cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הסנאט הקנדי
הסנאטורים
כאמור לעיל, בהתאם לחוקה לכל מארבעת אזורי קנדה מספר קבוע של סנאטורים:
ניופאונדלנד ולברדור הייתה דומיניון עצמאי, והפכה לפרובינציה רק בשנת 1949 ולכן אינה שייכת לאף אחד מהאזורים, ומיוצגת על ידי 6 סנאטורים. כמו כן, טריטוריות קנדה (יוקון, נונאווט והטריטוריות הצפון מערביות) מיוצגות כל אחת על ידי סנאטור אחד.
רק הסנאטורים מקוויבק משויכים לאזורי בחירה בתוך קוויבק (כלל זה נקבע במקורו על מנת להבטיח שאזורים דוברי אנגלית ואזורים דוברי צרפתית בקוויבק ייזכו לייצוג יחסי נאות בסנאט).
חלוקה זו של מושבים הביא לכך שהפרובינציות בעלות מספר התושבים הגבוה (אונטריו, קולומביה הבריטית ואלברטה) נמצאות בתת-ייצוג למול אזורים פחות מיושבים בקנדה. כך, לדוגמה, בעוד שבקולומביה הבריטית 4 מיליון תושבים, היא זכאית לשישה סנאטורים בלבד, בעוד שנובה סקוטיה בה מיליון תושבים בלבד זכאית ל-10 סנאטורים. רק לקוויבק מספר סנאטורים פרופורציונלי למספר התושבים בפרובינציה. כלל זה למעשה דומה למצב בסנאט ארצות הברית ונועד לשמר את האינטרסים האזוריים, ולשמור על האיזון האזורי, ולא להוות ייצוג היחסי למספר התושבים בכל אזור.
מאז שנת 1989 נערכים באלברטה בחירות בהם נבחרים מועמדים לסנאט מטעם הפרובינציה. בחירות אלה אינן מתבססות על חקיקה או מוסכמה חוקתית, וראש ממשלת קנדה אינו מחויב לתוצאותיהם. למעשה רק שני סנאטורים שנבחרו בבחירות אלה מונו לסנאט. במאי 2008 הכריזה ממשלת ססקצ'ואן על כוונתה לבצע בחירות מעין אלה גם בשטחיה.
מינוי סנאטורים נוספים
בהתאם לסעיף 26 לחוק החוקה 1867, רשאית מלכת קנדה למנות ארבעה עד שמונה סנאטורים נוספים. סנאטורים נבחרים אלה חייבים להיות מחולקים לפי האזורים של קנדה ולייצגם באופן יחסי. גם במינויים אלה, המינוי מבוצע על ידי המושל הכללי (בהיעדרו של המונרך), לפי המלצת ראש ממשלת קנדה. בשיטה זו נעשה שימוש בשנת 1990 עת שראש ממשלת קנדה בריאן מלרוני מינה מספר סנאטורים על מנת להבטיח העברת חוק חדש בעניין מס על שירותים וסחורות. בקשה קודמת של ראש ממשלת קנדה אלכסנדר מקנזי בשנת 1874 למנות סנאטורים נוספים סורבה על ידי המלכה ויקטוריה בעצת ממשלת בריטניה.
הפסקת כהונה
רואים בסנאטור אשר נעדר משני מושבים רצופים של הסנאט כאילו ויתר על מושבו. כמו כן, סנאטור שהורשע בעבירות של בגידה או "פשע ראוי לשמצה" ( "crime infâme" / "infamous crime" – המקביל ל"עבירה שיש עימה קלון" במשפט הישראלי) או פשט רגל מאבד את מושבו בסנאט. סנאטור שמפסיק לעמוד בתנאי הסף לבחירה (ראו בהמשך) מאבד את מושבו בסנאט.
משכורות
משכורתו של חבר סנאט, נכון לשנת 2006 עומדת על 122,700 דולר קנדי. חברי הסנאט רשאים לקבל משכורת נוספת בגין משרות נוספות בהן הם נושאים (כך, לדוגמה, יושב ראש הסנאט הקנדי מקבל משכורת נפרדת בגין תפקידו זה). משכורתם של הסנאטורים גבוהה מזו של חברי בית הנבחרים הקנדי, וזאת על מנת להדגיש את חשיבותם.
דרישות מוקדמות לבחירה
חוק החוקה, 1867 קובע את תנאי הסף להיבחר כחברי הסנאט. מועמד לחברות בסנאט חייב להיות בן למעלה מגיל 30, וכן חייב להיות אזרח קנדה על מנת להיות מועמד לחברות בסנאט. כמו כן, חברי הסנאט חייבים להתגורר בפרובינציה או בטריטוריה אותה הם מייצגים.
חוק החוקה, 1867 דורש שבבעלותו של סנאטור תהיה אדמה בשווי של לפחות 4,000 דולר קנדי בפרובינציה או בטריטוריה אותה הוא מייצג. שווי זה, כיום זהה לסכום של 175,000 - 200,000 דולר קנדי, וזאת מעל לחובותיו (היינו הקרקע אינה יכולה להיות ממושכנת, או שוויה צריך להיות בסך האמור מעל לחובות שבגינם הוטל המשכון).
תנאים אלה נקבעו במקור על מנת להבטיח שרק האליטה החברתית תהיה זכאית לשבת בסנאט, אף שכיום, מעמד הרבה יותר גדול יכול לשבת בסנאט מאחר שלא רק המעמד העליון, אלא גם מעמד הביניים של קנדה עומד בתנאי הסף של החוק.
כיום, תנאים אלה נראים ארכאיים, ולכן, על מנת למנוע בעיות בבחירת מועמדים לסנאט, הסכום אינו משוערך ונדרש סך מינימלי של 4,000 דולרים לפי שווים כיום (ולא לאחר הצמדת הסכום המקורי). אולם גם סכום זה עורר בעיה כאשר, בשנת 1997, רצו למנות את הנזירה הקתולית פגי באטס לסנאט. באטס, מהיותה נזירה, ויתרה על כל רכושה לטובת המנזר ולכן לא עמדה בתנאי הסף. על מנת להבטיח את קבלתה לסנאט, העביר המנזר בו הייתה חברה שטח אדמה בשווי 4,000 דולרים על שמה.
נושאי משרה
יושב ראש הסנאט ("speaker" - ה"דובר" / "Président" - ה"נשיא") עומד בראש הסנאט. היושב ראש ממונה על ידי המושל הכללי של קנדה בעצת ראש ממשלת קנדה. ליושב ראש מסייע "יושב ראש זמני" (Speaker pro tempore -"דובר לעת מצוא") הנבחר על ידי חברי הסנאט בראשית כל מושב פרלמנטרי. בהיעדרו של היושב ראש משמש "יושב ראש הזמני" כיושב ראש הסנאט. כמו כן, בהתאם לחוק פרלמנט קנדה משנת 1985 רשאי היושב ראש למנות את אחד הסנאטורים כממלא מקומו באופן זמני. היושב ראש מכהן בראש הדיונים הנערכים בסנאט וקובע את סדר הדיון ואת סדר הדוברים. בדומה לבית הלורדים ליושב ראש אין עדיפות על יתר חברי הסנאט, וכל אחד מחברי הסנאט יכול להגיש הצעה לסדר ( Rappel au Règlement / point of order) בה הוא טוען שיושב ראש טעה בהחלטתו. היושב ראש מכריע בהצעה זו, אולם כל סנאטור יכול לערער על ההכרעה בפנייה ליתר חברי הסנאט שיכריעו בהצעה יחדיו. אף שיושב ראש שייך למפלגה מסוימת (לרוב, למפלגת הממשלה), הוא שומר על נייטרליות ולרוב אינו מצביע בהצבעות, אלא במקרה של שוויון (ראו בהמשך). כיום מכהן בראש הסנאט נואל א. קינסלה.
מנהיג הממשלה בסנאט הוא סנאטור המשמש כנציג הממשלה, ותפקידו להעביר את החקיקה שהממשלה מנסה לחוקק בסנאט. מנהיג הממשלה בסנאט ממונה על ידי ראש ממשלת קנדה מבין הסנאטורים, ומשמש למעשה שר בממשלת קנדה. תפקידו של מנהיג הממשלה בסנאט הוא לנווט את סדר היום של הסנאט ולהביא לקבלתם של חוקים, וכן לנסות ולהשיג את הסכמתם של חברי האופוזיציה לחוקים (לרוב, בקנדה, מכהנות ממשלות מיעוט ולא ממשלות קואליציוניות).
בראש האופוזיציה בסנאט עומד מנהיג האופוזיציה בסנאט – הנבחר על ידי חברי הסנאט שאינם שייכים למפלגה הנמצאת בממשלה. תפקיד זה מקביל לתפקיד מנהיג האופוזיציה הנבחר על ידי חברי בית הנבחרים.
ייתכן מצב בו מנהיג האופוזיציה בסנאט הוא חבר מפלגה אחרת ממנהיג האופוזיציה בבית הנבחרים, בשל הרכב מפלגות שונה בין הבתים (כך היה בין 1993–2003.
נושאי משרה נוספים שאינם חברי סנאט הם: תפקידם של מזכירים אלה, לסייע לחברי הסנאט בענייני פרוצדורה ונהלים.
נושא משרה נוסף בסנאט הוא השליח נושא המוט השחור של סנאט קנדה, האחראי על הסדר והביטחון בחדר הסנאט. נושא משרה זה אוחז את השרביט השחור המסורתי (העשוי עץ הבנה שחור, המכונה "המוט השחור"). מקורו של תפקיד מסורתי זה הוא באנגליה שם משמש המוט השחור חלק בלתי נפרד מטקס פתיחת הפרלמנט. תפקיד זה הוא תפקיד ייצוגי מסורתי בעיקרי, כאשר ראש משטרת מחוז הפרלמנט אחראי בפועל לביטחון ולאבטחה של בניין הפרלמנט כולו.
נוהלי עבודה
על פי כללי נוהלי העבודה של הסנאט, מתכנס הסנאט בימים שני - שישי. דיוני הסנאט פתוחים לקהל הרחב, והפרוטוקולים מפורסמים. בניגוד לבית הנבחרים הקנדי, דיוני הסנאט אינם משודרים דרך קבע בטלוויזיה.
חוק החוקה, 1867 קובע קוורום (מספר חברים מינימלי) של 15 סנאטורים, על מנת לקיים דיון בסנאט. יושב ראש הסנאט נספר כאחד מאותם 15 חברים. בהיעדר קוורום, מורה יושב ראש הסנאט על צלצול בפעמוני בית הנבחרים על מנת לקרוא לסנאטורים לדיון, ואם לא מתייצבים חברים נוספים, נדחה הדיון ליום המחרת.
במהלך הדיונים, עם סיום דבריו של אחד הדוברים, הסנאטור הראשון שנעמד במקומו מקבל את זכות הדיבור. במקרה שיש מחלוקת בין שני סנאטורים, קובע יושב ראש הסנאט למי זכות הדיבור, אולם סנאטור שאינו מסכים להחלטה יכול לבקש הצבעה של חברי הסנאט בעניין.
הדיונים בסנאט נערכים באחת משתי השפות הרשמיות של קנדה: אנגלית או צרפתית.
חברי הסנאט פונים בדבריהם לכל חברי הבית (במשפט "סנאטורים נכבדים" - "honorables sénateurs" / "honourable senators") ולא ליושב ראש (כפי שקורה בבית התחתון). כמו כן, בהתייחסם לחבר סנאט אחר על הסנאטורים לפנות אליו בגוף שלישי ולא בגוף שני (בדומה לכללים החלים בבית הלורדים).
כל סנאטור יכול לנאום בעניין מסוים פעם אחת בלבד, למעט סנאטור שמציע הצעה לסדר, או מבקש לפתוח בחקירה, היכול לנאום פעם אחת בעת הצגת הצעתו, ופעם נוספת בסיום הדיון ולפני ההצבעה.
נוהלי הסנאט קובעים הגבלת זמן לנאומי הסנאטורים, כתלות בסוג הדיון – ולרוב כל סנאטור יכול לנאום במשך 15 דקות. המנהיג מטעם הממשלה בסנאט ומנהיג האופוזיציה בסנאט אינם מוגבלים בזמן בעת נאומיהם.
בסיום הדיון נערכת הצבעה. היושב ראש מציג את השאלה הנדונה, וחברי הסנאט עונים יחדיו "אכן" ("yea") או "לאו" ("nay"). היושב ראש מכריז על תוצאות ההצבעה לפי התשובות שנאמרו, אולם שני סנאטורים או יותר יכולים לדרוש קיום הצבעה על ספירת קולות. אם הצעתם מתקבלת (לאחר הצבעה של חברי הסנאט) נערכת ספירה של הקולות על ידי מזכירי הסנאט. ספירת הקולות נערכת כאשר קודם עומדים במקומם התומכים להצעה ונספרים, ולאחר מכן עומדים במקומם המתנגדים להצעה, ובשלישית נספרים הנמנעים.
שוויון בין התומכים והמתנגדים משמעו שההצבעה נכשלת.
ועדות
הגדולה בוועדות הסנאט היא "ועדת כל הבית" ("comité plénier" / "Committee of the Whole") שבה חברים כל חברי הסנאט. כללי הדיון בוועדה זו שונים מכללי הדיון בסנאט (לדוגמה: אין הגבלה על מספר הנאומים שיכול חבר סנאט להשמיע בעת דיונים בוועדה). בראש הוועדה יושב "יושב ראש הוועדה" (chairman).
בוועדה קבועה של הסנאט חברים בין תשעה ל-15 סנאטורים. חברי הוועדה בוחרים את היושבי ראש של כל ועדה וועדה.
ועדות אד הוק מוקמות על מנת לטפל בנושאים ספציפיים. מספר חברי ועדות אלה משתנה בהתאם לענייני הציבורי בוועדה, אולם מספר החברים והרכב הוועדה ישקף את ההרכב הפוליטי של חברי הפרלמנט.
ישנן שתי ועדות קבועות המשותפות לסנאט ולבית הנבחרים – ועדה לעניין ביקורת וועדה לעניין ספריית הפרלמנט. כמו כן ועדות משותפות לשני הבתים מוקמות על מנת לדון בנושאים מיוחדים.
סמכויות חקיקה
אף שהליך חקיקת חוק יכול להתחיל הן בבית התחתון והן בבית העליון (למעט חקיקה בתחום המס אותה ניתן להתחיל רק בבית התחתון), בפועל מרבית החקיקה מתחילה בבית התחתון. בשל העובדה שסדרי הדיון בסנאט פחות נוקשים, לעיתים מעדיפה הממשלה להתחיל בהליך חקיקה של דבר חוק שנוי במחלקות, או מורכב, דווקא בסנאט.
שני בתי המחוקקים שווים במעמדם בהליך החקיקה, למעט שני יוצאים מן הכלל:
בפועל הסנאט נוטה לאשר חקיקה של הבית התחתון, ונוטה להיות פחות פוליטי מאשר הבית התחתון. הסנאט נוטה להקדיש יותר זמן לדיון בדברי החקיקה, ואף שמועטים השינויים שהסנאט מציע לחוקים, בשל ניסיונות הסנאט להגיע לקונצנזוס, מקבל לרוב הבית התחתון את השינויים שמציע הסנאט.
היחס בין הסנאט והממשלה
בשונה מבית הנבחרים, לסנאט אין השפעה על תקופת הכהונה של הממשלה או של ראש הממשלה, ולא ניתן להעביר הצבעות אמון או אי אמון בסנאט. כמו כן, הממשלה אינה חבה חובת דיווח לסנאט. מסיבות אלה מידת הביקורת של הסנאט על הממשלה מועט ביותר. מרבית חברי הממשלה הם חברי הבית התחתון ולא חברי הסנאט. כמו כן, למעט ג'ון טרנר, מאז שנת 1896 כל ראשי ממשלת קנדה היו חברי בית הנבחרים ולא חברי הסנאט.
לרוב, בממשלת קנדה חבר סנאטור אחד בלבד – מנהיג הממשלה בסנאט, אולם קיים נוהג בו, במקרה בו למפלגה השולטת אין חברים מפרובינציה או טריטוריה מסוימת, נהוג למנות שר מאותו אזור מבין חברי הסנאט מאותו אזור, וכך לשמור על המאזן בין האזורים בממשלה.
הרפורמה בסנאט
מאז חקיקת החוקה של קנדה בוצעו שינויים מעטים בסמכויות הסנאט. בשנת 1965 שונתה החוקה ונקבע כי גיל הפרישה לסנאטור יהיה גיל 75, ובשנת 1982 הסנאט קיבל זכות וטו על תיקונים לחוקת קנדה.
הצעות להפוך את הסנאט לגוף נבחר לא זכו לפופולריות רבה בקנדה (למעט תקופה קצרה בשנות ה-80 בתקופת כהונתו של ראש הממשלה פייר אליוט טרודו, ותוך התנגדות לחוק האנרגיה שחוקק).
מאז סוף שנות ה-70 הוצעו 28 הצעות לשינוי מבנה הסנאט, אף הצעה לא הגיעה לסופו של הליך החקיקה (לרוב מאחר שלא התקבלה הסכמת ממשלות הפרובינציות, לרוב בשל התנגדות אונטריו וקוויבק אשר יפסידו את המעמד המועדף שלהן בסנאט אם ייערכו בחירות על בסיס גודל האוכלוסייה).
מפלגת הבלוק קוובקואה והמפלגה הדמוקרטית החדשה קוראות לביטול הסנאט, ופרובינציות אלברטה וססקצ'ואן מנהלות בחירות בהם בוחרים תושבי הפרובינציה את הסנאטורים המוצעים מתוכן (אף שבחירה זו אינה מחייבת כיום את ראש הממשלה).
ב-30 במאי 2006 הוגשה הצעת חוק שמציעה להגביל את תקופת הכהונה של סנאטור ל-8 שנים, אולם הליך החקיקה לא הגיע לידי סיום.
ב-22 ביוני 2006 הציעו הסנאטורים לוול מוריי וג'ק אוסטין הצעה לשנות את הרכב הסנאט, ולהגדיל את הסנאט ל-117 חברים (בכך לתת יותר סנאטורים לפרובינציות המערביות ולהגדיל את מספר אזורי קנדה לחמש. ההצעה הועברה לוועדה מיוחד של הסנאט, אשר תמכה בה, אולם הליכי החקיקה טרם הסתיימו.
הערות שוליים
Kanadas parlament
רוברט בנט (אדריכל)
רוברט בנט (2 בדצמבר 1909 – 1 בנובמבר 1987) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי, זוכה פרס רוקח לשנת 1958, מתכנן שכונות, שיכון ציבורי ומבני ציבור.
ביוגרפיה
רוברט (אברהם יהודה) בנט נולד ב-2 בדצמבר 1909 בעיר קרקוב שבפולין. אביו יעקב בנט היה נצר לרב מרדכי בנט. עם גמר מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה להתגורר בווינה ולאחר זמן קצר לברלין.
בשנים 1927–1932 למד בנט אדריכלות בטכניון בנוישטאדט, במקלבורג וב"טכנישה הוכשולה" בברלין ועם סיום לימודיו עבד בברלין. בשנת 1932 הגיע לישראל כמתחרה בענף הדקאתלון במכביה הראשונה, "התאהב" בתל אביב והחליט להישאר. תוך זמן קצר החל לעבוד במשרדו של אדריכל אריה שרון ועבד עמו עד לשנת 1942 עת התנדב לצבא הבריטי. בנט שירת כקצין בפלוגה 738 של המתנדבים הישראלים לחיל ההנדסה המלכותי שלחמה באיטליה. עם שחרורו מהצבא בינואר 1946 חזר למשפחתו בתל אביב ולעבודתו כאדריכל. בתקופה זו הוא השתתף וזכה במספר תחרויות אדריכליות. בינואר 1946 הצטרף בנט לשורות ההגנה ולחם במלחמת העצמאות כקצין ההנדסה של חטיבת קרייתי. השתתף בקרבות לטרון ושימש כקצין הנדסה אחראי באבו גוש ובנפת רמלה-לוד.
בשנים שלאחר מכן, ועד ליום מותו, תכנן בנט מספר רב של תוכניות בניין עיר ושכונות מגורים ביישובים שונים. פיתח טיפוסי מגורים שונים ותכנן מבני ציבור רבים: גני ילדים, בתי ספר, בתי כנסת, מתנ"סים, מרכזים מסחריים ומרכזי תרבות (בתי קולנוע תיאטראות וספריות), בתי אבות והוסטלים. מבנים רבים תוכננו בבטון חשוף. בנט שילב תמיד את התכנון הנופי בתכנון הפיזי וטיפוס מבנה המגורים, ה-H, שפיתח עבור משרד השיכון נבנה במאות בכל רחבי הארץ.
בשנת 1958 קיבל בנט את פרס רוקח למפעלי הנדסה, ביחד עם אדריכל יצחק פרלשטיין, על תכנון שכונת רמת אביב.
בנט תכנן בכל רחבי הארץ החל מנצרת ועכו שבצפון ועד לערד ובאר שבע שבדרום, כולל אשקלון, אשדוד, יהוד, לוד, רמלה, יפו, מתחם תל השומר, קיבוצים שונים ועוד. בשנות פעילותו הרבות ביצע עבודות תכנון עבור משרד השיכון, שיכון ופיתוח, שיכון ובינוי, רסקו, משען, בית החולים תל השומר, קיבוצים, עיריות ומוסדות נוספים. כמו כן היה יועץ למשרד השיכון, למשרד העבודה ולאבא חושי (1955).
בשנת 1936 נשא בנט לאשה את קליר פרנקו. לזוג נולדו 2 בנות: עפרה בנט סקרדי-מתרגמת ספרות עברית לאיטלקית, וורדה (לאורה) בנט-אמנית, ציירת ומשוררת.
הערכה
מנימוקי פרס רוקח: "אין הקמת שכונה עירונית פעולה מינהלתית גרידא של מישהו, אשר יזמין תוכנית לבנין בתים אצל ארכיטקט, תוכנית סלילת כבישים אצל מהנדס כבישים, רשת חשמל אצל מהנדס חשמל, ועוד ועוד. תאום כל הפעולות, שילובן ובצוען ההרמוני עשוי להצליח רק אצל ארכיטקטים המחוננים בחזון, יוזמה ועמידה איתנה, ושיעשו את עבודתם תוך אהבת המקצוע ויכולת יצירה. שום חוקת בנין לא תעשה מה שמסוגל לעשות ארכיטקט בעל כשרון, הממזג בדמיונו את כל האלמנטים השונים, מסדירם, מעלה אותם על הנייר ושומר על הגשמתם המתואמת תוך מאבק מתמיד נגד נטיית כל הגורמים לבחור בדרך הקלה ביותר".
על בנט כתב אבא אלחנני "כבר אמר מי שאמר שההבדל בין עשייה רעה לטובה אינו במחיר אלא בעיקר בתשומת הלב, ובנט הפליא להוכיח אימרה זו".
הגשר על נהר לאמונה, פאנצה, איטליה
ב-3 בספטמבר 1943, לאחר שהייה ארוכה במדבר המערבי שבמצריים, נחתה פלוגה 738 של המתנדבים הישראלים לחיל ההנדסה המלכותי, הפלוגה בה שרת בנט כקצין, לחופי דרום איטליה ומשם התקדמה צפונה עם שאר כוחות הארמייה השמינית הבריטית. בינואר 1945, מקבל בנט הוראה לבנות, בעיירה פאנצה, גשר מעל נהר לאמונה, במקום הגשר שנהרס על ידי הגרמנים במטרה למנוע מכוחות הברית לנוע צפונה על ויא אמיליה- הדרך היבשתית היחידה שהובילה אז מדרום לצפון. בתכנון, בהנחיית ובהובלת בנט, ולמרות קשיי אספקת החומרים, החורף הקשה ואש הגרמנים, סיימה היחידה את בניית הגשר למועד הנדרש (מתקפת האביב של כוחות הברית בצפון איטליה), תוך שימוש חוזר בחלקי הגשר שפוצץ על ידי הגרמנים ובעזרת פועלים מקומיים. למחרת השלמת בניית הגשר, ב-11.04.1945 עם שחר, חצו הכוחות הממונעים של בנות הברית את נהר לאמונה לכיוון בולוניה וב 2.5.1945 השלימה הארמייה השמינית את כיבוש צפון איטליה עם הכניסה לטרייסט. כהוקרה על הישג היחידה נקבע על הקשת המרכזית של הגשר לוח שיש ובו מגן דויד ומספר היחידה. מאוחר יותר קיבלה היחידה גם צל"ש על מבצע זה. הגשר עומד על תילו ובשלמותו עד היום..
סינפסה חשמלית
בהשוואה לסינפסות כימיות, סינפסות חשמליות מעבירות דחפים עצביים מהר יותר, אבל, בניגוד לסינפסות הכימיות הן לא מאפשרות גיוון במסרים או היפוך סימן. האות הנוצר בתא הפוסט-סינפטי יהיה תמיד קטן יותר וזהה בכיוונו לזה של המקור בתא הפרה-סינפטי. סינפסות חשמליות נמצאות לעיתים קרובות במערכות עצביות הדורשות את התגובה המהירה ביותר, כגון תגובות הגנה. מאפיין חשוב נוסף של סינפסות חשמליות הוא אפשרות מעבר דו-כיוונית של המסר.
מבנה
כל נקודת מגע (aka nexus junction) מכילה מספר רב של תעלות החוצות את הקרום של שני תאים. עם תעלה מרכזית בקוטר של כ-1.2 עד 2.0 ננומטר, התעלות האלה יוצרות ערוצים רחבים מספיק כדי לאפשר ליונים, ואפילו למולקולות בגודל בינוני כמו מולקולות איתות, לזרום בין תא אחד למשנהו, ובכך לחבר את הציטופלסמה של שני התאים. לפיכך, כאשר מתח הממברנה של תא אחד עובר שינויים, יונים יכולים לעבור מתא אחד למשנהו נושאים מטען איתם, ובכך לגרום לשינויים עוקבים במתח הממברנה של התא הצמוד. התעלות עצמן מורכבות משני חצאים הנקראים connexons, כל מחצית נתרמת על ידי אחד מהתאים בסינפסה. Connexons עצמם בנויים משש יחידות חלבון משנה העוברות דרך קרום התא ארבע פעמים ואורכן 7.5 ננומטר, בשם connexins, אשר יכולות להיות זהות או שונות במקצת אחת מהשנייה.
השפעות
הפשטות של הסינפסות החשמליות מאפשרת סינפסות מהירות, אבל כאלה שיכולות לייצר רק התנהגויות פשוטות בהשוואה לסינפסות כימיות המורכבת יותר. המהירות היחסית של הסינפסות החשמליות גם מאפשרת להרבה נוירונים לירות באופן סינכרוני. בגלל מהירות מעבר המסר, סינפסות חשמליות נמצאות ברשתות עצביות החולשות על פעולות כגון מנגנוני בריחה, או תהליכים אחרים הדורשים תגובות מהירות.
יחסי אוגנדה–איטליה
יחסי אוגנדה–איטליה הם היחסים הבילטרליים בין אוגנדה לאיטליה, שהחלו באופן רשמי בשנת 1962, עת הכירה איטליה בעצמאותה של אוגנדה.
סינפסה חשמלית
השפעות
בדרך כלל, זרם יוני יכול לנוע בכל כיוון דרך סוג זה של סינפסה. עם זאת, לפעמים סינפסות כאלו מכילות תעלות יונים תלויות-מתח הנפתחות בתגובה לדפולריזציה של האקסון, ובכך נמנע הזרם באחד משני כיוונים. תוארו גם תעלות הנסגרות בתגובה לעליה בריכוז יוני סידן (Ca2+) או מימן (H+) בתוך התא, כדי לא להפיץ נזק מתא אחד למשנהו.
יחסי אוגנדה–איטליה
במהלך השנים התפתחו היחסים לכיוונים פוליטיים, כלכליים וחברתיים מוצקים.
סינפסה חשמלית
השפעות
יש גם עדויות כי חלק מסינפסות ניחנות בגמישות (Plasticity) - משמע החיבור החשמלי יכול להתחזק או להחלש כתוצאה מפעילות, או במהלך שינויים בריכוז התוך-תאי של מגנזיום.
יחסי אוגנדה–איטליה
איטליה פעילה מאוד בתיאום מדיניות האיחוד האירופי באוגנדה, ובייחוד בתחומ שיתוף פעולה פוליטיים, מסחריים, תרבותיים ופיתוחיים.
תמי כץ-פרימן
תמי כץ-פרימן (נולדה ב-1955) היא אוצרת עצמאית, חוקרת ומבקרת אמנות. בשנים 2005–2010 כיהנה כאוצרת הראשית של מוזיאון חיפה לאמנות. מתגוררת במיאמי, פלורידה.
ביוגרפיה
תמי כץ-פרימן נולדה בפתח תקווה ועברה להתגורר בתל אביב עם סיום השירות הצבאי. למדה תולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב (1979-1975); את התואר השני בהנחייתו של פרופ' מרדכי עומר סיימה בהצטיינות (1990). תיזת המחקר שלה עסקה בתופעת הציטוט באמנות הפופ כמשקפת התייחסות טעונה מצד התרבות האמריקנית למושג "עבר" ולמסורת של תולדות האמנות וכתקדים לתופעות פוסט-מודרניות כמו ניכוס וסימולקרה. המחקר עקב אחר הקונבנציות של הציטוט אצל אמני קדם־פופ כמו ראושנברג, ריברס וג'ונס לצד אמני פופ מובהקים כדוגמת וורהול וליכטנשטיין וחשף טיפולוגיה של אופני ציטוט המעידה על ייחודו של הפופ כמצטט פוסט-מודרני שקשריו עם מושגים כמו היסטוריה או מסורת אינם היררכיים. בשנים 1979–1989 עבדה בתפקידים שונים במוזיאון תל אביב.
בשנים 1990–1992 שימשה כאוצרת משנה בגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב. החל מ-1992 אצרה תערוכות נושא קבוצתיות ותערוכות יחיד במוזיאונים ובחללי תצוגה מובילים בישראל (אנטיפאתוס במוזיאון ישראל בירושלים ומטאסקס במשכן לאמנות בעין חרוד) ובמיאמי ארצות הברית, שם פעלה בשנים 1994–1999. ב-1999 חזרה לישראל והמשיכה את פעילותה כאוצרת עצמאית עד 2005.
בשנים 2005–2010 שימשה כאוצרת ראשית של מוזיאון חיפה לאמנות. עד 2010 לימדה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב ובתוכנית לאוצרות במסגרת CCA, קלישר, המכללה להוראת טכנולוגיה. פרסמה מאמרים רבים בספרים, קטלוגים וכתבי עת מרכזיים לאמנות עכשווית בישראל ובחו"ל (בין השאר בסטודיו, Art Papers ,ARTnews).
בשנים 2010–2022 התגוררה תמי כץ-פרימן שוב במיאמי, פלורידה ואחר כך חזרה לישראל.
קישורים חיצוניים
ריאיונות
אליהו חסין
אליהו חסין (29 בינואר 1927 - 3 באפריל 2008) היה עיתונאי שכתב ביחד עם דן הורוביץ ספר ידוע על העסק הביש ולאחר מכן היה איש משרד החוץ.
ראשית דרכו
אליהו חסין נולד בתל אביב בשנת 1927. למד בגימנסיה העברית "הרצליה" והשתייך לתנועת הצופים. במסגרת התנועה יצא למה שנקרא אז "הכשרת הצופים" שנערכה בקיבוצי הגליל והייתה למעשה הכשרה קדם צבאית. בשנת 1945 התגייס לפלמ"ח. במלחמת העצמאות לחם בגדוד השלישי של חטיבת יפתח של הפלמ"ח שכונה בשם "גדוד הגליל", אשר פעל בגליל העליון ובסביבתו.
לאחר סיום המלחמה חזר אליהו חסין לספסל הלימודים ובראשית שנות החמישים למד בפקולטה למדעי המדינה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1954 פרשה מפלגת אחדות העבודה ממפ"ם. והחלה להוציא לאור את העיתון "למרחב" כביטאונה של המפלגה. אליהו חסין הצטרף למפלגה. כחבר המפלגה ואיש הפלמ"ח לשעבר חש קרבה לדעות הכותבים בלמרחב ומצא את העיתון כמקום ראוי לכתוב בו והצטרף אליו. בתחילה היה סופרו הפרלמנטרי ולאחר מכן סופרו המדיני.
העסק הביש
בתחילת שנות ה-50 התנהלו שיחות בין מצרים לבריטניה, על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ. ממשלת ישראל ראתה בפינוי סכנה לביטחונה בשל הסרת החציצה שבקיום הבסיסים הבריטיים, בין ישראל לבין מצרים שבשלטון גמאל עבד אל נאצר העוין לישראל.
באגף המודיעין עלה רעיון לחבל במתקנים בריטיים ואמריקאים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת מצרית, ובכך לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים ולגרום לביטול הפינוי. בשליחות אמ"ן פעלה אז במצרים חוליית ריגול, שחבריה גויסו מקרב היהודים המקומיים. החוליה הופעלה על ידי יחידה 131 שפעלה במסגרת אגף המודיעין, שמטרתה ביצוע פעולות מיוחדות בארצות אויב.
ב-2 ביולי 1954 בוצעה הפעולה הראשונה: אנשי החוליה הטמינו מטען חבלה קטן בתא דואר באלכסנדריה, וגרמו לשריפתו. ב-14 בחודש בוצעה הפעולה השנייה: מטענים מתלקחים הונחו בספריות האמריקאיות בקהיר ובאלכסנדריה וגרמו לשריפות. הפעולה השלישית נועדה להתבצע ב-23 ביולי ביולי וכוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה. הפעולה נכשלה על מדרגות בית קולנוע באלכסנדריה כאשר מטען תבערה התלקח בטרם עת בכיסו של אחד מחברי החוליה, שנעצר במקום. לאחר מכן נעצרו כל חברי החוליה.
האירועים הללו היו בגדר כישלון מהדהד של המודיעין הישראלי וניתן להם בתקשורת הכינוי "העסק הביש". בעקבות הכישלון התחוללה בישראל סערה שקיבלה את הכינוי "הפרשה". שבמרכזה השאלה "מי נתן את ההוראה?". עיקרה של המחלוקת היה האם את ההוראה לביצוע הפעולה הכושלת נתן שר הביטחון פנחס לבון, או ראש אמ"ן בנימין גיבלי. שני האישים הטיחו את האשמה על מתן ההוראה זה כנגד זה.
הראשון שניסה לברר מי אחראי לתסבוכת זו היה ראש הממשלה משה שרת שהקים לשם כך ועדת שניים, ועדת אולשן-דורי, שכללה את נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, ואת הרמטכ"ל לשעבר, יעקב דורי. הוועדה, שהוקמה ופעלה בסודיות, לא הצליחה לרדת לשורש העניין, וכתבה במסקנותיה שהוגשו לשרת ב־12 בינואר 1955: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון, עם זאת, איננו בטוחים שלבון אמנם נתן את ההוראות המיוחסות לו". בעקבות דברי הוועדה התפטר לבון מתפקידו בפברואר 1955, אף שטען כי לא הוא שנתן את ההוראה.
פרשת לבון
בשנת 1960 התעוררה הפרשה מחדש כפרשה פוליטית שקיבלה את הכינוי "פרשת לבון".
אברי אלעד, המפעיל של החוליה במצרים, שבשל אילוצי הצנזורה הצבאית כונה בתקשורת "האדם השלישי", הגיע לישראל אחרי שנותר שבועיים במצרים בלא שנעצר. תחילה נחשב לגיבור, אך בשנת 1958, בעת ששהה בחו"ל, גברו החשדות שפעל כסוכן כפול, והוא אשר הסגיר את אנשי החוליה למצרים. הוא פותה לחזור לארץ, נעצר, נחקר, והועמד למשפט בדלתיים סגורות. במהלך משפטו טען שבצה"ל זויפו מסמכים, וניתנו עדויות שקר במטרה לטייח את האחריות לעסק הביש. פרטי עדותו נשארו חסויים עד לשנת 1960, אך בשנה זו נפגש לבון עם ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ודרש את טיהור שמו מן האחריות ל"עסק הביש". בן-גוריון סירב לטהר את שמו ובחר לקיים חקירה נוספת על ידי ועדה צבאית בראשות שופט בית המשפט העליון חיים כהן, שגויס למילואים לצורך זה והוענקה לו דרגת ייצוג של אלוף-משנה. שני עמיתיו של כהן לוועדה היו אנשי צבא – אלופי המשנה מתי פלד ואהרון דורון.
עדות אחת שניתנה לוועדה הייתה קריטית. הייתה זו עדותה של דליה כרמל מי שהייתה מזכירתו של ראש אמ"ן בנימין גיבלי בתקופת הפרשה שהעידה כי בנימין גיבלי כתב ביולי 1954 מכתב לרמטכ"ל משה דיין אודות הפעולה במצרים וכ היא הדפיסה מאוחר יותר בהוראת מפקדיה עמוד נוסף למכתב, בו נוספה הפיסקה: "לפי הוראתו של לבון".
הוועדה חיזקה בממצאיה את טענותיו של לבון אך לא הגיעה למסקנה חד-משמעית, ובכל מקרה בן-גוריון דחה את ממצאי הוועדה. בציבור ובתקשורת החל ויכוח פוליטי נוקב בשאלת האחריות לפעולה במצרים, שזכתה לכינוי "פרשת לבון".
הספר
פרשת לבון העסיקה את התקשורת ואת דעת הקהל בישראל. חלק מן הציבור צידד בעמדתו של דוד בן-גוריון שהאמין כי לבון הוא שנתן את ההוראה. בן-גוריון היה באותה תקופה שלאחר הניצחון במלחמת סיני, בשיא תהילתו ועוצמתו, ורבים סברו כי אינו טועה בהטלת האשם על לבון. האחרים בעיקר מחוגי האינטליגנציה הירושלמית האמינו בצדקתו של לבון. מתוך חוגים אלה נוסדה בשנת 1962 קבוצת "מן היסוד". אליהו חסין היה מבין אלה שהאמינו בצדקתו של לבון וכבר בשנת 1961 פרסם ביחד עם העיתונאי דן הורוביץ (שהיה לימים סוציולוג ופרופסור באוניברסיטה העברית), את הספר "הפרשה" בו הם תומכים בעמדתו של לבון.
הייתה זו לא רק תמיכה בלבד אלא כתב הגנה, כפי שכתבו במבוא לספר:
במשרד החוץ ובעיתון גלובס
בשנת 1974 נתמנה יגאל אלון, מי שהיה מפקד הפלמ"ח, לתפקיד שר החוץ בממשלתו של יצחק רבין. ב-4 ביוני 1974 נתמנה אליהו חסין לתפקיד ראש לשכתו של שר החוץ. הוא מילא תפקיד זה עד לפרישתו בשנת 1978. לאחר פרישתו ממשרד החוץ המשיך אליהו חסין בדרכו העיתונאית בעיתון הכלכלי "גלובס". הוא הגיע לגלובס עם המו"ל והמייסד שלו חיים בר און, אשר שניהם התוודעו זה לזה בהיותם עובדי לשכתו של יגאל אלון. תפקידו בגלובס היה תפקידו העיתונאי והציבורי האחרון. אליהו חסין נפטר בשנת 2008. בן 81 היה במותו.
ידידה בת עדיה
יְדִידָה בַת-עֲדָיָה היא דמות מקראית, שמה מופיע ב. ידידה הייתה בתו של עדיה מהעיר בצקת בשפלת יהודה. היא הייתה אשת אמון מלך יהודה ואם בנו יאשיהו. שמה מופיע פעם אחת בתנ"ך ופירושו אהובה או חביבה. שמה נעדר מתיאור הסיפור המקביל על המלכת בנה ב.
ייתכן ונשואיה לאמון מלך יהודה נועדו לחזק קשרים עם משפחות מכובדות מאזור שפלת יהודה. העיר בצקת לא זוהתה, אך ייתכן כי זו הייתה עיר בשפלת יהודה בנחלת שבט יהודה וזאת משום שהיא נכללת ברשימת ערי יהודה המופיעה ב לצד הערים עגלון ולכיש.
מנחם מורשת
מנחם מורשת (11 בספטמבר 1927 - 20 ביולי 1980) היה מרצה בכיר במחלקה ללשון עברית וללשונות שמיות באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
נולד בפולין ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל. היה מדריך בתנועת בני עקיבא ובמקביל לימד עשור בבית ספר יסודי ולאחר מכן עשור בבית ספר תיכון. את חוק לימודיו לתואר הראשון והשני, שאותו סיים בשנת 1964, עשה באוניברסיטת בר-אילן; נושא עבודת המאסטר שלו היה: "הרמב"ן כבלשן: על פי פירושו לתורה". כתב דוקטורט באוניברסיטה העברית תחת הדרכתו של פרופסור יחזקאל קוטשר. נושא הדיסרטציה שלו היה: "לקסיקון הפועל שנתחדש בלשון התנאים", והוא יצא לאחר מותו בשנת 1981 כספר.
לימד באוניברסיטת בר-אילן החל משנת 1967 ונעשה מרצה בכיר ב-1976. במקביל הורה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה.
עיקר חיבוריו המדעיים נסובו על לשון חכמים, זאת בהשפעת מורו יחזקאל קוטשר, שזה היה תחום מרכזי במחקרו. עיקר עבודתו עסקה בתלמוד הירושלמי ובתלמוד הבבלי, אולם הוא חקר גם את המדרש ואת הביטויים מלשון חז"ל ומשפת המקרא.
גיזלה סאנטו
גיזלה סאנטו (במקור שרייבר, בהונגרית: Szántó Gizella; הומוקומארום, 30 באפריל 1884 – מוסקבה, 30 באפריל 1947) הייתה מורה יהודייה-הונגרייה, פוליטיקאית קומוניסטית, אחד מבני משפחת סאנטו העניפה.
ביוגרפיה
גיזלה סאנטו נולדה במשפחה יהודית כבתם של שאנדור שרייבר ושל סלינה גינסברגר. היא למדה בהכשרת מורים בבודפשט, וסיימה את לימודיה בשנת 1902. לאחר מכן לימדה בבתי ספר עירוניים ומשנת 1913 הצטרפה לאיגודים המקצועיים לרבות הסתדרות המורים בבודפשט. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עמדה בראש מחלקת החינוך במועצת העובדים והצבא המהפכנית המרכזית של בודפשט. בשנת 1920 נאלצה להגר לאוסטריה מחשש למעצרה, שם נישאה ליוז'ף הוסאר. אחר כך נסעו לרומניה ומשנת 1921 עד 1923 הייתה חברה בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ושימשה גם כמזכירה המארגנת של המפלגה הקומוניסטית בטרנסילבניה. בתחילת 1930 התיישבה בברית המועצות ובשנים 1933–1938 ניהלה את הספרייה המדעית לשפות זרות למחקר כלכלי. לאחר מכן הייתה עורכת המשנה של "ההוצאה לאור בשפות זרות". היא נלחמה בצבא האדום במלחמת העולם השנייה ולכן זכתה לעיטור כבוד בשנת 1946. שרידיה הובאו לקבורה לבירת הונגריה לאחר מותה ב-1947.
משפחתה
אחיה היו בלה סאנטו, רז'ה סאנטו וזולטאן סאנטו.
ה. צ'. רובינס לנדון
האוורד צ'נדלר רובינס לנדון (אנגלית: Howard Chandler Robbins Landon; 6 במרץ 1926 - 20 בנובמבר 2009) היה מוזיקולוג, המזוהה בעיקר בזכות מחקריו על המלחין יוזף היידן.
ביוגרפיה
רובינס לנדון נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, ולמד מוזיקה בסוורת'מור קולג' ובאוניברסיטת בוסטון. לאחר מכן עבר לאירופה שם עבד כמבקר מוזיקה. החל מ-1947 ערך רובינס לנדון מחקר בווינה על יוזף היידן, מלחין שבנוגע אליו הפך לנדון להיות מומחה ידוע. ספרו "הסימפוניות של יוזף היידן" פורסם בשנת 1955, ואליו התווספו חמישה כרכים משלימים "היידן: כרוניקה ויצירות" בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. בנוסף, ערך רובינס לנדון כמה מיצירותיו של המלחין.
רובינס לנדון פרסם עבודות נוספות של מלחינים מן המאה ה-18, ביניהם וולפגנג אמדאוס מוצרט, לודוויג ואן בטהובן ואנטוניו ויולדי. הוא טבע גם את המושג "בארוקוקו" (הלחם של "בארוק" ו"רוקוקו")
בשנת 1994 היה מעורב רובינס לנדון בוויכוח אודות סונאטות לפסנתר אשר יוחסו להיידן. הוא הכריז עליהן כעל סונטות חדשות שאך נתגלו, אולם מאוחר יותר התבררו כזיוף.
70 מיליון סיבות לעושר
70 מיליון סיבות לעושר היא סדרת דרמה קומית ישראלית ששודרה ב-2014 בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת. הסדרה נוצרה על ידי שמוליק לוי שגם שותף בכתיבת התסריט, יחד עם דורון צור, ומשחק בתפקיד ראשי.
עלילת הסדרה
עלילת הסדרה נסובה סביב דמותו של אלי (שמוליק לוי), שמאי ביטוח אפרורי שזוכה בשבעים מיליון שקלים בהגרלת הלוטו. לאחר שהבין כי על-פי החוק, יהיה חייב להתחלק בסכום הפרס עם אשתו שרי (נתי קלוגר), ממנה הוא שואף להתגרש, הוא מחליט למנוע ממנה את גילוי הזכייה. חברו הטוב הרצל (דב נבון), עוזר לו לשמור ולהסתיר את הזכייה מאשתו, וסוחף אותו לרעיונות ואפשרויות לניצול הכסף.
ביקורת
עם עלייתה לשידור זכתה הסדרה לביקורות מעורבות. בעיתון ישראל היום נכתב על הסדרה כי "הבדיחות הצפויות, העלילה הפשוטה והדמויות הגרוטסקיות הן לא משהו שיכול להחזיק לאורך זמן". באתר וואלה! נכתב על הסדרה כי "'70 מיליון סיבות לעושר' מחזיקה ברעיון חזק, ועושה חסד עם היכולות הקומיות של שמוליק לוי ושל דב נבון, ופחות מזה עם אלו של נתי קלוגר. להוציא את זה, יש לה פוטנציאל להיות קומדיה חמודה". באתר ynet נכתב כי על הסדרה כי "'70 מיליון סיבות לעושר' הוכיחה שאפשר לעשות פה קומדיה קטנה וחכמה שפשוט תצחיק". באתר Nrg זכתה הסדרה לביקורת על טיב המשחק של המשתתפים בה.
אלון גלזברג
אֵלון גלזברג (נולד ב-1973) הוא רופא וקצין צה"ל בדרגת תת-אלוף. משמש כקצין הרפואה הראשי. כיהן כפרופסור לכירורגיה בפקולטה לרפואה ע"ש עזריאלי של אוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
גלזברג בוגר לימודי רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב אותם עשה במסגרת העתודה האקדמית. את ההתמחות שלו בכירורגיה עשה במרכז הרפואי מאיר. הוא שירת כרופא של יחידת אגוז וכרופא מוטס ב.
במלחמת לבנון השנייה היה הרופא האוגדתי של עוצבת האש. הוא עבר קורס הכשרה מתקדם של צוותי פינוי החירום הרפואי המוטס (CCATT) של חיל האוויר האמריקאי.
ב-2009 מונה לראש ענף טראומה ורפואה מבצעית במפקדת קצין הרפואה הראשי, ב-2014 מונה לקצין הרפואה הפיקודי של פיקוד הצפון. הוא הוביל את משימת הסיוע הרפואי לפליטים ממלחמת האזרחים בסוריה. ב-2017 מונה למפקד מרכז שירותי הרפואה וראש מחלקת שירותי הבריאות של חיל הרפואה ולאחר מכן מונה לראש מנהלת רפואה בשגרה.
כראש ענף טראומה נשלח לצ'ילה לאחר רעידת האדמה שהתרחשה במדינה, נטל חלק בכוח החלוץ של משלחת הסיוע הרפואי ליפן לאחר רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) ועמד בראש משלחת חיל הרפואה לסיוע לנפגעי פיגוע הטרור ברכבת התחתית של מינסק. הוא סייע בגיבוש תוכנית "שומר אחי" שמטרתה לשפר משמעותית את שיעורי ההישרדות של פצועים בשדה הקרב. בנוסף, לקח חלק במשלחות סיוע רפואי בפיליפינים, בורגס ועוד.
גלזברג נחשב מומחה עולמי בתחום הטיפול בפצועים ורפואת טרום בית חולים ובעל תואר שני במנהל מערכות בריאות מאוניברסיטת בן-גוריון ובוגר תוכנית ענבר של משרד הבריאות וארגון מעוז. משמש פרופסור עמית באוניברסיטת מדעי הבריאות (USUHS) בבת'סדה שבמרילנד ומחברם של מעל מאה מאמרים בספרות המדעית העולמית ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
בספטמבר 2020 מונה לקצין הרפואה הראשי, בעיצומה של התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
חיים אישיים
גלזברג נשוי ליעל, ואב לשלושה.
Land of Confusion
Land of Confusion הוא שיר רוק שנכתב ובוצע על ידי להקת ג'נסיס מאלבומם Invisible Touch אשר יצא ב-1986. זהו השיר השלישי באלבום, והשיר הרביעי מהאלבום שיצא כסינגל.
השיר הגיע למקום ה-4 בארצות הברית ומקום ה-14 בבריטניה. השיר הגיע למקום ה-8 בהולנד.
המוזיקה נכתבה על ידי הלהקה והמילים נכתבו על ידי הגיטריסט, מייק ראת'רפורד. השיר עוסק בנשק גרעיני ובמלחמות ראת'רפורד כותב בכך שבני אדם גורמים ליותר בעיות רבות בעולם.
הוידאו קליפ ההומוריסטי של הלהקה נוצר בעזרתם של צוות הסדרה Spitting Image אשר כולו כלל בובות דמויות אנשים מפורסמים. הווידאו קליפ היה מועמד לפרס גראמי בווידאו הקונספט הטוב ביותר אך הלהקה הפסידה לסולן שלהם לשעבר, פיטר גבריאל בווידאו לשירו, "Sledgehammer".
עטיפת הסינגל, היא פרודיה לעטיפת האלבום השני של הביטלס, With the Beatles משנת 1963.
השיר זכה למספר קאברים, בין הבולטים בהם זה של להקת Disturbed משנת 2005.
נמל התעופה הבין-לאומי טריפולי
נמל התעופה הבין-לאומי טריפולי (בערבית: مطار طرابلس العالمي) היה נמל תעופה בינלאומי בטריפולי, בירת לוב. שדה התעופה מוקם באזור במרחק של 24 קילומטרים ממרכז טריפולי. בעבר היה בסיס הפעולה המרכזי של ליביאן איירליינס, אפריקייה איירווייז ובוראק אייר. נמל התעופה נסגר לסירוגין מאז 2011 ונכון לתחילת 2018, טיסות לטריפולי וממנה מבוצעות דרך נמל התעופה הבינלאומי של מיטיגה.
אילון נופר
אילון נופר (נולדה כאילנה רולניק ב-11 בפברואר 1971) היא מנהלת אמנותית, כוריאוגרפית ועיתונאית, ממייסדי ויוצרי להקת "מיומנה".
ביוגרפיה
נולדה בניו יורק, הבכורה מבין שלוש אחיות. הוריה עסקו בהוראה. בגיל 6 עלתה לישראל עם משפחתה. למדה בבית הספר כצנלסון כפר סבא והחלה את דרכה כמתעמלת ואצנית למרחקים ארוכים. בגיל 12 שינתה את שמה מאילנה לאילון. בגיל 15 עזבה את בית הספר לקיבוץ מעלה החמישה כילדת חוץ שם החלה לנגן על מערכת תופים. בכיתה י"א חזרה לכצנלסון להשלים את לימודיה במגמת מוזיקה. בגיל 15 כתבה עם אמהּ את המחזמר "משחקים בגן" שהועלה בהיכל התרבות כפר סבא. נופר המשיכה ללימודי צילום ועריכה אצל הבמאי שלום הררי ועסקה בעריכה ודוקומנטציה מספר שנים. מאוחר יותר התמחתה בכלי הקשה, מוזיקה אוריינטלית וריקודי בטן בישראל ומחוצה לה, הייתה חברת אנסמבל על-עול של יאיר דלאל יחד סיירו מספר שנים בעולם ואף הקליטו אלבום באולפני ריינבו בנורווגיה שם נולד הרעיון להקים להקה משלה.
בשנת 1996, הייתה מייסדת שותפה של להקת מיומנה ומנהלת אמנותית יחד עם שותפה דאז בועז ברמן. בין השנים 1996 - 2017 הייתה שותפה לבימוי, עיצוב תנועה והלחנה של מופעי מיומנה השונים. לאורך השנים הלהקה זכתה בפרסים שונים ביניהם את פרס התיאטרון לאירוע הבולט בתחום אמנויות הבמה לשנת 2001.
בשנת 2017 הייתה שותפה ליצירה של מופע הקברט "לילה אחד באפריל" עם קרן פלס ואמיר דדון שהוצג בהבימה. בנוסף ניהלה אמנותית את מוזס פרוג'קט ואת המופע "לא לבד" של חנן בן ארי.
משנת 2018, מלווה את תיאטרון הילדים הישראלי בתפקידי ניהול אמנותי, בימוי, הלחנה וכוריאוגרפיה להצגות "תירס חם בים בם", "שמוליקיפוד" ו"פיטר הארנב".
בשנת 2010 יצגה את ארגון קומן (SUSAN G. KOMEN), הפועל להגברת המודעות והערנות למלחמה בסרטן השד ותומך במחקר ופיתוח תרופות למניעת המחלה.
במאי 2019 השתתפה בקמפיין של קרייזי ליין להעצמה נשית, תחת הסלוגן “מי שאת – זה מה שיפה בך!” יחד עם גלית גוטמן, דנה ספקטור, ננה שרייר ונורית גורדון.
קריירה בטלוויזיה ובעיתונות
בשנת 2013 שודר בערוץ 13 הסרט "זמן שקוף" בבימויה של גלי מאירי. הסרט ליווה את נופר בהתמודדותה עם מחלת הסרטן.
בשנת 2012 השתתפה נופר בדוקו-ריאליטי "מחוברים+". בשנת 2013 השתתפה כשופטת בתוכנית "המיזם" בהנחיית אברי גלעד.
משנת 2015 עד שנת 2020 כתבה טור חודשי בירחון "ליידי גלובס", ובנוסף שימשה כעיתונאית מראיינת.
חיים אישיים
בשנת 2005 גילתה נופר שהיא, כמו סבתהּ, אמהּ ואחותה הצעירה, נשאית של הגן BRCA1. היא אובחנה כחולת סרטן מסוג טריפל נגטיב, עברה ניתוח, כימותרפיה והקרנות עד להחלמה מלאה. בשנת 2020 אובחנה שוב בסרטן שד מאותו הסוג ובחרה לעשות כריתת שדיים ללא שחזור.
באוקטובר 2020, חודש המודעות לסרטן השד, יזמה צילום לעיתון "לאשה" לתמונת השער כסמל לאומץ ולנחישות.
נופר התחתנה בגיל 19 והתגרשה בגיל 21. היא מתגוררת בתל אביב.
ג'יימס גררד
ג'יימס גררד (14 בינואר 1749 – 19 בינואר 1822) היה פוליטיקאי ובעל אדמות אמריקאי, שכיהן כמושלה השני של קנטקי בין השנים 1796–1804. בשל הגבלות הכהונה שנחקקו בחוקת קנטקי בשנת 1799, הוא היה מושל קנטקי האחרון שכיהן בתפקיד שתי קדנציות רצופות עד לתיקון החוקה בשנת 1992 שבו הוסרה ההגבלה.
בשנת 1795, לאחר מותו של מושלה הראשון של קנטקי, אייזק שלבי, התמודד גררד על התפקיד. לאחר הספירה הראשונה של הקולות זכה יריבו בנג'מין לוגן במספר הקולות הרב ביותר. כיוון שחוקת קנטקי לא הגדירה במפורש האם לתפקיד המושל ייבחר המועמד שזכה במספר הקולות הרב ביותר או שנחוץ דווקא רוב מוחלט מבין כלל הקולות, התקיימה הצבעה נוספת בין שני המועמדים הראשונים. בהצבעה השנייה זכה גררד, ולוגן החליט לערער על התוצאה לתובע הכללי המדינתי ג'ון ברקינרידג' ולסנאט של קנטקי. ידו של גררד הייתה על העליונה – ברקינרידג' והסנאט דחו את ערעורו של לוגן.
גררד, חבר ב, התנגד בתוקף לחוקי הזרים וההסתה ותמך במאבק של מדינתו ושל וירג'יניה השכנה נגד חקיקות אלו. במהלך כהונתו הראשונה קידם חינוך ממלכתי במדינה, חוקק רפורמות חדשות במיליציה ובכלא האזרחי והציע חוקים לטובת המעמד הבינוני במדינה. בשנת 1798 הוקמה אחוזת מושל קנטקי הראשונה, והוא היה הראשון שהתגורר בה. בשנת 1799 נבחר בפעם השנייה לתפקידו. במרוצת כהונתו השנייה תמך ברכישת לואיזיאנה, וראה בה פרויקט אסטרטגי ובעל חשיבות רבה למעבר של סחורות בנמל הראשי של ניו אורלינס. עם סיום תפקידו כמושל המדינה עבר להתגורר באחוזתו הפרטית, ועסק בחקלאות ובמסחר עד למותו.
שנותיו הראשונות ומשפחתו
גררד נולד במחוז סטנפורד שבקולוניית וירג'יניה, ב-14 בינואר 1749, לקולונל ויליאם ומרי גררד. אמו, מרי, נפטרה במועד לא ידוע בין השנים 1755–1760. לאחר מותה התחתן אביו עם אליזבת מוס, ובמרוצת הזמן נולדו לזוג ארבעה ילדים נוספים. אביו של ג'יימס גררד, קולונל ויליאם גררד, עבד כסגן יושב ראש המחוז של סטנפורד ובמסגרת תפקידו פיקד על המיליציות המקומיות. בתקופה זו הייתה משפחת גררד עשירה וידועת-שם במחוז; בית המשפט העליון המחוזי אף נבנה על קרקע בבעלותה. בילדותו עסק גררד בחקלאות בחוותו של אביו. הוא התחנך במיטב בתי הספר הממלכתיים של המחוז, ורחש חיבה לקריאת ספרים. עוד בשלב מוקדם בחייו התקשר לכנסייה הבפטיסטית של הרטווד.
ב-20 בדצמבר 1769 נישא גררד לאליזבת מאונטג'וי, שהייתה חברתו מילדותו. במשך השנים נולדו לזוג חמישה בנים ושבע בנות. טרם הגיעם לגיל שנתיים נפטרו שלושה מילדיהם של הזוג. כל ארבעת בניו נלחמו במלחמת 1812 ושירתו באספה הכללית של קנטקי, וכמה מנכדיו אף שירתו במלחמת האזרחים האמריקנית. בעת שירותו במיליציה בשנת 1779 נבחר לייצג את מחוז הולדתו בבית הנבחרים של וירג'יניה. במהלך כהונתו כחבר בבית הנבחרים הוביל הצעת חוק לחופש דת למען כל אזרחי וירג'יניה, אשר סיכלה יוזמה לקבוע את הכנסייה האנגליקנית ככנסייה הרשמית של קנטקי. לאחר כהונתו שב לקריירה הצבאית שלו במיליציה, ובשנת 1781 הועלה לדרגת קולונל.
המעבר לקנטקי
לאחר המהפכה האמריקנית התמודד גררד עם מספר קשיים בחייו האישיים; משפחתו גדלה והתרחבה, ובד בבד הונו הצטמצם. בעקבות דיווחים של שכנו לשעבר ג'ון אדוארדס, הוא עבר למחוז קנטקי שבמדינת וירג'יניה. מחמת תפקידו במיליציה, רשאי היה לתבוע זכות על כל קרקע פנויה שמצא. בשנת 1783 לאחר שמחוז קנטקי פוצל למספר מחוזות נוספים, תבע זכות על שטח בגודל של כ-40,000 אקר (160 קמ"ר). גררד רשם עצמו במנהל הקרקעות המחוזי, ועבר עם משפחתו לשטח שקיבל לבעלותו במחוז פאייט. שלוש שנים אחר כך העסיק את ג'ון מטקאלף לבניית אחוזתו הקבועה, "מאונט לבנון", על גדות נהר ליקינג. הוא עסק בחקלאות ופתח טחנת רוח ומזקקת ויסקי. בשנת 1784 התגייס למיליציית המחוז.
בשנת 1785 נבחר גררד לייצג את מחוז פאייט בבית המחוקקים של וירג'יניה. בוועדת המחוקקים, היה שותף להחלטה לחלוקה הנוספת של מחוז קנטקי, שהקימה שלושה מחוזות חדשים במדינה, מדיסון, מרסר ומחוז הבית של גררד, בורבון. לאחר החלטת הוועדה מונה למודד קרקעות ושופט של מחוז בורבון שזה עתה הוקם. בתקופות שונות אף שימש כקולונל ושופט צבאי במיליציית המחוז. אחוזת "מאונט לבנון" הוגדרה כמושב המחוז הזמני של בורבון. ב-15 במאי 1786 התכנס לראשונה בית המשפט המחוזי באחוזה. בשנת 1789 הקים בית המחוקקים של וירג'יניה, בהצעתו של גררד, את מושב המחוז הרשמי של בורבון בעיר בשם הופוול. בשנת 1790 שונה בהמלצתו שם העיר לפריס (קנטקי), וזמן קצר אחר כך עזב את תפקידו המנהלי במחוז, בכדי להרחיב את מערך הגנתה של המיליציה. על פי הוראתו, הרחיב בית המשפט המחוזי את המיליציה האזרחית לשני גדודים עיקריים.
על אף שהיסטוריונים רבים החשיבו את גררד כחבר במועדון הפוליטי של דנוויל, שהיה ידוע ברצונו לפתח את קנטקי כמדינה עצמאית, שמו לא נמצא ברשומות המועדון. ה. א. אברמאן, הביוגרף של גררד, טען כי מטרת המועדון ומטרתו של גררד כאקטיביסט למען קנטקי היו דומות, ולכן פירשו היסטוריונים אלה את השתייכותו למועדון באופן שגוי. פוליטיקאים ידועי-שם אחרים שפעלו במועדון הם אייזק שלבי וכריסטופר גרינאפ, לימים, מושלי קנטקי.
הכנסייה הבפטיסטית
עוד מ-25 ביוני 1785 השתתפו גררד וחברו אוגוסטין איסטין בפגישות האגודה הבפטיסטית אלקהורן. בשנת 1787 אף סייע בייסוד הכנסייה הבפטיסטית על שם קופר רון בסמוך לאחוזתו. אחר כך נבחר לאחד מזקני הכנסייה ושירת את ציבור מחוזו במשך עשר שנים. זמן קצר לאחר הקמתה הצטרפה הכנסייה לאלקהורן, ובשנת 1789 קיבל גררד רישיון להטפת הדת הבפטיסטית.
קריירה פוליטית
באמצעות עשרה כינוסים שונים בדנוויל, קראו תושבי קנטקי להיפרדותה מווירג'יניה וכוננו את חוקתה העתידית של המדינה. בחמש הפגישות הראשונות שאירעו במאי ובאוגוסט 1785, 1787, 1788 ו-1792 נבחר גררד לאחראי עליהן. בכינוס של אוגוסט 1785 אשרו הצירים בוועדה החוקתית בקשה טרומית לפיצולה של וירג'יניה ועצמאות קנטקי. כחבר בבית המחוקקים של וירג'יניה, נסע גררד לריצ'מונד, בירת המדינה, והצביע בעד ההפרדה.
טרם אחרית הכינוסים הציעה וועדה בראשותו של גררד בפני אגודת הכנסייה הבפטיסטית לתמוך באיסור על עבדות בחוקתה העתידית של המדינה. אל ההצעה הופנו תגובות מעורבות; מחד, היו אלה שטענו כי מחובתם לגנות את העבדות המתמשכת בארצות הברית, ומאידך סברו אחרים כי שעבוד בני אדם הכרחי לעיבוד אדמתה הפורה של קנטקי. בהצבעה הקרובה בבית הנבחרים של וירג'יניה עבר סעיף 9 התומך בהשארת מעמד העבדות בקנטקי על כנו, ברוב של 26 קולות. טרם ההצעה ניסה גררד לשכנע את חבריו לבית הנבחרים לתמוך בהסרת הסעיף המוצע לחוקה העתידית של קנטקי. חמישה בפטיסטים התריסו נגדו והוראותיו, הצביעו לשימור סעיף 9 בחוק, וסיפקו את הרוב הדרוש לאישורו. מלבד התנגדותו לנרטיב התומך של החוקה בעבדות, גררד לא לקח חלק פעיל בכתיבתה.
הבחירות למושלות קנטקי 1795
בעקבות כישלונו בכינון חוקת קנטקי על פי עקרונותיו, סברו רבים כי הקריירה הפוליטית של גררד קרבה לסיומה. הוא התפטר מכל משרדיו הן המחוזיים והן המדיניים, והתמקד בעבודתו החקלאית. בשנת 1793 נבחר בנו, ויליאם, לייצג את מחוז הולדתו בבית המחוקקים הממלכתי במדינה. בבחירות של 1795 הוא נבחר בשנית לייצוג מחוזו, יחד עם ארבעה פוליטיקאים שהיו מקורבים גם הם לגררד.
בשלהי כהונתו של מושל קנטקי הראשון, אייזק שלבי, עודדו פוליטיקאים רבים את גררד להתמודד לתפקיד. בנוסף לגררד, לתפקיד המושל התמודדו בנג'מין לוגן ותומאס טוד. לוגן נחשב לזוכה הפוטנציאלי בבחירות בשל הישגיו הצבאיים ביישוב גבולות קנטקי במהפכה האמריקנית. הציבור חשש מהיבחרו של לוגן לתפקיד המושל כיוון שנחשב חסר כריזמה ואסרטיביות. טוד, שכיהן כמזכיר עשרת הכינוסים בהם כוננו את חוקת המדינה, נחשב כבעל הניסיון הפוליטי הארוך ביותר מבין השלושה. בשל עבודתו בכנסייה הבפטיסטית, רחשו מספר פוליטיקאים לגררד כבוד, ואף סייעו לו במסע הבחירות.
על פי החוקה החדשה, מכל מחוז בקנטקי נשלח ציר, והמנצח נבחר על ידם. לוגן וגררד נבחרו לצירים של מחוזותיהם, כך שיכלו להצביע לעצמם. בהצבעה הראשונה קיבל לוגן את קולותיהם של 21 צירים, גררד קיבל 17 וטוד קיבל 14. ציר בודד הצביע עבור ג'ון בראון שכלל לא התמודד לתפקיד. היסטוריונים רבים העלו סברה כי אופיו המוסרי של גררד מנע ממנו להצביע לעצמו, אך דעותיו הפוליטיות עצרו ממנו לתת את קולו ליריביו, לכן הצביע לבראון.
לאחר הספירה הראשונה של הקולות זכה בנג'מין לוגן למספר הקולות הרב ביותר. כיוון שחוקת קנטקי לא הגדירה במפורש אם כמושל ייבחר המועמד שזכה במספר הקולות הרב ביותר או זה שזכה ברוב מוחלט של כלל הקולות, התקיימה הצבעה נוספת בין גררד ולוגן. רוב קולותיו של תומאס טוד תמכו בגררד, והעניקו לו רוב בהצבעה השנייה. ב-17 במאי 1796 אישר מזכיר המדינה של קנטקי, ג'יימס בראון, את היבחרותו של גררד לתפקיד המושל. ב-27 במאי שלח שלבי, המושל הקודם של קנטקי, מכתב ברכה לגררד. על אף שבירך אותו על ניצחונו, מחה לוגן על תוצאות הבחירות בפני התובע הכללי של קנטקי ג'ון ברקינרידג'. ברקינרידג' סירב להצהיר את דעתו על תוצאות הבחירות בפומבי, וטען כי חוקת קנטקי לא הסמיכה אותו לכך. אולם באופן פרטי הצהיר למעגל חבריו הקרוב כי הוא נבחר כדין ויש לפטר את גררד מן התפקיד. לוגן פנה לסנאט המדינה, שהואמן על בחירות שנויות במחלוקת. בנובמבר 1796 פרסם הסנאט מספר תגובות נייטרליות לעניין, עד שלוגן זנח את המסע לפיטוריו של גררד.
קדנציה ראשונה
בתקפות כהונתו הראשונה כמושל קנטקי הקיף גררד את עצמו ביועצים משכילים הן בתחום הפוליטי והן בתחומיו הפרטיים: חקלאות, עבדות וצבא. ג'ון אדוארדס לצד בנו של גררד, ויליאם, היו חברי הסנאט המדינתי, ודאגו לעדכן את גררד בסוגיות הפוליטיות שעלו בוועדותיו. בהנחייתו של המושל הקודם, אשרר גררד את מינויו של מזכיר המדינה ג'יימס בראון. עם זאת, באוקטובר 1796 פרש בראון מן התפקיד בשל גילו המופלג. את מקומו תפס הארי טולמן, שהתפטר מתפקיד הנשיא של הסמינר לכמרים בקנטקי. ב-30 בנובמבר 1797 התפטר התובע הכללי של קנטקי ג'ון ברקינרידג' מתפקידו. חרף התפטרותו, שמר גררד על קשר פוליטי רציף עם ברקינרידג', שכן לעיתים, התייעץ עמו בקושיות משפטיות מורכבות.
במהלך כהונתו של אייזק שלבי חייב בית המחוקקים את המושל, את הגזבר ואת מזכיר המדינה להתגורר בפרנקפורט, ולשלם כמאה לירות להשכרת ביתם. זמן קצר לאחר השבעתו של גררד לתפקיד הציעו מספר נציבים בממשל לבית המחוקקים לבנות משכן קבוע למושל ולמשפחתו. ב-4 בדצמבר 1796 העבירו המחוקקים כ-1,200 לירות למען הפרויקט, ובשנת 1798 הושלמה בניית המשכן. גררד אוה להתגורר באחוזה בחלוף שנה ממועד סיום בנייתה, כשהזמין אומן מקומי לבניית פסנתר עבור בתו. במרוצת השנה הראשונה לכהונתו נוסדו שישה מחוזות חדשים ומספר עיירות, הוקמו בית המשפט הרשמי לענייני ערעורים בקנטקי, ומערכת בתי משפט בדרג נמוך יותר מזה של הכללי. בנוסף לחיזוק המערכת המשפטית של קנטקי, חייב ברישיון עריכת דין לכל הבאים לעסוק בנושא.
כחודש לפני מועד התפוגה של חוק תביעות המקרקעין אצל הרשם, פרסם גררד ב-3 בנובמבר קול הקורא לכינוס בית המחוקקים להתדיין בנושא. ב-28 בנובמבר התכנס בית המחוקקים, וגררד, בהסתמך על ניסיונו כמודד, הציע לחוקק תקנה חדשה לשינוי תהליך תביעת הקרקעות בקנטקי. באמצעות התקנה החדשה, הגן על מעמד הביניים במדינה מפני עיקול אדמותיהם. הוא תמך בכריעת קרקעות במדינה, ואף חוקק תקנה האוסרת על גביית מיסים מפולשים על רווחיהם מעבודת האדמה. בנוסף, חייב גררד כל בעל אדמה לשלם לפולשים על כל עבודתם על אדמתו.
כחבר ב, הסכים גררד עם התרסותיו של מייסד המפלגה תומאס ג'פרסון כלפי חוקי הזרים וההסתה. ב-7 בנובמבר 1798, בעת נאומו על דוכן בית המחוקקים של קנטקי, הביע גררד את התנגדותו הנחרצת לחוק, ואף טען כי הוא מרתיע הגירה רצויה שתשרת את כלכלת ארצות הברית. לטענתו, פורר חוק ההסתה את חופש הביטוי ואת זכויות העבדים – הוא ציין – שהוא ושאר חיילי מלחמת העצמאות האמריקנית נלחמו עבורם. הוא פעל למען ביטול החוקים, ואף דרש מן המחוקק לאשרר את השבעתו לממשל הפדרלי של קנטקי, ולחוקה האמריקנית. באותה השנה החלה האספה הכללית באימוץ רפורמות בעונשין ובבתי הכלא. הרפורמות, שכללו ביטול עונש מוות לפושעים (למעט רוצחים), זכו לתמיכתו של גררד, שרצה בכל מאודו לחינוך האסירים בבית הסוהר. בנוסף, תמך ברפורמה לביטול חובת השירות במיליציה לסוהרים, מורים, שופטים ושרים בממשלה, וברפורמה להטלת עונשים נגד בוגדיה של המיליציה. גררד התנגד להורשת המיסים, ובמקום זאת, דגל בהוצאתם על תחום החינוך ובסובסידיה עסקית.
חוקת קנטקי החדשה
כדי לכונן חוקה חדשה, דרוש רוב של שני משאלים עוקבים באספה הכללית, או רוב של שני שלישים הן בבית המחוקקים והן בסנאט המדינתי. בפברואר 1797 התדיינה האספה הכללית על מתן זכות ההצבעה לכלל אזרחי קנטקי בבחירות לתפקיד המושל. מתוך 9,814 תושבים בעלי זכות הצבעה, נתנו 5,446 אזרחים את קולם בעד ההצעה, ו-440 התנגדו לה. 3,928 מן האזרחים בחרו שלא להצביע. בעקבות תוצאות ההצבעות, הטילו מספר מחוקקים ספק על כינון החוקה מחדש, שכן האמינו כי מחצית מהאזרחים כלל לא אוו להשפיע בנידון. מכיוון שרבים מן האזרחים לא מימשו את זכותם להצבעה כאקט מחאה נגד כינון חוקה חדשה, טענו מתנגדיה כי יש להכלילם כמתנגדים. לבסוף, דחתה האספה הכללית את ההצעה לכינון חוקה חדשה.
ב-10 בפברואר 1798 קרא בנו של גררד, ויליאם, שכיהן בסנאט של קנטקי, לקיום הצבעה נוספת על אותה הצעה. מתוך 16,388 בעלי זכות הצבעה, 9,188 הצביעו בעדה, וכמעט 5,000 מצביעים בחרו שלא לממש את זכותם להצביע. ב-21 בנובמבר 1798 התקיימה ההצבעה בבית הנבחרים, שהשיגה רוב של 70.5 אחוזים להצעה. כמה ימים אחר כך הושג רוב גם בסנאט שאפשר את כינון החוקה החדשה. החוקה הראשונה נחתמה ב-22 ביולי 1799 על ידי נציגים אמריקנים שנבחרו במאי. בשל התנגדותם לעבדות, נעדרו גררד ובנו ויליאם מן טקס החתימה. לפני כינון החוקה, הייתה לגררד הזכות להטיל וטו בהחלטותיהם של בית המחוקקים. בחוקה החדשה המושל נבחר בבחירות ישירות, וכוחו של הווטו הונמך בהרבה. המושל לא יוכל להטיל וטו על החלטה שהתקבלה באספה הכללית ברוב של שני שלישים מהמחוקקים, וכהונתו הוקצבה לקדנציה אחת בלבד. המושל יכול לחזור לתפקידו רק לאחר שבע שנים ממועד היבחרותו הראשון. במרוצת השנים הועלו פרשניות רבות להקצבת כהונתו של המושל. מחד, לואל האריסון, ממצבת הביוגרפים של גררד, טען כי המהלך להקצבת כהונתו של המושל עבר כדי לא לאפשר לגררד להתמודד בשלישית לתפקיד. מאידך, ביוגרף נוסף, ה. א. אוורמן, טען כי ההצעה כלל לא כוונה כלפי גררד מלכתחילה, אלא למושלים העתידיים של קנטקי.