cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'פרי ג'ונס
קריירה
ג'ונס התפרסם לראשונה בדרמה המוזיקלית זוכת 8 פרסי האוסקר של מילוש פורמן "אמדאוס", ג'ונס הועמד על תפקידו בסרט כקיסר הרומי יוזף השני לפרס גלובוס הזהב. ב-1986 שיחק בקומדיות "שמתי ברז למורה" בתור אדוארד רוני, מנהל בית הספר של הנער פריס ביולר (מתיו ברודריק) ו"הווארד - גיבור מגזע אחר".
ב-1988 הופיע בקומדיה של טים ברטון "ביטלג'וס" בתור הקבלן האכזרי צ'ארלס דיט'ץ. ב-1989 הופיע ג'ונס בדרמה השנייה שלו עבור מילוש פורמן, "ולמונט" בתפקיד גרסו המאהב המסתורי של האלמנה העשירה מרטואייל (אנט בנינג). ב-1990 שיחק בעיבוד הקולנועי לספר "המרדף אחר אוקטובר האדום" בתפקיד סקיפ טיילר, מדריך באקדמיית הצי.
ב-1993 שיחק בסרטו המוערך בקריירה של טים ברטון "אד ווד", בסרט גילם את שדר הטלוויזיה המופרע ג'רון קריסוול קינג המשתתף בסרטיו של אד ווד (ג'וני דפ).
ב-1996 הופיע בדרמה "ציד המכשפות".
ב-1997 שיחק בתפקיד הפרקליט אדי ברזון במותחן האימה "מלכודת לפרקליט".
ב-1999 השתתף בהפקתם התקופתית של טים ברטון ופרנסיס פורד קופולה "סליפי הולו" בתור הכומר סטינווייק ובסרט הערפדים "רעב מורף".
ג'ונס התפרסם בקולנוע לאחרונה ב-2001 בקומדיות "ד"ר דוליטל 2", "קיץ אחד של סוטול" ו"שוברות הלבבות" וב-2007 בקומדיה "מי נושא הכלים שלך?".
מחוץ לקולנוע התפרסם בסדרה "דדווד" בתפקיד א. וו מריק, עורך העיתון של מחנה דדווד.
חיים אישיים
לג'ונס יש בן אחד, השחקן ג'וליאן קואטס.
פלילים
בשנת 2001 נעצר ג'ונס לאחר שסחר ומכר לילדים סיגריות, הוא הורשע, קיבל קנס של 5,000 דולרים וחויב ב-100 שעות עבודה עבור הקהילה. ב-2003 נעצר בשנית בגין שידול נער בן 14 לצרוך תמונות פורנוגרפיות. הוא הורשע בעבריינות מין וקיבל חמש שנות מאסר על תנאי. ב-2010 נעצר בפעם השלישית שוב בגין עבירות מין, לאחר שהורשע קיבל שלוש שנות מאסר על תנאי וחויב ב-250 שעות עבודה עבור הקהילה.
קינג אייר
קינג אייר (King Air; מאנגלית: מלך האוויר) הוא שם למשפחה של מטוסים לשימוש אזרחי בעלי שני מנועי טורבו-פרופ המיוצרים על ידי חברת ביצ'קראפט (כיום חטיבת ביצ'קראפט של חברת ריית'און). הקינג אייר יוצר ברציפות החל מ-1964. זוהי תקופת הייצור הארוכה ביותר של מטוס טורבו-פרופ אזרחי כלשהו.
נכון ל-2006, כוללת משפחת הקינג אייר שלושה דגמים: C90GT, הקטן, בעל זנב רגיל; B200, הבינוני, בעל זנב טי, וה-350 הגדול בעל זנב טי. היסטורית, משפחת הקינג אייר כללה מספר דגמים המתחלקים לארבע משפחות, סדרת דגם 90, סדרת דגם 100, סדרת דגם 200 וסדרת דגם 300. בנוסף, שתי סדרות מטוסים אחרות, הביצ'קראפט דגם 99 והביצ'קראפט 1900, נגזרו ממשפחת הקינג אייר. למעלה מ-6,000 מטוסים ממשפחת קינג אייר יוצרו עד כה. נכון ל-2006, נע מחירו של מטוס ממשפחת הקינג אייר בין 3 ל-7 מיליון דולר אמריקני, בתלות בדגם ובתוספים.
דגמים של הקינג אייר נמצאים בשימוש אזרחי וצבאי ב-94 מדינות.
בתאריך שלישי לספטמבר  2022  המריא  קורי פטרסון  בקינג אייר C90  נושא רישום  N342ER משדה  Tupelo Regional Airport במדינת מיסיסיפי, ארצות הברית  ללא רשות  ואיים להתרסק  על סניף וולמארט  בעיר.
שירות בחיל האוויר הישראלי
חיל האוויר הישראלי מפעיל את מטוס הסופר קינג אייר B200 מאז 1984. דגמים מודרניים יותר של המטוס נקלטו במשך השנים. המטוסים, המכונים בחיל "צופית" ו"קוקיה" בהתאם לתצורה שלהם, משמשים למגוון משימות סיור ואיסוף מודיעין.
דגם הקוקיה הוא מטוס צבאי ברחבי העולם למטרת איסוף מודיעין ונקרא: Beechcraft RC-12D. מטוס הקוקיה היווה את האב-טיפוס למטוס המנהלים- צופית: Beechcraft KingAir B200, ולכן הדמיון הרב בין מטוסי ה"צופית" וה"קוקיה".
ISO 8859
ISO 8859, או ISO/IEC 8859 באופן רשמי יותר, הוא תקן לקידוד תווים ב־8 סיביות. התקן מכיל 15 חלקים (ממוספרים, למשל ISO 8859-2 לחלק השני) בהתאם לכתב הנוסף ללטינית בסיסית שבו כל תקן תומך.
ISO 8859 מבוסס על ASCII. תקן ASCII הוא קידוד בן 7 סיביות המקודד את האלפבית הלטיני הבסיסי (כלומר ללא אקצנטים) ומספרים וסימני פיסוק וכן תווי בקרה במספרים 0x00 עד 0x7F (בכתיב הקסדצימלי). כל החלקים של תקן ISO 8859 נאמנים לקידוד זה והם תואמים את ASCII ב־128 המקומות הראשונים שלהם. הם מרחיבים את ASCII בכך שהם מקצים תווים נוספים ל־128 המקומות הבאים, 0x80 עד 0xFF.
מבנה ISO 8859
החלקים של ISO 8859 בנויים, עד כמה שאפשר, כך:
יש לשים לב כי קידודי 8 הסיביות של Windows נבדלים מקידודי ISO 8859 בכך שהם מקצים תווים גרפיים במקום תווי הבקרה בתחום 0x80 עד 0x9F. למשל 0x97 בקידוד מערב־אירופה של Windows הוא המקף הארוך. השימוש בתווים אלה אינו תקני והוא עלול לגרום לתופעות לא רצויות (כגון סימני שאלה) בהתקני תצוגה ההולכים לפי ISO 8859. רצוי לקודד תווים אלה ביוניקוד.
החלקים של ISO 8859
לתקן ISO 8859 ישנם 16 חלקים, בהתאם לשפה ולמיקום בה הטקסט נכתב ואליו הוא מיועד:
החסרונות של ISO 8859
ISO 8859 אומץ בהתלהבות משום שהוא פתרון טוב לאין ערוך מהווריאנטים של ASCII (המסודרים בתקן ISO 646). עם זאת, אין הוא הפתרון האולטימטיבי, משום שהוא סובל מאותה בעיה של רב־משמעות של הקודים. למשל, הקוד 0xE0 יכול להיות à או ŕ או ā או р (קירילית) או ΰ (יוונית) או א, תלוי בקידוד. דבר זה נסבל כשעובדים בסביבה אחידה של שפה אחת, אך ברגע שמעבירים נתונים מסביבה לסביבה, כמו באינטרנט, יוצר הדבר בעיות.
בתקן יוניקוד עצמו, התווים U+0000 עד U+00FF זהים לתווים 0x00 עד 0xFF בתקן ISO 8859-1. אולם מעבר לכך אין תאימות בין יוניקוד לבין ISO 8859, אם כי הנטייה היא לסדר את התווים באותם מיקומים יחסיים כמו בתקני ISO 8859 (למשל U+05D0 עד U+05EA לאותיות העבריות כמו ש־ISO 8859-8 מקצה להם את המקומות 0xE0 עד 0xFA). קידוד UTF-8 שובר עוד יותר את התאימות עם ISO 8859-1 בכך שהאותיות הלטיניות עם האקצנטים בכלל לא נראות בו באותו אופן כמו ב־ISO 8859-1 (למשל à הוא 0xE0 ב־ISO 8859-1 אך 0xC3 0xA0 ב־UTF-8).
הפיגוע במלון סבוי
הפיגוע במלון סבוי היה פעולת טרור שביצעו שמונה מחבלים מארגון הפת"ח בתל אביב בלילה שבין 5 ו-6 במרץ 1975. מטרת המחבלים הייתה תפיסת בני ערובה שישוחררו בתמורה לשחרור מחבלים. בפעולה נרצחו 8 אזרחים, נהרגו שלושה חיילי צה"ל ושבעה מהמחבלים.
תכנון הפיגוע
הפיגוע תוכנן על ידי אבו ג'יהאד כפיגוע מיקוח לשם שחרור מחבלים פלסטינים שהיו כלואים בישראל וכנקמה על מבצע אביב נעורים, שבו נהרגו שלושה מבכירי אש"ף. על פי התכנון המקורי, הייתה הפעולה אמורה להתבצע בנהריה, כחודשיים מוקדם יותר, אולם החוליות שניסו לבצע אותה לא הצליחו לאתר את העיר מן הים והביצוע בוטל. לאחר מכן המחבלים תכננו להשתלט על מועדון נוער בשכונת מנשייה בתל אביב ועל בית האופרה. תוכנית הגיבוי הייתה להשתלט על מבנה מאוכלס כלשהו. המחבלים הונחו לבקש את שחרורם של אסירים והטסתם לסוריה. במקרה של סירוב ישראלי הונחו המחבלים להרוג את בני הערובה ולהתאבד. ואם יתפס מי מהם בשבי הונחו למסור לישראלים שהגיעו ממצרים. זאת במטרה לפגוע במשא ומתן על הסכמי הביניים בין ישראל למצרים.
הפיגוע
המחבלים הפליגו בספינת אם קטנה שיצאה מלבנון. כאשר הגיעו לאזור שממערב לתל אביב ירדו מספינת האם בשתי סירות גומי והפליגו בהן לכיוון תל אביב. בשעה 23:15 בערך נחתה חוליית מחבלים בחוף תל אביב. סיור משטרה שגרתי שחלף במקום הבחין בדמויות המחבלים ופתח לעברם באש שגרמה לפיצוץ אחת הסירות שהייתה עמוסה באמצעי לחימה. המחבלים רצו אל השטח הבנוי, בסמוך לקרן הרחובות הרברט סמואל-יונה הנביא תוך שהם משאירים בסירות חלק גדול מאמצעי הלחימה. המחבלים חצו את רחוב הרברט סמואל תוך ירי מנשק קל על כלי רכב חולפים והשליכו רימוני יד. לאחר שהגיעו לצידו המזרחי של הרחוב ניסו לפרוץ לתוך בית הקולנוע "סינמה 1" באמצעות ירי צרורות על הדלת. משלא הצליחו, המשיכו דרומה לאורך הרחוב כשהם תופסים בדרכם עוברי אורח כבני ערובה. המחבלים פנו מזרחה לרחוב גאולה ופרצו למלון סבוי הסמוך שהיה מבנה בן שלוש קומות. המחבלים הרגו את פקיד הקבלה של המלון, השליכו את בני הערובה שתפסו קודם לכן ואספו את אורחי המלון כבני ערובה והובילו אותם לקומה העליונה. טוראי משה דויטשמן, חייל גולני ששהה בחופשה בביתו, שמע את היריות מכיוון המלון ורץ אליו עם נשקו האישי. דויטשמן נתקל במחבלים שהתכוונו לצאת מהמלון ליעד אחר ונפצע בקרב היריות שהתפתח. מאוחר יותר מת מפצעיו ועל פעולתו הוענק לו עיטור המופת.
המחבלים התמקמו בקומה העליונה של המלון, ריכזו את עשרת בני הערובה בחדר אחד בסמוך אליהם ומלכדו את החדר. בשעה 01:00 בערך הגיע לאזור המלון כוח של סיירת מטכ"ל. המחבלים איימו להרוג את בני הערובה אם לא תשחרר ישראל 20 מחבלים ובהם הארכיבישוף הילריון קפוצ'י ותספק מטוס לשם כך בתוך ארבע שעות. את המשא ומתן עם כוחות הביטחון ניהלו המחבלים באמצעות כוכבה לוי, אחת מבנות הערובה ששימשה כמתווכת משום שידעה ערבית. במהלך התיווך, שנמשך מעל שעתיים וחצי, סיפקה לוי לכוחות הביטחון בצורה סמויה מידע מפורט על המחבלים ובני הערובה. בשלב מסוים, לבקשתה של כוכבה לוי, הסכימו המחבלים כמחוה להוציא אזרח גרמני בן 60 ששכב פצוע קשה וקטוע רגל בכניסת המלון. לוי התנדבה לגרור בעצמה את הפצוע הכבד, ובשעה 04:15 הוציאה אותו אל הרחוב ומסרה אותו לשני אזרחים, ובמקום לברוח בעצמה - בחרה לשוב בחזרה אל שאר בני הערובה, כפי שהבטיחה לחוטפים.
בשעה 05:15 לערך פרצו למלון ארבע חוליות מכוח סיירת מטכ"ל אל המלון, בפיקודם של עמירם לוין, נחמיה תמרי, עמר בר-לב ואלון ש'. עם הפריצה הפעילו המחבלים את חומר הנפץ בחדר שבו הוחזקו בני הערובה. מעוצמת הפיצוץ נהרס חלק מהקומה העליונה של המלון ונהרגו כל שבעת בני הערובה שהיו בחדר. בהשתלטות המחלצים נהרגו שבעה מהמחבלים ונתפס מחבל אחד. שלושה בני ערובה נותרו בחיים, בהם כוכבה לוי שלא הייתה בחדר הממולכד ועם הישמע הירייה הראשונה השתטחה מתחת למיטה והמתינה עד שוך האש. שניים מלוחמי הכוח הפורץ נהרגו, אל"ם עוזי יאירי, מח"ט הצנחנים לשעבר (וקודם לכן מפקד סיירת מטכ"ל) שהצטרף אל הכוח, וסמל, לוחם סיירת מטכ"ל.
הסירות הורדו במרחק רב מהחוף ולא התגלו על ידי תצפיות חיל הים. מפקדת חיל הים הוזעקה על ידי משטרת תל אביב בתחילת האירוע. סא"ל מיכה רם נשלח לחוף לבדוק את הסירות. לדרישת המפקד התורן הוזנק מטוס הרקולס עם קצין ימי כצופה, שגילה אונייה קטנה במרחק רב מהחוף. ספינות שייטת ספינות הטילים אח"י געש (סער 3) ואח"י מזנק (סער 2) בפיקוד אלי רהב שהיו באימון הופנו אל הנקודה ולכדו את האונייה שממנה הורדו סירות המחבלים, מספר שעות לאחר תחילת הפיגוע, כ-70 מייל מערבית לחדרה, וצוותה נאסר. שניים מאנשי הצוות שהיו מצרים, שוחררו, אחד נדון לעונש מאסר עולם ושלושה אחרים נדונו ל-5 עד 10 שנות מאסר.
לאחר הפיגוע
המחבל היחיד שנתפס חי, מוסא ג'ומעא, הועמד לדין בבית משפט צבאי ונדון למוות, גזר דין שהומתק לאחר מכן למאסר עולם.
אחד מאורחי המלון שנהרגו היה מהנדס גרמני בשם יוהאנס גסאן, מומחה לעיבוד שבבי שלקח חלק בפיתוח טנק המרכבה. מותו פגע בקצב הפיתוח של הטנק.
לאחר הפיגוע נהרס המלון ובמקומו נבנה מלון חדש באותו שם שנפתח בשנת 1987. בחזיתו נקבע שלט זיכרון שעליו הוטבעו שמות הנרצחים.
ב-31 במאי 2012 הועברו גופות המחבלים על ידי ישראל לרשות הפלסטינית. בעקבות החזרת הגופות, עיריית רמאללה החליטה להקים אתר הנצחה למחבלים.
בשנת 2022 נוצר הסרט התיעודי "סבוי" בבימויה של זהר וגנר, ששודר בערוץ כאן 11, המציג את הפיגוע ואת גבורתה של כוכבה לוי, אותה מגלמת בסרט השחקנית דאנה איבגי.
נערי רפול (להקה)
נערי רפול הוא שמו של צמד מוזיקלי המורכב מאיתי זילברשטיין ומאיר עמר (המכונה "ביג אם"). השניים החלו לפעול במשותף בשנת 1999, ולצד הוצאת שני אלבומים כלהקה כתבו והלחינו שירים רבים לזמרים שונים.
היסטוריה
איתי זילברשטיין הוציא בשנת 1995 אלבום סולו בשם "מלמטה", שלא זכה להצלחה מיוחדת. עמר שימש כעוזר טכנאי באלבום זה. בסוף שנות התשעים הצטרף עמר ללהקת טיפקס, והיה חבר בה במקביל לחברותו בצמד "נערי רפול" עד להתפרקותה בשנת 2008. עמר אף הפיק במשותף עם סולנה של טיפקס קובי אוז את אלבומו של חיים אוליאל בשנת 2000.
בשנת 1999 הוחתם הצמד בלייבל של אוז "לבנטיני", ושיר ראשון שלהם, "מסיבת העננה", נכלל באותה שנה באלבום אוסף שבו הציג אוז את האמנים החתומים בלייבל. בשנת 2001 יצא אלבום הבכורה של הצמד, "אהבה כתומה". זילברשטיין ועמר כתבו והלחינו במשותף את כל שירי האלבום, ועיבדו אותם יחד עם אוז. זילברשטיין שימש כסולן ועמר הופקד על הסמפלרים. באלבום השתתפו גם בסיסט להקת טיפקס גל פרמן, וכן מספר נגנים נוספים. מבין שירי האלבום הצליח רק השיר "אהבה כתומה", וכמו כן צורף אליו השיר "החבר'ה הטובים", שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "החבר'ה הטובים", שהלחינו השניים על פי מילים של יוצרת הסדרה ליאורה קמינצקי. שיר זה זכה להצלחה רבה, ואף דורג במצעדי הפזמונים השנתיים של רשת ג' ושל גלי צה"ל לשנת תשס"א.
הסגנונות המוזיקליים של האלבום מגוונים, ונעים בין מוזיקה אלקטרונית, מוזיקה מזרחית ורוק. מבקר המוזיקה ליאור אבידב ציין לטובה את המקוריות המוזיקלית, אך עם זאת ביקר את רמת הטקסטים הירודה של השירים.
לאחר יציאת האלבום החלו זילברשטיין ועמר לכתוב במשותף שירים לזמרים אחרים. בשנת 2003 זכו להצלחה רבה שני שירים שכתבו והלחינו: "אני לא זמין", שכתבו למושיק עפיה, ו"קצת משוגעת", שכתבו לשרית חדד. בשנת 2004 עיבדו חלק משירי אלבומה של חדד "חגיגה", וכן כתבו והלחינו עבורו מספר שירים. לאלבומו של קובי פרץ "משוגע עלייך" מאותה שנה כתבו והלחינו את השירים "קצה הגבול" ו"אהבה על רגל אחת", וכן הלחינו את השיר "אני אוהב אותך", על פי מילים של דוד זיגמן. לאלבומו של דורון מזר "את החברה שלי" הלחינו את שיר הנושא, גם הוא על פי מילים של זיגמן.
עוד בשנת 2004 יצא אלבומו השני של הצמד, "נמלים". מבין שיריו התפרסם רק שיר הנושא, "נמלים". גם באלבום זה השתתף קובי אוז בעיבודים, ויחד איתו גם אבי סינגולדה. זהו האלבום האחרון שהוציאה הלהקה, ואחריו לא הקליטו חבריה שירים נוספים, והתמקדו בכתיבה ובהפקה לאחרים.
בשנת 2005 הפיקו נערי רפול את אלבומו של ליאור נרקיס "חתול רחוב". עבורו כתבו והלחינו מספר שירים, ובהם השיר "תגלי לי", שהיה מלהיטיו הגדולים ביותר של האלבום. לאלבום הבכורה של מירי מסיקה, שיצא באותה שנה, כתבו והלחינו את השיר "תן לי סימן". כמו כן התפרסם באותה שנה בביצועו של עופר לוי לחנם לשירו של צ'ולי זכאי "מצייר אותך". עוד בשנת 2005 הפיקו נערי רפול את אלבום הבכורה של אלון ז'אן, "אהבה עושה לי טוב", וכן כתבו והלחינו חלק משיריו. עליהם נמנה הלהיט "אין לי מילים", שהלחינו יחד עם ז'אן על פי מילים של יואב גינאי. בשנים שלאחר מכן לא הרבו זילברשטיין ועמר לעבוד יחדיו, וזילברשטיין אף פרסם מספר שירים שכתב לבדו לאמנים אחרים. עליהם נמנו להיטים כ"האחת של חיי", שכתב והלחין לקובי פרץ.
לאלבומה השני של מירי מסיקה, "שלום לאמונות" משנת 2007, כתבו והלחינו נערי רפול את השיר "הוא". בשנת 2009 הלחינו שני שירים עבור אלבומו של עידן יניב "על הרחבה", אחד מהם במשותף עם יניב. בשנת 2010 כתבו יחד עם אביהו שבת את השיר "בשבילך", שנכלל באלבום הבכורה של שבת, "אביהו". באותה שנה עיבדו מספר שירים עבור הזמר אדם צ'אקיר. בשנת 2012 הפיקו את שירן של ירדנה ארזי ודנה אינטרנשיונל "כשהגברים רוקדים".
מכירה בחסר
מכירה בחסר (המכונה גם "שורט", מאנגלית: Selling Short) היא שיטה לעשיית רווחים כשערכו של נכס בסיס סחיר בשוק ההון נמצא בירידה. בשיטה זו נמכרים ניירות ערך, סחורות או מטבע זר שאינם בבעלות המוכר במטרה לגריפת רווחים במועד מאוחר יותר, אם ערכם אכן ירד.
המשמעות היא שהסוחר מקבל בהשאלה נייר ערך מבעליו ומוכר אותו בשוק. לאחר זמן מסוים עליו לרכוש אותו מחדש על מנת להחזירו לבעליו. אם בינתיים חלה ירידה בשערו של נייר הערך, הרי שמחיר המכירה גבוה ממחיר הקנייה, והעסקה הייתה רווחית.
העיקרון העומד בבסיס היכולת להרוויח מנייר ערך שערכו ירד הוא היפוך בזמן בין פעולת הקניה לפעולת המכירה. כדי להרוויח במסחר רגיל, הסוחר קונה את הנייר, ערכו עולה, ואז הוא מוכר את הנייר ברווח. בפעולת שורט, המכירה של הנייר על-ידי הלווה מתבצעת לפני הקניה של הנייר מהמלווה, ובכך הופך את ירידת הערך של הנייר לרווח עבור הסוחר.
תיאור התהליך
תהליך המכירה בחסר מורכב מכמה שלבים:
אם מחירו של הנכס ירד במהלך תקופת ההשאלה, הרוויח הסוחר את הפרש המחירים (בניכוי עמלת ההשאלה). אם מחיר הנכס במהלך תקופת ההשאלה עלה, נשאר ללא שינוי או ירד אך בסכום הנמוך מגובה עמלת ההשאלה, הרי שהסוחר הפסיד.
ניהול סיכונים
מסחר בנכס מסוים, מחייב את הסוחר לבנות תוכנית פעולה טכנית ומנטלית מותאמת שתאפשר לו להגיב בהתאם למקרים של שינויים בלתי צפויים בערך הנכס. מטרת התוכנית היא התאמת כמות המסחר לסוחר, בניית תגובות הולמות לתרחישי קצה וקביעת יעדי הפסד נסבלים ובלתי נסבלים. בדרך זו מובאים בחשבון הפסדים פוטנציאליים שעשויים להיגרם ומתאפשר טיפול מותאם ומבוקר בעת הצורך.
הסיכון להפסד בעסקת מכירה בחסר (להלן: "שורט") גבוה מבחינה מסוימת מאשר בעסקאות רגילות (להלן: "לונג") של קניית נכס. בקניית נכס סטנדרטית, ההפסד הפוטנציאלי במקרה של ירידת ערך עד לאפס מוגבל ל-100% מסכום ההשקעה. מנגד, במקרה של עליות, הרווח הפוטנציאלי בעסקה אינו מוגבל, היות שמחיר מניה יכול תאורטית לעלות בלי סוף. מנגד, במכירה בחסר, המצב הפוך: במקרה של ירידות עד לאפס, פוטנציאל הרווח מהעסקה מוגבל ל-100%. מנגד, פוטנציאל ההפסד במקרה של עליות, איננו מוגבל.
יתרונות וחסרונות המכירה בחסר
למכירה בחסר חשיבות רבה למשקיע הבודד וגם לשוק ההון בכללותו. החשיבות למשקיע הבודד מתבטאת ביכולת ליהנות מרווחים גם כששוק ההון נמצא בירידה, וכן ביכולת לגדר סיכונים, כלומר להקטין את השפעתה של ירידה בערך הנכסים שבתיק (אם תבוא). בנוסף, משקיעים מתוחכמים משתמשים במכירה בחסר כחלק מאסטרטגיות השקעה מורכבות. עבור שוק ההון בכללותו, מכירה בחסר מגדילה את סחירות המניה ונזילותה ובכך משפרת את יעילות השוק וביצועיו גם בעתות משבר.
כדי להבין את חשיבות המכירה בחסר לשוק בכללותו יש להבין תחילה את המצב בשוק בו לא קיימת אפשרות כזו. בשוק הון שאינו מאפשר מכירה בחסר, רק הסוחרים המצפים לעליות מחירים מסוגלים לפתוח פוזיציות (להתחייב לעסקאות) שיתאימו לצפיותיהם (פוזיציות כאלה מכונות פוזיציות לונג), בעוד אלה המצפים לירידות מחירים מסוגלים רק לסגור פוזיציות על ידי מכירת נכסים. בשוק המאפשר טכניקות שורט, שמכירה בחסר היא אחת מהן, גם סוחרים המצפים לירידות מחירים מסוגלים לפתוח פוזיציות בהתאם לציפיותיהם (אלה מכונות פוזיציות שורט). בשוק הון בו כל ציפיות המשקיעים יכולות לבוא לידי ביטוי, משקפים המחירים את הידע והציפיות של כל המשקיעים בשוק. שוק כזה מוגדר בכלכלה כשוק הון יעיל. בנוסף, תורמת המכירה בחסר לנזילות בשוק, משום שגם בשעה שערכם של נכסים מסוימים ירד, יהיה להם ביקוש מצד אלו שמכרו אותם לפני כן בחסר ומעוניינים עכשיו להשלים את העסקה. מחקר שנעשה על מניות מצא שחברות שפעלו נגד מכירה בחסר של מניותיהם הראו תשואות נמוכות יותר מחברות אחרות, באופן המצביע על ניפוח מחירים כתוצאה של מניעת מכירה בחסר.
לעומת זאת, יש הטוענים כנגד מכירה בחסר ודורשים לאסור את הנוהג. לטענתם, המכירה בחסר גורמת לירידת מחירים בגלל שמועות בלתי מבוססות או התנפלות עדרית על מניה. במספר מקרים בהם נקטו השלטונות באיסור על מכירה בחסר נפלו שערי ניירות הערך באופן חד לאחר נקיטת האיסור.
ביטחונות
כאמור, מכירה בחסר כרוכה בהשאלה של מניות. השאלה זו מהווה למעשה הלוואה לכל דבר, שכן השואל מקבל לידיו סחורה בעלת ערך כספי, אותה הוא מוכר בשוק. כמו בכל הלוואה, על השואל להעמיד ביטחונות כספיים, המבטיחים כי יש לו יכולת כלכלית להחזיר את ששאל. התמורה הכספית המתקבלת מהמכירה של המניות אינה מספיקה, שכן צריך לקחת בחשבון כי ערך המניות שהושאלו עשוי לעלות, ואז אין די בתמורה שהתקבלה. השואל צריך לשעבד כספים נוספים, המשמשים כביטחונות במקרה שערך המניות יעלה. כמות הביטחונות המדויקת הנדרשת, מחושבת על ידי אלגוריתם שנקבע על ידי הבורסה שאצלה מתבצעת המכירה בחסר.
שורט סקוויז (short squeeze)
שורט סקוויז (short squeeze) היא תופעה של עליית מחיר חדה ופתאומית (בניגוד לתחזיותיו של מי שביצע מכירה בחסר) המביאה לכך שפוזיציית השורט עשויה להיכנס להפסד. ככל שהעלייה תימשך יתקרב הרגע בו הביטחונות שהופקדו לא יהיו מספקים, עד כדי פניה מהברוקר לסוחר שעליו להוסיף ביטחונות בטרם תופסק פעילותו. פעולה כזו, פירושה סגירת הפוזיציה בהפסד רב בשל קניית הנכס המושאל (Buying back) בחזרה מהמשאיל.
תיאור תהליך השורט סקוויז:
התופעה ההפוכה לשורט סקוויז, ונפוצה פחות היא הלונג סקוויז.
מכירה בחסר בישראל
היקף פעילות המכירה בחסר בבורסה בישראל איננו משמעותי כיום. ישנן מספר דרכים לבצע מכירה בחסר בארץ: הראשונה באמצעות השאלת מניות בתיווך הבורסה, השנייה באמצעות נגזרים פיננסיים כדוגמת אופציות, המאפשרים פתיחת פוזיציות שורט מגוונות, והשלישית רכישה של תעודה בחסר, מנגנון השקעה חדש יחסית (מאז אפריל 2005), המאפשר לרכוש תעודת סל שמתנהגת בצורה הופכית למדד מסוים. בנוסף, בשנים האחרונות מאפשרים חלק מהברוקרים לפתוח פוזיציות שורט בתנאי שהן נסגרות באותו היום, וחלקם אף מאפשרים למכור בחסר ניירות ערך לטווח ארוך תמורת דמי השאלה, אם כי האפשרויות מוגבלות בהשוואה לארצות הברית.
דיסאתזיה אתיופיקה
דיסאתזיה אתיופיקה (במקור dysaethesia aethiopica) היא הפרעה נפשית כביכול שתוארה על ידי הרופא האמריקני סמואל קרטרייט (Samuel Adolphus Cartwright; 1863-1793) ב-1851, והסבירה, על פי קרטרייט, את הסיבה לעצלות בקרב עבדים. דיסאתזיה אתיופיקה נחשבת כיום כדוגמה לפסבדו-מדע, ולאחד ממקורות תורת הגזע.
היסטוריה
דיסאתזיה אתיופיקה, "המכונה על ידי משגיחי העבודה ", אובחנה אצל אפרו-אמריקאים בלבד והתאפיינה בליקויים בהרחקת הפחמן הדו-חמצני מן האוויר הננשם דרך הריאות, שהביא לפגמים בדם ול"ליקוי בחומר המוחי של הגולגולת". הסימפטומים הנראים לעין של המחלה התבטאו במחסור חלקי של רגישות של העור ו"לתרגיה של הכישורים האינטלקטואליים שהיא גדולה עד כדי כך שהיא דומה לאדם שהוא חצי ישן". תסמינים נוספים כוללים "צלקות בגוף שבוחן רפואי מסוגל לגלותן, שהן נוכחות תמיד וקיומן מספיק להסביר את התסמינים האחרים". קרטרייט ציין במאמרו שקיומה של הדיסאתזיה אתיופיקה "הוכח בצורה ברורה על ידי עדות ישירה ומוחלטת", אבל רופאים אחרים כשלו באיתורה משום ש"תשומת לבם לא הופנתה בצורה מספקת למחלות של גזע הנגרו".
לדברי קרטרייט דיסאתזיה אתיופיקה "נפוצה הרבה יותר בין עבדים משוחררים, המתגוררים בקבוצות בנפרד מהשאר מאשר בין עבדים במטעים שלנו, ותוקפת רק עבדים החיים כמו העבדים המשוחררים מבחינת התזונה, המשקאות, תרגול וכו'". ואכן, אליבא דקרטרייט, "כמעט כל העבדים החופשיים חולים בה, אלו שאין להם אדם לבן כלשהו שיטפל בהם".
קרטרייט טען כי את הדיסאתזיה אתיופיקה "קל לרפא, אם מטפלים בה על פי עקרונות פיזיולוגיים מוצקים".
המחברת ונסה ג'קסון (Vanessa Jackson) ציינה כי הצלקות הן תסמין של דיסאתזיה אתיופיקה וכי "ד"ר קרטרייט רב התושייה קבע כי הצלפה יכולה... לרפא הפרעה זו. כמובן, שיש התוהים האם ההצלפות לא היו הגורם ל'צלקות' שאימתו את הדיאגנוזה". לטענת קרטרייט, חלק מן הסימפטומים המאפיינים את המחלה הם סף רגישות נמוך לכאב, הגורם לכך שהמלקות נסבלות יותר למי שחלה במחלה.
מנטובה
מנטובה (באיטלקית: ; בלטינית: Mantua) היא עיר בלומברדיה (באזור עמק הפו באיטליה) ובירת נפת מנטובה. נכון לסוף 2008, התגוררו בעיר כ-48,000 איש. שטחה הוא 64 קמ"ר. בשנת 2008 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית, יחד עם סביונטה. בין השנים 1530–1708, בירת דוכסות מנטובה.
מנטובה מוקפת באגמים מלאכותיים משלושה כיוונים. ארבעה אגמים נוצרו על ידי האדריכל והמהנדס אלברטו פיטנטינו (Alberto Pitentino) במאה ה-12 והקיפו את כל העיר לשם הגנתה, אך האגם הרביעי התייבש במהלך המאה ה-18. העיר ידועה בין היתר בזכות הקתדרלה שלה, כנסיית אנדראה הקדוש וארמון הדוכס (Palazzo Ducale) וארמון טה. העיר היא גם אחד המרכזים לשווק תוצרת חקלאית בעמק הפו.
דיסאתזיה אתיופיקה
היסטוריה
אבחונו זה של קרטרייט, שלו נלווה אבחון נוסף בדבר מחלת נפש הקרויה דראפטומניה המתבטאת ברצון של עבד להימלט מבעליו, היה חלק מראיית עולם המכונה "פוליגניזם" שרווחה בארצות הברית במהלך המאה ה-19 וראתה בשחורים בני מין ביולוגי נפרד, וככאלו מי שאינם זכאי לזכויות ולחובות של אדם לבן. ראיית עולם זו עמדה בשולי הטיעונים של תומכי העבדות, בשל העובדה שהיא סותרת את סיפור כנען המופיע בכתבי הקודש. גם בקרב פוליגניסטים אלו, נחשב קרטרייט למקרה קיצוני, ואמירותיו באשר למחלות שגילה נחשבו לאבסורד. עם זאת, טענותיהם של הפוליגניסטים נחשבות כיום על ידי החוקרים (ובהם סטיבן ג'יי גולד, הסוקר את עבודתו של קרטרייט בספרו "אין מידה לאדם") למקרה מוקדם של גיוס המדע לשם ביסוס אידאולוגיה גזענית, כשם שתורת דרווין שפורסמה לאחר "תגליותיו" של קרטרייט, שימשה לביסוס אידאולוגיות המבוססות על דרוויניזם חברתי.
מנטובה
במשך שנים העיר הייתה מרכזה של דוכסות בשליטת בית גונזגה. במהלך מלחמת שלושים השנים היא נכבשה ונשדדה על ידי כוחות של אימפריה הרומית הקדושה בפיקודו של יוהאן פון אלדרינגן. לאחר הכיבוש והמגפה העיר לא הצליחה להשתקם שנים רבות.
יהדות מנטובה
עידן הזהב של היהודיים במנטובה היה במאה ה-16, בתקופת דוכסות בית גונזגה (Gonzaga). מספר היהודים במנטובה הגיע ל-3,000 ומעלה, כ-7% מאוכלוסיית העיר. בתקופה זו יהודים תושבי העיר עבדו אצל משפחת הדוכס בתור רופאים, שחקנים ומוזיקאים. עם זאת עיסוקם המרכזי היה בבנקאות ומתן הלוואת בריבית. הסיבה העיקרית לכך שהורשו לגור בעיר הייתה הקמת מוסדות להלוואה בריבית, תפקיד שהיה אסור לנוצרים.
בתהליך איחוד איטליה היו בין יהודי העיר אישים מפורסמים שנטלו חלק בהקמת ממלכת איטליה כמו: ג'וזפה פינצי (Giuseppe Finzi) וריברולו מנטובנו (Rivarolo Mantovano). לאחר מלחמת העולם השנייה מספרם של יהודי העיר פחת והיום רק משפחות יהודיות בודדות עדיין מתגוררות בעיר.
ניתן להבחין בשרידי הגטו העתיק באזור הרחובות: ויה גוברנולו, פיאצה ברטצולי, ויה נורסה ופיאצה סרמידה. הבניינים באזור שומרים על ייחודם מהעבר והם לא שונו. בעיר יש היום שני אתרים יהודיים, מלבד בית הקברות, שניהם במרכז הגטו ההיסטורי: בית הכנסת ובית הרב. בית הכנסת הנוכחי הוא מבנה של שלוש קומות אשר משנת 1825 שימש כבית אבות. בית הכנסת הוקם בשנים 1899–1902 והוא בקומה השנייה. "בית הרב" הוא מבנה, שכנראה בו היה גר הרב. חזית המבנה מקושטת בקישוטים ובציורים בנוסח המאה ה-17 ובלוחות עם ציורים מהתנ"ך.
בקרבת מנטובה גם בסביונטה הייתה קהילה יהודית. היא נודעה בבית הדפוס שהיה בה שהיה שייך למשפחת פואה. במבנה בית הכנסת נערך שחזור, הכולל מוזיאון להכרת היהדות וישראל.
ערים תאומות
למנטובה 9 ערים תאומות:
אה"מ ריוונג' (1805)
אוניית-הוד-מלכותו "ריוונג" (באנגלית: HMS Revenge) הייתה אונית קו בריטית מדרגה שלישית בעלת 74 תותחים, שהושקה ב-13 באפריל 1805 במספנות צ'טם. היא נבדלה מאחיותיה לסוג בכך שנשאה תותחי 24 ליטראות על הסיפון העליון במקום 12 ליטראות כמקובל.
מיד עם כניסתה לשירות השתתפה האונייה בקרב טרפלגר (1805). היא הייתה חלק מן השייטת הבריטית-אוסטרית-טורקית שפעלה ב-1840 לסילוק מוחמד עלי שליט מצרים מסוריה וארץ ישראל, ולקחה חלק פעיל בהפגזת העיר עכו ב-3 בנובמבר 1840. בשנת 1842 הוצאה מהשירות, ובשנת 1863 פורקה.
קורנו
{{פירושונים|* אלן קורנו – קולנוען צרפתי
ראו גם
}}
יהדות סופיה
יהדות סופיה היא הקהילה היהודית הגדולה ביותר בבולגריה, וראשיתה במאה ה-14. בשלהי 1939 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה 26,092 נפשות והייתה הגדולה והמרכזית מקרב קהילות יהדות בולגריה.
קהילה רומניוטית התגוררה בסופיה לפחות מראשית המאה ה-14, שלהי תקופת האימפריה הבולגרית השנייה. בשלהי המאה ה-14 הגיעו לעיר מגורשים מממלכת הונגריה ובמהלך המאה ה-15 התיישבו בה גם יהודים שגורשו מצרפת ומבוואריה. בשלהי המאה ה-15, הגיעו לשטחי האימפריה העות'מאנית ובכלל זה לסופיה מגורשי ספרד ובעיר נמנו שלושה קהלים: ספרדים, אשכנזים ורומניוטים. במספרם הגדול שינו בהדרגה מגורשי ספרד את צביון הקהילות השונות, אשר נטמעו בהדרגה אל תוך הקהילה הספרדית.
יהודי סופיה, שהיו ברובם אוריינים ורב לשוניים, נחשבו על ידי השלטונות כמיעוט הנאמן לסולטאן העות'מאני, התבלטו כסוחרים אשר חלשו על היבוא והיצוא והיו עמילי מכס וגובי מסים. תהליך נסיגת האימפריה העות'מאנית לווה במלחמות אזוריות, בעיקר מול האימפריה הרוסית, שהובילו להרעת המצב הביטחוני והכלכלי בשטחי בולגריה. יהודים רבים היגרו מהשטחים אותם איבדו העות'מאנים באירופה לתוך שטחי האימפריה ומקצתם התיישבו בסופיה. בראשית המאה ה-19 מנתה הקהילה 2,600 נפשות. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שוחררה בולגריה מעול העות'מאנים וזכתה בעצמאותה.
בראשית המאה ה-20 מנו יהודי העיר כ-10,000 נפשות והקהילה הפכה לגדולה ולמרכזית מבין קהילות בולגריה ומרכז הפעילות הפוליטית, הכלכלית, החברתית והדתית של יהדות בולגריה. בסופיה נוסדה ופעלה הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה שניהלה את ענייני קהילות יהודי בולגריה. לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה, פרץ בממלכה משבר כלכלי וחברתי חריף, אשר לווה בהגירה פנימית אל הערים הגדולות ככלל ואל סופיה בפרט. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בסופיה למעלה ממחצית בני יהדות בולגריה, חלקם במצב כלכלי ירוד. קהילת סופיה הפכה גם למרכז תרבותי ואמנותי של יהודי בולגריה ובה נוסדה ופעלה מקהלת צדיקוב, שהפכה לאחד מסמליה של יהדות בולגריה. בסופיה פעל גם תיאטרון יהודי, בראשות אליעזר אנסקי, אשר הציג מחזות ברחבי בולגריה ואף מחוצה לה.
במרבית שלבי מלחמת העולם השנייה בולגריה הייתה בעלת ברית של גרמניה הנאצית מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי. על יהודי סופיה הוחל החוק להגנת האומה והגברים בגילאי 20 עד 40 נשלחו לעבודות כפייה. במרץ 1943 ניצלו בני הקהילה מגירוש אל מחנות ההשמדה, ובמאי גורשו יהודי העיר לערי השדה בבולגריה. לאחר המלחמה חודשה הפעילות הציונית והחלה עלייה לישראל. עם הקמת מדינת ישראל עלו מרבית בני הקהילה ארצה וב-2022 התגוררו בסופיה כ-4,000 יהודים.
יסוד הקהילה
תיעוד לקיומה של קהילה יהודית בסופיה מצוי בספרי שאלות ותשובות משלהי המאה ה-14, לאחר הכרעת האימפריה הבולגרית השנייה על ידי האימפריה העות'מאנית, בתקופת שלטונו של הסולטאן באיזיט הראשון. מהתיעוד עולה כי בשלהי המאה ה-14 הורכבה הקהילה בסופיה משני קהלים. האחד קהל יהודים שגורשו מממלכת הונגריה ב-1374 על ידי לאיוש הראשון, מלך הונגריה והתיישבו בעיר, והשני קהל רומניוטים ולו בית כנסת אחד, אשר נבנה בראשית המאה ועמד על תילו עד 1898. מתיעוד זה עולה שקהילה יהודית התקיימה בסופיה לפחות משלהי תקופת האימפריה הבולגרית השנייה. ההיסטוריון שלמה אברהם רוזאניס טוען במחקריו, שקהילה יהודית רומניוטית התקיימה בסארדיקה עוד בראשית ימי האימפריה הבולגרית הראשונה, במחצית השנייה של המאה ה-7, בתקופת שלטונו של הנסיך אספרוך. המחקר המודרני חולק על שיטות המחקר של רוזאניס ומציין כי במרבית המקרים לא עמדו לרשותו מקורות ראשוניים, אלא רק מקורות משניים או מקורות שלישוניים ובחלק מהמקרים הוא נטה להשתמש באינדוקציה כשיטת מחקר יחידה, עניין שהוביל לפירוש שגוי של הממצאים. מחקרים מאוחרים לא הצליחו לתקף את הנחותיו לגבי מועד ייסוד הקהילה בסופיה והן נותרו בגדר השערות מחקר לא מבוססות.
ראשית התקופה העות'מאנית
ב-1413, לאחר תקופת בין המלכים של האימפריה העות'מאנית עלה לשלטון הסולטאן מהמט הראשון, אשר החזיר לעצמו את השליטה באזור בולגריה. ב-1422 סיפח בנו, מוראט השני, את נסיכות וידין, שהייתה השריד האחרון, שנותר מהאימפריה הבולגרית, ודאג להוצאתו להורג של קונסטנטין השני, השליט האחרון של הנסיכות. מוראט השני פרסם פירמאן מיוחד, שהתיר ליהודי בולגריה לבנות בתי כנסת, לרכוש קרקעות ולבחור את ראשי הקהילה בעצמם. יהודי סופיה, שברובם היו אוריינים ורב לשוניים התבלטו כאומנים, וסוחרים, שעסקו גם ביבוא ויצוא. בתקופת מוראט השני הגיעו לסופיה יהודים שגורשו מצרפת בצו המלך שארל השביעי. ב-1471 הגיעו לווידין יהודי בוואריה, שגורשו על ידי לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה ושנה מאוחר יותר היגרו חלקם לסופיה והקימו קהילה אשכנזית נפרדת תחת הנהגתו של הרב בנימין מאיר הלוי מנירנברג.
הגעת מגורשי ספרד
בשלהי המאה ה-15, בימי הסולטאן באיזיט השני, הגיעו לערי בולגריה חלק ממגורשי ספרד ובהמשך חלק ממגורשי פורטוגל. היהודים התיישבו בסלוניקי, בקושטא ובאדריאנופול ומשם המשיכו לערי בולגריה ובכללן סופיה, בה הקימו קהילה ספרדית. בראשית המאה ה-16, בתקופת שלטונו של סלים הראשון הייתה קהילת סופיה הגדולה מבין קהילות בולגריה ומנתה שלושה קהלים: רומניוטים, אשכנזים וספרדים ולכל קהל בית כנסת משלו. קיים תיעוד לשאלות ותשובות רבות שהועברו לרב אליהו מזרחי (הרא"ם), בענייני מסחר, דיני אישות, נישואין וגירושין. קיים תיעוד למחלוקות בין שלוש הקהילות על רקע מסורות והלכות שונות בעיקר בדיני כשרות וטענת הרומניוטים מחד לבכירות הלכתית על רקע וותק קהילתם והספרדים מאידך על רקע גודלה של קהילתם. לעניין זה הוקמה מועצת רבנים שהורכבה מנציגי כל הקהילות שניסתה לגשר על הפערים. בהמשך, איבדה קהילת סופיה את הבכורה לקהילות פלובדיב, וידין וניקופול.
ב-1526, בתקופת שלטונו של סולימאן הראשון, נכבשו בודה ופשט אשר בממלכת הונגריה, מאות מיהודי הערים הובאו לבולגריה וכמה עשרות מהם התיישבו בסופיה והקימו קהל נפרד. לאחר מותו של סולימאן הראשון לא תועדה עוד קהילה רומניוטית עצמאית בסופיה והרב הספרדי כיהן גם בתפקיד רב הקהילה הרומניוטית. רב הקהילה האשכנזית, בנימין הלוי אשכנזי מנירנברג, כיהן אחר כך כרב הקהילה האשכנזית בסלוניקי, והדפיס בה מחזור לכל השנה בנוסח אשכנז עם פירוש, דינים ומנהגים, שהופץ בקרב בני הקהילה. במחצית השנייה של המאה ה-16, בתקופתו של הסולטאן סלים השני, הגיעו לסופיה יהודים אשר גורשו במסגרת גירוש יהודי מדינת האפיפיור, והצטרפו לקהילה הספרדית שבעיר.
התנוונות מנגנון השלטון המרכזי
החל מראשית המאה ה-17, בתקופת שלטונו של הסולטאן מוסטפא הראשון, חלה נסיגה משמעותית באחיזה העות'אמנית בבולגריה. מנגנון הממשל המרכזי העות'מאני היה קטן יחסית למדינות אחרות באירופה והוא לא היה מסוגל לטפל בבעיות המקומיות בבולגריה. מנגנון השלטון המקומי הלך והתנפח והוביל להוצאות נכבדות למימונו, על חשבון כספי המיסים לאוצר המרכזי. מצב זה יצר משבר כלכלי הולך ומחריף באימפריה, שאילץ את הממשל המרכזי להסתמך על נכבדים ממשפחות אצולה מקומיות, מהסנג'קים השונים, כדי לטפל בגביית המיסים והן צברו כוח רב. בהדרגה, איבד השלטון המרכזי מכוחו ואזור בולגריה נשלט בידי ואלים מושחתים אשר הפעילו כנופיות שודדים מאורגנות באיילטים והטילו מיסים שונים שיועדו לקופתם שלהם ולא לאוצר הסולטאן. בתקופה זו הגיע לשיאו חוסר הסדר והיריבויות בין הקהילות השונות בקרב יהדות סופיה. מקרב בני הקהילות השונות נמנו אנשים שדיווחו לוואלי המקומי על בעלי ההון בקהילות השכנות ואלו נשדדו או נאלצו לשלם שוחד נכבד לשלטונות. המצב החמיר עד שראשי שלוש הקהילות התאחדו לפעולה, כדי להגן על אמידי הקהילות והטילו נידויים ובמקרים מסוימים אף חרם על "המלשינים" מקרב בני הקהילות השונות. רק בעשור השלישי של המאה ה-17, בימי שלטונו של הסולטאן מוראט הרביעי הושב סדר שלטוני מסוים באזור בולגריה.
במחצית השנייה של המאה ה-17, בתקופת שלטונו של מהמט הרביעי, הונהגו הקהילה הספרדית והקהילה הרומניוטית על ידי הרב חיים מבורך גליפפה והאשכנזית על ידי הרב עמנואל זוננה. בתקופה זו נהה מיעוט מקרב בני הקהילות אחר תנועת השבתאות וראשי הקהילה נקטו בפעולות נמרצות כדי להילחם בתופעה. בעת ההיא ערכו כוחותיו של בוגדן חמלניצקי את פרעות ת"ח ות"ט ולשטחי האימפריה העות'מאנית ובכלל זה בולגריה הובאו מאות יהודים שנשבו והיו לעבדים. אמידי קהילת סופיה פדו בממון רב רבים מהם והפדויים התיישבו בסופיה וערים אחרות בבולגריה. בתקופה זו מתועדת התארגנות ראשונה של 12 קהילות יהודיות באזור בולגריה בראשות רבני סופיה, אשר דנו בענייני ניהול הקהילות ובכלל זה גביית המיסים.
נסיגת האימפריה העות'מאנית
בראשית המאה ה-18, בתקופת שלטונו של אהמט השלישי, הפכה קהילת סופיה לגדולה ולמרכזית מבין קהילות בולגריה, הן בשל השגשוג היחסי של סוחרי העיר והן בשל הפגיעות שספגו קהילות וידין וניקופול במהלך המלחמות מול האוסטרים והוולאכים. לאחר מותו של אהמט השלישי ועלייתו של מהמוט הראשון חלה הרעה משמעותית במצב ביטחון הפנים בבולגריה ובכלל זה הקשר למרכזים ההלכתיים החשובים בסלוניקי ובאדירנה. בתקופה זו החלו להינתן פסקי הלכה על ידי רבני סופיה בנושאים, שקודם לכן היו מועברים להכרעת מרכזי ההלכה. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735-1739) הגיעו לסופיה עשרות פליטים יהודים מסרביה ומבוסניה.
קריסת השלטון העות'מאני
בעשור השלישי של המאה ה-19, בשלהי תקופת כהונתו של מהמוט השני, שוב איבד השלטון המרכזי העות'מאני את אחיזתו במחוזות בולגריה. העות'מאנים נאלצו להקצות כוחות רבים להתמודדות עם מלחמת העצמאות היוונית ובהמשך נאלצו להתמודד עם פלישת צרפת לאלג'יריה ועם מסעו של אבראהים פאשא לכיבוש ארץ ישראל ואזור סוריה. מחוזות בולגריה נשלטו על ידי הוואלים המקומיים, שנקטו במדיניות פנים עצמאית, שלא אחת התבססה על קבלת שוחד. ב-1830 ערכו חברי המיליציה העות'מאנית החצי צבאית, בָּאשִי בּוֹזוּק, פרעות ביהודי סופיה. חברי המיליציה, שהורכבה מטטרים וצ'רקסים, שדדו והעלו באש בתי עסק ודירות מגורים של בני הקהילה ללא התערבות מצד המושל העות'מאני. ב-1839 עם עלייתו לכס הסולטנות של אבדילמג'יט הראשון חלה רגיעה מסוימת במצב ביטחון הפנים והשלטון המרכזי נקט בשורת צעדים כדי להחזיר לידיו את האחיזה במחוזות השונים. תקופת רגיעה זו הביאה להתאוששות מסוימת בקרב יהדות סופיה ומקרבה התבלטו הרבנים פריסיאדו באקיש ומשה שמואל תאג'ר שכיהנו גם כאבות בית הדין הרבני.
באפריל 1877 פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ומתועדות התקפות על יהודי סופיה מצד החיילים העות'מאנים הנסוגים, שאיבדו כל רסן. מפקד הצבא העות'מאני הורה על נסיגה בטקטיקת אדמה חרוכה והחיילים העות'מאנים העלו באש את כל מחסני המזון בעיר. בני הקהילה התגייסו בהמוניהם לפעולות הכיבוי ומנעו מהאש להתפשט לעבר רובעי המגורים. עם כניסת הצבא הרוסי לעיר עלה חשש לפגיעה ביהודי העיר. משלחת נכבדי הקהילה בראשות הרב גבריאל אלמושנינו שלוותה בקונסולים הזרים נפגשה עם מפקד הצבא הרוסי באזור אשר הבטיח שלבני הקהילה לא יאונה כל רע. לאחר עצמאות בולגריה ולאות הוקרה על פעילות יהודי סופיה, הורכבה יחידת כיבוי האש הראשונה של העיר על טהרת בני הקהילה.
לאחר עצמאות בולגריה
במסגרת ההסכם שנחתם בקונגרס ברלין, נקבע כי יינתן שוויון זכויות מלא לכל אזרחי בולגריה ללא הבדל דת, גזע ולאום וב-1879 פורסמה חוקת טרנובו של הנסיכות הבולגרית החדשה ובמסגרתה הבטיחו סעיפים 40 ו-42 את זכויות האזרח וחופש הפולחן של יהודי בולגריה. ב-1900 נכללה קהילת סופיה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה. עם זאת שנותיה הראשונות של הנסיכות הבולגרית לוו בפרץ אנטישמיות שלא פסח גם על קהילת סופיה. ב-15 באוקטובר 1893 יצא בסופיה לאור העיתון "בולגריה ללא יהודים" ובהמשך פורסמה באחד מגיליונותיו עלילת דם בדבר חטיפתו של נער נוצרי ושימוש בדמו. הנהגת הקהילה הגישה מחאות רמות, הממשלה הבולגרית החליטה לפעול וב-15 ביוני 1894 הועמד עורך העיתון מיטאקוב לדין. הוא נדון ל-4 חודשי מאסר, אך מערכת העיתון לא נסגרה. בינואר 1897 נפגשה נציגות מקרב יהודי בולגריה ובכללם ליאון פרחי ואברהם דודיצ'ון לוי מסופיה, עם ראש הממשלה הבולגרית קונסטנטין סטואילוב וראש הסינוד הבולגרי בבקשה לפעול להפסקת עלילות הדם בממלכה. האישים הבטיחו לפעול בנושא. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה, התגייסו 1,421 מבני הקהילה לצבא הבולגרי ובהמשך התגייסו רבים ולחמו במלחמת העולם הראשונה. הקהילה הקימה בית חולים ובית יתומים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התחולל בבולגריה משבר כלכלי, חברתי ופוליטי שהוביל להגירת בני הקהילות היהודיות לערים המרכזיות בממלכה כגון סופיה ופלובדיב. כך, התרכזו בהדרגה כמחצית מיהודי בולגריה בסופיה והיא הפכה למרכז הפעילות של יהדות בולגריה. ב-29 באוגוסט 1920 נערך בסופיה כנס נציגי כל קהילות בולגריה ואת קהילת סופיה ייצגו 11 נציגים, 8 ספרדים ו-3 אשכנזים. תקופה זו לוותה גם באירועים אנטישמיים, אם כי הם לא זכו לתמיכת הממסד הפוליטי ובמקרים מסוימים אף בוצעו פעולות להפסקתם. גל אנטישמיות חריף התפרץ בבירה בעקבות הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה. ב-16 באפריל 1925 בעת שנערכה בכנסייה תפילת אשכבה לגנרל קונסטנטין גאורגייב אשר נרצח יומיים קודם לכן בידי קומוניסטים, התפוצצה במקום פצצה רבת עוצמה שנועדה לחסל את המלך בוריס השלישי. המלך איחר לאירוע וניצל, אך 160 בני אדם נהרגו ועוד 320 נפצעו. אחד ממפקדי השטח של מנגנון הטרור, חיים מרקו פרידמן (1925-1892), היה יהודי יליד סטארה זאגורה, חבר המפלגה הקומוניסטית הבולגרית ובוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סופיה. הוא נתפס, נשפט ונתלה. העיתונות האנטישמית בבולגריה בכלל ובסופיה בפרט, בחלק מהמקרים גם עיתונות שלא נודעה ככזו, הפיצה מאמרי שטנה כנגד הקהילה וכן הופץ בתרגום לבולגרית הספר הפרוטוקולים של זקני ציון. ראשי הקונסיסטוריון של יהדות בולגריה גינו בתוקף את הפיגוע, התנערו מפרידמן וביקשו מהשלטונות לפעול להרגעת התעמולה האנטישמית. השלטונות השיבו בחיוב, אך פעולתם הייתה מצומצמת.
בדצמבר 1929 התקיימה בעיר ועידת הארגון הפרו-פאשיסטי רודנה זאשטיטה (הגנת המולדת) ועם סיומה נערך מצעד "חולצות שחורות" של אלפים מחברי הארגון ברחבי סופיה. בגבור האנטישמיות הממוסדת בגרמניה הנאצית, החליטו ראשי הקונסיסטוריון של יהדות בולגריה להקים ועד פעולה ומחאה נגד רדיפות היהודים בגרמניה, בשיתוף אנשי ציבור ואקדמיה בולטים בבולגריה כגון פטקו סטאינוב ואקתרינה קרבלובה. ביוני 1933 תוכנן לערוך הפגנת מחאה בסופיה. המשטרה הבולגרית אסרה על קיום ההפגנה בתואנה שתפגע ביחסי הממלכה עם גרמניה.
רקע
החל מאמצע שנות ה-30 החלה בולגריה לנקוט מדיניות התקרבות לגרמניה הנאצית, אשר בנתה מחדש את מעמדה כמעצמה אירופית מובילה. יריבותיה הבלקניות של בולגריה נסמכו על מעצמות אירופיות מובילות, ממלכת יוון על הבריטים וממלכת יוגוסלביה על הצרפתים, ובמאבק על שיקומה הכלכלי והמדיני, תוך סיכוי להשבת השטחים שאיבדו הבולגרים במלחמת העולם הראשונה, הם פנו לבעלת בריתם הוותיקה. תהליך זה לווה בהתגברות האנטישמיות הממוסדת במדינה ולב האירועים היה בבירה סופיה.
רדיפות ראשונות
ראשית הותרה רשמית הקמתם של ארגונים אנטישמיים וב-1936 הוקם ארגון ראטניק, בראשו עמד פטר גברובסקי. בהמשך, הוקם ארגון הנוער בראניק שפעל במתכונת ההיטלר יוגנד. ב-16 בספטמבר פורסם צו גירוש ל-4,000 נתינים זרים, רובם יהודים פליטי המלחמות השונות בבלקן, שהתיישבו בבולגריה, בעיקר בשטחי החבל ההיסטורי רומליה המזרחית. ב-20 בספטמבר 1939 לאחר תקרית שאירעה בחנות צעצועים בבעלות יהודית בסופיה, יזם ארגון ראטניק פעולת נקמה ברחבי העיר, תוך הסכמה בשתיקה מצד הממשלה הבולגרית, המשטרה הבולגרית והעומד בראשה אטאנאס פאנטב. חברי הארגון ניפצו חלונות ראווה בבתי עסק בבעלות יהודית ברחבי העיר, ולפי חלק מהמקורות אף הציתו מקצת מהם. האירוע זכה לכינוי ליל הבדולח הבולגרי. מחאה נמרצת של הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה הובילה להצהרה של מפקד המשטרה, אשר בה הוא ביקש מתושבי סופיה לשמור על הסדר. בהמשך, נפגשו ראשי הקונסיסטוריון עם שר המשפטים הבולגרי וסילי מיטאקוב (1891–1945) והשיחה עמו הייתה נסערת. והשר הצהיר שאין בכוונתו להקריב את בולגריה תמורת 50,000 יהודים. בפברואר 1940 התמנה בוגדאן פילוב לראשות הממשלה והוא מינה את פטר גברובסקי לשר הפנים.
באוקטובר 1940 הגיש שר הפנים גברובסקי לאישור הפרלמנט את הצעת החוק להגנת האומה, אשר דמה במתכונתו לחוקי נירנברג ולמרות מחאות רמות מקרב האליטה האינטלקטואלית הוא אושר בינואר 1941. ב-1 במרץ חתם בוגדאן פילוב על ההסכם התלת-צדדי וממלכת בולגריה הפכה לבעלת בריתן של מדינות הציר. ביום זה, נשלחו כל הגברים בני הקהילה בגילאי 20 עד 40 לעבודות כפייה. ב-29 בספטמבר 1941 שוחררו בני הקהילה מעבודת הכפייה, ובמאי 1942 נשלחו שוב, כשהפעם נקראו כל הגברים בגילאי 20 עד 42.
אירועי 9 ו-10 במרץ 1943
ב-9 ביולי 1942 אישר הפרלמנט הבולגרי חוק המרחיב את סמכויות הממשלה לטיפול "בשאלה היהודית" ומסמיך אותה לאחוז בכל האמצעים הנדרשים לפתרונה. ב-29 באוגוסט אושרו התקנות לביצוע החוק, ובסעיף 29 שלהן נקבע כי על יהודי סופיה לגלות לערי השדה בבולגריה. על בני הקהילה הוטלה חובת ענידת כוכב צהוב ועל בתיהם חובת סימון מיוחד. עוד הוגבלה תנועת בני הקהילה לשעות היום בלבד. הוקם הקומיסריון לענייני יהודים בראשות אלכסנדר בלב וועד הקהילה הוכפף אליו. ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב הסכם בשם ממשלת בולגריה עם תיאודור דנקר בשם גרמניה הנאצית על מסירת 20,000 יהודים המצויים בשטחים שסופחו לבולגריה, תראקיה ומקדוניה, לצורך גירושם לפולין. באותה העת מצויים היו בשטחים אלו 11,343 יהודים. להבדיל מהנוסח הגרמני של ההסכם, בנוסח הבולגרי שהובא לאישור הממשלה הבולגרית נמחקו המילים "מהשטחים שסופחו לבולגריה תראקיה ומקדוניה" וכך ניתן הכשר חוקי להשלמת המכסה מקרב יהודי "בולגריה הישנה". משרד הפנים הבולגרי ערך רשימות ובהן מכסת מגורשים מכל קהילה ובה נמנו 2,500 יהודים מסופיה.
ב-4 במרץ 1943 ערכו הבולגרים אקציה ברחבי תראקיה, עצרו את יהודי החבל, הובילו אותם ברכבות למחנות מעצר בבלגואבגרד ודופניצה ומשם כעבור מספר ימים שולחו לעיר הנמל לום אשר לגדות הדנובה. בנמל העיר נדחסו לתוך 4 מעבורות, דרך הדנובה הגיעו לווינה, ממנה ברכבות לקטוביץ שבפולין, ומשם אל מותם במחנה ההשמדה טרבלינקה. המידע על הגירוש המיועד של יהודי "בולגריה הישנה" דלף להנהגת הקהילה. לפי התכנון, ב-10 במרץ לפנות בוקר אמורה הייתה להתבצע אקציה בסופיה. בבוקר 9 במרץ נאספו מאות מיהודי סופיה בבית העם כדי לשמוע פרטים על המתרחש ממשלחת של ארבעה מנכבדי קיוסטנדיל, פטר מיכאלב, אסן סויצ'מזוב, איוואן מומצ'ילוב וולדימיר קורטב, אשר הגיעו לסופיה וביחד עם סגן יושב ראש הפרלמנט הבולגרי ובן עירם דימיטר פשב גמרו אומר להילחם לביטול הגירוש. בהמשך, נפגשו עם ראשי קהילת סופיה ומאוחר יותר לפגישה סוערת עם שר הפנים פטר גברובסקי, אשר בעקבותיה החליט השר להקפיא את צו הגירוש. הצו מעולם לא בוטל. גם ראש הכנסייה הבולגרית המטרופוליט סטפן הביע את מחאתו על הגירוש. ב-11 במרץ נערכה אקציה ברחבי מקדוניה ויהודי החבל נעצרו, הובלו למחנה המעצר "מונופול" בסקופיה, ובהמשך הובלו ממנו ברכבות אל מותם בטרבלינקה.
גירוש יהודי סופיה
בכפוף להחלטת הממשלה הבולגרית החליטו ראשי הקומיסריון לשאלות יהודיות לפעול לביצוע צו הגירוש ליהודי סופיה. הוכנו שתי חלופות גירוש לקהילת סופיה. האחת גירוש בני הקהילה ישירות לפולין, והשנייה גירושם לערי השדה. המלך בוריס אישר את החלופה השנייה. ב-21 במאי החלו להימסר צווי הגירוש הראשונים. במקביל, הודיע הקומיסריון לבני הקהילה כי עליהם לקחת מטלטלין בכמות מוגבלת והשאר, ובכלל זה בתיהם, יועבר לידי הקומיסריון לפיקדון. במועד זה, לא ידוע היה לבני הקהילה שהגירוש עתיד להתבצע רק לערי השדה והם סברו שגורלם יהיה כשל יהודי תראקיה ומקדוניה. בקרב יהודי סופיה השתררה אנדרלמוסיה. רבים מהם מיהרו למכור את רכושם במחירי הפסד, ומאות מאיכרי הסביבה נהרו לעיר כדי לקנות במחירי מציאה מכל הבא ליד. מספר מועט של משפחות יהודיות בחרו להתנצר מתוך הנחה שכך יינצלו מהגירוש.
הנהגת הקהילה עשתה מאמץ נואש אחרון להצלת בניה. ראשי הקהילה בוקו לוי וז'אק פארדו פנו לחברי פרלמנט, שרים וראשי ממשלה לשעבר בבקשת סיוע במניעת הגירוש. הרב הראשי ד"ר אשר חננאל נפגש עם מקורבתו של המלך בוריס אקתרינה קרבלובה וביקש ממנה לפעול להצלת יהודי סופיה. קרבלובה העבירה מכתב נרגש מהרב חננאל למלך תוך שהיא מוסיפה את בקשתה אליו להימנע מפגיעה ביהודי סופיה. אברהם תג'ר פנה לראש הכנסייה המטרופוליט סטפן, והרב "השני" של סופיה הרב דניאל ציון שהיה מקורב לכת האחווה הלבנה האוניברסלית, פנה ליועצו של המלך בוריס הקולונל ליובומיר לולצ'ב שנמנה עם אוהדי הכת וביקש ממנו לסייע. אך המלך עזב את ארמונו לבקתת הצייד שלו בהרי רילה ולא ניתן היה לאתרו. ב-22 במאי העבירו דימו קזאסוב וצבטקו בובושבסקי מכתב למלך בוריס בשם קבוצת פוליטיקאים ובו אזהרה מפורשת בדבר אחריותו האישית של המלך, אם יגורשו יהודי סופיה אל מחוץ לגבולות הממלכה. הרב דניאל ציון הכריז על 24 במאי כיום צום ותפילה, וקהל אלפים התאסף ברובע יוצ'בונאר כדי לשמוע את דרשתו. משם המשיך ההמון בלווי קומוניסטים, במטרה להפגין מול ארמון המלך, אך הוא פוזר בידי המשטרה הבולגרית, ו-412 מבני הקהילה נעצרו. שנים מאוחר יותר ביצעה המפלגה הקומוניסטית בבולגריה אינדוקטרינציה של סיפור ההפגנה, תוך מיצובו של טודור ז'יבקוב כמוביל המחאה. ז'יבקוב כלל לא נכח במקום.
המשטרה הבולגרית ביקשה לעצור את הרב הראשי אשר חננאל, אך הוא מצא מחסה בביתו של המטרופוליט סטפן ולשם לא העזו השוטרים להיכנס. בהמשך, נעצר הרב ושוחרר על רקע היותו גיבור מלחמה בולגרי. בנוסף, ערכה המשטרה מצוד אחר יוסף גירון, ראש קהילת סופיה, אך הוא הוסתר בביתו של הפוליטיקאי דימו קזאסוב. הרב דניאל ציון נעצר, הוכה ובהמשך נשלח למחנה הריכוז בסומוביט שליד פלבן. ב-24 במאי יום "חג קירילוס ומתודיוס" נשא המטרופוליט נאום בפני קהל אלפי החוגגים ובכללם גם שרי ממשלת בולגריה ובמסגרתו מחה על רדיפת יהודי סופיה וציין שהיא איננה תואמת את המסורת ורוח העם הבולגרי. בהמשך שלח מברק אישי למלך בו נכתב: "אל תרדוף אחרים שכן ירדפו גם אותך". הפוליטיקאים ניקולה מושאנוב ופטקו סטאינוב נפגשו עם ראש הממשלה בוגדאן פילוב וביקשו לבטל את הגירוש. פילוב סרב. איגוד עורכי הדין בבולגריה שלח תזכיר ארוך ומנומק לשר הפנים פטר גברובסקי ובו טען שהגירוש המיועד פוגע בערכי המוסר של בולגריה. התנועה הקומוניסטית יצאה בסדרת מתקפות על הממשלה הבולגרית בשידורי הרדיו של התחנה המחתרתית "כריסטו בוטב" ובהם כונה המשטר הבולגרי "תלייניו של היטלר" והושמעו איומים אישיים כנגד ראשי השלטון. מנגד, הופצה בעיר חוברת תעמולה מטעם ארגון ראטניק בשם "הגליית היהודונים ללא מסווה" ובתוכה התקפה ארסית על מתנגדי הגירוש ובהם המטרופוליטנים סטפן וקיריל, המפלגה הקומוניסטית וגאורגי קיוסאיבנוב ראש הממשלה לשעבר שהתנגד לגירוש היהודים אל מחוץ לבולגריה. בחוברת נטען שאין תועלת בגירוש אל ערי השדה ויש לגרש את היהודים מבולגריה.
בין ה-26 במאי ל-7 ביוני 1943 גורשו 19,153 מקרב יהודי סופיה ל-20 ערי ועיירות שדה ברחבי בולגריה. בסופיה נותרו 6,590 יהודים, ומתוכם 3,500 שהו במחנות לעבודות כפייה והשאר היו נתינים זרים וגיבורי מלחמה. הגירוש זכה להדים בעיתונות האירופית הכתובה הן בגרמניה והן בשוודיה ובה צוינה גם כוונת הממשלה הבולגרית להחרים את רכוש הקהילה. הדירות של המגורשים נמסרו ברובן למשפחות מקרב האוכלוסייה הנוצרית ותכולתן בחלקה נשדדה ובחלקה נמכרה במכירה פומבית. אלכסנדר בלב הודיע לתיאודור דנקר, כי נשכרו 6 מעבורות שנועדו להעביר את המגורשים מחוץ לגבולות בולגריה החל מאמצע יוני. רבים מקרב הנהגת הקהילה, רבניה ופרנסיה נשלחו למחנה המעצר סומוביט וזאת במטרה להקטין את ההתנגדות המאורגנות לגירוש. עם זאת, הממשלה הבולגרית בהנחיית המלך, נמנעה מאישורו של המשך תהליך גירוש יהודי סופיה אל מחוץ לגבולות בולגריה, למרות תרעומת מצידם של נציגי גרמניה וראשי הקומיסריון לשאלות יהודיות.
במהלך הגירוש והשהייה בערי השדה, נתונים היו המגורשים באי ודאות מוחלטת לגבי גורלם, בשל העובדה שראו בו שלב ראשון לקראת גירושם אל מחוץ לגבולות בולגריה. בנוסף, בחלק גדול מהמשפחות נעדר ראש המשפחה שנשלח לעבודות כפייה, עניין שהוסיף עוד על הקושי. המספר הגדול של היהודים שהגיעו לערים, לעיירות ולכפרים השונים הוביל לא אחת לעימותים מול האוכלוסייה המקומית ולפרצי אנטישמיות כלפי המגורשים. בחלק גדול מהיישובים הוטלו על המגורשים מגבלות תנועה והם שהו בעוצר מרבית שעות היממה, להוציא שעתיים במהלכן הורשו להצטייד במצרכים חיוניים. מדיווח של השגרירות הגרמנית בסופיה עולה, כי 90 אחוזים מבני הקהילה צייתו לצו הגירוש והשאר נעצרו וגורשו בכוח כעבור מספר ימים. הגירוש התבצע ל-18 עד 20 יישובים בהם הורשו יהודי סופיה להתגורר. חלקם התגוררו בבתיהם של בני הקהילות היהודיות ביישובים השונים וחלקם במבני ציבור ובתי ספר. עוד צוין בדיווח שהמחסור במצרכים חיוניים ועליית מכירי השכירות ביישובים אליהם גורשו יהודי סופיה, הובילו לאי שקט חברתי. הגסטאפו דרש ממשרד החוץ הגרמני לדבוק בדרישתו לגרש את היהודים למחנות ההשמדה, שכן לטענתו, אם כוחות בעלות הברית יפלשו לבלקנים יהוו היהודים גיס חמישי.
מצבם החומרי של המגורשים היה קשה. רכושם הופקע או נמכר, חשבונות הבנקים שלהן נחסמו ורבים הגיעו לסף רעב בשל חוסר היכולת לרכוש מזון ומיעוט המצרכים החיוניים. הקומיסריון לשאלות יהודיות נאלץ לפתוח בתי תמחוי מרכזיים שהעניקו ארוחות במחיר של 18 לבות ליממה לנפש. ועד ההצלה של הסוכנות היהודית שפעל מאיסטנבול העביר לראשי הקהילה היהודית 3 מיליון לבות, כדי לסייע במימון רכישת המזון.
כ-6,000 מהמגורשים הגיעו לעיר פלבן ושוכנו במבני ציבור השייכים לקהילה היהודית בפלבן ובכללם בית הספר ובתי הכנסת. תנאי התברואה היו קשים שכן התשתיות לא היו ערוכות לקליטת מספר כה גדול של מגורשים וחלקם חלה במחלות זיהומיות. לאחר לחץ שהופעל ראשי הקומיסריון לשאלות יהודיות, הותר למגורשים להשכיר דירות בשכונות מסוימות בעיר. בהמשך, הורה המושל הצבאי של פלבן, הגנרל יונוב, לגרש את מגורשי סופיה מפלבן לכפרי הסביבה. רבים מהמגורשים הקימו מחנות ארעיים בפאתי הכפרים בשל חוסר במקום ולאחר מחאות נמרצות של ראשי היישובים השונים, הופסק הגירוש מפלבן והמגורשים הועברו לשכונה נטושה בכפר גיגן. עם סגירתו של מחנה הריכוז בסומוביט, הועברו חלק משוכניו בהדרגה למחנה קאייליקה ו-11 מהם נספו בדליקה שפרצה במקום ונגרמה ככל הנראה מהצתה. כ-2,000 מהמגורשים הגיעו לעיר פאזארדז'יק, ומהם גורשו כמה מאות לכפר צ'כלרה אשר הפך כולו למחנה ריכוז. כמה אלפי מגורשים הגיעו לווידין, ללום ולדופניצה וכאלף לקאזאנלק וממנה גורשו שוב לכפרי הסביבה. ביישובים אלו סבלו המגורשים במיוחד מיחס השלטונות וכן מחרפת רעב.
כמה יהודים הצליחו להישאר בעיר הודות לתעודות מזויפות. מלאדן איוונוב שסיפק מספר תעודות נעצר ונשפט לשנתיים.
שלטון חזית המולדת
באוגוסט 1943 נפטר המלך בוריס השלישי, ולאחר מותו פסקו ניסיונות גירוש היהודים אל מחוץ לבולגריה. הצלחותיו של הצבא האדום והתקדמותו המהירה הובילו לשינוי מדיניותה של בולגריה כלפי הקהילה היהודית. ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה בחסות הצבא האדום, אשר הובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית וקימון גאורגייב מונה לראש הממשלה. כמה ימים קודם להפיכה בוטל החוק להגנת האומה, ולאחריה שוחררו כל עובדי הכפייה והותר למגורשים לשוב לבתיהם. מקצת ממגורשי סופיה נותרו בערי השדה ולא שבו לבירה. רובם הגיעו לעיר והחלו בניסיונות לשקם את חייהם ולהשיב את רכושם. וניה פומרנץ אשר היה חבר המשלחת הארץ ישראלית בקושטא שפעלה במסגרת ועד ההצלה של הסוכנות היהודית ונכנס לבולגריה ב-13 בספטמבר, תיאר את המראות הראשונים בסופיה שלאחר השחרור: