cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנרי לפבר
ביקורת והמשך דרכו
חוקרים רבים ממשיכים את דרכו של לפבר, דוגמת דייוויד הארווי, אשר רואה ב"זכות לעיר" זכות אנושית בסיסית שיש לאמצה כסיסמת עבודה ורעיון פוליטי. רעיון שיהווה צעד לעבר איחודם של מאבקים חברתיים מגוונים על אופייה של החברה והחירות לעצב את החברה והמרחב. הארווי מציין את קצב העיור המהיר מתחולל במאה ה-20 ותוהה איזו מין עיר אנו רוצים ליצור. זאת תוך הבנה שהעיר לא ניתנת להפרדה מהקשרים החברתיים, הקשר לטבע, סגנון החיים, הטכנולוגיות והערכים האסתטיים שאותם אנו מבקשים. הארווי רואה ב"זכות לעיר" יותר מחירות הפרט לנגישות אל המשאבים העירוניים, אלא הזכות לשנות את עצמנו באמצעות שינוי העיר.
גם בחלוף השנים, וביתר שאת בהתייחסות למגמות חברתיות כמו גלי הגירה, פערים כלכליים - חברתיים, התקדמות טכנולוגית וגלובלית הגותו של לפבר רלוונטית וחשובה מאין כמותה. רעיונותיו ומחקריו של לפבר השפיעו ומשפיעים עד היום על מחקר עירוני, תנועות חברתיות, מצבים פוסט-קולוניאליים, מגדר, אקולוגיה, מדעי המדינה, עירוניות ורגולציה.
השפעה על חקר המרחב בישראל
אקדמאים, מתכננים, סוציולוגים, יזמים חברתיים ואקטיביסטים משתמשים ברעיונותיו של לפבר אודות המרחב בעולם ובישראל.
לדוגמה, בפרויקט "הזכות לעיר" בתחרות אדריכלית על שם דוד עזריאלי, מוצע תרחיש בו מרכז עסקים ראשי בתל אביב מתעצב בדמות שונה מזו שגובשה על ידי היזמים, במטרה להשיב את "הזכות לעיר” לכלל השוכנים בה.
דוגמה נוספת, ניצן למצוא במחקר שדן במשמעויות של "הזכות לעיר" והחיבור ל"אקטיביזם מרחבי". מחקר זה מנתח חומרים אתנוגרפיים שנאספו במאהל המחאה בגן לוינסקי בדרום תל אביב במחאת קיץ 2011. הסוגיות בהן דן המאמר מייצגות את האופן שבו הפעילויות וההתרחשויות השונות במאהל ובסביבתו יצרו סוג של אקטיביזם מרחבי, כאמצעי למימוש "הזכות לעיר". אקטיביזם זה תבע את "זכותם וזכותן בעיר" של התושבים והתושבות והעניק מעבר לרובד האידאולוגי, משמעויות פוליטיות - כלכליות וחברתיות.
מחקר ישראלי נוסף הנוגע בזכות לעיר ותפיסת המרחב דן בסוגיות של תכנון, צדק וקיימות ובוחן כיצד הם יבואו לידי ביטוי בעירוניות העתידית. זאת לאור העובדה כי בשנים האחרונות אנו עדים להתערבות משמעותית יותר של יזמים, קובעי מדיניות והחלטות הנקבעות מלמעלה למטה ולא על ידי תושבי ותושבות העיר
אפיק - ספרות ישראלית
אפיק - ספרות ישראלית היא הוצאת ספרים ישראלית להוצאת ספרי מקור. ההוצאה נוסדה על ידי פרופסור דן מירון, ויפתח אלוני, סופר ומשורר, העורך הראשי של ההוצאה.
ההוצאה נוסדה בשנת 2012 כ"סדרת ספרים מצומצמת" להגדרתו של מירון, אך מאז התרחבה להוצאה מלאה בזכות עצמה ונכון לסתיו 2021 יצאו בה לאור כ-180 כותרי פרוזה ושירה, ביניהם של סופרים ומשוררים ותיקים כמו ישראל אלירז, יותם ראובני, דרור בורשטיין, ומירון עצמו, וכן של סופרים ומשוררים צעירים יותר כגון אלוני, שרון אס, ענת לוין, שגיא אלנקוה, עמיחי שלו, יונתן פיין, לילך נתנאל ואחרים.
באתר ההוצאה עולים גם טקסטים קצרים פרי עט סופריה, תחת הכותרת "המזקקה", וכן יש בו חנות מקוונת לרכישת הספרים.
פינגו
פִּינגוּ (באנגלית: Pingu) היא סדרת טלוויזיה קומית שווייצרית-בריטית לילדים בהנפשת פלסטלינה שנוצרה על ידי אוטמר גוטמן והופקה לטלוויזיה השווייצרית בין השנים 1990 -2000, ולטלוויזיה הבריטית בין השנים 2003 -2006 על ידי חברת "Pygos Group" (שמות קודמים: "Trickfilmstudio" ו-"Pingu Filmstudio").
הסדרה מתמקדת במשפחת פינגווינים מואנשים המתגוררת בקוטב הדרומי; הדמות הראשית הוא פִּינגוּ, בן המשפחה שאת שמו נושאת הסדרה.
"פִּינגוּ" רצה במקור למשך ארבע סדרות (כל הסדרות הכילו מספר עונות) בין ה-7 במרץ 1990 וה-9 באפריל 2000 ברשת Schweizer Fernsehen, ולאחר מכן חודש לשתי סדרות נוספות בין ה-1 באוגוסט 2003 וה-3 במרץ 2006 ברשת BBC Two. ל"פִּינגוּ" הוענק פרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
"פִּינגוּ" נחלה הצלחה עולמית עקב היעדר השימוש בשפה מדוברת אמיתית: כמעט כל הדיאלוגים הם ב"שפת פינגווינים" מומצאת המכונה "פינגווינזית" ומורכבת בעיקר ממלמולים ומקול תקיעה עוצמתי וספורדי, הנכתב לעיתים כ"נוּט נוּט!" ומלווה בשינוי מקורו של פִּינגוּ לצורה הדומה למגאפון. בארבע הסדרות הראשונות דובבו כל הדמויות על ידי המדבב האיטלקי קרלו בונומי, באמצעות שפת רעשים שפותחה על ידו ושימשה קודם לכן בסדרה "מר קו" של אוסבלדו קאבנדולי. בסדרות החמישית והשישית דובבו הדמויות בשיתוף פעולה בין דייוויד סנט ומרסלו מגני.
אתחול יפני לסדרה בשם "פִּינגוּ בעיר הגדולה" החל את שידוריו ברשת NHK-E ב-7 באוקטובר 2017, ועלה לשידור בישראל בערוץ הופ! ב-2018.
בשנת 1993 שודרה "פִּינגוּ" לראשונה בישראל בטלוויזיה החינוכית במסגרת "רכבת ההפתעות" וכסדרה עצמאית בתוספת קריינות בעברית מפי עפרון אטקין, אולם בערוץ הילדים, בערוץ הופ! ובערוץ JimJam שודרה הסדרה בלי קריינות.
עלילה
הסדרה מתרחשת בקוטב הדרומי ומתמקדת במשפחות פינגווינים החיים ועובדים בבתי איגלו. הדמות הראשית, פִּינגוּ, הוא בנה של אחת המשפחות. הוא נוהג לצאת להרפתקאות עם אחותו הקטנה פִּינגה, ומרבה להשתובב עם חברו הטוב ביותר כלב הים רוֹבִּי.
שפה
פִּינגוּ וחבריו מתקשרים ב"שפת פינגווינים" הידועה כ"פינגווית" או "פינגווינזית" ומורכבת בעיקר מהצלילים "נוּט" ו"ניט". כתוצאה מכך מתועתק שיר הפתיחה כ"".
קבלה
"פִּינגוּ" זכתה בעיקר לביקורות חיוביות. ארגון Common Sense Media דירג את התוכנית 4 מתוך 5 כוכבים וציין "הורים חייבים לדעת כי מדובר בסדרת הנפשת פלסטלינה מצחיקה, חביבה ומבדרת. הסדרה אמנם מתאימה לכל הגילאים, אבל הצופים הצעירים ביותר עשויים להתקשות לעקוב אחר העלילות".
חוק התכנון והבנייה
חוק התכנון והבנייה, התשכ"ה-1965 הוא חוק המסדיר את פעולתם של מוסדות התכנון בישראל מהרמה הארצית עד לרמה המקומית, את ועדות הערר, תוכניות המתאר (ארצית, מחוזית, ומקומית), שימור אתרים, סלילת דרכים, סידורים לנגישות נכים, סדרי הרישוי וכיוצא בזה. לחוק נחקקו עד עתה 137 תיקונים.
העבירות
חוק התכנון והבנייה כולל בתוכו פרוט של עבירות על חוק התכנון והבנייה ומפרט את העונשין שיש לנקוט לגבי כל עבירה על החוק.
כפל קנס
לאחר שהורשע אדם בעבירה על החוק, בית המשפט רשאי להתיר את הבנייה ולהטיל על האדם שביצע את העבירה ובנה ללא היתר, בנוסף לקנס הקבוע בחוק, קנס נוסף שגובהו הוא כפל השווי של המבנה או של התוספת למבנה שהוקמו ללא היתר. בנוסף לכך, אם הוקם תוך סטייה מהיתר גובה הקנס יהיה כפל השווי כפי שהיה אמור להיות אילו הוקם ללא הסטייה מההיתר.
צו הפסקה מנהלי ושיפוטי
אם יש יסוד שסביר להניח כי מתבצעות עבודות בנייה ללא היתר בנייה או תוך סטייה מהיתר בנייה רשאים הוועדה המקומית לתכנון ובנייה והוועדה מחוזית לתכנון ובנייה, או מתכנן המחוז או מהנדס העיר או יו"ר הוועדה המקומית או קצין משטרה בדרגת מפקח, להורות על הפסקת הבנייה לזמן מוגבל עוד לפני הגשת כתב אישום, צו זה נקרא צו הפסקה מנהלי.
צו הריסה מנהלי
צו הריסה מנהלי הוא במקרה שהוקם שימוש חורג ללא היתר או תוך כדי סטייה מהיתר או החלה הקמתו של בניין או מבנה שחורג מתוכנית בניין עיר או תוכנית מתאר מקומית או תוכנית מתאר ארצית, רשאי יושב ראש הוועדה מקומית לתכנון ובנייה להורות על הריסתו בתנאי שהוגש לו תצהיר חתום ממהנדס הוועדה המקומית או מהנדס הרשות המקומית.
הגבלת הריסת מבנה דת
במאי 2012 אשרה הכנסת בקריאה טרומית (אשר קדמה לה אישור בוועדת השרים לענייני חקיקה) תיקון חדש לחוק, על פיו "הריסה של מבנה המשמש לצורכי דת, יותנו באישורם של שר הפנים והשר לשירותי דת".
"חוק קמיניץ" (תיקון מס' 116)
בעקבות ועדה להסדרת הבנייה הבלתי חוקית בראשות ארז קמיניץ, חוקק תיקון מס' 116, שנודע בשם "חוק קמיניץ", המאפשר אכיפה מנהלית נגד עבירות בנייה. לאחר תקופה נטען כי התיקון לחוק פוגע בעיקר במבנים חקלאיים במושבים, דבר שהעלה טענות בדבר שימוש פוליטי בחוק כנגד יישובים ערביים.
בשנים שלאחר כניסת החוק לתוקף, 2017–2019, חלה ירידה של 41% בעבירות הבנייה הנפוצות, ושל 75% בעבירות הבנייה החמורות. ראש היחידה הארצית לאכיפה, אבי כהן, דיווח כי בשנת 2019 לבדה הוצאו 1,264 דרישות לתשלום קנס מנהלי, מתוכן 496 מבנים בלתי חוקיים נהרסו על ידי הבעלים באופן עצמאי, ועוד 182 מבנים קיבלו ארכה לפינוי מרצון בפרק זמן נקוב. 37 ממקבלי הדרישות החליטו לערער. חברה אחת שביצעה עבירת בנייה שילמה את הקנס; וכל היתר שלא הרסו ולא שילמו – 549 עבריינים – הועברו לטיפול ההוצאה לפועל. זאת לעומת פחות מ-20% מימוש של צווי ההריסה והפסקת עבודה בתקופה שקדמה לחוק קמיניץ.
"חוק החשמל" (תיקון מס' 136)
חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 136), ה'תשפ"ב-2022, המכונה חוק החשמל (אך אין לבלבל בינו ובין חוק החשמל, התשי"ד-1954), אושר בכנסת העשרים וארבע בינואר 2022, ולפיו מבנה יוכל להתחבר לחשמל, מים וטלפון גם ללא היתר בנייה ותעודת גמר, על פי מספר תנאים.
הצעת החוק הוגשה על ידי ח"כ ווליד טאהא וקבוצת חברי כנסת ערבים. הוצע בה ששר הפנים יהיה רשאי לקבוע בצו, לאחר התייעצות עם הוועדה המחוזית, כי ניתן יהיה לחבר מבנה מגורים שנבנה לפני 2018, המצוי בשטח שהוגדר בצו, לחשמל, למים או לטלפון גם ללא קיומם של היתר בנייה ותעודת גמר לאותו מבנה, וזאת בהתקיים מספר תנאים ובהם: הוגשה תוכנית מפורטת על ידי אחד הגורמים המנויים בהצעת החוק, אשר במקרים מסוימים עליה להיות תואמת לתוכנית כוללנית החלה במקום או שהוחלט להפקידה.
ב-5 בינואר 2022 אישרה מליאת הכנסת את חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 136), התשפ"ב-2022. סיעות הליכוד, ש"ס, יהדות התורה והציונות הדתית החרימו את הדיון בשל מחאה על כך שלטענתם החוק מפלה בין מאחזים לא מאושרים של בדואים בנגב שלגביהם חל החוק, לבין מאחזים ביהודה ושומרון. האופוזיציה נכחה במליאה אך לא השתתפה בהצבעות. לאחר שנדחו כל ההסתייגויות אושר החוק בקריאה שלישית ברוב של 61 תומכים ושלושה נמנעים.
מטבח פרנקפורט
שמאל|ממוזער|250px|מטבח פרנקפורט מטבח פרנקפורט הוא טיפוס מטבח שהומצא בשנת 1926 והפך לאבטיפוס הראשון של עיצוב המטבח המודרני. מטבח פרנקפורט היווה פריצת דרך משמעותית בתכנון בתי מגורים מאז פיתוחו, והיו לו השפעות רבות גם על תפקודן של נשים עובדות במאה ה-20. הוא מכונה כך על שם 10,000 היחידות הראשונות מסוג זה שנבנו בפרויקט בנייני שיכון שהוקמו בפרנקפורט שבגרמניה.
רקע
את מטבח פרנקפורט פיתחה באותן שנים ובאותה הרוח המעצבת האוסטרית מרגרט שיטה-ליהוצקי עבור פרויקט שיכון דומה שתכנן האדריכל ארנסט מאי. עד לאותה התקופה לא השתנתה התפיסה המסורתית לתכנון מטבחים: המטבחים הישנים התבססו על עבודה במטבח של משרתים בלבד שהועסקו על ידי העשירים, והמטבחים היו בנויים בהתאם. גם מטבחים שנבנו במבני מגורים עממיים יותר לא תוכננו היטב והצריכו עבודה ארוכה, בעיקר של הנשים שהשתמשו בהם.
תכנון המטבח
שמאל|ממוזער|250px|ארונות מטבח בגובה הראש, עם דלתות שקופות לשיפור הנוחות - חידוש נוסף של מטבחי פרנקפורט. התמונה צולמה בבית ארנסט מאי בפרנקפורט, שם נמצא אחד ממטבחי פרנקפורט המקוריים היחידים שנשתמרו בצורתם המקורית. שוטה-ליהוצקי החלה בעיצוב מטבח פרנקפורט לאחר שחקרה את הרגלי הבישול ועבודות המטבח. על פי עקרונות הניהול המדעי של פרדריק וינסלאו טיילור, נמדדו בעזרת שעון עצר משכי הזמן של פעולות בסיסיות במטבח ומרחקים אופטימליים של חלקי המטבח ואביזריו, במטרה לתכנן עבודת מטבח יעילה, כפי שנעשה בתכנון בבתי חרושת. בכל אלו נלקחו בחשבון לא רק פעולות הבישול והאפייה אלא גם עבודות הניקיון.
המטבח תוכנן להיות קטן ככל האפשר, גם כדי לנצל באופן יעיל את שטחי הבנייה וגם כדי לייעל את העבודה, כך שתהיה קלה יותר דווקא בשטח מצומצם. מידותיו הסטנדרטיות היו 1.9 מטרים על 3.4 מטרים. בכניסה אליו הייתה דלת הזזה שחסכה מקום ואפשרה סגירת המטבח כדי למנוע את הפצת ריחות הבישול בבית, אך גם אפשרה להשגיח תוך כדי בישול על הילדים בבית. בעוד שבמשך מאות שנים היה מקומו המסורתי של המטבח במרתף (כדי להרחיק את ריחות הבישול מאזור המגורים וכדי לאפשר אספקה ישירה של פחם להסקת התנורים דרך פתחים במפלס הרחוב), בעיצוב החדש נבנה המטבח תמיד במפלס חלל המגורים העיקרי, והיה בו לפחות חלון אחד לכניסת אור טבעי.
המטבח כלל תנור אפייה עם פתח אוורור מעליו ולידו קופסה לבישול איטי שאפשרה לאישה להיעדר מהמטבח תוך כדי הבישול. מקרר ביתי לא היה נפוץ באותן שנים, ובמקומו תוכנן ארון אחסון בעל פתח חיצוני המכונה ארון אוויר. ארון מסוג זה שמר על קרירות האוכל שאוחסן בו בשל היעדר בידוד תרמי בינו ולבין חוץ הבית. כל הריהוט במטבח הודבק ישירות לקירות, לרצפות ולמשטחי בטון, והמרווחים ביניהם נאטמו על מנת למנוע הצטברות של לכלוך וכדי לאפשר ניקיון קל ויעיל. משטחי העבודה היו עשויים מעץ מיוחד שהיה עמיד לחומרי ניקוי. הכיור תוכנן במיוחד בפרופורציה לשאר מרכיבי המטבח, והיה בו חריץ מיוחד שאיפשר להוציא פסולת שהצטברה בכיור אל פח אשפה שהוצב מתחתיו. המשטחים שלא תוכננו לעבודה נצבעו בחומרים מרחיקי חרקים.
במטבח גם הוכנס קרש גיהוץ מתקפל צמוד לקיר כאשר אינו בשימוש ואיפשר את ניצול המרחב גם לעבודות כביסה.
רוב עקרונות התכנון של מטבח פרנקפורט הפכו למנחים בעיצובם של מטבחים מאז, וחלקם נראים היום מובנים מאליהם ונמצאים בכל מטבח בכל בית.
ביקורת
מטבח פרנקפורט שימש כאבטיפוס בסיסי בעיצוב המטבח המודרני, אך כבר בראשיתו נמתחה עליו ביקורת בשל השפעותיו החברתיות, וכך גם עשרות שנים מאוחר יותר.
על אף הצלחתו והשינוי שחולל בחייהן של משפחות רבות בנות המעמד הבינוני והנמוך בגרמניה, רבים מהמשתמשים טענו כי הוא תוכנן "מדויק מדי". המטבח לא איפשר גמישות ושינויים כדי שיתאים למשפחה הספציפית המשתמשת בו, הן בצורת עבודה בו והן בנפחי האחסון שלא תמיד מולאו במה שתוכננו להכיל. ביקורת זו דמתה לביקורת שנמתחה גם על הסגנון הבינלאומי בכללו, שהמטבח היה מקרה פרטי שלו ועוצב ברוחו.
החל משנות ה-60 וה-70, עם התחזקותן של התנועות הפמיניסטיות, נטען כי המטבח מגלם את מהות האפליה שבין נשים לגברים בכך שנקודת המוצא של המטבח הייתה היותה של אישה עקרת בית העובדת שעות רבות ביום במטבח ומטפלת בילדים. לא רק מידותיו של המטבח שתוכננו לנשים, אלא גם שהמטבח לא מאפשר עבודה של שני אנשים בו זמנית, ולכן מראש לא תיתכן בו עבודה משותפת של הבעל והאישה.
איזבלה
השם איזבלה הוא גרסה שונה לשם איזבל. {{פירושונים|
בורכרד מהר ציון
בורכרד מהר ציון (בלטינית: Frater Burchardus; חי במאה ה-13), היה נזיר דומיניקני ממוצא גרמני, כנראה ממגדבורג שבצפון גרמניה, צליין וסופר, שנסע ברחבי המזרח בשלהי המאה ה-13. בורכרד מהר ציון נודע בחיבורו "תיאור ארץ הקודש" (Descriptio Terrae Sanctae) שהוא בעל חשיבות רבה לחקר ארץ ישראל בתקופת ממלכת ירושלים הצלבנית.
"תיאור ארץ הקודש"
"תיאור ארץ הקודש" (Descriptio Terrae Sanctae) הוא החיבור הגאוגרפי המפורט ביותר של ארץ ישראל מהמאה ה-13. לחיבור זה מעמד מיוחד בין תיאורי ימי הביניים של ארץ הקודש. ידועים על קיומם של כ-100 כתבי יד של הספר מימי הביניים והעת החדשה המוקדמת, חלקם כוללים ציורים, מפות ותרשימים.
הגרסה הארוכה של הספר, בניגוד לגרסה הקצרה, מכילה תיאורים נוספים הממחישים את מסעו של בורכרד מאירופה לארץ הקודש ובחזרה. הוא נסע בין השאר למצרים הממלוכית ולממלכת סיציליה, ובשני כתבי יד של הגרסה הארוכה הביא את תצפיותיו במהלך סיורו באי הגעשי וולקנו. בורכרד שהה בארץ ישראל במשך 10 שנים, בין 1274 ל־1284. לאחר מכן ביקר בממלכת קיליקיה הארמנית, התארח אצל המלך לבון השני, וצין בכתביו שהמונגולים נכחו בחצר המלכותית. בהמשך הפליג בורכרד לקפריסין, שם התקבל באדיבות על ידי אנרי השני, מלך קפריסין, מי שהיה מלכהּ האחרון של ממלכת ירושלים הצלבנית.
בורכרד כתב תוכנית למסע צלב חדש, ובה המליץ על כיבוש סרביה האורתודוקסית כדרישות מוקדמות להשגת הצלחה. התוכנית לא הייתה מעשית דיה וגילתה סלידה מהנוצרים האורתודוקסים יותר מאשר מהמוסלמים עצמם.
בשנת 1455 הורה פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה למזכירו, ז'אן מיילו, לתרגם את "תיאור ארץ הקודש" של בורכרד מהר ציון לצרפתית. כתבי היד עוטר באיורים מרהיבים, בהם תיאורי ירושלים. עותקים שלהם אצורים בספרייה הלאומית של צרפת, בספרייה המלכותית של בלגיה וכן ובספרייה הבודליינית באוקספורד.
בורכרד הוא אחד מעולי הרגל האחרונים שנסעו לארץ הקודש וכתבו תיאור מפורט שלה לפני נפילת הממלכה הצלבנית ב-1291. התיאור חשוב לא רק בגלל תוכנו, אלא גם בגלל היקף הדיווח על המאורעות שקרו באזור באותן השנים.
TV 2 Charlie
TV 2 Chrlie הוא ערוץ טלוויזיה דני הנמצא בבעלות TV 2. הערוץ החל לשדר ב-1 באוקטובר 2004 והוא הערוץ השלישי ברשת השידור TV 2. קהל היעד של הערוץ הוא גילאים מבוגרים יחסית.
הערוץ ממומן מדמי צפייה ומפרסומות וניתן לצפות בו דרך ספקי הכבלים, הלוויין ודרך שירות השידור הדיגיטלי. בתחילה הערוץ (יחד עם ערוצים TV 2 Zulu ו-TV 2 Film) היו זמינים רק דרך Canal Digital. בינואר 2009 המתחרה Viasat החלה לשדר את הערוצים גם.
מודרניזם אסלאמי
האסלאם המודרני הוא מונח המתאר סיטואציה הכוללת בתוכה זרם של הוגי דעות אסלאמיים מהמאה ה-19 שהיו מעוניינים להשיב את עמם לתור הזהב של האסלאם. סיטואציה זו, השפיעה גם על הוגי דעות אחרים בדור הקודם אשר התעסקו יותר בבעיות הפנימיות של האימפריה. במאה ה-19 עברו לשאול שאלה חדשה: כיצד ניתן להתמודד עם האיום מבחוץ?
השבר המוסלמי
לאחר כיבושי נפוליאון והפסדים נוספים אשר נחלו צבאות מוסלמים ברחבי המזרח התיכון הוצפו שאלות תאולוגיות רבות בקרב חכמי הדת האסלאמים והציבור בכלל
למשברים אלו ואחרים ניתן מענה על ידי הוגי הדעות המוסלמים
ג'מאל א-דין אל-אפגאני
סבר כי אין סתירה בין הדת לבין הפילוסופיה והמדע והם משלימים האחד את השני. הדת אמורה ליצור אדם טוב ומתקדם באמצעות ציווים ואיסורים. לדעת אל-אפגאני יש לקחת את הרעיונות הפילוסופיים של המערב ועל פיהם לפרש את כתבי האסלאם ולהתאימם לאסלאם המודרני. עם זאת, יש להימנע מחיקוי עיוור, לדבריו יש להשתמש "בשכל שנתן לנו אלוהים".
בנוסף טוען אל-אפגאני כי המערב נמצא בפריחה והאסלאם בשקיעה בגלל הפילוג באסלאם. הוא טוען שיש צורך לאחד את עולם האסלאם, סונים ושיעים יחד.
בדומה לתרבות המערב, כתב אל-אפגאני כי הכוח נמצא בידי האומה המוסלמית ולא בידי השליטים, אם נוהג השליט בדרך שאינה ישרה צריך להדיח אותו. בעקבות אמירות אלו אף הוגלה ממצרים.
את דרכו המשיך תלמידו מחמד עבדה שבהיותו מופתי ניסה להכניס שינויים כמו שינוי סדרי הלימוד במסגדים ובאוניברסיטת אל-אזהר. ניסיון להתיר את איסור ריביתאשר היה נהוג שנים רבות באסלאם על מנת לקדם את המשק. וכן ניסה לאסור את הפוליגמיה ולחייב לפי צו האסלאם שגבר יוכל להנשא לאישה אחת בלבד.
רעיונותיו לא תפסו לזמן רב, אך היוו מצע נוח לשינויים רבים בהמשך.
הוגים נוספים
מאלכום ח'אן אשר חי באיראן הביא את רעיונות המודרניזם לארצו, הוא טען שהרעות החולות באיראן כגון: דיכוי, ניצול, שחיתות השלטון, בגידת המדינה באזרחיה ועוד הן תוצאה של שלטון ללא פיקוח ולכן דרש ליצור חוקה שתהיה מעל השאה, לא על מנת לבטל את סמכותו אלא לאפשר מנגנון בקרה מעל לדת. בעקבות דבריו אלו אף גורש מאיראן והוחזר אליה כעבור כמה שנים. בנוסף, יחד עם תורותיהם של אל-אפגני ועבדה במצרים פיתחו חכמי דת והוגים מוסלמים נוספים את המודרניזם, ביניהם רפאעה אל-טהטאוי שנשלח על ידי מחמד עלי (שליט מצרים) ללימודים בפריז וחזר עם רעיונות מודרניות בהשפעה אירופאית. ועבד א-רחמן אל-כוואכבי מסוריה אשר גם הוא כמו רשיד רידא האמין ברעיון החזרה לערכי ה"ראשידון" יחד עם קבלת והפנמת הישגי המערב.
רעיון החזרה למקורות
לאחר שפיתחו ג'מאל א-דין אל-אפגאני ומוחמד עבדה את נושא הקיפאון של האסלאם והפיגור אחר המערב, הם פתחו פתח להשקפות שונות אשר קוראות לרענון האסלאם.
סייד קוטב, תלמידו של מחמד עבדה ורשיד רידא ומראשי הוגי הדעות בתנועת האחים המוסלמים הסביר כי כל ניסיון לתת סיבות ולהסביר את האסלאם הוא ניסיון עלוב להצדיק את האסלאם בפני ספקנים אסלאמיים וזרים חילוניים. לדעתו, גישה כזו מציבה את האסלאם בעמדה של מגננה במקום בעמדה של כוח.
הרפורמיסטים אומרים שהסיבה לנחיתותו של האסלאם אל מול המערב המשגשג אינה טמונה בהיות האסלאם עצמו פחות מוצלח מן המערב, אלה טמונה בגורמים חיצוניים זרים אשר כפו עצמם על האסלאם, חדרו אליו והחריבו אותו מבפנים. הגורמים הזרים הללו אשמים בכך שנתנו פרשנויות לא נכונות אשר הקפיאו את האסלאם מלהמשיך להתקדם בתפארתו ועצרו אותו במקום בעוד המערב ממשיך לצעוד קדימה ולשגשג.
מכיוון שלטענת הרפורמיסטים האסלאם עצמו אינו הבעיה לנחיתות מול המערב, מה שיש לעשות הוא לחזור לאסלאם המקורי הטהור, לפני שהגורמים הזרים החריבו אותו במהלך השנים. הם אומרים שאין צורך ואסור לחדש דבר מכיוון שבקוראן ובכתבי הקודש הכל כבר כתוב. הם אומרים שהבעיה היא שהמנהיגים הולכים אחרי המערב ומחקים אותו, וזאת הטעות הכי מסוכנת כן שהיא תביא לחורבן האסלאם. אין צורך להתחקות אחר המערב מכיוון שהחדשנות מצויה כבר בקוראן וכל הרעיונות המודרניים ביותר אף הם מצויים כבר בקוראן אשר הוא ורק הוא יביא לעליונות על פני המערב. מכיוון שהאסלאם לטענת הרפורמיסטים סולף במהלך השנים על ידי גורמים זרים, הדרך היחידה לחזור לאסלאם הנכון היא ביטול כל הפרשנויות השגויות ופתיחת שערי האיג'תיהאד לפרשנות מחודשת אשר תכווין את האסלאם אל הדרך הנכונה באמת המותאמת לזמן בו האסלאם נמצא. הקיפאון באסלאם נובע מקיפאון הפרשנות ופתיחת שערי האיג'תיהאד ופרשנות הקוראן מחדש זוהי הדרך היחידה להביא לאסלאם מודרני עכשווי ולא נחות אל מול המערב.
צירוף הקוראן למאבק להחדרת המודרניזם
ההצדקה של מתן פירושים מודרניים לאסלאם ראשיתה בעשיית צדק, כרגע הפירושים מסולפים ויש לשנות זאת. שנית, לטענתם אין כל סתירה בין מודרניות לאסלאם אלא להפך, בקוראן יש תשובות להכל, ולכן יש גם תשובות לעת המודרנית. בנוסף על כך, אין כל סתירה בין להיות מוסלמי לפתיחות לרעיונות חדשים, למרות שהקוראן הוא אמנם קבוע, אך בשום מקום לא מצוין שהאסלאם צריך להיות מקובע וקפוא.
הרפורמיסטים רצו לפרש את הקוראן מחדש באמצעות הרציונליזם, הם טענו כי קיים קשר בלתי נפרד בין הרציונל לבין הדת שנועד לשרת את האדם כישות חושבת ומרגישה. הדת היא זאת שמגלה וחושפת דברים אשר ההיגיון לא היה יכול להסתדר איתם בלעדיה כגון אמונה והלכה וההיגיון הוא זה ששוקל ומאשר אותם.
בשונה מהפוזיטיביסטיים החילוניים של אירופה אשר רצו לפרש מחדש ולהמיר את התורה הדתית תאולוגית בפירוש מדעי של תופעות היקום, הרפורמיסטים רצו לפרש מחדש את הקוראן אמנם באמצעות ההיגיון אך בשימת דגש עיקרי על שמירת אופייה המוסלמי ערכי ביסודו של החברה.
הרפורמיסטים קוראים לפאן-אסלאם ומבקשים להיות את החברה המוסלמית כאומה אוניברסלית לחלוטין, רק כך יהיה אפשר להתייצב אל מול המערב, בתור אומה אחת מוסלמית מודרנית מאוחדת אשר לה עיצוב מודרני לאמונה ופולחן. רק כך ניתן להעניק לאסלאם את הרעננות שהוא זקוק לו ולהתמודד עם המערב.
מנזר סנט קלייר בירושלים
המנזר סנט קלייר בירושלים נקרא על שמה של "הנזירה קלרה הקדושה". קלרה פעלה במרכז איטליה במאה ה-13 וייסדה את מסדר האחיות הקלאריסיות. בישראל למסדר שני מנזרים, מנזר סנט קלייר בירושלים, ומנזר סנט קלייר בנצרת (אנ'). המנזר בירושלים נבנה בשני שלבים: הראשון בשנת 1888–1889 והשני בתחילת המאה ה-20.
את המנזר בנו צרפתים בסגנון בנייה צרפתי. המנזר נמצא בשכונת אבו תור בירושלים, על גבי גבעה, סמוך לכביש המוביל אל בית לחם ולכביש המוביל אל בניין מטה האו"ם (ארמון הנציב) בשולי רמת תלפיות.
ביוגרפיה על קלייר הקדושה
קלייר (קלרה הקדושה) חיה באסיזי שבאיטליה בין השנים 1194 – 1253. קלייר נולדה למשפחה אמידה ואדוקה, ונחשפה בצעירותה לדרשותיו של פרנציסקוס מאסיזי מייסד מסדר הפרנציסקנים שהטיף לחיי עוני ואהבת האל. משפחתה לא אהבה את הדרך בה בחרה, ולכן בגיל 18 ברחה מביתה בעזרתו של פרנציסקוס והפכה לנזירה במנזר הבנדיקטיות..למרות הלחצים שהפעילו עליה דבקה קלרה בדרכה – דרך הנזירות, ובעקבותיה הלכה גם אחותה אגנס.
פרנציסקוס המורה שלה ביקש מהנזירות שתי בקשות: האחת להרגיש את הסבל של ישו, לקחת חלק בנשיאה שלו. והשנייה להרגיש בו זמנית את האהבה שהייתה בליבו למרות כל הקושי שחווה.
קלרה הייתה שותפה לאותה שאיפה. התקנון שחיברה למסדר הוא בין המחמירים, לקראת השבוע הקדוש היא חוותה בגופה את סבלו של ישו, ופעם אחת אף התעלפה למשך 24 שעות. קלרה נהגה להתפלל עבור אנשים וכן לרפא בעזרת סמל הצלב אותו הייתה מתווה באוויר למולם ומעליהם. קלרה גם התפללה עבור אסיזי ויש אומרים שהצילה אותה מכיבוש של צבאות זרים.
תיאור המנזר
המנזר הוקם בסוף המאה ה-19. את המנזר בנו במשך כמעט שלושים שנה. צורת הבניין ממחישה את מטרת הקמתו ועיקר פעילותו-עבודת האל ותפילה לשמה, תוך התכנסות, הסתגרות והתנתקות מוחלטת כמעט מן העולם החיצון.
רווח קבוע של חלונות קמורים תואמים את אופיים של בנייני פרנציסקנים באירופה, המצטיינים אף הם בפשטות ובצניעות מודגשת.
שער נעול נוסף בקצה הגינה, מחבר את המנזר לכנסייה איטלקית בשם בית הלבבות הקדושים.
החלק החדש של הכנסייה בסגנון חדשני ומודרני נבנה בזמן שיא תוך מעט יותר משנה אחת, ומשמש לצליינות. בחלק התחתון נבנתה קפלה לתפילה. בשטח הגובל עם המנזר היה מבנה שהיה שייך לאישה נוצרייה, ביתה התפורר וחורבותיו שנותרו נמצאים בחזית הכנסייה החדשה היפוך של ישן בחדש.
חיי הנזירות הקלריסיות בישראל עד המאה ה-21
בתקופה הצלבנית (1099-1291) היה מנזר הקלריסיות בעכו. אל המנזר הצטרפו צעירות אחרות אשר ביקשו להיות כלות המשיח ולחיות ללא רכוש וללא ממון.
מבחינת אורח החיים, כפי שקלרה ואחיותיה לא נעלו נעליים, נמנעו מלאכול בשר וחיו בבית עני, גם במנזר בעכו חיו בצורה דומה. הנזירות אף שמרו על שקט ברוב שעות היום, אולם חיו באושר גדול כי האדון – האל היה קרוב אליהן בכל שעה.
בראשית דרכן הן דגלו באביונות מוחלטת ושללו כל רכוש פרטי או אחר. מכאן אחד משמותיהם "קלריסיות אביוניות". עם הזמן התמתנו התקנות והנזירות הורשו להחזיק ברכוש פרטי.
עם נפילת עכו בידי  המוסלמים ב-1291, נהרס גם המנזר, וחדל להתקיים בארץ.
בשנת 1884 שבו הקלריסיות מחדש לארץ כדי להקים מנזר בירושלים. תחילה נשלחו לנצרת, שם הקימו מנזר ורק ב-1888 הקימו מנזר בירושלים. (בנצרת המנזר החדש נבנה 1956).
במלחמת בעולם הראשונה השתלטו הטורקים על המבנה וגירשו את הנזירות למצריים, רק לאחר המלחמה חזר המנזר לפעילותו הרגילה.
חיי הנזירות במנזר סנט קלייר במאה ה-21
בשנות האלפיים המנזר נמצא ברחוב אלבק 1 פינת דרך חברון בירושלים. חיות בו כ-12 נזירות. הנזירות מתפללות שבע פעמים ביום ומתכנסות גם לשיחה קצרה בענייני הקהילה ומעבר לכך הן שותקות (למעט דיבורים הכרחיים), על מנת להגיע לריכוז מוחלט בתפילה ולהתמקד באהבת האל. חלק מהנזירות לא יוצאות מתחום המנזר וגם לא יוצרות קשר כלשהו עם המבקרים.
מסלול ההכשרה של נזירה הוא בן 6 שנים: השנה הראשונה היא שנת בחינה של המועמדת והתאמתה למסגרת. שנתיים נוספות היא חיה ומתפקדת בליווי חונכת. עוד שלוש שנים היא לוקחת על עצמה נדרים זמניים ורק כעבור פרק זמן זה היא הופכת לנזירה מן המניין.
אמיל שרקאדי
אמיל שרקאדי (במקור שולר, בהונגרית: Sarkadi Emil; וינה, 21 בספטמבר 1881 – דיולה, 26 ביוני 1908) היה צייר, מאייר, ליטוגרף יהודי-הונגרי. אחיהם הצעיר של אלדאר שרקאדי הקומיקאי והשחקן ושל הסופר לאו שרקאדי. שרקאדי היה חבר מוכשר ושאפתן בקבוצת הציירים ההונגרית הצעירה שהגיע להישגים רבים על אף שנפטר בטרם עת בגיל 26.
ביוגרפיה
אמיל שרקאדי נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש שולר ושל קטלין אונגאר. הוא החל לעבוד במכון לאמנות קוסמוס כחניך מתלמד של ליטוגרף. שם התגלה כישרונו הגדול. הוא סיים במהרה את לימודי הערב בבית הספר לעיצוב תעשייתי בבודפשט. הרישומים הראשונים שלו, שעדיין לא אופייניים לעבודותיו המאוחרות, הופיעו במגזין "עולם האמנים" (Művészvilág), שנוסד בערך בתקופה זו. מספר גליונות של כתב העת אוירו על ידי שרקאדי. מאוחר יותר נסע לווינה, שם נרשם לאקדמיה לאמנות, אך לא כל כך התלהב מהלימודים שם ונעדר הרבה. בינתיים, כדי להתפרנס, הוא יצר רישומים עבור כתב העת "אופנה וינאית" (Wiener Mode), בעיקר עיצובי שטיחים. לאחר שהות של כשנה בווינה, חזר לבודפשט והחל ללמוד בבית הספר לאמנויות שימושיות ולאחר מכן הפך לתלמיד בבית הספר לציור ועיצוב תעשייתי. הוא השתתף בתערוכות של המוזיאון לאמנויות שימושיות עם כמה עיצובים. בשנת 1902, בסיום בית הספר לציור ועיצוב תעשייתי נסע למינכן, שם הפך לתלמידם של לודוויג הרטריך (Ludwig Herterich) ושל שימון הולושי (Simon Hollósy). בשנת 1903 עבר לפריז, שם בילה שנתיים בלימוד ובעבודה ואז נסע ללונדון במטרה לעבור לארצות הברית, אם יצליח לגייס מספיק כסף. אולם תוכנית זו, למרות שנלחם עליה במשך ארבע שנים, לא התגשמה. אמיל שרקאדי נפטר ב-1908 מ-Pulmonalis hemorragia שהוא דימום ריאתי, דימום חריף מהריאה, מדרכי הנשימה העליונות ומקנה הנשימה.
אמנותו
את יצירותיו ניתן למצוא במקומות רבים: רישומים דקורטיביים, כריכות ספרים ואיורים, אקס ליבריס וכרזות. בהונגריה עבד בעיקר בהוצאת הספרים זינגר ווולפנר, האחים רוואי וכמה מגזינים. המגזין "אמנות" גם פרסם ציורי כותרות ממנו פעמים רבות. בנוסף, יצירותיו פורסמו בטורים של יוגנד, סימפליצימוס ורייר (Jugend, Simplicissimus, Rire), אך הוא הועסק ללא הרף גם בכמה חברות ספרות זרות מצוינות. הוא אייר את המהדורה ההונגרית הראשונה של "שלומית (Salomé)" של אוסקר ווילד, שיצא לאור על ידי רוואי ושאלאמון (Révai és Salamon) ב-1907.
יחסי החוץ של ספרד
יחסי החוץ של ספרד ראשיתם ביחסי החוץ של הכתר ההיספני. האיחוד האישי של קסטיליה ואראגון שהתפתח עם השלטון המשותף של המלכים הקתוליים, מלווה בסיפוח ממלכת גרנדה וממלכת נווארה. הכתר גם בנה אימפריה קולוניאלית גדולה ביבשת אמריקה לאחר הגעתו של קולומבוס לעולם החדש ב-1492.
במגוון רחב של נושאים, ספרד מעדיפה לעיתים קרובות לתאם את מאמציה עם שותפיה באיחוד האירופי באמצעות מנגנוני שיתוף הפעולה הפוליטי האירופי.
היסטוריה
בשנת 218 לפני הספירה פלשו הרומאים לחצי האי האיברי, שלימים הפך למחוז הרומאי של היספניה. השליטה הרומאית הכניסה לאזור את השפה הלטינית, ממנה התפתחו הספרדית והאיטלקית של ימינו. חצי האי האיברי נשאר תחת שלטון רומי במשך יותר מ-600 שנה, עד להתמוטטות האימפריה הרומית המערבית.
בתקופה המודרנית המוקדמת, עד המאה ה-18, איטליה הדרומית והמבודדת עברה לשליטה ספרדית, לאחר שהייתה בעבר נחלתו של כתר אראגון.
קרלוס הראשון
קרלוס הראשון, מלך ספרד (1500–1558) ירש נחלות עצומות ברחבי מערב אירופה ואמריקה, והרחיב אותן במלחמות תכופות. בין שאר התארים הוא היה מלך ספרד מ-1516, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-1519. כראש בית הבסבורג העולה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-16, נחלותיו באירופה השתרעו מגרמניה ועד צפון איטליה עם שלטון ישיר על ארצות התורשה האוסטריות ועל ארצות השפלה הבורגונדיות, וספרד מאוחדת עם ממלכות דרום איטליה של נאפולי, סיציליה וסרדיניה. אויבו הגדול ביבשה הייתה צרפת, בים התיכון הייתה זו האימפריה העות'מאנית, שלעיתים הייתה בעלת ברית עם צרפת. אנגליה והאפיפיור היו לפעמים חלק מהקואליציה נגדו. רוב תשומת הלב שלו התמקדה במלחמות באיטליה. בדיאט של אוגסבורג (1547) הוא השיג הכרה בכך שהולנד שייכת לתחום ההבסבורגי. אולם קרל היה קתולי מאוד וצפון הולנד הייתה פרוטסטנטית. הוא ויורשיו הספרדים נלחמו במשך מאה שנים נגד עצמאות הולנד; למרות העלות העצומה הם נכשלו.
פליפה השלישי, 1598–1621
לפליפה השלישי היה מוניטין גרוע מבחינת מדיניות הפנים והחוץ כאחד. הוא ירש מאביו שני סכסוכים גדולים. הראשון שבהם, המרד ההולנדי שנמשך זמן רב, היווה אתגר רציני לכוח הספרדי מהמחוזות המאוחדים הפרוטסטנטיים בחלק מכריע של האימפריה הספרדית. השנייה, המלחמה האנגלו-ספרדית הייתה סכסוך חדש יותר ופחות קריטי עם אנגליה הפרוטסטנטית, שסומן על ידי כישלון ספרדי להביא בהצלחה את המשאבים הצבאיים העצומים שלה על הצבא האנגלי הקטן יותר.
ניתן לחלק את מדיניות החוץ של פליפה עצמו לשלושה שלבים. בתשע השנים הראשונות של שלטונו, הוא נקט במדיניות אגרסיבית ביותר, שמטרתה לספק 'ניצחון גדול'. הוראותיו ליועצו החשוב ביותר, הדוכס לרמה, לנהל מלחמת "דם וברזל" על נתיניו המורדים בהולנד משקפות זאת. לאחר 1609, כאשר התברר שספרד מותשת מבחינה כלכלית ופליפה ביקש הפסקת אש עם ההולנדים, הגיעה תקופה של התנתקות; ברקע, המתחים המשיכו לגדול, עם זאת, ועד 1618 מדיניות ה'פרוקונסולים' של פיליפ הייתה יותר ויותר מנוגדת למדיניות של דה לרמה ממדריד.
מלחמת העצמאות האמריקאית: 1775–1783
להוטה לנקום בבריטים על תבוסתם במהלך מלחמת שבע השנים, הציעה צרפת תמיכה לקולוניסטים אמריקאים מורדים שביקשו עצמאות מבריטניה במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית ובשנת 1778 נכנסה למלחמה בצדם. לאחר מכן הם דחקו בספרד לעשות את אותו הדבר, בתקווה שהכוח המשולב יהיה חזק מספיק כדי להתגבר על הצי המלכותי הבריטי ולהצליח לפלוש לאנגליה. ב-1779 הצטרפה ספרד למלחמה, בתקווה לנצל בריטניה שנחלשה משמעותית. אולם, בשל חוסר אמון ברפובליקות, ספרד לא הכירה רשמית בארצות הברית החדשה של אמריקה.
כוח מאורגן היטב בפיקודו של ברנרדו דה גאלבז פעל מלואיזיאנה הספרדית ופתח בהתקפות חוזרות ונשנות על מושבות בריטיות באיים הקריביים ובמפרץ מקסיקו. הם זכו בניצחונות קלים נגד כוחות מצב בריטיים חלשים, ותכננו משלחת נגד ג'מייקה כאשר הוכרז שלום ב-1783.
העדיפות הגבוהה ביותר של ספרד הייתה לכבוש מחדש את גיברלטר מבריטניה באמצעות המצור הגדול על גיברלטר. למרות מצור ממושך, חיל המצב הבריטי שם הצליח להחזיק מעמד עד שתוגבר וחצי האי נשאר בידי הבריטים בעקבות הסכם פריז. בניגוד לבעלי בריתם הצרפתיים (שעבורם המלחמה התבררה בעיקר כאסון, כלכלית וצבאית) הספרדים השיגו מספר הישגים טריטוריאליים, והחזירו את פלורידה ומנורקה.
המאה ה-20
כמדינה נייטרלית במהלך מלחמת העולם הראשונה, ספרד לא הוזמנה להשתתף בוועידת השלום בפריז ב-1919, בשל הפרופיל הנמוך יחסית של המדינה בעניינים בינלאומיים. עם זאת, היא הוזמנה להצטרף לחבר הלאומים כחברה לא קבועה והיא עשתה זאת באופן רשמי ב-14 באוגוסט 1919. במהלך מה שמכונה הרגע הווילסוני ביחסים הבינלאומיים, כוחות יריבים למדינה הספרדית כמו ה-Rifis שהתחרו על הכרה בינלאומית ברפובליקת ריף והתנועה הבדלנית הקטלונית התעצמו.
החזון האיברו-אמריקאי
ספרד שמרה על ההזדהות המיוחדת שלה עם מדינות אחרות דוברות ספרדית. מדיניותה מדגישה את הרעיון של קהילה איברו-אמריקאית, בעצם חידוש התפיסה הליברלית ההיסטורית של "היספנו-אמריקאניזמו" (או היספני כפי שהיא מכונה לעיתים קרובות באנגלית), אשר ביקשה לקשר את חצי האי האיברי למדינות דוברות ספרדית במרכז ודרום אמריקה באמצעות שפה, מסחר, היסטוריה ותרבות. ספרד הייתה דוגמה יעילה למעבר מדיקטטורה לדמוקרטיה, כפי שניתן לראות בנסיעות הרבות שעשו מלך ספרד וראשי ממשלה לאזור.
מגמות ביחסים דיפלומטיים
ספרד מקיימת תוכניות שיתוף פעולה כלכלי וטכני וחילופי תרבות עם מדינות אמריקה הלטינית, הן דו-צדדית והן בתוך האיחוד האירופי. בתקופת ממשלתו של חוסה מריה אסנאר, יחסי ספרד החמירו עם מדינות כמו מקסיקו, ונצואלה וקובה, אך היו טובים במיוחד עם אחרות, כמו קולומביה, הרפובליקה הדומיניקנית וכמה רפובליקות במרכז אמריקה. ניצחונו של חוסה לואיס רודריגס ספאטרו בבחירות הכלליות של 2004 שינה את ההגדרה הזו. למרות קשרים לשוניים, כלכליים ותרבותיים הדוקים ארוכי שנים עם רוב אמריקה הלטינית, חלק מההיבטים של מדיניות החוץ הספרדית בתקופה זו, כמו תמיכתה במלחמת עיראק, לא זכו לתמיכה או לא קיבלו העדפה רחבה.
אפריקה שמדרום לסהרה
ספרד החלה בהדרגה להרחיב את קשריה עם אפריקה שמדרום לסהרה. יש לה עניין מיוחד במושבה לשעבר של גינאה המשוונית, שם היא מקיימת תוכנית סיוע גדולה. לאחרונה, היא חיפשה קשר הדוק יותר עם סנגל, מאוריטניה, מאלי ואחרות כדי למצוא פתרונות לסוגיית ההגירה הבלתי חוקית לאיים הקנריים.
המזרח התיכון
במזרח התיכון, ספרד ידועה כמתווך בין מעצמות. ביחסיה עם העולם הערבי, ספרד תומכת לעיתים קרובות בעמדות ערביות בנושאי המזרח התיכון. מדינות ערב מהוות אינטרס בראש סדר העדיפויות של ספרד בגלל יבוא נפט וגז ומכיוון שלכמה מדינות ערביות יש השקעות משמעותיות בספרד.
אירופה
ספרד הצליחה לנהל את יחסיה עם שלוש שכנותיה האירופיות המיידיות, צרפת, אנדורה ופורטוגל. הצטרפותן של ספרד ופורטוגל לאיחוד האירופי ב-1986 סייעה להקל על חלק מחיכוכי הסחר התקופתיים שלהן על ידי הכנסתם להקשר של האיחוד האירופי. שיתוף הפעולה הדו-צדדי הצרפתי-ספרדי הוגבר על ידי פעולה משותפת נגד אלימות חוזרת על ידי הארגון הבדלני ההבסקי ETA מאז שנות ה-60. הקשרים עם בריטניה הם בדרך כלל טובים, אם כי שאלת גיברלטר נותרה נושא רגיש, במיוחד מאז ההצבעה בבריטניה על הברקזיט.
אסיה
כיום, ספרד מנסה להרחיב את יחסיה הצרים עדיין עם מדינות מזרח אסיה, עם סין, יפן ודרום קוריאה כנקודות העניין העיקריות שלה באזור. תאילנד ואינדונזיה הן בעלות הברית העיקריות של ספרד באזור ASEAN, בעלות מספר לא מבוטל של הסכמים ויחסים טובים מאוד. בשנים האחרונות ספרד גם מגבירה את הקשרים, היחסים וההשקעות שלה במדינות אחרות באסיה, בעיקר בווייטנאם ומלזיה. היחסים עם הפיליפינים, למרות עבר קולוניאלי ארוך מאוד, חלשים במידה ניכרת מאלה שיש לספרד עם מדינות אחרות באזור, העוסקים בעיקר בהיבטים תרבותיים ותוכניות סיוע הומניטרי.
סכסוכים טריטוריאליים
בעוד שהמחלוקת בגיברלטר עם בריטניה היא הסכסוך הטריטוריאלי הידוע ביותר של ספרד, למדינה יש גם מחלוקות עם פורטוגל ומרוקו.
עם בריטניה הגדולה
מאז שנכבשה ב-1704 על ידי כוחות אנגלו-הולנדים במהלך מלחמת הירושה הספרדית, גיברלטר הייתה נושא למחלוקת בין בריטניה וספרד. ממוקם בקצה הדרומי של חצי האי האיברי, משגיח על מצר גיברלטר המחבר את האוקיינוס האטלנטי עם הים התיכון, לטריטוריה יש חשיבות אסטרטגית רבה. כיום, גיברלטר היא טריטוריה בריטית מעבר לים ומהווה בסיס חשוב עבור הכוחות המזוינים הבריטיים.
עם מרוקו
מיקומו האסטרטגי של מיצר גיברלטר הותיר מורשת של מספר סכסוכי ריבונות. אלה כוללים את "חמשת מקומות הריבונות" ("plazas de soberanía") על חופי מרוקו ומחוצה לו: מובלעות החוף של סאוטה ומלייה, בהן מרוקו מתחרה, וכן האיים Peñon de Alhucemas, Peñon de Vélez de la Gomera ., ואיסלס צ'פארינס. ספרד שומרת על ריבונות על Ceuta, Melilla, Peñon de Velez de la Gomera, Alhucemas ואיי Chafarinas (שנכבשו בעקבות הכיבוש הנוצרי מחדש של ספרד) בהתבסס על נימוקים היסטוריים, סיבות ביטחוניות ועל בסיס עקרון האו"ם של שלמות טריטוריאלית. ספרד גם טוענת שרוב התושבים הם ספרדים. מרוקו תובעת את השטחים הללו על בסיס עקרונות האו"ם של דה-קולוניזציה, שלמות טריטוריאלית וכי הטיעונים הספרדיים להשבת גיברלטר מבססים את טענתה של מרוקו.
עם פורטוגל
אוליבנסה (ספרדית) או אוליבנסה (פורטוגזית) היא עיר ומושב של עירייה, על קטע שנוי במחלוקת של הגבול בין פורטוגל לספרד, אשר נתבע דה יורה על ידי שתי המדינות ומנוהל דה פקטו כחלק מהקהילה האוטונומית הספרדית של אקסטרמדורה. האוכלוסייה היא 80% פורטוגזית אתנית ו-30% דוברי פורטוגזית. אוליבנצה/אוליבנסה הייתה תחת ריבונות פורטוגזית מתמשכת מאז 1297 עד שנכבשה על ידי הספרדים ב-1801 ופורטוגל ויתרה על כך רשמית מאוחר יותר באותה שנה בחוזה בדחוס. ספרד טוענת לריבונות דה יורה (החוקית) על אוליבנצה/אוליבנסה בטענה שהסכם בדחוס עדיין עומד על כנו ומעולם לא בוטל. לפיכך, הגבול בין שתי המדינות באזור Olivenza/Olivença צריך להיות כפי שתוחם על ידי אותה אמנה. פורטוגל טוענת לריבונות דה יורה על אוליבנצה/אוליבנסה בטענה שהסכם בדחוס בוטל על פי תנאיו (הפרת כל אחד מהסעיפים שלו תוביל לביטולו) כאשר ספרד פלשה לפורטוגל במלחמת חצי האי של 1807.
פורטוגל מבססת עוד את טענתה על סעיף 105 של חוזה וינה משנת 1815, שעליו חתמה ספרד ב-1817, הקובע כי המדינות הזוכות צריכות "לנסות במאמץ הפייסני האדיר ביותר להחזיר את אוליבנסה/אוליבנסה לרשות הפורטוגלית". לפיכך, הגבול בין שתי המדינות באזור Olivenza/Olivença צריך להיות כפי שתוחם על ידי חוזה אלקניזס משנת 1297. ספרד מפרשת את סעיף 105 כמי שאינו חובה בדרישה מספרד להחזיר את אוליבנצה/אוליבנסה לפורטוגל, ובכך לא מבטלת את חוזה באדאחוז. פורטוגל מעולם לא הגישה תביעה רשמית לשטח לאחר הסכם וינה, אך באותה מידה מעולם לא הכירה ישירות בריבונות הספרדית על אוליבנסה/אוליבנסה. פורטוגל ממשיכה לתבוע את אוליבנסה/אוליבנסה, בטענה שלפי חוזה וינה משנת 1815, ספרד הכירה בתביעות הפורטוגזיות כ"לגיטימיות". המחלוקות ההיסטוריות עם פורטוגל על איי סאבאג' באוקיינוס האטלנטי נפתרו בתקופה האחרונה.
השומר
השוֹמֵר היה ארגון הגנה ביישוב היהודי בארץ ישראל, שפעל בשנים 1909–1920. הארגון הוקם על ידי אנשי ארגון בר גיורא, ומטרתו המוצהרת הייתה "כיבוש השמירה" ו"כיבוש העבודה". כלומר: לימוד עבודת האדמה והמלאכות שבכל ענף ומקצוע, והעדפת העסקת יהודים על פני פועלים שאינם יהודים. בשיא פעילותו, בשנת 1913, מנה הארגון כ-100 חברים וכ-300 שכירים יהודים, וריכז את השמירה ב-13 מושבות בארץ ישראל. לאחר פירוק "השומר" בשנת 1920, השתתפו חברי הארגון בהקמת "ההגנה", גדוד העבודה, מחתרת הקיבוץ החשאי, ותרומתם ניכרה בהקמת הפלמ"ח, וצבא ההגנה לישראל. לארגון "השומר" חלק במורשת הציונית בשל עקרונות 'כיבוש העבודה' וככוח מגן בהקמת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
רקע
בתקופת העלייה הראשונה, בתקופת השנים 1881–1904, הוקמו ברחבי ארץ ישראל כ-20 מושבות. מושבות אלו הצליחו אמנם לתקוע יתד התיישבותי בארץ ישראל, אך הן נתקלו בקשיים כלכליים חמורים, וזמן קצר לאחר ייסודן נאלצו לפנות ולהסתמך על תרומות, ובמיוחד על ממונו של "הנדיב הידוע", הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, עד אשר ניהולן של מושבות רבות עבר לידי פקידיו. אף שחלק מהמושבות קשרו יחסי שכנות סבירים עם שכניהן הערבים, סבלו רבות מהן מהתנכלויות, מהתקפות וממכת גנבות. אחת הסיבות העיקריות להתנכלויות הייתה סכסוכי קרקעות. חלק ניכר מאדמות המושבות נקנו ממשפחות עירוניות עשירות, שראשיהן כונו "אפנדים". קודם למכירת האדמות הוחכרו אלה לתושבים מקומיים, "אריסים". האריסים, שמלכתחילה ראו את האפנדים כמי שגזלו את אדמותיהם, לא ראו בעין יפה את הגעת המתיישבים היהודים, מתוך חשש שאלו ינשלו אותם מאדמתם. קשיים נוספים עלו מול השבטים הבדואים, אשר נהגו להתעלם מזכויות קניין על אדמות ועל מקורות מים. במסורת הבדואית היו נהוגים חוקים שונים הקשורים לקניין על קרקע, יבול ומים בתלות בעונות השנה; משום כך נתגלעו עִמם סכסוכים על השימוש באדמות המושבות לצורכי מרעה ובבארות לצורך השקיית הצאן. נוסף על כך, היות שהשלטון העות'מאני המרכזי התנגד באופן כללי להתיישבות יהודים בארץ ישראל, היו רבים שראו במתיישבים היהודים כ"ואלד אל מיתה" (ערבית: כמי שדמם מותר), וברכושם – כהפקר.
ההתנכלויות ומכת הגנבות הביאו את המתיישבים להתארגן להגנה עצמית ולשמירה, שהתבססה בתחילה על אנשי המושבות. בחלוף הזמן החלו המושבות להעסיק בשמירה תושבים מקומיים – ערבים, מוגרבים, וצ'רקסים. בעקבות מעבר המושבות לאפוטרופסות הברון ולניהול רוב המושבות על ידי פקידיו, גברה מגמת העסקתם של שומרים ערבים. פקידי הברון, בניסיון למנוע סכסוכים, העדיפו לשכור את השומרים המקומיים על מנת להבטיח את ביטחון המושבות. בנוסף נהגו פקידי הברון לשלם 'בקשיש' (שוחד) לבעלי שררה עות'מאניים על מנת להבטיח את ביטחון המושבות ויחס אוהד כלפיהם.
בשנת 1900 החליט הברון רוטשילד לצמצם בצורה משמעותית את תמיכתו ביישוב בארץ ישראל, ולהעביר את ניהול המושבות לידי חברת יק"א. בעקבות כך, היו השנים 1900–1904 שנות משבר כלכלי וחברתי עבור המושבות, ובעקבות המשבר הכלכלי חלה ירידה גם במקצועיות השמירה במושבות.
בשלהי תקופת העלייה הראשונה (1904) הייתה נהוגה במיעוטן של המושבות שמירה מעורבת. בפתח תקווה ראש השומרים היה אברהם שפירא, שנודע כ"מוכתר" המושבה וזכה לכבוד רב מהתושבים היהודים, הערבים וגם מהשלטונות העות'מאנים. שפירא העסיק שומרים ערבים ויהודים באתרים רבים. בין היתר עבדו אצל שפירא אלכסנדר זייד ויחזקאל חנקין, ממקימי ארגון השומר בעתיד, כשומרים. ברוב המושבות התבססה השמירה על שומרים ערבים וצ'רקסים. במקרים רבים נחשבו שומרים אלו לתקיפים המקומיים, כך ששמם לבדו הספיק להרתיע את גנבי הסביבה מלהתקרב למושבות, ולעיתים הם אפילו לא נזקקו להופיע לשמירה. במקרים אחרים השומרים היו למעשה מנהיגי הכנופיות המקומיות, והתשלום על השמירה היווה דמי חסות להבטחת שלום המושבות. לעיתים, ראו השומרים את עצמם כבעלי הבית במושבות, וביניהם לבין האיכרים שררו יחסים מתוחים, שאף נגררו במקרים אחדים להרמת ידיים והכאת איכרים. בראשית המאה העשרים מנתה אוכלוסיית ארץ ישראל כחצי מיליון נפש, מהם כ-55 אלף יהודים, רובם אנשי היישוב הישן ומיעוטם אנשי היישוב החדש – אנשי העלייה הראשונה ובני היישוב הישן שהצטרפו אליהם. השאיפה להקים ריבונות עברית בארץ ישראל, על פי רעיונות התנועה הציונית, הייתה משותפת לרבים בציבור זה, למול מגמות שונות ומנוגדות בכלל היישוב ובעולם היהודי בכללו.
העלייה השנייה וארגון "בר גיורא"
בשנת 1904, בעקבות גל פוגרומים במזרח אירופה, החל גל עלייה יהודית לארץ ישראל, שנודע בשם "העלייה השנייה". בתודעתם של הבאים לארץ ישראל בשנות התקופה השתלבו יסודות של עלייה ושל הגירה: מסורת ואמונה, לאומיות יהודית וציונות, פליטות ונרדפוּת בארצות מוצאם ותוכניות פרנסה, במקביל וכחלק מגל הגירה הגדול של יהודים ממזרח אירופה, אל ארצות "העולם החדש", במיוחד ארצות הברית, חלק מהבאים לארץ היו צעירים יהודים שהגיעו לארץ חסרי הון, במטרה להתפרנס להקים יישובים בארץ ישראל, ובכוונה להתפרנס מיגיע כפיהם. חלק ניכר מהם השתייכו בארצות מוצאם לתנועות פועלים סוציאליסטיות ומהפכניות ברוסיה ובמזרח אירופה. רבים מהם פנו לתנועה הציונית לאחר שנואשו מסיכויי הצלחת מהפכה ברוסיה; חלק נאלצו לברוח ממזרח אירופה לאחר השתתפותם בהגנה החמושה על קהילות היהודים בפוגרומים; ואילו אחרים השתייכו מלכתחילה לתנועות פועלים ציוניות, שהגדולה מביניהן הייתה מפלגת "פועלי ציון". המפלגה נוסדה במזרח אירופה בהשראת חזונו של מיכאל הלפרין ובהנהגתו של דב בר בורוכוב. חזונהּ של מפלגת "פועלי ציון" התבסס על ההנחות שתקומת העם היהודי צריכה לבוא בידי שכבה רחבה של פועלים, שאת מדינת העם היהודי ניתן להקים רק בארץ ישראל, ושניתן להקים בה חברה סוציאליסטית אוטופית שתכלול מוסדות שיתופיים, שוויון, עבודת כפיים ועבודת אדמה בד בבד עם השכלה רחבה הפתוחה לכל. פעילי המפלגה שעלו לארץ המשיכו לפעול במסגרת מוסדותיה, שכללו את הוצאת עיתון "האחדות", פגישות שנתיות ומאבקים שונים.
גל העלייה השנייה הביא עימו עשרות אלפי עולים ודרישה גוברת ל"כיבוש העבודה". הסוציאליסטים אנשי "העלייה השנייה" גרסו כי אל למשק היישובי להיות תלוי בפועל הערבי או לנצלו. עבודה עברית הייתה יסוד באתוס הציוני-הסוציאליסטי. הם האמינו שיש צורך בהעברת השמירה על היישובים היהודים מידי הערבים לידיים יהודיות. ב-29 בספטמבר 1907 נפגשה קבוצת פעילים ממפלגת "פועלי ציון" והחליטה על הקמתו של ארגון חשאי בשם "בר גיורא" שמטרתו כיבוש העבודה בשמירה על ההתיישבות היהודית. הקבוצה זכתה לחוזי שמירה בסג'רה ובמסחה. לאחר כשנה וחצי של פעילות, לנוכח גילויי לוחמנות ערבית שגברו אחרי מרד "הטורקים הצעירים" ביולי 1908, התרחב הצורך בשומרים יהודים. חברי "בר גיורא" החליטו להעביר את הפעילות למסגרת רחבה יותר.
הקמת "השומר" ושנים ראשונות
בעקבות הצלחת השמירה בסג'רה ובמסחה גדל הביקוש לשומרים יהודים, וחברי "בר גיורא" החליטו למקד את מאמציהם בכיבוש השמירה במושבות. משום כך הוחלט להקים הסתדרות שומרים, ארגון חוקי (להבדיל מארגון "בר גיורא", שהיה מחתרת), בשם: "השומר".
אספת היסוד של הארגון התקיימה בכפר תבור בכ"א בניסן שביעי של פסח תרס"ט, 12 באפריל 1909. אספה זאת נערכה כשבוע לאחר הכינוס השנתי של מפלגת "פועלי ציון", שהתקיים בסג'רה בערב פסח, בצִלם של אירועי דמים: בתחילת חודש ניסן נהרג ברלה שויגר בהתקפה של ערבים; בערב פסח הותקף הצלם משה פחטר, שהיה בדרכו לכינוס המפלגה; הוא נפצע ומצלמתו נשדדה, אך הוא ירה והרג את אחד התוקפים; וב-12 באפריל 1909, במקביל לכנס היסוד של "השומר", נרצח שומר חוות סג'רה, ובמרדף אחר הרוצחים נהרג , מאיכרי המושבה סג'רה.
באספת היסוד נאמו ישראל שוחט ויצחק בן-צבי. נקבעה תוכנית, פרוגרמה, שהגדירה את מטרת הארגון:
הפרוגרמה קבעה גם את אופן ההתנהלות של הארגון ואת אופן הקבלה של חברים חדשים, וקבעה שבראש הארגון יעמוד ועד בן שלושה חברים. חברי הוועד שנבחרו היו ישראל שוחט, ישראל גלעדי ומנדל פורטוגלי.
בתוך ארבע שנים חתם "השומר" על חוזים לשמירת מסחה (כפר תבור), חדרה, ראשון לציון ורחובות. תחילה שמרו חברי "השומר", שמנו לא יותר מ-100 איש (הם העסיקו גם כ-300 שכירים יהודים) רק על גבולות השטח הבנוי של המושבות, אך עד מהרה החלו לשמור גם על האיכרים העובדים בשדותיהם וכך, באורח בלתי-נמנע, התעמתו עם מסיגי גבול ערבים. מכוח התפתחות זו ניצב "השומר" בחזית המאבק הציוני: כוח מזוין גונן מעתה על רכישת אדמות ועל עיבודן. חברי "השומר" למדו את שפת הערבים ואת אורחות חייהם כדי לשפר את תפקודם. לא אחת הם התלבשו כערבים וחיקו בהערצה את תעוזתם הלוחמנית של הבדואים ואת תכסיסיהם. הם עמדו בתוקף על הכבוד היהודי, אך באותה שעה טענו כי הם משתדלים להימנע מהתגרויות ומהריגת ערבים. אף-על-פי-כן, ראשי המושבות התרשמו לא אחת כי התנהגותם נושאת אופי תוקפני ופרובוקטיבי.
בשנים 1909–1910 עברה השמירה במושבות הגליל התחתון לידי "השומר". בחורף 1909 אחד השומרים הצ'רקסים של המושבה בית גן ירה למוות באיכר יצחק בלום, לאחר מריבה ביניהם. בעקבות כך עברה השמירה בבית גן לידי "השומר". החל ב-1910 העסיק "המשרד הארץ-ישראלי" שביפו את "השומר" בשמירת שטחים שאך זה נרכשו, ובעיבודם עד התנחלות מתיישבי הקבע: קבוצות "השומר" הללו נקראו "חבורות כיבוש". באביב 1910 נחתם חוזה גם עם המושבה הסמוכה יבנאל, ומאיר חזנוביץ מוּנה לעמוד בראש השמירה בשתי המושבות. בחוות כנרת היה ריכוז השמירה נתון בידי מנהל החווה משה ברמן, אך השומרים היו מפועלי החווה וחברי "השומר". שמירת השדות ניתנה בידי יחזקאל חנקין, שהיה לשומר הרכוב הראשון של אגודת "השומר". במושבות מנחמיה וזכרון יעקב הוזמנו שומרים מהארגון להשתתף בשמירה מעורבת עם פועלים ערבים, ואולם התנגשויות בין השומרים היהודים והערבים הובילו לכך שחברי "השומר" עזבו את המושבות, והשמירה בהם נותרה ערבית. בסוף שנת 1909 הוקם על ידי חברי "השומר" "לגיון העבודה", שבמסגרתו נשלחו קבוצות פועלים לסג'רה ולחדרה ובעיקר לאדמות תל-פול (או: תל אל-פול) סמוך לכפר הערבי (כיום מרכז עפולה) ולתחנת הרכבת הגדולה שלידו.
האספה הכללית השנייה של "השומר" נערכה ב-19 בדצמבר 1909 (ז' בטבת תר"ע) בדירתם של ישראל שוחט ואשתו מניה בחיפה. במהלך האספה הוקם 'לגיון העבודה' על פי הצעתו של יהושע חנקין לכיבוש אדמות אל-פולה בעמק יזרעאל, והזמנתם של אנשי חדרה להעביר לידי "השומר" את השמירה במושבתם. בנוסף הוחלט להסיר את השמירה מעל המושבה סג'רה לתקופה של שנה, בעקבות סולחה בין המושבה לבין שבט א-צביח הסמוך, שנכרתה ללא שיתוף אגודת "השומר". לדברי אתר ארגון ההגנה, שבט זה היה עוין ביותר, ואנשיו השתתפו ברצח יהודים במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שהחלו ב-1936.
בשנת 1914 שוב נתגלעו מחלוקות קשות בחוות סג'רה, בין אנשי "השומר" לבין ניסן קנטורוביץ, המנהל הממונה אשר ביקש לצמצם את היקף העבודה העברית במושבה. בעקבות כך פרצה שביתה במושבה ו"השומר" הפסיק את השמירה. קבוצה של צעירי "השומר" שלחה מכתב אל קנטורוביץ ובו אולטימטום להפסיק את העסקת הפועלים הערבים או להתפטר תוך 25 יום, ולא – יומת. מכתב זה עורר סערה גדולה ביישוב. ישראל גלעדי מציין שבעקבות כך עמד "השומר" בפעם הראשונה בפני פילוג פנימי חמור.
התיישבות ונפגעים – שנות השיא של הארגון
בשנת 1908 הצליח גואל הקרקעות יהושע חנקין לבצע רכישה גדולה בעמק יזרעאל, אך ישובה למעשה, נתקל בקשיים. באותה תקופה החל לפעול בעמק קו מסילת רכבת, והטורקים הוציאו חוק מיוחד האוסר על נתינים זרים להתיישב בצִדי המסילה. בנוסף, מושל נצרת, שוכרי אל-עסלי, היה לאומן ערבי אשר התנגד להתיישבות יהודית. בשלהי 1909, פנה חנקין לארגון "השומר" לעזור בכיבוש הקרקע, וקבוצת כיבוש של אנשי "השומר", הקימה בה את המושבה מרחביה. ההקמה לוותה בהתנגשויות רבות עם בני כפר סולם (שונם) הסמוך. אולם לאחר פרק הזמן הראשון, התהוו יחסי ידידות ואנשי "השומר" הוזמנו לבקר בכפר, ואף לחתונתו של "בן השיך מחמוד ... שנערכה בפאר גדול. מתל-עדש וממרחביה, היישובים היהודיים היחידים בעמק בימים ההם, באנו כשמונה רוכבים. הכפר קיבל אותנו יפה לפי נימוסי הערבים. הבענו את רחשי הכבוד שלנו לחתן על ידי אמנות-הרכיבה על סוסות אצילות, שלא היו רבות כמוהן גם בין סוסות הבדואים, ועל ידי יריות מרובות מנשק משובח. רושם גדול היו עושים ה"מאוזרים" האבטומטיים (האקדחים האוטומטים) שלנו. ... לאחר ה"פנטזיה", בכניסה לכפר לכבוד החתן אמין, שהכרנוהו מקודם, שתינו קפה ורוב הרוכבים יצאו להפליג ב"מֵידַן". מידן ערבי הנהו למעשה, תמרוני-מלחמה קיבוציים".
ב-2 ביוני 1910, בשדות סג'רה נורה איש "השומר" אברהם יוסף ברל, ככל הנראה מפליטת כדור. בפברואר 1911 נרצח יחזקאל ניסנוב בעת שהיה בדרכו, יחד עם צבי נדב בעגלה ליבנאל. באייר תרע"א (1911) הותקף מרדכי יגאל שרכב בגבולה הדרומי של המושבה על ידי רוכבים מכנופייתו של סעיד א-זועבה, אשר הצעתו לתת חסות למושבה נדחתה. יגאל הצליח לברוח מפני התוקפים תוך כדי ירי, ובמהלך ההתנגשות נהרג אחד התוקפים ואחר נפצע אנושות. בעקבות כך החלה מתקפה גדולה על המושבה על ידי מאות ערבים שהמטירו אש כבדה על המושבה. עם הגעת המשטרה הטורקית נעצרו 12 אנשי המושבה. שלושה מאנשי "השומר" – מרדכי יגאל, קוראקין ויצחק נדב – הושמו במעצר למשך שנה שלמה.
בשנת 1911 קיבל על עצמו ארגון "השומר" את השמירה בחדרה. חדרה הייתה באותה תקופה אחת המושבות הגדולות בארץ, ומשימת השמירה במושבה חייבה את הארגון להתמקד בשמירה ולזנוח את תוכניותיו ההתיישבותיות. בראש מערך השמירה הועמד מנדל פורטוגלי. בתשרי תרע"ב (1911) נערכה אספת "השומר" השלישית בחדרה. לאספה זאת נשלחה משלחת מרחובות בראשותו של משה סמילנסקי, במטרה לבקש מ"השומר" לקבל על עצמו את השמירה במושבה.