cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מכללת ולסלי
מכללת ולסלי (באנגלית: Wellesley College) היא מכללה פרטית לנשים בעיר ולסלי במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית. המכללה נוסדה בשנת 1870 והייתה לאחת משבע האחיות המקוריות שהוקמו כמכללות נשים ללימודי שבע האומניות החופשיות. נכון לשנת 2021, מכללת ולסלי נחשבת למכללת הנשים המובילה בארצות הברית.
היסטוריה
המכללה נוסדה בשנת 1870 ב־17 במרץ על ידי תחת השם  במטרה לקדם לימודים אקדמיים לנשים. בשנת 1873 המכללה שנתה את השם לשמה הנוכחי. בשנת 1875 המכללה פתחה את שעריה לתלמידות.
בשנת 1914 פרצה שריפה קשה שהרסה את המבנה המקורי של המכללה. מקור השריפה לא ידוע. המבנה המקורי היה בעל חמש קומות ואורכו היה כ־150 מטרים; הוא שימוש לכיתות, מעבדות, ומגורים. לא היו נפגעות, אך רכושן הפרטי של התלמידות אבד בשריפה. השריפה פגעה בין היתר גם בפריטים הנדירים והיקרים שהיו באוספים המחקריים של המכללה. לאחר השריפה מספר אוניברסיטאות ומכללות סמוכות, ביניהן אוניבריסטת הרווארד ו־MIT, תרמו ציוד וסייעו לשיקום המכללה. קרן רוקפלר תרמה את מרבית הכסף שהיה נדרש לשיקום המכללה. המבנה המקורי פוצל לתשעה בניינים חדשים שהושלמו בשנת 1931. מסמכים חשובים של המכללה, בין היתר רישומי התלמידות, שרדו בתוך כספת שנמצאה לאחר השריפה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הקמפוס שימש, בין היתר, לצרכים צבאיים. לאחר המלחמה, תוכנית הלימודים עברה שינויים רבים שנמשכו עד לסוף שנות ה־60 של המאה ה־20.
בשנת 1948 המכללה הודיע על השמטת פרטי ”גזע ודת“ בטפסי ההרשמה שלה, ושפרטים אלה ימחקו מפרטיהן של התלמידות שכבר נרשמו. לטענת הנשיאה דאז מילדרד הורטון, המכללה לא השתמשה בפרטים אלה בהחלטות קבלה ודחייה של התלמידות גם טרם ההחלטה, אלא שההחלטה נעשתה כדי למגר אשליה כזו. ההחלטה התקבלה בהצבעת המועצה ואושרה בידי חבר הנאמנים של המכללה.
בשנת 1958 הוקם המרכז לאמנויות ע״ש ג׳ואט, ועמה נפתחה הגלריה לאמנויות שמכילה יצירות מאמנים אמריקאים.
בשנת 1991 המכללה הרחיבה את התכנית שהציעה למועמדות מעבר לגיל 25 (כיום 24). במסגרת התכנית החדשה, המגורים במעונות אוחדו עם שאר התלמידות מן המניין, ושמה של התכנית שונה מ”לימודי המשך“ ל”תוכנית ע״ש אליזבת קייזר דייוויס.“
בשנת 2015 המכללה הודיעה שתאפשר לנשים טרנסג'נדריות ואנשים א־בינריים להתקבל ללמוד במכללה.
לימודים
מדי שנה נרשמות למכללה כ־2400 תלמידות לתואר ראשון. שיעור הקבלה של ולסלי הוא כ־20%. נכון לשנת 2022, חמשת החוגים הפופולריים בקרב הבוגרות הם: כלכלה, מדעי המדינה, פסיכולוגיה, ביולוגיה, מדעי המידע. כמו כן, המכללה מציעה לתלמידות חוגים מגוונים בהנדסה, מדעים מדויקים, מתמטיקה, ואמנויות. כיתות הלימוד בממוצע נעות בין 17 ל־20 תלמידות, עם אשת סגל אחת לכל שמונה תלמידות. הספריות של המכללה מכילות כמיליון וחצי ספרים, כתבי עת ומפות. המכללה מציעה 56 מקצועות שונים לבחירה ותוכניות בהתאמה אישית עבור התלמידות.
גורל אחד
גורל אחד הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית עפרה חזה. צפנת ירון טמיר כתבה את מילותיו, ושם טוב לוי הלחין אותו. השיר בוצע לראשונה בהצגת הילדים של חזה "מלכת הקסמים", שהועלתה ב־1984, ומאוחר יותר פורסם כסינגל מאלבום הסולו התשיעי של חזה, "אדמה", שהתפרסם ב־1985.
השיר נכתב בעקבות שהותם של יוצריו בחו"ל והגעגוע שלהם לארץ ישראל. השיר משקף את החוויה שלהם כישראלים השוהים בנכר עם תחושה שלכולנו יש גורל אחד משותף.
על השיר
ב־1984 שם טוב לוי וצפנת ירון, שהיו נשואים באותה תקופה, ביקרו בארצות הברית. ירון סיפרה:
ירון הוסיפה שהלחן של לוי קדם למילים שלה, דבר שהגדיל את הסיפוק שלה מהכתיבה, מכיוון שלדבריה "לכתוב טקסט למנגינה קיימת דורש מיומנות".
השיר הוצג לראשונה בהצגת הילדים המצליחה של חזה "מלכת הקסמים", שהועלתה ב־1984, ולאחר מכן פורסם כסינגל מאלבומה "אדמה" (חצי שנה לפני צאת האלבום).
הצלחה
"גורל אחד" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־2 באוקטובר 1984. השיר זכה להצלחה והגיע בשיאו למקום הראשון ב־4 בדצמבר 1984, מקום בו שהה במשך שבועיים. בסך הכל צעד השיר במשך 15 שבועות, עד 29 בינואר 1985, אז יצא מהמצעד. במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשמ"ה של התחנה השיר דורג במקום ה־16, ובמצעד השנתי של גלי צה"ל הוא דורג במקום ה־11.
חנמאל בן שלום
לפי ספר ירמיהו, חנמאל בן שלום היה דודו או בן-דודו של הנביא ירמיהו, אשר שנה לפני חורבן ירושלים וגלות בבל נצטוה על ידי אלוהים לגאול את שדהו של חנמאל, כאות לכך שעם ישראל ישוב לארץ ישראל: הוא שילם עליו "שִׁבְעָ֥ה שְׁקָלִ֖ים וַעֲשָׂרָ֥ה הַכָּֽסֶף".
לפי התלמוד הבבלי חנמאל היה נביא, כהן (כירמיהו), ומצאצאי רחב: "שמונה נביאים והם כהנים יצאו מרחב הזונה ואלו הן: נריה, ברוך ושריה, מחסיה, ירמיה, חלקיה, חנמאל ושלום. רבי יהודה אומר אף חולדה הנביאה מבני בניה של רחב הזונה היתה".
אברהם שליט מציג השערה אפשרית, שעל חנמאל בן שלום התייחס חנמאל המצרי, הכהן הגדול בתקופת המלך הורדוס, הנזכר אצל יוסף בן מתתיהו בשם "חננאל הבבלי". בעקבות המסורת הכפולה על מוצאו, מציג שליט את האפשרות שחנמאל בן שלום הוגלה לבבל אחרי כיבוש ירושלים, או שירד למצרים עם יוחנן בן קרח ואנשיו.
הום
הום (בקרואטית: Hum) הוא יישוב במרכז חבל איסטריה, בצפון-מערב קרואטיה. בעיירה מתגוררים 23 תושבים, מתוכם שני ילדים, והיא נחשבת באופן רשמי, על פי ספר השיאים של גינס, לעיירה (עיר) הקטנה ביותר בעולם (najmanji grad na svijetu) ובה שני רחובות בלבד. סביבת העיירה הררית ומעוטרת בטרסות חקלאיות, גפנים וצמחייה.
ראש העיר
היות שמדובר בעיר הקטנה ביותר בעולם המערבי, בכל שנה נבחר מבין התושבים ראש עיר חדש, כאשר רק גבר רשאי להיות מועמד. אירוע הבחירות מתקיים בכל שנה ביום שבת השני של חודש יוני ומתאפיין בטקס רשמי ותאטרלי.
משקה הביסקה
העיר הום היא מקור משקה הביסקה, המיוצר מתערובת צמחים מקומית. נזיר מהעיר הכין לפני כ - 2000 שנה מרקחת מצמחים שמטרתה הייתה להוות כתרופה, אך כיום ייעודה הוא משקה הביסקה האלכוהולי, בריכוז של 40 אחוז.
פטריות הכמהין של הום
סביבת הום היא מקור לחיפוש פטריות כמהין שחורות ולבנות, אותן מאתרים באמצעות כלבים מאומנים ולא חזירים, כנהוג במקומות רבים אחרים. ערכן של הפטריות הלבנות יקר פי עשרה מאלה השחורות ובמסעדה מקומית ניתן להזמין מנות המשלבות פטריות כמהין.
מלון ססיל
מלון ססיל (באנגלית: Cecil Hotel) הוא מלון במרכז העיר לוס אנג'לס בעל היסטוריה של התאבדויות ורציחות. המלון חולק בניין משותף יחד עם מלון סטיי און מיין (באנגלית: Stay on Main) והם בעלי הנהלה משותפת ובעלים משותפים.
היסטוריה
המלון שוכן ברחוב מיין 640, דרום במרכז העיר לוס אנג'לס. מלון ססיל הוקם שם בשנת 1924, כמלון מהודר בן 700 חדרים, לאנשים עם תקציב נמוך. חדרי השירותים והמקלחות היו משותפים לכל קטע מסדרון, ולא היו פרטיים או צמודים לכל חדר. בנוסף לזאת, בכל חדר ניתן היה לשכן מספר אורחים, שלא היה ביניהם קשר מוקדם.
בשנת 1929 הגיע המשבר הכלכלי הגדול, ולכל ענף המלונאות בארצות הברית חסרו אורחים. אלא שהבעיה של מלון ססיל הייתה קשה בהרבה. השכונה בה נמצא המלון, סקיד רו התמלאה בנוודים חסרי בית, שנשארו בה במשך עשורים רבים, והפכו את השכונה לשכונת מצוקה ופשע. לכן גם בחלוף המשבר, לא היה ביקוש מספק לשירותי המלון. כדי לשרוד, מלון ססיל נאלץ גם להוריד את מחיר ואיכות שירותיו וגם להגיע להסכם סבסוד עם הרשויות, שניסו לשכן את דרי הרחוב, במלון.
עד שנת 2007, כל הבניין שימש למלון ססיל בלבד, שהיה בית מלון זול מאוד, עם שירות ברמה נמוכה, ומוניטין רע. אי אפשר היה להעלות את מחירי שירות המלון ואיתם את רמת שירותו, בשל הסכמים עם הרשויות. לכן הוקם באותו בניין בית מלון נוסף, מלון סטיי אין מיין, שהיה חופשי מהסכמים אלו. למלון סטיי אין מיין הייתה כניסה נפרדת מזו של מלון ססיל והיה לובי נפרד. היו לו גם קומות נפרדות משלו בבניין. אולם המעליות היו משותפות לשני המלונות. כך שאנשים יכלו לעבור בקלות ממלון אחד לשני, דרך הבניין.
בשנת 2016 המלון עבר שיפוץ נרחב מתוך כוונה למיתוג כמלון בוטיק. החל משנת 2017 ה"סטיי אין מיין" משמש כבית מלון, ואילו מלון ססיל משמש כמוסד דיור מוגן, עבור דיירים קבועים בתשלום נמוך מאוד, שאי אפשר היה לפנותם מבניין המלונות.
בשנת 2017 מועצת העיר לוס אנג'לס קבעה כי האתר הוא אתר מורשת היסטורית, לאור האריכטקטורה וההיסטוריה שלו.
אירועים שהתרחשו במלון ססיל
כמה ממקרי הרצח הנודעים ביותר שידעה לוס אנג'לס התרחשו במלון סֶסִיל, או היו קשורים אליו: ב-1964, נאנסה ונרצחה בחדרה שבמלון גולדי אוסגוד, אשר נודעה בכינויה "גברת היונים של פארק פרשינג סקוור ". מקרה רצח זה מעולם לא פוענח. הרוצחים הסדרתיים ג'ק אונטרווגר וריצ'רד רמירז, "הצייד הלילי" התגוררו במלון זה, בתקופת ביצוע פשעיהם.
כמו כן, עד שנת 2015, נהרגו שמונה עשר אורחים של המלון באופן לא טבעי, בשלב מסוים המלון נודע בתור "The Suicide" ("ההתאבדות") לאור כמות מקרי ההתאבדות שקרו במלון:
מלומיס
אחד המינים, מלומיס קי ברמבל (Melomys rubicola) הוא היונק הראשון שנכחד משונית ברמבל, כתוצאה מההתחממות העולמית.
פיתון קטן
הם חיים באוסטרליה בביצות ובערבות עשב והם מהקטנים שבפיתונים. אורכם הממוצע 1-1.5 מ'. הם בעלי ראש מעוגל ועיניים גדולות. חלקם נפוצים מאוד בהיתלות בענפים והמתנה לטרף שיעבור תחתיהם, אותו יטרפו על ידי לסתותיהם ושריריהם החזקים.
סלאת אל-ג'נאזה
סלאת אל-ג'נאזה (בערבית: صلاة الجنازة, תעתיק: צלאת אל-ג'נאזה) היא תפילת האשכבה באסלאם, אשר אומרים אותה המוסלמים בהלוויה. התפילה נעשית בציבור, ובה המוסלמים מבקשים מחילה על חטאיו של המנוח, ועל חטאיהם של כל המוסלמים. לפי האסכולה החנפית והאסכולה המאלכית, התפילה חייבת להיעשות בנוכחות הגופה של הנפטר, בעוד שלפי האסכולה החנבלית והאסכולה השאפעית ניתן להגיד אותה גם שלא בנוכחות הגופה. בשריעה, סלאת אל-ג'נאזה נחשבת פרד אל-כִּפאיה, מצווה אשר אינה חובה על כל אחד ואחד מהמוסלמים, ומספיק שרק חלק מהקהילה מבצעים אותה כדי שכל הקהילה תצא ידי חובה. אחד ההבדלים המהותיים בין תפילת האשכבה לבין שאר התפילות באסלאם, הוא בכך שהיא מתבצעת כולה בעמידה, ללא השתחוות, סגידה או ישיבה, כשאר התפילות באסלאם.
מהלך התפילה
לסלאת אל-ג'נאזה יש שישה שלבים :
1. הבעת הכוונה להתפלל על המת עם האימאם.
ג'ילי יואנג'ינג SUV
ג'ילי יואנג'ינג SUV (באנגלית: Geely Yuanjing SUV) הוא קרוסאובר קומפקטי מתוצרת חטיבת רכבי היוקרה Emgrand מיצרנית הרכב הסינית ג'ילי אשר יוצר בין השנים 2012–2015.
סלאת אל-ג'נאזה
מהלך התפילה
2. אמירת תכביר ראשונה לכניסה לתפילה, עם הרמת הידיים לאוזניים ושילובם. קוראים את תחינת הפתיחה שקוראים בתחילת כל תפילה.
ג'ילי יואנג'ינג SUV
"ג'ילי יואנג'ינג SUV"
לפי נתוני היצרן:
סלאת אל-ג'נאזה
מהלך התפילה
3. אמירת תכביר שנייה, ולאחר מכן קריאת "צלאת אל-אבראהימייה"
4. אמירת תכביר שלישית, ואז נושאים תחינה עבור המת.
5. אמירת תכביר רביעית, ואז יש המבקשים בקשות עבור כל המוסלמים, בעוד אחרים לא אומרים שום דבר.
6. אומרים תסלים לצד ימין ואחר כך לצד שמאל, והתפילה מסתיימת.
לותאר השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
לותאר השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (בגרמנית: Lothar II von Supplinburg; לותאר השני מזופלינבורג; 9 ביוני 1075 – 4 בדצמבר 1137) היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-1133 ועד מותו, דוכס סקסוניה מ-1106 ועד 1125 והמלך הגרמני-רומאי ומלך איטליה מ-1125 ועד מותו.
ראשית חייו
לותאר נולד ב-9 ביוני 1075 לרוזן גבהארד מזופלינבורג, השתייך לאצולה הסקסונית ולמחנה המתנגדים לקיסר היינריך הרביעי, ולהדוויג מפורמבאך, בתם של פרידריך, רוזן פורמבאך וגרטרוד פון הלדנסלאבן, שהתחתנה לאחר מות אביו בקרב הומבורג אן דר אונסטרו עם אורדולף, דוכס סקסוניה. לותאר גדל בטירת סופלינגנבורג שהייתה גם בית אבותיו.
בשנת 1100, בגיל 25, התחתן לותאר עם ריכנצה מנורטהיים, בתם של היינריך השמן מנורטהיים, רוזן פריזיה וגרטרוד מבראונשווייג. בשנת 1104 תמך לותאר בהיינריך החמישי במלחמת הכס נגד אביו, הקיסר היינריך הרביעי.
דוכס סקסוניה
כאשר ניסה הקיסר היינריך החמישי למנות את ויפרטכט פון גרויץ', כמרקיז חדש של מייסן, קם לותאר, כמנהיג האצילים הסקסונים, נגד החלטה זו והדיח את ויפרכט בכוח הנשק. לאחר מכן הוא מינה את קונרד פון וטין כיורש הבא ומסר את מרקיזות מאוזיץ לאלברכט הדוב. בהלברשטט הוא השפיע על הבחירה של בישוף חדש אותו אהב. ברייכסטאג בבמברג בשנת 1124, שבה לא הופיע לותאר, הוחלט להפיל אותו על ידי מלחמה, אולם היא מעולם לא פרצה.
כאשר נפטר היינריך החמישי בשנת 1125, הנסיכים הבוחרים בחרו באופן מפתיע בלותאר למלך גרמניה ב-24 באוגוסט אותה שנה.
בחירות למלך
היינריך החמישי, שהיה חשוך ילדים, בחר דווקא באחיינו, פרידריך השני, דוכס שוואביה, כיורשו, אך הארכיבישוף של מיינץ, אדאלברט הראשון, התנגד לכך. במהלך הבחירות במיינץ היו בסופו של דבר שלושה מועמדים לכס המלוכה: בנוסף ללותאר ולפרידריך, לאופולד השלישי, מרקיז אוסטריה גם היה מועמד לתפקיד, כגיסו של היינריך החמישי ואביו החורג של פרידריך השני, אם כי סיכוייו היו קטנים מאלה של השניים האחרים.
סכסוך עם הוהנשטאופן באיטליה
סכסוכים חדשים עם הדוכס פרידריך השני התעוררו כאשר הלה סירב למסור נחלות ללותאר, שהמלך ראה בהם נחלה אימפריאלית, בעקבות היכחדות השושלת הסאלית, אך בית הוהנשטאופן טענו לזכותם על הנחלות כיורשי השושלת הסאלית. הלחימה הראשונה בין לותאר שבית שטאופן פרצה כבר בשנת 1125. לאחר מסע של לותאר נגד הוהנשטאופן בשנת 1127 באזור נירנברג שנכשל, מינו השטאופנים את אחיו הצעיר של פרידריך, קונראד לאנטי-מלך. קונראד ביקש מיד תמיכה במלכותו באיטליה, אותה מצא במיוחד במילאנו (בשנת 1128 הוא הוכתר במונצה עם כתר הברזל למלך איטליה). אולם תוכניתו להקים בסיס כוח מוצק באיטליה נכשלה. בשנת 1132 חזר לאימפריה מצפון להרי האלפים.
ממלכת בורגונדיה
על מנת למנוע מממלכת בורגונדיה להפוך לכוח עוין לאימפריה, העביר בשנת 1127 את "Principatus Burgundiae", מה שמכונה הרקטורט של בורגונדי, לחסידו הנאמן קונרד הראשון, דוכס צרינגן.
התערבות בסכסוך הירושה בבוהמיה
סובסלאב הראשון, דוכס בוהמיה משושלת פשמישל הפך לדוכס לאחר מותו של אחיו ולדיסלב הראשון, דוכס בוהמיה ב-1125, אך נאלץ לתבוע את הכתר נגד הטענות של אוטו השני, נסיך אולומוץ, שנתמך בידי לותאר. לותאר צעד לעבר בוהמיה עם צבא בשנת 1126, וב-18 בפברואר 1126 התקיים הקרב השני על שלומץ. סובסלב נלך ניצחון משכנע; יריבו אוטו נהרג ואילו בכירים מצבאו של לותאר נלקחו בשבי. עם זאת, סובסלב השיג את הכרת לותאר בשלטונו ולאחר מכן שחרר את כל האצילים שנפלו בידיו.
המסע האיטלקי השני ומותו
בחזרתו לגרמניה העניק לותאר לחתנו היינריך מבוואריה את מרקיזות טוסקנה ודוכסות סקסוניה. בנוסף, הוא העביר אליו את התכשיטים הקיסריים, אשר בהתאם לנקודת המבט, התפרש כסימן למלך החדש. ב-3 בדצמבר 1137 מת לותאר ליד ברייטנוואנג.
משפחתו
בשנת 1100 התחתן לותאר עם ריכנצה מנורטהיים, בתם של היינריך השמן מנורטהיים, רוזן פריזיה וגרטרוד מבראונשווייג, ממנה נולדה לו רק בת אחת ששרדה:
פרג'י שוואט
רבי פרג'י שוואט (חי במאה ה-16) היה פייטן מרוקאי. שירתו התחבבה על יהודי תוניסיה ועל כלל יהודי צפון אפריקה וזכתה לתפוצה רבה.
ביוגרפיה
שוואט נולד בעיר פאס שבמרוקו, והגיע בבגרותו הגיע לעיר ג'רבה שבתוניסיה, כאחד מתלמידי חכמים. במהרה עמדו תושבי העיר על טיבו ולמדו להכיר את גדולתו בתורה, בשירה עברית וערבית יהודית.
באגדות רבות מספרים יהודי המקום על הרב שוואט אותו הם מכנים "הפייטן והמקובל האלוהי, רבי פרג'י שוואט". בשל פרסומו נוצר מנהג לעלות לקברו השוכן בימינו בתוניסיה.
סיפור חייו ומותו הונצחו בשיר עם בלשון הערבית-היהודית, הפותח במילים "יא אילהנא, יא אילהנא, רבי פרג'י יכון מעאנא".
שירתו
רוב פיוטיו של הרב שוואט עוסקים בנושא הגלות והגאולה. נושא זה הוא מרכזי כל כך שכל שאר הנושאים אינם אלא שישית מכלל שיריו, ואף הם קשורים בנושא הגאולה בדרך מן הדרכים. כך הם השירים שכתב לכבוד שבת ולכבוד תורה וכך הם השירים לכבוד חתן וכלה.
רוב שיריו נכתבו במטרה שיושרו בניגוני זמר בבית-הכנסת, ליד שולחן השבת או בסעודת מצווה. המשורר מציין את המנגינה בכך שהוא רושם לפני הפיוט התחלת שיר אחר שמנגינתו ידועה לקהל הקוראים.
סגנון שירתו נקי ומנופה והוא שולט בצורות השיר ואף מחדש צורות ותבניות מקוריות. בצד ההשפעה הגדולה של שירת ספרד על שירתו ניכרת השפעתו של רבי ישראל נג'ארה. שיריו נתקבלו אצל יהודי צפון אפריקה והם מושרים ומזומרים עד היום. סגנונו השפיע על רבים מהמשוררים העבריים בצפון אפריקה שבאו אחריו.
ראסל א. אוסמון
'''ראסל א. אוסמון (באנגלית: Russell A. Osmun'''; 19 במאי 1887 - 9 באוגוסט 1954) היה ראש הסוכנות המשולבת לאיסוף מודיעין של ארצות הברית במזרח התיכון בתקופת מלחמת העולם השנייה.
שילב דעות קדומות משלו בהשפעה בריטית ניכרת. על פגישתו עם בן-גוריון ומשה שרת ב-1943 שבו ניסו השניים לגייס את תמיכתו להצלה מן השואה ולעניין הציוני, כתב: "הם בחורים קשוחים... אילו נולדו בשיקגו, בוודאי היו מצטרפים לאספסוף של אל קפונה".
בדיווחים מארץ ישראל במהלך השואה שחקרו אוסמון ורייט את הפסיכולוגיה היהודית הגיעו למסקנה שבשיא השואה "הציונות בפלשתינה... נעשתה לאובססיה". מאחר שהיהודים מתבוננים במציאות מנקודת מבט מעוותת שנובעת מפחדים, אמתיים ומדומים: "הם מתחילים לשכנע את עצמם... שרודפים אותם שוב, כמו בימי התנ"ך. שכנוע זה משווה למעשיהם גוון של מאטיריות מיסטית ומסביר את התרבות הרוחנית שמצמיחה פנטיות ואלימות". בפיתוח נוסף להכללה זו אמר ש" היהודים מגלים דחפים אמוציונליים ודחפים אטוויסטיים עזים, שיוצרים פרנויה לאומית".
לאחר המרד הערבי הגדול של 1936-1939 ועם סגירת שערי ארץ ישראל לכניסת יהודים על ידי הבריטים בלחץ ערבי לנוכח פעילות המופתי בברלין ומעל הכל- בשל השואה עצמה, שאף אחד מאלו לא נזכרו בדו"חות. אבחנו המומחים של אגף המודיעין בוושינגטון בציונים "תסביך רדיפה.. שמוליד מחדש את התחושה שהעם היהודי הוא קורבן נצחי של העוולות שנעשו לו". אנשי המודיעין ייחסו את הפסיכולוגיה הזו לכל היישוב ולכל הציונים בדרך שנועדה ליצור את הרושם שהציונות היא תנועה פשיסטית.
ב-30 בספטמבר 1946 פרש מצבא ארצות הברית, בדרגת בריגדיר גנרל.
אוסמון נפטר ב-9 באוגוסט 1954 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
אליפות ברזיל בכדורגל 1971
אליפות ברזיל בכדורגל 1971  הייתה הפעם ה-15 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הספורט הברזילאית. זו הייתה הפעם הראשונה שתחרות הוגדרה כאליפות ברזיל, בניגוד לתחרויות בשנים קודמות שקיבלו הכרה כאליפויות ברזיל בשנת 2010. המשחקים החלו ב-7 באוגוסט והסתיימו ב-19 בדצמבר 1971.
שיעור שגיאה בייסיאני
בסטטיסטיקה ובלמידת מכונה, שיעור השגיאה הבייסיאני הוא שיעור השגיאה הנמוך ביותר שמְסַוֵוג יוכל להשיג על מדגם מסוים. כאשר עלינו לתת סיווג על פי אוסף מאפיינים, אם כל אוסף מאפיינים מסוים גורר בהכרח סיווג מסוים (משמע, העולם בו אנחנו עובדים הוא דטרמיניסטי), אז שיעור השגיאה הבייסיאני הוא אפס. לעומת זאת, אם לאוסף מאפיינים מסוים יש מספר סיווגים אפשריים, אז גם מְסַוֵוג אופטימלי ישגה בהכרח בחלק מהמקרים.
אליפות ברזיל בכדורגל 1971
בתחרות השתתפו 20 קבוצות. התחרות נערכה במספר שלבים:
במהלך כל שלבי האליפות עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
אתלטיקו מיניירו זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה הראשונה בתולדות המועדון.
דריו שחקנה של אתלטיקו מיניירו כבש 15 שערים וזכה בתואר מלך השערים של האליפות.
צ'אפל ואדי
צ'אפל ואדי (באנגלית: Chappal Waddi), המכונה גם "הר המוות" הוא ההר הגבוה ביותר בניגריה, וממוקם על גבול המדינה עם קמרון. גובהו 2,419 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם בגבול בין הפארק הלאומי גשאקה גומטי הנמצא במדינת טרבה במזרח ניגריה לבין אזור אדמאווה בקמרון.
ההר נמצא כ־32 קילומטרים מצפון־מערב לעיירה הקמרונית באניו וכ־200 קילומטרים מצפון־מזרח לעיר במנדה, גם כן בקמרון. ההר נמצא באזור מבודד ומיוער שאין בו דרכים מוסדרות.
ג'יימס קונולי (פוליטיקאי)
על אף היעדר השכלה פורמלית, קונולי, שהיה מעורב גם בפוליטיקה סקוטית ואמריקאית, הפך לאחד התאורטיקנים המרקסיסטיים המובילים של תקופתו, ונשאר מוערך עד היום.
שנותיו הראשונות
קונולי נולד בשכונת עוני אירית-קתולית באדינבורו, סקוטלנד, בשנת 1868. הוריו האירים היגרו לסקוטלנד ממחוז מונאהן והתיישבו בקאוגייט, הגטו האירי שבו אלפי אירים התיישבו. הקהילה הייתה ידועה בתור "אירלנד הקטנה", אך קונולי דיבר במבטא סקוטי לאורך חייו. הוא היה הבן השלישי של ג'ון קונולי ומרי מגין. אביו וסבו היו פועלים. למד בבית הספר הקתולי המקומי עד גיל 11 לערך. לאחר מכן הוא עזב ועבד במספר מקומות עבודה, אך בשל קשיים כלכליים, בגיל 14 התגייס לצבא הבריטי תוך זיוף גילו ושמו לג'יימס ריד, אותו השם שנתן אחיו הגדול ג'ון לפניו. הוא שירת באירלנד בחטיבה השנייה של הגדוד הסקוטי המלכותי כמעט שבע שנים, במהלך התקופה הסוערת שנקראת מלחמות האדמה. מאות אלפי אירים נעקרו מאדמתם בתקופה זו, וחוו רעב ומחלות, עוני ואלימות.
אי הצדק שראה באירלנד עיצב את חשיבתו ותפיסת עולמו, ואחד הנושאים הראשונים שפעל למענם היה נושא הקרקעות. הוא פיתח שנאה גדולה לצבא הבריטי, בה החזיק כל חייו. כשהיחידה שבה שירת הועברה להודו – ערק מהצבא.
קונולי חזר לאדינבורו יחד עם אהובתו לילי ריינולדס. הם נישאו באפריל 1890. הוא פתח סנדלריה כדי לכלכל את משפחתו הצעירה, אך היא כשלה בשל חוסר כישוריו במקצוע, וכן העדפתו את פעילותו בתנועה הסוציאליסטית, שסחפה אותו באותה העת.
פעילות סוציאליסטית
זמן קצר לאחר שנולדה בתו השלישית, שמע קונולי שהמועדון הסוציאליסטי בדבלין מגייס מזכיר במשרה מלאה, וכך קונולי ומשפחתו מצאו את עצמם בחזרה באירלנד. בהשפעתו, המועדון התפתח עד מהרה למפלגה הרפובליקנית הסוציאליסטית האירית (ISRP). היסטוריונים אירים רבים מחשיבים את ISRP כבעלת חשיבות מרכזית בהיסטוריה הסוציאליסטית והרפובליקנית האירית. כחלק מפעילותו, היה קונולי העורך-המייסד של העיתון The Socialist ("הסוציאליסט"), והוא גם היה בין מייסדי מפלגת הלייבור הסוציאליסטית, שהתפצלה מהפדרציה הסוציאל-דמוקרטית ב-1903. הוא הצטרף למוד גון וארתור גריפית' בהתנגדות למלחמת הבורים. אך בעקבות שילוב של דחק כלכלי ותסכול מההתקדמות האיטית של ISRP, היגר קונולי לארצות הברית ב-1903, ללא כל תוכנית מה יעשה שם. הוא הצטרף למפלגת הלייבור הסוציאליסטית האמריקאית ב-1906, למפלגה הסוציאליסטית של אמריקה ב-1909, וכן לאיגוד עובדי התעשייה העולמי (IWW), והקים את הפדרציה הסוציאליסטית האירית בניו יורק ב-1907.
כששב לאירלנד ב-1910, הוא היה ליד ימינו של מנהיג איגוד העובדים ג'יימס לרקין. הוא התמודד פעמיים בבחירות למועצת העיר דבלין, אך הפסיד. ב-1913, כשהתרחשה בדבלין הנעילה הגדולה, שביתת העובדים ההיסטורית, הוא הקים את צבא האזרחים האירי, מיליציה שמטרתה להגן על השובתים מפני אלימות בעלי המפעלים והשוטרים. על אף שמספרם לא היה גדול, ומנה כ-250 חברים, המיליציה הייתה מאורגנת וחמושה היטב. עד מהרה, מטרתה הופנתה להקמתה של אירלנד חופשית כרפובליקה סוציאליסטית. קונולי גם ייסד את מפלגת הלייבור האירית כזרוע הפוליטית של קונגרס איגודי העובדים האירים ב-1912, והיה חבר המועצה המנהלת. בעת זו פגש קונולי בבלפסט את ויני קרני, שהייתה למזכירתו ואשת סודו, וליוותה אותו מאוחר יותר במהלך המרידה. בדומה לוולדימיר לנין, התנגד קונולי למלחמת העולם הראשונה בכל מאודו, באופן מוצהר מתוך השקפותיו הסוציאליסטיות. הוא כפר בעמדתו של ג'ון רדמונד, הלאומן הפרלמנטרי, אשר האמין כי שיתוף פעולה עם הבריטים יקדם אינטרסים אירים. הוא הכריז, "איני מכיר אף אויב זר של ארצנו, מלבד הממשלה הבריטית".
מרידת הפסחא
במרידת חג הפסחא של שנת 1916 היה קונולי מפקד חטיבת דבלין, החטיבה עם התפקיד המרכזי ביותר בהתקוממות. הוא היה דה פקטו מנהיג המרידה, כמפקד השטח, על אף שפירס החזיק בדרגת המפקד העליון. מנהיגותו נחשבת למופתית, ומייקל קולינס אמר שהיה "הולך אחריו עד הגיהנום". קונולי ונפצע אנושות בזמן הכניעה של החטיבה לבריטים. הוא אמר אחר הכניעה לחבריו,"אל תדאגו. הם יירו באלה מאיתנו שחתמו על הכרזת העצמאות. כל היתר – תשוחררו".
מותו
בגלל פציעתו האנושה, קונולי לא הוחזק בכלא יחד עם שאר המורדים, אלא בחדר (שלימים נקרא על שמו) בטירת דבלין, במרפאה הזמנית שהוקמה לטיפול בחיילים שחזרו מן החזית.
קונולי נידון למוות על חלקו במרידה. ב-12 במאי 1916 הוא נלקח באמבולנס צבאי לבית החולים המלכותי בקילמיינהאם, מול כלא קילמיינהאם, לשם הועבר לשם הוצאתו להורג. אשתו הורשתה לבקרו, והוא שאל אותה מה דעת הציבור בעקבות המאורעות, וציין, "הם כולם ישכחו שאני אירי".
הוא היה פצוע כל כך קשה, שלא היה יכול לעמוד מול כיתת יורים. הוא לא היה צפוי לחיות יותר מיום-יומיים, ובכל זאת יצאה ההוראה להורגו. הוא הועבר לכלא על אלונקה, שם עבר בעזרת כומר קפוצ'ין, האב אלוישיס טראוורס, את הטקסים האחרונים. במקום העמידה מולל כיתת יורים בחצר הכלא שם הוציאו להורג את חבריו מנהיגי המורדים פירס וקלארק, הוא הושב בכיסא בקצה הרחבה, נקשר, ונורה למוות.
גופתו, יחד עם גופותיהם של שאר המנהיגים, נקברה בקבר אחים ללא ארון קבורה. ההוצאות להורג והיחס לנידונים עוררו זעם רב בקרב העם האירי, שהיה יחסית אדיש למרידה עד אותה ההתפתחות. הריגתו של קונולי עוררה את מירב ההתנגדות, וגרפה תמיכה למטרות העצמאות של המורדים, עבורן נתנו חייהם.
משפחה
לג'יימס ולילי קונולי היו שישה ילדים. בתם נורה הייתה לסופרת ומנהלת קמפיינים בעלת השפעה בתנועה האירית הרפובליקנית. בנם רודי המשיך בדרכו הפוליטית של אביו. שניהם נבחרו כחברי ממשלה, וישבו בשנאד ארין, הסנאט האירי. בתם מוירה הייתה רופאה, ובת נוספת, מונה, נפטרה ב-1903 בגיל 13, לאחר שנכוותה בזמן כיבוס.
שלושה חודשים לאחר הוצאתו להורג של ג'יימס, לילי קונולי, שנולדה כפרוטסטנטית, התקבלה לכנסייה הקתולית.
מורשתו
המורשת של קונולי באירלנד היא בעיקר בשל תרומתו לתנועה הלאומנית הרפובליקנית, אך גם פועלו כסוציאליסט נתבע כמורשת על ידי מגוון ארגוני שמאל, והוא מקושר למפלגת הלייבור האירית, אשר הוא יסד. קונולי היה בין מיעוט של חברי האינטרנציונל השני אשר התנגד באופן מוצהר למלחמת העולם הראשונה, מה ששם אותו מצד שני של המתרס מול מרבית המנהיגים הסוציאליסטים באירופה.
הוא הושפע רבות והיה מעורב משמעותית באיגוד העובדים הבינלאומי IWW, וחזונו היה שהאיגוד יקים מפלגה משלו שיאגד ויאחד את כל הפלגים הסוציאליסטים השונים אשר היו רבים ביניהם. באותה מידה, הוא חזה את אירלנד העצמאית כרפובליקה סוציאליסטית. השקפותיו לגבי יוניוניזם מהפכני וסינדיקליזם הם נושא לוויכוח ודיון עד היום, לגבי איזה סוג של סוציאליזם בדיוק חזה קונולי לאירלנד העצמאית, האם ממלכתית או עממית – כאשר קבוצות שונות מנכסות את קונולי כסמל להשקפותיהן, בכללן הכנסייה הקתולית, אליה התנגד קונולי בחריפות כל חייו. במהלך תקופה קצרה היה מעורב בדה לאוניזם (תנועה מרקסיסטית-לברטריאנית) ובאינטרנציונל השני, אך התנתק משניהם.
בסקוטלנד, הגותו של קונולי השפיעה על סוציאליסטים כדוגמת ג'ון מקלין, אשר גם הוא שילב את השקפותיו השמאליים עם רעיונות לאומניים כשהקים את מפלגת העובדים הרפובליקנית הסקוטית.
אגודת קונולי, הנקראת על שמו, היא ארגון של אירים בבריטניה אשר פועלים למען המטרה הרפובליקנית של איחוד ועצמאות אירלנד.
פסלים של קונולי הוקמו במקומות שונים ברחבי העולם, ביניהם בדבלין, מחוץ לליברטי הול, המטה של איגוד העובדים SIPTU; ביוניון פארק שבשיקגו, סמוך למשרדי איגוד UE; ואחד נוסף בפארק בטרוי, שבניו יורק. במרץ 2016, נחנך בבלפסט פסל של קונולי על ידי השר הצפון-אירי קראל ני קולן ונכדו של קונולי, ג'יימס קונולי הרון.
בראיון טלוויזיה בשנת 1972, אמר ג'ון לנון שג'יימס קונולי היה השראתו בכתיבת השיר "Woman Is the Nigger of the World", וציטט אותו: "האישה היא השפחה של העבד".
תחנת קונולי, אחת משתי תחנות רכבת מרכזיות בדבלין, קרויה על שמו, וכך גם בית החולים קונולי בבלנקרדסטאון.
ב-1968, הלהקה האירית The Wolfe Tones (על שם המהפכן האירי וולף טון) הוציאו סינגל בשם "James Connolly" אשר הגיע למספר 15 במצעד הפזמונים האירי. הלהקה Black 47 הוציאה שיר על קונולי באלבום Fire of Freedom. הזמר-היוצר האירי נייאל קונולי הוציא שיר בשם "May 12th, 1916 – A Song for James Connolly" באלבומו Dream Your Way Out of This One.
מועדון הספורט דונדין קונולי, חלק מהליגה האתלטית הבאלית, קרויה אף היא על שמו של קונולי.
המוזיאון להיסטוריה של הטבע בחיים
בסרט זה צועד אטנבורו במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלילה ובעזרת צילומי CGI מחזיר שלדים ומאובנים של בעלי חיים נכחדים המצויים במוזיאון ל"חיים" כפי שהם נראו, תוך שהוא מציג אותם.
לצד הסרט יצא ספר בעל שם זהה עם עיצוב דומה. הסרט זכה לשבחים ממומחים וזכה בפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
הסרט
דייוויד אטנבורו צועד במוזיאון להיסטוריה של הטבע של לונדון בלילה כששומר המוזיאון עוזב ואז נראים השלדים של היצורים הנכחדים חוזרים לחיים. דייוויד מציג את הארכיאופטריקס, יצור שהתגלה בידי ריצ'רד אוון והתברר כראשון העופות הידועים וכן נראה פסלו של אוון שהיה גם יוצר והבעלים הראשון של המוזיאון, את המואה הענקי דינורניס ועיט האסטי שהיה טורפו העיקרי, המסטודון שנחשב לראשונה לתנין טורף ענקי, עוף הדודו הנכחד, גיגנטופיתקוס שמוצג הולך על שתיים (דבר המצוי במחלוקת מדעית), עצלן הקרקע גלוסותריום וטורפו העיקרי - הסמילודון, גיגנטופיס טורף מריתריום, באיכתיוזאורוס הימי שדמה באורח חייו לדולפין מודרני, בעיצוב הדינוזאורים כמו האיגואנודון שהוצג לראשונה בצורה מוטעית, עור משומר של אדמונטוזאורוס, גולגולות מאובנות של טריצרטופס וטירנוזאורוס, ביצי זאורופודים ענקיים מאובנים וצאצאיהם ובשלד המפורסם של המוזיאון של דיפלודוקוס המכונה "דיפי".
לבסוף עולה השחר וכשהשומר של המוזיאון חוזר היצורים חוזרים להפוך לשלדים מתים. עם זאת שומר המוזיאון מוצא עלה בו האכיל אטנבורו את "דיפי", אך זה לא מעורר את חשדו. אטנבורו הולך כשהמקום נפתח למבקרים ללא חשד מהשומר.
רוז'י ונטיאנר
רוז'י ונטיאנר (בהונגגרית: Venetianer Rózsi; זאקאן, 16 במאי 1909 – בודפשט, 24 באוגוסט 1975) הייתה פסנתרנית, מורה לפסנתר יהודייה-הונגרייה, דודתו של הביולוג פאל ונטיאנר. היא הייתה במשך כ-10 שנים ראש הקתדרה לפסנתר בקונסרבטוריון למוזיקה באנקרה, טורקיה.
הולם
{{פירושונים|
רוז'י ונטיאנר
קורות חייה
בעלה היה כאמור האדריכל בלה סאבו, לו נישאה ב-21 בינואר 1933 בבודפשט.
הולם
ראו גם
}}
רוז'י ונטיאנר
קורות חייה
קברה נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (U3-4-23).
הקו הנקי
הקו הנקי (גם הקו הברור או הקו הבהיר; בצרפתית: ligne claire) הוא סגנון קומיקס שפותח על ידי הקומיקסאי הבלגי הרז'ה ומזוהה בעיקר עם אסכולת בריסל. המונח נטבע על ידי הקומיקסאי יוסט סווארטה בשנת 1977. הקו הנקי נחשב לסגנון הקומיקס הבלגי הדומיננטי, והוא בעל השפעה מרחיקת לכת על התפתחות הקומיקס במאה ה-20.
מאפיינים
סגנון הקו הנקי מבוסס על שאיפה לפשטות, סדר ומינימליזם; מטרתו היא לאפשר הבנה מושלמת של הסיפור, ללא התעכבות על פרטים שאינם חיוניים להבנת העלילה.
רישום וצביעה
אחד המאפיינים הבולטים של הקו הנקי הוא הניגוד העז בין תווי הפנים הקרטוניים של הדמויות לבין סביבתן הריאליסטית. לדבריו של מומחה הקומיקס סקוט מקלאוד, השילוב בין דמויות קרטוניות מאוד ורקעים ריאליסטיים במידה יוצאת דופן מאפשר לקוראים להשתמש בדמויות כבמסכה וכך להיכנס בבטחה לעולם שמציג הקומיקס.
קו הקונטור, המפריד בין הצבעים, משורטט תמיד בעובי אחיד. הצביעה גם היא אחידה, ללא הדרגה, כך שכמעט כל הצבעים מופרדים בקו. בקומיקס בסגנון הקו הנקי שוררת "דמוקרטיה של צבעים", כך שאף צבע אינו זוכה לייצוג דומיננטי יותר מאחרים וכל פרט מקבל תשומת לב שווה. כמו כן, אין כמעט אפקטים של תאורה, וצללים מוצגים לעיתים רחוקות בלבד.
עלילה ומבנה
כמו האיורים, גם העלילה והעימוד בסגנון הקו הנקי מתאפיינים בפשטות, אחידות וסדר.
תבנית חלונות הקומיקס אחידה בצורתה, ונדיר למצוא חלונות שאינם מלבניים או דמויות מחוץ לחלונות. בועות הדיבור מרובעות והטקסט נכתב באותיות גדולות וקטנות.
העלילה תהיה לרוב פשוטה וברורה, ללא קצוות פתוחים, תוך שימוש במספר מצומצם של דמויות קבועות. עלילות קומיקסים מודרניים בסגנון הקו הנקי עשויות להיות מורכבות יותר, משום שהמחויבות להיצמד לקו האופייני לזרם פחתה עם המעבר ליצירה אישית יותר, עם תלות מופחתת בחברות ובמגזינים, בשנות ה-70 של המאה ה-20.
היסטוריה
סימנים ראשונים להתפתחות הסגנון נראו כבר בתחילת המאה ה-20, בעבודותיהם של חלוצי קומיקס כמו בנג'מין ראבייה ואלן סן-אוגן הצרפתים, אך הרז'ה היה זה שמיסד את הסגנון והפך אותו לזרם רחב ומשפיע בהיסטוריה של הקומיקס.
בתחילת דרכו נע הרז'ה בין סגנונות שונים וניסה טכניקות ציור רבות. "הלוטוס הכחול", שיצא לאור בשנת 1936, נחשב לרוב לקומיקס שמסמל את השלב שבו התקבע הרז'ה בסגנון האופייני לו. עד מלחמת העולם השנייה יצר הרז'ה קומיקס בצבעי שחור ולבן בלבד, וגם לאחר שהחל להשתמש בצבע התעקש שהצבע יישאר משני לאיורים, ולא ישמש לאפקטים מיוחדים.
בשנת 1944 החל אדגר פ. ז'אקובס לעבוד כשותף של הרז'ה. ז'אקובס היה אחראי בעיקר על איור הרקעים, והקפדתו על תיאור מדויק ומפורט של אביזרים, נופים, כלי רכב ובגדים הפכה לסימן מזהה של הקומיקס של הרז'ה.
בשנת 1946 הוקם מגזין הקומיקס Tintin, שנקרא על שמו של טינטין, דמות קומיקס שיצר הרז'ה. הרז'ה מונה למנהל האמנותי של המגזין. מלבדו איירו במגזין גם אדגר פ. ז'אקובס, פול קובלייה וז'אק לאודי. מאוחר יותר הצטרפו למגזין קומיקסאים נוספים, כמו וילי ונדרסטין, בוב דה מור, ז'אק מרטין ולתקופה קצרה גם רנה גוסיני ואלבר אודרזו.
בשנת 1947 עזב ז'אקובס את השותפות עם הרז'ה. הרז'ה, שלא עמד לבדו בעומס העבודה שנוצר, הקים את אולפני הרז'ה, בהם העסיק אמנים צעירים שזיהה כמוכשרים במיוחד, חלקם כאלה שעבדו במגזין שניהל. בין הבולטים שבהם נמנו בוב דה מור, ז'אק מרטין ורוז'ה ללו. אט אט התפתחה סביב המגזין והאולפנים קהילת אמנים, שקיבלה מאוחר יותר את השם "אסכולת בריסל".
הרז'ה הקפיד מאוד על האחידות הסגנונית במגזין Tintin, ורבים מהאמנים שעבדו במגזין נאלצו לשנות את הסגנון הטבעי שלהם כדי לעמוד בדרישות שהציב. בשלב מסוים, הרז'ה חשש שהאחידות עליה הקפיד תביא לשעמום ולמונוטוניות:, אמר בשנת 1952.
בשנות ה-50 מגזין Tintin היה בשיאו, ואמנים נוספים מחוץ לאסכולה החלו להיות מזוהים עם הסגנון. עם זאת, בשנות ה-60 הפופולריות של הקו הנקי החלה לדעוך והוא נחשב מיושן. לקראת סוף שנות ה-70 הייתה התעוררות מחדש, בעיקר בגלל האמן ההולנדי יוסט סווארטה, שאימץ את הסגנון והעניק לו את שמו. הוא הגדיר זאת כך:
בשנות ה-80 הסגנון הפך לפופולרי שוב, לעיתים קרובות על מנת לעורר תחושת נוסטלגיה אצל הקוראים. על אף שהקו הנקי נפוץ בעיקר בקומיקס הפרנקו־בלגי, השפעתו ניכרת גם על קומיקס מחוץ לאירופה. בין האמנים הישראלים שמשתמשים בסגנון נמנים רותו מודן ואלי וגולד.
פיתון גמדי
פיתון גמדי (שם מדעי: Antaresia perthensis) הוא מין של נחש ממשפחת הפיתוניים החי במערב אוסטרליה.
מאפיינים
זהו הפיתון הקטן ביותר בעולם ואורכו מגיע ל-50 ס"מ בלבד ולמשקל של 210 גרם (בהשוואה, המין הארוך ביותר במשפחה, פיתון מרושת יכול להגיע לאורך של 7.9 מ'). פיתונים אלה הם אדמדמים או כתומים בצבעם, כשפרטים בוגרים הופכים למעט יותר כהים מאחרים, ובעלי כתמים חומים לאורך הגוף עד לזנבם המעוגל. הם פעילים בעיקר בלילה.
תפוצתם היא במערב אוסטרליה ובכמה איים בחופים לידה באזורים טרופיים. תפוצתו העיקרית היא באזורי סלעים, במערות ובתלי טרמיטים. הם ניזונים מטרף קטן הכולל יונקים וזוחלים קטנים.
הנקבה מטילה 6 ביצים באדמה שבוקעות כעבור חודשיים.
טיסה 3352 של אירופלוט
טיסה 3352 של אירופלוט הייתה טיסת פנים מקרסנודאר לנובוסיבירסק עם עצירת ביניים באומסק שברוסיה. ב-11 באוקטובר 1984, בעת נחיתה בשדה התעופה של אומסק, פגע המטוס ברכב שירות על המסלול. כתוצאה מכך נהרגו 174 אנשים על המטוס ועוד 4 אנשים על הקרקע. התורם העיקרי לתאונה הוא פקח הטיסה שנרדם במהלך המשמרת. נכון ל-2015, זוהי התאונה האווירית הקטלנית ביותר שהתרחשה באדמת רוסיה.
התאונה
בשעה 5:00, טיסה 3352 הייתה בהכנות לנחיתה באומסק. באותו הזמן המטוס שהיה מדגם טופולב Tu-154, היה המטוס היחיד שהתקרב לאומסק והוא קיבל אישור לנחיתה.
בשעה 5:20 ביקש צוות הקרקע אישור לייבש את המסלול עקב הגשם ומחשש להחלקה. פקח הקרקע שהיה בתפקיד נתן להם אישור ונרדם לאחר מכן, הוא שכח להפעיל את אזהרת "מסלול תפוס". בכל מקרה תקנות שדה התעופה אוסרות על סגירת או פתיחת מסלול ללא אישור הפקח הראשי או סגנו, דבר אשר לא התבצע.
צוות התחזוקה התמקם עם 3 רכבים במסלול: טרקטורון, משאית אוראל ומשאית KrAZ. הרכבים הכילו דלק רב על מנת להפעיל מייבש לשימוש על המסלול. הצוות הפר את הוראות הבטיחות בכך שלא הפעיל אורות מהבהבים על גגות הרכבים, הסיבה היא כי האורות הפריעו להם ולכן כיבו אותם כאשר התחילו לעבוד על המסלול.
צוות המטוס לא יכל לראות את העובדים על המסלול, לעומת זאת צוות התחזוקה ראה את המטוס מתקרב ממרחק רב, כאשר אורות הנחיתה שלו דולקים. צוות הקרקע ניסה ליצור קשר 3 פעמים עם פקח הקרקע, אך לא קיבל מענה ולכן החליט להתעלם מהמטוס במחשבה שמדובר במטוס שלא ינחת לבסוף.
בשעה 5:35, טיסה 3352 ביקשה אישור לנחיתה מפקח הגישה. הבקשה נשלחה פעמיים מכיוון שהטייסים הבחינו בעצמים מעורפלים על המסלול, ורצו לוודא שאין בו מכשולים. הפקח אישר שהמסלול פנוי, ואז פנה פקח הגישה לפקח הקרקע ולא קיבל תשובה, במקביל פנה לפקח הטיסה וקיבל תשובה לא שלא נקלט היטב ונשמעה כמו "פנוי" (Free, ברוסית במקור: бодна, במקום נשמע כמו: свободна). פקח גישה הכריז שהמסלול פנוי, למרות שלא היה בקשר עין איתו, ובניגוד לתקנות המחייבות אותו לא לאשר נחיתה אם אין אישור וודאי שהמסלול פנוי. פקח הקרקע היה אמור לראות את המסלול, אך הוא נרדם.
בשעה 5:38 עבר המטוס את הנקודה הנמוכה ביותר בה ניתן לבטל את הנחיתה. המטוס נחת במהירות רגילה של 240 קמ"ש. בנגיעה בקרקע, זיהה צוות המטוס את הרכבים על המסלול וניסה להפנות את המטוס, אך בשלב זה לא היה ניתן למנוע את התאונה. המטוס פגע ב-2 המשאיות והצית 7 טון של דלק שאוחסן בכל אחת מהן, בנוסף למכל הדלק של המטוס. המטוס התהפך והתפרק, השבר במכלי הדלק הבוערים, גרם לדלק בוער להיכנס לתוך גוף המטוס ולשרוף את כל הנוסעים, למעט אחד. תא הטייס נותק מהמטוס והמשיך לנוע על המסלול, כל 4 אנשי הצוות שהיו בו שרדו. 4 אנשי תחזוקה שהיו על הקרקע נהרגו.
החקירה
החקירה קבעה כי התאונה נגרמה בעקבות שרשרת טעויות, בעקבות רשלנות הפקחים, וכן בעקבות אין ציות לנוהלי הבטיחות והזנחת תחזוקה בסיסית. פקח הקרקע נמצא האשם הישיר מכיוון שנרדם במהלך עבודתו, בנוסף הוא אישר לצוותי התחזוקה להיכנס למסלול ולא סימן אותו כתפוס. נגזרו עליו 15 שנות מאסר והוא התאבד בכלא. בנוסף על מנהל הפקחים נגזרו 15 שנות מאסר, על פקח הגישה 13 שנות מאסר, ועל מנהל התחזוקה בשדה התעופה - 12 שנות מאסר. כל השלושה ערערו על גזר הדין ונדחו.
דם חטאת
דם חטאת הוא כינוי לדם של קרבן חטאת, שעדיין לא נעשית בו מצוות ההקרבה, ולכן עדיין קדושת הקרבן על הדם, דבר הגורם לסטסוסים שונים, המשפיעים בהלכות פיגול, נותר ועוד.
מצוות כיבוס
בתורה נאמר כי דם החטאת הוא קדוש, ואם הוא נזרק על בגד - יש לכבסו במקום קדוש, אם נזרק על אוכל -יש לאוכלו בקדושה במקום קדוש, וכן הלאה:
סוגי הדמים
דם החטאת מתחלק למספר סוגים. קדושת הדם היא לפי המצוות הקשורות בו ושעדיין לא נעשו בו אלא עתידים להיעשות בו. לכן:
לאחר זריקת הדם על המזבח
לאחר שהזריקה התבצעה, חלוקה ההלכה בין החטאות למיניהם:
מסיבה זו, לאחר שנזרק הדם בפעם הראשונה (לפי בית הלל), שכבר נעשית מצות הכפרה, הדם נמצא במצב אמצעי. בעוד שאם נזרק דמו על בגד הוא טעון כיבוס - ככל דם חטאת, הרי שלא ניתן לפגל אותו על ידי מחשבה לא רצויה, מכיוון שדיני פיגול הם רק בדם המכפר ולא בדם כזה, שאין הכפרה תלויה בו.
לאחר שכבר נזרקו גם שלוש הזריקות האחרות ונעשית מצוותו לחלוטין, אין חלה עליו יותר קדושה, למרות שישנה עדיין מצווה לשפוך את השיירים לתוך יסוד המזבח. רבי נחמיה חלוק בדבר, וסבור שגם במצב זה, יש על הדם קדושה עדיין, והזורק אותו בחוץ חייב, וניתן לפגל אותו על ידי מחשבה לא רצויה.
פיוטר בלוייב
פיוטר סמיונוייביץ' בלוייב (21 ביוני 1857 – 1923) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על כוחות גדולים במלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
בלוייב נולד ב-21 ביוני 1857. הוא למד באקדמיה הצבאית ולדימיר בקייב, ולאחר מכין בבית הספר הצבאי פבלובסק. הוא סיים את לימודיו ב-1876 הצטרף לחיל התותחנים של צבא האימפריה הרוסית והוצב במבצר באלכסנדרופול. בין 1877–1878 הוא השתתף במלחמה העות'מאנית-רוסית. הוא למד באקדמיית המטה הכללי ניקולליב וסיים אותה ב-1882, ולאחר מכן הוצב כקצין למטלות מיוחדות במחוז הצבאי הטרנס-כספי. ב-1883 הועבר למטה הקורפוס ה-4. ב-1885 החל ללמד בבית הספר לצוערים בנובוצ'רקסק. ב-1889 הוא הוצב במטה ארמיית הדון. ב-1892 הוא הועלה לדרגת פולקובניק. ב-1895 הועבר למטה ארמיית דונסקוי. ב-1900 מונה למפקד גדוד ברגימנט ה-124 של וורונז'. ב-1901 הועבר לפקד על הרגימנט ה-158. ב-1904 הועלה לדרגת גנרל-מיור והועבר לפקד על הבריגדה ה-2 בדיוויזיה ה-16. בהמשך השנה מונה לראש מטה הקורפוס ה-6. ב-1910 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-17.
מלחמת העולם הראשונה
בעקבות מהפכת נובמבר, הוא הושעה מתפקידו ונעצר בחזית על ידי הוועדה הצבאית המהפכנית. ב-1918 הוא שוחרר והתגייס ל. ב-1919 הוא מונה למפקח על התקשורת הצבאית. ב-1920 הועבר לתפקידי הוראה. הוא נפטר במוסקבה ב-1923.
מקווה (מחזה)
מִקְוֶוה הוא מחזה ישראלי מאת הדר גלרון.
עלילה
המחזה עוסק בשבע נשים הנמצאות על קשת רחבה ביחסן אל האמונה היהודית: חרדיות, מסורתיות, וחילונית אחת. המשותף לכולן הוא מקום המפגש, המקווה, שבוע לאחר גמר הווסת, בדרך כלל במחזוריות של אחת לחודש (בתקופת הווסת האישה היא נידה על פי ההלכה היהודית ואסורה במגע עם גבר). אמנם מקום המפגש מסמל את הדת היהודית, אך לא כל הדמויות הפועלות בו זהות במידת דתיותן או בתפיסת עולמן, מה שמהווה מקור לחיכוך ולחוסר הסכמה בין הנשים.
מערכות היחסים שנוצרות בין הנשים חושפות בהדרגה את הסודות. בד בבד עם חשיפת גופותיהן העירומים של הנשים הטובלות במקווה נחשפים גם הסודות והשקרים בעולמן של הנשים הדתיות, החיות בחברה שמייעדת להן תפקיד מוגדר ואינה מתייחסת לצורכי הפרט. כל הדמויות נתונות במצב כזה או אחר של כפייה. שושנה, הבלנית המבוגרת, מסתירה את קשריה עם בתה שיצאה בשאלה. שירה, הבלנית החדשה, נמנעת מיחסי אישות עם בעלה הנכה משום שאינה מעוניינת בילדים, ולכן נשארת לישון במקווה. הינדי מבוגרת מכדי שתהיה נידה והיא אם לבן שנולד מתרומת זרע. תהילה היא כלה צעירה הסובלת מכאבים בזמן היחסים עם בעלה, שנישאה לו בעקבות שידוך ואילוץ והיא בכלל אוהבת בחור אחר. חדוה היא אישה מוכה הנשואה לאדם בכיר בקהילה, ובתה אלישבע מסתירה בשתיקתה את הסוד הזה. מיקי היא חילונית הנאלצת ללכת למקווה כי בעלה, החוזר בתשובה, מסרב לגעת בה בלי אישור מהבלנית.
ככל שהמחזה מתקדם סודותיהן של הנשים מתגלים. הן נאלצות לעמוד מול העולם שבחוץ ומול אנשי משמרות הצניעות, הבאים לקחת את חדוה לאחר שנמלטה מבעלה המכה שהעליל עליה כדי להחזירה הביתה. בתוך המאבק בין הנשים המסתתרות במקווה לבין הגברים הנמצאים בחוץ (בהצגה הם נשמעים במגפון), תהילה, הכלה הצעירה שאיש לא הקשיב לכאבה, מתאבדת במי המקווה.
הדמויות
במחזה 8 דמויות:
דמויות שאינן מופיעות על הבמה אך מוזכרות באופן מודגש הן, רחלי- ביתה של שושנה שחזרה בשאלה, לומדת בבצלאל ומשמשת כמודל (דוגמנית עירום) לאומנים. פינחס - בעלה של חדווה איש עמיד וחזק המכה אותה ומחזיק אותה בשל יכולותיו הפיננסיים ובעיקר קשריו החברתיים בשל היותו בעל מעמד נכבד בקהילה, וכן אמציה - בעלה הנכה של שירה שבשל רצונו בעוד ילדים היא נשארת ללון במקווה.
הפקת 2004 - תיאטרון בית ליסין
ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון בית ליסין ב-11 באוגוסט 2004 וזכתה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הצגת השנה (2004) ובפרס השחקנית המבטיחה לענת מגן-שבו.
הפקת 2014 - תיאטרון יידישפיל
ההצגה הועלתה בשנית ביידיש בבכורה ב-27 בדצמבר 2014.
הפקת 2019 - תיאטרון הבימה
בכורה ב-4 ביולי 2019.
הפקת 2023 - בית צבי
בכורה ב-19 בפברואר 2023.
מחוץ לישראל
מלבד הפקות בישראל הועלו עד כה 19 הפקות בינלאומיות, באירופה ובארצות הברית.
צמד דו-רון
צמד דוּ-רון (Du-Ron) היה צמד זמרים ישראלי (ברוך אבירם וחנן ליבנה), שפעל מראשית שנות ה-60 ועד ראשית שנות ה-70. את רוב שיריהם המוקלטים הלחין יוסף הדר, שגם עיבד והדריך את הצמד עם הגיטריסט יוסף פֶּלטָה. בין שיריהם: "האיש והגיטרה", "זמר בדרכים", "לילה זוהר", "לך בלבד", "ירח מתפרחח" ועוד. הם ביצעו גם שירי עם: את שיר העם המקסיקני "הפלפל" ("Coplas") בתרגום רפאל אליעז) ואת השיר "Guitarra Del Joven Soldado", וכן שירים שהלחינו עודד זמיר ("רוח ערב", "א. דוקטור") ואחרים. שיריהם הוקלטו בעיקר בחברת התקליטים "הד ארצי".
משה מנחם שפיבק
הרב משה מנחם מנדל שפיבק (בכתיב יידי: שפיוואק, ובעברית נכתב גם: ספיבק; תר"מ, 1880 – תש"ג, 1943) היה רבן של מספר עיירות בפולין (פודזמצה-חנטשין, דז'יאלושיצה, קראסנוברוד, יענדזיעווא וזארמבי), ומי שפרסם לראשונה את רעיון הדף היומי.
ביוגרפיה
נולד בשנת תר”מ (1880) בעיירה שעניצע הקרובה לוורשה, לאביו אליעזר ולאמו חנה לאה. אביו היה בנו של רבי יעקב מאיר מוורשה שהתפרסם בדורו בצדקות ובפרישות ובימי זקנותו היו פונים אליו בפתקאות לברכה. משפחתו הייתה משפחה ידועה בחסידות קוצק ובחסידות גור.
אשתו שבע רחל הייתה בתו של הרב ישכר דוב פרידמן מצ'יז'ב (שנקרא בפי החסידים: בעריש צ'יז'עווער) שהיה מחשובי חסידי השפת אמת מגור ולאחר מותו הכתיר את בנו האמרי אמת כממלא מקומו. אביו של רבי בעריש היה גיסו של רבי יצחק מוורקא.
רבנות
הוסמך להוראה על ידי הרב יחיאל מאיר הלוי עפשטיין אב"ד נובהרדוק ומחבר ספר ערוך השולחן, הרב יצחק פייגנבוים אב"ד וורשה, הרב פתחיה הארנבלאס מוורשה ועוד רבים מגדולי דורו.
לאחר פטירת רבה של העיירה זאראמב שליד ביאליסטוק נקרא על ידי יהודי המקום למלאות את מקומו. הוא ישב על כיסא הרבנות במקום עד השואה, שאז רצחו הנאצים את יהודי זאראמב וצ'יז'עוו הסמוכה לה ביום אחד. הוא התחבא במשך תקופה נוספת, עד שנתפס ונשלח לאושוויץ שבה נרצח.
פרסום רעיון הדף היומי
בחודש אב תרפ"א פרסם הרב משה מנחם שפיוואק בביטאון "צעירי אגודת ישראל" דגלנו את רעיון הדף היומי תחת הכותרת "הצעה נכבדה", אך הוא לא זכה לחשיפה ציבורית נרחבת עד להכרזתו של הרב מאיר שפירא מלובלין בכנסייה הגדולה כשנתיים לאחר מכן, בחודש אלול תרפ"ג.
בתוך המכתב הוא כותב כך:
משפחתו
הרב שפיבק היה נשוי לשבע רחל, ונולדו להם שמונה ילדים:
בנו ישראל אריה שהתגורר בתל אביב-יפו הוא היחיד שניצל, ולאחר השואה פעל להנצחת אביו ומשפחתו, ואף סייע להוציא לאור מחדש את ספרו של אביו "מטה משה" (מהדורת ירושלים, תש”מ).
בשנת תרע"ז התאלמנה אחותו זיסל גיטל מבעלה יהושע אליעזר רוזנברג. הרב משה מנחם ואחיו הגדול הרב נפתלי (אב”ד ווישיגראד שבפולין) גידלו את אחיינם היתום יהודה אריה רוזנברג. בנו דוב בעריש רוזנברג הוציא לאור מחדש את ספרו של דוד אביו "מטה משה".
חיבוריו
לספריו ניתנו הסכמות של גדולי הדור באותה תקופה שהפליגו בשבחו, בהם רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק בעל האור שמח, רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין בעל הערוך השולחן, רבי איצל'ה מפוניבז', רבי מאיר אריק, רבי אברהם מנדל שטיינברג, רבי יעקב שור, רבי משה נחום ירושלמסקי ועוד.
בשנת תש"ם (1980) בן אחותו ובנו הדפיסו מחדש את ספרו "מטה משה", ובו ריכזו את כל החיבורים הנזכרים.
היה בין רבני פולין שחתמו על "קול קורא" המעודד את היהודים החרדים להצטרף להסתדרות הארצית של "אגודת ישראל".
מד מן
מד מן (באנגלית: Mad Men; נקראה בישראל גם הגברים של שדרות מדיסון) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית, שנוצרה והופקה על ידי מתיו ויינר, ושודרה ברשת הכבלים האמריקאית AMC. הסדרה זכתה לשבחי הביקורת עבור האותנטיות והסגנון החזותי. הסדרה זכתה בפרסים רבים, בהם ארבעה פרסי אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר, שלושה פרסי גלובוס הזהב, שני פרסי גילדת שחקני המסך ופרס פיבודי. בשל כך, ועל פי מבקרים רבים וסיקור נרחב, מד מן נחשבת כאחת מסדרות הדרמה הטובות ומשפיעות ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה.
עונה 1
פרקים 1–13 (13 פרקים), אשר שודרו בין 19 ביולי 2007 ו-18 באוקטובר 2007.
העונה נפתחת במרץ 1960, דון דרייפר, מנהל קריאייטיב במשרד הפרסום "סטרלינג קופר", מנסה למצוא תקציב רווחי. בזמן שאשתו בטי נשארת בבית ומטפלת בשני ילדיו, סאלי ובובי, הוא מבלה את זמנו במנהטן ומנהל רומנים. פגי אולסון, נערה תמימה, מועסקת בחברה כמזכירתו של דון ומגלה שקשה לעמוד בקצב של המזכירות האחרות. פיט מגלה כלפיה חיבה וחושק בה למרות חתונתו הקרבה. לאחר חתונתו וחזרתו מירח הדבש הוא ממשיך בחיזוריו אחר פגי, שלבסוף שוכבת איתו. אשתו של פיט רוצה דירה גדולה יותר ולכן הוא לוקח סיכון בעבודה ומפוטר. ברט קופר, ממנהלי משרד הפרסום, מחזיר אותו לעבודה משום שהוא סבור כי קשריו החברתיים של פיט יועילו לחברה. דון זוכה בפרס על עבודתו ולאחר שתמונתו מתפרסמת בעיתון העבר חוזר לרדוף אותו. סיפור קצר של קן קוסגרוב מתפרסם בעיתון. פגי שומעת סוד חשוב וחולקת אותו עם ג'ואן. בישיבת סיעור מוחות פגי מתגלה כיותר ממזכירה ונפתחות בפניה הזדמנויות במשרד כשדון שואל לעצתה ברעיון פרסומי חדש.
בטי, אשתו של דון, הסובלת מבעיות עצבים הולכת לפסיכיאטר, לו היא מספרת שהיא יודעת שבעלה שוכב עם נשים אחרות, כאשר היא יודעת שהפסיכיאטר מדווח לדון על פגישותיהם. רוג'ר, שמתארח אצל דון לארוחת ערב, מתחיל עם בטי וגורם לקרע בחברותם, לבסוף דון סולח לו. דון מתייסר כשעברו מתחיל לעלות אל פני השטח. פגי מרגישה מאוימת על ידי חבריה למשרד לאחר הצלחתה הגוברת. סלבטורה רומנו מפתח יחסים עם לקוחה. החברה מנסה לחשוב על רעינות חדשים למסע הבחירות נגד קנדי. אחיו של דון, שמכיר אותו בשם בו נולד, מגיע לעיר ודון מתחמק ממנו עד שזה מתאבד. בסוף העונה דון מאבד תקציב ורוג'ר שמנסה לעודד אותו בעזרת בחורות מקבל התקף לב. פיט מנסה להתמודד עם דרישות חיי הנישואים. פיט מגלה את עברו של דון וסוחט אותו. פגי מקודמת בעבודה, מגלה שהיא בהריון מתקדם ויולדת את התינוק של פיט.
עונה 2
פרקים 14–26 (13 פרקים), אשר שודרו בין 27 ביולי 2008 ו-26 באוקטובר 2008
העונה נפתחת ביום האהבה של שנת 1962, כ-15 חודשים לאחר אירועי העונה הראשונה. לפיט נודע משידורי הרדיו שמטוס אמריקן איירליינס עליו היה אביו התרסק, וכי אין ניצולים. דאק (מארק מוזס) שאחראי על התקציבים ב"סטרלינג קופר", מנסה לגייס את חברת אמריקן איירליינס, לאחר שחברת התעופה הצהירה על שינוי בשיווק. דון מתנגד למהלך, ולבסוף הם אינם מצליחים להשיג את החברה, דבר אשר פוגע במוניטין של דאק. פגי ששלחה את תינוקה לאימוץ לא מספרת על כך לפיט. ג'ואן מוצאת לדון מזכירה חדשה בשם ג'יין. דון קונה מכונית חדשה וסל מזמין את קן כדי לדון על הסיפור הקצר החדש שלו. ג'ואן מתארסת לגרג האריס, סטודנט לרופאה. מעט לפני החתונה, גרג כופה יחסי מין על ג'ואן במשרדו של דון.
במהלך העונה, הופכת ג'יין לאשתו של רוג'ר ועוזבת את הסוכנות.
עונה 3
פרקים 27–39 (13 פרקים), אשר שודרו בין 16 באוגוסט 2009 ו-8 בנובמבר 2009
העונה נפתחת במרץ 1963. הסוכנות נמכרה לחברה בריטית וכתוצאה מכך מתחוללים בה שינויים. התקציבאי הראשי מפוטר ופיטר קמבל וקן קוסגרוב מתחרים על התפקיד החדש. דון מגלה שסלווטורה הומוסקסואל. אביה של בטי, עובר להתגורר בביתם של בטי ודון. לאחר זמן קצר הוא מת וסאלי חווה התמוטטות. בטי יולדת וקוראת לתינוק על שם אביה. קן מקבל את תפקיד התקציבאי. פגי שוכבת עם דאק. בטי מתאהבת בהארי פרנסיס. בסוף העונה החברה עוברת שינויים שוב והפעם עורקים כמה מהעובדים שבראשם דון ופותחים חברה משלהם בשם "סטרלינג קופר דרייפר פרייס". בטי מגישה בקשה לגירושין. ג'ואן שהתפטרה לאחר שתכננה לחיות עם בעלה הרופא מגלה כי הוא לא התקבל ועליה להמשיך לעבוד, היא מצטרפת לחברה החדשה.
עונה 4
פרקים 40–52 (13 פרקים), אשר שודרו בין 25 ביולי 2010 ו-17 באוקטובר 2010
העונה נפתחת במהלך חג ההודיה 1964 כאשר חברת הפרסום החדשה "סטרלינג, קופר, דרייפר, פרייס" מנסה לבסס עצמה. החברה משיגה תקציבים ומשיגה מעמד נכבד בתעשייה. שנת 1965 מתחילה ובעלה של ג'ואן מודיעה לה כי הוא מתגייס לצבא. רוג'ר מחליט לכתוב ספר על חייו. ליין חווה בעיות בנישואיו. אשתו של פיט נכנסת להריון. התנהגותה של סאלי מחמירה. דון זוכה בפרס קליאו. דון מגלה כי אנה גוססת. פגי נפרדת מהחבר שלה ונאלצת לפטר את ג'ואי לאחר שביצע מתיחה משרדית על ג'ואן. דון מתחיל לכתוב על חייו ובמקביל מתחיל לצאת עם פיי שעובדת בחברה. מזכירתו של דון מתה. רוג'ר וג'ואן שוכבים והיא נכנסת להיריון בזמן שבעלה בצבא. הלקוח העיקרי של "סטרלינג, קופר, דרייפר, פרייס", לאקי סטרייק עוזב, החברה נתקלת בקשיים כלכליים ונאלצת לפטר עובדים. דון מגלה לפיי את האמת לגבי עברו והיא ממליצה לו לחיות את חייו האמיתיים ולא להמשיך לחיות בשקר. בטי ובעלה הנרי פרנסיס עוזבים את ביתם המשותף שלה ושל דון יחד עם הילדים, סאלי שפיתחה מערכת יחסים עם גלן בישופ נאלצת להיקרע מהבית בו נולדה ולהיפרד מחבריה. הילדים נוסעים יחד עם דון לחופשה בקליפורניה, לקראת הנסיעה דון מבקש את עזרתה של מייגן קאלבה מזכירתו בשמירה על הילדים בקליפורניה ובמהלך החופשה מתאהב במייגן. הוא מציע לה נישואין והיא נענית בחיוב. לאחר חזרתם לניו יורק הם מכריזים על נישואיהם הקרובים לכל חברי המשרד. פגי וקן מחתימים לקוח חדש ונראה כי "סטרלינג, קופר, דרייפר, פרייס" בכל זאת תצליח להמשיך את דרכה.