cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עלילת דם
עלילת הדם בטרנובז'ג 1757
בלילה של 21–22 בדצמבר 1927 התרחשה שרפה בטירת דז'קוב של הרוזן זדז'יסלב טרנובסקי, בן למשפחת טרנובסקי שמשלה במקום בזמן עלילת הדם. היהודים והעיתונות היהודית הציגו את הדבר כעונש מהשמים. ד"ר מיכאל מרצ'אק, שכיר, ספרן וארכיבאי ששירת את משפחת טרנובסקי, ניהל בעת השרפה את פעולות החילוץ של אוצרות האמנות של הארמון; בספרו הוא מזכיר את אירוע השרפה, אבל לא את העובדה שברתולומיאיי קובקאי שב אחרי כן לביתו.
הסופר יעקב פליישר, יליד דז'קוב בעצמו, כתב בספר יזכור לקהילת טרנובז'ג-דז'יקוב מאמר בשם "הקדושים" (עמוד 23) על עלילת הדם הזו.
שתי משפחות שמקורן בדז'יקוב מייחסות עצמן לצאצאי הנרצחים - משפחת נוסבאום ומשפחת שליסל. משפחת שליסל מיוחסת ל"יוסקי הקדוש", הוא יוסף שקולניק; משפחת נוסבאום מיוחסת לליביש, ונקראת מאז משפחת "דגל הזהב".
עלילת הדם בסיינו
עלילת הדם הראשונה הידועה ברוסיה, התרחשה בשנת 1799, סמוך לסיינו, בדרום מחוז ויטבסק. ארבעה יהודים שנמצאו במסבאה יהודית, נאסרו באשמה שרצחו אשה נוצרייה שגופתה נתגלתה ליד המסבאה, בטענה ש"קיימת אמונה עממית, כי היהודים זקוקים לדם נוצרי". בבית המשפט העידו יהודים מומרים כי היהודים אכן זקוקים לדם נוצרי לצורכי פולחן דתי, תוך הבאת ציטוטים מזויפים מתוך "שולחן ערוך" והחיבור "שבט יהודה" מאת שלמה אבן וירגה. אולם הנאשמים זוכו מחוסר הוכחות.
לאחר עלילה זו, הוטל על המשורר ואיש המינהל ג. ר. דרז'אווין לבדוק את בעיית יהודי ביילורוסיה. זה הגיש לצאר פאבל הראשון תזכיר ובו הצעות לתיקון מצב יהודי רוסיה, שבהן גם התייחס לעלילות הדם: "על אף העובדה, כי מעשי רצח מסוג זה נעשים על ידי קנאים, 'פנאטיים', אין להתעלם, אף על פי כן, מתופעה חמורה זו".
עלילת הדם בגרודנו
ב-1816 אירעה עלילת דם בגרודנו. מספר ימים לפני חג הפסח, נתגלתה בסביבת העיירה גופה של ילדה נוצרייה בת 4 בשם מריה אדאמוביץ'. מיד לאחר מכן התפשטה שמועה כי יהודים רצחו אותה לצורך שימוש בדמהּ בעשיית המצות. פרנס הקהילה, שלום לאפין, הפך לחשוד ברצח, משום שבביתו נמצאו פטיש ומרצע. מונתה ועד חקירה, ויהודי מומר בשם סאוויצקי אישר בפניה כי אכן, "לפי דת ישראל דרוש דם נוצרי" וכי הרב "חייב לספק דם לכל בני עדתו ולמשוח בו כל משקוף של בית יהודים ביום א' של פסח". אולם בעקבות השתדלות היהודים אצל שר החינוך אלכסנדר גוליצין, ניתנה ההוראה לבטל את החקירה "ולחפש אחר הרוצח". אלא שהרוצח לא נתגלה והפרשה התמוססה.
עלילת הדם במזריץ'
בתוקף החלטות קונגרס וינה (1815), סופח חבל פולין לרוסיה ועלילות הדם התפשטו בו במספר אזורים. במזריץ', וולודבה, נתגלו בימי חג הפסח של 1815 ו-1816 גופות של ילדים נוצרים. הילדים הוכרו כ"חללי רצח פולחני" ובעקבות זאת פרץ גל של תעמולה אנטישמית ומאסרים של יהודים שנכלאו לשנים רבות לצורך "חקירה". אלא שהשר גוליצין החליט לעקור את תופעת עלילות הדם ושכנע את הצאר אלכסנדר הראשון, כי יש לפעול, וב-6 במרץ 1817, הורה השר למושלי המחוזות בשמו של הצאר, כי "במקרה ויתגלה חשד נגד יהודים בביצוע מעשה רצח של נוצרים, לא יאשימו אותם על סמך החשד המרושע, שהם זקוקים לדם של נוצרים", אלא "לנהל את החקירה נגדם, בהתאם לנוהלים החוקיים... כפי שהיו נוהגים לגבי אנשים בעלי אמונה אחרת". עלילות הדם וההסתה שנלוותה אליהן פסקו לזמן מה, אולם לקראת סוף תקופת מלכותו של אלכסנדר הראשון, התחדשה העלילה.
עלילת הדם בווליז'
ב-1823 התרחשה עלילת דם בווליז'. ביום הראשון לחג הפסחא נעלם בעיר ילד בן 3, פיודור יימליאנוב, וכעבור 10 ימים נמצאה גופתו מחוץ לעיר. הנתיחה שלאחר המוות והחקירה הראשונה קבעו, ככל הנראה בהשפעת התעמולה האנטישמית, כי הילד נרצח על ידי יהודים. שתי נשים נוצריות, מרים טירינטיובא, שהייתה זונה ידועה, ובחורה נוספת בלתי שפויה, סיפרו להורי הילד כי האשמים הם שני היהודים החשובים בעיר, הסוחר ברלין וחבר הנהלת העירייה, צייטלין. השניים הועמדו לדין וזוכו. מושל המחוז האנטישמי, חובאנסקי, הטיל את ניהול המשך החקירה על פקידו, סטראחוב, וזה הצליח לשכנע את הזונה שתעיד כי היא עצמה משכה את הילד אל בתיהם של שני היהודים. היא אף תיארה את טקס הרצח בבית הכנסת, שבו נוכחו כביכול גם המשרתות הנוצריות של שני היהודים, שאישרו זאת בעצמן. על סמך העדויות הללו, נאסרו ברלין וצייטלין בשנית, ואיתם נאסרו הפעם גם נשותיהם ו-42 אנשים נוספים מנכבדי הקהילה היהודית. בתקופה זו מת הצאר אלכסנדר הראשון, ואת הדו"ח על הגילויים החדשים בפרשה קיבל יורשו, הצאר ניקולאי הראשון, שהיה בעצמו אנטישמי מובהק. באוגוסט 1826 הוא הוציא פקודה לסגור את כל בתי הכנסת בעיר ולאסור על יהודיה להתפלל גם בבתיהם, כדי ש"ישמעו וייראו". בפקודה נאמר: "מאורע זה הוכיח, כי היהודים משתמשים לרעה בסובלנות שאנו מגלים כלפי דתם". מונתה ועדת חקירה, שביקשה לאסוף חומר בנושא במחוזות שונים בתחום המושב, אולם סטראחוב מת וב-1830 נמסרה החקירה לידי הסנאט, בו נחלקו הדעות עם רוב שתמך בהרשעת החשודים. ב-1834 הגיע העניין ל"מועצת הממלכה", ובהשפעת ראש לשכת העניינים האזרחיים והדתיים שלה, הישיש מורדווינוב, היא החליטה לטהר את היהודים מכל חשד. ב-1835 שוחררו האסורים ובתי הכנסת בעיר נפתחו מחדש. אלא שמספר חשודים כבר מתו בבית הסוהר. הצאר אישר את פסק הדין, אך הוסיף לו בכתב ידו החלטה שלא פורסמה ברבים: "עלי להוסיף, שאינני משוכנע כי היהודים לא רצחו את הילד... המקרים של רציחות כאלו עד היום מוכיחים, כי בין היהודים מצויים קנאים פראיים או בריונים, הנזקקים במנהגי הפולחן שלהם לדם־נוצרים... אין אני סבור, שמנהג זה נפוץ בין היהודים; אך אינני שולל את האפשרות, שיש ביניהם קנאים רוצחי־אדם כמו שישנם גם בינינו, הנוצרים". החלטה זו ביטלה למעשה את הוראותיו הקודמות של אלכסנדר הראשון והניחה את היסוד לטענה כי אמנם אין להאשים את כל היהודים ברצח פולחני, אך קיימת בקרבם כת הנוהגת לעשות זאת.
עלילת סראטוב
בדצמבר 1852 ובינואר 1853 נעלמו שני נערים מסראטוב, וכעבור מספר חודשים נתגלו גופותיהם על שפת נהר הוולגה. בעקבות מציאת סימני מילה באברי מינם, הוטל החשד על היהודים, וחוקר מיוחד מסנקט פטרבורג, דורנובו, נשלח לסאראטוב וניהל חקירה בחשד לרצח פולחני. שני אנשים העידו כי "ראו בעיניהם" כיצד היהודים, בהובלת מוהל העירייה (ואיש צבא) שליפרמן וסוחר העורות יעקב יושקביצ'ר ובנו, מקיזים את הדם מגופות הנערים. החשודים נאסרו, אולם ועדות החקירה החליטו לשחרר את הנאשמים. החלטה זו הועברה לסנאט, שם היו בנושא חילוקי דעות, ומשם ל"מועצת הממלכה", שקיבלה החלטת פשרה: "בעיית השימוש בדם נוצרים לצורכי פולחן יהודי, טרם נפתרה בכללה; אך על יסוד סימני המילה... יש להסיק כי היה כאן מקרה של רצח, בידי יהודים, למטרה דתית". בעקבות זאת, שליפרמן, יושקביצ'ר ובנו הורשעו ונידונו לעבודת פרך. ב-1860 אישר הצאר את פסק הדין. ב-1867 שוחרר בפקודתו יושקביצ'ר הזקן, עקב התערבותו של אדולף כרמיה.
עלילות נוספות
עלילות דם נוספות במאה ה־19 אירעו ב-1827 בטלז וב-1830 בזסלאב. ב-1834 נתפרסם ספרו של יצחק בר לווינזון, "אפס דמים", שנכתב בצורת ויכוח בין איש יהודי לאיש נוצרי על דבר עלילת הדם, במטרה להתגונן נגד ההשמצות (הספר תורגם לרוסית ב-1883). בעקבות העלילות בטלז ובזסלאב, הזמין משרד הפנים הרוסי חקירה סודית בנושא, שתוצאתה הייתה פרסום חוברת אנונימית ב-1844 בשם "על רצח תינוקות נוצריים בידי יהודים", המיוחסת לבלשן ולדימיר דאל. במאה ה־19 נערכו כמה משפטים ברוסיה ליהודים שנאשמו בהאשמות הקשורות לרצח פולחני. בכל המקרים, מלבד מקרה אחד, הנאשמים זוכו. המקרה היחיד שבו הורשעו היהודים ברצח פולחני הוא עלילת הדם בסראטוב, אשר בגללה עונו שלושה יהודים בבית הסוהר במשך 15 שנים. אף-על-פי-כן, בשנת 1855 מונתה ועדה ברוסיה לבדיקת אמיתות עלילות הדם, וזו הפריכה אותן מכל וכל.
ב-1861 פרסם היהודי המומר דניאל חבולסון ספר בשם "על כמה עלילות דם מימי הביניים נגד היהודים", שנועד להתגונן נגד כתבי ההשמצה נגד היהודים. ב-1876 כתב האנטישמי היפוליט לוטוסטנסקי עבודה לשם קבלת תואר באקדמיה הדתית במוסקבה, בשם "בעיית השימוש בדם נוצרים למטרות דתיות על ידי בני כיתות יהודיות". במחקרו זה הביא ציטוטים שונים מן התלמוד וממקורות יהודים אחרים, ה"מוכיחים" את אמיתות קיומו של רצח פולחני יהודי של ילדים נוצרים. הוא הגיש את חיבורו כמתנה ליורש העצר אלכסנדר השלישי. מפקד הג'נדרמריה קנה מספר עותקים ושלח אותם לפקידי המשטרה החשאית ברחבי רוסיה. כתגובה על ספרו של לוטוסטנסקי, פרסם חבולסון ספר נוסף בשם "האם משתמשים היהודים בדם נוצרים?", בו הוכיח את בורותו של הראשון, שבמקום לצטט ממקורות יהודיים, ציטט מתוך דברי השמצה של אנטישמים בתקופות שונות. ב-1879 פרסם לוטוסטנסקי ספר נוסף בשם "התלמוד והיהודים". הרב והסופר שלמה זלקינד מינור פרסם בתגובה חוברת ברוסית בשם "'הרבי' איפוליט לוטוסטנסקי", בה שם ללעג את "בקיאותו" של האנטישמי במקורות היהודיים. בעקבות פרסום ספרו של לוטוסטנסקי, הוקיע אותו עורך "המליץ", אלכסנדר צדרבוים, כזייפן. לוטוסטנסקי תבע אותו אך צדרבוים זוכה. אלא שהפולמוס בין מחברי כתבי ההשמצה לבין מחברי כתבי ההתגוננות היהודים נותר בחוגים מצומצמים, בזמן שהעלילה על רצח ילדים נוצרים בידי יהודים כחלק מפולחן דתי, הופצה בקרב ההמונים ברחבי רוסיה באמצעות העיתונות והארגונים האנטישמים ובסיוע השלטונות.
בשנת 1878 נמצאה בפלך כותאיסי בקווקז גופת ילדה גיאורגית, שרה מודיווארזי, שנעלמה לפני חג הפסח. תשעה יהודים מקומיים הואשמו ברציחתה למטרות דתיות, אולם ב-1879 הם זוכו במשפט. העלילות נמשכו גם בתחילת המאה ה-20, ב-1901 בווילנה (משפט בלונדס), ב-1903 בדובסרי בפלך חרסון, וב-1911 בקייב (משפט בייליס).
עלילת דמשק
עלילת הדם בדמשק ב־1840 חוללה זעזוע גדול בקרב יהדות העולם. הרקע לעלילה היה היעלמותו של נזיר צרפתי בשם תומאסו יחד עם משרתו המוסלמי, אחרי שתלו מודעה בשוק היהודי בדמשק בא' באדר א' ה'ת"ר (5 בפברואר 1840). ספר יהודי נחשד והובא לחקירה. בעינויים קשים נאלץ להודות באשמה ונקב בשמות שבעה מנכבדי הקהילה שידם הייתה כביכול במעל. אלו נעצרו מיד, חלקם עונו עד מותם, והאחרים הודו. השמועה הגיעה אל יהדות העולם, אך תחילה ידה הייתה קצרה מלהושיע. רבים, הן מקרב עם ישראל והן מקרב האומות, עשו רבות למען הצלת החטופים: בהשתדלות משה מונטיפיורי נאות גם הסולטאן העות'מאני, אף שהפרשה לא הייתה בתחומו, לנקוט בפעולה ולהכריז כי חל איסור מוחלט על הפצת עלילת הדם. בין האישים שהשמיעו קולם ברמה נגד עלילת הדם בלט המשורר הגרמני, היהודי המומר היינריך היינה, שהתגורר בפריז, ודיווח על הלכי הרוח האנטישמיים בה. גם ממשלת אנגליה עשתה הרבה להצלת המעונים החפים מפשע. בסופו של דבר, בסיוע הקונסול האוסטרי, הצליחה משפחת רוטשילד להניח ידה על מסמכים שתיעדו את הפרשה, והפיצה אותם בעיתונות הבינלאומית. משלחת יהודים צרפתיים בראשות אדולף כרמייה פעלה אצל שליט מצרים, מוחמד עלי, ודרשה ממנו להתערב, ואכן, שבעת האסירים שנותרו בחיים שוחררו לבסוף, אחרי חודשים ארוכים של עינויים, ומושל דמשק הוצא להורג.
עלילת דם בירושלים
במרץ 1847 נער עולה-רגל יווני יידה אבן בנער יהודי. היהודי יידה בו אבן בחזרה, וזו פצעה את קרסולו של הנוצרי. תוך זמן קצר קמה מהומה וכוהני המנזר היוונים דרשו נקמה ביהודים, על כך שלדבריהם דקרו בסכין ילד נוצרי תמים כדי להשתמש בדמו לאפיית המצות לפסח. הצדדים הובאו למשפט והדיון בוטל מחוסר עניין, אולם כעבור שלושה ימים טענו היוונים כי מצב הפצע הוחמר, ושעל פי ספריהם העתיקים, היהודים דבקים במנהג השימוש בדם. הפחה הורה ליהודים להשיב על טענות היוונים כעבור שבוע, שבמהלכו סבבו היוונים והארמנים ברחובות העיר, התנכלו ליהודים ואיימו גם על נשים. באחד המקרים, התנפלו שישה אנשים על איש זקן, דוד טעבלי, שנקרא דוד ברלינר הירשיל, בנו של הרב הראשי המנוח של לונדון, שלמה הרשיל, וטלטלו אותו בצווארו. ביום הבירור, הגיעו לסראיה אנשים רבים מהכנסייה היוונית וקראו מספרי ההיסטוריונים של הכנסייה וכתבים ישנים אחרים את ההאשמות שהיהודים משתמשים בדם נוצרי לפסח. כאשר נשאלו על כך גם נכבדי המוסלמים, השיבו כי בספרי הקודש שלהם ניתן למצוא בעקיפין זכר להאשמות כאלו, ולכן ייתכן שהפשע אכן התרחש. הרבנים שנשלחו על ידי הרב הראשי הביאו ראיות מהתנ"ך ומספרי ההלכה כי לא ייתכן שמעשה כזה נעשה על ידי יהודי והסתמכו על הפירמאן של הסולטן מ-1841, שקבע כי היהודים נקיים לגמרי מההאשמה הזו. מלבד הקונסול הבריטי, אף קונסול אחר לא התערב לעזרת היהודים. בניגוד אליהם, המיסיונרים הפרוטסטנטים שפעלו בקרב היהודים, הציעו את עזרתם לרב הראשי במסירת עדות כי ההאשמות שקריות, אולם לא היה בכך צורך. לאחר שהמאשימים והמוסלמים השיבו בשלילה לשאלת הפחה אם בכוונתם לסתור את הפירמאן של הסולטן, פסק הפחה על קנס קטן לריפוי הקרסול וסגר את הדיון.
המהנדס האיטלקי ארמטה פיירוטי, שהתגורר בירושלים בשנים 1854–1861, מעיד בספרו על תקופה זו, כי בארץ ישראל ובסוריה כולה, הייתה נפוצה העלילה על היהודים הזקוקים לדם של נוצרים, במיוחד ילדים, כדי לערבב אותו בבצק שממנו הם אופים את המצות לפסח, אחרת הן לא תהיינה כשרות על פי התורה. לדבריו, כמרים ונזירים רבים של הכנסיות המזרחיות, לא דחו את הסיפור הזה, אלא דווקא טיפחו אותו בעצמם בדרשותיהם, מה שפך את היהודים למטרה להשפלות. לדבריו, הוא עצמו העניק ב-1858 מקלט בביתו בירושלים ל"יהודי מכובד מאד", שנמלט ממספר ערבים שהאשימו אותו בניסיון חטיפה של ילד כדי לרצוח אותו.
עלילת טיסאסלר
היעלמותה של הנערה הנוצרייה אסתר שוימושי ב־1882 בכפר טיסאסלר שבהונגריה, גררה אחריה האשמות שהוטחו ביהודים ולובו בהסתת צירי פרלמנט אנטישמיים. חמישה עשר יהודים הועמדו לדין, ביניהם היה שוחט הקהילה שלמה שוורץ. שני בניו של שמש הקהילה, יוסף שארף, נחטפו והוחזקו בידי הכנסייה, והגדול בהם (שהיה כשיר להעיד) עבר שטיפת מוח עד שהסכים להעיד שראה, כביכול מבעד לחור המנעול של בית הכנסת, כיצד השוחט שוורץ חותך את גרונה של הנערה במרתף בית הכנסת.
באחד הימים נמשתה גופת נערה מהנהר טיסא והתברר שלא היו עליה כל סימני אלימות. אמה של הנערה, בלחץ הכנסייה, סירבה לזהות את הגופה כבתה הנעדרת, והדייגים שמשו את הגופה עונו בידי השופט החוקר, עד שהעידו שהיהודים מסרו להם גופה הלבושה בבגדי הנעדרת, אותה גנבו מאחד מבתי החולים בעיר, כדי שישליכוה בנהר וימשוה לאחר כמה ימים. הגופה נשלחה לבודפשט ושם קבעו פתולוגים ממשלתיים שמדובר בגופת הנעדרת שהייתה בהריון וכנראה התאבדה בטביעה. הסניגוריה הנלהבת של אטווש הביאה לזיכוי כל הנאשמים וערעור התביעה לבית המשפט בבודפשט נדחה.
עלילת רצח הנערה בפולנה
ב־1899 בעיר פולנה שבצ'כיה, נרצחה נערה בת 19, אנזקה הרוצובה. הרצח, שבוצע בסמוך לפסח, הביא להאשמתו של לאפולד הילזנר, צעיר יהודי מפגר. הראיות נגד הילזנר היו קלושות ונסיבתיות. למשפט היו מניעים פוליטיים אנטישמיים ברורים והוא לווה בהסתה בעיתונות. טומאש מסריק התערב לטובת הילזנר, אך ללא הועיל. הילזנר נידון למוות בתלייה, אך פסק הדין הומתק למאסר עולם, עקב לחצים שהופעלו על הקיסר פרנץ יוזף הראשון. רק במרץ 1918 שוחרר הילזנר מכלאו הודות לחנינה שנתן לו קרל הראשון, קיסר אוסטריה. הוא התקשה לשקם את חייו ונפטר בווינה בשנת 1928 בגיל 52. הוא מעולם לא זוכה רשמית, אך כיום מוסכם על הכל כי הואשם לשווא.
עלילת קורפו
לקראת סוף המאה ה־19 התגוררו בקורפו שביוון כ־5,000 יהודים. מצבם הכלכלי היה טוב וביניהם לבין שכניהם הנוצרים היו קיימים יחסי כבוד הדדי, אך מתחת לפני השטח בעבעו רגשות אנטישמיים שהתפרצו ב־1891 בעקבות גילוי שק ובו גופה ערופת ראש של ילדה בת 8 בחצרו של אחד היהודים. הילדה שנרצחה, רובינה סרדס, הייתה ילדה יהודייה, בתו של חייט, אך הנוצרים ראו אותה כמריה דסילה, נערה נוצרייה שאומצה על ידי חייט יהודי. הרוחות בקרב הנוצרים סערו והתושבים יצאו לרחובות במטרה לעשות שפטים ביהודים. רק התערבות הבישוף של קורפו, שבאה בעקבות בקשתו של רב הקהילה, מנעה פוגרום. עקב מקרה זה היגרו כ־3,000 מיהודי קורפו, בעיקר בעלי היכולות שביניהם, לטריאסטה שבאיטליה ולאלכסנדריה שבמצרים, והקהילה היהודית בקורפו קטנה לכדי מחצית מגודלה.
עלילות דם נוספות בעת החדשה המאוחרת
ב-1801 בבוקרשט, 128 יהודים נרצחו על ידי ההמון וחיילים. ב-1808 בפרה, טורקיה, 60 נידונו למוות בתלייה. ב-1812 בקורפו, שלושה נידונו למוות. ב-1831 בפטרסבורג, החשודים הוגלו לסיביר. ב-1859 בגאלאץ, ארבעה בתי כנסת נשרפו. ב-1882 באלאטא-קונסטנטינופול נערך פוגרום ביהודים. ב-1900 בקוניץ, גרמניה, נערכו פוגרומים.
בשנים 1872–1874 נפוצו עלילות דם בערים איזמיר ואיסטנבול, אשר גרמו סבל רב ליהודים מידי היוונים שישבו אז בערים אלו.
עלילת בייליס מקייב
ב־1911 הואשם מנחם בייליס ברצח ילד בקייב (כיום בירת אוקראינה) למטרות פולחן. משפטו נערך על רקע מאבק פוליטי בין זרמים ריאקציוניים שהיו בשלטון לבין זרמים ליברליים שהתנגדו להם באימפריה הרוסית של אותה תקופה. להגנתו באו המוני מלומדים רוסים ודעת הקהל הנאורה צידדה בו. משפט בייליס נמשך שנתיים, ולכל אורכו ישב בייליס במאסר, אך לבסוף זוכה בידי חבר מושבעים.
עלילת קיילצה
בשנת 1946 נפוצה שמועה בעיר קיילצה שבפולין, כי יהודים השתמשו בדם ילד נוצרי לצורך טקס דתי. ילד בן 9 שנעלם ליומיים סיפר בתחנת המשטרה המקומית, שיהודים החזיקו אותו בבית הוועד היהודי של העיר. לדבריו, הוא ראה יהודים שהרגו ילד נוצרי. השערת השוטרים הייתה, כי נעשה רצח פולחני של ילדים על ידי יהודים, המשתמשים בדמם לאפיית מצות. כאשר יצאו אנשי המשטרה המקומית לכיוון בית הוועד היהודי, הצטרף אליהם אספסוף זועם, שהתקיף בנשק קר את היהודים ששהו בבית, לאחר שנלקחו כלי נשקם של היהודים מוקדם יותר על ידי המשטרה. לפי העדויות, גם אנשי המשטרה עצמם ואף חיילים פולנים השתתפו בפוגרום. בפוגרום נרצחו 42 מתוך כ-200 היהודים ניצולי השואה ששהו בעיר, וכ-80 נפצעו. עם זאת, נהרגו שניים מהתוקפים. המשטר הסובייטי והימין הלאומי בפולין האשימו אלה את אלה בפוגרום. כמה ממשתתפי הפוגרום הועמדו לדין, אך ביניהם לא נכללו השוטרים. ב-4 ביולי 2006, לציון 60 שנים לפוגרום, התנצלה ממשלת פולין באופן רשמי על האירוע, שהוגדר על ידה כ"מעשה זוועה, בושה גדולה, טרגדיה ליהודים וטרגדיה גם עבור הפולנים".
עלילת פלונגיאן
בשנת 1958, על רקע עלילת דם, נערך בעיר הליטאית פלונגיאן פוגרום, הוכו ונפצעו יושבי 18 בתי יהודים בקהילה המחודשת של ניצולי השואה בעיר.
עלילת הדם בארצות הברית
בארצות הברית נפוצה עלילת הדם על ידי ארגונים שדוגלים בעליונות הגזע הלבן דוגמת הקו קלקס קלאן. עיקר דבריהם הוא שהיהודים שולטים במרכז השלטוני, התקשורתי, והכלכלי של ארצות הברית. דוגמה לכך ניתן לראות בספר יומני טרנר בו מתוארת השתלטות הגזע הלבן על העולם וחיסול כל "אויביו", בהם יהודים וגזעים לא לבנים. ב-1915 נרצח באטלנטה, ג'ורג'יה, ליאו פרנק, בלינץ' (הוא נתלה על עץ) בעקבות האשמתו ברצח ילדה נוצריה. ב-1928 הייתה עלילת דם במאסנה, ניו יורק, וב-1932 בעיר ניו יורק, כאשר שני יהודים, שפיטאל ובליץ, נחשדו ברצח בנו של הטייס צ'ארלס לינדברג.
עלילת הדם בעולם הערבי
עלילות דם הופיעו בעולם הערבי עוד במאה ה-19, בסוריה ובמצרים: ב-1810 בחלב, ב-1829 בחמה, ב-1840 בדמשק, ב-1881 באלכסנדריה, ב-1885 במית-ע'מר, ב-1887 בביירות, ב-1892 בפורט סעיד, ב-1901 בביירות וב-1924 בחלב.
הסברים לעלילות הדם
היסטוריונים מנו כמה גורמים שיש בהם כדי להסביר את תפוצת עלילות הדם בימי הביניים. שניים מההסברים המעניינים ביותר הם קוטביים.
השלכת אשמת הזנחת הילדים
מגדלנה שולץ מציינת את היחס הגרוע והמזניח לילדים בימי הביניים, בעיקר בשכבות הנמוכות. נראה שבקרב היהודים היחס לילדים עלה בהרבה על היחס בקרב הנוצרים. גם לא היו אצלם מקרי רצח של ילדים שנולדו מחוץ לנישואין. שולץ סבורה שעלילות הדם היוו השלכה של רגשי האשמה שחשו הנוצרים על יחסם לילדיהם, ותירוץ למותם של אלו מהזנחה ומחוסר טיפול. בחלק מהמקרים, הסבר זה נראה כסביר ביותר: מותם של חמשת ילדי הטוחן מפולדה יוחס ליהודים, ונראה שהיה בכך כדי לשחרר את הטוחן ואת אשתו מהאחריות למות ילדיהם שהופקרו לבדם בבית.
פרשנות נוצרית לאירועי קידוש השם
על פי מקורות היסטוריים, במהלך מסעי הצלב, כשנדרשו להמיר את דתם לנצרות, היו מקרים בהם הרגו יהודים בני אשכנז את ילדיהם והתאבדו. מטרתם הייתה למנוע את המרתם של הילדים לנצרות, או את הריגתם בידי הנוצרים (ראו קידוש השם).
במאמר שפרסם ב־1993, בכתב העת ציון, טען ישראל יעקב יובל כי אירועים אלו היו ידועים לנוצרים בני התקופה, והביאו אותם להאמין ביתר קלות באמיתות עלילות הדם, ובטענות כאילו היהודים הם רוצחי ילדים מועדים. הפרשנות הנוצרית, אליבא דיובל, לא הבדילה בין הרג ילדיך שלך להרג ילדיהם של אחרים, וסברה שאלו המסוגלים לדבר הראשון, מסוגלים על אחת כמה וכמה גם לדבר השני.
דעתו של יובל, שמשתמע ממנה כי היהודים, בהתנהגותם האכזרית כלפי צאצאיהם, הביאו במידה מסוימת את עלילות הדם על עצמם, זכתה לגינויים חריפים, ועוררה סערה שאינה שכיחה בחוגים האקדמיים העוסקים בהיסטוריה של ימי הביניים. כך, למשל, כתב חוקר הפיוטים עזרא פליישר מאמר חריף בו דחה את טענותיו של יובל, וסיים אותו במילים: "הוא מסוג המאמרים שמוטב היה אלמלא נכתבו משנכתבו, ומשנכתבו – מוטב היה אילולא נדפסו, ומשנדפסו – מוטב שישתכחו מלב מוקדם ככל האפשר".
גינוי עלילות הדם בעולם הנוצרי
אפיפיורים ומלכים אחדים הוציאו בתקופתם צווים והוראות כנגד עלילות הדם על היהודים, שנשאו לעיתים אף עונש מוות על המעלילים.
מבין האפיפיורים נכללו:
מבין הצווים המלכותיים התבלטו אלו של מלכי פולין, בהם:
פפואה גינאה החדשה במשחקים האולימפיים
פפואה גינאה החדשה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מונטריאול (1976). ב-1980 הצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, ומאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היא משתתפת במשחקים ברציפות. עד כה, מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
רוב הופעותיה של פפואה גינאה החדשה במשחקים היו סמליות בעיקרן, והישגיהם של רוב הספורטאים שייצגו אותה היו נמוכים. יוצאי דופן בהקשר זה הוא השחיין ראיין פיני, שהעפיל למשחה הגמר ל-100 מטר פרפר באולימפיאדת בייג'ינג (2008) וסיים במקום השמיני ומרים המשקולות מוראה בארו שסיים במקום השישי באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
קהילת יהודי פשדץ'
הקהילה היהודית של פשדץ', שהייתה חלק משמעותי מאוכלוסיית פשדץ, עיירה במערב פולין, הושמדה כולה בשואה. ביידיש העיר הייתה ידועה בתור פשייטש (Pshaytsh). העיירה, שהוקמה במאה ה-14, ממוקמת באמצע הדרך בין חודץ' לקלודאווה. היא נמצאת 75 ק"מ צפונית-מערבית מלודז', 150 ק"מ מערבית לוורשה ו-130 ק"מ מזרחה לפוזנן. מכיוון דרום-מזרח, היא גובלת באגם פשדץ.
היסטוריה מוקדמת
האזכור המוקדם ביותר של פשדץ' הוא במאה ה-12, כשהייתה בבעלות ארכיבישופים. במחצית השנייה של המאה ה-14, המלך קזימירז רכש את פשדץ ואת האדמות המקיפות אותה מהארכיבישופים. היא הפכה לתחנת מעבר לסוחרים שנדדו מדרום לצפון וממזרח למערב, ומרכז מסחר של החוות באזור.
פשדץ קיבלה סטטוס של עיר לפני תום המאה ה-14.
במהלך תקופת הארכיבישופים, נאסר על יהודים לחיות בפשדץ'. ההתיישבות היהודית החלה לקראת סוף המאה ה-14. גילו של בית הקברות היהודי הוא כ-600 שנה.
בשנת 1538, שרפה גדולה הרסה את רוב פשדץ'. עשר שנים מאוחר יותר, המלך נתן לתושבי העיירה זכות לייצר ולשווק ליקר ללא מיסים, והתיר את קיומו של יום שוק פעם בשבוע.
במהלך המלחמה עם שוודיה באמצע המאה ה-17, פשדץ' נהרסה, ורק 40 בתים נשארו ממנה.
פשדץ חוותה פריחה כלכלית בתחילת המאה ה-18 כשהמלך נתן רשות לקיום שני ימי שוק בשבוע, ויריד שש פעמים בשנה.
חיי הקהילה היהודית
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 1793, אוכלוסיית פשדץ' מנתה 355 אנשים, מתוכם 139 יהודים. בשנת 1827 האוכלוסייה גדלה ל-1,935 אנשים, 346 מתוכם יהודים. במהלך שלושת העשורים הבאים, סך כל האוכלוסייה גדל ב-2,000 בלבד, כאשר האוכלוסייה היהודית הכפילה את עצמה ל-606. במילים אחרות, במהלך שלושת העשורים הללו אחוז היהודים בפשדץ' גדל משמעותית (מ-18% ל-30%), זאת משום שיהודים מכפרים סמוכים עברו לשם. בשנת 1921, העיירה מנתה 3,040 אנשים, מתוכם 840 יהודים (28%).
בפשדץ' היו מעט רחובות, אך היו בהם את כל המרכיבים של חיי קהילה יהודיים: בית כנסת, בית מדרש, מקווה, בתי ספר יהודיים, ישיבה, ספרייה יהודית, בית קברות יהודי, עירוב, וארגוני רווחה ותרבות. לפשדץ' היו גם רב, שוחט, ומוהל.
בתחילה, שחיטת הבקר התקיימה בחצר האחורית של הקצב, ושחיטת העופות בחצר האחורית של השוחט. לפני מלחמת העולם השנייה נבנה בית מטבחיים גדול בחסות המועצה המקומית. בבית המטבחיים החדש היו תנאים סניטריים טובים יותר, ופיקוח וטרינרי של הרשויות הפולניות.
לכל כפר היה יום שוק. בפשדץ' היה זה יום שני. בימי שני, הלא-יהודים היו מגיעים מהחוות כדי למכור חמאה, ביצים ועופות, ולרכוש פריטים נחוצים שיוצרו על ידי היהודים. מבוקר עד ערב, השוק היה עמוס באנשים.
פרט לבית הכנסת הגדול של פשדץ', הייתה גם "חברת תהלים", שתפקדה כבית כנסת עבור בעלי המלאכה של העיר. תפילות התקיימו גם בבית המדרש. לבית המדרש הייתה ספרייה משל עצמו. בימי שישי, שני ילדים בגילאי 13–14 היו עוברים בין הבתים ומגייסים כסף כדי לקנות ספרים חדשים ולשלם עבור כריכה מחדש של ספרים ישנים.
המקווה היה ממוקם קרוב מאוד לאגם, ובסמוך ל"חברת תהלים".
בפשדץ' היה בית ספר יסודי פולני. לא היה תיכון, ותלמידים שרצו להמשיך ללימודים תיכוניים היו צריכים ללכת לערים השכנות. נושאים כמו תנ"ך ודינים נלמדו בבית ספר עברי. בחינוך הדתי של הילדים, במיוחד זה של הבנים, נכחה אהבה לארץ ישראל. בנוסף, היה בית ספר של תנועת בית יעקב החרדית לבנות הדתיות יותר, אף על פי שרוב היהודים בפשדץ' היו שומרי מצוות. בחצר בית המדרש היה בית ספר נוסף מוכוון-דת. הייתה גם ישיבה, שמנהלה היה הרבי יוסף אלכסנדר זמלמן, רב העיר. עבור מי שרצו ללמוד מלאכה כגון חייטות, כובענו או סנדלרות, היו שיעורי ערב.
לעיר הייתה ספרייה יהודית שתפקדה גם כמרכז תרבותי. אנשים נפגשו שם בערבים כדי לקרוא ספרים, לרקוד, להאזין להרצאות, לצפות בהצגות תיאטרון וכדומה. התושבים האדוקים יותר השתמשו במבנים של אגודת ישראל או של תנועת המזרחי.
היו גם ארגוני רווחה בפשדץ', למשל ביקור חולים שטיפל בחולים, וקרן הנדיב שהעניקה הלוואות ללא ריבית ליהודים נזקקים.
בשנת 1926, בסיוע הג'וינט, נבנה בנק יהודי בפשדץ'. תכליתו העיקרית הייתה מתן הלוואות. ההלוואות ניתנו לפי הנהלים הבנקאיים הרגילים ודרשו שני ערבים שהיו מקובלים על הבנק. הבנק נסגר בשנת 1936 כתוצאה ממצבם הכלכלי הקשה של היהודים באותה התקופה.
במהלך המאה העשרים, נוסדו מספר קבוצות ציוניות בפשדץ', כולל סניפים של הציונים הכלליים, פועלי ציון ימין, השומר הצעיר, תנועת המזרחי והתנועה הרוויזיוניסטית. בפשדץ' גם גויסו כספים עבור קק"ל. בנוסף, היו בה גם כמה בונדיסטים. בשנת 1937 היו בפשדץ' שבעים אנשים בעלי זכות הצבעה לנציגים לקונגרס הציוני העולמי ה-20, שהתקיים בציריך באותה שנה. כולם פרט לשלושה מימשו את זכות ההצבעה שלהם. ייסוד הקבוצות הללו גרם לחיכוכים בין אנשי הימין לאנשים השמאל בעיירה. כתוצאה מכך, אנשי השמאל הפסיקו לבוא לספרייה היהודית. לצעירים היו את תנועת המזרחי הצעיר ואת בית"ר. התוכניות של קבוצות הצעירים הללו כללו פעילויות בשבתות אחרי הצהריים.
גם לאגודת ישראל היה סניף בפשדץ', ורוב חבריו היו מחסידות גור. אחד מהאנשים הפעילים בסניף היה הרב של פשדץ', הרב זמלמן.
בפשדץ' הייתה גם הכשרה (תוכנית הכנה לעלייה לארץ ישראל). לקבוצה זו היו כמה שדות שבהם צעירים שתלו וגידלו ירקות שנמכרו בעיר.
הבתים בפשדץ' היו בעיקר בגובה קומה אחת. כמה מהם היו בבעלות התושבים היהודים, ואחרים הושכרו מלא-יהודים. לא היו מים זורמים בבתים, ובמרכז העיר הייתה משאבה. חשמל הותקן רק בשנת 1928. לפני כן, התושבים השתמשו במנורות גז. היו מעט מאוד קווי טלפון בפשדץ', ורדיו נחשב למותרות.
הסיפוח הגרמני
בספטמבר 1939, גרמניה פלשה לפולין ומלחמת העולם השנייה התחילה. כמה שבועות מאוחר יותר, בליל שמיני עצרת, 4 באוקטובר 1939, הגרמנים הציתו שרפה בבית הכנסת של פשדץ'. למחרת, הגרמנים זימנו את רב העיירה יחד עם כמה ממנהיגי הקהילה, וכפו עליהם לחתום על הצהרה שהיהודים עצמם ששרפו את בית הכנסת. בנוסף, הם חויבו לשלם קנס בעבור כך.
הגרמנים שינו את שם העיר למוסברג (Moosburg).
בשנת 1940 היו 769 יהודים בפשדץ', וכמעט מחציתם נשלחו למחנות עבודה. רוב מי שנשלחו למחנות נפטרו שם, מרעב וממחלות. הגרמנים הקימו גטו בפשדץ', באזור השוק הישן. בתחילת 1942, הגרמנים כינסו את היהודים שנותרו בעיר בכנסייה המקומית, והותירו אותם ללא מזון או מים במשך שלושה ימים. רבים מתו מחוסר באוויר. ב-24 באפריל 1942 – ז' באייר התש"ב – היהודים שנותרו נשלחו למחנה ההשמדה חלמנו, והקהילה היהודית של פשדץ' הושמדה באופן סופי.
ז' באייר הפך ליום הזיכרון לקהילת פשדץ'.
הרב של פשדץ' הצליח להימלט לוורשה, שם הוא לקח חלק פעיל במרד גטו ורשה. מקהילת יהודי פשדץ' נותרו כשלושה עשר ניצולים בסך הכל.
כיום
מאמצע שנות השישים ואילך, תושבי העיר לשעבר ומשפחותיהם שבים לעיתים לביקור בפשדץ'. היכן שעבר בעבר בית הכנסת, נבנו בתים. כל שנותר מבית הקברות היהודי העתיק הוא שדה שומם ועצים. כל המצבות נעלמו. כיום, אין יהודים בפשדץ'. אנדרטה ליהודי העיר הוקמה בבית הקברות. מעטים בלבד שרדו את השואה, אך היו מי שעזבו את פולין ערב המלחמה, והתיישבו בישראל, ארצות הברית ומקסיקו.
הערות שוליים
The Zielinski Family of Przedecz (online version) posted by permission (see talk)
גיולה מקובץ
גיולה מקובץ (בהונגרית: Makovetz Gyula; 29 בדצמבר 1860 – דצמבר 1903) היה שחמטאי יהודי-הונגרי ועיתונאי.
מקובץ ערך את ביטאון השחמט Budapesti Sakkszemle בין השנים 1889 ל-1894.
מקובץ ניצח בתחרות גראץ בשנת 1890, לפני אלוף העולם עמנואל לסקר ויוהאן הרמן באואר. הוא חלק מקום שני עם מוריץ פורגס בתחרות דרזדן 1892 (ניצח: זיגברט טאראש). בשנת 1893 הוא ניצח בדו-קרב את רודולף שארושק בתוצאה 3.5-2.5.
ג'ורג' יאנג
סר ג'ורג' יאנג, הבארונט החמישי (אנגלית: Sir George Yonge, 5th Baronet; 1731 - 25 בספטמבר 1812), מזכיר המלחמה הבריטי (האחראי על המנהלה) בין השנים 1782–1783 ו-1783–1794. כמו כן כיהן ב-1799–1801 כמושל מושבת הכף.
הוא ירש את הברונות בשנת 1755 ולאחר מותו לא הועבר התואר הלאה.
על שמו נקרא רחוב ראשי בטורונטו שבקנדה (רחוב יאנג). הרחוב הוכרז על שמו על ידי מושל קנדה העילית בשנת 1793.
יואב מקל
יואב מקל (נולד בחדרה ב-30 בנובמבר 1956) הוא פרופסור חבר במכללה האקדמית בווינגייט, המתמחה בתחום הפיזיולוגיה של המאמץ. בעברו היה מקל אחד האתלטים הבולטים בישראל, אלוף ושיאן ישראל בריצת 100 מטר, ריצת 200 מטר ובריצת 400 מטר.
ביוגרפיה אקדמית
בשנת 1981 סיים תואר ראשון בהוראת חינוך גופני במכללה לחינוך גופני ולספורט ע"ש זינמן במכון וינגייט. בשנת 1986 סיים תואר שני בפיזיולוגיה של המאמץ, באוניברסיטת אדלפי (Adelphi), בניו יורק, ארצות הברית. נושא התיזה שלו, בהנחיית ד"ר רוברט מ. אוטו:
“Relationships Between The Wingate Anaerobic Test and Selected Decathlon Events”
בשנת 1991 סיים תואר שלישי בפיזיולוגיה של המאמץ באוניברסיטת ניו-מקסיקו, בארצות הברית. נושא עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' המינג אטארבום:
”The Physiological Characteristics of Female 100 meter Sprinters of Different Performance Levels"
במהלך לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת ניו-מקסיקו, לימד כושר גופני, חינוך גופני ואתלטיקה, ובנוסף שימש כמאמן נבחרת הנשים באתלטיקה של האוניברסיטה.
החל משנת 1991, כשחזר לישראל, החל ללמד כמרצה במכללה האקדמית בווינגייט (שנקראה אז המכללה לחינוך גופני ולספורט ע"ש זינמן במכון וינגייט), למקצועות האתלטיקה, תורת הכושר הגופני ופיזיולוגיה של המאמץ.
בין השנים 1993–2009 לימד באוניברסיטה העברית, בבית הספר לתזונה ובביה"ס לבריאות הציבור, פיזיולוגיה של המאמץ.
מאז שנת 2009 הקריירה האקדמית שלו ממוקדת במכללה האקדמית בווינגייט. הוא מכהן כראש המעבדה לפיזיולוגיה, מרצה וחוקר בתחומי הכושר הגופני והפיזיולוגיה של המאמץ. הוא פרסם מעל 100 מאמרים מחקריים בכתבי עת מדעיים יוקרתיים.
במהלך שנותיו האקדמיות במכללה, שימש פעמיים כיו"ר הוועדה המארגנת של כנס וינגייט למדעי הספורט והתנועה, וכחבר בוועדה האקדמית של הכנס בחמשת מועדיו עד כה.
ליקוי חמה בקנדהאר
ליקוי חמה בקנדהאר (בפרסית: ﺳﻔﺮ قندهار - מילולית: "מסע לקנדהאר") הוא סרט בהפקה איראנית-צרפתית מאת הבמאי האיראני מוחסן מח'מלבאף. המסע עצמו הוא מקגאפין - מכשיר עלילתי - אשר מאפשר לבמאי להכיר לצופה את מדינת אפגניסטן תחת שלטון הטליבאן, על מכלול נופיה, מגוון תושביה, תרבותה הייחודית ומראות המלחמה שבה היא מצויה. הסרט הציג את המדינה, על תחלואיה, בפני הציבור שאינו מכיר את אפגניסטן ומקבל מידע עליה רק בחדשות.
יואב מקל
ביוגרפיה אקדמית
יואב מקל הנחה כארבעים סטודנטים לעבודות גמר ותיזות, במסלול מדעי החינוך הגופני (MPE) של התואר השני במכללה האקדמית בווינגייט.
ליקוי חמה בקנדהאר
הסרט מבוסס בחלקו בחלקו על סיפורה האמיתי של נילופר פאזירה, תושבת קנדה ילידת אפגניסטן, שאינה שחקנית במקצועה, אשר ביקרה שנה קודם במדינה על מנת להכירה.
יואב מקל
ביוגרפיה אקדמית
יואב מקל כתב שלושה ספרי מבוא בתחום הפיזיולוגיה של המאמץ, הכושר הגופני והאתלטיקה, שמהווים ספרי ליבה בקורסים באוניברסיטאות ובבתי ספר לבריאות: כושר גופני - רקע פיזיולוגי, שיטת אימון ודרכים לפיתוח הכושר הגופני; אתלטיקה קלה: נושא מתוך תוכניות לימודים בחינוך הגופני לבית הספר היסודי לחטיבת הביניים ולחטיבה העליונה; הבסיס הפיזיולוגי לאימון גופני.
ליקוי חמה בקנדהאר
הסרט זכה לתשומת לב רבה, היות שהוא הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ימים אחדים לפני פיגועי 11 בספטמבר 2001.
יואב מקל
קריירה בספורט
הקריירה הספורטיבית של יואב מקל החלה דווקא כשחקן כדורגל, חלוץ בקבוצת הפועל חדרה. במהלך לימודיו במכללה לחינוך גופני ולספורט בווינגייט, בסוף שנות השבעים, התגלה כישרונו בריצות הקצרות, ומכאן הוסבה הקריירה הספורטיבית שלו לאתלטיקה קלה, בהדרכת המאמן עמוס גרודז'ינובסקי. בשנת 1980 פרץ לתודעה הציבורית כאשר שיפר את שיאי ישראל בריצות ל-100 ול־200 מטרים, והוכרז על ידי מדור הספורט של העיתון מעריב, כ"תגלית העונה". באותה שנה זכה גם בתחרות קרב המאוצים הקצר, מעין קרב רב בריצות ל-60 מטרים, 100 מטרים ו- 200 מטרים.
בשנת 1984, הוסיף מקל לרפרטואר הספורטיבי שלו גם את הריצה ל-400 מטרים, וזכה במקצוע זה באליפות ישראל. במהלך הקריירה שלו ייצג מקל את אגודות ספורט של ואת אגודת הספורט רמת השרון.
ליקוי חמה בקנדהאר
עלילה
תחילת הסרט בטיסה בהליקופטר, במבט ממעוף ציפור, מעל המדינה המדברית: הרים לצורותיהם, בקעות רחבות ידיים וכן מחנות לנכים. במטוס נאפס, עיתונאית היא נילופר פאזירה. העלילה מבוססת על מכתב שקיבלה מאחותה הנכה, העומדת להינשא. היא גרה בקנדהאר בירת מחוז והעיר השנייה בגודלה במדינה. במכתב היא הודיעה לה כי במועד ליקוי החמה היא עומדת להתאבד. האחות במרוץ נגד הזמן, ונותרו שלושה ימים למועד.
היא מכתיבה את חוויותיה לרשמקול, שיהיה לקופסה השחורה, במידה והיא לא תצא בחיים מהמסע לקנדהאר. ההכתבה לרשמקול פונה גם לצופי הסרט, המקבלים באמצעותה את ההסבר לטבעה של אפגינסטן.
יואב מקל
שיאיו האישיים
לאחר פרישתו מתחרויות פעילות, שימש מקל, בין השנים 1991–1996, כמאמן הלאומי של נבחרת האתלטיקה של ישראל, באיגוד האתלטיקה בישראל.
ליקוי חמה בקנדהאר
עלילה
היא הגיעה לגבול איראן-אפגניסטן, הצטרפה לפליטים שבדרך חזרה למולדתם, אפגניסטן. הילדות - בנות 5 - זכו להדגמה חיה כיצד בובה יכול להיות ממולכדת ומתבקשות לא להרים מהרצפה כל חפץ.
יואב מקל
ביוגרפיה
מתגורר בכפר סבא, נשוי ואב לשתי בנות.
ליקוי חמה בקנדהאר
עלילה
נאפס הצטרפה לאחת ממשפחות הפליטים שאמורה להגיע לקנדהאר. היא הוצגה בתור אשתו הרביעית של ראש המשפחה, חובשת בורקה (כיסוי פנים אפגני), מתאפרת ועונדת תכשיטים של נשות המקום. היא נזהרת שלא תחשף זהותה. יחד עם המשפחה היא יוצאת לדרך בתלת-אופן, אשר בתא המטען שלו ארבע נשים וכעשרה ילדים.
על המשפחה התנפלו שודדים נטלו את הרכב ואת ציודם האישי. ראש המשפחה מברך את השודדים ומודה להם שנשארו בחיים. הוא הרגיע את בני המשפחה וממשיך רגלית על דיונות החול (כמו בתמונה לעיל) עד העיר הקרובה ושם הוא החליט כי למען ביטחונו יישוב לאיראן.
עם הנער
נאפס נשארת לבד. המשפחה ציידה אותה בדגל קטן של האו"ם להגנתה. יש לה יומיים להגיע ליעדה. הסצנה הבאה היא אולם בית ספר לכוהני דת מוסלמים מולא. התלמידים משננים בקול רם ובנעימה המקובלת פסוקים מהקוראן. תוך כדי לימוד, מוכרזת הפסקה והתלמידים מדקלמים משפטים המתארים את תכונות כלי הנשק חרב וקלשניקוב ונגד מי יש להפעיל אותם. הדיקלום נעשה תוך הדגמה מפורטת כיצד יש להשתמש בהם. קאק, תלמיד בבית הספר אינו מצליח לקרוא בקוראן בנעימה הנכונה. הוא נזרק מבית הספר והפסיד את הזכאות שלו למנת אוכל.
החולי והרפואה
קטע דוקומנטרי בסרט עוסק בבריאות התושבים: תחילה אצל רופא מקומי, טביב סעיד, שעל ביתו הוצב השלט "Surgery" - דהיינו: מנתח, אולם הסתבר שאין הכשרה רפואית כלל. בהמשך נעבור לבית חולים שדה של הצלב האדום העוסק בהתאמת גפה עליונה ובעיקר גפה תחתונה לנכים שנפגע מהתפוצצות מוקשים.
הרופא המקומי, אשר אותו גילם השחקן חאסן טנטאי (Hassan Tantai) חייל לשעבר, כנראה מארצות הברית, החליט להתיישב בעיירה ורכש את אמונם של תושבי הכפר. את החולות (ממין נקבה) הוא בודק דרך חריץ צר וקטן במסך המוצב בינו לבין החולה. באמצעותו הוא בוחן את הפה, האוזן והעין של האישה. החולה מלווה בנער המשמש מתווך בינה לבין הרופא. התלונות נסובות סביב מחלות מעיים. הרופא כבר יודע שהמים אינם נקיים והאוכל ממנו ניזונים הכפריים רחוק מתנאי תברואה נאותים.
גם נאפס התקבלה אצלו. אט אט הוא גילה שהיא לא מנשות המקום. הוא גילה לה את "הרקע הרפואי" שלו ואפילו הסיר את הזקן שהוא הדביק לעצמו. הרופא החליט לסייע לה ולנסוע עימה לקנדהאר. הדרך בחזקת סכנה. מולם ניצב אדם, הם חוששים שהוא איש טליבאן ולכן בונים לעצמם אליבי: הם משפחה ואפילו נקבו בשמות לבניהם. אך הסתבר כי מדובר באיש אשר בדרך לבית החולים של הצלב האדום כדי להחליף גפים.
כאן מוצגת תמונה מרשימה בסרט. מטוס צלב האדום הגיע. האחות משדרת מהקרקע איזה סוגי קבים דרושים לה. אך ציבור הנכים אינו ממתין. הם קופצים על הגפים, שורות שורות, כאשר המצלמה חולפת על פניהם. הם מלאים תקווה כי יצליחו להשתלט על מצנח עם גפיים מתאימים. פניהם מופנים לשמים בדריכות, ייסורים ותקווה.
בכניסה לקנדהאר
מבית החולים נאפס היא המשיכה לדרכה עם אחד מבאי בית החולים. היא נפרדת מה"רופא" - הוא לא המשיך איתה, הסתבר כי היה עריק שברח מבית הסוהר בקנדהאר. הם פגשו בדרך שיירה של חוגגות, עשרות נשים אפגניות בבורקות ססגוניות נעות ומתקדמות ובראשם הכלה בלבן על גבי חמור בדרך לקנדהאר (ראו התמונה לעיל). הוא והיא הציגו עצמם בתור בני משפחת הכלה ואפילו קבעו איך קוראים לילדיהם.
בהתקרבם לעיר השיירה נעצרת. משמר הטליבאן ערך חיפוש בכליהם ומוודא את זהות נשות השיירה. נאפס עברה את המבחן האחרון היא בדרך לעיר. המשמר ברך את החוגגים: "איחולי לחתונה, אך היזהרו ממוקשים".
ברוניי במשחקים האולימפיים
ברוניי השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת סיאול (1988), אם כי לאותם משחקים לא שלחה ספורטאים, אלא עסקן בודד, פעיל באיגוד השחייה. לשלוש האולימפיאדות שבין אולימפיאדת אטלנטה (1996) לבין אולימפיאדת אתונה (2004) שלחה ספורטאי אחד בכל פעם, ואיש מהם לא רשם הישג משמעותי. בשנת 2008 הייתה ברוניי המדינה היחידה שלא השתתפה באולימפיאדת בייג'ינג (2008). השתתפותה במשחקים בוטלה יום לפני פתיחתם, עקב כשלים ברישום הספורטאים. לאולימפיאדת לונדון (2012) שלחה ברוניי לראשונה משלחת בת שלושה משתתפים, ולראשונה היא כללה גם אישה.
ברוניי מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
אסון מעגן
אֲסוֹן מַעֲגָן הוא אסון תעופה שהתרחש בכ"ח בתמוז תשי"ד, 29 ביולי 1954, כאשר מטוס קל מסוג פייפר קב התרסק לתוך קהל שנכח בטקס זיכרון לצנחני היישוב בקיבוץ מעגן. באסון נהרגו 17 איש ונפצעו 25. ראש ממשלת ישראל משה שרת וראשי היישוב נכחו בטקס זה.
תיאור האסון
בטקס נכחו כ-2,500 מוזמנים ובהם ראש הממשלה משה שרת, מזכ"ל ההסתדרות מרדכי נמיר, יגאל אלון, טדי קולק, הצנחנים ששבו בשלום מאירופה ומשפחות הצנחנים שנספו, קציני צה"ל וראשי ההתיישבות העובדת. על סידורי הטקס היה ממונה צה"ל, שהכשיר מגרש מיוחד, כיסאות וסידורי ביטחון. השורות הראשונות הוקצו לצנחנים ובני משפחות הצנחנים שנספו.
נשיא המדינה היה אמור אף הוא להשתתף בטקס, אך ביטל ימים ספורים קודם לכן את השתתפותו, לטובת האירוע ביד ושם. עם זאת, הוא שיגר איגרת עם דבריו. מארגן הטקס, מזכיר קיבוץ מעגן פנה לצה"ל וביקש מטס צבאי, אך הצבא סירב לבקשתו. ארגון קלוב התעופה לישראל הציע מטס ראווה לצורך פרסום פועלם, ומארגן הטקס הסכים לכך יומיים לפני המועד, במגמה שמטוס קל יעבור מעל ראשי הנוכחים וממנו תושלך איגרת הברכה מנשיא המדינה לכבוד הנוכחים בעצרת.
בשלב זה הופיעו שני מטוסי פייפר של "קלוב התעופה לישראל", שמאחד מהם אמורה הייתה להיות מוצנחת איגרת. הטייס היה אוריון גלין גלר ומאחוריו ישב מזכיר הקלוב לתעופה אבשלום סטרוד. המטוס הגיע מצד דרום, הסתובב וקרב אל הקהל. נקודת ההצנחה תוכננה להיות מצפון לאנדרטה, אך משהצניח גלין את האיגרת היא נתפסה בגלגל השמאלי של המטוס. גלין ביצע מספר סיבובים שבהם נראה סטרוד מחזיק את ההגאים ובו בזמן גלין משרבב החוצה את פלג גופו העליון ומנסה להגיע לאיגרת. לאחר שהצליח לתפוס את האיגרת, חזר ליעף אחרון, הפעם בגובה נמוך מאוד, והפעם הוציא את כל פלג גופו העליון מחוץ למטוס והטיל את הצינור ובו האיגרת. מתחקיר "הארץ" עולה שייתכן וגם בפעם הזו בהגאים אחז סטרוד שמעולם לא הטיס מטוס. בכל מקרה כאשר חזר להביט לפנים כבר היה מאוחר מדי. המטוס פגע בסגן שמחה לוי שעמד ליד האנדרטה והרגו מיד. לאחר מכן המשיך המטוס, דילג על שלוש השורות הראשונות, התהפך ופגע בקהל שישב בשורות שאחריהם. מנועו המשיך לפעול והמדחף פגע באנשים נוספים ופצע והרג בהם. 17 אנשים נהרגו ו-25 נפצעו. הטייס והנוסע נפגעו קלות. הטייס חילץ את עצמו, ואחר כך את סטרוד. ישנם חילוקי דעות לגבי התנהגותו של הטייס לאחר פציעתו. יש אומרים שישב ובכה, ואחרים אומרים שהתעשת וסייע בחילוץ הפצועים. השניים פונו מהמקום, והמטוס עלה באש.
בין הנספים היו ארבעה מצנחני היישוב שהיו ביחד עם פרץ גולדשטיין בשליחות וחזרו בשלום: סגן-אלוף דב הררי (ברגר), אריה אורני (פיכמן), אריה גוקובסקי ושלום פינצי. כמו כן נספו בן ציון ישראלי מראשי תנועת העבודה; מחנכו של גולדשטיין בקיבוץ אפיקים שמואל זהרהרי ורעייתו רחל; אליהו שומרוני, מייסד הנח"ל; צפורה כסה, מחנכת בקבוצת שילר, אשתו של יונה כסה; ודניאל ועפרה סרני - בנם וכלתם של עדה ואנצו סרני (הצנחן שנספה באירופה).
גם סימן-טוב גנה, בעל עיטור הגבורה ממלחמת העצמאות, היה בין המשתתפים בטקס, וניצל כשעבר שניות ספורות לפני האסון מהמקום שבו ישב.
ראש הממשלה מנע את הפרסום בעיתונות עד למחרת, על מנת שמשפחות הנספים והניצולים יוכלו להתעדכן לגבי מצב קרוביהם.
השלכות האסון והנצחתו
ועדת החקירה שמונתה לחקור את האסון מנתה שלושה חברים: יזהר הררי, אל"ם יצחק פונדק ועמנואל צור. מסקנות הוועדה הוגשו לראש הממשלה ב-7 בספטמבר 1954. הוועדה קבעה כי אורי גלין פעל מתוך פזיזות, קלות ראש וחוסר אחריות, וכי הטיסה כולה, כולל השלכת האיגרת, בוצעו ללא רישיון מאגף התעופה האזרחית. אורי גלין הועמד לדין באשמת גרימת מוות ברשלנות, אך לאחר שמיעת עדי התביעה המליץ השופט ליועץ המשפטי לממשלה להפסיק את ההליכים לאור דלות הראיות נגד גלין והיועץ המשפטי לממשלה נענה להמלצה.
גלין עבר להתגורר בארצות הברית, למד רפואה והמשיך לעסוק באתלטיקה (הוא היה שנים רבות אלוף ישראל בזריקת דיסקוס וייצג אותה גם בארצות הברית). לאחר מספר שנים חזר לישראל ונתמנה למרצה בבית הספר לרפואה שליד הטכניון בחיפה. כן היה בכיר באיגוד האתלטיקה עד יציאתו לגמלאות.
משרד הביטחון לא הכיר באחריותו לאסון ומשפחות הנספים והנפגעים קיבלו מהממשלה פיצוי חד פעמי כולל של 160 אלף לירות, שאותו הגדיר שר האוצר כ"תשלום חסד". כדי לפצות את קיבוץ מעגן עצמו על האסון, הקציב המשרד כסף להקמת "בית הצנחן" במקום האסון. בבית הצנחן יש אולם מופעים קטן, פינת הנצחה לנספים באסון מעגן, תערוכה על שליחות הצנחנים באירופה במלחמת העולם השנייה ותערוכה על תולדות קיבוץ מעגן. במקום נערכים סיורים מודרכים ומוצג סרט על שליחות הצנחנים ואסון מעגן.
חקירת האסון ונסיבותיו
שנים לאחר מכן, בתחקיר של עיתון "הארץ", התברר שקלוב התעופה איימו על עדים מרכזיים, ואלו נמנעו מעדות. כמו כן, התברר שבסבירות גבוהה מאוד התנהגות הטייס הייתה ראוותנית גם ביעף השני, וכפי הנראה גם ביעף זה מסר את ההגה לנוסע, סטרוד, שמעולם לא הטיס מטוס קודם לכן, וצורף למטס מכיוון שהיה היחיד שהכיר את הפרטים שסוכמו לגבי המטס וחלקו בטקס.
התברר גם שהאיגרת שהושלכה כלל לא הייתה דבר נשיא המדינה, אלא ברכת קלוב התעופה לכבוד האירוע.
Clostridium tetani
Clostridium tetani הוא מין חיידק אל-אווירני בצורת מתג מהסוג Clostridium. בדומה לחיידקים אחרים מסוג זה, הוא גראם חיובי, והמראה שלו בצביעת גראם דומה למוט של מחבט טניס או למקלות תופים. C. tetani  מתקיים בצורה נבגית בקרקע או כטפיל במערכת העיכול של בעלי חיים. C. tetani מייצר רעלן ביולוגי בשם טטנוספסמין, והוא הפתוגן שגורם למחלת הטטנוס.
היסטוריה
מחלת הטטנוס הייתה כבר בעת העתיקה, כאשר אנשים שחיו באותה תקופה זיהו את הקשר בין פצעים שונים לבין עוויתות שרירים קטלניות. ב-1884 ארתור ניקולייר בודד את הרעלן דמוי הסטריכנין של הטטנוס מחיידק אל-אווירני עצמאי. האטיולוגיה של המחלה הובהרה באופן נרחב יותר באותה שנה על ידי אנטוניו קרל וג'יורג'יו ראטונה, שהראו בפעם הראשונה שמחלת הטטנוס יכולה לעבור בין שני יצורים שונים. הם גרמו לטטנוס בארנבים באמצעות הזרקה של רקמת עצב שאליה הוסף חומר ממוגלה של אדם שנפגע בצורה קשה מטטנוס. ב-1889 C. tetani בודד מקורבן אנושי על ידי קיטסאטו שיבסבורו, שמאוחר יותר הראה שהאורגניזם שבודד מסוגל לגרום לטטנוס כאשר הוא מוזרק לבעלי חיים, ושניתן לנטרל את הרעלן באמצעות נוגדנים ייחודיים. ב-1897 אדמונד נוקארד הראה שהאנטי-רעלן של טטנוס משרה חיסון סביל בבני אדם, וניתן לעשות בו שימוש לטיפול במחלה ולמניעתה. החיסון הטוקסואידי של טטנוס פותח על ידי פ. דסקומבי ב-1924, ונעשה בו שימוש נרחב על מנת למנוע השראת טטנוס בפצועים במהלך מלחמת העולם השנייה.
מאפיינים
C. tetani הוא חיידק מקלוני אל-אווירני שנצבע באופן גראם-חיובי בתרביות תאים טריות; תרביות צעירות יכולות להיצבע גם בצורה גראם-שלילית. במהלך מחזור התא, החיידק לא יכול לשרוד בנוכחות חמצן, הוא רגיש לטמפרטורה ויש לו שוטון שמספק לו יכולת תנועה מוגבלת. ככל שהחיידק מתבגר, הוא מפתח בקצה שלו נבג, שמעניק לו את מראהו האופייני. הנבגים של C. tetani קשיחים מאוד, ועמידים לחום ולרוב חומרי החיטוי. הנבגים מופצים באופן נרחב באמצעות אדמות שעברו זיבול, וניתן למצוא אותם גם על עור האדם ובהרואין מזוהם.
רעילות
התפקיד של טטנוספסמין בחיידק לא ברור, והסיבה שהחיידק מייצר אותו איננה ודאית. טטנוספסמין הוא רעלן עצבי והוא גורם למאפיינים הקליניים של טטנוס. רעלן הטטנוס נוצר בחיידק חי, ומשוחרר כאשר דופן התא של החיידק משתנה בצורה משמעותית, כמו שקורה בנביטת נבג או במהלך פליגה. דרושה רמת סף של יצירת נבגים ושל גדילת תא וגטטיבית כדי לייצר את הרעלן.
כאשר הוא מאופיין לפי משקל, טטנוספסמין הוא אחד הרעלנים הקטלניים ביותר שידועים כיום. המנה המזערית הקטלנית (LD – lethal dose) היא 2.5 ננוגרם לכל קילוגרם משקל גוף. לדוגמה, די ב-175 ננוגרם רעלן להריגת אדם שמשקלו 70 קילוגרם. הרעלנים היחידים שקטלניים יותר לבני אדם הם רעלן הבוטולינום, שמיוצר על ידי החיידק Clostridium botulinum והאקסו-רעלן שמיוצר על ידי Corynebacterium diphtheriae, שהוא הגורם למחלת הדיפתריה.
טטנוספסמין הוא מטלופרוטאין המכיל אבץ, והוא דומה מבחינת המבנה לרעלן הבוטולינום, אולם ההשפעות של שני הרעלנים שונות מאוד. C. tetani מייצר את הטטנוספסמין כרעלן אב הבנוי מפוליפפטיד יחיד במשקל 150kD, שנחתך על ידי פרוטאז לשני מקטעים; מקטע A (שרשרת קלה במשקל 50kD) ומקטע B (שרשרת כבדה במשקל 100kD) שנשארים מחוברים באמצעות גשר דיסולפידי. ניתן להשרות את חיתוך רעלן האב למקטעים A ו-B באופן מלאכותי באמצעות שימוש בטריפסין.
פעילות הרעלן
טטנוספסמין מופץ בדם ובמערכת הלימפה של המארח. הרעלן פועל במספר אתרים בתוך מערכת העצבים המרכזית, כולל קצות עצבים היקפיים, חוט השדרה, והמוח, ובתוך מערכת העצבים הסימפתטית. הרעלן נספג לתוך האקסון ומועבר לאורך הצמתים הסינפטיות, עד שהוא מגיע למערכת העצבים המרכזית, שם הוא נצמד במהירות לגנגליוזידים בצמתים קדם-סינפטיות של קצות עצבים מוטוריים.
המאפיינים הקליניים של טטנוס נגרמים כאשר רעלן הטטנוס חוסם דחפים מעכבים, באמצעות התערבות בשחרור של נוירוטרנסמיטרים, כולל גליצין וחומצה גאמא אמינו בוטירית (GABA). דבר זה גורם להתכווצות שריר שלא נתקלת בהתנגדות ולעווית. ייתכן ויהיו הפרעות בפעילות החשמלית של המוח, וייתכן שגם מערכת העצבים האוטונומית תושפע. ככל הנראה טטנוספסמין מונע את השחרור של הנוירוטרנסמיטרים באמצעות חיתוך בררני של רכיב מסוים בבועיות הסינפטיות הנקרא סינפטוברבין II.
טיפול
כאשר מתרחשת ההדבקה הראשונית בטטנוס, הטיפול מתמקד בדרך כלל בבקרה על עוויתות השרירים, עצירת ייצור הרעלן, ונטרול השפעותיו. הטיפול כולל מתן גלובולין טטנוס חיסוני (TIG), שמורכב מנוגדנים שמעכבים את רעלן הטטנוס (ידועים גם כאנטיטוקסינים טטניים), באמצעות קשירה אל והסרת רעלן טטנוס חופשי מהגוף. קשירה של הרעלן לקצות העצבים היא כל הנראה בלתי הפיכה, וה-TIG לא מסוגל לנטרל רעלן קשור. ההחלמה של העצבים שנפגעו דורשת הצמחה מחדש של קצות אקסונים. מינונים גדולים של תרופות אנטיביוטיות (כגון מטרונידזול או פניצילין G פנים-שרירי) ניתנים גם כן ברגע שיש חשד להדבקה בטטנוס, על מנת לעכב את ייצור הרעלן.
מניעה של טטנוס כוללת חיסון, וניקוי של הפציעה הראשונית. טיפול מניעתי יכול להשפיע, בצורה של חיסון טוקסואידי של טטנוס, שניתן עם או בלי חיסון סביל ב-TIG. מספר מועט של מקרי טטנוס התרחשו באנשים שהיו מחוסנים נגד טטנוס. חיסון דפ"ט (דיפתריה-פרטוסיס-טטנוס) בצפון אמריקה ניתן בגילאי 2, 4, 6, ו-15-18 חודשים, ובעקבותיו ניתנת הגברה של החיסון לפני הכניסה לבית הספר (4-6 שנים). משטר טיפול זה מספק הגנה נגד טטנוס למשך 10 שנים בקירוב, ובכל 10 שנים, כאשר מומלץ לקבל זריקת תגבור של חיסון הטטנוס.
מחלת הטטנוס לא יכולה לעבור בין שני בני אדם, והיא המחלה היחידה שניתן למנוע אותה באמצעות חיסון והיא איננה מדבקת. הדבקה ב-C. tetani לא גורמת להשראת זיכרון חיסוני נגד הטטנוס, ויש לתת את החיסון הסביל נגד הטטנוס ברגע שמצבו של החולה התייצב.
ביל סקושגורד
ביל אסטבן גונטר סקושגורד (בשוודית:  'Bill Istvan Günther Skarsgård '; נולד ב-9 באוגוסט 1990) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה שוודי. ידוע בשל דמותו של פניוויז הליצן המרקד בסרט האימה "זה" והמשכו "זה: חלק 2", ומשחקו בסדרת הטלוויזיה "המלוק גרוב" ברשת נטפליקס.
ביוגרפיה
סקושגורד נולד ב-9 באוגוסט 1990 במחוז וואלינגבי, הנמצא בסטוקהולם, שוודיה. בנו של השחקן סטלאן סקושגורד, ואשתו הראשונה סוניה מארי אגנס. לביל יש שבעה אחים (כששניים מהם הם אחים-למחצה מנישואיו השניים של אביו).
קריירה
בשנת 2008 שיחק לצד אביו בסרט "ארן: הממלכה האבודה".
בשנת 2011, סקושגורד היה מועמד לפרס Guldbagge על תפקיד ראשי בסרט "סיימון הפשוט".
בשנת 2012 הוא גילם את דמותו של מקוטין בסרט הבריטי "אנה קארנינה", אשר מבוסס על הספר אנה קארנינה על פי לב טולסטוי.
2020 במוזיקה
בערך זה מצוינים אירועים שהתרחשו במהלך 2020 ונוגעים לעולם המוזיקה.
ביל סקושגורד
קריירה
באפריל 2014, הוא הופיע בשער הדו-שנתי של "גיבור", מגזין אופנה ותרבות לגברים. בגיליון, הוא מרואיין על ידי אביו.
בשנת 2013 החל לשחק בסדרת האימה של נטפליקס, "המלוק גרוב" בתפקיד רומן גודפרי. את תפקידה זה גילם למשך 3 עונות עד לסיום הסדרה ב-2015.
ביולי 2017, פורסם שביל לוהק לסדרה "קאסל רוק" כבחור צעיר עם בעיה משפטית יוצאת דופן. ביולי אותה שנה יצא הסרט "פצצה אטומית" בו הוא שיחק לצד שרליז ת'רון. ב-2018 שיחק בסרט "אומה של רוצחים" לצידן של אודסה יאנג וסוקי ווטרהאוס, ובסרט "דדפול 2". בשנת 2019 שב לגלם את תפקיד הנבל הראשי בסרט ההמשך "זה: חלק 2", וגם השתתף במותחן הקומי "נבלים". באוקטובר 2018, השתתף בעונות 2-1 בסדרה ״ הרפתקאותיה המצמררות של סברינה״ כשחקן כדורסל. בשנת 2020 שיחק לצד טום הולנד בסרט "תמיד השטן" בנטפליקס, ושיחק במותחן על טבעי "תשעה ימים". באותה שנה לוהק לתפקיד בסרט "The Things They Carried" לצד אשטון סנדרס, מרטין סנסמאייר ואנגוס קלאוד.
בשנת 2022 כיכב בסדרת הדרמה השוודית "קלארק" מבית היוצר של נטפליקס, אודות חיו של שודד הבנקים קלארק אולופסון (אנ') ועל שוד נורמלמסטורג אשר טבע את המונח תסמונת סטוקהולם.
חיים אישיים
סקושגורד נמצא בזוגיות עם השחקנית השוודית אלידה מורברג. באוקטובר 2018 נולדה להם ילדה.
מציאות נפרדת
מציאות נפרדת הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הישראלית "היהודים". האלבום הוקלט באולפני די. בי. בדצמבר 1994 ויצא לאור ב-18 באוגוסט 1995. האלבום נמכר בלמעלה מ-120 אלף עותקים. עד שנת 2008 הגיע למעמד פלטינה משולשת ובשנת 2016 נמסר כי המכירות חצו את ה-120 אלף עותקים, מה שהופך אותו לאחד האלבומים הנמכרים ביותר והחשובים ביותר שיצאו בשנות ה-90 ברוק הישראלי. בשנת 2019 יצא האלבום על גבי תקליט ויניל.
תמונת העטיפה צולמה בתוך מעלית ישנה בדרום תל אביב כאשר המצלמה הוצמדה לתקרת המעלית. תום צילם את התמונה באמצעות לחצן שהחזיק בידו הימנית מתחת לשמיכה.
תוכנית עסקית
תוכנית עסקית היא מסמך ניהולי המספק תמונה עתידית כוללת של העסק או המיזם מכל הבחינות - מבחינה שיווקית, טכנולוגית, תפעולית, כלכלית ועוד. הסיבה העיקרית להכנת תוכנית עסקית היא ניתוח שיטתי ומסודר של העסק, לשם גיוס הון ושיתוף פעולה, בדיקת כדאיות מעמיקה ותכנון אסטרטגיה עסקית לעסק.
חלקי התוכנית העסקית
חלקים אלו מופיעים בתוכנית העסקית תוך חלוקה לפרקים הבאים:
תהליך כתיבת התוכנית העסקית
בשל הדיסציפלינות הרבות הנדרשות לצורך הכנת תוכנית עסקית טובה (שיווק, פיננסים, אסטרטגיה, ניתוח שוק, מוצר, וכו') ובשל ריבוי המודלים הפיננסיים והתחזיות הנלוות אל התוכנית העסקית, היא נערכת על פי רוב בעזרת כלכלנים מנוסים שזהו תחום התמחותם.