cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרסיקה
הז'אנר של הפרסיקה
הפרסיקה של קטסיאס משתלבת במסורת רחבה יותר של חיבורים היסטוריים ואתנוגרפיים יווניים עתיקים העוסקים בהיסטוריה ובתרבות של המזרח הקרוב. הסופרים היוונים הקדומים ביותר של פרסיקה נאספו בין Fragmenta historicorum Graecorum של פליקס יעקובי וכוללים את הקטאיוס ממילטוס (1), הלאניקוס איש לסבוס  (4), כארון איש למפסקוס (262), דיוניסיוס ממילטוס (687) וקסנתוס איש סארדיס (765). לחלק מהסופרים הללו, כמו דיוניסיוס, הייתה התמקדות צרה במלחמות יוון-פרס של תחילת המאה ה-5 לפנה"ס, בעוד שאחרים, כמו הלאניקוס, אימצו גישה רחבה יותר דומה לזו של קטסיאס ועסקו בכל ההיסטוריה של האימפריות האשורית, המדיית והפרסית.
הסופר החשוב ביותר שעסק בהיסטוריה הפרסית לפני קטסיאס היה הרודוטוס מהליקרנסוס, שה"היסטוריות" המשפיעות ביותר שלו נשתמרו בשלמותן. נראה שקטסיאס היה הסופר המוקדם ביותר שניסה לכתוב היסטוריה פרסית אחרי הרודוטוס. פרסיקה של קטסיאס נתפסה לעיתים קרובות כתגובה להרודוטוס. פוטיוס, שעדיין היה יכול לקרוא את הפרסיקה של קטסיאס, כתב: "[הוא] מספק תיאור של כורש, כנבוזי, המאגי, דריווש וחשיארש, שבו הוא חולק כמעט לחלוטין על הרודוטוס, אותו הוא מאשים בשקר בקטעים רבים ומכנה ממציא אגדות". חוקרים רבים מקבלים שהיחס של פרסיקה של קטסיאס להרודוטוס היה אנטגוניסטי. חוקרים אחרים, כמו ביכלר, חושבים שקטסיאס עשה פרודיה על הרודוטוס וכתב "כמו סוג של היתול ו... לא ניסיון רציני לתקן את הרודוטוס".
מקורותיו של קטסיאס וסגנון הפרסיקה
מוסכם על כך שקטסיאס הושפע מהסופרים המוקדמים יותר של מסורת הפרסיקה. חשוב מכך, נראה שהוא היה הסופר היווני הראשון שראה את פרס מבפנים, כחבר ותיק בחצר הפרסית. ככזה, נראה שגם הייתה לו גישה לארכיונים המלכותיים. קיומם של מסמכים מנהליים כאלה בפרס נותר שנוי במחלוקת. בנוסף, לא ידוע אם קטסיאס ידע פרסית עתיקה (או כל שפה אחרת שהייתה בשימוש בחצר המלוכה), וגם אם ידע את השפה, מוטל ספק בכך שהוא יכול היה לקרוא את כתב היתדות. נטען שייתכן שהמקור החשוב ביותר לחיבורו של קטסיאס היו התיאורים בעל פה (אפוסים, רומנים וסיפורים היסטוריים), שהיו אופייניים לחברות המזרח הקרוב הקדומות. לפיכך, התיאור של קטסיאס עשוי היה להיות בעל ערך כמציג את ההיסטוריה הפרסית באופן שבו הפרסים עצמם נהגו לראות אותה.
מכיוון ששפתו המקורית של קטסיאס נשמרה רק בפרגמנט בודד, קשה מאוד להעריך את סגנון כתיבתו. פתיחותו למסורות שבעל פה והדגש ששם על אפיזודות מלודרמטיות בחצר המלוכה (המרוכזות, בחלק האחרון של החיבור, סביב דמותה של המלכה פריסאטיס) מרמזים על חיבור שנמצא בין היסטוריה ובדיה, וקרוב לז'אנר הרומן. עדות חשובה על סגנונו הדרמטי של קטסיאס מגיעה מדיוניסיוס מהליקרנסוס (על סגנון 3): "האשמה של להג המובאת לעיתים קרובות נגד קטסיאס על רקע חזרותיו יכולה אולי להיות מבוססת בקטעים רבים, אך במקרים רבים אלה הם מבקריו שאינם מצליחים להעריך את חיוניותו של הסופר. אותה מילה חוזרת על עצמה מכיוון שלעיתים קרובות הדבר עושה רושם גדול יותר". דיוניסיוס ממשיך ומצטט את הדרך שבה קטסיאס עיצב דיאלוג פתטי בין המלכה האם פריסאטיס לבין שליח המודיע לה על מותו של בנה כורש הצעיר. דיוניסיוס מסיק כי: "בסך הכל המשורר הזה (שכן קטסיאס בהחלט יכול להיקרא משורר) הוא אמן בתיאור בעל חיות לאורך כל כתביו."
התקבלות הפרסיקה
במחקר של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, הפרסיקה נתפסה לעיתים קרובות כלא אמינה ומאכזבת. במחצית השנייה של המאה ה-20, בעקבות ספרו השנוי במחלוקת של אדוארד סעיד משנת 1978, להאשמת חוסר האמינות נוספה האשמה באוריינטליזם. התומכת הקולנית ביותר של תפיסה זו הייתה ההיסטוריונית הלין סנסיסי-וורדנבורג.
לאחרונה ניסו חוקרים לראות את קטסיאס בתנאים שלו ולאור מה שהוא עצמו ניסה להשיג: לא היסטוריה, אלא תיאור תוסס ודרמטי המבוסס, בין היתר, על ניסיונו שלו בחצר המלוכה הפרסית ועל מסורות פרסיות בעל פה שהוא בא איתן במגע.
דאל ריאטה
ממלכת דאל ריאטה או דאל ריאדה (Dál Riata או Dalriada) הייתה ממלכה גאלית במערב סקוטלנד ובצפון מזרח אירלנד בין המאה השישית והמאה השביעית.
הממלכה הייתה מורכבת משלושה שבטים: קנל לואיירן (שבט לואיירן) שהיה ממוקם בצפון ומרכז ארגייל; קנל נאואנגוסה (שבט אואנגוסה) שהיה ממוקם באיזליי; וקנל נגבריין (שבט גבריין) שהיה ממוקם בקינטייר. בשלהי המאה השביעית התפצל קנל קומגייל (שבט קומגייל) והפך לשבט עצמאי שישב במזרח ארגייל.
ראשית הממלכה
ה"דואן אלבאנאך" מתאר כיצד שלושת בניו של ארק (Erc): פרגוס מור (Fergus Mór), לוארן מק ארק (Loarn mac Eirc) ואואנגוס (Óengus) כבשו את ממלכת "אלבה" (היא סקוטלנד) בשנת 500 לערך.
בדה מציע תיאור שונה של ראשיתה של דאל ריאטה (ככל הנראה בהסתמכות על מקורות קדומים יותר) - לפיו מדובר בהתיישבות ממושכת של מתיישבים מאירלנד ולא כיבוש.
האזכורים ההיסטוריים הראשונים של מלכי דאל ריאטה הם אזכורי מותם של קומגאל מק דומאנגארט בשנת 540 לערך ושל אחיו גאבראן מק דומאנגארט בשנת 560 לערך, המופיעים ב"דברי ימי אלסטר".
אף שה"דואן אלבאנאך" מתחיל באזכור מיתוסים אגדיים - כגון כיבוש בריטניה על ידי ברוטוס מטרויה, היסטוריונים רואים בחלקיו האחרונים של הדואן תיעוד היסטורי של הממלכה.
ככל הנראה התיאור המופיע בכתביו של בדה הוא המדויק, ומדובר ביישוב ממושך שנובע מהגירה מאירלנד לעבר מערב סקוטלנד, ואובדן שטחים של ממלכת אולייד לשבטים שהתיישבו באזור ארגייל.
עד קרב מאג ראת'
אף הקשרים בין ממלכת דאל ריאטה בסקוטלנד לבין אירלנד אינם ברורים. ידוע כי ראשיתה של הממלכה באירלנד כממלכה ואסלית של ממלכת אולייד, הממוקמת באזור אלסטר.
בשנת 575 יזם קולומבה הקדוש הסכם בין אאדאן מק גאבראן (Áedán mac Gabráin) לבין אייד מק אינמוירך (Áed mac Ainmuirech) מקנל קונייל (שבט קונייל) בדרוים קט (Druim Cett). ברית זו איפשרה את דאל ריאטה להתגונן מפני צבאות באטאן מק קייריל, מלך אירלנד, אשר ניסה לכבוש את אזור מערב סקוטלנד והאי מאן. לאחר מותו של באטאן בשנת 581, המשיכו מלכי אירלנד לנסות ולשלוט במערב סקוטלנד ובאזור דאל ריאטה.
הממלכה הגיעה לשיא שטחה בתקופת אידאן מק גאבראן אשר הוכתר על ידי קולומבה הקדוש - אירוע ההכתרה הראשון המתועד באיים הבריטיים. בעקבות ניצחונו של אידאן על באטאן מק קייריל, יצא אידאן במסעות כיבוש באזור סקוטלנד והגיע עד אורקני והנהר פורת'.
אידאן זכה לניצחונות רבים עד תבוסתו בקרב מול אאת'לפירת' מנורת'מבריה בקרב דגסאסטן שנערך בשנת 603 לערך. אאת'לפירת' נהרג בקרב, אולם צבאותיו של אידאן נחלו תבוסה והתקדמותם דרומה נעצרה.
דאל ריאטה התפשטה צפונה לאזור סקאי בתקופת בנו של אידאן - גרטנייט.
ישנם היסטוריונים הסבורים כי ממלכת דאל ריאטה הייתה תת-ממלכה של ממלכת אלסטר גם בתקופה זו ולא ממלכה עצמאית. אין מחלוקת כי דאל ריאטה הייתה בברית עם אוי נייל עד תקופת שלטונו של דומנל ברק אשר הפר את הברית עם אוי נייל וכרת ברית עם קונגל קאך מדאל נאראידי. דומנל נלחם יחד עם קונגל נגד דומנל מק אאדו מקנל קונייל, בקרב מאג ראת' (Mag Rath) אולם הובס בקרב זה.
מאג ראת' ועד הכיבוש הפיקטי
תיעוד היסטורי מראה כי האזור הסקוטי של דאל ריאטה שילם מיסים למלכי נורת'מבריה עד אשר ברידיי השלישי, מלך הפיקטים הביס את אקגפירת' מנורת'מבריה בקרב דוניכן בשנת 685, אולם לא ברור אם הדבר הביא לשחרור דאל ריאטה הסקוטית מהשלטון הנורת'מברי ולאיחודה מחדש עם החלק האירי של הממלכה, או לכיבוש האזור והפיכתה לחלק ממלכת הפיקטים.
אידברהט מנורת'מבריה (Eadberht) ניסה לרכוש שליטה בשטחי דאל ריאטה בתקופת אואנגוס מק פרגוסה, מלך הפיקטים, אשר הובס בשנת 740, אולם לא ברור אם מדובר בניסיון כיבוש מחדש של דאל ריאטה על ידי נורת'מבריה או למעשה עצירת הפיקטים מהתקדמות לעבר ממלכת נורת'מבריה לאחר שהם כבר כבשו את דאל ריאטה.
ההיסטוריונים מעריכים כי בתקופה זו הייתה למעשה דאל ריאטה חלק ממלכת הפיקטים אשר הפכה לימים לממלכת אלבה, אולם לא ברור מה הייתה מידת עצמאותה.
הכרוניקות מציינות כי שבט גבריין איבד את השליטה בדאל ריאטה בשלהי המאה השביעית או ראשית המאה השמינית עת עלו לשלטון מלך מקנל לוריין - פרכאר פוטה, ובנו סלבאך מק פרכאר ונכדיו דונגל מק סלבאך ומוירדאך מק איינבכלייך המשיכו להיאבק על השליטה בממלכה מאת שבט גבריין. ייתכן כי מאבקים פנימיים אלה הם שאיפשרו את כיבוש הממלכה על ידי אואנגוס מק פרגוסה בשנת 741.
שלהי המאה השמינית
הוצעו מספר תאוריות להסביר את הפערים בין המלכים אולם אין עדויות היסטוריות לתמוך בתאוריות אלה. האזכורים ב"דואן אלבאנאך" לתקופה זו אף הם אינם ברורים דיים כדי לקבוע את סדר המלכים - וככל הנראה מדובר בתקופה בה הייתה הממלכה תחת שלטון הפיקטים, כאשר לא היה מדובר בשלטון ישיר - כך לדוגמה דומנל, בנו של קאוסטנטין, מלך הפיקטים היה מלך דאל ריאטה בין השנים 811–835.
מלך דאל ריאטה ששלט לאחר דומנל - אייד מק בואנטה נהרג על ידי הויקינגים בקרב בו אלה הביסו את הפיקטים בשנת 839. לחימה משותפת זו מעידה אף היא על היות ממלכת דאל ריאטה בשליטת ממלכת הפיקטים.
כלכלה
בתקופת שיאה של ממלכת דאל ריאטה, מרבית האוכלוסייה הייתה אוכלוסייה כפרית של עובדי אדמה. פני השטח השתנו במהלך השנים עקב סחיפה ושקיעת קרקע, ולכן אזורים מיושבים בסמוך לחוף הים אינם קיימים כיום.
כלכלת האזור התבססה על גידול דגנים מסוג שבולת שועל ושעורה, מדיג וכן מרעיית צאן.
בשל המבנה הטופוגרפי של הממלכה, והיות מרבית שטחיה אזורי איים - מרבית הסחר והמעבר ממקום למקום נעשה באמצעות שיט בסירות בנהרות ובסמוך לחופי האיים. השליטה באזורי הים שבין סקוטלנד ואירלנד איפשרו את פיתוח הסחר באזור ואת גדילת הממלכה.
מרכזים עירוניים
המרכז העירוני המרכזי של דאל ריאטה היה היישוב בדונאד בו התגורר בית המלוכה. במקום התגלו שריד מצודה, מחצבות אבן וכלי נשק, ואף תבניות ליצור תכשיטים המעדים על עושר כלכלי. כמו כן התגלו באתר כלי זכוכית וכדי יין שיובאו מגאליה - דבר המעיד על מסחר ענף עם אירופה. הכדים שהתגלו באתר היו הגדולים ביותר שהתגלו באיים הבריטיים בתקופה זו, דבר המעיד על עושרה של הממלכה בשיאה.
ישובים נוספים כללו את טירת דונולי - מקום מושב המלכים משבט לואיירן ודונאוורטי בדרום קינטייר - מקום מרכז שבט גבריין.
אוכלוסין
"דברי ימי אנשי אלבה" (ה"סנכוס פר נ-אלבן") מציין כי בדאל ריאטה התגוררו שלושה שבטים, כאשר שבט רביעי הצטרף בשלב מאוחר יותר:
הסנכוס אינו מציין קשר בין השבטים לשבטים המצויים בסקוטלנד, אולם מזכיר שבט נוסף המכונה קנל כונכרייד (הטוען להיותו צאצא של פרגוס בק, בנו של ארק).
קנל באטיין ממורוורן (לימים שבט מקלין) התפצל אף הוא מקנל לואיירן (בדומה לשבט קומגייל שהתפצל משבט גבריין), בשנת 700 לערך.
ככל הנראה שבט לואיירן היה הגדול מבין השבטים, שכן הסנכוס מציין כי השבט מחולק מספר שבטים: קנל סאלייך (Cenel Shalaig), קנל קת'בת' (Cenel Cathbath), קנל נ'אכדאך (Cenel nEchdach) וקנל מוררדייך (Cenel Murerdaig).
דת ואמנות
כך לדוגמה, מהעובדה שקולומבה היה זקוק למתורגמן ניתן ללמוד שתושבי סקאי דיברו שפה שאינה גאלית.
ייסוד מנזר איונה בשטחי הממלכה הפך אותה למרכז נוצרי עיקרי בצפון האיים הבריטיים (מרכז נוצרי לא רק של ממלכת דאל ריאטה אלא גם של ממלכת הפיקטים (פורטריו) ושל הממלכות נורת'מבריה ומרסיה. אף שהמנזר היה בשטח קנל קונייל, היה המנזר מקושר לקנל נגבריין - דבר העולה מהכרוניקות הכתובות בו לרוב מנקודת המבט של שבט זה.
איונה לא הייתה המרכז הנוצרי היחיד בממלכה. גם בליסמור שבשטח קנל לוריין היה מנזר בעל חשיבות, וכן באפלקרוס (שהיווה חלק מממלכת הפיקטים במרבית הזמן) ובקינגארת' היו מנזרים.
למנזרים הייתה חשיבות רוחנית ותרבותית אך גם חשיבות פוליטית, בעיקר למנזר איונה אשר נוסד על ידי קדוש נוצרי. המנזרים היוו מקור עושר וכבוד ותמיכה במנזרים שימשה סימן להצגת העושר. כמו כן המנזרים היוו מרכז לימוד ומרכז של יודעי קרוא וכתוב להם נזקקו המלכים בניהול ממלכתם.
הספר של קלס, אשר נכתב ככל הנראה באיונה (אולם לא על ידי קולומבה, כפי שמספרת האגדה) מהווה דוגמה ליכולת הטכנית בכתיבה ובאיור ספרים שהייתה בממלכה באותה עת.
פסלים דתיים רבים מהתקופה מעידים על יכולת פיסול גבוהה - כך לדוגמה צלב מרטין הקדוש באיונה הוא הצלב החופשי היפה ביותר שהשתמר מהתקופה (באירלנד ובנורת'מבריה נותרו צלבים קטנים יותר).
כמו כן התגלו בחפירות ארכאולוגיות שרידי כנסיות רבים ברחבי הממלכה.
יחידה 3060
יחידה 3060 (קרי: "שלושים שישים") כונתה גם היחידה הסגולה הייתה יחידה של אגף המודיעין של צה"ל שעסקה במחקר ופיתוח לצורכי אגף המודיעין. ביחידה שירתו כ-400 חיילים, קצינים ואנשי קבע. היחידה הוקמה בשנת 2014, ובינואר 2018 חשף צה"ל את דבר קיומה ופרטים אודותיה. מפקד היחידה היה קצין בדרגת אלוף-משנה, שבמהלך שירותו זהותו חסויה. היחידה נסגרה בשנת 2021.
תחומי עיסוק
מטרת היחידה היא "העצמת אפקטיביות הלחימה של צה"ל באמצעות מערכות מדעי המידע מודרניות למודיעין אופרטיבי (מבצעי) וחזותי עבור מפקדים וקציני מודיעין בכלל צה"ל". בפועל, היחידה עוסקת במחקר ופיתוח טכנולוגיים, בתחומים כמו עיבוד תמונה, בינה מלאכותית, למידת מכונה.
האפליקציות המופקות על ידי היחידה משמשות מגוון צרכנים, בהם קציני מודיעין ומפקדים ביחידות שטח, כגון פיקוד, גיס, אוגדה, וחטיבה. האפליקציות משמשות גופים נוספים בקהילת המודיעין הישראלית, כגון מספן המודיעין בחיל הים, למד"ן בחיל האוויר, יחידות מיוחדות בצה"ל, שב"כ והמוסד.
ב-2018 זכו מספר צוותים מהיחידה בפרס ביטחון ישראל על חלקם בפרויקט סיכול פיגועים באמצעות Big data.
בראד גארט
בראד גארט (באנגלית: Brad Garrett; נולד ב-14 באפריל 1960) הוא שחקן אמריקאי-יהודי. מוכר בזכות תפקידיו בסדרות הקומיות "כולם אוהבים את ריימונד", "עד המוות" ו"חד הוריים". זוכה שלושה פרסי אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קומית (2002, 2003, 2005).
ביוגרפיה
נולד בשם בראד ה. גרסטנפלד (Brad H. Gerstenfeld) בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית למשפחה יהודית. הוריו הם ברברה (לבית קולטון), עקרת בית, ואלברט גרסטנפלד, משווק מכשירי שמיעה.
הוא למד בתיכון אל קמינו ריל והחל לימודים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אותם הפסיק לאחר חודשיים מתוך מטרה להתמקד בקריירה שלו כקומיקאי.
קריירה
גארט החל לעבוד במועדונים שונים בלוס אנג'לס, כולל מועדון ה"אימפרוב" בהוליווד ומועדון "בית הקרח".
ב-1984 הוא הפך לזוכה הראשון ב-100,000 דולר בקטגוריית הקומדיות בסדרת הטלוויזיה "חיפוש כוכבים" (Star Search). דבר זה הוביל להופעה הראשונה שלו, בגיל 23, בתוכנית The Tonight Show בכיכובו של ג'וני קרסון, הופעה זו הפכה את גארט לאחד מהקומיקאים הצעירים ביותר שאי פעם ביצעו מופע בתוכנית. הופעתו בתוכנית הביאה לגארט תשומת לב כלל ארצית, ובמהרה הוא החל להופיע כמופע פותח לכוכבים רבים, כגון דיאנה רוס ולייזה מינלי. גארט הופיע גם בלאס וגאס עבור פרנק סינטרה, דייוויד קופרפילד, חוליו איגלסיאס והביץ' בויז.
פרסומו הגדול בטלוויזיה הגיע ב-1996 כאשר שיחק בתפקיד אחיו של ריי רומנו, רוברט בארון, בסדרה "כולם אוהבים את ריימונד". הסדרה הוצגה עד שנת 2005. תפקידו בסדרה "כולם אוהבים את ריימונד" זיכה אותו בחמש מועמדויות לפרס אמי, ובשלוש זכיות בשנים 2002, 2003 ו-2005 עבור שחקן המשנה הטוב ביותר בקומדיות.
ב-1996 הופיע גם בהופעת אורח בסדרה "הנסיך המדליק מבל אייר" בתור רוצח שכיר שמנסה להרוג את ויל סמית'.
ב-1997 כיכב בקומדיית הפשע "להתגרות במוות", לצד כריסטופר ווקן ודניס לירי.
קולו העבה והייחודי של גארט הוביל אותו לדבב בסדרות ובסרטים מצוירים, כגון: "משפחת סילוני: הסרט" "קספר", "אלופים על הקרח: הסדרה המצוירת", "איפה אפי?" "שני כלבים טיפשים", "חנון הפרויקט", "באג לייף", "אסטריקס והוויקינגים"  ו"מוצאים את נמו" .בשנת 2000 דיבב בסרט "גופי הולך לקולג'", ובשנת 2002 תרם את קולו לסרט האנימציה "הרפתקאותיו של ברי הדובון".
ב-2003, גארט היה מועמד לאמי על הופעתו בתפקיד השחקן הראשי בסרט "גליסון", שמפיקיו היו מפיקי "כולם אוהבים את ריימונד". גארט זכה בתואר חבורת אנשי המסך עבור הופעה בקומדיה.
גארט זכה באליפות בעונה החמישית של "הצגת פוקר של מפורסמים" (Celebrity Poker Showdown), והשתתף ב"סדרת הפוקר העולמית" (World Series of Poker) בשנים 2005, 2006 ו-2007. גארט קיווה לעשות שינוי עם הדמות של רוברט בארון מהסדרה "כולם אוהבים את ריימונד" כשהסדרה סיימה את העונה התשיעית שלה ב-2005, אבל חזר בו באוקטובר 2005 מכיוון שחוסר פעולה של תחנת הטלוויזיה "CBS" גרם לכמה מהכותבים של הסדרה "כולם אוהבים את ריימונד" לעזוב ולקחת עבודות אחרות.
ב-2005, גארט הופיע בתיאטרון בברודוויי בתפקיד מארי השוטר ב"הזוג המוזר" עם נייתן ליין ומתיו ברודריק. גארט למד את התפקיד של ליין בתור "אוסקר מדיסון", והחליף אותו בינואר 2006, עקב מחלתו של ליין.
ב-2006 רשת FOX האמריקאית החלה לשדר סיטקום "עד המוות" בכיכובו של גארט בתפקיד הראשי. העלילה סבבה סביב זוג שנשוי שנים רבות שהשכנים שלו הם נשואים טריים בעלי מזג-רע. ג'ואלי פישר משחקת את אשתו של גארט.
גארט הופיע בתור שופט בעונה השישית של תוכנית המציאות "אמריקן איידול".
ב-2018 דיבב את דמותו של איה בסרט "כריסטופר רובין", והחל לשחק את דמותו של דאגלס פוגרטי בסדרה הקומית "חד הוריים" ברשת ABC.
ב-2019 שיחק בסרט "גלוריה בל", לצדה של ג'וליאן מור.
חיים אישיים
ב-1998 הוא הציע נישואים לחברתו דאז ג'יל דיבן על הסט של הסדרה "כולם אוהבים את ריימונד", והם התחתנו ב-18 במאי 1999. ילדם הראשון נולד ב-14 באוקטובר 1998, ובתם השנייה נולדה בינואר 2000. גארט ודיבן נפרדו ב-2005.
דרסט החמישי, מלך הפיקטים
דרסט החמישי (באנגלית: Drest V; נפטר ב-576) היה מלך הפיקטים, בשנת 575 לערך ועד פטירתו.
דרסט היה בנו של מונייט (Munait).
על פי "דברי ימי הפיקטים" דרסט מלך במשך שנה אחת, בין קודמו, טאלרוק השני לבין גאלאם קנאלאת'.
1923 בארץ ישראל
להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1923 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי.
הנהגה
שלטון המנדט
הנהגת היישוב
ברני טופין
ברני טופין (באנגלית: Bernie Taupin; נולד ב-22 במאי 1950) הוא פזמונאי בריטי, הידוע בעיקר הודות לשיתוף הפעולה עם המוזיקאי אלטון ג'ון.
ביוגרפיה
טופין נולד בצפון אנגליה למשפחת חוואים. בשנת 1967, כשהיה בן 17, ענה ל"מודעת דרושים" שביקשה למצוא פזמונאי שיעבוד בשיתוף פעולה עם מלחין צעיר אחר. בכך, החל למעשה שיתוף הפעולה הידוע בין טופין לבין אלטון ג'ון, שיתוף פעולה שנמשך בלמעלה מ-40 אלבומים עד היום.
בשנת 1991 יצא הסרט התיעודי "Two Rooms" (שנלווה להוצאת אלבום באותו שם) שסקר את דרכם של השניים ואת השילוב המוצלח שהצליחו ליצור.
לכבוד תחילת העשור הרביעי לשיתוף הפעולה בין השניים, הקליט ג'ון אלבום שלם למילותיו של טופין, המתייחס לקריירות של השניים ולחיבור המיוחד שלהם. באלבום זה, הופיע טופין לראשונה על גבי עטיפת האלבום.
בשנת 2006 זכה בפרס גלובוס הזהב על שירו "A Love That Will Never Grow Old" (ללחן של המוזיקאי הארגנטינאי גוסטבו סנטאולז'ה ובוצע על ידי זמרת הפולק אמילו האריס) שהופיע בפס-קול סרט הקולנוע "הר ברוקבק". באותה השנה עלה גם על בימות ברודוויי המחזמר הראשון בו שיתפו טופין ואלטון ג'ון פעולה, ונקרא "Lestat".
ריצ'רד קובדן
רִיצַ'רְד קוֹבְּדֶן (באנגלית: Richard Cobden; 3 ביוני 1804 – 2 באפריל 1865) היה פוליטיקאי אנגלי רדיקלי וליברלי, תעשיין ופעיל למען סחר חופשי ושלום. הוא היה קשור ל ולהסכם קובדן-שבלייה.
כאדם צעיר היה קובדן סוחר נוסע מצליח שהפך לבעלים משותף של מפעל רווחי מאוד להדפסה על בדי כותנה ב, אך התגורר במנצ'סטר, עיר שאיתה יהפוך למזוהה מאוד. עם זאת, עד מהרה מצא עצמו עוסק יותר בפוליטיקה, ומסעותיו שכנעו אותו בסגולותיו של סחר חופשי כמפתח ליחסים בינלאומיים טובים יותר.
ב-1838, הוא הקים יחד עם את, שמטרתה הייתה לבטל את חוקי הדגן הלא פופולריים, שהגנו על האינטרסים של בעלי האדמות על ידי גביית מכסים על חיטה מיובאת, ובכך העלו את מחיר הלחם. כחבר פרלמנט מ-1841, הוא נלחם נגד האופוזיציה מהכהונה השנייה של ממשלת רוברט פיל, וביטול חוקי הדגן הושג ב-1846.
יוזמת סחר חופשית נוספת הייתה הסכם קובדן-שבלייה משנת 1860, שקידם תלות הדדית הדוקה יותר בין בריטניה לצרפת. יוזמה זו נערכה בשיתוף עם ג'ון ברייט והכלכלן הצרפתי, והצליחה למרות חוסר האמון הבסיסי של הפרלמנט כלפי הצרפתים.
תחילת חייו
קובדן נולד בבית חווה בשם דנפורד (Dunford), ב ליד, בסאסקס. הוא היה הרביעי מבין אחד עשר ילדים שנולדו לוויליאם קובדן ולאשתו מיליסנט (לבית אמבר). משפחתו התגוררה בסביבה זו במשך דורות רבים, עסקה בחלקה במסחר ובחלקה בחקלאות. סבו ריצ'רד קובדן היה הבעלים של טחנת בקס מיל (Bex Mill) בהיישוט והיה ייצרן לתת נמרץ ומשגשג ששימש גם כ ו במידהרסט ולקח חלק נכבד למדי בענייני המחוז. אולם אביו, ויליאם, נטש את הלתת לטובת חקלאות, והשתלט על ניהול חוות דנפורד כאשר ריצ'רד מת ב-1809. הוא היה איש עסקים גרוע ומכר את הנכס כשהחווה נכשלה והעביר את המשפחה לחווה קטנה יותר בגולארד'ס אוק (Gullard's Oak) הסמוכה. התנאים לא השתפרו ועד 1814, לאחר מספר מהלכים נוספים, המשפחה התיישבה בסופו של דבר כחקלאים אריסים ב, ליד בהמפשייר.
קובדן למד ב ולאחר מכן למד בבית ספר בווס הול (Bowes Hall School) ב. כשהיה בן חמש עשרה הוא נסע ללונדון לעסקי המחסנים של דודו ריצ'רד וור קול (Richard Ware Cole), שם הפך לסוחר נוסע של מוסלין ו.. קרוב משפחתו, שציין את התמכרותו הנלהבת של הבחור ללימודים, הזהיר אותו בחגיגיות מפני התמכרות לנוהג כזה, שכן עלול להוות מכשול קטלני להצלחתו בחיי המסחר. קובדן לא נרתע ועשה שימוש טוב בספריית. כשעסקיו של דודו כשלו, הוא הצטרף לעסק של Partridge & Price, ברחוב בלונדון, אחד השותפים היה שותפו לשעבר של דודו.
בשנת 1828 הקים קובדן עסק משלו עם שריף (Sheriff) וג'ילט (Gillet), בחלקו עם הון מג'ון לואיס (John Lewis),שושימש כסוכן בלונדון עבור חברת פורט ברדרס (Fort Brothers) מדפיסי בד קליקו ממנצ'סטר. ב-1831 ביקשו השותפים לשכור מפעל של חברת פורט ב, ליד בלנקשייר. עם זאת, לא היה להם הון מספיק. קובדן ועמיתיו כל כך הרשימו את הבעלים שלחברת פורט שהם הסכימו לשמור על חלק ניכר מההון העצמי. החברה החדשה שגשגה ועד מהרה היו לה שלושה אתרים - בית הדפוס בסאבדן וחנויות מכירות בלונדון ובמנצ'סטר. החנות במנצ'סטר עברה לניהולו הישיר של קובדן, שהתיישב שם ב-1832, מה שהחל התקשרות ארוכה עם העיר. הוא גר בבית ברחוב קאי (Quay Street), אשר מכונה כיום "בית קובדן" (רשמית, County Court). לוח מנציח את מגוריו שם. הצלחת המפעל הייתה מהירה, ו"הדפסי קובדן" נודעו עד מהרה באיכותם.
אילו קובדן היה מקדיש את כל האנרגיות שלו לעסק, הוא עשוי היה להתעשר מאוד. הרווחים שלו בעסק היו בדרך כלל 8,000 עד 10,000 ליש"ט בשנה. עם זאת, המנהג שאפיין אותו כל חייו ללמוד ולחקור נטל הרבה מזמנו. כשהוא כותב תחת השם "ליברה" (Libra, "מזל מאזניים"), הוא פרסם מכתבים רבים ב"מנצ'סטר טיימס" שדנו בשאלות מסחריות וכלכליות. חלק מרעיונותיו הושפעו מאדם סמית.
פרסומים ראשונים
ב-1835 הוא פרסם את הפמפלט הראשון שלו, בשם "אנגליה, אירלנד ואמריקה", מאת יצרן ממנצ'סטר. קובדן תמך בעקרונות של שלום, אי-התערבות בענייניהן של מדינות אחרות, צמצום ההוצאה הציבורית וסחר חופשי, עקרונות שעליהם המשיך לעמוד במהלך חייו. הוא ביקר בארצות הברית, החל מ-7 ביוני 1835. הוא הקדיש כשלושה חודשים לסיור זה, עבר במהירות דרך מדינות החוף המזרחי והחלק הסמוך של קנדה, ואסף תוך כדי דרכו מידע רב על המצב, המשאבים והסיכויים של האומה. יצירה נוספת הופיעה לקראת סוף 1836, תחת הכותרת "רוסיה". היא תוכננה להילחם בהתפרצות של רוסופוביה בהשראת. היא הכילה גם כתב אישום נועז כלפי כל מערכת מדיניות החוץ המושתתת על רעיונות של מאזן כוחות וההכרח של חימוש גדול להגנה על המסחר.
בריאות לקויה חייבה אותו לעזוב את בריטניה, ובמשך מספר חודשים, בסוף 1836 ובתחילת 1837, הוא טייל בספרד, בטורקיה ובמצרים. במהלך ביקורו במצרים ערך ראיון עם מוחמד עלי, שדמותו כמלך רפורמי לא יצרה בו רושם חיובי במיוחד. הוא חזר לבריטניה באפריל 1837.
צעדים ראשונים בפוליטיקה
עד מהרה הפך קובדן לדמות בולטת בחיים הפוליטיים והאינטלקטואליים של מנצ'סטר. הוא דגל בהקמת ונשא את נאום חנוכת המוסד. הוא היה חבר בלשכת המסחר והיה חלק מהמערכה ל למנצ'סטר, ונבחר לאחד מראשוני בה. הוא החל לגלות עניין רב גם בנושא החינוך העממי. כמה מניסיונותיו הראשונים בנאום בפני קהל היו בפגישות שהוא כינס במנצ'סטר, סלפורד, בולטון, ועיירות סמוכות אחרות, כדי לעודד את הקמת בתי ספר בריטיים. זה היה בעת שליחות למטרה זו לרוצ'דייל, שהוא יצר לראשונה את הקשר עם, שעתיד היה להיות שותפו למאבקים הפוליטיים. מותו של המלך ויליאם הרביעי ועלייתה לשלטון של המלכה ויקטוריה הובילו לבחירות כלליות. קובדן היה מועמד ברובע, אבל נוצח.
תחומי עניין אחרים כללו את ידידותו עם ומעורבותו ב"אגודה הפרנולוגית של מנצ'סטר" (Manchester Phrenological Society) בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-19, אם כי ביוגרפים כמו ג'ון מורלי (John Morley),  וונדי הינד (Wendy Hinde) נטו לזלזל בכך בגלל רצונם להמעיט בערכה של מעורבותו ארוכת השנים אם כי לפעמים הקלילה, בפסאודו-מדע זה שבפועל אכן היה מעורב בכך לפי דייוויד סטאק (David Stack). חלק מהביוגרפים, דוגמת ריצ'רד גוינג (Richard Gowing), הרחיקו לכת והתעלמו מכך לחלוטין, אך העניין האוהד בפרנולוגיה ניכר בהתייחסויותיו התכופות של קובדן לנושא זה. בשנת 1850, הוא ביקש מקומב לבצע בדיקה פרנולוגית של בנו.
חוקי הדגן
חוקי הדגן היו מיסים על דגנים מיובאים שנועדו לשמור על מחירים גבוהים עבור יצרני דגנים בבריטניה. החוקים אכן העלו את מחירי המזון והפכו למוקד התנגדות של אזורים עירוניים, שהיה להם אז הרבה פחות ייצוג פוליטי מאשר בריטניה הכפרית. חוקי הדגן הטילו מכסי יבוא כבדים, והפחיתו את כמות התבואה המיובאת ממדינות אחרות, גם כאשר היה מחסור באספקת המזון. החוקים נתמכו על ידי בעלי קרקעות שמרנים והתנגדו לתעשיינים ופועלים ויגים. הייתה אחראית לשינוי בדעת הקהל והמעמד השליט נגד החוקים. זה היה מסע צלב מוסרי גדול, כלל ארצי של מעמד הביניים עם חזון אוטופי. מנהיגו המוביל היה ריצ'רד קובדן. לפי ההיסטוריון, קובדן הבטיח שוב ושוב שביטול חוקי הדגן יפתור ארבע בעיות גדולות בו זמנית:
הליגה הוקמה במנצ'סטר ב-1838; לפי הצעתו של קובדן, היא הפכה להתאחדות לאומית, הליגה נגד חוקי הדגן. במהלך שבע שנות הליגה, קובדן היה הדובר הראשי והרוח החיה שלה. הוא לא חשש לעמוד באתגר באופן אישי מול בעלי האדמות החקלאיים או להתעמת עם הצ'רטיסטים של מעמד הפועלים, בראשות.
בשנת 1841, לאחר שסר רוברט פיל הביס את ממשלתו של ויליאם לם בפרלמנט, היו בחירות כלליות, וקובדן נבחר כנציג החדש של סטוקפורט. מתנגדיו חזו בביטחון שהוא ייכשל לחלוטין בבית הנבחרים הבריטי. הוא לא המתין זמן רב לאחר בחירתו בהעמדת תחזיותיהם למבחן. הפרלמנט התכנס ב-19 באוגוסט. ב-24, במהלך הדיון על נאום המלכה, נשא קובדן את נאומו הראשון. "צוין", דיווחה בספרה "תולדות השלום", "שהוא לא התקבל בבית הנבחרים בשמירה על האדיבות הניתנת בדרך כלל לחבר חדש, ונראה כי הוא אינו זקוק לשמירה כזו". בלי להירתע, הוא נתן הסבר פשוט ותקיף על עמדתו לגבי חוקי הדגן. זה סימן את תחילת המוניטין שלו כשולט בנושאים.
ב-21 באפריל 1842 הצביע קובדן יחד עם 67 חברי פרלמנט נוספים בעד הצעתו של (חבר בליגה נגד חוקי הדגן) להקים ועדה שתשקול את הדרישות של אמנת העם (1838): זכות הצבעה לגברים עובדים, המוגנת על ידי הצבעה חשאית. ב-17 בפברואר 1843 הוא פתח במתקפה על פיל, והטיל עליו אחריות למצב האומלל והבלתי מרוצה של הפועלים של האומה. פיל לא הגיב בדיון, אך הנאום נישא בתקופה של רגשות פוליטיים מתוחים. זמן קצר לפני כן נחשב, מזכירו הפרטי של פיל, בטעות לראש הממשלה ונורה למוות ברחוב על ידי מטורף. אולם בהמשך הערב התייחס פיל בטונים נרגשים ונסערים להערה, כהסתה לאלימות כלפיו. חברי של פיל, שקלטו רמז זה, נכנסו למצב תזזיתי של התרגשות, וכשקובדן ניסה להסביר שהוא מתכוון לאחריות רשמית, לא לאחריות אישית, קולו טבע בים הצעקות נגדו.
מחווה, מסע ויישוב מחדש
קובדן הקריב את עסקיו, את הנוחות הביתית שלו ובמשך זמן מה את בריאותו במערכה נגד חוקי הדגן. חבריו הרגישו אפוא שהאומה חייבת לו מחווה מהותית של הכרת תודה והערצה על אותם קורבנות. מסע תרומות ציבורי גייס סכום של 80,000 פאונד. אילו קיבל השראה ושאפתנות אישית, ייתכן שהיה נכנס למרוץ של קידום פוליטי עם סיכוי לזכות בתפקיד הגבוה ביותר. לורד ג'ון ראסל, שזמן קצר לאחר ביטול חוקי הדגן, ירש את פיל כראש ממשלה, הזמין את קובדן להצטרף לממשלתו, אך קובדן דחה את ההזמנה. קובדן קיווה למצוא קצת פרטיות משקמת מחוץ לבריטניה, אבל תהילתו התפשטה ברחבי אירופה והוא התפרסם על ידי התנועה הרדיקלית. ביולי 1846, הוא כתב לחבר "אני הולך לספר לך על פרויקט חדש שהתבשל במוחי. ויתרתי על כל רעיון לקבור את עצמי במצרים או באיטליה. אני יוצא לסיור משולהב דרך יבשת אירופה". הוא התייחס להזמנות שקיבל מצרפת, פרוסיה, אוסטריה, רוסיה וספרד והוסיף:
הוא ביקר ברצף בצרפת, ספרד, איטליה, גרמניה ורוסיה, וזכה לכבוד בכל מקום אליו הגיע. הוא לא רק נאם בהפגנות פומביות, אלא גם היו לו כמה מפגשים פרטיים עם מדינאים מובילים. במהלך היעדרותו התקיימו בחירות כלליות, והוא שב כנציג (1847) של סטוקפורט ועבור. הוא בחר לייצג את השני.
ביוני 1848 העביר ריצ'רד קובדן את משפחתו ממנצ'סטר לפדינגטון בלונדון, ורכש בית ברחוב וסטבורן מספר 103. בשנת 1847 הוא גם רכש מחדש את בית המשפחה הישן בדנפורד ובשנת 1852 או 1853 בנה את הבית שם מחדש, שבו המשיך להתגורר עד מותו.
אקטיביזם פציפיסטי
בהתנגדותו למלחמות האופיום, טען קובדן ש"כפי ש"בסחר העבדים היינו [הבריטים] אשמים יותר מאחרים בעולם, כך במלחמות חיצוניות יש לנו את האומה האגרסיבית ביותר, השישה לעימותים, הלוחמנית והעקובה ביותר מדם תחת השמש". באוקטובר 1850 הוא כתב מכתב לפעיל נגד העבדות, וטען כי בעשרים וחמש השנים האחרונות "התגלה שהיינו האומה צמאת הדם ביותר עלי אדמות לאין ערוך ... בסין, בבורמה, בהודו, ניו זילנד, הכף, סוריה, ספרד, פורטוגל, יוון וכו', אין כמעט מדינה, מרוחקת ככל שתהיה, שבה לא ניהלנו מלחמה או שהכתבנו את תנאינו באמצעות חודי הכידונים". קובדן האמין שהבריטים, "שופכי הדם הגדולים מכולם", היו אז מעורבים ביותר מלחמות מאשר שאר אירופה ביחד. בכך האשים קובדן את האצולה הבריטית, שלטענתו "המירה את הלוחמנות של הגזע האנגלי למטרותיה". באפריל 1852, כשהבריטים הכריזו מלחמה על בורמה בשל התעללות בשני קברניטים בריטים על ידי ממשלת בורמה, קובדן "נדהם" שזו הייתה עילה למלחמה:
קובדן פרסם את הספר "כיצד מלחמות נוצרו בהודו: מקורותיה של מלחמת בורמה" בשנת 1853. בספר הוא העלה תאוריה מדוע מחלוקות דומות עם ארצות הברית מעולם לא הגיעו לשיא במלחמה. לפי קובדן, הסיבה הייתה "שאמריקה היא חזקה ובורמה חלשה... בריטניה לא הייתה פועלת בצורה זו כלפי מעצמה המסוגלת להגן על עצמה". עם הקמת האימפריה הצרפתית השנייה בשנים 1851–1852, אחזה בציבור פאניקה, שתודלקה על ידי העיתונות. לואי נפוליאון הוצג כמי שמתכנן נחיתה פתאומית ופיראטית על החוף הבריטי ללא עילה או פרובוקציה. על ידי סדרה של נאומים ופמפלטים, בפרלמנט ומחוצה לו, ביקש קובדן להרגיע את חששותיהם של בני ארצו. בכך, הוא הקריב את הפופולריות הגדולה לה זכה כמקדם הסחר החופשי, והפך לזמן מה לאיש שהתעללו בו הכי הרבה בבריטניה.
שוב בעימות עם הרגשות הציבוריים, קובדן, שביקר בטורקיה, ולמד את הפוליטיקה שלה, זלזל בזעקות השבר שיש לשמור על עצמאותה ושלמותה של האימפריה העות'מאנית. הוא דחה את הדעה שאפשר לקיים אותן, ולא פחות מכך כפר בתוקף בטענה שזה רצוי. הוא האמין שהקנאה בהתפשטות הרוסית והפחד מפני הכוח הרוסי הם הגזמות אבסורדיות. הוא טען כי עתידה של טורקיה האירופית נתון בידי האוכלוסייה הנוצרית, וכי היה נבון יותר עבור בריטניה להתחבר איתם ולא עם מה שהוא ראה כמעצמה אסלאמית רקובה שגורלה נחרץ. הוא אמר בבית הנבחרים:
אולם שטף הרגשות העממי בעד המלחמה היה בלתי ניתן לעמוד בפניו; וקובדן וג'ון ברייט הוצפו בגידופים. קרל מרקס כתב "וללא נטישה מוחלטת של חוק הקוראן [טוען חבר הפרלמנט של האופוזיציה קובדן], אי אפשר להשוות את מעמד הנוצרים בטורקיה עם טורקים. אנחנו יכולים גם לשאול את מר קובדן האם, עם הכנסייה של המדינה והחוקים הקיימים של אנגליה, אפשר להשוות את מעמד פועליה עם הקובדנים והברייטים?".
מלחמת האופיום השנייה
בתחילת 1857 הגיעו לבריטניה הבשורות מסין על קרע בין הנציג הבריטי באותה מדינה לבין מושל מחוז קנטון בהתייחס לכלי שיט קטן או בשם החץ (Arrow), שהביא לכך שהאדמירל הבריטי הרס את מבצרי הנהר, שרף 23 ספינות השייכות לצי שושלת צ'ינג והפגזת העיר קנטון. לאחר חקירה מדוקדקת של המסמכים הרשמיים, קובדן השתכנע שאלו הליכים בלתי צודקים לחלוטין. הוא העלה הצעה בפרלמנט בעניין זה, שהובילה לדיון ארוך ובלתי נשכח, שנמשך למעלה מארבעה לילות, שבו תמכו בו, סר , ויליאם גלאדסטון, לורד ג'ון ראסל ובנג'מין דיזראלי, ושהסתיים בתבוסתו של ראש הממשלה לורד פלמרסטון ברוב של שישה עשר.
אבל הניצחון הזה עלה לו בכיסאו בפרלמנט. עם הפירוק שבא בעקבות תבוסתו של לורד פלמרסטון, קובדן הציג את מועמדתו לבית הנבחרים במחוז הבחירה של הדרספילד, אך המצביעים של אותה עיירה העדיפו את יריבו, שתמך במלחמה ברוסיה והיה בעד ההליכים בקנטון. קובדן נדחק אפוא לחיים הפרטיים, ופרש לביתו הכפרי בדנפורד, הוא שהה שם כשהוא עוסק בעיבוד אדמתו והאכלת החזירים שלו.
הוא ניצל תקופת פנאי זו לביקור נוסף בארצות הברית. במהלך היעדרותו התרחשו הבחירות הכלליות של 1859, כאשר הוא הוחזר ללא התנגדות מטעם. לורד פלמרסטון היה שוב ראש ממשלה, ולאחר שגילה שהמפלגה הליברלית המתקדמת לא "נמחצה" בקלות כפי שהוא קיווה, הוא ביצע מחווה של פיוס, והזמין את קובדן ואת להיות חברים בממשלתו. במכתב כנה ולבבי שנמסר לקובדן עם נחיתתו בליברפול, הציע לו לורד פלמרסטון את תפקיד, עם מושב בקבינט ממשלת בריטניה. רבים מחבריו לחצו עליו בדחיפות לקבל את ההצעה, אך ללא היסוס הוא היה נחוש לדחות את הכבוד המוצע. עם הגעתו ללונדון הוא נפגש עם לורד פלמרסטון, ובגילוי לב רב אמר לו כי הוא התנגד לו והוקיע אותו לעיתים קרובות כל כך בפומבי, וכי השקפותיהם שונות כל כך, במיוחד בשאלות של מדיניות חוץ, שהוא לא יכול, מבלי לפגוע בתחושת החובה והעקביות שלו, לכהן תחתיו כשר. לורד פלמרסטון ניסה ברוח טובה להילחם בהתנגדויותיו, אך ללא הצלחה.
הסכם קובדן-שבלייה
אף על פי שקובדן סירב להשתתף באחריות של ממשלתו של לורד פלמרסטון, הוא היה מוכן לפעול כנציגו בקידום יחסים מסחריים חופשיים יותר בין בריטניה לצרפת. אבל היוזמה למשא ומתן למטרה זו הגיעה ממנו תוך בשיתוף עם ברייט ו. לקראת סוף 1859 הוא נפגש עם לורד פלמרסטון, לורד ג'ון ראסל וגלאדסטון, והודיע על כוונתו לבקר בצרפת וליצור קשר עם נפוליאון השלישי, קיסר צרפת ושריו, במטרה לקדם מטרה זו. מדינאים אלה הביעו באופן כללי את הסכמתם למטרתו, אך ללא מתן סמכות רשמית. עם הגעתו לפריז היה לו מפגש ארוך עם נפוליאון, בו מנה טענות רבות בעד הסרת המכשולים שמנעו משתי המדינות להתקרב זו לזו, והוא הצליח לעשות רושם ניכר בעד סחר חופשי. לאחר מכן הוא פנה אל השרים הצרפתיים, וניהל שיחה רצינית, במיוחד עם, שאותו מצא כמי שתומך בעקרונות הכלכליים והמסחריים שבהם דגל. לאחר זמן רב שניהל משא ומתן ראשוני ובלתי רשמי זה, נכנסה שאלת הסכם המסחר בין שתי המדינות לזירת הדיפלומטיה, קובדן התבקש על ידי ממשלת בריטניה לפעול כנציגם בעניין בשיתוף פעולה עם, שגריר בריטניה בצרפת. אבל זה הוכח כמשימה ארוכה ומפרכת מאוד. הוא נאלץ להתמודד עם העוינות העמוקה של הפרוטקציוניסטים הצרפתים, שגרמה להרבה התלבטויות מצד הקיסר ושריו. היו גם עיכובים, התלבטויות והתנגדויות קטנוניות מבית, שהיו יותר בלתי מוסברים.
יתר על כן, הוא הותקף באלימות מילולית רבה על ידי חלק רב עוצמה בעיתונות הבריטית, בעוד שהמספר הרב של הפרטים הקטנים שעמם נאלץ להתמודד בקשר לשינויים המוצעים במכס הצרפתי, היה כרוך בעומס גדול על סבלנותו ומאמציו, שהיה מרתיע אדם פחות נחוש. אבל היה מקור אחד של מבוכה גדול מכל השאר. מניע חזק אחד שדחף אותו לעסוק במפעל זה היה רצונו הנלהב לכונן יחסים ידידותיים יותר בין בריטניה וצרפת, ולהפיג את רגשות הקנאה והחשש ההדדיים שהתפרצו לעיתים קרובות כל כך וסיכנו את השלום בין שתי המדינות. זה היה הטיעון החזק ביותר שבו השתמש מול הקיסר וחברי הממשל הצרפתי, ואשר הוא מצא כיעיל ביותר איתם. אך בעודו בעיצומו של המשא ומתן, העלה לורד פלמרסטון בבית הנבחרים הצעת חוק לחיזוק מחסני הנשק הימיים של בריטניה, אותה הציג בנאום מלחמתי שכוון נגד צרפת, כמקור הסכנה לפלישה. התקפה, שכנגדה היה צורך להישמר. דבר זה הוליד רוגז וטינה בפריז, ואלמלא ההשפעה שרכש קובדן, והאמון המושלם בכנותו, היה המשא ומתן כנראה נחרב לחלוטין. אולם לבסוף, לאחר כמעט שנים-עשר חודשים של עבודה בלתי פוסקת, הושלמה העבודה בנובמבר 1860. "נדירה", אמר ויליאם גלאדסטון, "היא הזכות של כל אדם, שלפני ארבע-עשרה שנה העניק לארצו שירות אחד, עכשיו שוב, בתוך אותו אורך חיים קצר, כשאינו מעוטר לא באדמה ולא בתואר, בלי שום סימן שיבדיל בינו לבין האנשים שהוא אוהב, הוא הורשה לבצע עוד שירות גדול ובלתי נשכח לריבון שלו ולארצו".
עם סיום עבודה זו הוענקו לקובדן כיבודים על ידי ממשלות שתי המדינות שהועיל להן כל כך. לורד פלמרסטון הציע לו תואר ברונט ומושב ב, והקיסר הצרפתי היה מעניק לו בשמחה איזשהו עיטור מכובד, אבל בחוסר עניין ובצניעות אופייניים הוא סירב לכל כיבודים כאלה.
מאמציו של קובדן לקדם את הסחר החופשי היו תמיד כפופים למטרות המוסריות הגבוהות ביותר בעיניו: קידום השלום עלי אדמות ורצון טוב בין בני אדם. זו היה תשוקתו ותקוותו בהסכם המסחרי עם צרפת. לכן הוא היה מאוכזב עמוקות ומוטרד לגלות את תחושת חוסר האמון הישן שהעיתונות וכמה מהפוליטיקאים המובילים במדינה עודדו עדיין באופן פעיל. ב-1862 הוא פרסם את הפמפלט שלו שכותרתו שלוש הפאניקות (The Three Panics), שמטרתו הייתה להתחקות אחר ההיסטוריה ולחשוף את האיוולת של אותם אירועים תקופתיים של חששות באשר לתוכניות של הצרפתים שמהם סבלה בריטניה במשך חמש-עשרה או שש-עשרה השנים הקודמים.
מלחמת האזרחים בארצות הברית
כאשר מלחמת האזרחים האמריקנית איימה לפרוץ בארצות הברית, היה קובדן במצוקה עמוקה, אך לאחר שהסכסוך הפך לבלתי נמנע, אהדתו הייתה לחלוטין עם האיחוד מכיוון שהקונפדרציה נלחמה למען העבדות. אף על פי כן, החרדה הגדולה שלו הייתה שהאומה הבריטית לא תהיה מחויבת לשום מהלך לא ראוי במהלך התקדמות המאבק הזה. כאשר היחסים עם ארצות הברית הפכו קריטיים ומאיימים כתוצאה מפשיטה של ספינות של הקונפדרציה שבסיסם בנמלים בריטיים, על ספינות סוחר של האיחוד, פעולות שיובילו ל שלאחר המלחמה, הוא הביא את השאלה בפני בית הנבחרים בסדרת נאומים צלולים ועוצמתיים נדירים.
מותו
במשך מספר שנים סבל קובדן קשות מדי פעם מגירוי הסימפונות ומקשיי נשימה. בשל כך הוא בילה את חורף 1860 באלג'יריה, ובכל חורף שלאחר מכן היה עליו להיות זהיר מאוד ולהגביל את עצמו לבית, במיוחד במזג אוויר לח וערפילי. ב-2 באפריל 1865 הוא מת בשלווה בדירותו בלונדון.
למחרת אמר לורד פלמרסטון "לא ייתכן שהבית ימשיך עם עסקים כרגיל מבלי שכל חבר יזכיר לעצמו את האובדן הגדול שספגו הבית והמדינה מהאירוע שהתרחש אתמול בבוקר". דיזראלי אמר שהוא "היה קישוט לבית הנבחרים וכבוד לאנגליה".
גם בבית הנבחרים הצרפתי התייחס סגן הנשיא,, למותו, וביטויי הערכה חמים חזרו על עצמם תוך מחיאות כפיים מכל האגפים. "מותו של ריצ'רד קובדן", אמר לה רוקט, "אינו רק חוסר מזל עבור אנגליה (בריטניה), אלא סיבה לאבל עבור צרפת והאנושות". , שר החוץ הצרפתי, הפך את מותו לנושא לשליחת הודעה מיוחדת, כשהוא מבקש מהשגריר הצרפתי בבריטניה להביע בפני הממשלה "את האהדה הנוגה והחרטה הלאומית האמיתית שעל מותו בטרם עת, של ריצ'רד קובדן. בצד הזה של תעלת למאנש". "הוא מעל הכל," הוסיף, "בעינינו הנציג של אותם רגשות ושל אותם עקרונות קוסמופוליטיים שמולם נעלמים גבולות לאומיים ויריבויות; בעוד שבעיקרו של ארצו, הוא היה עוד יותר מתקופתו; הוא ידע אילו יחסים הדדיים יכול היה להשיג בימינו לשגשוג של עמים. קובדן, אם יורשה לי לומר זאת, היה אדם בינלאומי". קובדן כונה "ההוגה הקלאסי-ליברלי הגדול ביותר בעניינים בינלאומיים" על ידי הליברטריאן והליברלי, ההיסטוריון.
הוא נקבר בכנסיית במערב סאסקס ב-7 באפריל. קברו היה מוקף בקהל רב של אבלים, ביניהם גלאדסטון, ברייט, מילנר גיבסון, צ'ארלס וילייר ואורחים מכל חלקי הארץ. ב-1866 נוסד בלונדון מועדון קובדן (Cobden Club), כדי לקדם את כלכלת הסחר החופשי, והוא הפך למרכז לתעמולה פוליטית בנושא זה; ופרסים הוקמו על שמו באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת קיימברידג'.
מורשתו
קובדן, ומה שכונה "קובדניזם" (Cobdenism) ומאוחר יותר זוהה עם הלסה פר ספג ביקורת רבה מאסכולת הכלכלנים הבריטים שדגלו בפרוטקציוניזם, על בסיס רעיונותיהם של אלכסנדר המילטון ופרידריך ליסט. עם זאת, במהלך חלק ניכר ממה שנותר מהמאה התשע-עשרה, הצלחתו עם תנועת הסחר החופשי הייתה ללא עוררין, והפרוטקציוניזם הפך לחורג מהמקובל. התנועה לרפורמת המכסים בבריטניה שהחלה על ידי ג'וזף צ'מברלין הביאה מתנגדים חדשים ל, והנושא כולו הפך שוב לשנוי במחלוקת. שנות השיקום שלאחר מלחמת העולם השנייה ראו אופנה מחודשת להתערבות ממשלתית בסחר בינלאומי, אך החל משנות ה-80, מרגרט תאצ'ר בבריטניה (בהשפעת אנוק פאוול דרך קית' ג'וזף) ורונלד רייגן בארצות הברית הובילו לתחייה מחודשת של לסה פר, שעדיין שולט בחשיבה הכלכלית המרכזית.
קובדן הותיר חותם עמוק על ההיסטוריה הבריטית. אף על פי שהוא לא היה "כלכלן מדעי", רבים מרעיונותיו ונבואותיו הקדימו טיעונים ונקודות מבט שיופיעו מאוחר יותר בכלכלה האקדמית. הוא חשב שזה "טבעי" שבריטניה תייצר עבור העולם בתמורה למוצרים חקלאיים של מדינות אחרות. כלכלנים מודרניים קוראים לזה יתרון יחסי. הוא דגל בביטול חוקי הדגן, שלא רק הוזיל את המזון, אלא גם סייע לפתח את התעשייה ולהועיל לעבודה. הוא ראה נכונה שמדינות אחרות לא יוכלו להתחרות עם בריטניה בייצור בעתיד הנראה לעין. "אנחנו דוגלים", אמר, "בשום דבר מלבד מה שמתאים לציווים הנעלים ביותר של הנצרות - לקנות בשוק הזול ביותר ולמכור ביוקר". לאחר ביטול חוקי הדגן, הייצור הבריטי אכן ראה עלייה משמעותית בפריון, בעוד שהחקלאות הבריטית הלכה בסופו של דבר ודעכה עקב תחרות עם היבוא. הוא חזה ששאר העולם צריך ללכת לפי הדוגמה של בריטניה: "אם תבטל את חוקי הדגן ביושר, ותאמץ סחר חופשי בפשטותו, לא יהיה מכס באירופה שלא ישתנה תוך פחות מחמש שנים" (ינואר 1846). הקוסמופוליטיות שלו, שהובילה לתפיסה בקרב יריביו של קובדן שהוא "" – הובילה אותו לפתח. קובדן ראה גם את הקשר בין שלום וסחר חופשי. "השלום יבוא לארץ כאשר לאנשים יהיה יותר מה לעשות זה עם זה ופחות עם הממשלות. כלל ההתנהגות הגדול עבורנו ביחס לאומות זרות הוא - בהרחבת היחסים המסחריים שלנו - שיהיה איתם קשר פוליטי קטן ככל האפשר". הביוגרפיה שלו, "חייו של ריצ'רד קובדן" מאת ג'ון מורלי, שנכתבה עם מידע מבני זמנו כמו ג'ון ברייט וסר לואיס מאלט, פורסמה ב-1881 (האחים רוברטס: בוסטון).
הצעתו של ג'וזף צ'מברלין לרפורמה במכסים, שהושקה ב-1903, הציתה מחדש את הדיון על סחר חופשי מול פרוטקציוניזם בבריטניה. לרגל מאה שנה להולדתו של קובדן התאספו 10,000 איש ב בלונדון ביוני 1904. קובדן "סימל את החזון הליברלי של סדר עולמי שליו ומשגשג המוחזק יחד על ידי הכוחות הטובים של הסחר החופשי" כמו אף דמות אחרת מהמאה התשע-עשרה. בנאום בפגישה אמר המנהיג הליברלי סר הנרי קמפבל-באנרמן:
סטנלי בולדווין אמר בדצמבר 1930, בתקופת השפל הגדול בבריטניה, שהשמרנים היו "מפלגה לאומית של כל אלה המאמינים שכל שיפור במצבה התעשייתי והכלכלי של המדינה הזו יכול להיות מושג רק על ידי התנתקות מהקובדניזם של הדור הקודם, והצבת המדינה הזו על מה שהוא, וחייב להיות, בסיס פרוטקציוניסטי". שבועיים לאחר מכן תקף בולדווין את הטיפול של ממשלת הלייבור בוועידה האימפריאלית: "בוועידה ההיא הייתה לממשלה הזדמנות נפלאה לעשות משהו מעשי כדי לעזור לתעשייה הבריטית ולקשור את האימפריה יחדו בשותפות סחר הדוקה. הם לא הצליחו לנצל הזדמנות זאת משום שלא ניתן היה ליישב את הצעות הדומיניון עם תאוריות הסחר החופשי העתיקות שעבר זמנן של הקובדניזם". בריטניה נטשה את הסחר החופשי ב-1932 ואימצה מכס כללי. ב-1932 אמר שר האוצר לשעבר של הלייבור,, שאף פעם לא הייתה טעות גדולה יותר מאשר לומר שהקובדניזם מת: "הקובדניזם מעולם לא היה חי יותר ברחבי העולם מאשר היום... היום הרעיונות של קובדן מתקוממים נגד הלאומיות האנוכית. הצורך בפירוק מגבלות הסחר, אשר לבשו צורות שונות, הוכר באופן אוניברסלי אפילו על ידי אלה שלא היו מסוגלים לזרוק את הכבלים הללו". אמר ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, שרעיונותיו של קובדן "בולטים בהתנגדות כמעט מוחלטת ל'בשורה' על פי מרקס":
ארנסט בווין, שר החוץ של הלייבור, אמר ב-26 ביולי 1947 כי "איננו יכולים לחזור לכלכלה הקובדניטית". בשנת 1966 תקף ראש ממשלת הלייבור הרולד וילסון את פיליפ סנודן על כך שהוא מחזיק בדעות של "קובדניזם פוריטני" אשר "מנע כל פעולת התפשטות להקלה על האבטלה" על ידי הממשלה במהלך השפל הגדול.
הנצחה
נכדו של נינו של קובדן, ניק קובדן-רייט (Nick Cobden-Wright), החל במערכה להצלת ביתו הקודם, בית דנפורד (Dunford House) ב (גם ביתה של בתו, הסוציאליסטית ואשת התנועה הסופרג'יסטית) ממכירה ב-2019 על ידי בעליה, YMCA. הוא הכיל את השלט שלה 'ללא הצבעה ללא מיסוי' שהיא ערכה במחאה ברחוב דאונינג. מסע הפרסום שלו לקרן קובדן נתמך, בין היתר, על ידי נינתה של אמלין פנקהרסט, מנהיגת התנועה הסופרג'יסטית,.
היישובים, , ו בקנדה, ארצות הברית ואוסטרליה בהתאמה קרויים כולם על שם ריצ'רד קובדן, כמו גם היישוב קובדן באי הדרומי של ניו זילנד.
כמו כן קרויים על שמו: בית הספר היסודי ריצ'רד קובדן בקמדן טאון, מועדון הגברים העובדים קובדן בצפון קנסינגטון, בלונדון וגשר קובדן בסאות'המפטון. רחוב קובדן קיים במנצ'סטר, בדרלינגטון, בנוטינגהאם בנלסון בלנקשייר, בברנלי בלנקשייר, בוורטינג' במידהרסט ובאדינבורו וכיכר קובדן קיימת בבדפורד. כמו-כן יש פאבים על שמו בוורטינג', בשפילד, בצ'טהאם ובליברפול.
פסלים בדמותו מוצבים במקומות שונים בבריטניה. פרוטומה של קובדן מוצבת בספינה הצדדית המערבית של הטרנספט הצפוני של מנזר וסטמינסטר.
הערות שוליים
[[קטגוריה:בריטים שנפטרו ב-1865
קווין רודריגס
קריירת מועדונים
רודריגס החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אימבבורה מליגת העל האקוודורית החל משנת 2017, לאחר שגדל במחלקת הנוער של המועדון.
קריירה בינלאומית
ב-12 בנובמבר 2022 ערך רודריגס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בתיקו 0-0 נגד נבחרת עיראק במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת אקוודור לטורניר מונדיאל 2022.
מבוך העצמות
מבוך העצמות (באנגלית: The maze of bones) הוא הספר הראשון בסדרה 39 רמזים, שנכתבה בידי 7 סופרים. כותב ספר זה הוא ריק ריירדן. הספר יצא לאור ב-9 בספטמבר 2008 בהוצאת Scholastic, ותורגם לעברית על ידי רוני בק בשנת 2010.
עלילה
דן ואיימי קהיל הם שני יתומים עניים שחיים בבית קטן עם סדרה של אומנות, רחוק מהאפוטרופוסית שלהם, דודתם של אמם, ביאטריס. הדבר הטוב בחייהם הייתה סבתם, גרייס, שמתה בתחילת הספר. בהלווייתה, הוזמנו דן, איימי וביאטריס לקריאת צוואתה האחרונה של גרייס, ושם הוענקה להם, על ידי עורך דינה של סבתם, ויליאם מקינטייר, ולכלל הנוכחים זכות הבחירה - לקבל במתנה מיליון דולרים אמריקאים או לצאת למירוץ מסוכן ואכזרי מול שאר מקבלי האתגר, שהמטמון שבסופו יהפוך אותם לאנשים החזקים ביותר בעולם. כמו כן, מתגלה להם בהלוויה שבני משפחתם, לאורך דורות, עיצבו את ההיסטוריה האנושית. איימי ודן החליטו לקבל עליהם את האתגר, וקיבלו את הרמז הראשון שזה תוכנו:
דן ואיימי החליטו להגיע לאחוזת קהיל, ולחפש מידע על ריצ'רד ס'. הם מוצאים ספרייה סודית ושם הם מגלים אלמנך של ריצ'ד המיסכן, שניכתב על ידי פרנקלין ומגלים שריצ'ד הוא בעצם פסבדונים (שם עט) של בנג'מין פרנקלין. באלמנך היה כתוב, בכתב ידה של אמה המנוחה של איימי ודן:
הם מחליטים לנסוע לקטקומבות בפריז שבצרפת, עקב היותן אתר קבורה מפורסם, ועקב היות בנג'מין פרנקלין שגריר בצרפת. בצרפת נפלו דן ואיימי למלכודת שהיה בה גם יתרון - ההולטים גילו להם, במחשבה שהשניים יודעים זאת, שהיה כתוב באלמנך גם "מבוך העצמות, נקודת ציון בריבוע...". גם הקבוצות האחרות, בשל העובדה שכולם גנבו את האלמנך מכולם, הבינו שיש לחפש דבר-מה בקטקומבות.
בקטקומבות, גילו איימי, דן, נלי ואליסטר הו, ששיתף עמם פעולה, ריבוע קסם חרוט בגולגולות ששלושה מספרים החסרים בו (14,12,5) הם נקודות ציון שהובילו למקום. שם הם גילו מדרגות סודיות שבהן מצאו בקבוקון עם מילים חרוטות עליו ודף תווים. איימי שמרה את הדף בכיס, ואילו המילים שהיו כתובות על הבקבוקון הייתה אנגרמה שדן פתר וכתב על פתק ששמר בכיסו:
איימי הלכה לטעון את הבקבוק וכשחזרה איאן קברה פיתה אותה לתת לו את אותו בתמורה לתרופת נגד לדן, ולא, דן ימות מרעל קטלני. איימי נכנעה ונתנה לו את הבקבוקון והתירה את הכתלים מדן, שאמר לה שאיאן לא הזריק לו כלום וכנראה זה הרעל, אבל כבר היה מאוחר מידי. בהמשך גילו שדף התווים הוא המשמעותי מבין השניים. על דף התווים היה רשום ו' ו' א' מ'. איימי מסיקה כי ו.ו.א.מ הוא וולפגנג אמדאוס מוצרט והם עושים את דרכם לאוסטריה. בסוף הספר, הם מגלים את הרמז הראשון מתוך ה-39 שהוא תמיסות ברזל.
STS-101
STS-101, היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, שבוצעה על ידי מעבורת החלל אטלנטיס וארכה כ-9 ימים, בין ה-19 במאי ל-26 במאי 2000. המטרה העיקרית הייתה להתחבר לתחנת החלל הבין-לאומית, להמשיך להפעלתה וביצוע ניסויים.
המשימה
מטרתה העיקרית של משימת STS-101 הייתה להעביר אספקה לתחנת החלל הבינלאומית, לבצע הליכת חלל ולהכניס את תחנת החלל למסלול גבוה יותר. המשימה החלה עם עגינת האטלנטיס בתחנת החלל.
לאחר העגינה לקחו האסטרונאוטים דגימות של פחמן דו-חמצני מהאוויר בתחנה. במהלך פעילות חוץ-רכבית בוצע החלפת אנטנה פגומה והותקנו מכשירים בחלק החיצוני של תחנת החלל.
בנוסף:
Every Good Boy Deserves Fudge
Every Good Boy Deserves Fudge ("לכל ילד טוב מגיע פאדג'") הוא אלבומה השני של להקת הגראנג' מאדהאני. הוא יצא בתקופה שבה שקלו חברי הלהקה לחתום בחברת תקליטים גדולה, אך הם החליטו לבסוף שהוא ייצא בחברת סאב פופ. מבקרי מוזיקה אחדים ביקרו את עטיפתו העליזה והכמעט ילדותית של האלבום (שהייתה מנוגדת באופייה למוזיקה שעסקה ברובה בסקס, סמים ורוקנרול). הגיטריסט סטיב טרנר טען כי אלבום זה הוא המועדף עליו ביותר כיצירה שלמה מבין כל אלבומיה של מאדהאני, וגם מבקרים רבים גרסו כי הלהקה הגיעה לשיא אומנותי באלבום זה.
המקור לשם האלבום הוא אמצעי עזר לזיכרון מפתחות מוזיקליים (EGBDF) שסטודנטים למוזיקה משתמשים בו (קיימים מספר אמצעי עזר נוספים, למשל "Every good book deserves finishing").
מזוהיפוס
מזוהיפוס (שם מדעי: Mesohippus; מילולית: "סוס אמצעי") הוא סוג יונק קדום שחי לפני כ-30 עד 40 מיליון שנה באמצע תקופת האאוקן עד לתחילת תקופת האוליגוקן. נמנה עם קבוצת אוכלי העלים ומאבותיו הקדומים של הסוס. כמו הרבה סוסים קדומים, המזוהיפוס היה נפוץ בצפון אמריקה. מאובניו התגלו בקולורדו, נברסקה, דקוטה הדרומית ודקוטה הצפונית שבארצות הברית וגם בקנדה.
פיזיולוגיה
למזוהיפוס היו רגליים ארוכות יותר מקודמו האיוהיפוס ועמד בגובה של כ-60 ס"מ. בנוסף איבד בוהן במהלך התפתחותו ועמד בעיקר על בהונו האמצעית, למרות שהשתמש גם בבהונותיו האחרות. מבנה גולגולתו של המזהיפוס היה רחב וגדול יותר מסוסיים קודמים אליו.
1922 בארץ ישראל
להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1922 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי.
הנהגה
שלטון המנדט
הנהגת היישוב
טאלורק השני, מלך הפיקטים
טאלורק השני (באנגלית: Talorc II), בנו של מוירכולאך (Muircholach) היה מלך הפיקטים, במחצית השנייה של המאה השישית (ככל הנראה בין השנים 564 לערך - 575 לערך, שנת פטירתו).
על פי "דברי ימי הפיקטים" מלך טאלורק במשך 11 שנים, בין קיילטראם לבין דרסט החמישי. בחלק מכתבי העת מופיע שמו של אביו של טאלורק במספר צורות כתיבה: מורדלג (Mordeleg), מורת'ולויק (Murtholoic) ומורדלת' (Mordeleth).
אף אחד
אף אחד הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן, מתוך אלבום האולפן השני שלה, תאמין לי. השיר יצא לאור ב-11 בספטמבר 2016, כסינגל הרביעי מתוך האלבום. השיר הוכתר כ-"שיר השנה" של ישראל לשנת 2017, על ידי מאקו, ערוץ 24 ותחנות הרדיו האזוריות.
השיר הגיע למקום הראשון בגלגלצ, השני במדיה פורסט, והשני ברשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי הראל סנדרוסי והופק על ידי ינון יהל. השיר הוא מעין בלדת פופ ים-תיכונית, אשר מספרת בתוכה סיפור על כך שאין לעדן בן זקן אף אחד שיהיה לצידה, תוך שהיא חוזרת ואומרת שלמרות הכל, היא מצליחה להתמודד עם המצב.
בנוסף לכך, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאתו כסינגל.
וידאו קליפ
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה עדן בן זקן לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל ואת מילות השיר. בנוסף לכך, העלתה בן זקן לערוצה רמיקס רשמי שיצא עבור השיר.
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-19 מיליון צפיות, מה שהופך אותו לאחד מתוך הסרטונים הישראלים הנצפים ביותר ביוטיוב.
אגדה ש'מגדה
אגדה ש'מגדה (באנגלית: Happily N'Ever After) הוא סרט אנימציה קומי אמריקאי-גרמני שיצא לאקרנים בתחילת 2007. הסרט מבוסס על אגדות הילדים של האחים גרים והנס כריסטיאן אנדרסן.
בשנת 2009 יצא ל-DVD סרט המשך בשם "אגדה ש'מגדה 2", שלא דובב לעברית ולא הופץ בישראל.
עלילה
הסרט מציג את עולם האגדות שם הקוסם (ג'ורג' קרלין) שולט בכל אגדות הילדים ושומר על האיזון בין טוב לרע. יחד עם עזרה משני העוזרים שלו, מונק המתוח (וואלאס שון) וממבו השלומיאל (אנדי דיק), הקוסם מוודא שכל האגדות מתנהלות לפי הסדר הנכון כדי שיהיו להן סופים טובים. אולם הקוסם עוזב לסקוטלנד לחופשה ארוכה. והוא עוזב את הממלכה והמאזניים תחת השגחתם של מונק וממבו.
אלה, הידועה בתור סינדרלה (שרה מישל גלר), חיה בתור משרתת בשביל משפחתה החורגת, וחולמת על פגישה עם הנסיך (פטריק וורבארטון). חברה הטוב מן הארמון הוא ריק (פרדי פרינז ג'וניור), הוא שוטף הכלים של הארמון. אלה רואה את ריק בתור חבר, אבל ריק אוהב את אלה בסוד, אף על פי שהוא שונה מהנסיך. כאשר ריק שולח הזמנות לנשף הארמון, הוא נותן אחת לאלה. ואז נחשף שריק רואה בנסיך משהו שאין לו עיקר, והוא לא מבין מה אלה מוצאת בו. שלושת האמיגוס של ריק, השפים המצחיקים (פיל פרוקטור, רוב פאולסן וטום קני) במטבח הארמון, מאמינים שריק מקנא בנסיך. הנסיך עושה הכל לפי ספר החוקים שלו ומתכנן להפגש עם כל העלמות בנשף.