cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלאש גורדון (סרט, 1936)
הפצה ותגובות
אולפני יוניברסל קיוו להחזיר לעצמם קהל צופים בוגר יותר לסדרות שהפיקו עם צאתו של "פלאש גורדון", וזאת על ידי הקרנתו בתיאטראות המובילים בערים הגדולות ברחבי ארצות הברית. עיתונים שונים בשנת 1936, לרבות אלו שלא פרסמו בעמודיהם את רצועת הקומיקס של פלאש גורדון, פרסמו כתבות אודות הפצת הסרט, חלקן על גבי חצי או שלושת רבעי עמוד העיתון, בהן תיאורי הדמויות ותקצירי עלילות הפרקים. חלק מהפרסומים כללו איורים מאת אלכס ריימונד וצילומי סטילס, לצורכי יחסי ציבור.
סרט זה היה סדרת המדע הבדיוני הראשונה שהופקה והופצה, אם כי קדמו לה סדרות אחרות, שלא השתייכו לז'אנר המדע הבדיוני, אך בכל זאת הכילו אלמנטים מהז'אנר, כגון גאדג'טים. 6 מתוך 14 הסדרות שהופצו במהלך 5 השנים מאז יצא "פלאש גורדון" היו מסוגת המדע הבדיוני.
13 הפרקים שוחררו מאוחר יותר, כסרט עלילתי באורך מלא, 72 דקות אורכו, בשנת 1936. גרסה זו הופצה מחדש בשנת 1949 בשם "Rocket Ship". גרסה אחת של הסרט באורך מלא, בת 90 דקות, שוחררה ישירות להקרנה בטלוויזיה בשמת 1966, תחת השם "Spaceship to the Unknow". בשנות ה-50, הסדרה הופצה לשידור בסינדיקציה בשם "Space Soldiers" על מנת שלא לבלבל אותה עם הסדרה החדשה דאז, "פלאש גורדון" שמה.
פלאש גורדון היה הסרט השני הרווחי ביותר עבור אולפני יוניברסל בשנת 1936, אחרי "שלוש בנות חכמות", מחזמר בכיכובה של דיאנה דורבין. עם זאת, משרדן של הייז הביע התנגדות לתלבושות החושפניות שלבשו דייל, אאורה ושאר הדמויות הנשיות. בשני סרטי ההמשך, רוב הדמויות הנשיות היו לבושות בצניעות רבה הרבה יותר.
בביקורתו על הסרט משנת 2015 ב-Radio Times Guide to Films, כתב אלן ג'ונס כי הסרט הוא "מותחן עם ריגוש כל דקה, כאשר פלאש נלחם ביריביו בזה אחר זה", וקבע שהוא "הטוב ביותר מבין טרילוגיית קרייב של סרטי פלאש גורדון".
אוגניה וינוגרדוב
אוגניה וינוגרדוב (27 בנובמבר 1910 - 16 ביולי 1992) הייתה השופטת הראשונה במדינת ישראל, נשיאת בית המשפט המחוזי בחיפה בשנים 1979–1980.
מרדית' מונרו
מרדית' מונרו (באנגלית: Meredith Leigh Monroe, נולדה ב-30 בדצמבר 1969) היא שחקנית אמריקאית הידועה בעיקר בזכות גילומה של אנדי מקפי בדוסון קריק מ-1998 עד 2003, ובתפקיד חוזר בתור היילי הוצ'נר במחשבות פליליות וקרולין סטנדל ב-13 סיבות.
אוגניה וינוגרדוב
ביוגרפיה
וינוגרדוב נולדה באורני שבליטא. בשנת 1927 החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת וילנה ובשנת 1929 עברה לאוניברסיטה היגלונית בה סיימה את לימודיה ב-1931. בשנת 1935 עלתה לארץ ישראל ובשנת 1939 נרשמה כעורכת דין ארץ ישראלית. בשנת 1948 מונתה לשופטת בבית המשפט השלום בחיפה, החל מינואר 1949.
באוגוסט 1952 עלתה וינוגרדוב לכותרות בעת שסירבה להענות לדרישת שר המשפטים, חיים כהן, בטענה שאין לה סמכות בחוק לעצור אנשים שזוכו בחקירה מוקדמת. בתחילת 1953 כיהנה במשך שלושה חודשים כשופטת ראשית בבית משפט השלום ולאחר מכן עברה לבית המשפט המחוזי. בשנת 1979 מונתה לנשיאת בית משפט המחוזי בחיפה.
מרדית' מונרו
ביוגרפיה
היא למדה בבית הספר התיכון המרכזי של הילסדייל ולאחר שסיימה את לימודיה עברה לניו יורק כדי להמשיך בקריירת דוגמנות.
אוגניה וינוגרדוב
ביוגרפיה
וינוגרדוב הייתה השופטת הראשונה במדינת ישראל,השופטת המחוזית הראשונה במדינה והנשיאה התורנית הראשונה בישראל. וינוגרדוב ישבה כשופטת בתיקים פליליים רבים, בהם משפטו של המרגל קורט סיטה, של בניו של עו"ד חורי מעכו שהואשמו בריגול ושל הנאשמים במהמות בכפר כנא. כן הייתה בהרכב שהקל בעונשו של דוד בן הרוש מנאשמי אירועי ואדי סאליב.
ב-14 באוקטובר 1980 פרשה לגמלאות.
מרדית' מונרו
קריירה
בשנת 1995, היא הופיעה במספר פרסומות בטלוויזיה ובפרסומות במגזינים עבור לוריאל טיפוח שיער, דיסני ריזורט, אופני האפי, מכוניות פורד וצעצועים של מאטל. בנוסף היא דגמנה על 5 כריכות של ספרי ננסי דרו.
בשנת 1996, מונרו עשתה את המעבר למשחק כאשר לוהקה לתפקיד טרייסי דלקן בסדרה מחשבות מסוכנות של ABC, מה שהוביל לתפקיד קטן שחוזר על עצמו בסאנסט ביץ' בתור רייצ'ל, נערה בהריון.
אוגניה וינוגרדוב
ביוגרפיה
בתה, רעיה חפרי-וינוגרדוב, כיהנה גם היא כשופטת בבית המשפט המחוזי. נכדה, אדם חפרי-וינוגרדוב הוא פרופסור בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
מרדית' מונרו
קריירה
ב-1998 בגיל 29 היא לוהקה לתפקיד קבוע בדוסון קריק בתפקיד אנדי, נערה בת 16, אחותו של ג'ק (קר סמית') המפתחת מחלת נפש. היא הייתה בתפקיד קבוע בעונות 2 ו-3, הופיעה במספר פרקים בתחילת ובסוף עונה 4, והייתה כוכבת אורחת מיוחדת בסיום הסדרה בעונה 6 (אם כי הסצנות שלה נחתכו מהפרק המשודר בטלוויזיה, והופיעה רק במהדורת ה-DVD המורחבת). על תפקידה זה זכתה בפרס "פריצת השנה" בטקס פרסי בחירת הנוער 1999.
אחרי דוסון קריק, היא עשתה המון הופעות אורח בכמה תוכניות פופולריות אחרות, כולל: פשע מן העבר, CSI: מיאמי, האוס, בונז, מרפאה פרטית, המנטליסט, NCIS, הוואי 0–5 ועוד.
בין 2005–2009 היא הופיעה בסך הכל ב-16 פרקים במחשבות פליליות בתור היילי הוצ'נר, אשתו של אהרון הוצ'נר (תומאס גיבסון). מונרו עזבה את הסדרה לאחר שדמותה נרצחה על ידי רוצח סדרתי, בפרק ה-100.
בהמשך היו לה גם תפקידים ב NCIS: לוס אנג'לס, בניחוש חוקר, חשיפה לדרום, המפענחת, ו-S.W.A.T.
בשנת 2018, היא הצטרפה לקאסט של 13 סיבות בעונה השנייה בתור קרולין, אמו של אלכס סטנדל והופיעה בתוכנית במשך 10 פרקים.
חיים אישיים
מונרו נישאה לסטיבן קאבוביט, (אחיו של השחקן אנדרו קאבוביט) ב-1999, ולהם שני תאומים בן ובת אשר נולדו ב-2014.
בילי פרסטון
ויליאם אוורט פרסטון (אנגלית: William Everett "Billy" Preston; 2 בספטמבר 1946 - 6 ביוני 2006) היה קלידן, מוזיקאי וזמר אמריקאי. ידוע כנגן מחונן שהקליט עם המוזיקאים המשפיעים ביותר בשנות ה-60 וה-70, ביניהם: הביטלס, הרולינג סטונז, אריק קלפטון, ריי צ'ארלס ועוד. תפיסה שגויה אומרת שהוא אחד משני המוזיקאים היחידים אשר קיבלו קרדיט על אלבום של הביטלס ויש אף כאלו אשר התייחסו אליו בעבר כ"החיפושית החמישית". בין האמנים שפרסטון ליווה במהלך הקריירה שלו ניתן גם למנות את: בוב דילן, סליי אנד דה פמילי סטון, סם קוק, ארית'ה פרנקלין, סמי דייוויס ג'וניור וחמישיית הג'קסונים. יצירתו המוזיקלית התפרשה על מגוון של סגנונות: גוספל, פאנק, רוק קלאסי וסגנונות רבים אחרים.
ביוגרפיה
החל ללמוד נגינה כבר בגיל שלוש, כשישב בחיק אמו בעת שזו ניגנה על הפסנתר. גדל בלוס אנג'לס ונודע כבר כנער ביכולת הנגינה שלו. בגיל 10 הוא ליווה את מהליה ג'קסון ואת נט קינג קול ובן 12 השתתף בסרט "St. Louis Blues" בתפקיד ו.כ. האנדי הנער. היה חלק מלהקת הליווי של ריצ'רד הקטן כשזה הופיע ב-1962 בהמבורג. כלהקת החימום שלהם הופיעו הביטלס ושם נוצר הקשר הראשוני בין פרסטון וחברי הביטלס, קשר אשר נשמר במשך שנים רבות.
ב-1965 הוציא פרסטון את אלבום הבכורה שלו, "The Most Exciting Organ Ever" וב-1966 את אלבומו השני "The Wildest Organ in Town" שני האלבומים היו בסגנון הגוספל. ג'ורג' האריסון הבחין בו בתוכנית טלוויזיה ב-BBC בשעה שליווה את ריי צ'ארלס והזמין אותו להשתתף בהקלטות של הביטלס. פרסטון השתתף בהקלטת אלבומם האחרון של הביטלס, Let It Be ואף בהופעתם הפומבית האחרונה על גג אולפני אפל רקורדס בלונדון עת ניגנו את שיריהם, כשהידוע בהם הוא "Get Back", שבו סולו הקלידים שלו הוא חלק מרכזי מהשיר. כמו כן, השתתף בהקלטת שניים משירי האלבום המוערך של הביטלס, Abbey Road.
אחרי פירוק הביטלס, נשאר פרסטון קשור במיוחד לג'ורג' האריסון. הוא היה האמן הראשון שביצע את השיר "My Sweet Lord", להיטו הגדול של האריסון והשתתף באלבומים שהוציא האריסון בשנות השבעים. הוא אף שיתף פעולה עם האריסון כשזה ארגן ב-1971 את הקונצרט למען בנגלדש. פרסטון השתתף גם בהקלטות אלבומי סולו של שני חברים נוספים בביטלס, ג'ון לנון ורינגו סטאר.
באותה תקופה החל פרסטון לעבוד גם עם האבנים המתגלגלות. הוא ניגן, לצד הפסנתרן ניקי הופקינס, בחמישה מאלבומי הלהקה. חלקם, מאלבומיה המוערכים ביותר של הלהקה: Sticky Fingers, Exile on Main Street ו-Goats Head Soup. לאחר שהוציא ב-1971 אלבום נוסף, "Encouraging Words", עם אותו צוות של האריסון, קלפטון, ריצ'רדס ובייקר, הוא עבר באלבומו החמישי לעבוד עם המוזיקאי קווינסי ג'ונס כמפיק. על שירו "Outta-Space", מאלבום זה, זכה בפרס גראמי. באלבומו השישי, אותו הפיק בעצמו נכלל הלהיט "Will It Go 'Round In Circles" אשר הגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי ב-1973. במסע ההופעות שערך ב-1973 באירופה (הקלטת הקונצרט שנערך במינכן התפרסמה באלבום "Live in Europe"), ליווה את פרסטון גיטריסט האבנים המתגלגלות - מיק טיילור. ב-1974 כתב פרסטון לג'ו קוקר את אחד מלהיטיו הגדולים ביותר, "You Are So Beautiful". באותה שנה הגיע להיטו "Nothing From Nothing" למקום הראשון במצעד הלהיטים האמריקאי.
שנות ה-80 היו שנים בעייתיות עבור פרסטון. הוא הורשע בהונאת ביטוח לאחר שהעלה באש את ביתו בלוס אנג'לס. הוא טופל בהתמכרויות לאלכוהול ולקוקאין. הוא אף נדון לתשעה חודשי טיפול במרכז גמילה לסמים ולשלושה חודשי מעצר בית בגין אישומים בתקיפה ובאחזקת קוקאין. בתחילת שנות ה-90 הוא הצליח לשקם את חייו במידה רבה. הוא השתתף במסע הופעות של אריק קלפטון והשתתף בהקלטות אלבומים של אמנים שונים. בין האמנים איתם הקליט בתקופה שעד מותו ב-2006 בלטו: The Funk Brothers, סטיבי וינווד, ריי צ'ארלס, רד הוט צ'ילי פפרז וניל דאימונד.
בשנותיו האחרונות סבל פרסטון ממחלת כליות. חלה הידרדרות במצבו הבריאותי למרות שעבר השתלת כליה ב-2002. ב-6 ביוני 2006 מת בבית החולים בסקוטסדייל שבאריזונה, לאחר שהיה מאושפז במצב של תרדמת מנובמבר 2005.
נשר מקראי
כיום נפוץ הבלבול בין "נשר" ל"עיט". הסוג עיט כולל עופות גדולים בעלי כנפיים ארוכות ורחבות. בני הסוג ניזונים בעיקר מבעלי חיים אותם הם קוטלים על ידי דריסה אך לעיתים גם מפגרים. ההחלפה בין הנשר והעיט איננה רק בת זמננו ושורשה עתיק יומין. מחברים שונים מזהים בלבול בין הנשר והעיט בספרות חז"ל ואולי אף במקרא.
גזרון
שם העצם השמי נ.ש.ר מופיע במבחר שפות שמיות: našru – נשר.
זיהוי הנשר במשמעותו בשפה העברית עם הנשר הרומאי מוטעה משום שהסמל הרומאי הוא של עיט זהוב (סלעים) (Golden Eagle) ולא של נשר (Vulture). החייל שנשא את פסלון ה"נשר" בראש הלגיון נקרא אקוויליפר (aquilifer) שם שמקורו בשם הלטיני של העיט – Aquila. בערוך השלם (ערך נשר) מפרש "שם עוף ידוע והושאל למלכות רומי שסימן בדגליהם היה נשר Aquila. בעבר השם Aquila התייחס באופן ספציפי למין עיט זהוב. השם הלטיני Aquila התגלגל לשם eagle באנגלית המודרנית. מקור השם הלטיני הוא אולי במונח הלטיני aquilus שמשמעותו בעל גוון כהה, שחרחר או חום המתאר את ניצוי העיט. השם נשר הושאל גם לחיה המיתולוגית גריפון "Griffin" (חציה אריה וחציה עיט). האבחנה בין שני המינים, הנשר (vulture) והעיט (eagle), חד־משמעית ולו רק על פי נוכחותן של נוצות על צוואר העיט לעומת הצוואר הקרח של הנשר. אמנם שני מינים אלו הם דורסים גדולים אך הם שונים מאוד באורח חייהם. בעוד שהנשר אוכל נבלות אובליגטורי (הכרחי) הרי שהעיט הוא דורס הצד את רוב טרפו בעזרת דריסה.
תיאור
הנשר הוא עוף גדול, אורך גופו כ־93–122 ס"מ, בעל מוטת כנפיים של עד כ־ ומשקלו עד 8 קילוגרם. בתעופתו מסוגל להגיע הנשר למהירות של עד 140 קמ"ש. צבע נוצותיו חום־אפור (לגוזלי הנשר צבעים כהים יותר). ראשו וחלק צווארו העליון מכוסים פלומת נוצות דקה מאוד. בהמשך הצוואר מצויה פלומה לבנה. זנבו ואברותיו המשונצים שחורים. רגליו קצרות וחזקות, בעלות טפרים מעוקלים. בשעת הליכתו על הקרקע צעידתו כבדה וכשהוא נמלט, פורש הוא את כנפיו ורץ בדילוגים.
מקורו של הנשר חזק, ארוך, רחב ומאונקל בקצהו העליון. חלק מהוושט משמש כזפק, לאגירת מזון מזדמן. ראייתו חדה מאוד ובעלת כושר הפרדה מעולה והוא מסוגל להבחין במזון מגובה של מאות מטרים וממרחק של קילומטרים רבים.
נקבת הנשר מטילה לרוב ביצה בודדת ודוגרת עליה כ־54 ימים. אורך חייו של נשר בשִׁבְיָה עד 41.4 שנה.
תפוצה ובתי גידול
הנשר שוכן במגוון סוגי נוף, החל ממדבריות וכלה בנופים הרריים. הוא מקים את קינו לרוב על צוקים. את טרפו הוא מוצא לרוב בשטחים פתוחים לצורך איתור מהיר של מזון מן האוויר.
בישראל
נכון לאפריל 2019, בארץ ישראל אוכלוסיית הנשרים מנתה כ־147 פרטים – 110 בנגב, ו־37 בכרמל ובגולן. המספר אינו כולל את הגוזלים שבקינים.
הכחדת הנשרים בישראל
בשנים האחרונות סבלה אוכלוסיית הנשרים מצמצום ניכר, עקב הרעלות, צמצום מקורות המזון, התחשמלות מקווי מתח והפרעה במקומות הקינון. יש ירידה עקבית של כ־7% בשנה באוכלוסיית הנשרים. על פי "הספר האדום של החולייתנים בישראל" הנשר נמצא בסיכון אזורי ועתידו בישראל בסכנה.
בשנת 1998, הרעיל בוקר ברמת הגולן פגר פרה כדי לפגוע בזאבים שטרפו את עדרו, וגרם למותם של כ־29 נשרים – כרבע מאוכלוסיית הנשרים בגולן באותה עת.
במאי 2004, נמצאו כ־17 נשרים מתים בגליל העליון וברמת הגולן כשבגופם שרידי רעל.
בשנת 2007, כ־7 נשרים, ארבעה נשרים בוגרים ושלושה גוזלים, מתו בעקבות הרעלה.
במאי 2019, כ־8 נשרים הורעלו למוות ברמת הגולן ועוד כ־2 נפגעו מההרעלה ושרדו. נשרים אלו היוו כמחצית מאוכלוסיית הנשרים ברמת הגולן באותו הזמן. כ־3 מהנשרים שהורעלו הובאו בשנים האחרונות מספרד על מנת לשקם את אוכלוסיית הנשרים באזור.
באוקטובר 2021, כ־12 נשרים נמצאו מתים במדבר יהודה לאחר שהורעלו. תחילה, נמצאו כ־9 נשרים מתים באזור נחל קינה ונחל כמריר, לאחר שהורעלו, ולאחר כשבוע, נמצאו עוד כ־3 נשרים מתים שנפגעו מאותה ההרעלה, כך שמספר הנשרים הנפגעים מההרעלה עלה ל־12. אירוע ההרעלה זה הוא הגדול ביותר שנרשם זה 14 שנים.
באוקטובר 2022, שלושה נשרים נמצאו מתים מתחת למצוקי הלינה בנחל עקב. ישנו חשד שהורעלו.
מאמצי שימור מקומיים
כמו כן, על מנת להעלות מודעות לבעיית היכחדות הנשרים בישראל, מציינת רשות הטבע והגנים את יום הנשר הבינלאומי, בין היתר בחי־בר כרמל.
ב־2021, כ־6 נשרים מגרעיני רבייה שוחררו לטבע בישראל.
תוצאות ספירת הנשרים בשנים האחרונות:
בתרבות
את האזכור הראשון בדבר אלוהויות מכונפות או דמויות נשר ניתן לזקוף לזכותן של כתובות בשפה השבאית שנתגלו בקרבת מאריב בתימן המתוארכות לתחילת המאה השביעית לפנה"ס, בכתובת מופיע שמו של האל 'נוּסוּר', אל זה נערץ בקרב תושבי חצי האי ערב. דמות הנשר ולעיתים גם עוזניית הנגב נראית על כתרה של נחבת, שהייתה אלה מצרית ומתוארת לעיתים כחוה המצרית. היא נחשבה לפטרונית ומגינה של הפרעונים של מצרים עילית. בממלכה החדשה ואילך היא הגנה גם על האנשים הפשוטים. לרוב, כנפיה הארוכות היו פרוסות לשם הגנה. עבור הפרעונים עוף קדוש זה נחשב לנצחי. בשל זהות מראה הזוויגים בקרב הרחמים והנשרים בכלל, הם נחשבו לנקבות בלבד, ומכאן על פי אמונתם היה מסתורין בבקיעת צאצאיהן. הרחם, המכונה באנגלית "הנשר המצרי", נחשב גם לעוף קדוש כשאר הנשרים, ודמותו מוצגת בציורי קיר ועל חנוטים רבים. דמות נשר הייתה לעיתים סמלו של ארס, אל המלחמה השנוא על ידי שני הוריו, זאוס והרה.
בספר החיצוני חזון ברוך הסורי מאופיין הנשר בדימויי-מלאך עקב היותו השליח האלוהי של ברוך בן נריה הכהן, הנושא איגרת עבור הישראלים היושבים בפרת: "ואקרא לנשר ואדבר אליו כדברים האלה: אותך עשה עליון אשר תהיה גבוה מכל־עוף".
מחברים רבים שהתייחסו לזיהוי הנשר והעיט טענו שההחלפה בין שמותיהם מקורה כבר במקרא. הם מבססים את טענתם על כך שמתוך כמה מההקשרים שבהם הוזכר שמו של אחד מהמינים משתמע שהכוונה היא למין השני. באופן כללי המגמה המסתמנת היא שהשימוש בשם "נשר" ביחס לנשר המקראי נפוץ יותר. לעומת זאת בספרות חז"ל, בדרך כלל ה"נשר" הוא העיט הזהוב אלא אם כן מדובר בציטוטים מתוך המקרא.
ייתכן שההבדל בין התקופות קשור לכך שבתקופת המקרא הנשר נחשב לעוף קדוש וסמל מלכותי בארצות כמו מצרים, פרס ואשור ולא היה מקום לבלבול. מאוחר יותר לאחר שאלכסנדר הגדול (356–323 לפנה"ס) החליף את הנשר וקבע את העיט הזהוב כסמל מלכותי התחיל בלבול בינו לבין הנשר. מקור הטעות הוא בכך שהעיט הזהוב נפוץ באירופה ואילו הנשר נדיר יחסית. השם נשר שהיה מוכר באירופה איבד את משמעותו לטובת המין שהיה נפוץ יותר. השם המקראי מבטא את המשמעות שהייתה מקובלת במרחב השמי שבו הנשר המקראי היה נפוץ. לכן הנשר מוזכר בשם זה בכל השפות השמיות: אכדית, אוגריתית, ארמית, ערבית, אתיופית ועוד. לעומת זאת בספרות חז"ל, שהושפעה מהשפות היוונית והרומית-לטינית, ובתרגומים הלועזיים של התנ"ך תורגם הנשר ל-Aquila כלומר לעיט. הדמיון הרב הקיים בין הנשר ועיט הסלעים בתכונות רבות תרם הן לבחירת עיט הסלעים כסמל על ידי אלכסנדר הגדול והן להחלפה בין המינים.
בערבית הקלאסית קבוצת הכוכבים נשר נקראת אנסאר (א-תאיר).
בספרות
פעמים רבות הנשר מתואר כ"מלך העופות". כך למשל במשלו של קרילוב "הנשר והקוקיה":.
בתנ"ך
בגלל גודלו, אורך כנפיו וגובה מעופו הנשר מהווה סמל לכוח אדיר ממדים. הנביא יחזקאל ממשיל את מלך בבל האדיר, נבוכנדצאר, לנשר:.
הנשר משמש סמל של כוח, קלות מעוף, מהירות ורעבתנות:.
הנשר נמצא בתורה בראש רשימת העופות הטמאים:.
לפני מתן תורה אלוהים דימה את יציאת מצרים למשא על כנפי נשרים:.
על שאול ויהונתן נאמר: "שָׁאוּל וִיהוֹנָתָן הַנֶּאֱהָבִים וְהַנְּעִימִם בְּחַיֵּיהֶם וּבְמוֹתָם לֹא נִפְרָדוּ מִנְּשָׁרִים קַלּוּ מֵאֲרָיוֹת גָּבֵרוּ". גם שלמה המלך מתפעל מהנשר ואומר: "כְּנֶשֶׁר יָעוּף הַשָּׁמָיִם", ועוד אומר שלמה: "שְׁלֹשָׁה הֵמָּה נִפְלְאוּ מִמֶּנִּי... דֶּרֶךְ הַנֶּשֶׁר בַּשָּׁמַיִם". באיוב נאמר על הנשר: "וּבַאֲשֶׁר חֲלָלִים שָׁם הוּא", וביחזקאל "וּפְנֵי נֶשֶׁר לְאַרְבַּעְתָּן". הנביא ישעיהו מזכיר את הנשרים ומדגיש את כוחם: "וְקוֹיֵ ה' יַחֲלִיפוּ כֹחַ, יַעֲלוּ אֵבֶר כַּנְּשָׁרִים יָרוּצוּ וְלֹא יִיגָעוּ יֵלְכוּ וְלֹא יִיעָפוּ".
הנשר מוזכר כעוף הדואג ומסור לגוזליו, כפי שנאמר: "כְּנֶשֶׁר יָעִיר קִנּוֹ". רש"י מסביר כי הקב"ה מתייחס לבניו כאותו נשר הנוהג בחמלה ורחמים כלפי גוזליו ואינו נכנס בבת אחת אל הקן, אלא קודם מנענע את ענפי העץ ועף ביניהם עד שבניו יתעוררו ויהיו מוכנים לקבלו.
בתלמוד
ביטוי לבלבול הקיים בזיהוי בן נשר לעיט אנו מוצאים בתוספות בתלמוד הבבלי: "נץ - פירש בקונטרס אשפרוי"ר ואי אפשר לומר כן דהא נץ הוא מי"ט עופות ואינן דורסין כדפירש לעיל וחזינן ליה דאשפרוי"ר דריס בין לפירוש הקונטרס בין לפירוש רבינו תם שלוכד העוף ואוכלו מחיים. וכמו כן טועין גבי נשר שקורין אייגל"א, ואינו, דנשר יש לו ד' סימני טומאה ואייגל"א יש לו אצבע יתירה".
את העיט "על תקן" נשר אנו מוצאים מאוחר יותר באיורים על גבי תשמישי קדושה, ארונות קודש, פרוכות, קירות בתי כנסת, שערי ספרים ועוד. הרקע לאיורים אלו הוא במשנה:. בעלי החיים המופיעים במשנה זו ייצגו מודל מועדף באמנות היהודית וכאמור ניתן לפוגשם בהקשרים רבים.
אמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארות
אמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארות (בגרמנית: Amalie Henriette Charlotte von Solms-Baruth; 30 בינואר 1768 - 31 באוקטובר 1847), הייתה סבתה של אדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, שהייתה נשואה למיגל הראשון, מלך פורטוגל, ובנותיה התחתנו עם בתי האצולה הנכבדים ביותר באירופה.
ביוגרפיה
ב-30 בינואר 1789 התחתנה אמליה הנרייטה עם קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ממנו נולדו לה 13 ילדים. באותה שנה מת חמיה כריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ובעלה קרל לודוויג עלה לשלטון במקומו. בשנת 1806 צורפה הנסיכות לממלכת וירטמברג, ובשנת 1825 מת קרל לודוויג בלנגנבורג, ובנה ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ירש את תאריו ונחלותיו. ב-31 באוקטובר 1847 מתה אמליה הנרייטה בקרלסרוהה, והיא בת 79 שנים.
אמליה הנרייטה היא אם קדמונית של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין, אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, וילם-אלכסנדר, מלך הולנד, סופיה, מלכת ספרד, קונסטנטינוס השני, מלך יוון, גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה וגאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
משפחתה
ב-30 בינואר 1789 התחתנה אמליה הנרייטה עם קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ממנו נולדו לה 13 ילדים:
Timor (שיר)
Timor (בעברית: טימור) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבומה השביעי, Oral Fixation, Vol. 2. זוהי הרצועה האחת-עשרה מתוך האלבום, והרצועה השתים עשרה מתוך הוצאתו המחודשת של האלבום.
רקע וכתיבה
השיר בדומה לכל שירי האלבום נכתב על ידי שאקירה, והופק על ידה גם כן. השיר מתואר כשיר מחאה על ביקורתה של מערכת המשפט ("המערכת לעולם לא טועה, הטובים נמצאים בשלטון והרעים נמצאים בכלא"), מושג הדמוקרטיה וכולי. שאקירה כמעט הורידה את השיר מהאלבום בגלל שחשבה שלא יבינו את הביקורת.
שמו של השיר נובע מההתייחסות לטימור המזרחי, מדינה אסייתית ירודה, אשר לעיתים רחוקות מקבלת תשומת לב מהמדיה המערבית. במשך 24 שנים, החל מה-7 בדצמבר 1975, אינדונזיה כבשה את המושבה הפורטוגזית לשעבר של מזרח טימור באישור ארצות הברית.
הופעה
בשל הביקורות המעורבות שמילות השיר מפנות כלפי מערכות ומושגים רבים, לא הופיעה הזמרת עם השיר באף אחד מסיבובי ההופעות שלה, כולל גם את סיבוב ההופעות הרביעי שלה, "Oral Fixation Tour".
סיקורים
השיר הוגדר בהניו יורק טיימס כ"שובב באופן אירוני".
פתן חום דוגיטי
פתן חום דוגיטי (שם מדעי: Pseudonaja affinis) הוא מין של נחש ארסי מהסוג פתן חום שבמשפחת הפתניים, המצוי בטבע רק בדרום אוסטרליה המערבית.
מאפיינים
הנחש חי בדרום-מזרח אוסטרליה בקרבת דיונות חוף, בקצוות יערות, בין שיחים ובאדמות חקלאיות. הוא מצוי בקרבה רבה למגורי האדם ונמצא לעיתים במגרשי גולף, שדות ואזורי תעשייה. הוא נמשך אליהם עקב הימצאות של עכברים מצוים באזורים אלה. נחשים מסוימים גם מתגוררים מתחת לבנות בניין למחסה, זאת לאחר שמקום מגורם הטבעי מצטמצם.
הנחש פעיל במשך הבקרים ולעיתים גם בצהריים. הנחש ביישני ויימנע מעימותים, אלא אם יידחק לצד, אך עדיין יכול להרוג בקלות. ההכשה מזריקה ארס רב יחסית הנחשב לאחד מהקטלניים שבבני הסוג. ואולם אם ניתן נוגדן לקורבן בזמן הוא יכול להינצל. המוות האחרון שיוחס למין זה קרה לאשה ב-2015 שהוכשה בעקבה בעיר פרימנטל ולא קיבלה עזרה בזמן.
תת-מינים
לנחש זה ישנם 3 תת-מינים:
קונקט
חברת קונקט ירושלים (רכבת קלה) בע"מ היא חברת תחבורה ציבורית, אשר נוסדה בשנת 2006. קונקט היא החברה הראשונה בישראל, שעסקה בהפעלה ותחזוקת רכבות קלות. החברה הפעילה את הרכבת הקלה בירושלים עד לשנת 2021 והתמודדה על הפעלת הרכבת הקלה בתל אביב.
היסטוריה
חברת קונקט הוקמה בשנת 2006 על ידי תאגיד הסביבה והתחבורה הצרפתי ויאוליה, במסגרת קבוצת סיטיפס. קונסורציום סיטיפס זכה בזיכיון להקמה ולהפעלה של הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים. החברה החלה להפעיל שירות מסחרי באמצעות 14 קרונות רכבת ב-11 אוגוסט 2011, והגיעה להפעלה מלאה של 21 רכבות, על פי הסכם הזיכיון במרץ 2012.
בשנת 2013, לאחר שבוויאוליה מכרו את פעילות התחבורה בכל רחבי העולם, השליטה בקונקט עברה לידי חברת התחבורה הצרפתית טראנסדב (Transdev). באוגוסט 2015 נרכשה החברה על ידי בעלי המניות של חברת סיטיפס ושינתה את שמה לקונקט.
בשנת 2017 קונקט הפכה להיות החברה הישראלית הראשונה, המפעילה רכבות קלות באופן עצמאי וללא ליווי של חברה זרה. מחזור החברה (2015): 130 מיליון ₪. מנכ"ל החברה היה ערן שכטמן.
בשנת 2021 העבירה החברה את ההפעלה והתחזוקה של הרכבת חזרה למדינה במסגרת תהליך Buy Back אשר מוסדר בהסכם הזיכיון.
במסגרת תהליך זה המדינה רכשה את הזכיון בחזרה מקבוצת סיטיפס תמורת סה"כ של 1.6 מליארד ש"ח.
הפעלת הרכבת הקלה בתל אביב
בשנת 2017 קונקט הקימה קונסורציום של חברות, במסגרת התמודדות על מכרז הפעלת הקו האדום של הרכבת הקלה בתל אביב. לצד קונקט, הקונסורציום הורכב מחברת הרכבות הגרמנית דויטשה באן ומחברת התחבורה קווים.
ויין מקוויי
אייזק ויין מקוויי (באנגלית: Isaac Wayne MacVeagh; ) היה עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשליהם של נשיאי ארצות הברית ג'יימס גרפילד וצ'סטר ארתור.
ראשית חייו
ויין מקוויי נולד בפיניקסוויל, פנסילבניה כבנם של מייג'ור ג'ון מקוויי ושל מרגרט (לבית לינקולן) מקוויי. אחיו, פרנקלין מקוויי, היה בנקאי ולימים מזכיר האוצר בממשלו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט.
קריירה פוליטית ומשפטית
מקוויי היה לאחד ממנהיגי המפלגה הרפובליקנית והיה יריב בולט של חותנו, סיימון קמרון במאבק שהתנהל במפלגה ב-1871. בשנים 1870–1871 הוא שירת כשגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית ובשנים 1872–1873 הוא היה חבר בוועידה החוקתית של פנסילבניה.
ב-1875 היה מקוויי שותף להקמת משרד עורכי הדין בפילדלפיה שכיום ידוע בשם דקארט. הוא גם היה יושב ראש ועדת מקוויי שנשלחה ב-1877 על ידי הנשיא רתרפורד הייז ללואיזיאנה, כדי ליישב את המאבק בין שתי ממשלות המדינה וכך לאפשר את פינוי כוחות הצבא ממנה.
ב-1881 כיהן מקוויי כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של ג'יימס גרפילד. לאחר רצח גרפילד הוא המשיך בתפקידו תחת הנשיא צ'סטר ארתור, אך התפטר כשלושה חודשים לאחר מכן.
ב-1892 הוא תמך בגרובר קליבלנד, מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, ובשנים 1893–1897 הוא כיהן כשגריר ארצות הברית באיטליה. ב-1896 הוא שב למפלגה הרפובליקנית. ב-1903 היה מקוויי הנציג המשפטי של ארצות הברית בפני בית הדין בהאג שדן בתביעות של גרמניה, בריטניה ואיטליה נגד ונצואלה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה תמך מקוויי במטרתן של מדינות ההסכמה במאמר בשם "התהום הבלתי אפשרי" (The Impossible Chasm) שפורסם ביולי 1915 בכתב העת North American Review. במאמרו האחרון באותו כתב עת בשם "יום לוסיטניה: 7 במאי 1916", הוא תקף את האיטיות של ממשלת ארצות הברית בתביעת זכויותיה מול גרמניה.
חיים אישיים
ב-1856 נשא מקוויי לאישה את לטישה מיינר לואיס. לזוג נולד בן אחד, צ'ארלס מקוויי, שכיהן כשגריר ארצות הברית ביפן. ב-1866, לאחר מות רעייתו, הוא נישא בשנית לוירג'יניה רולט קמרון, בתו של מזכיר המלחמה, סיימון קמרון.
ויין מקוויי נפטר בוושינגטון די. סי. ב-11 בינואר 1917 ונטמן בבית הקברות של כנסיית רדימיר בבריין מאוור שבפנסילבניה.
רמת ונטה
רמת ונטה (באנגלית: Venta Plateau) היא רמה מישורית קטנה ברכס בריטניה, בארץ אואטס שבאנטארקטיקה.
גובה הרי הרמה בין 1,800 - 2,000 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמה של הרמה ניתן לה על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ויקאטו (University of Waikato (N.Z.) geological party) מוויקאטו שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בין השנים 1978–1979, בפיקודו של מייקל סלבי (Michael Selby).
השם של הרמה, בדומה לשמות אתרים רבים אחרים ברכס בריטניה, נקראים על שם אתר בבריטניה הרומית. ונטה היה שמה הרומי של העיר וינצ'סטר באנגליה של ימינו.
נאו-אבולוציוניזם
נאו-אבולוציוניזם היא גישה תאורטית באנתרופולוגיה ובסוציולוגיה, המבקשת לתאר את התפתחותן האבולוציונית של החברות והתרבויות השונות. התאוריות במסגרת גישה זו מבקשות לפתח מודלים אבולוציוניים תאורטיים, רב-קוויים ולא דטרמיניסטיים, שיחולו על כל החברות האנושיות.
נאו-אבולוציות ביחס לאבולוציוניזם הקלאסי
גישת האבולוציה החברתית והתרבותית הקלאסית שהתפתחה בעיקר במאות ה-18 וה-19 תפסה את ההיסטוריה של כל החברות האנושיות כתהליך ארוך ובלתי נמנע של התפתחות, ששיאו הוא התרבות המערבית. גישה זו נדחתה והוקעה כלא-מדעית בידי אנתרופולוגים מגישות חדשות יותר כגון פונקציונליזם ופרטיקולריזם היסטורי. בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו להופיע גרסאות ראשונות של גישה אבולוציונית חדשה, הנאו-אבולוציוניזם, אשר החזיר את הרעיון האבולוציוני ופיתח אותו כך שיתאים לאנתרופולוגיה (ולסוציולוגיה) המודרנית. התאוריה התפתחה רבות בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה והוכללה כחלק אינטגרלי מהדיסציפלינה האנתרופולוגית והסוציולוגית בשנות ה-60. הנאו-אבולוציוניזם ביסס את התאוריות שלו על ראיות אמפיריות מהארכאולוגיה, הפלאונטולוגיה וההיסטוריוגרפיה, וניסה להתרחק מכל היבט ערכי, תרבותי או מוסרי, ולהישאר אובייקטיבי ותיאורי ככל האפשר.
הנאו-אבולוציוניזם דחו רעיונות רבים של האבולוציוניזם הקלאסי, בעיקר את רעיון ההתפתחות התרבותית הליניארי החד-קווי, שהיה כה דומיננטי בתאוריות הקלאסיות. הנאו-אבולוציוניזם דחה את הטענה הדטרמניסטית וטען כי למקריות ולבחירה חופשית ישנה השפעה רבה על תהליך השינוי החברתי, ולכן ראוי לדבר על הסתברויות ולא על הכרח. הנאו-אבולוציוניזם גם תמך ב"היסטוריה נגדית": לשאול "מה היה אילו" ולחשוב על הדרכים השונות של שינוי חברתי אפשרי, וכך להראות כי תרבויות שונות עשויות להתפתח בדרכים שונות, כשלפעמים הן מדלגות על שלבים מסוימים שאחרים עברו דרכם, ופעמים אף חוזרות "לאחור". הנאו-אבולוציוניזם הדגיש את החשיבות של הראיות האמפיריות. בזמן שהאבולוציוניזם מהמאה ה-19 הסתמך על שיפוטים והנחות ערכיות לפירוש והבנת הנתונים, הנאו-אבולוציוניזם ניסה למעט בשיפוטים כאלה ולהסתמך על מידע מוצק לניתוח תהליכי האבולוציה הסוציו-תרבותית.
תאורטיקנים מרכזיים
מבין התאורטיקנים הבולטים בגישה זו, ניתן למנות את החוקרים הבאים:
וייט
לזלי וייט, מחבר הספר "האבולוציה של התרבות: ההתפתחותה של הציוויליזציה עד נפילת רומא" (1959), ניסה ליצור תאוריה שתסביר את כל ההיסטוריה של האנושות. כמו עבור מורגן, גם עבור וייט הגורם החשוב ביותר בתאוריה שלו הוא הטכנולוגיה. וייט סבר כי המערכות החברתיות נקבעות על ידי המערכות הטכנולוגיות. כאמת מידה להתפתחות החברה, הוא הציע מדידה של צריכת האנרגיה של החברה. הוא הבחין בחמישה שלבים של התפתחות אנושית. בראשון, בני אדם משתמשים באנרגיית השרירים שלהם. בשני, הם משתמשים באנרגיה של בעלי חיים מתורבתים. בשלישי, הם משתמשים באנרגיה של צמחים (כך וייט מתייחס למהפכה החקלאית). ברביעי, הם לומדים להשתמש באנרגיה של משאבים טבעיים: פחם, נפט, גז. בחמישי, הם רותמים את האנרגיה הגרעינית לטובתם. וייט הציע נוסחה, P=E*T, כאשר E היא כמות האנרגיה הנצרכת, ו-T היא היעילות של הטכנולוגיה המשתמשת באנרגיה הזו. תאוריה זו דומה לזו של האסטרונום הרוסי ניקולאי קרדשב, שהציע את סולם קרדשב.
סטיוארד
ג'וליאן סטיוארד, שכתב את הספר "תאוריה של שינוי תרבותי: המתודולוגיה של האבולוציה המולטילינארית" (1955), ממייסדי גישת האקולוגיה התרבותית, פיתח תאוריה של אבולוציה רב-קווית שבחנה את הדרך בה חברות מסתגלות לסביבתן. גם סטיוארד דחה את רעיון ההתפתחות של המאה ה-19, והתמקד במקום זאת ברעיון הדרווינסטי של "הסתגלות", כשהוא טוען כי על כל החברות להסתגל לסביבתן באופן כלשהו. הוא טען כי אפשר לחקור את ההסתגלויות השונות על ידי בחינה של המשאבים המסוימים בהם החברה השתמשה, הטכנולוגיה עליה היא הסתמכה על מנת לנצל את המשאבים האלה, וצורת ארגון העבודה. הוא טען כי סביבות וטכנולוגיות שונות דורשות התאמות שונות, ושיחד עם השינוי בבסיס המשאבים או הטכנולוגיה, גם התרבות משתנה בהתאם. במילים אחרות, תרבויות אינן משתנות על פי הגיון פנימי כלשהו, אלא בעקבות קשרים משתנים עם סביבה משתנה. תרבויות לפיכך לא עוברות את אותם השלבים ובאותו הסדר, אלא משתנות בדרכים שונות ומגוונות. סטיוארד הטיל ספק בכך שאפשר יהיה ליצור תאוריה חברתית שתקיף את האבולוציה האנושית כולה; יחד עם זאת, הוא סבר כי אנתרופולוגים אינם מוגבלים לתיאור ספציפי של כל תרבות ותרבות. הוא סבר כי אפשר ליצור תאוריות שמנתחות תרבות טיפוסית משותפת, המייצגת תקופות או אזורים מסוימים. הגורמים החשובים הקובעים את ההתפתחות של תרבות מסוימת, לדעתו, הם הטכנולוגיה והכלכלה ("ליבת התרבות"), והוא ציין כי יש גם גורמים משניים, כמו מערכת פוליטית, אידאולוגיות ודתות. כל הגורמים האלה מביאים לאבולוציה התרבותית בכמה כיוונים באותו הזמן; והגיוון הזה זו בעצם ה"מולטילינאריות" של תאוריית האבולוציה שלו.
האריס
אחד האנתרופולוגים המשפיעים ביותר בגישת הנאו-אבולוציוניזם (ובאנתרופולוגיה בכלל) הוא מרווין האריס, אשר בספרו, "The Rise of Anthropological Theory" שהתפרסם ב-1968, פרס את התפתחות הגישות התאורטיות באנתרופולוגיה, והציג את גישתו, המטריאליזם התרבותי, שהיא במידה רבה המשך לאקולוגיה התרבותית של ג'וליאן סטיוארד. גישתו היא שילוב של המטריאליזם הדיאלקטי של קרל מרקס, המדגיש את החשיבות של "אופן הייצור", עם תובנותיו של תומאס מלתוס על אודות השפעת הדמוגרפיה על המערכת הסוציו-תרבותית. האריס הבחין בין התחום ההתנהגותי ובין התחום המנטלי הנמצאים בכל תרבות, והדגיש את השפעת התחום ההתנהגותי על התחום המנטלי. לטענת האריס, לכל תחום יש את המוסדות השייכים לו כאשר המוסדות המשפיעים על ההסתגלות האנושית הם החשובים יותר והם משפיעים על המוסדות שהשפעתם על ההסתגלות פחותה יותר. על פי האריס, אופן הייצור (במיוחד הטכנולוגיה) והמאפיינים הדמוגרפים הם התשתית, המפתח לקביעת המבנה החברתי התרבותי, הכלכלי, המשפחתי ושאר המוסדות החברתיים של כל חברה וחברה. על פי האריס שינוי תרבותי מתרחש כאשר היחסים בין הדמוגרפיה, הטכנולוגיה ויכולת הסביבה לספק משאבים לחברה יצאו משיווי משקל. במקרה זה תהיה התאמה מחדש של המוסדות בחברה עד ההגעה לשיווי משקל חדש.
סהלינס
מרשל סהלינס, מחבר הספר "אבולוציה ותרבות" (1960), חילק את האבולוציה של החברות השונות ל"כללי" ו"מסוים". אבולוציה כללית היא הנטייה של המערכות התרבותיות והחברתיות להגביר את המורכבות, את רמת הארגון ואת ההסתגלות לסביבה שלהן. אולם מאחר שהתרבויות השונות אינן מבודדות, ישנן אינטראקציות ופעפוע (דיפוזיה) של התכונות שלהן (למשל, המצאות טכנולוגיות). זה מוביל את התרבויות לפתח דרכים שונות (אבולוציה מסוימת), כתוצאה מכך שהתרבויות נחשפות לאלמנטים תרבותיים שונים בצירופים שונים ובשלב אבולוציוני שונה.
לנסקי
גרהרד לנסקי (Gerhard Lenski) בספריו "כוח ויוקרה" (1966) ו"חברות אנוש: הקדמה למאקרוסוציולוגיה" (1974) פיתח את הגישות של לזלי וייט ולואיס הנרי מורגן. גם הוא ראה את ההתפתחות הטכנולוגית כגורם הבסיסי ביותר באבולוציה של חברות ותרבויות. אך שלא כמו וייט, שהגדיר את הטכנולוגיה כיכולת ליצור ולהשתמש באנרגיה, לנסקי מתמקד במידע – הכמות שלו והשימוש בו. ככל שיש לחברה כלשהי יותר מידע וידע (במיוחד כאלו המועילים לשליטה על הסביבה הטבעית), היא יותר מפותחת ומתקדמת. הוא הבחין בארבעה שלבים של ההתפתחות האנושית, המבוססים על שלבים בהיסטוריה של התקשורת. בשלב הראשון, המידע מועבר על ידי הגנים. בשני, כשלבני אדם יש יכולת לקלוט ולהבין, הם יכולים ללמוד ולהעביר מידע המושג בעזרת החוויות שלהם. בשלישי, בני אדם מתחילים להשתמש בסימנים ולפתח הגיון. ברביעי, הם יכולים ליצור סמלים, לפתח שפה וכתב. התקדמויות בטכנולוגיה של התקשורת מובילות להתקדמויות במערכת הכלכלית והפוליטית, בפיזור הטובין, בחוסר שוויון חברתי ובמישורים האחרים של החיים החברתיים. הוא גם הבחין בין חברות שונות על פי רמת הטכנולוגיה, התקשורת והכלכלה: 1. ציידים-לקטים, 2. חקלאות פשוטה (הורטיקולטורה) ומרעה, 3. חקלאות מפותחת, 4. חברה תעשייתית, 5. חברות מיוחדות (כמו חברות המתבססות על דיג).
רובים חיידקים ופלדה
עבודה חדשה (1997), שהיא במובנים רבים המשכה של התאוריות האקולוגיות של וייט, סטיוארד והאריס הוא הספר רובים, חיידקים ופלדה של ג'ארד דיימונד. דיימונד מציע גישה של דטרמיניזם גאוגרפי: הוא מסביר שינויים בחברות האנושיות והיחסים ביניהן בהיסטוריה באמצעות ההבדלים הצורניים והאקולוגיים בין יבשות ואזורים שונים. בספר מתוארת ההיסטוריה של כדור הארץ והאנושות ב-15,000 השנים האחרונות, מאז תחילתה של המהפכה החקלאית, ואת ההבדלים בין היבשות השונות מבחינת אקלים, פאונה (החי) ופלורה (הצומח). דיימונד טוען שאין הבדל בין התבונה של בני אדם מציוויליזציות שונות, ושהעליונות כיום של הציוויליזציה האירופאית נובעת מהעליונות הטכנולוגית (רובים ופלדה) וכן מביות בעלי חיים, שאפשרה להם להיות חסינים למגפות שהשמידו את הילידים בהן נלחמו.
פרוטורוזאורוס
הפרוטורוזאורוס היה דיאפסיד באורך 2 מטרים אשר נראה כמו לטאה בעלת רגליים ארוכות וצוואר ארוך. ככל הנראה הוא היה אוכל חרקים מהיר. עם זאת מבנה הגוף דומה מעט לזה של זוחלים ימיים קדומים כמו התניסתרופאוס מהטריאס וייתכן שיצור זה היה מאבותיהם, אף שהיה יבשתי בעיקרו.
מלאכת זורה
מְלֶאכֶת הַזּוֹרֶה היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, ועיקרה הוא זריית התבואה כלפי מעלה לאחר הדישה, על מנת להיעזר ברוח להפרדה בין גרגרי התבואה (הכבדים יותר) למוץ, הקש וקני החיטים (הקלים יותר, ועפים ברוח). אף ששלש המלאכות, מלאכת הזורה, ומלאכת בורר, ומלאכת מרקד נראות דומות זו לזו, שהרי שלשתן מטרתן היא להבדיל בין האוכל והפסולת, מ"מ נחשבות לשלש מלאכות נפרדות ברשימת שלושים ותשע אבות המלאכות הואיל וכולן היו בעשיית המשכן, אין אופן העשייה שלהם זהה, אינן באותו שלב של יצירת מזון מהיבולים החקלאיים, וכל אחת מהן דרושה בפני עצמה למלאכת עשיית הפת או תיקוני סממני הצביעה שהיו במשכן, משום כך, נחשבות לשלש מלאכות נפרדות.
מעורבות כח אחר בדיני שבת מול דיני נזיקין
מלאכה זו מיוחדת בכך שלמרות שהיא נעשית בשותפות כוח נוסף, הרוח, נחשב האדם לעושה המלאכה הבלעדי מבחינת הלכות שבת. עיקרון זה מנוגד לעקרון בדיני נזיקין, שם נזק שנגרם על ידי פעולת האדם יחד עם מעורבות כח נוסף נחשבת לגרמא בנזיקין, ובתנאי שהמזיק עצמו נוצר באופן עצמאי ללא שותפות אחרת. ההסבר לכך מפורש בדברי רב אשי ש, שלגבי הלכות שבת החשיבות היא בכך שהמלאכה נעשתה כפי שתוכננה על ידי האדם, גם כשמעורבים בה כוחות נוספים כדוגמת הרוח.
תולדות המלאכה
הלוקח תבואה בחפניו וזרקו לרוח כדי להפריח את המוץ, או אם לקח בידיו ונפח ברוח פיו להפריח מהגרגרים מוץ או עפר הרי אלו תולדות זורה.
שאטו עין כרם
שאטו עין כרם היא סדרת טלוויזיה קומית ישראלית ששודרה בערוץ עשר. הסדרה עלתה לשידור ב-26 בנובמבר 2017. יוצריה וכוכביה הם חנן סביון וגיא עמיר, יוצרי הסדרה עספור. בעונה הראשונה 6 פרקים, ובעונה השנייה 9 פרקים.
בסדרה מגלמים סביון ועמיר זוג אחים לא יוצלחים המנהלים מלון בוטיק בירושלים שנושא את שם הסדרה. אלדד (סביון) הוא מנהל המלון ופיפו (עמיר) האחראי על המטבח, רודף נשים ואסיר משוחרר עקב עבירת אחזקת סמים. אלדד מנסה לשמור על סטנדרטים גבוהים במלון בעוד אחיו מנסה לעבוד כמה שפחות.
תקרית אורורה
<div style="position: absolute; z-index: 2; top: 33.1%; left: 68.5%; height: 0; width: 0; margin: 0; padding: 0;"><div style="position: relative; text-align: center; left: -3px; top: -3px; width: 6px; font-size: 6px; line-height:0;">  המיקום במדינת טקסס שבו התרחשה לכאורה התקרית תקרית אורורה מתייחסת לאירוע נודע של מפגש מהסוג השלישי שהתרחש לכאורה ב-17 באפריל 1897 אשר במהלכו, כך נטען, התרסקה ספינת אוויר ליד העיירה אורורה שבטקסס, ארצות הברית. על פי הטענה, חולצה מן הספינה שהתרסקה גופת חוצן. הדיווח על התקרית פורסם לראשונה בעיתון דאלס מורנינג ניוז ב-19 באפריל 1897 אשר בו הוזמן הציבור הכללי להגיע לטקס הקבורה ביום למחרת, שנערך לפי כללי הטקס הנוצרי בבית הקברות המקומי של העיירה.
התקרית זכתה לפרסום רב בעיקר בשל קווי הדמיון בינה לבין תקרית רוזוול, שאירעה 50 שנה מאוחר יותר, באותו אזור גאוגרפי בארצות הברית.
הדיווח הראשוני
בתקופה המדוברת, בין השנים 1896–1897, היו מקרים רבים של דיווחים על ספינות אוויר מוזרות בצורת סיגר ברחבי ארצות הברית. אחד מהדיווחים הללו היה של תושב מקומי, וכתב בעיתון דאלס מורנינג ניוז, אס. אי. היידון. לכאורה, הספינה פגעה בטחנת רוח שהייתה על אדמתו של השופט ג'יי. אס. פרוקטור, יומיים לפני הפרסום של הכתבה, בסביבות שש בבוקר. הטייס, שדווח כי אינו מהעולם הזה או בן-מאדים (לפי דיווח של קצין צבא מבסיס סמוך), לא שרד את ההתרסקות ונקבר לפי כללי הטקס הנוצרי בבית הקברות הסמוך. (בבית הקברות יש שלט אשר מציין סיפור זה).
לפי הדיווחים על המקרה, חלק מהשברים מאתר ההתרסקות נזרקו לבאר סמוכה לטחנת הרוח, וחלק נטמנו יחד עם הטייס בקבר. עובדה זו הגבירה את המסתורין סביב הסיפור כאשר אדמתו של השופט נרכשה על ידי בראוולי אוטס ב-1945. אוטס ניקה את הנשורת מהבאר על-מנת להשמישה כמקור מים. אולם זמן קצר לאחר מכן, החל אוטס לפתח תסמינים של דלקת מפרקים, אשר לטענתו, נבעו מהמים המזוהמים שהיו בבאר. כתוצאה ממקרה זה, חתם אוטס את הבאר. על האבן אשר חוסמת את הבאר כתוב שהבאר נחסמה ב-1957.
פומריום
הפומריום (בלטינית: Pomerium) היה הגבול המקודש של העיר רומא (ושל ערים אחרות בשליטתה). מקור המילה הוא חיבור המילים post (אחרי) ו-moerium (חומה). זאת, על אף העובדה שהפומריום לא היה זהה עם גבול החומה או הבנייה של העיר אלא היה בעל משמעות דתית וחוקית בלבד.
תקרית אורורה
טענות למרמה
הטענה העיקרית למרמה מבוססת על מחקר היסטורי שבוצע על ידי ראש העיר לשעבר של אורורה ברברה ברמר. המחקר שלה מוכיח שחודשים ספורים לפני התקרית, אורורה סבלה מרצף של אירועים קשים:
פומריום
היסטוריה
לפי המסורת הרומית הפומריום הוא ה"קו" המקורי שחרש רומולוס מייסד רומא סביב העיר המקורית. התאריך המסורתי 21 באפריל (שנת 753 לפנה"ס) המשיך שנים רבות להיות נחגג בתור היום בו נוסדה העיר. ההיסטוריון הרומי ליוויוס כתב (ב"תולדות רומא") שהפומריום בעצם השתרע על פני שטח צר משני צידי החומה. הוא מציין שם שלפי מסורת אטרוסקית הוקדש אזור זה בעיר והיה אסור לגור או לעבוד את האדמה שם. ייתכן שמטרה נוספת לחוק זה הייתה מניעת בנייה בסמוך לחומה כדי להקל על הגנתה, אף על פי שבימי ליוויוס כבר נבנו בפועל בתי מגורים בצמוד לחומה.
בימי סרוויוס טוליוס, מלך רומא השישי (במאה ה-6 לפנה"ס), כלל הפומריום את גבעות הפאלאטיום, הקאיליוס, האסקווילינו, הוימינאליס והקווירינאליס. אזור זה כלל אם כך את האתרים המרכזים של השלטון הרומי - כולל הפורום, בית הסנאט ומתחם האספות (הקומיטיום), אך לא, למשל, את מקדש בלונה או את גבעת הקפיטולין. החומה שבנה סרוויוס הקיפה גם את גבעות הקפיטולין וההאוונטין שלא היו בתחום הפומריום המקודש (ראו איור). קו הפומריום לא השתנה עד לימי סולה שהרחיב אותו בשנת 80 לפנה"ס כדי להראות את כח שלטונו. טקיטוס ואולוס גליוס מציינים שבימי הקיסר קלאודיוס הורחב הפומריום שוב. הפומריום החדש סומן באבני קיפי (Cippi). אלה היו בסיסי אבן נמוכים, עגולים או מלבניים ששימשו כאבני מיל או לציון גבולות ולעיתים, אף כמצבת קבר.
תקרית אורורה
טענות למרמה
בעיקרון, אורורה (שלפי השערות מנתה כ-3,000 תושבים באותה תקופה) הייתה בסכנת נטישה. מחקרה של ברמר מוכיח שהעיתונאי היידון, היה ידוע בעיר כבדחן, ומסקנותיה היו שמאמרו של היידון היה ניסיון נואש להשאיר את אורורה בחיים, וליצור עניין ציבורי סביבה.
כמו כן, בכתבה במגזין טיים, מ-1979, תושבת מקומית אטה פאגו, טענה שהסיפור כולו הומצא על ידי היידון באומרה כי היידון "כתב את זה כבדיחה וכדי לעורר התעניינות באורורה. הרכבת עקפה אותנו, והעיירה החלה למות." פאגו אף טענה שהשופט פרוקטור מעולם לא הפעיל טחנת רוח על אדמתו, טענה זו הופרכה בפרק שהוקדש לנושא בסדרה אמריקאית בשם "ציידי העב"מים".
תיקי עב"מים
בסדרה בשם תיקי עב"מים (במקור: UFO Files), הייתה התייחסות לתקרית בפרק בשם "רוזוול, טקסס" ששודר ב 12 בדצמבר 2005. בפרק הוצגה חקירה שנערכה ב-1973, על ידי מומחה תעופה בשם ביל קייס, ויו"ר הוועד המנהל של MUFON (בעברית: רשת עב"מים משותפת - במקור: Mutual UFO Network), ארגון ללא מטרות רווח שחוקר דיווחים אודות חייזרים ומפגשים עם טכנולוגיה חוצנית ופועל ברחבי ארצות הברית. MUFON גילה שני עדי ראייה שלא היו ידועים עד אז. מרי אוונס וצ'רלי סטפנס. אוונס הייתה בת 15 בזמן ההתרסקות (כלומר הייתה בת 91 בזמן החקירה) סיפרה כיצד הוריה הלכו לאתר ההתרסקות וסיפרו לה על גופת החייזר (עליה עצמה נאסר ללכת למקום). סטפנס, שהיה בן 10 בזמן התקרית (כלומר בן 86 בזמן החקירה), סיפר כיצד ראה את שובל העשן שהשאירה החללית בדרכה מדרום לצפון אורורה. סטפנס רצה ללכת לראות מה קרה, אולם אביו אסר זאת עליו. ביום למחרת, אביו של סטפנס הלך לעיר וראה את ההריסות שנותרו במקום ההתרסקות.
לאחר הראיונות, אנשי MUFON פנו לחקור את בית הקברות המקומי, וגילו מצבה שנראה שצוירה עליה חללית מעופפת מסוג שהוא, וגלאי המתכות שלהם הוכיח שיש ממצאי מתכת בקבר זה. MUFON ביקשו מרשות בתי הקברות היתר לחפור בקבר, אולם נשללו על הסף. לאחר בדיקתם של אנשי MUFON המצבה עם הסימון המסתורי נעלמה מבית הקברות, ומגלאי המתכות שוב לא הצליח לקלוט סימנים למתכת מעל הקבר המדובר. לכן סברו אנשי ה MUFON כי המתכות הוצאו מהקבר על ידי גורם לא ידוע.
דיווחם הסופי של ה MUFON מציין כי הראיות אינן חד משמעיות, ולא פסל אפשרות של מתיחה. בהמשך הפרק מוצג ריאיון עם ראש העיר של אורורה ברברה ברמר, שמספרת על הסיפור הטרגי של העיירה וקשייה.
ציידי העב"מים
ב-19 בנובמבר 2008, בסדרה בשם "ציידי העב"מים" (במקור: UFO Hunters), הוצג פרק בשם "מגע ראשון" אשר עסק בנסיבות ההתרסקות באורורה.
הפרק הציג שלושה חידושים ראויים לציון, מעבר למידע ולעדויות שהוצגו בתחקירי עבר:
הכתובות הדו-לשוניות מטמסוס
הכתובות הדו־לשוניות מטמסוס הן צמד כתובות פיניקיות־יווניות (בכתב קיפרי הברתי ) על כני אבן שנמצאו במתחם מקודש לרשף־אפולון בטמסוס (היא תמש בפיניקית) שבקפריסין. הן מתוארכות למחצית הראשונה של המאה ה־4 לפנה"ס.
כתובת מנחם
כתובת מנחם חקוקה על כן שיש מיובא, המיועדת לפסל שיוצב מעליה. הכתובת, המסומנת כ־KAI 41 ו־RÉS 1212, היא הקדשת פסל ל"רשף אליית"־"אפולון אֶלֶיטַס":
פירוש הכתובת הקיפרית ליוונית ולעברית הוא: נחום סלושץ פרש את הכתובת הפיניקית כך:. השם היווני Μανασες (או Mnāsēs) הוא חיקוי לשם הפיניקי מנחם, והעתקת הח' כ־σ נובעת מהנטייה להגות לעיתים σ כ־ה' (העיצור הקרוב ביותר ביוונית ל־ח') בניב היווני הקפריסאי (מקרה דומה ניתן למצוא בכתובת עבדססם, בה σ יוונית מועתקת ל־ה' פיניקית). והשם Νομενίος הוא תרגום של השם הפיניקי "בן־חדש", בן החודש, או תחילת החודש, ומופיע כך בפיניקית ויוונית גם בכתובת בן־חדש מאתונה. "בן ערק" הוא המוצא הגאוגרפי, אולי ערקה. האפיתטים המקבילים בשתי השפות לשם האל רשף/אפולון הם "אליית" בפיניקית ו־Ελείται או Ελεϝίται ביוונית, ומשמעותו ביוונית כנראה "זה מביצת העשב". החודש "ירח אתנם" הוא "ירח האיתנים" שמוכר גם במקרא, ומופיע בהקשר של תיאור בניית המקדש, תיאור שופע במונחים פיניקיים בעקבות השפעות בנאי המקדש הפיניקים על כתיבתו.
כתובת עבדססם
כתובת עבדססם חקוקה על כן אבן גיר. הכתובת, המסומנת כ־RÉS 1213, היא הקדשת פסל נדור ל"רשף אלהיתס"־"אפולון אַלַסִיוֹטַס":
פירוש הכתובת הקיפרית ליוונית ולעברית הוא: "פעלת" הוא שם חודש פיניקי. השם "עבדססם" מבוסס על המרכיב התיאופורי "ססם" הנפוץ במיוחד בקפריסין; החלק "בדס" מתוך השם הצטמצם בתעתיק ליוונית ל"בס", בניגוד למקרים אחרים באלפבית קיפרי הברתי בהם השתמר זכר לעיצור ד'. שם האב, sa-ma-wo-se, לא השתמר בפיניקית; אגטמייר פרש את הכיתוב היווני כ־Samâs, ואמדסי־גוזו וזמורה  משערים שהשם היה אולי שם מקוצר עם הרכיב "שמע־" או "שמ־" ; שמות מקוצרים בפיניקית מכילים א' במקום הרכיב התיאופורי, ולכן לפי השערתם מדובר בשם "שמעא" או "שמא".
קיים קוצנזוס לפרש את "אפולון אלסיוטס" כ"אפולון האלשי", אפולון של אלשיה (קפריסין). סיווג אתני או גאוגרפי ספציפי של אל ידוע מאוד מהעולם הפיניקי, אולם הוא מופיע כשיוך ולא כתואר (למשל "בעל צור" ולא "בעל הצורי") בניגוד ל"אלסיוטס", שהוא תואר. בנוסף, ייתכן מאוד שאף שהתואר "אלסיוטס" מקורו בשם אלשיה, מקדיש הפסל כבר לא הבין את משמעות התואר כ"אפולו הקפריסאי". המקבילה הפיניקית "אלהיתס" לא מבוססת ישירות על השם הלבנטיני "אלשיה", אלא היא העתקה מדויקת (בכתיב חסר לחלוטים) לתואר היווני כולל הסיומת ס' והיחלשות העיצור השורק (ה־ש' הפיניקי המקורי שהפך ל־ס' ביוונית) מ־σ ל־ה' (בהתאם למבטא היוונית הקפריסאי – ביוונית קפריסאית נהגה השם כ"אַלַהִיוֹטַס" ); זאת אף שהשם "אלשי" לאי קפריסין ידוע בפיניקית אף מסוף המאה ה־4 לפנה"ס.
מנחת יהודה שונא הנשים
מנחת יהודה שונא הנשים היא יצירה ספרותית שנכתבה על ידי יהודה בר יצחק הלוי בן שבתי הלוי שחי ופעל בספרד הנוצרית בסוף המאה ה-12. אבן שבתי פעל כמשורר חצר, והסתופף בצילם של נדיבים בטולידו ובסרגוסה. "מנחת יהודה שונא הנשים" יצאה לאור ב-1188. לאחר עשרים שנה הספר הודר מחדש והוקדש לאברהם אלפאכר, מראשי יהדות קסטיליה ורופאו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה. ביצירה זו פתח אבן שבתי בפולמוס ספרותי בעד ונגד האישה, פולמוס שנמשך עד למאה הי"ז ועבר מספרד לפרובאנס ומשם לאיטליה. יצירות נוספות שכתב הן: מחברות "מלחמת החכמה והעושר" ו"דברי האלה והנידוי".
מבנה המקאמה
"מנחת יהודה שונא הנשים" היא אחת מיצירות הפרוזה החרוזה הראשונות ב ויש המשייכים אותה לסוגת המקאמה (המחברת) הספרדית. המקאמה היא סוגת פרוזה מחורזת ששזורים בה שירים שקולים, ומקורה בכתיבה ספרותית קדומה, שפריחתה ושגשוגה החלו מאמצע המאה ה-12 ואילך. על פי חיים שירמן, נראה כי שורשיה של התפתחות המקאמה באמנות הסיפור המקראי, הסיפור המדרשי, ואף זיקה לספרות זרה, כגון: פריחתו של הרומן המחורז הנוצרי והמקאמה הערבית. תפיסת המקאמה הן על ידי דן פגיס והן על ידי שירמן, היא תפיסה המבחינה בז'אנר-על במסגרתו פועלים מספר סוגי משנה:
מתי הוס טוען כי פגיס מציג מודל העונה על רוב הבעיות שמעורר הז'אנר המגוון והמורכב של המקאמה העברית. אך עם זאת, הוא מבכר להחליף את סוג המשנה השני, בשם "המקאמה העברית האנדלוסית" על פני המקאמה הערבית קלאסית, כיוון שכל היצירות שנכתבו בסוג זה נכתבו בספרד, וכמעט כולן שונות באופן מהותי מן הדגם הקלאסי. הוא מונה בהם שישה מאפיינים שהמופיעים במתכונתן העברית אנדלוסית. בין יצירות אלה כולל הוס את המקאמה "מנחת יהודה שונא נשים". להלן המאפיינים:
רקע התקופה
עם תחילתה של המקאמה ישנו תיאור על מאבק הניטש בין צבאות הסכלות לבין כוחות השכל, כשלבסוף נוחלים כוחות השכל תבוסה אל מול הסכלות. השכל מושם במחבוא עד שלבסוף, קרב מאסף בין הנבלים לנבונים הסתיים גם זה בניצחונם של הנבלים ובנוסם של הנבונים. סיפור העלילה מתרחש ב"ימי שפוט השופטים", דור השופט את שופטיו ו"שהסכלות גוברת בו על השכל".
התגלות המלאך וצוואת האב
תחכמוני מארץ התימני הוא שריד ופליט לצבא השכל שהובס, כשהוא ניצל ממוות ברגע האחרון. בעת היותו נוטה לדיכאון וקרוב ליפול בידי מחנה הסכלים מתגלה לפניו דמות מלאכית המגלה לו, כי ניצחונה של הסכלות הרי הוא בשל השפעתן הרעה של הנשים. תחכמוני נוטה למות ופונה אל בנו זרח, בעקבות התגלות הנבואה המרעישה, בקול קורא ונרגש לבער היגון מקרבו. ב"צוואתו הרוחנית" של תחכמוני הזקן לבנו זרח מפרט האב את מידותיה הרעות של האישה, ומזהיר באיסור חמור לבוא עמה בברית נישואים:
קיום הצוואה
זרח מקיים צוואת אביו בדבקות רבה וכותב את כל דברי אביו וכל אשר אמר ושם אותם במשמר. לאחר מות אביו הוא נשאר ברווקותו וקובץ אליו את שלושת הרעים (בדומה לרעי איוב): נתנאל בן מהללאל, אבינועם בן אבינדב ואחיטוב בן אבישוע. הללו פורשים למגורים ב"ארץ לא עבר בה איש ולא ישב אדם שם" (256) ומטיפים לשלילת הנישואין בעברם ממדינה למדינה.
בהלת הנשים ותגובתן
אט אט דבקים בהם ובתורתו של זרח מאמינים רבים מכל עמי הארץ, גם בקרב הכסילים נוחל הוא הצלחה עד כי רבים מהם מתנזרים. דבר זה גורם לבהלה רבה בקרב קהל הנשים, קטנות וגדולות, אלמנות ובתולות. אי לכך, מכנסות הנשים אספה ומחליטות לנסות ולהכשיל את זרח. תפקיד זה נוטלת על עצמה "כזבי בת ירשה", ומצרפת אליה את בעלה, שקר בן חפר, שיסייע בידה.
החלום
באותה עת חולם הגיבור שני חלומות בהם רוחו נפעמת ותיבהל, שלושת רעיו נקראים לפתור מהרה את החלום, פתרונם את החלום, היה בפה אחד, שזמנו ליפול ביד אישה מתקרב. בשל כך פורצת מריבה ומרעיו נסים מפניו בשל זעמו עליהם.
הפיתוי והצלחתו
בינתיים ניגשים כזבי ושקר אל זרח, הניסיונות הראשונים לפתותו באמצעות כסף וזהב עולים בתוהו, אך הפניה לפנות אל יצרו, תוך הצגת נערה יפהפייה ומוכשרת בפניו, צולחת. זרח מתאהב בנערה, "אילה שלוחה", מוותר על הכסף שהוצע לו לפני כן ומחליט לשאת אותה לאישה ולהוסיף על כך את מוהר הבתולות.
נפילתו של שונא הנשים
קרוביה עורכים לו חתונה מפוארת, המשמשת כאחיזת עיניים על-מנת להפיל אותו בפח. ובליל החופה אין הוא מרגיש, כי איילה היפהפייה מוחלפת באשה אחרת. כאשר מסיר זרח את הצעיף מעל פניה של אשתו, הוא מגלה לתדהמתו, כי זו הוחלפה בזקנה שחורה שכל פניה מיצרים וחרולים "רצפה בת איה", המתגלה לא רק כאישה כעורה אלא גם כרודנית מלאת תאוות המבקשת שבעלה ימלא את כל חפצה. זרח שוקע בייאוש גדול ויושב ונוהג בעצמו מנהגי אבלות. שלושת רעיו הבאים לנחמו מנסים לתת לו עצות יעילות על-מנת לגאול אותו מהמצב אליו נקלע, אך לשווא.
ההיפוך והומור
זרח, גומל בליבו החלטה, ופונה לבית הדין של אברהם אלפכ'אר, השר שבעבורו נכתבה המקאמה, ולתת לאשתו גט כריתות. לאחר דיון ארוך, שבסופו נוטה אברהם אלפכ'אר לדון את זרח לכף חובה, מבקש אבן שבתאי, מחבר המקאמה, רשות דיבור. הטיעון אותו הוא שוטח הוא מבריק ומפתיע, להגנתו הוא אומר כי כל הנפשות בסיפור הן פרי דמיונו, וכי אין הוא נלחם בחיי הנישואין מאומה, ובאמת, אין לו מה לומר בגנותן של הנשים, שכן נשוי הוא באושר ואוהב את אשתו ואת בניו. דבריו מוצאים חן בעיני הדיין, אברהם אלפכ'אר, הפורץ בצחוק, הוא משבחו ושולחו לביתו עם תשורה.
הפולמוס
ביצירה "מנחת יהודה שונא הנשים" פתח יהודה אבן שבתי בפולמוס ספרותי בעד ונגד האישה, פולמוס שנמשך עד למאה הי"ז ועבר מספרד לפרובאנס ומשם לאיטליה. מנחת יהודה שונא הנשים עוררה, מאז פרסומה הראשון, חיבורים פולמוסיים בעד האשה ושבחה, שנתחברו כתגובות ליצירה, כמו "עין משפט" ו"עזרת הנשים" של רבי יצחק משורר ו"אוהב הנשים" של ידעיה הפניני, שקראו את יצירתו כיצירה מיזוגינית, ספוגה בשנאת נשים ומצהירה בגלוי את שליליותו של מוסד הנישואין. מספרד עבר הפולמוס לאיטליה, שם חידשו עמנואל הרומי, ומשוררים רבים המשיכו להתנצח על פרשנות הטקסט.
הפרשנויות
למקאמה ישנם כמה פרשנויות:
מנחת יהודה כספרות מיזוגינית
קוראיה הראשונים של היצירה במאה השלוש עשרה כגון ידעיה הפניני ויצחק בעל עזרת הנשים, רואים במקאמה יצירה מיזוגינית שתפקידה להזהיר את הגברים מן הנשים בכלל ומן הנישואין בפרט. התפיסה המיזוגינית, כלפי האישה בימי הביניים, רווחה בעולם היהודי והחוץ יהודי. האישה כישות נחותה ופחותה אך מפתה ומסוכנת מצויה בערש התרבות המערבית, ששורשיה מצויים במורשת היוונית – רומית. וההודית-בודהיסטית, האנטי נשית ביסודה, ועל פיה אין רע בעולם כנשים.