cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המתקפה הבלטית
כיבוש מחדש של המדינות הבלטיות
השלטון הסובייטי של המדינות הבלטיות חודש בכוח, ובעקבותיו הגיעה הסובייטיזציה, שבוצעה בעיקר בשנים 1944–1950. הקולקטיביזציה הכפויה של החקלאות החלה ב-1947, והושלמה לאחר הגירוש ההמוני של אזרחים במרץ 1949. כל החוות הפרטיות הוחרמו, והחקלאים נאלצו להצטרף למשקים הקיבוציים. תנועת התנגדות מזוינת של 'אחי היערות' פעלה עד הגירושים ההמוניים. עשרות אלפים השתתפו או תמכו בתנועה; אלפים נהרגו. השלטונות הסובייטיים שנלחמו באחי היערות סבלו גם הם ממאות הרוגים. בין ההרוגים משני הצדדים היו אזרחים חפים מפשע. מלבד ההתנגדות המזוינת של אחי יערות, פעלו מספר קבוצות מחתרת של תלמידי בתי ספר לאומניים. רוב חבריהם נידונו לתקופות מאסר ארוכות. פעולות הענישה פחתו במהירות לאחר מותו של יוסיף סטלין ב-1953; מ-1956 עד 1958, חלק גדול מהמגורשים והאסירים הפוליטיים הורשו לחזור למולדתם. מעצרים פוליטיים וסוגים רבים אחרים של פשעים נגד האנושות בוצעו לאורך כל תקופת הכיבוש עד סוף שנות ה-80. למרות שההתנגדות המזוינת הובסה, האוכלוסיות נותרו אנטי-סובייטיות. זה עזר לאזרחים הבלטים לארגן תנועת התנגדות חדשה בסוף שנות ה-80 ולאחר מכן לפתח במהירות חברה מודרנית לאחר פירוק ברית המועצות ב-1991.
דיקנסון (סדרת טלוויזיה)
דיקנסון היא סדרת טלוויזיה קומית אמריקאית על חייה של המשוררת אמילי דיקנסון, שנוצרה על ידי אלנה סמית' והופקה עבור Apple TV+. העונה הראשונה יצאה ב-1 בנובמבר 2019, עם העלייה של שירות הזרמת המדיה Apple TV+. עונה שנייה הוזמנה באוקטובר 2019, ועונה שלישית הוזמנה באוקטובר 2020. העונה השנייה עלתה ב־8 בינואר 2021. העונה השלישית והאחרונה עלתה ב-5 בנובמבר 2021.
לביא - העמותה העירונית לפיתוח החינוך בירושלים
לביא - העמותה העירונית לפיתוח החינוך בירושלים היא עמותה עירונית שמנהלת ומפעילה תוכניות ופרויקטים חינוכיים בהתאמה לקהילות ולמגזרים השונים בירושלים. העמותה משמשת כזרוע ביצועית של עיריית ירושלים ובעיקר של מינהל חינוך ירושלים בעירייה, בתחומי ניהול והפעלת פרויקטים במערכת החינוך הפורמלי והחינוך הבלתי פורמלי, בכל המגזרים ברחבי העיר ירושלים.
אודות
עמותת לביא מנהלת ומפעילה כיום עשרות תוכניות ופרויקטים חינוכיים עבור העירייה, כגון: תוכנית צהרוני 'ניצנים' לילדים הלומדים בבתי הספר ובחטיבות הצעירות בכל רחבי העיר וכן בגני ילדים במזרח העיר, חוגים ותוכניות העשרה לילדים בבתי הספר היסודיים, סיוע למנהלי מוסדות החינוך היסודי והעל יסודי בתחום הניהול העצמי, ניהול של מערך המלווים בהסעות של ילדי החינוך המיוחד בעיר ועוד. העמותה מעסיקה כיום למעלה מ-6,000 עובדים ובעלת מחזור פעילות של כ-420 מיליון שקלים בשנה (נכון לשנת 2020). העמותה פועלת בשיתוף פעולה מלא עם העירייה ועם משרד החינוך.
יושבת ראש העמותה היא חגית משה, סגנית ראש העיר של משה ליאון ומחזיקת תיק החינוך בעיר. המנהל הכללי של העמותה הוא ארנון איקן. משרדי העמותה שוכנים ברחוב אגריפס שבמרכז ירושלים.
פעילות
העמותה מנהלת ומפעילה מסגרות חינוכיות שונות וביניהן:
ניהול והפעלת צהרונים וקייטנות בחופשות - במסגרת תוכנית צהרוני 'ניצנים' של משרד החינוך המופעלת על ידי העמותה עבור ילדים בגני ילדים ובחטיבות הצעירות במגזר הכללי, החרדי והערבי. וכן, במסגרת תוכנית בתי התלמיד לתלמידי כיתות ג'-ד'. במסגרות אלו ניתנים הרכיבים הבאים: ארוחת צהריים, פעילויות וחוגי העשרה וסיוע בהכנת שיעורי בית.
סיוע לניהול עצמי של מוסדות חינוך - סיוע למנהלי מוסדות החינוך במערב העיר בכל הקשור להפעלת הניהול העצמי במוסדות החינוך היסודי והעל יסודי ברחבי ירושלים ובכלל זה: ניהול, פיקוח ובקרה על חשבונות בתי הספר, ההתנהלות כספית והעסקת כוח עזר פדגוגי. נכון לשנת 2021 נכללים בניהול העצמי כ-100 בתי ספר יסודיים ועל יסודיים. ניהול תוכניות ופרויקטים חינוכיים בשיתוף עם מינהל חינוך ירושלים בעיריית ירושלים- העמותה מנהלת מעל ל-150 תוכניות ופרויקטים חינוכיים מגוונים המופעלים בכל המגזרים ברחבי העיר, ובכלל זה: ניהול פדגוגי, כספי, תקציבי ולוגיסטי. ניהול פרויקט חינוך מוזיקלי -  ניהול תוכן, תקציבים ולוגיסטיקה של פרויקט חינוך מוזיקלי המופעל בבתי ספר ברחבי ירושלים.
ניהול מערך ליווי הסעות לתלמידים במסגרת החינוך המיוחד - העמותה מפעילה מערך גדול של ליווי הסעות לתלמידים בחינוך המיוחד. במסגרת זאת מוסעים מדי יום למעלה מ-9,000 תלמידים, בלמעלה מ-3,300 מסלולים ברחבי העיר, עם כ-1,800 מלווים, שמועסקים על ידי העמותה (נכון לשנת 2020).
ניהול בית ספר תיכון (בעלות) - ניהול בעלות של סמינר לבנות 'במעלה בית יעקב' ברחוב קורדובירו בירושלים עם כ-280 תלמידות.
בעלי תפקידים בעמותה
יו"ר הוועד המנהל - חגית משה
מנכ"ל העמותה - ארנון איקן
סמנכ"ל העמותה - גד כהנא
סמנכ״ל משאבי אנוש ושכר - ברק לפידות
סמנכ״ל כספים - גאליה לפידות
יועץ משפטי - עו״ד שמעון בר-עם
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 1996
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 1996 נערך ב-21 באפריל 1996 בתיאטרון דרורי ליין שבלונדון, בטקס משותף עם הענקת פרסי באפט"א לקולנוע.
Ethio Jazz
Ethio Jazz (בעברית: את'יו-ג'אז, ג'אז אתיופי) הוא אלבום האולפן הרביעי של המוזיקאי האתיופי מולטו אסטטקה והראשון שמציג באופן מלא את ז'אנר האת'יו-ג'אז החדש שיצר אסטטקה. האלבום, שהוקלט והופץ על ידי חברת התקליטים האתיופית Amha Records, הוא הראשון של אסטטקה אשר פורסם קודם באתיופיה ואז בארצות הברית.
רקע
הסגנון המוזיקלי של האלבום מונח על היסודות שהניח נרס נלבנדיאן בשנות החמישים, לאחר שהחל ליצור מוזיקת ג'אז באתיופיה. לאחר שהג'אז נזנח באתיופיה, אסטטקה (שחזר באותה תקופה לאתיופיה) החל לפתח את הסגנון מחדש בארץ מולדתו בשילוב של סגנונות מוזיקליים מקומיים (מוזיקה אתיופית ומוזיקה מזרחית). האלבום נחשב פורץ דרך והיה לחלק חשוב במה שכונה מאוחר יותר "תור הזהב" של המוזיקה באתיופיה; הכלים שבהם השתמש אסטטקה באלבום, ויברפון, תופי בונגו ותופי קונגה אשר הגיעו מאמריקה הלטינית, הפכו לכלים מסורתיים עבור המוזיקה הפופולרית האתיופית.
באותה תקופה, אמצע שנות השבעים, הקיסר היילה סלאסי ביצע כמה שינויים ליברליים במדינה, שהשפיעו גם על הצורה בה המוזיקה נתפסת; הוא פתח את אתיופיה עבור אמנים וסגנונות מארצות שונות, ואף מימן בעצמו תזמורות של מוזיקה מקומית. הפעולות הליברליות הללו שביצע סלאסי באו בתזמון מושלם עם חזרתו של אסטטקה לאתיופיה לאחר שהתפרסם בארצות הברית. לאחר שהוציא את האלבום באתיופיה, זה זכה להצלחה מרובה והיווה אבן יסוד בז'אנר שאותו פיתח אסטטקה כמעט לבדו. האלבום אף השפיע על מוזיקאים נוספים באתיופיה, ואלבומים רבים המנוגנים בסגנון האת'יו-ג'אז קמו והתפרסמו.
האלבום מורכב מרצועות שונות שהקליט אסטטקה עם רביעיית הג'אז שלו בין 1969 ל-1972, והמכנה המשותף בין כולם הוא השילוב של סגנונות הג'אז, המוזיקה הלטינית והמוזיקה האתיופית.
האלבום זכה לתשואות רבות, ועל פי רוב נחשב לאחד מאלבומי הג'אז האתיופים הטובים בכל הזמנים, לצד אלבומו הקודם של אסטטקה "Mulatu of Ethiopia".
ג'אנט וולס
ג'אנט וולס (Jeannette Walls נולדה ב-21 באפריל 1960) היא סופרת ועיתונאית אמריקאית, התפרסמה כמחברת הספר טירת הזכוכית, ספר זיכרונות על ילדותה במשפחת נוודים, אשר הופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במשך 300 שבועות ברציפות.
ביוגרפיה
וולס נולדה בפיניקס שבאריזונה לרקס ורוז מרי וולס, הורים משכילים שהתעקשו לחיות ולגדל את ילדיהם לורי, ג'אנט, בריאן ומורין, מחוץ לתלם. ילדותה עברה עליה בבתים שונים באריזונה, קליפורניה, נבאדה ווירג'יניה המערבית. לאחר שנים של נדודים התיישבה המשפחה בבית מוזנח בעיירת הולדתו של אביה, וולץ' שבדרום וירג'יניה המערבית.
בהגיעה לגיל 17 עקרה וולס לניו יורק בעקבות אחותה לורי, וסיימה תיכון בעיר. ובעזרת מלגות והלוואות המשיכה ללימודים בברנארד קולג', שלוחת הנשים של אוניברסיטת קולומביה, וסיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1984.
בשנת 1988 נישאה וולס לאריק גולדברג, הזוג התגרש בשנת 1996. היא מתגוררת בחווה סמוכה לעיר קולפפר שבוירג'יניה, יחד עם בעלה השני העיתונאי ג'ון ג'יי טיילור, ואמה רוז מרי.
קריירה
וולס החלה כמתמחה בעיתון "הפניקס" שיצא בברוקלין, ולבסוף הפכה לכתבת במשרה מלאה בעיתון. מ-1987 עד 1993 כתבה טור בניו יורק מגזין, בין 1993–1998 כתבה במגזין אסקווייר, ובין 1998 עד 2007 כתבה באתר MSNBC.com ובעיתון USA Today.
במרץ 2000 יצא לאור ספרה הראשון Dish: The Inside Story on the World of Gossip.
במרץ 2005 יצא לאור ספר הזיכרונות שלה טירת הזכוכית (The Glass Castle). הספר נמכר בלמעלה מ-2.7 מיליון עותקים, ותורגם ל-22 שפות, בעברית יצא הספר בהוצאת מודן. על ספרה זה קיבלה וולס את "פרס כריסטופר" ואת "פרס אלכס" הניתן על ידי איגוד הספריות האמריקאי. חברת ההפקה סרטי פרמאונט רכשה את זכויות העיבוד לסרט, והוא יצא ב-11 באוגוסט 2017.
באוקטובר 2009 יצא לאור ספרה השני Half Broke Horses, רומן המבוסס על חיי סבתה לילי קייסי סמית'. הספר תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2011 בהוצאת מודן.
בשנת 2013 יצא לאור ספרה השלישי The Silver Star. בשנת 2014 יצא לאור התרגום בעברית "כוכב הכסף", גם הוא בהוצאת מודן.
קפה ג'ו
קפה Joe היא רשת בתי קפה ישראלית, שנוסדה בשנת 1997 עם פתיחת הסניף הראשון ברחוב החשמונאים בתל אביב.
מקור שם הרשת מגיע ממיתוס אמריקאי, שלפיו בשנת 1913 אסר מזכיר הצי של ארצות הברית ג'וספוס דניאלס (או בקיצור ג'ו) את צריכת האלכוהול בספינות הצי, כך שחיילי הצי נותרו עם הקפה כמשקה המוביל. לכוס קפה ניתן הכינוי Cup o' Joe (קיצור של Cup of Joe) על שם מזכיר הצי.
היסטוריה
הרשת הוקמה בשנת 1997 על ידי בעלי הרשת, דייוויד קליין ודב גולדפרב אשר מטרתם הייתה להציע חוויית קפה שונה מזו שהייתה מוכרת בארץ. לאחר מחקר מעמיק בתחום, הוחלט על ייבוא קפה ירוק לא קלוי כדי לייצרו בארץ. מטרתם הסופית הייתה להחדיר את תרבות בתי הקפה לארץ.
בספטמבר 2011 נרכשו 51 אחוזים מהחברה על ידי חברת דלק ישראל.
לכלל סניפי הרשת, תפריט משותף ועיצוב סניפים דומה על פי מדיניות רשת אחידה. בסניפי הרשת מוגש קפה אשר נקלה במקום בתוספת מאפים וארוחות קלות.
ב-2015 עוצב סמליל החברה מחדש ועיצוב הסניפים הוחלף לעיצוב בגווני שחור-לבן.
הרשת מונה (נכון ל-2015) 250 סניפים אשר מתוכם 35 פועלים כבתי קפה בעלי זיכיון עצמאי, ויתר הסניפים כנקודות מכירה בתוך סניפי חנויות הנוחות מנטה אשר בבעלות חברת האם "דלק".
אילת ברעם-צברי
אילת ברעם-צברי (נולדה ב-4 בפברואר 1977) היא פרופסור מן המניין בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון העוסקת בתקשורת המדע.
ביוגרפיה
ברעם-צברי שירתה בצבא ככתבת בעיתון במחנה ובתום שירותה כתבה וערכה בעיתון העיר. היא סיימה תואר ראשון בהצטיינות בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב ב-2001.
בשנת 2007 השלימה דוקטורט ישיר במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן למדע שעסק בשאלה מה רוצים ילדים ובני נוער לדעת על מדע וכיצד מתייחסות לכך תוכניות הלימוד.
החל מ-2008 ברעם-צברי היא חברת סגל בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון. היא ראש קבוצת תקשורת המדע בפקולטה. בשנת 2010 בילתה שנה באוניברסיטת קורנל במחלקה לתקשורת עם פרופ' ברוס לוינשטיין במימון מלגת מארי קירי של האיחוד האירופי, כדי לפתח בארץ את המחקר בתחום תקשורת המדע. ברעם-צברי היא כלת פרס ההשכלה הגבוהה לחברת סגל צעירה המשלבת בפעילותה האקדמית תרומה משמעותית לחברה (2021), כלת פרס ינאי למצוינות בחינוך האקדמי בטכניון (2015) ומלגת אלון לתמיכה במדענים צעירים מצטיינים (2011). היא בוגרת האקדמיה הצעירה הישראלית (2016-2020) והישראלית הראשונה והיחידה עד כה שנבחרה להנהלה המדעית של PCST –  הארגון הבינלאומי לתקשורת המדע (2016-2021).
הייתה חברה במרכז המצוינות לינקס - למידה בחברת המידע, וכיום חברה במרכז הלמידה המשמעותית "מדע אזרחי בבית הספר".
ברעם-צברי נשואה ואם לשלושה.
מחקריה
לתפיסתה של ברעם-צברי תפקיד תקשורת המדע הוא.
מחקריה בוחנים דרכים בהן ניתן להתבסס על העניין והצרכים של תלמידים ואזרחים בוגרים כדי לערב אותם בנושאים מדעיים, ופיתוח כלים שיסייעו למדענים להנגיש את ממצאיהם בצורה ברורה ושימושית.
ביל רולינג
סר וואלס אדוארד רולינג (באנגלית: Wallace Edward Rowling, היה ידוע בשם ביל רולינג, באנגלית: Bill Rowling; 15 בנובמבר 1927 – 31 באוקטובר 1995) היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-30. רולינג כיהן בתפקידו מעט יותר משנה והוא נבחר לאחר מותו של ראש הממשלה הפופולרי, נורמן קירק. רולינג לא הצליח להישאר בתפקיד, אך נותר מנהיג מפלגת הלייבור של ניו זילנד עד 1983.
ראשית חייו
ביל רולינג נולד בפרבר הכפרי מארירי שליד העיירה מוטואקה, השוכן בסמוך לעיר נלסון בצפון האי הדרומי. הוא היה בן למשפחת חוואים ותיקה. הוא התחנך בבית הספר התיכון של נלסון ולמד באוניברסיטת קנטרברי, שם קיבל תואר בכלכלה. כמו כן הוא למד בקולג' לחינוך של קרייסטצ'רץ' והוסמך כמורה. לאחר שהשלים את לימודיו, לימד רולינג בכמה בתי ספר ברחבי ניו זילנד. ב-1958 עזב רולינג את תחום ההוראה והתגייס לצבא ניו זילנד, שם היה לעוזרו של מנהל החינוך בצבא. הוא בילה זמן קצר בשירות מעבר לים במלזיה ובסינגפור, במסגרת משימה שהייתה קשורה למצב החירום במלזיה.
חבר הפרלמנט
בבחירות הכלליות של 1960 הוצגה מועמדתו של רולינג כנציג מפלגת הלייבור במחוז הבחירה של פנדלטון שבקרייסטצ'רץ'. פנדלטון נחשב למחוז בטוח של המפלגה הלאומית של ניו זילנד ורולינג הובס על ידי הארי לייק, שמונה להיות שר האוצר בממשלת המפלגה הלאומית שהוקמה לאחר הבחירות. בכל אופן, שנתיים לאחר מכן, התמודד רולינג בהצלחה בבחירות הביניים במחוז בולר, שהתקיימו עקב מותו של נציג הלייבור, ג'רי סקינר. רולינג החזיק במושב זה עד לבחירות של 1972 ואז, עקב ביטולו של מחוז בחירה זה, הוא המשיך לכהן בפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של טסמן.
כאשר עלתה מפלגת הלייבור לשלטון בהנהגתו של נורמן קירק ב-1972, מונה רולינג להיות שר האוצר. היה זה קידום מהיר למי שלא היה בעל ניסיון קודם כשר בממשלה. תקופת כהונתו של רולינג כשר האוצר הייתה סוערת משהו, עם מספר אתגרים משמעותיים שעמדו בפניו.
ראש ממשלת ניו זילנד
לאחר מותו הפתאומי של נורמן קירק ב-1974, כיהן יו וואט כראש הממשלה בפועל במשך שבוע, עד אשר בחרה הלייבור את מנהיגה החדש. רולינג, שהיה סגנו של קירק, היה המועמד המוביל להחליפו, למרות שמנהיגות המפלגה ופדרציית העובדים העדיפו את יו וואט.
מנהיג האופוזיציה
בחירות 1975 היוו תבוסה עבור הלייבור. במרכז מסע הבחירות של המפלגה עמדה הסיסמה "אזרחים למען רולינג" (Citizens for Rowling). הייתה זו מערכה שמאחוריה עמדו אישים מרכזיים שתמכו ברולינג. מערכה זו תויגה כאליטיסטית ובאופן כללי היא הביאה תוצאות הפוכות מאלו שהיא כוונה אליהן מלכתחילה.
בשנות השבעים המאוחרות, התנכר רולינג למאורים כאשר העביר את מאטיו ראטה, דוברה החשוב של מפלגת הלייבור לענייני המאורים, מהספסלים הקדמיים של המפלגה בפרלמנט. קודם לכן לקח רולינג על עצמו להחליף את ראטה כאחראי על הוועדה ליחסי הלייבור עם המאורים. ראטה הלין על חוסר הרגישות של במדיניות של הלייבור כלפי המאורים, פרש מהמפלגה והקים מפלגה משל עצמו, "מאנה מוטוהאקה", קודמתה של "המפלגה המאורית".
ב-1977 היה רולינג מעורב במהלך שהוביל להתפטרותו של חבר הפרלמנט מטעם המפלגה, קולין מויל, שנחקר במשטרה על פעילות הומוסקסואלית (שהייתה אז לא חוקית בניו זילנד) ואילץ אותו להתפטר. בוועידת המפלגה שהתקיימה באותה שנה הפגינו רבים נגד רולינג על כך ורבים בקהילה הגאה של ניו זילנד לא סלחו לו על כך עד היום.
יחד עם זאת, הצליח רולינג להיבחר שוב לתפקיד מנהיג המפלגה ובהדרגה אף לשפר את תדמיתו הציבורית. במערכות הבחירות של 1978 ו-1981 זכתה הלייבור במספר מושבים גדול יותר מזה של המפלגה הלאומית, אך לא הצליחה להשיג רוב בפרלמנט כדי להקים ממשלה.
למרות שרולינג הצליח לשקם את תדמיתו השלילית, רבים במפלגת הלייבור חשו שהגיע הזמן לשינוי. ב-1983 הוחלף רולינג בתפקידו כמנהיג המפלגה על ידי דייוויד לאני הכריזמטי שבבחירות של 1984 הצליח להביס את רוברט מולדון. בבחירות אלו פרש רולינג מהפרלמנט.
שנותיו האחרונות
ביל רולינג מת בנלסון ממחלת הסרטן ב-31 באוקטובר 1995.
דורצ'ול
דוֹרְצ'וֹל (בסרבית קירילית: Дорћол, בסרבית בכתב לטיני: Dorćol) היא שכונת מגורים ברובע "העיר העתיקה" של בלגרד בירת סרביה. לאורך מאות שנים התגוררו יהודי בלגרד בשכונה זו והיא כונתה "השכונה היהודית".
אטימולוגיה
השם העממי של השכונה "דורצ'ול" הוא שיבוש של המונח dörtyol אשר משמעו בטורקית עות'מאנית: ארבע דרכים (dört, ארבע בטורקית ו-yol, דרך בטורקית). המונח התייחס למיקומה של השכונה על צומת דרכי מסחר שהורכבה מארבעה רחובות מרכזיים כאשר אחד מהם הוא "רחוב היהודים".
היסטוריה
השכונה שכנה לגדות הדנובה מחוץ לחומות העיר ונחלקה לשני חלקים. דורצ'ול העילית שנקראה זֶרֶק (בסרבית: Zerek. מקור השם מהמילה הטורקית zeyrek שמשמעה נקודת תצפית) ודורצ'ול התחתית שנקראה יָאלִייָה (בסרבית: Jalija. מקור השם מהמילה הטורקית yali שמשמעה גדה) ובה הוקמה שכונת היהודים. העות'מאנים הפכו את דורצ'ול למרכז מסחר ושלטון אזורי. במהלך המאה ה-16 התפתחו קשרי מסחר ענפים עם ראגוזה ובעיר הוקם באזאר ובו חנויות רבות. יהודים ספרדים התיישבו בעיקר ביאלייה אשר הייתה סמוכה לגדות הדנובה וסבלה מהצפות רבות. לפי תיעוד בספרי שאלות ותשובות שנשלחו לחכמי סלוניקי כגון חיים שבתי, עולה כי בתי היהודים הוקמו במחצית השנייה של המאה ה-16 במבנה של שכונות חצר. מסביב לבתי השכונה הותקנו גדרות אבן ובמרכזה שכן בית הכנסת הספרדי המרכזי, תלמוד תורה ומקווה.
לאחר תום השלטון העות'מאני החל האזור לשנות את פניו ודורצ'ול עברה תנופת פיתוח ובנייה מודרנית לתקופה בעיקר בשכונה העילית. יהודי העיר עזבו בהדרגה את יאלייה ועברו להתגורר בזרק ובהמשך עברו לשכונות החדשות בבלגרד. ב-1908 נחנך בשכונה העילית בית הכנסת בית ישראל שהפך לבית הכנסת המרכזי של הקהילה הספרדית. בהמשך נחנך במקום בית חולים יהודי. ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה. במועד זה הופצצה בלגרד ונגרם נזק כבד מאוד לשכונת דורצ'ול בעיקר העילית. הרוב המוחלט של יהודי בלגרד נספו במהלך השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה יושמה תוכנית בניין עיר חדשה אשר הפכה את דורצ'ול לאזור מגורים. בראשית המאה ה-21 הפכה דורצ'ול לאזור בילויים ומרכז תיירות.
מרחב אווירי
הגדרות
על פי החוק הבינלאומי, המרחב האווירי של מדינה כולל בתוכו גם את חלק האטמוספירה שמעל המים הטריטוריאליים שלה, כלומר עד למרחק של 12 מייל מהחוף. למרות זאת ועל פי הסכמים בינלאומיים מדינות שונות מעניקות שירותים של פיקוח על התעבורה האווירית גם בשטחים שהם מעבר לגבולותיה הטריטוריאליים. מרחב אווירי מפוקח הוא החלק במרחב האווירי אשר הסדרי התעבורה שבו נתונים תחת פיקוח של הרשויות, בעוד מרחב אווירי בלתי מפוקח הוא החלק באטמוספירה אשר אינו נתון לפיקוח הרשויות.
זכויות
אף על פי שהסכמים בין מדינות מעגנים את זכויות המרחב האווירי במימד האופקי של השטחים הנתונים לריבונותם, הרי שבמימד האנכי לא קיימים הסכמים כאלה. למרות זאת, מקובל כי המרחב האווירי שמעל גובה של כ־30 ק"מ מעל פני הקרקע שהוא הגבול העליון שבו כלי טיס ובלונים רגילים מקיימים פעילות סדירה, נחשבים כבר לחלק מן החלל החיצון והם אינם כפופים למגבלות חוקיות של הטריטוריות היבשתיות שמתחתם. יש הרואים את הגבול האנכי של המרחב האווירי בגובה של כ־160 ק"מ מעל פני הקרקע שהוא הגובה המינימלי שבו חלליות יכולות לקיים מסלול הקפה יציב, כגבול העליון של הריבונות האווירית.
ריבונות אווירית
הריבונות האווירית היא פועל יוצא מריבונותה של מדינה, ומשמעותה העיקרית קשורה לזכות של מדינה לקבוע חוקים ותקנות באשר לאופן התנהלות התעבורה האווירית בשטח המרחב האווירי שלה. על פי המוסכם באמנת התעופה האזרחית הבינלאומית, חדירה למרחב האווירי של מדינה על ידי כלי טיס אזרחי של מדינה אחרת, לא תחשב להפרת הריבונות, אך על כלי הטיס להישמע ולפעול על פי הנחיות הפיקוח האווירי של אותה המדינה אשר במרחב האווירי שלה הוא שוהה.
סיווגים של המרחב האווירי
המרחב האווירי העולמי מחולק למקטעים המופרדים בשלושה ממדים, המכונים סוג (class). רוב מדינות העולם משתמשות בסיווגים שנקבעו על ידי הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית (International Civil Aviation Organization), או בחלק מהם.
כללי הסיווג נקבעו ב־12 במרץ 1990 והם מגדירים את כללי ההתנהגות וחוקי התעבורה האווירית בעיקר בנושא הקשר בין כלי הטיס ורשויות הפיקוח על התעבורה האווירית (ATC).
קיימים 4 כללי יסוד לפעילות במרחב האווירי:
הגבלות
מדינות שונות עשויות לקבוע מפעם לפעם או באופן קבוע באזורים מסוימים, הגבלות על הפעילות במרחב האווירי שלהן. בדרך כלל הכוונה היא לקביעת אזורים או מסלולים האסורים לטיסה אזרחית מטעמי בטיחות של כלי הטיס עצמם כמו למשל מעל אזורים בהם מתחוללות שרפות גדולות או אזורים הנתונים לסכנה של זיהומים קשים כגון קרינה רדיואקטיבית. בנוסף לכך נקבעות הגבלות טיסה באזורים מסוימים מטעמים של שמירה על סודיות עקב סיבות של ביטחון לאומי כגון מעל שטחים שבהם ממוקמים מתקנים צבאיים סודיים או בעלי חשיבות אסטרטגית.
בישראל
התעבורה האווירית בישראל מפוקחת על ידי יחידות הבקרה האווירית של חיל האוויר. יחידות הבקרה האווירית אוספות מידע ומייצרות את תמונת המרחב האווירי של מדינת ישראל, עומדות בקשר עם מגדלי הפיקוח האזרחיים והצבאיים הממוקמים בנמלי התעופה הצבאיים והאזרחיים השונים ומקיימות איתם תיאום מבצעי שוטף לגבי התנועה האווירית במרחב האווירי של המדינה.
ולדימיר גולובניצ'י
ולדימיר גולובניצ'י (באנגלית: Vladimir Stepanovych Golubnichy, באוקראינית: Володимир Степанович Голубничий; 2 ביוני 1936 – 16 באוגוסט 2021) היה אתלט רוסי, אלוף אולימפי (רומא 1960 ומקסיקו סיטי 1968), סגן אלוף אולימפי (מינכן 1972), אלוף אירופה (רומא 1974), סגן אלוף אירופה (בודפשט 1966) ופעמיים שיאן העולם (1955 ו-1959) בהליכה ל-20 ק"מ.
ביוגרפיה
ולדימיר גולובניצ'י נולד ב-1936 בעיר סומי (אז בגבולות ברית המועצות וכיום באוקראינה). ב-1953 החל ללמוד באוניברסיטה הלאומית של אוקראינה לחינוך גופני וספורט. בנעוריו ראה את עתידו הספורטיבי בסקי למרחקים אך בתקופת לימודיו באוניברסיטה שוכנע לעבור לתחום של הליכה תחרותית.
הקריירה הספורטיבית של גולובניצ'י החלה ב-1955 והסתיימה ב-1976. במהלך תקופה זו ייצג את ברית המועצות ב-5 אולימפיאדות וכן היה אלוף רוסיה בהליכה ל-20 ק"מ בשנים 1960, 1964, 1965, 1968, 1972 ו-1974. לאחר פרישתו השתתף במספר תחרויות ראווה של מסטרים עד פרישתו הסופית. נפטר ב-2021, בגיל 85, בעיר הולדתו סומי.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בספטמבר בקייב קבע שיא עולמי בהליכה ל-20 ק"מ (1:30:36.0 שעות) כשהוא משפר את שיאו של ג'וזף דולזל מצ'כוסלובקיה (1:31:26.0 שעות) שנקבע ביוני אותה שנה בתחרות בפראג. שיאו נשבר ביולי 1956, בתחרות שנערכה בפראג, על ידי ג'וזף דולזל (1:30:00.0 שעות).
1956
על בסיס שיאו העולמי היה גולובניצ'י מועמד להשתתף באולימפיאדת מלבורן אולם לא עבר את המבדקים הרפואיים בגלל דלקת בכבד ונאלץ להפסיק את פעילותו הספורטיבית למשך שנה כדי להחלים.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה ביולי במוסקבה קבע, בשנית, שיא עולמי בהליכה ל-20 ק"מ (1:27:04.0 שעות) כשהוא משפר את שיאו של ליאוניד ספירין מברית המועצות (1:27:29.0 שעות) שנקבע שבוע לפני כן בתחרות במוסקבה. שיאו נשבר בספטמבר אותה שנה, בתחרות שנערכה במוסקבה, על ידי אנטולי ודיאקוב  מברית המועצות (1:25:58.0 שעות).
1962
באליפות אירופה באתלטיקה, שנערכה בבלגרד שביוגוסלביה, זכה במדליית ארד בהליכה ל-20 ק"מ (1:36:37.6 שעות) אחרי קן מת'יוז מבריטניה (1:35:54.8) והאנס-גיאורג ריימן ממזרח גרמניה (1:36:14.2 שעות).
1964
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית ארד בהליכה ל-20 ק"מ (1:31:59.4 שעות) אחרי קן מת'יוז מבריטניה (1:29:34.0) ודיטר לינדנר מגרמניה (1:31:13.2 שעות). לדברי גולובניצ'י השגו באולימפיאדה זו הושפעו מכאבי ראש מהם סבל במהלך ההתחרות וכן מנפילה שאירעה לו.
1966
באליפות אירופה באתלטיקה, שנערכה בבודפשט שבהונגריה, זכה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ (1:30:06.0 שעות) אחרי דיטר לינדנר ממזרח גרמניה (1:29:25.0 שעות) ולפני ניקולאי סמאגה מברית המועצות (1:30:18.0 שעות).
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ (1:33:58.4 שעות) לפני חוסה פדרסה ממקסיקו (1:34:00.0 שעות) וניקולאי סמאגה  מברית המועצות (1:34:00.0 שעות).
אלוף אירופה
באליפות אירופה באתלטיקה, שנערכה ברומא שבאיטליה, זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ (1:29:30.0 שעות) לפני ברנד קננברג ממערב גרמניה (1:29:38.2 שעות) ורוג'ר מילס  מבריטניה (1:32:33.8 שעות).
צטיוזאוריסקוס
צטיוזאוריסקוס (שם מדעי: Cetiosauriscus; מילולית: "דמוי-צטיוזאורוס") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד חי באירופה במשך היורה התיכון שלפני 168 עד 163 מיליון שנה מזמננו.
מאפיינים
דינוזאור זה היה ידוע כבר ממאובנים שנמצאו בקיימברידג'שייר, אנגליה ב-1842 ובתחילה הוא נחשב לצטיוזאורוס, כשבמשך שנים חוקרים רבים ראו בו מין של האחרון. עם זאת מבנה הגפיים והזנב היו מעט שונים והוחלט לראות בו קרוב לאורניתופסיס (שנכלל בו לזמן מה אך בהמשך בוטל מספק). ממצאים נוספים מתצורת וסקס הראו שהאורניתופסיס התקיים במשך הקרטיקון, והיה קרוב לקבוצה מקרונריה, כך שהסוגים הופרדו. בהמשך הניחו שהוא קרוב של הדיפלודוקיים או הממנצ'יזאוריים עקב זנבו הארוך והחוליות הדומות, כך חשב למשל החוקר עותניאל צ'ארלס מארש שראה בו מין של דיפלודוקוס, בעוד חוקרים נוספים ראו בו סוג מקביל להפלוקנטוזאורוס. עם זאת מבנה הכפות השטוח ובעל האצבעות הארוכות יחסית, דמו יותר לצטיוזאורוס והניחו שהוא סוג מעבר בין הדיפלודוקיים לצטיוזאוריים. הסוג עצמו הוגדר ב-1980 בידי החוקר פרידריך פון הינה.
דינוזאור זה היה בינוני ביחס לזאורופוד והגיע לאורך של 15 או 16 מטרים ולמשקל של 10 טונות בקירוב, קטן יותר מהצטיוזאורוס. הוא היה בעל זנב ארוך יחסית לגודלו וכן בעל שוקיים ארוכות ורחבות. הוא ניזון מעלי מחטניים וציקסיים שלעס מהצמרות.
הר בונד (אנטארקטיקה)
הר בונד (באנגלית: Mount Bond) הוא הר בהרי טולה, בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
הר בונד ממוקם בסמוך מדרום להר רודס;
הר בונד ממוקם 3 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מהר פורטאוס.
גילוי ההר
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו ממטוסי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של אי. בונד (E. Bond), איש צוות האנייה דיסקברי במהלך משלחת המחקר האנטארקטי הבריטית, האוסטרלית והניו זילנדית לאנטארקטיקה שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1929–1931.
אדולף בורגר
אדולף בורגר (בסלובקית: Adolf Burger, 12 באוגוסט 1917 - 6 בדצמבר 2016) היה סופר, טיפוגרף וניצול שואה יהודי-סלובקי שהיה מעורב במבצע ברנהרד. הסרט "הזייפנים", שמבוסס בעיקר על זיכרונותיו מימי השואה, זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2007.
ביוגרפיה
אולם, בורגר לא הצטרף אליהם לעלייה לארץ ישראל והחל לעבוד בבית דפוס בברטיסלאבה בשנת 1938. בזמן מלחמת העולם השנייה, לפני שסלובקיה החלה בגירוש היהודים משטחה למחנות הריכוז של הגרמנים, בורגר היה מבין המעטים שקיבלו הגנה מפני גירוש בטענה שעיסוקו חיוני לכלכלת המדינה. לבקשתם של לוחמי מחתרות, החל להדפיס תעודות הטבלה מזויפות ליהודים שנועדו לגירוש, בהן נכתב שהם נוצרים קתולים מלידה או שהוטבלו לפני המלחמה. יהודים סלובקים שאחזו בתעודות שזייף ניצלו מהשילוחים למחנות המוות.
פעולותיו התגלו, הוא נעצר ב-11 באוגוסט 1942, שבעה חודשים לאחר שהתחתן עם זוגתו גיזלה. בעקבות מעצרו, בני הזוג נשלחו לאושוויץ, שם גיזלה נרצחה תוך פחות משנה. על בורגר נכפה לעבוד ברמפות הסלקציה אליהן הגיעו מדי יום אלפי אסירים חדשים.
זיכרונותיו ממבצע ברנהרד
כתביו של בורגר נכתבו הן בצ'כית והן בסלובקית, ועל כן עורכיו שינו את כל הטקסט כך שיופיע בצ'כית מדוברת. חלקים רבים מכתביו נערכו מחדש והוצאו לאור בפרקי זמן שונים במגוון גדול של שפות, בהן גרמנית, הונגרית, פרסית וסלובקית.
זיכרונותיו מהימים בהם היה זייפן כספים עבור הנאצים במחנה ריכוז, יצאו לאור בשנת 1945 בספר שנקרא "מספר 64401 מדבר". הספר התבסס על ריאיון שנערך עמו והוא כלל צילומים שאותם הצליח להבריח מהמחנה עם שחרורו. בורגר החל לכתוב בעצמו על שאירע לו בשנות השבעים. את המוטיבציה לכך הסביר בריאיון:
הספר עורר עניין והוחלט לעבד אותו לסרט, "הזייפנים". הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2007. בורגר עבר על כל דף מטיוטות התסריט. את דמותו גילם בסרט השחקן אוגוסט דיהל.
ז'אט
ז'אט (בצרפתית: Île de la Jatte או Île de la Grande Jatte) הוא אי בנהר הסן, במחוז רמות הסן שליד העיר פריז בירת צרפת. האי שוכן בגבולה המערבי של פריז. הוא מוכר כאתר שבנופיו צוירו ציורים על ידי אחדים מציירי צרפת הידועים.
תיאור האי
האי משתרע באפיק הסן מצפון מזרח לדרום מערב. אורכו הוא כשני קילומטרים ורוחבו המקסימלי הוא 200 מטרים. מתגוררים בו כ-4,000 איש. מרבית שטחו תפוסה על ידי מבנים. תעלת המים המשתרעת לאורך גדתו הדרומית של האי צרה בהרבה מן התעלה המשתרעת לאורך גדתו הצפונית. שתי דרכים לרכב חוצות את הנהר דרך שטח האי.
פירוש שמו של האי הוא "אי הקערה".
היסטוריה
בשנת 1818 רכש לואי פיליפ, דוכס אורלאן את ארמון נואי (Château de Neuilly) שבגדה שמדרום לאי ז'אט. הוא הקים פארק שבו נכלל גם האי, אשר באותה עת לא היו נטויים אליו שום גשרים. הוא גם העביר אל האי מפארק מונסו שבפריז את מבנה מקדש מארס (Temple de Mars) - ביתן עמודים בעל כיפה עגולה, אשר נבנה בהזמנת אביו. המבנה הוצב בקצה הצפוני של האי ושמו השתנה למקדש האהבה (Temple de l’amour). ב-1930 הוא הועבר לקצה הדרומי של האי.
בין 1850 ל-1870 נערכו שינויים נוספים באי על ידי נפוליאון השלישי והברון אוסמן. בשלהי המאה ה-19 יצא שמו של האי לפניו בזכות ציירים - בעיקר מן הזרם האימפרסיוניסטי - אשר ציירו את נופיו. ביניהם נמנו ז'ורז' סרה, קלוד מונה, וינסנט ואן גוך, אלפרד סיסלי, אמיל ברנאר, פייר בונאר, שארל אנגראן (Charles Angrand), אלבר גלייז (Albert Gleizes) ואלכסנדר נוזאל (Alexandre Nozal).
בשנת 2009 הוקם באי שביל הליכה סיבובי, שבו מוצגים פרטי ציורים אימפרסיוניסטים.
אלתר ישראל שמעון פרלוב
רבי אלתר ישראל שמעון פֶּרְלוֹב (בכתיב יידי: פּעֶרלאָוו, שמו הפרטי מוכר גם בקיצור (ראשי תיבות) "אי"ש"; חשוון ה'תרל"ה, 1874 – ו' בטבת ה'תרצ"ג, 4 בינואר 1933) היה האדמו"ר (השני) מנובומינסק, מהאדמו"רים הבולטים שבתקופת מלחמת העולם הראשונה ומראשי אגודת ישראל בפולין. היה תלמיד חכם מפורסם ומקובל, ושימש כראש ישיבה בנובומינסק. התפרסם במיוחד בדרך עבודתו את ה' ובדרכו בחסידות.
ביוגרפיה
נולד בנובומינסק (כיום מינסק-מזובייצקי) כבן בכור לרבי יעקב מנובומינסק ולחוה בת רבי לייבוש ליברזון מפרוסקורוב. בחשוון ה'תרנ"ג נשא את פייגא דינה, בתו של מרבי ברוך מאיר טברסקי מאזרניץ (נספתה בטרבלינקה, כ"ג באלול ה'תש"ג). לאחר נישואיו התגורר בתחילה בסמוך לחמיו, כפי שהוסכם בין המחותנים, אולם לקראת חג השבועות שאחר החתונה הוא הוזמן על ידי אביו לבוא אליו לחג, ולאחר החג התעקש אביו שיישאר לגור לצִדו. חמיו רב"מ טברסקי, שהתנגד למהלך, סירב לשלוח לבני הזוג את הנדוניה שהתחייב, ואביו מימן אותה מכספו. עם הקמת הישיבה בנובומינסק בשנת ה'תרנ"ו התמנה על ידי אביו לעמוד בראשותה. בשנתיים האחרונות לחיי אביו היה כותב את דברי תורתו, מהם הודפס לאחר מכן הספר "שופרא דיעקב".
באדר ה'תרס"ב נפטר אביו, וכבנו הבכור ירש ראי"ש את האדמו"רות בנובומינסק, והיה לממלא מקומו הראשי. שני אחיו הצעירים ממנו, רבי רבי יהודה אריה מוולדובה ורבי שלמה חיים מבולחוב, החלו לכהן אף הם כאדמו"רים. תחת הנהגתו עמדה גם הישיבה שהקים אביו, בה למדו מאות בחורים, ואשר בראשה עמד עוד בחיי אביו מאז הקמתה.
נחשב לבקי גדול בחלקים רבים בתורה וכן נחשב למקובל. כאביו, היה לומד משניות בכל יום ובכל חודש סיים את "ששה סדרי משנה". היו לו שיעורי תורה רבים מדי יום בקביעות. גדלותו התורנית הוערכה גם על ידי ליטאים. שיחותיו היו עשירות בציטוטים רבים, ולעיתים ארכו כשלוש שעות. היה מתפלל ברגש רב. נהג בפרישות וסיגופים, ואכל פעמיים ביממה, ב-14:00 בצהריים וב-2:00 לאחר חצות. על סיגופיו ומיעוט אכילתו אמר מקורבו, פרופ' פישל שניאורסון, כי גופו של ראי"ש ניזון בעיקר מהמזון הרוחני שלו: תורתו ותפילתו. בלט גם במידת אהבת ישראל, ומסופר כי מעולם גם לא נזף ביהודי. לטישים שערך היו באים גם חסידי חצרות אחרות. בן אחותו, אברהם יהושע השל, התחנך אצלו בילדותו לאחר שהתייתם מאביו, בין המקורבים לרבי אי"ש שהושפעו ממנו היו רבנים כמו רבי אברהם ויינברג, רבי צבי יחזקאל מיכלזון, ורבי מאיר שפירא מלובלין, ואישי-רוח אחרים, בהם פישל שניאורסון והלל צייטלין.
במלחמת העולם הראשונה, בניגוד לרבים מיהודי פולין, הביע אהדה לאימפריה הצארית וסירב בתחילה לעזוב את נובומינסק על אף שרוב הרבנים והאדמו"רים עברו מהעיירות הקטנות לערים הגדולות. בחנוכה ה'תרע"ה עבר לוורשה, לאחר שהוזהר כי הוצא עליו צו מעצר על ידי הרוסים כבן ערובה. הוא נשאר בוורשה גם לאחר סיום המלחמה, עד לפטירתו.
עם הקמת אגודת ישראל בפולין, היה מתומכיה הגדולים וצורף כחבר מועצת גדולי התורה, אם כי מיעט להשתתף באסיפות מטעמה. קשר קשרי ידידות עם רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר (האדמו"ר מאלכסנדר), רבי יוסף יצחק שניאורסון (האדמו"ר מחב"ד), רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר (האדמו"ר מראדזין) ורבי אברהם מרדכי אלתר (האדמו"ר מגור). בשנת תרפ"א, הוא והאדמו"רים רבי אברהם מרדכי אלתר, רבי מאיר יחיאל הולשטוק (האדמו"ר אוסטרובצה) ורבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר, שלחו מכתב לרבי אברהם יצחק הכהן קוק על התנגדותם לתרומה לקק"ל.
נפטר בוורשה בו' בטבת ה'תרצ"ג. בהלווייתו השתתפו אלפים רבים. נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה (חלקה 57, שורה 8), ועל קברו הוקם אוהל.
אשתו פייגא דינה נספתה במיידאנק בכ"ג באלול ה'תש"ג עם כמה מבני משפחתה.
ספריו
הותיר כעשרה חיבורים בכתב יד, מהם הודפסו:
יוסף כהן-אלרן
יוסף כהן-אלרן (נולד ב-15 בינואר 1943) הוא משורר וסופר ישראלי. חתן פרס קוגל לספרות.
ביוגרפיה
יוסף כהן-אלרן נולד בעיר חילה, עיר ששכנה ליד עתיקות בבל בעיראק ובגיל שמונה עלה עם הוריו לישראל. עד גיל שש עשרה התגוררה המשפחה במעברה ליד פתח-תקווה. כהן-אלרן למד בבית-ספר תיכון מקצועי, את רעייתו, הכיר כשהייתה בת 16, במהלך שירותו הצבאי. אחרי נישואיהם נולדו להם שני ילדים. בהיותו בן עשרים ושש פורסם הרומן הראשון שלו, שאת הטיוטה שלו כתב כבר בהיותו תלמיד בבית הספר התיכון. באותן שנים פרסם עוד ארבעה ספרים. מאז שנות הארבעים לחייו הוא חותם על ספריו בשם יוסף כהן-אלרן, כאשר "אלרן", שם העט, הוא צירוף שמות ילדיו, אלונה ורני. רוב שנות עבודתו שימש כמנהל משאבי אנוש ברשות הדואר, תוך כדי קורסים שונים ועד ללימודים מתקדמים בניהול משאבי אנוש באוניברסיטת תל אביב. בדצמבר 2006 פרש (מרצון) לגמלאות, ולאחר מכן למד תסריטאות באוניברסיטה הפתוחה ותסריט שכתב על פי אחד מספריו ייצג אותה באותה שנה. זכה בפרס קוגל לספרות מטעם עירית חולון לשנת 2013, במקום שלישי, על ספרו "והמלאכים שותקים", ובאות "קסת הזהב" מטעם אגודת הסופרים בשנת 2015. אלרן-כהן כתב רשימות ביקורת רבות, בעיקר על ספרי שירה, בבלוג שלו במחלקה ראשונה ניוז-1.
פיקדון קצר מועד
מאפייני הפיקדון
מאפייני פיקדון פורטו בהרחבה בערך פיקדון ריבית יומי. פיקדון ריבית יומי, הוא מקרה פרטי של פיקדון קצר מועד, שתקופת ההפקדה שלו היא יום בנקאי אחד. אותם מאפיינים חלים גם על פיקדונות קצרי מועד אחרים, למעט תקופת הפקדה ארוכה יותר מיום אחד.
פרס גלובוס הזהב לסדרת הדרמה הטובה ביותר
פרס גלובוס הזהב לסדרת הדרמה הטובה ביותר הוא אחד מהפרסים בטקס גלובוס הזהב, הניתן לסדרת דרמה. גם מיני-סדרות וסדרות תיעודיות זכאיות לפרס. הפרס מוענק מאז שנת 1961.
ג'רולד קסל
ג'רולד (יורם) קסל (Jerrold Kessel; 3 במרץ 1944 - 24 בפברואר 2011) היה עיתונאי ישראלי ממוצא דרום אפריקאי, אשר סיקר במשך שנים את ישראל בעבור העיתונות דוברת האנגלית, בין השאר כשליח רשת CNN, במשך 13 שנים, בין השנים 1990 ל-2003.
ביוגרפיה
קסל עלה לישראל מיוהנסבורג כשהיה בן 17. למד ספרות אנגלית וספרנות באוניברסיטה העברית. בשנות השישים החל את הקריירה בעיתונות. הוא עבד בגופי תקשורת רבים בהם הוול סטריט ג'ורנל, האקונומיסט, הגרדיאן, הלונדון ג'ואיש כרוניקל והבי-בי-סי. בשנת 1981 מונה לעורך הספורט בג'רוזלם פוסט ואחר כך קודם לתפקיד עורך חדשות בעיתון. תפקידו המוכר ביותר לציבור היה בין השנים 1990 ל-2003, כאשר שימש שליח רשת CNN לישראל. במהלכו דיווח על מלחמת המפרץ, סיקר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני ואת הסכמי השלום וכן את רצח ראש הממשלה יצחק רבין.
לאחר שעזב את משרתו ב-CNN המשיך לעבוד בעיתונות. הוא כתב טור בשם The Sakhnin Diaries, אשר עובד מאוחר יותר לסרט דוקומנטרי וטור ספורט - On the Couch - במהדורה האנגלית של עיתון הארץ. נפטר בשנת 2011 כשהוא בן 66, ממחלת הסרטן והותיר אחריו אישה ובן, עמם התגורר בישראל ונקבר בבית הקברות גבעת השלושה.
חסרי בושה
חסרי בושה (באנגלית: Shameless) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה קומית, אשר שודרה ברשת שואוטיים. הסדרה מבוססת על הסדרה הבריטית "לגדול בלי בושה" ששודרה בערוץ 4 הבריטי. עלילת הסדרה מתרחשת בשכונות העוני והפשע של דרום שיקגו. בארצות הברית, עלתה הסדרה לאוויר ב-9 בינואר 2011. עונתה השישית של הסדרה עלתה לשידור ב-10 בינואר 2016. הסדרה חודשה לעונה שביעית, אשר עלתה לשידור ב-2 באוקטובר 2016. בדצמבר 2016 חודשה הסדרה גם לעונה שמינית, אשר עלתה לשידור ב-5 בנובמבר 2017. הסדרה חודשה גם לעונה תשיעית, אשר עלתה לשידור ב-9 בספטמבר 2018. בכך הפכה "חסרי בושה" לסדרת המקור ארוכת הימים ביותר בתולדות רשת "שואוטיים". העונה התשיעית אף כוללת 14 פרקים לעומת 12 בעונות הקודמות, ושידורה פוצל לשני חלקים. החלק הראשון שודר בספטמבר-אוקטובר 2018 והחלק השני שודר במהלך ינואר-מרץ 2019. ב-30 באוגוסט 2018, זמן קצר לפני עליית העונה התשיעית, הודיעה אמי רוסום (פיונה) כי תעזוב את הסדרה לאחר עונה זו. ב-7 באוקטובר 2018 הודיע גם קמרון מונאהן (איאן) על עזיבתו במהלך עונה זו. בינואר 2019 חודשה הסדרה גם לעונה עשירית, אשר עלתה לשידור ב-10 בנובמבר 2019, וכן נודע כי מונאהן ישוב לסדרה בעונה זו. בינואר 2020 חודשה הסדרה לעונה 11 ואחרונה. בכך השוותה הסדרה בגרסתה האמריקאית את מספר העונות של סדרת המקור הבריטית "לגדול בלי בושה". שידור עונה זו תוכנן תחילה לקיץ 2020, אולם הפקתה נדחתה בעקבות מגפת הקורונה, ולבסוף עלתה לשידור ב-6 בדצמבר 2020. פרק הסיום של הסדרה שודר ב-11 באפריל 2021.
קיימים הבדלים רבים בין הדמויות ובין עלילות הסדרה הבריטית לבין זו האמריקאית, לדוגמה איאן בגרסה המקורית לא מצטרף לפנימייה צבאית ובנוסף בסדרה הבריטית פיונה וסטיב עוזבים את הסדרה בסוף עונה 2 והרבה דמויות מפתח נוספות עוזבות בהמשך הסדרה.
הסדרה זכתה במספר מועמדויות לפרסים, ביניהם פרס אמי ופרס גלובוס הזהב, בין היתר על הופעתם של אמי רוסום, ג'ואן קיוזאק וויליאם ה' מייסי, כאשר זה האחרון זכה בפרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה לשנת 2015.
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ HOT3, ולאחר מכן עברה לערוץ HOT Plus (כיום "HOT HBO").
רקע
הסדרה עוקבת אחרי תפקודה הלקוי של משפחתו של פרנק גלאגר, אב חד הורי לשישה ילדים. בזמן שהוא מכלה את זמנו ואת כספו בפאבים, ילדיו לומדים כיצד לדאוג ולגדל את עצמם. פיונה גלאגר, בתו הבכורה בת ה-21, נשרה עוד בצעירותה מבית הספר בשביל לדאוג לילדים. בהמשך מצטרפים ורוניקה וקווין, השכנים של המשפחה, יחד עם שילה - שכנה אשר סובלת מבעיות חרדה.
מפיקי הסדרה ביקשו להבדיל את הסדרה ולהבחינה מסדרות אמריקניות אחרות, בעבר ובהווה, שעוסקות גם הן בשכבות החלשות בחברה האמריקאית, על ידי הדגשת ההשפעות של האלכוהוליזם של פרנק על משפחתו. פול אבוט, יוצר הסדרה המקורית אמר: "זה לא 'קוראים לי ארל' או 'רוזאן'. התוכנית משקפת מידה עמוקה יותר של עוני. זה לא הצווארון כחול, זה בלי הצווארון". כאשר ג'ון וילס, ממפיקי התוכנית, החל לשווק את התוכנית לרשתות טלוויזיה אמריקאיות, הוא נאלץ להתנגד למאמצים למקם את התוכנית בדרום ארצות הברית או בפארק קרוונים. הוא הסביר כי "המסורת הקומית שלנו צוחקת על אנשים במקומות האלו, אבל האמת היא שהאנשים האלה אינם ה'אחרים' - הם האנשים שחיים במרחק ארבעה רחובות מאיתנו".
הפקה
רשת HBO החלה בפיתוח גרסה אמריקאית לסדרה הבריטית "לגדול בלי בושה" אחרי חתימת חוזה עם ג'ון ווילס בינואר 2009. באוקטובר 2009, עבר פיתוח הסדרה לערוץ שואוטיים, שם צולם פרק הפיילוט בחודש דצמבר אותה שנה. בפרק הפיילוט כיכבו ויליאם ה' מייסי בתפקיד הראשי בתור פרנק גלאגר, ובנוסף אמי רוסום בתפקיד פיונה גלאגר וג'סטין צ'טווין בתפקיד סטיב.
באפריל 2010, קיבלה הסדרה אור ירוק לצילום 12 פרקים. בסוף אוגוסט אותה שנה, לוהקה ג'ואן קיוזאק בתור שילה במקום אליסון ג'ני שגילמה את התפקיד בפרק הפיילוט. הצילומים החלו באמצע חודש ספטמבר. הסדרה עלתה לשידור ב-9 בינואר 2011.
בינואר 2020 פורסם כי הסדרה חודשה לעונה 11 ואחרונה, אשר שידורה תוכנן לקיץ באותה השנה. אולם הפקת עונה זו נדחתה בעקבות מגפת הקורונה, וצילומיה החלו רק בספטמבר 2020. עונה 11 לבסוף עלתה לשידור ב-6 בדצמבר 2020.
אולכסנדריה
אולקסנדריה
מינקס
הסדרה הופקה על ידי HBO Max ועלתה לשידור ב-17 במרץ 2022. בישראל, הסדרה עלתה ל-HOT HBO ו-yes ב-1 באפריל 2022.
רקע עלילתי
עלילת הסדרה מתרחשת בלוס אנג'לס במהלך שנות ה-70, ומספרת את סיפורה של ג'ויס, פמיניסטית צעירה ושאפתנית המנסה להגשים את חלום חייה – להוציא לאור מגזין פמיניסטי לנשים. לאחר שכל ניסיונותיה למצוא מוציא לאור עולים בתוהו, ג'ויס פוגשת את דאג, מוציא לאור של מגזיני פורנו, שמעוניין להוציא את המגזין הפמיניסטי שלה בתור מגזין הפורנו הראשון הפונה לקהל נשי. ג'ויס, שתחילה מזועזעת מהצעתו של דאג, מתחילה אט אט להבין שייתכן שהוא עלה על משהו באמת מהפכני.
פיתוח
ב-19 בפברואר 2020, נמסר כי שירות "HBO Max" הזמינה פיילוט מהיוצרת אלן רפפורט, שהייתה גם אמונה על כתיבתה והפקתה בפועל לצדם של פול פייג' ודן מגנטה. ב-3 בספטמבר 2020, נמסר כי הבמאית רייצ'ל לי גולדנברג תהיה אמונה על בימוי והפקת הפיילוט בפועל. ב-5 באפריל 2021, נמסר כי "HBO Max" הזמינה רשמית את הסדרה, שעונתה הראשונה תכלול 10 פרקים בני חצי שעה.
ליהוק
ב-16 בספטמבר 2020, נמסר על ליהוקה של אופליה לוביבונד לתפקיד הראשי. ב-8 בדצמבר 2020, נמסר על ליהוקם של אידרה ויקטור, אוסקר מונטויה, ג'סיקה לאו, לנון פארהאם, מייקל אנגרנו וג'ייק ג'ונסון. בפברואר 2021, נמסר על ליהוקו של טיילור זקאר פרז לדמותו של שיין הכבאי.
צילומים
צילומי הפיילוט החלו ב-6 בדצמבר 2020, בלוס אנג'לס.
ביקורות
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", הסדרה זכתה לציון 96% עם דירוג ממוצע של 7.8/10, בהתבסס על 27 ביקורות. באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", הסדרה זכתה לציון 77/100, בהתבסס על 19 ביקורות, דבר המצביע על "ביקורות חיוביות לרוב".
נקודת אמאדוק
נקודת אמאדוק (בבולגרית: Амадок, באנגלית: Amadok Point) היא לשון יבשה בחוף הדרומי של האי ליווינגסטון, באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה בולטת מהיבשה למרחק של 400 מטרים מחוף האי לתוך מצר ברנספילד.
נקודת אמאדוק ממוקמת 2 קילומטרים צפונית-מערבית מנקודת אלפנט;
נקודת אמאדוק ממוקמת 2 קילומטרים דרומית-מערבית מנונאטאק קלארק.
לשון היבשה אינה מכוסה שלג בחודשי הקיץ האנטארקטי.
מקור השם
לשון היבשה נקראת על שם המלך התראקי אמאדוקוס (שלט בשנים 384–415 לפני הספירה).
בלי בושה (סדרה ישראלית)
בלי בושה היא סדרה דוקו-דרמה בת 20 פרקים העוקבת אחר חיי שישה צעירים בני 17 ומשפחותיהם.
תקציר העלילה
דרך נקודת מבטה של לני, מספרת מסתורית בת 17, שמנהלת את חייה בעולם וירטואלי, אנו מקבלים הצצה נדירה לחייהם של שישה בני 17 מנסים לחפש את זהותם בתקופה הכי מרגשת בחיים. התמונה שמתגלה היא מורכבת, פרובוקטיבית, משעשעת ומפתיעה. גיבורי הסדרה אכן חיים בעולם מהיר שטחי וריקני אבל מתחת לפני השטח ההתמודדויות שלהם מחייבות אותם לבגרות ומחייבות את הוריהם להתמודד עם עולמם הפרוע והמהיר של ילדיהם.
אלברט פינהאם ריידר
אלברט פינהאם ריידר (באנגלית: Albert Pinkham Ryder; 19 במרץ 1847 - 28 במרץ 1917) היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות יצירותיו הפואטיות והאלגוריות ונופי הים, כמו גם באישיותו התמהונית. יצירתו מציגה עקרונות של טונליזם, אך יש שטוענים כי ניכר בו כבר המודרניזם.
קריירה מוקדמת
ריידר היה מתבודד, וטען כי הוא פיתח את סגנונו בעצמו וללא השפעה מהאמנות האמריקאית או האירופאית של תקופתו. אולם טענה זו נסתרת על ידי ממצאים שהוכיחו כי היה חשוף לאמנים אחרים.
ההכשרה הראשונה של ריידר באמנות הייתה עם הצייר ויליאם אדגר מרשל בניו יורק. משנת 1870 עד 1873, ושוב משנת 1874 עד 1875, למד ריידר אמנות באקדמיה הלאומית לעיצוב. הוא הציג שם את ציורו הראשון בשנת 1873 ופגש את האמן ג'יי אלדן ווייר, שהפך לחברו לכל החיים.
בשנת 1877 ערך ריידר את הראשון מבין ארבעה מסעות באירופה שביצע לאורך חייו. שם למד על ציורי אסכולת ברביזון והציור בהאג ההולנדית שישפיעו באופן משמעותי על עבודתו. בנוסף בשנת 1877, הוא הפך לחבר מייסד בחברת האמנים האמריקאיים. האגודה הייתה קבוצה מאורגנת באופן רופף שעבודתה לא תואמת את הסטנדרטים האקדמיים של היום, וחבריה כללו את אוגוסטוס סן-גאודנס, רוברט סוויין גיפורד, חברו של ריידר ג'וליאן אלדן ווייר, ג'ון לה פרג' ואלכסנדר הלוויג וויאנט.
ריידר הציג עם קבוצה זו בשנת 1878 עד 1887. ציוריו המוקדמים שלו משנות ה-70 של המאה ה-19 היו לעיתים קרובות נופים טונליסטיים, לפעמים כוללים בקר, עצים ומבנים קטנים.
בגרות אומנותית
שנות ה-80 וה-1890 נחשבות לתקופה היצירתית והבוגרת ביותר של ריידר. במהלך שנות השמונים, ריידר הציג לעיתים קרובות, ועבודותיו התקבלו היטב על ידי המבקרים. אמנותו הפכה ליותר פיוטית ומלאת דמיון, וריידר כתב שירה שתלווה רבים מיצירותיו. בציוריו תוארו לפעמים סצינות מתוך ספרות, אופרה ודת. סגנון הציור של ריידר מאופיין בצורות רחבות, לעיתים, לא מוגדרות או דמויות מסוגננות או נוף ים חלומי. סצינותיו מוארות לעיתים קרובות על ידי אור שמש רך או אור ירח זוהר המגיח מעננים מוזרים. על פי ההערכה, המעבר באמנותו של ריידר מנופים פסטורליים לנושאים מיסטיים יותר הושפע מרוברט לופטין ניומן, איתו שיתף ריידר סטודיו.
שנים מאוחרות יותר
לאחר 1900, בערך זמן מות אביו, היצירתיות של ריידר דעכה באופן דרמטי. המבקרים בביתו של ריידר נדהמו מהרגליו המוזרים - הוא מעולם לא ניקה, והרצפה שלו הייתה מכוסה באשפה, צלחות עם שרידי אוכל ישן ושכבה עבה של אבק, והוא היה צריך לפנות מקום למבקרים לעמוד או לשבת. הוא היה ביישן, אך קיבל חברים באדיבות ונהנה לספר סיפורים או לדבר על אמנותו. הוא זכה לכינוי של מתבודד, ושמר על קשרים חברתיים, נהנה לכתוב מכתבים והמשיך לנסוע מדי פעם לבקר חברים.
עד שנת 1915 הידרדר מצבו הבריאותי של ריידר, והוא נפטר ב־28 במרץ 1917 בביתו של חבר שטיפל בו. הוא נקבר בבית העלמין הכפרי בעיר הולדתו ניו בדפורד, מסצ'וסטס. תערוכת זיכרון מיצירתו נערכה במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק בשנת 1918.
עבודה ומורשת
ריידר השלים פחות ממאתיים ציורים, כמעט כולם נוצרו לפני 1900. בעוד שיצירותיהם של רבים מבני דורו של ריידר נשכחו בחלקם או ברובם לאורך חלק גדול מהמאה ה-20, המוניטין האמנותי של ריידר נותר בעינו במידה רבה בשל סגנונו הייחודי והצופה פני העתיד. אמנים שיצירתם הושפעה מריידר כוללים את מרסדן הרטלי, שהתיידד איתו, וג'קסון פולוק.
ריידר השתמש בחומרים בצורה חופשית. הציורים שלו, עליהם עבד לעיתים קרובות במשך עשר שנים ומעלה, בנויים משכבות של צבע, שרף ולכה שנמרחו זה על זה. לעיתים קרובות הוא היה מצייר עם לכה רטובה, או מורח שכבה של צבע שמתייבש במהירות על שכבה של צבע שמתייבש באיטיות. הוא שילב בציורים חומרים לא שגרתיים, כמו שעוות נרות, ביטומן ושמנים שאינם מתייבשים. באמצעים אלה, ריידר השיג בהירות שאותה העריצו בני זמנו - עבודותיו כאילו "זוהרות זוהר פנימי, כמו מינרלים מסוימים" - אך התוצאה הייתה קצרת מועד.
ציורים של ריידר נותרו לא יציבים והפכו כהים במשך הזמן; הם פיתחו סדקים רחבים, אינם יבשים לחלוטין גם לאחר עשרות שנים, ולעיתים מתפרקים. רבים מציוריו של ריידר התדרדרו משמעותית אפילו במהלך חייו, והוא ניסה לשחזר אותם בשנותיו המאוחרות. מאחר שחלק מציורי ריידר הושלמו או עובדו מחדש על ידי אחרים לאחר מותו, ציורים רבים נראים בהווה שונים מאוד ממה שנראו כאשר נוצרו לראשונה.
זיופים
בספרם, "אלברט פינהאם ריידר: צייר החלומות", ויליאם איננס הומר ולויד גודריץ' כתבו, "ישנם ציורים רבים מזויפים יותר מאשר זיופים של כל אמן אמריקני אחר מלבד ראלף אלברט בלקלוק." הכותבים, שהם מומחים לציורי ריידר, מעריכים את מספר העבודות המזויפות ביותר מאלף. הם טוענים (החל משנת 1989) כי חלקם נותרו באוספים פרטיים ומוזיאוניים בנוסף לכך שהם מוצעים באמצעות סוחרי אמנות ובתי מכירה פומבית. חלק מהסיבה לכך שקיימים כל כך הרבה ציורים מזויפים הוא שהסגנון שלו מועתק בקלות.
שורש 149
שורש 149, או ין בּוּ (בסינית: 言部, פיניין: Yán bù) הוא השורש המאה ארבעים-ותשעה של הכתב הסיני. פירושו "דיבור" והוא אחד מתוך 20 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משבעה קווים.
במילון קאנגשי יש 861 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
וריאנטים
הקו הראשון בסדר הכתיבה של השורש "ין בו" מודפס באופן שונה בשפות שונות, בעוד שבכתב, באופן בולט ישנה העדפה לתצורת הנקודה העליונה (במקום קו אופקי נוסף). בנוסף, כאשר הוא משמש כרכיב שמאלי (במילה שמכילה אותו יחד עם לפחות שורש נוסף), "ין בו" מפושט ל-讠 עבור סינית מפושטת.
אפרים אליעזר יולס
הרב אפרים אליעזר הכהן יולס (ה' בשבט ה'תרנ"א, 1890 - כ"ה בחשוון ה'תשמ"ט, 1988) היה גאב"ד סאמבור, רבה הראשי של הקהילה האורתודוקסית בפילדלפיה במשך למעלה מארבעים שנה. מחבר שו"ת "דברי אפרים אליעזר".
תולדות חייו
נולד בסאמבור שבגליציה לשושלת אדמו"רי סאמבור. מייסד השושלת היה סבו, רבי אורי הכהן יאלעס, שהיה תלמידו של הרב יוסף שאול נתנזון. אביו, האדמו"ר רבי שלום הכהן יאלעס, היה רב העיר סטרי. אמו הייתה אסתר שיינדל, בת הרב יצחק אליעזר טייכר-לוריא, אב"ד אולינוב. התחנך אצל אביו. בשנת תרע"ג (1913) הוסמך לרבנות על ידי הרב דוד הלוי הורביץ מסטניסלב והרב נתן לוין מרישא. נשא את בינה יאלעס, בת דודו רבי צבי יהודה יאלעס. לאחר פטירתה בשנת 1914, נשא את גיטה פסיה פולק. בשנת ה'תרע"ו (1916) התמנה כדיין בבית הדין של העיר סטרי ולרב בישיבת אביו.
בשנת תרפ"ה (1925), הודיע אביו לעדת חסידיו על כוונתו לעלות לארץ ישראל והכריז ששני בניו ינהלו את ענייני הקהילה: הבכור הרב ישעיה אשר ייטול את תפקיד האדמו"ר, ואחיו הצעיר הרב אפרים אליעזר יעמוד בראשות הישיבה וכן יכהן כרב העיר. לאחר חג הפסח אותה השנה, עלה רבי שלום לארץ ישראל. כעבור מספר חודשים חלה ונפטר בירושלים. בהלווייתו הספידו הרב יוסף חיים זוננפלד והוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בשנת 1921 היגר הרב אפרים אליעזר עם משפחתו לארצות הברית ונתמנה לרב קהילת "כרם ישראל" בפילדלפיה. בשנת ה'תש"ח נתמנה לראש רבני הקהילה החרדית בעיר, וכיהן בתפקידו במשך למעלה מארבעים שנה.
בסוף ימיו כונה גאב"ד סאמבור, וכן האדמו"ר מסאמבור. שימש כנשיא כבוד של אגודת הרבנים בארצות הברית וקנדה.
נפטר בשנת תשמ"ט, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. את הנהגת חסידות סאמבור ממשיך נכדו הרב אורי גלדצהיילר (בן חתנו יוסף גלדצהיילר), חתן רבי אברהם חיים ראטה משומרי אמונים והוא מכהן כאדמו"ר מסאמבור. הוא מחלק את זמנו בין מונסי לירושלים.
יחסי ארמניה–פולין
יחסי ארמניה–פולין הם היחסים הדיפלומטיים שבין ארמניה לפולין. שגרירות ארמניה שוכנת בוורשה ואילו שגרירותה של פולין שוכנת בירוואן.
יחסים היסטוריים
יוזף פומיאנקובסקי, מרשל אוסטרי ממוצא פולני, היה אחד הדמויות הראשונות שגילו את כוונתם של הטורקים להשמיד את הארמנים, ורצח העם הארמני גונה בחריפות על ידי יוזף עצמו. כשעורך הדין הפולני-אמריקאי רפאל למקין טבע את המונח ג'נוסייד, "רצח עם", בשנת 1943, הוא הביא את הטרגדיה הארמנית כדוגמה תקדימית לפשע מסוג זה.
לפני רצח העם, הארמנים נתפסו היטב על ידי האוכלוסייה הפולנית, ולכמה אישים מפורסמים פולנים יש שורש ארמני, כמו יוליוש סלובצקי.
יחסים דיפלומטיים
פולין הכירה ברצח העם הארמני. בשיאה של המלחמה הקרה, שתי המדינות היו מדינות קומוניסטיות שנשלטו על ידי הרפובליקה העממית הפולנית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית.
חברות פולניות כמו לובאווה אס איי משתפות פעולה גם עם ממשלת ארמניה. לובאווה-ארמניה ומשרד הביטחון הארמני הקימו בהצלחה מפעל תעשייתי צבאי, המסוגל לספק אפודים בליסטיים וקסדות, פתיחות רכב ואוהלים לכוחות הצבא הארמניים, ולפתוח שער לחברות פולניות שיסייעו בקבלת גישה ליורו-אסיה.
היבוא העיקרי של ארמניה מפולין הוא דובדבנים.
רמיל ספארוב
האדרה של רמיל ספארוב, קצין אזרי שרצח את הקצין הארמני גורגן מרגריאן בבודפשט, ספגה ביקורת בפולין, וגם בפולין הסתייגו מכך שהונגריה, בעלת ברית מסורתית של פולין, שחררה של רמיל ספארוב.
סכסוך קרבאך
פולין נמנעה מלקחת צד בסכסוך, ובמקום זאת דחקה בארמניה ובאזרבייג'ן למצוא את הדרך לפתור את הבעיה. בעקבות מלחמת נגורנו קרבאך ב-2020, ארמנים בפולין הפגינו בוורשה בדרישה מנשיא פולין אנדז'יי דודה ליטול עמדה מוצקה יותר נגד טורקיה ואזרבייג'ן.
מרקוס טוליוס טירו
מרקוס טוליוס טירו (בלטינית: Marcus Tullius Tiro; בסביבות 103 לפנה"ס ארפינום – 4 לפנה"ס פוטאולי) היה מזכירו של הפוליטיקאי, הסופר, ההוגה והנואם מרקוס טוליוס קיקרו, שהמציא שיטת קצרנות - 1,100 הסימנים הידועים לפי שמו כ"סימנים הטירוניים", וששימשו לו כדי לרשום את נאומי מעסיקו.