cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Yikes (שיר של קניה וסט)
Yikes הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר האמריקאי קניה וסט, מתוך אלבום האולפן השמיני שלו, Ye. השיר יצא לאור ב-8 ביוני 2018, כסינגל הראשון מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים GOOD Music ודאף ג'אם. השיר הופק על ידי וסט, מייק דין ופייר בורן ונכתב על ידם בשיתוף כותבים שונים, בהם הראפר הקנדי דרייק, שכתב את ההוק. השיר דוגם את שירם של להקת האפרו רוק בלאק סבאג', "Kothbiro".
רקע וכתיבה
המוזיקאי הקנדי דרייק עבד לראשונה עם וסט באלבום האולפן החמישי של וסט, My Beautiful Dark Twisted Fantasy, משנת 2010. מאוחר יותר, עזר דרייק לכתוב את השירים "Father Stretch My Hands, Pt. 1" ו-"" עבור אלבום האולפן השביעי של וסט, The Life of Pablo, משנת 2016.
הוצאה וקידום
"Yikes" החליף את "XTCY", שהיה אמור לצאת במקור בשם "Extacy", כרצועה השנייה באלבום האולפן השמיני של וסט, שיצא לאור ב-1 ביוני 2018. השיר נשלח לתחנות הרדיו המרכזיות בבריטניה על ידי חברות התקליטים של וסט, GOOD Music ודאף ג'אם כסינגל הראשי מתוך האלבום ב-8 ביוני 2018. ב-11 ביוני של אותה השנה, וסט קיבל וסט את ההחלטה להוציא את השיר כסינגל הראשון מתוך האלבום בארצות הברית, מכיוון שהוא חשב שזו הרצועה המתאימה ביותר לרדיו מתוך האלבום.
ביקורת
מבקרי מוזיקה שונים הצביעו על דמיון בין "Yikes" ל-"Wolves" של וסט מתוך האלבום The Life of Pablo, משנת 2012. הפקת השיר תוארה כ"דלילה" ונתפסה כ"מעוררת" את השיר.
שירה מרגלית (אשת עסקים)
שירה מרגלית (נולדה ב-1969) היא אשת עסקים ישראלית בתחום התקשורת והפרסום. לשעבר מנכ"לית קבוצת מקאן תל אביב ומשנה למנכ"ל זכיינית השידור "רשת".
ביוגרפיה
מרגלית נולדה וגדלה בירושלים. אחת משלוש בנותיהם של אליאורה ודן מרגלית. אביה, עיתונאי ומגיש, היה במשך שנים אחד מבכירי העיתונאים בישראל. אחת מאחיותיה היא התסריטאית והבמאית קרן מרגלית.
בילדותה שהתה עם הוריה מספר שנים בוושינגטון די.סי. עקב עבודתו של אביה כשליח העיתון "הארץ". בוגרת בית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים. שירתה בצה"ל כפקידה בלשכת מפקד חטיבת הצנחנים, שאול מופז. בעלת תואר ראשון במדעי הרוח והחברה בהדגשת קולנוע מהאוניברסיטה הפתוחה.
החלה את הקריירה בתחום התקשורת והפרסום במשרד קשר-בראל, שלאחר מכן הפך לחברת בת של "מקאן אריקסון העולמית". היא החלה בתפקיד סופרווייזרית ובהמשך קודמה לתפקידי ניהול בכירים. בספטמבר 2002 מונתה למשנה למנכ"ל, ובינואר 2003 כמנכ"ל משותף עם אורן פרנק. השניים פוטרו באוקטובר 2007 על ידי היו"ר אילן שילוח, לאחר שהעבירו ביקורת על התנהגותו הכוחנית של נוחי דנקנר, שהחברות שלו היו לקוחות של המשרד. סיבת הפיטורים שנמסרה מהחברה הייתה התבטאויותיה הפומביות של מרגלית נגד נוחי דנקנר, בריאיון לעיתון "גלובס" נגד תיאום מחירים שביצעו חברות הסלולר ובפרט נגד חברת סלקום, שהייתה אחד הלקוחות הגדולים של מקאן-אריקסון. בעת הפיטורים הייתה מרגלית בת הזוג של שילוח ובהיריון ממנו והמהלך היה מפתיע.
ב-2008 מונתה למשנה למנכ"ל תוכן בחברת "רשת", זכיינית ערוץ 2.
ב-20 במאי 2009 הייתה קורבן להתקפה אלימה, שבה שני גברים תקפו אותה בכניסה לביתה בצפון תל אביב. בנה בן ה-7 היה עד לתקיפה. בן זוגה יצא מהבית והתעמת עם התוקפים, שהספיקו לרסס אותו בגז מדמיע ונמלטו. כתוצאה מהתקיפה, מרגלית נפצעה באורח קל עד בינוני תוך שהיא סובלת משברים בעצמות הפנים, ארובת העין ואפה.
בהמשך התברר כי מזמין התקיפה היה איש הטלוויזיה דודו טופז, אשר ביקש לנקום בה על סירובה להצעותיו לתוכניות טלוויזיה ברשת. מכתבי האישום שהוגשו נגד המעורבים בפרשה עלה כי ביקש לשפוך חומצה על פניה של מרגלית.
במרץ 2010 פרשה מתפקידה. בהודעת הפרישה שלה אמרה: (...) "אני עוזבת את תפקידי אחרי שנתיים מאוד אינטנסיביות בכל המובנים. אני מרגישה שהשנה האחרונה הייתה עמוסה מידי עבורי בשלל האירועים שפקדו אותי ושאני זקוקה למנוחה ולפסק זמן. לצד האירועים, מתמודדת תעשיית הטלוויזיה, ורשת בתוכה, עם אחד המשברים הכלכליים הגדולים בתולדותיה. תחום הטלוויזיה מרתק ומאתגר בעיקר בשנה האחרונה בה חלים שינויים משמעותיים וחיוביים ברשת, בין היתר בזכות אבי צבי העומד בראש החברה ומצעיד אותה לעתיד טוב יותר".
בשנת 2011 החלה להגיש עם אביה תוכנית שבועית בשם "מרגלית בריבוע", ברדיו תל אביב. התוכנית שודרה במשך שבע שנים. באותה שנה רכשה 30% מהבעלות על אתר "סלונה", פלטפורמת בלוגים הפונה לקהל נשי. לאחר השלמת העסקה, מונתה ליושבת-ראש החברה המחזיקה באתר. סלונה היה בשנות פעילותו אתר הנשים הגדול בישראל עם ממוצע של כמיליון גולשות בחודש. בשנת 2020 האתר נסגר, וסלונה הפכה לחברת תוכן עסקי בלבד.
בשנת 2012 החלה ביחד עם אבי ניר בהפקת INTV - כנס הטלוויזיה הבינלאומי השנתי של חברת קשת. מרגלית הייתה מנהלת הכנס והעורכת הראשית שלו.
בראשית שנת 2018 חברה למפיק אלעד קופרמן והשניים הקימו יחד את kuma Studios: חברה להפקות טלוויזיה בישראל ומחוצה לה. בין היתר הפיקו את הסדרות ריקוד האש  וגוף שלישי.
חיים אישיים
נשואה למנכ"ל מקאן תל אביב אילן שילוח ומתגוררת בתל אביב. אם לשניים מנישואיה הראשונים לאיש הצבא אהרון חליוה, ולבת מנישואיה לשילוח.
לשכת החקירות הלאומית (אוקראינה)
לשכת החקירות הלאומית של אוקראינה (באוקראינית: НБР, Національної Бюро Розслідувань України) היא גוף חקירות בכיר, שהוקם בשנת 2005 על פי צו מיוחד מנשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו. הלשכה נחשבה למחלקה בפרקליטות המדינה האוקראינית, האחראית למלחמה בפשע המאורגן ובשחיתות.
מאז 2016 אורגנה מחדש כלשכת החקירות הממלכתית והיא פועלת בנפרד ממשרד המשפטים האוקראיני.
לשכת החקירות הלאומית
ניסיון ראשון להקים לשכה לאומית לחקירות עלה כבר ב-1997 כשהכוונה הייתה לאחד את המינהל הראשי למלחמה בפשע המאורגן של משרד הפנים האוקראיני והמינהל הראשי למלחמה בשחיתות של שירות הביטחון האוקראיני ללשכת חקירות לאומית שתעסוק בתחומים אלה. התנגדות מצד גורמים פרלמנטריים השאירה את הארגון קיים על הנייר בלבד ורק צו נשיאותי משנת 2005 הפך את הארגון לעובדה קיימת.
הפארק הלאומי פולגפונה
הפארק הלאומי פולגפונה (בנורווגית: Folgefonna nasjonalpark) הוא פארק לאומי הממוקם באזור הורדלנד שבנורווגיה, בסמוך לעיר אודא.
הפארק הלאומי נוסד ב-29 באפריל 2005 ושטחו 545.2 קמ"ר. הפארק מנוהל על ידי המנהלה הנורווגית לניהול נכסי טבע. הפארק נחנך בטקס שנערך ב-14 במאי 2005 בנוכחות סוניה, מלכת נורווגיה.
בפארק ממוקמים קרחוני פולגפונה, ועל שמם הוא נקרא.
מונא מארון
מונא מארון (בערבית: منى مارون) (נולדה ב־3 בדצמבר 1970) היא פרופסור ערבייה-ישראלית לפסיכולוגיה, עוסקת בחקר המוח - נוירוביולוגיה של למידה וזיכרון וחקר רגשות; ראש החוג לנוירוביולוגיה באוניברסיטת חיפה. סגנית נשיא אוניברסיטת חיפה ודיקנית למחקר ופיתוח (2022). האישה הראשונה מהכפר שלה, עספיא, אשר סיימה דוקטורט והיא הפרופסור הערבייה הראשונה למדעי המוח בישראל.
ביוגרפיה
מארון נולדה בעספיה, ישראל, למשפחת מארון ערבית-נוצרית, מרונית משכילה שרוב בניה ובנותיה רכשו תארים אקדמיים. הוריה, לויס ונביהה חוא מארון, גרים בעוספיה, שם גדלה יחד עם אחיותיה לטיפה, וסילה ומנאל.
מארון למדה בבית הספר היסודי ובחטיבת הביניים בבית ספר אורט בעספיה, ובתיכון בבית הספר הערבי-אורת'ודוקסי בחיפה.
מתגוררת בעספיא.
קריירה אקדמית
בשנת 1992 קיבלה מארון תואר ראשון בפסיכולוגיה ואנגלית מאוניברסיטת חיפה. ב-1996 סיימה תואר שני במגמה לפסיכוביולוגיה בחוג לפסיכולוגיה באותה אוניברסיטה ובשנת 2000 סיימה בה את התואר השלישי בפסיכוביולוגיה. את הפוסטדוקטורט עשתה בצרפת באוניברסיטת PARIS XI, במעבדה לחקר הלמידה וזיכרון ORSAY FRANCE-NAMC.
מחקרה
מארון חוקרת את הבסיס העצבי של הפרעת חרדה פוסט-טראומה במודל מעבדתי בחולדה. במסגרת מחקריה על האפשרות למחוק זיכרונות של פחד פיתחה חסם שניתן בהזרקה. חסם זה מונע את הפעלתה של המולקולה AKT, שיש לה תפקיד מכריע בתהליכים המשפיעים על היווצרות הזיכרון. כאשר מולקולה זו אינה יכולה לפעול, לא נוצרת תגובת פחד. יותר מכך, הזרקה חד פעמית של החסם בחלון זמן ספציפי יכולה למחוק זיכרון של פחד ספציפי, ולמנוע את ההופעה מחדש של תגובת הפחד. טיפול זה יכול לסייע בטיפול בתסמונת פוסט טראומתית. מארון שוקדת גם על מחקר פרה-קליני הבודק אם לחומר מסוים יש יכולת למחוק זיכרונות טראומטיים, בתקווה לתרגם בסופו של דבר את הממצאים לצורך מציאת פתרון עבור חולים הסובלים מהפרעה טראומטית. המחקר גילה כי הזרקת חומר זה לחיות יכולה לבטל זיכרון של פחד, וכי קיימים הבדלים התפתחותיים במנגנונים המווסתים זיכרון של פחד בגורים, בהשוואה לחיות בוגרות. מכאן ניתן להניח שגם אצל בני אדם יידרשו טיפולים שונים עבור ילדים ועבור מבוגרים.
התקפת רשת
התקפת רשת או מתקפת סייבר (באנגלית: Cyberattack) היא כל סוג של פעילות במערכות מידע ממוחשבות, תשתיות, רשתות מחשבים או התקני מחשב, המבוצעת ללא קבלת רשות, על מנת לעשות זאת מהגורם המפעיל את המערכת, והדבר מבוצע מתוך כוונה זדונית. התקפת רשת יכולה להיות חלק מלוחמת רשת או טרור קיברנטי. התקפת רשת עשויה להיות מופעלת על ידי מדינות ריבוניות, אנשים פרטיים, קבוצות, חברות או ארגונים, והיא עשויה לעיתים רבות להיות מבוצעת על ידי גורם אנונימי. נוזקה שנועדה להתחיל מתקפות רשת מכונה לעיתים נשק סייבר.
במסגרת התקפת רשת התוקף עלול לגנוב, לשנות, לשבש או להשמיד מטרה מוגדרת לאחר הפריצה למערכת המחשוב. התקפות רשת יכולה במקרים הקלים והפשוטים יותר לכלול התקנה של תוכנת רוגלה (Spyware) במחשב אישי של אדם אחר, ובמקרים המורכבים והקשים ביותר יכולה להיות כרוכה בניסיון להרוס תשתיות של מדינות אחרות.
לאורך השנים הפכו התקפות הרשת מתוחכמות ומסוכנות יותר ויותר.
שרשרת התקיפה - Cyber Kill Chain
כאשר תוקף מנסה לתקוף יעד הוא עובר - בדרך כלל - בשלבי התקיפה הבאים. שרשרת התקיפה חשובה גם לבודק חדירות, בעזרתה ניתן לשחזר תקיפה מלאה.
הדיוויזיה ה-46 (בריטניה)
הדיוויזיה ה-46 של הצבא הבריטי (צפון מידלנד) היא דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמות העולם.
הקמת הדיוויזיה
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1908 כחלק מהצבא הטריטוריאלי, שנועד להחליף את יחידות הצבא הסדיר כאשר אלה היו במשימות מעבר לים.
בין המלחמות
בשנת 1921 הוקמה הדיוויזיה מחדש, כחלק מהצבא הטריטוריאלי, אולם בשנת 1936 היא פורקה והפכה לדיוויזיית הנ"מ ה-2.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1939 הוחלט על הכפלת כוח הצבא הבריטי, ועל בסיס הדיוויזיה ה-49 הוקמה הדיוויזיה ה-46. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסה הדיוויזיה ונשלחה לצרפת כחלק מחיל המשלוח הבריטי, אולם מאחר שעוד לא סיימה את אימוניה היא הייתה אמורה לשמש כדיוויזיית עבודה ולא כדיוויזיה לוחמת. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה בפיקוד הנרי קרטיס, אולם לבסוף פונתה יחד עם שאר חיל המשלוח במהלך מבצע דינמו. לאחר חזרתה לבריטניה היא הוצבה כהגנה מפני פלישה גרמנית לבריטניה, ובאוגוסט 1942 היא הוקצתה למבצע לפיד. בינואר 1943 הגיעה הדיוויזיה לתוניסיה והיא לחמה שם בקרבות השונים, עד לכניעת כוחות מדינות הציר במאי 1943. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה במהלך פלישת בעלות הברית לאיטליה ובמהלך קרב מונטה קאסינו, ובתחילת 1945 נשלחה הדיוויזיה ליוון כחלק מהקורפוס ה-3 בפיקודו של רונלד סקובי, על מנת לסייע בכיבושה. באפריל 1945 חזרה הדיוויזיה לאיטליה, שם לחמה במהלך מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה עד לתום המלחמה.
לאחר המלחמה נשלחה הדיוויזיה לאוסטריה, שם שימשה כחיל כיבוש בשטיריה בעקבות נסיגת הצבא האדום. בשנת 1946 הייתה הדיוויזיה מעורבת במבצע קילהאול, שכלל את השבתם הכפויה של אלפי קוזאקים לברית המועצות. יחד עמם נמסרו גם 900 גרמנים, ובתוכם הלמוט פון פנוויץ שהוצא להורג מאוחר יותר. בשנת 1947 פורקה הדיוויזיה.
קבוצת התיאטרון הירושלמי
קבוצת התיאטרון הירושלמי היא הקבוצה הוותיקה בארץ היוצרת תיאטרון פרינג'. הקבוצה יוצרת מופעי תיאטרון ומוזיקה מקוריים השאובים מהמקורות היהודים.
הקבוצה הוקמה ביוזמתה של גבריאלה לב זוכת פרס מפעל חיים "קיפוד הזהב 2016", יחד עם עליזה עליון ישראלי, רות וידר מגן וג'ויס מילר. בראש חברי העמותה של הקבוצה, עומדת פרופ' אליס שלוי, כלת פרס ישראל על מפעל חיים לשנת 2007. עבודותיה של הקבוצה מקוריות וייחודיות, ועל יצירתה ותרומתה לתרבות זכתה בפרסים ושבחים רבים בארץ ובעולם. משכנה של הקבוצה היום, בית מזיא לתיאטרון, רחוב מסילת ישרים 18, ירושלים
הקבוצה מקיימת קורסים וסדנאות מגוונים המשלבים בחינה מעמיקה ומעשירה של מיתוסים ואמנות המדרש לצד לימוד יסודות המשחק: עבודה עם טקסטים, קול ותקשורת בינאישית, שפת גוף, תנועה ואימפרוביזציה דרך הבנת הטקסטים המקראיים ופרשנותם. דרך רכישת מיומנויות השחקן כמוביל וכמנהיג סוחף על הבמה.
מאפייני הקבוצה
ייחודה נובע מחיבור של שתי שפות אמנותיות: שפת התיאטרון המערבי המודרני ושפת המדרש היהודי - החברותא. הדיאלוג הצורני בין שתי שפות אלו יצר צורה חדשה של תיאטרון יהודי. העיסוק האמנותי בטקסטים מהמקורות היהודיים פתח צוהר לתופעה ארצית שניתן לראותה בבתי המדרש החילוניים שצצו ובעיסוק במקרא, בתלמוד ובמדרש כחומר ליצירה ישראלית. דלת זו נפתחה לראשונה על ידי קבוצת התיאטרון הירושלמי בזמן שנושאים אלו נחשבו כמעט כטאבו בעולם האמנות והתיאטרון בארץ ועל כך ייחודה וכוחה הרב של הקבוצה. הקהל הצופה במופעים חווה חוויה תיאטרלית צבעונית, חושנית, מוזיקלית, חדשנית ואקטואלית. במהלך השנים הצליחה הקבוצה להשמיע את קולה של האשה הן במקורות והן בדו-שיח התרבותי הישראלי בצורה מקורית, חזקה ומפתיעה. ובזה העמידה את האשה בקדמת הבמה בתרבות הישראלית.
זו תופעה ייחודית וחדשנית, בה רואים נשים מנהלות יחד, תוך מתן במה ואפשרות לביטוי אישי של כל אחת ושל כ- 150 אמנים שיוצרים ועובדים עם הקבוצה. הקשר העמוק של קבוצת התיאטרון למסורת היהודית ועצם היצירה בירושלים הבירה, בנה תשתית ליצירת השתלמויות וסדנאות העוסקות בזהות יהודית- ישראלית באמצעות טקסטים מהמקורות ותיאטרון. הקבוצה מופיעה תדיר בארץ, בארצות הברית, אירופה ובמזרח הרחוק, ההופעות ניתנות להזמנה בעברית ובאנגלית.
פסטיבל יהודי בינלאומי לתרבות עכשווית
"הפסטיבל היהודי הבינלאומי לתרבות עכשווית" נוסד בשנת 2016 ביוזמת אסנת גיספאן מנכל"ית קבוצת התיאטרון הירושלמי.
מטרת הפסטיבל היא לכנס תחת מסגרת אחת, אחת לשנה, את הזרמים, העדות והגוונים של התרבות היהודית העכשווית. דרך תיאטרון, מוזיקה, מחול, קולנוע, וידאו-ארט ומפגשים מיוחדים
Die Together
לפני האירוויזיון
השיר מספר על מאמציה האחרונים של הזמרת להציל את מערכת היחסים הרעועה שלה ושל בן-זוגה.
ב-7 בספטמבר 2021 יצאה רשות השידור היוונית ERT בקול קורא להגשת שירים לשלב הסינון, עד 10 באוקטובר אותה השנה. כל אמן היה יכול לשלוח עד שלושה שירים. הם מחויבים לציין את חברות התקליטים בהם חתומים, את המוזיקאי שיבצע את השיר ורעיונות לקידום השיר לאחר פרסומו. בחלוף המועד פרסמה רשות השידור כי קיבלה מ-25 אמנים יותר מ-40 הצעות לשירים. בין המוזיקאים ניתן למנות את קונסטנטינוס כריסטופורו, שהשתתף באירוויזיון 1996, ב-2002 וב-2005 כשייצג את קפריסין; להקת קוזה מוסטרה, שייצגה את יוון באירוויזיון 2013; ניקוס גנוס ואמנדה טנפיורד.
חבר מושבעים, בן שבעה שופטים שבחרו את השירים שאהבו, סינן את 40 השירים שקיבלה הרשות לחמישה. לאחר מכן המשיכה הוועדה לדון בשירים שסוננו. ב-17 בנובמבר 2021 הכריזו ננסי זאמפטוגלו ותאנאסיס אנאגנוסטופולוס על המתמודדים שעברו את שלבי הסינון. הרשימה הורכבה מג'וב ניקי, ג'ואנה דריגו, איליאס קוזאס, לו איז (שם הבמה של לואיזה סופיאנופולו) ואמנדה טנפיורד.
ב-15 בדצמבר 2021 היא הכריזה כי אמנדה טנפיורד נבחרה לייצג את המדינה בתחרות. שירה טרם יצא לאור.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לשישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-25 בינואר 2022 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. יוון שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-10 במאי 2022.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות 2022 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכניות ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. יוון הופיעה כמדינה ה-15, לאחר איסלנד ולפני נורווגיה. ב-10 במאי 2022 ביצעה טנפיורד את "Die Together" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2022. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-13 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. יוון הופיעה כמדינה ה-17, לפני איסלנד ואחרי בלגיה. ב-14 במאי טנפיורד ביצעה את "Die Together" בגמר התחרות. היא הגיעה למקום השמיני עם 215 נקודות (158 מהשופטים ו-57 מהקהל).
ניקולה פטקוב
נִיקוֹלָה דִימִיטְרוֹב פֶּטְקוֹב (בבולגרית: Никола Димитров Петков; 8 ביולי 1893, סופיה, נסיכות בולגריה – 23 בספטמבר 1947, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה פוליטיקאי בולגרי, ממקימי חזית המולדת של בולגריה ומראשי מפלגת האיחוד הלאומי של חקלאי בולגריה. ב-1947 הועמד פטקוב לדין על ידי השלטון הקומוניסטי ונשפט במשפט ראווה, אשר בסופו נגזר עליו דין מוות בעוון חתרנות. בספטמבר 1947 הוצא ניקולה פטקוב להורג.
ביוגרפיה
ניקולה פטקוב נולד ב-1893 בסופיה לדימיטר פטקוב אשר כיהן בהמשך כראש ממשלת נסיכות בולגריה ונרצח בכדורי מתנקש. הוא רכש השכלה אקדמית בסורבון ובהמשך שב לבולגריה ולחם במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה. לאחר מלחמת העולם הראשונה שב לפריז והמשיך בלימודיו האקדמיים. ב-1924 נרצח אחיו פטקו פטקוב, ככל הנראה בידי חברי מיליציה שפעלה מטעם משטרו של אלכסנדר צאנקוב.
ב-1929 שב לבולגריה והצטרף למפלגת האיכרים הבולגרית. ב-1938 נבחר לפרלמנט הבולגרי וכיהן מספר חודשים בתפקיד. במהלך מלחמת העולם השנייה נמנה עם מייסדי חזית המולדת. פטקוב נמנה עם "קבוצת ה-63" של פוליטיקאים, אנשי רוח ואקדמיה שנאבקו נגד כוונת בוריס השלישי, מלך בולגריה וממשלתו, לגרש את יהודי בולגריה למחנה ההשמדה טרבלינקה. ב-9 בספטמבר 1944 חוללה חזית המולדת הפיכה בבולגריה והמשטר הפרו-מלוכני הודח. פטקוב מונה לשר בלי תיק בממשלת חזית המולדת וכיהן בתפקידו עד אוגוסט 1945.
מנובמבר 1946 כיהן שוב כחבר הפרלמנט הבולגרי. לאחר כינון הרפובליקה העממית של בולגריה נמנה ניקולה פטקוב עם בולטי המתנגדים להשתלטות האלימה של המפלגה הקומוניסטית על השלטון. ביוני 1947 נעצר פטקוב על ידי אנשי מנגנון ביטחון הפנים הבולגרי. בהמשך, הועמד לדין ונדון למוות. ב-23 בספטמבר 1947 הוצא להורג בתלייה.
ב-1990 טוהר שמו.
דליה פדילה
דליה פדילה (בערבית: دالية فضيلة; 1971/1972 – 4 באוגוסט 2023) הייתה אשת חינוך ערבייה-ישראלית. היא פיתחה תוכנית לימודים חדשה, ספרי לימוד, וייסדה את רשת בתי הספר והגנים קיו סקולס (Q schools) בישראל ובירדן, בה הלימודים מתקיימים באנגלית. האישה הערבייה הראשונה שייסדה וניהלה רשת חינוך, ומנכ"לית משותפת בעמותת עתידנא. זוכת עיטור הנשיא לשנת 2022.
ראשית חייה
פדילה נולדה וגדלה בטירה. אביה היה מנהל מערכת החינוך המקומית, והיא גדלה בבית עם אווירה פרוגרסיבית. בתגובה לטמפרמנט השמרני של סביבתה המורחבת, היא הפכה לפמיניסטית. בתיכון הרבתה לקרוא ספרים על הפמיניזם בשפה הערבית. היא סיימה תואר ראשון בספרות אנגלית, תואר שני בספרות מיעוטים נשית ותואר דוקטור על יצירותיה של הסופרת הירדנית-אמריקאית דיאנה אבו ג'אבר, כולם מאוניברסיטת בר-אילן. בזמן שהשלימה את שני התארים הראשונים שלה, לימדה ספרות אנגלית בבית הספר התיכון הקודם שלה בטירה במשך שלוש שנים. העסקתה הופסקה לאחר שלוש שנים משום שהורי התלמידים התלוננו על כך שהיא מקדישה יותר תשומת לב להנחלת ערכים מאשר לדקדוק ולציונים.
קריירה
נציג ממשרד החינוך הציע לה להיכנס לתפקיד הוראה בבאקה אל-גרבייה, במכללת אלקאסמי. משנת 2002 לימדה במכללה קורס שכלל בין היתר ספרים של ד.ה. לורנס ואליס ווקר. בתחילה, גם צוות ההוראה וגם התלמידים התלוננו שסיפורי ההתבגרות הללו מאיימים על המוסר האסלאמי. מינויה לראש המחלקה לאנגלית סייע לאלקסאמי להשיג הסמכה כמכללה ישראלית מוכרת רשמית. פדילה מילאה את מקומו של נשיא המכללה בזמן שזה יצא לשנת שבתון, כנגד התנגדות ניכרת של הצוות הגברי. לאחר עזיבתו של נשיא המכללה, לא מונתה להחליפו. במקום זאת הוצע לה לנהל את בית הספר להנדסאים. במהלך כהונתה עברה הפקולטה למבנה חדש, נפרדה מחסות המכללה האסלאמית, ונקראת כעת מכללת אלקסאמי להנדסה ומדע. מספר הסטודנטים עלה מ-100 לכ-1,000 סטודנטים, כולל עלייה במספר הסטודנטיות ומספר הסטודנטים היהודים, ונוצר שיתוף פעולה עם מכללת רופין המאפשר להעניק תואר ראשון במדעים (BSc).
בשנת 2008 הקימה את קיו סקול – מה שהחל בטירה כלימוד אנגלית לילדים אחר הצהריים, ומאז התפתח לרשת בתי ספר בכמה יישובים ערביים: בנצרת, ג'לג'וליה, טייבה, מזרח ירושלים, רמאללה וביהודה ושומרון. לאחר הרצאת TED שנשאה על זהות וחינוך שמשכה את תשומת לבם של מחנכים ירדנים היא הוזמנה ב-2012 להקים בית ספר בעמאן, ולאחר מכן גם באירביד ובדרום ירדן. בתוך עשור, למדו בבתי הספר שלה למעלה מ-2,000 תלמידים. קהילות יהודיות אמריקאיות רבות, שהתרשמו מעבודתה, מימנו מלגות לתלמידיה העניים יותר.
בשנת 2022 הוענק לפדילה עיטור הנשיא על פועלה לקידום החברה הערבית ובניית הגשרים בין יהודים לערבים, ועל תרומתה "לקידום חינוך איכותי בחברה הערבית באמצעות הקמת מוסדות חינוך וניהול פרויקטים שמטרתם לחנך דור של בני נוער וצעירים".
סימן אישור
סימן אישור (באנגלית: Check Mark או Tick; מכונה גם "סימן וי") הוא סימן (✓, ✔ וכו'), המשמש לציון המושגים "כן", "נכון", "אושר" וכו'. (למשל. "כן; התשובה אומתה", "כן; זו התשובה הנכונה", "כן; זה אושר", או "כן; זה חל עליי"). לעיתים נעשה שימוש בסימן ה-X לשם אותן מטרות (משל בבפתקי הצבעה בממלכה המאוחדת), אך לרוב הסימן מסמן המשמעויות מנוגדות: "לא", "שגוי", "שלילי" או "כישלון".
הבדלים בינלאומיים
ברוב מדינות העולם, בעיקר במדינות אנגלו-סקסיות, הסימן ✓ הוא בעל קונוטציות חיוביות, כנראה בשל הקלות היחסית שביצירתו ובשל פשטותו. אולם, במספר מדינות הסימן מייצג משמעויות שונות ושליליות:
בשוודיה מקובל כי ✓ (בשוודית "Bock") מציין שתשובה שגויה, לעומת הסימן R המציין את האות הראשונה במילה "Rätt" כלומר: "נכון".
בפינלנד ✓ מייצג את המילה הפינית "Väärin" כלומר "לא נכון" בשל קרבתו לצורת האות V. לעומת זאת "נכון", מסומן ב, קו אנכי משופע עם שתי נקודות מצדדיו.
ביפן, נעשה שימוש בסימן O במקום בסימן ✓, והסימנים X או ✓ משמשים בדרך כלל לטעות. הניגוד בין X לבין O משמש גם במשחק איקס עיגול.
יוניקוד
הקטגוריה "Symbol, Other" של Unicode מספקת סימני אישור שונים:
גבי (אנטומיה)
גַּבִּי (בלטינית: dorsal מהמילה dorsum גַּב) הוא מונח באנטומיה המתאר את צידו העליון של יצור ההולך, עף, שוחה או זוחל בצורה אופקית, או הצד האחורי (גבי) ביצורים ההולכים זקוף כמו בני אדם.
המונח גבי מתייחס גם למבנים אנטומיים המופנים בכיוון הגב או צומחים ממנו כגון גב הכנף או זיפים גביים בהתאמה. באנטומיה צידו האחר של היצור נקרא גחוני למשל זיפיים גחוניים.
אצל בני אדם המונח גבי בדרך כלל נרדף למילה אחורי, למשל הלב הוא גבי לעצם החזה ועמוד השדרה גבי ללב. קיימים גם כמה יוצאי דופן למשל גב כף היד, גב כף הרגל וגב הלשון (צידה העליון) שאינם אחוריים. כמו כן, כאשר מתייחסים לאזורים בחלקים העליונים של המוח, המונח גבי מתייחס לצד העליון של המוח והמונח גחוני מתייחס לצידו התחתון. אצל כל בעלי החוליות החלק הגבי מכיל את עמוד השדרה.
שימוש בעברית
בעברית המונח גב dorsum וגב במשמעות back הומונימיות לכן יכולות לבלבל, במיוחד בזמן תיאור מורפולוגי, לכן במקרים רבים מעדיפים כותבים בעברית להשתמש בתעתיק דורסום (dorsum) או דורסלי (dorsal).
Stack It Up
Stack It Up הוא סינגל של הזמר הבריטי, ליאם פיין, בהשתתפות הראפר האמריקאי, א בוגי ויט דה הודי, שיצא ב-18 בספטמבר 2019 כסינגל החמישי מתוך אלבום האולפן הראשון של פיין, LP1. השיר נכתב על ידי פרד אגיין, א בוגי ויט דה הודי, אד שירן וסטיב מק, והופק על ידי סטיב מק.
נכון למאי 2022, השיר הושמע למעלה מ-100 מילון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר, בבימויו של ניית'ן אר. סמית', הועלה לחשבון היוטיוב של ליאם פיין ב-18 בספטמבר 2019. נכון למאי 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-20 מיליון פעמים.
יוסף בילבסקי
ביוגרפיה
יוסף נולד ב 1920 בלודז' למשפחה ציונית. למד בבית ספר מקצועי והצטיין בכישורים טכניים. הוא נחשב כמי שיש לו "ידי זהב".
בית הכנסת באנדריאקה
בית הכנסת העתיק באנדריאקה (Andríaca; בטורקית: Andriake; ביוונית עתיקה: Ἀνδριάκη) בחבל ליקיה ההיסטורית, בדרום מערב טורקיה, התקיים בשלהי העת העתיקה.
יוסף בילבסקי
ביוגרפיה
בנעוריו הצטרף לתנועת בית"ר. עם השנים עלה בשרשרת התנועה, ובשנת 1938 מונה לקצין מפקדת הקן של בית"ר בלודז', שמנה בזמנו 700 בית"רים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עבר לוורשה ולחם לצד צבא פולין במערכה על כיבוש פולין. בתום הקרבות המשיך בפעילותו בבית"ר, והיה מראשוני החברים בארגון הצבאי היהודי.
בית הכנסת באנדריאקה
אנדריאקה שימשהּ כנמלהּ של העיר מירה העתיקה, כיום העיירה דמרה. הנמל (שבשפך הנהר Andráki) התמלא במהלך השנים בסחף, והעיר ירדה מגדולתה.
יוסף בילבסקי
ביוגרפיה
הוא לוקח חלק פעיל בארגון. הוא מששתף ברבות מן הפעולות, בין היתר חיסול בוגדים, רכש ואיסוף מידע. בנוסף אחראי לייצור נשק, רמונים ופצצות, וכן פעולות הדרכה לשימוש בנשק.
בית הכנסת באנדריאקה
בית הכנסת זוהה ב-2009 בחפירות שנערכו באנדריאקה העתיקה בראשות נֶבזאט צֶ'וויק (Nevzat Çevik) מאוניברסיטת אַקדֶניז  באנטליה ובעצת חנן אשל מאוניברסיטת בר-אילן. עד לחפירות אלה הוגדר המבנה כסבסטיאון – מקדש לכבוד הקיסרים מן השושלת היוליו-קלאודית. ככל העולה מהחפירות החדשות, בית הכנסת נבנה במאה הרביעית והורחב במאה החמישית. זיהויו נקבע על פי סממני יהדות שנחשפו באתרו – דימויי מנורת שבעה קנים, שופר, אתרוג ולולב וכן כתובות הנושאות מסר יהודי ("שלום על ישראל") ואותיות עבריות.
יוסף בילבסקי
ביוגרפיה
בשנים 1942–1943 הוא מנסה למצוא דרכי הצלה ליהודים בכיבוש הגרמני. יחד עם חברו לארגון, סאלק האזנשפרונג, הוא נוסע להונגריה. בנסיעתם השנייה הם מצליחים להבריח 75 יהודים להונגריה.
בית הכנסת באנדריאקה
מבנה בית הכנסת, שכיוונו צפון–דרום, היה מלבני (7.25 5x מ') והוא רוצף באריחי חרס רבועים. תקרתו נתמכה בארבעה עמודים. בשלב מאוחר נוסף בקצהו הדרומי אפסיס ברוחב כ-4 מ' ששרד לגובה של כ-4 מ'.רצפת האפסיס גבוהה בכ-1.5 מ' מרצפת האולם. קיר תמך הפריד בין האפסיס לבין אולם התפילה ועל גביו הוצב סורג. בתוך בית הכנסת נבנה יציע בצורת האות 'ח', ומדרגות אבן הוליכו אליו מן הכניסה שבקיר הצפוני.על רצפת המבנה התגלו לוחות שיש של הסורג. אחד מהם מעוטר בתבליט של מנורת שבעה קנים שמצדדיה דימויי שופר, אתרוג ולולב. מתחת לקני המנורה בולט מוטיב הסלילים המוכר מתיאורי מנורות שנתגלו באסיה הקטנה וגם ממנורות שנמצאו בארץ ישראל, והוא מייצג את מגילות התורה. בחלק העליון של לוח הסורג, מעל תבליט המנורה, נחקקה כתובת ביוונית המתעדת תרומה ובצדה נחרתו מנורה נוספת וסימני ארבעת המינים. כתובת שנמצאה בראש לוח סורג אחר, אף היא מתעדת תרומה, מסתיימת במילים "שלום על ישראל" ביוונית ובמשלב אותיות (ליגטורה) של המִלה "שלום" בעברית. שניים משמות האנשים הנזכרים בכתובות הם עבריים – שמואל ויהושע.
יוסף בילבסקי
ביוגרפיה
במרד גטו ורשה היה אחד ממפקדי יחידות הלחימה באזור המברשתנים, יחד עם חיים לופאטא ודוד שולמן. מטה מפקדת אצ"י במברשתנים היה בשביינטויארסקה 30, תחת פיקודו של סמואל לופט. בילבסקי נלחם באומץ וגבורה עד אשר המברשתנים כבר עלו בלהבות. אז עבר לכיכר מורונבסקה והצטרף ללוחמי אצ"י בקרבות שם.
בית הכנסת באנדריאקה
מיקומו המרכזי של בית הכנסת – בלב העיר, מעל לנמל וסמוך למבנה הגזית הגדול שבנה הקיסר אדריאנוס לממגורות (Hurrea), יש בו להעיד על מצבה של הקהילה היהודית במקום. בית הכנסת באנדריאקה הוא אחד משלושה בתי הכנסת העתיקים באסיה הקטנה, בצד אלה של סרדיס ופריאֵנה, שנחשפו בשלמותם וזיהוּיָם חד-משמעי, אך מלבד שרידיו אין ידיעות אחרות על קהילה יהודית במקום.
יוסף בילבסקי
ביוגרפיה
בשלהי המרד יוצא עם קבוצת לוחמים לאוטבוצק ומנסה לארגן שם לוחמה פרטיזנית. אך עד מהרה הם מתגלים ומכותרים על ידי הצבא הגרמני. במקום התנהל קרב עקוב מדם בסופו נהרג יוסף.
אמנות פלסטינית
אמנות פלסטינית היא אמנות פלסטית שיוצרים אמנים ואמניות המגדירים את זהותם כפלסטינים, החל משלהי המאה ה-19.
האמנות הפלסטינית מושפעת הן מהאמנות המערבית באירופה ובארצות הברית והן מאמנות מרחבי המזרח התיכון והעולם הערבי. היא עשירה בטכניקות, בסגנונות, בדרכי ביטוי ובנושאים מגוונים, המשקפים ניסיונות לגיבוש זהות לאומית ומקומית.
מחקר תולדות האמנות הפלסטינית הרבה לעסוק ביחס המורכב בין האמנות הפלסטינית לבין ההיסטוריה הפלסטינית, הנכבה, ייצוגים של גלות ופליטות וסוגיות של מגדר וזהות הקשורות למורכבות החברה הפלסטינית. הפלסטינים חיים בקהילות שונות המרוחקות ומנותקות זו מזו ומשתרעות על פני ארבעה אזורים גאוגרפיים שונים: יהודה ושומרון ועזה, מדינת ישראל, העולם הערבי, ואירופה וארצות הברית, ובהתאם מתפרש גם שדה האמנות הפלסטינית.
הקבוצה הגדולה ביותר של אמנים פלסטינים פועלת בתחומי יהודה ושומרון ועזה. הם מציגים בעיקר במוסדות הלימוד לאמנות ובגלריות מרכזיות בתחומי הרשות הפלסטינית, וכן בתערוכות בין-לאומיות ובמעט תערוכות בתחומי ישראל.
עם הקבוצה השנייה בגודלה נמנים האמנים הפלסטינים החיים בישראל. נוכחותם מתעצמת בשדה האמנות הפלסטיני, ומעמתת שדה זה עם מעמדם של הפלסטינים אזרחי ישראל בהקשרים פוליטיים, חברתיים ותרבותיים. אמנים אלה מציגים במרכזי אמנות ברשות הפלסטינית, בגלריות בתחומי ישראל ובתערוכות בין-לאומיות.
אמנים מכל ארבע הקבוצות מציגים יחדיו במגוון תערוכות של אמנות פלסטינית המתקיימות במרכזי תרבות, במוזיאונים ובגלריות בעולם הערבי, באירופה ובארצות הברית, ואף בתערוכות בין-לאומיות, כגון אירועי ביאנלה ודוקומנטה.
אמנות פלסטינית עד 1948
תקופה זו מאופיינת בחשיפה לתרבות אירופאית ולהפיכה של ירושלים למרכז קוסמופוליטי. במסגרת הקמת מדינות ערב תחת שלטון המנדט הצרפתי והבריטי נוצר מרחב ערבי חסר גבולות ממשיים המושפע עמוקות מהתרבות האירופית. בתקופה זו קמו בתי ספר לאמנות במתכונת מערבית בכל מדינות ערב שהיו תחת שליטה מנדטורית. במקביל, ירושלים הפכה למרכז תרבותי ערבי קוסמופוליטי. אמנים פלסטינים חזרו לירושלים לאחר לימודים בבתי ספר לאמנות בעולם הערבי, וחלקם אף מציג בתערוכות בירושלים.
ביריד הערבי הלאומי הראשון בקיץ 1933, שהתקיים בירושלים, השתתפה זֻלְפָה אלסַעֲדִי (1988-1905). אלסַעֲדִי, חניכתו של אלסאיע, הציגה ציורי דיוקן של מנהיגים ערבים שצוירו על-פי תצלומי סטודיו, ולצדה הציגו אמניות נוספות.
אמנית בולטת נוספת היא סופי חאלבי (1997-1912). היא למדה בשנות השלושים אמנות בפריז ולאחר מכן היא שבה לירושלים וציירה ציורי שמן על בד בפורמטים גדולים. במהלך 1948 המשיכה חלאבי להתגורר בירושלים, עם אחותה סמוך למוזיאון רוקפלר. חאלבי מעולם לא נישאה. היא המשיכה לעסוק בציור, ועברה מציורי שמן לציורי אקוורל המתארים את נופי ירושלים. עד מותה היא ניהלה עם אחותה חנות ברחוב אלזהרה בירושלים, שם הציגה את ציוריי האקוורל לצד מוצרי פולקלור פלסטיניים. חנות זו הפכה למרכז תרבותי משמעותי במזרח ירושלים בכל הנוגע לרקמה פלסטינית כפרית. רוב עבודותיה של חלאבי נמצאות באוסף מאזן קופטי בירושלים.
אמנות פלסטינית לאחר 1948
שדה האמנות הפלסטיני שלאחר 1948 מבוסס על שלושה מאפיינים מרכזיים: לאור מאפיינים אלה, שדה האמנות הפלסטיני מבוסס בעיקרו על אמנים ואמניות הפועלים במסגרת הזהות הפלסטינית.
תקופת הממשל הצבאי הקשתה על האמנים שנשארו בגבולות ישראל. לעומת זאת, אמנים שחיו בתחומי יהודה ושומרון ועזה והן במחנות הפליטים בעולם הערבי יצאו ללימודי אמנות באקדמיות לאמנות בעולם הערבי.
דמות מרכזית באמנות הפלסטינית בשנים שלאחר 1948היא אסמאעיל שמוט (2006-1930). הוא נולד בעיר לוד, לאחר 1948 הגיע למחנה פליטים בעזה, עקר מאוחר יותר לבֵּירות, עבר לכווית אחרי פלישת ישראל ללבנון ב-1982, עשה שנים אחדות בגרמניה וסיים את חייו בעמאן. שמוט נתפס בהיסטוריוגרפיה הפלסטינית כחלוץ שדה האמנות הפלסטיני. תערוכתו הראשונה (עזה, 1953) גם הייתה הראשונה שבתערוכות הפלסטיניות אחרי 1948. הוא כיהן כראש מחלקת החינוך לאמנות הראשון של אש"ף מיד לאחר הקמת הארגון ב-1964; וספרו "אמנות מפלסטין" (כווית, 1989) היה הפרסום הראשון על האמנות הפלסטינית ותולדותיה. התפקיד שמילא היה חשוב במיוחד הן להתכוננות שדה האמנות הפלסטיני והן לגיבוש תבניות ייצוג של הנכבה, שנפוצו גם באמנותם של אמנים אחרים. רבות מיצירותיו זכו לתפוצה רחבה בכרזות, בגלויות ובלוחות שנה, והוא נהנה מחשיפה שאמנים פלסטינים מעטים הגיעו אליה.
קבוצת האמנים מהפזורה הפלסטינית בעולם הערבי הקימה ב-1969 את ליגת האמנים הפלסטינים ברבת עמון, בביירות, בכווית ובדמשק. בשנת 1975 נפתח סניף של הליגה גם במזרח ירושלים. בקבוצת האמנים שפעלה בפזורה בלטו תחילה בני הדור הראשון שנולדו לפני 1948, ובהם אסמאעיל שמוט, תמאם אלֿֿאכחל, פול גורגוסיין, אבראהים ר'אנם, מסטפא אלֿֿחלאג', עבד אלֿֿרחמן מזאעין, ג'וליאנא סארופים, סמיר סלאמה, ולדימיר תמארי, אבראהים חזימה ונאסר סומי, וכן כמאל בולאטה.
בשנים אלו התגבשה בפזורה הפלסטינית בעיקר בלבנון וירדן קבוצת אמניות פלסטיניות. המרכזיות שבהן הן: פאטמה מוהיב, מנירה נסיבה, סאמיה אלֿֿזרו, סהא שומאן, ג'מאנה אלֿֿחסיני, סאמיה חלבי, לילא אלֿֿשוא וסמירה בדראן. המפורסמת והצעירה בקבוצת אמניות זו היא האמנית מונא חאטום.
במקביל האמנים שהגיעו מיהודה ושומרון ועזה חזרו לבתיהם לאחר סיום לימודיהם והשתלבו בפעילות ליגת האמנים הפלסטינית, ביניהם סולימאן מנסור, נביל ענאני, תיסיר ברכאת, אבראהים סאבא, עאסם בדר, ורה תמארי, תחני שאיק, טאלב דווייק, כמאל אלֿֿמוג'אני, פתחי ר'בן ועוד.
במהלך האינתיפאדה הראשונה (1987) צומצמו מאוד אפשרויות הביטוי האמנותי. במקביל להגבלות על הצגת אמנות פלסטינית במרחב הציבורי, התפתחה תרבות של כרזות, גלויות ורפרודוקציות של עבודות האמנים, שהופצו גם בעכו, נצרת וסכנין, והשפיעו רבות על התרבות הוויזואלית של הפלסטינים בישראל. כך לדוגמה, בשנות השמונים הופצה בסכנין כרזה של האמן סולימאן מנסור ממזרח ירושלים, וכן הודפסו והופצו בגליל ובמשולש כרזות של אסמאעיל שמוט.
בקבוצה זו בלט סֻולימאן מנסור (יליד 1947), (יליד ביר זית, 1947), שלמד שנה אחת באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים. החל בשנות ה-80 מנסור כבש לעצמו מעמד מרכזי בשדה האמנות הפלסטיני, שנגזר הן מתפוצתן הרחבה של עבודותיו על גבי פוסטרים, גלויות ולוחות שנה, והן מפעילותו הציבורית, בין השאר כיו"ר אגודת האמנים הפלסטינים ומאוחר יותר כמקים גלריית 'אלֿֿוסיטי' במזרח ירושלים (1994).
להסכמי אוסלו ולכינונה של הרשות הפלסטינית כישות דמוקרטית ריבונית הייתה השפעה עצומה על האמנות הפלסטינית. תחושת הריבונות וכניסתם של ארגונים בין-לאומיים, מרכזי תרבות ושגרירויות (בעיקר מאירופה) לתחומי הרשות, הביאו להקמת מרכזי תרבות וגלריות לאמנות. תערוכות התקיימו בעיקר במרכזיים עירוניים ובאוניברסיטאות – במזרח ירושלים: גלריה 'אנדיל' (הוקמה ב-1992), מרכז האמנות 'אלֿֿוסיטי' (הוקם ב-1994) ומרכז תרבות 'אלֿֿממל' (הוקם ב-1997). ברמאללה: מרכז לאמנות 'ח'ליל סכאכיני' (הוקם ב-1996), גלריה 'זריאב' (הוקמה ב-1998) ומרכז 'אלֿֿקטאן' (הוקם ב-1998). בבית לחם: גלריה 'אלֿֿכהף' ב'מרכז הבין-לאומי לאמנות בבית לחם' (הוקמה ב-1995). בשנת 2005 הוקמה גלריה 'אלֿֿחוש' במזרח ירושלים, אז גם החלה להיערך ברמאללה ביאנלה לאמנות עכשווית בה השתתפו האמנים ח'ליל רבאח, ג'וואד אלֿמאלחי, ח'אלד חוראני, סטיב סאבלה, סבחי זבידי, ח'אלד זיגארי, וכן קבוצת אמניות ובהן: טינה שרוול, עזה אלֿחסן, סוהיר אסמאעיל פרג', פאתן נאסטאס מיתוואסי, רולא חלואני, דינה ע'אזל וסמר גאטאס.
אמנות פלסטינית בישראל
אמנות פלסטינית בישראל היא אמנות פלסטית שנוצרת על ידי אמנים ואמניות אזרחי ישראל המגדירים את זהותם כפלסטינים. הדור הוותיק יותר מונה כ-20 אמנים פלסטינים שהחלו לפעול בשנות השבעים והשמונים לאחר ביטול הממשל הצבאי ובעקבות האיחוד הגאוגרפי עם האוכלוסייה הפלסטינית לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967. ביניהם נמנים עבד עאבדי, אוסאמה סעיד, ח'ליל ריאן, דאוד אלֿֿחייק, חסן ח'אטר, וליד קשאש וכמיל דווא, אבראהים נובאני, אסד עזי, עאסם אבו שקרה, אחמד כנעאן, אבראהים חג'אזי, פריד אבו שקרה, ג'אסר אבו רביעה, אבראהים אבו ג'רביע, בשיר אבו רביעה ועוד. אמנים אלה הציגו בשנות השמונים גם בתערוכות בתחומי הגדה המערבית ועזה.
הדור השני החל לפעול באמצע שנות התשעים לאחר הסכמי אוסלו ומונה נכון ל-2022 יותר מ-500 בוגרי בתי ספר לאמנות בישראל. אמנים אלו יוצרים בכל תחומי האמנות, ובעיקר במיצב, צילום, וידאו ארט ומיצג, נוסף על ציור ופיסול. בשנים שלאחר הסכמי אוסלו ישנה תנופה בהקמת חללי תצוגה המציגים אמנים פלסטינים. ב-1994 הוקמה בכפר ג'וליס שבגליל עמותת האמנים הערבים 'אִבְּדַאע' לקידום האמנות במגזר הערבי, וב-2007 הוקמה גלריה של העמותה בכפר יאסיף (אוצרים: אבראהים חג'אזי וסלאם מניר ד'יאב).
פעילות משמעותית מתרחשת גם בבית הגפן בחיפה הודות לפעילותה של האוצרת חנה קופלר. מ-1996 מקיימת קופלר פעילות אמנותית הכוללת תערוכת 'שבוע התרבות הערבית', תערוכת 'החג של החגים' ופרויקט פיסול חוצות בואדי ניסנאס.
האוצרת דרורה דקל הציגה בגלריה כברי את אשרף פואח'רי, סאהר מיערי, אסד עזי ואחרים. ב-2012 הפכה הגלריה לחלל שיתופי של אמנים יהודים וערבים בגליל ביוזמת דקל. ב-1996 הוקמה הגלריה לאמנות אום אלֿֿפחם במסגרת פעילותה של עמותת 'אלֿֿסבאר', ובניהול סעיד אבו שקרה. פעילות הגלריה כוללת תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד של אמנים ואמניות פלסטינים, הפקת קטלוגים, פעילות חינוכית וסדנאות אמנות, הקמת ארכיון צילום של ואדי עארה, הקמת אוסף אמנות פלסטיני וקורס אוצרוּת לאמנים צעירים.
ב-2000 הוקמה גלריה הגר לאמנות עכשווית בשכונת עג'מי ביפו (אוצרת: טל בן צבי) כדי לאפשר מפגש ודיון עם אמנים בשפה הערבית. בגלריה הוצגו תערוכות יחיד של ג'ומאנה אמיל עבוד, ראידה אדון, סאמי בוכארי, אחלאם שיבלי, פאתן נאסטאס מיתוואסי, שריף ואכד, אשרף פואח'רי, אניסה אשקר ואחלם ג'מעה. החל מ-2003 החלה לפעול הגלריה לאמנות ע"ש אברהם ברון באוניברסיטת בן-גוריון (אוצר: חיים מאור) בה הוצגו תערוכות האמנים: בת'ינה אבו מלחם, פאטמה אבו רומי, פריד אבו שקרה, אניסה אשקר, הדא ג'מאל, חאדר ואשח, נדא' חורי, מוחמד סעיד כלש, סוהיר כנאענה, אחמד כנעאן, מנאל מורקוס, אסד עזי, מרוות עיסא ועוד.
ניסים מויאל
ביוגרפיה
נולד באליג (או איליר) שליד אגדיר שבמרוקו, לרב שלמה ולרחל. סבו הרב מסעוד מויאל, היה מקובל גדול ומפורסם ונרצח בשנת 1905. בצעירותו למד בסניף ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש במרקש, הוא נסמך לרבנות במרוקו, ולמד קבלה ממקובלים חשובים.
אמנות פלסטינית
אמנות פלסטינית בישראל
ב-2005 הוקמה גלריה לאמנות בטמרה (אוצר: אחמד כנעאן) וב-2006 הוקמה הגלריה העירונית ברמלה (אוצר: עאמר דרבאס) כחלק מהקמת סדרה של גלריות בפריפריה בתמיכת אמנות לעם. פעילות רחבת היקף של אמנות פלסטינית מתקיימת גם במרכזי תרבות, כמו הגלריה ברהט (אוצר: חאדר ואשח), הגלריה העירונית בנצרת, הגלריה במרכז צרפת בנצרת, גלריית מעלות תרשיחא, גלריית המתנ"ס בירכא וגלריית המתנ"ס בפקיעין, אשכול הפיס במג'אר, מרכז התרבות בכפר קרע, המכון לאמנות בערערה ומרכז התרבות בכפר יאסיף והפסטיבלים השנתיים לפיסול המתקיימים בו.
אמנים פלסטינים בוגרי בתי ספר לאמנות בישראל מציגים במוזיאונים ובגלריות בישראל במרכז ובפריפריה. במוזיאון תל אביב הציגו בתערוכות יחיד האמנים עאסם אבו שקרה, איברהים נובאני, אחלאם שיבלי ווליד אבו שקרה, מיכאל חלאק, סמאח שחאדה, פאטמה שנאן, מחמוד קייס, כרם נאטור. במוזיאון ישראל הציגו: ראידה אדון, חנא פרח, ראידה סעאדה ושריף ואכד. במוזיאון רמת גן: אסד עזי ואחמד כנעאן. במוזיאון הרצליה: בשיר מח'ול, ג'ומאנה אמיל עבוד, אחלאם שיבלי ושריף ואכד. במוזיאון נחום גוטמן: דוראר בכרי ורמי סעאדי. במשכן לאמנות בעין חרוד: פריד אבו שקרה, אחלאם שיבלי, נוואל ג'בור, חנא פרח. במוזיאון חיפה לאמנות: מנאל מחמיד, אניסה אשקר, אשרף פואח'רי וחנא פרח; במוזיאון פתח תקווה: פריד אבו שקרה ומנאר זועבי. במוזיאון יגאל אלון: עבד עאבדי, מרוות עיסא, סלאם מניר ד'יאב, חסן ח'אטר, ג'מאל חסן, ראניה עקל, סלמאן מולא, נוואל נאפע ועוד. במוזיאון לתרבות האסלאם באר שבע: אניסה אשקר. המוזיאון לאמנות האסלאם, ירושלים: פאטמה אבו רומי.
ניסים מויאל
ביוגרפיה
בשנת 1958 נישא לסימי, בתו היתומה של הרב ניסים בוגנים שנרצח. הוא קיבל גם היתר לעסוק בשחיטה, שבה עסק במקביל ללימודיו התורניים לפרנסתו. בשנת 1961 ארגן קבוצה של יהודים לעלייה לארץ ישראל, הוא נכלא בשל כך למשך זמן מה, והגיע לישראל ב-1962 עם משפחתו. זמן מה התגוררו באשקלון ולאחר מכן השתקעו בקריית גת, מקום מגורי חלק ממשפחתה של סימי.
ציקלון בולה
ציקלון בולה היה סופה טרופית רבת עצמה שהכתה במזרח פקיסטן (כיום בנגלדש) ובמערב בנגל שבהודו, בנובמבר 1970. הציקלון היה הקטלני ביותר שתועד בהיסטוריה ואחד מאסונות הטבע הקטלניים ביותר. ההערכות הגבוהות של מספר ההרוגים מגיעות עד לכ-500,000 קרבנות. רבים מתו בשיטפונות החריגים שנגרמו בדלתא של הגנגס כתוצאה מהסופה.
ניסים מויאל
ביוגרפיה
עד 1981 עסק הרב מויאל בעיקר בלימוד עצמי, בשנה זו פגש נדיב שתרם את בית הקרקע שלו ברחוב אלישע בקריית גת לצורך הקמת ישיבה וכולל אברכים. הוא העמיד ראש כולל וקיבל אברכים ללימודים. הוא עצמו לא נשא תפקיד פעיל בבית המדרש, אך מעת לעת ישב ללמוד בו לצד האברכים. המוסד נקרא "כרם שלמה - למען שמו באהבה" והוא עמותה רשומה, הרב מויאל נהג לקבל בחדרו אנשים לעצה ולברכה ולנסוע ברחבי הארץ לגיוס כספים עבור החזקת הכולל. הוא נהג שלא לקבל כסף מהמדינה.
אמנות פלסטינית
אמנות פלסטינית בפזורה הפלסטינית הבינלאומית
קבוצת אמני הפזורה הפלסטינית כוללת צעירים שהם דור שני למשפחות פלסטיניות בפזורה ואמנים שהיגרו מתחומי הרשות הפלסטינית וישראל לאירופה, לקנדה ולארצות הברית. בולטים בהם פריד ארמילי, עיסא דיבי, אמילי ג'אסר, נבילה חלמי, לינא חסן, לאריסה סנסור, בשיר מח'ול, רים באדר ואחרים.
ניסים מויאל
ביוגרפיה
ברבות הזמן התפתחה סביב המוסדות קהילה גדולה של חוזרים בתשובה מבני העיר ומחוצה לה, והרב מויאל הקים מסגרת נוספת מיוחדת לחוזרים בתשובה וכולל אברכים מיוחד לנשואים, בהשפעתו ולאורו הקים חתנו, המרצה הרב ישראל נח ברגר מוסדות נוספים מלבד חיזוק הקיימים.
אמנות פלסטינית
שדה האמנות הפלסטיני
אמנות פלסטינית עכשווית זוכה במאה ה-21 להתעניינות חסרת תקדים בשדה האמנות הבין-לאומי, וזאת לצד התגבשות שדה האמנות הפלסטיני על כל חלקיו. פעילות האמנותית זו הגדירה טל בן צבי באמצעות המושג 'שונות בתוך אחדות', מושג שטבעו ברוך קימרלינג ויואל שמואל מגדל בהגדרתם את הזהות הפלסטינית לאחר 1948. לטענתם, השונות מתבטאת בחלוקה של החברה הפלסטינית לתת-חברות, לא רק מבחינה גאופוליטית אלא גם מבחינת ההיסטוריה של כל קהילה כזאת וגורלה. ה'אחדות' של חברה מחולקת זו מתבטאת בהגדרת הזהות הפלסטינית והדגשת הזיקה לפלסטין שלפני 1948.
דוגמה מובהקת לדרך שבה חלקיו השונים של שדה האמנות הפלסטינית מייצרים שיח אמנותי משותף אפשר למצוא באחת התערוכות שהוצגו בגלריה לאמנות אום אלֿֿפחם. התערוכה 'פלחי התפוז' (2005, אוצר: סעיד אבו שקרה) הציגה את אוסף האמנות הפלסטינית של איווט ומאזן קופטי מירושלים. בקטלוג מתארים בני הזוג קופטי את האוסף שלהם: "נכנסתי לביתי והתבוננתי בציור 'מטע ההדרים', פרי יצירתו של האמן סולימאן מנסור, התבוננתי ביצירתו של האמן תייסיר ברכאת, 'ילדי שכונתנו' ובשלוש יצירותיה של סאמיה חלבי; 'עצי השקד', 'עצי התאנה' ו'עצי הזית', והפלחים התחילו להתקבץ ולהתלכד ולהוות יחד את התפוז השלם של האומנות הפלסטינית. היצירה של ולדימיר תמארי, היפואי שחי ועובד בטוקיו, יצירותיה של סאמיה חלבי, הירושלמית שחיה ועובדת בניו יורק, ציוריו של סמיר סלאמה, הצפתי שחי ועובד בפריז – כל יצירות אלה מתחברות אל יצירותיהם של סולימאן מנסור, בן העיירה ביר זית, שחי ועובד בירושלים; ציוריו של תייסיר ברכאת, יליד מחנה הפליטים ג'בליה, שחי ועובד בראמאללה; ועבודותיו של ח'אלד חוראני, מחברון; של נביל ענאני מהעיירה עמוואס, שניהם חיים ועובדים בראמאללה. כל העבודות יחד נשזרות יחדיו עם יתר פלחי התפוז שנשארו ביפו, בחיפה ובגליל. הרי ציוריו של אסד עזי, בן העיר שפרעם, שחי ועובד ביפו, ויצירותיו של אבראהים נובאני, יליד עכו שחי ועובד בחיפה, ויצירותיהם של עבד עאבדי, עיסא דיבי, רנא בשארה ואוסאמה סעיד, כולן נועדו להדגיש את יופיו והדרו של התפוז. יצירותיו של האמן הפלסטיני תוופיק ג'והריה, נסיך האמנים הפלסטינים, הראשון שאחז במכחול האמנות הפלסטינית עוד בתחילת המאה העשרים; יצירותיה של סופי חלבי הירושלמית, חלוצת האמנים הפלסטינים שלמדו אמנות בפריז בשנות העשרים של המאה החולפת; יצירתו של האמן עאסם אבו שקרה, 'שלוש נשים'; הן בבחינת הפלח האחרון של תפוז זה, שניחוחו נותר בפיהם של כל אניני האמנות הפלסטינית. אנו מגישים לשולחנכם תפוז בתקווה כי תטעמוהו".
ניסים מויאל
ביוגרפיה
ב-1998 זכו המוסדות בהקצאת קרקע מעיריית קריית גת ברחוב הגבורה 9, הוא גייס תורמים ובנה במתחם בית כנסת גדול ושלושה כוללי אברכים. חלק מבוגרי המוסדות הקימו בעצמם מוסדות תורניים בקרית גת.
אמנות פלסטינית
היסטוריוגרפיה של האמנות הפלסטינית
מקומם של האמנים הפלסטינים נפקד כמעט לחלוטין מחקר התרבות הפלסטינית עד שנות ה-90 של המאה ה-20. הדבר נבע, לפחות בחלקו, מכך ששדה אמנות פלסטיני מוגדר ומובנה התחיל להתגבש רק בשנות ה-70 וה-80 של המאה הקודמת, לא מעט בהשראת יצירות הספרות והשירה הערביות שנכתבו וראו אור מאז 1948. כמו כן, שדה זה חסר במידה רבה עד עצם היום הזה מוסדות משלו – בתי ספר להוראת אמנות וכו'. אולם שינוי משמעותי התרחש בעשור האחרון.
הפרסום הראשון שעסק בתולדות האמנות הפלסטינית היה ספרו פורץ הדרך של האמן, הפעיל הפוליטי והיסטוריון האמנות אסמאעיל שמוט, אמנות מפלסטין, שיצא לאור בערבית בכוויית ב-1989. נקודת מבטו של שמוט על האמנות היא של פליט ופרשנותו מתייחסת למרכזיות הגלות בייצוגי הנכבה. לפיכך, הספר המתאר את האמנות הפלסטינית שנוצרה מאז 1948 עוסק אך ורק בגדה המערבית, ברצועת עזה ובפזורה הפלסטינית. כמו כן הספר מתבסס על עבודתם של כמה אמנים, רובם גברים, שהדגישו בעבודתם את הלאומיות הפלסטינית. המעמד הקנוני של קבוצה זו של אמנים זכה לאישוש בכתיבתם של חוקרים נוספים.
ניסים מויאל
ביוגרפיה
נפטר ב-22 בינואר 2018. תנועת ש"ס ומועצת חכמי התורה הוציאו הודעת אבל, והרב יצחק יוסף, והשר אריה דרעי היו בין מספידיו. נקבר בבית העלמין בקרית גת. למרות ששנים רבות לפני כן קנה הרב חלקת קבר בהר הזיתים שבירושלים, הוא חזר בו בסוף ימיו וביקש להיקבר בקרית גת, בסמוך למוסדות שהקים.
אמנות פלסטינית
היסטוריוגרפיה של האמנות הפלסטינית
בשנת 1989 גם נערכה במרכז ברביקן לאמנות בלונדון התערוכה “Contemporary Art from the Islamic World”, שאצרה ויג'אן עלי. בתערוכה השתתפו 207 אמנים מכל רחבי העולם הערבי, כולל אמנים פלסטינים המוזכרים בספרו של שמוט, רובם מהפזורה הפלסטינית (בעיקר מבֵּירות ועמאן), אך אף לא אמן פלסטיני אחד החי בישראל.
ניסים מויאל
ביוגרפיה
במלאת 11 חודשים לפטירתו, הוציא בנו, הרב נתנאל ספר לזכרו בשם "מעשה נסים", שמרכז את סיפור חייו. באירוע שנערך ביום זה לזכרו במוסדותיו השתתפו שר הפנים אריה דרעי וחלק מגדולי הרבנים הספרדים.
אמנות פלסטינית
היסטוריוגרפיה של האמנות הפלסטינית
הטקסטים המרכזיים שנכתבו על אמנות פלסטינית עד סוף שנות ה-90 מנציחים את החלוקה הגאוגרפית-אמנותית הרואה את מוקד האמנות הפלסטינית ברשות הפלסטינית ובפזורה הפלסטינית ורק את שוליה בישראל.
שנות האלפיים מסמנת שינוי בהסתכלות על מבנה שדה האמנות הפלסטיני. שינוי זה ניתן למצוא בערך על האמנות הפלסטינית במהדורתה האנגלית של האנציקלופדיה הפלסטינית. מחבר הערך, חוקר התרבות והצייר כמאל בולאטה, מונה עם האמנים הפלסטינים אזרחי ישראל את עבד עאבדי, וליד אבו שקרה, חליל ריאן, אסד עזי, דאוד חייק, קמיל דווא, עאסם אבו שקרה, בשיר מח'ול ואבראהים נובאני. אמנים אלה מופיעים בהרחבה גם בספרו משנת 2000 הסוקר את האמנות הפלסטינית העכשווית, שיצא לאור בשפה הערבית, ובספרו האחרון אף הרחיב את הרשימה.
ניסים מויאל
משפחתו
הרב מויאל היה נשוי לסימי, ואב ל-8 ילדים.
אמנות פלסטינית
היסטוריוגרפיה של האמנות הפלסטינית
שינוי זה מאפיין גם כתיבה מחקרית של מחברים לא פלסטינים, אשר כותבים על אמנים מכל אזוריה של החברה הפלסטינית. ספרה של גנית אנקורי מוקדש לשלושה נושאים דומיננטיים באמנות הפזורה הפלסטינית מהתקופה שלאחר הנכבה: הדרך לגלות, המאבק המזוין ודימויים נוסטלגיים של המולדת האבודה. חלקו הרביעי והאחרון בספרה של אנקורי, "להיות ערבי בישראל", עוסק באמנים פלסטינים היוצרים בישראל כגון אסד עזי, ג'אסר אבו רביע ג'ואמנה אמיל עבוד, רנה בשארה וראדה סעאדה. אנקורי מצביעה על נקודות השקה מסוימות בין אמנות פלסטינית וציור ארץ-ישראלי מוקדם.
ב-2010 סיימה טל בן צבי עבודת דוקטורט באוניברסיטת תל אביב שמאוחר יותר יצאה לאור כספר. הספר בוחן את הקשר וההשפעות בין ייצוגי הנכבה בעבודותיהם של אמנים פלסטינים היוצרים בישראל לבין הנסיבות ההיסטוריות, החברתיות, הפוליטיות והתרבותיות הייחודיות שלהם. הספר מתמקד בשלושה דורות של אמנים פלסטינים בישראל. נציג הדור הראשון של אנשי תרבות ואמנות פלסטינית שפעלו בישראל הוא האמן עבד עאבדי, אשר למד במזרח גרמניה בשנות ה-60. לצדו פועלים בעיקר משוררים וסופרים מרכזיים: אמיל חביבי, אנטון שמאס, מוחמד עלי טאהא, סלמאן נאטור, סמיח אלקאסם ואחרים. חמשת האמנים בני הדור השני – וליד אבו שקרה, אסד עזי, אוסמה סעיד, עאסם אבו שקרה ואבראהים נובאני – נבחרו מתוך קבוצה הכוללת לא יותר מעשרים אמנים אשר פעלו בשנות ה-70 וה-80. החמישה הם האמנים הבולטים ביותר מבחינת העשייה האמנותית והצגתה בשדה האמנות בישראל. שמונת האמנים המייצגים את בני הדור השלישי – חנא פרח, סאמי בוכארי, אחלאם שיבלי, ראידה אדון, סכנדר קובטי ורביע בוכארי, אניסה אשקר, ראפת חטאב ודוראר בכרי הפועלים כאמנים פלסטינים עכשוויים בישראל.
נושא מרכזי בכתיבה אקדמית הוא התמקדות בתחום המגדר ואמנות נשים פלסטינית. כך לדוגמה עאידה נסראללה מחאג'נה, סופרת, מחזאית, משוררת, אמנית ומבקרת תרבות רב-תחומית פלסטינית כתבה עבודת דוקטורט ב-2012 באמנות רב תחומית בנושא ייצוג הגוף הנשי בפרפורמנס ארט ובאמנויות אצל נשים פלסטיניות-ישראליות מ-1998–2010.
סקירה רחבה של שדה האמנות הפלסטיני מיוצגת בספרם של באשיר מח'ול וגורדון הון. הספר עוסק בסקירה רחבה של אמנות פלסטינית עכשווית. הספר בודק את היחסים המורכבים בין אמנות לאומיות תוך שהוא בוחן את הנרטיבים הקיימים של תולדות האמנות הפלסטינית, המחפשים את מקורותיה במאה ה-19, וטוען כי אמנות עכשווית פלסטינית מפגינה עמדות מורכבות כלפי זהות ולאום. הספר מתבסס על תיאוריות של אמנות, לאומיות ופוסט-קולוניאליזם תוך מיפוי ביקורתי של התנאים הגלובליים המאפשרים את שדה האמנות הפלסטיני.
התייחסות מחקרית רחבה מופיעה בספר "זהות האמן הפלסטיני: בין מסורת, תרבות, מודרנה וגלובליזציה", הכולל תקצירי ביוגרפיות ומיפוי השדה של האמנות הפלסטינית. את הספר ערך האמן והאוצר פריד אבו שקרה והוא כולל גם את מיפוי השדה שכתב איסמעיל נאשף. לספר התלוותה תערוכה רחבת הקף בגלריה באום אל פחם.
אבוסבק פייזולייב
אבוסבק פייזולייב (באוזבקית: Аббосбек Файзуллаев; נולד ב-3 באוקטובר 2003 באוזבקיסטן) הוא כדורגלן אוזבקי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת צסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית ובנבחרת אוזבקיסטן.
קריירת מועדונים
פייזולייב גדל במחלקת הנוער של פחטקור טשקנט. הוא ערך 33 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל האוזבקית בין השנים 2021–2023, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-4 באוגוסט 2023 חתם פייזולייב על חוזה לשלוש שנים בצסק"א מוסקבה מליגת העל הרוסית.
קריירה בינלאומית
ב-11 ביוני 2023 ערך פייזולייב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוזבקיסטן, בניצחון 3-0 על נבחרת עומאן במסגרת גביע מרכז אסיה. ב-17 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 5-1 על נבחרת טג'יקיסטן במסגרת אותו טורניר.
פייר-לואי דיטש
פייר לואי דיטש (בצרפתית: Pierre-Louis-Philippe Dietsch, גם Dietch, Dietzch, Dietz; 17 במרץ 1808 – 20 בפברואר 1865) היה מלחין ומנצח צרפתי, הזכור אולי בעיקר הודות לאווה מריה, המופיע בקבצים רבים, שהוא עיבוד חופשי למדי מן המדריגל בשלושה קולות של יאקוב ארקאדלט, Nous voyons que les hommes.
ילדות, נעורים ולימודים
דיטש נולד בדיז'ון. לדברי פרנסואה-ז'וזף פטי, דיטש היה נער מקהלה בקתדרלה של דיז'ון ומשנת 1822 למד במכון המלכותי למוזיקה קלאסית ודתית של אלכסנדר-אטיין שורון בפריז. ב-1830 נכנס דיטש לקונסרבטואר של פריז ולמד אצל אנטון רייכה. הוא למד נגינה בקונטרבס, שעליה קיבל פרס ראשון בוקנסרבטואר, וכן קונטרפונקט (אצל רייכה). בהמשך, כשנוסד האקול נידרמאייר (ממשיכו של מכון שורון) ב-1853, דיטש לימד שם הרמוניה, קונטרפונקט ופוגה, במשרה שבה החזיק עד מותו.
קריירה
דיטש הלחין מוזיקה כנסייתית ואף אופרה, "Le Vaisseau fantôme, ou Le Maudit des mers" ("ספינת הרפאים, או המקוללים של הים"), שהוצגה לראשונה ב-9 בנובמבר 1842 באופרה הלאומית של פריז. הלברית מאת פול פושה וה. רוואל התבססה על "שודד הים" מאת וולטר סקוט וכן על "ספינת הרפאים" של קפטן מרייאט ומקורות אחרים, אם ריכרד וגנר חשב שהיא מבוססת על עלילת ההולנדי המעופף שלו, שהוא אך זה מכר לאופרה של פריז. הדמיון בין האופרה שלו דיטש לזו של וגנר קלוש, אף כי טענתו של וגנר חוזרת ומושמעת לעיתים תכופות. ברליוז סבר, ש"ספינת הרפאים" קודרת מדי, אבל מבקרים אחרים נטו יותר לצד החיוב.
בשנת 1840,התמנה דיטש למנצח מקהלה במקהלה הלאומית של פריז בהמלצת רוסיני. הוא החליף את ז'יראר כמנצח האופרה בשנת 1860, אך לא הצליח להימנע מהתנגשויות עם גדולי המלחינים של זמנו: וגנר האשים אותו בכישלון הצגת הבכורה של טנהויזר באופרה של פריז ב-1861 (אולי שלא בצדק, כיון שווגנר היה מעורב במידה רבה ב-164 החזרות) וב-1863 התפטר דיטש על רקע סכסוך עם ג'וזפה ורדי בעיצומן של החזרות על ערבית סיציליאנית.
דיטש מת בפריז בגיל 56.