cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלאוס שוואב
הפורום הכלכלי העולמי
בשנת 2017 במהלך כנס, קלאוס שוואב התבטא בנוגע לתוכנית המנהיגים הצעירים של הפורום הכלכלי העולמי. הוא סיפר בגאווה כי ראשי מדינות רבים הם בוגרי התוכנית בעבר ובהווה, כולל ולדימיר פוטין, אנגלה מרקל, ג'סטין טרודו, ועוד, כמו גם מאות חברי פרלמנטים ברחבי העולם, כולל "לפחות מחצית הפרלמנט הקנדי". זאת בעודו מספר למראיין כי "הם (הארגון) חודרים אל תוך הפרלמנטים". אמירות אלה עוררו ביקורת.
בישראל ישנם מספר 'מנהיגים צעירים של הפורום הכלכלי העולמי' שהוכשרו לתפקידם זה בקורסים ייעודיים. ביניהם: סתיו שפיר, ר'דיר מריח ולוסי אהריש. גם ראש הממשלה ה-10 אהוד ברק וראש הממשלה ה-14 יאיר לפיד הם חברי הפורום, כמו גם בנימין נתניהו, אף שאינם מוצהרים כבוגרי תוכנית המנהיגות שלו. ראש הממשלה ה-13 נפתלי בנט, השתתף ונאם באירועי הפורום מספר פעמים. גם בנימין נתניהו נאם באירועי הפורום.
יחסיו עם מדינת ישראל
קלאוס שוואב היה מעורב ישירות בתהליך המשא-ומתן של ישראל עם הפלסטינים, במהלך הסכמי אוסלו. מעורבות זו לא דווחה בהרחבה בכלי התקשורת הישראליים באותה התקופה. שוואב נפגש מספר רב של פעמים עם שמעון פרס ויאסר ערפאת, אותם הכיר באופן אישי, לשם קידום ההסכמים הללו, וזאת במסגרת תפקידו הרשמי כראש הפורום הכלכלי העולמי. בשנת 2003, ערך הפורום כנס בירדן, בהשתתפות נציגי מדינות האזור, ובו נדונו היחסים העסקיים ברחבי המזרח התיכון. הפורום ממשיך להיות מעורב בענייני הסכסוך הישראלי-פלסטיני גם בימינו.
בשנת 2005, הפורום הכלכלי העולמי בחר בהתאחדות התעשיינים, אחד הארגונים המשפיעים ביותר במדינת ישראל, לאסוף עבורו מידע מקומי לשם כתיבת הדו"ח השנתי של מדד התחרותיות העולמי . באותה שנה נאם שוואב בוועידת ישראל לעסקים.
בשנת 2008, סייע הפורום לארגן מפגש פסגה בין חמישה ראשי ערים ישראלים לנציגים ערבים ופעילי שלום, בשארם א-שייח.
מאז הקמת הפורום, נפגש שוואב עם כמה מראשי ממשלתה ונשיאיה של מדינת ישראל, כאשר את חלקם הכיר שוואב היטב. אלה הרבו ומרבים להשתתף ולנאום באירועיו של קלאוס וארגונו. ראש הממשלה בנימין נתניהו וראש הממשלה לשעבר נפתלי בנט, השתתפו ונאמו באירועי הפורום מספר פעמים. במאה ה-21, ממשלת ישראל הגדילה למנות נציג מיוחד מטעמה לקשר עם הפורום הכלכלי העולמי.
נשיא המדינה וראש הממשלה לשעבר, שמעון פרס, היה בחייו חבר הפורום, וקיים חברות אישית עם שוואב מספר עשורים. קלאוס אף מונה מאוחר יותר לחבר הנאמנים של מרכז פרס לשלום. ב-24 בינואר 2014, שוואב העניק לפרס את אות "רוח דאבוס", על תרומתו לפורום לאורך השנים.
ישנם גם מספר ישראלים הבכירים בתחומיהם אשר עובדים ישירות עבור הפורום הכלכלי העולמי, וביניהם ניתן למנות את יובל נוח הררי (סופר והיסטוריון טראנס-הומאניסט מפורסם)   וד"ר מאיה בן-דרור (מומחית לתחבורה חשמלית ולשעבר בכירה בבטר פלייס).
מספר רב של תאגידים ישראליים חברים בפורום הכלכלי העולמי, וביניהם בנק הפועלים, בנק לאומי , טבע , וויקס. קום , פאפאיה גלובל , אינוויז טכנולוגיות , ואלף פארמס (Aleph Farms).
שכרו של שוואב וחוסר שקיפות פיננסית
בעוד ששוואב הכריז כי משכורות הנהלה גבוהות מדי "אינן מקובלות עוד חברתית" הוא קיבל משכורת שנתית של כמיליון פרנק שווייצרי. דבר שקיבל ביטוי וגרר ביקורות רבות בתקשורת. תאגיד הרדיו והטלוויזיה השווייצרי SRF הזכיר את השכר המופרז של שוואב בהקשר של בזבוז תרומות ציבוריות ל-WEF והעובדה שהפורום אינו משלם מיסים פדרליים.
יתרה מכך, עיתונאי הפרנקפורטר אלגמיינה צייטונג לשעבר, יורגן דונש, פרסם שהדוחות הכספיים של ה-WEF היו לא שקופים מכיוון שההכנסות וההוצאות לא נכתבו במדויק.
שוואב עורר זעם על כך שההתנהלות הכספית של ה-WEF התנהלה בחוסר אחריות ותוך ערבוב עם כספים ממיזמים עסקיים אחרים למטרות רווח. לדוגמה, ה-WEF העניק חוזה של מיליוני דולרים ל-USWeb בשנת 1998. אולם זמן קצר לאחר ביצוע העסקה, שוואב תפס מושב דירקטוריון באותה חברה, ונהנה מאופציות יקרות ערך.
רעיון השתלטות קואליציה עולמית על מוסדות דמוקרטיים
שוואב כמוציא לאור של דו"ח "העיצוב העולמי מחדש" של הפורום הכלכלי העולמי לשנת 2010, מניח שעולם גלובלי מנוהל בצורה הטובה ביותר על ידי קואליציה שנבחרה בעצמה של תאגידים רב לאומיים, ממשלות (כולל בעידוד האו"ם), וארגוני חברה אזרחית נבחרים. הוא טוען שממשלות אינן עוד "השחקנים הדומיננטיים ביותר על הבמה העולמית" וכי "הגיע הזמן לפרדיגמת בעלי עניין חדשה של ממשל בינלאומי". החזון של ה-WEF כולל או"ם "ציבורי-פרטי", שבו סוכנויות מיוחדות מסוימות יפעלו תחת מערכות ממשל משותפות של מדינה ולא מדינה.
לפי המכון הטרנס-לאומי (TNI), הפורום מתכנן להחליף מודל דמוקרטי מוכר במודל שבו קבוצה נבחרת של "בעלי עניין" מקבלת החלטות בשם העם. צוות החשיבה מסכם שאנו נכנסים יותר ויותר לעולם שבו התכנסויות כמו הכינוס בדאבוס הן "הפיכה גלובלית שקטה" כדי לתפוס את הממשל.
על שיתופי הפעולה של הפורום עם מדינת ישראל הועברה גם ביקורת מגורמים שונים. יש המאמינים כי מטרתו האמיתית של הפורום היא לספח לעצמו סמכויות על-מדינתיות, אשר יאפשרו לו להתוות למדינת ישראל כיווני פעולה ועשייה אשר אינם בהכרח כרצון בוחריה.
מחלוקת עם עיריית דאבוס
ביוני 2021, החל שוואב למתוח ביקורת על התנאים אותם מעמידה עיריית דאבוס ביחסה למפגש השנתי של WEF במדינה. הוא איים כי יעביר את הכינוס השנתי לסינגפור כפי שנעשה בפגישה הקשורה למגפת הקורונה בסינגפור ב-2021/2022.
האיפוס הגדול והמהפיכה התעשייתית הרביעית
אחד מרעיונותיו המקוריים של שוואב, הוא המהפכה התעשייתית הרביעית והוא רואה ב"שיפור אנושי" מניע למהפכה זו. בכך שימשו אותו ג'ק מא ואריק שמידט, במיוחד דבריו של שמידט על כך ש"הטכנולוגיות של המהפכה התעשייתית הרביעית הן יוצאות דופן. מנהיגות צריכה להיות יוצאת דופן באותה מידה כדי לנהל את המורכבות של שינוי מערכתי". ואכן נתוני WEF צופים כי "עד 2025 נראה: שימוש מסחרי בננו-חומרים החזקים פי 200 מפלדה ופי מיליון דק יותר משיער אדם; השתלה ראשונה של כבד מודפס בתלת-ממד; ו-10% מכלל המכוניות בכבישי ארצות הברית ללא נהג."
האידאולוגיה המרכזית של המהפכה התעשייתית הרביעית, הטרנס-הומניזם, משכה מבקרי ביואתיקה, רעיון "האיפוס הגדול" של שוואב ספג ביקורות רבות, חלקם מתייחסים לנושא מנקודת מבט מקראית.
"עורך החדשנות" של הפייננשל טיימס מצא ש"חוסר החיים המציק של הפרוזה" הוביל אותו ל"חשד שהספר הזה באמת נכתב על ידי בני אדם – כאלה שמאכלסים עולם דמדומים מוזר של בעלי עניין, השפעות חיצוניות, נקודות פיתול ו'ארגזי חול של פיתוח'".
הסכסוך המתמשך עם אילון מאסק
בתחילת המאה ה-21, ניכרו יחסים חיוביים בין קלאוס וארגונו, הפורום הכלכלי העולמי, לבין היזם המיליארדר אילון מאסק. כך למשל, בשנת 2018, פרסם הפורום מספר מאמרים חיוביים אודות מאסק ויוזמותיו. מאוחר יותר, בשנים 2022 ו-2023 החל סכסוך פומבי בין הצדדים.
הפורום מפרסם מדי שנה דירוג בשם 'ESG', המודד את "מחויבותן של חברות מסחריות לטיפול בסיכונים סביבתיים, חברתיים וממשלתיים, בתחומים כמו יעילות אנרגטית, בטיחות עובדים, ואי-תלות של חבר המנהלים". כתוצאה מההסלמה ביחסים בין קלאוס, הפורום ומאסק, בחודש מאי 2022, הוצאה חברתו של מאסק, טסלה, ממדד ה-ESG של הפורום. ההצדקה להוצאת חברת טסלה מאינדקס החברות המדורגות, ניתנה בהתבסס על כך "שהחברה הייתה נטולת אסטרטגיה להפחתת פחמן, וללא קודים להתנהלות עסקית". בתגובה באותו החודש, כתב מאסק כי "מדד ה-ESG הוא תרמית. נעשה בו שימוש ככלי נשק בידי לוחמי צדק חברתי צבועים", וביסס אמירתו על השוואה בין טסלה לחברת Exxon, אשר מצויה בדירוג ה-ESG, והינה לכאורה מזהמת יותר מחברתו שלו (חברת אקסון עוסקת בנפט וגז).. יותר מאוחר אותה שנה, כלי תקשורת האשימו את מאסק בכך שהפר את כללי ה-ESG גם בניהולו את חברת טוויטר, אותה רכש זמן מה לפני כן. בסוף שנת 2022, הסיר הפורום כל אזכור של חברת טוויטר מחבילות המידע שהפיץ לכלי התקשורת. בהמשך, כתב מאסק בינואר 2023 כי: "ה-'S' ב-ESG עומד עבור המילה 'שטני' (Satanic) והתלונן כי "חברי הפורום הכלכלי העולמי מנסים להיות הבוסים של כדור הארץ" . באותו החודש הביע מאסק גם תהיות באומרו כי "איננו מבין איך המפגש השנתי של הפורום בדאבוס הוא בכלל דבר שמתרחש", והשווה את המפגש לשיח בפורום אינטרנט מפורסם (4Chan) הידוע בדיוניו הפרועים ומלאי הקנוניות . כן הוסיף ביקורת בכותבו: "הפורום הכלכלי העולמי הופכים במהרה לממשלה עולמית שלא נבחרה ושהאנשים מעולם לא ביקשו ואינם רוצים". הוא טען כי הוזמן לכנס הפורום בדאבוס באותה שנה (2023) ולא הגיע כיוון שהאירוע "משעמם מאוד", אך מארגני הכנס הצהירו כי הוא לא הוזמן עוד משנת 2015 . כהחרפת חילופי הדברים, פרסם מאסק שאלון בטוויטר, עליו ענו מעל 2 מיליון איש, ובו ההצהרה: "הפורום הכלכלי העולמי צריך לשלוט בעולם" (?). 86% מהמשיבים ענו "לא", ו-14% ענו "כן" . מספר רב של מובילי דעה שמרניים בארצות הברית הגיבו לסקר, בדברי לעג לפורום הכלכלי העולמי.
למרות טיבו העוין לכאורה של הסכסוך, יש מי שמאמינים כי מאסק ממשיך בקשריו עם קלאוס והפורום, ואולי אף פועל למימוש תוכניותיהם. זאת בין השאר, בהתבסס על מאמר משנת 2008, שגרס כי מאסק הוא אחד מבוגרי תוכנית המנהיגים הצעירים של הפורום הכלכלי העולמי.
מתקפת הביקורת מהוגי הרשת האפלה
"הוגי הרשת האפלה" הוא כינוי תרבותי מקובל בצפון אמריקה, עבור 15-30 מובילי דעה, המהווים יחדיו קבוצה בלתי-מאורגנת של הוגים משכילים בולטים , הפעילים במאה ה-21. הוגים אלה בעלי יחסים חבריים, ולעיתים שותפויות עסקיות, אלה עם אלה, וכולם אורחים קבועים בתוכניתו של ג'ו רוגן. בשנים 2021-2023 החלו חלק מהחברים בקבוצה זו להביע ביקורת פומבית משמעותית כנגד קלאוס שוואב והפורום הכלכלי העולמי. מבין המבקרים ניתן למנות את מאג'יד נאוואז, ג'ורדן פיטרסון, בן שפירו, ג'ו רוגן ודייב רובין.
מתקפת הביקורת החלה בפברואר 2022, בראיון של מאג'יד נאוואז לתוכניתו של ג'ו רוגן (פרק 1780). מאג'יד הקדיש מספר דקות בהן הסביר לג'ו רוגן כי הפורום הכלכלי העולמי משתלט על פרלמנטים ברחבי העולם, והציג ראיות לכאורה לכך מפרסומי הפורום עצמו. מאג'יד ורוגן טענו, כי מטרת הפורום היא לקדם תעודת זהות בינלאומית אוניברסלית, ומאג'יד הסביר כי זוהי חלק ממטרת האיפוס הגדול, "שתכליתו היא רודנות". במאי 2022, פרסם בן שפירו וידאו בערוצו הרשמי ביוטיוב, של כ-27 דקות, אשר הוקדש כולו ל-'אזהרה כנגד קלאוס שוואב והפורום' ולדיון באופן בו "קלאוס שוואב וחבריו מהאליטות רוצים להשתלט על העולם". בווידאו זה, השווה שפירו את תוכנית האיפוס הגדול לקומוניזם, כינה אותה 'אנטי-אמריקנית', והצביע על הקשרים בין הפורום לבין ארגון הבריאות העולמי. ביוני 2022, במהלך ראיון עם השחקנית והלוחמת ג'ינה קראנו בתוכניתו (פרק 1837), אמר רוגן על שוואב כי "הוא מתלבש כמו דארת' ויידר... הוא מופרע. הוא כמו נבל מסרט קולנוע". דייב רובין פרסם מיד לאחר מכן סרטון המנתח את שנאמר בין רוגן לקראנו, בו האשים את ראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו ופוליטיקאים אחרים מרחבי העולם בהיותם חסידים ושותפים של הפורום. באוגוסט 2022, ג'ורדן פיטרסון החל גם הוא תוקף את הפורום הכלכלי העולמי וקלאוס שוואב. בראיון עם מייקל יון, פיטרסון הגדיר את הפורום כ-"אויבים בתקופה זו" (של ההיסטוריה). באוקטובר 2022, פרסם פיטרסון נאום, בו תקף את הגלובליסטים, אותם הוא מזהה עם הפורום הכלכלי העולמי. בנאום זה, האשים פיטרסון את הגלובליסטים והפורום ביצירת משבר מחירי האנרגיה באירופה באותה שנה. פיטרסון גרס כי בניגוד לגישת הפורום, "יש לייצר מדיניות בינלאומית המבוססת על השתתפות והשתייכות מרצון של האוכלוסייה, להבדיל מהיררכיה של שליטה מלמעלה בכפייה". בינואר 2023, הופיע פיטרסון שוב בתוכניתו של רוגן, ודיבר רבות כנגד קלאוס שוואב והפורום, משך למעלה משעה במצטבר (פרק מספר 1933). במהלך ראיונו זה, הכריז פיטרסון כי הקים ארגון של הוגי דעות, אשר מטרתו "לייצר ולהציב חזון טוב יותר עבור האנושות, המנוגד ישירות לחזון של קלאוס שוואב והפורום הכלכלי העולמי". בחודשים ינואר-פברואר 2023, דייב רובין הציג את הפורום הכלכלי העולמי בתוכניתו, 'דיווחו של רובין', כ-'ארגון זדוני החפץ בהשתלטות על העולם' אשר יש לצאת כנגדו, ואת קלאוס שוואב בתור "אדם מבחיל המאיים על מתנגדיו". רובין הקדיש כמה שעות בתוכניותיו לביקורת זו, תוך סקירה של מטרות הפורום הכלכלי העולמי, ושימוש בקטעי וידאו שונים של קלאוס שוואב נואם. נכון לפברואר 2023, קלאוס שוואב והפורום הכלכלי העולמי טרם פרסמו תגובה רשמית למתקפת הוגי הרשת האפלה.
The Shawn Mendes EP
The Shawn Mendes EP (בעברית: המיני-אלבום של שון מנדס) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמר-יוצר הקנדי שון מנדס. המיני-אלבום יצא לאור ב-28 ביולי 2014, על ידי חברת התקליטים איילנד רקורדס.
עם יציאתו, נכנס המיני-אלבום אל המקום ה-5 במצעד האלבומים שבקנדה.
סיבוב הופעות
מנדס יצא לסיבוב ההופעות הראשון שלו "" על מנת לתמוך ולקדם את המיני אלבום ומאוחר יותר גם את אלבום הבכורה שלו, Handwritten. סיבוב ההופעות כלל כ-51 מופעים ונערך בארצות הברית, קנדה ובערים האירופאיות סטוקהולם, ברלין, פריז, לונדון ומדריד. סיבוב ההופעות החל בעיר ניו יורק בארצות הברית ב-15 בנובמבר 2014 והסתיים בסטוקהולם בשוודיה ב-18 בנובמבר 2015.
רוב המופעים של מנדס נערכו בהיכלים קטנים שיכולים להכיל אלפים בודדים. רשימת השירים אותם ביצע הייתה דינמית לאורך סיבוב ההופעות וכללה גרסאות כיסוי שונות אותם ביצע, בין היתר, לשירים "Fallin'" של אלישה קיז, "Hey There Delilah" של פליין וייט טיז ו"Thinking Out Loud" של אד שירן.
ג'ורדן גודווין
ג'ורדן גודווין (באנגלית: Jordan Goodwin; נולד ב-23 באוקטובר 1998) הוא שחקן כדורסל אמריקאי המשחק בעמדת הקלע בקבוצת פיניקס סאנס מליגת ה־NBA.
קריירה מקצועית
לאחר שלא נבחר בדראפט 2021 גודווין הצטרף לוושינגטון וויזארדס בליגת הקיץ של ה-NBA. באוקטובר 2021, הוא הצטרף ל- קפיטל סיטי גו-גו שבליגת הפיתוח והעמיד ממוצעים של 15.8 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים למשחק.
לפני תחילת עונת 2022–2023, הוויזארדס החתימו אותו על חוזה דו כיווני.
שייקר הייטס
שייקר הייטס (באנגלית: Shaker Heights) היא עיר במחוז קויאהוגה, במדינת אוהיו, שבארצות הברית. על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 28,488 תושבים. שייקר הייטס היא פרבר של קליבלנד, השוכנת בקצה המזרחי של גבולות העיר. ביולי 1911 בעלי רכוש ייסדו יישוב ברצועת אדמה מדרום לקליבלנד וקראו לו "Shaker Village".
שייקר הייטס נבנתה כעיר מתוכננת, ופותחה על ידי האחים היזמים אוריס ומנטיס ואן סוורינגן.
גאוגרפיה
שייקר הייטס גובלת בקליבלנד, קליבלנד הייטס, אוניברסיטת קליבלנד, ביצ'ווד, היילנד הילס, ובעיר וורנסוויל הייטס. שייקר הייטס חברה בארגון ישובי צפון-מזרח אוהיו.
זאולז'ה
זָאוֹלזֶ'ה (בפולנית: Zaolzie, בצ'כית: Zaolší או Zaolží) הוא חבל ארץ היסטורי במרכז אירופה שהיווה סלע מחלוקת בין פולין ובין צ'כוסלובקיה.
שם וגבולות
זאולז'ה היא השם הפולני של האזור של שלזיה הצ'כית הנמצא ממערב לאולז'ה, בסמוך לה. משמעות השם זאולז'ה היא: מעבר לאולזה, כלומר הטריטוריה שמעבר לנהר אולזה. בצ'כיה מכונה האזור טשין הצ'כית (České Těšínsko). היא מורכבת מהשטחים של המחוזות של צ'שין ופריזסטט של האימפריה האוסטרו-הונגרית. שטחה של זאולז'ה היא בסביבות 2250 קמ"ר.
ישנם המשתמשים בטעות בשם זאולז'ה בהתייחס לכל שלזיה הצ'כית.
היסטוריה
החבל היה חלק מפולין ובהמשך, משנת 1339, גם חלק משלזיה הצ'כית. משנת 1653 עבר החבל לידי בית הבסבורג. חבל זאולז'ה היה מחולק בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית לארבעה מחוזות - בשלושה מתוכם היה רוב פולני, וברביעי - רוב צ'כי. במהלך המאה ה-19 גדל מספר התושבים הגרמנים של החבל. מיעוט משמעותי נוסף היו היהודים, אך כמעט כולם נספו בשואה. התושבים הפולנים והצ'כים שיתפו פעולה נגד ההתיישבות האוסטרית/גרמנית. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הגיע אל החבל גל של הגירה (כ-60,000 מהגרים) מגליציה ושינה את המאזן הדמוגרפי. מרבית המהגרים היו עניים מאוד וחסרי השכלה, וחלקם התיישבו מעבר לגבולות החבל, באוסטרבה שבתחומי שלזיה הצ'כית.
המהלכים אחרי פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר החל פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית, מועצת תושבים פולנית (Rada Narodowa Księstwa Cieszyńskiego) תבעה את הריבונות על המקום ב-30 באוקטובר 1918, וכך עשתה גם מועצת תושבים צ'כוסלובקית (Národní výbor pro Slezsko) ב-1 בנובמבר 1918.
בסיום מלחמת העולם הראשונה ופירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית, מרבית השטח היה תחת שליטה של רשויות פולניות המגובות בכוחות צבא. ב-2 בנובמבר, בהסכם ביניים, לא הגיעו הצדדים להסכמה. ב-5 בנובמבר החליטו פולין וצ'כוסלובקיה, בהסכם ביניים, לחלק את השטח ולהפקידו בידי שתי המועצות המקומיות, הפולנית והצ'כוסלובקית. בתחילת 1919 המועצות נבלעו בתוך מנגנוני שתי המדינות החדשות, ולמרות שלפי ההסכם האחרון הוקטן השטח שבשליטה פולנית והוגדל השטח שבשליטה צ'כוסלובקית, הצ'כוסלובקים לא היו מרוצים מהמצב ושאפו ליותר. ב-23 בינואר פלשו הצ'כוסלובקים לתוך השטח, כשהם מנצלים את היות פולין שקועה במלחמה עם הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
האמתלה הצ'כוסלובקית לפלישה, שכללה כ-15,000 חיילי חיל רגלים, הייתה ארגון בחירות לסיים (הפרלמנט הפולני) בשטח השנוי במחלוקת. לטענת הצ'כוסלובקים, היה זה צעד של הפגנת ריבונות. הצבא הצ'כוסלובקי נבלם ליד העיירה סקוצוב ובין הצדדים נחתם, ב-3 בפברואר, הסכם הפסקת אש.
המהלכים הדיפלומטיים
תביעת הפולנים על השטח התבססה על כך שמרבית התושבים היו פולנים ועל כך שהשטח כבר היה שייך בעבר למדינה פולנית. הצ'כוסלובקים, בנוסף לטענות היסטוריות ואתניות, הציגו גם סיבות כלכליות - באזור נמצא צומת רכבות חשוב המחבר את שלזיה הצ'כית עם סלובקיה ומכרות פחם חיוניים לתעשיית המתכת הצ'כוסלובקית.
הסכסוך הפולני-צ'כוסלובקי הובא בפני המעצמות שניצחו במלחמת העולם הראשונה, והללו הזמינו את שני הצדדים לפריז כדי להציג את טיעוניהם. המעצמות ניסו להתחשב בתביעות הצדדים ועמדו לחלק את הטריטוריה בצורה שתיתן לצ'כוסלובקיה 60% ממכרות הפחם ולפולנים את צומת הרכבות והטריטוריות המיושבות בפולנים. בשלב זה הגיש אדווארד בנש הצעה מפתיעה - הוא הציע לערוך משאל עם. נציגי המעצמות ניסו להניא אותו מהצעתו והסבירו לו שהרוב הפולני יהיה נגדו, אך הצ'כוסלובקים התעקשו. הפולנים הסכימו להצעה, והמעצמות החלו בהכנות למשאל עם לחודש ספטמבר 1919. עם זאת, המתח בחבל עלה מאוד, בוצעו מעשי טרור ואף מעשי רצח, ובנסיבות אלה החליטו המעצמות שאין אפשרות לערוך את משאל העם.
בחודש יולי 1920 התכנסה בעיר ספא שבבלגיה ועידה של המעצמות (ועידת ספא) כדי לטפל בבקשת פולין לעזרה במלחמה הפולנית-סובייטית. הצ'כוסלובקים ניצלו את הסיטואציה ושכנעו את המעצמות שבמצב זה הפולנים יקבלו כל החלטה בנושא הגבול עם צ'כוסלובקיה, וכך הובילו את המעצמות לקבל החלטה שהעבירה את מרבית השטח לידי צ'כוסלובקיה, כולל כ-139,000 פולנים. תחת שלטון פולני נשארו רק כ-2,000 צ'כים. הפולנים זעמו, אך נאלצו לקבל את התכתיב.
השלטון הצ'כוסלובקי עד הסכם מינכן
לאחר שהחבל עבר לידי צ'כוסלובקיה, ב-1920, גדל מספר התושבים הצ'כים והתמעטו הפולנים, הן בשל הגירה והן בשל התבוללות פולנים בתוך המדינה הצ'כוסלובקית. השלטונות הצ'כוסלובקיים עשו מאמצים רבים לשם כך, הם הקשו על פולנים לקבל אזרחות, עודדו מעבר של ילדי פולנים לבתי ספר צ'כיים שהיו מצוידים טוב יותר, ובדרך של פיתוי ודיכוי הביאו לכך שפולנים רבים התבוללו תרבותית בקרב האוכלוסייה הצ'כית.
הסכם מינכן ומלחמת העולם השנייה
לאחר שגרמניה הנאצית פלשה לפולין, היא סיפחה את זאולז'ה לשטחה ב-1 בספטמבר 1939. במהלך המלחמה היה החבל חלק מגרמניה ועבר תהליך של גרמניזציה. כחלק מתהליך הגרמניזציה, שלווה בטרור ומעשי רצח, נדרשו התושבים להצהיר על לאומיותם ולחתום על כך שיש גרמנים בין אבותיהם. מי שחתמו היו צפויים בהמשך לגיוס לוורמכט ויציאה לחזית המלחמה. רבים מאלה שלא חתמו נלקחו לעבודות כפייה, למחנות ריכוז וכו'. ליהודים לא ניתנה הבחירה, הם נשלחו למוות. מחוז זאולז'ה שילם בכ-6,000 קורבנות, 2,500 יהודים, 2,000 אזרחים (כ-80% פולנים) וכאלף חיילי ורמכט. היו קורבנות מהמחוז גם בין הרוגי טבח יער קאטין.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בסיום מלחמת העולם השנייה הוחזר קו הגבול בין פולין לבין צ'כוסלובקיה למתאר של שנת 1920, וחבל זאולז'ה הוחזר לשלטון צ'כוסלובקי. החלפת השלטון הביאה שוב לרדיפות, הפעם רדיפת פולנים, שהיו חלק מהרשויות הפולניות, בידי הצ'כים. הלחץ המחודש לצ'כיזציה הוקל רק לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון, אך רכוש פולני ויהודי, שהוחרם על ידי הגרמנים בתקופת המלחמה, לא הושב לידי בעליהם.
ב-13 ביוני 1958, בוורשה, נחתם בין שתי המדינות הסכם שאישר את קו הגבול כפי שהיה ביום 1 בינואר 1938 ושם קץ לסכסוך הגבולות. החבל עבר פיתוח תעשייתי מואץ שיצר ביקוש לידיים עובדות, ביקוש שסופק מיתר חלקי צ'כוסלובקיה, בעיקר מסלובקיה. התושבים החדשים של החבל התבוללו בתוך האוכלוסייה הצ'כית, ועם התפרקות צ'כוסלובקיה ב-1993 החבל היה לחלק מצ'כיה.
בחבל קיים עדיין מיעוט פולני משמעותי - 43,479 איש נכון לשנת 1991, מתוך אוכלוסייה של 368,355 תושבים.
ז'אומה אליאס
ז'אומה אליאס אי קזאס (בקטלאנית: Jaume Elías i Casas, לעיתים נקרא בשם הספרדי חאימה (Jaime); נולד ב-6 בנובמבר 1919 בברצלונה שבספרד, נפטר ב-18 בספטמבר 1977 בברצלונה) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת הבלם. אליאס שיחק במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 בקבוצות אספניול וברצלונה. עם ברצלונה, במדיה הופיע ב-123 משחקי ליגה, זכה אליאס 3 פעמים באליפות ספרד.
קריירה
אליאס, יליד ברצלונה, החל את קריירת הכדורגל שלו במערכת הנוער של הקבוצה הקטלאנית אאורופה. ב-1940, כשהיה בן 20, הצטרף לשורות אספניול, אחת משתי הקבוצות הבכירות בעיר ברצלונה. ב-17 במרץ 1940 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הספרדית, בניצחון 3-1 על ראסינג סנטנדר. אליאס מיעט לשחק במדי אספניול, ועד סוף עונת 1939/40 ערך 3 הופעות נוספות בליגה. אספניול זכתה בגביע הספרדי, אך אליאס לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה אספניול את ריאל מדריד.
בקיץ 1943 עזב אליאס את אספניול והצטרף ליריבתה העירונית, ברצלונה. כבר מיומו הראשון בקבוצה החדשה היה שחקן הרכב, והוא שיחק לרוב לצדו של הבלם קורטה. בעונת 1943/44 פתח ב-22 משחקי ליגה ועזר לקבוצתו להגיע למקום ה-6. בעונתו השנייה בברצלונה זכה עם הקבוצה באליפות ספרד, כשהוא פותח ב-25 מ-26 מחזורי הליגה ועוזר לקבוצה לספוג 30 שערים בלבד. אחד משערים אלו היה שער עצמי שהבקיע לרשת שער קבוצתו, בהפסד 4-1 לאתלטיק בילבאו ב-10 בדצמבר 1944. בעונת 1945/46 עזר לברצלונה לזכות בקופה דה אורו ארחנטינה, עם ניצחון 5-4 על אתלטיק בילבאו, אך בליגה סיימה ברצלונה במקום ה-2, כשאליאס מופיע ב-20 מחזורים.
בעונת 1946/47 השתתף אליאס ב-17 משחקים עד שנפצע בפברואר 1947 ונעדר מהמשך העונה. ברצלונה הגיעה למקום ה-4, ומאמן הקבוצה ז'וזפ סמיטייר הוחלף על ידי אנריקה פרננדס האורוגוואיי. בעונתו הראשונה עם פרננדס, פתח אליאס בכל 26 מחזורי הליגה, וברצלונה זכתה באליפות ספרד. ברצלונה זכתה בעונת 1948/49 באליפות שנייה ברציפות עם פרננדס, אך אליאס נפצע באמצע העונה ולא השתתף במשחקיה עת זכתה גם בגביע הלטיני ובגביע אווה דוארטה. אליאס החליט לפרוש בסוף העונה, בגיל 30, כשלרשותו 123 הופעות במשחקי הליגה עם ברצלונה, לצד 62 עם אספניול.
אליאס השתתף ב-5 משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה בין השנים 1941 ו-1947.
דגל אלבניה
דגל אלבניה (באלבנית: Flamuri i Shqipërisë) הוא דגלה הלאומי של אלבניה. עיצובו הוא אדום ובמרכזו מופיע עיט דו-ראשי בצבע שחור, בהתאם למשמעות שם המדינה - "ארץ העיטים". הדגל מבוסס על החותם של גיירגי קסטריוטי סקנדרבג, אלבני בן המאה ה-15 שהוביל את המרד נגד האימפריה העות'מאנית שהסתיים בתקופת עצמאות קצרה לאלבניה בין שנת 1443 ל-1478. הדגל הנוכחי אומץ באופן רשמי ב-7 באפריל 1992, אך מדינות אלבניות קודמות כמו ממלכת אלבניה והמדינה הקומוניסטית שקמה לאחר מלחמת העולם השנייה השתמשו בדגל דומה, כשהראשונה הציגה גם את "הקסדה של סקאנדרבג" מעל העיט והשנייה כוכב אדום בעל שוליים צהובים. הרקע האדום מסמל את הדם שנשפך במאבק על העצמאות.
רודוס
רוֹדוֹס (ביוונית: Ρόδος) הוא אי יווני בים האגאי המהווה חלק מהאיים הדודקאנסיים. האי הוא המזרחי ביותר מבין איי יוון המרכזיים בים האגאי. רודוס הוא בירת פרובינציית רודוס. אורכו כמאה קילומטר ורוחבו המרבי הוא כארבעים קילומטר. שטח האי כ־1,400 קמ"ר והוא שוכן במרחק 17.7 ק"מ מערבה לטורקיה, בין היבשת היוונית לקפריסין. ב־2011 מנתה אוכלוסיית האי 115,490 תושבים, מתוכם כ־80,000 מתגוררים במטרופולין של העיר רודוס המשמשת כבירת האי. העיר השנייה בגודלה היא יאליסוס שבה כ־12,000 תושבים.
באי נמצאו ממצאים רבים מתרבויות קדומות והוא ידוע מבחינה היסטורית בשל הפסל הענק, הקולוסוס מרודוס, אחד משבעת פלאי העולם העתיק ששכן בו.
מקור השם
בעת העתיקה האי שרץ נחשים, ולכן יש המקשרים את שמו למילה הפיניקית erod שפירושה נחש (ראו גם ערוד). ייתכן שתושבי האי מוזכרים בתנ"ך כ"רודנים", או "דודנים" בשיבוש:,.
העת העתיקה
בהיותו של האי שער הכניסה המזרחי לים האגאי, הוא היווה נקודת עצירה חשובה לסוחרים פיניקים, ונוצרו בו מושבות מסחר וקהילות פיניקיות משגשגות, גם בתוך הערים היווניות. הנוכחות הפיניקית המשיכה לפחות עד לתקופה ההלניסטית, כפי שמעידות הכתובות הפיניקיות־יווניות שהתגלו באי.
לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון בשנת 323 לפנה"ס, הגיע דמטריוס פוליורקטס עם צבא בן 40,000 איש להתקיף את רודוס. צבאה של רודוס, שמנה כ־6,000 איש, היה בנחיתות מספרית רבה, אך הצליח לעצור את צבאו של דמטריוס ולהסיר לבסוף את המצור שהוטל על האי משך שנה. הקולוסוס מרודוס, הנחשב אחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק הוקם באי בין השנים 292 לפנה"ס עד 280 לפנה"ס על ידי האמן כארס מלינדוס כדי לציין את הניצחון. הפסל, שגובהו 34 מטרים, חרב ברעידת אדמה לאחר 56 שנים.
לאחר שרודוס הפכה לחלק מהאימפריה הרומית, היא איבדה מחשיבותה, ונודעה כמקום אליו הוגלו מנהיגים שונים מסיבות פוליטיות, כדוגמת הקיסר טיבריוס שהוגלה לאי לתקופה קצרה במאה הראשונה לספירה. לפי המסורת הנוצרית פאולוס הגיע לאי בתקופה זו והפיץ בה את בשורת הנצרות המוקדמת. בשנת 395 עם התפצלות האימפריה הרומית, החלה התקופה הביזנטית באי שהיה לבירת הפרובינקיה של האיים.
ימי הביניים
בשנת 622 נכבש האי על ידי האימפריה הסאסאנית, וב־654 על ידי המוסלמים מבית אומיה. מהמאה ה־8 ועד המאה ה־12 עלתה חשיבותה של האי כמרכז ספנות ומסחר. ב־1090 היא נכבשה על ידי הסלג'וקים, אבל לאחר מכן כחלק ממסע הצלב הראשון, כבש אותה מחדש אלכסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. מסעות הצלב הביאו לאי אבירים ונזירים, אבל גם מלחמות עם השכנים מעבר לים. ב־1304 כבשו ההוספיטלרים את האי.
העת החדשה
ההוספיטלרים החזיקו באי עד 1522, למרות התקפות רבות על חומות העיר שנבלמו על ידי מגיניה. לבסוף האימפריה העות'מאנית, ברשות סולימאן המפואר, כבשה את האי לאחר קרב קשה ועקוב מדם. האבירים עברו למלטה ונקראו מאז אבירי מלטה. הטורקים הגיעו לאי עם כ־400 ספינות ומאה אלף חיילים מולם עמדו כ־7000 מגיני רודוס, שלבסוף לאחר מצור קשה נאלצו להיכנע. מאז ולמשך 390 שנה שלטו באי הטורקים.
ב־22 באפריל 1863 נפגע האי ברעידת אדמה קשה שהחריבה בו בתים רבים.
ב־12 במאי 1912 כבשו האיטלקים את רודוס, במהלך המלחמה האיטלקית־עות'מאנית. במהלך התקופה בה שלטה איטליה הפשיסטית ברודוס, נעשו ניסיונות לכפות על תושבי המקום את התרבות האיטלקית. במלחמת העולם השנייה שימש האי כבסיס צבאי מבוצר שממנו קודמו ניסיונותיה של איטליה לבנות אימפריה ים תיכונית. לאחר כניעתה של איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943, נעשה ניסיון בריטי, כחלק ממערכת הדודקאנס בה ניסו הבריטים להחזיק באיי הדודקאנס, להצניח במקום צנחנים שיחברו אל 40,000 החיילים האיטלקים ששהו במקום, ויחזיקו מעמד כנגד הגרמנים. הגרמנים הגיבו במהירות וכבשו את האי בתחילת ספטמבר 1943, והחזיקו בו עד לסוף המלחמה. לאחר המלחמה הושלט באי שלטון צבאי בריטי, וב־1948 הועבר האי לשליטת היוונים. ב־1949 נערך באי הסכם רודוס, הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת 1948 בארץ ישראל.
החל משנות ה־60 החלה רודוס לקבל אליה גלי תיירים והפכה למרכז תיירות בינלאומי.
יהדות רודוס
לקהילה היהודית ברודוס היסטוריה מפוארת ועתיקה. בנימין מטודלה כתב שמצא באי ארבע מאות יהודים. הרב עובדיה מברטנורא עבר באי במסעו לארץ ישראל בשנת ה'רמ"ח (1487) וציין לשבח את השכלתם של יהודי האי. לאחר כיבוש האי בידי סולימאן הראשון בשנת 1522 הוטב מעמד היהודים ומספרם באי גדל. בין השאר, קלט האי ממגורשי ספרד. לקראת סוף המאה ה־19 היוו היהודים את הקבוצה הדתית השנייה בגודלה באי, וקהילתם מנתה 11 אלף נפש מתוך 28 אלף תושביו. בתחילת המאה העשרים עזבו יהודים רבים את רודוס, בחיפושיהם אחר פרנסה טובה יותר, או מפחד הכרזת החוקים האנטישמיים. בשנת 1930 מנתה הקהילה היהודית כ־4,000 איש מתוך 30,000 תושבי האי. בשנת 1927 הוקם באי בית מדרש לרבנים בתמיכת הממשלה האיטלקית.
הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה הביא אסון ליהודי רודוס, ו־1,673 מהם נשלחו לאושוויץ. רק 151 מהם שרדו. הקונסול הטורקי, סלאחטין אולקומן, הצליח להציל כ־42 יהודים, בטענה כי הם אזרחים טורקים או בעלי זיקה לטורקיה. כיום נותרו כ־40 יהודים ברודוס, ובית כנסת קהל שלום בעיר רודוס הוא היחיד שפעיל בו ומשמש בעיקר כמוזיאון.
כלכלה
שבעה חודשים בשנה, בקיץ ובעונות המעבר, פרנסת בני המקום מבוססת בעיקר על התיירות. בשאר חודשי השנה, כאשר מזג האוויר מאפשר זאת, הם עוסקים בעבודות בנייה, אחזקה וחקלאות, ומשום כך, רובם המוחלט של אתרי התיירות מושבתים בחורף, וכן כמחצית מהחנויות סגורות בתקופת החורף.
מוסלמים
מוסלמים הם המאמינים באסלאם, דת שהחלה להתפתח במאה השביעית בחצי האי ערב תחת הנהגתו של מוחמד. מספרם הכולל של המוסלמים מוערך על פי אומדנים שונים ב 2 מיליארד, ובכך הם מהווים את הקהילה הדתית השנייה בגודלה בעולם. מרבית המוסלמים חיים במזרח התיכון וכמו כן בישראל (ראו אסלאם בישראל), בצפון אפריקה, בדרום אסיה, ובדרום-מזרח אסיה. רק כ־20 אחוזים מהם חיים בארצות ערב.
מוסלמים מהווים, נכון לשנת 2020, 18.0% מן האוכלוסייה בישראל.
פלגים עיקריים בקרב המוסלמים
האסלאם נחלק לשני פלגים עיקריים: סונה (سُنّة), הנחשבת לאורתודוקסיה של האסלאם וכוללת כ־80 אחוזים מהמוסלמים, והשיעה (شيعة היא המילה הערבית לסיעה), שהתפצלה מהסונה עקב חילוקי דעות על הנהגת האסלאם לאחר מות מוחמד וכוללת כ־15 אחוזים מהמוסלמים. בנוסף קיימים פלגים נוספים (כ־5 אחוזים מהמוסלמים) כמו האיבאדיה (الإباضية) (אשר כונה בטרם הרפורמה שעבר "ח'וארג'", الخوارج).
באסלאם הסוני עצמו יש 4 אסכולות המהוות את הזרם המרכזי, וכן עוד כמה זרמי משנה כמו הווהאבים, שהיא סיעה מייסודו של מחמד אבן עבד אל-והאב (1691–1787), השלטת בערב הסעודית ומפרשת את האסלאם באופן רדיקלי ואת ההלכה המוסלמית באופן מילולי, הסלפיה אשר רוב חבריה נחשבים כבעלי אידאולוגיה ג'יאהדיסטית, הסוּפיוּת (בערבית: تصوّف, תַצַוֻף'), שהיא זרם מיסטי יחסית, ומקפיד יותר על הכוונה מאשר על המעשה.
העולם המוסלמי בימינו
במדינות כגון ישראל, לבנון, פקיסטן, סודאן וניגריה שורר מאבק בין קבוצות מוסלמיות לבין קבוצות שאינן מוסלמיות (הינדיות, נוצריות ואחרות) על מידת ההשפעה של האסלאם במדינה. באלג'יריה התפתח מאבק עקוב מדם בין קיצוניים מוסלמים לאוכלוסייה חילונית, המושפעת מתרבותה של צרפת. באיראן התחוללה בשנת 1979 המהפכה האיראנית, שבעקבותיה הודח השאה הפרסי, מוחמד רזה שאה פהלווי. את פהלווי, שביסס את שלטונו על לאומיות פרסית חילונית ונתמך על ידי מדינות המערב, החליף מנהיג מוסלמי שיעי קיצוני - האימאם האייתוללה ח'ומייני. בערב הסעודית שורר סטטוס קוו, שעל-פיו ההלכה האסלאמית לפי הפרשנות הווהאבית (פרשנות קיצונית בדרך-כלל) מכתיבה את חיי היומיום בממלכה, אולם אנשי הדת אינם מתערבים בענייני חוץ וביטחון, שמנוהלים על ידי השלטון המלוכני. לפרשנות הווהאבית של ההלכה האסלאמית יש כיום השפעה רבה על מוסלמים בכל רחבי העולם, בעיקר בשל כוחה הכלכלי הרב של ערב הסעודית. הדבר גורם להקצנה במדינות מוסלמיות אחרות, ואף מערער את הלגיטימיות של השלטון בערב הסעודית עצמה.
מסוף שנות השבעים החל הזרם הפונדמנטליסטי האסלאמיסטי להסתמן כזרם חזק ומוביל באסלאם. הוא התחזק כמעט בכל מדינה בעלת אוכלוסייה מוסלמית וקנה לו תומכים בדרכים שונות, במיוחד באמצעות הקמת והפעלת שירותי רווחה שונים: בתי ספר, מרפאות, מפעלי הזנה וכיוצא באלה, הממומנים באמצעות אגודות צדקה. התמיכה שזרם זה זוכה לה מסייעת לו בשאיפה לעצב מחדש את פניה של המדינה על פי תפיסותיו הדתיות. על רקע זה אפשר לראות את המהפכה האסלאמית באיראן ואת פעילות האחים המוסלמים (אל-אח'ואן אל-מסלמון) במצרים ובישראל. חלק מהארגונים האסלאמיים מזרם זה אחראים לטרור אסלאמי ופעולות אלימות, כגון ההתנקשות בנשיא מצרים אנואר סאדאת, ניסיון ההתנקשות ביורשו חוסני מובארכ, פיגוע מכוניות תופת באינדונזיה, פעילות ארגון הטרור הפלסטיני חמאס בישראל, השתלטות תנועת טליבאן וארגון הטרור אל-קאעידה על אפגניסטן, והשתלטות ארגון הטרור השיעי חזבאללה על דרום לבנון.
באפגניסטן של הטליבאן פוצצו את פסלי בודהה בבמיאן שהיו קיימים אלפי שנים, בעקבות דין איסור עשיית פסלים ועבודת אלילים. הוטלו הגבלות חמורות על נשים, ביניהן איסור להסתובב ללא גבר או להתאפר, וסנקציות אכזריות כלפי אלו שלא נשמעו לחוקים, כעקירת ציפורני נשים שנצבעו בלכה. תחת משטר זה הוצאו אנשים להורג על עבירות קלות יחסית. גם באיראן, משטרות הלכה סובבו בין האזרחים והשליטו את הלכות האסלאם, ובהן ניפוץ אסלות שירותים שהיו מכוונות לכיוון מכה, ומעצר ועונש מלקות לנשים שצבעו את שפתותיהן בליפסטיק. פעולות אלה אינן נגזרות מן ההלכה המוסלמית באופן ישיר, אלא הן ביטוי להקצנה בפרשנות הניתנת לדיני ההלכה המוסלמית. באיראן חלה התמתנות ניכרת במהלך שנות ה-90 בכל הקשור לחובות הדתיות המוטלות על כלל האזרחים. שלטון הטליבאן זכה לגינויים גם מצד אנשי דת מוסלמים. חלק מאנשי הדת במצרים ראו אף בהחמרות הנהוגות בזרם הווהאביה המקובל בערב הסעודית החמרות-יתר שאינן רצויות.
בעקבות הוצאת הספר "פסוקי השטן" ובו סאטירה על הנביא מוחמד ועל שליט איראן, אייתוללה ח'ומייני, בידי הסופר ההודי סלמאן רושדי בשנת 1989, הוציא ח'ומייני פסק הלכה הקורא להרוג אותו.
בשנות ה-2000 החל גל טרור אסלאמי נגד מדינות שונות. שיאו של גל הטרור היה בפיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, בהם נרצחו כ-3,000 איש. ארגון הטרור אל-קאעידה קיבל אחריות והשתמש באסלאם כדי להצדיק את הפיגועים. במקביל, נפוצו ברחבי העולם המוסלמי פסקי הלכה המתירים פיגועי התאבדות נגד לא-מוסלמים, ובייחוד נגד אזרחים ישראלים (זאת בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה) ואמריקנים. גל פיגועי ההתאבדות הקשים, והקצנתן של קהילות המהגרים המוסלמים באירופה (ראו פרשת רצח תאו ואן גוך למשל), הביאו במערב להתפשטות תחושה של חשש מדת האסלאם, ונטען כנגדה שזו דת של אלימות הקוראת לטרור אסלאמי ורצח של חפים מפשע, ושואפת לחיסול המערב וחירויות האדם. כל אלה, וכן הכרזתו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש על מלחמה בטרור, כמו גם המלחמות באפגניסטן (2001) ובעיראק (2003), היוו רקע להתעוררות רעיון התנגשות הציוויליזציות (מלחמה כוללת בין הציוויליזציה היודו-נוצרית לבין הציוויליזציה האסלאמית). חכמי דת מוסלמים מתונים נאבקים בקיצונים המנצלים את האסלאם להצדקת הטרור ומגנים את פיגועי ההתאבדות וההתקפות נגד חפים מפשע בשם האסלאם. בנוסף, הם מבקשים לקרוא למעשי הטרור שמבצעים קיצונים מוסלמים בשם "אסלאמיזם" ולא "טרור אסלאמי", על מנת למנוע האשמת האסלאם כולו בטרור.
במקביל, איש הדת הטורקי פטהוללה גילן יסד תנועה אסלמית מתונה הדוגלת בשילוב דת וטכנולוגיה. כתב העת "אקונומיסט" כינה את גילן "אחד האישים המוסלמיים החשובים בעולם"
הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי
הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי הוקם בשנת 1969, ברבאט שבמרוקו, במפגש מתואם של ראשי המדינות האסלאמיות, וכיום הוא מונה 57 מדינות חברות (כולל הרשות הפלסטינית), ובהן 22 מדינות ערב השייכות לליגה הערבית. מטה הוועידה נמצא בג'דה שבערב הסעודית.
המדינות החברות בו החליטו פה אחד לשתף פעולה ביניהן מבחינה כלכלית ומבחינת משאבים כדי להשיג בצורה הטובה והברורה ביותר מספר מטרות בעלות חשיבות מרובה: הקטנת ה"אסלאמופוביה" של המערב, שימור המקומות הקדושים לאסלאם וסיוע לפלסטינים.
Nero
נרו (Nero) היא חברת תוכנה גרמנית, שמוצר הדגל שלה הוא תוכנת הצריבה "נרו".
תחומי הפיתוח העיקריים שלה הם מדיה דיגיטלית, כגון נגני סרטים ומוזיקה ותוכנות צריבה, וטכנולוגיות לכיווץ קבצים.
החברה נוסדה בשנת 1995 על ידי ריכארד לסר, ושמה המקורי היה Ahead Software AG. בינואר 2005 הוחלט להחליף את שם החברה בשם המותג המוביל שלה, תוכנת הצריבה נרו.
ל-Nero AG יש חברות-בנות בארצות הברית וביפן.
גדי לופו
גדי לופו (באנגלית: Gadi Lupu; נולד ב-5 באוקטובר 1958) הוא משורר וסופר ישראלי שכותב שירי אהבה, שירה היסטורית, שירי הספד וקינה לחיילים שנפלו במערכות ישראל, וכן על העבר הצלבני והעות'מאני של העיר עכו.
ביוגרפיה
כתב עד כה רומן היסטורי אחד ושלושה עשר ספרי שירה שהוקראו במהלך השנים בתוכנית "בימת שיר" של אורלי מורג בקול המוזיקה והוזכרו בעיתון הארץ, בעיתונים אחרים ובאתרים, בקבוצת השראה צפונית, המתכנסת אחת לחודש בקפה מנדרין
במרכז הכרמל חיפה, ובמקורות שונים.
בשנת 2006 קיבל מלגה מקרן עמו"ס שליד לשכת נשיא המדינה.
גדי לופו נשוי לעכסה לבית נייגר, ד"ר לביולוגיה מולקולרית, ואב לשניים.
ייחודו הספרותי
בשירי אהבה וארוטיקה שחיבר מנסה גדי לופו להמשיך את דרכם של המשוררים אריה זקס ויעקב שטיינברג וליצוק לתוכם תכנים חדשים בתבניות עתיקות. את ההשראה לשיריו הוא שואב מנשים שונות ששימשו לו כמוזות במהלך חייו ומרקע היסטורי ומספרים שונים.
אחד המוטיבים המשפיעים על שירת האהבה של גדי לופו הוא מעשה שמשון המשמש כמודל על להשראה המחברת בין חלומות וחולמים, דבורים ודבש, ונשים. כל ספר הוא מעין מסע פואטי שעורך המשורר בגוף ובנפש, לתור אחר אמת נעלמת שהוא חפץ לגלותה. המוטיב השמשוני עובר כשתי וערב בספריו השונים החל מנשיקת הנחש דרך השירים לשמשון ועד יופי ודבש החולמים.
מוטיב אחר שמשפיע על שירתו הוא אישה כמוזה כמקור השראה. במוטיב זה ניכרת השפעה חזקה של תרבות יוון ורומא החל מהסיודוס והומרוס ועד לאובידיוס שכתבו את יצירותיהם בעידוד ובהשראת המוזות להן סגדו. מוטיב זה אף הוא עובר כשתי וערב בספריו השונים, החל ממתנות הלשון דרך האגם הכחול ועד ליופי ודבש החולמים.
המוטיב השלישי הוא השירים שנכתבים בעקבות הדמויות והנופים במיתולוגיה היוונית-רומית. למשל שירים על פרוטאוס, אודיסאוס, מנמוסינה, פנדורה, פלמדס, "גשם של זהב" ונהר הלתה בספרו מתנות הלשון, או הרמס, סירנות ו"מרכבות האלים" בספרו יופי, והילאס ואורפיאוס בספרו דבש החולמים.
המוטיב הרביעי – שירים שנכתבים בעקבות גיבורים היסטוריים: המלך הורדוס, נירון קיסר, גיום דה בוז'ה, טורקוואטו טאסו, קאראווג'ו וארטמיזיה ג'נטילסקי. גדי לופו מנסה להעלות מחדש לתודעה את השירה ההיסטורית שהיא כמעט קול גווע בימינו אך קסמה בעבר לדורות רבים והיוותה מרכיב תרבותי חשוב. בשירתו ההיסטורית על עכו הצלבנית מנסה המחבר לצייר בצורה פיוטית ופלסטית את הגדולה שאפיינה את עכו כבירת הצלבנים במאה ה-13, לקראת נפילת העיר בשנת 1291, לתאר את העיר בגבול הדק שבין מציאות לדמיון ולבטא יופי – קולות שנדמו בימינו.
קישורים חיצוניים
משיריו:
החוף המזרחי (ארצות הברית)
החוף המזרחי (באנגלית: East Coast) או "החוף האטלנטי" של ארצות הברית הוא מושג גאוגרפי הכולל בתוכו, במובנו המצומצם, את המדינות השוכנות לחופו של האוקיינוס האטלנטי: מיין, ניו המפשייר, מסצ'וסטס, רוד איילנד, קונטיקט, ניו יורק, פנסילבניה, ניו ג'רזי, דלאוור, מרילנד, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה ופלורידה. במובן הרחב כולל המושג גם את המדינה היבשתית ורמונט. המדינה בעלת השטח הגדול ביותר בחוף המזרחי היא פלורידה.
היסטוריה
12 מושבות מתוך 13 המושבות, אלה שייסדו את ארצות הברית הן חלק מהחוף המזרחי, כיום יש שתי מדינות בלבד הנמצאות בחוף המזרחי שאינן חלק מאותן 12 שמרדו, מיין ופלורידה.
אוכלוסייה
ב-2010, האוכלוסייה של המדינות שיש להם קו החוף בחוף המזרחי נאמדה ב 112,642,503 (שהם כ 36% מכלל האוכלוסייה במדינה), כששתי המדינות הגדולות ביותר עם בערך 19.5 מיליון תושבים כל אחת, הן פלורידה וניו-יורק. מדינות גדולות נוספות הן פנסילבניה, ג'ורג'יה וקרוליינה הצפונית. העיר הגדולה ביותר היא ניו יורק.
פוליטיקה
החוף המזרחי אינו אחיד מבחינה פוליטית. עד למלחמת האזרחים האמריקאית דגלו המדינות הצפוניות בזכויות השחורים בעוד המדינות הדרומיות השתייכו לקונפדרציה ותמכו בעבדות.
כיום נוטות המדינות הצפוניות יותר לכיוון הליברלי ולמפלגה הדמוקרטית, בעוד המדינות הדרומיות יותר נוטות לכיוון הרפובליקני.
מזג אוויר
אין אחידות באקלים במדינות החוף המזרחי. בפלורידה הממוקמת בדרום, אקלים סובטרופי גשום חם ולח, עם שתי עונות (קיץ וחורף) וביניהן עונות מעבר, ועם חורף יבש וחם שאינו מושלג. לעומת זאת, במדינת ניו יורק יורק הצפונית אקלים יבשתי שבו ארבע עונות השנה מובחנות בבירור, והחורף קר ומושלג.
עם זאת, כל החוף המזרחי פגיע לסופות טרופיות (טייפונים והוריקנים), חלקן קשות. תקופת הפעילות של הסופות הטרופיות היא בחודשים יוני עד נובמבר.
תעבורה
הכבישים המרכזיים בחוף המזרחי הוא הכביש הראשון והכביש המהיר 95 ויש גם נתיב ימי שמקשר לחופים האטלנטים.
ערוגות
עֲרוּגוֹת הוא מושב ליד העיר קריית מלאכי השייך למועצה אזורית באר טוביה.
היישוב הוקם באוגוסט 1949 על ידי עולים מרומניה ופולין. בתחילה הוא נקרא קסטינה ב'.
החקלאות במושב ערוגות כיום מתבססת בעיקר על ענבי מאכל, ופירות נוספים.
במרכז המושב אנדרטת הנצחה לחללי ערוגות שנפלו במערכות ישראל, ובשטחיו החקלאיים המזרחיים- חורשת הבנים - להנצחת בני ינון וערוגות שנפלו במערכות ישראל.
כמו כן גן טרקטורים היסטורי, מגרשי כדורסל וטניס, בריכת שחיה, צרכניה, בית כנסת, ובית עם.
שמו של היישוב הוא מפסוק בספר יחזקאל:
דגל זמביה
דגל זמביה אומץ ב-24 באוקטובר 1964. הוא שונה מעט בשנת 1996.
הצבע הירוק מסמל את הצמחייה השופעת של המדינה, הצבע האדום מסמל את המאבק לחופש, השחור את אנשי זמביה, והכתום את משאבי הטבע ועושר המחצבים. העיט מסמל את יכולתו של העם להתרומם מעל בעיות האומה.
בשנת 1996 הוחלף הדגל בדגל בו השדה הירוק הפך לבהיר יותר.
קלייר הולמן
קלייר מרגרט הולמן (באנגלית: Clare Margaret Holman; נולדה ב-12 בינואר 1964) היא שחקנית אנגלייה. בין השנים 1995 ל-2015 גילמה את הרופאה המשפטית ד"ר לורה הובסון, בסדרות הטלוויזיה "המפקח מורס" ו"לואיס".
ביוגרפיה
הולמן נולדה בלונדון. קריירת המשחק שלה החלה ב-1988 כשהופיעה בסרט הטלוויזיה "הקשת בענן" המבוסס על רומן מאת דייוויד הרברט לורנס ובבימויו של סטיוארט בורג'.
ב-1991 שיחקה הולמן בתפקיד אייריס בנטלי, אחותו של דרק בנטלי (בגילומו של כריסטופר אקלסטון) בסרט "תן לו את זה". ב-1992 דיבבה את הדמות של יוליה בגרסת האנימציה של המחזה "רומיאו ויוליה".
בנובמבר 1993 גילמה הולמן את הרפר בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי של המחזה "מלאכים באמריקה" מאת טוני קושנר. ב-1995 לוהקה לתפקיד ד"ר לורה הובסון בסדרת המשטרה "המפקח מורס", והיא המשיכה לגלם את הדמות עד לשנת 2000 בה הסתיימה הסדרה.
ב-1997 הייתה הולמן מועמדת לפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה על הופעתה במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?". היא הופיעה פעמיים בסדרה "רציחות במידסומר" וגילמה שתי דמויות שונות. ב-2002 שיחקה בפרק "Ring Out Your Dead", וב-2006 בפרק "Country Matters".
בשנת 2006 חזרה הולמן לגלם את דמותה של ד"ר הובסון הפעם בסדרה "לואיס", הספין אוף של "המפקח מורס". היא שיחקה בכל 42 הפרקים עד לסיום הסדרה ב-2015.
באוקטובר 2013 שיחקה הולמן בתפקיד ליז בהפקה של תיאטרון טריסייקל של המחזה "Handbagged" מאת מוירה בופיני. ב-2015 הופיעה הולמן בסרט "סוויטה צרפתית". מאפריל עד מאי 2015 שיחקה בתפקיד מירה בולטון במחזה "Each His Own Wilderness" בתיאטרון עץ התפוז בריצ'מונד שבלונדון.
ב-2007 הופיעה הולמן בסדרת הדרמה "Fallen Angel" בתפקיד המספרת ונדי ואמו של מייקל. סיפור העלילה הוא על אודות רוזי בייפילד, בתו של כומר, שהופכת לרוצחת פסיכופתית. בסדרה מככבים אמיליה פוקס וצ'ארלס דאנס.
הולמן מלמדת דרמה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה. ב-2010 ביימה שישה פרקים בסדרת הטלוויזיה "רופאים", וב-2012 ביימה שני פרקים בסדרה הרפואית "הולבי סיטי".
חיים אישיים
הולמן הייתה נשואה לבמאי הווארד דייוויס. הם התחתנו באפריל 2005 בסטרטון והיו נשואים עד למותו באוקטובר 2016. יש לה ילדים ונכדים חורגים מנישואיו הראשונים של בעלה.
טביאה צימרמן
טביאה צימרמן (בגרמנית: Tabea Zimmermann; נולדה ב-8 באוקטובר 1966 בלאהר, גרמניה) היא ויולנית גרמנייה. בעלת תואר פרופסור לויולה ולמוזיקה קאמרית.
ביוגרפיה
צימרמן החלה ללמוד נגינה בויולה בגיל שלוש, ובגיל חמש החלה בלימודי פסנתר. בגיל 13 למדה ויולה אצל אולריך קוך בבית הספר הגבוה למוזיקה פרייבורג ומשם התקדמה ללימודים באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג. היא זכתה בפרסים ראשונים בתחרויות בינלאומיות בז'נבה (1982), בודפשט (1984) ותחרות הוויולה על שם מוריס וייה בפריז (1983). כפרס בתחרות זו הוענקה לה ויולה שנבנתה על ידי אטיין ואטלו משנת 1980.
כסולנית צימרמן מופיעה עם תזמורות רבות, מן החשובות בעולם, ביניהם תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של ה-BBC במנצ'סטר ותזמורת שווייץ המערבית, בניצוחם של מנצחים ידועי שם כמו קורט מאזור, ברנרד הייטינק, כריסטוף אשנבאך, ניקולאוס הארנונקור ואחרים.
צימרמן פעילה גם במוזיקה הקאמרית. היא הופיעה עם גדעון קרמר (כינור), היינץ הוליגר (אבובן ומלחין), הארטמוט הל (פסנתר), סטיבן איסרליס (צ'לו) ופאמלה פרנק (כינור) בפסטיבלים רבים.
מאז 2002 טביאה צימרמן היא פרופסור לוויולה ולמוזיקה קאמרית באקדמיה למוזיקה על שם הנס אייזלר בברלין. לפני כן הייתה בסגל המורים באקדמיה למוזיקה של זאארבריקן (1987 - 1989) ובקונסרבטוריון של פרנקפורט (1994 - 2002). הישגיה ותרומותיה בתחום המוזיקה הקנו לה פרסים ואותות כבוד רבים מספור, לאומיים ובינלאומיים, ביניהם פרס פרנקפורט למוזיקה, פרס הסה והפרס הבינלאומי של ה"אקדמיה קיג'אנה" למוזיקה בסיינה.
חיים אישיים
צימרמן הייתה נשואה למנצח הישראלי דוד שלון ולמנצח האמריקאי-ישראלי סטיבן סלואן. יש לה שני ילדים מנישואיה הראשונים ובת מנישואיה השניים.
מאיר זרחי
מאיר זרחי (באנגלית: Meir Zarchi; נולד ב-1937) הוא סופר, במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי-אמריקאי. נודע בזכות בימויו והפקתו את סדרת סרטי האימה האמריקאית "אני יורקת על קברך".
קורות חייו
זרחי נולד בשנת 1937 בארץ ישראל לפני קום המדינה. בצעירותו שימש ככתב לשבועונים "הארץ שלנו" ו"דבר לילדים". לאחר מכן כתב כמה ספרים בסוגת הספרות הזולה. את אחד מספריו הבולטים "ניני" כתב ב-1956, זמן קצר לאחר שחרורו מצה"ל. ניני הפך לסרט בבימויו של שלמה סוריאנו כאשר אריק איינשטיין שיחק בתפקיד הראשי.
בשנת 1962 ירד לארצות הברית, שם החל לעבוד במחלקת ההסרטה של האו”ם בניו יורק. בהמשך הקים חברת הפקות עצמאית.
ב-1974 סייע לאישה שנפלה קרבן לאונס, והמפגש עמה עורר אותו לכתוב את התסריט לסרטו "יומה של האישה", שצולם בשנת 1978. זרחי היה נשוי בזמן הפקת הסרט, אולם במהלך ההפקה נוצר קשר רומנטי בינו לשחקנית הראשית, קמיל קיטון. הוא התגרש וב-1979 נישא לקיטון. בני הזוג התגרשו ב-1982.
ב-1985 ביים והפיק את הסרט "אל תתעסק עם אחותי!".
לאחר שמכר את הזכויות לסרט האימה "אני יורקת על קברך" אותו ביים זרחי, רכש זרחי את הזכויות לסרט בשנית; בשנת 2010 הפיק בפועל רימייק לסרט בשם "אני יורקת על קברך", וכך גם ב סרטי ההמשך ב-2013, וב-2015, כשאת האחרון בסדרה "I Spit on Your Grave: Deja Vu", ב-2019 הוא גם ביים שוב.
חיים אישיים
היה נשוי לשחקנית והדוגמנית האמריקאית, קמיל קיטון.
בנו הוא הבמאי והמפיק, טרי זרחי.
הושץ'
הושץ' (באוקראינית: Гоща, הושצ'ה; בפולנית: Hoszcza, הושצ'ה; ביידיש: האשטש) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יהודי הושץ'
תחילה היו יהודי הושץ' כפופים לקהילת אוסטראה. בזמן פרעות ת"ח ות"ט נפגעה הקהילה בעיירה, אך בהמשך השתקמה. בשנות ה-60 של המאה ה-19 נמנו בעיירה כ-300 יהודים וכ-400 אוקראינים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פונו יהודים רבים מהעיירה, ובמלחמת האזרחים הרוסית סבלו היהודים מהפרעות שהתחוללו אז. עם כניסת החיילים הפולנים לעיירה, התעללו אף הם ביהודיה.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער ציוניות. בשנים אלה נמנו בעיירה 811 יהודים, מתוך 2,230 תושבים.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיירה פליטים יהודים מאזור רובנו. ב-29 ביוני 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, הופצצה העיירה בידי מטוסים גרמניים, ו-165 יהודים בה נהרגו. ב-4 ביולי נכנסו לעיירה הגרמנים, והחלו לחטוף יהודים בה לעבודות כפייה, תוך ביצוע מעשי רצח. עד מהרה צוו יהודי העיירה לענוד סרט זרוע עם מגן דוד, ומונה בעיירה יודנרט. בהמשך, הועברו יהודי העיירה לגטו פתוח.
באקציה ראשונה שביצעו שוטרים אוקראינים בעיירה, ב-20 במאי 1942, נרצחו בה כ-400 יהודים. באקציה שנייה שנערכה ב-25 בספטמבר 1942 נרצחו כ-350 יהודים. באקציה שלישית שנערכה ב-14 בנובמבר 1942 נרצחו 123 יהודים. כעשרים בעלי מקצוע יהודים שהושארו בעיירה נרצחו ב-17 ביולי 1943.
ב-18 בינואר 1944 שוחררה העיירה בידי הצבא האדום. מיהודי העיירה שרדו כעשרים איש אשר הסתתרו ביערות. בשל גילויי עוינות מצד האוקראינים המקומיים, לא שבו אלו להתגורר בעיירה.
ליגת העל האוסטרלית בכדורגל
ליגת העל האוסטרלית היא ליגת הכדורגל הבכירה באוסטרליה ובניו זילנד, המנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל האוסטרלית. הליגה הוקמה בשנת 2004, כממשיכתה של ה-NSL, הליגה האוסטרלית הבכירה החל משנת 1977. העונה הראשונה של הליגה החדשה הייתה עונת, והחלה בחודש אוגוסט 2005.
הליגה במתכונתה הנוכחית כוללת תריסר קבוצות, שמתוכן אחת עשרה קבוצות מאוסטרליה ואחת מניו זילנד. נותנת החסות הרשמית לליגה היא חברת יונדאי מוטור, ושמה של החברה מופיע בשמה הנוכחי הרשמי של הליגה, יונדאי איי-ליג (Hyundai A-League).
כל עונה משוחקת בין החודשים אוקטובר למאי, וכוללת 26 מחזורי ליגה סדירה, ולאחריה טורניר פלייאוף גמר בהשתתפות שש המדורגות ראשונות בעונה הסדירה, ובסיומו משחק הגמר על תואר האליפות. המדורגת ראשונה בתום העונה הסדירה זוכה בתואר הפרמיירשיפ, בעוד המנצחת בפלייאוף מוכתרת לאלופת העונה, וזוכה בתואר הצ'מפיונשיפ. בדומה לליגת ה-MLS האמריקאית, וכן ליגות נוספות באוסטרליה ובארצות הברית, בליגה האוסטרלית אין יורדות ועולות בתום כל עונה. הקבוצות המדורגות ראשונות בכל עונה מעפילות (לסיבובים שונים על פי דירוגן הסופי) לליגת האלופות האסיאתית.
מאז הקמת הליגה, זכו 7 קבוצות שונות בתואר הפרמיירשיפ (אליפות העונה הסדירה), ו-6 קבוצות שונות זכו באליפות ובתואר הצ'מפיונשיפ.
מקורות
בטרם הקמת הליגה החדשה, שוחקו טורנירי ליגה אוסטרלים במגוון שיטות, כאשר הבולטת שבהן הייתה ליגת הכדורגל הלאומית (NSL). ליגה זו הוקמה בעקבות העפלתה של נבחרת אוסטרליה לטורניר מונדיאל 1974, שהובילה לדיון על הקמת ליגה מקצוענית באוסטרליה. 14 קבוצות נבחרו להשתתף בעונת, עונת הבכורה של ה-NSL.
הליגה צברה תאוצה ופרחה בייחוד בשנות ה-80 וה-90, אך בהמשך איבדה מכוחה בעקבות עזיבתם של כישרונות אוסטרלים רבים לקבוצות מעבר לים, עסקה כושלת עם רשת הטלוויזיה האוסטרלית סבן (Seven), ואובדן חסויות. באפריל 2003 הקימה ממשלת אוסטרליה ועדה עצמאית לחקירת ניהול הספורט במדינה, כולל ניהול ה-NSL. בדו"ח קרופורד, שפורסם בסוף אותה השנה וחשף את מסקנות הוועדה, נמצא כי ליגת ה-NSL אינה יכולה להתנהל כלכלית. בעקבות הדו"ח הנחה פרנק לואי, יו"ר התאחדות הכדורגל האוסטרלית, על הקמת כוח משימה שמטרתו ליצור ליגה חדשה כמחליפה לליגת ה-NSL, שפורקה בתום עונת אחרי 27 שנות פעילות.
ייסוד ה -A-League
באפריל 2004 הוקמה רשמית ה-A-League, כממשיכת דרכה של ליגת ה-NSL. הוחלט כי הליגה תשוחק במעמד שמונה קבוצות, מתוכן אחת מכל אחת מהערים סידני, מלבורן, אדלייד, בריזבן, פרת', ניוקאסל, קבוצה אחת ממדינת ניו זילנד, וקבוצה נוספת על פי ההצעה הטובה ביותר. מועד פתיחת הליגה שנקבע היה אוגוסט 2005.
עד לחודש יוני 2004 הוגשו עשרים הצעות, וחודש לאחר מכן הפכו 12 מתוכן להצעות סופיות. ב-1 בנובמבר של אותה השנה נחשפו שמונה המתמודדות בעונת הבכורה, שכללו בין היתר שלוש קבוצות מליגת ה-NSL שפורקה - אדלייד יונייטד, ניוקאסל ג'טס ופרת' גלורי. אליהן הצטרפו קווינסלנד רואר וניו זילנד נייטס, ממשיכות דרכן של בריזבן ליונס ושל ניו זילנד פוטבול קינגז מה-NSL, וכן המועדונים החדשים סנטרל קוסט מארינרס, מלבורן ויקטורי וסידני. בהתאם למדיניות הליגה "עיר אחת -קבוצה אחת", קיבלה כל אחת מן הקבוצות חמש שנות בלעדיות בעירן. מטרת ההסכם הייתה לאפשר לכל אחת מן הקבוצות לפתח את עצמה באזורה ללא תחרות מקומית.
ב-26 באוגוסט 2005, 16 חודשים לאחר פירוקה של ה-NSL, נפתחה עונת הבכורה של ליגת העל האוסטרלית החדשה.
התפתחות
ב-20 במרץ 2007 פורסם כי קבוצת ולינגטון פיניקס תחליף את ניו זילנד נייטס החל מעונת המשחקים. הליגה הורחבה לקראת עונת, והצטרפו אליה שתי קבוצות חדשות - גולד קוסט יונייטד ונורת' קווינסלנד פיורי (בעקבות כך שינתה קווינסלנד רואר את שמה לקבוצת בריזבן רואר, שכן היא לא ייצגה עוד את קווינסלנד באופן בלעדי). ב-12 ביוני 2009 זכתה מלבורן הארט (כיום מלבורן סיטי) בזיכיון להצטרף לליגה החל מעונת, מה שהוביל להרחבת הליגה ל-11 קבוצות באותה העונה.
בין החודשים מרץ 2011 ל-פברואר 2012, איבדו שתי קבוצות (נורת' קווינסלנד פיורי וגולד קוסט יונייטד) את זיכיונן בעקבות קשיים כלכליים, מה שהוביל את הפסקת השתתפותן בליגה. החל מעונת הצטרפה לליגה קבוצה חדשה מסידני, וסטרן סידני וונדררס, ושוב מספר הקבוצות התאזן כך שבליגה השתתפו עשר קבוצות.
בפברואר 2018 הודיעה הנהלת הליגה על הכוונה להרחיבה ל-12 קבוצות עד לעונת 2019/2020.