cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גמר גביע אופ"א 1997
במשחק הראשון בפארקשטדיון שבגלזנקירכן ניצחה שאלקה 0–1 משער של מארק וילמוטס בדקה השבעים. בגומלין בסן סירו שבמילאנו כבש איוואן זמורנו שש דקות בלבד לסיום וקבע 0–1 לאינטר, שמחק את יתרונה של שאלקה ושלח את המשחק להארכה. לאחר שלא נכבשו שערים נוספים, עברה ההכרעה לדו-קרב פנדלים, שם כבשה שאלקה את כל ארבע הבעיטות הראשונות שלה, וניצלה שתי החמצות מתוך שלושה ניסיונות של אינטר כדי להבטיח את הזכייה בתואר עם 1–4 בדו-קרב.
שאלקה 04
בסיבוב הראשון של המפעל פגשה שאלקה את רודה ההולנדית. במפגש הראשון בבית כבש מארק וילמוטס כבר לאחר שמונה דקות. בדקה ה-14 כבר צעדה המארחת ביתרון כפול משער של יורי מולדר, ובדקה ה-73 השלים וילמוטס צמד וקבע את תוצאת המשחק, 3-0 לשאלקה. בגומלין הגדילה שאלקה את יתרונה כשדויד ואגנר העלה אותה ליתרון לאחר כרבע שעה. אדווין וורנס איזן כעבור עשר דקות וקבע את תוצאת המחצית, אך בדקה ה-73 החזיר וילמוטס את היתרון לשאלקה. שלוש דקות בלבד לאחר מכן, שער עצמי של תומאס דולי קבע את תוצאת המשחק, 2-2 בסיום. עם 2–5 בסיכום המפגשים, המשיכה שאלקה לשלב הבא.
קלאב ברוז' הבלגית המתינה לשאלקה בשמינית ואירחה את המשחק הראשון. שער של מריו סטאניץ' עשר דקות להפסקה העניק יתרון לבלגים, מייק בוסקנס איזן שש דקות מפתיחת החצי השני, אך רוברט שפהאר קבע את תוצאת המשחק בדקה ה-59, 2-1 לקלאב ברוז' בסיום. בגומלין עלתה שאלקה ליתרון כבר לאחר תשע דקות משער של מקס, שהעניק לה יתרון גם בסיכום המפגשים. בדקה האחרונה קבע מולדר 0–2, שער שקבע 2–3 בסיכום המפגשים.
ברבע הגמר המתינה לשאלקה ולנסיה הספרדית. במשחק הראשון בבית העלה תומאס לינקה את שאלקה ליתרון על סף ההפסקה, וילמוטס הכפיל שמונה דקות לסיום וקבע 0–2 לשאלקה. בגומלין מול אצטדיון מסטאייה מלא, עלתה שאלקה ליתרון לאחר כעשרים דקות משער של מולדר. אנטוניו פויאטוס איזן לפני ההפסקה, אך המחצית השנייה הסתיימה ללא שערים. בסיום 1-1, שהעלה את שאלקה לחצי הגמר עם 1–3 בסיכום.
בחצי הגמר פגשה שאלקה יריבה ספרדית נוספת, טנריפה. במשחק הראשון בחוץ קבע פליפה את תוצאת המשחק כבר בדקה השישית, כשדייק מהנקודה הלבנה וקבע 0–1 לטנריפה. בגומלין המשיכה שאלקה, שניצחה את כל ארבעת משחקיה הביתיים עד כה במפעל, את הרצף החיובי עם שער של לינקה בדקה ה-68, שמחק את יתרונה של טנריפה מהמשחק הראשון. עד לסיום לא נכבשו שערים נוספים, והמשחק הלך להארכה. בדקה ה-107 כבש וילמוטס את השער שקבע 0–2 לשאלקה והעלה אותה לגמר האירופי הראשון בתולדותיה.
אינטר מילאנו
אינטר, שעל אף מיקום ליגה בינוני (סיימה שביעית בטבלה) זכתה במקום בגביע אופ"א, התחילה את דרכה מול גנגאן הצרפתית. במשחק הראשון בחוץ קבע מאוריציו גאנץ את תוצאת המחצית עם שער בדקה ה-25. התוצאה נשמרה עד לדקה ה-72, אז יורי דז'ורקף הכפיל בפנדל, וארבע דקות לסיום קבע צ'יריאקו ספורצה את תוצאת הסיום, 3-0 לאינטר. בגומלין הביתי כבש מרקו ברנקה כבר בדקה השמינית. גנגאן הצליחה לאזן משער של כריסטופר ורה בדקה ה-75 שקבע 1-1 בסיום, אך עם 1–4 בסיכום המפגשים, המשיכה אינטר לשלב הבא.
בסיבוב השני פגשה אינטר את גראצר א.ק. האוסטרית. במשחק הראשון בסן סירו התקשתה אינטר להכריע את המשחק אך השיגה את הניצחון בזכות שער של ז'וסלין אנגלומה תשע דקות לסיום. בגומלין בחוץ מחק הרפריד סביצר את היתרון של אינטר עם שער כעשר דקות להפסקה. התוצאה נשמרה עד לסיום, והמשחק הלך להכרעה בהארכה. משלא נכבשו שערים נוספים, ההכרעה עברה לדו-קרב בעיטות עונשין. אינטר שמרה על מאזן מושלם בדו-קרב, והצליחה להתגבר על האוסטרים עם 3–5 בסיום.
בשמינית הגמר פגשה אינטר את בואבישטה הפורטוגלית. לעומת הקשיים שחוותה בסיבוב הקודם, הפעם הפגינה אינטר עליונות כבר במשחק הראשון בבית. ספורצה כבש ראשון כבר אחרי שש דקות, אנגלומה וגאנץ העלו ליתרון 0–3 עד לדקה ה-22 והתוצאה נשמרה עד למחצית. בחצי השני השלים ספורצה צמד בדקה ה-57, ג'ימי פלויד האסלביינק צימק ארבע דקות אחר כך, אך בחלוף ארבע דקות נוספות השלים גאנץ צמד משלו וקבע את תוצאת הסיום, 5-1 מרשים לאינטר. בגומלין כבש דז'ורקף בפנדל כבר לאחר 12 דקות, ובדקה ה-66 קבע פול אינס את תוצאת הסיום, 2-0 לאינטר, ועם 1–7 מרשים בסיכום המפגשים, המשיכה אינטר לרבע הגמר.
אנדרלכט הבלגית המתינה לאינטר ברבע הגמר, והמשחק הראשון נערך בבריסל. ברונו ורסאבל העניק לאנדרכלט יתרון בדקה ה-27, אך שער של גאנץ בדקה ה-75 קבע שוויון 1-1 בסיום. ההכרעה עברה לסן סירו, שם גאנץ כבש פעם נוספת וקבע 0–1 בדקה ה-12. יו פרקו איזן בדקה ה-33, וקבע שוויון מוחלט בין שתי הקבוצות בסיכום המפגשים. בדקה השישים השלים גאנץ צמד שהעלה את אינטר לשלב הבא עם 2–3 בסיכום שני המפגשים.
לאחר דו-קרב קשה מול אנדרלכט, פגשה אינטר את מונקו בקרב על הכרטיס לגמר. במשחק הראשון בבית, מחצית ראשונה מרשימה של אינטר הסתיימה ביתרון 0–3, לאחר שגאנץ השלים צמד נוסף בחצי השעה הראשונה של המשחק, ואיוואן זמורנו השלים בדקה ה-39. ויקטור איקפבה כבש שער חוץ עבור מונקו כעשרים דקות לסיום, 3-1 לאינטר. בגומלין באצטדיון לואי השני חיפשה מונקו מהפך, והתקרבה לכך עם שער של איקפבה בדקה ה-69. מונקו נזקקה לשער נוסף כדי להעפיל בזכות חוק שערי חוץ, אך לא הצליחה להשיג אותו עד לסיום. 1-0 למונקו במשחק, אך אינטר העפילה לגמר עם 2–3 בסיכום שני המפגשים.
המשחק הראשון
המפגש הראשון נערך בפארקשטדיון בגלזנקירכן, מגרשה הביתי של שאלקה. הקבוצה הגרמנית, בהופעתה הראשונה אי פעם בגמר אירופי, נחשבה לנחותה מיריבתה האיטלקית משופעת הכוכבים. המאמן ההולנדי הוב סטיבנס פתח בהרכב שכלל שלושה בלמים, בהם הקפטן אולף תון, קישור של שלושה שחקנים בהובלתם של יירי נמץ ואנדראס מולר, כאשר בחוד פתח מארק וילמוטס. כל 11 שחקני ההרכב כבר ספגו כרטיס צהוב בשלבים מוקדמים של הטורניר, והיו בסכנת הרחקה מהגומלין אם יספגו כרטיס צהוב נוסף. מנגד, בהרכב של רוי הודג'סון ניתן היה למצוא שחקנים בכירים כמו השוער ג'אנלוקה פליוקה, הקפטן ג'וזפה ברגומי, חאבייר זאנטי ומלך שערי הטורניר מאוריציו גאנץ. עם זאת, נאלץ המאמן האנגלי להסתדר ללא שלושה שחקנים משמעותיים במשחק הראשון, כאשר פול אינס, ז'וסלין אנגלומה ויורי דז'ורקף החמיצו את ההתמודדות עקב הרחקות.
המשחק עצמו התנהל ברובו תחת גשם שוטף, שהגביל מעט את השחקנים, והמשחק לא התעלה לרמה גבוהה. ההזדמנות הראשונה הייתה של האורחת, כאשר בדקה החמישית קיבל צ'יריאקו ספורצה כדור בצד ימין של הרחבה והעביר כדור רוחב שטוח למרכז, גאנץ גלש בניסיון להגיע לכדור אך החמיץ אותו במעט. דקה עברה ושאלקה הגיעה למצב משלה, כאשר הגבהה של נמץ משמאל מצאה את הראש של וילמוטס בתוך הרחבה, אך החלוץ הבלגי נגח מעל לשער. בדקה ה-25 הגיעה שאלקה להזדמנות נוספת, כאשר אינגו אנדרברוגה השתלט על כדור שהורחק על ידי ההגנה כעשרים מטרים מהשער, נתן לכדור לקפוץ ובעט מהאוויר אך הכדור עלה הרחק מעל למסגרת. עשר דקות אחר כך ניסה גם נמץ את מזלו בבעיטה ממרחק, אך הכדור לא היה חזק מספיק ופליוקה היה במקום כדי לקלוט. דקות ספורות לאחר מכן ניסתה אינטר את כוחה בכדור חופשי מאגף שמאל, סמוך לדגל הקרן, שהוגבה לכיוון השער ומצא את ינס להמן לא מוכן. השוער פספס את הכדור, אך מייק בוסקנס הרחיק עם ראשו בטרם הכדור התקרב למסגרת. להמן, שניסה לתקן ולקלוט את הכדור החוזר, התנגש בבוסקנס והכדור יצא לקרן, אותה קלט השוער באין מפריע. ההזדמנות הטובה ביותר של אינטר הגיעה דקה לתום המחצית, כאשר כדור ארוך של מאסימו פגאנין מצא את גאנץ מצד שמאל של הרחבה. גאנץ לא ניסה לעבור את המגן ושלח בעיטה חזקה לפינה הקרובה, להמן סגר היטב את הפינה והדף לקרן.
במחצית השנייה לא ניכר שיפור ביכולת מצד שתי הקבוצות. שאלקה הצליחה להפתיע ולסגור היטב את שחקני אינטר הפייבוריטית, שהתקשתה מאוד מצדה להגיע למצבי כיבוש. בדקה השבעים נכבש השער היחיד במשחק, לזכותה של הקבוצה הביתית. וילמוטס קיבל כדור בשטח המגרש של אינטר, התקדם באין מפריע ומשלושים מטרים בעט בחצי גובה כדור מדויק לפינה השמאלית של פליוקה. השוער, שניצב על תיבת החמש, הגיב מאוחר ולא הצליח להגיע לכדור, שפגש את הרשת וקבע 0–1 לשאלקה. אינטר ניסתה להגיב, ובדקה ה-88 חטף זאנטי את הכדור לאולף תון סמוך לקו החוץ ומיד הגביה לרחבה, הכדור מצא את הראש של זמורנו אך הנגיחה החלשה נקלטה בקלות אצל להמן. בדקות שנותרו ניסתה אינטר שוב ושוב כדורי גובה לכיוון הרחבה אך ההגנה של שאלקה לא התקשתה להתמודד איתם. בסיום, 1-0 לשאלקה, שיוצאת לגומלין עם יתרון מינימלי.
משחק הגומלין
שבועיים לאחר המשחק הראשון, נפגשו הקבוצות למפגש הגומלין בסן סירו שבמילאנו, אצטדיונה הביתי של אינטר. שאלקה הגיעה למפגש מעודדת לאחר שניצחה במשחק הראשון, שמרה על שער נקי משערי חוץ ועברה את המשחק ללא כרטיסים צהובים, שהיו מובילים להרחקת שחקנים מהגומלין. רבבות אוהדים ליוו את הקבוצה למשחק החוץ, בניסיון לזכות בתואר אירופי ראשון בתולדות המועדון. המאמן סטיבנס שמר על מערך זהה לזה שפתח במשחק הראשון, עם שינוי אחד בהרכב, כאשר וילמוטס הוסט לעמדת הקשר ההתקפי במקומו של אנדרברוגה, ומרטין מקס פתח בחוד ההתקפה. מנגד, אינטר עדיין הגיעה למשחק הגומלין כפייבוריטית למחוק את היתרון המינימלי של שאלקה ולזכות בתואר. לרשותו של הודג'סון עמדו אינס, דז'ורקף ואנגלומה, ששבו מהרחקה. המאמן האנגלי בחר לפתוח במערך מעט יותר התקפי, כאשר ויתר על בלם (גלאנטה) לטובת קשר נוסף במרכז השדה (אינס), ולמעשה פתח במערך של 4-4-2. זאנטי הוסט לעמדת הקשר הימני, דז'ורקף פתח על חשבונו של וינטר והוצב בצד שמאל.
ההזדמנות הראשונה במשחק הייתה שייכת לשאלקה. נמץ פרץ מאגף שמאל והעביר כדור חזק למרכז הרחבה, וילמוטס בעט בנגיעה לפינה הרחוקה, פליוקה זינק והציל שער. בהמשך הגיעה שאלקה להזדמנות נוספת, כאשר בוסקנס בעט כדור חופשי ברגל שמאל, כדור עוצמתי וחזק למרכז השער. פליוקה הצליח להדוף למרכז הרחבה, והכדור החוזר הורחק על ידי ההגנה. בדקות שעברו השתלטה אינטר על הנעשה במגרש, והחלה לשלוח שחקנים רבים לחצי המגרש של שאלקה. הגבהה של זאנטי הורחקה בנגיחה אל מחוץ לרחבה, שם המתין דז'ורקף שבעט היטב בנגיעה מכ-18 מטרים אלכסונית מצד שמאל, אך להמן קלט. כעבור מספר דקות הגיע גאנץ, מלך שערי הטורניר, להזדמנות קורצת. דז'רוקף הגביה כדור חופשי כ-25 מטרים משערה של שאלקה אל תוך הרחבה, גאנץ הגיע ראשון לנגיחה ונגח היטב לקרקע ולפינת שערו של להמן, אך הכדור החמיץ במעט את המסגרת. המחצית הראשונה הסתיימה ללא שערים, שוויון 0-0 בהפסקה.
על אף החיסרון המספרי, המשיכה אינטר ללחוץ ולחפש את השער המכריע בתוך ההארכה. לאחר מחצית ראשונה ללא הזדמנויות ממשיות, אך ככל שנקפו הדקות התקרבה אינטר להכרעה בחציה השני של ההארכה. ההזדמנות הראשונה הגיעה כאשר זאנטי הגביה מאגף ימין, גאנץ נגח לכיוון תיבת החמש, ופול אינס פספס בראשו בסנטימטרים ספורים את הכדור, מטר אחד בלבד מהרשת החשופה. שאלקה נראתה לחוצה בדקות אלו, וגאנץ שוב התקרב להכרעה. זמורנו הקפיץ כדור לתוך הרחבה, גאנץ שהתחמק משומרו הקפיץ בנגיעה מהאוויר מעל להמן. השוער הגרמני נכנע, אך הכדור נעצר במשקוף. פחות מעשר דקות לתום ההארכה, קיבל אנדרברוגה כדור בתוך הרחבה של אינטר ובעט לפינה הקרובה, אך פליוקה הדף. הייתה זו ההזדמנות הטובה האחרונה ב-120 הדקות. בסיום, 1-0 לאינטר, והקבוצות הלכו להכרעה בדו-קרב פנדלים.
אנדרברוגה ניגש ראשון, וכבש בבעיטה לחיבורים. פליוקה זינק לכיוון הנכון, אך לא יכול היה לכדור העוצמתי של הקשר המחליף. זמורנו, כובש השער היחיד במשחק, היה הראשון להחמיץ בדו-קרב, לאחר שבעט היטב בחצי גובה, אך להמן הימר נכון, זינק היטב והדף את הכדור. בבעיטה השנייה הכניע אולף תון את פליוקה, ודז'ורקף הכניע את להמן, ששוב זינק נכון וכמעט והגיע לכדור. בבעיטה השלישית כבש מרטין מקס בקלות. ארון וינטר, הבועט השלישי של אינטר, היה הראשון להכניע את להמן שהימר על הפינה הלא נכונה, אך הכדור שלו חמק מחוץ למסגרת. את הפנדל הרביעי לקח וילמוטס, בידיעה כי כיבוש יעניק לקבוצתו את הגביע. וילמוטס הטעה את פליוקה, שלח כדור שטוח לפינה הנגדית וקבע 1–4 בדו-קרב. שאלקה מנצחת במשחק, ומשלימה זכייה ראשונה בתואר אירופי.
ג'ורג'ו פוראטיני
ג'ורג'ו פוראטיני (באיטלקית: Giorgio Forattini; נולד ב-14 במרץ 1931) הוא קריקטוריסט איטלקי.
ילדותו וצעירותו
פוראטיני נולד ברומא כבן השני מבין שניים. אביו, מריו פוראטיני, במקור מגואסטאלה, אמיליה, היה גבר סמכותי, שעבד בחברה לנפט ובהמשך פתח עסק פרטי לדלק בנאפולי. אמו, מטילדה לבית מרלינו, הייתה מפיימונטה והיו לה שורשים באיסטריה. פוראטיני למד בילדותו בבית הספר הדתי "סן ג'וזפה" בפיאצה די ספאניה ברומא. כבר אז בכיתה נהג לצייר על הלוח קריקטורות של המורים. סיים תואר ראשון בלימודים קלאסיים ואחר כך למד שנתיים אדריכלות ובאוניברסיטת רומא. לפני כן למד זמן מה באקדמיה "שארוף" לתיאטרון (שבה למדה גם סופיה לורן).
אחרי שהקים משפחה בגיל צעיר, עזב את הלימודים וכדי להתפרנס, התחיל בשנת 1953 לעבוד כפועל בבית זיקוק בקרמונה בצפון איטליה, אחר כך עבד בנאפולי ובדרום איטליה כסוכן שיווק בעסק המשפחתי למוצרי נפט. בסוף שנות ה-1950 עבד כזבן בבית תקליטים, אחר כך כמנהל מסחרי וערך קטלוגים למוזיקה קלה ומוזיקה קלאסית באיטליה ובארצות הברית.
פעילותו בעיתונות בתחום הסטירה והקריקטורה
החל משנות ה-1960 פעל פוראטיני כמאייר וקופירייטר, ויצר קמפיינים לפרסום עבור פיאט, אליטליה וחברות חשובות אחרות.
בגיל 40, אחרי שזכה בתחרות לציירי קומיקס של העיתון הרומאי "פאאזה סרה" התקבל כעורך גרפי באותו יומון. בשנת 1973 יצר פוראטיני קריקטורות פוליטיות ראשונות בשבועון פנורמה של הוצאת מודדורי, איתו שיתף פעולה למשך עשור. ב-1974 התחיל לפרסם קריקטורות כאלה גם ב"פאאזה סרה". בסוף שנת 1975 עזב פוראטיני את "פאאזה סרה" והשתתף בהקמת העיתון "לה רפובליקה של אאוג'ניו סקלפרי, כעורך גרפי וקריקטוריסט. ב-1978 יצר את המוסף הסאטירי של "לה רפובליקה", "סטיריקון", שהיה הראשון במינו.
בהמשך עבד פוראטיני למשך 7 שנים בשבועון אספרסו ברומא ובשנת 1991 חזר ל"פנורמה" בה עבד עד 2009. בשנת 1999 בעקבות שערורייה סביב קריקטורה של ראש הממשלה דאז מסימו ד'אלמה (שתבע אותו בבית משפט על לשון הרע), עזב את "רפובליקה" והחל מ-2000 עבד בלה סטמפה, לפי הזמנתו של ג'אני אניילי. כעבור 5 שנים עזב את "סטמפה" כדי לעבוד בשנים 2008-2006 ביומון איל ג'ורנלה במילאנו. בשנים 2009-2008 עבד עם קבוצת QN -Quotidiani nazionali ("יומונים לאומיים"): איל ג'ורנו,לה נציונה ו"איל רסטו דל קרלינו". מאוחר יותר פרסם קריקטורות בעיתון המקוון ברשת Affari Italiani.
קריקטורות שנויות במחלוקת
פוראטיני הצטייר בקריקטורות אכזריות של הפוליטיקאים האיטלקים והזרים, הציג אותם לא פעם באופן שרמז על דמויות מרושעות מן ההיסטוריה של המאה ה-20 כמו היטלר ומוסוליני, או כאלה הידועות מן האגדות. את בטינו קרקסי צייר בחולצה שחורה פשיסטית, את ג'וליו אנדראוטי כמו דמות של בעל זבוב עם דבשות, את מתאו רנצי כמו פינוקיו, את רומנו פרודי לבוש כמו כומר, הרחיק לכת כשהציג את המנהיג הרפובליקני ג'ובני ספדוליני בעירום ומשחרר נפיחה. פוראטיני נידון לתשלום פיצויים בבית משפט על כך שצייר את המנהיגים של השמאל איטלקי, אקילה אוקטו וד'אלמה מקבלים כסף ממיכאיל גורבצ'וב ונאסר עליו לצייר שוב בעטיפות של כתב העת "פנורמה".נתבע גם על ציורו את מסימו ד'אלמה מוחק במחיקון פרטים מתיק של ק.ג.ב שהוברח למערב על ידי ארכיבר הק.ג.ב. לשעבר, ואסילי מיטרוחין. בעקבות שערורייה זו נאלץ לעזוב את העיתון "לה רפוביליקה". פוראטיני קומם עליו את הקהילה היהודית בימי השתלטות מחבלים פלסטינים על כנסיית המולד בבית לחם בשנת 2002 כשצייר קריקטורה שבה התינוק ישו מתחנן אל טנקיסטים ישראלים שלא יהרגו אותו בשנית. הקריקטורה פורשה כמזדהה עם ההאשמה המסורתית הנוצרית את היהודים ב"רצח האל".
חייו הפרטיים
פוראטיני מתגורר במילאנו ויש לו דירות גם ברומא ובפריז. היה נשוי פעמיים. לראשונה בגיל 22 עם השחקנית ליצ'יה קזאסה, אז בת 29, ממנה נולדו לו 2 ילדים - פאולה ופאביו. אחרי 7 שנים, בעת הליכי הגירושים פוראטיני נאבק לשווא על משמורת ילדיו שהועברו בסופו של דבר לגרושתו. הוא התחתן בשנית מאוחר יותר, בשנת 1997 בפריז עם אילאריה צ'רינה פרוני (Ferroni), בת למשפחה אריסטוקרטית מפירנצה
איפיי ווטנאבה
איפיי ווטנאבה (ביפנית: 渡辺 一平; נולד ב-18 במרץ 1997) הוא שחיין יפני, שיאן עולם בעבר (2017–2019), השיאן האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016), אלוף אסיה (טוקיו 2016) ואלוף המשחקים האולימפיים לנוער (נאנג'ינג 2014) במשחה ל-200 מטר חזה.
אלוף המשחקים האולימפיים לנוער
באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014) זכה ווטנאבה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:11.31 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.66 דקות, עשירית השנייה איטי ממדליית ארד ובמקום שביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.77 שניות.
שיאן אולימפי
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) קבע ווטנאבה בשלב חצי הגמר במשחה ל-200 מטר חזה, שיא אולימפי חדש של 2:07.22 דקות, 21 מאיות השנייה איטי משיא העולם של בו ארצו אקיהירו ימאגוצ'י (2:07.01 דקות) וחצי שנייה מהר יותר מיתר השחיינים. במשחה הגמר הוא לא הצליח לשחזר את הישגו וסיים רק במקום השישי בתוצאה המאכזבת עבורו של 2:07.87 דקות. המנצח היה דמיטרי בלנדין מקזחסטן שקבע שיא לאומי חדש של 2:07.46 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.33 דקות.
באליפות אסיה שנערכה בטוקיו בנובמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אליפות חדש של 59.99 שניות ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא אליפות חדש שנוסף של 2:08.19 דקות.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בטוקיו ב-29 בינואר 2017 קבע ווטנאבה במשחה ל-200 מטר חזה שיא עולם חדש של 2:06.67 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-5 שנים של אקיהירו ימאגוצ'י.
באליפות העולם שנערכרה בבודפשט, הונגריה ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:07.47 דקות, אחרי אנטון צ'ופקוב מרוסיה שקבע שיא אליפות חדש של 2:06.96 דקות ובן ארצו יאסוהירו קוסקי (2:07.29 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 22 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.26 דקות.
2019
באליפות העולם שנערכרה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית ביולי 2019 זכה ווטנאבה בפעם השנייה ברציפות במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:06.73 דקות, אחרי אנטון צ'ופקוב שקבע שיא עולם חדש של 2:06.12 דקות, שיפור לשיא בן השנתיים של ווטנאבה ומתיו וילסון מאוסטרליה (2:06.68 דקות).
המתנה (מדעי המחשב)
המתנה הוא מונח במדעי המחשב שאומר שתהליך או תהליכון כלשהו ממתין לאירוע מסוים לפני שהוא ממשיך את ריצתו, ובינתיים נמצא בהשהייה.
שימושים
במקרים רבים יש צורך בהמתנה, למשל: תוכנת כתבן ממתינה להקשת מקלדת, שרת ממתין לחיבור של לקוח, או שני תהליכים הזקוקים לאותו משאב בקטע קריטי, כך שאחד מהם צריך להמתין כדי למנוע תחרות.
סוגי יישום
ישנם שני סוגי המתנות:
חסימה (block)
התהליך מעדכן את מערכת ההפעלה על ידי פעולה חוסמת שהוא ממתין למאורע כלשהו, למשל הקלדה במקלדת או שתהליך כלשהו יעדכן שיצא מקטע קריטי בעזרת סמפור, ובכך מאפשר למערכת ההפעלה לא לתת לו זמן ריצה ולאפשר לשאר התהליכים יותר, עד שיקרה המאורע המעיר, ואז מערכת ההפעלה תחזיר את התהליך לפעילות מחודשת. עוד אפשרות נפוצה היא שהתהליך משהה את פעילותו לזמן מסוים על ידי פונקציית sleep.
פתרון זה יעיל כשזמן ההמתנה הצפוי הוא לא קצר שכן העדכון של מערכת ההפעלה היא פעולה יקרה בזמן ריצה. כמו כן, לעיתים אין למערכת ההפעלה פקודה מתאימה להשהיית התהליך בתנאי המסוים הדרוש. או שמערכת ההפעלה עצמה היא שצריכה להמתין ואז פתרון זה אינו אפשרי.
המתנה פעילה (busy waiting)
התהליך נכנס ללולאה שלא קורה כלום בתוכה שתנאי היציאה שלה הוא שקורה המאורע המבוקש, כמו באלגוריתמי סנכרון של קטע קריטי. פתרון זה יעיל רק במקרה שזמן ההמתנה הצפוי קטן שכן הוא מונע קריאת מערכת וכן הוא לא תלוי במערכת ההפעלה המורצת.
אריה וולניץ
ביוגרפיה
וולניץ שירת בצבא כמעבד בתזמורת חיל האוויר וכנגן בס בלהקת פיקוד דרום. וולניץ' הוא בוגר Mannes College of Music בניו יורק (שם למד בין היתר אצל פסנתרן הג'אז ריצ´י ביירק) ומכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
וולניץ הופיע בפסטיבלי ג’אז רבים בארץ ובעולם, ונחשב לנגן אולפן מבוקש. הוא הקליט והופיע עם אמנים ישראלים רבים ביניהם: שלמה ארצי, דני סנדרסון, גידי גוב, נורית גלרון, שלמה גרוניך וניר נקב (סיילם). וניגן עם אמני ג'אז בין לאומיים כמו: דני גוטליב, מארק טרנר, דוני מקסלין, ג’ון ריילי, אדם נוסבאום, לו סולוף, וריי אנדרסן. היה חבר בהרכב הג'אז "משיכת יתר".
בין השנים 1996-2001 וולניץ היה מנהלה המוזיקלי של תזמורת חיל האוויר, ובין השנים 2003-2004 כיהן כסגן המנהל לעניינים אקדמיים ברימון בשנת הלימודים.
בשנת 2006 הקליט והופיע עם המעבד השווייצרי ג'ורג' גרונץ ועם נגן הסקסופון דייב ליבמן.
שותפות (משפט עברי)
יחסי השותפות
לר"ן יש שאלה, הבנויה על ההנחה, שלכל אחד בעלות מסוימת על כל השדה, כאשר מדובר בחצר שאין בה דין חלוקה - כלומר שאין בה שמונה אמות שניתן לחלק אותם לשני השותפים. על פי ההלכה האומרת שבמקרה כזה מכיוון שאין די שטח לחלק את השדה ניתן לשותף לומר לשני "גוד או אגוד" - לחלוק ביניהם, על פי זה שואל הר"ן כיצד יכול שותף אחד לאסור על השני את חלקו, הרי גם חלקו שייך במידה מסוימת לשותף השני, והכיצד אדם אוסר דבר שאינו שלו?
מכוח קושיא זו מסביר הר"ן, כי לא ייתכן לומר שלכל אחד מהשותפים יש בעלות מסוימת בכל השדה, שכן בעלות אינה ניתנת לחלוקה; דבר השייך לאדם אחר לא שייך כלל לאדם אחר, וכן ההפך. ולכן הסברה מחייבת לומר, שלכל אחד משנים, יש מחצית נפרדת ומסוימת מהשדה השייכת לו לגמרי, אלא שהשותפות מחילה על כל חלק השייך לאחד מהשותפים, שעבוד לשותף השני, כך שלכל אחד יש חצי מהקרקע השייכת לו חצי הקרקע שמשועבדת לו. ולכן, יכול כל אחד מהשותפים לאסור את חלקו על חברו, שכן לחברו יש רק קנין שעבוד בשדה, וההלכה קובעת כי על ידי איסורי קונם ניתן להפקיע שעבוד.
לעומת זאת, הרמב"ן סבור, שבשותפות יש לכל אחד מהם בעלות מסוימת בכל החצר. בזאת מתרץ הרמב"ן את הקושיא לכאורה; שבמחלוקת זו ההלכה נפסקת כרבי אליעזר בן יעקב האומר יש ברירה, ואילו בדיני ברירה ההלכה נפסקת שאין ברירה. לפי דבריו של הרמב"ן, ברירה זו שונה מדיני ברירה של כל הש"ס, שכן אין מדובר בספק שיש לבררו לאחר זמן, אלא בדין ברור מלכתחילה, ששימושו של כל אחד מהם הוא בכל השדה.
ברירה: הגדרת בעלות השותפים בתוך השותפות
במשנה מסכת נדרים הוצג מקרה בו שני אנשים חלקו בעלות על חצר אחת, אחד מהם אסר על השני ליהנות מחצר זו.
השלכות הלכתיות של שאלת הברירה
גידולים חקלאיים שצמחו אצל יהודי בארץ ישראל חייבים בתרומות ומעשרות, וכל עוד לא הופרשו תרומות ומעשרות, הגידולים נחשבים לטבל האסור באכילה. לאחר שיופרשו תרומות ומעשרות, שאר הגידולים יותרו באכילה. לעומתם, גידולי גוי פטורים מתרומות ומעשרות.
במקרה שגוי ויהודי שותפים בשדה, לפי הסוברים "יש ברירה", ברגע שהשותפים חולקים ביניהם את תנובת השדה, מתברר למפרע שהחלק שכל אחד קיבל היה שלו מלכתחילה (בדומה לאחים שמחלקים ירושה), וממילא חלק היהודי יהיה טבל וחלק הגוי חולין, כדין גידולי גוי שפטורים מתרומות ומעשרות. ואילו לדעת הסוברים "אין ברירה", גם לאחר החלוקה יישאר מצב של "טבל וחולין מעורבים זה בזה" בין בפירות בחלק היהודי ובין בחלק הגוי, כי לפני החלוקה היה לכל אחד חלק בכל אחד ואחד מהפירות, והחלוקה לא מבררת למפרע.
ניתן לזכות חפצים לאחרים קודם כניסת השבת או החג על ידי אחר, על מנת שתחום השבת שלהם יהיה כתחום השבת של אחרים ולא כתחום השבת של בעליהם בעת כניסת השבת או החג.
גוד או איגוד
הגמרא דנה באופן ששני אנשים שותפים בחצר מסוימת, ואחד מהם רוצה לחלוק את הקרקע ביניהם, בניגוד לרצון השני. ההסכמה היא שלא יכול אחד מהם לומר לשני "גוד או איגוד" כאשר מדובר בחצר שהיא יותר משמונה אמות (מלבד ארבע אמות לכל פתח של בית הפתוח לחצר), שכן בצורה כזו יוותר לכל אחד מהם יותר מארבע אמות, מקום הנחשב כמקום חשוב בפני עצמו וממילא לא צריכים לרכוש זה את חלקו של זה אלא יכולים לכפות זה את זה לחלוק כמבואר במשנה. אך חכמי הגמרא נחלקו באופן שהשדה קטנה ואין יכולים לחלקה לשנים כי אם יחלקוה כל אחד מהחלקים אינו נחשב וממילא האפשרות של חלוקה מזיקה את שניהם, בכזה מקרה אם אחד מהם מעוניין לפרק את השותפות לפי שיטת רב יהודה יכול שותף אחד לכפות על השני לחלוק עמו את השדה, ולפי שיטת רב נחמן אין זכות לאחד מהשנים להכריח את השני לחלוק את השדה לחצאין.
טענה זו, בה מכריח שותף אחד את השני לחלוק עמו, נקראת בגמרא "גוד או איגוד", כלומר או משוך את חלקי אליך או אמשוך את חלקך אלי. חוזקה של התביעה, גם לפי רב יהודה המחזק אותה, היא רק כאשר המציע מציע שתי ברירות: כלומר, הוא מסכים לקנות את חלקו של השני, והוא מסכים למכור את חלקו. אבל אם הוא לא מסכים לאחד מהשנים, הוא לא יכול להכריח את השני לקנות או למכור את חלקו.
חכמי התוספות נחלקו, האם יכול אחד מהשנים להציע מחיר יקר עבור השדה, ולתבוע מהשני "גוד - איגוד", כלומר מוכן אני לשלם את המחיר היקר ולקנות את השדה, אם לא תעשה אתה זאת, אבל איני מסכים למחיר נמוך יותר. הר"י סבור שניתן לשותף אחד מהשנים לתבוע כך מהשני, אך הריצב"א סבור שלא ניתן לעשות זאת.
נלי מלבה
דיים נלי מֶלבָּה (באנגלית: Nellie Melba; 19 במאי 1861 - 23 בפברואר 1931). הייתה זמרת סופרן אוסטרלית, האוסטרלית הראשונה שהשיגה הכרה בינלאומית בתחום זה.
ביוגרפיה
מלבה נולדה בשם הלן פורטר מיצ'ל בריצ'מונד (כיום פרבר עירוני של מלבורן) במשפחה מוזיקלית. כשרונה המוזיקלי התבלט בבית הספר הפרטי היוקרתי שבו למדה. בשנת 1880 עקרה עם אביה לקווינסלנד.
מלבה נישאה לצ'ארלס ניסבט פרדריק ארמסטרונג, בנו של ברונט, וילדה בן אחד. על הנייר נמשכו נישואיה קרוב לעשרים שנה, אך בפועל לא החזיקו מעמד יותר משנתיים. מלבה הייתה רוח חופשית; אימהות ומוסכמות חברתיות לא התאימו לה, אם כי בשלב מאוחר יותר בחייה הייתה קרובה לבנה ולנכדה. חמותה, שהייתה חרדה לשמור על הקשר עם נכדה, עזרה למלבה ביצירת קשרים בראשית הקריירה שלה.
בשנת 1886 נסעה לאירופה עם משפחתה בניסיון להתחיל בקריירה מוזיקלית. משלא הצליחה בלונדון, המשיכה לפריז, שם הסכימה מורה ידועת שם, מתילדה מרקזי, להדריך אותה בשירה. הייתה זו ראשיתה של קריירה מקצועית באוסטרליה ובאנגליה, שהביאה אותה למעמד פרימה דונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן עד לשנות ה-20' של המאה ה-20. הייתה זו מתילדה מרקזי ששכנעה אותה גם לאמץ לה שם במה מתאים."מלבה" נבחר כקיצור של שם עיר הולדתה.
בשנת 1909 קנתה מלבה קוטג' בקולדסטרים, עיר קטנה במרחק 50 ק"מ ממלבורן. הקוטג' עומד כיום בצומת הכבישים המהירים מארונדה ומלבה (שנקרא על שמה). כן הקימה בית ספר למוזיקה בריצ'מונד.
על אף קול המלאך שהנחיל לה כבוד והתפעלות, נודעה גם באישיות הדיווה שלה, התובענית והרתחנית; לא פעם קיבלה החלטות של הרגע האחרון לפני הופעה, ולעיתים קרובות דחקה בכוונה תחילה זמרות סופרן אחרות לירכתיי הבימה תוך כדי הופעתן כשהסיטה את תשומת הלב מהן לעצמה. להרגשתה, שלוש המילים "אני היא מלבה" היה די בהן כדי לתרץ כל משאלת לב או גחמה שלה. היא לא סבלה יריבות, מכל צד שהוא. הטנור ג'ון מק'קורמק, בליל הופעת הבכורה שלו בלונדון, ניסה לצאת לקידה לפני הקהל בעוד היא על הבימה, אך היא דחפה אותו אחורה בכוח הזרוע. "בבית הזה, אין איש קד קידה יחד עם מלבה."
אם אפשר לאמוד גדולה של זמרת על פי מידת התיעוב שרחשו לה עמיתיה, הרי שמלבה הייתה ללא ספק הדגולה בזמרות בכל הזמנים. בספר הזכרונות של אמה איימס, מלבה היא כוח זדוני ללא שם, שסיכל בזו אחר זו הזדמנויות קידום לאיימס. גם טיטה רופו, רוזה פונסל, ג'ון מק'קורמק, לואיזה טטרציני, פרנסס אלדה ואחרים סיפרו על התנסויות שליליות עם מלבה. בשלב מאוחר יותר בחייה אמרה איימס, שלמלבה היה קול יפהפה, אבל על גילומה את מרגריט ב"פאוסט" אמרה בלצון, כי "מלבה הייתה תולה תכשיטים על אפה לו יכלה!"
צדק פיוטי מסוים נעשה כשאנריקו קארוזו, בהצגת "לה בוהם", הידק אל כף ידה, דרך בדיחה, נקניקיה לוהטת שהחביא בכיסו בזמן ששר "Che gelida manina, se la lasci riscaldar". ("כה קרה היא ידך הקטנה, תני ואחמם אותה").
על אף המשטמה שעוררה בעמיתיה, קרה מדי פעם שמלבה סייעה לקידום הקריירה של זמרים צעירים ממנה. הבריטון ג'ון בראונלי היה אחד מהם, והיה זה בראונלי שליווה את מלבה בהקלטותיה המסחריות האחרונות ב-1926, שאיכות קולה נשמעת בהן צעירה ושמורה להפליא. מלבה גם "גילתה" זמרת סופרן לירי בשם סטלה פאואר, שקולה הזכיר, כך סברה, במידה רבה את קולה היא; פאואר כונתה "מלבה הקטנה", אבל בהיעדר שאפתנותה של מלבה, נישאה עד מהרה, ילדה תינוק ופרשה מן השירה.
בשנת 1920 הופעה בשידור רדיו חלוצי מן הסדנה של גוליילמו מרקוני בצ'למספורד, אנגליה, אלא שלאחר מעשה התחוור לה, שאנשים יוכלו לשמוע את קולה ברדיו חינם אין כסף ועל כן, בדרכה האופיינית, לא חזרה עוד לעולם להופיע ברדיו.
"פרידתה" הרשמית של מלבה מקובנט גארדן ב-1926 הוקלטה. קולה עודנו נשמע רענן במידה ראויה לציון ובסיום הערב היא פונה אל הקהל בנאום רווי דמעות. אחרי "פרישות" רבות ביצעה לבסוף את הקונצרטים האחרונים שלה באוסטרליה ב-1928; בסידני ב-7 באוגוסט, במלבורן ב-27 בספטמבר ובגלונג בנובמבר.
שיירת מכוניות ההלוויה נמשכה לאורך קילומטר ודבר מותה התפרסם בכותרות ראשיות בעמודים הראשונים של עיתוני הממלכה המאוחדת ואירופה. הסיבה למותה נשמרה זמן רב בסוד, אבל מסתבר שהייתה זו תוצאה של זיהום במהלך ניתוח פלסטי, "מתיחת פנים".
כמה הקלטות של קולה, שנעשו בתחילת המאה ה-20, חודשו על גבי תקליטורים לטובת מאזינים בני ימינו. דיוק הצליל בהקלטות משקף את מגבלות ימיה הראשונים של הקלטת הקול המסחרית.
הנצחה
שמה נקשר בשני מאכלים, מנת קינוח (אפרסק מלבה) וטוסט מלבה, שאת שניהם יצר השף הצרפתי אוגוסט אסקופייה. עוד זוכרים אותה בביטוי האוסטרלי "יותר קמבקים מנלי מלבה", השם ללעג את הסדרה האינסופית, לכאורה, של מסעות "פרישה" שערכה בשנות ה-20'. אולם המוזיקה באוניברסיטה של מלבורן ידוע בשם "אולם מלבה". דיוקנה מעטר את שטר הכסף האוסטרלי בסך 100 דולר.
חצי האי מלבה בארץ המלכה מרי שבאנטארקטיקה נקרא על שמה של נלי מלבה, שהייתה פטרונית משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1911–1914, בפיקודו של דאגלס מוסון.
יז'י פיצובסקי
ביוגרפיה
יז'י פיצובסקי היה תלמיד בעת הכיבוש הגרמני של פולין במלחמת העולם השנייה. הוא הצטרף לארגון המחתרת הלאומי, ארמייה קריובה (AK), ובמסגרת פעילותו שם כתב עלוני התנגדות ופרסומים מחתרתיים נוספים. הוא לחם במרד הפולני בוורשה ב-1944, נתפס בידי הגסטפו ונשלח כשבוי לגרמניה.
הוא היה עצור במחנה שבויים בגרמניה, וחזר לוורשה בתום המלחמה. הוא למד באוניברסיטת ורשה סוציולוגיה ופילוסופיה. כסטודנט צעיר גם החל לפרסם את ספרי שירתו הראשונים. מראשית דרכו גילה אהדה רבה למיעוטים שנשמדו בפולין, היהודים והצוענים.
בין השנים 1949 ל-1951, הוא חבר למשפחות צועניות, נדד עמהם במסעותיהם, למד את לשונם של הצוענים הפולנים, והתמחה באמונותיהם מנהגיהם ודרך חייהם. בין שאר פעולותיו למענם, הוא גם תרגם לפולנית שירם של משוררים ופזמונאים צוענים. חיבורו "צוענים על דרכי פולין", הוא סיכום שנות שהותו בחברתם. זוהי מונוגרפיה היסטורית ראשונה בסוגה בלשון הפולנית.
יצירתו הספרותית של יז'י פיצובסקי, נועזת ומבקשת לרדת לשרשי הדברים, לא נשאה חן בעיני השלטונות הקומוניסטיים, והוא נרדף במולדתו במשך שנים רבות. שירתו מקוננת על האדם, השבוי בסבך החברתי-פוליטי במאה העשרים. אך היא גם נשזרה ביסודות סוריאליסטיים דקים. ספריו לא יצאו לאור בהוצאות רשמיות, ועד לסוף שנות השבעים היה שותף למאבק בשלטון של נאמני מוסקבה.
יז'י פיצובסקי הקדיש הרבה מחייו ומיצירתו לתרבות יהודי פולין. הוא הסופר הפולני הראשון במעלה, באזכור שואת יהודי פולין, בתרגום מיצירתם, הן מיידיש והן מפולנית, ובשקידה על הבנת תרומתם לתרבות הפולנית. בין הקדשות ספריו המפורסמות מוכרת הקדשתו "לאחינו יהודי פולין, במלאת 40 שנה ללחימתם בגיטו ורשה", שנרשמה בראש תרגומו לפולנית, "השיר על העם היהודי שנהרג", מאת יצחק קצנלסון.
יז'י פיצובסקי היה מתרגם ידוע, ותרגם מרומנית, מספרדית תרגומיו מיידיש נעשו לאחר תרגום פרוזאי מיידיש לפולנית. הוא היה בין מבשרי הכתיבה הספרותית המודרניסטית בפולין, וכתב ביוגרפיה חשובה על הסופר היהודי-פולני ברונו שולץ. הוא פרסם כעשרים כרכי שירה, כרך של סיפורים קצרים, ביוגרפיה, היסטוריה, ותרגומים.
"קריאת אפר-מקלה", (או: פיענוח אפר-המקלה; במקור: Odczytanie popiołów), ספר שיריו שתורגם לעברית, נחשב על ידי רבים ליצירה המרגשת ביותר על שריפת יהודי פולין בשואה, שנכתבה בידי משורר שאינו יהודי.
אך עיקר פרסומו בעולם, של יז'י פיצובסקי, בא לו מעבודותיו הספרותיות על הסופר היהודי-פולני ברונו שולץ. הוא היה בין הראשונים שהכירו בגדולתו, וכבר משנת 1942, כשהיה אך בן 18 שנים, החל פיצובסקי להפיץ ברבים את גדולתו הספרותית של שולץ. עם השנים הפך לביוגרף וידען ראשון במעלה של חייו ויצירתו של שולץ. גם בשנות השלטון הקומוניסטי הנוקשה, חרף כל המגבלות, הוא פרסם את עבודותיו על שולץ בכתבי עת ספרותיים, והביא חלקים גדולים מיצירתו לידיעת הקוראים.
ספרו הגדול של פיצובסקי על שולץ, מחוזות הכפירה הגדולה, יצא לאור בפולין לראשונה בשנת 1957, ומאז יצאו מהדורות נוספות, מורחבות, עד שנת 2002. יז'י פיצובסקי ביקר בישראל בשנת 1981, והיה אורחה של אגודת הסופרים.
הפרס על שם ק. צטניק
בשנת 1986, זכה יז'י פיצובסקי בפרס ק. צטניק, עם הופעת ספר שיריו "קריאת אפר-מקלה" בעברית, בתרגומו של שלום לינדנבאום. בין הדברים שאמר פיצובסקי, בטקס שהתקיים בבית הנשיא בירושלים, בפולנית: "וכשלבסוף, לאחר שנים, סיימתי את כתיבת שירי ה"קריאה באפר-המקלה", והם נדפסו לראשונה בלונדון, אנגליה, בשנת 1979, כתבתי לו אז, שחלומי הגדול ביותר הוא, כי שירים אלה יתורגמו אי-פעם לעברית וליידיש. כדי שבאופן זה יוכלו לדבר בלשון העם, אשר את בניו ובנותיו שנהרגו, הן באו לבכות..."
ספריו של יז'י פיצובסקי בעברית
בבית הספרים נמצאים גם ספריו של פיצובסקי במקורם הפולני, וכן תרגומים לאנגלית ולגרמנית. ספרי שירתו תורגמו גם ללשון יידיש.
ריקוטה
ריקוטה (באיטלקית Ricotta, מכונה גם אורדה, מרומנית: Urdă) היא גבינה רכה ופשוטה להכנה, המיוצרת מן המים שנשארו לאחר הכנה של גבינה אחרת (מי גבינה). בדרך הכנה זו, הריקוטה היא דלת שומן עד מאוד. גם שמה של הגבינה (ריקוטה, באיטלקית – בישול מחדש) נובע מתהליך הכנתה. גבינת הריקוטה עשירה בסידן יחסית לשאר הגבינות הרכות.
ייצור ריקוטה
ייצור הגבינה נעשה בשני שלבים:
בשלב הראשון הוספת חומצה לנטרול המטענים החיוביים שעל מיצלות הקזאין ובמקביל חימום לטמפרטורה גבוהה כדי להשיג דנטורציה של חלבוני מי הגבינה. בשלב זה מתקבלת הפרדה בין הגֶבֶן לבין מי הגבינה והגבן צף על מי הגבינה.
בשלב השני הפרדה בין הגבן למי הגבינה וסינון הגבן (בדרך כלל על ידי טפטוף ולא על ידי לחץ מכני) עד לקבלת המוצר.
מרדכי לייב רובין
קורותיו
בשנת תרס"ד (1904) החל לכהן כרבה של המושבה עקרון. כעבור ארבע שנות רבנות בעקרון שב לירושלים כדי לשמש רב ומו"ץ בשכונת ימין משה. בכנסייה הגדולה הראשונה, שנערכה בשנת תרפ"ג בווינה, עמד בראש משלחת אגודת ישראל הירושלמית.
בשנת תרפ"ד (1924) התמנה כראב"ד העדה החרדית בירושלים. כיהן בתפקידו עד פטירתו בתמוז תרפ"ט. הובא לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים. חתנו הוא הרב רפאל קצנלבוגן.
איגואנת צווארון מלגשית
איגואנת צווארון מלגשית (שם מדעי: Oplurus cuvieri) היא מין של לטאה קוצנית מקבוצת דמויי איגואנות החיה באי מדגסקר. ללטאה זו "קולר" סביב הצוואר וזנב קשקשי וקוצני. זהו המין הגדול ביותר בסוגו.
מאפיינים
זוהי לטאה דמוית-איגואנה (אך לא איגואנה אמיתית) המגיעה לאורך 35 ס"מ בממוצע והיא בעלת זנב וגפיים קוצניים וגדולים עם ראש מעוגל, עיניים בולטות וכתומות. הגוף בצבע כתום בהיר ועליו פסים אפורים. הנקבות הקטנות מהזכרים, בעלי צבעים חומים. הנקבות מטילות ביצים לאחר הזדווגות קצרה וממרות להטיל אותם באדמה במקום מוסתר.
הלטאה חיה רק ביערות שונים (יערות גשם, קוצניים ונשירים) ובאזורים סלעיים במדגסקר ובאיי קומורו. היא מגושמת ומתחממת על גבי סלעים בשמש. לתזונתה היא טורפת יצורים קטנים יותר כמו חרקים ולטאות קטנות.
ישנם שני תת-מינים:
נירפיליש
נירפיליש (בהונגרית: Nyírpilis) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-14
יהודי נירפיליש
יהודים חיו בנירפיליש במאה ה-19 ובמאה ה-20. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר יחד עם מרבית יהודי הונגריה.
נפילת ברלין (סרט)
נפילת ברלין (רוסית: Падение Берлина) הוא סרט תעמולה עלילתי סובייטי בבימויו של מיכאיל צ'יאורלי ובהפקת אולפני מוספילם שיצא ב-1950. הסרט הציג את קורות מלחמת העולם השנייה, בשילוב גיבורים ועלילה בדיוניים, תוך תיאור מהלל ומשבח במיוחד של יוסיף סטלין. "נפילת ברלין" נחשב לאחד משיאי פולחן האישיות של סטלין.
חלק ראשון
אלכסיי "אליושה" איוונוב הוא עובד ביישן ומגושם במפעל פלדה בעיר שדה סובייטית, העוקף בהרבה את מכסת הייצור שלו. הוא נבחר לקבל את עיטור לנין ולטוס למוסקבה למפגש אישי עם סטלין. איוונוב המגושם מאוהב במורה האידיאליסטית נטשה, אך מתקשה להתוודות על כך. במוסקבה, הוא פוגש את סטלין העובד בגנו והמנהיג מסביר לו שעליו לשטוח את רגשותיו וממליץ שידקלם לה שירה. (בקטע שנמחק אחרי 1953: אליושה, סטלין ויתר הצמרת הסובייטית, כולל לברנטי בריה, סועדים יחד ארוחת צהריים). איוונוב חוזר לעירו, מספר לנטשה על רגשותיו והם יוצאים לטיול בשדה חיטה. לפתע עוברים מטוסים בשמים; נטשה מנופפת אליהם, והם מטילים פצצות. מולם מתקדם טור של חיילים גרמנים, הפולשים לברית המועצות ומטילים שלטון אימים על האוכלוסייה.
אליושה מאבד את הכרתו בהפצצה. הוא מתעורר לאחר מספר חודשים בבית-חולים בעורף; איש אינו יודע היכן נטשה, והוא מגלה שהפולשים בשערי מוסקבה. בבירה, מסביר סטלין למרשל גאורגי ז'וקוב ההססן כיצד לפרוס את כוחותיו. אליושה מתנדב לצבא האדום ומשתתף במצעד בכיכר האדומה ובקרב מוסקבה, בו נהדפים הגרמנים. בינתיים, בברלין, היטלר המברך את בעלי בריתו צופה בטור ארוך של עובדי כפייה סובייטים, ביניהם נטשה. הוא מתרתח לשמע הידיעה שהסובייטים ניצחו ומורה לתקוף את סטלינגרד. גרד פון רונדשטט מסרב לתפוס את מקומו של ולטר פון בראוכיטש המודח בפיקוד על הצבא, ומסביר להיטלר כי סטלין הוא מצביא אדיר ותבוסתם ודאית. הרמן גרינג נושא ונותן עם הקפיטליסט הבריטי בדסטון על אספקת חומרים נחוצים למאמץ המלחמתי. אחרי הניצחון הסובייטי בקרב סטלינגרד, מסביר וסילי צ'ויקוב לאליושה המשרת תחת פיקודו כי סטלין נמצא תמיד עם הצבא האדום. העלילה מזנקת לוועידת ילטה, בה דנים סטלין ובעלי-בריתו, וינסטון צ'רצ'יל הערמומי והבוגדני ופרנקלין דלאנו רוזוולט התמים והשוטה, בעתיד המלחמה. (הפסקה לקהל).
חלק שני
סטלין שואל את הגנרלים שלו מי יכבוש את ברלין, הם או בעלות-הברית המערביות; תשובתם היא שיגיעו לעיר ראשונים. היטלר סופג התמוטטות עצבים בעוד שיחידת המשמר של איוונוב מתקדמת בהתמדה לכיוון ברלין ומצווה על חייליו למות עד האיש האחרון. במחנה הריכוז בו מוחזקת נטשה, מתכננים השומרים לרצוח את האסירים לפני בוא הצבא האדום, אך יחידתו של אליושה מגיעה לשם בטרם הם מספיקים. נדמה לו שהוא שומע את נטשה, אך הם לא מוצאים זה את זה במהומה.
מטוסו של סטלין נוחת מן העננים ומתקבל בהתלהבות על ידי החיילים ואלפי עובדי כפייה משוחררים מכל אירופה, המנופפים בכרזות עם דמותו ומהללים את שמו. סטלין מברך את הגנרלים והצבא ונושא נאום שבו הוא קורא לשלום עולמי. נטשה ואליושה הנמצאים בקהל מאתרים זו את זה ומתאחדים מחדש, מול סטלין המחייך, ומודים לו בהתרגשות על כל אשר עשה עבורם; נטשה אף מנשקת את לחיו. אסירי מחנות הריכוז המשוחררים קוראים "יחי סטלין" בשפות שונות, והסרט מסתיים במנהיג הסובייטי המאחל לכל שלווה ואושר.
הפקה וקבלה
פולחן האישיות של סטלין החל להתבטא בקולנוע כבר בשנות ה-30, אך נזנח בעת המלחמה: הצורך לגייס את המוני העם אילץ את שופרות המשטר ליצור סרטים שעסקו בגיבורי עבר היסטוריים או בהתמודדות האיש הפשוט. אחרי 1945, התעמולה הסטליניסטית שבה למסך בתנופה גדולה, כשראש המדינה מתואר כאחראי היחיד והבלעדי לניצחון על הנאצים. "תוך זמן קצר," כתבה דניס יאנגבלד, "נותרו רק שלושה סוגי גיבורים בקולנוע: המתים, הנכים וסטלין."
'נפילת ברלין' עצמו תוכנן כמתנה ליום ההולדת ה-70 של המנהיג מטעם מוספילם. הבמאי שנבחר, מיכאיל צ'יאורלי, יצר כבר שני אפוסים סטליניסטיים; הכוכב הראשי, מיכאיל גלובאני, היה השחקן האהוב על המזכיר הכללי לגילום עצמו. הוא הופיע כבר בתור סטלין בתשעה סרטים קודם לכן, ובמהלך הקריירה שיחק אותו בארבעה-עשר בסך הכל. הדיקטטור גם התערב בכתיבתו של התסריטאי פיוטר פבלנקו ועקב מקרוב אחרי ההפקה. אדוורד רדזינסקי טען כי אביו שמע מפבלנקו שלברנטי בריה הורה לו לעצב את סטלין בסרט כדמות משיחית ואלוהית, עם מוטיבים חזקים השאובים מישו. כמו כן, הדימויים החזותיים בסרט הושפעו בבירור מניצחון הרצון של לני ריפנשטאהל. סבטלנה אלילויבה טענה בזכרונותיה שצ'יאורלי הציע לסטלין לשלב את בנו יאקוב ג'וגאשווילי בעלילה, והלה סירב והתרתח (השחקן ארטיום קרפטיאן אף טען שבריה שלח יד לאקדחו כשראה זאת, מתוך כוונה להוציא להורג את הבמאי). סופיקו צ'יאורלי, בתו של מיכאיל, סיפרה שאביה אמר לה שידע שניצל רק כשהמנהיג דמע למראה הסצנה הבדיונית, שלא אירעה מעולם, בה מטוסו נוחת בברלין. הצבא הסובייטי סיפק חמש אוגדות, ארבעה גדודי שריון, 45 טנקים גרמניים שנשבו ו-193 מטוסים לצורך סצנות הקרב. צ'יאורלי הביא גם 10,000 ניצבים לברלין לצורך הצילומים. "נפילת ברלין" צולם באיכות גבוהה מהרגיל ביחס לקולנוע סובייטי ובצבע, על תשליל מסוג אגפאקולור שנלקח שלל מאולפני UFA. הוא היה גם סרט העלילה הראשון שעסק באירועי סוף המלחמה בפיהררבונקר. דמיטרי שוסטקוביץ', שהואשם רק שנה קודם ב"פורמליזם" מנוון ובורגני על ידי אנדריי ז'דאנוב, הופקד על הפסקול. הדבר כנראה נזקף לזכותו ומנע את רדיפתו על ידי הממסד.
"נפילת ברלין" נצפה על ידי 38,400,000 איש בברית המועצות לבדה, מה שעשה אותו לסרט השלישי הפופולרי ביותר של 1950. הצוות והשחקנים זכו בפרס סטלין ובפרס גלובוס הבדולח בפסטיבל קרלובי וארי. לפי התיעוד בארגון "ממוריאל", הסרט עלה לאדם אחד לפחות בחירותו: קצין הארטילריה יבגני צ'ורנונוג, שהשתתף במלחמה, תהה בקול כשראה את סצנת הנחיתה בברלין "מהיכן הגיע המלאך הזה? לא ראינו אותו שם." הוא נעצר ונידון לשמונה שנות מאסר בגולאג, והשתחרר ב-1954 אחרי מות סטלין. הסרט הובא לבריטניה ב-1952 על ידי האגודה המקומית לידידות עם ברית המועצות, והצנזורה התלבטה אם לאשרו, בשל תכניו האנטי-בריטיים החריפים. הקרנה מיוחדת אף נערכה עבור ראש הממשלה צ'רצ'יל, שהותקף אישית על המסך, והוא גם שאל את יו טרבור-רופר אם הצפת המנהרות הייתה מדויקת היסטורית (רופר ענה שהסובייטים ניפחו את המאורעות). לבסוף, החליטה הצנזורה שהסרט כה חד-צדדי ותעמולתי עד שניתן לאשרו ללא עריכה, אם כי הוספו כתוביות מקדימות שהסבירו לצופים את יתרונות החיים במדינה דמוקרטית.
מותו של סטלין ב-1953 טלטל באחת את המערכת הפוליטית. לברנטי בריה הוצא להורג באופן מזורז, וצ'יאורלי הוגלה ממוסקבה. "נפילת ברלין" חדל מלהיות מוצג. ביולי הגיעה אף למזרח גרמניה הוראה להפסיק להקרינו. בקיץ, נמחקה סצנה בת מספר דקות בה נראה איוונוב סועד עם הממשלה הסובייטית. הוערך שהסיבה לכך הייתה נוכחותו של בריה בקטע. ב-1956 נשא ניקיטה חרושצ'וב את הנאום הסודי בו התייחס במפורש לסרט:. בעקבות הנאום, הסרט נאסר באופן גורף בגוש הסובייטי וכל עותקיו נגנזו בארכיונים. בסין, שמנהיגותה התנגדה לרוויזיוניזם של חרושצ'וב, דווקא הוסיפו להציג את "נפילת ברלין". ב-1991 נערכה הקרנה מיוחדת של הסרט האסור בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-48.
קליאה דובאל
קליאה הלן ד'אטיאן דובאל (באנגלית: Clea Helen D'Etienne DuVall; נולדה ב-25 בספטמבר 1977) היא שחקנית ובמאית קולנוע אמריקאית. התפרסמה בזכות תפקידיה בסרטים "סיוט בחדר המורים", "נערה בהפרעה", "הטינה" ו"ארגו".
קריירת משחק
הופעת הבכורה של דובאל הייתה בשנת 1996 בסרט האימה "מכשפות קטנות". ב-1998 התפרסמה בסרט האימה של רוברט רודריגז "סיוט בחדר המורים" בתפקיד תלמידת התיכון סטוקס המכורה לסמים. ב-1999 שיחקה בדרמה "נערה בהפרעה" בתפקיד השקרנית הפתולוגית ג'ורג'ינה טוסקין המאושפזת במוסד לחולי נפש, בקומדיות "יחידה במינה" בתור הנערה גרהאם ו"יש לה את זה" בתפקיד הנערה הגותית מיסטי ובמותחן המדע בדיוני "אשת האסטרונאוט".
ב-2001 שיחקה דובאל בסרט האימה "רוחות מארס" בתפקיד השוטרת הטירונית ביאטריס קינקייד ובדרמה "שלוש עשרה שיחות על דבר אחד". ב-2003 הופיעה דובאל במותחן האימה "זהות" בתפקיד הצעירה בעלת היכולות העל טבעיים ג'יני אייסיאנה, בדרמה "21 גרם" ובסדרת הפנטזיה המצליחה "קרניבל" בתפקיד סופיה. ב-2004 שיחקה בסרט האימה "הטינה" בתפקיד ג'ניפר ויליאמס אשתו של מת'יו. באותה שנה שיחקה בדרמת הטלוויזיה של CBS "הלטר סקלטר", אותו חייו של צ'ארלס מנסון.
בשנת 2006 שיחקה בתפקיד משני בסדרת המדע הבדיוני של רשת NBC "גיבורים" בתור הבולשת הפדרלית אודרי הנסון. בשנת 2007 השתתפה דובאל בתפקיד קטן בסרטו של דייוויד פינצ'ר "זודיאק" ושיחקה בסרטים העצמאיים "אנאמורף" ו"סקס ואהבה לקינוח". ב-2008 הופיעה לצידם של אן האת'וויי ופטריק וילסון במותחן "נוסעים". ב-2012 הופיעה דובאל בסרטו המצליח של בן אפלק "ארגו" בתפקיד הדיפלומטית האמריקאית קורה ליג'ק, על הופעתה לצד שאר צוות השחקנים זכתה בפרס גילדת השחקנים. בנוסף שיחקה בסדרת האימה "סיפור אימה אמריקאי" בתפקיד המורה וונדי זוגתה של העיתונאית לנה וינטרס.
ב-2016 דובאל ביימה וכתבה את סרטה הראשון "ההתערבות", בו גם שיחקה בתפקיד ראשי של ג'סי, אשת עסקים עצמאית. בסרט שיחקו גם קובי סמולדרס, נטשה ליון וג'ייסון ריטר.
בשנת 2020 ביימה וכתבה את סרטה השני "עונת השמחות", קומדיה רומנטית בו גם שיחקה לצד קריסטן סטיוארט, מקנזי דייוויס ואליסון ברי.
בשנת 2022 יצרה, כתבה וביימה את סדרת הנעורים הקומית "High School" לצידן של הצמד המוזיקלי הקנדי טיגן ושרה המבוסס על ספרן באותו שם משנת 2019.
שבעה ימים באנטבה
שבעה ימים באנטבה (באנגלית: ', הכותר בארצות הברית: ') הוא סרט קולנוע בריטי בבימויו של ז'וזה פדיליה על פי תסריט מאת גרגורי בורק. הסרט מספר את סיפור חטיפת מטוס אייר פראנס לאנטבה ואת המבצע להצלת בני הערובה - מבצע אנטבה (מבצע יונתן). בסרט מככבים רוזמונד פייק ודניאל בריהל. הסרט יצא לאקרנים ב-16 במרץ 2018 בארצות הברית וב-29 במרץ 2018 בישראל.
סרט זה הוא הסרט הרביעי המציג את אירועי מבצע אנטבה, אחרי סרטי הטלוויזיה האמריקאים "ניצחון באנטבה" (1976) ו"הפשיטה על אנטבה" (1977) וסרט הקולנוע הישראלי "מבצע יונתן" (1977).
הסרט אינו מעמיד במרכזו את דמותו של יוני נתניהו כבסרטים אחרים, ומגלה אמפתיה בעיקר לנקודת המבט של צוות המטוס הצרפתי. הוא מבוסס על ספרו של ההיסטוריון הבריטי פרופ' סול דייוויד, "מבצע כדור הרעם: טיסה 139 והפשיטה על שדה התעופה באנטבה".
עלילה
עלילת הסרט מבוססת על מבצע אנטבה: בשנת 1976, 2 מחבלים גרמנים ו-2 מחבלים פלסטינים חטפו מטוס אייר פראנס בדרכו מתל אביב אל פריז דרך אתונה והחזיקו בבני ערובה לאחר נחיתה בכפייה באנטבה, כל זאת במטרה לאלץ את מדינת ישראל לשחרר ממאסרם חברים בארגון החזית העממית לשחרור פלסטין שנאסרו על ידי המוסד.
הפקה
ב-11 בפברואר 2016 פורסם כי ז'וזה פאדיליה יביים סרט בשם "Entebbe" עבור Working Title Films ו-StudioCanal על פי תסריט מאת גרגורי בורק. ב-29 ביולי 2016 פורסם כי רוזמונד פייק, דניאל בריהל וונסן קאסל הצטרפו להפקה כדי לשחק את התפקידים הראשיים בסרט.
הצילומים החלו ב-14 בנובמבר 2016 במלטה, בעוד ההפקה נערכה במקביל גם בבריטניה. במהלך הצילומים התרחשה חטיפה אמיתית בנמל התעופה הבינלאומי מלטה.
ביקורות
לאחר הקרנת הסרט בפסטיבל ברלין, החלה להישמע ביקורת מצד מבקרים ישראלים כי הסרט עלול לקומם את הקהל הישראלי, משום שהוא מנסה לבטל את מיתוס הגבורה הישראלי. שמוליק דובדבני מאתר ynet כתב מאמר ביקורת בשם: "לא המיתוס שגדלנו עליו: '7 ימים באנטבה' יעצבן אתכם", בו הוא ציין כי שני המחבלים הגרמנים מוצגים באופן אמפתי וכך גם אידי אמין, וכי יוני נתניהו נורה בשלב מוקדם מדי של המבצע בסרט. במגזין "הוליווד ריפורטר" נכתב כי "הסרט עומד להכעיס את נתניהו" משום שמותו של יוני נתניהו בסרט שונה מהגרסה שהציגה משפחת נתניהו לאורך השנים. המבקר אבנר שביט מוואלה! כתב כי יוני נתניהו מוצג כדמות זניחה עם כמה שורות דיאלוג בלבד וכי הדמויות הכי נעלות בסרט הן דווקא האירופאיות. "הערבים והיהודים מוצגים בו כשני עמים ילידים וילדותיים הנלחמים זה בזה כמו חיות בג'ונגל, ואילו הגרמנים ואנשי צוות המטוס הצרפתיים מתוארים כאינטלקטואלים ליברליים והומניים".
קרן לנדסמן
קרן לנדסמן (נולדה ב-28 בדצמבר 1977) היא סופרת מדע בדיוני ופנטזיה ישראלית ורופאה מומחית באפידמיולוגיה, בוגרת הפקולטה לרפואה בטכניון.
ביוגרפיה
קרן לנדסמן עובדת במרפאת לוינסקי בתל אביב. היא כיהנה כמנהלת המקצועית של עמותת מדעת הפועלת לקידום בריאות הציבור והנגשת מידע רפואי, מאז הקמת העמותה ועד 2018. היא גם כותבת את הבלוג "סוף העולם – מבט מהיציע" העוקב אחר מגפות והתפרצותן.
לנדסמן התחילה לקרוא ולכתוב ספרות מדע בדיוני ופנטזיה בגיל 12. היא פרסמה סיפורים קצרים רבים בשפה העברית. שלושה סיפורים פרי עטה זכו בפרס גפן לסיפור קצר ישראלי: "הגורגונה של הייזנברג" שפורסם ב"בלי פאניקה" (2011), "לבד, בחושך" שהיה חלק מפרויקט "העולם של סוזן" (2012) – זכה זכייה משותפת עם סיפור נוסף ו-"אבק" שפורסם בהיה יהיה (2022). לפחות חמישה סיפורים נוספים שלה היו מועמדים לפרס גפן.
בשנת 2014 פרסמה את ספרה הראשון, אוסף סיפורים קצרים בשם "שמיים שבורים", בהוצאת סיאל. הספר זכה בפרס גפן לספר המדע הבדיוני או הפנטזיה הישראלי.
בשנת 2018 פרסמה את ספרה השני, רומן מדע בדיוני בשם "לב המעגל", בהוצאת זמורה-ביתן. הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של סטימצקי בקטגוריית ספרים דיגיטליים ויצא לאור בתרגום לאנגלית ביוני 2019. הספר זכה בפרס גפן לשנת 2019, בקטגוריית ספר מקור.
קרן לנדסמן נשואה ליואב לנדסמן, מהנדס מערכת בעמותת SpaceIL ומרצה בנושאי חלל ומדע בדיוני. לזוג שני ילדים.
ז'אן-ניקולה קורביזר
זַ'אן-נִיקוֹלַה קוֹרְבִיזַר (בצרפתית: Jean-Nicolas Corvisart-Desmarets; 5 בפברואר 1755 – 18 בספטמבר 1821) היה רופא צרפתי.
נולד בכפר (כיום בארדן), קורביזר למד משנת 1777 ב"אקול דה מדסן" (Ecole de Médecine – "בית הספר לרפואה") בפריז, לאחר מכן הוסמך כ"דוקטור רז'ן" (docteur régent) של הפקולטה של פריז (Faculté de Paris, 1782). בשנת 1797, החל קורביזר ללמד בקולז' דה פראנס, שם צבר מוניטין כמומחה בקרדיולוגיה. בין תלמידיו היו רנה לאנק, גיום דופיטרן, ו.
קורביזר הקים לתחייה את טכניקת ה במהלך המהפכה הצרפתית לאחר שיצא מהאופנה. הוא הדגיש את חקר הסימפטומים ובחן גם ראיות שלאחר המוות. בשנת 1808 פורסם תרגומו של קורביזר ל-Inventum Novum ("תגלית חדשה") של הרופא האוסטרי מלטינית לצרפתית. קורביזר אהב במיוחד את השימוש של אואנברוגר בטכניקת הניקוש בחזה ככלי אבחון, והחל לשכלל את הטכניקה. בינתיים, הפך קורביזר מאז 1804 לרופא הראשי של נפוליאון בונפרטה, שהמשיך לטפל בו עד לגלותו של בונפרטה לאי סנט הלנה, באוקטובר 1815. ב-1820 הוא מונה לחבר ב. הוא נפטר בשנה שלאחר מכן ב.
התנסות מקצועית והרצאות
לרוע מזלו, ההתרסה שלו כנגד המסורת הובילה בסופו של דבר לכישלון במציאת עבודה לאחר סיום הלימודים. הוא פנה לבית החולים של פארואס (Paroisses, "קהילות"), שנוסד על ידי מאדאם נקר (Madam Necker), אך קיבל סירוב לעבוד כרופא על ידי נקר משום שסירב לחבוש את הפאה המפודרת הנדרשת לתפקיד. לפיכך, החל קורביזר את עיסוקו כרופא בשכונות העניות של סן-סולפיס בפריז. עד מהרה התבלט קורביזר לא רק בשל כישוריו כקלינאי, אלא גם בשל אישיותו. הוא הפך לאט לאט מוכר יותר ויותר, טיפס במעלה הדרגות, ובסופו של דבר, ב-1783, מונה ללמד פיזיולוגיה, כירורגיה ומיילדות בבית הספר לרפואה. בסופו של דבר, בשנת 1786, הוא הפך לפרופסור ל. קורביזר גם עבד בשיתוף פעולה הדוק עם דבואה דה רושפור בבית החולים בפריז.
עם מותו של רושפור, החליף אותו קורביזר ועבד כרופא בבית החולים. שוב, קורביזר הצטיין והמוניטין שלו התפשט ברחבי בית החולים והעיר. ב-1795, קורביזר נבחר להיות יו"ר הרפואה הקלינית של מה שהיה בית ספר לרפואה שהוקם זמן קצר לפני כן בבית החולים שריט בפריז ונטל על עצמו את ההוראה הקלינית. קורביזר המציא שיטות חדשות בטיפול בחולים, והתמקד לא בחקר מחלות בגופות, אלא בזיהוי מחלות מסוימות על סמך סימנים ותסמינים שנמסרו על ידי המטופל. כתוצאה מכך, שיטה חדשה זו נלמדה בכל בית החולים, ובכך אומצה שיטה חדשה לטיפול בחולים הנהוגה עד היום. החולים חולקו לקטגוריות שונות של מחלות, והעוזר ביצע תצפיות יומיות על החולה, והציג את התצפית ומצב הבריאות של החולה בפני הרופא המתאים.
הרופא של נפוליאון
בשנת 1799 מונו קורביזר ועמיתו הרופא הצרפתי על ידי ממשלת צרפת כ"רופאי הממשלה". בשנת 1801, אחד מהמטופלים הראשונים של קורביזר, בארה (Barras), הזמין את קורביזר לקבלת פנים, שם הוצג בפני הגנרל נפוליאון בונפרטה ואשתו ז'וזפין. ב-1801 נאמר כי נפוליאון הוא אדם 'קשה' לטיפול במסגרת קלינית, שכן הוא דרש הסבר מלא לכל היבט של המחלות שחווה. נפוליאון סירב לעיתים קרובות ליטול תרופות שנקבעו והיה סקפטי לגבי הפרקטיקה והיישום של טיפול רפואי, מלבד זה שהוצע על ידי קורביזר, שלדעתו הוא מוכשר ואמין כאחד.
באוגוסט 1803 נפוליאון קרא לקורביזר עקב כאבים בחזה ושיעול פתאומי. נפוליאון התאפיין כמי שנרתע מגישה לרופאיו, כולל קורביזר בהתחלה. קורביזר איבחן במהירות את נפוליאון עם בצקת ריאות, שאותה לא גילה לקיסר מתוך התחשבות בשלומו. במקום זאת, הוא טיפל במצב עם חומר הגורם שלפוחיות, שהוכח כיעיל במניעת הכאב והגודש. בדיעבד על הטיפול המוצלח והטקטי, צוטט נפוליאון כאומר: "ראיתי שקורביזר הבין את המערכת שלי, ושהוא הרופא שהתאים לי, אז הצמדתי אותו לעצמי". הטיפול של קורביזר בנפוליאון כלל משטר היגיינה קפדני. קורביזר הורה לנפוליאון לעשות אמבטיה חמה מדי יום, הוראה שנפוליאון דבק בה.