cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דלה רוברה
היסטוריה של המשפחה
אחד משידוכיו של פרנצ'סקו דלה רוברה היה נישואי אחיינו ג'ובאני דלה רוברה (לו העניק כנחלה את סניגליה ואת דוכסות סורה) עם אחותו של דוכס אורבינו, גוידובלדו דה מונטפלטרו (Guidobaldo da Montefeltro). כיוון שלגוידובלדו לא היו יורשים, אימץ את בן-אחותו, פרנצ'סקו מריה (1490 – 1538), שהפך עם מות דודו ב-1508 לדוכס אורבינו ולראש שושלת דלה רוברה כדוכסי אורבינו. פרנצ'סקו מריה נשא לאשה את אלאונורה גונזגה, בתם של איזבלה ד'אסטה ופרנצ'סקו השני גונזאגה, דוכס מנטובה וחיזק בכך את הברית עם בתי אצולה חשובים אחרים, בית אסטה ובית גונזגה. ב-1509 מונה פרנצ'סקו מריה למפקד העליון של צבא מדינת האפיפיור (capitano generale) וב-1513 צורפה פזארו לנחלתו, כך שהיה לאחד האצילים החשובים ביותר במדינת האפיפיור. אולם עליית האפיפיור לאו העשירי מבית מדיצ'י באותה שנה שללה מפרצ'סקו מריה את כוחו הפוליטי ואת פטרונו. הוא נודה מן הכנסייה ב-1516 ודוכסות אורבינו נשללה ממנו, באותה עת השכיר עצמו למפקד צבא הרפובליקה הוונציאנית. מעמדו כדוכס הוחזר רק עם מותו של לאו העשירי ב-1521, אך מעמדה המרכזי של המשפחה בפוליטיקה של מדינת האפיפיור לא שוחזר. פרנצ'סקו מריה היה פטרון אמנויות והעסיק בין היתר את רפאל וטיציאן.
בנו של פרנצ'סקו, גוידובלדו (1514–1574) ירש אותו כדוכס אורבינו ושירת כקונדוטיירי (מפקד) בצבא הרפובליקה הוונציאנית. הוא המשיך בפיתוח חצר תרבותית והיה פטרונם של טיציאן ואניולו ברונזינו. בין היתר רכש מטיציאן את היצירה המפורסמת כ"ונוס מאורבינו". תחת שלטונו של האפיפיור פאולוס השלישי (דוד אשתו של גוידבלדו, ויטוריה פארנזה), שוקם מעמדה הפוליטי של משפחת דלה רוברה במדינת האפיפיור. ב-1548 התמנה גוידובלדו למפקד צבא מדינת האפיפיור ולמושל רומא.
יורשו היה פרנצ'סקו מריה השני (1549–1631), בנה של ויטוריה פארנזה מפארמה. בנו היחיד היה חולני ומת בהתקף אפילפסיה. בתו הנותרת, ויטוריה דה רוברה, נישאה לפרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. בשנת 1625, ללא תקווה ליורש, ויתר פרנצ'סקו מריה על הדוכסות והעבירה לרשותו של אורבנוס השמיני. ב-1631 סופחה הדוכסות למדינת האפיפיור. לאחר מות אביה העבירה ויטוריה את אוסף האמנות המשפחתי מאורבינו לגלריית אופיצי בפירנצה.
מספר בנים נוספים במשפחה כיהנו כקרדינלים.
פאלאצו דלה רוברה
פאלאצו דלה רוברה (Palazzo Della Rovere) היה ארמון מפואר ברומא (בשדרות המחברות את קריית הוותיקן עם גשר סנטאנג'לו) שנבנה על ידי הקרדינל דומניקו דלה רוברה ב-1480 בסגנון שחיקה את פאלאצו ונציה. האולמות בפנים המבנה עוטרו בפרסקאות מעשה ידי פינטוריקיו. הארמון נהרס ב-1937.
הפנתר הוורוד (סרט, 2006)
הפנתר הוורוד (באנגלית: The Pink Panther) הוא סרט קומי שיצא בשנת 2006 בכיכובו של סטיב מרטין. ב-2009 יצא סרט המשך, "הפנתר הוורוד 2".
תקציר העלילה
הסרט מתחיל ברציחתו של מאמן כדורגל מפורסם בעזרת חץ מורעל ובהיעלמותו של יהלום יקר בשם "הפנתר הוורוד" השייך לו. המפקח קלוזו (סטיב מרטין) נקרא לחקירת הרצח והגנבה, ונעזר בעמיתו לעבודה פנטון (ז'אן רנו). לאחר התקדמות החקירה, העקבות מובילים את קלוזו לחברתו של מאמן הכדורגל (ביונסה נואלס), שהייתה בדרכה ליהלומן. אך היהלום אינו נמצא אצלה. קלוזו מתחיל לעקוב אחר עוזר מאמן קבוצת הכדורגל, שידוע כצלף מעולה ומתמצא בעשבים סינים. לאחר מספר ימים נודע לקלוזו שאשת מאמן הכדורגל בדרכה לניו יורק. הם עוקבים אחריה, אך מסתבכים בשדה התעופה והממונה על קלוזו (קווין קליין) מגרש אותו מהחקירה וקלוזו נותר בודד ושנוא הקהל. בטקס הענקת הפרס לממונה על קלוזו, קלוזו מתפרץ לטקס, חולק על דברי הממונה עליו וחושף את הימצאות היהלום ה"גנוב": היהלום נמצא אצל חברתו של מאמן הכדורגל. זו טענה שהיהלום נמסר לה לאחר הניצחון במשחק וקלוזו מסכים איתה ומכריז על בעלותה על היהלום ועל סגירת התיק.
מוזיקה
ביונסה הופיעה בשני שירים בסרט. הראשון "A Women Like Me", והשני הלהיט שכבש את המקום הראשון של מצעדי הבילבורד "Check On It".
משפחת וסלי
משפחת וסלי (באנגלית: Veseli) היא משפחת אלבנים, שהצילה שתי משפחות יהודיות במהלך השואה מידי הנאצים, משפחת מנדיל ומשפחת בן יוסף. הם היו האלבניים הראשונים שהוכרו בתואר זה על ידי "יד ושם". המשפחה התגוררה בכפר קטן הנקרא קרויה (Kruja) שבאלבניה. לאחר המלחמה המשפחה הוכרה כחסידי אומות עולם.
פועלם של משפחת וסלי במהלך השואה
בקיץ 1943 כאשר נודע על הגעת הגרמנים לאלבניה, חמיד וסלי בן ה-25 עזב את כפרו ועבר לטירנה במטרה לפתוח חנות בגדים, אחיו הצעיר רפיק בן ה-17, הגיע איתו ומצא עבודה בחנות צילום. שם הוא הכיר את מוסא (משה) מנדיל, רפיק שאל את אביו אם יכול להחביא את משפחת מנדיל בביתם בקרוג׳ה, וסל מיד הסכים ובא אל טירנה כדי להביא את משפחת מנדיל לבית משפחת וסלי.
ג’מאל, בן הזקונים, שהיה אז בן 14, הבריח את הורי משפחת מנדיל בלילה תוך כדי הליכה על צוקים ודרכים צדדיות כדי שהגרמנים לא יתפסו אותם, ובמשך היום הם התחבאו במערות. באותה התקופה לקח חמיד וסלי תחת חסותו את משפחת בן יוסף, אחיו ג׳מאל נסע גם הוא לטירנה כדי לעזור לו להביא את משפחת בן יוסף לביתם שבקרוג׳ה. .
לקראת סוף המלחמה החלו קרבות השחרור של הפרטיזנים האלבנים מול הגרמנים, והחיפושים אחר היהודים והפליטים מיוגוסלביה נעשו חמורים ואינטנסיביים יותר ויותר. גברא מנדיל (הבן הבכור במשפחת מנדיל) מספר שווסל וסלי בעל הבית נהג להרגיע אותם כשאמר ״רק על גופתי המתה יוכלו להגיע אליכם ולפגוע בכם...״
תשעה חודשים לאחר מכן, לקראת סיום המלחמה ב-1944 עזבו שתי המשפחות את ביתם של משפחת וסלי.
לאחר השואה
לאחר המלחמה משפחת וסלי איבדה קשר עם משפחת בן- יוסף. רפיק ביקר את משפחת מנדיל ביוגוסלביה לאחר המלחמה ואף לקח שיעור צילום אצל משה. לאחר שמשפחת מנדיל עלו לארץ, הקשר נשמר בין שתי המשפחות.
מעשי הצלה נוספים של משפחת וסלי
ארבע פעמים משפחת וסלי הצילה אנשים שהיו נתונים בסכנה:
בפעם הראשונה, הצילו יוונים בזמן הרעב במלחמת העולם הראשונה. בפעם השנייה, הצילו חיילים איטלקים שנקלעו למצוקה לאחר שהובסו על ידי האויב ב-7 באפריל 1939 בזמן הפלישה האיטלקית לאלבניה.
בפעם השלישית, הצילו יהודים בזמן הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה. בפעם הרביעית, הצילו פליטים אלבניים מקוסובו שנמלטו מהסרבים.
חמיד וג'מאל סיפרו בעבר שרק היהודים הביעו הכרת תודה על מעשי ההצלה של המשפחה.
הכרה במשפחת וסלי כחסידי אומות עולם
43 שנה לאחר סיום המלחמה, ב-23 בדצמבר 1987 הכיר מוסד "יד ושם" במשפחת וסלי כחסידי אומות עולם. הם היו האלבניים הראשונים שהוכרו בתואר זה על ידי "יד ושם". ב-23 במאי בשנת 2004 זכו להוקרה האחים חמיד וג'מאל וסלי כחסידי אומות העולם.
באותו הזמן הייתה המדינה בה חיו קומוניסטית, מנותקת ומבודדת, אך גברא מנדיל שלח מכתב לנשיא אלבניה וביקש ממנו להרשות למשפחת וסלי לנסוע להשתתף בטקס ב"יד ושם". כך כתב לנשיא: "בימים ההם, כאשר סכנה ומוות איימו עלינו מכל עבר, הוכיח העם האלבני, הקטן והאמיץ, את גדולתו. בשקט וללא בקשה לתמורה כלשהי, מילא העם האלבני את חובתו האנושית הבסיסית והציל את חייהם של פליטי היהודים".
נשיא אלבניה אישר לרפיק ולאשתו לנסוע להשתתף בטקס.
הכוחות המזוינים של סוריה
הכוחות המזוינים של סוריה (בערבית: القوات المسلحة العربية السورية; 'הכוחות המזוינים הערביים של סוריה') הוא השם הכולל של כלל הכוחות המזוינים של סוריה, ומטרותיו העיקריות הן הגנה על גבולות המדינה וכן שמירה על סדרי השלטון ובראשם הנשיא. הם מורכבים מהצבא הסורי, חיל הים הסורי, חיל האוויר הסורי, חיל ההגנה האווירית הסורי וכוחות משטרה וביטחון.
נשיא סוריה בשאר אל-אסד הוא המפקד העליון של הצבא, שר ההגנה הוא עמאד עלי איוב, שהחליף את שר ההגנה הקודם דאוד ראג'חה ביולי 2012, כיום אין רמטכ"ל לצבא סוריה ועמאד עלי איוב מפקד עליו בפועל. צבא סוריה כולל כ-289,000 מגויסי חובה סדירים המשרתים במשך 24 חודשים בזרועות השונות של הצבא, כשגיל הגיוס לצבא הוא 18.
מאז ראשית שנות ה-70, פיתחה סוריה ארסנל נרחב של נשק כימי וביולוגי. ההתמקדות העיקרית בפיתוח היא על גזי עצבים מסוג סארין ו-VX.
סוריה קיבלה סיוע פיננסי ניכר ממדינות המפרץ הפרסי כתוצאה מהשתתפותה לצד כוחות הקואליציה במלחמת המפרץ. עיקר הכסף הושקע בשדרוג ומודרניזציה צבאית.
עימותים עיקריים בהם היה מעורב צבא סוריה
כמו כן, הכוחות המזוינים הסוריים היו מעורבים במשך יותר מ-20 שנה בלבנון, כשהכוחות האחרונים עזבו את המדינה ב-27 באפריל 2005 בעקבות רצח רפיק אל-חרירי ומהפכת הארזים שבאה בעקבותיו.
מבנה הכוחות המזוינים של סוריה
הכוחות המזוינים של סוריה מורכבים מחמישה חילות: צבא היבשה, חיל הים, חיל האוויר, חיל הנ"מ וכוחות משטרה וביטחון. המטה הכללי של הכוחות הסורים יושב בדמשק.
הצבא הערבי הסורי
המרכיב המרכזי בצבא הסורי הוא צבא היבשה, המרכיב כ-80% מהצבא. הצבא מורכב משלושה קורפוסים אשר אחראיים כל אחד למרחב בסוריה, בנוסף לאלו ישנן מספר יחידות עצמאיות.
חיל הים הערבי הסורי
חיל הים הסורי נוסד בשנת 1950 והוא הזרוע הימית של צבא סוריה ומשרתים בו כ-4,000 חיילים בשרות סדיר וקבע וכן כ-2,500 אנשי כוחות מילואים.
חיל הים הסורי נמצא תחת פיקוד אזור לטקיה של צבא סוריה ולו בסיסים בנמלי לטקיה, בניאס (כ-55 ק"מ מצפון ללטקיה), מינאת אל ביידה, וטרטוס.
חיל האוויר הערבי הסורי
חיל האוויר הסורי הוא הזרוע האווירית של צבא סוריה. החיל הוקם שנתיים לאחר הקמת הרפובליקה הסורית ב-1946 לאחר נסיגת הכוחות הבריטיים והצרפתיים ומפעיל כ-700 כלי טיס.
ההיערכות בגבולות
היערכות הצבא הסורי היא בעיקר בגבול עם ישראל בגולן, אך ישנו מספר לא מבוטל של חיילים בגבול סוריה-עיראק, וזאת על מנת לשמור על הגבול, אך גם כדי להעביר לוחמים מארגוני טרור שונים לתוך המדינה (ראו פעילות גרילה בעיראק).
הגבול עם טורקיה מתוח מבחינה צבאית, אך לא נרשמו תקריות מיוחדות בין שני הצבאות.
שינוי התפיסה הביטחונית
כחלק מהפקת לקחים ממלחמות העבר, הגיע חאפז אל-אסד להבנה שחיל האוויר והים הסורי לא יוכל להשתוות למקבילים הישראליים בשל מגבלות טכנולוגיות וכספיות. על כן, סוריה החלה להתמקד בעיקר במערכות הגנה אוויריות וביצירת הרתעה, על ידי קניית טילי קרקע-קרקע אשר יוכלו לפגוע באוכלוסייה אזרחית בכל ישראל במידת הצורך, ובפרט טילים עם ראשי נפץ כימיים וביולוגיים.
בשנות ה-2000 יצרה סוריה יחסים צבאיים עם קוריאה הצפונית ואיראן, ועד 2004 מספר טילי הקרקע-קרקע ארוכי הטווח שהיו בידי הסורים - הוכפל.
סוריה החלה בשיחות לרכישת מערכות אנטי-אוויריות, כחלק מההנחה שמערכות אלו חיוניות להתמודד עם חיל האוויר הישראלי.
תכלית התפיסה הביטחונית היא ליצור שכבת הגנה שתקשה מאוד על שריון ישראלי לחדור דרכה, וכן הדמות לארגון גרילה על מנת לבצע מעין מיני-פיגועים על מטרות צבאיות בגולן (ההנחה הסורית היא שישראל תנצח במלחמה סטנדרטית, צבא מול צבא, אך עדיין אין בישראל פתרון ללוחמת גרילה) -יש המעריכים כי הסורים נוקטים בגישה זו על מנת להתחיל בתהליך מדיני - שיביא להחזרת הגולן, ויש שסבורים כי זו תוכנית איראנית להביא את המלחמה היבשתית לשטח ישראל.
ביולי 2007, לאחר שנים ארוכות שהצבא הסורי התאמן נקודתית, נערך תמרון רחב היקף, שלא כלל את היכולת הבליסטית של סוריה.
טרי האטצ'ר
טרי לין האטצ'ר (באנגלית: Teri Lynn Hatcher; נולדה ב-8 בדצמבר 1964) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
ביוגרפיה
האטצ'ר נולדה וגדלה בקליפורניה כבת יחידה. אמה הייתה מתכנתת מחשבים בחברה "לוקהיד מרטין", ואביה היה פיזיקאי גרעיני ומהנדס חשמל.
בין השנים 1985–1988 יצאה עם ריצ'רד דין אנדרסון, השחקן הראשי בסדרה "מקגייוור". ב-4 ביוני 1988 נישאה למרקוס לייטהולד, וכעבור כשנה הם התגרשו. ב-27 במאי 1994 היא נישאה לשחקן ג'ון טני. ב-10 בנובמבר 1997 נולדה בתם, אמרסון רוז טני. הזוג התגרש ב-2003. לאחר מכן יצאה עם סטיבן קאי, ששיחק באופרת הסבון "בית חולים כללי", אך השניים נפרדו.
במרץ 2006 סיפרה בריאיון למגזין "וניטי פייר" שהותקפה מינית על ידי ריצ'רד הייס סטון, הבעל לשעבר של דודתה, כשהייתה בת חמש. בשנת 2002, לאחר שהואשם סטון בהטרדה של נערה בת 14, שלאחר מכן התאבדה, התלוננה נגדו גם האטצ'ר. בעקבות תלונתה של האטצ'ר הודה סטון בעבירותיו ונשפט ל-14 שנים בכלא. בראיון סיפרה האטצ'ר שהתלוננה נגד סטון מפני שלא הפסיקה לחשוב על הנערה שהתאבדה, ולא רצתה שסטון יחמוק מעונש. סטון מת בכלא מסרטן המעי הגס ב-2008, לאחר שריצה שש שנים מעונשו.
השנים הראשונות
האטצ'ר למדה משחק ב-"American Conservatory Theater" והייתה מעודדת של קבוצת הפוטבול סן פרנסיסקו 49'.
בין 1985–1986 היא הופיעה בעונה האחרונה של סדרת הטלוויזיה ספינת האהבה, בתפקיד איימי, בחורה בצוות הבידור של הספינה "בנות הים". תפקיד זה כלל בעיקר ריקודים ושירה כחלק משגרת המופע השבועית של "בנות הים", אך היו לה גם שורות קומיות קצרות בחלק מהפרקים.
בין 1986–1989 היא הופיעה בשישה פרקים בסדרת הטלוויזיה מקגייוור בתפקיד פני פארקר. בארבעה מהם שיחקה בתפקיד ראשי אחרי השחקן הראשי.
בשנת 1987 גילמה את בתה ההגיונית והאינטליגנטית בת ה-18 של הגיבורה בקומדיית המצבים קצרת המועד "השיר של קארן".
בשנת 1989 ביצעה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בתפקיד משני של שחקנית צעירה ואופורטוניסטית בסרט "התמונה הגדולה", ואחר כך שיחקה בסרט טנגו וקאש.
פריצת הדרך
ב-1993 השתתפה בתפקיד אורח בעונה הרביעית של הסדרה סיינפלד בתור חברה של ג'רי סיינפלד בפרק "השתל". בין 1993–1997 שיחקה בתפקיד הנשי הראשי של לויס ליין בסדרת הטלוויזיה "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן" לצד דין קיין.
ב-1996 הנחתה את "סאטרדיי נייט לייב". ב-1997 קיבלה את תפקיד פאריס קארוור, נערת בונד, בסרט "מחר לנצח". בתחילת צילומי הסרט הייתה האטצ'ר בחודש השלישי להריונה, מבעלה דאז, ג'ון טני. לאחר מכן התחרטה האטצ'ר על שגילמה את הדמות, תיארה אותה כדמות מלאכותית וציינה שלא חשה סיפוק מהמשחק.
עקרות בית נואשות
ב-2004 קיבלה את אחד התפקידים הראשיים (סוזן מאייר) בסדרת הדרמה הקומית "עקרות בית נואשות". תפקיד זה זיכה אותה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית או מוזיקלית לשנת 2005, וכן בפרס גילדת שחקני המסך באותה קטגוריה. באותה שנה היא הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית בסדרה קומית, עבור אותו תפקיד, מול שתי שחקניות נוספות מהסדרה: מרשה קרוס ופליסיטי האפמן.
באפריל 2006, דווח כי היא הייתה אחת משחקניות הטלוויזיה בעלת השכר הגבוה ביותר בארצות הברית, ועל פי הדיווחים הרוויחה 285,000$ לפרק של "עקרות בית נואשות". באותה שנה היא הייתה אחת משלוש המועמדות לפרס הטלוויזיה של People's Choice והייתה שוב מעומדת לגלובוס הזהב כשחקנית ראשית בתוכנית קומית בטלוויזיה.
בפברואר 2007 חתמה על חוזה, יחד עם שאר כוכבי הסדרה, להשתתפות בעוד ארבע עונות של "עקרות בית נואשות".
כתיבה, שירה ודיבוב
במאי 2006 יצא לאור ספרה הראשון: "Burnt Toast: And Other Philosophies of Life". האצ'ר ביצע את שיר הביטלס "לילה טוב" באלבום הצדקה "Un Dreams Dreams" - שירים מהכוכבים.
בשנת 2007 החלה לכתוב טור במגזין "Glamour".
ב-9 באפריל 2008 הופיעה בתוכנית Idol Gives Back, ושרה את השיר "Before He Cheats".
בשנת 2009 היא דיבבה בסרט האנימציה "קורליין". בשנת 2013 היא דיבבה בסרט האנימציה "מטוסים", וסרט ההמשך ב-2014 מטוסים 2: לוחמי האש.
המשך הקריירה
בשנת 2016 השתתפה בקומדיה "שקיעה" לצד שרה פקסטון. בשנת 2017 שיחקה בשמונה פרקים בסדרת הטלוויזיה "סופרגירל".
צנובר
צנובר הוא זרע אכיל של עץ האורן. באצטרובל, הצנובר מכוסה בקליפה קשה. החלק האכיל אינו פרי מבחינה בוטנית, אלא זרע (לא אוכלים את הציפה). לצנוברים מקולפים חיי מדף ארוכים אם הם נשמרים בקירור וביובש. צנוברים בקליפתם (או צנוברים מקולפים בתנאי רטיבות) מתעפשים תוך שבועות ספורים.
יש כ-20 מיני אורנים שזרעיהם גדולים דיים להצדיק איסוף למזון. צנוברים מעצי בר לוקטו באירופה ובאסיה מאז התקופה הפלאוליתית. לאירופה הגיע אורן הסלע (Pinus pinea) שמקורו במזרח הים התיכון במהלך ההולוקן, כנראה עקב פעילות אנושית. באמריקה הצפונית התפשט תחום הצמיחה של אורנים מניבי צנוברים עם אוכלוסיית האדם. שרידי צנוברים מצפון לגבול התפוצה הטבעית של העץ שתוארכו ל-7,400 שנים לפני זמננו מעידים על איסוף צנוברים בידי ציידים לקטים. ניתן להוסיף צנוברים למאכלי בשר, דגים ומנות צמחוניות. רוטב הפסטו האיטלקי מכיל בדרך כלל צנוברים קלויים. צנוברים הם גם תוספת לקינוחים דוגמת בקלאווה.
שמם הירושלמי של הצנוברים הוא פיניונס (מספרדית: piñones).
ערך תזונתי
צנוברים מהמזרח התיכון (צורה מוארכת), מכילים 31% חלבון: תכולת החלבון הגבוהה ביותר מבין האגוזים. אחוז השומן כ-45% ופחמימות כ-5%. הערך הקלורי של הצנובר: 580 קלוריות ל-100 גרם.
צנוברים מסין, מקסיקו או קוריאה (צורתם כקונוס) מכילים 12% חלבון ו-60% שומן. הערך הקלורי: 680 קלוריות ל-100 גרם.
המינרלים העיקריים: כמו כן מכיל הצנובר כמויות ניכרות של אבץ (6 מ"ג ל-100 גרם), ברזל (10מ"ג ל-100 גרם) ומנגן (7 מ"ג ל-100 גרם). ב-100 גרם צנובר נמצאו 2.5 מ"ג ויטמין C תיאמין- 1.5 מ"ג ו-0.28 מ"ג ריבופלבין. הצנובר הוא גם מקור טוב לסיבים תזונתיים.
שמן צנובר
ניתן להפיק מצנוברים שמן המוערך בשל הארומה האגוזית-עדינה שלו, ובשל סגולות רפואיות המיוחסות לו כמדכא תיאבון וכנוגד חמצון. שמן צנובר מכיל חומצה פינולנית (pinolenic acid cis-5,cis-9,cis-12 18:3), חומצת שומן בעלת 3 קשרים כפולים (triple-unsaturated) בעמדות 5, 9, ו-12 בשרשרת בת 18 פחמנים. החומצה מעוררת שחרור ההורמון כוליציסטוקינין (cholecystokinin) שמדכא תיאבון.
בנוסף לדיכוי תיאבון, נמצא ששמן צנובר מסייע בהורדת רמת הכולסטרול "הרע" (LDL). בשל נקודת העשן הנמוכה שלו אין הוא משמש לטיגון. ברוסיה השתמשו עד למהפכת 1917 בשמן צנובר בימי הצום (Lent) שלפני חג הפסחא כאשר השימוש בשומן בעלי חיים היה אסור.
ייצור וצריכה
אורנים מניבי צנוברים גדלים במדינות רבות בעולם. המדינה בעלת ייצור הצנוברים הגדול ביותר היא צפון קוריאה, המייצאת כ-6,000 טון צנוברים בשנה. אחריה נמצאות רוסיה, סין, פקיסטן ואפגניסטן.
איטליה מייצרת כ-1,000 טון צנובר בשנה, אך הביקוש לצנובר במדינה כה גבוה שבנוסף היא מייבאת כמויות גדולות של צנובר ממדינות אחרות.
תופעות לוואי באכילה
דווחו מקרים בהם אכילת צנוברים, במיוחד אם מקורם במין אורן ארמן, הובילה לתופעת טעם מר בפה המתפתחת בין 1–3 ימים לאחר צריכתם, ונמשכת בין מספר ימים עד שבועיים ללא טיפול. הטעם המתואר הוא מר, מתכתי, ומגיע לשיא ביום השני ממועד צריכת הצנוברים. תופעה זו תוארה לראשונה במאמר מדעי בשנת 2001. באנליזה כרומטוגרפית של הצנוברים שהביאו לתופעה לעומת צנוברים שלא גרמו לה זוהו טריגליצריד לא רווי אך לא ברור הרכבם או הקשר שלהם לטעם הלוואי.
פוטוצ'ארי
פוטוצ'ארי הוא כפר בתחום המוניציפלי של סרברניצה במזרח בוסניה והרצגובינה, נמצא 6 ק"מ צפונית-מערבית מהעיר סרברניצה. במפקד תושבים שנערך בכפר ב-1991 היו בתחומו 4,338 תושבים, מהם 93% בוסנים ו-7% אחרים, בעיקר סרבים.
לאחר המלחמה
בפוטוצ'ארי שוכן בית הקברות ומפעל ההנצחה העיקרי לטבח. התרומה הגדולה למימון מפעל ההנצחה ובית הקברות באה מממשלת ארצות הברית, ומפעל ההנצחה הוקדש על ידי הנשיא לשעבר ביל קלינטון ב-2003, במשך יום השנה העשירי עוד 619 מקורבנות הטבח הובאו לקבורה. היום ישנם מעל 2,000 איש הקבורים בפוטוצ'ארי. יותר מ-8,200 מקורבנות הטבח הוצאו מקברי אחים וזוהו, וצפויים להיקבר בפוטוצ'ארי. מדי שנה מתווספות גופות נוספות, כאשר בחינה מדוקדקת של שברי עצמות, בגדים נרקבים ודגימות DNA חושפת אט אט את זהותם של אנשים 'נעדרים' נוספים, שנזרקו במקור לקברי אחים ולעיתים קרובות נקברו מחדש מספר פעמים במאמץ להסתיר את הפשע.
הפרוכת
הַפָּרוֹכֶת הייתה מסך בד אשר הפריד את המשכן ואת בית המקדש, הן הראשון והן השני, לשני חלקים – אזור קודש הקודשים, בו עמד ארון הברית; ואזור הקודש, בו עמדו מנורת הזהב, מזבח הזהב ושולחן לחם הפנים.
הכנת הפרוכת
הפרוכת הייתה עשויה מבד שנארג על ידי נשים. צבעיה היו "תכלת" - צמר צבוע בצבע תכלת - צבע שנוצר על ידי שימוש ברכיכה הנקראת חילזון, "ארגמן" - צמר הצבוע בצבע אדום, שמעורבים בו צבעים נוספים על מנת ליצור את צבעי הקשת - ירוק, לבן ושחור, צבע "תולעת שני" - צבע אדום, וצבע ה"שש" - צבע פשתן לבן.
רש"י מפרש את הפסוק "הרי ארבעה מינין יחד בכל חוט וחוט, א' של פישתים וג' של צמר, וכל חוט וחוט כפול ו' - הרי ד' מינין כשהיו שזורין יחד, כ"ד כפלים לחוט" - היינו, כל אחד מהצבעים היה מורכב הן מפשתן והן מצמר.
בהמשך מפרש רש"י את הביטוי "כרובים מעשה חושב" - "כרובים שהיו מצוירין בהן באריגתן, ולא ברקימה שהוא מעשה מחט אלא באריגה בשני כתלים - פרצוף אחד מכאן ופרצוף אחד מכאן - ארי מצד זה, נשר מצד זה".
הדמויות של הכרובים נארגו כחלק מן הפרוכת ולא נוספו לבד מאוחר יותר. הפרוכת הייתה מורכבת משתי שכבות - אחת לכל כיוון.
מיקום הפרוכת
על פי חז"ל הפרוכת הייתה גדולת ממדים. גובהה היה 10 אמות (כ-5 מטר) ורוחבה היה 10 אמות, כאשר הייתה ממוקמת במשכן, והפרידה בין הקודש לקודש הקודשים. מאוחר יותר ניצבה פרוכת גם בבית המקדש הראשון. במשכן נתלתה הפרוכת על ארבעה עמודי עצי שיטים מצופים זהב שגובהם 10 אמות. הפרוכת נתלתה על ווי זהב, והעמודים ניצבו על אדני כסף. כפי שמציין רש"י: "ארבעה עמודי שיטים - תקועים בתוך ארבעה אדנים, ואונקליות קבועין בהן, עקומים למעלה להושיב עליהן כלונס, שראש הפרוכת כרוך בהן והאונקליות הן הווין".
ההבדל במיקומה בין המשכן, המקדש הראשון והמקדש השני
במשכן, שהיה למעשה אוהל, החוצץ היחיד בין הקודש לקודש הקודשים הייתה הפרוכת. במקדש הראשון, שלראשונה הפך את אוהל ה' לבית לכל דבר, חצץ קיר (בלשון המקרא 'דביר', ובלשון חז"ל אמה טרקסין), שבו היו דלתות; לפי חז"ל, גם שם הייתה פרוכת, שהייתה פרוסה על הפתח. במקדש שני לא היה קיים אותו קיר (ישנן מחלוקות בחז"ל בנוגע לסיבה לכך), ואת מקומו החליפה הפרוכת - כפי שהיה במשכן.
ישנה מחלוקת בין התנאים, בנוגע לשאלה האם הייתה במקדש שני פרוכת אחת בלבד (כבמשכן; כך סוברים רבי יוסי ורבי מאיר (יומא נא עמוד ב)), או שתי פרוכות שביניהן אורך אמה (כחצי מטר), כמסמלות את מיקומו של הקיר שאמור היה להיות במקום (כך לרוב הדעות).
לדעת ר' יוסי (שסבר שהייתה רק פרוכת אחת), פתחה של הפרוכת היה בצפונה, כמו במשכן, שכן זו הדרך שבה ראוי להיכנס אל קודש הקודשים (הצפון נחשב מקודש יותר). לדעת החולקים עליו, היה הפתח של הפרוכת החיצונה בדרום, והכהן הגדול היה מהלך בין הפרוכות עד שהיה נכנס דרך הפתח בצפון הפרוכת הפנימית.
כך מתארת המשנה את כניסתו של הכהן הגדול לקודש הקודשים ביום הכיפורים, לפי הדעות השונות:
שימוש נוסף לפרוכת היה, כמתואר במסכת יומא, במסגרת הזיית הדם כחלק מעבודת הקורבנות ביום הכיפורים:
הפרוכת בבית הכנסת
כיום, המושג "פרוכת" מציין את המסך שבחזית ארון הקודש בבית הכנסת.
לקריאה נוספת
משה לוין, מלאכת המשכן, הוצאת "מלאכת המשכן", תל אביב, 1968.
גן גורו
לגן רישיון תפעול מרשות שמורות הטבע האוסטרלית והוא חבר בארגון גני החיות הישראלי ובארגון גני החיות העולמי, וארגון גני החיות והאקווריומים האירופאי. הגן הוא בין גני החיות הבודדים שעמדו בתקנות אוסטרליה לגבי העברת בעלי החיים אנדמיים מהיבשת.
היסטוריה
בראשית שנות ה-90 הוחלט בקיבוץ ניר דוד להקים אטרקציה תיירותית בקרבת גן השלושה. רעיונות רבים עלו ונפלו עד שהוחלט להקים גן חיות ייחודי. לאחר התלבטויות רבות הוחלט להקים גן בעל מאפיינים אוסטרליים.
ממשלת אוסטרליה חוקקה חוקים מוסדרים מאוד לגבי העברת בעלי חיים אנדמיים לאוסטרליה מחוץ ליבשת. יהודה גת, מייסד הגן, יצר קשרים עם רשות שמורות הטבע האוסטרלית, עם שגריר אוסטרליה בישראל ועם גני חיות באוסטרליה. הגן נחנך ב-29 ביולי 1996 במעמד שגריר אוסטרליה בישראל.
חצר הקנגורו
במתחם זה חיים שני מיני קנגורו: אפור מזרחי ואדום. המתחם פתוח לכניסת מבקרים בו ניתן ללטף ולהאכיל את הקנגורו במזון שקונים במקום.
צפריית הלורים
בצפריית הלורים חיים מספר מיני לורים ובה ניתן לראות את הלורים, להאכיל אותם וליהנות מהחיבור המיוחד של התוכים לבני האדם.
מהפכת 1848 בסיציליה
מהפכת 1848 בסיציליה הייתה התקוממות של תושבי האי סיציליה נגד השלטון של ממלכת שתי הסיציליות. המרידה החלה ב-12 בינואר 1848, ובכך הייתה ראשונת המהפכות של אביב העמים. המורדים הצליחו לנהל ממשל עצמי במשך 16 חודשים, במהלכן אומצה חוקה שנחשבה מתקדמת לתקופתה, אולם לבסוף הצליח פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות לדכא את המרד.
רקע
זרעי המהפכה נזרעו במהלך המלחמות הנפוליאוניות, כאשר פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות נמלט מנאפולי לפלרמו שבסיציליה, בה המשיך לשבת על כיסא המלוכה הודות להגנה של הצי הבריטי. חולשתו של פרננדו הראשון אפשרה לאצילי סיציליה לכפות עליו אימוץ של חוקה המסדירה שלטון פרלמנטרי דומה לשיטה הבריטית. אולם לאחר קונגרס וינה ושיבתו לנאפולי, ביטל פרננדו הראשון את החוקה. תושבי סיציליה לא השלימו עם השלטון האבסולוטי של בית בורבון והמתינו להזדמנות להשתחרר משלטונם. בספטמבר 1847 תקפו כ-60 איש את המצודה במסינה, אך לא הצליחו לגבור על החיילים שהוצבו במצודה. ראשי המתקפה נעצרו או נמלטו מסיציליה.
המהפכה
מועד המהפכה נבחר כ-12 בינואר 1848, יום הולדתו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות. למלך נשלח אולטימטום שקבע את מועד פרוץ המהפכה אם לא ייענה לדרישות. מוקד המהפכה היה בפלרמו בה הופצו כרוזים המודיעים על המהפכה מספר ימים לפני המהפכה. תושבי סיציליה קמו עם מעט הנשק שבידם והתגברו על כ-7000 חיילי ושוטרי המלך באי. תגבורת נוספת של כ-5000 חיילים שהגיעה מנאפולי כדי לדכא את המרידה הובס. התערבות של קונסולים של המעצמות מנעה הפגזה ארטילרית של פלרמו ועד סוף מרץ השתלטו המורדים על כל סיציליה, למעט המצודה של מסינה אותה המשיכו להחזיק חיילי בית בורבון. המורדים הקימו ממשלה זמנית בראשות רוגרו סטימו (Ruggero Settimo).
ב-29 בינואר 1848 הוציא פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות כתב זכויות לתושבי סיציליה, ונפתחו שיחות בינו לבין המורדים דרך מתווך אנגלי. המלך הסכים להכיר בפרלמנט ובחוקה של 1812 אך דרש לשמור בידיו את הפיקוד על הצבא. המורדים, שזכרו את ביטול החוקה בשנת 1816 לא הסכימו לתת בידי המלך שליטה בלעדית בצבא והשיחות הגיעו למבוי סתום בסוף מרץ 1848. ב-13 באפריל 1848 החליט הפרלמנט הסיציליאני, בנשיאות ווינצנזו פרדלה, על התנתקות מבית בורבון. ב-11 ביולי 1848 הצביעה האספה הלאומית של סיציליה פה אחד להציע את הכתר לנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה.
פרננדו שלח כוח בן 20,000 חיילים תחת פיקוד קרלו פילנג'יארי, שנחתו במסינה בספטמבר 1848 ולאחר תשעה חודשים, ב-15 במאי 1849 הם השלימו את ההשתלטות המלאה על סיציליה וראשי המהפכה נמלטו מסיציליה.
סמלים בהאיים
הסמל הרשמי של הדת הבהאית הוא הכוכב המחומש, המכונה "הייכאל" ("היכל", "מקדש"). לצדו משמשים מספר סמלים נוספים, ובהם הכוכב בעל תשעה קודקודים, הבהאא, סמל אבן הטבעת, ועיצוב קליגרפי של "השם הגדול".
הייכאל
ההיכאל, כוכב מחומש, נקבע כסמל באבי על ידי הבאב, והוא הרבה לכתוב מכתבים, תפילות וכתבים אחרים בצורת כוכב. ההייכאל מסמל את גופם של הנביאים המכונים ה"ההתגלמות" או ה"גילוי" (Manifestations), והוא מופיע גם בסמל אבן הטבעת (ראו להלן). בהאא אללה אימץ את הסמל ואף הוא הרבה לכתוב כתבים בצורה זו.
הכוכב בעל תשעת הקודקודים
הכוכב בעל תשעת הקודקודים, או אניאגרם, הוא כיום הסמל המזוהה ביותר עם הדת הבהאית למרות שאין לו מעמד בכתבי הדת הבהאיים. ניתן להשוות את מעמדו וסמליותו למגן דוד ביהדות. זיהוי הדת עם הסמל נובע מכך שהספרה 9 מזוהה עם שלמות, אחדות ועם המילה "בהאא" ("זוהר"), שבגימטריה ערבית מסתכמת בסכום של 9. בענינו של סמל זה ציין שוגי אפנדי:
לא קיימות הנחיות מפורשות על דרך העמדתו של הסמל, אך מקובל שאחד הקודקודים מצביע כלפי מעלה.
בּהאא
המילה הערבית "בּהאא" (بهاء) שמשמעותה "זוהר" או "תהילה" אומצה על ידי הדת כשמה, והיא נכתבת בסמלים בהאיים בסגנון קליגרפי קבוע. "בהאא" מופיעה, בין היתר, בשמה של הדת ובשמם של מאמיניה, בשמו של בהאא אללה (זוהר/תהילת האל), בשמו של עבד אל-בהאא' (עבד הזוהר/תהילה) וב"שם הגדול" (ראו להלן). עוד היא מופיעה במשפט "אללה (ו) אבהא" ("האל זוהר/רב תהילה"), שהבהאים מצווים לדקלמו 95 פעמים בעת תפילה או מדיטציה.
אבן הטבעת
סמל זה עוצב על ידי מירזא חוסיין-י אספהאני, קליגרף שנודע בכינוי "מִשכּין קַלאם" (مشكن قلم - "העט השחור" או "העט עוטה המסיכה"), והנחשב לאחד משליחי בהאא אללה. מִשכּין קלאם עיצב את הסמל לבקשת בהאא אללה בהיותם באדירנה. הסמל מופיע פעמים רבות על טבעות, ומכאן שמו, אך גם על שרשראות, כריכות ספרים ובציורים. הוא מורכב משני כוכבים מחומשים (הייכאל) המייצגים את הבאב ואת בהאא אללה, וביניהם המילה "בהאא" בעיצוב מיוחד. הקו התחתון מייצג את האנושות, העליון את האל והאמצעי את הנבואה. הקו האנכי מחבר בין השלושה ומייצג את רצון האל העובר דרך הנבואה אל האנושות.
"השם הגדול"
"השם הגדול" (של האל) הוא עיצוב קליגרפי של המשפט הערבי "يا بهاء الأبهى" ("יא בהאא אל-אבהא"), היינו, "הו, הזוהר רב הזוהר"/"הו, עטור התהילה רב התהילה" (באנגלית "O Thou the Glory of the Most Glorious"), וגם הוא עוצב על ידי מִשכּין קלאם. "השם הגדול" מופיע בבתי הבהאים ומונח על ארונות קבורה בעת הלוויות, אך לא על מצבות, ולעיתים גם על טבעות. סמל זה נחשב לשמו המפורש של האל, ועל כן הוא הקדוש מבין כל הסמלים הבהאיים, והשימוש בו הוא בהתאם.
המספרים 9 ו-19
כאמור, המספר 9 מזוהה עם הדת הבהאית. בגימטריה סכום האותיות במילה "בהאא" ("זוהר") הוא תשע, וזהו המספר הגבוה ביותר המיוצג בספרה בודדת, דבר שנודעת לו משמעות סמלית של "שלמות". תשע הוא, לדוגמה, מספר החברים בבית הצדק העולמי ובאספה רוחנית בהאית ומספר צלעות מבנה בית התפילה הבהאי.
סכום האותיות במילה הערבית "ואחד" (אחדות) הוא 19, ולכן גם מספר זה נחשב לבעל משמעות לבהאים. שליחי בהאא אללה מנו 19 איש, בכל חודש בהאי 19 ימים והשנה הבהאית מונה 19 חודשים. הכרזת בהאא אללה על עצמו כנביא התרחשה בגני רידוואן בבגדאד ב-1863, דהיינו, בשנה ה-19 לספירה הבהאית, הנמנית מ-1844.
תל אביב לוס אנג'לס
תקציר העלילה
מודי גזית (דודו טופז), הוא בדרן בינוני המנסה תחת חסותו של אמרגן בינוני לפרוץ קדימה ולהתקבל לטלוויזיה. לאחר שנכשל במבחני הקבלה לטלוויזיה, הוא מתכנן עם חברתו ואמרגנו תחבולה אשר תכניס אותו לשידור חי בטלוויזיה, תחבולה זאת הצליחה מעבר למצופה והקריירה של גזית נוסקת מעלה והוא הופך לכוכב על.
בעקבות הצלחתו מקבל גזית הצעות להופיע בארצות הברית בפני הקהילה היהודית בניו יורק ובלוס אנג'לס. בסיומה של אחת ההופעות שלו בלוס אנג'לס מקבל גזית הצעה מישראלית הגרה בלוס אנג'לס להתארח בביתה תוך שהיא מבטיחה לו להפעיל את קשריה ולעזור לו לפרוץ קדימה גם בארצות הברית.
אמרגנו של גזית מנסה לשכנע אותו לחזור לארץ ולא להישאר באמריקה, אך לשווא.
חלומו הגדול להפוך בארצות הברית לכוכב על לא מתממש וגזית מבין שהוא נמצא בפני דילמה קשה, האם לקחת סיכון ולנסות בכל זאת להמתין להזדמנות, אך הוא יודע שאם לא יצליח לפרוץ קדימה וישהה יותר מדי זמן בארצות הברית הוא עלול להגיע למצב שבארץ ישכחו אותו.
מור סילבר
מור סילבר צ'בוטר (נולדה ב-20 ביוני 1985) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה, דוגמנית ואשת עסקים ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בהרצליה בת יחידה להוריה יהודית ומנדל סילבר. היא למדה בבית הספר ״תיכון היובל״ בהרצליה. בצה״ל שירתה כראש לשכה של ראש מחלקת מערכות לחימה במספן הציוד בחיל הים.
בעלת תואר ראשון בתקשורת מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
ב-2015 נישאה לודים צ'בוטר ב-22 באוקטובר 2016 ילדה את בנה הבכור.ב-15 במאי 2019 ילדה את בנה השני, וב- 17 באוגוסט 2021 ילדה את בנה השלישי. מתגוררת בתל אביב.
קריירה
מור סילבר התפרסמה לראשונה כמשתתפת בעונה השנייה של תוכנית ה"דוקו-ריאליטי", "TLV - עושים את תל אביב", ששודרה בערוץ הבידור ב-2011 ועקבה אחרי ארבעה צעירים שעוברים לגור בדירה משותפת בתל אביב במטרה להיכנס לעולם הבידור
ב-2011 התחילה לעבוד בנענע10 וחדשות הבידור ככתבת שטח, ובהמשך גם בתוכנית "היפה והחנון".
ב־2012 הגישה פינה תלת שבועית בשם "המרעננת" בערוץ 24 בתוכנית "מנטה".
ב-2014 הנחתה את טקס פרסי המוזיקה של MTV ישראל. בהמשך אותה שנה הנחתה את התוכנית "איט שואו".
ב־2015 עבדה כחברת פאנל בתוכנית "עולם הזוהר" בהגשת כדורגלן העבר איציק זוהר בערוץ 24. ב-2016 השתתפה בתוכנית המירוץ למיליון עונה 6 לצד מור סוויד. השתיים הגיעו למקום ה-7. ב-2017 עבדה כחברת פאנל בתוכנית "חי ברשת"
ב־2017 דובבה את הדמות של גב׳ דונאטס בסרט אימוג׳י הסרט.
ב־2018 הנחתה את התוכנית "מור DIY" בערוץ DIY ישראל. שנח אחרי זה הפכה לפאנליסטית קבועה בתוכנית דו"ח היומי ברשת 13.
ב-2019 נכנסה לעולם העסקים, בשנה זו הקימה את המותג "סילבר בל" העוסק בתחום מתנות ומוצרי טקסטיל. באותה שנה הצטרפה כשותפה ב"קפה גן סיפור" בקריית אונו.
סזאר סיילו
סזאר אאוגוסטו סיילו פיליו (בפורטוגזית: César Augusto Cielo Filho; נולד ב-10 בינואר 1987) הוא שחיין ברזילאי, אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008) ואלוף העולם בעל 6 מדליות זהב, מהן 3 פעמים ברציפות במשחה ל-50 מטר חופשי (רומא 2009, שנגחאי 2011 וברצלונה 2013). הוא שיאן העולם הנוכחי (2022) במשחה ל-50 מטר חופשי ושיאן עולם בעבר (2009–2022) במשחה ל-100 מטר חופשי.
ביוגרפיה
סיילו נולד וגדל בעיר סנטה ברברה ד'אואסטה שבמדינת סאו פאולו, ובנעוריו התאמן בשחייה לצדו של גוסטבו בורז'ס, מטובי השחיינים הברזילאים בכל הזמנים. ב-2006 החל ללמוד במכללת אובורן באלבמה, והמשיך באימוניו במסגרת נבחרת השחייה שלה. באותה שנה קבע שיא דרום אמריקאי חדש במשחה ל-100 מטר חופשי (48.61 שניות).
2007
באליפות העולם שנערכה במלבורן ב-2007 סיים במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי של 48.51 שניות, 4 מאיות השנייה אחרי איימון סאליבן מאוסטרליה שסיים במקום השלישי, ו-8 מאיות השנייה אחרי פיליפו מאניני מאיטליה וברנט היידן מקנדה שחלקו יחד את המקום הראשון. במשחה ל-50 מטר חופשי סיים במקום השישי, עם שיא דרום אמריקאי חדש, 22.12 שניות. בנוסף, סיים במקום השמיני במשחה השליחים ל-100X4 מטר חופשי בתוצאה של 3:17.03 דקות.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו באותה שנה, זכה ב-3 מדליות זהב - במשחים ל-50 ול-100 מטר חופשי ובמשחה השליחים ל-100X4 מטר חופשי, וכן במדליית כסף במשחה השליחים ל-100X4 מטר מעורב. במשחה ל-50 מטר חופשי היה לשחיין הברזילאי הראשון בהיסטוריה ששוחה משחה זה בפחות מ-22 שניות.
אלוף עולם ושיאן עולם
באליפות העולם שנערכה ברומא ב-2009 זכה סיילו במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר חופשי, כשקבע שיא עולם חדש בתוצאה של 46.91 שניות, לפני הצרפתים אלן ברנאר (47.12 שניות) ופרד בוסקה (47.25 שניות). בהמשך קבע שיא אליפות ב-50 מטר חופשי, כשניצח במשחה הגמר בתוצאה 21.08 שניות. בנוסף, היה חבר בנבחרת השליחים הברזילאית שסיימה במקום הרביעי במשחה ל-100X4 מטר חופשי. באליפות ברזיל בשחייה שנערכה בדצמבר אותה שנה קבע סיילו שיא עולם חדש במשחה ל-50 מטר חופשי - 20.91 שניות.
2010
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדובאי ב-2010 קבע שני שיאי אליפות, כשניצח במשחים ל-50 מטר חופשי (20.51 שניות) ול-100 מטר חופשי (45.74 שניות). כן היה שותף לזכייתה של נבחרת השליחים במדליית הארד.
ניכשל בבדיקת סמים
בבדיקה שנערכה לסיילו בשנת 2011, בעקבות תחרות בריו דה ז'ניירו, נמצאו בגופו חומרים אסורים בשימוש. נוכח עברו הנקי והעובדה שאין מדובר בסם ממריץ, החליט איגוד השחייה הברזילאי שלא להשעותו ולהסתפק באזהרה, אך המדליות בהן זכה באותה תחרות נשללו ממנו. סיילו טען כי החומר הגיע לגופו דרך מזון מזוהם שאכל. בהמשך השנה קבע בית הדין לבוררות בספורט כי נטל את החומרים שלא ביודעין, וכי יוכל להשתתף באליפות העולם בשאנגחאי. באליפות העולם עצמה שמר סיילו על תוארו ב-50 מטר חופשי (בתוצאה 21.52 שניות), וזכה גם במדליית הזהב במשחה ל-50 מטר פרפר, בתוצאה 23.10 שניות. במשחה ל-100 מטר חופשי סיים במקום הרביעי, כשהוא רחוק מאית השנייה מהצרפתי ויליאם מיינאר שזכה במדליית הארד.
2012
באולימפיאדת לונדון (2012) איבד סיילו את התואר האולימפי ב-50 מטר חופשי, וזכה במדליית הארד בתוצאה של 21.59 שניות, אחרי פלורן מנודו מצרפת (21.34 שניות) וקאלן ג'ונס מארצות הברית (21.54 שניות). כן סיים במקום השישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.92 שניות, אחרי נתן אדריאן מארצות הברית שזכה במדליית הזהב (47.52 שניות).
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן רוסיה באוגוסט 2015 סיים שישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.21 שניות. הוא לא השתתף ביתר המשחים שלו לאחר שסבל מכאב בכתף כתוצאה מדלקת.
2016
במבחנים הברזיאלים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים סיילו שלישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.91 שניות וקבע תוצאה בשלב המוקדמות במשחה ל-100 מטר חופשי של 48.97 שניות ובחר שלא להשתתף במשחה בגמר ולכן לא נכלל במשלחת של ארצו למשחקים בארצו.
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט הונגריה ביולי 2017 זכה סיילו במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:10.34 דקות, אחרי ארצות הברית (3:10.06 דקות) ולפני הונגריה (3:11.99 דקות). כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.01 שניות, התוצאה האיטית מבין חבריו למשחה השליחים. נוסף לכך, הוא סיים שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.83 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 21.77 שניות.
דייוויד או. סלזניק
'''דייוויד או. סלזניק (באנגלית: David O. Selznick'''; 10 במאי 1902 – 22 ביוני 1965) היה מפיק קולנוע יהודי אמריקאי, אחד הגדולים ביותר של תור הזהב של הוליווד. ידוע בעיקר כמפיק האפוס שובר הקופות "חלף עם הרוח", שזיכה אותו בפרס אוסקר. כעבור שנה, זכה סרט נוסף שלו, "רבקה", בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. בכך היה למפיק הראשון, והיחיד עד כה, ששני סרטים שלו זוכים בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר שנה אחר שנה.
קורות חיים
סלזניק נולד למשפחה יהודית בפיטסבורג שבפנסילבניה. בנם של מפיץ סרטי ראינוע, לואיס סלזניק ופלורנס לבית זקס. הוא למד באוניברסיטת קולומביה ועבד כמתלמד בחברה של אביו עד שזה פשט את הרגל ב-1923. כעבור שלוש שנים עבר סלזניק להוליווד, ובעזרת קשריו של אביו קיבל עבודה כעוזר עורך תסריט באולפני MGM. בין השנים 1928 ל-1931 עבד בחברת הסרטים "סרטי פרמאונט", עד אשר עבר ל- "RKO Pictures" והחל לשמש כמנהל הפקה. שנותיו באולפנים הללו היו פוריות, וכללו סרטים כ"חשבון הגירושין", "הוליווד באיזה מחיר?" ו"קינג קונג". עוד בימי עבודתו ב- RKO הביא סלזניק לפריצתו הגדולה של ג'ורג' קיוקור כבמאי סרטים. ב-1933 שב אל אולפני MGM כדי לבסס שם את יוקרתו בשנית כמפיק סרטים, ולסייע למפיק אירווינג תלברג, שסבל באותו זמן מבריאות לקויה. מהקלאסיקות שוברי הקופות שהפיק באותה תקופה נמנים "ארוחת ערב בשמונה", "דייוויד קופרפילד", "אנה קרנינה" ו"בין שתי ערים".
לאחר "רבקה", סגר סלזניק את אולפניו, ולקח הפסקה לתקופה של שלוש שנים מהפקת סרטים. בזמן זה עסק בפעולות כספיות. בין השאר הוא הלווה לאולפנים אחרים רוויי ממון את השמות הגדולים ביותר שהיו תחת חוזה אצלו, כמו אלפרד היצ'קוק, אינגריד ברגמן, ויוויאן לי וג'ואן פונטיין. כמו כן פיתח פרויקטים קולנועיים, אותם מכר לאולפנים הגדולים. ב-1944 שב להפקת סרטים על ההצלחה הגדולה, "מאז שהלכת", לו גם כתב את התסריט. הוא המשיך עם "בכבלי השכחה" ו"דיוקנה של ג'ני". ב-1949 הפיק את "האדם השלישי" של קארול ריד, אולם לא קיבל קרדיט על כך. לאחר "חלף עם הרוח" ניסה סלזניק לשחזר, ללא הצלחה יתרה, את ההצלחה הפנומנלית של הסרט. הצלחתו הגדולה ביותר הייתה בסרט "דו-קרב בשמש" ב-1946, עם תקציב עצום וכוכבים מוכרים. אף על פי שצילומי הסרט היו בעייתיים בגלל ריבוי הבמאים, הסרט הפך להיות הצלחה מסחררת ודורג כסרט השני המצליח ביותר לשנת 1946 בארצות הברית.
סלזניק בילה את מרבית שנות החמישים ברדיפה אובססיבית של הקריירה של אשתו השנייה, ג'ניפר ג'ונס. סרטו האחרון כמפיק, "הקץ לנשק" משנת 1957 עם ג'ונס ורוק הדסון היה תחילת מחלתו של סלזניק, שגרמה לו לפרוש מהפקת סרטים. קודם לכן, בשנת 1954 לקח הימור, שהתברר כמוצלח ביותר, ונכנס לעולם הטלוויזיה כשהפיק סרט טלוויזיה דוקומנטרי בשם "Light's Diamond Jubilee", שקבע היסטוריה כשהיה שידור הטלוויזיה הראשון ששודר בו-זמנית בכל רשתות הטלוויזיה.
ביוני 1965 נפטר סלזניק לאחר מספר התקפי לב שחווה, ונקבר בבית קברות פרטי בלוס אנג'לס, שם קבורים גם כמה משותפיו ומיריביו בעבר כמו הבמאים ויליאם ויילר, וינסנט מינלי וג'ורג' קיוקור והמפיקים האל ואליס ואירווינג תלברג.
עולם מושלם
עולם מושלם היא מיני סדרה ששודרה בערוץ הילדים ללקוחות yes והופקה על ידי נגה תקשורת ומטר הפקות. הסדרה עוקבת אחר חבורת ילדים בכפר הנוער בן שמן.
עלילה
העלילה נפתחת כאשר אימו של דניאל מתחתנת מחדש לאחר שאביו נהרג בתאונת דרכים. דניאל השונא את אביו החורג לעתיד, מבקש מאימו לעבור לפנימייה החקלאית לנוער בבן שמן ששם אביו למד בנעוריו. בהגעתו של דניאל הוא מתחבר במהירות עם כולם ומכיר חברים ביניהם בועז, שותפו לחדר וחברו הטוב, אלה, אשר דניאל מתאהב בה וטל, חברתה הטובה של אלה. בנוסף לדניאל מצטרף לפנימייה ילד ששמו רונן שאביו הוא פושע נמלט. עם סוף הפרק הראשון רונן נלקח בכפייה מחדרו שלו ושל דניאל ובועז על ידי אביו, קלרה, בת זוגו ויששכר, חברו הטוב. דניאל ואלה היו העדים היחידים לאירוע. בתחילת הפרק השני רונן מוחזר לפנימייה, אביו ויששכר נכנסים לכלא ואילו קלרה מצליחה לברוח. רונן בשכנוע של רכזת השכבה ואלה, מחליט להעיד נגד פשעיהם של אביו וחבורתו. עד הפרק העשירי הסדרה מתנהלת כסדרת דרמה לנוער שסובבת סביב סיפורים של כל אחד מחברי הקבוצה ועלילות משנה של שאר תלמידי הפנימייה.
במקביל, קלרה משכנעת את יששכר להיות עד מדינה ולהעיד כלפי איבו של רונן. כתוצה מכך יששכר משתחרר. בנוסף מתגלה שאביו של רונן גנב מטילי זהב והוא החביא אותם באילת יחד עם רונן. על מנת להשיג את מטילי הזהב, קלרה ויששכר מתפרצים לפנימייה, חוטפים את רונן ונוסעים לאילת. כשדניאל, אלה, בועז וטל מגלים על החטיפה, הם מחליטים לברוח מהפנימייה כדי להציל את רונן. בדרך לאילת הם נפגשים עם כל מני אנשים שעוזרים להם לברוח מהמשטרה אשר מחפשת אותם. באילת טל נפגשת עם אביה החייל אשר שוכר חדר במלון המלך שלמה.
כאשר הם מגיעים למקום בו רונן ואלה מוחזקים, השלושה מאזינים לקלרה מציבה לרונן אולטימטום: אם הוא לא יגלה את המיקום האמיתי של הזהב הם יהרגו את אלה. רונן מגלה מיד שהזהב מוחזק בתיבה בגג אתר הבניה. קלרה ויששכר מוצאים את הזהב ויששכר יורד אל רונן ואלה כדי להשוויץ בפניהם ולהרוג אותם. השלושה מתחילים בניסיונות לחלץ את אלה ורונן, אך יששכר נכנס ודניאל מתאבק איתו בזמן שבועז מנסה לשחרר את רונן ואלה. במהלך המאבק יששכר מאבד את אקדחו ומתחיל להאבק בדניאל. טל מצליחה להשיג את האקדח ולשחרר את רונן. רונן עוזר לשחרר את אלה. דניאל שב להתאבק עם יששכר ומאלף אותו. כשהחבורה חושבת כי הכל נגמר, קלרה מופיעה ומעיפה על דניאל מעין אבקה אשר גורמת לו לאבד הכרתו. הסדרה מסתיימת כשדניאל נופל על הרצפה.
פרשת הפיצה
פרשת הפיצה היא פרשה שהעיבה על סדרת גמר הפלייאוף בין מכבי תל אביב להפועל ירושלים בעונת 1998/1999 בליגה הלאומית בכדורסל. על פי הפרסומים, שלושה ימים לפני המשחק הראשון בסדרת הגמר, התארח סנטר הפועל ירושלים ראדיסאב צ'ורצ'יץ' בביתו של מנהל מכבי תל אביב מוני פנאן. בעקבות פרסום הפרשה התחוללה סערה, והועלה חשד כי מכבי תל אביב יזמה את הפגישה לפני סדרת הגמר, כדי לסכם עם צ'ורצ'יץ שישחק במכבי תל אביב בעונה הבאה, בידיעה שזה עשוי להשפיע לרעה על יכולתו בסדרה. ההפסד של הפועל ירושלים בסדרה, למרות שהיה לה יתרון הביתיות, יוחס על ידי רבים במידה מסוימת להשפעת הפרשה.
הפרשה
על פי הפרסומים, שלושה ימים לפני המשחק הראשון בסדרת הגמר, התארח צ'ורצ'יץ', בביתו של מנהל מכבי תל אביב, מוני פנאן. את הפרשה חשף עיתונאי הספורט רון קופמן בעיתון הארץ, ערב המשחק הראשון בסדרה, על סמך עדותו של שליח פיצה שהוזמן לדירתו של פנאן, ומכאן שם הפרשה.
כן הפנתה התקשורת דרישה כלפי הפועל ירושלים שצ'ורצ'יץ' לא יופיע במשחק. נשיא הקבוצה, אורי מנצור, הגיב כי "אם יש אלפית אחת סיכוי שהסיפור לא נכון", הוא לא רוצה "לפגוע בשחקן ולהרוס לו קריירה". לאחר התפוצצות הפרשה, יו"ר הפועל דני קליין והנשיא מנצור קיימו בחדר ההלבשה שיחה קשה עם צ'ורצ'יץ', דקות לפני המשחק השני בסדרה. במהלך אותו משחק, צ'ורצ'יץ' ירד לספסל וקילל את השניים.
תוצאות הפרשה
במהלך הסדרה רשם צ'ורצ'יץ' יכולת חלשה ביחס ליכולת שאפיינה אותו בעונה הסדירה. בסופו של דבר, בניגוד לציפיות המוקדמות, הפועל ירושלים שהגיעה כפייבוריטית לסדרה, הפסידה למכבי 1–3, ובכך הפסידה את האליפות. לימים תלה מאמן הפועל ירושלים אפי בירנבוים את ההפסד בגמר ל"מחול השדים שפרץ לפני הסדרה".
בסיום העונה עזב צ'ורצ'יץ' את הקבוצה לאחר שכתוצאה מהפרשה נוצר נתק בינו לבין ההנהלה. לאחר עונה אחת בפנרבחצ'ה, לקראת עונת 2000/2001 עבר צ'ורצ'יץ' למכבי תל אביב. באותה עונה, כשהגיע עם מכבי לאולם מלחה, קיבל אותו הקהל במגשי פיצה וקללות. בשנים הבאות הניפו מעת לעת אוהדי הפועל ירושלים מגשי פיצה במשחקים מול מכבי תל אביב. בשנת 2013, בתגובה, הזמינה הנהלת מכבי תל אביב שישה מגשי פיצה והכניסה אותם למסדרון השחקנים.
כשניפגש שנית
כשניפגש שנית הוא רומן, שנכתב על ידי קריסטין הרמל ויצא לאור בשנת 2017. הספר מספר על סיפור אהבה בלתי אפשרי בין שבוי מלחמה גרמני לבין אזרחית אמריקאית.
על מחברת הספר
קריסטין הרמל נולדה בשנת 1979 בניוטון ומתגוררת כיום באורלנדו, ארצות הברית. היא סופרת אמריקאית. ספרים רבים שכתבה תורגמו לשפות רבות ברחבי העולם. ביניהם המתיקות שבשכחה, החיים שנועדו לי, הדירה ברחוב אמלי ועוד.
תקציר העלילה
הסיפור הוא עלילה בתוך עלילה ומתרחש בשתי תקופות במקביל. סיפור המסגרת הוא על עיתונאית לשעבר (אמילי) שמתגוררת באורלנדו. היא מקבלת תמונה מסתורית מגרמניה, ובעקבות התמונה מתחילה במסע חיפושים על עברה ומתחקה אחר מי שהעביר לה את התמונה. (בתמונה היה ציור של סבתא שלה והיה כתוב "סבא שלך אהב את סבתא שלך אהבת נצח")
בעקבות המסע חיפושים של אמילי היא מגלה את הסיפור של סבתא שלה. הסיפור מתחיל בכך שפיטר (שבוי גרמני) פגש את מרגרט ( סבתא של אמילי) בשדות שליד מחנה המעצר בלנדינג שבפלורידה, והתאהב בה אהבה ממבט ממבט ראשון. לעיתים רחוקות הם גם נפגשו בסתר. בסיום המלחמה פיטר הועבר למחנה באנגליה והם נאלצו להיפרד. לאחר כמה שנים פיטר חזר הביתה וגילה שמרגרט שלחה לו מכתבים שהיא בהריון (אביו הסתיר ממנו את המכתבים). הוא ניסה לחפש אותה, אך אמרו לו שהיא מתה ולכן הפסיק. בהמשך חייו הוא גילה את כישוריו בתור אומן והתחיל לצייר את מרגרט. לאחר כמה שנים התחתן עם מישהי אחרת,אך לעולם לא הפסיק לאהוב את מרגרט ולחשוב עליה. בסוף הסיפור, יום לפני שפיטר ומרגרט מתו, הם דיברו בשיחת טלפון. הם שיתפו האחד את השנייה בקורות חייהם והביעו עצב רב על כך שלא יכלו להיפגש לעולם.
חיילים גרמנים בשבי האמריקאי
במהלך מלחמת העולם השנייה ארצות הברית שבתה כ-371 אלף שבויים גרמנים, 51 אלף שבויים איטלקים וחמשת אלפים שבויים יפנים. רבים מהם הובאו לארה”ב באוניות מסע, בצפיפות גבוהה ובתנאים קשים ושהו עד סוף המלחמה במחנות מעצר בשטחי ארה”ב. האזרחים האמריקאים ציפו לראות את השבויים הגרמניים שהיו חלק מה"מפלצת הנאצית"
המחסור בכוח אדם במשק האמריקאי, הוביל לכך ששבויי המלחמה נשלחו לעבודה בחוות, וקיבלו יחס טוב מבעלי החוות. זו הייתה תקופה בה אזרחים אמריקאים נאלצו להסתפק בהקצבות מזון, וכאשר הציבור גילה על היחס הטוב והשפע שמקבלים השבויים הם מאוד כעסו על כך. שדרן רדיו בארצות הברית הוביל מחאה ציבורית כנגד התנאים המפנקים שהשבויים זוכים להם. הסיבה לתנאים הטובים עבור השבויים הייתה שכך ניתן היה ליצור תמריץ עבור האויב לדאוג לתנאים טובים עבור החיילים האמריקאים השבויים בידיו. לא לקח זמן רב עד שבארה”ב גילו שלא כך המצב. תנאי המחיה עבור אמריקאים שנשבו בידי הגרמנים היו קשים. אף על פי כן, הממשל בארה”ב החליט להמשיך לספק לשבויים תנאים נאותים.
ביקורות
הביקורות על הספר היו בסך הכל טובות ומחמיאות. הן אמרו שהספר מעניין, סוחף, מרגש ומרתק והמליצו לקרוא אותו. מנגד היו כמה ביקורות שאמרו שהספר צפוי ואין טעם לקרוא אותו עד הסוף.
יחס נזילות מיידי
יחס זה מחושב על ידי חלוקת סך כל הנכסים השוטפים בניכוי ערך המלאי לסך כל ההתחייבויות השוטפות. המלאי מנוכה מהנכסים השוטפים כי הוא הנכס השוטף הפחות נזיל מכולם.
כדי שהחברה תהיה בטוחה מפשיטת רגל היחס נדרש להיות גדול מ-1. כלומר יותר נכסים מהתחייבויות. עם זאת, לא רצוי שהיחס יהיה גבוה מדי, כי לבעלי המניות אין עניין בשמירת נכסים שוטפים רבים, אלא הם מעדיפים להשקיע את הכסף באמצעי ייצור שאמורים להניב רווחים גבוהים יותר מאשר החזקות פיננסיות.
ברשה
ברשה (באיטלקית: Brescia) היא עיר במחוז לומברדיה שבצפון איטליה. העיר נמצאת למרגלות הרי האלפים, ובה קרוב ל-200,000 תושבים. ברשה היא העיר השנייה בגודלה במחוז לומברדיה לאחר בירת המחוז, מילאנו. ברשה ידועה בכינויה "לביאת איטליה" (Leonessa d'Italia), כינוי בו זכתה לאחר עשרה ימים של התקוממות עממית בעיר כנגד השלטון האוסטרי, ואשר פרצה ב-23 במרץ 1849.
העיר מהווה את המרכז המנהלי של נפת ברשה, אחת הנפות הגדולות באיטליה ובה כ-1.2 מיליון תושבים. העיר, אשר בימי קדם נודעה בשם Brixia, היוותה עוד בטרם קמה האימפריה הרומית מרכז אזורי חשוב, ועד היום שרדו בה מבנים מימי רומא העתיקה ומימי הביניים, בהם הטירה הבולטת בנוף העיר. העיר נמצאת במרכז האזור התעשייתי השלישי בגודלו באיטליה ובולטת בו תעשיית הרכב וכלי עבודה, וכן בית החרושת לנשק ברטה. רוב מפעלי התעשייה באזור הם בגודל קטן או בינוני, רבים מהם בניהול משפחתי. רבים באזור אף מועסקים במגזר הבנקאי ותעשיית התיירות נהנית מן הקרבה לאתרי תיירות ידועים, בהם: אגם גארדה, אגם איזאו והרי האלפים.
העת העתיקה
קיימות גרסאות מיתולוגיות שונות על אופן היווסדה של ברשה. סיפור מיתולוגי אחד מייחס את יסודה להרקולס, בעוד שעל פי סיפור אחר מייסד העיר היה פליט שנמלט מן המצור על טרויה. סיפור מיתולוגי נוסף מייחס את יסודה למלך הליגורים, סידנוס, אשר פלש למישור פאדן בשלהי תקופת הברונזה, ועל שמו נקראת הגבעה שעליה ניצבת היום טירה מימי הביניים, Colle Cidneo (גבעת סידנוס). היסטוריונים מייחסים את יסודה של העיר לאטרוסקים.
במאה ה-4 לפנה"ס פלש לאזור השבט הגאלי סנומני והפך את ברשה לבירתם. בשנת 225 לפנה"ס הפכה ברשה לעיר רומית, כאשר שבט הסנומני נכנע לרומאים. בתקופת המלחמות הפוניות בריקסיה (Brixia) (כפי שנקראה אז) הייתה בדרך כלל בעלת בריתה של רומא. בשנת 202 לפנה"ס היא חברה לאיחוד הקלטי נגד רומא, אולם כתוצאה מהסכם חשאי, עברה לצידה של רומא, התקיפה את שבט האינסוברים בהפתעה והביאה להתמוטטותם. בתקופה שלאחר המלחמות הפוניות הייתה העיר חלק מן האימפריה הרומית וזכתה למידה מסוימת של עצמאות מינהלית. בשנת 89 לפנה"ס הוכרה בריקסיה כ"עיר" (בלטינית: civitas) ובשנת 41 לפנה"ס זכו תושביה לאזרחות רומית. בשנת 27 לפנה"ס יסד אוגוסטוס קיסר מושבה אזרחית בעיר ואילו טיבריוס בנה אמת מים אל העיר. בימי רומא העתיקה היו בעיר לפחות שלושה מקדשים, אמת מים, תיאטרון, פורום רומאי ובו מקדש נוסף שבנה אספסיאנוס, וכן מרחצאות.
בשנת 312 כאשר כוחותיו של קונסטנטינוס התקדמו לעבר צבאו של מקסנטיוס נערך קרב בבריקסיה שבו האויב נאלץ לסגת עד ורונה. בשנת 402 נבזזה העיר על ידי ויזיגותים מכוחותיו של אלאריק הראשון. בשנת 452 הטילו ההונים ובראשם אטילה מצור על העיר והכניעוה, כארבעים שנה מאוחר יותר הייתה העיר אחת הראשונות שנפלו לידי המצביא הגותי תאודוריך הראשון.
ימי הביניים
בשנת 568 (או 569) עברה ברשה מידי האימפריה הביזנטית לידי הלומברדיה שהפכה אותה לבירת אחת מן הדוכסויות העצמאיות למחצה שבשליטתם. הדוכס הראשון בברשה היה אלאכיס שנפטר בשנת 573. חלק מדוכסיה של ברשה היו אחר כך למלכי לומברדיה. בשנת 774 נפלה ברשה לידי קרל הגדול שסיים את קיומה של ממלכת לומברדיה בצפון איטליה. בין השנים 855 ל-875, בעת שהייתה תחת שלטונו של לואי השני מלך איטליה (825-875), ברשה הפכה דה פקטו לבירת האימפריה הרומית הקדושה. בתחילת מאה ה-12 הפכה ברשה לקהילה עצמאית ולאחריה התפשט תחום שלטונה לאזורים סמוכים, על חשבון בעלי אדמות מקומיים, ואף על חשבון קהילות עצמאיות סמוכות, בהן ברגמו וקרמונה.
במאות ה-12 וה-13 בין הערים הלומברדיות לבין הקיסרים הגרמנים, ברשה הייתה בין הערים המתקוממות. בקרב לגאנו, ב-29 במאי 1176, היה הכוח מבני העיר ברשה השני בגודלו לאחר הכוח ממילאנו. בשלום קונסטנץ (1183) (ע"ש העיר קונסטנץ בה נחתם) אשר סיים את המלחמה עם פרידריך ברברוסה נקבע באופן רשמי מעמדה של ברשה כקהילה עצמאית. בשנת 1201 הפודסטה רמברטינו בובאללי כרת הסכם שלום והקים ליגה עם הערים קרמונה, ברגמו ומנטובה. בשנת 1238 הטיל פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מצור על העיר, זאת לאחר שכוחות העיר השתתפו בקרב קורטנובה (27 בנובמבר 1237). ברשה לא נכנעה למצור.
העת החדשה
לברשה תפקיד בולט בהיסטוריה של התפתחות הכינור. ממסמכי ארכיון רבים ניתן ללמוד כי בין השנים 1585 ל-1895 פעלו בעיר נגני כלי מיתר ובוני כלי מיתר בולטים. בתחילת המאה ה-16 הייתה ברשה אחת הערים העשירות בלומברדיה, אולם היא הקשתה להתאושש מתוצאות כיבושה ובזיזתה על ידי הצרפתים בשנת 1512. העיר נכבשה בידי נפוליאון בונפרטה והייתה חלק מממלכת איטליה הנפוליאונית לאחר שזה היה לקיסר צרפת.
בשנת 1769 ידעה העיר חורבן לאחר שמבצר סן נזרו ספג מכת ברק ועלה באש. כתוצאה מן השריפה התפוצצו 90 טון אבק שרפה שהיו מאוחסנים במקום. כשישית מן העיר נהרסה וכ-3,000 תושבים נהרגו.