cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דייוויד וולאס
מושל אינדיאנה
לקראת תום כהונתו היה ברור לתושבי אינדיאנה שהמשבר הפיננסי הלך והתקרב. מתוך רצון להתנתק מהמיזמים הכושלים, פנו הוויגים נגדו ובחרו כמועמדם הבא למשרת המושל בסמואל ביגר. וולאס סיים את כהונתו כמושל ושב לעיסוקו בעריכת דין.
שנותיו האחרונות
וולאס שב לאינדיאנה, שם הוא היה ב-1846 ליושב ראש המפלגה הוויגית במדינה. הוא היה נציג בוועידת החוקה המדינתית של 1850–1851. שמו מוזכר בפרוטוקול של הוועידה תשע פעמים בלבד, ושלא כמו מושלים לשעבר אחרים שנכחו בוועידה, הוא לא לקח בה חלק מרכזי. ב-1856 מונה וולאס כשופט בבית המשפט של מחוז מריון, בו הוא כיהן עד מותו.
דייוויד וולאס נפטר באופן פתאומי, מבלי שסבל ממחלה כלשהי, ב-4 בספטמבר 1859 באינדיאנפוליס. הוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבעיר.
מתן רודיטי
מתן רודיטי (נולד ב-6 באוקטובר 1998) הוא שחיין ישראלי המתמחה במשחים למרחקים ארוכים ובשחייה במים פתוחים. מקום רביעי ב (טוקיו 2020), במשחה מים פתוחים ל-10 ק"מ, הישג השיא של השחייה בישראל, מקום שמיני באליפות העולם (פוקואוקה 2023) ומקום חמישי באליפות אירופה (לוך לומונד 2018) במשחה ל-10 ק"מ. הוא אלוף (2019 ו-2022) ושיאן ישראל במשחה ל-1500 מטר חופשי. היה לשחיין הישראלי הראשון שייצג את ישראל באולימפיאדה במים פתוחים.
ביוגרפיה
רודיטי, בן הזקונים של מזל ושמואל, כדורגלן עבר בהכח מכבי רמת גן נולד ב-1998. למתן אח מבוגר ממנו בשם יניב. הוא שחיין במועדון בני הרצליה. רודיטי החל להתאמן בשחייה בגיל 5, תחילה הוא התאמן בבריכת השחייה ובנערותו עבר למשחים ארוכים במים פתוחים לאור הצלחתו במשחים מסוג זה. הוא התאמן בהדרכתם של טלי פישר וברק מרדלר בהרצליה, ובהמשך בהדרכתם של חנן גלעד, אמיר עופר ונמרוד פרידמן.
2017
באליפות ישראל במים פתוחים, שנערכה באילת במרץ 2017, זכה רודיטי במדליית כסף בתחרות ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:50:17.25 שעות, אחרי שי טולדנו (1:50:15.65 שעות) ולפני שחר רסמן (1:50:19.00 שעות).
באליפות העולם, שנערכה בבודפשט הונגריה ביולי אותה שנה, סיים במקום 25 במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 55:13.2 דקות.
2018
באליפות ישראל במים פתוחים, שנערכה באילת במרץ 2018, זכה רודיטי במדליית זהב בתחרות ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:51:35 שעות, לפני שחר רסמן (1:51:42 שעות) ויובל ספרא (1:51:44 שעות).
חמישי באליפות אירופה
באליפות אירופה, שנערכה בלוך לומונד סקוטלנד באוגוסט אותה שנה, סיים במקום חמישי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:49.28.2 שעות, כ-2.5 שניות ממדליית ארד, הישג הטוב ביותר של שחיין ישראלי במשחה זה.
2019
באליפות העולם, שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית באמצע יולי 2019, סיים רודיטי במקום 20 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:48:59.6 שעות.
אלוף ישראל
באליפות ישראל, שנערכה בתחילת אוגוסט אותה שנה, הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:04.48 דקות, לפני גיל קיזלר ממכבי חיפה (8:07.15 דקות) ויונתן רוסין מהפועל עמק יזרעאל (8:09.65 דקות). כמו כן, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:22.49 דקות, לפני יונתן רוסין (15:28.85 דקות) ויובל ספרא (15:43.00 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.65 דקות, אחרי דניאל נמיר מהפועל דולפין נתניה (3:53.24 דקות) ולפני בר סולובייצ'יק ממכבי קריית ביאליק (3:54.85 דקות).
שיאן ישראל
בתחרות, שנערכה בלה מירדה קליפורניה ב-3 בנובמבר באותה שנה, קבע רודיטי במשחה ל-1500 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 15:17.98 דקות, שיפור של 33 מאיות השנייה לשיא הוותיק ביותר בן ה-17 שנים ו-3 חודשים של שילו איילון (15:18.31 דקות).
מקום רביעי באולימפיאדה
בתחרות העפלה למשחקים האולימפיים בטוקיו שנערכה בסטובל, פורטוגל ב-20 ביוני 2021 הוא סיים במקום החמישי בתוצאה של 2:02:16 שעות, שמונה שניות אחרי המנצח צ'יל פרדו מבריטניה וקבע את הקריטריון האולימפי ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון בהיסטוריה שייצג את ישראל באולימפיאדה במשחה זה מאז נכנס למשחקים האולימפיים בבייג'ינג 2008. במשחקים האולימפיים עצמם, הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 1:49:24.9 שעות, אחרי פלוריאן ולברוק מגרמניה (1:48:33.7 שעות), קרישטוף רשובסקי מהונגריה (1:48:59.0 שעות) וגרגוריו פלטריניירי מאיטליה (1:49:01.1 שעות). תוצאה זו היא הישג השיא של שחיין ישראלי במשחקים האולימפיים.
אלוף ושיאן ישראל
באליפות ישראל ארנה יולי 2022, שבר את שיאו האישי ואת שיא ישראל במשחה ל-1500 מטרים, שיפר אותו ב-4.44 שניות וניצח עם 15:13.54 דקות
2023
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 סיים במקום 8 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:51:43.8 שעות, הישג השיא שלו באליפויות עולם.
מחנה פפנדורף
מחנה פפנדורף (בגרמנית:  Pöppendorf Lager) שימש כמחנה מעבר במחוז ליבק, היה ביער וולדהוסנר בין השנים 1945 – 1951. במחנה עברו מיליון איש: חיילי הוורמאכט, פליטים גרמנים, מהגרים מאזורי המזרח וחלק מהמעפילים מאניית המעפילים "אקסודוס-1947" שגורשו מארץ ישראל על ידי הבריטים כחלק ממבצע אואזיס. מחנה פפנדורף היה מחנה הפליטים הגדול ביותר במדינת שלזוויג-הולשטיין שבצפון גרמניה.
אגם השנאה
אגם השנאה (בלטינית: Lacus Odii) או ימת השנאה הוא ימה ירחית קטנה באזור ארץ השלגים (Terra Nivium) של הירח.
אין מדובר בימה אלא, בדומה ליתר ימות הירח, ברמה נמוכה המכוסה בזלת.
מחנה פפנדורף
מיקום
המחנה היה ממוקם צפונית לתחנת הרכבת קוקניץ / פורסט-האוס וולדוסן הישנה שבווסט-הוסנר פורסט. במקום שרידים שאינם ניתנים לזיהוי, בגלל היער המחטני המתחדש של יער וולדוסן. הכניסה הנוכחית לאתר בחניון השני, בדרך מהפורסטהאוס וולדוסן דרך יער וולדוסנר לכיוון העיירה פפנדורף.
אגם השנאה
קוטרה של הימה 70 קילומטרים, והיא ממוקמת בקואורדינטות 19.0° צפון, 7.0° מזרח.
מחנה פפנדורף
רקע
אסירי המחנה הגיעו באניות דרך נמל טרוומונדה שלחוף הים הבלטי או ברכבות מסע דרך תחנת הרכבת המרכזית של לובק או דרך תחנת הרכבת של קוקניץ. הובלתם של אסירי המחנה מהנמל או מתחנות הרכבת אל למחנה בוצעה על ידי מערכת התובלה וההיסעים של מפקדת המחנה. עם הגעתם הועברו אסירי המחנה למתקן טיהור וחיטוי כהכנה לבדיקות רפואיות. החולים נשלחו לבתי החולים בלובק או לצריף המרפאה במחנה. הפליטים אשר הגיעו מאזורי המזרח היו במצב גרוע ביותר. לעומת החוזרים מדנמרק ושבויי המלחמה מהאזורים האנגלים והאמריקאים שהיו במצב טוב יותר.
אגם השנאה
שמה של הימה אומץ על ידי האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי ב-1976.
מחנה פפנדורף
תיאור המחנה
מחנה פפנדורף שכן במרחק 700 מטר מתחנת הרכבת לובק-קוקניץ. המחנה נבנה על שטח של כ-100 דונם בתוך יער מחטני. האסירים/הפליטים שוכנו בצריפי עץ, אוהלים וצריפי ניסן. במחנה היו אוהל גדול ששימש חדר אוכל, צריף מרפאה שבו טופלו אסירים חולים וחנות למוצרי צריכה ומזון מרכזית אשר מיקומה היה בפונדק וולדוסן. במחנה ניצבו 56 צריפים קטנים בעלי גג מעוגל עשוי פח גלי ("צריפי ניסן") שמידותיהם 16X35 רגל; 14 צריפי ניסן גדולים יותר ו-125 אוהלים קטנים למגורי 5–6 אנשים בכל אחד. לכל אדם הוכנו מיטת ברזל, מזרן ושמיכה אחת בלבד. לרשות כל דיירי המחנה הועמדו 5 חדרי רחצה. בתי שימוש שהיו מתקנים פתוחים ללא מחיצות חלוקה לתאים ( מסוג "בור צליפה"). רוב האנשים הצטופפו בצריפים על דרגשים ובמיטות יחיד שישנו בהם 2 אנשים זה ליד זה.
בנוסף, סוכנות הסיוע האירופי נורווגי הקימה במחנה צריף לאירועי תרבות. הנהלת המחנה שכנה במחנה התחתון.
בניית המחנה והשימוש בו
מחנה פופנדורף היה מחנה מעבר הפליטים הגדול ביותר בצפון גרמניה. הוקם בשנת 1945 בהוראת הממשל הצבאי הבריטי. המחנה נסגר ונהרס בשנת 1951.
מחנה השחרור של חיילי ארמיית נורווגיה
מ-27 ביולי 1946 הועברו הפליטים והעקורים למדינות אחרות באזור הכיבוש הבריטי. משנת 1947 נאסרה ההגירה למחוזות שלזוויג הולשטיין.
מחנה פליטים
בממשל הצבאי הבריטי הוחלט ב־12 באוקטובר 1945 על העברת נקודות השחרור של חיילי הוורמאכט שבויי המלחמה למחנות פליטים. ב־20 אפריל 1947 הוחלט לפרק את הסוכנות הבריטית לשבויי מלחמה בגרמניה. מחנות הפליטים הועברו למחוזות שלזוויג-הולשטיין ומשם לעיר המחוז לובק.
בשנת 1948 הורחב מחנה המעבר פפנדורף למחנה פליטים ומגורים. בשנת 1949 היה מחסור במוצרי יסוד (סבון, ביגוד ועוד) ועלכן הופעל משטר צנע קיצוני במחנה. מספר האסירים במחנה צנח מ -2,000-3,000 ל-500. עם פתיחת מחנה מעבר הפליטים אולזן ב-25 באוגוסט 1949 הפך מחנה פפנדורף למחנה המתנה והשהיה למשך שבועות וחודשים ספורים. בשלב זה תושבי המחנה גרו בצריפי ניסן.
תחלופת אוכלוסיות במחנה
בסך הכל מ-13 נובמבר 1945 עד 31 ביולי 1950 נקלטו ושוחררו מהמחנה 536,718 בני אדם. קבוצות שונות של עקורים שנעקרו בעקבות מלחמת העולם השנייה.
מעפילי אקסודוס 1947
עד הגעת מעפילי האקסודוס, מחנה פפנדורף כבר פונה מיתר העקורים שבויי המלחמה הגרמנים. סביב המחנה נבנתה גדר תיל ברוחב שני מטרים. המחנה אובטח על ידי שומרים בריטים, אחד עשר מגדלי שמירה וזרקורים.
בנובמבר 1947 הועברו המעפילים להתגורר במחנות העקורים אמדן וזנגוורדן.
מעפילי האקסודוס עלו ברובם לארץ ישראל באביב 1948 עם הקמת מדינת ישראל והכניסה החופשית אליה.
ים בוהאי
ים בוהאי מוקף בארבעה ממחוזות הרפובליקה העממית של סין משלושה מאזורי סין: ליאונינג (מצפון-מזרח סין), חביי והמחוז העירוני טיינג'ין (מצפון סין) ושאנדונג (ממזרח סין), ונחשבת למים פנימיים של הרפובליקה העממית של סין. זהו מרכז האזור הכלכלי של בוהאי, וקרבתו לבייג'ינג, בירת סין הפכה אותו לאחד מהנתיבים הימיים העמוסים ביותר בעולם.
גאוגרפיה
הנהרות העיקריים הנשפכים לים בוהאי כוללים את הנהר הצהוב, שיאוצ'ינג, האי, לואן, דאי, דאלינג, שיאולינג, ליאו ודאליאו.
יש כמה מאגרי נפט חשובים בסמוך לים, כולל שדה שנגלי (שדה הנפט השני בגודלו בסין). איים או קבוצות איים חשובים בים כוללים את איי צ'אנגשאן (长山列岛, בפין-יין: Zhǎng shān lièdǎo), ג'וחווה (觉华岛, בפין-יין: Jué huá dǎo), הר ביג'יה (笔架山, בפין-יין: Bǐjià shān), צ'אנגשינג (长兴岛, בפין יין:Zhǎngxìng dǎo), שיג'ונג (西中岛, בפין יין: Xī zhōng dǎo), איי מאיי המערביים והמזרחיים (蚂蚁岛, בפין-יין: Mǎyǐ dǎo), האי ג'וּ (猪岛, בפין-יין: Zhū dǎo) והאי שֶׁה (蛇岛, בפין-יין: Shé dǎo).
מצר בוהאי
היציאה מים בוהאי מוגבלת בשל ארכיפלג צ'אנגשאן שהוזכר לעיל המשתרע בין דאליין והמועצה לו'שנקואו בקצה הדרומי של חצי האי ליאודונג, לבין כף פֶּנְגְלָאי על הבליטה הצפונית ביותר של חצי האי שאנדונג. בשל קרבתה לעיר הבירה בייג'ינג, והאוכלוסייה של המחוזות המקיפים את ים בוהאי המונה מעל ל-210 מיליון תושבים, הפכה יציאת ים בוהאי לים הצהוב, "מצר בוהאי" (渤海 海峡, בפין-יין: Bóhǎi hǎixiá) לאחד מנתיבי הים העמוסים ביותר. בגלל שרשרת איי צ'אנגשאן, המשתרעת לאורך המחצית הדרומית של המצר, מחולק מצר בוהאי לכמה ערוצים, שבהם הרחב והעמוק ביותר הוא "ערוץ לָאוטְיֵה-שָׁאן" (老铁山水道, בפין-יין: Lǎo tiě shān shuǐdào).
נמלים עיקריים
יש שישה נמלים עיקריים לאורך חופי ים בוהאי, שבהם שונעו מעל ל-100 מיליון טון סחורות, אם כי נמל טָאנְגְשָׁאן מפוצל לחלוקה נוספת לגִ'ינְגְטָאנְג וצָאופֵיידְייֵן: בנמל לונגקואו שונעו 70 מיליון טון סחורות ב-2013, וצפוי שהנמל יגיע לציון הדרך של 100 מיליון טון בקרוב. שני נמלים נוספים, נמל דאליין (大連港, בפין-יין: Dàlián gǎng) ונמל ינטאי (烟台港, בפין-יין: Yāntái gǎng) נחשבים מסורתית כשייכים לים בוהאי, אף שאם לדייק הם שוכנים מחוץ לגבולות הים.
מאגרי נפט וגז
ים בוהאי מכיל מאגרי נפט וגז משמעותיים, המספקים חלק גדול מהתפוקה מהים של סין. השדה הראשי באזור נקרא שדה שנגלי (שדה הנפט השני בגודלו בסין), והוא מנוצל מאז שנות השישים. הוא עדיין מפיק כחצי מיליון חביות ביום, אך התפוקה הולכת ומצטמצמת. הייצור נשלט על ידי חברות הנפט הסיניות הגדולות (חברת China National Offshore Oil Corporation הוקמה עבור אזור זה), אבל יש נוכחות גם של חברות זרות, דוגמת ConocoPhilips, Roc Oil, ואחרות.
דליפות נפט דווחו לעיתים קרובות באזור זה. שלוש דליפות נפט התרחשו בתוך חודשיים ב-2011.
מנהרת מצר בוהאי
ביולי 2013 הכריזה ממשלת הרפובליקה של סין שהיא מתכננת לבנות מסילת רכבת שתחבר בין דאליין שבחצי האי ליאודונג, וינטאי שבחצי האי שאנדונג. אורך המסילה המתוכננת 123 קילומטרים, ומתוכם 90 קילומטרים במנהרה תת-ימית לרוחב מצר בוהאי. המנהרה התת-ימית המתוכננת ארוכה יותר משתי המנהרות התת-ימית הארוכות ביותר הקיימות: מנהרת התעלה ומנהרת סייקן ביחד. המסילה המתוכננת אמורה לקצר את זמן הנסיעה בין שתי הערים סביב ים בוהאי (כיום בין 8 ל-10 שעות) לפחות משעה. נכון ל-2020 הפרויקט, שמשך הקמתו מוערך ב-15 שנים, ועלותו מוערכת ב-44 מיליארד דולר, טרם החל, ויש מחלוקת על עצם קיומו בשל הפגיעה הצפויה לסביבה. דרך המצר עוברים כרבע מכלל העופות הנודדים של סין.
טלקוטלפן
טלקוטלפן (בספרדית: Tlacotalpan) היא עיירה במועצה האזורית טלקוטלפן בדרום מדינת וראקרוס שבמזרח מקסיקו, שהוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1998, בעיקר בשל הארכיטקטורה והפריסה שלה מהתקופה הקולוניאלית. העיירה הוקמה בשנת 1550 על מה שהיה במקור אי בנהר . מהתקופה הקולוניאלית ועד המאה ה-20, היה בה נמל חשוב, אחד מנמלי הנהר הבודדים באמריקה הלטינית, אולם עם הקמת מסילת הברזל, דעכה חשיבותה של טלקוטלפן. החל משלהי המאה ה-20 החלו ניסיונות לשמר את הארכיטקטורה והמתווה הספרדי/קריבי של העיר, ניסיונות שהגיעו לשיאם בקבלת מעמד של מורשת עולמית. במאה ה-21 מתבססת הכלכלה העיקרית של העיירה על דיג ותיירות, במיוחד בתקופת החגיגה הדתית השנתית הנערכת ב-2 בפברואר הקרויה בספרדית Día de la Candelaria.
היסטוריה
השם "טלקוטלפן" הוא התאמה ספרדית לשם בנאוואטל "טלאשקוטאליאפן", שפירושו "אדמה בין מים". הכוונה היא לאי היישוב המקורי בנהר פפאלואפן. כאשר שונתה הגדה הצפונית של הנהר, חובר האי ליבשה. באמצע המאה ה-19, השם היה סן קריסטובל טלקוטלפן, אך מאז קוצר.
בשנת 1518 הוביל פדרו דה אלוואראדו משלחת ששטה במעלה אזור פפאלואפן, ובשנת 1521 שלח הרנאן קורטס לכאן את במטרה לחפש זהב. לאחר הכיבוש ב-1521 קיבל אלפונסו רומרו (Alfonso Romero) את האזור כאנקומיינדה. במועצה הנוכחית, במקום שנקרא אז קואנפה-איוצינאפה (Coanapa-Ayotzinapa), הקים קורטס ב-1532 את המפעל הראשון במקסיקו להפקת סוכר מקנה סוכר. ב-1550 הוענק האזור על ידי המלך הספרדי לגספר ריוואקניירה (Gaspar Rivakeneyra), והוא השתמש בו לגידול חיות משק. הוא לא יכול היה למנוע מדייגים להקים את העיירה אך הוא דרש מהם לבנות קפלה המוקדשת ל"גבירתנו של הנר".
הקולוניזציה של האזור הייתה איטית, עם תריסר ספרדים בלבד ב-1544 ולא יותר מ-320 עד 1777. חסרים נתונים על אוכלוסיות אחרות במהלך התקופה הקולוניאלית, אך בשנת 1808 היו 1,156 תושבים ילידים ו-1,616 "פרדוס" (Pardos) או אנשים בעלי מורשת ילידית ואפריקאית.
בתחילת המאה ה-17 היה ניסיון להכפיף את האזור ל, אך התושבים כאן התנגדו לו בהצלחה. במאה ה-17 היא הפכה למרכז מסחרי ל שמסביב, מה שהוביל לגידול באוכלוסייתה הספרדית. עושרה ומעמדה כנמל משכו אליה פיראטים אנגלים במאות ה-17 וה-18 והעיירה נשרפה על ידם פעם אחת ב-1667.
גבולות המועצה נקבעו בשלהי המאה ה-18.
עם זאת, בחלק הראשון של המאה ה-20, דעכה חשיבותה של טלקוטלפן כעיר נמל, אשר קיים אותה מאז התקופה הקולוניאלית, עם בניית מסילת הברזל Ferrocarril del Istmo. אוכלוסייתה גדלה רק במעט מ-1950 ל-1980 ונשארה יציבה מאז על קצת יותר מ-8,800.
גאוגרפיה של הסביבה
טלקוטלפן שוכנת בדרום-מרכז מדינת וראקרוס שבמזרח מקסיקו, כ-90 קילומטרים מנמל וראקרוס ו-203 קילומטרים דרומית-מזרחית לבירה חלפה. זה חלק מאזור סוטאוונטו (Sotavento) של המדינה.
הטופוגרפיה של האזור שטוחה ברובה, עם גבעות לכיוון מערב. רוב השטח (60%) משמש למרעה בעלי חיים, כאשר כ-15% מעובדים ו-20% מכוסים במים.
הטריטוריה מוגדרת על ידי הנהר פפאלואפן, יחד עם הנהרות סן חואן וטוקספן (Tuxpan), שניהם יובלים של הראשון. ניתן לשוט בפפאלואפן, אך לא מבצעים דליית בוץ מקרקעיתו ואין בו הכוונה לתנועת הסירות.
באזור יש אקלים טרופי למחצה, עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של 25.1 מעלות. ישנן שתי עונות שונות. מאוקטובר עד אפריל, מזג האוויר נשלט על ידי מעבר של חזיתות קרות מהצפון, המכונות "נורטס" (nortes). חזיתות אלו עלולות לגרום לרוחות חזקות ולטורנדו. בשאר ימות השנה, מזג האוויר נשלט על ידי הזרם האטלנטי (Corriente Atlántica), רוחות חמות ולחות המגיעות מדרום-מזרח מקסיקו, וגורמות לרוב כמות הגשמים השנתית של האזור. ספטמבר הוא החודש הסוער ביותר וגם האזור מושפע באופן קבוע מסופות הוריקן. אלו עלולות לגרום להצפות חמורות כמו המקרה של הוריקן רוקסן ב-1995, הוריקן דין ופליקס ב-1997, הוריקן קארל ב-2010 והוריקן ארנסטו ב-2012.
הצמחייה נשלטת על ידי עצים נשירים, כאשר מיני העצים העיקריים הם אלון, מילה, ערבה וצפצפה. יש גם אזורים עם מנגרובים.
באזור יש כמה מרבצי נפט.
העיירה
העיירה מכונה "הפנינה של הפפאלואפן".
טלקוטלפן שונה מרוב היישובים העירוניים באמריקה הלטינית בהיותה נמל נהר המרוחק מהאוקיינוס. היא אתר מורשת עולמית בגלל מתווה העיירה, הארכיטקטורה, ההיסטוריה והמסורות שלה. המתווה והאדריכלות העירונית מתוארכים למאה ה-17, והעיירה שימרה בעיקר את שניהם. מתווה העיירה היא דמוי לוח שחמט, המכסה 153 גושי מבנים בשטח של 750 דונם. שטח זה מחולק לשני חלקים: חלק "ספרדי" במערב וחלק קטן יותר "ילידי" במזרח. החלקים מופרדים על ידי שטח ציבורי עם מבנים מסחריים וציבוריים יחד עם כמה מרחבים ציבוריים. החלק הספרדי של העיר מאופיין ברחובות רחבים המקבילים לנהר פפאלואפן והמחוברים ביניהם בסמטאות צרות. באזור זה ישנם פארקים ומרחבים ציבוריים עם עצים בוגרים, כמו פארק אידלגו (Parque Hidalgo), הידוע במוזיקאים הנודדים ופלאסואלה דה דוניה מריה (Plazuela de Doña Maria), מזרחית למרכז, בחלק העתיק ביותר של העיר, המוקפת בבתי מלאכה לייצור רהיטים, כלי נגינה ומוצרי עץ משובחים אחרים. הארכיטקטורה מאופיינת בבתים בני קומה אחת או שתי קומות, שבחזיתם קולונדות, בחצרות פנימיות בסגנון אנדלוסי, קשתות בסגנון קריבי, בגגות רעפים אדומים ובחזיתות צבעוניות, שחלקם מתוארכים למאה ה-18. בתים מסוג זה נמצאים בשפע במיוחד בשכונות סן מיגליטו (San Miguelito) ולה קנדלריה (La Candelaria). רבים מהבתים עדיין משמרים את התכנון הפנימי שלהם ואפילו את הריהוט המסורתי.
אף על פי שימי הזוהר שלה חלפו במאה ה-19, טלקוטלפן עדיין מסווגת על ידי ממשלת מקסיקו כנמל נהר המשרת בעיקר סירות דיג וספינות סיור קטנות. יש בנמל רציף בטון באורך 160 מטר, וטיילת קורות עץ לאורך הנהר, שלאורכה פועלות מסעדות רבות.
נקודת הציון העיקרית לאורך כיכר זו היא מקדש "גבירתנו של הנר" (Nuestra Señora de la Candelaria, מסורת שמקורה בטנריפה) בצד הצפוני. כנסייה זו נבנתה בסוף המאה ה-18 (החל מ-1770) תחת חואן דה מדינה (Juan de Medina) מאבנים שהובאו משוניות במפרץ מקסיקו כדי לשכן בתוכה את תמונת מרים הבתולה, שהובאה על ידי מלחים לעיר במאה ה-17. החגיגה השנתית העיקרית של העיר ממלאת את הכנסייה הזו בנרות ובפרחים.
עם זאת, המקדש או כנסיית הקהילה אינם הכנסיות העתיקות ביותר בעיר. בתואר זה אוחזת כנסיית סן מיגליטו, הממוקמת בפלאסה דה לאס מדרס (Plaza de las Madres). היא נבנתה בשנת 1785 במהלך שיא סגנון הבארוק במקסיקו.
המבנה המרכזי האחרון בפלאסה סרגוסה הוא הארמון העירוני. הוא נבנה בשנת 1849 ומכיל ציורי שמן שונים של סלבדור פראנדו (Salvador Ferrando, צייר בן העיר) וכן ארכיון של מסמכים המתוארכים לתקופה הקולוניאלית.
מזרחית למקדש נמצאת כיכר קטנה בשם פלאסואלה אגוסטין לארה (Plazuela Agustín Lara), על שם הפסל המוצב בה של המפורסם. "בית המלאכה רפאלה מורייו דה ברברו" (Casa Artesanal Rafaela Murillo de Barbero) נמצא בצד הדרומי של כיכר זו, שבעבר שימש בית הכלא העירוני. כיום הוא מכיל שמלות רקומות, חולצות, חליפות מסורתיות לגברים ורהיטי עץ ומוצרים אחרים. מוזיאון סלבדור פראנדו ממוקם בצד המזרחי, מוקדש לצייר והחלוץ בשימור המורשת התרבותית של וראקרוס, בבית שהיה שייך לו. המוזיאון מכיל יצירות של האמן ואומנים אחרים יחד עם עתיקות מתקופתו.
מוזיאון בית אגוסטין לארה ממוקם ברחוב גונסאלו אגירה בלטרן (Gonzalo Aguirre Beltran) מזרחית לכיכר המרכזית והוא אחד ממרכזי התרבות הפעילים ביותר. הוא מוקדש לכותב השירים והמשורר שחי חלק גדול מחייו בעיירה. הוא מכיל תצלומים וחפצים הקשורים ללארה ולקריירה שלו יחד עם כמה מאומני אזור חשובים אחרים כמו סלבדור פראנדו, אלברטו פוסטר (Alberto Fuster) ואריק ארנה (Eric Arana). נקודת ציון נוספת הקשורה לחייו של לארה היא קנטינה בלנקה נייבס (Blanca Nieves Cantina), הידועה גם בתור בר המוזיאונים של טוביאס קרבחאל ריברה (Tobías Carbajal Rivera). זה היה בר אהוב על כותב השירים, שם הוא שתה עם חברים את המשקה האלכוהולי המקומי, קוקטייל המכונה "טוריטוס" (Toritos). המוסד קיים יותר משישים שנה, אבל נקרא במקור אל אנקנגו דה טוביאס (El Encango de Tobías). שמו הנוכחי, "שלגיה" בספרדית, מגיע מלארה עצמו, כמחווה לבעלים של הבר טוביאס קרבחאל ושבעת ילדיו. החלק המוזיאוני של הבר מכיל את הפסל היחיד של לארה המתואר כלובש חולצת (חולצה קיצית מאזור יוקטן) וכובע מכפות דקלים ודקלים.
גם מרכז התרבות של העיירה נקרא על שם לארה (Casa de Cultura Agustín Lara). ממוקם בשדרת ונוסטיאנו קרנסה (Venustiano Carranza), הוא משמש כמקום מפגש לאומנים, מוזיקאים ורקדנים, ומציע שיעורים בריקוד מסורתי של ספאטאדו (zapateado) בסגנון של וראקרוס ובנגינה בכלי נגינה שונים. יש בו גם תערוכה קבועה של פריטים הקשורים ללארה, יחד עם ציורים של סלבדור פראנדו ואלברטו פוסטר.
גם תיאטרון נסאוואקויוטל (Nezahuacoyotl) נמצא גם על ונוסטיאנו קרנסה. הוא נבנה בשנת 1891 בסגנון צרפתי בתקופת פורפיריו דיאס.
בית נוסף שהוסב לאטרקציה הוא "מיני גן חיות". המבנה והאוסף היו שייכים לפיו באראן (Pío Barrán). הוא מכיל אוסף של חפצים ובעלי חיים, במיוחד מיצירת סרטים שאסף באראן במהלך חייו, כולל אוסף בולט הקשור לאגוסטין לארה. ההיבט היוצא דופן ביותר באתר הוא אוסף החיות האקזוטיות, שחלקן מסתובבות חופשי בשטח. האוסף כולל תנינים, צבים, שקנאים ועופות דורסים.
"גן האומנות של טלקוטלפן" (Jardín del Arte Tlacotalpeño) מציג ומוכר יצירות של אומנים מהאזור. הוא ממוקם דרומית לכיכר המרכזית.
חגיגת "הבתולה של קנדלאריה"
בלוח השנה החגיגי האינטנסיבי של מקסיקו בולטת חגיגת "הבתולה של קנדלאריה" (Virgen de la Candelaria, מסורת שמקורה בטנריפה) בטלקוטלפן. מ-31 בינואר עד 2 בפברואר, אלפי אנשים מצטופפים ברחובות העיירה. במהלך פסטיבל זה, פותחים רוב תושבי טלקוטלפן (הטלקוטלפניוס, Tlacotalpeños) את בתיהם כדי להכיל אלפי מבקרים. במהלך ימי היריד, מתקיים מפגש לאומי של נגנים בפלאסה דוניה מרתה החל מהשעה 17:00 עד 23:00. עשרות קבוצות מופיעות, לכל אחת מוקצה זמן השתתפות של 10 עד 30 דקות. בכל לילה, בסיום מפגש זה, מתחיל ריקוד הפנדנגו באותה כיכר. יש גם ריקודי פנדנגו מול כנסיית סן מיגליטו.
Nathy Peluso: Bzrp Music Sessions, Vol. 36
Nathy Peluso: Bzrp Music Sessions, Vol. 36 הוא סינגל שהוקלט על ידי המפיק מוזיקלי ארגנטינאי ביסאראפ ביחד עם הזמרת הספרדייה-ארגנטינאית נטי פלוסו. השיר יצא לאור ב-27 בנובמבר 2020, על ידי חברת התקליטים Dale Play. השיר תוך זמן קצר הפך להצלחה וויראליות, והגיע למקום הרביעי במצעד ארגנטינה הוט 100 ולמקום 121 במצעד בילבורד גלובל 200.
דב ימיני
דב ימיני (ט"ז בשבט תרכ"ו, 1866 – א' באב תרצ"ט, יולי 1939) היה מאישי הציבור הבולטים של פתח תקווה בראשיתה.
קורות חייו
ימיני נולד בשם דב ליפשיץ בט"ז בשבט תרכ"ו בעיירה זבלודובה שליד ביאליסטוק (בזמנו באימפריה הרוסית, כיום בפולין) לבנימין נטע ויעל הינדא ליפשיץ. בהיותו בן 16, לאחר שנות לימוד בישיבה, עלה לארץ ישראל עם אמו והתגורר בירושלים. בשנת תרמ"ג 1883 עלה עם חבריו הביאליסטוקאים על אדמות פתח תקווה. בהמשך ישב זמן מה ביהודיה שם היה אחראי על "ספרי האחוזה" וכמה שנים בירושלים. בשנת תרמ"ז חזר לגור בקביעות בפתח תקווה. במרתף ביתו פעל בשנות ה-90 של המאה ה-19 בית המלאכה לייצור רעפים של יוסף ברלוביץ.
נישא לרחל בת שלמה מרגלית. בארץ ישראל שינה את שם משפחתו ליפשיץ לשם עברי (ימיני - בשל מסורת במשפחה שמקורה משבט בנימין), דבר שלא היה מקובל אז. כן ויתר מרצונו על אזרחותו הרוסית, דבר שהצריך אותו אחר כך לשלוח את בנו בנימין לצבא העות'מאני.
בשנת 1928 התמנה לחבר המועצה הראשונה של פתח תקווה. בלט בפעילותו למען צביונה של פתח תקווה כמושבה דתית. ייסד בה את חברת "שומרי-שבת" ונלחם בהצגות בשבתות ובימי חול. כמו כן נלחם במכירת חמץ בפסח בחנויות יהודים. סייע בבנייתו של בית הכנסת הגדול במושבה ושימש בו גבאי ראשי שנים רבות. שימש כראש ה"חברה קדישא" במושבה במשך כארבעים שנה והשתתף במוסדות חסד נוספים.
ימיני הקים וניהל את יקב "כורמי התקוה" – היקב הראשון בפתח תקווה, ששיווק יין גם לחו"ל. הוא התגורר ברחוב מוהליבר פינת חובבי ציון, מול בית הכנסת הגדול שבו שימש כגבאי. באותו מקום ניצבה גם חנות היין שלו, ובביתו נבנה סליק של האצ"ל.
לפרנסתו עסק גם בחקלאות. כנתין עות'מאני נרשמו על שמו כל הקרקעות בפתח תקווה שבבעלות נתינים זרים. כמו כן הוא ניהל את "ספרי האחוזה" (טאבו) ובעת מלחמת העולם כשנשקפה להם סכנה, קבר את הרשומות ביקב, וכך נשתמרו עד ימינו.
נפטר בא' באב תרצ"ט (1939) בירושלים ונקבר בהר הזיתים, על מצבתו נכתב: "פ"נ צדיק תמים מהבונים הראשונים של פתח תקווה יסד ועמד בראש כל מוסדות התורה והחסד ביתו הי' פתוח לרוחה גודר גדר ועומד בפרץ מסר את נפשו לבצור קדושת היהדות". על שמו נקרא רחוב סמוך לתחנה המרכזית של פתח תקווה.
בניו: בנימין-נטע וחיים-שלמה. בנו ישראל-מיכאל נישא לבתה של גיטל דינוביץ. בתו שרה נישאה לרב משה לייב שחור ואמו של בנימין שחור.
בית משפחת ימיני
בית משפחת ימיני, ברחוב שפירא 10, נבנה על ידי דב ימיני עבור בנו הבכור בנימין-נטע באמצע שנות העשרים. בבעלותו של בנימין-נטע היו 110 דונם, כיום אדמות שיכון המורים. לאחר המלחמה ירדה משפחת ימיני מנכסיה והשטח נמכר.
בסמוך לבית מספר 8, הצמוד לבית משפחת ימיני, עומד אחד מעצי האקליפטוס הלימוני היחידים בארץ. גילו מוערך במאה שנה.
שימור הבית
במשך השנים נמכר הבית והיה בבעלות משפחת בכור, שהתגוררה בו. החל מהעשור הראשון של שנות האלפיים, הבית לא היה מאוכלס והוא עמד בסכנת הריסה. גורמים בעיריית פתח תקווה הכניסו את הבית לרשימת המבנים לשימור של עיריית פתח תקווה והוחל בתכנון שימורו.
בשנת 2006 נשרף הבית. השריפה כילתה את גג הרעפים המקורי וניזוקו ציורי הקיר המקוריים. המבנה הוזכר בדו"ח של מבקר המדינה והמועצה לשימור אתרים פתחה בקשר עם היזם ועם עיריית פתח תקווה כדי למצוא פתרון לשימור המבנה. ב-2009 החליטה ועדת התכנון המקומית של העירייה לאפשר ליזם לפרק את המבנה ולהעתיקו לחזית המגרש, למרות התנגדות המועצה לשימור מבנים. בעקבות כך פורק הבית ונבנה מחדש שלושה מטרים מזרחה ממקומו המקורי, ותקרתו חודשה. על שטח החצר הוקם מגדל מגורים כפול בן שמונה קומות. המרפסת האחורית של הבית וכן הרפת והאסם לא שוחזרו. בחזית המבנה ניטעו עצי פרי בתור שחזור הבוסתן.
ב-4 בספטמבר 2011 ערכה עיריית פתח תקווה טקס חנוכת הבית למבנה המשוחזר במעמד ראש העיר וצאצאי משפחת ימיני.
הווארד מצנבאום
הווארד מורטון מצנבאום (באנגלית: Howard Morton Metzenbaum; 4 ביוני 1917 – 12 במרץ 2008) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, שבמשך כעשרים שנה כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוהיו בשנת 1974 ובשנים 1976–1995. טרם חברותו ב היה מצנבאום חבר בית המחוקקים המדינתי באוהיו.
תחילת דרכו
באמצעות השקעות צבר מצנבאום הון לא מבוטל, במיוחד דרך נדל"ן בסמוך לשטחי נמל התעופה הבינלאומי קליבלנד הופקינס . מצנבאום ושותפו העסקי הראשון, אלווה "טד" בונדה, חזו את השווי העתידי של קרקעות אלה, שלימים תהיינה לחניונים רווחים מוארים במיוחד הפועלים עשרים וארבע שעות ביממה. העסק התרחב וחיש מהר נהפך לחברת חניוני התעופה של אמריקה (APCOA Parking), חברת החניונים הגדולה בעולם. עד 1970 הוא מכר את חלקו ב-APCOA Parking תמורת 20 מיליון דולר אמריקאי. בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 היה מצנבאום בעלים משותף של רשת השבועונים "Sun Newspapers", שאת עיתוניה הפיצה בקליבלנד רבתי, ולאחר הפסדו בבחירות לסנאט תמה פעילות הרשת.
מ-1943 עד 1947 היה מצנבאום חבר בית הנבחרים של אוהיו. לאחר מכן שירת בסנאט המדינתי בשנים 1947–1951. בשנת 1958 ניהל את מטה הבחירות של חבר הסנאט האמריקאי סטיבן יאנג, שבמהפך מרשים ניצח את הסנאטור המכהן ג'ון בריקר, מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגן הנשיא במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1944. מצנבאום שב וסייע ליאנג במסע הבחירות לתקופת כהונה נוספת ב-1964.
בסנאט האמריקאי
בשנת 1970 התמודד מצנבאום על אחד משני מושביה של אוהיו בסנאט אותו ייצג יאנג, שבחר שלא להתמודד לכהונה שלישית. הוא ניצח את האסטרונאוט ג'ון גלן בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ברוב דחוק בן 51% לעומת 49 האחוזים של גלן, אך הפסיד בבחירות הכלליות למועמד הרפובליקני המיוחס רוברט טאפט ג'וניור.
בשנת 1976, מצנבאום התמודד בשנית מול טאפט ג'וניור. המירוץ בין השניים היו צמוד פעם נוספת, אך הפעם הוא ניצח וניצל את ניצחונו של ג'ימי קרטר בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה. טאפט התפטר מהסנאט ימים אחדים טרם סיום כהונתו, ובכך איפשר למצנבאום להישבע לתפקידו מוקדם יותר כדי לצבור ותק על פני עמיתיו שנבחרו במחזור 1976. מצנבאום נבחר מחדש ב-1982 ובקלות גבר על פול פייפר, חבר בסנאט של אוהיו. באותה שנה התמודדה בת דודתו של מצנבאום, סגנית מושל מיזורי הארייט וודס, נגד הסנאטור הרפובליקני ג'ון דנפורת' , אך כשלה בהתמודדות זו.
ב-1981 הוטח עלבון במצנבאום באולם מליאת הסנאט כאשר הסאנטור פריץ הולינגס מקרוליינה הדרומית כינה אותו "הסנאטור מבני ברית", כלעג לשורשיו היהודיים של מצנבאום. בהמשך התנצל הולינגס בפני מצנבאום והדברים נמחקו מהפרוטוקול. ב-2 בדצמבר אותה שנה נמנה מצנבאום בין ארבעת הסנאטורים שהצביעו נגד תיקון להצעת טילי ה-MX של הנשיא רונלד רייגן, שנולד לתקצב את מערכת הטילים בכ-334 מיליון דולר ולמסד הקצבה נוספת לשיטות מחקר אחרות שיאפשרו להציב טילי ענק בבסיסים צבאיים. בשלהי שנות ה-70 ובראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 מערכת היחסים בין גלן למצנבאום הייתה עכורה ומתוחה. כאשר מצנבאום הביע תמיכה במועמדותו של גלן לנשיאות ארצות הברית לקראת הבחירות הנשיאותיות בשנה העוקבת, חלה הפשרה וחמימות ביחסים.
בשנת 1988 התמודד מצנבאום לתקופת כהונה שלישית בסנאט. יריבו הרפובליקני היה ראש עיריית קליבלנד ג'ורג' ווינוביץ'. ווינוביץ' האשים את מצנבאום בנקיטת גישה רכה כלפי פורנוגרפיית ילדים, האשמות שנמתח עליהן ביקורת בידי רבים, בהם הסנאטור ג'ון גלן, שמסר הצהרה לעיתונות בה ניסה להפריך ולסתור את טענותיו של ווינוביץ'. מצנבאום ניצח בבחירות ביחס של 57% מול 43%, על אף ניצחונו של סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש באוהיו בבחירות לנשיאות שהתקיימו במקביל. עשר שנים לאחר מכן נבחר וויינוביץ' למושבו של גלן בסנאט, לאחר שהאחרון פרש מהחיים הפוליטיים.
בערוב ימיו
לאחר שעזב את הסנאט ב-1995 כיהן מצנבאום כיושב ראש התאחדות הצרכנים של אמריקה. הוא נפטר בבית מגוריו ששכן באוונטורה שבפלורידה, ב-12 במרץ 2008. הוא נטמן בבית העלמין מייפילד שבקליבלנד הייטס באוהיו.
No. 5 Collaborations Project
No. 5 Collaborations Project הוא מיני-אלבום של הזמר-יוצר הבריטי אד שירן, שהוציא שירן עצמאית ב-9 בינואר 2011 זהו המיני-אלבום החמישי של שירן מתוך חמישה מיני-אלבומים שהקליט בתקווה להיות חתום בעתיד בחברת תקליטים. האלבום הגיע למקום ה-46 במצעד האלבומים הבריטי.
מבחינה מוזיקלית, שולבה באלבום הפקה רגישה, עם נושאים רציניים ונושאים "רודפים". במיני-אלבום משתתפים אמנים שונים מז'אנר הגריים, כגון דבלין, ויילי, פי מאניף גטס, ו-JME.
בקתת ניל קולגאן
בקתת ניל קולגאן (באנגלית: Neil Colgan Hut) היא בקתה אלפינית, הניצבת על קרחון פיי, בשטח הפארק הלאומי קוטניי, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הבקתה ממוקמת על קו פרשת המים של אמריקה, במעבר ההרים בין הר ליטל והר בואולן - פסגות המשקיפות על עמק עשר הפסגות.
הבקתה היא המבנה הגבוה ביותר מעל פני הים בקנדה, בגובה 2,957 מטרים מעל פני הים, והיא נחשבת כמבנה בעל חשיבות היסטורית.
הבקתה מיועדת למטפסי ההרים באזור, ומתוחזקת על ידי המועדון האלפיני של קנדה.
הבקתה יכולה להכיל 18 מטיילים בחודשי הקיץ ו-16 מטיילים בחורף, ויש בה מטבח עם תנור ומנורות גז, ושירותים.
ניתן להגיע לבקתת ניל קולגאן בטיפוס של כ-4 עד 6 שעות מבקתת פיי, או טיפוס של 8 עד 12 שעות מאגם מוריין.
לקריאה נוספת
• Lynn Martel, Tales and Trails: Adventures for Everyone in the Canadian Rockies, P 76, 90,
• The American Alpine Club Golden, The American Alpine Club Banff, Accidents in North American Mountaineering 2004, P 7
• Andrew Hempstead, Moon Canadian Rockies: Including Banff & Jasper National Parks
יחסי ניו זילנד–פיג'י
יחסי ניו זילנד–פיג'י הם היחסים הדיפלומטיים שבין ניו זילנד ופיג'י. היחסים בין שתי מדינות האוקיינוס השקט היו בעבר ידידותיים, וניו זילנד הייתה מזה זמן רב שותפה משמעותית לסיוע בפיתוח ושותפה כלכלית עבור פיג'י.
היחסים בשנים האחרונות
היחסים הדיפלומטיים צנחו לשפל חדש ביוני 2007, כאשר פיג'י גירשה את הנציב העליון של ניו זילנד, מייקל גרין, מפני שכביכול "התערב בענייני הפנים של פיג'י". ממשלת ניו זילנד הכחישה טענה זו. בחודש שלאחר מכן האשים שר האוצר של פיג'י מהנדרה צ'אודרי את ניו זילנד בעוינות מוגזמת כלפי ממשלתו של ביינימארה, ורמז על שינויים הממתרחשים או יתרחשו במדיניות החוץ של פיג'י כלפי אסיה: "לפיג'י יש חברים בסין, יש לה חברים בקוריאה, יש לה חברים במדינות אחרות באסיה. אנחנו כבר איננו מסתמכים על אוסטרליה וניו זילנד." אוסטרליה, כמו ניו זילנד, גינתה בתוקף את ההפיכה הצבאית שהתרחשה בדצמבר 2006, ואילו סין, לעומת זאת, יעצה לקהילה הבינלאומית להראות הבנה כלפי המצב בפיג'י.
מאוחר יותר באותה השנה, הלן קלארק הצהירה כי "יתייחסו אל ביינימרמה כאל מצורע" אם ישתתף בפגישה בפורום איי האוקיינוס השקט בטונגה באוקטובר. חברי הפורום האחרים הגיבו והתרחקו מעמדתה של ניו זילנד, וביינימרמה אכן השתתף בפורום. קלארק התחמקה מפגישה עם ביינימרמה במהלך הפורום.
בנובמבר 2007 היחסים הבילטרליים החמירו עוד יותר כאשר איש עסקים ניו זילנדי יליד פיג'י, באלו חאן, נעצר בפיג'י, הואשם בקשירת קשר להתנקשות בחייו של ביינימרמה ובכמה מחברים אחרים בממשלת פיג'י, ולכאורה הוכה מכות קשות מצד המשטרה. מה שהביא אותו לאשפוז. הנציבות העליונה של ניו זילנד בסובה נמנעה מגישה לחאן. מפקד המשטרה של פיג'י, אסלה טלני, אמר: "נעשים מאמצים ליצור סביבה שלילית, שעשויה לספק תירוצים למדינות אורבות מסוימות להתערב בענייני פיג'י" - התייחסות שקופה לניו זילנד. שר החוץ של ניו זילנד, וינסטון פיטרס, הגיב לטענה בכך שדחה אותה כ"שטות לא מבוססת". הלן קלארק הכחישה באותה מידה כי ניו זילנד מילאה חלק כלשהו במזימה כלשהי להתנקש בחיי ביינימרמה: "נקודת המבט של ניו זילנד, אין לנו חלק במימון או תמיכה בפעילות מסוג זה בפיג'י." ביינימרמה פרסם הצהרה המאשרת כי אינו מאמין שממשלות אוסטרליה וניו זילנד היו מעורבות במזימה.
בדצמבר 2007, במסגרת הסנקציות, אסרה ניו זילנד על ארבעים ושבעה נערים מפיג'י, בגילאי 10 עד 13, להיכנס לניו זילנד כדי להשתתף באירוע בינלאומי. היחסים הדיפלומטיים המעורערים של ניו זילנד עם פיג'י עוררו תגובה בינלאומית כאשר הם הובילו את שתי המדינות לסכסוך על כדורגל. ניו זילנד הייתה אמורה לערוך משחק מוקדמות מונדיאל 2010 בין פיג'י לניו זילנד, אך סירבה לתת אישור כניסה לשוער הראשי של נבחרת פיג'י, סימיונה טמאניסאו.
ביוני 2008 הצהיר ראש ממשלת פיג'י ביינימרמה כי ניו זילנד ואוסטרליה אינן מנסות באמת "לקדם את פיג'י"; הוא תיאר את הלחץ והדרישות שלהם כ"לא כנים, צבועים, לא קונסטרוקטיביים ופוגעים". הוא גם הצהיר כי ניו זילנד ואוסטרליה "מתנשאות, מחזיקות בדעות נאו-קולוניאליסטיות ואינן מכירות בכך שפיג'י היא מדינה ריבונית שיש להתייחס אליה בכבוד". ביינימרמה הוסיף כי "אוסטרליה וניו זילנד נוטות לחבל במאמצי הממשלה הזמנית בבניית מוסדות חזקים ואחראיים" עבור פיג'י.
ביולי 2008 פגש וינסטון פיטרס את ביינימרמה לראשונה מאז ההפיכה, בפיג'י. הקומודור העלה את נושא הסנקציות של ניו זילנד, ופיטרס אישר כי הסנקציות יישארו עד שממשלת ניו זילנד תראה סימנים ברורים להכנת בחירות. מאוחר יותר באותו חודש, האשימה קלארק את ביינימרמה כי הוא "אשם בפשעים חמורים למדי, כמו בגידה". בספטמבר היא הוסיפה כי לא תהיה נורמליזציה ביחסי ניו זילנד-פיג'י עד שממשלה נבחרת תחזור לשלטון.
ב-15 בדצמבר 2008 ממשלת ניו זילנד בהנהגתו של ג'ון קי התגרתה באולטימטום של ביינימארמה ואיימה לגרש את הנציב העליון של ניו זילנד, אלא אם תוענק ויזה לסטודנט מאוניברסיטת מאסי, בנו של רופני נאצ'ואה, מזכירה בלשכת נשיא פיג'י. באותו יום נעצרה עיתונאית TVNZ בשדה התעופה הבינלאומי נאדי והועברה למשך לילה לבית מעצר בפיג'י לפני שגורשה חזרה לניו זילנד בבוקר ה-16. הכתב הורשה להחזיק את הטלפון הנייד שלה אך סירב לשתות מים. ראש הממשלה ג'ון קי אומר כי הטיפול בעיתונאי היה "לא מקובל". כמו כן, פקידי משרד החוץ והמסחר פנו לבית המעצר לבקר את העיתונאי, אך גם כניסתם נמנעה, ג'ון קי הצהיר כי: "זה לגמרי לא מקובל ואנחנו ניקח את העניין בפני הרשויות בפיג'י".
בינואר 2010, שר החוץ של ניו זילנד מורי במקאלי נפגש עם שר החוץ של פיג'י ראטו בנאדי, וציין כי שתי המדינות רצו לשפר את יחסיהם. ממשלת ניו זילנד פרסמה הודעה לעיתונות לפיה שתי הממשלות "הסכימו להקים תפקיד של יועץ נוסף עבור פיג'י בוולינגטון, ולניו זילנד בסובה, עם אישור עקרוני למינוי סגן ראש המשלחת בכל עיר בירה". ניו זילנד ציינה גם כי "הדיאלוג לא אותת על שינוי בהתנגדותה החריפה של וולינגטון לממשל בראשות הצבא של פיג'י וגם לא יוקלו הסנקציות כתוצאה מכך".
Breaking My Heart
Breaking My Heart (בעברית: שובר את לבי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הפארואזי ריילי. את השיר הוציאה לאור ב-19 בינואר 2023 חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. לאחר זכייתו ב-Dansk Melodi Grand Prix 2023 ייצג את דנמרק באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב.
על השיר
לדברי ריילי, "Breaking My Heart" נכתב במהלך שפל בין מערכת יחסים רומנטית שחווה. תחילה חשש להוציא לאור את השיר, והוא נשאר במגירתו כמה שנים. אולם כששמע על פתיחת ההרשמה לקדם השנתי של דנמרק לתחרות הזמר של האירוויזיון, החליט לפרסמו כסינגל.
לפני האירוויזיון
Dansk Melodi Grand Prix 2023 הייתה המהדורה ה-53 של הקדם הדני לאירוויזיון. היא נערכה ב-11 בפברואר 2023.
זהות הזוכה נקבעה באמצעות שתי מערכות הצבעה שונות. בסיבוב הראשון שלושת האמנים שקיבלו את מירב הקולות מהקהל יעלו לתלת-קרב. לאחר מכן מבין השלושה נקבע הזוכה באמצעות שילוב של קולות השופטים והצבעות הקהל ביחס שווה של 50/50. לקראת האירוע נחשב "Breaking My Heart" כמועמד מוביל לזכייה, ואף דורג במקום השני בסקר שערך האתר "Wiwibloggs". לאחר ספירת הקולות הוא הוכרז כזוכה הקדם וכנציג דנמרק למהדורת האירוויזיון הקרובה.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. דנמרק שובצה למחצית הראשונה של חצי הגמר השני, שהתקיים ב-11 במאי 2023.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. דנמרק שובצה ראשונה, לפני ארמניה. ב-11 במאי 2023 ביצע ריילי את "Breaking My Heart" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2023. הוא נכשל בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-13 במאי.
הערות שוליים
קט:שירי 2023 קט:סינגלים מ-2023 קט:שירי אירוויזיון 2023 קט:שירי דנמרק באירוויזיון קט:שירים באנגלית קט:שירים על כאב לב קט:סינגלים בהוצאת אטלנטיק רקורדס
בלי לשמור טינה
בלי לשמור טינה (באנגלית: No Hard Feelings; בגרמנית: Futur Drei) הוא סרט דרמת נעורים גרמני-להט"בי שיצא ב-2020. הסרט בוים על ידי פרז שעריאת . הסרט, שאורכו 92 דקות, מספר על פרוויס (בנג'מין רדג'איפור), צעיר גאה ממוצא איראני שמתגורר בגרמניה, שמבצע עבירה קלה פלילית ונידון לבצע שירות קהילתי בבית מעצר לפליטים, שם הוא מתאהב בעולה חדש, אמון (אידין ג'לאלי).
הסרט הוצג לראשונה ב-23 בפברואר 2020 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-70 במספר. בפסטיבל זה, הסרט זכה בפרס טדי בקטגוריית הסרט הטוב ביותר ובקטגוריית פרס קוראי המגזין הגרמני "Siegessäule".
בתחילה, הסרט צפוי לצאת בצורה מסחרית בגרמניה ב-28 במאי 2020, אך בגלל מגפת הקורונה, יציאת הסרט לאקרנים הייתה ב-23 בספטמבר 2020.
ספינת תותחים
ספינת תותחים (באנגלית: gunboat, בצרפתית: canonnière) היא כלי שיט מלחמתי החמוש בתותח אחד או יותר, שייעודו הרעשת מטרות בחוף ושיטור בקרבת החוף, בנהרות ובמקומות מוגבלים לשיט, בהם אוניית מלחמה רגילה אינה יכולה לפעול. ספינות התותחים הראשונות הונעו במשוטים או במפרשים.
תקופת אוניות המפרשים
ספינת התותחים בתקופת המפרשים הייתה על פי רוב כלי שיט פתוח, ללא סיפון, שנשא תותח חלק-קדח יחיד בחרטום ולפעמים שניים-שלושה תותחים שכאלה. מהן שהיו בעלות תורן אחד או שניים והונעו על ידי מפרשים ואחרות הונעו על ידי משוטים. דגם הספינה הנפוץ ביותר בתקופה זו היה בעל תורן יחיד ואורכו כ-15 מטרים. ספינות מדגמים אחרים נשאו שני תותחים או כמה תותחי סביבול (swivel gun) על מעקות הסיפון.
ספינת תותחים שנשאה תותח יחיד וכבד למדי (למשל, 32 ליטראות) יכלה לפעול במים רדודים או מוגבלים לתמרון שהיו חסומים בפני אוניות גדולות יותר. אומנם פריגטה יכולה הייתה להשמיד ספינת תותחים בכדור תותח אחד בלבד, אך אם ניצבו למולה בשפך נהר שש ספינות תותחים, ניצחונה עליהם היה מושג תוך אבדות ונזקים כבדים. זאת ועוד, בנייתן של ספינות תותחים הייתה קלה ומהירה; הספינות שנלחמו בקרב ולקור (Valcour) ב-1776 באגם צ'מפליין היו ברובן ספינות תותחים שנבנו במקום.
כל הציים המלחמתיים בתקופת המפרשים החזיקו בספינות תותחים. השימוש בהן נפוץ במיוחד בים הבלטי בשלהי המאה ה-18, מאחר שהתאימו מאוד לשיט במפרצונים ובארכיפלגים הרבים של שוודיה, פינלנד ורוסיה. היריבות בין שוודיה לרוסיה הגדילה עוד יותר ציי ספינות תותחים והאיצה את פיתוחם של דגמים חדשים. במלחמת רוסיה-שוודיה (1788-1790), סכסוך ששיאו היה קרב סוונסקסונד, נטלו חלק למעלה מ-30,000 איש ומאות ספינות תותחים, גליאות וספינות משוטים אחרות. מרבית כלי השיט הללו פותחו מ-1770 ואילך על ידי הארכיטקט הימי פרדריק הנריק אף כאפמן (Chapman) עבור צי מימי החופים השוודי (skärgårdsflottan). הציים היריבים של דנמרק ורוסיה העתיקו את דגמי הספינות הללו ושכללו אותם, והם נפוצו גם לים התיכון ולים השחור.
שני הדגמים הנפוצים ביותר של ספינות תותחים פורשׂות היו "סלופ התותחים" ו"יוֹל התותחים". הראשונה והגדולה בין השתיים, שנקראה בשוודית kanonslup, הייתה באורך 20 מטרים ולה שני תותחי 24 ליטראות, אחד בירכתיים והשני בחרטום. "יול התותחים" (kanonjolle) הייתה באורך 15 מטרים ולה תותח יחיד של 24 ליטראות. ציי מלחמה רבים בים הבלטי הוסיפו להחזיק בספינות תותחים עד המחצית השנייה של המאה ה-19. במלחמת קרים, ליד טורקו בצפון מזרח פינלנד, התמודדו אוניות בריטיות עם ספינות תותחים רוסיות גדולות יותר שאורכן 22 מטרים. כלי שיט אלה היו ספינות המשוטים המלחמתיות האחרונות שירו מתותחיהן בקרב ימי.
ספינות תותחים מילאו חלק משמעותי בתוכניתו של נפוליאון לפלוש לאנגליה ב-1804. ממלכת דנמרק-נורווגיה עשתה בהן שימוש נרחב במלחמת ספינות התותחים (1807-1814). בשנים 1803-1812 נקט הצי האמריקני מדיניות המשתיתה את עיקר כוחו על ספינות תותחים חופיות ואף ניסה דגמים שונים. אך לאחר שבמלחמת 1812 כמעט ולא הייתה בהן תועלת, הן הוחזרו לתפקידן המקורי ככלי שיט ייעודיים.
בית הממשל הצבאי בחברון
בית הממשל הצבאי הוא מצודת טיגארט בעיר חברון ששימש את גורמי המשטר השונים בחברון, בהם משטרת המנדט, המטרה הירדנית והממשל הצבאי הישראלי. הבניין, ששימש את ראשוני מתיישבי היישוב היהודי בחברון, הוחרב במהלך האינתיפאדה השנייה.
ספינת תותחים
תקופת אוניות הקיטור
בתחילת המאה ה-19, עם ראשית השימוש במנוע הקיטור להנעת אוניות, בנה הצי המלכותי הבריטי וכמוהו ציי מלחמה אחרים מספר רב של כלי שיט קטנים שהונעו על ידי גלגלי משוטות צדיים ולימים על ידי מדחף. בתחילה הוסיפו כלי שיט אלה לשאת מערך מפרשים שלם, וההנעה בקיטור הייתה לעזר בלבד.
בית הממשל הצבאי בחברון
היסטוריה
המבנה הוקם כמצודת טיגארט בשנות השלושים של המאה העשרים, לשימוש משטרת המנדט. לאחר השתלטות ירדן על חברון ב-1948, הפך המבנה למטה של המשטרה הירדנית והמשמר הלאומי הירדני. עם כיבוש יהודה ושומרון בידי ישראל במלחמת ששת הימים, הוסב המבנה לשימוש הממשל הצבאי הישראלי.
בפסח 1968 שכרה קבוצה שהורכבה מאנשי התנועה למען ארץ ישראל השלמה, המטה להחזקת השטחים, ותלמידים מישיבת מרכז הרב, את מלון "פארק" בחברון, במטרה לחדש את היישוב היהודי בחברון. הקבוצה מנתה בין היתר את הרב משה לוינגר, הרב אליעזר ולדמן, אליקים העצני והסופר אהרן אמיר. לאחר פסח לא הראתה הקבוצה סימן שכוונתם לעזוב את המלון.
ספינת תותחים
תקופת אוניות הקיטור
במהלך מרידות שנת 1837 בקנדה העילית ובקנדה התחתית, הציב הצי המלכותי בימת אונטריו ובנהר סנט לורנס שתי ספינות תותחים עשויות עץ ומונעות בגלגלי משוטות. ב-1844 הציב הצי האמריקני בימות הגדולות את "מישיגן", ספינת תותחים עשויה ברזל ומונעת בגלגלי משוטות.
בית הממשל הצבאי בחברון
היסטוריה
במאי החלו מחאות מאישי ציבור ערבים בעיר על ההתיישבות. בי"ד באייר דנה ממשלת ישראל בנושא וקיבלה החלטה ליישב יהודים בסביבות העיר עצמה, בנפרד מתושביה הערביים, באמצעות הקמת שכונה עירונית יהודית על גבעה ממזרח לעיר. הממשלה החליטה כי עד להקמת השכונה, יעשו כל הסידורים הנדרשים לשמירת ביטחונם של המתנחלים דיירי 'מלון פארק', כולל העברת למתחם אחר. בעקבות כך הורה שר הביטחון משה דיין לתושבים לעבור אל מתחם בניין הממשל הצבאי.
ספינת תותחים
תקופת אוניות הקיטור
"פון דר טאן" הייתה ספינת התותחים הראשונה בעולם שהונעה על ידי מדחף. היא נבנתה ב-1849 במספנות קונראדי בקיל עבור הצי הקטן של שלזוויג-הולשטיין. הדחקה היה 120 טון, היא הייתה בשעתה האונייה החדישה ביותר בצי והשתתפה בהצלחה במלחמת שלזוויג הראשונה.
בית הממשל הצבאי בחברון
היסטוריה
קבוצת המתנחלים התגוררה במתחם במשך כשנתיים עד לאכלוס קריית ארבע, באלול תשל"א (1971).
ספינת תותחים
תקופת אוניות הקיטור
בשנות החמישים של המאה ה-19 בנתה בריטניה מספר רב של ספינות תותחים עשויות עץ, שאחדות מהן השתתפו במלחמת קרים, מלחמת האופיום השנייה והמרד ההודי. ב-1854, במהלך מלחמת קרים, בנה הצי המלכותי את ספינות התותחים מדגם "ארו" (Arrow-class) והועיד אותן להרעשת מטרות חוף בזירת הים הבלטי. עוד באותה שנה נבנו שש ספינות נוספות מדגם "גלינר" (Gleaner-class) ולאחריהן 20 ספינות מדגם "דפר" (Dapper-class). במאי 1855 נפרשו 6 ספינות תותחים מדגם "דפר" בים אזוב, שם הועסקו בפשיטה ובהשמדת מחסנים לאורך החוף. הצי הבריטי שנשלח לים הבלטי ביוני 1855 כלל 18 ספינות תותחים; הספינות שימשו לתקיפת מתקני חוף, והן פעלו יחד עם אוניות מלחמה גדולות יותר, מהן קיבלו את אספקת המזון והפחם שלהן.
בית הממשל הצבאי בחברון
היסטוריה
המבנה שימש את צה"ל עד להסכם חברון ב-1997, אז הועבר לרשות הפלסטינית.
ב-30 ביוני 2002, במהלך מבצע חומת מגן, פוצץ המבנה בידי צה"ל על מנת לפנות מחבלים שהתבצרו בו.
ספינת תותחים
תקופת אוניות הקיטור
ספינות התותחים זכו לעדנה מחודשת במלחמת האזרחים האמריקנית. צי האיחוד וצי הקונפדרציה הסבו במהירות ספינות משוטות צדיות להובלת נוסעים לצורכיהן המלחמתיים ואף בנו ספינות תותחים חדשות, כמו למשל "מיאמי". בדרך כלל הן חומשו ב-12 תותחים או יותר, לעיתים בעלי קוטר גדול למדי, ועל פי רוב היו משוריינות בדרך זו או אחרת. בתקופה זו החלו הבריטים משיקים סדרות חדשות של ספינות תותחים, שהחליפו את הספינות המיושנות מימי מלחמת קרים. אז גם החלו בונים ספינות בעלות מבנה מעורב – מצלעת ברזל וליווח מעץ. בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 כלל השם "ספינת תותחים" כלי שיט מגדלים שונים: ספינות תותחים נְהָרִיוֹת (river guboats), מוניטורים נהריים (river monitors), ספינות תותחים להגנה חופית (כמו אוניית הצי הקיסרי הגרמני "פנתר") ומוניטורים גדולי-ממדים להפגזת מטרות בחוף. בשנים 1880-1870 בנתה בריטניה ספינות תותחים להגנת חופים שזכו לכינוי "מגהצים" (flat-iron gubnoats) על שום צורתם. באותם מקומות בהן נמצאו תחנות מעטות לתדלוק בפחם, הוסיפו ספינות התותחים לשאת גם מערך מפרשים שלם; אה"מ "גֶּנֶט", סלופ השמורה במספנה ההיסטורית בצ'טם שבאנגליה, היא דוגמה לספינת תותחים מסוג זה.
בארצות הברית קיבלו ספינות אלה את סימן הזיהוי PG; הדחקן היה בדרך כלל פחות מ-2000 טון, אורכן כ-61 מטרים, השוקע 3.0-4.6 מטרים ולעיתים פחות מכך, והן נשאו תותחים שקוטרם עד 5-6 אינץ' (130-150 מ"מ). אחד המאפיינים החשובים של כלי שיט אלה הייתה יכולתם לפעול בנהרות ולהגיע אל מטרות בפנים היבשת, משימה שלא הייתה אפשרית לפני המצאת המטוס. בתקופה זו השתמשו המעצמות הימיות בספינות תותחים לפעולות שיטור בקולוניות או כדי לכפות את רצונן על מדינות חלשות כמו סין הקיסרית (ראו, למשל: פטרול היאנגצה). זהו מקורו של המושג מתחום היחסים הבינלאומיים "דיפלומטיה של ספינות תותחים" (gunboat diplomacy). ספינות תותחים שחומשו בטורפדות, נקראו ספינות תותחים נושאות טורפדות (torpedo gunboats).
חלק גדול מצי ספינות התותחים הבריטי הוצא מן השירות בשנים הראשונות של המאה העשרים במסגרת הרפורמות של אדמירל ג'ון פישר. אחדות עדיין מילאו תפקידים שונים בתחילת מלחמת העולם הראשונה. ספינות התותחים המבצעיות האחרונות, שסיירו בנהרות מערב אפריקה, הוצאו מן השירות ב-1926.
ברם, בשל כורח הנסיבות הצטייד הצי המלכותי מחדש בספינות תותחים במהלך מלחמת העולם הראשונה. היו אלה 12 ספינות קטנות ונמוכות שוקע מדגם "אינסקט" (Insect), בעלות הדחק של 635 טון, מהירות מספיק כדי להתמודד עם זרמיהם החזקים של נהרות גדולים ולהן חימוש כבד יחסית. הן הוצבו במהלך המלחמה ולאחריה בנהר הדנובה ברומניה, בפרת ובחידקל במסופוטמיה, בנהר דווינה הצפוני בצפון רוסיה וביאנגצה בסין. הבריטים, וכמוהם גם מעצמות מערביות אחרות, הוסיפו להחזיק את ספינותיהם בסין עד לאחר מלחמת העולם השנייה, כדי להגן על האינטרסים שלהם במקום. ספינות תותחים נוספות, גדולות יותר, נבנו בשלהי שנות השלושים לשירות במזרח הרחוק. מהן שהפליגו בכוחות עצמן ליעדן, ואחרות הובלו כשהן מפורקות והורכבו מחדש בשאנגחאי.
ספינות התותחים הבריטיות במלחמת העולם השנייה
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, הוחזרו רוב ספינות התותחים הבריטיות מן המזרח הרחוק והוצבו באוקיינוס ההודי ובים התיכון כדי לסייע לצבא הנלחם בצפון אפריקה ובדרום אירופה. אלו שנותרו במזרח הרחוק הועברו לידי הסינים (אה"מ "סנדפייפר", ששמה הוחלף ל"יינג האו") או נפלו תוך כדי הלחימה לידי היפנים.
שימוש מושאל בתעופה
בתחום התעופה הצבאית משמש המונח Gunship לציון כלי טיס קרבי החמוש בתותחים (בדרך כלל תותח אוטומטי מהיר-ירי). בעבר מסוקי קרב, כדוגמת ה-AH-64 אפאצ'י, כונו Helicopter Gunship אך כיום המונח Attack Helicopter נפוץ יותר. דוגמה נוספת למטוס שהוא Gunship הוא ה-AC-130 ספקטר המבוסס על מטוס תובלה מדגם לוקהיד C-130 הרקולס.
רן דברת
רן דברת (נולד ב־6 בספטמבר 1974) הוא תסריטאי וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
דברת, הוא בוגר המחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל ובית הספר למחזאות של סדנאות הבמה. עבד כקופירייטר באדלר חומסקי & ורשבסקי וכפרילנסר.
דברת יצר סדרות טלוויזיה קומיות רבות שחלקן משודרות עד היום ובהן תוכנית המערכונים קצרים ששודרו ברשת, לה פמילייה לערוץ 10 בכיכובם של מריאנו אידלמן ורותם אבוהב, לערוץ הילדים מריו, והקלמרים. למחוץ לחוק ששודרה בקומדי סנטרל ובנות הזהב.
דברת השתתף בכתיבת לתוכניות טלוויזיה רבות. ב-2001 כתב לתוכנית הבידור חלומות בהקיציס ששודרה בערוץ 2, לתוכנית ההמשך החטא ועונשו, ולפיני הגדול. ב-2004 הצטרף לצוות הכותבים בעונה הראשונה של ארץ נהדרת, ב-2008 יצר וכתב את הקומדיה גומרות הולכות ותוכנית המערכונים הישראלים של מה קשור, שאותה כתב לצד יגאל שפירא, אורי כץ וחן אביגדורי. כתב לשבוע סוף החדש, הספסל האחורי וקצר משפחתי ששודרו ברשת. כתב גם למלון של פיני, כתב לחנה לסלאו את מופע הבידור "לסלאו לא נחה", ולליטל שוורץ את מופע הסטנד-אפ.
ב-2019, יצר וכתב את הסדרה אבא משתדל של טל פרידמן לצד עודד דוידוף, וכותב למועדון לילה בקשת 12, זהו זה! ולקובי וליטל. דברת כתב את התסריט לסרט "נווה ברושים" שמביים שי קפון, קיבל מימון מקרן רבינוביץ ונמצא בשלבי צילום.
נוסף לפעילותו בטלוויזיה ובקולנוע, ב-2016, יצא לאור הרומן שחיבר, "חזקים ברוסיה" בהוצאת אחוזת בית. חיבר כתבות הומוריסטיות למגזין בלייזר.
ב-2020 עלה המחזה "לא משלנו" שבוים על ידי רועי שגב לתיאטרון באר שבע.
ב-2022 כתב את המחזה ״עד לבית״ בתיאטרון רמלה.
חיים אישיים
רן נשוי ואב לשניים.
קודה תקשורת
קודה תקשורת בע"מ היא חברה ישראלית להפקת תוכניות טלוויזיה בבעלות רם לנדס.
היסטוריה
בעל החברה הוא רם לנדס, איש תקשורת ישראלי, שכיהן כסמנכ"ל התוכן של חברת החדשות של ערוץ 2, עורך ראשי של המהדורה המרכזית ומנכ"ל חדשות 10.
ב-2005 עזב לנדס את תפקיד מנכ"ל חדשות 10, לשם הקמת חברת "קודה תקשורת", שהפיקה תוכניות כגון "אישי עם גיל ריבה" ("HOT3"), "עד כאן עם אורי גוטליב" (yes), "יום חדש" (קשת), ערוץ 2) ו"בואו נפתח את זה" (קשת, ערוץ 2), בהן שימש כיוצר, מפיק ועורך אחראי.
ב-2008 הפיקה החברה את הטלנובלה של HOT3, "חשופים", העוסקת באנשים והסיפורים מאחורי מהדורות החדשות בישראל. באותה שנה העלתה "קודה תקשורת" תוכנית סאטירה יומית בערוץ 15 בלוויין בהגשת הסטנדאפיסט יעקב כהן שזו הייתה הופעתו הראשונה במדיום הטלוויזיוני. כמן כן הועלתה סדרה "בואו נפתח את זה". ב-2009 הפיקה "קודה תקשורת" עונה שנייה של הטלנובלה "חשופים". באותה שנה יצר לנדס, יחד עם הבמאי דורון צברי, את הסדרה "מחוברות" שבה חמש נשים תיעדו במשך תקופה ארוכה את חייהן.