cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קים קלייסטרס
1998-2000
בשנת 1999 החלה קלייסטרס לשחק בסבב העולמי לנשים (WTA) ואף זכתה בתואר הראשון שלה, בלוקסמבורג. היא סיימה במקום ה-50 בעולם בתום השנה. בשנת 2000 היא זכתה בעוד שני טורנירים וסיימה במקום ה-20 בעולם.
2001
בשנת 2001 פרצה קלייסטרס לצמרת הטניס הנשי, היא העפילה לגמר הגראנד סלאם הראשון שלה באליפות צרפת הפתוחה (בו הפסידה לג'ניפר קפריאטי בתוצאה 12-10 במערכה השלישית), זכתה בשלושה תוארי בסבב (סטנפורד, לייפציג ולוקסמבורג) וסיימה את השנה במקום החמישי בעולם.
2002
בשנת 2002 קלייסטרס שדרגה את עצמה, זכתה ב-4 תוארי WTA, העפילה לחצי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה וניצחה את אליפות סבב ה-WTA תוך כדי שהיא מנצחת את המדורגת ראשונה בעולם, סרינה ויליאמס, שהייתה באותה שנה כמעט בלתי מנוצחת.
2003
שנת 2003 הייתה אחת העונות הטובות בקריירה של קים קלייסטרס. היא סיימה את השנה במאזן של 90 ניצחונות לעומת 12 הפסדים בלבד במשחקי היחידות. זו הייתה השנה הראשונה שבה טניסאית ניצחה ב-90 משחקי יחידות מאז 1982 (מרטינה נברטילובה), והראשונה מאז 1974 שבה שחקנית שיחקה ביותר מ-100 משחקי יחידות (כריס אוורט). היא זכתה ב-9 טורנירים, ביניהם סידני, אינדיאן וולס, רומא, סטנפורד, לוס אנג'לס ושטוטגרט. היא זכתה באליפות ה-WTA בפעם השנייה. בטורנירי הגראנד סלאם היא העפילה לחצאי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה וטורניר ווימבלדון (בשניהם הפסידה לאחיות סרינה ויליאמס וונוס ויליאמס) ולגמרים באליפות צרפת הפתוחה ובאליפות ארצות הברית הפתוחה (בשניהם הפסידה לבת ארצה, ז'וסטין הנין). באותה שנה גם זכתה בטורניר הזוגות בווימבלדון ובשבעה טורנירים נוספים לזוגות, יחד עם שותפתה אי סוגיאמה מיפן. בחודש אוגוסט של שנה זו דורגה לראשונה במקום הראשון בעולם.
2005
במרץ 2005 חזרה קלייסטרס לסבב הנשים וזכתה בטורנירים החשובים באינדיאן וולס ובמיאמי, כשהיא מנצחת בדרך לתארים את לינדזי דבנפורט, ילנה דמנטייבה, אמלי מאורסמו ומריה שראפובה. בהמשך השנה היא זכתה ב-9 טורנירים נוספים, ביניהם תואר הגראנד סלאם הראשון שלה, באליפות ארצות הברית הפתוחה, בו ניצחה את ונוס ויליאמס, מריה שראפובה ומרי פירס. בשנת 2005 היא הצהירה כי בשנת 2007 היא תפרוש מטניס מקצועני, משום שלדעתה עד 2007 היא תמצה את עצמה מבחינת יכולותיה ורצונותיה.
2007 - הפרישה
ב-6 במאי 2007, כמה חודשים לפני המתוכנן (התכנון המקורי היה כי היא תפרוש אחרי טורניר ווימבלדון), קים קלייסטרס, עדיין לא בת 24, פרשה מטניס מקצועני אחרי 8 שנים בסבב, כאשר היא מדורגת במקום ה-4 בעולם. בהודעת הפרישה שנכתבה באתר הרשמי שלה, הבלגית הצהירה כי: "עכשיו הגיע הזמן לשינוי בחיים, זמן להינשא (עם הכדורסלן בריאן לינץ'), ואולי לילדים. עכשיו יהיה לי זמן למשפחתי וחבריי, בלי להיות בנסיעות ואימונים, ובלי לקרוא כל מיני רכילויות ושקרים בתקשורת. יש לי זכרונות גדולים מהקריירה שלי, הניצחונות המרגשים והרבים, הזכייה בגראנד סלאמס, התמיכה של האוהדים הבלגים והזרים. תודה מיוחדת נשלחת לכם".
2009 - החזרה לפעילות
במרץ 2009 הודיעה קלייסטרס על חזרתה לסבב ה-WTA. היא נימקה החלטה זו בטענה שחזר לה ה"רעב" למשחק. עוד סיפרה שהיא הגישה בקשות לקבלת כרטיסים חופשיים לטורנירים בסינסינטי, בטורונטו ולאליפות ארצות הברית הפתוחה. היא זכתה באליפות ארצות הברית כשניצחה בשלב הגמר את קרוליין ווזניאקי מדנמרק 5-7, 3-6 ורשמה תואר גראנד סלאם שני בקריירה, תוך שהיא מנצחת בדרך את מריון ברטולי, ונוס ויליאמס, לי נה וסרינה ויליאמס.
2010
בשנה זו זכתה קלייסטרס בחמישה טורנירים קלייסטרס רשמה את תוארה הראשון באותה שנה בחודש ינואר בטורניר בריסביין, בו ניצחה בשלב הגמר את ז'וסטין הנין בת ארצה בשלוש מערכות.
הזכייה השנייה התרחשה בטורניר החובה מיאמי, פלורידה בחודש אפריל. בדרכה לגמר גברה קלייסטרס על יריבות כדוגמת ויקטוריה אזרנקה הבלארוסית שכיהנה כאלופת הטורניר ב-2009 בשלב שמינית הגמר, על סמנתה סטוסור האוסטרלית בשלב רבע הגמר, על ז'וסטין הנין בפעם השנייה באותה העונה בשלב חצי הגמר, ובשלב הגמר עצמו גברה על ונוס ויליאמס האמריקאית בשתי מערכות חלקות ( 2-6 1-6)
הזכייה השלישית התרחשה בטורניר סינסינטי, אוהיו. בשלב חצי הגמר התמודדה מול אנה איבנוביץ' הסרבית, התמודדות זאת הוכרעה לטובת קלייסטרס לאחר משחקונים ספורים משום שאיבנוביץ' נאלצה לפרוש. בשלב הגמר גברה על הרוסיה מריה שראפובה בשלוש מערכות, כאשר במהלך ההתמודדות הרוסיה עמדה בפני מס' נקודות אליפות, מעט לפני שהחל גשם והמשחק הופסק. לאחר ההפסקה הצילה קלייסטרס את נקודות האליפות בהן החזיקה שראפובה, זכתה בשתי המערכות הבאות ובטורניר.
באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בספטמבר 2010 זכתה קלייסטרס בתואר בפעם השנייה ברציפות לאחר ניצחון בגמר על ורה זבונרבה מרוסיה 2-6, 1-6.
ב-31 באוקטובר 2010 זכתה באליפות סבב ה-WTA כשגברה בגמר על קרוליין וזניאקי, ובכך זכתה בפעם השלישית באליפות הסבב.
בסוף השנה קלייסטרס זכתה בפרס "שחקנית השנה של ה-WTA" בפעם השנייה בקריירה.
2011
קלייסטרס פתחה את העונה בטורניר סידני באוסטרליה. במשחק הגמר היא הפסידה לנה לי מסין (11 בעולם) בתוצאה 7-6 (3), 6-3, למרות יתרון 0-5 במערכה הראשונה.
באליפות אוסטרליה הפתוחה גברה קלייסטרס בשלב חצי הגמר על ורה זבונרבה 6–3, 6–3 (2 בעולם), ובכך הבטיחה את העפלתה למקום השני בעולם, אז הדירוג הגבוה ביותר מאז חזרתה לסבב. בשלב הגמר היא ניצחה את נה לי ב-3 מערכות 6-3, 3-6, 3-6 וזכתה בתואר ראשון לסבב בשנה זאת, בגראנד סלאם. היה זה תואר הגראנד סלאם הרביעי של קלייסטרס והראשון שלה מחוץ לארצות הברית. בזכייה בתואר הבהירה שהיא ראויה לכינוי שהדביקו לה האוהדים האוסטרלים; "Aussie Kim" (קים האוסטרלית).
בטורניר פריס באולם שנערך בפברואר ניצחה קלייסטרס את ילנה דוקיץ' ברבע הגמר, 3-6, 0-6. ב-11 בפברואר, בעקבות ניצחון זה, היא הבטיחה את העפלתה בחזרה למקום הראשון בדירוג העולמי, למשך שבוע, תוך שהיא עוקפת בדירוג את קרוליין ווזניאקי. בשלב הגמר היא הפסידה לפטרה קביטובה (מדורגת שלישית בטורניר) 4–6, 3–6.
בטורניר אינדיאן וולס בקליפורניה שנערך במרץ הפסידה קלייסטרס בשלב שמינית הגמר למריון ברטולי לאחר פרישה בגלל פציעה בכתף כשהתוצאה הייתה 3-6, 3-1.
למרות הפציעה בכתף, החליטה קלייסטרס לנסות להגן על התואר במיאמי. בשלב שמינית הגמר היא חזרה מפיגור 5-1 40-0 במערכה המכרעת מול אנה איבנוביץ' בדרך לניצחון 6-7(4), 6-3, 6-7(5). היא נוצחה בשלב רבע הגמר בידי ויקטוריה אזרנקה 6-3, 6-3.
ב-10 באפריל דווח באתר הרשמי של קלייסטרס כי היא נפצעה ברגלה במהלך ריקוד בחתונה של בן דודה, כאשר היא רקדה יחפה ונעל עקב דרכה על כף רגלה. בשל כך, היא החמיצה את עונת החימר והגיעה ללא הכנה לאליפות צרפת הפתוחה. היא הפסידה כבר בסיבוב השני לארנצ'ה רוס מהולנד (114 בעולם) בתוצאה 3-6, 7-5, 6-1.
בטורניר ההכנה לווימבלדון בדן בוס הפסידה קלייסטרס בסיבוב השני לרומינה אופראנדי מאיטליה בתוצאה 7-6(5), 6-3. היא נפגעה ברגלה במהלך משחק זה. בעקבות פציעה זו, קלייסטרס הודיעה על פרישתה מטורניר ווימבלדון.
ב-19 באוגוסט קלייסטרס הודיעה באופן רשמי על פרישה מטורניר אליפות ארצות הברית הפתוחה, בו זכתה בשנתיים האחרונות. היא גם הודיעה על פרישה מטורניר טוקיו ומטורניר בייג'ינג.
חזרה מפרישה בפעם השנייה
ב-17 בפברואר 2020 שיקחה את משחקה הראשון בסבב המקצועני לאחר למעלה מ-7 שנים שלא התחרתה, במסגרת הסיבוב הראשון של טורניר דובאי. היא התמודדה נגד גרבינייה מוגורוסה, שהגיעה מספר שבועות קודם לכן לגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה. על אף שהפסידה במשחק בתוצאה 6-2 7-6, קלייסטרס גרפה מחמאות מרחבי עולם הטניס.
סגנון המשחק
עד פרישתה הראשונה ב-2007, קלייסטרס נחשבה לשחקנית הגנתית יחסית. כששבה מהפרישה, קלייסטרס ניחנה במשחק התקפי ושוטף, תוך כדי שהיא חובטת בכדור בעצמה רבה. הצד החזק במשחק שלה הוא חבטת כף יד העמוקה שלה, בעזרתה היא אוהבת להוציא את יריבותיה מהמגרש ולהשאיר את המגרש פתוח. "כשחזרה מפרישה, דיברנו על הדברים שהיא רוצה לפתח ולשפר", סיפר מאמנה, וים פיסט, "ביקשנו ממנה להיות יותר אגרסיבית. היא עדיין הגנתית לפעמים, אבל לרוב היא מאוד אגרסיבית. זה ההבדל הגדול".
משרד הביטחון נ' גישה – מרכז לשמירה על הזכות לנוע
עע"מ 3300/11 מדינת ישראל – משרד הביטחון נ' גישה – מרכז לשמירה על הזכות לנוע הוא ערעור על פסק דינו של בית המשפט לעניינים מינהליים בתל אביב שניתן ביום ב-19 בדצמבר 2011 כתוצאה מסירובה של המדינה (משרד הביטחון) למסור מידע לארגון "גישה – המרכז לשמירה על זכות לנוע" בהתאם לחוק חופש המידע. בית המשפט העליון דחה את ערעורה של המדינה על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בעתירה מנהלית אשר חייב אותה למסור לארגון "גישה" מסמך הידוע כ"מצגת הקווים האדומים" שבו מחושבת כמות קלוריות המינימלית הדרושה לקיומם של תושבי רצועת עזה, זאת כחלק מהגבלת העברת טובין לרצועה שהייתה בתוקף עד יוני 2010.
ביהמ"ש קבע כי אף אם מדובר במידע שעשוי להיחשב ל"ענייניה הפנימיים" של הרשות, בהתאם לחיסיון היחסי שבסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע, הרי שכל עוד לא נימקה הרשות מדוע אין למסור את המידע, היה עליה למוסרו. כך גם העיר השופט עמית כי היה על הרשות לבחון מסירת חלקים מהמידע, בהתאם לסעיף 11 לחוק וכן כי אין חשש של ממש לביטחון מעצם כך שלא דובר במסמך שאומץ. השופט עמית שכתב את דעת הרוב, קבע עוד כי העובדה שחלקים מהמידע פורסמו בכלי התקשורת זה מכבר מקלה על האפשרות לפרסם את המידע, אך היה בדעת יחיד לעניין זה כאשר הש' חיות והש' ג'ובראן לא ראו בעובדה זו כשיקול מכריע בהחלטה.
פסק הדין בעל חשיבות רבה שכן הוא תוחם במידת מה סייגים שונים לחוק. כך, למשל, קובע פסק הדין כי הסייגים המעוגנים בסעיף 8 ו-9 לחוק חופש המידע אינם "סוף פסוק", כפי שמשתמע מהוראות החוק, וכל החלטה לסירוב למסור מידע צריכה להיבחן בהתאם לסעיפי החוק תוך בחינה אם אלה לקחו את העקרונות של סעיפים 10 ו-11 לחוק חופש המידע בהתאם, ואם ניתן לעשות שימוש בסעיף 17(ד) ולהורות על מסירת המידע.
חוק חופש המידע
חוק חופש המידע נחקק על ידי הכנסת במאי 1998 ונכנס לתוקפו במאי 1999. החוק קובע את זכותו של כל אזרח לקבל מידע מרשות ציבורית באופן שיאזן בין החופש למידע ובין שמירה על ביטחון המדינה, הזכות לפרטיות וכדומה. החוק קובע מי רשאי לקבל מידע, אילו סוגי מידע מותר למסור, וכן החוק מפרט את הנוהל להגשת הבקשה והטיפול בה.
מטרתו של חוק חופש המידע היא להסדיר את זכות המידע לציבור ולאפשר לכל אזרח או תושב לקבל מידע מרשויות השלטון. הזכות למידע המונחת בבסיסו של חוק חופש המידע היא מיסודותיה של הדמוקרטיה ונתפשת כתנאי להגשמת זכות הציבור לדעת וליכולתו לגבש עמדות ולבטאן, כמו גם להפעיל פיקוח ובקרה על רשויות השלטון ולקחת חלק בעשיה השלטונית ובעיצובה של תרבות שלטונית ראויה.
מדיניות הסגר על רצועת עזה
הסגר על רצועת עזה הוטל על רצועת עזה על ידי ישראל ומצרים החל משנת 2007, זאת בעקבות השתלטות של ארגון החמאס על רצועת עזה, במסגרתה הכריזה ישראל על הרצועה כשטח עוין. כתוצאה מהכרזה זו חלה הקשחת נהלים בנוגע למעבר סחורות ואנשים במעברי הגבול שבשליטת ישראל. במסגרת הסגר אפשרה ישראל מעבר של מוצרים בסיסיים בלבד לתוך הרצועה כדי למנוע משבר הומניטארי. במרוצת השנים, ישראל הקלה על הסגר מספר פעמים ואפשרה כניסה של סחורות שבעבר היו אסורות לכניסה. הקלות אלו הגיעו בעיקר לאחר שני המבצעים הקודמים ברצועה- "עופרת יצוקה" ו"עמוד ענן", שלאחריו ישראל אפשרה הכנסה של חומרי בנייה לרצועה תחת פיקוח, אולם עצרה זאת בעקבות חשיפת המנהרה ההתקפית ליד קיבוץ עין השלושה.
גישה - מרכז לשמירה על הזכות לנוע
מרכז גישה הוא ארגון זכויות אדם ישראלי שנוסד בשנת 2005 ומטרתו היא "הגנה על הזכות לחופש תנועה של פלסטינים, במיוחד תושבי רצועת עזה, המעוגנת במשפט הבינלאומי ובמשפט הישראלי".
הארגון דוגל בתפיסה על פיה חופש התנועה הוא זכות יסוד אשר מהווה בסיס למימוש זכויות נוספות, ועל כן פועל הארגון במישור המשפטי ובמישור הציבורי לשם שמירה על זכות זו והזכויות הנפגעות מהפרתה. במישור המשפטי פועל הארגון על ידי פנייה לרשויות המדינה ולבתי המשפט בשמם של אנשים וארגונים אשר זכויותיהם נפגעות, ובמישור הציבורי פועל הארגון על ידי פרסומים בכלי התקשורת השונים לשם הגברת המודעות והרגישות לזכויות האדם של הפלסטינים ותושבי רצועת עזה.
חתול טאבי
חתול טאבי או חתול מפוספס הוא חתול בית בעל פרווה המכילה פסים, נקודות, או צורות מעגליות. חתולים אלה אינם גזע ייחודי. ולמעשה פרוותם בעלת גוון טבעי לחתולים, שמקורו ככל הנראה מאביו של חתול הבית, חתול הבר.
ניתן למצוא צורות פסים דומות בקרב גזעים רבים של חתולים, וכן בקרב חתולים בעלי גזעים מעורבים. כאשר סוגים שונים של חתולים יתרבו באופן אקראי, צאצאיהם בדרך כלל יהיו בעלי פרווה בצבע חום-אפור ובעלי עיניים ירוקות – תכונה זו הובילה את חוקרי הגנטיקה להאמין כי מדובר בפנוטיפ פראי משותף של חתול הבית. לחתולים המפוספסים ישנו בדרך כלל מעין צורת "M" על המצח שלהם.
גון הפרווה של החתולים המפוספסים איננו אחיד: צבע פרוותם יהיה לרוב אפור עם פסים שחורים, אף על פי שקיימים גם גוונים שונים של אפור-חום, חום עם פסים שחורים או צבע חום אדמדם. צבע הפרווה של החתול המפוספס קשור בדרך כלל גם לצבע עיניו: החתולים בעלי הפרווה החומה או האפורה-חומה יהיו בעלי עיניים בצבע ירוק.
משרד הביטחון נ' גישה – מרכז לשמירה על הזכות לנוע
ההליכים שקדמו לדיון בביהמ"ש העליון ועובדות פסק הדין
הדיון בפסק דין זה התמקד במסמך המכונה "מצגת קווים אדומים" בו מחושבת כמות הקלוריות המינימלית הדרושה לקיומם של תושבי רצועת עזה. המדינה סירבה למסור את המסמך בטענה שמדובר הן במסמך רגיש והן במסמך עבודה פנימי שמוגדר כטיוטה ולכן אין חובה לגלותו, זאת בהתאם לחיסיון היחסי המעוגן בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע לפיו רשות ציבורית אינה חייבת למסור מידע בדבר דיונים פנימיים או טיוטה שנכתבה לצורך קבלת החלטה.
ביהמ"ש קבע כי גם אם המסמך אכן מהווה טיוטה במובן החריג הקבוע בסעיף 9(ב)(4) לחוק, אין מדובר בחילופי דעות בין חברי הרשות, אלא במסמך המכיל נתונים עובדתיים אשר שימשו בסיס לדיון בשאלת היקפי המזון שיוכנס לרצועת עזה, ועל כן הרציונל לחסיון שבבסיס סעיף 9(ב)(4) – החשש להשפעתו של "האפקט המצנן" – כלל לא מתקיים. זאת ועוד, ביהמ"ש דחה את טענת המדינה כי מדובר במידע רגיש מכיוון שלא ניתן נימוק משכנע המסביר את רגישותו וכן לא ניתנה סיבה מספקת מדוע מסמך זה רגיש יותר מיתר המסמכים שהמדינה העבירה זה מכבר לארגון גישה. בנוסף, ביהמ"ש ציין כי מכיוון שמדובר במסמך שעניינו בריאות הציבור, ישנה חשיבות מיוחדת לגלותו. על כן, הורה ביהמ"ש על גילוי המצגת, ועל החלטה זו הגישה המדינה ערעור.
טענת המדינה
המדינה טענה כי אין להורות על גילוי מסמך "מצגת קווים אדומים" שכן הוא בגדר "טיוטה" אשר חוסה תחת הסייג המעוגן בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע: (ההדגשות אינן במקור)
הסייג מבקש להגן על חשיפת תוכנו של דיון פנימי כדי לא להכביד על המשתתפים ולאפשר להם להתבטא בפתיחות ובחופשיות ללא חשש מן האפקט המצנן (Chilling effect) - האפקט המתבטא "ברתיעתם של עובדי הרשות הציבורית ועובדיה לקיים דיונים כנים מקום בו לא מובטח מעטה מסוים של חיסיון לדעות המוחלפות במסגרת תהליך קבלת החלטות. מתן אפשרות לעובדי הרשות לקיים ביניהם דיאלוג פתוח וגלוי, בלא חשש כי דברים שייאמרו על ידיהם בדיונים פנימיים או בחוות דעת פנימיות ייחשפו לעין כול, נועד אפוא להגן על איכות החלטותיהן של רשויות הציבור ועל האפקטיביות של תהליך קבלתן, וזוהי התכלית המרכזית שביסוד הסייג".
לבסוף טענה המדינה כי אין מקום להידרש להוראות סעיף 10 לחוק חופש המידע המטיל על הרשות חובה לייחס משקל ראוי לשיקולים השונים בעת סירוב למסור מידע שכן אין מדובר בעניין ציבורי, בריאות הציבור, בטיחותו או שמירה על איכות הסביבה. לחלופין, לפי הרשות הציבורית, הוראות הסעיף מולאו ועמדה בדרישותיו שכן העבירה זה מכבר מספר מסמכי מדיניות לארגון גישה.
טענות "גישה – מרכז לשמירה על הזכויות לנוע"
בהתבסס על הצעת חוק חופש המידע, טענו מרכז גישה כי זכות הציבור לדעת היא אחת מזכויות היסוד במשטר דמוקרטי, היא מהווה תנאי בסיסי להגשמתו של חופש הביטוי ולמימוש זכויותיו הפוליטיות האחרות של אדם בכל תחומי החיים. קיימים שני טעמים עיקריים העומדים בבסיס הזכות לחופש המידע והם "הטעם הדמוקרטי" לפיו הזכות לדעת מהווה אבן יסוד של חברה חופשית, ו- "טעם הבעלות" לפיו הרשויות מחזיקות במידע בנאמן של הציבור, שהוא הבעלים של המידע.
מרכז גישה טענו כי המסמך עסק בריכוז נתונים שנאספו בעבודת מטה לצורך דיון בשאלת כמות המזון ולא בהחלפת דעות בין עובדי הרשות, לכן לא מתקיים חשש לאפקט המצנן העומד ביסוד סעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע. לחלופין טענו מרכז גישה כי בהנחה והמדינה עמדה בסייג של סעיף 9(ב) לחוק, עליה לקיים גם את דרישות המידתיות והסבירות המעוגנות בסעיף 10 ו-11 לחוק חופש המידע.
לפי מרכז גישה, המדינה הסתפקה בטענות כלליות ועמומות ללא מתן הסבר מספק בדבר רגישות המסמך – הרשות הציבורית לא פירטה מדוע מדובר במסמך רגיש, אילו חלקים מהמידע רגישים ובמה שונה מסמך זה ממידע אחר שכבר נמסר על ידי המדינה לארגון.
מרכז גישה טענו כי למדו על המצגת מכתבה שהתפרסמה באמצעי התקשורת בשנת 2009 והמדינה כבר חשפה ממילא שלושה מסמכים בנושא המדיניות: "נוהל הרשאת הכנסת טובין לרצועת עזה", "נוהל מעקב ואומדן מלאים ברצועות עזה" ו"רשימת מוצרים הומניטאריים המאושרים להכנסה לרצועת עזה". לפי מרכז גישה, פרסומים אלה ממתנים את הפגיעה הפוטנציאלית הטמונה בפרסום המצגת לכן על הרשות הציבורית לגלות את המידע שכן נחלש האינטרס שלא לגלותו בשנית.
דיון משפטי - הנמקות
עיקר הדיון בפסק הדין מתמקד בסייג של סעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע העוסק במידע בדבר דיונים פנימיים, התייעצויות פנימיות, חוות דעת, טיוטה, עצה או המלצה שניתנו לצורך קבלת החלטה. תכליתו של הסעיף למנוע את 'האפקט המצנן' (Chilling effect). אפקט מצנן משמעו רתיעה של חברי הרשות הציבורית מקיום דיון פתוח וגלוי בשל חשש כי דברים שייאמרו על ידם בדיונים פנימיים ייחשפו לעיניי כל, מה שעשוי לפגוע באיכות וכנות הדיונים.
את פסק הדין נתן השופט עמית, אליו הצטרפו השופטת חיות והשופט ג'ובראן, אשר הגיעו לאותה תוצאה אך חלקו על חלק מנימוקיו.
השופט עמית קבע בדעת רוב, בניגוד לקביעת ביהמ"ש בערכאה הקודמת, כי אין לקבוע מראש כי מידע הכולל נתונים שנערכו ונאספו לצורך דיונים פנימיים של הרשות (להבדיל ממסמך המשקף החלפת דעות או הצעות החלטה) אינו בא בגדר החריג שבסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע. מסקנה שכזו חוטאת, הן ללשון החוק, והן לתכליתו. במקרה דנן, יש לראות במסמך שבמחלוקת כטיוטה עליה חלה הוראת סעיף 9(ב)(4) לחוק, למרות העובדה שהיא כוללת נתונים עובדתיים אשר שימשו בסיס לדיון.
עם זאת, לא די בכך שהמידע המבוקש נכנס בגדר אחד הסייגים על מנת לפטור את הרשות מגילוי המידע. בבוא הרשות לשקול לסרב למסור את המידע הנכלל בגדר החריג שבסעיף 9(ב)(4) לחוק, עליה לוודא כי הדבר עולה בקנה אחד עם תכלית החריג (ובמקרה דנן - החשש מפני "אפקט מצנן"), לצד התחשבות ביתר השיקולים הרלוונטיים, לרבות אלה המנויים בסעיף 10 לחוק חופש המידע שעניינו בסבירות וסעיף 11 לחוק שעניינו במידתיות.
השופט עמית קבע, כי בחינת ההחלטה הנדונה בהתאם למסננת של סעיפים 10–11 לחוק מובילה לתוצאה לפיה יש להסיר את החיסיון מעל המסמך, זאת בשל כמה טעמים: השופט עמית מדגיש כי האיזון בין השיקולים אינו גורף, ויש לבחון כל מקרה לגופו. על כן ולאור האמור, קובע השופט כי דין הערעור להידחות.
השופט ס' ג'ובראן
מצטרף גם הוא לתוצאה, אך חולק על השופט עמית במספר נקודות:
סבירות ההחלטה של הרשות: לגישת השופט ג'ובראן, היה מקום להורות על פרסום המצגת ללא קשר לשאלת הדלפתה לכלי התקשורת. עצם העובדה כי ישנה אפשרות שחשיפת המידע תעורר מחלוקת בציבור אינה עילה להסתרתו. בהמשך לכך, לגישתו יש לתת משקל מוגבר לאינטרס הציבורי בגילוי המידע מקום שבו עסקינן בתנאי הקיום המינימליים של קבוצה שאין לה כל ייצוג במנגנוני השלטון בישראל. הסתרת מידע על ידי המדינה מונעת את יכולת התושבים לפקח על פעולות הרשות ולהבטיח כי היא עומדת בהתחייבויותיה. לגישתו של השופט, אין במצגת האמורה אף לא עמדה אחת, והיא כוללת אך ורק נתונים עובדתיים אשר אינם חושפים ולו מקצת את עמדתם של מי מעובדי הרשות לעניין מדיניות של ישראל לכן אין בחשיפתם כדי ליצור אפקט מצנן להבעת עמדות. כמו כן, העובדה שהמידע לא שימש לקבלת החלטה לבסוף, אינה טעם ממשי לאי חשיפתו שכן אין בכך כדי להצביע על כל פגיעה שתגרם למדינה מהחשיפה. אם המדינה רוצה למנוע את הפרסום, ראוי שהיא תציג לביהמ"ש חשש קונקרטי לתוצאות העלולות להתעורר מפרסום המסמך, ולא תסתפק באמירות כלליות בעלמא. במקרה דנן, לא ניתן כל נימוק בעל משקל לאי פרסום המסמכים, ולפיכך יש להורות על פרסום המצגת.
החלטה
עתירת המדינה נדחתה, ביהמ"ש הורה על גילוי המסמך.
בעקבות פסק הדין
קביעתו של הש' עמית בפסק הדין מהווה חידוש פסיקתי שכן קובע כי הסייגים המעוגנים בסעיף 8 ו- 9 לחוק חופש המידע אינם סוף דבר, כפי שמשתמע מהוראות החוק, ובבואה הרשות לשקול לסרב למסור מידע, עליה לשקול את השיקולים הרלוונטיים המנויים בסעיף 10 לחוק חופש המידע (עניינו סבירות) וסעיף 11 לחוק (עניינו מידתיות). קביעה זו צוטטה בפסקי דין רבים והיוותה קרקע לפסיקות דומות נוספות בהסתמך על פסק דין זה, ביניהן: עת"מ 1495/09 עו"ד אביעד פנחס ויסולי נ' עו"ד מיכל טנא הממונה על חוק חופש המידע במשרד המשפטים בו נקבע כי ההלכה הנהוגה בעניין אופן בחינת בקשות חוק חופש המידע ובחינת "המסננות הסטטוטוריות" יבחנו על פי תרשים זרימה של הש' עמית. כמו כן, נקבע בפסק הדין זה, בהתבסס על פסיקתו של הש' עמית, כי גם בהתקיים סייג הקבוע בסעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע, על הרשות לערוך איזון בין השיקולים העומדים בבסיס הסייג בבואה לקבוע האם לגלות את המידע. עת"מ (י-ם) 43334-02-17 בן כספית נ' עיריית ירושלים הש' דראל מצטט את פסיקתו של הש' עמית בנוגע לעמימות שבניסוחו של סעיף 10 לחוק חופש המידע ובהזהירו כי שימוש נרחב בו עלול לרוקן מתוכן את סעיפים 8 ו-9 לחוק. עת"מ (ת"א) 26599-10-16 התנועה לחופש המידע ע"ר נ' ההתאחדות לכדורגל בישראל קובע כי יש לעשות שימוש במבחן הדו שלבי שהתווה בית המשפט העליון בעניין "גישה", קרי גם בהנחה ומדובר במידע החוסה תחת הסייג של סעיף 9(ב) לחוק, על הרשות לעורך איזונים בין השיקולים המנויים בסעיף 10 ו-11 לחוק. עע"מ 615/15 פרופ' יאיר אורון נ' ראש אגף הפיקוח על ייצוא ביטחוני קובע כי סעיף 9 לחוק אינו מהווה סוף פסוק וכי גם בהתקיים הסייג, יש צורך לבחון את "מסננת" הסבירות והמידתיות.
משפט משווה
סעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע מהווה סייג כללי הפורש חסותו על כל טיוטה ותרשומת פנימית. הסעיף מקנה לרשות הציבורית שיקול דעת אם למסור מידע בדבר דיונים פנימיים, תרשומות של התייעצויות פנימיות בין עובדי רשויות ציבוריות, חבריהן או יועציהן, או של דברים שנאמרו במסגרת תחקיר פנימי, חוות דעת, טיוטה, עצה או המלצה, שניתנו לצרוך קבלת החלטה. מדינות רבות בעולם הכירו בצורך לחקיקה שתבטיח את חסיון המידע הנוגע לדיונים פנימיים:
אנגליה
בדומה לחוק חופש מידע הישראלי, גם החוק האנגלי מגדיר את חשיבות הציבור לדעת ולקבל מידע מהרשויות הציבוריות, אולם קיימים שני חריגים הקובעים חיסיון יחסי על מסמכים שנוצרו לצורך הליכים פנימיים: סעיף 35 ו-36 לחוק האנגלי. סעיף 35 לחוק האמור קובע כי לא יידרשו לגלות מידע בדבר גיבוש ועיצוב מדיניות ממשלתית, תקשורת בין שרים, הליכים של הקבינט, התייעצויות וכדומה. בדומה לדין הישראלי, בטרם סירוב לבקשת מידע, על הרשות לשקול את אינטרס הציבור בחשיפת המידע. סעיף 36 לחוק שיורי לסעיף 35 וחל על אותם עניינים ואותן רשויות שעליהם לא חל סעיף 35. בכל מקום של התנגשות בין הסעיפים, סעיף 35 גובר. סעיף 36(5) לחוק מסמיך גורם מוסמך בכל רשות ולו בלבד הסמכות לסרב למסור מידע בהתאם לבקשת חוק חופש מידע.
קנדה
בשנת 1985, נחקק חוק חופש מידע הקנדי (Access to Information Act). סעיף 21 לחוק מציין את החיסיון החל על המידע המצוי בידי הרשות, עצה או המלצה, תהליך קבלת החלטות וכדומה. בדומה לדין הישראלי, על ראש הרשות להפעיל שיקול דעת בכל סירוב לבקשת מידע ועליו לנמק בפירוט אודות סירובו. לאחר מכן, בית המשפט יבחן, בכל מקרה לגופו, האם החלטת ראש הרשות הייתה סבירה בנסיבות העניין וראוי להטיל חיסיון על המידע. הסעיף נועד להתמודד עם "האפקט המצנן" שנגרם בעקבות בקשות מידע על פעילותם של שרים ומנע מהם אפשרות להתבטא בחופשיות, כפי שניתן לראות בדין הישראלי.
ארצות הברית
חוק חופש המידע נחקק בארצות הברית ב-1966. החוק מכיר בחשיבות זכות הציבור לדעת ומעניק לכל אדם זכות גישה למסמכים של רשויות הממשל הפדרלי ללא צורך בנימוק הבקשה. אולם, קיימים חריגים לכלל זה, סעיף 5(b) לחוק חופש המידע בארצות הברית למשל, המתייחס לחיסיון מידע פנימי המועבר בין רשויות ותהליך קבלת החלטות. הסעיף מקיים את אותה תכלית המעוגנת סעיף 9(ב)(4) לחוק חופש המידע הישראלי ומנסה להתמודד עם תופעת "אפקט המצנן" תוך עידוד שיח כנה ופתוח על מנת למנוע את הידרדרות איכות קבלת החלטות של הרשות. בית המשפט דוגל בפרשנות מצמצמת בהפעלת החריג ודורש שני תנאים מצטברים להוכחת הטענה: התנאי הראשון הוא שטרם התקבלה החלטה בנוגע למידע שהרשות מבקשת לחסות. התנאי השני הוא שהמסמכים מהווים חלק מההליך האינהרנטי של גיבוש המדיניות ומכילים המלצות או הבעת דעה של עובדי הרשות. כאשר רוצים להפעיל את החריג, נטל ההוכחה מוטל על הרשות.
אוסטרליה
חוק חופש המידע באוסטרליה נחקק בשנת 1982 בעקבות לחץ ציבורי לחקיקתו. תכלית החוק היא ליצור זכות כללית לגישה למידע במסמכים שבחזקת הרשות הציבורית, בכפוף לחריגים. החוק אינו חל על רשויות ביטחון ומודיעין וגופי מסחריים בשוק הפרטי. סעיף C47 לחוק חופש המידע האוסטרלי קובע כי אין הרשות חייבת למסור מידע הנוגד את האינטרס הציבורי בכל הנוגע להמלצה, דעה, התייעצות או דיון פנימי. אולם, בדומה לדין הישראלי, אין הרשות רשאית לסרב למסור מידע בצורה גורפת, ללא בחינת כל מקרה לגופו, ועליה להראות כי חשיפת המידע נוגד את אינטרס הציבורי. ניתן לערער על אי מסירת המידע בפני אומבודסמן, טריבונל מנהלי לערעור או בפני בית המשפט הפדרלי.
האיחוד האירופי
עקרון חופש המידע עוגן באמנה המייסדת את הקהילה האירופית. בשנת 2001, הפרלמנט האירופי ומועצת האיחוד האירופי חקקו את תקנת 1049/2001 שמטרתה לאפשר לכלל הציבור לממש את זכותם לחופש המידע על ידי הנגשת המידע המחוזק בידי הרשות בצורה קלה ונוחה. אולם, סעיף 4 לתקנה קובע סייג לכלל ומאמץ את מבחן "הפגיעה הרצינית". המבחן מכפיף את החלת החיסיון למידע הנמצא בידי הרשות רק בהתקיימו והמבחן לא יופעל כאשר קיים אינטרס ציבורי ממשי בחשיפת המידע.
ג'ון קבוט
ג'ון קבוט (ונטית: Zuan Chabotto, זוּאַן קאַבוֹטּוֹ; איטלקית: Giovanni Caboto, ג'וֹבאַנּיִ קאַבוֹטוֹ; 1450–1499) היה נווט וחוקר ונציאני, אשר בעת הפלגותיו בשירות מלך אנגליה היה אחד האירופאים הראשונים שנחתו על אדמת אמריקה.
ג'ון קבוט נולד באיטליה ב-1450. מקום הולדתו המדויק אינו ידוע, אך מכיוון שמגיל צעיר התגורר בוונציה, וב-28 במרץ 1476 קיבל אזרחות ונציאנית, הוא נודע כוונציאני. בוונציה רכש ניסיון בנווטות במסעות מסחריים לחצי האי ערב, בוונציה אף העלה את הרעיון לשוט מערבה כדי למצוא נתיבים שונים לאיי התבלינים דרך המעבר הצפוני, כפי שדמיין.
ב-1490 עבר עם שלושת בניו, לודוביקו, סבסטיאן וסנצ'ו, לבריסטול שבאנגליה, ונשאר שם לשארית חייו. לא ידוע אם סייע למשלחת שנכשלה ב-1491, אך ברור שלאחר הצלחתו של קולומבוס בשנה שלאחר מכן, החליט להציע להנרי השביעי, מלך אנגליה הצעה דומה. לבסוף, ב-6 במרץ 1496, הוציא הנרי השביעי מכתב המאשר לקבוט ולשלושת בניו לצאת ולחפש איים בצפון, במזרח ובמערב, עם חמש ספינות תחת הדגל האנגלי.
תגליות
בעקבות אישורו של המלך הנרי השביעי, יצא קבוט מבריסטול על הספינה מתיו במאי 1497. המסע היה מסע שגרתי, בחודש שלאחר מכן אותרה יבשה, ייתכן שלברדור, ניופאונדלנד או שהאי קייפ ברטון (קנדה ובריטניה הגדולה הכריזו על קייפ בונביסטה, ניו פאונדלנד כאתר הנחיתה). כשראה סימני מגורים, הוא חקר את חופו הדרומי של האזור. הוא מיפה את קו החוף של צפון אמריקה מנובה סקוטיה לניופאונדלנד.
קבוט האמין שהגיע לחופה הצפוני של אסיה, ושט חזרה ב-6 באוגוסט 1497. כשחזר, תכנן לשוב ולהמשיך ליפן, וקיבל אישור חדש מהמלך ב-3 בפברואר 1498.
חמש ספינות יצאו לדרכן לניופאונדלנד באותה השנה, אך ספינה אחת נאלצה לחזור לאחר שנפגעה מסופה. משאר הספינות לא שמעו עוד, אם כי יש עדויות שמהן מסיקים שקבוט אולי הגיע בפעם השנייה לאמריקה. מסעו של קבוט היה הבסיס לתביעתה של בריטניה על קנדה.
הדרדסים
הדרדסים (מצרפתית: Les Schtroumpfs) הוא זיכיון בלגי העוסק בהרפתקאות מושבה בדיונית של יצורים קטנים, כחולים, דמויי אנוש החיים בכפר עם בתים בצורת פטריות בלב היער. הזיכיון החל כרצועת קומיקס שנוצרה במקור על ידי אמן הקומיקס הבלגי פייר "פיו" קוליפור והופיעה לראשונה בכתב העת "ספירו" ב-23 באוקטובר 1958.
לאורך השנים זכו ספרי הדרדסים לפופולריות רבה והיו בסיס לסרטים, סדרת טלוויזיה, משחקי וידאו, ובובות.
הדרדסים
הדרדסים הם יצורים קטנטנים כחולי עור הלבושים מצנפות לבנות ומכנסיים לבנים (מהם מבצבץ דרך חור זנבם הכחול), המתגוררים בכפר קטן וקסום בלב יער בבתים צבעוניים דמויי פטרייה. חייהם השקטים והטובים מופרים על ידי בני האדם ובעיקר גרגמל המכשף הרשע. גרגמל רוצה ללכוד את כל הדרדסים כדי לאכול אותם ולהשתמש בהם בפורמולה קסומה ליצירת זהב. החתול של גרגמל, חתחתול, עוזר לו בניסיונותיו ללכוד את הדרדסים, אולם בראש מעייניו עומדת טריפת הדרדסים.
קיימים מאה דרדסים שונים. כמעט כל הדרדסים דומים זה לזה (למעט דרדסאבא שכובעו ומכנסיו בצבע אדום). רובם זכרים פרט לדרדסית, דרדסבתא (Nanny Smurf) ושובבית, ומאוחר יותר קסי (הדרדסיות כולן לובשות חצאיות). גובה הדרדסים כגובה 3 תפוחים המוצבים זה על גבי זה. כל אחד מהדרדסים מצויד באביזר או בסימן המזוהה עם האישיות הייחודית שלו (למשל, כובע טבחים, עיפרון, משקפיים, פרח או קעקוע).
הדרדסים הזכרים כמעט שאינם מופיעים בלי הכובעים שלהם, ומתחת לכובעיהם הם קירחים לגמרי.
כל הדרדסים מלבד דרדסתינוק, דרדסית, והדרדסונים הם בני למעלה ממאה שנים.
שפת הדרדסים
לדרדסים יש ניב מיוחד שמתאפיין בשימוש מופרז בשורש "ד.ר.ד.ס." בהטיות שונות במגוון משמעויות. פעמים רבות, הדרדסים מחליפים מילים נפוצות במילים משורש זה, לדוגמה: "אני הולך לדרדס אותו", "לכל הדרדוסים", "איזה דרדס מדורדס", "רעיון מדורדס".
כפר הדרדסים
ברצועת הקומיקס המקורית של הדרדסים משנת 1958 צוין כי הדרדסים חיים בעולם המכונה "Le Pays Maudit" (שפירושו "הארץ המקוללת") ושעל מנת להגיע לעולם של הדרדסים חייבים להשתמש במעשי קסם או לעבור דרך יערות צפופים, ביצות עמוקות, מדבר, ורכס הרים גבוה. הדרדסים עצמם עושים שימוש בחסידות על מנת לנוע למרחקים ארוכים - כמו למשל על מנת להגיע לממלכה בה מתגוררים יוהאן ופירוליט או על מנת להתעדכן במתרחש בעולם החיצון.
כפר הדרדסים מורכב מבתים דמויי פטריות הממוקמים בקרחת יער ומוקפים בדשא, נהר וצמחייה. על אף שישנם בני אנוש שגרים בעולם הדרדסים, כמו גרגמל שחי בקרבת מקום, בפועל כמעט בלתי אפשרי לאתר את כפר הדרדסים אלא אם כן הדרדסים מובילים אנשים אחרים למיקום של הכפר.
סדרת הקומיקס
הזיכיון החל כרצועת קומיקס שהופיעה לראשונה בכתב העת "ספירו" ב-23 באוקטובר 1958. לאורך השנים הופקו 31 ספרי קומיקס של הדרדסים, אשר 16 מתוכם נוצרו על ידי פייר קוליפור עצמו, ויתר ספרי הקומיקס נוצרו על ידי אמנים שונים במסגרת הסטודיו של קוליפור. לאחר שקוליפור עזב את המו"ל דופואיס, פורסמו לראשונה הקומיקסים של הדרדסים במגזינים ייעודיים של הדרדסים, אשר יצאו לשווקים בשפות צרפתית, הולנדית, גרמנית וטורקית. תרגום הקומיקס לאנגלית התפרסם במקור בארצות הברית דרך הוצאת הספרים Papercutz. בארצות הברית פורסמה גם מיני-סדרת קומיקס, על ידי מארוול קומיקס, באמצע שנות השמונים.
סרטים
לאורך השנים הופקו מספר סרטי אנימציה ולייב אקשן של הדרדסים, רובם תורגמו לעברית.
סדרת טלוויזיה
הזיכיון זכה להצלחה עצומה ברחבי העולם לאחר שבתחילת שנות ה-80 חברת האנה ברברה הפיקה עיבוד טלוויזיוני מצויר לדרדסים בשיתוף עם SEPP International SARL. סדרת האנימציה שודרה במקור בארצות הברית ברשת NBC מ-12 בספטמבר 1981 עד 2 בדצמבר 1989. בהמשך הסדרה שודרה בארצות הברית בשידורים חוזרים ברשת USA network עד 1993, ולאחר מכן ברשת Cartoon Network עד 2003. הסדרה משודרת מאז ואילך בארצות הברית בערוץ בומרנג. הסדרה זכתה להצלחה משמעותית כאשר שודרה במקור ברשת NBC, ובעקבות כך לאורך השנים הופקו מספר פרקי ספיישל. הסדרה הייתה מועמדת מספר פעמים לפרס אמי, וזכתה בקטגוריית סדרת הבידור הטובה ביותר לילדים בשנים 1982–1983. הסדרה זכתה להצלחה מתמשכת עד 1990, אז, לאחר כמעט עשור של הצלחה, ביטלה רשת NBC את הסדרה לאחר שהרייטינג של הסדרה החל לצנוח.
בסדרה שולבו מספר יצירות קלאסיות כמוזיקת רקע במהלך הפרקים, בהם הסימפוניה השמינית של המלחין האוסטרי פרנץ שוברט, היצירה פר גינט (גריג) מאת המלחין הנורווגי אדוורד גריג והיצירה תמונות בתערוכה מאת המלחין הרוסי מודסט מוסורגסקי. שידורים חוזרים של התכנית מושמעים בערוץ האחות של רשת הקריקטורה בומרנג.
ב-31 באוגוסט 2017 פורסם לראשונה שחברת ההפקה IMPS ו-Dupuis Audiovisuel ישתפו פעולה בהפקה של סדרת אנימציה חדשה של הדרדסים שתעשה שימוש בגרפיקת תלת-ממד. הסדרה מתוכננת לעלות לשידור במהלך 2021 והיא מיוצרת בשיתוף עם Ketnet (פלנדריה), TF1 (צרפת), KiKa (גרמניה), OUFTIVI (ולוניה), חברת ההפקות של פייר קוליפור ו-Dupuis Audiovisuel. האתחול לסדרה יכיל סיפורים חדשים אשר לא יהוו עיבודים מחודשים לסדרת הקומיקס או לסיפורים ישנים אחרים. הסדרה מתוכננת לעלות לשידור בארצות הברית ברשת ניקלודיאון במהלך 2021.
מהדורת ה-DVD
ב-26 בפברואר 2008, חברת Warner Home Video הוציאה לשווקים 19 פרקים מהעונה הראשונה של סדרת האנימציה ל-DVD. ב-7 באוקטובר 2008, חברת האחים וורנר הוציאה את 20 הפרקים הנותרים של העונה הראשונה ב-DVD.
מוצרים נלווים
החל משנת 1959 ועד סוף שנות השישים חברת דופויס מכרה בשווקים בובות קטנות של דמויות הדרדסים. אך הבובות המוכרות יותר, שנוצרו בכמויות גדולות בהרבה, הן בובות הדרדסים מתוצרת חברת הצעצועים הגרמנית שלייך. רוב בובות הדרדסים שנוצרו לאורך השנים למטרות שיווקיות (למשל הבובות שיוצרו עבור ארוחות הילדים של מקדונלד'ס) יוצרו גם הן על ידי חברת שלייך. לאורך השנים נמכרו למעלה מ-300 מיליון בובות דרדסים.
במהלך שנות השמונים חברת Post Cereals הפיקה שני סוגי דגני בוקר של הדרדסים - Smurf-Berry Crunch ו-Smurfs Magic Berries. במהלך שנות השמונים גם החברות Chef Boyardee ו-DelVerde הפיקו שני סוגי פסטה של הדרדסים. החברות Libby's והיינץ הפיקו בעבר פסטה משומרת של הדרדסים לשוק האמריקאי והקנדי.
משחקי וידאו
לאורך השנים הופקו משחקי וידאו של הדרדסים עבור מרבית קונסולות המשחק הגדולות (כולל הקונסולות NES, Super NES ו-Game Boy, Atari, ColecoVision, Game Gear, Master System, Mega Drive ו-Mega CD ועבור הקונסולה המקורית של הפלייסטישן). וכמו גם למחשב האישי. בשנת 2010 יצאו לשווקים המשחק Smurf Village אשר יוצר עבור מערכות אנדרואיד, אייפד, אייפון ואייפוד טאץ'.
תאוריות קשר
לסדרה הוצגו פרשנויות אחדות החורגות מאופיה כסיפור ילדים תמים:
הדרדסים בישראל
בישראל עלו לשידור העונה הראשונה והשנייה בסדרה החל משנת 1983 בערוץ הראשון.
במהלך שנות התשעים נוספו העונות 3 עד 7 בסדרה בערוץ הילדים.
ב-22 ביוני 2010 חזרה הסדרה לערוץ הראשון עם כל העונות שדובבו עד אז.
באמצע שנת 2012 יצאו 200 פרקים חדשים שלא שודרו עד אז בארץ, כאשר בעלילה שולבו דמויות חדשות רבות. הפרקים החדשים לא שודרו קודם לכן כיוון שנשמעו טענות על תוכן אנטישמי לכאורה שהם כוללים; בהמשך פחתה ההתנגדות.
הסדרה שודרה גם בערוץ ג'טיקס ובערוץ זום.
בספטמבר 2017 החלה החינוכית לשדר את פרקי כל העונות בעריכת וידאו מחודשת, עם הפתיח המקורי של עונות 1 ו-2 שבוצע על ידי שפרירה זכאי.
את השם בעברית הציע יחיעם פדן. דרדס, לפי מילון אבן-שושן, פירושו הוא נעל בית או סנדל. לדבריו, הדרדס קרוב גם "למילה דרדק וגם למילה קונדס, והוא תרגום מקורב של המקור ונוח להטיות עבריות חביבות: דרדס אותה, נהר דרדסיון, כפר דרדסיהו, דרדס שכמוך".
הפקת הדיבוב העברי
הדיבוב המקורי לעברית לשתי העונות הראשונות הופק בשנות ה-80 ובוים על ידי שפרירה זכאי, שקריינה את פתיחי עונות 1 ו-2 והשתתפה בדיבוב בעצמה. בין המדבבים היו ציפי שביט (דרדסית), מוצי אביב (דרדסאבא, קונדסון), איציק סיידוף (גרגמל ודמויות נוספות), שמעון כהן (בר כח ודמויות נוספות), יוני חן (רגזני, ישנוני ודמויות נוספות), ואבי אוריה (בר מוח ודמויות נוספות).
הדיבוב העברי של העונות השלישית עד התשיעית הופק באולפני תומיתות בשנות ה-90 עם מדבבים חדשים, ביניהם גיתית שובל (דרדסית), שי הלפמן (דרדסאבא), ושאול הלוי (גרגמל).
ראיו ואיקאנו
ראיו ואיקאנו דה מדריד (בספרדית: Rayo Vallecano de Madrid) הוא מועדון כדורגל ספרדי משכונת ואיקאס (Vallecas) במדריד. המועדון נוסד בשנת 1924 ומשחק בלה ליגה. האצטדיון הביתי של המועדון, שנקרא על שם השכונה, אצטדיון ואיקאס, מכיל כ-14,700 מקומות ישיבה.
היסטוריה
ב-29 במאי 1924 נוסד המועדון בשם "אגרופסיון דפורטיבה אל ראיו". בשנת 1947 שונה שמו ל"אגרופסיון דפורטיבה ראיו ואיקאנו" ובשנת 1995 נקבע שמו הנוכחי "ראיו ואיקאנו דה מדריד". בתחילת דרכה שיחקה קבוצת המועדון בהתאחדות כדורגל מדרידאית מקומית.
בעונת 1999/2000 סיימה הקבוצה את הליגה הראשונה בספרד במקום התשיעי, שהוא המקום הגבוה ביותר שאליו הגיעה בליגה הראשונה בספרד עד לאותה עונה. בעקבות כך, המועדון שיחק בפעם הראשונה במפעלים האירופאיים במסגרת גביע אופ"א בעונת 2000/2001. הקבוצה הגיעה עד לרבע הגמר, כשבשלב שמינית הגמר ניצחה את ז'ירונדן דה בורדו מצרפת. בשלב רבע הגמר הפסידה לקבוצת דפורטיבו אלבס מספרד והודחה מהטורניר.
בעונת 2006/2007 הגיעה הקבוצה לשלב שמינית גמר הגביע הספרדי, שם הפסידה לסביליה. בעונת 2009/2010 הגיעה הקבוצה שוב לשלב שמינית גמר הגביע הספרדי והפסידה למיורקה. בעונת 2011/2012 חזרה ראיו ואיקאנו לליגת העל כאשר סיימה בעונה החולפת במקום השני בליגת המשנה, ובכך לראשונה שיחקו ארבע קבוצות מקהילת מדריד בליגת העל הספרדית: ראיו ואיקאנו, ריאל מדריד, אתלטיקו מדריד וחטאפה.
בעונת 2015/2016 שינתה הקבוצה את מדי החוץ שלה והסיפה את צבעי הקהילה הגאה, בפס המופיע על החולצה.
פאקו חאמס מונה לתפקיד מאמן הקבוצה בקיץ 2012, ובעונת 2012/2013 סיימה הקבוצה במקום השמיני בליגה הראשונה. זהו המקום הגבוה ביותר אליו הגיעה בספרד. הקבוצה הייתה אמורה להשתתף בליגה האירופית בעונת 2013/2014, אך הושעתה מפעילות במפעלים האירופאיים של אופ"א עקב אי-עמידה בתנאים הפיננסיים שמציבה ההתאחדות האירופית. בעונה זו הגיעה למקום ה-12.
את עונת 2021/2022 פתחה הקבוצה בצורה טובה, ואת העונה סיימה במקום ה-12.
סגל הקבוצה
נכון ל-15 בספטמבר 2022
(קפטן שני) (קפטן)
(בהשאלה מאלאבס)
(בהשאלה מאתלטיקו מדריד)
פריץ הבר
פריץ הבר (בגרמנית: Fritz Haber; 9 בדצמבר 1868 – 29 בינואר 1934), היה כימאי גרמני-יהודי מומר, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1918, "על הסינתזה של האמוניה". היה אבי לוחמת הגזים הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
תחילת דרכו
פריץ הבר נולד למשפחה יהודית אמידה בברסלאו (כיום ורוצלאב) שבשלזיה. אביו, זיגפריד, היה סוחר בצבעים וכן בכימיקלים ששימשו לצורכי רוקחות. הוא החל לימודיו באוניברסיטת היידלברג, בהמשך למד כימיה באוניברסיטת ברלין, וב-1894 סיים לימודיו בקבלת תואר דוקטור. לאחר מכן השתלם בפוליטכניון של ציריך, בשווייץ, במשך שנה. בתום שנה זו שב לברסלאו לניהול העסק המשפחתי, אך עזב במהרה מחוסר התאמתו לעולם העסקים.
ב-1896 קיבל משרת כימאי באוניברסיטה של קארלסרוהה, והתמסר לחקר תהליכי הסינתזה של אמוניה, ודרך הפירוק של נפט גולמי למרכיביו. ב-1901 הוא נשא לאישה את קלרה אימרווהר, בת למשפחה יהודית מכובדת והאישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור למדעים בברסלאו. מנישואים אלו נולד בנם הרמן.
Led Zeppelin (אלבום)
האלבום הציג לציבור את הדינמיקה הייחודית של לד זפלין, מהשילוב בין מוזיקת בלוז לרוק עד לתרומה המוזיקלית המשותפת של כל אחד מחברי הלהקה. על אף שכל היסודות הללו פותחו עוד בהמשך, האלבום היווה סוג של שרטוט בסיסי שלפיו הלהקה המשיכה לעבוד עד סוף הקריירה שלה.
פריץ הבר
תחילת דרכו
כיוון שקריירה אקדמית הייתה חסומה בפני יהודים, הוא הוטבל כנוצרי לותרני, כפי שעשתה אשתו בטרם נישאו. הבר הצהיר שהוא רואה עצמו גרמני לכל דבר ואינו חש זיקה לדת היהודית בהשפעת הפילוסופיה הכללית והשכלתו המדעית. גם בנצרות הוא לא ראה דת, אלא גילוי של שותפות תרבותית, ולכן לא התקשה בהמרת דתו.
Led Zeppelin (אלבום)
היסטוריה
על אף המקוריות הייחודית שהוצגה באלבום, הוא כולל שלושה שירים שנכתבו בידי אמנים אחרים: You Shook Me ו-I Can't Quit You Baby נכתבו בידי אמן הבלוז וילי דיקסון; השיר Babe I'm Gonna Leave You, בניגוד לקודמים, נחשב בטעות בידי ג'ימי פייג' בתור שיר עם בריטי, ולפיכך הוא נתן את הקרדיט לעצמו, אך מאוחר יותר כשהסתבר שהשיר נכתב בידי אן בראדון, הקרדיט הועבר אליה בהדפסות המחודשות של האלבום. לעומת זאת, דיקסון קיבל קרדיט הוגן על כתיבת שני השירים הנ"ל (על אף שמאוחר יותר, You Shook Me קיבל קרדיט על שם ג'יי. בי לנויר), אך בהמשך הלהקה נתבעה על ידי דיקסון של שימוש בשניים משיריו ללא מתן קרדיט באלבומם השני, Led Zeppelin II.
פריץ הבר
תחילת דרכו
ב-1906 הוא מונה לכהן כפרופסור לכימיה פיזיקלית ולאלקטרוכימיה וכן כמנהל המכון המיוחד שהוקם בקלרסרוהה לחקר שני נושאים אלו. ב-1908 מונה לפרופסור מן המניין לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת ברלין. בשל משכורתו הזעומה כמרצה זוטר באוניברסיטה, התפרנס במשך 12 שנה גם מהמצאת פטנטים, מכתיבת ספרי כימיה שזכו לפרסום רב ומייעוץ לתעשייה הפרטית.
Led Zeppelin (אלבום)
היסטוריה
השיר Dazed And Confused נחשב לחותם של האלבום: פתיחת השיר האפלולית מאופיינת בעבודת בס של ג'ון פול ג'ונס, עבודת תיפוף אגרסיבית מצד ג'ון בונהם וריפי גיטרה עוצמתיים מצד פייג'. החלק המרכזי של השיר מציג את פייג' מנגן על הגיטרה בעזרת קשת של כינור, טכניקה בהמצאתו בתקופה בה עבד בתור גיטריסט אולפנים, ומאוחר יותר בתור הגיטריסט בלהקת ציפורי החצר.
פריץ הבר
המצאת התהליך התעשייתי לייצור דשן
מחקרו של פריץ הבר עסק במציאת התנאים הדרושים של לחץ וטמפרטורה לייצור אמוניה (תרכובת של חנקן ומימן) מלאכותית. לתהליך זה חשיבות אדירה מהיות אמוניה אבן יסוד בתהליך ייצור הדשן הכימי. השיטה שפותחה בשיתופו של קארל בוש, בוצעה בהכנסת תערובת גזים של מימן וחנקן לגליל בלחץ של 200 אטמוספירות, ובטמפרטורה של 500 מעלות צלזיוס, כל זאת בנוכחות זרזים של אוסמיום ואורניום. תהליך זה נקרא תגובת הבר-בוש. ב-2 ביולי 1909 הממציאים ערכו הדגמה בפני מנהלי BASF, החברה הכימית הגדולה ביותר בגרמניה של אותה תקופה. החברה הטילה על שניים ממדעניה לשפר את התהליך, והללו אומנם מצאו תערובת של כמה זרזים אחרים, פחות נדירים, שמקורם בתרכובות ברזל. התהליך שופר מבחינה טכנולוגית ובשנת 1913 הוחל בייצור תעשייתי של החומר. על תהליך זה זכה פריץ הבר בפרס נובל ב-1918, בעוד קארל בוש זכה ב-1931 בפרס נובל על מחקריו בראקציות המתרחשות בלחץ ובטמפרטורה גבוהים.
Led Zeppelin (אלבום)
היסטוריה
האלבום הדגים התפרסות על מספר רב של מרקמים מוזיקליים מלבד ריפי גיטרה עוצמתיים. הקטע האינסטרומנטלי באלבום Black Mountain Side הציג את היצירתיות המוזיקלית הייחודית של פייג', כשבמקביל השיר Babe I'm Gonna Leave You מציג את היכולות של פייג' על גיטרה אקוסטית, שיתפתחו מאוחר יותר ויהוו את הבסיס לאלבום Led Zeppelin III. בשיר Your Time Is Gonna Come ניגן פייג' לראשונה על גיטרת פדל סטיל ולטענתו "היא הייתה קצת לא מכוונת".
פריץ הבר
המצאת התהליך התעשייתי לייצור דשן
עם הקמת מכון הקיסר וילהלם לכימיה פיזיקלית ולאלקטרוכימיה ב-1911, מונה הבר למנהל המחלקה לכימיה פיזיקאלית. במקביל כיהן כחבר סגל באוניברסיטת ברלין וכן כחבר באקדמיה הפרוסית למדעים.
Led Zeppelin (אלבום)
היסטוריה
עטיפת האלבום מציגה רפרודוקציה לתמונה המפורסמת של אסון הצפלין של הינדנבורג. התמונה עברה עריכת "פוזיטיב נגטיב" בידי האמן ג'ורג' הארדי.
פריץ הבר
המצאת התהליך התעשייתי לייצור דשן
החשיבות הכלכלית של המצאתו התבטאה בהגברת כמויות ייצור האמוניה, ביישום תהליך הבר-בוש. ב-1913 צרכה החקלאות הגרמנית כ-200 אלף טון אמוניה, ואילו ב-1926 ייצרה גרמניה כ-450 אלף טון. הכפלת הייצור התעשייתי של דשנים כימיים שהתאפשר היה מיסודות המהפכה הירוקה של המאה העשרים ותרם לצמצום הרעב והארכת תוחלת החיים בעולם.
Led Zeppelin (אלבום)
היסטוריה
בשנת- 2003, ערוץ VH1 דירג את האלבום במקום ה-44 ברשימת האלבומים הגדולים ביותר.
פריץ הבר
ייצור אמוניה ליצירת חומרי נפץ במלחמת העולם הראשונה
הדרישה לאמוניה זינקה בגרמניה עם כניסתה למלחמת העולם הראשונה, מהיותה חומר הגלם לייצור ניטראטים המשמשים להפקת חומרי נפץ ואבק שרפה. לפני מלחמת העולם הראשונה, גללי בעלי חיים היו המקור העיקרי לדשן חקלאי, בעוד שניטראטים יובאו מצ'ילה כמלח סלפטר (KNO3). עוד לפני המלחמה עלה הביקוש לניטראטים על ההיצע ותחשיבים שונים הראו כי המחצב צפוי לאזול ב-1940; מכאן הצורך הברור במציאת מקור ליצירת אמוניה, שלא יהיה תלוי במלח סלפטר. זאת ועוד, מרבית חברות הכריה שסיפקו את החומר היו בריטיות. כיוון שגרמניה ובריטניה היו משני צידי המתרס במלחמת העולם הראשונה, נקטעה אספקת המלח לגרמניה. למעשה, ללא תהליך הבר-בוש גרמניה הייתה נותרת ללא חומרי נפץ ודשנים חודשים מספר לאחר פרוץ המלחמה.
Led Zeppelin (אלבום)
רשימת השירים
צד 1
פריץ הבר
ייצור אמוניה ליצירת חומרי נפץ במלחמת העולם הראשונה
ביומה הראשון של מלחמת העולם הראשונה, התייצב פריץ הבר כמתנדב בגיל 46 לצבא הגרמני. הוא קיבל מייד דרגה זמנית של סרן ומונה לראש האגף הכימי במשרד המלחמה. באוקטובר 1914 הוא ערך ניסויים בפגזי גז מדמיע וגילה שאינם אפקטיביים מספיק, לכן הציע לעבור לכלור שישוחרר מבלונים. בכך פתח הבר את עידן הלוחמה הכימית המודרנית והפך לאבי השימוש בגזים רעילים בשדות הקרב. במסגרת זו ובשיתוף פעולה עם ג'יימס פרנק, ריכרד וילשטאטר (חתני פרס נובל לעתיד) ומקס קרשבאום, עסקו בפיתוח שהיה אמור לשבור את קיפאון "מלחמת החפירות". הבר ארגן את הייצור ועבד ללא לאות לייצר מאות טונות של גז כלור ובבניית אלפי בלוני גז, אימן מחלקות חיילים מיוחדות לשימוש בגזים ופיקח אישית על הצבת הבלונים בחפירות. השימוש הראשון היה ב-22 באפריל 1915 במסגרת קרב איפר השני, ובו שוחררו כ-150 טון כלור, לאורך חזית של כ-5 קילומטר, בפרק זמן של כ-10 דקות וגרמו ל-15,000 נפגעים בקרב בעלות הברית.
הבר השתיק את מצפונו בכך שטען כי צרפת השתמשה בגז ראשונה, ובכך שקיווה כי הנשק יגרום לניצחון מהיר של הגרמנים, יקצר את המלחמה וימזער את הזוועות.
Led Zeppelin (אלבום)
רשימת השירים
צד 2
פריץ הבר
ייצור אמוניה ליצירת חומרי נפץ במלחמת העולם הראשונה
כאשר האנגלים פיתחו אף הם יכולת כימית כנגד הגרמנים, הבר הכניס בתגובה לשימוש גז קטלני עוד יותר: גז חרדל המשמש כנשק להשמדה המונית. ידוע כי אשתו של הבר התנגדה לפיתוח הנשק הכימי והתחננה בפניו שיחדל מכך, אך הוא לא שעה להפצרותיה. ב-1 במאי 1915 היא התאבדה בירייה מאקדחו הצבאי. למחרת היום חזר הבר לעבודתו בפיתוח כלי נשק כימיים קטלניים. שמועות ללא סימוכין קשרו בין התנגדות אשתו לפיתוח הנשק הכימי להתאבדותה, אך ייתכן שהמעשה קשור גם להיבטים אחרים, כמו הוויתור שלה על קריירה מדעית למענו, או האובססיה שלו לעבודתו. ב-1917 נישא בשנית לשרלוטה נתן, יהודייה שנדרשה להתנצר לפני נישואיה עימו. נישואיהם ארכו כ-10 שנים ולזוג נולדו בת – אווה הבר-לואיס, ובן – לודוויג "לוץ" הבר, לימים היסטוריון שעסק בתולדות הלוחמה הכימית במלחמת העולם הראשונה.
חודשיים לפני התמוטטות גרמניה, בספטמבר 1918, הקים הבר ביחד עם הרמן אמיל פישר, ולטר נרנסט ומספר כימאים נוספים את המכון ללוחמה כימית. בתום המלחמה הוכרז הבר פושע מלחמה וכתוצאה לקה בהתמוטטות עצבים. הוא נמלט לשווייץ שם קיבל אזרחות. לאחר שבקשות ההסגרה בוטלו, שב לגרמניה וחזר לעסוק בהיחבא בפרויקטים סודיים לאספקת גזי לוחמה לספרד ולרוסיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר המלחמה ניסה לעזור לגרמניה לעמוד בפיצויים הכבדים שהיה עליה לשלם, בחיפוש שיטות להפקת זהב ממי הים. הוא אומנם הצליח לייצר זהב, אך הוצאות הייצור עלו על ערך הזהב והוא הפסיק את ניסוייו.
בשנת 1918 הוענק להבר פרס נובל לכימיה על תהליך ייצור האמוניה. הבר הוגדר כמי "שהיטיב עם האנושות" על ידי פיתוח חומר גלם לייצור דשן. את התהליך הזה כינו בגרמניה "לייצר לחם מן האוויר". ההחלטה להעניק להבר את הפרס גררה מחאות עולמיות רבות.
ב-1919 החל הבר בפיתוח חומרי הדברה כימיים כנגד מזיקים בחקלאות; הוא כיהן כממונה ארצי לנושא ואף עמד בראש "החברה הגרמנית לבקרת מזיקים". החברה פיתחה תכשיר המבוסס על ספיגה באבקה פורוזיבית של חומצה הידרוציאנית, בשילוב עם סם ריחני נדיף, מתקתק ולא רעיל. מטרת ההוספה של החומר הריחני – להזהיר בני אדם לבל יתקרבו אל החומצה מחסלת הכנימות. התכשיר כונה "ציקלון בה" (גרמנית: Zyklon B), החומר (ללא התוספת הריחנית) ששימש לימים את הנאצים הגרמנים ברצח המוני בשואה של יהודים (ואחרים) במחנות ההשמדה אושוויץ-בירקנאו ומיידנק.
ב-1924 יצא הבר למסע סביב כדור הארץ, במסגרתו שהה מספר חודשים ביפן והקים יחד עם היפני הושי הַג׳ימֶה – נשיא הג׳ימה פרמצבטיקה – מכון גרמני-יפני לטיפוח קשרים תרבותיים בין שתי הארצות. עד 1933 השקיע מרצו בהפיכת המכון למרכז מדעי מוביל, בפיתוח קשרי חוץ עם מדענים עמיתים תוך הענקת חופש מדעי לעובדים.
ב-1933 הצטרף למקס פלאנק בדרישה לסילוקו של אלברט איינשטיין מן האקדמיה למדעים של פרוסיה, בגלל הכרזתו כי לא יחזור לגרמניה משום שאינה מכירה בזכויות הפרט ובשוויון בפני החוק.
כל חייו היה הבר פטריוט גרמני נלהב, ולכך יש לייחס את פעילויותיו במלחמה. דוגמה למסירותו אפשר לראות גם בעובדה שהקפיד לבקר את הקיסר הגולה בהולנד, לאחר שגרמניה הפכה לרפובליקה. לכן נדהם כשהאנטישמיות הגרמנית החלה להיות מופנית גם כנגדו. ב-1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נדרש הבר לפטר את כל העובדים היהודים במכון קייזר וילהלם לכימיה פיזיקלית בברלין, בראשו עמד. הוא עשה זאת ולאחר מכן הגיש את התפטרותו בטענה שאינו יכול להמשיך לעבוד בהשפעה של שיקולים גזעניים.
תרומותיו של הבר לגרמניה הושכחו משעלה היטלר לשלטון, והוא עבר לאנגליה. עוד קודם לכן פגש את חיים ויצמן בצרמט, שהזמין אותו למלא את תפקיד ראש המחלקה לכימיה פיזיקלית במכון זיו (לימים חלק ממכון ויצמן למדע) שהוקם אז בארץ. הבר קיבל את ההצעה, אך נפטר כתוצאה מהתקף לב בבית מלון בדרכו לארץ ישראל, בבזל שבשווייץ, ב-29 בינואר 1934.
זמן קצר לפני מותו החל הבר המומר לראות עצמו חלק מהאומה היהודית, באמרו לחיים ויצמן, מראשי הציונות: "באחרית ימי אני רואה עצמי כפושט רגל; אחרי אשר אלך ואינני, ושמי יישכח, עוד יעמוד מפעלך כמצבת פאר בדברי ימיה הארוכים של אומתנו". ארבעים שנה לאחר התנצרותו, ואחרי שאולץ לעזוב את גרמניה בסוף 1933, הוא כתב לאיינשטיין: "מעולם לא הרגשתי יהודי כמו עכשיו" ואילו איינשטיין לאחר מותו הספיד אותו במשפט הבא: "חייו של הבר היו הטרגדיה של היהודי הגרמני – הטרגדיה של אהבה נכזבת". הבר הוריש למכון זיו את הספרייה שלו, שם היא נמצאת גם כיום.
אישיותו המורכבת של פריץ הבר, השלכות עבודתו על חייו האישיים, והעובדה שחלק מעבודתו הקדיש לצמצום הרעב בעולם וחלקה האחר תרם להרג המוני (שמאוחר יותר גם הופנה כנגד בני עמו ובני משפחתו) – מעמידות אותו למבחן ההיסטוריה.
חלקת המשטרה בהר הרצל
חלקת המשטרה בהר הרצל היא חלקת קבורה ממלכתית בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
ייעוד חלקות המשטרה
חלקות המשטרה בבתי העלמין הצבאיים יועדו מכוח חוק בתי קברות צבאיים לקבורת מי שנפלו, או נפטרו, בתקופת שירותם כשוטרי משטרת ישראל ומשמר הגבול, אנשי שירות בתי הסוהר ועובדי שירותי הביטחון, כהגדרתם בחוק.
כמו כן זכאים לקבורה בחלקות אלה מי שכיהנו בעבר בתפקידי מפקחים כלליים, ניצבי משטרה, נציבי שב"ס וראשי שירותי הביטחון.
מיקום החלקה בהר הרצל
בחלקה נקברו גם בכירי המשטרה לשעבר, וביניהם המפקד הראשון של משמר הגבול פנחס קופל, המפקחים כלליים של משטרת ישראל שאול רוזוליו וחיים תבורי וגם בכירי משטרת ירושלים יוסף יהודאי וחיים אלבלדס.
בצדה המערבי של החלקה, בסמוך לכביש העוקף את הר הרצל, מצויה רחבת טקסי הזיכרון לחללי משטרת ישראל ומשמר הגבול, בה נערך טקס זיכרון במסגרת אירועי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
אטנולול
אטנולול (באנגלית: Atenolol) היא תרופה שאושרה לשימוש רפואי בשנת 1975, דור שני של קבוצת חוסמי בטא, חוסמי קולטני בטא 1 המיועדת לטיפול בלחץ דם גבוה, תעוקת לב (אנגינה פקטוריס, כאבים בלב), הגנה מפני נזק נוסף על הלב, היפרתיארודיזם, תסמונת גמילה מאלכוהול וטיפול מונע למיגרנה.
אטנלול לרוב אינה מומלצת כטיפול קו ראשון עבור לחץ דם גבוה, ולרוב ניתנת בשילוב עם תרופות מורידות לחץ דם נוספות או לאחר כשל טיפולי של תרופות אחרות.
מנגנון פעולה
נקשרת באופן סלקטיבי לקולטני בטא 1 הנמצאים על גבי שרירים חלקים והלב. קשירת התרופה גורמת לכך שקטכולאמין, ביניהם אפינפרין אינם יכולים להקשר ולהפעיל את הקולטן, מה שמוביל לירידה בפעילות המערכת הסימפטטית, וכתוצאה אטנולול מובילה לירידה בקצב הלב, ירידה בלחץ דם, והפתחה בכוח התכווצות הלב.
כאשר ניתנת במינונים גבוהים אטנולול מהווה גם אנטגוניסט תחרותי לרצפטורי בטא 1 הנמצאים בכלי הדם ודרכי הנשימה העליונות.