cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חאבייר פסטורה
קריירת מועדונים
בעונת עבר פסטורה לפלרמו האיטלקית תמורת 8 מיליון אירו. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-15 באוגוסט 2009, במשחק נגד ס.א.פ.ל 1907 במסגרת הסיבוב השלישי של הגביע האיטלקי ושמונה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האיטלקית. ב-4 באוקטובר התפרסם לראשונה באירופה, לאחר שבישל לאדינסון קבאני את השער הראשון בניצחון המפתיע 0–2 על יובנטוס. את שערו הראשון במדי פאלרמו כבש ב-30 בינואר 2010 במשחק נגד בארי, בו הפסידה קבוצתו 2–4.
בתחילת דרכו בפאלרמו, פסטורה הוכיח את עצמו כשחקן מוכשר ומבטיח, אך במשך רוב העונה שיחק בעיקר כמחליף במחצית השנייה. לאחר מינוי של דליו רוסי למאמן הקבוצה ב-23 בנובמבר 2009, עלה מעמדו ואט אט הוא החל להשתלב בהרכב הפותח והפך לאחד משחקני ההתקפה המשמעותיים בפאלרמו. הוא שיחק בעיקר כקשר התקפי מאחורי צמד החלוצים של קבוצתו, קבאני ופבריציו מיקולי. הודות ליכולת טובה במיוחד הפך פסטורה לאחד השחקנים הצעירים הבולטים בליגה האיטלקית ובמרץ 2010 אף הוביל את פלרמו למקום הרביעי המוביל למוקדמות ליגת האלופות, אך תיקו 2-2 עם קליארי מספר מחזורים לסיום העונה הוריד אותה למקום החמישי, בו נשארה עד סיום העונה.
ב-30 ביולי 2011 חתם פאסטורה בקבוצה הצרפתית פריס סן ז'רמן מליגה 1 לאחר ששולם סכום של 43 מיליון אירו לקבוצתו הקודמת, פלרמו. במדי פריס זכה פסטורה ב19 תארים.
ב-26 ביוני 2018 חזר לאיטליה אחרי 7 עונות בפריס סן ז'רמן וחתם ברומא.
ב-4 בספטמבר 2021 חתם באלצ'ה.
ב-11 בינואר 2023 חתם פאסטורה במועדון ספורט קטר.
נבחרת לאומית
בעקבות יכולתו המרשימה בעונתו הראשונה בליגה האיטלקית, זומן פסטורה על ידי דייגו מראדונה לסגל נבחרת ארגנטינה למשחק הידידות הלא רשמי נגד. הוא נכנס כמחליף במחצית השנייה ואף כבש שער, שלא סייע לנבחרתו שהפסידה 4-2. לקראת מונדיאל 2010 נכלל המורחב של הנבחרת ואף ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו במשחק הכנה נגד ב-25 במאי 2010. מאוחר יותר נכלל גם בסגל הסופי למונדיאל, אך לא היווה גורם משמעותי ושותף לראשונה רק במשחק השלישי של שלב הבתים נגד, בו נכנס כמחליף לסרחיו אגוארו בדקה ה-77. הוא שותף גם בניצחון 1–3 על בשמינית הגמר, כאשר החליף את מקסי רודריגס בדקות הסיום. ברבע הגמר נגד החליף את ניקולאס אוטמנדי בדקה ה-70, אך לא הצליח למנוע את הדחתה של נבחרתו שהובסה 0–4 וסיימה את דרכה בטורניר.
דן שכטמן
דן שכטמן (נולד ב-24 בינואר 1941) הוא פרופסור מחקר בפקולטה למדע והנדסה של חומרים בטכניון, מהנדס ישראלי וחוקר מבנה החומר, שגילה והביא להגדרתו של מבנה גבישי חדש של גבישים כמו-מחזוריים (קוואזי-מחזוריים). על גילויו זה זכה בפרס ישראל לפיזיקה לשנת תשנ"ח (1998) ובפרס נובל לכימיה לשנת 2011.
קורות חיים
שכטמן נולד בתל אביב וגדל ברמת גן ובפתח תקווה, בן ליצחק ונתניה שכטמן. סבו (אבי אמו) היה איש העלייה השנייה זאב אשור, מראשוני פועלי ציון.
היה חבר בתנועת השומר הצעיר וספורטאי באגודת הפועל פתח תקווה. למד בתיכון "ברנר" שבפתח תקווה וב-1962 החל ללמוד בטכניון ובו קיבל תואר ראשון בהנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות ב-1966. המשך לימודיו בטכניון היה בתחום הנדסת חומרים במחלקה להנדסת חומרים, ובמסגרתם קיבל את התואר השני ב-1968, ואת תואר הדוקטור ב-1972. לאחר מכן התמחה במשך שלוש שנים במעבדות חיל האוויר האמריקני שבאוהיו ועסק במיוחד בחקר מבנה החומרים של תרכובת טיטניום-אלומיניום. בשנת 1975 הצטרף לסגל המחלקה להנדסת חומרים בטכניון. כיהן בטכניון כראש המחלקה להנדסת חומרים ומשנת 1986 הוא בדרגת פרופסור מן המניין. במשך השנים שימש פרופסור אורח גם באוניברסיטת מרילנד ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
שכטמן עומד בראש "מרכז וולפסון למחקר" שבטכניון. בנוסף, הוא מכהן כפרופסור באוניברסיטת המדינה של איווה, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חבר האקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית וחבר האקדמיה האירופית למדעים. בשנת ה'תשע"ב שימש כשופט בוועדה לבחירת זוכי פרס ישראל.
באפריל באותה שנה החלה הטלוויזיה החינוכית הישראלית לשדר את התוכנית "להיות מדען עם פרופסור דן". בתוכנית, המיועדת לילדים, מציג שכטמן, יחד עם השחקנית נתי קלוגר, סוגיות שונות במדע.
מחקריו
ב-1980 ביקר בטכניון חוקר המתכות ג'ון כאהן והזמין את שכטמן למעבדות NBS באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שכטמן קיבל את ההזמנה ועבד במעבדות אלו בשנים 1981–1983. הוא ערך ניסויים בייצור חומרים מתכתיים על ידי התמצקות מהירה. יום אחד, כאשר בחן גביש של הסגסוגת מנגן ואלומיניום באמצעות התאבכות של קרני רנטגן בסריג הגבישי ויצירת תבנית פיזור בראג, גילה להפתעתו שהיא בעלת סימטריה מחומשת. מאחר שבאותה התקופה היה בקריסטלוגרפיה עיקרון מקובל השולל סימטריה כזו, החל שכטמן לפתח תאוריה שחומר מוצק מתארגן לעיתים בצורה אסימטרית כגביש קוואזי-מחזורי. שכטמן סיפר, כי כשסיפר על תגליותיו לעמיתיו נתקל בביקורת קשה שכן הייתה ידועה הוכחה בסיסית בקריסטלוגרפיה שמראה כי הסימטריות הסיבוביות היחידות שיכולות להתקיים הן של 2, 3, 4 או 6. ראש המעבדה של NBS סילק אותו מקבוצת המחקר בטענה שהוא "מטיל עליה קלון". מבקר חריף נוסף לתאוריה היה הכימאי המפורסם, לינוס פאולינג, בעל פרס נובל בכימיה, שטען כלפיו, "אין קוואזי-גבישים, אבל יש קוואזי-מדענים". כשחזר לטכניון פגש את אילן בלך ובעזרתו הצליח למצוא מודל המסביר את התופעה.
בקיץ 1984 חזר שכטמן למרילנד ושלח עם בלך מאמר לכתב העת: Journal of Applied Physics, אך המאמר נדחה בטענה ש"המאמר לא יעניין פיזיקאים. אנו ממליצים לשלוח אותו לעיתון של מטלורגיים (חוקרי מתכות)". שכטמן ובלך אכן שלחו אותו לעיתון של מטלורגיים: Metallurgical Transactions, אך העיתון לא מיהר לפרסם אותו והודיע שיפרסמו רק כעבור שנה. באותו זמן הראה שכטמן את המאמר לכאהן, ובעזרת מדען צרפתי נוסף, דניס גרטיאס, שלחו מאמר מקוצר לכתב העת: Physical Review Letters שאכן פורסם בתוך שבועות ספורים, בנובמבר 1984. חודש לאחר פרסום המאמר של שכטמן ושותפיו, פרסמו לוין ושטיינהארדט (Levin, Steinhardt) הסבר לתופעה, המסתמך על הריצוף הקוואזיפריודי של רוג'ר פנרוז. על אף העובדה שתוצאות הניסוי שוחזרו בהצלחה פעמים רבות, נותרו מדענים רבים בתחום בעמדתם הספקנית. אלו התמעטו עם הזמן אך בין המתנגדים העקשנים נמנה לינוס פאולינג, שסירב להכיר בתופעה עד יום מותו. לאחר תגליתו של שכטמן והופעת מספר הצעות להסבר תאורטי לתופעה, נפתחה הדלת לגילויים חדשים, ושונתה ההגדרה המדעית של גביש. נמצאו גבישים נוספים שקיומם נחשב כבלתי אפשרי, ונפתח תחום מחקר חדש.
מחקריו האחרים של שכטמן במהלך השנים עסקו בפיתוח סגסוגת המבוססת על טיטניום ואלומיניום, וכן בחקר המבנה של ציפוי יהלום. חקר מבנה היהלום עמד במרכז עבודתו בשנים 1992–1994, במהלך שהותו במכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה שבארצות הברית.
חיים אישיים
נשוי לפרופ' ציפורה שכטמן, ראש המגמה להנחיית קבוצות בחוג לייעוץ והתפתחות האדם שבפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה. לזוג שלוש בנות ובן, הפיזיקאי ד"ר יואב שכטמן, אשר כאביו מכהן כחבר סגל בטכניון.
פרסים ותוארי כבוד
במהלך השנים זכה שכטמן בפרסים רבים:
משה דרורי
משה יאיר דרורי (נולד ב-29 באפריל 1949) הוא משפטן ישראלי שכיהן כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. כיהן כשופט בבית משפט זה משנת 2001 עד פרישתו לגמלאות בשנת 2019. השופט דרורי נודע בפסקי הדין הארוכים שלו וכשופט המרבה לצטט מהמשפט העברי, וכן כשופט שניסה ליישם את חוק הלאום בתיקים אזרחיים.
ביוגרפיה
דרורי הוא בנם של יצחק (פריי) ובלה מרים דרורי (לבית גרוספלד). למד בישיבת נתיב מאיר בירושלים, ולאחר מכן למד משפטים במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1970 סיים את לימודיו בהצטיינות. במסגרת לימודיו היה חבר מערכת כתב העת "משפטים", בשנים 1969–1973. שירת בפרקליטות הצבאית עד שנת 1975 (השתחרר בדרגת סרן; שירת במילואים, כקצין קרבי במסגרת חיל התותחנים, במשך 20 שנה). בשנת 1975 סיים בהצטיינות את לימודי התואר השני במשפטים, באוניברסיטה העברית.
בשנים 1976–2001 עבד כעורך דין עצמאי. במסגרת זו עסק במשפט אזרחי, דיני משפחה, משפט מנהלי, דיני השטחים המוחזקים, דיני בנקאות וחקלאות. הרבה להופיע בבתי המשפט ובבתי הדין הרבניים.
בשנים 1993–1998 שימש מורה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, משנת 1969 שימש אסיסטנט ומדריך במכון לחקר המשפט העברי באוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1974–1984, היה מרכז המערכת של שנתון המשפט העברי. משנת 1994 משמש כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, משנת 2006 בדירוג שווה ערך לפרופסור. כן לימד דיני משפחה ואתיקה של עורכי דין במכללת אונו, בשלוחה הירושלמית, בתחילת העשור השני של המאה ה-21.
בשנים 1988–1996 שימש כנציג לשכת עורכי הדין בוועדה למינוי דיינים לבתי הדין הרבניים. היה חבר ועד מחוז ירושלים בלשכת עורכי הדין בשנים 1983–1987, חבר המועצה הארצית בשנים 1983–1995 וחבר הוועד המרכזי בשנים 1987–1995. בשנים 1988–1996 שימש כנציג לשכת עורכי הדין בוועדה למינוי דיינים לבתי הדין הרבניים. היה חבר ועד מחוז ירושלים בלשכת עורכי הדין, חבר המועצה הארצית וחבר הוועד המרכזי.
בשנת 2009 הועלתה לדיון בוועדה למינוי שופטים מועמדותו לכהונת שופט בבית המשפט העליון. נמתחה עליו אז ביקורת, בעקבות החשיפה שלה זכה פסק דין משנת 2008 שבו קיבל את המלצת שירות המבחן שלא להרשיע אברך חרדי שנמצא אשם בדריסתה במתכוון של אשה והפקרתה כשהיא פצועה, כדי לא לפגוע בסיכויי הנאשם להתמנות לבית הדין הרבני. בפסק הדין ציין דרורי בין השאר שהאירוע היטיב עם הנפגעת, ממוצא אתיופי, כיוון שכך השתלבה בחברה הישראלית, ועל כך עלו מחאות מצד ארגוני נשים ואישים בקהילה האתיופית. גלעד ארדן, חבר הוועדה, משך את תמיכתו במועמדות, בציינו שאינו תומך בגישה שיפוטית המתייחסת בסובלנות לעבירות של תקיפה אלימה בנסיבות מחמירות, ועל כן היא בוטלה. בית המשפט העליון הפך את החלטתו של דרורי והרשיע את הנאשם בעבירות של תקיפה הגורמת חבלה של ממש והפקרה לאחר פגיעה.
עבודתו כעורך דין
מספר תיקים שבהם ייצג דרורי כעורך דין הפכו לתקדימיים בדיני המשפחה. מהבולטים שבהם היה פסק הדין יעקובי נ' יעקובי, קנובלר נ' קנובלר, שבו אימצו שופטי העליון בהרכב מורחב של חמישה שופטים בראשות הנשיא מאיר שמגר את עמדתו של דרורי, שלפיה זכאיות נשים למחצית רכוש בעליהן, גם אם נישאו לאחר שנת 1974, שנת תחילת תוקפו של חוק יחסי ממון בין בני הזוג, אף אם הבעל סירב לתת גט לאישה. בשני פסקי דין נוספים שבהם הופיע דרורי כעורך דין נקבעו הלכות משפטיות שהרחיבו את זכויות הנשים לקבלת רכוש מבעליהן.
ממשרדו של דרורי יצאו מספר שופטים, שהתמחו אצלו באופן אישי או היו שכירים או שותפים במשרדו. הבולטים שבהם: משה סובל, שופט בבית המשפט המחוזי בירושלים; מוריס בן עטר, שופט בית משפט השלום בירושלים; ורבקה מקייס, סגנית נשיא בית המשפט למשפחה מחוז המרכז.
כהונה כשופט
במשך כהונתו כשופט עסק דרורי בכל תחומי הפעילות השיפוטית של בית המשפט המחוזי בירושלים: אזרחי, פלילי, מנהלי, ערעורי לשכת עורכי הדין. חלק מפסקי הדין שלו נודעים כארוכים במיוחד.
פלילי
כחלק מעבודתו השיפוטית כיהן דרורי במותבים שונים של הרכב פשעים חמורים, כולל בתיקים בעלי תהודה ציבורית, בהם בעניין רצח הודיה קדם, משפטו של ג'ק טייטל, רצח נורית ונח מעוז ועוד. באחד מתיקי האונס שנידונו בהרכב הפשעים החמורים, היה דרורי בדעת מיעוט שזיכתה את הנאשם, עמדה שנתקבלה פה אחד בבית משפט העליון שהפך את החלטת המחוזי.
בפסק דין אחר קבע כי אין מקום לפרסם את שמה של נאשמת בבית הדין למשמעת של עובדי המדינה, שכן עצם הפרסום, במיוחד בעידן האינטרנט, גורם לה נזק חמור בהרבה מהעונש הקל שהושת עליה. במסגרת פסק דין זה הציע דרורי כללים שנועדו לקבוע מתי יש לפרסם שמות מתדיינים כדי להגן על הציבור ולהרתיע עבריינים ומתי יש להימנע מכך. הוא גם קבע עקרונות לחיפוש של המשטרה במחשבים שבהם בוצעו עבירות. הוא זיכה נאשמים שפעלו להחזיר כסף שנגנב מאחד מהם מעבירת סחיטה באיומים, וקבע כי אדם שרכושו נגזל רשאי להשתמש בדוקטרינה של "עשיית דין עצמית" ולפעול לקבלת רכושו מן הגנב.
אזרחי
בפסק דין שנתן בתביעה שהגישו נפגע טרור ובני משפחתו נגד ארגון הטרור "חמאס" ציין דרורי שחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי אינו דקלרטיבי בלבד, ובהתאם לכך הסתמך על סעיף 6(א) לחוק היסוד, הקובע כי "המדינה תשקוד על הבטחת שלומם של בני העם היהודי ושל אזרחיה הנתונים בצרה ובשביה בשל יהדותם או בשל אזרחותם", ופסק לזכות התובע גם פיצוי עונשי בסך מיליון ש"ח. בפסק דין נוסף דן דרורי בשאלת המקום המתאים לדיון בתביעת נזיקין שהגישו שתי נוסעות יהודיות, תושבות ארצות הברית, נגד חוטפי האונייה אקילה לאורו באוקטובר 1985, שהפליגה תחת דגל איטליה ונחטפה במימיה של מצרים. דרורי פסק שהמקום המתאים לדיון הוא ישראל, על סמך סעיף 6(א) האמור, משום שהתובעות הן יהודיות.
בפסק דינו האחרון על כס השיפוט, קבע כי הרשות הפלסטינית אחראית לפיגוע באוטובוס הילדים ליד כפר דרום, וחייב אותה בתשלום 44 מיליון ש"ח לבני משפחת אמיתי, קורבנות הפיגוע.
מנהלי
דרורי פסק שעל פי חוק חופש המידע על משרד התחבורה לפרסם דו"חות ביקורת פנימיים, עמדה שאומצה פה אחד בידי בית המשפט העליון.
משפחה
דרורי פסק שחיוב בעל לשלם מזונות זמניים לילדיו לא נועד רק כדי למנוע "חרפת רעב", אלא כדי לשמור על רמת החיים שקדמה לסכסוך. דרורי גם פסק שניתן לעכב יציאה מן הארץ של אב כדי להבטיח את צורכיהם של ילדיו הקטינים, עד מתן ערבויות הולמות.
חיבוריו
דרורי פרסם כ-90 מאמרים בנושאים משפטיים, בין היתר על המשפט ביהודה ובשומרון, דיני משפחה, משפט עברי ומשפט ורפואה, בעברית ובאנגלית. כתב ערכים משפטיים באנציקלופדיה יודאיקה, במהדורה השנייה משנת 2007. בשנת 2017, כתב על נושאים משפטיים באתר 929 - תנ"ך ביחד.
כתב שלושה ספרים:
קישורים חיצוניים
מפסקי הדין שלו:
מכּתביו:
מחשוב סריגי
מחשוב סריגי (באנגלית: Grid Computing) הוא מודל מחשוב שנועד לבצע פעולות חישוביות מסובכות על ידי ניצול כוח עיבוד ממספר רב של מחשבים שונים המחוברים יחדיו ברשת מחשבים. מודל זה יוצר ארכיטקטורת מחשבים המחלקת ביצוע תהליכים על פני תשתית של מחשוב מקבילי.
מודלים של מחשוב סריגי משתמשים במשאבי המחשוב של מספר רב של מחשבים מרושתים (בדרך כלל על ידי רשת האינטרנט) על מנת לפתור בעיות חישוביות קשות. מודלים אלו מספקים את היכולת לבצע חישובים על מערכות מידע גדולות על ידי פירוקן למספר מערכות קטנות יותר, או מספקים את היכולת לבצע מספר גדול הרבה יותר של חישובים לשנייה מאשר מחשב בודד מסוגל להפיק.
התפתחות המחשוב הסריגי
בדומה לאינטרנט, המחשוב הסריגי התפתח כצורך חישובי של המדע. האינטרנט פותח כדי לענות על צורכי התקשורת בין מרכזי מחשוב גדולים. חיבורי האינטרנט הללו הובילו לשיתוף משאבים ומידע בין מרכזים אלו ובהמשך אף סיפקו גישה למרכזים ממשתמשים נוספים. תהליכי שיתוף משאבים אלו העלו מצידם צורך בסטנדרטיזציה של הפרוטוקולים ששימשו לתקשורת זו. טכנולוגיית המחשוב הסריגי היא בעצם הרחבה ומימוש של צרכים אלו בצורה מאוד כללית.
מערכות מחשוב סריגי הוקמו כבר בתחילת שנות ה-70 – הראשונה מביניהן היא פרויקט מערכת המחשוב המבוזר (Distributed Computing System, DCS) של אוניברסיטת קליפורניה, בהובלת הארכיטקט הראשי, דייוויד פארבר. על מערכת זו נכתב במגזין Business Week של יולי 1973: "הטבעת מתפקדת במכונה יחידה, גמישה בה יחידות שונות יכולות לבקש עבודות חישוב". במונחים מודרניים, טבעת משמעה רשת, ויחידות - מחשבים. דו"ח סיכום אחרון של הפרויקט נערך ב-1977. הטכנולוגיה ברובה נזנחה בשנות ה-80 כשנתברר כי בעיות הניהול והאבטחה הקשורות לכך שמחשבים זרים יערכו חישובים עבור מנהלי הרשת קשות לפתרון.
מאפייני מערכות מחשוב סריגי
המחשוב הסריגי מציע מודל ייחודי לניצול משאבים פנויים (כוח עיבוד פנוי או שטח אחסון) של מספר רב של מחשבים שונים. יכולתו של המחשוב הסריגי לתמוך בחישובים על פני שמות תחום (דומיינים) שונים, מבדיל בינו לבין ארכיטקטורות מחשוב שונות כמו צבירי מחשוב והמחשוב המבוזר.
רשתות מחשוב סריגי מציעות דרך לפתור בעיות שעד כה נחשבו למסובכות עד כדי אי-פתירות כמו קיפול חלבונים, תחזיות כלכליות, סימולציות רעשי אדמה, וחיזוי מזג אוויר. רשתות אלו מנצלות את משאבי המחשוב בארגונים בצורה אופטימלית. הן גם תומכות בשיתוף משאבים למשתמשים ולקוחות בין אם בצורה חופשית או מסחרית, כך שהתשלום, אם קיים, נעשה עבור השימוש שנעשה בתמורה, כמו עם חשמל או מים.
רשתות המחשוב הסריגי נועדו בעיקר כדי לפתור בעיות מסובכות, הקשות מדי עבור מחשב-על יחיד, תוך כדי שמירה על גמישות ופירוק בעיה גדולה למספר בעיות קטנות יותר. על ידי כך רשתות אלו מספקות סביבה רבת-משתמשים. מטרה נוספת היא ניצול טוב יותר של משאבים קיימים.
גישה זו דורשת שימוש בטכניקות אשרור וגישה מאובטחת כדי לאפשר למשתמש קצה לשלוט במשאבי הרשת.
המחשוב הסריגי משלב משאבים רבגוניים (המסופקים על ידי מערכות הפעלה שונות, חומרה ותוכנה שונות, ארכיטקטורה שונה, ובשפות שונות), הממוקמים במקומות שונים השייכים לשמות תחום שונים על פני רשת מחשוב יחידה תוך שימוש בפרוטוקולים קוד פתוח. כלומר, המחשוב הסריגי מספק שירות משאבי חישוב וירטואליים.
סיווגים
ניתן לסווג מערכות מחשוב סריגי לכמה סוגים שונים:
סיווג אחר הוא על פי מהות היישום:
מערכות קיימות
מערכות מחשוב סריגי מופעלות בהצלחה במספר מוקדים בעולם, בין היתר:
הגדרות המחשוב הסריגי
המונח "מחשוב סריגי" (Grid Computing) הוטמע כמטפורה על הפיכת כוח מחשוב נגיש וקל כמו רשת החשמל (Power Grid).
כיום קיימות מספר הגדרות למונח זה:
מחשוב זה הוא תת-סוג של מחשוב מבוזר. הגדרה רחבה מדברת על Gird הטרוגני מבחינת סוגי השרתים ומערכות ההפעלה. זו ההגדרה בה משתמש גם Globus – ארגון הסטנדרטים ל-Grid Computing, וגם איאן פוסטר – חוקר ותיק וידוע של הנושא.
לינקולן (סרט)
לינקולן (במקור: Lincoln) הוא סרט דרמה-ביוגרפי אמריקני משנת 2012 בבימויו של סטיבן ספילברג, ובכיכובם של דניאל דיי-לואיס כאברהם לינקולן וסאלי פילד כמרי טוד לינקולן. הסרט מבוסס על ספרה רב המכר של דוריס קירנס גודווין "צוות של יריבים", ומתאר את המאבקים הפוליטיים שמנהל לינקולן יחד עם צוות יועציו, לאשרור התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, אשר מבטל את העבדות בארצות הברית.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתמקדת בחודשיים האחרונים לחייו של הנשיא ה-16 של ארצות הברית, אברהם לינקולן, אשר במהלכם פעל להביא לסיום מלחמת האזרחים ולביטול העבדות בארצות הברית. לינקולן משער שמלחמת האזרחים קרובה לסיומה, וחושש כי הכרזתו בעבר, בדבר שחרור כל העבדים אשר עברו למדינות הצפון, חסרת בסיס משפטי מוצק, וניתן יהיה לחזור ולשעבד בתום המלחמה עבדים שכבר שוחררו. כדי למנוע מצב זה, לינקולן משוכנע שיש להקדים ולהעביר את התיקון ה-13 לחוקה, האוסר על קיומה של העבדות, לפני תום המלחמה.
הסרט מציג את התלבטותו של לינקולן, להמשיך את המלחמה עד שהתיקון יעבור, ובכך לחשוף עוד אמריקאים למוות מיותר מידי בני ארצם, או, להסכים לקיים פגישת הפסקת אש עם מדינות הדרום, ובכך ככל הנראה להכשיל את סיכויו של התיקון ה-13 לעבור. שכן, רבים מהנציגים שהצביעו בעד התיקון ה-13, עשו זאת רק כדי לסיים את המלחמה - מרגע שאין מלחמה, אין סיבה לתמוך בחוק.
התקופה שמתוארת בסרט היא שלהי תקופת מלחמת האזרחים האמריקאית. לינקולן נבחר לפני זמן קצר לכהונתו השנייה, והפופולריות שלו בשיאה.הסרט נפתח עם חלום שלינקולן חולם, ובו הוא נראה עומד על ספינה ומביט אל עבר אופק בהיר. לינקולן מספר על חלומו לאשתו, אשר כועסת עליו כי לדעתה החלום מבטא את רצונו לנסות להעביר בבית הנבחרים את ההחלטה לאשרר את התיקון ה-13, זאת לאחר שנכשל בניסיון זהה שנעשה עשרה חודשים קודם לכן.לינקולן נפגש עם מזכיר המדינה, ויליאם סיוארד, ולאחר דין ודברים, משכנע אותו לפעול כדי להעביר את התיקון ה-13. הדרך להעברת החוק רצופת מכשולים רבים ציבוריים ואישיים עבור לינקולן, והסרט מתאר כיצד הוא פועל כדי להתגבר עליהם.
הרוב בבית הנבחריםהרוב בבית הנבחרים עדיין שייך למפלגה הדמוקרטית. הבחירות ייכנסו לתוקפן רק בעוד חודשיים, ועד אז, הרוב הזעום שייך למפלגה הדמוקרטית. כדי להתגבר על מכשול זה, מציע לינקולן להעניק "כיבודים" לחברי בית הנבחרים אשר יהיו מוכנים לתמוך בתיקון ה-13. לינקולן מסביר זאת כך - הדמוקרטים בלאו הכי הפסידו בבחירות, ובעוד חודשיים יהיו מחוסרי עבודה. אז דווקא עכשיו ניתן להציע להם להצביע לפי צו מצפונם, ולא לפי הקו המפלגתי הנוקשה.
מצבו המשפחתי אשתו המעורערת של הנשיא, מכבידה עליו, ואחוזת חרדה לגורל ילדיה. בסרט נרמז שסיבה אפשרית לכך היא מות בנם הצעיר, זמן קצר לפני אירועי הסרט. לינקולן מתקשה להתמודד איתה, ועם מאמצי התיקון ה-13 במקביל. כמו כן, בנו הבכור, מגיע במפתיע מלימודיו ודורש להתגייס לצבא, דבר שמוסיף לחרדה ולקושי בבית המשפחה.
לינקולן מנווט דרך קשיים אלו, באמצעות עיקשות ואמונה כי הדבר הנכון אכן ייעשה. בסוף הסרט, נשאר לינקולן במעונו, בזמן שבבית הנבחרים נערך הדיון על קבלת התיקון ה-13 לחוקה. תחילה מתקיים דין ודברים לגבי משא ומתן עם נציגי מורדים. נטען על ידי האופוזיציה של לינקולן שנציגים אשר מעוניינים לדון בתנאי כניעה וסיום המלחמה, מעוכבים במתכוון על ידי לינקולן - כדי להטות את נציגי הקונגרס להצביע בעד התיקון. תגובת הנשיא, אשר מועברת דרך שליח, היא תשובה מתחכמת שמבהירה כי לא נעשו שום מגעים נכון לעכשיו עם נציגים מהדרום. לאחר רגעים מתוחים, שנבעו מהצהרתו של מנהיג סיעת השמרנים בלייר, שלא יהיה מוכן לתמוך בתיקון עד שלא יקבל הבהרה מהנשיא שאכן אין נציגים בשטח המדינה, מתחילה ההצבעה. במהלכה, מסתבר כי חלק מנציגי הדמוקרטים משנים את הצבעתם לטובת העברת החוק. כך החוק עובר, במקביל לתחילת השיחות עם נציגי הדרום על כניעתם הסופית.
בסצנת הסיום, מכונס לינקולן עם חברי הקבינט המדיני, במעונו. הם דנים בנושאים שונים כאשר שליח קורא ללינקולן להזדרז להתלוות לאשתו להצגה. לינקולן נענה לו אך מעיר עם זאת כי היה מעדיף להישאר בחדר עם היועצים שלו ולהמשיך לעבוד.
הפקה
במהלך שנת 1999, בעת שהשתתפה בפרויקט של סטיבן ספילברג, הסופרת דוריס קירנס גודווין ציינה לראשונה בפני ספילברג שבכוונתה לכתוב ספר ביוגרפי אודות אברהם לינקולן. בתגובה ספילברג מיד ציין בפניה שהוא מעוניין בזכויות להפקת העיבוד הקולנועי לספר. העסקה הושלמה מול אולפני דרימוורקס בשנת 2001, ולקראת סוף השנה התסריטאי ג'ון לוגן חתם על עסקה שבמסגרתה הוא יכתוב את התסריט לסרט. הטיוטה של התסריט שכתב לוגן התמקדה בידידותו של לינקולן עם פרדריק דאגלס. בהמשך המחזאי פול ווב נשכר לשכתב את התסריט. הטיוטה של ווב כיסתה את מלוא כהונתו של לינקולן כנשיא. על אף שהצילומים לסרט היו אמורים להתחיל בינואר 2006, ספילברג החליט לעכב לבסוף את הצילומים בשל חוסר שביעות רצון מהתסריט.
בעקבות כך התסריטאי טוני קושנר החליף את ווב. הטיוטה הראשונית של קושנר הייתה בת 500 עמודים והתמקדה בארבעה החודשים האחרונים בחייו של לינקולן. עד פברואר 2009 הטיוטה של קושנר שוכתבה על מנת שתתמקד בשני החודשים האחרונים בחייו של לינקולן, בתקופה בה הוא התמקד באימוץ התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
במאי 2008 ציין ספילברג לראשונה כי בכוונתו להתחיל לצלם את הסרט בתחילת 2009, על מנת שהסרט יופץ בנובמבר 2009.
השחקן ליאם ניסן, אשר עבד בעבר עם ספילברג בסרט רשימת שינדלר, לוהק במקור לגלם את דמותו של לינקולן בינואר 2005. אף על פי כן, ביולי 2010, ניסן החליט לסגת מהפרויקט, משום שלדעתו הפך זקן מדי לתפקיד. בנובמבר 2010, הוכרז כי דניאל דיי-לואיס יחליף את ניסן בתפקיד.
מהר"ם מרוטנבורג
רבי מאיר ב"ר ברוך מרוטנבורג נודע בשם המהר"ם מרוטנבורג (אחרי ד'תתק"פ (1220) – י"ט באייר ה'נ"ג (1293)), מגדולי ראשוני אשכנז בתקופת ימי הביניים ומאחרוני בעלי התוספות.
בשנת ה'מ"ו 1286 נכלא המהר"ם על ידי השלטונות במבצר אנזיסהיים (Ensisheim) לאחר שנתפס כשניסה להגר לארץ ישראל, הקיסר הגרמני דרש סכום כופר עצום כדי לשחררו. על פי המסורת המקובלת, סירב המהר"ם שהקהילה היהודית תפדהו תמורת סכום שכזה מחשש לתקדים שיביא למאסרים ולדרישות כופר דומות נוספות, בסופו של דבר נפטר המהר"ם בכלאו.
ביוגרפיה
ככל הנראה נולד המהר"ם בסביבות שנת 1220, בעיר ורמייזא שבגרמניה, בה שימש אביו, רבי ברוך, כרב. בגיל צעיר נסע לוירצבורג ולמד שם מפי רבי יצחק מווינה בעל אור זרוע. בין רבותיו האחרים באשכנז היו רבי שמואל ברבי מנחם מווירצבורג, ורבי יהודה הכהן מפרידברג, המכונה על ידו 'מורי קרובי'. מהר"ם נסע לצרפת ולמד שם בישיבות בעלי התוספות אצל רבי יחיאל מפריז, רבי שמואל מפלייזא, רבי עזרא הנביא ממונקנטור ורבי שמואל מאיוורא.
כששב לגרמניה שימש כרב במקומות שונים, ונחשב כסמכות הרבנית וההלכתית החשובה ביותר של יהדות אשכנז. שמו נקשר בעיקר בעיירה רוטנבורג על הטאובר השוכנת מדרום לעיר וירצבורג שבגרמניה, ששם הוא הקים ישיבה.
בין תלמידיו היו הרא"ש, המרדכי, רבי יצחק מדורא, רבי שמשון בן צדוק בעל ספר התשב"ץ (תשב"ץ "קטן"), רבי מאיר הכהן מרוטנבורג בעל 'הגהות מימוניות', רבינו דן אשכנזי, ואחרים.
הסיבה לכליאתו
לעת זקנתו החמירו רדיפות היהודים בגרמניה. היהודים נחשבו אז בגרמניה לעבדי האוצר (Servi Camerae Regis) ולכן הייתה אסורה עליהם הגירה מגרמניה משום שזה היה נחשב אז בעיני השלטונות כבריחה. המהר"ם שהיה מעורב בארגון של הגירה שמטרתה הייתה עלייה לארץ ישראל ולפי אברהם גרוסמן אף לפתח את היישוב היהודי בירושלים, החליט לברוח יחד עם משפחתו מגרמניה. יהודי מומר שהלשין עליו בעת שכבר הגיע לאיטליה, הביא להחזרתו לגרמניה, ולכליאתו ביום ד' תמוז שנת ה'מ"ו (1286) על ידי הקיסר רודולף הראשון לבית הבסבורג במבצר אנזיסהיים שבחבל אלזס באשמת בריחה מגרמניה וניסיון לארגון בריחה המונית ממנה. הקיסר תבע סכום עצום של 20,000 מארק תמורת פדיונו, ותלמידו, הרא"ש, אסף את דמי הכופר.
מצבו בכלא
בתחילה לא ניתן לו כלל לעסוק בלימוד תורה, עד שריחם עליו אחד משרי הממשלה וביקש שיקלו עליו במאסרו, והביאו לו, על פי בקשתו, קלף ודיו.
כמו כן אפשרו לו ללמוד ולהתדיין עם אחד מתלמידיו הגדולים, רבי שמשון בן צדוק, בעל ספר התשב"ץ (תשב"ץ "קטן"), שבו תיעד בפירוט רב את מנהגי רבו. עם זאת כתב המהר"ם שאין בידו את חיבורי בעלי התוספות, ולפיכך - . בהיותו בכלא כתב פירוש למשניות סדר טהרות. בפירושו לפרק רביעי של מסכת אהלות המתחיל במילים "מגדל הפורח באוויר", כותב המהר"ם:
סוגיית תשלום הכופר לשחרורו
על פי המסורת המקובלת, לא הסכים המהר"ם שסכום כופר הנפש שהתבקש עבורו ישולם, כדי שלא להפוך את סחטנות השלטונות למשתלמת, על פי הכלל התלמודי שהנחה אותו ולפיו "אין פודין את השבויים יתר על כדי דמיהן, מפני תיקון העולם" . כתוצאה מכך היה כלוא במשך שבע שנים, ולבסוף נפטר בכלאו. לפי אותה מסורת, גם לאחר פטירתו סירבו השלטונות לאפשר את פדיון גופתו. רק ארבע עשרה שנה לאחר מותו נפדתה לבסוף גופתו על ידי יהודי עשיר בשם אלכסנדר זיסקינד ווימפן מפפד"מ, שתרם למטרה זו את רוב רכושו. בתמורה למעשהו זכה ווימפן להיקבר ליד קברו של המהר"ם בבית הקברות היהודי שבוורמס.
על מצבת המהר"ם חרוט:
בספרו של המהרש"ל (ים של שלמה) כותב על מאסרו של המהר"ם מרוטנבורג:ראו תמונה בצד
ד"ר שילה פכטר ואביחי אלוני ערערו על מסורת הדורות המקובלת וטענו כי המהר"ם לא הביע התנגדות לשחרורו תמורת כופר. הטענה נשענת על כך שתיאור סירובו של המהר"ם מופיע לראשונה אצל המהרש"ל במאה ה-16 (כ-250 שנים לאחר האירוע), ובלשון מעורפלת "שמעתי...", וכי ההתנגדות לשחרור אינו מוזכר בסיפור הכליאה שעל מצבת המהר"ם ולא במקורות אחרים, כדוגמת צוואת רבי יהודה בנו של הרא"ש, ואף לא בתיאור המפורט של כליאת המהר"ם שהתגלה בשנת 1616 בבית הכנסת החרב בוורמס. מחברי המאמר שיערו שהמיתוס צמח כדי לחפות על טראומת כישלונן של הקהילות לשחרר את המהר"ם. על דבריהם ערערו הרב איתם הנקין, הרב פרופ' נריה גוטל והרב יעקב מדן שהסתמך על פרופ' א"א אורבך, שקיבל את המסורת. לטענתם, באותה פסקה של המהרש"ל, תחת לשון "שמעתי", צוינה מסורת נוספת, אשר הוכחה כמהימנה על פי מקורות בלתי-תלויים.
חיבוריו ודרכו בהלכה
עיקר מפעלו הרוחני של המהר"ם נשמר בשו"ת שלו. לתשובותיו יש גם ערך היסטורי רב ונלמד מהן רבות על תקופתו ומצב הקהילות היהודיות דאז. כמו כן הודפסו בתלמוד התוספות שלו למסכת יומא ודבריו מצויים גם בקובצי תוספות אחרים. בתקופת היותו במאסר כתב פירוש למשניות סדר טהרות שמודפס במשניות עם פירוש הר"ש שבסוף מסכת נידה. בספרו זה מהר"ם מציין בכמה מקומות כי אין לו ספרים וכי הוא כותב מן הזיכרון. פסקיו מוזכרים גם בספרי תלמידיו, ובפרט בספר תשב"ץ (תשב"ץ "קטן") שכתב תלמידו הרב שמשון בן צדוק.
בין השקפותיו בהלכה כתב גם דברים על הכאת נשים, שאולי לא היו מובנים מאליהם באותה תקופה: בעניין הרג הילדים בזמן קידוש השם התבטא באופן יוצא דופן: "לא ידענא שפיר מה אידון ביה" (איני יודע כהוגן מה אפסוק בכך). בסופו של דבר פסק, גם אחרי שהביא קושיות על ההיתר להרוג, "דבר זה פשט היתרו... ומי שמטעינו כפרה הוא מוציא לעז על חסידים הראשונים, ואחרי שכוונתו הייתה לטובה". עם זאת, תשובה זו מתייחסת להיעדר צורך בכפרה בדיעבד לאב שהרג את ילדיו, אך לא כהיתר לעשות כך מלכתחילה.
מהר"ם מרוטנברג קובע כי מקדשי השם אינם סובלים במיתתם: "כשהאדם גומר בדעתו לקדש את השם, ויצא מפיו רוח טהרה, וברור הדבר שהוא מאת השם... כל מה שעושין לו הן חניקה, הן סקילה, הן שרפה, הן קבורת חיים, הן תליה, אינו כואב לו כלום...", והוכיח זאת מכך "שאין לך אדם בעולם שאם היה נוגע אפילו באצבע קטנה באש שלא היה צועק", ואילו מקדשי השם אינם צועקים כשנשרפים ונהרגים.
קינתו המפורסמת על שריפת התלמוד בפריז היא: "שאלי שרופה באש לשלום אבליך". זו נכתבה על משקל "ציון הלא תשאלי לשלום אסירייך" של רבי יהודה הלוי. קינה זו, אשר נכללת בסדר הקינות לתשעה באב כמנהג אשכנז, מסתיימת בנימה אופטימית:
מהר"ם עמד על כך שלא ניתן להשתמט מלשלם חוב לנוצרי. בנוסף תיקן שנשים לא יכולות לשמש סנדקיות בברית מילה, דבר המהווה חידוש, שכן היה מותר קודם לכן.
וכן חיבר פיוטים. היוצר "אורות מאפל הזריח מהודו" נאמר עד היום בקהילות אשכנז המערבי בשבת הפסקה שנייה (כלומר, ההפסקה השנייה בין השבתות של ארבע פרשיות).
חיבר גם פירושים לסדרי זרעים וטהרות במשנה.
על המהר"ם בשירה העברית
שאול טשרניחובסקי כתב בשנת 1942 את השיר ציד ההגמון ובו סיפור תפיסתו של המהר"ם על ידי ההגמון ואת השיר שני הקברים ובו סיפור הבאתו לקבורה של המהר"ם בידי אלכסנדר זיסקינד ווימפן. והוא מסיים במילים:
אִם יֵשׁ, עוֹד יֵשׁ, בְּקִרְבֵּנוּ כַּשְּׁנַיִם, כְּמוֹתָם,
לֹא פַסוּ מֵעַמֵּנוּ שְׁאָר-רוּחַ וְלֶב-תָּם.
ברית הבריונים
ברית הבריונים הייתה תנועה לאומית רוויזיוניסטית שפעלה בארץ ישראל בשנות ה-30. התנועה התנגדה לשלטון הבריטי, שאותו הגדירה כ"כובש זר", ודגלה בשיבת העם היהודי לארצו, תוך שימוש בכוח הזרוע במקרה הצורך. מקימי התנועה היו "השלישייה": ד"ר אב"א אחימאיר, המשורר אורי צבי גרינברג וד"ר יהושע ייבין. הייתה זו למעשה התנועה הראשונה בארץ ישראל שפעלה באופן אקטיבי נגד הבריטים, ויש הרואים בפעולותיה את זרע המאבק המזוין בבריטים, שלימים הובילו מחתרות אצ"ל ולח"י.
הרקע להקמת התנועה
מחתרת ברית הבריונים האנטי-בריטית הוקמה מקרב הנוער הלאומי וצעירי בית"ר בשנת 1930 בעקבות פרעות תרפ"ט שהוכיחו, לטענתם, את חוסר יכולתו וחוסר רצונו של השלטון הבריטי לדאוג לביטחון היישוב היהודי. את התנועה המחתרתית הזו, שתשתיתה הרעיונית הייתה באגף המקסימליסטי בתנועת הצה"ר, הקימה קבוצת אינטלקטואלים, ובראשם "השלישייה": הראשון היה ד"ר אב"א אחימאיר, פילוסוף ופובליציסט שהתאכזב מהסוציאליזם הבינלאומי, וכבר ב-1927 הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית בראשות זאב ז'בוטינסקי, וקרא בלהט להתנגדות אקטיבית לשלטון הבריטי. אחימאיר התנגד לזרם הסוציאליסטי, וטען כי שיבת העם היהודי לארצו תתקיים רק במהפכה לאומית. רעיונו המקורי של אחימאיר (אותו ביטא במכתב שכתב בשנת 1928 לידיד) היה להקים ארגון חדש ובו "מקום רק לחיילים ומפקדים", ואשר יהיה מושתת "על איכות ולא כמות". השני היה המשורר אורי צבי גרינברג, שהזדהה עם הרעיונות הלאומיים והאקטיביים שהביע אחימאיר, והשלישי היה הסופר ד"ר יהושע ייבין. בהמשך הצטרפו לשורות התנועה אינטלקטואלים נוספים, כמו יוסף כצנלסון, אלכסנדר זאובר, ד"ר משה הר-אבן, מרדכי אבניאל וגרשון שץ.
האידאולוגיה של התנועה
חברי התנועה ראו עצמם כממשיכי דרכם של הקנאים מימי המרד הגדול ברומאים, שכונו 'סיקריקים', שכן גם הם התנגדו לשיתוף פעולה עם השלטון המקומי הזר, ודרשו בכל מחיר עצמאות לאומית ומדינית. 'הבריונים' קראו להפסקת השותפות של המוסדות הציוניים עם הממסד הבריטי, ולשחרור הארץ בכוח המרי העברי.
פובליציסטיקה
ראשית פעילותה של התנועה הייתה בהפצת ביטאון בשם "חזית העם", אותו יסד וניהל יהושע ליכטר ("איש ברוריה") וערכו ייבין ואחימאיר, וכן פרסום עלון בשם "הבריון". בעיתונים אלה פרסמו ראשי התנועה את דעותיהם במאמרים הפובליציסטיים, בהם הביעו את דעתם בעיקר בנושאי חינוך ולאומיות.
תעמולה וחינוך
עיקר פעולותיה של האגודה במגזר היהודי היו תעמולה נגד רעיונות תנועת העבודה וברית שלום, ולא פעם הם הפריעו לדובריהם בהרצאות ובכנסים. בערים שונות הוקמו קבוצות קטנות של צעירים שהיו חברי בית"ר והצה"ר. הקבוצות העיקריות פעלו בתל אביב, בירושלים ובקרב פלוגות העבודה הבית"ריות, ובייחוד בראש פינה. בירושלים פעלה קבוצת תלמידים מהסמינר למורים, אשר עיקר תרומתם לתנועה הייתה העמקת רעיונותיה והשמשתם לתוכנית לימודים מסודרות.
התנגדות לשלטון הבריטי
עם התבססות התנועה והתחזקותה, החלו חבריה לפעול באופן אקטיבי להגשמת רעיונותיהם. הם ארגנו הפגנות כנגד פקידים וחברי ממשל בריטים, בהן קראו לסילוקה של בריטניה מארץ ישראל. הפעולה הראשונה הייתה ב-9 באוקטובר 1930, עת הפגינו אחימאיר וחבריו מול מלון פלטין בתל אביב נגד סגן שר המושבות הבריטי דרומונד שילס, הוכו, נאסרו - פעולה שהיא ראשית המרי האקטיבי נגד השלטון הזר הבריטי. בעקבות האיסור שהטילו הבריטים על יהודים לתקוע בשופר ליד הכותל המערבי במוצאי יום הכיפורים, קיימו אנשי התנועה טקס שנתי קבוע, בו אחד מחבריהם תקע בשופר על אפו ועל חמתו של השלטון. ראשון התוקעים היה משה צבי סגל. 'הבריונים' פעלו אף נגד מפקד האוכלוסין שערכו הבריטים בקרב היישוב היהודי.
הגנה על רכוש יהודי
חברי התנועה שמרו במספר מקומות בארץ על רכוש יהודי (בעיקר חקלאי) שהיה מועד דרך קבע להתנכלות וגנבה מצד ערביי הסביבה, וכן הגנו על יהודים שחיו באזורי ספר או במקומות מבודדים.
חרם על גרמניה
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933, קרא ז'בוטינסקי לחרם על מוצרים גרמניים. חברי ברית הבריונים פשטו על בתי קולנוע במטרה למנוע את הקרנתם של סרטים גרמניים. כן הם הסירו את דגלי צלב הקרס מבנייני הקונסוליה של גרמניה ביפו ובירושלים. פעילותם זכתה להצלחה חלקית (סרטים גרמניים לא הוקרנו עוד בארץ), אך במקרים רבים אחרים הם נעצרו בידי השלטונות, אם כי לזמן קצר וללא הגשת כתב אישום. מעצריהם הפכו אותם לאסירים הפוליטיים הציוניים הראשונים, אחרי מאסרו של ז'בוטינסקי ואנשי ההגנה ב-1920.
סופה של התנועה
את סופה של ברית הבריונים ניתן לקשר גם לפרשת רצח ארלוזורוב. חיים ארלוזורוב, מנהיג ציוני וחבר בהנהלת הסוכנות היהודית, נרצח בתל אביב ב-16 ביוני 1933. עם הוודע דבר הירצחו, נעצרו מנהיגי ברית הבריונים (אב"א אחימאיר, יהושע השל ייבין, חיים דבירי, משה סבוראי, יעקב אורנשטיין, יוסף כצנלסון, מרדכי אבניאל ויהושע ליכטר. אצ"ג, שהה אז בחו"ל) על ידי השלטונות הבריטיים. אב"א אחימאיר הואשם בשותפות לרצח בטענה כי הסית את הציבור לפגוע באופן פיזי בארלוזורוב במאמריו הקיצוניים בעיתון "חזית העם", על רקע המשא ומתן שניהל ארלוזורוב עם השלטונות הנאצים בגרמניה. את אחימאיר יצג הסניגור צבי אליהו כהן. עוד בטרם החל המשפט בוטל האישום על הסתה שהוליכה לרצח. במשך השנה בה התנהל משפטו שהה אחימאיר במאסר. הבריטים הותירו את אחימאיר במאסר שנה וחצי נוספות באשמת ארגון "תנועת הסתה לאומית". בתקופת שבתו במאסר בבית הסוהר המרכזי בירושלים בשנים 1933–1935 כתב יומן שראה אור בשם רפורטז'ה של בחור "ישיבה".
אחר שחרורו פנה אחימאיר להוראה ופובליציסטיקה, ונמנע מפעילות פוליטית בשל החשש מהמשטרה הבריטית. באין מנהיג שייקח על עצמו את הפעילות המתמדת והתובענית, בא הקץ לברית הבריונים.
מנחם מנדל מקוצק
רבי מנחם מנדל מורגנשטרן מקוֹצק, מכונה גם השרף מקוצק (ה'תקמ"ז, 1787 – כ"ב בשבט ה'תרי"ט; 27 בינואר 1859) היה מייסדה של חסידות קוצק, ואחד הבולטים באדמו"רי החסידות בימיו. התפרסם בגישתו האליטיסטית, בחריפותו, בפרישותו, בחדות אמרותיו הנוקבות, בהנהגתו התקיפה, ובחתירה לאמת המושלמת.
קורות חייו
נולד בגוריי שבמחוז לובלין שבפולין. אביו, רבי יהודה לייבוש, היה מתנגד. סבו של רבי לייבוש מצד אמו היה רבי דוד היילפרין אב"ד אוסטראה ואיזיאסלב מברודי, תלמיד הבעש"ט. בצעירותו נשלח לזמושץ', לישיבתו של הרב יוסף הוכגלרנטר שם בלט בלמדנותו ובהתמדתו ונקרא 'העילוי מגוריי'. כשהיה בן 15 נסע עם מלמד תינוקות שנשלח אליו על ידי החוזה מלובלין והתחיל להתקרב לחסידות. בגיל עשרים (תקס"ז) (1806) נשא את מרת גליקל, בת אייזיק ניי, מנכבדי העיירה טומשוב. חותנו הבטיח לו נדוניה גדולה ומזונות לכל ימי חייו, החתונה התקיימה בטומשוב והוא קבע מקומו בעיר זו.
לאחר נישואיו למד בבית מדרשו של החוזה מלובלין. שם התקשר לתלמידו של החוזה – רבי יעקב יצחק מפשיסחה (היהודי הקדוש), מייסד חסידות פשיסחה. לאחר פטירת היהודי הקדוש ב־י"ט בתשרי ה'תקע"ד (1813) היה לתלמידו הגדול של ממלא מקומו, רבי שמחה בונים מפשיסחה.
ב־י"ב באלול ה'תקפ"ז (1827) נפטר רבי שמחה בונים ורוב חסידיו ובמיוחד המובחרים שבהם בחרו ברבי מנחם מנדל למנהיגם. תחילה התיישבו רבי מנחם מנדל וחסידיו בעיירה טומשוב, אולם לאחר מכן, בסוף שנת ה'תקפ"ט (1829) בעקבות חילוקי דעות והבדלי מנהגים עם רבי יוסף מיאריטשוב וחסידיו, קבע מקומו בקוצק.
ב־תקצ"א (1830) תמך במרד הפולני יחד עם תלמידו רבי יצחק מאיר אלתר. יש הטוענים כי עקב כך ברח לברודי שהייתה תחת שלטון אוסטריה, והחליף את שם משפחתו מהלפרין למורגנשטרן. אולם מקורות מוסמכים יותר שוללים זאת, בחודש מנחם אב תקצ"ז (1837) נפטרה זוגתו הרבנית גליקל ונקברה בבית הקברות בעיר ווארקא. בתחילת שנת תקצ"ח (1837) נישא בזווג שני עם הרבנית חיה בת רבי משה ליפשיץ (חלפן), אחות אשת רבי יצחק מאיר אלטר מגור. בשנים ה'תרי"ג (1852) – ה'תרט"ז (1855) השיא את צאצאיו מהזווג השני כאשר החופות והטישים נערכו בחצר ביתו בהשתתפות קהל חסידים גדול.
בליל שבת פרשת תולדות ה'תקצ"ט (1838) בתחילת הטיש כשהשמיע מתורתו, התעלף וחלה מאוד, מצבו היה קשה במשך כתשעה חודשים. בסוכות ה'ת"ר החלים וחזר לערוך טישים. כארבעים שנה לאחר פטירתו (שישים שנה לאחר התקרית) נפוצה שמועה שבאותה שבת התפרץ, ואמר דברי כפירה או חילל את השבת. אולם לפי עדותו של רבי אלעזר מפולטוסק מחסידיו שנכח שם וטיפל בו כשהתעלף, ועל פי מחקריהם של משה פיירשטיין, דייוויד ביאלה ואחרים נראה ששמועות מאוחרות אלה לא מבוססות.
רבי מנחם מנדל נפטר בכ"ב בשבט ה'תרי"ט (1859) ונטמן באהל בבית הקברות בקוצק. לאחר פטירתו קיבלו רוב החסידים, ובהם בניו וחתניו את הנהגתו של רבי יצחק מאיר אלטר מגור, ומיעוטם נשארו בקוצק אצל בנו רבי דוד.
פרשת איזביצא
בשמחת תורה ה'ת"ר (1839) לאחר תקופת מתיחות קשה, עזב את החצר תלמידו רבי מרדכי יוסף ליינר (האדמו"ר מאיזביצה), עם קבוצת חסידים, בימים לפני הפרישה פרצה מחלוקת עם גדולי תלמידים שהיו עוד בפשיסחא ובראשם רבי חנוך העניך לוין האדמו"ר מאלכסנדר אשר חשדו ברבי מרדכי יוסף שמתנהג כאדמו"ר והחלו לרדוף אותו ואת חבורתו, המחלוקת הלכה וגברה ועברה בירושה מדור לדור. קיימות מספר השערות לסיבת עזיבתו את חצר קוצק. לפי גרסה אחת הדבר נובע ממחלוקת על אודות היחס הראוי כלפי המוני החסידים שהחלו לגדוש את קוצק שחלקם התקרבו גם לרבי מרדכי יוסף. האחרון סבר כי יש לקרבם ולא לנהוג בתובענות מקצינה שתותיר רק את יחידי הסגולה. עם הזמן התפתחה סביבו 'אדמו"רות', למורת רוחו של הרבי מקוצק.
רבים מהחסידים שדבקו בתחילה ברבי מרדכי יוסף חזרו לקוצק ובקשו את סליחת הרבי. נטישת תלמידים את רבם נחשבה בעיניו כמרידה בה'.
הסתגרותו
החל מאז שחלה בליל שבת פרשת תולדות ה'תקצ"ט (1838) ועד פטירתו, במשך 20 שנה, שהה בביתו ומיעט לצאת ממנו, אף לאחר שהחלים וחזר לערוך טישים כתשעה חודשים לאחר מכן. למרות זאת המשיכו חסידים רבים להגיע לקוצק. בעקבות כך נפוצו שמועות על כך שבכל אותה התקופה הסתגר בחדרו, הפסיק את הקשר עם חסידיו ורק מקורבים מעטים הורשו להיכנס אליו. חסידי קוצק מכחישים את השמועות הללו בטענה שמקורם במשכילים ובמתנגדי דרכו ומביאים לכך סימוכין על ידי אירועים שונים שהתרחשו ממש באותה תקופה בה נטען כי הסתגר. בתאריך כ"ז באדר ראשון שנת ה'ת"ר (1840) כחמשה חודשים לאחר פרישת רבי מרדכי יוסף, כתב רבי יצחק מאיר אלתר מגור מכתב חריף לידידו רבי אלעזר מפולטוסק מגדולי חסידי קוצק, בו הוא מזים את השמועות ומדגיש שפורסמו על ידי אנשים שרדפו את הרבי מקוצק והפיצו עליו עלילות שוא.
תורתו
הרבי מקוצק לא השאיר אחריו כתבים או ספרים מודפסים. על פי המסופר, שרף קודם פטירתו את כל כתביו, אולם נינו רבי יצחק זליג מורגנשטרן ואחרים טוענים שלא כתב כלל. פורסם ממנו מכתב לרבי יצחק מאיר אלתר מגור מתאריך כ"ג בשבט תקפ"ח (1828).
נכדו, רבי ישראל מפילוב, הסביר שאביו וסבו לא השאירו אחריהם חידושים כיוון שאת כל כוחם השקיעו בהעמדת תלמידים.
במשך השנים יצאו ספרים שנכתבו על ידי נכדיו ניניו ותלמידיו בהם מובאות אמרותיו ששמעו ממנו או על פי עדות שומעיהן. הספרים הראשונים שיצאו הם 'רמתים צופים' שחיבר תלמידו רבי שמואל משינאווא והודפס בשנת ה'תרמ"א (1881). והספר 'מדרש משה' שחיבר נינו האדמו"ר רבי משה מרדכי מפילוב ונדפס בשנת ה'תרס"ז (1906). אמרות רבות עם ביאורים נמצאות בספר 'שם משמואל', שחיבר נכדו האדמו"ר השני לחסידות סוכאטשוב, רבי שמואל בורנשטיין שיצא לאור בשנת ה'תרפ"ז (1926), אמרות נוספות רבות מובאות בספרי אדמור"י בית גור 'שפת אמת' 'אמרי אמת' 'בית ישראל' 'לב שמחה' ו'פני מנחם' ובספרי תלמידים נוספים, 'נפלאות חדשות' ו'ליקוטים חדשים' שכתב רבי יחיאל משה אב"ד יאדימאווע שיצא לאור בשנת ה'תרנ"ז (1896), 'יד אבי שלום' שכתב רבי מאיר צבי שו"ב בזאמושטץ שיצא לאור בשנת ה'תרמ"ב (1882), 'ומקדש מעט' שכתב רבי אהרון ואלדן (וואלדען) שיצא לאור בשנת ה'תר"ן (1890).
היה רגיל ללמוד עם תלמידיו בשיטת הפלפול בהזדמנויות שונות ובפרט מדי שבת לפנות בוקר.
תפילתו
הרבי מקוצק לא היה מאריך בתפילתו ונהג להתפלל בחדר הסמוך לבית המדרש ולא עם הקהל. בניגוד לאחרים שתפילתם מלווה בהתלהבות ותנועות חיצוניות, הרבי מקוצק תלמידו של רבי שמחה בונם מפשיסחא, סבר כמוהו כי מהות התפילה הינה מצד השכל והמוח, והרי התפעלות הנובעת מהתבוננות שכלית בלבד אינה ניכרת כלפי חוץ. בנוסף, התנועות החיצוניות אינן לגמרי אמיתיות ביחס לגישה הדורשת אמת מוחלטת וחסרת פשרות, לכן לא סבלו בקוצק שום תנועות בשעת התפילה, פרט למי שהיה מוכר כאיש אמת והתייחסו כלפיו ביראת כבוד שתנועותיו אמיתיות.
הגותו
תפיסתו של ר' מנחם מנדל הייתה רדיקלית, טוטאלית וקיצונית; הוא שנא את הבינוניות, כאמרתו: רק סוסים הולכים באמצע הרחוב, בני אדם הולכים בקצוות, תבע מחסידיו לבקש את האמת באופן חסר פשרות, אף מתוך התנגשות עם החברה הסובבת. אמרה נוספת המשקפת גישה זו; "מה לי עם כל אלפי החסידים, די לי בשלוש מאות צעירים שיחבשו עלה כרוב לראשם ויחגרו חבל מקש למתנם, יעלו עמי על הגגות, ונצעקה יחדיו; לה' הארץ ומלואה.
גישתו הייתה חריגה בקרב החסידים. בעוד שרוב מובילי החסידות הדגישו את אהבת ישראל, את החדווה והשמחה ואת מידת הרחמים, הרי שהאדמו"ר ר' מנחם מנדל שם דגש על קונפליקט שעל האדם לקיים עם עצמו במטרה להגיע לחקר האמת וכן על מסירות מוחלטת של תלמיד לרבו ועל ציות מוחלט לדברי הרב, בבחינת "כזה ראה וקדש".
הרבי מקוצק עצמו הטיל מרות בתלמידיו, ולא היסס לבקר את עצמו ואת האחרים באופן נוקב וחריף. הוא קבע רף גבוה של למדנות תורנית הנדרש מהמעוניינים ללמוד בקוצק. לעג באופן ישיר לציפיותיהם שיהיה אדמו"ר ככל האדמו"רים (עשיית מופתים). חסידי קוצק היו חוזרים על אימרתו הידועה של הרבי שמחה בונם מפשיסחא בנושא, "אותות ומופתים – באדמת בני חם" גישתו עוררה, כצפוי, כעס הן בקרב המתנגדים והן בקרב החסידות הממוסדת יותר (וגם התעניינות שנגמרה באכזבה מטעם קבוצות מיסיונרים ומשכילים, שציפו, לנוכח ההתנגדות אליו, שיצטרף למחנם, אולם ד"ר אביעזר כהן במחקרו בשנת תשס"ו כותב 'שמועה זו הובררה לאחר בדיקה כמופרכת).
מעורבותו במינוי רבנים
הרבי מקוצק היה מעורה עד לשנותיו האחרונות בכל הנוגע להעמדת רבנים בעלי שיעור קומה.
בשנת ה'תר"ו התייעצו עימו בני העיר גוסטינין במי לבחור לרב, והמליץ להם על רבי יחיאל מאיר מגאסטינין שקיבל את המינוי. באותה שנה, מינה למו"צ בקוצק את רבי ליפמן דוד שובקס והעניק לו סמיכה לרבנות, ככל הידוע זו הפעם היחידה שהעניק סמיכה לרבנות.
בשנת ה'תרי"ג שלח לכתוב לרבי זאב וואלף לנדא (לימים האדמו"ר מסטריקוב) לקבל את הרבנות בטשכנוב במקום אביו שעבר לפלאצק. בסוף אותה שנה הגיעה לקוצק משלחת מקהילת זוואלין בהצעה למנות את רבי חנוך הניך הכהן לוין (האדמו"ר מאלכסנדר) למשרת הרבנות, המינוי מצא חן בעניו, אולם לא יצא לפועל בסופו של דבר. בשלהי שנת ה'תרט"ו נשלח בשמו מכתב לרבי חנוך הניך ובו הוא ממליץ ומאיץ בו לקבל את הרבנות בנובידבור.
בשנת ה'תרט"ו פעל למנות את מחותנו רבי זאב נחום בורנשטיין למשרת הרבנות בביאלא במקום רבי משה מיכל שנפטר. באותה שנה הוצע לתלמידו רבי אלעזר הכהן מפולטוסק לכהן כרב בעיר פלוצק, ר' אלעזר התייעץ עימו בנושא, מאחר שעיר זו הייתה מעורבת בין חסידים ומתנגדים. הרבי מקוצק הורה לו להוכיח אותם בחריפות על המצב הירוד של שמירת תורה ומצוות בעיר, ואם יקבלו את מרותו זה יהיה סימן עבורו לקחת את רבנות העיר ויצליח במשימה.
בתחילת שנת ה'תרט"ז הצליח למנות את נכד היהודי הקדוש רבי אפרים הכהן חעלעמער לרבנות בעיירה שטעקאטשין, במכתב ששיגר בנו רבי דוד מקוצק לעסקנים בעיר כתב כי נותן בהם אמון שיבצעו את רצון הרבי. גם תלמידו החידושי הרי"ם הצטרף למכתב והוסיף מספר מילים.
בחודש אב ה'תרי"ח נתן הסכמה לספר 'אבן משה' של רבי אלעזר פרלמוטר, ההסכמה נכתבה על ידי נאמן ביתו רבי הירש טומשובר. ספר נוסף שראה והביע את קורת רוחו היה 'קב חן' של רבי נח מקארוב.
יחסו לתנועת ההשכלה
בשנת ה'תרי"ב נתקבל הרב צבי הירש חיות רבה של זולקוב, שהיה מקורב לתנועת ההשכלה, לכהן כרב בעיר קאליש. הרבי מקוצק, שחווה את ההשפעה שחוללה תנועת ההשכלה הן מבחינת יהודים דתיים הן מבחינת החילוּן שבא בעקבותיה, הביע את מורת רוחו מהמינוי באומרו לחסידי קאליש שבאו אליו (כפי שנמסר מהרב ישכר תמר): "בשביל קאליש, היושבת על הגבול לא יצלח רבכם. הוא לא חזק שיוכל לשמור את בני העיר מרוחות ההרס והטמיעה הפורצות דרך ארץ אשכנז".
גזירת הלבוש
בשנים ה'תר"ד–ה'תרי"ג (1844–1853) בתוקופת הצאר ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, נחקקו חוקים שבמסגרתם נאסר על היהודים ללבוש את לבושם היהודי ולהחליפם בלבוש אירופי, וכן נדרשו לגלח את פאות ראשם ופאת זקנם, דעתו של הרבי מקוצק הייתה כי בעניין החלפת הביגוד אין למסור את הנפש ולצאת בהתנגדות נחרצת מול השלטונות.
בשנת ה'תר"ו (1846) נודע לרבי מקוצק כי האדמו"ר רבי ישראל יצחק מוורקא עומד להיפגש עם השר משה מונטיפיורי ולבקש ממנו לפעול אצל הצאר לביטול הגזירה, אמר הרבי מקוצק כי 'נסיעתו לשווא מאחר שדבר זה לא קרוב ללבו של מונטיפיורי', ואכן השר מונטיפיורי לא סייע לביטול הגזירה.
באותה תקופה נסע החסיד רבי אבא מטשכנוב לרבי מקוצק וסיפר לו כי הגאונים בווארשא דעתם מכרעת שגזירה זו היא בדין של 'יהרג ואל יעבור', התרעם ואמר 'גם אני הייתי פעם ילד של גמרא ולא ראיתי שם דין של 'יהרג ואל יעבור' והוסיף, אולי בנוגע ללבוש יהיה להם שליטה אבל 'בנוגע לגילוח הזקן והפאות לא יהיה להם חס ושלום שום שליטה'.
על אף הפשרה שנתקבלה בשנת ה'תרי"ג (1853) בה נסוגו מהדרישה לגילוח הזקן והפאות והוסכם ללכת בלבוש הסוחרים הרוסים שכלל כובע מצחיה ( אידיש'ע היטל) סבר הרבי מקוצק שכובע זה הוא חוקות הגוים ולא העזו החסידים להיכנס אליו בכובע זה רק בכיפה. גם לאחר הסתלקותו לא ההין איש להיכנס לאהל קברו בכובע הנהוג, מפחד ומורא מהקפדתו.
תלמידיו
לרבי מקוצק היו אלפי חסידים ובתוכם רבים מגדולי רבני פולין. שמותיהם של כמה מאות מתוכם נמנו על ידי יהודה אריה לייב לוין בספרו 'בית קוצק' ועל ידי החוקר יצחק אלפסי בספרו 'הרבי מקוצק'. עם תלמידיו החשובים נמנים:
ילדיו
מאשתו הראשונה גליקל : מאשתו השנייה חיה :
קישורים חיצוניים
מידע ביוגרפי:
מאמרים:
אמרותיו:
קישורים נוספים:
אוהומודו מהאמדו
אוהומודו מהאמדו (נולד ב-1954) הוא פוליטיקאי ניז'רי, המכהן כראש ממשלת ניז'ר מאז 3 באפריל 2021. מהאמדו כיהן גם כשר האנרגיה והתעשייה בין השנים 1991–1993 וכשר האוצר בין השנים 2011–2012.
ביוגרפיה
בממשלת המעבר של שנת 1991, מונה מהאמדו לשר האנרגיה והתעשייה. הוא כיהן בתפקיד עד 31 בינואר 1993, לאחר שממשלת המעבר התפרקה. מהאמדו לא נכלל בממשלה החדשה שהושבעה ב-23 באפריל 1993. בין השנים 1993–1998, כיהן כסגן המזכיר בפועל של הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה, ולאחר מכן, עבד כנציג האזורי של הסיוע הלותרני למערב אפריקה.
אניטה ברוקנר
אניטה ברוקנר (באנגלית: Anita Brookner; 16 ביולי 1928 – 10 במרץ 2016) הייתה סופרת יהודיה-אנגליה, מומחית לתולדות האמנות.
ברוקנר נולדה בלונדון, ורכשה את השכלתה בקינגס קולג' לונדון. בשנת 1967 הייתה לאישה הראשונה שקיבלה פרופסורה של סלייד באוניברסיטת קיימברידג'. מאז שנת 1977 היא חברה במכון קורטו לאמנות. עם זאת, מאז זכייתה בשנת 1984 בפרס בוקר על ספרה מלון האגם, היא נודעה יותר כסופרת, והיא פרסמה רומן אחד מדי שנה בממוצע.
עיקר הסיפורת שלה מתרחש בלונדון, ומופיעות בה לעיתים קרובות דמויות ממוצא יהודי, כמוה. יצירותיה חוקרות את ניכורה של דמות, על פי רוב נשית, שחייה השקטים, הבודדים רצופי דלות, אומללות ואהבות נכזבות. לעיתים קרובות משווים את סגנון כתיבתה לסגנונם של ג'יין אוסטן ושל הנרי ג'יימס.
חזרה בתשובה
חזרה בתשובה היא תהליך בו יהודי חילוני או מסורתי מתחיל לאמץ אורח חיים דתי המתבטא בשמירת מצוות. הכוונה במילה "תשובה" בהקשר זה אינה מענה, אלא שיבה של אדם לבורא. הביטוי "חזרה בתשובה" נגזר מביטוי רחב יותר המופיע גם בתפילת שמונה עשרה: "והחזירנו בתשובה שלמה לפניך". תהליך החזרה בתשובה הפוך מזה של יציאה בשאלה, שבו אדם יהודי דתי נעשה חילוני.
אלה שעברו את תהליך החזרה בתשובה נקראים בציבור הדתי בעלי תשובה, מונח המופיע כבר בספרות חז"ל, בין השאר בביטוי "מקום שבעלי תשובה עומדין צדיקים גמורים אינם עומדין". חלק גדול מהתומכים בחזרה בתשובה מרבים לכנות מעבר זה בשם התחזקות והעוברים אותו מכנים עצמם מתחזקים.
בציבור הדתי והחרדי לפעמים יכול לשמש המושג "תשובה" אפילו לתיקון עברות קלות על ידי אדם דתי. בספרות ההלכתית מקובל בהקשר זה גם הביטוי לעשות תשובה.
החזרה בתשובה בהגות היהודית
יסודות התשובה מצויים כבר במקרא ובנביאים, פעמים רבות: "ושבת עד ה' אלוהיך", "שובה ישראל עד ה' אלוהיך" ובעוד פסוקים רבים. ממקורות אלו עולה, כי התשובה באה כתיקון לחטא שגרם לריחוק מהאל, ומטרתה היא להשיב ולקרב את האדם אל בוראו ולגרום לו לחזור לדרך הטובה. יש הטוענים כי בתשובה האדם שב למקורו ולעצמיותו, כיוון ש"האלוהים עשה את האדם ישר" ובצלמו, והאדם החוטא, הריהו מתרחק מעצמו.
אל מול ההשקפה הגורסת כי אדם שחטא הוא חסר תקנה, ואל מול המחשבה האנושית הפשוטה, כי את הנעשה אין להשיב, עולה רעיון התשובה:
תהליך התשובה ההלכתי כולל ארבעה שלבים: הכרת החטא ועזיבתו, חרטה עליו, וידוי וקבלה לעתיד.
חז"ל ראו בתשובה תהליך חשוב ביותר והבחינו בין שלושה סוגי תשובה:
הוגים בימי הביניים פיתחו את הדיון בסוגים השונים של התשובה, ויצרו הבחנות משנה רבות. כך תוארו סוגים שונים של תשובה מיראה, המאפיינים אנשים ברמת התפתחות רוחנית שונה. במקורות רבים, ובעיקר בחסידות, מדובר על כך שהתשובה אינה באה רק כתיקון לחטא, אלא מנסה לגשר על הפער הקיים בין האדם לבוראו, מעצם קיומו של האדם כיצור אנושי. מכאן עולה התפיסה לפיה, התשובה היא תהליך תמידי, יומיומי, המלווה את האדם בכל חייו.
היקף התופעה בישראל
מממצאי הסקר החברתי שנערך בשנת 2009 על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה עולה כי:
כמחצית מהחוזרים בתשובה דיווחו כי הגורם העיקרי לכך הוא לימוד ורכישת ידע חדש, כרבע דיווחו שחזרו בתשובה בהשפעת המשפחה, בן/בת הזוג או הסביבה, וכשישית בעקבות משבר אישי. מתוך כ-200 אלף אזרחים ישראלים בוגרים המגדירים את עצמם כחוזרים בתשובה, כ-58 אלף גדלו בבית חילוני. למעלה מרבע מהמגדירים עצמם חוזרים בתשובה ציינו כי הם מקיימים הלכה למעשה אורח חיים מסורתי בלבד.
חיי החוזרים בתשובה
החוזר בתשובה לחיים דתיים חווה שינוי קיצוני במערכת המושגים שבתוכה הוא חי, כפי שזו באה לידי ביטוי בהלכות חייו, דפוסי התנהגותו, דרכי החשיבה שלו, הופעתו ודיבורו. האדם דוחה זהות אחת שלו, ויוצר לעצמו זהות אחרת. בכך חש החוזר בתשובה כי הוא חוזר אל שורשיו הרוחניים, האתניים ואפילו הגאוגרפיים. רבים מהחוזרים בתשובה מפחיתים את עיסוקיהם הקודמים, ומקדישים זמן ניכר ללימוד תורה, אשר לעיתים גורר ירידה ברמת החיים מבחינת צריכה כלכלית, אך למרות זאת מדווחים כי חייהם החדשים הפכו מלאי משמעות וסיפוק בהשוואה לחייהם טרם החזרה בתשובה.
הסביבה החילונית
תהליך החזרה בתשובה (כמו לחלופין תהליך של יציאה בשאלה) יוצר לעיתים קרעים במשפחת החוזר בתשובה, במיוחד כאשר אחד מבני הזוג, או בן או בת חוזרים בתשובה, כאשר אחרים במשפחתם אינם מעוניינים ללכת בדרכם. במקרים של חזרה בתשובה של בן זוג, עשוי העימות להגיע עד כדי גירושין בין בני זוג ומאבק על אופי חינוך הילדים אחרי הגירושין. במקרים של חזרת בן או בת בתשובה, נוצר לעיתים נתק בין הילד והוריו. לעיתים ביוזמת ההורים, שמבחינתם הילד "חצה את הקווים", ולעיתים ביוזמת החוזרים בתשובה עצמם המבקשים להתנתק מעברם.