cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
UFA
תקופת הוגנברג
החברה נקלעה למשבר כספי בשנת 1927, לא מעט בשל כישלון סרטו של לאנג "מטרופוליס" שהפקתו הייתה היקרה ביותר עד אז, ועלתה לאולפנים חמישה מיליון מארק. את החברה הציל איל ההון אלפרד הוגנברג, הקשור למפעלי קרופ, חברה תעשייתית אשר הייתה מראשי התומכים בנאציזם. על אף שהחברה המשיכה לייצר סרטי איכות (ובהם "המלאך הכחול"), משנה זו ואילך נטתה יותר ליצור תעמולה לאומנית. בשנת 1928 הוחלף פומר בארנסט הוגו קורל.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 שלט בUFA שר התעמולה יוזף גבלס. במאים כפריץ לאנג, אשר היו מזוהים עם החברה, נאלצו להימלט מגרמניה. רבים מהם מצאו פרנסתם בהוליווד. החברה, אשר מזה שנים שלטו בה תומכי הנאצים, לא נאלצה להתאמץ על מנת להתאים עצמה למשטר החדש. פעולותיה מזה זמן רב היו מותאמות לרוחם של הנאצים. בתמורה לנאמנותו מונה הוגנברג לשר הכלכלה הגרמני בקיץ 1933, אם כי בשל סכסוך עם אדולף היטלר פוטר לאחר שישה חודשים.
תקופת השליטה הנאצית הישירה
צו ההלאמה משנת 1942 איחד את כל חברות ההפקה ברייך תחת שליטתה של UFA, לרבות חברות מצ'כוסלובקיה ומאוסטריה.
הסרט הגדול האחרון שהופק בUFA, היה סרט ההרפתקאות הצבעוני "מינכהאוזן", הפקת ענק שנועדה לחגוג את מלאת 25 שנה לפעילות החברה. במהלך המלחמה נפגעו אולפני החברה מהפצצות אוויריות, ופעילותה כמעט וחדלה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה חדלה UFA מלפעול. בשנות פעילותה הפכה להיות כה מזוהה עם המשטר הנאצי, עד כדי כך שניתן היה להפיץ את הסרטים שהוסרטו באולפניה רק לאחר שהוסר מהם כל אזכור לחברה. מכיוון שאולפני החברה שכנו במזרח ברלין, אוחדה UFA עם חברת הסרטים המזרח גרמנית החדשה שהוקמה בשם "DEFA" (קיצור ל-Deutsche Film AG) (מבוטא "דֵפא"). האולפן החדש עבד עם חלק מהבמאים ואנשי הצוות של UFA אשר שבו מגלותם לאחר המלחמה. DEFA חדלה מלהתקיים בשנת 1990 לאחר איחוד גרמניה, אך בבית אולפני UFA בבבלסברג שבפוטסדאם פועלות מספר חברות הפקה עצמאיות, כמו גם פארק שעשועים המציג נושאים מן ההיסטוריה של הקולנוע הגרמני. נעשו ניסיונות להקים מחדש את החברה כחברת הפקה, אך אלו לא צלחו. בשנות ה-60, נעשה שימוש בשמה של החברה ובסמלה ברשת של בתי קולנוע. כיום נושאת שם זה חברה גרמנית העוסקת בעיקר בהפקה לטלוויזיה.
כל דבר שבמניין צריך מניין אחר להתירו
כל דבר שבמניין צריך מניין אחר להתירו הוא כלל הלכתי האומר כי כל דבר שנאסר בהחלטה של כוח מסוים, כמו מניין בית דין או נבואה, צריך החלטה בהרכב בעל כוח הלכתי שווה, כדי להתירו.
מקור במקרא
המקור במקרא לכלל זה הוא מהפסוק : שבא להתיר יחסי אישות לאחר סיום מעמד מתן תורה, למרות שהאיסור נאמר רק לכבוד מתן תורה, כאמור בתחילת אותו פסוק עצמו -, היו צריכים ציווי מפורש להתיר ביאה.
באופן דומה, באה התורה להתיר קרבה פיזית של אנשים ובעלי חיים להר סיני לאחר סיום מעמד מתן תורה, למרות שהאיסור על כך  נאמר רק לכבוד מתן תורה.
בתלמוד
בתלמוד בבלי, הוכיחו ממשנה שכלל זה תקף גם באיסורים שהם מדברי חכמים. הראיה היא מברייתא שנכתבה בעקבות המשנה הקובעת כי כל פרי בכרם שנחשב לכרם רבעי שיש להעלותו בשנה הרביעית לאוכלו בירושלים או לפדותו, לא יפדוהו, אלא יעלוהו לירושלים, בשונה מפירות המרוחקים מירושלים שמותר לפדותם. טעם התקנה הוא כפי שמסר רבי יוחנן: - כבוד העיר הקדושה ירושלים. בברייתא מובא כי לרבי אליעזר היה כרם במזרח לוד לצד כפר טבי ולא היה יכול להעלות את פירותיו לירושלים ולכן ביקש להפקירו לעניים, עד שאמרו לו תלמידיו, ומכאן שלמרות שטעם התקנה התבטל, שהרי לאחר החורבן שבית המקדש לא שכן בירושלים לא הייתה סיבה כדי לעטר את ירושלים בפירות, הוצרך רבי אליעזר שבית דין יתיר את התקנה שקבעו להעלות את פירות כרם רבעי לירושלים.
תקנה שטעמה בטל
התוספות כתבו שטעמה שתקנה שנתקנה משום חשש, כשבטל טעמה בטלה. כך הדין לשיטתם בגילוי משקים שאינו תקף עוד כיוון שאין סכנת הנחשים מצויה, וכן לגבי האיסור לעסוק בקבורת המת ביום טוב שני של גלויות מחשש שהגויים יחייבו את היהודים לעסוק במלאכות אחרות בטענה שראו אותם עושים מלאכה לצורך קבורת המת. בדומה לכך כתבו גם הגהות אשרי:
בהתאם לשיטה זו מובאת בהלכה הקלה בריקוד בשבת משום שאיננו בקיאים בתיקון כלי נגינה.
בשונה מכך כתב הרמב"ם שגם תקנה שטעמה בטל אינה מתבטלת אלא כאשר בית דין שגדול מבית הדין שתיקן אותה מבטל את התקנה: . דעה שלישית היא דעת הראב"ד, לפי שיטתו כאשר בטל טעם התקנה יוכל בית דין שני לבטל את התקנה גם כשאינו גדול מבית הדין הראשון בחכמה ובמנין.
תקנה שמלכתחילה נקבעה לזמן קצוב
בתקופת הראשונים היו שרצו לומר שחרם או תקנה שקבעו את זמנה מלכתחילה עד פסח או זמן קצוב אחר, צריך להמנות ולהתירה כשהגיע הזמן, בדומה לאיסור ביאה שנקבע לזמן מתן תורה ולמרות זאת הוצרך הכתוב להתירה בפירוש לאחר מתן תורה. התוספות מבטלים סברא זו והם קובעים שבניגוד למתן תורה שבו האיסור לא הוגבל בפירוש עד לאחר מתן תורה למרות שטעמו נתפרש, הרי שבאיסור שזמנו נתפרש מלכתחילה עד זמן מסוים, אין צורך למניין כדי להתירו.
קובוס שחור-רגל
קובוס שחור-רגל (שם מדעי: Kobus kob; מוכר גם בכינוי האפריקני קוב) הוא מין אנטילופה המצויה בסוואנות של אפריקה לאורך מרכז אפריקה מסנגל ועד מערב קניה. באזורים הדרומיים יותר של אפריקה קיים מין דומה - קובוס המשקפיים.
מאפיינים
גובהו של הקובוס שחור-הרגל עד כתפו הוא 70 עד 100 ס"מ, אורך גופו 1.25 עד 1.8 מטר ומשקלו 80-100 ק"ג. צבע גבו הוא כתום-אדום, שמתבהר ללבן בחלקיו התחתונים וברגליים, ישנן טבעות לבנות סביב עיניו ופסים שחורים ברגליו. לקובוס זנב קטן באורך של 20–40 ס"מ. לזכרים קרניים באורך כ-50 ס"מ.
הקובוס שחור-הרגל הוא פעיל יום, אך בשעות החמות ביותר של היום הוא לא פעיל. הוא חי בקבוצות של נקבות וגורים או זכרים בלבד. קבוצות אלו מונות בין 5 ל-40 פרטים, אולם באזורים מסוימים ידועות אף קבוצות של למעלה מאלף פרטים. מערכת הרבייה של הקובוסים היא מסוג רביית לק: הזכרים מתקבצים בשטח גדול, קבוע, בו הם נאבקים על שליטה באזור הליבה, כלומר, במרכז. הנקבות שנכנסות לזירת הלק מעדיפות להזדווג עם הזכרים החזקים, שהשתלטו על המרכז.
משכו של ההיריון 7.5 עד 9 חודשים ובסופו נולד בדרך כלל גור אחד. הגור יונק מאמו עד הגיעו לגיל 6–7 חודשים, ואז הוא נגמל מיניקה. הנקבות מגיעות ל[בגרות מינית בגיל 13 חודש ואילו הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודש. אורך חיי הקובוס הזה כ-17 שנה.
הינו פונצ'ו
הינו פונצ'ו (באנגלית: Hino Poncho) הוא אוטובוס מסוג "מיניבוס" אשר מיוצר על ידי יצרנית כלי הרכב הינו מוטורס היפנית משנת 2002 ועד היום. הדגם יוצר ב-2 תצורות עיקריות של "מיניבוס": מיניבוס קצר ומיניבוס ארוך.
דור ראשון הינו פונצ'ו
(יוצר בין השנים 2002 - 2005)
דור שני הינו פונצ'ו
(מיוצר בין השנים 2006 - עד היום)
עביד (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בית משפט לימאות
בית משפט לימאות הוא בית משפט בישראל ברמת בית משפט מחוזי, העוסק במגוון תחומים הקשורים לים. על תחומי השפיטה שלו נמנים: גבולות מים טריטוריאליים, מרד מלחים (אזרחי), תאונה בים ומטען ספינה.
בית המשפט הוקם בתקופת המנדט, בשם "בית משפט לאדמירליות", והקמתו נבעה מחשיבות התחבורה הימית בעיני האימפריה הבריטית. עד שנת 1952 היה חלק מבית המשפט העליון. בשנה זו נחקק, שבו שונה מעמדו לרמת בית משפט מחוזי.
בית המשפט המחוזי בחיפה משמש כבית משפט לימאות.
כוכב הצפון (שכונה)
כוכב הצפון היא שכונה הממוקמת בצפון-מערב תל אביב. זוהי שכונת עבר הירקון הקרובה ביותר וצמודה לצפון החדש ולנמל תל אביב. גבולות השכונה הם רחוב אבן גבירול ממערב, האזור בו שכן שדה התעופה דב הוז מצפון, דרך נמיר ממזרח, ושדרות רוקח מדרום.
השכונה
בשכונה מתגוררים כ-5,000 תושבים בכ-2,000 דירות, חלקה החיצוני של השכונה מאופיין בעיקר בבניינים גבוהים בני 8–12 קומות וחלקה הפנימי במספר מועט של בתים צמודי קרקע ובניינים נמוכים בני 6–8 קומות. מזרח השכונה, בין דרך נמיר לרחוב לוי אשכול, כולל את פרויקט "סביוני רמת אביב" שנבנה על שטחו של מלון רמת אביב.
השכונה נחצית ממזרח למערב על ידי פארק בגודל 9 דונם, עם מדשאות, מתקני פעילות לילדים ולפעוטות, בריכת דגים אקולוגית, מקומות ישיבה ומרחב ציבור.
בשכונה קיים מעון יום של ויצו, וכן בית ספר יסודי ממלכתי ובצמוד אליו אשכול גנים, ברחוב אבא קובנר. בשכונה קיימים שני מרכזים מסחרים בהם פועלות חנויות, בתי קפה ומסעדות.
היסטוריה
בניית שכונת הצפון החלה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. בשנת 1989 היו בבנייה תשעה בניינים של שמונה קומות, שבכל אחת מהן ארבעים דירות. בקומות התחתונות נבנו דירות של 4-5 חדרים ובקומות העליונות דירות דופלקס. בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 נבנתה שכונת סביוני רמת אביב במזרח השכונה, על השטח של מלון רמת אביב. בשנת 2009 כבר היו בשכונה כ-1000 יחידות דיור.
אוכלוסייה
השכונה לפי נתוני הלמ"ס ואתר מדלן בעלת מדד חברתי-כלכלי גבוה (דורגה 10 מתוך 10).
בשנת 2019 הלמ"ס פרסם דירוג ובו שכונת כוכב הצפון ממוקמת במקום הרביעי כאחת השכונות המבוססות כלכלית בערי ישראל.
תושבי השכונה רובם אקדמאים העוסקים במקצועות חופשיים.
ארכיון התיאטרון ע"ש יהודה גבאי
היסטוריה
ראשית הארכיון באוסף האפמרה של שחקן האהל יהודה גבאי, שהחל לאסוף בנעוריו כרזות, תוכניות וחפצים נוספים הקשורים לתיאטרון. עם עלייתו לארץ-ישראל, בשנת 1921, הביא עמו גבאי את האוסף ובמשך עשרות שנים פיתח והרחיב אותו. בשנת 1973, לאחר דיונים רבים, הודיעה עיריית תל אביב על קידום הקמת המוזיאון ומינוי יהודה גבאי למנהל המוזיאון. בשנת 1974 נקבע שהמוזיאון ימוקם בדירה בת חמישה חדרים ברחוב מלצ"ט 3 בתל אביב-יפו שבה התגוררה קודם לכן מניה ביאליק ובאוקטובר 1974 הוחל בהכנת הדירה לייעודה.
ב-20 באוקטובר 1976 נפתח האוסף כמוזיאון. בשנת 1977 הועבר המוזיאון לאחריות מוזיאון הארץ. בינואר 1977 החליטה העיריה להעביר את המוזיאון לבית העיר תל אביב-יפו, אך המעבר לא יצא אל הפועל. בשנת 1987 עלה הרעיון להעביר את המוזיאון למרכז סוזן דלל, אך גם רעיון זה לא יצא אל הפועל.
בשנת 2004 הועבר האוסף לבית אריאלה.
מחוזות אזרבייג'ן
מבחינה אדמיניסטרטיבית מחולקת אזרבייג'ן ל-58 מחוזות (rayonlar, ראיונים), 11 ערים ורפובליקה אוטונומית שבעצמה כוללת 7 מחוזות ועיר. מחוזות בחבל נגורנו קרבאך שלא בשליטת הממשל המרכזי והכריז באופן חד צדדי על עצמאותו, מסומנים במפה באדום (חלק מהשטח הוחזר לאחר מלחמת נגורנו קרבאך השנייה)
צלוליטיס
פתופיזיולוגיה
צלוליטיס נגרמת לרוב על ידי אחד משני מזהמים שכיחים; Staphylococcus aureus, או Streptococcus pyogenes. המזהם חודר את שכבת העור דרך פתח שיכול להיגרם מטראומה: חתכים מקומיים, שפשופים, שריטות או ניתוחים. ייתכן גם עקב נשיכת בעלי חיים או עקיצה על ידי חרקים ועכבישים שיכולים להעביר חיידקים. לאחר החדירה, הוא משחרר את הרעלנים שלו. בחוסר טיפול מתאים, הדלקת יכולה להחמיר לדלקת בכלי הלימפה (lymphangitis) וקשריות לימפה (lymphadenitis) ולנמקים מקומיים על העור. סיבוך קשה יותר יהיה בקטרמיה ואלח דם (sepsis).
מקומות שכיחים לזיהום הם הגפיים התחתונות והפנים אף על פי שכול מקום בגוף יכול להזדהם.
תסמינים
לאחר התפתחות דלקת האזור יהיה אדום, נפוח, רגיש, כואב וחם. בדרך כלל יתלוו גם סימנים סיסטמיים כגון חום, צמרמורות, ברדיקרדיה, לחץ דם נמוך, כאבי ראש והזעה. בשכיחות מועטה יכולות להופיע שלפוחיות על האזור ונקודות אדומות על האזורים המודלקים. האזורים הנגועים נוטים להתפשט עם הזמן.
גורמי הסכנה
פטרת הרגל (athlete's foot / tinea pedis), דלקת עור (dermatitis), כיבים, ניתוחים, גיל מבוגר, מטופלים מדוכאי חיסון, חולי סוכרת, מטופלים כנגד וירוסים ממשפחת ה-Herpesviridae (HSV1/2, VZV, EBV, ו-CMV). עור שהוא יבש לאורך זמן או נפוח נוטה להתפוצץ וגם הוא מהווה גורם סיכון לזיהום חיידקי.
טיפול
בדרך כלל יינתנו תרופות מקבוצת הצפלוספורינים. אם הדלקת היא בגפה, יש להגביהה מעל לגובה הלב על מנת להוריד את הנפיחות. יש לשקול הנחת רטיות רטובות וחמות כל 2-4 שעות, יש להקפיד על הטמפרטורה של הרטיות, בייחוד במקרים של מטופלים עם תחושות מופחתות כמו בסוכרת על מנת למנוע כוויות. הדרכת המטופל צריכה להתמקד במניעת חזרת הדלקת וטיפול נכון בעור כמו במקרים של ציפורן חודרנית.
בבתי החולים הטיפול הוא במתן אנטיביוטיקה לווריד 3 פעמים ביום במינון גבוה וזאת על מנת למנוע מהזיהום, שיתפשט לשאר אזורי הגוף ולמנוע נזק לבלוטות הלימפה (המגנים על הגוף נגד זיהומים).
המועצה המייצגת של הארגונים השחורים בצרפת
המועצה הוקמה בשנת בנובמבר 2005 באספה הלאומית בצרפת. מייסדה ונשיאה הראשון של המועצה הוא פטריק לוזה (Lozès) ולואי-ז'ורז' טן שימש כדוברה. בשנת 2011 הכריז לוזה על מועמדותו לנשיאות צרפת, ובעקבות זאת פרש מתפקידו וטן נבחר לתפקיד במקומו. לוזה הסביר שהמודל של המועצה הוא "ההתאחדות הלאומית למען קידום אנשים צבעוניים" (NAACP), ארגון אמריקאי ותיק הפועל לקידום השחורים בארצות הברית. המועצה מורכבת מ-130 ארגונים אזרחיים שונים. לפי המועצה בצרפת בין 2.5 ל-5 מיליון שחורים.
הקמתו של הארגון היא במידה מסוימת שבירה של מוסכמה רבת שנים בצרפת אודות אידיאל הרפובליקאיות, שבה אין אזרח צרפתי נמדד במדדים שונים פרט לאזרחותו ואין מן הראוי לצרפתים להתאגד על בסיס אתני או גזעי. (בין השאר הלשכה הסטטיסטית בצרפת אינה אוספת מידע אודות הרקע האתני של תושבי המדינה).
חיל העזר האווירי לנשים
חיל העזר האווירי לנשים (באנגלית: The Women's Auxiliary Air Force; בראשי תיבות: WAAF) היה חיל הנשים של חיל האוויר המלכותי של בריטניה במלחמת העולם השנייה. החיל נוסד ב-1939 ובשיא כוחו, ב-1943, שירתו בו כ-180,000 חיילות, וכ-2,000 חיילות התגייסו מדי שבוע.
"חיל אוויר לנשים" התקיים בין 1918 ל-1920, וביוני 1939 הוקם ה-WAAF. גיוס החובה לנשים החל רק ב-1941, וחל רק על נשים לא נשואות בין הגילאים 20 ל-30 ולהן ניתנה בחירה בין זרועות שונות, לרבות חיל העזר לנשים (ATS), שסייע לצבא היבשה, וה-WAAF, או עבודה במפעל או במשק.
נשות ה-WAAF לא שירתו כצוותי אוויר. השימוש בנשים כטייסות הוגבל לשירות ה-ATA, שירות התובלה שהיה בעיקרו אזרחי. הנשים לא השתתפו בקרב, אך היו חשופות לכל הסכנות ב"חזית הבית" כאשר עבדו במתקנים צבאיים. הן שירתו במערך הרפואה, כנשות צוות של בלוני נ"מ, בשירותי הסעדה, מטאורולוגיה, רדאר, תובלה, טלפוניה וקשר. רבות מהן עבדו כמפענחות צפנים ותצלומי אוויר, ושירתו במערך המודיעין של חיל האוויר. תפקידים אלו היו חיוניים לשליטה במערכות האוויר הגדולות של המלחמה, הן בתחנות המכ"ם והן בחדרי המבצעים, במיוחד במהלך הקרב על בריטניה, בהנחיית צוותי אוויר אל מול גלי התקיפה של הלופטוואפה. משנת 1943 לקחו הנשים חלק חשוב במבצע קורונה, מבצע ששילב הונאה צבאית ולוחמה אלקטרונית. רבות מהמעורבות במבצע היו יהודיות שנמלטו מגרמניה הנאצית.
משכורתן של חיילות ה-WAAF הייתה שני שלישים ממשכורתו של גבר ששירת ב-RAF.
עם סוף המלחמה שוחררו אלפי נשים מן השירות. ב-1949 קובצו מחדש מאות הנשים שנותרו בחיל ל"חיל האוויר המלכותי לנשים" (WRAF).
מתנדבות היישוב
היישוב ראה עצמו כחלק מן המאבק כנגד גרמניה, והקריאה לנשים לשרת ולהתגייס, כשם שרבים מן הגברים התגייסו, נשמעה החל מתחילת המלחמה, על אף התנגדותם של גורמים דתיים.
בינואר 1942 התגייס לחיל העזר לנשים שסייע לצבא היבשה מחזור ראשון של 60 נשים, שאומנו במחנה סרפנד. בסך הכול שירתו במהלך המלחמה ב-ATS כ-3,500 נשים. רק באמצע שנת 1943 החל הגיוס ל-WAAF, ובמהלך המלחמה שירתו בו כ-800 נשים.
לאחר תחילת גיוס הנשים ב-1943, התקדם הגיוס בעצלתיים ללא עידוד המוסדות הלאומיים, ובכל זאת התגייסו כ-800 ארצישראליות ששימשו בתפקידי פקידות ובעוד מגוון של תפקידים (מכשירניות, מרכזניות, אלחוטאיות, צלמות, מפעילות טלפרינטרים, נהגות אמבולנס, אחיות, סייעות רפואיות, ואף מקפלות מצנחים). בין בוגרות ה-WAAF, הנדבנית גיטה שרובר.
שרון פרי
שרון פרי (נולדה ב-30 באפריל 1972) היא עיתונאית, שדרנית ספורט ואשת רדיו וטלוויזיה ישראלית.
קריירה
פרי החלה את דרכה בתקשורת הספורט לאחר שנקלטה לעבודה בתוכנית הרדיו "שירים ושערים" כשדרנית קווים במשחקי הליגה הלאומית בכדורגל, אז הליגה הבכירה, בתום קורס קריינות. לצדה עבדו בשנים אלו אופירה אסייג ואורלי אלקלעי.
כעבור שנתיים, הצטרפה לחברת ההפקות של יורם ארבל גם כן כשדרנית קווים, אך הפעם במשחק המרכזי ששודר בטלוויזיה בערוץ 2. בנוסף, הגישה פרי עם ארבל את תוכנית סיכום המחזור, "הדקה ה-91" בערוץ 2. עם רכישת זכויות השידור על ידי ערוץ הספורט, עברה פרי לשמש כתבת באתר האינטרנט ONE וסיקרה את מכבי והפועל חיפה.
בין השנים 2003–2010 עבדה פרי בערוץ הספורט, שם הגישה בין היתר את התוכניות "רואים תוצאות", את תוכנית הסיכום "הרגעים הגדולים" עם נדב יעקבי ושימי ריגר ואת מהדורת החדשות של הערוץ, "חדשות הספורט", לרוב במהדורה המוקדמת, אך גם את מהדורת הלילה בהיעדרה של המגישה הקבועה מירי נבו. כשנה לאחר עזיבת הערוץ, בעונת המשחקים הנחתה בערוץ ONE את הגרסה הטלוויזיונית ל"שירים ושערים" שנקראה "שבת של כדורגל".
בשנת 2012 הנחתה תוכנית יומית במסגרת אולימפיאדת לונדון בערוץ הראשון כפרילנסרית, ובהמשך החלה לעבוד ברשות השידור תחת חוזה. במסגרת עבודתה בערוץ, הגישה פרי את תוכנית הסיכום לאחר שידור המשחק המרכזי בפורמטים שונים וכן את התוכנית "היום בספורט" לסירוגין. כיום היא מגישה את תוכנית האולפן המשודרת לפני המשחק המרכזי, במחציתו ובסיומו. במונדיאל 2014 הנחתה את אולפן המונדיאל בערוץ.
בשנת 2013 מונתה למגישת התוכנית "שירים ושערים" שבה החלה את דרכה בתקשורת. מינוי זה נתקל בהתנגדות עובדי קול ישראל שמחו על כך שלא מונה עובד רדיו לתפקיד וכמחאה, קטעו את התוכנית למשך שעה לטובת שידור שירים. עד לשנת 2016 אז הפסיקה רשת ב' לשדר את התוכנית "שירים ושערים".
כחברת מחלקת הספורט, מגישה פרי תוכניות ופינות ספורט נוספות בתחנת הרדיו של רשת ב'.
ב-2017 השתתפה פרי בתוכנית הדוקו-ריאליטי "להיות זמרת" בערוץ 24, שעקבה אחר חמש נשים המנסות להשתלב בתעשיית המוזיקה כזמרות, ובמסגרת התוכנית הוציאו סינגל.
ב-2022 התארחה בתוכנית האירוח הלילית "ארוחת שחיתות" ברשת 13 בהנחיית עפר שכטר והשף טום אביב, כשלצידה הוזמן גם הזמר מאור אדרי.
פרשת גניבת הטלפון הנייד
ב-2016 נגנב מכשיר הטלפון הנייד ופריטים אישיים אחרים מרכבה של פרי בזמן שהיא שהתה בחוף הים, כשבמכשיר הנייד היו גם תמונות אישיות שלה שהופצו ללא ידיעתה על-ידי הגנב ברשתות החברתיות שלה. לאחר שגילתה על המקרה דרך הטלפון של בנה ששימש לה כתחליף זמני באותה עת, הגישה פרי תלונה במשטרה. השר לביטחון פנים גלעד ארדן הורה למשטרה לתת עדיפות לחקירת המקרה, בספטמבר 2016 הוגש כתב אישום נגד חשוד במעשה במגוון עבירות.
במאי 2018, הורשע סאבר אבו אצע, צעיר בדואי בן 29 מהפזורה בדרום שמתגורר בתל שבע, בכך שהפיץ את תמונות העירום של פרי בכוונת זדון, אך הוא נמלט מהמשטרה אל שטחי הרשות הפלסטינית.
באפריל 2020, אבו אצע נעצר שוב, והובא לבית המשפט המחוזי בבאר שבע לקבלת דינו, כשכחודש לאחר מכן, נגזרו על סאבר אבו עצא כמעט 4 שנות מאסר בכלא.
19 ביולי
19 ביולי הוא היום ה-200 בשנה (201 בשנה מעוברת), בשבוע ה-29 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 165 ימים.
JYP אנטרטיינמנט
היסטוריה
בשנת 1997 פארק הקים חברה שפועלת תחת השם הנוכחי החל משנת 2001. בשנת 1997 הוא החתים את זמר הראשון של החברה Pearl. בשנת 1999 JYP אנטרטיינמנט הקימו להקה ראשונה של החברה Groove Over Dose.
בדצמבר 2000 הוחתם בדרן וזמר Rain שהיה ההצלחה המסחרית הראשונה של החברה. תוך זמן קצר הוא הגיע למכירת יותר ממיליון העתקים של האלבומים שלו. בשנת 2006 החברה לראשונה הקימה להקת בנות Wonder Girls שבשנת 2009 היו הרכב קוריאני ראשון שהגיע למצעד הפזמונים של billboard עם השיר שהוצב במקום ה-76. עד לתחילתה של קריירת הסולו בלהקה כיכבה קים היונה.
בשנת 2008 החברה ניהלה תחרות שבסיומה הוקמו שני להקות בנים חדשות. בשנת 2009 החברה נכנסה לתחום הפקות לטלוויזיה.
בנובמבר 2011 הוקמה חברת בת לפעילות בארצות הברית. תוך שנה התברר שרעיון מהווה כישלון מסחרי והוחלט לסגור כל פעילות בארצות הברית.
בשנת 2014 נחתם חוזה עם זמר עולה ברנרד פארק. בשנת 2015 נחתמה להקות בנות Twice שזכתה להצלחה גדולה. בשנת 2017 החברה נכנסה לשוק הסיני בנוסף לפעילות בשוק המקומי וביפן.
בשנת 2018 החברה הייתה חברת בידור קוריאנית היחידה שהגיע לדירוג של פייננשל טיימס והיא דורגה במקום ה-12 בין כלל החברות מקוריאה הדרומית. בשנת 2019 החברה הקימה להקת בנות "איטזי". מאז ועד לשנת 2022 הלהקה זכתה ב-25 פרסי מוזיקה.
בשנת 2022 החברה הקימה להקת בנות חדשה "Nmixx".
אמנים
כל האמנים תחת JYP Entertainment ידועים ביחד בשם JYP Nation.
ורדון
וַרְדּוֹן הוא יישוב קהילתי בשפלה הדרומית. הוא שוכן צפונית לקריית גת ודרומית לקריית מלאכי ובו מתגוררים כ-300 תושבים. היישוב שייך למועצה אזורית יואב.
ורדון הוקם בשנת 1964 כמרכז כפרי, והפך ליישוב קהילתי בשנת 1998. היישוב נמצא במרכזו של צומת דרכים בין שלושה מושבים גדולים: מנוחה, נחלה וסגולה.
שמו של היישוב הוא מעין תרגום של שם משפחתו של ג'וליוס רוזנוולד, נדבן יהודי מארצות הברית.
חינוך
תלמידי היישוב לומדים במוסדות החינוך של המועצה האזורית יואב.
תלמידי בית ספר יסודי לומדים בבית הספר "נוף השדות" שבקיבוץ נגבה.
תלמידי התיכון לומדים ב"צפית" בקיבוץ כפר מנחם.
ביישוב פועל מועדון נוער ופעילות מדצ"ים.
אאורקה
מקור המילה באגדה מפורסמת שמופיעה בכרך התשיעי של הספר "על אודות האדריכלות" מאת ויטרוביוס, ובה מסופר על הדרך שבה הצליח ארכימדס לגלות האם הכתר של המלך היירון השני עשוי מזהב טהור. כדי למצוא את הרכב כתר המלך היה צריך להשוות את נפחו לנפח של כתר זהב באותו משקל, אולם אז לא ידעו איך למדוד את נפח הכתר. בעת שארכימדס רחץ בבית מרחץ ציבורי הוא הבין שגופו השקוע באמבט דוחה כמות מים השווה לנפח גופו. בדרך זו הוא למד כיצד למדוד נפח של גוף כלשהו. מרוב התלהבות יצא בריצה לרחוב כשהוא עירום וצועק "אאורקה!" (מצאתי). הסיפור ככל הנראה לא מדויק משום שהבדלי הנפח בין כתר זהב לכתר מזויף באותו משקל, שלצורך הדוגמה חציו זהב וחציו כסף, יגרמו לעליית פני המים בהפרש קטן מדי מכדי שיבחינו בו במכשירי המדידה של אותם ימים.
הביטוי משמש כמוטו של מדינת קליפורניה שבארצות הברית, וזאת כדי לסמל את הבהלה לזהב של שנת 1848.
Dynamic HTML
Dynamic HTML, או DHTML, היא שיטה ליצירת דפי HTML אינטראקטיביים על ידי שילוב של HTML - שהיא השפה שמשמשת לבניית ועיצוב דפים לרשת האינטרנט כמעט מאז ראשיתה, שפת תסריט שעובדת בצד הלקוח (כמו Javascript), שימוש ב־DOM המאפשר התייחסות לכל תג HTML כאל אובייקט ופעמים רבות גם שימוש ב־Cascading Style Sheets על מנת להגדיר מאפיינים בתצוגה של העמוד.
בדרך זו ניתן להציג בדף האינטרנט תפריטים הנפתחים ונסגרים באופן דינמי, תאים המשנים את צבעם בעת מעבר סמן העכבר מעליהם וכדומה. את הפעולות מבצעת תוכנת הדפדפן על גבי מחשב הגולש, עובדה שפירושה לרוב זמן תגובה קצר יותר (המידע לא צריך להישלח ממחשב הגולש אל השרת וחזרה, וכן נחסכת טעינת המסמך מחדש במחשב הגולש). הבעייתיות בשימוש בדפי DHTML היא העובדה שעל אף קיומו של תקן שנקבע על ידי ה־W3C דפדפנים שונים מתייחסים בצורה שונה למאפיינים של ה־DOM ולפקודות JavaScript ומוסיפים מאפיינים ופקודות שאינן קיימות בתקן על מנת ליצור אפשרויות חדשות. שונות זו מקשה על המעצב ליצור דף DHTML שיוצג כראוי בכל הדפדפנים.
לויס מקמסטר בוז'ולד
לויס מקמסטר בוז'ולד (באנגלית: Lois McMaster Bujold; נולדה ב-2 בנובמבר 1949, אוהיו שבארצות הברית) היא סופרת מדע בדיוני ופנטזיה. בוז'ולד כתבה עשרות ספרים שתורגמו לשפות רבות ונמכרו במיליוני עותקים וזכתה במספר פרסי הוגו ונבולה, פרס סקיילארק ופרס מיתופואטיק לפנטזיה למבוגרים.
רוב ספרי בוז'ולד מחולקים לשלוש סדרות: וורקוסיגן (באנגלית: Vorkosigan Saga), צ'אליון (באנגלית: Chalion Series) וסכין השיתוף (באנגלית: Sharing Knife Series).
ביוגרפיה
בוז'ולד נולדה ב-2 בנובמבר 1949 בעיר קולומבוס שבאוהיו, ארצות הברית. היא למדה באוניברסיטת אוהיו בין השנים 1968 - 1972, אך לא סיימה את לימודיה. מאוחר יותר ציינה כי לימודיה האמיתיים בשנים הללו היו קריאה של חמישה ספרים מהאוסף האוניברסיטאי במשך עשור, קריאה של מדע בדיוני בתור נערה והקשבה לאביה המהנדס.
היא התחילה לכתוב בשנת 1982 ובשנת 1985 מכרה את סיפורה הראשון. בשנת 1986 שלושת הספרים הראשונים של בוז'ולד יצאו לאור בהוצאת Baen בכריכה רכה.
קשישטוף קישלובסקי
ביוגרפיה
קישלובסקי נולד בוורשה שבפולין, למשפחה קתולית. האב היה מהנדס, ובעקבות מחלת השחפת בה לקה אביו, נדדה המשפחה מוורשה לכל מקום בו יכלו למצוא טיפול מתאים. בגיל 16 החל ללמוד בבית ספר לכבאות, אך בשלב מוקדם נשר מהלימודים ועבר ללמוד בימוי תיאטרון בבית הספר הטכני לתיאטרון בוורשה. קישלובסקי השלים את לימודי הקולנוע בבית הספר לקולנוע בלודז' לאחר שנכשל שלוש פעמים במבחני הקבלה. שם גם למד הבמאי רומן פולנסקי.
בראשית דרכו יצר קישלובסקי סרטים דוקומנטריים שעסקו בחיי היומיום של מעמד הפועלים בפולין. החל משנת 1975 החל ליצור סרטים עלילתיים, ובשנת 1979 זכה לראשונה בהכרה ממסדית, עם זכייתו בפרס הראשון בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע במוסקבה.
קישלובסקי מת בגיל 54 בוורשה במהלך ניתוח לב פתוח בעקבות התקף לב. ידידו הקרוב זביגנייב פרייזנר, שהלחין פסקולים לכמה מסרטיו (לרבות ), הלחין לזכרו את היצירה רקוויאם לחבר שלי.
יצירות בולטות
סרטו "שלושת הצבעים: כחול" זכה בשנת 1993 בפרס ראשון בפסטיבל הסרטים בוונציה. הסרט "כחול" פתח טרילוגיה של סרטים המתארת את האיחוד האירופי דרך שלושה משלים (כל אחד מהסרטים). כחול - מתייחס לחירות, לבן - מתייחס לשוויון, ואדום - מתייחס לאחווה, שלושת צבעי הדגל הצרפתי המתייחסים בהתאמה לשלושת העקרונות של המהפכה הצרפתית. ב"כחול" שיחקו ז'ולייט בינוש, שרלוט ורי ובנואה רז'ן.
סרטיו העלילתיים הבולטים ביותר של קישלובסקי הם "חייה הכפולים של ורוניק", "דקלוג (עשרת הדיברות)" ו"שלושת הצבעים: כחול, לבן, אדום".
סרטים עלילתיים
שמות הסרטים בעברית כפי שהופצו בישראל:
ג'וזפה מציני
ג'וזפה מציני (באיטלקית: Giuseppe Mazzini; 22 ביוני 1805 - 10 במרץ 1872) היה פטריוט, פילוסוף ופוליטיקאי איטלקי. הוגה דעות בולט של הרעיון הלאומי ומנהיג התנועה לאיחוד איטליה. בשל פעילותו נאלץ לחיות שנים רבות בגלות − בצרפת, שווייץ ואנגליה. מטרת פעילותו הייתה לאחד את מדינות איטליה ולהקים בה רפובליקה.
ביוגרפיה
זמן מה שימש עורך דין, אולם עד מהרה החליט להקדיש עצמו לקריירה מדינית, מתוך שאיפתו לשחרר את איטליה מעולה של אוסטריה. באותה תקופה הייתה איטליה מחולקת למספר מדינות קטנות וחלשות. מציני ביקש לאחד מדינות אלו תחת מרותה של ממשלה מרכזית. ב-1820 הצטרף אל ה"קרבונארי", תנועה ששמה לעצמה מטרה לאחד את איטליה. הוא פעל באומץ לב ובמרץ להגשמת מטרתו ועל פעילותו זו הוגלה מאיטליה. שנים רבות הוא חי בגולה, בין היתר בצרפת, בשווייץ ובאנגליה. ב-1830 היה עד למהפכת יולי (שכשלה), אך הוא קיבל ממנה השראה וכתב את "איטליה הצעירה". הוא התאכזב מן ה"קרבונארי", שסבר כי אינם מגשימים את שאיפתם, וב-1831 ארגן מפלגה קטנה - "איטליה הצעירה", במגמה לאחד את איטליה. הוא תכנן עם אנשי התנועה את המרידה בפיימונטה ואת הפלת בית סבויה, אולם שני הניסיונות נכשלו.
במהפכות "אביב העמים" ב-1848, היה ממובילי המאבק, ולאחר שנכשלו עקב אי תמיכה ממלכים וממלכות שכנות, יצא עם תומכיו להשיג תמיכה. הוא השיג את תמיכתו של נפוליאון השלישי (מנהיג צרפת באותה עת) ושל ויטוריו אמנואלה השני (מלך פיימונטה-סרדיניה).
בימיו האחרונים ניסה להפריד את הדת מן המדינה באיטליה. הוא נפטר ב-10 במרץ 1872 בפיזה, בבית משפחת רוסלי, קרובי משפחתו של קרלו רוסלי, תחת השם ג`וזף בראון (Joseph Brown). בהלווייתו בג'נובה לקחו חלק למעלה מ-100,000 איש.
תפיסתו הלאומית
מציני תרם להתפתחות הגדרת הלאומיות. לתפיסתו, הלאום מהווה אמצעי למימוש עצמי של הפרט. הוא ראה בגבולות בין הלאומים תופעה טבעית-דתית, ומסעות כיבוש מעבר לגבולות אלו נוגדים את רצון האל. מציני דיבר על הלאום כמעין משפחה בעלת קשר דם, שלה ערכים, שפה, מטרות משותפות, ואף תפקיד מוגדר בהתפתחות ההיסטורית האנושית. אומה, לפי מציני, היא אהבת המולדת. הוא דיבר על הקשר בין האדם לבין האדמה עליה הוא נמצא, המכוננת את זהותו. הוא תקף את תפיסת ה"לאומיות הבדלנית" לפיה עם רואה את עצמו כלאום, אך שולל מעם אחר את זכותו לשייכות ללאום.
לתפיסתו הייתה השפעה על תנועות לאומיות רבות, כולל הוגים בתנועה הציונית ובניהם זאב ז'בוטינסקי.
משקע (גאולוגיה)
בגאולוגיה, משקע (בלועזית: סֶדימֶנט) הוא חומר לא מלוכד המצטבר על פני היבשה ועל קרקעיתם של מקווי מים. משקעים מכילים חלקיקים בגדלים שונים, שמקורם בפירוק של סלעים קודמים או בחומרים אורגניים. התלכדות והתגבשות של המשקעים יוצרת סלעי משקע.
הרכב המשקע נובע מהרכבם הכימי והמינרלוגי של הסלעים מהם נוצר.
גודל החלקיקים
חלקיקי המשקע ממוינים לפי גודלם:
החלקיקים ואופני ההובלה שלהם:
מקור המשקעים
החומרים היוצרים משקעים נובעים ממקורות מגוונים:
משקעים קלאסטיים
משקעים קלאסטיים או דטריטיים מורכבים מתוצרי פירוקם של סלעי יסוד פלוטוניים וגעשיים, סלעים מותמרים וסלעי משקע. משקעים אלה – מהם נוצרים סלעים דוגמת אבן חול וטוף געשי – נחלקים ל-3 קבוצות משנה, על פי גודל החלקיקים:
משקעים כימיים
משקעים אלה נובעים משקיעת חומרים מתוך תמיסות. חומרים אלה מתגבשים למינרלים יוצרי סלע דוגמת הליט וגבס, המצטברים ויוצרים סלעי התאדות.
משקעים ביוגניים
משקעים אלה מורכבים מחומרים אורגניים שמקורם בשרידי צמחייה ובעלי חיים. החומרים האורגניים מתפרקים או נותרים בשלמותם ויוצרים סלעי משקע דוגמת אבן גיר וקירטון ושוניות.
מקורות חוץ-ארציים
משקעים אלה נוצרים מחלקיקים בגדלים שונים שמקורם מחוץ לכדור הארץ. חלקיקים אלה עשויים להיות גדולים מאוד – דוגמת מטאוריטים, או קטנים מאוד – דוגמת אבק.
אזורי השקעה
משקעים עשויים להצטבר במקום בו נוצרו, או להיות מובלים ממקומות מרוחקים ולהצטבר בסוף דרכם.
משקעי מערות
במערות מצטברים ספלאותמים (speleothems) – משקעים קלציטיים או ארגוניטיים השוקעים מתוך מים בחללים קרסטיים. משקעים אלה מתקשים ויוצרים בחלל המערה נטיפים וזקיפים.
משקעים נהריים
משקעים אלה מובלים לנהרות ונחלים ומצטברים לאורך אפיקיהם או במוצאם. בהיערמם הם יוצרים מגוון של מבנים גאומורפולוגיים:
משקעים קרחוניים
תוצרי הפירוק של סלעים עשויים להילכד בקרחון ולנוע עמו למרחק גדול. גודל החלקיקים הנישאים על ידי הקרחון עשוי לנוע בין גרורות לבין חרסית. בשולי הקרחון ובחזיתו נערמים השברים הקלאסטיים למורנות – תלוליות מוארכות של שברי סלעים בהתמיינות גרועה – שברים בגדלים שונים מעורבים זה בזה. מהצטברות והתמצקות של משקעים קרחוניים נוצרים סלעי טיליט (Tillite).
סלעים בודדים עשויים להינתק מסביבת היווצרותם ולהינשא על ידי הקרחון למרחק רב. אלה נקראים סלעים תועים (erratic blocks) ונמצאו באזורים שעוצבו על ידי קרחונים, דוגמת הרמות המחורצות.
משקעי הפשרה
כאשר מפשירים מי הקרחון, שוקעים מתוכם השברים הסלעיים תוך התמיינות טובה – החלקיקים מסתדרים על פי גודלם: הגדולים בתחתית והקטנים מעליהם.
תהליכים
במשקעים מתקיימים שלושה סוגים של תהליכים: תהליכים ראשוניים התורמים להיווצרותם, תהליכים המובילים ומסיעים אותם ממקום היווצרותם למקומות אחרים ותהליכים מאוחרים היוצרים מהם סלעים.
תהליכים יוצרים
משקעים נוצרים מצירוף של תהליכים:
הובלה
ממקום היווצרותם נסחפים המשקעים למקומות אחרים באמצעות רוחות, זרמי מים בים וביבשה, קרחונים ומי הפשרתם. במהלך הסעתם חלים במשקעים תהליכי משנה:
תהליכים מגבשים
לאחר היווצרות המשקעים מתקיימים בהם תהליכים מגבשים הנקראים דיאגנזה (diagenesis). תהליכים אלה גורמים להתקשות המשקע וכוללים: הידוק ודחיסה – לחצים המופעלים על המשקעים ביבשה ובים גורמים ללחיצתם ולאחיזת הגרגרים זה בזה. מילוּט – תמיסות החודרות למשקע מתקשות ויוצרות מעין מלט המאחד את הגרגרים לסלע.
פעולה (תנועת נוער)
פעולה היא מפגש מתוכנן של המדריך עם חניכיו. לרוב מתקיימת הפעולה בתוך מסגרת שבועית קבועה מראש ומהווה את היחידה הבסיסית של הפעילות בתנועת הנוער, בארגון הנוער או במסגרת אליה שייכת הקבוצה.
בניית הפעולה היא תהליך מורכב הכולל בחירת מטרות, אמצעים ושיטות תוך התחשבות בגיל הקבוצה, התנאים הפיזיים ועוד. הפעולה מיועדת לענות על צורכי החניך, במישור האינטלקטואלי, הרגשי, בחלק מהתנועות גם הדתי וכמובן החברתי. החניך מקבל מהפעולה תחושה של שייכות (לכן ימנע המדריך ממשחקים בהם חלק מהמשתתפים מוצאים מהמשחק). הוא לומד דברים חדשים אם באמצעות דיון או חוויה רגשית.
נושא הפעולה
נושא הפעולה יבחר לרוב על פי מוגדר במערך הפעולות שתכנן המדריך או שהוכתב על ידי מסגרת הפעילות. יש חשיבות רבה לכך שהנושא יהיה רלוונטי לחניכים ושיהיה להם עניין בו. לרוב, יקבע נושא הפעולה לאור ערכי המסגרת, למשל, צדק חברתי, "מנהיגות", "התנדבות", או על פי צורכי הקבוצה ומצבה החברתי, כמו "גיבוש" או "מיקום היחיד בחברה".
המדריך לומד את הנושא הפעולה ומכיר אותו על בוריו לפני בניית הפעולה. מסיבה זו נהוג בתנועות הנוער להעביר סדנאות מעמיקות למדריכים לפני כל קבוצת פעולות המוכללות במערך פעילות אחד.
המטרה והיעדים
הגדרת המטרה ממקדת את המדריך בהכנת התהליך ומסייעת בידו לבחור באמצעי הטוב ביותר להעברתה. יש להבחין בין מטרות שהן כלליות ומגדירות בצורה רחבה את הכוונה שעומדת מאחורי הפעולה, לבין היעדים המציינים תוצר ברור אותו ניתן לבחון בראי התוצאה. המטרות והיעדים מתייחסים לרוב לחוויית החניך כמו בדוגמאות הבאות:
יצירת תהליך
הפעולה מהווה תהליך בעל מאפיינים קוגניטיביים, חברתיים, רגשיים או פרקטים המיועדים להשיג את המטרה ויוצרים סדר התפתחותי של שלבים במהלך הפעולה. בשל כך הסדר של הפעילויות במשך הפעולה הוא משמעותי ביותר.
לדוגמה, בפעולה בנושא "התנדבות" יחווה החניך עיוורון באמצעות תנועה בחלל עם כיסוי עיניים ולאחר החוויה יחשף החניך למידע אודות בעיות נגישות לעוורים. בסיום הפעולה יציע החניך פתרונות ודרכים להשיגן (עצומה, מכתב או סיוע).
מסגרת הפעולה
בתכנון מבנה הפעולה צריך המדריך לקחת בחשבון מספר משתנים מהותיים לבניית הפעולה:
מבנה הפעולה
מבנה הפעולה מבוסס על השלבים של התהליך הרצוי. לכל שלב מתאימים הפעלה המבוססת על מתודה. לכל הפעלה מגדיר המדריך את אופן חלוקת הקבוצה, בחירת מתנדבים וכל פרט אחר. כמו כן, יגדיר המדריך את האביזרים הדרושים לפעולה, אורחים בפעולה, חלוקת הזמנים, ובמידה ויש יותר ממדריך אחד – גם את חלוקת התפקידים בין המדריכים.
אלקמנה
אַלְקְמֵנֵה (ביוונית: Ἀλκμήνη) הייתה אימו של הרקולס במיתולוגיה היוונית.
רקע
אלקמנה היא בתם של אלקטריאון (מלך מיקנה ובנו של פרסאוס) ואנקסו. היא הייתה נשואה לאמפיטריאון. נאמר שפניה ועיניה הכהות היו מקסימים כשל אפרודיטה והיא כיבדה את בעלה יותר מכל אישה לפניה. הסיודוס מתאר אותה כבת התמותה הכי גבוהה, יפה וחכמה.
לידתו של הרקולס
זאוס חשק באלקמנה ולכן התחזה לבעלה אמפיטריאון שחזר מוקדם מהמלחמה והכניס אותה להריון. מאוחר יותר חזר אמפיטריאון מהמלחמה, והוא גם כן הכניס אותה להריון כך שהיא הייתה בהריון עם תאומים. בלילה שבו עמדה אלקמנה ללדת, הרה, ששנאה את הרקלס מפני שהיה פרי בגידת זאוס, גרמה לזאוס להישבע שהילד שיוולד באותו לילה לשושלת פרסאוס יהפוך למלך. זאוס נשבע והרה דאגה לעכב את לידת תאומי אלקמנה ודאגה שאמו של אוריסתאוס, שגם היה לשושלת פרסאוס, תלד מוקדם, כך שאוריסתאוס נהיה מלך.
מותה
לאחר מות אמפיטריאון התחתנה אלקמנה עם רדמנתיס בן זאוס ואירופה, וחיה איתו בגלות בבויאוטיה. יש שתי גרסאות באשר למות אלקמנה. אנשי מגארה סיפרו, שאלקמנה הלכה מארגוס לתבאי שבבויאוטיה ומתה במגארה. הדעות נחלקו היכן לקבור אותה, חלק רצו להחזיר את גופתה לארגוס וחלק רצו לקבור אותה ליד בעלה לשעבר אמפיטריאון וילדי הרקלס. לבסוף האורקל מדלפי קבע שהיא תיקבר במגארה. על פי גרסה אחרת הפכה אלקמנה עם מותה לאבן.
זריעה
זריעה היא הטמנת זרעים בקרקע על מנת שיגדלו מהם צמחים.
היסטוריה
בימי קדם הייתה הזריעה נעשית בצורה ידנית: הזורע היה עובר בשדה עם שק זרעים, ומפזר את הזרעים ביד בצורה אחידה. בשלב ההתפתחותי הבא, היה הזורע נושא מעין תיק עם חור, דרכו היו נופלים הזרעים מעצמם תוך כדי הליכה. יותר מאוחר נכנסו לשימוש מזרעות המחוברות למחרשה, גם אלו היו מעין כלי עם חור דרכו נפלו הזרעים. מזרעות אלו היו זורעות מיד אחרי החריש, שהתבצע על ידי בעלי חיים.
בעידן המודרני
כיום זורעים במזרעות חדישות ("דריל") הנמשכות על ידי טרקטור. מזרעות אלו עוקבות אחר גובה הקרקע בכל נקודה, פולחות את האדמה, זורעות מספר רב של שורות בו זמנית, מפזרות דשן מיד עם הזריעה ומכסות את הזרעים תוך שהן מקפידות על גובה כיסוי אחיד.שיטת זריעה נוספת היא זריעה בהתזה, ללא צורך בפליחה מוקדמת ובכיסוי הזרעים בעפר. בשיטת הזריעה בהתזה מתיזים על הקרקע עיסה של מים וסיבי תאית ועץ בתוספת דשן כשבתוכה זרעים, הזרעים נובטים בתוך העיסה ומשתרשים לקרקע. שיטה זו נפוצה בעיקר בזריעת צמחים מונעי סחיפה, על גדות נחלים ועל חולות נודדים.
פעולות מקדימות
לזריעה יש להקדים מספר עיבודים:.
שתילה
צמחים מסוימים נזרעים במשתלה ולא בשטח. זורעים את הזרעים בעציצים קטנטנים, בתוך תערובת קרקע נקייה ומאווררת, ומנביטים אותם בתנאים מבוקרים. את השתילים המוכנים מוכרים לחקלאי, השותל אותם בשטח.
יתרונה העיקרי של הזריעה בשטח על פני שתילה, הוא בכך שהיא זולה - ההובלה של החומר לשטח והעבודה שלא כוללת חפירת בורות. לזריעה בשטח יש גם מספר חסרונות, כגון רגישותם של הנבטים הצעירים לחום ויובש, או ללחות גבוהה מידי בקרקע - בעיות הנחסכות בזריעה במשתלה.בעצים רבים אין אפשרות להשתמש בזריעה כלל, אם מחמת תכונות הזריעים שלעיתים מצמיחים עצים ננסיים או עקרים, ואם מחמת היות העץ דו ביתי (הפריחה הזכרית והנקבית על עצים נפרדים - כך שעצים מסוימים אינם נותנים פירות), והזריעה תגרום לכך שכמחצית העצים יהיו עצים זכריים.ישנם עצים מסוימים שהזריעים נותנים בהם תכונות שתלניות טובות, או עמידות לתנאים קשים. במקרים אלו מקובל להרכיב ענפים של עץ שתכונות הפרי שלו רצויות, על כנות של זריעים.
ביהדות
מלאכת הזריעה הייתה מהמלאכות העיקריות בימי קדם. הזריעה היא סמל ההשקעה לטווח הרחוק, ופסוקים ופתגמים רבים נכתבו ברוח זו, כגון: "הזורעים בדמעה, ברינה יקצורו".
הלכות רבות ביהדות קשורות בה, כגון:
היירם בינגהאם הרביעי
היירם "הארי" בינגהאם הרביעי (באנגלית: Hiram Bingham IV; 17 ביולי 1903 – 12 בינואר 1988) היה דיפלומט אמריקאי ששירת כסגן הקונסול האמריקאי במרסיי שבצרפת, בשנותיה הראשונות של מלחמת העולם השנייה. בניגוד להוראת הממונים עליו במחלקת המדינה ובשירות החוץ, הוא סייע לרשת ההצלה בראשות חסיד אומות העולם וריאן פריי, בעיקר באמצעות הנפקת אשרות למספר רב של יהודים ואינטלקטואלים נרדפי המשטר הגרמני, כדי לעזור להם להימלט מציפורני הנאצים.
ההיקף המדויק של תפקידו של בינגהאם בהצלה שנוי במחלוקת. האם היה שותף של ממש לרשת ההצלה של פריי, או שרק אהד אותה וסייע לה מהצד? נוסף על עובדות מעשיו בצרפת, גלשה המחלוקת גם להיבטים מפוקפקים באישיותו של בינגהאם עצמו, דבר שמטבע הדברים הלהיט את הוויכוח הציבורי בעניינו.
משפחתו וילדותו
בינגהאם נולד למשפחה מיוחסת מהחוף המזרחי של ארצות הברית. הוא היה השני משבעת בניהם של היירם בינגהאם השלישי, מי שהיה מושל קונטיקט, סנאטור וארכאולוג ידוע, ואלפרדה מיטשל, יורשת חברת התכשיטים טיפאני. סבו ואבי סבו (היירם בינגהאם השני והראשון), היו ראשוני השליחים המיסיונרים לממלכת הוואי.
בילדותו התגורר באחוזה בניו הייבן, קונטיקט. אביו עבד כמרצה באוניברסיטת ייל הסמוכה והמשפחה התקיימה ברווחה על קצבתה של אמו מההון המשפחתי. את ימי הקיץ נהגו לבלות בבית סבו, אלפרד מיטשל בסיילם, קונטיקט. כיאה למעמדם, למד בינגהאם הצעיר בבית הספר גרוטון היוקרתי ולאחר מכן בייל. את לימודיו בייל סיים ב-1925.
סידני שלדון
חייו
שלדון נולד בשיקגו להורים יהודים. הקריירה שלו החלה בשנת 1937 בהוליווד בתור עורך וכותב תסריטים בכמה סרטים. בזמן מלחמת העולם השנייה שירת בצבא, לאחר המלחמה החל לכתוב מחזות זמר לתיאטרון ברודוויי וכמו כן כתב תסריטים לאולפני MGM ול-אולפני סרטי פרמאונט.
היירם בינגהאם הרביעי
בשירות החוץ
בינגהאם עבד כמזכיר אזרחי בשגרירות ארצות הברית בעיר קובה שביפן. במקביל עבד שם כמורה במשרה חלקית. לאחר מסעות להודו ולמצרים הוא שב לארצות הברית ולמד משפטים באוניברסיטת הרווארד. עם סיום התואר עמד בהצלחה בבחינות הכניסה לשירות החוץ של ארצות הברית, בציון השלישי בטיבו מבין בני המחזור.
עם הצטרפותו לשירות החוץ הוא הוצב בבייג'ינג שבסין, שם שהה עד לראשית המהפכה הקומוניסטית. מסעותיו באסיה עוררו את עניינו בפילוסופיה ובדת של המזרח. הניסיון ליישב את אלה עם הדוקטרינה הנוצרית של משפחתו האדוקה זה דורות תפס מקום מרכזי בשארית חייו.
סידני שלדון
חייו
במשך השנים כתב שלדון לטלוויזיה, לקולנוע ולתיאטרון. ב-1947 זכה בפרס אוסקר עבור "The Bachelor and the Bobby-Soxer" ("הרווק ובת הטיפש עשרה"), ובפרס "טוני" עבור המחזמר Redhead. היה מועמד לפרס אמי על סדרת הטלוויזיה "אני חולם על ג'יני". ב-1948 השתתף בכתיבת התסריט של "מצעד הפסחא.
בשנת 1969 כתב שלדון את הרומן הראשון שלו שזיכה אותו בפרס אדגר. ספרו "מעבר לחצות" (1973) זכה לעמוד חודשים אחדים בראש טבלת רבי המכר של עיתון הניו יורק טיימס. וכמו כן עובד לסרט קולנוע בכיכובה של סוזן סרנדון.
היירם בינגהאם הרביעי
בשירות החוץ
ב-1934 הוא הוצב בלונדון, כמזכיר שלישי בשגרירות האמריקנית. שם פגש את רוז לוטון מוריסון מג'ורג'יה ואף ליווה אותה לארמון בקינגהאם, למפגש עם המלך. רוז הייתה לאשתו של בינגהאם ונולדו להם אחד עשר ילדים. הם היו נשואים חמישים ושלוש שנים (עד מותו של בינגהאם ב-1988) וזכו לראות למעלה מ-40 נכדים ונינים.
סגן הקונסול בצרפת
כאשר פלשו כוחות גרמניה הנאצית לצרפת באביב 1940 וכבשוה, הם השתלטו בעצמם על חלקה הצפוני של המדינה והותירו את חלקה הדרומי בידי ממשלת בובות, הלא היא צרפת של וישי. לממשלה זו לא היו הרצון או היכולת להגן על היהודים שבשטחה, או על נתינים גרמנים שברחו אליה קודם הכיבוש, והיו מבוקשים על ידי הנאצים. מטבע הדברים ביקשו אלה שחייהם בסכנה להימלט מצרפת, אך לשם כך היו זקוקים למדינה שתהיה מוכנה לקבל אותם. לחץ רב הופעל על ארצות הברית, בין השאר, להנפיק אשרות כניסה לנמלטים, כדי להצילם.
בפני מחלקת המדינה האמריקאית עמדו גם שיקולים אחרים: אנשיה היו מעוניינים להגביל ככל האפשר את ההגירה לארצות הברית, כמו גם לשמור על יחסים טובים עם ממשלת וישי. מסיבות אלו הורתה מחלקת המדינה לפקידיה, ובינגהאם ביניהם, שלא לסייע למאמצי ההצלה על ידי הנפקת האשרות המבוקשות.
למרות ההוראה מלמעלה, שיתף בינגהאם פעולה עם רשת ההצלה שניהל העיתונאי וריאן פריי, יחד עם ד"ר פרנק בון ואחרים. רשת זו הצילה יהודים רבים, בעיקר על ידי הברחתם לפורטוגל, משם יכלו להפליג לחוף מבטחים בארצות הברית. בין הניצולים בדרך זו היו מספר סופרים ואמנים מפורסמים, בהם ליון פויכטוונגר (מחבר "היהודי זיס"), פרנץ ורפל (מחבר הספר "ארבעים הימים של מוסה דאג") ואשתו אלמה מאהלר, היינריך מאן וגולו מאן (אחיו של תומאס מאן ובנו בהתאמה), מקס ארנסט, הצייר מארק שאגאל, אנדרה ברטון, אנדרה מסון, אוטו מאיירהוף, קונרד היידן, חנה ארנדט, הרב זלמן שחטר-שלומי והרב אהרון ליכטנשטיין.
עיקר תרומתו של בינגהאם למאמץ הייתה בהנפקת אשרות, אולם הוא לא הסתפק בכך. הוא התערב לטובת פריי אצל השלטונות, תוך כדי שימוש לא מוסמך בפריבילגיות הדיפלומטיות שלו. הוא סייע לפויכטוונגר להימלט ממחנה נאצי שבו הוחזק והחביא אותו בדירתו (שנהנתה מחסינות דיפלומטית מפני חיפוש) עד שהומצאו המסמכים הדרושים להבריחו מעבר לגבול. גם היינריך וגולו מאן עברו את הגבול יחד עם פויכטוונגר. תומאס מאן כתב לבינגהאם ב-27 באוקטובר 1940 והודה לו על "טוב לבו יוצא הדופן ועזרה שאין לה שיעור" בהצלת בני משפחתו.
שיטת הנפקת המסמכים
על מנת לעזור לפליטים לעבור את הגבול לא היה די באשרות הכניסה, שכן לרבים מהם לא היה דרכון, מכורח נסיבות בריחתם מארצות מוצאם והתהפוכות המדיניות של הזמן. כדי להתגבר על מכשול זה, הנפיק בינגהאם לחלק מהניצולים לא רק אשרה, אלא גם תצהיר חתום על ידו "במקום דרכון" המאשר את זהותם. תצהירים כאלה, הקרויים גם "דרכון ננסן", אפשרו למי שאיבדו את אזרחותם ודרכונם לעבור גבולות.
לאחר שהועבר מתפקידו
ב-26 באפריל 1941 העבירה מחלקת המדינה האמריקאית את בינגהאם מתפקידו בצרפת. ההעברה נמסרה במברק לקונסול מאת מזכיר המדינה קורדל הול, שציין בפירוש ש"העברה זו לא נעשתה לבקשתו או לנוחיותו" של בינגהאם. הרקע להעברה היה ההפרה המתמשכת של מדיניות מחלקת המדינה בעניין האשרות והסיוע לפריי. מברק מוקדם יותר, ששלח הול ב-18 בספטמבר 1940 למרסיי, הבהיר שאין לעודד את פעולותיהם של פריי ובון על מנת שלא לסכן את "יחסי הידידות" בין המדינות.
לאחר שעזב את צרפת נשלח בינגהאם לליסבון ואחר כך לארגנטינה. עד תום הקריירה הדיפלומטית שלו הוא לא קודם יותר בדרגה.
קורותיו בארגנטינה
בסתו 1941 הגיע בינגהאם לבואנוס איירס. בעודו שם הוא השתכנע שזהב נאצי הובא לארגנטינה בצוללות ושהנאצים נעזרים בפעולותיהם בארגנטינה לא רק בממשלה המקומית ובזו של פרו אלא גם בממשלת ארצות הברית. הוא שלח לממונים עליו תזכירים בנושא, אך אלו לא זכו להתייחסות.
הפרישה משירות החוץ
ב-1946 ביקש בינגהאם ממחלקת המדינה להעביר אותו חזרה לוושינגטון או לקונטיקט. לטענת משפחת בינגהאם המניע שלו להגשת הבקשה היה הרצון לחקור את המעורבות האמריקנית בפעילות הנאצית בגרמניה ובמקלט שמצאו נאצים שם (פעילות שלא הייתה לגמרי פרי דמיונו). אולם הגרסה הרשמית של מחלקת המדינה הייתה שהטיפול ב-11 ילדים הקשה עליו את החיים הדיפלומטיים בחוץ לארץ ולכן ביקש לחזור הביתה. על כל פנים בקשתו של בינגהאם נדחתה ובמקום העברה לוושינגטון הוצע לו תפקיד בהוואנה שבקובה. הוא דחה הצעה זו, שכן קובה לא הייתה אז יותר מ"שלולית", והתפטר מתפקידו.
לאחר פרישתו חזר בינגהאם לביתו בסיילם, קונטיקט, שם התגורר בארבעת העשורים הנותרים של חייו, עד מותו ב-1988. הוא לא פתח בקריירה אחרת לאחר התפטרותו (אחייניתו לוקרישה כתבה שהיא "אף פעם לא [הייתה] בטוחה מה הוא עשה עם הזמן שלו"). כתוצאה מהסתבכות כלכלית מסתורית הוא איבד סכום עתק של 100,000 דולר לאישה שהונתה אותו, אישה שלפי גרסת המשפחה הוא פגש ברכבת לאחר שובו לארצות הברית, אך לפי גרסה אחרת הייתה מאהבת שלו עוד בצרפת.
שנותיו האחרונות
בשנותיו המאוחרות התדרדר בינגהאם לרעיונות ואמונות שלא כיבדו את נעוריו. הוא היה משוכנע שתשעה אנשים, ראשי המערכת הבנקאית העולמית, מנהלים את העולם ומכתיבים למחלקת המדינה את מדיניותה. כמה מהתשעה, כך האמין, הם יהודים ומדינת ישראל מתקיימת בזכות ההגנה החזקה שהם מעניקים לה. בנוסף הוא החל להאמין שזוועות השואה הוגזמו ונופחו על מנת לגייס תרומות למדינת ישראל.
כמעט ואין להאמין שרעיונות עיוועים אלה יכלו לעלות בדעתו של מי שחווה את רדיפת היהודים בזמן אמת וראה אותה במו עיניו. בנו ביל הסביר שמאחוריהם עמד הצורך להאשים מישהו באכזבה שחש כתוצאה מאובדן הקריירה שלו. בינגהאם חש "נאמנות חזקה לאביו [שהחזיק בדעות אנטישמיות קיצוניות], למעמדו [כלומר לקהילה האריסטוקרטית של מזרח ארצות הברית שבתוכה גדל] ולישו". על כן לא נותר לו אלא להטיל את האשמה ב"אחר" שגילמו היהודים. את התפקיד ששיחקה אמונתו הנוצרית ביחסו ליהודים ניתן ללמוד מכך שלאחייניתו לוקרישיה, שנישאה ליהודי, הוא אמר שהוא דואג לגורל "נשמתה הנצחית" בשל כך. כל אלו ביחד תרמו להתפתחות הרעיונות האנטישמיים שלו, שהגיעו כאמור עד כדי הכחשת שואה.
מאבק המשפחה להכרה
בינגהאם לא הזכיר כמעט את מעשיו במרסיי בחייו. אם עלה הנושא, היו הוא או אשתו רוז פוטרים אותו בהצהרה ש"הוא לא עשה שום דבר לא חוקי". שש שנים לאחר מותו מצא בנו ביל בין ניירותיו ערמת מסמכים מימי וישי, שחשפו בפניו את פרטי הנפקת האשרות וההצלה. בין המסמכים היו מכתבי תודה מעשרות ניצולים.
בעוד שאח אחד החל לחקור את תולדות האב במטרה לכתוב ספר, פתח אח אחר, רוברט קים בינגהאם, יחד עם צאצאים אחרים משבט בינגהאם, במסע שכנוע תקשורתי ופוליטי, במטרה הכפולה, להביא את רשות הדואר של ארצות הברית לכבד את זכר אביו על בול, ואת יד ושם להכיר בו כחסיד אומות העולם.
הקמפיין החל ב-1998 ונמשך מאז. מכתבים נשלחו לסנאטורים כג'ו ליברמן וכריס דוד, והם בתורם כתבו מכתבים לוועדה של הדואר שתפקידה לקבוע מי יונצח על בול. לבסוף הוכתרו מאמצי המשפחה בהצלחה: ב-30 במאי 2006 יצא לאור בול הזיכרון המבוקש, כחלק מסדרה בת שישה בולים המנציחים שישה דיפלומטים אמריקאים ראויים לציון. עוד קודם לכן, ב-2000, הכיר בו האו"ם כ"דיפלומט צדיק" (righteous diplomat) וב-2002 הייתה זו מחלקת המדינה האמריקאית שהכירה בטעות שעשתה היא בעצמה, למעלה משישים שנה קודם לכן. משפחתו של בינגהאם קיבלה אז בשמו ממזכיר המדינה קולין פאוול מדליה מיוחדת על "התנגדות מועילה" (constructive dissent), שהפגין כשהפר את הוראות הממונים עליו וסייע להצלה.
מאבק נגדי וויכוח ציבורי
לא הכול ראו בעין יפה את ההכרה המאוחרת בבינגהאם כגיבור וכמציל. אתר בשם "רשת ניצולי שואה" (Holocaust Survivor's Network) החל ב-2003 לעסוק בנושא בינגהאם מהצד הנגדי. טענותיהם המהותיות כנגד ההכרה בבינגהאם הן: כמו כן הועלו באתר האשמות בעלות אופי אישי יותר לגבי אופיו ויושרתו של בינגהאם. דוגמה אחת להבדל בין נקודות המבט השונות היא זו: ביל בינגהאם כתב בעיתון אנגלי שאחד ממקומות המפגש שבהם נועד אביו עם אנשי רשת ההצלה היה בית בושת, שנבחר למטרה זו משום ששם יכלו לשוחח בביטחון יחסי. ב"רשת ניצולי שואה" סבורים כי בינגהאם ביקר בבית הבושת מסיבות פחות הרואיות.
בסופו של יום המרחק בין הגרסאות אינו רב, בכל הנוגע לעובדות הבסיסיות של הפרשה: שבינגהאם (בדומה לדיפלומטים מארצות אחרות, שהידוע שבהם הוא ראול ולנברג) הנפיק אשרות כניסה לארצות הברית, שאשרות אלו עזרו לרבים להימלט, ושפעולותיו אלו היו מנוגדות להוראות הממונים עליו (גם אם לא בלתי חוקיות). ההבדל המהותי היחיד שעולה מהשוואת הגרסאות, הוא שמשפחת בינגהאם טוענת שהיירם בינגהאם שילם מחיר אישי כבד על חלקו בהצלה, שכן איבד את הקריירה שלו, בעוד ש"רשת ניצולי השואה" תולה את התפטרותו בסיבות אישיות ואחרות.
את הספקות לגבי תפקידו החיובי של בינגהאם בסיוע לרשת ההצלה הפיג וריאן פריי בעצמו. בספר זיכרונותיו כתב פריי על בינגהאם ש:
אף על פי שתרומתו למאמץ ההצלה הסתכמה על פי רוב במתן האשרות, אין זו פעולה של מה בכך. בטקס שערך האו"ם אמר חתן פרס נובל לשלום אלי ויזל על פועלם של עשרת הדיפלומטים שכובדו, ובינגהאם ביניהם:
ב-7 במרץ 2005 כתב ארגון "יד ושם", לאחר סיום דיוני הוועדה המעניקה את תואר "חסיד אומות העולם" בעניין, למשפחת בינגהאם והביע את הערכתו ל"נטייה הידידותית" של סגן הקונסול בינגהאם כלפי המבקשים להגר, ל"נטייה ההומניטרית" שלו ולמאמציו להשיג את האשרות עבורם. יד ושם הגדיר את פועלו של בינגהאם כ"התנהגות חיובית". אולם מהמכתב משתמע שהוועדה החליטה לא להעניק את תואר ה"חסיד" לבינגהאם.
החלטותיה של ועדה זו אינן מנומקות בפומבי, אך הקריטריונים להענקת התואר ידועים, ונראה כי בינגהאם לא עומד באחד מהם, מאחר שבפעולותיו לא היה מעורב סיכון עצמי. אין לדעת באיזה מידה השפיעו הפרסומים אודות נטיותיו האנטישמיות המאוחרות של בינגהאם על ההחלטה.
ההיבט המוסרי של הוויכוח
אף ששתי הגרסאות קרובות האחת אל השנייה בכל הנוגע לעובדות, ואף שגם מתנגדי בינגהאם ב"רשת ניצולי השואה" קובעים לבסוף שהוא היה "איש טוב בזמנים רעים", הרי תהום פעורה בין הצדדים לגבי מספר שאלות מוסריות העולות מהפרשה:
אתר "רשת ניצולי השואה" ועורכו ק.ק. בראטמן הביע דעה לא רק על בינגהאם, אלא גם על אחרים אשר לגביהם עלתה השאלה של גבורה בימי השואה. ראויה לציון היא עמדתו לגבי מוסד "יד ושם", אשר את חוקריו הוא מכנה "מקצוענים סוג ג'", ובו הוא רואה "עלבון להיסטוריה, לקורבנות השואה ולרוב גדול של הניצולים".
אנרי השלישי, מלך צרפת
אנרי השלישי (בצרפתית: Henri III; 19 בספטמבר 1551 – 2 באוגוסט 1589) בן לשושלת ולואה, מלך על צרפת מ-30 במאי 1574 עד מותו.
ביוגרפיה
היסטוריונים מוצאים תיעוד לעדויות כי אנרי השלישי קיים יחסי מין במקרים שונים הן עם נשים והן עם גברים, ולא טרח להסתיר עובדה זו.
בתקופת מלכותו של אנרי השלישי נמשכו מלחמות הדת בצרפת בין קתולים לבין הוגנוטים (פרוטסטנטים צרפתיים). במלחמת הדת החמישית התחולל בחבל שאמפאן קרב דורמאן (10 באוקטובר 1575), שבו אנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה קרא לעזרתו צבא פרוטסטנטי מגרמניה שאיים על פריז, מה שאילץ את המלך אנרי השלישי לחתום על צו בוייה (6 במאי 1576) שלפיו זכו ההוגנוטים בשליטה מדינית וצבאית בשמונה ערים.
פרנסואה, אחיו הצעיר של המלך, קשר עם אנרי מלך נווארה ההוגנוט שנשא ב-1572 את אחותם, לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת, קשר שמטרתו הייתה לתפוס את השלטון. אמו, קטרינה דה מדיצ'י, גילתה את הקשר וגרמה למעצרו. אך אחיו המלך סלח לו והוא הושם תחת מעקב בחצר המלכות. ב-1576 הוא נמלט מפריז, מה שגרם למהומה כאשר ההוגנוטים התלכדו סביבו. חידוש מלחמות הדת שיחק לידיו של פרנסואה, והמלך נאלץ להתפייס עמו. הוא תפס שוב את מקומו בחצר המלכות, זכה בתואר דוכס אנז'ו ולקח חלק בשיחות שהובילו לויתורים להוגנוטים באמצעות צו בוייה. ויתורים אלה נתקלו בהתנגדות מצדם של הקתולים בראשות מנהיגם אנרי הראשון הדוכס מגיז שייסדו את הליגה הקתולית, כדי לחדש את המלחמה בהוגנוטים.
מלחמת הדת השישית פרצה כתוצאה של צו בוייה. המלך אנרי השלישי השיב לעצמו את השליטה במספר ערים שהיו בידי ההוגנוטים. הוא נאלץ לחדול מפעולתו הצבאית בגלל חוסר אמצעים, אך חתם על שלום ברז'ראק שלפיו בוטלו חלק מהזכויות שהוענקו להוגנוטים (17 בספטמבר 1577). מלחמת הדת השביעית הייתה מלחמה קצרה שהוכרזה על ידי חלק של ההוגנוטים, שכתוצאה ממנה השיבו לעצמם את השליטה בשש ערים (שלום פלקס, 26 בנובמבר 1580).