cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עונת 2012/2013 בליגה הלאומית בכדורסל
פלייאוף תחתון
ששת הקבוצת שסיימו את הליגה במקומות 9–14 התמודדו בסיבוב פנימי אחד בשיטת ליגה הכולל חמישה משחקים לכל קבוצה, כאשר הניקוד נמשך מהליגה הסדירה, הקבוצות שסיימו במקומות 9–11 זכו לארח שלושה משחקי בית. בסיום הסבב הקבוצות שסיימו במקומות ה-5 וה-6 בבית התחתון יורדות לליגה הארצית.
קריית גת וקריית ביאליק נשרו לליגה הארצית.
הר רבוט
הר רבוט או הר ראבו (באנגלית: Mount Rabot) הוא הר ברכס המלכה אליזבת, חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 3,335 מטרים מעל פני הים.
הר רבוט הוא ההר ה-130 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר הוא השלישי מבין שלושה הרים הממוקמים 83 קילומטרים ממערב למדף הקרח רוס, 55.5 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית מהר מרקהאם, ו-5 קילומטרים ממערב להר לקוינט.
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה על ידי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת נמרוד), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907 – 1909.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת נמרוד.
לקריאה נוספת
• Peter J. Barrett, STRATIGRAPHY AND PETROLOGY OF THE MAINLY FLUVIATILE PERMIAN AND TRIASSIC BEACON ROCKS, BEARDMORE GLACIER AREA, ANTARCTICA, Institute of Polar Studies, The Ohio State University, Columbus, Ohio
ישראל דניאלי
ישראל דניאלי (נולד ב-1968) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על חטיבה 8.
ביוגרפיה
נולד בבאר שבע, בן לנתן ומזל. בוגר בגרות מלאה במסלול הריאלי במקיף ד' בבאר שבע. עם גיוסו לצה"ל שובץ דניאלי בחיל השריון. בשריון עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. לאחר קורס קציני שריון שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד ובהם מפקד פלוגה ומפקד גדוד.עם סיום תפקיד מג"ד 9, יצא ללימודי ראיית חשבון במסלול האקדמי של המכללה למנהל וסיים התמחות בתחום במשרד גדול. חזר לצה"ל לתפקיד סגן מפקד חטיבה 188 בשנת 2003.
בשנים 2004-2006 -שימש כקצין האג"ם של אוגדה 36. בשנים 2006–2008 פיקד על חטיבה 8. בשנת 2009 החליט הרמטכ"ל גבי אשכנזי, להדיח את דניאלי מתפקידו כסגן מפקד עוצבת אדום, לאחר שאפשר לזוגתו לנהוג במכוניתו בניגוד לנהלים ולא דיווח, כמו גם בשל העובדה שנהג להשתמש בציוד צבאי בביתו. בשנת 2010 פרש מצה"ל בהסכמה.
בשנים 2011 - 2012 סיים לימודי תואר שני במשפטים ובראיית חשבון באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 2012-2014 שימש כשותף במשרד רואי חשבון DFD (דותן,פלייבה ,דניאלי ושות',רואי חשבון) ,ובשנת 2014 פנה לדרך עצמאית שבשיאה ייצג מעל 1,000 לקוחות בתחום. בשנת 2018 נעצר בחשד לעבירות מרמה וגנבה.. באוקטובר 2021 השתחרר שחרור מוקדם מהכלא, בהסכמה עם הפרקליטות לאור הטיפול והשינוי שעבר.
Black Smoke
Black Smoke (בעברית: עשן שחור) הוא שירה של הזמרת הגרמנייה אן סופי שייצג את גרמניה באירוויזיון 2015.
השיר הופיע בגמר האירוויזיון של 2015 בלבד מכיוון שגרמניה היא חלק מ-"5 הגדולות" שנוטלות חלק בגמר בלבד ללא צורך בסינון חצי הגמר. השיר הופיע שבע עשרה בסדר ההופעות, לפני פולין ואחרי מונטנגרו. השיר קיבל 0 נקודות מהשופטים ומהקהל גם יחד.
אנג'לינה לאב
לורן ויליאמס (באנגלית: Lauren Williams; נולדה ב-13 בספטמבר 1981) הידועה יותר בשם הבמה שלה, אנג'לינה לאב, היא מתאבקת קנדית, המופיעה בארגון ההיאבקות Ring of Honor כחלק מקבוצת ה"אלור" ביחד עם ולווט סקיי ומנדי לאון. במסגרת תקופתה בארגון ROH היא כיהנה פעם אחת כאלופת נשות הכבוד. היא ידועה בעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות Total Nonstop Action Wrestling (TNA), שבו הייתה שש פעמים אלופת הנוקאאוטס של TNA ופעם אחת אלופת זוגות הנוקאאוטס של TNA ביחד עם ווינטר.
קריירת היאבקות מקצועית
ויליאמס רשמה את קרב הבכורה שלה בקריירה ב-18 באוגוסט 2000 בארגון ההיאבקות הקנדי Hardcore Wrestling Federation. במקביל, היא הופיעה במספר ארגונים עצמאיים ברחבי קנדה תחת שם הבמה אנג'ל ויליאמס. לאחר ששימשה כמלווה לזירה של מתאבקים כמו כריס סייבן ואריק יאנג, היא החלה להתאמן תחת הדרכתו של רוב פואגו.
Total Nonstop Action Wrestling (2004)
ויליאמס הופיעה לראשונה בארגון TNA בשנת 2004, כשהתחרתה בעיקר בקרבות של התוכנית Xplosion נגד טריניטי.
חיים אישיים
בינואר 2015, ויליאמס החלה לצאת עם מתאבק TNA, דייבי ריצ'רדס, כשהשניים הודיעו על אירוסיהם ב-27 באפריל. הם התחתנו כחודש וחצי לאחר מכן ב-10 ביוני. בנם הראשון, דייוויד וינסנט ריצ'רדס, נולד ב-17 במרץ 2016. בשנת 2017, ויליאמס הודיעה שהיא וריצ'רדס התגרשו.
סיירה פלאדה (סרט)
סיירה פלאדה (בפורטוגזית: Serra Pelada) הוא סרט דרמה ברזילאי משנת 2013, שכתב וביים הייטור דאליה, בכיכובם של ג'וליאנו קזאנקה, חוליו אנדרדה, סופי שארלוט, ואגנר מורה, ומתאוס נאכטרגאייל.
הסרט עוקב אחר סיפורם של שני גברים בסיירה פלאדה, אחד המכרות הגדולים בעולם.
עלילה
החברים ג'וליאנו וג'ואקים עוזבים את סאו פאולו בחיפוש אחר חלום הזהב. השנה היא 1978. השניים מגיעים יער האמזונאס כמו שאלפי גברים רבים אחרים הגיעו אליו. מלאים חלומות ואשליות. אבל החיים במחנה משנים הכל. האובססיה לעושר וכוח הורסת אותם. ג'וליאנו הופך לגנגסטר. יואקים משאיר את כל ערכיו מאחור.
פיתוח
הבמאי הייטור דאליה אמר ל-UOL כי סיירה פלאדה הוא הסרט הכי קשה שעשה אי פעם. "כשעלה הרעיון של הסרט, חשבתי: 'מדוע איש לא חשב לעשות את הסרט הזה קודם? 'וכשצילמתי הבנתי למה. כמעט ולא ניתן היה לעשות זאת. זה היה מאוד מורכב. זה היה הסרט הכי קשה שאי פעם עשיתי".
צילומים
צילומי הסרט תוכננו להיערך בפארה, אבל בסופו של דבר נערכו בפאוליניה, סאו פאולו, לאחר שוואלה וממשלת מדינת האמזונס סירבו לספק תמיכה להפקה.
המפיקה טטיאנה קווינטלה אישרה כי וואלה הטילו וטו על הצילומים בפארה, אך הסבירה כי בימוע ההפקה שם לא תהיה מעשית. "לא היה לנו שום תקציב ללוגיסטיקה וביטחון של הצוות שלנו. אז החלטנו לצלם את הסרט בסאו פאולו".
ציידי האוצרות (סרט)
ציידי האוצרות (באנגלית: The Monuments Men; מילולית: אנשי המונומנטים) הוא סרט מלחמה משנת 2014 בבימויו של ג'ורג' קלוני, שנכתב והופק על ידי קלוני וגרנט הסלוב. בסרט מככב אנסמבל שחקנים הכולל את קלוני, מאט דיימון, ביל מארי, ג'ון גודמן, ז'אן דוז'ארדן, בוב בלבן, דימיטרי לאונידס, יו בונוויל וקייט בלאנשט.
הסרט מבוסס באופן רופף על הספר הלא-בדיוני "אנשי המונומנטים: גיבורי בעלות הברית, גנבים נאציים וציד האוצרות הגדול ביותר בהיסטוריה" (The Monuments Men: Allied Heroes, Nazi Thieves and the Greatest Treasure Hunt in History) מאת רוברט מ. אדל וברט וויטר. הסרט עוקב אחר יחידה של בעלות הברית מתוכנית האנדרטאות, האמנות והארכיון שהוטלה עליה המשימה למצוא ולהציל יצירות אמנות ופריטים חשובים אחרים מבחינה תרבותית לפני שהנאצים יהרסו או יגנבו אותם, במהלך מלחמת העולם השנייה.
OKA 4wd
OKA 4wd הוא רכב שטח 4x4, שנבנה במספר תצורות, מתוצרת יצרנית הטרקטרונים האוסטרלית OKA Australia אשר הוצג בשנת 1986, ויוצר בין השנים 1987–2008. נבנו כ-50 יחידות ששווקו באוסטרליה בתוספת לכמה מאות יחידות שיוצאו.
ציידי האוצרות (סרט)
הסרט הופק על ידי סרטי קולומביה (בשיתוף עם פוקס המאה העשרים) ואולפני באבלסברג ופתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. הסרט קיבל ביקורות מעורבות והכניס 155 מיליון דולר ברחבי העולם כנגד תקציב של 91 מיליון דולר.
עלילה
בשנת 1943 בעלות הברית התקדמו היטב בהסגת כוחות הציר באיטליה. פרנק סטוקס משכנע את הנשיא רוזוולט שלניצחון אין משמעות מועטה אם אוצרות האמנות של התרבות המערבית יאבדו. סטוקס מכוון להרכיב יחידה צבאית המכונה "אנשי המונומנטים", הכוללת מנהלי מוזיאונים, אוצרים, היסטוריונים ואדריכלים, כדי להנחות את יחידות בעלות הברית ולחפש אמנות גנובה כדי להחזיר אותה לבעליה החוקיים.
היחידה של סטוקס מוצאת את עבודתו מסוכלת על ידי קצינים של בעלות הברית בשטח, שמסרבים לסכן את חייהם שלהם לטובת משימתו. היחידה מתפצלת כדי לכסות יותר שטח, בדרגות שונות של הצלחה. ג'יימס גריינג'ר פוגש את סימון, אך היא חושדת שהאמריקני רוצה להחרים את האמנות הגנובה למדינתו ומסרבת לשתף פעולה. הקצין הבריטי דונלד ג'פריס מתגנב בלילהל ברוז 'הכבושה כדי להציל את המדונה מברוז' של מיכלאנג'לו, אך נהרג בניסיון.
ריצ'רד קמפבל ופרסטון סאביץ לומדים שתמונת המזבח של גנט של ואן אייק הוסרה על ידי הכמרים מקתדרלת גנט לצורך שמירה, אך המשאית שלהם נעצרה והיצירה נלקחה. בסופו של דבר הם מוצאים ועוצרים את ויקטור סטהל, המסתתר כחקלאי, כאשר הם מזהים את הציורים בביתו כיצירות מופת, כשלפחות אחת מהן נגנבה מאוסף רוטשילד.
בדצמבר 1944, וולטר גארפילד וז'אן קלוד קלרמון הולכים לאיבוד באזורים הכפריים ומוצאים עצמם בקרב יריות. קלרמון נפצע אנושות ומת כשגרפילד לא מצליח למצוא עזרה רפואית. בינתיים, סימון שוקלת מחדש כשגריינג'ר מראה לה את צו נירון, שמורה על הרס כל חפצי גרמניה אם היטלר ימות או גרמניה תיפול ורואה אותו מחזיר ציור שנבזז ממשפחה יהודית למקומו הראוי בביתם הריק. היא מספקת ספר מקיף שחיברה שמספק מידע חשוב על האמנות הגנובה והבעלים החוקיים.
אפילו כאשר נודע ליחידה כי יצירות האמנות מאוחסנות במכרות וטירות שונות, הם גם לומדים שעליהם להתמודד כעת מול ברית המועצות ויחידות התגמול שלה הלוקחים יצירות אמנות מאזורי הכיבוש שלה כפיצוי מלחמה. בינתיים הקולונל וגנר הורס באופן שיטתי מחסני אמנות שלמים. בסופו של דבר היחידה זוכה להצלחה מסוימת, מכיוון שהיא מגלה לפחות מכרה אחד שמסתיר מעל 16,000 יצירות אמנות. בנוסף, היחידה תופסת את כל מאגרי הזהב של האוצר הלאומי הגרמני הנאצי.
לבסוף, עם סיום המלחמה במאי 1945, היחידה מוצאת מכרה באוסטריה שנראה כאילו נהרס, והסובייטים יהיו שם בעוד כמה שעות. כשהם מגלים שהכניסות למעשה נחסמו על ידי המקומיים כדי למנוע מהנאצים להשמיד את התכנים, היחידה מפנה כמה שיותר יצירות אמנות, כולל פסלים, תמונת המזבח של זנט והמדונה של ברוז', לפני הגעת הסובייטים.
לאחר מכן, סטוקס מדווח לנשיא טרומן שהיחידה הצליחה לשחזר כמויות אדירות של יצירות אמנות ופריטים משמעותיים אחרים. בעודו מבקש להישאר באירופה כדי לפקח על חיפוש ושיקום נוסף, טרומן שואל את סטוקס אם מאמציו היו שווים את חייהם של הגברים שאיבד. סטוקס אומר שכן. לאחר מכן שואל טרומן אם, בעוד שלושים שנה, מישהו יזכור שהגברים האלה מתו בשל יצירת אמנות. בסצנת הסיום, שהוצגה בשנת 1977, סטוקס הקשיש עונה "כן", בזמן שהוא לוקח את נכדו לראות את המדונה מברוז' של מיכלאנג'לו.
הפקה
הצילומים החלו בראשית מרץ 2013, באולפני באבלסברג בפוטסדאם, גרמניה, באזור ברלין-ברנדנבורג וההארץ ובמקומות כמו גוסלר, הלברשטאדט, מרזבורג. כמה מהסצינות, כולל טיסות וקטעי בסיסי צבא אמריקאים, צולמו במוזיאון המלחמה הקיסרי דקספורד, קמברידשייר, בריטניה. נעשה שימוש גם בחווה באשפורד, קנט הצילומים נמשכו עד סוף יוני 2013.
דיוק היסטורי
במקור היחידה סיפקה מפות של הערים והיישובים שעמדו להיות מופצצים, תוך ציון מיוחד על המונומנטים החשובים ואתרי דת. אך כשכוחות הברית נכנסו לאיטליה, היסטוריוני האמנות, אוצרים, ארכיטקטים, ארכאולוגים ואמנים שהרכיבו את היחידה, עקבו אחר הנעשה מקרוב.
בתמונה כאן, נראים ג'ורג' סטוט, אותו משחק בסרט קלוני עצמו, יחד עם שניים מחבריו לצוות, מעבירים את המדונה מתוך מכרה המלח ברגע האחרון כדי להצילה. והיא אכן, הוחזרה לברוז', שם היא נמצאת היום, כאמור מאחורי מגן זכוכית, כנגד מי שתוקף הכל, כולל יצירות אמנות.
הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים, אך שמות כל הדמויות שונו, ומספר התאמות נוספות נעשו בעובדות ההיסטוריות לטובת הדרמה. קלוני צוטט כאומר, "80 אחוז מהסיפור עדיין נכון ומדויק לחלוטין, וכמעט כל הסצינות התרחשו". עם זאת, הדיווחים על אירועים מסוימים שונו כדי לשרת את התיאור הדרמטי של הסרט על מציאת האוצרות.
במהלך התקופה הנאצית, מספר עצום של אוצרות אמנות אירופיים הוסתרו על ידי הגרמנים במכרה המלח Altaussee ליד העיירה באד אוזי שבאוסטריה. בסרט נאמר כי "כורים מקומיים" פוצצו את המכרה כדי למנוע את הרס היצירות. בשנת 1945 מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית, החלה במבצע בשם בונזוס בהובלת אלברכט גייסווינקלר, על שמירת האמנות הבזוזה שנמצאה במכרות המלח האוסטריים. אלה הוצנחו לאזור אוזיי, שם כוח של כ-300 איש, התחמש בנשק גרמני שהוחרם ובילה את השבועות והחודשים האחרונים של המלחמה בהטרדת כוחות גרמנים מקומיים. כאשר הגיעו האמריקאים, המידע שלהם עזר להם ללכוד כמה נאצים בולטים. אלברכט ועמיתיו תפסו את מכרה המלח, מנעו את הרס עבודות האמנות שהוחזקו בו והיו מסוגלים למסור "מספר אוצרות נאציים, כולל עותק טוב של המונה ליזה ותכשיטי הכתר הקיסרי האוסטרי". יצירות אמנות אחרות שחולצו כללו את תמונת המזבח של ואן אייק.
נייג'ל פולארד מאוניברסיטת סוונסי העניק לסרט שני כוכבים מתוך חמישה על דיוק היסטורי. פולארד כתב, "יש שם גרעין של היסטוריה, אבל "ציידי האוצרות" מציג אותו במהירות ואינו מבוסס במיוחד, בדרכים שכנראה נחוצות כדי לגרום לסיפור לעבוד כסרט, אבל הצופה בסופו של דבר די מבולבל ממה שהתוכנית למונומנטים, אומנות וארכיונים (MFAA) הייתה ומה שהיא השיגה. הארגון האמיתי מעולם לא היה גדול (כמה עשרות קצינים לכל היותר), אבל הסרט מצמצם אותו לשבעה גברים בלבד כדי להתאים אישית את המצוד אחר האומנות בזוזה: חמישה אמריקאים, קצין בריטי אחד, הראשון שנהרג וקצין צרפתי, בשולי התפקיד הבריטי בהקמת הארגון. זה מוצג כמי שהוקם ביוזמתו של קלוני [סטוקס] לאחר הפצצת מונטה קאסינו (אחרי פברואר 1944). למעשה, התוכנית הוקמה לאחר הקרבות הבריטים בלוב בשנת 1942, וכבר הייתה קיימת (גם אם סבלה מ'חבלי לידה') כאשר בעלות הברית פלשו לסיציליה ביולי 1943."
מורשת
הנושא המרכזי של הסרט נותר רלוונטי, ונציגים של גופים כמו האו"ם, אונסק"ו ו-Blue Shield International הפועלים בבקשה להגן על מורשת תרבותית באזורי מלחמה או באזורים הסובלים מאסונות טבע מוזכרים לעיתים קרובות בתקשורת כ"אנשי המונומנטים".
שיאופנג
שְיַאופֶּנג מוטורס (בסינית: 小鹏汽车; בפין-יין: Xiǎopéng qìchē), הידועה גם כ-Xpeng או XMotors.ai, היא יצרנית רכב חשמלי סינית. מטה החברה נמצא בגואנגג'ואו, עם משרדים מרכזיים גם במאונטיין ויו, קליפורניה שבארצות הברית והיא נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
מחלוקות
ביולי 2018, משרד המשפטים של ארצות הברית האשים עובד לשעבר של אפל בגניבת סודות המסחר של פרויקט הרכב האוטונומי של אפל בניסיון להשיג עבודה באקספנג.
So Called Life
לחן ומילים
השיר תואר על ידי המבקרים כשייך לסוגת ההארד רוק. השיר במפעם של 160 BPM, בסולם רה מז'ור, והוא נמשך שלוש דקות ו-26 שניות. את השיר כתבו מאט וולסט, בראד וולסט, ברי סטוק, ניל סנדרסון וטד ברונר, והווארד בנסון היה אחראי על ההפקה. בראד וולסט, הבסיסט של הלהקה, הסביר בראיון עם ג'ייב פאטרסון מ-"Two Doods Reviews" איך נכתב השיר:
ביצועים במצעדים
במצעד הרוק הקנדי נכנס השיר למקום ה-41, ולאחר מכן טיפס עד למקום השמיני. השיר הגיע לאותו המקום גם במצעד ההשמעות של רוק ואלטרנטיבי של הבילבורד. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הרוק המיינסטרימי של מגזין הבילבורד. במצעד שירי הרוק והאלטרנטיבי החמים של הבילבורד הגיע השיר למקום ה-32. מדובר בשיר ה-16 של הלהקה שמגיע למקום הראשון במצעד של הבילבורד, מה שהשווה את ההישג המקביל של להקת שיינדאון, שחולקת איתה את המקום הראשון במספר הסינגלים שהגיעו למקום הראשון במצעד הרוק המיינסטרימי. בנוסף הגיע השיר למקום ה-11 במצעד מכירות השירים האלטרנטיביים הדיגיטליים של הבילבורד.
ב-9 באפריל 2022 הגיע השיר למקום הראשון גם במצעד הבינלאומי של רדיו זה רוק.
פטר ראטקוב
פטר ראטקוב (בסרבית: Петар Ратков; נולד ב-18 באוגוסט 2003) הוא כדורגלן סרבי שמשחק בעמדת החלוץ ברד בול זלצבורג.
קריירה
בעונת 2021/2022, ראטקוב הוזכר במקום ה-79 מתוך 100 השחקנים הצעירים שהראו תצוגה מרשימה במגרש מבין 32 הליגות האירופיאות. התצוגה נכללה לפי הביצועים בהשוואה לשותפים בקבוצה, לרמת הספורטיביות של הקבוצה וגם לרמת היריבות. רטקוב אף היה השחקן הסרבי היחיד ברשימה.
ב-18 ביוני 2023, ראטקוב חתם אצל רד בול זלצבורג, על חוזה לחמש שנים.
Thats What They All Say
Thats What They All Say הוא אלבום הבכורה של הראפר האמריקאי ג'ק הארלו. האלבום יצא לאור ב-11 בדצמבר 2020, על ידי חברות התקליטים Generation Now ואטלנטיק רקורדס.
רקע והוצאה
בינואר 2020 הוציא הארלו את הסינגל "Whats Poppin", שנכלל תחילה במיני-אלבום Sweet Action, שיצא ב-13 במרץ, יום הולדתו של הארלו. השיר זכה להצלחה רבה והגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200. בעקבות הצלחת השיר, יצא לאור רמיקס לשיר בהשתתפות דה-בייבי, טורי ליינז וליל בייבי, שזכה להצלחה אף הוא. ב-22 באוקטובר, הוציא את הסינגל השני מתוך האלבום, "Tyler Herro". ב-2 בדצמבר, הכריז הארלו לראשונה על האלבום ותאריך צאתו. יומיים לפני צאת האלבום הוציא הארלו את הסינגל השלישי מתוכו, "Way Out", בהשתתפות ביג שון. בסמוך לכך, הכריז הארלו על רשימת הרצועות של האלבום.
פלורנס הלנה מקגיליברי
ביוגרפיה
פלורנס מקגיליברי נולדה בעיר פיקרינג שבמערב קנדה ב-1 במרץ 1864. היא הייתה הילדה האחת-עשרה מתוך שלושה עשר ילדים, והבת הצעירה ביותר של האיכר המהגר הסקוטי, ג'ורג' מקגיליברי (1813–1894) ואשתו, קרוליין אמיליה פותרגיל מקגיליברי (1828–1909).
בשנת 1870 עברה המשפחה לוויטבי, אונטריו. הנכס עדיין ברשותם של צאצאיו של ג'ורג' מקגיליברי. הילדים למדו בבית ספר תיכון בוויטבי, ומכיוון שפלורנס מקגילברי הפגינה כישרון אמנותי בשנותיה הראשונות, היא למדה בבית הספר לאמנות במרכז אונטריו (מכללת אונטריו לאמנות) בטורונטו, שם למדה אצל ויליאם קרויקשנק. לאחר מכן, החלה לקחת שיעורים פרטיים ממורים כמו לושיוס ריצ'רד אובריאן. בשנות ה-90 של המאה ה-19, מקגיליברי נודעה בציור על חרסינה. מ-1892 עד 1905, היא עבדה כמורה לאמנות בבית ספר לבנים, פיקרינג קולג' בפיקרינג, אונטריו, ובוויטבי במכללת הנשים של אונטריו בתור אמנית תושבת מ-1906 עד 1923.
ב-1912 היא נסעה לצרפת כדי ללמוד באקדמיה דה לה גרנדה שאומייר אצל לוסיאן סיימון ואמיל-רנה מנארד (1862–1930). אבל ההשראה האמיתית שלה הייתה האמן פרדריק פיביג ואף שהתנסתה בהתחלה במגוון רחב של סגנונות פוסט-אימפרסיוניסטיים, היא החלה לעבוד בסגנון שמשקף את השפעתו, כולל שימוש בסכין ועם יישום כבד יותר של צבע. באותה שנה, היא הציגה את עבודתה החדשה בסלון לאמנויות יפות.
קריירה
בשנת 1913, מקגילברי הציגה את הציור שלה "סיפוק" בסלון האמנויות היפות בפריז.[5] היא חזרה לקנדה ב-1914 עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה. השלב הפורה והתוסס ביותר בקריירה האמנותית שלה התרחש במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 בזמן שהתגוררה באוטווה, שם הקימה סטודיו ברחוב פרנק. עבודתה מתקופה זו עשירה בצבע ובמרקם, המשקפת את היצירה הפוסט-אימפרסיוניסטית שפגשה באירופה. השיטה שלה לעיבוד צורות באזורי צבע מרובים המיושמים במקומות עם סכין צבעים וקווים שחורים חזקים מסביב לצורות, גרמו לעבודתה לבלוט בקנדה של ימיה. טכניקה זו הייתה השראה לטום תומסון, שהעריץ אותה ואמר עליה, "היא אחת הטובות".
מקגילברי הייתה אחת האמניות הראשונות שציירו את הנוף של צפון אונטריו וקוויבק. עבודתה תיארה מקומות רבים על נהר גטינו, נהר ואל-דה-בואה, נהר אוטווה בפורט-קולונג וסצנות רבות נוספות של קנדה ומחוצה לה במקומות כמו אירופה, ברמודה, ג'מייקה, טרינידד, ברבדוס ואיי בהאמה. היא הייתה חלק מקבוצת האמנים שחיברה בין ההשקפה הרומנטית-ריאליסטית של אמני הרכבת בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-19 לבין תצפית הנוף שאפיינה את עבודתה של קבוצת השבעה וחסידיה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
שנים מאוחרות
מקגיליברי נסעה רבות בחיפוש אחר נופים חדשים לצייר. ב-1930, (באמצע שנות ה-60 לחייה) קנתה מקגילברי בית בטורונטו שם פרשה. היא המשיכה לצייר בעיקר מהסקיצות שצברה מרחבי העולם. בשנת 1937, מריון לונג ציירה את דיוקנה. מקגיליברי מעולם לא נישאה ולא היו לה ילדים.
נפטרה בטורונטו ב-7 במאי 1938, בגיל 74, ונקברה בבית הקברות של אושאווה.
רוזנות טירול
רוזנות טירול הייתה נחלת האימפריה הרומית הקדושה שהוקמה בערך בשנת 1140. במקור היא הייתה תחת הריבונות של רוזני טירול, היא עברה בירושה לידי רוזני גוריציה ב-1253 ולבסוף נפלה בידי בית הבסבורג האוסטרי ב-1363. בשנת 1804 הפכה רוזנות טירול, שאוחדה עם נסיכויות-הבישוף החילוניות של טרנט ובריקסן, לאדמת כתר של האימפריה האוסטרית בשנת 1804, ובשנת 1867 הפכה לנחלת כתר ציסלייטנית של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הקמת הרוזנות
לפחות מאז שהמלך הגרמני אוטו הראשון כבש את ממלכת איטליה הלומברדית בשנת 961 והוכתר בעצמו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ברומא, הפכו המעברים העיקריים של האלפים המזרחיים לאזור מעבר חשוב. המלכים הגרמניים טיילו בקביעות במעבר ברנר או במעבר רשן במסעותיהם האיטלקים במטרה להכתרת האפיפיור או להתבססות השלטון הקיסרי.
בשנת 1004 הפריד היינריך השני, מלך גרמניה את אחוזות טריינט ממרקיזות ורונה הצפון-איטלקית והעניק לבישופי טרנטו זכויות שלטון באזור. בשנת 1027 העניק יורשו הסאלי של היינריך, הקיסר קונרד השני, לבישופים של טרנט נחלות נוספות סביב בוצן ובאזור וינשגאו; יחד עם זאת, הוא הקנה לבישוף מבריקסן זכויות שליטה באכטל ובאינטל, חלק מדוכסות הגזע הגרמנית של בוואריה, תחת שלטונו של בנו של קונרד היינריך השלישי. במיוחד בישופי בריקסן נותרו תומכים נאמנים של השליטים הסאליים במאבק האינווסטיטורה ובשנת 1091 קיבלו גם את עמק הפוסטר מידיו של הקיסר היינריך הרביעי. השושלת השלטת משנת 1140 ואילך, החזיקה בטירת טירול שליד מראן וניהלו את דיוקסיית טרנטו. הם הרחיבו את שטחם על חלק גדול מהאזור ובאו להתעלות על כוחם של הבישופים, שהיו מבחינתם האדונים הפיאודלים שלהם. לאחר שחרורו של היינריך העשירי, דוכס בוואריה מבית ולף בשנת 1138, קיבלו רוזני טירול את עצמאותם. כאשר היינריך האריה קיבל בחזרה את הדוכסות הבווארית מהקיסר פרידריך ברברוסה בגוסלאר בשנת 1154, נכסיו כבר לא כללו את אדמות טירול. הרוזנים טענו לעצמאותם תחת שושלת ויטלסבאך הבווארית העולה. בשנת 1210 השתלט אלברכט הרביעי, רוזן טירול גם על ניהול בישופות בריקסן, מול רוזני אנדכס המתחרים.
גוריציה-טירול
בשנת 1253 ירש מיינהארד, רוזן גוריציה את אדמות טירול על ידי נישואיו לאדלייד, בתו של הרוזן האחרון אלברכט הרביעי מטירול. כשבניהם חילקו את אחוזתם בשנת 1271, בנם הבכור מיינהארד השני לקח את טירול. הוא תמך במלך הגרמני רודולף מהבסבורג נגד יריבו אוטוקאר השני, מלך בוהמיה. בתמורה הוא קיבל את דוכסות קרינתיה עם מרקיזות קרניולה בשנת 1286.
בשנת 1307 בנו של מיינהארד, היינריך נבחר למלך בוהמיה, לאחר מותו, היה לו בת אחת ששרדה, מרגרטה, אשר יכלה לקבל רק את טירול. בשנת 1342 היא נישאה ללודוויג החמישי, דוכס בוואריה, אז מרקיז ברנדנבורג. העיט האדום במעיל טירול עשוי לנבוע מנשר ברנדנבורג בתקופה שבה היא ובעלה שלטו בטירול ובברנדנבורג באיחוד אישי, אם כי הנשר הטירולי הופיע כבר במאה ה-13.
לודוויג החמישי נפטר בשנת 1361, ושנתיים לאחר מכן מת בנה של מרגרט מיינהארד השלישי. בהיעדר צאצאים שירשו אותה, ירש את הרוזנות רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה ההבסבורגי בשנת 1363. הוא הוכר על ידי בית ויטלסבאך בשנת 1369. מאותה תקופה ואילך שלטו בטירול בנים משושלת הבסבורג האוסטרית, שהחזיקו בתואר הרוזן.
אוסטריה
לאחר חלוקת האדמות התורשתיות ההבסבורגיות על ידי חוזה נויברג משנת 1379, נשלטה טירול בידי צאצאיו של לאופולד השלישי מאוסטריה. לאחר חלוקה שנייה בתוך הקו הלאופולדיני בשנת 1406, שלט בה פרידריך הרביעי. בשנת 1420 הוא הפך את אינסברוק לבירת טירול. בשנת 1490 ויתרו בנו ויורשו סיגיסמונד על טירול ואוסטריה הנוספת לטובת בן דודו הגרמני הגרמני מקסימיליאן הראשון מהבסבורג. אז מקסימיליאן הראשון איחד מחדש את כל אדמות הבסבורג תחת שלטונו. בשנת 1500 הוא רכש גם את השטחים הנותרים של גוריציה (גרץ) סביב ליינץ ועמק פוסטר.
כאשר מת פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1564, הוא הוריש את השלטון על טירול ואוסטריה הנוספת לבנו השני, הארכידוכס פרדיננד השני. שני השטחים לאחר מכן נפלו לבניהם הצעירים של הקיסרים ההבסבורגים: הארכידוכס מתיאס בשנת 1608 ומקסימיליאן השלישי בשנת 1612. לאחר מותו של הארכידוכס זיגיסמונד פרנץ בשנת 1665, כל אדמות הבסבורג היו שוב תחת שלטונו המאוחד של הקיסר לאופולד הראשון. מתקופתה של מריה תרזה מאוסטריה (1740–1780) ואילך נשלטה טירול על ידי השלטון המרכזי של המלוכה ההבסבורגית בווינה. בשנת 1803 נמסרו אדמות הבישופיות של טרנטו ובריקסן ושולבו ברוזנות.
מלחמות נפוליאון
לאחר התבוסה על ידי נפוליאון בשנת 1805, נאלצה אוסטריה לוותר על טירול לטובת ממלכת בוואריה בחוזה פרסבורג. טירול כחלק מבוואריה הפכה לחברה בקונפדרציית הריין בשנת 1806. הטירולים קמו נגד הרשות הבווארית והצליחו שלוש פעמים להביס את הכוחות הבוואריים והצרפתים שניסו לכבוש את המדינה מחדש.
אוסטריה הפסידה במלחמת הקואליציה החמישית נגד צרפת, וקיבלה תנאים קשים בהסכם שנברון בשנת 1809. הגיבור הלאומי של טירול, אנדראס הופר, מנהיג המרד, הוצא להורג בשנת 1810 במנטובה. כוחותיו הפסידו בקרב שלישי ואחרון נגד הכוחות הצרפתים והבוואריים. טירול נשארה תחת בוואריה וממלכת איטליה הנפוליאונית במשך ארבע שנים נוספות.
]]
פירוק הרוזנות
לאחר מלחמת העולם הראשונה, השיגו המנצחים שינויי גבול. חוזה סן-ז'רמן משנת 1919 קבע על פי ברית לונדון משנת 1915, כי יש למסור את חלקה הדרומי של ארץ הכתר האוסטרית של טירול לממלכת איטליה, לרבות שטחה של הבישופות לשעבר בטרנטו, התואמת בערך את טרנטינו של ימינו, כמו גם דרום רוזנות טירול מימי הביניים, המחוז של דרום טירול כיום. כך השתלטה איטליה על קו פרשת המים האלפינית החשובה מבחינה אסטרטגית במעבר ברנר ומדרום לדרום טירול עם רובו הגדול דובר הגרמנית. מאז 1949 שני החלקים מהווים את אזור טרנטינו-אלטו אדיג'ה/דרום טירול האיטלקי האוטונומי. החלק הצפוני של טירול שנשמר על ידי הרפובליקה האוסטרית הראשונה מהווה היום את מדינת טירול האוסטרית יחד עם מזרח טירול.
בשנת 1945 בעקבות מלחמת העולם השנייה, ניסיונות אוסטריה ועתירות דרום טירול לאחד מחדש את דרום טירול עם אוסטריה לא צלחו. איטליה שמרה על השליטה. משנת 1972 ואילך, הרפובליקה האיטלקית העניקה אוטונומיה נוספת למחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה/דרום טירול.
רוזני טירול
קו זכר נכחד.
בית מיינרדין
הרוזנות הורשה לחתנו של אלברט:
קו זכר נכחד, הרוזנת מרגרטה, בתו של היינריך השני, התחתנה עם:
גירושין ונישואין עם:
קו נכחד.
בית הבסבורג
הרוזנות הורשה
קו נכחד, אדמות הבסבורג התאחדו מחדש מתחת
יורש העצר ההבסבורגי של טירול ואוסטריה הנוספת:
דורביים
דּוֹרַבִּיִּים (שם מדעי: Chirocentridae) הם משפחה קטנה של מקריני סנפיר ימיים מסדרת הסרדינאים הקרובים לסרדיניים, אך גדולים מהם. במשפחה זו ישנו רק סוג אחד - דָּרְבָּנִי (Chirocentrus) ובו 2 מינים.
שני מינים אלה הם המינים הגדולים ביותר בסדרתם, והם יכולים להגיע לאורך של מטר, והם בעלי גוף מוארך בעל קשקשים כסופים-אפורים וצידיים כחלחלים עם סנפירים קצרים. הם בעלי פיות גדולים בעלי שיניים מחודדות העוזרות להם לצוד מיני דגים אחרים. המין דורבני ערום ניזון גם מסרטנים. שיניים אלה נתנו להם את שמם האנגלי - Wolf herrings (סרדיני זאב).
שני המינים הם דגי מאכל חשובים אותם צריך לשמור בהקפאה טובה.
בריביירה
בריביירה (באנגלית: On the Riviera) הוא סרט קומדיה מוזיקלית אמריקאי משנת 1951 עם דני קיי בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על מחזה של הנס אדלר ורודולף לותר. זה העיבוד הקולנועי השלישי למחזה. הראשון הוא "Folies Bergère de Paris" בכיכובו של מוריס שבלייה (1935) והשני הוא "הלילה בריו" בכיכובם של דון אמיצ'י וכרמן מירנדה (1941).
דני קיי מדגים בסרט את כל כישוריו - ריקוד, שירה, משחק וחיקויים. הוא מופיע בתפקיד כפול של שני אנשים שאינם קרובי משפחה אך דומים אחד לשני דמיון מפתיע שגורם לטעויות משעשעות בזיהוי.
את השירים לסרט כתבה והלחינה סילביה פיין, אשתו של דני קיי. השיר "פופו הבובה" ("Popo the Puppet") אותו שר קיי כשהוא תלוי על חוטים כמריונטה, זכה להצלחה גדולה. בישראל נכתבו לו מילים שונות ושרו אותו ישראל יצחקי, ציפי שביט ומייק בורשטיין.
דני קיי זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
תקציר העלילה
לדוראן יש שני עוזרים בכירים, פיליפ (מרסל דליו) ולואי (הנרי לטונדל). פיליפ מקבל מברק מפליקס פריטון, מיליונר מבעל חברת התעופה "אייר אירופה" שלא יוכל לרכוש מטוסים מדוראן. המשמעות היא שהחברה של דוראן תחוסל. דוראן מחליט לטוס לפריז לבקש הלוואה אבל בינתיים מגיע לריביירה פריטון ורוצה להיפגש עם דוראן ולילי בנשף בווילה של דוראן שתוכנן עוד מקודם. פיליפ ולואי חרדים שאם יתברר לו שדוראן איננו הוא יתחיל לחקור והעסק יתמוטט. הם מבקשים מג'ק להופיע לנשף בתור דוראן תמורת חצי מיליון פרנקים ומיידעים את לילי.
ג'ק נפגש עם פריטון שמזהה אותו כדוראן. מתחיל משא ומתן כשג'ק לא מוציא מילה מהפה אלא עושה תנועות בפנים ובידיים כפי שהדריכו אותו פיליפ ולואי.
לבסוף פריטון משתכנע ומסכים לתת המחאה בסך 30 מיליון פרנק. הסוף שמח וכולם מרוצים.
אדולף צימרמן
אדולף גוטלוב צימרמן (בגרמנית: Adolf Gottlob Zimmermann; 1 בספטמבר 1799 – 17 ביולי 1859) היה צייר גרמני. הוא השתייך לסניף דיסלדורף של תנועת הנצרתיים.
ביוגרפיה ועבודה
אביו היה משרתו של הרוזן אדולף פרידריך פון גרסדורף בשלוס לודנאו, שקיבל חלקת אדמה בניוסורגה הסמוכה כפרס על שירות נאמן. הרוזן גם נתן חסות וסיפק חינוך לאדולף, שהפך לסטודנט בניסקי, שם עודדו את כישרונו האמנותי. עם זאת, במקור הוא נועד לחניכה במלאכה, אך אולי בדחיפת משפחת הרוזן הצליח להיכנס לאקדמיה לאמנויות בדרזדן. בין השנים 1818 עד 1825 למד אצל פרדיננד הרטמן ויוהאן קרל רוסלר.
לאחר סיום לימודיו, בהמלצת מנהל האקדמיה, הוא קיבל מלגה מלכותית לצורך נסיעת לימודים לאיטליה. בסתיו 1825 (בעקבות נישואים סודיים), הוא וחברו קרל גוטליב פשל ביצעו את המסע, ועשו כמה עצירות בדרך לביקור אצל אמנים אחרים. הוא נשאר באיטליה עד 1829.
חיים מאוחרים
בשובו מאיטליה התיישב בפירנה, שם לימד רישום וצייר פורטרטים. אולם רצונו לצייר נושאים היסטוריים ודתיים נותר גדול, ולמרות אמונתו ש"מספר האמנים גדל באותה מידה בה פוחת האינטרס של הציבור", החליט לחזור לדרזדן בשנת 1834. בזמן שהותו שם, הוא פגש את וילהלם פרידריך שדו, מנהל האקדמיה בדיסלדורף. פון שדו היה צייר רומנטי שרצה לעודד חזרה לטבע בציור ולכן בשנת 1835 הפך צימרמן למורה ל"אמנות דתית" בבית הספר. כשהגיע לשם הוא הסתבך בסכסוך אחר בין פרוטסטנטים לקתולים.
בשנת 1837, הוא ואשתו אמלי (שאיתה התחתן בניגוד לרצון משפחתה), החליטו להתחתן שוב, בפומבי, כדי שתוכל לחיות איתו. חייהם המשותפים היו, קצרים מכיוון שפיגור במכירות והתכתשות דתית חיזקו את המשבר הכלכלי של המשפחה. בשנת 1842 לקחה אמלי את שני ילדיהם להתגורר בבית הוריה וילדה שם בת נוספת.
צימרמן נותר בודד, ובריאותו הייתה לקויה מאז שובו מרומא, הוא החליט לעזוב את דיסלדורף ולשקם את עצמו במקום חדש - ברסלאו, מכיוון ששם התחרות עם אמנים אחרים לא הייתה גדולה. צימרמן כתב לכומר ברומא, שהסכים עם הרעיון ונתן לו מכתב המלצה לאוגוסט האן, פרופסור באוניברסיטה בברסלאו.
בשנת 1855 החלה תקופת נסיגה ניכרת ביצירתו, שכן ראייתו התדרדרה והוא נחלש בגלל מחלה. רבים מחבריו התגייסו לספק תמיכה.
אולם התדרדרותו נמשכה והוא נפטר בשנת 1859.
סונן אבן מאג'ה
סונן אבן מאג'ה (בערבית: سُنن ابن ماجه) הוא אחד מששת ספרי החדית' העיקריים באסלאם הסוני, הנקראים אל-כותוב א-סיתה. הספר חובר על ידי האימאם אבן מאג'ה.
תיאור
הספר מכיל 4,341 מסורות, אשר מחולקות לעשרות פרקים. כ-20 מהמסורות בו התבררו כמזויפות.
פרשנויות
לאורך ההיסטוריה, מספר רב של אנשי דת מוסלמים כתבו פרשנויות, ביאורים והסברים לספר. בין ספרי הפרשנות הללו ניתן למצוא את:
נחיר רסס
נחיר רסס הוא מכשיר המאפשר פיזור של נוזל לתרסיס ומטרתו הגדלת שטח הפנים של הנוזל על פני המשטח המוצק.
נחירי רסס מתוכננים שיפעלו בהצלחה במצבים שונים. יש להתחשב במאפיינים הבאים בעת בחירת הנחיר:
דפוס הריסוס
בחירת הנחיר בהתבסס על דפוס הריסוס ועל ומאפיינים נדרשים אחרים, מניבה באופן כללי תוצאות טובות. מאחר שנחיר הרסס מעוצב כך שיפעל בתנאי ריסוס שונים, ייתכן ויותר מנחיר אחד עשוי להתאים לדרישות יישום נתונות. משטחים יכולים להיות מרוססים בכל דפוס אפשרי. התוצאות צפויות למדי, בהתבסס בסוג דפוס הריסוס המפורט. במידה והמשטח קבוע, הנחיר המועדף הוא לרוב סוג מסוים של חרוט מלא, כיוון שדפוס הריסוס של נחיר כזה יכסה שטח גדול יותר מאשר סוגים אחרים של נחירי ריסוס. יישומים מרחביים, בהם המטרה העיקרית היא לא לרסס על משטח, ידרשו בדרך כלל מאפייני ריסוס מיוחדים. הצלחה ביישומים כאלה תלויה כמעט תמיד בגורמים כגון גודל הטיפות ומהירות הריסוס. התנדפות, דרגות קירור לגזים ומוצקים, ויעילות הניקיון הם דוגמאות למאפיינים של תהליך אשר עשויים להיות תלויים במידה רבה באיכות הריסוס.
כל תבנית ריסוס מתוארת מטה עם שימושים סופיים אופייניים:
נחיר בעל זרימה קבועה – בעל עצמת פגיעה גבוהה ומשמש בעיקר לניקוי. למשל נחירי מכלי ניקוי (קבועים או מסתובבים).
חרוט חלול - דפוס הריסוס הוא בצורת טבעת עגולה של נוזל. הדפוס מושג על ידי שימוש בפתח כניסה המשיק לתא מערבולת גלילי הפתוח בקצה אחד. לפתח היציאה העגול יש קוטר הקטן מזה של תא המערבולת. הנוזל מסתובב, דבר הגורם לצורה מעוגלת. מרכז הטבעת הוא חלול. נחיריים בצורת חרוט חלול מתאים ליישומים בלחצים נמוכים או כאשר יש צורך במעבר חום מהיר. נחיריים אלה מאפיינים בנוסף במעברי זרימה גדולים, אשר מספקים עמידות גבוהה יחסית לסתימות. בנוסף, דפוס זה דואג לפיזור רסס עם גודל הטיפות הקטן ביותר. הטווח היחסי של גודל הטיפות נוטה להיות צר יותר מאשר בדגמים הידראוליים אחרים.
חרוט מלא – נחירי חרוט מלא מפיקים כיסוי ריסוס מלא של שטח בצורה מרובעת, עגולה או אליפטית. בדרך כלל הנוזל מסתחרר בתוך הנחיר ומתערבב עם נוזל לא מסתובב אשר עקף להב פנימית. לאחר מכן הנוזל יוצא דרך הפתח ויוצר דפוס בצורת חרוט. זווית הריסוס ופיזור הנוזל בחרוט תלויים בצורת הלהב ובמיקום היחסי שלה לפתח היציאה. עיצוב פתח היציאה והפרופורציות הגאומטריות היחסיות גם כן משפיעות על זווית הריסוס והפיזור. נחירי חרוט מלא יוצרים פיזור רסס אחיד של טיפות בגודל בינוני עד גדול הנוצרות עקב עיצוב הליבה שלהם, המאופיין במעברי זרימה רחבים. נחירי חרוט מלא נמצאים בשימוש הרב ביותר בתעשייה.
ריסוס רב-נוצתי (Multiple Plume) – משתמשים בריסוס זה באופן שגרתי במזרקי דלק ברכבים. הנוצות הרבות משמשות בעיקר לספק את הערבוב האופטימלי של דלק ואוויר כך שיופחת מספר המזהמים במצבי תפעול שונים. כמות הנוצות במזרקי הדלק יכולה לנוע בין 2 ל-8.
ספיקה
כל יצרני נחירי הרסס עורכים טבלאות ספיקה המבוססות על מים. מאחר שכוח המשיכה הסגולי של הנוזל משפיע על קצב הזרימה שלו, הערכים חייבים להיות מותאמים בעזרת הנוסחה מטה, כאשר Qw הוא ספיקה נפחית של מים ו-Spg הוא כוח המשיכה הסגולי של הנוזל. מתקבלת הספיקה הנפחית של הנוזל – Qf.
ספיקת הנחיר משתנה לפי לחץ הריסוס. באופן כללי, הקשרים בין הספיקה ללחץ מתוארים כך:   כאשר Q1 היא הספיקה הידועה בלחץ P1 ו-Q2 היא הספיקה שמחפשים בלחץ P2.
עצמת פגיעת הרסס במשטח
עצמת פגיעת הרסס על המשטח מבוטא כ: כוח חלקי משטח – N/(m^2). הערך תלוי בפיזור דפוס הריסוס ובזווית הריסוס. באופן כללי, נחירי זרימה קבועה או נחירי ריסוס צר ושטוח משמשים לאפליקציות בהן יש עצמת פגיעה גבוהה, כמו ניקוי למשל. עבור כל דפוסי הריסוס, עצמת הפגיעה פוחתת ככל שהמרחק מהנחיר עולה, ובכך גדל האזור המושפע. השפעת הספריי - F_l תלוי בספיקה הנפחית Q והפרש הלחץ על-פי המשוואה מטה. סוג הנחיר והמרחק בינו לבין המשטח משפיעים על הקבוע C.
זווית הריסוס והכיסוי
זווית הריסוס משתנה כאשר אורך הריסוס גדל. כפי הנראה באיור מטה, זווית הריסוס נוטה לקרוס או להשתנות עם הגדלת המרחק מהמשטח. כיסוי הריסוס משתנה על-פי זווית הריסוס. הכיסוי התאורטי C של דפוסי ריסוס במרחקים שונים יכול להיות מחושב על-פי הנוסחה מטה עבור זוויות ריסוס של פחות מ-180 מעלות:. ההנחה היא כי זווית הריסוס נשארת קבועה לכל אורך הריסוס. נוזלים בעלי צמיגות גבוהה ממים יוצרים זוויות ריסוס קטנות יותר, או זרימה קבועה, כתלות בספיקת הנחיר, לחץ הריסוס והצמיגות. נוזלים עם מתח פנים נמוך יותר ממים מייצרים זוויות ריסוס רחבות יותר מאשר הזוויות הידועות עבור מים. זוויות ריסוס נמדדות בדרך כלל בעזרת שיטות אופטיות שונות או בעזרת שיטות מכניות. זוויות ריסוס הן חשובות ביישומי ציפוי למניעת ריסוס יתר של החומרים אותם מצפים, במנועי בעירה למניעת הרטבה של קירות הצילינדר ובמטפי אש לספק כיסוי מתאים של הציוד עליו מגנים.
גודל טיפות הריסוס
גודל הטיפות הוא הגודל של טיפות הריסוס אשר מגדירות את דפוס הריסוס מהנחיר. טיפות הריסוס אינן באותו גודל עבור ריסוס נתון. קיימות מספר דרכים לתאר את גודלי הטיפות במהלך ריסוס:
גודל ממוצע לפי סאוטר (SMD) או D32 - קוטר חציון נפחי (VMD) וקוטר חציון מסי (MMD)
גודל הטיפות נמדד במיקרומטר.
צפיפות שטח הפנים של גודל הטיפות
צפיפות שטח הפנים של גודל הטיפות הוא התוצר של שטח פני הטיפות ומספר הטיפות ליחידת נפח. צפיפות שטח הפנים הוא מאוד חשוב ביישומים של אידוי ובערה, מאחר שקצב האידוי המקומי קשור קשר הדוק לצפיפות שטח הפנים. בליעת האור הנגרמת על ידי טיפות הריסוס נמצאת גם היא בפרופורציה לצפיפות שטח הפנים.
פיזור גודל הטיפות - גודל ו/או נפח פיזור הטיפות בריסוס מבוטא לרוב על ידי אחוז הנפח המצטבר כתלות בגודל הטיפות.
פקטור תוחלת יחסי (RSF) - השוואת פיזור גודל טיפות מנחיריים חלופיים עשוי להיות מבלבל. ה-RSF (relative span factor – גורם התוחלת היחסי) מצמצם את הפיזור לספרה יחידה. הפרמטר מרמז על האחידות בפיזור גודל הטיפות. ככל שספרה זו קרובה יותר ל-1 כך הריסוס יהיה יותר אחיד (כלומר פיזור הדוק, שונות קטנה מגודל הטיפה המקסימלי לגודל הטיפה המינימלי). ה-RSF מספק אמצעים פרקטיים להשוואת פיזורים של גודלי טיפות משתנים.
מדידת גודל הטיפות – שלוש השיטות הנפוצות למדידת גודל הטיפות הן עקיפת לייזר, הדמיה אופטית ופאזת דופלר. כל השיטות הללו הן לא פולשניות. במידה ולכל הטיפות היו את אותה המהירות, תוצאות המדידה היו זהות עבור כל השיטות. בפועל קיים הבדל משמעותי בין המהירויות של טיפות גדולות וקטנות. את השיטות האופטיות המוצגות ניתן לסווג כמבוססות על מרחב או מבוססות על שטף. שיטת דגימה מרחבית מודדת את הטיפות בעזרת טכניקת נפחים סופיים. זמן השהייה של הטיפות במדידת הנפח משפיע על התוצאות. שיטות הדגימה המבוססות על שטף דוגמות ללא הרף את חתך הדגימה.
עקיפת לייזר – שיטת דגימה מרחבית, מסתמכת על עקרון עקיפת פראונהופר (Fraunhofer), אשר נגרם כתוצאה מאינטראקציה של אור עם טיפות הריסוס. זווית הפיזור של העקיפה היא ביחס הפוך לגודל הטיפות. שיטה לא פולשנית זו משתמשת בנפח בקרה אופטי של גליל ארוך. האור המפוזר עובר דרך מערכת עדשות מיוחדת ונאגר על-פני מספר טבעות פוטו-דיודה ממורכזות. הסיגנל מהטבעות משמש לחישוב חוזר של פיזור גודל הטיפות. מספר עדשות מאפשרות מדידות מ-1.2 עד 180מיקרומטר.
הדמיה אופטית – שיטה זו משתמשת בפולס של אור, לייזר או הבזק על-מנת ליצור הדמיה גרפית של צל המשמשת לקביעת גודל הטיפה בנפח המדידה. למדידה מרחבית זו קיים טווח של 5 עד 10,000 מיקרומטר עם עדשות ושינויים אופטיים. תוכנת ניתוח ההדמיה מעבדת את ההדמיות הראשוניות לקביעת קוטר הטיפה. שיטה זו מתאימה בעיקר לכימות קטרים גדולים של טיפות בצפיפות ריסוס קטנה או בינונית, לנוזלים דלילים (תרחיפים) וכן טיפות שנוצרו בצורה חלקית.
פאזת דופלר (PDPA)– שיטה המבוססת על השטף, ומודדת את גודל החלקיק ואת מהירותו בו זמנית. זוהי שיטה ייחודית כיוון שהאינפורמציה לגבי גודל הטיפה ומהירותה נמצאת בהפרש הפאזות בין הסיגנלים של הגלאי ובין שינוי תדר האות. שיטה זו אינה רגישה לעוצמה, ולכן היא משמשת במצבים של ריסוס צפוף יותר. טווח גודל הטיפות הוא בין 1 ל-800 מיקרומטר. בבסיס השיטה קיימות קרני לייזר מצטלבות אשר יוצרות דפוסי ריסוס מתנגשים ומבהירים טיפות כאשר הן עוברות דרך אזור המדידה הקטן. שלושה גלאים צדדיים אוספים את הסיגנלים האופטיים אשר משמשים לקביעת הפרש הפאזה והשינוי בתדירות הנגרמים על ידי הטיפות.
שיטות ההדמיה אופטית ופאזת דופלר מודדות את הגודל של טיפות נפרדות. על-מנת לייצר פיזור טיפוסי ולהביא למינימום את אפקט התנודות הרנדומליות, יש צורך בכמות מספיקה של טיפות (סדר גודל של 10,000 טיפות). לרוב יש צורך למדוד במספר מיקומים שונים, כיוון שגודל הטיפות שונה באזורים שונים במשטח המרוסס.
גורמים המשפיעים על גודל הטיפות: עבור כל דפוס ריסוס, הספיקה הקטנה ביותר תייצר את גודל הטיפות הקטן ביותר וספיקות גדולות ייצרו טיפות גדולות. קוטר חציון נפחי (VMD) מבוסס על כמות הנוזל אשר רוסס, ולכן זהו מדד מקובל. שיקולים מעשיים - נתוני גודל הטיפות מתבססים על משתנים רבים ותמיד נתונים לפרשנויות שונות. הקווים המנחים הבאים מוצעים על-מנת ליצור הבנה ושימוש אפקטיבי בנתוני גודל הטיפות.
איסוף חוזר של מידע ודיוק – מבחן גודל טיפות הוא מבחן שניתן לחזור עליו, אם תוצאות מבחן נתון אינן חורגות מ- ±10%. למשל, אם מבחן מעיד על קוטר חציון נפחי של 100 מיקרומטר, אז ניתן להתייחס אל מבחן נוסף עם תוצאות של בין 90 ל-110 µm כאל שווה אליו.
מכשור והטיה בדיווח – על-מנת ליצור השוואת נתונים תקפה, במיוחד כאשר מדובר במקורות שונים, חשוב במיוחד לדעת את סוג המכשור והטווח בו השתמשו, וטכניקת הדגימה. למכשור והטיה בדיווח יש השפעה ישירה על נתוני גודל הטיפות.
שיקולי האפליקציה – בחרו את ממוצע גודל הטיפות והקוטר כך שיתאימו בצורה הטובה ביותר לאפליקציה. אם המטרה היא רק להשוות בין גודלי טיפות של נחיריים שונים, אז מספיק להשתמש בקוטר חציון נפחי (VMD) או גודל ממוצע לפי סאוטר(SMD).
מקדם הגרר
נמדל את הטיפה שנעה באוויר כספירה, ובעזרת החישוב של ג'ורג' סטוקס מ-1851 נגיע לביטוי של מקדם הגרר:
ההנחה בחישוב הזה היא שמספר ריינולדס הוא נמוך.
עבור מספרי ריינולדס יותר גבוהים, ייתכן והגרר יהיה גדול יותר עקב היווצרות שובל וניתוקים אפשריים.
עוד סיבה לכך שהנחה זו בעייתית היא מכיוון שנפח הספירה שנעה בעצם מכילה גם שכבת גבול.
שיקולים אלו הביאו למספר תיקונים לגרר סטוקס, בעזרת נתונים מניסויים. קורלציה שהוצעה בלוג'ט (Blodgett, K):
פרנטל (Prandtl, L) הציע את הקורלציה הבאה:
מלור (Mellor, R) הציע:
פוטנם (Putnam, A) הציע:
עבור ריינולדס קטן מ-1000.
הקורלציה האחרונה היא הנוחה ביותר מכיוון שהיא מכסה תחום מספרי ריינולדס טיפוסיים ברסס, וכן קל לחלץ ממנה את מהירויות ומסלול הטיפה.
השפעת תאוצה על מקדם הגרר:
עבור מקרים בהם לא ניתן להזניח את התאוצה המתפתחת, אינגבו (Ingebo, R.D) הציע את הקורלציה הבאה:
עבור ריינולדס בין 6 ל-1000.
מקדם גרר עבור טיפות בתהליך אידוי:
תהליך אידוי של טיפות יכול להשפיע על מקדם הגרר בשתי דרכים:
יואן וצ'ן (Yuen and Chen) הגיעו למסקנה שהשפעת האידוי על מקדם הגרר מגיעה לא עקב ה-Blowing Effect, אלא עקב שינויים בתכונות פיזיקליות של הגז במשטח הטיפה.
אייזנקלם (Eisenklam, P) הציג מקדם גרר הבא:
קוטר הטיפה: 25-500 מיקרומטר.
הוא התבסס על נתונים שאסף מתוך ניסויים שנעשו על טיפת דלק קטנות, אשר נפלו ממנוחה ונשרפו/התאדו. קורלציה זו היא המומלצת עבור טמפרטורות גבוהות (עם אידוי).
הקורלציה של פוטנם (Putnam, A) היא המומלצת עבור טמפרטורות נמוכות וריינולדס קטן מ-1000.
לקריאה נוספת
A.H. Lefebvre, Atomization and Sprays, 1989
צ'ארלס פרדריק טירוויט-דרייק
צ'ארלס פרדריק טירוויט-דרייק (Charles Frederick Tyrwhitt-Drake; 2 בינואר 1846 -23 ביוני 1874) היה סוקר מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל השתתף ולתקופה פיקד על סקר ארץ ישראל המערבית. היה גם חוקר טבע, צפר, צלם והמזכיר הראשון בפועל של לשכת הבונים החופשיים הראשונה הסדירה בארץ ישראל.
ילדות
טירוויט היה בנו הצעיר של קולונל ויליאם טירוויט מגדוד השומרים הרכובים המלכותי (הכחולים), נולד ב-2 בינואר בעיירה אמרשם (Amersham) שבקרבת לונדון ב-1846 והתחנך ברוגבי-וולינגטון קולג' באנגליה. עוד כתלמיד בית ספר התאפיין כמי שמילא את המטלות שנטל על עצמו בנחרצות ויסודיות וככשרון בכל הקשור ללימודי ידיעת הטבע. מגיל צעיר התמודד עם אסתמה שהטילה צל כבד על חייו הבוגרים וגם במהלך ימי ילדותו הפריעה לפעילויותיו. חזותו הגבוהה והחזקה, הוא התנשא לגובה של 6 רגל וארבעה אינץ' (1.93 מטר) כפי שמתארת אותו איזבל ברטון [1, p. 16], יופיו ומראהו נטו באנשים את הרושם שהוא מרגיש טוב יותר מאשר באמת היה. בגיל צעיר מאוד כבר היה אחד ממנהיגי התלמידים בקולג' שלו והשאיר את רישומו בבית ספרו על מוריו. אחד מוריו זכר אותו שנים לאחר שעזב, כמי שהשתדל תמיד להיות בעל אופי טוב ועקרונות גבוהים. השקט שבהתנהגותו השפיע רבות על הסובבים אותו, הוא מעולם לא ניסה להראות מוסרי באופן מודע, לא כילד ולא כבוגר. עוד בקולג' הצטיין כמאייר, בוטנאי וצַפָּר. הוא היה שחקן בנבחרת הקריקט של בית ספרו כאשר האסתמה אפשרה לו זאת. בשאר המקצועות האחרים היה תלמיד טוב, מתמטיקאי סביר ולולא מנעה זאת בריאותו כנראה היה מצליח בקיימברידג'.
מסע למרוקו
בשנת 1867 (כבן 21) נאלץ בפעם הראשונה לעזוב את אנגליה בשל בריאותו למשך חודשי החורף הקרים ובילה את החורף של שנה זו במרוקו. התוצאה של מסע זה הייתה חיבורוNotes On The Birds Of Tangier and Eastern Morocco [2] שפורסם ברבעון אגודת הצפרות של אנגליה. ביקור נוסף בקיץ 1867 הניב חיבור המשך לראשון. במשך זמן היוו החיבורים שלו את גוף הידע היחיד שהיה ידוע עד אז על ארץ זו בתחום הצפרות. במשך ביקורו הראשון שהיה מוגבל לאזור טנג'יר ותטואן זיהה שם כ-142 מיני ציפורים! בביקורו השני כבר סייר מתטואן אל אל-ג'דידה או כפי שהייתה ידועה אז בשמה הפורטוגזי מאזאגן משם אל פנים הארץ וחזרה למוגאדור (אסואירה) והוסיף עוד 27 מינים לרשימותיו. כל אחת מרשימותיו התחילה בתיאורים גרפיים קצרים על המאפיינים הגאוגרפיים במחוזות בהם ביקר, המעידים עליו כעל סייר מלידה ותשוקה לתחום. בנוסף התחיל ולא סיים רשימות על הביצות באזור מרוקו גם רשימות אלו מעידות על כישרונו.[3, p. 6]
במסעות למרוקו למד לחיות בתנאי מחנה, חשיפתו לנימוסים ושפות המזרח, אופיו החרוץ ויכולות התצפית שלו הכשירו אותו לעבדותו הבאה עבור הקרן לחקר ארץ ישראל.
הביקור בקהיר
כנראה כי עוד בשנת 1868 גמלה ההחלטה בליבו שאת האוניברסיטה כבר לא יסיים ואת החודשים הקרים יבלה בדרום השימשי והחם. טירוויט מחליט לנסוע לקהיר (בן 22) ב-1868. מכתביו נושאים אופי תיאורי ונראה כאילו הם מיועדים להיקרא כמדריך למטייל. הוא מתאר די בציניות את מסעו לפירמידות בדצמבר אותה שנה. את הטיפוס לפסגה הוא מתאר כספק טיפוס ספק דחיפות על ידי שני ערבים מקומיים במעלה הפירמידה. הוא מתאר בהתפעלות את הנוף מלמעלה אבל די מצטער על מצב העתיקות לטענתו כל מי שעבר במקום כתייר חרט או קשקש את שמו בכל מקום אפשרי, הוא מאוכזב מעליבותו של הספינקס שאיבד את אפו ולא נראה כלל כמו בספרים שקרא. הוא מזהה מיד את הניסיונות של המקומיים למכור "עתיקות" שיוצרו בפס יצור לתיירים כגון זיופי מטבעות ישנים. הוא אף מציין כי המקומיים כבר יודעים לדקלם שירים ומילות סלנג פופולריים באנגלית.
נראה כי הוא נמשך יותר לתצפיות ולחקר האוכלוסייה המקומית. הוא היה מוקסם מקהיר "המלוכלכת ומוזנחת" כדבריו על מסגדיה וצריחיה בשעה שהוא מנסה לספור אותם מגג המלון שלו. הוא גילה יכולת הבחנה בין המאפיינים של מסגדי קהיר לאלה שראה במרוקו, הוא מתפעל מצבעוניות הבזאר. ויוצא לחקור את מנהגי הנוצרים הקופטים בעיר.
סיני תחילת העבודה עבור הקרן
באביב 1869 הוא יוצא למדבר סיני שם הוא פוגש את חברי משלחת הסקר מטעם הצבא הבריטי והקרן, המייג'ור וילסון, שאף חקר את ארץ ישראל קודם לכן, פאלמר שהוזכר למעלה ופרדריק וויטמור הולנד, המשלחת בדיוק סימה את מסעה ו-טירוויט שוכר את שרותיו של המדריך המקומי שלהם סאלם ונשאר לבדו איתו בסיני מספר שבועות.
ב-1869 צ'ארלס וורן החוקר מטעם הקרן לחקר ארץ ישראל עוזב את ירושלים, על רקע של מחלוקת כספית וחוסר אמצעים. מנהלי הקרן התלבטו אם להמשיך החפירות בירושלים או להשקיע דווקא בחקר גאוגרפי מעמיק יותר של הסביבה. בפעילותה של הקרן באזור היה גם עניין צבאי מודיעיני לבריטים, חלק מהחוקרים כולל וורן היו למעשה מהנדסים צבאיים שהושאלו לקרן. לאחר שהצליח לשכנע את מנהלי הקרן, בסתיו 1869 מתחיל טירוויט לעבוד עבורה, הוועד המנהל שלה וידא כי יעבוד יחד עם אדוארד הנרי פאלמר בביקורו הבא באזור [4, p. 17]. האזור אותו ביקשו לחקור היה האזור בסיני המכונה The Desert of Tia (אזור נדודי בני ישראל מדבר סין). אוניברסיטת קיימברידג' אף העניקה לו מלגה שאפשרה לו לבצע מחקרים בתחום מדעי הטבע באזור. בדיעבד התברר כי אזור זה שומם במיוחד. אולם האוסף שהצליח להביא משם בכל זאת הכיל כמה מינים נדירים ובעלי ערך.
במובנים אחרים המסע היה די מוצלח. השניים החלו במנזר סנטה קתרינה שם הם בחנו את כתבי היד העתיקים שבידי הנזירים, לאחר מכן השלימו חלקים קטנים של הסקר שווילסון לא הצליח לסיים ומשם המשיכו במשימתם. הם חצו את האזור מדרום לצפון מקלעת נאקל(?) (Cala’at Nakhl) לחברון, משם בכיוון דרום מערב לפטרה, ואז בדרך שלא רבים הלכו בה ממואב לירושלים. הם השתמשו בכבודה קלה ככל האפשר, את כל הדרך עשו ברגל, מזונם היה פשוט, לרוב בישלו, וכיבסו בעצמם ותמיד ליווה אותם החשש מפני ערבים סקרנים או עוינים. את תוצאות מסעם פרסמו ברבעונים של הקרן ובספר בשם Desert of the Exodus שיצא תחת שמו של פאלמר ובו גם איורים שלטירוויט. מסעם של השניים עבר באזור הנגב (שבטה, ניצנה עבדת) השניים למעשה חוצים את האזור לבדם ומביאים ממצאים בעלי חשיבות רבה. טירוויט בנוסף לרישומים גם היה צלם, הוא צילם בשיטה הנקראת קולודיון רטוב בה נעשה שימוש על תשלילי זכוכית. תמונותיו היו הראשונות שנעשו באזור ובמשך 30 שנה כמעט היחידות מאזורים אלו [5].
האכזבה הגדולה ביותר מהסקרים שנעשו בסיני לא הייתה מיעוט חיות הבר. אלא הכישלון של המשלחת לאתר כתובות כמו מצבת מישע שנתגלתה רק כשנה קודם לכן ונחשבה לאחד הגילויים הגדולים בעולם הארכאולוגיה באותה תקופה. בשל בעיות שונות בין הקרן וחוקר אחר שלה צ'ארלס וורן למעשה הקרדיט והעלות על גילויה נמנע מהקרן והיוקרה נפלה מחלם של הצרפתים. המשימה הראשית שהוטלה על הצוות הייתה לאתר ממצאים מסוג זה באזור ואם אפשר להימנע מטעויות כמו אלו שנעשו עם מצבת מישע שהביאו לשבירתה המכוונת בידי השבטים המקומיים. שני החוקרים הגיעו למסקנה כי אין עוד בנמצא מממצא שכזה.
הקשרים עם הזוג ברטון
לאחר הביקור בירושלים (מרץ 1870), שלשניהם הייתה זו פעם ראשונה. הם פנו צפונה וביקרו בדמשק, בבעלבק ולבנון בדרכם לכפר לכפר בלודאן בחודש יולי 1870 פוגש אותם סיר ריצארד פרנסיס ברטון שגריר ברטניה בדמשק והשניים מתארחים בבית השגריר ואשתו איזבל. אירוע שזה מציין תחילת ידידות חזקה בין טירוויט והזוג ברטון עד יום מותו. לאחר מנוחה בבית השגריר יוצאים הארבעה בליוי משרתים לסיור בסביבה. הארבעה בילו שבוע בחורבות שבקרבת בעלבק, האזור משופע בעתיקות מתקופות שונות וברטון כותב שהם ניסו להציל אותם מהרס. משם המשיכו צפונה לכפר אל-קעה (El Kà’a). בדרכם אל עין אורג'וש (Ayn Urghush) חנו במצודה שבאזור המארונים בעין עטה (Ayn Atà).הקבוצה חנתה כמה ימים באזור במהלכם ניסו לבצע מדידות לבירור גובה הפסגות.
כתובות חמה
בחורף של שנת 1870 נפוצה שמועה באנגליה על גילוי אבן מסותתת בחמה שבסוריה ועליה חקוקות אותיות שכמוהן לא נמצאו מעולם. הכתובות הוזכרו על ידי בּוּרְקְהַרְדט בתחילת המאה ה-19 ונראה כי נשכחו לאחר מכן עד שנתגלו שוב על ידי המיסיונר האמריקני ג'סופ והקונסול האמריקני בביירות ג'ונסון אשר העתיקו את הכתובת והראו אותה לפרופסור פאלמר. פאלמר כל כך התרשם מהאפשרות שהכתובות בעלות ערך עד שהצליח לשכנע את הוועד המנהל של הקרן לספק ל-טירוויט את הכסף הדרוש לבקר במקום. טירוויט אכן ביקר שם ביוני 1871 עם ברטון. משימתו הוכתרה בהצלחה. בעזרת הרבה טקט והתמדה הוא הצליח להתגבר על חששות המקומיים והתנגדויותיהם ולהשיג צילומים והעתקי גבס של הכתובות, שנשלחו בצירוף דו"ח תמציתי על עתיקות חומס וחמה לקרן בלונדון.
בסתיו 1871 סוקרטירוויט לבדו את האזור שבין חמה לחלב שעד אז לא היה ממופה כלל ותואר כאזור פורה שבו היו חורבות רבות ובהן כתובות יווניות. טירוויט עבר בחופזה ורשם רישומים של המצודות והחורבות וכנראה תכנן לחזור לאזור לאחר שהסקר שהשתתף בו מטעם הקרן יסתיים.
לאחר המפגש והסיור בלבנון היו פאלמר ו-טירוויט אחרי מסעם הארוך באזור ו-טירוויט חזר לאנגליה. הדוח של פאלמר התפרסם ברבעון של הקרן בינואר 1871.
ביקור בירושלים
ב-25 במארס 1871 מבקר טירוויט את הזוג ברטון בביתם כשהוא בהתקף אסתמה ברטון מספר שהוא הופיע על בשל מצבו הוא נשאר ללון באופן קבוע בביתם של ברטון ואשתו הם מטפלים בו ועד מהרה בריאותו של טירוויט השתפרה. כמה ימים לאחר בואו רוכב ברטון לחמה וחומס ומביא כעבור כשבועיים כוד תעתיקים של כתובות חמה.
יום לאחר חג הפסחא האורתודוקסי מבקרים השולשה במערת צדקיהו או כפי שהיא מכונה בפי איזבל מערת הכותנה Magharat el Kotn ברטון ו-טירוויט היו מוקסמים מהמערה איזבל מבקרת את מערת צדקיהו מהעבר השני של הדרך[6, p. 479].
למחרת הביקור במערה מבקרים השלושה בעין רוגל, יום לאחר מכן בים המלח שם השלושה רוחצים בים. איזבל מקדישה מספר שורות לתיאור רחצה זו, היא מתפשטת קודם ואז נכנסת בעוד השניים מחכים במרחק. לאחר מכן איזבל מסיטה את מבטה והשניים נכנסים. כך גם ביציאה כדי שהשניים יוכלו לצאת ולהתלבש. שהותה של איזבל הייתה הארוכה ביותר במים המלוחים ובשמש. ובסיום החוויה היא מיחסת לכך את הרגשתה הרעה. שבסוף החוויה היא מרגישה לא טוב. ביום שלאחר מכן מבקרים השלושה בנבי מוסא וטובלים בירדן אולם איזבל שאינה מרגישה טוב רק טובלת את רגליה וצערה רב.