cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ורמאכט
רקע
אחרי מותו של נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג באוגוסט 1934, חיילי הצבא - שתמכו ברובם בפיהרר אדולף היטלר משום שהבטיח לחזק את הצבא - נדרשו להישבע בשבועת אמונים אישית להיטלר. גרמניה החלה להפר את הגבלות ורסאי באופן גלוי, והכריזה על חידוש גיוס החובה ב-16 במרץ 1935. הצעת החוק כללה את השם החדש "ורמאכט", ופירטה כי הצבא הסדיר יכלול 100 אלף חיילים כנדרש בהסכם ורסאי, אך 100 אלף חיילים חדשים יגויסו ויאומנו בכל שנה. כסמל הוורמאכט נבחר צלב הברזל, שהופיע לראשונה על טנקים וכלי טיס במלחמת העולם הראשונה.
מבנה הפיקוד העליון
המפקד העליון של הוורמאכט היה אדולף היטלר, מתוקף תפקידו כמנהיג המדינה. משנת 1935 היה הצבא כפוף למשרד המלחמה, בניהולו של הגנרל ורנר פון בלומברג. בשנת 1938 בוטל משרד המלחמה, ובמקומו נוסד הפיקוד העליון של הצבא (OKW), בפיקוד הגנרל וילהלם קייטל. הפיקוד העליון תיאם את פעולות שלוש הזרועות של הצבא, אך יכולת השליטה שלו עליהן הייתה מוגבלת. כל זרוע כללה פיקוד עליון עצמאי ומטה כללי:
מלחמת העולם השנייה
כוחות השריון והאוויר החזקים של הוורמאכט איפשרו לו הצלחות כיבוש רבות בשלבים הראשונים של המלחמה, בשיטת מלחמת הבזק המהירה (בליצקריג). היתרון של מלחמת הבזק נעלם עם כניסת בעלות הברית החזקות (ארצות הברית וברית המועצות) למלחמה.
רמת הטכנולוגיה של הוורמאכט לא הייתה אחידה - מצד אחד הוא הפעיל צוללות מתקדמות, מטוסי סילון (מסרשמיט Me-262), טילי שיוט (V-1) וטילים בליסטיים (V-2). מצד שני, רמת המיכון הכללית הייתה נמוכה - רק ארבעים אחוז מכלל היחידות היו ממוכנות, סוסים שימשו ככלי תובלה עיקרי וחיילים רבים התקדמו בהליכה רגלית או באופניים.
יחידת המתנדבים הזרים של הוורמאכט, בפיקוד הגנרל ארנסט קוסטרינג, היוותה כחמישה אחוז מכוחו של הצבא. שירתו בה מתנדבים ממדינות אירופה הכבושות, ומתנדבים משטחי ברית המועצות לחמו במסגרות ייעודיות.
במקביל לאס אס, הוורמאכט היה אחראי ראשי לשואה ולפשעי מלחמה רבים אחרים, בעיקר בחזית מזרח אירופה. מפקד הפיקוד העליון של הצבא, וילהלם קייטל, הורשע במשפטי נירנברג והוצא להורג בשנת 1946. בין פשעי המלחמה של הוורמאכט:
מניעי השתתפותם של חיילי ורמאכט בפשעי מלחמה
בין מניעיהם של חיילי הוורמכט להשתתפות בפשעי מלחמה היו מניעים אלה: הם חשו מחויבות למולדתם גרמניה; הם חשו מחויבות מתוקף שבועת הנאמנות האישית של כל חייל ואיש אס אס להיטלר עוד משנת 1934 ועד הכניעה ב-1945; בתנאי הקרב פעלה עליהם הדינמיקה הנפוצה של הקשחת הרגשות והצורך לפעולה מתואמת בעוד שיקולי מוסר נדחקים למקום משני; הם חשו רצון לנקם על הרג חברים בחזית ועל הפצצות בעלות הברית על ערי גרמניה; הם חשו נאמנות לחברים בשדה הקרב ומוכנות, מתוקף נאמנות זו, לעשות פעולות קשות ופעולות שמוסריותן מוטלת בספק; חלקם ראו בפעילות זו דרך לקידום מקצועי ולקידום הקריירה; חלקם פעלו מתוקף לחץ חברתי: הרצון לא להיראות פחדן מול העמיתים לקרב, מה שעלול היה להוביל לנידוי חברתי, בתנאי חזית מבודדים; הם חשו חובה לציית, בין היתר מתוקף החינוך הפרוסי של חלקם, אם מתוקף שבועת הנאמנות להיטלר; וחלקם, אולי חלק משמעותי מהם, היו אנטישמים וגזענים.
קשה להפריד בין המניעים השונים מבחינת הרלוונטיות שלהם לכל חייל ספציפי. לא נעשו סקרי דעת קהל בגרמניה הנאצית, אבל השלטון היה קשוב מאוד להלכי הרוח בעם, באמצעים שונים, רבים ויצירתיים, בהם ריגול על ידי סוכני שירות הביטחון והגסטפו וכן בדיקת ההיענות הציבורית ליזמויות של השלטון, נושא שנחקר על ידי דוד בנקיר. כמו כן, לא נעשו סקרי דעת קהל בקרב חיילי הוורמכט והאס-אס לגבי מניעיהם להשתתף ברציחות, אבל חוקרים רבים, בהם דניאל גולדהגן וכריסטופר בראונינג, בדקו את המניעים ולא הגיעו למסקנות חד משמעיות. עמר ברטוב מספק נתונים רבים על מידת המחויבות האידאולוגית של אנשי הוורמכט.
מערכת היחסים עם היטלר
בשנת 1934 עמד הרייכסווהר לצידו של היטלר כאשר זה עיקר את כוחו של ה-SA בטבח "ליל הסכינים הארוכות". מעשה טבח זה בו הייתה לרייכסווהר יד, סילק את האיום כי ה-SA יהפוך לזרוע המזוינת הדומיננטית של גרמניה, אך הפך את הרייכסווהר לשותף בשתיקה למעשי הפשע של היטלר, ולבעל עניין אפל בהמשך קיום המשטר הנאצי. בין הנרצחים בטבח היו אף בכירים לשעבר ברייכסווהר, כקורט פון שלייכר, אך הרייכסווהר עבר על כך בשתיקה. החל משנת 1934 עבר הרייכסווהר נאציזציה. קציניו וחייליו נשבעו אמונים להיטלר באופן אישי, ומדיו נשאו סמלים נאציים במובהק כעיטים וצלבי קרס.
הרייכסווהר, שהפך להיות לוורמאכט, ראה את עלייתו של היטלר באופן אמביוולנטי. מחד, היה הוורמאכט נלהב מחימושה מחדש של גרמניה, ומהאפשרות להסיר את הכבלים והאיסורים של הסכם ורסאי. מאידך, נשא משטרו של היטלר אופי עממי ופופוליסטי, שלא היה לפי רוחם של כת הקצינים, בני האצולה. מעטים התנגדו לדיקטטורה, לאנטישמיות ולרעיונות מלחמת הכיבוש וההשמדה.
בשנת 1938 נטרל היטלר את שארית העצמאות שנותרה לוורמאכט כאשר, באירוע המכונה פרשת בלומברג-פריטש, סדרה של שערוריות מין, חלקן מפוברקות, הדיח את מפקדיו הבכירים של הוורמאכט, ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש, ומינה עצמו למפקדו העליון של הוורמאכט. במהלך השנים הבאות שלט היטלר ללא מצרים בוורמאכט, מינה ופיטר את מפקדיו הבכירים כרצונו, ופיקד עליו באופן ישיר.
מצב עניינים זה, בו עומד הוורמאכט תחת פיקודו של היטלר, קיבל משמעות מבצעית במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר היטלר אכן התערב בכל הנעשה בוורמאכט, לרבות החלטות פיקודיות טקטיות עד לרמת הגדוד. הקצינים קיבלו, בחריקת שיניים, את דעתו של הטר"ש לשעבר. לעיתים הביא הדבר לתוצאות מרשימות מבחינת הוורמאכט, כגון מסע המלחמה בצרפת, בו קידם היטלר באופן אישי תוכניות שהכין אריך פון מאנשטיין, או הדרך בה ניצל הוורמאכט מתבוסה במהלך הקרב על מוסקבה כאשר בעת מתקפת הנגד הרוסית היה זה היטלר אשר הביא לעמידה עיקשת, בניגוד לדעת מפקדיו, שמנעה נסיגה נרחבת והרת אסון. לעיתים הביא הדבר לאסון, כאיסור שהטיל היטלר על הארמייה השישית לנסות ולפרוץ את הכיתור בו הייתה מצויה בקרב סטלינגרד, איסור שהביא לאובדנה. בדיעבד, מטילים רוב הקצינים ששרדו, בספרי זכרונותיהם, את האשם על היטלר בתבוסת הוורמאכט, אך ברור כי למטבע זו יש יותר מצד אחד.
יחסם של הקצינים להיטלר נע בין שיתוף פעולה נלהב מצד קצינים אידאולוגיים כאלפרד יודל ווילהלם קייטל, או גנרלפלדמרשל ולטר פון רייכנאו, שהיו שותפים לחשיבתו האידאולוגית של היטלר, ועירבו את הוורמאכט במדיניותו התוקפנית, ובפשעים אותם יזם, ובין שיתוף פעולה "ענייני", אותו קיבל מאישים כגון אריך פון מאנשטיין או היינץ גודריאן. אנשים אלו ראו בעצמם קצינים "א-פוליטיים". הם יכלו לחלוק על היטלר בשאלות טקטיות או אסטרטגיות מסוימות, ואף ניהלו עמו ויכוחים חריפים בשאלות אלו, אך נמנעו מלהטיל ספק במטרות המלחמה הרחבות, ולא ראו כל פסול בניהול מלחמה שעיקרה כיבושה של אירופה כולה, ואף העולם כולו, ושיעבוד תושבי העולם למשטר רצחני וגזעני.
מעטים מקרב הקצינים היו מעורבים בתנועת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם. קצינים אלו, ובמיוחד אנשי האבווהר, שירות המודיעין הצבאי של הוורמאכט, זממו כבר משנת 1938 להרוג את היטלר ולהחליף את שלטון המפלגה הנאצית בשלטון צבאי, בראשות הגנרל לודוויג בק. לאחר תבוסת סטלינגרד, בשנת 1942, צבר הקשר תאוצה, שכן רבים מן הקצינים התפכחו וראו כי היטלר מוביל את עמו לאבדון. בשלב מסוים כלל הקשר קצינים רבים ומפורסמים, ביניהם גנרלפלדמרשל ארווין רומל. שיאו של הקשר הגיע בעת ניסיון התנקשות בחייו של היטלר שהובילו קצינים בכירים, ב-20 ביולי 1944 (קשר העשרים ביולי). הקשר נכשל וקצינים רבים שהיו מעורבים בו, בראשות קלאוס שנק פון שטאופנברג, הוצאו להורג. הקצינים הועמדו תחילה בפני בית דין של כבוד, שהורכב מחבריהם, ובהם בכירים כגרד פון רונדשטט אשר שלל מהם את הזכויות הצבאיות, ולאחר מכן הועמדו בפני "בית דין עממי" בראשות השופט התליין רולנד פרייזלר, אשר ביצע בהם משפט פומבי שכלל בעיקרו השפלה וצעקות, ולאחר מכן הורה על הוצאתם להורג באמצעות תלייה על מיתר פסנתר שהורכב על אנקול לתליית בשר. הוצאה משפילה זו להורג תועדה והוסרטה, והוקרנה לקציני הוורמאכט למען יראו וייראו. היה זה סיום משפיל למערכת היחסים התלותית של הוורמאכט בהיטלר. גם לאחר העשרים ביולי, במשך תשעת חודשי חייו הנוספים של הרייך השלישי, היו רוב קציני וחיילי הוורמאכט נאמנים באופן עיוור כמעט לאדולף היטלר.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בעקבות כניעתה ללא תנאי של גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945, נאסר עליה להפעיל צבא עצמאי מודרני. בעקבות התפתחות המלחמה הקרה הוקמו צבאות נפרדים במערב גרמניה (בונדסוור, ב-5 במאי 1955) ובמזרח גרמניה הקומוניסטית (צבא העם הלאומי, ב-1 במרץ 1956). בשנים הראשונות לקיומם, שני הצבאות העסיקו קצינים רבים ששירתו בוורמאכט. לאחר איחוד גרמניה ב-1990 ופירוקה של מזרח גרמניה וצבאה, נקלטו קצינים ואנשי קבע רבים מצבא העם הלאומי ביחידות שונות של הבונדסוור.
Metro Exodus
Metro Exodus (בתרגום חופשי לעברית: מטרו יציאה, נהג כמטרו אקסודוס) הוא משחק וידאו מסוגת היריות בגוף ראשון, אשר פותח על ידי 4A Games ומופץ על ידי Deep Silver, ומהווה המשחק השלישי בסדרת משחקי מטרו וכן מבוסס בחלקו על הרומן המדע בדיוני פוסט-אפוקליפטי מטרו 2035 שנכתב על ידי דמיטרי גלוכובסקי. Metro Exodus ממשיך את עלילת שני המשחקים הקודמים בסדרה, מטרו 2033 ו-Metro: Last Light. המשחק יצא לאור למחשב האישי ולקונסולות המשחקים PlayStation 4 ו-Xbox One ב-15 בפברואר 2019, לשירות ההזרמה Google Stadia ב-19 בנובמבר 2019 וב-29 בפברואר 2020 לקונסולת הנינטנדו סוויץ'. המשחק זכה לביקורות חיוביות.
משחקיות
Metro Exodus הוא משחק וידאו מסוגת היריות-גוף ראשון, אשר משלב בתוכו אלמנטים של הישרדות אימה והתגנבות. במשחק, אשר מתרחש באדמות הפוסט-אפוקטליפטיות של רוסיה לשעבר, על השחק להתמודד עם איומים חדשים ולהילחם כנגד מוטנטים וכן אויבים אנושיים. השחקן יכול לשאת ארסנל של כלי נשק שניתנים להתאמה אישית מהכוונות ועד אורך הקנה והמחסניות בעזרת חפצים הנמצאים בעולם ובעזרת מערכת קראפטינג. המשחק משלב אלמנטים של משחק ליניארי ומנגד גם משחק עולם פתוח. במשחק ישנה גם מערכת מזג אוויר דינאמית, מערכת מחזור יום-לילה, וכן אזורים שמשתמנים בעת התקדמות העונות. עלילת המשחק מתפרשת לכל אורך שנת 2035.
רקע
עלילת המשחק מתרחשת לאחר אירועי המשחק Metro: Last Light, בעולם שנהרס לאחר מלחמה גרעינית. המשחק ממשיך מהסיום 'Redemption' של המשחק הקודם. בדומה לשני המשחקים הקודמים בסדרה, השחקן נכנס לנעליו של ארטיום, שבורח מההרכבת התחתית של מוסקבה, ויוצא למסע בין-יבשתי ביחד עם חבריו למזרח הרחוק באמצעות קטר רכבת המכונה "ארורה". עלילת המשחק מתפרשת על גבי כל שנת 2035, ומתחילה מהחורף גרעיני הקשה במטרו. דמות חשובה נוספת, אשר חוזרת מהמשחק הקודם וכן מופיעה גם בספר מטרו 2035, היא אנה - שכעת היא אשתו של ארטיום. מילר, אביה של אנה והמנהיג של מסדר הספרטנים, גם כן חוזר להופיע, מהמשחקים הקודמים והספרים.
עלילה
לאחר המתקפה על D6, לארטיום נמאס מהמאבקים והשחיתויות במטרו ועוזב את מסדר הספרטנים. במהלך אחד הפעמים שעלה מעל פני האדמה, חשב כי שמע אות רדיו שמקורו מחוץ למוסקבה, ובמהרה ארטיום הופך לאובססיבי להוכיח שישנם אנשים ששרדו שחיים מעבר לעיר. הוא מבצע גיחות חוזרות ונשנות מעל פני אדמה למרות כל הסכנות ולמרות פקודותיו של מילר ודאגותיה של אשתו - אנה, ואף באחת מהפעמים נפצע קשה ממוטנט ונאלץ לקבל עירוי דם. בגיחה האחרונה שביצע עם אנה, הם מופתעים לראות רכבת עובדת אשר נוסעת על המסילה. לפני שהם מספיקים לעקוב אחרי מסלולה, ארטיום ואנה נתפסים על ידי חיילי חנזה, ביחד עם 2 אנשים נוספים שטוענים שבאו מחוץ לעיר. חיילי ההנזה רוצחים את שני האסירים, יורים בארטיום ונוטשים אותו למוות בעוד שהם לוקחים את אנה בתור בת ערובה. ארטיום שורד, ובמהרה עוקב אחר החיילים ומגיע לבסיסם על מנת להציל את אנה. במהלך ניסיון החילוץ, ארטיום הורס שלא בכוונה משבש אותות רדיו אשר חוסם את כל שידורי הרדיו אשר מגיעים לעיר ויוצאים מהעיר. שידורי רדיו מרחבי העולם מתחילים להיקלט וראטיום ואנה מבינים כי האנושות כלל לא נכחדה. אנה וארטיום בורחים באחת מהרכבות של חנזה, בעזרת טכנאי רכבות בשם ירמאק שערק מחנזה.
בעוד הרכבת עוזבת, מסדר הספטרנים פורץ לרכבת ומופתע לגלות את נוכחותם של אנה וארטיום. ביודעם כי חנזה ירצחו אותם כי הם יודעים את האמת, מילר מסיק כי הסיכוי הטוב להינצל הוא לעזוב את מוסקבה. מהרגע שיצאו מהעיר, מילר חושף כי אמנם ערים רבות ברוסיה הופצצו, אך המלחמה לא נגמרה ונאט"ו בדרך לכבוש את מה שנשאר מהמדינה. כדי למנוע מכך שיפציצו עוד את מוסקבה, ההנהגה הרוסית החליטה באופן סודי לשבש את כל אותות הרדיו הבאים לעיר והיוצאים מהעיר, על מנת לגרום לשאר העולם לחשוב כי העיר הופצצה כליל וכי אף אחד מתושביה לא שרד. לאחר מכן, מסדר הספרטנים מקבל אות רדיו מהמפקדה הביטחונית של מוסקבה שאומר כי על כל השורדים להתמקם ב-"תיבה" אשר נמצא בהר ימנטאו ומילר מחליט לנסוע לשם, כשהוא מאמין כי התיבה היא המקום בו הממשלה הרוסית בנתה את עצמה מחדש. בדרך, הספרטנים מגלים כי גם ניתן לנשום בחוץ ללא מסכות גז וכי ישנם אזורים נרחבים במוסקבה אשר לא נפגעו כלל.
בדרכם לימנטאו, הספרטנים נתקלים במחסום באזור נהר הוולגה, אשר מונע מהרכבת לזוז. ארטיום ואנה נשלחים לחקור את האזור ומגלים כי האזור כולו נשלט על ידי כת אשר מאמינה כי חשמל הוא מעשה בריאה של השטן וכי כל רפואה מודרנית היא חטא. ארטיום מסתנן לכנסייה של הכת ופוגש את קטיה ונסטיה - אם אחות במקצועה וביתה הקטנה בת ה-6, אשר נלכדו על ידי מנהיג הכת ומוחזקים בתור בני ערובה. ארטיום משחרר אותם וקטיה מספר למילר אודות הכת וכיצד הגיעו לוולגה. היא מספרת כי ישנו מכונאי באזור בשם קרסט אשר יכול לסייע לירמאק לתפעל את הרכבת ולתחזק אותה וארטיום נשלח להביאו. בדרך, ארטיום מגלה כי אנה נעלמה וכי מילר התחרפן לגמרי, ונשלח על ידו למצוא את אנה. בחיפושו באזור בו אות מהמשדר של אנה שודר לאחרונה, ארטיום נופל לתוך בור ומגלה את אנה מחוסרת הכרה וכי באזור יש גזים רעילים. מיד ארטיום שם על אנה מסכת גז ומוציא את אנה מהמקום, אשר מתגלה בתור בונקר לחומרים וכימיקלים מסוכנים. ברכבת, ירמאק וקרסט נכשלים לגרום לאורורה לנסוע בחזרה, וקרסט מגלה כי ישנו קטר נוסף שנמצא בהאנגר אשר פועל וכן קרון רכבת אשר נמצא בשליטה של שודדים שיכול להכיל כמות אנשים גדולה, כך שגם קטיה ונסטיה יוכלו להיצטרף ויהיה יותר נוח במסע. ארטיום משיג את הקטר ואת הקרון ומביא אותם לארורה והספרטנים מקבלים ממילר משימה חדשה - להשתלט על ספינת סוחרים על מנת להסתנן לגשר אשר מהווה מכשול ולהורידו כך שהספרטנים יוכלו להתקדם הלאה. תלוי בדרך הפעולה של השחקן, בין אם בהתגנבות ובכוח, בסופו של דבר הספרטנים מצליחים להוריד את הגשר, אך אם השחקן בוחר להשתמש בכוח - דיוק לא שורד ונהרג בקרב.
לאחר שחצו את אזור וולגה, הספרטנים מגיעים לימנטאו ומגלים כי צוות הבסיס נהפכו כולם לקניבלים אשר מפתים שורדים מכל רחבי רוסיה מתוך כוונה לאכול אותם. ארטיום והספרטנים מצליחים להילחם ולברוח מהבסיס, אך התקווה של מילר נשברת כאשר הוא מגלה כי הממשלה מעולם לא ניסתה לקחת מחסה בימנטאו, או כי היא כלל שרדה, ובכך הספרטנים חסרי מעש לגבי המהלך הבא. בעזרת מפה שהשיגו מימנטאו, הספטרנים מחליטים לנסוע למרכז לוויני תקשורת אשר נמצא סמוך לים הכספי, על מנת להוציא מידע לגבי מיקומם של אזורים אשר ניתנים למחיה. הם מגלים כי רובו של הים התאדה לחלוטין, ובעקבות כך שלאורורה כמעט נגמר הדלק ולספרטנים נגמרו המים, הם מחליטים לגנוב מים ודלק משודדים מקומיים וכן להסתנן למרכז התקשורת בעזרת מקומית בשם גיאול ולהשיג את המפות של הלוויינים. בהתאם להחלטת השחקן, דמיר יכול להמשיך עם ארטיום ושאר הספרטנים או להישאר עם גיאול.
במהלך המסע, סטפן וקטיה מתחתנים, אך במהלך חתונתם, אנה מתחילה להקיא דם ופוחדת כי היא חלתה בהרעלת גזים כשהייתה בוולגה ונפלה לבור. הספרטנים מחליטים לסייר ביער טייגה קרוב, כדי לראות אם המקום ניתן למחיה ואם כן - אזי לקוות שהעובדה שמדובר באזור יער, הדבר ישפר את הבריאות של אנה. ארטיום ואליושה נשלחים למשימה. במהלכה, הם נפרדים בעקבות תאונה וארטיום כמעט טובע בנהר, אך ניצל על ידי מקומית בשם אולגה. במסעו באזור, הוא נתפס בקונפליט בין שתי קבוצות - הפיונרים והפיראטים, אשר לפני פרוץ המלחמה היו רק ילדים ושרדו את ההפצצות, בעזרתו של מבוגר אשר מכונה המורה. אולגה מספרת לארטיום אודות עברם וכי בהתחלה הפיונרים והפיראטים היו מאוחדים, עד להתאבדותו של מורם, ולכן לא נותר מי שינחה אותם. קונפליקטים בין הילדים החלו והם התפרקו לשתי קבוצות, אך אינם נמצאים במלחמה אלא ביחסי מתיחות אחד עם השני. אולגה גם מספרת כי מנהיג הפיראטים, המכנה את עצמו "אדמירל", היה פרנואיד מחשש שיתקפו את הפיראטים ובנה בסיס ולא יצא ממנו מאז. למרות אזהרותיהם של הפיונרים וחבריו הפיראטים שהמקום מסוכן ורדיואקטיבי, האדמירל נשאר בדעתו והפיראטים נאלצים לבנות בסיס חדש בסמוך לבסיס הישן על מנת לא למות מהקרינה. במהלך מסעו ארטיום מגלה את האמת המרה על האדמירל - הוא לא נותר לבד, אלא מספר מצומצם של פיראטים נשארו איתו, אך מתו מהרעלה שלא במודע, ומבדידות, האדמירל השתגע וחושב כי חבריו המתים עדיין חיים. ארטיום עוזב את האדמירל וממשיך במסעו ומגלה ביחד עם אליושה כי הסכר שנמצא סמוך ליער עומד להתפרץ בקרוב וכי כל האזור עומד להיות מוצף במים רדיואקטיביים ורעילים. גם כאן, בהתאם להחלטת השחקן, גורלו של אליושה תלוי במעשיו - אם ארטיום לא יהרוג אף אחד מהפיונרים ומהפיראטים, הפיונרים יתנו לאליושה וארטיום לעזוב בשקט ואם יפגע - הפיונרים יתקפו את ארטיום ואליושה, חץ יפגע באליושה והוא יישאר נכה ומרותק לכיסא גלגלים.
כאשר ארטיום חוזר לרכבת, המצב של אנה מחמיר מאוד ולארטיום נותרה ברירה אחת - לנסוע לנובוסיבירסק ולמצוא את התרופה שתרפא את אנה. אך במפות הלווין הספרטנים מגלים כי כל האזור רדיואקטיבי אפילו יותר ממוסקבה וכי המיגון שיש לחליפות הספרטנים לא יספיק ליותר ממספר שעות חשיפה, בטרם יאצלו לסגת.
מילר וארטיום מחליטים לנסוע לעיר לבדם כדי למצוא את התרופה, למרות הסיכון הרב הכרוך בכך. הם נכנסים לרכבת התחתית של נובוסיבירסק, ומוצאים שם נער צעיר בשם קיריל, אחד מהשורדים האחרונים בנובוסיבירסק. קיריל מסביר לארטיום ומילר שלפני חודש, אביו עזב למשימה להשיג מפה שבעזרתה ניתן למצוא מקום נקי ונטול קרינה, שניתן להתיישבת ולחיות בו. מילר מחליט ללכת למצוא את המפה ביחד עם קיריל בעוד ארטיום הולך להשיג את התרופה. לאחר מסע ארוך באזורים רדיואקטיביים, ארטיום מצליח להשיג את התרופה, אך במהרה מותקף על ידי מוטנטם גדול וסופג כמות עצומה של קרינה לגופו. מילר מוצא את ארטיום ומצליח לסחוב אותו לרכב, להביא לארטיום זריקה של אנטי-קרינה ולנסוע, אך מילר מאבד הכרה וקיריל נותר חסר אונים, עד שארטיום חוזר להכרה ומצליח לנסוע. ארטיום מאבד את ההכרה שוב וכשחוזר להכרה, מגלה כי מילר נפטר מהרעלה קרינה, מכיוון השתמש בזריקת אנטי-קרינה על ארטיום, שנועדה למילר עצמו. ארטיום מצליח לסחוב את עצמו עד להגעת האורורה, שם הספרטנים מוציאים אותו מהאזור. ארטיום סובל מהרעלת קרינה חמורה ועל פי קטיה זה נס שהוא בכלל חי ועל כן על מנת להצילו יש לתרום כמות רבה של דם. הספרטנים תורמים את דמם לארטיום, על מנת להצילו. אנה ניצלת ומבריאה מהמחלה ובעזרת המפה שמילר השיג, הספרטנים מתיישבים באזור ימת באיקל, שניתן ליישוב ואין בו כלל קרינה.
גורלו של ארטיום תלוי בבחירת השחקן. על מנת שארטיום יחיה, על השחקן לגרום לכך שלפחות שניים מתוך שלושת הספרטנים יהיו נוכחים - אליושה חייב להישאר ללא פגע, דמיר חייב להישאר עם הספרטנים ודיוק מחויב לחיות. בסוף הטוב, מילר נקבר וארטיום הופך להיות מנהיג מסדר הספרטנים ועכשיו כאשר לכלל הספרטנים יש בית, ארטיום מחליט לחזור למוסקבה, ולחשוף את האמת כי אנשים שרדו במטרו. בסוף הרע, אין מספיק דם וארטיום נפטר מהרעלת קרינה. אנה מתאבלת על אביה ועל ארטיום, בעוד רוחו של ארטיום 'מתעוררת' בגרסה משונה של הארורה. ארטיום, יחד עם מילר ודמויות נוספות, לכודים לנצח בתוך הגרסה הזאת.
חבילות הרחבה
למשחק יצאו שתי חבילות הרחבה. ההרחבה הראשונה, The Two Colonels (שני הקולונלים), שוחררה ב-20 באוגוסט 2019. ההרחבה השנייה, Sam's Story (הסיפור של סאם), שוחררה ב-11 בפברואר 2020.
The Two Colonels
ההרחבה הראשונה, מספרת את סיפורו של קולונל סלבה קיהלקניקוב, אביו של קיריל, מנקודת מבטו, טרם הגעת האורורה עם הספרטנים לנובוסיבירסק. עלילת ההרחבה מחולקת למספר חלקים. סלבה משויך לארגון אוסקום (מרוסית - Группа быстрого реагирования ОСКОМ), אשר שולט על תחנות סיבירסקיה וקראסני פרוספקט.
עלילה
הסיפור נפתח בערב הנובי גוד, ב-31 בדצמבר 2034. לסלבה מוקצת משימה, בה עליו לנקות מתקן מים חשוב מיצורים דמויי תולעת אשר חוסמים את צינור המים המשמש בתור אספקת המים הראשית והיחידה למושבה במטרו של נובוסיבירסק, אשר שוכנת בתחנת סיבירסקיה. מצויד בלהביור וחליפה ממוגנת במיוחד, סלבה מצליח להחזיר את אספקת המים לסדרה. לאחר שהמשימה הושלמה, סלבה חוזר לתחנת הבית שלו ופוגש בגנרל אנטולי וינוגרדוב, מפקד התחנה ולאחר מכן חוגג עם בנו, קיריל, את הנובי גוד ביחד עם כל שאר אזרחי התחנה.
חצי שנה לאחר מכן, המתח בקרב אזרחי התחנה עולה וויכוחים והתקוממויות עם ארגון האוסקום מחריפות, עקב כך שהמלאי של זריקות האנטי-קרינה המכונה החומר הירוק (עקב צבעו), אשר מהווה האמצעי ההישרדות היחיד לאזרחי התחנה מול הקרינה מאוד גבוהה בעיר, מתחיל לאזול. בעקבות כך, הארגון מחרים לאזרחי התחנה את מלאי הזריקות שצברו, ביניהם פטרוביץ', חברו של סלבה, אשר יש לו בת שחולה. לשחקן ניתנת אפשרות בחירה - לבגוד בפטרוביץ' ולהחרים לו את מלאי הזריקות, או לאפשר לו להמשיך לאגור. החלטת השחקן אינה משפיעה על העלילה, מלבד מספר דיאלוגים. במהלך העלילה, קיריל מתחיל לתשאל את אביו ולתהות אם מה שאוסקום מבצעים הוא מוסרי ואם הארגון הוא באמת מודל לחיקוי, בעקבות ההתקוממויות והקונפליקטים שיש. סלבה מסביר לקיריל שלעיתים, בזמנים קשים יש לבצע החלטות קשות ושהפעולות של הארגון בסופו של דבר יצדיקו את עצמן. אנטולי חושף לסלבה כי ישנן תוכניות לפנות את התחנה לגמרי, אך ישנו חשש כי אין מספיק זריקות אנטי-קרינה שישמשו את כל תושבי התחנה, וייתכן והפינוי יתבצע במספר פעימות.
שלושה חודשים לאחר מכן, המצב מחריף עוד יותר וניסיונות מרד מתחילים לעלות. לסלבה ניתנת המשימה לעצור את המורדים מלהגיע למפקדת אוסקום אשר נמצאת בתחנת סיבירסקיה בכל מחיר. סלבה ואנשיו מנסים לפוצץ את המנהרקות אשר מובילות לתחנה, אך אחד מהפצצות לא מתפוצצת, מה שמוביל לפרצה וסלבה נאלץ לסגת אחורה. לאחר קרב קשה ועקוב מדם, סלבה ואנשיו מצליחים לסגת אחורה ולבצר את עצמם מהמורדים, אך במהרה התחנה כולה מותקפת בגז כלור וסלבה היחיד ששורד את המתקפה. סלבה מצליח לעלות למעלה ומגלה כי מי שגרם להתקפת הגז הוא לא אחר מאשר אנטולי, אשר מתגלה כבוגד ומגלה כי כל הרעיון של פינוי התחנה היה בלוף אחד גדול וכי כמות הזריקות של האנטי קרינה היו מספיקות רק לצמרת הפיקוד של אוסקום, לכן בכירי הארגון החליטו כי הם בעצמם יימלטו וירצחו את שאר תושבי התחנה. לאחר שאנטולי מספר זאת לסלבה, אנטולי מקבל הודעה כי צמרת הפיקוד של אוסקום עזבה את נובוסיבירסק והשאירו את אנטולי לבדו. בעקבות כך, אנטולי מחליט להתאבד, ובכך סלבה ובנו קיריל נותרים השורדים היחידים בכל התחנה.
חודש טרם הגעת האורורה, סלבה יוצא למשימה אחרונה במרכז שליטה של לוויינים שמטרתה היא להשיג מפות אשר מראות אם האזור סביב ימת באיקל נקי מקרינה, כפי שסלבה חושב. אם יתגלה כי הדבר נכון, סלבה ובנו קיריל יוכלו לעזוב את העיר ולעבור למקום בטוח יותר. אף על פי שהמקום נמצא מתחת לאדמה, הכור הגרעיני שמפעיל את מרכז השליטה נכשל ונפגע ובכך המקום רב בקרינה קטלנית, אפילו יותר מהקרינה אשר נמצאת על פני השטח. הכשל בכור הגרעיני גורם לכך שחלקים במתקן מושבתים ובכך גורמים לסלבה לבצע עיקופים שונים ולעכב את המשימה, וכל זאת כשהמתקן עצמו מוצף במוטנטים רבים. סלבה נלחם במוטנטים, אך במהרה מותקף על ידי מוטנט ענק המכונה 'העיוור', מוטנט דמוי דוב בגודלו אשר עיוור לחלוטין אך חוש השמיעה שלו מאוד מפותח. סלבה מצליח להרוג את העיוור, אך במהלך הקרב מאבד את הלהביור שלו אשר משמש בתור נשקו היחיד. סלבה מצליח להגיע לחדר בו נמצאות המפות ומצליח להשיג את המפה, אך מתחיל במהרה מתחיל לפתח תסמיני הרעלת קרינה והתקדמותוו מואטת שוב עקב כך. סלבה נתקל שוב במספר מוטנטים 'עיוורים' וסלבה מצליח לעבור אותם, ומנסה להזריק לעצמו זריקת אנטי-קרינה אשר נמצאת ברשותו, על מנת שיצליח לצאת מהמתקן, אך אחד מה-'עיוורים' תופס אותו ולאחר מאבק קצר, סלבה מצליח לברוח ממנו אך המזרק שבו נמצאת תרופת האנטי-קרינה נשבר בעקבות המאבק וסלבה מבין כי מאוחר מדי וכי אין סיכוי שהוא יצליח לשרוד. סלבה מתיישב על כיסא ומתחיל לאבד הכרה ובסופו של דבר מתעלף ונפטר מהרעלת קרינה.
חודש לאחר מכן, מילר מוצא את גופתו של סלבה, לאחר שמילר שמע מקיריל לאן אביו הלך. מילר מוצא את המפה שסלבה השיג ולוקח אותה. בעקבות כך שסלבה היה קרוב ליציאה מהמתקן, מילר לא היה צריך לשהות יותר מדי זמן במתקן, אך עדיין סופג כמות גדולה של קרינה, שגורמת לו להאט. מכאן ההרחבה לוקחת בחזרה לעלילה הראשית, בה מילר משתמש בזריקת האנטי-קרינה שלו על ארטיום במקום על עצמו, ובכך ארטיום מצליח לשרוד אך מילר לא.
Sam's Story
ההרחבה השנייה, מספרת את סיפורו של סאם - נחת אמריקאי שהוצב בשגרירות ארצות הברית במוסקבה טרם המלחמה, אשר לאחר עלילת המשחק, מנסה לחזור לחיק משפחתו אשר נשארה בארצות הברית. העלילה מתרכזת בעיר ולדיווסטוק, אשר נמצאת במזרח הרחוק.
מחלוקת Epic Games Store
ב-28 בינואר 2019, הוכרז כי גרסת המחשב תהיה אקסקלוסיבית באופן זמני, במשך שנה אחת, לחנות הדיגיטלית Epic Games Store, אשר בבעלות חברת Epic Games, ולאחר מכן תשוחרר לשאר החנויות הדיגיטליות. אפשרות ההזמנה המוקדמת הוסרה בחנות הדיגיטלית סטים ביחד עם הכרזה על הדבר, אך למרות זאת, כלל השחקנים שביצעו הזמנה מוקדמת ב-Steam טרם ההכרזה יכולו לשמר את המשחק בחשבונם ויקבלו את כלל העדכונים ואת כלל ההרחבות בדיוק כמו בשאר הפלטפורמות. ההחלטה גרמה למחלוקת רבה בקרב שחקני המחשב, ואף נשמעו קריאות של חרם למשחק, וכן שחקנים רבים ביצעו "התקפת ביקורות" למשחקים הקודמים בסדרה ב-Steam. ביקורת קשה הופנתה כלפי אחד ממפתחי המשחק, בגין הצהרותיו בפורומים באינטרנט כי אם המשחק לא יימכר טוב ב-Epic Games Store, אז משחקי ההמשך שיבואו בעתיד יהיו אקסקלוסיביים לקונסולות המשחקים בלבד. חברת 4A Games הצהירה כי טענה זו אינה משקפת את רצון החברה ועובדי החברה.
פסקול
פסקול המשחק הולחן על ידי אלכסיי אומלצ'וק וכולל 32 רצועות באורך כולל של 74 דקות. הפסקול יצא לאור 6 ימים לאחר צאתו של המשחק, ב-21 בינואר 2019. ב-4 באוקטובר 2019, נוספו 4 רצועות פסקול נוספות, כחלק מההרחבה The Two Colonels, באורך כולל של 9 דקות ו-10 שניות.
ביקורת
Metro Exodus קיבל ביקורות "מועדפות באופן כללי", לפי אתר הביקורות Metacritic, עם ציון של 82 מתוך 100 לגרסת המחשב, ציון של 80 מתוך 100 לגרסת ה-PlayStation 4 וציון של 82 מתוך 100 לגרסת ה-Xbox One.
מכירות
בחודש לשחרורו, Metro Exodus עלה למקום השני בטבלת המכירות בבריטניה. כמו כן, המשחק נמכר ב-50% יותר עותקים מאשר קודמו, Metro: Last Light. ביפן, כ-17,513 עותקים לערך של המשחק נמכרו לקונסולת ה-PlayStation 4 בשבוע ההשקה, מה שהפך את המשחק למשחק השביעי הנמכר ביותר בכלל הפלטפורמות.
טרנספר
טרנספר (בעברית: העברת אוכלוסין; או אוכלוסים/אוכלוסייה) הוא העברתה של אוכלוסייה גדולה, בדרך כלל בכפייה, מחבל ארץ אחד למשנהו.
המניעים והסיבות לפעולת הטרנספר עשויים להיות פוליטיים, חברתיים, לאומיים, גזעיים או דתיים, וקבוצת האוכלוסייה המועברת היא בדרך כלל קבוצה הנבחנת באחד או יותר מגורמים אלה על ידי קבוצת המגרשים או קבוצה אחרת היושבת באותו חבל ארץ.
שני סוגים ייחודיים של טרנספר הם חילופי אוכלוסין, בהם אוכלוסיות במדינות שונות מועברות מתחום שלטונה של מדינה אחת לתחום שלטונה של מדינה אחרת ולהפך, כשברוב המקרים נובע הטרנספר מהסכם, משינויים טריטוריאליים או מחילופי שטחים; ומיקום מחדש, בו השלטון המרכזי במדינה מסוימת מעביר אוכלוסייה - בדרך כלל שלא על בסיס גזע, לאום, או דת - למקום מגורים חדש.
ז'והאן לפנאן
ז'והאן תיאו טום לפנאן (בצרפתית: Johann Théo Tom Lepenant; נולד ב-22 באוקטובר 2002 בגרנוויל שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית.
טרנספר
רקע
בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת רווחו פעולות של גירוש מטעמים שונים ומשונים - אם כדי לשמוט חוב של השלטון לקבוצה אתנית (כמו במקרה גירוש יהודי אנגליה במאה ה-13), אם כדי ליישב אזורים שנכבשו וננטשו (כמו הסורגון שערך מהמט השני לאחר כיבוש קונסטנטינופול שכלל העברתם של נוצרים אל מחוץ לעיר ושל מוסלמים ויהודים אל תוך העיר)) אם כתוצר של כיבוש ארץ (כמו במקרה הרקונקיסטה בספרד במאה ה-15, שהובילה לגירוש המוסלמים והיהודים) ואם כחלק מעימותים דתיים (כמו במקרה ההוגנוטים בצרפת). לעיתים קדמה לפעולת הגירוש גם פעולת טרנספר, בה הוגלתה האוכלוסייה על ידי השליטים ממקום מושבה אל חבל ארץ מרוחק ושומם.
ז'והאן לפנאן
קריירת מועדונים
לפנאן החל לשחק במחלקת הנוער של גרנוויל, ובשנת 2017 עבר למחלקת הנוער של קן. ב-12 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 3-0 על רודז במסגרת המחזור השלישי בליגת המשנה הצרפתית לעונת. בסך הכל ערך 54 הופעות ליגה במדי המועדון.
טרנספר
רקע
פעולות טרנספר רחב-היקף מנימוקים תועלתניים שונים, רווחו גם בעת החדשה, לעיתים קרובות הם לוו גם במבצעי הושבה מחדש או חילופי אוכלוסין מאורגנים, מסוגים שונים. פעלות כאלו ניתן לחלק, בהגדרה רחבה, לשני סוגים עיקריים: טרנספר מתוכנן ושיטתי על ידי השלטון המרכזי, כחלק ממדיניות ארוכת-טווח של השלטון. במקרי טרנספר אלו, חותר השלטון המרכזי להשגת יעדים מסוימים, כמו פינוי כלל האוכלוסייה מחבל ארץ מבוקש ליישוב על ידי אחרים ויישוב אוכלוסייה נאמנה לשלטון במקומה; וטרנספר מאולתר, בו אוכלוסייה מסוימת מועברת בעקבות אירוע דרמטי - לרוב, מלחמה או סכסוך אלים - כאמצעי למנוע עימותים עתידיים, או למטרות אחרות.
ז'והאן לפנאן
קריירת מועדונים
ב-22 ביוני 2022 חתם לפנאן על חוזה לחמש עונות באולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית. ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אז'אקסיו במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2022/2023.
טרנספר
רקע
עד למלחמת העולם השנייה ואף מעט אחריה, נחשבו פתרונות של טרנספר דרך הומנית לפתרון מצבים של סכסוך אתני, במיוחד כאשר עימותים אתניים (או דתיים) הובילו לעיתים קרובות לסכסוך דמים מתמשך בין אוכלוסיות. אמנת ז'נבה הרביעית מ-1949 אסרה לראשונה על העברת אוכלוסייה משטח כבוש, בהיעדר הצדקה צבאית חיונית והגדירה אותו, גם כן לראשונה, סוג של פשע.
בעת החדשה
בעת החדשה נעשו המונח והפרקטיקה של טרנספר כ"מיקום מחדש" שגורים, והוצגו כפרויקט רחב היקף של פינוי אוכלוסייה המתגוררת במקום דרך קבע לצורכי חברות או לאומים. דוגמאות למקרים כאלו ניתן למצוא בפינוי אוכלוסייתה הענייה של פריז במאה התשע עשרה כדי לבנות את מערך השדרות הנרחב שתכנן ברון אוסמן; בפינוי חלק מאוכלוסיית עמק הקולורדו לצורך הקמת סכר הובר בארצות הברית של שנות השלושים של המאה העשרים; בטרנספר של יותר מ־90,000 בני אדם במצרים לצורך פינוי השטח הנדרש לאגם נאצר הצמוד לסכר אסואן שבנהר הנילוס; בפינוי 440 עיירות וכפרים הסמוכים לנהר היאנגצה שבסין, לשם הקמת סכר שלושת הערוצים; ופינוי 330,000 נפש בסין לצורך הקמת תעלת מים.
סוג שונה במקצת של טרנספר מיקום מחדש התרחש כאשר כלל האוכלוסייה בחבל ארץ מוגדר פונתה, במסגרת מהלך מדיני: נסיגה או וויתור מתוכנן מראש על אותו חבל ארץ. גם במקרים אלו, עיקר עניינו של השלטון המפנה היה בחבל הארץ המפונה ולא בחבל הארץ בו ייושבו המפונים מחדש.
דוגמה טיפוסית אחת לכך הייתה הגליית תושבי האי דייגו גרסיה על ידי השלטון הבריטי בסוף שנות השישים של המאה העשרים. הבריטים החליטו להעביר את 2,000 תושבי האי שבאוקיינוס ההודי למאוריציוס ולסיישל, לאחר שחתמה על הסכם להקים בו בסיס צבאי משותף לארצות הברית ובריטניה. בשנת 2000 הכיר בית משפט בריטי בזכויות התושבים, העניק להם אזרחות בריטית והורה למצוא פתרון לבעיה. עד היום לא נמצא פתרון כזה. פער השנים הניכר בין הפינוי להכרה בזכות ליישוב מחדש הובילה אחדים לראות בפעולה גירוש ולא טרנספר של מיקום מחדש.
העברת האינדיאנים בארצות-הברית
אחת הדוגמאות הבולטות בעת החדשה של טרנספר מתוכנן הייתה העברתם ההדרגתית של האינדיאנים שישבו בחבליה התיכוניים של ארצות-הברית ממקומות מושבם. הטרנספר כאן גובה באישור חוקי: בשנת 1830 העביר נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון חוק בקונגרס המכשיר את הליך דחיקתם הכפויה של האינדיאנים ממקום מושבם. חקיקה זו הובילה לשורה של עימותים וסכסוכים אלימים בין האינדיאנים לבין חילות ארצות-הברית והמתיישבים הלבנים שהתנחלו על אדמותיהם המופקעות של האינדיאנים. תוצאתו של כל שלב בעימות הייתה דחיקתם של האינדיאנים מחבל ארץ נוסף. בשנת 1867 הורה הממשל האמריקאי ליישב את שארית הפליטה של האינדיאנים ב"שמורות".
טורקיה ויוון
דוגמה מובהקת של טרנספר של חילופי אוכלוסייה הייתה אחת מתוצאותיה של מלחמת טורקיה-יוון (1919-1922). במסגרת הסכם לוזאן (1923) הוסכם על חילופי אוכלוסין בין יוון לטורקיה: רוב המיעוט היווני, כ-1.2 מיליון נפש, גורש מטורקיה, ו-600,000 טורקים ומוסלמים אחרים (לדוגמה אלבנים) גורשו מיוון. חלק גדול מהאוכלוסייה הזו כבר גורש או ברח לפני ההסכם, בעקבות תבוסת יוון, אבל חלק מהם, ובמיוחד כאלו שישבו בפנים הארץ באנטוליה, גורש בעקבות ההסכם.
טרנספר בברית המועצות בימי סטלין
בין השנים 1930-1952, בברית המועצות שהונהגו על ידי המשטר הסובייטי תחת יוסיף סטלין בוצעו מספר רב של פעולות טרנספר. הגירושים ככלו אוכלוסייה "אנטי-סובייטיות", לאומים שלמים, העברת כוח עבודה וטיהור שטחים מבחינה אתנית. כתוצאה ממדיניות זו גורשו ונהרגו מיליוני אנשים. הגליית מיליון קולאקים סימן את הפעם הראשונה שכיתה שלמה גורשה.
במלחמת העולם השנייה
מלחמת העולם השנייה כללה פעולות גירוש, טרנספר והשמדה רחבות היקף ביזמת גרמניה. מטרתו מרחיקת הלכת של שליט גרמניה, אדולף היטלר, הייתה לשנות את המפה האתנית של אירופה מיסודה, כשחודה של מדיניותו כוון כלפי חבלי הארץ המזרחיים של אירופה, בהם תכננו הגרמנים ליישב אוכלוסיית איכרים גרמנית, שתמשול באוכלוסיית צמיתים או צמיתים למחצה סלבית.
אחרי תבוסת הגרמנים במלחמה היו בעלות הברית המנצחות נחושות בדעתן למנוע את תקומתה של גרמניה כמעצמה צבאית. אחת מאבני הנגף העיקריות, לתפישתם, הייתה קיומה של אוכלוסייה גרמנית בחבלי ארץ שונים, שהייתה מניע חשוב בשאיפות הרוויזיוניסטיות בגרמניה בשנים שהובילו למלחמת העולם השנייה. כך, לדוגמה, הסכסוך סביב חבלי אלזס לורן, הרוהר, החבל הריין המפורז, הגרמנים בחבל הסודטים בצ'כוסלובקיה, באוסטריה ובפרוסיה המזרחית עמדו במוקד העימותים הדיפלומטיים והמדיניים בין גרמניה למדינות אחרות בשנים 1936–1939.
עם תום המלחמה ביקשו בנות הברית למנוע הישנות עימותים כאלו ופתחו בטרנספר הנרחב ביותר של אוכלוסייה בהיסטוריה המודרנית, כשיותר מחמישה מיליון תושבים ממוצא גרמני גורשו מפרוסיה המזרחית (שסופחה לרוסיה), מדנציג (גדנסק) ומשלזיה, שסופחו לפולין, ומאזור הסודטים שבצ'כוסלובקיה. פעולות טרנספר בהיקף קטן יותר בוצעו גם ברומניה, שם גורשו יותר מ-50,000 תושבים ממוצא גרמני לשטחי ברית המועצות וסרבים מבאנאט הועברו למונטניה.
חילופי האוכלוסין בין הודו ופקיסטן
עם חלוקתה של הודו לשתי מדינות בשנת 1947 החלו עימותים אלימים בין הודו לפקיסטן ומיד אחרי החלוקה אירעו חילופי אוכלוסין בקנה מידה רחב: כ-14.5 מיליון איש עברו ממדינה אחת לרעותה. מפקד בין הפליטים ב-1951, הצביע על כך ש-7,226,000 מוסלמים עברו מהודו לפקיסטן, ובמיוחד בין מזרח פנג'אב שבהודו למערבה שתחת שלטון פקיסטן, ובין שני חלקי חבל סינד; ומספר דומה של הינדים וסיקים (7,249,000) עברו ממערב פנג'אב למזרחה ובין שני חבלי סינד. במזרח עברו רוב הפליטים (כ-3.5 מיליון) ממזרח פקיסטן למערב בנגל שבהודו, ורק כ-700,000 מוסלמים עברו בכיוון ההפוך.
חילופי האוכלוסין העצומים האלו יצרו בעיה לממשלות החדשות של הודו ופקיסטן, שלא היו ערוכות לטיפול באוכלוסיית פליטים בהיקף כזה, ומעשי טבח אירעו משני עברי הגבול החדש. עוד רווחה במהלך חילופי האוכלוסין פעולה של גירוש תושבים על ידי שכניהם או בידי השליטים המקומיים, עם או בלי עידודה של הממשלה החדשה.
חילופי האוכלוסין בקפריסין
דוגמה מודרנית אחרת לחילופי אוכלוסין בפועל (אף כי מידת התכנון כאן, כמו גם במקרה הודו ופקיסטן, הייתה מעטה) התרחשה בקפריסין, אחרי הפלישה הטורקית. קפריסין קיבלה עצמאות מידי בריטניה ב-1960 לפי הסכם לחלוקת השלטון בין הקהילה היוונית לקהילה הטורקית באי. הפיכה צבאית שביצעו קפריסאים-יוונים, בעידודו של השלטון הצבאי ששלט אז ביוון, כיוונה לאחד את קפריסין עם יוון, אך הצבא הטורקי פלש ב-1974 לצפון קפריסין ויצר חיץ בין האזור שבו הייתה מרוכזת האוכלוסייה הטורקית ליתר חלקי האי. 200 אלף קפריסאים-יוונים שהתגוררו בצפון האי נמלטו או גורשו אל דרום האי, שעדיין נשלט בידי הממשלה הקפריסאית-יוונית, ובמקביל נמלטו או גורשו 60 אלף קפריסאים-טורקים לצפונו. ההפרדה בין הקהילות הפכה לכמעט מלאה, למעט שני כפרים הנמצאים בשטח המפורז בין חלקי האי.
התפרקות יוגוסלביה
במלחמת העצמאות של קרואטיה בשנות ה-90 ובפרט במבצע "סערה" בסוף המלחמה גורשו ונמלטו מאות אלפי סרבים משטחי קרואטיה (ובפרט מהרפובליקה הסרבית של קראינה שהוכנעה).
במלחמת בוסניה שהתנהלה במקביל גם היו גירושים מקומיים של קבוצות אוכלוסייה שונות, אך מכיוון שקונפליקט זה למעשה הסתיים בתיקו, תזוזת האוכלוסייה הייתה מקומית יותר באופייה מאשר הניצחון הקרואטי.
ב-1999, מלחמת קוסובו החלה עם גירוש של כ-850 אלף אלבנים קוסוברים מקוסובו. לאחר התערבות נאט"ו והניצחון הקוסוברי המגורשים האלבנים חזרו וגירשו חלק ניכר (כ-250 אלף) מהסרבים האתניים בחבל.
רעיון הטרנספר בסכסוך הישראלי-ערבי
רעיון הטרנספר של ערבים מארץ ישראל הופיע כבר בתקופה מוקדמת של התנועה הציונית, אולם לרוב קיבל ביטוי רק בשיחות אישיות. כך למשל, ביוני 1895, רשם תיאודור הרצל ביומנו פעולה אפשרית: "את הקרקעות הפרטיים בחבלי הארץ הנמסרים לנו עלינו להוציא לאט לאט מידי בעליהם. את האוכלוסין העניים משתדלים אנו להעביר בלי רעש אל מחוץ לגבול, על ידי מתן עבודה בארצות המעבר, ואולם בארצנו שלנו הננו מונעים מהם כל עבודה... העברת הקרקעות לרשותנו והוצאת העניים ממדינתנו צריכה להיעשות בעדינות ובזהירות". אולם הטרנספר מעולם לא הייתה מדיניות ציונית רשמית. העמדה היהודית כלפי הערבים והלאומיות הערבית עברה גלגולים רבים, הקשורים באופייה של הציונות ובמציאות ההיסטורית גם יחד.
עד לכיבוש ארץ ישראל על ידי בריטניה, לרעיון העברת האוכלוסייה לא הייתה משמעות מעשית, אולם לאחר הכיבוש הבריטי, החלו אישים ביישוב היהודי להעלות את הרעיון לדיון. ב-1920 כתב הסופר ישראל זנגוויל כי יש לשכנע את הערבים "לנדוד", וניסח את הטיעון כי לרשות הערבים עומד העולם הערבי כולו, וליהודים רק ארץ ישראל. זנגוויל כתב שיש רק שתי ברירות: או שהמיעוט היהודי ישלוט ברוב הערבי וזה לא דמוקרטי, או שיהיה נתון לשליטתו. מכיוון ששתי האפשרויות לא היו רצויות בעיניו, הגיע למסקנה כי הערבים צריכים לצאת. את הצעתו זו של זנגוויל, הרבו דוברים ערבים לצטט כראיה לכך שהציונים מתכוונים לנשל אותם מהארץ. כמה מראשי התנועה הציונית הסתייגו ממנו והכחישו שהוא מבטא את דעת התנועה. העימות המתמיד בין יהודים לערבים בארץ ישראל הוביל כמה מהמנהיגים של היישוב היהודי להעלות, במסגרת דיונים פנימיים, רעיונות לטרנספר של ערבים מארץ ישראל. רעיון טרנספר כזה, לאדמות שהתנועה הציונית תרכוש במיוחד לצורך זה בארצות שכנות, העלה הרוויזיוניסט בנימין זאב פון וייזל בפני פייסל הראשון, מלך עיראק. ביוני 1931 כתב יעקב טהון, שהיה פעיל בהתיישבות, לקולונל פרדריק קיש, כי מבחינת התנועה הציונית, הפתרון הרצוי ביותר הוא העברת הערבים לעבר הירדן, והוסיף כי הדבר רצוי מאוד גם מבחינתם, מאחר שבכסף שיקבלו תמורת 100 דונם בארץ ישראל, יוכלו לרכוש לפחות 500 בעבר הירדן. ביולי 1936, במהלך נסיונותיו כיושב ראש ההנהלה הציונית לסכל חוק קרקעות של הנציב העליון, שישריין לכל פלאח ערבי שטח מחיה מינימלי, הציע דוד בן-גוריון בישיבת הוועדה הפוליטית של מפא"י, שהיהודים יקנו אדמות בעבר הירדן ויעבירו אליהן פלאחים שמכרו ליהודים את אדמותיהם בארץ ישראל.
המלצת ועדת פיל 1937
רעיון הטרנספר עלה על סדר היום של התנועה הציונית בצורה פומבית רק ביולי 1937, כאשר ועדת פיל נתנה לו לגיטימציה רשמית בדו"ח שלה. הוועדה הציעה לחלק את ארץ ישראל כך שתקום בה מדינה יהודית ושאר חלקי הארץ (למעט אזור ירושלים ובית לחם בשליטה בריטית) יתאחדו עם עבר הירדן הערבית. כהשלמה לכך, הציע הלורד פיל להעביר לשטח הערבי את רוב האוכלוסייה הערבית היושבת באזור שנועד למדינה היהודית, כלומר בין 200 ל-300 אלף ערבים. באופן רשמי דובר ב"חילופי אוכלוסין", והוועדה ציינה את דוגמת טורקיה ויוון. אולם למעשה רק כ-1,250 יהודים אמורים היו לעבור מהמדינה הערבית לתחומי המדינה היהודית. פרסום הדוח חולל "רעידת אדמה" בתנועה הציונית ופתח וויכוחים מרים על היחס לתכנית. בפרק העוסק במקרקעין הוועדה כתבה חלק ניכר מהקרקעות שיושבו על ידי היהודים לא היו מעובדות טרם הרכישה וכללו ביצות ודיונות של חול בטרם הפכו למטעי הדרים.
לטענת בני מוריס, דוד בן-גוריון תמך אמנם בעקביות בשלמות הארץ, אולם שילוב רעיון הטרנספר בתוכנית החלוקה אפשר לו לקבל אותה והנהגת התנועה הציונית הסכימה לקבל אותה כבסיס למשא ומתן. ב-12 ביולי 1937 כתב ביומנו, כי נקודה זו "שקולה נגד כל החסרונות והמגרעות שבדו"ח, ושהיא "עשויה לתת לנו דבר שלא היה לנו אף פעם...גם בימי הבית הראשון וגם בימי הבית השני: הטרנספר הכפוי של הערבים מהעמקים המועדים למדינה היהודית". הוא סבר כי על התנועה הציונית להפעיל את כל "כוח הלחץ" שלה, כדי שאנגליה "תעקור בכוח כמאה אלף ערבים מכפריהם שחיו בהם מאות בשנים", והוסיף לגבי ההמלצה בדו"ח: "עלינו להיאחז במסקנה זו כמו שנאחזנו בהצהרת בלפור". הוא האמין כי עבור היישוב היהודי, העברת האוכלוסייה הכפויה היא "שאלת חיים, קיום, מגן, תרבות, ריבוי, חופש ועצמאות". הוא כתב שלהמלצה "חשיבות ענקית", משום שזו הפעם הראשונה בהיסטוריה שעומדת לקום מדינה "יהודית ממש", ובכך ניתנת ליהודים "אפשרות שלא חלמנו עליה ולא יכולנו להעז לחלום עליה בדמיוננו הנועז ביותר". עם זאת, הוא היה בספק אם בריטניה תעז לבצע את הגירוש, והדגיש כי ההצעה צריכה לבוא מהבריטים והם שצריכים לבצע אותה. ביולי 1937, כתב לבנו: "אנו לא יכולים ולא רשאים להציע דבר כזה, כי אף פעם לא רצינו לנשל ערבים, אבל מכיוון שאנגליה מוסרת חלק של הארץ אשר הובטח לנו למדינה ערבית - אין זה אלא יושר שהערבים במדינתנו יועברו לחלק הערבי".
בן-גוריון טען כי "קשה למצוא איזה נימוק פוליטי או מוסרי נגד העברת אותם הערבים משטח העומד תחת שלטון יהודי לשטח שיעמוד תחת שלטון ערבי. אנו לא היינו יכולים להסכים להעברה – גם אם היא מוצעת ומוצאת לפועל על ידי אנגלים ... אילו הייתה ההעברה כרוכה בנישול, כלומר בהריסת הקיום הכלכלי של האנשים המועברים. אבל גם מתוך חסידות יתירה וקפדנות מוסרית מקסימלית אי אפשר להתנגד להעברה, המבטיחה למועברים גם תנאים חומריים מספיקים וגם ביטחון לאומי מקסימלי, כפי שמחייבת ההעברה המוצעת על ידי הוועדה". ברל כצנלסון סבר, כי "עניין העברת האוכלוסין עורר אצלנו ויכוח: מותר או אסור. מצפוני שקט בזה לגמרי, טוב שכן רחוק מאויב קרוב, הם לא יפסידו על ידי העברתם, ואנחנו בוודאי לא. בחשבון אחרון - הרי זו רפורמה פוליטית יישובית לטובת שני הצדדים. זה מכבר סברתי כי זהו הטוב בפתרונות... אלא שלא עלה על דעתי כי ההעברה "אל מחוץ לארץ ישראל" פירושה לסביבות שכם. האמנתי ועודני מאמין כי הם עתידים לעבור לסוריה ולעיראק".
בקונגרס הציוני ה-20 שנערך בציריך, הביע חיים ויצמן תמיכה בהמלצת ועדת פיל לטרנספר, ככל הנראה בנאומו המדיני ב-4 באוגוסט 1937. ב-10 באוגוסט התייחס לדבריו מנחם אוסישקין, יושב ראש קק"ל, והביע תמיהה גדולה לגבי היתכנות הרעיון: "כאשר שמעתי את דברי הראש וראשון בתנועתנו... על הטרנספר של 300 אלף ערבים מחוץ למדינה היהודית... אמרתי לעצמי: אלי שבשמים, עד כמה פשטה פסיכוזה זו גם בין האנשים הגדולים ביותר... פתאום יעזוב מוחמד את המדינה שלנו. מדוע... האם יש תקווה שהערבים היושבים בארצנו יסכימו מרצונם הטוב למסור לנו את מיליוני הדונמים האלה? שנית, אם הם לא יסכימו, היש איזו תקווה שהיא שנכריח אותם על ידי מישהו [כלומר הבריטים] לצאת את הארץ?". ארתור רופין תמך בטרנספר ואמר ב-6 באוגוסט 1937: "תחילה יש להכין במדינה הערבית קרקע מתאימה בשביל האיכרים, ורק אז צריך לנסות להביאם לשם, ככל האפשר מתוך רצון ורק אם לא תימצא דרך אחרת - בדרך האקספרופריאציה" (הפקעה), אחרת תיאלץ המדינה היהודית לתת למיעוט הערבי הגדול שבה "זכויות שוות". בדצמבר 1937 התייחס משה שרת "לשאלת העברת האוכלוסין הערבים": "אני רוצה לדחות את ההשוואה עם גרמניה. מה שגרמניה עושה ליהודים זוהי ממשלה שלוקחת אנשים וזורקת אותם החוצה, אינה דואגת מה יהיה להם, אינה מרשה להם לקחת את הונם איתם – העברה כזו לא תיתכן. עניין ההעברה כאן הוא פשוט מאוד... גם כשזה יהיה בכפייה, זה יהיה מתוך פיצויים בעד הנכסים שהם משאירים פה ומתוך דאגה למצבם במקום החדש".
בהתייחס להצעת פיל, רופין טען ב-1937 בפני וייצמן ובפני בן-גוריון, שהמדינה אשר ועדת פיל הציעה גדולה מדי, מפני שיש בה מיעוט ערבי גדול מדי. אם יש ברצונם לבסס עצמאות, צריכה להיות מדינה יהודית ללא מיעוט ערבי גדול. לשם כך מוטב להקטין את המדינה, ובלבד שיהיה בה רוב יהודי מוחלט. על כך ענה לו בן-גוריון בקונגרס ה-20 בציריך: ״מדינה פירושה עצמאות, ועצמאות פירושה עלייה. לשם כך נחוצה לנו מדינה זו. העלייה ההמונית תהפוך את המיעוט הגדול למיעוט קטן. איש לא יגורש, אבל המדינה תתמלא ביהודים״.
בשנת 1937 הקימה התנועה הציונית ועדה מיוחדת להכנת הטרנספר: ועדת הסוכנות להעברת אוכלוסין. בוועדה דיברו על הסבל שייגרם לתושבים שיאלצו לעקור מבתיהם, ועל השאלה אם יהיה זה טרנספר כפוי או "מרצון", כלומר בהסכם בין מדינות. בהנהלת הסוכנות היהודית דובר על הטרנספר ב-12 ביוני 1938. מנחם אוסישקין אמר שלהקים את המדינה היהודית עם אוכלוסייה שכמעט מחציתה הם ערבים ורוב היהודים מצטופפים בסביבת תל אביב פירושו "חורבן שלישי", עוד לפני שבניין המדינה יתחיל, ודיבר על העברת 60 אלף משפחות. ארתור רופין אמר: "אינני מאמין בהעברה של בודד. אני מאמין בהעברה של כפרים שלמים". אוסישקין אמר: "אני מוכן לבוא ולהגן לפני הקדוש ברוך הוא ולפני חבר הלאומים על הצד המוסרי שבדבר", ובן-גוריון הוסיף: "אינני רואה בזה שום דבר לא מוסרי". אלא שבמחצית השנייה של 1938 ממשלת בריטניה התכחשה להצעות ועדת פיל ובן-גוריון החליט להוריד את רעיון הטרנספר מסדר היום הציבורי.
לדעת ההיסטוריון תום שגב, רעיון הטרנספר באידאולוגיה הציונית "בא בהמשך לעקרון ההפרדה בין היהודים לערבים", והוא "התחייב גם מסירובם של הערבים לאפשר לתנועה הציונית להקים בארץ ישראל מדינה שרוב תושביה יהודים וכן מהטרור הערבי". לדעת ההיסטוריון בני מוריס, "כמעט כל מעשה של קניית קרקע היה מיקרוקוסמוס של טרנספר: מטרתה של כל עסקה הייתה להרחיב את קניינם של היהודים ולצמצם את קניינם של הערבים, כלומר להוציא אדמות מידי הבעלים הערבים והאריסים או הפלאחים הערבים".
בשנות ה-40
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התנהל הדיון על טרנספר גם על רקע העברה המונית של אוכלוסיות בשטחים שנכבשו על ידי הצבא הגרמני. זאב ז'בוטינסקי כתב: "העולם התרגל לרעיון של הגירות המוניות וכמעט שהחל לחבב אותו. היטלר - יהיה האיש הזה שנוא עלינו כמה שיהיה - הוסיף בזמן האחרון להוציא מוניטין בעולם לרעיון הזה". הרעיון הוסיף להלך בתנועה הציונית גם בשנות ה-40. בשנים 1945-1944 הנושא עלה שוב על סדר היום של התנועה, כאשר מפלגת הלייבור הבריטית אימצה את רעיון הטרנספר במצעה. ב-7 במאי 1944 דנה הנהלת הסוכנות היהודית בהחלטת הלייבור. בישיבה זו היה קונצנזוס בזכות הטרנספר, אולם בן-גוריון סבר כי דיבור על הרעיון "עלול להזיק בדעת הקהל בעולם, כי זה עלול ליצור רושם שאין מקום [לעוד יהודים] בארץ ישראל בלי הוצאת הערבים". בישיבת הנהלת הסוכנות ב-20 ביוני 1944, אמר: "אני מתנגד שאיזו הצעה שהיא של טרנספר תבוא מצדנו. אינני שולל טרנספר מבחינה מוסרית ואינני שולל אותו גם מבחינה פוליטית. אם יש סיכוי לזה, בנוגע לדרוזים הדבר ייתכן. אפשר להעביר את כל הדרוזים לג'בל דרוז בהסכמתם. את [הערבים] האחרים - אינני יודע. אבל אסור שתהיה זאת הצעה יהודית... אם אנו נציע זאת - הערבים ידחו אותה, והגויים יגידו שאין מקום ליהודים בארץ ישראל" [בלא שיעבירו ממנה את הערבים].
לטענת ההיסטוריון בני מוריס, בשנת 1948, בזמן מלחמת העצמאות, "התבצע למעשה טרנספר של רוב הערבים משטחי מדינת ישראל המוקמת אל השטחים הערביים בארץ ישראל ומחוצה לה", אולם הוא לא היה "פרי תכנון מוקדם או הגשמה של תוכנית אב מוכנה מראש, ואף לא פרי מדיניות רשמית ושיטתית של ראשי היישוב". לדבריו, טרנספר זה "לא היה תוצר ישיר והגשמה מתוכננת ושיטתית" של תמיכת מנהיגי היישוב ברעיון בשנות ה-30 וה-40.
גוש עציון והשכונות היהודיות במזרח ירושלים התרוקנו בעקבות מלחמת העצמאות והסיפוח הירדני של הגדה המערבית. האוכלוסייה נקלטה על ידי מדינת ישראל שהוקמה לאחריו.
לאחר הקמת מדינת ישראל
בשנות ה-80 של המאה ה-20, הציע ח"כ הרב מאיר כהנא לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני באמצעות העברת תושביה הערביים של מדינת ישראל למדינות ערב; באומרו: "רק דרך אחת פתוחה לפנינו: העברה מיידית של הערבים מארץ-ישראל לארצותיהם. כי לגבי ערביי ארץ-ישראל ויהודיה יש רק פתרון אחד: הפרדה. היהודים בארצם, ואילו הערבים בארצותיהם. הפרדה. רק הפרדה". ח"כ רחבעם זאבי, שהסתייג מגירוש כפוי, תמך ב"טרנספר בהסכמה" של המועברים או של שליטי ישראל והפלסטינים או המדינות הערביות.
תמיכה במדיניות טרנספר ניתן למצוא במצעיהן של סיעות ימין קיצוני שזכו גם לייצוג בכנסת, בהן סיעת האיחוד הלאומי, "חזית יהודית לאומית" (כיום עוצמה יהודית) וחרות - התנועה הלאומית.
Music to Be Murdered By
Music to Be Murdered By (בתרגום חופשי לעברית: מוזיקה להירצח על ידה) הוא אלבום האולפן האחד עשר של הראפר האמריקאי אמינם. האלבום יצא לאור ב-17 בינואר 2020, על ידי חברות התקליטים אפטרמת' אנטרטיינמנט, אינטרסקופ רקורדס ושיידי רקורדס. האלבום הופק על ידי ד"ר דרה, אמינם עצמו ומפיקים שונים. באלבום מתארחים ג'וס וורלד, אד שירן, אנדרסון פאאק, רויס דה, סקיילר גריי ועוד.
ב-18 בדצמבר 2020, הוציא אמינם מהדורת דלוקס לאלבום, בשם Music to Be Murdered By – Side B, ללא כל הודעה מוקדמת, בדומה לאלבום עצמו. מהדורת הדלוקס מכילה את כל 20 רצועות האלבום המקורי ו-16 רצועות נוספות, ומכילה הופעות אורח של סקיילר גריי, די ג'יי פרמייר, טיי דולה סיין, ד"ר דרה, סליי פייפר, MAJ ו-וייט גולד.
רקע והפקה
על פי מגזין רולינג סטון, בהפקת האלבום, "לורנס ג'וניור עובד באופן ספורדי עם ד"ר דרה מאז שהראפר-מפיק עזב את דת' רואו רקורדס בשנות התשעים; החל מהקיץ, המתופף נכנס לאולפן עם שאר חברי הצוות של ד"ר דרה ליצור חבילת רצועות שהסתיימו בחצי האחורי של Music to Be Murdered By". לורנס ג'וניור אמר לגמזין, "דם ג'וינטז הוא מפיק, אריק גריגס מנגן על קלידים, בס וגיטרה, דאוון פרקר הוא נגן קלידים ומפיק, אני עצמי, אני מתופף. אנחנו מכירים את האינסטינקטים של דרה, והוא המאמן, התזמור".
אורחים נוספים באלבום כוללים את בלאק ת'אוט, קיו-טיפ , ג'וס וורלד, אד שירן, יאנג MA , סקיילר גריי, דון טוליבר, אנדרסון פאאק, Kxng Crooked וג'ואל אורטיז. בשיר "Godzilla", אמינם הקליט וורס שלישי ששבר את שיא הוורס המהיר ביותר ברצועה המופיעה במצעדים, כשהוא מראפרפ 10.65 הברות לשנייה. אמינם שבר את שיאו הקודם, שהוחזק על ידי הוורס המוצג בשיר "Majesty" של ניקי מינאז' משנת 2018, שם ריפרפ 10.3 הברות לשנייה, והשיר "Rap God" משנת 2013, שם ריפרפ 9.6 הברות לשנייה.
שם ועטיפה
שם האלבום ועטיפתו האלטרנטיבית חולקים את אותו קונספט כאלבומו של אלפרד היצ'קוק משנת 1958, ששילב את האודיו של ההומור העגום והכהה של הבמאי עם כלי נגינה קלים בעיבודו של ג'ף אלכסנדר. אמינם צייץ בטוויטר תמונה של עטיפת האלבום משנת 1958 ובה היצ'קוק אוחז בראשו גרזן ואקדח והצהיר כי העטיפה האלטרנטיבית של אלבומו הייתה "בהשראת המאסטר, הדוד אלפרד!". אודיו של קולו של היצ'קוק מהאלבום משנת 1958 נדגם בשירי האלבום: "Alfred" ו-"" ובתחילת השיר "Little Engine". שני האלבומים מסתיימים בהיצ'קוק אומר: "If you haven’t been murdered, I can only say better luck next time. If you have been, goodnight, wherever you are".
באלבום שלוש עטיפות; בעטיפה הסטנדרטית אמינם מתייצב עם חפירה, לבוש בחליפה ופדורה. בעטיפה האלטרנטיבית של האלבום מופיע אמינם מכוון אקדח וגרזן לראשו. על עטיפת התקליטור הפיזי מופיע אמינם, ללא כובע, ומצטלם עם הידיים מאחורי גבו. באריזה, אמינם מקדיש את האלבום לג'וס וורלד, שנפטר עקב מנת יתר של סמים ב-8 בדצמבר 2019, ולשומר הראש לשעבר של אמינם צ'יאקיל אללה בארנס שנפטר גם הוא. הופעתו של וורלד ב-"Godzilla" סימנה את צאת השיר הראשון לאחר מותו.
שיווק ומכירות
האלבום יצא לאור ב-17 בינואר 2020 על ידי אפטרמת' אנטרטיינמנט, אינטרסקופ רקורדס ושיידי רקורדס. הוא יצא כאלבום הפתעה ללא הודעה מוקדמת, בדומה לאלבום האולפן הקודם והעשירי שלו, Kamikaze משנת 2018. בסמוך לצאת האלבום, פרסם אמינם גם וידאו קליפ לשיר "Darkness" בבימויו של ג'יימס לארז. הקליפ, שנסב סביב הירי בלאס וגאס מ-2017 מנקודת מבטו של העבריין סטיבן פאדוק לסירוגין עם אמינם עצמו, זכה להערכה אך גם עורר מחלוקת. ב-31 בינואר 2020 יצא השיר "Godzilla" כסינגל, עם וידאו קליפ בבימויו של קול בנט שפורסם ב-6 במרץ.
בארצות הברית, Music to Be Murdered By הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם 279,000 יחידות שקולות לאלבום, המורכבות מ-117,000 מכירות אלבום טהורות, 217.6 מיליון השמעות בסטרימינג ו-8,000 יחידות שקולות לרצועה. אמינם הפך לאמן הראשון שעשרה מאלבומיו באופן רצוף הגיעו למקום הראשון במצעד הבילבורד 200, ואחד מתוך שישה אמנים שהוציאו לפחות עשרה אלבומים שהגיעו למקום הראשון. נכון לאוקטובר 2020, האלבום נמכר בלמעלה ממיליון יחידות שקולות לאלבום, מתוכן 240,000 מכירות טהורות.
ביקורות
האלבום זכה לביקורות מעורבות. ב-Metacritic קיבל האלבום ציון ממוצע של 64 מתוך 100, בהתבסס על 17 ביקורות מקצועיות, מה שמעיד על "ביקורות חיוביות בעיקר". העניק לאלבום ציון של 5.8 מתוך 10.
המבקר הוותיק רוברט כריסטגאו העניק לאלבום ציון A מינוס, ואילו ניק מקורמיק מדיילי טלגרף נתן לאלבום דירוג של חמישה כוכבים, והצהיר: "האלבום ה-11 של אמינם מציע למעלה משעה של הראפר הגדול בעולם שמתפוצץ על כולם צילינדרים. זה האלבום הנהדר הראשון של שנת 2020, כל כך מבריק וקטלני שהוא צריך להיות פשע". גם סקוט גליישר מ-HipHopDX העניק לאלבום ביקורת חיובית, והשווה אותו לגופי העבודה הקודמים של אמינם, תוך שקבע בביקורתו כי "Music to Be Murdered By הוא רחוק מהאלבום המשובץ בכוכב ובר קיימא מבחינה מסחרית Recovery, אבל זה לא בהכרח דבר רע. באלבום זה, למרות קומץ הפגמים שלו, Em מראה סימנים חזקים של הסתגלות לזמנים באמצעות בחירות מוזיקליות מודרניות וכתיבת שירים חכמה יותר". פרד תומאס מ-AllMusic סבר כי האלבום מראה את אמינם שולף את עצמו מעט מהריסות Kamikaze, אם כי הוא עדיין נופל כקורבן לרגעים של טיפשות מכוונת ואובססיה עצמית מייגעת שהפכה לשוויונית. ברצועות הטובות ביותר של האלבום, עדיין יש רמזים לשריפה שהפכה את אמינם לאגדת ראפ".