cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אשוח
מאפיינים
האשוח מהווה מזון טבעי למספר זחלי פרפרים ועשים, אשר מתקיימים עליו עד לגלגולם.
מבחינה גנטית, האשוח קרוב יותר לארז מאשר לאורן.
אשוח דאגלס, על אף שמו, אינו אשוח אמיתי, ומשויך טקסונומית לסוג נפרד הקרוי צוגנית (Pseudotsuga), הכולל חמישה מינים.
תפוצה
אשוחים נפוצים באירופה, אסיה וחלקים מצפון אמריקה וצפון אפריקה. הם אינם סוג מצוי בישראל. האשוח צומח לרוב באדמה גבוהה, על גבעות וצלע הר.
המין הגדל באגן מזרח הים התיכון נקרא אשוח קיליקי (Abies cilicica), המצוי בהרים של דרום טורקיה ולבנון. המין ככל הנראה גדל בחרמון בעבר יחד עם ערער ברושי, אך נכחד עקב כריתה. ישנן עדויות שגדל בתקופות קדומות בהרי ארץ ישראל.
שימושים נפוצים
מרבית מיני האשוח אינם מתאימים כעץ לנגרות, אך לעיתים עיסת תאית מקליפת האשוח משמשת בעץ לבוד.
רוב השימוש לעץ הוא כקישוט לגנים (במיוחד המין אשוח קוריאני) וכעצי חג מולד. ענפיהם הרבים ופקעות המחטים שלהם מאפשרות תליית קישוטים רבים בקלות, והיותם לא נשירים מפחיתה את הלכלוך בהכנסתם לבית.
מינים
שמות המינים המנויים מטה הם תרגומים מקורבים של השמות האנגליים. היות שהאשוח אינו סוג עץ הנפוץ בישראל, לא לכל המינים שם עברי רשמי.
לא כל המינים מובאים מטה, אלא רק מספר מהקבוצות הנפוצות באמריקה ובאירופה. לרשימה המלאה, ראו את הערך באנגלית.
ארסינואי הראשונה
ארסינואי (ארסינואה) הראשונה (ביוונית: Αρσινόη; 305 לפנה"ס – לאחר שנת 248 לפנה"ס) הייתה נסיכה ממוצא מוקדוני ותסלי, בתו של ליסימכוס מלך תראקיה ואשתו של המלך תלמי השני מבית תלמי.
קורות חיים
ארסינואי הייתה בתו השנייה והצעירה של ליסימכוס, שהיה שומר ראשו של אלכסנדר הגדול ולאחר מותו היה לאחד מהדיאדוכים וקיבל את השליטה על תראקיה, ואשתו הראשונה ניקאה המוקדונית. היו לה שני אחים בוגרים, אגתוקלס ואאורידיקה. אביה נשא בשנת 299 לפנה"ס את אחותו של תלמי השני, ארסינואי השנייה. אחיה, אגתוקלס, הוצא מאוחר יותר להורג על ידי אביו, לאחר שארסינואי השנייה האשימה אותו בקשירת קשר לרצוח את אביו.
סבה מצד אביה היה אגתוקלס מפֵּלָּה שבמוקדון, בן למעמד האצולה הגבוהה המקדונית, שהיה יועץ של פיליפוס השני מלך מוקדון וישב במועצותיו, ואילו סבה מצד אמה היה אנטיפטרוס, מצביא מוקדוני מתומכיו של פיליפוס השני ואלכסנדר הגדול. שמה של ארסינואי ניתן לה על שם אחת מסבותיה. שמותיהן של הסבות אינם ידועים. מעט מאוד ידוע על חייה בתקופה שלפני נישואיה.
בין השנים 284–281 לפנה"ס נישאה לתלמי השני והייתה אשתו הראשונה. הוא היה קרוב משפחה רחוק שלה מצד אמה. הנישואים ביניהם נערכו במסגרת הסכם ברית שנערך בין אביה ותלמי השני כנגד המלך סלאוקוס הראשון מבית סלאוקוס. באמצעות נישואיה היא הפכה למלכה במצרים התלמיית.
מנישואיה לתלמי השני נולדו לה שלושה ילדים. הראשון תלמי ששלט אחרי אביו כתלמי השלישי, בן בשם ליסימכוס, ובת בשם ברניקי, שנישאה בהמשך למלך הסלאוקי אנטיוכוס השני.
לאחר מותו של אביה ליסימכוס בשנת 281 לפנה"ס, התנהלו בתראקיה מאבקי ירושה. אשתו ארסינואי השנייה ברחה מתראקיה, נישאה לאחיה תלמי קרואנוס, ולאחר שהרג את שני בניה הצעירים, ברחה בשנת 279 לפנה"ס למצרים וביקשה מקלט אצל אחיה תלמי השני. בארמונו של אחיה היא המשיכה לרקום מזימות והאשימה את ארסינואי הראשונה בניסיון לרצוח את תלמי השני. הוא האמין לה והרשיע אותה בקשר נגדו. הוא התגרש ממנה והיגלה אותה לקופטוס (Coptos, היום קיפט) במצרים העליונה. בשנת 277 הוא נשא את ארסינואי השנייה לאישה, ולאחר מותה בשנת 270 לפנה"ס, ילדיה של ארסינואי הראשונה נחשבו כילדיה של השנייה.
ארסינואי הראשונה חיה בגלות במשך 20 שנים. בהיותה אשתו לשעבר של מלך מצרים, היא חיה בפאר רב בגלות והייתה בעלת סמכות. בנה תלמי ירש את אביו לאחר מותו.
ארכאולוגיה
בעיר קיפט (Qift), אליה הוגלתה ארסינואי, נמצאה אסטלה המתייחסת לארסינואי הראשונה. האסטלה היא של סנו-שר שהיה סוכן של ארסינואי הראשונה. האסטלה מספרת עליה בהיותה בגלות, היא נקראת שם "אשתו של המלך", אבל שמה אינו מוקף בכרטוש מלכותי כמקובל לגבי מלכות מצריות.
ממצא ארכאולוגי נוסף המתייחס לארסינואי היא כתובת מצובה, כתובת פיניקית שנמצאה במצובה, ומתייחסת לארסינואי ולתלמי השני, הוריו של תלמי השלישי, כ"האלים האחים".
ארסינואי מוזכרת גם בכתובת שנמצאה בלפטוס בקפריסין המתוארכת לשנת מלכותו ה-11 או ה-12 של תלמי השני. הכתובת עוסקת בקורבן שהנהיג יתנבעל (Yatonba'al) מטעם 'היורש הלגיטימי ואשתו'.
אמיל אמבמבה
אמיל ברטרנד אמבמבה (בצרפתית: Émile Mbamba; נולד ב-27 באוקטובר 1982 ביאונדה), הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
אמבמבה נולד בקמרון והחל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון ההולנדי ויטסה ארנהם, שם שיחק ארבע שנים. בשנת 2004 הגיע לישראל ושיחק במכבי תל אביב ומכבי פתח תקווה. בשנת 2006 עבר לשחק בקבוצת ויטוריה סטובאל מפורטוגל.
כאשר עבר בשנת 2007 למועדון ארמה מלאנג, נתלו באמבמבה ציפיות להביא ניסיון אירופאי לליגה האינדונזית, כיוון שהוא אחד מהשחקנים היחידים בליגה ששיחקו אי פעם בליגת האלופות. אמבמבה כבש את שערו הראשון לטובת ארמה מלנג ב-9 בספטמבר 2007. לאחר שנתיים בקבוצה עבר לשחק בקבוצה הקוריאנית מהעיר טגו, ולאחר חצי שנה בקבוצה זו חזר לשחק באירופה כאשר חתם בבוטב פלובדיב מליגת העל הבולגרית. לאחר מכן שיחק גם במקסיקו ובשנת 2011 חזר לשחק באינדונזיה.
עלי שק'אר פאשקאי
עלי שק'אר פאשקאי (Ali Sheqer Pashkaj) הוא חסיד אומות העולם אלבני (הוכר בטקס ב-2002).
חי בפוקה שבצפון אלבניה והחזיק בחנות מכולת, היחידה באזור. הוכר כחסיד אומות העולם לאחר שהציל יהודי שהוסע יחד עם אסירים אלבניים בדרכם לעבודות פרך, כשהיהודי אמור היה להרצח בדרך. עלי, דובר גרמנית, הזמין החיילים הגרמניים לשתות בחנותו והשקה אותם לשוכרה, מילט היהודי, יהושע ברוכוביץ' (לימים רופא שיניים במקסיקו). החיילים, בזעמם, איימו להוציא את עלי להורג אם לא יסגיר היהודי הנמלט, וכן לשרוף הכפר - אך עלי סירב וטען לחפותו. החיילים המשיכו בדרכם עם יתר האסירים, ועלי כלכל והסתיר את היהודי בביתו עד תום המלחמה, שנתיים לאחר מכן, תוך שהוא מסתיר זאת משאר אנשי הכפר.
סיטי ג'ורנל
סיטי ג'ורנל (באנגלית: City Journal) הוא כתב עת רבעוני המוצא לאור בעיר ניו יורק על ידי מכון מנהטן לחקר מדיניות- קבוצת חשיבה (think tank) שמרנית שבסיסה בניו יורק, כתב העת מאופיין בקו ניאו שמרני.
מאמרי בכתב העת כוללים ניתוח סוגיות עירוניות (אורבניות) בעיקר מן העיר ניו יורק אך גם במטרופולינים אחרים בארצות הברית. מאמרים רבים בכתב העת תוקפים באופן עקבי את מדיניות הרווחה הליבראלית הנהוגה בערים הגדולות ומאשימים אותם ביצירת שכבה חברתית פרזיטית הגורמת לעליית הפשע והרחבת מעגל העוני. בנוסף כתב העת תוקף בהקשר האורבני את המיסוי הגבוה, השחיתות והבזבוז במנהל המוניציפלי וליקויים באכיפת החוק, בייחוד אכיפת החוק בעברות אלימות ופגיעה בסדר הציבורי. בתקופה בה שימש רודולף ג'וליאני כראש עיריית ניו יורק היה כתב העת למשענתו האידאולוגית ברבות מן ההחלטות שקיבל ג'וליאני בתחום אכיפת החוק, מדיניות הרווחה, חינוך וייעול כללי של המערכת המוניציפלית.
פרט למאמרים בנושאים אורבניים מפורסמים בכתב העת מאמרים בנושאים לאומיים ובינלאומיים כגון יחסי ארצות הברית והעולם האסלאמי, דת ומדינה בארצות הברית, פמיניזם, ורפורמות ברפואה הציבורית. במאמרים אלו שומר כתב העת על הקו הניאו שמרני- גינוי אויבי ארצות הברית בעולם האסלאמי תוך כדי תמיכה בישראל, תמיכה במשפחה המסורתית על חשבון המשפחה החד הורית, תמיכה בשוק החופשי והתנגדות למיסוי יתר וסבסוד.
תחבורה ציבורית בקריות
מערך התחבורה הציבורית בקריות כולל קווי אוטובוס, רכבות, מטרוניות ומוניות שירות החולפים בערים קריית אתא, קריית מוצקין, קריית ביאליק, וקריית ים ובשכונה קריית חיים.
התחבורה הציבורית הזו כוללת קווים בין כל אחת מהקריות לחיפה, קווים הנוסעים החולפים בקריות, וקווים פנימיים הנוסעים בתוך הקריות.
עד קום מדינת ישראל
בשנות ה-30 הוקמה תחנה מרכזית בצומת קריית חיים שהיה צומת דרכים מרכזי באזור חיפה והצפון, וידוע גם בשם צומת הצריף. התחנה ניקזה אליה תחבורה ציבורית מרחבי הארץ, וממנה יצאו אוטובוסים לנקודות רבות. ב-1938 הוקם בתחנה צריפון ולאחר מכן צריף, ומכאן שמו העממי של הצומת "צומת הצריף". האוטובוס מקריית מוצקין היה מגיע לצומת הצריף ושם היו הנוסעים מקריית חיים וקריית מוצקין מתאחדים לאוטובוס אחד שהמשיך לחיפה.
בעקבות המרד הערבי הגדול ופגיעה בנוסעי אוטובוסים מהקריות בעת שעברו לחיפה, מוגנו האוטובוסים.
בדצמבר 1947 התאחד הקואופרטיב "חבר", שהיה הקואופרטיב הגדול ביותר באזור חיפה עם קואופרטיב "משמר המפרץ", שמיזג לתוכו את קואופרטיב זבולון בשנת 1942. לאחר האיחוד נקרא הקואופרטיב המאוחד בשם "שחר" (שירותי חיפה רבתי}.
מקום מדינת ישראל
בשנות ה-70 וה-80 נסעו אוטובוסים מכל אחת מערי הקריות לעבר חיפה. בשעות העומס בבוקר נסעו אוטובוסים להדר ואוטובוסים לתחנה המרכזית בבת גלים, ולאחר שעות אלה נסע קו אוטובוס מכל אחת מערי הקריות לתחנת בת גלים דרך שכונת הדר. עם פתיחת תחנת מרכזית המפרץ, קווי האוטובוסים מן הקריות סיימו בה את נסיעתם והנוסעים נאלצו להגיע לחיפה באמצעות אוטובוס נוסף. לצד האוטובוסים לחיפה פעל בקריות קו 53 שהיה קו ארוך ומתפתל ונסע בקריית חיים, קריית ים, קריית מוצקין וקריית ביאליק. קו זה פוצל לשלושה קווים אחרים ומהירים יותר שנוסעים בין הקריות.
אוטובוסים
לאחר פתיחת המטרונית בוטלו קווי האוטובוס מכל אחת מערי הקריות לתחנת מרכזית המפרץ. קויים מהקריות אשר מגיעים כיום לחיפה הם קו מקריית אתא המגיע למרכז הקניות חוצות המפרץ, וקו לבית הספר הטכני ושדה התעופה בחיפה, השייכים מוניציפלית לעיר חיפה, וקווי אוטובוס לאוניברסיטת חיפה שיוצאים מתחתנת מרכזית הקריות ומקריית אתא. קווי האוטובוס ממרכזית המפרץ צפונה מופעלים על ידי חברת נתיב אקספרס לעכו ולנהריה, ועל ידי אגד בקווים הנוסעים לגליל ועוצרים בדרכם בתחנות אוטובוס הפרושות לאורך דרך חיפה-עכו בקריות. קווי האוטובוס הנוסעים בין ערי הקריות מופעלים בלעדית על ידי אגד.
ב-2017 החלו לפעול בקריות אוטובוסים חשמליים
רכבות
בתחומי הקריות שתי תחנות רכבת: תחנת הרכבת קריית מוצקין ותחנת הרכבת קריית חיים. בניגוד לחלק גדול מתחנות הרכבת בישראל, תחנות אלה ממוקמות במרחק הליכה מבתי מגורים.
שירות הרכבות בקריות כולל רכבות מדרום מגיעות לעכו, לנהריה וכרמיאל, ורכבות המגיעות עד לחיפה בלבד, או עד מודיעין או באר שבע דרך תל אביב.
בעתיד תוקם תחנת הרכבת סביוני ים ליד מרכזית הקריות בין קריית ים לקריית מוצקין
ואץ
ראשיתה של ואץ כנראה בתקופה הרומית. במהלך ימי הביניים הייתה ואץ מרכז חשוב של הקתוליות בהונגריה. במרכז העיירה נמצאת קתדרלת ואץ שנבנתה במאה ה-18. ב־17 במרץ 1241 נטבחו כל תושבי המקום על ידי המונגולים. לאחר נסיגתם הוקם היישוב מחדש על ידי מתיישבים גרמנים. ואץ נכבשה על ידי העות'מאנים ב־1541 ולאחר מכן על ידי האימפריה ההבסבורגית.
תחבורה ציבורית בקריות
המטרונית
המטרונית היא מערכת להסעת המונים הכוללת אוטובוס רב קיבולת הנוסעת נתיב ייעודי. המטרונית החלה בפעילות מלאה ב-16 באוגוסט 2013 תחילת הוגדרה התקופה כתקופת הרצה בה לא נגבה תשלום מן הנוסעים, ולאחר מכן הופעלה באופן מלא. בשל הפעלת המטרונית חל שינוי במערך האוטובוסים בקריות: קווי האוטובוס מערי הקריות לתחנת מרכזית המפרץ בוטלו, ומנגד התווספו קווים עירוניים בתוך הקריות
ואץ
בעת הכיבוש הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה רוכזו למעלה מ-2,000 יהודי העיירה והסביבה בגטו שהוקם בה, אשר ממנו שולחו לאושוויץ בראשית יולי 1944.
תחבורה ציבורית בקריות
מוניות שירות
מוניות שירות המגיעות מהגליל חוצות את הקריות בכביש 4 (דרך עכו - חיפה) בדרכן לשכונת הדר בחיפה. בנוסף קו מוניות שירות נוסע מקריית אתא לחיפה. בעבר היה קיים קו מוניות (תפוזית) שחלף בקריית ביאליק, קריית מוצקין וקריית ים.
ואץ
כיום משמשת ואץ כמוקד משיכה תיירותי לתושבי בודפשט בזכות מקומה על הדנובה והמראה הנשקף ממנה לצדו השני של הנהר לעבר המצודה בווישגראד.
תחבורה ציבורית בקריות
הפעלה בשבת
בחיפה ובקריות פועלים אוטובוסים בשבת מתוקף הסדר הסטטוס קוו ששימר את המצב הקיים לפני הקמת מדינת ישראל. בעבר פעלו קווי אוטובוס מערי הקריות לחוף הים ביום שבת בבוקר, אך עם השנים הופסקה תנועתם בשעה זו. קו המטרונית מספר 1 הנוסע בין מרכזית הקריות לתחנת חוף הכרמל פועל 7 ימים בשבוע, כאשר קווי המטרונית הנוספים אינם פועלים בשבת. קווי הלילה בקריות פועלים ביום שישי בערב ובלילה בין שישי לשבת, בניגוד להפעלתם בימי חול בלבד בשאר רחבי ישראל. קווי האוטובוסים הפנימיים בקריות מתחילים לפעול בשעות אחר הצהריים המוקדמות, מספר שעות לפני יציאת השבת. הם מופיעים ברשימת הקווים המורשים לפעול בימי המנוחה מתוקף היותם משתייכים לאזור חיפה והסדר הסטטוס קוו.
ואץ
הקהילה היהודית
בין רבני העיר והקהילה המקומית: הרב אשר אנשיל ניימאן, הרב דוד יהודה זילברשטיין, בנו הרב ישעיהו זילברשטיין, מחבר הספר "מעשי למלך", בנו הרב דוד לייב זילברשטיין, הרב צבי הירש מייזליש והרב יהודה דב זינגר.
אלימות נגד נשים בישראל
אלימות נגד נשים בישראל היא חלק מתופעה של אלימות מגדרית, הנפוצה ברחבי העולם, ומוגדרת כפגיעה אלימה או פוטנציאל לפגיעה כזו. ההכרה בנושא האלימות נגד נשים והבאתו לסדר היום הציבורי בישראל התחילה בשנת 1976, ביוזמתה של חברת הכנסת מרשה פרידמן. המהלך הביא, בין היתר, להקמת מקלטים לנשים נפגעות אלימות ברחבי המדינה. בישראל ישנם 14 מקלטים לנשים וילדיהן, בנוסף ל-15 דירות מעבר. על אף התקדמות מסוימת במעמדן של נשים וחקיקת חוקים מגנים, ממשיכה התופעה להתקיים באופן נרחב ולגבות קורבנות נוספים. אישה החווה אלימות זכאית לבקש צו הגנה כנגד מי שתקף אותה בבית משפט או בית דין רבני. מתחילת שנות ה-2000 מתרחשים בממוצע כ-20 מקרי רצח נשים מדי שנה בישראל. רוב הנרצחות נורו בנשק חם. לפי נתוני המשרד לביטחון הפנים, משנת 2008 חלה עלייה ניכרת במספר מקרי רצח של נשים בעקבות גירושים, והדבר נפוץ יותר בקרב נשים מוסלמיות ודרוזיות. שיעור מקרי רצח נשים הוא הגבוה ביותר בקרב בנות 18 עד 24.
סקירה כללית וראשית המאבק
ביולי 1976 יזמה חברת הכנסת מרשה פרידמן את הדיון הראשון בנושא אלימות בתוך המשפחה. הדיון התנהל בליווי התבדחויות מצד חלק מחברי הכנסת הגברים, הלך רוח שהיה נפוץ באותה התקופה ושיקף את הסברה שמדובר בנושא שאינו נוגע לחברה בישראל. בספטמבר 1977 הקימה פרידמן, ביחד עם נשים נוספות, את "נשים למען נשים", המעון הראשון לנשים נפגעות אלימות בחיפה. כעבור כמה חודשים, ב-3 בנובמבר היא הקימה את המקלט הראשון לנשים נפגעות אלימות בשכונת הדר הכרמל בחיפה.
החל משנות ה-70 חל שינוי בדעה הציבורית, מבעיה פרטית ואישית שהושתקה והודחקה, לתופעה חברתית מוכרת ומדוברת. בעבר, תלונות נשים על אלימות נתפסו על פי רוב כהאשמות כזב, ונטען כי התנהגות הנשים עצמן הובילה לאלימות כלפיהן, תופעה הידועה כיום בחוגים פמיניסטים כהאשמת הקורבן. גם בתפיסה זו חל שיפור, עם ההכרה כי מדובר בתופעה ממשית ונפוצה.
בישראל ישנם 14 מקלטים לנשים וילדיהן, ועוד 15 דירות מעבר. על אף התקדמות מסוימת במעמדן של נשים וחקיקת חוקים מגנים, ממשיכה התופעה להתקיים באופן נרחב ולגבות קורבנות נוספים. החל משנות ה-2000 יש כ-20 מקרים של רצח נשים מדי שנה בישראל, רוב הנרצחות נורו בנשק חם.
לפי נתוני מרכז המחקר של הכנסת בסוף שנת 2014 נפתחו בישראל 5614 תיקים בגין עבירות של אלימות במשפחה, והוגשו 3527 כתבי אישום. עם זאת, מספר הנשים ששהו במקלט לאותה תקופה עמד על 645, ועמן 932 ילדים וילדות. המסקנה המתבקשת לנוכח הפערים היא שבישראל אין מספיק מקלטים ודירות מעבר כדי להכיל את נפגעות האלימות ולספק להן מענה ראוי. תופעה זו אינה השתנתה מ-2014 ומספר המקלטים לנשים וילדיהן לא גדלו מאז, שכן גם במהלך תקופת הקורונה כשמספר הפניות למקלטים הלך וגדל חזרה אותה הבעיה.
פתיחת המקלטים
ב-1 בספטמבר 1977 הקימה פרידמן, יחד עם עוד 4 נשים, את הארגון "נשים למען נשים" בחיפה. חודשיים לאחר מכן, ב-3 בנובמבר 1977 הן הקימו את המקלט לנשים נפגעות אלימות הראשון בארץ. המקלט שכן בדירת חמישה חדרים בשכונת הדר הכרמל בחיפה. בשנת 1978 פלשו מייסדות הארגון, יחד עם נפגעות אלימות וילדיהן, למבנה נטוש בחיפה, מרווח יותר מאשר המקלט הראשון. פעולת פלישה זו בוצעה באופן פומבי ובליווי התקשורת, ונועדה בין היתר לעורר מודעות לנושא. נכון ל-2007, המבנה עדיין משמש כמקלט של עמותת "נשים למען נשים".
המקלטים לנפגעות הם השירות הציבורי היחיד בישראל שייעודו לטפל בנפגעות האלימות ולסייע להן. הוא נוסד ביוזמה התנדבותית ולימים אומץ על ידי המדינה. הפעילות שהיו אחראיות להקמת המקלטים בתחילת הדרך עשו זאת ללא סיוע מהמדינה ולעיתים אף בניגוד למדיניות ממשלתית. הביקוש לשהייה במקלט הוכיח את קיומה של בעיית האלימות במשפחה, שהחברה הישראלית בחרה עד אז להתעלם ממנה. הביקוש הוכיח לרשויות את הצורך בקיומם של המקלטים ומשום כך הפכה המדינה להיות שותפה במימונם ואף יזמה הקמת מקלטים נוספים.
מקלטים אלה פזורים ברחבי הארץ ומיקומם חסוי. המקלט מעניק מענה מיידי ונותן הגנה פיזית וביטחון נפשי לאישה ולילדיה באמצעות לווי, תמיכה, טיפול סוציאלי, ייעוץ וייצוג משפטי. כל אישה שנפלה קורבן לאלימות (פיזית, מינית, נפשית, כלכלית או חברתית) מצד בן או בת זוגה או בני משפחה אחרים ואיננה יכולה להישאר בביתה זכאית למענה ממקלט לנשים. למקלטים שונים קיבולות שונות, לרוב מדובר בקיבולת של עשרות בני אדם. לרוב השהות במקלט מתאפשרת לבנים עד גיל 13, אך אם למקלט יש דירה צמודה, ניתן לשכן בה משפחה עם ילדים גדולים יותר. זמן השהות הממוצעת הוא בין 3-6 חודשים, לאחר שתמה התקופה נשים הזקוקות למסגרת תומכת ומשקמת זכאיות לגור בדירת מעבר.
ביקורת
על אף שהמודעות למקרי אלימות כלפי נשים הפכה נרחבת יותר, יחד עם תנועת ה-"Me Too" הגלובלית, התעוררה ביקורת כלפי אופן הטיפול של המדינה בקורבנות האלימות והעברתן של נפגעות למקלטים. עלו שאלות כגון מדוע הנפגעת היא זו שמאבדת את החופש שלה ונקלעת במקלט בעוד הפוגע ממשיך להסתובב חופשי. שכן, המקלט מהווה פתרון קצה, הוא לא מתאים לכל אישה, במיוחד אם סובלת ממוגבלות פיזית, נפשית, או אם משתייכת לאוכלוסיית מיעוט בחברה, מפני שמרבית המקלטים לא מותאמים מבחינה תרבותית. בנוסף, צוין שמספר המקלטים בארץ נמוך, התור אליהם ארוך, והצפיפות בהם גדולה. נשים שנכנסות למקלט נאלצות להסתגל לאורח חיים חדש הכרוך בהגבלת תנועתן, אובדן הפרטיות, התנתקות מהמוכר, וניתוק ילדיהן מהמסגרות המוכרת להם. יתרה על כן, עבור נשים רבות השהייה במקלט אף מעלה את הסיכון לחייהן.
יחד עם זאת, הכניסה למקלט תמיד הייתה בחירה חופשית של הנשים בסיכון. לכן, החלטת השופט מנחם מזרחי ביולי 2022 לכפות על אישה בסיכון כניסה למקלט חרף התנגדותה היא תקדימית. השופט מנחם מזרחי נימק החלטתו בכך שהחוק למניעת אלימות במשפחה מקנה לו את הסמכות לנקוט צעדים לא רק על הצד המאיים, אלא גם על הצד המאוים. הוא גם הוסיף שהציע למשטרה לעצור את החשודים על רקע העדויות, ובקשתו נדחתה. ביהמ"ש זכה לביקורת רבה לנוכח ההחלטה, שכן החלטת השופט מעקרת את הפן השיקומי של המקלט והופכת אותו לכלא לכל דבר. בהחלטתו, הוא שולל את חירותה מבלי שעברה על החוק, וכופה עליה כלא בדמות מקלט, במקום לכלוא את הגבר המאיים.
נטען שעל אף שהמדינה נתפסת כאחראית המרכזית למניעת אלימות ולשמירת הביטחון האישי, המדינה נוקטת באסטרטגיה מוגבלת ובעייתית. המדינה משקפת גורם קפיטליסטי ופטריארכלי, וכן אינטרסים של בורגנות גברית ולכן פתרון מספק אינו נמצא תמיד בקנה אחד עם האינטרסים השלטוניים הנוכחיים.
גם בתחום החקיקה ישנה ביקורת על התנהלותה של מדינת ישראל. פעילות נמרצת של ארגוני הנשים הביאה בסופה של המאה העשרים למספר תיקוני חקיקה, שמטרתם הייתה להגדיר מחדש את האלימות כלפי בת הזוג כפשע חמור שיש להחמיר בתגובה החברתית כלפיו באמצעות אכיפה וענישה. אבל החלטות שיפוטיות שנעשו בין השנים 1999-2000 בעברות האלה מראות כי ההתייחסות המשפטית אינה כאל עברות מסוג פשע חמור. מאחורי הענישה המקלה יחסית, ממשיכים להתקיים שיקולים השמים במרכז את מאפייני העבריין ואת השמירה על שלמות המשפחה. יש פחות התייחסות להגנה על הקורבן ולכן המסדר בדבר גינוי מעשי האלימות מצטמצם.
רצח נשים בישראל
מתחילת שנות ה-2000 נאמד ממוצע של כ-20 מקרי רצח נשים מדי שנה בישראל. לפי הנתונים, רוב הנרצחות נורו בנשק חם.
לפי נתוני המשרד לביטחון הפנים, משנת 2008 חלה עלייה ניכרת במספר מקרי רצח של נשים בעקבות גירושים, והדבר נפוץ יותר בקרב נשים מוסלמיות ודרוזיות. שיעור מקרי רצח נשים הוא הגבוה ביותר בקרב בנות 18 עד 24.
רצח נשים נפוץ יותר בקרב ערביי ישראל, באופן יחסי, מאשר בשאר חלקי החברה בישראל. לפי נתוני משרד הרווחה, 42% מהנשים שנרצחו בשנת 2014 הן מהמגזר הערבי. חלק ממקרי הרצח של נשים ערביות מתרחש על רקע חילול כבוד המשפחה וחלק נרצחות על רקע סכסוכים הקשורים לירושה, גירושים, אחזקת ילדים, חיסול חשבונות בין עבריינים, הסתרה של פשעים כמו אונס וגילוי עריות, ועוד.
רצח על רקע חילול כבוד המשפחה הוא רצח של אדם על ידי בני משפחתו, המאמינים כי הקורבן פגע בכבוד משפחתם. רצח מסוג זה נפוץ בעיקר בחברות מוסלמיות במזרח התיכון בכלל ובישראל בפרט. רוב הקורבנות של רצח על רקע חילול כבוד המשפחה הן נשים ורוב המבצעים הם גברים. לפי הגדרות מסוימות גם גברים המנהלים יחסים הומוסקסואלים עלולים להיות קורבנות של רציחות כאלה. עם זאת היו מספר מקרים של יהודים שרצחו על רקע חילול כבוד המשפחה.
בתחילת ימי המנדט הבריטי היו רציחות על רקע חילול כבוד המשפחה עניין רווח. אב בית דין במשפט של רוצח על רקע כבוד המשפחה אמר כי "כשבא לארץ היו משפטים כאלה מרובים ביותר כמעט שניים בכל שבוע". כדוגמה לכך, בשנת 1959 הרוב הגדול של מקרי הרצח בישראל היו על רקע רומנטי או של חילול כבוד המשפחה.
מספר הנשים שנרצחו על רקע חילול כבוד המשפחה בישראל נתון במחלוקת. גדעון קרסל דיווח, כי בין השנים 1973–1977 התרחשו 63 מקרי רצח מסוג זה. מונה דהש, דוברת ארגון אל-פנאר העריכה כי כ-40 נשים נרצחות על רקע של חילול כבוד המשפחה בכל שנה. עמותת "נשים נגד אלימות" בנצרת טוענת כי בשנת 2001 בלבד התרחשו 54 מקרי רצח כאלה בישראל. המספרים הנמסרים על ידי המשטרה נמוכים בהרבה. במספר מקרים האישה שנרצחה הגישה לפני הרצח תלונה במשטרה על איומים ואלימות מצד בן הזוג. דו"ח של מבקר המשרד לביטחון הפנים משנת 2012 מצא שורה של ליקויים בטיפול משטרת ישראל במקרי רצח נשים.בשנת 2017 נערכו מספר הפגנות נגד רצח נשים וכמחאה על דרכי הטיפול המוסדיים במקרי אלימות נגד נשים.
כמקרה לדוגמה, בשנת 2019 נרצחה הפעילה החברתית מיכל סלה, ובעלה הורשע ברציחתה בנסיבות מחמירות, לאחר שדקר אותה 11 פעמים. בעקבות האירוע הופקה תוכנית טלוויזיה בת שני פרקים בתוכנית "עובדה" בערוץ 12. התוכנית גררה גל שיתופים של סיפורי נשים שחוו התעללות במערכת היחסים. נשים רבות סיפרו שהחליטו לצאת מקשרים אלימים עם בני זוגן. בעקבות הרצח הוקם "פורום מיכל סלה" הפועל למען נשים הסובלות מאלימות של בני זוגן או נמצאות בסיכון.
בחברה החרדית
בחברה החרדית נשים הנמצאות במצוקה פונות לעיתים לרב הקהילתי. הרב משמש כיועץ נישואין, פסיכולוג ועובד סוציאלי, זאת מבלי שיהיו לו הכלים המתאימים לטפל בבעיית האלימות. מכיוון שהחברה החרדית היא חברה סגורה, נשים חרדיות לא פונות למרכזי עזרה חילוניים ולעיתים לא מקבלות את הטיפול הנחוץ מתוקף כך. עם זאת, יש עדויות לעלייה במספר התלונות שהגישו נשים חרדיות למרכז לסיוע לנפגעות אונס.
קשה להעריך את מספר הנשים נפגעות האלימות במגזר החרדי. מספר הנשים במקלטים קטן ביותר, משום שהן חוששות מחשיפה פן ייקחו מהן את ילדיהן. אישה המתגרשת מבעלה או עוזבת אותו מאבדת אוטומטית את הזכות לגדל את ילדיה ואפילו להראות איתם, לכן רוב הנשים משלימות עם גורלן. בינואר 1993 נוסע מרכז סיוע לנשים דתיות הפועל במרכז הרפואי "שערי צדק", שמטרתו לעזור לנשים חרדיות ודתיות הנמצאות במצבי מצוקה ומשבר. שמירה על אנונימיות וסודיות הן הכרח לכל אישה מוכה, במיוחד לנשים חרדיות החיות בחברה פטריארכלית סגורה שמנוהלת על ידי רבנים. המרכז בא לענות על צרכים אלה, את פעילותו מנהלות נשים דתיות מתנדבות, המייעצות באמצעות טלפון או פגישות אישיות. במרכז יכולות הנשים החרדיות לקבל ייעוץ בתחום הבריאות, החינוך והמשפט. כמו כן, ב-1995 הוקמה אגודת בת מלך. העמותה שמה למטרה לסייע בכל דרך לנשים דתיות הסובלות מאלימות במשפחה, כדי "להעניק אפשרות לכל אשה באשר היא, לממש את עצמה כאדם וכאשה ולא להיות מושפלת או מוגבלת בדרך כלשהי, פיזית, נפשית או כלכלית".
המקלטים הראשונים לנשים נפגעות אלימות בישראל הוקמו בסוף שנות ה-70. אך מקלט ראשון לנשים חרדיות נפתח בסוף שנות ה-90. לדברי היזם, העיתונים החרדים סירבו לפרסם מודעות של העמותה שהקימה אותו, עד לקבלת הודעת תמיכה מהרב בקשי דורון, שהיה ראש בתי הדין הרבניים. לדברי הקרימינולוגית שחורי-ביטון, גם בחברה החילונית נשים מתקשות לצאת ממעגל האלימות, אבל בחברה החרדית ישנו טאבו חמור בהרבה, כי הוא נובע גם מהשמירה על התדמית הדתית ושלמות המשפחה. לדבריה החשש הוא גם מביקורת בתוך הקהילה וגם מפגיעה בדמותה של הקהילה החרדית בפני הציבור הרחב. בשנים האחרונות, עמותות הפועלות בתחום פעלו להעלאת המודעות באמצעות פרסום בעלונים חרדיים ובייחוד ברשתות החברתיות, כך שנשים חרדיות נחשפות אליהן באופן ישיר, או בהמלצת חברותיהן.
בחברה הערבית
בנוסף, העוסקים בתחום הסיעוד הנפשי רוכשים את הכשרתם המקצועית בדרך כלל באוניברסיטאות מערביות. לכן הטכניקות והגישות מבוססות על מחקרים שהתייחסו לאוכלוסיות מערביות, השונות מאוכלוסיות מסורתיות לא מערביות. בשל כך לא בא בחשבון השוני האתני, תרבותי. שיעור המשתמשים בשירותי בריאות הנפש באוכלוסייה היהודית הוא כ-3000 לעומת 500 באוכלוסייה הערבית בישראל.
בחברה הבדואית
נשים בחברה הבדואית מתמודדות עם קשיים רבים בכל מה שקשור לאלימות המופנית כלפיהן. הנפגעות חוששות מפני תדמית שלילית שתלווה אותן כל החיים שלהן. קיימות תיאוריות הטוענות כי הסיבה לתופעה זו נעוצה באי השוויון המגדרי ובמעמדן הנחות של נשים לאורך ההיסטוריה. על אף התקדמות מסוימת במעמדן של נשים וחקיקת חוקים מגנים, ממשיכה התופעה להתקיים באופן נרחב ולגבות קורבנות נוספים.
במושב שנערך על ידי הנציבות לקידום מעמד האישה, עמותת "איתך" הציגה את תוצאות המחקר שערכה במשך שנתיים, בו נאמר כי 90% מהנשים שהשתתפו במשאל דיווחו על חשיפתן לאלימות במקומות ציבוריים, 67% נמנעו משימוש בסוכנויות חיצוניות מחשש שיאבדו את התמיכה במשפחה וילדים, 58% מהנשים הבדואיות סובלות מאלימות פסיכולוגית או פיזית, השקט והדממה שמלווים האישה "המוכה" ו-"החבוטה" וכניעתה מחשש לבושה, מגבירים את האלימות כלפיה ומפחיתים את מעמדה בחברה. בדו"ח העמותה נמסר עוד כי מה שמבדיל את הנשים המתלוננות הוא שהן מתלוננות לאחר סבל במשך שנים, וכולן אינן מסתפקות בתוצאות הצעד הנועז או האומלל שעשו, ואף אחד לא שומע את התלונה בשפתן בתחנות המשטרה, החוקר אינו מדבר ערבית והמתרגם אינו מעודד אותם הגיש תלונה. והמשטרה לא רואה את עצמה אחראית לשינוי המציאות, אפילו במשרדי הרווחה הרוב העובדים הסוציאליים אינם דוברים ערבית. נשים בדואיות שמגיעות לרווחה סוציאלית בגלל מצוקה כלכלית, חשיפתן לאלימות אינה מטופלת למרות קיומן של הוראות ברורות בנושא זה, וכיום יש רק שני מקלטים לנשים אלו
הגורמים לאלימות נגד נשים בחברה הבדואית
אחד מגורמי הסיכון לאלימות נגד נשים בדואיות בנגב הוא הפוליגמיה. כ-30% מהנשים הבדואיות חיות בנישואים פוליגמיים. גורם עיקרי נוסף לאלימות נגד נשים בדואיות הוא עליית המודעות העצמית והתקדמות של האישה מבחינת לימודים וקבלת תעודות אקדמיות, והשתלבותה בחיים הכלכליים בחברה, דבר שהביא עימו מפגש עם מציאות וערכים שונים. לפי הנורמות המגדריות הרלוונטיות, הגבר הבדואי הוא זה שמתפקידו להיפגש עם מציאות זו ולהיחשף אליה, ובכך משמש בעצם כבעל יכול לגרום לשינוי בחברה שבה הוא חי. לפי אותן נורמות, האישה, לעומת זאת, קשורה למרחב הביתי וליחידה המשפחתית, והחשיפה לשינויים חלים עליה רק דרך חשיפתו של הגבר, והשינויים בחייה תלויים באביה או בעלה. אחת הדילמות המשמעותיות ביותר היא מתן הרשות להשכלת הבנות. מצד אחד ההשכלה מגדירה מחדש את תפקידה של האישה בחברה, היא עלולה לבחור בדרכים חדשות ולקחת על עצמה תפקידים פעילים יותר במסגרת המשפחתית והחברתית, אך מצד שני יש חשש גדול משינויים אלו הדורשים ויתורים רבים מצד הגבר הבדואי.
בדו"ח שנכתב ב-2013 בנושא זה על ידי עורכת הדין אינסאף אבו רביעה, בחנה את התופעה, את ההיקף שלה, את המרכיבים שלה ואת המאפיינים על סמך פניות של נשים לעמותת "איתך". בהקשר לכך ציינה, שמכיוון שהמחקר לא כולל נשים שלא פנו לקבל עזרה, נראה שהתמונה קשה יותר. בדו"ח נבדקו סוגים שונים של אלימות כלפי נשים בדואיות - אלימות מינית, כלכלית, נפשית, מילולית ופיזית. מהדו"ח עולה כי הלגיטימציה לאלימות בקרב החברה הבדואית גורמת לכך שמעט מאוד נשים מתלוננות על האלימות נגדן. לדוגמה, 65 אחוזים מהנשים שנפגעו לא פנו לעזרה ולא התלוננו, ו-79 אחוזים טענו כי לא קיבלו תמיכה מהסביבה הקרובה שלהן. הסיבה לכך קשורה במחשבה שאישה שנפגעה מאלימות היא זו שאחראית למעשים שלה, ולכן נענשה עליהם. כשבודקים את אחוזי האלימות לפי גילאים עולה כי ככל שגיל אישה עולה, כך פוחתת האלימות כלפיה מכיוון שבגילים האלה הנשים נחשבות פחות "מסוכנות" ופחות "מושכות מינית".
תפקוד מוסדות המדינה
באופן כללי, אישה החווה אלימות זכאית לבקש צו הגנה כנגד מי שתקף אותה בבית משפט או בית דין רבני. למרות זאת, אלימות נגד נשים לרוב לא נחשבת לעילה לגירושין בבית דין רבני. מתוקף היעדר נישואין אזרחיים במדינת ישראל, נשים המחותנות ברבנות חשופות לדיכוי במקרה של אלימות מצד בן הזוג. זאת מכיוון שהגט אינו חוזה שנערך בין שני צדדים, אלא מעשה חד-צדדי של הגבר המגרש את אשתו. גם במקרים שבהם רשויות החוק הרחיקו בעלים אלימים מהבית ואפילו הרשיעו אותם בעבירה של אלימות במשפחה, בתי הדין הרבניים לא תמיד סברו שיש לאישה זכות הלכתית להתגרש.
באחד המקרים הוצגו הוכחות לאלימות פיזית ונפשית מצד הבעל כלפי האישה, והדיינים סברו שזו לא עילה מספקת לגירושין. במקרה אחר דן בית הדין הרבני באשדוד במקרה בו אדם הורשע באלימות כלפי אשתו, איים עליה ברצח, ריצה עונשי מאסר וסירב לתת לה גט. בית הדין קבע שהאישה לא הוכיחה עילת גירושין שמאפשרת כפיית גט על בן הזוג המכה. במקרים רבים אחרים נטו בתי הדין להקל ראש כלפי גילויים של כל סוגי האלימות כלפי נשים, לרבות הקשות ביותר.
הטיפול בנשים הנפגעות כולל מספר גורמים מעורבים וביניהם עובדים סוציאלים מטעם משרד הרווחה, מקלטים ודירות לנשים נפגעות אלימות וילדיהן, מרכזים ויחידות למניעה וטיפול בתחום האלימות במשפחה וחוק שירותי הרווחה.
בתחום הראשון: המטרה הראשונה היא התערבות למען ביטחון והגנה של הנפגעת במשפחה. חלק מהתערבות זו היא תכנית שמטרתה הגנת האישה מחוץ לקהילה - הנשים יופנו עם ילדיהן (במידה ויש להן) אל מקלט ייעודי שמטרתו הגנה וטיפול. חלק נוסף בתחום הראשון הוא תכנית נוספת המתמקדת ספציפית בדרכים להגן על הקורבן, כגון להתגורר אצל קרוב משפחה, לקבל ליווי צמוד של הנפגעת בקהילה, לחצן מצוקה ועוד.
חלקו השלישי של התחום הראשון מתמקד בצווים - צו הרחקה לתקופה מסויימת או צו הגנה האוסר על הפוגע כניסה לבית, הטרדת בן משפחה או מניעת שימוש בנכס בהוראת בית המשפט.
בתחום השני: במצב בו לא נשקפת לנפגעת סכנה מיידית וממשית, ייפעל העובד הסוציאלי מטעם הרווחה לשינוי בשגרת חיי המשפחה בה מטפל, והוצאת המשפחה ממעגל האלימות.
הרווחה גם מציעה לנשים מקלטים ודירות על מנת לספק עבורן בטחון, שקט נפשי והגנה מהתוקף. מדובר במצב בו הנשים (וילדיהן) אינם יכולים להשאר בביתם עקב הסכנה הנשקפת להם.
המקלטים מציעים סיוע, הגנה וטיפול ומקנה להן כלים בסיסיים להתמודדות עם קשייהן. לנשים אלו מוצעת תכנית טיפולית-שיקומית, דירות מעבר לאחר יציאה מהמקלט, סיוע משפטי ותמיכה רגשית.
דרך נוספת של הרווחה להגן על הנשים ולטפל בהן היא הקמת מרכזים ויחידות למניעה וטיפול במצבי אלימות במשפחה. שירותים אלה מתקבלים באמצעות המרכזים והיחידות הפועלים בכל הארץ, באמצעות מחלקות הרווחה.
כמו כן, קיים חוק בשם חוק שירותי הרווחה אשר נחקק בשנת 2002 והינו קובע כי אישה ששהתה במקלט לנשים נפגעות אלימות מינימום 60 ימים תקבל מענק של אלפי שקלים לאחר יציאתה מהמקלט.
עמירה הס
עמירה הָס (נולדה ב-28 ביוני 1956) היא עיתונאית ופובליציסטית ישראלית. התפרסמה בשל פעילותה בעיתון "הארץ" בו היא מסקרת את הרשות הפלסטינית ואת החברה הפלסטינית, לרוב ממקום מושבה ברמאללה.
ביוגרפיה
הס נולדה בירושלים להורים ניצולי השואה שהיו חברים בתנועה הקומוניסטית. אביה אברהם, יליד רומניה, היה פעיל במק"י ונבחר מאוחר יותר לוועד המרכזי של המפלגה. אמהּ, חנה לבית לוי, ילידת סרייבו הייתה גם היא פעילה קומוניסטית שהצטרפה לפרטיזנים של טיטו. לאחר מלחמת העולם השנייה עלו הוריה לארץ וגרו תחילה בירושלים. בספרה "לשתות מהים של עזה" מספרת הס כי סיפורה של אמה מהשואה הוא שהביא אותה בגיל צעיר להחלטה שהיא לא תהיה מאלו שמסתכלים מהצד כשהם רואים עוול.
עמירה הס החלה לעבוד כעיתונאית ב-1989. היא הייתה כתבת ברומניה בימים שלאחר המהפכה הרומנית. ב-1991 מונתה לכתבת לענייני פלסטינים מטעם עיתון "הארץ". היא למדה ערבית והחליטה לעבור להתגורר ברצועת עזה כדי לסקר מקרוב את ענייני הרשות והחברה הפלסטינית. היא הצליחה ליצור קשרים קרובים עם פעילים באש"ף, בפרט עם מחמוד עבאס (אבו מאזן) שהתמנה לימים לראש הרשות. בתקופה מאוחרת יותר עברה להתגורר ברמאללה. היא מחלקת את זמנה בין דירתה שברמאללה לבין דירתה שבתל אביב.
הס זכתה במספר פרסים מטעם ארגונים בינלאומיים על פעילותה למען זכויות האדם: פרס ברונו קרייסקי לזכויות אדם (2002), פרס אונסק"ו לחופש העיתונות (2003) ופרס מהקרן לזכר אנה לינד ב-2004. בשנת 2009 זכתה בפרס על מפעל חיים מטעם ארגון תקשורת הנשים הבינלאומי (International Women's Media Foundation). באותה שנה זכתה בפרס "חופש העיתונות" מטעם ארגון עיתונאים ללא גבולות על סיקורה את מבצע עופרת יצוקה מרצועת עזה. עמי אילון, שהיה ראש השב"כ בשנים 1996–2000, אמר כי מאמריה שימשו עבורו מקור מידע חשוב על מצב החברה הפלסטינית: "המאמר של עמירה הס נותן תמונה מאוד מדויקת ואותנטית של מצבה של החברה הפלסטינית בעיניה, בעיני החברה הפלסטינית. מאחר שאמרתי שאני חייב לשקלל גם את מה שהם חושבים ואיך הם מתנהגים, כחלק מהגדרת או הבנת המציאות, אז מאמר אחד של עמירה הס נותן לי תמונה הרבה יותר טובה מאשר דיווח של סוכן שמנסה להתמודד עם אותה שאלה"
במאית הקולנוע יפעת קידר והמפיק יוסי ליאון תיעדו את חייה ועבודתה של עמירה הס בסרט "לאן את נוסעת?", שצולם בשנת 2000, זמן קצר לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה, והופץ בסוף שנת 2001 ואף זכה בפרס "ברוח החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ביוני 2001 חייב בית משפט השלום בירושלים את עיתון הארץ לשלם 250 אלף ש"ח למתנחלי חברון, זאת, לאחר שהעיתון לא הגיש כתב הגנה בתביעת דיבה שהגישו נגדו תושבי היישוב היהודי, שטענו כי הכתבת פרסמה דיווח שגוי לפיו כמה מהם (תושבי בית הדסה) רקדו סביב גופת מחבל, בעטו בה, דרכו עליה וחילקו ממתקים לחיילים שירו והרגו את המחבל, לאחר שזה ירה לעברם. פסק הדין ניתן במעמד צד אחד בלבד, ובעיתון טענו כי כתב התביעה כלל לא הגיע לידיהם.
בשנת 2008 הסתננה לרצועת עזה מעל סיפון ספינת פעילי שמאל, אך גורשה מהרצועה לאחר שמתחה ביקורת במאמר שכתבה על חמאס.
הס היא כלת פרס ליבוביץ מטעם יש גבול לשנת 2015.
עמדותיה
הס מחזיקה בדעה כי הסכמי אוסלו לא סיימו את שליטתה של ישראל בגדה המערבית וברצועת עזה, וכי ההסכמים יוצרים למעשה מנגנון להמשך הכיבוש בדרכים אחרות. בכתיבתה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני היא מפגינה הזדהות עם הצד הפלסטיני, מתמקדת בסבלם של הפלסטינים ומותחת ביקורת נוקבת על מדיניות ישראל בשטחים. דעותיה אלו הפכו אותה לא אחת למטרה להתקפות מילוליות מצד ישראלים. היא מתחה ביקורת קשה על השחיתות ברשות הפלסטינית, על כך שהיא אינה דואגת בראש ובראשונה לאינטרסים של התושבים הפלסטינים, ושהיא מדכאת את פעילותם של אנשי תנועת חמאס בגדה המערבית.
ב-3 באפריל 2013 פרסמה מאמר ב"הארץ" שפתח במילים: "יידוי אבנים הוא זכות וחובה מולדות של מי שנמצא תחת שלטון זר", ואולם בהמשך ציינה שלזכות זו יש סייגים כמו "הבחנה בין אזרחים לנושאי נשק, ובין ילדים ללובשי מדים".
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
תל צפית
תל צָפִית היא תל בקרבת כפר מנחם המזוהה כגת פלשתים. במקום בו שכן הכפר הערבי תל א-צאפי שנכבש במסגרת מבצע אנ-פאר במלחמת העצמאות.
השם הערבי של תל צפית הוא תל א-צאפי ("התל הבוהק"), בעקבות המִסלָע הלבן הבוהק שלו. תל צפית הוא בין הגדולים בתלי ארץ ישראל הקדומים. שטחו הכולל של התל 400–500 דונם, הוא מתנשא לגובה 180 מטרים מעל פני הים ומהווה נקודת התצפית הגבוהה ביותר בשפלה הפנימית.
היסטוריה
על פי הממצאים הארכאולוגיים היה התל מיושב כמעט ברציפות למן התקופה הכלקוליתית ועד לתקופה המודרנית. מחפירות שנעשו בתל עולה שהעיר יושבה לראשונה בסוף העידן הפרהיסטורי. התל מתחלק לעיר עליונה שהייתה מיושבת בכל התקופות, ועיר תחתית שהייתה מיושבת רק בתקופת הברזל, עת הייתה פלישתית.
תקופת הברונזה
בתל צפית הוקמה עיר גדולה ומבוצרת בתקופת הברונזה הקדומה, במחצית השנייה של האלף ה-4 לפנה"ס. בברונזה הביניימית הפך התל לעיר קטנה ולא מבוצרת עם מעט ממצאים ארכאולוגיים מתקופה זו. בתקופת הברונזה המאוחרת, עם ירידת כוחה של מצרים בארץ ישראל, היא הופכת שוב לעיר גדולה. מתקופה זו נמצאו שרידי קטורת מאגוזי מוסקט ואופיום, עדות למסחר בינלאומי ששורשיו מגיעים עד סרי לנקה בה גדלים עצי המוסקט. קטורת זו שימשה סם הזייה בעת טקסי הפולחן.
תקופת הברזל
מערכת ביצורים מתקופת הברזל II נחשפה לא רק בחלקו העליון של התל, אלא גם בעיר התחתית בגובה פני הקרקע התגלה שלב המסד של חומת ביצורים רחבה. בהמשך נחשפה החומה לאורך כשלושים מטרים, ממצאים המעידים על קיומו של מגדל שמירה וכן שרידים שאולי מעידים על הימצאותו של שער עיר גדול.
בחפירות התגלתה תעלה גדולה מוקפת מגדלים, שנבנתה ככל הנראה במהלך המצור של על העיר בידי חזאל, מלך ארם דמשק בשנת 836 לפני הספירה. הממצאים חושפים את שיטת המצור הייחודית של הארמים וכן את החורבן וההרס בעיר, אותם גרמו החיילים הארמים. בעיר נמצאו בתים שקרסו בשלמותם. תעלת המצור חצובה בסלע באורך 2.5 קילומטרים, שהקיפה את חומות העיר ברדיוס של כ-300 מטרים, עומקה חמישה מטרים ורוחבה ארבעה. התעלה נועדה למנוע מהנצורים לפרוץ החוצה כדי להצטייד במזון או כדי לתקוף את הצרים. כמות הסלע שנחצבה לצורך הקמת התעלה נאמדת ב-60 אלף קוב.
בתחתית התל, חשף הארכאולוג עמית דגן, תקופת התיישבות נוספת אחרי שהעיר הפלשתית נכבשה ונהרסה בידי חזאל. כנראה מדובר באותם אנשים שנמלטו מהעיר בשל המלחמה, שבו אליה וניסו לשקם את מה שניתן. המבנים מתקופה זו הם דלים ואחריה הידרדר היישוב הפלישתי במקום. ולא התאושש לאחר כיבוש האזור על ידי ממלכת אשור בסוף המאה ה-8 לפנה"ס.
התקופה הצלבנית והממלוכית
המלך הצלבני פולק מאנז'ו הקים בשנת 1142 מצודת משמר על תל צפית, שנקראה בגלל הצבע הלבן של סלעי התל בשם הלטיני - Castrum Album (מצודה לבנה) ובשם הצרפתי - Blanche Garde (משמר לבן). זהו אחד משרשרת מבצרים שהקימו הצלבנים כנגד הפשיטות הפאטמיות שיצאו מכיוון אשקלון (ביניהם מצודת בית ג'וברין). המצודה נהרסה בידי צלאח א-דין בשנת 1192 והוקמה מחדש בידי ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה בזמן מסע הצלב השלישי. זמן קצר לאחר מכן כבשה השושלת האיובית שוב את האזור אך שרידי המצודה בעלת ארבעת המגדלים שרדו בתל עד המאה ה-19.
בשנת 1220 תיאר הביוגרף וגאוגרף יאקות אל-חמאווי את התל כ"מצודה על ראש גבעה ליד בית ג'יברין שבמחוז רמלה". תיאור נוסף של הגאוגרף מוג'יר א-דין נכתב בשנת 1495.
התקופה העות'מאנית ועד מלחמת העצמאות
בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל שכן באתר הכפר הערבי "תל א-צאפי". ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר בסנג'ק עזה עם 88 בתי אב ו-484 תושבים. תושבי הכפר שילמו מס של 25% על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, פירות ועל כוורת דבורים לייצור דבש.
בשנת 1863 ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר וציין שיש בו שני מבני "קבר מקאם".
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר עם בתים רבים מלבני בוץ, באר הכפר ממוקמת מצפון לו בעמק.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת חברון. במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט, הייתה אוכלוסיית הכפר 644 מוסלמיםובמפקד 1931 היא גדלה ל-925 מוסלמים אשר שכנו ב-208 בתים.
ב-28 ביולי 1937 הוקם קיבוץ כפר מנחם במסגרת מבצעי חומה ומגדל, על שטח אדמה שנרכש מהכפר אידניבה כקילומטר מצפון ל"תל א-צאפי".
בסקר הכפרים בארץ ישראל משנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 1,290 תושבים, שטח הקרקע הכולל היה 27,794 דונם, שמתוכם 19,716 דונם שימשו לגידולי דגנים. השטח הבנוי של הכפר היה 68 דונם.
לאחר הקמת מדינת ישראל
בשנת 1954 נערכו באזור התל קידוחים לחיפושי נפט והוקם במקום מחנה עבודה לפועלים ולציוד. כמן כן החליטה ועדת השמות הממשלתית להחליף את שם התל ל""תל צפית". הקידוח הגיע לעומק של 8,000 רגל ונמצא יבש.
בשנת 1990 הוקמה בצמוד לתל תחנת הכוח צפית ותחנת מיתוג ומעברים לקווי חשמל ראשיים של חברת החשמל. באתר פועלות משנת 1990 שתי יחידות ייצור המוסקות בסולר בעלות הספק כולל של 220 מגוואט (יחידות המיועדות לייצור חשמל לשעת שיא, דחק וחירום). באוקטובר 2006 הושלמה הקמת השלב הראשון של יחידת ייצור חדשה במחזור משולב בעלת הספק של 248 מגוואט המוסקת בסולר. ב-2007 הושלמה הקמת טורבינה קיטורית נוספת כך שהספק היחידה הגיעה ל-370 מגוואט. במאי 2010 עברה לשימוש בגז טבעי. ביולי 2015 החלה לפעול, בצמוד לתחנת הכוח צפית, תחנת הכוח דליה תחנת הכוח הפרטית הגדולה בישראל בעלת הספק מקסימלי של 900 מגוואט.
החפירות
תל צפית נחפר לראשונה על ידי משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל בראשותם של פרדריק בליס ורוברט מקאליסטר בין השנים 1898–1900, במסגרת מחקר בו חפרו במקביל גם באתרים סמוכים במרשה, תל גודד ועזקה.
החל משנת 1996 ובמשך 25 שנה נחפר התל בידי אהרן מאיר מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בחפירות נמצאה קערת חרס מהמאה ה 9–10 ועליה חרותים בכתב אלפביתי השמות "ולת" ו"אלות", ייתכן וזוהי עדות חוץ מקראית לשמו של גלית שעל פי המקרא התגורר בגת. מנגד, מאוחר יותר, מתמעטים הממצאים הפלשתיים וכן גת כמעט ולא נזכרת במקרא (לאחר המאה ה-9 לפנה"ס). יש לציין באופן מיוחד את שכבת החורבן מסוף המאה ה-9 לפנה"ס המכונה שכבה A3. שכבה זו שנחשפה בכל שטחי החפירה היא שכבת חורבן עשירה ביותר המיוחסת בידי חוקרי המקרא לכיבוש חזאל מלך ארם עליו מסופר בספר מלכים ב':. מסביב לאתר נתגלו שרידים של דייק ומערכת מצור אדירת ממדים שכנראה קשורה למצור של חזאל, שאין שנייה לה בעולם כולו. לאחר חורבן זה בסוף המאה ה-9 לפנה"ס, זוהתה פעילות מועטה בלבד בחלקו המערבי של שטח A הקרוב יותר למרכז התל.
רכב קרבי משוריין
רכב קרבי משוריין (בראשי התיבות: רֶקֶ"ם) הוא רכב בעל מיגון ושריון לכלי רכב שמשמש ללחימה או לתמיכת לחימה.
מאפיינים
רכב משוריין הוא בדרך כלל רכב כבד בעל מעטה שריון ואמצעי מיגון המסוגל לספוג פגיעה מכלי נשק שונים, על פי סוג השריון, תוך שמירה על מערכותיו החיוניות ושלום הנוסעים בו. כלי רכב שלא יוצרו עם שריון ומיגון כזה הוסף להם מאוחר יותר (כגון אוטובוס, מכונית־שרד או רכב שטח) נקראים בעברית "רכב ממוגן".
דגמי הרכב המשוריין
סוגים נפוצים של רכב משוריין הם הטנק, התותח המתנייע, נושא הגייסות המשוריין, רכב ההנדסה הקרבית ומשחית טנקים. סוגים אלה מהווים בסיס למרבית כלי הרכב בעלי השימושים המשניים, כגון נגמ"ש לחימה, תותח נ"מ מתנייע, טנק חילוץ, נגמ"ש חימוש, נגמ"ש לוגיסטיקה, רכבי אספקה (דוגמת האלפ"א בצה"ל) וזחל"ם.
כלי נשק וחימוש
לרוב רכב קרבי משוריין נושא עליו גם כלי נשק בנוסף למיגון, בדרך כלל מקלעים, כדי לאפשר ללוחמים שבכלי להגיב לאש אויב ולהגן על עצמם. בכלי רק"ם מסוימים (כגון טנקים ותומ"תים) הנשק נועד בעיקר למטרות התקפיות וכולל חימוש כבד יותר בנוסף למקלעים. יש כלי רק"ם, כגון טנקי גישור, שאינם חמושים.
כלי נשק נפוצים על רק"ם:
תכנון וייצור של רכב משוריין
חלק מסוגי הרכב המשוריין מתוכננים באופן ייעודי לביצוע תפקיד מסוים, כגון טנקים, אך חלק גדול מנצלים תכנונים קיימים תוך ביצוע התאמות נדרשות. יש דוגמאות למשפחות של כלי רכב משוריינים, כל אחד עם תפקיד שונה, הבנויים על גבי תובה אחת וגרסאותיהם נבדלות זו מזו רק בסוג הצריח, החימוש והאמצעים שמותקנים על הכלי. ברוב מהמקרים מדובר בהסבות בדיעבד של טנקים ונגמ"שים תוך ניצול התובה הקיימת, אך בצבאות של מדינות עשירות ומתקדמות נפוץ יותר גם תכנון מראש של משפחת רק"ם המבוססות על אותה תובה ואותם מכלולים.
בצבאות גדולים ישנם מקרים הפוכים, בהם כל תפקיד ממולא על ידי רכב שתוכנן למשימה באופן ייעודי כולל תובה חדשה. העלות הגבוהה של תכנון ופיתוח רכב חדש גורמות לכך שמצב זה נדיר וקיים בעיקר בצבאות גדולים, בדרך כלל של מדינות בעלות אמצעים.
ממדים ותכונות
הרק"ם הוא לרוב כלי זחלי וכבד. בגלל משקל המיגון שעליו וגודלו משקלו מגיע לעשרות טונות. מבנה הרכב מקנה לו קשיחות רבה המאפשרת לנגח בעזרתו מבנים מסוימים וכלי רכב רגילים. לצד הרק"ם הכבד, ישנם גם כלים קלים יותר שמשקלם נע בין עשר לעשרים טונות. כלים אלה הם בדרך כלל בעלי גלגלים ומשמשים לסיור והתערבות מהירה. יתרונם הגדול על הרק"ם הכבד הוא תחזקה קלה יותר ויכולת להובילם באופן אווירי.
רוב הרק"מים מונעים על ידי מַזְקוֹ"ם (מערכת זחלים קפיצים ומרכובים) - מערכת הנעה שבה הגלגלים נעים על גבי רצועה עשויה חוליות מתכת המסתובבת מתחתיהם (ומכונה "זחל"). צורת הנעה זו מקנה אחיזה טובה יותר ומפזרת את משקלו של הרכב הכבד על פני שטח גדול, וכך מאפשרת תנועה גם בשטחים שרכב רגיל עשוי להתחפר ולהתקע בהם. המזקו"ם אינו סובל מתקרים. הנעה זחלית חשופה לבלאי גבוה בשל החיכוך בין חוליות השרשרת. אחזקת הזחל יקרה ומסובכת יותר מאשר אחזקת גלגלים.
הסוואה והקטנת חתימות
המושג חתימה מתייחס לעוצמת האותות מסוג מסוים שהכלי מייצר ומאפשרים את גילויו וזיהויו כמו החזרת אור, יצירת רעש ופליטת חום. הנמכת חתימת עין מבוצעת על ידי צביעת הכלי כך שהניגודיות שלו ביחס לשטח תהיה נמוכה. כמעט כל כלי הרכב הצבאיים צבועים בצבעי הסוואה: בצה"ל - חאקי־זית, בצבאות אירופה - בסכמות מנומרות, בארצות מושלגות בלבן ואילו בארצות הברית בצהוב בהיר (צבע מדברי). כיום, עם התפתחות אמצעי ראיית הלילה, לסכמת הצביעה משקל משני במניעת התגלות הרכב. גם צורת הכלי משפיעה על החתימה, וכלים בעלי מבנה נמוך הם בעלי חתימת עין נמוכה יותר. עם התפתחות מערכות הראייה התרמיות (מערכות ראיית לילה ה"רואות" את החום שפולט הכלי) וטילי נ"ט מתבייתי תת־אדום הפכה גם הקטנת החתימה התרמית לבעלת חשיבות. נעשים ניסיונות בדרכים שונות להקטין את הטמפרטורה של הדופן החיצונית של הכלי. הקטנת חתימת רעש יכולה להיעשות למשל על ידי פיתוח מנועים שקטים יותר. הקטנת חתימת מכ"ם שכיחה פחות בכלי רכב קרקעיים. גם פיזור עשן במטרה להסתיר את הכלי היא טכניקה להקטנת חתימת עין, אולם יעילותה משתנה מאוד בהתאם לנסיבות, והיא מנצלת אמצעים מתכלים כמו דלק או רימוני עשן.
לאחרונה נעשים גם ניסיונות להפיכת חפצים לבלתי נראים. רעיון זה נחשב עד לא מזמן כמדע בדיוני אך צבאות שונים עוסקים במחקר בתחום וייתכן כי בעתיד ניתן יהיה ליישם מערכות כאלה ברכב משוריין.
מיגון פסיבי
הסוג השכיח והוותיק יותר של מיגון רכב משוריין הוא על ידי בניית דופן קשיחה ובעלת עובי גדול יחסית לכלי, כך שחימוש שנורה עליו לא יחדור אותו ויפגע באנשי הצוות. ההגדרה מקיפה צורות מיגון נוספות פרט לשריון.
המיגון הפסיבי כולל מספר סוגים: עטיפת הרכב בלוחות שריון עשויים פלדה או חומרים מרוכבים (כגון צ'ובהם או חומרים קרמים אחרים) שחוזקם הפיזי וגמישותם מאפשרים להם להדוף קליעים, רימונים, רסס, פיצוצים ואף נשק נ"ט (תלוי בסוג השריון). ניתן לשפר את רמת המיגון באמצעות שינוי הגאומטריה של השריון (כגון שריון משופע) או בנייתו ממספר שכבות של חומרים שונים (שריון מרוכב), לעיתים עם מרווחי אוויר ביניהן. קיימים סוגי שריון שנקראים באופן גנרי שריון מרוכב, העשויים מחומרים שהם קשים יותר מפלדה כגון סיבים קרמיים וחומרים מרוכבים. סוגי החומרים משתנים ממדינה למדינה ואופן ייצור לוחות השריון המתקדמים נחשב במרבית המדינות לסוד צבאי. במקרים בהם יש צורך לשמור על שדה ראייה עבור מפעילי הכלי בלי להפחית את רמת המיגון עושים שימוש בזכוכית משוריינת ליצירת חלונות.
קיימת גם תצורה של מיגון פסיבי המכונה "מיגון כלוב" (נקרא גם "מיגון סולמות" ו"מיגון סטטיסטי") שבה סדרת מוטות מתכת מוצבים בסמוך אחד לשני, אך לא בצמוד, במרחק מה מגוף הרכב המשוריין. המבנה שיוצרים מוטות המתכת מזכיר סולמות, או כלוב, ומכאן שמו של מיגון פסיבי זה. תצורת מיגון זו נועדה כנגד מטען חלול חד־שלבי הנפוץ בעיקר ברקטות נ"ט כגון לאו, RPG-7 ודומיהן. היא איננה יעילה כהגנה מפני טילי נ"ט טאנדם, פגיעת קליעים או רסיסים, ומשמשת כשכבת הגנה נוספת לשריון לוחות פסיבי. מטרתה להסב נזק מבני למטען החלול, שישבש את יעילותו, או לגרום לו להיזם במרחק גדול מדי מגוף הרכב המשוריין ובכך להקטין את יכולת חדירות השריון שלו. מיגון זה קיים היום על נגמ"שי הסטרייקר האמריקאים ורכבי הווריור הבריטים בעיראק ועל דחפורי ה־D9R, הנגמחו"ן וטנק החילוץ M-88 בישראל.
קיימים גם אמצעי מיגון מאולתרים, כגון שקי חול, למשל בנגמ"שים כמו ה M-113 והסטרייקר. השקים מוצבים מעל המיגון המקורי של הכלי. השימוש בשקי חול הוא לרוב אלתור שמתבצע על ידי החיילים בשטח, שלא מרוצים מהביצועים של המיגון התקני שהותקן ברכב. לעיתים משתמשים בשריון מאולתר המכונה "סנדוויץ'". שריון כזה כולל שני לוחות פלדה (בדרך כלל דקים) וביניהם חומר אחר - לרוב עץ, בטון או חול. שריון כזה הותקן בכלי הרכב שעלו לירושלים הנצורה בשיירות, בזמן מלחמת העצמאות.
מיגון ריאקטיבי
מיגון ריאקטיבי הוא סוג שריון המגיב לפגיעת נשק בצורה המקטינה את הנזק לרכב עליו מותקן המיגון. מיגון כזה יעיל בעיקר נגד חימוש מטען חלול. קיימים סוגים שונים של מיגון ריאקטיבי, אולם מרביתם עושים שימוש ביחידות של חומר נפץ הודף המותקנות על הדופן החיצונית של הרכב ומתפוצצות עם פגיעת החימוש, וכך מפחיתות משמעותית את יעילותו. טכנולוגיה זו פותחה לאחר מלחמת ששת הימים על ידי חוקר גרמני בשם מנפרד הלד שעסק בניתוח הפגיעות שנגרמו לטנקים ישראליים במלחמה. הפיתוח של הלד הוא הבסיס למרבית מערכות המיגון הריאקטיבי המצויות בשימוש כיום.
מיגון אקטיבי
קיימים שני סוגים של מערכות הגנה אקטיביות עבור טנקים: מערכות הגנה "רכות" המשבשות את מערכות ההנחיה של טילים מונחים נגד טנקים, ומערכות הגנה "קשות" המיירטות את האיום במהלך מעופו לעבר הטנק.
פיתוחם של מערכות ההגנה האקטיביות ידע שיטות שונות ופיתוחים רבים. החל ממערכת הגנה שפותחו בסופם שנות ה־40 של המאה ה־20, זאת כי בתקופה זו איכות הפלדה הייתה נמוכה והמשמעות של שריון עמיד היא משקל רב ופגיעה ביכולת התנועה והעבירות, אחת משלוש היכולות העיקריות והחשובות בטנק. המערכות שפותחו בשנים היו "צמודות דופן", אלו היו מבוססת על רשתות המקיפות את הצריח ויירוט פיזי של האיום באמצעות מטעני רסס.
בעשורים האחרונים פותחו מספר מערכות מסוג זה, בשל האיום שנשקף מפני רקטות נגד טנקים וטילים נגד טנקים: החל במערכת השטורה המורכבת משבשים ומיועדת לשיבוש מערכות ההנחיה של הטילים, עבור במערכת הארנה ליירוט פיזי וכלה במערכת מעיל רוח המבצעית, המשלבת שיבוש של מערכות ההנחיה (הגנה "רכה") ויירוט של האיום בעזרת כדוריות מתכת (מטען רסס; הגנה "קשה")
היסטוריה
בעקבות עליית כוח האש במלחמת העולם הראשונה, הבינו הצבאות המודרניים שבמגבלות הטכנולוגיות שריון אישי הוא חסר טעם. לעומת זאת, רכב משוריין היה רעיון שנשקל בחיוב מאחר שכלי רכב ממונע יכול לסחוב מעטה שריון עבה ועמיד יותר מאשר חייל רגלי פשוט. אף על פי שתותחים בעלי שריון ועגלות עץ שהגנו על רובאים הופיעו עוד במאה ה־19, ב־1916 הופיע הרכב הממונע המשוריין הראשון בשדה המערכה: היה זה הטנק הבריטי "סימן 1".
מאז החל מרוץ חימוש בין טנקים וכלי רכב משוריינים ורוב הצבאות המודרניים פיתחו חיל שריון המושתת על טנקים משוריינים ובעלי תותח כבד. מנגד, פותחו אמצעי נגד - כגון תותחי נ"ט, רקטות נ"ט וטילי נ"ט - כדי לחדור את השריון של הטנקים.
בזמן מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה נוספו לארסנל גם נושאי גייסות משוריינים (הנגמ"ש הראשון פותח במלחמת העולם הראשונה אך לא היה נפוץ בה), כלי הנדסה משוריינים ורכבי תמיכת־קרב בעלי שריון להגן על הלוחמים, המכונאים ותומכי־הלחימה שבתוכו. מובילי הגייסות והמשוריינים (שלא היו טנקים) הראשונים היו הזחל"מים, רכב משוריין עם הנעה שמשלבת בין רכב אופני (גלגלים מקדימה) לרכב זחלי (מזקו"ם מאחורה). רוב דגמי הזחל"ם אופיינו בשריון עבה בדפנות הרכב אך בתא לחימה פתוח, ללא גג.
גרסאות רבות של דגמי הזחל"ם ששירתו בצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה כדוגמת זחל"ם ה-M3 נרכשו החל משנת 1948 בכל העולם על ידי צבא ההגנה לישראל, והובאו לישראל. הזחל"מים בישראל הופעלו כבר במלחמת העצמאות, והפכו לכלי לחימה עיקריים לשימוש החרמ"ש (חיל רגלים משוריין), בו פותחה תורת לחימה מיוחדת עבורם, אשר באה לידי ביטוי בהצלחה במלחמות ישראל. הזחל"מים בצבא ההגנה לישראל שולבו בכל חילות המערך הלוחם, כאשר שימשו גם כבסיס למרגמות 81 מ"מ, כנושאי תותח 75 מ"מ, כנושאי תותחי נ"מ 20 מ"מ, כרכב לשיגור טילי נ"ט SS-10, כרכב פיקוד משוריין, וכרכב חילוץ וסיוע הנדסי. הזחל"מים שירתו בצה"ל ככלי לחימה עיקריים עד לאמצע שנות ה־70 של המאה ה־20, כאשר לקראת סוף המאה, שימשו בעיקר כרכבי סיור בט"ש. יתרונו הגדול של הזחל"מ הייתה השילוב בין אופי נהיגה ויציבות בדרכים כשל משאית קלה, עם יכולת עבירות משופרת ללא כל הכנות מיוחדות. הזחל"מ היה ניתן לתפעול בביטחון ולאחר הכשרה קצרה, על ידי כל מי שהורשה לנהוג במשאית. עדות לשימוש של צה"ל במשוריינים כבר במלחמת העצמאות בשנת 1948 ניתן למצוא לאורך כביש תל אביב־ירושלים, באזור שער הגיא, שם פזורים שרידים של משוריינים שנפגעו בקרבות שיירות ההספקה לירושלים במהלך המלחמה.