cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערת אלטאמירה
מבקרים והעתקים
במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 הציורים נפגעו כתוצאה מהבל הפה של תיירים. אלטאמירה נסגרה לכניסת הציבור ב-1977, ונפתחה מחדש בצורה מוגבלת ב-1982. בכל יום הותר כניסתם של מספר מבקרים קטן, דבר שגרם לרשימת המתנה של שלוש שנים. בסמוך למערה נבנו העתק של המערה ומוזיאון המייצגים את המערה והאמנות שבה, והם הושלמו בשנת 2001 על ידי מנואל פרנקואלו וסוון נבל. העתק המערה מאפשר לצפות בצורה יותר נוחה על הציורים מרובי הצבעים של החדר הראשי במערה המקורית, כמו גם בעבודות קטנות נוספות. במוזיאון יש גם תגליפים של פני אדם שלא ניתן לצפות בהם במערה האמיתית.
ישנם העתקים של הציורים במוזיאון הארכאולוגיה הלאומי של ספרד במדריד, מוזיאון המדע במינכן (הושלם ב-1964) וביפן (הושלם ב-1993).
השפעה תרבותית
מספר ציירים הושפעו מציורי הקיר של אלטאמירה. לאחר שביקר במקום, פבלו פיקאסו אמר "לאחר אלטאמירה, הכל דקדנס".
חלק מהציורים מרובי הצבעים באלטאמירה ידועים בתרבות הפופולרית בספרד. הלוגו שבו משתמש הממשלה האוטונומית בקנטבריה על מנת לקדם את התיירות באזור מבוסס על אחד מהביזונים המצוירים במערה. כמו כן, חברת סיגריות בשם ביסונטה (המילה הספרדית שמשמעותה ביזון) השתמשה באחד מהציורים כחלק מהלוגו שלה.
אלטאמירו דה לה קואבה, שנוצר ב-1965, היא סדרת אנימציה קומית המבוססת על המערה. הסדרה מתארת את הרפתקאותיהם של אנשי מערות פרהיסטוריים, המוצגים כבני אדם מודרניים, אך לבושים בפיסות פרווה, בדומה למשפחת קדמוני.
להקת הרוק סטילי דן כתבה את השיר The Caves of Altamira כחלק מהאלבום The Royal Scam שיצא בשנת 1976.
בשנת 2016 הופק סרט הקולנוע "Finding Altamira" בכיכובו של אנטוניו בנדראס בתור הארכאולוג סאוטואולה.
רפעת אל-אסד
ראשית דרכו
אסד נולד בשנת 1937 למשפחה עלווית, שבע שנים לאחר הולדת אחיו הבכור, בכפר קרדאחה הסמוך לעיר החוף הסורית לטקיה. בשנת 1952 הצטרף אסד למפלגת הבעת' הסורית בהנהגתו של מישל עפלק, במידה רבה בעידודו של חאפז, שהיה חבר בתנועה מנעוריו. את שירות החובה שלו בצבא מילא בשנות האיחוד הסורי-מצרי (איחוד הקע"מ, 1958-1961). למן שחרורו ועד לשנת 1963 עבד במשרד הפנים. במרץ 1963 ביצעה הוועידה הצבאית של מפלגת הבעת' הפיכה צבאית שבעקבותיה תפסה את השלטון, ורפעת, כחבר במפלגה, נשלח לאקדמיה הצבאית בעיר חומס. עם סיום לימודיו שירת אסד בצבא הסורי, כשאחיו חאפז פיקד על חיל האוויר.
אסד מילא תפקיד פעיל בהפיכת ה"נאו-בעת'" בפברואר 1966 כאשר השתתף בפשיטה על מגורי הנשיא אמין אל-חאפז. אסד סייע לסלק את אל-חאפז מהשלטון ובכך תרם לקריסתה של ממשלת הבעת' הראשונה (1963–1966). בעת כהונתו של הנשיא הבא, נור א-דין אל-אתאסי (1966-1970), ניתן לו הפיקוד על יחידת עילית של הצבא הסורי אשר הוקמה על ידי הוועידה הצבאית לצורך הגנה על המשטר. מפקדה הקודם של יחידה זו היה שר ההגנה לשעבר מוחמד עומראן.
שנות השישים המאוחרות עמדו בסימן מאבק שלטון בין חאפז אל-אסד ושליטה בפועל של סוריה, סלאח ג'דיד. ב"חזית הצעירה" נאבקו רפעת ויועצו של ג'דיד לענייני מודיעין, עבד אל-כרים אל-ג'ונדי. העוינות בין השניים התפתחה לאחר שרפעת גילה כי אל-ג'ונדי מבקש להתנקש באחיו. הוא שכנע את חאפז כי עליהם לעצור את ג'ונדי או להורגו. לקראת סוף פברואר 1969 ביצעו האחים לבית אסד הפיכה צבאית למחצה בדמשק, במהלכה הופעלו כוחות שריון במרכז העיר ועורכי העיתונים א-ת'ורה ואל-בעת', שתמכו בג'דיד ובג'ונדי, נעצרו. לאחר מכן רפעת עצר כמה ממקורביו של ג'ונדי. הלה התאבד ב-2 במרץ 1969, כדי להתחמק ממעצר או מהשפלה בידי רפעת וחאפז. חאפז ביצע הפיכה משלו ב-17 בנובמבר 1970, במהלכה נעצרו סלאח ג'דיד והנשיא אתאסי. לאחר ההפיכה, אשר זכתה לכינוי "מהפכת התיקונים", הופקד רפעת על השליטה הביטחונית בדמשק וסביבותיה.
תחת שלטונו של חאפז אל-אסד
רפעת מילא תפקיד משמעותי בעת כהונתו של אחיו הבכור למן עלייתו של זה לשלטון. הוא החזיק בעמדת מפתח במנגנוני הביטחון הסוריים ופיקד על דיוויזיית משמר הרפובליקה: האיכותי, המיומן והיקר שבכוחות הסוריים, במידה מסוימת צבא בפני עצמו. במלחמת יום כיפור עמד בראש 'כח רפעת אסד', שכלל כוח קומנדו וחטיבת טנקים T-62, שתקף את כוחותינו ברמת הגולן. לאורך שנות השבעים ראו בו רבים, על יסוד ההשפעה הרבה שהייתה לו, יורשו המיועד של חאפז. ב-1975, לדוגמה, נבחר למפקדה האזורית של מפלגת הבעת' והחזיק בתיק לענייני נוער בסוריה. הוא התפרסם בעקבות מתן מלגות לסטודנטים באוניברסיטה ובמימון חוגים והכשרות צבאיות לנערים ונערות.
רפעת חי חיי מותרות, נשא ארבע נשים והעמיד שישה עשר צאצאים. הוא הרבה בנסיעות לחוץ לארץ והתערה בתרבות המערב.
בפברואר 1982 פיקד רפעת על הכוח הצבאי המסיבי "פלוגות ההגנה" שנשלח לדכא את המרד המוסלמי-סוני בעיר אל-חמה שבמרכז סוריה, התקוממות שהובילה תנועת האחים המוסלמים (יחד עם גורמים אסלאמיסטיים נוספים) החל משנת 1976. רפעת הורה על הפצצה ארטילרית של העיר, שבעקבותיה נהרגו קרוב ל-20,000 מתושביה. פעולה זו נודעה לימים כ"טבח חמאת", אירוע לו נודעה חשיבות מכרעת לגבי התפתחותה של החברה והמדינה הסורית, יציבות משטרה ומעמד האסלאם והאסלאם הקיצוני בתוכה. לדברי העיתונאי האמריקני תומאס פרידמן, רפעת נהג להתרברב כי לא פחות מ-38,000 איש נהרגו כתוצאה מפקודותיו. שלוש שנים לפני הטבח טען רפעת בפני קונגרס מפלגת הבעת' כי מי שאיננו תומך בממשלה יש לראות בו פורע חוק; נאמנות מוחלטת היא תנאי הכרחי לצורך הישרדות. "סטלין," אמר, "הקריב עשרה מיליון אנשים כדי לשמר את המהפכה הבולשביקית, וסוריה נדרשת לעשות את אותו הדבר על מנת לשמר את מהפכת מפלגת הבעת' של 1963."
רפעת סלד מגל הפונדמנטליזם האסלאמי ששטף את ערי סוריה בשנות השמונים המוקדמות. ב-1983 שיגר כוח של נשים צנחניות במטרה לקרוע את הרעלות מעל פניהן של נשים מוסלמיות ברחוב. פקודה זו גרמה למורת רוח ציבורית כה עזה בסוריה עד כי הנשיא חאפז אל-אסד עצמו נדרש לגנותה בפומבי.
הפיכה צבאית כושלת
רפעת היה למספר 2 בסוריה ב-1983 וניהל רבים מענייני המדינה שלא זכו לתשומת לבו של אחיו. הוא השרה פחד בקרב אויביו שעה שמעריציו רחשו לו נאמנות עזה. בנוסף כונן מגוון בריתות, ביניהן עם עבדאללה, מלך ערב הסעודית, יאסר ערפאת וחסן השני, מלך מרוקו.
לאחר התקף הלב החמור שחווה חאפז אל-אסד בנובמבר 1983, הקים רפעת צוות מצומצם בן שישה חברים שתכליתו לנהל את המדינה בהיעדר הנשיא. כיוון שראה עצמו כיורש הנאמן והראוי ביותר, ביקש לנצל את שעת הכושר על מנת להשתלט על המדינה, וציווה על קציניו הבכירים להיערך לכך. הדבר עורר את חמתו של אסד הבכור. החלמתו המהירה והמפתיעה שמה קץ לתוכניותיו של רפעת. בפברואר 1984 הוא שב ונטל את רסן הובלת המדינה בסיועו של שר ההגנה ומקורבו מוסטפא טלאס. יועצו הצבאי של רפעת, קולונל סלים ברכאת, נעצר. במרץ 1984 מונה רפעת לסגן נשיא סוריה, תפקיד רשמי וטקסי בעיקרו, ללא סמכויות ממשיות. הפיקוד על דיוויזיית משמר הרפובליקה הועבר לידי קצין אחר, מקורבו של חאפז, קולונל מוחמד ע'נאים.
רפעת סירב להכיר בכך, וב-30 במרץ 1984 הורה לפלוגות ההגנה בפיקודו, אשר מנו בשלב זה כ-55,000 חיילים בנוסף לטנקים, ארטילריה ומטוסי קרב, להיערך בנקודות אסטרטגיות סביב דמשק בהן ניתן יהיה להפגיז את העיר. נאמניו של אסד, ביניהם מפקד הקומנדו הסורי עלי חיידר וראש המשמר הנשיאותי עדנאן מח'לוף, ניצבו מול כוחותיו של רפעת. עם זאת, הצדדים לא הגיעו לידי התנגשות אלימה; בעקבות פגישה מתוחה בין האחים (במהלכה קרא חאפז לאחיו: "האם אתה מבקש להפיל את המשטר? ובכן, הנה אני, אני המשטר!"), הוסכם כי רפעת לא ייעצר או יוצא להורג (בניגוד לקצינים מרדניים אחרים בהיסטוריה המודרנית של סוריה), אלא ייצא את גבולות המדינה לבלי שוב.
החיים בגלות
למעט שיבה קצרה לסוריה בשנת 1992 לצורך השתתפות בהלווייתה של אמו, רפעת נותר מאז בגלות, תחילה בשווייץ, אחר כך בספרד ולבסוף בצרפת, שם חי חיי פאר. בעודו בגלות, הסתמן כמתנגד מובהק למשטר אסד ולמדיניותו, בהשמיעו ביקורת על מעורבותה של סוריה במלחמת האזרחים בלבנון, על תלותה בברית המועצות, על יחסה המבזה של סוריה כלפי יאסר ערפאת ואש"ף ועל היחסים ההדוקים בין סוריה ואיראן, שבגינם נודעה סוריה כמדינה תומכת טרור. חאפז אל-אסד, לעומת זאת, מעולם לא ביקר את רפעת בפומבי, ולמעשה לא התייחס אליו כלל.
תומכיו של רפעת בסוריה עצמה חברו ליתר מתנגדי המשטר הבעת'י וכך סימנו עצמם כמטרה לרדיפות בידי כוחות הביטחון הסוריים. כך, למשל, נעצרו רבים מתומכיו בפשיטה שנערכה בשנת 1999 בעיר לטקיה. למרות זאת, רפעת ובנו סומר הקימו אימפריה עסקית ענפה בסוריה ומחוצה לה; הם הקימו תחנת לוויין עצמאית בלונדון בספטמבר 1997 (ANN - Arab News Network), בה מושמעת לעיתים קרובות ביקורת על המשטר הסורי.
נחמה הנדל
נחמה (הלנה) הֶנדֶל (22 באוגוסט 1936 – 30 בספטמבר 1998) הייתה זמרת, גיטריסטית, מלחינה, שחקנית ובדרנית ישראלית. מהזמרות הידועות בזמר העברי בשנות החמישים והשישים.
תחילת דרכה
נחמה הנדל נולדה כבתם השנייה של זוג עולים מפולין, חנה (לבית פוירשטיין) וד"ר מיכאל הנדל, מחנך והיסטוריון ששימש במשך שנים רבות כמפקח במשרד החינוך. חלק ניכר ממשפחתה נספה בשואה. גדלה בשכונת רחביה בירושלים, למדה בבית הספר היסודי ובתיכון "בית הכרם", ושאפה לעסוק במשחק. בין השנים 1954–1956 שירתה בלהקת הנח"ל, שם שיחקה במערכון שכתב אפרים קישון בשם "סאלח שבתי". לאחר שחרורה יצאה בסוף 1956 לפריז ללמוד משחק ושירה, אולם חזרה ארצה ב-1957 והקימה עם חבריה לשעבר מלהקת הנח"ל את להקת "בצל ירוק". הלהקה הפיקה כמה להיטים והנדל שימשה בה כסולנית. במקביל שיחקה בסרט "עמוד האש". לאחר שעזבה את "בצל ירוק" הקימה ביחד עם הזמר רן אלירן את הצוות "רן ונמה" לקראת מבחני הקבלה לתוכנית הפופולרית של איש המדיה האמריקאי אד סאליבן שנערכו בישראל בחודש אוגוסט 1958. לאחר שעברו את המבחנים הם הופיעו בתוכנית והחלו להתפרסם בארצות הברית ובקנדה וקיימו שם הופעות רבות. שם גם הוציאו את שני אלבומיהם, שרק מאוחר יותר התפרסמו בישראל. השניים שהו בארצות הברית כשנה וחצי ובמהלכן הכירה הנדל שתי זמרות מפורסמות ומצליחות - אודטה וג'ואן באאז - שהשפיעו על יצירתה בהמשך. עם האחרונה אף הופיעה יחד במועדון ניו-יורקי מוכר, The Village Gate. לאחר שחזרה לישראל עסקה בשימור שירים ישראליים.
שנות השישים והשבעים
בשנת 1961 הוציאה נחמה הנדל את אלבומה הראשון, "שירים של אז ושל עכשיו", בשיתוף המוזיקאי יחזקאל בראון, ושלוש שנים לאחר מכן הקליטה שירים שהולחנו על ידי נחום היימן. היא התפרסמה במיוחד כשזכתה בפסטיבל הזמר והפזמון 1964 יחד עם בני אמדורסקי בשיר "ילדתי אימרי", למילים של משה דור וללחנו של יעקב הולנדר. בפסטיבל זה גם שרה את השיר "כשושנה בין החוחים" למילים מתוך שיר השירים וללחן מאת ינון נאמן. בפסטיבל הזמר והפזמון 1965 שרה הנדל את השיר "יפה-נוף" למילים של רבי יהודה הלוי וללחנו של ינון נאמן. בשנת 1966 גילמה את התפקיד הראשי במחזמר "המלך ואני", וכשנה לאחר מכן, מעט לפני מלחמת ששת הימים, הוציאה את אלבומה השני, "ואולי". לאחר זמן מה הצטרפה לתנועה הרוחנית "סוּבּוּד", שדוגלת באחוות האדם, ובעקבות כך שינתה את שמה להלנה. את בעלה, הגיטריסט והסופר הגרמני אנטול רנייה (בנם של השחקנים שארל רנייה ופמלה ודקינד, בתו של המחזאי הגרמני פרנק ודקינד) הכירה כשהתנדב בארץ ונישאה לו. בארץ נמתחה ביקורת חריפה על נישואיה. בעקבות נישואיהם עברה לגרמניה ושם נולדו בתה, דיליה (1970), ובנה, מיכאל (1972).
בשנת 1970 יצא לאור אלבומה "נחמה הנדל בשירי ביאליק", שעבורו ליקטה במשך ארבע שנים משיריו. באביב 1973 הגיעה לארץ, השתתפה בערב משוררים של גלי צה"ל, ולאחר מכן הופיעה עם בעלה ברחבי הארץ והלחינה משירי לאה גולדברג, שהייתה מורתה. בסתיו 1979 הגיעה שוב להופעות ולהקלטות בישראל.
שנות השמונים ואילך
בשנת 1984 עברה הנדל להתגורר באוסטרליה, תחילה בפרת' ולאחר מכן בסידני. שם עסקה בהוראת שירה למבוגרים, כתבה מוזיקה לתיאטרון, הופיעה עם בעלה בצמד וארגנה ערבי שירה בציבור. כשחזרה לישראל כעבור עשור, ב-1994, עברה להתגורר בדירה שרכשה בכפר סבא. בעלה עבר לגרמניה, שם גם עבד; הבת, דיליה, נישאה לצ'לן אמריקאי והשניים עברו לגרמניה; הבן, מיכאל, שלמד יהדות באוסטרליה, בארצות הברית ובישראל, עבר ללונדון. הנדל החלה להופיע יחד עם הזמרת שולי נתן, הקליטה והוציאה ב-1997 את האלבום "מחוץ לסערה", שבניגוד לציפיותיה ספג ביקורת קרירה ולא זכה להצלחה מיוחדת. באלבום נכללו גרסאות כיסוי ל"רואים רחוק רואים שקוף" של שמוליק קראוס, "הרדופים ליד החוף" של שלמה ארצי ו"שיר ישראלי" של שלמה גרוניך ומקהלת שבא. באלבום גם נכלל דואט של הנדל וחנן יובל בשם "זמן טוב", שהלחין יובל למילים של אהוד מנור. בחוברת המילים באלבום לא נכתב שהשיר מבוצע ביחד עם זמר אחר. בנובמבר 1997 התגרשה מבעלה. הנדל דיבבה בכמה סרטי אנימציה לפני פטירתה, בהם "מולאן" ו"פוקהונטס" של דיסני. מולאן יצא לאקרנים שלושה חודשים לפני מותה.
הנדל נפטרה ב-30 בספטמבר 1998, יום הכיפורים בביתה בכפר סבא, לאחר התקף לב קשה שנגרם בעקבות התקף אסתמה. בת 62 במותה. נטמנה בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
דיסקוגרפיה
לאחר מותה:
קישורים חיצוניים
שירים:
Sports.ru
Sports.ru הוא פורטל ספורט רוסי, שקיים מאז 1 בדצמבר 1998 ונחשב לוותיק מסוגו ברוסיה. העורך הראשי הוא אלכסנדר אקסנוב (מאז ספטמבר 2018), המשנה למנכ"ל הוא יורי דוד שגם מחזיק בבעלות על האתר (מאז ספטמבר 2018), יחד עם וסילי אוטקין. המנכ"ל הוא דמיטרי נבושה.
פרסים
האתר Sports.ru זכה במספר פרסים, לרבות:
יורם אלסטר
יורם אלסטר (נולד ב-28 בנובמבר 1936) הוא מומחה מחשוב, מנכ"ל משרד התקשורת בשנים 1984–1987 ויו"ר "בזק" בשנים 1987–1991.
ביוגרפיה
יורם אלסטר למד בבית ספר התיכון עירוני א' בתל אביב. לאחר שירותו בצה"ל למד בטכניון בחיפה בעל תואר מוסמך למדעים באלקטרו-טכניקה. עם סיום לימודיו חזר לצה"ל ושירת כקצין בחיל הקשר בשנים 1960–1963. בשנים 1963–1975 עבד בחברת המחשבים י.א. מיטווך ובניו בתפקידי מתכנת, מנתח מערכות מידע, מנהל פרויקט, ומנהל מערכות תקשורת ועיבוד נתונים. ב-1969 מונה למנהל אגף המחשבים ושירותי עיבוד נתונים. בשנים 1975–1978 שימש יועץ עצמאי למחשוב. בשנת 1978 הקים, מטעם הבנקים בישראל, את חברת שירותי בנק אוטומטיים וכיהן כמנכ"ל החברה עד לשנת 1984.
נמנה עם פעילי התנועה הדמוקרטית לשינוי, ועם התפצלותה המשיך ב"שינוי - מפלגת מרכז". בשנים 1984–1987 כיהן כמנכ"ל משרד התקשורת, תחת שר התקשורת אמנון רובינשטיין. בשנים 1987–1991 כיהן כיו"ר דירקטוריון "בזק". מ-1992 עסק בייעוץ לניהול ותקשורת.
כיהן כנשיא איל"א - האיגוד הישראלי לעיבוד אינפורמציה, יו"ר אגודת בוגרי הטכניון, בשנים 2003–2012 היה יו"ר הוועד המנהל של הטכניון, חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חבר המועצה הישראלית ליחסי חוץ, חבר ההנהלה הישראלית של הקונגרס היהודי העולמי, סגן ומ"מ ראש המועצה המקומית רמת השרון, חבר הנהלת ההתאחדות לספורט, חבר הנהלת האיגוד הישראלי לשחמט ויו"ר האיגוד משנת 1999, יו"ר אס"א.
בשנת 2012 העניקה לו עיריית רמת השרון את התואר יקיר רמת השרון. בשנת 2013 העניק לו הטכניון תואר דוקטור לשם כבוד.
נשוי לפאני ואב לשלושה ילדים. בתו, אורית אלסטר, היא ראש החטיבה העסקית בבנק דיסקונט.
אריאטה
ב-2020 פורסם שנעשו דיונים למציאת חלופה לטנק והחל משא ומתן לפיתוח טנק בשיתוף מספר מדינות, כדוגמת ספרד ופולין.
הנעה ועבירות
האריאטה מונע על ידי מנוע דיזל בעל 12 צילינדרים ו-1,250 כוחות סוס מתוצרת פיאט. הממסרת של הטנק מכילה בתוכה מערכת ריטרדר הידראולית ואת מערכת ההיגוי. לטנק עבירות גבוהה המאפשרת טיפוס עליות בזווית של 60 מעלות, נסיעה במהירות מקסימלית של 65 קמ"ש, האצה ל-32 קמ"ש בתוך 6 שניות, חציית תעלה בעומק של עד 4 מטרים לאחר הכנה או 1.2 מטר ללא הכנה מוקדמת.
מיגון
מיגונו של הטנק עשוי מחומרים מרוכבים וניתן דגש לחזית הטנק, בה עובה המיגון באופן משמעותי. המיגון עצמו בחלקים גדולים מהטנק משופע, ולטנק פלטות בזוקה להגנה על מזקו"ם הטנק.
לטנק שתי מדוכות עשן לצורך מיסוך, ויכולת שיגור מוץ להטעיית מערכות מכ"ם. הטנק צויד גם במערכת התרעה מתוצרת BAE Systems Italia המעניקה כיסוי מלא מסביב לטנק, 360 מעלות, ומתריעה בפני איומים פוטנציאלים לטנק. לטנק ישנה מערכת הגנת מפני איומי אב"כ (אטומי-ביולוגי-כימי) שפותחה על ידי חברת Sekur SpA.
חימוש
החימוש העיקרי של הטנק הוא תותח חלק קדח מתוצרת חברת אוטו מלרה האיטלקית בקוטר של 120 מ"מ. התותח מיוצב ומכונן על ידי מערכת אלקטרו-הידראולית ובעל יכולת ירי של כל סוגי הפגזים בצבא האיטלקי, לרבות פגזים בעלי מטען חלול ופגזים חודרי שריון. הטנק חמוש ב-42 פגזים בסך הכל, 15 מתוכם בצריח ו-27 הנותרים מאוכסנים בתובה של הטנק. לטנק יכולת לרכוש מטרות נעות באופן עצמאי, כשהטנק נמצא בעמדה או בתנועה.
האריאטה חמוש גם בשני מקלעי 7.62 מ"מ. מקלע מקביל ומקלע נ"מ שנמצא על תקרת הצריח ומתופעל על ידי המפקד. הטנק חמוש ב-2,500 כדורים למקלעים אלו.
בקרת אש
מערכת בקרת האש של האריאטה היא Turms Fcs שפיתחה חברת Galileo Avionica. היא מאפשרת לטנק לרכוש מטרות נעות באופן עצמאי, כשהטנק נמצא בעמדה או בתנועה. כחלק ממערכת בקרת האש, לתותחן מד טווח לייזר ומערכת דימות תרמי, בנוסף למערכת לבדיקת מהירות וכיוון הרוח, לשם חישוב סטיית הפגז. כמו כן ישנה מערכת לבדיקת הלחות.
מערכות בקרת האש המתקדמת, מאפשרות פגיעה בדיוק רב במטרות רכב קרבי משוריין בנוסף לאפשרות לפגוע במסוקים מנמיכי טוס. לכל הטנקים מסוג זה, מערכת קשר משותפת, שהיא חלק ממחשב בקרת האש, המאפשרת להחליף מידע טקטי בין הכלים הפועלים בשטח.
חיה סמיר
חיה סמיר (בערבית: حياة سمير; נולדה ב-22 בנובמבר 1968 בירושלים) היא זמרת ערבייה-ישראלית ממוצא מצרי.
ביוגרפיה
הוריה של סמיר, נביה סרחאן איבן אריף ונבאויה אבראהים מוסא, הם מוסלמים ילידי מצרים. אחרי שהתחתנו, נכלא האב, עיתונאי ומשורר, על רקע ביקורתו נגד נאצר. לאחר שחרורו ברח הזוג ממצרים וב-1968 מצא מקלט מדיני בישראל. בתיאום עם השלטונות הם התחזו לעולים חדשים ממצרים ושינו את שמותיהם ליוסף ולילי סמיר. חיה סמיר גדלה בירושלים כיהודיה, ורק בנעוריה נודע לה שהיא מוסלמית. אחיה הוא השחקן והבמאי סמי סמיר.
ב-1986 התגייסה לצה"ל (הייתה הערבייה הראשונה ששירתה בלהקה צבאית), והתפרסמה כשביצעה כסולנית להקת פיקוד דרום את השיר "יונה עם עלה של זית", שזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר הישראלי 1987.
ב-1988 גילמה את טייגר לילי בהצגה "פיטר פן" ושרה בה שני שירי סולו, "אור ואש" ו"רוח טובה". ב-1990 חתמה בחברת התקליטים "הליקון", ובשנת 1991 הקליטה שיר שזכה להצלחה, בשם "מחול עמים". השיר יצא תחילה כתקליט שדרים. בשנת 1992 הוציאה את אלבומה הראשון, "קול קורא", שכלל 10 שירים ביניהם "עלם ועלמה", שיר הנושא "קול קורא", שיר אחד בערבית, שהוא גרסת כיסוי לשיר עממי מצרי בשם "גורל" (מציר; בערבית: مصير) ו"מחול עמים" שהוקלט שנה קודם.
ב-1995 השתתפה בשיר כתונת פסים בהשתתפות אמני ישראל, למילותיו של מאיר אריאל ולחנו של ארקדי דוכין. באותה שנה השתתפה בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "אל הגאולה", אותו כתבה והלחינה בעצמה. במקור הייתה אמורה להשתתף בקדם האירוויזיון של שנת 1989, בשיר "השמיים הם הגבול", אך פרשה כחודש לפני התחרות מכיוון שרשות השידור החליטה שהקדם התקיים באולפן ועם פלייבק ולא בהופעה חיה.
ב-1996 יצא אלבומה השני "פשוט אהבה" בהפקת דודי לוין, שכלל 13 שירים, שלושה מהם באנגלית, בסגנון אמביינט. בלטו ממנו השירים "The Way You Are" (שלווה בוידאו קליפ), גרסה חדשה ל"אל בורות המים", "מה תאמרו לילדים" (למילים של צבי זליקוביץ') ושיר הנושא, שבוצע בדואט עם יצחק קלפטר ונשלח כסינגל לרדיו.
ב-1998 גילמה את השחקנית והזמרת חיה בהצגה גטו בתיאטרון חיפה.
בשנת 2002 הוציאה סמיר אלבום בשם "Song Of The Gipsy" ובו חמישה שירים באנגלית ואחד בערבית, ארבעה מתוכם כתבה והלחינה בעצמה. האלבום לא הופץ וזכה לחשיפה מועטה מאוד.
בספטמבר 2012 השתתפה, יחד עם 18 נגנים, זמרות, זמרים ומקהלת פייטנים ב"מקאם ירושלֶם - פנטזיה מוזיקלית רב קולית" עם תזמורת ירושלים החדשה בהנהלת עומר אביטל ויאיר הראל.
דינאן (צרפת)
דינאן (בצרפתית ובברטונית - Dinan) היא עיירה וקומונה במחוז קוט-ד'ארמור בחבל ברטאן בצרפת. בעיירה, שבוצרה בימי הביניים, ישנם עדיין מבנים רבים מתקופה זו, לרבות שרידי החומות. העיירה שוכנת על גדות נהר הראנס.
יש ממצאים שהמקום יושב כבר בתקופה הנאוליתית. בתקופה הגלית הייתה דינאן אופידום שנכבש על ידי יוליוס קיסר.
בימי הביניים היו מושלי ברטאן, צמיתים של שליטי נורמנדי. ב-1065 מרד קונאן השני בויליאם הכובש, שליט נורמנדי שהטיל מצור על דינאן וכבש אותה. אפיזודה זו רקומה בשטיח באייה.
דינאן נעשתה דוכסות ב-1283 ומאז התפתחה. נבנו טירת דינאן וחומות המגן.
דינאן לא נפגעה במלחמת העולם השנייה. בתי העץ העתיקים עם הרחובות הצרים המרוצפים באבנים מקנים לה מראה של עיירה מימי הביניים. האתרים העיקריים בדינאן הם:
פול אשוורת'
קריירה
אשוורת' שיחק במועדון הנוער נוריץ' סיטי, שבהמשך אימן. הוא בוגר אוניברסיטת ניוקאסל.
עסקנות ספורט
ב-2001 עבר אשוורת ללטביה, שם עבד עמיתו לשעבר בקיימברידג' יונייטד, גארי ג'ונסון כמאמן הנבחרת הלאומית. אשוורת' אימן את ונטספילס והוכתר ל"מאמן השנה" ב-2001. פעמיים סיים המועדון במקום השני, כשהפסיד את המאבק על האליפות רק במחזור האחרון. ביולי 2003, אשוורת' פוטר כשהקבוצה הייתה במקום השלישי. שישה חודשים לאחר מכן, מונה לאמן את ריגה, איתה בשנת 2004 הוא סיים במקום ה-6 בליגת העל הלטבית.
בינואר 2019 מונה למנהל קבוצת אסטנה מליגת העל הקזחית. באוגוסט 2020 מונה לממלא מקום מאמן הקבוצה ועבד במקביל בשתי המשרות עד לעזיבתו באוקטובר 2020. הוא חזר למולדתו אנגליה ומשנת 2021 עד 2022, שימש כמנהל טכני במועדון ברייטון אנד הוב אלביון.
בספטמבר 2022 חזר לרוסיה ומונה למנהל ספורטיבי בקבוצת הפאר ספרטק מוסקבה.
בילי סטיינברג
ויליאם אנדפילד סטיינברג (באנגלית: William Endfield Steinberg; נולד ב-26 בפברואר 1950) הוא פזמונאי אמריקאי. הוא זכה להצלחתו הגדולה ביותר בשנות ה-80 כאשר היה שותף של טום קלי; הם כתבו (לחוד או ביחד) את הלהיטים "Like a Virgin" של מדונה (1984), "True Colors" של סינדי לאופר (1986), "Eternal Flame" של הבאנגלס (1989), "So Emotional" של ויטני יוסטון (1987) ו-"Alone" (שהוקלט בהמשך על ידי הארט ב-1987, וזכה להצלחה בין-לאומית). הם גם כתבו או היו שותפים לכתיבתם של "I Drove All Night" (הוקלטו על ידי אמנים שונים, 1987), "I Touch Myself" של Divinyls (1990) ו-"I'll Stand by You" של הפריטנדרס (1994).
לאחר פרישתו של קלי, סטיינברג שיתף פעולה עם פזמונאים אחרים. עם ריק נואלס ומארי-קלייר ד'אובלדו הוא כתב את הלהיט "Falling Into You" (שהוקלט על ידי סלין דיון) ו-"One & One". בהמשך, כתב עם ג'וש אלכסנדר להיטים כדוגמת "All About Us" של ט.א.ט.ו. (2005), "To Little Too Late" מאת ג'וג'ו (2006) ו-"Give Your Heart a Break" של דמי לובאטו (2012).
ביוגרפיה
סטיינברג גדל בפרזנו, קליפורניה ועבר לפאלם ספרינגס, קליפורניה כשהיה בן 12. הוא למד בבית הספר קייט בקליפורניה, ובבארד קולג' בניו יורק.
קיצור שולחן ערוך
קיצור שולחן ערוך הוא ספר הלכה שחיבר הרב שלמה גאנצפריד, המתמצת את השולחן ערוך, בעיקר את החלקים "אורח חיים" ו"יורה דעה", ועוסק בהלכות היומיומיות, בתפילות, בדיני שבת וחג וכדומה. הספר הפך לאחד הספרים התורניים הפופולריים יותר, וזכה למהדורות רבות, לפירושים ולתרגום לשפות שונות. הספר מבוסס על קיצורי האחרונים, החיי אדם, שולחן ערוך הרב ודרך החיים.
הספר
הספר נכתב על ידי הרב שלמה גאנצפריד, על מנת לפתוח את עולם ההלכה בפני הציבור הרחב שאינו בקיא בדרכי הלימוד בשולחן ערוך, ולחסוך את הזמן שלוקח עיון בשולחן ערוך ומפרשיו. הספר יצא לאור באונגוואר שבהונגריה בשנת תרכ"ד (1864), והפך מרכיב בסיסי בארון הספרים היהודי, מאחר שהוא מתאר בפשטות ובתמציתיות את ההלכות לפי נושאים. הספר תורגם לשפות שונות כגון יידיש, אנגלית וצרפתית. מדיניות הפסיקה של הרב גאנצפריד, כפי שמתבטאת בספר היא מחמירה ביותר ביחס לספרי הלכה אחרים כמו ערוך השולחן והמשנה ברורה. אף על פי שנחשב מעין קונצנזוס, הוא בפועל מנחיל תפיסה הלכתית קיצונית, שמסתמכת בדרך כלל על הפסיקות המחמירות יותר, בנושאים השונים. ספרי האחרונים עליהם הוא מרבה להסתמך הם ספר חיי אדם הנזכר 23 פעמים ושולחן ערוך הרב הנזכר 8 פעמים.
הספר מורכב מ-221 פרקים (הקרויים סימנים). הוא כתוב בלשון בהירה ופשוטה, ועל כן התחבב על המוני העם והפך לספר עממי. הספר זכה לעשרות רבות של מהדורות, תורגם לשפות רבות, והודפס במאות אלפי עותקים. כבר בחיי המחבר הוא הודפס ב-14 מהדורות, ובערים רבות במזרח ומרכז אירופה נוסדו חבורות שהתאגדו ללמוד את הספר.
עם הגידול במספר היהודים בארץ ישראל, שם חלות המצוות התלויות בארץ, נוצר צורך לפרט יותר את ההלכות בתחום זה, שהובאו בקצרה בספר. על פי בקשתו של הרב יהודה לייב מימון, הוסיף הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי, במהדורת מוסד הרב קוק, 40 פרקים של דיני ארץ ישראל ומנהגיה. במהדורות מאוחרות אחרות של הספר ישנה הרחבה של דינים אלה, בהתבסס על פסקי ה"חזון איש" שהיה אחד מחשובי הפוסקים בתחום זה.
בפתח הספר מצטט גאנצפריד את היש"ר מקנדיא: "הקיצור בלימודים טוב ומועיל הן למתחילים שלא יצללו ברוב הלימודים והן ליודעים להזכירם אם ישכחו", ובשער מתאר כך את מטרתו: "לתועלת המון עם ה' אחינו בני ישראל היראים את ה' ובמצוותיו חפצים. ישמרם צורנו. אשר קצרה דעתם ללמוד ולהבין דברי הש"ע ומפרשיו. יגעתי בעזרת ה' ית"ש וקבצתי מכל ארבעה חלקי שו"ע. אורח חיים. יורה דעה. אבן העזר. וחשן המשפט את הדינים הנצרכים ומוכרחים לכל איש ישראלי לדעת אותם. וכתבתי אותם בלשון קל למען ירוץ כל הקורא בו. וידע את המעשה אשר יעשה האדם וחי בהם".
במערכת החינוך הדתי בישראל משמש כספר לימוד מרכזי בתחום הדינים החל מ-1955, לצד החיי אדם, חכמת אדם, משנה ברורה וקיצור שולחן ערוך מקור חיים.
ספרים מסביב לקיצור שולחן ערוך
הספרים הבאים נכתבו סביב או בעקבות הספר:
במהדורת מאוחרות רבות הוסיפו בשולי הדף הערות שבהן מובאים שינויי פסיקה בין ספר זה לבין פוסקים חשובים אחרים כדוגמת שולחן ערוך הרב והמשנה ברורה.
הרב שמואל אליהו כתב הערות לספר ע"פ פסקי רבי יוסף קארו, כף החיים, בן איש חי ופסקי אביו, הרב מרדכי אליהו.
כיוון שהספר לא נכתב בארץ ישראל הוא הכיל רק מעט מהלכות מצוות התלויות בארץ, ובמספר מהדורות שנדפסו בישראל נוספו כנספח קובצי דינים בהלכות אלו.
הפרות זכויות היוצרים של המחבר
בשנת ה'תרל"ג פרסם מחבר ה'קיצור שולחן ערוך' מודעה בעיתון המגיד, בה מחה על כך שר' נתנאל דוד זיסבערג הדפיס את הספר בווארשה לא רשותו וכתב שלפי דין תורה וכן לפי החוק, אסור לקנות את הספר מזיסבער או לסייע לו למכור. לאחר פטירתו של המחבר, היו פוסקים שהתירו להדפיס את חיבורו לצד חיבורים נוספים בהלכה.
החקירה ברוסיה
בישראל עוררה ההתרחשות בעיקר זעם וחשש מהתפרצות אנטישמית ברוסיה. במידה פחותה, העלה האירוע לדיון את התפיסה שמשתקפת מהשולחן ערוך ומקיצור שולחן ערוך לגבי גויים.
לווייתן מקור ננסי
מאפיינים
זהו המין הקטן ביותר במשפחה והוא מגיע לאורך של 3.72-4 מטר בממוצע. הצעירים נולדים באורך 1.6 מטר.
ללוייתן קטן זה גוף מקושת ולא אופייני לבני הסוג. הוא בעל לסתות ישרות וקצרות ומצח רחב וכן שניים בולטות מצידי הלסת התחתונה, אצל הזכרים. הצפע אפור כהה והבטן בהירה וכן הלסת והגרון לבנים.
הם חיים באוקיינוס השקט המערבי לחופי אמריקה הדרומית והצפונית בין באחה קליפורניה לפרו ונצפה גם בצ'ילה ובמפרץ מונטריי. נטען שהוא נצפה גם בניו זילנד, הרחק מאוד ממקום תצפיותיו האחרות.
לא ידוע עליהם הרבה אך ייתכן שהם חיים בחבורות קטנות וצדים דגים ודיונונים בעומק. ייתכן שהדיג של חופי פרו פוגע בהם, אך אין מספיק נתונים עליהם.
ג'וליה מרגרט קמרון
ג'וליה מרגרט קמרון (באנגלית: Julia Margaret Cameron; 11 ביוני 1815 – 26 בינואר 1879) הייתה צלמת בריטית, הצלמת המפורסמת ביותר בתקופה הוויקטוריאנית, ומן הצלמים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של הצילום. קמרון זכתה להכרה בעיקר בזכות הפורטרטים שיצרה, שצולמו בסגנון ייחודי, חדשני ונועז לתקופתה. היא צילמה דיוקנאות רבים של אנשי שם במעגלי התרבות הגבוהה באנגליה, אך הקדישה חלק ניכר מיצירתה לדיוקנאות של נשים מסביבתה הקרובה.
קריירת הצילום של קמרון הייתה קצרה ונפרשה על פני אחת עשרה השנים האחרונות לחייה. היא לא צילמה כלל עד גיל 48, אז קיבלה במתנה את מצלמתה הראשונה מבתה. העיסוק, שהחל כתחביב, התפתח, ובמהלך השנים המעטות יצרה קמרון גוף עבודה שהשפעתו על ההיסטוריה של הצילום הייתה גדולה. גם כיום ניתן למצוא התייחסות לפורטרטים הרכים והחלומיים שצילמה.
ביתה, הדימבולה לוז', הממוקם באי וייט, עדיין פתוח לביקורים.
ביוגרפיה
ג'וליה מרגרט קמרון נולדה בקולקטה שבהודו בשנת 1815, בשם ג'וליה מרגרט פתל, ביתם של ג'יימס פתל, פקיד בחברת הודו המזרחית ומשפטן אנגלו-הודי ידוע, ורעייתו, בת האצולה הצרפתית אדלין דה ל'אטאן. בגיל שלוש הועברה ג'וליה לוורסאי, צרפת, שם גודלה בידי סבתה עם אחיותיה. ג'וליה וארבע מאחיותיה הפכו לימים מוכרות ומפורסמות, חלק הודות ליופיין, חלק הודות לכשרונן, וכולן הודות לאישיותן העוצמתית.
ג'וליה מרגרט קמרון התחנכה בצרפת ולאחר מכן חזרה להודו וב-1838, בגיל 23, נישאה לצ'ארלס היי קמרון, משפטן אנגלו-הודי מחונן, שהיה חבר במועצה של הודו ומבוגר ממנה בעשרים שנה. עם נישואיה הפכה לאשת חברה מרכזית בחברה הגבוהה של קולקטה. בשנת 1848 פרש צ'ארלס היי קמרון ממשרתו, והמשפחה עברה להתגורר בלונדון שבאנגליה.
קמרון פגשה בסלון זה אנשי מעלה רבים, בהם אלפרד טניסון, דנטה גבריאל רוזטי ואחרים, שהפכו לידידיה ולמצולמיה בעתיד. היא התיידדה במיוחד עם המשורר סר הנרי טיילור, וכדי למצוא חן בעיני אשתו, הרעיפה עליה מתנות ואף שיפצה וריהטה חדר בביתה לפי טעמה של אשת המשורר, מבלי לספר לבני הזוג. אישיותה האנרגטית והפעלתנית של הגברת קמרון הרתיעה לא מעט אנשים, אך עקשנותה גרמה לרובם להיכנע בפניה לבסוף. גב' קמרון הייתה אישה בעלת אישיות אקסצנטרית ותיאטרלית; כבר כנערה צעירה, בעת טיול עם אחיותיה, הייתה לעיתים נופלת פתע על ברכיה לתפילה. מכריה תיארוה כרומנטיקנית עיקשת ופיוטית.
ב-1860 ביקרה קמרון את המשורר אלפרד לורד טניסון באיי התעלה. ג'וליה נשבתה בקסמי המקום ומשפחת קמרון רכשה אדמה על האי וייט. לבית שבנו על האי קראו "דימבולה לוג'" על שם האחוזה המשפחתית בציילון.
לבני הזוג קמרון נולדו חמישה בנים (אחד מת בינקותו) ובת אחת. הם אימצו עוד חמישה ילדים ומשפחת קמרון שימשה כמשפחה אומנת לעוד ילדה אחת - ביתה של משרתת בביתם.
משפחתה של קמרון הייתה ידועה בבנותיה היפות, והיא עצמה נחשבה לברווז המכוער בין אחיותיה וקרובותיה. ב-1926 כתבה בת משפחתה וירג'יניה וולף בהקדמתה לספר על עבודתה של קמרון: "מתוך שלוש אחיות בהן אחת הייתה יפה והשנייה מסוגננת, גברת קמרון הייתה ללא ספק המוכשרת".
עבודתה כצלמת
ב-1836, 33 שנים לפני תחילת קריירת הצילום שלה, פגשה ג'ולייה מרגרט קמרון את המדען והאסטרונום ג'ון הרשל ואת אשתו ליידי מרגרט, בכף התקווה הטובה, בעת שערך שם תצפיות. הם התיידדו והחלו בחלופת מכתבים. הרשל היה מהראשונים להתוודע להמצאת הצילום בשנת 1839, דרך ידידו הקרוב ואחד מאבות הצילום, ויליאם הנרי פוקס טלבוט. הרשל היה גם מי שנתן לצילום את שמו הלועזי - Photography - ותרם רבות לשכלול ההמצאה דרך סדרת ניסויים שערך עוד לפני שהתהליך פורסם בציבור.
במהלך חלופת המכתבים שניהלה גב' קמרון עם המדען, שלח הרשל לקמרון כמה דוגמאות מתצלומיו של פוקס טלבוט. אלו היו התצלומים הראשונים שראתה קמרון, כעשרים שנה לפני שהפכה בעצמה לצלמת. הרשל שימש לימים כמנחה וכמבקר אוהד של עבודת הצילום של קמרון.
כאם הייתה קמרון צרכנית צילום עוד בטרם הפכה לצלמת. מעבר לכך, קמרון לא רק צילמה אלא גם הצטלמה: בין 1863 ל-1865 ביקר צלם (כנראה אוסקר גוסטב ריילנדר) בביתה של קמרון ותיעד את משפחתה. בתחילה חשבה קמרון שהמצלמה תשמש אותה ככלי חינוכי עבור בנה, הארי הרשל היי קמרון, שיתוודע כך לסוגיות במדע, באופטיקה ובכימיה. לימים הפך הארי הרשל לצלם בעצמו.
למן תחילת דרכה האמנותית, גב' קמרון החליטה שברצונה לצלם פורטרטים. כשהחלה לצלם, צילום הפורטרט הפך כבר לפרקטיקה מסחרית ובורגנית, במיוחד עם החלפת תהליך הדאגרוטיפ בתצלומי הקארט דה ויזיט הזערוריים, בהם הוצגו המצולמים, על פי רוב, במיטב מלבושיהם, והוצבו בהצבה סטנדרטית וסכמטית, עם נטייה קלה הצידה, מרוחקים מהמצלמה, ומוארים בתאורה רכה ואחידה, שמסגרה את מירב הפרטים בחדות מלאה. קמרון לא אהבה את המראה המוסכם של פורטרטים אלו, ולא את אופן הצפייה בהם. הם היו בעיניה שטוחים וחסרי השראה; תצלומים אלו היו לדידה מסמכים, ולא יצירות אקספרסיביות; עבודה של פועל, ולא של אמן. הם לא עוררו התרגשות או התרוממות של הנפש.
קמרון שאפה לתפוס ולשמר יופי. כך היא כותבת-" השתוקקתי לתפוס את כל היופי שבא לפני עד שכמיהתי תסופק"
היא למדה במהרה את הטכניקה הבסיסית של הצילום ולאחר התחילה לפתח את דפוסה וסגנונה הייחודי שהמאפיין הבולט מכל שלו הוא הפוקוס הרך והלא לחלוטין שלם.
קמרון הייתה לעיתים תכופות אובססיבית בקשר לעיסוקה החדש. כאשר הדמות המצולמת עומדת מול המצלמה צילומים אין ספור בחשיפות ארוכות במיוחד באור המסמא כשקמרון חושפת עוטפת ומפתחת ביגיעה כל פלטה רטובה
התוצאות היו לא קונבנציונליות באינטימיות שנוצרה בין המצולם לצלמת ואף בתכונות הויזואליות הספציפיות והמיוחדות שלהן- הערפול שנוצר בעקבות החשיפות הארוכות שבמהלכן האובייקט זז מעט.
צילומים מעין אלו גרמו לחלק מהמצולמים להתלונן ואף לבקר וללעוג לעבודתה, אך חבריה ומשפחתה תמכו בה, והיא הייתה לאחת הצלמות הפורות והמתקדמות לזמנה, יש לזכור שלמרות שקיבלה הכרה מקצועית צילומיה של קמרון נוצרו בסופו של דבר במסגרת חובבנית לחלוטין.
בזכות התלהבות בלתי נלאית זו נוצר התיעוד המדויק ביותר של התקופה, סגנונה והדמויות הבולטות בה; במקרים רבים, תמונותיה הן התיעוד היחיד לדמויות מפתח רבות בנות התקופה כמובן שיש ציורים ורישומים בשפע אבל צילום באותה תקופה נחשב עוד חדש ומסובך וגם אם היו צילומים נוספים של דמויות אלו- הן נעלמו בחלוף השנים עקב חוסר הקפדה או בלאי.
במהלך הקריירה שלה רשמה קמרון על כל תמונה ותמונה זכויות יוצרים וניהלה רשימות מדויקות. חוש העסקים הממולח שלה הוא הסיבה העיקרית לשמירה על רבות כל כך מתמונותיה עד היום.
פורטרטים
מרבית התמונות של קמרון מתאימות לאחת משתי קטגוריות- פורטרטים אינטימיים ואילוסטרציות אלגוריות המבוססות על סיפורים תנ"כיים ויצירות ספרותיות. בעבודות אלו אפשר להבחין בהשפעות פרה-רפאליטיות מובהקות בבחירותיה בפוזות הדרמטיות והתאורה הרכה.
הפורטרט שיצרה קמרון לידידה ג'ון הרשל הוא אולי המפורסם ביותר מצילומיה-במשך שלוש שנים קמרון חזרה והפצירה בהרשל לבוא לביתה ולהצטלם בסטודיו שיצרה לעצמה במבנה שהיה לפנים לול תרנגולות, אך בריאותו הרופפת וטבעו המתבודד מנעו ממנו להיענות לבקשה. קמרון לא התייאשה ובחלופת מכתבים עם אשתו של הרשל ליידי מרגרט סיכמו השתיים שקמרון תבוא עם ציוד הצילום שלה ברכבת לביתם של ההרשלים. משלבסוף צילמה קמרון את הפורטרט המפורסם של הרשל ב-1867 כשהוא בן שבעים וחמש הגשימה קמרון את אחת משאיפות הצילום הגדולות שלה ויצרה פורטרט אישי ורגיש של מי שראתה כחבר ומורה דרך.
מכיוון שאחותה ניהלה את הסצנה האמנותית בבית הולנד הקטנה, ניתנה לקמרון ההזדמנות להתחבר לדמויות מפתח ולצלמן. מלבד הרשל מצולמיה המפורסמים כוללים את צ'ארלס דרווין, שכנה אלפרד טניסון, המשורר רוברט בראונינג, הצייר ואחד מאבות האחווה הפרה-רפאליטית ג'ון אוורט מיליי, הכתב והמבקר ווילם מישל רוסטי, האמן הפרה-רפאליטי אדוארד בורן-ג'ונס, השחקנית אלן טרי ואחרים.
בפורטרטים שלה בוחרת קמרון להתייחס לגברים כדמויות אינדיבידואליות, קמרון הכירה על בסיס אישי את המצולמים ואף הייתה חברה של חלק מהם. בתמונותיה היא בוחנת את האינטלקט שלהם ואת מקומם בחברה ובתרבות ומנסה לתפוס ולהעביר את אישיותם בעוד שאת הנשים היא בוחרת לראות ולהעביר אל הצופה כייצוג, מעבירה בעזרתן סיפור רגשי יותר. כפי שהיא אומרת-כוחם של גברים הוא בגאונותם בעוד שכוחן של נשים הוא באהבתן.
רוב הפורטרטים המזוהים הללו מאופיינים בפריימים סגורים סביב פני המצולם ומצולמים בפוקוס רך.
אילוסטרציות
האילוסטרציות מהוות את החלק השני בעבודתה של קמרון. בהן היא בוחרת להתייחם לסצנות תנ"כיות והיסטוריות ולקטעים מיצירות בשפת צילום מוקפדת ורכה המזכירה ציור שמן קמרון הושפעה רבות מהאחווה הפרה-רפאליטית אם כי לא הייתה חלק ממנה באופן ממשי, וסגנונן של תמונות אלו מדברות בשפה דומה מאוד לזו של האחווה שהאמינה בחזרה למקורות הקלסיים של האמנות.
חברותה של קמרון עם טניסון הובילה אותו לבקשה לצלם אילוסטרציה של יצירתו "אידיאלים של המלך" ? צילומים אלו במובהק מעוצבים להידמות לציורי שמן בני אותה תקופה. התמונה כוללת פרטים עשירים כגון תחפושות תקופתיות ובדים כבדים. מבקרי אמנות בני זמננו נוטים לזלזל בתמונות אלו, אך קמרון ראתה בהן אמנות ממש כמו בציורים שנועדו לחקות ובצילומי הפורטרט שלה.
שנים אחרונות-ציילון
בנוסף- לא הייתה לה יותר הגישה לבית הולנד הקטנה ומכאן למצולמיה בפרט ולקהילה האמנותית בכלל. גם שוק ההפצה לתמונותיה היה דל לעומת סדר הגודל שהורגלה אליו באנגליה.
קמרון חלתה בהתקררות קשה ומתה בקולוטרה שבציילון ב-1879.
מורשת
אחייניתה של קמרון, ג'וליה פרינסיפ ניי ג'קסון (1846 - 1895) כתבה את הביוגרפיה של קמרון שהתפרסמה ב"dictionary of national biography" האנגלי ב-1886
בת משפחתה וירג'יניה וולף כתבה את 'פרשווטר', מחזה המבוסס על חיי דודתה, וכן, ערכה יחד עם רוג'ר פריי אסופה של צילומיה. ובכל זאת, רק ב-1948 כשהלמוט גרנשהיים כתב ספר על עבודתה קיבלה קמרון את "אישור" עולם הצילום והאמנות המודרני. היא ועבודתה זכו להכרה והיא קיבלה את ערכה כאחת הצלמות הבולטות ביותר בתקופתה.
י"ז בחשוון
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בי"ז חשוון היא פרשת חיי שרה, אם בר המצוה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת וירא אם בר המצוה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או שבת.
הלוח הלבנטיני
תחילה היו שני הלוחות – הערבי והלבנטיני – חלק מהלוח האפריקאי. בשלב ראשון נע הלוח הערבי צפונה והתנתק כמעט במלואו מהלוח האפריקאי במהלך השבירה האריתריאית כשחלקו המערבי – הלוח הלבנטיני – נותר מחובר בחלקו ללוח האפריקאי. שבירה זו גרמה לפתיחתו של ים סוף בדרומו של הלוח הערבי.
בשלב השני חלה השבירה הלבנטינית לאורך השבר הסורי-אפריקאי, שגרמה להפרדת הלוח הלבנטיני מן הלוח הערבי ולפתיחתו של מפרץ אילת בגבול הדרומי בין שני הלוחות. גבול זה מועד לרעידות אדמה עקב תזוזה מהירה יותר צפונה של הלוח הערבי ביחס ללוח הלבנטיני.
למעשה, שלושת הלוחות נעים כולם צפונה, אך הלוח הערבי נע מהר יותר. קצב התזוזה שלו כיום יחסית ללוח הלבנטיני הוא כסנטימטר בשנה. חישוב מראה כי בעוד כמה מיליוני שנים יתהווה בגבולה המזרחי של ארץ ישראל אוקיינוס.
רפואה ושמחה
רפואה ושמחה היא מלכ"ר, המפעיל מערך התנדבותי עם כ-8,000 מתנדבים ושלרשותו מספר אמבולנסים. מייסדי העמותה קיבלו בשנת 2008 את אות "מגן שר הבריאות". וב-2021, את אות הנשיא למתנדב על פועלם בתקופת מגפת הקורונה בישראל.
תומכי הארגון
בין תומכי ואוהדי הארגון נמנו אנשי עסקים ובכירים רבים במשק, בהם: ראובן שיף, רעיה שטראוס, יאיר סרוסי, רוני חזקיהו, הרב ישראל מאיר לאו, גבי אשכנזי, משה קראדי ולוי רחמני.
אנכיאורניס
אנכיאורניס (שם מדעי: Anchiornis, "אנכי" מיוונית="קרוב", "אורניס" מיוונית ="עוף") הוא סוג נכחד של דינוזאור זעיר מענף אביאלאה, שחי בתקופת היורה, 161 עד 151 מיליון שנה לפני זמננו.
אנכיאורניס היה דינוזאור מנוצה, והמאובנים שלו מראים נוצות מפותחות על זרועותיו, רגליו האחוריות וזנבו. הוא נחשב לאחד הדינוזאורים הנכחדים הקרובים ביותר לעופות, וייתכן אף שהיה אב קדמון שלהם.
גילוי ותיארוך
מאובני אנכיאורניס התגלו החל משנת 2009 בתצורת טיאוג'ישאן במחוז ליאונינג שבסין. עד שנת 2012 תוארו שלושה מאובנים מפורטים שלו בכתבי-עת מדעיים מובילים, על ידי צוות בראשות הפלאונטולוג שׂ'וּ שִׂינְג מן המכון הפלאונטולוגי של בייג'ינג. המאובן שלפיו הוגדר הסוג (מאובן ה"הולוטייפ") ידוע בספרות המדעית בסימון הקטלוגי IVPP V14378, אך במאובן זה שרדו רק רישומי נוצות מעטים ומטושטשים. מרבית הידע לגבי נוצות אנכיאורניס מקורו במאובן מפורסם יותר המסומן LPM-B00169, שבו הן נראות בפירוט רב, וצבעי הנוצות של אנכיאורניס פוענחו באמצעות מאובן המסומן BMNHC PH828. לפי דיווחים וצילומים ישנם מאות מאובנים נוספים של הסוג במוזיאונים ובאוספים פרטיים בסין, אשר לא תוארו עדיין בפרסומים רשמיים.
כל מאובני אנכיאורניס התגלו בתצורת טיאוג'ישאן, המתוארכת בשיטה הרדיומטרית ארגון-ארגון לגיל של כ-161 מיליון שנה לפני זמננו, בתור היורה התיכון. תיארוכים של השכבה בשיטות נוספות נתנו תוצאות דומות, בין 168 ל-151 מיליון שנה לפני זמננו. חשיבות תיארוך זה היא בהיותו קדום מזה של הדינוזאורים המנוצים שהתגלו לפני-כן בתצורות יישיין וג'יופוטאנג בליאונינג (כ-125 עד 110 מיליון שנה לפני זמננו, בקרטיקון התחתון), וקדום אף משל ארכאופטריקס, הנחשב לעיתים קרובות לעוף הראשון.
אנטומיה ומורפולוגיה
אנכיאורניס הוא בין הדינוזאורים הקטנים ביותר הידועים למדע, בערך בגודל של תרנגולת קטנה. משקל הגוף הוערך ב-110 גרם בלבד, ואורך הגוף ב-34 סנטימטרים, לא כולל הזנב. אורך הזנב היה ככל הנראה דומה לאורך הגוף, אך במאובנים שתוארו הוא לא שרד לכל אורכו.
בדומה לארכאופטריקס ולמיקרורפטור, לאנכיאורניס היו זרועות ארוכות יחסית, כ-80% מאורך הרגליים האחוריות. התארכות הזרועות בדינוזאורים תרופודים נחשבת בדרך-כלל כהתאמה לתעופה. גם אצבעות הזרועות ארוכות במיוחד, והן נפרדות (בניגוד לאצבעות המאוחות של עופות בני זמננו) ומצוידות בטפרים.
במאובני אנכיאורניס נראים בבירור רישומי 11 אברות יד ו-10 אברות אמה על כל זרוע, בדומה לנוצות התעופה של עופות בני-ימינו. אך שלא כמו בעופות בני-ימינו, אברות התעופה של אנכיאורניס היו קצרות, וסימטריות סביב הציר המרכזי שלהן (במונחים אווירודינמים הן חסרות "שפת התקפה" ו"שפת זרימה" ייעודיות). בכך הן מצביעות על כישורי תעופה ודאייה חלשים יחסית.
לאנכיאורניס היו נוצות תעופה גם על רגליו האחוריות, כך שהתקבלה תצורה של "ארבע כנפיים" בדומה לזו של מיקרורפטור. אך נוצות הרגליים האחורית קצרות בהרבה מאלו של מיקרורפטור, וגם בכך מצביעות על כישורי תעופה חלשים.
זנב אנכיאורניס היה ארוך ובתצורה הטיפוסית למיקרורפטור, לארכאופטריקס ולדינוזאורים מנוצים אחרים: השלד שלו בעל חוליות רבות בלתי-מאוחות (ולא קצר ומאוחה כמו אצל עופות בני ימינו) עם נוצות לכל אורכו בצורת מניפה. כמה מן המאובנים גם מראים בבירור ציצית נוצות על הראש.
בדומה לארכאופטריקס, מיקרורפטור ודינוזאורים מנוצים נוספים הקרובים לעופות, גולגולת אנכיאורניס היא בעלת מעין מקור המצויד בשיניים קטנות וחדות.
בשנת 2010 היה אנכיאורניס לסוג דינוזאור המנוצה השני (לאחר סינוזאורופטריקס) שבו פוענחו צבעי הנוצות. זאת באמצעות סריקה במיקרוסקופ אלקטרונים של רישומי הנוצות באחד המאובנים שלו, וגילוי מלנופורים - אברוני תא המכילים מלנין כמו אלו הנמצאים בנוצות של עופות בני-ימינו. הסתבר שגופו וכנפיו היו בדגם מפוספס בשחור-לבן (או אפור כהה ולבן), וציצית הראש שלו הייתה בצבע חום-אדמדם. הרגליים והאצבעות היו שחורות. צבע הזנב עדיין אינו ידוע בביטחון, שכן נוצות הזנב לא שרדו במאובן שבו התבצעה בדיקה זו. לאחר פרסום גילוי זה נודע על מאובן אנכיאורניס שבו ניתן לראות דגם פספוס על הנוצות אף בעין בלתי-מזוינת.
אורח חיים
לאנכיאורניס היו רגליים אחוריות מפותחות וארוכות, בתצורת שלד הנחשבת לרוב כמעידה על התאמה לריצה מהירה. אך רגליים אלו היו מכוסות בנוצות תעופה שקרוב לוודאי הפריעו להליכה וריצה, ולכן יש המשערים שהוא טיפס על עצים. בהשערה זו תומכות גם זרועותיו ואצבעות היד הארוכות שלו.
מגלי אנכיאורניס סברו שהוא פרש את נוצות הזרועות והרגליים שלו על-מנת לגלוש באוויר למרחקים קצרים בין ענפים, בדומה לאופן שבו סנאים מעופפים בני-ימינו משתמשים בקרום העור המתוח בין רגליהם. אורח חיים דומה מיוחס גם למיקרורפטור המאוחר יותר, אך אברות התעופה הקצרות והסימטריות של אנכיאורניס מצביעות על כישורי גלישה נחותים בהרבה משל מיקרורפטור. יש המעריכים שאברות אלו עברו ניוון חלקי יחסית לאלו של אב קדמון מעופף, כתוצאה מהסתגלות משנית של אנכיאורניס לאורח-חיים קרקעי, בדומה למינים רבים של תרנגולאים ועופות אחרים בני-ימינו.
אבולוציה
מגליו של אנכיאורניס סיווגו אותו למשפחת הטרודוניים. זוהי משפחת דינוזאורים מנוצים הקרובה מאוד לקבוצת האביאלאה, אשר על פי הגדרתה כוללת את העופות ואת הדינוזאורים שהיו אבותיהם הישירים. לעומת זאת, חוקרים אחרים סיווגו את אנכיאורניס לקבוצת האביאלאה, או למשפחת הדרומאוזאוריים (כמו מיקרורפטור ודינוניכוס). חילוקי דעות אלו נובעים קרוב לוודאי מקדמוניותו של אנכיאורניס באבולוציה - הוא חי ככל הנראה רק זמן קצר לאחר הפיצול בין הטרודוניים, הדרומאוזאוריים והאביאלאה, בתקופה שבה ההבדלים בין שלוש הקבוצות האלו היו עדיין קטנים מאוד.
חשיבותו המרובה של אנכיאורניס לפיענוח האבולוציה של העופות נובעת מן התיארוך הקדום שלו, כ-161 מיליון שנה לפני זמננו, בתור היורה התיכון. בניגוד למרבית סוגי הדינוזאורים המנוצים שהתגלו עד היום, אנכיאורניס קדום מארכאופטריקס, הנחשב לרוב לעוף הראשון, ומתוארך לתקופה של 150 עד 145 מיליון שנה לפני זמננו. למעשה, אם נכונה המסקנה שהייתה לאנכיאורניס יכולת מסוימת של תעופה או דאייה, נובע מכך שהוא הדינוזאור המעופף הקדום ביותר המוכר למדע. תצורת נוצות התעופה של אנכיאורניס פחות מתקדמת מזו של ארכאופטריקס, שאברות הכנף שלו הן כבר ארוכות ואסימטריות בדומה לאלו של עופות בני-זמננו, וגם זה מצביע על מעמדו הקדום יותר באבולוציה של תעופת העופות.
בשנת 2011, חישוב עץ פילוגנטי אשר התבסס על מאפייני שלד רבים של דינוזאורים ועופות קדומים מצא שאנכיאורניס קרוב מאוד לארכאופטריקס, וייתכן שהוא אף אב קדמון שלו, אך הוציא את שניהם מקבוצת האביאלאה, כלומר מן השושלת הישירה המובילה לעופות בני-ימינו. ואולם בשנת 2013, חישוב מקיף יותר שנערך בעקבות גילוי המאובן של אורורניס החזיר גם את אנכיאורניס וגם את ארכאופטריקס אל בסיסה של קבוצת האביאלאה. לפי מיון מעודכן זה, ייתכן איפוא שאנכיאורניס הוא אב קדמון ישיר של כל העופות בני ימינו:
פטר והזאב
פֶּטֶר וְהַזְּאֵב (ברוסית: Петя и Bолк) היא יצירה מולחנת לילדים על פי אגדת עם, מאת המלחין הרוסי סרגיי פרוקופייב, אשר נכתבה אחרי חזרתו לרוסיה בשנת 1936. היצירה היא סיפור ילדים (שנכתב על ידי פרוקופייב) המסופר על ידי קריין ומלווה בכלי נגינה. היצירה גם עובדה למחול ואף הומחזה פעמים רבות. פרוקופייב התבקש על ידי ידידתו, המורה למוזיקה נַטָלְיָה סָץ (Наталия Сац), לכתוב יצירה עבור תיאטרון ילדים שייסדה וביימה, והסיפור שכתב אכן מבוסס על אגדת ילדים פופולרית.
ליצירה היו גם גרסאות קולנועיות וטלוויזיוניות רבות, כגון של רחוב סומסום והסרטון המונפש הקצר של וולט דיסני.
עלילת הסיפור
פטר הוא ילד המתגורר בבית סבו, בסמוך לקרחת יער. יום אחד יוצא פטר לקרחת היער, ובטעות משאיר את השער הפתוח בגן. הברווז בחצר מנצל את ההזדמנות כדי לצאת לבריכה הסמוכה. הברווז מתחיל להתווכח עם הציפור הקטנה (הציפור אומרת: "איזה מין עוף אתה אם אינך יכול לעוף", והברווז עונה לה "איזה מין עוף את אם אינך יכולה לשחות?"). בינתיים, החתול של פטר אורב בין השיחים, ומעוניין לצוד אותם. על מנת להתחמק מהחתול, הציפור שהוזהרה על ידי פטר עפה למרומי העץ, ואילו הברווז נשאר לו בבריכה, ובכך שניהם מגינים על עצמם.
סבו של פטר נוזף בו על כך שיצא לאחו לבדו, ושואל "מה יקרה אם הזאב הרע יצא מהיער?". פטר משיב לו כי "בנים כמוני לא פוחדים מזאבים". למרות זאת, הסבא מחזיר אותו לתוך הבית ונועל את השער. לאחר זמן קצר אכן יוצא הזאב מהיער. החתול נמלט ממנו ומטפס במהירות על העץ. אך הברווז קופץ מהבריכה, מרוב התרגשות, והזאב רודף אחריו ובולע אותו.
פטר מתכנן כיצד יציל את המצב. הוא מביא חבל ומטפס דרך חומת הגן אל העץ. הוא מבקש מהציפור לעוף סביב ראשו של הזאב כדי להסיח את דעתו, ובאותו זמן הוא מוריד את החבל כעניבת חנק ותופס את הזאב בזנבו. הזאב נאבק כדי להשתחרר, אך ככל שהוא נאבק החבל מתהדק סביבו.
כמה ציידים, שעקבו אחר הזאב קודם, יוצאים מהיער ומוכנים לירות בזאב. אך פטר מבקש מהם לעזור לו לקחת את הזאב לגן חיות. הזאב נלקח אחר כבוד לגן החיות במצעד ניצחון, הכולל את פטר, הציפור, החתול, הסב, והציידים המובילים הזאב. הסב רוטן "ומה אם פטר לא היה תופס את הזאב? מה אז היה קורה".
בסיומו של הסיפור מציין המספר, כי "אם תקשיבו בתשומת לב רבה, תשמעו את קרקור הברווז בתוך בטנו של הזאב, כי הזאב בלע אותו מהר והוא נמצא בבטנו בשלמותו."
כלי הנגינה
למעשה, עיקר היצירה אינו בעלילה אלא בכלי הנגינה שבה. הסיפור מציג לילדים את כלי הנגינה השונים, כאשר לכל דמות מוצמד כלי המייצג אותה.
את היצירה מלווים חליל צד, קלרינט, אבוב, בסון, שלוש קרנות יער, חצוצרה, טרומבון, תופי טימפני, משולש, תוף מרים, מצלתיים, קסטנייטות, תוף וכלי קשת.
לכל דמות בסיפור כלי נגינה ייחודי ותימה מוזיקלית ייחודית – לייטמוטיב.
גרסאות עבריות
בישראל יצאו לאור כמה גרסאות מתורגמות לעברית של היצירה המוקלטת ושל הספר: התקליט הראשון יצא בהוצאת "הד ארצי", כשעל תזמורת הד ארצי מנצח גארי ברתיני ואת הסיפור קורא יוסי ידין. בשנות השישים, הוציאה חברת "C.B.S" גרסה משלה בקריינות של השחקן שרגא פרידמן. גרסה נוספת משנות השישים הוקלטה בחברת התקליטים "סטודיו". הקריין היה חיים טופול. בשנת 1980 הוציאה חברת "אן אם סי" תקליט דומה, כשאת הסיפור קורא יוסי גרבר. גרסאות אחרות לוו בנוסח עברי מאת יוסי בכר וקריינות של ניסים עזיקרי. הגרסה המוקלטת האחרונה יצאה בחברת "הליקון" בשנת 2000, מלווה בנוסח עברי מאת מאיר שלו וקריינות של רמי קלינשטיין.
הספר יצא לאור בעברית, בין השאר, בהוצאת עם עובד בשנת 1975 בתרגומו של א.ב. דניאל. וכן בהוצאת אדם מוציאים לאור בשנת 1984 בתרגומה של רחל מלצר.
בשלהי שנות ה-90 הופק משחק מחשב מוזיקלי המבוסס על האגדה, המשחק מספר את האגדה המלאה בליווי מוזיקה ותמונות שממחישות את הסיפור, את קריינות המשחק מלווה קולו של דן כנר.
הורמון צמחי
הורמון צמחי (בלועזית: פיטוהורמון (פ' רפויה); באנגלית: Phytohormone) הוא כינוי כולל למספר תרכובות אורגניות המיוצרות על ידי צמחים. ההורמונים הצמחיים, בדומה להורמונים בבעלי חיים, מסונתזים במקום מסוים בצמח וגורמים לשלל תופעות פיזיולוגיות. לעיתים משפיעים ההורמונים על הסביבה הקרובה למקום ייצורם, ולעיתים על חלקים אחרים בצמח.
מספר ההורמונים הצמחיים קטן בהרבה ממספרם של ההורמונים בבעלי חיים. בניגוד לאחרונים, אשר פועלים באופן מאוד ספציפי, כל הורמון צמחי גורם למגוון רחב של תופעות אשר לעיתים אינן קשורות האחת לשנייה. כל ההורמונים הצמחיים שהתגלו עד כה הם תרכובות קטנות למדי הנגזרות מנוקלאוטידים, חומצות אמינו, טרפנים או ליפידים. בצמחים לא קיימים, ככל הנראה, הורמונים חלבוניים, זאת בניגוד לבעלי חיים (אינסולין, למשל).
ההורמונים הצמחיים מיוצרים ופועלים בכמויות נמוכות מאוד. בין ההורמונים השונים קיימים יחסי גומלין מורכבים; לעיתים הם מדכאים או מעודדים את הייצור או ההשפעה של הורמונים אחרים; לעיתים רק פעולה משותפת של מספר הורמונים גורמת להשפעה פיזיולוגית. עקב זאת ליחס הכמותי בין ההורמונים השונים ברקמה מסוימת בצמח חשיבות רבה, לעיתים יותר מאשר לכמויות המוחלטות של כל הורמון. לעיתים מיוצרים ההורמונים כחלק מההתפתחות הטבעית של הצמח ולעיתים בתגובה לגירויים חיצוניים, כגון אור או מחסור במים. ההורמונים הצמחיים משפיעים על תהליכים רבים בצמח:
רוב ההורמונים משרים את השפעתם באמצעות בקרה גנטית. ההורמון מגיע לתא היעד ונקלט על ידי קולטן ספציפי (במקרים רבים בממברנת התא). המבנה המרחבי של הקולטן משתנה לאחר היקשרות להורמון; דבר זה מתניע שרשרת כימית ורב-שלבית של העברת אותות בתוך התא. לבסוף מגיע האות לגרעין התא, שם הוא גורם להפעלתם של גורמי שעתוק. חלבונים אלו נקשרים ל-DNA ומעודדים שעתוק של גנים ספציפיים; גנים אלו מקודדים לייצור חלבונים אשר גורמים בסופו של דבר לתופעה פיזיולוגית כלשהי. לעומת זאת, מספר הורמונים מסוגלים, לצד השפעתם הגנטית, לגרום להשפעות פיזיולוגיות ישירות, ללא שרשרת העברת אותות.
ההורמונים
נכון לשנת 2007 ידועים שמונה הורמונים צמחיים. חמישה מהם מכונים "מסורתיים", וקיומם ידוע מזה שנים רבות (מאז סוף המאה ה-19 או תחילת המאה ה-20). שלושה הורמונים התגלו ככאלו במחצית השנייה של המאה ה-20; ההורמון החדש ביותר, ברסינוסטרואיד, התגלה בשנות ה-70. חקר ההורמונים הצמחיים עומד בחזית מדע הפיזיולוגיה של הצמח, ופרטים רבים בנושא עדיין אינם ידועים.
הטבלה הבאה מונה את שמונת ההורמונים הצמחיים. רבים מההורמונים אינם מייצגים תרכובת בודדת, כי אם משפחה של תרכובות; ג'יברלין, למשל, מהווה משפחה של 136 תרכובות שונות. נוסחת המבנה הכימי בטבלה מראה את התרכובת הנפוצה ביותר במשפחה. חמשת ההורמונים המסורתיים מוגדרים באופן שטחי כ"מעודדים" או "מדכאים"; לאוקסין, ציטוקינין וג'יברלין השפעות הגורמות בעיקר לגדילה והתפתחות של הצמח (הורמונים מעודדים), ואילו לאתילן וחומצה אבציסית השפעות הגורמות לנבילה, נשירה והזדקנות הצמח (הורמונים מדכאים). למרות זאת, לכל ההורמונים השפעות מעודדות ומדכאות כאחד, וחלוקתם לשתי קבוצות אלו אינה משקפת נאמנה את המציאות.
נטשה שר
נטשה שר (נולדה ב-1973) היא כנרת ילידת ברית המועצות, בתו של הוויולן יורי גנדלסמן.
ביוגרפיה
שר עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1990 ולמדה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים אצל הפרופסורים מאיה גליזרובה ויורי גנדלסמן. אחרי שניגנה תקופת מה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, שם היה אביה ויולן ראשון, עזבה את הפילהרמונית ועברה אל הקאמרטה הישראלית ירושלים, שם היא מנגנת בראש קבוצת הכינור השני.
נטשה שר חברה בטריו מיתרים אראטו וכן הופיעה כסולנית עם תזמורות בישראל ועם הרכבים קאמריים בקונצרטים ובפסטיבלי מוזיקה, בישראל ובעולם. בין השאר ניגנה כסולנית עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים והתזמורת הקאמרית הישראלית. מחוץ לישראל הופיעה בלונדון, פריז, פרנקפורט, מילאנו ויפן.
אחיה של נטשה שר הוא הכנר יונתן גנדלסמן, שהיגר עם הוריו לארצות הברית ומופיע שם בהרכבים חוצי-קווים ועם אמנים הן מתחום המוזיקה הקלאסית והן מתחומי ג'אז ופופ.