cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נערי שיקגו
נערי שיקגו קיבלו את הכשרתם הראשונית בכלכלה בבית הספר לכלכלה של האוניברסיטה הקתולית האפיפיורית של צ'ילה (Pontificia Universidad Católica de Chile). בשנת 1956 חתם בית הספר לכלכלה הסכם שיתוף פעולה בן שלוש שנים עם הפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת שיקגו שכלל את תרומתה של ספרייה מודרנית מלאה, מלגות לסטודנטים הצ'יליאנים המצטיינים ומימון הוראת קורסים בצ'ילה בידי מרצים מאוניברסיטת שיקגו ועוד. ההסכם חודש שלוש פעמים והשפיע עמוקות על הוראת מדע הכלכלה בצ'ילה. בוגרי התוכנית קיבלו את הכינוי "נערי שיקגו". חלק מהבוגרים המשיכו ללימודים מתקדמים באוניברסיטת שיקגו עצמה והשתתפו בסדנאות שהעבירו הרברגר (Latin American Finance Workshop) ופרידמן (Money and Banking Workshop), ואחדים פנו ללימודים באוניברסיטאות מובילות אחרות בארצות הברית. חברי הקבוצה כולה הושפעו מתורת השוק החופשי מבית מדרשו של בית הספר לכלכלה של אוניברסיטת שיקגו ומהצעותיו של פרידמן לאופן ניהולה של מדיניות ציבורית.
תחת הדיקטטורה של פינושה ניתנה ההזדמנות לרבים מנערי שיקגו ליישם את תורתם במסגרת המדיניות הכלכלית של השלטון ובגיבויו. חברי הקבוצה כיהנו בעמדות מפתח כלכליות, כגון שרי האוצר, העבודה והכלכלה וראשי הבנק המרכזי של צ'ילה. תחת הנחייתם החלה המדינה הצ'יליאנית בתהליך של הפרטה וצמצום ההוצאות הציבוריות על מנת להנמיך את האינפלציה וכן רפורמות כלכליות וחברתיות נוספות. הרפורמות הביאו לפריחה כלכלית שמילטון פרידמן כינה "הנס הצ'יליאני", ולטענתו היא שהביאה לסיום הדיקטטורה ומעבר לחברה דמוקרטית.
שברולט LUV
שברולט LUV (באנגלית: Chevrolet LUV) הוא טנדר מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית שברולט אשר יוצר בין השנים 1972–2005, בארצות הברית.
בין השנים 1972–2002 יוצרו דגמי "שברולט LUV" ביפן (קרוי: "Isuzu Faster" ), בין השנים 1982–2008 יוצרו דגמי "שברולט LUV" בצ'ילה.
בנוסף דגמי "שברולט LUV" יוצרו בקולומביה ובאקוואדור.
נהג מונית (סרט)
נהג מונית (באנגלית: Taxi Driver) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה, מותחן פסיכולוגי, פשע ונאו-נואר משנת 1976 בבימויו של מרטין סקורסזה, בהפקתם של ג'וליה ומייקל פיליפס ועל פי תסריט של פול שרדר. הסרט עוקב אחר טרוויס ביקל, נחת יוצא מלחמת וייטנאם שעובד כנהג מונית ומתואר כאדם בודד החי חיים חסרי תכלית, בעיר ניו יורק של שנות ה-70 שמתוארת כעיר מטונפת, מלאה בזנות, הומלסים וסחר בסמים. לבסוף, הוא פוגש בזונה צעירה בת 12 בשם איריס הנמלטת מהסרסור שלה, עד שבסופו של דבר הוא מחליט לקחת את הכוח לידיו, מתחמש באקדחים ויוצא למאבק בעולם הפשע והזנות כדי לחלץ את איריס אחרי שפיתח אובססיה כלפיה. בסרט מככבים רוברט דה נירו, ג'ודי פוסטר, הארווי קייטל וסיביל שפרד. סקורסזה הופיע בסרט כנוסע של טרוויס.
הסרט יצא לאקרנים ב-8 בפברואר 1976. עם יציאתו לאקרנים זכה הסרט להצלחה קופתית מסחררת ברחבי העולם בזמנו כשגרף יותר מ-28 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של כמיליון וחצי דולר בלבד.
הסרט נבחר כמועמד לארבעה פרסי אוסקר (הסרט הטוב ביותר, השחקן, שחקנית המשנה, ופסקול) וזכה בפרס דקל הזהב, ועד היום נחשב לאחד משלושת סרטיו הגדולים ביותר של סקורסזה יחד עם "השור הזועם" ו"החבר'ה הטובים".
הפקה
למרות שרוב חבריו של שרדר, כולל הבמאים בריאן דה-פלמה, ג'ורג' לוקאס ומרטין סקורסזה, אהבו את התסריט, אולפני הוליווד לא רצו לממן סרט כל-כך חזק, חשוך ואלים. בסופו של דבר, זוג המפיקים מיכאל וג'וליה פיליפס הסכימו להפיק את הסרט בתקציב נמוך מאוד. מרטין סקורסזה, שהצליח להוציא שני סרטים מוצלחים - "רחובות זועמים" ו"אליס לא גרה כאן יותר" - באותן שנים, ביים את הסרט עם חברו רוברט דה-נירו בתפקיד הראשי.
רקע
העלילה מתרחשת בניו יורק של שנות ה-70, עיר מטונפת, מלאה בזונות ומחוסרי בית, שהפשע משתולל ברחובותיה. טרוויס ביקל (רוברט דה נירו) הוא נחת בן 26 שהשתתף במלחמת וייטנאם, אדם מתבודד שחי בצורה סגפנית. הוא סובל מנדודי שינה ומחליט למצוא עבודה כנהג מונית. לדבריו כי הוא ער בכל מקרה, לפחות הוא יקבל על כך כסף. טרוויס עובד באזורים הגרועים ביותר של העיר, ומסיע במונית שלו טיפוסים מפוקפקים. הוא מדבר על העיר כמקום מלוכלך ומקווה ש.
התרחשות
טרוויס מתחיל לגלות עניין מרחוק בבטסי (סיביל שפרד), עובדת במטה הבחירות לנשיאות של הסנטור צ'ארלס פאלנטיין. הוא עוקב אחריה וצופה בה מרחוק. הוא מתעניין בה משום שהיא שונה משאר האנשים והוא מרגיש שהיא דומה לו. לאחר זמן מה הוא אוזר אומץ לדבר איתה, הוא משכנע אותה לצאת איתו. הוא לוקח אותה לקולנוע בטיימס סקוור. היא נגעלת מסצנה פורנוגרפית בסרט, עוזבת את הקולנוע ומתנתקת מטרוויס, שמנסה, ללא הועיל, לפייס אותה. טרוויס מרגיש רע מאוד ומתוסכל, משום שבטסי אותה חשב לדומה לו, עזבה אותו.
למונית של טרוויס נכנסת אייריס (ג'ודי פוסטר), זונה בת 12, שמנסה לברוח מהסרסור שלה, מת'יו (הרווי קייטל). מת'יו מצליח למנוע ממנה לברוח, אך טרוויס מפתח אובססיה כלפיה. הוא מרגיש ש, ומנסה להציל אותה. הוא לוקח אותה לארוחת בוקר, במהלכה היא מספרת לו שברחה מהבית, ומת'יו, לו היא קוראת, הוא אדם נחמד. וכן שאינו רע אליה, והיא הייתה מבולבלת כאשר ניסתה לברוח. ובעצם, אין לה מקום אחר. טרוויס לא מוותר, ומנסה לשכנע אותה שמתיו הוא אדם רע, ועליה לחזור הביתה.
באותו הזמן טרוויס מתכנן להתנקש במועמד לנשיאות הסנטור צ'ארלס פאלנטיין. הוא רוכש אקדחים שאותם הוא בודק בביתו באחת הסצנות המפורסמות בתולדות הקולנוע: הוא עומד מול המראה עם האקדח מכוון כלפי דמותו וטובע את המשפט המפורסם, ובמקור,. דה נירו אילתר את המשפט במקום, בתסריט רק נכתב שטרוויס פשוט עומד ובוהה בשתיקה בבבואתו שבמראה. ביום בו הוא מתכוון לרצוח את הסנטור הוא מגיע לעצרת ענק, אך בורח לפני שהוא מבצע את ההתנקשות, מפני שזוהה על ידי אנשי השירות החשאי.
פרשנויות לסיום הסרט
ישנם מעריצים ומבקרים שסבורים שסצנת הסיום היא פנטזיה של טרוויס לפני מותו שבה כל הדברים שרצה מתקיימים: הוא הציל את הילדה, זכה לכבוד של בטסי ועשה משהו כדי לשפר את המצב. פול שרדר, שכתב את התסריט טען שהסיום הוא אירוני וביקורתי כלפי היחס הסלבריטאי שלו זוכים פושעים. הסיום הוא אירוני מהבחינה שבה טרוויס נהפך לגיבור שמוכן להסתכן למען אחרים ולהילחם בפושעים למרות שהוא עצמו תכנן לרצוח אדם והטבח בסיום הוא מעשה של אדם מיואש שמוותר על הכול ובכל זאת זוכה.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות משבחות מצד מבקרי קולנוע והקהל ששיבחו את המשחק, התסריט, הסיפור, הסגנון הוויזואלי של הסרט ואת קטעי האקשן והאווירה האפלה, אך היו גם כאלה שביקרו אותו מכיוון שסברו כי הוא אלים ובוטה מדי. הסרט מציג אלימות גרפית מאוד, במונחים של שנות ה-70. סצנת הסיום היא אחת מהסצנות מלאות הדם ביותר עד לאותה תקופה. הסרט מציג דמויות אפרו-אמריקאיות בתפקידים שליליים בלבד. במהלך כל הסרט טרוויס מחליף מבטים מאיימים עם דמויות שחורות ברחוב ובשלב כלשהו הוא אפילו יורה בשודד שחור. במקור בסצנת הטבח טרוויס היה אמור לירות רק בדמויות שחורות, והדמות של מתיו הסרסור הייתה אמורה להיות שחורה, אך סקורסזה חשב שהסרט יקבל גוון גזעני שיסיט את תשומת הלב מהמסר עצמו. מבקרים רבים טענו שג'ודי פוסטר (בת 13 בזמן הצילומים) הייתה צעירה מידי כדי לשחק תפקיד כזה או להיחשף לאלימות הגרפית בסרט על אף שבסצנה המינית בינה לבין טרוויס הייתה זו אחותה הגדולה ששימשה ככפילה שלה.
סגנון
הסרט מצולם ברובו בלילה, האווירה הכללית הדיכאונית, והלך הרוח של טרוויס עוברים היטב בעזרת סגנון הפילם נואר של הצילום. צילומים רבים נעשים מתוך המונית של טרוויס שמייצגת את הריחוק והדחייה שלו מהסביבה בה הוא חי. צילומי הסביבה החשוכים של ניו יורק מודגשים בעזרת שלטי הניאון של בתי הקולנוע, החנויות, ומועדוני החשפנות. בסרט יש אלמנטים נוספים מסגנון הפילם נואר כמו: העיר האפלה, הגיבור הבודד והקריינות של גיבור הסרט. הסרט משתמש באלמנט מרכזי נוסף, צילום דרך מראות וחלונות. ישנם צילומים רבים דרך מראות, בעיקר דרך המראה האחורית במונית.
הכרה
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר, שתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב (לשחקן הטוב ביותר - דה נירו, ולתסריט), שלוש זכיות בפרס האקדמיה הבריטית לקולנוע (שתיים מהן הוענקו לג'ודי פוסטר על תפקידה ולברנרד הרמן על המוזיקה) וזכייה בפרס דקל הזהב לסרט הטוב ביותר בפסטיבל קאן. הסרט ממוקם בין 100 הסרטים הגדולים של IMDb בציון ממוצע של 8.3 ושומר על 96% טריות באתר Rotten Tomatoes.
תחנת הרכבת בנימינה
תחנת הרכבת בנימינה היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המשרתת את אזור המועצה המקומית בנימינה-גבעת עדה, אור עקיבא וזכרון יעקב.
התחנה נמצאת בסמוך לאזור התעשייה שבדרום בנימינה על מסילת החוף כאשר המסילה מחלקת את בנימינה לאזור מזרחי ולאזור מערבי.
היסטוריה
תחנת "בנימינה" נקראה על שם הברון אברהם בנימין אדמונד ג'יימס דה רוטשילד עוד בטרם הוקם היישוב בנימינה שנקרא כשמה של התחנה (זהו המקרה היחיד בארץ שבו יישוב נקרא בשמה של תחנת רכבת). תחנת בנימינה נפתחה לנוסעים ולסחורות ב-11 ביולי 1921 בקו חיפה-קנטרה, שהופעל בימי המנדט הבריטי, בשטחה של תחנת רכבת צבאית לשעבר שנקראה בשם "קיסריה". התחנה ממוקמת בקילומטר 371.1 בקו חיפה-קנטרה, בין חדרה לזכרון יעקב (כ-41 קילומטרים של מסילה מחיפה). מבנה העץ של התחנה שהוקם בשנותיה הראשונות נהרס ובמקומו נבנה בשנת 1943 מבנה אבן, אשר בדומה לו נבנו מבני תחנות רכבת נוספות באזור כדוגמת זכרון-יעקב וחדרה. מבנה האבן של התחנה שהוקם בתקופת המנדט הבריטי עדיין משמש כבניין התחנה עד היום, עם שינויים ותוספות שנעשו בו.
לאחר הקמת מדינת ישראל, התחנה שימשה כתחנה משולבת לנוסעים ומשאות בקו חיפה-תל אביב. עד שנות ה-90 התחנה לא משכה ציבור נוסעים גדול. המשורר אהוד מנור, שהנציח את בנימינה בשיריו השונים, הזכיר גם את הרכבת שעברה במושבה בשיריו "בן יפה נולד" ו"הבית ליד המסילה".
רכבת ישראל החלה בסוף שנות ה-90 בשדרוג התחנה הן מבחינת עיצובה הפיזי והן מבחינת תפקידה ברשת הרכבות הארצית. הוקם אי רציפים שחובר לרציף הקיים באמצעות מנהרה, הוקמו שני גשרים להולכי רגל (האחד למעבר בין הרציפים והשני לעקיפת פסי הרכבת והתחנה), החניון הורחב משמעותית מתפוסה של כ-150 מכוניות לתפוסה של כ-1000 מכוניות והוקמו מבני משרדים ששולבו בשימור המבנה ההיסטורי של התחנה.
השינוי התפקודי של התחנה הפך אותה לתחנה היחידה שבה עוצרות הרכבות המהירות שבין תל אביב וחיפה. הנסיעה מהתחנה למטרופולינים חיפה ותל אביב הפכה למהירה במיוחד ותושבי האזור החלו להשתמש בתחנה בתדירות גבוהה במיוחד. התחנה גם הפכה לתחנת קשר בין הקו הפרברי שבין תל אביב ובנימינה לבין הקו הבין-עירוני שבין תל אביב וחיפה. לכן כל הנוסעים מתחנות הרכבת קיסריה - פרדס חנה, חדרה מערב, נתניה, בית יהושע והרצליה לחיפה נאלצים להחליף רכבת בבנימינה, וכך גם הנוסעים בכיוון ההפוך. כך הפכה בטווח זמן קצר מאוד לתחנה סואנת מאוד שמשכה אליה ציבור נוסעים גדול. העומס שנוצר בתחנה בתחילת שנות האלפיים הוביל את שר התחבורה אפרים סנה לקדם תוכנית לפתיחתה מחדש של תחנת הרכבת זכרון יעקב שהייתה פעילה בימי המנדט הבריטי. התחנה נועדה לשרת את אזור עפולה והעמקים, ובכך להפחית מהעומס על התחנה בבנימינה. התוכנית לא מומשה, כנראה בשל ההסלמה במצב הביטחוני בעיצומה של האינתיפאדה השנייה והחלפת שר התחבורה.
ב-16 ביולי 2001, בוצע פיגוע בתחנה. מחבל מתאבד ניסה להיכנס לתחנה. בעקבות האבטחה המתוגברת, הוא הלך לתנת האוטובוס הסמוכה שם פוצץ את עצמו. בפיגוע נהרגו חיילת וחייל, רב"ט חנית ארמי וסמל אבי בן הרוש. אנדרטה שהוקמה בכניסה לתחנת הרכבת מאזכרת את שני הנרצחים.
בדיוק חצי עשור לאחר מכן, ב-16 ביולי 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, שותקה תנועת הרכבות מהתחנה צפונה לאחר שטיל קטיושה פגע בתחנת תפעול בחיפה והרג שמונה מעובדי רכבת ישראל. כעבור כמה ימים, בלחץ ציבור הנוסעים, חודשה תנועת הרכבות עד תחנת הרכבת חיפה חוף הכרמל.
בשנות האלפיים, הפיתוח המואץ של האזור בחסות תחנת הרכבת הביא לחיכוכים בין התושבים הוותיקים של בנימינה לבין מקדמי תוכניות הפיתוח. במקרה אחד, התושבים הזדעזעו כאשר גנן מטעם רכבת ישראל כרת עצי אקליפטוס עתיקים שהיתמרו בצמוד לתחנת הרכבת. במקרה אחר, בעקבות תאונות חוזרות ונשנות במפגש כביש-מסילה במרכז המושבה, הורה שר התחבורה שאול מופז על סגירת המפגש עד שיוחלף בהפרדה מפלסית. תושבי בנימינה זעמו על הפגיעה במרקם החיים במושבה, שחלקה המערבי נותק מחלקה המזרחי. כמו כן, הם הביעו התנגדות לאופי של תוכנית ההפרדה המפלסית, שהורכבה ללא התחשבות בסביבה האקולוגית ובתושבים.
הפרדה מפלסית בבנימינה
מסילת הברזל חוצה את בנימינה משך כל שנות קיומה. למרות הפיתוח המואץ באזור, במושבה עדיין קיימים מעברים מיושנים החוצים את פסי הרכבת - מנהרה קטנה במיוחד שאינה מאפשרת מעבר לכלי רכב גדולים (כגון, אמבולנס או אוטובוס) ומפגשי כביש-מסילה רגילים. התוכניות השונות שהוצעו בסוף שנות ה-90 נתקלו בסחבת בירוקרטית, וגם כיום ההפרדות המפלסיות בבנימינה עדיין בשלבים שונים של תכנון, אישור וביצוע.
באמצע העשור הראשון של שנות האלפיים אירעו כמה תאונות רכבת, שהעלו את הדרישה להקמתן של הפרדות מפלסיות ברחבי הארץ בכלל ובבנימינה בפרט. בין התאונות הללו הייתה תאונה קטלנית בסוף 2004 שאירעה בסמוך לבית חנניה שמצפון לבנימינה. תאונה קטלנית נוספת באמצע 2005 גבתה מחיר כבד מאוד (שמונה הרוגים וכמאתיים פצועים) כאשר רכבת התנגשה במשאית שנתקעה על פסי הרכבת, ונודעה בשם אסון רבדים כשמו של הקיבוץ שלידו אירעה. כשבועיים לאחר מכן נהרג במרכז בנימינה נער רכוב על אופניו שחצה את המסילה. הוריו של הנער החלו בהפגנות שבועיות בסמוך למקום שבו נהרג בתביעה להקים הפרדה מפלסית במקום מפגש כביש-מסילה ואפילו להוציא את מסילת הרכבת מבנימינה. ב-8 ביולי 2005 אירעה תאונת רכבת נוספת במפגש בין מסילה לדרך חקלאית ליד היישוב אחוזם שבה נפצעו עשרות בני אדם. נסיבות התאונה באחוזם דמו מאוד לנסיבות אסון רבדים, שאירע כשלושה שבועות קודם לכן. ריבוי התאונות העלה על סדר היום הציבורי את חשיבותן של ההפרדות המפלסיות בין מסילות ברזלים ודרכים אחרות.
בסוף 2005 כמעט ואירע אסון נוסף במפגש כביש-מסילה בבנימינה, כאשר מיניבוס נתקע על מסילת הברזל. התאונה הסתיימה ללא אבדות בנפש, משום שיושבי המיניבוס הספיקו להימלט לפני שהרכבת פגעה במיניבוס.
ב-25 בינואר 2006 התכנסה ועדת הכנסת לענייני ביקורת המדינה על מנת לבקש חוות-דעת ממבקר המדינה בנוגע לריבוי תאונות הרכבת במפגשי כביש-מסילה. בישיבה התעמתו אנשי רכבת ישראל עם אנשי משרדי התחבורה, הפנים והאוצר על האחריות לסחבת באישור התוכניות להפרדה מפלסית בבנימינה. יו"ר הוועדה, חברת הכנסת מלי פולישוק-בלוך, סיכמה את דיוני הישיבה: "הרכבת טוענת שההחלטה לגבי התכנון נדחתה שש שנים ואנשי התכנון אומרים דברים קצת שונים. התוצאה ברורה, אנשים נהרגו שם בבנימינה בגלל מחדלים של הבירוקרטיה הישראלית." כשבועיים לאחר מכן כבר אושרו התוכניות להפרדות המפלסיות בבנימינה בהתערבותו האישית של שר התחבורה מאיר שטרית.
תאונת הרכבת בבית יהושע שאירעה ב-12 ביוני 2006 המחישה לגורמי התכנון השונים עד כמה נחוצה הקמתן של הפרדות מפלסיות ברשת פסי הרכבת בישראל. כמה ימים לאחר האסון, טען אריה זיתוני, ראש המועצה המקומית בנימינה-גבעת עדה, שהסחבת בהקמת ההפרדות המפלסיות במושבה תביא בעתיד הקרוב לאסון דומה. ואכן, פחות משבוע לאחר תאונת הרכבת בבית יהושע, נתקע אוטובוס במפגש כביש-מסילה במרכז בנימינה. התנגשות הרכבת באוטובוס הייתה בלתי-נמנעת, אך הסתימה ללא נפגעים בנפש בזכות מנוסתם של נוסעי האוטובוס. כבר באותו היום הכריז שאול מופז, שר התחבורה שנכנס לתפקידו זמן קצר קודם לכן, על סגירת המפגש למכוניות עד להקמתה של הפרדה מפלסית.
ראש המועצה המקומית אריה זיתוני מחה על הסגירה החפוזה של המפגש. בין השאר, טען שהשימוש במנהרה הקטנה הסמוכה אינו אפשרי עבור כלי רכב גדולים (כגון, אמבולנס או אוטובוס), מה גם שהעומס במנהרה יצר פקקים ארוכים. לטענתו, סגירת המפגש ניתקה את האזור המזרחי והאזור המערבי של בנימינה וזרעה "תוהו ובוהו" בסדרי התחבורה באזור. סגירת המפגש גם מסכנת את התושבים בשעת חירום, משום שאמבולנסים וכבאיות נאלצות לבצע עיקוף גדול כדי להגיע לאזורים מסוימים של בנימינה. כעבור כמה ימים הגישה המועצה המקומית עתירה לבג"ץ נגד הוראתו של שר התחבורה.
ב-26 ביוני 2006 כ-500 מתושבי בנימינה בהנהגתו של ראש המועצה זיתוני יצאו להפגנה נגד סגירת המפגש. התושבים הפגינו גם נגד התוכנית הקיימת של ההפרדה המפלסית, שתזרים לתוך המושבה כמות גדולה של כלי רכב מכביש 4. באחד האירועים המסעירים ביותר שידעה בנימינה מאז הקמתה, הגיעו למקום ההפגנה כוחות משטרה גדולים. כמה מהמפגינים נעצרו בחשד שגרמו להפרעות בתנועת הרכבות במקום ושנחשדו בפגיעה באחד השוטרים. זיתוני עצמו נשכב על פסי הרכבת כאות מחאה. ביום ההפגנה הודיע שר האוצר אברהם הירשזון כי פרויקט ההפרדות המפלסיות בבנימינה יועבר מיידית למועצה הארצית לתכנון ולבנייה כ"פרויקט בעל חשיבות לאומית". גם ב-24 ביולי 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, כשנשמעה אזעקה לראשונה מדרום לאזור חיפה, לא נפתח המפגש לתנועת מכוניות למורת רוחם של התושבים שחששו כי אמבולנסים וכבאיות לא יוכלו להגיע במהירות המרבית לאזור נפילת טילים.
ב-16 באפריל 2007, לאחר מאבק ארוך של תושבי בנימינה ועמותת אדם טבע ודין, אושרה תוכנית ההפרדה המפלסית תוך התחשבות בסביבה האקולוגית ובתושבים. ביצוע ההפרדה המפלסית הותנה בסלילת כביש עוקף בנימינה שיזרים את התנועה מכביש 4 מסביב למושבה ולא דרכה.
ב-26 ביוני 2007 כ-100 מתושבי בנימינה קיימו הפגנה בתחנת הרכבת, לאחר שחלפה שנה ללא התקדמות בביצוע חלופות למעבר שנסגר. המפגינים קראו לפתיחה מחודשת של מפגש הכביש-מסילה, ועד שימצאו פתרונות חלופיים.
בחורף 2009 נסתיימה בניית ההפרדה המפלסית, אולם, למרות ההבטחות, בניית הכביש העוקף את בנימינה לא החלה אפילו. בקיץ 2009 פרסמה מע"צ מכרז לביצוע הכביש העוקף.
ב-6 ביולי 2010 נחנכה ההפרדה המפלסית במעמד שר התחבורה והבטיחות בדרכים ישראל כץ.
ב-2022 החלו להתבצע בתחנה עבודות להתקנת מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית וב-7 בינואר 2023 התבצעה נסיעה ראשונה של רכבת חשמלית בתחנה. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ ומאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
מבנה התחנה
מסילה כפולה עוברת בתחנה - מסילה מערבית (צמודה לרציף 2) לרכבות צפונה ומסילה מזרחית (צמודה לרציף 1) לרכבות דרומה. מסילה נוספת שעוברת בתחנה (צמודה לרציף 3) משמשת רכבות המסיימות את נסיעתן בתחנה - המסילה הזו מסתעפת מערבה מהמסילה הכפולה מדרום לתחנה ומתכנסת בחזרה למסילה מעט צפונה מהתחנה. במקביל למסילה הנוספת מסתעפות עוד שתי מסילות, אך הן אינן צמודות לרציפים ומשמשות רק רכבות משא.
תוכניות לעתיד
ברכבת ישראל יש התלבטות בנוגע לתחנה זו. מחד מוכרת חשיבותה לבנימינה ולישובי בקעת הנדיב, אולם מאידך המעבר דרך היישוב מאט את תנועת הרכבת. כל הרחבה של המסילות בתחום היישוב גורמת ליציאה של המסילות מחוץ לתחומי רצועת הרכבת והתקרבות של המסילות לבינוי קיים.
במסגרת התוכניות להאיץ את מהירות הרכבת נבחנו מספר חלופות לגבי תחנת בנימינה.
בשנת 2021 אושרה תת"ל 65 א' שבמסגרתה יורחב מספר המסילות בקו החוף מ-2 ל-6, תוואי מסילת הרכבת ליד בנימינה יוסט לכיוון כביש 4, ותחנת הרכבת הקיימת בבנימינה תבוטל ובמקומה תקום תחנה בצומת בנימינה (צומת ברניצקי). בשלב הסופי של התוכנית, זוג מסילות מתוך שש המסילות המתוכננות יוקדש לרכבת מהירה בין חיפה לתל אביב שתנוע במהירות של עד 250 קמ"ש. בין חיפה לתל אביב מתוכננת עצירה רק בתחנת חדרה מערב לרכבת מהירה זו.
קווי אוטובוס העוברים בתחנה
מקרא סימנים:
שירות הרכבות בתחנה
פעם בשעה יוצאת רכבת בקו מודיעין - נתב"ג - תל אביב מרכז - בנימינה - חיפה - נהריה בתחנה זו. לכיוון דרום משמש קו זה כ"קו מהיר" לכיוון תל אביב. לעיתים חלק מנסיעות הקו עוצרות גם בתחנת עתלית.
תחנה זו היא תחנת הקצה של קו בנימינה תל אביב מרכז- לוד- אשקלון - באר שבע - מרכז, הרכבת יוצאת ברוב שעות היום אחת לשעה.
עד לסגירת השירות עצרה רכבת הלילה בקו נתב"ג - תל אביב מרכז - נתניה - בנימינה - חיפה - נהריה בתחנה זו.
קרב ארסוף
קרב ארסוף היה קרב שהתחולל במהלך מסע הצלב השלישי, הקרב נערך ב-7 בספטמבר 1191, ליד חופי הים התיכון באזור ארסוף (אפולוניה-ארסוף בסמוך להרצליה המודרנית). בקרב זה ניצח ריצ'רד לב הארי את צבאותיו של צלאח א-דין. הקרב עלה למוסלמים באבדות רבות וכמעט שליש מהצבא המוסלמי הושמד. השאריות נפוצו לכל עבר וצלאח א-דין נאלץ לסגת.
למרות הניצחון המוחץ חשש ריצ'רד מהכח המוסלמי. אף שהושמד חלק גדול מהצבא המוסלמי, עמדו לרשותו של צלאח א-דין עתודות כח אדם גדולות שמהן יכול היה לגייס צבא חדש. ריצ'רד התקדם, אמנם, לעבר ירושלים, אך בחר שלא לכבוש אותה כי סבר שאין בכוחה של ממלכת ירושלים להחזיק בה. במקום כיבוש ירושלים פנה לאפיק מדיני וניהל משא ומתן לשלום עם צלאח א-דין. משא ומתן זה הבטיח את כינונה של המדינה הצלבנית המחודשת.
מסע הצלב השלישי
בקרב קרני חיטין שנערך ב-4 ביולי 1187, בקרני חיטין הסמוכה לטבריה, בין הצלבנים מממלכת ירושלים בהנהגת גי דה ליזיניאן, ובין השושלת האיובית בהנהגת צלאח א-דין נחלה השושלת האיובית ניצחון מכריע מול הצלבנים. התוצאות היו הרות אסון לצלבנים. כמעט כל צבאם הושמד במערכה ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה הבכירה שניהלה את המדינה. מי שלא נהרג בקרב נשבה וגם "הצלב האמיתי" אבד. מתוך 1,200 אבירים שיצאו לקרב רק קומץ הצליח להימלט וכ-150 נשבו. פחות מ-1,000 לוחמים, אבירים וחיילים פשוטים הצליחו להימלט ולא נפלו בקרב או בשבי. כל השאר קיפחו את חייהם. המלך וקומץ האצילים ששרדו את טבח השבויים הוגלו לדמשק. השבויים הבלתי מיוחסים נכבלו ונשלחו לשוקי העבדים בסוריה.
היחסים בין פיליפ הצרפתי וריצ'רד האנגלי היו מתוחים עוד לפני הגעתם לארץ ישראל. בתקופה ההיא, ממלכת אנגליה כללה חלקים גדולים מאוד מצרפת המודרנית ושני המלכים נלחמו תכופות זה עם זה על השליטה בשטחים אלה. מתחים אלו התפרצו בהזדמנויות שונות במהלך המסע.
כיבוש עכו
ביום 20 באפריל 1191 הופיעו לפני חומות העיר כוחות צרפתיים בפיקודו של פיליפ אוגוסט. תחילה ניסה המלך הצרפתי להכריע את המצור בסדרת התקפות עזות על ביצורי העיר, שלוש התקפות שנערכו בחודש יוני נהדפו בקושי אך במקביל המשיכה הארטילריה הצלבנית להפגיז את חומות העיר שבקיעים, סדקים ואף הרס מאסיבי ניכר בהן. ההתקפות נערכו מאחרי חומות עפר מהודק שהפכו את האש היוונית לחסרת תועלת.
ביום 8 ביוני נחת הצבא האנגלי בעכו, ב-2 ביולי התמוטטו חלקים מביצורי העיר אך התקפה ראשונה על הפרצה נהדפה, התקפות נוספות נערכו בין 5 ל-7 ביולי אך ללא הצלחה. התקפה נוספת ב-11 ביולי הביאה את המגינים לייאוש מוחלט ולהסכם כניעה שעליו הוסכם ביום למחרת.
על פי הסכם הכניעה הפכו כל תושבי עכו לשבויים ורכושם לשלל. על פי ההסכם אמור היה צלאח א-דין לפדות את השבויים המוסלמים, להחזיר את שבויי המלחמה הנוצרים ואת הצלב האמיתי.
ב-31 ביולי עזב המלך הצרפתי את חופי הארץ כשהוא משאיר את צבאו המצומצם בפיקודו של דוכס בורגונדי, מבטיח שלא לתקוף את נחלותיו של ריצ'רד - שבועה שלא טרח לקיים בדרכו לפעול להגשמת חלומו - צרפת מאוחדת תחת שלטונו, ולמרות מחאות הצלבנים השאיר את ריצ'רד לב הארי כשליט ומפקד עליון.
ב-20 באוגוסט, משנתעכבו תשלומי פדיון השבויים המובטח ומשהחזיר צלאח א-דין רק חלק משבויי המלחמה הנוצרים הוציא ריצ'רד לב הארי את האסירים המוסלמיים אל מחוץ לעכו והוציא אותם להורג.
תנועת המחנה הצלבני
ביום 22 באוגוסט יצא הצבא הצלבני מעכו לכיוון דרום למסע של כיבוש מחדש של ארץ ישראל כשמטרתו המוצהרת - כיבוש ירושלים. בהתייעצות עם מפקדי המסדרים הצבאיים הוחלט כי המטרה הבאה של מסע הצלב תהיה כיבוש יפו, שתשמש כנמל אספקה לפעולות המצור על ירושלים. צי צלבני ועליו מכונות מצור שט לאיטו דרומה בעוד הצבא ועימו קבוצות של בעלי מקצוע כגון נגרים וסתתים הולך במקביל על החוף. תנועת הצבא הצלבני מאופיינת באיטיות יתרה המוסברת על ידי תנאי מזג האוויר הקשים, המטען שנשאו החיילים הרגלים ותנאי השטח הלא נוחים לתנועה - דרכים לא סלולות וסבך של צמחייה קוצנית. הצבא נע במבנה מצופף כאשר החיילים לובשים שריון או כותנות מרופדות כנגד פגיעת חיצים.
גדודי הפרשים נעו במרכז המבנה במטרה למנוע פגיעה בסוסים על ידי קשתים מוסלמים. חיילים רגלים חמושים בקשתות חיפו על תנועת הפרשים מימין ומשמאל כשהם מתחלפים ביניהם על מנת לאפשר מנוחה מהאגף שהיה חשוף להטרדות מוסלמיות לאורך הדרך. חיילים רגלים נוספים נשאו על כתפיהם את המטען - מחמת מחסור בבהמות משא.
לאחר שחצו את נחל נעמן הדפו הצלבנים התקפה מוסלמית בסמוך לנחל קישון. כאן חנו הצלבנים במשך יומיים ובפרק זמן זה חברו לגוף העיקרי גדודים נוספים שהגיעו מעכו. ב-28 באוגוסט הגיע המחנה למבצר הטמפלרי מבצר דטרוא שבעתלית, כאן חנו יומיים. כך עברו עשרה ימים של תנועה איטית עד שהגיעו הצלבנים אל העיר הנטושה קיסריה.
ב-1 בספטמבר, לאחר התארגנות בקיסריה, יצא הצבא הצלבני דרומה ועצר לחנייה של יומיים ליד נחל חדרה - מהלך חמישה קילומטרים מקיסריה, ב-3 בספטמבר המשיכו הצלבנים בדרכם אל כוון נחל אלכסנדר, כאשר הם נאלצים להתמודד עם התקפות הולכות ותכופות של קשתים רכובים מוסלמיים במהלכם נפצע המלך ריצ'רד לב הארי מפגיעת חץ. לאחר מנוחה של יומיים על גדת נחל אלכסנדר יצא הצבא הצלבני דרומה לעבר יער ארסוף ומשחצו אותו חנו על גדת נחל פולג. ביום שבת, 7 בספטמבר המשיך המחנה הצלבני לכוון דרום בדרכו לארסוף.
ההיסטוריון המוסלמי בהא א-דין מתאר את תנועת הצבא הצלבני:
תנועת המחנה המוסלמי
המחנה המוסלמי, מוכה ברוחו לאחר נפילת עכו עקב ממרחק מה אחרי תנועת המחנה הצלבני מבלי לנקוט ביוזמה התקפית או מבלי לנסות לחסום את דרכם של הצלבנים דרומה. יחידות קשתים בודדות הטרידו את הצלבנים בהתקפות מרחוק בטקטיקה של "פגע וברח". התקפות אלו אכן הכבידו על הצלבנים אך לא יצרו איום של ממש על התקדמותם. ההיסטוריון המוסלמי, הביוגרף של צלאח א-דין שליווה את מסע המלחמה, בהא א-דין, מציין כי הפאסיביות המוסלמית נבעה מרצונו של צלאח א-דין לבחור שדה קרב נוח לצבא המוסלמי בו יוכל לנצל את יתרון התמרון מחד ולמנוע מהצלבנים אפשרות ללכוד את הפרשים המוסלמיים בתנאים טופוגרפיים שיהפכו אותם למטרה נוחה להסתערות האבירים, מאידך.
בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל" מציין פרופסור יהושע פראוור כי ייתכן וצלאח א-דין איבד בעצמו ביטחון ביכולת צבאו לאחר נפילת עכו ובחר להרחיקו מאזור התבוסה ומאידך המתין עד שכושר ורוח הלחימה יחזרו לכוחותיו.
שדה הקרב
הקרב התרחש במישור צר בעומק של קילומטר וחצי ובאורך של שני קילומטרים וחצי כמה קילומטרים צפונית מזרחית לארסוף. בתקופה ההיא, הוגבל שדה הקרב לא רק על ידי הים, אלא גם על ידי יער שצמח בצדו המזרחי של שדה הקרב והיה בעורפו של הכח המוסלמי, יער זה הושמד, שנים רבות מאוחר יותר, על ידי הטורקים בעת מלחמת העולם הראשונה שהשתמשו בעציו להסקת הדודים ברכבותיהם.
שדה הקרב היה צפוף יחסית ולא היה בו מקום רב לתמרון (זאת הסיבה שצלאח א-דין בחר בו - הוא הניח שהמקום הצר יגביל את הפרשים הצלבנים). אף שהפרשים הצלבנים היו מוגבלים במידה מסוימת, הרי שהפרשים הקלים שהיוו את רב הצבא המוסלמי היו מוגבלים הרבה יותר, מכיוון שהיו זקוקים למקום גדול בהרבה לתמרוניהם. במיוחד נדרש המקום הרחב לשימוש בטקטיקה האהובה עליהם - ירי חצים תוך כדי דהירה.
הצבא הנוצרי
הצבא הנוצרי הורכב משלושה אלמנטים עיקריים: השרידים של צבא ממלכת ירושלים, צבאות המסדרים (טמפלרים והוספיטלרים) והצבא האנגלי שכלל, לפי הערכות מודרניות כ-8,000 חיילים. כמו כן, היו יחידות צרפתיות שנשארו בארץ לאחר עזיבתו של פיליפ ומספר מצומצם של חיילים גרמניים, שארית הפליטה מהצבא הגרמני הגדול שלא הגיע לארץ. הפיקוד היה בידיו של ריצ'רד לב הארי.
הצבא האנגלי הורכב מיחידות משמר קבועות וגיוס פאודלי שסיפקו לריצ'רד הוואסלים שלו. הרכבו של הצבא האנגלי היה דומה לצבאות אחרים צבאות ימי הביניים באירופה. עיקר כוחו היה בהסתערות פרשים כבדים שהורכבו מאבירים. בתוספת לאבירים שירתו בצבא האנגלי גם קשתים רבים. חימושו של האביר בתקופה זו כלל שריון טבעות להגנת גופו, מגן מאורך הדומה בצורתו לטיפת מים וקסדה. מתחת לשריון לבש האביר בגד עבה לספיגת המכות. חימושו ההתקפי כלל בעיקר רומח פרשים כבד, חרבות וכלי נשק אחרים לטווח קצר.
הצבא המוסלמי ופיקודו
הפיקוד המוסלמי היה נתון בידיו של צלאח א-דין. בקרב עצמו פיקד צלאח א-דין על מרכז צבאו.
צבאו של צלאח א-דין הגיע משני קצוות האימפריה שלו - מצרים מדרום וסוריה וצפון עיראק בצפון. המצרים תרמו את הפרשים הממלוכים המעולים ואילו האזורים הצפוניים תרמו את הפרשים הכבדים ופרשים קלים נוספים. קשה להעריך את גודלו המדויק של הצבא המוסלמי, אך מצרים תרמה ככל הנראה כחמשת אלפים עד ששת אלפים פרשים ועוד כחמשת עד שבעת אלפים פרשים הגיעו מהמחוזות הצפוניים של האימפריה.
הצבא המוסלמי סבל מצורת הגיוס שלו - רוב החיילים גויסו אד הוק והיה צריך לשחררם כעבור פרק זמן קצר. מכאן נבעה השאיפה של המפקדים המוסלמים, ובכללם צלאח א-דין, להגיע מהר ככל האפשר לקרב הכרעה, לפני שהחיילים מתפזרים לביתם.
הצבא עצמו היה מורכב בעיקר מפרשים קלים, קשתים רכובים (חלקם מוגנים בשריון), מעט פרשים כבדים וחיל רגלים. עיקר כוחו של הצבא המוסלמי היה בקשתיו הרכובים אשר יכלו להטריד את הצלבנים ללא הפסקה. ההטרדה הזאת גרמה לכך שהצבא הצלבני אולץ לנוע בשדרת מסע צפופה ומהירות תנועתו הייתה כקצב הליכתו של החיל הרגלי, וזאת על מנת לאפשר לקשתים הצלבנים להרחיק את הפרשים המוסלמים ככל שניתן מהטור הנוצרי.
הקרב
הצבא הצלבני נכנס אל שדה הקרב במערך של שלושה טורים. בחיל החלוץ רכבו אבירי מסדר הטמפלרים במאסף גדודים של מסדר ההוספיטלרים - אבירי המסדרים הצבאיים נחשבו ליחידות עילית בעלי משמעת ויכולת צבאית. לאחר חיל החלוץ רכבו אבירי הצבא הצרפתי בפיקוד ריצ'רד מאנז'ו ואבירי ממלכת ירושלים בפיקודו של גי דה ליזיניאן. במרכז רכבו האבירים האנגלים.
תוכניתו של ריצ'רד לב הארי הייתה למשוך את המוסלמים למקום בו יוכל לנצל את מחץ ההתקפה של האבירים הצלבנים על מנת להשמיד את הכוח המוסלמי העיקרי. הפרשים הצלבניים אמורים היו לפרוץ בבת אחת, על פי אות מוסכם מחצוצרנים שהתמקמו בין היחידות - לשבור את שורות הקשתים הרגלים ולהכות במוסלמים, תיאום מראש היה הכרחי על מנת למנוע מהמוסלמים אפשרות לנצל התקפה לא מאורגנת לפורר את שורות המחנה הצלבני לבודד את היחידות ולהשמיד את הפרשים והקשתים בנפרד.
המוסלמים תוקפים
הקרב החל בהתקפות עזות וללא הפסקה של פרשים מוסלמיים שתקפו גלים - גלים את המערך הצלבני וריכזו את מירב עוצמתם על חיל המאסף. משהפכה ההתקפה קשה מנשוא, ותנועת הקשתים הצלבנים הואטה מאחר שהם נאלצו ללכת כשפניהם פונים אל כוון ההתקפות וסוסי האבירים מתו תחתיהם פנה המאסטר של מסדר ההוספיטלרים לריצ'רד לב הארי בבקשה לאפשר התקפת נגד:
תשובתו של המלך האנגלי למפקד מסדר ההוספיטלרים הייתה הפקודה להמשיך בצעדה קדימה מבלי להגיב להתקפות המוסלמים. על פי כותב ההיסטוריה של ריצ'רד בעת מסע הצלב השלישי (לטינית: Itinerarium Ricardi Bohâdin) התדיינו ההוספיטלרים בינם לבין עצמם:
התקפת נגד צלבנית
עם התגברות הלחץ על המאסף, הגיעו האבירים ההוספיטלרים לכלל נקודת שבירה. שני אבירים, המרשל של מסדר ההוספיטלרים, ואביר נוסף יצאו משורות חיל הרגלים וסחפו איתם את שאר אבירי המסדר עימם בעוד הם תוקפים גדוד של פרשים מוסלמים שהתקרבו אל הצבא הצלבני בלוויית תופים ומצילתיים תוך שהם ממסכים את שדה הקרב בענני אבק מפרסות סוסיהם.
התפרצות לא מתוכננת זו שברה את שורות הצבא הצלבני ואבירים יצאו מבין שורות הקשתים לכיוון הצבא המוסלמי. ריצ'רד לב הארי, משהבין כי תוכנית הקרב השתבשה הצטרף למתקפה עם פרשיו. היסטוריונים מוסלמיים ונוצרים מתארים את עוצמת ההתקפה הצלבנית כחומת ברזל נוצרית הדוחפת קדימה ומשמידה את הלוחמים המוסלמיים שעמדו בדרכה. ריצ'רד עצמו מתואר כחץ שלוח מקשת העובר בין שורות הצבא המוסלמי הוא קוצר בהם ומפיל אותם מסוסיהם. המוסלמים נופלים חללים חללים כערמות חיטה בדרכו ולאחר שעה של קרב נפרש שדה של מתים באורך חצי ליגה.
בספרו "מלחמה ואבירות" (War and chivalry) מנתח ההיסטוריון סטריקלנד את המניעים להתנהגות המאסף הצלבני. על פי מחקרו, ההכרה האסטרטגית בחשיבות שמירה על מבנה מלחמתי קוהורנטי, אחיד ושילוב של כוחות בין פרשים לחיל רגלים, הכרה שמפקדים מהמאה ה-12 כמו ריצ'רד לב הארי היו מודעים לחשיבותה. השילוב של טקטיקות ייחודיות למפגש הצבאות המוסלמי - נוצרי בשדות הקרב של ממלכת ירושלים הביאו לכורח להציב את אבירי המסדרים הצבאיים בחזית ובעיקר במאסף - שתי נקודות המגע העיקריות עם הרוכבים המוסלמיים ועיקר המשקל של טקטיקות ההטרדה המוסלמיות בשלבים הפותחים של הקרב - מאחר שלוחמים אלו היו ידועים כבעלי משמעת צבאית ומאומנים בלחימה כגוף אחד.
אי יכולתם של אבירים לסטות מהמסגרת של כללי "האבירות הגשמית" שהוכתבו על ידי ברנאר מקלרבו, וההבטחה לישועה אם ימותו במאבק מול הכופרים הביאו את אבירי המסדרים פעם אחר פעם לפעול כנגד תועלתם בקרב לתת יתרון לאויביהם המוסלמים ולהתקיף בפזיזות מגובה בביטחון עצמי מופרז, התקפות שהביאו לתוצאות קשות בשדה הקרב.
במקרה של קרב ארסוף, הצליח מפקד המערכה הנוצרי - המלך ריצ'רד, לארגן את ההתקפה ולערוך אותה בשלושה גלים מסודרים מבלי שהאבירים יתפזרו לכל עבר ויאבדו בכך את מחץ ההתקפה תוך שהם מכים ברוכבים המוסלמיים ומונעים מהם אפשרות להתארגן למתקפה על האבירים בשטף מרוצם קדימה.
סוף דבר
קרב ארסוף בכל הישגיו הטקטיים שעיקרם הוצאת יכולת ורוח הלחימה מהצבא המוסלמי והטבעת פחד עמוק במפקדיו מפגישה מחודשת עם הצלבנים בשדה קרב פתוח לא היה התשובה למפלת קרב קרני חיטין. ריצ'רד לב הארי לא ניצל את מצבו של הצבא המוסלמי או את התרוממות הרוח של לוחמיו ולא הלך בדרכם של לוחמי מסע הצלב הראשון בניסיון לכבוש מחדש את ירושלים.
החודשיים הבאים שהוקדשו לביצור חומות יפו אפשרו למוסלמים להתאושש קמעה מהתבוסה בארסוף ולפתוח בטקטיקה חדשה של אדמה חרוכה, במהלכה נהרסו עשרות מבצרים ונקודות יישוב על מנת למנוע מהצבא הצלבני נקודות אחיזה. ההרס הגדול ביותר עבר על אשקלון, מחוסר יכולת או נכונות להגן עליה מפני מצור והתקפה פונתה אוכלוסיית העיר וביצוריה נהרסו בקושי רב. גורל דומה פקד את רמלה שאוכלוסייתה גורשה והעיר על כנסיותיה נחרבה.
עם תום מסע הצלב התבררו ממדי ההרס, אדמה חרוכה שלא הותירה לצלבנים יכולת להתנחל בחלקי הארץ המרוחקים ממישור החוף, כך השתנתה הטקטיקה הצבאית בארץ ישראל מלוחמת מצור וקרבות פנים אל פנים שאפיינו את ימי ממלכת ירושלים הראשונה לסדרת פשיטות שבמהלכן נמנעו - בדרך כלל המוסלמים - מעימות חזיתי עם הצלבנים ובכך מנעו מהם יכולת להכרעה צבאית, אך נמנעה מהם היכולת להכריע את הצלבנים במערכה בדומה לקרני חיטין, מה שהעניק לצלבנים מאה שנים נוספות של קיום.
המוסלמים איבדו את היוזמה ומעתה עקבו אחר תנועות הצבא הצלבני, צלאח א-דין איבד את יכולתו לקבוע את מהלך האירועים ועמד מעתה בפני חילוקי דעות עם מפקדי צבאו.
Hopeless Fountain Kingdom
Hopeless Fountain Kingdom (בעברית: Hopeless Fountain Kingdom) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית הלסי. האלבום יצא לאור ב-2 ביוני 2017, על ידי חברת התקליטים Astralwerks. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
קידום
כדי לקדם את האלבום, יצאה הלסי ב-28 בספטמבר 2017, לסיבוב ההופעות השני שלה, "Hopeless Fountain Kingdom Tour", אשר הסתיים ב-22 בספטמבר 2018.
אנריק ז'נסאנה
אנריק ז'נסאנה אי מרולה (בקטלאנית: Enric Gensana i Merola; נולד ב-3 ביוני 1936 בליידה שבספרד, נפטר ב-28 בספטמבר 2005 בברצלונה שבספרד) היה כדורגלן קטלאני-ספרדי ששיחק בעיקר בעמדת הבלם ונודע בשל תקופתו במדי ברצלונה. ז'נסאנה, שגדל והחל את הקריירה שלו בליידה, שיחק בברצלונה במשך 8 שנים, בין 1956 ל-1964. במקביל לכך, היה חבר בנבחרת ספרד והוא רשם 10 הופעות במדיה.
קריירת מועדונים
ז'נסאנה נולד וגדל בליידה שבקטלוניה, שם גם שיחק כדורגל בנעוריו. הוא שיחק במחלקת הנוער של הקבוצה המקומית, ליידה, וב-3 באפריל 1955, בהיותו בן 18, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה באותן שנים בליגה השנייה. בעונת 1955/1956 החל להשתלב באופן עקבי בהרכב הקבוצה, ובמהלך העונה ערך 19 הופעות בליגה. באותה תקופה שיחק לצד שחקני עבר של ברצלונה כגון אסטניסלאו באזורה ומריה גונסלבו, שהמליצו לאנשי ברצלונה להחתים את ז'נסאנה. בקיץ 1956 ביצע את המעבר לברצלונה, הקבוצה הבכירה בקטלוניה ומהבכירות שבכדורגל בספרד.
ז'נסאנה שיחק בעמדות הבלם והקשר האחורי. משחקו התאפיין בקשיחות ובפיזיות. ז'נסאנה לא השתלב באופן מידי בברצלונה, ואת הופעתו הראשונה בליגה הספרדית ערך במחזור ה-6 בלבד, בתיקו 1-1 עם אתלטיק בילבאו ב-14 באוקטובר 1956. בעונתו הראשונה בברצלונה ערך 12 הופעות בליגה. לאחר שהסתיימה הליגה נערך הגביע הספרדי. ז'נסאנה פתח במשחקי רבע הגמר וחצי הגמר מול ריאל מדריד וריאל סוסיאדד בהתאמה, עוזר לקבוצתו לגבור על שתיהן. בגמר נגד אספניול פתח ז'נסאנה בהרכב ברצלונה והוא זכה עם קבוצתו בגביע לאחר ניצחון 1-0.
החל מעונתו השנייה בברצלונה התבסס מעמדו בהרכב הקבוצה, והוא הרבה לפתוח במשחקיה, לרוב לצדו של ז'ואן סגארה בהגנת הקבוצה, תופס את מקומו של איזידרה פלוטטס. בעונה זו פתח ב-22 משחקי ליגה. ז'נסאנה כבש לראשונה במדי ברצלונה ב-30 במרץ 1958, השער היחיד בניצחון 1-0 על סלטה ויגו. בעונה זו זכה עם ברצלונה בגביע ערי הירידים לראשונה בתולדות המועדון. בעונת 1958/1959 הבקיע 2 שערי ליגה ב-19 הופעות. בגומלין רבע גמר הגביע נגד ריאל בטיס הבקיע ז'נסאנה צמד ועזר לקבוצתו להעפיל לשלב הבא עם תוצאה מצטברת 10-3. ברצלונה זכתה בעונה זו בדאבל - זכייה הן באליפות ספרד והן בגביע. בגמר הגביע נגד גרנדה פתח ז'נסאנה ועזר לברצלונה לנצח 4-1.
בעונת 1959/1960 המשיכה הצלחתה של ברצלונה, שזכתה פעם שנייה ברציפות באליפות, וכן פעם נוספת בגביע ערי הירידים, הודות לניצחון בגמר על ברמינגהאם סיטי בתוצאה המצטברת 4-1. ז'נסאנה חווה את עונתו הפורייה ביותר בהבקעת שערים - ב-22 משחקי ליגה בהם שותף הבקיע 6 שערים. הוא לקח חלק בהשתתפותה הראשונה של ברצלונה בגביע אירופה, בו הודחה בחצי הגמר על ידי ריאל מדריד. כמו כן, הייתה זו העונה בה ערך את המספר הרב ביותר של הופעות בקריירה שלו - 37 בכל המסגרות.
בעונת 1961/1962 לא הצליח לכבוש אף שער ב-29 המשחקים בהם שותף. ברצלונה כשלה בזכייה באליפות פעם נוספת, כשהיא סיימה במקום ה-2 מאחורי ריאל מדריד, שגם הדיחה את ברצלונה מהגביע הספרדי. בגמר גביע ערי הירידים הובסה ברצלונה על ידי ולנסיה בתוצאה המצטברת 7-3. בסוף העונה נפצע ז'נסאנה, פציעה שבגללה הושבת ממשחק לחצי שנה ולכן נעדר ממונדיאל 1962 שנערך בקיץ. הוא שב לפעילות ב-21 באוקטובר 1962, בתיקו 1-1 עם אלצ'ה, בו גם כבש את השער היחיד לזכות קבוצתו. בעונה זו התערער מעמדו בקבוצה, בעיקר בשל חוסר יכולתו להחלים באופן מלא מפציעתו. בגומלין שמינית גמר הגביע הספרדי, לאחר שברצלונה הפסידה 4-1 לאלצ'ה במשחק הראשון, הבקיע ז'נסאנה את אחד השערים בניצחון 4-1, שעזר לברצלונה להימנע מהדחה. ברצלונה ניצחה במשחק ההכרעה השלישי ועלתה לרבע גמר. בחצי הגמר פגשה ברצלונה את ולנסיה. לאחר תיקו 2-2 במשחק הראשון, הבקיע ז'נסאנה את שערה היחיד של קבוצתו בגומלין, שהסתיים בתיקו 1-1, ובזכות כך נערך משחק הכרעה נוסף. ללא ז'נסאנה בהרכבה, ניצחה ברצלונה במשחק ההכרעה, עלתה לגמר, בו ניצחה את ריאל סרגוסה 3-1 וזכתה בגביע.
ב-1963 נפצע ז'נסאנה פעם נוספת במניסקוס. פציעה זו סימנה, למעשה, את סוף הקריירה שלו. בעונת 1963/1964 הצליח להשתתף ב-6 משחקים בלבד. מתוך ניסיון לעזור לז'נסאנה להשתקם מהפציעה, הוא הושאל במהלך עונת 1964/1965 לאוסאסונה, ששיחקה אז בליגה השנייה. באוסאסונה שותף ב-8 משחקי ליגה, בהם כבש שער בודד, לצד 4 משחקים בגביע. לאחר מכן הושאל לקבוצת המילואים של ברצלונה, קונדאל, שגם היא הייתה בליגה השנייה. ז'נסאנה שיחק שם במשך שנתיים, ובקיץ 1967 פרש ממשחק, כשהוא בן 30.
קריירת נבחרות
לצד היותו שחקן בברצלונה, ערך ז'נסאנה 10 הופעות במדי נבחרת ספרד. הופעתו הראשונה בנבחרת הספרדית הייתה במשחק מוקדמות מונדיאל 1958 נגד ב-16 במאי 1957, אז ניצחה ספרד 4-1. ספרד לא הצליחה להעפיל למונדיאל לאחר שסיימה שנייה בביתה. בשמינית גמר מוקדמות יורו 1960 פגשה ספרד את. ז'נסאנה השתתף בשני המשחקים מולהה ואף הבקיע את אחד משערי נבחרתו במשחק השני, שניצחה בתוצאה המצטברת 7-2, ובכך עזר לה להעפיל לרבע הגמר. ברבע הגמר סירבה ספרד להגיע לברית המועצות ולכן הודחה טכנית.
ב-2 באפריל 1961 כבש את שערו השני בנבחרת ספרד, בניצחון 2-0 במשחק ידידות מול. בנוסף, שיחק בשני משחקי מוקדמות מונדיאל 1962 נגד ועזר לנבחרתו להעפיל לטורניר הגמר, אך הוא נעדר ממנו בשל פציעה. המשחק השני נגד ויילס, ב-18 במאי 1961, היה משחקו ה-10 והאחרון בנבחרת.
הופנהיים
הופנהיים (בגרמנית: Hoffenheim) הוא כפר בריין-נקר-קרייס, באדן-וירטמברג, גרמניה. הכפר שייך לעיריית זינסהיים, ונכון לשנת 2006 הוא מונה 3,272 נפשות.
היסטוריה
הכפר יושב כבר מאז התקופה הפרה-היסטורית, והוזכר לראשונה בשנת 773 כ-"Hovaheim" בקודקס לורש, ואוחד רשמית עם זינסהיים ב-1 ביולי 1972.
גאוגרפיה
הופנהיים ממוקם באזור המטרופולין ריין-נקר, קרוב לפארק הטבע Neckartal-Odenwald. הכפר נמצא במרחק של 3 ק"מ מערבית לזינסהיים, 6 ק"מ דרומית למקסהיים וכ-20 ק"מ מהיידלברג.
ספורט
הופנהיים הוא הבית ההיסטורי של מועדון הכדורגל טה. אס. גה. 1899 הופנהיים שמשחק כיום בבונדסליגה, הליגה הבכירה של גרמניה.
טיילר ריטר
טיילר דייוויד תומאס ריטר (באנגלית: Tyler David Thomas Ritter; נולד ב-31 בינואר 1985) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה
ריטר הוא בנו של השחקן ג'ון ריטר ואחיו של השחקן ג'ייסון ריטר. סבו היה זמר הקאנטרי טקס ריטר, שמת עשור לפני שטיילר נולד. הוא גדל בלוס אנג'לס. אף על פי ששיחק בהצגות תיכון ובסרטי סטודנטים, לאחר מותו הבלתי צפוי של אביו ב-2003, הוא החליט במקור לא להמשיך לשחק בצורה מקצועית. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה ב-2007, הוא עבד שלוש שנים כמורה בארגנטינה. בגיל 25 הוא קיבל את ההחלטה לחזור ללוס אנג'לס ולעסוק בקריירת משחק.
קריירה
לאחר שהופיע בתפקידי אורח בסדרות בהן "משפחה מודרנית" ו"האנטומיה של גריי", לוהק ריטר לתפקידו הראשון בכיכובו בסיטקום "The McCarthys" משנת 2014, כשגילם את רוני מקארתי, הבן ההומו במשפחה בת שש נפשות.
בשנת 2015, ריטר לוהק לתפקיד בפרק בסדרת הטלוויזיה "NCIS" בתור אחיו של אבי סקיוטו, לוקה, והופיע באותו תפקיד בפרק של בפרק של "NCIS: ניו אורלינס".
בשנת 2016 לוהק ריטר לשני תפקידים חוזרים. הוא לוהק לתפקיד אדם בעונה הרביעית של הקומדיה "רעבה לאהבה" ששודרה בערוץ Freeform, ולתפקיד הבלש בילי מאלון בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "החץ".
בשנת 2020, הייתה לו הופעת אורח בסדרה מקורית של אמזון, "Homecoming", בבימויה של ג'וליה רוברטס.
בשנת 2022 לוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "אימפריית הכאב" מבית היצר של נטפליקס.
חיים אישיים
ריטר התחתן עם במאית הסרטים הארגנטינאית לליה פארמה בשנת 2007. בשנת 2017, נולד בנם הבכור, בנג'מין פארמה ריטר.
כרונולוגיית מלחמת הכוכבים
מעריצים רבים של יקום מלחמת הכוכבים הבדיוני עוקבים אחר האירועים המתרחשים בסדרת הסרטים, בעזרת שיטת תאריכים הנקבעת על ידי הקרב בכוכב יאבין, אשר התרחש בסרט הרביעי בסדרה. לפי השיטה, BBY הם ראשי התיבות של Before the Battle of Yavin (לפני הקרב בכוכב יאבין), ו-ABY הם ראשי התיבות של After the Battle of Yavin (אחרי הקרב בכוכב יאבין). לפי כך, 50 BBY מתרחש לפני 5 ABY, ו-45 BBY יבוא אחרי 50 BBY, בדומה לספירת הנוצרים.
מדידת הזמן בגלקסיית "מלחמת הכוכבים"
מדידת הזמן ביקום "מלחמת הכוכבים" (הנמדד לפי זמן הסבב של הכוכב קורוסנט):
צ'ד אוונס
באפריל 2012 הורשע אוונס באונס וריצה שנתיים וחצי מאסר. ב-21 באפריל 2016 התקבל ערעורו של אוונס, ונקבע משפט חוזר. ב-14 באוקטובר חזר למגרשים וחתם בשורות צ'סטרפילד.
קריירת המועדונים
אוונס החל לשחק כדורגל בעיר הולדתו רהייל, וזוהה על ידי צייד הכישרונות ג'ון רירדון. בילדותו הוא שיחק מספר שנים, במהלכן הבקיע שערים רבים, במחלקת הנוער של צ'סטר סיטי, לפני שזו נסגרה. אוונס שיחק עבור קבוצת "מוס וואליי רוברס" והוביל אותה בטורנירי קיץ רבים בצפון מערב אנגליה. בשנת 2002, לאחר סגירת מחלקת הנוער של צ'סטר סיטי, המועדון מנצ'סטר סיטי החתים אותו בעצתו של רירדון.
בעונת 2006/07, שיחק אוונס בקבוצת הנוער של מנצ'סטר סיטי, וכבש עבורה 16 שערים ב-23 משחקים בהם פתח בהרכב בפרמייר ליג הנוער, ובנוסף כבש שישה שערים ב-10 משחקים בהם פתח בהרכב בפרמייר ליג המילואים.
בספטמבר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מנצ'סטר סיטי, כאשר עלה מהספסל בניצחון קבוצתו 0–1 על נוריץ' סיטי במסגרת גביע הפוטבול ליג. לאחר מכן החל לשחק כחלוץ עבור קבוצת המילואים של המועדון והצטיין במדיה רבות, כולל כיבוש שלושער במשחק מול סנדרלנד.
ב-21 בנובמבר 2007, אוונס עבר בהשאלה לנוריץ' סיטי עד ל-1 בינואר 2008. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנוריץ' שבוע לאחר מכן, כאשר עלה כמחליף בניצחון 1–3 על בלקפול. ב-4 בדצמבר 2007 הוא הבקיע את שערו הראשון עבור הקבוצה, בניצחון 1–2 על פליימות' ארגייל. בינואר 2008 חזר למנצ'סטר סיטי מההשאלה, אך לאחר משא ומתן מתמשך בין הנהלות שני המועדונים, הוחלט כי אוונס יישאר בנוריץ' סיטי עד לסיום עונת 2007/08. אוונס סיים את העונה עם כמות מכובדת של 10 שערים לזכות הקבוצה, שנאבקה על הישארותה בצ'מפיונשיפ.
בקיץ 2008 אוונס חזר למנצ'סטר סיטי. ב-18 באוגוסט 2008, אוונס ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הסיטי בפרמייר ליג, כאשר נכנס כמחליף במקום ואלרי בוז'ינוב מול אסטון וילה. את שערו הראשון במדי הקבוצה בניצחון 0–6 על פורטסמות' ב-21 בספטמבר. הוא שיחק 16 פעמים עד לסיום עונת 2008/09.
לאחר עונה זו עבר לשפילד יונייטד מליגת המשנה תמורת 3 מיליון לירות שטרלינג. בסוף עונת 2011/2012 שוחרר מהקבוצה, בעקבות הרשעתו באונס בבית המשפט.
ביוני 2016 חתם לראשונה על חוזה מאז ביטל בית המשפט את תוצאות משפטו וקבע משפט חוזר. הוא חתם בשורות צ'סטרפילד מהפוטבול ליג הראשונה, על ידי מאמנו לשעבר בשפילד, דני וילסון.
קריירה בינלאומית
אוונס שיחק לראשונה בנבחרת ויילס עד גיל 21 בשנת 2006. מאז הפך לחבר קבוע בסגל הנבחרת הצעירה, וב-20 בנובמבר 2007 אף כבש שלושער במשחק מול נבחרת צרפת עד גיל 21. הוא היה לשחקן הרביעי שמבקיע שלושער עבור נבחרת זו, אחרי ג'ון הארטסון, קרייג דייוויס ולי ג'ונס.
אוונס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של ויילס ב-28 במאי 2008, ואף הבקיע את שער הניצחון של ויילס מול. מאז הוא נכלל בקביעות בסגל הנבחרת של המאמן ג'ון טושאק.
תחליפי חומצות אמינו
תחליפי חומצות אמינו הן תרכובות מלאכותיות שמהוות תחליף מבני למולקולות RNA וDNA במחקרי ביולוגיה מולקולרית ורפואה. בעוד חומצות גרעין שאנו מוצאים בטבע מורכבות מבסיס חנקני (המבדיל בין נוקלאוטידים שונים), חד סוכרים (ריבוז או דאוקסיריבוז, עבור רנ"א או דנ"א, בהתאמה), וקבוצות פוספאט תחליפים יכולים לבוא עם שינויים בכל אחד משלושת המרכיבים.
במאי 2014 הצליחו החוקרים לשלב שני נוקלאוטידים מלאכותיים לתוך חומצות אמינו ולשכפל את הבקטריה שנשא אותן 24 דורות.
בריינפופ
בּרֶיינפּוֹפּ (באנגלית: BrainPOP) הוא אתר אינטרנט חינוכי המציג מגוון רחב של סרטוני אנימציה ותכנים נוספים בנושאים: מדעים, חברה ותרבות, טכנולוגיה, בריאות, מוזיקה, אמנות, מתמטיקה, גאוגרפיה ואנגלית. הסרטונים ממחישים מושגים, תהליכים ותופעות טבע שונות בפשטות ובבהירות, ואליהם מצטרפים תכנים נוספים ביניהם: חידון "בחן את עצמך", מערך שיעור למורה, פעילויות ומאגר שאלות ותשובות. הסרטונים מוגשים לרוב על ידי תום הנער ומובי הרובוט, ולעיתים על ידי קרן ושירה.
ניתן לשאול את תום ומובי שאלות מתחת לקטגוריה "שאלות ותשובות".
האתר הוא אתר למנויים, אבל יש בו אזור חינמי, וגם סרטון יומי מתחלף שהגישה אליו היא בחינם.
היסטוריה
אתר "בריינפופ" הוקם בשנת 1999 בארצות הברית על ידי ד"ר אברהם כדר, רופא ילדים ואימונולוג ישראלי-אמריקאי, אשר ניסה למצוא דרך להסביר לחולים הצעירים שלו על המחלות שלהם. התכנים הראשונים שעלו לאוויר היו מתחום הבריאות, ולאט לאט התרחב האתר וכיום הוא עוסק בכל תחומי הדעת.
מאז השקתו זכה בריינפופ להצלחה גדולה וקיבל פרסים והכרה מגופי החינוך והתקשורת המובילים בעולם.
בריינפופ הגיע לישראל בשנת 2005, ומלבד בריינפופ בעברית, ניתן למצוא היום את בריינפופ גם בשפות ספרדית, סינית וצרפתית.
באפריל 2017 האתר קיבל עיצוב מחודש במבוסס על HTML5.
באוקטובר 2022 החברה נרכשה בידי חברת קירקבי, בעלת השליטה בחברת לגו, תמורת 875 מיליון דולר.
הדמויות
במספר סרטונים יש רובוטים נוספים שמדברים "ביפית". הם החברים הכי טובים של מובי, וגם הם שואלים את תום שאלות.
צ'יפלי
צ'יפלי (באנגלית: Chifley) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית רנדוויק.
גאוגרפיה
צ'יפלי הוא פרוור קטן בדרום הפרוורים המזרחיים של סידני, הגובל מדרומו בליטל ביי, ממערב בפיליפ ביי, בצפונו במטרוויל ובמזרח במלבר. גבולו המזרחי הוא שדרת אנזאק, המשתרעת מאזור סנטניאל פארק בצפון ועד לה פרוז בדרום, וגבולו הדרומי הוא דרך ליטל ביי.
היסטוריה
בשנת 1825 נבנה בפרוור בית המגורים הראשון, בית בונרונג. באותה עת, הכתר האנגלי החזיק במרבית קרקעות הפרוור, והפשיר חלקים מהן באופן הדרגתי לשימוש הציבור. הפרוור נקרא על שמו של בן צ'יפלי, ראש ממשלת אוסטרליה בתום מלחמת העולם השנייה.
הפרוור הוגדר רק בשנת 1964, והיה בעבר חלקו הדרומי של מטרוויל. בכך הוא מהפרוורים הצעירים של סידני.
בשנות השישים נבנו שיכוני פועלים בפרוור, ועד היום מרבית בתיו הם בתי דירות בני כמה קומות.
תרבות
הפרוור הקטן כולל אנדרטת הנצחה לחללי מערכות אוסטרליה על שם בוב קלארק, ושני גנים ציבוריים קטנים לרווחת הקהל.
אילנה רוזן
אילנה רוזן (נולדה ב-28 בפברואר 1962) היא חוקרת ספרות תיעודית של יהודים וישראלים במאה ה-20, פרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
רוזן נולדה ב-1962 בירושלים. השלימה תואר ראשון בספרות אנגלית ובתולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית (1985) והמשיכה לתואר שני (1988) ותואר שלישי (1994) בספרות עברית באותה אוניברסיטה. ב-1997 הצטרפה כמרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ב-2002 קודמה לדרגת מרצה בכירה, ב-2010 הועלתה לדרגת פרופסור חבר וב-2017 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריה עוסקים בזיכרון השואה של יהודים מהונגריה, בתרבות יהודית מרכז אירופית בין שתי מלחמות העולם, בעלייה והתיישבות בדרום הארץ ובסיפורת של יוצאי מצרים בישראל. במחקריה בוחנת רוזן סוגות תיעודיות, כגון סיפורי חיים, ספרי זיכרונות וסוגות עממיות כדוגמת סיפורת אישית ופתגם.
בן-דרור ימיני
בן-דרור ימיני (נולד ב-17 באפריל 1954) הוא עיתונאי, בעל טור, עורך ופובליציסט ישראלי, עורך דין בהכשרתו. כתב בעיתון "מעריב" ובשנת 2014 עבר לכתוב בעיתון "ידיעות אחרונות".
בשנות ה-80 היה אקטיביסט מזרחי. מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה מרבה ימיני לכתוב נגד מה שהוא רואה כהסתה נגד ישראל בארץ ובעולם מצד פלסטינים, פעילי שמאל רדיקלי ואחרים. הוא מכנה זאת "תעשיית השקרים", פעילות של אידיוטים שימושיים ו"אנטישמיות במסווה של אנטי-ציונות" או "אנטישמיות פוליטיקלי קורקט". ב-2021 ה'תשפ"ב, זכה ימיני בפרס אגודת העיתונאים בתל אביב למפעל חיים, על מאבקו בתנועת ה-BDS והאנטישמיות החדשה.
ביוגרפיה
ימיני נולד ב-1954 בגבעת עמל א' בתל אביב להורים ממוצא תימני. למד בבית הספר היסודי מוריה ובתיכון צייטלין. למד באוניברסיטת תל אביב היסטוריה ובבינתחומי הרצליה משפטים. את ההתמחות עשה במשרד של וינרוט. לאחר מכן עסק שנים אחדות בעריכת דין. מונה ליועץ למשרד לקליטת עלייה ואף שימש כדובר המשרד. אחר כך פנה לקריירה עיתונאית. היה מנהל התוכנית להכשרת פעילי ציבור באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1986 פרסם את הספר "אגרוף פוליטי". בשנת 1989 היה העורך הראשון של הירחון החברתי הלוחמני "הפטיש". הגיש תוכניות רדיו והיה פעיל במפלגת תמ"י. ואחר כך עבר יחד עם בנימין בן אליעזר מתמ"י לפעילות במפלגת העבודה.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 השתתף, יחד עם אהוד מנור, בתוכנית לימוד הערבית "תעלם ותכלם" בהנחיית כמאל ריאן. כיהן מתחילת 2003 כעורך מדור הדעות בעיתון "מעריב" וכן כותב טור שבועי פוליטי ב"מוסף השבת" של העיתון. משנת 2009, כתב בלוג באתר nrg של "מעריב", שבו נכללו גם מאמרי הדעות שלו והטור השבועי ב"מוספשבת" מהמהדורה המודפסת, לעיתים בתוספת קישורים חיצוניים, רפרנסים ותרגומים למאמריו. בשנים האחרונות מפרסם ימיני מאמרים באנגלית בעיתון האינטרנט Times of Israel.
נמנה עם מנסחי אמנת כנרת וחברי הפורום לאחריות לאומית: קבוצה של אנשי ימין ושמאל התומכת בהידברות בין המחנות הפוליטיים והמגזרים הציבוריים השונים בישראל ומנסה להגיע לקונצנזוס ציוני שיבטיח את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה קיבל הצעה להתמודד לכנסת במסגרת "התנועה", מפלגתה של ציפי לבני. הוא שקל אותה מספר ימים אך לבסוף סירב, מאחר שהעדיף להשפיע דרך כתיבה עיתונאית. בשנת ה'תשע"ג (2012–2013) שהה בשנת שבתון בארצות הברית.
בסוף אפריל 2014, עם קריסתו של "מעריב", עבר לכתוב בעיתון "ידיעות אחרונות". בנוסף לטורים שמפרסם ימיני בעיתון, הוא מפרסם מאמרים באתר ynetnews באנגלית המיועדים לקוראים ברחבי העולם. רוב המאמרים עוסקים בסכסוך הישראלי-פלסטיני ובאנטישמיות החדשה.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני
ימיני זיהה עצמו מספר פעמים כאיש שמאל ציוני. בסוף שנות ה-80 השתתף במפגשים של אינטלקטואלים מזרחים לבין אינטלקטואלים פלסטינים (למרות חוק האוסר על מפגשים בין ישראלים לנציגי אש"ף). ימיני תומך במדינה פלסטינית לצדה של מדינת ישראל ובחלוקת ירושלים במטרה לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני. הוא מתנגד להתיישבות יהודית בשכונות הערביות של ירושלים. הוא תומך בפתרון של הפרדה בין ישראל לפלסטינים, כולל בצורה חד-צדדית והביע תמיכה בתוכנית ההתנתקות, למרות ביקורת על חלק מפרטיה. בעבר הביע תמיכה מסויגת בהסכם ז'נבה ותמיכה מלאה במפקד הלאומי של עמי אילון. הוא מתנגד חריף לזכות השיבה וטוען שזו בעצם דרישה לחיסול ישראל. ימיני תומך בהסכם שלום עם הפלסטינים על בסיס יוזמת ז'נבה.