cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2009
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2009 נערך ב-26 באפריל ברויאל פסטיבל הול שבלונדון. הטקס שודר בשידור חי בערוץ BBC One בהנחיית גרהם נורטון. שמות המועמדים פורסמו ב-24 במרץ.
אלכסנדר רגולין
אלכסנדר פאוולוביץ' רגולין (ברוסית: Александр Павлович Рагулин; 5 במאי 1941 -17 בנובמבר 2004) היה שחקן הוקי קרח סובייטי בעמדת המגן, מהכוכבים הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות איתה זכה 3 פעמים במדליית זהב אולימפית. בסך הכול באליפויות אולם ואירופה רגולין זכה ב-22 מדליות, יותר מכל שחקן הוקי קרח סובייטי אחר. נחשב בעיני רבים לאחד המגינים הטובים ביותר בתולדות ההוקי קרח הסובייטי.
בשנת 1961 נכלל רגולין לראשונה בנבחרת ברית המועצות בהוקי קרח וזכה במדליית ארד באליפות העולם. במדי הנבחרת זכה רגולין באליפות העולם ברציפות עד לשנת 1971. בנבחרת שיחק ליד ויטאלי דבידוב ו-ויקטור קוזקין ושלושתם זכו ב-3 מדליות זהב אולימפיות. באליפות העולם בשנת 1966 זכה בתואר "המגן המצטיין של האליפות".
במדי צסק"א, ששלטה באופן מוחלט בליגה הסובייטית, זכה רגולין ב-10 אליפויות ברית המועצות.
ב-1972 שיחק רגולין במדי הנבחרת בסדרת הפסגה מול נבחרת קנדה שהורכבה לראשונה מכוכבים מקצוענים מליגת ה-NHL. רגולין שיחק בשישה משמונת משחקי הסדרה.
בשנת 1973 פרש רגולין ממשחק פעיל והחל לאמן ילדים. בנוסף היה פעיל בארגוני ספורטאים ותיקים ובממסד הספורטיבי של רוסיה.
ספרסודונטה
סְפָּרָסוֹדוֹנְטָה (שם מדעי: Sparassodonta; ביוונית: σπαράσσειν, לקרוע + ὀδόντος, שן), היא סדרת יונקים טורפים שנכחדה. מיני הסדרה חיו בדרום אמריקה והם דומים לטורפים שיליניים שהתפתחו ביבשות אחרות, דבר שמהווה דוגמה לאבולוציה מתכנסת. הם חיו מסוף הקרטיקון עד הפליוקן וחלקו את הגומחה האקולוגית לטורפים גדולים בעלי דם חם עם עופות הטרף ממשפחת הפורוסרקוסיים. עם פלישת טורפים מפותחים יותר מצפון אמריקה במהלך ההחלפה האמריקנית הגדולה, נכחדו מיני הסדרה.
גודלם היה מגוון ונע בין 80 ס"מ לגודלם של חתולים גדולים והגדול מכולם היה התיילקוסמילוס. למשפחת התיילוקוסמיים היו ניבים ארוכים במיוחד ומבנה גולגולת שאפשר לנשוך עם שיניים כאלו, ובשל כך הם נכללים בקבוצת השן חרביים.
המיון הראשון של סדרה זו נקבע על ידי פלורנטינו אמגינו (Florentino Ameghino) בשנות ה-90 של המאה ה-19 תחת מחלקת יונקי הכיס. מאוחר יותר השתנה המיון והם משויכים לקבוצה מטאתריה, בה מצויים יונקי הכיס המודרניים.
פלאביה מקסימיאנה תיאודורה
הדעה הרווחת שהיא הייתה הבת החורגת של מקסימיאנוס. תימוטי ברנס סבור שמקסימיאנוס היה אביה והיא נולדה מאשתו הראשונה.
בסיבות 293 היא התחתנה עם קונסטנטיוס כלורוס ובשביל זה הוא נאלץ להתגרש מאשתו הראשונה. מטרת הנישואים הייתה חיזוק הכוחו הפוליטי. לפי המסורת ההנוצרית בשנת 297 מטורינוס הוזמן לרומא לגירוש שדים מגופתה והצליח בכך.
לזוג נולדו שישה ילדים:
נחל השומר
נחל השומר הוא נחל אכזב קצר באצבע הגליל. אורכו כ־2.55 קילומטרים.
תוואי הנחל
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־700 מטרים מעל פני הים, כ־400 מטרים מדרום־מזרח לקיבוץ משגב עם, ברכס רמים. הנחל זורם לכיוון צפון־מזרח, ולאחר שחולף על כביש 90 (בקטע כפר גלעדי–מטולה), בגובה של כ־290 מטרים מעל פני הים, הוא נשפך לנחל עיון (הנשפך לנהר הירדן).
יהדות ניו יורק
יהדות ניו יורק הייתה הקהילה היהודית הראשונה בארצות הברית עם תחילת התיישבותה בניו אמסטרדם ההולנדית, שהפכה לעיר ניו יורק. מאז המשיכה התיישבות זו בניו יורק במספרים גדולים וכיום אזור העיר הוא השני בעולם מבחינת מספר היהודים הגרים בו, לאחר מטרופולין גוש דן.
1654-1881
הקבוצה היהודית המשמעותית הראשונה הגיעה לניו יורק, שאז נקראה ניו אמסטרדם, בספטמבר 1654 בספינה צרפתית בשם "סט. שארל". קבוצה זו הייתה מורכבת מיהודים ספרדים מהעיר רסיפה בברזיל, שאליה הגיעו אבותיהם לאחר גירוש ספרד. הם ברחו מרסיפה כאשר פורטוגל כבשה מחדש, מידי האימפריה ההולנדית, את מה שמכונה כיום פרנמבוקו. רובם רצו להגיע לאמסטרדם בהולנד, אבל 23 המהגרים הגיעו לניו אמסטרדם, שחודשים ספורים לפני כן הפכה ממושבת סחר של חברת הודו המערבית ההולנדית לבעלת מעמד של עיר. מושל ניו אמסטרדם, פיטר סטויווסנט, לא היה מוכן בתחילה לקבלם, אך נכנע ללחץ חברת הודו המערבית ההולנדית, שנשלטה על ידי בעלי מניות יהודים. עם זאת, הוא הטיל הגבלות רבות ומיסים על נתיניו היהודים. בסופו של דבר, רבים מיהודים אלו עזבו.
כאשר הבריטים כבשו את העיר מההולנדים בשנת 1664 ובהמשך שינו את שמה מניו אמסטרדם לניו יורק, נוסחה ונחתמה שבועת נאמנות של התושבים לעיר ובה הופיע שם יהודי אחד, אסר לוי, וזהו היהודי היחידי שתועד באותו זמן בניו יורק. זמן קצר לפני מותו, בשנת 1680, הגיעו מאמסטרדם שבהולנד חלק מקרוביו.
בית הכנסת היהודי הראשון בניו יורק היה של קהילת שארית ישראל הספרדית, שהוקם בשנת 1682, אך לא היה לו בניין משלו עד לשנת 1730. עם הזמן הפך בית הכנסת למרכזי בחיי היהודים, ובו ארגון שירותים חברתיים וחובת השתייכות לכל תושבי ניו יורק היהודים. אף על פי שהיה רוב אשכנזי לעומת מיעוט ספרדי, המנהגים הספרדיים נשמרו.
בשלב זה הוקמו חברות סיוע-קהילתי רבות. אלו היו בדרך כלל די קטנות, ובית כנסת אחד היה עשוי להיות קשור לכמה ארגונים כאלה. בשנת 1852 הוקם "בית החולים של היהודים", ששינה את שמו בשנת 1871 לבית החולים הר סיני והפך לאחד מבתי החולים הנחשבים בניו יורק.
1881-1945
ב-35 השנים שלאחר 1881 היו גלי ההגירה הגדולים ביותר של יהודים לארצות הברית. הסיבה הישירה הייתה ההתנקשות בחיי הצאר הרוסי, אלכסנדר השני. רבים האשימו את היהודים בהתנקשות, דבר שגרם לעלייה עצומה בפרעות נגד יהודי רוסיה, שכונו הסופות בנגב. במקביל, ממשלת הקיסרות חוקקה חוקים אנטי-יהודיים רבים. התוצאה הייתה שיותר משני מיליון יהודים הגרו לאמריקה, מתוכם יותר ממיליון לעיר ניו יורק.
מהגרים אלה נטו להיות צעירים ולא אדוקים בדתם, והיו לרוב מיומנים בעסקי הסחר, במיוחד בתעשיית הבדים. בסוף המאה התשע עשרה היו יהודים רבים בעמדות מפתח בתחומים דוגמת סחר בפרווה.
בשנות ה-40 של המאה העשרים, תקופת השואה ומלחמת העולם השנייה, היגרו לניו יורק יהודים במספרים גדולים, בעיקר ממזרח אירופה. בניו יורק כבר התקיימה אוכלוסייה יהודית גרמנית ותיקה ואמידה, אך זו מיעטה לפעול למען המהגרים החדשים. בעוד מהגרים אלה התרכזו בלואר איסט סייד שבדרום מזרח האי מנהטן, האוכלוסייה הוותיקה עברה בהמוניה לאזור צפוני יותר באי. יחד עם זאת, רבים מהמהגרים החדשים עבדו במפעלים שבבעלות היהודים הוותיקים.
אוכלוסייה
בשנת 2012, היהודים היוו כ-18.4% מאוכלוסיית העיר. בשנת 2015, השכונה החרדית בורו פארק בברוקלין, שידועה באוכלוסייה החרדית הגדולה שלה, הייתה בעלת שיעור הילודה הגבוהה ביותר של העיר ניו יורק, של 27.9 לידות לכל 1,000 תושבים.
כיום יהודי ניו יורק מתגוררים בכל חלקי העיר, ויש שלוש שכונות בעלות צביון חרדי מובהק. בשכונת בורו פארק יש למעלה מ-150,000 יהודים, בשכונת ויליאמסבורג יש למעלה מ-100,000 יהודים, ובשכונה החב"דית קראון הייטס היהודים מהווים למעלה מ-10% מאוכלוסיית השכונה. שלוש השכונות נמצאות ברובע ברוקלין בעיר.
ורטהיים
ורטהיים הוא שם משפחה יהודי ממקור גרמני, שפירושו "יוצא ורטהיים".
Bichota
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר בוים על ידי קולין טילי והועלה לערוץ היוטיוב של ג'י בשידור חי ב-23 באוקטובר 2020, בסמוך לצאתו של הסינגל עצמו. לשיר ישנו קליפ נוסף אשר פורסם בפייסבוק ב-12 בנובמבר 2020, והשיג יותר מ-230 מיליון צפיות נכון לפברואר 2021.
נכון לספטמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-865 מיליון צפיות.
מייקל בילס
מייקל בילס (באנגלית: Michael A. Bills) הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל. שירת כמפקד הארמייה השמינית של צבא ארצות הברית וראש מטה הפיקוד המשולב ארצות הברית-קוריאה הדרומית.
ביוגרפיה
בילס התגייס לצבא ארצות הברית ב-1976 ושירת כטכנאי מסוקים. ב-1979 יצא ללימודים באוניברסיטת ג'ורג' מייסון, הוא התגייס מחדש לצבא כקצין בדצמבר 1983. שירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בגדוד השני של רגימנט השריון ה-81 של הארמייה השביעית במערב גרמניה. שימש במשך שנתיים כקצין כוח אדם בגדוד הראשון של רגימנט הפרשים הרביעי בדיוויזיית החי"ר הראשונה ובמאי 1991 מונה למפקד פלוגה בגדוד. הוא השתתף עמו במלחמת המפרץ. שימש קצין אג"ם וסגן מפקד הגדוד השני ברגימנט הפרשים המשוריין השלישי.
בשנים 2000–2002 פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט הפרשים הראשון של הדיוויזיה המשוריינת הראשונה. בתפקידו הבא שירת במרכז לאימוני תמרון קרבי בארמייה השביעית, במהלך תפקיד זה השתתף בלחימה במבצע חופש לעיראק. ב-2003 ועוטר על פועלו בכוכב הכסף. לאחר לימודים במכללת המלחמה של הצבא שירת במפקדת התמיכה בחיילים נכים במחלקת ההגנה של ארצות הברית ובאגף כוח האדם של הצבא.
באוגוסט 2006 מונה למפקד רגימנט הפרשים המשוריין השלישי, הוא לחם עם הרגימנט במלחמת עיראק. באפריל 2009 מונה לראש תוכנית "הלוחם המתקדם" במכון לחקר הביטחון. ביוני 2010 מונה למפקד כוח המשימה המשותף-צפון בפיקוד צפון של ארצות הברית. בספטמבר 2011 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ומונה לסגן ראש מטה כוחות ארצות הברית באירופה. ביולי 2013 מונה למפקד בסיס פורט קרסון בקולורדו.
במרץ 2014 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה, הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, הוצב עם הדיוויזיה באפגניסטן ופיקד על כוח המשימה המשותף ב"מבצע חירות מתמשכת". בינואר 2016 מונה לקצין המבצעים של פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.
בילס בעל תואר ראשון בסוציולוגיה מאוניברסיטת ג'ורג' מייסון ובעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצבא. הוא נשוי למייגן ואב לשלושה בנים.
דממת המוות
דממת המוות (באנגלית: Dead Silance) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2007 שבוים על ידי ג'יימס ואן ונכתב על ידי לי וונל. בסרט מגלם ראיין קוואנטן את דמותו של ג'יימי אשן, אלמן צעיר החוזר אל עיירת נעוריו במטרה למצוא הסברים למותה של אשתו. בסרט גם מככבים אמבר ולטה, דוני וולברג ובוב גנטון.
הסרט הועלה לאקרנים ב-16 במרץ 2007 על ידי אולפני יוניברסל והוקדש למפיק גרג הופמן המנוח.
עלילה
ג'יימי אשן ואשתו ליסה מקבלים חבילה אנונימית ובתוכה בובת פיתום בשם "בילי". בזמן שג'יימי יוצא להביא ארוחת ערב, דמות מסתורית תוקפת את ליסה ההריונית, גורמת לה לצרוח ולהפיל את העובר. ג'יימי חוזר הביתה ומוצא את גופתה של ליסה ומגלה שלשונה נכרתה. ג'יימי נחקר באשמת רצח אשתו על ידי הבלש ג'ים ליפטון, אך משוחרר מחוסר ראיות. ג'יימי מגלה בתוך החבילה שאיתה הגיע בילי פתק ועליו כתוב "מרי שו", אישה שהתגוררה בעבר בעיירה בשם רייבנס פייר בה ג'יימי גדל והייתה פיתום.
ג'יימי חוזר לעיירה הנטושה רייבנס פייר ופוגש באביו המנוכר אדוארד, שכעת על כיסא גלגלים לאחר שחווה שבץ ואת אשתו הצעירה אלה. ג'יימי שואל אותם על מרי שו, אך אלו אומרים לו שמדובר באגדה אורבנית ולא יותר. ג'יימי מארגן את הלוויה של ליסה בעזרת הקברן העירוני הנרי ווקר. אשתו הסנילית של הנרי, מאריון מזהירה את ג'יימי מרוחה של מרי שו ומפצירה בו לקבור את הבובה בילי. ג'יימי קובר את הבובה, אבל מופתע כאשר הבלש ליפטון מוציא את הבובה מהקבר ומתעמת איתו על כך, בטענה שמעשיו חשודים.
הנרי מספר לג'יימי שמרי שו בעבר הייתה פיתום שנהגה להופיע בעיר ובאחת מהופעותיה היא הושפלה על ידי ילד בשם מייקל, שטען שהוא רואה את שפתיה זזות. כמה שבועות לאחר מכן, מייקל נעדר ומשפחתו מאשימה את מרי שו ומבצעת בה לינץ', הורגת אותה. משאלתה האחרונה של מרי הייתה שיהפכו את גופתה לבובה ולהיקבר ביחד עם 101 הבובות שלה, אליהם התייחסה כילדיה. הילד הנרי מבחין בגופתה של שו מתרוממת באוויר ובאה לתקוף אותו, אך הוא ניצל הודות לעובדה שלא צרח, מכייון שמרי הורגת רק את מי שצורח למולה. ג'יימי מגלה שמייקל, שנרצח על ידי מרי שו הוא קרוב משפחה רחוק שלו. כחלק מהלינץ' שבוצע במרי שו, לשונה נכרתה על ידי משפחת אשן הזועמת בזמן שהם גרמו לה לצרוח מפחד. מאז אותו היום, היא נוקמת בכל צאצאי משפחת אשן ובתושבי רייבנס פייר בכך שהיא גורמת להם לצרוח וכורתת את לשונם.
מרי שו הורגת את הנרי והבלש ליפטון מגלה שכל הבובות של מרי הוצאו מקברה. הוא מעדכן את ג'יימי במתרחש ובדרכו לעצור אותו, אך ג'יימי מקבל שיחה "מהנרי" (מרי שו) המפציר בו ללכת לתיאטרון הישן בעיר כדי להוכיח את חפותו. בתיאטרון ההרוס, ג'יימי וליפטון מגלים את כל 100 הבובות של מרי שו יושבים בארונות תצוגה גדולים ביחד עם גופתו של מייקל, אותה מרי הפכה למריונטה. מרי מספרת לג'יימי שהיא הרגה את ליסה כיוון שליסה הייתה בהיריון (ללא ידיעת ג'יימי) ולכן משימתה היא לחסל את כל מי שקשור למשפחת אשן בקשר דם. ג'יימי וליפטון שורפים את התיאטרון ואיתו את כל 100 הבובות של מרי שו, אך בבריחתם משם, ליפטון צורח ונהרג על ידי רוחה של מרי.
בחזרה בביתו של אביו, מרי תוקפת את ג'יימי, אך ג'יימי ניצל לאחר שהוא זורק את הבובה בילי לאח בוער. ג'יימי מגלה לאימתו שאביו היה בעצם מת כל הזמן וגופתו הפכה לבובה הנשלטת על ידי אלה, אשתו. אלה, שהיא "הבובה המושלמת" שמרי שו יצרה לפני מותה, מופיעה מול ג'יימי וג'יימי המבוהל צורח. בתגובה, מרי הורגת אותו.
הסרט מסתיים שקולו של ג'יימי נשמע מקריא סיפור ילדים אודות מרי שו, ברקע ניתן לראות אלבום תמונות ובו קורבנותיה של מרי (ג'יימי, ליסה, ליפטון, הנרי, אדוארד ואלה) מוצגים כשהם הפכו לבובות. מרי סוגרת את אלבום התמונות, בכך נקמתה הושלמה.
הפקה
צילומי הסרט התרחשו בטורונטו שבקנדה.
סצינות שהוסרו בעריכה
שלל סצינות שהוסרו מהגרסה הסופית של הסרט צורפו לתקליטור ה-DVD בהפצה ביתית.
הפצה
הסרט יצא להפצה בארצות הברית ב-16 במרץ 2007 תחת הדירוג "R" בגלל האלימות שבו.
רווחים
בארצות הברית, הסרט הרוויח 16.8 מיליון דולר כחודש לאחר שהופץ והסרט הוקרן במשך 16 ימים. תקציב הסרט היה 20 מיליון דולר. נכון לשנת 2009, הסרט הרוויח כ-22 מיליון דולר. תוכניות לסרט המשך נגנזו.
ביקורות
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל דירוג של 21% טריות בעקבות 81 ביקורות וזכה לציון ממוצע של 4/10. על הסרט נכתב שהוא "יותר מספק מסרטי "סלאשר" אחרים, אך הדמויות שבו משעממות, דיאלוגים יבשים וסוף עם תפנית שידועה מראש".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 34/100 בהתבסס על 15 ביקורות.
מדיה ביתית
הסרט הופץ בתקליטור DVD ב-26 ביוני 2007 יחד עם "גרסת הבמאי" ובהמשך גם בגרסאות HD. הרווחים ממכירות המדיה הביתית הסתכמו בכ-17 ביליארד דולר.
אקס-מן: סאגת הפניקס האפלה
סאגת הפניקס האפלה (באנגלית: The Dark Phoenix Saga) היא קשת סיפור נרחבת ביקום מארוול הבדיוני, שפורסמה בחוברות הקומיקס X-Men #129-138 בין ינואר לאוקטובר 1980 בהוצאת מארוול קומיקס. את הסיפור כתבו כריס קלרמונט וג'ון ביירן, כשזה האחרון משמש גם כמאייר. העלילה מתמקדת בדמותה של ג'ין גריי ובכוח הפניקס (עוף החול) המשתלט עליה.
לעיתים נוהגים לחלק את קשת הסיפור לשני חלקים - סאגת הפניקס, בה ג'ין מקבלת את כוח הפניקס ומתקנת את קריסטל מקראן, וסאגת הפניקס האפלה, העוסקת בהשחתת נשמתה של ג'ין ונפילתה. זהו אחד מהסיפורים הידועים ביותר בתולדות הקומיקס האמריקאי.
כשני עשורים לאחר מכן, קשת הסיפור זכתה לסגירת מעגל עם פרסומו של "הפניקס: שירת הברבור" והמשכו "הפניקס: שירת מלחמה".
הסאגה עובדה במלואה בסדרה "אקס-מן: סדרת האנימציה". סרטי הלייב אקשן "אקס-מן 2" ו"אקס-מן 3: המפלט האחרון" שאבו מספר אלמנטים מהסיפור, כאשר בסוף הסרט השני נראה סימן הפניקס במים לאחר שג'ין הקריבה את חייה למען הקבוצה, ובסרט השלישי דובר על אישיות אפלה שחבויה בתוכה ומשתלטת עליה. סדרת האנימציה "אקס-מן: הדור הבא" רמזה עם סיום העונה הרביעית על גורלה של ג'ין גריי כמארחתה של הפניקס. סדרת האנימציה "וולברין והאקס-מן" התייחסה אף היא לסאגת הפניקס האפלה בסוף עונתה הראשונה. הסרט "אקס-מן: הפניקס האפלה" משנת 2019 מבוסס בצורה נאמנה יותר לסיפור.
עלילה
בחזרתה ממשימה בחלל, ג'ין גריי נחשפת לקרינה הקטלנית של התפרצות סולארית, ולרגע קצר משיגה את מלוא הפוטנציאל של כוחות הטלפתיה והטלקינזיס שלה. ג'ין נהפכת למחשבה טהורה חסרת גוף, ואז מייצרת לעצמה גוף כשהיא חוזרת לכדור הארץ עם תחפושת חדשה, והזהות והכוח של "הפניקס". עם כוח אדיר זה, ג'ין מצליחה לתקן את קריסטל המקראן השבור, אבל אחרי כן מרסנת את כוחותיה מרצון כדי לשמור אותם תחת שליטתה.
הפוטנציאל העצום של ג'ין תופס את תשומת ליבו של מאסטרמיינד, שמנסה להוכיח את עצמו במטרה להתקבל לחוג הפנימי היוקרתי של מועדון הלפייר. תחת הזהות הבדוייה ג'ייסון ווינגארד, מאסטרמיינד מחל בפיתוי ג'ין. באמצעות מכשיר טלפתי שיצרה עבורו אמה פרוסט, המלכה הלבנה של מועדון הלפייר, מאסטרמיינד מקרין את אשליותיו ישירות לתוך מוחה של הפניקס. אשליות אלו גורמות לה להאמין שהיא מחיה מחדש את זיכרונותיה של ליידי גריי, אחת מאבות-אבותיה, כאשר באשליות מאסטרמיינד היא הייתה בעבר המלכה השחורה של מועדון הלפייר, וכן המאהבת של אחד מאבות-אבותי ווינגארד. הפניקס מקבלת בסופו של דבר את המלכה השחורה כזהותה האמיתית, תפקיד דקדנטי המאפשר לה לדחוף את עצמה ואחרים לגבולות הרגשות האנושיים, והיא שוברת את המחסומים והרסנים שהיא עצמה הקימה לכוחותיה.
בכדור הארץ, האקס-מן פוגשים את חיה, אקס-מן לשעבר שכרגע באוונג'רס. הפניקס האפלה חוזרת לכדור הארץ, לבית משפחתה, ומוצאת עצמה נקרעת בין רגשותיה האנושים ליקיריה, ודחפיה ההרסניים החדשים כפניקס האפלה. האקס-מן תוקפים אותה, אבל מובסים פעם נוספת. צ'ארלס אקסבייר, המנטור של ג'ין, מופיע ואחרי דו-קרב טלפתי מצליח ליצור מערכת מחסומים מנטליים חדשים במוחה של ג'ין, שמאפשר לה להשתמש רק בכוחותיה המקוריים, ומחזיר אותה לאישיותיה המקורית.
השי'אר חוטפים את האקס-מן, מספרים להם על רצח העם שהפניקס האפלה אחראית לו, ודורשים החלת גזר דין מוות. אקסבייר מתעמת עם לילנדרה ודורש ממנה ארינ'ן הלאר, דו-קרב שי'ארי של כבוד שלא ניתן לסרב לו. אחרי התייעצות עם הקרי והסקראל, לילנדרה מסכימה.
הסיפור מסתיים בסצנה עם אואטו הצופה, שמעיר כי "ג'ין גריי יכלה להמשיך לחיות כאלה, אבל היה לה יותר חשוב שהיא תמות כבת אנוש."
הרקע לסיפור
בקרב העורכים התעוררה מחלוקת רצינית לגבי סוף הסיפור. ג'ים שוטר זוכר שמטרתו המקורית של סיפור הפניקס האפלה היה להציג אותה כאויב קוסמי עבור האקס-מן. לפי זכרונו, רעיון זה היה הרעיון המקורי שנדון בינו לבין צוות הכתיבה, וזה היה הרעיון שאושר בסופו של דבר. כשחוברת מספר 135 הייתה בשלבי עריכה אחרונים, שוטר הסתכל על התסריט לאחר הגהה ושם לב שהסיפור כלל הריסת מערכת שמש מיושבת, עם אזכור מפורש לכך שמליוני חיים אבדו. לואיז סימונסון סיפר שלדעתו כעסו של שוטר על אלמנט זה בסיפור הוביל אותו לסילוק ג'ים סאליקרופ מעריכת הסדרה כמה חוברות לפני התכנון המקורי.
אחרי שיחה עם קלרמונט שוטר הציע כפשרה תרחיש בו ג'ין תאסר לנצח, וקלרמונט השיב שתרחיש זה לא אפשרי לדעתו, כי האקס-מן ירצו לנסות להציל את ג'ין ממאסר. לפי שוטר, בתסכול רב קלרמונט הציע להרוג את ג'ין באופן מוחלט. למרות ששוטר חושב שהצעה זו הייתה בלוף מצד קלרמונט, מאחר שזהו חוק לא כתוב שלא הורגים לנצח דמויות ראשיות, הוא הסכים להצעה זו אפילו אחרי התנגדויות מאוחרות יותר מצג קלרמונט עצמו ובריין. בסוף הוחלט על ידי בריין וקלרמונט שג'ין תתאבד אחרי שהפניקס האפלה תחזור בשיא הקרב נגד המשמר המלכותי. חוברת 137 נשארה ברובה ללא שינוי, אבל חמשת העמודים האחרונים נכתבו מחדש וצוירו מחדש מאפס עבור הסוף החדש, וקלרמונט השתמש בהזדמנות זו כדי לכתוב טיוטה חדשה לתסריט החוברת. מסיבה זו, השוואה בין חוברת אקס-מן מספר 137 המקורית וזו שפורסמה לציבור חושפת מספר הבדלים בתסריט, שאינם קשורים לסוף הסיפור. למשל, בגרסה המקורית של יום המנוחה, מספר מחברי האקס-מן חושבים על בעיות אישיות, בעוד שבגרסה שפורסמה הם כולם חושבים על ההחלטה להציל את ג'ין.
ג'ין גריי והפניקס כישויות נפרדות
מעט לפני פרסום חוברת 137 כותב הפרילנסר לעתיד קורט בוסייק, שהיה אז עדיין תלמיד בקולג', קרול קליש (לעתיד ראש מחלקת השיווק במארוול) וריצ'רד האוול (צייר לעתיד במרוול) שמעו על האירועים הקרבים ועל הצהרתו של ג'ים שוטר שג'ין לא תוכל לחזור לחיים בדרך שלא תמחק לחלוטין את אשמתה בפשעי הפניקס האפלה. השלושה לקחו זאת כאתגר, וכתבו גרסת חזרה לחיים משל עצמם. הרעיון של בוסייק כלל את התגלית שג'ין בעצם עדיין שהתה בתחתית מפרץ ג'מייקה בהקפאה אחרי התרסקות המעבורת המקורית, ויישות הפניקס השתמשה בגופה ובמוחה כמראה אל העולם, ליצירת העתק עוצמתי של ג'ין שהפך ליותר מעוות ככל שעבר הזמן.
ב-1982 הפניקס האפלה חזרה בקרוסאובר "The Uncanny X-Men and The New Teen Titans" בין DC למארוול, שנכתב על ידי כותב האקס-מן הרגיל כריס קלרמונט. בסיפור (שלא נחשב לקאנון באף חברה) דארקסייד מחייה את ג'ין גריי כפניקס האפלה כחלק ממשימתו לגלות את משוואת האנטי-חיים. בסוף הסיפור דארקסייד בוגד בפניקס האפלה וזו מקריבה את חייה כדי לעצור אותו.
ב-1985 ג'ים שוטר אישר סדרה חדשה שתאחד את האקס-מן המקוריים לקבוצה שנקראת אקס פקטור, שתכתב על ידי הפרילנסר הוותיק בוב לייטון. כששמע על כך, ביירן התקשר ללייטון וסיפר לו על הרעיון של בוסייק כדרך להחזיר את ג'ין גריי מן המתים בצורה שתענה על הדרישה של שוטר לזיכוי מוחלט של ג'ין.
כדי להתחיל את ריצת אקס פקטור תוכנן קרוסאובר בן שלוש חוברות שיכלול חוברת מהאוונג'רס, חוברת מארבעת המופלאים והחוברת הראשונה של אקס פקטור, מה שעירב את כותב האוונג'רס דאז רוג'ר סטרן, כותב/מאייר ארבעת המופלאים דאז ג'ון ביירן וכותב האקס פקטור לייטון. בוסייק, שעבד בזמן זה במארוול כעוזר פרילנסר בכתיבת מגזין "מארוול אייג'", קיבל את הקרדיט ותשלום לרעיונו, וערך מספר ראיונות במגזין עליו עבד כדי לקדם את הסדרה החדשה. בראיונות כל פרט הנוגע להחזרת ג'ין לחיים צונזר כדי ליצור אווירת מסתורין, ולכן בוסייק נאלץ לצנזר כל מה שהיה קשור לרעיון שלו.
עונת 1894/1895 בפוטבול ליג
עונת 1894/1895 הייתה העונה השביעית של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-1 בספטמבר 1894 והסתיימה ב-24 באפריל 1895.
הליגה כללה 16 קבוצות. ליברפול וסמול היית' היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
קבוצות שסיימו את העונה במקומות 14-16 היו צריכות לשחק משחקי מבחן מול הקבוצות החזקות בליגת משנה. במקרה של ניצחון, הן היו זכאיות להישאר בליגה. במקרה של הפסד, הקבוצה מליגת משנה הייתה זכאית לעמוד בבחירות לליגה. בסיום משחקי מבחן, סטוק סיטי ודרבי קאונטי נותרו בליגה, ליברפול ירדה לליגת משנה ובמקומה נכנסה ברי.
כדורגלנים מצטיינים
ג'ון קמפבל מסנדרלנד כבש 22 שערים וזכה בתואר מלך השערים. זאת בפעם השלישית בקריירה.
חגורת החלודה
חגורת החלודה (באנגלית: The Rust Belt; על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית: רצועת החלודה) היא הגדרה כלכלית-חברתית לא רשמית לאזור שהיה מרכז התעשייה הכבדה של ארצות הברית, וכולל את מדינות המערב התיכון השוכנות לחופי הימות הגדולות, וצפון-מזרח ארצות הברית: ניו יורק, פנסילבניה, וירג'יניה המערבית, אוהיו, מישיגן, אינדיאנה, אילינוי וויסקונסין, ויש הכוללים בו גם את מיזורי. ההגדרה מתייחסת לתהליכי אי-תיעוש ודעיכה שהתחילו במחצית השנייה של המאה ה-20, בעקבות הידלדלות תעשיות הפלדה, הפחם, הברזל והרכב; אבטלה גואה; הגירה שלילית ובליה עירונית. בין הסיבות לתהליכים אלה מונים את הגלובליזציה, ליברליזציה כלכלית וחשיפת משק התעשייה לתחרות, רכישת מפעלים אמריקאיים על ידי חברות זרות, מיקור חוץ של משרות בתעשייה והוצאת מקומות עבודה אל מחוץ לארצות הברית, אוטומציה שהביאה לצמצום מספר המועסקים בתעשיות הפחם והפלדה, דרישות מחמירות למיומנויות מקצועיות ועלויות שכר גבוהות, וכן שינויים במקורות האנרגיה, עם צמצום השימוש בפחם, ומעבר לנפט וגז.
בעקבות שגשוג התעשייה הכבדה, משלהי המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20 הוכר האזור כ"חגורת הפלדה" (Steel Belt), כינוי שהבדיל אותו ממדינות המערב התיכון הנכללות בחגורת התירס (Corn Belt), ומהמישורים הגדולים, המכונים "סלסלת הלחם של צפון אמריקה". כן נודע האזור בכינויים "המרכז התעשייתי" (Industrial Heartland), "חגורת החרושת" (Factory Belt) ו"חגורת הייצור" (Manufacturing Belt).
מקור המושג
המושג אומץ כהגדרה אוניברסלית לאזורים ותהליכים דומים במדינות מתועשות אחרות, כגון: צרפת, הממלכה המאוחדת, משולש הגבולות בלגיה-הולנד-גרמניה, יפן, סין ורוסיה.
גאוגרפיה
מכיוון שהמושג "חגורת חלודה" הומצא על ידי אישיות פוליטית והתקשורת, ומתייחס לתנאים כלכליים וחברתיים, אין לאזור גבולות טבעיים ברורים ולא מאפיינים טופוגרפיים ייחודיים. שיוכה של עיר לחגורת החלודה תלוי בעיקר בהשוואת תרומתה לכלכלת הייצור המקומית ורמת החיים בה בעבר ובהווה, ועל כך אין תמימות דעים בין המומחים, כולל על השאלה אם אונטריו שבקנדה נחשבת חלק מהחגורה. יש המבחינים בין ליבת חגורת החלודה הכוללת את פנסילבניה, אוהיו, מישיגן, אילינוי ואינדיאנה, ופריפריה הכוללת חלקים מניו יורק, ויסקונסין, קנטקי, וירג'יניה המערבית ואונטריו.
מרכזי התעשייה הכבדה המושבתים בערים השוכנות לחופי הימות הגדולות בצפון החוף המזרחי והמערב התיכון, נודעים כיום כחלק מאזורים המכונים חגורת שלג וכוללים את רוב ערי המערב התיכון שעל תוואי נהר המיסיסיפי, רבות מערי ניו אינגלנד, ואת מדינות צפון אזור המיד-אטלנטיק.
המאה ה-19: התפתחות הייצור התעשייתי
התעשייה בערי חגורת החלודה החלה להתפתח בעת תור הזהב של כריית הפחם בהרי האפלצ'ים במחצית השנייה של המאה ה-19, אחרי מלחמת האזרחים האמריקאית. האזור עשיר בדרכי תחבורה, נתיבי תובלה בימות הגדולות ובתעלות מים, ורשת מסילות ברזל שחיברו את מכרות הפחם באפלצ'ים עם עפרות הברזל שהתגלו במינסוטה, בוויסקונסין ובצפונה של מישיגן. נתיבים אלה אפשרו הובלת פחם אל מפעלי הפלדה בערים כגון פיטסבורג ושיקגו, אל המפעלים לייצור כלי רכב בדטרויט ומפעלי ייצור אחרים, ואל תחנות הכוח שסיפקו חשמל לאזור. בין שדות הפחם למפעלי התעשייה הכבדה נוצרו קשרי גומלין: המפעלים סיפקו ציוד כרייה ומתכות באיכות גבוהה, והמכרות באפלצ'ים סיפקו פחם לקיטור לתעשייה.
הגירה לאזור
בין השנים 1930-1890 נהרו למרכז התעשייתי המתפתח מיליוני מהגרים מאירופה, בעיקר מפולין, איטליה, רוסיה, אוסטרו-הונגריה, וכן מאירלנד, יוון, סלובקיה, סלובניה וליטא. יחד עם גלי הגירה פנימית של אפרו-אמריקאים ממדינות הדרום שחיפשו הזדמנויות לתעסוקה, המהגרים החדשים הצטרפו לאוכלוסיית מהגרים ממוצא גרמני, סקוטי ואירי, שהתיישבו באזור בתקופות קודמות, וסיפקו כוח עבודה זול למפעלי התעשייה והייצור.
מלחמת העולם השנייה
כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה אחרי שנות השפל הגדול, הביאה לצמיחה כלכלית מהירה. בעקבות חורבן מרכזי התעשייה הכבדה במערב אירופה וביפן בשל הפצצות עזות, נשא העולם את עיניו אל עבר "חגורת הפלדה". הייצור המאסיבי של פלדה ופחם באזור זה סייע בשיקום נזקי המלחמה בכל רחבי העולם, ותעשיות כבדות כמו תעשיות הרכב והצמיגים, שגשגו ויצרו מקומות עבודה רבים. ערי הצפון התעשייתי נהנו משיא בגידול האוכלוסייה ובתפוקת התעשייה, וערים גדולות באזור (פיטסבורג, קליבלנד, דטרויט ועוד) הלכו וגדלו. אחרי המלחמה, ארצות הברית הייתה המעצמה היחידה שכושר הייצור שלה הקנה לה יכולת לספק מוצרי תעשייה לכל העולם, ובנוסף לכך, במסגרת תוכנית מרשל, מדינות אירופה חויבו לרכוש מוצרי תעשייה אמריקאיים, תנאי שהעניק תנופה נוספת למרכז התעשייתי של ארצות הברית.
רמת תחרותיות נמוכה
דעיכת חגורת החלודה התחילה בשנות ה-50, כאשר רמת התחרותיות בין התעשיות החשובות באזור הייתה אפסית, ולמעסיקים לא היה תמריץ להכניס חידושים או להיות יותר יצרניים. להיעדר התחרותיות בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה חברו מספר גורמים:
שינויים במקורות האנרגיה
בשנות ה-50 החלו חברות האנרגיה לנטוש את מכרות הפחם לטובת שימוש בנפט. משלוחי פחם ברכבות הצטמצמו, ותושבים עברו משימוש ברכבות צורכות פחם למכוניות פרטיות צורכות נפט. בסקרנטון, פנסילבניה, חברת הרכבות המקומית אף פשטה רגל, ומכרות נטושים היו ברבות השנים למפגע סביבתי ותרמו לבליה העירונית. מכרות שנחפרו מתחת לעיר ולא נסגרו כראוי, התמוטטו והביאו לקריסת בתים ואף רחובות.
שנות ה-60: תחילת תחרות פנימית וחיצונית
ברמה הפנים-מדינתית, מעשור זה ולאורך העשורים הבאים, "המרכז התעשייתי" התקשה להתחרות בתעשיות שקמו באזור "חגורת השמש" בדרום ארצות הברית, שם השכר היה נמוך יותר לאור רמות השכלה והכשרה מקצועית נמוכות. קשיים אחרים נבעו מתקנות הגנת הסביבה ותקנות תעסוקה חדשות, שגרמו לייקור נוסף של עלויות הייצור במרכז התעשייתי.
ברמת יחסי החוץ, דווקא "תוכנית מרשל" לשיקום כלכלת אירופה, שהוביל הנשיא הארי טרומן, זרעה את הזרעים לצמצום הייצור במרכז התעשייתי. שיקום התעשייה והגברת צריכת מוצרים אירופאיים באו על חשבון דרישה למוצרים אמריקאיים, ובנוסף לכך, מדינות אירופה התחילו לייצא לאפריקה ולאסיה, ורקמו קשרי מסחר ביניהן במטרה למנוע מלחמה נוספת באירופה, והדרישה למוצרים אמריקאיים פחתה באופן ניכר.
תעשיות רבות באירופה ובמזרח אסיה, יפן בפרט, החלו להתחרות בחגורת הפלדה ולייצר באופן יעיל ממנה, וייבוא מכוניות מיפן החל לדחוק את רגליהם של פועלי תעשיית הרכב האמריקאים. בעקבות ירידה בהיקף הייצור ועדיפות היצרנים היפנים, העתיקו שלוש יצרניות הרכב הגדולות (ג'נרל מוטורס, פורד וקרייזלר, המכונות "Three Big") את פסי הייצור שלהן לדרום ארצות הברית, שם שכר העבודה היה נמוך יותר. מגמה זו נמשכה גם בשני העשורים הבאים, ובאמצע שנות ה-80 התחילו יצרניות הרכב היפניות (הונדה, טויוטה וניסאן מוטורס) להקים מפעלים להרכבת כלי רכב בארצות הברית, אך העדיפו להתמקם דרומית לערי חגורת החלודה, רחוק מהישג ידו של איגוד פועלי תעשיית הרכב. מאוחר יותר הגיעו לאזור החברות הגרמניות ב.מ.וו ומרצדס-בנץ. מבחינה גאוגרפית, תעשיית הרכב בארצות הברית עברה בהדרגה לקו מייסון-דיקסון ודרומה ממנו.
שנות ה-70: חרם הנפט, מיתון ואינפלציה
בשנות ה-70 של המאה ה-20 גאתה האינפלציה בארצות הברית והגיעה לשיא שנתי של 13.5% בסוף העשור. הגורם המרכזי לאינפלציה היה חרם האנרגיה של ארגון אופ"ק, שבעטיו הואטה הצמיחה הכלכלית ונרשמו רמות אבטלה גבוהות. כתגובה על הסיוע הצבאי שהושיט ממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון לישראל במלחמת יום הכיפורים, הטילו יצואניות הנפט בהובלת סעודיה אמברגו על מכירת נפט לארצות הברית, דבר שגרם לעליית מחירי הדלק בשיעור של 75% ופגע בתעשיית הרכב המקומית שהמשיכה לייצר מכוניות עם נפח מנוע גדול וצריכת דלק גבוהה, בעוד האזרחים התחילו להעדיף מכוניות חסכוניות, כגון הונדה, פיאט וחיפושית. דוגמה בולטת של תופעה זו הייתה המכה האנושה שספג מותג הרכב אולדסמוביל שייצרה ג'נרל מוטורס בלאנסינג, מישיגן, עד להפסקת ייצור המותג בשנת 2004. על מנת לבלום את האינפלציה והמיתון, העלה הבנק הפדרלי את הריבית בארצות הברית, צעד שפגע בתעשיות המקומיות פעמיים: מצד אחד, הקשה עליהן ללוות כספים למימון פעולתן, ומצד שני, חיזק את ערך הדולר, ובכך הפך את התוצרת התעשייתית האמריקאית ליקרה באופן יחסי למדינות העולם.
שנות ה-80 וה-90: השפעת הגלובליזציה
בשני עשורים אלה, מגמות הגלובליזציה הביאו איתן לארצות הברית ליברליזציה של מדיניות סחר החוץ והרחבה של הסכמי הסחר, ובראשם - הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (N.A.F.T.Aׂ). כתוצאה, תעשיות הפלדה האמריקאיות איבדו את ההגנה שסיפקו להן הממשלים הקודמים באמצעות חומות מכס, ונותרו חסרות סיכוי בתחרות מול יריביהן ברחבי העולם. חברות אמריקאיות רבות, אשר רצו להפחית את עלויות הייצור שלהן, החלו לגלות את "סדנאות היזע" של העולם השלישי, מפעלים רבים הועתקו לסין, הודו, וייטנאם ומקסיקו, ומיליונים איבדו את עבודתם.
אוטומציה של הייצור
עקב האצת האוטומציה של תהליכי ייצור, פחתה הדרישה לכוח אדם בעיקר בתעשיית הפלדה, גם לעובדים בעלי מיומנויות מתקדמות, ומספר מקומות העבודה החדשים לא פיצה על קצב הפיטורים. כתוצאה מכך, נמשכה הפגיעה בהכנסות מעמד הביניים במדינות חגורת החלודה.
השלכות
התלות הכלכלית בתעשיות הרכב, הפלדה והברזל הגולמי ששגשגו עד שנות ה-70 של המאה ה-20, הייתה לרועץ לאזורי הימות הגדולות, המערב התיכון ואונטריו, כאשר אמריקה נכנסה לעידן הפוסט-תעשייתי. רק בתשעה מתוך 40 מטרופולינים באזורים אלה, התוצר המקומי הגולמי לנפש היה גבוה מהממוצע הארצי, עובדה ששיקפה את אובדן מקומות העבודה בתעשייה, מבלי שתחומי תעסוקה אחרים פיצו על כך.
במהלך עשורים של דעיכת המגזר התעשייתי ואובדן מקומות עבודה והכנסה, רבות ממשפחות מעמד הביניים והמעמד הגבוה עזבו את ערי המרכז התעשייתי ועברו בעיקר לאזורי "חגורת השמש" והחוף המערבי. מבין 79 ערים בעלות יותר מ-50,000 תושבים, אשר סבלו מנטישת אוכלוסין, 45 ערים נמצאות בחגורת החלודה. במדד הגידול בתעסוקה של 70 ריכוזים עירוניים בארצות הברית, חגורת החלודה נמצאת בתחתית הרשימה, עם הערים מילווקי; דטרויט; אולבני; קליבלנד; פיטסבורג; באפלו; ובמקום האחרון - רוצ'סטר, שהייתה פעם מופת לחדשנות תעשייתית, והפכה לחלק מאזור מוכה אסון. מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 עד אמצע העשור שאחריו, איבדו ערי החגורה עוד כשני מיליון מקומות עבודה.
שיעור האבטלה הגבוה אילץ תושבים בני מעמד הביניים והמעמד הגבוה לעבור ממרכזי הערים אל הפרוורים, תהליך שהביא ליצירת שכונות רפאים, עוני נרחב, בריחת מוחות, פשיעה אלימה במרחב הציבורי, רמת חינוך עלובה, ודיור ותשתית ירודים. חלק ניכר מנטישת האוכלוסייה מיוחס לתופעת בריחת לבנים, הכוללת לבנים, בדרך כלל ממוצא בריטי, שאינם מוגבלים על ידי פרקטיקות גזעניות, והם חסרי סובלנות ביחס לקרבתם של אפרו-אמריקאים. כמה מערי חגורת החלודה סובלות ממספר גבוה של מקרי רצח, יחסית לממוצע בכלל ארצות הברית: אם בעשור האחרון של המאה ה-20 ניכרה מגמת ירידה כלל-ארצית, אזי בערים הקטנות של חגורת החלודה נמשכה מגמת העלייה בשיעור מעשי הרצח. מספר ערים נחשבות במסוכנות שבערי ארצות הברית: דטרויט ופלינט במישיגן; שיקגו ורוקפורד באילינוי; גארי, אינדיאנה.
המשבר הכלכלי המתמשך העמיק והרחיב את המעמד הסוציולוגי המכונה "תת-מעמד", שנמצא מתחת להיררכיה של המעמדות העובדים. העיתונאי והסופר קן אולטה הכליל בהגדרה הזו מובטלים כרוניים, אימהות נתמכות סעד, אלכוהוליסטים, סוחרי סמים, פושעי רחוב וסכיזופרנים שאינם בטיפול. דטרויט, בעבר בירת תעשיית הרכב של ארצות הברית, הפכה לסמל הקריסה התעשייתית, הכלכלית והחברתית, עליית שיעורי האבטלה, ושם נרדף לחורבן עירוני. העיר, אשר בשנת 1950 מנתה 1,849,568 תושבים, איבדה מאז 63.6% מאוכלוסייתה. בחודש יולי 2016 נאמד מספר תושבי העיר ב-672,795, ולפי מרשם האוכלוסין האמריקאי, משנת 2010 עד אותו מועד עזבו את העיר עוד 41,404 תושבים, שהם 5.8%. בשנת 2013 הוכרזה דטרויט פושטת רגל, והאוטונומיה הפיננסית הוחזרה לה שנה לאחר מכן, לאחר שהושקעו בה סכומי עתק בניסיון להחיות את מרכז העיר ולמשוך תושבים חדשים.
העיר פלינט, שהייתה שנייה לדטרויט בתעשיית הרכב במישיגן, איבדה כ-30,000 מקומות עבודה משנות ה-80, לאחר שמפעלי מכוניות נסגרו בה בזה אחר זה. העברת מפעל הרכבת המכוניות הראשי של ג'נרל מוטורס מפלינט למקסיקו, המיטה אסון כלכלי על העיר. באפריל 2014, כאשר עיריית פלינט הייתה על סף קריסה פיננסית, ובניסיון לחסוך בהוצאות, התנתקה העיר ממערכת אספקת המים של דטרויט, והחלה לשאוב מים מנהר פלינט. כשנה לאחר מכן, התברר שבמי השתייה של העיר יש ריכוז גבוה של עופרת עקב בלאי של צינורות מים ישנים, ותושבים לקו בהרעלת עופרת. מאחר שרוב תושבי פלינט הם אפרו-אמריקאים, עלו טענות בדבר הזנחה על רקע גזעני. בעקבות הזיהום הייתה נטישה המונית, וביולי 2016 ירד מספר תושבי העיר ל-97,386 (לעומת 102,434 באפריל 2010, ירידה של 5% בקירוב). בפברואר 2016 עמד שיעור הבתים הפנויים בעיר על 7.5%, השיעור הגבוה ביותר בכל ארצות הברית. אוכלוסיית העיר גארי, אינדיאנה, אשר בשיאה בשנת 1960 מנתה 178,320 נפש, איבדה כ-57% עד 2016, עת מספר התושבים נאמד ב-76,424. בגלל עלייה בשיעור הפשיעה בעיר, בשנת 2013 שקלה העירייה לנקוט צעדים קיצוניים: למכור כ-6,500 נכסים ציבוריים נטושים במכירה פומבית ובמחיר התחלתי של דולר אחד משום שלא נמצא התקציב הדרוש להריסתם, להפסיק מתן שירותים חברתיים לכ-40% משטח העיר ולהעביר תושבים לאזורים בני-קיימא בה.
מגמות התאוששות ושיקום
על מנת להתמודד עם המשבר, ערים רבות פנו במהלך השנים לתחומי כלכלה חליפיים כמקורות תעסוקה וצמיחה, ועברו מתעשייה לשירותים: כלכלת מידע וטכנולוגיית מידע; מוסדות להשכלה גבוהה, מחקר ופיתוח; שירותים רפואיים; מרכזי כנסים, נופש, בילויים ובתי קזינו, וטיפוח מה שמכונה "המעמד היוצר", או "המגזר היוצר" (Creative Class), הכולל אמנים מתחומים שונים, אטרקציות אמנותיות ומוזיאונים. עם זאת, מומחים מצביעים על כך שצעדים אלה לא בלמו את מגמות הדעיכה, וסבורים כי על מנת למשוך צעירים מתחת לגיל 30, יש לפתותם באמצעות מחירי דיור נמוכים, אווירת עסקים וסימנים לתחילת התאוששות בתעשייה.
שוק התעסוקה התייצב במידה מסוימת עם כניסת ההיי-טק לערי חגורת החלודה: חברות טכנולוגיית מידע כמו גוגל וטוויטר הקימו מטות בערים שונות: דטרויט, סינסינטי, ניו יורק ופאלו אלטו, ותעשייה ענפה של חברות הזנק קמה בשיקגו, קליבלנד ואינדיאנפוליס.
במדינת ניו יורק, אתרים מוזנחים הוסבו למרכזי בילוי ואירועים: בבאפלו, מפעל פלדה נטוש פותח באמצעות אנרגיה סולארית, דבר שסיפק לעיר אלפי מקומות עבודה; האתר ההיסטורי של תעלת אירי הוסב למוקד הופעות מוזיקליות, מסעדות והחלקה בעונות החורף, ובשטח נמל תעלת אירי העתיקה הוקם מתחם הכולל מגרש הוקי, בית מלון, מסעדות, חניון ומשטחי החלקה על הקרח.
בעיר בית לחם (Bethlehem) בפנסילבניה הוקם מתחם נופש, קניות וקזינו "סאנדס" (Sands) בשטח מפעל יציקת הפלדה Bethlehem Steel, תוך יוזמה לשימור מבנים של המפעל המושבת.
פיטסבורג, פנסילבניה, נחשבה בעשור השני של המאה ה-21 לאחת הערים הטובות בעולם להשקעה בנדל"ן, וקליבלנד, אוהיו, הפכה מעיר תעשייה לעיר של יזמות, מחקר ופיתוח, והאוניברסיטאות מושכות לעיר צעירים משכילים.
תחייתן של כמה מערי המטרופולין בחגורת החלודה במאה ה-21 עדיין לא הביאה למגמה של צמיחה תעשייתית, אך נראו שלבים ראשונים של יצירת מקומות עבודה בתעשייה על רקע הפריחה המחודשת של שוק האנרגיה בארצות הברית, במיוחד מהפקת גז מפצלי סלע. כיום, צפון אמריקה מפיקה גז טבעי יותר מכל יבשת אחרת, ובגלל אנרגיית הגז הזולה, יחד עם היחלשות הדולר והשכר הקפוא, חברות אמריקאיות חזרו לייצר על אדמת ארצות הברית. בגלל עלויות הקרקעות באסיה, גם חברות זרות מגלות עניין בייצור במפעלים בארצות הברית, ובהן: סמסונג, טויוטה ואיירבוס.
פעילות החברה האזרחית
במאה ה-21 קם בכמה מערי חגורת החלודה דור של יזמים צעירים שביכרו שיתוף פעולה ורעיונות על פני תחרות, במטרה "להמציא מחדש" את תפקיד האזור בכלכלת ארצות הברית. תופעה זו תועדה בסרט Red, White and Blueprints שהפיק וביים בשנת 2013 צלם הקולנוע ג'ק סטורי.
במספר ערי מטרופולין קמו ארגוני חברה אזרחית הדוגלים בשימור ושיקום מבני תעשייה נטושים כאתרי מורשת, כולל עשיית שימוש חוזר בהם ליצירת מקורות תעסוקה והכנסה. בסוף השבוע של 9–10 באפריל 2016 התקיים בפיטסבורג כנס היסוד של "הקואליציה של משמרים צעירים בחגורת החלודה" (Rust Belt Coalition of Young Preservationists - RBCoYP) המאגדת ארגונים כאלה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית
משנות ה-80 של המאה ה-20, מקדישים המועמדים לנשיאות זמן ניכר לכלכלת מדינות חגורת החלודה שחלק מהן נחשבות "מתנדנדות", ולכן יש בכוחן להכריע את הבחירות. אולם ברמה הפוליטית, עובדה זו לא סיפקה מזור אידיאלי. בעוד ששתי המפלגות, הדמוקרטית והרפובליקנית, הפנו את גבן לתעשיות בחגורת החלודה, למעט תעשיית הרכב, נאבקה המפלגה הדמוקרטית להענקת רשת הגנה סוציאלית לאלה אשר איבדו את עבודתם, תשלום דמי אבטלה, העלאת שכר המינימום, והגנה על התנאים המוענקים בתוכניות הביטוח הלאומי ובביטוחי הבריאות לקשישים ולעניים. כל אלו עמדו בבסיס האג'נדה הדמוקרטית אל מול הרפובליקנים, ובשנות כהונתו של אובמה הצטרף אליהם גם חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ("Obamacare"). עמדות אלו סייעו לדמוקרטים בבחירות לנשיאות, ומאז שנות ה-90, רוב מדינות החגורה תמכו בדרך כלל במועמדים הדמוקרטים, פרט לווירג'יניה המערבית ואינדיאנה השמרניות, התומכות מסורתית במועמדים הרפובליקנים. אבל בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, אפילו אינדיאנה העניקה את תמיכתה למועמד הדמוקרטים, ברק אובמה.
מגמת התמיכה במועמדים הדמוקרטים השתנתה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. למדינות חגורת החלודה יש 113 אלקטורים, 21% מכלל 538 האלקטורים. המנצח, מועמד הרפובליקנים דונלד טראמפ זכה בתמיכת 64 מהם (פנסילבניה, וירג'יניה המערבית, אוהיו, אינדיאנה, מישיגן וויסקונסין), ואילו המפסידה, מועמדת הדמוקרטים הילרי קלינטון קיבלה רק את תמיכת 49 האלקטורים של ניו יורק ואילינוי, שהן מדינות ליברליות בעלות מסורת ארוכת שנים של תמיכה במועמדים מן המפלגה הדמוקרטית. הסבר אפשרי לשינוי במגמות ההצבעה במדינות מפתח בחגורת החלודה הוא, שטראמפ הבטיח להחזיר מקומות עבודה בייצור, ורבים מתומכי קלינטון הסכימו עם טענתו שמשרות רבות אבדו בגלל הסכמי הסחר הבין-לאומיים, ובראשם הסכם NAFTA. טענה נוספת הייתה שבקרב תושבי חגורת החלודה, טראמפ נתפס כמי שאינו שייך לממסד השנוא בוושינגטון.
בחירות 2020 הוכרעו לטובת ג'ו ביידן בחגורת החלודה, כאשר ביידן ניצח בפנסילבניה, מישיגן וויסקונסין, שלוש מדינות שנחשבות מסורתית כחלק מ"החומה הכחולה", אך נשמטו מידי קלינטון בבחירות 2016. מדינות אלה השלימו עבור ביידן את 270 האלקטורים, המינימום הנחוץ לזכייה בנשיאות. ניצחונו בהן מוסבר בכך שהוא הצליח לזכות בקולות בני המעמד העובד הלבנים ובקולות נשים תושבות הפרוורים, אוכלוסיות שהיו עקב אכילס של טראמפ בבחירות אלה, ואילו טראמפ לא עמד בהבטחתו "לעשות את חגורת החלודה גדולה שנית", כאשר שיעור התעסוקה ורמת השכר במגזר הייצור פחת בתקופת כהונתו, ובמדינות המערב התיכון חל קיפאון יחסי במצב הכלכלי והחברתי.
ייצוגים באמנות
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 התפתחה בארצות הברית עשייה אמנותית ענפה סביב המצב החברתי-כלכלי המתמשך והבליה העירונית בערי חגורת החלודה, בתחומי הקולנוע, צילום, ספרות עיונית, סיפורת, ושירה. במאה ה-21 התפתחה סוגה של אמנות אפלה (מצרפתית: Art Noir), המכונה Rust Belt Noir, ולחלופין מוגדרת כ"גותיקה של חגורת החלודה" (Rust Belt Gothic). חוקרת השפה, המשוררת והמבקרת האמריקאית ג'ויאל מק'סוויני (Joyelle McSweeney) תיארה סוגה זו כקטגוריה אסתטית-פוליטית חדשה שמעניקה לניכור של המרכז התעשייתי הנטוש "כוח של זומבי" בסגנון הרפאים של אדגר אלן פו. בקולנוע, מלבד סרטים העוסקים באופן ישיר בסוגיות חברתיות ופוליטיות, נופי בליה עירונית ומבני תעשייה ומגורים נטושים בערי חגורת החלודה הפכו ברבות השנים לאתרי צילום ולחלק מהאיקונוגרפיה של תעשיית הסרטים ההוליוודית.
צילום
בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 פרחה אסכולה בצילום האמנותי, המכונה צילום הריסות, ועל דרך הגנאי - "פורנוגרפיה של הריסות", "פורנו הריסות" (Ruins Porn). צלמי אסכולה זו מתמקדים בנושאים הקשורים בבליה עירונית בעולם הפוסט-תעשייתי. אף שהאסכולה איננה ייחודית למאה ה-21 בכלל ולארצות הברית בפרט, פריחתה מיוחסת בעיקרה לשני צלמים שתיעדו בליה עירונית בדטרויט: ג'יימס גריפיין (James Griffioen) שפרסם בשנת 2009 סדרת צילומים מבתי ספר ציבוריים נטושים בעיר, ואנדרו מור (Andrew Moore) שפרסם בשנת 2010 ספר בשם Detroit Disassembled (בתרגום חופשי לעברית: "מפרקים את דטרויט"), הכולל תצלומים של מבנים עזובים ורעועים שצמחיית פרא השתלטה עליהם. צילומי הריסות מאופיינים בתקריבים תוך שימת לב לפרטים, ולעיתים כרוכים בעבירות פליליות של הסגת גבול. על רקע ריבוי בניינים נטושים ומטים ליפול, במשך שנים רבות נחשבה דטרויט ל"בירת הפורנוגפיה של הריסות", בטרם בניינים רבים נהרסו או נמכרו כפרויקטים לפיתוח מחדש.
שני צלמי האדריכלות הצרפתים, איב מרשון ורומן מפרה, ביקרו בדטרויט מספר פעמים בין השנים 2005–2009, והוציאו ספר בשם "הריסות דטרויט", המספר את סיפורה של אמריקה הפוסט-תעשייתית, ובו צילומים של בניינים ואתרים נטושים בדטרויט רבתי. בכלל זה, תחנת משטרה בעיר היילנד פארק, שננטשה בשנת 2001 על תכולתה, כולל ריהוט, מדים, תיקים פליליים ותצלומי פושעים וקורבנות.
שירה
רוב משוררי חגורת החלודה הם צעירים בני הדור השני לקריסה הכלכלית. בולטת בהם רושל הרט (Rochelle Hurt) שספרה משנת 2014, The Rusted City ("העיר החלודה"), הוא רומן כתוב בשירה המתאר את קורותיה של משפחה המתגוררת בעיר בדיונית בחגורת החלודה, מנקודת ראותה של בת הזקונים. הרט עצמה היא ילידת דייטון, גדלה בינגסטאון, אוהיו, ומתגוררת בפיטסבורג, פנסילבניה.
בנוסף לאתרי אינטרנט המזמינים את משוררי חגורת החלודה לפרסם משיריהם, מתקיימים מדי פעם אירועי פואטרי סלאם בנושא.
בית ההוצאה Belt Publishing מדפיס אנתולוגיות סיפורת ושירה של יוצרים תושבי ערי חגורת החלודה.
Long Term Evolution
בסוף 2010 הוגש LTE לאישור של איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי (ITU), כרשת הדור הרביעי (4G), אף על פי שהוא אינו עומד בסטנדרט LTE Advanced שאימץ לעצמו 3GPP כסטנדרט הבסיס של הדור הרביעי. רשת ה-LTE הראשונה נפרשה בשנת 2009 באוסלו וסטוקהולם.
במרץ 2019 פרסם איגוד ספקי הסלולר הבינלאומי (GSA) כי 717 ספקי סלולר פרשו רשתות LTE ברחבי העולם.
מאפיינים
רוב מאפייני LTE הופיעו במהדורה 8 של 3GPP שפורסמה בשנת 2008 ושינויים מינוריים נוספים הופיעו במהדורה 9 משנת 2009. הוא התבסס על התקנים המוקדמים יותר, GSM, EDGE, UMTS ו-HSPA, וכך הוא היווה נתיב שדרוג טבעי למפעילי רשתות סלולריות שהתבססו על תקן GSM וממשיכיו. גם מפעילי רשתות גדולות בתקן CDMA בארצות הברית ויפן פרשו החל מ-2010 רשתות LTE וכך סייעו לתקן LTE להפוך לתקן סלולרי גלובלי אחיד.
החלק המגדיר את הגישה האלחוטית לרשת במסגרת תקן LTE מכונה E-UTRA או e-UTRAN. עם זאת, הוא אינו משמש רק את LTE אלא משותף גם לתקן שהתפתח ממנו ונקרא "LTE Advanced". תקן זה יושם החל מסוף 2013 וענה באופן רשמי על התקן לרשתות דור רביעי של ITU המכונה "IMT Advanced", ואפשר תמיכה במהירויות הורדה של עד 1 GBit/s.
במסגרת E-UTRA מוגדרת תמיכה בתאים סלולריים בעלי טווח שידור ברדיוסים שונים, החל מכמה עשרות מטרים עד למאה קילומטר. התאים האופטימליים לאזורים בין-עירוניים הם בעלי רדיוס של כחמישה קילומטר ובאזורים עירוניים בעלי רדיוס של קילומטר או פחות.
מספרי רצועות
תקן E-UTRA מגדיר מספרי רצועות (bands) על פי תדר השידור, רוחב הפס ומאפיינים נוספים. נכון לשנת 2013 הוגדרו כ-40 רצועות והן ממוספרות באופן לא רציף מ-1 עד 44. הרצועות הממוספרות 33 ומעלה מגדירות תקשורת דו-כיוונית באמצעות ריבוב מבוסס חלוקת זמן (Time-division duplexing – TDD), שבו העלאה והורדת מידע מתבצעות באותו חלון תדרים, בעוד הרצועות האחרות מאפשרות דו-כיווניות באמצעות ריבוב מבוסס חלוקת תדר (Frequency-division duplexing – FDD), שבו מוקצה חלון תדרים נפרד להעלאה והורדה.
תדר השידור המרכזי עשוי לאפיין יותר מרצועה אחת, כך שההבדל בין שתי רצועות נוגע גם לרוחב הפס ומאפיינים נוספים. כך לדוגמה, רצועות 3 ו-9 מבוססות על FDD סביב תדר 1,800MHz, אך תדר ההורדה של רצועה 3 נע בין 1,805 ל-1,880 בעוד ברצועה 9 הוא נע בין 1,845 ל-1,880MHz. אי התאימות בין רצועות השידור השונות עלולה לגרום לאי תאימות של התקני LTE מול רשתות LTE המשדרות ברצועה שונה מזו הנתמכת בהתקן. נכון לשנת 2013, מכשירים בעלי תמיכה ב-LTE הותאמו למספר רצועות מוגבל ולא היו תואמים לרצועות אפשריות אחרות. יצרני המכשירים נהגו לייצר כמה גרסאות מכשירים לצורך התאמה לרצועות שהונהגו באזורים שונים. כך לדוגמה פיצלה חברת אפל את דגם iPhone 5 לשלושה תתי דגמים. האחד (A1428) תמך ברצועות 4 ו-17, השני (GSM-A1429) תמך ברצועות 1, 3 ו-5 והשלישי (CDMA-A1429) תמך ברצועות 1, 3, 5, 13 ו-25.
בישראל
פינוי תדרים שיועדו ל-LTE בישראל החל בשנת 2013. רוב רצועות התדרים המפונות נמצאו בשימוש מערכת הביטחון. על פי הסיכום שהושג עם משרד הביטחון ב-2013, פונתה רצועת תדרים בתחום שמרכזו ב-2,600MHz התואם לרצועה 7 של LTE. כמו כן, באותה עת החזיק משרד התקשורת תחום תדרים שמרכזו 1,800MHz התואם לרצועה 3 של LTE, ויועד למכרז בין חברות התקשורת הסלולרית.
בינואר 2014 קיימה חברת פרטנר תקשורת מסיבת עיתונאים והכריזה על השלמת פריסת תשתית לרשת LTE בישראל. באותה עת הושלמה פריסת נקודות גישה בהרצליה ובסך הכל נפרסו כ-200 נקודות. החברה כינתה את הרשת בשם Orange 4G. באפריל 2014 הכריזה סלקום שהיא תפרוס בישראל רשת LTE שתתמוך גם ב-LTE Advanced עם מהירות הורדה מרבית של 150 מס"ש ומהירות העלאה מרבית של 50 מס"ש. ב-30 באפריל 2014 הכריזה פלאפון שיחד עם חברת אריקסון תקים בשלושת החודשים שלאחר ההכרזה רשת LTE שתוכל להגיע למהירות הורדה מרבית של 150 מס"ש ומהירות העלאה מרבית של 50 מס"ש כאשר הערים שלהן תהיה עדיפות הן תל אביב-יפו, ירושלים, ראשון לציון, באר שבע וכפר סבא. ב-2 ביולי 2014 פרסם משרד התקשורת מכרז תדרים לרשת הדור הרביעי.
ב-15 ביולי 2014 השיקה פרטנר את רשת הדור הרביעי שלה, בגרסה בטא-פתוחה, במספר יישובים בישראל. באוגוסט 2014 החלו גם סלקום ופלאפון להפעיל רשת דור רביעי בפריסה חלקית.
ב-12 בינואר 2015 התקיים מכרז התדרים של משרד התקשורת שהתמודדו בו שש חברות סלולר (סלקום, פלאפון, פרטנר, גולן טלקום, HOT mobile ואקספון 018). פלאפון זכתה במכרז בשלוש רצועות ושאר החברות זכו ברצועה בודדת כל אחת. רשתות הדור הרביעי נכנסו לפעולה באופן מלא במהלך 2015.
טל אלקובי
טל אלקובי (נולד בשנת 1987) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה המפקד על חטיבה 14.
ביוגרפיה
אלקובי גדל באחוזת ברק שבעמק יזרעאל. למד בבית הספר "העמק המערבי" שבקיבוץ יפעת.
שירות צבאי
בשנת 2005 התגייס לצה"ל לחיל השריון שם ביצע מסלול מהיר לקצונה (זימון ישיר). בסיום קורס קציני שריון מונה למפקד מחלקת טנקים בפלוגת ונוס בחטיבה 188. במהלך תקופתו כמפקד מחלקה נלחם עם מחלקתו במבצעים חודרים בעזה. לאחר מכן שימש כסגן מפקד פלוגה בגדוד 71 ונלחם במבצע עופרת יצוקה ביחד עם חטיבת גולני ויחידת אגוז. לאחר מכן יצא לקורס מפקדי פלוגות ושובץ כמפקד פלוגה מסלול של מחזור אוגוסט 2009.
לאחר סיום המסלול חזר לפלוגתו – פלוגת מחץ בגדוד 71 וקיבל עליה את הפיקוד למשך שנה ושמונה חודשים. במהלך תקופה זו קיבל אות הצטיינות ממפקד פיקוד הצפון. בסיום התפקיד המשיך לתקופת לימודים של מנהל עסקים ומשאבי אנוש וחזר לתפקיד סמג"ד הכשרות בגדוד 198. במהלך מבצע צוק איתן נלחם עם גדוד 71 ונכנס כקמב"ץ מג"ד בטנק בגזרת סג'עייה. לאחר מכן שובץ לתפקיד קה"ד אוגדה 36 ושימש בתפקיד זה במשך שנתיים.
עם סיום תפקידו באוגדה, יצא אלקובי לפו"ם אלון ומשם שובץ לתפקיד מג"ד 53 בחטיבה 188 אותו עשה בין השנים 2018–2020. במהלך תפקידו פיקד על הגזרה המרחבית במבצע מגן צפוני אשר בגזרתו פעלו 5 אתרי קידוח לאיתור מנהרות וחיכוך רב במרחב מובלעת "רקפת" אשר נמצאת מול מיס אל-ג'בל. עם סיום תפקידו קיבל הגדוד הצטיינות ממפקד אוגמ"ר 80 על התעסוקה המבצעית בגזרת 'חריף' בה הגדוד השיג הצלחות מבצעיות רבות.
בין השנים 2020–2022 שימש כמפקד בית הספר לשריון והיה אחראי על הכשרת כלל טירוני החיל – לוחמים מדריכות ותומכי הלחימה.
במאי 2023 נכנס אלקובי לתפקיד מפקד חטיבת המחץ – חטיבה 14 באוגדה 252.
חיים אישיים
אלקובי מתגורר במדרך עוז, נשוי לנעם ואב לבת.
רבי חנינא תורתייא
רבי חנינא תורתייא היה אמורא ארץ-ישראלי בדור השני.
רבותיו ותלמידיו
רבי חנינא היה תלמידו של רבי יוחנן, גדול אמוראי ארץ ישראל בדור השני, והיה שונה לפניו ברייתות מסדר קדשים. למד גם מרבי אושעיא ורבי ינאי דיני תרומה, ובשם חזקיה מסר את הדרשה הלומדת את קניין אגב מן הפסוק.
רבי יונה ורבי חייא בר אבא אמרו בשמו, וייתכן שהיו תלמידיו.
כינויו
הכינוי שנוסף לשמו, "תורתייא", שובש בתלמודים השונים בצורות רבות: בתלמוד הבבלי כונה "טריטאה", "טירתא", "טירנאה", או "תריתאה", ובתלמוד הירושלמי כונה "תורתייא", "תירתא", "תורתייה", או "תרתיה".
רש"י במסכת מנחות כתב, שכינוי זה ניתן לרבי חנינא על שם המקום בו הוא התגורר, שנקרא "טוראתא". ישעיהו פרס הוגה שם זה בתור "תִּירָה", ומזהה אותו כעיירה העתיקה א-טירה בגליל, במקום בו ממקומת כיום העיר טירת כרמל. יעקב שמואל צורי לעומת זאת, מסיק שרבי חנינא היו גר בדרום, מכיוון שהיה ממונה הוראה מטעם הנשיא ומסר מימרות בשם רבי הושעיה וחזקיה שהיו דרומיים.
בלבול בזיהוי
השינויים הרבים בכינויו של רבי חנינא בין שני התלמודים, גרמו לרב יחיאל היילפרין בספרו סדר הדורות לומר שבמדובר בשני אמוראים שונים: רבי חנינא טירטאה תלמידו של רבי יוחנן המוזכר בתלמוד הבבלי, ורבי חנינא בן תורתא המוזכר בתלמוד הירושלמי. עוד כתב, שייתכן רבי חנינא בן תורתא היה אחיו של רבי אלעזר בן תורתא.
עוד כתב בספר סדר הדורות, שב"ספר מעשיות קטן" מובא שרבי חנינא בן תורתא היה גר פרסי, שהתגייר לאחר שפגש "פרה שומרת שבת", ושמו ניתן לו בארמית כ"בן תורתא" - בן הפרה, משום שהתגייר באמצעותה. לפי גרסה זו, רבי חנינא בן תורתא היה גיבור סיפור הקלאסיקה פרה שומרת שבת, אולם, במקורות מוקדמים יותר בהם מופיע סיפור זה, נכתב שהסיפור אירע עם רבי יוחנן בן תורתא ולא עם רבי חנינא בן תורתא.
רבי אברהם זכות ב"ספר יוחסין" מפצל את זהותו של רבי חנינא לשלשה אמוראים שונים: א. רבי חייא טירנאה ששאל את רבי יוחנן במסכת כריתות. ב. רבי חנינא שירטאה שקיבל מרבי ינאי ושנה ברייתות לפני רבי יוחנן. ג. "רבי חנינא בן תורתא" הגר, שעמו אירע סיפור הפרה השומרת שבת.
אלברטו פרננדס
אלברטו אנחל פרננדס (בספרדית: Alberto Ángel Fernández; נולד ב-2 באפריל 1959) הוא נשיא ארגנטינה. עורך דין בהשכלתו, כיהן כראש קבינט השרים (תפקיד דומה לראש ממשלה) במהלך תקופת נשיאותו של נסטור קירשנר, וכן בחודשים הראשונים לנשיאותה של כריסטינה פרננדס דה קירשנר.
השנתיים הראשונות לנשיאותו אופיינו בהתמודדות עם מגיפת הקורונה בארגנטינה, במהלכה הוא הטיל סגר קפדני כדי לדכא את התפשטות המחלה. בנוסף, נאלץ להתמודד עם משבר חובות שהותיר קודמו. בעוד הכלכלה אכן התאוששה בשנים 2021-2022, האינפלציה עלתה ל-100% (הגבוהה מאז 1991). הפופולריות שלו הייתה בירידה כל העת לאורך שנות כהונתו.
הוא נחשב ל"נשיא ללא תוכנית" וכנשיא חלש בשל היעדר קבלת החלטות עצמאית. במקום זאת, החלטותיו התקבלו תחת השפעה כבדה של סגניתו והנשיאה לשעבר כריסטינה פרננדס דה קירשנר.
באפריל 2023 הודיע פרננדס כי החליט לא להתמודד לקדנציה שנייה בבחירות הכלליות ב-2023.