cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאיר רוזנבוים (קרעטשניף)
רבי מאיר רוזנבוים (10 בינואר 1852, י"ח בטבת תרי"ב - 29 ביוני 1908, ל' בסיון תרס"ח) היה האדמו"ר השלישי לחצר המרכזית של חסידות נדבורנה, ומייסד חסידות קרעטשניף.
ביוגרפיה
נולד בשנת תרי"ב לרבי מרדכי לייפר האדמו"ר השני של חסידות נדבורנה. נישא לשפרה בתו של הרב יחיאל מיכל טירר, רבה של דורוחוי, בן ר' יעקב יוסף ממוהילוב, בן ה"באר מים חיים".
לאחר נישואיו התגורר בעיר יאס ברומניה, ושם החל לנהוג באדמו"רות. לאחר מכן עבר למיאלען ולטרבישן, בשנת תרנ"ו עבר ל שבמחוז מרמרוש, שם התגורר עד סוף ימיו, ושם נקבר. רבי מאיר הצטיין בקדושתו ודבקותו המתמדת בה' ובעבודת התפילה המיוחדת שלו. התפרסם בשל מופתיו ונפלאותיו.
בזמן מלחמת אוסטריה–פרוסיה שינה את שם משפחתו מלייפער לרוזנבוים על מנת שלא להתגייס.
The Fool on the Hill
"The Fool on the Hill" הוא שיר של להקת הרוק האנגלית הביטלס מתוך האלבום Magical Mystery Tour משנת 1967. הוא נכתב והושר על ידי פול מקרטני ונכתב תחת הקרדיט לנון-מקרטני.
כתיבה והקלטה
המילים מתארות את ה"טיפש" הבודד שאינו מובן על ידי אחרים, אך למעשה הוא חכם. מקרטני טען כי הרעיון לשיר הוא מקלף הטארוט בעל אותו השם, ואולי מהמהרישי מהש יוגי.
מקרטני השמיע את השיר לג'ון לנון במהלך העבודה על "With a Little Help from My Friends" במרץ 1967. בשלב זה, למקרטני היה את הלחן בלבד, והמילים הושלמו רק בספטמבר.
הביטלס הקליטו את "The Fool on the Hill" לפרויקט הקולנועי Magical Mystery Tour. זה היה הפרויקט הראשון של הלהקה לאחר מותו של האמרגן שלה, בריאן אפשטיין. מקרטני הקליט לראשונה סקיצה של השיר ב-6 בספטמבר 1967. גרסה זו שוחררה מאוחר יותר באוסף Anthology 2. ההקלטות עצמן החלו ב-25 בספטמבר בטכניקת אובר-דאבינג. ב-27 בספטמבר מקרטני הקליט קטעי שירה נוספים. ב-20 באוקטובר נוספו קולות החלילים.
קליפ בסרט "Magical Mystery Tour"
הקטע של השיר בסרט הטלוויזיה "Magical Mystery Tour" צולם בנפרד משאר הסרט וללא ידיעת חברי הביטלס האחרים. מקרטני הצטלם לבדו מבצע את השיר, בהרים שליד ניס שבצרפת. הצילומים בוצעו על ידי הצלם אוברי דיואר ב-31 באוקטובר. המיקום היה בהרים בפנים הארץ מהעיר. בקליפ נראה מקרטני עושה פנטומימה לשיר בזמן שדיואר צילם את הזריחה. הקליפ היה הקטע המוזיקלי היחיד בסרט שצולם באמצעות צילום מקצועי, ולמעשה בוצע כששאר הסרט היה כבר בשלב העריכה. פיטר בראון, שתיאם את ענייני העסקים של הביטלס לאחר מותו של אפשטיין, טען כי עלויות הצילום היו כ-4,000 פאונד. העריכה לקליפ הייתה מורכבת, מכיוון שדיואר ומקרטני לא השתמשו בקלאפר.
פרסום השיר והסרט
"The Fool on the Hill" וחמשת השירים הנוספים מסרט הטלוויזיה קובצו לאלבום כפול. בארצות הברית בחרה קפיטול רקורדס להוסיף סינגלים קודמים לאלבום שיצא ב-27 בנובמבר 1967, בעוד שפרלופון הוציאה את האלבום ב-8 בדצמבר.
הסרט שודר בבריטניה ב-BBC1 ב-26 בדצמבר, אך בשחור-לבן במקום בצבע. הסרט נחשב לכישלון, ובארצות הברית סירבו להקרינו. בניגוד לסרט, האלבום Magical Mystery Tour התקבל בביקורת חיובית.
ביקורת וגרסאות כיסוי
בשנת 2018, צוות המוזיקה של Time Out London דירג אותו במקום ה-34 ברשימת שירי הביטלס הטובים ביותר.
עד סוף שנות ה-70, "The Fool on the Hill" היה לאחת הבלדות המוקלטות ביותר של מקרטני. בשנת 1968 סרז'יו מנדז הקליט גרסת כיסוי לשיר שהגיעה לעשירייה הראשונה בארצות הברית.
בשנת 1971 ביצוע של שירלי באסי הגיע למקום ה-48 במצעד הסינגלים הבריטי. הלן רדי הקליטה אף היא את השיר. תשע שנים לאחר התפרקות הצמד, יורית'מיקס התאחדו בינואר 2014 כדי לבצע את "The Fool on the Hill" כהצדעה לביטלס.
ב-1973, שלוש שנים לאחר פירוק הביטלס, "The Fool on the Hill" נכלל באלבום האוסף של הלהקה The Beatles 1967-1970. השיר מתנגן על כותרות הפתיחה של הסרט אידיוט מושלם משנת 2010. דיווחים טענו שסרטי פרמאונט ודרימוורקס שילמו כמיליון דולרים וחצי עבור השיר, אם כי בפרמאונט טענו מאוחר יותר שהנתון נמוך ממיליון דולר. בשנת 2011, מיקס חדש של השיר יצא לאייטונס.
קרדיטים
מוזיקאים נוספים
יחסי אסוואטיני–סין
יחסי אסוואטיני–סין הם יחסי החוץ בין אסוואטיני והרפובליקה העממית של סין. שתי המדינות מעולם לא כוננו יחסים דיפלומטיים, ואסוואטיני כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין לאחר עצמאותה ב-1968, שנשמרו עד היום. נכון לעכשיו, ענייני הרפובליקה העממית של סין באסוואטיני נמצאים בסמכות השיפוט של השגרירות בפרטוריה, דרום אפריקה.
סקירה כללית
מאז שאסוואטיני הקימה יחסים דיפלומטיים עם ממשלת הרפובליקה של סין ממש בתחילת עצמאותה, לאסוואטיני ולרפובליקה העממית של סין יש מעט מגעים רשמיים. בספטמבר 1972 שלח ג'ואו אנלאי, ראש מועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין, הודעת ברכה לאסוואטיני ביום השנה הרביעי לעצמאותה. באוקטובר 1992, גו ינגצ'י, סגן נשיא בכיר של אגודת הצלב האדום של סין, הוביל משלחת להשתתף בישיבה ה-30 של מועצת הפדרציה הבינלאומית שהתקיימה במבבנה, במהלכה נפגש עם מסוואטי השלישי, מלך אסוואטיני. במאי 2018, לאחר שבורקינה פאסו ניתקה את הקשרים הדיפלומטיים עם הרפובליקה של סין וכוננה קשרים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין, שר החוץ וואנג יי מהרפובליקה העממית של סין קרא לאסוואטיני להשתתף בפורום על שיתוף פעולה בין סין לאפריקה, אבל שר החוץ של הרפובליקה של סין וו ז'אוקסי ציטט משגריר אסוואטיני שהוא מזלזל בסין.
עם זאת, ראוי לציין שבניגוד לנוהג המונרכיה הנוכחית באסוואטיני, המפלגה הקומוניסטית של אסוואטיני, שהתנגדה נחרצות לראשונה, גינתה בחריפות את הראשונה על המשך קיום יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין, ואף האשימה את טאיוואן על "המאמצים של המחוז המתפרק להתחזות למדינת לאום בתום לב תוכננו תמיד כאמצעי לערער את היציבות של סין", מה שמצביע על כך שאם המפלגה תעלה לשלטון ותבטל את המלוכה בעתיד, היא תיצור יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין.
ג'רג' באלינט (סופר)
משפחתו
ג'רג' באלינט נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין בראונר פקיד בנק (לימים אחד המנהלים של הבנק) ושל קמילה הופמן. (במרכז לזיכרון ותיעוד השואה, שמו המקורי של ג'רג' באלינט מופיע כ"אוסטררייכר" ולא בראונר. ניתן לקרוא על כך גם באתר אחר, שם מצוין ששם האב היה אכן אוסטררייכר עד 1887).
בענף האימהי שלו היה אב סבו סוחר תבואה בפאפה. בתו (בטי לוי) הייתה נשואה לשאנדור הופמן, סוחר עצים מנג'קניז'ה. נישואיהם הולידו את אמו של הסופר, את קמילה הופמן (נולדה בנג'קניז'ה ב-26 בפברואר 1881) לאחר מכן, אחרי מעבר המשפחה לעיר גיור, נולד בנם ינה (שלימים ניספה בשואה). שאנדור הופמן כבר עבד בגיור בחברת ביטוח; בתו, קמילה הופמן, למדה בהכשרת מורים בגיור ובשנת 1902 קיבלה דיפלומה כמורה בחטיבת ביניים בבודפשט. שם לימדה במשך שלוש שנים.
סבו מצד אביו, מוריץ בראונר (טורה, 1841 או 1842 – בודפשט, 1912) היה פקיד. בשנת 1868 נולדו חמישה ילדים מנישואיו לאידה פיש (נפטרה בסביבות 1932), השני היה ארמין בראונר, אביו של ג'רג' באלינט, ארמין בראונר (סוצובצה, 19 במאי 1876 – בודפשט, 12 בפברואר 1945). יש להניח שסיים גימנסיה, כלומר לימודי תיכון כיוון שידע יוונית ולטינית ובנו ג'רג' שמע ממנו לראשונה על סופרים יוונים קדומים. המשפחה שגרה באזור "הונגריה העליונה" (כיום סלובקיה) עברה מאוחר יותר לבודפשט. הוריו של באלינט התחתנו שם ב-20 באוגוסט 1905, ובנם ג'רג' (ילד יחיד) נולד כמעט שנה לאחר מכן. בשנת 1907 שינה האב את שם משפחתם לבאלינט. באותה תקופה המשפחה התגוררה ברחוב פודמניצקי. בסביבות 1910 הם עברו לדירת שלושה חדרים, אז ברחוב הסוכן 8 (לימים הפך שמו לרחוב קרס גזה 16), שם התגורר ג'רג' באלינט עד ראשית שנות השלושים.
בזמן שהאב עבד, המשפחה חיה טוב: הם החזיקו עוזרת בית, הילד קיבל מורה פרטית לשפה הגרמנית, לימים לימדו אותו גם אנגלית וצרפתית וכל שנה יצאו לחופשת קיץ באוסטריה. המשפחה נשלטה על ידי אמו הנחושה וההחלטית של הסופר. לאחר נישואיה היא ויתרה על ההוראה לתמיד ובעצם מילאה את תפקיד ראש המשפחה והעניקה לבנה חינוך קפדני. בעלה שהיה תמיד בצלה עמד בראש המזכירות של הבנק ההונגרי-איטלקי והחזיק בתואר "מנהל עסקים". הוא הזדהה בדעותיו עם צורת שלטון של הרפובליקה, ותמך בטרנספורמציה דמוקרטית אזרחית בהונגריה במקום המלוכה שנשלטה אז על ידי עוצר צבאי בדמותו של האדמירל מיקלוש הורטי. ג'רג' באלינט היה דומה יותר לאביו עם דמותו השקטה, המעט מרוחקת. הוא כתב גם על עמתיו הסופרים, משוררים ובין היתר על ארנה שבשי ותיאר אותו בספרו המילה הסופית: "ארנה שבשי הוא משורר מוזר. למעשה שני משוררים נפרדים. אחד ארנה שבשי שכותב בקול רענן ומעניין, עם הרבה רעיונות עוצמתיים, הרבה סרקזם תוסס ולעג עצמי. ארנה שבשי האחר, לעומת זאת, אוהב קיטש, סנטימנטלי ומתוק, ולעיתים לא מעניין לחלוטין. לו רק אחד מארנה שבשי אלה היה כותב את הכרך, זה היה ספר יפה לשבח."
בית ספר וקריירה
לאחר בית הספר היסודי למד בגימנסיה דניאל ברז'ני ברחוב מרקו משנת 1916 וסיים את לימודיו בשנת 1924.שנה מעליו למד שאנדור פירסט שלימים הוצא להורג ביחד עם אימרה שלאי שניהם היו דמויות דומיננטיות של מפלגת הקומוניסטים של הונגריה הבלתי חוקית. באלינט לקח חלק בפעילות חוג החינוך העצמי בבית הספר ובכיתה ח' זכה בפרס על תרגומי השירה שלו מצרפתית ומאנגלית; בשלב זה הוא כבר כתב שירים בעצמו ולמד גם איטלקית. פגישות התקיימו עם חבריו אצל אחד מהם שלמד איתם בכיתה, שאנדור צ'ילאג, בדירת מגוריו ברחוב קאדאר ושם פגש את אשתו לעתיד, ורה צ'ילאג.
בשנת 1924 סיים את לימודיו בתיכון ברחוב מרקו. לאחר סיום לימודיו פנה למחלקה ההונגרית-צרפתית בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט, אך קבלתו נדחתה. תרם לכך חוק הנומרוס קלאוזוס (1920), שמנע מלאומים ובמיוחד מיהודים להמשיך בלימודים אקדמיים באמצעות הגבלה מספרית אדמיניסטרטיבית. באותה שנה אביו פרש בטרם עת מהבנק וג'רג' באלינט נאלץ לחפש פרנסה. לבקשת אביו, הוא סיים קורס בן שנה באקדמיה למסחר, אך בינתיים, שני שיריו שהוגשו לכתב העת הספרותי החשוב ניוגט הופיעו בגיליון אפריל 1925.
הוא החל את הקריירה שלו ביומון אשט בשנת 1926. בזכות שיריו ובעזרת דודו הוא הגיע ללאיוש מיקש, העורך הספרותי של עיתוני "אשט". בסוף 1926 הועסק כעוזרו של כתב המשטרה, אך עד מהרה ערך גם ראיונות עצמאיים, ובאמצעות כישורי השפה שלו נשלח לראיין את הסלבריטאים שהגיעו להונגריה. כך החלה דרכו כעיתונאי וככותב, שמילא את כל חייו בעשור שלאחר מכן.
דרך חיים נוספת
בשנים 1929–1939 עבד בעיקר כעובד של פשטי נפלו, בעודו עובד גם ככתב בעיתון דיילי אקספרס ושל עיתוני ויליאם רנדולף הרסט האמריקאים. עיתוני אשט השתייכו לאימפריה העיתונאית של אנדור מיקלוש (שנשלטה אז כבר על ידי אשתו פרידה גומבסיגי בשל מותו של מיקלוש בשנת 1933). עבודתו כמתרגם רומנים החלה בשנת 1928 ובשנת 1929 פורסם הכרך הראשון. אוסף השירים הזה, שפורסם על חשבונו, היה גם האחרון, שכן כתיבת שירה הוחלפה לחלוטין על ידי פרוזה ועיתונות.
הכריכה של הכרך השירים הזה "חרוזים" (Strófák) היה בעיצובה של אשתו ורה צ'ילאג (5 בדצמבר 1909 – אוסטרליה, סידני, 29 באפריל 1997), איתה התחתן בשנת 1933. אביה של ורה היה עורך הדין בני צ'ילאג שנרצח באוקטובר 1944 על ידי אנשי מפלגת צלב החץ, הפשיסטים ההונגרים משתפי הפעולה עם הנאצים. אמה שרדה את השואה ומתה ב-1967. אחיה, שאנדור צ'ילאג, היגר לאוסטרליה בשנת 1939 בגלל האנטישמיות ורדיפת היהודים בהונגריה. לאחר שורה סיימה את לימודיה בתיכון, למדה בבית ספר לאמנות והפכה לגרפיקאית. לאחר נישואיהם, ממאי 1933, הם התגוררו במשך שנה וחצי בבודה, ברחוב קארוי קלטי 35, ואז עברו לדירת שני חדרים של בית מס' 5 בפארק סנט אישטוואן היוקרתי ברובע 13 בבודפשט.
בשנת 1939 פורקו העיתונים של אשט והופיעו בשם חדש, הפשטי נפלו חדל להתקיים. כמעט ולא נותרו עיתונים שבהם יכול היה ג'רג' באלינט לפרסם. "העיתון" (Újság), נפסבה ו"מאדיאר צ'ילאג" (Magyar Csillag) פרסמו חלק מכתבותיו. עם זאת, בשל החוקים (האנטי) היהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השליש, הוא וגם אשתו לא יכלו להיות מועסקים יותר בשום מקום כעובדים מן השורה (תמורת משכורת חודשית). העיתונים שילמו מדי פעם שכר סופרים עבור עבודותיהם. עם זאת, ביקורו בלונדון בשנת 1939 כבר לא היה טיול תיירותי. בשל השכיחות הכללית של הפשיזם ואיום החוקים היהודיים בהונגריה, אשתו החליטה להגר. שניהם קיבלו את תעודות הנסיעה שלהם, אך בסופו של דבר ג'רג' באלינט נסע לבד ב-15 במאי כדי לחפש פרנסה; אשתו הייתה אמורה לבוא אחר כך. באלינט לא הצליח למצוא הזדמנות מתאימה, הוא חזר הביתה ב-15 ביולי. המצב בבית השתנה במהירות, הימין הקיצוני התחזק מאוד וההכנות למלחמה התגברו. הוא הגיש בקשה לוויזה שוב באוגוסט, אך לא קיבל אישור כניסה מהבריטים. כך הם נשארו בבית, בתנאים בלתי נסבלים יותר ויותר.
צבא, שירות עבודה, כלא
לפני שעזב ללונדון, הוא זומן לצבא פעמיים. לאחר שחזר מלונדון, הוא נאלץ להתגייס שוב באוקטובר, לא בפעם האחרונה.
תרגומי הרומנים שלו
תרגומים לפי סדר הופעה:
הנצחה
בשנת 1986, התאחדות הלאומית של עיתונאים הונגרים קראה למוסד החינוכי שעוסק בהכשרת עיתונאים, הפועל כיום בשם כאקדמיה לעיתונאות ג'רג' באלינט.
יורגוס קאטידיס
יורגוס קאטידיס (ביוונית: Γιώργος Κατίδης; נולד ב-12 בפברואר 1993, סלוניקי שביוון) הוא כדורגלן יווני שיחק בקבוצת פריבראם עד יולי 2019.
קריירה
ב-16 במרץ 2013 יצר קאטידיס מחלוקת בינלאומית כשהצדיע במועל יד לאחר שהבקיע את שער הניצחון נגד ואריה. פעולתו משכה גינויים מחברי צוות, עמיתים, פוליטיקאים, אוהדים והתקשורת. מאוחר יותר הוא טען שהוא לא היה מודע למשמעות התנועה וטען כי הוא הצביע לחברו שיישב ביציע. כתוצאה מכך, החליטה ההתאחדות לכדורגל ביוון להשעות את קאטידיס מנבחרות יוון בכל הגילאים לכל החיים.
ביוני 2013 חתם בנובארה מהסרייה ב' האיטלקית. בשנת 2014 שיחק בקבוצת וריה ובשנת 2015 עבר לקבוצת לבדיאקוס.
תרה
תרה הוא מאכל מסורתי בקרב היהודים ומכינים אותו בחג הפסח לזכר יציאת בני ישראל ממצרים. על פי המנהג, את התרה נהוג לאכול עם מצה.
ייתכן שמקור השם "תרה" מזכיר את קבלת ה"תורה" כשבני ישראל היו במדבר. יש גם המקשרים את המילה תרה עם המילה תרד.
בשל מגוון התרבויות בקווקז, עם הזמן נהיה מאכל היהודי תרה גם כאחד ממאכלים הלאומיים של דאגסטן.
ארתור פיליפ
ארתור פיליפ (באנגלית: Arthur Phillip; 11 באוקטובר 1738 – 31 באוגוסט 1814) היה קצין הצי המלכותי הבריטי ומושל ניו סאות' ויילס הראשון, שהוביל את ההתיישבות הבריטית באוסטרליה. הוא הקים את מושבת העונשין הבריטית שמאוחר יותר הפכה לעיר סידני.
לאחר ניסיון רב בים, הוביל פיליפ את הצי הראשון לאוסטרליה כמושל המיועד להתיישבות האוסטרלית בניו סאות' ויילס. בינואר 1788 הוא בחר את המיקום שלה במפרץ ג'קסון, המקיף את נמל סידני.
פיליפ היה מושל שהרחיק ראות ועד מהרה הוא הבין שניו סאות' ויילס הזדקקה למנהל אזרחי ולמערכת לשחרור הנדונים לגלות. אך תוכניתו להביא סוחרים מיומנים נדחתה והוא ניצב בפני בעיות קשות של מחסור בכוח אדם, במשמעת ובאספקה.
הגעת הצי השני והצי השלישי הטילה לחצים חדשים על המשאבים המקומיים המצומצמים, אך עד אשר הפליג פיליפ בדצמבר 1792 בחזרה למולדתו, התעצבה כבר דמותה של המושבה, עם מערכת רשמית להענקת קרקעות, מערכת חקלאית שיטתית ומערכת אספקת מים.
ב-1805 פרש פיליפ מהשירות, אך המשיך להתכתב עם ידידיו בניו סאות' ויילס ולקדם את ענייני המושבה.
ראשית חייו
ארתור פיליפ נולד בלונדון כבן הצעיר מבין שני ילדיהם של ג'ייקוב פיליפ ואליזבת בריץ'. אביו היה מורה לשפות מפרנקפורט ששירת גם הוא בצי המלכותי כימאי ראשי (Able seaman) וכעוזר כלכל. אמו הייתה אלמנתו של הימאי ג'ון הרברט, ששירת בג'מייקה על סיפון אה"מ טרטר ונפטר ממחלה ב-1732. בעת לידתו של ארתור פיליפ, התקיימה המשפחה בצניעות והתגוררה בשכירות ליד רחוב צ'יפסייד שבסיטי של לונדון.
על שנות ילדותו הראשונות של פיליפ לא שרד מידע. אביו ג'ייקוב נפטר ב-1739, ולאחר מכן נקלעה המשפחה ככל הנראה לזמנים קשים. ב-22 ביוני 1751 הוא התקבל לבית הספר של בית החולים של גריניץ',שהיה בית ספר לבניהם של ימאים עניים. בלימודיו בבית הספר הוא התמקד בלימודי ספרות, חשבון ומיומנויות בימאות, כולל קרטוגרפיה. פיליפ היה תלמיד מוכשר ולעיתים פרפקציוניסט. מנהל בית הספר, הכומר פרנסיס סווינדן, תיאר אותו כ"צנוע, הוגן, וענייני עד הפרטים הקטנים בכל משימה שלקח על עצמו".
פיליפ נשאר בבית הספר גריניץ' במשך שנתיים וחצי, משך זמן שהיה ארוך יותר באופן יחסי בהשוואה לתקופת הלימודים של שנה של התלמיד הממוצע במוסד. בסוף שנת 1753 הוא הוחתם על חוזה כמתלמד על סיפון הספינה פורצ'ן (Fortune), ספינת ציד לווייתנים במשקל של 210 טונות בפיקודו של ויליאם רידהד. ב-1 בדצמבר הוא עזב את בית הספר ובילה את החורף על סיפון הפורצ'ן בהמתנה לתחילת עונת ציד הלווייתנים של 1754.
מסעותיו הראשונים
את הקיץ של 1754 בילה פיליפ בציד לווייתנים ליד סבאלברד שבים ברנץ. כמתלמד, כללו תחומי האחריות שלו הסרת השומן מגופות הלווייתנים ואריזתו בחביות. המזון היה בצמצום, ושלושים חברי צוות הפורצ'ן ניזונו מביצי ציפורים, חזרת הגינה והיכן שהתאפשר, מבשר אייל הצפון. ב-20 ביולי אותה שנה שבה הספינה לאנגליה. לאנשי צוות ציד הלווייתנים שולם שכרם והם הוחלפו ב-12 מלחים ליציאה למסע חורף אל הים התיכון. כמתלמד נותר פיליפ בספינה והשתתף במסע סחר לברצלונה ולליבורנו, לשם נשאה הספינה מלח בישול וצימוקים, ושבה דרך רוטרדם עם מטען של דגנים והדרים. הספינה עגנה באנגליה באפריל 1755 והפליגה מיד לסאבאלברד לעונה נוספת של ציד לווייתנים. פיליפ היה עדיין חבר בצוות הספינה, אך פרש מההתלמדות ב-27 ביולי. ב-16 באוקטובר הוא התגייס לצי המלכותי והוצב כימאי על סיפון אה"מ "בקינגהאם", ספינה שהייתה מחומשת ב-68 תותחים.
בעת שירותו על הבאקינגהאם הוא השתתף בקרבות מלחמת שבע השנים, כולל בקרב מינורקה. ב-1762 הוא עבר לשרת על סיפון אה"מ "סטירלינג קאסל" ועל שירותו הפעיל בקרב הוואנה הוא קודם לדרגת לוטננט. המלחמה הסתיימה ב-1763 ופיליפ שב לבריטניה. ביולי אותה שנה הוא נשא לאישה את מרגרט דניסון, אלמנה שהייתה מבוגרת ממנו ב-16 שנים, עברה ללינדהרסט שבהמפשייר, והקימה שם חווה. נישואי הזוג לא היו מאושרים, והם נפרדו ב-1769 כאשר פיליפ שב לצי. בשנה שלאחר מכן הוא הוצב כלוטננט משנה על סיפון אה"מ אגמונט, אוניית קו חדשה שחומשה ב-74 תותחים.
ב-1778 הייתה בריטניה שוב במלחמה, ופיליפ נקרא לשירות פעיל. ב-1779 הוא קיבל את הצבת הפיקוד הראשונה שלו על אה"מ "בסיליסק" (HMS Basilisk). ב-30 בנובמבר 1781 הוא קודם לדרגת פוסט קפטן וקיבל את הפיקוד על אה"מ "אירופה".
ביולי 1782 בוצעו חילופי גברי בממשלת בריטניה, ותומאס טאונסנד, היה למזכיר הפנים והמזכיר לענייני אמריקה. הוא קיבל על עצמו את האחריות לארגון משלחת נגד אמריקה הספרדית. טאונסנד נועץ בפיליפ בנוגע לארגון המשלחת. תוכניתו של פיליפ הייתה שפלגה של שלוש אוניות קו ופריגטה אחת תבצע פשיטה על בואנוס איירס ועל מונטווידאו, ולאחר מכן תמשיך לחופי צ'ילה, פרו ומקסיקו כדי לבזוז אותם, ובסופו של דבר תחצה את האוקיינוס השקט ותחבור לפלגת הודו המזרחית של הצי המלכותי כדי לתקוף את מנילה. הכוח יצא לדרכו ב-16 בינואר 1783 בפיקודו של קומודור רוברט קינגסמיל. לפיליפ ניתן הפיקוד על אה"מ "אירופה" שהייתה מחומשת ב-64 תותחים. זמן קצר לאחר יציאת הכוח לדרך הושגה הפסקת אש בין בריטניה לבין ספרד. על כך נודע לפיליפ באפריל כאשר הוא עצר לתיקונים בריו דה ז'ניירו. משם הוא כתב לטאונסנד ב-25 באפריל, והביע בפניו את אכזבתו מסיום המלחמה ומכך שנלקחה ממנו ההזדמנות לתהילה.
קריירה קולוניאלית
באותה תקופה, דחפו ונשיא החברה המלכותית, ג'וזף בנקס, ליישובה של המושבה הבריטית בניו סאות' ויילס. קיומה של מושבה בריטית שם היה אמור לסייע לצי הבריטי כבסיס על התקפות על הנחלות הספרדיות בצ'ילה ובפרו, כפי שציינו עמיתיו של בנקס, ג'ון מאטרה, קפטן סר ג'ורג' יאנג וסר ג'ון קול, בהצעות שכתבו בנושא. ממשלת בריטניה קיבלה החלטה ליישב את השטח שכיום מהווה את אוסטרליה ובאוגוסט 1786 נוסדה מושבת מפרץ בוטני. הלורד סידני, כמזכיר הפנים, היה השר האחראי לעניין, ובספטמבר הוא מינה את פיליפ כקומודור הצי שיעביר נידונים לגירוש וחיילים שהיו אמורים להיות המתיישבים במפרץ בוטני. מושבה משנית הייתה אמורה לקום באי נורפוק, על פי המלצתו של סר ג'ון קול, כדי לנצל את היתרונות של האיים בהם גדלו הפשתן הניו זילנדי ועצים.
באוקטובר 1786 מונה פיליפ על ידי הלורד סידני, כמפקד הספינה אה"מ "סיריוס" וכמושל המיועד של ניו סאות' ויילס. פיליפ נתקל בקשיים רבים בהרכבת הצי שהיה אמור לצאת למסע של שמונה חודשים לאוסטרליה. כל הצרכים שמושבה חדשה הייתה אמורה להזדקק להם היה אמור להלקח, שכן לפיליפ לא היה מושג של ממש מה הם יימצאו בהגיעם לשם. התקציב להצטיידות המשלחת היה מצומצם. הצעתו שאנשים בעלי ניסיון בחקלאות, בנייה ומלאכה ייכללו במשלחת נדחתה. רוב 772 הנידונים לגירוש (מתוכם 732 שרדו את המסע) היו מורשעים בעבירות גניבה קלות משכונות העוני של לונדון. לפיליפ התלווה כוח של חיל הנחתים המלכותי וקצינים נוספים שנועדו לנהל את המושבה.
ב-13 במאי 1787 הפליגו 11 הספינות של הצי הראשון לאוסטרליה מפורטסמות'. בין ה-6 באוגוסט וה-4 בספטמבר עצרו הספינות בריו דה ז'ניירו להצטיידות. ספינת הדגל של הצי, אה"מ ספליי הגיעה למפרץ בוטני והקימה שם מחנה ב-18 בינואר 1788. עד מהרה החליט פיליפ שמיקומה של המושבה, שנבחר על פי הצעתו של ג'וזף בנקס, שהתלווה לג'יימס קוק ב-1770, לא מתאים בשל אדמתו הדלה, בשל אפשרויות העגינה הבלתי בטוחות שלו ובשל המחסור בו במקור מים אמין. לאחר כמה סיורים בשטח החליט פיליפ להמשיך לפורט ג'קסון וב-26 בינואר נחתו הנחתים והנידונים במפרצון סידני, שפיליפ קרא לו על שמו של הלורד סידני. יום זה מצוין עד היום כחג הלאומי של אוסטרליה, יום אוסטרליה.
מושל ניו סאות' ויילס
ב-15 בפברואר, לאחר נחיתת הצי הראשון והקמת היישוב פורט ג'קסון, שלח פיליפ את לוטננט פיליפ גידלי קינג עם שמונה אנשים חופשיים ומספר נידונים להקים את המושבה הבריטית השנייה באוקיינוס השקט באי נורפוק. אחת הסיבות לכך הייתה החשש לאבד את האיים לצרפת וכן להשיג מקור מזון חלופי למושבה הראשית.
ימיה הראשונים של מושבת ניו סאות' ויילס התאפיינו באי-סדרים ובקשיים. בשל האספקה המוגבלת, גידול מזון היה פעולה הכרחית, אך הקרקע סביב ליישוב הייתה דלה, האקלים היה בלתי מוכר, ומעל הכל, למעטים מבין הנידונים היה ידע כלשהו בחקלאות. במשך תקופה ארוכה ניצבה המושבה בפני רעב מוחלט. הנחתים, שהמשמעת בקרבם הייתה לעיתים קרובות ברמה נמוכה, לא היו מעוניינים להשליט משמעת בקרב הנידונים. לפיכך היה על פיליפ למנות משגיחים מקרב הנידונים עצמם כדי שיפקחו על עבודתם של האחרים. היה זה השלב הראשון בתהליך שחרורם של הנידונים שהמשיך ברפורמות של לכלן מקווארי לאחר 1811.
פיליפ גם הראה בדרכים אחרות שהוא הכיר בעובדה שניו סאות' ויילס לא תוכל להתנהל בפשטות כמו מחנה מאסר. הלורד סידני, שלעיתים קרובות נמתחה ביקורת על חוסר יכולתו האינטלקטואלית, קיבל החלטה יסודית אחת בנוגע למושבה שהשפיעה עליה לטובה כבר מן ההתחלה. במקום להקימה כמחנה צבאי, הוא הקים אותה כמושבה עם מנהל אזרחי, עם בתי משפט. שניים מהנידונים, הנרי וסוזנה קייבל, ביקשו לתבוע את דאנקן סינקלייר, מפקד הספינה "אלכסנדר", על גניבת חפציהם במהלך המסע. לאסירים בבריטניה לא הוענקה כלל הזכות להגיש תביעות משפטיות, וסינקלייר טען שהוא לא יכול להיתבע על ידם. על אף זאת, בית המשפט קיבל את התביעה והורה לסינקלייר לפצות את בני הזוג קייבל על אובדן רכושם.
בהמשך, לאחר שהלורד סידני מינה אותו כמושל ניו סאות' ויילס, ניסח פיליפ מזכר מפורט על תוכניותיו למושבה החדשה. באחת הפסקאות של המזכר הוא כתב: "חוקי הארץ הזאת [אנגליה] יונהגו כמובן בניו סאות' ויילס, ואת אחד מהם הייתי רוצה להכניס לתוקף מרגע שכוחותיו של הוד מלכותו ישתלטו על הארץ: שלא תהייה שום עבדות בארץ החופשית, וכתוצאה מכך לא יהיו עבדים". אף על פי כן, פיליפ האמין במשמעת חמורה. מלקות ותליות היו עניין שבשגרה, אם כי פיליפ נהג לחנון רבים מהנידונים למוות.
פיליפ גם אימץ מדיניות כלפי אנשי עם האאורה האבוריג'נים שחיו סביב למיימי מפרץ סידני. הוא הורה שהיחס אליהם יהיה טוב, ושכל מי שיהרוג את אחד מהאבוריג'ינים ייתלה. הוא התיידד עם אחד מאנשי האאורה בשם בנלונג, ומאוחר יותר הוא לקח אותו עמו לאנגליה. על חוף מנלי אירע מקרה של אי-הבנה ופיליפ נפגע מחץ בכתפו, אך הוא הורה לאנשיו לא להגיב. הוא נקט בכמה צעדים לרכישת אמונם של אנשי האאורה, אף על פי שהם המשיכו להיות מודאגים מנוכחותם של המתיישבים. עד מהרה גרמו מחלות מידבקות, כמו אבעבועות שחורות שנישאו על ידי המתיישבים הלבנים ומחלות מידבקות אחרות, גרמו למקרי מוות רבים בקרב האאורה.
ביסוס המושבה
פיליפ עמד על כך שלא יתבצע שום מעשה נקם על המקרה בו פגע בו חץ על ידי האבוריג'ינים שלא גרם למותו. בדצמבר 1790 נפצע הנידון ג'ון מקנטייר פצעי מוות באופן פתאומי במהלך מסע ציד על ידי אבוריג'ינים לא מוכרים ללא שום התגרות. על ערש מותו נשבע מקנטייר שהוא לא עולל לאבוריג'ינים כל רע, אך קצין הנחתים ווטקין טנץ' היה חשדן בנוגע לטענה זו. טנץ' נשלח בראש משימת תגמול אך לא איתר אף אחד מהאבורג'ינים התוקפים. זמן קצר לאחר מכן, מתוך תסכול על העומס שבניהול המושבה, ובשל בריאותו הרופפת, התפטר פיליפ מתפקידו כמושל.
באותה עת המצב במושבה התייצב. אוכלוסייתה, שמנתה כ-2,000 איש, שוכנה באופן ראוי, ופעילות חקלאית לגידול מזון טרי כבר התקיימה. פיליפ הקצה לאחד הנידונים, גיימס רוס, חלקת אדמה ברוז היל (כיום פאראמטה), כדי להקים שם חווה ראויה, וכאשר רוס הצליח בכך, הוא קיבל את הקצאת הקרקע הראשונה במושבה. נידונים אחרים הלכו בעקבותיו. במרץ 1790 נהרסה הספינה "סיריוס" במושבת האי נורפוק, ובכך נמנעה מפיליפ אספקה חיונית. ביוני הגיע הצי השני עם מאות נידונים נוספים, שרובם היו חולים מדי כדי לעבוד.
בדצמבר היה פיליפ מוכן לעזוב את המושבה ולשוב לאנגליה, אך באופן כללי המושבה כבר נשכחה בלונדון והוא לא קיבל שום הוראות, והוא נאלץ להמשיך בתפקידו. ב-1791 הוא יעץ שהממשלה תשלח שתי שיירות של ספינות עם נידונים בשנה עם אספקה מתאימה. אך ביולי, כאשר הגיע הצי השלישי, עם 2,000 נידונים נוספים, נוצר שוב מחסור במזון והוא נאלץ לשלוח את הספינות "אטלנטיק" ו"קולקטה" להבאת אספקה.
ב-1792 הייתה המושבה כבר מבוססת, אף על פי שסידני הייתה גיבוב בלתי מתוכנן של בקתות עץ ואוהלים. תעשיית ציד לווייתנים התבססה, ספינות סוחר פקדו את סידני, ונידונים שסיימו לרצות את עונשם פנו לעיסוק בחקלאות. וקצינים נוספים החלו לייבא כבשים להפקת צמר. עדיין חסרו במושבה חקלאים מיומנים, בעלי מלאכה וסוחרים והנידונים המשיכו לעבוד מעט ככל יכולתם, אף על פי שהם עבדו בעיקר כדי לגדל את מזונם.
שנותיו האחרונות
ב-1792 נפטרה מרגרט, רעייתו של פיליפ. ב-1794 הוא נישא בשנית לאיזבלה וייטהד, ויחד עמה הוא חי במשך זמן מה בבאת'. אט אט השתפר מצב בריאותו, וב-1796 הוא שב לים ומילא סדרה של תפקידי פיקוד במלחמות הנפוליאוניות. בינואר 1799 הוא קודם לדרגת סגן אדמירל. ב-1805, בגיל 67, הוא פרש מהצי בדרגת אדמירל הדגל הכחול ובילה את רוב שנותיו האחרונות בבאת'. הוא המשיך להתכתב עם ידידיו בניו סאות' ויילס וקידם את ענייניה של המושבה בחוגי הממשל.
ארתור פיליפ נפטר בבאת' ב-31 באוגוסט 1814 ונטמן בכנסיית סנט ניקולאס שבבאת'האמפטון. קברו נשכח במשך שנים רבות והתגלה מחדש רק ב-1897 ושוקם. מדי שנה נערך טקס לזכרו בעיר הולדתו על ידי "האגודה הבריטית-אוסטרלית".
ב-2007 העלה עורך הדין ואיש האקדמיה ג'פרי רוברטסון טענה לכאורה ששרידיו של פיליפ לא טמונים בכנסיית סנט ניקולאס והם אבדו: "קפטן ארתור פיליפ לא נמצא היכן שניצבת מצבתו: ככל הנראה הוא קבור במקום אחר מחוץ לכנסייה, הוא ככל הנראה אבד. הוא לא במקום שבו האוסטרלים מאמינים שבו הוא נטמן".
מורשתו והנצחתו
מקומות רבים באוסטרליה נקראו על שמו של פיליפ. על אלה נמנים פורט פיליפ והאי פיליפ שבוויקטוריה, האי פיליפ השוכן 6 ק"מ מדרום לאי נורפוק, רחוב פיליפ שבסידני, מחוז הבחירה הפדרלי פיליפ שבניו סאות' ויילס שהתקיים בשנים 1949–1993, הפרבר פיליפ שבבירה קנברה, מגדל המושל פיליפ שבסידני, ורחובות, פארקים ובתי ספר רבים, כולל בית ספר תיכון בפאראמטה. אנדרטה לזכרו של פיליפ נחנכה ב-1937 במנזר באת'. אנדרטה נוספת נחנכה ב-1932 בכנסיית סנט מילדרד שבלונדון. כנסייה זו נהרסה בבליץ ב-1940, אך החלקים העיקריים של האנדרטה שוקמו והוצבו ב-1968 ברחוב ווטלינג, ליד קתדרלת סנט פול. פרוטומה ואנדרטה נוספות ניצבות בתוך כנסיית סנט מרי לה בו הסמוכה. דיוקן של ארתור, פרי יצירתו של פרנסיס ויטלי, מוצג בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון. פסל שלו ניצב בגנים הבוטניים המלכותיים שבסידני.
הביוגרף האוסטרלי פרסיבל סירל, כתב על פיליפ במילון לביוגרפיה אוסטרלית:
שנת ה-200 למותו
כחלק מסדרה של אירועים לציון 200 שנים למותו של פיליפ, נחנכה אנדרטה לזכרו במנזר וסטמינסטר שבלונדון ב-9 ביולי 2014. בטקס חנוכת האנדרטה תיאר הדיאקון של המנזר, ג'ון הול, את פיליפ: "יורד הימים הצנוע הזה, איש הספר והפטריוט, ששירותו חסר האנוכיות הניח את היסודות הבטוחים של מה שהתפתח לקהילה של אוסטרליה, ייזכר תמיד ויזכה לכבוד לצידם של החלוצים והחדשנים השוכנים באולם התווך הזה, כמו דייוויד ליווינגסטון, תומאס קוקרן ואייזק ניוטון".
אנדרטה דומה נחנכה על ידי מושלת ניו סאות' ויילס, מארי באשיר, בכנסיית סנט ג'יימס שבסידני ב-31 באוגוסט 2014.
חואן דייגו פלורס
שנים מוקדמות
פלורס נולד בלימה בירת פרו לרוּבֶּן פלורס, גיטריסט וזמר ידוע בתחום המוזיקה הפרואנית הפופולרית ומוזיקת קריולה. בריאיון עיתונאי תיאר פלורס כי כשהיה צעיר אימו ניהלה פאב בו הופיעו הרכבים של מוזיקה חיה, ובמקרים בהם בוטלו ההופעות ברגע האחרון, הופיע פלורס כזמר מחליף.
במטרה לבנות קריירה בתחום המוזיקה הפופולרית, נכנס פלורס בגיל 17 לקונסרבטוריון בלימה. שם, במהלך לימודיו אצל אנדראס סנטה מריה, התגלו יכולותיו בתחום המוזיקה קלאסית. במהלך תקופה זו החל לשיר במקהלה הלאומית של פרו (Coro Nacional of Peru), שם הופיע כסולן במיסת ההכתרה מאת מוצרט, וב- Petite Messe Solennelle של רוסיני.
פלורס זכה במלגת לימודים במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה שם למד מ-1993 עד 1996, והחל להופיע במסגרת הפקות סטודנטים ברפרטואר בו הוא מתמחה עד היום, אופרות של רוסיני ואופרות בל קנטו של דוניצטי ובליני. כמו כן באותה תקופה למד פלורס אצל מרילין הורן באקדמיה למוזיקה של המערב בסנטה ברברה. בשנת 1994 הזמין הטנור הפרואני ארנסטו פלאסיו את פלורס לאיטליה, במטרה לעבוד על האופרה Il Tutore Burlato מאת המלחין הספרדי ויסנטה מרטין אי סולר. בין השניים התפתח קשר מקצועי, ופלאסיו הפך למורה, מדריך, ואמרגן של פלורס.
1996 - היום
פלורס מופיע ברחבי העולם על במות הקונצרטים ובתי האופרה. הוא אף הקליט מספר תקליטי סולו בחברת דקה, ומשתתף בעשרות הקלטות וידאו ואודיו של אופרות. זכה בכמה פרסים על הקלטותיו, בין היתר בפרס גראמי בקטגוריית המוזיקה הקלאסית על תקליטו Bel Canto Spectacular. כמו כן זכה לכבוד גדול בארצו, פרו, שם זכה לכמה עיטורים מכובדים ואף תמונתו התנוססה על בול כחלק מסדרה של חמישה בולים של מוזיקאים פרואנים.
פלמיניו סקאלה
פלמיניו סקאלה (באיטלקית: Flaminio Scala; 27 בספטמבר 1552 – 9 בדצמבר 1624), ידוע גם בשם הבמה פלאביו (Flavio), היה שחקן בקומדיה דל'ארטה, מחזאי, מפיק, במאי ואמרגן. חיבר את הקובץ הראשון הידוע שפורסם של סצנרי (תקצירי מחזות ששימוש בסיס לאלתור): Il Teatro delle Favole Rappresentative ("הצגות תיאטרון הסיפורים"; פורסם לראשונה ב-1611). הסיפורים בקובץ זה השפיעו על מחזותיהם של לופה דה וגה, מולייר, ויליאם שייקספיר, בן ג'ונסון ואחרים. גיבש את דמותו של האהוב הצעיר פלאביו.
תולדות חייו
נולד ברומא למשפחה אריסטוקרטית אולם התיעוד של הקריירה התאטרונית שלו כולה מאזור מרכז וצפון חצי האי האפניני: גנואה, טוסקנה ובפרט פירנצה, מילאנו, פארמה, מודנה, בולוניה, פרארה, מנטובה, פאדובה וונציה. כן הופיע בטורינו, בירת דוכסות סבויה, שהייתה תחת שלטון ממלכת צרפת.
ב-1611 פרסם לראשונה את קובץ הסצנרי שלו כמנהלה של להקת "קונפידנטי" (Confidenti) שנוצרה עבור ג'ובאני די מדיצ'י, בנו הלא-חוקי של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה. הוא ניהל את הלהקה עד 1621. בתקופה זו דיווח באופן רצוף לדון ג'ובאני ומכתביו, ששרדו, מהווים מקור חשוב להכרת פרטי הפרטים של ניהול להקת קומדיה דל'ארטה באותה תקופה. לאחר מותו של דון ג'באני נותרה הלהקה ללא פטרון, עד שסקאלה הצליח להשיג את מימונו והגנתו של פרדיננדו גונזגה, דוכס מנטובה. בראשית 1624 מינה הדוכס את סקאלה למשרת בשם הדוכס, ששכר בצידה. בסוף אותה שנה, לאחר שהשתקע במנטובה, נפטר בה סקאלה.
אולג דוברודייב
אולג בוריסוביץ' דוברודייב (ברוסית: Оле́г Бори́сович Доброде́ев; נולד ב-28 באוקטובר 1959, מוסקבה) הוא עיתונאי ומנהל תקשורת רוסי, מנכ"ל החברה הרוסית הממשלתית לשידורי רדיו וטלוויזיה (VGTRK) מאז ינואר 2000.
ביוגרפיה
נולד ב-28 באוקטובר 1959 במוסקבה. בנו של התסריטאי בוריס טיכונוביץ' דוברודייב. האח, דמיטרי דוברודייב, הוא סופר, המתגורר בצ'כיה.
בשנת 1981 סיים את לימודיו במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה עם תואר ב"היסטוריה חדשה ועכשווית של צרפת", למד במקביל עם ולדימיר קארה-מורזה, ילנה אוסוקינה, ילנה גגרינה, אלכסיי לויקין וקונסטנטין זטולין. לאחר סיום הלימודים, הוא הפך לחוקר במכון ארצות הברית וקנדה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנת 1982 למד בבית הספר לתארים מתקדמים של מכון תנועת הפועלים הבינלאומית.
נשוי, בנו בוריס הוא מנכ"ל קבוצת Mail.ru.
בטלוויזיה
משנת 1983 עד 1990 - עבד בטלוויזיה המרכזית של ברית המועצות (CT). הוא החל את עבודתו כעורך זוטר, אז היה כתב, פרשן בתוכנית ורמיה וסגן העורך הראשי של מועצת עריכת המידע. זמן לא רב הנחה את התוכנית "120 דקות".
משנת 1990 עד ספטמבר 1991 - היה מנהל תוכנית החדשות וסטי.
מספטמבר 1991 עד ספטמבר 1993 - עורך ראשי של סוכנות הטלוויזיה למידע של חברת הטלוויזיה והרדיו הממלכתית הרוסית Ostankino.
היה ממקימי חברת הטלוויזיה המסחרית NTV. מאז ספטמבר 1993 - עורך ראשי של שירות תוכניות המידע של NTV. משנת 1993 עד 1997 - סגן נשיא NTV. מאז יולי 1996 הוא היה אחד המייסדים של NTV-Plus. מאז ינואר 1997 - ממקימי חברת Media-Most. מדצמבר 1997 ועד ינואר 2000 - מנכ"ל חברת הטלוויזיה NTV.
ב-31 בינואר 2000, מונה ליו"ר החברה הממשלתית הרוסית לשידורי רדיו וטלוויזיה (VGTRK). מאז 13 באפריל 2000 הוא משמש גם כעורך הראשי של המועצה המאוחדת של המדיה האלקטרונית "ערוץ רוסיה" ו"חברת הטלוויזיה הממלכתית וסטי". ב-14 באפריל 2001, בשל שינויים בהנהלת NTV, התפטר מתפקידו כיו"ר חברת הטלוויזיה והרדיו, אך התפטרותו לא התקבלה על ידי נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין. המשיך לכהן משנת 2004 כמנכ"ל VGTRK.
בשנת 2018 פוטין צירפו כחבר במועצה הנשיאותית לתרבות ואמנות.
הכרזת עצמאות
הכרזת עצמאות היא הכרזה על עצמאותה של מדינה שהייתה נתונה לשלטון זר עד להכרזה זו. הכרזת עצמאות נעשית פעמים רבות באופן חד-צדדי, ללא הסכמה של השלטון הקודם. לעיתים הכרזות עצמאות יכולות להביא למלחמה, אך לא תמיד עצם ההכרזה מביא לעצמאות ממשית. הממלכה הראשונה אשר הכריזה עצמאות היא סקוטלנד בשנת 1320.
בשנת 2008 הכריזה הישות קוסובו עצמאות מסרביה, אשר סירבה להכיר בהכרזה ופנתה לאו"ם. תשובת האו"ם ב-2010 הייתה כי "המשפט הבינלאומי אינו מכיל איסור על הצהרות עצמאות".
מספר טלפון וירטואלי
שימושים
הרעיון המקורי היה לאפשר ללקוחות עסקיים בעלי מרכזייה דיגיטלית להגדיר מספרי טלפון ישירים לשלוחות, אך כיום גם לקוחות פרטיים נהנים משירותים אלו. חברות הסלולר, לדוגמה, מציעות שירות מספר טלפון וירטואלי. לדוגמה, אפשר לשייך מספר טלפון נוסף לקו הסלולרי ולפרסם אותו במודעה למכירת הרכב; לאחר שהרכב נמכר, ניתן לבטל את מספר הווירטואלי וכך לא נחשף מספר הטלפון האישי.
בעידן האינטרנט והגלובליזציה עלה הצורך לשירותי מספר וירטואלי גם מחוץ לגבולות המדינה. לדוגמה, חברת אשראי רוצה לספק שירות טוב יותר ללקוחותיה ורוצה לפרסם מספרי טלפון להתקשרות אל שירות הלקוחות במדינות רבות, אך אין לחברה סניפים או עובדים באותן מדינות. הפתרון הוא שירות מספר וירטואלי בכל אחת מאותן המדינות, המפנה את השיחה באמצעות רשת האינטרנט בטכנולוגיית VOIP למרכזייה של החברה. ניתן למצוא היום ספקי שירות שמציעים שירותי מספרים וירטואליים במדינות רבות בעלות חודשית נמוכה.
יחסי בנין–סין
יחסי בנין–סין הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין בנין לרפובליקה העממית של סין.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו לראשונה יחסים דו-צדדיים בנובמבר 1964. בינואר 1966 הכירה בנין ברפובליקה של סין (טאיוואן) וניתקה את היחסים עם הרפובליקה העממית של סין. בנין וסין כוננו מחדש את היחסים ב-1972 תחת משטרו של מתיו קרקו בבנין. בנין וסין קיימו באופן קבוע ביקורים רמי דרג, כאשר קרקו ביקר באופן אישי בבייג'ינג ב-1976, 1986 ו-1998. היחסים התמקדו בפיתוח מסחרי. מאז 1972, בנין תומכת במדיניות סין האחת של סין.
התפתחות כלכלית
סין סייעה לבנין ביצירת מספר פרויקטים של עבודות ציבוריות, כולל בית חולים בלוקוסה ואצטדיון הידידות קוטונו. מימון פיתוח סיני עדכני יותר לבנין כולל מענק של 160 מיליון יואן לבניית גשר עילי בקוטונו וכן בניית מרכז לפיתוח כלכלה ומסחר. Zhejiang Tianshi International Cooperation Economic and Technological Cooperation השלימה את בניית המרכז בשנת 2009 בעלות כוללת של 50 מיליון יואן. בשנות ה-90 וה-2000, בנין הייתה צרכנית מרכזית של מוצרים סיניים; לדוגמה, בשנת 2002, שווי הסחר הכולל של החלפות בין שתי המדינות היה כ-437 מיליון דולר; בנין ייצאה לסין סחורות בשווי של כ-17 מיליון דולר, ואילו בנין ייבאה סחורות סיניות בשווי 420 מיליון דולר.
במרץ 2018, הנשיא פטריס טאלון אישר לסין לפתח מסילת רכבת המקשרת בין קוטונו לניאמי, בעלות מוערכת של 4 מיליארד דולר.
יחסי תרבות
לאחר כינון היחסים, סין הקימה "מרכז תרבות סין" בקוטונו. כ-25 סטודנטים בנינים לומדים מדי שנה בסין. מרכז התרבות של סין בבנין נפתח לקהל ב-1988. במרכז זה יותר ממאה בנינים לומדים את השפה הסינית בשנה אחת. במרכז זה מתקיימים גם כנסים ותערוכות על התרבות הסינית.
דייהו טוסקה
דייהו טוסקה (באנגלית: Daewoo Tosca) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב דייהו - Daewoo Motors אשר יוצרה בין השנים 2006–2011 בדרום קוריאה ובין השנים 2006–2013 בסין על ידי יצרנית הרכב הסינית "SAIC-GM"  (שם מלא: "SAIC General Motors Corporation Limited").
בראש פרויקט הייצור עמדה חטיבת המכוניות שברולט, מבית ג'נרל מוטורס. דגמי "דייהו טוסקה" היו קרוים גם : Chevrolet Tosca, ו-Chevrolet Epica. במקביל, דגמי "Holden" האוסטרלית (מבית ג'נרל מוטורס היו קרוים Holden Epica ושווקו באוסטרליה ובניו זילנד.
בסינגפור דגמי "שברולט אפיקה" משרתים כמוניות.
אפרו-ארגנטינאים
אוכלוסיית האפרו-ארגנטינאים אשר מקורה בקבוצת עבדים אפריקאים שחורים שהובאו למלכות המשנה של ריו דה לה פלטה. לאוכלוסייה זו היה תפקיד משמעותי בהתהוות ההיסטוריה הארגנטינאית. במהלך המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19, היוו האפרו-ארגנטינאים כמחצית מהתושבים במחוזות שונים ברחבי ארגנטינה. לאחר מכן, חלה ירידה חדה במספרם במהלך המאה ה-19. על פי מפקד אוכלוסין שנערך בארגנטינה בשנת 2010, גרו בשנה זו במדינה 149,493 אפרו-ארגנטינאים, כ-0.4% מהאוכלוסייה הכללית. 137,583 מהם הגיעו מאפריקה בעוד ש-11,960 מהם הגיעו ממקומות שונים (מרביתם מארצות הברית). באמצע המאה ה-19 החל גל הגירה גדול לארגנטינה במהלכו היגרו כ-6.6 מיליון אנשים מרחבי העולם, מה שהביא לירידה באחוז האפרו-ארגנטינאים מכלל אוכלוסיית ארגנטינה. גל ההגירה לארגנטינה היה השני בגודלו בעולם בתקופה זו, כאשר הגדול ביותר היה לארצות הברית אליהן היגרו כ־27 מיליון אנשים.
סיבות נוספות לירידה באחוז האפרו-ארגנטינאים בארגנטינה היו אחוזי תמותה הגדולים של תינוקות, מלחמת הברית המשולשת, ומחלות מדבקות. בתחילת המאה ה-20 הגיעו מהגרים מכף ורדה, כאשר על פי ההערכות גרים כ-10000 אנשים בארגנטינה אשר מוצאם מכף ורדה.
בשנת 2005 נערך מחקר שבו נבדק אחוז האנשים בעלי שורשים אפריקאים בשתי שכונות - מונסרט בבואנוס איירס, וסנטה רוזה במחוז סנטה פה. על פי תוצאות הסקר, 3% מהאוכלוסייה הציגו עצמם כבעלי שורשים אפריקאים. נתון דומה לזה הוערך על ידי המכון לחקר הגנטיקה, פילוסופיה ושפות של אוניברסיטת בואנוס איירס, שהעריכו כי ל-4.3% מהאוכלוסייה יש סממנים גנטיים אפריקאים.
מקור האפריקאים במהלך הקולוניה הספרדית
במהלך המאה ה-19 העבודות העיקריות באמריקה היו כריית מכרות פחם וחקלאות, שהתבצעו בעיקר על ידי עבדים. לעבדים היה יתרון על פני המקומיים כיוון שהיו עמידים יותר בפני המחלות האירופיות כתוצאה מהקרבה הגאוגרפית בין שתי היבשות. בנוסף, היו רגילים למזג האוויר המקומי מכיוון שהוא דומה למזג האוויר האפריקאי. העבדים הראשונים נכנסו דרך נמל בואנוס איירס בשנת 1598 אך אלו הובאו בצורה מחתרתית בלי ידיעתן של שלטונות ספרד. זרם העבדים שנכנסו ליבשת גדל כאשר מלכי ספרד החלו למכור רישיונות להחזקת עבדים מאפריקה (הרישיונות ניתנו בעיקר לחברות ספרדיות ופורטוגזיות). ב-1713 לאחר ניצחון במלחמת הירושה הספרדית, קיבלה אנגליה מונופול על הבאת העבדים לאמריקה. אלו חלק מהחברות אשר השתתפו בהעברת עבדים מאפריקה לאמריקה:
בתקופה שקדמה למאה ה-16 מעט עבדים הגיעו לארגנטינה, ומתוכם הרוב הגיעו מכף ורדה. מהמאה ה-16 ואילך ריכוז העבדים בארגנטינה עלה, כאשר מרביתם הגיעו מטריטוריות שקרויות כיום: מדינות אנגולה קונגו וגינאה המשוונית. כ-60 מיליון אפריקאים נשלחו לאמריקאים כעבדים, מתוכם כ-12 מיליון בלבד הגיעו אליהם בחיים. מרביתם הגיעו ליבשת אמריקה לנמלים של בואנוס איירס, מונטווידאו, ולפראיסו וריו דה ז'ניירו.
העבדים עבדו בעיקר בעבודות החקלאות, עבודות הבית, גידול בעלי חיים ומעט עסקו באמנות. העבדים שעסקו באמנות, מכרו את יצירותיהם בערים והעבירו לבעליהם את הכסף שקיבלו מהמכירה. על פי סקר ארצי שנערך בשנת 1778, שחורים היוו חלק מרכזי מהאוכלוסייה וריכוז גבוה נצפה בעיקר במחוזות חקלאים. הם היוו כ־54% מהאוכלוסייה במחוז סנטיאגו דל אסטרו, 52% במחוז קטמרקה, 46% במחוז סלטה, 44% במחוז קורדובה, 42% במחוז במחוז טוקומן, 24% במחוז מנדוזה, 20% במחוז לה ריוחה, 16% במחוז סאן חואן, 13% במחוז חוחוי ו-9% במחוז סאן לואיס. בעיר בואנוס איירס נרשמו כ־15719 ספרדים, 1288 אינדיאנים ו-7268 שחורים. בשנת 1810 נערך סקר ארצי נוסף אשר מנה כ־22793 ספרדים, כ־9615 שחורים וכ־150 אינדיאנים.
השחורים בתהליך העצמאות של ארגנטינה
ב-1801 מיליציות של שחורים ומולאטים חופשיים התמקצעו והפכו לכוחות סדירים. הם הוצבו בבואנוס איירס, מונטווידאו ואסונסיון. בשנת 1806, לאחר הפלישה הבריטית, מיליציות אלו חוברו לכוחות אינדיאנים ויצרו את גדוד "דה קסטס". בנוסף חוברה מיליציית עבדים להגנת בואנוס איירס במצב חירום אך הם לא קיבלו כלי נשק. לאחר מהפכת מאי גדוד "דה קסטס" היווה חלק מהרגימנט "פארדוס ומורנוס" אשר נלחם ברוב הקרבות של מלחמת העצמאות של ארגנטינה. במהלך הפלישה האנגלית לאמריקה החל מרד של השחורים כנגד המשטר בבואנוס איירס, שנעשה מתוך המחשבה כי האנגלים באים לשחררם. עם זאת כשהגנרל ויליאם ברספורד האנגלי הודיע שמעמדם של העבדים לא ישתנה, העבדים השחורים פנו נגדו ועזרו להבסת הכוחות הפולשים האנגלים. לאחר הבסת האנגלים החליט השלטון בבואנוס איירס כי צריך למצוא דרך להפסיק את העבדות בשטחו. מיעוט מהעבדים שלחמו נגד האנגלים שוחרר מעבדות, זאת על ידי הגרלה או בחירה של הבעלים שלהם. לקראת סוף "מהפכת מאי" השלטון שעלה החליט לגייס גיוס חובה את כלל העבדים. כמו כן הוחלט שעבד ששירת מעל 5 שנים יקבל חופש. גישת השלטון לעבדים הייתה גישה חיובית, אמנם עדיין היו פערים גדולים ומחלוקות בצבא:
שחרור מוחלט
חואן מנואל דה רוסס שלט בארגנטינה בין השנים 1829–1852. בתקופת כהונתו התמקד בהגנה על האוכלוסיות החלשות ובניהן אוכלוסיית האנשים השחורים שהיוו כ-30% מאוכלוסיית בואנוס איירס בתקופה זו. יחסיו לשחורים היו שנויים במחלוקת, מצד אחד לא פעל להפסקת העבדות גם תקופה ארוכה לאחר עלייתו לשלטון, אך מנגד הוביל לשיפור במעמדם של העבדים. ב-1840 הודיע דה רוסס על ביטול העבדות ושיחרר את העבדים לחופשי. בשנת 1853 החלטה זו קיבלה תוקף, זאת לאחר ששלטונות ארגנטינה הצביעו באופן סופי על ביטול העבדות בכל שטחה. בשנת 1860 החלו ליישם את ההחלטה וגם בעלי עבדים בעלי אזרחות זרה הוכרחו לשחרר את העבדים שלהם. בתקופת כהונתו של דומינגו סרמיאנטו התרחשו שני אירועים מרכזיים שגרמו לתמותה נרחבת בקרב השחורים בארגנטינה: "מלחמת הברית המשולשת" (1864-1870) והתפרצות של "קדחת צהובה" בבואנוס איירס (1871). עם שחרור השחורים מעבדות, השחורים חוו הפליה גדולה ולא זכו לתנאים דומים כמו לשאר האזרחים במדינה. רק 2 מתוך 14 בתי ספר בבואנוס איירס קיבלו אליהם ילדים שחורים, זאת אף על פי שהם היוו 15% מהאוכלוסייה.
לאן נעלמה האוכלוסייה האפרו-ארגנטינאית?
מתחילת המאה ה-19 אוכלוסיית השחורים בארגנטינה החלה להידלל במהירות עד שכמעט נעלמה לחלוטין, כשאחת התאוריות שעלו הייתה רצח עם של אוכלוסיית האפריקאים השחורים על ידי הארגנטינאים הלבנים. ב-1887 אחוז השחורים עמד על 1.7% מהאוכלוסייה. מנקודה זו הפסיקו לספור את מספר השחורים בסקרים ארציים. כיום, על פי מחקר שנערך בשתי שכונות בארגנטינה, 3% מהאוכלוסייה יודעים שהם בעלי שורשים אפריקאים. על פי מחקרים ישנן כמה סיבות להידללות אוכלוסיית השחורים:
מהגרים ממקומות נוספים באפריקה
כיום אין מספרים רשמיים של מספר האפריקאים הגרים בארגנטינה אך מספרים לא רשמיים מצביעים על עלייה חדה במספר המהגרים. בין השנים 2004–2012 נבחנו כ-100 אישורי תושבות ממהגרים סנגלים, ובין השנים 2013–2016 המספר עלה ל-1000. ההגירה לארגנטינה נעשתה גם ממדינות אחרות כמו ניגריה, חוף השנהב, גאנה, קמרון וגמביה. רוב המהגרים הגיעו לארגנטינה עם השכלה תיכונית וחלקם אף היו בעלי תואר ראשון, אך התקשו במציאת עבודה מסודרת ומרביתם עבדו ברחוב.
מהגרים מהדומיניקנים
בתחילת 1990 ועד למשבר הכלכלי של 2001, היה גל הגירה ראשון ממדינות עניות לארגנטינה. מהגרים אלו באו לארגנטינה במטרה להרוויח כסף ולחזור למדינתם עם חסכונות. בגל ההגירה בין היתר הגיעו נשים דומיניקניות עם שורשים אפריקאים, מרביתן במטרה לעסוק בזנות, אם בצורה רצונית או שנפלו ברשת של סחר בנשים. גל הגירה שני התחיל בשנת 2008. מספר בקשות הוויזה של נשים דומיניקניות עלו מ-663 ב-2007, ל-1168 ב-2008. השלטונות החלו להילחם בתופעה ולכן ב-2009 כ-166 נשים גורשו בחזרה למדינתם.
חלוקה טריטוריאלית של אפריקאים בארגנטינה
על פי סקר ארצי שהתבצע בשנת 2010 ישנם כ 2738 אפריקאים בארגנטינה. הטבלה הבאה מראה את חלוקת האפריקאים על פי מחוז.
מין וקבוצות גיל
על פי הסקר הארצי שהתבצע בשנת 2010 מתוך 2,738 האפרו-ארגנטינאים החיים בארגנטינה, 1825 מהם גברים ו-913 נשים. 74 מהגברים בגילאי 0–14, 1514 מהם בגילאי 15–64 ואילו-237 מהם מעל גיל 65. 45 מהנשים הן בגילאי 0–14, 593 נשים בגילאי 15–64, ו-275 מהן מעל גיל 65.
גזענות
השלטונות בסוף המאה ה-19 התנגדו לשחורים, כאשר הצהירו לאחר סקר ארצי שנערך בשנת 1895, "בקרוב האוכלוסייה תהיה מאוחדת ותיצור אישיות לבנה ומדהימה". ב-9 באוקטובר 2006, נוצר "הפורום של אפריקאים וצאצאים של אפריקאים בארגנטינה" במטרת לשמר את התרבות ולהילחם נגד גזענות והפליה כנגד האוכלוסייה האפריקאית. כיום בסלנג הארגנטינאי משתמשים בביטויים "שחור", "ראש שחור", "שחורים" ככינוי לאוכלוסיות החלשות. כיום משתמשים בשחור ככינוי גנאי שמתאר לא רק שחורים צאצאים לעבדים, אלא גם לאנשים בעלי שורשים אינדיאנים.
נוהל אלמנת קש
"נוהל אלמנת קש" הוא שמה הצה"לי של טכניקה קרבית, הכוללת השתלטות על מבנה אזרחי ושהייה בו בחתימה נמוכה (כלומר שבמבט מבחוץ לא ניתן יהיה להבחין כי בבית ממוקם כוח צבאי), ולרוב כוללת הצבת צלפים במבנה זה או במבנה סמוך לצורכי חיפוי באש מדויקת ותצפית.
הנוהל התפתח בצה"ל בעת לחימתו בדרום לבנון, ונעשה בו שימוש באינתיפאדה הראשונה והשנייה.
השיטה
נוהל אלמנת קש כולל שלבים אחדים:
הסיבות לשימוש בנוהל
הסיבות להוצאה לפועל של אלמנת קש יכולות לנבוע מכמה צרכים מבצעיים. בדרך כלל הנוהל משמש לאחת מן המטרות הבאות:
פרוטוצרטופס
פרוטוצרטופס (שם מדעי: Protoceratops; משמעות השם: "פרצף מקורנן ראשון") הוא סוג של דינוזאור במשפחת הפרוטוצרטופסיים, מאבות הצרטופסיים הגדולים. הוא חי במדבר גובי שבמונגוליה וסין במשך הקרטיקון העליון לפני 75 עד 71 מיליון שנים.
מאפיינים
פליאונטולוגים גילו מאות מאובנים שלהם ושל ביציהם הלא מבוקעות, בשכבות קרטיקון במונגוליה. ממאובנים אלה אפשר ללמוד לא רק על חיי החברה של הדינוזאורים אלה גם על התפתחותם וגדילתם. מהמאובנים עולה שמדובר בדינוזאור צמחוני שחי בעדרים.
הנקבות הטילו 18 ביצים בקן מעגלי. על הקן שמרו מספר אמהות, בזמן שהשאר עסקו בליקוט אוכל. מיני הפרוטוצרטופס היו הורים טובים ודאגו לצאצאיהם. אויביהם היו בעלי חיים הניזונים מביצים, לרבות יונקים קדומים ודינוזאורים טורפים. מאובן מפורסם מציג מלחמה פרהיסטורית בין פרוטוצרטופס לולוצירפטור שניסה להפיל אותו. השניים נקברו כנראה בסופת חול למותם.
באותם מקומות בהם נמצאו מאובני הפרוטוצרטופס נמצאו גם מאובני אובירפטור לצד ביצים. קיימת מחלוקת בין החוקרים האם הביצים היו שייכות לפרוטוצרטופס והאובירפטור נהג לשדוד אותם או שהביצים היו שייכות לאובירפטור בעצמו.
הווארד יוז
ביוגרפיה
יוז נולד ביוסטון, טקסס שבארצות הברית. כבר בילדותו הראה עניין רב וכישורים גבוהים במתמטיקה ובמקצועות הנדסיים, ובמיוחד בתחום התעופה.
קריירה קולנועית
ב-1930 החל במימון, הפקה ובימוי של סרט המלחמה האפי השאפתני מלאכי הגיהנום. הוצאות הסרט היו גבוהות ביותר יחסית לאותה תקופה. לאחר הוצאות של קרוב ל-2 מיליון דולר, נאלץ הווארד יוז לצלם חלקים גדולים מהסרט בשנית, כדי להוסיף סאונד, מאחר שרצה להצטרף לקולנוע המדבר שהחל באותה תקופה. את השחקנית הראשית, שהייתה בעלת מבטא נורווגי כבד, החליף בג'ין הארלו, אותה בחר מבין שחקניות רבות להן ערך אודישנים. הארלו נחשבה לאחת השחקניות הבלונדיניות ההוליוודיות הראשונות.
הוצאות הסרט הסתכמו ב-3.8 מיליון דולר, והוא הצליח בקופות, עם הכנסות של 8 מיליון דולר ונחשב כיום לקלאסיקה קולנועית. עם זאת, יוז המשיך במימון סרטים שאפתניים: ב-1932 הפיק את הסרט פני צלקת, שעורר עניין ומחלוקת בנושא האלימות הרבה שהוצגה בו; וב-1943 הפיק יוז את האקדוחנים, שהיה סרט הפריצה הגדולה של ג'יין ראסל, ועורר מחלוקת בשל לבושה החושפני.
קריירת תעופה
במקביל לתעשיית הקולנוע, עסק יוז בהטסת מטוסים ובמימון ייצור מטוסים מהמתקדמים בתקופתו והקים את חברת יוז איירקראפט. ב-2 בנובמבר 1947 הטיס הווארד יוז את המטוס הימי הגדול ביותר שנבנה אי פעם, "יוז H-4 הרקולס", בטיסתו היחידה.
ב-1939 הוענקה ליוז מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור הגבוה ביותר באותה עת לאזרחים אמריקאים.
מחלתו ומותו
יוז נודע כסובל מהפרעה טורדנית-כפייתית, אשר הלכה והחמירה לאורך חייו הבוגרים ובערוב ימיו. ריצ'רד פליישר, במאי הסרט "His Kind of Woman", שיוז שימש בו כמפיק, תיאר בספרו את התעקשותו האובססיבית של יוז על פרטים שוליים בהפקה, ואת התנודות הבלתי צפויות במצבי הרוח שלו. במהלך חייו הבוגרים "נעלם" יוז מהחיים הציבוריים למשך תקופות ארוכות, בהן נטען כי הוא היה חולה ולא יציב נפשית, ספון בביתו, נמנע ממגע עם אנשים וחפצים בידיים חשופות כדי לא לגעת בחיידקים, והיה מכור לקודאין, ואליום ותרופות נוספות.
דמותו בתרבות הפופולרית
דמותו של יוז שימשה השראה למספר סרטים. בסרט "The Amazing Howard Hughes" משנת 1977, גילם את דמותו של יוז השחקן טומי לי ג'ונס, ובסרט "מלווין והווארד" משנת 1980, גילם ג'ייסון רוברדס את דמותו. אחד החשובים בסרטים על חייו, "הטייס" בבימוי מרטין סקורסזה מ-2004, היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר וזכה ב-5. סרט זה התמקד בהישגים הראשונים בתעופה ובסרטים שיצר יוז, אותו גילם השחקן לאונרדו דיקפריו, וכן התמקד הסרט בהתנהגותו האובססיבית הקשה. בשנת 2016 יצא סרט נוסף בשם "Rules Don't Apply" ואת יוז גילם השחקן וורן בייטי, הסרט עוסק בסיפור אהבה שנרקם בין שחקנית צעירה ושאפתנית לבין נהגה האישי, העובדים תחת יוז.
דמותו של טוני סטארק בגילומו של רוברט דאוני ג'וניור בסרטי איירון מן מבוססת עליו.
ג'יימס ליפטון
ג'יימס ר' ליפטון (באנגלית: James R. Lipton; 19 בספטמבר 1926 – 2 במרץ 2020) היה סופר, משורר, מלחין ושחקן יהודי-אמריקאי.
מסכת סוכה
מַסֶּכֶת סֻכָּה היא המסכת השישית בסדר מועד, במסכת זו מובאים ההלכות העוסקות במצוות הנוהגות בחג סוכות, כגון מצוות סוכה, וארבעת המינים.
בתלמוד בבלי בדפוס וילנא יש למסכת זו 55 דפים ובכתב יד מינכן יש למסכת זו 17 עמודים.
המסכת מונה 53 משניות.
תוכן המסכת
כאמור המסכת עוסקת במצוות הנוהגות בחג הסוכות: שני הפרקים הראשונים במסכת עוסקים בדיני עשיית הסוכה ומצוות הישיבה בה.
ג'יימס ליפטון
ביוגרפיה
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר ליפטון לפריז ועבד במשך תקופה קצרה בתור סרסור של זונות בצרפת.
מסכת סוכה
תוכן המסכת
בפרק השלישי דנים בהלכות ארבעת המינים. בפרק הרביעי ממשיכים לדון בהלכות אלה בנוסף למצוות הערבה למזבח ומצוות ניסוך המים. הפרק החמישי מתאר את שמחת בית השואבה במקדש, וכן מוסיף פרטים על קרבנות מוספי החג ועוד עניינים מסדרי המקדש.
ג'יימס ליפטון
ביוגרפיה
בהמשך ליפטון חזר לארצות הברית, והחל את הקריירה שלו כתסריטאי וכשחקן באופרות סבון - במהלך תקופה זו ליפטון כתב תסריטים לאופרות הסבון "Another World", "The Edge of Night", "Guiding Light" ו-"Capitol", וכמו כן הוא שיחק למעלה מ-10 שנים באופרת הסבון "Guiding Light".
בשנת 1994 ליפטון הקים את בית הספר למשחק "הסטודיו למשחק" בניו יורק. במקביל, החל להנחות את תוכנית הראיונות "סטודיו למשחק", בהשראת תוכנית האירוח הצרפתית "אפוסטרוף" בהנחיית ברנאר פיבו, בה הוא מראיין סלבריטאים בולטים בהוליווד. לאורך השנים התארחו בתוכנית מאות שחקנים, תסריטאים ובמאים בולטים, בהם אנשים כמו פול ניומן, רוברט רדפורד, סידני פולאק, סטיבן ספילברג, וברט ריינולדס.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 פרסם את הספר האוטוביוגרפי "Inside Inside".
מסכת סוכה
שמות פרקי המסכת
בסך הכל יש במסכת 53 משניות.
גלימימוס
גלימימוס (שם מדעי: Gallimimus; משמעות השם: "מחקה תרנגולת") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת אורניתומימיים.
מאפיינים
דינוזאור זה חי בתקופת הקרטיקון המאוחרת (מאסטריכט). אורכו המרבי של הגלימימוס מגיע לארבעה עד שישה מטרים, ומשקלו עשוי להגיע ל-440 קילוגרמים. הוא היה אחד האורניתומימיים הגדולים ביותר.
ג'יימס ליפטון
ביוגרפיה
ליפטון נפטר בביתו ב-2 במרץ 2020 מסרטן שלפוחית השתן.