cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיפול המרה
טרנסג'נדרים
במקרים רבים מבוצעים גם טיפולי המרה לביטול טרנסג'נדריות. מחקרים מהעשור השני של המאה ה-21 מצאו כי אצל רוב הסובלים מדיספוריה מגדרית בילדות היא תחלוף לפני הגיעם לבגרות, אך מחקר נוסף משנת 2022 מצא כי רק 2.5% מהילדים שמזדהים כטרנסג'נדרים יחזרו להזדהות כסיסג'נדרים לאחר 5 שנים. ישנו קונצנזוס מחקרי כי אצל רוב הילדים שעבורם הדיספוריה עקבית ונמשכת גם בגיל ההתבגרות, היא תתמיד גם בגיל מבוגר.
טיפולי ההמרה האלו שנויים במחלוקת. "האיגוד המקצועי העולמי לרפואת טרנסג'נדרים" (WPATH) מחשיב טיפולי המרה לצעירים טרנסג'נדרים ללא אתיים. האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה (APA) מחשיבה את כפייתם על טרנסג'נדרים לבלתי-אתית. עמדת התאחדות הפסיכואנליטיקאים בארצות הברית (APSAA) היא שניסיונות מכוונים להמיר נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי, הם נגד עקרונות יסוד של טיפול פסיכואנליטי ולעיתים קרובות גורמים כאב פסיכולוגי משמעותי בכך שהם מחזקים תפיסות מופנמות מזיקות.
במחקר בארצות הברית נמצא כי הסיכון ללחץ פסיכולוגי היה גבוה יותר בקרב מי שעברו בחייהם טיפולי המרה. נמצא גם כי הסיכון לניסיונות התאבדות בקרב מי שדיווחו על טיפולי המרה היה עם מתאם סטטיסטי הגבוה פי שניים לעומת מי שלא עברו טיפולים כאלה. בקרב מי שדיווחו על טיפולי המרה שבוצעו לפני גיל 10, המתאם לניסיונות התאבדות היה גבוה פי ארבעה. לא נמצא הבדל בסיכון בין מטופלים שעברו טיפול על ידי מומחים חילוניים או יועצים דתיים.
רוב המדינות האוסרות טיפולים לשינוי נטייה מינית כוללות באיסור גם טיפולים לשינוי זהות מגדרית. בממלכה המאוחדת הודיעה הממשלה שתאסור טיפולי המרה לשינוי נטייה מינית, אך לא לשינוי זהות מגדרית.
בשנת 2022, לאחר שאסר משרד הבריאות הישראלי על טיפולי המרה לשינוי נטייה מינית וזהות מגדרית כאחד, יצא ארגון "ג'נדר קריטיקל ישראל" כנגד האיסור על טיפולי המרה לטרנסג'נדרים.
מרצדס-בנץ 500K
מרצדס-בנץ 500K (בגרמנית: Mercedes-Benz 500K) היא מכונית פתוחה (רודסטר 2 מושבים, קבריולה 4 מושבים) בסגנון גראן טוריסמו  אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ בין השנים 1934 – 1936 בגרמניה.
הספראורניס
הספראורניס (שם מדעי: Hesperornis; מילולית: "עוף מערבי") הוא סוג עוף השייך לסדרת ההספראורניסאים ולקבוצה הלא-טקסונומית עופות בעלי שיניים הנכחדת.
מאפיינים
ההספראורניס היה עוף ימי בעל שיניים וכנפיים מנוונות שהתקיים בתקופת הקרטיקון לפני 83.5 עד 73 מיליון שנה. את שמו הוא קיבל מהחוקר הידוע עותניאל צ'ארלס מארש בשנת 1872 ופירושו: "עוף מערבי". מאובניו התגלו ברחבי אמריקה הצפונית מקנזס ועד קנדה, בעיקר במשך מלחמת העצמות שניהלו החוקרים מארש ואדוארד קופ. בסוג זה נכללו מינים רבים.
ההספראורניס הגיע לאורך של 1.8 מטרים, ובניגוד לעופות המודרניים, היה בעל שיניים במקור צר וללא כל כנפיים. ייתכן שחי במושבות גדולות, בדומה לפינגוויניים או אלבטרוסיים מודרניים. ככל הנראה היה ההספראורניס משיג את מזונו בדומה לצוללן מודרני, באמצעות מרדף תת-מימי אחר דגים ודיונונים.
הוא עצמו נטרף בידי זוחלים ימיים גדולים וכרישים. מאובן של טילוזאורוס נמצא כאשר בבטנו עצמות שהשתייכו להספיאורניס.
חובת ריפל
חובת ריפל (שם מדעי: Eupodotis rueppellii) היא מין עוף מדבר ממשפחת החובתיים החי באזורים תת-מדבריים בדרומה של אפריקה. החובה נפוצה בעיקר באנגולה, נמיביה ובדרום אפריקה באזורים יבשים וחמים שם היא מחפשת יצורים קנים כמו חרקים אותם היא צדה בזריזות. היא קרויה ע"ש החוקר אדוארד ריפל.
התזמורת הסימפונית של ברן
התזמורת הסימפונית של ברן (גרמנית Berner Symphonie-Orchester) היא תזמורת סימפונית הפועלת בעיר ברן בשווייץ מאז הקמתה בשנת 1877. בתחילת דרכה הופיעה התזמורת גם באולם התיאטרון העירוני של ברן (Stadttheater Bern) ובחודשי הקיץ גם בגני העיר. התזמורת זכתה לשם בינלאומי בשנות השלושים של המאה ה-20, וכיום מנגנים בה כמאה נגנים. התזמורת מופיעה בכל עונה בכ-40 קונצרטים סימפוניים, והיא משמשת גם כתזמורת בית האופרה של ברן.
כיום המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של התזמורת הוא המנצח השווייצרי מריו ונזאגו.
האכסניה האוסטרית
האכסניה האוסטרית בירושלים, או בשמה הרשמי ההוספיס האוסטרי של המשפחה הקדושה (בגרמנית: Österreichisches Hospiz zur Hl. Familie), היא בית הארחה לצליינים השוכן בפינת רחוב ויה דולורוזה ורחוב הגיא ברובע המוסלמי של העיר העתיקה בירושלים.
היסטוריה
במחצית המאה ה-19 החליטה הקיסרות האוסטרית לפעול ליצירת נוכחות בנויה מרשימה בירושלים העות'מאנית, וזאת כמשקל נגד לנוכחות הצרפתית כבעלת החסות על האינטרסים הקתוליים ונציגות הכס הקדוש בארץ הקודש. הקונסול האוסטרי הראשון בירושלים, יוזף פיצאמאנו, איתר חלקת אדמה בפינת ויה דולורוזה ורחוב הגיא, וקיבל למיזם את אישורו של הנסיך פרידיננד מקסימיליאן (אחיו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה) בעת ביקורו בירושלים ב-1855. על הבנייה הופקד המהנדס אנטון אנדליכר (Anton Endlicher). שתי מחצבות נרכשו באזור ירושלים לחציבת האבנים ששימשו לבניית המבנה המרשים. חפירת יסודות המבנה החלה ב-1855, ואבן הפינה הונחה בערב השנה החדשה 1856. מזכיר המשלחת הדיפלומטית האוסטרית לשער העליון כתב כך לווינה:.
הבנייה הושלמה ב-20 באוקטובר 1858. ב-19 במרץ 1863 נחנכה הקפלה בבניין בתכנונו של היינריך פון פרסטל, והוגדר תפקידו של המבנה - לשמש אכסניה לצליינים נוצריים שבאו מאוסטרו-הונגריה.
האכסניה נחנכה רשמית על ידי הקיסר פרנץ יוזף בעת מסעו בארץ ישראל בסוף שנת 1869. הוא התארח באכסניה בעת הביקור בירושלים ובבית לחם, שהקפיד לשוות לו אופי של מסע צליינות. על פני השנים הבאות הייתה הצליינות לארץ הקודש תחביב נפוץ בקרב העשירים ובני האצולה באוסטריה, והחל משנות ה-90 של המאה ה-19 נפוצה גם אצל בני המעמד הבינוני והאיכרים.
זרם הצליינים לירושלים פסק עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. בניגוד למוסדות הצרפתיים המתחרים, שפעולתם הופסקה בידי השלטונות העות'מאניים בהיותם רכוש אויב, המשיכה האכסניה האוסטרית לפעול ולארח אנשי שלטון וצבא אוסטריים, שכן האימפריה האוסטרו-הונגרית נחשבה בת ברית לאימפריה העות'מאנית. בתום המלחמה ועם כיבוש ירושלים בידי הבריטים, הפקיע השלטון הצבאי הבריטי את המבנה והפך אותו לבית יתומים בחסות הכנסייה האנגליקנית. עם התבססות שלטון המנדט הבריטי התחדשה תנועת הצליינות, והחל מ-1923 שבה האכסניה למלא את ייעודה באירוח צליינים, אך תנועה זו נחלשה עם פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936. בשנת 1932 הכין האדריכל והצייר לאופולד קרקואר תוספת לקומה העליונה.
Just Dance: Disney Party
Just Dance: Disney Party (בעברית: רק לרקוד: מסיבת דיסני) הוא משחק וידאו ריקוד המיוצר ומשווק על ידי חברת יוביסופט כחלק מסדרת המשחקים "Just Dance". שם הסדרה מבוסס על השיר של ליידי גאגא, בעל אותו השם - "Just Dance".
האכסניה האוסטרית
היסטוריה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה שוב הפקיעו הבריטים את בניין האכסניה, ובמשך שבועות אחדים הוא שימש מחנה מעצר לאנשי כמורה ונזירים נתיני הרייך השלישי, שבהמשך הוגלו מן הארץ. בתחילת 1948 הפכו הבריטים את המבנה לבית חולים צבאי, אך חודשים אחדים לאחר מכן עזבו את הארץ בעוד ירושלים הופכת לזירת קרבות עקובה מדם. הצלב האדום החל לנהל את בית החולים, ונזירות אוסטריות שימשו בו אחיות. בתום המלחמה, כשעברה העיר העתיקה לשליטת ירדן, המשיכו הירדנים להפעילו כבית חולים. לבית חולים זה הובהל המלך עבדאללה הראשון כשהוא פצוע אנושות לאחר שנורה בהתנקשות בהר הבית ב-20 ביולי 1951, ובו מת מפצעיו. חוסיין מלך ירדן, נכדו של עבדאללה, שהיה עמו כנער בעת ההתנקשות, ערך ביקור ממלכתי בבית החולים ב-1961.
Just Dance: Disney Party
זו היא מהדורה מיוחדת שמאגדת בתוכה שירים שיצאו תחת דיסני, והם מבוצעים על ידי שחקני סדרות וסרטי דיסני, וזמרי דיסני כגון; דמי לובאטו (קאמפ רוק), סלינה גומז (המכשפים מוויברלי פלייס), מיילי סיירוס (האנה מונטנה), וכולי.
ב-23 באוקטובר 2012, יצא המשחק באירופה, ובאותו יום יצא גם באמריקה. על פי כמה ביקורות נאמר על המשחק כי הוא מזכיר את Just Dance Kids 2, שיצא במהדורה מיוחדת לילדים בשנת 2011.
בעלבכ
בעלבכ (בערבית: بعلبك; ביוונית: Ηλιούπολης) היא עיר בלבנון השוכנת בבקעת הלבנון בקרבת הגבול הסורי, בגובה 1,170 מטר מעל פני הים. העיר נמצאת על השבר הסורי אפריקני סמוך לקו פרשת המים שבין נהר הליטני, הזורם דרומה, ובין נהר האורונטס, הזורם צפונה.
Just Dance: Disney Party
המשחק
בדומה לשאר משחקי הסדרה, המשתמש צריך לבחור שיר, שחקן ורמת קושי, ולאחר מכן לרקוד לפני הכוריאוגרפיה שמופיעה על ידי הדמויות שבמסך. מטרת המשחק היא לעשות את אותן תנועות המופיעות על המסך, ולקבל מספר כוכבי זהב.
שעת כדור הארץ
שעת כדור הארץ היא אירוע המאורגן על ידי הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF), שבו מתבקשים בעלי בתים פרטיים ובעלי עסקים לכבות את האורות ואת שאר המכשירים החשמליים לשעה אחת, כדי להגביר את המודעות לשינוי האקלים. שעת כדור הארץ נהגתה על ידי WWF בשנת 2007, אז השתתפו בה 2.2 מיליון תושבים של סידני שכיבו את כל האורות הלא-חיוניים.
ב-2008, בעקבות סידני, אימצו מדינות רבות נוספות ברחבי העולם את היוזמה.
Just Dance: Disney Party
המשחק
המשחק מותאם לשתי פלטפורמות שונות, האחת ויי והשנייה אקס בוקס 360.
בעלבכ
בעלבכ היא בירתו של מחוז בעלבכ־אלהרמל, ומשמשת כמרכז השלטוני והכלכלי של צפון בקעת הלבנון. היא משמשת גם כמרכז לגידול ולשיווק חשיש וכמעוז החזבאללה. אוכלוסיית העיר שהוערכה בשנת 2008 ב־81,052 איש, היא ברובה שיעית.
שעת כדור הארץ
ב-2011, התקיימה שעת כדור הארץ ב-24 במרץ 2011.
Just Dance: Disney Party
רשימת השירים
במשחק נכללים 25 שירים:
בעלבכ
העיר ידועה במתחם המקדשים שבה, שהוקם על ידי הרומאים בין המאה ה־1 למאה ה־3, ובזכותם הוכרזה בשנת 1984 כאתר מורשת עולמית.
אטימולוגיה
מקור שם העיר הוא בימי הפיניקים ובצירוף שמו של האל בעל עם שם המקום "בקע", כלומר "אדון הבקע". ייתכן כי "בקע" היא בקעה או ארץ, אך, לפי גרסה אחרת, משמעותה של המלה היא "עיר". בתקופה ההלניסטית והרומית כונתה העיר בשם "הליופוליס", כלומר "עיר השמש". בעל בכ זוהתה כ"בעל גד", ששכנה בשטח הצפוני ביותר שכבש יהושע בן נון. כך טענו חוקר ארץ ישראל הרב ישראל־זאב הורוביץ, זאב וילנאי וכך פירש גם יהודה קיל ב"דעת מקרא", אולם כיום מזוהה המקום עם אתר דרומי יותר, אולי עם זה של בניאס. שם זה מורכב משמו של הבעל, וגד, אלוהי המזל:
האכסניה האוסטרית
היסטוריה
במלחמת ששת הימים ב-1967 עברה השליטה בעיר העתיקה ועמה האכסניה האוסטרית לידי ישראל. עוד שנים אחדות המשיך לפעול בית החולים בבניין האכסניה, אך מצבו הלך והידרדר עד שלא עמד עוד בסטנדרט הראוי לפעול כבית חולים, ופעולתו הופסקה. ב-1985 הוחזר הבניין לידיים אוסטריות, והוא שוקם, שופץ ושב לפעול כבית הארחה לצליינים ולתיירים.
תיאור המבנה
הכניסה לאכסניה ממפלס הרחוב היא דרך גרם מדרגות כפול שבאמצעו מוצב פסלה של הבתולה מריה ותינוקה ישו. האכסניה עצמה היא מבנה מלבני. במקורו היו למבנה שתי קומות, והקומה השלישית נוספה בשנת 1895. הקומה השלישית בנויה בסגנון מודרני יותר מאשר שתי הקומות הראשונות, ומהווה שבירה מסוימת של האופי האדריכלי של הבניין. תופעה זאת של הוספת קומה נוספת למבנה אופיינית לעיר העתיקה של ירושלים עקב מיעוט השטחים הפנויים בה להתרחבות, דבר שאילץ להרחיב את הבתים על ידי בניית קומות נוספות באופן המהווה, לעיתים, שבירה של התוכנית האדריכלית המקורית של הבניין.
חזית המבנה מעוטרת בפסי אבן בצבעים אדום ולבן. עיטורים אלו נבעו, ככל הנראה, מהשפעת סגנון הבנייה הממלוכי. אלמנט זה, הקרוי אבלק, רווח מאוד בבנייה הממלוכית, ודוגמאות ממנו מצויות אף בהר הבית. ניתן לראות בהשפעה זו ניסיון של אדריכל הבניין אנדליכר לשלב בבניין סגנונות בנייה מקומיים. גם חזית כנסיית אלכסנדר נייבסקי בנויה מקווי לבנים בצבעים אדום ולבן. סגנון המשלב בנייה בשני גוני צבע היה גם מקובל מאוד באירופה בתקופת הרנסאנס ובאימפריה העות'מאנית במאה התשע עשרה. עם זאת, פרופ' יהושע בן אריה מצטט את הסופר גרמני נוימן, שטען שהסיבה לשימוש באבן לבנה ואדומה היא בשל צבעי דגל אוסטריה.
בקומה הראשונה של המבנה נמצא אולם הקבלה של האכסניה ובו תמונת דיוקן של הקיסר האוסטרי פרנץ יוזף. בקצה הימני של המסדרון קפלת תפילה מקושטת וצבעונית ביותר. בקצה השמאלי של המסדרון קפיטריה בסגנון אירופי היוצאת לגינת המבנה, ובתפריטה מאכלים אוסטריים טיפוסיים כגון שניצל וינאי, זאכרטורטה ואפפלשטרודל. בקומה השנייה של המבנה ישנו טרקלין מפואר בסגנון אירופי מהמאה התשע עשרה. קירות הטרקלין מצופים בעיטורים ובציורים ורצפת הטרקלין מחופה בעץ. הטרקלין משמש כאולם קונצרטים, ושילוב הטרקלין האירופי עם נוף הרובע המוסלמי שנשקף מחלונותיו יוצר מראה מיוחד במינו.
בקומה השלישית מסדרון ארוך ומשני צדדיו חדרי מגורים.
גולת הכותרת בעיני רבים הוא גג המבנה ממנו נשקף נוף יוצא דופן של העיר העתיקה. הקרבה היחסית להר הבית מאפשרת תצפית טובה אל המקום הקדוש. מהגג נשקפים גם בתיה של העיר החדשה ובולטים בהם במיוחד צריח בית החולים האיטלקי (משרד החינוך), בניין עיריית ירושלים, ומבני המתחם הצרפתי. בעיר העתיקה נצפים היטב שער שכם, מצדו הפנימי, כיפות כנסיית הקבר, בית הכנסת החורבה, כנסיית הגואל ומנזר סן סלוודור, צריחי מסגדים, וכיפות בתי הרובע המוסלמי שלמרגלות האכסניה.
בעלבכ
העת העתיקה
שרידי שני יישובים כנענים התגלו מתחת למקדש יופיטר בבעלבכ – האחד מתקופת הברונזה המוקדמת (2900–2300 לפנה"ס), והאחר מתקופת הברונזה האמצעית (1900–1600 לפנה"ס), לאחר שהפיניקים הקימו עיר באזור. שם העיר בא ככל הנראה משם מקדש או של אורקל אשר ניצב במקום, ואשר הוקדש לבעל או לענת. אף שהעיר הוקמה במקום אסטרטגי, סמוך לקו פרשת המים בבקעת הלבנון, לא נודע לה, לפחות בימיה המוקדמים, מעמד מסחרי חשוב, והיא לא נזכרה במקורות אשורים או מצרים.
יוסף בן מתתיהו הזכיר את מסע אלכסנדר מוקדון דרך בעלבכ, בדרכו לדמשק. בתקופה ההלניסטית הוקמה העיר מחדש, וכונתה "הליופוליס" (Ηλιούπολης – "עיר השמש"). היא זוהתה עם אל השמש המצרי רע ועם מקבילו היווני הליוס. היוונים הקימו במה ענקית שיועדה ככל הנראה להקמת מקדש מרכזי, אך זה לא נבנה בתקופתם. העיר נכבשה בידי גנאיוס פומפיוס מגנוס בשנת 64 לפנה"ס, וסופחה לאימפריה הרומית. המקום שמר על חשיבותו כמרכז דתי והמשיך לשמש כאתר עלייה לרגל, תוך שהאלים הכנענים מוחלפים ברומיים. בשנת 15 לפנה"ס זכתה העיר למעמד קולוניה והייתה לחלק מ"קולוניה יוליה אוגוסטה בריטוס" (Colonia Iulia Augusta Felix Beritus), היא ביירות של ימינו. מקדש מרכזי נבנה והוקדש ליופיטר, ודמות האל, אשר כונה "יופיטר מהליופוליס", שמרה על מאפייני האלים המקומיים הקדומים. הוא תואר ללא זקן כשהוא אוחז בידיו בשוט, בברק ובענפי חיטה, לצד זוג השוורים שסימלו את הבעל.
מקדש יופיטר נבנה ברבע השלישי של המאה ה־1 והושלם ככל הנראה בימי נירון קיסר. בד בבד נבנו המגדל והמזבח שבקדמת המקדש והם הושלמו בשנת 100 לערך. בתקופת טראיאנוס נבנתה החצר הגדולה ובתקופת אנטונינוס פיוס נבנה מקדש בכחוס. מקדש ונוס הוקם בשלב מאוחר יותר והסתיים בתקופתו של הקיסר קרקלה בתחילת המאה ה־3. החצר המשושה והפרופילאה הוקמו בתקופת פיליפוס הערבי, וסמוך לאתר המרכזי נבנה גם מקדש למרקוריוס. ספטימיוס סוורוס העניק לעיר מעמד עצמאי – היא כונתה "קולוניה יוליה אוגוסטה פליקס הליופוליס" (Colonia Iulia Augusta Felix Heliopolis) והייתה לעיר החשובה בפרובינקיה סוריה שהוקמה בשנת 194.
ימי הבינים
הערבים כבשו את בקעת הלבנון בשנת 637, לאחר שהביסו את הצבא הביזנטי בקרב הירמוך. אתר המקדשים בוצר וזכה בשם "אל־קלעה" (الﻗﻠﻌﺔ – "המצודה"), ובחלקו המערבי הוקם במאה ה־7 ובמאה־8 מסגד ומינרט בסגנון אומיה. יוחנן הראשון צימיסקס בזז את העיר בשנת 975 ובשנת 1090 כבשו אותה הסלג'וקים, אך לבסוף השתלט עליה צלאח א־דין בשנת 1187. הצלבנים ניסו לכבשה מספר פעמים אך ללא הצלחה, והיא נותרה בחזקת האיובים. העיר חרבה בסדרת שלוש רעידות אדמה במהלך המאה ה־12, אך נבנתה מחדש. המונגולים בהנהגת הולאגו חאן בזזו את העיר ב־1260 וב־1282 השתלטו עליה הממלוכים. אלה שלטו בה ברציפות, למעט כיבוש קצר מועד בידי טימור לנג ב־1401, עד הכיבוש העות'מאני ב־1517.
העת החדשה והיסטוריה עכשווית
לעיר לא נודעה חשיבות מיוחדת בתקופה העות'מאנית, והיא נשלטה בידי המתואלים. רעידת אדמה קשה פקדה אותה בשנת 1759, והחל במאה ה־18 היא החלה למשוך חוקרים ומבקרים מאירופה. באוקטובר 1898 ביקר בה וילהלם השני בדרכו לארץ ישראל. הוא התרשם מהאתר ושלח אליו צוות ארכאולוגים בראשות תאודור ויגאנד. זה הגיע לאתר חודש בודד לאחר הביקור, חקר אותו עד 1905 וחזר לצורך השלמות בשנים 1917–1918. החל ב־1922 חקרו את האתר צוותים צרפתים, ומאז עצמאות לבנון המשיך המחקר במקום בידי חוקרים מקומיים.ב־1956 ייסד נשיא לבנון כמיל שמעון את "הפסטיבל הבינלאומי של בעלבכ" הנערך בחודשים יולי ואוגוסט באתר המקדשים הרומים. הפסטיבל לא התקיים בעת מלחמת האזרחים בלבנון, בין 1975 ל־1996 ובשנת 2006 בשל מלחמת לבנון השנייה. בפסטיבל נערכים אירועי מוזיקה קלאסית, ג'אז, אופרה, רוק, פופ, בלט, תיאטרון ומוזיקה מסורתית. ב־1984 הכריז ארגון אונסק"ו על העיר כאתר מורשת עולמית. בין נימוקיו נרשם כדלקמן:
העיר נחשבת זה שנים ל"עורף האסטרטגי" של חזבאללה, ובמקום מתגוררים בכירי הארגון. בעיר פועלים מוסדות אזרחיים וצבאיים של חזבאללה, בהם בית החולים "דאר אל־חיכמה" המשרת את לוחמי חזבאללה וכן מדרסה. במהלך מלחמת לבנון השנייה, הופצצה העיר ב־17 ביולי 2006. ב־2 באוגוסט 2006, במסגרת מבצע חד וחלק באותה מלחמה, תקפו כוחות מוסקים של צה"ל, בליווי מטרייה אווירית של חיל האוויר, את בית החולים. 19 בני אדם נהרגו, 22 נפצעו וחמישה אנשי חזבאללה נלקחו בשבי.
הפרופילאה והחצרות
הפרופילאה ניצבת בצדו המזרחי של המתחם הארכאולוגי, והגישה אליה היא באמצעות רחבת אבן בצורת חצי עיגול וגרם מדרגות משוחזר בחלקו. הפרופילאה עצמה עשויה מ־12 עמודי גרניט ומשני צדדיה ניצבו שני מגדלים. שלושה פתחים מובילים אל החצר המשושה, מקום בו 30 עמודי גרניט תמכו בעבר באנטבלטורה. בסוף המאה ה־4 או בראשית המאה ה־5 נוספה למבנה כיפה והוא הוסב לכנסייה.
החצר הגדולה הוקמה על ראשו המשוטח של התל, בין החצר המשושה ממזרח למקדש יופיטר ממערב. היא משתרעת על שטח באורך 135 מטר וברוחב 113 מטר. מכל צדדיה למעט המערבי הוקמו מבנים מקורים בקמרון חבית אשר תמכו במשטח ושימשו לאחסון וכאורוות. במרכז החצר ניצבו שני מבנים – מזבח ומגדל מראשית המאה ה־1, שנועד ככל הנראה לאפשר מבט על התהלוכות הדתיות שהתקיימו בחצר. מצפון ומדרום לשני המבנים נחפרו בריכות טהרה. החצר הוקפה באכסדרה שבה 128 עמודים, ובגומחות שנקבעו בה ניצבו פסלים.
מקדש יופיטר
מקדש יופיטר היה המקדש הגדול והחשוב באתר. אורכו הגיע ל־88 מטר ורוחבו עמד על 44 מטר. הוא הוקף בחומת אבנים שאורך כל אחת הגיע לעשרה מטרים ורחבן עמד על ארבעה עד חמישה מטרים. הפרוסטילון הורכב מ־54 עמודים בגובה 20 מטר כל אחד ובקוטר 2.20 מטר. עמודים אלה נשאו אנטבלטורה בגובה חמישה מטרים, ובה נקבע אפריז מעוטר באריות, שוורים ומוטיבים מעולם הצומח.בקצהו האחורי של המקדש מונחות שש אבנים שמשקל כל אחת מהן כ־400 טון. על אבנים אלה נחות שלוש אבנים ענקיות שמשקל כל אחת בין 750 ל־1,000 טון. שלוש האבנים המכונות ה"טריליתון" (Trilithon), הן בין האבנים המסותתות הגדולות ביותר שנתגלו. אבן רביעית המכונה חג'ר אל־חיבלה ("האבן הדרומית") או "אבן האשה ההרה", נותרה מונחת במחצבה במרחק של כ־900 מטר מהאתר, וגדולה מעט באורכה מאבני הטריליתון – מידותיה הן 20.9 מטר על 4.8 מטר על 3 מטר. משקלה מוערך בכ־1,500–2,000 טונות. זאת האבן המסותתת הגדולה ביותר שנחצבה והוסעה ממקומה בעולם העתיק. המקדש ניצב על במה שגובהה 13 מטר מעל לסביבתו וכשבעה מטרים מעל החצר הקדמית. כל ששרד מהמקדש הם שישה עמודים וחלק מהאנטבלטורה.
מקדש בכחוס
דרומית־מזרחית למקדש יופיטר שוכן מקדשו של בכחוס. הוא נבנה במחצית הראשונה של המאה ה־2 והשתמר היטב. הפולחן במקדש זה עשה שימוש ביין ובסמים כאופיום, ותבליטי גפנים וצמחי פרג מעידים על כך. המקדש בנוי על בימה בגובה חמישה מטרים ו־33 מדרגות מוליכות אליו. הוא עשוי מ־48 עמודים שגובהם 20 מטר. הכניסה אליו מתנשאת לגובה 13 מטר ורחבה 7.5 מטר. בפינתו הדרום־מזרחית ניצב מגדל ממלוכי מהמאה ה־15.
מקדש ונוס ומקדש המוזות
מקדש ונוס או "המקדש העגול" ("הרוטונדה") ניצב מעט הרחק משני המקדשים האחרים, והוקדש לאלה המקומית של העיר. הכנסייה שהוקמה תחתיו על ידי הביזנטים הוקדשה לברברה הקדושה הנחשבת עד היום לקדושה המגנה של העיר. לצד המקדש ניצבים שרידי מקדש נוסף שהוקדש למוזות.
יהודים
המשנה דנה במעמדו של שום מיוחד וחריף המגיע מהעיר, הנקרא "שום בעל־בכי". במקורות היהודיים החל מימי הביניים יש מספר עדויות על יהודים שהתגוררו במקום. כבר בימי רבי סעדיה גאון, במאה ה־10, התקיימה במקום קהילה יהודית, וחלק מתלמידי ישיבתו באו ממנה. הנוסע בנימין מטודלה ביקר בעיר בשנת 1175, ודיווח כי המקום שימש כאתר נופש ליהודי דמשק, כמו ליהודי עלי ובחמדון. רבי משה אלשייך מספר על מספר יהודים מקומיים, ואף על שניים מהם שהיגרו לדמשק ונהרגו שם. בשנת 1858 דיווח משה ריישר, חוקר ארץ ישראל מירושלים, על מספר יהודים ספרדים שהתגוררו במקום.
שעת כדור הארץ
2012
שעות כיבוי האורות בערים השונות:
20:00 – תל אביב-יפו, יבנה, ירוחם.
20:10 – חיפה, קריית ים, יקנעם, עכו, מעלות תרשיחא, מודיעין-מכבים-רעות, גבעת שמואל.
20:20 – נתניה, הרצליה, גבעתיים, אשדוד, דימונה.
20:30 – רעננה, ראש העין, הוד השרון, חולון, אילת, חבל אילות, נס ציונה, בת ים.
2011
התקיימה ב-24 במרץ 2011.
2010
בשנת 2010, חלה שעת כדור הארץ ב-27 במרץ, מלבד בישראל, שבה השעה חלה ב-22 באפריל. מטרתה של שעת כדור הארץ 2010 הייתה לגייס יותר ממיליארד משתתפים, והיא הייתה השנה הכי מוצלחת עד אז. 126 מדינות השתתפו בשעת כדור הארץ, ובארצות הברית השתתפו בה יותר מתשעים מיליון אנשים וכיבו את האורות בבתיהם.
בווייטנאם, ירדה הדרישה לחשמל ב-500,000 קילו ואט במהלך שעת כדור הארץ, פי שלושה מבשעת כדור הארץ הקודמת, בשנת 2009.
בפיליפינים, התחייבו 1067 ערים להשתתף באירוע, ויותר מחמישה עשר מיליון אנשים השתתפו בו.
השתתפות
באירוע לקחו חלק 96 מדינות בשש יבשות.
2008
האתר הרשמי של האירוע דיווח שיותר מ-6.7 מיליון אנשים ביקרו באתר בשבוע שלפני שעת כדור הארץ.
חיסכון באנרגיה
עם זאת, לא ניתן לקבוע אם כלל נחסכה אנרגיה, היות שייתכן שהשימוש באנרגיה חשמלית רק הוקדם או נדחה לשעות אחרות.
גוגל
גם חברת גוגל השתתפה בשעת כדור הארץ. משעה 12 בצהריים ב-29 במרץ 2008 ועד לסוף שעת כדור הארץ הושחר דף הבית של גוגל במספר מדינות. היה כתוב בו: "כיבינו את האורות עכשיו. עכשיו תורך - זאת שעת כדור הארץ".
2007
שעת כדור הארץ בשנת 2007 התקיימה ב-31 במרץ בסידני. לפי דיווחים שונים, צריכת החשמל בסידני במהלך שעת כדור הארץ הייתה נמוכה בכעשרה אחוזים מהנתון שהיה מצופה לפי השבועות הקודמים, מזג האוויר והשנים הקודמות.
וולטר ליפמן
וולטר ליפמן (באנגלית: Walter Lippmann; 23 בספטמבר 1889 – 14 בדצמבר 1974) היה עיתונאי, פרשן, סופר והוגה דעות אמריקאי, יהודי, זוכה פרס פוליצר בשנים 1958 ו-1962 על טורו, שהופץ בסינדיקציה ברחבי ארצות הברית "היום ומחר" (Today and Tomorrow).
שלזית
שלזית (ślōnskŏ gŏdka ,ślōnski, לעיתים po naszymu) היא שפה המדוברת בשלזיה עלית, החלק הדרום-מזרחי של שלזיה, שמבחינה מדינית רובו מצוי כיום בפולין וחלקו בצ'כיה. דוברים של השפה חיים גם בגרמניה ובארצות הברית. שלזית קרובה לפולנית ונחשבת ניב שלה על ידי מספר בלשנים.
השם שלזית מתייחס לעיתים גם לשפה אחרת, גרמנית שלזית, ניב גרמני בעל השפעות סלאביות המדובר בשלזיה תחתית.
וולטר ליפמן
קורות חיים
ליפמן נולד בניו יורק למשפחה יהודית אמידה ממוצא גרמני. בהיותו בן 17 החל ללמוד פילוסופיה ושפות באוניברסיטת הרווארד, בהדרכת מרצים כג'ורג' סנטיאנה, ויליאם ג'יימס וגרהאם וולאס. ליפמן הצטיין בלימודיו וסיים את התואר הראשון בתוך שלוש שנים. בתקופת לימודיו הביע דעות סוציאליסטיות.
שלזית
ישנם כמה סוגי אלפבית לשפה. דוברי השפה כותבים אותה באותיות השפה הפולנית. ב-2010 המציאו אלפבית חדש עבור שלזית על בסיס עשרה כתבי יד של השפה. כתיב זה צובר שימוש באינטרנט ובפרט בוויקיפדיה.
Aa Ãã Bb Cc Ćć Dd Ee Ff Gg Hh Ii Jj Kk Ll Łł Mm Nn Ńń Oo Ŏŏ Ōō Ôô Õõ Pp Rr Ss Śś Tt Uu Ww Yy Zz Źź Żż
וולטר ליפמן
קורות חיים
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד אצל העיתונאי לינקולן סטיבנס. בתקופה זו חזר בו מתמיכתו בסוציאליזם והביע דעות פרוגרסיביות ותמיכה בתאודור רוזוולט. בשנת 1913 ייסד ביחד עם העיתונאים הרברט קרולי ווולטר וייל את השבועון ניו ריפבליק. במהלך מלחמת העולם הראשונה היה יועצו של הנשיא וודרו וילסון, וסייע לו בניסוח ארבע עשרה הנקודות.
במהלך השנים עבד במספר עיתונים. בשנת 1920 החל לעבוד בעיתון "ניו יורק וורלד", ובשנת 1929 היה לעורך העיתון. העיתון נסגר בשנת 1931 וליפמן החל לעבוד עבור ה"ניו יורק הראלד טריביון". בתקופה זו החל לפרסם את טורו רב ההשפעה "היום ומחר" שפורסם בסינדיקציה בעיתונים רבים. במשך השנים פרסם גם ספרים רבי השפעה. ספרו "המלחמה הקרה" (השם קיבל השראה מהביטוי "המלחמה הקרה" שהוזכר בנאומו של איש העסקים ברנרד ברוך) משנת 1947 היה אחד הגורמים לתפוצת הביטוי המלחמה הקרה. בעקבות פיטוריו של הנרי וולאס בספטמבר 1946 היה ליפמן מראשי הדוברים בציבור בעד כיבוד מרחב ההשפעה של ברית המועצות באירופה, בניגוד לאסטרטגיית ההכלה עליה המליצו דוברים כג'ורג' קנאן. ליפמן המשיך להיות איש ציבור רב השפעה גם בעשורים שלאחר מכן והיה בעל גישה למספר נשיאים. עם לינדון ג'ונסון עמד בעימות מתוקשר עקב מדיניותו בנוגע למלחמת וייטנאם נגדה העלה ליפמן ביקורת נוקבת.
דעותיו וכתביו
ליפמן הביע באופן עקבי דעות שניסו ליישב את המתחים בין החירות והדמוקרטיה בעולם המודרני, דעות שבוטאו בספרו "החירות והחדשות" (Liberty and the News; 1920). ליפמן סבר כי הדמוקרטיה המודרנית מתקשה לפעול במדינת הלאום החדשה המושלת בטריטוריה נרחבת ובה מיליוני אנשים, בהתחשב בטבע הלא רציונלי של האדם, ובכאוטיות המובנית במבנה החברתי. הוא קרא להכרה בפגמים הטבועים בדמוקרטיה. ליפמן התלונן על כי הרעיונות הדמוקרטיים התנוונו, האזרחים הפכו לציבור נבער מדעת על נושאים ומדיניות, לא פיתחו את היכולת להשתתף בחיים הציבוריים, ואיבדו את האכפתיות להשתתף בהליך הפוליטי. בשל כך תמך בממשל על ידי "מעמד מתמחה שהאינטרסים שלו מגיעים אל מעבר לאינטרס המקומי". אליטות אלו של מומחים וביורוקרטים אמורים להיות המנגנון של הפצת הידע ושימורו המתקן את הפגמים הקיימים בשיטה הדמוקרטית.
בספרו "The Public and its Problems" (1927) התווכח דיואי עם ראייתו של ליפמן את תפקיד העיתונאי בדמוקרטיה. על פי דיואי המודל של ליפמן הוא מודל פשוט של העברה בו מעביר העיתונאי את המידע הנמסר לו על ידי המומחים והאליטות, אורז אותו במונחים פשוטים, ומגיש אותו לציבור, המגיב באופן רגשי לחדשות. במודל זה, טען דיואי, הציבור נחשב כמי שאינו מסוגל למחשבה או לפעולה עצמאית.
דיואי טען כי כל אדם צריך להיות מעורב בפוליטיקה במהלך היום יום שלו. הידע הנדרש לכך, על פי דיואי, נרכש במהלך האינטראקציה של האזרחים, האליטות והמומחים, כאשר העיתונאי נחשב כמתווך. תפקיד העיתונאי הוא להתמקד בבחירות שיכול האזרח לבחור, בתוצאות ובתנאים, על מנת לקדם את השיחה ולשפר את יצירת הידע בקהילה. התוצר העיתונאי אינו צריך להיות סיפור סטאטי על מה שכבר קרה, אלא מצב של שינוי מתמשך של הקהילה באמצעות צבירת ידע.
בכתיבתו העיתונאית ובכתיבתו על העיתונות בחן ליפמן את הכיסוי החדשותי של האירועים שהתרחשו בתקופתו, ומצא בו חוסרים ואי דיוקים. בשנת 1920 פרסם ביחד עם העורך צ'ארלס מרץ מחקר בשם "A Test of the News" בו הראה כי הכיסוי של מהפכת אוקטובר על ידי העיתון הניו יורק טיימס לקה בנטאי ובחוסר דיוקים. כתיבתו, והתנגדותו הנחרצת לקומוניזם, הקנו לו גישה למקורות רבי עוצמה בממשל.
בתחילת 1933, כאשר היה הפרשן הפוליטי האמריקאי הנודע ביותר של אותה העת בה גאו אלימות הנאצים ורדיפות היהודים, מצא ליפמן היהודי מילות שבח להיטלר ואף הוסיף הערת ביקורת על היהודים.
ליפמן ידוע בכך שבשנת 1948 כתב בטורו כי "מבין כל הבעיות הקשות באמת של העולם, הסכסוך הישראלי-ערבי הוא הפשוט מכולם וגם הניתן ביותר לניהול", קביעה המובאת לעיתים כדוגמה לקביעה מופרכת הבאה מפיו של אדם בעל סמכות בתחומו.
ליפמן מת בניו יורק בשנת 1974, בגיל 85.
אוניברסיאדת רומא (1975)
אוניברסיאדת הקיץ השמינית נערכה ברומא, איטליה ב-1975; טקס הפתיחה והמשחקים נערכו בסטאדיו אולימפיקו. במשחקים השתתפו 468 ספורטאים שהתחרו באתלטיקה בלבד.
סך הכול הוענקו 105 מדליות, מתוכן 23 לברית המועצות.
דלקת סימפונונות
דלקת סימפונונות (ברונכיוליטיס) היא מחלה זיהומית (דלקת) של דרכי הנשימה הקטנות בריאות, מופיעה בעיקר אצל תינוקות בגילאים חודשיים עד שנתיים אבל יכולה להופיע בכל גיל. מחלה זו נגרמת עקב זיהום ויראלי בדרכי הנשימה, מתפשטת בישראל בעיקר מאמצע החורף ועד האביב והיא אחד מהגורמים השכיחים יותר לאשפוז בעונה זו.
חנן בן אבישלום
התנא חנן בן אבישלום היה מדייני הגזרות שבירושלים, יחד עם אדמון וחנן המצרי, בסוף ימי בית המקדש השני, סמוך לסוף תקופת הזוגות ותחילת תקופת התנאים. שתי מחלוקות שלו עם חכמים אחרים נזכרו במשנה. רבן יוחנן בן זכאי סבר כדעתו של חנן, וניסח על פי דבריו את הביטוי "הניח מעותיו על קרן הצבי".
שני דייני גזירות
כך נאמר במשנה במסכת כתובות:
בירושלים שלפני חורבן בית שני היו מצויים בתי מדרשות רבים, ובין הדיינים הרבים שבירושלים מיוחדים היו דייני הגזירות, שנקראו גם "דייני גזילות", ובתפקידם היה קביעת קנסות ותקנות על מקרי גזל, סמכות שלא ניתנה לשאר הדיינים. הייתה להם הסמכות לקצוב קנסות גם מעבר לשורת הדין.
לפי המשנה, דייני הגזירות היו שניים במספר - אדמון וחנן בן אבישלום. לדעתו של התנא רבי נתן היו שלושה, שהיה עימם נחום המדי. דעה אחרת בברייתא מונה את חנן המצרי בין דייני הגזירות. לפי ההסבר בתלמוד המשנה מנתה רק את אדמון וחנן כיוון שהם היו החשובים שבדייני הגזירות.
בספר יוחסין השלם וב"סדר הדורות" נאמר שדייני הגזירות פעלו בתקופתם של שמעיה ואבטליון, הזוג הרביעי של תקופת הזוגות, כ-120 שנה לפני חורבן בית שני. הרב זאב יעבץ ("תולדות ישראל") כתב שאי אפשר להקדים את זמנם של דייני הגזירות יותר מזמנו של רבן גמליאל הזקן, הדור הראשון לתנאים וסמוך לחורבן. בתלמוד מוזכרת דעתו של רבי נתן שגם נחום המדי היה מדייני הגזירות, ומכך משתמע שנחום חי בזמנם של חנן בן אבישלום ואדמון, ובמקום אחר מסופר שנחום המדי חי בזמן חורבן בית שני. לכן, אפוא, אי אפשר להקדים יותר את זמנם של דייני הגזירות.
מתורתו
במשנה במסכת כתובות, מובאות שתי מחלוקות בין חנן לבין "בני כהנים גדולים" בדיני חיוב הבעל במזונות אשתו. בשתיהן הצטרף רבן יוחנן בן זכאי לדעתו של חנן, לעומת רבי דוסא בן הרכינס שסבר כדעתם של בני כהנים גדולים.
האמוראים פסקו הלכה כחנן בן אבישלום, כך אמר בתלמוד רבי זירא בשם רבה בר ירמיה. בעקבותיהם, פסקו גם הרמב"ם והשולחן ערוך כחנן (ראו: הפורע חובו של חבירו שלא מדעתו).
מתקן בקבוקים
"מתקן בקבוקים" או "מייבש בקבוקים" או "קיפוד" (בצרפתית: Egouttoir או Porte-bouteilles או Hérisson; באנגלית: Bottle Rack או Bottle Dryer או Hedgehog) הוא פסל רדי מייד משנת 1914 מאת האמן האמריקאי יליד צרפת מרסל דושאן.
היצירה
דושאן טען כי רכש את המתקן בבזאר בקרבת בית העירייה בפריז. היה זה מתקן מסחרי, עשוי ברזל מגלוון, ששימש לייבוש של בקבוקים לאחר שטיפה. המתקן שרכש דושאן הכיל מקום לייבושם של 50 בקבוקים. המחקר גילה, על פי קטלוג משנת 1912, כי בחנות שנקראה "Bazar de l'Hotel de Ville", ששכנה בקרבת בית העירייה, אכן נמכרו באותה עת מתקנים דומים לזה שרכש דושאן. בדומה ל"מזרקה" (1917), הכיל מתקן הבקבוקים כתובת אותה כתב דושאן בצדה של היצירה. כיום לא ידוע מה היא אותה כתובת כיוון שהמתקן המקורי אבד ואילו דושאן עצמו טען כי שכח את הכתובת. היצירה אבדה לאחר שדושאן היגר לניו יורק בשנת 1915 ואחותו ניקתה את הסטודיו שלו וזרקה את היצירה ביחד עם פריטים אחרים.
בין השנים 1921 ל-1964 יצר דושאן 7 מהדורות חדשות של "מתקן הבקבוקים". בשנת 1921 נוצר ההעתק הראשון בפריז, בגובה של 50 ס"מ. ההעתק השני, בגובה של 59 ס"מ, נקנה על ידי דושאן ומאן ריי בשנת 1936 עבור תערוכה של חפצים סוריאליסטים בפריז. ארבעה העתקים נוספים ושונים זה מזה נוצרו בין השנים 1960-1963. אחת המהדורות (1960) נרכשה על ידי האמן האמריקאי רוברט ראושנברג. בשנת 1964 נוצרה מהדורה של 8 מתקנים, בגובה של 64.2 ס"מ, על ידי ארטורו שוורץ (Arturo Schwarz) ובפיקוחו של דושאן. עיצוב המהדורה נעשה על פי תצלום של מאן ריי משנת 1936. בנוסף לשמונת העותקים נוצרו עוד שני עותקים לא רשמיים שנועדו עבור דושאן ושוורץ וכן שני עותקים נוספים שנועדו לתצוגות מוזיאליות.
רבים מעותקי "מתקן בקבוקים" מוצגים כיום במוזיאונים שונים בעולם ובהם המוזיאון לאמנות מודרנית בסטוקהולם, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, מוזיאון ישראל ואחרים.
הטרנספורט העשרים
הטרנספורט העשרים היה רכבת שילוח שיצאה מבלגיה הכבושה על ידי גרמניה הנאצית ב-19 באפריל 1943 ובה יהודים מקהילת בלגיה שהובלו אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. במהלך הנסיעה הצליחו שלושה אזרחים בלגים לעצור את הרכבת ולמלט ממנה אנשים. פעולה זו נחשבת לפעולת המילוט החיצונית היחידה מרכבת שילוחים בתולדות השואה.
רקע
בקיץ של שנת 1942, החל שלטון הכיבוש הגרמני בבלגיה לשלח את יהודי בלגיה אל מחנות ההשמדה במסגרת תוכנית הפתרון הסופי. רכבות השילוחים יצאו ברובן מן העיר מכלן, שבה הקימו הגרמנים את מחנה מכלן לשם ריכוז היהודים לפני הסעתם אל מותם במזרח אירופה, אך מקצת מן היהודים מבלגיה נשלחו למחנות ההשמדה דרך מחנה הריכוז הצרפתי דראנסי. השילוחים ממכלן נמשכו עד לחודש יולי 1944. מתיעוד גרמני שנשתמר, ידוע כיום כי בסך הכל יצאו מהעיר בתקופת השילוחים 28 רכבות משלוח ועליהן 25,257 יהודים, מהם 5,093 ילדים, וכן 352 צוענים. רק 1,207 מאלו נותרו בחיים בתום המלחמה.
הבריחה מן הטרנספורט
רכבת המשלוח העשרים יצאה ממכלן ב-19 באפריל 1943, התאריך בו פרץ מרד גטו ורשה. על הרכבת היה מספר גדול במיוחד של אסירים - 1,631 נשים, גברים וילדים. אפשר שבעקבות ניסיונות של אסירים לברוח מרכבות שילוח בבלגיה בעבר, הייתה זו רכבת השילוח הראשונה שהורכבה מקרונות משא שבה הותקן תיל דוקרני על גבי חלונות הקרונות במטרה להקשות על הבריחה ממנה (הטרנספורטים הקודמים הורכבו מקרונות נוסעים מחלקה שלישית רגילים עם ספסלי עץ). לראשונה כלל הטרנספורט גם קרון "מיוחד", Sonderwagen, בה הוכנסו 19 אסירים (18 גברים ואישה אחת) שהיו חברי מחתרת או "קופצים" מטרנספורטים קודמים. אנשי ה"רשימה המיוחדת" סומנו בגב בגדם בצלב בצבע אדום, על מנת להבטיח את השמדתם עם הגיעם לאושוויץ. הם הוכנסו לקרון השני, לפניו היה קרון חייל הליווי (שומרים נוספים היו בקרון אחרון). אף על פי כן, הצליחו שישה יהודים להימלט מקרון זה, אך אחד מהם, בנימין צוויג, נורה ונהרג.
ליד המסילה המתינו שלושה סטודנטים, חברי המחתרת הבלגית – יורה ליבשיץ, רובר מייסטריו וז'אן פרנקלמון (Jean Franklemon) – במטרה למלט אסירים מהרכבת. הם היו חמושים באקדח ומצוידים בפנס שנעטף בנייר אדום, על מנת לחקות איתות אזהרה. כאשר הייתה הרכבת על המסילה ממכלן ללוון, בין העיירות בורטמרבק (Boortmeerbeek) והאכט (Haacht), הצליחו השלושה לעצור את הרכבת, כנראה בהטעיה באמצעות הפנס האדום. מייסטרו פתח את דלת אחד הקרונות ומספר אנשים נמלטו ממנו - 17 לפי גרסה אחת וחמישה לפי גרסה אחרת. במקביל, וללא קשר לפעולת השלושה, קפצו מן הרכבת אנשים רבים נוספים, שהצליחו לפתוח דלתות בקרונות למרות התיל הדוקרני. בסך הכול נמלטו מן הרכבת 231 איש.
חיילי הליווי הגרמנים של הרכבת פתחו באש והרגו עשרים ושישה מן הבורחים. תשעים נוספים נתפסו ונשלחו בהמשך למחנות ההשמדה, אך 115 אנשים – הצעיר בהם היה שמעון גרונובסקי, בן 11 – הצליחו לברוח. מאותה רכבת ברחה גם רגינה קרוכמל, בת 18, אשר ניסרה את סורגי העץ של אשנב הקרון בו נמצאה באמצעות סכין לחם וקפצה מהרכבת. גרונובסקי וקרוכמל נותרו בחיים בסיום המלחמה.
לאחר הבריחה
ב-22 באפריל 1943 הגיע הטרנספורט העשרים למחנה אושוויץ בירקנאו. לפי מקור אחד, נותרו בו 1,551 נוסעים. מספר זה איננו מתיישב עם הרישום של מספר הנוסעים המקורי בטרנספורט (1,631) ועם מספר הבורחים (231). הגרמנים ערכו בנוסעי הטרנספורט סלקציה. נראה ש-521 מהם נלקחו לעבודת כפייה, שכן חולקו מספרי אסיר למספר זה של אנשים מהטרנספורט; 150 מהם נותרו בחיים בתום המלחמה. יתר הנוסעים נעלמו, וכנראה נרצחו במחנה.
בעקבות הבריחה תגברו הגרמנים את המשמר שהיה מלווה את רכבות השילוח עד הגיען אל הגבול הגרמני.
מסמך מרכז המידע אודות השואה של מוסד "יד ושם" מציין, כי פעולת המילוט על ידי שלושת הסטודנטים הייתה קטנה בהיקפה ובהצלחתה, אך גם הבריחות האחרות מרכבת זו נקשרו אליה והיא הפכה לאגדה. לאגדה זו הייתה השפעה עוד בימי הכיבוש הגרמני, והיא עוררה גאווה בתנועות המחתרת. לאחר השואה היו שניסו לייחס את תכנון המבצע, ביצועו והיקפו לגורמים כאלו ואחרים.
בשנת 1993 הוסר הלוט מעל אנדרטה שהוצבה ליד תחנת הרכבת של בורטמרבק. היא מעלה את זכרם של קורבנות השואה בבלגיה ושל הפעולה לשחרור האסירים מהטרנספורט העשרים.
לקריאה נוספת
סימון קורקוס: על אנני לא מדברים; הוצאת כרמל, 2022
תקיפה
תקיפה היא יזום אלימות ללא הסכמה ובניגוד לחוק.
במדינות שונות יש מערכות חקיקה שונות המגדירות את הפרמטרים של עבירת התקיפה לפי המקובל באותה מדינה. בישראל אסורה ענישה גופנית וביצועה, גם על ידי הורים או מחנכים, נחשבת לתקיפה, אולם מערכות חקיקה אחרות מתירות ענישה גופנית מוגבלת.
דוגמאות להפעלת אלימות שאינה תקיפה לא חוקית
אלימות המתבצעת במהלך תחרויות ספורט, כמו איגרוף, היאבקות, כדורגל וכדומה או במהלך אימוני ספורט או סוגים שונים של קרב פנים אל פנים אינה נחשבת לתקיפה, כי השתתפות הקורבן בתחרויות או באימונים נחשבת למתן הסכמה מראש לאלימות שהופעלה כלפיו, אולם הסכמה זו ניתנת להתנהגות רגילה וצפויה בנסיבות כאלה ואלימות חריגה אינה זוכה לפטור זה.
גם אלימות המופעלת על ידי מי שהחוק הסמיך אותו להפעיל אלימות בנסיבות מסוימות, אינה נחשבת לתקיפה. בקטגוריה זו נכללות פעולות שיטור, הפעלת כוח למטרות רפואיות על ידי מי שהוסמך לכך, הפעלת כוח לשם טיפול וחינוך של ילדים, השתתפות במתקפה צבאית ועוד והכל במסגרת הפרמטרים שנקבעו בחוק.
החקיקה הישראלית
חוק העונשין, תשל"ז-1977, קובע, את העונש המרבי לתקיפה לסוגיה.
מגדיר את עבירת התקיפה: "המכה אדם, נוגע בו, דוחפו או מפעיל על גופו כוח בדרך אחרת, במישרין או בעקיפין, בלא הסכמתו או בהסכמתו שהושגה בתרמית - הרי זו תקיפה; ולעניין זה, הפעלת כוח - לרבות הפעלת חום, אור, חשמל, גאז, ריח או כל דבר או חומר אחר, אם הפעילו אותם במידה שיש בה כדי לגרום נזק או אי נוחות."
קובע עונש מרבי של שנתיים מאסר למי שביצע עבירת תקיפה שאין עליה עונש חמור יותר על פי סעיף אחר.
קובע עונש מרבי של שלוש שנות מאסר למי שביצע תקיפה שבמהלכה נגרמה חבלה לקורבן התקיפה.
קובע עונש מרבי של שלוש שנות מאסר למי שביצע תקיפה במטרה לבצע פשע או לגנוב או להכשיל מעצר חוקי או שהתקיפה מכוונת נגד עובד ציבור במהלך ביצוע תפקידו.
מכפיל את העונש המרבי הצפוי למבצעי תקיפה על פי הסעיפים הקודמים, אם התקיפה בוצעה על ידי מי שהוא חלק מקבוצה (שניים או יותר) או אם קורבן התקיפה הוא בן משפחה.
עבירות הכוללות יסוד של תקיפה
סעיפים מיוחדים נחקקו עבור עבירות הכוללות את יסוד התקיפה, אך עוסקות באוכלוסיות, שהמחוקק החליט, שהן זקוקות להגנה מיוחדת (עובדי ציבור, שוטרים, קטינים ואחרים). כך הדבר גם לגבי עבירות המבוצעות על רקע מיני.
כמו כן, קיימת עבירת תקיפת בן-זוג או בת-זוג, שבה התוקף מצוי במערכת יחסים זוגית עם הקורבן. עבירה זו משמשת לעיתים ככלי בעבור בני זוג המעוניינים להתגרש וטופלים האשמות שווא כדי לזכות בנתח רב יותר מהרכוש המשותף, או בהסכם גירושים שנוטה יותר לטובתם.
התפתחות החקיקה הישראלית
במהלך הזמן הותאמה החקיקה הישראלית לנורמות המשתנות ובהתאם לכך נאסרה ענישה גופנית כלשהי (בעבר הייתה מותרת ענישה גופנית מתונה שבוצעה על ידי הורים או מחנכים), יחסי מין כפויים במסגרת הנישואין נכללו בין עבירות האונס, בניגוד למקובל בעבר, נקבע עונש מאסר מינימום לעבירות של תקיפת שוטרים ועוד.
שינויי החקיקה נוגעים הן למהות העבירות והן לחומרה בה מתייחס אליהן המחוקק, חומרה הבאה לידי ביטוי בקביעת העונש המרבי.
צבי פכטהולט
צבי פכטהולט (1 בנובמבר 1874 – 23 במאי 1958) היה מראשוני תושבי תל אביב ובוניה.
קורות חייו
נולד בדרוהוביץ', מזרח גליציה, י"א בחשוון תרל"ה (1 בנובמבר 1874) לבן-ציון הלוי (ממשפחת האדמו"ר ר' יצחק אייזיק מז'ידאצ'וב ושושלת של רבנים ושוחטים) ולבינה בת צבי הלוי זינגר מדרוהוביץ.
למד בחדרים ובישיבת דרוהוביץ' מפי הרב יוסף זינגר והשתלם בהשכלה ומדעים מפי מורים פרטיים. למד את מלאכת הבנאות בקורס של הפוליטכניון בלבוב וקיבל בשנת 1898 תעודת בנאי-אומן מטעם שלטון המחוז בסמבור.
בשנת 1898 נשא לאשה את שרה בת יהודה איגלר מכפר קלינוף, מחוז סאמביר. התיישב בסאמביר ועסק בקבלנות-בנין. בנה הרבה בנייני מגורים ותעשייה. היה פעיל בעבודה ציבורית וציונית יחד עם הד"ר פ. רוטנשטרייך במשך 25 שנה, השתתף באספה ציונית בסאמבור בה הופיע הד"ר הרצל. היה חבר בהרבה וועדים ציבוריים ובמשך 11 שנה יו"ר אגודת בעלי-המלאכה "יד חרוצים". בזמן מלחמת העולם הראשונה, בימי הכבוש הרוסי השתתף כחבר פעיל בוועד ההצלה ועזרה לפליטים ביחד עם ד"ר פ. רוטנשטרייך, אברהם גולדברג, אברהם שור וב"צ טילמן ושקד בטפול בחולים היהודים באזרחים ובצבא בהגשת עזרה רפואית וגם בבירור זהותם בזמן פטירתם לשם התרת עגונות.
בימי שלטון האוקראינים אחרי התפוררות אוסטריה והמהפכה ברוסיה, השתתף בחבר ועד הקהילה וחבר המועצה הלאומית היהודית לגליציה המזרחית בהנהלתו של ד"ר פ. רוטנשטרייך.
פעילותו בארץ ישראל
ב-1920 עלה ארצה והשתקע בתל אביב. המשיך בעבודתו כקבלן-בנין והקים במשך הזמן למעלה ממאתיים בניינים (בניני מגורים וחרושת ובניינים ציבוריים וממשלתיים). בין הבניינים שהקים: בית-ההסגר (קרנטין) בעג'מי שביפו, מועדון הציונים הכלליים, בית הסוכנים, פסז' פינסקר, בית הכנסת ברחוב בוגרשוב, בית היתומים ע"ש בלובשטיין ברמת גן על מגרשה של משפחת דבורקין שנדבה למוסד (אותו בנה בהתנדבות), חלק מבית מושב זקנים ברחוב אלנבי (בהתנדבות), בית תלמוד תורה ברחוב המליץ, ועוד.
השתתף ביסוד שכונת נורדיה ("מחוסרי דירות"), נבחר למועצה הראשונה והשנייה של עירית תל אביב מטעם מפלגה שכונתית בשם "הסתדרות השכנים", היה שופט עירוני בתל אביב החל מ-1932 שופט בבית משפט השלום העברי, חבר מועצת מושב זקנים ברחוב אלנבי למעלה מ-15 שנה, חבר הנהלת בית היתומים ע"ש א. ל. בלובשטיין ויו"ר ועדת הבניין, יו"ר מועצת בנק למלאכה החל משנת 1928, פעיל בהנהגת מרכז בעלי מלאכה במשך כל הזמן, נשיא הכבוד של ארגון קבלני הבניין בת"א, נשיא הכבוד של אגודת גמילות חסדים ע"ש ר' יצחק אוסטרובסקי ליד בית הכנסת שברחוב בוגרשוב, היה יו"ר הנהלת בית אינוולידים בת"א במשך 3 שנים, חבר בוועד העזרה ליד אגודת העיוורים "ששת", ביחד עם השופט אליהו מני והעו"ד מ. גורודיסקי, והיה חבר וועד הקהילה העברית של ת"א-יפו במשך 8 שנים עד מיזוגה עם עירית תל אביב.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה פעיל במשמר האזרחי. היה במשך 12 שנה חבר הנהלת האגודה לעזרת חולי-רוח ובית-המרפא שלה בבני-ברק. חבר פעיל בלשכת הכוכב מס' 13 של הבונים החופשיים ובלשכת "שמעון רוקח" של בני ברית.
נפטר ביום ד' סיון תשי"ח נקבר בבית העלמין טרומפלדור בתל אביב.
לקריאה נוספת
בית האינוולידים, תל אביב 100, האנציקלופדיה העירונית, דני רכט.
פונקציה בוליאנית
פונקציה בוליאנית (לעיתים נקראת פְּרוֹפּוֹזִיצְיה או פְּרֵדִיקָט) היא פונקציה המתאימה בין ערכים בקבוצה מסוימת (תחום) לבין קבוצה בת שני ערכים (טווח), אשר מבטאים הבחנה דיכוטומית בין ערך "אמת" ו"שקר".
הגדרה פורמלית
בשפה המתמטית פונקציה f תקרא בוליאנית אם היא פונקציה וזו מקיימת את הגדרת פונקציה (חד ערכית)
בפרט 0 ו-1 יכולים לבטא כל שני ערכים כלשהם כמו למשל אמת או שקר, כן או לא וכדומה לכך
הרחבת הנושא
לוגיקה בוליאנית הוא ענף בלוגיקה מתמטית ובאלגברה בוליאנית המקבל את שמו ממפתחה ראשון, ג'ורג' בול. ענף זה עוסק בפסוקים אלגבריים שערכי איבריהם אמת או שקר בלבד. הערכים מיוצגים על ידי הסימונים '1'\ ("אמת") ו- '0'\ ("שקר") בהתאמה. לענף שימוש רב בתחשיב פסוקים, באלקטרוניקה ובמדעי המחשב.
במדעים הפורמליים, מתמטיקה, לוגיקה מתמטית, סטטיסטיקה והתחומים היישומיים שלהם, פונקציית ערך-בוליאני משמשת אף כפונקציה מתארת, פונקציית בוחן, פרדיקט או פרופוזיציה.
מדעי המחשב
בתוכנות עריכה של שפות תכנות, ניתן להגדיר משתנה בוליאני שערכו אמת או שקר. פונקציה רווחת היא if הבודקת האם מתקיים שביטוי מסוים הוא אמת או שקר, ובהתאם מוציעה לפועל פקודה/ות מסוימת, אחרת (else) מוציאה לפועל פקודה/ות אחרת. למשל (בצורה של פסאודו קוד):
קובלנץ
קובלנץ (בגרמנית: Koblenz; ) היא העיר השלישית בגודלה במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה. שם העיר נגזר מהמילה הלטינית confluentes, שפירושה "התמזגות נהרות".
קובלנץ היא מקום מושבו של קמפוס קובלנץ של אוניברסיטת קובלנץ-לנדאו, קמפוס ריין-מוזל, של אוניברסיטת קובלנץ למדעים יישומיים וכמו כן, של הנהלת מחוז מאיין-קובלנץ, מנהלת המבנה והאישור הצפוני (ממשלת מחוז קובלנץ עד 1999), הארכיון הפדרלי ובית המשפט החוקתי של ריינלנד-פפאלץ.
היסטוריה
קובלנץ הייתה אחת העמדות הצבאיות שהקים דרוסוס בשנת 8 לפנה"ס. לאחר נסיגת הכוחות הרומיים במאה החמישית, נכבשה קובלנץ על ידי הפרנקים, שהקימו בעיר חצר מלכותית. בכנסיית קסטור, שנחנכה בשנת 836.
בתקופת שלטונם של הארכיבישופים ונסיכות הבוחר מטריר המשיכה קובלנץ לפרוח ומספר רב של אוצרות תרבות נוצרו בה, כגון כנסיות, טירות וביצורים. מבצר ארנברייטשטיין הסמוך לעיר נוסד כהרחבה מהטירה שנבנתה בסביבות שנת 1020. במאה ה-12 בנו הארכיבישופים של טרייר את כנסיית פלורינס ואת כנסיית ליהבפראו. במאה ה-13 נבנתה בעיר טירת סטולצנפלס. במאה שלאחר מכן, עם בניית גשר בלדואין, התאפשר מעבר קבוע של נהר המוזר לראשונה מאז התקופה הרומאית.
במהלך מלחמת שלושים השנים העביר הנסיך הבוחר פיליפ כריסטוף פון זוטרן את מעונו הרשמי מטרייר לארמון פיליפבורג החדש שנבנה למרגלות הארנברייטשטיין, שהוסב למצודה. בשנת 1786 עבר הנסיך הבוחר קלמנס וונזסלאוס מסקסוניה לארמון הנסיך הבוחר בקובלנץ. מכאן הוא שלט עד לשנת 1794, אז נכבש האזור על ידי הצבא המהפכני הצרפתי. מ-1789 עד 1794 נסוגו לקובלנץ כוחות אנטי-מהפכניים שהתרכזו תחת הנהגתו של אחיו של לואי ה-16 ובזכות דודו, וונזסלאוס התנהלה העיר באופן עצמאי יחסית עד שנכבשה על ידי סברין מרסו.
בשנים 1815–1822 הייתה קובלנץ בירת הדוכסות הגדולה של הריין התחתון, שהייתה מחוז של ממלכת פרוסיה.
מספר תושבי העיר גדל מכ-32 אלף ב-1885 לכ-54 אלף ב-1905 ולכ-107 אלף ב-2005.
ב-1992 נערכו בעיר אירועים לציון 2,000 שנה להיווסדה.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת בסמוך לגדה המערבית של נהר הריין, בהתמזגותו עם נהר מוזל, 92 ק"מ דרום-מזרחית לקלן.
מפגש נהרות הריין והמוזל בקובלנץ נקרא "הפינה הגרמנית" ובו אנדרטה ופסל גדול של הקיסר וילהלם הראשון, מולו ניצבים דגלים של 16 המדינות הפדרליות של גרמניה. ממול, על הר אליו ניתן להגיע ברכבל, נמצא מבצר ארנברייטשטיין, אחד המבצרים הגדולים והשמורים בגרמניה. ממנו ישנה תצפית על העיר.
הפינה הגרמנית ושני מבצרים נוספים, קונסטנטין ואסטרשטיין הסמוכים לעיר.
חלקים מקובלנץ שייכים לאתרי המורשת העולמית של אונסק"ו: מאז 2002 וטירת נידרברג נמצאת ברשימת אונסק"ו מאז 2005.
המרחב העירוני של קובלנץ מחולק ל-30 רבעים (סטטיסטיים). החלוקה בין הרבעים הבולטים הם העיר העתיקה (אלטשטאדט), ארנברג (מחוז מקומי יחד עם אימנדורף), ארצהיים, אסטרשטיין, בובנהיים, ארנברייטשטיין, גולדגרובה, גולס עם בישולדר, הורשהיים, הורשהיימר הוהה, אימנדורף (מחוז מקומי יחד עם ארנברג) ועוד.
יהודי קובלנץ
קהילה יהודית בקובלנץ הייתה קיימת מאז ימי הביניים. בתקופה זו התיישבו היהודים בעיר העתיקה שבין הטירה העתיקה (Alte Burg) לכנסיית פלורין. בקהילה היהודית באותה עת כבר היו בית כנסת, בית קברות ובית חולים. פוגרומים ראשונים נגד יהודי קובלנץ התרחשו במאה ה-13, והם הגיעו לשיאם במאה ה-14 במהלך מגפת המוות השחור. בתקופה שלאחר מכן, חזרו משפחות יהודיות להתגורר בקובלנץ. לאחר שנסיכות הבוחר מטריר גירשה את כל היהודים בשנת 1418, לא נשארו בקובלנץ יהודים עד לשנת 1518. בין המאה ה-16 עד למאה ה-18, חזרו שוב יהודים לקובלנץ, למעט הפרעות קטנות.
עם כיבוש העיר על ידי כוחות מהפכנים צרפתים בשנת 1794, זכו היהודים בעיר לשוויון מלא. במאה ה-19 מספר המשפחות היהודיות גדל מאוד. אף על פי שתנאיהם הכלכליים השתפרו, תקופה זו התאפיינה גם באנטישמיות. בשנים 1847/1848 רכשה הקהילה היהודית רכשה את חצר Bürresheimer והפכה אותה לבית כנסת. במהלך ליל הבדולח נהרס פנים בית הכנסת, אך הבניין לא הועלה באש בגלל הבתים הסמוכים. בדצמבר 1938 "קנתה" העיר קובלנץ את הבניין והחצר מהקהילה היהודית מבלי לשלם מחיר קנייה כלשהו. יהודים רבים היגרו לחו"ל ואלו שנותרו ספגו דיכוי קשה ונאלצו להפסיק לעבוד במשלוח ידם. הגירוש החל בשנת 1942, במהלכו גורשו 870 יהודים מהאזור למחנות הריכוז במזרח דרך תחנת הרכבת קובלנץ-לוצל. בניין בית הכנסת לשעבר נהרס במידה רבה על ידי פצצות בשנת 1944.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, רק כמה ניצולים חזרו לעיר, אך הם הקימו שוב קהילה יהודית קטנה. העירייה החזירה את רכוש בית הכנסת לשעבר לקהילה בשנת 1947 ובהמשך שילמה פיצוי בגין אובדן השימוש בידי הקהילה היהודית. בגלל מספר החברים המצומצם שלהם והנסיבות הקשות מאוד, רצח או הגירה של רוב חברי הקהילה, החליטו החברים שנותרו בעיר לא לשחזר את המבנים ההרוסים אלא למכור אותם לעיר ולהשתמש בהכנסות לשיפוצים, בין השאר של אולם בית העלמין לשעבר.
בין רבניה של העיר נמנו רבי חיים בן יחיאל אחי, רבי משה בן אלעזר הכהן מחבר 'ספר חסידים למשכיל', רבי יאיר חיים בכרך (משנת ה'תכ"ו, 1666), רבי מאיר גראטוואל (נפטר ה'תנ"א, 1691) - חותן בנו של הרב הקודם, ר' שמואל זנוויל בכרך,רבי יעקב כ"ץ פופרש (סביבות ה'תנ"ח, 1698) - מחבר "שב יעקב" ורבי מיכל שייאר (נפטר ה'תק"ע, 1810).
העיר מתעוררת
העיר מתעוררת (באיטלקית: La città che sale) הוא ציור שמן מאת הצייר הפוטוריסטי אומברטו בוצ'וני.
היצירה
ב-1911, כאשר הוצג הציור לראשונה ב"תצוגת האמנות החופשית" (Mostra d'arte libera) במילאנו, כונה הציור "Il lavoro" ("עבודה"). בשנת 1912 נרכש הציור בידי המלחין פרוצ'ו בוזוני, שרכש אותו בתערוכה נודדת של אמנות פוטוריסטית. באוסף המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק קיים, מלבד הציור, גם רישום הכנה של העבודה, ברוחב של כ-87 ס"מ (ראו בקישורים חיצוניים).
למרות נוכחותם של אלמנטים מזוהים וריאליסטים, כגון תיאור בנינים וקיומו של חלל ברור, נחשב הציור לאחת מן הדוגמאות הראשונות של הציור הפוטוריסטי. בוצ'וני מתאר את העיר המודרנית, את הבניינים ואת הארובות המעלות עשן. במרכז תיאור העיר מופיעים סוס ודמויות אנושיות המתערבבים זה בזה בדינמיות.
גביע הפדרציה 1999
גביע הפדרציה 1999 הייתה התחרות ה-37 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
נבחרת ארצות הברית ניצחה במשחק הגמר את נבחרת רוסיה וזכתה בגביע בפעם ה-16 בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות
מתכונת התחרות הייתה דומה למתכונת תחרות גביע דייוויס.
בית עולמי ב' כלל 8 קבוצות.
בעקבות הכוונה בשנת 2000 לבטל בית עולמי ב' ולהגדיל בית עולמי א', 5 קבוצות מבית עולמי ב' העפילו בית עולמי.
יתר הקבוצות התחרו בבתים אזוריים (בית אמריקה בית אסיה/אוקיאניה ובית אירופה/אפריקה).
כל מפגש בין הנבחרות כלל 5 משחקים.
העברות לקראת שנת 2000
בעקבות החלטה לבטל בית עולמי ב' ולהגדיל בית עולמי א' ל-13 קבוצות 5 נבחרות העפילו לבית העליון:
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו הילה רוזן, נטלי כהנא ואנה סמשנובה. הנבחרת החלה את השתתפותה בבית אזורי אירופה/אפריקה דרג ב'. התחרויות נערכו בספרד באפריל 1999. הנבחרת שיחקה בבית א' וסיימה אותו במקום הראשון תוך ניצחון בכל משחקיה. כתוצאה מכך היא העפילה בבית אירופה/אפריקה לדרג א'.
כף הקוף
כף הקוף (באנגלית: The Monkey's Paw) הוא סיפור קצר מסוגת ספרות אימה אשר נכתב על ידי הסופר האנגלי ו. ו. ג'ייקובס (W. W. Jacobs), בשנת 1902 כחלק מקובץ "The Lady of the Barge". הסיפור עוסק בכף הקוף המשמשת כחפץ קסם המעניק שלוש משאלות, אשר פונות נגד מביען. מגמת הסופר היא לעלות את נושא הגורל כדבר עליון, אשר אינו ניתן לשינוי.
מיד לאחר פרסומו, חולל הסיפור הדים רבים. מאוחר יותר הומחז הסיפור והוסרט. עד היום הוא נחשב לסיפור אימים קלאסי, ונלמד ככזה בבתי ספר ובאקדמיות בארץ ובעולם.
עלילה
במהלך ערב גשום, מגיע לביקור אצל משפחת וייט ידיד משפחה, רב-סמל מתקדם מוריס, המספר להם על כף קוף קסומה/מקוללת שביכולתה להעניק שלוש משאלות. את הכף כישף אדם חכם, אשר רצה להעביר את המסר שלא כדאי להתערב בגורל. מוריס מראה להם אותה ומיד זורק אותה לאח. מר וייט שולף אותה מהאש ומבקש לשמור עליה. מוריס מנסה לשכנעו שלא כדאי, ושהיא מביאה רק מזל רע, ומספר להם כיצד מצא אותה: הוא מצא בן אדם, אשר לא ידוע מה היו שתי משאלותיו הראשונות, אך השלישית הייתה למות. הוא מזהיר את משפחת וויט, אך מר וייט מתעקש. לבסוף מוריס מוותר, אך אומר שלא יאשימו אותו בהשלכות, ועוזב במהירות. הם מתעלמים מהאזהרה ומביעים משאלה ראשונה – לקבל 200 פאונד כדי לשלם את המשכנתא. מאחר שהכסף אינו מתגשם מעצמו על השולחן הם פוטרים את הסיפור כאגדה ותו לא. למחרת בבוקר הכל רגיל ובנם יוצא לעבודה. אלא שבהמשך מגיע זר לביתם ומבשר להם שבנם היחיד הרברט נתפס במכונות המפעל בו הוא עבד ומת במקום. הוא אומר שהחברה מסירה כל אחריות מהמקרה, אך כיוון שבנם היה עובד נאמן, הם מקבלים כפיצוי מהמפעל מענק של בדיוק 200 פאונד. לאחר שבוע, מציעה גברת וייט לבקש מכף הקוף שתחזיר את בנם לחיים, בתחילה בעלה מתנגד ומפציר בה לשנות את דעתה, אך לבסוף נכנע ומבקש בעצמו את המשאלה בתקווה שהיא לא תתגשם. נקישה בדלת נשמעת וגברת וייט ממהרת לפתוח את הדלת, בתקווה למצוא את בנה. בעלה מספיק רק ברגע האחרון לבקש את משאלתו השלישית וכשהדלת נפתחת אין נפש מאחוריה.
מוטיבים בסיפור
למוטיב זה יש כמה הסברים- מצד אחד, הוא יכול להראות משפחה שלווה. אחת שהכול בסדר בה ויש לה את כל מה שהיא צריכה. מצד שני, שחמט הוא משחק אכזרי, בו על מנת להתקדם, על מנת להשיג את מה שרוצים, צריך להקריב קורבנות. זהו משחק שככל שאתה מתקדם בו יותר, נהרגים לך עוד ועוד שחקנים. כך גם בסיפור- המשפחה ביקשה כסף, אך הם קיבלו אותו תמורת חיי בנם יחידם.