cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תפיסה שמיעתית
ליקויי למידה ותפיסה שמיעתית
ככל שמעמיקים בהבנת רכיבי הכושר השמיעתי כך הולכת וגדלה החשיבות שמיחסים להם בתפקודים הלשוניים. הספרות המקצועית מעלה עדויות רבות לקשר גומלין מובהק בין הכשרים השמיעתיים לבין מיומנויות השפה והלמידה. הראיות שעולות מחקר ליקוי התפיסה של ילדים לקויי למידה מצביעות על כך שלאיכות התפיסה השמיעתית קשר מובהק וישיר ללמידה.
זיכרון שמיעתי, סידור צלילים ברצף, תפיסת הצורה השמיעתית, עירוב צלילים וכילול חזותי-שמיעתי - עומדים בקשר ישיר עם רמת הקריאה. למבחני התפיסה השמיעתית יכולת חיזוי גבוהה באשר להצלחה האקדמית העתידית של הילד*. מבין תפקודי התפיסה הרבים שנחקרו על ידי באטר, לאיכות התפקוד במטלות התפיסה השמיעתית בלבד כושר ניבוי והשפעה משמעותית על ההצלחה בבית- הספר. כישלון בקריאה ובכתיבה תואם בדרך כלל לכישלון במבחני התפיסה השמיעתית. קשיים נוספים בתחום התפיסה השמיעתית אותרו בנושא הזיכרון השמיעתי. ילדים לקויי למידה מגלים חוסר יכולת לשמר מידע בזיכרון קצר-טווח והדבר פוגם בתהליך עיבוד המידע השמיעתי שלהם. מערכת הזיכרון של ילדים לקויי למידה מתקשה לעמוד בעומס יתר של גירויים. יש המפרשים קושי זה בפגם בטווח הזכירה של גירויים שמיעתיים ואילו אחרים מייחסים את מקור הקושי לחוסר יכולתו של הילד לקוי הלמידה לשנן חומר ששמע. היות שילדים לקויי למידה נכשלים כבר בראשית התהליך השמיעתי, הם אינם מצליחים להעפיל לשלבים הגבוהים יותר של עיבוד, אחסון ושימור המידע השמיעתי. האסטרטגיות שלהם לקיבוץ תסמיכי דלות והזיכרון לטווח ארוך שלהם אינו מאורגן כראוי. הם מתקשים לזכור סדר האותיות והצלילים במילה, דבר שגורם להם לבלבול בקריאת מילים ובהבנת משמעותן. הם עלולים; לגלות קשיים בלימוד רצפים שונים כגון: ימות השבוע, החודשים, עונות השנה, מספרים, תאריכים, אותיות האלף-בית וסדר של הוראות.
כלימי
כלימי (בפרסית: کلیمی) הוא כינוי ליהודי פרס.
פירושו המילולי מגיע מהשורש הערבי "דבר" או "שיח" ומתייחס ל"דבר האל" שמשה קיבל מה', כפי שמוזכר בקוראן. האזכור הראשון למילה "כלימי" (ובצורתו ברבים: כלימיאן) מופיע ב"ארדשיר-נאמה" של שאהין, בקטע בו מתוארים בני ישראל כנלחמים באויביהם.
רבים מיהודי פרס העדיפו להשתמש בכינוי "כלימי" לתיאור דתם. שכן תיאור זה עורר פחות קונוטציות שלילות מאלו שגרמו הכינויים "יהוד" או "ג'הוד" בעבר. בנוסף לכך שרבים מיהודי פרס מתארים עצמם כ"ישראל".
לאחר הקמת הלשכה הכללית לרישום באיראן, בשנת 1924, נדרשו יהודי איראן לציין את השתייכותם הדתית בתעודת הזהות כ"כלימי". משפחות מועטות בישראל נקראות ״קלימי״ או ״קלימיאן״. חלק מהמשפחות ממוצא פרסי, וחלקן האחר ממוצא כורדי פרסי.
מיסיסיפי (נהר)
נהר מיסיסיפי (באנגלית: Mississippi River) הוא הנהר השני באורכו ביבשת אמריקה הצפונית לאחר הנהר מיזורי, והנהר הראשי של אגן הניקוז השני בגודלו ביבשת זו, לאחר אגן הניקוז של מפרץ הדסון. ממקורו ב בצפון מינסוטה, הוא זורם בדרך כלל דרומה לאורך 3,782 קילומטרים עד לדלתה של נהר המיסיסיפי במפרץ מקסיקו. אורכם המשותף של המיסיסיפי והיובל העיקרי שלו, מיזורי, הוא 5,970 ק"מ, ויחד הם מהווים את הנהר הרביעי באורכו בעולם, לאחר הנילוס, האמזונאס והיאנגצה.
למיסיסיפי יש יובלים רבים, ואגן הניקוז שלו משתרע ב-32 ממדינות ארצות הברית ושתי פרובינציות קנדיות בין הרי הרוקי והרי האפלצ'ים. האפיק העיקרי של הנהר הוא כולו בתוך ארצות הברית. שטח אגן הניקוז הכולל הוא 3.2 מיליון קילומטרים רבועים, מתוכם רק כאחוז אחד בקנדה. הנהר מנקז כ-37% משטח ארצות הברית הרציפה. המיסיסיפי מדורג כנהר החמישה-עשר בעולם לפי ספיקה ממוצעת בשפך (16,792 מטרים מעוקבים לשנייה). הנהר גובל או עובר דרך המדינות: מינסוטה, ויסקונסין, איווה, אילינוי, מיזורי, קנטקי, טנסי, ארקנסו, מיסיסיפי ולואיזיאנה.
ילידים אמריקאים חיו לאורך נהר המיסיסיפי ויובליו במשך אלפי שנים. רובם היו ציידים-לקטים, אבל חלקם, כמו, יצרו תרבויות חקלאיות ועירוניות משגשגות. הגעתם של האירופים במאה ה-16 שינתה את אורח החיים הילידי, כאשר מגלי ארצות, ואחר כך מתיישבים, הגיעו לאגן הניקוז במספרים הולכים וגדלים. הנהר שימש תחילה כמחסום, ויצר גבולות למלכות המשנה של ספרד החדשה, צרפת החדשה וארצות הברית המוקדמת, ולאחר מכן כעורק תחבורה ותקשורת חיוני. במאה ה-19, בתקופת שיא האידאולוגיה של הייעוד הגלוי, שימשו המיסיסיפי וכמה יובלים מערביים, בעיקר המיזורי, נתיבים להתפשטות של ארצות הברית מערבה.
השטח המישורי סביב הנהר, משפך הנהר אוהיו למיסיסיפי ועד למפרץ מקסיקו, הקרוי באנגלית Mississippi embayment, שנוצר משכבות עבות של מרבצי הסחף של הנהר, הוא אחד האזורים הפוריים ביותר של ארצות הברית; ספינות קיטור היו בשימוש נרחב במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 למשלוח סחורות חקלאיות ותעשייתיות. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ההשתלטות של כוחות האיחוד על המיסיסיפי הייתה נקודת מפנה לקראת ניצחון, בשל חשיבותו האסטרטגית של הנהר למאמץ המלחמתי של הקונפדרציה. בשל הגידול המשמעותי של ערים והספינות והארבות הגדולות יותר שהחליפו את ספינות הקיטור, בוצעו בעשורים הראשונים של המאה ה-20 עבודות הנדסיות מסיביות כמו סוללות, תאי שיט וסכרים, שנבנו בדרך כלל תוך שילוב ביניהם. המוקד העיקרי של עבודה זו היה למנוע מהמיסיסיפי התחתון לעבור לערוץ של הנהר ולעקוף את ניו אורלינס.
מאז המאה ה-20, נהר המיסיסיפי חווה גם זיהום ובעיות סביבתיות גדולות - בעיקר רמות גבוהות של נוטריאנטים וכימיקלים ממי נגר חקלאי, התורם העיקרי לאזור המוות של מפרץ מקסיקו.
שם ומשמעות
המילה מיסיסיפי עצמה מגיעה מ-Misi zipi, העיוות הצרפתי של השם בשפת שבטי ה ( או ) של הנהר, Misi-ziibi ("הנהר הגדול").
במאה ה-18 היה הנהר הגבול המערבי העיקרי של ארצות הברית הצעירה, ומאז התפשטותה של המדינה מערבה, נהר המיסיסיפי נחשב באופן נרחב לקו הפרדה נוח, אם כי משוער, בין מזרח ארצות הברית, דרום ארצות הברית והמערב התיכון. עובדה זו מודגמת על ידי קשת השער בסנט לואיס, והביטוי "טרנס-מיסיסיפי" כפי ששימש בשם התערוכה העולמית "התערוכה הטרנס-מיסיסיפית" (Trans-Mississippi Exposition) שנערכה בנברסקה ב-1898.
מקובל לסווג ציון דרך סופרלטיבי אזורי ביחס אליו, כגון "הפסגה הגבוהה ביותר ממזרח למיסיסיפי" או "העיר העתיקה ביותר ממערב למיסיסיפי". רשות התקשורת הפדרלית (FCC) משתמשת בו גם כקו המפריד עבור אותות קריאה לשידור, שמתחילים ב-W במזרח וב-K במערב.
מסלול
ניתן לחלק את נהר המיסיסיפי לשלושה חלקים: המיסיסיפי העליון, הנהר ממקורותיו ועד למפגש עם הנהר מיזורי; המיסיסיפי התיכון, מורד הנהר מהמיזורי ועד לנהר אוהיו; והמיסיסיפי התחתון, מהאוהיו למפרץ מקסיקו.
המיסיסיפי העליון
המיסיסיפי העליון זורם ממקורו אל מפגשו עם הנהר מיזורי בסנט לואיס, במדינת מיזורי. הוא מחולק לשני קטעים: המוצא של קטע מיסיסיפי העליון מקובל באופן מסורתי כ, 450 מטרים מעל גובה פני הים ב במחוז. השם איטאסקה (Itasca) נבחר כדי לציין את "הראש האמיתי" של נהר המיסיסיפי כשילוב של ארבע האותיות האחרונות של המילה הלטינית לאמת (veritas) ושתי האותיות הראשונות של המילה הלטינית לראש (caput). עם זאת, האגם ניזון בתורו ממספר נחלים קטנים יותר.
ממוצאו באגם איטאסקה ועד לעיר סנט לואיס במיזורי, זרימת נתיב המים מתמתנת באמצעות 43 סכרים. ארבעה עשר מהסכרים הללו ממוקמים מעל מיניאפוליס באזור המוצא ומשרתים מטרות מרובות, כולל ייצור חשמל ונופש. 29 הסכרים הנותרים, שמתחילים במרכז העיר מיניאפוליס, כולם מכילים תאי שיט ונבנו כדי לשפר את השיט המסחרי בנהר העליון. בסך הכל מעצבים 43 הסכרים הללו באופן משמעותי את הגאוגרפיה ומשפיעים על האקולוגיה של הנהר העליון. החל ממש מתחת לסיינט פול במינסוטה, ובהמשך לאורך הנהר העליון והתחתון, המיסיסיפי נשלט עוד יותר על ידי אלפי "סכרי כנף" הממתנים את זרימת הנהר על מנת לשמור על ערוץ שיט פתוח ולמנוע מהנהר לסחוף את גדותיו.
תחילת האזור שממנו אפשר לשוט בספינות במיסיסיפי הוא סכר קון ראפידס (Coon Rapids Dam) ב, הפרוור הצפוני של מיניאפוליס במינסוטה. לפני שנבנה בשנת 1913, היו ספינות קיטור יכולות מדי פעם לעלות במעלה הזרם עד לסנט קלאוד במינסוטה, בהתאם לתנאי הנהר.
תא השיט העליון ביותר והסכר על נהר המיסיסיפי העליון הוא הסכר העליון של מפלי סנט אנתוני במיניאפוליס. מעל הסכר גובה פני המים בנהר הוא 244 מטרים מעל פני הים. מתחת לסכר גובה הנהר הוא 230 מטרים. ירידה זו של קרוב ל-15 מטרים היא הגדולה ביותר מכל תאי השיט והסכרים של נהר המיסיסיפי. מקור הירידה הדרמטית הוא מפל מים שהשתמר בצמוד לתא השיט מאחורי חומת בטון. מפלי סנט אנתוני הם המפל האמיתי היחיד בכל נהר המיסיסיפי. גובה המים ממשיך לרדת בתלילות כשהוא עובר דרך הערוץ שנחצב על ידי המפל.
לאחר השלמת תא השיט והסכר של מפלי סנט אנתוני ב-1963, עברה תחילת האזור שממנו אפשר לשוט בספינות של הנהר במעלה הזרם, אל סכר קון ראפידס. עם זאת, תאי השיט נסגרו ב-2015 כדי לשלוט בהתפשטות הקרפיונים האסיאתיים הפולשים (מהמינים כסיף שפל-עין וקרפיון גדול-ראש), מה שהפך את מיניאפוליס שוב לאתר של תחילת האזור שממנו אפשר לשוט.
במיסיסיפי העליון יש כמה אגמים טבעיים ומלאכותיים, כאשר הנקודה הרחבה ביותר שלו היא, ליד במינסוטה, שרוחבו מעל 18 קילומטרים. אגם אונלסקה (Lake Onalaska), שנוצר על ידי תא שיט וסכר מס' 7, ליד לה קרוס בוויסקונסין, רוחב יותר מ-6.4 קילומטרים. , אגם טבעי שנוצר מאחורי הדלתה של הנהר של ויסקונסין כשהוא נשפך למיסיסיפי העליון, ברוחב של יותר מ-3.2 קילומטרים.
כשהמיסיסיפי העליון מגיע לסיינט פול במינסוטה, מתחת לתא השיט ולסכר מס' 1, הוא ירד יותר ממחצית גובהו המקורי והוא נמצא בגובה 209 מטרים מעל פני הים. מסיינט פול לסנט לואיס במיזורי, גובה הנהר יורד הרבה יותר לאט והוא נשלט ומנוהל כסדרה של אגמים שנוצרו על ידי 26 תאי שיט וסכרים.
אל נהר המיסיסיפי העליון מצטרף הנהר ב במטרופולין מיניאפוליס-סנט פול; הנהר  ליד  בוויסקונסין; הנהר  ליד  במינסוטה; הנהר  בו במינסוטה; הנהרות,  ו בלה קרוס בוויסקונסין; הנהר  ב בוויסקונסין; הנהר  ב; הנהר  ליד  באיווה; הנהר  מדרום ל באיווה; והנהר  ב באיווה. יובלים עיקריים אחרים של המיסיסיפי העליון כוללים את נהר ה במינסוטה, הנהר בוויסקונסין, הנהר  והנהר  באיווה, והנהר אילינוי באילינוי.
המיסיסיפי התיכון
נהר המיסיסיפי ידוע בתור המיסיסיפי התיכון מהמפגש של נהר המיסיסיפי העליון עם נהר המיזורי בסנט לואיס במיזורי, לאורך 310 קילומטרים עד למפגשו עם נהר אוהיו בקהיר באילינוי.
המיסיסיפי התיכון זורם חופשי יחסית. מסנט לואיס ועד למפגש עם הנהר אוהיו, יורד המיסיסיפי התיכון 67 מטרים לאורך 290 קילומטרים, קצב ממוצע של 23 סנטימטרים לכל קילומטר. במפגש עם הנהר אוהיו, המיסיסיפי התיכון נמצא בגובה 96 מטרים מעל פני הים. מלבד הנהרות מיזורי ו במיזורי והנהר באילינוי, לא נשפכים יובלים מרכזיים לנהר המיסיסיפי התיכון.
המיסיסיפי התחתון
נהר המיסיסיפי נקרא נהר המיסיסיפי התחתון ממפגשו עם הנהר אוהיו ועד לשפך במפרץ מקסיקו, מרחק של כ-1,600 קילומטרים. במפגש של אוהיו והמיסיסיפי התיכון, הספיקה הממוצעת במדידה ממושכת של הנהר אוהיו בקהיר באילינוי היא 7,970 מטר מעוקב לשנייה, בעוד שהספיקה הממוצעת במדידה ממושכת של המיסיסיפי בתבס (Thebes) באילינוי (ממש במעלה הנהר מקהיר) היא 5,900 מטר מעוקב לשנייה. לפיכך, לפי נפח, הענף העיקרי של מערכת נהר המיסיסיפי בקהיר יכול להיחשב כנהר האוהיו (ונהר אלגיני במעלה הזרם), ולא המיסיסיפי התיכון.
בנוסף לנהר אוהיו, היובלים העיקריים של נהר המיסיסיפי התחתון הם הנהר, הזורם ב במזרח-מרכז ארקנסו; הנהר ארקנסו, הנשפך למיסיסיפי ב; הנהר במיסיסיפי; והנהר , הפוגש את המיסיסיפי ב במיסיסיפי.
הטיית מים מכוונת ב בלואיזיאנה מאפשרת לנהר בלואיזיאנה להוות הסתעפות מרכזית של הנהר המיסיסיפי, כאשר 30% מהזרם המשולב של הנהרות המיסיסיפי והנהר האדום זורמים למפרץ מקסיקו בנתיב זה, במקום להמשיך במורד הערוץ הנוכחי של המיסיסיפי על פני באטון רוז' וניו אורלינס במסלול ארוך יותר למפרץ. למרות שהנהר האדום נחשב בטעות כיובל נוסף של המיסיסיפי, מימיו זורמים בנפרד אל מפרץ מקסיקו דרך הנהר אטצ'אפלאיה.
שינויים במסלול
שמאל|ממוזער|300px|היווצרות [[דלתת המיסיסיפי באונות לאורך השנים לאורך זמן גאולוגי, חווה נהר המיסיסיפי שינויים גדולים וקטנים רבים במסלולו העיקרי, כמו גם תוספות, ביטולים ושינויים אחרים בין יובליו הרבים, ונהר המיסיסיפי התחתון השתמש בנתיבים שונים כערוץ הראשי שלו למפרץ מקסיקו לאורך אזור הדלתה.
באמצעות תהליך טבעי המכונה נתק או החלפת דלתה, העביר נהר המיסיסיפי התחתון את מסלולו הסופי אל פתחו של מפרץ מקסיקו כל אלף שנים בערך. זה קורה מכיוון שמרבצי הסחף והמשקעים מתחילים לסתום את הערוץ, מעלים את מפלס הנהר וגורמים לו למצוא בסופו של דבר מסלול תלול וישיר יותר למפרץ מקסיקו. הערוצים הנטושים מצטמצמים בנפחם ויוצרים מה שמכונה. תהליך זה גרם, במהלך 5,000 השנים האחרונות, לקו החוף של דרום לואיזיאנה להתקדם לכיוון המפרץ מ-24 עד 80 קילומטרים. הדלתה הפעילה כיום נקראת דלתת רגלי הציפורים, על שם צורתה, או דלתת הבאליז, על שם בלואיזיאנה, היישוב הצרפתי הראשון בשפך המיסיסיפי.
מסלולים פרהיסטוריים
הצורה הנוכחית של אגן נהר המיסיסיפי עוצבה ברובה על ידי של עידן הקרח האחרון. ההיקף הדרומי ביותר של הקרחון העצום הזה השתרע גם לתוך ארצות הברית ואגן המיסיסיפי של ימינו. כאשר יריעת הקרח החלה לסגת, הושקעו מאות מטרים של משקעים עשירים, שיצרו את הנוף השטוח והפורה של עמק המיסיסיפי. במהלך ההפשרה, מצאו נהרות קרחונים ענקיים נתיבי ניקוז לתוך פרשת המים של מיסיסיפי, ויצרו מאפיינים כמו עמקי הנהרות, ו. כאשר מעטה הקרח נסוג לחלוטין, רבים מהנהרות ה"זמניים" הללו מצאו נתיבים למפרץ הדסון או לאוקיינוס הארקטי, והותירו את אגן המיסיסיפי עם מאפיינים רבים "גדולים מדי" עבור הנהרות הקיימים שנחצבו באותה תקופה.
במהלך, כ-300,000 עד 132,000 שנים לפני זמננו, חסמו יריעות קרח את המיסיסיפי ליד רוק איילנד (Rock Island) באילינוי, והפנו אותו לערוץ הנוכחי שלו רחוק יותר מערבה לגבול המערבי הנוכחי של אילינוי. תעלת הנפין (Hennepin Canal) עוקבת בערך אחר הערוץ העתיק של המיסיסיפי במורד הזרם מרוק איילנד עד באילינוי. מדרומית להנפין ועד ל באילינוי, חופף נהר אילינוי הנוכחי לערוץ העתיק בו השתמש נהר המיסיסיפי לפני שלב האילינוי.
לוח זמנים של שינויי המסלולים:
שינויי מסלול היסטוריים
במרץ 1876, המיסיסיפי שינה לפתע את מסלולו ליד היישוב בטנסי, והותיר חלק קטן ממחוז טיפטון של טנסי, מחובר לארקנסו ומופרד משאר טנסי על ידי ערוץ הנהר החדש. מכיוון שאירוע זה היה נתק, ולא השפעת סחיפה והשקעה מצטברים, קו המדינה עדיין עוקב אחר הערוץ הישן.
העיירה באילינוי ניצבה פעם על חצי אי במפגש הנהרות מיסיסיפי ו. היא נוסדה כקהילה קולוניאלית צרפתית, והפכה מאוחר יותר לבירת הטריטוריה של אילינוי והייתה בירת המדינה הראשונה של אילינוי עד 1819. החל מ-1844, הצפות עוקבות גרמו לנהר המיסיסיפי לחדור לאט מזרחה. שיטפון גדול בשנת 1881 גרם לו להשתלט על 16 הקילומטרים התחתונים של נהר קסקסקיה, תוך יצירת ערוץ מיסיסיפי חדש וניתוק העיר משאר המדינה. שיטפונות מאוחרים יותר הרסו את רוב העיר שנותרה, כולל בית המושל המקורי. כיום, האי הנותר בשטח של 9,300 דונם וקהילה של 14 תושבים הם מובלעת של אילינוי ונגישים רק מהצד של מיזורי.
אגן הניקוז
אגן הניקוז של נהר המיסיסיפי הוא הרביעי בגודלו בעולם. האגן משתרע על יותר מ-3,220,000 קילומטרים רבועים, כולל כל או חלקים של 32 מדינות בארצות הברית ושתי פרובינציות קנדיות. כ-72 מיליון תושבים (רבע מאוכלוסיית ארצות הברית) חיים באגן המיסיסיפי. המים מאגן הניקוז נשפכים למפרץ מקסיקו, חלק מהאוקיינוס האטלנטי. אגן הניקוז של נהר המיסיסיפי מכסה כמעט 40% משטחן של 48 המדינות הרציפות של ארצות הברית. הנקודה הגבוהה ביותר בתוך קו פרשת המים היא גם הנקודה הגבוהה ביותר של הרי הרוקי, הר אלברט בגובה 4,400 מטרים מעל גובה פני הים.
בארצות הברית, נהר המיסיסיפי מנקז את רוב השטח שבין קו הפסגות של הרי הרוקי לקו הפסגות של הרי האפלצ'ים, למעט אזורים שונים המתנקזים למפרץ הדסון באמצעות ; לאוקיינוס האטלנטי דרך הימות הגדולות והנהר סנט לורנס; ולמפרץ מקסיקו באמצעות הנהר ריו גראנדה, והנהרות,  ו, ונחלים קטנים יותר לאורך המפרץ.
נהר המיסיסיפי נשפך לתוך מפרץ מקסיקו כ-160 קילומטרים במורד הזרם מניו אורלינס. מדידות אורכו של המיסיסיפי מאגם איטאסקה ועד למפרץ מקסיקו משתנות במקצת, אך הנתון של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית הוא 2,340 מיילים (3,770 ק"מ). הזמן שלוקח למים לזרום מאגם איטאסקה למפרץ הוא כשלושה חודשים.
השיפוע הממוצע של כל הנהר הוא 0.012%, ירידה של 450 מטרים על פני 3,766 קילומטרים.
האזור הסייסמי של ניו מדריד
, לאורך נהר המיסיסיפי ליד במיזורי, בין ממפיס לסנט לואיס, קשור לבקע כושל שנוצר במקביל למפרץ מקסיקו. אזור זה עדיין פעיל למדי מבחינה סייסמית. לארבע רעידות אדמה גדולות ב-1811 וב-1812, המוערכות בכ-8 בסולם ריכטר, היו השפעות מקומיות אדירות באזור שהיה מיושב בדלילות אז, והורגשו במקומות רבים אחרים במערב התיכון ובמזרח ארצות הברית. רעידות אדמה אלו יצרו את בטנסי מהנוף שהשתנה ליד הנהר.
גבולות המדינות
נהר המיסיסיפי עובר דרך 10 ממדינות ארצות הברית או לאורכן, ממינסוטה ועד לואיזיאנה, ומשמש להגדרת חלקים מגבולות המדינות הללו, עם ויסקונסין, אילינוי, קנטקי, טנסי ומיסיסיפי לאורך הגדה המזרחית של הנהר, ואיווה, מיזורי, וארקנסו לאורך הגדה המערבית שלו. חלקים מהותיים של מינסוטה וגם של לואיזיאנה נמצאים משני צדי הנהר, אם כי המיסיסיפי מגדיר חלק מהגבול של כל אחת ממדינות אלו.
בכל המקרים הללו, שימש אמצע אפיק הנחל בזמן קביעת הגבולות כקו להגדרת הגבולות בין מדינות סמוכות. באזורים שונים הנהר זז מאז, אך גבולות המדינה לא השתנו, עדיין על פי הערוץ הקודם של נהר המיסיסיפי עם קביעתם, מה שמותיר כמה אזורים מבודדים קטנים של מדינה אחת מעבר לערוץ הנהר החדש וצמודים למדינה השכנה. כמו כן, עקב נפתולים בנהר, חלק קטן ממערב קנטקי צמוד לטנסי, אך מבודד משאר המדינה.
גשרים מעל הנהר
הכביש הראשון החוצה את המיסיסיפי העליון עובר על גשר פלדה פשוט, שדרכו זורם הנהר (ששמו המקומי "ניקולט קריק" (Nicolet Creek)) צפונה מאגם ניקולט מתחת ל"דרך האזור הבראשיתי" (Wilderness Road) אל הזרוע המערבית של אגם איטאסקה, בתוך.
הגשר הקדום ביותר על פני נהר המיסיסיפי נבנה בשנת 1855. הוא השתרע על פני הנהר במיניאפוליס, שם נמצא גשר שדרת הנפין הנוכחי.
כיום יש מעל ל-130 גשרים החוצים את המיסיסיפי, כשאין מנהרות של כביש מהיר או מסילת ברזל החוצות מתחת לנהר המיסיסיפי. הגשר הארוך ביותר הוא (33.28722°N, -91.15417°W) בין רפיוג' (Refuge) במיסיסיפי לשיבאס (Shives) בארקנסו שאורכו 4,133 מטרים. הגשר הגבוה ביותר מעל הנהר הוא (30.4395°N, -91.1965°W) המחבר בין שני חלקים של באטון רוז' בלואיזיאנה בגובה 53 מטרים מעל פני הנהר.
אורך
כאשר נמדד ממקורו המסורתי ב, אורך המיסיסיפי הוא 3,782 קילומטרים. כאשר נמדד ממקור הנחל הארוך ביותר שלו (המקור הרחוק ביותר מהים), מעיין ברואר (Brower's Spring) במונטנה, מקור הנהר מיזורי, אורכו 5,970 קילומטרים, מה שהופך אותו לנהר הרביעי באורכו בעולם לאחר הנילוס, האמזונאס והיאנגצה. כאשר נמדד לפי מקור הנחל הגדול ביותר (לפי נפח מים), יהיה המקור הנהר אוהיו, ובהרחבה הנהר אלגיני, והמיסיסיפי יתחיל בפנסילבניה.
רוחב
באגם איטסקה, רוחב הנהר בין 6 ל-9 מטרים, הקטע הצר ביותר לכל אורכו. החלק הרחב ביותר של המיסיסיפי הוא בליד בנה במינסוטה, שם הוא רחב יותר מ-18 קילומטרים. הקטע הרחב ביותר בערוץ שבו אפשר להשיט ספינות במיסיסיפי הוא, שבו רוחב הערוץ יותר מ-3 קילומטרים.
עומק
במקורו באגם איטאסקה, עומק נהר המיסיסיפי הוא כמטר. העומק הממוצע של נהר המיסיסיפי בין סנט פול לסנט לואיס הוא 2.7–3.7 מטרים, החלק העמוק ביותר הוא אגם פפין, שעומקו בממוצע 6–10 מטרים ובעל עומק מרבי של 18 מטרים. בין המקום שבו נהר מיזורי מצטרף למיסיסיפי בסנט לואיס, מיזורי וקהיר באילינוי, העומק הממוצע הוא 9 מטרים. ממורד הנהר מקהיר, היכן שמצטרף נהר אוהיו, העומק בממוצע הוא 15–30 מטרים. החלק העמוק ביותר של הנהר נמצא בניו אורלינס, שם הוא מגיע לעומק של 61 מטרים.
ספיקה
הספיקה השנתית הממוצעת היא בין 6,000 ו-20,000 מטרים מעוקבים בשנייה. אף על פי שזהו הנהר החמישה עשר בגודלו בעולם בנפח המים הזורמים בו, זרימה זו היא חלק קטן מהתפוקה של נהר האמזונאס, כ-209,000 מטרים מעוקבים בשנייה בעונה הגשומה. בממוצע זורמים במיסיסיפי רק 8% מכמות המים הזורמים בנהר האמזונאס, המנקז יערות גשם בעוד שחלק גדול מאגן הניקוז של המסיסיפי צחיח למדי.
מי נהר מתוקים הזורמים מהמיסיסיפי למפרץ מקסיקו אינם מתערבבים במים המלוחים מיד. התמונות מפרויקט הלוויינים MODIS (ראשי תיבות של Moderate Resolution Imaging Spectroradiometer) של נאס"א מציגות תימרה גדולה של מים מתוקים, המופיעה כסרט כהה על רקע המים הסובבים בצבע כחול-בהיר יותר. תמונות אלו מדגימות שהתימרה לא התערבבה עם מי הים שמסביב מיד. במקום זאת, היא נשארה שלמה בזמן שהיא זרמה דרך מפרץ מקסיקו, לתוך מצר פלורידה, ונכנסה לזרם הגולף. מי נהר המיסיסיפי הקיפו את הקצה של פלורידה וזרמו במעלה החוף הדרום-מזרחי עד לקו הרוחב של ג'ורג'יה לפני שלבסוף התערבבו בצורה כל כך יסודית עם האוקיינוס עד שלא ניתן היה לזהות אותם עוד על ידי MODIS.
לפני שנת 1900 שינע נהר המיסיסיפי כ-400 מיליון טון של משקעים בשנה מפנים ארצות הברית לחוף לואיזיאנה ולמפרץ מקסיקו. במהלך שני העשורים האחרונים, מספר זה היה רק 145 מיליון טון בשנה. ההפחתה במשקעים המוסעים במורד נהר המיסיסיפי היא תוצאה של שינוי הנדסי של הנהרות מיסיסיפי, מיזורי ואוהיו ויובליהם על ידי סכרים, חיתוך נפתולים, מבנים שנועדו לשפר את אופי הנהר, סוללות בגדות ותוכניות בקרת סחיפת קרקע באזורים המנקזים על ידם.
לנהר שתי עונות שיא:
דלתת המיסיסיפי, מהדלתות הגדולות בעולם, נוצרה כתוצאה משקיעת סחף במשך אלפי שנים. האוכלוסייה היושבת בדלתה נמצאת על סוללות מלאכותיות הבנויות עפר ובטון, והעיר ניו אורלינס בנויה על סוללה טבעית. מרבית הדלתה אינה מיושבת בגלל ביצות, והמאבק בטבע הוא על ידי בניית תעלות לניקוז, על מנת שאפשר יהיה להביא סירות ולעבד את האדמה.
שיט ובקרת שיטפונות
עבור הארבות וכלי השיט האחרים שהופכים את האפיק הראשי של המיסיסיפי לאחד מנתיבי המים המסחריים הגדולים בעולם נדרש ערוץ נהר פנוי ממכשולים. המשימה של תחזוקת ערוץ השיט היא באחריות חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, שהוקם ב-1802. פרויקטים מוקדמים יותר החלו כבר בשנת 1829 להסרת מפגעים, סגירת ערוצי משנה וחפירת סלעים ושרטונות.
סדרה של 29 תאי שיט וסכרים במיסיסיפי העליון, שרובם נבנו בשנות ה-30 של המאה ה-20, נועדה בעיקר לשמור על ערוץ בעומק של 2.7 מטרים לתנועת דוברות מסחריות. האגמים שנוצרו משמשים גם לשיט פנאי ולדיג. הסכרים הופכים את הנהר לעמוק ורחב יותר אך אינם עוצרים אותו. הם אינם מיועדים לבקרת שיטפונות. בתקופות של ספיקה גבוהה, השערים, שחלקם תת-מימיים, נפתחים לחלוטין והסכרים פשוט מפסיקים לתפקד. מדרום לסנט לואיס, המיסיסיפי זורם באופן חופשי יחסית, אם כי הוא מוגבל בין סוללות רבות ונשלט על ידי סכרי כנף רבים.
במיסיסיפי התחתון, מבאטון רוז' ועד לשפך המיסיסיפי, עומק השיט הוא 14 מטרים, מה שמאפשר לאוניות מכולות וספינות תענוגות לעגון בנמל ניו אורלינס ולספינות מטען בתפזורת שרוחבן פחות מ-46 מטרים שמאפשר מעבר מתחת ל כדי לעבור את המיסיסיפי אל באטון רוז'. קיימת בדיקת היתכנות לחפור את החלק הזה של הנהר לעומק של 15 מטרים כדי לאפשר מעבר של ספינת במידות של פנמקס חדש.
המאה ה-19
בשנת 1829 נערכו סקרים של שני המכשולים העיקריים במיסיסיפי העליון, אשדות דה מוין (Des Moines Rapids) ואשדות רוק איילנד (Rock Island Rapids), שם הנהר היה רדוד ואפיק הנהר היה סלעי. אורכם של אשדות דה מוין היה כ-18 קילומטרים וממש מעל לשפך הנהר למיסיסיפי ב באיווה. אשדות רוק איילנד היו בין רוק איילנד למולין. שני האשדות נחשבו כמעט בלתי עבירים.
בשנת 1848 נחפרה תעלת אילינוי ומישיגן כדי לחבר את נהר המיסיסיפי לימת מישיגן דרך הנהר אילינוי ליד באילינוי. התעלה אפשרה שיט ספינות בין דרכי המים החשובים הללו. בשנת 1900 הוחלפה התעלה ב. התעלה השנייה, בנוסף לשיט ספינות, אפשרה לשיקגו גם לטפל בבעיות בריאותיות ספציפיות (טיפוס הבטן, כולרה ומחלות אחרות הנישאות במים) על ידי שליחת הביוב שלה במורד מערכות הנהרות של אילינוי ומיסיסיפי במקום שיזהם את מקור המים שלה באגם מישיגן.
חיל ההנדסה המליץ על חפירת ערוץ בעומק של 1.5 מטרים באשדות דה מוין, אך העבודה החלה רק לאחר שסגן רוברט אדוארד לי אישר את הפרויקט ב-1837. מאוחר יותר החל החיל גם לחפור את אשדות רוק איילנד. עד 1866, התברר שהחפירה אינה מעשית, והוחלט לבנות תעלה סביב אשדות דה מוין. התעלה נפתחה ב-1877, אך אשדות רוק איילנד נותרו מכשול. בשנת 1878 אישר הקונגרס לחיל לחפור תעלה בעומק 1.4 מטרים שתושג על ידי בניית סכרי כנף המכוונים את הנהר לערוץ צר הגורם לו לחתור ערוץ עמוק יותר, על ידי סגירת ערוצים משניים ועל ידי דלייה. פרויקט הערוץ הושלם כאשר תא שיט מולין, שעקף את אשדות רוק איילנד, נפתח בשנת 1907.
כדי לשפר את השיט בין סנט פול, מינסוטה, ופרירי דו שיין בוויסקונסין, הקים החיל מספר סכרים על אגמים באזור מקורות הנהר, כולל אגם ויניביגושיש ואגם פוקגמה (Lake Pokegama). הסכרים, שנבנו החל משנות ה-80 של המאה ה-19, אצרו נגר שנוצר באביב אשר שוחרר בזמן שפל של המים כדי לסייע בשמירה על עומק הערוץ.
המאה ה-20
בשנת 1907 אישר הקונגרס פרויקט ערוץ בעומק 1.8 מטרים בנהר המיסיסיפי, שלא הושלם כאשר הוא ננטש בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 לטובת פרויקט הערוץ בעומק 2.7 מטרים.
חוק הנהרות והנמלים משנת 1930 אישר את פרויקט ערוץ 9 רגל, אשר דרש ערוץ שיט בעומק 9 רגל 2.7 מטרים ורוחב 120 מטרים על מנת להכיל כמה ארבות נגררות במקביל. מטרה זו הושגה על ידי סדרה של תאי שיט וסכרים, ועל ידי חפירה. עשרים ושלושה תאי שיט וסכרים חדשים נבנו במיסיסיפי העליון בשנות ה-30 של המאה ה-20 בנוסף לשלושה שכבר היו קיימים.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 לא היה סכר מדרום ל"תא שיט וסכר מספר 26" באלטון באילינוי. תא שיט "צ'יין אוף רוקס" (Chain of Rocks Lock, "תא שיט וסכר מספר 27"), המורכב מסכר נמוך ותעלה באורך 13.5 קילומטרים, נוסף ב-1953, ממש מתחת למפגש עם הנהר מיזורי, בעיקר כדי לעקוף סדרה של מדפי סלע בסנט לואיס. סכר זה גם משמש להגנה על צריכת המים של העיר סנט לואיס בתקופות של ספיקה נמוכה.
מדענים של ממשלת ארצות הברית קבעו בשנות ה-50 של המאה ה-20 כי נהר המיסיסיפי החל לעבור לערוץ נהר אטצ'אפלאיה בגלל שיפועו התלול הרבה יותר לעבר מפרץ מקסיקו. בסופו של דבר, נהר אטצ'אפלאיה יכבוש את נהר המיסיסיפי ויהפוך לערוץ הראשי שלו למפרץ מקסיקו, וישאיר את ניו אורלינס בערוץ צדדי. כתוצאה מכך אישר הקונגרס האמריקני פרויקט בשם "מבנה הבקרה של הנהר הישן" (Old River Control Structure), אשר מנע מנהר המיסיסיפי לנטוש את הערוץ הנוכחי שלו המתנקז למפרץ דרך ניו אורלינס.
מכיוון שההיקף הגדול של זרימת מים בעלי אנרגיה גבוהה איים לפגוע במבנה, נבנתה תחנת עזר לבקרת הזרימה בצמוד לתחנת הבקרה הקיימת. פרויקט זה בסך 300 מיליון דולר הושלם בשנת 1986 על ידי חיל ההנדסה. החל משנות ה-70, החיל יישם כדי לנתח את הזרם בשיטפון ואת איכות המים של המיסיסיפי. סכר מספר 26 באלטון, אילינוי, שהתגלו בו בעיות מבניות, הוחלף ב"תא שיט וסכר מל פרייס" (Mel Price Lock and Dam) בשנת 1990. "תא השיט והסכר מספר 26" המקורי נהרס.
המאה ה-21
החיל יוצר ומתחזק באופן פעיל מברצים ודרכי הגאות כדי להסיט את נחשולי המים התקופתיים אל תעלות צדדיות ואגמים, כמו גם מנתב חלק מהזרימה של המיסיסיפי לאגן אטצ'אפלאיה ומשם למפרץ מקסיקו, תוך עקיפה של באטון רוז' וניו אורלינס. המבנים העיקריים הם "דרך הגאות בירדז פוינט-ניו מדריד" (Birds Point-New Madrid Floodway) במיזורי; מבנה בקרת הנהר הישן ו"מברץ מורגנזה" (Morganza Spillway) בלואיזיאנה, המפנים את עודפי המים בצד המערבי והמזרחי (בהתאמה) של נהר אטצ'אפלאיה; ו"מברץ בונה קארה" (Bonnet Carré Spillway", גם הוא בלואיזיאנה, המפנה את מי השיטפונות לאגם פונטצ'רטריין. כמה מומחים מאשימים את ההתפשטות העירונית בעלייה של הסיכון והתדירות של ההצפות בנהר המיסיסיפי.
חלק מהאסטרטגיה שלפני 1927 עדיין בשימוש כיום, כאשר החיל חותך באופן פעיל את הצוואר של עיקולי הפרסה, מאפשר למים לנוע מהר יותר ומפחית בכך את גובה השיטפון.
היסטוריה
לפני כ-50,000 שנה היה מרכז ארצות הברית מכוסה בים פנימי, אשר נוקז על ידי המיסיסיפי ויובליו אל מפרץ מקסיקו - תוך יצירת מישורי הצפה גדולים והרחבת השטח היבשת דרומה בתהליך. האדמה באזורים כמו לואיזיאנה הפכה לאחר מכן פורייה מאוד.
ילידים
אזור אגן נהר המיסיסיפי יושב לראשונה על ידי עמים ילידים שהיו ציידים-לקטים ונחשב לאחד מהמרכזים העצמאיים הבודדים של ביות צמחים בהיסטוריה האנושית. עדויות לגידול מוקדם של חמנייה, , ודלעת מקומית מתוארכות להאלף ה-4 לפנה"ס. אורח החיים הפך בהדרגה ליותר להתיישבות קבע לאחר 1000 לפני הספירה במהלך התקופה המכונה, עם עדויות הולכות וגדלות לבניית מחסות, קדרות, אריגה ומנהגים אחרים.
רשת של נתיבי מסחר המכונה הייתה פעילה לאורך נתיבי המים בין השנים 200 ל-500 לספירה בערך, תוך הפצת מנהגים תרבותיים נפוצים על פני כל האזור שבין מפרץ מקסיקו לימות הגדולות. לאחר מכן הגיעה תקופה של קהילות מבודדות יותר, וחקלאות שיובאה ממסו-אמריקה, המבוססת על "שלוש האחיות" (תירס, שעועית ודלעת), החלה להיות דומיננטית בהדרגה. בסביבות שנת 800 לספירה קמה חברה חקלאית מתקדמת המכונה תרבות המיסיסיפי, עם עדויות למשטרי צ'יף מורכבים ומרובדים ומרכזי אוכלוסייה גדולים.
הבולט שבהם, המכונה כיום קהוקיה, יושב בין השנים 600 ל-1400 לספירה לערך, שבשיאו מנה בין 8,000 ל-40,000 תושבים, גדול יותר מלונדון, אנגליה של אותה תקופה. בזמן המגע הראשון עם האירופים, נטשו תושבי קהוקיה וערים רבות אחרות של תרבות מיסיסיפי את ישובם ועברו להתיישב במקומות אחרים, וממצאים ארכאולוגיים מעידים על מתח חברתי מוגבר.
שבטים אינדיאניים מודרניים המאכלסים את אגן המיסיסיפי כוללים את: שאיין, סו,, , , , , , , ו.
המילה מיסיסיפי עצמה מגיעה ממסיפי (Messipi), העיוות הצרפתי של השם בשפת שבטי ה ( או ) לנהר, "מיסי-זייבי" (Misi-ziibi, "הנהר הגדול"). לאחר המשלחות של והנרי סקולקראפט, נקרא הנהר הארוך ביותר מעל המפגש של בין הנהרות כנף העורב (Crow Wing) וג'יצ'י-זיבי (Gichi-ziibi) בשם "הנהר מיסיסיפי". בני, שישבו באזור מקורות המיסיסיפי, מכונים בשפתם ג'יצ'י-זיביוויניניווג (Gichi-ziibiwininiwag) על שם קטע נהר המיסיסיפי הידוע בשם ג'יצ'י-זיבי. השאיין, אחד השבטים המוקדמים ביותר של נהר המיסיסיפי העליון, כינה אותו בשפת שאיין בשם "Máʼxe-éʼometaaʼe" (נהר שמנוני גדול). השם באראפהו לנהר הוא Beesniicíe. השם בשפת הוא Kickaátit.
בתקופה שהצרפתים שלטו בלואיזיאנה נכתב שם הנהר כ-Mississipi או Missisipi, כמו גם ריווייר סן-לואי (Rivière Saint-Louis).
חוקרי ארצות אירופאים
בשנת 1519 הפך חוקר הארצות הספרדי אלונסו אלוורס דה פינדה לאירופאי המתועד הראשון שהגיע לנהר המיסיסיפי, ואחריו גילה את הנהר הקונקיסטאדור ארננדו דה סוטו שהגיע לנהר ב-8 במאי 1541, וקרא לו "ריו דל אספיריטו סנטו" (Río del Espíritu Santo, "נהר רוח הקודש"), באזור מה שהוא כיום מדינת מיסיסיפי.
חוקרי הארצות הצרפתים לואי ז'ולייה וז'אק מארקט החלו לחקור את המיסיסיפי במאה ה-17. מארקט סייר בחברת אינדיאני משבט סו שקרא לנהר נה טונגו (Ne Tongo, "נהר גדול" בשפת הסו) בשנת 1673. מארקט הציע לקרוא לו "נהר העיבור ללא חטא".
כאשר לואי ז'ולייה חקר את עמק המיסיסיפי במאה ה-17, הילידים הדריכו אותו לדרך מהירה יותר לחזור לקנדה הצרפתית דרך הנהר אילינוי. כאשר מצא את, הוא ציין שתעלה של "רק חצי ליגה" (כ-3 קילומטרים) יכולה לחבר בין המיסיסיפי והימות הגדולות. בשנת 1848, נפרץ קו פרשת המים היבשתי המפריד בין מימי הימות הגדולות ועמק המיסיסיפי על ידי תעלת אילינוי ומישיגן דרך הנהר שיקגו. תעלה זו גם האיצה את הפיתוח, וגם שינתה לעד את האקולוגיה של עמק המיסיסיפי והימות הגדולות.
בשנת 1682 הגיע רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל דרך נהר אילינוי עד מפגשו עם המיסיסיפי ומשם הפליג עם משלחתו במורד המיסיסיפי בסירות קאנו עד השפך במפרץ מקסיקו. לה-סאל ו תבעו באותה שנה את כל עמק נהר המיסיסיפי עבור צרפת, וקראו לנהר "נהר קולבר" על שם ז'אן בטיסט קולבר ולאזור לה לואיזיאן, על שם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. לה-סאל בנה מבצר קטן בשם "מבצר פרודום", שהפך מאוחר יותר לעיר ממפיס. ב-2 במרץ 1699 גילה פייר לה מואן ד'איברוויל מחדש את שפך המיסיסיפי, לאחר מותו של לה סאל. הצרפתים בנו שם את המבצר הקטן של כדי לשלוט במעבר.
בשנת 1718 הוקמה ניו אורלינס, כ-160 קילומטרים במעלה הנהר לאורך עיקול הנהר, על ידי ז'אן-בטיסט לה מואן דה ביינוויל, עם תוכנית בנייה על פי היישוב מחדש בשנת 1711 במפרץ מובייל של מוביל, בירת לואיזיאנה הצרפתית ב-1718 באותה תקופה.
בשנת 1727, החל מושל לואיזיאנה הצרפתית לעבוד, באמצעות פועלים אפריקאים משועבדים, על הסוללות הראשונות על נהר המיסיסיפי.
התיישבות
בעקבות ניצחונה של בריטניה במלחמת שבע השנים הפך המיסיסיפי לגבול בין האימפריה הבריטית לאימפריה הספרדית. חוזה פריז (1763) העניק לממלכת בריטניה הגדולה זכויות על כל הקרקעות ממזרח למיסיסיפי ולספרד זכויות על קרקע ממערב למיסיסיפי. ספרד גם ויתרה על פלורידה לבריטניה כדי להחזיר לשלטונה את קובה, אותה כבשו הבריטים במהלך המלחמה. לאחר מכן חילקה בריטניה את השטח למזרח ומערב פלורידה.
סעיף 8 בחוזה פריז (1783) קובע: "השיט בנהר המיסיסיפי, ממקורו אל האוקיינוס, יישאר לעד חופשי ופתוח לנתיני בריטניה הגדולה ולאזרחי ארצות הברית". עם הסכם זה, שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ויתרה בריטניה גם על מערב פלורידה והחזירה אותה לספרד כדי להחזיר לעצמה את איי בהאמה, שספרד כבשה במהלך המלחמה. המחלוקות הראשוניות סביב התביעות של ארצות הברית וספרד נפתרו כאשר הופעל לחץ על ספרד לחתום על בשנת 1795. אולם בשנת 1800 כפה נפוליאון בונפרטה על ספרד ויתור על חלק לא מוגדר של מערב פלורידה לטובת צרפת ב. ארצות הברית הבטיחה אז שליטה אפקטיבית בנהר כאשר קנתה את טריטוריית לואיזיאנה מצרפת ברכישת לואיזיאנה של 1803. רכישה זו עוררה מחלוקת בין ספרד לארצות הברית בשאלה אילו חלקים ממערב פלורידה מסרה ספרד מלכתחילה לצרפת, מה שקבע אילו חלקים ממערב פלורידה קנתה ארצות הברית מצרפת ברכישת לואיזיאנה. בעקבות קולוניזציה מתמשכת של ארצות הברית שיצרה עובדות בשטח, ופעולות צבאיות של ארצות הברית, ויתרה ספרד הן על מערב פלורידה והן על מזרח פלורידה בשלמותן לארצות הברית בהסכם אדמס-אוניס משנת 1819.
האתגר האירופי הרציני האחרון לשליטה של ארצות הברית בנהר הגיע בסיומה של מלחמת 1812 כאשר הכוחות הבריטיים תקפו את ניו אורלינס - המתקפה על ידי צבא אמריקאי בפיקודו של הגנרל אנדרו ג'קסון.
בהסכם 1818, הסכימו ארצות הברית ובריטניה לתקן את הגבול העובר מאגם היערות להרי הרוקי לאורך קו הרוחב 49 צפון. למעשה, ארצות הברית ויתרה לבריטים על הקצה הצפון-מערבי של אגן המיסיסיפי בתמורה לחלק הדרומי של אגן.
כל כך הרבה מתנחלים נדדו מערבה דרך אגן הנהר של מיסיסיפי, כמו גם התיישבו בו, עד שצדוק קריימר (Zadok Cramer) כתב מדריך בשם "הנווט" (The Navigator), המפרט את המאפיינים והסכנות ואת נתיבי המים הניתנים לשיט של האזור. הספר היה כל כך פופולרי שהוא עדכן והרחיב אותו ל-12 מהדורות על פני תקופה של 25 שנים.
הקולוניזציה של האזור כמעט שלא הואטה על ידי שלוש רעידות האדמה ב-1811 וב-1812, המוערכות בדרגה 8 בסולם ריכטר, שמרכזן היה ליד במיזורי.
עידן ספינות הקיטור
הסופר מארק טוויין, שהתגורר ליד הנהר במאה ה-19 ועבד על ספינות קיטור ששטו עליו, תיאר את הווי החיים סביב הנהר ברבים מספריו ובמיוחד ב"הרפתקאותיו של תום סויר" וב"הרפתקאותיו של האקלברי פין". ספרו "החיים על המיסיסיפי", תיאר את הסחר באמצעות ספינות הקיטור שהתרחש מ-1830 עד 1870 על הנהר לפני שספינות מודרניות יותר החליפו את ספינת הקיטור. הספר פורסם לראשונה בשנת 1875 כסדרה בת שבעה חלקים ב. הגרסה המלאה, כולל קטע מהספר הבלתי גמור "הרפתקאותיו של האקלברי פין" ויצירות של מחברים אחרים, פורסמה על ידי חברת James R. Osgood & Company ב-1885.
ספינת הקיטור הראשונה ששטה לכל אורכו של המיסיסיפי התחתון מנהר אוהיו לניו אורלינס הייתה "ניו אורלינס" (New Orleans) בדצמבר 1811. הפלגת הבכורה שלה התרחשה במהלך סדרת רעידות האדמה בניו מדריד (1811–1812). המיסיסיפי העליון היה בוגדני, בלתי צפוי, ויתר על כך, האזור לא מופה או נסקר כראוי. עד שנות ה-40 של המאה ה-19, התבצעו רק שני שיוטים בשנה אל מיניאפוליס על ידי ספינות קיטור, מה שמרמז שהם לא היה רווחיים במיוחד.
תחבורה בספינות קיטור הייתה פעילה, הן מבחינת נוסעים והן מבחינת משאות עד סוף העשור הראשון של המאה ה-20. בין כמה מחברות ספינות הקיטור של מערכת נהר המיסיסיפי בלטה חברת "אנקור ליין" (Anchor Line), שהפעילה, בין השנים 1859 עד 1898, צי של ספינות קיטור יוקרתיות בין סנט לואיס לניו אורלינס.
החוקר האיטלקי ג'אקומו בלטראמי, כתב על מסעו ב"ווירג'יניה" (Virginia), שהייתה ספינת הקיטור הראשונה שהגיעה לפורט סנט אנתוני (Fort St. Anthony) במינסוטה. הוא התייחס למסע שלו כטיול על המיסיסיפי. עידן ספינות הקיטור שינה את הכלכלה והחיים הפוליטיים של המיסיסיפי, כמו גם את אופי המסע עצמו. המיסיסיפי השתנה לחלוטין בעידן ספינות הקיטור כשהוא הפך למקור לתיירות משגשגת.
מלחמת האזרחים
השליטה בנהר הייתה יעד אסטרטגי של שני הצדדים במלחמת האזרחים האמריקנית, והייתה חלק מתוכנית אנקונדה של צבא האיחוד. בשנת 1862 כוחות האיחוד שנעו במורד הנהר טיהרו בהצלחה את המתחמים של צבא הקונפדרציה ב ובממפיס בטנסי, בעוד שכוחות הצי שהגיעו במעלה הנהר ממפרץ מקסיקו כבשו את ניו אורלינס בלואיזיאנה. מעוז הקונפדרציה המרכזי שנותר היה על הרמות המשקיפות על הנהר ב במיסיסיפי, ומערכת ויקסבורג של האיחוד (דצמבר 1862 עד יולי 1863), וכניעתו של, השלימו את השליטה בנהר המיסיסיפי התחתון. ניצחון האיחוד שסיים את המצור על ויקסבורג ב-4 ביולי 1863, היה מכריע לניצחון הסופי של האיחוד במלחמת האזרחים.
המאות ה-20 וה-21
"הקיפאון הגדול" של 1918–1919 חסם את תנועת הנהרות מצפון לממפיס בטנסי, ומנע את הובלת הפחם מדרום אילינוי. הוא גרם למחסור נרחב, מחירים גבוהים וקיצוב פחם בינואר ופברואר.
באביב 1927 הנהר פרץ את גדותיו ב-145 מקומות, במהלך והציף 70,000 קילומטרים רבועים לעומק של עד 30 רגל (9.1 מטרים).
בשנת 1930 היה פרד ניוטון (Fred Newton) לאדם הראשון ששחה לאורכו של הנהר, ממיניאפוליס לניו אורלינס. המסע ארך 176 ימים לאורך 2,954 קילומטרים.
בשנת 1962 נשפכו עקב תאונה תעשייתית 3,700 מטרים מעוקבים של נפט לנהר המינסוטה (יובל של המיסיסיפי), שנה אחר כך ב-1963 נשפכו כתוצאה מתאונות נוספת 13,000 מטרים מעוקבים של שמן סויה לנהר מיסיסיפי. השמן כיסה את נהר המיסיסיפי מסנט פול ועד אגם פפין, ויצר אסון אקולוגי ודרישה לשלוט בזיהום המים.
ב-20 באוקטובר 1976 נפגעה מעבורת המכוניות MV George Prince מספינה ששטה במעלה הזרם בזמן שהמעבורת ניסתה לחצות מדסטרהאן, לואיזיאנה, ללולינג, לואיזיאנה. שבעים ושמונה נוסעים ואנשי צוות מתו; רק שמונה עשר שרדו את התאונה.
בשנת 1988 ירד מפלס המים של המיסיסיפי ל-3 מטרים מתחת לאפס במד ממפיס. שרידי ספינות בעלות גוף עץ נחשפו בשטח של 18 דונם בקרקעית נהר המיסיסיפי במערב ממפיס בארקנסו. הם מתוארכים לסוף המאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20. מדינת ארקנסו, הסקר הארכאולוגי של ארקנסו והאגודה הארכאולוגית של ארקנסו הגיבו במאמץ של חודשיים לשחזור נתונים. עבודת השטח זכתה לתשומת לב תקשורתית ארצית כחדשות טובות בעיצומה של בצורת.
בשנת 1993 התרחש השיטפון הגדול של 1993, שיטפון שאירע לאורך הנהרות מיסיסיפי ומיזורי והיובלים שלהם, מאפריל עד אוקטובר של אותה השנה. ב-1 באוגוסט 1993 נרשמה על נהר המיסיסיפי ליד סנט לואיס רמת ההצפה הגבוהה ביותר. הנהר גאה בגובה של 15.1 מטר, כ-6 מטר מעל מפלס ההצפה. בעת זו נרשמה בנהר ספיקה של 30,600 מ"ק/שנייה. השיטפון גרם לנזקים עצומים ברכוש, המוערכים ב-15 מיליארד דולר, ונחשב לאחד מאסונות הטבע הגדולים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. בשיטפון נספו 50 בני אדם.
שני חלקים של המיסיסיפי הוגדרו כנהרות מורשת אמריקאית בשנת 1997: החלק התחתון סביב לואיזיאנה וטנסי, והחלק העליון סביב איווה, אילינוי, מינסוטה, מיזורי וויסקונסין. הפרויקט של חברת שמירת הטבע בשם "יוזמת קו פרשת המים של הנהרות של אמריקה" (America's Rivershed Initiative) הכריז על הערכת גיליון ציונים של כל האגן באוקטובר 2015 והעניק את הציון D+ (סביב 68). ההערכה ציינה את התשתית המזדקנת של השיט ובקרת שיטפונות יחד עם בעיות סביבתיות מרובות.
עתיד
גאולוגים משערים שהמיסיסיפי התחתון יכולה לסטות למסלול חדש למפרץ. כל אחד משני המסלולים החדשים - דרך אגן אטצ'אפלאיה או דרך אגם פונטצ'רטריין - עשוי להפוך לערוץ הראשי של המיסיסיפי אם המים יעברו מעל למבני בקרת שיטפונות, או שהמבנים ייפגעו קשות במהלך שיטפון חמור.
סביר להניח שכשל של מבנה הבקרה של הנהר הישן, מברץ מורגנזה או סוללות סמוכות, ינתבו מחדש את הערוץ הראשי של המיסיסיפי דרך אגן אטצ'אפלאיה של לואיזיאנה ובמורד נהר אטצ'פלאיה כדי להגיע למפרץ מקסיקו מדרום ל בדרום לואיזיאנה. מסלול זה הוא נתיב ישיר יותר למפרץ מקסיקו מאשר ערוץ נהר המיסיסיפי הנוכחי דרך באטון רוז' וניו אורלינס. בעוד שהסיכון להסטה כזו קיים במהלך כל אירוע שיטפון גדול, שינוי כזה נמנע עד כה על ידי התערבות אנושית אקטיבית הכרוכה בבנייה, תחזוקה ותפעול של סוללות שונות, מברצים ומבני בקרה אחרים על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
מבנה בקרת הנהר הישן, בין ערוץ נהר המיסיסיפי הנוכחי לאגן אטצ'אפלאיה, ממוקם בגובה המים הרגיל ומשמש בדרך כלל להסטת 30% מהזרימה של המיסיסיפי לנהר אטצ'אפלאיה. יש כאן ירידה תלולה הרחק מהערוץ הראשי של המיסיסיפי לתוך אגן אטצ'אפלאיה. אם המתקן הזה ייכשל במהלך שיטפון גדול, קיים חשש כבד שהמים ישחקו ויסחפו את קרקעית הנהר מספיק כדי לכבוש את הערוץ הראשי של המיסיסיפי. המבנה כמעט אבד במהלך השיטפון של 1973, אך תיקונים ושיפורים בוצעו לאחר שהמהנדסים חקרו את הכוחות הפועלים. חיל ההנדסה במיוחד ביצע שיפורים רבים ובנה מתקנים נוספים לניתוב מים בסביבה. מתקנים נוספים אלו מעניקים לחיל הרבה יותר גמישות ויכולת זרימה פוטנציאלית מאשר ב-1973, מה שמפחית עוד יותר את הסיכון לכשל קטסטרופלי באזור זה במהלך שיטפונות גדולים אחרים, כמו זה של 2011.
מכיוון שמברץ מורגנזה מעט גבוה יותר ומרוחק מהנהר, הוא בדרך כלל יבש משני הצדדים. גם אם מבנה זה ייכשל במהלך שיטפון חמור, מי השיטפון יצטרכו לשחוק לרמת מפלסי מים נורמליים לפני שהמיסיסיפי יוכל לדלג לצמיתות לערוץ אחר במיקום זה. במהלך השיטפון של 2011 פתחו המהנדסים של חיל ההנדסה עד 1/4 מהיכולת שלו לאפשר ל-4,200 מטרים מעוקבים בשנייה של מים להציף את נתיבי הגאות של מורגנזה ואטצ'אפלאיה ולהמשיך ישירות למפרץ מקסיקו, תוך עקיפת באטון רוז' וניו אורלינס. בנוסף להפחתת גובה המים בנהר המיסיסיפי במורד הזרם, הטיה זו הפחיתה את הסיכויים לשינוי ערוץ על ידי הפחתת הלחץ על שאר המרכיבים של מערכת הבקרה.
כמה גאולוגים ציינו שהאפשרות לשינוי מסלול לאטצ'אפלאיה קיימת גם באזור שמצפון למבנה הבקרה של הנהר הישן. הגאולוג של חיל ההנדסה של הצבא פרד סמית' אמר פעם: "המיסיסיפי רוצה ללכת מערבה. 1973 הייתה שיטפון של ארבעים שנה. השיטפון הגדול קיים שם בחוץ איפשהו - כשהמבנים לא יכולים לשחרר את כל מי השיטפונות והסוללה לא עומדת בלחץ. זה הזמן שבו הנהר יקפוץ מעל גדותיו וינסה לפרוץ".
שינוי מסלול אפשרי נוסף עבור נהר המיסיסיפי הוא סטייה לאגם פונטצ'רטריין ליד ניו אורלינס. נתיב זה נשלט על ידי "מברץ בונה קארה", שנבנה כדי להפחית את ההצפה בניו אורלינס. מברץ זה וסוללה טבעית בלתי מושלמת בגובה של כ-4-6 מטרים הם כל מה שמונע מהמיסיסיפי לסטות למסלול חדש וקצר יותר דרך אגם פונטצ'רטריין למפרץ מקסיקו. לסטייה של הערוץ הראשי של המיסיסיפי דרך אגם פונטצ'רטריין יהיו השלכות דומות להסטה לאטצ'אפלאיה, אך במידה פחותה, מאחר שערוץ הנהר הנוכחי יישאר בשימוש מעבר לבאטון רוז' ואל אזור ניו אורלינס.
נופש
ספורט סקי המים הומצא על הנהר באזור רחב בין מינסוטה לוויסקונסין המכונה. מ במינסוטה, יצר ושכלל את טכניקת הסקי שלו בסוף יוני ובתחילת יולי 1922. מאוחר יותר הוא ביצע את קפיצת סקי המים הראשונה ב-1925, ונמשך במהירות של 130 קילומטרים לשעה על ידי סירה מעופפת של קרטיס מאוחר יותר באותה שנה.
ישנם שבעה אתרים של שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית לאורך נהר המיסיסיפי. הוא אתר של שירות הפארקים הלאומיים המוקדש להגנה ולהבנת נהר המיסיסיפי עצמו. ששת האתרים האחרים של שירות הפארקים הלאומיים לאורך הנהר הם (מצפון לדרום):
אקולוגיה
אגן המיסיסיפי הוא משכן למגוון גדול של בעלי חיים מימיים והוא מכונה "פאונת האם" (mother fauna) של המים המתוקים באמריקה הצפונית.
דגים
זוהו כ-375 מיני דגים באגן המיסיסיפי, מספר העולה בהרבה על אגני נהרות אחרים של חצי הכדור הצפוני, באזורים ממוזגים/סובטרופיים, מלבד היאנגצה. בנהר המיסיסיפי עצמו זוהו לפחות 260 מיני דגים, המהווים כ-25% מכמות מיני הדגים באמריקה הצפונית. בתוך אגן המיסיסיפי, נחלים שמקורם ברמות של הרי האפלצ'ים והרי אוזארק מכילים מינים רבים במיוחד. בין מיני הדגים באגן יש מספר רב של מינים אנדמים, כמו גם משארים כמו חדקן שיניים אמריקאי, חדקן, דגי תנין וקשות-סנפיר.
בעלי חיים אחרים
בנוסף לדגים, מספר מינים זוחלים, בהם צבים (כגון צב נשכן מצוי, צב מצחין,, , , צבגון מצויר וצב רך אמריקני), אליגטור אמריקני, ודו-חיים מימיים (כגון סלמנדרת ענק אמריקנית, ,  ו, וסרטנים מהמשפחה (כגון ) הם מינים מקוריים של אגן המיסיסיפי. בסך הכל יש מעל ל-50 מיני יונקים ו-145 מיני דו-חיים וזוחלים במיסיסיפי העליון. 60% מכל מיני העופות של אמריקה הצפונית (326 מינים) משתמשים באגן הנהר מיסיסיפי כנתיב הנדידה שלהם.
מינים זרים
מינים מיובאים רבים נמצאים במיסיסיפי וחלקם מינים פולשים. בהם ניתן למצוא דגים כמו כסיף שפל-עין וקרפיון גדול-ראש שידועים לשמצה בזכות יכולת התחרות עם דגים מקומיים והנוהג שלהם לקפוץ מהמים בשל בהלה וההתנגשות בינם לבין שייטים עלולה להיות מסוכנת. הם התפשטו לאורך רוב האגן, אפילו התקרבו (אך עדיין לא פלשו) לימות הגדולות. מחלקת המשאבים הטבעיים של מינסוטה (Minnesota Department of Natural Resources) הגדירה חלק גדול מנהר המיסיסיפי במדינה כמים שבהם שורצים המינים האקזוטיים של וצמח המים.
מונטיאק
מונטיאק (שם מדעי: Muntiacus; ידוע גם בתור אייל נובח או אייל V), הוא סוג של אייל קטן בשבט מונטיאקים שבתת-משפחת איילי העולם הישן, אשר כולל למעלה מתריסר מינים החיים כולם בדרום-מזרח אסיה. השם המדעי הוענק לראשונה לסוג בשנת 1815 על ידי קונסטנטין סמואל ראפינסקיו, אם כי מין אחד היה מוכר לאירופאים כבר מהמאה ה-17. מקורו של השם הוא בכינוי המקומי בשפת הסונדה ממערב ג'אווה עבור האיילים הללו. מיני המונטיאקים חולקים ביניהם מאפיינים גופנים ואקולוגים דומים, והם נחשבים לבעלי חיים מסתורים למדי: על רבים מהם אין מידע רב אף שהם התגלו במאה ה-18, ומינים רבים התגלו רק בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
אנטומיה
המונטיאקים הם איילים בגודל קטן-בינוני: המין הגדול ביותר בסוג, מגיע לגובה 90 ס"מ ולמשקל 50 ק"ג, בעוד שהמין הקטן ביותר מגיע לגובה של קצת יותר מ-40 ס"מ ולמשקל של 12 ק"ג בממוצע. מבנה הגוף של המונטיאקים עגלגל, צר ורזה, עם גב מקושת, צוואר קצר, וראש משולש. הרגליים קצרות ומוצקות, ופלג הגוף האחורי נמוך במעט מהקדמי. מאפיינים אלו מקלים על המונטיאק לחדור לתוך סבך הצמחייה. לזכרי המונטיאק יש קרניים קטנות מאוד לעומת רוב האיילים, ולרוב המינים אין כלל סיעופים. מאידך, למונטיאקים יש מאפיין ייחודי: על המצח, צומחות זוג עצמות עבות וארוכות מאוד המכונות "גבעולים", והן מחופות בפרווה צפופה; בקצה העצם, צומחת הקרן הקטנה של האייל, כך שקרניו נראות לכאורה ארוכות בעוד שבפועל אין זה כך. לכל המינים בסוג יש בחזית הפנים זוג חריצים שחורים בולטים בצורת V, אשר הובילו לאחר מהכינויים של הסוג. צבע הפרווה הנפוץ אצל מיני המונטיאק הוא כתום-צהוב עד אדמוני. אין להם סימוני פרווה יוצאי דופן, להוציא את זוג הרצועות השחורות שעל גבעולי הקרן. הפנים בצבע דהוי. מאפיין ייחודי למונטיאק אשר מצוי אצל איילים בודדים מלבדו הוא נוכחות של ניבים ארוכים הן לזכרים והן לנקבות. אצל עופרים של חלק מהמינים, הפרווה זהה לזו של הבוגרים ואינה מנומרת כפי שמתרחש אצל רוב האיילים.
מונטיאק הציצית המהווה סוג בפני עצמו, נבדל ממיני המונטיאק בדברים הבאים: צבע הפרווה שלו חדגוני וכהה, יש לו ציצת שיער ייחודית בדומה לצביון ואין לו V על המצח או גבעולים בולטים. הניבים של הזכר ארוכים מאוד יחסית למיני המונטיאק והוא גדול באופן כללי ממיני המונטיאק.
ביולוגיה
המונטיאקים עשויים להיות פעילים במשך כל שעות היממה, אך בדרך כלל, שיא הפעילות נעשית ביום או בדמדומים. איילים אלו מעדיפים בתי גידול גשומים במיוחד המתאפיינים בצמחייה סבוכה וצפופה אשר מקשה על הטורפים לתופסם. חלקם נפוצים באזורים נמוכים, וחלקם באזורים הרריים. המונטיאק הוא בעל חיים יחידאי הנוטה לחיות בגפו מלבד עונת הרבייה. בנוסף, הוא בעל חיים טריטוריאלי המסמן את שטחו בקביעות. מערכת הרבייה לרוב פוליגמית. העופר שוהה בשבועות הראשונים לחייו בסבך הצמחייה. תזונתם של מרבית המונטיאקים מורכבת מפירות, עלים ושיחים במידה זו או אחרת, כשאחדים מהם ניזונים באופן קבוע מחולייתנים קטנים, פגרים, וביצים. על רבים מהמונטיאקים - במיוחד אלו שהתגלו בשנים האחרונות - אין שום מידע ספציפי לגבי ההתנהגות והפעילות, ומניחים שהם דומים לשאר המינים המוכרים יותר. כל המינים בסוג מפיקים קולות נביחה המשמשים כסימן אזהרה לבעלי החיים בסביבה.
אויביו של המונטיאק רבים למדי בשל גודלו הקטן; הבולטים שבהם הם הדול מצוי, הנמר ואולי גם הזבד. המונטיאקים מוגבלים לדרום-מזרח אסיה: מין אחד נפוץ בעיקר בהודו, מין אחד בסין העממית, שני מינים אנדמיים לאיים אינדונזים, והיתר, נפוצים כולם במדינות הודו-סין (במיוחד בווייטנאם, לאוס ומיאנמר). המונטיאקים הם בין מיני הפרסתנים הניצודים בכבידות ברחבי אסיה על ידי התושבים המקומיים. הם מהווים גורם חשוב בשוקי הבשר בהודו-סין, וניצודים גם עבור הקרניים או העור כמזכרות או עבור הרפואה הסינית. מספר מיני מונטיאק נפוצים במספרים גדולים עד שהציד כלל לא משפיע עליהם. מין נדיר אחד עשוי להיכחד בעתיד הקרוב עקב הציד, בעוד שאת המצב של מרבית המינים טרם ניתן להעריך.
אהוד בן גרא
אֵהוּד בֶּן גֵּרָא לפי המקרא, היה השופט השני ששפט את ישראל בתקופת השופטים. על פי הנאמר ב, אהוד היה משבט בנימין - "אהוד בן גרא בן הימיני", וכך גם על פי וכן. אהוד היה שמאלי, שנאמר: "איש איטר יד ימינו".
משחק חלקי (ברידג')
משחק חלקי הוא הכרזת חוזה נמוך מחוזה של 3NT בברידג'. משחק חלקי הוא נמוך ממשחק מלא. על ביצועו מקבלים הרבה פחות נקודות מאשר על ביצועו של משחק מלא. מספר הנקודות שמקבלים על ביצועו זהה במצב פגיע ובמצב לא פגיע.
אהוד בן גרא
רקע
לפי המסופר ב בספר שופטים בני ישראל עשו הרע בעיני אלוהים, ובשל כך סייע ה' לעגלון מלך מואב, להשתלט על שטחים בהם ישבו אחדים משבטי ישראל ולשעבד את יושביהם על מנת שיחזרו בתשובה ויעבדו את אלוהים.
משחק חלקי (ברידג')
הניקוד שמקבלים בתחרות ברידג' עבור ביצוע חוזים של משחק חלקי (ללא לקיחות עודפות) הם:
אהוד בן גרא
רקע
במקרא עצמו מוזכרת "עיר התמרים", היא יריחו, כעיר שנכבשה על ידי המואבים, וכנראה השתלטו הם גם על שטחים קטנים מאוד בירדן, ועל אזור ההר בעבר הירדן המערבי. עגלון נעזר בעמלקים ובעמונים לשם כיבוש ישראל.
התנקשות בעגלון מלך מואב
על פי המסופר בספר שופטים, אהוד נקט בפעולה נועזת כדי להציל את ישראל. הוא החליט להתנקש במלך מואב בארמונו, ולפתוח במלחמה מיד לאחר מכן.
הוא הכין חרב פיפיות (חרב שלהבה חד משני צידיו), שהייתה קצרה מאוד, כדי שיוכל להחביא אותה מתחת לבגדיו. בגלל שאהוד היה איטר יד ימינו (שמאלי), הוא נשא את החרב בצד ימין וכך השומרים, שהיו בודקים אם יש חרב בצד שמאל, לא מצאו את חרבו. כתוצאה מכך היה יכול לגשת למלך חמוש מבלי שיעצרו בעדו.
אהוד נשלח בראש משלחת של בני ישראל להביא מנחה לעגלון. לאחר הגשת המנחה, אמר לו שיש לו אליו דבר סתר כדי שעגלון ירחיק מעליו את השומרים. לאחר מכן הוא אומר לו שיש לו דבר אלוהים, והמלך קם מתוך כבוד לדבר ה' (מקימה זו זכה עגלון ורות צאצאיתו הייתה אם למלכות). אהוד התקרב אל המלך, שהיה שמן מאוד, ודקר אותו בביטנו באמצעות החרב, על שני להביה, והותירה בתוך בטנו. כדי שהמלך לא יזעיק עזרה, דחף אהוד את החרב עמוק עד הוצאת הפַּרְשְׁדונָה (חלק מהמפרשים טוענים שהכוונה היא לצואתו של המלך, בעוד שאחרים מפרשים שפירוש המילה הוא 'קצה המעי הגס') אשר הדיפה ריח עז של צואה. אהוד יצא אל המסדרון, נעל את הדלת ונמלט אל 'הַשְּׂעִירָתָה' (בהר אפרים) אחרי שעבר את הגלגל. עבדי המלך ראו את אהוד נועל את הדלת, הריחו את ריח הצואה, והסיקו כי נעל אותה כיוון שהמלך עושה את צרכיו. משראו כי חלף זמן רב והמלך אינו פותח את הדלת, הם פתחו אותה וראו שהמלך מת.
המלחמה במואב
בינתיים הגיע אהוד אל הר אפרים, שם תקע בשופרו ופלש לשטח מואב יחד עם צבא גדול. אהוד בן-גרא וצבאו נלחמו במואבים, והכו בהם כעשרת אלפים איש. בעקבות הניצחון והמורא הגדול שהטיל אהוד על המואבים, שרר שלום באזור זה שמונים שנה.
קישורים חיצוניים
אלי אשד "המתנקש הבודד" :אהוד בן גרא בספרות באמנות בקומיקס ובטלוזיה " בלוג המולטי יקום של אלי אשד" https://www.no-666.com/2021/01/07/המתנקש-הבודד-אהוד-בן-גרא-בספרות-ובקומי/
נוירופידבק
נוירופידבק (באנגלית: Neurofeedback או NFB, קרוי לעיתים גם נוירותרפיה או נוירוביופידבק), או משוב עצבוני הוא סוג של ביופידבק המודד את פעילות המוח בזמן אמת באמצעות אלקטראנצפלוגרפיה (EEG) או המואנצפלוגרפיה (HEG), על מנת ללמד ולאמן מטופל לשלוט בגלי המח שלו, זאת באמצעות מתן משוב ("פידבק") חיובי עבור סוג רצוי של פעילות מוחית ומשוב שלילי על סוג פעילות שאינו רצוי.