cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משבר יולי (1917)
3 ביולי (16 ביולי)
ראשי גדוד התת-מקלעים הראשון הגיעו לקרונשטאדט וביקשו מימיים להצטרף להפגנות. הוקמה וועדה משותפת לארגון ההפגנה שמטרתה הפלת הממשלה.
גריגורי זינובייב בישיבת אחד הוועדות של סובייט פטרוגרד דרש לקבל החלטה על תפיסת השלטון. כאשר נציגי המנשביקים והמפלגה הסוציאל-רבולוציונרית עזבו את הישיבה החלטה התקבלה.
אלכסנדר קרנסקי שלא היה מודע לנעשה עזב את הבירה ונסע לחזית. חלק מראשי הסובייט הגיעו למפקד פיקוד פטרוגרד וביקשו עזרה והגנה. מפקד הפיקוד סירב לתת עזרה בשלב זה אך העביר את הכוחות למצב כוננות גבוה.
4 ביולי (17 ביולי)
במהלך הלילה בארמון טבריצ'סקי התקיימה התייעצות של ראשי הבולשביקים. באותה עת סביב הארמון התאספו כ-20 אלף מפגינים. ראש ימיי קרונשטאדט פיודור רסקולניקוב הודיע טלפונית שבבוקר הימיים יהיו בבירה ולא ניתן לעצור אותם. בסופו של דבר סוכם לעמוד בראש ההפגנה שחלק ממשתתפיה יהיו עם נשק לצורכי הגנה נגד כוחות אנטי-מהפכנים. היסטוריונים מפרשים החלטה זו כקריאה להפלת הממשלה. כמו כן סוכם לבטל הודעה בפראבדה הכוללת קריאה לביטול ההפגנות. לאחר המעשה ולדימיר לנין הסביר שהחלטה להצטרף להפגנה הייתה לצורך ארגונה בלבד.
בבוקר 4 ביולי הימיים החלו להגיע לבירה. הם התקרבו למטה הבולשביקים. יעקב סברדלוב נאם בגנות הממשלה עם קריאה להפלתה. במקביל אנרכיסטים החלו להפגין בזכות הפלת הממשלה. המפגינים התקדמו ברחובות עיר לכיוון ארמון החורף. נרשמו מספר תקריות ירי ועד היום לא ברור האם הם החלו כתוצאה מפעילות של חיילים הנאמנים לממשלה, מפגינים או גורמים אחרים.
במהלך היום התקיימו מגעים בן ראשי הסובייט מטעם המנשביקים ונציגי המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית והבולשביקים. מטעם הבולשביקים בראש הצוות עמד יוסיף סטלין שהיה נחשב למתון. השתתפותו בשיחות מנע בהמשך את מעצרו.
לקראת הערב היה ניסיון לעצור אחד משרי הממשלה ויקטור צ'רנוב שהיה ראש המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית. השר שוחרר ברגע אחרון בלחץ לאון טרוצקי. בהיוודע דבר המעצר, מפקד פיקוד הבירה פיוטר פולובצב החליט להתערב בנעשה. הוא נתן פקודה לצבא לפזר את המפגינים בכוח תוך ירי. הכוחות הנאמנים לממשלה השתמשו גם בתותחים. תוך זמן קצר המפגינים החלו להתפזר ללא התנגדות של ממש, כמה עשרות נהרגו.
5 ביולי (18 ביולי)
במהלך הלילה והבוקר רוב הימיים חזרו לקרונשטאדט. יחידות צבא נאמנות לממשלה התחילו במעצרים בקרב הבולשביקים. חלק מהיחידות צבא שהשתתפו בהפגנות התבצרו במבצר פטרופבלובסקיה. בניין מערכת העיתון פראבדה נתפס על ידי כוחות הממשלה, כאשר ולדימיר לנין עזב את הבניין מספר דקות לפני זה.
השלכות המשבר
בעקבות המשבר הממשלה התחלפה ואלכסנדר קרנסקי מונה לעמוד בראש הממשלה החדשה. סובייט פטרוגרד הכיר בממשלה החדשה וקרא לה "ממשלת הצלת המהפכה". בעקבות הקטנה משמעותית של השפעת הבולשביקים בסובייט, ולדימיר לנין ביטל את הסלוגן "שלטון לסובייט".
הבולשביקים עברו למצב לא-לגאלי. הוצא צו מעצר נגד ולדימיר לנין וגריגורי זינובייב, הם הסתתרו בשטח פינלנד. בקרב הציבור הבולשביקים נתפסו כשכירי חרב של הגרמנים. גאורגי פלחנוב כתב ש"ההפגנות אורגנו בעזרת האויב החיצוני ובמטרה להביס את המדינה כולה". נאסרה הוצאה לאור של עיתון פראבדה. רוב החיילים של גדוד תת-מקלעים הראשון נשלחו לחזית. באוגוסט אלכסנדר קרנסקי ארגן וועידה במוסקבה שמטרתה הייתה להגיע לפיוס חברתי. אומנם התברר שוועדיה זו הייתה במה להצגת עמדות של לאוור קורנילוב וראשי צבא נוספים.
יחד עם זאת, סובייט פטרוגרד התעלם מכך שולדימיר לנין הואשם בבגידה ובקשר עם הגרמנים ולדעת הסובייט בולשביקים היו תומכי המהפכה שטעו בתום לב.
מספר ימים לאחר תום המשבר החלה מתקפה משולבת גרמנית-אוסטרים והיה ברור שזה מהלך מתואם עם האירועים בבירה. בעיתונות החלו להתפרסם עדויות ומסמכים על כך שבולשביקים ממומנים על ידי האימפריה הגרמנית. הוקמה וועדת החקירה ממשלתית ונעצרו כ-800 פעילים בולשביקים כולל לאון טרוצקי שבאופן פורמלי בתקופה זו לא היה חבר מפלגה. ב-7 בספטמבר 1917 רוב הנעצרים שוחררו בעקבות פרשת קורנילוב.
משחק (אמנות הבמה)
משחק הוא עבודתו של השחקן – הופעה בתיאטרון, בקולנוע או בטלוויזיה. השחקן מגלם דמות במחזה או בתסריט, אומר את הטקסט ששם המחזאי או התסריטאי בפיה של דמות זו, ופועל לפי הוראות הבמאי. משחק ללא טקסט נקרא אלתור. <BR>שני המרכיבים החשובים ביותר של המשחק הם הקול (דיבור) ושפת הגוף, ולעיתים הוא כולל בתוכו גם שירה וריקוד.
משחק נלמד, בתאוריה ובפרקטיקה, בבתי ספר למשחק, וכן במסגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטאות.
סקוט ג'ופלין
סקוט ג'ופלין (באנגלית: Scott Joplin; סביבות 1868 - 1 באפריל 1917) היה מוזיקאי אפרו-אמריקאי ומלחין רגטיים ידוע. ג'ופלין נחשב לאחד המלחינים הידועים ביותר בסגנון זה יחד עם ג'יימס סקוט וג'וזף לאמב.
ביוגרפיה
ג'ופלין נולד בטקסס לאב עובד מסילה ואם שעבדה כעוזרת בית, בתור ילד שני מבין שישה. היות שלמשפחתו לא היה כסף לקנות פסנתר, הוא נהג לנגן בבתים של אנשים שאצלם אימו עבדה. בהתחלה אמו חששה כי הנגינה היא תחביב לא בריא שיסיט את בנה ממציאת קריירה יציבה אולם מהר מאוד הבינה שמדובר בכישרון טבעי. בגיל 11 מורה גרמני מקומי לפסנתר זיהה את כישרונו ונתן לו שיעורים בחינם, וכך נחשף סקוט למוזיקה של התקופה הרומנטית.
בתחילת שנות השמונים של המאה התשע עשרה עזב את ביתו ופתח בחייו העצמאיים. חיים אלה כללו סיבובי הופעות בהרכבים מוזיקליים שונים בכל המדינות השכנות. על אף חיי הנדידה והמוזיקה, ג'ופלין לא נסחף לשתייה והוללות. כבר בתקופה זו הוא הלחין ומכר שני שירים- "בבקשה תגידי כן" ו"תמונה של פניה". לאחר מכן העמיק את הידע המוזיקלי שלו ולמד הלחנה במיזורי, וב-1894 השתקע בדירה פרטית באזור תוך כדי עבודה כפסנתרן במועדונים של החברה הגבוהה.
ב-1898 החלה תקופת ההצלחה של ג'ופלין. הוא מכר שש יצירות לפסנתר, אחת מתוכן הייתה יצירת רגטיים. שנה מאוחר יותר הוא מכר את היצירה המפורסמת ביותר שלו, "ראג עלה האדר" (Maple Leaf Rag). יצירה זו זכתה להצלחה עצומה, מכרה כחצי מיליון עותקים בעשר שנים והובילה את ג'ופלין לראש רשימת אמני הרגטיים הבולטים והמוכרים. ג'ופלין הפסיק לנגן במועדונים והקדיש את כל זמנו להלחנת יצירות, אך בשל הפרפקציוניזם שלו צלח בכתיבה של מספר יצירות מועט יחסית, כולן מורכבות ומתוחכמות באופן יחסי. הוא אף כתב אופרת רגטיים שעקבותיה נעלמו.
עם המוניטין המוזיקלי המפואר שלו, הוא עבר בתחילת המאה ה-20 לסנט לואיס שם הלחין עוד יצירות מפורסמות נוספות כגון "הבדרן" (שזכה לפופולריות רבה ושימש לפסקול הסרט "העוקץ"), "ריקוד רגטיים", "סינקופות עיליות" ועוד. את שנותיו האחרונות בילה ג'ופלין בהלחנה ובכתיבה של מחזה בשם טרימונישה ("Treemonisha"). המחזה לא היה אופרת רגטיים אך כלל שילוב של סגנונות פופולריים רבים לתקופה. ג'ופלין רצה להמשיך להלחין יצירות מורכבות כמו הטרימונישה, אך בשנת 1916 כבר סבל מתסמינים חמורים של עגבת ומאוחר יותר אף הראה סימנים של פרנויה. בינואר 1917 אושפז בניו יורק, ונפטר כשלושה חודשים מאוחר יותר מהמחלה, בגיל 48.
ואל-דה-רויל
ואל-דה-רויל (בצרפתית: Val-de-Reuil) היא קומונה במחוז אר בחבל נורמנדי הצרפתי. היישוב נמצא דרומית לרואן והוקם בשנת 1972 כעיר חדשה.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 ממשלת צרפת קיבלה החלטה על הקמת מספר ערים חדשות. במסגרת זו החל תכנון של עיר חדשה באזור. היא הוקמה רשמית בשנת 1981 תוך שילובה מספר יישובים ותיקים. ראש העיר הראשון היה ברנרד אמסלם שכיהן בתפקיד כ-20 שנים.
בחלק המזרחי של העיר נבנתה תחנת רכבת בקו פריז-לה האבר. בהיותו עיר מתוכננת, היישוב מתאפיין בהתאמה לדרישות תכנון ערים מודרניות. בעיר ממוקמות מפעלים של חברות תרופות, תקשורת ולוגיסטיקה.
F-86 סייבר
F-86 סייבר (Sabre; מאנגלית: "חרב") הוא מטוס קרב עבר־קולי מתוצרת חברת נורת' אמריקן אוויאיישן שפותח עבור חיל האוויר האמריקאי. ה־F-86 פותח בשנות ה־40 בעקבות תום מלחמת העולם השנייה והיה אחד ממטוסי הקרב הסילוניים המערביים אשר יוצר בכמויות גדולות מאוד. טיסת הבכורה שלו נערכה ב־1 באוקטובר 1947 וב־1949 הוא נכנס לשירות בחיל האוויר האמריקאי. ב־1980 יצא אחרון מטוסי הסייבר משירות מבצעי בפורטוגל, אם כי מספר אנשים מחזיקים ברשותם מטוסי סייבר פרטיים, וחלקם אף טסים בתצוגות אוויריות ואירועי תעופה.
פיתוח
הצעות ראשונות כמענה לדרישות חילות האוויר של צבא ארצות הברית (USAAF) למטוס קרב, מטוס קרב מלווה או מטוס קרב לתקיפה חד־מושבי לפעולה בגובה רב ביום הוגשו בשלהי 1944, ונגזרו מתכנון המטוס FJ פיורי, בעל הכנפיים הישרות, שפותח עבור הצי האמריקאי. האב טיפוס XP-86, שיהפוך ל־F-86 סייבר, טס לראשונה ב־1 באוקטובר 1947.
פיקוד האוויר האסטרטגי של חיל האוויר האמריקאי החזיק מטוסי F-86 סייבר בשירות מ־1949 ואל תוך 1950. מטוסי ה־F-86 הוצבו בכנף ההפצצה 22, כנף הקרב 1 וכנף יירוט הקרב 1.
ה־F-86 יוצר הן כמטוס קרב מיירט והן כמטוס קרב לתקיפה. מספר גרסאות יוצרו לאורך השנים, עם שיפורים שונים ומערכות נשק שונות. ה־F-86 היה מטוס הקרב לקרבות אוויר האמריקאי העיקרי במהלך מלחמת קוריאה, עם מספר משמעותי של שלושת דגמי הייצור הראשונים שהשתתפו בקרבות.
גרסת המטוס קרב־מפציץ (F-86H) יכלה לשאת עד ל־2,000 פאונד (כ־900 ק"ג) פצצות, לרבות מכל דלק חיצוני שיכל לשאת נפלם. גרסאות היירוט והקרב נשאו שישה מקלעי M3 בראונינג בעלי קליבר 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ) שהורכבו באף המטוס (גרסאות מאוחרות של ה־F-86H נשאו ארבעה תותחי 20 מ"מ במקום המקלעים). המקלעים הותקנו כך שהקליעים יתכנסו במרחק 1,000 רגל (300 מטר) מקדמת המטוס עם קליע נותב אחד על כל חמישה קליעים למקלע. מרבית הקליעים שהיו בשימוש ארצות הברית במלחמת קוריאה היו מסוג חודר שריון מבעיר שכללו מגנזיום שנועד להינצת בעת הפגיעה אך ביצועיו היו גרועים מעל גובה 35,000 רגל. מספר מטוסי קרב חומשו ברקטות לא מונחות בקוטר 2.75 אינץ' (70 מ"מ) לצורכי תרגול, אולם מאוחר יותר נעשה שימוש מבצעי בלחימה ברקטות בקוטר 5 אינץ' (127 מ"מ). ניתן היה לצייד את המטוסים גם בשני מכלי דלק נתיקים חיצוניים (ארבע ב־F-86F החל מ־1953) שהגדילו את טווח המטוס.
ה־F-86 סייבר גם יוצר ברישיון על ידי קנדה אייר במונטריאול כ"קנדה אייר סייבר". הגרסה האחרונה של הקנדה אייר סייבר, הסימן 6, נחשבת לאחת הגרסאות הטובות ביותר מבין כל הגרסאות שנבנו בכל מקום אחר. הסייבר האחרון שיוצר בידי קנדה אייר (סייבר מספר 1815) מוצג כיום במוזיאון התעופה של מערב קנדה בוויניפג, לאחר שנתרם על ידי חיל האוויר הפקיסטני. מדינת ישראל רכשה מטוסי סייבר אחדים בקנדה, אך עם פרוץ מבצע סיני הוטל אמברגו על משלוח המטוסים, והם נמסרו לחיל האוויר המלכותי הקנדי.
שבירת מחסום מהירות הקול
מספר אנשים שהיו מעורבים בפיתוח ה־F-86 טענו שטייס הניסוי ג'ורג' וולש שבר את מחסום הקול בעת שצלל עם המטוס בטיסת הבכורה שלו (1 באוקטובר 1947), 14 ימים לפני שצ'אק ייגר שבר את מהירות הקול בטיסה בבל X-1 המונע ברקטה. ברם, הטענה לא הוכרה רשמית מעולם מאחר שהמהירות לא נמדדה כראוי ולא היו לטיסה עדים רשמיים.
מפעילים
בסך הכול יוצרו 9,860 מטוסי סייבר אשר שירתו במדינות הבאות: ארגנטינה, אוסטרליה, בנגלדש, בוליביה, בורמה, קנדה, קולומביה, דנמרק, אתיופיה, צרפת, גרמניה, יוון, הונדורס, אינדונזיה, איראן, עיראק, איטליה, יפן, מלזיה, הולנד, נורווגיה, פקיסטן, פרו, הפיליפינים, פורטוגל, ערב הסעודית, דרום אפריקה, קוריאה הדרומית, ספרד, טאיוואן, תאילנד, תוניסיה, טורקיה, הממלכה המאוחדת, ארצות הברית, ונצואלה, יוגוסלביה.
ריי פארלור
ריימונד "ריי" פארלור (אנגלית: Raymond "Ray" Parlour; נולד ב-7 במרץ 1973 ברומפורד שבלונדון, אנגליה) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק במשך מרבית הקריירה שלו בארסנל. הוא תפקד כקשר מרכזי והיה לאחד מהשחקנים האהובים ביותר בקרב אוהדי הקבוצה בשל העבודה הקשה והנחישות שהפגין במשחקו.
קריירת הכדורגל
פארלור הצטרף לארסנל ב-1989 וערך את משחק הבכורה שלו ב-29 בינואר 1992 נגד ליברפול. במשחק שהסתיים בהפסד 0 - 2 פארלור הצליח לסחוט פנדל לטובת ארסנל. הוא הפך לשחקן קבוע בהרכב בשנים שלאחר מכן, אך מנגד התבלט גם בבעיות משמעת. בתקופה זו הוא השתתף גם ב-12 משחקים של נבחרת אנגליה בכדורגל עד גיל 21.
פריחתו החלה בעונת, והוא שיחק בהפסד של ארסנל בגמר גביע המחזיקות נגד ריאל סרגוסה. התפתחותו ככדורגלן הושלמה רק כאשר ארסן ונגר הגיע למועדון ב-1996; הוא הפך לשחקן קבוע במרכז או בצד הימני של חוליית הקישור, ובעונת הדאבל הוא היה חלק חשוב מהזכייה. פארלור נבחר לאיש המשחק של משחק הגמר גביע ה-FA נגד ניוקאסל יונייטד, ובמהלך המשחק הוא בישל את השער השני של ניקולא אנלקה בניצחון 2 - 0. אולם, הוא לא זומן לסגל של נבחרת אנגליה כיוון שהמאמן גלן הודל העדיף את דארן אנדרטון.
ב-1998 נישא פארלור לקארן אשתו; לזוג נולדו שלושה ילדים לפני שהם נפרדו ב-2001. ביולי 2004 הושגה ביניהם הסכם גירושים שהעניק לקארן שני בתים, אך הזוג היה במחלוקת על סכום של רבע מיליון לירות שטרלינג לשנה שהיה דרוש לצורך תחזוקה. לאחר מספר דיונים משפטיים נקבע כי פארלור ישלם לאשתו לשעבר 440,000 לירות שטרלינג, אך רק למשך חמש שנים על מנת שהיא תוכל לבסס את עצמה בנפרד מריי.
הופעת הבכורה של פארלור במדי הנבחרת הייתה כמחליף במשחק נגד נבחרת פולין במודמות יורו 2000. משחק זה היה הראשון מבין עשרה, והוא לא הבקיע בהם שערים. פארלור לא השתתף בטורנירי גמר כלשהם; הוא שוחרר מסגל הנבחרת לקראת יורו 2000 לאחר שספג פציעה בברכו. הופעתו האחרונה הייתה במשחק הידידות נגד נבחרת איטליה ב-15 בנובמבר 2000; פארלור זומן לסגל מספר פעמים על ידי המאמן החדש סוון-גוראן אריקסון, אך מעולם לא שיחק בפועל.
פארלור המשיך להצליח במדי ארסנל במשך ארבע שנים נוספות, אך לא זכה לתשומת לב רבה מהתקשורת האנגלית בין השאר בגלל נוכחותו הקבועה של פטריק ויירה. הוא זכה לתשומת לב רבה לאחר שהבקיע שער בבעיטה ממרחק 30 מטרים בגמר גביע ה-FA נגד צ'לסי, שהסתיים בניצחון 2 - 0 (פרדי יונגברי הבקיע את השער השני). פארלור זכה עם ארסנל בשלוש אליפויות של הפרמייר ליג, ארבע פעמים בגביע ה-FA, פעם אחת בגביע הליגה ופעם אחת בגביע המחזיקות. הוא השתתף ב-464 משחקים בכל המסגרות, והבקיע בהם 32 שערים.
פארלור התבלט במספר פעמים קטן. במרץ 2000 הבקיע פארלור שלושער בניצחון החוץ 4 - 2 על ורדר ברמן במסגרת רבע גמר גביע אופ"א. תשעה חודשים לאחר מכן הוא הבקיע שלושער נוסף בניצחון 5 - 0 על ניוקאסל יונייטד בהייבורי. באפריל 2001 הוא הבקיע שער בבעיטה מ-27 מטרים במשחק בהייבורי נגד ולנסיה ברבע גמר ליגת האלופות. בנובמבר 2003 הוא הוביל כקפטן את שחקני ארסנל לניצחון 5 - 1 על אינטר מילאן באצטדיון סן סירו במילאנו. בעקבות המשחק הזה דובר בתקשורת על כך שהוא לא זוכה למספיק הערכה.
פארלור עבר למידלסברו בקיץ 2004, וגם לאחר מכן נותר כאחד מהשחקנים האהובים על אוהדי ארסנל. במשאל שנערך באתר האינטרנט הרשמי של ארסנל הוא נבחר למקום ה-19 ברשימת השחקנים הטובים ביותר בהיסטוריה של ארסנל. הוא השתתף ב-60 משחקים במדי מידלסברו במשך שנתיים וחצי, וישב על ספסל המחליפים בהפסד 0 - 4 לסביליה בגמר גביע אופ"א 2006. פארלור שוחרר מחוזהו ב-25 בינואר 2007 והתאמן עם ארסנל במשך תקופה קצרה על מנת לשמור על כושר.
ב-9 בפברואר 2007 חתם פארלור על חוזה עד סוף העונה עם האל סיטי. לאחר שעזר למועדון להינצל מירידה חוזהו לא חודש. משחקו הבא של פארלור היה עבור "אגדות אנגליה" (The England Legends), שהייתה קבוצה של 16 שחקנים בינלאומיים לשעבר ששיחקה במספר משחקי ראווה.
ספינת דבור
היסטוריה
לאחר מלחמת ששת הימים, התעורר הצורך בהצטיידות של כלי שיט לחיל הים למטרות סיור לאורך גבולותיה הימיים הארוכים של ישראל. הצורך בהצטיידות בספינת בלט גם לנוכח החשש מחדירת מחבלים בדרך הים. לאחר, שצרפת שהייתה ספקית הנשק העיקרית של ישראל עד למלחמה, הטילה אמברגו על אספקת נשק לישראל, פנה חיל הים לצי האמריקני שהציע ספינת משמר מדגם Swift -50ft ששימשה במלחמת וייטנאם. משלחת ישראלית ברשותו של קצין ההנדסה אמנון סלעי נשלחה לבדוק התאמת הספינה אך החליטה לבסוף לבחון ספינה אזרחית שיוצרה במספנת Swift Ships שתוכננה להובלת נוסעים ומטען למתקני קידוח נפט בים ולתכנן בה שינויים כדי להתאימה לצורכי חיל הים.
משלחת נוספת שנשלחה באותה השנה בראשותו של מפקד בסיס אשדוד אל"ם מיכאל ברקאי, שהיה המנחה המקצועי בחיל הים לכלי שיט קטנים, ונציגי 3 היחידות שאמורות היו לקבל את הדבורים, אשררה את הדגם על פי אפיון של הצוות הראשון ומבחני ים (למעשה שלוחת נהר המיסיסיפי) והזמינה במעמד הביקור שמונה ספינות כאלה שלימים נקראו "דבור".
שתי ספינות ה"דבור" הראשונות, 852 ו-871 הגיעו בנובמבר 1970. הן צוידו במנועים תוצרת ג'נרל מוטורס בעלי 12 בוכנות GM12V71TN, במכ"ם דקא 916, ג'יירו חדיש של חברת ANCHUTS, זרקור 30 ס"מ, ונוסף לו על התורן במשך הזמן זרקור קסנון, ב 3 צריחים בעלי מקלעים 0.5 דו קני בעלי הפעלה חשמלית מקומית בעל קצב אש גבוה עם מחסנית של 500 כדור כל אחד, שהוחלפו במהלך השנה הראשונה במקלע 0.5 רגיל חד קני והצריח האחורי הוחלף בתותח אורליקון 20 מ"מ ותותח אורליקון נוסף בחרטום הספינה, ובמכשירי קשר שונים. לאחר כשנה, בספטמבר 1971 הגיעו מארצות הברית עוד שש ספינות דבור - 3 לזירת ים סוף ו-3 לבסיס חיפה.
לאחר הזמנה זו התבצעה בניית הספינות במפעל רמתא של התעשייה האווירית בבאר שבע. ברמת"א נוספו לספינות שיפורים ותוספות נוספות.
בסוף שנות ה-70, עקב התפתחות אמצעי הלחימה בקרב ארגוני הטרור, נולד הצורך בשיפור ספינות הדבור למה שנקרא אז "דבור מוסב" בעל מנועי GENERAL MOTORS V16 (בעלי 16 בוכנות), מכלי דלק נוספים, תורן יעיל יותר לגילוי מטרות במכ"ם. אך לאחר זמן מה הוחלט כי יש צורך בכלי חדש שיענה להתפתחות המהירה של ארגוני הטרור. בשנת 1978 השיק רמת"א את ה"דבורה": ספינת בט"ש המבוססת על הדבור אך גדולה יותר ומהירה יותר. הדבורה התבססה על התכנון והמבנה של הדבור, תוך שילוב טכנולוגיות מתקדמות יותר (שו"ב, מנוע, מערכת הנעה, אמצעי לחימה, אלקטרוניקה). בשנת 1989 הוחלט בחיל הים להצטייד בדבורה. הדבורים והדבורות משרתים עד היום בהצלחה בחיל הים הישראלי. בחיל הים משרתות שתי ספינות מדגם "דבורת שערים" - זהו דגם האבטיפוס של הדבורה שדומה מאוד לדבור.
מאז שנות השבעים עסקו הדבורים בהגנה שוטפת על חופי מדינת ישראל. הדבורים השתתפו גם במלחמת יום הכיפורים וסיכלו עשרות התקפות מצד חיל הים המצרי בים סוף, לרבות התקפות קומנדו. הדבורים אף הטביעו כלי שיט מצרים.
אחרי המלחמה התמקדו הכלים בפטרולים לאורך חופי ישראל, מאחר שבאותה תקופה נעשו מספר רב של ניסיונות חדירה של ארגוני טרור ומחבלים פלסטיניים דרך הים (רובן מכיוון לבנון). אחת החדירות של המחבלים מלבנון הסתיימה בפיגוע כביש החוף ב-1978 שהיה אחד הגורמים למבצע ליטני וכן לשיפור כלי הבט"ש של חיל הים.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 הוחלט לשפר את כושר העמידות של הדבור והוכנסו בה מספר שינויים ושיפורים אשר הגבירו את מהירותה וכושר התמרון שלה. עד היום סיכלו צוותי הדבורים ניסיונות רבים של פיגועים דרך הים והטביעו ספינות אויב רבות.
הדבורים משרתים את חיל הים עד היום בזירת ים סוף.
חמר גמל
בהלכות עירובין, חַמָּר־גַּמָּל הוא מצב שבו אדם מסופק לאיזה מבין שני תחומי שבת הוא משויך, ולכן הוא יכול לשהות רק בחיתוך שביניהם, כלומר בתחום המשותף לשניהם.
מקור השם הוא במשל על אדם שהוא גם חמר (מנהיג חמורים) וגם גמל (מנהיג גמלים); מכיוון שכל אחד מהם מושך לכיוון אחר, האדם מוגבל על ידי שני הכוחות שפועלים עליו. הסבר אחר לביטוי הוא בשוני שבין מוליך החמורים ההולך לאחריהם, לבין מוליך הגמלים ההולך לפניהם, שוני המונע מאדם להיות חמר וגמל בעת אחת. בהשאלה משמש ביטוי זה לציון אדם המוגבל על ידי שני כוחות סותרים.
רקע
על פי ההלכה, אדם רשאי ללכת בשבת עד 2,000 אמה לכל כיוון מחוץ לתחום המקום המיושב בו שהה בעת כניסת השבת, תחום זה נקרא תחום שבת. כברירת מחדל מקום שביתתו של אדם ונקודת המרכז של תחום השבת היא במקום היישוב בו הוא מתגורר או שובת. אם הוא מעוניין ללכת למרחק של יותר מ-2,000 אמה בשבת, ניתן להניח עירוב תחומין (שנעשה על ידי הנחת מזון בשיעור של שתי סעודות) שישנה את מקום השביתה של האדם מנקודת ברירת המחדל, וממנו תהיה מותרת הליכה לכל כיוון למרחק של 2,000 אמה. אולם ייתכן ובמקרי ספק לגבי מקום השביתה או אופן הנחת עירוב התחומין, יוטל על האדם להניח מספק כי שני מקומות השביתה תקפים, ועל כן לאדם יהיה מותר ללכת רק בתחום המשותף לשניהם, ובמקרה זה הוא מכונה 'חמר גמל'.
נאו-ריאליזם איטלקי
נאו־ריאליזם איטלקי היה זרם בקולנוע האיטלקי, שהחל בשנות ה־40 של המאה ה־20, בשלהי מלחמת העולם השנייה, ודעך בראשית שנות ה־50. הנאו־ריאליזם האיטלקי דגל בריאליזם קיצוני ובחשיפה בוטה של המציאות החברתית הקשה של אותה התקופה. הוא עסק בעיקר בקשיי היומיום של בן מעמד הפועלים ושאר המעמדות הנמוכים בחברה האיטלקית – כראי למצב הקשה ששרר באיטליה שאחרי המלחמה – והציג מציאות של ייאוש, עוני ותבוסות אישיות. השימוש במבע הקולנועי נעשה מתוך הדגשת ההתנגשות שבין האדם לסביבתו; בין הסבל הרגשי של הפרט לבין המציאות הפיזית הקשה. מבחינה סגנונית היה ניכר הזרם הקולנועי בהשקעה מינימלית בסגנון ובתפאורה, שהתבטאה בעיקר בצילום מחוץ לאולפן, ובשימוש בשחקנים שאין זה מקצועם.
הקולנוע האיטלקי בזמן מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, איבד הקולנוע האיטלקי את מקומו בחזית היצירה, והתמקד בהפקת סרטי תעמולה למשטר הפשיסטי ובסרטים אסקפיסטים שנקראו "סרטי טלפון לבן", שנתמכו על ידי בניטו מוסוליני שהאמין בקולנוע ככלי חשוב לעיצוב דעת הקהל. אותם סרטים התמקדו באידיליה של חיי הבורגנות והתעלמו לחלוטין מהבעיות עימן התמודד רוב העם האיטלקי בחיי היומיום. כל ניסיון לחרוג מאותו קו הקולנועי נתקל בצנזורה איטלקית מחמירה, ובפרט לא התאפשר להתמודד עם מצבם האמיתי והבלתי־אפשרי של בני מעמד הפועלים. רק בזמן קריסת המשטר הפשיסטי, התאפשר ליוצרים האיטלקים לבטא את עצמם באופן חופשי, על רקע המצב הקשה שהותירה מלחמת העולם השנייה.
זרמים קולנועיים מבשרים
ניתן לראות את מקורותיו של הנאו-ריאליזם האיטלקי בשני זרמים עיקריים של הקולנוע האירופאי של שנות ה־30: לדעת רבים הסרט הנאו־ריאליסטי הראשון שנוצר, מבלי שהוגדר כאחד ביציאתו לאקרנים, היה סרטו הראשון של לוקינו ויסקונטי – "אובססיה", משנת 1943 – המבוסס על ספרו של ג'יימס קיין "הדוור מצלצל פעמיים". בסרט זה, הריאליזם משמש כתפאורה מחויבת המציאות, ולא כנושא הסרט, אך המציאות הקשה המתוארת בסרט, הצילום מחוץ לאולפנים והשימוש בשחקנים לא מקצועיים הופך אותו לדעת רבים למבשרו האמיתי והקרוב ביותר של הזרם.
דעיכה
התייצבותה של אירופה בשלהי שנות ה־40 גרמה לנושאי העיסוק של הנאו־ריאליזם להיראות מיושנים ולא רלוונטיים. ההצלחה הקופתית של הסרטים האמריקאים גם היא פגעה במקומם של סרטי הנאו־ריאליזם, שגם כך לא זכו לשגשוג רב בקרב הקהל האיטלקי, שביכר דווקא את האסקפיזם הקולנועי כאמצעי להדחקת בעיות היומיום. בתחילת שנות ה־50 החלה הממשלה האיטלקית לתמוך בקולנוע המקומי ומינתה את ג'וליו אנדראוטי לראשות המחלקה שהייתה אחראית על הקצאת כספי התמיכה. דווקא הסרטים הנאו־ריאליסטים, בשל זיהויים עם רעיונות פרו־קומוניסטים, לא זכו לתמיכה הממשלתית שכן הם נחשבו לכאלו הפוגעים באינטרס הלאומי האיטלקי. שגשוגה של תעשיית הסרטים האיטלקית והתמיכה הממשלתית הזרימו משאבים רבים יותר לבמאים האיטלקיים ואלו השקיעו בתפאורות מהוקצעות, בשחקנים מקצועיים ובתסריטים מלאים יותר מאשר בתקופת הנאו־ריאליזם. כל אלו הביאו את מרבית היוצרים האיטלקיים הנאו-ריאליסטיים של אותה התקופה להתרחק לאיטם מהזרם הנאו־ריאליסטי ולהתפתח לכיוונים חדשים. הבמאי הבולט היחיד שהמשיך ליצור סרטים ברוח הנאו־ריאליזם היה ויטוריו דה־סיקה, שלמרות סטיות קלות במהלך יצירתו, נותר נאמן לעקרונות הריאליזם האיטלקי עד סרטו האחרון, "חופשה קצרה" (The Voyage, 1974) המבליט את הניגוד בין העשירים לבת מעמד פועלים חולת שחפת.
מבין היוצרים הידועים של הנאו־ריאליזם האיטלקי, ניתן לראות דוגמאות לפנייה לכיוונים חדשים ביצירתו של פדריקו פליני, שהחל את דרכו כנאו־ריאליסט, אך סרטו "הבטלנים" (1953), נחשב לסרט הנאו־ריאליסטי המובהק האחרון שלו. לאחר מכן, הוא התגלה כרומנטיקן נלהב ונמשך אחרי הגל החדש הצרפתי, תוך השקעה הולכת וגוברת בסגנון ובעיצוב המרחב הקולנועי. סרטו, "לה דולצ'ה ויטה" בשנת 1960, נחשב לאחרון שעוד בלטו בו סממני הנאו־ריאליזם. לוקינו ויסקונטי גם פנה לשילוב הרומנטיות בסרטיו, כדרך לעידון הריאליזם הקיצוני שאפיין אותו, החל מסרטו "סנסו" (1954). רוברטו רוסליני בכלל החל להתמקד בצילומי נוף ואדריכלות וכוחם הפיוטי; סרטו "מסע באיטליה" (1953) נחשב לראשון שאינו ברוח הנאו־ריאליזם, ובשנות ה־60 פנה בכלל לסרטי טלוויזיה. במאי ידוע נוסף, שתחילתו בנאו־ריאליזם – מיכלאנג'לו אנטוניוני – החל לעסוק במעמד הביניים ולא במעמד הפועלים, עוד בסרטו העלילתי הראשון – "סיפורה של אהבה" (1950), והמשיך בהתעמקות לנעשה בתוך נפשן של הדמויות מאשר בחיי היום יום שלהן, כפי שמודגש בסרטו "ההרפתקה" (1960), ובכך התרחק לחלוטין מהזרם.
מאפיינים
הסגנון הנאו־ריאליסטי אינו נושא מסר פוליטי מסוים ואחיד, והמאפיינים הבולטים ביותר המשותפים לכלל היוצרים של הזרם נגזרו מנושאי העיסוק, מהאווירה באותה התקופה, ומהרצון להיצמד למציאות ככל הניתן. על רקע הסביבה הפיזית והחברתית הקשה, הסרט הנאו־ריאליסטי שאף לייצר זווית ראייה קרובה ויסודית על עולמו של היחיד – על עולמו של הפועל הפשוט. הבמאים מדגישים את דלות חייהם של הדמויות ומתמקדים בתכנים ולא בסגנון. המציאות באיטליה השפיעה גם על יוצרי הסרטים עצמם ולא רק על נושאי העיסוק בסרטיהם, מרבית הסרטים הנאו־ריאליסטים צולמו בתקציב דל ביותר, לא רק בשל הדרישות המועטות של הצילום הריאליסטי אלא גם בשל המצב הכלכלי הקשה ששרר באיטליה באותה תקופה. מכורח המציאות, רבים מהסרטים צולמו על עודפי פילם של הצבא האמריקאי, באמצעי תאורה דלים כי לא היו אחרים בנמצא, וצולמו באתרים חיצוניים, ולא באולפנים, מחוסר אמצעים להקמת תפאורות.
צ'זארה זאוואטיני, אחד היוצרים הבולטים בקולנוע הנאו־ריאליזם האיטלקי, הגדיר את עקרונות התנועה הנאו־ריאליסטית כלהלן: על אף הצהרת הכוונות הנחרצת של הנאו־ריאליזם האיטלקי, נתקלו הבמאים בצורך האינהנרטי בהכנות מקדימות, גם על מנת להציג ריאליזם מוחלט. אפילו בסרט הנאו־ריאליסטי הקלאסי ביותר, "רומא עיר פרזות", חלק מהסצינות צולמו בעל כרחם באולפנים, וצוות השחקנים, שבמקור לא היו שחקנים בהכשרתם, עברו מספיק חזרות כך שבמובן מסוים הם דווקא כן קיבלו הכשרה, אמנם מזורזת, במשחק.
שלושת הבמאים החשובים
ניתן למנות שלושה יוצרים משמעותיים בנאו־ריאליזם האיטלקי :
במאים נוספים
ניתן להוסיף עוד מספר יוצרים בולטים שצמחו על ברכי הנאו־ריאליזם והשתתפו ביצירתו:
השפעות
הנאו־ריאליזם האיטלקי חולל מהפכה בערכי הקולנוע: הוא פרץ את גבולות היצירה הקולנועית והרחיב את עקרונותיה. המוטיבים שהוא הביא עמו חלחלו לסגנונות אחרים והשתרשו כסגנון יצירה לגיטימי בקולנוע העולמי בכלל עד ימינו. אולם, בניגוד לשאירע בקרב תנועות מגובשות כגון הפורמליזם הרוסי או הגל החדש הצרפתי, שהיו מאוגדות סביב הוגים דומיננטיים, גם בשנות פריחתו של הנאו־ריאליזם לא נוצרה קבוצה מגובשת של יוצרים המונעת מבסיס תאורטי ותפישתי מוצק. לפיכך הנאו־ריאליזם יכול להיחשב כמושג כפוי הכופף תחתיו סרטים ובמאים שעסקו בנושאים קרובים והשתמשו במוטיבים דומים ביצירתם, אך שונים מאוד זה מזה בגישתם ובמטרתם.
הגל החדש הצרפתי והסרט האפל הושפעו רבות מהנאו־ריאליזם האיטלקי – בגישה האותנטית שהתבטאה בצילום מחוץ לאולפן ובשימוש בניצבים שאינם שחקנים. הנאו־ריאליזם שעסק בייאוש של הפרט וניכורו מן החברה השפיע על הסרט האפל גם בתחום זה: הסרט האפל נוטה גם הוא לעסוק בפרט בודד ומנוכר מן החברה, אלא שהוא מוסיף על כך גם את העיסוק בהלכי הנפש האפלים של פרט זה. הגל החדש של הקולנוע הבריטי שהחל בשנות ה־60 הושפע מן הנאו־ריאליזם בעיקר במושא התיאור של הסרטים: גיבורים בני מעמד הפועלים וקשיי חייהם. גם הקולנוע הצ'כי של שנות ה־60, שאב הן את נושא העיסוק והן את הצילום מחוץ לאולפן. מילוש פורמן מהווה דוגמה בולטת לכך.
אליאנה לוהן
קריירה
בשנת 2005, היא הופיעה בקליפ של אחותה לינדזי לוהן לשיר " Confessions of a Broken Heart (Daughter to Father) ". הקריירה המוזיקלית של לוהן החלה כשהוציאה אלבום חג המולד, "Lohan Holiday", בסוף 2006 תחת YMC Records (שוחרר מחדש ב-2012 תחת הכותרת "חג המולד עם אלי לוהן" ). סינגל (" All the Way Around ") שוחרר ב-9 ביולי 2008 (סדרת הריאליטי Living Lohan), שהגיע למקום ה-75 במצעד השירים הדיגיטליים.
כשחקנית, לוהן הופיעה במידה רבה בתפקידים לא מוכרים בסרטים של אחותה, בשנת 2008 הופיעה בסרט "Mostly Ghostly", עיבוד קולנועי לרומן האימה/פנטזיה מאת רוברט לורנס סטיין.
לוהן החלה לדגמן בגיל שלוש, דרך סוכנות הדוגמניות פורד מודל והופיעה בקמפיינים מודפסים עבור מגזינים כמו Teen Vogue ו- Vogue Bambini. היא הופיעה על השער של CosmoGirl עם אחותה לינדזי בנובמבר 2006. בשנת 2011, היא חתמה על חוזה דוגמנות רב שנתי ב- NEXT models, מאוחר יותר הופיעה על השער של מגזין Fault. ב-2013 היא חתמה בסוכנות הדוגמנות וילהלמינה.
ב-15 בנובמבר 2018, חשף המגזין בילבוד שלוהן הוציאה סינגל נוסף "Long Way Down" ועובדת על מיני-אלבום.
רבי אביתר
רבי אביתר הוא אמורא בדור השני לאמוראי ארץ ישראל.
אזכרותיו בתלמוד
בתלמוד מובא כי הוא שלח לרב חסדא:, בתלמוד הוסבר כי התקנה לפיה צריך לומר בפני נכתב ובפני נחתם כאשר שליח נושא בידו גט ממדינה למדינה, אינה אקטואלית בגט הבא מארץ ישראל מבבל, שבה בקיאין בדין כתיבת הגט לשמה (שזה הוא החשש לפי דעת רבה) וגם יש שיירות בין שתי מדינות אלו ועדים מצויים לקיימו (דבר הפותר את הבעיה שיש בקיום הגט שלכן נתקנה תקנת אמירה זו לפי דעת רבא).
בעקבות פסק מחודש זה של רבי אביתר, התקיים בישיבת פומבדיתא דיון אודות סמכותו של רבי אביתר.
רב יוסף פקפק בסמכותו של רבי אביתר, ואף הביא ראיה לכך ממעשה שהיה: רבי אביתר שלח לרב יהודה איגרת ובה כתב:. אף על פי שבאיגרת זו הוא כתב שבע מילים שהם ציטוט מפסוק, שעל פי ההלכה יש לכותבו עם שרטוט, הוא כתב את הפסוק ללא שרטוט, הלכה המנוגדת לדעת רבי יצחק הפוסק, שאסור לכתוב שלוש מילים מפסוק ללא שרטוט שורות על גבי הקלף.
אביי דחה את תמיהתו של רב יוסף, והתפלא: וכי אמורא שלא יודע את דבריו של אמורא אחר אינו בר סמכא? הרי לא מדובר בדבר הנלמד מסברא, אלא בהלכה למשה מסיני, שהוא לא קיבל אותה מרבותיו. בנוסף, אביי הביא ראיה לסמכותו של רבי אביתר, ממעשה שהיה: החכמים נחלקו בפירוש הפסוק. רבי אביתר פירש שהפילגש הכינה לבעלה מאכל והוא מצא בו זבוב, ורבי יונתן פירש שהיא לא גזזה את שער הערווה שלה, דבר שהאמינו שעלול לגרום לסכנה לאבר המין של הבעל. לאחר אותה מחלוקת, מצא רבי אביתר את אליהו הנביא ושאל אותו: מה עושה כעת אלוקים? ענה לו אליהו: הוא עוסק בסוגיא זו, של פילגש בגבעה. שאל רבי אביתר: ומה הוא אומר? סיפר אליהו: הוא אומר: " אביתר בני כך הוא אומר, יונתן בני כך הוא אומר". אליהו הנביא הסביר לרבי אביתר, כי אמנם "ליכא ספיקא קמי שמיא", לא קיים ספק בשמים, אבל אלו ואלו דברי אלהים חיים, כל מה שנאמר בבית המדרש נחשב לתורה, והאמת היא ששניהם צודקים: הוא מצא זבוב בתבשילה אלא שעל כך לא הקפיד, ועיקר הקפדתו הייתה על השערה שמצא לה ב"אותו מקום", שהיא סכנה.
רבי חיים מוולוז'ין, בספרו נפש החיים, מביא ראיה מסיפור זה לטענתו כי כל מה שאומרים ישראל בתורה כאילו נאמר מפי הגבורה באותה עת:
בתלמוד הירושלמי מובא כי היו לו שני בנים.
איוו אנדריץ'
איוואן "איוו" אנדריץ' או איבו אנדריץ' (בסרבית בכתב קירילי: Иво Андрић; בסרבו-קרואטית: Ivan Ivo Andrić, 10 באוקטובר 1892, טראווניק בוסניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 13 במרץ 1975, בלגרד, יוגוסלביה) היה סופר ומשורר יוגוסלבי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1961. כתיבתו עוסקת בחיים בין מזרח למערב, בריקנות, ובניסיון להתגבר על האבסורד באמצעות האמנות. אנדריץ' היה חבר באקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות.
חייו
אנדריץ' נולד להורים ממוצא קרואטי בכפר ליד טראווניק (שהייתה אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית). שמו המקורי היה איוון, אבל הוא נודע בשם החיבה, איווֹ. כשהיה בן שנתיים נפטר אביו. אמו, שלא יכלה לכלכל את המשפחה, שלחה אותו להתגורר עם משפחתה בווישגראד בבוסניה-הרצגובינה (כיום בשטח רפובליקה סרפסקה), עיר השוכנת על נהר הדרינה. נהר זה התפרסם בעקבות ספרו "גשר הדרינה".
למד בווישגראד, סרייבו, וינה, קרקוב וגראץ. התמחה בהיסטוריה בתחום התרבות הבוסנית תחת השלטון העות'מאני וב-1924 קיבל תואר דוקטור. שמו נקשר בתנועת "בוסניה הצעירה" שלקחה אחריות על ההתנקשות בפרנץ פרדיננד הארכידוכס ב-1914. מאוחר יותר, לאחר המלחמה הפך לדיפלומט ושירת בשגרירויות של בירות אירופאיות.
פרסם סיפורים ומסות, ביניהם: "תולדות טרווניק" (בלגרד 1945), "גשר הדרינה" (בלגרד 1945), "חצר השטן" (1954), "תמרורים לצד הדרך" (פורסם לאחר מותו בבלגרד 1977).
מורג הוד
מורג הוד (באנגלית: Morag Hood; 12 בדצמבר 1942 - 5 באוקטובר 2002) הייתה שחקנית סקוטית. היא הופיעה בתוכניות טלוויזיה בריטיות רבות, בהפקות תיאטרון ובתוכניות רדיו מסוף שנות השישים ועד סוף שנות התשעים של המאה העשרים.
ביוגרפיה
מורג הוד נולדה בגלאזגו שבסקוטלנד, ולמדה באוניברסיטת גלאזגו. בין הופעותיה הראשונות הייתה הנחיית תוכנית לצעירים בטלוויזיה הסקוטית. באפריל 1964 ראיינה מורג יחד עם פול יאנג את הביטלס. הראיון שהוקלט באולפני הטלוויזיה הסקוטית בגלאזגו נחשב במשך שנים רבות כאבוד, אבל בסופו של דבר סרט ההקלטה נמצא בדרום לונדון.
הוד מוכרת בעיקר מתפקידה כנטשה רוסטובה בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC משנת 1972 לרומן האפי "מלחמה ושלום", ובתפקיד פרנסס ארנשו בסרט הקולנוע "אנקת גבהים" משנת 1970. עוד גילמה את דמותה של מרי מוסגרוב הגאוותנית בעיבוד של ה-BBC משנת 1971 לרומן "הטיית לב". במשך השנים שיחקה הוד במספר רב של סדרות טלוויזיה בהן "Z-Cars", כ "The Borderers", "ברז'ראק", "ג'יין אייר", "משפחות" ו"האמיש מקבת". ב-1990 כיכבה בדרמה "A Sense of Guilt" של BBC 1.
ב-1986 השתתפה בפרק בסדרה "Auf Wiedersehen, Pet" בתפקיד ג'וי צ'טרלי.
ב-2001 זכתה לשבחים על הופעתה במחזה "A Listening Heaven" מאת טורבן בטס בתיאטרון "אדינבורו רויאל ליסאום". באותה שנה הייתה מועמד לפרס TMA לשחקנית הטובה ביותר.
חיים אישיים
ב-5 באוקטובר 2002 נפטרה הוד בהוספיס בלונדון ממחלת הסרטן בהיותה בת 59. היו לה אח ואחות מבוגרים ממנה, ליאם הוד ואיילה פרגוסון. היא גרה בפאונטיין רואד, סטוק ניוינגטון. זמן מה חייתה עם השחקן מרטין שו שאיתו ניהלה מערכת יחסים רומנטית. הוד לא הייתה נשואה ולא היו לה ילדים.
ג'יימס אניס
קריירת מכללות
אניס נולד בעיר ונטורה שבקליפורניה. בשנת 2009 החל ללמוד במכללת אוקסנארד, בשנת 2010 עבר למכללת ונטורה, ולקראת שנתו השלישית ללימודיו עבר לאוניברסיטת המדינה של קליפורניה בלונג ביץ' מליגת המכללות הבכירה. בעונתו השנייה בקבוצת לונג ביץ', והאחרונה במכללות, זכה בפרס שחקן העונה במחוז ה-"Big West" לאחר שרשם ממוצעים של 16.5 נקודות ו-6.7 ריבאונדים למשחק.
השנים הראשונות (2013–2016)
בדראפט ה-NBA 2013 נלקח אניס בבחירה ה-50 על ידי אטלנטה הוקס, אשר מיד העבירה את זכויותיו בטרייד למיאמי היט.על אף שקיבל הצעה להצטרף לקבוצת הבת של ההיט מליגת הפיתוח, סו פולס סקייפורס, העדיף אניס לשחק עבור פרת' ויילדקטס מליגת העל האוסטרלית. פרת' סיימה את אותה עונה עם המאזן הטוב בליגה, 21–7, וזכתה באליפות אוסטרליה השישית בתולדותיה. לאורך העונה הוביל אניס את קלעי הקבוצה עם 21.2 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת חתם על חוזה במיאמי היט, בה שימש כשחקן ספסל ותרם כ-5 נקודות למשחק ב-62 משחקים. בנובמבר 2015 הועבר יחד עם מריו צ'למרס בטרייד לממפיס גריזליס, עבור בנו אודריך וג'רנל סטוקס. את מרבית העונה העביר באיווה אנרג'י מליגת הפיתוח, מטעם הגריזליס, וב-24 משחקיו בקבוצה קלע 18.8 נקודות למשחק. במרץ 2016 שוחרר מממפיס, וחתם על חוזה בניו אורלינס פליקנס עד לסיום העונה. ב-9 משחקיו בניו אורלינס הציג יכולת מפתיעה כשקלע 15.9 נקודות בממוצע למשחק, כולל שיא קריירה של 29 נקודות במשחק מול שיקגו בולס.
ממפיס גריזליס
ביולי 2016 חזר לממפיס כאשר חתם על חוזה לשנתיים עם הגריזליס. לאורך העונה פתח ב-28 מתוך 64 המשחקים בהם שותף, קלע 6.7 נקודות בממוצע למשחק, וסייע לגריזליס להעפיל לפלייאוף ה-NBA בפעם השביעית ברציפות. בסיבוב הפלייאוף הראשון הפסידה ממפיס מול סן אנטוניו ספרס, בתוצאה 2–4.
דטרויט פיסטונס
לאחר 45 משחקים בעונת הועבר אניס בטרייד לדטרויט פיסטונס, בתמורה לברייס ג'ונסון ובחירת דראפט עתידית.
יוסטון רוקטס
לקראת עונת חתם על חוזה ביוסטון רוקטס.
אורלנדו מג'יק
בפברואר 2020 הועבר בטרייד לאורלנדו מג'יק, בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
ברוקלין נטס
בדצמבר 2021 חתם אניס לעשרה ימים בברוקלין נטס.
לוס אנג'לס קליפרס
בסיום דצמבר 2021 הצטרף בחוזה זמני לקבוצה בה שותף ב-2 משחקים
דנוור נאגטס
בינואר 2022 חתם על חוזה זמני בדנוור נאגטס ושותף ב-3 משחקים
סמרה
באוגוסט 2022 חתם בסמרה מהליגה המאוחדת של VTB
מוזש פלדמן
הרב מוזש פלדמן (משה פלדמן; בהונגרית Feldmann Mózes; ט"ו בטבת ה'תר"כ 10 בינואר 1860 – י"ג באב ה'תרפ"ז 11 באוגוסט 1927) היה רב הונגרי, יליד סלובקיה, רבה הראשי של פשט בין השנים 1901–1927. מרכז פעילותו היה בית הכנסת ברחוב רומבך בבודפשט.
ביוגרפיה
חלק מהקהילה לא קיבל את דבר בחירתו ובשנת 1893 התקיים דין תורה בלשכה האורתודוקסית הגדולה בבודפשט בנימוק שלפי תקנון הקהילה לרב, שהוא "משועבד" לציבור, אסור שיהיו קרובים בתוך הקהילה. הרב שרגא צבי טננבוים פסק נגד בחירת הרב פלדמן בהצדיקו את טענות יריביו לגבי הכתוב בתקנון. ליישוב הובא המהרי"ץ, הרב יוסף צבי דושינסקי, כדי להיות הרב הראשי וראש הישיבה. עקב פסק הדין חל פילוג בתוך יהודי גלנטה וקמו שתי קהילות אורתודוקסיות נפרדות - כל אחת עם רבנים, מוסדות וישיבה משלה ושתיהן הוכרו על ידי השלטונות.
ב-1901 הוזמן הרב פלדמן על ידי קהילת פשט לרשת את מקומו של הרב שמואל לב בריל כרב הראשי של פשט. בנוסף, התמנה כמורה בבית המדרש לרבנים בבודפשט ולימד שם בין השנים 1926-1921 קורס על עבודת הקודש (ליתורגיה) ועל ספרות הפסיקה הרבנית. פלדמן כתב בעברית מספר ספרים בנושאים הלכתיים שנשארו בכתב יד. מוכרת עבודתו בתחום התרת עגינות למקרים של אלמנות מלחמה, שפורסמה בעצומה של מלחמת העולם הראשונה בבודפשט ב 1916.
פלדמן הלך לעולמו בבודפשט ב-י"ג באב ה'תרפ"ז 11 באוגוסט 1927. היו לו עשרה ילדים, אחד מהם, פרופ' שאנדור פלדמן, היה נוירו-פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי בהונגריה ואחר כך בעיר רוצ'סטר שבארצות הברית.
קישורים חיצוניים
K.Frojimovics,G.Komoroczy, V.Pusztai and A. Strbik - Jewish Budapest,CEU Press,Budapest,1999
דירות איסוקון
דירות איסוקון (באנגלית: Isokon Flats) הוא בניין של דירות שנבנו מבטון וממוקמות ברחוב לון (Lawn Road), בהמפסטד שבלונדון. סה"כ ישנן 36 דירות (במקור 32), שתוכננו על ידי האדריכל ולס קוטס עבור מולי וג'ק פריצ׳רד.
היסטוריה
הבניין שוכן ברחוב מאחורי תחנת הרכבת התחתית "בלסייז פארק", בקו הרכבת הצפוני, בשכונה שבה הבניינים האופיינים הם ג'ורג'יאניים ובנויים מבלוקי חימר או מצופים בטיח לבן. בתי השכונה עם גגות רעפים, כניסות מוגבהות במדרגות מהכביש, כשמתחתן ישנן כניסות לדירות הגן. לצידם מתרוממים בנייני דירות גבוהים, שיכון ציבורי זול, שעיקרו מהתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בתוך המרקם השכונתי האנגלי הקלסי הזה בולט בייחודו בניין הדירות של איסוקון בצבעו הלבן, גג שטוח, הבנוי מבטון עם מרפסות ארוכות וגרם מדרגות חיצוני, שמוליך לדירות. הבניין מזכיר בניינים שנבנו בישראל בעיצוב דומה בצבעיו וברעיונות התכנון שלו. זהו אחד מהניסיונות הארכיטקטוניים של תקופת הבאוהאוס להתנחל בלב לונדון.
הבניין נחנך ב-9 ביולי 1934 כניסוי בחיים עירוניים מינימליסטיים. ברוב הדירות היו מטבחים קטנים מאוד, כי בבניין היה מטבח משותף גדול להכנת ארוחות שהובאו אל דירות המגורים באמצעות מלצר. שירותים אחרים, כולל כביסה וצחצוח נעליים, ניתנו באתר. הבניין כלל במקור 24 דירות סטודיו, שמונה דירות עם חדר שינה אחד, מגורי עובדים, מטבח ומוסך גדול. משפחת פריצ'רד התגוררה בדירת פנטהאוז עם חדר שינה אחד ושני בניהם ג'רמי וג'ונתן בדירת סטודיו סמוכה. לוחות עץ (דיקט) שימשו להרחבה בדירות. ג'ק פריצ'רד היה מנהל השיווק של חברת העץ האסטונית ונסטה בין השנים 1926–1936.
דיירים
תושבים מפורסמים שהתגוררו בבניין כללו: את האדריכל הבאוהאוס ולטר גרופיוס, מרסל ברויאר, אדריכלים אגון ריס וארתור קורן; אגאתה כריסטי (1941-47) ואדריאן סטוקס. המטבח הקהילתי הוסב למסעדה ובר ב-1937, בעיצוב של מרסל ברויאר ופ. יורק. הדירות ובמיוחד הבר הפכו למרכז לחיים אינטלקטואליים בצפון לונדון. מבקרים בקביעות במסעדה היו הנרי מור, ברברה הפוורת' ובן ניקולסון.
באמצע שנות השלושים דירה מספר שבע הושכרה על ידי ד"ר ארנולד דויטש, סוכן רוסי שגייס את חמשת המרגלים בקיימברידג' ואת המרגל יורגן קוצ'ינסקי שהתגורר בבניין איסוקון תוך כדי לימוד כלכלה באוניברסיטת לונדון. האדריכל הבריטי סר ג'יימס פרייזר סטירלינג היה תושב בשנות השישים המוקדמות.
חברת איסיקון חדלה להשכיר דירות עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אבל חזרה להשכיר מחדש בשנת 1963. בשנת 1969 הבניין נמכר למגזין "ניו סטייטסמן" (New Statesman) ואת המסעדה הסבו לדירות. בשנת 1972 הבניין נמכר לעיריית קמדן והוא הידרדר בהדרגה עד 1990, כאשר הוא ננטש ונשאר במצב זה במשך כמה שנים. בשנת 2003 שופץ הבניין על ידי חברת אדריכלים, שהתמחתה בשיפוץ מבנים מודרניים, כמו עבור אגודה הדיור בנוטינג היל. בהווה מתגוררים בבניין בעיקר חוכרים בתוכנית של בעלות משותפת המחזיקה את הבניין והדירות.
בזמן השיפוץ האחרון בנו גלריה ציבורית באזור המוסך לשעבר, והגלריה מספרת את סיפור הבניין, התושבים הבולטים שגרו בו וכן תצוגות של הריהוט המודרני שהותאם לדירות.
מוזיאון שרלוק הולמס
מוזיאון שרלוק הולמס (באנגלית: Sherlock Holmes Museum) הוא המוזיאון הפרטי הפופולרי ביותר בלונדון, בירת הממלכה המאוחדת. המוזיאון משחזר את דירתו של הבלש האגדי שרלוק הולמס וכן ממחיש כמה מהסיפורים שנכתבו על ידי סר ארתור קונן דויל.
היסטוריה ותצוגות
המוזיאון נוסד ב-1990 על ידי האגודה הבינלאומית שרלוק הולמס (ארגון ללא מטרת רווח). במוזיאון קיימת תצוגה ה"משחזרת" את חדר מגוריו של הולמס, בהתאם לתיאורים המופיעים בספר. חדר המגורים נמצא בקומה השנייה במעלה 17 מדרגות, בצד הפונה אל החצר. המוזיאון מציג בחדרים את כל החפצים שאוזכרו בסיפוריו של דוייל (לרבות הכורסא הגדולה שליד האח, כלי הכימיה של הולמס ואוספי זכוכיות מגדלת, המקטרות והכובעים שלו). על קיר חדרו של הולמס מצויים חורי הירי המאייתים את ראשי תיבות שמה של המלכה ויקטוריה - שאותן ירה הולמס.
בקומה השלישית של המוזיאון בובות שעווה של הדמויות השונות המופיעות בסיפורים, וביניהן בובות שעווה המציגות את שרלוק הולמס, ווטסון, פרופסור מוריארטי, ודמויות אחרות.
בקומת הקרקע של המוזיאון מצויה חנות מזכרות.
עובדי המוזיאון לבושים בבגדי גברים אופייניים לתקופה הוויקטוריאנית, והעובדות במוזיאון לבושות במדי משרתות בתקופה הוויקטוריאנית.
מחלוקת משפטית
הכתובת 221 ב' הייתה שייכת, בעת הקמת המוזיאון, לסניף בנק אבי נשיונל, וכל דברי הדואר הממוענים לשרלוק הולמס (מאות מכתבים מדי שנה) הועברו לסניף הבנק שהעסיק פקיד במשרה מלאה כדי להשיב למכתבים. לאחר הקמת המוזיאון טען המוזיאון להיותו בעל הכתובת הבדיונית "221 ב'". מחלוקת זו התבטאה ב-1994 כאשר המוזיאון הגיש בקשה לשנות את מספר הבית שלו ל-221.
כדי שהמוזיאון יוכל להציג את המספר "221 ב'" על דלת החזית שלו ללא עבירה על החוק, הנהלת המוזיאון נאלצה להקים חברת קש ששמה הוא "221 ב' בע"מ", והסיבה לכך היא שלפי החוק הבריטי חברות לא צריכות היתר מהרשויות כדי להציג את שמן על דלת הכניסה לבניין שבו הן שוכנות. אולם, גם צעד זה נתקל במספר קשיים מצד הרשויות האחראיות על מספור הבתים.
המוזיאון פנה לערכאות משפטיות, אולם פנייה זו לא צלחה, מאחר שבתי המשפט התייחסו לעובדה שהכתובת בפועל של המוזיאון היא מספר 239 ולא 221. רק לאחר סגירתו של סניף הבנק, התקבלה דרישת המוזיאון שכל הדואר הממוען אל שרלוק הולמס יועבר אליו.
שעה טובה (תוכנית טלוויזיה)
מלבד אנשי ציבור ישראלים, בין האורחים שהתראיינו בתוכנית נמנו גם מספר מפורסמים מהעולם בעת ביקורם בישראל, בהם הבמאי פרנסואה טריפו (1980), וולטר מתאו וג'ק למון בראיון משותף (1982), ברוק שילדס (1983) וצ'אן קנסטה (1983).
אזכורים לתוכנית
בשיר "שירים פשוטים" מאת שלמה גרוניך מופיע הבית:
אשפרה
אשפרה, היא מכלול תהליכים כימיים ופיזיקליים, המיועדים לשיפור תכונות המוצר. האשפרה מתבצעת בדרך כלל כשלב אחרון בתהליך הייצור.
המילה אשפרה מקורה במילה אשפר שבלשון חז"ל הייתה כינוי לאדם המתקן מלבושים, מטליא בגדים ומשפרם. במשמעותו המודרנית המושג משמש בעיקר בתעשיות הטקסטיל והבנייה. המונחים הלועזיים המקבילים, דוגמת finishing באנגלית, מתייחסים גם לתעשיות נוספות כמו תעשיות המתכת והעץ.
אשפרה בתעשיית הטקסטיל
שלבי העיבוד הסופיים של בדים מתבצעים במפעלי אשפרה, הם כוללים ניקוי, גירוד, יישור, ייצוב, חיזוק וכדומה. רוב מפעלי האשפרה מספקים, בנוסף לתהליכי האשפרה, גם תהליכי צביעה או הדפסה לבדים, יחד עם זאת קיימים מפעלים ייחודיים לאשפרה ואחרים ייחודיים לצביעה או להדפסה, במקרים כאלה הבדים עוברים ממפעל האשפרה למפעל הצביעה או הדפוס וחוזרים, לגמר התהליך, למפעל האשפרה. האשפרה כוללת תהליכים כימיים, תרמיים, מכניים, ושילוב ביניהם. אלו תהליכים מיקרוסקופיים הפועלים על הסיבים מהם עשוי הבד. תהליכי האשפרה מטרתם להשלים את תהליכי הייצור ולהקנות לבד תכונות מיוחדות: מראה, מגע, חוזק, עמידות בשחיקה, יציבות צבע בעת חשיפה לאור השמש וחומרי הכביסה, אל-קמט, אנטי סטטיות, חסינות נגד בעירה בעת שרפה, ועוד.
תהליכי האשפרה בטקסטיל פותחו ברובם בעקבות המהפכה התעשייתית, אולם היו גם כאלה שהיו נהוגים עוד קודם לכן.
תהליך אשפרה אופייני: אשפרת אריגי כותנה
השלב הראשון של האשפרה הוא שלב ה"חריכה" ו ה"פישור". כאן מנקים את הבד מאבק, משרידי צמחייה, ומשאריות חמרי לוואי ששימשו בשלבים הקודמים של הייצור: הטוויה והאריגה. שלב ראשון זה מתחיל בהברשת הבד לשם ניקויו. אחר כך באה ה"חריכה" עצמה, שמטרתה לנקות את הבד מהסיבים הקצרים המזדקרים מעל פניו, לשם כך מעבירים את הבד הרטוב במהירות מעל מבערי גז. לאחר מכן מתבצעת הברשה נוספת להסרת האפר שנוצר בחריכה. ה"פישור" מיועד להוציא את חמרי העימלון שהוספו לסיבים לצורך חיזוקם לקראת האריגה. לשם כך הבד מוספג בתמיסה מימית המכילה אנזימים המפרקים את העמילן לסוכרים המסיסים במים.
השלב השני באשפרה הוא "ניקוי והלבנה": מעבירים את הבד בסדרת אמבטיות ייעודיות. בראשונה שוטפים את הבד להוצאת שרידי תהליך ה"פישור". השנייה מכילה תמיסה חמה של חומר בסיסי וחומר הלבנה, תמיסה המפרקת את הקליפה השעוותית ובכך מקילה את ספיגת הצבע בבד (אם יגיע לצביעה או לדפוס). מכאן הבד עובר לטיפול בקיטור המפרק את הפיגמנט הטבעי של הכותנה. לבסוף מנטרלים את שאריות החומר הבסיסי באמבטיה המכילה תמיסת חומץ.
בשלב השלישי הבד עובר יישור וייצוב, זאת לתיקון עיוותי צורה שחלו במהלך התהליך כולו ולמניעת התכווצות הבגד (שייוצר מבד זה) בתהליכי הכביסה הביתיים. בבדים העוברים תהליכי צביעה ודפוס מתבצע השלב השלישי לאחר תהליכים אלה.
אשפרה בתעשיית הבנייה
אשפרה בתעשיית הבנייה היא תהליך חיזוק, המבוצע ביציקות בטון, ובייצור איטונג, מוצרי חרס, אריחים ודלתות עץ. אשפרת בטון הוא תהליך נפוץ בכל פרויקט בנייה של שיפור חוזקו ותכונותיו של הבטון באמצעות הרטבתו במים או שמירתו תחת תנאי לחות מבוקרת, על פי התקן הישראלי יש לבצע אשפרה ולשמור על הבטון רטוב במשך 7 ימים מהיציקה. במפעלים היוצרים רכיבי בנייה טרומית מבוצעת אשפרה מזורזת על ידי חימום רכיב הבטון ללא ייבושו (על ידי שינוי הלחץ האטמוספירי) והיא נמשכת מספר שעות.
דני ורטה
דני ורטה ("נוקיו") (נולד ב-13 ביוני 1952) הוא במאי, קולנוען וצלם ישראלי.
ביוגרפיה
ורטה נולד בירושלים לעדה צמח, מתרגמת וחוקרת ספרות, ולמאיר ורטה, פרופסור ליחסים בינלאומיים. סבו היה איש העלייה השנייה, הסופר, המסאי הפילוסוף וחתן פרס ישראל שלמה צמח. לוורטה עוד אחות, תמר ורטה-זהבי, סופרת ילדים ונוער, ואח, יורם ורטה, משורר.
סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית רחביה בירושלים בשנת 1970. סיים לימודי היסטוריה ופסיכולוגיה באוניברסיטה בשנת 1975.
לאחר מכן עבר לשארם א-שייח' ופתח שם מסעדת דגים בשם "המפלט האחרון". הוא ניהל את המסעדה במשך שנתיים והכיר לראשונה את הבדואים ואת אורח חייהם. באותה תקופה כתב סיפורים קצרים ל"סימן קריאה" ול"פרוזה".
קולנוע
ורטה מעולם לא למד קולנוע. ב-1979 ביים את הסרט "בתוך העיר חומה", שהוקרן בפסטיבל סאן-פרנסיסקו הבינלאומי וכן בערוץ הטלוויזיה הצרפתי-גרמני Arte.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 עבד עם הבמאי דני וקסמן כמנהל אמנותי בסרט "טרנזיט", וכתב יחד איתו את התסריט לסרט חמסין, זוכה האוסקר הישראלי, 1982.
בשנת 2000 יצא לאקרנים סרטו עטור השבחים "אספלט צהוב", פרס הסרט הטוב בפסטיבל חיפה 2000 ,פרס המבקרים בפסטיבל קלן, 5 מועמדויות לפרס אופיר. אספלט צהוב זכה לגרסה מחודשת עתירת תקציב בהוליווד, תחת השם "לפני הגשמים". זהו הסרט הישראלי הראשון שזכה לגרסה הוליוודית.
ב-2004 יצא למסכים סרטו "מטאליק בלוז," קו-פרודוקציה ישראלית-גרמנית-קנדית, סרט מסע בגרמניה של שני סוחרי מכוניות ישראלים, שזיכה את שחקניו בפרסי אופיר, ואת ורטה בפרס התסריט בפסטיבל הקולנוע בירושלים.
בשנת 2002 - זכה ורטה בפרס אומנות הקולנוע הישראלי.
בשנת 2005 - יו"ר חבר השופטים פסטיבל הקולנוע הבינלאומי חיפה.
בשנת 2010 זכה סרטו התיעודי, "הטורבינה האנושית", בפרס הסרט התיעודי בפסטיבל חיפה, ובפרס זכויות האדם ישראל 2010.
צילום
בין השנים 2008 - 2014 הציג 4 תערוכות יחיד, צילום, בבית האמנים תל אביב, אוצר אריה ברקוביץ':
תערוכת יחיד שלו בשם "שברים שלמים" הוצגה ב"גלריה יאיר" בתל אביב (09.12.2010 - 21.01.2011), ובה צילומים שצילם במהלך שרפה במפעל הרהיטים של קיבוץ צרעה.
חיים אישיים
דני ורטה אב לשתי בנות, מתגורר ביישוב כפר חנניה בגליל. בעבר התגורר עם רעייתו ובנותיו ביישוב הקהילתי שריגים, בחבל עדולם.
בריחת משה למדין
בריחת משה למדין הוא סיפור מקראי, המופיע בתחילת ספר שמות, המתרחש בתחילת תקופת שעבוד בני ישראל במצרים ביד פרעה.
משה ברח ממצרים לאחר שנודע לו כי דבר הריגתו של האיש המצרי נתגלה ברבים.
רקע
משה גדל בארמון פרעה, לאחר שבתיה בת פרעה מצאה את משה בתיבה המונחת ביאור. באותה תקופה היו בני ישראל משעובדים לעבודת פרך תחת הנהגת פרעה מלך מצרים. כשבגר משה, וידע את מוצאו, יצא על מנת לבחון ולעקוב מקרוב אחר סבלות אחיו. משה עצמו היה פטור מאותן עבודות.
באחד הימים כשראה משה איש מצרי שנוגש בעבד עברי, הרג משה את המצרי והציל את המוכה מידיו. למחרת היום יצא משה פעם נוספת לראות בסבלות בני ישראל, וראה איש עברי מכה איש עברי אחר, אנשים אלו על פי פרשנות חז"ל היו דתן ואבירם. כאשר ראה משה שאחד מהם רוצה להכות את חבירו קרא לעברו 'למה תכה רעך'. הלה התרעם על משה באומרו 'מי שמך לאיש שר ושופט', והוסיף 'האם אתה חפץ להורגני כאשר הרגת אמש את המצרי'. באותה עת היה משה פחות מי"ג שנה לדעות אחרות היה בן עשרים שנה.
משה, שהבין שדבר הרגיתו את המצרי התגלה ברבים, חשש שמא יגיע הדבר לאוזני פרעה, שירצה בהריגתו. ואכן דבר הריגת המצרי מגיע לידיעת פרעה שאף מבקש להרוג את משה. על פי חז"ל, משה אכן נתפס ונלקח להריגה, אך בזמן ניסיון הרגיתו מתרחש נס, כשצווארו נעשה קשה כשיש, והחרב המונפת על צווארו אינה מזיקה לו. מיד לאחר מכן משה בורח ממצרים למדין.
משה במדין
משה כאמור מחליט לברוח למדין, כשהגיע לעיר, נעמד על יד באר המים ששימש את רועי הצאן להשקות את צאנם. בעודו עומד, רואה משה את בנות יתרו כהן מדין, כשהן באות לשאוב מים לצאן, אך הרועים האחרים מגרשים אותן ומונעים מהם לשאוב מים. משה נחלץ לעזרתן, ואף מסייע להן בשאיבת המים מהבאר. בעקבות עזרת משה חזרו בנות יתרו לביתם מוקדם מהרגלם. בתשובה לשאלת אביהן מדוע הקדימו, סיפרו לו את דבר עזרת משה. יתרו מצווה על בנותיו לחזור לבאר ולקרוא למשה לביתו, משה מתרצה לשבת בביתו של יתרו. ואף נושא לאישה את צפורה בת יתרו.
למשה נולדו מציפורה שני בנים. הראשון נקרא 'גרשם' על שם היותו גר בארץ נכריה - במדין. המדרש דורש את הפסוק "ויואל משה לשבת את האיש" מלשון אלה - שבועה, ומסביר שיתרו הסכים לתת למשה לשאת את ציפורה, בתנאי שבנם הבכור יהיה כומר לעבודה זרה. כך המדרש מסביר מדוע גרשום לא נימול, ומדוע המלאך רצה להרוג את משה, עד שציפורה מלה את גרשום (לא מפורש בפסוק מיהו הבן שלא נימול, ולכן יש המפרשים שלא מדובר בגרשום, אלא בבנו השני של משה, אליעזר). בנו השני של משה נקרא אליעזר על שם שהיה אלוהים בעזרתו והצילו מחרב פרעה.
חזרת משה למצרים
משה מסרב בתחילה לבצע את השליחות בטענות שונות. אך לאחר הפצרות נענה משה לשליחות, בתנאי שאהרן יהיה זה שידבר, ואילו משה יבצע את האותות והמופתים.
במלון
לאחר שמשה מחליט לשוב למצרים הוא אומר לחותנו יתרו כי הוא מבקש לחזור למצרים כדי לראות האם אחיו נמצאים בין החיים. משה יוצא לדרך עם צפורה ושני בניו, ובדרכם לשם נאמר: "וַיְהִי בַדֶּרֶךְ בַּמָּלוֹן וַיִּפְגְּשֵׁהוּ ה' וַיְבַקֵּשׁ הֲמִיתוֹ". הכתוב לא מסביר את מי ביקש ה' להרוג - את משה או את בנו גרשום. צפורה ממהרת ולוקחת אבן צור וכורתת את ערלת בנה, מניחה אותה לרגלי משה ואומרת: "חֲתַן-דָּמִים אַתָּה לִי". לאחר מעשה זה של כריתת העורלה מסופר כי "וַיִּרֶף מִמֶּנּוּ" וצפורה אומרת "חֲתַן דָּמִים לַמּוּלֹת".
בגיל שבעים ותשע הגיע משה למצרים, והתחיל בסדרת פניותיו אל פרעה ובעשר המכות, שבסופו של דבר הובילו ליציאת מצרים.
לא ידוע מה עשה בכל אותו הזמן מאז נערותו ועד גיל מופלג זה. יש מדרשים המספרים על היותו מלך כוש (חלק מן הפרשנים הקלאסיים אימצו אותם אך אחרים דחו אותם לחלוטין). אחרים שיערו, על סמך רמזים בספר יחזקאל, שמשה אכן הגיע למצרים בגיל צעיר, אך בני ישראל לא שמעו אליו לעזוב את עבודת האלילים שבידם ועל כן רק כעבור דור נוסף חזר.
לאחר ששב משה למצרים, תבע משה מפרעה, בשם האלוהים, לשחרר את עם ישראל. כשפרעה סירב, ניחתו עליו עשר מכות. לאחר המכה העשירית, מכת בכורות, נעתר פרעה לשחרר את עם ישראל שיוצא אל המדבר. אולם, לאחר שיצאו בני ישראל ממצרים רדפו המצרים אחריהם אל עבר ים סוף. קריעת ים סוף אירעה ובני ישראל חצו את הים ביבשה זמנית שנוצרה בשיטחו. אולם, כל חיל מצרים טבע בים. לאחר שבעה שבועות הגיע העם למעמד הר סיני ובו הוריד משה לבני ישראל את התורה. מתן התורה נחשב מאז למעשה המכונן של עם ישראל.