cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wolfenstein: The New Order
עלילה
3 שנים לאחר אירועי המשחק הקודם בהם בלאזקוביץ השמיד את "מימד השמש השחורה" (נשק-על מבוסס כוחות נסתרים שפותח על ידי הנאצים), פיתחו הנאצים טכנולוגיות מדעיות מתקדמות בתחום המכניקה והרובוטיקה, ובאמצעותן הצליחו להתגבר על בעלות הברית. ב-16 ביולי 1946, כחלק מהכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, קפטן (סרן) בלאזקוביץ נשלח כחלק ממשימה בה על כוחות הצבא להסתער על המבצר בו שוכן האדם שאחראי על הפיתוחים הנאציים המתקדמים, גנרל וילהלם "ראש-מוות" שטראסה (אותו ניתן לפגוש לראשונה עוד במשחק Return to Castle Wolfenstein, והופך לנבל מרכזי במשחק הקודם - Wolfenstein), ולחסל אותו. בתחילת המשחק השחקן נמצא על מטוס קרב כחלק מצוות הפשיטה, ביחד עם טייס בשם פרגוס רייד. פרגוס נותן לבלאזקוביץ משימות, דוגמת לטפל בפיצוץ צינור, להשליך מטען מהמטוס כדי להקל על המראתו, ולהילחם במטוסי אויב. במהלך הקרב מטוסם נפגע ועל פרגוס והשחקן להימלט למטוס אחר. המטוס נוחת נחיתת אונס ליד המבצר, וכשהם מגיעים אל פני השטח הם פוגשים את טוראי פרובסט ווייאט השלישי. בלאזקוביץ מוביל אותם להתגנב אל המבצר, ונלחם נגד הנאצים בדרכו להשלים את המשימה. הפשיטה משתבשת והם נתפסים על ידי ראש-מוות ומובאים למעבדת ניסויים בבני אדם, בו בלאזקוביץ השבוי מתבקש לבחור בין פרגוס לווייאט כקורבן עבור ניסוייו האכזריים של ראש-מוות. לאחר שהשחקן בוחר באחד מהם ראש-מוות מבצע בו את ניסוייו האכזריים ונוטש את המעבדה, משאיר את בלאזקוביץ והאחרים למות בשרפה על ידי מתקני שרפה. ברגע האחרון בלאזקוביץ מצליח לברוח מהמעבדה דרך חלון, הם קופצים תוך כדי שהמעבדה מתפוצצת אך מספר רסיסים מהפיצוץ פצעו את בלאזקוביץ בראשו. מספר פולנים מגלים את בלאזקוביץ ומחלצים אותו לבית חולים שם מתגלה שהרסיסים שחדרו לראשו גרמו לנזק מוחי שהכניס את בלאזקוביץ לתרדמת (מעין מצב "צמח"). בעקבות כך בלאזקוביץ מובל למוסד פסיכיאטרי בפולין, שם הוא מעביר את שנותיו ומטופל על ידי האחות הראשית של בית החולים, אניה אוליווה ומשפחתה, וצופה בנאצים הבאים מפעם לפעם לקחת את חולי הנפש המאושפזים למטרותיהם שלהם (כחלק מהאידאולוגיה הנאצית שראתה חולי נפש ופגועי מוחין כ"תתי אדם").
14 שנה לאחר מכן, בלאזקוביץ צופה ברגע בו הנאצים מחליטים לחסל את המוסד אחת ולתמיד. הם מתחילים לרצוח את המטופלים באמצעות אקדחים, וכאשר משפחתה של אניה מתנגדת, הם רוצחים גם אותם לעיניה (ולעיני בלאזקוביץ) וחוטפים את אניה. רגע לפני שהוא מחוסל בעצמו בידי חייל גרמני, בלאזקוביץ מתעורר מהתרדמת, תופס סכין וקוטל את החייל. בלאזקוביץ שהתעורר ויכול לנוע שוב בכוחות מחודשים בורח מבית החולים תוך כדי לחימה בחיילים נאציים חמושים בצורה יותר טובה מאשר בפעם הקודמת, ומכונות שלא היו מוכרות לעיניו. בלאזקוביץ מציל את אניה ושניהם נוסעים יחד לסבה וסבתה של אניה בפולין, שם בלאזקוביץ מגלה כי השנה היא 1960, המלחמה נגמרה בכך שהנאצים אילצו את ארצות הברית להיכנע על ידי הפגזת עריהן בפצצת אטום, והרייך השלישי כרגע מקיף את כל העולם. בלאזקוביץ מציל, באיומי מסור חשמלי, מידע מפי קצין נאצי שהם חטפו מקודם על קיומה של מחתרת אנטי-גרמנית שחבריה אסורים בברלין. בלאזקוביץ, נחוש להילחם בנאצים, מגיע לנקודת ביקורת על הגבול הפולני-גרמני שם הוא נלחם בנאצים ומתגנב ביחד עם אניה לתוך רכבת לברלין. על הרכבת הוא פוגש באשה בשם אירן "פראו" אנגל, קצינה (אוֹברשטורמבאנפיהרר) בס"ס שעורכת לו "מבחן גזע" שבודקת האם הוא באמת שייך לגזע הארי כפי שהוא נראה. בלאזקוביץ עובר את המבחן ומוצא את אניה, שם הוא מפתח איתה מערכת יחסים רומנטית. בסופו של דבר בלאזקוביץ מגיע לברלין, עיר בנויה היטב לפי האדריכלות הנאצית, וכשהוא חמוש בסכין בלבד הוא חודר למתחם של המשטרה החשאית (הגסטאפו) כדי למצוא משאית שתוביל אותו לכלא אייזנוואלד, הכלא השמור ביותר בברלין. כשהוא מגיע לכלא הוא מתגנב אל האגף השמור ביותר של האסירים הפוליטיים שם הוא מוצא את חברי המחתרת, ביניהם השותף הוותיק שלו למשימה (פרגוס או ווייאט - תלוי את מי השחקן החליט להשאיר בחיים). מבצע המילוט מסתבך והופך לקרב יריות בו השחקן ושותפו מתעמתים עם חיילים נאציים חמושים. בסופו של דבר הם מצליחים לברוח והגיע אל מרכז המחתרת שנמצא מתחת לפני האדמה בלב ברלין. מסתבר שאותה המחתרת היא בעצם חוג קרייזאו, שמונהג על ידי קרולין בקר - דמות שאותה בלאזקוביץ פגש במשחק הקודם ונותרה כעת נכה בשתי הרגליים בעקבות אירועי המשחק הקודם. כמו כן הוא פוגש את קלאוס קראוץ, נאצי לשעבר שהחליט להחליף צד לאחר שהנאצים הרגו את בנו היחיד, ובריון גדל גוף ופגוע מוחין בשם מקס האס שקלאוס לקח תחת חסותו כבן. לאחר שהוא משיג מסמכים סודיים שהוחבאו בחדר של מקס, המתחרת מחליטה להוציא לפועל תוכנית שתוכננה זמן רב לפני כן: חדירה למתחם המדעי הגדול ביותר של הנאצים - "לונדון נאוטיקה", מתחם שמור היטב בלב לונדון במטרה לאסוף משם מודיעין ולגנוב משם אמצעי לחימה. הם מגיעים ללונדון שם בלאזקוביץ מביס את השומרים הנאציים, ומוצא שם תוכניות נשק שהנאצים ניסו להנדס לאחור. הם מגלים כי מי שעומד מאוחרי התוכניות, הכתובות בעברית, הוא ארגון יהודי בשם "דעת ייחוד" (ונהגה בטעות על ידיהם בשם "דאאט יישוד"..) לאחר שהוא גונב את התוכניות הוא מתגנב להאנגר גדול עם 4 מטוסי VTOL (מטוסים הממריאים ונוחתים אנכית). ההאנגר שמור בידי קצינים נאציים, אינספור חיילים, ו4 רובוטים חמושים ומשוריינים היטב. לאחר שבלאזקוביץ מביס אותם שאר חברי המחתרת נכנסים להאנגר וגונבים את המטוסים.
בבסיס המחתרת, הם מגלים כי הארגון עומד מאחורי רוב הפיתוחים הטכנולוגיים של הנאצים: סופר-בטון (שאיפשר להם לבנות מכני על ביתר קלות), כלי נשק מבוססי אנרגיה, ואינטליגנציה מלאכותית שאיפשרה להם לפתח מחשבים ורובוטים משוכללים, והם מגלים כי ה"סופר בטון" שבו השתמשו הנאצים עלול להיפגם כתוצאה מטחב. בנוסף לכך הם משווים רשימות של חברי הארגון לרשימות של אסירים יהודיים במחנות ריכוז, ומגלים כי אחד מהם, אדם בשם סט רות' אסיר במחנה ריכוז - מחנה עבודה בשם "בליקה" בקרואטיה (שמבוסס בצורה רופפת על מחנה הריכוז הקרואטי יאסנובאץ) שהאסירים בו עוסקים בעבודות ייצור הסופר-בטון. בלאזקוביץ מסכים להגיע למחנה הריכוז בתור אסיר שם מקועקע עליו מספר אישי, ולחפש שם את סט. לאחר שהוא פוגש את סט הוא מגלה לבלאזקוביץ שהרובוטים השומרים על מחנה הריכוז נשלטים על ידו ומבקש ממנו למצוא עבורו את המפתח לשליטה על הרובוטים. לאחר שהוא חודר למתחם המחנה (ומחסל תוך כדי כך את רופא המחנה, נאצי אכזר וסדיסט בכינוי "הסכין") ומשיג את המפתח הוא נתפס על ידי מפקדת המחנה - לא אחרת מאשר "פראו" אנגל אותה הוא פגש ברכבת לברלין. פראו מעמידה את בלאזקוביץ, סט ומספר אסירים נוספים על עמוד ומתכוונת להוציא אותם להורג באמצעות הרובוט הקטלני מהרובוטים שומרי המחנה. ברגע האחרון בלאזקוביץ מעביר לסט את המפתח ובעזרתו סט משיג שליטה ברובוט וגורם לו לקום על בעליו ולתקוף את פראו. הם בורחים מהמחנה כשבלאזקוביץ רוכב על הרובוט ומחסל את השומרים הנאציים ועוזרים לשאר האסירים לברוח מן המחנה.
כשסט מגיע לבסיס המחתרת, הוא מגלה להם כי הסודות של "דעת ייחוד" שמורים במטמונים מתחת לפני מהאדמה, וכשהנאצים גילו את רובם הם השתמשו בפיתוחים שלהם כדי להנדס אותם לאחור ובכך לפתח את האמצעים שעזרו להם לנצח במלחמה, וכ"הוקרת תודה" - את יתר חברי הארגון הם שלחו למחנות ריכוז שם רובם נרצחו. הוא מגלה להם את מיקומו של אחד המטמונים שלא התגלו עדיין, אך כדי לגשת אליו נדרשת צוללת. בלאזקוביץ חודר לתוך צוללת נאצית שכזו והוא מגלה כי זו ספינת הדגל של הנאצים, חמושה בתותחים בעלי ראשי נפץ גרעיניים, שאיתם חברי המחתרת יכולים סוף סוף להחטיף מכת מחץ על הכיבוש הנאצי. לצורך הפעלת ראשי הנפץ נדרשים קודים, והקודים האלה נמצאים בבסיס הנאצי על הירח (מסתבר כי הנאצים הצליחו להגיע לירח בשנות ה-50 ואף להקים שם בסיס מפותח"). המחתרת מגלה כי על גשר גיברלטר (גשר שנבנה על ידי הנאצים כדי לקשר בין אירופה לאפריקה) נוסעת רכבת שמובילה מדענים נאציים שמשרתים בבסיס הירח. באמצעות אחד מכלי הנשק פרי פיתוחם של דעת ייחוד שמוטל מתוך מסוק, חברי המחתרת מצליחים להרוס את הגשר שהרכבת עליו ולהנחית את בלאזקוביץ עליו. בלאזקוביץ מאתר את המדען בתוך הרכבת ההרוסה, גונב את מדיו ומצליח להמריא אל בסיס הירח. על הירח הוא מצליח לגנוב קודים של נשק גרעיני שדרושים כדי להפעיל את הנשק שבצוללת וחוזר לכדור הארץ. הבריחה משתבשת כאשר הנאצים מגלים אותו, ועליו להילחם כדי להימלט מהבסיס ולהגיע לכדור הארץ. עם ההגעה לכדור הארץ החללית מיורטת על ידי הנאצים ומתרסקת סמוך ל"לונדון נאוטיקה", שם הוא נלחם נגד חיילים נאצים ובסופו של דבר מתעמת עם ה"לונדון מוניטור", רובוט עצום-ממדים שנבנה על ידי הנאצים כדי לחסל כל סוג של מרד והתנגדות ברחבי לונדון.
לאחר שהוא מביס את ה"לונדון מוניטור" הוא מחולץ מלונדון על ידי קלאוס, והוא מגלה מקלאוס כי הנאצים, בראשות "פראו" אנגל, ערכו פשיטה על בסיס המחתרת ולקחו בשבי את אניה, סט וכמה אחרים אל המבצר של "ראש מוות". בדרך הנאצים מסתערים עליהם והורגים את קלאוס אך בלאזקוביץ מחולץ על ידי מקס, שמכה את הנאצים בכוחו העצום. בעזרת מקס הוא נכנס לבסיס המחתרת ההרוס כדי להציל משם את קרולין.
בסופו של דבר חברי המחתרת ששרדו את ההתקפה, בראשות קרולין, מחליטים להמשיך בתוכנית המקורית: להשתמש בצוללת החמושה בראשי נפץ גרעיניים, בכלי הנשק תוצרת "דעת ייחוד" ובבלאזקוביץ כדי להציל את השבויים ולהשמיד את המבצר של "ראש מוות" ובכך לחסל את מרכז הכוח הנאצי. הנשק תוצרת "דעת ייחוד" מצליח להרוס את חומות המבצר, מה שמאפשר לבלאזקוביץ לחדור לבסיס ולחסל שם את כל הנאצים שהוא פוגש בדרכו (וגם את ה"עוזר" של "פראו" אנגל, קצין ס"ס שנודע בכינוי "בובי"). בסופו של דבר הוא מגיע למעבדה הראשית של "ראש-מוות" שם הם נפגשים, והוא מחליט לשסות בבלאזקוביץ רובוט נסיוני שמופעל על ידי מוח אנושי - מוחו של הקורבן שבלאזקוביץ נאלץ לבחור בו 14 שנים קודם לכן (פרגוס או ווייאט). בלאזקוביץ מנטרל את הרובוט בכך שהוא מוציא את המוח ממנו וגורם לו להפסיק לעבוד ובכך הוא שם קץ לייסוריו של אחיו לנשק. לאחר מכן, לוחם השחקן ב"ראש-מוות" בעצמו; הוא משוריין בחליפת קרב רובוטית שמצוידת בארבעה מקלעי לייזר ותותח אלקטרומגנטי רב עוצמה. ברגע שהחליפה מושמדת, וילהלם "ראש-מוות" יוצא משם פצוע קשה, בלאזקוביץ פונה לסיים עם הסיפור אחת ולתמיד. הוא דוקר אותו מספר פעמים בסכין, אך "ראש-מוות" שולף מתוך הסרבל שלו רימון יד מתקופת המלחמה ומפוצץ אותו ליד בלאזקוביץ. הרימון מחסל את "ראש-מוות" ופוצע אנושות את בלאזקוביץ, שגורר את עצמו אל אחד החלונות של המבצר ונותן לקרולין את האישור להפגיז את המבצר בנשק גרעיני.
בסיום המשחק ניתן לשמוע הליקופטר מתקרב; עם זאת גורלו של בלאזקוביץ אינו ידוע.
פיתוח
החברה שפיתחה את המשחק, MachineGames, נוסדה ב-2009 תחת הבעלות של חברת ZeniMax Media. ביוני 2009, כאשר ZeniMax קנתה את חברת id Software ואת כל הזיכיונות שהיו בבעלותה (Doom, Quake, Wolfenstein וכו'). MachineGames התעניינו בפיתוח משחק חדש בסדרת Wolfenstein ולשם כך הם ביקשו את הסכמתם מאיד כדי שתוכל למכור להם את הזכויות לזיכיון, בעידודה של Bethesda, עוד חברת בת של ZeniMax שלימים תהיה המפיצה של המשחק. מיד לאחר שאיד נתנה את הסכמתה, החלה עבודת הפיתוח על המשחק שנמשכה בערך 3 שנים. קיומו של המשחק נחשף לראשונה במאי 2013 על ידי Bethesda שהציגה טריילר ראשוני למשחק. הקמפיין בו השתמשה לצורך כך כלל שלוש תמונות עם הכיתוב "1960". המשחק תוכנן להשתחרר בסוף 2013 אבל המפתחים החליטו לדחות את שחרור המשחק לאמצע 2014 במטרה לעבוד עוד יותר על המשחק. בסופו של דבר, נקבע כי המשחק ישוחרר לציבור ב-20 במאי 2014 בצפון אמריקה ובעקבותיו, בהפרש של כמה ימים, גם לאירופה ואוסטרליה, אך בסופו של דבר התבצע "יישור קו" והמשחק שוחרר בשאר העולם באותו התאריך כמו בצפון אמריקה. כל מי שעשה הזמנה מוקדמת למשחק קיבל בנוסף למשחק גם קוד גישה בחינם לבטא של המשחק הבא בסדרת Doom תוצרת איד. מכיוון שהמשחק מכיל סממנים נאצים כגון צלבי קרס, התייחסות ישירה לאלמנטים נאצים כגון היטלר והס"ס, ואלימות קשה, המשחק נאסר להפצה ומכירה בגרמניה כמות שהוא על פי החוק שאוסר על הצגת סמלים נאצים והפצתם, וחלקים גדולים ממנו צונזרו בצורה מאסיבית כדי שהמשחק יוכל להימכר גם בגרמניה. לאחר שחרור המשחק, החברה הודיעה כי בכוונתה לפתח הרחבה שעומדת בפני עצמה (קרי: שלא דורשת את המשחק המקורי על מנת לרוץ) בשם Wolfenstein: The Old Blood. המשחק שוחרר ב-2015 ומבחינה עלילתית הוא נחשב פריקוול למשחק.
ההשראה העיקרית למשחק הייתה בעיקר המשחקים הקודמים בסדרה, תוך כדי חזרה לעקרונות של קרבות אינטנסיביים שאפיינו את המשחקים הקודמים. צוות הפיתוח התייחס למשחק דווקא בתור "משחק פעולה והרפתקאות בגוף ראשון" (יותר מאשר לסווג אותו בתור סתם משחק FPS) - שלדעתם זה אחד המאפיינים החשובים במשחק. המעצב הראשי של המשחק התייחס אל המשחק כמעין סיפור דוד וגוליית - בלאזקוביץ, מלווה במספר אנשים בודדים, כנגד אימפריה נאצית כלל עולמית שלכאורה בלתי ניתנת להבסה. הוא גם ציין כי המון אלמנטים מהמשחק הושפעו מהאידיאל הנאצי: מנהיגים "גדולים מהחיים, טכנולוגיה משונה, ניסויים מדעיים משונים". צוות הפיתוח תיאר את המשחק כ"עירוב אפל של דרמה, מסתורין והומור" וגם אמר כי המשחק "לוקח את המשחק הכי סמלי בז'אנר של משחקי היריות גוף ראשון (הכוונה היא למשחק Wolfenstein 3D ההיסטורי, שנחשב למשחק הראשון מסוגו) לעולם אחר ושונה לגמרי". לצורת פיתוח האלמנטים הגרפיים של המשחק, השתמש צוות הפיתוח במנוע החדש ביותר של איד עד כה: id Tech 5, ששימש גם משחק אחר תוצרת איד (Rage), שאחד מתכונותיו הייתה הוספת פרטים רבים לעולם המשחק. עיצוב המשחק לקח השראה מהמקובל בקולנוע של שנות ה-60, במיוחד מסרטי ג'יימס בונד שיצאו באותן השנים, וגם מהעקרונות העיצוביים שאפיינו את האדריכלות הנאצית: כפי שהנאצים חזו שתיראה לאחר שהרייך השלישי ישלוט בעולם.
המשחק כולל רק מצב לשחקן יחיד, כיוון שצוות הפיתוח חשב כי עדיף להתמקד אך ורק על עיצוב הסיפור של המשחק כדי ליצור חוויה מושלמת מאשר לחלק את העבודה על מצב לשחקן יחיד ומצב מולטיפלייר, ובכך להקטין את יעילות העבודה. עיקרון זה תואם את הרוח של MachineGames שכינתה את עצמה "סטודיו לסינגל פלייר".
צוות המשחק עסק בפיתוח מערך שלם של דמויות איתן השחקן יוכל לקיים אינטראקציה. אחד מצוות הפיתוח טען כי "מטרת העל עבורנו הייתה על בניית אנסמבל של דמויות מעניינות שבאמת רצינו ליצור אינטראקציה איתן" הם גם שאפו לחבר את המחשבות והפעולות של כל הדמויות אל החוויה האנושית, כדי לאפשר לשחקנים לדעת "למה בן אדם עושה את מה שהם עושים". במהלך הפיתוח, התברר כי לאורך כל הסדרה, גיבור הסדרה - בלאזקוביץ - הצטייר במשחקים הקודמים כ"סתם דמות שהשחקן משחק איתה...". לשם כך צוות הפיתוח עבד על פיתוח אספקטים שונים ויותר "אנושיים" לדמות, דוגמת: העמדת הדמות במצבים בלתי נעימים, ויצירת מונולוגים אישיים עבור הדמות ברגעים מסוימים במהלך המשחק. אחד הקשיים הרציניים שעמד במהלך הפיתוח של המשחק היה הדרישה לאפיין את דמותו של בלאזקוביץ כגיבור - בצורה יותר "הירואית" ממשחקים קודמים; וזה היה אתגר לא אופייני לMachineGames, שעסקה עד כה בפיתוח משחקים שבהם הדמות הראשית הייתה אנטי-גיבור או בעלת מאפיינים של אנטי-גיבור. צוות הפיתוח עסק גם בפיתוח רציני של דמותו של הנבל המשחק - גנרל וילהלם "ראש-מוות" שטראסה. הופעת הבכורה שלו הייתה במשחק RtCW שם הוא הופיע כנבל משנה חסר חשיבות, וקיבל תפקיד יותר מרכזי במשחק הבא בסדרה (Wolfenstein משנת 2009). מטרתם הייתה לצייר אותו כדמות מרושעת, אגוצנטרית, ומלאת התלהבות, שמעריך את חייו לאחר שכמעט נהרג במשחק הקודם, ובכך להוציא אותו מהתדמית המגוחכת שאפיינה אותו במשחקים הקודמים. צוות המשחק התמקד גם בדמותם של חבריו לנשק, פרגוס ווייאט, כאשר האחד משמש לבלאזקוביץ כמעין "אב" רוחני והשני משמש לו כמעין בן רוחני. לטענת המפתחים הדמות שפיתוחה היה הקשה ביותר הייתה דווקא דמותו של מקס האס פגוע המוחין - דמות שלקחה את השראתה מ"העולם על פי גארפ", לכאורה דמות פשוטה שמסוגלת להגות רק את שמה המלא - אך היה קשה למצוא את האדם המתאים שידבב אותה.
המוזיקה במשחק הולחנה על ידי מיק גורדון, מלחין ידוע של משחקי מחשב שMachineGames שכרה במיוחד לצורך עבודה על המשחק. במקור, התכנון היה ליצור פסקול שמזכיר את יצירותיו של ריכרד וגנר, המלחין האהוב ביותר על הנאצים ובמיוחד על היטלר עצמו, אך לאחר בחינה של יצירותיו של וגנר צוות הפיתוח הגיע למסקנה כי זה אינו האופי של המשחק ובמקום זה הוחלט לעצב פסקול מבוסס על דיסטורשן וגיטרות חשמליות. כמו כן המשחק מכיל גם עיבודים שונים לשירים גרמניים, שהולחנו באווירת שנות ה-60. את השירים ניתן למצוא בתוך המשחק - הם קיימים בתור תקליטי ויניל שמוחבאים במפות השונות, וניתן לנגן אותם בתוך המשחק.
קבלה וביקורות
לאחר יציאתו, המשחק זכה לביקורת חיובית ביותר, עם ממוצע של 84% לגרסת המחשב האישי באתר GameRankings ולממוצע של 81% בMetacritic. המבקרים שיבחו את הגרפיקה המתקדמת, אפשרויות הלחימה המתקדמות שכללו שימוש בהתגנבות, והאפשרות לירות מאחורי מחסות, כמו כן על השימוש המושכל והמעניין בהיסטוריה אלטרנטיבית ופיתוח הדמויות. עם זאת חלק מהמבקרים ציינו לרעה את הדגש שהושם על בלאזקוביץ על חשבון דמויות משנה אחרות וחשובות לא פחות, חלק טענו כי הגרפיקה של המשחק אינה מתיישרת עם המשחקים שיצאו באותה שנה, וחלק ביקרו את אורך החיים הקצר של המשחק שנבע בין היתר מחוסר במצב מרובה משתתפים למשחק. עם זאת, רוב המבקרים הסכימו כי המשחק עלה על ציפיותיהם - במיוחד שמדובר בכותר של זיכיון כגון Wolfenstein (כאשר הכותר הקודם איכזב יחסית וכשל בביקורות).
פרסים ומועמדויות
המשחק היה מועמד במספר טקסים ב-2014 למספר מועמדויות, ביניהן "משחק השנה" ו"משחק היריות הטוב ביותר", ובמספר תחרויות שכאלה דוגמת Classic Game Room Game of the Year Awards 2014 ו- Press Play TV's Game of the Year Awards 2014 הוא אף זכה בתואר "משחק השנה של 2014".
מכירות
שבוע לאחר שחרורו המשחק כבר הפך למשחק השני הנמכר ביותר בבריטניה נכון לשנת 2014, שני רק למשחק Titanfall. בארצות הברית היה המשחק למשחק השביעי הנמכר ביותר בין החודשים מאי-יוני 2014. ביוני 2014, המשחק הצליח למכור באירופה יותר מ-400,000 עותקים בשווי כולל של 21 מיליון יורו.
משחק ההמשך
ב-27 בנובמבר 2017 יצא משחק ההמשך, Wolfenstein 2: The New Colossus, שהוכרז קודם לכן בתערוכת E3 של אותה השנה על ידי Bethesda המפיצה. המשחק מפותח על ידי אותה החברה - MachineGames - באמצעות מנוע המשחק id Tech 6, המנוע ששימש את דום. המשחק ממשיך את עלילותיו של בלאזקוביץ' שמגיע לארצות הברית הכבושה בידי הנאצים, במטרה לחולל שם את המהפכה האמריקנית השנייה.
Gold Rush
Gold Rush (בעברית: בֶּהָלָה לְזָהָב) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבום האולפן התשיעי שלה, Evermore. השיר יצא לאור ב-11 בדצמבר 2020, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס, ביחד עם שאר שירי האלבום. השיר נכתב על ידי סוויפט וג'ק אנטונוף והופק על ידה ועל ידי ארון דסנר. השיר זכה להצלחה בינלאומית מבלי שיצא כסינגל, תוך שנבחר גם לא לצאת כסינגל ולא נשלח לשום פורמט של רדיו הלהיטים העכשוויים.
עם יציאתו, "Gold Rush" זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה. גם במצעדי הפזמונים זכה להצלחה רבה, כאשר דורג במקום ה-40 במצעד הבילבורד הוט 100, תוך שדורג במקום השביעי במצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים, ובמקום השביעי במצעד השירים האלטרנטיביים.
רקע והפקה
ארון דסנר הפיק את כל רצועות האלבום למעט השיר "Gold Rush", שהופק על ידי ג'ק אנטונוף וסוויפט ונכתב על ידי סוויפט ואנטונוף גם כן. המפעם בשיר הוא מפעם פופ, עם שימוש בהוק. השיר, הוא שיר פופ שתואר כ"מנצנץ" ו"חלומי" ומורכב מתופים, קרן יער, כינורות ובס זקוף.
השיר עוסק בקנאה ובחוסר הביטחון של המספרת בנוגע לנושא כלשהו המפורט בהמשך, תוך התייחסות לבהלה לזהב בקליפורניה.
ביקורת
"Gold Rush" ספג ביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה. ב-BuzzFeed הוא דורג במקום ה-39 ברשימת "167 השירים הטובים ביותר של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
קרדיטים וצוות
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל, ופיצ'פורק.
חורבת עטוש
חורבת עטוש (ח'רבת עטושה במקור) היא חורבה בשיפולי בקעת יבנאל שבמזרח הגליל התחתון, המזוהה עם היישוב התלמודי "עטוש" (או כפר עטוש).
יישוב זה נזכר במקורות חז"ל כמקום מוצאו של האמורא מהדור השלישי והרביעי רבי יצחק עטושיא, אשר פעל באזור טבריה.
באתר נמצאו אבני גזית ושרידי פסיפס, וכן מצויים בו בריכה מטויחת ושרידי מבנים. כקילומטר מצפון לחורבה נמצאת חורבת אבצם.
פסקל בוורלי רנדולף
פסקל בוורלי רנדולף (8 אוקטובר 1825 - 29 יולי 1875) היה רופא, מיסטיקן, סופר ומדיום. על פי ארתור אדואר וייט, היה רנדולף ממייסדי מסדר צלב הוורד המודרני הראשון בארצות הברית.
שנים ראשונות
בגיל 15, החל רנדולף לעסוק בתחום הימאות, אך לאחר 5 שנים הוא נאלץ לעזוב את העיסוק הזה בעקבות תאונה.
נישואים
בשנת 1850, נשא לאישה בחורה בשם מרי ג'יין. הם הביאו לעולם שלושה ילדים, אך התגרשו בינואר 1864.
לאחר מכן, הוא נשא לאישה את קייט קורסון, עמה הביא לעולם ילד אחד, לו הם קראו אוזיריס בודהה רנדולף.
פטירה
ב-1875, נפטר רנדולף. סיבת פטירתו אינה ברורה, שכן לפי מקורות מסוימים. הוא נרצח, אחרים גורסים כי הוא שם קץ לחייו, ויש הטוענים כי מותו היה תוצאה של תאונה.
קונקן
קונקן או חוף קונקן (בשפה המראטהית: कोकण) הוא חבל בהודו שגבולותיו אינם מדויקים. קונקן כולל את החוף המערבי של הודו בין הים הערבי ממערב והרי גהט המערביים ורמת דקאן ממזרח, ובין הנמל אליבג בצפון והנמל מנגלור בדרום, או בין הנהר דמאן גנגה, העיר דמאן ומפרץ קמבהט (קמבאי) בצפון לחוף קנארה בקצה הצפוני של המחוז קרוואר ולנהר גנגוואלי במדינת קרנאטקה. החבל גולל מחוזות דרומיים של מדינת מהרשטרה, המדינה הפדרלית גואה והמחוזות הצפוניים של מדינת קרנאטקה. האיים הידועים ביותר בחבל קונקן הם איי גואה, עם העיר פאנאג'י, בירת מדינת גואה, והאי סלסט, שבו שוכן חלק מהעיר מומבאי. חלק גדול מתושביו מדברים בשפת קונקאני, המקורבת למראטהית.
מיקום גאוגרפי
קונקן משתרע בחוף הים הערבי בערך בין הנהר דמאן גנגה בצפון לנהר גנגוואלי או אגאנשיני (מרג'י) בדרום או בין נהר טאפי בצפון לנהר צ'נדרגירי בדרום.
במערב גובל עם הים הערבי ובמזרח עם הרי הגהטים המערביים. פעם - הגדירו חבל יותר גדול - סאפטה קונקאן (שבעה "קונקאנים") שהשתרע בין גוג'ראט לקרלה.
אורך המישור קונקן הוא לפי מקורות שונים 600 ק"מ (בין דמאן לגואה), 530 ק"מ (בין הנהר דמאן גנגה בצפון עד נהר טרחול בדרום). רוחבו הוא בין 45–76 ק"מ. לפי נתונים משנת 1901 שטח חבל קונקן היה כ-8000 קמ"ר ומספר תושביו - 5,610,432.
השם
ייתכן כי שם החבל הוא ממקור דראווידי. לפי הספר סחיאדריחאנדה מתוך הטקסטים של סקאנדה פוראנה פאראשוראמה השליך את הגרזן שלו לים והורה לאל הים להוריד אתמפלס המים עד לנקודה שבו הגיע הגרזן שלו. חלקת האדמה החדשה שקמה באופן זה נודעה כסאפטה קונקאנה, כלומר שבע פיסות אדמה. בשפת הסנסקריט המילה "קונקאן" מוסברת על ידי הלחמה של המלים "קונה" ( कोण) ("פינה, אדמה") ו "קאנה" (कण - פיסה או קטע)
הנזיר הבודהסטי הסיני הזכיר בספרו את האזור תחת השם "קונקאנה דשה". ואראהמיהירה מתאר בספרו "בריהאת סמהיטה") תיאר את קונקאן כאזור של הודו. במאה ה-15 המחבר רטנאקוש הזכיר את המילה קונקאנדשה.
היסטוריה
האזור מוזכר לראשונה ב"סקאנדה פוראנה". בתחילת האלף הראשון המצרים, יוונים הקדומים והרומאים יצרו קשרי מסחר עם אזור זה של הודו. התפתחות הסחר במיוחד סחר התבלינים הביאה לפריחת החבל. באותה תקופה שלטה באזור שושלת סאטאוואהנה (אנדהרה). המקדשים במערות קנהרי (אחרי המאה הראשונה עד העשירית) ובמערות אלפנטה (במאות שלישית-חמישית ואחר כך) מהווים עדות לתרבות המשגשגת במקומות אלה. מאוחר יותר הגיעו לכאן גם סוחרים ערבים. במהלך הזמן שלטו בחבל ממלכת רשטאקוטרה (במאות 8-10), ממלכת צ'אלוקיה המערבית (במאה ה-12-10), ממלכת ויג'איאנגרה (במאות 14–16) והאימפריה המוגולית (במאות 16–17). החבל מילא תפקיד כלכלי חשוב בזכות הסחר עם אירופה ועם המזרח התיכון. המעצמות הקולוניאליות האירופיות הקימו בו ערי שוק ומבצרים. מומביי התחילה בזמנו כיישוב פורטוגזי שעבר מאוחר יותר לשליטה בריטית. קונקן הייתה אחת מחמש היחידות טריטוריאליות של מחוז השלטון בומביי - לצד דקאן, קרנאטיק, גוג'ראט וסינד. החבל כלל את האי של בומביי ושלושה מחוזות בריטיים - ראטנגירי, קולבה ותאנה ועוד שלוש מדינות חסות - ג'אווהר, ג'נג'ירה וסוואנטוואדי. בשנת 1840 מדינת קולבה סופחה על ידי הבריטים. הפורטוגזים ואחר כך הבריטים המשיכו לפתח את ערי הנמל ואת ביצורן אבל בימינו הן איבדו מחשיבותן.
גאוגרפיה
את האזור חוצים נחלים עונתיים המנקזים את מי הגשמים המונסוניים מפסגת גבעות סהיאדרי. השטח אינו אחיד והוא כולל רכסים שרידיים של הרי הגאטים היוצרים במערב רמות נמוכות ומסתיימים במפרצים ופיסות יבשה לסירוגין.
אקלים
בחודשי המונסון הדרום-מערבי בין מאי לאוקטובר, בדומה לרוב אזורי הודו, יורדים בקונקן גשמים כבדים והאקלים הוא לח וחם. הטמפרטורות הממוצעות בעונת המונסונים הן בערך +30 מעלות צלזיוס.
כלכלה
כשליש מהאדמה בקונקן ניתנת לעיבוד. הגידולים העיקריים הם של אורז, קטניות, ירקות, פירות, דקלי אריקה, עצי גומי, אגוזי קוקס, קשיו, פלפל שחור. ענפים כלכליים אחרים הם הדיג ותעשיית המלח. רוב התושבים חיים מחקלאות ודיג. יש מכרות ברזל ומנגן שתוצרתם מיוצאת דרך הנמל רדי. המרכז התעשייתי בראשי של האזור נמצא במומביי רבתי. מומביי מהווה גם צומת מרכזית של המסחר.
דמוגרפיה
האוכלוסייה חיב בעיקר בעמקים הפוריים על יד החוף ובחגורות התעשייה החדשות שהתפתחו סביב מומביי, תאנה, חופאלי ופאנוול. בגבעות הלא מעובדות חיים רועי צאן מהעמים בהיל, קתקארי וקוקאנה.
קבוצות אתניות ודתיות
הקבוצה האתנית-לשונית החשובה ביותר באזור היא בני קונקאני.
בחבל חיים גם קסטות וקהילות אחרות כמו אגרי, קולי, קונבי, בהנדרי, מרתהה, חארווי, מנגלה, קאראדי, פהודגי, ואיטי, מאהאר, צמבהר, קומבהר, דהובי, טלי, נאי או נהאווי, סוטאר (סוטראדהר), גאביט, פאדטי (דהנגר), גאוד סרסוואט ברהמין (הכוללת את הסרסוואטים רג'פור וסרסוואטים צ'יטרפור, ברהמינים דאיווג'נה, ברהמינים קארהאדה, קאיאסטהה פראבהו, סומוואנשי קשאטריה, ואישייה ואני, ואדוואל (צ'אוקלשי), קומארפאנט, גאוולי, גהורפי, מאת ג'וגי, גוראב, גהאדי, נאמדגב שימפי, וכו'. באזורים הסמוכים לקונקן במדינת קרנטאקה חיות קהילות בונט, בילאווה ולינגהאיאט.
קהילות שבטיות כוללות את קטקארי, תאקאר, קוקאנה, וארלי ומהדב קולי - החיות בצפון ובמרכז קונקן. שבטי דובלה ודהודיה חיים בדרום גוג'ראט, בדאדרה ונאגאר האבוולי, ובמחוז פלגאר - כיום מחוז קונקן - של מדינת מהרשטרה. במחוז פלגאר או קונקן החי האחוז הגבוה ביותר של אוכלוסייה שבטית שבט נוודים קטן בשם ואנארמאר נמצא בדרום קונקן ונודע בזמנו כציידי קופים. בגואה חיים שבטי גאודה ווליפ.
במחוז ראיגד חיה קהילה יהודית של בני ישראל לרבות משפחת סטמקר. קהילות נוצריות מיוצגות על ידי נוצרים הודים מזרחיים בצפון קונקן ומומביי, נוצרים קתולים של גואה, נוצרים קתולים קרווארי באוטארה קאנאדה, קתולים מנגלורים באודופי ובדקשינה שאנאדה. מיעוטים מוסלמים כמו מוסלמים קונקאנים ומוסלמים נאיאוואתים מפוזרים ברחבי החבל.
חלוקה מנהלית
מחוזות קונקן:
צוריאל רפאל
צוריאל רפאל (נולד ב-1952) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר באל סלוודור ובבליז.
חייו
נולד בלוס אנג'לס, שבקליפורניה בשנת 1952, ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1971. סיים לימודי תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1976, ולאחר מכן שירת בצה"ל.
קריירה
בין השנים 1998–2002 כיהן רפאל כסגן ראש המשימה בשגרירות ישראל במדריד. הוא חזר לירושלים בשנת 2002 ועבד כמנהל מרכז המידע הישראלי, במשרד החוץ. האחריות העיקרית שלו כללה הכנה, עריכה והפצה של מאמרי מדיניות מידע.
החזרתו לישראל
בשנת 2006 מונה רפאל לשגריר ישראל באל סלוודור ולשגריר ישראל שאינו תושב בבליז. ב־12 במרץ 2007 נמצא רפאל מחוץ לשגרירות כשהוא עירום, שיכור וידיו קשורות. המשטרה הצליחה לקבוע את זהותו רק לאחר שהוציאה כדור גומי שהיה בפיו. לאחר פרסום הפרשה הוחזר רפאל לישראל בטענת "התנהגות דיפלומטית שאינה הולמת".
יוסף שמואל אבואלעפייא
רבי יוסף שמואל אבואלעפייא (אבולעפיה; ה'תר"ה, 1845 – כ' בתשרי ה'תר"ן, 15 באוקטובר 1889) היה מחכמי טבריה ושד"ר, כיהן במשרות רבניות בכמה מערי מרוקו.
ביוגרפיה
רבי יוסף שמואל נולד בטבריה בשנת ה'תר"ה, לאביו רבי מאיר יששכר אבולעפיה לשושלת רבנים ספרדית. רבו המובהק היה רבי רפאל מאמאן, מחכמי העיר, אך הוא למד למד אצל רבי חיים שמואל קונורטי שהיה רב העיר. בהיותו כבן עשרים נשא לאשה את בתו של רבי מנשה ארזי, מחכמי טבריה. בשנת ה'תר"ל יצא כשד"ר עבור קהילת טבריה אל לוב, תוניסיה ואלג'יריה, השליחות שנמשכה עד לשנת ה'תרל"ה. לאחר מסע השליחות הוא השתקע במרוקו ועסק בה בפעילות רבנית בערים קזבלנקה וטנג'יר. החל משנת ה'תרל"ח הוא התגורר במאזאגן וכיהן כרבה של העיר. בשנת ה'תרמ"א כיהן כמו"ץ בעיר קזבלנקה. לאחר מכן נמצא כי הוא תכנן לשוב לישראל אך לא ברור האם אכן עלה בידו ליישם את תוכניתו. באדר ה'תרמ"ו (1886) הוא דר באסואירה ותקופה לאחר מכן הוא כיהן כרב העיר.
הוא נפטר ונקבר באסואירה ב-כ' בתשרי ה'תר"ן 1889).
חיבוריו
רבי יוסף שמואל היה מחבר פורה וחיבר את הספרים:
כן הוא חיבר מספר פיוטי תפילה ובקשה ושבחי צדיקים.
ימאגוצ'י (מחוז)
מחוז ימאגוצ'י (ביפנית: 山口県) הוא אחד ממחוזות יפן השוכן בחבל צ'וגוקו באי הונשו. בירת המחוז היא העיר ימאגוצ'י, השוכנת בלב המחוז. עם זאת, העיר הגדולה ביותר במחוז היא שימונוסקי.
היסטוריה
מחוז ימאגוצ'י נוצר מאיחוד הפרובינציות סואו ונאגטו. עם עליית מעמד הסמוראים במהלך תקופת הייאן ותקופת קמקורה, צברו שבט אואוצ'י מסואו ושבט קוטו מנאגטו כוח רב. בתקופת אשיקאגה כבש ראש שבט אואוצ'י, אואוצ'י הירויו, את הפרובינציה השכנה ואיחד אותה עם הפרובינציה שלו. השבט המשיך לצבור כוח והון, באמצעות יבוא מוצרי תרבות מקוריאה ומסין של שושלת מינג. לאחר מספר חילופי שלטון בנחלה, השתלט שבט מורי על כל חבל צ'וגוקו, ושלט בו לאורך תקופת סנגוקו. בקרב סקיגהארה, שנערך ב-1600, ניצח טוקוגאווה איאיאסו את שבט מורי, שנאלץ לוותר על צ'וגוקו, אך זכה לשמור על נחלות סואו ונאגטו, והקים טירה בעיר האגי.
לאחר פתיחת יפן למערב על ידי קומודור מת'יו פרי, לקחו סמוראים מנאגטו (שנקראה גם צ'ושו) חלק פעיל בהדחת שוגונות טוקוגאווה ובכינון ממשלה חדשה בחסות הקיסר. מחוז ימאגוצ'י נוסד ב-1872, ארבע שנים לאחר רסטורציית מייג'י. בזכות נמלי המחוז, השוכנים לחופו של הים הפנימי סטו, הפך המחוז בתקופת טאישו למרכז תעשייתי לבניית ספינות, לייצור כימיקלים ומכונות ולעיבוד מתכות. במהלך מלחמת העולם השנייה, הפך ימאגוצ'י למחוז המתועש ביותר ביפן.
ערים
במחוז ימאגוצ'י 13 ערים:
תיירות
היעד התיירותי המועדף בימאגוצ'י הוא העיר שימונוסקי. מוקד תיירותי נוסף הוא גשר קינטאי - גשר עץ בעל חמש קשתות - בעיירה איוואקוני. גדות נהר הנישיקי, שמעליו עובר הגשר, נחשבים למקומות הטובים ביותר ביפן לצפייה בפריחת הסאקורה.
רסלמניה באקלאש (2022)
רסלמניה באקלאש (2022) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, ששודר בערוץ של ה-WWE Network באופן בינלאומי ובשירות הזרמת המדיה Peacock ברחבי ארצות הברית. האירוע כלל את שני המותגים (Raw וסמאקדאון) ונערך ב-8 במאי 2022 באולם הדאנקן דונאטס סנטר שבפרובידנס, רוד איילנד. האירוע היה האירוע השני בסדרת אירועי באקלאש.
שישה קרבות התנהלו באירוע. בקרב המרכזי, הבלודליין (רומן ריינס והאוסוס (ג'יי אוסו וג'ימי אוסו)) ניצחו את דרו מקינטייר ו-RK-Bro (רנדי אורטון ורידל) בקרב שלושה נגד שלושה. עוד ברשימת הקרבות, רונדה ראוזי ניצחה את שארלוט פלייר בקרב "אני נכנע" וזכתה באליפות הנשים של סמאקדאון, אדג' ניצח את AJ סטיילס בהכנעה טכנית, וקודי רודס ניצח את סת' "פריקין" רולינס. זאת הייתה הפעם הראשונה שאירוע שלם וצפה לא כלל בתוכו קרב על אליפות ה-WWE או על האליפות האוניברסלית מאז תא ההדחות במרץ 2020.
רקע
באקלאש הוא אירוע שהתקיים לראשונה על ידי ה-WWE בשנת 1999. אירוע זה התקיים באופן שנתי עד לשנת 2009, שהיה האירוע האחרון בסדרה עד שחזר בשנת 2016 והתקיים מדי שנה מלבד שנת 2019. הרעיון המקורי של האירוע התבסס בעיקר על האירוע העוקב של אירוע הדגל של הארגון, רסלמניה. האירוע בין השנים 2016 ל-2018 ו-2020 לא נשאו את רעיון זה; לעומת זאת, האירוע של שנת 2021 חזר לרעיון זה, כשנקרא בשם "רסלמניה באקלאש". האירוע של שנת 2022 אושר כאחד שייערך תחת שם זה, כך שסדרת אירועי באקלאש שונתה לרסלמניה באקלאש. אירוע זה יהיה האירוע ה-17 בסדרת אירועי באקלאש.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות גם מ-Raw וגם מסמאקדאון.
ברסלמניה 38, שארלוט פלייר הגנה בהצלחה על אליפות הזוגות של סמאקדאון נגד רונדה ראוזי. במהלך הקרב, ראוזי ביצעה על פלייר את מהלך נעילת הבריח, שלא הותיר לפלייר דבר מלבד להיכנע. לעומת זאת, השופט נשכב על מזרן הזירה ולא שם לב למתרחש עקב מכה שחטף לא במתכוון מפלייר קודם לכן. ראוזי הקימה את השופט, אך בזמן הקמתו, פלייר בעטה בראשה של ראוזי ולאחר מכן הצמידה אותה לניצחון. בפרק העוקב של התוכנית סמאקדאון, ראוזי, שדרשה קרב חוזר על מנת לקבוע מנצחת ברורה, אתגרה את פלייר לקרב "אני נכנע". פלייר סירבה לכך וטענה שראוזי צריכה לחזור לסוף התור של הטוענות לכתר עבורה. עם זאת, קרב חוזר על האליפות נקבע לבסוף לאירוע רסלמניה באקלאש.
ברסלמניה 38, המתאבק לשעבר של ארגון ההיאבקות המתחרה, All Elite Wrestling (AEW), קודי רודס ערך את חזרתו ל-WWE לאחר שש שנים כיריב בהפתעה של סת' "פריקין" רולינס בקרב שבו רודס יצא עם ידו על העליונה. ב-11 באפריל בפרק של התוכנית Raw, רולינס טען שהוא היה בחיסרון לא הוגן, מכיוון שלא ידע לאיזה יריב להתכונן. רולינס המשיך וטען שאם היה יודע מראש, הוא היה מנצח את רודס. בעקבות זאת, הוא איתגר את האחרון לקרב חוזר, שלו רודס נענה בחיוב וכתוצאה מכך קרב בין השניים נקבע לאירוע רסלמניה באקלאש.
ברסלמניה 38, האלוף האוניברסלי של המותג סמאקדאון, רומן ריינס ניצח את אלוף ה-WWE של המותג Raw, ברוק לסנר בקרב "המנצח זוכה בהכל" אשר איחד את חגורות האליפות, כאשר ריינס הוכר כ"אלוף האוניברסלי הבלתי מעורער של ה-WWE". בפרק העוקב של התוכנית סמאקדאון, ריינס הצהיר שאין לו כבר מה להוכיח; לעומת זאת, הוא רצה שבני דודיו, אלופי הזוגות של סמאקדאון, האוסוס (ג'יי אוסו וג'ימי אוסו) ילכו בעקבותיו ויזכו באליפות הזוגות של Raw על מנת לאחד את חגורות האליפות של הרוסטר הראשי ולהביא זהב נוסף אל קבוצת הבלודליין. האוסוס הופיע בפרק הבא של התוכנית Raw כדי להציב אתגר בפני אלופי הזוגות של Raw, RK-Bro (רנדי אורטון ורידל), שנענו בחיוב ובעקבות זאת הקרב בין הצמדים נקבע באופן רשמי לאירוע רסלמניה באקלאש. לעומת זאת, ב-29 באפריל בפרק של התוכנית סמאקדאון, מעמד חתימה החוזה ביניהם הסתיים לאחר שריינס עזר לאוסוס לתקוף את RK-Bro, כשבמהלך מעמד זה, קבוצת הבלודליין קרעה את החוזה. דרו מקינטייר נחלץ לעזרת אורטון ורידל והדף את האחרונים מן הזירה. בשל התרחשות זו, יועצו המיוחד של ריינס, פול היימן, נפגש עם בכיר הנהלת ה-WWE, אדם פירס מאחורי הקלעים וביקש מהאחרון לבטל את קרב איחוד אליפויות הזוגות ובמקום זאת לקבוע קרב שלושה נגד שלושה בין קבוצת הבלודליין לדרו מקינטייר ו-RK-Bro לאירוע רסלמניה באקלאש.
ברסלמניה 38, אדג' ניצח את AJ סטיילס הודות לעזרה מצידו של דמיאן פריסט. במשך הזמן, אדג' ופריסט פיתחו ביניהם ברית, שלפיה אדג' טען שהוא ימחק את כל מי שלא יתאים ל"הר היכולת" שלהם. ב-18 באפריל בפרק של התוכנית Raw, אדג' טען שהוא צריך לסיים את מה שהוא התחיל עם סטיילס ולכן איתגר אותו לקרב נוסף באירוע רסלמניה באקלאש, אתגר שאליו סטיילס הגיב בחיוב מאוחר יותר. ב-2 במאי בפרק של התוכנית Raw, סטיילס גבר על פריסט וכתוצאה מכך זכה בהתניה שלפיה פריסט יורחק ממתחם הזירה בקרב בינו לבין אדג' באירוע עצמו.
במהלך הקרב של האפי קורבין ברסלמניה 38, דעתו הוסחה על ידי שותפו, מאדקאפ מוס במה שגרם לבסוף להפסדו לדרו מקינטייר. בעקבות זאת, מחלוקת בין השניים החלה, כשקורבין האשים את מוס על הפסדו ברסלמניה. המתיחות ביניהם התגברה עד שקורבין תקף את מוס, כשלאחר מכן נודע על קיום קרב ביניהם באירוע רסלמניה באקלאש.
ברסלמניה 38, בובי לאשלי ניצח את אומוס בקרב שבו המנג'ר של לאשלי, MVP לא ליווה אותו. בפרק העוקב של התוכנית Raw, MVP בגד בלאשלי וחבר לשורות אומוס. במהלך השבועות שבאו לאחר מכן, MVP מתח ביקורת על כך שלאשלי חגג את רגע הרסלמניה שלו בלעדיו, ולכן הוא החליט לחבור לאומוס. לאשלי ואומוס התחרו זה מול זה בקרב הורדת ידיים ב-25 באפריל בפרק של התוכנית Raw, שבו לאשלי ניצח. אומוס תקף את לאשלי לאחר התחרות ולאחר מכן איתגר אותו לקרב חוזר באירוע רסלמניה באקלאש, אתגר שאליו לאשלי נענה בחיוב.
קרבות מקדימים
האירוע עצמו נפתח בקרב בין קודי רודס לסת' "פריקין" רולינס. במהלך הקרב, רולינס ניסה לבצע על רודס את מהלך הפיניקס ספלאש, האך האחרון מנע זאת. רולינס נחת על רגליו ובמקום זאת רודס ביצע עליו את מהלך הסופרקיק. רולינס ניסה לבצע את מהלך הפלקון ארו, אך רודס ניטרל את מהלך זה והפך זאת למהלך הקרוס רודס. רודס הצמיד את רולינס, אך האחרון הניח את רגלו על החבל התחתון, דבר שהוביל לעצירת ניסיון ההצמדה. בסיום, רודס ניסה לבצע על רולינס את מהלך ה-Vertebreaker; לעומת זאת, רולינס חמק מכך וניסה לבצע מהלך הצמדה פשוט תוך כדי שאחז במכנסיו של רודס, אך רודס הפך זאת לניסיון הצמדה דומה משלו, שהסתיים באופן מוצלח, כך שהוא ניצח בקרב.
אז, התקיים קרב יחידים בין בובי לאשלי לאומוס (שלווה לקרב על ידי MVP). במהלך הקרב, לאשלי ניסה לבצע על אומוס את מהלך ההכנעה שלו, ה-Hurt Lock, אך האחרון הצליח לחמוק מכך. ברגעי הסיום של הקרב, לאשלי ניסה לבצע את מהלך הספיר, אך אומוס הרים את ברכיו בזמן ושלח את לאשלי אל עמוד הזירה. בזמן שדעתו של השופט הוסחה, MVP תקף את לאשלי בפניו בעזרת מקל, דבר שאיפשר לאומוס לבצע על לאשלי את מהלך הצ'וק בומב אשר הספיק לו כדי לנצח.
בקרב שבא לאחר מכן, AJ סטיילס התמודד מול אדג', כשההתניה שנקבעה מראש היא שדמיאן פריסט מורחק ממתחם הזירה. כשסטיילס עשה את דרכו אל מעלה החבל העליון, דמיאן פריסט צעד אל הזירה. פריסט שהורחק ממתחם הזירה, נשאר לעמוד על רמפת הכניסה. פין באלור הגיע והחל להכות את פריסט, עד שהשניים נעלמו ממתחם הזירה. ברגעי הסיום של הקרב, דמות בעלת מסכה דחפה את סטיילס מהחבל העליון, דבר שאיפשר לאדג' לבצע על האחרון את מהלך הקרוספייס אשר גרם לסטיילס להתעלף ובעקבות מהלך זה, אדג' ניצח. לאחר הקרב, הדמות הצטרפה לאדג', כאשר היא נחשפה כלא אחרת מאשר ריאה ריפלי. עזרה זו סימלה את הצטרפותה של ריפלי לקבוצתו של אדג', ה-Judgment Day (שפירושה: "יום הדין"). אדג' וריפלי הניפו את ידיהם באוויר וחגגו את הניצחון.
בקרב הרביעי, שארלוט פלייר הגנה על אליפות הנשים של סמאקדאון נגד רונדה ראוזי בקרב "אני נכנע". בתחילת הקרב, פלייר ניסתה לבצע על ראוזי את מהלך הג'רמן סופלקס. במתחם הזירה, פלייר שמה את ידה על מקל במבוק שהיה נמצא מתחת לזירה. ראוזי הצליחה לתפוס את מקל זה ורדפה אחר פלייר, שרצה אל האזור שמאחורי הקלעים. פלייר חזרה עם שני מקלות במבוק והחלה להכות את הטוענת לכתר בעזרתם. פלייר השליכה על ראוזי מצלמה, שבתגובה קפצה מעבר למעקה הבטיחות והשתיים נאבקו זו בזו באזור המיועד לקהל. בחזרה בזירה, פלייר ביצעה על ראוזי את מהלך "הברירה הטבעית" על כיסא. פלייר המשיכה במומנטום וביצעה על ראוזי את מהלך ההכנעה שלה, הפיגר אייט לג לוק, אך האחרונה השתמשה בכיסא על מנת לפלס את דרכה מניסיון ההכנעה. מנגד, ראוזי הצליחה לבצע על האלופה את נעילת הבריח. פלייר שסירבה בכל תוקף להיכנע, גרמה לראוזי לסובב את ידה של פלייר, דבר שהוביל לאמירת המילים "אני נכנעת" מצידה של אלופת הנשים. בכך, ראוזי הפכה לאלופת הנשים החדשה של סמאקדאון.
בקרב הלפני אחרון, האפי קורבין התמודד מול מאדקאפ מוס. במהלך הקרב, קורבין ביצע על מוס את מהלך הסנטון בומב, שלא הספיק לו כדי להכריע את הקרב. מנגד, מוס ביצע על קורבין את מהלך הפולוואי סלאם, שגם הוא לא הספיק בהשגת הניצחון. בסיום, מוס רץ אל החבלים וביצע על יריבו את מהלך הסאנסט פליפ כדי להשיג את הניצחון בקרב.
יחסי סורינאם–קובה
יחסי סורינאם–קובה הם היחסים הבילטרליים בין רפובליקת סורינאם לרפובליקה של קובה. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-23 במרץ 1979.
היסטוריה
לאחר ההפיכה בסורינאם ב-1980, נשיא קובה פידל קסטרו היה ראש המדינה הראשון שהביע את ברכותיו לדסי באוטרסה, מנהיג ההפיכה. קובה הקימה שגרירות בפרמריבו ב-1981 שהתפתחה להיות הנציגות הדיפלומטית הגדולה ביותר בסורינאם. רצח מוריס בישופ (מנהיג השלטון הסוציאליסטי בגרנדה) ב-1983, והפלישה האמריקאית לגרנדה שהתרחשה לאחר מכן, הוביל להורדת הדרגה הדיפלומטית של שגריר קובה בסורינאם לדרגת ממונה על היחסים וגירוש 105 דיפלומטים ויועצים קובנים. המועצה הצבאית הלאומית בסורינאם הכחישה כי קיים קשר בין הגירוש לאירועים בגרנדה.
ב-1998 ערך נשיא סורינאם ז'ול וידנבוש ביקור ממלכתי בקובה, והבטיח לחדש את היחסים הדיפלומטיים. ב-2006 הוקמה מחדש שגרירות קובה בפרמריבו. בשנת 2011, התקיים ביקור ממלכתי של הנשיא דסי באוטרסה בקובה כדי לדון בפיתוח המסחר בין המדינות.
בשנת 2020, במהלך התפרצות מגפת הקורונה, נשלחו 50 רופאים לסורינאם. קובה סיפקה מלגות וחינוך רפואי לסטודנטים סורינאמים, אולם התוכנית בוטלה באוגוסט 2020. בעשור השלישי של המאה ה-21, פליטים קובנים השתמשו יותר ויותר בסורינאם כמדינת מעבר לארצות הברית. בינואר 2021, קבוצה של 500 קובנים נתקעה בעיירה סאות' דריין, שם נמנעה מהם גישה לגיאנה, משם קיוו לתפוס טיסה לארצות הברית.
סחר
הסחר בין סורינאם לקובה הוא זניח. בשנת 2019 ייצאה סורינאם סחורה לקובה בשווי 242,000 דולר לקובה, כשהמוצרים העיקריים הם מעץ. קובה ייצאה סחורה בשווי 318,000 דולר, כשהמוצרים העיקריים הם פתילים מפוצצים.
איוואן סוסה
איוואן רמירו סוסה קוורבו (בספרדית: Iván Ramiro Sosa Cuervo; נולד ב-31 באוקטובר 1997) הוא רוכב אופני כביש קולומביאני בקבוצת מוביסטאר.
ביוגרפיה
נולד בפאסקה שבקולומביה.
אנדרוני סידרמק (2017–2018)
ב-2017 הצטרף סוסה לאנדרוני–סידרמק האיטלקית מדרג הפרו קונטיננטל, השני בחשיבותו לקבוצות. הוא פתח את העונה בוואלטה אל טאצ'ירה שבוונצואלה וסיים שביעי את המרוץ, כשהוא מנצח את קטגוריית הרוכב הצעיר. בהמשך העונה התחרה ב"טור של ביחור" ברומניה וסיים שלישי, 35 שניות מרודולפו טורס המנצח, כשגם שם ניצח בקטגוריית הרוכב הצעיר.
ב-2018 ערך סוסה את עונת הפריצה שלו, שהחלה גם היא בוואלטה אל טאצ'ירה, והשיג את הניצחון הראשון שלו כמקצוען לאחר שניצח את הקטע הרביעי. את המרוץ כולו סיים סוסה עשירי. לאחר מכן התחרה ב וסיים שישי, 45 שניות מאיגן ברנל המנצח. בהמשך העונה התחרה סוסה ב באיטליה, מרוץ ההכנה הבולט לג'ירו ד'איטליה בהשתתפות שמות כמו כריס פרום ואחרים. סוסה סיים שלישי בשני הקטעים הראשונים ובעקבות כך עבר להוביל את המרוץ, אך איבד את ההובלה לאחר שהיה מעורב בתאונה עם אופנוע המרוץ בקטע השלישי ובסופו של דבר פרש מהמרוץ במהלך הקטע החמישי. למרות זאת השיג לראשונה בקריירה שלו ניצחון במרוץ קטעים, לאחר שניצח את הטור של ביחור בעקבות ניצחון בקטע השני. סוסה המשיך לבלוט גם במרוץ "אדריאטיקה איוניקה" באיטליה, בקטע השלישי במרוץ, שהיה הררי ומכריע, ניצח סוסה את הקטע לאחר שהקדים את ג'וליו צ'יקונה ב-37 שניות ואת בן הרמנס ב-1:06 דקות והמשיך עד לניצחון כללי במרוץ, כשהוא גם מנצח את קטגוריית הנקודות וההרים. גם במרוץ הבא בו סוסה התחרה, טור סיביו, ניצח בו. בקטע השני, שהיה הקטע ההררי היחיד במרוץ ועבר בכביש הטרנספגרשאן עד לאגם בלאה, ניצח סוסה, כשהוא מקדים את אלכסיי ריבלקין ב-38 שניות ואת אנטוניו סנטורו ב-55 שניות, וקובע שיא מסלול חדש. לאחר מכן התחרה בוואלטה אה בורגוס, בקטע השלישי תפס במהלך העלייה המסיימת את מיגל אנחל לופס, אך בסופו של דבר גבר עליו לופס בספרינט הסיום. בקטע ההררי השני במרוץ, שהיה הקטע החמישי והאחרון, כבר ניצח סוסה לאחר שהקדים את לופס במקום השני ב-19 שניות ואת סרחיו פרדייה במקום השלישי ב-21 שניות. מלבד הדירוג הכללי, ניצח סוסה גם את קטגוריית ההרים במרוץ. לאחר מכן התחרה בטור דה ל'אווניר, המרוץ החשוב ביותר לרוכבים עד גיל 23 והגיע אליו כאחד הפייבוריטים הבולטים, ואף ניצח את הקטע השישי לאחר שהקדים את ברנדון מקנולטי וטאדיי פוגאצ'אר בספרינט הסיום, אך בדירוג הכללי סיים רק שישי, 2:16 דקות מפוגאצ'אר המנצח.
קבוצת סקיי (2019–2021)
הוא פתח את עונת 2019 ב וסיים את המרוץ במקום השני, 4 שניות אחרי מיגל אנחל לופס המנצח, לאחר שסיים חמישי ושני בקטעים 5 ו-6 המכריעים, וגם ניצח את קטגוריית ההרים במרוץ. בהמשך העונה ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור כאשר נבחר לג'ירו ד'איטליה, אך לא התבלט וסיים במקום ה-44 הכללי. לאחר הג'ירו השתתף במרוץ הקטעים "לה רוט ד'אוקסיטניה" בצרפת וניצח את הקטע השלישי לאחר שגבר על אלחנדרו ולוורדה בספרינט הסיום וסיים שני את המרוץ, 8 שניות אחרי אותו ולוורדה. לאחר מכן התחרה בוואלטה אה בורגוס וניצח את המרוץ בפעם השנייה ברציפות, מקדים את אוסקר רודריגס ב-31 שניות ואת ריצ'רד קאראפאס ב-42 שניות, לאחר תצוגה דומיננטית שכללה ניצחון בקטע השלישי והחמישי ובקטגוריית ההרים. לקראת סוף העונה התחרה בסדרה של מרוצים חד-יומיים באיטליה וסיים שני את הגראן פיימונטה, כשהוא מסייע לאיגן ברנל לנצח את המרוץ.
גלעד מרגלית
גלעד מרגלית (1959, חיפה – 23 ביולי 2014) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת חיפה. מומחה להיסטוריה גרמנית בתקופת העת החדשה. חקר את ההתמודדות עם העבר הנאצי בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה: גילויי אנטישמיות, מדיניותה של גרמניה ויחסה כלפי מיעוטים אתניים, בהם סינטי ורומה (צוענים), טורקים ויהודים.
ביוגרפיה
מרגלית נולד בשנת 1959 בחיפה. אביו יוסף מרגלית כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בחיפה. בשנת 1984 סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיך ללימודי תואר שני, שאותם סיים בהצטיינות בשנת 1989. בשנת 1996 השלים את עבודת הדוקטור באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ' משה צימרמן מהאוניברסיטה העברית ופרופ' דן דינר מאוניברסיטת תל אביב, עליה זכה בפרס טלמון.
מרגלית כיהן כפרופסור במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה. נמנה עם הגרעין המייסד של המרכז ללימודי גרמניה ואירופה (HCGES) באוניברסיטת חיפה ואף כיהן כסגן ראש המרכז. המרכז הוקם באוקטובר 2007, כפרויקט משותף של אוניברסיטת חיפה ושירות החילופין האקדמי הגרמני (DAAD) במטרה להגביר את ההיכרות של חוקרים, סטודנטים והקהל הרחב עם גרמניה בת זמננו ולעודד מחקר והוראה רב-תחומיים בהקשר הגרמני-אירופי. בשנת 2008 כיהן כחבר בוועדת ההיגוי האקדמית של מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו.
גלעד מרגלית נפטר ביולי 2014 מסרטן, בגיל 55, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ עין כרמל. אב לבן ולארבע בנות.
יחסם של הגרמנים למיעוט הגרמני-צועני
את דרכו האקדמית החל מרגלית בכתיבת הדוקטורט שלו, שעסק ביחסם של הגרמנים אחרי 1945 למיעוט הגרמני-צועני (סינטי ורומה), לאחר השמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה. בשנת 1998 ראה המחקר אור כספר גרמניה האחרת והצוענים: יחסם של הגרמנים אחרי 1945 לרדיפת הצוענים ברייך השלישי (1998)". הספר, שתורגם לגרמנית ולאנגלית, מציג את המגמות והגורמים השונים שעיצבו את מדיניות הרשויות ואת התייחסות החברה והתרבות הפוליטית לצוענים ולרדיפתם בגרמניה שלאחר 1945. הוא בוחן את מדיניות הפיצויים לצוענים נרדפי הנאציזם בשתי המדינות הגרמניות שקמו על חורבות הרייך השלישי, את עמדת מערכת המשפט ברפובליקה הפדרלית (גרמניה המערבית) ביחס לחוקרי הגזע שנטלו חלק בעיצוב מדיניות הרדיפה בגרמניה הנאצית ולקרבנותיהם הצוענים, ואת מדיניות רשויות ביטחון הפנים במדינה זו כלפיהם. כמו כן נדונים בספר השפעות הרדיפה הנאצית על יחס החברה הגרמנית לצוענים ולקרבן הנאציזם הצועני, והתהליכים והתמורות שהתחוללו בתחום זה בתרבות הפוליטית בגרמניה, מאז תבוסת הנאציזם בשנת 1945 ועד העידן שפתח איחוד גרמניה בשנת 1990. במסגרת זו נבחנות מידת התמדתם של דפוסי התייחסות גזעניים כלפי הצוענים בקרב הציבור הגרמני בתקופה זו ומשמעות העלייה במעמדו של קרבן הנאציזם הצועני בתרבות הפוליטית הגרמנית בראשית שנות ה-80. נושא אחרון זה חושף את הקשר הסמוי שבין יחס הגרמנים לצוענים ולרדיפתם לבין יחסם ליהודים ולשואה. על כך הרחיב בספרו ג'נוסייד, גרמניה הנאצית והצוענים (2006)
דפוסי זיכרון והנצחה בגרמניה
נושא המחקר העיקרי השני של מרגלית הגיע לשיאו בספרו אשמה, סבל וזיכרון: גרמניה זוכרת את מתיה במלחמת העולם השנייה (2007). הספר בוחן את תרבות הזיכרון וההנצחה של המתים הגרמנים במלחמת העולם השנייה ומנתח את המתח המתקיים בתרבות זו בין מוטיב האשמה ובין מוטיב הסבל ותחושת הקורבן הלאומיים. הוא עומד על גלגוליה של תרבות ההנצחה מתום מלחמת העולם השנייה ואילך, על ביטוייה השונים בשתי המדינות הגרמניות שקמו בשנת 1949 בעקבות המלחמה הקרה – הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (המדינה הדמוקרטית במערב) והרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (המדינה הקומוניסטית במזרח) – ועל קווי הדמיון בין דפוסי הזיכרון וההנצחה הרשמיים שהתגבשו בשתי המדינות האלה על אף יריבותן האידאולוגית. הספר אף בודק כיצד חלחל הנרטיב היהודי על השואה לשיח הציבורי בגרמניה וכיצד השפיע על הזיכרון וההנצחה של העבר הנאצי – תופעה שהגיעה לשיאה בשנות השמונים והתשעים, אך אותותיה ניכרו כבר בשנות השישים. עוד עוסק הספר בגרמניה המאוחרת בעידן שלאחר המלחמה הקרה ובעדנה שהייתה בה לעיסוק המחודש בסבל ובתחושת הקורבן של הגרמנים במלחמת העולם השנייה ובעקבותיה.
המיעוט הטורקי-גרמני
נושא מחקר נוסף של מרגלית הוא פרויקט היסטוריה בעל-פה על אינטלקטואלים גרמנים ממוצא טורקי. אזרחים טורקים הגיעו לגרמניה המערבית בעקבות ההסכם בין הרפובליקה הפדרלית לטורקיה ב-1960 באשר להגעת עובדים מטורקיה לשוק העבודה הגרמני, שנזקק להם. מאז 1970, עובדים אלה הפכו לקהילת המהגרים הגדולה ביותר בגרמניה. שונותם הדתית והתרבותית של הטורקים (ביחס לסביבתם הגרמנית) ודעות קדומות על אודותיהם הפכו את השתלבותם בחברה הגרמנית לאתגר אדיר. מרגלית התעניין בצורה שבה הם חווים את חייהם בקרב גרמנים, כמו גם ביחסם אל העבר הגרמני ואל השואה. המחקר מתמקד בעיקר בדור השני והשלישי של גרמנים טורקים ובתהליך בניית ועיצוב זהות גרמנית-טורקית קולקטיבית.
נושאי מחקר נוספים
מרגלית כתב אף על ההיסטוריה התרבותית של ישראל ועסק במגוון נושאים, ביניהם ההשפעות המאוחרות של מאורעות 1960 ברחבי העולם על ישראל, אלטרנטיבות ונרטיבים חתרניים לשואה, ובהיסטוריה מקומית של חיפה.
ספרים שערך
זיכרון ושכחה: גרמניה והשואה, עם יפעת וייס, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005. הספר פורסם על ידי מכון בוצריוס לחקר החברה וההיסטוריה הגרמנית בת זמננו.
תמיר גינץ
תמיר גינץ (נולד ב-23 בנובמבר 1966) הוא כוריאוגרף, מייסד ומנהל להקת המחול קמע, רקדן ומורה למחול ישראלי.
ביוגרפיה
גינץ נולד בחיפה לשרה (נולדה בארץ ישראל בשנת 1934) ועמרם (אנדור) גינץ (נולד בהונגריה ב-1931 ועלה לישראל ב-1948). מורתו הראשונה וזו שגרמה לו להתאהב באמנות המחול הייתה אחותו טלי. בנעוריו הרחיב את השכלתו במחול בסטודיו של אילנה כליף בנהריה ובאולפן של הרקדן קאי לוטמן בחיפה. בזמן שירותו הצבאי בשלישות חיל הים בחיפה, עלה לראשונה על במה סמי-מקצועית כרקדן ב'בלט חיפה' בהדרכתם של אילנה ואדם פסטרנק. לאחר השירות הצבאי למד בסדנת המחול הקיבוצית במטה אשר בהנהלת יהודית ארנון ובאולפן למחול בת-דור בתל אביב. בשנת 1989 הוא השתלם בבית הספר למחול מודרני בלונדון, בקורס אינטנסיבי בטכניקת גרהם בהובלתו של רוברט קוהאן.
לאחר שהשלים לימודי תואר ראשון בשפה וספרות אנגלית ובסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה, הוא הצטרף כרקדן לאנסמבל להקת מחול בת-שבע בניהולו של אוהד נהרין (1991–1992). משנת 1991 גינץ לימד מחול מודרני באולפן בת-דור ובמרכז למחול ביכורי העיתים בתל אביב. מאוחר יותר השלים גם את לימודיו במסלול למחול בסמינר הקיבוצים לתואר מורה מוסמך בכיר ותעודת הוראה.
לאולפן בת-דור בתל אביב הגיע גינץ כתלמיד במסלול בוגרים בשנת 1990, בעקבות המלצה שקיבלה ז'נט אורדמן, המנהלת האמנותית של אולפן בת-דור ולהקת בת-דור. אורדמן טיפחה וליוותה את גינץ במהלך עשר שנים עד 2002, אך לא התערבה בפיתוח הסגנון הכוריאוגרפי שלו. . היא שלחה אותו להשתלמויות מקצועיות בניו יורק ב-Martha Graham Contemporary Dance School וב- Alvin Ailey American Dance School, שם למד מבכירים בתחום המחול, בהם קרול פריד מנהלת החזרות בלהקתה של מרתה גרהם, ריצ'רד גיבסון המורה לבלט ואנה מארי פורסייט, המומחית לשיטת הורטון מבית הספר של אלווין איילי.
יצירה וניהול אמנותי
רציף 1 (1997) הייתה היצירה הכוריאוגרפית הראשונה שיצר גינץ ללהקת בת-דור. העבודה זיכתה אותו בפרס המבקרים הדני לכוריאוגרף צעיר ע"ש אלברט גובייה. גיורא מנור, מבקר התיאטרון והמחול הישראלי וחבר ועדת פרס גובייה, הגיש את מועמדותו של גינץ. היצירה רציף 1 זכתה להצלחה הן בקרב הקהל הרחב והן בקרב המבקרים.
הוא יצר עוד שלוש יצירות כוריאוגרפיות ללהקת בת-דור: אפיקורס (1999), ילקוט בלי אלימות (יצירה לילדים 2000), פלאפל (2001). ביצירות אלה ניתן למצוא ניצנים של מאפייני היצירות המאוחרות והבשלות יותר של גינץ: חיפוש שפה תנועתית אישית, הישענות על ידע ויכולת טכנית גבוהה של הרקדנים ומניע דרמטי ליצירה הכוריאוגרפית. בחלק מיצירות אלה הפציעה גם הרגישות שלו לסוגיות חברתיות ישראליות. היסטוריונית המחול רות אשל כתבה עליו: "מי שבלט בכישרונו והחל להסתמן ככוראוגרף הבית הבא של הלהקה [בת-דור] הוא תמיר גינץ [...]".
בין השנים 1997–2015 גינץ פיתח וניהל את מגמת המחול בתיכון עירוני ע"ש בליך ברמת גן. מגמת מחול זו הִיוותה מודל למגמות מחול אחרות שקמו בהמשך. בשנים אלה עיצב את תפיסת הניהול האמנותי שלו, לפיה על הרקדן ללמוד באופן יסודי את הטכניקות הקלאסית והמודרנית ולשכלל את יכולותיו הפיזיות תוך שהוא מרחיב את השכלתו הכללית. בנוסף, על הרקדן להתמיד במחויבותו לקבוצה. בשנים 2015–2018 גינץ לימד מחול מודרני בתיכון לאומנויות ע"ש תלמה ילין. משנת 1995 הוא מלמד מחול מודרני בבית הספר למחול בת-דור בבאר שבע.
בשנת 2002 יסד עם דניאלה שפירא (מנהלת מרכז המחול בת-דור בבאר שבע בשנים 1997–2014) את להקת המחול קמע. מטרתה המרכזית של שפירא הייתה להקים להקת מחול מקצועית שתאפשר לבוגרי בת-דור באר שבע להתפתח ולעבוד במקצוע שרכשו בעמל רב. מסיבות אישיות, גינץ רצה ליצור מחול שעניינו ילדים אוטיסטים.
היצירה גן נעול עלתה ב-2003 במופע הראשון של להקת המחול קמע במרכז סוזן דלל וזכתה להצלחה גדולה. רות אשל, שהייתה גם מבקרת המחול בעיתון הארץ, כתבה: "מה שעשה את המופע למרגש היה המחול 'גן נעול' של תמיר גינץ. יצירה זו היא פנינה שנוצרה מתוך כאב עמוק [...] הוא מצליח להעביר עולם תנועתי ותחושתי באופן ישיר וחזק." היא הוסיפה והתייחסה גם ליכולותיו של גינץ כרקדן: "[...] דואט נפלא של גינץ עם אביעד הרמן, שבו האב מנסה לרקוד בהרמוניה עם הבן וליצור עמו דו-שיח תנועתי, אך הבן שבוי בעולם אחר ומנותק".