cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טורהאן הדיג'ה סולטאן
המשך חייה
אך ההצלחה הגדולה שלה הייתה בניית מסגד ולידה סולטאן (מסגד יני) החדש באסטנבול. הבנייה החלה בסוף המאה הקודמת על ידי הוואלידה סאפיה סולטאן, ברובע של העיר בה חיו תושביה הלא-מוסלמים. היא חשבה שבכך תסייע באסלאמיזציה של האזור. השטח עליו נבנה המסגד הופקע מידי תושבים לא-מוסלמים. אך הבנייה פסקה כשנפטר ב-1603 בנה של ספייה סולטאן, מהמט השלישי, והיא כבר לא הייתה ולידה. כמעט 60 שנים מאוחר יותר, טורהאן הדיג'ה החליטה לסיים את הפרויקט, אחרי שהרובע נהרס בשריפה הגדולה של 1660. היא סיימה את הבנייה ב-1665. בסיום הפרויקט, נבנו במתחם, בנוסף למסגד, גם בית ספר, מזרקות ציבוריות, שוק, ומאוזוליאום. היה זה המסגד הקיסרי הראשון שנבנה על ידי אישה.
טורהאן הדיג'ה נפטרה בשנת 1683, ונקברה במאוזוליאום במסגד יני; לצדה קבורים בנה וצאצאיה שאחריו. היא הייתה האישה האחרונה להחזיק בכוח כה רב באימפריה, ולשמש כעוצרת ליורש.
מערכת התשלומים המהירים (רוסיה)
היסטוריה
הבנק המרכזי של רוסיה בסוף 2018 הודיע כי בשנת 2019 הוא לא יחייב בנקים בגין שירות בפעילות המערכת מבנקים. ב-24 בינואר 2019 הודיע ראש המערכת הלאומית לכרטיסי תשלום (NSPK) כי 40 בנקים מנהלים משא ומתן להצטרף למערכת התשלומים המהירה. ב-28 בינואר 2019 הושקה ברוסיה מערכת התשלומים המהירים.
כמעט כל הבנקים הרוסיים המחוברים למערכת התשלומים המהירים של בנק רוסיה (SBP) קובעים תעריף אפס להעברות בתוך המערכת. בחודשים הראשונים להפעלתה לא חייבו עמלה מלקוחות. ב-28 בפברואר 2019 מערכת התשלומים המהירים הוכנסה לפעילות מסחרית עבור מגוון רחב של בנקים ללקוחות, המאפשרת לאנשים לבצע העברות מיידיות באמצעות מספר טלפון. בחנויות הרוסיות החלו להשתמש מאוגוסט 2019.
מערכות דומות במדינות אחרות
לפיתוח מערכת התשלומים המהירים ברוסיה קדמה עבודה על חקר הניסיון העולמי, שסיכם הבנק המרכזי בדו"ח פנימי.
תפעול ומסלקה
המפעיל ומרכז המערכת הוא הבנק המרכזי של רוסיה, כאשר מרכז סליקת התפעול והתשלומים היא המערכת הלאומית לכרטיסי תשלום שהושקה בשנת 2019.
ארתפנוס
ארתפּנוּס (גם ארטפּנוּס; ביוונית: Ἀρτάπανος, Artapanus) היה היסטוריון, כנראה יהודי, שחי באלכסנדריה שבמצרים במאה ה-3 או ה-2 לפנה"ס.
אוסביוס מצטט את ארתפנוס, שכתב אגדות על מוצא היהודים, על אברהם והגעתו למצרים. הוא כתב בהרחבה על משה, שגדל כנסיך מצרי, וזיהה אותו עם מוסאיוס מאתונה. על ידי זיהוי זה, ייחס ארתפנוס למשה אגדות רבות המשלבות מיתולוגיה מצרית ויוונית, ובהן שהיה מורו של אורפאוס ושהמציא את הפילוסופיה, את הספינות ואת המכונות להנחת אבנים ולשאיבת מים ועוד דברים רבים. כמו כן, הוא ארגן מחדש את החלוקה המנהלית והדתית של מצרים ומכיוון שהפך לפופולרי מאוד בקרב ההמונים וקיבל מהכהנים המצריים כבוד של אל, נקרא בשם "הרמס", כי ידע לפרש את ההירוגליפים. המלך, שקינא בהצלחתו, שלח אותו למערכה הצבאית נגד האתיופים הפולשים. משה ניצח במלחמה וייסד עיר בשם "עיר-הרמס". עם הזמן האתיופים חיבבו אותו ולמדו ממנו (וכך גם הכהנים המצריים) את מנהג המילה.
מלון מלכת שבא
מלכת שבא הוא מלון בדירוג "5+ כוכבים" הממוקם בעיר אילת. במלון ישנם 481 חדרים.
היסטוריה
באוגוסט 1970 הורדה דרגת המלון לשלושה כוכבים. בשנת 1972 נמכר המלון לאבנר תומר, אך המכירה בוטלה לאחר שתומר לא מילא את התחייבויותיו לתשלום עבור המלון. בנובמבר 1975 מונה למלון כונס נכסים. בשנות ה-80 היה המלון בבעלות הארבס חי. בדצמבר 1991 המלון נשרף כליל בשריפה שפרצה בו בגלל נר. את המלון השרוף קנה איש העסקים יצחק תשובה, שהרס את המלון השרוף ובנה במקומו מלון חדש. תשובה חתם עם הילטון חוזה להפעלת המלון למשך 20 שנה. המלון כלל 440 חדרים, שחציים יועדו למכירה לאנשים פרטיים. ב-29 באוקטובר 1999 נחנך המלון במעמד ראש העיר. עד אמצע 2002 נמכרו 110 דירות במלון.
ב-23 באפריל 2000 התקיימה פגישה במלון בין ראש ממשלת ישראל אהוד ברק לבין מלך ירדן, עבדאללה השני (באולם הכנסים "עדן").
בעשור השני של המאה ה-21, היה אחד משני מלונות של רשת המלונות העולמית "הילטון" הפועלים בישראל (לצד "מלון הילטון תל אביב").
בראשית נובמבר 2016 פורסם, כי החל מינואר 2017, יחדל המלון מלשאת את המותג "הילטון". המלון ייקרא "מלון מלכת שבא" וינוהל בידי חברת ניהול שתוקם על ידי יצחק תשובה, בעליו של המלון וזה אשר בנה אותו. הרקע להפסקת הפעלת המלון בידי הילטון, הוא ככל הנראה הוצאות שונות ודמי ניהול גבוהים מדי לדעת בעליו של המלון, אותם נדרש להוציא לבקשת הילטון, כחלק מהיותו של המלון מנוהל על ידה.
בשנת 2021 נרכש המלון על ידי רשת מלונות אסטרל.
אדריכלות
המלון תוכנן על ידי משרד האדריכלים גרטנר גבור קומט אדריכלים. צורתו מזכירה טירה עתיקה וצבעו הוא צבע החמרה. סגנון זה אמור להזכיר את ארמונה התנ"כי של מלכת שבא.
אנסטסיה, בת הצאר המזוייפת
אנסטסיה, בת הצאר המזויפת (בגרמנית: Anastasia, die falsche Zarentochter) הוא סרט גרמני אילם משנת 1928.
עלילה
בחורה צעירה בברלין טוענת שהיא אנסטסיה, בתו הצעירה של הצאר הרוסי האחרון, אך מכיוון שמספר נשים לאחר 1918 טענו שהן אנסטסיה, לא לוקחים את דבריה יותר מדי ברצינות, בינתיים הבחורה משמשת כניצבת בסרט על הנסיכה אנסטסיה המצטלם בברלין. הדוכס הרוסי מיכאל, המתגורר בברלין דוחה אף הוא את טענותיה. אך עם זאת דודה של אנסטסיה מזהה אותה כאנסטסיה האמיתית והיא מוכרת על ידה כבתו של הצאר, לבחורה הצעירה קשה להתרגל לחיי מלוכה של עושר ומותרות, כאשר מנסים להוביל אותה לחתונה היא בורחת ומעדיפה לנהל חיי פשטות ועוני.
גור בן-דוד
גור בן-דוד (נולד ב-15 באפריל 1952) הוא כדורסלן עבר ישראלי, בגובה 1.89 מטר ששיחק בין היתר בעמדת הפורוורד בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל בכדורסל. שירת כטייס קרב בחיל האוויר וכן שימש כקברניט במספר חברות תעופה וכמשנה למנכ"ל חברת ישראייר.
ביוגרפיה
בן-דוד החל את דרכו הספורטיבית בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב. בשנת 1970 התגייס לצה"ל, הגיע לקורס טיס ועבר הכשרה של כשנתיים במהלכן מיעט לשחק ולהתאמן. אחרי שסיים את הקורס וקיבל את כנפי הטיס, שובץ לבסיס רמת דוד ושירת בטייסת העמק ובטייסת אבירי הצפון. באותן שנים, 1970–1972, רשם בן-דוד שש הופעות בבוגרים של הפועל תל אביב.
תחילה התקשה בן-דוד לשלב את קריירת הכדורסלן עם הקריירה הצבאית, וכשהרהר בפרישה, פנה אליו נח רם, שאימן באותם ימים את הפועל גבת/יגור. נח הציג בפניו את היתרון לשחק בגבת, היות שהקבוצה שיחקה בצמוד לבסיס. רם הצליח לגרום למאמן הפועל עמי שלף לשחרר את בן-דוד בהשאלה לשנתיים ולהשיג הבטחה לעזרה בשחרורים מהצבא למשחקים ממפקד הבסיס ארלוזור לב, בשתי העונות ששיחק בהפועל גבת, קלע בן-דוד בממוצעים של 18.1 ו-12.2 למשחק בהתאמה.
בשנת 1973 השתתף בן-דוד במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1973 תחת המאמן אברהם חמו. הנבחרת סיימה שביעית בטורניר במאזן של שלושה ניצחונות וארבעה הפסדים. בן-דוד הצטיין וקלע 24 נקודות בניצחון על פולין, אבל בששת המשחקים האחרים יחד קלע רק עוד שלוש נקודות. למחרת המשחק האחרון בטורניר פרצה מלחמת יום הכיפורים. כששב לארץ נסע ישירות לבסיס חיל האוויר שבצפון. בתוך שעות ספורות הוא נקלע ישירות לשדה הקרב. תחילה השתתף בהפצצה על פורט סעיד וזה נמשך בעוד גיחות שבהן הפציץ ברמת הגולן בבלימת הסורים ואת סוללות הטילים במצרים.
בשנת 1975 עבר בן-דוד להפועל חיפה, שיחק תחת המאמן רלף קליין וקלע בממוצע של 15.1 נקודות למשחק. בשנת 1976 עבר בן-דוד לשרת בבסיס חיל האוויר בדרום הארץ והצטרף לקבוצת נעוריו - הפועל תל אביב. בקדנציה השנייה שלו בהפועל תל אביב שיחק בסך הכל 5 עונות, עד שפרש בתום עונת 1979/1980. הישגי השיא של בן-דוד בהפועל הן פעמיים העפלה לגמר גביע המדינה בכדורסל - בעונות 1976/1977 ו-1977/1978 - אך בשתיהן הפסידה הקבוצה למכבי תל אביב.
סך הכל שיחק בן-דוד 10 עונות בליגה הבכירה בישראל, בהן קלע בממוצע של 13.4 נקודות למשחק. בנבחרת ישראל השתתף בן-דוד ב-16 משחקים ולקח חלק באליפות אירופה 1973.
בין השנים 2006 ל 2014 שימש בן דוד כמנכ"ל בחברה לניירות אריזה ומיחזור בקבוצת נייר חדרה. בן דוד משמש כמנטור ומנחה למנהלים בכירים והנהלות בתחומי התעשייה והשירותים.
ניסיון ההפיכה הסובייטי (1991)
ניסיון ההפיכה הסובייטי, המכונה גם הפיכת ינאייב והפיכת אוגוסט, היה ניסיון הפיכה קצר שהתחולל בברית המועצות באוגוסט 1991, כאשר הקומוניסטים ניסו להפיל את שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב ולהחזיר לאחור את תהליכי הדמוקרטיזציה ופירוקה המעשי של ברית המועצות, בהם הוא החל ברחבי המדינה.
הרקע
מיכאיל גורבצ'וב החל עם עלייתו לשלטון בברית המועצות, בשנת 1985, בתהליך איטי של דמוקרטיזציה. בוועידת המפלגה הקומוניסטית ב-1986, הוא הכריז על דרך חדשה שהתבססה על שני מושגים חדשים: ה"גלאסנוסט" ("פתיחות" - יתר חופש אישי) וה"פרסטרויקה" ("בנייה מחדש" - יתר חופש כלכלי). ב-1988 הוא הכריז על ביטול "דוקטרינת ברז'נייב", שקבעה כי ברית המועצות לא תיתן למדינות מזרח אירופה לסטות מדרך הקומוניזם, דבר שהוביל לגל של שחרור ודמוקרטיזציה במדינות מזרח אירופה (מלבד רומניה, שנשלטה על ידי הרודן ניקולאה צ'אושסקו), שכּונה "סתיו העמים".
אחרי פירוק הגוש המזרחי גורבצ'וב ניסה להגיע לברית פדרלית חדשה, בה תהפוך ברית המועצות לקונפדרציה, שהמדינות המרכיבות אותה יהיו עצמאיות, ולברית יישארו נשיא, צבא ומדיניות חוץ משותפים. ההסכם היה אמור להיחתם ב-20 באוגוסט 1991 אולם ב-19 באוגוסט התחולל ניסיון ההפיכה של הקומוניסטים הדוקטרינרים השמרנים, מתנגדי הרפורמות, בהנהגת סגן הנשיא גנאדי ינאייב.
הדחת גורבצ'וב
בשעה 6:00 בבוקר ב-19 באוגוסט 1991, פרסמו כלי התקשורת, הרדיו והטלוויזיה, של ברית המועצות את ההודעה הבאה:
יום קודם לכן, ב-18 באוגוסט, באה משלחת של ארבעה מן הקושרים לבית הנופש של גורבצ'וב בחצי האי קרים, בו נפש גורבצ'וב מאז 4 באוגוסט, בהתכוונו לחזור למוסקבה ב-20 באוגוסט כדי לחתום על האמנה להפיכת ברית המועצות לקונפדרציה. בו בזמן נותקו כל קווי התקשורת מבית הנופש, שהיה שמור על ידי שומרים של הק.ג.ב., ולמקום הוחשה תגבורת נוספת של שומרים, שנצטוו שלא להתיר לאיש לעזוב את הבית. בכך הפך גורבצ'וב להיות נתון במעצר בית. הוא נדרש על ידי הקושרים להכריז על מצב חירום או לפרוש ולמנות את גנאדי ינאייב לנשיא במקומו. גורבצ'וב סירב להיענות לאולטימטום. הקושרים עזבו את הבית וגורבצ'וב נשאר נתון בו במעצר.
חברי הוועד הלאומי לשעת חירום:
ההשתלטות על מוסקבה
בסביבות השעה 9 בבוקר ב-19 באוגוסט החלו טורי שריון של טנקים ושריוניות לנוע אל תוך העיר מוסקבה. הכיכר האדומה הוקפה בשרשרת של שריוניות וכוחות של צנחנים, ואיש לא הורשה לעבור מבעדה לכיכר ולמאוזוליאום של לנין. רחובות מוסקבה התמלאו טורי חיילים ושריון ומחסומים הוצבו בנקודות שונות בעיר.
בכוונת הקושרים היה לעצור את נשיא הפדרציה הרוסית (שהייתה למעשה המדינה הרוסית, אחת מהמדינות הלאומיות שהרכיבו את ברית המועצות) בוריס ילצין, שעמד לחזור למוסקבה מביקור בקזחסטן ב-17 באוגוסט, או כאשר יגיע לווילה שלו ("דאצ'ה" במינוח הרוסי) בסביבות מוסקבה, אך הדבר לא עלה בידם וילצין הצליח להגיע בשעה 9 בבוקר ל"בית הלבן", משכנו של ממשל הפדרציה הרוסית, שהיה בגדר מבצרו של ילצין.
בהגיעו לבית הלבן פרסם ילצין, ביחד עם ראש ממשלת הפדרציה הרוסית ועם היושב ראש בפועל של הסובייט של הפדרציה, הכרזה לפיה ההפיכה היא ראקציונית ואנטי-קונסטיטוציונית. הצבא נדרש על ידם שלא להשתתף בהפיכה וכלל הציבור נדרש לפתוח בשביתה כללית עד אשר יתאפשר לנשיא מיכאיל גורבצ'וב לשאת את דברו לאומה. ההכרזה הודפסה והכרוזים פוזרו על פני העיר.
בשעות אחר הצהריים החלו תושבי מוסקבה להתאסף סביב הבית הלבן ולהקים סביבו מתרסים. בתגובה לכך הכריז גנאדי ינאייב על מצב חירום בעיר מוסקבה החל משעה 4 אחר הצהריים. ינאייב כינס מסיבת עיתונאים בשעה 5 שבה הכריז כי גורבצ'וב "נח" והוסיף כי "במשך השנים הוא התעייף מאוד ונזקק לזמן מה כדי להשיב לעצמו את בריאותו". ינאייב המשיך ואמר כי ועדת החירום מחויבת להמשך הרפורמות. דבריו נתקבלו בחוסר אמון והצופים הבחינו בחולשת גופו, בידיו הרועדות וביציבתו הרופפת, בעת שנשא את דבריו.
הקרב על הבית הלבן
עוד באותו ערב ב-19 באוגוסט, הכריז ראש המטה של גדוד השריון שנצטווה להקיף את הבית הלבן, קצין בדרגת רב-סרן, על נאמנותו למנהיגותו של נשיא הפדרציה הרוסית בוריס ילצין. ילצין טיפס על אחד הטנקים ונשא דבריו להמון. במפתיע שודרו דבריו אלו בחדשות הערב של הטלוויזיה הרוסית, שידור שבוצע כנראה על ידי מתנגדי ההפיכה ברשות הטלוויזיה.
למחרת, ב-20 באוגוסט, הכריז המפקד הצבאי של אזור מוסקבה, קצין בדרגת גנרל, על עוצר שהוטל בעיר משעה 11 בבוקר עד לשעה 5 אחר הצהריים. תושבי העיר ראו בכך אות כי הולכת ומתקרבת התקפה צבאית על הבית הלבן.
ההמונים שהקיפו את הבית הלבן ערכו הכנות לקראת ההתקפה. רק מעטים מהם היו חמושים. טנק בפיקודו של רב-סרן שהכריז על נאמנותו להנהגה של הפדרציה הרוסית התרחק מן הבית הלבן. על המטה של מגיני הבית הלבן פיקד גנרל שהיה נציג בבית הנבחרים של הפדרציה. למרותו סרו מספר גנרלים וקצינים בכירים והם פיקדו על ציבור המתנדבים הרב שהקיף את הבניין.
בשעות אחר הצהריים ב-20 באוגוסט החליטו קריוצ'קוב, יזוב ופוגו לתקוף את הבית הלבן. קצינים הכפופים להם תכננו את המבצע שקראו לו בכינוי "מבצע רעם". במבצע אמורים היו להשתתף כוחות צבא, צנחנים וכוחות מיוחדים של הק.ג.ב. לרשות המבצע הועמדו שלושה טנקים ומספר מסוקים. מפקדי הכוח ובהם הגנרל אלכסנדר לבד, קרבו למגינים כדי לאמוד את כוחם, ונוכחו לראות כי המבצע אינו אפשרי, מאחר שהוא יהיה כרוך בשפיכות דמים. בשלב זה ראשי חיל הצנחנים לרבות פאבל גרצ'וב ואלכסנדר לבד החלו בשיחות עם נציגי בוריס ילצין.
בשעה 1 אחר חצות ב-21 באוגוסט שיירה של שריוניות נחסמה על ידי מתרסים שהניחו מגיני הבית הלבן במנהרה שדרכה חלפה השיירה. בירי של חיילי השיירה נהרגו שלושה צעירים מן המגינים ואחרים נפצעו. שריונית אחת עלתה באש אך איש מחיילי השיירה לא נפגע. השיירה נעצרה. כשדווח על כך למרשל יזוב, הוא חשש פן שפיכות הדמים תתרחב והורה לכוחות לסגת ממוסקבה.
בשעה 4 לפנות בוקר החלו הכוחות לצאת ממוסקבה. אנשי ועדת החירום נפגשו במשרד ההגנה והחליטו לשלוח משלחת לקרים להפגש עם מיכאיל גורבצ'וב ולנהל עמו משא ומתן.
כישלון הקשר
משלחת ראשי הקושרים ובהם ראש הק.ג.ב. קריוצ'קוב ושר ההגנה יזוב הגיעה לקרים בשעות הבוקר המוקדמות של 21 באוגוסט. המשלחת הגיעה בשעה 5 בבוקר לבית הנופש של ג'ורבאצ'וב, אך גורבצ'וב סירב להפגש עמם.
גורבצ'וב, שבית הנופש שלו חובר שוב לרשת הקשר, הכריז כי החלטות ועדת החירום מבוטלות וחבריה מפוטרים ממשרותיהם הממלכתיות. הקשר נכשל ומשרד התביעה הכללית של ברית המועצות החל לחקור את הקשר.
מיכאיל גורבצ'וב המריא מקרים למוסקבה. במקביל שבה גם משלחת הקושרים למוסקבה, כאשר קריוצ'קוב, יזוב ועמם אחד הקושרים האחרים הגיעו למוסקבה בשעות הבוקר של 22 באוגוסט הם נעצרו בנמל התעופה. שר הפנים פוגו נעצר במשרדו. יתר הקושרים נעצרו במהלך היומיים הבאים.
שתי החלטות חשובות התקבלו מיד עם כישלון הקשר. ההחלטה הראשונה הייתה החלטת הסובייט העליון של רוסיה להדיח מתפקידם את ראשי החבלים והמחוזות שתמכו בקושרים. להחלטה השנייה הייתה חשיבות סמלית עצומה - הסובייט העליון של רוסיה החליט ב-22 באוגוסט, כי הדגל ההיסטורי של רוסיה, בצבעי לבן-כחול-אדום, יהיה מעתה הדגל של רוסיה במקום הדגל האדום של ברית המועצות.
אירוע בעל חשיבות היסטורית אירע בלילה שבין 22 באוגוסט לבין 23 באוגוסט, כאשר נאספו כ-1500 איש בכיכר שבחזית מטה הק.ג.ב. במוסקבה וצעקו ססמאות בגנות הארגון. לאחר מאמצים שנמשכו שעות, עלה בידי המפגינים להפיל את פסלו של מייסד המשטרה החשאית הסובייטית, פליקס דזרז'ינסקי, שניצב על ראש עמוד גבוה בחזית מטה הארגון.
הקורבנות
הפיכת ינאייב הסתיימה כמעט ללא שפיכות דמים, למעט שלושה גברים שנהרגו ברחובות מוסקבה:
השלושה נהרגו בבוקר 21 באוגוסט כאשר איליה קריצ'בסקי ניסה לחסום שיירה של שריוניות ברחוב מרכזי במוסקבה על ידי הצתת אחת השריונית ונורה מאש השריונית. שני חבריו נורו כאשר ניסו לחלץ את גופתו.
ביום שבת, 24 באוגוסט, שלושה ימים לאחר כישלון ההפיכה, הובאו השלושה לקבורה במוסקבה בהלוויה המונית ומתוקשרת שבה צעדו אלפים מתושבי מוסקבה.
באותו מועד הוענק לשלושה, על פי צו של נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, התואר "גיבור ברית המועצות".
בראשית שנת 1992, בטקס שנערך בקרמלין, העניק סגן נשיא רוסיה אלכסנדר רוצקוי (ששנה לאחר מכן יחולל אף הוא הפיכה במוסקבה) את "אות לנין" לבני משפחותיהם של השלושה.
הדואר של ברית המועצות הוציא עוד ב-1991, לפני פירוק ברית המועצות, בול דואר לזכרו של כל אחד מהם.
בנוסף להם, שר הפנים של ברית המועצות, בוריס פוגו שלח יד בנפשו. פוגו, שהיה אחד מראשי הקושרים, התאבד בירייה ב-23 באוגוסט בעודו במעצר. בטרם התאבד נטל את חיי אשתו, שבה ירה למוות.
התוצאות
הכישלון הביא לפירוקו של הק.ג.ב.; עם מעצרו של ולדימיר קריוצ'קוב מונה במקומו הגנרל ואדים בקטין, ב-23 באוגוסט 1991, לעמוד בראש הארגון וניתנה לו הסמכות לפרק את הארגון. ב-6 בנובמבר 1991 חדל הארגון מלהתקיים באופן רשמי. לאחר פירוק ברית המועצות התפצל הארגון למספר ארגונים נפרדים שהראשיים מביניהם הם שירות הביטחון הפדרלי (פ.ס.ב.) - האחראי על ענייני פנים, ו-סו"ר האחראי לביון חוץ.
כישלון הקשר הוכיח גם כי לא ניתן לעצור את מהלך הרפורמות בברית המועצות, אך הכוח להמשך ביצוען עבר לידיו של בוריס ילצין.
התהליך שהוביל לפירוקה של ברית המועצות ולחיסולה של המפלגה הקומוניסטית נמשך, לאחר כישלון הקשר, ביתר שאת, והביא תוך פרק זמן של ארבעה חודשים, ב-25 בדצמבר 1991, לפירוקה של ברית המועצות ולהקמתו של חבר המדינות שבראשו בוריס ילצין.
זכויות להט"ב בסמואה
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בסמואה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. פעילות הומוסקסואלית בקרב גברים מוגדרת כעבירה פלילית בסמואה ועלולה לשאת עונש של עד 5–7 שנות מאסר ואפשרות לענישה גופנית דה יורה למורשעים, אף על פי שהחוק דווח לאורך השנים כלא נאכף בפועל. הומוסקסואלית נשית מוגדרת כחוקית מאז ומעולם.
החברה הסמואית נוטה להיות בעלת קבלה חברתית רחבה כלפי טרנסג'נדרים ואנשים שמגדרים את עצמם במגדר שלישי לאור נוכחתה של קהילה טרנסג'נדרית מסורתית-תרבותית בשטחה, אך לא כלפי הומוסקסואליות, בשל השפעתה הרבה של הנצרות בקרב האוכלוסייה. במדינה קיימת קהילה שאנשיה ידועים במונח פאפאפין ומגדירים את עצמם תחת מגדר שלישי, הם נולדו כזכרים ונוהגים להתלבש כנשים. קבוצות למען זכויות להט"ב שפועלות למען ייצוג טוב יותר של אוכלוסיית הפאפאפין והכשרתה של פעילות הומוסקסואלית גברית בהסכמה בחוק הסמואי כוללות בין היתר את עמותת הפאפאפין של סמואה שהצהירה לאורך השנים כי החוקים האנטי-הומוסקסואלים שנותרו במקומם מאז השליטה הקולוניאלית של האימפריה הבריטית על שטח המדינה "מעכבים את שילובם המלא של הפאפאפין ואזרחי להט"ב בחברה".
בשנת 2011 חתמה סמואה על "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" באו"ם, אשר גינתה אלימות ואפליה נגד להט"ב לראשונה בעצרת הכללית של האו"ם, על אף הפללתה בחוק של פעילות הומוסקסואלית גברית בשטחה דה יורה. בחתימתה על ההצהרה, סמואה התחייבה לקהילה הבינלאומית שהיא מכירה באתגרים העומדים בפני אזרחי להט"ב, בעוד שהמדינה תשתדל לשים קץ לאלימות, סנקציות פליליות והפרות זכויות אדם קשורות המבוססות על נטייה מינית וזהות מגדרית.
היסטוריה
דעות קדומות נגד הומוסקסואליות אינן מתועדות בשטחי סמואה לפני הגעתם של המיסיונרים הנוצרים בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 מרחבי האימפריה הבריטית. החברה הסמואית הקדם-קולוניאלית, בדומה לחברות פולינזיות אחרות בהן: טונגה, איי קוק, ניואה, טוקלאו, טובאלו וניו זילנד,   הייתה מוגדרת כבעלת תרבות "חופשי מיני" רחב בעוד נישואים חד-מיניים התקיימו בקרב זוגות מאותו המין באוכלוסייה הסמואית. אנשי הפאפאפין (באנגלית: Faʻafafine), קהילה מסורתית-תרבותית עתיקה שאנשיה מגדירים את עצמם במגדר שלישי, היו יכולים להתחתן באופן מסורתי עם גברים או עם נשים, ואפילו להוליד ילדים. לאחר השפעת הקולוניזציה האירופאית שיצרה אווירה הטרונורמטיבית הדוקה על רקע המוסר הנוצרי בקרב האוכלוסייה הסמואית ואנטיפתיה כלפי מגדרים שאינם בינארים, אנשי הפאפאפין החלו לשמור על זהותם בסוד בעוד מעט מאוד דיווחים חשפו כי פאפאפינים בחרו להינשא במהלך חייהם מאז תחילת המאה ה-20.
מעמד בחוק
סעיפים 67, 68 ו-71 של תיקון חוק העונשין 2013 הסמואי מפלילים קיום פעילות הומוסקסואלית גברית בין מבוגרים בהסכמה. התיקון נכנס לתוקף ב-1 במאי 2013. החוק אוסר בנוסף על קיום מין אנאלי ואוראלי בין זוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שלא למטרות רבייה. עם זאת, דווח לעיתים קרובות כלא נאכף בפועל לאורך השנים. בעבר, הסעיפים 58ד, 58ו, 58ז, 58י לחוק העונשין 1961 הפלילו קיום פעילות הומוסקסואלית בין גברים. עם זאת, פעילות הומוסקסואלית נשית מוגדרת כחוקית דה יורה מאז ומעולם. סעיף 67. מעשה סדום.
אדם שעושה מעשה סדום, אחראי:
בכל מקרה אחר, למאסר לתקופה שלא תעלה על חמש (5) שנים.
מעשה סדום שבוצע עם חדירה.
אין זו הגנה לאישום על פי סעיף זה אם הצד השני הסכים לביצוע המעשה.
סעיף 68. ניסיונות לביצוע מעשה סדום דינן מאסר לתקופה שלא תעלה על חמש (5) שנים אשר כוללים:
תקיפת כל אדם בכוונה לבצע בו מעשי סדום.
סעיף 71. שמירה על מקום נופש עבור קיום מעשים הומוסקסואלים.
דינו - מאסר לתקופה שלא תעלה על שבע (7) שנים אשר:
כל מי שמחזיק או מנהל, או פועל או מסייע ביודעין בניהול, כל מקום המשמש כמקום נופש לביצוע מעשים מגונים בין גברים; אוֹ
בהיותו שוכר, משכיר או מחזיק בחצרות כלשהן, מתיר ביודעין להשתמש בחצרות אלה או כל חלק מהן כמקום נופש לביצוע מעשים מגונים בין גברים; אוֹ
בהיותו המשכיר או בעל הבית של מקום כלשהו, או הסוכן של המשכיר או המשכיר עצמו, מעניק את המקום או כל חלק מהמקום בידיעה שהמקום אמור לשמש מקום נופש לביצוע מעשים מגונים בין גברים, או שחלק מהמקום אמור לשמש ככזה, או שהוא בכוונה צד להמשך השימוש בחצרות או כל חלק מהן כמקום נופש לביצוע המעשים המגונים. "מעשה סדום" הוגדר בתיק "המשטרה נגד פוי" משנת 2007 כפרשנות של "חדירת איבר מינו של העבריין לפי הטבעת של הקורבן או הנקבה".
ביוני 2010 המליצה הוועדה לרפורמה בחוק הסמואי בדו"ח שהגישה לראש הממשלה "לבטל את כל העונשים הפליליים הנלווים לאיסור קיום מעשה סדום ומעשים נלווים שנעשו בפרטיות בין זוגות גברים מבוגרים בהסכמה". הוועדה ציינה בנוסף כי הכשרתה של פעילות הומוסקסואלית במדינה בקרב זוגות גברים קיבלה תמיכה במהלך הדיונים הציבורים על הגשת הדו"ח. בשנת 2011 דווח כי סמואה תעביר אי-הפללה של פעילות הומוסקסואלית בין זוגות גברים מבוגרים בהסכמה על פי חוק פלילי חדש שהומלץ על ידי הוועדה לרפורמה בחוק הסמואי. עם זאת, הממשלה דחתה את החוק הפלילי המומלץ לאחר מכן.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
סמואה אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
באוגוסט 2012 ראש ממשלת סמואה טוילאפה איונו סייללה מליאלגאוי דווח כמי ש-"לגלג על התוכנית" שהצהירה שסמואה "תלך בעקבות ניו זילנד בהכשרה של נישואים חד-מיניים בשטחה". כשנשאל אם יתמוך בהכשרת נישואים מסוג זה הגיב באומרו "אתם חולמים". סייללה מליאלגאוי חזר על התנגדותו להכשרת נישואים חד-מינים בסמואה במרץ 2013 באומרו, "'ההשקפה שלי כמנהיגה של סמואה בסוגיית נישואים חד-מיניים היא פשוטה: אין שום סיכוי, בכלל, שהנושא הזה ייחשב אי פעם בסמואה. הפרלמנט הסמואי לעולם לא ישקול הצעת חוק כזו, לפחות לא בזמני. זוהי ההשקפה החזקה והמשולבת של ממשלת סמואה ושל העדות הדתיות במדינה. אנו עומדים מאוחדים נגד זה כי סמואה מושתתת על אמונות נוצריות. ואמונות נוצריות מתנגדות לסוג זה של התנהגות שהמקרא קובע שהייתה הסיבה לקללה שהביאה חורבן על סדום ועמורה. ברור מאוד שקודש הנישואים הוא בין גבר לאישה. נישואים חד-מיניים הם חטא. ולא משנה איך אנשים מציגים את הנושא הזה, לא משנה איך הם יעטפו את זה, יש רק אמת אחת, והיא, סוג כזה של התנהגות הוא חטא'."באוקטובר 2013 סייללה מליאלגאוי מתח ביקורת שלילית על נישואיו של הומוסקסואל סמואי עם בן זוגו בניו זילנד.
בספטמבר 2017 סייללה מליאלגאוי שלל את סיכוי הכשרתם של נישואים חד-מיניים בסמואה כל עוד "הוא ומפלגת הגנת זכויות האדם שלו בשלטון" והצהיר שהם לא יאפשרו "נוהגים הויתניים" בסמואה אשר "לעולם יתקבלו על ידי הממשלה כי הם מערערים את המסורת שלנו ואת התרבות שלנו". בנובמבר 2017, שר שותף בממשלת אישר שהמדינה "לעולם לא תכשיר נישואים חד-מיניים". בדצמבר 2017 סייללה מליאלגאוי תיאר נישואים חד-מיניים כ-"תועבה" ו-"נוהג סדום ועמורה" והוסיף כי "אין מדינה נוצרית אמיתית בעולם שתאפשר זאת, זה לא יתאפשר בסמואה כל עוד היא מדינה נוצרית". עמותת הפאפאפין של סמואה הצהירה לאחר מכן כי הכשרתם של נישואים חד-מיניים "אינה בראש סדר העדיפויות של העמותה" בכל הנוגע ל-"קידום זכויות אדם והפחתת אפליה ואלימות על רקע זהות מגדרית". בשנת 2018 העמותה הצהירה בתגובה לסוגיה כי "נישואים הם הדאגה הקטנה ביותר שלנו. כשאין לך עבודה, זה לא בראש סדר העדיפויות שלך".
הגנה מפני אפליה
סעיף 20(2) לחוק העבודה ויחסי עבודה 2013 אוסר על אפליה ישירה או עקיפה על בסיס נטייה מינית בסמואה כלפי עובד או מחפש עבודה. סעיף 20 לחוק קובע כדלקמן:"'אסור לאדם להפלות, במישרין או בעקיפין, עובד או מחפש עבודה בכל מדיניות תעסוקה, נהלים או נוהלי עבודה על רקע שרירותי אחד או יותר, לרבות מוצא אתני, גזע, צבע, מין, מגדר, דת, דעה פוליטית, השתייכות לאומית, נטייה מינית, מוצא חברתי, מצב משפחתי, הריון, אחריות משפחתית, נכות או מצב של מעמד חיוב ל-HIV אמיתי או נתפס'."פשעי שנאה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית מופללים מאז 2016 על ידי סעיף 7(1)(ח) של חוק העונשין.
פאפאפין ופאפאטאמה
אוכלוסיית הפאפאפין הם אנשים המגדרים את עצמם במגדר שלישי בסמואה, סמואה האמריקנית ובמדינות פולינזיות נוספות ברחבי אוקיאניה. הפאפאפינים מוגדרים כזכרים בלידתם, אך מתנהגים בחיי היום יום החל מהתנהגות נשית באופן אקסטרווגנטי ועד גברית קונבנציונלית ובכך, מגלמים את 2 המגדרים המסורתיים, זכר ונקבה יחד. דו"ח מצב זכויות האדם הלאומי הראשון של נציב תלונות הציבור הסמואי שפורסם באוגוסט 2015, התייחס לפאפאפין כ-"אוכלוסיית מגדר שלישי שתמיד הייתה קיימת בסמואה" וציין את "עבודתם הקשה ומסירותם למשפחה במילוי התפקידים והאחריות לגברים ולנשים". כמו כן, "פאפאטאמה" בניגוד לפאפאפין, הם אנשים שהוגדרו כנקבות בלידתם, אך גם כן מגלמים את 2 המגדרים במקביל בחיי היום יום שלהם.
עמותת הפאפאפין של סמואה (S.F.A) היא ארגון שנועד להעצים שיתוף פעולה בין אזרחי סמואה לאוכלוסיית הפאפאפין ובאזור המדינות של האסיה-פסיפיק. "S.F.A" מתאר את עצמו כ-"ארגון המוקדש לאיזון בין הערכים הסמואים לבין ערכים מערביים" אשר מטרתו "לקדם תדמית חיובית של קהילת הפאפאפין הסמואית".
טיפול המרה
חוק בריאות הנפש 2007 של סמואה קובע כי "אין לראות באנשים חולי נפש אם הם מסרבים או אינם מצליחים להביע נטייה מינית מסוימת" שאוסר על כל ביצוע של הטכניקות הפסאודו-מדעיות תחת הכינוי "טיפול המרה" על ידי אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש במדינה. החוק פורסם ב-2 בפברואר 2007.
סקירות תקופתיות אוניברסלית על ידי ועדת האו"ם לזכויות אדם
מעמדן של זכויות להט"ב בסמואה נבדק לאורך השנים על ידי הסקירה התקופתית האוניברסלית של ועדת האו"ם לזכויות אדם. בסיום הסקירה הראשונה של סמואה על ידי הוועדה, ההמלצות הבאות הועברו למדינה על ידי מדינות שונות ברמות שונות:
בסיום הסקירה סמואה דחתה שלוש המלצות ברמת פעולה ספציפית (5) של קנדה, צרפת ונורווגיה "לפעול באופן מיידי לביטול כלל סעיפי החוקים שמפלילים פעילות הומוסקסואלית בין גברים בהסכמה, לחקור גילויי אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית ולמלא את מחויבותה של סמואה לשוויון ולאי-אפליה". עם זאת, המשלחת הסמואית ציינה שקיבלה את המלצתה של ארצות הברית "להמשיך ולבחון מחדש את ביטול הפללתה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה", בעוד שוועדת האו"ם לזכויות אדם הצהירה באומרה כי:"'סמואה ציינה את הפערים והחולשות במסגרת החקיקה שלה בנושא שמירה על שוויון ואי-אפליה על רקע נטייה מינית, וכי החקיקה הרלוונטית נבדקת על ידי הוועדה לרפורמה בחוק הסמואי. סמואה ציינה שהפאפאפינים, הומוסקסואלים ולסביות היו חברים אינטגרליים של החברה הסמואית והיו יורשים תארים וקרקעות משפחתיות בעיקר באמצעות קונצנזוס משפחתי מורחב לאורך השנים, כפי שנעשה עבור כל הגברים והנשים בחברה. עם זאת, נטייה מינית הייתה נושא רגיש בסמואה לאור האמונות הדתיות של החברה המרכזית. אף על פי כן, סמואה הייתה בטוחה שחינוך, מודעות ורגישות יסללו את הדרך לקבלה חברתית ולמניעת אפליה שעלולה לנבוע על רקע נטייה מינית'."בסיום הסקירה השנייה של סמואה על ידי ועדת האו"ם לזכויות אדם, ההמלצות הבאות הועברו למדינה:
ההמלצות של הדו"ח השני של סמואה על ידי הסקירה התקופתית האוניברסלית גדלו במספרן ממדינות שונות מאז הדו"ח הראשון בעוד שמדינות כמו ניו זילנד שיבחו חלקית את סמואה על "התקדמותה בהגברת השתתפותן של נשים בפרלמנט ובעמדות הנהגה בממשלה" אך ציינה כי נדרשת מהמדינה "עבודה נוספת בתחום מעמד זכויותיהם של אזרחי להט"ב סמואים". בסיום הסקירה, משלחת סמואה קיבלה רק את המלצת סלובניה "לאמץ צעדים להפחתת אלימות נגד נשים ונערות ואלימות המבוססת על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית", תוך כדי שציינה את שאר ההמלצות אך דחתה אותן לבסוף, באומרה:"'חוקת סמואה מצהירה על הגנה על זכויות יסוד וחירויות הפרט, ללא קשר למגדר. ביטול הפללת קיום מעשה סדום וביטול כל ההוראות המפלילות יחסים הומוסקסואלים אינם אפשריים בשלב זה בגלל רגישותן והאמונות הנוצריות של החברה הסמואית. קבלת המלצה זו תעמוד בניגוד לרוח החוקה שלנו המושתתת על עקרונות נוצריים. כתוצאה מכך, סמואה מציינת את ההמלצות הללו'."
תנאי מחיה
בשנת 2009, מועצת הצנזורה של סמואה אסרה על הקרנת הסרט הביוגרפי מילק (2008) על חייו ומותו של פעיל זכויות הלהט"ב והפוליטיקאי היהודי-אמריקאי הארווי מילק, שהיה להומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לכהונה ציבורית בכירה בקליפורניה, כחבר במועצת העיר סן פרנסיסקו. עם זאת, באותו שבוע המועצה אפשרה את הקרנת הסרט האימה-קומדיה "רוצחי הערפדיות הלסביות" . הצנזור הראשי סירב לבקשת התקשורת העולמית לנמק את הסיבה להחלטה. בשנת 2019 המועצה אסרה על הקרנת הסרט רוקטמן המבוסס על חייו של המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון, שידוע כהומוסקסואל גלוי.  המעשים של המועצה הובילו לביקורות שליליות רבות מפעילי זכויות אדם ועמותת הפאפאפין של סמואה שכינו אותם כ-"צבועים", "בורים" ובעלי "מוסר סלקטיבי".
המוסד הלאומי לזכויות אדם
המוסד הלאומי לזכויות האדם (NHRI) של סמואה הושק רשמית ביום זכויות האדם הבינלאומי ב-10 בספטמבר 2013, לאחר שהפרלמנט הסמואי העביר את חוק נציב הציבור 2013. המוסד פועל מתוך לשכת נציב תלונות הציבור ומסייע לפקח, לייעץ ולדווח על סוגיות של זכויות אדם במדינה, וכן מעלה את המודעות לזכויות ולחובות הפרט בקרב האוכלוסייה כדי "לקדם ממשל תקין ולמנוע הפרות של זכויות אדם בסמואה".
הקמתו של "NHRI" הובילה לתגובות משבחות בין היתר ממזכירות פורום איי האוקיינוס השקט שבירכה את ממשלת סמואה על "קידום המודעות הציבורית לזכויות האדם והמאמצים להילחם בכל צורות האפליה". האו"ם שיבח את הקמת המוסד כ-"אבן דרך לא רק עבור המדינה, אלא עבור האזור כולו".
סקירת זכויות האדם הראשונה של המוסד במדינה תחת הכותרת "For Samoa by Samoa" לא התייחסה לסוגיות של נטייה מינית וזהות מגדרית, כולל מעמד אוכלוסיית הפאפאפין, אף על פי שישנם נציגים המוגדרים כלהט"ב במועצה המייעצת של המוסד. לאחרונה, הוגשו למוסד מספר הצעות על ידי ארגונים לא ממשלתיים שהתרכזו בהכשרה של פעילות הומוסקסואלית גברית בהסכמה בחוק הסמואי, סוגיות של בריונות והטרדות נגד נוער להט"ב, הגנה מפני אפליה והכרה במערכות יחסים חד-מיניות בסמואה, כאשר הפעילים הנוכחיים קראו להתמקדות ב-"הגברת ההבנה הממסדית והציבורית של איך תיראה אי-אפליה על בסיס נטייה מינית וביטוי מגדרי בסמואה".
עכביש נודד ברזילאי
עכביש נודד ברזילאי (שם מדעי: Phoneutria), המכונה גם עכביש הבננות, הוא סוג של עכביש ארסי המצוי במרכז ודרום אמריקה. נחשב לעכביש הארסי ביותר ביבשת אמריקה ולאחד הארסיים ביותר בעולם יחד עם עכביש המשפך האוסטרלי.
הנודד הברזילאי שייך למשפחת העכבישים הנודדים והוא הסוג הארסי היחיד במשפחה אולם ישנם 8 מינים בסוג זה. שמם ניתן להם מפני שהם נודדים ברחבי הג'ונגלים בלילות ולא שוכנים בתוך מחילות או כוכים כמו עכבישים אחרים. את שמו השני, עכביש הבננות קיבל אף שכמעט ואינו נמצא על אשכולות בננה והוא זוהה בטעות כעכביש הנוהג לעיתים קרובות להתחבא בהם.
למרות שמו, העכביש נפוץ בארצות נוספות חוץ מברזיל, בהן ונצואלה, קוסטה ריקה, ארגנטינה, קולומביה, בוליביה, פרגוואי, אקוודור, פרו, גיאנה, גיאנה הצרפתית, וסורינאם, אולם ברוב הארצות האלו הוא נמצא באזורים טרופיים ולא מיושבים בצפיפות. לעומת זאת בברזיל תפוצתם גם באזורים מאוכלסים בצפיפות כמו סאו פאולו, ריו דה ז'ניירו, אספיריטו סאנטו ומינאס ז'ראיס.
גודלו מגיע ל-48-17 מ"מ, מוטת רגליו יכולה להגיע לכ-13 ס"מ והוא נחשב לאחד העכבישים הגדולים בעולם. למרות הארס הקטלני שלו, יעדיף הנודד הברזילאי להתרחק מגורמי סכנה כמו בני אדם. הנשיכה של הנודד הברזילאי נחשבת לאחת הכואבות ביותר בעיקר בגלל המוליך העצבי סרוטונין המצוי בתוך הארס, בנוסף מכיל הארס רעלן עצבי הנפוץ גם במספר רב של נחשים ארסיים. הוא נחשב כגורם המוות מס' 1 מבין נשיכות העכבישים, אך יותר מ-90% מנשיכותיו גורמות רק לכאב מקומי באדם, זאת בשל העובדה שברוב מקרי נשיכות מגננה מדובר בנשיכות "יבשות" נטולות ארס.
אודינה (נפה)
נפת אוּדִינה  (באיטלקית: Provincia di Udine) הייתה נפה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה שבאיטליה. היא השתרעה על שטח של 4,903 קמ"ר, ובשנת 2011 התגוררו בה 537,796 נפש. בירתה של הנפה הייתה העיר אודינה.
קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן
קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן (בגרמנית: Karl Wilhelm von Nassau-Usingen, 9 בנובמבר 1735 - 17 במאי 1803), היה נסיך נסאו-אוזינגן בין השנים 1775–1803, ונסיך נסאו-זארבריקן בין השנים 1797–1803.
אודינה (נפה)
הנפה גבלה באוסטריה בצפון, בסלובניה ובנפת גוריציה במזרח, ובנפת בלונו ובנפת ונציה שבמחוז ונטו ובנפת פורדנונה שבמחוז פריולי-ונציה ג'וליה במערב.
עכביש נודד ברזילאי
בתרבות
בשירו של הארי בלפונטה, Day-O (מוכר גם בשם Banana boat song), מוזכרת "טרנטולה שחורה קטלנית" המסתתרת בין הבננות שעורמים הסבלים הפורקים את הסחורה מהספינות. כפי הנראה מדובר בעכביש הנודד הברזילאי המזכיר במראהו הגדול והמאיים טרנטולה, אם כי נשיכתן של אלו כואבת, אך אינה קטלנית.
קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן
ביוגרפיה
קרל וילהלם נולד באוזינגן ב-9 בנובמבר 1735, לקרל, נסיך נסאו-אוזינגן וכריסטינה וילהלמינה, רוזנת סקסוניה-אייזנך, בתם של יוהאן וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אייזנך ומגדלנה זיבילה, דוכסית סקסוניה-וייסנפלס. בצעירותו שירת קרל וילהלם בצבא ההולנדי, ובשנת 1770 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
אודינה (נפה)
ב-6 במאי 1976 הכתה בנפת אודינה רעידת אדמה בעוצמה של 6.4 בסולם ריכטר. לאחר רעידת האדמה שהרסה את נפת אודינה, נבנתה הנפה מחדש. הנפה בוטלה ב-30 בספטמבר 2017.
קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן
ביוגרפיה
ב-16 באפריל 1760 התחתן קרל וילהלם עם קרולינה פליציטס, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג, בתם של כריסטיאן, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג וקתרינה פוליקסנה, רוזנת זולמס-רדלהיים ואסנהיים, ממנה נולדו לו 4 ילדים.
עכביש נודד ברזילאי
מינים
Phoneutria פרטי, 1833
קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן
ביוגרפיה
בשנת 1797 מת היינריך לודוויג, נסיך נסאו-זארבריקן ללא ילדים, וקרל וילהלם ירש את תאריו, אולם, על פי הסכם לינוויל, השטחים על הגדה השמאלית של הריין עברו לצרפת. בשנת 1803 במהלך תהליך החילון של האימפריה הרומית הקדושה, קיבל קרל וילהלם פיצוי בשטחים שנלקחו מנסיכות הבוחר ממיינץ, נסיכות הבוחר מקלן, נסיכות הבוחר מפפאלץ והסן.
ב-17 במאי 1803 מת קרל וילהלם בביבריך ללא בנים, ובמקומו עלה לשלטון אחיו פרידריך אוגוסט, נסיך נסאו-אוזינגן.
משפחתו
ב-16 באפריל 1760 התחתן קרל וילהלם עם קרולינה פליציטס, רוזנת ליינינגן-דאגסבורג, בתם של כריסטיאן, רוזן ליינינגן-דאגסבורג-פאלקנבורג וקתרינה פוליקסנה, רוזנת זולמס-רדלהיים ואסנהיים, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
נוורווינטר נייטס 2
נוורווינטר נייטס 2 (באנגלית: Neverwinter Nights 2) הוא משחק תפקידים פופולרי המבוסס על חוקי המהדורה ה 3.5 של D&D. המשחק יצא בשנת 2006 תחת שתי מהדורות, אחת רגילה והשנייה במהדורה מוגבלת. במשחק, השחקן יוצר לעצמו דמות על ידי בחירת מאפייניה: גזע, מקצוע, מין, שיוך ועוד, כמו גם מספר מאפיינים חיצוניים. הדמות הזאת אז יוצאת להרפתקה ברחבי עולם המשחק. נוורווינטר נייטס 2 הוא משחק ההמשך של נוורווינטר נייטס ומתרחש באותו עולם מערכת של ה"ממלכות הנשכחות" (Forgotten Realms) כמו במשחק הראשון. העלילה מתרחשת מספר שנים אחרי סיום המאורעות שהתרחשו במשחק הראשון וכמו כן העלילות בין שני המשחקים לא קשורות באופן ישיר. המשחק מציג שיפורים ניכרים על המשחק הראשון, ביניהם גרפיקה יותר טובה, מקצועות חדשים לבחירה ועוד. המשחק נכתב על ידי אובסידיאן אנטרטיינמנט (באנגלית: Obsidian Entertainment) בניגוד לביוואר (באנגלית: Bioware) שכתבה את הראשון. הגרסה הנוכחית של המשחק עומדת על 1.22.
מסכת הבוגד (Mask of the Betrayer)
ב 2007 הוכרזה ויצאה חבילת ההרחבה למשחק בשם מסכת הבוגד (Mask of the Betrayer), החבילה יצאה ב 27 בספטמבר באיחוד האירופאי, ב-9 באוקטובר בארצות הברית ובאחד בנובמבר באוסטרליה. ההרחבה כוללת עלילת המשך לזאת של המשחק המקורי. בנוסף לעלילת המשחק החדשה, ההרחבה כוללת מס' שיפורים כלליים לתוכן, כגון גזעים נוספים לבחירה, יכולות חדשות ושינויים ליכולות קיימות, שיפורים למנוע הגרפי ומקצועות חדשים. החבילה מאפשרת גם לעבור את רמה 20 ובכך לקבל יכולות "אפיות" - יכולות חזקות בצורה ניכרת מהרגילות במשחק.
מסתורי ווסטגייט (Mysteries of Westgate)
ביוני 2008 הוכרזה ויצאה חבילת ההרחבה למשחק בשם מסתורי ווסטגייט (Mysteries of Westgate), ההרחבה מכילה כבין 8-15 שעות של משחק, מיקומים חדשים ודמויות חדשות, ההרחבה אינה קשורה לעלילת המשחק וההרחבה המקוריים.
קתדרלת סאת'ק
היסטוריה
בשנת 606 נוסד המנזר הראשון באתר. המנזר נעזב, ובמאה התשיעית ייסד סווית'ון הקדוש מנזר נוסף במקום. בשנת 1106, לאחר הכיבוש הנורמני, הפך המנזר לאוגוסטיני; שרידיו נותרו עד ימינו. במנזר זה נאם תומאס בקט למאמינים בשנת 1162, לאחר שברח מלונדון.
הכנסייה ניזוקה בשריפה ב-1212, ובנייתה מחדש החלה בשנת 1220 ביוזמת הנרי קרדינל בופורט. הבנייה הסתיימה ב-1420, והיא הפכה לכנסייה הגותית הראשונה בלונדון. היא בנויה בסגנון גותי אנגלי מוקדם.
המלכה מרי הראשונה ניהלה בכנסייה בשנת 1555 משפטים נגד כופרים פרוטסטנטים.
בין הקבורים בכנסייה גם אדמונד, אחיו של שייקספיר, שנקבר על ידו באתר בשנת 1607 (אחד מחלונות הויטראז' של הכנסייה מוקדש לו), הסופרים ג'ון פלטשר ופיליפ מסינגר, ואיש הדת לנסלוט אנדרוז.
הכנסייה הפכה רשמית לקתדרלה ב-1905, עם הוקם המחוז הכנסייתי של סאת'רק.
שימושים נוספים
בקתדרלה נערכים טקסי חלוקת התארים של אוניברסיטת לונדון סאות' בנק ושל מכללת קינג'ס שבלונדון (King's College London).
פלורנס בייקר
פלורנס, ליידי בייקר (באנגלית: Florence, Lady Baker) או מריה פריין פון סאס; ברברה סאז; ברברה מריה סאז (בהונגרית: Sass Flóra – פלורה שאש; 6 באוגוסט 1841 – 11 במרץ 1916) הייתה מגלת ארצות וחוקרת ממוצא הונגרי–בריטי. היא נולדה בטרנסילבניה (אז האימפריה האוסטרית), התייתמה, ונמכרה כשפחה לסמואל בייקר. יחד הם יצאו לחפש את מקורו של נהר הנילוס, וגילו את אגם אלברט. מאוחר יותר היא חזרה לאפריקה עם בעלה כדי לנסות לשים קץ לסחר העבדים.
ילדותה
מקורות מסוימים אומרים כי פלורנס ברברה מריה פון סאס נולדה בנאג'אנייד (Nagyenyed; כיום איוד (Aiud) שברומניה) ב-1841. לפי המסורת המשפחתית, היא הייתה בתו של קצין סקלרי ממשפחת אצולה הונגרית, בעלת אחוזות בטרנסילבניה, שנקרא פון שאש (von Sass). בילדותה, במהלך המהפכה ההונגרית של 1848 "אביה ואחיה נהרגו לנגד עיניה" על ידי הרומנים. בגיל ההתבגרות היא דיברה הונגרית, גרמנית, רומנית וטורקית. ייתכן שהייתה בת ארבע עשרה כאשר נמכרה כשפחה בוידין, עיר נמל מבוצרת על גדת נהר הדנובה, באזור שהיה אז בשליטת האימפריה העות'מאנית (כיום בבולגריה) בינואר 1859. לפי מקורות מסוימים, היא נועדה להיות בבעלות הפאשה של וידין, אבל אז הבחין בה סמואל בייקר. הוא והמהרג'ה דוליפ סינג היו במהלך מסע ציד משותף. סמואל בייקר שיחד את השומרים והם הבריחו את פלורנס עבורו.
אפריקה
פלורנס ובייקר גילו את מפלי מרצ'יסון ואת אגם אלברט (כיום באוגנדה). כשהגיעו לאנגליה, בני הזוג חיו בנורפוק. הם התחתנו ב-4 בנובמבר 1865. כאשר סמואל בייקר קיבל תואר אבירות, פלורנס הפכה לליידי בייקר. פרטי פגישתם היו אמורים להישמר בסוד, אולם הסיפור הופץ, והדבר הביא את המלכה ויקטוריה להרחיק את ליידי בייקר מחצר המלוכה.
בשנת 1869 הוזמן סמואל על ידי אסמאעיל פאשא, השליט הטורקי של מצרים, לחזור לאפריקה כדי לעזור למנוע או להפחית את סחר העבדים באזור גונדורוקו. בייקר מונה למושל הכללי של הנילוס המשווני. בני הזוג קיבלו את ההזמנה וחזרו לאפריקה.
מורשתה
בני הזוג בייקר מופיעים בציור בשם "סמואל בייקר (1821-93) והגילוי של אגם אלברט" של סוורינו ברלדי.
פלורנס בייקר היא אחת מחמש הדמויות (יחד עם דיליה אקלי, כריסטינה דודוול, מרי קינגסלי ואלכסנדרין טינה) שנבחרו לספר העוסק בנשים חוקרות באפריקה.
דוכסות לוקסמבורג
דוכסות לוקסמבורג הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, אשר הייתה חלק מארצות השפלה הדרומיות, אשר היו בשליטת ספרד, ולאחר מכן בשליטת אוסטריה.
רקע
בשנת 963 בנה זיגפריד, רוזן הארדנים את מבצר לוקסמבורג, ונטל לעצמו את התואר "רוזן לוקסמבורג". בשנת 1065 מונה ואלראן מארלון לרוזן לימבורג, ובשנת 1119 הועלה נכדו ואלראן השני למעמד דוכס. בשנת 1247 ירש היינריך בנו של ואלראן השלישי, דוכס לימבורג את הרוזנות מאמו ארמסינדה, רוזנת לוקסמבורג, בתו של היינריך הרביעי, רוזן לוקסמבורג, שהיה צאצא של הענף המבוגר של בית לוקסמבורג.
בשנת 1281 מת היינריך החמישי, רוזן לוקסמבורג, ובמקומו עלה לשלטון בנו היינריך השישי, רוזן לוקסמבורג, אולם הוא נהרג בקרב וורינגטון, ובמקומו עלה לשלטון בנו היינריך השביעי, רוזן לוקסמבורג. בשנת 1308 הוכתר היינריך השביעי כמלך הרומאים, ובשנת 1312 אף הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם הוא מת במפתיע בשנת 1313.
בשנת 1310 התחתן בנו של היינריך - יוהאן, מלך בוהמיה עם אליזבת מבוהמיה, אחותו של וצלאב השלישי, מלך בוהמיה, והוכתר כמלך בוהמיה. בשנת 1314 ניסה יוהאן להיבחר במקום אביו כמלך הרומאים, אולם נכשל בכך, ולודוויג הרביעי, דוכס בוואריה הוכתר בתואר.
בשנת 1346 נבחר קרל מבוהמיה, בנו של יוהאן, מלך בוהמיה לאנטי-מלך ללודוויג, על ידי חלק מהנסיכים שהסתכסכו עם לודוויג, ואף נתמכו על ידי האפיפיור קלמנס השישי. בשנת 1347 מת לודוויג הרביעי, ועד מהרה הפך קרל לשליט היחיד באימפריה.
בית לוקסמבורג
בשנת 1354 העניק קרל לאחיו ונצל הראשון, רוזן לוקסמבורג את התואר דוכס, ולאחר מותו בשנת 1383 ירש אותו בנו של קרל - וצלאב. בשנת 1378 מת קרל, ובנו וצלאב הרביעי, מלך בוהמיה ירש את נחלותיו. וצלאב אף הוכתר כמלך הרומאים, אולם בשנת 1400 הודח מתפקידו על ידי רופרכט השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ. בשנת 1410 מת רופרכט, ובמקומו נבחר זיגמונד, מלך הונגריה, אשר נבחר גם למלך בוהמיה לאחר מותו של וצלאב בשנת 1419. זיגיסמונד סיים את הקרע המערבי בשנת 1417, ואף גבר על ההוסיטים בשנת 1434. בשנת 1437 מת זיגיסמונד, ועם מותו נכחד בית לוקסמבורג. בשנת 1437 לא נותרו יותר זכרים במשפחת לוקסמבורג שיכלו לרשת את הכתר. באותה תקופה השתייכו הדוכסות והטירה לנסיכה הבוהמית אליזבת מלוקסמבורג, נכדתו של קרל הרביעי; נכרתה ברית ב-1440 עם שכנה החזק של הדוכסית, פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, כדי שיירש את הדוכסות וינהל אותה אחרי מותה של אליזבת. פיליפ לא המתין למותה של אליזבת, אלא הגלה אותה ב-1443. יורשי בית לוקסמבורג לא היו מרוצים מסידור זה, ולאורך השנים ניסו מספר פעמים לטעון לכתר הדוכסות: הנסיך ההבסבורגי לדיסלאוס (מת ב-1457) החזיק בתואר במהלך שנות ה-50 של המאה ה-15, ולאחר מותו החזיק בתואר (או לפחות טען שהוא מחזיק בתואר) אחיינו וילהלם מתורינגיה (1425 – 1482) החל מ-1457 ועד 1469. אליזבת, נסיכת אוסטריה, היורשת היחידה לבית לוקסמבורג, ויתרה רשמית על תוארה ב-1467 כשהבינה שאין סיכוי לשמור על הדוכסות מפני שאיפות ההתרחבות של דוכסות בורגונדיה החזקה.
לאחר שנכבשה על ידי פיליפ השלישי ב-1443 הפכה הדוכסות לאחד משבעה-עשר המחוזות שהרכיבו את ארצות השפלה הבורגונדיות. עם נישואיה ב-1477 של מארי, דוכסית בורגונדיה, עברו שבעה-עשר המחוזות, כולל לוקסמבורג, לשלטון בית הבסבורג, שבאותה תקופה עמד בראשו בעלה מקסימיליאן, ומאוחר יותר בנם "פליפה היפה".
בית הבסבורג
בשנים הללו דרשו שליטי ברנדנבורג, שמאוחר יותר הפכו למלכי פרוסיה, לקבל את חלקם בירושה הלוקסמבורגית כיוון שהיו צאצאים של וילהלם מתורינגיה ואנה מבוהמיה, שהיו הזוג הדוכסי השנוי במחלוקת ששלט בלוקסמבורג בשנות ה-60 של המאה ה-15 – אנה הייתה הבת הבכורה של יורשת העצר הלוקסמבורגית האחרונה. החל מ-1609 שליטי ברנדנבורג שלטו גם בדוכסות קלווה שהייתה סמוכה ללוקסמבורג וממנה נוצר בסופו של דבר מחוז ריינלנד בממלכת פרוסיה. התביעות של ברנדנבורג באו לידי ביטוי ב-1813 כאשר מספר מחוזות של לוקסמבורג אוחדו עם פרוסיה.
הראשון מבית הוהנצולרן שטען להיותו צאצא של אנה ואחותה הקטנה אליזבת היה יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג (1525 – 1598), שסבתו מצד אמו הייתה ברברה מפולין (בתה של אליזבת). בשלהי המאה ה-18 נכנסה גם שושלת אורנז' הצעירה יותר (הנסיכים ששלטו באוליגרכיה ההולנדית הסמוכה) לקשרי משפחה עם בית ברנדנבורג.
ב-1598 הוריש פליפה השני, מלך ספרד את לוקסמבורג וארצות השפלה האחרות לבתו איזבלה קלרה אאוחניה ובעלה אלברכט השביעי, שהיה היורש וצאצא של אליזבת מלכת פולין, נכדתו הצעירה ביותר של זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. באופן זה חזרה לוקסמבורג לידיהם של יורשי שושלת לוקסמבורג הישנה – לפחות אלה מהענף של אליזבת. ארצות השפלה היו ישות פוליטית נפרדת במהלך שנות שלטונם של אלברכט ואיזבלה. לאחר מותו של אלברכט ב-1621 ללא ילדים עברה לוקסמבורג לידיו של אחיינו ויורשו פליפה הרביעי, שהיה בעל זכות הירושה של אליזבת מפולין באמצעות סבתו אנה מאוסטריה, מלכת ספרד, שהייתה אחותו של אלברכט.
ב-1684 פלש ללוקסמבורג לואי ה-14, מלך צרפת, פעולה שגרמה לדאגה רבה בקרב שכנותיה של צרפת והובילה ליצירת הברית הגדולה ב-1686. במלחמה שפרצה לאחר מכן נאלצה צרפת לסגת מהדוכסות, שהוחזרה לבית הבסבורג לפי תנאי הסכם רייסווייק ב-1697. בתקופת השלטון הצרפתי חוזקו ההגנות של המבצר על ידי המרקיז דה וובאן. לואי (1710 – 1774), נינו של המלך הצרפתי, היה החל מ-1712 היורש העיקרי של אלברכט השביעי ובנוסף הוא היה צאצא של אנה מבוהמיה ווילהלם מתורינגיה, כך שזכאותו נבעה מהיותו נצר של סבתא-רבתא-רבתא-רבתא מצד אמו. לואי היה הראשון שטען לכתר בלוקסמבורג והיה צאצא של שתי האחיות, בנותיה של הקיסרית הלוקסמבורגית האחרונה אליזבת השנייה מבוהמיה.
השליטים האוסטריים היו מוכנים לתת את לוקסמבורג וטריטוריות אחרות בארצות השפלה כאשר מטרתם הייתה לשפר ולהגדיל את בסיס הכוח שלהם, שמרכזו הגאוגרפי היה בעיר וינה. באופן זה, הבווארים יכלו להשתלט על לוקסמבורג אך דבר זה לא יצא לפועל. הקיסר יוזף השני עשה צעד ראשוני על מנת להכתיר כדוכס לוקסמבורג ומלך ארצות השפלה את שכנו קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ, בתמורה לרכושו בבוואריה ופרנקוניה. אולם, תוכנית זאת בוטלה בסופו של דבר. קרל תאודור, שבאופן זה היה הופך לדוכס מלוקסמבורג, היה צאצא צעיר מבחינה גנאלוגית של אנה ואליזבת, אך לא יורש ישיר שלהן.
מצב זה בא אל קיצו ב-1790, כשמהפכנים צרפתיים כבשו את המדינה וסיפחו אותה למחוז פורה.(צרפתית: Forêts)
לאחר מכן
לוקסמבורג נותרה תחת שלטון צרפתי עד קונגרס וינה בשנת 1815, אז הוחלט שהדוכסות תהפוך לדוכסות גדולה, שבראשה יעמוד כדוכס גדול וילם הראשון, מלך הולנד, באוניה פרסונלית עם הממלכה המאוחדת של הולנד. בשנת 1830 פרצה המהפכה הבלגית, ותושבי לוקסמבורג המערבית הצטרפו לבלגים, ובעקבות כך צורפו לאחר מכן לבלגיה. בשנת 1867 אושררה עצמאותה של לוקסמבורג, וזאת לאחר תקופה של אי שקט שבה נשקלה האפשרות לספח אותה לבלגיה, גרמניה או צרפת. בעקבות משבר לוקסמבורג ב-1867 כמעט ופרצה מלחמה בין צרפת ופרוסיה על המעמד של לוקסמבורג. נושא זה נפתר בהסכם לונדון שהבטיח את עצמאותה הקבועה ואת הנייטרליות של לוקסמבורג. קירות המבצר הופלו וחיל המצב הפרוסי נסוג מהמדינה. לוקסמבורג נותרה תחת שלטונם של מלכי ארצות השפלה עד מותו של וילם השלישי, מלך הולנד בשנת 1890, כאשר מכיוון שלא היה לו בן, הדוכסות הגדולה עברה לאדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג מבית נסאו-ויילבורג, בעקבות התנאים של הסכם הירושה של נסאו מ-1783. בכך נפרדה לוקסמבורג מהולנד בה ירשה בתו של וילם השלישי את כסאו. במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה נכבשה לוקסמבורג על ידי הצבא הגרמני, ובשטחה אף התחולל הקרב על הבליטה בשנת 1944.
ירוסלבל
יָרוסלבל (ברוסית: Ярославль) היא עיר ברוסיה, בירת מחוז ירוסלבל. העיר ממוקמת באזור מפגש הנהרות וולגה וקוטורוסל כ-250 ק"מ צפונית-מזרחית למוסקבה. מרכז העיר שוכן על הגדה הצפונית של נהר קוטורוסל. העיר מהווה חלק של טבעת הזהב של רוסיה ומוכרזת כאתר מורשת עולמית מאז שנת 2005.
היסטוריה
נהוג לשער שהעיר הוקמה על ידי הנסיך ירוסלב הראשון ("החכם") סמוך לשנת 1010 כאשר היה נסיך רוסטוב, וזאת במטרה לספק הגנה לעירו, אך האזכור הראשון של העיר בכתובים הוא משנת 1071. החל בשנת 1218 הייתה ירוסלבל למרכזה של נסיכות עצמאית, ונסיכיה היו ל"נסיכים גדולים" החל ממחצית השנייה של המאה ה-14. בשנת 1463 סופחה נסיכות ירוסלב לנסיכות מוסקבה. המאה ה-17 הייתה תקופת הזוהר של העיר והיא נחשבה לשנייה בחשיבותה בכל רוסיה. בתקופות מתיחות, היו אוצרות הצארים מועברים למשמורת בירוסלבל, ובה אף הוחזקו מתנגדי השלטון. בזמן כיבוש מוסקבה על ידי כוחות הפולנים בשנת 1612 העיר הייתה לבירה הזמנית של המדינה.
בסוף המאה ה-19 פקדה את העיר תנופת פיתוח ובין השנים 1887 ועד 1913 גדל מספר תושביה מ-52,000 ל-113,000. בשנת 1918 העיר הייתה מרכזו של המרד נגד השלטון הסובייטי שנודע כמרד ירוסלבל.
כלכלה ותחבורה
העיר היא מרכז תעשייתי חשוב בקנה מידה ארצי, ושוכנים בה מפעלים לתעשייה פטרו-כימית, לבניית מכונות, צמיגים, קטרים ולטקסטיל. כמו כן, קיימות מספר מפעלים בתחום המזון והרהוט.
העיר יושבת בצומת של מספר כבישים ארציים, מסילות ברזל ונתיבי מים. על נהר הוולגה הוקמו שני גשרים למכוניות וגשר רכבת.
בעיר פועלים מספר רב של מוסדות חינוך להשכלה גבוהה.
חלקי העיר
העיר מחולקת לשישה אזורים:
העיר כאתר מורשת עולמית
המרכז ההיסטורי של העיר שצורתו חצי עיגול הנחצה על ידי רחובות רדיאליים מוכרז כאתר מורשת עולמית מאז שנת 2005. רוב הבתים בני 2 - 3 קומות ובמתחם מספר רב של כנסיות עם מגדלונים הנושאים כיפות "בצל" ומנזרים מהמאה ה-16 ומהמאה ה-17.
המתחם משתרע לאורך כ-2 ק"מ על הגדה המערבית של הוולגה ולאורך 1.5 ק"מ על הגדה הצפונית של נהר קוטורוסל. הרחוב הראשי מקביל לוולגה וחוצה מצפון לדרום את כיכר "סובייטי" שצורתה כשל טרפז. הכיכר היא לב ליבו של המרכז ההיסטורי, ובה ניצבים כנסיית אליהו הנביא ומספר בנייני ממשל.
המרכז מוקף בשדרות אושינסקי המקיפות אותו בצורת חצי-עיגול, ואלה נסללו במאה ה-17 לאורך תוואי ביצוריה של העיר. השדרה חוצה את כיכר וולקוב ממנה יוצאת הדרך לעיר אוגליץ' שבמערב. כיכר וולקוב שימשה במקור למסחר, אך בתחילת המאה ה-19 נבנה בה בניין תיאטרון, תחילה מעץ ואחר כך מאבן. בשנת 1911 נבנה בכיכר בניין תיאטרון חדש בסגנון הנאו-קלאסי. בכיכר זו נמצא גם אחד ממגדלי ההגנה ששרדו עד היום - מגדל בזילי הקדוש.
במרכז העיר מספר מבנים בעלי חשיבות אדריכלית והיסטורית:
ג'ולייט אוברי
ג'ולייט אוברי (באנגלית: Juliet Aubrey; נולדה ב-17 בדצמבר 1966) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה. היא קיבלה שבחים על הופעותיה בתפקיד דורות'יאה בסדרת הטלוויזיה "מידלמארץ'" ובתפקיד הלן קאטר בסדרת המדע בדיוני הבריטית "בראשית".
ביוגרפיה
אוברי נולדה בעיר פליט שבמחוז המפשייר, בתם של ד"ר רולנד וסילביה אוברי. היא ממוצא ולשי ואנגלי. ב-1984 התחילה ללמוד לימודים קלאסיים וארכאולוגיה בקינגס קולג' לונדון. באותה עת גברה אהבתה למשחק, ובמהלך שנה ששהתה במסגרת הלימודים באיטליה הצטרפה ללהקת תיאטרון נודדת, והחליטה להרשם לבית ספר למשחק כשתחזור לאנגליה. היא למדה שלוש שנים בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama".