cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פירנצה
הרנסאנס
עלייתן של האמנות, הספרות והמחקר המדעי לגדולה בפירנצה בין המאות ה-14 עד ה-16 היו אפשריות בזכות עסקיה הכלכליים של פירנצה, הבנקאות המפותחת והמסחר שהובילו לתקופה של עושר ושגשוג.
בנוסף לכך, המשבר בכנסייה הקתולית, בעיקר חילוקי הדעות לגבי אפיפיורות אביניון הצרפתית והקרע המערבי, יחד עם התוצאות הקשות של המוות השחור, החזירו את הערכיים של ימי הביניים והתוצאה הייתה תרבות הומניסטית שקיבלה רוח גבית מעבודותיו של פטרארקה ובוקאצ'ו. שינויים אלה גם קידמו את מחקר העתיקות מהתקופה הרומית הקלאסית מה שעזר ליצור את הרנסאנס. פירנצה הרוויחה מבחינה חומרית ותרבותית מהשינוי החברתי שהתרחש.
פירנצה הטרום מודרנית
היכחדותה של שושלת מדיצ'י והשתלטותו של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על פירנצה ב-1737 הובילו לצירופה של טוסקנה לשלטון בית הבסבורג. השלטון האוסטרי הסתיים בתבוסה לצרפת ולממלכת סרדיניה-פיימונטה ב-1859 וטוסקנה הפכה לפרובינציה של איטליה המאוחדת ב-1861.
פירנצה באיטליה המאוחדת
פירנצה תפסה את מקומה של טורינו כבירתה של איטליה בשנת 1865 (אחרי איחוד הממלכות הקטנות ותחילת הקמתה של איטליה המוכרת לנו היום), ואירחה את הפרלמנט הראשון של המדינה. אולם לאחר 6 שנים צורפה רומא לממלכה והפכה לבירה הרשמית.
חשיבותה התרבותית
מלבד היותה מרכז כלכלי חשוב, עיקר חשיבותה של פירנצה הוא בתרומתה לאמנות העולם המערבי. בה גם נולדו, חיו ויצרו אישים הקשורים לאמנות, ספרות אדריכלות ומדע, בהם דנטה אליגיירי (מחבר "הקומדיה האלוהית"), בוקאצ'יו, רפאל, לאונרדו דה וינצ'י, סנדרו בוטיצ'לי, דלה רוביה, ג'וטו די בונדונה, דונטלו, מקיאוולי, פיליפו ברונלסקי, גיברטי, מיכלאנג'לו וורוקיו.
השפע הכלכלי של פירנצה החל מהמאה ה-14 ותורגם להישגים והשקעה באמנות, בספרות ובפיתוח ההגות והמחשבה. רבים מהאומנים בעיר מומנו באופן ישיר על ידי משפחות האצולה ומשפחת מדיצ'י בפרט. פירנצה נודעה גם בזכות האוניברסיטה שלה שנוסדה בשנת 1321 והיא מהעתיקות באירופה.
בשנת 1982 הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של פירנצה כאתר מורשת עולמית.
פירנצה הייתה העיר השנייה להיות בירת התרבות של אירופה, היא נשאה את התואר בשנת 1986.
אתרים בעיר
בין האתרים הבולטים בעיר נמצא פסל דוד המקורי של מיכלאנג'לו, וכן פסל הפייטה. בנוסף, אוסף ציורים גדול נמצא בגלריית אופיצי.
בין האתרים החשובים בעיר:
יהדות פירנצה
יהדות פירנצה מהווה את הקהילה היהודית השלישית בגודלה באיטליה, אחרי יהדות רומא ויהדות מילאנו. מספר היהודים בעיר נאמד ב-1,200. מרכזה של הקהילה הוא בית הכנסת הגדול של פירנצה (Tempio Maggiore Israelitico) אשר הוקם בשלהי המאה ה-19, ונחנך בטקסיות רבה ב-24 באוקטובר 1882 ובעת ביקורו של מלך איטליה אומברטו הראשון ( Re Umberto I) בשנת 1887. באוגוסט 1944, ניזוק בית הכנסת בעת שהגרמנים הנסוגים והפשיסטים האיטלקים ניסו להרסו. אחרי מלחמת העולם השנייה שופץ בית הכנסת. בית הכנסת נמצא בתהליך שיפוצים, בעזרת המדינה, זה שנים רבות. מחוץ לבית הכנסת ניצבת אנדרטת אבן ועליה שמותיהם של 284 יהודי פירנצה שנרצחו בימי השואה ובראשם הרב הראשי הרב דר' נתן קאסוטו.
מניחים כי בפירנצה היה יישוב יהודי כבר בימי הקיסרות הרומאית. הוא התרכז בכניסה לעיר מ"ויה קסייה", הדרך העיקרית שחיברה בין רומא לצפון איטליה. הפריחה של הקהילה החלה בשנת 1396 כאשר היהודים הוזמנו להקים בעיר בנקים. בסוף המאה ה-15, לורנצו דה מדיצ'י עודד את הגירת יהדות ספרד לעיר. ידיד קרוב של לורנצו, ואחד מהיהודים הבולטים של פירנצה, היה רבי משולם מוולטרה, ממנה יצא למסעו המפורסם לארץ ישראל בשנת 1481. מאה ה-16 קובצו היהודית לגטו - מזרחית מ"פיאצה דה לה רפובליקה". במאה ה-19 פונו היהודים מהאזור, אשר ייועד לפיתוח על ידי קבוצת בעלי הון יהודיים. מאז הקהילה היהודית פזורה בכל רחבי העיר.
ילדים (אלבום)
"ילדים" הוא אלבום שירי ילדים מאת אריק איינשטיין ושם טוב לוי (אשר זכה לקרדיט "שמי לוי" על עטיפת האלבום). האלבום יצא בשנת 1976.
האלבום מכיל שירי ילדים ישנים שעיבד שם טוב לוי, וכן שירי ילדים שהולחנו בידיו.
שיר אחד עיבד והלחין יוני רכטר, "מה עושות האיילות", למילותיה של לאה גולדברג. ביצוע זהה מופיע גם באלבום האהבה פנים רבות לה של איינשטיין ורכטר שיצא באותה שנה.
רשימת השירים
בקלטת המקורית (1976): צד א': שירים 1–8, צד ב': שירים 9-13בדיסק (2012): צד א': שירים 1–6, צד ב': שירים 7–12, תוספות: שירים 14–16
מרכז הקונגרסים של וושינגטון
מרכז הכנסים וושינגטון הוא מרכז כנסים הממוקם בוושינגטון הבירה ששטחו. המרכז בבעלות ומופעל על ידי זרוע הכנסים של העיר "Events DC". בניית המרכז הושלמה בשנת 2003. המרכז ידוע באירוח של תערוכות רבות של אמנות עכשווית, וכן באוספי אמנות ציבוריים רבים.
אירועים מרכזיים
שישה מתוך תשעת נשפי ההשבעה הרשמיים של ג'ורג' ווקר בוש ב-2005 נערכו במרכז הכנסים.
שישה מתוך עשרת הנשפים הרשמיים של השבעת ברק אובמה ב-2009 התקיימו במקום. המרכז היה האתר העיקרי של פסגת הביטחון הגרעיני ב-2010 בהובלת הנשיא אובמה. ועידת תרבות הפופ השנתית "Awesome Con" התארחה לראשונה במרכז ב-2013. האירוע השנתי גדל והפך לאחד לאירועים הגדולים ביותר מסוג זה בחוף המזרחי. האירוע ב-2013 משך כ-7,000 משתתפים, לעומת 70,000 משתתפים ב-2017.לאורך השנים הופיעו בוועידה דייוויד טננט, ג'ון בויגה, סטן לי, אלכס קינגסטון, ויליאם שאטנר, ג'ורג' טאקי ורבים אחרים.
מאז 2014 מתקיים במרכז פסטיבל הספרים הלאומי.
בייגל (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פרץ וזאן
פרץ וזאן הוא מנכ"ל משרד המדע והטכנולוגיה לשעבר.
ביוגרפיה
וזאן שירת בצה"ל כקצין בפיקוד העורף, בשנים 1993–1998 שימש מפקד מחוז לכיש. בהמשך שימש ראש ענף מבצעים במטה פיקוד העורף. בספטמבר 2002 מונה למפקד מחוז הדרום ושירת בתפקיד עד אוקטובר 2005. השתחרר משירות הקבע בדרגת אלוף-משנה ובשירות המילואים ממלא תפקיד ברשות החירום הלאומית.
לאחר שחרורו מונה ב-2006 למנהל מחוז דרום בשירות התעסוקה, ב-2008 מונה למנהל מחוז דן וכיהן בתפקיד עד 2014. בינואר 2016 מונה למנכ"ל משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל, תפקיד בו כיהן עד ינואר 2019.
בין השנים 2016-2020 כיהן וזאן כיו"ר הישראלי של קרן המחקרים ישראל-גרמניה (GIF).
חיים אישייים
וזאן נשוי ואב לשניים, מתגורר בתל אביב.
פורטלנד טימברס
פורטלנד טימברס (באנגלית: Portland Timbers) היא קבוצת כדורגל אמריקנית מהעיר פורטלנד שבאורגון, המשחקת באזור המערבי של ליגת ה-MLS הצפון-אמריקנית הראשונה. הטימברס הם זוכי גביע ה-MLS לעונת.
הקמה
קבוצות בעלות השם "פורטלנד טימברס" התקיימו בעיר מאז שנת 1975, תחילה בליגת ה-NASL, לאחר מכן ב-A-League ואז ב-USL וב-USSF. הטימברס הנוכחיים הוכרזו כקבוצה ה-18 במספר ב-MLS במרץ 2009, ושמרו על השם בו השתמשו קבוצות הכדורגל הבכירות של העיר בעבר.
רוב הסגל הראשוני של הקבוצה (מלבד חמישה שחקנים) הצטרף אליה במסגרת דראפט ההרחבה של שנת 2010, שנערך במטרה להקנות לקבוצה ולונקובר וייטקאפס, קבוצת ההרחבה השנייה שהצטרפה לליגה, סגל שחקנים לקראת עונת. בסך הכל כל קבוצה בחרה בדראפט זה עשרה שחקנים, כשהיא מוגבלת לשחקנים "לא מוגנים" בלבד ובעלת אפשרות לבחור שחקן אחד בלבד מכל קבוצה אחרת. המאמן הראשון של הטימברס היה הסקוטי ג'ון ספנסר, ששיחק בעברו בצ'לסי.
העונות הראשונות: דשדוש
הקבוצה סיימה את עונתה הראשונה במקום השישי בקונפרנס וה-12 בדירוג הכללי. באמצע העונה הבאה פוטר ספנסר, ובמקומו מונה קיילב פורטר, שאימן קודם לכן את נבחרת ארצות הברית בכדורגל עד גיל 23. את העונה הזו סיימו הטימברס במקום ה-17.
2013-2015: נסיקה
העונה הבאה הייתה מוצלחת מאוד עבור המועדון: הקבוצה סיימה במקום הראשון באזור המערבי, והעפילה לגמר האזורי, תוך שהיא מנצחת בשלב חצי הגמר האזורי את יריבתה, סיאטל סאונדרס. הקבוצה הפסידה לריאל סולט לייק בגמר האזורי. ההישגים בעונה זו הובילו להעפלה ראשונה של הקבוצה לליגת האלופות של CONCACAF. בעונה הבאה הקבוצה התאוששה מפתיחה חלשה, והגיעה למרחק נגיעה מהעפלה לפלייאוף, כשהיא מסיימת את העונה במקום השישי באזור ובמקום ה-11 הכללי. בזירה היבשתית הודחה הקבוצה בשלב הבתים, אחרי ששובצה יחד עם מועדונים מליגות הכדורגל של הונדורס וגיאנה.
עונת הוכרזה על ידי הקבוצה כ"עונת ה-5/40": ציון 5 שנים מאז היווסדו של המועדון בליגת ה-MLS, וציון 40 שנה להקמת הטימברס המקוריים, בליגת ה-NASL. העונה הסדירה הסתיימה כשפורטלנד נמצאת במקום השלישי במערב ובמקום החמישי הכללי, והקבוצה העפילה לפלייאוף בפעם השנייה בחמש שנותיה. בפלייאוף ניצחו הטימברס את הקבוצות מקנזס סיטי, ונקובר, דאלאס וקולומבוס וזכו בגביע ה-MLS בפעם הראשונה בתולדותיהם. כמה מהשחקנים המרכזיים בעונה זו היו דייגו ואלרי, רודני וואלאס והשוער אדם לארסן קוואריסי.
2016-הווה: אי-יציבות
עונת פוסט-האליפות של הטימברס אופיינה בסכיזופרניית בית-חוץ קיצונית, או כפי שהמאמן קיילב פורטר תיאר זאת: "בין שתי עונות" (על משקל בין שתי ערים). בבית הם הציגו מאזן סולידי ביותר עם 12 ניצחונות - אבל במשחקים ששוחקו מחוץ לפרובידנס פארק, מגרשה הביתי של הקבוצה, הקבוצה רשמה מאזן אומלל עם 11 הפסדים ושש תוצאות תיקו, ללא ניצחון אחד. הפקת הלקחים מעונה זו כללה בניית סגל לעונת תוך שימת דגש על חיזוק ההגנה ועיבוי הקישור. דייגו גוזמן ורוי מילר הגיעו מהליגה הקוסטה ריקנית, והבלם נאט ברוצ'רס פרש אחרי פציעה בעונת. גם הקשר סבסטיאן בלנקו הוחתם מסן לורנסו. בעונה הסדירה ב- ניצחה פורטלנד 15 משחקים וסיימה בתיקו ב-11, מה שהקנה לה את המקום הראשון במערב. ואלרי הבקיע בעונה זו בתשעה משחקים רצופים, שיא MLS, ובסך הכל הבקיע 21 שערים. בסיום העונה זכה ואלרי בתואר ה-MVP של ה-MLS. בפלייאוף הודחה הקבוצה בחצי הגמר האזורי, הסיבוב הראשון שבו השתתפה, בידי יוסטון דינמו. בגביע האמריקאי הודחה הקבוצה בסיבוב הרביעי. באותה עונה שחקן הקבוצה ז'רמי אבוביסה זכה עם נבחרת הצעירה של ארצות הברית בגביע CONCANAF עד גיל 20.
בסיום העונה התפטר פורטר מאימון הקבוצה. בעונת 2018 הגיעה פורטלנד לגמר גביע ה-MLS, בו הפסידה לאטאלנטה יונייטד.
הלן דורון
הלן דורון (נולדה ב-5 בנובמבר 1955) היא בלשנית בריטית-ישראלית, מייסדת שיטת הלן דורון ללימוד אנגלית.
דורון נולדה בלונדון ולמדה בלשנות וצרפתית באוניברסיטת רדינג. היא לימדה באוניברסיטת פואטייה ולאחר שסיימה את התואר השני, ייסדה את שיטת לימוד האנגלית הנקראת על שמה, שיטת הלן דורון. השיטה מלמדת אנגלית באמצעות שימוש במוזיקה, ובנוסף עושים המורים שימוש גם בשפת גוף ובפנטומימה במהלך הלימוד. דורון סיפרה שהיא קיבלה את הרעיון לפיתוח השיטה בכך ששמה לב שהמורים לאנגלית בבתי הספר יודעים ללמד רק דרך קריאה וכתיבה.
מחקרים אף הראו ששיטה זו היא אחת השיטות היעילות והמוצלחות ללימוד אנגלית כשפה זרה, בעיקר כמקצוע בחירה.
במסגרת השיטה הזו למדו יותר משני מיליון ילדים בעולם. היא נלמדת כיום בכ-850 מרכזים ב-30 מדינות בעולם, בהן, תאילנד, סין, ניגריה, פולין, איטליה, אקוודור, רוסיה וישראל.
דורון מתגוררת בהררית.
אליהו מפיסארו
אליהו מפיסארו היה נוסע ועולה רגל יהודי, סוחר אמיד מהעיר פזארו באיטליה בשנות ה-60 של המאה ה-16. איגרתו ממסעו אל ארץ ישראל היא מקור על "דרכי העלייה לארץ ישראל מאיטליה" בימיו.
קומנדר (הצי המלכותי הבריטי)
קומנדר (באנגלית: Commander) היא דרגת קצונה בצי המלכותי הבריטי, הנמוכה מדרגת קפטן וגבוהה מדרגת לפטננט קומנדר. קצינים הנושאים דרגת לפטננט-קומנדר אינם נחשבים לקומנדרים.
היסטוריה
התואר "קומנדר" (במקור: master and commander – רב חובלים ומפקד) נוצר במאה ה-18, ושימש לציון קצינים ימיים שפיקדו על אוניות מלחמה שהיו גדולות מדי עבור לפטננט וקטנות מדי עבור פוסט קפטן או (לפני 1770 לערך) רב חובלים (sailing master); הקצין שפיקד על האונייה שימש בו זמנית גם כרב החובלים (master). בדרך כלל היו אלה סלופים מלחמתיים שמספר תותחיהם לא עלה על 20 ולכן לא נכללו בשיטת דירוג האוניות (rating system). ב-1794 קוצר השם בצי המלכותי ל-commander, אך השם הישן הוסיף לנהוג באופן בלתי רשמי עוד שנים אחדות. הדרגה המקבילה לה בצי האמריקני עד 1838 הייתה מאסטר-קומנדנט (Master Commandant).
אליהו מפיסארו
מסעו לארץ ישראל
אליהו מפיסארו יצא לדרכו לאחר שרצה לקיים את נדרו לעלות ביום מן הימים לארץ ישראל. הוא יצא לדרכו מלווה בבני משפחתו ביום ט"ו באב שכ"ג 4 באוגוסט 1563. מנמל ונציה הפליגו על סיפונה של אונייה בבעלות ונציאנית. המסע ארך חמישה שבועות, האונייה שטה אל פולה, משם לאי כרתים, ממנו אל האי קורפו, האי זנטי (באיטלקית: (Zante), וביום 11 בספטמבר 1563, עגנו בנמל פמגוסטה בקפריסין. שם נודע להם על מגפה שפרצה בארץ ישראל, ועל כן, דחו את המשך נסיעתם.
קומנדר (הצי המלכותי הבריטי)
בעלי תפקידים הנושאים דרגת קומנדר
דרגת קומנדר בצי המלכותי נמצאת בין לפטננט-קומנדר לקפטן. קומנדר יכול לפקד על פריגטה, משחתת, צוללת, להק מטוסים או בסיס חוף, או לשמש כקצין מטה. לפנים הקבילה דרגת קומנדר לדרגת מייג'ור, אך כיום היא מקבילה לדרגת לפטננט קולונל בצבא הבריטי או למפקד כנף בחיל האוויר המלכותי. הדרגה המקבילה בקוד הדרגות של נאט"ו היא OF-4, ובזה של צה"ל (חיל הים) לסגן־אלוף.
אליהו מפיסארו
מסעו לארץ ישראל
באיגרתו לאחיו באיטליה, בעת היותו באי קפריסין בא' בחשוון ה'שכ"ד, 18 באוקטובר 1563, תיאר את דרכם של בני המשפחה מהנמל הוונציאני אל ארץ ישראל. שפתו היא עברית מליצית, אשר משובצים בה שברי פסוקים מהתנ"ך, אמרות חז"ל, ומונחים רבים באיטלקית בת זמנו כתובים באותיות אלפבית עברי.
קומנדר (הצי המלכותי הבריטי)
בעלי תפקידים הנושאים דרגת קומנדר
סימן הדרגה של קומנדר מורכב משלושה פסי מקלעת-זהב, כשלפס העליון נוספת לולאה.
אליהו מפיסארו
מסעו לארץ ישראל
הוא מתאר את תנאי הנסיעה, מחירי המקומות באונייה, את דמותם של הנוסעים האחרים; הוא מוסר מידע על קהילות היהודים שבהן נפגש במסע ההפלגה, בין השאר את יהודי קהילת קורפו. הוא מצא בקפריסין קהילה יהודית קטנה שכללה 25 משפחות, בהן יהודים רומניוטים ("מזרחיים"), "ספרדים" ויהודים דוברי איטלקית מסיציליה; היהודים הספרדים היו מפזורת מגורשי ספרד, אשר מצאו מקלט בקפריסין, ועמהם הרב אליעזר אשכנזי ממצרים. ומוסר כי פרנסת היהודים בין השאר על הלוואה בריבית. הוא מתאר את האוכלוסייה הקפריסאית הכללית ואת האקלים והכלכלה, מגוון המקצועות ואף הכלים והמאכלים השכיחים, ומייעץ לנמעניו לקנות נכסים באי.
הוא מעודד את נמעניו באיטליה, לעשות כמוהו ולנסוע ארץ ישראל, במילותיו בסיום האיגרת: "מתי יבוא ואראה פני מעלתכם בארץ הקדושה?".
אינגריד פלדמן
קורות חיים
פלדמן נולדה בהולנד, בעיירה שעל יד הגבול עם גרמניה. ב-1991 נבחרה למלכת היופי של הולנד. אך לאחר מכן נלקח ממנה תארה, משום שהתגלה, שהייתה נשואה באותו זמן.
פלדמן הופיעה בעשרות תצוגות אופנה בישראל, בין היתר של חברת האופנה הישראלית "קסטרו", ועברה הדרכה אצל סמדר גנזי.
ב-2005 הצטלמה למגזין בגדי הים של "בלייזר".
היא התפרסמה בטלוויזיה כאחת מנערות "גלגל המזל". ב-1999 גילמה דוגמנית בסדרה "רמת אביב גימל", באותה שנה באירוויזיון שהתקיים בישראל, הופיעה בסרטונים בין השירים. ב-2008 החלה לשמש כפרזנטורית של רשת אופנת הנשים לורד קיטש.
פלדמן עובדת כמאפרת מקצועית. פועלת גם כציירת בסגנון ריאליסטי, מציירת בעיקר נופים ימיים, טבע דומם ולאחרונה (2023) בעלי חיים. ציוריה נסחרים ומוצגים בתערוכות. כתחביב היא לומדת תיפוף.
ארבורטום
ארבורטום (בלטינית: Arboretum, מהמילה Arbor - עץ) הוא גן בוטני יערני - המתמקד באיסוף, תצוגה ומחקר של עצים או שיחים בלבד, ולא במיני צמחים קטנים כמו גן בוטני רגיל.
את המונח "ארבורטום" טבע לראשונה הבוטניקאי האנגלי ג'ון קלאודיוס לאודון בשנת 1833, אך גנים בוטניים מסוג זה התקיימו הרבה לפני כן. הפרעונים במצרים העתיקה היו הראשונים שנטעו עצים אקזוטיים ונהגו לגדל ולטפל בהם בגנים מיוחדים שטיפחו.
ישנם ארבורטומים המוקדשים לסוג מסוים של עצים או שיחים, כגון שיחי גפנים, עצי מחט, עצי אלון, או עצי ערבה. כחלק מתפקידם המדעי והמחקרי, חלק מגני הארבורטום כוללים גם משתלות וחדרי טיפול עבור עצים חולים או זקנים. לרוב, מעוצב ארבורטום בצורת סביבה טבעית או כפרית רגילה ומתפרש על פני שטח רחב.
הארבורטום הלאומי של ארצות הברית, שנמצא בוושינגטון, הוא אחד הגדולים בעולם, וכולל גם מוזיאון לעצי בונסאי וכמה גני גידול ואיקלום לאומיים. הוא נמצא בסמיכות לגן הבוטני של ארצות הברית.
גני ארבורטום בישראל
בישראל מצוי ארבורטום ביער אילנות באזור השרון. הוא הוקם במהלך שנות ה-50 המוקדמות, ובשנת 1993 הכריז משרד החקלאות ביחד עם קק"ל על הגן בתור הארבורטום הלאומי של ישראל.
קימברלי (אוסטרליה)
קימברלי (באנגלית: Kimberley) הוא האזור הצפוני ביותר מבין תשעת האזורים המרכיבים את אוסטרליה המערבית. גבולות האזור הם הים ההודי ממערב, ים טימור בצפון, מדבר החול הגדול ומדבר טאנאמי שבאזור פילבארה מדרום, והטריטוריה הצפונית ממזרח. האזור נקרא על שמו של מזכיר המדינה לענייני מושבות בממשל הבריטי ג'ון וודהאוס (1826–1902), הרוזן הראשון מקימברלי.
היסטוריה
קימברלי היה האזור המיושב הראשון ביבשת אוסטרליה עם הגעת האדם לשם לפני 41,000 שנה, ככל הנראה דרך קבוצת האיים המוכרת היום כאינדונזיה.
דמוגרפיה
אוכלוסיית קימברלי מונה כ-41,000 תושבים, וגדלה ב-4.8% בשנה בממוצע, בערך פי 3 מכלל אוסטרליה המערבית. תושבי האזור פזורים בצורה אחידה על פני האזור למעט 3 ערים מרכזיות בהן למעלה מ 2,000 תושבים: ברום (15,000), דרבי (3,600) וקונונורה (5,000) שאר התושבים פזורים בעיירות קטנות הממוקמות על הדרכים. 33% מתושבי האזור הם אבוריג'ינים.
אקלים
האקלים של קימברלי הוא אקלים טרופי ו-90% מהמשקעים יורדים בעונה הרטובה הקצרה שבין חודש נובמבר לאפריל. כמות המשקעים השנתית היא הגבוהה במערב אוסטרליה. בעונה היבשה, ממאי עד אוקטובר, רוחות דרום מזרחיות גורמות לימים חמימים ושטופי שמש וללילות קרירים. מאז 1967 נגרמו עליות חדות של עד 250 מ"מ גשם בשנה באזור כולו, ומחקרים שבוצעו לאחרונה מצביעים על הזיהום המוגבר באסיה כגורם המרכזי לתופעה זו ולא ההתחממות הגלובלית. בשנים 1997 ו-2000 ירדו באזור גשמים כבדים במיוחד שגרמו להצפות קשות ושיבושי תנועה קשים במיוחד.
קימברלי הוא אחד האזורים החמים ביותר באוסטרליה עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של 27°.
קו החוף
קו החוף הצפוני של קימברלי מפורץ מאוד וההרים גולשים לתוך הים, הנהרות נשפכים לים במפלים קוצפים ובמרבית המקומות אין גישה ישירה לים, החוף המערבי מעט יותר נגיש לכלי רכב אולם גם שם תופעת הגאות והשפל משפיעה מאוד על קו החוף וישנה נסיגה משמעותית. קיימים מספר חופים המאפשרים גישה קרובה לקו המים, חלקם בתשלום, חופי אזור קימברלי מתאפיינים בחול לבן וים תכול ובתולי.
שיקגו סטינג
שיקגו סטינג (באנגלית: Chicago Sting), הייתה קבוצת כדורגל מהעיר אילינוי שבשיקגו שבארצות הברית, אשר שיחקה בליגת הNASL בין השנים 1974–1988.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1974 על ידי לי שטרן, שניסה להפוך את ליגת ה-NASL לאחת מליגות הספורט החשובות בשיקגו. עד מהרה לי סטרן בחר בביל פולקס כמאמן הראשון של המועדון.
פולקס בנה קבוצה המורכבת בעיקר משחקנים בריטים.
עונת הפריצה של שיקגו סטינג הייתה עונת 1981, בה זכתה הקבוצה באליפות הסוקר בול 81', כשהחלוץ הגרמני של הקבוצה קרל-היינץ גרניצה, כבש 42 שערים בכל העונה. הקבוצה זכתה באליפות השנייה של ליגת ה-NASL בעונת 1984, שנחשבת לעונה האחרונה של ליגת ה-NASL.
לאחר נפילת ליגת ה-NASL ב-1984, קבוצת שיקגו סטינג שיחקה רק בתחרויות של ליגות אולמות. במהלך עונת 1987/88, המועדון נאבק בבעיות כלכליות ובעלי המועדון שקלו להעביר את הבסיס שלהם לדנבר.
בסוף 1988, הודיע בעלי המועדון לי סטרן על פירוק המועדון.
ספטימיוס סוורוס
לוּקְיוּס סֶפְּטִימְיוּס סֶוֶורוּס (לטינית: Lucius Septimius Severus; 11 באפריל 145 - 4 בפברואר 211) היה קיסר רומא מ-9 באפריל 193 ועד מותו ב-211. הביא יציבות שלטונית לאימפריה הרומית לאחר שלטונו המגלומני וההרסני של קומודוס ומלחמות הירושה שפרצו עם הירצחו. הרחיב את גבולות הקיסרות במזרח והבטיח את יציבות שלטונו במחיר של מלחמת אזרחים עקובה מדם וחיזוק מעמדם של אנשי הצבא, בקיסרות שהייתה לדיקטטורה צבאית. סוורוס הוא הראשון מתוך ששת הקיסרים הסוורים המוזכרים בהיסטוריה אוגוסטה.
ראשית דרכו
ספטימיוס סוורוס נולד באפריקה, בעיר לפטיס מגנה שבאוטיקה (לוב של היום), שהייתה פרובינקיה רומאית משגשגת. משפחתו הייתה ממוצא פיניקי אך התעלתה בסולם החברתי הרומאי למעמד הפרשים. אביו, פובליוס ספטימיוס גטה הראשון (גם בנו של ספטימיוס סוורוס נקרא פובליוס ספטימיוס גטה, על שם אותו האב) לא כיהן בתפקיד רשמי ובחר לחיות עם אשתו פולביה פיה ושלושת ילדיהם באפריקה ולא באיטליה, אף שהחזיק שם רכוש. אולם שני דודניו כיהנו כסנאטורים ומעמד המשפחה היה איתן.
קשרי משפחתו ברומא אפשרו לו להיכנס בקלות יחסית לחיים הציבוריים בבירה, אליה הגיע ב-162. הוא הוצג לקיסר מרקוס אורליוס ומספר שנים לאחר מכן נבחר לקוואיסטור ונכנס לסנאט, ככל הנראה ב-169, לאחר שהגיע לשנתו העשרים וחמש כנדרש. באותם ימים התרחב הסנאט ומנה כ-600 איש.
כקוואיסטור נשלח לסרדיניה כדי להילחם במורים ולאחר מכן היה שליח לאפריקה עד שחזר לרומא לכהן כטריבון הפלבס. ב-175 לערך נישא לראשונה, נישואים אשר לא הניבו ילדים ונסתיימו במותה של האישה לאחר כעשור. התקדמותו המשיכה בימי קומודוס והוא כיהן כפרטור, מפקד לגיון בסוריה ומושל מחוז בגאליה ופאנוניה. ב-187 התחתן עם אשתו השנייה יוליה דומנה, בת למשפחה מיוחסת מאמסה. שני בניו קרקלה וגטה נולדו ב-188 ו-189 בהתאמה.
ב-190 היה ספטימיוס סוורוס לקונסול ומונה על ידי קומודוס למפקדם של הלגיונות בפאנוניה. שם נודע לו על רצח הקיסר פרטינקס ברומא ב-28 במרץ 193.
עלייתו לשלטון ומלחמת האזרחים
מוקד כוחו היה בקרב הצבאות עליהם פיקד ואשר ביוזמתו הכריזו עליו כקיסר ב-13 באפריל בעיר קרנונטום אשר בפנוניה עלית (כ-40 ק"מ מווינה של ימינו). אך בינו ובין הקיסרות עמדו מושל בריטניה קלודיוס אלבינוס, מושל פרובינקיה סוריה פסקניוס ניגר ודידיוס יוליאנוס, שזכה לתמיכת המשמר הפרטוריאני בבירה והוכתר לקיסר. שליחים ששלח סוורוס מפאנוניה הציעו לאלבינוס את התואר קיסר והוא התרצה. כעת פנה סוורוס להתמודד עם יוליאנוס וצעד עם צבאותיו לרומא. האמתלה שסיפק לחייליו הייתה נקמת דמו של פרטינקס.
בדרך לרומא לא נתקלו כוחותיו בהתנגדות משום שתומכיו של יוליאנוס נטשו אותו זה אחר זה. ביוני, עוד לפני שהגיע לרומא, נטשו חיילי המשמר הפרטוריאני את קיסרם והרגוהו. כל שנותר לסוורוס היה להיכנס לבירה ולזכות בה ללא קרב.
ספטימיוס סוורוס השתלט על רומא אך בשלב זה לא על האימפריה כולה. פסקניוס ניגר שהוכרז אף הוא כקיסר לאחר מותו של פרטינקס, ביסס את מעמדו בחלקה המזרחי של האימפריה ועסק בהכנת צבאו לקראת הקרב מול סוורוס. המלחמה נמשכה כשנה כאשר כוחותיו העדיפים של סוורוס, שהצליח למנוע חזית נוספת במערב מול אלבינוס, דחקו את הצבא הנאמן לניגר מזרחה. ניגר עצמו נהרג ליד אנטיוכיה ב-194, אולם העיר ביזנטיון החזיקה מעמד עוד שנה תמימה לאחר מכן וסרבה להיכנע לסוורוס אף על פי שכל שאר ערי האימפריה המזרחית ומצרים סרו למרותו. סוורוס אפילו הורה לשלוח לעיר את ראשו הכרות של פסקניוס ניגר אך ללא הועיל. לבסוף נכבשה העיר ונענשה על מרדנותה בהריסת חומותיה.
בשנת 195 יצא סוורוס למלחמה נגד שתי ממלכות בצפון מסופוטמיה שניצלו את מלחמת האזרחים, תקפו מוצבים רומאיים ואף הצליחו לכבוש כמה מהם. צבאו הכניע אותן (וגם את השבט הערבי שסייע ליריבו ניגר) וחלקים נרחבים ממסופוטמיה סופחו על ידיו לאימפריה. חששם של סנאטורים רבים כי המעורבות במזרח תעלה לרומא ביוקר ותחליש את האימפריה התברר כמוצדק - אך לא בימיו של ספטימיוס סוורוס.
קלודיוס אלבינוס, אשר נשא בתואר קיסר ונמנע מלקרוא תיגר על סוורוס בפומבי, היה מטרתו הבאה של סוורוס. כעת, משהובסו יריביו במזרח, יכול היה למנות את בנו קרקלה לתואר קיסר, לדחוק הצידה את אלבינוס ולהכריז עליו כאויב הציבור. אלבינוס מצידו גייס את כוחותיו ופלש לגאליה, ככל הנראה לאחר פרובוקציות של סוורוס כנגד כוחותיו. המלחמה נמשכה עד שנת 197 ונסתיימה בניצחונו של סוורוס בקרב ליד ליון, קרב אשר נטה בתחילה לטובתו של אלבינוס דווקא ועלה לסוורוס בחיילים רבים, אך הסתיים בהתאבדותו של אלבינוס המובס. הקרב בליון היה הראשון בו נטל ספטימיוס חלק בעצמו.
עם תום מלחמת האזרחים נתגלתה אכזריותו של סוורוס במלואה: הוא הורה לכרות את ראשו של אלבינוס ולהציגו על מוט ברומא; כן הורה להרוג את אשתו וילדיו. רבים מאצילי ספרד וגאליה "טוהרו" גם הם על נשיהם. לבסוף כילה את זעמו ברבים מחברי הסנאט, כולל אביו של פרטינקס. אזרחי רומא, כפי שכותב קאסיוס דיו, לא אהבו את אכזריותו ואת הכרזתו על עצמו כבנו של מרקוס אורליוס, כמו גם את השבחים שהרעיף בנאומיו על קומודוס בנו. עם ביסוס שלטונו לא היה ספטימיוס סוורוס אהוב על נתיניו אך פחדו נפל על כולם. ניקולו מקיאוולי הסביר את יכולתו של סוורוס להאריך ימים בשלטון בכך שהאומץ והאופי שלו מנעו מהעם לשנוא אותו, על אף מעשיו האכזריים. מעטים מקיסרי התקופה זכו כמוהו למות מוות טבעי.
רומא בתקופתו
ספטימיוס סוורוס תיגמל את החיילים, שהיוו את בסיס שלטונו, בנדיבות רבה. עם עלייתו לשלטון העלה את שכרם בשליש ולאחר מכן העלה אותו עוד. מעבר לשכר הרגיל נתנו הוא וקרקלה בנו מתנות מיוחדות רבות לחיילים וחלקו עמם ברוחב לב את שלל המלחמות. אפשרויות הקידום של חיילים בממשל היו רבות יותר מבעבר והותר להם גם להנשא. הסנאט מצד שני, לא אהד את ספטימיוס סוורוס. הוא מצידו הוציא להורג עשרות סנטורים, בהאשימו אותם בשחיתות או קשירת קשר נגדו, בדרך כלל שלא בצדק. את מקומם תפסו עבדים משוחררים מהפרובינציות מתומכיו של סוורוס. אירוע שהמחיש את עליית קרנו של הצבא לעומת הסנאט היה החלטתו של סוורוס, כפי שהודיע לחיילים, על האלהתו של קומודוס. לסנאט לא נותר אלא לאשר אותה בדיעבד.
מספר אמצעים נקט כדי לחזק את ביטחונו שלו, כמו גם את זה של אזרחי רומא: את המשמר הפרטוריאני שאכזב את פרטינקס פיזר, לקח מחייליו את נשקם וסוסיהם וגירש אותם מרומא. במקומם מינה משמר חדש, גדול יותר, שהורכב מחיילים רבים מהפרובינציה הנאמנים לו. גם את כוחות המשטרה של רומא ומשמרות הלילה תיגבר משמעותית. שלטון החוק חוזק באמצעים אלה אך גם על ידי רפורמות משפטיות. ספטימיוס סוורוס כיבד משפטנים ואפילו מינה אחד מהם למפקד המשמר הפרטוריאני. תקופתו הייתה תור הזהב של המשפט הרומאי והסדר הציבורי נשמר, אם גם ביד חזקה.
מאפיין נוסף של תקופה זו היה נכונותו של סוורוס להיטיב עם העם ולהוציא לשם כך סכומים נכבדים. בשנתו העשירית בשלטון הוא חגג את משחקי המאה בפאר והדר. באופן חסר תקדים, חולקו לחיילים ולאזרחים עשר מטבעות זהב כל אחד, כמספר שנות שלטונו. החזרה מהמסע למסופוטמיה (ראו להלן) צוינה אף היא במשתאות וחגיגות ציבוריות בעלות גבוהה. כן נחגגו נישואיו של בנו קרקלה.
מערכות המלחמה במזרח
בין השנים 197 ו-202 יצא סוורוס, בראש צבא שכלל שלושה לגיונות חדשים למסע כיבושים במזרח כנגד האימפריה הפרתית הנחלשת, אשר הצליחה לכבוש מחדש את השטחים שלקח ממנה ב-195, ולשים מצור על העיר ניסיביס, שבה קבע את מפקדתו בתקופה זו. הרומאים גברו בקלות על הפרתים והחריבו את הערים סלאוקיה על החידקל ובבל שננטשו על ידי תושביהן. גם את בירת הפרתים קטסיפון כבשו ובזזו, הרגו רבים מתושביה ולקחו כ-100,000 שבויים לעבדות. סוורוס הוסיף לשמו את התואר פרתיקוס מקסימוס לאות הניצחון. ב-204 הוקם ברומא שער ספטימיוס סוורוס כדי לציין את ניצחונותיו במזרח. סוורוס מינה את בנו הבכור קרקלה לאוגוסטוס ואת בנו גטה לקיסר, פעולה שזיכתה אותם בכינוי שלושת הקיסרים.
פלאוטיאנוס
מי שכונה 'הקיסר הרביעי' היה גאיוס פולביוס פלאוטיאנוס, שכמו סוורוס מוצאו היה מלפטיס מגנה והיה מוציא ומביא עבורו ואיש סודו. פלאוטיאנוס מונה למפקד המשמר הפרטוריאני על ידי סוורוס לפני שיצא עמו למסע המסופוטמי. הוא דאג להתנקש בחייו של מפקד המשמר השני כדי שלא להתחלק בכוחו והיטיב לצבור עושר ועוצמה ברומא, יתרה אפילו על זו של סוורוס עצמו. כשהשיא את בתו פלאוטילה לקרקלה, בנו של סוורוס, היה בידו ליתן נדוניה שהייתה מספיקה לחמישים נסיכות. פסלים רבים הזמין בדמותו ועסק כל העת בביזה ובהעשרת אוצרו.
האיום הפוליטי שהיווה פלאוטיאנוס נעלם כנראה מעייניו של סוורוס אך לא מאלה של בנו קרקלה, אחיו גטה ואשתו יוליה דומנה. לקראת סוף 204, החל להשתנות מזלו של פלאוטיאנוס: גטה הזהיר את סוורוס על מעשיו הרעים. סמכויותיו החלו להלקח ממנו ולבסוף, בינואר 205 העידו עשרה חיילים כי פלאוטיאנוס קשר קשר והורה להם בכתב לרצוח את סוורוס וקרקלה. קרקלה עמד כנראה מאחורי זיוף הראיות והדחת העדים והוא היה גם זה שהורה לאחד מהשומרים להרוג את פלאוטיאנוס. מניעיו היו הרצון להתגרש מפלאוטילה אשר לא אהב, כפי שאכן עשה מיד, כמו גם ההכרח להיפטר מאיש פוליטי רב עוצמה, שאמנם היה נאמן לסוורוס אך ודאי היה הופך ליריבו של קרקלה לאחר מות השליט, אשר כבר היה כבן שישים.
גופתו של פלאוטיאנוס נזרקה לרחוב (אף שלאחר מכן נקברה בהוראת סוורוס) ושערות מראשו נשלחו לאשתו ובתו. רבים מנאמניו הוצאו להורג אך משפחתו הורשתה על ידי סוורוס לצאת לגלות. לאחר מותו הרג קרקלה גם אותם.
שנותיו בבריטניה
את שנותיו האחרונות עשה סוורוס בבריטניה, לשם נסע בעקבות אי שקט בפרובינקיה. סיבה נוספת ליציאת סוורוס מרומא הייתה היריבות ההולכת וגוברת בין בניו המתבגרים, אותה תלה בחיי הבטלה שחיו ברומא. גטה קודם לאוגוסטוס, תואר בו החזיקו כבר אביו ואחיו, וניהל את העניינים האזרחיים בבריטניה הרומאית. קרקלה היה מפקד הצבא יחד עם אביו במלחמה שהתנהלה נגד השבטים הברברים הצפוניים. הם פיקחו גם על בנייתה מחדש וחיזוקה של חומת אדריאנוס.
סוורוס המזדקן כבר לא יכול היה להשתלט על בניו. מחלת השיגדון בה לקה מנעה ממנו לתפקד כבעבר וב-4 בפברואר 211 מת בעיר אבורקום (יורק של היום). בניו וחייליו שרפו את גופתו ושרידיה הושמו בכד אשר נקבר במאוזוליאום האדריאני ברומא. ייתכן שלקרקלה הייתה יד במות אביו.
ירושה
לפני מותו ציווה סוורוס את בניו שלושה צווים: לחיות בהרמוניה אחד עם השני, להעשיר את החיילים ולהתעלם מכל אדם אחר. בנו קרקלה הפר את הצו הראשון כשרצח את אחיו ונותר שליט יחידי. שני הצווים האחרים מולאו במידה רבה, אך ללא הועיל: שלושת הקיסרים הנותרים בשושלת הסוורית נרצחו כולם, לאחר כהונות בנות ארבע עד שתים עשרה שנים. בכלל, היציבות השלטונית שהשיג ספטימיוס סוורוס מתה איתו. רק דיוקלטיאנוס הצליח להשיב אותה בסוף המאה השלישית.
ספטימיוס סוורוס והיהודים
במלחמת האזרחים שפרצה בקיסרות בשנת 192 בעקבות רציחתו של הקיסר קומודוס, צידדו יהודי ארץ ישראל בספטימיוס סוורוס ולאחר שניצח את כל יריביו בשנת 193 הוא גמל להם על תמיכתם.
בשנת 197 כנראה, נחקקה כתובת יוונית שנתגלתה בקציון שבגליל העליון: זוהי הכתובת היחידה של יהודי ארץ ישראל לכבוד קיסר רומי, והיא מעידה על אהדתם הרבה של יהודי הארץ לסוורוס ולבניו. לאחר ניצחונו של סוורוס במלחמתו השנייה נגד הפרתים וכיבוש מסופוטמיה בשנת 198, ביקר יחד עם שני בניו בארץ ישראל והם שהו בה מסוף 198 עד לאביב 199.
חוקרים רבים סבורים כי ספטימיוס סוורוס, או לחלופין בנו קרקלה, הוא הקיסר אנטונינוס שמוזכר בגמרא כידידו של רבי יהודה הנשיא.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה, ספטימיוס סוורוס אסר על גיור וגם על המרה לנצרות. אולם סוורוס לא החל במדיניות חדשה לגבי פעולות גיור, אלא המשיך את מה שהוחלט בזמנו של אנטונינוס פיוס, שביטל את גזרת אדריאנוס והתיר ליהודים למול את בניהם בלבד, אולם לא בני עם אחר. את הצורך בנקיטת צעדים נגד גיור בתקופת סוורוס ניתן להסביר בהמשך פעילות הגיור היהודית.
ווספ (אונייה, 1807)
"ווֹסְפּ" (באנגלית: USS Wasp) הייתה אוניית מפרשים מלחמתית מסוג סלופ (18 תותחים) של הצי האמריקני, שנפלה לידי הצי המלכותי הבריטי בחודשים הראשונים של מלחמת 1812. האונייה נבנתה ב-1806 במספנת הצי בוושינגטון והוכנסה לשירות פעיל ב-1807. ב-1812 הכניעה ולכדה את אה"מ "פרוליק" (22 תותחים), אך מיד אחר כך נפלה היא עצמה בשבי לידי אוניית קו בריטית (74 תותחים) שהופיעה בזירה. היא הוכנסה לשירות פעיל בצי המלכותי, תחילה בשם אה"מ "לוּסֶרוויֶא" (Loup Cervier) ואחר כך בשם אה"מ "פִּיקוֹק" (HMS Peacock). באמצע 1814, תוך כדי שירותה, התמלאה מים וטבעה על כל צוותה ליד כפי וירג'יניה, בפתח מפרץ צ'סאפיק.
שירותה בצי האמריקני
ב-1808 עסקה "ווספ" בעיקר באכיפת האמברגו של ג'פרסון, שכלל הובלת חיל מצב מניו יורק סיטי אל פסמקוודי בחודש יוני, סיורים במפרץ קסקו שבמיין בחורף 1808-1809, ושהייה בפורטלנד עד מאי 1809. בשבועות האחרונים של שנת 1810 פעלה האונייה בין נמלי צ'ארלסטון וסבנה. ב-1811 הפליגה "ווספ" אל המפטון רודס והצטרפה לשייטת בפיקוד קומודור סטיבן דיקייטר, שכללה מלבדה את הבריג "נאוטילוס" והפריגטות "יונייטד סטייטס" ו"קונגרס".
באחת עשרה וחצי בבוקר ה-15 באוקטובר פתחו השתיים באש אחת על השנייה כשהמרחק ביניהן 50 עד 60 יארד. הקרב היה קצר והלחימה עזה, ושתי האוניות ספגו נזקים כבדים בתרונה ובחיבל, אך "ווספ" הצליחה לפשוט על סיפון יריבתה ולגבור עליה. איתרע מזלה של "ווספ", ובזירת הלחימה הופיעה לפתע אוניית קו בריטית נושאת 74 תותחים, אה"מ "פויקטירס". "ווספ", שתרניה ומפרשיה נפגעו קשות, לא יכלה להימלט או להשיב מלחמה ליריב חזק שכזה, וב-4:00 אחר הצהריים נכנעה ונפלה בשבי.
שירותה בצי הבריטי
מיד לאחר נפילתה הוחלף שמה של "ווספ" ל"לוּסֶרוויֶא". היא הוכנסה לשירות פעיל ב-1813 בתחנת הצי בהליפקס (נובה סקוטיה) תחת פיקודו של קפטן צ'ארלס גיל. ב-26 בפברואר 1813 החליף אותו קפטן ויליאם מנדס.
ביוני נשלחה "לוסרוויא" אל ניו לונדון, שם סייעה בהטלת הסגר על שייטת בפיקוד קומודור סטיבן דיקייטר שנמצאה בנמל. גיימס בידל, שהיה לוטננט ראשון ב"ווספ" וכעת הקפטן של הבריג האמריקני הורנט (אונייה, 1805), הזמין את מנדס להתמודד מולו בקרב אונייה מול אונייה, אך דיקייטר אסר עליו לעשות זאת. למחרת עזבה "לוסרוויא" את ניו לונדון והמשיכה בסיורה.
ב-27 ביוני לכדה את הסקונר "ליטל ביל" (Little Bill) בפיקוד רב החובל ג'ון רוץ', שהפליגה מסנט ברתולומיוז אל קרוליינה הצפונית. היא הוביל מטען של סוכר ודבשה. "ליטל ביל" הושבה לבעליה.
ב-28 באוגוסט לכדה "לוסרוויא" את האונייה "הופ" (Hope), 468 טון תפוסה, בפיקוד רב החובל ג' אמרי. "הופ" הפליגה מליסבון אל ניו פורט עם מטען של מלח. גם היא הושבה לבעליה.
ב-29 באוקטובר חילצה "לוסרוויא" מן השבי את הבריג "ג'ון אנד מרי" בפיקודו של רב החובל ט' קולינס. היא אף נטלה חלק עם עוד שלוש אוניות מלחמה בריטיות בלכידת הסלופ "אמליין", 44 טון, בפיקוד רב החובל א' אדמס, שהפליגה מניו יורק אל רוד איילנד עם מטען של 240 חביות קמח.
זמן מה לאחר שהבריג האמריקני "הורנט" לכד והטביע בפברואר 1813 את הבריג הבריטי "פיקוק", הוחלף שמה של "לוסרוויא" לאה"מ "פיקוק". מנדס קיבל ב-23 במרץ 1814 את הפיקוד על "טרפסיקורי", והפיקוד על "פיקוק" עבר לתקופה קצרה לידיו של קפטן ג' דונט. באפריל או זמן קצר לאחריו הועלה קומנדר ריצ'רד קוּט מאה"מ "בּוֹרֶר" לדרגת פוסט קפטן והועבר אל "פיקוק".
אחריתה
"פיקוק", בפיקודו של קוט, אבדה ליד כפי וירג'יניה. היא יצאה לים ביוני, וככל הנראה התמלאה מים וטבעה ביולי 1814.
סרט תעמולה
סרט תעמולה הוא סרט קולנוע שיש בו צורה כלשהי של תעמולה. סרטי תעמולה עשויים להיות "עטופים" בדרכים רבות, אבל הם לרוב הם מוצגים כהפקות תיעודיות מתוסרטות, ולמעשה הם סרטים אשר הופקו על מנת לשכנע את הצופים בעמדה פוליטית ספציפית או על מנת להשפיע על דעת הקהל או ההתנהגות של הצופים; לעיתים קרובות הדבר נעשה באמצעות הצגת מידע באופן סובייקטיבי, ובמקרים רבים - מידע שנועד להטעות בכוונת תחילה את הצופים.
תעמולה יכולה להיות מוגדרת גם כיכולת "לייצר ולהפיץ מסרים פורים שלאחר שיזרעו, ינבטו בתרבויות אנושיות גדולות". עם זאת, במאה ה-20, נוצרה תעמולה "חדשה", שמקורה בצרכיהם של ארגונים פוליטיים שונים להעביר מסרים אשר עשויים "להשפיע על קבוצות אנשים רלוונטיות לשנות את עמדותיהן כך שיתאימו לאינטרסים שלהם [של הארגונים הפוליטיים]". סרט הקולנוע, אשר פותח בתחילה על ידי האחים לומייר בשנת 1896, סיפק אמצעי ייחודי המאפשר גישה לקהלים גדולים בבת-אחת; הקולנוע היה אמצעי תקשורת המונים האוניברסלי הראשון, מאחר שהיה באפשרותו להשפיע על הצופים הן כיחידים והן כחלק מקהל רב, מה שהפך אותו במהירות לכלי בידי ממשלות וארגונים לא-מדינתיים לצורך העברת מסרים אידאולוגיים הרצויים להם. כפי שננסי סנואו מציינת בספרה, Information War: American Propaganda, Free Speech and Opinion Control Since 9-11: "התעמולה מתחילה במקום שבו החשיבה הביקורתית מסתיימת".
קולנוע ככלי תעמולה
הקולנוע הוא אמצעי תקשורת ייחודי בכך שהוא משלב תמונות, תנועה, וצליל באופן מציאותי, תוך כדי שהוא יוצק משמעות לכל אלו, ככל שסיפור המתואר מתקדם. שלא כמו צורות אמנות רבות אחרות, סרט קולנוע מייצר תחושה של דחיפות. היכולת של הקולנוע ליצור אשליה של חיים ושל מציאות, המתפתחים לנגד עינו של הצופה, נקודות מבט לא ידוע על העולם, הם הסיבה לכך שסרטי קולנוע, במיוחד אלה שמציגים תרבויות לא ידועות או מקומות לא מוכרים, נתפסים כייצוגים מדויקים של החיים.
מספר אקדמאים חוקרי קולנוע ציינו את יכולת האשליה הגדולה של הקולנוע. דז'יגה ורטוב טען במניפסט שלו משנת 1924, "The Birth of Kino-Eye" כי "נקודת המבט הקולנועית היא אמת קולנועית". כלומר, על פי פרפרזת הילמאר הופמן, בסרט הקולנוע, רק מה שהמצלמה "רואה" - קיים; ואילו הצופה - הוא חסר פרספקטיבות נוספות, ומסכים לתפוס את התמונה המוצגת בפניו כמציאות.
סרטים הם כלי תעמולה יעילים כי הם מציגים ומבססים סמלים חזותיים של מציאות היסטורית ותודעה, מגדירים את עמדות הציבור של התקופה בה הם צולמו, מגייסים אנשים למען מטרה משותפת, או מושכים את תשומת לבם למטרה שלא היו מודעים לה. סרטים פוליטיים והיסטוריים מייצגים, משפיעים ויוצרים תודעה היסטורית והם מסוגלים אף לעוות אירועים, מה שהופך את הקולנוע למדיום משכנע ואולי לא אמין.
האישה בחלון (סרט, 2021)
האישה בחלון (באנגלית: The Woman in the Window) הוא סרט מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 2021 בבימויו של ג'ו רייט, מתוך תסריט שעיבד טרייסי לטס, המבוסס על רומן משנת 2018 בשם זהה על ידי א.ג'. פין.
בסרט מככבים איימי אדמס, גארי אולדמן, אנתוני מאקי, פרד השינגר, ואייט ראסל, בריאן טיירי הנרי, ג'ניפר ג'ייסון לי וג'וליאן מור. הסרט שהופק על ידי אולפני המאה ה-20 יצא לאקרנים ב-14 במאי 2021 בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס
רקע
אנה פוקס מתבודדת, היא פסיכולוגית התפתחותית אגורפובית שמוצאת את עצמה באמצע זירת פשע תוך ריגול אחר שכניה החדשים, שמשאירים אותה בתהייה האם עליה להזעיק שוטרים או לא.
אנה גרה לבדה בניו יורק ואינה מסוגלת לצאת החוצה עקב פחד חולני ממקומות ציבוריים פתוחים. היא מבלה את ימיה בשתיית יין, צפייה בסרטים ישנים, היזכרות בימים יפים יותר ובריגול אחר שכניה. יום אחד עוברים לבית שממול הראסֶלים, בעל ואישה מאוהבים, ממש משפחה מושלמת. אך עד מהרה היא מגלה סדקים בתא המשפחתי הנוצץ.
עלילה
אנה פוקס היא פסיכולוגית התפתחותית החיה לבדה ברובע מנהטן בניו יורק לאחר שנפרדה מבעלה, אדוארד שחי עם בתם הקטנה אוליביה, איתם אנה מדברת באופן קבוע כל יום. אנה סובלת מאגורפוביה (פחד ממקומות פתוחים) ובעקבות מצבה הנפשי, היא "מבדרת" את עצמה דרך הצצה בעזרת משקפת על שכניה, ביניהם משפחת ראסל מחלון ביתה בקומה השנייה. בנוסף, אנה שותה אלכוהול בכבדות ולוקחת כמות רבה של תרופות.
באחד הערבים, ג'יין ראסל מבקרת את אנה בביתה והשתיים מתחברות. אנה פוגשת את אית'ן, בנה המתבגר של ג'יין ומקבלת את הרושם שאב המשפחה, אליסטר מתעלל בו. בלילה, אנה מבחינה בג'יין נדקרת למוות בסלון ביתה ויוצרת קשר עם המשטרה, אך אלו מסרבים להאמין לה וטוענים שכל בני המשפחה ללא פגע. אליסטר מגיע לביתה של אנה עם "ג'יין" שלתדהמתה של אנה מתגלה כאישה אחרת לחלוטין. לאחר המפגש, אנה מתחילה לרגל אחר משפחת ראסל.
דייר המשנה ששוכר מאנה את המרתף שלה, דייוויד טוען בפניה שהוא לא שמע או ראה שום דבר ואנה לומדת שדייוויד הוא אסיר לשעבר שהפר את תנאי השחרור על-תנאי שלו. אנה מקבלת הודעת אי-מייל אנונימית עם תמונה שבה היא מוצגת ישנה. אנה יוצרת קשר עם המשטרה בשנית שמגיעים לביתה של אנה ביחד עם דייוויד ובני משפחת ראסל. הבלשים חושפים שאדוארד ואוליביה (בעלה ובתה של אנה בהתאמה) נהרגו בתאונת דרכים לה אנה גרמה ובעקבות החוויה, אנה הפכה לאגורפובית ובגלל התמכרותה לאלכוהול ותרופות היא הוזה את עצמה מדברת עם אנשים שמעולם לא היו שם. לאור ההבנה הזאת, אנה חווה התמוטטות נפשית.
אנה מתנצלת בפני בני משפחת ראסל ומפסיקה לרגל אחריהם. לאחר מכן, היא מצלמת סרטון בטלפון הסלולרי שלה בו היא מצהירה על רצונה להתאבד בעזרת מנת יתר של תרופות. לאחר צילום הסרטון, ג'יין מביטה על תמונה של החתול שלה שהיא צילמה ובהשתקפות שחוזרת מאחד מארונות הזכוכית היא רואה את ג'יין המקורית ומבינה שהיא אכן אמיתית. אנה מראה לדייוויד את הצילום ודייוויד מתוודה בפניה שלאישה שהיא פגשה לא קוראים ג'יין, אלא קייטי מאלי ושהיא אמו הביולוגית של אית'ן. קייטי עקבה באדיקות אחר בני משפחת ראסל וניסתה להתקרב לאית'ן. דייוויד מסרב לעזור לאנה להוכיח את האמת ולפתע הוא מותקף ונהרג על ידי אית'ן, שבזמן הזה הסתתר בבית.
אית'ן מספר לאנה שהוא רצח את קייטי ואת המזכירה של אביו ושהוא בעצם רוצח סדרתי. אית'ן מתכנן להרוג את אנה ובעזרת מפתח נוסף לדירתה, הוא נכנס ויצא בחופשיות וגם צילם אותה בזמן שהיא ישנה. אנה בורחת אל גג הבניין והשניים נלחמים, אך אנה מצליחה להפיל את אית'ן מהגג אל מותו.
אנה מחלימה מהמאבק בבית החולים. הבלש ליטל מבקר את אנה ומספר לה שהם עצרו את אליסטר ואת ג'יין לאחר שאלו עזרו לאית'ן להחביא את גופתה של קייטי, אותה הם מצאו. הבלש גם מתוודה שהוא צפה בסרטון שבו אנה הצהירה על כוונתה להתאבד ונותן לה את הטלפון חזרה כדי שהיא תוכל למחוק את הסרטון לפני שהטלפון ייכנס למחסן הראיות. לבסוף, הבלש מתנצל בפני אנה שהוא לא האמין לה.
תשעה חודשים לאחר מכן, אנה, שהחלימה מהתמכרותה ומנהלת חיים בריאים עוזבת את ביתה ומחליטה להמשיך את חיה, לא פוחדת יותר ממקומות פתוחים.
הפקה
הצילומים החלו ב-6 באוגוסט 2018 בעיר ניו יורק והושלמו ב-30 באוקטובר 2018.
שחרור
ב-17 במרץ 2020, הסרט נדחה מיציאתו לאקרנים עקב מגפת ה-COVID-19, מתוך כוונה לתזמן אותו למועד מאוחר יותר ב-2020, אם כי תוכניות אלו בוטלו מאוחר יותר. ב-3 באוגוסט 2020, הוכרז כי נטפליקס נמצאת במגעים אחרונים לרכישת זכויות ההפצה לסרט מאולפני המאה ה-20, וכך עשתה, והוציאה אותו בשירות הסטרימינג שלה ב-14 במאי 2021.
זה היה הסרט האחרון שהופץ תחת המותג Fox 2000; כחלק מרכישת פוקס המאה ה-20 על ידי חברת וולט דיסני, המותג פורק.
קישורים חיצוניים
ביקורות
יחסי אוסטרליה–צרפת
יחסי אוסטרליה–צרפת מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין אוסטרליה לרפובליקה הצרפתית.
היסטוריה
בשנת 1785, ז'אן-פרנסואה לה פרוז עגן לחופי אוסטרליה והתקבל היטב על ידי האנגלים. משנת 1800 עד 1803 חקר ניקולא בודין את החוף המערבי של אוסטרליה בשליחות מדעית על סיפון הלה גאוגרף. בין 1836 ל-1850 נרשמו באוסטרליה 522 אנשים צרפתים, ואילו בשנת 1871 כבר היו 2,411 צרפתים.
קשרים דיפלומטיים בין צרפת ואוסטרליה קיימים מאז המאה ה-19. יחסים אלו יצאו מחוזקים מהקונפליקטים הגלובליים של המחצית הראשונה של המאה ה-20, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה. בין השאר, בשל לחימתו של הצבא האוסטרלי על אדמת צרפת (מעל 300,000 חיילים אוסטרלים השתתפו במלחמת העולם הראשונה, מתוכם 46,000 מתו).
בשנת 1936 חתמו שתי המדינות על הסכם הסחר הראשון, שאיפשר לצרפת ליהנות מיתרונות גוש השטרלינג ולהפחתת מיסי המכס שהיו עד אז גבוהים מאוד. ביולי 1944 נפתחה השגרירות הצרפתית הראשונה בקנברה. פייר אוגה היה השגריר הצרפתי הראשון באוסטרליה. בניין חדש נחנך בשנת 1959 והוא מכיל בתוכו אנדרטה לזכר ההרוגים האוסטרלים במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1980, היחסים בין שתי המדינות התערערו בשל המתיחות בקלדוניה החדשה, בעוד הניסויים הגרעיניים של צרפת בפולינזיה, שהחלו בשנות ה-60 המאוחרות, הדאיגו את הרשויות האוסטרליות למשך שנים רבות.
בשנת 2012, החתימה על שותפות אסטרטגית פרנקו-אוסטרלית נועדה לחזק את שיתוף הפעולה בין המדינות, בפרט באמצעות פגישות סדירות בין שרי צרפת ואוסטרליה, בתחום המדיני, הכלכלי וגם הביטחוני (שיתוף פעולה צבא וביטחון התפתחו כבר בשנים קודמות כדי להילחם טוב יותר בטרור).
בשנת 2014, נשיא צרפת פרנסואה הולנד ערך ביקור רשמי באוסטרליה, ביקורו הראשון של נשיא צרפת באוסטרליה מזה 200 שנה.
באפריל 2016 זכתה קבוצת התעשייה הצרפתית DCNS בחוזה של 34 מיליארד אירו למסירה לצבא האוסטרלי של 12 צוללות מסדרת Attack (דיזל והנעה לא גרעינית) כדי להחליף את 6 הצוללות מסדרת Collins.
בשנת 2021, החזירה פריז את השגריר באוסטרליה. הזעם של צרפת נבע מעסקת צוללות בין ארצות הברית לבין אוסטרליה. העסקה, חלק מהקמת AUKUS, ברית חדשה בין ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה לבלימת סין באזור האוקיינוס השקט, גרמה לביטול רכש הצוללות מצרפת. היחסים היו קרים עד מאי 2022, כאשר אוסטרליה בחרה באנתוני אלבניזי. מאז שנכנס לתפקיד, מיהר אלבני לתקן את היחסים המתוחים עם צרפת. אוסטרליה הכריזה על הסכם פיצויים עם צרפת על חוזה הצוללת שבוטל ביוני 2022.
יחסים כלכליים
הקשרים הכלכליים בין צרפת לאוסטרליה הם חזקים מאוד: צרפת היא המשקיעה הזרה השמינית באוסטרליה עם יותר מ-400 חברות צרפתיות שנמצאות במקום (לחלקן מקום מרכזי כמו Total ,Suez ,Areva ,EADS או Thales). עם זאת, מאזן הסחר נוטה בכבדות לטובת צרפת; ב-2012, היצוא האוסטרלי הסתכם ב-1.1 מיליארד דולר (בעיקר פחם) ואילו היבוא של מוצרים צרפתים הכניסה 3.8 מיליארד לצרפת דולר (כולל משקאות אלכוהוליים ותרופות).
נציגויות דיפלומטיות
אוסטרליה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז בלבד. מאידך, צרפת מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה ו-8 קונסוליות באדלייד, בריסביין, קיירנס, דרווין, הובארט, מלבורן, פרת' וסידני.
פוסט-סטרוקטורליזם
פוסט־סְטְרוּקְטוּרָלִיזְם (בעברית: בָּתַר־מִבְנִיּוּת) היא גישה פילוסופית (או לחלופין, אסכולה) שיצאה מתוך הסטרוקטורליזם בשנות ה-60 של המאה ה-20 ומתאפיינת בדחייה עקבית (אך לא בהכרח מוחלטת) של החשיבה הסטרוקטורלית (ובפרט הסטרוקטורלית־מהותנית).
הפוסט־סטרוקטורליזם דוחה את הרדוקטיביות המתודולוגית של הסטרוקטורליזם; במקום זאת הוא מדגיש את האפשרות לפרש בדרכים שונות רעיונות מסוימים, ולכן הפוסט־סטרוקטורלים נוטים להימנע מלכפות פרשנויות ייחודיות לרעיונות מסוימים. בלשון התאוריה, דפוס זה נקרא "לשחק עם מסמנים".
בהתאם לסלידה מחשיבה סטרוקטורלית ומתוקף הדגשת האפשרות לפרש רעיונות בדרכים שונות שאינן בהכרח מדויקות יותר מאחרות (או לחלופין, מתוקף הדגשת שינוי הפרשנות למסמן מסוים כשיטה כללית לניתוח מידע), הרי שישנה מעט מאוד הסכמה בין תאוריות פוסט־סטרוקטורליות שונות. עם זאת, נקודת המוצא של כולן היא הביקורת על הסטרוקטורליזם (ובפרט על הסטרוקטורליזם המהותני).
הדגשת מושג הפרשנות (משחק המסמנים) הביא תאורטיקנים פוסט־סטרוקטורליזם לקרוא להתנגדות עקבית ל"שדות כוח דכאניים" שהם תפיסות המדכאות תפיסות אחרות בחברה, שנתפסות כאילו הן בקונפליקט עם הראשונות, כאשר אין באמת הכרח לכך. לדוגמה, הטרוסקסואליות והומוסקסואליות אינן בהכרח מתנגשות ויכולות לדור זו לצד זו, ותפיסה הטוענת שהאחת עליונה מהאחרת היא שדה כוח דכאני (כלומר מדכא בני אדם ללא סיבה מוצדקת) ולפיכך יש להתנגד לה.
הפוסט־סטרוקטורליזם קושר את החשיבה האנושית באופן מובהק עם הבניה מנטלית, אישית וקולקטיבית (ובפרט עם הבניה קולקטיבית מסוג הבניה חברתית) ולמושג ההבניה ולנגזרותיו יש יישום ניכר בכתביהם של תאורטיקנים פוסט־סטרוקטורליים.
חקירות פוסט־סטרוקטורליות נוטות להיות עם אוריינטציה פוליטית, משום שרבים מאנשי אסכולה זו מאמינים שהעולם בו אנו חושבים שאנו חיים הוא במידה רבה מבנה חברתי, עם אידאולוגיות וגופים שונים (כולל גופים עסקיים) אשר חבריהם מנסים להשיג הגמוניה בתחומם ולעיתים אף מתפתח צורך זה לצורך להשיג הגמוניה על פני החברה כולה. בהרבה מקרים אותן קבוצות המנסות לזכות בהגמוניה כזו פועלת כ"שדות כוח דכאניים" בכך שהן מנסות לכפות רעיונות ופעולות מסוימים על הציבור (גם אם אלו שקריים ומזיקים) והפוסט־סטרוקטורליזם קורא להתנגד לכך; דוגמה פשוטה לכך בהקשר של הגמוניה עסקית היא רשת מוצרי פרמצבטיקה המתדרכת את מוכריה למכור תוסף תזונה ממותג ספציפי תוך שימוש בטכניקות רטוריות (כגון דמגוגיה, סרקזם, קישוש) ובאגנוטולוגיה שכל מטרתם לשכנע את הלקוחות או לגרום להם לחשוב שהתוסף שהחברה מקדמת (באופן הגמוני ודורסני) עדיף על תוספי תזונה דומים ממותגים אחרים; זהו שדה כוח דכאני המדכא הן את הלקוחות והן את העובדים בחברה הפועלים ללא כל התנגדות למילוי ההוראות שניתנו להם למכירה אגרסיבית ושימור ההגמוניה.
הפוסט־סטרוקטורליזם עוסק בפירוק רלטיביסטי של עובדות ותהליכים, אם כי הוא נתפס בדרך כלל כגישה מנוגדת לרלטיביזם: בעוד שהרלטיביזם מניח בבסיסו את קיומה של "מטא־שפה", כלומר, נקודת מבט שהיא נייטרלית מהשפעת השפה ומשקיפה עליה כביכול מבחוץ, הפוסט־סטרוקטורליזם שולל את קיומה של נקודת מבט חוץ־לשונית. באשר לפרשנות, הפוסט־סטרוקטורליזם מדגיש את חשיבות הפרשנות הפרסונלית־ספציפית על הפרשנות הסובייקטיבית־קולקטיבית לממצאים ובפרט כאלה שאינם מדויקים מאוד מבחינה מדעית (כמו ממצאים מתחום הפיזיקה או הכימיה).
יישום חברתי של ההשקפה
הפוסט־סטרוקטורליזם כשלעצמו הוא בין היתר כלי מובחן לניתוח מידע במציאות ואינו מזוהה בכל מקרה עם פמיניזם מהגל השלישי או תאורטיקה קווירית.
שדות כוח דכאניים
הפוסט־סטרוקטורליזם מבקש לקדם התנגדות עקבית ל"שדות כוח דכאניים", שהם עמדות המעוגנות בהבניה קולקטיבית מסוימת (כגון הבניה תרבותית או הבניה חברתית ספציפית), אשר גורמות לדיכוי קבוצות שונות בחברה המבקשות כביכול לחיות את חייהן מבלי לפגוע בקבוצות אחרות.
תאורטיקנים פוסט־סטרוקטורלים סבורים כי שדות כוח אלה הם סטרוקטורות נפשיות (רעיונות) שאינן בהכרח גלויות ומשתנות לפי זמן ומקום והיצמדות יתרה אליהן היא פעולה שמטרתה לקדם הגמוניה של הקבוצה המדכאת על פני הקבוצות המדוכאות וכי בכל מקרה השלכותיהן שליליות ומזיקות לחברה בכללותה.
סיווג הגישה
מבחינה פילוסופית, רבים מסווגים גישה זו בתוך הפילוסופיה הקונטיננטאלית. מבחינה מדעית, הגישה שימושית במחקר במדעי החברה ובפרט בפסיכולוגיה (ובזה גם נוירופסיכולוגיה) ובסוציולוגיה.
יישום עקרונות הגישה לתופעות מדעיות
הגישה הפוסט־סטרוקטורלית מסבירה את ההיבט הנפשי של תופעות נוירופסיכולוגיות מסוימות כגון ראיית צבע (בהיותה מדגישה את הספציפיות של הפרשנות המנטלית לאובייקט הפיזיקלי הטהור, שיכולה להיות לא הומוגנית בשל תופעות כמו עיוורון צבעים). לתאוריה גם יש יישום בחקר הפסיכולוגיה של מגדר ומיניות ולתפיסה של תופעות שונות של טרנסג'נדריות בקרב הציבור הכללי, ואף בתחומים נוספים תורמת התאוריה לתחומי מחקר מדעיים שונים.
פוסט־סטרוקטורליסטים מרכזיים
רולאן בארת המאוחר, מישל פוקו, ברונו לאטור, ז'וליה קריסטבה, ז'יל דלז, פליקס גואטרי, ז'אק דרידה, וג'ודית באטלר.
רקוויאם (לויד ובר)
הרקוויאם של לויד ובר הוא יצירה פרי עטו של המלחין הבריטי אנדרו לויד ובר למילות הרקוויאם הקתולי. זו היצירה הגדולה המפורסמת ביותר של לויד ובר שאיננה מחזה זמר. והיא אחת ההלחנות המודרניות החשובות למיסת הרקוויאם. היצירה, שיצאה בשנת 1985 זכתה בתחילה להצלחה ולפרסים, אולם כיום ממעטים להשמיע אותה בשלמותה בשל ההרכב הגדול שהיא דורשת, אולם הקטע המפורסם ממנה: "פאי ישו" המשולב עם ה"אגנוס דאי", מושמע לעיתים קרובות וזכה לגרסאות כיסוי.
הלחנה וביצוע
הרקוויאם הולחן בשנת 1984–1985 והוקדש לזכר אביו של אנדרו לויד ובר, ויליאם לויד ובר, שנפטר בשנת 1982. מלבד מותו של אביו, סיפקה השראה לכתיבת הרקוויאם כתבה שקרא לויד ובר, ובה סיפור על ילד מקמבודיה שעמד בפני הדילמה להרוג את אחותו שזנתה או להתאבד, וכן מותו של עיתונאי שראיין את לויד ובר. היה זה אתגר בשביל לויד ובר להלחין יצירה "רצינית", כאשר עסק בדרך כלל במחזות זמר פופולריים. ביצירה ניכרים באמת השפעות פופ, אולם היא מורכבת משאר יצירותיו של לויד ובר.
גרסה ראשונה של היצירה בוצעה בשנת 1984 בפסטיבל סיידמונטון, אך הבכורה של הרקוויאם המלא והמתוקן הייתה כמה חודשים לאחר מכן, ב-25 בפברואר 1985 בכנסיית סנט תומאס בניו יורק. המנצח בביצוע הבכורה, ולאחר מכן בהקלטה של הרקוויאם היה לורין מאזל, הסולנים היו: פלאסידו דומינגו, שרה ברייטמן (אשתו של לויד ובר באותה העת) ופאול מילס קינגסטון.
הרקוויאם זכה להצלחה רבה. ההקלטה הראשונה של הרקוויאם, בניצוחו של מאזל, זכתה בפרס גראמי ליצירה קלאסית הטובה ביותר בשנת 1986. הקטע המפורסם ביותר ברקוויאם הוא ה"פאי ישו", שגם מילות ה"אגנוס דאי" שולבו בו, והוא זכה לגרסאות כיסוי של אמנים רבים. למרות הצלחתו, ממעטים לבצע את הרקוויאם בשלמותו באולמות הקונצרטים כנראה בשל ההרכב הגדול שהוא דורש ומורכבותו.
מבנה וסגנון
ברקוויאם ניכרות השפעות פופולריות, אולם הוא נחשב למורכב משאר יצירותיו של לויד וובר. הוא נחשב לאחד הרקוויאמים המודרניים החשובים, לצד הרקוויאם הפולני של קשישטוף פנדרצקי שיצא בגרסתו הראשונה באותה העת.
לויד ובר עשה שימוש בטקסט הלטיני של הרקוויאם, אולם הוא לא הקפיד על חלוקת הקטעים המסורתית. כך למשל החלק הראשון של הסנקטוס הוא חלק מן האופרטוריום, אך ההושענא, שמהווה באופן מסורתי חלק מן הסנקטוס נמצאת בחלק נפרד. כך גם הפאי ישו והאגנוס דאי שולבו זה בזה לקטע אחד.
ביצוע ממוצע של היצירה אורך כ-45 דקות.
פאי ישו
הקטע פאי ישו הוא הקטע הידוע ביותר ביצירה הוא משלב בין הפאי ישו לבין האגנוס דאי מן הטקסט המקורי של הרקוויאם בצורה כזו:
,Pie Jesu (4X)Qui tollis peccata mundi,Dona eis requiem. (2X)Agnus Dei, (4X)Qui tollis peccata mundi,Dona eis requiem, (2X)Sempiternam (2X)Requiem.
הפאי ישו זכה לגרסאות כיסוי רבות, לדוגמה של: אנה נטרבקו, שרה ברייטמן, שרלוט צ'אורץ', מריה אוסמונד וג'קי אבנצ'ו.