بن علي), גם שבסגידה האף של המתפלל יגע בקבר. מאפיין נוסף הוא שכל מאמין ילבש טבעת שכתוב עליה שעלי הוא ואלי האל (والي الله). יש עוד מאפיינים כמו להימנע מעישון ולשתות תה בניקיון הגדול ביותר.
חיבור תפסיר סורת אל-כות'ר (تفسير سورة الكوثر) נחשב לאחד החיבורים החשובים של עלי מוחמד שיראזי בין התקופה 1845–1846 כשהיה נמצא בשיראז, החיבור מכיל מילים ומכתבים מופשטים שהם אמורים להיות פרשנויות, לכן היה כמעט קשה לקרוא אותו, גם החיבור הכיל חדית'ים (أحاديث).
באב ציין בדוקטרינת אל-רכן אל-ראבע (عقيدة الركن الرابع) שהדת מתבססת על ארבעה עקרונות שהם אל-תוחיד (التوحيد), הנבואה (النبؤة), אל-ולאיה (الولاية), השיעה (الشيعة), באב הזכיר בתפסיר סורת אל-בקרה (تفسير سورة البقرة) שהשיעה הם אל-רכן אל-ראבע (الركن الرابع) וציטט את זה בחדית'. דוקטרינת אל-רכן אל-רבע (عقيدة الركن الرابع) התפתחה על ידי קרת אל-עין (قرة العين) שהייתה מתומכי הבאביזם והעבירה שיעורים בכרבלא ונרצחה בעקבות תמיכתה בבאב. קרת אל-עין (قرة العين) מתארת את האמאמים והנביא מוחמד כסמלים לידע האל, סמלים שהופיעו בתקופות שונות כבני אדם מושלמים בסגנונות שונים. עלי מוחמד שיראזי הדגיש את חשיבות הצורך שיהיה בן אדם שנושא בידע האלוהי בכול תקופה, כלומר, העולם אינו נטול מהוכחות האל, לכן, צריך תמיד שיהיה מישהו שליח של אלוהים שמחזיק בצווי האל, האל שבחר בו ולימד אותו השאיפות שלו והפך אותו לשליחו, כלומר, הפך אותו לבאב (الباب) לברואים כולם. אלוהים שלח נביאים לעולם והאחרון היה הנביא מוחמד ואחריו היו האימאמים עד האימאם הנעלם, לכן היה צורך לבן אדם שידריך את הברואים. אחרי מותם של האימאים שיח' אחמד אל-אחסאאי (الشيخ أحمد الاحسائي) והאימאם סייד כאזם אל-רשתי (سيّد كاضم الرشتي), באב טוען שאלוהים רצה להציג אותו כהוכחה אלוהית וגם כשליחו, בכך עלי מוחמד שיראזי הכריז על עצמו כבאב ושליח האל בשנת 1844 אחרי מותם של שני האימאמים השיעים.
כאשר עלי מוחמד שיראזי רצה לשכנע את האנשים שהוא באב ושליח האל, הוא שכנע אותם באותה דרך שבה הנביא מוחמד שכנע את האנשים, כלומר הוא הראה להם את חיבוריו ואת הפסוקים שלו בטענה שאף אחד לא יוכל לחקות אותם, בנוסף לכן, הוא העביר את חוקי החברה בכל התחומים הדתיים, הקהילתיים, והאזרחיים.
מורשתו
בכמה מחיבוריו של הבאב מוזכרת דמות מעין משיחית העתידה להופיע ולהושיע את האנושות בכלל ואת קהילת המאמינים הבאבית בפרט. דמות זו, הנקראת "זה שאלוהים יגלה (לאנושות)" (מַן יֻטְ'הִרֻהֻ אללה, בערבית: من يظهره الله), מזוהית בדת הבהאית עם בהאא אללה. ה"באב" עצמו היה "רק טבעת על ידו של זה שאלוהים יגלה". 20 שנים לאחר מותו של ה"באב", יותר מ-25 אנשים טענו כי הם ה"מובטח", החשוב ביניהם היה בהאא אללה.
טרם מותו של ה"באב", הוא כתב מכתב לסובח-י אזל (אחיו למחצה והצעיר יותר של בהאא אללה), מכתב שנחשב לצוואתו. במכתב הוא מינה את סובח-י אזל למנהיג הקהילה הבאבית, לאחר מותו. הוא גם ציווה לציית ל"מובטח" לכשזה יופיע.
בהאא אללה טען ב-1853, במהלך כליאתו בסיאה צ'אל ("הבור השחור") בטהראן, כי הוא זכה לביקור מ"בתולת גן העדן", שהעניקה לו את המשימה לשמש כשליחו של אלוהים. עשר שנים לאחר מכן בבגדאד, הוא הכריז על כך לראשונה באופן פומבי. מרבית הבאבים זיהו אותו כ"זה שאלוהים יגלה", והחלו לקרוא לעצמם בהאים.
סובח-י אזל ערער על הכרזתו של בהאא אללה, וכך גם כל שאר האנשים שטענו כי הם "המובטח". מדווח, כי לאחר שקיבל את המכתב הרשמי מבהאא אללה, הוא טען כי זכה להתגלות אלוהית משלו; אולם הוא הכחיש זאת מאוחר יותר. מאמיניו של סובח-י אזל היו ידועים בשם "באיאנים" או "אזלים". עבור הבאבים שלא הסכימו כי בהאא אללה הוא ה"מובטח", המשיך סובח-י אזל לשמש כמנהיג, עד מותו ב-1912. השאלה האם היו לו יורשים שנויה במחלוקת. מקורות בהאים טוענים כי 11 מתוך 18 מ"העדים" שמינה הפכו לבהאים, ובכלל זה בנו של סובח-י אזל. האדם שכביכול הוא מינה לרשת אותו, האדי-י דאוּלאת-אבאדי, הכחיש בפומבי את אמונתו ב"באב" ובסובח-י אזל.
טענתו של בהאא אללה התחזקה עוד יותר, לאחר ויכוח דוקטריני עם סובח-י אזל. מרבית חסידיו של ה"באב" עזבו את סובח-י אזל, והפכו לבהאים. כיום, הבהאים מונים כשישה מיליון מאמינים, והאזלים (או באיאנים) מונים כאלף איש.
ז'וליאן גרין
ז'וליאן גרין (Julien Green; 6 בספטמבר 1900 - 13 באוגוסט 1998), סופר אמריקני שכתב בעיקר בצרפתית.
ביוגרפיה
הוא נולד בפריז להורים אמריקנים. אמו הייתה מצאצאיו של ג'וליאן הארטרידג' שהיה ציר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית במדינת ג'ורג'יה, ואביו היה בנקאי שעבד בפריז. ב-1916, אחרי מות אמו שהייתה פרוטסטנטית, המיר את דתו לקתולי לבקשת אחיותיו ואביו. ב-1917 התנדב לשירות האמבולנסים האמריקני במלחמת העולם הראשונה, אך נאלץ לעזוב את תפקידו זה אחרי שהתברר כי היה בן 17 שנה בלבד. ב-1918 שירת בצלב האדום האמריקני שישה חודשים ואחר כך בחיל התותחנים הצרפתי בדרגת סגן משנה עד 1919. הוא למד באוניברסיטת וירג'יניה בארצות הברית (1919–1922) ושם כתב את ספרו הראשון באנגלית.
עם סיום לימודיו שב לצרפת והחל בקריירה ספרותית בלשון הצרפתית שנמשכה עד 1940, כאשר חזר לארצות הברית בעקבות מפלת צרפת במלחמת העולם השנייה ב-1942 גויס לצבא האמריקני ונשלח לניו יורק כדי לשרת במשרד האינפורמציה המלחמתית של ארצות הברית. במשך כשנה שימש כשדרן ברדיו "קול אמריקה" ושיתף פעולה עם אנדרה ברטון ועם יול ברינר בשידורים יומיים לצרפת הכבושה. עם סיום המלחמה שב מיד לצרפת והמשיך בקריירה הספרותית שלו.
ב-1970 קיבל את הפרס הגדול לספרות מטעם האקדמיה הצרפתית, וב-1971 נבחר לחבר אקדמיה זו. בכך היה החבר הראשון של האקדמיה הצרפתית שלא החזיק באזרחות צרפתית. ב-1972, נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו הציע לו אזרחות צרפתית אך הוא סירב והעדיף להישאר אזרח אמריקני.
ב-1990 ביקר בעיר קלגנפורט שבאוסטריה והתפעל מן הפסל של מריה, אם ישו שניצב בכנסייה של עיר זו. ב-1994 אימץ לעצמו כבן את הסופר והמחזאי הצרפתי אריק ז'ורדאן שהיה הומוסקסואל. ז'וליאן גרין עצמו גם הוא היה הומוסקסואל, כפי שהוא מגלה בספריו.
ז'וליאן גרין מת בפריז ב-1998 ועל פי צוואתו נקבר באוסטריה בכנסיית קלגנפורט.
יצירתו
הרומנים והנובלות של ז'וליאן גרין עוסקים בעיקר ביחסי מין, בהומוסקסואליות, באמונתו הדתית ובשאלת ההבחנה בין הטוב והרע. הרומן הראשון החשוב שלו "אדריין מזוראט" (1927) עובד לקולנוע ב-1953. ב-1929 הופיע הרומן לויתן שגם הוא עובד לסרט קולנוע (1962). אף שהיה הומוסקסואל, הוא כתב אודות יחסי מין בין גברים ונשים כפי שמשתקף, בין היתר, בנובלה הסוריאליסטית "חצות לילה" (1936) המתארת את התעוררותה המינית של נערה מתבגרת.
ז'וליאן גרין כתב כחמישים ספרים ובהם רומנים ונובלות רבים, 18 ספרי יומן, 4 ספרי אוטוביוגרפיה 4 מחזות, מסה ופואמה בפרוזה.
ב-1987 פרסם את הרומן "ארצות רחוקות" שהיה הספר הראשון מתוך הטרילוגיה "דיקסי" (כינויה של הקונפדרציה של מדינות הדרום במלחמת האזרחים האמריקנית). ב-1989 הופיע הרומן השני של טרילוגיה זו "כוכבי הדרום", ואילו ב-1994 הופיע הרומן "דיקסי". ז'וליאן גרין אפיין את עצמו כ"בן הדרום" - אפיון אשר ירש מאמו.
שלוש (ספר)
שלוש הוא ספר בסוגת הספרות הבלשית מאת דרור משעני שזה לו ספרו הרביעי בסוגה זו.
הספר יצא לאור בישראל בשנת 2018 בהוצאת אחוזת בית. הוא תורגם לגרמנית בשנת 2019, זכה בפרס הגרמני לספרות בלשית והופיע כ-20 שבועות ברשימת רבי המכר של העיתון "דר שפיגל".
הספר הופיע ברשימה הקצרה של המועמדים לפרס ספיר לשנת 2019.
עלילה ועטיפת הספר
"שלוש" מתמקד בעלילותיהן ודמויותיהן של שלוש נשים שונות לחלוטין אישה מרעותה שדבר אחד מקשר ביניהן.
האישה הראשונה, אורנה, היא מורה, גרושה טרייה ופגועה שמנסה לשקם את חייה וחיי בנה בתנאים החדשים שנכפו עליה. האישה השנייה היא אמיליה, מטפלת בקשישים, עובדת זרה מריגה שמחפשת בית וסימן מאלוהים. האישה השלישית, נשואה ובעלת משפחה, מחפשת דבר אחר.
הביקורת
בני ציפר מזהה ב"שלוש" את הספר שיביא גל חדש בז'אנר של הספרות הבלשית, באותה מידה שמיכאל שלי של עמוס עוז היווה רומן בסגנון חדש שלא הכתיב רק הוויה ישראלית, אלא התמקד בגיבורים שיכולים לצמוח בכל מקום בעולם. משעני, טוען ציפר, מוכיח שניתן לכתוב רומן מצליח בלי להתעסק בבעיה הפלסטינית, בשאלת הכיבוש, או בפערים הדתיים והעדתיים. כמו שאר המבקרים מצביע ציפר על הסתמיות שבעלילה. הספר מדבר על דמויות וחיים שגרתיים לכאורה של כל המעורבים. אין תחושה של פשע שאורב באופק, עד כדי כך שהקורא שוכח, כביכול, שהוא קורא מותחן ורק לאחר מעשה מסתבר שהגרעין לפשע ואף לפתרונו, היה טמון בעלילה כל הזמן. המספר "מטעה" אותנו שמדובר ברומן אהבה סתמי בין שני גיבורים.
"שלוש, בארכיטקטורה המוקפדת שלו, הוא יצירה הכתובה כמחזה שייקספירי, והמתח שבו נבנה שלב אחרי שלב מן הבחירות השגויות שעושים הגיבורים [...] והבחירות השגויות [...] הן כמעט תמיד פרי של עיוורון חברתי ואישי ושל אי יכולת להביט במציאות בעיניים מפוכחות מבעד לתדמיות".
תלמה אדמון מ"מעריב" מכתירה את "שלוש" כשיא ביצירתו של דרור משעני. יש בספר קשב לאישיותם של הגיבורים וחייהם, תוך כדי כך שמרכיב המתח נזרע לאיטו "מתוך הסתפקות אמנותית במועט. למשעני אין תשוקה ללכוד את הקורא בשורה הראשונה, אפילו לא בפרק הראשון. הוא מספר את הסיפור שלו בקצב איטי, על גבול הבנאלי, בשימוש באוצר מילים עניו וקפדני". הסגנון הפשוט והבלתי מתייפייף של הספר זכה לתשומת לבם של כלל המבקרים.
צור ארליך מביע דעה מנוגדת. הוא מסכים שהספר הוא מותחן מוצלח, שכתיבתו של משעני חסכונית ונקייה ושהספר אינו משעמם. ואולם, לדעתו משעני לא המציא דבר חדש; הוא משתמש בכלים שהומצאו בז'אנר בן מאה וחמישים שנים. זהו, לדעתו, פשוט מותחן מוצלח ותו לא, ואין הוא ראוי לשבחים המופלגים שהעניקו לו מבקרים אחרים. "כבן נאמן" לז'אנר הבלשי, הספר לא גילה דבר שלא היכרנו כבר על הרוע האנושי, מסביר ארליך את הסתייגותו מהתפעלותם של המבקרים.
הלן מירן
דיים הלן לידיה מירן (באנגלית: Helen Lydia Mirren; נולדה ב-26 ביולי 1945) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון בריטית. היא אחת מ-21 השחקנים בעולם שזכו בכל שלושת הפרסים היוקרתיים ביותר: פרס אוסקר (לקולנוע), פרס אמי (לטלוויזיה) ופרס טוני (לתיאטרון). בשנת 1996 היא זכתה לראשונה בפרס אמי לשחקנית הראשית במיני-סדרה או בסרט, עבור משחקה בתפקיד הבלשית ג'יין טניסון בסדרת הטלוויזיה "החשוד העיקרי". בהמשך הייתה מועמדת 10 פעמים לפרס אמי וזכתה שלוש פעמים נוספות – מספר שיא של מועמדויות ושל זכיות. בשנת 2006 היא זכתה, לאחר שתי מועמדויות, בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, עבור משחקה בסרט המלכה שבו גילמה את מלכת בריטניה אליזבת השנייה. בשנת 2015 היא זכתה, לאחר שתי מועמדויות, בפרס טוני, עבור משחקה במחזה "הראיון", שבו שבה לגלם את דמותה של אליזבת השנייה.
ביוגרפיה
נולדה בשם הלן לידיה מירונוף (Helen Lydia Mironoff) בלונדון שבממלכה המאוחדת. אביה וסילי פטרוביץ' מירונוף היה יליד רוסיה ובנו של דיפלומט רוסי שננטש בבריטניה במהלך המהפכה הרוסית. אמה קיטי מטילדה (לבית רוג'רס) הייתה אנגלייה. החלה להופיע על במה כשלמדה בבית ספר לבנות סט ברנרד בסאות'אנד-און-סי באסקס.
קריירה
ב-1965 גילמה את דמותה של קלאופטרה בתיאטרון הלאומי לנוער (National Youth Theatre).
בגיל 20 הצטרפה לקבוצת הרויאל שייקספיר קומפני והצטיינה בתפקידים שייקספירים ביניהם קרסידה במחזה טרוילוס וקרסידה וליידי מקבת בהפקה של טרוור נאן. ב-1972 השתתפה בתיאטרון נסיוני של פיטר ברוק, ויצאה עם הקבוצה למסע הופעות באפריקה ובאמריקה.
ב-1980 שיחקה בסרט "יום שישי הארור" לצידו של בוב הוסקינס, וב-1981 גילמה את דמותה של מורגנה ב"אקסקליבר" גרסה של אגדות המלך ארתור. בטלוויזיה הופיעה מירן בסרטים לפי מחזות שייקספיריים כמו כטוב בעיניכם, חלום ליל קיץ וסימבליין. ב-1984 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן עבור משחקה בסרט "קאל".
היא חזרה לשורשיה הרוסיים מצד אביה כשגילמה דמות של קוסמונאוטית רוסיה בסרט "2010" המבוסס על ספר של ארתור סי. קלארק, ופעם נוספת ב"לילות לבנים" כששיחקה את אהובתו של הרקדן מיכאיל ברישניקוב.
בתחילת שנות ה-90 החלה מירן להופיע בתפקיד שמזוהה איתה יותר מכל, הבלשית הקשוחה ג'יין טניסון בסדרה החשוד העיקרי. הסדרה זכתה להערכת המבקרים ולפופולריות רבה בקרב הצופים. עד שנת 2006 גילמה מירן את דמותה של ג'יין טניסון במשך שש עונות. על תפקידה בסדרה זכתה מירן שלוש פעמים רצופות בפרס באפט"א וב-1995 זכתה בפרס אמי.
במקביל להופעותיה בטלוויזיה המשיכה מירן לשחק בסרטים. ב-1994 גילמה את אשתו של מלך אנגליה ג'ורג' השלישי בסרט "טירופו של המלך ג'ורג'" לצידו של נייג'ל הות'ורן. על תפקיד זה זכתה למועמדות ראשונה בפרס אוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה.
ב-1996 הופיעה בסרט "בזכות האם" של טרי ג'ורג', במאי יליד בלפסט, שעסק בשביתת הרעב של שנת 1981 בצפון אירלנד. מירן הייתה גם שותפה להפקה של הסרט.
בשנת 1999 זכתה שוב בפרס אמי על תפקידה כאיין ראנד בסרט הטלוויזיה "תשוקתה של איין ראנד". באותה שנה גילמה את הדמות הראשית של רות' שטיינר במחזה "הרומן הראשון שלי" מאת המחזאי דונלד מרגוליס שהוצג בתיאטרון היימרקט בווסט אנד של לונדון.
ב-2001 הייתה מועמדת שנית לפרס אוסקר על תפקידה כמנהלת משק הבית בסרט "פארק גוספורד" של רוברט אלטמן.
ב-2003 שיחקה בסרט "נערות לוח השנה" סרט המבוסס על מקרה אמיתי של קבוצת נשים מבוגרות מיורקשייר שהצטלמו בעירום ללוח שנה כדי לגייס כספים עבור מחקר על מחלת הלוקמיה. ב-2003 קבלה תואר דיים (Dame of the British Empire) מטעם הכתר הבריטי.
בשנת 2004 שיחקה את דמותה של דומיניק בדרמה הרומנטית "המהפך של הלן" של הבמאי גארי מרשל. ב-2005 גילמה את דמותה של המלכה אליזבת הראשונה במיני-סדרה עבור ערוץ 4 הבריטי. היא דיבבה את דמות מחשב-העל "הרהור עמוק" בעיבוד הקולנועי של "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" מאת דאגלס אדמס.
מירן חילקה את זמנה בין הקולנוע והתיאטרון. ב-1995 שיחקה בברודוויי במחזה "חודש בכפר" מאת טורגנייב, ובתיאטרון לונדון ב-"Collected Stories" ו-"Orpheus Descending". בשנת 2000 חזרה לברודוויי להופיע ב"ריקוד המוות" לצידו של איאן מקלן, והייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה זה.
ב-2006 גילמה מירן את מלכת בריטניה אליזבת השנייה בסרט "המלכה", עליו זכתה בפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב. בשנת 2012 היא גילמה את עלמה רוויל בסרט "היצ'קוק".
ב-3 בינואר 2013 קיבלה מירן את הכוכב ה-2,488 בשדרת הכוכבים בהוליווד. באותה שנה זכתה בפרס גילדת שחקני המסך על תפקידה בסרט הטלוויזיה "פיל ספקטור".