cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבישי כ"ץ
ביוגרפיה
ב-1982 יצא צה"ל למבצע שלום הגליל, שהתפתח למלחמת לבנון הראשונה (1982-1985). במלחמה באה לביטוי המהפכה שהנחיל כ"ץ בחיל וכוחות ההנדסה תפקדו בצורה טובה מאוד. במלחמה הפכו פלסי ומפעילי הצמ"ה של החיל ללוחמים בחזית, וזכו להערכה גדולה שהתבטאה גם בריבוי צל"שים. בעקבות ההתבססות בלבנון בעקבות מבצע שלום הגליל, הקים כ"ץ ב-1982 את סיירת יעל - יחידת הנדסה מובחרת שעסקה בקומנדו הנדסי, סיור, חבלה ומיקוש נגדי. סיירת יעל שיתפה פעולה עם יחידות מובחרות אחרות של צה"ל והעניקה להם סיוע הנדסי בתחום החבלה, הפריצה והטיפול במטענים.
בשנת 1983 החליט לשנות את צבע הכומתות של החיל משחור כדי לשפר את תדמיתו: כ"ץ נזכר שבילדותו הוא קרא סיפור בשם "מכרות המלך שלמה", אשר בו סופר על שני שבטים, האחד טוב, ואחד רע, כאשר השבט הטוב נקרא: "שבט כסופים", לא ניתן היה להשתמש בצבע כסף על הבד הצבאי, אז הוחלט לבחור בצבע דומה – אפור בהיר, שמוגדר רשמית ככסוף.
ב-1983 סיים כ"ץ את תפקידו והשתחרר מצה"ל. באזרחות ניהל את חברת דוד לובינסקי לייבוא מכוניות, ואחר כך עזב וב-1991 הקים את חברת אבישי כ"ץ לניהול הנדסי של פרויקטים. כתב אוטוביוגרפיה בשם "חיילי שוקולד" ובה כתב על מעשיו ועל לבטיו כחייל ומפקד בחיל ההנדסה. שם הספר לקוח מהתירוץ שהשמיעו לו מפקדים בבהל"ץ כאשר נלחם בטרטורים ובהתעללויות: הם טענו שללא הטרטורים והתנאים הקשים יצמחו חיילי שוקולד שלא יהיו קשוחים די הצורך ללחימה ופעילות מבצעית.
לזכותו נזקפים שרידותם של סכר הרואיפה ואתר הבניאס שסירב לפקודת הממונים עליו, לפוצצם.
קישורים חיצוניים
מכתביו:
סאלי רייד
סאלי קריסטן רייד (באנגלית: Sally Ride; 26 במאי 1951 - 23 ביולי 2012) הייתה אסטרונאוטית אמריקאית. האישה השלישית שטסה בחלל והאמריקאית הראשונה. טסה פעמיים במעבורת החלל צ'לנג'ר במשימות STS-7 וSTS-41-G.
השכלה
רייד נולדה בלוס אנג'לס לדייל וקרול רייד. יש לה אחות צעירה ממנה בשם קארן. אמה ממוצא נורווגי. אביה היה פרופסור למדע המדינה במכללת סנטה מוניקה. כנערה הצטיינה בטניס, וקיבלה מלגת ספורט בבית ספר תיכון לבנות בלוס אנג'לס. בתום לימודיה התיכוניים, בשנת 1968, התקבלה ללימודים במכללת סווארת'מור, אך הפסיקה את לימודיה לאחר שלושה סמסטרים בניסיון לפתח קריירה כשחקנית טניס מקצוענית. לאחר שלושה חודשי אימונים, הגיעה למסקנה שהיא אינה טובה מספיק, לקחה מספר קורסים בפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ולאחר מכן, החלה ללמוד באוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1973 קיבלה תואר ראשון בפיזיקה ובאנגלית. בשנת 1975 השלימה תואר שני בפיזיקה, ובשנת 1978 סיימה תואר דוקטור באסטרופיזיקה כשחקרה את הקשר בין קרני רנטגן לכוכבים, כולם באוניברסיטת סטנפורד.
שירות בנאס"א
בתום לימודיה, הגישה מועמדות לתפקיד אסטרונאוטית בנאס"א בעקבות מודעה שנאס"א פרסמה. היא נבחרה כמועמדת לאסטרונאוטית, ולאחר שנה של אימונים, הוסמכה כאסטרונאוטית מומחית משימה. במשימות STS-2 ו־STS-3 הייתה בתפקיד קאפקום (האחראית בחדר הבקרה הקרקעי על התקשורת עם המעבורת).
ב־18 ביוני 1983 שוגרה רייד כמומחית משימה במשימה STS-7, תחת פיקוד בוב קריפן. זו הייתה המשימה השנייה של מעבורת החלל צ'לנג'ר והראשונה שמנתה חמישה אנשי צוות. במהלך המשימה הצוות פרס שני לוויינים, עבור קנדה ואינדונזיה, הפעיל לראשונה את הזרוע הרובוטית, לראשונה טס במבנה אחד עם לוויין אחר, וביצע ניסויים אחרים. המשימה הסתיימה בנחיתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס ב־24 ביוני.
לאחר מכן שירתה כמומחית משימה במשימה STS-41-G, ששוגרה ב־5 באוקטובר 1984. גם משימה זו הייתה בפיקוד בוב קריפן, והיא הייתה המשימה הראשונה עד אז ששוגרה עם צוות של שבעה אסטרונאוטים. משימה זו פרסה לוויין מדעי, ביצעה תצפיות על כדור הארץ, והדגימה יכולות תדלוק לוויינים בחלל. המשימה הסתיימה ב־13 באוקטובר בנחיתה במרכז החלל קנדי.
בשנת 1985 רייד הוצבה למשימה STS-61-M, אך המשימה בוטלה בעקבות אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר. רייד מונתה כחברה בוועדת החקירה הנשיאותית שחקרה את התאונה. בתום עבודת הוועדה, מונתה לעוזרת מנהל נאס"א לתכנון ארוך טווח, במטה נאס"א בוושינגטון. במסגרת תפקיד זה הקימה את "המשרד לחקר מדעי", וחיברה דו"ח על עתיד תוכנית החלל האמריקאית.
לאחר נאס"א
בשנת 1987 פרשה מנאס"א והייתה לעמיתה מדעית במרכז לביטחון בינלאומי ובקרת נשק באוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1989 הצטרפה לסגל אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו כפרופסור לפיזיקה ומנהלת המכון לחלל של קליפורניה, של אוניברסיטת קליפורניה.
ביוני 1999 מונתה לסגנית נשיא באתר space.com, המתמחה בחדשות על תעשיית החלל. בספטמבר מונתה לנשיאת החברה, והחזיקה בתפקיד זה עד ספטמבר 2000.
לאחר שעזבה את space.com, יזמה את מיזם ספייסקאם בשיתוף נאס"א, ועמדה בראשו. מיזם זה מאפשר לילדים לצלם ולהוריד תמונות של כדור הארץ מהחלל.
בשנת 2001 הקימה חברה בשם "סאלי רייד סיינס" (Sally Ride Science), המפתחת תכנים חינוכיים לעידוד ילדות ונערות ללמוד מדעים מדויקים וטכנולוגיה. בנוסף, כתבה שבעה ספרי מדע לילדים, המתמקדים בחקר מערכת השמש, ואוטוביוגרפיה בשם "לחלל ובחזרה", המתעדת את טיסותיה לחלל.
רייד הייתה חברה בוועדת החקירה לבדיקת אסון מעבורת החלל קולומביה, והיחידה שהייתה חברה בוועדות החקירה של שתי תאונות המעבורת.
היא הייתה חברה בוועדה הנשיאותית המייעצת למדע וטכנולוגיה, במועצה ללימודי חלל של מועצת המחקר הלאומית של ארצות הברית, במשרד הקונגרס להערכה טכנולוגית, ובמכון קרנגי בוושינגטון. וחברה בהנהלת המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
רייד נפטרה בגיל 61 לאחר מאבק של 17 חודשים בסרטן הלבלב.
חייה האישיים
רייד התחתנה עם אסטרונאוט, סטיב האולי, בשנת 1982, והם התגרשו בשנת 1987. רק לאחר מותה נודע כי הייתה בזוגיות חד מינית והותירה אחריה את זוגתה מזה 27 שנה, טאם או'שונסי. השתיים שהכירו בשיעור טניס היו חברות מגיל 12. או'שונסי, הייתה שחקנית טניס מקצועית ולאחר מכן למדה ביולוגיה ופסיכולוגיה.
אותות, עיטורים והנצחה
לאחר מותה, עוטרה ב-2013 במדליית החירות הנשיאותית. ב-2016 הצטרפה לצי ספינות המחקר של מכון סקריפס לאוקיינוגרפיה הספינה סאלי רייד, הקרויה על שמה. בשנת 2017, חברת לגו הנציחה את דמותה בסט "נשות נאס"א", יחד עם מיי ג'מיסון, מרגרט המילטון, קתרין ג'ונסון וננסי גרייס רומן. במרץ אותה שנה, שרבוט גוגל אייר את רייד לכבוד ציון יום האישה הבינלאומי. ב-2019, נקרא בניין על שמה באוניברסיטת סטנפורד. מחלקת האוצר של ארצות הברית בחרה ברייד כאחת הנשים שיוצחו על מטבע הקוורטר.
Crystal Planet
Crystal Planet ("כוכב הקריסטל") הוא אלבום האולפן השביעי של גיטריסט הרוק אינסטרומנטלי ג'ו סטריאני, שיצא לאור ב-3 במרץ 1998.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו בידי ג'ו סטריאני, אלא אם צוין אחרת.
La voix du bon Dieu
La voix du bon Dieu (באנגלית: The Good Lord's Voice) הוא אלבום הבכורה של הזמרת הקנדית סלין דיון. האלבום יצא לאור ב-6 בנובמבר 1981, על ידי חברת התקליטים Super Étoiles. מתוך האלבום יצאו שלושת הסינגלים: "", "" ו-"L'amour viendra".
בסמוך להוצאת האלבום, הוציאה דיון גם את אלבומה השני Céline Dion chante Noël. שני האלבומים זכו להצלחה נאה כאחד.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי רנה אנג'ליל, דניאל הטו ואדי מרנאיי. אנג'ליל, שהיה באותו הזמן המנהל של דיון ולימים הפך לבעלה, משכן את הבית שלו במטרה להקים חברת תקליטים דרכה יוציא את האלבומים של דיון. ההחלטה הזו גרמה לו ולדיון להוציא אלבום נוסף בסמוך לצאת האלבום הזה.
שני האלבומים נמכרו בלמעלה מ-30,000 בשנת 1981. בשנה שלאחר מכן, הצליחו להימכר בלמעלה מ-125,000 עותקים. בקנדה קיבל האלבום את תואר הזהב.
דוד מיכאלי
דוד מיכאלי (באנגלית: David Michaeli; נולד ב-12 בינואר 1953) הוא אמן, סופר וחוקר תנועה והתנהגות במרחב. עוסק בטיפול באמצעות שטח, עם התמחות במסעות טיפוליים במדבר. מרצה לטיפול שטח ואוריינות סביבתית. בשנת 2003 זכה במקום שני, בתחרות הסיפור הקצר, מטעם עיתון "הארץ" על הסיפור "הכותאב". מיכאלי מכהן כראש התכנית במכללת "סמינר הקיבוצים", בתחום טיפול שטח Eco-encounter therapy. בנוסף, משנת 2019 משתתף במחקר של תנועה מרחב ובריאות קבוצתית, בניסוי הדמיית תנאי מאדים.
ביוגרפיה
מיכאלי גדל בעיר רמת גן. למד לתואר ראשון באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל
בירושלים, (1980-1976), והחל לתרגל תנועה. הוא פועל כאמן, מעצב וכותב (1980 - עד היום). ספריו עוסקים בתנועה, מרחב וזיכרון. התמחה בעיצוב ספרים, ובשנת 2002, ייסד ושותף ב"מדף בית הוצאה לאור" לספרות, שירה, אמנות ותפיסה. התמחה במסעות טיפוליים במדבר (1993 - עד היום). בין השנים 2009–2010, למד וקיבל תעודת מוסמך בריאות הציבור (MPH) במסלול "ניהול מצבי חירום ואסון", בבית הספר לבריאות הציבור בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר, באוניברסיטת תל אביב. שותף מייסד של "המכון ללימודי שטח".
עשייה
בתחום התנועה, למד בשוטוקאן קרטה ישראל אצל מאיר יהל והוסמך לדרגת דאן 2 על ידי (Tsutomu Ohsima) (1988-1977); מיכאלי הוא מראשוני מתרגלי טאי ג'י צ'ואן בארץ אצל ניצן מיכאלי (1984 - 2010), ובמשך כ-8 שנים, לימד טאי צ'י בתל אביב (1997-1990), עד היום הוא ממשיך בתרגול עצמי.
כתיבה
מיכאלי פרסם 10 ספרים. 3 ספרים בתחום התנועה, כתובים בסגנון של שירה הוראתית: הספר הראשון - "הערות זמניות על תנועה" (1997), הוא אסופת הערות שכתב בתקופה שלימד טאי ג'י צ'ואן בין השנים 1990–1997. בספר 12 רישומי פעולה שצייר. הספר השני - "כתבי המופת - טאי ג'י צ'ואן ג'ינג" הוא תרגום מקור מהשפה הסינית. העבודה עליו החלה בשנת 1992 ונמשכה עד שנת 2005. עבודת התרגום מסינית בוצעה בדומה לשיטת התרגום המילונית של המשורר עזרא פאונד. הספר השלישי - "תשעת נקבי הפנינה", פורסם בשנת 2017, והוא המשך אסופת ההערות מהשנים 1997–2001.
4 ספרים נוספים שפרסם דוד מיכאלי, הם בתחום המרחב: "זמן המדבר" (2000) - מסות הגותיות קצרות עם הערות הישרדות ואיורי בעלי חיים מדבריים קטנים; "גלות, מסע, בחירה - טיפול דרך שטח" (2008), שבו הציג תפיסה וכלים לטיפול שטח; "מכת חום" (2010), שבו הציג את תופעת פגיעת חום כאירוע בעל ממדים תרבותיים והתנהגותיים עם פרקטיקת שדה למניעה ועזרה ראשונית; "צעדים ומרחבים" (2017) - סיכום הרצאותיו בתחום טיפול שטח ואוריינות סביבתית.
בנוסף, כתב על נושאים של מסע וזיכרון את הספר "סיפורים על גבריות וזיכרון" (2006), סיפורים קצרים ש-5 מתוכם פורסמו בעיתון "הארץ", ואת "הדרך לשדה בוקר" (2020), ספר שירה שנכתב תוך כדי הליכה בת 10 ימים בדרך ממצדה לשדה בוקר עם סטודנטים. כמו כן, הוציא לאור את הספר "פסוקי ההשתוקקות", ספר שבו ערך את פסוקי מגילת שיר השירים במתכונת שירים בודדים.
בין מאמריו: "שביל מקום" (מגזין בלוק, 2005); "מה תופסות הצפרדעים" - סדרה בת 5 מאמרים בנושא זן (ניו-אייג', 2005,
Nrg); "מדריך הטרמפיסט לבדידות" סדרה בת 3 מאמרים (ניו אייג', nrg, 2005); "אה!" - הייקו - אומנות השירה הקצרה בעולם (ניו-אייג', 2008, nrg) ועוד.
אמנות ועיצוב חזותי
מעצב אורח בסטודיו MLS דיסלדורף, גרמניה (1981-1980); ארט דיירקטור בפרסום "אילון" תל אביב (1983-1982); מעצב שבועון הנוער "חמצן" מבית "מוניטין", גלובס (1985-1984); מעצב ספרים ב"מפעלים אוניברסיטאיים", תל אביב (1993-1986); מרצה
לעיצוב חזותי, בבית הספר "מימד" לאמנות חזותית, בתל אביב (1993-1987); אמן מעצב עצמאי (1987 - עד היום); תערוכת בוגר בצלאל – מוזיאון ישראל, אוצר איזיקה גאון (1988).
טיפול שטח ובריאות קבוצתית
תחום הטיפול באמצעות שטח ואתגר, החל להתמסד בישראל בשנות ה-90 של המאה הקודמת, והראשונים לכך היו ניר גור ודוד מיכאלי.
בתחילת הדרך בתחום טיפול שטח, עבד מיכאלי בחברת "שטח" של ניר גור, בעבודת שדה חינוכית וטיפולית, עם נוער מקצה הרצף במסגרת משרד הרווחה אגף תקון, שירות חסות הנוער ובמסגרת משרד החינוך, מחלקת קידום נוער, ביוזמת ד"ר חיים מהל ובפיקוחם של בני פישר, ד"ר ראובן יעקב, יהושע איילון ונח גרינבוים בסדרות שטח במדבר יהודה ובנגב (2007-1993). בשנת 2006 השתתף כמנהל שטח בסדנת שטח בת 42 יום ביוזמתו וניהולו של ניר גור. במסע זה טבע והגדיר את המושג "טיפול שטח".
שנה לאחר מכן (2008), החל לנהל את תחום טיפול שטח, בעמותת "ענב" ופרסם את הספר "גלות, מסע, בחירה – טיפול דרך שטח". פעילות זו הביאה אותו להכרה, כי יש להקים צוות מבוגרים רב-תחומי, במודל של MTS-Multi Team System שייפעל כצוות התערבות של טיפול שטח לאוכלוסיות בסיכון, וכך בשנת 2009, הקים את "צוות שביל" (2016-2009), עבור מסע בן 21 יום למעון נעול מהמגזר הערבי בניהולו של כאתם באחוס ובפיקוחו של בני פישר.
חברי "צוות שביל"הראשונים היו: עמית שריג, שי גטריידה, רון בן דור, פניאל קריצ'מן, ד"ר יקירה לוי, דבי עשב, שאול לב ועמית שלוח. במשך השנים הצטרפו לצוות בוגרים ומרצים מתוכנית הלימודים שנפתחה ב"סמינר הקיבוצים". הצוות פעל במסגרת עמותת "ענב", שניהלה את המעונות הממשלתיים ("צופיה", "מסילה", "בית הנער", "נוה חורש" "מגן נוף הרים", "הוסטל טבריה", "מצפה ים", "גלי ים" ועוד). והתמחה בעבודה בשטח מדברי שכללה טיפול שטח רב-תרבותי, טיפול שטח עם נערות בסיכון, אבחון שטח ותיעוד מצולם למטרות עיבוד. הצוות פעל גם במסגרות נוספות כמו בית אקשטיין.
שנה לאחר הקמת התוכנית הבינתחומית לטיפול שטח במכללת "סמינר הקיבוצים" (2011), התבקש מיכאלי על ידי גיא שגיב, מייסד "איגוד האתגר והלמידה החווייתית בישראל", לשמש כחבר בצוות ההקמה ובוועד המנהל של "איגוד האתגר והלמידה החווייתית בישראל", תפקיד אותו מילא כ-8 שנים (2018-2011); במקביל החל לייעץ למשרד החינוך בתחום בטיחות וניהול שטח, טבע והגדיר את המושג מסע חניכה אתגרי (מח"א) וכתב את נוהלי מח"א בחוזר מנכ"ל.
חברות ותפקידים בפורומים ובארגונים מקצועיים
קבוצת דיון מרחב הביטחון, מכון "ון ליר" בהובלת ד"ר עמירם אורן (2011-2007); וועדת היגוי טיפול שטח בתוכנית הארצית להתמודדות עם אלימות, שירותי המבחן לנוער ולמבוגרים (2015-2009); (2019-2011) חבר הוועד המנהל "איגוד האתגר והלמידה החווייתית בישראל - ACEE"; יועץ לאגף הבטיחות של משרד החינוך, בתחומי בטיחות וניהול שטח, אירועי אקלים קיצוניים והתנהגות תלויית סביבה (2012 עד היום); השתתף בוועדת היגוי וצוות עבודה למסע חניכה אתגרי, אגף בטיחות ומנהל חברה ונוער, משרד החינוך (2017-2015); שימש כיו"ר וועדה להיערכות לתנאי אקלים חריגים, אגף בטיחות משרד החינוך (2016); וכמרכז וועדה לתקן רפואה בפעילויות חוץ, משרד החינוך (2021-2019); חבר מייסד במכון ללימודי שטח (2016 - עד היום); ראש צוות המחקר של תנועה מרחב ובריאות קבוצתית, בפרויקט הדמיית תנאי מאדים AMADEE של פורום החלל האוסטרי וסוכנות החלל הישראלית, בשיתוף עמותת D-MARS (2019 עד היום); חבר בצוות עצמאי למחקר ופיתוח משימות אנלוגיות Eco-encounter space עם עמיתים מסלובקיה.
פרסומים
• דוד מיכאלי, "מחשבות על תפיסות אסטרטגיות בעיצוב המרחב בישראל" בתוך: עורכים: ש' חסון, ע' קוטוק, ד' דרוקמן, ד' רוטר ישראל 2048, חשיבה אסטרטגית לתכנון ופיתוח מרחבי, הוצאת מינהל התכנון, מרכז שאשא למחקרים אסטרטגיים אוניברסיטה עברית ירושלים, 2016, (193 עמ'), (נייר עמדה).
• דוד מיכאלי (MPH), פרופ' יובל חלד, שאול לב, "דו"ח הוועדה לקביעת מדדים ודרכי ניהול פעילות שטח בתנאי אקלים חריגים עבור אוכלוסיות משרד החינוך", אגף ביטחון ובטיחות משרד החינוך, המכון ללימודי שטח, הוד השרון, 2016, (52 עמ').
בלוגים
https://eco-encounter.blogspot.com/
יוליוס לנדסברגר
הרב יוליוס לנדסברגר (בגרמנית: Julius Landsberger; 10 באוגוסט 1819, צילץ - 3 במרץ 1890, דרמשטט) היה מזרחן ורב רפורמי גרמני. רבן של פוזן ודרמשטט.
הוא התמנה כרבה של דרמשטט (שאליה היו כפופות עשרות הקהילות הכפריות במחוז שטארקנבורג של הדוכסות הגדולה של הסן) לאחר שנתיים שבהן עמד כס הרבנות פנוי, לאחר התפטרותו של הרב הקודם, צבי בנימין אוירבך, לאחר סכסוך על רקע דתי עם ועד הקהילה. עם עזיבת הרב הקודם, החיל ועד הקהילה שינויים מרחיקי לכת בהתנהלות בית הכנסת, הותקן בו עוגב והתפילות התנהלו בגרמנית ובליווי מקהלה שנטלו בה חלק נשים. לנדסברגר קיבל את כל השינויים ובכך הביא לפיצול קהילת "עדת ישורון" האורתודוקסית בדרמשטט.
מילדרד פיש-הרנק
מילדרד אליזבת פיש-הארנק, (באנגלית: ; 16 בספטמבר 1902 – 16 בפברואר 1943) הייתה סופרת, מתרגמת ומתנגדת לנאציזם. לאחר שנישאה להארוויד הארנק, היא עברה איתו לגרמניה, ועבדה שם כעוזרת מרצה לספרות אנגלית ואמריקאית באוניברסיטת ברלין. בתחילת שנות ה-1930, בני הזוג התעניינו יותר ויותר בשיטה הקומוניסטית הסובייטית. עד 1940, בני הזוג באו במגע עם קבוצות התנגדות אנטי-פשיסטיות אחרות ושיתפו איתן פעולה. פיש הארנק הפכה ללוחמת כחברה בקבוצת ריגול אנטי-פשיסטית בברלין, שנקראה מאוחר יותר "התזמורת האדומה" (Rote Kapelle/Red Orchestra). בני הזוג נעצרו בספטמבר 1942 והוצאו להורג זמן קצר לאחר מכן.
ביוגרפיה
מילדרד פיש נולדה וגדלה בצד המערבי של מילווקי, ויסקונסין, לוויליאם סי פיש, מורה, וג'ורג'ינה פיש (לבית הסקת':Hesketh). בצעירותה למדה לדבר, לכתוב ולקרוא גרמנית.
היא למדה בתחילה בתיכון West Division (כיום תיכון מילווקי לאמנויות). לאחר מות אביה, המשפחה עברה לוושינגטון, בירת ארצות הברית והיא סיימה את השנה האחרונה בתיכון ווסטרן. ב-1919 היא החלה ללמוד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ונשארה שם שנתיים, תוך שימוש בחסכונות משפחתיים לתשלום. ב-1921, סיימה פיש בגרות באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון. היא התארחה בקרב עיתונאים וסופרים, אך עזבה את המקצוע שלה מעיתונאות למדעי הרוח, ואחר כך לספרות אנגלית. ב-1922 היא הפכה לכותבת במגזין הספרותי של ויסקונסין. בשנת 1926, פיש למדה ועבדה כמרצה לספרות גרמנית בבית הספר הרגיל של מילווקי (Milwaukee State Normal School) באותה שנה, היא פגשה את המשפטן הארוויד הארנק, הם התאהבו, ונישאו אחד לשנייה ב-7 באוגוסט 1926 לאחר מכן מילדרד בחרה להשאיר את שם משפחתה הקודם ולהוסיף את שם המשפחה של בעלה, כך ששם משפחתה היה: פיש-הארנק. מ-1928 עד 1929 לימדה פיש-הארנק ספרות אנגלית ואמריקאית בקולג' גוצ'ר (Goucher College) בבולטימור, מרילנד. תלמידתה של הארנק הייתה המשוררת קלרה לייזר, שהפכה לחברה ולמקורבת לכל החיים. הפרופסור שהשפיע ביותר על פיש-הרנק במדיסון היה ויליאם אלרי לאונרד(William Ellery Leonard) שהנחה אותה כשכתבה את עבודת הגמר שלה.
סרגיי טבוריצקי
סרגיי טבוריצקי (ברוסית: Сергей Владимирович Таборицкий; 12 באוגוסט 1897 (במסמכים גרמניים - 1895) - 16 באוקטובר 1980) היה לאומן רוסי ומונרכיסט. התפרסם בעקבות השתתפותו ברצח המדינאי ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב, יחד עם הסופר והקצין הרוסי פיוטר שאבלסקי-ברוק. מהשנים 1936 עד 1945 היה טבוריצקי סגן הסוכנות למהגרים רוסים לגרמניה. בשנת 1942 הצטרף טבורצקי למפלגה הנאצית ועבד יחד עם הגסטפו.
מילדרד פיש-הרנק
השכלה
ב-2 ביוני 1929, פיש-הארנק היגרה לג'נה בגרמניה, שם בילתה את השנה הראשונה שלה עם משפחת הארנק. מנחה הדוקטורט של פיש-הארנק היה וולטר פישר (Walther Fischer), אשר קבע כי היא מרצה מצוינת והמליץ עליה בשנת 1936 כבעלת התנהגות הולמת בסביבתה. וולטר פישר התכוון לגישתה הטקטית של פיש-הארנק לחדירת הנאצים לאוניברסיטה ב-1931 וב-1932 ההולכת וגוברת. עד שהגיעה פיש-הארנק לגייסן, יותר ממחצית מאוכלוסיית הסטודנטים תמכו בנאצים. בין החשודים בתמיכתם בנאצים היו פרופסור לפילוסופיה ארנסט פון אסטר ( Ernst von Aster) והכלכלן פרידריך לנץ (Friedrich Lenz) אשתו של אסטר, הסופרת השוודית הילדור דיקסליוס (Hildur Dixelius), הפכה לחברה טובה של פיש-הארנק ולבסוף הפכה לאורחת בביתה של פיש-הארנק בברלין. בסתיו 1930 עברה פיש-הרנק מגייסן לברלין כדי להיות עם בעלה.
ב-1 בפברואר 1931, היא התקבלה ללימודים באוניברסיטת ברלין במלגה מקרן אלכסנדר פון הומבולדט ( Alexander von Humboldt Foundation). פיש הארנק הוזמנה לקיים הרצאה פומבית בשם "אהבה רומנטית וזוגית ביצירתו של נתנאל הות'ורן" ("Romantic and Marital Love in the Work of Nathaniel Hawthorne") באוניברסיטת פרידריך-וילהלם (Friedrich-Wilhelm University), שאפשרה לה לעבוד כמרצה עוזרת ומרצה לספרות אנגלית ואמריקאית. היא לימדה קורסים על אמרסון, ויטמן, תיאודור דרייזר, סינקלייר לואיס, תומאס הרדי וג'ורג' ברנרד שו. פיש הארנק הייתה פופולרית בקרב תלמידיה ובמשך שלושה סמסטרים ההרשמה לקורס הוכפלה.
סרגיי טבוריצקי
שנים מוקדמות
סרגיי ואחיו הצעיר ניקולאי היו ילדיהם הבלתי לגיטימיים של חייטת יהודייה מוטבלת ובעלים של חנות אופנה, אנה ולדימירובנה, ובן זוגה, סרגיי אלכסנדרוביץ ז'אפוואלוב (שעזב אותה ב -1901). שני האחים גדלו באמונה הנוצרית האורתודוקסית. הסנדק של טאבוריצקי היה ולדימיר סאבלר. האחים השתמשו בשם המשפחה של בעלה הראשון של אנה ולדימירובנה, גם הוא יהודי, וולף איזיקוביץ' טאבוריסקי, סוחר מהעיר אשמיאני, שעזב את הארץ הרבה לפני שנולדו שניהם. על פי המסמכים, הם נחשבו כילדיו של וולף טאבוריסקי, מכיוון שהגירושים הראשונים של אמם התרחשו רק בשנת 1899. האם הפכה לסוחרת והתחתנה עם אציל בשם מאראסאנוב, ולקחה את שם משפחתו. אנה מארסנובה נפטרה במרץ 1914 בצרפת. בשנת 1915, לאחר מות אמם, ניסו האחים סרגיי וניקולאי להגיע ללא הצלחה לקונסיסטוריה הרוחנית של פטרוגרד בבקשה להכיר בהם כילדי "הפנים הרוסיות האורתודוקסיות" ולהיפטר מ"אות הקין", כשהם מציינים את רגשותיהם הדתיים והמונרכיסטיים.
מילדרד פיש-הרנק
השכלה
אף על פי שפיש הארנק בילתה את רוב זמנה עם משפחתה הגרמנית, היא הייתה חברה פעילה בקהילת הגולים האמריקאים בברלין (American expatriate community). היא הלכה לריקודים באיגוד הסטודנטים האמריקאי והייתה חברה במועדון הנשים האמריקאי בבלווישטראסה (Bellevuestrasse). מאוחר יותר כיהנה כיושבת ראש למועדון. ההארנקים היו פופולריים בכנסייה האמריקאית ב-נולנדורפפלאץ (Nollendorfplatz), שם שירתו את הכנסייה.
סרגיי טבוריצקי
שנים מוקדמות
טבוריצקי סיים את לימודיו בריאלסקול של גורביץ' בשנת 1915. עדויות מאוחרות יותר של טאבוריצקי על השתתפותו במלחמת העולם הראשונה בפיקודו של הדוכס הגדול מיכאל אלכסנדרוביץ' כחלק מחטיבת הפרשים הילידים הקווקזיים אינן נחשבות אמינות, שכן מידע אמין על פעילותו בשנים 1915–1919 לא נמצא. על פי כמה דיווחים, הוא היה עוזרו של המפכ"ל מהדומא המדינית וסגנו ג'ורג'י דריוגין.
מילדרד פיש-הרנק
קריירה
במהלך שהותם בברלין, בני הזוג הארנק היו עדים לווימארדמרונג (Weimardämmerung), התפרקותה של הרפובליקה הגרמנית. הם החלו להתעניין בברית המועצות ובקומוניזם, וראו בהם פתרון לעוני והאבטלה, מהם סבלה גרמניה במהלך השפל הגדול. העניין שלהם בקפיטליזם דעך, ושניהם האמינו שהמערכת הכלכלית פושטת רגל אידאולוגית; הם הסתכלו על תוכניות החומש החדשות של ברית המועצות, מתוך אמונה שהמערכת יכולה לספק עבודה להמונים. בשנת 1931 הקים ארוויד את "קהילת עבודה מדעית לחקר הכלכלה המתוכננת הסובייטית", קבוצה של סופרים ואנשי אקדמיה שנפגשו פעם בחודש כדי לדון בכלכלה הסובייטית המתוכננת.
ב-1932 היו לאוניברסיטת ברלין קשיים כלכליים ופיש הארנק איבדה את מעמדה כמרצה לספרות אמריקאית. באותה תקופה, האמריקני הגרמני והנאצי הנלהב פרידריך שונמן (Friedrich Schönemann) חזר מחופשה באמריקה כדי לעבוד במחלקה האנגלית. פיש הארנק מעולם לא הסתירה את דעותיה הפוליטיות השמאלניות במהלך הרצאות, היא עודדה את תלמידיה להשתמש בקרל מרקס (Karl Marx) כ-"פתרון מעשי לרוע של ההווה". במאי 1932 בוטל המימון שאיפשר למילדרד ללמד באוניברסיטת פרידריך-וילהלם (Friedrich-Wilhelm University). בני הזוג נאלצו לעבור לנויקולן (Neukölln) עקב נוכחות הנאצים. בני הזוג שכרו את הדירה מקרוב משפחתו של הסופר סטפן היים (Stefan Heym); ברומן שכתב לאחר המלחמה "נכרוף" ("Nachruf") אמר היים כי הוא מצא שההארנקים הם זוג אקדמאים גאוני עם השקפה נגד הנאציזם. עד 1933 אימצו בני הזוג הארנק אידאולוגיה שמאלנית והיו מחויבים לברית המועצות.
סרגיי טבוריצקי
שנים מוקדמות
לאחר מהפכת פברואר שהה באוקראינה, משם עזב לאחר שנים אחדות לגרמניה. בקייב, בכלא, הוא התוודע למונרכיסט פיוטר ניקיפורוביץ' פופוב (שכינה את עצמו "שאבלסקי-בורק"), איתו קיים קשרים בכל זמן שהיותו בגלות.
מילדרד פיש-הרנק
קריירה
ב-7 בספטמבר 1942 נעצרו בני הזוג הארנק על ידי הגסטאפו בכפר פרילה ( Preila) על שפת הים שעל שפת הקורוניה ( Curonian Spit).
סרגיי טבוריצקי
הגירה
בתחילה התגורר טבוריצקי בברלין, אחר כך במקלנבורג ומינואר עד מרץ 1922 במינכן. באותה תקופה עסק בפעילות מערכת במגזין "לוך סווטה" בו פורסמו שיריו. לפני ניסיון ההתנקשות בפול מיליוקוב עבד כמקליד. ידוע כי מסיבות אידאולוגיות הוא סירב לקבל הזמנות מברית המועצות.
מילדרד פיש-הרנק
מעצר ומוות
הארנק נידון למוות ב-19 בדצמבר לאחר משפט בן ארבעה ימים בפני ה-Reichskriegsgericht ("בית הדין הצבאי של הרייך"), והוצא להורג שלושה ימים לאחר מכן בכלא פלצנזה בברלין. פיש-הארנק קיבלה בתחילה שש שנות מאסר, אך אדולף היטלר סירב לאשר את גזר הדין והורה על משפט חדש, שהביא לגזר דין מוות ב-16 בינואר 1943. ראשה נערף בגיליוטינה ב-16 בפברואר 1943. היא הייתה האישה האמריקאית היחידה שהוצאה להורג בהוראתו הישירה של אדולף היטלר.
סרגיי טבוריצקי
הגירה
בשנת 1921, כאשר פגש בטעות את פוליטיקאי הדומא לשעבר אלכסנדר גוטקוב ברחוב בברלין, תקף אותו טאבוריצקי והכה אותו במטריה, ובגין התקיפה שהה כמה ימים בכלא מקומי.
מילדרד פיש-הרנק
מעצר ומוות
ממשלת ארצות הברית הסתירה במשך עשרות שנים את סיפורה של הארנק בגלל אהדתה לקומוניזם. חיל המודיעין המסכל (CIC) של צבא ארצות הברית הכיר בעבודתה בהובלת קבוצה גדולה הנלחמת בחשאי במשטר הנאצי, אך הגיע למסקנה כי היא ראויה לעונש. הוצאתה להורג של מילדרד הארנק נחשבה למוצדקת.
סרגיי טבוריצקי
ניסיון התנקשות נגד פאבל מיליוקוב
יחד עם שאבלסקי-בורק השתתף טאבוריצקי בהכנת ניסיון ההתנקשות נגד פול מיליוקוב, היסטוריון רוסי ופוליטיקאי ליברלי. לשם כך הם נסעו ממינכן לברלין. במהלך הרצאתו של מיליוקוב פתח טאבוריצקי באש. כאשר ולדימיר דמיטרייביץ' נבוקוב מיהר לעבר שאבלסקי והכה אותו בזרוע בה החזיק אקדח, טאבוריצקי ירה שלוש פעמים מטווח אפס על נבוקוב. נבוקוב נהרג מיד מירי בלבו. אחרי זה הלך טבוריצקי אל ארון הבגדים ולקח את בגדיו אל דלת היציאה, אך אישה אחת קראה: "הנה רוצח!", וטבוריצקי נעצר על ידי הקהל. בנוסף לנבוקוב שנפטר במקום במהלך ניסיון הירי ללא הבחנה, נפצעו 9 בני אדם, בהם יו"ר הקבוצה בברלין של המפלגה הדמוקרטית החוקתית, ל' א' אלישב, ואחד מעורכי עיתון "רול", אבגוסט קמינקה.
משפט ניסיון החיסול נגד מיליוקוב התרחש בין התאריכים 3–7 ביולי 1922 בבית הדין הפלילי בברלין במואביט. בית המשפט גזר על טאבוריצקי 14 שנות עבודת פרך בגין רצח, אך כבר באביב 1927 הוא שוחרר תחת חנינה.
פעילויות תחת המשטר הנאצי
מאז מאי 1936 היה טאבוריצקי סגן לגנרל וסילי ביסקופסקי עבור הלשכה לפליטים רוסים שהוקמה על ידי הנאצים בגרמניה (Vertrauensstelle für russische Flüchtlinge in Deutschland ). תפקידיו של טאבוריצקי כללו אחריות על התיקייה של המהגרים הרוסים ופיקוח פוליטי על הדעות הפוליטיות של מהגרים אלה. לאחר פרוץ המלחמה עם ברית המועצות עמד בראש גיוס המתרגמים לוורמאכט בקרב מהגרים רוסים. פעילותו של טאבוריצקי התבצעה בקשר הדוק עם הגסטפו. גלב רהר מתאר את טבוריצקי כך: "יבש, רזה, מחודד, מכוון, מעט ארוג, לא פורח, אלא דוהה".
באפריל 1937 התחתן טאבוריצקי עם אליזבת פון קנור, נכדתו של האסטרונום קרל פרידריך קנור, שהייתה חברה במפלגה הנאצית מאז 1931. לאחר עתירות רבות (כולל אלה על שם גבלס) וסירובים, הוא קיבל אזרחות גרמנית (1938) והצטרף למפלגה הנאצית ב-1942. הוא הסתיר את המוצא היהודי של אמו וייחס לה שורשים גרמניים, והוא ייחס את האצולה הרוסית לאב הפיקטיבי, "ולדימיר וסיליביץ' טאבוריצקי". הוא העמיד פנים שמוצאו ממשפחת אצולה, והשתמש בשם המשפחה הגרמני בתוספת הקידומת "פון" (פון טבוריצקי). הוא טען כי ניסיון ההתנקשות ב"מנהיג הדמוקרטיה היהודית "וב"שונא גרמניה" מיליוקוב, שעליו ריצה עונש פלילי, היה הישג למולדתו החדשה. הרבה לעסוק ולשוחח על הפרוטוקולים של זקני ציון, והתגאה ברדיפתו בידי יהודים ו"שמאלנים ".
בשנת 1939 הקים את הארגון הלאומי לנוער הרוסי (NORM) שהיה בשליטתו הישירה של האס אס. ארגון זה היה דומה לארגון נוער היטלר הגרמני (HitlerJugend).
בימי המלחמה האחרונים ברח סרגיי טאבוריצקי מברלין והתגורר בלימבורג אן דר לאן. המשיך לפרסם מדי פעם בכתב העת המונרכיסטי הברזילאי ולדימירסקי וסטניק. סרגיי טאבוריצקי נפטר ב־16 באוקטובר 1980.
אוניברסיטת פץ'
על פי דירוגי ההשכלה הגבוהה של כתב העת HVG לשנת 2021 ו-2022, אוניברסיטת פץ' היא האוניברסיטה ה-8 הטובה ביותר בהונגריה.
ימי הביניים
אוניברסיטת פץ' של ימי הביניים נוסדה בשנת 1367 כאחרונה בגל הראשון של ייסוד אוניברסיטאות במרכז אירופה. שלוש האוניברסיטאות הראשונות באזור היו: פראג (1348), קרקוב (1364), וינה (1365). התודעה הציבורית ההיסטורית מחשיבה את לאיוש הראשון, מלך הונגריה (שכונה "הגדול") כמייסד האוניברסיטה, אך תפקידו של המלך בייסוד המוסד יכול להיחשב רק פורמלי, כחלק מהנוהל של הכס הקדוש. הפעלתה של אוניברסיטת פץ' אושרה ב-1 בספטמבר 1367 בבולה על ידי האפיפיור אורבן החמישי, לבקשת המלך לאיוש הגדול של הונגריה. האב הרוחני האמיתי של האוניברסיטה ההונגרית הראשונה היה הבישוף של פץ' בן התקופה, וילמוש קופנבאך, אשר בנוסף לתפקידו הכנסייתי (1361–1374), היה הפלטין של הקפלה המלכותית וקנצלר (יועץ) סודי למלך, אחד הדיפלומטים החשובים של לאיוש הגדול ומאנשי סודו. אוניברסיטת פץ' נועדה בעיקר להוראה נכונה של דיני הכנסייה והשפה הלטינית, כך שהסטודנטים ההונגרים של אותה תקופה לא נאלצו לנסוע לחו"ל אם היה ברצונם ללמוד באוניברסיטה. בפץ', פעלו ככל הנראה רק הפקולטה למדעי הרוח והמשפטים, כלומר האוניברסיטה של ימי הביניים הייתה חלקית ו"נכה". האפיפיור לא התיר את הקמת הפקולטה לתאולוגיה. מעט מאוד מסמכים כתובים שרדו על אוניברסיטת פץ' של ימי הביניים ואנחנו כמעט לא יודעים דבר על תפקודה. אנו מכירים בסך הכל ארבעה מורים ושבעה תלמידים בשמם שניתן להוכיח כי לימדו או למדו באוניברסיטה. הפרופסור המפורסם ביותר מימי הביניים בפץ' היה האיטלקי Galvano di Bologna, ששהה בפץ' בין השנים 1372 ו-1374. הקנצלר השני והאחרון של האוניברסיטה היה הבישוף באלינט אלשאני (לימים קרדינל) (1374–1408). האוניברסיטה הייתה קשורה ביסודה לדמותו של הבישוף וילמוש, היא החלה לשקוע לאחר מותו, ולאחר מכן הפסיקה להתקיים מתישהו בסביבות 1390, היא כמעט בוודאות לא פעלה כאשר אוניברסיטת אובודה נוסדה ב-1395. אוניברסיטת פץ' המודרנית אינה ממשיכת דרכה המשפטית של קודמתה מימי הביניים, אנחנו יכולים רק לדבר על מורשת אינטלקטואלית. לאחר מכן, השכלה אוניברסיטאית לא הייתה קיימת בעיר עד תחילת המאה ה-20. הבניין המשוער של אוניברסיטת פץ' מימי הביניים נחפר בין 1978 לבין 1998 בטירת הבישוף, מזרחית לקפלת מריה המוזהבת, בסביבה הקרובה של קתדרלת פץ', בצדה הצפוני. הגדרת הבניין שנויה במחלוקת, חוקרים רבים אינם מסכימים שבבניין פעל ה-Studium Generale מימי הביניים. ב-2015 נפתחה בבניין המשוחזר תערוכת קבע לתולדות האוניברסיטה, עם אנדרטאות פיסול גותי חשובות מימי הביניים.
העידן החדש
בשנת 1785 יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העביר את המטה של האקדמיה המלכותית מגיור לפץ' למשך כעשרים שנה. רק ב-1833 הקים הבישוף איגנץ ספשי, בשיתוף עם מועצת העיר, את האקדמיה של פץ', עם קורסים במשפטים ובמדעי הרוח.
אוניברסיטת אליזבת המלכותית ההונגרית בפוז'ון (ברטיסלאבה בסלובקית) נוסדה בשנת 1912 והיא יכולה להיחשב כקודמתה המשפטית של אוניברסיטת פץ'. לאחר התהפוכות שבאו בעקבות מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1921 אימצה האספה הלאומית ההונגרית סוף סוף את החוק שהעביר זמנית את אוניברסיטת ברטיסלאבה לפץ'. אף שההעברה התעכבה עקב הכיבוש הסרבי של העיר, האוניברסיטה פעלה עם ארבע פקולטות משנת 1923: משפטים, רפואה, מדעי הרוח ותאולוגיה אוונגליסטית-לותרנית. האחרון פעל למעשה בשופרון. במהלך מלחמת העולם השנייה, הפקולטה למדעי הרוח הועברה באופן זמני בחלקו לסגד ובחלקו לקלוז'. בשנת 1950 הופרדו הפקולטה לתאולוגיה אוונגליסטית-לותרנית והורדה לדרגת אקדמיה.
בשנת 1951 הפקולטה לרפואה הפכה לעצמאית והמשיכה לתפקד כאוניברסיטה עצמאית, כך שאוניברסיטת פץ' המשיכה לפעול עם פקולטה אחת (פקולטה למשפטים). בינתיים בוצעו שיפורים באוניברסיטה לרפואה. בשנת 1966 נפתחה קליניקה בת 400 מיטות שבה פעלו חמש יחידות שונות (רפואה פנימית, אורתופדיה, רדיולוגיה, כירורגיה, רפואת עיניים).
הכשרת רופאי שיניים החלה בשנים 1974-1973.
משנת 1975, הוקמה פקולטה חדשה לכלכלה, ובשנת 1982 התאחדה המכללה להכשרת מורים בפץ' עם הפקולטה לכלכלה והפקולטה למשפטים. המוסד החדש נקרא אוניברסיטת יאנוס פאנוניוס. בשנת 1990, הפקולטה למדעי הבריאות הוקמה במסגרת האוניברסיטה הרפואית של פץ'. בינתיים היא התפצלה לפקולטה להכשרת מורים, לפקולטה למדעי הרוח ולפקולטה למדעי הטבע. בשנת 1995 אוחדה המכללה הטכנית פולק מיהאי עם אוניברסיטת יאנוס פאנוניוס. בשנת 1996 הוקמה הפקולטה לאמנויות כיחידה הארגונית השישית של האוניברסיטה.
פסאודו-הגסיפוס
פסאודו-הגסיפוס (Pseudo-Hegesippus) הוא כינויו המקובל של מעבּד מהמחצית השנייה של המאה ה-4 של הספר "מלחמת היהודים" (המאה ה-1 לספירה) מאת ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו.
המחבר
החיבור הלטיני נקרא כיום "הגסיפוס", אולם לא ידוע מה היה שמו האמיתי. השם "הגסיפוס" מבוסס על שגיאה. בכתבי היד של העבודה הצורה "יוסיפוס" (בלטינית: Iosippus) מופיעה באופן די קבוע עבור השם "יוספוס". הוצע כי מתוך שיבוש של הצורה "יוסיפוס", עורך/מתקן כלשהו הבין לא נכון וסבר כי מדובר בשם "הגסיפוס", וכך הועתק שמו של המחבר המקורי בצורה שגויה. הסבר סביר יותר הוא שהחיבור נחשב בטעות לחיבור ההיסטורי האבוד של הסופר היווני הנוצרי הגסיפוס, שגם הוא כלל חמישה ספרים.
כמה כתבי יד מייחסים את חיבורו לאמברוזיוס, אב הכנסייה, שונא ישראל והבישוף של מילאנו. תפוצתו של החיבור החלה להתפשט בערך בזמן מותו של אמברוזיוס (בשנת 398), או זמן קצר לאחר מכן. מכתב של הירונימוס שנכתב בין השנים 386 ל-400, עשוי להעיד על כך, אם כי ייתכן גם שהירונימוס מתייחס כאן לתרגום הלטיני המילולי של "מלחמת היהודים", שכבר היה כנראה קיים באותה תקופה.
אין שום דבר שיוכיח שאמברוזיוס כתב את החיבור הזה בסוף ימיו. האזכורים השונים, בעיקר של הגנת בריטניה על ידי תאודוסיוס (368/9 לערך) מוסברות ביתר קלות אם מדובר בחיבור מוקדם יותר.
חלק מהחוקרים מייחסים את החיבור ליצחק, יהודי מצפון אפריקה שהמיר את דתו לנצרות ונקרא בלטינית "הילריוס". בסוף חייו חזר סופר זה ליהדות, אולם חיבורו נכתב בזמן שהיה נוצרי. המחבר הכניס בתוך חיבורו התקפות על היהודים, על כך שהרגו את ישו ולא קיבלו את האמונה הנוצרית.
רוב החוקרים כיום מחשיבים את המחבר כאנונימי ומתייחסים אליו בשם "פסאודו-הגסיפוס".
הטקסט
כותרת הטקסט בכתבי היד מימי הביניים: "על חורבן העיר ירושלים" (De excidio urbis Hierosolymitanae) או "היסטוריה" (Historiae). זהו החיבור הראשון שתרגם את כתבי יוסף בן מתתיהו לשפה הלטינית.
ישנם רק חמישה ספרים, ארבעת הראשונים תואמים לארבעת הראשונים של "מלחמת היהודים", אך הספר החמישי משלב את הספרים החמישי, השישי וחלק מהשביעי של "מלחמת היהודים". בנוסף, המחבר הכניס כמה קטעים מתוך החיבור "קדמוניות היהודים" מאת יוסף בן מתתיהו, וכן מתוך כמה מחברים לטיניים, בעיקר ורגיליוס, סאלוסטיוס, וקיקרו. בתנ"ך נעשה שימוש רק לעיתים נדירות.
החיבור הודפס לראשונה בפריס בשנת 1510. ישנה מהדורה מאת CF Weber ו- J. Caesar (מארבורג, 1864).
אין לבלבל את יצירתו של פסאודו-הגסיפוס עם התרגום הלטיני המילולי של "מלחמת היהודים", שבו שבעה ספרים התואמים למקור ביוונית. באופן מסורתי, תרגום מילולי זה יוחס לרופינוס. עם זאת, נטען כי הייחוס לרופינוס חייב להיות שגוי, מכיוון שתרגומו של רופינוס ל"תולדות הכנסייה" של אוסביוס מקיסריה מביא קטעים מצוטטים מ"מלחמת היהודים" השונים באופן משמעותי מהקטעים המתורגמים של החיבור בלטינית. אין זה סביר שרופינוס היה עושה תרגום חדש ושונה של אותם קטעים לתרגומו של "תולדות הכנסייה" אם הללו כבר היו זמינים עבורו מהתרגום הלטיני שלו ל"מלחמת היהודים" (או להפך).
בימי הביניים הועתק הספר "הגסיפוס", שכלל התקפות נגד היהודים, יחד עם כתבי יוסף בן מתתיהו עצמם, וכך נוצר אוסף שכלל, ככל הנראה, את 16 הספרים הראשונים של "קדמוניות היהודים" יחד עם החיבור "הגסיפוס". מחברו של "ספר יוסיפון", שנתחבר בעברית בדרום איטליה במאה ה-10, הכיר את אחד העותקים הללו וכתב את ספרו כפרפרזה חופשית על "הגסיפוס".
אקליפטוס פיציפוליה
אקיליפטוס פיציפולה (שם מדעי: Corymbia ficifolia הוא עץ אֵקָלִיפְּטוּס. הוא אינו גדול כמו שאר עצי האקליפטוס ומקורו במערב ודרום מערב אוסטרליה.
בוהוסלב סובוטקה
בוהוסלב סובוטקה (בצ'כית: Bohuslav Sobotka, נולד ב-23 באוקטובר 1971) הוא מדינאי צ'כי שכיהן כראש ממשלת צ'כיה בשנים 2014–2017 ובעבר הנהיג את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית. היה חבר הפרלמנט הצ'כי מאז שנת 1996 ושר האוצר בשנים 2002–2006.
ביוגרפיה
סובוטקה נולד בדרום מזרח המדינה בשנת 1971, ועבר בילדותו לסלאוקוב. למד משפטים. לאחר מהפכת הקטיפה ופירוק צ'כוסלובקיה, החל לקחת חלק במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והקים את אגף הצעירים במפלגה. בשנת 1996 נבחר לראשונה לבית הנבחרים הצ'כי.
בשנת 2002 מונה לשר אוצר לסגן ראש הממשלה. כשר אוצר הקים צוות מקצועי של כלכלנים, גוף שהפך לאחר מכן למועצה הלאומית לכלכלה של ממשלת צ'כיה. מדיניות הצנע שלו כללה פיטורי עובדים. בשנים 2006 עבר לאופוזיציה. במרץ 2011 נבחר למנהיג המפלגה ובכך הפך לראש האופוזיציה לממשלתו של פטר נצ'אס. בבחירות לפרלמנט שנערכו בשנת 2013 המפלגה קיבלה 20.45% מהקולות. לאחר סכסוכים פנימיים רבים, הצליחה המפלגה להקים ממשלה קואליציונית עם מפלגות נוספות מהמרכז ומהשמאל. ב-14 ביוני 2017, לאחר שפל בתדמית המפלגה, החליט סובוטקה להתפטר מהנהגת המפלגה, אך בחר להישאר ראש ממשלה. באוקטובר 2017 נערכו הבחירות לפרלמנט ולראשות הממשלה נבחר אנדריי באביש מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
סובוטקה נשוי לאולגה סובוטקובה ולהם שני ילדים.
מוסא הילאל
מוסא הילאל (נולד ב-1961) הוא ערבי סודאני המשמש כאחד ממנהיגי מלציית הג'נג'וויד וכיועץ לשר הסודאני לענייני פנים. הילאל הוא המנהיג של החמולה הערבית מחמיד, המשתייכת לשבט ריזגט, אחד השבטים המשמעותיים בדארפור. הילאל היה אחראי לניהול מערכה צבאית נגד אזרחים בדארפור ב-2003, כחלק מהמאבק הצבאי בהתקוממות של קבוצות המורדים הדארפוריות. ב-21 בינואר 2008, הממשלה הפדרלית של סודאן הכריזה על מינויי של הילאל ליועץ בכיר לשר הסודאני לעניינים פדרליים. התפקיד מאפשר להילאל לתאם עם המנהיגים האזוריים המקיפים את דארפור, כמו גם עם קבוצות שבטים ערביות, את היחס למשטר הצבאי. בנוסף, תפקיד פוליטי זה מעניק למנהיג הצבאי השפעה על החלטות המתקבלות בח'רטום העוסקות בגיוס למיליציית הג'נג'וויד.
ג'נג'וויד
הילאל הודה בתפקידו בגיוס אנשים למילציית הג'נג'וויד אך הכחיש בעקביות שהוא חלק משרשרת הפיקוד הצבאית של הג'נג'וויד. בראיונות טען הילאל שהוא בסך הכל שייח' משפיע באזור. בריאיון למשמר זכויות האדם ב-27 בספטמבר 2004 אמר: "... אם יש תלונה קונקרטית ותיפתח חקירה נגדי, אני יכול ללכת לבית משפט - אף אחד אינו מעל החוק - אבל לא בגלל האשמות שנעשו בידי עלי אל חאג' וחליל איברהים, שהם מנהיגי מורדים, שממציאים מידע אפל ומעבירים לאו"ם, והם הכניסו את שמי לרשימה". בנוסף טען הילאל כי פעולות הג'נג'וויד מאורגנות ומנוהלות בידי המשטר הפדרלי בח'רטום, תחת הנשיא הסודאני עומר אל-בשיר. בראיון ווידאו עם משמר זכויות האדם, מוסא הילאל הצהיר שהפקודות להתקפות המיליציה ניתנו ישירות מהממשלה הסודאנית והעיר ש"כל האנשים בתחום מונהגים בידי מפקדי צבא מעולים... האנשים האלה מקבלים את הפקודות ישירות ממרכז הפיקוד המערבי ומחרטום".
לפי אלכס דה ואל, מלומד בולט החוקר בין היתר את ענייני סודאן, "טענתו של מר הילאל שאין לו שליטה על שום מיליציה לא תעמוד בחקירה... הוא במרכז כל זה". במכתביו לעובדי ציבור ממשלתיים ולמנהיגים שבטיים אחרים, שייח' מוסא הילאל חזר ואמר שלוחמיו מחויבים לג'יהאד, או מלחמת קודש, ולא יתפרקו מנשקם אפילו אם המדינה תדרוש זאת. "אנחנו לא ניסוג," הוא כתב באחד ממכתביו ב-2004 למנהיגים בחרטום, "אנחנו נמשיך בדרך הג'יהאד". עוד כתב הילאל שניסיון לפרוק את אנשיו מנשקם יהיה מעשה "פחדני" שיתגלה כבלתי אפשרי מבחינת אכיפה. הודעה נוספת ממטהו של שייח' הילאל ב-2004 דרשה מהמיליציות "ישנו את הדמוגרפיה של דארפור וירוקנו אותה משבטים אפריקאיים".
האשמות
הלחץ הבינלאומי שנוצר כנגד ממשלת סודאן לטפל בתקיפות כנגד אזרחים עלול להכריח את ממשלת סודאן להסגיר את מוסא הילאל לרשויות הבינלאומיות. נטען כי למוסא הילאל מידע מספיק כדי להוות איום עבור ממשלת סודאן במקרה שזו תפנה נגדו. כך, ממשלת סודאן ביטלה פעמים רבות ביקורת בינלאומית בנוגע להחלטתה לקדם את מוסא הילאל לתפקיד היועץ לשר לעניינים פדרליים. נשיא סודאן אל-באשיר צוטט כאילו אמר, "(מוסא הילאל) תרם רבות לייצוב ולביטחון האזור".
ב- 11 במרץ 2021 משוחרר מוסא הילאל, מנהיג הג'נג'וויד, אנשי המיליציה הערבית שהואשמו בביצוע מעשי זוועה בדרפור קיבלו חנינה. חנינה הוענקה על ידי המועצה הריבונית, המוסד האחראי על המעבר בסודאן. מוסא הילאל נותר תחת סנקציות של האו"ם והואשם בפשעים חמורים בדרפור.
מעורבות בצ'אד
בדצמבר 2011 דווח כי בתו של הילאל התארסה לנשיא צ'אד, אידריס דבי ב-21 בינואר 2012 נישאה הבת לאידריס דבי.
אופל 5/12 PS
אופל 5/12 PS (בגרמנית: Opel 5/12 PS, קרוי גם: Puppchen) היא מכונית סלון בתצורות: דגם סגור, דגם לנדולט ודגם קבריולה, מתוצרת יצרנית הרכב הגרמנית אופל (בגרמנית: Adam Opel AG) אשר יוצרה בין השנים 1911–1920.
אבנר ישר
אבנר ישר (נולד ב-13 ביוני 1956) הוא אדריכל ישראלי והבעלים של משרד ישר אדריכלים.
משפחה ולימודים
אבנר הוא בנם של רמה סמסונוב, זמרת אופרה, מורה בבית הספר "בית צבי" ובעלת התואר "יקירת העיר תל אביב", והאדריכל יצחק ישר, זוכה פרסי רוקח ורכטר, אשר תכנן בניינים רבים בישראל כדוגמת "מוזיאון תל אביב", מגדל "מקסיקו" באוניברסיטת תל אביב, מגדלי דוד וקניון "דיזנגוף סנטר".
כאדריכל
החל משנת 1997 אבנר ישר הוא האדריכל הראשי ובעליו של משרד "ישר אדריכלים".
בשנת 2002 אושרה התוכנית של שכונת פארק צמרת בתל אביב אותה תכנן משרדו של אבנר ישר. בשכונה זו תכנן אבנר גם ארבעה בניינים רבי קומות: One Tower, W Tower, W Prime ומגדל ROM הגבוה בשכונה.
בשנת 2009, זכה ישר בתחרות לתכנון בניין הרשות לפיתוח המטרופולין של העיר היידראבאד שבהודו, לאחר שגבר על כ-10 משרדים הודים ובינלאומיים כאחד. אל גמר התחרות הגיעו כ-4 משרדים, מהם נבחר הפרויקט של ישר.
בשנת 2011, היה אבנר לאדריכל הישראלי הראשון אשר שניים מהבניינים שבתכנונו נכללו בתחרות הבינ"ל לגורדי שחקים - CTBUH.
בשנת 2014 לימד אבנר בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב. באותה שנה פרסם אבנר מחקר על העיר תל אביב הבוחן את הרצף העירוני בין חלקי העיר. במחקר זה הציע אבנר ליצור צירים ראשיים בעיר אשר יישאו שם אחד, כמו גם לבנות גשרים נוספים מעל לנתיבי איילון אשר יחברו את חלקי העיר המנותקים ממזרח ומערב. .
בשנת 2017, לאחר תכנון פרויקטים משותפים כגון מגדלי תוצרת הארץ (TOHA) בתל אביב ו"ביי 51" בחיפה, הקים אבנר משרד משותף עם האדריכל והמעצב הישראלי-לונדוני רון ארד בשם"AradYashar" באותה שנה פורסמה הרצאה שהעביר אבנר בבצלאל - "מגדלי מגורים כיציאה ממשבר" - בספר "חולמים על הבית – משבר הדיור המתמשך והבנייה לגובה בישראל" בעריכת יהושע גוטמן ובהוצאת רסלינג.
בשנת 2018 זכה משרדו של אבנר בשני פרסים ראשונים בטקס מצוינות ב"ענף הבניה והתשתיות": בקטגוריית "מתחם מגורים יוקרתי" לפרויקט שוק בצלאל בתל אביב, ובקטגוריית "בנייני משרדים" לפרויקט "בית ויתניה-פדקו בהרצליה".
בשנת 2021, בניין ToHA שתוכנן על ידי רון ארד ואבנר ישר זכה בפרס "בניין המשרדים הטוב בעולם" (Best Tall Office Building), וכן בפרס "גורד השחקים הטוב ביותר במזרח התיכון ואפריקה" (Best Tall Building Middle East and Africa), במסגרת התחרות השנתית של ארגון CTBUH (Council on Tall Buildings and Urban Habitat).
ישר תכנן את מגדל רוטשילד 1, מגדלי דה וינצ'י, ומגדלי "סומייל" בתל אביב, מגדל דאבליו, דאבליו פריים ורום בשכונת פארק צמרת, וכן את מגדלי הבורסה ליהלומים ברמת-גן, בהם מגדל 120 המתוכנן להיות גורד השחקים הגבוה ביותר בישראל, ובין הגבוהים בעולם, בן 120 קומות (ובגובה של כחצי קילומטר) כמו כן תכנן ישר מספר רב של מתחמים ובהם: מתחם השוק הסיטונאי, מתחם שוק בצלאל ומתחם שוק העלייה בתל אביב. ישר פיתח גם תוכנית אב בעלת אופי של עירוב שימושים למתחם "יוספטל" בחולון ותוכנית פינוי בינוי בפינת הרחובות דפנה וארלוזורוב שבתל אביב.
חיים אישיים
בשנת 1983 נישא לראשונה ישר למיכל בהיר ולהם שלושה ילדים. בשנת 1998 התגרשו.
בשנת 2010 התחתן ישר עם השחקנית והבמאית רונית אלקבץ, ובשנת 2012 נולדו להם תאומים. בשנת 2016, התאלמן ישר מאשתו, לאחר מלחמה ממושכת במחלת הסרטן.
בשנת 2020 נישא ישר, לאדריכלית עדי עיני ישר. בשנת 2021 נולד בנם הבכור של הזוג וב 2023 בנם השני. הזוג מתגורר בתל אביב.
פעילות חברתית ותרומה לקהילה
בשנת 2013, לאחר מות אביו, יזם אבנר את פרויקט "סדנת ישר" וכן את פרס "יצחק ישר" בשיתוף עם המחלקה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב. פרס ישר, הוא פרס כספי המוענק לבוגר/ת החוג לאדריכלות אשר הצטיין/נה בתכנון פרויקט הגמר שלו/ה.
בשנת 2017, לאחר מותה של אשתו רונית אלקבץ, יזם אבנר בשיתוף עם שלומי אלקבץ (אחיה של רונית) את מלגת "ללא פחד" על שם רונית. מלגה זו אשר נתמכת גם במכללת ספיר וכן גופי קולנוע נוספים מעניקה מימון כספי ליוצרים נועזים בתחום הקולנוע.
בשנת 2019 הושלמה בנייתו של מרכז התמיכה בחולי סרטן ע"ש מוטי זיסר בעיר פתח תקווה אשר תוכננה על ידי ישר. המרכז כולו תוכנן ובנייתו לוותה במשך עשור בהתנדבותו המלאה של ישר.
מלגת גוגנהיים
מלגת גוגנהיים (באנגלית: Guggenheim Fellowship) היא מלגה כספית המוענקת מדי שנה החל מ-1925 על ידי קרן הזיכרון לג'ון סימון גוגנהיים. המלגה מוענקת לאישים אשר "הוכיחו יכולות אקדמאיות יוצאות דופן או יצירתיות יוצאת דופן בתחומי האמנות". בממוצע זוכים במלגה כ-220 מועמדים כל שנה. על המלגה ניתן להתחרות בשני מסלולים, הראשון מיועד לאזרחי ארצות הברית וקנדה, והשני לאזרחי אמריקה הלטינית והאיים הקריבים.
גובה המלגה משתנה מזוכה לזוכה לפי החלטת הקרן. הממוצע למלגה בשנת 2008 עמד על 43,200 דולר.
Mathematische Annalen
Mathematische Annalen (מילולית בגרמנית: דברי ימים מתמטיים) הוא כתב עת מדעי למתמטיקה היוצא לאור בגרמניה.
היסטוריה
כתב העת נוסד בשנת 1868 על ידי המתמטיקאים אלפרד קלבש וקרל נוימן באוניברסיטת גטינגן. קלבש ערך את כתב העת עד למותו הפתאומי בשנת 1872, ונוימן המשיך בכך עד 1876. בשנה זו החל פליקס קליין לערוך את כתב העת, והתמיד בכך עד לשנת 1924. עריכתו זכה כתב העת למוניטין עולמי. קליין ארגן קבוצת עורכים קטנה שנפגשה באופן סדיר, וקיבלה החלטות באופן דמוקרטי. כתב העת התמקד באנליזה מרוכבת, גאומטריה אלגברית ותורת האינווריאנטים. כן עסק כתב העת באנליזה ממשית ובתורת החבורות.
המוניטין של כתב העת נשמר גם על ידי העורך הבא, דויד הילברט. בחצי השני של שנות ה-20 של המאה ה-20 התקיים ויכוח חריף על אופיו ותוכנו של כתב העת, בין הילברט וריכרד קוראנט מחד באוניברסיטת גטינגן, ובין לודוויג ביברבך באוניברסיטת ברלין ולויצן אגברטוס יאן בראואר מאידך.
עד לשנת 1920 כתב העת יצא לאור על ידי הוצאת טאובנר, ומאז הוא יוצא לאור על ידי הוצאת שפרינגר. עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה השפה העיקרית של כתב העת גרמנית, ומאז - אנגלית.
Engines of Creation
Engines of Creation ("מנועי היצירה") הוא אלבום האולפן השמיני של גיטריסט הרוק אינסטרומנטלי ג'ו סטריאני, שיצא לאור ב-14 במרץ 2000.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו בידי ג'ו סטריאני.
דיינה אנדרוז
דיינה אנדרוז (באנגלית: Dana Andrews; 1 בינואר 1909 - 17 בדצמבר 1992) היה שחקן קולנוע אמריקאי.
ביוגרפיה
נולד בשם קארבר דיינה אנדרוז, אחד מ-13 ילדיו של כומר בפטיסטי. אנדרוז למד מנהל עסקים באוניברסיטת סם יוסטון ביוסטון, טקסס. ב-1931 הגיע ללוס אנג'לס ללמוד משחק ושירה והתפרנס מעבודות מזדמנות כמו נהג אוטובוס ומתדלק בתחנת דלק. ב-1940 החתים אותו סמואל גולדווין על חוזה. הוא הופיע בתפקידי משנה בשני סרטים עם גרי קופר: The Westerner (1940) ו-Ball of Fire (1941). ב-1941 שיחק בסרט "דרך הטבק" בבימויו של ג'ון פורד. ב-1943 השתתף לצד הנרי פונדה בסרט The Ox-Bow Incident.
ב-1944 שיחק כבלש משטרה לצידה של ג'ין טירני, בסרט אל הנשק לצידו של דני קיי, בסרט לאורה ובסרט המוזיקלי יריד המדינה לצידה של ג'ין קריין. ב-1946 שיחק בסרט עטור הפרסים שנות חיינו היפות ביותר בבימויו של ויליאם ויילר. הוא גילם את דמותו של פרד דרי, קצין הפצצות משוחרר שאינו מוצא עבודה בחברה המתנכרת לחיילים המשוחררים. הוא הופך למובטל ואשתו (וירג'יניה מאיו) מתגרשת ממנו.
שני סרטים אלה הפכו אותו לאחד השחקנים הפופולרים בהוליווד. בשנות ה-50 השתתף בסרטים רבים אך לא הצליח לשחזר את הצלחתו. ב-1957 שיחק בסרט "פגישת מחזור" לצידה של בטי האטון. ב-1965 שיחק ב"אמריקה לאן". הוא התדרדר לאלכוהוליזם ממנו נגמל. ב-1972 הופיע בטלוויזיה במשדרי פרסומת נגד אלכוהוליזם. ב-1974 הופיע בסרט האסונות נמל תעופה 1975.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר. נפטר בביתו בגיל 83 מאי ספיקת לב ודלקת ריאות.
כרמי הורוביץ
הרב פרופ' כרמי הורוביץ (נולד ב-5 באוקטובר 1943) הוא פרופסור למחשבת ישראל אמריטוס. בעבר שימש כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון ובאוניברסיטת בר-אילן, היה דיקן שלוחת טורו קולג' בישראל, רקטור מכון לנדר ונשיא מכללת גבעת וושינגטון, וראש התכנית לתואר שני במחשבת ישראל ותורה שבעל פה במכללה ירושלים. מחקריו עוסקים בהיסטוריה אינטלקטואלית יהודית בימי הביניים.
ביוגרפיה
כרמי הורוביץ נולד בו' תשרי תש"ד (5 באוקטובר 1943) וגדל בשכונת קראון הייטס שבברוקלין, ניו יורק, בבית ציוני-דתי. אביו, ד"ר אדוארד הורוביץ, היה מורה לעברית ומחבר הספר How the Hebrew Language Grew. ב-1961, לאחר שסיים את לימודיו בישיבה התיכונית של ישיבה יוניברסיטי, הגיע הורוביץ לישראל ולמד במשך שנתיים בישיבת כרם ביבנה. בין השנים 1963–1969 למד לתואר ראשון בפילוסופיה כללית ולתואר שני בפילוסופיה יהודית בישיבה יוניברסיטי. במקביל למד בישיבת רבנו יצחק אלחנן שעל יד ישיבה יוניברסיטי, ושמע שיעורים בתלמוד אצל הרב אהרן סולובייצ'יק והרב יוסף דב סולובייצ'יק, שאף הסמיך אותו לרבנות. כמו כן למד בכולל של הישיבה בראשות הרב אהרן ליכטנשטיין.
ב-1969 החל הורוביץ את לימודיו לקראת דוקטורט בהיסטוריה אינטלקטואלית יהודית באוניברסיטת הרווארד. עבודת הדוקטורט שלו, "ניתוח ספרותי-היסטורי של דרשות על התורה לר' יהושע אבן שועיב", נכתבה בהדרכתו של פרופ' יצחק טברסקי. במקביל לימד בהרווארד כעמית הוראה, ובקיץ 1974 לימד תלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית. ב-1979 הוענק להורוביץ תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד. באותו קיץ עלה ארצה עם משפחתו ומונה למרצה במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון. משנת 1983 עד 2004 שימש גם כמרצה במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ולאחר מכן במדרשה לבנות של האוניברסיטה. בשנת 1985 לימד באוניברסיטת הרווארד ומונה לעמית מחקר במרכז ללימודי יהדות באוניברסיטה.
בשנת 1986 ייסד הורוביץ בירושלים את השלוחה של התוכנית לתואר שני ביהדות של טורו קולג' ניו יורק, וב-1988 עבר לגור בירושלים ומונה לפרופסור חבר בטורו קולג' וכדיקן התוכנית לתואר שני ביהדות. בשנת 2002 מונה לפרופסור מן המניין בטורו קולג', ובשנת 2003 מונה לרקטור שלוחת טורו קולג' בישראל.
בשנת 2004 מונה הורוביץ לרקטור המייסד של מכון לנדר, מוסד עצמאי להשכלה גבוה שהוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה, שירש את תוכניותיה של שלוחת טורו קולג' בירושלים. בתקופתו כרקטור אושרו תוכניות חדשות לתואר ראשון ושני במכון. הורוביץ יזם כנסים אקדמיים, בהם כנסים בשיתוף מרכז זלמן שזר על ספרות הדרשות וכנס בשיתוף אוניברסיטת בר-אילן על פרשנות האגדה.
בשנת 2010 מונה הורוביץ לנשיא המכללה האקדמית להוראה גבעת וושינגטון, וכיהן בתפקיד עד 2014. אחר כך הוא מונה לפרופסור מן המניין ובהמשך ראש התוכנית לתואר שני במחשבת ישראל ותורה שבעל פה במכללה ירושלים שבבית וגן. בשנים אלו עד לפרישתו לגמלאות ב 2019 היה שותף בארגון כנס פרד"ס השנתי, כנס אקדמי בין-לאומי שעסק בתחומים שונים בפרשנות היהדות ובמחשבתה.
משפחתו
הורוביץ נשוי לשרה לבית קולין ולהם חמישה ילדים. אחת מבנותיו, אורלי נשואה לרב יואל מנוביץ' ראש ישיבת הגולן.
ספר יובל לכבודו
בשנת 2012 הוציאו לאור מכון לנדר וטורו קולג' את הספר כרמי שלי: מחקרים באגדה ובפרשנותה מוגשים לפרופ' כרמי הורוביץ, בעריכת נחם אילן, אברהם גרוסמן, ארנון עצמון, מיכאל שמידמן ויוסף תבורי.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
ג'ודה
ג'ודה היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמת פשע-אימה, שנוצרה עבור HOT והופקה על ידי אולפני הרצליה. הסדרה נוצרה על ידי ציון ברוך שגם כתב את התסריט ומשתתף בה בתפקיד הראשי. במאי הסדרה הוא מני יעיש.
עונה 1
יהודה בן חיים הוא עבריין רחוב, שחייו משתבשים כשהוא ננשך על ידי ערפדה מסתורית. מאותו הרגע, החיים של השניים עוברים טלטלה גדולה. בשמונת הימים הבאים הוא בורח כדי לשמור על חייו: מהערפדים הרומנים, מהשוטרים הישראלים, מהפושעים הצרפתים, ויותר מכל, מהגורל אותו הועיד לו רבו. יהודה בורח רק כדי לגלות את הכוח שיש במילוי ייעודו ואת האחריות שבאה יחד עם גורלו החדש כערפד יהודי.
עונה 2
לאחר אירועי העונה הראשונה, ג'ודה הפך לערפד החזק ביותר בעולם, אך למרות כוחותיו החדשים, ג'ודה עדיין מתקשה לקבל על עצמו את האחריות שהוטלה עליו. במקביל, שינקו תופס את מקומו של אביו, ומנצל זאת על מנת לבצע את משימתו לצוד את ראשו של ג'ודה. כדי להשיג את מטרתו, שינקו כורת ברית עם אויבם המושבע של הערפדים - "אל סיידין" - ארגון טרור הנשלט על ידי משפחת אנשי-זאב שזומם להשתלט ולהחריב את העולם. בעקבות כך, ג'ודה נאלץ להתרחק מטניה ולהתגייס ליחידה סודית שמטרתה היא להילחם בטרור העולמי. כשהוא ללא הגנתו של רבו הערפד ורק עם אשר לצדו, ג'ודה מגלה שהוא נלחם בו זמנית בכל החזיתות ומוצא את עצמו נשאב למלחמה שגדולה מכוחותיו.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
פסגת גובש
פסגת גובש (באנגלית: Gubesh Peak; בבולגרית: връх Губеш) היא פסגה בגבעות פלאוורז, ברכס סנטינל בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 1,407 מטרים מעל פני הים.
פסגת גובש מתנשאת מעל זרם הקרח ראטפורד שממזרח לפסגה;
פסגת גובש ממוקמת 11.29 קילומטרים צפון-מזרחית מהר האבנר;
פסגת גובש ממוקמת 13.95 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית מפסגת דיקי;
פסגת גובש ממוקמת 13.4 קילומטרים צפונית-מערבית ממצוק באטיל;
פסגת גובש ממוקמת 8.31 קילומטרים צפונית-מזרחית ממצוק טיילור.
היסטוריה
הפסגה מופתה לראשונה על ידי סוקרים אמריקאים בשנת 1961; המיפוי עודכן בשנת 1988.