cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוועד הפועל הערבי
הוועידה השביעית
הוועידה החלה באיחור של שעתיים וחצי בשל איחור המשלחות. עיזאת דראוזה פתח רשמית את הוועידה ומיד הציע את כאזם כנשיאה, הצעה שהתקבלה. לאחר מכן הציע את שמות מזכירי הוועידה וכאן כבר הורגש כי מדובר אמנם בוועידה מאוחדת, אך מכילה שני גושים נפרדים. חמשת מזכיריו של כאזם נחלקו בין מג'לסיון (מחנה התומכים במועצה המוסלמית העליונה והחוסיינים) ומעארצ'ה (האופוזיציה). כאזם פתח את הדיונים והציע להתחיל לדון בנושא המועצה המחוקקת. באותה תקופה, כאמור, עסק כאזם במגעים סודיים עם הנציב העליון בשיתוף ראע'ב נשאשיבי לכינונה. הוא אינו מוזכר בהמשך דיוני הוועידה כדובר, אך נותר לו מקומו הרשמי והייצוגי. בוועידה זו, כמו בוועידות הקודמות, שליחת מברקים הייתה עניין מרכזי וכאזם כנשיא הוועידה שלח מברקי ברכה לפרלמנט הסורי של 1928 ולגורמים נוספים ברחבי העולם הערבי. כאזם ברך את הסורים "על דרך החיים החופשיים ברוח הג'יהאד והנאמנות לארץ", לאחר המרד שדוכא באכזריות על ידי הצרפתים. הג'יהאד מבחינת כאזם היה מבורך כשהתרחש מעבר לגבול. ישיבתה השנייה של הוועידה החלה במחווה פן-ערבית של שלוש דקות דומיה לזכר השהידים של פלסטין, סוריה ולזכר המנהיג המצרי הנערץ סעד זע'לול, שהלך לעולמו כמעט שנה לפני כינוס הוועידה.
במרכז דיוני הוועידה עמד נושא המועצה המחוקקת, ולצדו עניינים נוספים כמו נטל המיסים, זיכיון ים המלח, הגירה וקבלת אזרחות. רוח הדיונים בוועידה הייתה אנטי-ציונית פחות מהוועידות הקודמות, וזאת הודות לשנתיים של משבר קשה במפעל ההתיישבות הציוני, אשר התבטא הן בירידה במספר המהגרים לארץ והן במשבר הכלכלי שפקד את היישוב באותם ימים. העיתונות הערבית באותה תקופה דיברה במונחים של קץ הציונות. כתוצאה מרוח אנטי-ציונית ממותנת זו, לראשונה לא התקבלה בוועידה לאומית החלטה מפורשת נגד הצהרת בלפור. הוועידה הסתפקה בהחלטה המאשרת את ההחלטות הוועידות הקודמות.
בוועידה זו חודשה פעילותו של הוועד הפועל. בסופה של הוועידה נבחר למעשה הועה"פ האחרון. נקבע שכל נפה תיוצג על ידי שני צירים מוסלמים, אחד ממחנה המועצה המוסלמית העליונה ואחד ממתנגדיה, ובנוסף עליהם 12 נציגי הנוצרים. סך הכל 48 חברים. חציים של חברי הוועד הפועל היו עתה חברי אופוזיציה וחציים חברי המג'לסיון, לפי מפתח אזורי. לאחר הוועידה מסרה לשכת הוועד הפועל לנציב העליון את דרישת הוועידה "לכונן ממשלה ייצוגית בפלסטין".
אופי החלטות הוועידה והרכב הוועד הפועל ביטאו את ניצחון האופוזיציה והדרך המתונה, אולם היא כללה גם סימנים מבשרים לעליית כוחם של גורמים חדשים, צעירים ורדיקליים. דראוזה, ממארגני הוועידה, רשם בזיכרונותיו כי זו הייתה הוועידה החלשה ביותר כל הוועידות, משום שנכחו בה הנאמנים ביותר מהתנועה הלאומית לצד נאמני הבריטים ומשתפי הפעולה עם היהודים. ריבוי הנציגים מבחינתו העיד על רפיון ולא על עוצמה ואחדות לאומית. ההיסטוריונית ביאן אל-חות הסכימה עם הערכתו של דראוזה, אך הוסיפה כי על חולשה זו, "חיפתה מנהיגותו של כאזם, 'השיח' הנערץ' (אלשיח' אלוקור), שהיה להם (לועה"פ) למופת, והוא מי שאפשר חזית אחידה כלפי חוץ ואת הסתרת הסתירות הפנימיות". את דבריה סיכמה כך: "לא היה מנוס מהקמת מוסדות פוליטיים חדשים".
ניתן להתייחס לוועידה גם באופן אחר. זו הייתה הפעם הראשונה שנוצרה מערכת של איזונים ובלמים בתנועה הלאומית. לאחר מספר שנים של משא ומתן נולדה מסגרת מאוזנת שהייתה פרי של מאבק לגיטימי על הגמוניה. בגלל הלחץ האופוזיציוני, האליטות המקומיות היו חייבות להתפשר על מקומן היחסי ולהכניס גורמים שעד כה היו בשוליים למרכז, וגם הנוצרים זכו למקום של כבוד בועה"פ שהוקם (רבע מהנציגים). ה"חולשה" עליה כתב דראוזה היא הפשרה על דרכה של התנועה הלאומית. בהכרח, תנועה רחבה יותר פרושה פשרות על אופייה של הדרך, פשרות שמספר גורמים סירבו להכיל. לאחר הוועידה עמד כאזם בראש ועד-פועל שהתקשה להתכנס והתקשה להביע הסכמה כדי לצאת לפעולה משותפת. התמונה המפורסמת של צירי הוועידה השביעית באולם רודת אלמעארף שווה אלף מילים: כאזם יושב בין שני גושים נפרדים, לשמאלו ראע'ב אלנשאשיבי, ראש העיר ירושלים, ולימינו בן-דודו אמין, נשיא המועצה המוסלמית העליונה. פעילותו של כאזם בשש השנים שלאחר מכן נותרה בצל המאבק בין השניים. גם אם היה לאחדות הלאומית הרגעית הזו הפוטנציאל להימשך, אירועי קיץ 1928 זעזעו שוב את הארץ ואת התנועה הלאומית.
חברי הוועד הפועל שנבחר: ירושלים: מוסא כאזם אל-חוסייני (נשיא), שיח' עבד אל-קאדר אל-מוט'פר (ייצג את צפת), אסחאק דרויש (במרץ 1931 מונה כנציג טבריה במקום צדקי אל-טברי, שהתפטר, אולם זה המשיך את למעשה את חברותו ודרויש הפך לחבר נוסף מירושלים), ג'מאל אל-חוסייני (ייצג את בית לחם), זכי נוסייבה. יפו: עומר אל-ביטאר, יוסף אל-דג'אני. עזה: עבד אל עט'ים ע'וציין, ח'ליל בסייסו. טולכרם: סלים עבד אל-רחמן אל-חג' אבראהים, האשם אל-ג'יוסי. ג'נין: עווני עבד אל-האדי (ייצג את בית שאן), פהמי אל-עבושי, פואד אל-קאסם עבד אל-האדי. שכם: עאדל זעייתר, עזת דרוזה, אחמד א-שכעה, עבד אל-כרים צופאן (שני צירי נפת ג'מאעין). צפת: צובחי אל-חדרא (התפטר בספטמבר 1930), שיח' אסעד אל-חג' יוסף קדורה (התפטר בסוף 1930), שיח' עבד אל-קאדר אל-מוט'פר (מונה על ידי האגודה המוסלמית-נוצרית של צפת במקום חדרא), ד"ר ג'מאל עז א-דין (מונה על ידי האגודה המוסלמית-נוצרית של צפת במקום קדורה). טבריה: צדקי אל-טברי, פאיז אל-טברי. נצרת: צאלח א-צפדי, עבאס אל-פאהום, מוחמד תקי א-דין אל-פאהום (במרץ 1931 מונה במקום עבאס). עכו: תופיק חקי אל-עבדאללה, עבד אל-קאדר א-שבל. חיפה: שיח' מוחמד מראד (נפטר בתחילת אפריל 1929), רשיד אל-חג' אבראהים (נכנס במקום מראד לאחר מאורעות תרפ"ט), מועין אל-מאדי. בית שאן: יוסף זמאריק, עווני עבד אל-האדי. לוד: אחמד סיף א-דין אל-חוסייני. רמלה: שוכרי אל-תאג'י [אל-פארוקי]. חברון: שיח' טאלב מרקה (נאסר על חלקו בפרעות בחברון באוגוסט 1928), שיח' עבדאללה טהבוב (מילא את מקומו של מרקה עד לשחרורו באפריל 1932), נאצר א-דין נאצר א-דין. בית לחם: סעיד דרויש (מאלחה), ג'מאל אל-חוסייני. רמאללה: עומר צאלח אל-ברע'ותי (דיר ע'סאנה), סעיד עבדאללה חסן (ביתוניה). באר שבע: שיח' אבראהים א-צאנע, שיח' חאמד א-צאנע. נוצרים שנבחרו על בסיס עדתי: יעקוב פראג', אמיל אל-ע'ורי (צורף לוועד באפריל 1934, ירושלים, אורתודוקסים), מוע'נם אליאס מוע'נם (ירושלים, פרוטסטנטי), עיסא בנדכ, ח'ליל קזקיא (בית לחם, אורתודוקסים), בנדלי ג'וזי (לא השתתף בפעולות הוועד), בולוס שחאדה (רמאללה, אורתודוקסי), ד"ר יעקוב בורתקוש (יפו, אורתודוקסי, לא השתתף בפעולות הוועד), עיסא אל-עיסא (יפו, אורתודכסי), אלפרד רוק (יפו, יווני-קתולי, החל להשתתף בפעולות הוועד בתחילת 1930), אכסנדר ברע'ש (חיפה, אורתודוקסי), ודיע צנבר (חיפה, יווני-קתולי), אליאס ח'מאר (עכו, אורתודוקסי). המזכיר: ג'מאל אל-חוסייני, עווני עבד אל-האדי, מוע'נם אליאס מוע'נם. עומר א-צאלח אל-ברע'ותי ועזת דרוזה מילאו את מקומם של חוסייני והאדי כשיצאו ללונדון עם המשלחת הפלסטינית באביב 1930. מזכיר הלשכה אחרי הוועידה: צובחי אל-חדרא (1929–1930), צפות יונס אל-חוסייני (1931–1934). סגן הנשיא: יעקוב פראג', תופיק חקי אל-עבדאללה (עכו).
המאבק במנדט הבריטי בתחילת שנות ה-20
פעילותו של הוועד הפועל התמקדה בין היתר בשלילת הלגיטימיות של הצהרת בלפור והכללתה כלשונה בכתב המנדט. כתנאי להכרה בשלטונות המנדט דרש הוועד הפועל מהבריטים להקים בארץ ממשלה, שתיבחר על ידי תושבי הארץ שהיו בה עוד קודם למלחמה ולהפסיק את הגירת היהודים ארצה. מטרתם הייתה לכונן ממשלה בעלת ייצוג שרובו ערבי, שתנהג על פי החוק העות'מאני ושתמנע את הפרדת ארץ ישראל משאר ארצות ערב השכנות. ממשלת בריטניה דחתה את התנאים הללו ולא הכירה בוועד הפועל כגוף שמייצג באופן רשמי את ערביי ארץ ישראל. למעשה סירבו הבריטים לראות בערביי ארץ ישראל ציבור שזכאי להגדרה עצמית, אלא ראו בו ציבור שמורכב מעדות שונות.
בשיחה עם נציגי הוועד הפועל הערבי בירושלים במרץ 1921, דחה שר המושבות צ'רצ'יל את האפשרות שארצו תחזור בה מהצהרת בלפור: "מבקש אני להפנות את תשומת ליבכם אל החלק השני של הצהרת בלפור, המבטיח לתושבי הארץ במוצהר ובמפורש את ההגנה על זכויותיהם האזרחיות המדיניות [...]. העובדה, כי ארץ ישראל תכיל בית לאומי ליהודים, אינה אומרת שתחדל להיות בית לאומי לאחרים, או שתיכון ממשלת יהודים למשול בעם הערבי". במאי 1921 מיהר מוסא כאזם אל-חוסייני להסתייג בפני הנציב העליון בשם הוועד הפועל מההתפרצויות האלימות של מאורעות תרפ"א. בתגובה לנאומו של הרברט סמואל ב-3 ביוני 1921, קבע הוועד הפועל כי "שקט ושלווה ישררו בארץ רק כאשר יחיה בה עם אחד, בעל לשון אחת, לאומיות אחת ואינטרס אחד".
ב-2 בנובמבר 1921 הצליחו החוגים הקיצוניים להפוך את הפגנת המחאה נגד הצהרת בלפור להתפרצות נגד היהודים, אולם הוועד הפועל הסתייג ממנה והמשטרה הצליחה לדכאה. לאחר הפגנה זו, לא היו עוד התפרצויות אלימות עד 1929. אחת הדרכים לביטול הצהרת בלפור הייתה באמצעי שכנוע והסברה. משלחת בראשותו של מוסא כאזם אל-חוסייני יצאה באוגוסט 1921 לשליחות של כשנה בבריטניה במהלכה פעלה לביטול ההצהרה. פסקה 4 של סעיף 22 באמנת חבר הלאומים שנתקבלה ביוני 1919, קבעה כי "עדות מסוימות, שהשתייכו בעבר לאימפריה הטורקית הגיעו לדרגת התפתחות כזאת, כך שאפשר להכיר בהן, באופן זמני, כאומות עצמאיות... משאלותיהן של עדות אלה חייבות להיות השיקול העיקרי בבחירת המנדטור". בתזכיר של הוועד הפועל לחבר הלאומים ב-1922 טענו הערבים כי "סעיף זה מתייחס וחל על פלסטין ותושביה". כדי להוכיח את צדקת תביעתם לארץ ישראל, הציגו הפלסטינים, בין היתר, את טענתם הבסיסית בדבר הרציפות ההיסטורית של ישיבת הערבים בארץ. בתזכיר נכתב כי האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל מורכבת "מצאצאי האנשים היושבים בה משחר ימי ההיסטוריה בתוספת האלמנטים האמורי, החיתי, הפניקי, הפלשתי ואחרים". אולם מאמצי המשלחת לא הועילו. ביולי 1922 אישר חבר הלאומים את כתב המנדט ובכך קיבלה הצהרת בלפור גושפנקה בינלאומית נוספת לזו לה זכתה בועידת סן רמו שנתיים קודם לכן.
ב-1922 החלו הוועד הפועל והמועצה המוסלמית העליונה לנהל מסע תעמולה בארץ ובעולם המוסלמי, שהזהיר מפני סכנת השתלטות יהודית על קודשי האסלאם. הוועד עשה שימוש בציור יהודי שבו נראה מסגד כיפת הסלע כשעליו מגן דוד, כהוכחה לכך. תעמולה זו הגיעה לשיאה בסוף יוני אותה שנה, עם יציאתה של משלחת פלסטינית למסע איסוף כספים בחג'אז בעונת החג'.
הידיעות על הניצחונות הטורקיים על היוונים באנטוליה בספטמבר 1922 עוררו התלהבות רבה בקרב הפלסטינים. ניצחון המוסלמים הטורקים עורר תקוה שתהיה לו השפעה על שאלת ארץ ישראל, ובנובמבר שיגר הוועד הפועל משלחת לאסטנבול ולוועידת השלום בלוזאן, כדי להשיג את תמיכת הטורקים בתביעות הפלסטיניות. אולם לאכזבת הפלסטינים, החליטו הטורקים בוועידה להשלים עם הסטטוס קוו בארצות שנכבשו מהאימפריה העות'מאנית. המשלחת הגיעה בדצמבר ללונדון ובינואר 1923 נפגשה עם מזכיר המושבות החדש, אך זה החליט להמשיך במדיניות קודמו.
בנובמבר 1923 הוקמה "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית", כאופוזיציה לוועד הפועל הערבי ולאגודות הלאומיות הקשורות בו. מתחילת הופעתה, נלחם בה הוועד הפועל באמצעות משלחות ששלח לכל רחבי הארץ שהסבירו את אופייה "הבוגדני". המפלגה נכשלה בניסיונה לכלול בתוכה את כל חוגי המתנגדים לוועד הפועל. בשל מצעה האנטי-ציוני, חידשו הגורמים הציוניים בתחילת 1924 את מאמציהם להקים ארגון ערבי המתנגד לוועד הפועל הערבי וגם תומך או לפחות נמנע מלתקוף את הציונות. על רקע זה, החלו להופיע בתחילת אותה שנה מספר ארגונים שקראו לעצמם "מפלגת החקלאים" (חזב אל-זראע). הוועד הפועל סירב להגיע להסכם עם מתנגדיו, ובמהלך אותה שנה החריפו היחסים בין שני המחנות.
בשנים 1924–1928 עסק משרד הוועד הפועל בניהולו של ג'מאל אל-חוסייני בשיגור תזכירים לממשלה ולחבר הלאומים ושליחת מכתבי מחאה בנושאים שונים. כמעט ולא אורגנו הפגנות נגד הציונות וגם מסורת ימי השבתון ביום הצהרת בלפור פסקה. יוצאת דופן הייתה שביתה כללית בכל ערי הארץ, שארגן הוועד הפועל ב-25 במרץ 1925, יום ביקורו של בלפור בארץ. דעיכת הפעילות הביאה להתרוקנות המשאבים הכספיים עד שבשנת 1926 כבר לא נשאר כסף אפילו להוצאות השוטפות ובמהלך 1927 המשרד נסגר למעשה. במרוצת העשור הלך מעמדו של הוועד הפועל ונחלש. סירובו של הוועד הפועל להשתתף בממסד החוקתי הביא לכך שהבריטים התמידו בסירובם לראות בגוף זה כמייצג הפלסטינים; בד בבד העמיקו היריבויות בין החמולות; ובמקביל קם לוועד מתחרה בדמות "המועצה המוסלמית העליונה".
מיד לאחר ההתפרצויות בפרעות תרפ"ט באוגוסט 1929, מיהר הוועד הפועל להתנער מאחריות להן, בטענה שהן לא היו רצויות לערבים, ובמקום זאת טען שהייתה זו התנפלות יהודית על ערבים. ההתפרעויות גרמו להסערת הרוחות בציבור הערבי והביאו לתנופה בפעילות הוועד הפועל הערבי, שראה בהן הזדמנות לחידוש המאמץ לשינוי המדיניות הבריטית. רק כאשר ועדת שו לחקר מאורעות תרפ"ט ביקשה מהוועד הפועל למנות עורכי דין שינהלו מטעם הערבים את חקירת העדים, הכירה בו הממשלה הכרה מלאה. לאחר מכן הממשלה אף ביקשה ממנו שימנה את החברים הערבים לוועדות ציבוריות שהקימה.
דעיכתו של הוועד 1929–1934
לאורך כל שנות ה-20 נכשל הוועד הפועל הערבי בגיוס כספים, בארץ ישראל ומחוצה לה. כישלון זה היה אחד הגורמים לכך שהוועד לא הצליח להגשים חלק ניכר מתוכניותיו והחלטותיו, והוא שיקף למעשה את ההכרה הלאומית הנמוכה וחוסר גיבושו של הציבור הפלסטיני באותה תקופה. בספטמבר 1929 חזר הוועד הפועל לקיים את ישיבותיו, כתוצאה של מאורעות תרפ"ט באוגוסט 1929. באוקטובר 1929 קרא הוועד הפועל לתושבי הארץ הערבים לקבל את פניה של ועדת שו (ועדת החקירה שמינתה הממשלה הבריטית) בהפגנות סוערות.
בשלב זה החלו להתגלע סכסוכים על המנהיגות הלאומית בין מוסא כאזם ובין נשיא המועצה המוסלמית העליונה, קרוב משפחתו חג' אמין אל-חוסייני. ב-5 בינואר 1930 בחר הוועד הפועל משלחת שתצא בחודש מרץ ללונדון כדי לדון עם ממשלת בריטניה על שינוי מדיניותה, אז אירעה התנגשות בין השניים, כאשר הוועד בחר את אמין לנשיא המשלחת. מוסא כאזם התפטר בתגובה מהוועד הפועל, מה שהביא להתכנסות נוספת של הוועד ולהתפטרותו של אמין מנשיאות המשלחת לטובת בחירת מוסא כאזם לתפקיד. רק חזית משותפת עם אנשי האופוזיציה הנשאשיבית הבטיחה בסופו של דבר את בחירתו. חזית בין נשיא הוועד הפועל מוסא כאזם אל-חוסייני עם הנשאשיבים, שהתבטאה במתינות מדינית ובהתנגדות לסמכויות הבלתי-מוגבלות של המופתי בתחומים מסוימים, הביאה לביקורת חריפה מצד המחנה של אמין אל-חוסייני על הוועד הפועל בשנים 1930 ו-1931. חברי הוועד ומשרדו הואשמו על ידי ביטאונו של המופתי במתינות מוגזמת וכונו בוגדים ומרגלים ו"רוחות-רפאים נרפות", ש"מתנהגים בפחדנות, נשארים מאחור ספונים בביתם ועוסקים בענייניהם האישיים". מוסא-כאזם הבין כי ההתקפות הללו מכוונות כלפיו ואיים בתגובה כי אם הן לא תיפסקנה, הוא יצטרף בגלוי אל האופוזיציה הנשאשיבית. בתחילת שנות ה-30 תמך מוסא-כאזם בתביעת בנשאשיבים לפיקוח ממשלתי הדוק יותר על כספי האוקאף ובתי הדין השרעיים ושלילת סמכותו המוחלטת של המופתי בתחומים הללו.
ב-18 בפברואר 1931 פרסם משרד הוועד הפועל הערבי "הצהרה אל האומה הערבית האצילה" בעניין מכתב מקדונלד אל חיים ויצמן, שפירש את הספר הלבן של פאספילד. בהצהרה נאמר שממשלת המנדט "חסרת אונים היא נוכח הכוחות של היהדות העולמית" ומחבריה קראו "לכל הערבים בכל ארצות מגוריהם לזכור את פלסטין הערבית ולהתייחס אל היהודים בארצותיהם באותו היחס שבו מתייחסים היהודים אל ערביי פלסטין, על ידי החרמתם ודיכוים". ב-11 במרץ 1931 שוב פרסם משרד הוועד הפועל הערבי "הצהרה אל האומה הערבית האצילה", הקוראת לערבים "למכור ליהודים כל דבר, למעט קרקע, ולא לקנות מהם דבר, למעט קרקע".
ב-9 בספטמבר 1932 החל הוועד הפועל לדון בדו"ח שפרסם לואיס פרנץ', שבדק מה ניתן לעשות למען התושבים הערבים שנפגעו מקניית הקרקע על ידי יהודים. פרנץ' התייחס בדו"ח שפרסם לתביעה הערבית לאסור מכירות קרקע ליהודים בחקיקה: "העיתונות הערבית מזכירה מדי פעם את חלקם של חברים אחדים במועצה המוסלמית העליונה או בוועד הפועל הערבי במכירות קרקע מערבים ליהודים. ממקרים אלה לא יהיה זה בלתי-הוגן להסיק שחוגים ערביים בעלי מעמד ומנהיגות אינם רואים מכירות כאלה של קרקע עודפת בחוסר אהדה". הייתה זו מכה חזקה שנחתה על הוועד הפועל, שחבריו דרשו לדעת מי הם החברים שפרנץ' כיוון אליהם בהאשמותיו. עם זאת, הם התייחסו בדיוניהם לדבריו כאל אמת ואף חבר לא הכחיש את ההאשמות. לאחר דיונים אלה לא התכנס הוועד הפועל למשך שנה שלמה, עד אוקטובר 1933. ב-24 בפברואר 1933 כינס הוועד הפועל מפגש מיוחד של חבריו עם נציגי המגזרים השונים של הציבור הערבי, ובהם אמין אל-חוסייני, נשיא המועצה המוסלמית העליונה, וראע'ב נשאשיבי, ראש עיריית ירושלים. במפגש הוחלט על עריכת כנס ארצי שידון במדיניות אי-שיתוף פעולה עם הממשלה. הכנס נערך ביפו ב-20 במרץ.
ב-23 באפריל 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, פרסם הוועד הפועל גילוי דעת שגינה את החלטת שר המושבות לפתוח את שערי פלסטין לפני "היהודים המנודים, אשר גרמניה, אותה המדינה המודרנית המושרשת בציוויליזציה, הקיאה אותם כתגמול על מה שעוללו לה". ב-1 באוקטובר 1933 כינס משרד הוועד הפועל את מליאתו כדי לדון ב"סכנה הגדולה" של הגירת היהודים. בישיבה זו כבר לא השתתף אף אחד מאנשי מפלגת האסתקלאל. ההחלטות שהתקבלו בה נועדו ללכד את סיעותיו ולהציל את יוקרתו. ההחלטה העיקרית הייתה לקרוא לשביתה ב-13 באוקטובר בכל רחבי הארץ ולקיים באותו יום הפגנה בירושלים, ביטוי ל"זעמה של האומה הערבית הפלסטינית, אשר סבלה מהאימפריאליזם הבריטי". הוועד הפועל לא ביקש רישיון לקיום ההפגנה, אולם מארגניה קבעו את מסלול התהלוכה בתוך חומות העיר העתיקה בלבד והשתדלו למנוע התנגשויות עם היהודים, כדי לשמור על אופייה האנטי-ממשלתי. למרות אזהרת הממשלה, השביתה וההפגנה התקיימו ובראש התהלוכה בה השתתפו אלפי אנשים, צעדו רבים מחברי הוועד ובהם מוסא כאזם אל-חוסייני בן ה-83, שמנעו כל ניסיון לפרוץ לעבר השכונות היהודיות. כאשר הגיעו אל השער החדש, פוזרה ההפגנה בכוח על ידי המשטרה ובין הפצועים קל היו גם חברי הוועד הפועל. עקב הצלחת ההפגנה, החליט הוועד לארגן אחת נוספת ב-27 באוקטובר ביפו. גם הפעם לא הוגשה בקשה לערוך את ההפגנה והממשלה אסרה על קיומה. המפגינים ניסו לפרוץ את מחסומי המשטרה בעזרת מוטות ואבנים. המשטרה הגיבה בירי ו-26 נהרגו. המשטרה עצרה את חברי הוועד הפועל: ג'מאל אל-חוסייני, עווני עבד אל-האדי, עיזאת דראוזה ועבד אל-קאדר אל-מוזפר. בציבור הערבי נתעורר זעם, שהביא לשביתות והפגנות. כעבור שבוע, לאחר שחרור העצורים בערבות עד למשפטם, הורה הוועד הפועל להפסיק את השביתה. לאחר מכן החליט הוועד הפועל לערוך הפגנות בעת ובעונה אחת בערים שונות. ההפגנות נערכו ב-16 בינואר 1934 והן עברו ללא בעיות.
מאורעות אוקטובר 1933 והפגנות ינואר 1934, סימנו את סופו של הוועד הפועל הערבי. במרץ 1934 נפטר נשיאו, מוסא כאזם אל-חוסייני. ב-6 באפריל התכנס הוועד לבחור נשיא חדש. הוועד אישר את כהונתו של סגנו של אל-חוסייני, יעקוב פראג' (הסגן השני, באופן רשמי בלבד, היה תופיק חקי אל-עבדאללה, שניהם מסיעת הנשאשיבים) כנשיא בפועל עד כינוס הוועידה השמינית בה אמורים היו להיבחר ועד פועל ונשיא חדשים. משרד הוועד הפועל החל להכין את התקנות לבחירות בוועידה השמינית והתכנס לישיבה אחרונה ב-6 ביוני 1934. אולם בשל סכסוכים בין המפלגות, ב-5 באוגוסט דחה הוועד הפועל את הבחירות בשישה חודשים. בינתיים הודיעו הנשאשיבים על התנגדותם לכינוס הוועידה השמינית. גם החוסיינים התעלמו ממנו והחלו בהקמת מפלגה משלהם. כך הגיע הוועד הפועל אל קצו. אחד מחברי הוועד, בולוס שחאדה, כתב ב-11 בינואר 1935 במכתב גלוי, כי חברי הוועד הפועל "אינם מייצגים לאמיתו של דבר את האומה ובני העם מתחילים לבחול בהם. לפיכך החלו בני העם לחשוב, כי מוטב שהוועד הפועל יסתלק משדה-המערכה".
ההיעלמות ההדרגתית של הוועד הפועל והופעתה של מפלגת ההגנה הלאומית של האופוזיציה בראשות משפחת נשאשיבי בשנת 1934, דחפה באותה שנה את משפחת אל-חוסייני לייסד מפלגה משלה - המפלגה הערבית הפלסטינית, שהוקמה לבסוף ב-1935. בדצמבר אותה שנה כינה ג'מאל אל-חוסייני את חברי האופוזיציה בוועד הפועל: "סרסורים, מרגלים, נושאי-כלי הממשלה ואנשים בלתי-מוכשרים לשרת את ענייני האומה".
בית סקסה-קובורג-גותה
בית סקסה-קובורג-גותה (בגרמנית: Haus Sachsen-Coburg und Gotha) הוא בית אצולה גרמני ששלט על דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה. עם הזמן התפשטה השפעתו של בית האצולה, ואחד מענפיו העניק את שמו לשושלת של בית המלוכה הבריטי מיום מותה של המלכה ויקטוריה בשנת 1901 עד 1917. זהו ענף לבית וטין. כמו כן שלט בית המלוכה בבלגיה, בפורטוגל ובבולגריה.
בממלכת בריטניה
המלכה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, שאמהּ הייתה בת למשפחת סקסה-קובורג-גותה, נישאה לבן-דודה, הנסיך הגרמני אלברט סקסה-קובורג-גותה. בית המלוכה נקרא על שם בית האצולה אליו השתייך בעלה של המלכה. מקור השם הוא בדוכסות גרמנית זעירה, סקסוניה-קובורג-גותה, שהיא איחוד של הדוכסויות סקסה-קובורג וסקסה-גותה.
בנה של ויקטוריה, אדוארד השביעי, היה המלך הראשון בבית המלוכה בשם זה. ב-1917 שינה בנו, המלך ג'ורג' החמישי, את שמו של בית המלוכה מבית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור, ואת שם משפחתו מווטין לווינדזור. בית המלוכה רצה להימנע מלהקרא בשם גרמני עקב המלחמה בגרמניה, במלחמת העולם הראשונה, שעוררה רגשות אנטי-גרמניים. המלך גם ויתר על תוארי אצולה גרמניים שהחזיק.
מלכים בריטיים הנמנים עם בית סקסה-קובורג-גותה
ויקטוריה, בתם של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט, נישאה לפרידריך השלישי, קיסר גרמניה. בנם הבכור היה וילהלם השני, קיסר גרמניה, שהיה הקייזר האחרון בגרמניה. וילהלם היה בן דודו של מלך בריטניה, ג'ורג' החמישי, ואף על פי כן היו ארצותיהם אויבות זו לזו בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בלגיה
לאופולד מסקסה-קובורג-זאפלד, מלך הבלגים הראשון, היה אחיו הצעיר של הדוכס ארנסט ודודה של המלכה ויקטוריה מצד אמהּ. בית המלוכה הבלגי נותר על כנו כיום, אך שינה את שמו ב-1920, בעקבות מלחמת העולם הראשונה שבה נכבש מרבית שטח בלגיה על ידי הגרמנים. השם החדש שניתן לבית המלוכה הוא "מבלגיה" (בשלוש השפות הרשמיות במדינה: van België, de Belgique וכן von Belgien). מלך בלגי שעולה על כס המלוכה משנה את שמו רשמית לשם שמשמעו "של הבלגים" (der Belgen, des Belges או der Belgier).
בולגריה
המשפחה עלתה גם על כס המלוכה בבולגריה מ-1887, עת הוכתר המלך פרדיננד הראשון, נכד לאחיו של ארנסט הראשון. נכדו, סימאון סקסקובורגותסקי, (הגרסה הבולגרית לשם סקסה-קובורג-גותה) הודח ויצא לגלות כילד כאשר בוטלה המלוכה במשאל עם ב-1946, אך שב לארצו וכיהן כראש ממשלת בולגריה בשנים 2001–2005.
פורטוגל
בן אחיו של ארנסט הראשון, פרדיננד, נשא לאשה את מריה השנייה, מלכת פורטוגל והיה למלך פורטוגל, בשם פרננדו השני. משפחת המלוכה הפורטוגלית הוסיפה בדרך-כלל להיקרא בשמו הקודם, ברגנסה. לעיתים התייחסו למשפחה בשם ברגנסה-וטין. צאצאי פרדיננד מלכו על פורטוגל עד ביטול המונרכיה ב-1910.
מדינות נוספות
בית המלוכה עמד גם בקשרי נישואין עם משפחות אצולה ומלוכה נוספות, דרך נישואי בנותיו (שאינן יכולות להוריש את ההשתייכות לשושלת). הקייזר הגרמני האחרון, וילהלם השני, היה נכדה של ויקטוריה מלכת בריטניה, אך מאחר שאמו הייתה נצר לשושלת ולא אביו, לא השתייך בית המלוכה הגרמני לשושלת.
קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה הנוכחי, הוא נכדו של אחרון-הדוכסים ששלט בדוכסות סקסוניה-קובורג-גותה, קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, דרך בתו זיבילה.
סולמות ונחשים
סולמות ונחשים (מוכר גם בשמות סולמות וחבלים ולטפס ולהחליק) הוא משחק לוח למספר שחקנים, הכולל רגלים, קובייה ולוח משבצות. במשחק המקורי יש מאה משבצות, אף כי יצאו גרסאות שונות למשחק עם כמות משבצות שונה.
כל שחקן מקבל רגלי ומטרת המשחק היא להגיע ראשון למשבצת האחרונה. ההתקדמות נעשית לפי מספר הנקודות שמראה הקובייה. בגרסאות מסוימות של המשחק יש להגיע "במדויק" למשבצת האחרונה. כלומר, אם הראתה הקובייה נקודות עודפות, על השחקן לצעוד עד למטרתו ולהמשיך לצעוד בכיוון ההפוך את יתרת הנקודות.
כאשר מגיע שחקן למשבצת שעליה מצויר סולם הוא עולה במעלה הסולם עד למשבצת שראש הסולם מגיע אליו. אם הוא מגיע למשבצת עליה מצויר ראש של נחש הוא יורד עד למשבצת בה נמצא זנבו של הנחש. הסולמות והנחשים מכניסים עניין למשחק, מכיוון שייתכנו שינויים גדולים במיצובם היחסי של השחקנים.
כמשחק מזל טהור הוא חביב בעיקר על ילדים, אך קיימות גם גרסאות אחרות למשחק. מחנכים מנסים להכניס מרכיב ידע למשחק, על ידי התניית העלייה בסולם וביטול הגלישה בנחש בתשובה על שאלה בתחום הנלמד.
מקור המשחק באמונה ההודית, על פיה הדרך של צדיק לשמיים רצופה סולמות, המחישים את עלייתו, בעוד שהרשע נתקל בנחשים המשהים את עלייתו. בגרסה היהודית חרדית למשחק, הנקראת סולם המידות, מותנית העלייה בכך שמתוארת מצווה במשבצת, והירידה - בכך שמתואר חטא.
יעקב פרי
יעקב פרי (נולד בכ"ו בשבט ה'תש"ד, 20 בפברואר 1944) הוא פוליטיקאי ואיש ביטחון ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת יש עתיד, כשר המדע, הטכנולוגיה והחלל בממשלת ישראל ה-33, וכיו"ר "ועדת פרי לשוויון בנטל". טרם כניסתו לפוליטיקה כיהן כראש השב"כ (1988–1995), כנשיא חברת סלקום, וכיו"ר דירקטוריון בנק מזרחי טפחות.
ביוגרפיה
פרי נולד בנחלת יהודה לאליעזר ומלכה, ילידי פולין, כיעקב פירזונר. כשהיה בן שנתיים עברה המשפחה לנתניה שם הוא גדל והתחנך.
פרי לא שירת בצה"ל, מאחר שקיבל לדבריו פטור רפואי. זאת בניגוד למידע שפרסם בספרו "הבא להורגך", לפיו שוחרר מצה"ל עקב בעיית בריאות, אך הצליח להתגייס לחטיבת הצנחנים, ולאחר ששבר רגל המשיך בשירות בתזמורת צה"ל, ובניגוד לראיון שבו טען כי את תחילת שירותו בצה"ל עשה בטירונות של חטיבת הצנחנים, ושוחרר בעקבות פציעה. בפברואר 2018 נחשפה עובדת אי-שירותו בתחקיר "עובדה", ואושרה גם בעדותו של העיתונאי גדי סוקניק, מה שהוביל לפרישתו מהפוליטיקה. במאי 2018 הודה פרי כי מעולם לא שירת בצה"ל, וכי שיקר בעניין לאורך השנים.
פרי למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון במזרחנות והיסטוריה של ארץ ישראל. השתתף בלהקת המחול של האוניברסיטה ובהפקת "גבירתי הנאווה" בתיאטרון הבימה. בצעירותו ובתקופת לימודיו, ניגן פרי בחצוצרה, ולקח חלק בתזמורת הגדנ"ע, בתזמורת הסימפונית ירושלים ובתזמורת הסימפונית חיפה.
בשירות הביטחון הכללי
במרץ 1966 גויס יעקב פרי לשירות הביטחון הכללי (שב"כ) והוכשר כאיש שטח במגזר הערבי. בתחילת דרכו שרת כאיש שטח במרחב הצפוני ולאחר מלחמת ששת הימים שירת באזור השומרון עד 1972, כשמונה לתפקיד מטה בכיר במרחב ירושלים, יהודה ושומרון. ב-1975 מונה לראש מחלקת ההדרכה של השב"כ, ושלוש שנים מאוחר יותר מונה למפקד המרחב הצפוני. ב-1981 מונה פרי למפקד המרחב הגדול ביותר בשירות, מרחב ירושלים ויהודה ושומרון, תפקיד אותו מילא במשך 6 שנים.
בסוף 1985 דרשו שלושה מבכירי השב"כ מראש השירות אברהם שלום להתפטר על רקע פרשת קו 300. פרי נמנע מלתמוך במהלך.
במאי 1987 מונה למשנה לראש השירות, יוסף הרמלין. בספרו "הבא להרגך" מספר פרי כי סייע, כרכז שב"כ, לשר הביטחון משה דיין בעת שהאחרון חפר באופן לא חוקי באתר ארכאולוגי באזור יהודה ושומרון.
באפריל 1988 מונה על ידי ראש ממשלת ישראל, יצחק שמיר, לראש שירות הביטחון הכללי. בתפקיד זה ביצע שינויים ארגוניים כתגובה לשינויים בהיערכות המצב הביטחונית והמדינית, תוך היערכות להתמודדות עם האינתיפאדה הראשונה ומאוחר יותר עם המציאות החדשה שיצרו הסכמי אוסלו.
חוקרי שב"כ שהורשעו בהתנהלות שאינה תקינה בחריגות במתקן החקירות בעזה, העלו האשמות כנגד פרי לגבי התנהלות בעייתית בהיבטים של טוהר המידות ושל מנהל תקין, ובשל כך מינה ראש הממשלה יצחק שמיר את האלוף במיל' רפאל ורדי לקצין בודק בנושא. על-פי בן כספית ורדי הציג מידע בעייתי בעניין טוהר המידות של פרי, אך שמיר החליט שלא להדיח את פרי.
בנובמבר 1994 יצא פרי לחופשת לימודים בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד בבוסטון, שם למד בפקולטה לעסקים וסיים קורס בניהול ותקציב, שיווק וכלכלה.
במרץ 1995 נענה ראש הממשלה, יצחק רבין, לבקשתו של פרי לפרוש מתפקידו כראש השב"כ, והוא הוחלף על ידי כרמי גילון.
בשנת 2012 יצא הסרט התיעודי שומרי הסף בו מרואיינים ששה מראשי השב"כ לדורותיהם כולל פרי.
בינואר 2018 פרסם העיתונאי עמרי אסנהיים תחקיר בתוכנית "עובדה" לפיו פרי, בהיותו ראש השב"כ, נחשד כי הוא הגורם שהדליף לאריה דרעי בעת החקירה נגדו, על דבר האזנות סתר שהמשטרה עורכת לו ולמקורביו, וכי צוות החוקרים שהופקד על ידי היועץ המשפטי לממשלה, מיכאל בן יאיר, על החקירה הרגישה, המליץ להעמיד את פרי לדין, לאחר שבארבע בדיקות פוליגרף שנערכו לו נמצא "אינו דובר אמת". על-פי התחקיר גם ניצב אבי דותן מהמשטרה חשוד בהדלפה. בתגובה לתחקיר הכחיש פרי שנכשל בכל בדיקות הפוליגרף, והוסיף, כי ציין בעדותו בפני הוועדה, שדרעי אכן העלה בשיחה עמו את נושא האזנות הסתר ואמר שמאזינים לו. לטענת פרי הוא לא הגיב אז לדבריו של דרעי.
במגזר העסקי
באפריל 1995 פרש יעקב פרי משירות הביטחון הכללי והצטרף לסקטור העסקי עם מינויו לנשיא ומנכ"ל חברת סלקום. "סלקום" בתקופת פרי הפכה לחברה סלולרית מרכזית בישראל, לאחר שנפתחה כאשר פלאפון הייתה ספקית יחידה בישראל. יעקב פרי בחר לסרב לשנה שלמה בה הוא זכאי למלוא התנאים אשר ניתנו לו בכהונתו כראש שב"כ, והוא בחר להיכנס ישר למגזר העסקי. בימים הראשונים לכהונתו נקלעה החברה למשבר חמור, שאיים לחסל את החברה: תקלה בטלפונים שסופקו לסלקום על ידי מוטורולה, שיתקה את פעילות הרשת, כאשר כתוצאה מהתקלה, כל הלקוחות של סלקום סבלו מניתוקים. פרי עיצב יחד עם יועץ חיצוני את האסטרטגיה לפעולת החברה, שכללה קבלת אחריות על התקלה, החלפת המכשירים ואי חיוב הלקוחות בזמן אוויר.
בינואר 2003, לאחר 8 שנים בהן ניהל את החברה, החליט יעקב פרי לפרוש מניהול חברת סלקום. מאז הוא כיהן כיו"ר הדירקטוריון, דירקטור או יועץ חיצוני בשורה של חברות ציבוריות. המרכזי שבתפקידיו היה יו"ר הדירקטוריון של בנק מזרחי-טפחות, כאשר תחת שרביטו עלתה מניית הבנק ב-250% בעוד מדד הבנקים הכללי עלה בכ-85%. פרי הובא לתפקידו, כאשר השותפים עמדו בפני סכנת פירוק השותפות לפני הצטרפותו, על מנת להביא שקט תעשייתי לבנק. פרי הובא במכוון כדי להשכין שלום ולאחד את האינטרסים בין בעלי השליטה, בינם לבין עצמם, בין בעלי השליטה לדירקטוריון ובין הדירקטוריון להנהלה.
בסוף שנת 2006 היה פרי שותף להקמת חברת Pinpoint Advance Corp – חברת רכישה למטרות מיוחדות (חברת "ספאק") שגייסה 25 מיליון דולר באפריל 2007. החברה לא הצליחה לאתר חברה להשקעה, החזירה את הכספים למשקיעים ונסגרה.
תפקידים נוספים שמילא הם בין היתר יו"ר הדירקטוריון של חברת "ליפמן הנדסה אלקטרונית בע"מ", יו"ר דירקטוריון בחברת "מגל מערכות בטחון" ויו"ר הדירקטוריון של החברה "בי קונטקט". יעקב פרי שימש גם כיועץ חיצוני בחברת "אירונאוטיקס", יצרנית מזל"טים, בחברת "Cellglide" המספקת שירותים סלולריים ובקרן ההשקעות מרקסטון. חלק מהחברות שבהן מילא תפקידים בכירים כשלו בעסקיהן. בתפקידו כיו"ר חברת מגל סירב פרי לספוג הפחתה של 10% בשכרו, אשר עמד על 50,000 ש"ח, כאשר נקלעה החברה לקשיים.
באוגוסט 2018 התמנה פרי לנשיא חברת המודיעין העסקי קבוצת CGI העוסקת במתן שירותי ייעוץ אסטרטגיים ומודיעין עסקי.
פעולותיו ההתנדבותיות והציבוריות
בין השנים 1995 - 2000 פעל פרי כמתאם השבויים והנעדרים במשרד ראש הממשלה בהתנדבות, זאת במקביל לעבודתו בחברת סלקום, לאחר בקשתו של יצחק רבין. תחת תפקידו כמתאם ראש הממשלה לנושא השבויים והנעדרים, הושבו גופתו של איתמר איליה, לוחם השייטת שנהרג באסון השייטת, וגופותיהם של יוסף פינק ורחמים אלשיך, כמו כן אותרה גופתו של אילן סעדון. פרי עמד בראש ועדה שמונתה על ידי משרד התרבות ומשרד רוה"מ, לבדיקת איחודן הפוטנציאלי של התזמורת הסימפונית ירושלים והקאמרטה הישראלית ירושלים. בנוסף כיהן כיו"ר הוועדה הציבורית למען חיילי מילואים, נשיא הרשפ"ת (הרשות לשיתוף פעולה כלכלי), יו"ר ההנהלה הציבורית של מרכז רבין, חבר הנהלה בתזמורת הסימפונית ירושלים, המועצה הציבורית לתרבות ואומנות, יו"ר הקרן לעידוד קולנוע ישראלי איכותי, יו"ר ההנהלה של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, יו"ר אגודת ידידי בית החולים "שיבא", חבר במועצה ציבורית, המרכז ללימודי ביטחון ואוניברסיטת אריאל. ויו"ר מסע ההתרמה "הקש בדלת" מטעם האגודה למלחמה בסרטן. ב-2009 נבחר לתפקיד יו"ר הדירקטוריון של בית התפוצות.
ב-2012 פרסם גלובס כי פרי צבר כ-100 מיליון ש"ח מאז פרישתו מהשב"כ. בעקבות ביקורת על כך טען פרי כי הונו קרוב לזה של מעמד הביניים וחשף הצהרת הון חלקית לפיה הונו אחרי הגירושין עומד על כ-10–12 מיליון ש"ח. בעודו מכהן כשר בממשלה החליט דירקטוריון בנק מזרחי טפחות להעניק לפרי בונוס של 615 אלף ש"ח, עבור כהונתו בבנק בשנת 2012.
בטלוויזיה
בשנת 2005 השתתף פרי בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "השגריר", בתור אחד משלושת השופטים בתוכנית, וכן בתפקיד אורח במסגרת עונתה השנייה של התוכנית.
פעילותו הפוליטית
ב-12 בינואר 2011 התפקד פרי למפלגת קדימה. ב-16 באוקטובר 2012, הכריז פרי כי יתמודד בבחירות לכנסת ה-19 מטעם מפלגת "יש עתיד" תחת הנהגתו של יאיר לפיד, אף על פי שסירב במשך שנים רבות להיכנס לפוליטיקה. בחודש ינואר 2013 נבחר פרי לכהן כחבר הכנסת בכנסת ה-19. במרץ 2013 מונה לשר המדע. חבר בוועדת השרים לענייני חקיקה ומשקיף בקבינט המדיני ביטחוני.
פרי עמד בראש ועדת שרים, שתפקידה גיבוש הצעת חוק ממשלתית חדשה להחליף את "חוק טל" תוך 49 יום.
בדצמבר 2014 פרש פרי מהממשלה, יחד עם יתר שרי יש עתיד, בעקבות פיטוריו של ראש התנועה, יאיר לפיד, ממשרת שר האוצר.
ב-7 בפברואר 2018, הגיש פרי את התפטרותו מהכנסת, על רקע תחקיר אודותיו בתוכנית "עובדה", אשר טוען כי עשה שימוש לא ראוי במידע שהיה בידיו במסגרת תפקידו כראש השב"כ, וכן כי שיקר בעבר כשאמר ששירת בצה"ל. במאי 2018, הודה בראיון כי שיקר בעניין ונימק זאת בכך שבימים ההם הייתה זו בושה גדולה עבורו לא לשרת בצה"ל.
חיים אישיים
פרי נשוי בשלישית ואב לשלושה ילדים. בנו אמיר הוא מתופף וחצוצרן להקת "פורטרט" וכלתו (שנשואה לאמיר) היא השחקנית דנה דבורין.
ארץ ישראל הרוסית
ארץ ישראל הרוסית היא השם הקולקטיבי של אחזקות קרקעות ונדל"ן השייכים לאימפריה הרוסית, לאחר מכן ברית המועצות, לכנסייה האורתודוקסית הרוסית ולחברה הארץ-ישראלית האורתודוקסית הקיסרית במזרח התיכון במאות ה-19 עד ה-21.
היסטוריה
בשנת 1847 הוציא ניקולאי הראשון צו להקמת המשימה הרוחנית הרוסית בירושלים. הוא העניק לכנסייה את הזכות לרכוש אדמות ולבנות באדמות שנרכשו. בשנים 1856–1864 בירושלים פעל הוועד הארצישראלי, שבנה את הבנייה הרוסית במרכז ירושלים. בשנת 1864 הפך הוועד הארצישראלי לנציבות הארצישראלית. בשנת 1889 הועברה הנהלת כל האדמות והמוסדות מהנציבות הארצישראלית, לידי חברה שנוצרה בשנת 1882 בשם החברה הארצישראלית הקיסרית. רק קתדרלת השילוש הקדוש ובניין המשימה נותרו באחזקת הכנסייה הרוסית.
מספר נכסים נרכשו על ידי האימפריה הרוסית בשטח ארץ ישראל, שהייתה עדיין חלק מהאימפריה העות'מאנית, במטרה להרחיב את השפעתה הגאו-פוליטית ואת נוכחותה בשטח שנחשב באופן מסורתי לערש הנצרות. האימפריה הרוסית, ובמיוחד הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, הצליחו לבצע רכישות משמעותיות ואף ליצור תשתית שלמה שנועדה לקבל עולי רגל מרוסיה וממדינות אורתודוקסיות אחרות. היקף האחזקות הכולל הגיע ל-23 דונם (235,000 מ"ר).
בשנת 1918, שמה של החברה הוחלף ל"החברה הארצישראלית הרוסית" באקדמיה למדעים. בשנת 1992 החזירה נשיאות הסובייט העליון של רוסיה את שמה ההיסטורי של החברה הארצישראלית האורתודוקסית הקיסרית.
כיום (2020), חלק מהרכוש הרוסי נמצא בשטח ישראל, וחלק - בירדן וברשות הפלסטינית. "ארץ ישראל הרוסית" הייתה מאוחר יותר תחת שיפוט ברית המועצות, אך בשל התמיכה הסובייטית הרשמית באתיאיזם, החליט חרושצ'וב למכור את כל הנכסים למדינת ישראל.
בשנת 1964, כתוצאה מעסקה שמכונה עסקת התפוזים, רוב הנדל"ן בבעלות ציבורית נמכר לישראל תמורת 4.5 מיליון דולר. על ההסכם חתמו ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר ושגריר ברית המועצות בישראל בודרוב.
בין הנכסים שלא נמכרו לישראל ניתן למנות את בניין המשימה הרוחנית הרוסית, קתדרלת טריניטי, מתחם סרגיי. בשל כך, רוסיה נמצאת במקום השלישי אחרי הוותיקן והיוונים מבחינת הבעלות על נכסים בארץ הקודש.
מצב נוכחי
כתוצאה ממשא ומתן בין ראש החברה הארצישראלית האורתודוקסית סרגיי סטפשין (המנהל את החברה מאז 2007) לבין ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, במאי 2008, הנהגת הרשות העבירה חלקת אדמה בבית לחם לידי החברה שעליה הוקם המרכז התרבותי הרוסי. בנוסף לאדמות בבית לחם, החליטה ההנהגה הפלסטינית להעביר לרוסיה את חלקה דומה בעיר יריחו, בה מתכננת החברה מתכננת להקים מרכז תרבות רוסי. ב-9 ביוני הועברו שטחים ביריחו כולל אזור מוסקוביה והאתר עליו נמצא אחד מהאתרים הקדושים לנצרות - עץ התאנה המקראי, או עץ זכאי.
נערכת עבודה על מנת להסדיר את זכויות הבעלות על חפצים שלא נמכרו תחת "עסקת התפוזים". כתוצאה מהמשא ומתן ביוני-יולי 2008 העבירה ישראל לרוסיה בניין במגרש סרגיי, הממוקם במרכז ההיסטורי של ירושלים. החלטה זו התקבלה על ידי ממשלת ישראל ב-5 באוקטובר 2008.
רשמית, המתחם הועבר לפדרציה הרוסית ב-28 בדצמבר 2008. מאז פברואר 2009 סניף ירושלים של האגודה הארצישראלית האורתודוקסית ממוקם במתחם סרגיי בירושלים, כאשר הנציג המורשה בישראל הוא פ.ב. פלטונוב והחלו גם עבודות שיקום בקנה מידה נרחב.
המשימה הרוחנית הרוסית בירושלים (RDM; שמה הרשמי של הנציגות הישראלית של הכנסייה הרוסית) פועלת בישראל, והארכימנדריט אלכסנדר (אלישוב) מונה לראש המשימה ב-13 ביולי 2015.
זהות כפולה (סרט)
זהות כפולה (באנגלית: The Bourne Identity) הוא סרט פעולה ומתח אמריקאי מצליח משנת 2002 המבוסס בחלקו על ספר בעל אותו שם מאת רוברט לדלום. את הסרט ביים דאג לימן ומככבים בו מאט דיימון, פרנקה פוטנטה, קלייב אוון ואדוואלה אקינואויה-אגבאג'ה בתפקידים הראשיים.
תקציר עלילה
סוכן ה-CIA לשעבר ג'ייסון בורן (דיימון) השתתף בפרויקט סודי ואינו זוכר את זהותו. במהלך הסרט זיכרונו מתחיל לשוב אליו אחרי שהוא מחבר שברירי זכרונות ומגלה שהוא סוכן-ביון מיומן, שנרדף על ידי מפעיליו לשעבר. במהלך מסעו לאיתור זהותו הוא חובר למארי (פרנקה פוטנטה), שמוצאת עצמה נרדפת גם היא. עיקר עלילת הסרט מתרחש בפריז. במהלך הסרט נחשפת יחידה סודית ביותר ב-CIA בשם "טרדסטון" אשר בורן השתייך אליה.
סרטי המשך
לסרט יצאו ארבעה סרטי המשך: הראשון בשנת 2004 בשם "זהות במלכודת", השני בשנת 2007 בשם "זהות אבודה", השלישי בכיכובו של ג'רמי רנר יצא בשנת 2012 תחת השם "זהות גנובה", ובקיץ 2016 יצא החמישי בסדרה, "ג'ייסון בורן".
יצחק הלוי
רבי יצחק בר אלעזר הלוי (מכונה בשם: רבי יצחק סגן לויה; 1000–1080 ד'תש"ס-ד'תת"מ בקירוב), מרבני אשכנז מהעיר וורמיזא, ואחד משלושת רבותיו המובהקים של רש"י.
משפחתו
רבי אשר, מחבר הפיוט "אשר הניא" היה קרובו. לדברי ר' זלמן משטוגיווערא תלמיד המהרי"ל, נכדתו של רבי יצחק הלוי נישאה לרבי יצחק בנו של רבי אשר. אך לפי אברהם גרוסמן רבי אשר היה סבו של רבי יצחק הלוי. על רבי אשר מסופר ש. אם אכן ר"י הלוי נמנה עם משפחה ותיקה של תלמידי חכמים וממייסדי הקהילות באשכנז, הדבר מוסיף הסבר על מעמדו הבכיר בקהילת וורמיזא, בהתאם למקובל אצל ראשוני אשכנז, שמנהיגי הקהילות נמנו על מספר משפחות מיוחסות.
אף בניו, רבי אליעזר רבי אשר ורבי שמואל, נמנו על חכמי וורמיזא ברבע האחרון של המאה האחת עשרה. בניו הרבו למסור את הוראותיו והנהגותיו של אביהם. כך למשל שנים מהחכמים מחברי ספר מעשה המכירי למדו אצל ר' אליעזר ור' שמואל והיו מכנים אותם בשם "רבותינו הלוויים". באמצעות ספרם זה נשתמרו תורתם של בניו ועדויותיהם על הנהגותיו של ר' יצחק. קרוב להניח שהגדול שבאחים ר' אליעזר שימש כמורה בישיבת ורמייזא לצדם של ר' שלמה בן שמשון, ור' קלונימוס מרומי.
אשתו חנה נספתה בגזירות תתנ"ו. היו להם בן, יעקב, שהיה מבעלי התוספות, וכן שתי בנות, יסכה ובילא. מצבתה של בילא עם שם אביה נמצאה בוורמייזא.
ברשימת יוחסין מפורטת המופיע בסוף ליקוטי מהרי"ל נזכרים צאצאי הבן שמואל עד למחצית השנייה של המאה ה-14 ובהם תלמידי חכמים רבים, מכן נראה שלמרות חורבן קהילות שו"ם בהן נספו רבים מבני המשפחה, המשיכו צאצאיו להימנות על חכמי אשכנז במשך דורות.
רבותיו, חבריו ותלמידיו
רבו המובהק של רבי יצחק הלוי היה רבי אליעזר הגדול בן יצחק שישב בראש ישיבת חכמי לותיר במגנצא אחרי רגמ"ה מייסד הישיבה ואשר גם עמד קודם לכן בראשה.
רבי יצחק הלוי הספיק בצעירותו ללמוד גם אצל רבנו גרשום מאור הגולה ואפילו אצל רבו של רגמ"ה רבי יהודה הכהן הנקרא גם רבי ליאונטין.
על חבריו נמנו כמה חכמים מובהקים שאף הם פעלו איתו בוורמיזא באותם הימים ובמיוחד ר' מאיר בן יצחק, רבי קלונימוס בן שבתי ואולי גם ר' יהודה בן ברוך ור' יעקב בן יקר. אף על פי שר' קלונימוס מתואר "כזקן ויושב בישיבה" ראה עצמו כפוף אל ר"י הלוי ואף מצאנו שפנה אליו בשאלה.
על תלמידיו בנוסף לבניו הנ"ל, נמנו גם רש"י, וכן חתנו של רש"י רבי מאיר בן שמואל, רבי אליקים בן משולם הלוי, ורבי אלכסנדרי בר' משה ועוד.
יצירתו הספרותית
רבגונית הייתה פעולתו הספרותית, הוא נטל חלק בכל ענפי היצירה שבהם עסקו באותם ימים באשכנז: פירושים למקרא, פירושים לתלמוד, תשובות לשאלות, פיוטים ופירושם.
פירושים למקרא
פרשני המקרא רש"י ור' יוסף קרא מביאים במקומות שונים בחיבוריהם פירושים משמו, דבר המלמד שעסק בפרשנות המקרא ולימד אותה.
פירושים לתלמוד
רבים מפירושיו לתלמוד נשתמרו בפירושו של רש"י, החוקרים י"נ אפשטיין, אברהם גרוסמן ואליעזר מאיר ליפשיץ דנו בשאלה האם הועלה פירושו לתלמוד על הכתב ודעתם היא שאכן הועלו פירושיו על הכתב על ידו או לכל הפחות על ידי תלמידיו, חיבור זה מכונה קונטרס וורמיזא. ראיה לדבריהם הביא גרוסמן מפירוש רש"י במסכת שבת: "במערב – שהוא מקום מצונן ואין ראוי להוליד. כך מצאתי בהש"ס רבינו הלוי".
שאלות ותשובות
מצויות בידינו למעלה מ-15 תשובות של ר"י הלוי, רובן המכריע בספרים מבית מדרשו של רש"י וכן ב"מעשה המכירי" (כפי שציינו לעיל ש"בני מכיר" למדו אצל בניו של ר"י הלוי). כמו כן בעוד כעשר תשובות של הרשב"ש הוא מציין שהוא התייעץ בשאלה זו עם ר"י הלוי.
על כך שהשיב על שאלות רבות ניתן ללמוד גם מדברי "בעל דורות ראשונים": "אין מספר להלכות והוראות שהביאו הפוסקים בשם רבינו הלוי ובפרט ב-מרדכי ו-אור זרוע, שיבולי הלקט, הרא"ש, הטור, וגם בראב"ן".
אברהם גרוסמן עומד על שתי נקודות בשיטתו של ר"י הלוי העולות בעיון מתוך תשובותיו:
פיוטיו
אברהם גרוסמן מונה ארבעה פיוטים שכתב ר"י הלוי וכולם נכתבו לשבת חתונה ולכבודו של חתן: מערכת יוצר הכוללת יוצר, אופן וזולת, וכן רשות לחתן העולה לתורה. בפיוטים אלה פייט בשבח הקב"ה, בשבח התורה ולומדיה ובשבח החתן. מערכת היוצר יצאה לאור בידי יעקב ישראל סטל ובידי עזרא שבט. ר"י הלוי אף עסק בפירוש לפיוטים.
באחד מפיוטיו הוא מבטא יפה את מידת שימוש תלמידים את רבותיהם ודרך לימודם:
קווים לאישיותו על פי הנהגותיו
מהנהגותיו השונות של ר"י הלוי הידועות לנו הוא מצטייר כמנהיג מלא ביטחון בכוחו וסמכותו אשר אינו חושש לשנות את מנהגי מקומו כאשר לדעתו בטעות יסודם, לכך סייע גם מעמדו הבכיר בוורמיזא וייחוסה של משפחתו.
מהנהגותיו עולה שהיה מחמיר על עצמו ונוהג במידת חסידות, ואמנם בדרכו ההלכתית היה לרוב נוטה לפסוק לחומרה, אולם פעמים רבות כאשר היה מדובר בפסיקת הלכה לציבור גם היה פוסק להקל, לדוגמה:למרות היותו תקיף בדרכי הנהגת הציבור, היה ידוע גם כענוותן גם לפי איך שהיה מכנה עצמו בכתביו וגם לפי שלא היה נמנע מלהודות כאשר טעה, למשל כפי שמתאר תלמידו רש"י כאשר חלק עליו:
ישראל דוב פרומקין
ישראל דוב בער פְרוּמְקִין (כ"ג בחשוון ה'תרי"א, אוקטובר 1850 – י"ד באייר ה'תרע"ד, מאי 1914) היה מחלוצי העיתונות העברית בארץ ישראל ומתרגם. מייסד ומנהל מושב הזקנים הכללי המאוחד.
קורות חיים
נולד בעיר דוברובנה שבפלך מוהילב, באזור רוסיה הלבנה שתחת שליטת האימפריה הרוסית (לימים בבלארוס), למשפחה של חסידי חב"ד. אביו היה סנדר פרומקין חתנו של רבי אהרן מסטרשלה מגדולי תלמידיו של רבי שניאור זלמן מלאדי, שהיה לאחד מממלאי מקומו. אך פרומקין לא היה נכדו, אמו מרישה רבקה לבית קישין נישאה לאביו לאחר פטירת אשת נעוריו. בכ"ג בכסלו ה'תר"ך, 1859, כשהיה בן 9, עלה לירושלים עם הוריו ואחיו. כשמלאו לו 15 שנה, נישא לבתו של ר' ישראל ב"ק, מי שהקים את בית הדפוס העברי הראשון בארץ ישראל בעת החדשה. אשתו זו נפטרה בדמי ימיה, לאחר שנולדו להם בנות ובן אחד, אברהם. י"ד פרומקין נישא בשנית לבילקה (בלהה), אחותו של אפרים כהן-רייס, מנהל בית הספר למל, ונולדו להם ארבעה ילדים: זלמן, גד, רוזה ויצחק. היא נפטרה כבת 72 בתל אביב במאי 1933 ונקברה בירושלים.
ב"ק ייסד בשנת 1863 את העיתון העברי החלוצי "חבצלת", אך לא התמיד בהוצאתו לאור. פרומקין ירש את בית הדפוס מחותנו הראשון, ובשנת 1870 חידש את הוצאת העיתון והתמיד בה עד שנת 1911.
פרומקין התגורר בעיר העתיקה בין הוויה דולורוזה למעלות המדרשה, ב"חצר החבצלת" שנקראה על שם בית הדפוס והעיתון שהופק בו. החצר עמדה בשכנות לבית המופתי של ירושלים ב'רחוב הדגל', שנקרא על שם הדגל המוסלמי שנישא ברחוב בתהלוכת נבי מוסא.
על אף היות פרומקין חסיד חב"ד, שימש העיתון כבמה לתומכי "ההשכלה" ובהם אליעזר בן-יהודה, שערך בעיתון מוסף בשם "מבשרת ציון", אל מול המתנגדים במחנה החרדי, שערכו עיתונים מתחרים בשם "הלבנון" ו"יהודה וירושלים". אולם בהמשך דרכו שב פרומקין והתחבר לאנשי "היישוב הישן" בירושלים, ובשיתוף פעולה עם יחיאל מיכל פינס, אשר עבר דרך אידאולוגית דומה, עמד במאבקים כנגד בן יהודה בשנותיה האחרונות של המאה ה-19. גם בנו, גד, פרסם מאמרים בעיתון תחת הכינוי גפ"ן, שהוא נוטריקון של שמו.
פרט לעבודתו העיתונאית, היה פרומקין פעיל ציבור וסייע רבות לנזקקים. הוא סייע לאנשי עליית אעלה בתמר שהגיעו לכפר התימנים בשילוח, וארגן קרן 'להצלת נדחי ישראל' על מנת לסייע להם להקים משכני קבע. פעילות נוספת של פרומקין הייתה ניסיון לארגן התיישבות של יהודים בנבי סמואל: נרכשה חלקת אדמה, ובשנת 1895 ניסו כשלושה עשר יהודים תימנים מירושלים לעבד את האדמה הסמוכה לנבי סמואל, אך ניסיון זה לא עלה יפה. בנוסף, הקים וניהל את מושב הזקנים הכללי המאוחד בירושלים יחד עם הרב אברהם אלקנה זקס.
משפחתו
אחיו הגדול, מיכאל לוי פרומקין רודקינסון, כתב ספרים על חסידות, הוציא לאור את העיתונים העבריים "הקול" ואחר כך "אספת חכמים", והיה הראשון שהוציא תרגום ומבוא היסטורי לתלמוד הבבלי באנגלית. אח נוסף, צבי הירש פרומקין, נפטר בירושלים בשנת 1906.
בנו, גד פרומקין, היה השופט העליון היהודי הראשון בימי המנדט הבריטי. בן אחר, אברהם פרומקין, היגר לארצות הברית והפך שם לאחד מראשי האנרכיסטים היהודים.
בתו שרה נישאה לרב ד"ר ישעיהו רפאלוביץ מראשוני הצלמים היהודים בארץ, המייסד והנשיא הראשון של אגודת אחוה העולמית, הרב הראשי לברזיל ורב הצבא הבריטי בארץ ישראל.
סורק
סורק הוא אמצעי קלט אופטי המחלק את השטח או הנפח שממנו הוא מזין מידע אל המחשב לסדרת שטחים קטנים או נפחים קטנים, וקולט מהם מידע בזה אחר זה (סריקה).
סוג מוכר אחר של סורקים קורא ברקודים מאריזות מוצרים. שיווק המוני של סורקים לשוק הפרטי החל באמצע שנות התשעים של המאה העשרים.
סוגי סורקים
ישנם מספר סוגים של סורקים:
קרחון גוואן
אורכו של הקרחון 28 קילומטרים.
גובהו של הקרחון 1,362 מטרים מעל פני הים, והוא זורם לכיוון צפון מפסגת קנינגהאם שבמצוק פאונדרז ונשפך אל קרחון מינסוטה, מזרחית לנונאטאק ולקאם.
גילוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים על הקרקע ותצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1961–1966.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שם סגן ג'ימי ל. גוואן (Jimmy L. Gowan), ששירת בחיל הרפואה של צי ארצות הברית, ושימש כמפקד וכרופא של תחנת מישור הקוטב בשנת 1966.
יחסי בוסניה והרצגובינה–גרמניה
יחסי בוסניה והרצגובינה–גרמניה הם יחסי החוץ בין בוסניה והרצגובינה לבין גרמניה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-15 בינואר 1992.
היסטוריה
בשנת 1941 גרמניה הנאצית כבשה את יוגוסלביה. והקימה את ממשלת הבובות המדינה העצמאית של קרואטיה (NDH), שכללה אף את בוסניה והרצגובינה. הרבה חיילים גרמנים מהוורמאכט נפרסו בכל רחבי בוסניה, ובמהלך 1942 ו-1943 הגיעו כוחות נוספים מגרמניה, בגלל עלייה במספר ההתקפות על הנאצים על ידי הפרטיזנים היוגוסלבים שהיו בהנהגת יוסיפ ברוז טיטו. לאחר המלחמה הפכה בוסניה והרצגובינה לחלק מיוגוסלביה הסוציאליסטית, והייתה חלק ממנה עד לשנת 1991. במסגרת נפילת הקומוניזם במזרח אירופה החלה יוגוסלביה להתפורר. גרמניה הכירה בעצמאותה של בוסניה והרצגובינה ב-6 באפריל 1992, וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים בנובמבר אותה שנה.
במהלך מלחמת בוסניה גרמניה טיפלה במרבית הפליטים הבוסנים, וניסתה באמצעות קבוצת התיאום הבינלאומי להביא לסיום המלחמה, והייתה מעורבת בהשגת הסכם דייטון. מאז המלחמה, גרמניה מסייעת בדרכים רבות ושונות עבור בוסניה והרצגובינה, ואף מסייעת לה בהצטרפות לאיחוד האירופי.
יחסים דיפלומטיים
גרמניה מחזיקה בבוסניה והרצגובינה שגרירות בסרייבו. מאידך, בוסניה והרצגובינה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-4 קונסוליות בפרנקפורט, בלייפציג, במינכן ובשטוטגרט.
הנסיך הפרסי
הנסיך הפרסי (באנגלית: Prince of Persia) הוא משחק וידאו שיצא לשווקים בשנת 1989 והיה הראשון בסדרת המשחקים "הנסיך הפרסי".
המשחק נחשב למתקדם בכל הנוגע לאנימציה במשחקי וידאו. ג'ורדן מכנר, יוצר המשחק, צפה בעשרות שעות של סרטים בהם אחיו רץ, קופץ ועושה תנועות שונות, כדי ליצור אנימציה ריאליסטית של תנועת הדמויות במשחק. מאפיין יוצא דופן נוסף במשחק היה סגנון הקרבות בו: עד אז, הקרבות במשחקי הפלטפורמה נערכו באמצעות כלי נשק ארוכי טווח, דוגמת אקדחים ורובי לייזר. ב"הנסיך הפרסי", לעומת זאת, הלוחמה מתבצעת באמצעות חרבות בקרבות פנים אל פנים.
עלילה
המשחק מתרחש בממלכת פרס. הסולטאן נמצא הרחק במלחמה והיועץ ג'אפר רוצה להשתלט על כיסאו. ג'אפר כולא את הנסיכה ונותן לה שעה אחת בשביל לבחור האם ברצונה להינשא לו או למות (בגרסת ה-SNES - שעתיים). תקוותה היחידה של הנסיכה הוא הצעיר שמאוהב בה, אך ג'אפר משליך אותו לצינוק בארמון. השחקן נכנס לנעליו של הצעיר ועליו לברוח מן הצינוק, להתגבר על השומרים והמלכודות שבדרכו, להגיע אל הארמון, להילחם בג'אפר ולזכות בנסיכה לפני תום הזמן.
משחקיות
כמו כן, נקודה נוספת שבה נבדל המשחק מהדומים לו היא השימוש ב-"power bar". בניגוד לרוב משחקי הארקייד שהסתמכו על מספר פסילות מוגבל, במשחק זה הדמות לא תמיד מתה מוות מיידי ואיבדה "פסילה" - לשחקן אבדה נקודת חיים אחת אם נפגע ממכת חרב, נפילה קטנה או משיקוי כחול (רעל). אם השחקן נפל מגובה רב או נפגע כשלא היה חמוש, הוא נהרג ואיבד "פסילה". השחקן היה יכול לשתות שיקויים אדומים במימייה על מנת לשחזר נקודת חיים אחת, או בכד כדי לעלות ברמת החיים המקסימלית.
בגרסת המשחק ל-DOS, ניתן היה להוסיף את המילה הסודית "Megahit" לאחר שם הקובץ כאשר מפעילים את המשחק, ובכך לאפשר שימוש בצ'יטים כגון היכולת לרחף, להרוג את היריב באמצעות לחיצה אחת, להוסיף "חיים" ועוד.
גרסאות
הנסיך הפרסי פותח למגוון רחב של מחשבים אישיים ופלטפורמות משחק: קומודור, אמיגה, Amstrad CPC, אפל 2, אפל מקינטוש, DOS, NES, גיימבוי, SNES, Sega Master System, Sega Genesis, ZX Spectrum ו-SAM Coupé. המשחק הצליח לחדש ולהפתיע את השחקנים, אף על פי שממבט ראשון נראה שהוא חוזר על עצמו.
הגרסה השכיחה ביותר היא זו של 13 שלבי לחימה ועוד שלב שבו פוגשים את הנסיכה. גרסה זו פותחה למחשב, לגיים בוי ול-NES. בגרסת הגיים גיר המסך זז עם הגיבור.
גרסת הסגה מגה דרייב דומה, אם כי הגרפיקה מפורטת יותר, וארבעה שלבים נוספו- שניים בין שלבים 5–6, אחד בין שלבים 9–10 ואחד בין שלבים 11–12.
גרסת ה-XBOX היא בעלת גרפיקה שמדמה תלת-ממד, אבל דו-ממדית. הסרטונים הם תלת־ממדיים. בגרסה זו שמות השלבים (אותם מכירים מהגרסאות הישנות) מתאימים: בשלב שביעי למשל, מרתף היינות, נראות ברקע חביות. בנוסף לכך, גם במסך הארבעה-עשר (קומת הנסיכה) צריך להילחם- נגד ג'פר. יש לו שרביט קסמים במקום חרב.
גרסת הטלפון הסלולרי קצרה יותר- 10 שלבים, ובה ישנם נקודות שמירת משחק בכל שלב ("checkpoint"), בנוסף לזו שנמצאת (בשאר הפלטפורמות) בשלב השלישי. בנוסף אפשר גם לאסוף מטבעות ומפות שידריכו אותך לסיום השלב, אם כי הן חבויות. חידוש נוסף ניתן במשחק הזה שבכל שלב ישנו שיקוי מוסיף חיים, וחלק מהחדרים בשלבים שונו מעט מהמקור כדי ליצור מעברים סודיים בשביל מפות ושיקויים. המשחק יצא גם לאנדרואיד בגרסת מגע.
אבחזיה עילית
אַבְּחַזְיָה עִלִּית (בגאורגית: ზემო აფხაზეთი; באבחזית: Аҧсны хыхьтəи) הייתה חלקה הצפון-מזרחי של אבחזיה שנותר לאחר מלחמת אבחזיה (1992-1993) בשליטת גאורגיה. מספטמבר 2006 ועד לאוגוסט 2008 ישבה הממשלה הגולה של אבחזיה בכפר הראשי צ'חאלתה, אולם מצב זה השתנה עם פלישת רוסיה לקודורי ולמערב גאורגיה באוגוסט 2008, כאשר אבחזיה עילית נכבשה על ידי צבא הממשלה הבדלנית של אבחזיה, ובכך השלימה הממשלה הבדלנית את שליטתה המלאה בכל חלקי אבחזיה.
גאוגרפיה
אבחזיה עילית גבלה מצפון בפדרציה הרוסית, ממזרח במחוז הגאורגי סמגרלו וסוואנתי עילית (או במחוז ההיסטורי סוואנתי) וממערב ומדרום בשטחי אבחזיה שנשלטו על ידי הבדלנים האבחזים.
מבחינה גאוגרפית כללה אבחזיה עילית את עמק קודורי, רכס צ'חאלתה ומעבר מארוחי (მარუხი) בגבול רוסיה-גאורגיה. אוכלוסיית האזור מנתה בשנת 2002 1,956 איש, רובם סוואנים, קבוצה אתנית של גאורגים. שטח אבחזיה עילית היווה כ-17% מסך שטחה של אבחזיה, ומקומה היה בנקודה אסטרטגית חשובה בגובה. היא קרובה יחסית לבירת המחוז הבדלני, סוחומי, ולערים אחרות.
היסטוריה
המונח אבחזיה עילית נכנס לשימוש לאחר הצלחת המבצע הגאורגי לייצוב השליטה הגאורגית בקודורי ביולי 2006, והיה בשימוש בעיקר על ידי פקידים רשמיים של גאורגיה והמדיה. אף על פי שלגאורגים לא הייתה שליטה יציבה בעמק קודורי קודם לכן, לא הצליחו הבדלנים האבחזים לכבוש את האזור, ומאז 1994 שלט באזור הלוחם המקומי אמזר קוויציאני, שסולק במבצע המשטרתי ב-2006. כוח המשקיפים של האו"ם בגאורגיה (UNOMIG) נשלח למחוז כדי לפקח על פירוז האזור.