cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי סוריה–רוסיה
מכירות נשק
לרוסיה אינטרסים כלכליים משמעותיים בסוריה. השקעותיה במדינה זו מוערכות בכ-19.4 מיליארד דולר בשנת 2009, לפי עיתון הטיימס במוסקבה, ושווי היצוא שלה לסוריה היה 1.1 מיליארד דולר בשנת 2010.
מכירות הנשק של ברית המועצות לסוריה בשנות ה-70 וה-80 היוו 90% מכלל יבוא הנשק הצבאי לסוריה, כך לפי שירות המחקר של הקונגרס האמריקאי בדו"ח שפורסם בשנת 2008. הדו"ח ציין כי סוריה רכשה ציוד צבאי סובייטי בשווי של כמה מיליארדים, כולל "OTR-21 טוצ'קה", מערכת לשיגור טילים בליסטיים קצרי-טווח (70 ק"מ).
בשנים 2000 - 2010, מכרה רוסיה לסוריה תחמושת בשווי של 1.5 מיליארד דולר, מה שהפך את סוריה ללקוחה השביעי בגודלה של התעשייה הצבאית הרוסית, על פי Dmitri Trenin בניו יורק טיימס.
בשנים 2011 - 2012 מומשו חוזים לעסקאות נשק עם סוריה בהיקף של 687 מיליון דולר, על פי המכון הבינלאומי לחקר השלום בסטוקהולם (SIPRI). [35]. בשנת 2011, הוערך פוטנציאל השוק הסורי בלמעלה מארבעה מיליארד דולר בחוזים פעילים עתידיים.
ענפי משק אחרים
נכון ל-2011, לחברות רוסיות נוכחות ניכרת בתחומים שונים בתעשייה הסורית, כמו תשתיות, אנרגיה ותיירות. פעילותה העיקרית של חברת הבניה הרוסית Stroitransgaz המספקת גז טבעי היא בסוריה. ב-2011 הסתכם שווי המעורבות של החברה בפרויקטים שונים במדינה ב-1.1 מיליארד דולר, והיא העסיקה צוות של 80 עובדים במדינה. ל- Stroitransgaz מפעל לעיבוד גז טבעי במרחק של 200 קילומטרים סמוך לעיר חומס, והיא מעורבת בסיוע טכני בבניתו של צינור הגז הערבי. "תתנפט" היא חברת האנרגיה הרוסית המשמעותית ביותר בסוריה. החברה החלה להיכנס לשוק הרוסי בשנת 2010 באמצעות מיזם משותף שעשתה עם חברת הנפט הלאומית הסורית להזרים נפט סורי, ובכוונתה להוציא 12 מיליון דולר על בארות גישוש סמוך לגבול העיראקי. חברות אחרות עם אינטרסים עסקיים גדולים בסוריה כוללות את יצרנית צינורות הפלדה TMK, מפיקת הגז, ITERA, ואת חברת התעופה הלאומית אירופלוט.
פרידריך-אוגוסט שק
גנרל פרידריך-אוגוסט שק (בגרמנית: Friedrich-August Schack; 27 במרץ 1892 – 24 ביולי 1968) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
שק נולד ב-27 במרץ 1892 בשמידברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התגייס שק לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט ההוסארים הבווארי ה-1, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 הועבר שק לרגימנט הרגלים ה-175 (פרוסיה המערבית ה-8), ובשנת 1918 הועבר לרגימנט הגרנדירים ה-6 (פרוסיה המערבית ה-1 - גראף קלייסט פון נולנדורף). על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף שק לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1923 הועלה שק לדרגת אובר לוטננט, וב-10 באוקטובר 1923 נשא לאישה את מריה אילזה פון קיינקר. ב-1 באפריל 1934 מונה שק למדריך באקדמיה הצבאית בדרזדן, וב-1 בפברואר 1935 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1938 מונה למפקד גדוד המקלעים ה-15.
מלחמת העולם השנייה
במהלך הפלישה לפולין לחם שק עם גדודו כחלק מהארמייה העשירית, וב-18 בינואר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-392. במהלך המערכה על צרפת לחם שק עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-169 במסגרת הקורפוס ה-46, וב-1 באוקטובר 1940 הועלה לדרגת אוברסט. במהלך מבצע ברברוסה לחם שק עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-169 במסגרת הקורפוס ההררי ה-36, והשתתף בלחימה נגד הרוסים מכיוון פינלנד. ב-24 ביולי 1941 קיבל שק על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 באוקטובר 1942 מונה למפקד המכללה הצבאית בפוטסדאם. ב-7 במאי 1943 מונה שק למפקד הדיוויזיה ה-216, שהייתה חלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה התשיעית, וב-1 ביולי 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור. שק הוביל את הדיוויזיה שלו בקרב קורסק, ובעקבות האבדות הכבדות שספגה נשלחה הדיוויזיה למנוחה בצרפת. ב-15 בדצמבר 1943 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיה ה-272, וב-1 בינואר 1944 הועלה שק לדרגת גנרל לוטננט. במהלך הפלישה לנורמנדי לחם שק עם הדיוויזיה שבפיקודו בקרבות הקשים סביב קן, וב-21 בספטמבר 1944 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-4 בספטמבר 1944 מונה שק למפקד הקורפוס ה-81, שהיה חלק מתחת פיקוד הארמייה השביעית, ופיקד עליו עד ה-20 בספטמבר. באוקטובר מונה שק לסגן מפקד הקורפוס ה-67, וב-15 בנובמבר מונה למפקד הקורפוס ה-85. ב-16 בדצמבר 1944 הועבר שק לעתודת המילואים, וב-26 במרץ 1945 מונה למפקד הקורפוס ה-32 בשטטין. ב-20 באפריל 1945 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובסוף המלחמה נפל בשבי הבריטים.
מורגן אירו-ספורטס
מורגן אירו-ספורטס  (באנגלית: Morgan Aero-Sports) היא מכונית ספורט תלת אופן, קבריולה, 2 מושבים, אשר יוצרה על ידי חברת מורגן מוטור הבריטית בין השנים 1920-1933. על דגם ה- "מורגן אירו-ספורטס" הורכב מנוע אופנועים בריטי (2 צילינדרים), מדגם Anzani, מקורר אוויר או מקורר נוזל של אופנועים, בנפח של 1,093 סמ"ק.
חברת מורגן מוטור
"חברת מורגן מוטור" היא חברה בריטית בבעלות משפחתית, אשר נוסדה בשנת 1910 על ידי הנרי פרדריק סטנלי מורגן. מקום מושבה של החברה ב- Malvern, אשר במחוז ווסטרשייר באזור מערב המידלנדס אחת מתשעה אזורי אנגליה. החברה מעסיקה 177 עובדים. כל המכוניות מיוצרות בעבודת יד.
חברת Morgan Motor Company התחילה לייצר דגמי תלת אופן בשנת 1911. בתחילת שנות ה-30 פיתחה חברת "Morgan Motor Company" את מודל ה- "Morgan Super Sports", אשר היה מודל מפותח יותר, אבל מאוד דמה למודל ה- "מורגן אירו-ספורטס".
אתהלך
הספר מתאר את התמודדותו בילדותו עם נגיף הפוליו והנכות שבעקבותיו, עם גמגום כבד בנערותו, ובבגרותו עם סרטן מסוג אנגיו-סרקומה בדרגה 5 בראש וסרטן מסוג לימפומה בדרגה 3 ברגל. הספר נותן עצות, כלים וחיזוקים לחולים במחלות אלו וקרוביהם, לחולים בכלל ולהתמודדויות בכלל.
הספר נכתב בידי משה גוטמן, ונערך על ידי חנוך ריגל. הוא יצא לאור בכסלו ה'תשע"א בהוצאות 'המודיע' ו'פלדהיים', ונמכר בלמעלה מ-140,000 עותקים. בתוך שנה מהוצאתו הודפסו תשעה מהדורות, כל אחת גדולה מקודמתה, ונכון לאב ה'תשפ"ג הודפסו למעלה משלושים מהדורות. הספר תורגם לאנגלית, יידיש, צרפתית ורוסית.
בעקבות אתהלך
מספר שנים לאחר הוצאת 'אתהלך' יצא ספר בשם 'בעקבות אתהלך', ובו סיפוריהם של אנשים שחייהם השתנו בעקבות קריאת הספר 'אתהלך' או מפגש עם מרגלית. בהמשך יצא כרך נוסף ('בעקבות אתהלך 2'). שני הכרכים תורגמו לאנגלית ויידיש.
עיבודים
הספר עובד להצגה על ידי תיאטרון 'נקודה טובה'.
קטעים מתוך הספר שולבו בסרט 'מי את'.
איינגאר יוגה
איינגאר יוגה היא שיטת תרגול ולימוד יוגה, הקרויה על שם מייסדה ב.ק.ס. איינגאר. השיטה מתאפיינת בדיוק שבו המתרגל פועל עם גופו בביצוע תנוחות היוגה (אסאנה) ובויסות נשימה (פראנאיאמה). אופן התרגול מבוסס על ידע שאסף ב.ק.ס איינגאר על תפקודו של כל חלק וחלק בגוף האדם, ומהווה פרשנות מעשית ליוגה המסורתית ולכתביו העתיקים כגון היוגה סוטרה של פטנג'לי. תרגול אסאנה בשיטה זו מפתח חוסן, גמישות ויציבות.
ב.ק.ס איינגאר ניסח שיטה לתרגול מעל 200 תנוחות היוגה הקלאסיות ו-14 סוגים שונים של פראנאיאמה (ווריאציות רבות נוספות), וכן פיתח התאמות שונות של התנוחות למתרגלים מתחילים ועד למתקדמים ביותר, כדי לאפשר התקדמות הדרגתית ובטוחה לתנוחות מורכבות, תוך פיתוח הגוף, התודעה והנפש.
בתרגול השיטה נעשה לעיתים קרובות שימוש באביזרים, כגון רצועות, קוביות ושמיכות, המסייעים בביצוע תנוחות היוגה. האביזרים מסייעים לתלמידים לבצע את התנוחות באופן מדויק, ובכך מפחיתים את הסיכון להיפצע בתרגול.
עקרונות השיטה
איינגאר יוגה היא שיטת תרגול יוגה בה יש מיקוד במבנה הגאומטרי ובמנח המדויק של הגוף בזמן תרגול תנוחות היוגה, האסאנה (asana). מטרת תרגול זה לאחד בין הגוף, התודעה והנפש למען בריאות ושיפור איכות החיים. שיטה זו נחשבת על ידי המתרגלים בה ככלי רב עוצמה להקל על הלחץ הכרוך בחיים המודרניים, ולחולל שינוי גופני ונפשי למען איכות חיים גבוהה.
שיטת איינגאר יוגה נבדלת מסגנונות תרגול אחרים בשלושה מאפיינים מרכזיים: שיטתיות, רצף ומשך השהייה בתנוחה.
איינגאר יוגה מאופיינת על ידי תשומת לב גדולה לפרטים ומיקוד מדויק במנח וישורת הגוף. מתוך הבנה עמוקה של המבנה והפעולה בתרגול תנוחות היוגה, .ב.ק.ס איינגאר המציא את השימוש באביזרים (props) בתרגול כגון כריות, ספסלים, קוביות, רצועות ומשקולות, המאפשרים למתרגלים מתחילים לחוות גם תנוחות יוגה מתקדמות, ולכל אדם בכל תקופת חיים ובכל מצב בריאותי או נפשי לתרגל בהתאם למצבו. האביזרים מאפשרים תרגול גם בגיל מבוגר, במצבי עייפות, או מחלה. תרגול נתמך דורש פחות השקעת אנרגיה פיזית ומאפשר החלמה ושיקום.
שלא כמו בשיטות אחרות, בהן מעודדים תלמידים למצוא באופן עצמאי את דרכם לתנוחות על ידי חיקוי המורה, בשיטת איינגאר יוגה שפת הוראה ייחודית ומדויקת, המורים מעורבים בתרגול ומתקנים את תלמידיהם בהסבר ובמגע. כדי לקבל תעודת הסמכה ברמה הבסיסית מורי איינגאר יוגה משלימים לפחות שש שנות הכשרה ועומדים למבחנים של עמותת איינגאר יוגה בישראל המתקיימות על-פי סטנדרטים בין לאומיים של השיטה. לאחר מכן הם יכולים להמשיך לדרגות הסמכה כמורים ממשיכים או בכירים, מסלול ההכשרה יכול להמשך אף עשרות שנים.
שאנדור שוורץ
שאנדור שוורץ (בהונגרית: Schwarz Sándor; דברצן, 30 באוגוסט 1911 – דברצן, 2 במרץ 2007) היה סופר יהודי-הונגרי, ניצול שואה, כוכב כדורגל במחנה ההשמדה אושוויץ. (הספר גול בשער המוות מספר על שאנדור שוורץ, כוכב הכדורגל באושוויץ). סטיבן ספילברג (שהוא נשיא Survivors of the Visual History Foundation) הקליט איתו 10 שעות של צילומים.
לאחר שהצליח לשרוד את השואה שוורץ הפך לסופר מצליח.
בצל המוות במשך 11 חודשים
אירועי קריירת הכדורגל שלו באושוויץ היוו השראה לסרט "בריחה לניצחון" משנת 1981, בבימויו של ג'ון יוסטון. כל תושבי המחנה אולצו על ידי הגרמנים להתפנות ולברוח מהצבא הסובייטי שהלך והתקדם ולכן לאחר 5 חודשים, ב-18 בינואר 1945, התחילו בצעדת המוות מאושוויץ. לאחר צעדה ארוכה הגיעו למחנה הריכוז גרוס-רוזן, שם בילו זמן קצר יחסית. אחר כך הוכנסו לקרונות בקר, והוסעו עוד חמישה ימים, רעבים וצמאים, עד שהגיעו למחנה הריכוז דכאו. לאחר חודשים אחדים הוא הועבר למחנה אחר ביער מילדורף (Mühldorf). על אף שכוחותיו כמעט לא עמדו לו בתנאים הקשים, הוא שרד. ב-2 במאי 1945 שחררו חיילי צבא ארצות הברית את האסירים שנותריו בחיים במחנה הריכוז מילדורף בבוואריה. הוא יצא מהמחנה במשקל שלושים ושישה קילו בלבד לאחר אחד עשר חודשי כאב וסבל. מאות אלפים מתו סביבו, אבל הוא שרד את מרחץ הדמים הגדול של המאה ה-20, שוורץ עמד מול תאי הגזים שבע פעמים והצליח להישאר בחיים שבע פעמים.
אחרי השואה
ב-6 במאי 1945 לקחו אותו האמריקאים באמבולנס, ובחודשיים שלאחר מכן ניסו לחזק אותו ולרפא אותו. ביולי 1945 חזר לדברצן, עיר הולדתו, שהייתה מוטלת בהריסות. לאחר שחזר הביתה כבר לא יכול היה לחזור לדירתם ב-Hatvan utca 60, מכיוון שכבר התגוררו בה נוצרים שתפסו אותה. הוא ניסה למצוא את משפחתו, אך לא היה לו מושג היכן הם יכולים להיות. בתחילה ניצלו הוריו מלהישלח בקרונות, אך בהמשך, יחד עם אחותו, הםגורשו למחנה ריכוז ליד וינה, אוסטריה. כולם הגיעו הביתה בחיים. מאוחר יותר, אחותו נישאה ועברה לבקשצ'בה הוא המשיך לטפל בהוריו. בינתיים נבחר למנהל מפעל הטקסטיל בדברצן, ובין 1951 לבין 1970 היה המנהל המכובד של חנות הכלבו הגדול צנטרום. ב-2 במרץ 2007 נפטר שאנדור שוורץ שכינה עצמו "האיש מאושוויץ". הוא נפטר בגיל תשעים ושש ועד יום מותו נשא על זרועו את "שמו" באושוויץ, אסיר A-17854.
אדבאל
אַדְבְּאֵל היה הבן השלישי של ישמעאל (ואשתו מריבה, על פי המדרש) והאפונים לשבט מדברי בעל אותו שם. לאדבאל היו 11 אחים ואחות אחת: נביות, קדר, מבשם, משמע, דומה, משא, חדד, תימא, יטור, נפיש, קדמה ובשמת.
משמעו של השם אדבאל על פי הערבית הוא: האל יסד, תקן.
ניקוי בהתזה
ניקוי בהתזה היא טכניקה שבה מתיזים בעזרת ציוד ייעודי חומר שוחק באמצעות אוויר דחוס או נוזל (בדרך כלל מים) במהירות גבוהה לעבר משטח אותו רוצים לחספס, לפסל, או לנקות. הסוגים הנפוצים ביותר של מכשירים להתזה נעזרים בגז דחוס, בדרך כלל אוויר דחוס, כדי להוביל את החומר המותז בעוצמה ובמהירות.
מערכות להתזת גרגרים בעזרת אוויר דחוס
בשיטה זו מתיזים גרגרים של חומר שוחק במהירות גבוהה תוך שימוש בגז דחוס (אוויר בדרך כלל) ככח מניע. שיטה זו מתאימה לניקוי משטחים מוצקים במיוחד כגון אבן או מתכת וכאשר ישנה אפשרות לאיסוף הגרגרים העשויים שבבי זכוכית, מתכת, או שבבים של חומר קרמי.
מערכת התזה פתוחה
הגרגרים מוכנסים לתוך מכל ייעודי המעוצב בצורת משפך ובתחתיתו ברז קוצב חול. לאחר המילוי המכל נאטם ומדחס ממלא אותו באוויר דחוס. מערכת צינורות נוספת מורכבת מתחת למכל ולברז קוצב החול, קולטת את הגרגרים שיוצאים מהמכל במהירות. הגרגרים מואצים דרך צינור לחץ שבקצהו נחיר (דיזה) ומותזים לעבר המשטח. דיזות מיוצרות במגוון צורות וגדלים בהתאם לאופי העבודה הרצוי. הן עשויות בדרך כלל מבורון קרביד.
תא התזה
תאי ניקוי פועלים בשיטת התזה בלחץ במעגל סגור כאשר המערכת כוללת בנוסף למכל החול מערכת מיחזור הכוללת מפוח צנטרפוגלי, שואב אבק צקלוני ומסנן אבק.
תאי ההתזה בנויים מפח מגולוון כאשר לעיתים הצד הפנימי שלהם מצופה ביריעות גומי להגנה. כפפות מגן ארוכות עד הזרוע, עשויות מבד מגופר העמיד בפני שחיקה ממוקמות בחזית התא מתחת לחלון בקרה משוריין המאפשר מבט מקרוב על פעולת ההתזה. מנגנון בטיחות מפסיק מיידית את מערכת ההתזה ברגע שאחת מהדלתות נפתחת.
ניקוי בסילון מים
ניקוי בסילון מים הוא תהליך של ריסוס מים בלחץ גבוה עד 276 באר על גבי משטחים כדי להסיר חומר או מזהמים שנדבקו. כוח המים יכול להסיר מגוון רחב של חומרים, כולל גומי ממסלולי התעופה, צבע מקירות, אספלט ומשטחי מתכת, וזיהום מהמדרכה. בנוסף להיותו יעיל למדי בניקוי במגוון תעשיות, הוא גם בטוח לסביבה.
שימושים בענף הבנייה
ניקוי בסילון מים בלחץ גבוה לניקוי תעשייתי הוא שיטה חשובה שאומצה בענף הבנייה, בעיקר להסרת לכלוך וחומרים לא רצויים אחרים ממשטחים ומבנים. שימוש נפוץ הוא להסרת ציפויים ישנים וחלודה,
שימושים כלליים
ניקוי בסילון מים משמש להסרת לכלוך, עובש, שמן, טחב ושומן מסוגים שונים של משטחים ולהפוך אותם לנקיים עם מראה חדש.
יתרונות בטיחותיים
היתרון החשוב בניקוי בסילון מים הוא שלא נוצרות רמות אבק חול וסיליקה כמו התזת חול, וגם הסביבה מקבלת פחות חומרים רעילים או מזהמים המובלים באוויר ומגדילים את הסיכוי לאלרגנים להישאף על ידי אנשים.
תיאור המכשיר
המכשיר מותאם לניקוי משטחים שונים באמצעות לחץ מים. משאבה המופעלת באמצעות חשמל או בנזין משמשת להפעלת המערכת. אפשר להגיע ללחץ של עד 276 באר המכשיר כולל צינור ללחץ גבוה המעביר מים לידית המגיעה עם מתג ההדק. ניתן להתאים את הלחץ בהתאם למשימה שלשמה הוא משמש.
שימושים ביתיים נפוצים
בשימוש ביתי צריך להגדיר את רמת הלחץ בסילון המים, כדי לבצע את הפעולות הבאות:
התזת קרח יבש
בהתזה זו, משתמשים באוויר וקרח יבש. חומר זר שעל פני השטח מוסר על ידי חלקיקי הפחמן הדו-חמצני הקפואים המכים במהירות גבוהה, ועל ידי התכווצות קלה הנגרמת מהקור שמפריעה לקשרים המדבקים. הקרח היבש ממריא, ומותיר לנקות רק את שאריות החומר שהוסר. קרח יבש הוא חומר רך יחסית, כך שנגרמת פחות שחיקה לחומר הבסיס מאשר בהתזת חול.
ניקוי בסילון קרח יבש
סוג של ניקוי פחמן דו-חמצני, שבו הצורה המוצקה של פחמן דו-חמצני, מואצת בזרם אוויר בלחץ ומופנה אל פני השטח במטרה לנקות אותו.
השיטה דומה לצורות אחרות של ניקוי בסילון חול או אבק, הוא מנקה משטחים באמצעות מדיה המואצת בזרם אוויר בלחץ, אך סילון קרח יבש משתמש בקרח יבש אשר אינו שוחק, אינו מוליך, אינו דליק ולא רעיל.
בהשוואה לשיטות ניקוי אחרות, סילון קרח יבש אינו יוצר פסולת משנית או שאריות כימיות, לאחר ההתזה הוא הופך חזרה למצב גזי.
גרניק
התזת מים על ידי לחץ אוויר משמש בעיקר לרחיצת מכוניות.
אברהם וולקוביץ'
אברהם ווקוביץ' (באנגלית: Abraham Walkowitz; 28 במרץ 1878 – 27 בינואר 1965) היה צייר יהודי-אמריקאי, שהתחבר עם עמיתים אמריקאים שעבדו בסגנון המודרניסטי.
ביוגרפיה
ווקוביץ' נולד, 28 במרץ 1878, בטיומן שבסיביר להורים יהודים. בילדותו היגר עם אמו לארצות הברית. הוא למד באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק ובאקדמיה ז'וליאן בפריז אצל ז'אן-פול לורנס. ווקוביץ' ובני דורו הסתובבו אחר כך סביב הגלריה של הצלם אלפרד סטיגליץ, שם התכנסו מבשרי האמנות המודרנית באמריקה ושם הוצגו אמנים אירופיים רבים לראשונה בארצות הברית. ווקוביץ' עבד בשיתוף פעולה הדוק עם שטיגליץ כמו גם עם ארתור דייב, מרסדן הרטלי וג'ון מרין (המכונים לעיתים קרובות "רביעיית שטיגליץ").
קריירה והכשרה מוקדמת
ווקוביץ' נמשך לאמנות מילדות. בראיון בעל-פה עם אברם לרנר ב -1958, הוא נזכר: "כשהייתי ילד, כבן חמש, הייתי מצייר עם גיר, על כל הרצפות ... אני מניח שזה היה בתוכי. אני זוכר את עצמי כילד קטן, בן שלוש או ארבע, לוקח גיר ומצייר רישומים." בבגרותו עבד כצייר שלטים והחל לשרטט מהגרים בגטו היהודי של ניו יורק, שם התגורר עם אמו. הוא המשיך בהכשרתו הרשמית, ובכספים שהלווה מחבר נסע לאירופה בשנת 1906 ללמוד באקדמיה ז'וליאן. באמצעות היכרות שערך עם מקס ובר, הוא פגש את איזדורה דאנקן בסטודיו של אוגוסט רודן, הרקדנית האמריקאית המודרנית שכבשה את תשומת ליבו של האוונגרד. ווקוביץ המשיך לייצר יותר מ -5,000 רישומים של דאנקן. גישתו של ווקוביץ לאמנות במהלך השנים הללו נבעה מרעיונות הפשטה מודרניסטים אירופיים, שחדרו אט אט לנפש האמנות האמריקאית בשלהי המאה. כמו הרבה אמנים באותה תקופה, ווקוביץ' הושפע עמוקות מתערוכת הזיכרון משנת 1907 על יצירתו של סזאן בפריז בסלון ד'אוטן. האמן אלפרד ורנר נזכר כי ווקוביץ' מצא כי תמונותיו של סזאן שהיו "חוויות אנושיות פשוטות בעוצמתן." כשעבד לצד מודרניסטים אמריקאים אחרים שנתמכו על ידי שטיגליץ, שינה ווקוביץ את סגנונו כאמן והפיק עבודות מופשטות שונות.
אף על פי שווקוביץ' הושפע ממאסטרים אירופיים מודרניים, הוא היה זהיר שלא לחקות אותם. האמן והמבקר אוסקר בלומנר זיהה את האיכות הזו ביצירתו של ווקוביץ', וציין את ההבדלים בין עבודותיו המשפיעות ביותר של קנדינסקי לסגנון ווקוביץ'. הוא כתב: "ווקוביץ' מונע על ידי 'הכורח הפנימי'; קנדינסקי, עם זאת, כמו שאר הרדיקלים, נראה שלא מתקדם בהדרגה ובפנימיות, אלא מתוך מחשבה המורכבת לבצע הישג אינטלקטואלי - שאינו אמנות."
ווקוביץ' הוצג לראשונה בשנת 1911, ונשאר עם הגלריה של שטיגליץ' עד 1917. במהלך אותם השנים האמנות המודרנית באמריקה נתקלה בקשיים. עד להתרחשות תערוכת הארמורי המרכזית בשנת 1913 בה ווקוביץ' היה מעורב והוצג שם. האמנים המודרניים האירופאים הביאו רעיונות רדיקליים, אך נתקלו בביקורת עוינת מקומית.
ציורי איזדורה דאנקן
אברהם ווקוביץ' היה אחד האמנים הרבים שנשבו בצורת התנועה החדשה הזו. ניתן לפרש את הרישומים של דאנקן כמייצגים של המטרות הנעלות ביותר של ווקוביץ'. הוא הצליח לשאוב מאותו נושא של הריקוד שוב ושוב השראה, ולהפיק חוויה שונה בכל תצפית.
פסלים זיהו בקלות את התכונה הזו בדאנקן; הייתה בה איכות של ריקוד שנראה אמנותי, ולא סטטי. מבקר הריקודים וולטר טרי תיאר את זה בשנת 1963: "אף על פי שהריקוד שלה נבע באופן בלתי נמנע ממקורותיה הפנימיים ומשאבי הכוח המוטורי וההנעה הרגשית, אך ההיבטים הגלויים של הריקוד שלה היו צבעוניים בבירור, ומעוצבים על ידי האמנות היוונית ותפיסת הפסל של הגוף. השפעות אלה ניכרות בבירור בתמונות שלה ובעבודות האמנות שהעניקו לה השראה."
בכל התבוננות בריקוד של דאנקן, וולקוביץ׳ רשם תצפית חדשה. ווקוביץ' כתב בשנת 1913, "אני לא נמנע מאובייקטיביות ולא מחפש סובייקטיביות, אלא מנסה למצוא שווי משקל… אני מבקש לכוון את האמנות שלי למה שאני מרגיש כבסיס לחוויה."
ההתעניינות שלו בתיעוד של החוויה ולא בייצור ייצוג אובייקטיבי של הנושא היא מרכזית בהרכב הרישומים של דאנקן. קווי הרישום מתפקדים במקביל כצורות של גוף האדם, אך גם מתחקות אחר מסלולי תנועות הרקדנית.
מסירותו של ווקוביץ' לדאנקן כנושא התרחבה אחרי מותה בטרם עת בשנת 1927. העבודות שלו חושפות אמונות משותפות כלפי המודרניזם ופוגעות בקשרים שלהם עם העבר. בשנת 1958, ווקוביץ' אמר לרנר, "לא היו לה (דאנקן) חוקים. היא לא רקדה על פי הכללים. היא יצרה. הגוף שלה היה המוזיקה. זה היה גוף חשמלי, כמו של וולט ויטמן."
חשיבות
אף על פי שמעולם לא הגיע לאותה תהילה כמו בני דורו, מערכת היחסים ההדוקה של ווקוביץ' עם גלריה 291 ואלפרד שטיגליץ הציבה אותו במרכז התנועה המודרניסטית. תצורות העיר המופשטות המוקדמות שלו ואוסף של למעלה מ -5,000 רישומים של איזדורה דאנקן נותרו גם הם רישומים היסטוריים אמנותיים משמעותיים.
נחל בית העמק
מקור השם
הנחל קרוי על שם היישוב הקדום בית העמק, המוזכר כנקודת ציון בגבול נחלת שבט אשר.
יובלי הנחל
נחל חשק, נחל כישור, נחל גיתה, נחל ינוח, נחל זיתון ונחל יחיעם
שמורת הנחל
כ-2.5 ק"מ מאפיק נחל בית העמק באזור בו הנחל חולף בין מדרונות תלולים המתנשאים לגובה 200 מ' מעל לערוץ נכללים בשמורת נחל בית העמק.
צמחייה בנחל
כרמי זיתים, עצי בוסתן, חורש טבעי: אלון מצוי ואלה ארצישראלית. מורן החורש, אדר סורי, חרוב, כליל החורש, איריס נצרתי, צמחיית נחלים: סוף, קנה ואשל. שפן הסלעים, שועל מצוי בז מצוי, עקב עיטי, לילית מצויה, חזירי בר, תנים ודלקים.
הנרי ניר
הנרי ניר (1929--27 בנובמבר 2011) היה היסטוריון ישראלי ופרופסור אמריטוס בחוגים לתולדות עם ישראל וחינוך באוניברסיטת חיפה ומכללת אורנים. מחקריו מתמקדים בהיסטוריה של התנועה הקיבוצית והקיבוצים בארץ.
אודות
הנרי ניר נולד בבריטניה והיה חבר בתנועת הנוער הציונית "הבונים". הוא עלה לישראל בשנת 1955 ומאז התגורר בקיבוץ בית העמק שבגליל המערבי. את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת אוקספורד. ספרו הראשון, "הקיבוץ והחברה 1923–1933", אשר עוסק בעשור הראשון של התנועה הקיבוצית, ראה אור בשנת 1984.
נפטר בשנת 2011, ונקבר בבית העלמין בקיבוצו בית העמק.
גאורגיה באירוויזיון 2020
גאורגיה תוכננה להשתתף באירוויזיון 2020 שנועד להתקים באולם אהוי רוטרדם בעיר רוטרדם שבהולנד. זו הייתה צפויה להיות ההשתתפות ה-13 של גאורגיה בתחרות, אך עקב מגפת הקורונה אירוויזיון 2020 בוטל. המידע להלן מציג את התכנון והפעילות טרם הביטול.
שופטים
בגאורגיאן איידול יש 4 שופטים, שיכולים להחליט מי יעבור לשלב ההופעות החיות ולתת משוב על כל מבצע. 4 השופטים הם:
באירוויזיון
גאורגיה הייתה צריכה להשתתף בחצי הגמר השני ולנסות להעפיל לגמר התחרות.
זאבי הלילה
זאבי הלילה (ברוסית: Ночные Волки, באנגלית: Night Wolves) הוא מועדון רוכבי-אופנוע רוסי. הארגון מונה מעל 5,000 חברים ברחבי העולם.
המועדון נוצר בראשיתו מאוסף של חובבי רוק ואופנועים אשר קיימו מופעי רוק, באופן בלתי חוקי בזמנו (משנת 1983), במוסקבה. ב 1989 המועדון הוכר כמועדון אופנועים בלתי-רשמי בשם "זאבי הלילה", בזמן הפרסטרויקה בברית המועצות.
המועדון הפך למועדון האופנועים הרשמי הראשון בברית המועצות. בהמשך נפתחו סניפים ברוסיה, אוקראינה, לטביה, גרמניה, בולגריה, רומניה, סרביה ומקדוניה. אלכסנדר זאלדוסטאנוב, המכונה "המנתח", הפך למנהיג המועדון בשנת 1989.
הארגון הוא תומך נלהב של פוטין, ובזמן אירועי יברומאידאן צידד בנשיא אוקראינה ינוקוביץ'. ב-2014 בתערוכה שארגנו הביעו תמיכה פומבית בסיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה.
בשנת 2015 ראשי המועדון הודו בכך שהם מקבלים תמיכה מתקציב הממשלה.
במאי 2018 סוקר המועדון בתקשורת העולמית לאחר שצילומי אוויר סביב מועדון זאבי הלילה בסלובקיה גילו, כי יש בו לא רק אופנועים, אלא גם נגמ"שים וטנקים. תגליות אלו, לצד פעילותו הפרו-רוסית הקבועה של הארגון מחוץ לרוסיה, הוביל פרשני תקשורת מסוימים לטעון שעל המערב לפעול לבלימת פעולות המועדון.
מימוזה (קוקטייל)
מימוזה (באנגלית: Mimosa) הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב משמפניה (או יין מבעבע אחר) ומיץ הדרים צונן, בדרך כלל מיץ תפוזים, אלא אם צוין אחרת. באופן מסורתי הוא מוגש בכוס שמפניה גבוהה ונפוץ בארוחות בראנץ', בחתונות, או כחלק משירותי עסקים או מחלקה ראשונה בחלק מחברות רכבת וחברות תעופה. יחס הערבוב של "המימוזה הקלאסית" שונה בהתאם למקור.
היסטוריה
הקוקטייל נקרא על שם צמח (Acacia dealbata) שבאנגלית מכונה גם "מימוזה", אשר פרחיה צהובים כצבע הקוקטייל. השילוב של יין מבעבע ומיץ תפוזים נצרך במשך מאות שנים בספרד, במיוחד נוכח שפע בתפוזים, בקאווה וביינות מבעבעים אחרים, כמו למשל בוולנסיה, קאסטיון, אליקנטה וקטלוניה. יין מבעבע נצרך גם בשילוב עם מיצי פירות אחרים כמו תפוחים, ענבים ופירות אחרים. ישנן מספר תיאוריות שגויות לגבי מקורו של קוקטייל זה. תיאוריה אחת כזו היא שהוא הומצא בערך בשנת 1900 בבית מלון בים התיכון.
וריאציות
הקוקטייל באקס פיז (Buck's Fizz) הוא קוקטייל מסוג דומה, שהומצא כמה שנים קודם לכן בלונדון, שיש בו שמפניה פי שניים ממיץ התפוזים (כלומר שונה ממימוזה רק ביחס המרכיבים).
Oh Daddy
Oh Daddy (בעברית: אוי, אבא) הוא סינגל שהוקלט על ידי זמרת הרגאטון הדומיניקנית נאטי נטשה. השיר יצא לאור ב-26 באפריל 2019, על ידי חברות התקליטים סוני מיוזיק לטין ופינה רקורדס, כסינגל מתוך אלבום הבכורה שלה, IlumiNATTI. יציאתו של "Oh Daddy" אירעה בסמוך ליציאתו של "Obsesión", כאשר לשניהם צולמו וידאו קליפים.
השיר הגיע למקום ה-36 בארגנטינה הוט 100, וה-20 במצעד שירי הפופ הלטיניים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נאטי נטשה, גבי מיוזיק, רפאל פינה, ריצ'י ואלנס ולינקולן קסטנידה. כמו כן, לשיר יצאה גרסה בשפה הספרדית, וגרסה באותה השפה, המשלבת בתוכה גם את השפה האנגלית. שתי הגרסאות נכללו באלבום הבכורה של נטשה, IlumiNATTI, שיצא לאור ב-15 בפברואר 2019.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של נאטי נטשה ב-25 באפריל 2019. בתחילת הקליפ, ניתן לראות ילדה, ניגשת אל סבתא שלה. בהמשך, השתיים פותחות אלבום תמונות, וסבתה מספרת לה על מישהו שאהבה פעם. בכל חלק מהאלבום, היא מספרת לה על סיפור אחר שהיא חוותה כשהייתה צעירה.
נכון לספטמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-325 מיליון צפיות.
גלבוע (רובה)
גלבוע הוא רובה סער ישראלי בקליבר 5.56 מ"מ מתוצרת חברת "סילבר שאדו", חברה המתמחה בייצור נשק קל. הרובה שייך למשפחת הרובים מסוג M16/AR-15/Colt M4 ומבוסס במבנה שלו על הרובה M4.
פיתוח סדרת רובי הסער "גלבוע", החל ב-2007 והדגם הראשון הושק ב-2011. מאז, ראתה הסדרה 15 דגמים שונים של הרובה, ביניהם גרסת קרבין, גרסאות 7.62x51, 7.62x39 NATO וגרסאות SMG בעלי קליבר של 5.56 NATO ו-9 מ"מ כל אחת. גרסאות ה-SMG הוצגו לראשונה בתערוכת יורוסאטורי 2012 בפריז.
לרובה גם גרסה בשם "גלבוע SNAKE" בעלת שני קנים המאפשרת ירי של שני כדורים במכת אש אחת. הרובה, שמו ותמונות נבחרות שלו בפעולה הוצגו לראשונה בתערוכת ישראל דיפנס 2013 שהתקיימה ביוני של אותה שנה. הרובה עושה שימוש בתחמושת סטנדרטית בקוטר 5.56 מ"מ.
גלבוע M43, רובה מבוסס פלטפורמת AR העושה שימוש במחסניות ותחמושת 39x7.62 מ"מ הנפוצה בקרב רובי הקלשניקוב. הרובה נמצא בשימוש יחידות כוחות מיוחדים מארצות הברית, אנגליה, שווייץ, יוון, צ'כיה, איטליה, מלטה, הפיליפינים, קזחסטן, אזרבייג'ן, אוגנדה, קניה ופרו. הרובה גם משמש חברות אבטחה רבות בישראל ובעולם. בנובמבר 2016 פורסם שחברת "סילבר שאדו" החלה לאחרונה בייצור רובה ה"גלבוע M43" בארצות הברית עם שותף מקומי.
שלום שפיגל
שלום שפיגל (Shalom Spiegel; 26 בינואר 1899, תרנ"ט - 24 במאי 1984, כ"ב באייר תשמ"ד) היה חוקר הפיוט, פרופסור לספרות עברית של ימי הביניים בבית המדרש לרבנים באמריקה.
ביוגרפיה
שפיגל התמחה בחקר הספרות העברית של ימי הביניים ובפרט בפיוט, ובמיוחד בחייו ויצירתו של הפייטן הארצישראלי ר' אלעזר בירבי קליר. בנוסף, עסק בהיסטוריה של התרבות היהודית בתקופת המקרא ובימי הביניים וכן ביהדות זמננו.
בב' בתמוז תשי"ט נבחר לחבר-כבוד באקדמיה ללשון העברית.
שפיגל נפטר ב-24 במאי 1984, בתום מחלה ממושכת.
לאחר מותו נמסר עזבונו, ובו חומר רב מהגניזה שגילה וחקר, וכן מחקרים, לבית המדרש לרבנים באמריקה. מנחם שמלצר ערך ופרסם חלק מהחומר.
ב-1996 נוסד בבית המדרש לרבנים באמריקה לזכרו מכון שלום שפיגל לספרות יהודית ימי-ביניימית.
בתו היחידה, רעיה דרבֶּן (Dreben), היא שופטת (Associate Justice) בדימוס בבית המשפט לערעורים במסצ'וסטס. הייתה נשואה לפילוסוף ברטון דרבן (Burton Dreben) עד גירושיהם, והיא אם לשניים.
פרידריך-וילהלם נוימן
גנרל פרידריך-וילהלם נוימן (בגרמנית Friedrich-Wilhelm Neumann; 22 בינואר 1889 – 26 בינואר 1975) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה הצטרף נוימן לרייכסווהר, ובשנת 1921 הצטרף למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1925 הועלה נוימן לדרגת מיור, וב-9 בנובמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט. בשנת 1935 הצטרף נוימן לוורמאכט, וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת אוברסט. ב-6 בינואר 1938 מונה נוימן למפקד רגימנט הרגלים ה-82, וב-1 באפריל אותה שנה מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-17.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ המלחמה היה נוימן מפקד רגימנט הרגלים ה-17, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהדיוויזיה ה-19, במסגרת הקורפוס ה-11. ב-1 בדצמבר 1939 מונה נוימן למפקד הדיוויזיה ה-191, וב-1 בפברואר 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-15 בנובמבר 1940 מונה נוימן למפקד הדיוויזיה ה-340, וב-9 במאי 1941 הוצב עמה בצרפת כחלק מהקורפוס ה-37 במסגרת הארמייה ה-15. ב-1 בפברואר 1942 הועלה נוימן לדרגת גנרל לויטננט, וב-16 באפריל 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-712 שהייתה חלק מהקורפוס ה-45 במסגרת הארמייה הראשונה.
צ'ינדיטים
הצ'ינדיטים החלו את דרכם במרץ 1942 במסגרת הבריגדה ההודית ה-77, שכללה כ-3,000 איש. בפברואר 1943 יצאו בפיקודו של וינגייט למבצע בד ארוך, שבמהלכו חצו את הנהר ופשטו על מסילות הברזל היפניות והסבו להן נזק. לאחר מכן חצו את הנהר, אולם נאלצו לחזור חזרה להודו הבריטית בשל מחסור במזון. תוצאות המבצע שנויות במחלוקת, אולם עם חזרתם התפרסמו הצ'ינדיטים בכל רחבי העולם. בעקבות המבצע הזמין וינסטון צ'רצ'יל את וינגייט לוועידת קוויבק, במהלכה קיבלה טקטיקת החדירה העמוקה שלו אישור מהפיקוד העליון של בעלות הברית המערביות. לאחר הוועידה הוחלט להגדיל את הכוח הצ'ינדיטי לסדר גודל של דיוויזיה. במרץ 1944 יצאו הצ'ינדיטים לפשיטה שנייה מאחורי הקווים היפניים אשר נקראה מבצע יום חמישי. פשיטה זו הייתה גדולה ומורכבת בהרבה מקודמתה. הפעם הונחתו הצ'ינדיטים מהאוויר בעומק שטח האויב, והקימו בסיסי קבע מאחורי הקווים היפניים, מהם תקפו את נתיבי התנועה היפניים, שיבשו את ההכנות לפלישה יפנית להודו, וסייעו להתקדמות כוחותיו הסיניים-אמריקניים של ג'וזף סטילוול בצפון בורמה. במהלך המבצע נהרג וינגייט בתאונת מטוס, וולטר לנטיין מונה כמפקד הדיוויזיה החדש. עד סוף אוגוסט 1944 פונו כל הצ'ינדיטים מהודו, בעיקר עקב מצבם הבריאותי. בפברואר 1945 הוחלט על פירוק היחידה.
פרידריך-וילהלם נוימן
מלחמת העולם השנייה
ב-12 בינואר 1944 מונה נוימן למפקד הקורפוס ה-89, שהיה חלק מהארמייה ה-15, ופיקד עליו עד ה-29 בינואר, ולאחר מכן חזר לפקד על הדיוויזיה ה-712. נוימן לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו בקרבות בבלגיה, וב-16 באוקטובר 1944 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-23 בנובמבר 1944 מונה נוימן למפקד הקורפוס ה-30, שהיה חלק מהארמייה ה-15, ופיקד עליו עד ה-16 בדצמבר. ב-6 באפריל 1945 מונה נוימן למפקד הקורפוס ה-33, שהיה חלק מהארמייה ההררית ה-20, ופיקד עליו עד סוף המלחמה, וב-8 במאי 1945 נפל בשבי.
צ'ינדיטים
קיימת מחלוקת באשר לערכם הצבאי של הצ'ינדיטים. יש הרואים בהם סיפור הצלחה, וסוברים שהמבצעים שלהם שיבשו בצורה משמעותית את מאמץ המלחמה היפני בצפון בורמה, בעוד אחרים סוברים שפעילותם הייתה למעשה כישלון, ולא הצדיקה את המשאבים הצבאיים שהושקעו בה, בהתחשב באחוז הנפגעים הגבוה שספגו, ובעובדה שהיפנים הצליחו לתקן תוך זמן קצר את הנזק שהם גרמו למסילות הברזל ולקווי האספקה שלהם. עם זאת, אין מחלוקת על כך שלפעילות הצ'ינדיטים היה ערך פסיכולוגי ותעמולתי רב. הם העניקו תחושת גאווה וביטחון עצמי לחיילים הבריטיים וההודיים בבורמה, והוכיחו כי היפנים אינם עדיפים על כוחות חבר העמים הבריטי שלחמו מולם, וכי האחרונים מסוגלים לנוע וללחום בהצלחה ביפנים גם בג'ונגלים של בורמה.
פרידריך-וילהלם נוימן
לאחר המלחמה
בשנת 1948 שוחרר נוימן מהשבי. לאחר שחרורו התגורר נוימן בבאד וייסה, עד למותו ב-26 בינואר 1975.
צ'ינדיטים
רקע
בינואר 1942 פלש הצבא היפני הקיסרי לבורמה שהייתה תחת שלטון האימפריה הבריטית, ופתח בכך את המערכה על בורמה. ב-7 במרץ פינה הצבא הבריטי את הבירה ראנגון ופתח בנסיגה צפונה, כשהוא נחלץ אך בקושי מכיתור בידי היפנים. אל הכוחות הבריטיים וההודים ששהו בצפון בורמה חברו עד מהרה חיילים סינים, והכוחות אוחדו לכדי "קורפוס בורמה". לאחר תבוסה במספר קרבות, החליטו הבריטים לסגת מבורמה אל הודו הבריטית. הנסיגה התנהלה תוך קשיים רבים. בשל דחיפות הנסיגה, שלט חוסר הארגון בכל. הכוחות נאלצו לחצות יערות גשם טרופיים עם אספקה וציוד מועטים. שיירות רבות חסמו את דרכי הגישה המשובשות לכיוון הודו, וכל אותו זמן היו נתונים תחת מצוד מצד היפנים. קורפוס בורמה הבריטי הצליח לחצות את הגבול להודו, והגיע לערים אימפהל ומניפור, במאי. אולם, לכשהגיעו להודו, נוכחו לדעת כי הרשויות אינן ערוכות לקבלת מספר כה רב של פליטים, ועל כן הם נאלצו לחיות בשטח הפתוח, עם תחילת עונת המונסונים.
עם תום עונת המונסונים, בחרו היפנים שלא לחדש את מתקפתם, אלא הקימו את "מדינת בורמה", שהייתה למעשה ממשלת בובות בורמזית שנשלטה בידי היפנים. הבריטים יזמו מתקפה קטנה בניסיון להשיב לעצמם את השלטון בחצי האי מאיו, אולם ההתקפות ההודיות והבריטיות נהדפו בזו אחר זו על ידי היפנים, אשר הסבו אבדות רבות לתוקפים. זמן קצר לאחר מכן, הגיעה תגבורת יפנית ממרכז בורמה, כשהיא חוצה רכסי הרים ויערות אשר נחשבו בעיני בעלות הברית לבלתי-עבירים. התגבורת תקפה את אגפו השמאלי החשוף של כוח בעלות הברית, וזה נאלץ לסגת כמעט עד הגבול עם הודו.
הקמה
במרץ 1942, הזעיק ארצ'יבלד וייוול, מפקד "פיקוד הודו", את בריגדיר אורד צ'ארלס וינגייט, בכוונה שיקים כוחות מיוחדים, שילחמו נגד הכוחות היפניים בבורמה. קודם לכן, פיקד וינגייט במהלך המערכה במזרח אפריקה על "כוח גדעון", כוח מיוחד שהורכב מחיילים בריטים וסודאנים שלחמו לצד פרטיזנים אתיופים, כנגד האיטלקים, מערכה עליה פיקד ויוול. כוח גדעון פעל מאחורי הקווים של הצבא האיטלקי, שיבש את קווי התקשורת שלו ומילא תפקיד משמעותי במערכה לשחרור אתיופיה. וינגייט הציע להקים כוח הדומה ל"כוח גדעון", שיילחם ביפנים באותן שיטות בהן השתמש כוח גדעון במערכה נגד האיטלקים באתיופיה. וינגייט הגדיר את הטקטיקה של הכוח בפיקודו כ"חדירה לטווח ארוך" מעבר לקווי האויב, להבדיל מהיפנים, שהשתמשו בטקטיקה של "חדירה לטווח קצר", כדי לאגף ולכתר את הכוחות הבריטיים במהלך כיבוש בורמה ויוול נתן את אישורו לתוכנית מבלי להתייעץ בממונים עליו, או בנציג האמריקאי הבכיר בזירת סין-בורמה-הודו, ג'וזף סטילוול.
השם "צ'ינדיטים" הוצע בידי קפטן אאונג ת'ן (Aung Thin), בורמזי שלחם בצבא הבריטי. השם הוא שיבוש של השם "צ'ינתה", שהוא שמה של חיה מיתולוגית שחציה נשר וחציה אריה, שעל פי המסורת הבורמזית שמרה על הפגודות. הצ'ינתה אף שמשה כסמלם הרשמי של הצ'ינדיטים.
ארגון והדרכה
ויוול העביר תחת פיקודו של וינגייט את בריגדת החי"ר ההודית ה-77, אשר הוקמה באותה שנה באזור ג'אנסי שבהודו. הבריגדה כללה 3,000 איש, אשר מחציתם היו בריטים והשאר הודים, בורמזים וגורקים. תוכניתו של וינגייט הייתה שהצ'ינדיטים יחדרו מעבר לקווים היפניים בבורמה באמצעות תנועה רגלית דרך הג'ונגלים. לפיכך, הוא דרש מהכוח שבפיקודו לעבור תוכנית אימונים תובענית ביותר בג'ונגלים של הודו, שכללה בין השאר צעידה במשך ימים שלמים עד לאפיסת כוחות. וינגייט אימן את חייליו לפלס את דרכם בג'ונגלים, במקום להשתמש בכבישים, לימד אותם לטפל בפרדות, שעתידות היו לשמש כאמצעי התובלה העיקרי שלהם, והורה להם להשיג את מזונם בעצמם, כך שעד מהרה נאלצו ללמוד לאכול צפרדעים, לטאות וחרקים. כפי שנהג באתיופיה ובארץ ישראל, גם בבורמה התעלם וינגייט כליל מנוהלי האימון הרגילים בצבא הבריטי.
במהלך האימונים מתו שני חיילים מדיזנטריה, ובמקרה אחד כשבעים אחוזים מחיילי אחד מגדודי הצ'ינדיטים ביקשו להתאשפז. וינגייט התנגד לכך שחייליו יתאשפזו בבתי חולים, והסביר להם שבג'ונגל עליהם לרפא את עצמם. בתחילה נאלץ כל חייל שרצה להתאשפז לקבל את אישורו האישי של וינגייט, אולם בהמשך בוטלה הוראה זאת בהדרגה. כל חייל נשא על גופו כ-33 ק"ג שכללו: רובה לי אנפילד, תת-מקלע סטן, תחמושת, רימונים, סכין מצ'טה או קוקרי, מנות מזון לשבעה ימים, יריעת בד וציוד נוסף. הבריגדה כללה 1,000 פרדות שנשאו אספקה וכן מרגמות ומקלעים, אם כי משאה של פרדה אחת היה לרוב קל יותר ממשאו של לוחם אחד. בינואר 1943 הועברה הבריגדה לאסאם, ומשם הצעיד וינגייט את אנשיו רגלית עד לאימפהל, מרחק של כ-210 ק"מ. הצעדה התנהלה בלילות, עם עצירות של שעה אחת למנוחה כל לילה.
היחסים בין וינגייט לפקודיו, הם נושא שנוי במחלוקת. בספרו דרך בורמה טוען החוקר דונובן ובסטר שהיחסים היו חמים וקרובים מאוד, וכי למרות כל הסבל שהסב להם, העריצו הצ'ינדיטים את וינגייט. לעומתו, טוען אברהם עקביה בספרו הביוגרפי על וינגייט, כי מדובר היה ביחסים מורכבים, וכי 250 מבין החיילים הבריטים נשרו מהיחידה בשלב מוקדם של האימונים. עם החיילים ההודיים והבורמזיים היו לווינגייט יחסים טובים, אך לא כן עם חיילי הגורקה אשר לא גילו נכונות ללמוד את השיטות החדשניות שלו. לדעתו של עקביה, ייתכן שמתנגדיו של וינגייט בשורות הצבא ההודי-בריטי הסדיר, הסיתו אותם נגדו.
מבצע בד ארוך
הצ'ינדיטים היו אמורים במקור לקחת חלק ב"מבצע ענקים", במסגרתו היו אמורים כוחות בריטיים ואמריקאיים לפלוש לבורמה, אולם התוכנית בוטלה, וויוול הגיע באופן אישי לאימפהל כדי להודיע לווינגייט על הביטול, ולאחר שווינגייט התעמת עמו, הוא אישר לו לצאת למבצע נפרד משלו. בפברואר 1943 כינס וינגייט את אנשיו והודיע להם שהם עומדים "לצאת להרפתקה גדולה". תאריך המבצע נקבע ל-8 בפברואר, והוא קיבל את שם הצופן "מבצע בד ארוך". מטרת המבצע הייתה גרימת נזק רב ככל האפשר ליפנים, בדגש על פגיעה במסילות הברזל שלהם. הצ'ינדיטים התפצלו לשני כוחות, שנועדו לחדור לצפון בורמה בנתיבים שונים. לאחר החדירה לבורמה, כל כוח נועד להתפצל למספר טורים גדולים דיים כדי להנחית מהלומות, אך קטנים מספיק כדי לחמוק דרך רשת ההגנה של האויב.
שלב ראשון
הצ'ינדיטים יצאו מאימפהל ב-8 בפברואר והגיעו אל נהר הצ'ינדווין ב-13 בו. כאן התחלקו לשני כוחות. הכוח הראשון נקרא בשם "הקבוצה הדרומית" ונועד לשמש ככוח הסחה ולמשוך את תשומת לבם של היפנים מ"הקבוצה הצפונית" בפיקודו של וינגייט עצמו, אשר היוותה את הכוח העיקרי. שתי הקבוצות חצו את הנהר בלילה שבין 16 ל-17 בפברואר. החצייה נתקלה בקשיים, בעיקר עקב הפרדות הרבות, בהן השתמשו הצ'ינדיטים. לאחר החצייה החלו שתי הקבוצות לנוע אל מסילת הברזל מנדאליי-מיצ'צ'נה במטרה לפוצץ אותה בכמה שיותר מקומות. הקבוצה הדרומית מילאה את תפקיד ההסחה שלה בהצלחה רבה מדי, וב-2 במרץ אחת מתוך שתי השדרות שלה (שדרה מס' 1) נפלה למארב יפני מתוכנן היטב ליד העיירה קיקאתין שם תכננה לפוצץ את מסילת הברזל. שרידי השדרה חזרו להודו, בעוד אנשי השדרה השנייה המשיכו בדרכם לכיוון הנהר איראוואדי. באותו היום פקד גורל דומה גם את אחת משדרות הקבוצה הצפונית (שדרה מס' 4), אולם ההתמקדות היפנית באותה שדרה אפשרה לשדרה מס' 3 של מייק קאלוורט ולשדרה מס' 5 בפיקודו של ברנרד פרגוסון להתקדם ללא הפרעה.
הצ'ינדיטים נעו במהירות יחסית, תודות למסלול חטיבת עצים של הממשל הקולוניאלי הבריטי. בתוך כמה שבועות היא גמאה שני רכסי הרים שהפרידו כעת בינה לבין הודו. המפות שברשות הצ'ינדיטים התגלו כגרועות מאוד ולא מעודכנות. הצרה הייתה שפוריותה של קרקע באזור טרופי זה מידלדלת במהירות, ואחת לכמה שנים נאלצו החקלאים לשרוף את הכפר שלהם ולנדוד למקום אחר. כך קרה שלא פעם הגיעו הצ'ינדיטים לנקודה מסומנת במפה, ובמקום למצוא בה כפר מצאו הריסות עשנות. ב-6 במרץ החלה ההתקפה על מסילת הרכבת. הצ'ינדיטים פוצצו אותה בלמעלה מ-70 נקודות, והשביתו כליל את תנועת הרכבות באזור. הצ'ינדיטים אף הצליחו להדוף התקפות יפניות עליה, כשהם סופגים אבדות קלות בלבד. וינגייט היה יכול לסכם לעצמו שלמרות האבדות הרבות, המבצע הסתיים בהצלחה יחסית. מאוחר יותר היפנים גייסו את כל תושבי האזור לעבודת כפייה, והצליחו לתקן את הנזקים בתוך מספר שבועות בלבד.
שלב שני
כעת עמד וינגייט בפני דילמה. האם לסגת חזרה להודו לפני שיספיקו היפנים להזרים כוחות, שינתקו את כוחותיו מבסיס היציאה שלהם, או שמא להמשיך להתקדם לעומק שטח בורמה ולחצות את הנהר איראוואדי (Irrawaddy). מפקדי השדרות שלו, שהתעודדו מהצלחותיהם, המליצו לו להמשיך הלאה ויעצו לעשות זאת בהקדם. ההכרעה התקבלה ב-11 במרץ כאשר התברר לווינגייט ששדרה מס' 1, שהייתה חלק מהקבוצה הדרומית שלו, לא הושמדה, והצליחה לחצות את האיראוואדי בהצלחה. וינגייט הורה להמשיך מזרחה.
חציית האיראוואדי החלה ב-13 במרץ, ונמשכה עד ל-18 בו. חלק משדרות חצו בקלות, בעוד השדרה של קאלוורט, שעד אז הייתה היחידה שלא איבדה אף אדם, נתקלה במארב יפני ובשלב מסוים מצאה את עצמה לכודה על אי במרכז הנהר ממנו הצליחה להיחלץ רק בקושי. המטרה שווינגייט הציב לעצמו, הייתה פיצוץ גשר גוקטייק, מרחק של כ-160 ק"מ מגדת הנהר. כעת השתנתה הקרקע, ובמקום הג'ונגלים שעד אז חיפו על פעילות הצ'ינדיטים, נמצאו שטחים פתוחים יחסית, וחצו אותם הרבה שבילים שהתאימו לתנועה של כלי רכב ממונעים. תנאים אלו שיחקו לרעת הצ'ינדיטים. גרוע מכך, היפנים היו מודעים כעת לפעילות הצ'ינדיטים ממזרח לאיראוואדי, ושלחו עוד ועוד כוחות בניסיון ללכוד אותם. בשלב מסוים ניהלו אחריהם מצוד כ-2,000 חיילים, שהשתייכו לשתי דיוויזיות יפניות. כעת הצ'ינדיטים נמנעו מלהשיג מזון בכפרים המקומיים מחשש למארב, ולא יכלו לבקש עזרה מאף מקומי מחשש שיוסגרו לידי היפנים. הצ'ינדיטים ביצעו בדרך שלל פעולות כנגד היפנים, שכללו לרוב מארבים מתוכננים היטב. לעיתים היו בונים מחנות דמה, ולאחר שהללו משכו אליהם חיילים יפנים, היו מכתרים אותם מעורפם וטובחים בהם. לא פעם הם גם איתרו מחנה יפני רגיש, ואז הזעיקו מטוסים של חיל האוויר המלכותי כדי שישמידו אותו. עם זאת, כעת הם נאלצו להשאיר כל פצוע וחולה מאחור, והללו הלכו והתרבו ככל שהחיילים הותקפו בידי עלוקות, התקשו להשיג מזון, ולא התרחצו והתנקו במשך שבועות. בתחילה היו מבקשים אספקה באמצעות האוויר, אולם ככל שהתרחקו מזרחה הפך הדבר לקשה מאוד לביצוע, מה גם שליחידות רבות נהרסו מכשירי האלחוט. הצ'ינדיטים הפכו לרזים כל כך, עד שפרגוסון שידר לווינגייט באלחוט את הפסוק "אֲסַפֵּר כָּל עַצְמוֹתָי הֵמָּה יַבִּיטוּ יִרְאוּ בִי."
ב-24 במרץ הורה וינגייט לבצע נסיגה, אולם נכשל בניסיון שכל הקבוצה תחצה את האיראוואדי כאיש אחד. לפיכך הוא חילק את אנשיו לקבוצות, והורה לכל קבוצה להגיע חזרה להודו בכל צורה שתעלה על דעתה. הקבוצה של קאלוורט הגיעה חזרה להודו ב-14 באפריל, הקבוצה של וינגייט הגיעה ב-29 באפריל והקבוצה האחרונה שכללה 9 אנשים בלבד הגיעה ב-6 ביוני.
פרסום בעולם
כבר בסוף אפריל החלו לדלוף פרטים על מבצעי הצ'ינדיטים בעורף האויב, וב-12 במאי הותר למשלחת עיתונאים לבקר את הצ'ינדיטים הפצועים בבתי החולים באימפהל ולראיין אותם. ב-21 במאי הוסרה הצנזורה מהסיפור כולו, והצ'ינדיטים זכו לפרסום בינלאומי. "מבצע בד ארוך" הוצג בתקשורת כניצחון הבריטי הראשון על הצבא היפני במערכה בבורמה, והתקשורת בבריטניה דאגה לנפחו. וינגייט הפך לגיבור, וקיבל מכתבי מעריצים מכל רחבי בריטניה, ובין היתר מג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת. מבצע בד ארוך היווה בעיקר ניצחון מורלי רב ערך. ראשית, הצ'ינדיטים יצרו איום פסיכולוגי על החיילים היפנים ביערות בורמה, ושנית, הם תרמו למורל ולביטחון העצמי של חיילי בעלות הברית בזירת המלחמה של דרום-מזרח אסיה, בכך שהוכיחו כי חיילים בריטים והודים מסוגלים לנוע ולהילחם ביערות לא פחות טוב מהחיילים היפניים. הגנרל האמריקני פרנק מריל אף הקים את "יחידת הפשיטה 5307" ("הפושטים של מריל"), אשר היוותה מעין חיקוי ליחידת הצ'ינדיטים של וינגייט.
אחד מאנשיו של וינגייט כתב בזיכרונותיו:
ועידת קוויבק ועיצוב התוכנית לכיבושה מחדש של בורמה
וינגייט כתב דו"ח רשמי על המבצע, אשר היה שנוי במחלוקת מכיוון שגילה סלחנות כלפי הטעויות שנעשו על ידו במהלכו, ותקף בצורה בוטה קצינים אחרים. מאוחר יותר הוא נאלץ לצנזר את הדו"ח שלו, ולהסיר ממנו את כל דברי הביקורת שהטיח כלפי האמריקנים. הדו"ח הגיע לידיו של וינסטון צ'רצ'יל ראש ממשלת בריטניה, אשר התלהב כל כך מהתיאורים שנכללו בו, עד שהציע למנות את וינגייט, בו ראה מפקד מוכשר וחדשן, כ"ראש הצבא הפועל נגד בורמה" (כלשונו). הוא נאלץ לזנוח את הרעיון לאחר שהקצינים הבכירים במטכ"ל הבריטי הזדעזעו מההצעה לקדם קצין, שהתנסה בפיקוד על בריגדה בלבד, לתפקיד של מפקד קבוצת ארמיות. עם זאת, צ'רצ'יל הזמין את וינגייט ללונדון לארוחת ערב. הוא התרשם מאוד מווינגייט, שהציע במהלך ארוחת הערב להפוך את הצ'ינדיטים לאמצעי התקיפה העיקרי של כוחות בעלות הברית בזירת בורמה, ולא להתייחס אליהם רק ככוח בעל תפקיד משני במערכה. צ'רצ'יל הציע לווינגייט ואשתו לורנה להצטרף אל המשלחת הבריטית לועידת קוויבק. בפגישה הקודמת של מנהיגי בעלות הברית, טענו ראשי המטות האמריקאים כי הבריטים אינם עושים מספיק במערכה הצבאית נגד היפנים, וצ'רצ'יל רצה להציג את וינגייט כדוגמה לקצין בריטי שנחל ניצחון על היפנים.
צ'רצ'יל הציג את וינגייט בפני ראשי המפקדה המשולבת של בעלות הברית, והאחרון שטח בפניהם תוכנית, על פיה יוחדרו לעומק העורף היפני בבורמה שמונה חטיבות צ'ינדיטים, שיכללו כ-8,000 לוחמים, יפרשו בשטח בקבוצות קטנות ויתישו את היפנים בלוחמת גרילה, בעוד צבא בריטי-אמריקאי-סיני משולב בפיקודו של ג'וזף סטילוול יתקוף את הצבא היפני בצפון בורמה משלושה כיוונים שונים. למרבה ההפתעה, דווקא הקצינים הבכירים הבריטים תקפו בחריפות את תוכניתו של ווינגייט וביקרו אותה, בעוד האמריקנים התרשמו ממנה מאוד. קלוד אוקינלק, אשר החליף את ויוול בתפקיד מפקד פיקוד הודו, שלח תזכיר אל צ'רצ'יל ובו הצביע על ליקויים רבים בתוכניתו של וינגייט. אנשי המטה שלו טענו שהתוכנית תחייב הקצאת משאבים צבאיים וכוח האדם המובחר, שתהיה גדולה לאין ערוך מתרומתה למאמץ המלחמה נגד היפנים. עם זאת, צ'רצ'יל לא היה יכול לסגת מהסכמתו לתוכנית, כיוון שווינגייט היווה מעין "נקודת הסכמה" בין בעלות הברית, והדבר היה מעורר קרע בין הבריטים לאמריקאים.
בוועידת קוויבק התקבלה סוף סוף תוכנית לכיבושה מחדש של בורמה, בכפוף לאישור סופי, שאמור היה להתקבל במהלך הפגישה הבאה של ראשי המטות של בעלות הברית בקהיר בנובמבר 1943. התפקיד העיקרי במסגרת התוכנית הוטל על הכוחות הסינים-אמריקאיים שתחת פיקודו של סטילוול. כוחות אלו נועדו לכבוש את צפון בורמה מידי היפנים, ולאפשר את השלמת סלילת דרך לדו – דרך הררית שמוצאה בלדו, שבצפון הודו, שנועדה להתחבר אל דרך בורמה הישנה, ולהגיע בסופו של דבר עד לקונמינג במחוז יונאן בדרום סין, ובכך לאפשר חידוש העברת אספקה וציוד צבאי בדרך היבשה מבעלות הברית לכוחות הסינים הלאומנים, שניהלו מלחמה נגד הצבא היפני בסין החל משנת 1937. כוח בפיקודו של סטילוול נועד לתקוף מכיוון צפון ולכבוש את העיירה מיצ'צ'נה, בסיוע הצ'ינדיטים של וינגייט, שיבטיחו את כיבושה המהיר על ידי ניתוק דרכי האספקה והתגבורת של היפנים באזור ותקיפת יחידות עורפיות שלהם. במקביל ינועו כוחותיו של צ'יאנג קאי שק ממחוז יונאן לאורך "דרך בורמה", במטרה לחבור אל כוחו של סטילוול ולפתוח את הדרך לתנועה באמצעות מתקפה משולבת על הכוחות היפניים בצפון בורמה והדיפתם עד מדרום ללאשיו. בשלב מאוחר יותר תצטרף למערכה גם הארמייה ה-14 בפיקוד סלים, שתתקדם במספר צירים אל נמל ראנגון. כיבוש הנמל יאפשר שימוש ברשת מסילות הברזל הבורמזית לצורך העברת אספקה ישירות לנקודת המוצא של "דרך בורמה".
ארגון מחדש של הצ'ינדיטים
ב-31 במרץ 1943, עוד במהלך מבצע בד ארוך, הקים ויוול, בלא ידיעתו של וינגייט, בריגדת צ'ינדיטים נוספת אשר נקראה "הבריגדה ההודית ה-111" ("הנמרים"), ומינה כמפקדה את בריגדיר ולטר לנטיין. ויוול התכוון להשתמש בשתי הבריגדות לסירוגין במהלך 1944, ותכנן שבריגדה אחת תנוח בעוד בריגדה שנייה תצא למשימות. עם זאת, לאחר ועידת קוויבק והחלפתו של ויוול בקלוד אוקינלק, היה ברור שווינגייט יצטרך כוח גדול יותר. וינגייט, שהועלה בינתיים לדרגת מייג'ור גנרל, הציע לפרק את הדיוויזיה ה-70 אשר הועברה להודו מהמערכה בצפון אפריקה, ולהקים על בסיס יחידותיה דיוויזיה של חדירה לטווח ארוך. אוקינלק התנגד לפירוק הדיוויזיה, בטענה שהוא זקוק לה לצורך הלחימה הסדירה בבורמה. הוא הציע להשתמש תחת זאת בדיוויזיה ה-81, שהגיעה ממערב אפריקה והייתה מורכבת ברובה ממתנדבים מניגריה. בעקבות תמיכת צ'רצ'יל בווינגייט, נאלץ אוקנליק לקבל את דרישותיו של האחרון, וב-24 בנובמבר פורקה הדיוויזיה ה-70 רשמית, אם כי בפירוקה הוחל עוד באוקטובר. סלים טוען בזכרונותיו כי פירוק הדיוויזיה היה טעות ונעשה נגד רצונו, וחלק מהחוקרים המודרניים מקבלים את דעתו וסוברים שהיא יכלה להועיל יותר כדיוויזיה סדירה.
הדיוויזיה החדשה שהועמדה תחת פיקודו של וינגייט, קיבלה את השם "הדיוויזיה ההודית השלישית". ג'ורג' סימס, המפקד הקודם של הדיוויזיה ה-70 (שהיה ותיק מווינגייט ושווה לו בדרגה), מונה לסגנו של וינגייט ומילא את תפקידו בנאמנות. בהמשך תוגברה הדיוויזיה בבריגדה נוספת (ה-3), שהועברה אליה מהדיוויזיה ה-81. כך שכוחו של וינגייט כלל בסופו של דבר שש בריגדות (כוח שווה ערך לשתי דיוויזיות בתקן מלא), שתיים שהוקמו במיוחד לשם כך, שלוש מהדיוויזיה ה-70 ואחת מהדיוויזיה ה-81. וינגייט העדיף שהכוח שבפיקודו יכלול בעיקר חיילים בריטים, אם כי שרתו בו גם גורקים ואפריקאים. הוא סירב לצרף לכוחו חיילים הודים, מפני שבאותו זמן דרש צבא הודו הבריטית שהם יקבלו מזון מיוחד, בהתאם לכללי הבודהיזם, ווינגייט ידע שבג'ונגל לא ניתן יהיה לעמוד בדרישה זו.
הנרי ארנולד, מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית, נפגש עם וינגייט במהלך ועידת קוויבק, והן הוא והן נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט (עמו הזדמן לווינגייט לשוחח בפרטיות) התרשמו מאוד מהצ'ינדיטים. ארנולד הבטיח להעניק לווינגייט סיוע אווירי צמוד. ארנולד הורה על פירוק "קבוצת המרדף ה-16" (16th Pursuit Group) והקים תחתיה את "כוח הקומנדו האווירי הראשון" (1st Air Commando Group). ארנולד החליט שעל הכוח יפקד פיליפ קוקרן וג'ון אליסון ישמש כסגנו. בפועל הם פיקדו עליו במשותף. כוח זה היה מעין חיל אוויר פרטי של וינגייט, אם כי רשמית הוא הוגדר ככוח "מסייע" לווינגייט ולא "כפוף" אליו. סיוע חשוב נוסף שהעניקו האמריקנים, היה אספקה של "מנות K", שסיפקו יותר קלוריות מאשר מנות הקרב הבריטיות או ההודיות. כמו כן כוחו של וינגייט צויד ב-200 דאונים לצורך הנחתת כוחות בעומק שטח האויב ובתותחי שדה.
השפעה על היפנים
הופעת הצ'ינדיטים, חוללה זעזוע בקרב הפיקוד היפני הבכיר בבורמה. לוטננט גנרל רנייה מוטגוצ'י, מפקד הדיוויזיה ה-18, שמונה ב-18 במרץ 1943 למפקד הארמייה ה-15, ערך תחקיר על נסיבות השמדת גדוד יפני שלם מהדיוויזיה ה-33 (שהייתה חלק מהארמייה שלו) בידי הצ'ינדיטים (במהלך מבצע בד ארוך). תוצאות התחקיר הדהימו אותו. ממקורות בורמזיים ומתחקור שבויים הוא הבין, שלא מדובר בסתם כוח סיור/פשיטה בריטי, אלא בטקטיקת לוחמה בריטית חדשה. תוצאות התחקיר גם סתרו את הערכתו של מוטגוצ'י, כי ההרים שבין בורמה להודו הם בלתי עבירים לכוח גדול, וגרמו בעקיפין לכך, שהוא הציע למפקדת קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית לפלוש להודו דרכם. מפקדי הדיוויזיות שתחת פיקודו של מוטגוצ'י התנגדו לתוכניתו, אולם היא התקבלה בהתלהבות במפקדת קבוצת הארמיות בסינגפור, ואף קיבלה אישור מהמפקדה הקיסרית הכללית בטוקיו. המתקפה נקבעה למרץ 1944.
ככל שהתקדמה המערכה בבורמה, החלו היפנים לחשוש יותר ויותר מהצ'ינדיטים. מזיכרונותיו של מוטגוצ'י עולה, כי היפנים חשבו שווינגייט מחזיק בדרגת גנרל (דרגה שהייתה גבוהה בשתי דרגות מדרגתו האמיתית – מייג'ור גנרל), ושהשם "הדיוויזיה ההודית השלישית" הוא שם מטעה, וכי למעשה מדובר בכוח בסדר כוחות של קורפוס שלם. החשש של היפנים מפעילות הכוח הבריטי החדש שהופיע בזירה היה כה גדול, עד שהם הקדישו כוחות ניכרים לטיפול באיום שיצרו כוחותיו של וינגייט על עורפם, על חשבון החלשת הכוחות שנועדו להשתתף בפלישה המתוכננת להודו. מוטגוצ'י גם מספר ביומנו, כי לאחר ששמע ברדיו על מותו של וינגייט "הבינותי כמה גדולה האבדה לצבא הבריטי – ואמרתי תפילה לנשמתו של אדם זה אשר ראיתי בו מי שישווה לי".
המעוזים
באמצע מרץ החלו הצ'ינדיטים לצאת לפעולות. קאלוורט כבש גבעה בעלת חשיבות אסטרטגית ניכרת מדרום-מזרח ל"ברודוויי", והקים עליה מעוז נוסף שקיבל את הכינוי "העיר הלבנה". הפיקוד היפני באזור היה של מוטגוצ'י, והופעת הצ'ינדיטים שיבשה כליל את הכנותיו של זה לקראת הפלישה להודו. אנשי מטהו יעצו לו להתעלם מהצ'ינדיטים ולהתמקד בהודו, אולם מפקדו מסקאזו קוואבה הורה לו לא להמשיך בהכנות לפלישה לפני שיושמדו הצ'ינדיטים. לאחר שהוקמה "העיר הלבנה", ומיקומה זוהה בידי היפנים, הם החלו להזרים כוחות במטרה להשמידה, ווינגייט נאלץ להורות לבריגדות של לנטיין ופרגוסון לחסום את הדרכים המובילות ל"עיר הלבנה". פרגוסון הקים מעוז נוסף בשם "אברדין", והחל בהכנות לתקיפה על אינדאו. אל "אברדין" הועברה ב-21 במרץ גם הבריגדה ה-14, אשר קיבלה פקודה למנוע תנועה של האויב באזור פינלבו, ואז לכבוש את פיינגיינג.
מותו של וינגייט
ב-24 במרץ ביקר וינגייט ב"ברודוויי", ולאחר מכן ב"עיר הלבנה" וב"אברדין". המטוס שבו טס חזרה להודו (B-25 מיטשל של חיל האוויר האמריקני) התרסק באזור מניפור, ועשרת נוסעיו נהרגו. הייתה זו מכה קשה עבור הצ'ינדיטים, שאיבדו בהפתעה את מנהיגם המיתולוגי. קאלוורט כותב בזכרונותיו:
כדי להמשיך את ניהולו התקין של מבצע יום חמישי, היה הכרח שמחליפו של וינגייט יהיה אדם אשר מכיר את שיטותיו של וינגייט, מזדהה עמן, ויהיה מוכן להגן על הצ'ינדיטי מפני ביקורות שעלולות להימתח עליהם בדרגים הגבוהים. היו שני מועמדים פופולריים: ג'ורג' סימס, אשר פיקד על הדיוויזיה ה-70 בצפון אפריקה, היה ותיק מאוד ובעל ניסיון, ושמש כסגנו של וינגייט. מועמד נוסף היה קאלוורט, אשר הוכיח את עצמו כטקטיקן מוכשר, והיה כאמור יד ימינו של וינגייט. עם זאת, סלים דילג במפתיע על שניהם, ובחר במועמד הכי פחות צפוי, ולטר לנטיין, מפקד הבריגדה ה-111. רוב ההיסטוריונים מסכימים שמדובר במינוי גרוע. סביר להניח שקאלוורט נפסל בשל היותו תוקפני מדי, וסימס נפגע עמוקות מכך שלא נבחר עד שהתפטר מתפקידו מיד עם כניסתו של לנטיין לתפקיד מפקד הדיוויזיה. יש הסבורים שסלים בחר דווקא בלנטיין, מכיוון ששניהם היו קציני גורקה, והיו בעלי השקפה דומה. סלים לא הביא בחשבון את העובדה שחלק גדול ממפקדי הצ'ינדיטים היו נאמנים לווינגייט בלבד, ועשו מאמצים נואשים להצדיק כל צעד שלו. לנטיין לא זכה להפגנת נאמנות זו, וחלק מהקצינים הרבו לתקוף אותו בכל הזדמנות.