cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחלף
החלפתו של צומת מרומזר במחלף מאפשרת לפיכך הגדלה משמעותית של נפח התנועה הזורמת בצומת. בנייתם של מחלפים, אפוא, מייחדת כבישים מהירים. הפרדה בסיסית של צומת לשני מפלסים נעשית באמצעות גשר - המאפשר לאחד מהכבישים לעבור מעל לכביש האחר. הפרדה כזו מביאה לכך שהתנועה בכל כביש זורמת ללא הפרעה של התנועה בכביש האחר, אך היא אינה מאפשרת מעבר מכביש אחד למשנהו. כדי לאפשר מעבר מכביש אחד למשנהו (כלומר מעבר בין המפלסים) נדרשת הוספה של נתיבים המחברים בין הכבישים, תוך הסבת הצומת למחלף. נתיבי-משנה אלה מכונים מֶחְבָּרִים (בלועזית: "רָמפּות").
חרארד פיליפס
ביוגרפיה
פיליפס נולד כבנו הבכור של הבנקאי פרידריך פיליפס ואשתו מרי (בטסי) הייליגרס, למשפחה הולנדית ממוצא יהודי. אביו היה בן דודו של קרל מרקס.
מחלף
"מחלף חלקי" הוא מחלף הכולל צמתים או רמזורים בחלק מנתיבי ההשתלבות. "מחלף מלא" הוא מחלף המורכב אך רק ממעברים ישירים בין שני הכבישים המצטלבים, ללא צמתים או רמזורים, אך לא בהכרח אפשריים בו כל כיווני התנועה. "מחלף מושלם" הוא מחלף מלא שכל כיווני התנועה בו אפשריים (ישר, ימינה ושמאלה).
חרארד פיליפס
לימודים וקריירה
למד בבית הספר לעסקים Zaltbommel ו Arnhem. בשנת 1876, הוא נרשם בבית הספר הפוליטכני של דלפט, אותו הוא סיים בשנת 1883 בתור מהנדס מכונות.
החל לעבוד במספנות של פלאשינג וגלאזגו. סדרה של מאמרים מאת ג'יימס סווימבורן של כתב העת "החשמלאי" על הנורה החשמלית, העירה את סקרנותו של פיליפס בנושא. בסביבת העבודה שלו הוא ראה כיצד השתמשו בנורות בגלאזגו עבור התאורה של סירות, מפעלים, חנויות, תיאטראות, תאורת רחוב ועוד. בסתיו של שנת 1886 הוא החל את לימודי הערב שלו על אור, חשמל ותמסורת אנרגיה באקדמיה למדעים ואמנויות של גלאזגו. מאידך, הוא היה צריך להירשם באוניברסיטת גלאזגו לקבוצה של חוקרים בראשות הפיזיקאי הגדול סר ויליאם תומסון (שנקרא מאוחר יותר לורד קלווין). אחד המבחנים זיכה אותו במדליית כסף ובפרס על התפקוד הטוב ביותר.
מחלף
בין שני כבישים מהירים
בנוסף, קיימים מחלפים המורכבים משילוב של סוגי מחלפים שונים. חלקם הנפוץ הוא חצי-טורבינה-חצי-תלתן, שבו הפניות שמאלה מנוהלות גם על ידי רמפות יעף, וגם על ידי רמפות המסתובבות 270 מעלות ימינה ומתחברות לכביש השני. (צילום אוויר - מחלף ענבה).
חרארד פיליפס
לימודים וקריירה
זמן מה לאחר מכן, פיליפס עזב את סקוטלנד. במשך מספר שנים עבד במשרות שונות בלונדון וברלין, כולל בתאגיד אנגלו אמריקאי בשם החברה האמריקאית למברשות חשמל בע"מ. שם צבר ניסיון בייצור, התקנה, ניהול עסקי ומדיניות הסחר הבינלאומי. בשנת 1889 הוא הוזמן על ידי אמיל רתנאו, להיות אחראי באופן זמני על סניף החברה באמסטרדם. הוא הבין כי פיתוח של מנורות ליבון הוא אתגר אפשרי. הוא פגש את אחד מחבריו ושותפיו ג'ון ג'ייק ריס, שעזור לו לפתח את השיטה המדעית שלו למסע הארוך בייצור מנורות ליבון.
חברת פיליפס
חרארד פיליפס התעניין כאמור בתחום האלקטרוניקה וההנדסה. אביו פרדריק מימן את רכישת בית החרושת הישן באיינדהובן, שם הקים את המפעל הראשון בשנת 1891. הם הפעילו את חברת פיליפס כעסק משפחתי, עם אחיו הצעיר של ג'רארד אנטון ובנו של אנטון, פריץ פיליפס וחתנו פראנס אוטן.
ב-1912 חרארד ואחיו הצעיר, אנטון פיליפס, שינו את העסק לתאגיד על ידי ייסוד "Gloeilampenfabrieken" של NV פיליפס.
כיהן כמנכ"ל הראשון של חברת פיליפס.
מחלף
בישראל
באמצע שנות ה-60 הוחל בתכנון הקמת מחלפים בישראל. בתחילת שנת 1965 דובר על הקמת גשר מעריב, בהיעדר פתרון אחר לעומס התנועה בצומת קרליבך, אולם בניית המחלף לא יצאה אל הפועל בגלל עלויות גבוהות ובעיות הנדסיות.
חרארד פיליפס
פעילות אזרחית
ג'רארד ואחיו אנטון תמכו בתוכניות חינוכיות וחברתיות באיינדהובן, כולל ארגון הספורט של פיליפס (Philips Sports Association), שאותו הקימו.
מחלף
בישראל
מחלפים ראשונים הוקמו בישראל במסגרת סלילת כביש 2 ככביש מהיר מחדרה לחיפה, כאשר המחלף הראשון נפתח במרץ 1969 והאחרון, במבואות חיפה, נחנך באוקטובר 1973.
במקביל תוכננו מחלפים בכביש גהה, בה נפתח מחלף ראשון לציון לכיוון מערב בתחילת 1969, ובאוקטובר 1969 נפתח מחלף גנות.
המחלפים הראשונים שנבנו בישראל היו מחלפי תלתן. בעת בניית מחלף חמד נקבע שהוא יהיה מחלף יהלום, בגלל התנאים הטופוגרפיים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלה בישראל מגמה של החלפת צמתים מרומזרים בדרכים בינעירוניות ראשיות במחלפים, וכבישים ראשיים חדשים נסללו מלכתחילה עם מחלפים. בשנת 1981 היו באחריות מע"ץ 19 מחלפים. מגמת המחלוף התחזקה ותקציבים רבים הופנו לצרכים אלו בעיקר לקראת אמצע שנות ה-90 כאשר מוחלפו כבישים רבים, ביניהם חלקים רבים מכביש 1 בין ירושלים לתל אביב, כאשר המגמה הייתה ביטול כלל הרמזורים בכבישים בינעירונים בישראל. דוגמה לכביש שבו הוחלפו צמתים מרומזרים במחלפים הוא כביש 4, שבו התאפשרה, נכון לשנת 2007, נסיעה נטולת רמזורים ממחלף מורשה עד מדרום למחלף אשדוד, לאחר שבתהליך שנמשך כשלושים שנה הוחלפו הצמתים המרומזרים בכביש זה במחלפים. דוגמאות לכבישים שנסללו מלכתחילה עם מחלפים בלבד הם נתיבי איילון, כביש 6 וכביש 431.
מרבית המחלפים בישראל הם דו-מפלסיים. מחלף תלת-מפלסי נמצא במקום שבו מתחבר כביש 5 לנתיבי איילון: במפלס התחתון עוברים נתיבי איילון, במפלס שמעליהם עובר כביש 5, ובמפלס שמעליו עובר מסלול המאפשר כניסה מכביש 5 לנתיבי איילון.
בישראל קיימים מחלפים מלאים מעטים. אחד הוותיקים הוא מחלף גנות, שבו קיימים שבעה כיווני פנייה וחסרה הפנייה מכיוון נסיעה מזרחה לכיוון צפון. מחלף ענבה שנחנך בשנת 2009 הוא המחלף המושלם הראשון בישראל וכך מתאפשרות בו פניות ישירות בכל הכיוונים.
ברוב התמרורים המודיעים על מחלפים בכבישי ישראל ניתן לראות כי האות מ"ם במילה מֶחלף מנוקדת בסגול. הסיבה לכך היא יוזמה של האקדמיה ללשון העברית שנבעה מכך שרבים נהגו להגות את המילה בצורה השגויה "מַחלֵף", והאקדמיה ביקשה לתקן הרגל זה.
מחלפי רכבות
רב מחלפי הרכבות בישראל הם חלק ממסילת ירושלים - גנות העוברת דרך נמל התעופה בן-גוריון ומתפצלת לכיוון מודיעין-מכבים-רעות. המחלף הראשון הוא "פיצול גנות" ללוד ולדרום בין מחלפי גנות ושפירים. המחלף השני, שהוא מחלף הרכבות הגדול בישראל, נבנה מזרחית לנמל התעופה בן-גוריון בין הקו לירושלים ומודיעין ובין המסילה המזרחית. מחלף זה יאפשר תנועה חוצה באופן רציף ומעבר בין המסילות כך שרכבות מנמל התעופה בן-גוריון יוכלו להמשיך דרומה ללוד ובאר שבע. המחלף השלישי נמצא בסמוך למחלף ענבה של כביש 1 וכביש 431 בו מסילת מודיעין - ענבה ממסילת ירושלים - גנות.
באוגוסט 2013 נחנך מחלף רכבתי בצומת פלשת. המחלף מחבר בין מסילת לוד - אשקלון, מסילת תל אביב – פלשת ושלוחת הרכבת לנמל אשדוד ונמצא צפונית לצומת בני־דרום.
קלואי ז'או
ביוגרפיה
ז'או טינג (בסינית מפושטת: 赵婷; בסינית מסורתית: 趙婷; בפין-יין: Zhào Tíng) נולדה בבייג'ינג בירת הרפובליקה העממית של סין. היא למדה בפנימייה בלונדון, אנגליה. בשנתה האחרונה בתיכון עברה ללוס אנג'לס, קליפורניה. היא סיימה תואר ראשון במדע המדינה במכללת מאונט הוליאוק שבמסצ'וסטס, ולימודי קולנוע בבית הספר טיש לאומנויות של אוניברסיטת ניו יורק.
ב-2015 יצא לאקרנים סרטה המלא הראשון "Songs My Brothers Taught Me" אותו הפיקה, כתבה וביימה. הסרט עוסק באח ואחות משבט הלקוטה בשמורת אינדיאנים בדקוטה הדרומית. הסרט שהוצג לראשונה בפסטיבל סאנדנס היה מועמד לפרס הסרט העצמאי הראשון בפסטיבל קאן ולפרס אינדפנדנט ספיריט. ב-2017 כתבה, ביימה והפיקה את הסרט "הרוכב" שגם הוא מתרחש בדקוטה הדרומית. הסרט זכה בפרס גות'הם לסרט העצמאי הטוב ביותר ולסרט השנה מטעם איגוד המבקרים האמריקני. הוא היה מועמד לארבעה פרסי אינדפנדנט ספיריט, בהם הסרט הטוב ביותר והבמאית הטובה ביותר.
בשנת 2020 יצא סרטה השלישי "ארץ נוודים", סרט עצמאי אותו כתבה, ביימה והפיקה, בכיכובם של פרנסס מקדורמנד ודייוויד סטראתיירן. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה, ז'או זכתה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ובפרס הבימוי הטוב ביותר והייתה מועמדת גם בפרס לתסריט.
רן פרידמן
רן פרידמן הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבה 226. קודם לכן שימש מפקד יחידת מגלן ומפקד גדוד 202.
שמואל יוסף שוויג
שמואל יוסף שוויג (1905 – 1984) היה צלם שפעל ביישוב ובמדינת ישראל, ותיעד אותה בתצלומיו.
ביוגרפיה
שוויג נולד בעיר טרנופול שבגליציה המזרחית, אז חלק מהקיסרות האוסטרו-הונגרית. הוא השתלם בצילום בווינה בשנת 1922, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל. בשנים 1933–1925 צילם עבור קרן קיימת לישראל. בשנים 1946–1934 צילם עבור מחלקת העתיקות הממשלתית. בשנים 1941–1940 צילם עבור משטרת המנדט סדרת תצלומים של תחנות טגארט. בשנים 1965–1949 ניהל את מחלקת התצלומים של הסוכנות היהודית.
באפריל 1928 נישא לצביה דיקשטיין, מורה להתעמלות, ריתמיקה, התעמלות יוצרת וריקודי עם, ומחברת שירי משחק. ב-1929 נולדה בתם, גְדוּלָה, וכעבור שלוש שנים נולד בנם, חנוך.
שוויג נפטר ב-1983 בירושלים. ארכיון של תצלומיו מנוהל על ידי ילדיו.
בתו גְדוּלָה עוֹגֶן היא פסלת ואמנית קרמיקה, שבשנים 1965-1980 כיהנה כראש המחלקה לקדרות ב"בצלאל".
קישורים חיצוניים
סרטים שנוצרו בידי שוויג, כמפיק או כבמאי, מתוך אוסף ארכיון שפילברג
ג'יימס הקמן
ג'יימס ג'וזף הקמן (אנגלית: James Joseph Heckman; נולד ב-19 באפריל 1944) הוא כלכלן אמריקאי מכהן באוניברסיטת שיקגו אשר משמש פרופסור בכיר בכלכלה ע"ש הנרי שולץ, פרופסור למשפטים בבית ספר למשפטים, ומנהל את המרכז לכלכלה של הפיתוח האנושי באוניברסיטה. בשנת 2000 זכה הקמן יחד עם דניאל מקפאדן בפרס נובל לכלכלה על תרומתו לפיתוח של תאוריה ושיטות לניתוח מדגמים סלקטיביים. הקמן נחשב לאחד מהכלכלנים המשפיעים והמצוטטים ביותר.
מחקריו
הקמן התפרסם במחקריו על ניתוח מדגמים סלקטיביים וניתוח קשרים סיבתיים, ובמיוחד על פיתוח תיקון הקמן, אשר על כך הוא זכה בפרס נובל לכלכלה. הוא נודע גם במחקריו בתחום כלכלת עבודה ובתחום כלכלת חינוך בייחוד בנוגע ליעילותן של תוכניות לפיתוח כישורים בגיל הרך. מחקריו האחרונים מתמקדים באי שוויון, בפיתוח אנושי ורכישת מיומנויות לאורך החיים ובדגש על הגיל הרך. במחקרים אלו הקמן משתף פעולה עם דיסציפלינות אחרות מלבד כלכלה כמו פסיכולוגיה, גנטיקה, אפידמיולוגיה ומדעי המוח כדי לבחון את אופן התפתחות האדם, הדרכים שקובעים את הניידות החברתית והקשרים ביניהם לאורך מחזור החיים.
הקמן פרסם מעל 300 מאמרים ו-9 ספרים.
פרסים
הקמן זכה במספר פרסים על עבודתו. בין פרסיו, פרס נובל לכלכלה 2000, מדליית ג'ון בייטס קלארק לשנת 1983, פרס דן דוד לשנת 2016, פרס ג'ייקוב מינסר על מפעל חיים ב-2005, פרס דניס אייגנר לשנים 2005 ו-2007, מדליית יוליסס מאוניברסיטה הלאומית של אירלנד בדבלין ב-2006, פרס תאודור ו' שולץ ב-2007, מדליית זהב של נשיא הרפובליקה של איטליה ב-2008, פרס לתרומה ייחודית במדיניות ציבורית עבור ילדים בשנת 2009 וכן מדליית פריש בשנת 2014.
שמורת ים האלמוגים
שמורת ים האלמוגים היא שמורת טבע ימית, המשתרעת לאורך חופיה הדרומיים של אילת והיא השמורה הדרומית ביותר בישראל. השמורה הוכרזה ב-1 בנובמבר 2009, ושטחה הוא כ-1293 דונם.
השמורה מקיפה את שמורת הים הדרומי באילת מצפון, מדרום וממזרח. צמד השמורות הזה הוא היחיד בגבולות המדינה שבו מצויות שוניות אלמוגים טרופיות. מצפון לשמורה נמצאת שמורת חוף אלמוגים.
שמורה כוללת שוניות אלמוגים הסמוכות לקו החוף, והיא הוכרזה כחלק מהמאמץ להגן על שוניות אלו.
הקרב על המארן
במלחמת העולם הראשונה התרחשו שני קרבות על נהר מארן.
לטביה
לַטְבִיָה (בלטבית: Latvija), או בשמה הרשמי רפובליקת לטביה (Latvijas Republika) היא מדינה באזור הבלטי בצפון-מזרח אירופה. מאז קבלת עצמאותה ב-1918 היא אחת משלוש המדינות הבלטיות, יחד עם אסטוניה וליטא. היא גובלת באסטוניה מצפון, בליטא מדרום, ברוסיה ממזרח, ובבלארוס מדרום מזרח, וחולקת גבול ימי עם שוודיה ממערב.
לטביה מורכבת משלושה חבלים עיקריים: ליבוניה, קורלנד ולטגליה. ההתיישבות באזור החלה כבר ב. האזור היה נתון לשליטתם של מנהיגי שבטים מקומיים ושל אבירי מסדרים שונים שביססו שליטה בנקודות שונות באזור. ב בשל לחץ בלתי פוסק ממזרח מצד שליטי נסיכות מוסקבה, פנו האבירים לעזרת פולין ובכך עברה השליטה בפועל באזור לידי הפולנים. בתקופה זו התחלק האזור לדוכסויות: דוכסות קורלנד וליפלנד. ליפלנד נפלה לידי השוודים ב-1629 ובעקבות המלחמה הצפונית הגדולה לידי האימפריה הרוסית, וקורלנד סופחה אף היא לאימפריה לקראת סוף המאה ה-18 (1795) עם חלוקת פולין השלישית. כך עלה גם בגורלו של מחוז פילטן ששמר עד אז על עצמאות פוליטית. שטחי לטגליה הסתפחו לאימפריה הרוסית רק במהלך המאה ה-19 ובכך הושלמה בפועל ההשתלטות הרוסית על האזור כולו.
למרות זאת, הייתה למיעוט הגרמני בחלק המערבי של האזור השפעה ניכרת על אורח החיים הפרטי והציבורי, בתי הספר היו גרמניים וההתנהלות הכללית הייתה מערבית ושונה מזו של יתר האימפריה הרוסית. טרום מלחמת העולם הראשונה התבססה כלכלת האזור, רמת החיים עלתה והאוכלוסייה גדלה במהירות. מלחמת העולם חיסלה את התעשייה הלטבית, המפעלים ששרדו הועברו לעומק רוסיה והאוכלוסייה הצטמקה בכ-40%. מיד לאחר כניעת גרמניה ב-1918 הכריזה המועצה הלאומית הזמנית של לטביה על עצמאות, אך בינואר 1919 כבש הצבא האדום את ריגה וכונן בה משטר לטבי קומוניסטי. רק ב-1920 הצליח הצבא הלטבי להדוף את הפולשים מכל הצדדים וכונן הסכם שלום בין לטביה לברית המועצות ולגרמניה.
עד התפרקות ברית המועצות היו המדינות הבלטיות חלק מברית המועצות. לטביה הפכה למדינה עצמאית ב-21 באוגוסט 1991. בשנת 2004 הצטרפה לטביה לברית נאט"ו ול. בשנת 2016 הצטרפה לטביה לארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD).
אוכלוסיית לטביה מונה (נכון ל-2013) 1,957,200 תושבים. שטח המדינה 64,589 קמ"ר. עיר הבירה ריגה היא גם העיר הגדולה ביותר במדינה. לצדה בולטות ערים מרכזיות אחרות: דאוגבפילס, ליפאיה, ילגבה ויורמלה. הים הבלטי ממתן את האקלים במדינה והוא עונתי ממוזג.
היסטוריה
אזור לטביה נודע בעבר בשם 'ליבוניה' (Livonia) ו'לטגליה' (Latgalia) - ארצות בהן שכנו שני עמים בלטים אשר מהם יצא העם, התרבות והשפה הלטבית. רוב האזור היה תחת השפעת מסדר האבירים הטבטונים הגרמני החל מהמאה ה-13. במאות ה18 וה-19, השתלטה רוסיה על לטביה ואזורים סמוכים ולטביה הפכה לחלק מהאימפריה הרוסית. לאחר התמוטטות האימפריה הרוסית בעקבות מהפכת אוקטובר ומלחמת העולם הראשונה הכריזה לטביה על עצמאותה בנובמבר 1918. תקופת העצמאות הזו נמשכה זמן קצר בלבד, לאחר שברית המועצות סיפחה את המדינה ב-17 ביוני 1940 בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב משנת 1939.
פרט לתקופת כיבוש נאצי קצרה במהלך מלחמת העולם השנייה, נשארה לטביה סובייטית עד שרפורמות בקומוניזם הסובייטי כמו הגלאסנוסט גירו את תנועת העצמאות הלטבית, ולטביה זכתה לעצמאות מחודשת ב-21 באוגוסט 1991, זמן קצר לפני התפרקות ברית המועצות. מאז עצמאותה חיזקה לטביה את קשריה עם המערב, הורידה את תלותה ברוסיה לאפסית, והתקרבה לעולם המערבי. במשאל עם שנערך ב-20 בספטמבר 2003 הצביעו הלטבים בעד הצטרפות ל, והצטרפותה של לטביה נכנסה לתוקף ב-1 במאי 2004. לטביה גם הצטרפה לנאט"ו ב-29 במרץ 2004.
שורשיו של העם הלטבי
התרבות הלטבית המוכרת כיום מורכבת ומושפעת בבסיסה משתי תרבויות עיקריות וידועות בהיסטוריה הלטבית, התרבות הליבונית והתרבות הלטגלית. העם הליבוני היה ברובו על שפת הים הבלטי באזור המוכר כיום כמפרץ ריגה. התרבות הליבונית הייתה מורכבת ומושפעת משתי תרבויות, פינית ובלטית. התרבות הפינית השפיעה על שפתם הליבונית, שהיא שפה אוראלית פינית שדומה לאסטונית, לפינית ולהונגרית. מנהגיו של העם הליבוני היו דומים יותר לעמים הבלטים שישבו באותם הזמנים (תחילת האלף השני) באזור לטביה וליטא העכשווי. כיום כמעט ואין עדויות לתרבות ולעם הליבוני ולשפתו, פרט לכמה מוזיאונים קטנים ברחבי לטביה ו-12 כפרים קטנים אשר מוגדרים כליבונים ברחבי לטביה, כדוגמת הכפר יאונציאמס בפאתי ריגה, והשפה מדוברת בפי כ-200 איש בלבד. התרבות השנייה אשר השפיעה באופן משמעותי על התרבות הלטבית היא התרבות הלטגלית, תרבות של עם אשר התיישב ברוב האזור המזרחי של לטביה כיום. העם הלטגלי היה מושפע גם בשפתו הלטגלית וגם בתרבותו מהתרבויות הבלטיות באזור בלבד ומעט מאוד מהצפוניות. בניגוד לליבונים ללטגלים יש עדויות רבות ושפתם עדיין מודברת בפי 200,000 איש ברחבי לטביה וברוסיה בגבול הלטבי. השפה הלטגלית נחשבת כיום כבת או אחות לשפה הלטבית כאשר הדמיון ביניהן עצום. כמו כן דרכיהם ומנהגיהם של הלטגלים דומים מאוד לאלו של הלטבים.
שלטון רוסי וסובייטי
לאחר שקרסה האימפריה הרוסית בעקבות מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר זכתה לטביה לעצמאות מחודשת לאחר שנים רבות של שליטה רוסית. עצמאות זו לא האריכה ימים. לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, בעקבות הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, חולקו רוב מזרח אירופה וצפון-מזרחה בין גרמניה הנאצית וברית המועצות. בשנת 1940 פלשו הסובייטים אל לטביה וכבשו אותה, ושנה לאחר מכן היא נכבשה בידי גרמניה הנאצית. במשך שנתיים הייתה לטביה תחת משטר נאצי, כחלק מנציבות הרייך אוסטלנד, עד כיבושה מחדש ב-1943 על ידי הצבא האדום.
עם הכיבוש מחדש הוקמה רפובליקה סובייטית שנקראה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית. במשך השנים סבל העם הלטבי מהשלטון הסובייטי ופיתח שנאה של ממש נגד השלטון ונגד הרוסים שקיבלו עידוד מהשלטון להתיישב בלטביה. בסוף שנות השמונים של המאה העשרים החלו פעולות לאומיות בכמה מהרפובליקות של ברית המועצות. תנועת העצמאות הלטבית קיבלה גירוי והחלה במאבק נגד השלטון הסובייטי עד הכרזת העצמאות של לטביה ב-21 באוגוסט 1991, וכך הוקמה הרפובליקה של לטביה (בלטבית: Latvijas Republika).
הרפובליקה הנוכחית
לאחר הכרזת העצמאות חזרו הסמל והדגל לשימוש לטבי רשמי ונוצר יחס שלילי כלפי הרוסים ברחבי המדינה. הרשויות הקשו מאוד על הרוסים לקבל את הזכות להתיישב בלטביה ולקבל אזרחות ודרשו מהם לעבור מבחנים רבים בשפה הלטבית על השפה, התרבות וההיסטוריה הלטבית על מנת לקבל את הזכות הזו. במשך השנים הראשונות של העצמאות גם היו רעיונות, קריאות ואהדה רבה מצד העם הלטבי לגרש את כל האזרחים והתושבים הרוסים חזרה לרוסיה, אך מעשים אלה סוכלו על ידי לחץ רב של רוסיה באו"ם. לטביה התקבלה לאו"ם והחלה לשפר ולהדק יחסיה עם מערב אירופה וצפון אמריקה על ידי יצירת קשרים חדשים ויחסי מסחר. הדבר הוביל להורדת התלות ברוסיה לאפס מרצון ולהתנתקות ממנה. עם השנים יחסים אלו התהדקו כאשר לטביה נכנסה לברית נאט"ו ול.
פוליטיקה
ה"סאימה" (Saeima) הוא הפרלמנט של לטביה, המונה 100 מושבים ונבחר בבחירות ישירות כל ארבע שנים. הסאימה בוחר את הנשיא, וזה ממנה ראש ממשלה שיחד עם ממשלתו מהווים את הרשות המבצעת של הממשל. ראש המדינה הוא הנשיא ובידיו נמצאות רוב סמכויות השלטון. בנוסף, ביכולתו לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות מוקדמות.
המדינות הבלטיות
אחד הקשרים החשובים ביותר של לטביה הוא עם שאר המדינות הבלטיות: אסטוניה וליטא אשר גובלות בה מצפון ומדרום בהתאמה. רוב הייצוא של לטביה הוא למדינות אלו וגם חלק מכובד מהייבוא למדינה הוא ממדינות אלו. מדי שנה נערכת "פסגת הבלטיות" באחת משלוש המדינות בהם נפגשים שלושת הנשיאים והשרים החשובים, כגון שרי החוץ ושרי הביטחון. בפסגה זו הם נוהגים לתכנן פעילויות צבאיות וכלכליות משותפות. אחד מההחלטות הצבאיות העיקריות הוא "חיל האוויר הבלטי": שילוב של שלושת חילות האוויר הבלטיים במטרה להגן על הנתיבים האוויריים של המדינות. עם השנים גם נאט"ו עזרה והשתתפה בתוכנית זו.
יחסי לטביה-ישראל
לאחר הכרזת העצמאות של לטביה, הכירה בה ישראל ב-4 בספטמבר 1991. לישראל יש שגרירות בריגה וללטביה יש שגרירות בתל אביב ושלוש קונסוליות: בחיפה, אשדוד ואילת. בשנת 2008 ביקר נשיא לטביה ואלדיס זאטלרס בישראל. בביקור זה נפגש עם ראש הממשלה אהוד אולמרט, ציפי לבני ואהוד ברק. הפגישה הרשמית האחרונה הייתה בביקורו של שר החוץ הישראלי אביגדור ליברמן ביולי 2010 בריגה עם הנשיא הלטבי ואלדיס זאטלרס, ראש הממשלה ואלדיס דומברובסקיס, שר החוץ ובכירים נוספים בממשל הלטבי.
כלכלה
כלכלת לטביה התאוששה מהמשבר הפיננסי של שנת 1998 ברוסיה, בעיקר בזכות הקפדת הממשלה על משמעת פיסקלית והמעבר ההדרגתי ליצוא למדינות האיחוד האירופי, מה שהקטין את התלות המסחרית ברוסיה. רוב החברות, הבנקים ונכסי הדלא-ניידי עברו הפרטה. לטביה הצטרפה לארגון הסחר העולמי בפברואר 1999 ולאיחוד האירופי במאי 2004. הגירעון המסחרי הגדול הוא הדאגה הכלכלית העיקרית כעת. עד למשבר הכלכלי ב-2008 לטביה זכתה לאחת הצמיחות הגבוהות ביותר באירופה שהגיע בממוצע של 8.4% לשנה.
בעקבות המשבר הכלכלי ב-2008, מחירי הנדל"ן בלטביה צנחו ב-45% ממחירם לפני המשבר, דבר המציב את לטביה במקום הראשון בנפילת מחירי הנדל"ן. האבטלה, (בדומה לליטא), עלתה ל-17.8%, והכלכלה כולה הצטמצמה ב-18%. נתונים אלו הציבו את לטביה כאחת המדינות שנפגעו בצורה הקשה ביותר מהמשבר באירופה.
כתוצאה מהמשבר הכלכלי, אחוז הבלתי מועסקים גדל מכ-5.4% בשנת 2007 לכ-22% באפריל 2010. עם זאת, החל מקיץ 2010 מורגשת התאוששות של הכלכלה. בשנת 2010 דורגה לטביה במקום הראשון בעולם בעליית מחירי הנדל"ן, כאשר רשמה עלייה של 21.18%.
בשנת 2014 לטביה עברה לשימוש באירו.
בנוסף לתעשיות המסורתיות, במדינה מתפתחות תעשיות מתקדמות בתחום אלקטרוניקה ומחשוב. בין החברות בתחום חברת Joom למסחר אלקטרוני וחברה שפיתחה תוכנה Zabbix.
בשנת 2016 התקבלה לטביה ל.
תחבורה
בשטח המדינה קיימות כ-2263 ק"מ מסילות רכבת, מהם כ-258 ק"מ מחושמלות. תנועת הרכבות החלה כבר בשנת 1860 ורכבת חשמלית פועלת משנת 1966.
נמל תעופה ראשון נבנה בשנות ה-20 של המאה ה-20. החל משנת 1937 החלו לפעול טיסות מסחריות סדירות. נכון לעתה, נמל תעופה בינלאומי היחיד הוא נמל התעופה הבינלאומי ריגה.
הנמלים הראשיים של המדינה נמצאים בריגה וונטספילס. כמו כן פועלות מעבורות המקשרות את נמלי נוסעים עם ערים לחופי הים הבלטי.
אורך הכבישים הכולל מגיע לכ-20 אלף ק"מ. 15 כבישים הוגדרו כבעלי חשיבות ארצית. כמו כן דרך המדינה עוברים 5 כבישים בעלי חשיבות כלל אירופית.
גאוגרפיה
חלק נכבד משטחה של לטביה מכוסה יערות, ולמדינה יש גם יותר מ-12,000 נחלים קטנים ומעל 3,000 אגמים. רוב שטח המדינה הוא מישורים פוריים עם מעט גבעות במזרח. הנקודה הגבוהה ביותר במדינה היא "גאיזינקלנס" (Gaizinkalns), בגובה של 312 מטר.
לשון הים הרדודה שנקראת מפרץ ריגה נמצאת בצפון-מערב המדינה. הבירה ריגה נמצאת לחופי מפרץ זה, בשפך נהר הדאוגבה (Daugava). ערים מרכזיות נוספות הן דאוגבפילס (Daugavplis) שנמצאת במעלה הנהר ולִיֶפאיה (Liepāja) שנמצאת על החוף הבלטי.
האקלים הבלטי הוא ימי ממוזג, הקיץ קריר והחורף מתון יחסית ומושלג. באזורים המרוחקים מהחוף, הטמפרטורות קיצוניות יותר והאקלים קרוב יותר לאקלים יבשתי לח.
דתות
האוכלוסייה בלטביה מתחלקת לאמונות הבאות:
בלטביה כ-4,721 יהודים. דת הדייבטוריבה, הטוענת לשורשים היסטוריים במיתולוגיה הקדם-נוצרית, התפתחה בלטביה ומרוכזת בה.
שפות
לטבית, שהיא אחת מהשפות הבלטיות, היא השפה הרשמית היחידה, אך גם רוסית נפוצה. בלטביה מדוברות גם בלארוסית, אוקראינית, ליטאית, פולנית, יידיש, עברית, אסטונית, גרמנית, ליבונית, לטגלית ואנגלית.
יהודי לטביה
בלטביה היה ישוב יהודי כבר במאה ה-16. היהודים התרכזו בעיירות בתחום המושב, בהן הותר להם לשבת, וכן בערים הראשיות, כדוגמת ריגה, דאוגבפילס, באוסק, ילגבה ועוד. בתחילת המאה ה-20 חיו בלטביה כ-200,000 יהודים. רוב היהודים עסקו במסחר והיו מבוססים מבחינה כלכלית ברובם. בשואת העם היהודי פעלו רבים מבני העם הלטבי בשיתוף פעולה עם הגרמנים, רצחו ופרעו ביהודים שלא הצליחו להימלט או להגר קודם לכן. רוב יהודי לטביה שנותרו נרצחו בבורות ההריגה, בגטאות וביערות כדוגמת טבח יער רומבולה. בשנת 1943 כבר נותר בלטביה רק שריד מיהדות לטביה המפוארת, כ-5,000 יהודים בשלושה גטאות ובמספר מחנות עבודה. לאחר המלחמה, חזרו חלק מהיהודים שהספיקו להימלט, וגילו שרוב בני משפחתם נספו והיו אף משפחות שלא נשאר להן זכר.
יוצא דופן היה יאניס ליפקה, חסיד אומות העולם אשר הציל כ-60 מיהודי ריגה והסביבה. בשנות ה-70 נטע עץ בשדרות "חסידי אומות העולם" ביד ושם.
ב-14.6.1941 הוגלו רבים מאזרחי לטביה לסיביר, כחלק מהטרור הסטליניסטי, בהם גם יהודים. בעקבות הגליה זאת נמנעו יהודים רבים מלברוח מהכיבוש הנאצי לרוסיה, מכיוון שעדיין לא היה ברור איזו מהסכנות גדולה יותר. בנוסף, היעדרות של בני משפחה בוגרים מנעה את בריחתם של ילדים וזקנים שלא יכלו לעבור את תלאות הדרך לבדם. היהודים שנותרו בשנת 1941 בלטביה, נרצחו ברובם המוחלט בשואה. הקהילה היהודית ששרדה את השואה מנתה בעיקר את אלה מהם ששרדו את הגולאגים וחזרו ללטביה לאחר תום מלחמת העולם השנייה. בשנת 1948, הוגלו לסיביר בשנית חלק מהאנשים שחזרו משם קודם.
בשנת 1970 מנו היהודים ברפובליקה כ-36,600 יהודים. עד לשנת 1987 עלו כשליש מהם למדינת ישראל. בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין משנת 2018 התגוררו בלטביה 4721 יהודים שהם כ-0.2% מאוכלוסיית לטביה.
שארל, רוזן ולואה
שארל, רוזן ולואה (בצרפתית: Charles de Valois; 12 במרץ 1270 – 16 בדצמבר 1325), מייסד בית ולואה, אחיו של פיליפ הרביעי ואביו של פיליפ השישי, מלכי צרפת.
ביוגרפיה
שארל נולד ב-12 במרץ 1270, והיה בנם הצעיר של פיליפ השלישי, מלך צרפת ושל איזבלה מאראגון. האפיפיור מרינוס הרביעי שהכריז על מסע צלב נגד אראגון הכיר בשארל כמלך אראגון ב-1284, כחלק מתגובתו לתוכניות של פרו השלישי, מלך אראגון לכבוש את סיציליה. שארל קיבל את התואר רוזן ולואה (קרפי-אן-ולואה בחבל פיקרדיה שבצפון צרפת) ב-1285. חמש שנים לאחר מכן, ב-1290 קיבל את התואר רוזן אנז'ו ומיין באמצעות נישואים למרגריט - בתו של שארל השני, מלך נאפולי. האפיפיור ניקולאוס הרביעי תמך בנישואים הללו.
שארל פיקד על הצבא הצרפתי בשנת 1297, כאשר הוא משרת את אחיו - פיליפ הרביעי. אשתו נפטרה בשנת 1299, ובשנת 1302 הוא נשא לאישה את קתרינה מקורטניי שהייתה נכדתו של בולדווין השני מקורטניי (אחרון שליטי האימפריה הלטינית). שארל נשלח על ידי האפיפיור בוניפקיוס השמיני למערכה נגד פדריקו השני, מלך סיציליה. המערכה הסתיימה לאחר החתימה על שלום קאלטאבולטה בשנת 1302.
למרות התנגדותו החריפה, שארל לא הצליח למנוע את העלאתו על המוקד של ז'אק דה מוליי ראש מסדר הטמפלרים על ידי אחיו - פיליפ הרביעי. שארל שאף לעלות על כס המלכות לאחר מותו הפתאומי של המלך ואחיינו לואי העשירי ב-1316, אך לא הצליח למנוע מאחיינו פיליפ החמישי לרשת את הכתר. לאחר מותו של פיליפ ב-1322 שארל לא נחשב למועמד רציני לרשת את הכתר, ובמקומו הוכתר למלך צרפת אחיינו שארל הרביעי.
ב-1324 שארל פיקד בהצלחה על הצבא של המלך במלחמה שנועדה לשחרר את גסקוניה ופלנדריה משלטונו של אדוארד השני. הצבא בפיקודו של שארל הצליח לכבוש מספר ערים, והיה אחד מהגורמים שזירזו את חתימת הסכם השלום בין המלך שארל הרביעי לבין איזבל, אשתו של אדוארד.
שארל מת בנוז'אן (כיום חבל סאנטר-עמק הלואר), וב-1328 ירש בנו פיליפ את הכתר הצרפתי והיה לראשון מבין מלכי בית ולואה.
קולוניאליזם פנימי
קולוניאליזם פנימי הוא מושג המציין סוג של קולוניאליזם המופנה לתוך מדינת האם ולא כלפי חוץ, ומייצר אי-שוויון גדול מאוד מבחינה פוליטית וכלכלית בין אזורים שונים או קבוצות שונות במדינה.
מקורות המושג
הספר הראשון החשוב בנושא הוא "קולוניאליזם פנימי" של מייקל הכטר משנת 1975. רוב החוקרים שמשתמשים כיום במושג זה, מתבססים עליו. הכטר מתאר בספרו את השתלטות אנגליה על הארצות הקלטיות אירלנד, סקוטלנד וויילס שנתיים אחרי התנתקותה של אנגליה מהאפיפיור בשנת 1536. תהליך הקולוניזציה הפנימי שהחל אז נמשך מאות שנים.
מאפיינים
כמו בקולוניאליזם הקלאסי מייצרים האזורים או הקהילות המדוכאות עבור המטרופולין וקונים את המוצרים במחיר גבוה ביותר. הסחר והאשראי נמצא במרכז הכוח. את התלות הכלכלית של הפריפריה במרכז מבססים על ידי פעולות חוקיות, פוליטיות וצבאיות. ה"קולוניות הפנימיות" נחשבות לשונות מבחינה דתית, אתנית או לשונית. ההצדקה לניצול, כמו בקולוניאליזם הקלאסי, נעשית באמצעות טרמינולוגיה גזענית. במדינה בעלת מאפיינים של קולוניאליזם פנימי מבטא הריבוד המעמדי את השייכים ל"תרבות האם" לעומת השייכים לתרבות "הנחותה". חברי התרבות הנחותה שואפים להתבולל בתרבות האם כדי לטפס בסולם המעמדי. במקרים רבים גורם הקולוניאליזם הפנימי לצמיחת שאיפות לאוטונומיה. שאיפות כאלה נתקלות בדרך כלל בהתנגדות עזה, כיוון שמרכז הכוח יאבד במקרה של התנתקות או הפרדה רווחים, בדומה לקולוניאליזם הקלאסי.
יש להבדיל בין קולוניאליזם פנימי לקולוניאליזם הרוסי שעליו דיבר לנין, שאומנם גם הוא לא היה מופנה כלפי ארצות מרוחקות, אלא לארצות גובלות, כמו אוקראינה, ארמניה, גאורגיה ועוד. אחרי שארצות אלה הפכו להיות חלק מרוסיה, אפשר לדבר לגביהם על קולוניאליזם פנימי.
דוגמאות בעולם
דוגמאות נוספות, מעבר לדרום-אפריקה, מקסיקו ואירלנד:
קסטריו מוטה דה חודיוס
קסטריו מוטה דה חודיוס (בספרדית: Castrillo Mota de Judíos) הוא כפר בצפון ספרד, במחוז בורגוס, שהוא חלק מהקהילה האוטונומית של קסטיליה ולאון, כ-51 ק"מ ממערב לבורגוס. בכפר מתגוררים 58 תושבים.
היסטוריה
שמו המקורי של הכפר היה קסטריו מוטחודיוס (Castrillo Motajudíos; "מחנה גבעת היהודים") וניתן לו בשנת 1035, כאשר יהודים שנמלטו מפוגרום התיישבו בו.
בשנת 1627 שונה שם הכפר לקסטריו מטחודיוס (Castrillo Matajudíos; "מחנה מוות ליהודים").
ביוני 2015 הוחזר שם הכפר לשם המקורי, לאחר שתושביו החליטו על כך במשאל שיזם ראש הכפר. באוקטובר 2015 נערך טקס להחלפת השם בנוכחות שגריר ישראל, דניאל קוטנר.
אישים חשובים בני המקום
בשנת 1510 נולד בכפר אנטוניו דה קבסון, מלחין ונגן עוגב, הנחשב כחשוב מבין המלחינים הספרדים לכלי מקלדת של זמנו, וגדול נגני העוגב של ספרד.
טהרן (סדרת טלוויזיה)
טהרן היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמת ריגול העוסקת בסוכנת של "המוסד" שנשלחה למשימה חשאית בטהרן במטרה למנוע מאיראן התחמשות גרעינית. סדרת הטלוויזיה הופקה על ידי "שולה ודנה הפקות" ו-Paperplane Productions ושודרה בערוץ כאן 11.
התסריטאי משה זונדר אמר על הסדרה: "'טהרן' מנסה להאיר את הקונפליקט הישראלי־איראני באור חדש, לעסוק בהתמודדות האוניברסלית עם הגירה, זהות ופטריוטיות, ולבחון אם ניתן להשתחרר מהמגבלות האלה". בנוסף הסדרה מציגה את נקודת מבטם של מתנגדי המשטר באיראן על החיים בצל המשטר ועל הסכסוך האיראני-ישראלי.
ב-26 בינואר 2021 אישרה ההפקה כי הסדרה תחזור לעונה שנייה. שעלתה ב-7 במאי 2022 בעונה זו השתתפה גלן קלוז. הסדרה נמכרה גם לשירות הסטרימינג של "אפל TV פלוס" ב-6 במאי 2022.
ב-22 בנובמבר 2021 זכתה הסדרה בפרס אמי הבין-לאומי בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר.
עונה 1
הסדרה עוקבת אחר תמר רביניאן (ניב סולטן), ישראלית, לוחמת "המוסד" והאקרית מחשבים, שבמשימתה נשלחת לבירת איראן. לשם כך היא עולה בעמאן על טיסה ישירה להודו במסווה של מוסלמית אדוקה. בעזרת לוחֲמַת סייבר "המוסד" משבש את הטיסה וגורם לנחיתת חירום שלה בטהרן. עם נחיתתה בטהרן, תמר מחליפה זהויות עם ז'ילה גורבניפאר, עובדת בחברת החשמל המקומית. בטיסה היה גם זוג ישראלים שעלו עליה ברגע האחרון. הם נלקחים לחקירה שבה מגלה פראז כמאלי (שון טאוב), ראש אגף חקירות פנים במשמרות המהפכה, שהצעירה זיהתה את תמר בנמל התעופה כקצינת מודיעין ששירתה איתה בבסיס חיל המודיעין בגלילות ביחידת 8200, ומתחיל במצוד אחריה. תמר ניגשת למשרדי חברת החשמל, שם היא מתחברת לרשת המחשבים, לשם השתלטות על מערכת המכ"ם האיראנית לקראת תקיפה של חיל האוויר הישראלי. משימתה משתבשת עקב מנהל במשרד שמנסה לאנוס אותה בחושבו שהיא ז'ילה. במאבק ביניהם תמר הורגת אותו. בעקבות זאת היא מוצאת את עצמה לבד בטהראן.
תמר, שנולדה באיראן ועלתה לישראל בגיל 6, מגלה מחדש את שורשיה האיראניים ומסתתרת אצל ארזו, דודתה היהודייה שהתאסלמה. היא נפגשת עם מילאד כאהאני, פעיל איראני ליברלי, שכינויו כהאקר הוא סיק-בוי. הוא לוקח אותה להפגנת סטודנטים נגד המשטר, ושם מזהה אותה ראזיה, בתה של ארזו. הבת מדווחת עליה למשטרה, וגורמת למעצר של הוריה (ארזו ובעלה). תמר נמלטת בעזרתו של סיק-בוי, שמספק לה דרכון מזויף, כדי שתוכל לצאת מאיראן, אך מציע לה להחשיך את טהרן כנקמה. תמר רואה בכך הזדמנות למימוש משימתה המקורית, נשארת עמו ובין השניים מתפתח רומן. השניים יוצאים עם חברים לרייב בהרים. בדרך לשם עוצר אותם מחסום צבאי לביקורת, ובמהלך שיחה עם הזקיף תמר זוקפת את אגודלה כמחווה של שביעות רצון, תוך שהיא שוכחת שבאיראן מחווה זו נחשבת תנועה מגונה. רק תשלום שוחד לזקיף מאפשר להם להמשיך בדרכם. באתר הרייב תמר שוכבת עם מילאד.
עלי אגאזאדה, עוזרו של כמאלי, מצליח לעצור את מסעוד טבריזי, איראני שהוא סוכן ותיק של "המוסד" שסייע לתמר. בחקירה הוא מכחיש כל קשר ל"מוסד", אך לאחר שנודע ל"מוסד" על מעצרו, אנשי "המוסד" חוטפים את אשתו של כמאלי, ששהתה בפריז לניתוח ראש, ודורשים מכמאלי שבתמורה לשחרור אשתו יאפשר לטבריזי לטוס לאיסטנבול. כמאלי נענה תחילה לדרישה, אך לאחר שיחה עם מפקדו דורש מטבריזי שלא לצאת מאיראן ולהפוך לסוכן כפול. טבריזי מגיע למשרדו, ושם מחכה לו מתנקש שהורג אותו ונמלט על אופנוע, מול עיניו של כמאלי.
עקב התנהלותו של כמאלי בעניין טבריזי, מפקדו חושד בו שקיבל סיוע כספי חיצוני לניתוח של אשתו, ומשעה אותו מתפקידו עד בירור העניין. תמר ממשיכה לקדם בעזרת מילאד את תוכניתה לחבל באספקת החשמל למערכת המכ"ם. במקביל מנסה "המוסד" לקדם תוכנית אחרת למטרה זו, אך גם תוכנית זו נתקלת בקשיים. חבר של מילאד חושד בתמר, ובפגישה משולשת שלה איתו ועם מילאד הוא חושף כי היא איננה ז'ילה אלא מתחזה. בהתערבות כוח חיצוני של "המוסד" - שארב מחוץ לחדר כל העת - החבר המשותף נהרג, ועל מילאד נכפה לשתף פעולה עם תמר. לאחר מכן מגיע אל החדר חבר נוסף שעובד בתחנת החשמל המשנית של טהרן, שהוזמן על ידי מילאד. תמר מאיימת על החבר, ומאלצת אותו למסור לה את הקוד של חוות השרתים. הכוח החיצוני של "המוסד" לוקח את מילאד קשור באזיקים, ומתכנן להרוג אותו. כמאלי, שרוצה לשחרר את אשתו החטופה, משכנע - באמצעות הטעייתו על ידי ארזו - את מרדכי רביניאן, אביה של תמר, להגיע לאיסטנבול, ושם כמאלי חוטף אותו ודורש מ"המוסד" את שחרור אשתו בתמורה לשחרור האב רביניאן.
לאחר שנכשלת התוכנית החלופית של "המוסד", ראש "המוסד" פונה בשנית ליעל ומבקש ממנה לנטרל את המכ"ם. תמר מוכנה לחדור לבסיס ולבצע את המשימה, אולם טוענת כי עליה להיעזר במילאד, אותו ביקשו אנשי "המוסד" להרוג. לאחר שהיא ומילאד משיגים לעצמם גישה לבסיס הצבאי, מתעקשת תמר כי מילאד ייכנס אתה. בתוך הבסיס היא משכנעת אותו לברוח, ולאחר-מכן משתלטת על השרתים בהתאם להוראותיה של יעל. בסיום המשימה, כאשר תמר יוצאת מהבסיס הצבאי, כמאלי מזהה אותה ועוקב אחרי יעל ותמר בשובן לדירה.
בעוד המטוסים הישראליים טסים לעבר המטרה, מגלה תמר כי השרת עליו השתלטה היה שרת דמה. כאשר היא מעוניינת להזהיר את "המוסד" מאיימת עליה יעל בנשק. מתברר כי יעל הכניסה את המטוסים הישראליים למלכודת, והיא סוכנת כפולה ובקשר עם מפקדו של כמאלי. כמאלי, שאינו יודע זאת, נכנס לדירה והורג את יעל, תמר יורה בו אך חומלת על חייו לאחר שהוא מציין כי חס על חיי אביה ביום הקודם. תמר מזהירה את ראש "המוסד" שמורה על ביטול משימת המטוסים, אך המתקפה האיראנית נגד המטוסים כבר החלה, ומטוס אחד נפגע. תמר נמלטת מהדירה יחד עם מילאד.
עונה 2
לאחר כישלון המשימה של חיל האוויר הישראלי באיראן ונפילתו של הטייס ברק בן חיים בשבי האיראני, תמר רביניאן (ניב סולטן) ומילאד כאהאני (שרבין אלנאבי) ניתקו קשר עם "המוסד", ומתכננים הימלטות מאיראן ותחילתם של חיים חדשים בוונקובר שבקנדה. מילאד סוחר בסמים על מנת לממן את הבריחה. בינתיים, מפקד "המוסד" יוצר איתה קשר ומגייס אותה לחילוץ הטייס מבית החולים בו הוא מאושפז, אשר מתבצע באמצעות רעל המדמה שבץ מוחי. לאחר חילוץ מוצלח, מרג'אן מונתזמי (גלן קלוז), בריטית שחייה שנים ארוכות באיראן ומנסה לפעול כנגד המשטר האיראני מסייעת לתמר להחלץ ומביאה אותה לדירת מסתור.
פראז כמאלי (שון טאוב) ועוזרו עלי אגאזאדה (אראש מרנדי ) מתחקים על עקבותים של תמר ומילאד. הגנרל קאסם מוחמדי (וסיליס קוקלני) ממונה למפקד משמרות המהפכה. בעקבות ההימלטות ולרגל המינוי, מוצאים להורג את ארזו (אסתי ירושלמי) ודאריוש נקומרד (נאביד נתי טוביאן) דודתה ודודה של תמר. תמר נשבעת לנקום ומבטלת את תוכנית ההימלטות. מרג'אן המשמשת כפסיכולוגית מטפלת בנאהיד כמאלי (שילה אומי), בניסיון להתנקש בפראז.
לאחר מספר כישלונות ותוכניות חלופיות, תמר מחברת מכשיר לשליטה מרחוק ברכב המרוצים של קאסם. ברגע האחרון פיימאן נוהג ברכב, מילאד שולט ברכבו ומציע להעיף את הגנרל מהצוק בעזרת מכוניתו של פיימאן. תמר מתנגדת, אך כל השאר מסכימים ובוטחים במילאד אך לבסוף הוא גורם למותו של פיימאן בלבד. לאחר סדרת הכישלונות, יוליה מורה למרג'אן להתפנות עם תמר ומילאד ולחסל את פראז. מרג'אן מחליטה לסרב פקודה ומורה לתמר להיכנס להלוויה של פיימאן בסיועו של פראז ולנסות להרעיל את הגנרל. מתרחשת תפנית. נאהיד מחסלת את מרג'אן עם הרעל, בזמן שכמאלי ותמר מחדירים לקאסם את מכשירה הסלולרי של תמר שנראה זהה לחלוטין למכשירו של פיימאן. ברגע שמוחמדי עונה לשיחה - תמר מפעילה את הנפץ במכשיר והוא נהרג (סצנה בהשראת חיסולו של הטרוריסט יחיא עיאש). העונה מסתיימת בנסיעה של תמר ומילאד למקום שבו חונה המכונית ש"המוסד" הכין להימלטות, אך ברגע שמילאד מתניע אותה, המכונית מתפוצצת לעיני תמר. היא עומדת המומה אל מול המכונית השרופה. היא מבינה שנשארה לבד לחלוטין ומתחילה לברוח.
ליהוק
לאחדים מתפקידי האיראנים לוהקו שחקנים ילידי איראן, שפרסית היא שפת אם שלהם, והם מדברים ביניהם בפרסית. ניב סולטן, המגלמת את תמר, למדה פרסית במשך 4 חודשים. בנוסף למדה קרב מגע. קצת לאחר שנוצר הקשר בין תמר למילאד, היא מנהלת עמו את שיחותיה באנגלית ולא בפרסית שבה המבטא שלה מעט זר. הישראלים בסדרה מדברים ביניהם עברית, ואף תמר הנמצאת בטהרן מדברת בטלפון בעברית עם מפקדיה בישראל.
ב-26 בינואר 2021, פורסם על ידי איגוד עובדי הקולנוע והטלוויזיה, כי התאגיד הפר את ההנחיה כי 75% מהעובדים בהפקות המקור של התאגיד יהיו תושבי ישראל, המעוגנת בחוק המסדיר את פעילות התאגיד. אנשי האיגוד הציבו איום בעתירה לכך אם מועצת התאגיד לא תעביר לתקציב התאגיד בשנת 2021 תוספת של 7.2 מיליון שקל לטובת הפקות מקוריות קנויות, תוך 30 יום.
צילומים
הסדרה צולמה באתונה שביוון. לפי אחת מיוצרות הסדרה, דנה עדן, זאת משום שאתונה דומה לטהרן. הפרק הראשון בסדרה מציג את טיסתה של תמר מעמאן לטהרן. צילומים חיצוניים של המטוס, על הקרקע ובאוויר, לא נעשו במיוחד לסדרה זו, וכך יצא שצילומים אלה הורכבו מצילומים של שישה דגמי מטוסים שונים.
הפצה
הסדרה מופצת מחוץ לישראל על ידי חברת Cineflix הקנדית ותשודר בשירות הזרמת המדיה אפל TV פלוס ב-135 מדינות ברחבי העולם. לפי הערכות בתעשייה, שווי העסקה עם "אפל TV פלוס" הוא כ-1.5 מיליון דולר לפרק.
עונה 2
בינואר 2021, הכריזו כאן 11 על הפקתה של העונה השנייה של הסדרה. הצילומים התקיימו במהלך שנת 2021, ובפברואר 2022 פורסם על תאריך עליית העונה השנייה ב-5 במאי 2022, אך בעקבות הפיגוע באלעד השידור נדחה.
ב-22 ביוני 2021, איגוד עובדי הקולנוע והטלוויזיה (אק"ט) ואיגוד השחקנים והשחקניות (שח"ם) הגישו עתירה לבג"ץ כנגד תאגיד השידור הישראלי ובו דרישה למתן צו ביניים להשהות את צילומי העונה השנייה של הסדרה טהרן עד אשר יובהר כי ההפקה עומדת בתנאים להכירה כ"הפקה מקומית קנויה" לפי חוק תאגיד השידור, זאת עקב הטענה שההפקה אינה עומדת בתנאים להפקה מקומית ע"פ החוק המסדיר את פעילות התאגיד, עקב כך שרובה של התוכנית מופקת מחוץ לישראל ובידי גורמים מחוץ לישראל.
עונה 3
ביולי 2022, פרסמו כאן 11 בצורה לא רשמית בעמוד הפייסבוק שלהם כי עונה שלישית עדיין בחוזים אך בעבודה ובהכנה.
בפברואר 2023, פרסמו כאן 11 כי לעונה השלישית מצטרף יו לורי, שיגלם את אריק פיטרסון, מפקח גרעין, לצידה של ניב סולטן. בנוסף ללורי, יצטרפו ששון גבאי (הנ"ל), בהר פארש, פניקס ראי ורבים נוספים. בנוסף, נודע כי העונה השלישית כבר התחילה להצטלם. מאוחר יותר באותו החודש, פורסם כי ירדן תוסייה כהן תגלם את טליה, סוכנת מוסד בת המחזור של תמר. ביולי 2023, 5 ימים לפני סיומם המתוכנן של צילומי הסדרה ביוון, הופסקו הצילומים עקב שביתת איגוד השחקנים בהוליווד . עם זאת, ההפקה קיבלה היתר מיוחד והצילומים המשיכו להתקיים.והסתימו ב-30 ביולי.
ביקורות
עוד טרם שידורה, זכתה הסדרה לכותרות רבות ברחבי העולם ובייחוד באיראן. בעקבות כתבה על הפקת הסדרה ב"הוליווד ריפורטר", נכתב בעיתונים באיראן: "המשטר הציוני עושה סדרה נגד איראן".
הרייטינג של פרקי הבכורה לא פורסם באופן רשמי על ידי הוועדה הישראלית למדרוג, עקב החלטתה להפסיק את פרסום המדידה בתחילת השבוע בו שודר פרק הבכורה, על אף שהתאגיד פרש כבר בתחילת 2020 ודרש כבר מאז להפסיק את המדידה. עם זאת, "ישראל היום" פרסם כי התוכנית זכתה ל-9.5% אחוזי צפייה לפרק הראשון ו-8.7% לשני. כמו כן, שידור הפרק החמישי זכה ל-11.5%, על פי אותו מקור.
מבקרי טלוויזיה העניקו ברובם ביקורות טובות. סמדר שילוני מ-ynet כתבה "זאת אחת הפעמים היחידות שערוץ "כאן", בהיותו ערוץ ציבורי, מצליח ליצור סדרה איכותית בעלת אופי מסחרי". מבקרים אחרים בחרו גם להעניק מעט ביקורת לצד המחמאות, כמו צוף ישראלי מ"מעריב": "רגעים קטנים של פספוס וחוסר אמינות", וגדי סולומון מ"ישראל היום" שציין שחסר לסדרה תחכום. עידו ישעיהו מ"וואלה!" כתב, שהסדרה לוקה באותנטיות ורצופה ברגעים מגוחכים.
הסדרה התקבלה בביקורות שליליות באיראן, כשבביטאון "קייהאן" האיראני, ביקרו את הסדרה ותיארו אותה "הפקה אנטי-איראנית" על התנגדותה לתוכנית הגרעין האיראנית. בעיתון "משרק" יצאו בביקורת דומה. גם בעיתון "המשארי" ביקרו את הסדרה על שאינה מראה נאמנה את החיים באיראן.
פרק הסיום של העונה הראשונה
בפרק הסיום של העונה הראשונה ישנה תפנית בעלילה, שמצריך לראות את כל הפרקים הקודמים באור חדש. בשבעת הפרקים הראשונים עסקה הסדרה בתוכנית מתוחכמת של "המוסד" לשבש את פעולתה של מערכת המכ"ם האיראנית כדי לאפשר למטוסי חיל האוויר הישראלי לתקוף בבטחה את אתרי הגרעין של איראן. בפרק האחרון מתברר שיעל קדוש, המפקדת של תמר רביניאן, היא סוכנת כפולה, הנמצאת בקשר עם מפקד במשמרות המהפכה, ולמעשה כל מה שהוצג בסדרה הוא תוכנית מתוחכמת של משמרות המהפכה לפתות את מטוסי חיל האוויר הישראלי להיכנס למלכודת טילי נ"מ שתהפוך את התקיפה הישראלית לכישלון צורב.
פראז כמאלי, ראש אגף חקירות פנים במשמרות המהפכה, אינו שותף סוד לתוכנית של מפקדו, ולכן הוא מנסה בכל מאודו לסכל את התוכנית הישראלית, ובכך מסכן את הצלחתה של התוכנית האיראנית. נזקו של מידור זה בא לידי ביטוי בפרק האחרון, כאשר כמאלי הורג את יעל קדוש, בחושבו שהיא מרגלת ישראלית, ובכך מאפשר לתמר להזהיר את ראש "המוסד" שמדובר בהונאה איראנית, אך האזהרה מגיעה מאוחר מדי, והמטוסים נופלים למלכודת שנטמנה להם.
המבקר עמית סלונים מקשה על התפנית בעלילה: "אם המטרה של האיראנים הייתה כל הזמן לגרום לתמר להצליח במשימה שלה, רק כדי לסכל את הפעולה של חיל האוויר הישראלי, למה בעצם היינו צריכים את כל שמונת הפרקים האלה? למה הם לא נתנו לה להצליח במשימה שלה כבר בניסיון הראשון?"
לטעמה של המבקרת סמדר שילוני סיום זה אינו שלם: "לא סוגר קצוות, משאיר את הצופה עם חצי השלט ביד, מבולבל ותוהה מה בעצם עושות פה כותרות הסיום כשבעליל סיום לא היה פה. העבודה על העונה השנייה של "טהרן" כבר התחילה, מבטיחים לנו היוצרים בכל הזדמנות, ואני אומרת, בואו נתחיל בזה שתתנו לנו במטותא את הסוף של הראשונה. נכון, הצלחתם לייצר פרק מותח, מורט עצבים ומפתיע במידה עם טוויסט מרשים, אבל לצפות מהצופים להחליק לכם את האיבר הקטום שנקרא קלוז'ר, כשמטוסי חיל האוויר המפואר שלנו עומדים לרחף באוויר במשך שנה וחצי, זה כבר קצת מעליב."
המבקר עמית סלונים ראה סיום זה באור חיובי: המבקרת צוף ישראלי התייחסה אף היא בחיוב לסיום העונה:
אמינות הסדרה
מבקרים רבים מתחו ביקורת על אמינות הסדרה, והציגו פגמים רבים בעלילה. דוגמה לכך הם פגמים שהציג עמית סלונים:
המבקר ירון טן ברינק דחה טענות אלה באמירה: "לא ריאליסטי לכם? לכו לראות דוקו בערוץ ההיסטוריה."
הודיה כריש חזוני, הכתבת המדינית של העיתון "מקור ראשון", מתחה ביקורת על הסדרה מזווית שונה. לדבריה: "שלטון הרשע [האיראני] הוא בקטנה. יש שני משטרים מקבילים שמפעילים שטיקים מלוכלכים זה על זה, רק שהאיראנים עושים את זה קצת יעיל יותר. ... מרוב רצון למורכבות עמוקה, מרוב שאיפה להראות את האדם שמאחורי המלחמה, התמונה יוצאת מרודדת בואכה שטוחה."
Be Prepared
Be Prepared (בעברית: נתכונן) הוא שיר מתוך הסרט המצליח של דיסני, מלך האריות משנת 1994 שהולחן על ידי אלטון ג'ון ונכתב על ידי טים רייס. שיר זה מבוצע באמצע הסרט בידי השחקן ג'רמי איירונס המדבב את האריה סקאר בליווי של וופי גולדברג, צ'יץ' מארין וג'ים קאמינגס בתפקידם כשלושת הצבועים "שנזי, באנזי ואד" (בסדר כרונולוגי). אף על פי שהצבוע אד לא מדבר כלל אלא רק צוחק בשיר זה הוא אומר שורה. בנוסף המדבב של סקאר, ג'רמי איירונס, לא הצליח להשלים את התפקיד שלו בשיר, ולכן המדבב ג'ים קאמינגס, שדיבב את אד, השלים בשביל איירונס את השירה של סקאר. בגרסתו העברית של הסרט, השיר בוצע על ידי אלי גורנשטיין.
השיר יצא מחדש (בנוסח שונה מעט) בגרסת הלייב אקשן של מלך האריות.
גרסת הסרט
השיר נפתח לאחר שסימבה ונלה נמלטים לבית הקברות של הפילים בהם מבלים הצבועים, בעזרתו של מופאסה. סקאר שארגן את הגעתם למאורת הצבועים מתעצבן מחוסר הצלחתם אך הצבועים מזכירים לו שמופסה חזק מהם בהרבה. כאשר באנזי שואל את סקאר אם הוא התכוון להרוג את מופסה, סקאר מתלהב מהמחשבה על נטילת הכס בכוח מבלי לחכות לסוף הטבעי של מופסה וסימבה.
בתחילה סקאר קורא לשלושת הצבועים ולעוד צבועים המצטרפים לברית איתו בשביל להרוג יחד את מופסה ואת סימבה ולחזור לצוק התקווה ממנו הוגלו. הצבועים מתלהבים אך חושבים על מצב של אנרכיה ללא מלך וסקאר מודיע להם שהוא ימלוך עליכם ובתמורה יגרום שלא יהיו רעבים לעולם.
בקטע זה סקאר נואם מעל צוק סלע דמוי-במה בצורה המזכירה את אדולף היטלר נואם בקתדרלת האור בנירנברג כשתחתיו להקות הצבועים מסתדרים לריקוד בצעדת מסוג "Goose step", בה הלכו בצבא הורמאכט. דבר זה מבליט את אכזריותו של סקאר והצבועים ואת התוכניות הרעות שהם יביאו לשלטון.
תמונת הסיום של השיר מציגה את סקאר על רקע הירח. התוצאה המתקבלת היא של סמל הפטיש והמגל, כשסקאר בתפקיד הפטיש והירח מדמה את המגל.
גרסת המחזמר
השיר מוצג גם במחזמר של ברודוויי אך שם השיר פחות בולט ובעל מילים אחרות אף שריקוד הצבועים הגנרלי נשאר. בחלק מהגרסאות לא מופיע שיר זה כלל.
נרב
נַרֶב (בפולנית: Narew; בבלארוסית: Нараў) הוא נהר במזרח פולין הנשפך ממזרח אל הנהר ויסלה. אליו נשפך הנהר הארוך ממנו הבוג המערבי. קטע הנהר משפך הבוג ועד לוויסלה נקרא גם בשם "בוגו-נרב".
פרוטוצראס
פרוטוצראס (שם מדעי: Protoceras; קרניים מוקדמות) הוא סוג של פרסתן שחי בערבות אמריקה הצפונית בסוף האוליגוקן עד לתחילת המיוקן. פרסתן זה היה שייך למשפחה הנכחדת פרוטוצרטיים שהייתה קרובה לאנטילוקפריים ולאיילים.
יונק זה הגיע לגובה מטר, למשקל 50–95 ק"ג והוא דמה במראהו לאייל אך על גולגולתו היו שלוש זוגות קרניים שכנראה צופו בעור בדומה לקרני הג'ירף. הוא השתמש בהם כדי להילחם עם זכרים על נקבות. הנקבות לעומתם היו בעלות זוג קרניים קטנות על ראשם.
בניגוד לרוב מעלי הגירה לפרוטוצראס היו ניבים קדמיים בקדמת לסתו והוא היה בעל אצבעות רגליים בעלות ארבע ציפורניים אשר רק כמה מהם נגעו בקרקע. הוא היה אצן מהיר שחי בערבות והמדבריות לצד אוכלי שב נוספים, אולי בעדרים ושימש כמזון לטורפי הערבות.
וילמיט
וילמיט – מינרל נזוסיליקטי המכיל אבץ, השייך לקבוצת הפנאקיט, קבוצת מינרלים במבנה דומה הקרויה על שם המינרל פנאקיט.
תכונות
נוסחת המבנה הכימי של וילמיט היא Zn2SiO4. לווילמיט יש סימטריה טריגונלית, אחד המינרלים הסילקטיים הבודדים בעלי סימטריה זו, הנפוצה יותר במינרל קרבונטיים. לווילמיט יש סימטריה זהה למינרל הירוק דיופטאז ולמינרל פנאקיט השייך גם הוא לקבוצת הפנאקיט.
הווילמיט מופיע בטבע בדרך כלל כגבישים משושים פריזמתיים דקים וקצרים המסתיימים במעוינון, כשבמקרים קיצונים יכול הגביש לגדול לאורך של 10 ס"מ. כמו כן, במקבצים דמויי אשכול ענבים, סיביים, גרגריים או חסרי צורה חומים (צורה זו קיבלה את הכינוי "טרוטסטיט") או ירוקים בגוון תפוח מבריק, והם נשברים בצורת בלתי שווה או בצורת קונכייה. הקשיות של המינרל בינונית, 5.5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 4.
אופטית המינרל הוא חד-צירי. מקדם השבירה הממוצע של הווילמיט הוא 1.69. גבישי הווילמיט הם לפעמים שקופים לחלוטין וחסרי צבע, אבל בדרך כלל הם מופיעים בצבעים שונים: אפור, אדמדם, חום כהה, שחור, צהוב-דבש, ירוק-תפוח, וכחול בהיר. רוב דגימות המינרל הם פלואורסצנטיות בגוון ירוק בקרינת על-סגול באורכי גל קצרים וארוכים. חלק מהדגימות הם פוספורצנטיות (ממשיכות לזהור בירוק זמן מה אחרי הפסקת ההקרנה בעל-סגול).
המינרל נתגלה לראשונה ב-1822 באתר המכונה "כבשן פרנקלין" (Franklin Furnace) סמוך לעיירה פרנקלין שבמדינת ניו ג'רזי בארצות הברית. קיימים כמה תיאורים של המינרל מאתר זה משנה זו ואילך, אלא שהמינרלוגים לא נתנו למינרל שם. את השם למינרל נתן המינרלוג הצרפתי היהודי ארמן לוי ב-1830 על סמך דוגמאות שקיבל ממכרה האבץ שבוויֵי מונטאן (Vieille-Montagne) שבמורסנט (אז במעמד מיוחד של מדינה עצמאית למחצה) בסמוך ללייז' בבלגיה. בלגיה הייתה אז חלק מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה תחת שלטונו של וילם הראשון, מלך הולנד (1843-1772, מלך 1840-1815), ולוי קרא למינרל על שם המלך.
שימושים
הווילימיט הוא בצר משני של אבץ, כאשר בפרנקלין שבניו ג'רזי, מקום בו נתגלה לראשונה, המינרל מצוי בשפע ומופק ממנו אבץ, אבל בדרך כלל הוא אינו מהווה מקור למתכת זו. בנוסף לכך, בדגימות המגיעות מאתר פרנקלין מצוי וילמיט פלואורסצנטי בגוון ירוק בקרינת על-סגול יחד עם קלציט פלואורסצנטי בגוון אדום, ואלו דגימות מבוקשות על ידי אספנים. גם העובדה שחלק מהדגימות הם פוספורצנטיים (ממשיכים לזהור בירוק זמן מה אחרי הפסקת ההקרנה בעל-סגול) גורמת להם להיות מבוקשים.
מקור ותפוצה
הווילמיט נוצר בדרך כלל מהתמרה של גוף בצר של ספלריט, בדרך כלל יחד עם אבן גיר. בפרנקלין נוצר הווילמיט מהתמרה של קרקעית האוקיינוס, כשקודם להתמרה עבור מרבצי מינרלים מתכתיים חמצון. במקרה של הווילמיט היו אלה כנראה הסמיתסוניט וההמימורפיט.
הווילמיט הוא מינרל נפוץ למדי. מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את "כבשן פרנקלין" (Franklin Furnace) סמוך לעיירה פרנקלין וגבעת סטרלינג (Sterling Hill) הסמוכה במחוז ססקס (Sussex) שבמדינת ניו ג'רזי, שבהם מצוי המינרל בשפע (ואף נתגלה לראשונה), וכן בבלמט (Balmat) שבמחוז סנט לורנס שבמדינת ניו יורק, כמו כן באתרים באריזונה ובקליפורניה שבארצות הברית; באלטנברג (Altenberg) סמוך למורסנט בבלגיה (המקום בו נתגלה המינרל שקיבל ארמן לוי שנתן את השם למינרל); בהר סנט-אילר בפרובינציית ׂקוויבק שבקנדה; בצואמב וגוצ'ב (Guchab) בנמיביה; ובמכרה האבץ פוטפה (Puttapa) בסמוך לבלטנה (Beltana) במדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה..
קק
יהודי קק
יהודים חיו בקק בתקופות זמן שונות. בכפר קיים עדיין בית קברות יהודי. הקהילה התקיימה וקיבלה את שירותי הדת שלה מקהילת יהודי קמצ'ה בשנת 1944 נרצחו 76 היהודים שנשארו בעיירה בשואה.
זהבי עצבני
זהבי עצבני היתה תוכנית רדיו בהגשת נתן זהבי ששודרה בתחנת הרדיו 103FM (לשעבר "רדיו ללא הפסקה") משנת 1997 עד 2022.
במסגרת התוכנית השמיע זהבי דעות לגבי ענייני השעה, לרוב דברי ביקורת. במהלך התוכנית מאזינים עלו לשידור או שלחו פקס והביעו הם את דעתם, ופתחו דיון עם זהבי שהתפתח לעיתים לעימות. דבריו של זהבי, בעיקר אלה שהושמעו בשיחות עם מאזיניו, עלו לעיתים לטונים גבוהים והושמעו בהם דברים בשפה רדודה שכללו ניבולי פה. בעקבות מקרים שכאלה הוגשו למועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לא אחת תלונות נגד זהבי והוא אף נקנס והושעה מספר פעמים.
היסטוריה
התכנית עלתה לשידור לראשונה בספטמבר 1997.
בשנותיה הראשונות ארכה התוכנית 3 שעות ושודרה בימים ראשון עד חמישי מהשעה 11:00 בבוקר ועד 14:00 בצהריים, ומאוחר יותר קוצרה לשעתיים ומשודרת החל בשעה 12:00. כמו כן, שודרה התוכנית בעבר בסינדיקציה גם ברדיו חיפה, ומאוחר יותר הועברה לתחנת "104.5 צפון" (לשעבר "צפון ללא הפסקה"), תחנת הבת של "103FM" באזור צפון הארץ. לעיתים, משמשים רון קופמן ואריה אלדד כמגישים מחליפים ברצועה זו. בעבר שידרו כמגישים מחליפים במשבצת השידור גם גבי גזית, יוסי שריד, אילן גילאון, יוסף פריצקי, זהבה גלאון, מיכאל בן ארי, אבי בניהו, שי גולדשטיין, רן אדליסט, מתי גולן, אלי מויאל ואלדד יניב. לאחר מספר שנים שודרה התוכנית בקביעות בימים ראשון עד רביעי בשעות הצהריים. בתחילת 2018 עברה התוכנית לשידור בימים ראשון ושני, ואילו בימים שלישי ורביעי משדר במשבצת השידור גיא פלג. החל מסוף יולי 2021 זהבי משדר גם בימי חמישי.
התוכנית מזוהה עם הפתיח שלה, יצירת הג'אז Take Five של דייב ברובק, ועם "שיר החרא" של להקת הפונדקאים המנוגן בקביעות בסוף השעה הראשונה של התוכנית בימי ראשון. שיחות חריגות רבות שניהל עם מאזיניו מתפרסמות באתר YouTube על ידי גולשים שונים.
ב-20 במרץ 2018 הודיע זהבי על יציאה ל"חופשה לא מוגבלת בזמן" מהגשת התוכנית. לאחר כחודשיים, ב-27 במאי 2018, הודיע זהבי על שובו לתוכנית החל ב-3 ביוני באותה שנה.
בעת תוכנית אשר שודרה בנובמבר 2022, התבטא זהבי בחריפות נגד נבחרי הציבור החרדים. זהבי גם סירב להתנצל על התבטאויות אלה, ובעקבות זאת הושעה משידור על ידי הנהלת תחנת 103FM, ומאז לא שב לשדר את התוכנית. כתגובה על השעייתו, הגיש תביעת ענק כנגד התחנה.
DR Movie
DR Movie הוא אולפן הנפשה דרום קוריאני שהוקם בסיאול בשנת 1990 ומפיק מנגות ואנימציה. החל משנת 1991 האולפן עובד בשיתוף עם האולפן היפני Madhouse.
היסטוריה
בינואר 1990 הוקם DR Movie בסיאול, בירת דרום קוריאה על ידי ג'ונג ג'ונג-ג'יון המנכ"ל הנוכחי של החברה. מספר העובדים אז עמד על כעשרים איש.
מאז 1991 החל האולפן לעבוד בשיתוף פעולה עם אולפן ההנפשה היפני Madhouse תוך התמקדות בקבלנות משנה בביצוע עבודות גימור. בשנת 2006 עברה החברה לשליטת Madhouse.
בשנת 2006, חברת האם של Madhouse באותה תקופה, iXIT Corporation, השקיעה באולפן 600 מיליון ין.
כיום
כיום, הסטודיו לרוב לוקח על עצמו עבודות מחברות הפקת הנפשה אמריקאיות כמו ניקלודיאון והאחים וורנר הנפשה, וחברות יפניות כמו סאן רייז, Gonzo, סטודיו ג'יבלי ו-Tezuka Productions , תוך התמקדות במנגות, אנימציה וגימור.
מטות
לחברה מטות ברחבי העולם, בערים לוס אנג'לס שבארצות הברית, טוקיו שביפן, וצ'ינגדאו בסין.
בנוסף לאולפן הראשי בסיאול, חברת DR Movie מחזיקה אולפן הפקה נוסף אשר שוכן בעיר פוסאן ומכונה Busan DR.