cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שנאת ישראל בעולם היווני-רומי
השבת כיום מנוחה
המדקדק המצרי-יווני אפיון, קושר את מקורו של יום השבת עם הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים. אפיון כותב שהיהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה". מסיבה זו קראו היהודים ליום הזה בשם "שבת", כי המצרים קוראים לכאב דלקת המפשעות "סבתוסיס". יוסף בן מתתיהו מלגלג על "מומחיותו" של אפיון כבלשן כאשר הוא כותב כי אפיון נתן פירוש "נפלא ונאמן מאד" לַשם "שבת" והראה שלא הייתה בו בושה וגם לא בינה, כי המילים "סבּוֹ" (Sabbo) ו"שבת" (sabbaton) רחוקות מאוד זו מזו, כי "שבת" בלשון היהודים משמעותה מנוחה מכל מלאכה. טענתו של אפיון מופיעה בצורה עדינה יותר בכתביו של פומפיוס טרוגוס. וכן טקיטוס כותב כי: "הם בחרו ביום השביעי לשבות בו ממלאכה כיוון שבּוֹ הוּשם קץ לנדודיהם", אולם לאחר מכן "נמשך לבם אחר העצלוּת וגם את השנה השביעית הפרישו לבטלה".
כמו כן, רבים תיארו את השבת כיום של בטלה. הפילוסוף הרומי סנקה טען לגבי היהודים "שמנהגם אינו מועיל, שכן על ידי הנהגת יום מנוחה אחד כל שבעה ימים, הם מפסידים בבטלנות כמעט שביעית מחייהם" והוסיף כי "על ידי הימנעותם מלפעול בעתות חירום משלמים לא פעם באובדן". במקום אחר כתב: "יהי אסור להדליק נרות בערבי שבתות מפני שהאלים אינם צריכים לאורה, ולאנשים לא נעים העשן". פרסיוס כלל בסאטירות שלו תיאור חי למדי, אך עוין בכללותו של השבת היהודית, אשר מסתיים במילים "אתה מעווה שפתותיך בשקט, ומחוויר לנוכח השבת של הנימולים". המשורר הרומי יובנאליס כתב בסאטירות שלו על תופעת הגרים: "יש שנולדו להורה, שיָרָא שבת... הן האשם הוא האב, שהפך עצל בהגיע כל יום שביעי". המשורר רוטיליוס נמטיאנוס, פקיד רומי בכיר אשר חי בתחילת המאה ה-5 לספירה וכנראה הכותב הלטיני הלא־נוצרי האחרון שביטא סלידה מן היהדות, כתב שהאל היהודי שהיה צריך לנוח לאחר שהשלים את הבריאה, הוא עצמו דוגמה לבטלה: "כל יום שביעי נדון לעצלות נקלית, כמו היה בבואה רופסת של האל שעיַף...והלוואי שיהודה מעולם לא הוכנעה...זיהום המגפה הזאת, הגם שנגדעה, עודנו הולך ופושה עוד יותר: ואומה כבושה בכובשיה שלה תרדה".
המשורר הורטיוס מתאר באחת מהסטירות שלו איך בעודו עסוק בשיחה עם אדם טרחן ופטפטן, הוא פוגש בחברו המשורר אריסטיוס פוסקוס ומנסה לרמוז לו בצביטות ובמשיכות שיציל אותו, אך ללא הועיל: "הבדחן האכזר צחק, משים עצמו כלא מבין". הורטיוס רותח מזעם אך מנסה שוב: "הרי אמרת שרצית לספר לי דבר מה". החבר הבדחן משיב לו: "וכך אמנם בכוונתי לעשות, אך לכשתכשר השעה. היום יום השלושים הוא, שבת. כלום תעליב את היהודים הנימולים?". הורטיוס משיב: "אין לי נקיפת מצפון דתית" אך פוסקוס משיב "אבל לי יש. אני חלש קצת יותר, אחד מני רבים" ונמלט. החבר המשורר בסיפור של הורטיוס הצהיר שמאחר שזה יום שבת, הוא לא יכול להעליב את היהודים בשיחה על עסקים. לדעתו של פטר שפר אין בסיפור "שמץ של נימה שלילית". היהודים מתאפיינים בשמירת שבת ובמילה והחבר פשוט מנצל את העובדה הזו. דבורה גילולה לעומת זאת סוברת, שהוא כן בא ללעוג למנהגי היהודים. המלים ההמוניות ששם הורטיוס בפי פוסקוס וניסוחם הלגלגני והעוקצני, באים להדגיש את הבלותו של התירוץ ומבטלים מלכתחילה התייחסות רצינית לתוכן הדברים. בכך מתכוון הורטיוס להתייחס אל היהודים כאל כת עלובה ובזויה שאין להתייחס בכובד ראש למנהגיה. ההסבר הנפוץ ל"יום השלושים" הוא שמדובר באזכור לחג היהודי של מולד הירח בראש חודש. על פי הסבר אחר מדובר על השבת ה-30 מתחילת השנה. אולם ייתכן גם שלא היה חג יהודי כזה והחבר הבדחן המציא אותו באותו הרגע כדי להראות את "אדיקותו" ו"בקיאותו" ברזי הדת שאינו רוצה להעליבה. יש המפרשים את המלים "אחד מני רבים" כעדות לכך שרבים שומרים שבת, אולם אחרים סוברים שפוסקוס מתכוון להגיד שהוא פחדן ולא אמיץ כמו הורטיוס.
במכתב שכתב סינסיוס (סביב 400 לספירה) לאחיו, עוד בטרם שנעשה נוצרי, הוא מתאר את מסעו הימי מאלכסנדריה לקירנה. הוא מציין שרב החובל היה יהודי ומביע כעס על קפדנותו בשמירת חוקי השבת: עם כניסת השבת הוא עזב את ההגה ועל אף תחנוני הנוסעים, חזר לעבודתו רק כאשר היה משוכנע כי הספינה נמצאת בסכנה אמיתית. סינסיוס מביע במכתבו אנטיפתיה כלפי יהודים, ומצהיר כי הם "עם גס המשוכנע לחלוטין באדיקותה הדתית של שליחתם להאדס (גרימת מותם) של יוונים רבים ככל האפשר". זוהי אחת ההאשמות הקיצוניות ביותר בדבר מיזנתרופיה יהודית שנעשו בעת העתיקה. ייתכן וניתן להסביר אותה בעוינות העתיקה בין יהודים ויוונים בקירנה, שהתפרצה כבר במרד התפוצות (115–117).
איסור אכילת חזיר
ביהדות, החזיר הוא חיה טמאה (הוא מפריס פרסה ושוסע שסע, אך אינו מעלה גירה), ולכן אסור לאכול את בשרו. האיסור הפך לנדבך משמעותי במאפייני הדת, וההקפדה עליו גדולה מההקפדה על מצוות אחרות (מבחינה הלכתית איסור אכילת חזיר חמוּר ככל איסור אכילת חיה טמאה אחרת). סלידה מוגברת זו מהחזיר מוסברת במדרש רבה: "חזיר הזה בשעה שהוא רובץ הוא מפשיט את טלפיו כלומר [ראו] שאני טהור". היינו, החזיר, שהוא החיה היחידה מבין החיות הטמאות שיש לו את שני סימני הטהרה החיצוניים (הפרסת פרסה ושסיעת שסע), נוהג להפגין את טלפיו שיש בהם את סימני הטהרה, אך הוא נעדר את סימן הטהרה הפנימי – העלאת גרה. לכן, לפי מדרש זה, הפך החזיר לסמל של צביעות. ככלל, העלאת חזירים כקורבן הייתה נדירה בקרב עמים שמיים, אך הייתה נפוצה בקרב היוונים.
בעת העתיקה, מקובל היה לראות בחזיר בעל חיים שפרט לאכילת בשרו, אין בו כל תועלת. לפיכך, גידלו הרומאים חזירים למאכל בלבד, וחבל היה בעיניהם לאכול בעלי חיים כפרות וכבשים שמביאים תועלת נוספת. הסופר מרקוס טרנטיוס וארו כותב: "החזיר הוא בעל חיים שמטבעו ניתן לנו כדי לערוך סעודות". פורפיריוס מציין גם הוא ש"חזירים הם חסרי תועלת אלא כמזון". לפיכך, בעיני הרומאים היה מוזר שהיהודים ויתרו על בשר מאכל מקובל על הכל שמחירו זול יחסית. כפי שמעידות המילים ששם פלוטרכוס בפי אחיו למפריאס: "סבי נהג לומר בכל הזדמנות, בלעג על היהודים, שהבשר שהם נמנעים ממנו הוא הראוי ביותר".
התנגדות
כחלק מגזירות אנטיוכוס נצטוו היהודים: "להקריב בשר חזיר וכל בהמה טמאה", יוסף בן מתתיהו טוען שהוא הכריח את היהודים "להקים להם מקדשים בכל עיר וכפר ולבנות מזבחות ולהקריב עליהם חזירים בכל יום". בספר מקבים ב מסופר גם שאנטיוכוס ניסה לאלץ את היהודים לאכול בשר חזיר, וחלקם העדיפו למות ולא לעשות זאת. על פי דיודורוס, ויוסף בן מתתיהו, לגזירות אלו היה תקדים בדמות הקרבת חזירה בבית המקדש בידי המלך אנטיוכוס הרביעי בעצמו. על פי דיודורוס, אנטיוכוס "ציווה להתיז ממיצי הבשר על ספרי הקודש שלהם, המכילים את החוקים הקסנופוביים... ולכפות על הכהן הגדול ושאר היהודים לאכול מן הבשר." החוקרים סבורים שתיאורו של דיודורוס מנסה לתאר את מאמציו של אנטיוכוס להכחיד את המיזנתרופיה המיוחסת ליהודים, על ידי כך שהוא מבצע בדיוק את מה שהיהודים מתעבים יותר מכל – הקרבת חזיר ואכילה מבשרו.
אמנם, על פי הכתוב בספרי מקבים, אכן על ביזת בית המקדש בידי הסלאוקים בשנת 169 לפנה"ס פיקח המלך בעצמו. עם זאת, לא נזכרת שם הקרבת חזיר על ידו, וכל רצונו הייתה העשרת אוצרו. הגזירות כנגד היהודים באו רק שנתיים מאוחר יותר בשנת 167 לפנה"ס, וככל הנראה לא לוו בביקור נוסף של המלך בירושלים. סביר להניח שהתעמולה הסלאוקית כרכה את שני האירועים יחד, וזאת במטרה לטהר את שמו של אנטיוכוס ולתאר את מעשיו לא כביזה בעלמא, אלא מלחמה בשנאת הזרים היהודית.
לעג
מקרוביוס מספר שאוגוסטוס אמר כי "עדיף להיות חזירו (hus, ὗς) של הורדוס מאשר בנו (huios, υἱός)". בדיחה זו מבוססת על משחק מילים ביוונית בין "חזירו" (hus, ὗς) ו"בנו" (huios, υἱός), אולם היא מאבדת את חריפותה בתרגום הלטיני, מאידך אין כל וודאות שאוגוסטוס אמר משפט זה ביוונית דווקא. על פי מקרוביוס התבטא כך אוגוסטוס בעקבות ציוויו של הורדוס להמית את כל הילדים מתחת לגיל שנתיים, ובתוכם גם בן המלך. ומשמעות המשפט היא שהורדוס אינו הורג את חזירו, ומזלו של החזיר שפר עליו משל בנו של הורדוס עצמו. המשפט הלעגני מתייחס במקורות הקדומים לטבח התמימים, הנזכר בברית החדשה, אולם כיום מקובל להאמין שהמקור של מקרוביוס עבר שינוי בידי כותב נוצרי, ולמעשה הבדיחה המקורית התייחסה להוצאתם להורג של שלושה מבניו של הורדוס.
פלוטרכוס, מספר בחיבורו על חיי קיקרו, שבשנת 70 לפנה"ס תבע אחד מתושבי סיציליה את הפוליטיקאי הרומאי גאיוס ורס בעושק סיציליה שהייתה הפרובינקיה שלו. קווינטוס קייקיליוס ניגר, אחד מאנשיו של ורס, ניסה לעמוד בעצמו בראש התביעה כדי לסכל אותה. פלוטרכוס מציין שקייקילוס היה עבד משוחרר וש"קיים מנהגי יהודים", ועל כן הצהיר קיקרו "מה ליהודי ולחזיר?" פלוטרכוס מוסיף שהמילה "ורס" בלטינית פירושה "חזיר מסורס". עם זאת, קייקיליוס היה דמות מוכרת יחסית, והטענה שהוא קיים מנהגים יהודיים אינה נזכרת בשום מקום אחר, ואף לא בנאומו של קיקרו נגדו. בנוסף על כך, לא סביר להניח שבאותה תקופה עבד משוחרר היה יכול לעמוד בראש תביעה. ועל כן סביר להניח שמדובר בבדיחה מאוחרת שיוחסה בשלב מאוחר יותר לקיקרו. ייתכן אף שחל בלבול בין קייקיליוס ניגר לבין ההיסטוריון היהודי קייקיליוס שפעל בתקופת אוגוסטוס.
פטרוניוס (המאה ה-1 לספירה) כותב בלעג על המתגיירים כי "היהודי יכול לסגוד לאל החזיר שלו", אך כל עוד לא יקיים ברית מילה לא יחשב ליהודי אמיתי. פטרוניוס פירש בצורה קיצונית את העובדה שהיהודים אינם אוכלים בשר חזיר, וסבר שהסיבה לכך היא שהיהודים סוגדים לחזיר כאל. יובנאליס מתאר בסטירה 6 בספרו את היהודים ככאלה שמפקירים כללי צניעות בסיסיים, ועל ארצם הוא כותב: "בארץ שבה... מידת רחמים עתיקת יומין מעניקה אריכות חיים לחזירים" הלגלוג בא לידי ביטוי בהנגדה שבין העבירות החמורות שעוברים היהודים לבין הדרך הקפדנית שבה שומרים היהודים על דקדוקי פולחן מגוחכים בעיני הרומאים. המילים "עתיקת יומין" ו"אריכות ימים" מצטרפות לתאוריה של דת עתיקה המטיפה לרחמים אך מידת הרחמים כלפי מי? הסיום הוא מפתיע ובלתי צפוי, אי ההתאמה שבו מעמיקה את תחושת הלעג והגיחוך של הקורא: "מידת רחמים... לחזירים".
האדיקות היהודית
רבים מהסופרים הפגאנים התרשמו מאוד מכך שהיהודים עמדו בעקשנותם לא לאכול חזיר, אף במקרה של סכנת נפשות. ארוטיאנוס (החצי השני של המאה ה-1 לספירה) כותב שיש הטוענים שמחלת הנפילה באה ממקור אלוהי או מאמונה תפלה, "כך שאם [החולה] הוא יהודי עלינו להימנע מלהאכילו בשר חזיר". סקסטוס אמפיריקוס כותב: "כוהן יהודי או מצרי יעדיף למות בו במקום מאשר לאכול בשר חזיר". קיסר רומא יוליאנוס כותב בשבח היהודים: "ראיתי כי אלה שדעתם נתונה לתורות הדת היהודית כה קנאים באמונתם עד כי יבחרו למות למענה ולסבול מחסור מוחלט ורעב ובלבד שלא יטעמו בשר חזיר". פורפיריוס משבח את העקשנות היהודית בנושא זה, כמו גם מנהגי אכילה מוזרים של עמים אחרים: "וגם כאשר מלכים רבים התאמצו לשנותם הם העדיפו למות ולא לעבור על החוק". כאמור לעיל, הקטע מתייחס לעמים נוספים, אולם נראה שהושם בו דגש מיוחד על היהודים.
הפילוסוף הנאו-אפלטוני דמסקיוס (החצי הראשון של המאה ה-6 לספירה) היה המחבר הפגאני האחרון שהזכיר את ההתנזרות היהודית מבשר חזיר. דמסקיוס מספר על הפילוסופים דומנינוס ופלוטרכוס אשר שניהם היו חולים במחלה קשה. שניהם באו אל מקדש אסקלפיוס באתונה, ועל פי המנהג ישנו בו כדי לקבל בחלום מרפא למחלתם. אסקלפיוס אמר לפלוטרכוס שעליו לאכול בשר חזיר כדי להירפא ממחלתו. אף על פי שדתו לא אסרה זאת עליו, פלוטרכוס נהג לא לאכול בשר חזיר ולכן אמר: "אלי, מה היית פוקד על יהודי לו לקה במחלה זו? ברור שלא היית דוחק בו למלא כרסו בבשר חזיר?" ואכן, מיד בקעה בת קול אשר המליצה לו על תרופה אחרת. גם דומנינוס קיבל את ההוראה לאכול בשר חזיר, אולם אף על פי ש"מנהגים סוריים" מסוימים אסרו עליו לעשות זאת, הוא מילא אחר ההוראה. דמסקיוס מספר "שאם עבר ולו יום אחד בלבד מבלי שאכל ממזון זה, הייתה המחלה שבה לתקוף אותו בוודאות עד שהתמלא לשובעה בשר חזיר". לסיכום ניתן לומר שבעוד מרבית המחברים הרומאים והיוונים ראו בהתנזרות היהודית מבשר חזיר מנהג מוזר, הרי שהם העריצו את הקפדנות שבה היהודים שמרו עליו.
ברית מילה
ברית המילה, היא אחת המצוות החשובות ביותר ביהדות. לפיה חובה למול כל זכר יהודי ביום השמיני ללידתו. ברית המילה היא גם חלק מהותי בתהליך הגיור של זכר, לרבות עבד כנעני. המילה היא הסימן החיצוני לברית לברית שבין אברהם לאל המתוארת במקרא, ומי שאינו מבצע אותה מפר בצורה מוחלטת ברית זו ולפיכך מתנתק מקהילת בית ישראל. הוא מכונה "ערל" ועונשו כרת. אף על פי שבני אומות אחרות נהגו גם הם לבצע מילה, בשביל סופרים יוונים ולטיניים היהודים היו הנימולים המובהקים. היוונים, העריצו את שלמות הגוף האנושי, כך שהטלת פגם בו נחשבה בעיניהם לדבר בזוי. אי לכך, מנהג המילה הפך לאחד המנהגים המזוהים ביותר עם היהודים (חרף העובדה שעמים נוספים נהגו בו), לצד שמירת שבת והתנזרות מבשר חזיר.
התנגדות למילה
עם התפשטות התרבות ההלניסטית ותהליכי הייוון בקרב היהודים, החלו יהודים רבים להתבייש במילתם אשר פגעה בשלמות גופם. לפי המסורת היוונית נערכו משחקי הספורט בעירום, וגם החינוך הספורטיבי בגימנסיון בוצע בעירום, ולכן יכול היה כל אדם להבחין על נקלה בהבדל בין נימולים לערלים. השתתפות בחינוך הספורטיבי בגימנסיון ובאפביון הייתה חלק בלתי נפרד מאזרחות בפוליס ההלניסטית – אזרחות שהעניקה לבעליה יתרונות רבים. משום כך, הפכה המילה חסם בפני יהודים שביקשו להתקבל כאזרחים בפוליס. בשל כך, ביצעו יהודים רבים משיכת עורלה (ביוונית: אֶפּיסְפַּסְמוֹס). כחלק מגזירות אנטיוכוס, נאסר על היהודים לבצע ברית מילה. האיסור נאכף באמצעות הוצאתם להורג של המוהלים ושל התינוקות הנימולים. גזירות אלו היו המניע המיידי לפרוץ מרד החשמונאים. בשלבו הראשוני הסתכם המרד בפשיטות על מקומות היישוב היהודיים, והללו כללו ביצוע ברית מילה לפעוטות היהודים הערלים שנמצאו. פרופ' רפפורט משער שהכוח הופעל נגד פקידי השלטון שהופקדו על אכיפת הגזירות.
הקיסר הרומאי אדריאנוס הטיל מתישהו בין השנים 128–132 לספירה איסור על ברית מילה. עם זאת, ממדי הגזירה ואף עצם קיומה לא ברורים ושנויים במחלוקת. לדעת ההיסטוריה אוגוסטה, איסור זה הוא שעורר את מרד בר כוכבא, אולם דעה זו אינה מקובלת כיום במחקר. לפי דברי חכמים מאותו הדור, כפי שהובאו בתלמוד, גם בימי הרומאים האיסור נאכף באמצעות הטלת עונש מוות, בו הסתכנו רבים. עם הכתרתו של אנטונינוס פיוס, כקיסר רומא בשנת 138 לספירה, הותר ליהודים למול את בניהם, אך האיסור נותר בתוקפו ביחס לשאר האוכלוסייה, ובכך מנע אפשרות של גיור גברים וכן מנע את האפשרות של גיור עבדים.
מוצא מצרי
האזכור הוודאי הקדום ביותר לברית מילה בקרב היהודים נמצא אצל הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) הטוען ש"הסורים היושבים בפלשתינה" הם "היחידים המלים מימים קדמונים את ערותם" יחד עם הקולכים הכושים והמצרים. הרודוטוס מוסיף ש-"כפי שהם מודים, למדו מהמצרים... הם לבדם בין כל בני־אדם מלים את בשרם וכנראה מחקים הם בזה את המצרים". הרודוטוס אינו מתייחס באופן מפורש ליהודים או לארץ יהודה, אולם נראה כי בהתבטאותו לגבי הסורים בפלשתינה שמבצעים מילה, יש רמז שמדובר ביהודים. משום כך גם יוסף בן מתתיהו הבין את חשיבותו של הקטע הזה, ואין לו ספק שאותם "סורים היושבים בפלשתינה" המלים את בשרם יכולים להיות יהודים בלבד, מאחר שמכל תושבי פלשתינה "היהודים לבדם עושים זאת".
המילה כמעשה אופייני ליהודים
בעיני סטיריקנים רומאים רבים, הייתה המילה מאפיין ספציפי של היהודים. הורטיוס מזכיר את השבת של "היהודים הנימולים". גם פרסיוס לעג על "השבת של הנימולים". פטרוניוס מזכיר את ברית המילה פעמיים בספרו "סטיריקון": בסטיריקון 102, מציע אנקולפיוס לחבריו המתכננים להימלט, לצבוע עצמם בדיו כדי להיראות כמו עבדים אתיופים; על כך משיב לו גיטון: "יופי...ובנוסף לכך, בבקשה, מול אותנו כדי שניראה כמו יהודים, ונקוב את אוזנינו כחיקוי לערבים וגם כסה את פנינו בגיר כדי שגאליה תחשוב שאנו בניה". במקום אחר בסטיריקון, משבח הבינאס את כישרונותיו של העבד שלו ומציין שיש לו רק שני פגמים המונעים ממנו להיות מושלם: "הוא נימול והוא נוחר". מילה נחשבה לפגם בקרב העבדים באותה תקופה. באחד הקטעים שנשתמרו משיריו, פטרוניוס מתייחס למילה כשלב הכרחי בהתיהדותו של הגר: קטע זה מהווה מעין סיכום סאטירי של המאפיינים המשמעותיים ביותר של היהודים בעיני פטרוניוס: אל־חזיר, תפילה למרום, המילה והשבת. ייתכן שפטרוניוס מבחין כאן בין מעמד "יראי שמיים", הסוגדים לאל־החזיר ולמרום, לבין יהודים מלאים, המתייחדים גם בכך שהם נימולים, ובכך מתייחס לשאלה האם אדם יכול להיחשב כגר מבלי שעבר מילה.
מגמה זו של זיהוי המילה עם היהודים קיימת גם בספרי היסטוריה יווניים ורומיים. ההיסטוריון היווני טימגנס כתב על המלך החשמונאי אריסטובולוס הראשון: "הוא היה איש ישר והביא תועלת רבה ליהודים. שכן הוסיף להם ארץ ורכש חלק מעם היטורים וקשר אותם אליהם בקשר המילה". נראה כי מבחינתו של טימגנס, מילה נחשבת יהודית בעליל והייתה האמצעי המכריע והטבעי לגמרי להטמעת בני עם לא יהודי בתוך העם היהודי. ההיסטוריון הרומאי סויטוניוס סיפר על אירוע שהיה נוכח בו כנער צעיר, כאשר לצורך גביית "המס היהודי" (fiscus Iudaicus), "בדקו בפני המפקח ובית־הדין המלא מפה לפה, זקן בן תשעים שנה, לראות אם הוא נימול".
מונותאיזם
האמונה באל אחד, אשר בלעדיו לא קיימים אלים נוספים, היא המצווה הבסיסית ביותר ביהדות. מצווה זו כוללת את שתי הדברות הראשונות בעשרת הדיברות: "אָנֹכִי ה' אֱלֹהֶיךָ... לֹא יִהְיֶה לְךָ אֱלֹהִים אֲחֵרִים עַל פָּנָיַ". העובד לאלים אחרים, אף בשיתוף עם האל האחד, נקרא עובד עבודה זרה ועונשו הוא מוות. אלוהי ישראל הוא אל ללא דמות, פנים או תיאור כלשהו. מעבר לכך, יש איסור גורף על עשיית כל פסל, צלמית, או תמונה, אפילו כאלו המיוחסים לאלוהי ישראל ובוודאי כאלו שמיוחסים לאלים אחרים. תפיסה זו נחשבה לחריגה מאוד בעולם הפגאני היווני-רומי.
המיתולוגיה הרומית מלכתחילה הייתה בנויה בחלקה הגדול על המיתולוגיה היוונית, כך שעם התנגשות התרבויות של יוון ורומא, אוחדו המיתולוגיות בלי בעיה. זאוס זוהה עם יופיטר, אפרודיטה זוהתה עם ונוס וכן הלאה. ההלניזם הפיץ את התרבות והמיתולוגיה של יוון ברחבי העולם, ובהדרגה זוהו גם אלים זרים עם האלים היוונים והרומיים. רשף זוהה עם אפולו, בסתת זוהתה עם הרה ומלקרת עם הרקלס. בכתובת שהשאיר אנטיוכוס הראשון תאוס, מלך קומגנה אף נזכרים בנשימה אחת "הורמוזאוס" (הלחם של הורמוז וזאוס). לאחר שקיסרי רומא העלו את עצמם לדרגת אלים, יכלו המקומיים פשוט להוסיף את פסל הקיסר למקדשיהם. אולם לא ניתן היה לעשות את אותו הדבר עם האל היהודי, אשר מעצם מהותו הוא יחיד וכל סגידה לדבר מה נוסף מהווה כפירה בו. כמו כן, מוזר היה בעיני הפגאני שלאל היהודי אין צורה ודמות, ושהיהודים אינם סוגדים לו באמצעות צלמים ודברים דומים.
עבודת השמים
מכיוון שהאל היהודי, בניגוד לאלים היווניים והרומיים, הוא חסר צורה ודמות התפתחה בקרב חוגים משכילים הדעה שהיהודים למעשה עובדים את השמים. הראשון שהזכיר זאת, גם אם בעקיפין, הוא ככל הנראה תיאופרסטוס, תלמידו של אריסטו הכותב על היהודים: "בהיותם פילוסופים מטבעם, הם משוחחים על האלוהות, ובלילה צופים הם בכוכבים, מתבוננים בהם וקוראים לאלוהים בתפילה". הקטאיוס איש אבדרה כותב על משה: "סבור היה שאלוהים אינו בן דמות אנוש אלא שהרקיע העוטף את הארץ רק הוא אלוהי ומושל ביקום". סטראבון, ככל הנראה שדרג את דבריו של הקטאיוס כאשר כתב שמשה: "טען ולימד, שהמצרים טועים בייצוג הישות האלוהית בדמות בהמות ובקר וכך גם הלובים. וכי גם היוונים שוגים בעיצוב אלים בצלם אנוש. שהרי, לדבריו, אלוהים אינו אלא דבר אחד בלבד המקיף את כולנו וחובק את היבשה והים – הדבר שאנו מכנים שמים, או יקום, או טבעו של כל הקיים".
יובנאליס מתאר מגדת עתידות יהודייה אשר מצהירה שהיא "נביאה אמונה של מרום השָמַיִם". בהקשר אחר הוא לועג לגרים אשר "מתפללים לעבים ולאלוהות השָמַיִם". נראה שטעות זו נובעת מהיהדות עצמה, אשר בה מקובל מאוד הכינוי "אלוהי השמיים" (או בארמית, "אלה שמיא"). כינוי זה הוא עתיק למדי, ובתקופה הפרסית היה נפוץ בקרב לא-יהודים ויהודים כאחד. זיהוי האל היהודי עם השמים גם אפשר ללא-יהודים להקביל אותו עם אלים אחרים כמו אהורא מזדא הפרסי, בעל שמין השמי או זאוס-יופיטר היווני-רומי.
אתאיזם
אחרים סברו שהיהודים הם למעשה אתאיסטים מוחלטים. מנתון כותב שמשה "נתן להם לראשונה תורה (חדשה) וצוה עליהם לבלתי-עבוד את האלים ולבלתי הזהר בחיות אשר נחשבו לקדושות בארץ מצרים, רק לזבוח את כלן ולאכלן". אפולוניוס מולון כינה את היהודים "שכחי אלהים ושונאי הבריות". גם האסטרונום תלמי אפיין בכתביו את היהודים כ"נועזים" וכ"כופרים". לעומת זאת היו שראו את היעדרם של צלמים מהדת היהודית בצורה חיובית. מרקוס טרנטיוס וארו טען שגם הרומאים הקדמונים נהגו כן, ושאם היה מנהג זה נמשך היו הרומאים אדוקים יותר בדתם. טקיטוס כותב: "היהודים אינם משיגים אלא אל אחד וברוּח בלבד ישיגוהו, והיוצרים תמונות אלים מחומרים נפסדים ובצלם אדם טמאים בעיניהם. מאמינים הם כי אותו יש עליון ונצחי אינו בחיקוי ואינו בחלוף. על־כן אין הם מעמידים כל פסלים בעריהם ולא כל שכן במקדשיהם. חנופה זו אין הם חולקים למלכיהם, כבוד זה אין הם חולקים לקיסרים." נראה שדעתו של טקיטוס על הפולחן היהודי חיובית למדי, ועומדת בניגוד חריף לדעותיו העוינות נגד שאר המנהגים היהודיים.
תיאורים אחרים
לוקאנוס כותב: "יהודה התמסרה לעבודת הלא נודע", ובהמשך מצטט קטע מתוך ספר 102 (האבוד) בהיסטוריה של טיטוס ליוויוס: "הם אינם מציינים לאיזו ישות אלוהית שייך בית־המקדש בירושלים, וגם אין למצוא שם כל צלם, מאחר שאין הם מאמינים שאלוהים לובש דמות כלשהי". יוהאנס לידוס (אמצע המאה ה-6 לספירה) גם הוא מצטט ככל הנראה את אותו קטע של ליוויוס: "ליוויוס אומר, בחיבורו הכללי תולדות רומא, שהאלוהים שהם עובדים שם אינו ידוע.". ישנם סופרים המנסים למקום את האל היהודי בפנתאון היווני-רומי המקובל. נומניוס מאפאמיאה הגדיר את האל היהודי כ"אבי כל האלים... שאף אל אחר אינו ראוי בעיניו לנתח בפולחן שלו". בכך הוא משלב את המסורת הפגאנית בדבר אלים מרובים והופך את האל היהודי מאל יחיד שבלעדיו אין אלים נוספים לאל עליון בלבד, כדוגמת זאוס במיתולוגיה היוונית. גם הפילוסוף האנטי-נוצרי קלסוס כתב כי "אין זה משנה כלל אם קוראים לאל העליון בשם זאוס השגור בקרב היוונים, או בשם השגור, למשל, בקרב ההודים או המצרים." במקום אחר הוא מפתח יותר את דעתו שהאל היהודי הוא למעשה זאוס: "אני סבור איפוא שאחת היא אם נקרא את זאוס האל העליון או זן, או אדוני, או צבאות, או אמון כדוגמת המצרים, או פפאיוס כדרך הסקיתים".
פלוטרכוס לעומת זאת, סבור דווקא שיש לזהות את האל היהודי עם דיוניסוס (אצל הרומאים נודע בתור "בכחוס" או "ליבר"), אל היין במיתולוגיה היוונית. כראיה לכך הוא מביא את חג הסוכות, אשר לטענתו דומה לחגיגות שנערכו לכבוד דיוניסוס. הוא סבור שהלולבים שבהם משתמשים היהודים בחג הסוכות הם למעשה תירסוסים אשר שימשו בחגיגות הדיוניסיות. הוא גם סבור שלבושו של הכהן הגדול דומה ללבושם של כהני דיוניסוס, וכותב כי: "היהודים עצמם מעידים על קשר לדיוניסוס כאשר הם שומרים את השבת על ידי הזמנת איש את רעהו ללגום וליהנות מיין". זיהויו של האל היהודי עם דיוניסוס מופיע גם אצל טקיטוס, בן זמנו של פלוטרכוס. עם זאת, טקיטוס דוחה דעה זו בזלזול כשהוא קובע שדיוניסוס "התקין פולחן של חג ושמחה, ואילו דרכי היהודים תפלות ושפלות". ההשקפה שהמקדש בירושלים היה שייך לדיוניסוס נזכרת גם אצל הסופר הביזנטי לידוס. פולחן דיוניסוס אכן הוכנס לירושלים בשנת 167 לפנה"ס, בזמן הרדיפה הדתית של אנטיוכוס אפיפנס, אולם חידוש אורח החיים היהודי המסורתי בירושלים שם קץ לפולחן הדיוניסיאני ביהודה, ואין סיבה להניח שהפולחן השאיר את חותמו על המשך התפתחות הפולחן היהודי. גם לניסיונו של תלמי הרביעי פילופטור לכפות את פולחן דיוניסוס על יהודי מצרים לא היה קשר לדמיון בין הפולחן היהודי לבין פולחן דיוניסוס, אלא נבע ממדיניות בית המלוכה התלמיי.
גם קורנליוס לבאו ניסה למקם את אלוהי היהודים בתוך הפנתאון היווני בחיבורו האבוד "על האורקל של אפולו מקלארוס" ("De oraculo Apollinis Clarii"), אשר ציטוטים ממנו השתמרו בכתבי מקרוביוס. על פי לבאו כאשר נשאל "מיהו האל העליון?", השיב אפולו: "ברצונך לדעת מיהו מלך השמיים, שאת זהותו אפילו אני לא יודע, אולם אני ירא אותו בהתאם למסורת". אפולו אומר שהאל העליון נעלה עליו, אין לתארו ואין להכירו. לבאו גם מדווח שנעשה חיפוש לפירוש הפסוק האורפי המפורסם: "אחד הוא זאוס, אחד הוא האדס אחד הוא הליוס, אחד הוא דיוניסוס". על פי מקרוביוס: "הסמכות של השורה האחרונה הזאת נתמכת על ידי אורקל של אפולו מקלארוס (Clarian Apollo), שבו ניתן עוד שם לשמש, הנקראת באותם פסוקים מקודשים, בין שאר הכינויים, בשם 'יאו' (Iao, Ἰαώ). שכן כאשר נשאל אפולו מקלארוס מי מבין מהאלים צריך שיהא מזוהה עם האל הקרוי יאו, הוא הכריז כך:...'שוו לעצמכם שיאו הוא ראש וראשון לכל האלים, בחורף הוא האדס, בתחילת האביב הוא זאוס, בקיץ הוא הליוס, ואילו בסתיו הוא דיוניסוס רב־החן'". אמנם יאו אינו מזוהה במפורש כאל היהודי, אולם אין ספק שהן לבאו והן מקרוביוס ידעו כי זהו שמו של אלוהי היהודים.
דיו קסיוס כותב על היהודים שהם "נבדלים משאר האנושות בכל ארחות החיים כמעט, ובעיקר בעובדה שאינם מכבדים ולו אחד מבין האלים הרגילים, אלא מגלים יראת כבוד קיצונית לאלוהות אחת מסוימת. מעולם לא היה להם פסל של אל זה בירושלים גופא, אלא בהאמינן כי לא ניתן לנקוב בשמו והוא בלתי נראה, הם סוגדים לו בצורה שאין יוצאת דופן ממנה עלי האדמות". הקיסר יוליאנוס הכופר, במכתביו השונים, מגלה דו-ערכיות ביחס לדת היהודית. מחד, הוא בז לאמונה היהודית באל אחד, ויותר מכך בז לנוצרים אשר לדעתו ליקטו מכל דת את הדברים הרעים. אולם מאידך מביע הערצה למנהגי היהודים ולקנאותם הדתית. הוא מקשה: "אם הוא [האל היהודי], אפוא, במידה שווה אלוהי כולנו ובורא כל, מפני מה התנכר לנו? נכון יהא, אם כן, לחשוב שאלוהי העברים איינו היוצר של תבל ומלואה, ואין שלטונו בכל, אלא... מצומצם הוא, ומכיוון שממלכתו מצומצמת יש לזהותו כמוגבל בצוותא עם אלים אחרים."
על פי ולריוס מקסימוס, היהודים ניסו "לטמא מנהגים רומיים" בפולחן של האל הפריגי סבאזיוס. לא ברור אם אכן בתקופה כלשהי זוהה האל היהודי עם סבאזיוס, אולם נראה שהקל על כך הדמיון בין המילה "סבאזיוס" למילים "צבאות" ו"שבת". ייתכן גם ש"סבאזיוס" הוא שיבוש של המונח "ה' צבאות" על ידי מעתיק כלשהו.
גיור
גיור הוא הליך של המרת דתו של גוי ליהדות. העדות המוקדמת ביותר לפעולת גיור יהודית ברומא, היא משנת 139 לפנה"ס. הגיעו לידינו שתי גרסאות של דברי ולריוס מקסימוס על המאורע. על פי גרסה אחת היהודים "ניסו לטמא מנהגים רומיים", ועל פי גרסה אחרת הם "ניסו להעביר את הפולחנים הקדושים להם לרומאים". כך או כך, היהודים גורשו מהעיר בידי השלטונות והמזבחות שלהם סולקו ממקומות ציבוריים. בין החוקרים קיימים חילוקי דעות באשר לסיבת הגירוש. יש המפרשים את הטקסט כניסיון יהודי לגייר את האוכלוסייה הרומית, אם כי מרבית החוקרים נוקטים שהיהודים פשוט ניסו לנהוג את מנהגיהם ברומא בפומבי. ייתכן אף שהיו רומאים שהוקסמו מהמנהגים היהודיים, והדבר יצר אצל שלטונות רומא תחושה שהדת הרומית נתונה בסכנה.
בשנת 19 לספירה, גירש הקיסר טיבריוס את היהודים מרומא. ההיסטוריון דיו קסיוס מציין את הגיור כסיבת הגירוש: "משנהרו היהודים בהמוניהם לרומא ועסקו בהמרת רבים מבני המקום לאורחותיהם, הוא [טיבריוס] גירש את רובם". בדומה להסברו של דיו לגירוש, יוסף בן מתתיהו קושר אותו לגיור הגבירה הרומאית פולביה. סווטוניוס מציין שטיבריוס גירש גם את הגרים: "את שאר בני העם הזה [היהודים], או הנוטים לדיעות דומות להם הרחיק מן העיר, ואיים בעונש של עבדות-עולם על אלה שלא יצייתו". חרף עדויות מפורשות אלו, חלק מהחוקרים מנסים למצוא סיבות אחרות לגירוש של טיבריוס.
ההיסטוריון טקיטוס, בדבריו על הדת היהודית, תוקף גם את הגרים: "כל בן־בליעל, שקץ בדת אבותיו, היה מביא אליהם מיסים ותרומות. עושרם של היהודים גדל מפני דבר זה... המקבלים עליהם את דרכיהם...ראשית לקחם הוא הבוז לאליהם, הכחש בארץ מולדתם, והזלזול בהוריהם, בבניהם ובאחיהם". הסאטיריקן יובנאליס לעג גם כן ליהודים בסאטירה 14 מספר הסאטירות שלו: "".
דיו קסיוס מוסר שהקיסר דומיטיאנוס הוציא להורג אנשים באשמת אתאיזם ומסביר כי זה היה סעיף שבו הואשמו אנשים רבים "שנסחפו אל אורחות היהודים", וכעונש על כך כמה מהם הוצאו להורג ומאחרים נלקח רכושם.
נקמה כפולה (2009)
נקמה כפולה (באנגלית: Sorority Row) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2009, אשר בוים על ידי סטיוארט הנדלר ונכתב על ידי ג'וש סטולברג ופיט גולדפינגר. הסרט הוא חידוש לסרט בעל אותו שם ויצא לאקרנים בממלכה המאוחדת ב-9 בספטמבר 2009 ובארצות הברית ב-11 בספטמבר 2009.
עלילה
"תטא פאי" ("Theta Pi") הוא בית אחווה לבנות המנוהל על ידי גברת קרנשו, וביתן של שש חברות: ג'סיקה, קסידי, אלי, קלייר, צ'אגס ומייגן, אשר למרות המאמצים של גברת קרנשו, עורכות באופן קבוע מסיבות פרועות. במהלך אחת המסיבות האלה, מייגן מגלה שהחבר שלה, גארט, בוגד בה ובעזרתן של החברות שלה, הם מחליטים למתוח את גארט בתור נקמה; מייגן מעמידה פני מתה בזמן שהם מקיימים יחסי מין. בעזרתן של האחיות, גארט מביא את מייגן למכרה נטוש במטרה להיפטר מהגופה. לאחר שהאחיות (בצחוק) מזכירות שהם צריכים לשחרר את האוויר מריאותיה כך שהגופה לא תעלה למעלה, גארט דוקר אותה בחזה בעזרת מפתח ברגים, למעשה הורג אותה. בפאניקה, הקבוצה משליכה את גופתה של מייגן לתוך פיר מכרה, ונשבעת לעולם לא לדבר על האירוע שקרה.
כעבור שמונה חודשים, במהלך ההכנות למסיבה לכבוד סיום לימודיהן, הבנות מקבלות תמונה שנשלחת לטלפון הסלולרי; דמות עם ברדס המחזיקה את מפתח הברגים שבאמצעותו הרג גארט את מייגן. כשהבנות הופכות יותר ויותר מודאגות שמישהו גילה את סודן, צ'אגס מגלה כי לאחר התאונה, גארט נפגש עם מטפל ומאז פיתח חוש הומור מוזר. ג'סיקה לוקחת פיקוד ומתעקשת שזה רק מתיחה ותו לא וממשיכה בהכנות למסיבה. אחותה הקטנה של מייגן, מגי, גם מגיעה, מבקשת לכבד את זיכרון אחותה על ידי השתתפות במסיבה. מאוחר יותר, צ'אגס עוזבת כדי ללכת לפגישה שקבעה אצל המטפל שלה. בעוד היא שם, ללא הידיעה שהמטפל שלה נרצח, היא שוכבת על הספה ושותה שמפניה. כשהיא מטה את ראשה לאחור כדי לאפשר את זרימת השמפניה לגרונה, הרוצח מופיע ודוחף את הבקבוק לתוך הגרון שלה, לפני שהוא משסף אותו עם מפתח ברגים, אשר מחוברים אליו להבים בקצוותיו.
מאוחר יותר, נערה בשם ג'ואנה נרצחת במקלחות של בית האחווה לאחר ששמעה על מותה של מייגן. במרתף, אלי מוצאת את הג'קט המוכתם בדם של קסידי (הג'קט שאיתו הקבוצה עטפה את הגופה של מייגן לפני שהפילה אותה לתוך פיר המכרה). בערב, במהלך המסיבה, החבר של קלייר, מיקי, נרצח. לאחר מציאת גופתו, כל הבנות מקבלות סרטון וידאו על מותה של מייגן והודעה המורה להן ללכת למכרה הנטוש. לפני שהיא עוזבת, קסידי מוצאת את החבר שלה, אנדי, ואומרת לו לעזוב את המסיבה ושהיא תיפגש איתו למחרת. בהגיען למכרה, הבנות מוצאות את גארט. במחשבה שגארט ההזוי הוא זה שאורב להן, ג'סיקה דורסת אותו כאשר הוא מנסה לתקוף את קסידי עם שבר מראה, אך מגלות אחר כך שגם הוא קיבל את אותה ההודעה שהן קיבלו, מה שמוכיח שהוא אינו הרוצח.
אחרי שהבנות חוזרות לבית האחווה הריק מנפש חיה, הן מקבלות הודעת טקסט מהטלפון הסלולרי של צ'אגס, המספר להן שהיא מתה. בו הזמן, קלייר יוצאת החוצה כדי לכבות את הג'קוזי השבור המלא בבועות מהמסיבה. פתאום, היא מבינה שמישהו עוקב אחריה, והיא רצה בחזרה, רק כדי לגלות שהדלת תקועה. בעוד נאבקת להיכנס לבית, קלייר נגררת בחזרה לתוך הכמות הגדולה של הבועות מהג'קוזי והרוצח יורה בפה שלה עם אקדח הזיקוקים שלה. אחר כך, גברת קרנשו מגיעה. הבנות מתוודות בפניה כי הן האחראיות למותה של מייגן, ושהרוצח בברדס נמצא במקום כלשהו בבית. גברת קרנשו אומרת לבנות לנעול את עצמן בחדר השינה ולהזעיק את המשטרה בזמן שהיא מחפשת את הרוצח. עם זאת, גברת קרנשו נדקרת במטבח, משאירה את ג'סיקה, קסידי, אלי ומגי לבדן.
בעוד מגי הופכת ללכודה כאשר הרוצח גורם לבית לעלות באש בעזרת בקבוק תבערה, קסידי וג'סיקה מחליטות לבדוק את הגופה של מיקי עבור טלפון סלולרי כדי להזעיק עזרה (בעוד אלי מסתתרת למעלה) ונתקלות בקייל, החבר של ג'סיקה, אשר פוצע אותה במהלך ריב המתחולל ביניהם. קסידי וג'סיקה בורחות ומתחבאות בחדר שירותים הנמצא בשיפוצים שבו הן מוצאות את גופתה המרקיבה של מייגן תלויה במקלחת. כשג'סיקה בודקת את דלת חדר האמבטיה, קייל מניף גרזן דרך הדלת, פוגע בראש שלה ומעלף אותה. הוא תופס את קסידי ואומר לה כי ג'סיקה אמרה לו שהם רצחו את מייגן. הוא אז נהרג מאחור על ידי אנדי, אשר מתברר שהוא הרוצח האמיתי. אנדי הורג את ג'סיקה על ידי כך שהוא דוקר אותה בפה בעזרת מפתח הברגים לפני שאומר לקסידי כי הוא רק רצה לעזור לה בכך שהרג את כל מי שהיה מעורב ברצח מייגן, כך שהם לעולם לא יוכלו לספר לאף אחד ולגלות שהיא הייתה מעורבת.
קסידי מעמידה פנים שהיא לצידו של אנדי ואומרת לו שאלי נמצאת במרתף, ובעוד אנדי הולך לחפש אותה, קסידי מביאה את אלי מלמעלה והן מנסות לברוח אך מותקפות על ידי אנדי. באומרה לאלי לברוח, קסידי מכה את אנדי בראש עם מנורה ומנסה לברוח, אבל עוצרת כדי לעזור למגי לצאת מהבית הבוער, אך אנדי מגיע ותוקף אותה, משאיר אותה תלויה דרך חור ברצפה (בעוד האש עדיין פעילה). כשאנדי מתכונן להרוג את קסידי, אלי מופיעה ויורה בו בעזרת רובה הציד של גברת קרנשו. הוא נופל אחורה על הרצפה הבוערת, אשר מתמוטטת וגורמת לו ליפול לתוך האש שפוקדת את המרתף. אלי מושכת את קסידי בחזרה למעלה והשתיים מצילות את מגי. הבנות נמלטות מהבית הבוער, בדיוק כשאנשי החירום מגיעים.
הסכמה מדעת
הסכמה מדעת היא זכותו של המטופל לקבל החלטות, בצורה חופשית, באשר לטיפול הרפואי שיקבל, זאת לאחר שקיבל מידע רפואי רלוונטי לצורך קבלת החלטות אלה. אפשר שהחלטת המטופל תהיה להסכים, או לסרב, לקבלת הטיפול הרפואי. הסכמה מדעת מטילה גם חובה מקבילה על המטפל שלא להתחיל בטיפול בטרם קיבל את הסכמת המטופל, זאת לאחר שנתן למטופל מידע רלוונטי באשר לטיפול וכן הזדמנות להבין את המידע הרפואי ולהביע את רצונו באשר לקבלת הטיפול. בישראל, הפרה של הסכמה מדעת מזכה בפיצוי על פגיעה באוטונומיה.
היבטים מוסריים
הכלל המוסרי של הסכמה מדעת אשר נקבע בקוד נירנברג קובע כי אין זה נכון לבצע כל הליך רפואי, אבחנתי, ריפויי, או ניסיוני, על בני אדם בגירים וכשירים אם לא הסכימו לאותו הליך בצורה חופשית ומדעת.
מושג ההסכמה מדעת הוא מושג חדש יחסית בעולם הרפואה וזכה להכרה נרחבת רק במחצית השנייה של המאה העשרים. עד למחצית המאה העשרים התאפיינו יחסי רופא-מטופל ביחס פטרנליסטי שבו הרופא ריכז בידיו את סמכויות ההחלטה באשר לטיפול הרפואי, זאת מתוך הנחה כי הרופא יודע את שטוב עבור חוליו. מושג ההסכמה מדעת נולד מתוך תפיסה היוצאת נגד הגישה הפטרנליסטית כהנחת עבודה ביחסי רופא-חולה. הסכמה מדעת מבוססת על שני ערכים: מחד, מיטב האינטרסים של המטופל או רווחת הפרט של המטופל ומאידך, ערך האוטונומיה. אנו מניחים כי יישום הליך ההסכמה מדעת יקדם את מיטב האינטרסים של המטופל, דהיינו: את בריאותו ורווחתו. עם זאת, הסכמה מדעת נגזרת גם מן החובה לכבד את האוטונומיה של הפרט: זכותו של כל אדם לבחור את דרכו בחייו על פי אמונתו וערכיו.
בנוסף להיבט המוסרי של שמירה על אוטונומיה, בספרות קיימים נימוקים אחרים התומכים בהסכמה מדעת – למשל כפתרון לבעיות ניגוד עניינים בין הרופא לפציינט, או כדי ליצור שוויון בכח ומידע).
הסכמה מדעת חייבת להיות מרצון (וולונטרית). הסכמה אינה מרצון אם היא ניתנה בגין מניפולציה של כוחות חיצוניים. כוחות אלה יכולים להתבטא בכפייה גלויה או מוצנעים יותר. המטופל חייב להיות מיודע, זאת אומרת בעל מידע מספיק, כדי להחליט החלטה אוטונומית. אם המטופל אינו יודע מהן התוצאות האפשריות של כל אחת מן האופציות העומדות בפניו, הוא לא יידע איזו מהן היא המתאימה ביותר לתוכניותיו. אי לכך, יש חובה על הרופא לידע את החולה.
הסכמה מדעת אינה חייבת להיות הליך מסובך, או ארוך. כאשר מתבקשת הסכמה לטיפולים רפואיים פשוטים, ניתן לבקש הסכמה מדעת בשיחה קצרה בעל-פה, אפילו בשאלה בודדת, והסכמת המטופל יכולה להינתן אף בהתנהגות. למשל, המטפל יכול לקבל את הסכמת המטופל למדידת דופק בשאלה בודדת, והמטופל יכול להסכים בהושטת ידו לצורך ביצוע הבדיקה. ככל שמדובר בהליך רפואי מסוכן יותר, למשל הליכים פולשניים (ניתוח), הליך ההסכמה מדעת צריך להיעשות באופן פורמלי יותר, כולל הסבר בעל פה והסכמה בכתב המתעדת את עיקרי המידע שנמסר לצורך ההסכמה ואת הסכמתו של המטופל, בדרך כלל בחתימת ידו. כאשר המטופל עומד בפני סדרת טיפולים זהים, כגון טיפולים כימותרפיים, הסכמה מדעת ניתנת בתחילת הטיפול הראשון ותקפה לכל משך הטיפולים, למעט במקרים שבהם חל שינוי במצבו של החולה.
היבטים משפטיים בישראל
עוד בשנות ה-60 נקבע על ידי בתי המשפט בישראל החובה של הרופא לקבל הסכמה. אולם גבולות החובה טרם נדונו והשופט משה לנדוי הציג כראויות לדיון את הכללים:
עם השנים התגבשה בפסיקה החובה על הרופא לקבל הסכמה מדעת תוך הסברת הסיכונים. כך למשל כתב השופט דב לוין בשנת 1986:
הנשיא מאיר שמגר הסביר:
חוק זכויות החולה
בשנת 1996 חוקקה הכנסת את חוק זכויות החולה, התשנ"ו-1996 ובכך עוגנה הזכות להסכמה מדעת בחוק באופן מסודר ומפורש, בין שאר זכויות המטופל ביחסיו עם מטפליו. חוק זכויות החולה עומד על הליך ההסכמה מדעת כזכות מרכזית ומהותית של המטופל.
החוק קובע כי אין לתת טיפול רפואי למטופל ללא הסכמה מדעת. לצורך קבלת הסכמה מדעת חובה על המטפל למסור למטופל מידע רפואי הדרוש לצורך ההחלטה האם להסכים לטיפול המוצע. בין השאר, חובה על המטפל למסור למטופל מידע על האבחנה (דיאגנוזה), הסכנות וסיכויי ההישרדות (פרוגנוזה), תיאור הטיפול (כולל מטרתו, התועלת הצפויה ממנו וסיכויי הצלחתו), הסיכונים הכרוכים בטיפול (כולל תופעות לוואי, כאב ואי נוחות), וכן תיאור דומה של טיפולים רפואיים אלטרנטיביים, או של היעדר טיפול. על המטפל אף לציין אם מדובר בטיפול חדשני. את המידע חייב המטפל למסור בשלב מוקדם ככל האפשר ובאופן שיאפשר מידה מרבית של הבנה. רק במקרים חריגים פוטר החוק את המטפל מחובת מסירת מידע לצורך ההסכמה מדעת ומחייבו, בדרך כלל, להיוועץ בוועדת אתיקה לצורך כך.
חוק זכויות החולה אף מפרט את האופן שבו יכולה להינתן הסכמתו של המטופל לטיפול. בהתאם לחוק, הסכמה מדעת יכולה להינתן בכתב, בעל פה או בדרך של התנהגות. רק במקרים ספורים, המנויים בחוק, קיימת חובה לקבל את הסכמתו של המטופל בכתב זאת לצורך ניתוחים, צנתור כלי דם, דיאליזה, הקרנות, כימותרפיה וטיפולי הפריה חוץ-גופית.
חובה חוקית זו של קבלת הסכמה מדעת מן המטופל לצורך מתן טיפול רפואי חלה, בדרך כלל, אך ורק על מטופלים שהם בגירים וכשירים. זאת אומרת, מטופלים המבוגרים מגיל 18 המסוגלים לדאוג לענייניהם. לכן, במקרה של מטופל צעיר מגיל 18, או מטופל שהוא חסוי, למשל בשל פיגור שכלי או פגיעה קוגניטיבית אחרת, אין חובה לקבל הסכמה מדעת מן המטופל עצמו, אלא ממי שאחראי לאותו מטופל, הורה או אפוטרופוס. החוק בישראל מכיר בחריגים מעטים בלבד בהם מוקנית הזכות להסכים לקבלת טיפול רפואי למי שהוא קטין, הבולטים בהם: הפסקת הריון, בדיקה לגילוי נגיף איידס ובדיקה גנטית (שם נתונה לקטין זכות הסירוב). החוק קובע כי אם המטפל מבקש שלא למסור למטופל מידע, הדרוש לצורך הסכמה מדעת, עליו לפנות לוועדת אתיקה לבחינת המקרה. כך גם אם לדעת מטפל, מטופל נמצא בסכנה חמורה לחייו, או לאיבר בגופו, ומסרב לטיפול רפואי העשוי להועיל לו, אין המטפל יכול לטפל במטופל ללא הסכמתו, אלא באישור ועדת אתיקה.
דוקטרינת ההסכמה מדעת, כפי שבאה לידי ביטוי בחוק זכויות החולה, הולכת מתפתחת בהלכותיו של בית המשפט העליון. למשל, בית המשפט העליון קבע, בתיק ערעור אזרחי 2124/12 שירותי בריאות כללית נ' פלונית (2014), בעניינה של אישה שביקשה לבצע בדיקות גנטיות לגילוי מומים בעובר, כי חובת הגילוי במסגרת מסירת המידע לשם קבלת ההסכמה מדעת, עשויה להיות רחבה, וכוללת גם בדיקות חדשניות המוכרות בפרקטיקה הרפואית ושניתן לבצען רק באופן פרטי. באותו המקרה, לא נמסר למטופלת מידע על האפשרות לבצע בדיקה לגילוי תסמונת ה-X השביר, ותסמונת זו התגלתה לבסוף בעובר. התפתחות שכזו, שמרחיבה את היקף האחריות של רופאים בתיקי רשלנות רפואית, מדאיגה את העוסקים ברפואה וגורמת, בין היתר, לעידוד תופעת הרפואה המתגוננת. דוגמה לכך היא גילוי דעת של איגוד הגינקולוגים ממאי 2015, בעקבות פסיקת בית המשפט העליון, כי מומלץ לכל אישה לפנות לייעוץ גנטי פרטי, גם כשאינן בסיכון.
משפט משווה
את דוקטרינת ההסכמה מדעת ניתן למצוא כמעט בכל המדינות המפותחות והיא אף אומצה במספר מסמכים בינלאומיים. אולם, דוקטרינה זו קיימת במספר גרסאות. חלק מן המדינות, כולל ישראל ומרבית המדינות באירופה הקונטיננטלית, מבכרות את זכויותיו של החולה. בגרמניה, למשל, על הרופא לספק לחולה את כל המידע שהוא זקוק לו (למעט מידע בדבר סיכונים רחוקים) כדי שיוכל להכריע האם ברצונו לעבור את הטיפול. ברוב מדינות הקונטיננט דוקטרינת ההסכמה מדעת נובעת מן החוק החרוט, בין אם מדובר בזכות חוקתית (למשל בגרמניה) בחוק רגיל (כמו בשווייץ) או בתקנות משנה (כמו בצרפת). בנוסף לדין הפנימי, עם השנים התווספו גם אמנות כלל אירופיות.
גרסה מעט יותר פטרנליסטית של דוקטרינת ההסכמה מדעת קיימת בארצות הברית. הגרסה האמריקאית של הדוקטרינה נוסחה בפסק דין בעניין קאנטרבורי בו נקבע כי ישנם תחומים בהם יש לספק לחולה את המידע הנחוץ לאדם סביר (בדומה לגרסה הקונטיננטלית) אולם ישנם מקרים בהם טיב המידע שיש לספק תלוי בפרקטיקה המקובלת בתחום. נהיר כי זוהי גרסה אשר שמה דגש חזק יותר על הגנת חייו של הפרט ופחות על הגנת האוטונומיה שלו. כלל פסיקתי זה התפתח לאוסף מורכב של הסדרים אשר אומצו בחקיקה ביותר מארבעים מדינות בארצות הברית.
הגרסה הפטרנליסטית ביותר של דוקטרינת ההסכמה מדעת מצויה באנגליה. ההלכה בהקשר זה, אשר נקבעה בפסק הדין בפרשת בולאם, היא כי חובה לספק לחולה רק את המידע אותו מקובל לספק על פי הפרקטיקה הרפואית במקרים דומים. על אף שגישה זו כמעט הפוכה לשיטה הנהוגה בישראל, גם בפסיקה הישראלית ניתן לזהות קולות המושכים לכיוונים פטרנליסטיים יותר, למשל פסק דינו של השופט בייסקי בעניין קורטאם. בפרשה זו נידון מקרהו של אדם אשר, בניסיון למנוע מן המשטרה לאסוף ראיות כנגדו, בלע כמות גדולה של סמים שהיו בידיו. כדי להציל את חייו בוצע בו ניתוח בניגוד לרצונו. השופט בייסקי קבע כי מכיוון שלחיים ערך עליון, כאשר אדם נתון בסכנת מוות או נזק חמור, ניתן לבצע בו התערבות כירורגית ללא הסכמתו, במיוחד כשאין בהתערבות סיכון מיוחד. בכך בעצם הציב השופט בייסקי את ערך החיים מעל ערך האוטונומיה של הפרט.
ניקולס דונין
ניקולס דונין (או: ניקולאס, ניקולאי, ניקולאוס, ניקוליס די לירא; צרפתית: Nicholas Donin) היה יהודי מומר שהיה מעורב במשפט פריז בשנת 1240.
חייו
מוצאו מהעיר לה רושל שבצרפת. היה תלמידו של רבי יחיאל מפריז. עקב כפירתו בתורה שבעל פה נודה על ידי רבי יחיאל מפריז בשנת 1225. כפירתו של ניקולס דונין בתורה שבעל פה מובאת בספר אוצר ויכוחים (עמ' 82), שם מובא הפרוטוקול של משפט פריז (ראו להלן). כך אומר רבי יחיאל מפריז על תלמידו לשעבר:.
הנידוי נעשה לפי כל כללי הטקס בנוכחות חברי כל הקהילה היהודית בפריז. כעשר שנים חי כמנודה מחוץ לקהילתו כשהוא עדיין מגדיר את עצמו יהודי.
בשנת 1235 המיר את דתו לנצרות. פעולתו הפומבית הראשונה כמומר הייתה לעודד את הצלבנים במסגרת מסע צלב שנעשה באותה העת כנגד יהודים באנז'ו ובברטאן. במסע זה נרצחו כשלושת אלפים יהודים וכחמש מאות בחרו להמיר את דתם. בשנת 1236 כתב חיבור נגד התלמוד. בשנת 1239-1238 הצטרף לה|מסדר הפרנציסקני. באותה העת החל להפציר באפיפיור גרגוריוס התשיעי לאסור על היהודים ללמוד את התלמוד. הוא עמד בראש צוות של מומרים שניסח שלושים וחמש האשמות נגד התלמוד. האשמות אלו הובילו למשפט פריז בשנת 1240 ובעקבותיו לשריפת התלמוד בשנת 1242.
בהקדמה לפרוטוקול של משפט פריז (מובא בספר אוצר ויכוחים, עמ' 81) מובאים דברים חריפים שנכתבו נגד ניקולס על ידי רבי יחיאל מפריז, מורו לשעבר:
בעקבות חיבור שכתב בשנת 1279 נגד המסדר הפרנציסקני, הוא נדון למוות על ידי ראש המסדר בשנת 1287.
תחנת הרכבת חוצות המפרץ
תחנת הרכבת חוצות המפרץ היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המשרתת את אזור חיפה והקריות, ובעיקר את אזור התעשייה במפרץ חיפה. כמו כן, בסמוך לתחנה נמצאים בתי מלאכה ומשרדים של רכבת ישראל. התחנה נמצאת על מסילת החוף של רכבת ישראל, בצמוד למרכז הקניות חוצות המפרץ, מתחם החנויות הפתוח הגדול בישראל, ובקרבת נמל התעופה חיפה, בית הספר הטכני של חיל האוויר ובתי הזיקוק בחיפה.
היסטוריה
ההסכם להקמת התחנה נחתם בשנת 1998 בין רכבת ישראל ויזמי מרכז הקניות חוצות המפרץ, יולי עופר וחברת אשטרום. התחנה הוקמה על שטח של 4 דונם שבבעלותם, בעלות של 6.5 מיליון שקל, ובמימון מלא של היזמים. בנוסף, מימנו הקמת גשר להולכי רגל שמתחבר למתחם. זו הייתה התחנה השנייה שהוקמה בשיטה זו (הראשונה הייתה התחנה העוקבת מדרום - תחנת הרכבת מרכזית המפרץ). התחנה החלה בפעילותה ב-13 באוקטובר 2001 ונפתחה בטקס רשמי שלושה ימים לאחר מכן.
בעבר שירתה את האזור תחנת הרכבת קישון, שהייתה רק נקודת עצירה (באנגלית Halt, מקום מוסכם לעצירת רכבת לצורך העלאת והורדת נוסעים, ללא רציף או מבנה תחנה). תחנת הרכבת קישון בוטלה בעקבות פתיחת תחנת הרכבת חוצות המפרץ בשל הקרבה ביניהן (קישון נמצאת כ-700 מטר בלבד מדרום לחוצות המפרץ).
ב-16 ביולי 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, שותקה תנועת הרכבות לתחנה לאחר שטיל קטיושה פגע במוסכי הרכבת בחיפה והרג שמונה מעובדי רכבת ישראל. ב-14 באוגוסט (תום המלחמה), חודשה תנועת הרכבות לתחנה.
מבנה התחנה
בתחנה שני רציפי צד המחוברים ביניהם במעבר תת-קרקעי. כניסה לתחנה ויציאה ממנה אפשריות רק דרך אולם הנוסעים הצמוד לרציף 1.
העיצוב החיצוני של התחנה דומה מאוד למרכז הקניות הסמוך (משבצות ריבועיות בצבעי צהוב ולבן, סככות מוקשתות בצבע אדום). הדמיון נובע מהעובדה שבעלי השליטה במרכז הקניות הם שמימנו את הקמת התחנה.
שירות רכבות בתחנה
ברוב שעות היום יש שלוש רכבות בשעה לכל כיוון, מתוכן שתי רכבות ממשיכות לתל אביב ואחת מסיימת את נסיעתה בתחנת חיפה – חוף הכרמל.
ותמ"ל
הוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל) היא ועדת תכנון שמטרתה להגדיל את היצע הדירות בישראל.
רקע
כחלק מהמאמצים להתמודד עם משבר הדיור בישראל שתוצאותיו הן עליית מחירים ניכרת, גיבשה ועדת השרים לענייני דיור (קבינט הדיור) תוכנית להגביר את היצע יחידות הדיור בישראל. ב-2011 עבר בכנסת חוק הוד"ל (ועדות דיור לאומיות), במסגרתו הוקמו ועדות מחוזיות שביכולתן לאשר תוכניות בנייה באופן מהיר. מכיוון שפעילות הוד"ל לא הצליחה בפועל להגדיל באופן משמעותי את היצע יחידות הדיור בישראל, הועבר ביולי 2014 חוק הותמ"ל שנחקק בכנסת כהוראת שעה לארבע שנים, כתחליף לחוק הוד"ל. מטרת חוק הותמ"ל היא אישור תוכניות בנייה גדולות ברמה ארצית באופן מהיר, תוך התגברות על הוראות של כל תוכנית חלה אחרת, מלבד תמ"א 35. התוכניות שנידונות בוועדה הן תוכניות במקומות שהוכרזו כמתחמים מועדפים לדיור על ידי הממשלה. במסגרת המתחמים המועדפים יכולה הממשלה להכריז על מתחמי תוכניות בנייה גדולות על קרקעות מדינה, לפחות 750 יחידות דיור בכל תוכנית, או תוכניות ביישובי המיעוטים הכוללות 200 יחידות דיור או יותר, גם בקרקע פרטית, והחל מיולי 2017 גם בקרקעות פרטיות מרובות בעלים ובמתחמים המיועדים לפינוי-בינוי שיכילו לפחות 500 יחידות דיור חדשות.
הרכב הוועדה מונה 18 חברים בהם עשרה נציגי משרדי ממשלה, ארבעה מהשלטון המקומי, איש מקצוע בתחום התכנון, נציג רשות מקרקעי ישראל ונציג גוף העוסק בשמירה על איכות הסביבה. כמו כן קיימת לוועדה ועדת משנה להתנגדויות.
הגורמים שמוסמכים להגיש תוכנית לבניית במסגרת הוותמ"ל הם רשות מקרקעי ישראל, משרד השיכון והבינוי, החברה הממשלתית לדיור והשכרה "דירה להשכיר", רשויות מקומיות וכן ועדות מקומיות לתכנון ובניה (לגבי תוכניות בתחומן), ויזמים של מיזמי פינוי-בינוי.
בין התוכניות שאושרו 3750 יחידות דיור בשטח מחנה דורי, 8500 באשקלון, ו-9350 יחידות דיור בקריית גת. בשנת 2015 אושרה בותמ"ל בנייתן של 25,000 יחידת דיור, ובשנת 2016 אושרו 38,800 יחידות דיור. על אף התוכניות הרבות שקודמו, על פי נתונים שהוצגו על ידי החברה להגנת הטבע, נכון לדצמבר 2017 לא יצא ולו היתר בנייה אחד לדירות שעתידות היו להיבנות במסגרת אישור בותמ"ל. עם זאת, בשנים שלאחר מכן גדל באופן משמעותי מספר היתרי הבנייה שניתנו מתוקף תוכניות שקודמו בותמ"ל. ב-31 בינואר 2018 ניתן היתר הבנייה הראשון מתוקף תוכנית שאושרה בותמ"ל, ועד לסוף שנת 2019 החל שיווקן של 80,000 יחידות דיור בתוכניות שאישרה הוועדה.
בחודש אוקטובר 2017 הורה בית המשפט המחוזי בתל אביב לבטל תוכנית שאושרה לבניית 2700 יחידות דיור במתחם אפולוניה בהרצליה, וקיבל את ההתנגדויות לאישור התוכנית בשל זיהום הקרקע במקום ואי התייחסות לבעיות תחבורה שייווצרו.
ב-2018 הוחלט להאריך בשנה נוספת את תוקף הוראת השעה מתוקפה פועלת הותמ"ל, עד מאי 2019. בפועל, נותרה הוראת השעה בתוקף לשנה נוספת בעקבות פיזור הכנסת ה-21 וה-22 כחלק מהארכת תוקף של כלל הוראות השעה במקרה של פיזור הכנסת.
ביולי 2021 החליטה ועדת השרים לחקיקה להאריך את פעילות הותמ"ל בעוד ארבע שנים.
פרסום
לפי החוק לקידום הבנייה במתחמים מועדפים (הוראת שעה) פרסום הפקדת התוכניות של הותמ״ל, השלב בו ניתנת לציבור האפשרות הרשמית להתנגד לתוכנית, יעשה על גבי שלטים באזור בו חלה התכנית ובסמיכות לו, בעיתון, באתר האינטרנט של מנהל התכנון ובאתר האינטרנט של הרשות המקומית שתהכנית חלה בשטחה, על אף שהאחרון אינו חובה.
ביקורת על פעילות הוועדה
פעילות הוועדה ספגה ביקורת מארגוני איכות הסביבה, ומצד נציגי המועצות האזוריות ונציגי ההתיישבות הכפרית. על פי ארגוני ההגנה על הסביבה, הותמ"ל מעודדת בנייה פרברית על שטחים פתוחים. לטענת נציגי ארגוני ההתיישבות הכפרית במדינת ישראל פעילות הותמ"ל גורמת לעיור מוגבר; העברה מוגברת של שטחים מיישובים חקלאיים לערים הסמוכות להם, בהליך קצר ומהיר מאוד ומבלי שנלקחות בחשבון ההשפעות של כך, כמו הרס החקלאות. לטענת מרכז המועצות האזוריות, המשך פעילות הותמ"ל יביא לחיסול המרחב הכפרי, חיסולם של שטחים פתוחים בהיקף רב ושינוי אופיים של יישובים כפריים במרכז הארץ לצמיתות.
Cygwin
Cygwin היא חבילת תוכנה שפותחה במקור על ידי Cygnus Solutions, על מנת לאפשר למערכת ההפעלה חלונות להתנהג בצורה דומה למערכת יוניקס. תוכנות שהוסבו ל־Windows על ידי Cygwin רצות בצורה אופטימלית במערכות Windows NT, וחלקן גם יכולות לרוץ בצורה משביעת רצון במערכות Windows 9x. כיום, Cygwin מפותחת על ידי צוות המפתחים של Red Hat ואחרים כתוכנה חופשית.
תיאור
Cygwin כוללת ספרייה שמיישמת את פקודות המערכת של תקן POSIX בעזרת פקודות מערכת של חלונות, כלי פיתוח מבית GNU (כגון GCC ו־GDB) כדי לאפשר פיתוח תוכנה בסיסי, וכן מספר גדול של כלי יוניקס נפוצים. החבילה לא מאפשרת להריץ יישומי לינוקס על חלונות, ויש צורך לבנות את התוכנות מקוד המקור שלהן כדי שיפעלו תחת חלונות.
חברת Red Hat מפיצה את Cygwin תחת רישיון GPL, אך עם סעיף המחייב שתוכנות המשתמשות ב־Cygwin יהיו תחת רישיון של קוד פתוח. החברה גם מאפשרת לרכוש רישיון מסחרי שמתיר להפיץ תוכנה קניינית אשר מבוססת על Cygwin.
היסטוריה
Cygwin החלה את דרכה ב־1995 כפרויקט של סטיב צ'מברלין, מהנדס ב־Cygnus, ששם לב שחלונות NT ו־95 משתמשות בפורמט לקובצי אובייקטים שכבר היה בשימוש ב־GNU, ושממילא GNU עצמה תומכת במחשבים מבוססי x86. כך, לפחות בתאוריה, ניתן היה לנתב את GCC כדי שהוא יהדר עבור חלונות. תאוריה זו הוכחה כנכונה ושימשה כבסיס לאב־הטיפוס של Cygwin.
השלב הבא היה לפתח גרסה של GCC שתרוץ על מערכות Windows, מה שדרש פונקציונליות רבה של יוניקס, כך שהפתרון היה "לתרגם" קריאות של יוניקס לפקודות בחלונות.
עד 1996 מפתחים נוספים הצטרפו לפרויקט, והיה כבר ברור ש־Cygwin תהיה דרך נוחה לספק את הכלים של Cygnus למערכות Windows (קודם לכן השתמשו ב־DJGPP). בסביבות 1998, Cygnus החלה להציע את Cygwin כחבילה נפרדת העומדת בזכות עצמה.
Vibeology
Vibeology הוא שיר של הזמרת והרקדנית פאולה עבדול, אשר יצא כסינגל הרביעי מתוך אלבומה השני ב-18 בנובמבר 1991 על ידי וירג'ין רקורדס. השיר נכתב והופק על ידי פיטר לורד, סנדרה סטריט ויקטור וג'פרי סמית'. הוא יצא כסינגל השלישי מהאלבום באוסטרליה ובריטניה וכסינגל הרביעי בשאר העולם. תחילה הוא יצא רק באוסטרליה ולאחר מכן הוא יצא גם בצפון אמריקה ואירופה.
השיר זכה להצלחה בארצות הברית כאשר הגיע למקום ה-16 במדינה ובכך הפך לשיר הרביעי מהאלבום שהגיע לעשרים העליונים במדינה. במצעד הדאנס האמריקאי השיר גם זכה להצלחה דומה כאשר הגיע למקום ה-17. בקנדה השיר גם זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-19 במדינה. באירופה השיר זכה להצלחה פחותה כאשר לא נכנס למצעד האירופאי ודורג במספר נמוך של מצעדים באירופה. גם באוסטרליה וניו זילנד השיר לא זכה להצלחה.
רקע
השיר במקור היה אמור לצאת כסינגל השלישי מהאלבום ואף עבדול הופיעה עם השיר בטקס פרסי ה-VMA אך לאור ההצלחה של השיר "Blowing Kisses in the Wind" הוחלט להוציא אותו במקומו.
כריס אוניל
כריסטופר ריצ'רד אוניל (באנגלית: Christopher Richard O'Neal; נולד ב-4 באפריל 1994) הוא שחקן אמריקאי, המוכר מתפקידו בתור קווין ריד בסדרה "המדריך לרוק" (2012) של ניקלודיאון, ובהמשך בתור דניאל הייווארד בסדרת הנוער "אקדמיית החממה" (2020-2017) של נטפליקס ומבוססת על הסדרה הישראלית "החממה" שנוצרה ונכתבה על ידי גיורא חמיצר.
ביוגרפיה
אוניל נולד בטינק, ניו ג'רזי ולמד בתיכון הקהילתי של טינק. הוא הופיע במספר פרסומות ובמערכון בתוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" לפני שקיבל את התפקיד הראשון שלו בטלוויזיה.
קריירה
התפקיד הגדול הראשון של אוניל היה בסדרה הקומית של ניקלודיאון משנת 2012 "המדריך לרוק", כשגילם את התפקיד של קווין ריד, סטודנט טרי בתיכון שהוא המתופף של להקת "Gravity 5". באותה שנה הוא גם הנחה את תוכנית הטלוויזיה של ערוץ ניקלודיאון, "You Gotta See This", לצד נואה קרופורד.
בשנת 2013 לאוניל שיחק בסרט הטלוויזיה של ניקלודיאון "תרמית".
בשנת 2016 הוא לוהק לגלם את הדמות של דניאל הייווארד, אחד התפקידים הראשיים בסדרת הדרמה והנוער של נטפליקס "אקדמיית החממה". הסדרה, אשר החלה את שידוריה ב-8 בספטמבר 2017, היא גרסה אמריקאית שמבוססת על הדרמה הישראלית המצליחה "החממה" שנוצרה ונכתבה על ידי גיורא חמיצר. היא סיימה את שידוריה ב-2020 בתום ארבע עונות.
בשנת 2021 שיחק בתפקיד אורח בסדרת הדרמה הביוגרפית של נטפליקס "קולין בשחור ולבן" בהשראת שנות גיל ההתבגרות של האתלט קולין קפרניק.
סוזי אוניל
סוזאן "סוזי" אוניל (באנגלית: Susan "Susie" O'Neill; נולדה ב-2 באוגוסט 1973). היא שחיינית עבר אוסטרלית, אלופה אולימפית בעלת 8 מדליות אולימפיות, מהן 2 זהב משלוש אולימפיאדות. אלופת עולם בעלת 7 מדליות עולמיות, מהן אחת זהב. שיאנית עולם במשחה ל-200 מטר פרפר. כונתה "מאדאם בטרפליי".
ביוגרפיה
אוניל נולדה בבריזביין, קווינסלנד. היא התאמנה תחת הדרכתו של סקוט ולקרס ביחד עם סמנתה ריילי.