cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יול (חג)
מסורות מודרניות
בערב החג עצמו אוכלים אוכל מסורתי המתאפיין בצבעי החג- אדום ולבן. אורז לבן, בשר ברוטב ביין, כרוב אדום, תפוחי אדמה מקורמים וסלק. בתום הארוחה אוכלים קינוח הנקרא "ריס-אלמנד". המורכב מדייסת אורז, שברי שקדים וקצפת וסירופ דבדבנים אדום.
נאו-פגניות
מכיוון שדתות נאו-פגניות שונות יכולות להיות שונות למדי ולהם ומקורות שונים מאוד, חגיגות יול יכולות להשתנות במידה ניכרת למרות השם המשותף. חלקם חוגגים באופן קרוב ככל האפשר לאופן שבו הם מאמינים שהפגאניים הקדומים חגגו את החג, בעוד שאחרים חוגגים בטקסים שהורכבו ממקורות שונים. בזרמים נאו-פגניים גרמניים, חוגגים את "יול" במפגשים הכוללים לעיתים קרובות סעודה ומתן מתנות.
ברוב זרמי הוויקה, חג זה נחגג ביום היפוך החורף, והחג מייצג את הלידה מחדש של האל המקורן, הנחשב כיום ההולדת של השמש. אופן חגיגות שבת זו משתנה בהתאם לאמונות החוגג. חלקים עורכים טקסים פרטיים בבית, בעוד שאחרים עושים זאת עם אמנת המכשפות שלהם.
שטניזם
כנסיית השטן וקבוצות שטניות אחרות של שטניזם חוגגים את יול כחלופה לחג המולד הנוצרי. יול השטני הוא אינו אותו טקס כמו החגיגה הנאו-פגאנית או אלילית של יול, שכן הוא חג קדם-נוצרי ואינו מכיר בשטן הנוצרי כמי שקשור בכלל לטקס ההיסטורי או הנאו-פגאני של יול.
סוויטה צרפתית
סוויטה צרפתית (בצרפתית: Suite française) הוא ספרה של הסופרת אירן נמירובסקי. הרומן נכתב בשנים 1941–1942, ומתאר את פלישת גרמניה הנאצית לצרפת במלחמת העולם השנייה ביוני 1940, ואת החיים תחת הכיבוש הנאצי. כתיבת הרומן נקטעה עם מעצרה של נמירובסקי ב-13 ביולי 1942 על ידי המשטרה הצרפתית, ששילחה אותה למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספתה.
שם היצירה
לצד כתבי היד נמצאה גם מחברת המכילה הערות של נמירובסקי על אודות תהליך כתיבת הרומן, בהערות אלה ציינה נמירובסקי שרצתה כי הרומן יהיה כתוב כמו יצירה מוזיקלית: משום כך הוחלט לקרוא לרומן "סוויטה צרפתית" על שם הסוגה המוזיקלית סוויטה. גם הנובלה "דולצ'ה" שואבת את שמה מעולם המוזיקה והיא קרויה על שם מונח מוזיקלי שפירושו "במתיקות".
מבנה היצירה
לרומן שלושה חלקים: "סערה ביוני", "דולצ'ה" ונספחים. נמירובסקי הספיקה לכתוב שניים מתוך חמשת החלקים שתכננה לכתוב, בהערותיה ציינה כי הרומן הגמור יכלול חמש נובלות: "סערה", "דולצ'ה" "בשבי" "קרבות?" "השלום?" ואורכו נועד להיות כאלף שש-מאות עמוד. הרומן בגרסתו העברית מכיל ארבעה נספחים: נספח א הוא תקציר של מהלך המלחמה בצרפת מאת המתרגם ניר רצ'קובסקי. נספח ב הוא הקדמה למהדורה הצרפתית מאת מרים אניסימוב, המגולל את סיפור חייה של נמירובסקי. נספח ג מכיל את הערותיה של אירן נמירובסקי במחברתה על אודות כתיבת סוויטה צרפתית ומצב צרפת בזמן המלחמה. בנספח ד חלופות מכתבים מן השנים 1936–1945, המאפשרים לקורא ללמוד על אודות חייהם של אירן נמירובסקי ובעלה מישל אפשטיין לפני מעצרה של נמירובסקי ולאחריו.
"סערה ביוני"
עלילת הנובלה "סערה ביוני" מתרחשת ב-3 ביוני 1940 עם פלישת גרמניה לפריז ומסתיימת באביב 1941. היא כתובה כרצף תמונות המציגות את ההגירה ההמונית לדרום צרפת בעקבות הפלישה לפריז. העלילה מוצגת ממספר נקודות מבט של דמויות בעלות מעמד ורקע סוציו-אקונומי שונה; על ידי כך מציגה נמירובסקי תמונת מראה של החברה הצרפתית ערב מלחמת העולם השנייה. לאורך היצירה מקבילה נמירובסקי את הדמויות והאירועים לטבע. כך, המלחמה וההגירה הנובעת ממנה מתוארים כתהליכים טבעיים ומחזוריים:
משפחת פרקיאן
משפחה בורגנית קתולית בת המעמד הגבוה
גבריאל קורט: סופר בן חמישים, בן המעמד הגבוה. נמירובסקי מציינת בהערותיה כי "בעיקרון קורט היה צריך להפך לנאצי מושבע". הוא נמלט מפריז עם פלוראנס, פילגשו, ומשרתיו בדרך לווישי.
משפחת מישו
כחלק מעבודתם בבנק נאלצים הזוג מישו להגיע רגלית מפריז לעיר טור אך נאלצים לסוב על עקבותיהם לאחור לפריז בשל המצב הצבאי, דבר המוביל לפיטוריהם.
שארל לנז'ה: בן שישים, אסתטיקן, בעל חיבה לכלי חרסינה. בן המעמד הבורגני הגבוה, בז לבני המעמדות הנמוכים. מנצל את תמימותו של זוג צעיר כדי להציל את עצמו וגונב מהם דלק. עם חתימת הפסקת האש עם גרמניה הוא חוזר לפריז ונהרג בתאונת דרכים.
משפחת אנז'ליה
לוסיל אנז'ליה נאלצה להינשא מתוך מניעים כלכליים לגסטון אנז'ליה שבוגד בה ומקים משפחה שנייה. גסטון מגויס ונשבה ולוסיל נשארת להתגורר בבית חמותה, הגברת אנז'ליה. לאחר כניעת צרפת הן נאלצות לארח בביתן את הקצין הגרמני סגן ברונו פון פאלק, שלוסיל מתאהבת בו. בין לוסיל וחמותה קיים מתח ועוינות הנובעים מחוסר החיבה הגלוי שחשה גברת אנז'ילה כלפי כלתה, בין השאר בשל הקִּרבה של לוסיל לקצין הגרמני. האירוח של הקצין מאלץ את לוסיל להתמודד עם שאלות על אודות נאמנות, ברמה האישית, לבעלה, וברמה הלאומית, לצרפת. על אף החיבה העמוקה שחשה לוסיל לקצין הגרמני אין היא מסוגלת להיענות לחיזוריו:
משפחת סברי
קו עלילה זה מתמקד בסיפורה של מדלן לאברי שטיפלה והתאהבה בחייל השבוי ז'אן-מארי. מדלן נישאת לבונאה סאברי ולשניים נולד בן, עם זאת מחשבותיה עדיין נתונות לז'אן-מארי. בדומה למשפחת אנז'ליה גם משפחת סאברי נאלצת לשכּן בביתה חייל גרמני, והם מארחים את המתורגמן קורט בונה. בנואה נתפס גונב ירקות מגנה של מהברונית דה מונמור, בין השניים מתפתח ריב שכתוצאה ממנו היא מחליטה להלשין לגרמנים שהוא מחביא בביתו רובה. כשבנואה נתפס הוא הורג את קורט בונה, נמלט ומוצא מחבוא בבית משפחת אנז'ליה. בסוף הנובלה לוסיל מבקשת מסגן פון פאלק אישור נסיעה לפריז במטרה להבריח בסתר את בנואה אל משפחת מישו.
היחס ליהודים ברומן
לנמירובסקי יחס מורכב כלפי היהדות; היא גדלה כחילונית וביצירותיה המוקדמות הופיעו תיאורים סטראוטיפים של דמויות יהודיות דבר שהוביל להאשמתה באנטישמיות. לגינוי זה הגיבה נמירובסקי: עם זאת, לאחר שלילת מעמד היהודים תחת משטר וישי נטבלו נמיברוסקי ובני משפחתה לנצרות והזדהו כקתולים. כמו כן היא המשיכה לכתוב בעיתונים. לאחר מעצרה של נמירובסקי הזכיר מישל אפשטיין את עמדותיה במכתבו לשגריר גרמניה, אוטו אבץ, בניסיון לשחרר אותה ממחנה הריכוז:
ביצירה סוויטה צרפתית לא מוצגות דמויות יהודיות כלל; יתרה מזאת, הרומן מציג גישה סלחנית כלפי חיילי צבא גרמניה, במיוחד בנובלה "דולצ'ה". מבקרים רבים ניסו להסביר את עמדותיה של נמירובסקי כלפי היהדות; סוזאן רובין גורסת כי התנהלותה של נמירובסקי לא נבעה מתוך אנטישמיות אלא מתוך חוסר נוחות עם היהדות שהיה נפוץ אצל יהודים רבים בני תקופתה. לטענתה, נמירובסקי הבינה שיהודים לעולם לא יתקבלו וייטמעו לחלוטין בחברה הצרפתית ולכן היא בעצמה אינה מצליחה לראות את הסיפור היהודי כחלק מההיסטוריה הצרפתית שהיא מתארת ביצירתה. רבקה רז מציגה את האפשרות כי אי-אזכור היהודים ברומן נובעת מתוך ניסיון של נמירובסקי לנתק עצמה מהיצירה ולתאר את המלחמה באופן אובייקטיבי. דייוויד קרול גרס כי מטרת הרומן הייתה למתוח ביקורת על החברה המעמדית בצרפת ולכן ההתמקדות היא בחברה הצרפתית ולא ביחסה של גרמניה כלפי היהודים. נתן ברכר טען כי ראייתה של נמירובסקי בעת כתיבת הרומן הייתה מוגבלת ולכן לא יכלה להבין את האיום האמיתי של הנאציזם, ומכאן הייצוג החסר של המלחמה ברומן.
סרט
בשנת 2014 יצא לאקרנים עיבוד הקולנועי ליצירה. הסרט בוים על ידי סאול דיב ומתמקד בחלקו השני של הרומן, "דולצ'ה". הסרט הוא בכיכובם של מישל ויליאמס, המשחקת את דמותה של לוסיל אנז'ליה, ומתיאס שונארטס, המגלם את הקצין הגרמני סגן ברונו פון פאלק.
תוכנית החירום לבניית כלי שיט
תוכנית החירום לבניית כלי שיט (סוף 1940 – ספטמבר 1945) הייתה תוכנית ממשלתית אמריקאית לבנייה מהירה של אוניות מטען לנשיאת חיילים וסיוע לבעלות בריתה של ארצות הברית ולחזיתות מרוחקות במהלך מלחמת העולם השנייה. התוכנית, שאורגנה על ידי הוועדה הימית האמריקאית, הביאה לבנייתן של כ-6,000 אוניות, ממוצע של אונייה כל שלושה ימים.
רקע
בסתיו 1940 הצליחו הגרמנים להטביע אוניות סוחר בריטיות בקצב מהיר יותר משהבריטים הצליחו להחליפן. בהובלתו של סר ארתור סולטר, יצאה משלחת בריטית לארצות הברית וקנדה כדי למצוא מספנות שיבנו אוניות מטען חדשות. כיוון שכל המספנות האמריקאיות עסקו בבניית אוניות עבור הממשל האמריקאי כחלק מתוכנית אסטרטגית, ניהלה הקבוצה משא ומתן עם קונסורציום של חברות שהורכבו מחברה בשם מספנות טוד וחברת האוניות באת' איירון וורקס (Bath Iron Works).
הקבוצה החדשה, שנקראה גם תאגיד בניית האוניות טוד-באת' הייתה אמורה להקים מתקן חדש לבניית 30 אוניות מטען בדרום פורטלנד שבמיין. הקבוצה ניהלה משא ומתן עם קונסורציום נוסף שהורכב גם כן ממספנות טוד וחברות נוספות לבניית 30 האוניות במתקן במפרץ סן פרנסיסקו.
התאגיד השני נקרא "תאגיד טוד-קליפורניה לבניית אוניות" (Todd-California Shipbuilding Corp). המתקן היה אמור לקום במפרץ מקסיקו, באזור ריצ'מונד. החברות שהרכיבו את הקבוצה לא היו בעלות ניסיון בבניית אוניות אלא בסלילת כבישים מהירים, גשרים וסכרים. כמה מהחברות תכננו להפוך לענקיות ספנות דרך העסקה, ביניהן חברות קייזר (The Kaiser Companies) ו-בכטל/McCone Company בניהולו של ג'ון מקון.
חוזים נחתמו עם שתי הקבוצות ב-20 בדצמבר 1940. האוניות שנבנו מכוח הסכם זה נקראו גם "מחלקת האוקיינוס". האוניות עוצבו גם לפי הכללים הבריטיים לאוניות מטען בעלות נפח של עד 10,000 טון ומהירות שיוט של 11 קשר. הראשונה מבין האוניות הללו הושקה ב-15 באוקטובר 1941.
תחילת התוכנית
כחלק מהאינטרס של ממשל רוזוולט לסייע להגנה על בריטניה, הכריזה ממשלת ארצות הברית על מה שהפך לתוכנית החירום לבניית אוניות. ב-3 בינואר 1941 שכללה בנייה של כ-200 אוניות דומות לאלו שהבריטים הזמינו. בהכרזה גם נקבע שהתוכנית תנוהל על ידי הוועדה הימית שהייתה אחראית על צי הסוחר האמריקאי ועבדה עם הבריטים בעת הזמנת 60 האוניות הראשונות. זמן קצר לאחר מכן הוועדה חתמה על הסכמים עם שתי הקבוצות כדי שיבנו אוניות עבור ארצות הברית אחרי השלמת העסקה עם בריטניה.
בחוף המערבי הוקמו מספנות חדשות בסן פדרו וסן פרנסיסקו, כמו גם בווילמינגטון. בנוסף, אושרה בניית מספנות באלבמה, ניו אורלינס, אוהיו, טקסס, קליפורניה ואורגון.
אוניות ליברטי
האוניות הראשונות שתוכננו להיבנות יועדו להיות מדגם EC2-S-C1 לפי החלטת הוועדה הימית הפדרלית, אולם מאחר שהאוניות תוכננו להיבנות במהירות ולהיות בעלות קיבולת גבוהה, הוחלט לשנות את עיצובן כך שהן נראו כמו "חפצים איומים למראה" לדברי הנשיא רוזוולט, והן אף קיבלו את הכינוי "ברווזון מכוער", שהפך לשם הלא רשמי שלהן. באפריל 1941 ניתן לאוניות השם הרשמי "צי החירות" ובהמשך נקבע השם "אוניית חירות" (ליברטי) לכל האוניות שנבנו במסגרת התוכנית.
בדומה למקבילותיהן הבריטיות, מחלקת האוקיינוס, אוניות החירות תוכננו כך שיהיו בעלות קיבולת של 10,000 טון, שלושה מפרשים דומים וכן שישתמשו בדודים מודרניים עם צינורות מים. הן נטו להיות מיושנות יותר ביחס לאותה תקופה ובנייתן זכתה להתנגדות בקרב חלק מחברי הוועדה הימית שטענו שלא נכון להשקיע משאבים רבים כל כך בבנייתן. תחת זאת הם טענו שנכון יהיה לבנות אוניות מתקדמות יותר שיוכלו לבצע יותר הפלגות מדי שנה, אולם אלו גם היו מורכבות יותר לבנייה ודרשו שימוש בקיטור וטורבינות.
ב-1941 לא הייתה ליצרניות הקיטור בארצות הברית דוגמת ג'נרל אלקטריק, ווסטינגהאוס ואליס-צ'למרס די יכולת כדי לייצר את כל הטורבינות שנדרשו לאוניות המטען הסטנדרטיות שהוועדה הימית תכננה לבנות. בסופו של דבר הוחלט שהמלחמה דורשת מסה של אוניות שניתן לבנות במהירות על ידי עובדים שלא עברו הכשרה ארוכה. כך אומצה אוניית החירות כדגם היחיד שנבנה במסגרת התוכנית והיא יוצרה על ידי כל המספנות שלקחו חלק בתוכנית. אוניית החירות הראשונה שהושקה יצאה לים ב-27 בספטמבר 1941 במרילנד על ידי מספנת בית לחם-פיירפילד (Bethlehem-Fairfield).
התרחבות התוכנית
בהמשך שנת 1941 הואצה בניית המספנות החדשות. עוד לפני גל ההתרחבות הראשון נמסרו לידי הבריטים 60 האוניות הראשונות. זמן קצר אחרי שעבר חוק השאל-החכר הוזמנו 306 אוניות נוספות, 112 מהן מסוג אוניות החירות, והשאר מכליות ואניות מטען סטנדרטיות. בעקבות ההזמנה הורחבו המספנות הקיימות כדי שיעמדו בביקוש, וכך היה הגל השני של התרחבות התוכנית.
אחרי ההכרזה ב-27 במאי על מצב חירום לאומי הורחבה תוכנית החירום לבניית אוניות בגל שלישי של הרחבת מספנות. כדי להצליח לענות על הדרישה לאוניות רבות נוספות, נבנו מתחמי בנייה נוספים ולוח הזמנים הואץ. בסך הכל, העלייה הזו העלתה את התפוקה של המספנות ל-500 אוניות (5 מיליון טון) ב-1942 ו-700 אוניות (7 מיליון טון) ב-1943.
אחרי כניסת הברית למלחמה
ב-7 בדצמבר 1941 התרחשה המתקפה על פרל הארבור בצעד שגרם לארצות הברית להצטרף באופן רשמי למלחמה והשפיע דרמטית על התוכנית ולוח הזמנים שלה. הצורך לסייע לבריטניה להחליף את האוניות שלה שנפגעו ולייצר אוניות עבור הצבא האמריקאי, בינואר 1942 ביקש הנשיא רוזוולט לבנות עוד 8 מיליון טון אוניות ב-1942 ו-10 מיליון טון ב-1943; זהו הגל הרביעי של התרחבות התוכנית. בתחילת 1942 נחתמו חוזים לבניית אוניות חדשות בוונקובר, ריצ'מונד, אלמדה וסוואנה. בשלב זה עמדו לרשות התוכנית 221 מתחמים לבניית אוניות.
באופן בלתי צפוי, היעד המקורי שהוצב בפברואר 1942 לבנייה של אוניות מטען בקיבולת של 18 מיליון טון התברר כלא מספיק, ורוזוולט הורה להרחיבו ל-24 מיליון. בתנאי היעדר הוודאות שאכן ניתן לבנות כמות כזו של אוניות עד סוף 1943, הורחבו החוזים עם המספנות ונחתמו הסכמים חדשים לבניית אוניות מסוג החירות, וכן מכליות, אוניות אמפיביות ואוניות נוספות. לשם כך נבנו גם מספנות בג'קסונוויל, פרובידנס, ברונסוויק, מיאמי, סוסליטו, פנמה סיטי ובמקומות נוספים.
שיא התפוקה
בחצי השני של 1942 הושלמה בנייתן של המספנות כחלק מהגלים המוקדמים של הרחבת התוכנית והן הצליחו לבנות שלוש אוניות או יותר בכל מתחם בנייה. זמן בניית האוניות צנח דרמטית עם השיפור ביעילות העובדים והשימוש בחומרי הגלם היעילים ביותר. גורם אחד להצלחה בבנייה המהירה היה הריתוך והבנייה הטרומית שבוצעו לפני ההעברה למתחם בו עמדה האונייה. כדי להמחיש את השיפור שבוצע במהירות בהרכבת הספינות, בתחילת 1942 נדרשו 240 ימים להרכבה מלאה של כלי שיט, ועד סוף השנה ירד המספר ל-56 בלבד. במספנות שבמערב ארצות הברית כלי שיט נבנו במספנות במשך קצת למעלה משבועיים לפני שיצאו לים. שתי ספינות נבנו בזמן שיא – הראשונה, בספטמבר 1942 ונקראהSS Joseph N. Teal באורגון במשך עשרה ימים. בנובמבר אותה שנה, השנייה, SS Robert E. Peary הושקה בתוך ארבעה ימים, 15 שעות ו-29 דקות. אוניות אלו החלו לשוט רק שנה אחרי הזמנת האוניות הראשונות במסגרת התוכנית.
בתקופה זו היה מדובר בשילוב בין תוכנית החירום לתוכנית להרחבה ארוכת טווח של הצי האמריקאי, והפיקוח על המספנות חולק לארבעה אזורים שונים. בשיא התפוקה, התוכניות של אמצע 1943 העסיקו 650 אלף עובדים בכל המספנות, ועשרות אלפים נוספים עבדו בייצור החלקים שנדרשו להרכבת האוניות. במקביל, הוועדה הימית נאלצה להיאבק ב-1942 ובתחילת 1943 כדי לקבל מספיק פלדה מהוועד לייצור במלחמה. למרות הייצור הנרחב של האוניות, עדיין לא היה מדובר בכמויות שיכלו לענות על הדרישה של הצי האמריקאי. המחסור בפלדה פחת בחצי השני של 1943 אחרי הקמת מתקנים חדשים לפלדה. מחסור נוסף התעורר בחלקים שנדרשו על ידי הצי ואוניות הסוחר, דוגמת משאבות ושסתומים. על אף כל המכשולים שהוצבו בפניה, הצליחה הוועדה הימית לספק 8 מיליון טון אוניות ב-1942 ו-12 מיליון טון ב-1943, מעל היעדים שהוצבו לה.
מחסור בעובדים
מחסור נוסף שהתעורר היה מחסור בכוח עבודה באזורים בהם הוקמו המספנות. אחרי שני עשורים של בנייה מצומצמת של אוניות, מספר עובדי המספנות המנוסים היה קטן יחסית, לצד העובדה שבמקומות רבים בהם הוקמו המספנות לא היו קיימים כאלה עד 1941. הפתרון לכך היה גיוס אגרסיבי של עובדים חדשים על ידי החברות והוועדה הימית וכן נשלחו עובדים מיומנים לסייע בהקמת המתקנים החדשים.
הגיוס המשמעותי לא הספיק לבדו מפני שנדרשו עובדים רבים שידעו לבצע עבודות מכניות כבדות. לשם כך פנו המגייסים למרכז ארצות הברית שנפגע קשות מהמשבר של שנות ה-30 במחשבה שאלה שידעו להפעיל ציוד חקלאי יידעו להפעיל גם את המכונות לבניית האוניות, הנחה שהתבררה כנכונה. השכר שהוצע היה גבוה מאוד ביחס לשכר שהיה נהוג לקבל בחקלאות עד אז, והצביע על האפשרות שניתן יהיה לקיים חיים שונים מחיי העוני של שנות ה-30. משפחות שלמות עקרו מאוקלהומה וטקסס למרכזי בניית האוניות במפרץ מקסיקו או החוף המערבי. הנהירה ההמונית למרכזי הערים יצרה מחסור בדיור, בתי ספר ושירותים אחרים, שדרש בניית מתחמי מגורים לעובדים במספנות הגדולות ביותר. העובדים המיומנים זכו לעבודה למשך כל המלחמה, וחלקם כמו מהנדסים לא הורשו להתגייס.
הצטרפות נשים ומיעוטים לכוח העבודה
בדומה לתחומי עיסוק רבים, עד המלחמה היו המספנות נחלתם של גברים בלבד, אולם המחסור בכוח עבודה והצורך בבנייה מהירה הביאו לשילוב של נשים במגוון תפקידים. דמות פופולרית שהושפעה מכך הייתה "רוזי המסמררת" שייצגה את העובדות הנשים בתעשיית המלחמה, אף על פי שלא נדרשו מסמרים רבים בעבודה במספנות. על כל פנים, במהלך המלחמה התפתחה קבוצה חשובה של נשים שעבדו במספנות.
גם הקהילה האפרו-אמריקאית בדרום ארצות הברית הושפעה מהצורך בעובדים ומעסיקים שעד המלחמה נמנעו מלהעסיק שחורים נאלצו לקבלם כדי לעמוד במכסות הייצור. עד סוף המלחמה, תפוקת של העובדים השחורים במספנות במפרץ מקסיקו הייתה דומה ליתר הקבוצות הדמוגרפיות.
הכשרות
מכיוון שרוב העובדים שהתקבלו לעבודה לא היו מיומנים בבניית אוניות, נדרש להקים בתי הכשרה לעובדים במספנות ובערים בהן הוקמו המתקנים. אחד הגורמים שהובילו להצלחת התוכנית היה השינוי שבוצע לאופן שבו אדם התקבל לעבודה במספנה, שכן עד המלחמה נדרשו שנים להכשרת עובד עד שידע להרכיב את החלק הייחודי לו, ואילו במהלך המלחמה נדרש לשנות את שיטת העבודה לבנייה מודולרית כדי להבטיח שעובדים לא מיומנים יוכלו להרכיב את האונייה במהירות ובקלות. בנייה טרומית מסוג זה אפשרה למספנות לעבור לשיטות הרכבה מודרניות יותר כאשר הוטל על עובד לבצע משימה קטנה מתוך אלפי המשימות שנדרשו להרכבת האונייה. הייצור בכמויות הגדולות אפשר לעובדים שחזרו על אותה פעולה פעמים רבות להפוך למומחים של ממש ולעליית יעילות העבודה בטווח הארוך. העובדים הוותיקים נטו לצחוק על ה"חקלאים" כלשונם שהרכיבו את האוניות אבל התוצאות היו מעבר למה שניתן היה לצפות לו ב-1940.
תנועת עובדים
על אף שהוועדה הימית והמספנות הצליחו בגיוס העובדים, הדרישה לעובדים בכל רחבי המדינה הולידה מחסור מתמשך וקבוע בעובדים, שהפך למשמעותי יותר בשלהי המלחמה כיוון שרבים מהגברים שהועסקו במספנות בשנים הראשונות נדרשו להתגייס לצבא. תעשיות אחרות התחרו גם כן על העובדים ורבות מהערים שאירחו את העובדים היו בעלות אפשרויות העסקה רבות. במקרים רבים, השכר בתעשיות אחרות היה דומה לשכר במספנות לפני המיסים ולכן התרחש מעבר מתמיד של עובדים מהמספנות לתחומים אחרים, והן לרוב הפסידו יותר עובדים משהצליחו לגייס.
נחושתית מגוונת
נחושתית מגוונת או נחושתית יהודית (שם מדעי: Protaetia judith) היא מין של חרק הנמנה בסדרת החיפושיות ושייך למשפחת הזבליתיים. הנחושתית המגוונת מצויה בישראל ותצפיות שלה מתועדות בעיקר בצפון ארץ ישראל, במישור החוף הצפוני והגליל המערבי.
הנחושתית המגוונת מופיעה במספר צבעים בהם כחול, סגול, טורקיז, אדמדם ואף ירוק. כאשר היא במופע ירוק, ניתן להתבלבל בינה לבין נחושתית הקוצים הנפוצה יותר.
הנחושתית המגוונת פעילה בעיקר בקיץ, בחודשים יוני-אוגוסט ונמשכת לפרחים ופירות שונים בניהם ענבים וליצ'י, ובשל כך נחשבת למזיק לחקלאות. מחזור חייהם בעלי גלגול מלא.
רוב הזמן כנפי התעופה מקופלות תחת כנפי החפייה המספקות להן הגנה. בזמן התעופה עצמה רק כנפי התעופה פרושות וכנפי החפייה מונחות על הגב. מפרץ שולי כנפי החפיה המאפשר החזקת כנפי התעופה פרושות, אף על פי שכנפי החפייה סגורות. כנפי החפייה נפתחות בעיקר בזמני ההמראה והנחיתה, כאשר הנחושתית פורשת את כנפיה או מקפלת אותן.
פדומטר
פדומטר (באנגלית: Pedometer; באופן מילולי: מד צעדים) הוא מכשיר אלקטרוני או אלקטרו-מכני, בדרך כלל נייד, המונה את הצעדים שאדם עושה על ידי זיהוי התנועה של הידיים או מפרק הירך.
כדי לחשב את המרחק שעבר הצועד, נדרש כיול של המכשיר, משום שאורך הצעד משתנה מאדם לאדם.
יש פדומטרים המשתמשים באלקטרוניקה ותוכנה לקבוע באופן אוטומטי כיצד צעדי המשתמש משתנים. המרחק שעבר המשתמש (על ידי הליכה, או כל אמצעי אחר) ניתן למדידה ישירות, לדוגמה על ידי שעון עם GPS.
אמיל ולדטויפל
שארל אמיל לוי ולדטויפל (בצרפתית: Charles Émile Lévy Waldteufel, 9 בדצמבר 1837 – 12 בפברואר 1915) היה מלחין יהודי צרפתי, בעיקר של מוזיקה לריקודים.
קורות חייו
ולדטויפל (בגרמנית - שד היער) נולד בשטרסבורג במחוז אלזס למשפחה יהודית של מוזיקאים. אמו, פלורה נויבאואר, הייתה מורה לפסנתר ולמחול ילידת בוואריה ואביו ואחיו היו מוזיקאים מצליחים. בהיותו בן חמש נתקבל אחיו השלישי, איזאק (יצחק) - אשר כינויו לאון - ללימודי כינור בקונסרבטוריון של פריז, אז עברה לשם כל משפחתו ושם גר כל חייו.
בשנים 1853–1857 למד פסנתר בקונסרבטוריון ובין חבריו ללימודים היו ז'ורז' ביזה וז'יל מאסנה. בגיל 27 התמנה לפסנתרן החצר של הקיסרית אז'ני (אשתו של נפוליאון השלישי). לאחר נפילת הקיסרות השנייה, הופיע ביחד עם תזמורתו של אביו לואי, בנשפים בארמון האליזה. שמו היה ידוע אז רק למעטים.
המפנה בחייו אירע בשנת 1847 כאשר הנסיך אדוארד השביעי נכח בהופעה שלו והתרשם מהמוזיקה שלו. באמצעות קשריו של אדוארד, הופיע ולדטויפל בקונצרטים בארמון בקינגהאם לפני המלכה ויקטוריה. באותה תקופה חיבר את רוב יצירותיו לריקודים והתפרסם בכל אירופה. יצירתו המפורסמת ביותר הייתה "ואלס המחליקים על הקרח" (Les Patineurs) שחוברה ב-1872.
ולדטויפל הופיע בנשפים במספר ערים באירופה כשהוא מנצח על המחולות שהלחין. בשנת 1899 פרש ונפטר בפריז ב-1915, בגיל 78.
המחולות של ולדטויפל התחרו באלה של יוהאן שטראוס הבן שפעל באותה התקופה אבל במבחן הזמן נשכחו רובם פרט לבודדים ("המחליקים על הקרח", "אסטודינטינה" ו"אספניה"-לפי נושאים מ"אספניה" של עמנואל שברייה).
גוסטה רכב
גוסטה רֵכָב (2 במרץ 1891, כ"ב באדר א' תרנ"א – 31 בדצמבר 1982, ט"ו בטבת תשמ"ג) הייתה חלוצה בכנרת, חברת הנהלת המשרד לעבודות ציבוריות ולבנין, מקימת "בית החלוצות" הראשון בארץ בחיפה ומנהלתו, ומנהלת חברת הספנות נחשון מהקמתה ב-1937 ועד 1958.
ביוגרפיה
גוסטה רכב (לבית שטרומפף) נולדה בעיירה (היום עיר) ריישא (ז'שוב – Rzeszow) בגליציה, כצאצא חמישי במשפחת חסידים דלה, לצבי ורחל (לבית ברייט, Breit). המשפחה עברה למינכן ב-1892, והתיישבה ברובע קתולי שמרני סמוך לנהר איזר.
רכב למדה מזכירות והנהלת חשבונות, ובגיל 16 החלה לעבוד ולתרום את הכנסתה לכלכלת הבית. ב-1913 נחשפה לראשונה לרעיון הציוני, וב-1914 שמעה הרצאות על הציונות מפי פליקס רוזנבליט. רכב חיפשה דרכים לעלות לישראל אך מלחמת העולם הראשונה שהחלה באוגוסט קטעה את תוכניותיה.
לאחר פרוץ המלחמה חזרה למינכן ואחר כך עברה לברלין, שם הכירה את זלמן רובשוב, עמו פיתחה ידידות עמוקה שנותרה בעינה עד פטירתו. ב-1916 הציע לה ויקטור יעקובסון משרה כמזכירת הלשכה הציונית המרכזית בקופנהגן דנמרק, והיא עבדה תחת הנהלתו של ארתור רופין עד מועד עלייתה לארץ בסוף 1919.
בינואר 1920 הגיעה גוסטה לישראל יחד עם זלמן רובשוב, ובמשך שבועת אחדים למדה עברית בתל אביב יחד עם לאה מירון, אשתו של ברל כצנלסון, אצל מרדכי שטיין. לאחר מאורעות תל-חי התחזק בה הרצון לפנות לחיי הגשמה ועבודה, והיא עברה לקבוצת כנרת בה חייתה כשנתיים ועבדה במאפיה, בגן-הירקות ובמשתלה.
בשל מחלות, קשיים בעבודה הפיזית וחשש מפני שממה רוחנית, עברה בשנת 1921 לירושלים והצטרפה למשרד לעבודות ציבוריות ובנין (מאוחר יותר סולל-בונה), בהנהלתו של דוד רמז, כמנהלת חשבונות וכחברת-הנהלה. בשנת 1925 נשלחה להולנד למכור מניות של סולל-בונה וגייסה 3000 לירות. עם העמקת המשבר הכלכלי בשנת 1927 ושיתוקה של סולל בונה התפטרה ועברה ללונדון שם עבדה במשרדי ההנהלה הציונית. בשנת 1930, לבקשת ברל כצנלסון, ערכה והוציאה-לאור את העיתון השבועי "דבר" בשפה הגרמנית, תחילה בברלין ובהמשך אותה שנה בתל אביב.
בשנת 1931 קיבלה לבקשת מועצת-הפועלות את הקמתו וניהולו של בית-החלוצות הראשון בחיפה, מפעל משותף למועצה ולאגודת נשים חלוצות-ציוניות בניו-יורק (פיוניר ווימן), ועמדה בראשו למעלה משש שנים.
בשנת 1937 קיבלה על עצמה את ניהול החברה לספנות ולדייג של ההסתדרות, נחשון, ועמדה בראשה במשך עשרים ואחת שנים. בחירתה הייתה מינוי פוליטי ולא מקצועי, כנהוג בימים ההם. בתפקידה זה רכשה באירופה, ציידה והפעילה כעשר ספינות שעסקו בספנות חופים ודיג. לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה נחשון אחד משלושת הגופים שהקימו את "צים", יחד עם הסוכנות היהודית והחבל הימי לישראל. ב-1946 פיקחה גוסטה מטעמה של צים על רכישתה, שיפוצה וציודה של אנית הנוסעים הלאומית הראשונה "קדמה". לאחר קום המדינה נכנסה להנהלה האקזקוטיבית של צים עד פרישתה ב-1958.
גוסטה קיימה במשך שנים ארוכות מערכת יחסים קרובה ואינטימית עם דוד רמז, שהיה נשוי ובעל משפחה, וב-1931 נולד לה ולרמז בן. היא קראה לו אורי, כהד לשירה הידוע של חברתה, רחל המשוררת, וגידלה אותו לבדה. להצעתו של רמז אימצה לעצמה ולבנה את שם המשפחה העברי רֵכָב.
רכב נקברה לבקשתה בבית-העלמין של קבוצת כנרת.
אנשי הפלדה
אנשי הפלדה הוא מארש (שיר לכת) אשר מנוגן על ידי תזמורת צה"ל בקביעות בטקסים ובמצעדים המתקיימים במסגרת הצבאית והלאומית. ובכלל זה בטקס הדלקת המשואות בליל יום העצמאות בהר הרצל.
על היצירה
בשנת 1948 לפני שהוקמה התזמורת, החליט משה אור-אפשטיין, אחד ממייסדיה ולימים ממפקדיה, להלחין את המארש. המנגינה יצאה לאור בשם אנשי הפלדה, באלבום "תזמורת צה"ל-מנגינות לכת" בהוצאת הד ארצי ורשות השידור, בשנת 1975 בעיבודו של מנצח התזמורת יצחק גרציאני.
פעילות מינית יבשה
פעילות מינית יבשה או סקס יבש (באנגלית: dry sex או dry humping) הוא סוג של יחסי מין ללא חדירה וללא חילופי נוזלים בין המשתתפים. בפעילות מינית יבשה נוהגים בני הזוג לחכך את אברי המין שלהם, דרך הבגדים, על הגוף או על אברי המין של בן הזוג. פעילות זו לרוב נעשית בלבוש מלא או חלקי, ונהוגה לרוב אצל בני נוער לפני המעבר ליחסי מין מלאים. מכיוון שפעילות מינית יבשה יכול להוביל לאורגזמה, זוהי פעילות מינית מהנה שלא כרוכה בסיכון של היריון בלתי רצוי או הדבקה במחלות מין.
פעילות של פעילות מינית יבשה לרוב נהוגה אצל בני נוער שעוד לא התחילו לקיים יחסי מין מלאים או בזמן ריקוד חיק.
ההבדל בין סקס לפעילות מינית יבשה
כדי להיכנס להריון באמצעות יחסי מין עם חדירה הגבר צריך לפלוט את הזרע עמוק בתוך הנרתיק של האישה. מאחר שבפעילות מינית יבשה, במקרה של פליטה, הזרע נשאר לרוב בתוך התחתונים אין חשש להריון לא רצוי. הימנעות מחילופי נוזלים בין המשתתפים מונעת הדבקה במחלות מין. מגע של זרע בעור חשוף עלול להעביר מחלות מין כגון איידס אם ישנם בעור חתכים אך הסיכויים לכך קטנים מאוד. מין אוראלי ומין אנאלי אינם נחשבים כפעילות מינית יבשה אף על פי שאינם כוללים חדירה לנרתיק משום שיש חילופי נוזלים שעלולים להעביר מחלות מין. בדומה לזרע גם הנוזלים של הנרתיק עלולים לשאת מחלות מין ולכן החדרת אצבעות אינה נהוגה בפעילות מינית יבשה. במקרים נדירים כאשר היה מגע קודם של היד עם זרע החדרת האצבע עלולה להוביל את הזרע לעומק הנרתיק ולגרום להיריון.
יש המכנים בטעות כל יחסי מין ללא חדירה כפעילות מינית יבשה גם אם יש חילופי נוזלים כגון מגע ישיר של הזרע בעור, אך פעילות זו איננה נותנת הגנה מוחלטת כנגד מחלות מין. היא מתבצעת לרוב בין מבוגרים אשר אינם רוצים או יכולים לקיים יחסי מין עם חדירה.
דייל אליס
דייל אליס (באנגלית: Dale Ellis; נולד ב-6 באוגוסט 1960) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 17 עונות בליגת ה-NBA בעמדות הקלע והסמול פורוורד. התבלט כאחד מקלעי השלשות המובילים של תקופתו, ואף זכה בתחרות השלשות של ה-NBA בעונת. ממוצעיו לאורך הקריירה עומדים על 15.7 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק.
קריירה מקצועית
בשנת 1983, בסיום לימודיו האקדמיים באוניברסיטת טנסי, נרשם אליס לדראפט ה-NBA בו נבחר על ידי דאלאס מאבריקס בבחירה התשיעית. בשלוש עונותיו במאבריקס שימש כשחקן ספסל, וקלע 8.2 נקודות בממוצע למשחק כמחליפם של כוכבי הקבוצה רולנדו בלקמן ומארק אגוויר.
עונת הפריצה בקריירה של אליס נרשמה ב-, לאחר שנשלח בטרייד לסיאטל סופרסוניקס בתמורה לאל ווד. בסיאטל תופקד לראשונה כקלע הפותח של הקבוצה והוביל את קלעיה עם 24.9 נקודות למשחק, מה שזיכה אותו בתואר השחקן המשתפר של העונה. לצד טום צ'יימברס ואקסבייר מקדניאל, סחב אליס את הסופרסוניקס למקום השביעי במערב עם מאזן 39-43, ובפלייאוף עצמו גברה סיאטל הן על דאלאס מאבריקס (3-1) והן על יוסטון רוקטס (4-2), לפני שהפסידה בגמר המערב ללוס אנג'לס לייקרס (4-0). בעונה הבאה שיפר אליס את תפוקתו הממוצעת ל-25.8 נקודות, ובעונת היה הקלעי השלישי בטיבו בליגת ה-NBA כשקלע 27.5 נקודות למשחק (אחרי מייקל ג'ורדן וקארל מלון). במסגרת סוף שבוע האולסטאר של אותה עונה נבחר לראשונה להשתתף במשחק האולסטאר, וכן זכה בתחרות השלשות.
ברמה הקבוצתית כשלה סיאטל לשחזר את הישג ההעפלה לגמר האזורי, ובמהלך עונת הועבר אליס למילווקי באקס בתמורה לקלע ריקי פירס. בעונה וחצי ששיחק במילווקי חזר אליס לעמדת השחקן השישי, וקלע 16.4 נקודות למשחק. לקראת עונת נשלח אליס בטרייד לסן אנטוניו ספרס בתמורה לרוקי טרייסי מארי, ושיחק בקבוצה, כקלע הפותח, עד סוף עונת. בשלוש העונות הבאות שיחק עבור דנוור נאגטס, עדיין כשחקן חמישייה יציב ואפקטיבי, ותרם 14.3 נקודות בממוצע למשחק. בעונות ו- חזר לשחק בסיאטל, הפעם כמחליף של הרסי הוקינס, וקלע שלשות באחוזים הגבוהים ביותר ב-NBA בעונת 1997/1998 עם 46.4%. את עונת העביר במילווקי ובשארלוט הורנטס, ובסיומה פרש ממשחק, בגיל 40.
לאורך הקריירה שיחק אליס ב-1,209 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 15.7 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק, תוך שהוא קולע ב-47.9% מהשדה ו-40.3% מהשלוש. בעונת קבע שיא NBA לדקות במשחק בודד, כששיחק 69 דקות (מתוך 73) במשחק של סיאטל מול מילווקי שכלל 5 הארכות. באותו משחק, בו ניצחה מילווקי בתוצאה 155-154, קבע אליס גם שיא קריירה של 53 נקודות. בעת פרישתו דורג שני בתולדות ה-NBA במספר שלשות בקריירה, עם 1,719 (אחרי רג'י מילר).
צברה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ירגזי ביצות
ירגזי ביצות (שם מדעי: Poecile palustris) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים החי בחורש נשיר, פרדסים וגנים. לפעמים מבקר במתקנים להאכלת ציפורים. ירגזי הביצות הוא עוף קטן באורך 11.5 ס"מ, מוטת כנפיים 18-19.5 ס"מ, ומשקל 10–13 גרם. דומה מאוד לקרובו ירגזי הרים ועד 1897 נחשב למין אחד עם ירגזי הרים.
מאפיינים
ירגזי הביצות הוא עוף קטן באורך 11.5 ס"מ, מוטת כנפיים 18-19.5 ס"מ, ומשקל 10–13 גרם. לירגזי הביצות גוף אפרפר-חום וראש עגול עם כיפה שחורה מבריקה, לחיים בהירות וסנטר שחור. הבטן בצבע בז'. דומה מאוד לירגזי הרים אבל יש לירגזי הביצות ראש קטן יותר. לירגזי 10 אברות יד (הארוכה ביותר היא האמצעית, באורך 58 מ"מ והקצרה ביותר היא הקיצונית, באורך 21.5 מ"מ), 9 אברות אמה (הארוכה ביותר היא הקיצונית, באורך 50 מ"מ, והקצרה ביותר היא הפנימית, באורך 21 מ"מ) ו-12 אברות זנב (הזנב בצורת מניפה סימטרית, כך שהאברות הארוכות ביותר הן הרביעיות מהמרכז, באורך 59 מ"מ, והקצרות ביותר הן הפנימיות, באורך 56.5 מ"מ. הקיצוניות באורך 57 מ"מ), כולן אפורות-חומות. הרגל חומה חיוורת, המקור שחור דק וקצר, והקשתית כהה.
הגוזלים עירומים תחילה ולאחר מכן מכוסים בפלומה אפרפרה בהירה. הפרחון דומה לפרט הבוגר אם כי הכיפה הוא יותר חומה כהה או מפויחת, והגחון חיוור עם גוון אפרפר יותר.
הקריאה הטיפוסית נשמעת כ-"פי-צ'ו" פוצץ, דמוי התעטשות, שמתחיל בצליל גבוה ומסתיים בצליל נמוך יותר. בדומה לקרובו ירגזי הרים, ירגזי הביצות גם כן משמיע קריאה הדומה ל-"צ'ה צ'ה צ'ה", אך קצרה יותר ופחות מאונפפת. השיר הוא קריאה בת הברה או שתיים, שלרוב עולה בגובה הצליל, וחוזרת על עצמה. קריאת האזהרה נשמעת כמו "פיץ - איץ - איץ", אם כי, כאשר הנקבה מאוימת בזמן הקינון, היא תנשוף ואף תתקוף את הפולש, פעולה שהיא מקור שמם העברי (מהמילה רוגז).
התנהגות
ירגזי הביצות הוא ציפור יציבה, שמהרגע שהתיישבה בטריטוריה, היא כמעט ולא תעזוב. צעירים בחודשי חייהם הראשונים משוטטים בלהקות של ציפורים אחרות, אך באביב הבא הם מוצאים טריטוריה. מזג האוויר הקר ושינויים באספקת המזון לא ידועים כגורמים לנדידה במין זה. הם חיים כזוגות בטריטוריה בשטח עד 25 דונם. ירגזי הביצות מתרבה מסוף מרץ עד יוני והוא מונוגמי לכל החיים. הקן בצורת גביע ובנוי מטחב, חומר צמחי, פרווה ונוצות, בחור בעץ או בגדם או בין שורשי עצים. לעיתים רחוקות גם יקנן בחלל בקיר או בחור באדמה. הנקבה מטילה חמש עד עשר ביצים. הדגירה אורכת 14–16 יום, והגוזלים פורחים בגיל 18–21 יום. תוחלת החיים הממוצעת היא כ-2–3 שנים. הפרט הבוגר ביותר שתועד היה בן 11 שנים ו-11 חודשים, בשוודיה.
ירגזי הביצות ניזון בעיקר מחסרי חוליות קטנים וכן מחומר צמחי, כולל פירות וזרעים (בעיקר אגוזי אשור). הוא ניזון מחסרי חוליות בעיקר בקיץ, כשמזון צמחי מקבל חשיבות בחורף. אם הוא מוצא מקור מזון ​​טוב (כמו במתקן האכלה), ייתכן שהירגזי יתחיל לאגור זרעים. ההיפוקמפוס שלהם (החלק במוח שלהם שמתמחה בזיכרון דברים) גדול מזה של הירגזי המצוי. חרקים רכים (בעיקר זחלים) מהווים מקור מזון עיקרי עבור גוזלים (יותר מ–80% מהתזונה) ועכבישים הם מקור מזון חיוני לגוזלים צעירים מאוד.
תפוצה ובית גידול
על אף השם, ירגזי הביצות לא חי בביצות, אלא ביערות נשירים וביער עם שיעור גבוה יחסית של עצים מתים או נרקבים וסבך פתוח באירופה ובמזרח אסיה. הוא נמצא לעיתים קרובות באזורים נרחבים של אלון ואשור, אלנוס, צפצפה, שדר, ערבה ופרונוס ויערות מעורבים, ונראה מדי פעם גם בקצוות מיוערים של מטעים, פארקים וגנים. המין יציב ברובו, אם כי צעירים נודדים למרחקים קצרים לאחר הפריחה. נראה כי כמות השיחים היא גורם חשוב בבחירת טריטוריה עבור ירגזי הביצות.
שימור
הערכות טווח התפוצה (30,100,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה (10,000,000-21,000,000 פרטים) לא קטנות, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה. באירופה, מגמות בין 1980 ל-2013 מראות שאוכלוסיות עברו ירידה מתונה בגודל. למרות העובדה שמגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה, הירידה אינה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. כתוצאה מכך, ירגזי הביצות מסווג כמין ללא חשש. לפי הערכה משנת 2015, באירופה מקננים 2,910,000-5,740,000 זוגות, כלומר 5,830,000-11,500,000 פרטים בוגרים. מוערך כי בבריטניה מקננים כ–41,000 זוגות. האוכלוסייה הבריטית הצטמצמה ביותר מ-50% בשנות ה-80, ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21. סיבה אפשרית היא הרס בתי גידול עקב שינויים באוכלוסיית השיחים.
המין סובל מאובדן בתי גידול בשל עיור, חקלאות ונטיעת עצים מחטניים ביערות נשירים. חורפים קשים גורמים לתמותה ומהווים איום מיוחד על אוכלוסיות קטנות מבודדות. גם טריפה ותחרות עם ירגזיים אחרים יכולים להוות איומים. המין מוגן על ידי אמנת ברן לשימור חיות הבר ובתי הגידול של אירופה נספח II.
תפוצת תת-מינים
לירגזי הביצות 10 תת-מינים:
Foton Xiangling V
] Foton Xiangling V הוא כלי רכב אשר מיוצר בתצורות: טנדר, ומשאית קלה מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Foton Motor, חברת בת של BAIC Group ; (שם רשמי: Beijing Automotive Industry Holding Co., Ltd", בסינית: "北京汽车工业控股有限责任公司") אשר מיוצר בסין משנת 2016 ועד היום.
פארסכור
פארסכור (בערבית: فارسكور) היא אחת הערים במחוז דמיאטה במצרים, והיא הבסיס של מרכז פארסכור. פארסכור הייתה מעורבת בקרב פארסכור והיא אחד האזורים המיושבות העתיקות במצרים. לפני מהפכת הקצינים החופשיים, פארסכור הייתה חלק ממחוז א-דקהלייה. נכון ל-2006, כיום יש בפרסוקר כ-36,850 תושבים.
ארשת שפתינו
אֲרֶשֶׁת שְׂפָתֵינוּ הוא פיוט קצר קדום של מחבר לא ידוע הנהוג לאמרו במהלך תפילת מוסף של ראש השנה.
על אמירת הפיוט
הפיוט נאמר על ידי קהילות האשכנזים ונוסח רומניא אחרי כל שלשת הברכות, והוא נאמר בנוסח איטליה רק אחרי סדר שופרות. הפיוט מופיע גם בנוסח ג'רבה ובנוסח קוצ'ין אולם לא בשאר קהילות הספרדים והתימנים.
כאמור, במנהג האשכנזים והרומניוטים, הפיוט נאמר לאחר כל אחת משלושת הברכות האמצעיות של תפילת המוסף: מלכויות, זכרונות ושופרות, כאשר המילה האחרונה בפיוט מותאמת לברכה שאחריה היא נאמרת. לפי מנהג אשכנז המזרחי, הפיוט נאמר רק בימי חול, בהם יש תקיעת שופר לאחר הברכה, אבל לפי מנהג אשכנז המערבי אומרים בשבת "לקול זיכרון תקיעתנו/תרועתנו" במקום "לקול תקיעתנו/תרועתנו", ובחלק מהקהילות כשחל בשבת אין החזן אומר את התפילה בקול אחרי שאמרוה הקהל.
הפיוט מופיע בנוסח מקוצר כבר במחזור ארץ ישראלי שנמצא בגניזה הקהירית, בה נמצא הנוסח "ארשת שפתינו יערב לפניך קול שופרותינו". הפיוט השלם מופיע בספר המנהיג של אברהם בן נתן.
במנהג אשכנז המערבי מקפידים לומר "לקול תרועתנו" אחרי סדר מלכויות, ו"לקול תקיעתנו" אחרי סדרי זכרונות ושופרות. בנוסח הצרפתים מופיע "לקול שוועתנו".
דרשות ומנגינות
דרשות שונות נאמרו על מילות הפיוט.
ארנולד ברלינר
ארנולד ברלינר (בגרמנית: Arnold Berliner; 26 בדצמבר 1862  - 22 במרץ 1942) היה פיזיקאי גרמני יהודי.
ביוגרפיה
ברלינר נולד בעיירה על נהר נייסה (כיום בפולין). סיים לימודי פיזיקה באוניברסיטת ברסלאו ב-1886. הוא עבד במעבדות המחקר והפיתוח של AEG.
בסביבות אמצע 1912 הוא מונה על ידי הוצאת ספרינג בברלין לעורך של המגזין המדעי החדש, בהשראת כתב העת המדעי הבריטי היוקרתי "Nature", שיצא לראשונה לאור בנובמבר 1869. המגזין הגרמני בעריכתו של ברלינר החל לצאת לאור בינואר 1913. בתקופה זאת נהיה ברלינר ידיד קרוב של האימונולוג פול ארליך והכימאי ריצ'רד ווילשטטר.
בשנת 1933, אסטרואיד החגורה הראשית, שהתגלה במצפה הכוכבים של היידלברג על ידי , נקרא על שמו של ברלינר לרגל יום הולדתו ה-70.
התאבדותו
ברלינר הודח ב-13 באוגוסט 1935 מכתב העת שייסד 22 שנים קודם לכן בגלל המדיניות הגזענית שיישמה הממשלה הנאצית. ההחלטה דווחה בכתב העת הבריטי "Nature" בספטמבר 1935:
ברלינר התאבד בברלין יום לפני שצו הפינוי (צו הגירוש למחנה השמדה) נכנס לתוקפו.
סיסם ברזילאי
סיסם ברזילאי (באנגלית: Brazilian rosewood, שם מדעי: Dalbergia nigra) הוא עץ מן הסוג סיסם במשפחת הפרפרניים, הגדל בטבע באזור באהיה בברזיל. בדומה לשאר מיני סיסם בעולם, מופק ממין זה עץ בעל קשיות וצפיפות גבוהות, שעשו בו שימוש בבניית רהיטים מפוארים וכלי נגינה. העץ המופק מן הסיסם הברזילאי מצטיין ביופיו ובתכונות התהודה שלו אפילו בין שאר מיני הסיסם. לפיכך נוצל ונכרת המין במשך מאות שנים, מאז תקופת הרנסאנס והבארוק, ומצב השימור שלו מוגדר כיום כפגיע ברשימה האדומה של מינים בסכנה.
תכונות ותפוצה
עץ סיסם הברזילאי מגיע לגובה של 15 עד 25 מטרים, וקוטר הגזע ל-40 עד 80 סנטימטרים.
המין אנדמי בברזיל, בביומה של יער אטלנטי, ובמיוחד באזור היער הפנימי של באהיה במדינות באהיה, אספיריטו סאנטו, מינאס ז'ראיס וריו דה ז'ניירו. הוא זקוק לבית גידול של יער גשום ולח, וקרקע עשירה לגידולו.
מחקר גנטי מצא כי המין מתחלק לשלוש אוכלוסיות לפי קו רוחב גאוגרפי, שהתפצלו זו מזו לפני 250 עד 780 אלף שנה.
שימוש ברהיטים ובכלי נגינה
העצה של הסיסם הברזילאי קשה ובעלת צפיפות גבוהה יחסית לעצים אחרים, כ-0.87 גרם לסמ"ק, המשפר את עמידותה לשנים רבות. כמו כן היא בעלת מרקם נאה בצבעי חום-אדמדם, חום ושחור, ריח השרף שלה נעים, ולוחות המגולפים ממנה משמיעים קול צלצול מהדהד כאשר מקישים עליהם. תכונות אלו עושות אותה מבוקשת במיוחד לבניית רהיטים מפוארים וכלי-נגינה מאז ראשית התקופה הקולוניאלית. מאמר בכתב-העת של החברה הבוטנית של אדינבורו משנת 1886 דיווח כי העץ שימש בתעשיית הרהיטים באירופה במשך למעלה מ-200 שנה לפני כן, שחשיבותו דומה לזו של מהגוני, וכי הייצוא שלו מברזיל גדל מכ-560 טון בשנה ב-1839 לכ-4700 טון בשנה ב-1874, בערך כולל של כ-70 אלף לירות שטרלינג דאז. כמו כן שימש המין לבניית גיטרות, לאוטות, כלי נשיפה מעץ, ומרימבות.
מוזיאון המשטרות הפוליטיות ברוסיה
מוזיאון המשטרות הפוליטיות ברוסיה (רוסית: Музей политической полиции России) הוא מוזיאון בעיר סנקט פטרבורג השוכן בפינת רחוב גורוחובאיה ושדרות האדמירל, ברחוב גורוחובאיה, בית מספר 2.
המבנה שימש בעבר כמטה האוכרנה ומשטרת סנקט פטרבורג עד שנת 1917 והמשיך לשמש כמטה המשטרה החשאית הרוסית (צ'קה) עד מרץ 1918 (שעברה בשנת 1931 אל הבית הגדול בליטייני).
סיסם ברזילאי
שימוש ברהיטים ובכלי נגינה
במחצית הראשונה של המאה ה-20, סיסם ברזילאי שימש לבניית הלוח האחורי והדפנות הצדדיים של גיטרות אקוסטיות וקלאסיות מובחרות, מתוצרת חברת מרטין ובוני גיטרות נוספים. בשנות ה-50 נבנו ממנו גם לוחות אצבוע (fretboard) של גיטרות חשמליות מובחרות, כגון הלס פול מתוצרת גיבסון והסטראטוקסטר מתוצרת פנדר. עקב נדירות המין והשימור שלו, מאז שנות ה-60 הוא מוחלף בתפקידים אלו במיני עצים אחרים, בעיקר בסיסם הודי ובמינים אחרים מן הסוג סיסם באמריקה המרכזית, דרום אפריקה ומדגסקר. נדירות זו תרמה להילת האיכות של הסיסם הברזילאי אצל בוני ונגני גיטרות, וגיטרות עתיקות הבנויות ממנו הפכו לגיטרות וינטג' הנמכרות מחדש במחירים של עשרות אלפי דולר.
מוזיאון המשטרות הפוליטיות ברוסיה
היסטוריה
המבנה נבנה בשנים 1788-1790 כאחוזה על ידי האדריכל ג'. קווארנגי עבור הברון פיטינגוף, מרופאיה של יקטרינה הגדולה. לאחר מותו נקנה הבניין על ידי העיר ב-1803 ושופץ על ידי האדריכל א.א. מיכאילוב. ב-1876 שופץ שוב, הפעם על ידי האדריכל ק.ק. אנדרסון.
מאז 1804 שימש הבניין את מינהלת העיר והמשטרה. בסוף שנת 1877 הועבר המבנה לידי מושל העיר דאז פיודור טרפוב שהוסיף למבנה קומה חמישית.
סיסם ברזילאי
שימוש ברהיטים ובכלי נגינה
בשנת 1992 צורף המין לאמנה הבינלאומית CITES להגנת המינים, האוסרת על ייצוא עץ סיסם מברזיל. במסגרת האמנה מותר כיום להשתמש בסיסם ברזילאי בגיטרות רק אם העץ נכרת ויוצא לפני 1992. כתוצאה מכך העץ יקר ונדיר מאוד בגיטרות חדשות.
מגפת קיפריאנוס
היסטוריה
זמנה של המגפה נקבע בדרך כלל סביב השנים 250–251 עד לסיום 271 לספירה. הופעת המגפה הייתה במהלך משבר המאה ה-3, אשר כלל תחלופה רבה של קיסרים רומאים ושילוב של לחצים, בהם פלישה, מלחמת אזרחים, משבר כלכלי והמגפה.
המגפה הופיעה במספר גלים סביב הים התיכון. זוסימוס הזכיר התפרצות באזור הדנובה, מואסיה ואסיה הקטנה בשנת 251/2 לספירה. באיליריה, במהלך גל נוסף של המחלה בשנת 259 לספירה, זוסימוס כתב כי ערים רבות נפגעו והתרוקנו. הוא גם כתב על התפרצות נוספת בקרב חיילי הקיסר ולריאנוס שצעדו מאנטיוכיה לקפדוקיה בשנה זו, תוך הסתמכות כמעט בוודאות על טקסט אבוד של דקסיפוס האתונאי. זוסימוס דיווח כי יותר ממחצית מהגברים שנדבקו מתו מהמחלה. גם בשנת 259 לספירה הזכיר ההגמון דיוניסיוס מאלכסנדריה שהתפרצות של המחלה גרמה למות רבים מבני הדת שלו. לפי זוסימוס, המחלה הגיעה לאיליריה באותה תקופה ופגעה באופן חסר תקדים בערים שנכבשו לאחרונה בפלישות של הגותים. לפי פטרוס הפטריקיוס, שכתב במאה ה-6 לספירה ומקורו הוא כנראה דקסיפוס, המחלה פרצה באביב 260 לספירה בקרב חייליו של ולריאנוס שנלחמו נגד הסאסאנים, והכוח ממאוריטניה נפגע מאוד. חייליו של ולריאנוס הוצבו באותה עת בצפון מסופוטמיה ליד אדסה. גל של המחלה שפגעה באוכלוסיית רומא בשנת 262/3 לספירה הוזכר על ידי אורליוס ויקטור.
מ-250 עד 266, בשיא ההתפרצות, נכתב כי כמות המתים היומית ברומא הייתה כ-5,000. היסטוריון אחד חישב שאוכלוסיית אלכסנדריה ירדה מ-500,000 ל-190,000 במהלך המגפה. חלק מהירידה באוכלוסיית העיר נבעה כנראה מבריחת האנשים ממנה.
הייתה תקרית מאוחרת יותר בשנת 270, אך לא ידוע אם זו הייתה אותה מגפה או התפרצות אחרת. לפי היסטוריה אוגוסטה, סבלו השבטים הגותים ממגפה.
אפידמיולוגיה
על פי הדיווח של קיפריאנוס, תסמיני המחלה היו עיניים אדומות וכאב גרון, גנגרנה בכפות הרגליים ושלשולים והקאות מתמשכים, שבעקבותיהם אובדות השמיעה והראייה. על פי מקורות נוספים ששרדו, החולים חשו חום חזק וצמא שלא ידע רוויה.
לא ידועה המחלה של המגפה, אך בין ההשערות נמנים אבעבועות שחורות, חצבת, שפעת וקדחת דימומית ויראלית (נגיף ממשפחת ה-Filoviridae כמו נגיף האבולה). לעומת זאת, נראה שהקונצנזוס המודרני מצדד בתיאוריה שההתפרצות הייתה של אבעבועות שחורות.
בערים כגון אלכסנדריה הייתה התמותה עצומה, והתפשטות המגפה נבעה בעיקר מהפעולות הצבאיות הרבות בפרובינקיות הרומיות, ולכן, מהמעבר הגדול של חיילים ופולשים. מצב כזה היה דומה באירופה, שם שבטי ברברים פלשו שוב ושוב לגאליה ולמחוזות הדנובה.
השפעות
המגפה פרצה במקביל למשבר המאה ה-3. באותה תקופה, היה מצב האימפריה הרומית היה בכי רע, ומפקדי צבא רומאיים מפרובינקיות שונות מרדו כנגד השלטון המרכזי בתקווה לתפוס את כיסא הקיסרות או לקרוע נתחים מגוף האימפריה. במהלכו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים. השבטים הגרמניים שחשו את חולשת האימפריה החלו בסדרת פלישות נועזות אל מעבר לגבולות שחייבו את הצבא הרומי לצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים.
לפי כריסטין א. סמית, שיעור התמותה המגפה דלדל מאוד את שורות הצבא הרומי, וגרם למחסור אדיר בכוח אדם.
קייל הארפר טען שלמגפה היו "השלכות חברתיות, כלכליות, פוליטיות ותרבותיות משמעותיות". לדברי הארפר, המגפה כמעט גרמה לסוף האימפריה הרומית, בתקופה שבין 248 ל-268 לספירה, "ההיסטוריה של רומא היא סבך מבלבל של כישלונות אלימים. השלמות המבנית של המכונה הקיסרית התפרקה. מערכת הגבולות התפוררה. קריסת הלגיטימציה הזמינה אישים שונים לנסות לתפוס את השלטון אחד אחרי השני. האימפריה התפצלה ורק ההצלחה הדרמטית של הקיסרים המאוחרים יותר להרכיב את החלקים חזרה מנעה מהרגע הזה להיות סופה של ההיסטוריה האימפריאלית הרומית".
לפי סבין ר. האובנר, הערכת השפעת המגפה על ההיסטוריה של האימפריה הרומית במהלך העשורים האמצעיים הסוערים של המאה ה-3 לספירה נראית בלתי אפשרית, לאור המחסור הכללי בראיות מאחת התקופות האפלות ביותר של העולם הרומי. להבנתה, בעוד שהמגפה ללא ספק החריפה את המשבר הפוליטי והצבאי של הרבע השלישי של המאה ה-3, כנראה שאין להתייחס אליו כשורש המשבר עצמו, כפי שהציע הארפר.
השפעתה של המגפה על הפצת הנצרות (אשר הפכה לדת מוכרת באימפריה הרומית בשנת 313 בעקבות צו מילאנו) שנויה במחלוקת משום שעדויות להתרחבות המונית של הדת הנוצרית בהקשר זה הן מעורפלות ושנויות במחלוקת.
מנחם קליין (מדעי המדינה)
מנחם קליין (נולד ב-27 בדצמבר 1951 בישראל) הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
קליין בוגר ישיבת ההסדר באלון שבות ובוגר המכללה האקדמית הרצוג באלון שבות. למד לתואר ראשון במחשבת ישראל ולימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית (1982) ותואר שני בלימודי האסלאם והמזרח התיכון (1987). נושא עבודת המסטר שלו היה "פאן ערביות בתקופה הפוסט נאצרית" בהנחיית יהושע פורת. את עבודת הדוקטורט, "האינטלקטואלים במצרים הנאצרית 1958 - 1962 ", ערך בהנחיית יעקב לנדאו ואמנון כהן. את פוסט-דוקטורט ביצע באוניברסיטת אוקספורד.
קליין החל ללמד במחלקה למדע המדינה בבר-אילן בשנת 1993, וכעבור חמש שנים קיבל קביעות וקודם לדרגת "מרצה בכיר". תחום התמחותו כולל בין השאר את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, ערים חצויות כמו ירושלים, תרבות ופוליטיקה במצרים ורדיקליזם דתי ולאומי באסלאם וביהדות. פרש לגמלאות בשנת 2019.
בין השנים 1995 ל-2003 היה שותף בצוות חשיבה של מכון ירושלים לחקר ישראל, ופרסם מספר ספרים ומאמרים במסגרת המכון.
בשנים 1999 עד 2001 שימש כיועץ לשר לביטחון פנים ושר החוץ שלמה בן עמי בנושא המשא ומתן עם הפלסטינים ושאלת ירושלים.
בשנת 2003 היה חבר משלחת יוזמת ז'נבה, שניסחה הצעה לא רשמית להסכם קבע ישראלי-פלסטיני. והוא חבר בצוות ההיגוי של היוזמה מאז.
בשנת 2021, חתם על מכתב יחד עם יותר מ-180 מדענים, אישי ציבור ואנשי רוח מישראל, בו פנו לתובעת הראשית של בית הדין בהאג בקריאה שלא להאמין לרשויות הישראליות בכל הנוגע לחקר פשעי מלחמה. הכותבים הציעו את עזרת ארגוני זכויות האדם בישראל לאיסוף ראיות לביצוע פשעי מלחמה על ידי ישראלים.
מחקריו
קליין עוסק במחקריו במספר תחומים:
אינטלקטואלים ופוליטיקה במזרח התיכון
מעורבות אינטלקטואלים בפוליטיקה ובתרבות במזרח התיכון. בפרט אינטלקטואלים ופוליטיקה במצרים, מחקר שהחל בעבודת הדוקטורט של קליין.
התנועה הלאומית הפלסטינית
חקר התפתחות התנועה הלאומית הפלסטינית; יחסה של התנועה הלאומית הפלסטינית לישראל ולציונות; זרמים לאומיים ודתיים פלסטינים; המשא ומתן להסדר קבע ישראלי –פלסטיני ובפרט המשא ומתן על ירושלים והפליטים הפלסטינים 2000–2001, והתמורות ביחסי ישראלים ופלסטינים מאז שנת 2000, הפוליטיזציה של החמאס.
ירושלים כעיר מקוטבת
קליין חוקר את ירושלים כעיר הנתונה במחלוקת פוליטית ודתית, המשא ומתן הפורמלי והלא-פורמלי. את המרחב הטריטוריה וגבולותיה כגורמים המעצבים לא רק נורמות לאומיות, וחיי יומיום, אלא גם זהות חברתית וסמלים המבטאים אותה. ואת ההצעות שהועלו במרוצת השנים לפתרון אפשרי של שאלת ירושלים.
מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל
בשנת 1997 פרסם מחקר מקיף על תולדות אוניברסיטת בר-אילן בפרט והתפתחותה של מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל בכלל בשנות ה-50 וה-60. המחקר גם תיעד את הרקע להקמתה של המועצה להשכלה גבוהה.
ספריו
באנגלית:
PSK (אפנון)
PSK (ראשי תיבות של: Phase-Shift Keying) הוא אפנון דיגיטלי אשר מעביר מידע על ידי שינוי של המופע (פאזה, Phase) של הגל, הנקרא גל נושא.
כל סכמה של אפנון משתמשת במספר סופי של אותות נבדלים כדי לייצג מידע דיגיטלי. PSK משתמש במספר סופי של פאזות, כאשר לכל אחת משויך רצף בינארי ייחודי. בדרך כלל לכל מופע מספר שווה של ביטים. כל סדרה של ביטים היא סימן (Symbol) אשר מיוצג על ידי ערך פאזה מסוים.
המפענח, אשר מתוכנן עבור סט של סימנים הנמצאים בשימוש המקודד, קובע את הפאזה של הגל הנקלט וממפה אותו חזרה לסימן שהוא מייצג, וכך מחלץ את המידע המקורי. בשל כך על המקלט להיות מסוגל להשוות מופעים בין הגל הנקלט ל"גל ייחוס", מערכת כזו נקראת קוהרנטית ומכונה "CPSK".
לחלופין, במקום לפעול באופן קבוע ביחס לגל ייחוס מוגדר וסטטי, התשדורת יכולה לפעול בייחס לעצמה. שינויים במופע של שידור ניתנים להתייחסות כמשמעותיים. במערכת כזו, המפענח קובע את השינוי בפאזה במקום את הפאזה עצמה (ביחס לגל ייחוס). מכיוון ששיטה זו מחייבת התייחסות לשינוי שבין שתי פאזות רצופות היא נקראת PSK דיפרנציאלי או "DPSK" (ראשי תיבות של differential phase-shift keying). DPSK הוא באופן משמעותי פשוט יותר למימוש מאשר PSK "רגיל" מכיוון שאין למקלט צורך להחזיק העתק של גל הייחוס כדי לקבוע את הפאזה של הגל הנקלט. מערכת כזו היא מימוש של סכמה לא-קוהרנטית. מצד שני, הפענוח מכיל שגיאות רבות יותר עליהן יש להתגבר בעזרת אלגוריתמיקה.
מערכה (צבא)
מערכה היא סדרת קרבות או מבצעים צבאיים הקשורים זה בזה באמצעות תוכנית אסטרטגית אחת, או לשם השגת מטרה אסטרטגית אחת ומתואמים בזמן ובמרחב. המערכה מהווה חלק מובחן במלחמה, מנצלת הישגים קודמים, או באה על מנת לתקן תוצאות עבר ומכשירה את הקרקע לשלב הבא בלחימה.
דרג הפיקוד ופריסה על המערכה בזמן ובמרחב נקרא דרג מערכתי או דרג אופרטיבי (דרג הפיקוד על הקרב הוא הדרג הטקטי ועל המלחמה - דרג אסטרטגי).
בעיני רוב החוקרים, למשל, נחשבת מלחמת לבנון השנייה למערכה, כיוון שהתנהלה בחזית אחת, יעדיה היו מוגבלים ורוב הכוחות המתמרנים שפעלו בה היו כפופים אורגנית לפיקוד הצפון (כלומר פיקוד מרחבי יחיד שהוא דרג אופרטיבי).
PSK (אפנון)
מבוא
ישנן 3 סוגי מחלקות של טכניקות של אפנון דיגיטלי עבור שידור של מידע המיוצג באופן דיגיטלי: כל השיטות מעבירות מידע על ידי שינוי תכונה מסוימת בגל הבסיס, היינו הגל הנושא, בדרך כלל סינוסואיד, כתגובה לסיגנל מידע. במקרה של PSK, המופע משתנה כדי לייצג את סיגנל המידע. ישנן שתי דרכים בסיסיות לביצוע השינויים במופע באופן הזה:
דרך נוחה לייצוג סכמת PSK היא דיאגרמת קונסטלציות. היא מראה את הנקודות על מישור מרוכב, בהקשר הזה, הצירים הממשי והמדומה נקראים ציר מיושר פאזה "In-phase" וציר ניצב "quadrature" בהתאמה בשל ההפרדה של 90° ביניהם. הצגה כזו בצירים ניצבים, מאפשרת מימושים ישירים. המשרעת של כל נקודה בציר In-phase משמשת לייצג גל קוסינוס (או סינוס) והמשרעת על ציר quadrature מייצגת גל סינוס (או קוסינוס). הקונבנציה המקובלת היא למדל קוסינוס בציר In-phase וסינוס ב-quadrature.
ב-PSK, נקודות הקונסטלציה נבחרות בדרך כלל במיקום כזה שהמרחקים על הקשת של המעגל המורכב מהנקודות שווים בין כל שתי נקודות (וכמובן גם הזווית). בעזרת בחירה כזו, ניתנת הפרדת מקסימלית של פאזה בין שתי נקודות ובכך ממוזערת השגיאה כתוצאה מנתונים "מושחתים". הן נמצאות על העיגול כך שהן יכולות להיות משודרות עם אותה העצמה. באופן כזה הפקטור של המספרים המרוכבים יהיה זהה ולכן גם האפליטודה הנדרשת לגלי הקוסינוס והסינוס.
שתי הדוגמאות הנפוצות הן "BPSK" (binary phase-shift keying) אשר משתמש בשתי פאזות, ו "QPSK" (quadrature phase-shift keying) עם ארבע פאזות, אולם כל מספר של פאזות ניתן לשימוש. מכיוון שהמידע המשודר הוא בינארי בדרך כלל, סכמת PSK מתוכננת עם מספר נקודות קונסטלציה שהוא חזקה של 2.
הגדרות
כדי לקבוע שיעורי שגיאות באופן מתמטי, מוגדרים:
Q(x) יתן את הסיכוי שאות הנלקח בתהליך אקראי עם תוחלת 0 בהתפלגות נורמלית, יהיה גדול או שווה ל x. הוא נלמד מפונקציית השגיאה של התפלגות גאוסיאנית:
מדידות השגיאות כאן יהיו ביחס לרעש לבן גאוסיאני, הנקרא AWGN שגיאות אלו נמוכות מאלו שיחושבו על ידי דעיכה ולכן משמשות כערכי סף תאורטי טובים.
BPSK
BPSK הוא PSK בינארי, נקראת גם PRK (ראשי תיבות של phase reversal keying) או 2PSK, היא הצורה הפשוטה ביותר של PSK המשתמשת בשתי פאזות המובדלות זו מזו ב-180° ולכן יכולה להיקרא 2-PSK.
למעשה, לא ממש משנה היכן הנקודות ממוקמות ובאיור הן מוצגות על הציר הממשי בערכים 0° ו-180°. אפנון BPSK הוא חזק במיוחד מפני שנדרשת רמת הרעש הגבוהה ביותר כדי לגרום למפענח לקבל תוצאה שגויה. מאידך, יש לה יכולת לאפנן בקצב של ביט בודד עבור כל סמל ולכן אם קצבי העברת המידע הנדרשים גבוהים יותר היא לא מתאימה.