cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תיאטרון ירושלים
תיאטרון
עוד בעת הנחת אבן הפינה, נקבע כי התיאטרון ישמש לפני הכל, בית ליצירה תיאטרלית בירושלים. מאז ועד היום, התיאטרון מציב במרכז הווייתו את הצגות התיאטרון והעשייה התיאטרלית על כל גווניה. מאות הצגות מועלות על הבמות במתחם התיאטרון מדי שנה. דרמות מרגשות לצד קומדיות משעשעות, קלאסיקה עולמית לצד מחזאות ישראלית, מחזאות עולמית בת-זמננו ועיבודים ליצירות מופת ספרותיות. העושר התיאטרלי המוגש על ידי טובי היוצרים והאמנים הפועלים בתיאטראות המובילים, בקבוצות הפרינג’ ובמרחב העצמאי. בתיאטרון ירושלים פועל באופן קבוע תיאטרון מיקרו, תיאטרון יוצר ותיק מירושלים.
מחול
התיאטרון משמש בית ללהקות המחול המובילות בישראל ומארח הרכבי מחול בינלאומיים ויוצרים עצמאיים. לתיאטרון יעד בבניית תוכנית המאפשרת לקהל חובבי המחול, ליהנות מהיצירות החשובות ופורצות הדרך של עולם המחול העכשווי, תוך שימת דגש על מקצועיות, התפתחות ודמיון. מדי שנה מתקיימים במתחם מופעים של מיטב הלהקות, הרקדנים והכוריאוגרפים המגישים את היצירות המובילות בעולם המחול העכשווי והקלאסי וזוכים לשבחים מצד האורחים. כמו כן מארח התיאטרון פסטיבל “הרמת מסך“, פסטיבל שמטרתו לאפשר ליוצרים עצמאיים, להציג עבודות בביצוע בכורה.
מוזיקה
בתיאטרון מתקיימת פעילות מוזיקלית ענפה, והוא מהווה ביתה של התזמורת הסימפונית ירושלים. עשרות קונצרטים נערכים מידי עונה בתיאטרון בביצוע התזמורות המובילות, הרכבים קאמריים, רסיטלים ואופרות בהשתתפות מקהלות, מנצחים וסולנים אורחים מהארץ ומחו"ל. מאת מיטב התזמורות בישראל. מדי שנה מתארחים מאות מופעים מוזיקליים מגוונים מהארץ ומהעולם במגוון סגנונות מג'אז, דרך פופ ורוק, זמר ישראלי ועד מוזיקת עולם. בתחילת 2016 הפך המשכן גם לביתה החדש של תזמורת ירושלים מזרח ומערב.
מפגשי תרבות
מפגשי התרבות המתקיימים בתיאטרון, נולדו מהצורך בדיון מעמיק לשיח פעיל סביב התרבות בכלל ואמנויות הבמה בפרט. סדרות המפגשים מורכבות משיחות והרצאות על תיאטרון, מחול, מוזיקה, קולנוע, פסיכולוגיה, אמנויות ועוד. אנשי המקצוע המובילים בכל אחד מהתחומים מנחים את המפגשים הללו ומייצרים שיח מרתק.
סרטי איכות
בתיאטרון מתקיימות הקרנות של סרטי איכות חדשים מהארץ ומהעולם ומגוון אירועים קולנועיים: אירועי טרום בכורה ובכורות חגיגיות בדגש על קולנוע ישראלי, סרטים בליווי הרצאות, אירועים מיוחדים לחגים ומועדים בשיתוף פעולה עם גופים שונים כגון: יד ושם, מרכזי תרבות, פסטיבלים ועוד.
פסטיבלים
התיאטרון מפיק מדי שנה את פסטיבל סוף הקיץ - חגיגת אמנויות בסוף חודש אוגוסט ברחבת התיאטרון. הוא ביתו של פסטיבל ישראל ומארח פסטיבלים חשובים נוספים כמו פסטיבל העוד, פסטיבל הרמת מסך, פסטיבל תיאטרון הבובות, פסטיבל ירושלים לאמנויות, פסטיבל פסנתרים ואחרים.
הופעות בידור
בנוסף, מדי שנה עולים בתיאטרון עשרות מופעי בידור של כוכבי הבידור הישראלים, מתקיימות מגוון פעילויות לילדים, ביניהן הצגות במסגרת מנויי הילדים להצגות תיאטרון ומחוצה לה, סרטים, פסטיבלים ועוד.
תערוכות
הקהל מוזמן לבקר בכ-80 תערוכות שונות העולות במהלך השנה בשמונה אכסדראות.
המקום נגיש לנכים, בעל מערכת שמע לכבדי שמיעה ועזרי ראייה לבעלי לקויות ראייה.
מבעלי התפקידים המובילים
התיאטרון מנוהל על ידי נושאי משרה: דירקטוריון, נושאי חתימה, אנשי כספים ומנהלים, מתוכם נכון לנובמבר 2022 :
אבני
אישים ששמם אבני:
קתדרלת מולן
הקתדרלה נבנתה בתור כנסייה קולגיאלית בסוף המאה ה-15 בסגנון גותי לוהב (Flamboyant). ב-1822 נהפכה לקתדרלה ומושב הבישוף של מולן. בעקבות כך נבנתה הספינה הראשית מחדש בסגנון נאו-גותי ועמה חזית בעלת חלון רוזטה ושני צריחים מחודדים בידי האדריכלים ז'אן-בטיסט-אנטואן לאסיס (Lassus) ו-Millet בסוף המאה ה-19.
אוצר הקתדרלה כולל טריפטיכון מפורסם בשם Maître de Moulins מאת Jean Hey שהוזמן בסביבות 1500 על ידי דוכס בורבון.
אבני
ראו גם
}}
עוד
עוּד (בערבית: عود) הוא כלי מיתר קדום העשוי מעץ. הוא נפוץ בעיקר בחצי האי ערב, במזרח התיכון, בצפון אפריקה, בחלקים בדרומה ובבלקן. מקור שמו בשפה הערבית, שבה משמעות המילה "עוד" היא "מקל".
היסטוריה
העוד הוא מכלי הנגינה הקדומים ביותר, ומוצאו ממסופוטמיה. התיעוד הראשון של העוד הוא בחותם גליל בן האלף ה-3 לפנה"ס מארך, אשר מתאר נערה כורעת עם כלי הנגינה שלה על סירה, ומנגנת בידה הימנית.
על-פי מסורת פרסית, המוזכרת על ידי אל-פאראבי, העוד הומצא על ידי למך, ונוצר על-פי צורת גופתו של בנו המת, אשר נתלתה על עץ.
השימוש בעוד היה נפוץ ומתועד היטב בהיסטוריה המסופוטמית כמו גם במצרים העתיקה. ניתן לראות דוגמאות לכך במוזיאונים המטרופוליטניים של ניו יורק, פילדלפיה, קליבלנד והמוזיאון הבריטי בלוחות חימר ונייר פפירוס. הכלי הזה, או קרוביו, היה חלק מהתרבות המוזיקלית של כל אחת מהתרבויות שהתקיימו באזור הים התיכון והמפרץ הפרסי, כולל השוּמֶרים, האכדים, הפרסים, הבבלים, האשורים, היוונים, המצרים והרומאים. למערב הגיע דרך אנדלוסיה. העוד ידוע כאביו הקדמון של הלאוטה (קתרוס) האירופי. שמו שאול מן המילה הערבית العود -"העץ"- כנראה על שם העץ ממנו הפיקו את הכלי.
תיאור
העוד עשוי כולו מעץ ולו תיבת תהודה גדולה שבחזיתה בין 1-3 חורי תהודה, צוואר קצר ללא סריגים, וראש כיוון בעל 11 או 12 מפתחות. במקור היה בעל 4 זוגות מיתרים בעלי כיוון זהה לכל זוג ובהמשך נוספו עוד זוג מיתרים ובס או שניים נוספים– בסך הכל 11 או 12. ישנן שני כיוונים: הכיוון הערבי הנפוץ הוא (מהצליל הגבוה לנמוך) דו, סול, רה, לה, פה, דו. בנוסף קיים גם כיוון טורקי שבו המיתרים כולם מכוונים באותו היחס בדיוק רק בקפיצה של טון למעלה רה, לה, מי, סי, סול, רה. הפריטה נעשית בעזרת מפרט ארוך וצר אשר במקורו נעשה מנוצת נשר. כיום נהוג להכינו מפלסטיק גמיש.
אלימות מינית בזמן מלחמה
אלימות מינית בזמן מלחמה היא אונס או תקיפה מינית אחרת המבוצעת על ידי לוחמים במהלך מלחמה או כיבוש צבאי כלפי הצד הנכבש. אלימות זו משמשת לעיתים קרובות כאמצעי לוחמה פסיכולוגית על מנת להשפיל את האויב. אחד ההסברים לתופעה נפוצה זו היא שכאשר חייל אונס אישה הוא למעשה תוקף באלימות את זהותה האתנית והתרבותית, ופעולה זו מגלמת את השאיפה להשמיד את כל הקהילה האתנית שהאישה היא חלק ממנה.
אלימות מינית בזמן מלחמה יכולה להיחשב כרצח עם כאשר היא מתבצעת מתוך כוונה להשמיד קבוצה אתנית. בית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה קבע תקדים כאשר קבע כי אונס יכול להיות פשע מסוג רצח עם, וכלל זה הוחל על חלק מהנאשמים ברצח העם ברואנדה.
הגדרה של אלימות מינית בזמן מלחמה
לא קיימת הגדרה אחידה לאלימות מינית או אונס בזמן מלחמה.
אמנת רומא מגדירה אונס באופן הבא:
מחקר שבדק אירועי אלימות מינית בזמן מלחמה מצא כי בדרך כלל קיימים שבעה אופנים של אלימות: אונס, עבדות מין, זנות בכפייה, היריון כפוי, עיקור או הפלה בכפייה, הטלת מום מיני ועינויים מיניים.
בדו"ח של האו"ם מ-2009 בנושא זה אלימות מינית הוגדרה כאונס, עבדות מינית, זנות כפויה, היריון כפוי, הפלה כפויה, עיקור כפוי, נישואים בכפייה, סחר בבני אדם לצורכי מין במצבי סכסוך, וכל צורה אחרת של אלימות מינית בחומרה דומה, כאשר העבירות מבוצעות כלפי נשים, גברים, נערות או נערים הקשורים במישרין או בעקיפין לסכסוך.
חקיקה נגד אלימות מינית בזמן מלחמה
בתורה ישנו דין אשת יפת תואר שפרשת כי תצא, ובו מספר מצוות המעגנות את זכויותיהן של שבויות המלחמה: חייל החושק בשבויה אינו רשאי לקיים עימה יחסים טרם המתין חודש ימים שבהם התאבלה על הוריה ועשתה פעולות של הסרת היופי ממנה. רק בתום תקופה זו יכול היה לקחתה לו לאישה ולקיים עימה יחסים במסגרת זו. באם בתום חודש הימים לא חפץ בה החייל, היה עליו לשלחה לנפשה ולא למכור אותה כשפחה. עם זאת, בפרשנות התורה שבעל פה ישנה מחלוקת בין חכמי התלמוד הבבלי לחכמי התלמוד הירושלמי האם הותרה ביאה אחת בעת המלחמה מטעם ש"דיברה תורה כנגד יצר הרע", וללא זאת החייל עלול לאנוס בלא ריסון, וגם זאת בתנאי שאחר כך יביא אותה לביתו ולא יעזוב אותה, או שביאה כזו לא הותרה כלל. אולם היתר זה בוטל עם קבלת האמנה הבינלאומית האוסרת לאנוס בעת מלחמה.
אצל היוונים הקדמונים אונס נשים בזמן מלחמה היה "התנהגות מקובלת מבחינה חברתית", ולוחמים ראו את נשות האויב כ"שלל" לגיטימי ושימושי. ביוון הקדומה נשים נחשבו כ"רכוש" של גבר, בדרך כלל אב, בעל, אדון עבדים או אפוטרופוס. בהקשר זה, אונס אישה נחשב לפשע רכוש שבוצע נגד הגבר שבבעלותו האישה.
בימי הביניים, הכנסייה הקתולית ביקשה למנוע אונס במהלך לחימה באמצעות תפיסת "שביתת הנשק של אלוהים" שקראה לחיילים להימנע מלתקוף אזרחים שאינם מעורבים בלחימה. כמו כן קודם אידיאל האבירות, לפיו יש להגן על חפים מפשע ולשמור על כללי המוסר. מספר הוגים נוצרים קראו להגן על עקרונות אלה.
למרות זאת, אונס וביזה המשיכו להיות שכיחים במצבי מלחמה. ההסבר המקובל לכך הוא שכלל האוכלוסייה הנכבשת נתפסה כאויב, כולל נשים וילדים, והכוח הכובש יכול לעשות בהם כרצונם. בימי הביניים המאוחרים, דיני המלחמה אף התייחסו לאונס וביזה בזמן מלחמה כסימן להצלחתו של הלוחם בשדה הקרב ומעין "פרס" על הניצחון בקרב.
התנהגות מעין זו גונתה לראשונה בספר שפרסם הוגו גרוטיוס, בין הראשונים שניסו לנסח חוקי מלחמה בין-לאומיים. הוא הטיל איסור על אונס נשים בזמן מלחמה, בנימוק שהוא אינו הכרח ביטחוני והוא מסמל שפל מוסרי. תפיסה זו אומצה באמנות וחוקי מלחמה במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19. לדוגמה, הסכם הידידות והמסחר בין ארצות הברית לפרוסיה משנת 1785 אוסר על מעשי איבה בין הצדדים, בהם התנקשות, רצח, דקירה בזדון, הטלת מום ואונס.
מצב זה השתנה בתחילת המאה ה-20. אלימות מינית לא נכללה ברשימת פשעי המלחמה של אמנות ז'נבה הראשונות ואמנות האג. באמנות האג ישנה רק התייחסות מרומזת: "יש לכבד את כבוד המשפחה ואת זכויותיהם וחייהם של האזרחים." גם ועידת השלום בפריז שדנה בפשעי מלחמה שבוצעו במהלך מלחמת העולם הראשונה נמנעה מהעמדה לדין של חיילים עקב אלימות מינית.
במשפטי נירנברג שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה העידו רבים על פשעי אלימות מינית של הנאצים, אך איש לא הועמד לדין בגינם. בבית הדין הבין-לאומי הצבאי למזרח הרחוק, שהתכנס בטוקיו לצורך העמדתם לדין של מנהיגי האימפריה היפנית על פשעי מלחמה, הורשעו קצינים יפנים באי-מניעת אונס בטבח ננקינג. הגנרל טומויוקי ימאשיטה הורשע, בין היתר, באונס שביצעו חייליו. בית הדין ציין כי מעל ל-20,000 נשים ונערות נאנסו במהלך השבועות הראשונים של הכיבוש היפני של העיר הסינית ננקינג.
בשנת 1949 עודכנו אמנות ז'נבה, ונוסחה אמנת ז'נבה הרביעית, האוסרת על אלימות מכל סוג שהוא כלפי אזרחים. סעיף 27 באמנה אוסר במפורש על אונס בזמן מלחמה וזנות בכפייה בסכסוכים בין-לאומיים. פירוט נוסף של איסורים אלה נכלל בפרוטוקול הראשון והשני לאמנות ז'נבה, שנוסחו בשנת 1977.
הצהרת האומות המאוחדות בדבר הגנה על נשים וילדים במצבי חירום ובעימות מזוין, שנכנסה לתוקף ב-1974, אינה מזכירה אונס ספציפית.
אונס הוכר לראשונה כפשע נגד האנושות על ידי בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר בשנת 1993, אז הוצאו צווי מעצר נגד חיילים סרבים שאנסו נשים מוסלמיות במהלך מלחמת בוסניה.
בשנת 1998 קבע בית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה שאונס המוני במהלך סכסוך מזוין יכול להיחשב כרצח עם.
אלימות מינית נאסרה מפורשות בחוק למניעת פשעי מלחמה בארצות הברית (1996) ובאמנת רומא  של בית הדין הפלילי הבין-לאומי (1998).
מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה בשנת 2008 את החלטה 1820, בה צוין כי "אונס וצורות אחרות של אלימות מינית יכולים להיות פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות או מעשה מכונן ביחס לרצח עם".
בשנת 2009 הוקם משרד הנציג המיוחד של מזכירות האו"ם (SRSG) לנושא אלימות מינית נגד נשים וילדים במוקדי סכסוך בעולם. הנציגה הראשונה הייתה מרגוט ולסטרם. בשנת 2012 הוחלפה על ידי זיינב בנגורה, ומשנת 2017 מכהנת בתפקיד פראמילה פאטן.
מהעת העתיקה עד המאה ה-19
במהלך ההיסטוריה התרחשו מקרים רבים של אלימות מינית בזמן מלחמה. ההיסטוריונית גרדה לרנר כתבה:
צבאות יוון העתיקה ורומא העתיקה עסקו תדיר באונס בעת מלחמה, כפי שתועד בכתבים רבים, בהם של הומרוס, הרודוטוס, טיטוס ליוויוס וטקיטוס.
כתבים מהמאה ה-8 לפנה"ס מצביעים על כך שאונס בזמן מלחמה היה חלק מפקודות המבצע הצבאי. לדוגמה, באיליאדה, יועצו הבכיר ביותר של אגממנון, נסטור, מצווה על החיילים היוונים האכאים לכבוש את טרויה ולאנוס את נשות טרויה:
האגדה המיתולוגית אודות חטיפת הנשים הסביניות, הנוגעת לייסוד האימפריה הרומית, לא כוללת תיאורי אלימות מינית, אם כי יש בה נישואים בכפייה. בגרסה של אובידיוס לאגדה זו הוא מציין במפורש שהנשים הסביניות נועדו לסיפוק יצריהם המיניים של חיילי רומא. בעמוד מרקוס אורליוס ברומא נראים באחד התבליטים חיילים תוקפים אישה ותופסים אותה בשיערה.
על פי היסטוריונים מימי הביניים, ההונים והאווארים שפלשו למזרח אירופה במהלך העת העתיקה המאוחרת נהגו לאנוס נשים ונדיות ולהחזיקן כשפחות מין.
במהלך העת העתיקה המאוחרת הודו נכבשה פעמים רבות על ידי אימפריית קושאן ועמים אחרים שפלשו אליה ממרכז אסיה. הפולשים כבשו את קשמיר, פנג'אב ועמק הגנגס, ועל פי הכתובים אלה לוו במקרי טבח, ביזה ואונס המוני.
מקרי אלימות מינית נמשכו בימי הביניים, בין השאר בכיבוש אנגליה ואירלנד על ידי הוויקינגים, בתקופת סחר העבדים הערבי, בתקופת שלטונו של ג'ינגיס חאן באימפריה המונגולית, בכיבוש של מצרים העליונה על ידי מוחמד בן קלאוון, ובכיבושי הערים חלב ודמשק בשנים 1400-1401.
מקרי אלימות מינית בזמן מלחמה בתקופה המודרנית המוקדמת כוללים אונס נשים וילדים אינדיאנים על ידי כובשים ספרדים בצפון אמריקה, אונס נשות הרפובליקה ההולנדית במהלך דיכוי המרד ההולנדי, אונס המוני של נשים וילדים לאחר כיבוש העיר מגדבורג (1631), אונס אויגורים על ידי לוחמי שושלת צ'ינג (1765), אונס נשים וילדות מוסלמיות במהלך המלחמה הווהאבית-עות'מאנית, אונס נשים צ'רקסיות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), וכן במהלך רצח העם הטסמני, מרד טאיפינג, מרד הבוקסרים ומהפכת שינהאי.
המאה ה-20
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התרחשו מקרי אלימות מינית של גרמנים במהלך כיבוש בלגיה (המכונה "אונס בלגיה"), ושל טורקים במהלך רצח העם הארמני (ראו אונס במהלך רצח העם הארמני).
מקרי אלימות מינית רבים בוצעו במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי כל הצדדים, בהם חיילי ארצות הברית, בריטניה, צרפת, איטליה, ברית המועצות, יוגוסלביה, אוסטרליה וסין. אירועי אונס המוני התרחשו במבצע ברברוסה, בטבח ננקינג, במבצע סערת אוגוסט, בפלישת בעלות הברית לסיציליה וביפן בתקופת הכיבוש האמריקאי.
אונס בוצע על ידי כוחות הוורמאכט בנשים ונערות יהודיות במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939. נאנסו גם נשים ונערות פולניות, אוקראיניות, בלארוסיות ורוסיות, לעיתים לפני שנורו למוות. הוורמאכט הקים גם מערך של בתי בושת צבאיים, שבהם נשים ונערות צעירות מהשטחים הכבושים הועסקו בזנות בכפייה בתנאים קשים. בברית המועצות נחטפו נשים על ידי הכוחות הגרמנים לצורכי זנות. גם חיילי הצבא האדום ביצעו מעשי אונס רבים בנשות פולין והונגריה בזמן פלישת ברית המועצות לפולין ובמהלך המצור על בודפשט.
לאחר קרב מונטה קסינו באיטליה, במהלך מלחמת העולם השנייה, התרחשו מקרי אונס ורצח המוניים, שכונו "ההשתוללות במונטה קסינו". מעשים אלה בוצעו בעיקר על ידי חיילי גומיה ממרוקו, שהיו שכירי חרב של חיל המשלוח הצרפתי (FEC) בפיקודו של הגנרל אלפונס ז'ואן. קורבנות פשעים אלו היו כ-2,000 נשים ונערות תושבות איטליה, וכן כ-600 גברים ונערים.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, התרחשו מקרי אונס המוני בידי חיילי צבא ארצות הברית במהלך שחרור צרפת. באזורי הכיבוש בגרמניה נאנסו באכזריות נשים גרמניות על ידי חיילי צבא ארצות הברית, צבא בריטניה, צבא צרפת והצבא האדום. על פי מספר הערכות, במהלך הקרב על ברלין ולאחריו נאנסו מעל ל-100,000 נשים גרמניות על ידי חיילים סובייטים, ובסך הכל ברחבי גרמניה נאנסו מעל לשני מיליון נשים גרמניות.
מקרי אונס המוני התרחשו גם במלחמת הודו-סין הראשונה ובמהלך חלוקת הודו.
במלחמת האזרחים בלבנון שנמשכה משנת 1975 עד 1990 התרחשו מקרי אלימות רבים, בהם אונס, אונס קבוצתי, אונס המוני, פגיעה באיברי המין, עינויים והשפלה מינית וזנות כפויה. נשים, נערות וילדות נחטפו, וחלקן לא שבו.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התרחשו מקרי אלימות מינית רבים בזמני מלחמה, בין השאר על ידי חיילים סינים במלחמת קוריאה, חיילים צרפתים במלחמת אלג'יריה, חיילי צבא ארצות הברית ודרום קוריאה במלחמת וייטנאם, חיילי פקיסטן במלחמת העצמאות של בנגלדש , במהלך פלישת טורקיה לקפריסין, מלחמת האזרחים בקולומביה, הסכסוך בין צבא פרו לבין הנתיב הזוהר, הסכסוך בדרום הפיליפינים, הסכסוך על חבל קשמיר , מלחמת האזרחים בסרי לנקה, מלחמת האזרחים הליברית הראשונה, מלחמת האזרחים בסיירה לאון , פלישת אינדונזיה למזרח טימור, הפלישה העיראקית לכווית ובמהלך מלחמת אפגניסטן.
מקרי אונס במהלך רצח העם ברואנדה
בשנת 1998 קבע בית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה, שהוקם על ידי האו"ם, שאונס המוני דינו כרצח עם. במשפטו של ז'אן פול אקייסו, ראש עיר ברואנדה, קבע בית הדין כי מקרי האונס הרבים של נשות הטוטסי נועדו להשמיד את הטוטסים. על פי מספר הערכות, כ-500,000 נשים נאנסו במהלך רצח העם ברואנדה ב-1994.
מקרי אונס במלחמות יוגוסלביה
אונס הוכר לראשונה כפשע נגד האנושות על ידי בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר בשנת 1993, אז הוצאו צווי מעצר נגד חיילים סרבים שאנסו נשים מוסלמיות במהלך מלחמת בוסניה.
לפחות שמונה חיילים הואשמו באונס. להגנתם טען אחד הפרקליטים כי בעבר היה נהוג לשמוע עדויות על אונס, אך להבליג על המעשים ולהתייחס אליהם כהתנהגות פוגענית ותו לא. השופט ריצ'רד גולדסטון אמר: "אכן, אונס לא היה עד כה מעניינה של הקהילה הבינלאומית, אבל עכשיו אנחנו צריכים להתמודד בגלוי עם המעשים האכזריים הללו." בית הדין הרשיע חלק מהנאשמים, ובכך קבע תקדים משפטי. זו הייתה הפעם הראשונה שבה בית דין בין-לאומי הרשיע נאשמים על עבירות של אונס ועבדות מין.
בשנת 2004 דיווח אמנסטי אינטרנשיונל על חטיפת נערות לצורכי זנות בקוסובו, כאשר הלקוחות העיקריים הם חיילי כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות וחיילי נאט"ו בעיר.
המאה ה-21
במאה ה-21 התרחשו מקרי אלימות מינית במהלך מלחמת קונגו הראשונה, מלחמת קונגו השנייה, רצח העם בדארפור, מלחמת האזרחים בלוב, מלחמת האזרחים בסוריה , רצח העם בדארפור , רדיפת הרוהינגיה במיאנמר, מלחמת תיגראי ובמלחמת אוקראינה–רוסיה.
פורסמו גם מקרי התעללות ואונס רבים שבוצעו על ידי חיילי צבא ארצות הברית בכלא אבו גרייב בעיראק.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל תיעד מקרים נוספים של אונס בזמן מלחמה במאה ה-21 באפגניסטן, צ'צ'ניה, קולומביה, עיראק, סודאן ונפאל.
בשנת 2008 התייחס ארגון יוניסף לאונס של נשים וילדים באזורי סכסוך באפריקה. על פי הארגון, מקרי אונס כבר לא מבוצעים רק על ידי לוחמים אלא גם על ידי אזרחים. מקרים אלה מושפעים ממלחמות ואסונות טבע, הגורמים להתפוררות הנורמות החברתיות. הארגון דיווח על עלייה חדה במקרי אלימות מינית בקניה מיד לאחר הבחירות שהתקיימו בדצמבר 2007, ועל שכיחות מקרי אונס באזורי עימות בסודאן, צ'אד והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
אלימות מינית בסכסוך הישראלי-ערבי
במהלך מאורעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט נאנסו נשים ונערות יהודיות על ידי ערבים.
בכמה מקרים במלחמת העצמאות ובעימותים נוספים במהלך אותה תקופה, בהם טבח צפצאף, פרשת דיר יאסין, פרשת נירים ופרשת דווימה, בוצעו מספר מעשי אלימות מינית של חיילים ישראלים כלפי נשים ונערות פלסטיניות.. מספר מקרים נותרו חסויים במשך שנים..
במהלך הסכסוך הישראלי-פלסטיני במאה ה-21 היו מספר מקרים שבהם פלסטינים אנסו ורצחו ילדות או נשים יהודיות, בהם רצח אורי אנסבכר בת ה-19 וליפז חימי בת ה-9. במספר מקרים בוצע אונס בלבד ללא רצח, ורק לאחר שנים הוכרו הנאנסות כנפגעות פעולות איבה.
במחקר של טל ניצן משנת 2006 בשם "גבולות הכיבוש - נדירותו של אונס צבאי בסכסוך הישראלי-פלסטיני" היא מציינת שתופעת אונס על ידי חיילי צה"ל היא נדירה מאוד, בהסתמך על נתונים של ארגוני זכויות אדם ושל התקשורת. לפי הניתוח שלה חיילי צה"ל נמנעים מאונס של נשים פלסטיניות - מסיבות גזעניות, בהן "דה-הומניזציה" והחשש מהתבוללות. אחרים הגיבו ואמרו שהדבר רק מעיד על מוסריותם של החיילים, ובן-דרור ימיני הגיב למחקר במילותיו: "חיילי צה"ל אינם אונסים בעיקר משום שהם הרבה יותר מוסריים ממה שמספרים עליהם בעולם.".
פיג'ו סוג 5
פיג'ו סוג 5 (בצרפתית: Peugeot Type 5) היא מכונית קטנה ופתוחה, מסוג "Runabout car", מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1894–1896.
==מאפיינים==
פינגווין קיסרי
פינגווין קיסרי (שם מדעי: Aptenodytes forsteri) הוא מין של פינגווין אנדמי לאנטארקטיקה. הוא משלושת המינים היחידים ביבשת זו, לצד פינגווין אדלי ופינגווין מלכותי, והוא הגבוה והכבד שבפינגווינים. הזכר והנקבה דומים בניצוי ובגודל: גובהם עשוי להגיע ל-122 ס"מ, ומשקלם נע בין 22 ל 45 קילוגרמים. ראשו וכנפיו של הפינגווין הקיסרי שחורים, הבטן לבנה, הגב אפור כחלחל והמקור ורוד ארגמני. בצדי צווארו יש שתי רצועות זהובות. כיתר הפינגווינים, הוא חסר יכולת תעופה, ובמקום זאת גופו מותאם לשחייה: כנפיו קשיחות ושטוחות ומבנה גופו הידרו-דינמי.
הפינגווין הקיסרי ניזון בעיקר מדגים, אך גם מסרטנאים כגון קריל, ומסילוניות, כגון דיונונים. הפינגווין יכול לצלול עד לעומק של כ-530 מטרים ולהחזיק את נשימתו כ-18 דקות כשהוא צד מזון. גופו של הפינגווין מותאם במיוחד לכך: יש לו המוגלובין בעל מבנה ייחודי, שמאפשר לפינגווין לתפקד ברמות חמצן נמוכות, עצמותיו אינן חלולות (בשונה משאר מיני העופות) על מנת להפחית את הבארוטראומה, ובשעת הצורך, הפינגווין יכול להפחית את המטבוליזם שלו ולהשבית איברים שאינם הכרחיים.
הפינגווין הקיסרי ידוע בשל הנדידה הארוכה שהוא עושה בעונת הרבייה שלו, ובשל היותו הפינגווין היחיד שמתרבה במהלך החורף באנטארקטיקה. הפינגווינים נודדים כ-50 עד 120 ק"מ על פני הקרח לעבר מושבות הרבייה שלהם, שכוללות אלפי פרטים. הנקבה מטילה ביצה אחת, והזכר דוגר עליה, בעוד הנקבה יוצאת לחפש מזון. לאחר חזרת הנקבה, היא והזכר מתחלפים מספר פעמים בחיפוש המזון ובדגירה על הביצה. הפינגווין הקיסרי הוא מונוגמי ובני הזוג מסוגלים לזהות זה את קולו של זה בין מאות קולות חיפוש אחרים. אפרוח בן 10 חודשים יכול למצוא את קינו ממרחק של חצי ק"מ, כשהוא נעזר ברמזים חזותיים כמו אגמים וגבעות וכמו כן בקולות הלהקה.
תוחלת החיים של הפינגווין הקיסרי בטבע היא כ-20 שנים, אולם תצפיות מציעות שפרטים מסוימים מגיעים לגיל 50.
טקסונומיה
הפינגווין הקיסרי תואר לראשונה ב-1844 על ידי הזואולוג האנגלי ג'ורג' רוברט גריי, שטבע את שם הסוג: Aptenodytes. שם זה מבוסס על הלחם ביוונית עתיקה: ἀ-πτηνο-δύτης (קרי: a-ptēno-dytēs), שמשמעותו "צולל ללא כנפיים". שם המין הספציפי (forsteri) ניתן לו על שם המדען הגרמני יוהאן ריינהולד פורסטר, שליווה את הקפטן ג'יימס קוק במסעו השני באוקיינוס השקט, וכינה בשם חמישה מיני פינגווינים אחרים.
יחד עם הפינגווין המלכותי הדומה לו בצבעיו, השניים מהווים את שני המינים הקיימים היחידים בסוג Aptenodytes. נוסף על שני אלו, נמצאו מאובנים של מין שלישי (A. ridgeni) נכחד, שחי בניו זילנד בעידן הפליוקן לפני כשלושה מיליוני שנים. לפי מחקרים מולקולריים וניתוחי התנהגות, נראה כי הסוג Aptenodytes הוא בסלי (Basal), כלומר במהלך האבולוציה הוא היה הראשון להתפצל מיתר הפינגווינים. במחקרים גנטיים (גנום מיטוכונדריאלי וגרעיני), נראה כי פיצול זה התרחש לפני כ-40 מיליוני שנים.
תיאור
גובהו של פינגווין קיסרי בוגר הוא כ-110 עד 130 ס"מ, ומשקלו נע בין 22 ל-45 ק"ג, בעוד הזכרים שוקלים יותר מהנקבות (דו-צורתיות זוויגית). כמו כן, משקלם של הפינגווינים תלוי בעונות השנה: בזמן הדגירה הפינגויינים הקיסריים מחממים את ביציהם, כך שלא יקפאו בחורף האנטארקטי. בזמן זה, הם אינם אוכלים כלל. בממוצע, הזכר יאבד בתקופה זו כ-12 קילוגרמים, והנקבה - כמחצית מכך.
כיתר הפינגווינים, גם מבנהו של הפינגווין הקיסרי הידרודינמי על-מנת להקטין את הגרר במהלך השחייה; כמו כן כנפיו קשות ושטוחות ומשמשות כסנפירים. הלשון מחוספסת, כדי למנוע מטרף חלקלק לברוח לאחר שהפינגווין תפס אותו. ניצוי הזכרים והנקבות דומה: אצל הבוגרים, נוצות שחורות מכסות את הראש, הסנטר, הגרון, הגב, הצד האחורי של כנפיים והזנב. השחור העז עומד בניגוד חד לניצוי הבהיר של יתר החלקים. הבטן וחלקן התחתון של הכנפיים לבנים, בעוד שהחזה העליון צהוב בהיר. הלסת העליונה של המקור בן שמונת הסנטימטרים שחורה, בעוד שהתחתונה בצבע ורוד, כתום או סגלגל. סנטרם וגרונם של הפרטים הצעירים לבנים, נוצותיהם אפורות-כסופות, ראשם שחור ופניהם לבנים. האפרוחים שוקלים כ-315 גרם לאחר הדגירה, ונוצותיהם מתחילות לצמוח כשהם מגיעים למחצית ממשקל בוגר.
תוחלת החיים הממוצעת של הפינגווינים הקיסרים היא כ-20 שנים. החוקרים מעריכים שאחוז בודד מפינגווינים אלה יכול להגיע לתוחלת חיים של 50 שנה. לעומת זאת, רק 19% מהגוזלים שורדים את שנתם הראשונה, ולכתוצאה מכך 80% מכל הפריטים הקיימים הם מבוגרים בני 5 שנים ומעלה.
קולות
מאחר שלפינגווינים אין אתרי קינון קבועים שבהם ההורים יכולים לאתר את אפרוחיהם, הם נסמכים על תקשורת קולית לשם כך. תקשורת זו כוללת מגוון רחב של סוגי צלילים, שנחשב לגדול ביותר מבין כל מיני הפינגווינים. שירת הפינגווינים הקיסריים מתבצעת בשני פסי תדירויות בו זמנית. האפרוחים משתמשים בשריקה מאופננת תדר כדי להפגין רעב ולקרוא להוריהם.
הסתגלות לקור
הפינגווין הקיסרי, ככל העופות באנטארקטיקה, מתרבה במהלך החורף, שבו הטמפרטורה עשויה לרדת ל-40- מעלות צלזיוס והרוח מגיעה למהירויות של כ-144 קמ"ש. טמפרטורת המים יורדת לכ-1.8- °C, טמפרטורה שקרה הרבה יותר מטמפרטורת גופו של הפינגווין (כ-39 מעלות צלזיוס). הפינגווין הקיסרי מותאם לקור במספר דרכים: נוצותיו מספקות לו בידוד מפני הקור, בנוסף לשכבת שומן תת-עורית שעוביה מגיע בשיאו לכ-3 ס"מ. נוצותיו הקשיחות קצרות ומעוצבות בדמוי חץ או רומח, ודחוסות בצפיפות על כל משטח פני העור. מכסות את הפינגווין הקיסרי כ-100 נוצות לכל 6.5 ס"מ, מה שהופך אותו למין עם מספר הנוצות הרב ביותר במחלקת העופות. חללים נפרדים של גידים פלומתיים בין הנוצות לעור מספקות בידוד נוסף. עורו ונוצותיו של הפינגווין אטומים למים.
כשהטמפרטורה בחוץ מגיעה מעל 20 °C, טמפרטורת גופם של הפינגווינים וקצב חילוף החומרים שלהם עולים, על מנת להגדיל את איבוד החום. הרמת סנפיריו של הפינגווין וחשיפת ישבנו גורמים לחשיפת גופו של הפינגווין לאוויר לעלות ב-16%, מה שמגביר את איבוד החום.
הסתגלות ללחץ
הפינגווין הקיסרי מתמודד כשהוא צולל עם לחץ גבוה מאוד, פי 40 מהלחץ שעל פני הקרקע, מה שמביא לבארוטראומה אצל רוב האורגניזמים היבשתיים; אך עצמותיו של הפינגווין הקיסרי אינן חלולות, מה שמסיר את הסיכון. עם זאת, עדיין לא ידוע כיצד מין זה חסין להשפעת דקומפרסיה.
בזמן צלילה, השימוש בחמצן של הפינגווין הקיסרי יורד דרסטית, קצב פעימות הלב שלו יורד ל-15 עד 20 פעימות בדקה, ואיברים שאינם הכרחיים מושבתים, מה שמאפשר צלילות ארוכות. ההמוגלובין והמיוגלובין שלו מסוגלים להתקשר ולהעביר חמצן בריכוזים נמוכים של דם, מה שמאפשר לפינגווין לתפקד ברמות חמצן נמוכות שהיו יכולות לגרום לו לאיבוד הכרה.
תפוצה בטבע
הפינגווין הקיסרי נפוץ בעיקר סביב הקוטב הדרומי באנטארקטיקה, והוא כמעט בעל החיים היחיד שנפוץ בין 66° ל-77° בקו הרוחב הדרומי. הפינגווינים מתרבים כמעט תמיד בקבוצות ליד חופים ועד למרחק של כ-18 קילומטר מהחוף. הפינגווינים מתרבים בדרך כלל באזורים בהם הקרח מצוי וכן במצוקי קרחונים, שמספקים להם מחסה מפני הרוח.
אוכלוסייתו של הפינגווין הקיסרי מוערכת כיום בכ-595,000 בוגרים, שנמצאים ב-46 מושבות שידועות למדע.
התנהגות
הפינגווין הקיסרי הוא בעל חיים קבוצתי הן בקינון והן בחיפוש אחר מזון; הוא יכול לצוד כשהוא צולל או כשהוא צף על פני המים. הפינגווינים הקיסריים פעילים לעיתים ביום ולעיתים בלילה. פינגווינים בוגרים משוטטים במשך רוב השנה בין אזורי הרבייה לאזורי האכילה. הפרטים ממין זה הולכים לחפש מזון באוקיינוסים בין החודשים ינואר למרץ.
מזון
לכל אוכלוסייה של פינגווינים קיסריים יש תזונה ייחודית משלה, אך ככלל הפינגווינים, הם ניזונים מדגים, סרטנאים וסילוניות. מקור המזון החשוב ביותר לפינגווין הקיסרי הוא דגים. הדג Pleuragramma antarcticum ממשפחת הנוטוטיניים מהווה את רוב תזונתו. בעלי חיים חשובים נוספים בתזונתו של הפינגווין הקיסרי הם מינים אחרים של נוטוטיניים, מיני הדיונונאים: Psychroteuthis glacialis ו-Kondakovia longimana וכן הקריל האנטארקטי. הפינגווין הקיסרי תר אחר טרפו באוקיינוס הדרומי, באזורים ללא קרחונים, או בסדקים בקרח.
טורפים
טורפיו של הפינגווין הקיסרי הם בעיקר עופות ויונקי מים; יסעור ענק דרומי הוא הטורף הבולט ביותר, שגורם למותם של כ-34% מהגוזלים במושבות הפינגווינים. חמסן דרומי מחפש בעיקר אפרוחים מתים ואינו יכול לתקוף אפרוחים חיים, מכיוון שהאפרוחים כבר גדולים מכדי שיוכל לטורפם בזמן ההגעה שלו לאזור. טורפיהם העיקרים של הפינגווינים במים הם כלב הים הנמרי, שטורף פינגווינים בוגרים לאחר שנכנסו למים, והלווייתן הקטלן שטורף פינגווינים מכל גיל שנמצאים בתוך או בסביבת מים.
עמידות באור
עמידות באור (באנגלית: Lightfastness) היא תכונה של פיגמנט המתארת את מידת עמידותו בחשיפה לאור, ועד כמה משתנה גונו המקורי בעקבות חשיפה זו.
עמידות גבוהה באור, משמעה שגם בעקבות חשיפה ממושכת לאור, הפיגמנט כמעט ואינו דוהה או שאינו דוהה כלל. עמידות נמוכה לאור, משמעה שדי בחשיפה קצרה או בינונית להביא לדהייה משמעותית של הפיגמנט. דהייה בהקשר זה היא שינוי ברמת הרוויה, הבהירות או הגוון של הצבע.
תקנים
קיימים מספר תקנים למדידת עמידות באור של פיגמנטים, צבעים ולכות. התקן האנגלי קרוי "צמר כחול" (Blue Wool) ובו ניתן לדרג פיגמנט (וצבע המכיל אותו) כבעל עמידות באור בין 1 ל-8. עמידות באור בדרגה 1 היא נמוכה ביותר, ומשמעה שחשיפה קצרה לאור גורמת לדהייה; עמידות בדרגה 8 משמעה שגם חשיפה ממושכת מאוד לאור לא תגרום לדהייה משמעותית.
התקן האמריקאי מוענק על ידי מכון המדידות והתקנים האמריקאי (American Standard Test Measure - ASTM), ומדרג פיגמנטים בין 1 ל-5 בספרות רומיות. הדרגות I ו-II הן העמידות היותר, וצבעים המדורגים כך אמורים להחזיק בין 25 ל-100 שנה ללא דהיה בתנאי תאורת מוזיאון.
שם עברי
על פי מונחון האקדמיה ללשון העברית בנושא צבעות מ-1992, התרגום המדויק של Light Fastness הוא עֲמִידוּת בְּאוֹר. תתכנה התייחסויות של גופים שונים למדד זה כעמידות-אור או עמידות לאור, או שמות אחרים.
שימוש בתעשיית האמנות
תקני עמידות לאור מהווים חלק בלתי נפרד מכלל הצבעים בשימוש בתעשייה, אך בולטים במיוחד בצבעי אמנים. צבעי שמן, אקריליק ומים, ואף עפרונות צבעוניים מלווים בחוברות המפרטות כל פיגמנט ודירוג העמידות באור שלו, ודירוג עמידות באור של המוצר בכללותו. מספר ספרי הדרכה עוסקים בחשיבות העמידות באור בצבעי אמנים וביצירות אמנות, כולל הערות על ערבוב גוונים והעמידות באור של התוצר הסופי.
חברות רבות המייצרות חומרי גלם לאמנות, מוציאות סדרות מוצרים בעלי עמידות גבוהה לאור כמותג נפרד.
בית שימוש כימי
בית שימוש כימי או שירותים כימיים הוא בית שימוש שאינו מחובר למערכת ביוב מרכזית כלשהי. במקום זאת ישנה אסלה (או מכל) ובה חומרי ניקוי, חיטוי וריח שונים. הנוזל הכימי המשמש כחומר החיטוי צבוע בכחול, והוא מכונה (באוסטרליה ובארצות הברית) "Anotec". התרכובת הכימית הנפוצה היא פורמלין או תרכובת דומה. בתי שימוש מודרניים, מבוססים על חנקה והם נקראים שירותים ביולוגיים. מאחר שפורמלין הוא חומר המזיק לעור, לאף ולגרון, הוא מוחלף לעיתים בתרכובות כימיות אחרות כגון גלוטראלדהיד, שאינה מכילה צבע מלאכותי אך מכילה בושם טבעי.
האסלה בנויה כך שאפשר לשאוב מתוכה את תכולתה ולמלאה בחומרים חדשים בקלות יחסית, באמצעות חיבור צינור שבקצהו השני משאבה.
ניתן למצוא בתי שימוש כימיים בשתי צורות עיקריות:
פיקו דה אוריסבה
פיקו דה אוריסבה (בספרדית: Pico de Orizaba), הידוע גם בשם סיטלאלטפטל (בספרדית: Citlaltépetl), הוא ההר הגבוה ביותר במקסיקו.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 13 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אפריל (18 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יולי (10 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,635 מילימטרים בשנה. חודש יולי הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (332 מ"מ גשם), וחודש דצמבר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (22 מ"מ גשם).
צ'ארלס קלור
סר צ'ארלס קלור (באנגלית: Charles Clore; 24 בדצמבר 1904 – 26 ביולי 1979) היה איש עסקים ונדבן יהודי-בריטי.
קורות חיים
נולד בלונדון למשפחת מהגרים יהודים מליטא. אביו, ישראל קלור, היגר תחילה לוייטצ'אפל שבלונדון, ועסק בחייטות. לבסוף עלה האב לארץ ישראל ב-1927 והוא קבור בפתח תקווה.
בשנת 1951 רכש רשת של חנויות נעליים בהמשך רכש חנויות נעליים נוספות והקים חברת ההחזקות ציבורית לעסקיו בשם "סירס" (Sears plc). בשנת 1956 רכשה סירס את הזיכיון לשיווק מכוניות ווקסהול מוטורס בסקוטלנד.
בשנת 1965 רכשה "סירס" את רשת חנויות הכלבו "לואיס", שבבעלותה הייתה גם חנות הכלבו הגדולה ברחוב אוקספורד "סלפרידג'ס" (Selfridge). שנה אחר כך, הושק מותג אופנת הנשים "Miss Selfridge", שהפך לפופולרי. בבעלותו של קלור היו גם מספר רב של נכסי מקרקעין.
קלור הקים את הארגון הפילנתרופי "קרן קלור", שפועל גם בשנות האלפיים, ותורם רבות לאמנות, וליהודים בכל רחבי העולם.
ב-13 באפריל 1961 נכנס לשותפות עם איש העסקים אייזיק וולפסון וחברת האחים מאיר אשר פעלו יחדיו במסגרת חברת "וולפסון קלור מאיר בע"מ. החברה הייתה חברה בורסאית מהגדולות במשק הישראלי וגורם ובעל מניות מרכזי בהקמת מגדל שלום וחנות הכלבו "כלבו שלום" שפעלה בבניין, בנק ירושלים וקריית וולפסון בירושלים. כמו כן, מימנה החברה את הקמת בית עיריית תל אביב-יפו.
בין השנים 1980–1987 הוקמה מכספי קלור, בשיתוף ממשלת בריטניה, "גלריית קלור" שב"מוזיאון טייט בריטניה", בעלות כוללת של כשמונה מיליון ליש"ט. גלריה זו מכילה את האוסף הגדול ביותר בעולם של יצירותיו של הצייר הידוע ויליאם טרנר.
על שמו של קלור קרויים בין השאר פארק צ'ארלס קלור בתל אביב, בית החייל וכיכר החורבה בירושלים, גן המדע במכון ויצמן שברחובות, מעון לחולי סרטן בגבעתיים, בית ספר להפרעות בתקשורת של אוניברסיטת תל אביב בביה"ח תל השומר שברמת גן, מרכזים קהילתיים בחדרה ובעכו, מרכז קלור לאומנויות הבמה בקיבוץ כפר בלום וכן "תצפית יער הגשם על שם קלור" בגן החיות של לונדון.
מאז מותו של קלור, מנהלת את קרן קלור בתו, דיים ויויאן דאפילד.
היינריך שוורץ
היינריך שוורץ (בגרמנית: Heinrich Schwarz; 14 ביוני 1906 – 20 במרץ 1947) היה קצין אס אס בדרגת האופט-שטורמפיהרר, איש סגל מחנה אושוויץ בפולין ומחנה נאצוויילר-שטרוטהוף בשטח אלזס-לורן.
שוורץ נולד במינכן ועבד כדפס בבית דפוס. הוא הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס בנובמבר 1931. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שירת בוואפן אס אס עד אוקטובר 1940, אז הוצב כמפקח במחנות ריכוז. הוא שובץ הן במחנה מאוטהאוזן והן בזקסנהאוזן בין השנים 1940–1941.
מחנה הריכוז אושוויץ
בספטמבר 1941 נשלח שוורץ לפולין, והוצב במשרד המנהלתי במחנה אושוויץ. תפקידו העיקרי במחנה היה לשמש שליש למפקד המחנה, רודולף הס. כמו כן, שימש כמפקח המחנה והאחראי על עבודות הכפייה השונות. בנובמבר 1943 הס קודם וסיים את תפקידו בתור מפקד מחנה אושוויץ. לאחר עזיבתו, הפיקוד העליון של האס אס חילק את המחנה לשלושה אזורים מנהלתיים: אושוויץ I, אושוויץ II בירקנאו, ואושוויץ III מונוביץ, שהיה מחנה העבודה באושוויץ. לאחר חלוקה זאת של המחנה, ניתן לשוורץ הפיקוד על המחנה השלישי של אושוויץ, מחנה אושוויץ-מונוביץ, החל מדצמבר 1943.
שוורץ שלח אסירים ממונוביץ לעבודות כפייה בבונה-ורקה, מפעל לגומי סינתטי שהיה קרוב לאושוויץ ובבעלות של התאגיד אי גה פארבן. תאגידים גרמניים אחרים כגון סימנס או תאגיד קרופ קיבלו גם הם עובדי כפייה ממחנה מונוביץ. תנאי העבודה האכזריים שהגיעו לשיאם תחת פיקודו של שוורץ על מחנה מונוביץ העלו את אחוז התמותה של עובדי הכפייה. מעריכים שבין 10,000 ל-35,000 עובדי כפייה מתו במחנה העבודה עצמו או בתאי הגזים במחנה הסמוך, מחנה אושוויץ בירקנאו.
שוורץ שהיה חובב ספורט, הקים באושוויץ נבחרת מתאגרפים שהתאבקו ביניהם, וכללה 40 אסירים, שכולם יהודים, מלבד שני פולנים וצ'כי. עקב התנאים הקשים, עד לצעדת המוות, נותרו בחיים 26 מהם. בין חברי הקבוצה היו המתאגרף ויקטור פרץ ונח קליגר.
סיום המלחמה
לאחר פינוי מחנה אושוויץ ב-18 בינואר 1945, שוורץ יועד להיות מפקד מחנה דורה-מיטלבאו והאחראי על עבודות הכפייה במפעל "מיטלוורק" שייצר טילי V-2 וחלקים לתותח הענק V-3, אך התפקיד אויש על ידי ריכרד בר. במקום זאת, ניתן לו הפיקוד על מחנה נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס-לורן, והוא היה אחראי על פינוי האסירים בצעדות מוות למחנה דכאו במהלך אפריל ומאי 1945.
לאחר תבוסת גרמניה הנאצית, שוורץ הורשע בפשעי מלחמה על ידי רשויות הכיבוש הצרפתיות בעיירה הגרמנית רשטאט. הוא נשפט למוות, והוצא להורג על ידי כיתת יורים ליד באדן-באדן ב-20 במרץ 1947.
ראול גלר
עלייה וקריירה בבית"ר
בינואר 1965 הצטרף לבית"ר, ששיחקה אז בליגת המשנה, והתאכזב מרמת הכדורגל בישראל לדבריו. אך כבר במשחקו הראשון בקבוצה, כבש צמד וחיש מהר הפך לאחד מהבולטים והפופולריים שבשחקני הקבוצה. כותרות העיתונים עשו מטעמים מתואר הד"ר שלו: "איזה קילר דוקטור גילר", "הדוקטור הביא תרופה לבית"ר", "רופא ואליל". למרות תואר ה"דוקטור" הלא שיגרתי לכדורגלן (הוא נחשב עד היום לרופא היחידי ששיחק בליגה הישראלית) הצטייר גלר בתקשורת כטיפוס צנוע, חביב וביישן.
היה זה עיתונאי הספורט מאיר גבאי ששיבש בכוונה, את שמו של גלר ל "גילר" (בכותרת מאמרו "גילר הקילר!"). השיבוש "גילר" השתרש ונתפס בתודעה הציבורית, כשגם ביציעים היו קוראים לו האוהדים "גילר! גילר!".
לאחר שסיים את ההתמחות והפך לאורתופד מנתח נאלץ לשלב את קריירת הכדורגל עם הרפואה ולא פעם הגיע מאוחר למשחקים בגלל משמרות בבית החולים. גלר נחשב, עד לעלייתם של אורי מלמיליאן ודני נוימן, לשחקן המקצוען והטכני ביותר ששיחק בקבוצה הירושלמית. בסך הכול הוא הבקיע במדי בית"ר 87 שערים, והיה הכוכב הגדול בעונת העלייה של הקבוצה לליגה הראשונה, אז כבש 44 שערים כשבאמתחתו 3 שלושערים בעונה.
ב-1970 הוא פרש ממשחק פעיל, לטובת עבודה במחלקה האורתופדית של בית החולים הדסה עין כרם. ב-1971 הוא חזר ללבוש שוב את מדי הקבוצה, על פי בקשת המאמן, סמואל רזניק שחשש מירידת ליגה וחיפש חיזוק באופן מיידי ובהול. לאחר סיום עונה זו בה סייע לבית"ר להישאר בליגה, תלה גלר סופית את הנעליים ופרש מעולם הכדורגל כשהוא בן 35.
לאחר הפרישה
מאז פרישתו מהכדורגל, עובד גלר כרופא אורתופד מומחה. הוא גם שחקן טניס מצטיין ומגיל 35 זכה מספר פעמים באליפות ישראל לגילו. גלר הוא השחקן היחידי בהיסטוריית הכדורגל הישראלי שתפקד גם כרופא בנוסף להיותו שחקן פעיל.
מירזא מוחמד עלי
שמאל|ממוזער|250px|מירזא מוחמד עלי מירזא מוחמד עלי (פרסית میرزا محمد علي, 1852-1937) היה אחד מבניו של בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית. בהאא אללה העניק למירזא מוחמד עלי את התואר "הענף הגדול", אך מינה את בנו האחר עבד אל-בהאא' - אותו כינה "הענף העצום" - ליורשו. בחלוף הזמן תבע לעצמו מירזא מוחמד עלי את תואר מנהיג הדת, והמאבק בין השניים הגיע לשיאו כאשר מירזא מוחמד עלי האשים את עבד אל-בהאא' בבגידה ברשויות העות'מאניות. דבר זה הוביל למעצרם של עבד אל-בהאא' ובני משפחתו.
עם מותו של עבד אל-בהאא' ב-1921, ניסה מירזא מוחמד עלי לתפוס את רסן ההנהגה של התנועה, וב-1922 תפס בכוח את החזקה במקדש בהאא אללה באל-באהג'ה בעכו. מושל עכו מטעם המנדט הבריטי דרש את השבת מפתחות המבנה לרשותו, ואלה נמסרו לו בתחילת 1923. המושל העבירם לשוגי אפנדי, מנהיגה המוכר של הדת לאחר עבד אל-בהאא'. מירזא מוחמד עלי הוקע מהתנועה הבהאית והוכרז ככופר, והוא מת ב-1937.
אמוץ שפירא
אמוץ מנחם שפירא (נולד בג' באב ה'תשכ"ח, 28 ביולי 1968) הוא עיתונאי ישראלי המשמש ככתב לענייני משפט בתאגיד השידור הישראלי. עבד ברשות השידור, גם כמגיש ועורך חדשות, עד סיום שידורי רשות השידור במאי 2017 ועבר לעבוד בכאן 11.
ביוגרפיה
שפירא נולד בירושלים. הוא נכדם של הרב שלמה זלמן מן-ההר ושל הרב אלימלך שפירא מתל אביב, האדמו"ר מפיאסצ'נה-גרודז'יסק. אחיו הוא הרב ד"ר הראל שפירא, מייסד "פורטל הדף היומי" ומנהלו.
למד ביסודי בבית הספר האזורי בגוש עציון, בכיתה ו' למד בבית ספר רמב"ם בבריסל עת הוריו היו בשליחות חינוכית שם. בתיכון למד בישיבת "חורב" בירושלים, ולאחר מכן למד בישיבת ההסדר "שעלבים" ושירת בצה"ל בחטיבת גבעתי במסגרת מסלול ההסדר.
שפירא בעל תואר B.Ed ממכללה ירושלים ובעל תואר שני מאוניברסיטת בר-אילן בלימודי משפט. כמו כן למד 'עיתונאות ותקשורת ציבורית' באוניברסיטת בבר-אילן.
עסק בהוראה במסגרת הגרעין התורני "שעלי תורה" בבית שמש, ובבית ספר Hebrew Academy ברוקוויל אשר במרילנד במסגרת שליחות חינוכית.
נשוי ואב לארבעה. מתגורר בנווה דניאל.
דרכו העיתונאית
שפירא החל את דרכו העיתונאית כעורך המקומון גושפנקא בגוש עציון וככתב חדשות במקומון בבית שמש וככתב ברדיו ירושלים. בתפקידו הראשון בקול ישראל היה כתב לענייני פנים ולתחום בית הנשיא, כולל ברשת מורשת. בשנים 2003–2007 שימש שפירא ככתב חדשות בכיר לענייני משפט בקול ישראל וגם פרסם כתבות בעיתון "מקור ראשון". שפירא סיקר וליווה עתירות ודיונים כמו בג"ץ גיוס בני הישיבות, בג"ץ הגיור, בג"ץ ההתנתקות, פרשת קצב, ומשפטים של חברי כנסת שונים. כמו כן, סיקר את הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008. לאחר שובו מארצות הברית בראשית 2009, סיקר את מבצע עופרת יצוקה ובהמשך את תחום החרדים.
בין החשיפות הבולטות שלו: חקיקת שמו של הנער מוחמד אבו ח'דיר בלוח הזיכרון של נפגעי פעולות האיבה בהר הרצל, חשיפת סרטון ההסתה נגד עו"ד שי ניצן, חשיפת הפרוטוקולים מהוועדה לבחירת שופטים שבהם הודה השופט דאז אשר גרוניס כי שופטים לא מתאימים נשארים במערכת מסיבות כלכליות, וכן חשיפת מסמך הסנגוריה הציבורית שקבע כי האכיפה נגד מוחי ההתנתקות היא פוליטית.
בשנת 2010 הוענק לו פרס מנכ"ל רשות השידור על-שם אילן רועה.
בספטמבר 2014 הוענק לו עיטור כבוד על ידי תנועת אומ"ץ בגין תרומה מיוחדת לקהילה על תקשורת משפטית אמיצה, על הצטיינותו בעבודתו העיתונאית, אומץ ליבו, הגינותו ודבקותו בעיקרון המקודש של זכות הציבור לדעת.
במאי 2017 הגיש את המהדורה האחרונה של יומן הבוקר של רשת ב' במסגרת רשות השידור בטרם סגירתה, והמשיך את עבודתו ככתב לענייני משפט בכאן 11.
יצירותיו
בחודש מרץ 2020 הוציא לאור את הספר 'גאולה' - סיפור יציאת מצרים המסופר מחדש בשפה מודרנית, מנקודת מבטם של נער בן התקופה ואחותו גאולה. הספר בהוצאת 'צמרת'.
בחודש פברואר 2022 הוציא לאור את 'הגדת פיאסצנה' - תוכני ההגדה לוקטו מספריו של האדמו"ר קלונימוס קלמיש שפירא המכונה האדמו"ר מפיאסצנה, הקשורים לסיפור יציאת מצרים ולמשנתו וגישתו החינוכית. ההגדה בהוצאת 'דני ספרים'.
קמח חומוס
קמח חומוס הוא קמח העשוי מגרגרי חמצה (חומוס) מיובשים או קלויים, וטחונים.
בכמה מדינות באסיה מכונה קמח זה "גראם". זהו מוצר יסוד במטבח ההודי, והבנגלי, פקיסטני והוא נפוץ גם במטבח הפרסי.
לקמח חומוס ערך קלורי גבוה יותר משל קמחים אחרים ושיעור חלבון רב יותר.
שימושים
במטבח הטבעוני משמשת בלילת קמח חומוס ומים בין השאר כתחליף ביצה בתבשילים שונים, למשל להכנת חביתה טבעונית והכנת ציפוי לשניצל טופו.
במטבחי דרום אסיה קמח החומוס פופולרי מאוד ומשמש במאכלים רבים כגון סב, בונדה, צ'ילה (חביתית מקמח חומוס המשמשת כמאכל רחוב בהודו), לאדו, פקורה, פאפאדומס, פטרה ועוד.
באנדרה פרדש משמש קמח חומוס במאכלי קארי הנאכלים לרוב בארוחות בוקר חורפיות יחד עם צ'פאטי או פורי.
לאורך חופי הים הליגורי משמש קמח חומוס להכנת חביתית אפויה הנקראת "פארינטה" באיטליה, "פאינה" בג'נובה ו"סוקה" בצרפת.
במטבח הסיציליאני משמש קמח חומוס להכנת פריטר "פנאלה". במטבח הספרדי הוא משמש להכנת פריטר חסילונים.
במטבח היווני והקפריסאי הוא משמש כעיטור לקוליבה - מאכל טקסי בלוויות בכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
צבי סגל
צבי הֶרמַן סגל (1901 – 23 בספטמבר 1965) היה מראשי התנועה הרוויזיוניסטית בארץ, חבר מועצת המדינה הזמנית ומחותמי מגילת העצמאות.
קורות חיים
סגל נולד בשנת 1901 במלאווה שבפולין, בן ליצחק חיים סגל, במשפחה חסידית. השתקע בעיר החופשית דנציג. במסגרת עסקיו קשר קשרים עם גורמי השלטון בעיר והשתדל למען יהודיה. היה פעיל בתנועה הרוויזיניסטית, ומעת עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 סייע, כנציג חברת הספנות הגדולה "קליינשמידט־סגל" להעפלה הרוויזיוניסטית. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ניהל משא ומתן על גורל היהודים בעיר, והביא להעלאתם לארץ ישראל ופיצויים על אובדן רכושם. הוא עצמו עלה לארץ בשנת 1938.
לאחר הקמת המדינה, עם הקמת תנועת החרות, פרש מפעילות פוליטית והקים את חברת "ברנע" לפיתוח אשקלון. רחוב על שמו קיים בשכונת ברנע שבאשקלון.
נפטר בשנת 1965 בביתו שבתל אביב. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
הותיר אישה וכן בת ושני בנים.
שמחה מעוז
שמחה מעוז (האוס) (17 ביולי 1935 - 1 בפברואר 2017) היה קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה ועוטר בעיטור המופת על פועלו במלחמת יום הכיפורים. כיהן כראש מועצת הוד השרון בשנים 1979 עד 1982.
ביוגרפיה
מעוז נולד בתל אביב וגדל בכפר סבא. התגייס לצה"ל ב-1953 ושירת בחטיבת גולני. הוא עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים וקורס קציני חי"ר. לאחר שחרורו הוא התגייס מחדש לשירות קבע כקצין בחטיבת הצנחנים, פיקד על פלוגה בחטיבה ושימש קצין מבצעים. סיים תואר ראשון ושני בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ושירת ככלכלן במערך משק לשעת חירום, בממשל הצבאי ביהודה ושומרון ובהג"א. מונה לראש מחלקת תכנון וכלכלה ביחידה למחקר ופיתוח של משרד הביטחון. במלחמת יום הכיפורים התנדב להצטרף לכוחות הלוחמים ושובץ במטה אוגדה 143 כעוזרו של סגן מפקד האוגדה ג'קי אבן. תפקידו היה לדאוג לנושאים לוגיסטיים כגון תכנון ושמירה על צירי תנועה פתוחים והוא היה בצוות שארגן את הקמת ראש הגשר לצליחת תעלת סואץ. על פועלו במלחמה עוטר בעיטור המופת. בשלהי מלחמת ההתשה במובלעת הסורית שימש כנציג הבכיר של צה"ל במפקדת המטה המשותף עם כוחות האו"ם וצבא סוריה שתיאמה את נסיגת כוחות צה"ל והפרדת הכוחות. בהמשך שירותו כיהן כעוזר ראש אגף התכנון. ב-1976 השתחרר משירות הקבע.
לאחר שחרורו שימש יועץ כלכלי. ב-1978 עמד בראש רשימת המערך לבחירות למועצת הוד השרון וכיהן כראש המועצה בשנים 1979 עד 1982. לאחר פחות מקדנציה מלאה אחת התפטר והיגר לארצות הברית.
ב-2012 יצא לאור הספר "בנקודת הכובד - המצביאות בחזית התעלה במלחמת יום הכיפורים" שכתב יחד עם מפקדו במלחמה יעקב אבן (ג'קי). הספר זיכה אותם בפרס מולדובן לספרות צבאית חדשה מטעם אוניברסיטת אריאל בשומרון.
נפטר בפברואר 2017 והובא למנוחות בבית העלמין בזכרון יעקב.
ספוג
ספוג הוא עזר ניקיון טבעי או סינתטי אשר מבנהו הנקבובי מאפשר קיבולת ספיגה גבוהה של נוזלים. בשל כך הספוג משמש בעיקר ככלי לניקוי, לשטיפה או לרחצה.
מקור השם
מושאל מיוונית-עתיקה בהגיית: ספּונְגוס (σπόγγος) בהוראת ספוג, ביוונית משמש גם כמונח טכני-רפואי בהוראת בלוטת השקד.
חומרים להכנת ספוג
הספוגים הקדומים היו עשויים משרידי ספוגי ים. כיום, מרבית הספוגים אשר נמכרים בשווקים ובחנויות הם סינתטיים ועשויים מפלסטיק או מתאית. כמו כן תוכנו של פרי הלופה ממשפחת הדלועיים משמש כספוג.
ספוג רחצה
הספוג המשמש לרחצה נמצא לרוב באמבטיה או במקלחת. אופן השימוש בו נעשה על ידי שיפשוף סבון ומים על עור הגוף עד ליצירת קצף הלוכד את הליכלוך ונשטף בזרם המים אל הביוב.
ספוג מטבח
הספוגים אשר נמצאים בשימוש במטבח עשויים לשמש גם כמקום גידול לחיידקים מזיקים או לפטריות, במיוחד כאשר הספוג נותר רטוב בין שימוש לשימוש. ניתן להרוג את כל החיידקים על הספוג על ידי השריה של הספוג במים נקיים בנוסף לחימום של הספוג בתנור מיקרוגל בחום גבוה במשך שתי דקות. בעת חימום הספוג במיקרוגל הספוג חייב להיות רטוב, אחרת הספוג עלול להישרף במהלך החימום.
ריו גראנדה
נהר ריו גראנדה (באנגלית: Rio Grande, קרוי במקסיקו ריו בראבו, או Río Bravo del Norte) זורם מהרי סן חואן שבקולורדו, ממשיך דרומה לניו מקסיקו, ונשפך בדלתה חולית קטנה למפרץ מקסיקו ליד בראונסוויל שבטקסס.
מאל פאסו שבטקסס ועד לשפכו למפרץ מקסיקו, מסמן הריו גראנדה את הגבול שבין ארצות הברית למקסיקו.
גאוגרפיה ומים
בחלק גדול מנתיבו זורם הריו גראנדה באזורים הרריים, מעל 1,000 מ' מעל פני הים. בניו מקסיקו, עובר הריו גראנדה דרך "בקע ריו גראנדה", יוצר קניונים, חוצה אגני סחף, ויוצר נוף של יערות צמחי נהר המייצבים את אגני ההצפה שבהם הוא זורם. מאל פאסו, השוכנת בגובה של 1,147 מ', זורם הנהר לכיוון דרום מזרח ומהווה את הגבול בין טקסס למקסיקו (קטע קצר מאוד ממנו מהווה לפני כן את הגבול בין המדינות טקסס לניו מקסיקו), כשמרבית נתיבו עובר באזורים מדבריים. לקראת שפכו, באזור הסוב-טרופי של מפרץ מקסיקו, זורם הנהר באזורים חקלאיים, וחלק ניכר ממימיו מנוצל להשקיה.
השימוש במימיו מוסדר באמצעות אמנה בין קולורדו, ניו מקסיקו וטקסס, ובנתיב הגבול שבין ארצות הברית למקסיקו - באמצעות הסכם בין שתי המדינות. ישנן שנים, שבשל מיעוט גשמים ובשל צריכת יתר של מימיו, זרימתו דלילה עד כדי התייבשות מוחלטת, מה שמעורר חשש אקולוגי כבד בדבר עתידו.
גאולוגיה והיסטוריה
לפני מיליוני שנים נשפך הנהר לימת קבסה דה ואקה שבדרום בקע ריו גראנדה. אך לפני כמיליון שנים, בתקופת הפליסטוקן, הוא פרץ את הימה בעזרת נהרות נוספים שנשפכו אף הם לימה, והחל לזרום בנתיבו המוכר היום (בבקע כושל) לכיוון דרום-מזרח ועד למפרץ מקסיקו.
לאחר המלחמה, ועל-פי הסכם גואדלופה אידלגו משנת 1848, נקבע הנהר כגבול בין שתי המדינות, ורבים מהעבדים הטקסנים חצו את הנהר על מנת לברוח מאדוניהם. כיום מקסיקנים רבים משתמשים בנהר כדי להסתנן לארצות הברית.
אתנה דל קסטילו
אתנה דל קסטילו (בספרדית: Athenea del Castillo Beivide; נולדה ב-24 באוקטובר 2000), הידועה בשם אתנה, היא כדורגלנית ספרדייה המשחקת כחלוצה בקבוצת הנשים של ריאל מדריד מליגת העל הספרדית וכן בנבחרת ספרד.
תחילת דרכה
דל קסטילו החלה לשחק במועדון רסיין בקטנבריה, אזור מגוריה, בגיל 11. לאחר מכן עברה למועדון ראסינג סנטנדר.
היא שחקה במועדון זה, ששחק בליגת המשנה בספרד, עד שנת 2019.
דפורטיבו לה קורוניה
באוגוסט 2019, חתמה במועדון דפורטיבו לה קורוניה מבלי לקבל את הסכמת המועדון הקודם שלה, המועדון אשר לבסוף את המעבר בספטמבר, אותה שנה. דל קסטילו ערכה את הופעת הבכורה שלה עם הקבוצה ב-8 בספטמבר 2019.
דל קסטילו כבשה את שער הבכורה שלה בקבוצה ב-19 בינואר 2020 במשחק נגד קבוצת אספניול.
ריאל מדריד
ביולי 2021, לאחר שקבוצתה, לה קורוניה, נשרה לליגת המשנה, חתמה דל קסטילו בקבוצת ריאל מדריד.
דל קסטילו ערכה את הבכורה שלה בריאל מדריד במשחק ליגה, בהפסד ללבאנטה בספטמבר 2021.
היא כבשה את שער הבכורה שלה במועדון בדצמבר 2021 בניצחון על ויאריאל.
נבחרת לאומית
בשנת 2018, זומנה לנבחרת הנערות עד גיל 19. היא הייתה בסגל הנבחרת שזכתה באליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19 ב-2018. כמו כן הייתה בסגל של אותה אליפות בשנה לאחר מכן בו סיימה נבחרתה כסגנית.
באוקטובר 2020, ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת במשחק מול נבחרת הנשים של צ׳כיה, והייתה לשחקנית הראשונה מקבוצת לה קורוניה שעושה זאת. דל קסטילו כבשה את שער הבכורה שלה בנבחרת בספטמבר 2021 במשחק מול נבחרת הנשים של הונגריה.
ביולי 2022, לקחה חלק באליפות אירופה בכדורגל נשים ואף בשלה את השער של אסתר גונזלס בהפסד ברבע הגמר מול נבחרת אנגליה.
תל מור
תֵּל מוֹר (תל ח'ידאד) הוא תל ארכאולוגי קדום בצפון העיר אשדוד. התל שוכן בצמוד לגדה הצפונית של נחל לכיש, כק"מ אחד לפני שפכו אל הים, בעורף נמל אשדוד. התל ממוקם על דרך הים הקדומה, והוא יושב לסירוגין החל מסוף תקופת הברונזה המאוחרת. בשיאו, שימש כעיר הנמל של אשדוד העתיקה.
ההתיישבות בתל
התיישבות הראשונה בתל החלה בין המאה ה-15 ל-16 לפנה"ס, במהלך התקופה הכנענית, ממנה עולה שהיישוב במקום קיים קשרי מסחר ענפים עם מצרים וקפריסין, ומאוחר יותר גם עם פיניקיה. הממצאים שנתגלו בתקופה זו מעידים על יישוב עירוני בעל נמל בשפך נחל לכיש, ובו אתר פולחן. במאה ה-13 לפנה"ס נחרב היישוב ובו מצודה רבועה בעלת חומה עבה שחלשה על האזור.
עם פלישת הפלשתים למישור החוף הדרומי במאה ה-12 לפנה"ס, התקיים באתר יישוב פרזות חקלאי, ככל הנראה בעל נמל קטן. היישוב היה תחת חסות עיר הממלכה אשדוד, ולכן ניתן להסיק כי תל מור שימש כעיר הנמל שלה בתקופה זו. במאה ה-10 לפנה"ס נחרב היישוב, יחד עם אשדוד, ייתכן במסע הפלישה של פרעה סיאמון, או על ידי דוד המלך באחת ממלחמותיו בפלשתים. במאה ה-8 לפנה"ס חודשה ההתיישבות בתל ונבנתה בו מצודה חדשה, ייתכן במסגרת כיבושי האזור על ידי עוזיהו, מלך יהודה. בסוף המאה, במהלך מסע הכיבושים של סרגון השני, מלך אשור, נחרבה המצודה והתל ננטש.