cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כתובת בנין דכרין
התקנה
המקרה בו חלה התקנה הוא כאשר מתה אשתו של אדם בחיי בעלה, ובנסיבות אלה יורש הבעל את אשתו. התקנה מתייחסת לאופן חלוקת הירושה של הבעל לאחר מותו. לפי התקנה ירשו בניה של האשה (מבעל זה) מאביהם את סכום הכתובה ואת הנדוניה שהכניסה האם בנישואיה לרשות המשפחה. כאשר לאדם יש רק אשה אחת, אין משמעות לתקנה זו, שכן בכל מקרה הבנים יורשים את האב, ולתקנה זו יש משמעות רק כאשר אדם נשא שתי נשים, שאז בניה של כל אחת מהנשים יורשים מהאב את הכתובה של אמם ורק לאחר מכן מחלקים את יתר הירושה באופן שווה בין הבנים. הדבר ישפיע על אופן חלוקת הירושה כאשר סכום הכתובות אינו זהה, או כאשר לאחת הנשים יותר בנים זכרים מאשר לאשה השניה.
טעם התקנה
טעם התקנה הוא כדי שיעניק אדם לבתו נדוניה הגונה, ולא ימעיט בה, ביודעו שלאחר פטירת חתנו, נכדיו - בני בתו - הם אלו שיקבלו לרשותם את הנדוניה. .
היו מהחכמים שתמהו כיצד תיקנו חז"ל לעקור את תקנת הירושה הרגילה של התורה ולפיה כל הבנים יורשים בשווה ולתקן שהבנים יירשו את הכסף שאמם הכניסה לנדוניה למרות שמהתורה כל הבנים חולקים בשווה שכן כולם יורשים שווים של האב. אך הוסבר כי אין כאן עקירת דבר מהתורה, שכן תקנת הנדוניה גם היא מהתורה, שכן המקור לדין הנדוניה הוא מהתורה, בתנ"ך כתוב:. פסוק זה תמוה לכאורה, "ואת בנותיכם תנו לאנשים"? הרי הבעל מקדש את האשה, ולא האשה את הבעל, ומהי הפעולה של "נתינת הבת" לבעל? ומכאן למדו חכמים, שעל אדם לתת נדוניה הגונה לבתו כדי שיקפצו אנשים על המקח וירצו לישא אותה מכיוון שתקנת הנדוניה היא מהתורה, מותר לקיים אותה על ידי עקירה חלקית של דין הירושה שקבעה התורה, שהרי אם לא יירשו הנכדים של אבי הכלה את נדוניית אמם עלול הלה להימנע ולא להעניק נדוניה לבתו.
כדי להפיס את דעתו של החותן, תיקנו גם, שאף הנדוניה שהחתן - הבעל מעניק לכלתו, גם היא תכלל בסכום הנדוניה שאותם יורשים בניה.
גדר התקנה
למרות שכאמור, כתובת בנין דכרין איננה לפי סדר הירושה במשפט העברי, תיקנו חז"ל שהתקנה תהיה במבנה הדומה לסדר הירושה, כך שרק הבנים הם אלו שיירשו את נדוניית אמם, אך לא הבנות. כמו כן, בדומה לירושה, כתובת בנין דכרין אינה גובה מקרקעות משועבדות אלא רק מנכסים בני חורין. מצד שני החיוב נעשה בשעת הקניית הכתובה, ובכך הוא דומה להתחייבות.
מותר דינר
לתקנה זו קיימת הגבלה, ולפיה אם התקנה תעקור לגמרי את דין הירושה במשפט העברי ותעקור לגמרי דין תורה, ביטלו חכמים תקנתם זו. לכן, כאשר אין די ירושה כדי לשלם את כל הכתובות ועוד דינר נוסף (מכונה במשנה "מותר דינר"), החלוקה נעשית בין הבנים של המנוח מבלי להתחשב בכתובות של נשותיו.
בתלמוד נשאלת השאלה, האם כתובה אחת מהווה מותר לחברתה, כלומר אם משפחה אחת מהיורשים - בני אשה אחת מהשתיים - גובה את הכתובה, מכיוון שהאם מתה לאחר מיתת האב, ובשעת מיתתו זכתה בכתובה, ועכשיו בניה יורשים אותה, ואילו בני המשפחה השנייה, אמם נפטרה בחיי האב כך שזכות כתובתה נפקעה ולכן בניה יורשים אותה רק מכח כתובת בנין דכרין, האם נחשב הסכום שנגבה לצורך כתובת האשה השנייה, נחשב ל"ירושה" כך שדין הירושה המקראי אינו נעקר? בפרק העשירי של מסכת כתובות הובאה ראיה מדברי המשנה, שכן זו נחשבת כ"ירושה", וממילא נותרת על כנה כתובת בנין דכרין. לפי רבה הדבר תלוי במחלוקת תנאים. להלכה כתובה נעשית מותר לחברתה.
חלק הבכורה
בחלק המתקבל משום כתובת בנין דכרין אין העדפה לבן הבכור. לדעת האבני מילואים הבכור מקבל את חלק הבכורה כאילו אין כתובת בנין דכרין, ורק ממה שנותר לאחר מכן חולקים כל האחים כדין כתובת בנין דכרין.
בזמן הזה
כמה גאונים כתבו שאין כתובת בנין דכרין נוהגת בזמן הזה, משום שרגילים לתת סכומים גדולים לבתו בשעת הנישואין. שיטה זו מופיעה בטור, והרמ"א הביא אותה להלכה בשולחן ערוך, וכתב על כך "וכן נוהגין במדינות אלו". גם בין חכמי המזרח קיימת שיטה זו.
קלווין בראיינט
קלווין לירוי בראיינט (באנגלית: Kelvin LeRoy Bryant; נולד ב-26 בדצמבר 1960 בטארבורו, קרוליינה הצפונית) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגות ה-NFL וה-USFL. את קריירת הפוטבול החל בראיינט באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל. לאחר שסיים את לימודיו נבחר בדראפט של שנת 1983 על ידי וושינגטון רדסקינס. למרות זאת הרדסקינס בחרו שלא לכלול אותו בהרכב הקבוצה והוא נאלץ לעבור לשחק בליגת ה-USFL. ב-1986 החתימו אותו הרדסקינס שם שיחק עד שפרש ב-1990. יחד עם הרדסקינס זכה בראיינט בסופרבול XXII.
דוגי האוזר
דוגי האוזר (באנגלית: Doogie Howser, M.D.) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית. הסדרה הופקה בין השנים 1989–1993 לערוץ האמריקני ABC. הסדרה שודרה בישראל באמצע שנות התשעים בערוץ 2.
עלילת הסדרה
ד"ר דאגלאס "דוגי" האוזר (מגולם על ידי ניל פטריק האריס) הוא בנם של דייוויד (מגולם על ידי ג'יימס סיקינג) וקת'רין (מגולמת על ידי בלינדה מונטגמרי). כילד, שרד דוגי שני מקרים מוקדמים של לוקמיה, לאחר שאביו הרופא גילה חבורה חשודה בגופו. החוויה הזו הייתה מכוננת לדוגי, ותרמה רבות להחלטתו להפוך לרופא.
דוגי הוא גאון בעל זיכרון צילומי ומשתתף בלימודים לילדי פלא. בגיל שש הוא קיבל ציון מושלם במבחן SAT, סיים את בית הספר התיכון תוך שישה שבועות בגיל תשע. בגיל עשר הוא החל ללמוד בבית בספר לרפואה של אוניברסיטת פרינסטון וארבע שנים לאחר מכן הוסמך כרופא הצעיר ביותר במדינה. בכתבה שנערכה עליו בעיתון נכתב: "לא יכול לקנות בירה, אך יכול לרשום תרופות".
הסדרה מתחילה ביום הולדתו השש-עשרה של דוגי. דוגי עוצר את מבחן הנהיגה שלו כדי לעזור לפצוע בתאונת דרכים. דוגי הוא מנתח מתמחה במרכז הרפואי איסטמן בלוס אנג'לס ועדיין גר בבית הוריו. חברו הטוב ביותר הוא שכנו, ויני דלפינו (מגולם על ידי מקס קסלה) - בן נוער טיפוסי המחבר את דוגי לחיים מחוץ לרפואה ונכנס לביתו דרך החלון. דוגי כותב יומן אישי במחשבו מ 1979. הפרקים בדרך כלל מסתיימים כאשר דוגי כותב בו.
דוגי מחפש להשתלב בחברה בן בני גילו ובין עמיתיו למקצוע. פרקים רבים בסדרה עוסקים בנושאים רחבים כגון: איידס, גזענות, הומופוביה, אפליה מינית, אלימות של כנופיות רחוב, אובדן בתולין, דימוי גוף, זקנה וחברות.
המצודה האשורית (ראשון לציון)
המצודה האשורית בראשון לציון שוכנת על תל חולי בפינה הדרומית־מערבית של שכונת נווה שקמה, במערב העיר, בצידן הצפוני של שדרות יצחק רבין. התל המתנשא לגובה של כ־50 מטרים מעל פני הים וחולש על סביבתו מגובה של כ־30 מטרים, ומראשו נשקף מראה פנורמי של שכונותיה המערביות של העיר, וצפונה לעבר גורדי השחקים של תל אביב ורמת גן.
היסטוריה
המבנה מתוארך למאה ה-8 לפנה"ס, ושמו המקורי של האתר אינו ידוע. בנייתו עשויה להיות מיוחסת לסרגון השני (722-705 לפנה"ס), בעת שעשה את דרכו דרומה לעבר אשדוד:
עם זאת, הממצא הדל שנמצא במקום, עשוי להתאים גם לאפשרות שהמצודה הייתה מצודה מקומית, שהייתה סמוכה, אולי, אל אחת מערי פלשת, או שהמשיכה ושימשה גם בתקופה הפרסית. לא נמצאו עדויות לחורבן המצודה, ונראה כי בשלב כלשהו המקום ננטש.
האתר היה מכוסה כולו בחולות, ולכן המצודה התגלתה רק ב-1992 במהלך חפירת בדיקה. עיקר המחקר במקום נערך בשנים 1995–1996 ובמהלכו נערכו חפירות חלקיות באתר ששטחו הכולל הוא כ-3.5 דונם. הממצא המרכזי של המצודה כוסה בגג פח נמוך המקשה על הגישה אל האתר, ונכון לשנת 2022 המקום מלוכלך ומוזנח.
המצודה
המבנה רבוע ומידותיו הן 15.5 מטרים על 15 מטרים. שיטת הבנייה במקום תומכת באפשרות שממדיו הכוללים של המבנה היו גדולים מבניין הרבוע שהשתמר. המבנה בנוי מלבני טין מיובשות בגודל של 10X30X40 ס"מ, מידות שאינן נחשבות סטנדרטיות באדריכלות האשורית. גובהו של המבנה כיום הוא 3.5 מטרים, ויסודותיו מסיביים ורוחבם מגיע ל-3.8 מטרים. המבנה נחלק לתא מרכזי וסביבו 11 תאים מלבניים בגדלים שונים. בשל כך שלא נתגלו פתחים חיצוניים ב-11 התאים, פתחים בינם לבין עצמם או רצפה בתחתיתם, ייתכן שאלה שימשו כיסודות בלבד למבנה ששכן מעליהם, ולא נודע להם שימוש פונקציונלי. התא המרכזי שרצפתו מפולסת שימש ככל הנראה כמחסן תת-קרקעי או כמרתף, והכניסה אליו הייתה דרך תקרתו. מאידך, ייתכן שהמבנה כולו שימש במה בלבד, שנועד להגביה ולשמש כבסיס למבנה שמעליו, אלמנט מוכר באדריכלות האשורית והבבלית. בצידה הצפוני והתלול של המצודה הוקמה חלקלקה בשיפוע של 45 מעלות.
ממצאים נוספים
בצידו הדרומי והדרום-מזרחי של המבנה התגלו שרידים דלים של מבני עזר או שירות עשויים מכורכר, המתוארכים לזמנה של המצודה. עם זאת, בכולם נמצא ממצא דומה של קנקנים, פכיות, סירים וקערות, המתוארכים למאה ה-7 לפנה"ס. על התל התגלו מספר מוקדי שרפה שבהם שרידי עצמות בעלי חיים וקרמיקה, ובסביבתו התגלו עדויות לקיומם של חניוני לילה.
שדרות רבין החולפות מדרום לתל הוסטו דרומה כדי לא לפגום בשרידים, אך מורדותיו הדרומיים של התל גולחו בכל זאת, ולאורך הכביש נבנה קיר תמך המדמה חומה של מבצר אשורי. על הקיר ציורים ותבליטים מעשה ידיו של האמן דוד כץ. הגישה אל ראש התל אינה מוסדרת ונעשית בשבילי חול, אך בכוונת עיריית ראשון לציון להקים פארק ארכאולוגי סביב האתר.
נדיה פטרובה
נדיה ויקטורובנה פטרובה (רוסית: Надежда Викторовна Петрова, ; נולדה ב-8 ביוני 1982) היא שחקנית טניס מקצוענית לשעבר מרוסיה. דורגה בשיאה (15 במאי 2006) במקום ה-3 בעולם בדירוג ה-WTA.
פטרובה זכתה ב-37 תוארי WTA, ב-13 תוארי יחידות וב-24 תוארי זוגות.
תחילת הקריירה
בשנת 1996 ערכה את הבכורה שלה בסבב בשני טורנירים על סך 10,000 דולר. בראשון נוצחה בסיבוב הראשון, ובטורניר השני הגיעה לרבע הגמר. בשנת 1997 זכתה בצ'לנגר בכורה על סך 10,000 דולר בטבליסי והגיעה לחצי גמר בטורניר על סך 10,000 דולר בבתומי. את השנה סיימה במקום ה-589. בשנת 1998 ניצחה שלושה צ'לנגרים על סך 10,000 דולר והגיעה לגמר צ'לנגר על סך 25,000 דולר. כמו כן ניצחה פעמיים בהגרלה הראשית של טורניר WTA והשתתפה במוקדמות היו אליפות ארצות הברית הפתוחה. את השנה סיימה במקום ה-142. בשנת 1999 עברה את מוקדמות אוסטרליה אופן והפסידה בסיבוב הראשון, לאחר מכן הגיעה לסיבוב ראשון באמלייה איילנד, סיבוב שני בווימבלדון, רבע גמר ברונקס (טורניר על סך 50,000 דולר), סיבוב שני במוסקבה (ניצחה את המדורגת 13) וסיבוב שני בלייפציג.
2002
את השנה פתחה עם חצי גמר בגולד סקט (ניצחה את המדורגות 12 ו-14). לאחר מכן נעדרה מהמגרשים עד ניו הייבן. למרות הכול, היא הגיעה לרבע גמר מוסקבה עם ניצחון על הינגיס (מדורגת 10). את השנה במקום ה-111 התדרדרות של 72 מקומות לעומת מקומה בסוף 2001.
2003
בתחילת 2003 לא זכתה להישגים משמעותיים עד הטורניר ברומא, שם הגיעה לסיבוב השלישי למוניקה סלש. ברולאן גארוס הגיעה אולי להישגה הגדול ביותר מעולם כשהגיעה לחצי הגמר, שם היא ניצחה את מוניקה סלש, ג'ניפר קפריאטי וורה זבונרבה והפסידה רק לקים קלייסטרס. לאחר מכן היא הגיעה לחצי גמר דן בוש, סיבוב שלישי בווימבלדון, רבע גמר סן דייגו, שמינית גמר אליפות ארצות הברית הפתוחה, רבע גמר לייפציג, חצי גמר ציריך, גמר לינץ וחצי גמר פילדלפיה. את השנה סיימה במקום ה-12, עליה של 99 מקומות ממיקומה בסוף 2002.
2004
בשנת 2004 פטרובה הגיעה לגמר אחד בגודלסקט (טייר 3), פטרובה הגיעה לחמישה חצאי גמר: במיאמי (טייר 1), אמליה איילנד (טייר 2), באלי (טייר 3), לינץ (טייר 2) ופילדלפיה (טייר). כמו כן היו לה ניצחונות יוקרתיים על סרינה (7 בעולם), הנין (1 בעולם) ומיסיקנה (3 בעולם). בטורנירי הגראנד סלאם הישגיה היו: סיבוב ראשון באוסטרליה, סיבוב שלישי ברולאן גארוס, שמינית גמר בווימבלדון ורבע גמר יו אס אי אופן. את השנה סיימה במקום ה-12 (ללא שינוי) כשבמהלך השנה הגיעה למקום ה-6 בעולם.
2005
בשנת 2005 זכתה בתואר בכורה (ויחיד באותה שנה) בלינץ (דרג 2), בנוסף לכך היא הגיעה לשני גמרים: בברלין (טייר 1) ובבנגקוק (טייר 3). היא הגיעה ל-4 חצאי גמר: בפריז (טייר 2), אמלייה איילנד (טייר 2), רולאן גארוס (גראנד סלאם) ופילדלפיה (טייר 2). בגראנד סלאמים הישגיה היו: שמינית גמר באוסטרליה, חצי גמר רולאן גארוס, רבע גמר וימבלדון, רבע גמר יו אס אי אופן. כמו כן היו לה ניצחונות יוקרתיים על: מורזמו (3 בעולם), שארפובה (3 בעולם) ושניידר (9 בעולם). באליפות סוף השנה ניצחה ניצחון אחד על שראפובה. את השנה סיימה במקום התשיעי, עלייה של שלושה מקומות מדירוגה בסוף 2004.
2006
2006 הייתה שנת השיא של פטרובה: היא זכתה בחמישה תארים: צ'ארלסטון (טייר 1), ברלין (טייר 1), דוחא (טייר 2), אמליה איילנד (טייר 2) ושטוטגרט (טייר 2). בנוסף לכך היא הגיעה לשני גמרים: לינץ (טייר 2) ומוסקבה (טייר 1). פטרובה הגיעה גם לשני חצאים: באוקלנד (דרג 4) ובאנטוונפן (טייר 2). בגראנד סלאמים היו: רבע גמר אוסטרליה, סיבוב ראשון רולאן גארוס, אי-השתתפות בווימבלדון וסיבוב שלישי ביו אס אי אופן. היו לה ניצחונות יוקרתיים על: מורזמו (פעמיים, 1 ו-2 בעולם), הנין (7 בעולם), שניידר (9 בעולם) וקוזנצובה (4 בעולם). באליפות סוף השנה ניצחה משחק אחד מול מורזמו. את השנה סיימה במקום ה-6, שיפור של 3 מקומות ממיקומה בסוף 2005 (במהלך השנה הגיעה אף למקום ה-3).
2007
בשנת 2007 זכתה פטרובה בתואר אחד: בפריז (טייר 2). היא גם הגיעה לשני גמרים: באמליה איילנד (טייר 2) ובלוס אנג'לס (טייר 2), ולחצי גמר אחד: באסטבורן (טייר 2). הישגיה בגראנד סלאמים היו: סיבוב שלישי באוסטרליה, סיבוב ראשון ברולאן גארוס, שמינית גמר וימבלדון, סיבוב שלישי יו אס אי אופן. ניצחונותיה היוקרתיים היו: מורזמו (3 בעולם). את השנה סיימה במקום ה-14, ירידה של 8 מקומות ממיקומה בסוף 2006.
2009
ב-2009 הגיעה פטרובה לשני חצאי גמר: פונטה ודרה ביץ' (אינטורנשנל) ובייג'ן (טורניר חובה). היא הגיעה גם לרבע גמר אחד בקוויבק סיטי (אינטורנשנל). הישגיה בסלאמים היו: שמיניות באוסטרליה, וימבלדון ואליפות ארצות הברית, וסיבוב שני ברולאן. את השנה סיימה במקום ה-20, ירידה של 9 מקומות ממיקומה בסוף 2008.
2010
ב-2010 הגיעה לגמר אחד: בניו הייבן (פרמיר רגיל), לחצי הגמר בסיאול (אינטורנשנל). היא הגיעה ל-5 רבעי גמר: מלבורן (גראנד סלאם), צ'ארלסטון (פרמיר), רומא (פרמיר 5), מדריד (פרמיר חובה), רולאן גארוס (גראנד סלאם). בגראנד סלאמים הישגיה היו: רבעי גמר באוסטרליה וברולאן גארוס, סיבוב שלישי בווימבלדון וסיבוב ראשון באליפות ארצות הברית הפתוחה. את השנה סיימה במקום ה-15, עלייה של 5 מקומות ממיקומה בסוף 2009.
2011
הישגיה הבולטים בשנה זאת היו זכייה בוושינגטון (אינטורנשנל), רבע גמר סינסינטי (פרמיר 5) וחצי גמר בבאלי (טורניר האלופות). את השנה סיימה במקום ה-29, ירידה של 14 מקומות ממיקומה בסוף 2010.
2012
בשנת 2012 פטרובה זכתה בשלושה תארים: טוקיו (פרמייר 5, ניצחה את אגניישקה ראדוונסקה בגמר), סופיה (טורניר האלופות, ניצחה את קרוליין ווזניאקי) ודן בוש (אינטורנשנל, ניצחה את אורסולה ראדוונסקה בגמר). פטרובה הגיעה גם לחצי גמר בסן דייגו (פרמיר). הישגיה בגראנד סלאם היו: סיבוב שני באוסטרליה, סיבוב שלישי רולאן גארוס, סיבוב שני בווימבלדון, שמינית גמר באליפות ארצות הברית.
גביע הפדרציה
פטרובה שיחקה בנבחרת רוסיה בין השנים 2001 ו-2009. מאזנה עומד על 10 ניצחונות (4 במשחקי יחידות ו-6 במשחקי זוגות) ו-4 הפסדים (3 במשחקי יחידות ואחד במשחק זוגות).
מיה איידן
מיה איידן (נולדה ב-25 באוקטובר 1974) היא עיתונאית ישראלית וכתבת הרווחה של חדשות 13.
ביוגרפיה
מיה איידן החלה את עבודתה העיתונאית כחברת מערכת התוכנית "משעל חם" ששודרה בערוץ 2. לאחר מכן היא מונתה ככתבת רווחה בחדשות HOT באזור המרכז.
היא שימשה ככתבת אתר ynet בארצות הברית ולאחר חזרתה לישראל הצטרפה למערכת תוכנית התחקירים "קופסא שחורה" בערוץ 2 בהגשת עמנואל רוזן וענת גורן.
משנת 2010 היא משמשת הכתבת הרווחה בערוץ.
בשנת 2015 קיבלה אות הוקרה לאיש תקשורת מטעם קרן שלם על סדרת כתבות "שווים" שעסקה בבעלי מוגבלויות והתמודדותם עם בירוקרטיה ושודרה במהדורת החדשות המרכזית של ערוץ עשר.
חיים אישיים
איידן בוגרת בית הספר כותרת לתקשורת ובעלת תואר ראשון בתקשורת. מתגוררת בתל אביב.
מוריה (מערכת איכון)
מוריה (באנגלית: GroundPoint) היא מערכת לאיכון טקטי של מטרות קרקעיות בייצור התעשייה האווירית לישראל. על פי הצהרות הייצרן, המערכת, שנחשפה באירוע AUSA 2015, מאכנת בדיוק של מטרים ספורים.
על פי דווחים, המערכת מבצעית (נכון ל 2015) ומשמשת יחידות תצפית במשימות איכון מטרות לטווח של עד 20 ק"מ בדיוק של 2-3 מטרים באופן אמין.
המערכת משמשת לצורכי איכון מטרות עבור חימוש מוכוון GPS וסיוע בשיפור דיוק הפגיעה של חימושים סטטיסטיים.
חואו ייפאן
חוֹאוּ יִיפָאן (בסינית: 侯逸凡; פיניין: Hóuyìfán, נולדה ב-27 בפברואר 1994 בשינגוה, סין) היא שחמטאית סינית בדרגת רב-אמן. הייתה אלופת העולם בשחמט לנשים ארבע פעמים, וזכתה פעמיים בסבב הגרנד פרי.
היא פעילה בוועדות פיד"ה הבאות: נשיאת ועדת "אלופות העולם בשחמט", חברה בוועדת "שחמט בבתי ספר", ויועצת מיוחדת בוועדה לשחמט נשים.
נכון ליוני 2022, מדורגת במקום התשיעי בסין בדירוג הכללי (גברים ונשים) וה-99 בעולם בדירוג הכללי (האישה היחידה בין ה-100 המדורגים ראשונים בעולם), לפי מד כושר.
חואו ייפאן באולימפיאדת השחמט
בין השנים 2006 ל-2014 השתתפה חואו ייפאן ב-5 אולימפיאדות שחמט:
ממשחקיה
בספרם של נעם מנלה וזאב זוהר "Think like a machine" מביאים המחברים דוגמה זו בעמוד 181 כדוגמה לעמדה שבה אלופת העולם לנשים לא העלתה על דעתה את החלופה ה"לא הגיונית" של ויתור על הרגלי המאוים בטור א'.
אסטרואידים (משחק)
אסטרואידים (באנגלית: Asteroids) הוא משחק וידאו שיצא לראשונה לשוק ב-1979 על ידי חברת אטארי כמכונת משחק והפך לאחד המשחקים הפופולריים ביותר באותה התקופה. המשחק נוצר בהשראת אחד ממשחקי הווידאו הראשונים - "Spacewar!".
תיאור המשחק
השחקן שולט בחללית קטנה. החללית מסוגלת לנוע ולהסתובב. מטרת המשחק היא השמדת כל האסטרואידים מבלי שהאסטרואדים יתרסקו על החללית של השחקן. כשיורים באסטרואיד הוא מתפרק למספר אסטרואידים קטנים ומהירים יותר.
ג'ון גרישם
ג'ון גרישם (באנגלית: John Grisham; נולד ב-8 בפברואר 1955) הוא סופר אמריקאי העוסק בתחום ספרות המתח והספרות הבלשית.
ביוגרפיה
גרישם נולד בשנת 1955 במדינת ארקנסו, ארצות הברית, כבכור מתוך 5 אחים. אביו היה פועל בניין ומגדל כותנה. לאחר מעברים תכופים, השתקעה המשפחה בשנת 1967 בעיירה סאות'הייבן במחוז דה סוטו, מיסיסיפי. גרישם הצעיר נהג להרבות בקריאה, בעידודה של אמו. בייחוד הושפע מכתיבתו של ג'ון סטיינבק, שבהירות כתיבתו עוררה בו התפעלות.
בשנת 1977 סיים גרישם לימודים אקדמיים בהנהלת חשבונות באוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי, ובשנת 1981 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת מיסיסיפי. במהלך אותן שנים ניהל יומן, נוהג שעזר לו בהמשך בכתיבתו היוצרת. במשך כעשור שנים עסק בעריכת דין בסאות'הייבן, שם קצה נפשו בתחום הפלילי והוא עבר לתחום האזרחי.
בשנים 1983 עד 1990 כיהן בבית הנבחרים של מדינת מיסיסיפי.
בשנת 1984 החל לכתוב את ספרו הראשון, לאחר שהיה עד למתן עדות בבית משפט של ילדה בת 12 שהייתה קורבן לאונס אכזרי. בספרו ניסה לבחון את הסוגיה: מה היה קורה אילו אביה של אותה ילדה היה יורה למוות באנס שפגע בבתו. הוא עבד במשך שלוש שנים על הרומן עת להרוג (A Time to Kill) וסיים לכתוב אותו בשנת 1987. גרישם פנה עם ספרו לחברות הוצאה לאור רבות, ולמרבה הפליאה נדחה על ידי כולן. בחודש יוני 1988 הסכימה חברת ההוצאה לאור Wynwood Press להדפיס 5000 עותקים מן הספר, כמחווה אישית לסופר. כיום ניתן למצוא את יצירותיו של גרישם בכל חנויות הספרים, במדפי "רבי-המכר".
יום לאחר שסיים את "עת להרוג", החל גרישם לעבוד על ספר שני, סיפורו של עורך דין צעיר, שמתפתה לעבוד במשרד עורכי-דין מושלם, לכאורה, שאיננו מה שהוא נראה. הרומן השני, הפירמה, היה לרב-מכר של שנת 1991. גרישם המשיך לכתוב ולהוציא לאור לפחות ספר אחד לשנה, רובם רבי-מכר פופולריים ביותר. החל בבית צבוע בשנת 2001 שינה הסופר את מוקד עניינו ממשפטים לדרום הכפרי בכלל. בד בבד המשיך לעסוק במותחניו המשפטיים. ספריו נמכרים במיליונים בארצות הברית, והוא נחשב בחוגי ההוצאה לאור לגדול רבי-המכר של שנות ה-90.
בשנת 1996 חזר גרישם לזמן קצר לעיסוק פעיל בעריכת דין, כאשר ייצג בהצלחה את משפחתו של אדם שנהרג בתאונת רכבת.
גרישם נשוי ואב לשניים. הוא נוצרי בפטיסטי, ומשתייך לזרם "האחווה הקואופרטיבית הבפטיסטית" הליברלי.
ספריו בעברית
גרישם הוא אחד הסופרים הפופולריים והפוריים בארצות הברית מאז תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, וכמה מיצירותיו זכו אף לעיבודים קולנועיים. בישראל רכשה הוצאת זמורה-ביתן את זכויות ההוצאה לאור של ספריו בעברית, בשנות ה-90, זמן קצר לאחר שהפך לסופר מצליח בעולם. בשנת 2001 רכשה הוצאת מודן את הזכויות לספריו, כולל אלו שראו אור קודם בהוצאת זמורה-ביתן, הספרים: "הלקוח", "הפירמה", "התא", "מוריד הגשם", "משחק המושבעים", "תיק שקנאי" ו"עת להרוג". מודן הוציאה לאור מחדש את הספרים שפורסמו בזמורה-ביתן, בעטיפה חדשה. ומאז כל ספר חדש שהוציא גרישם תורגם ויצא לאור בהוצאת מודן, רובם זמן קצר לאחר שיצאו לראשונה באנגלית, חלקם היו לרבי מכר.
עין צור
עין צור הוא מעיין שכבה בשטח פארק רמת הנדיב.
כדי להגדיל את ספיקת המעיין נחצבה במקום ניקבה המגיעה עד למקום הנביעה. בגלל בעיית בטיחות חסומה הגישה למקור הנביעה בשער מתכת נעול. בקרקעית הניקבה התגלו כ-2000 מטבעות מהתקופה הביזנטית. משערים שלמעיין יוחסו סגולות פריון והנשים שטבלו שם השליכו לתוך הניקבה את המטבעות.
מהניקבה יוצאת אמת מים שחלקה מקורה, המסתיימת בבריכת אגירה גדולה ששימשה כבריכת רחצה וגם כבריכת אספקה לבוסתנים והשדות באזור ולבית המרחץ.
מדרום לבריכה הגדולה שכיום היא ריקה, נמצאות שתי בריכות מים שנבנו על ידי חברי היישוב הבית"רי תל צור.
בית המרחץ הוקם במאה ה-1 לפנה"ס ושימש עד סוף תקופת המרד הגדול בשנת 70 לספירה. זה בית מרחץ קטן יחסית ששימש את תושבי חורבת עלק הסמוכה. חדרי הרחצה ערוכים בטור. ממערב יש שבע מדרגות המוליכות לחדר המלתחה (אפודיטריום) ובו בריכת מים קרים (פריגידריום). לאחר הטבילה עברו המתרחצים לחדר הביניים (טֶפידריום) ומשם לחדר החם (קָלדריום). מתחת לרצפת הקלדריום היה חלל אליו הגיע אוויר חם כמו תנור ולאחר שהתחממה, שפכו עליה מים ונוצרו אדים חמים כמו בסאונה.
אפשר להגיע אליו בשביל מסומן מגן הנדיב ברמת הנדיב, או בדרך קצרה יותר, ממגרש החנייה של בית הספר אורט בנימינה משם יוצא שביל מסומן בסימון שביל ישראל ומגיע למעיין לאחר כ-500 מטר.
ציר אופטי
הציר האופטי הוא קו דמיוני המגדיר את הכיוון בו מתקדם האור במערכת האופטית. במערכות המורכבות מעדשות ומראות פשוטות, נוח להגדיר ציר עובר דרך מרכז העיקום של כל אחד ממשטחי הגבול של העדשה או המראה, והוא מתלכד עם ציר הסיבוב של כל אחת מהן. במקרה כזה הציר נחשב ציר אופטי ראשי. במקרים מיוחדים, כמו עבור אלומות אור המגיעות לעדשה או למראה שלא בכיוון ציר הסימטריה שלהן, כיוון התקדמותן יוגדר כציר אופטי משני.
במקרה של סיב אופטי, הציר האופטי איננו בהכרח קו ישר, אלא מוגדר לאורך מרכז ליבתו של הסיב, והוא מכונה ציר הסיב.
במכשירים אופטיים רבים, כדוגמת מיקרוסקופ וטלסקופ יש לכוונן את הרכיבים האופטיים השונים כך שהציר האופטי של כולם יתלכד. פעולת הכוונון קרויה קוֹלימַציה ומכשיר עזר לשם כך קרוי קוֹלימַטור.
מותו של אקטאון
היצירה מוזכרת כאחת משתי יצירות במכתבו של האמן למזמין היצירות - המלך פיליפה השני מיוני 1559. במכתב מציין טיציאן כי החל לעבוד על היצירות. במאה ה-18 הפכה היצירה לחלק מאוסף אורליאן.
בשנת 1971 החל קמפיין ציבורי בבריטניה לרכוש את היצירה, וכן את היצירה דיאנה ואקטאון, אף היא מעשה ידי טיציאן. בסיום הקמפיין הושג הסכום הנדרש ושתי היצירות נרכשו עבור הגלריה הלאומית שבלונדון.
החלטה 684 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 684 של מועצת הביטחון של האו"ם הייתה החלטה שהתקבלה פה אחד ב-30 בינואר 1991, על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות, לאחר עיון בהחלטות הקודמות בנושא ולאחר עיון בדו"ח של מזכ"ל האו"ם על כח הביניים הזמני של האו"ם.
ההחלטה
המועצה החליטה להאריך את המנדט של יוניפי"ל לחצי שנה נוספת, עד ל-31 ביולי 1991.
לאחר מכן הדגישה המועצה את העוצמה של הכוח, וביקשה מהמזכ"ל לדווח על ההתקדמות בביצוע החלטות 425 (1978) ו-426 (1978).
ריסה
ריסה (שם מדעי: Rissa) הוא סוג ובו שני מינים של עופות ימיים, ממשפחת השחפיים.
הם עדינים יחסית לרוב מיני השחפים, וחיים בעיקר בלהקות גדולות בצוקים בימים הארקטיים והתת-ארקטיים, בדרך כלל עם עופות ימיים אחרים כמו שחפים אחרים, שחפיות, סולות ואלקות.
שני המינים בסוג זה הם:
צדק חברתי
צדק חברתי הוא מושג המבטא את הרעיון של קיום משותף במסגרת חברתית שמבוססת על עקרונות של צדק ומאפשרת ליחידים ולקבוצות קיום ראוי, הוגן וצודק.
הגדרה
רעיון הצדק החברתי מתייחס לתחומים והיבטים שונים של שיתוף הפעולה בין בני האדם. בראש ובראשונה הוא מתייחס לחלוקת המשאבים בחברה ולסוגיות של צדק חלוקתי. בתחום זה הוגים שונים כדוגמת ג'ון רולס, אמרטיה סן, רוברט נוזיק, רונלד דוורקין ואחרים הציעו כללים שונים לחלוקת משאבים צודקת בחברה. היבט נוסף אליו מתייחס רעיון הצדק החברתי הוא צדק תהליכי אשר נוגע לאופנים הראויים להנחות תהליכי קבלת החלטות. נקודת המבט של הצדק התהליכי גורסת כי החלטות הנקבעות בהליך הוגן וחסר פניות מובילות בהכרח לתוצאה צודקת. תחת המסגרת של הצדק החברתי ניתן לכלול גם היבטים של צדק מאחה אשר נוגעים לתיקון עוולות בחברה ולהתמודדות עם מצבים של אי-צדק. תחומים נוספים אשר כלולים תחת רעיון הצדק החברתי הם צדק בין-דורי, צדק סביבתי, צדק אינטראקציוני ועוד.
הפילוסופית ננסי פרייזר טוענת כי צדק חברתי מורכב משלושה ממדים: חלוקה (של משאבים), הכרה (בערכן השווה של הקבוצות השונות בחברה) וייצוג (בשפה).
מייקל וולצר טוען כי המשמעות שמקבל רעיון הצדק שונה בין חברות שונות, וגם בתוך חברה נתונה עקרונות שונים נחשבים לצודקים ביחס לתחומים שונים של החיים החברתיים. כך, למשל, בעוד שהתפיסה הרווחת היא ששכר מחולק על-פי איכות העבודה של העובד, טיפול רפואי מחולק לפי צורך וזכות הצבעה מחולקת באופן שוויוני.
צדק חברתי מהווה נושא מרכזי בפוליטיקה. רוב הגישות החברתיות מציגות חברה צודקת כיעד, אולם ישנם חילוקי דעות בין האידאולוגיות הפוליטיות השונות מהי חברה כזו. המושג "צדק חברתי" כשלעצמו, שגור על פי רוב בפי קבוצות פוליטיות שרואות בחברה הקיימת חברה שאינה צודקת.
שימוש היסטורי במושג
המונח "צדק חברתי" מופיע כבר בחיבור האפלטוני "המדינה", שם הוא מוגדר כמצב בו כל אחד עושה את תפקידו. המושג מופיע גם במאמר 7 בכתבי הפדרליסט, בו נטען שחוקים נגד קיום חוזים מנוגדים לצדק חברתי. צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני טען בפני הפרלמנט הבריטי בשנת 1814, ששיתוף פעולה עם שוודיה בשיעבוד העם הנורווגי עומד בניגוד ישיר לעקרונות של זכות טבעית וצדק חברתי.
במובנו המצומצם, כמתייחס לדרך החלוקה של משאבים באוכולסיה, החל השימוש במושג בשנות ה-40 של המאה ה-19. בשנת 1848 התפרסם ספרו של אנטוניו רוסמיני, "החוקה תחת צדק חברתי" (The constitution under Social Justice), בו הציע פשרה בין היד הנעלמה של אדם סמית והמדינה המתוכננת בה תחרות כלכלית מוגבלת על סמך זכויות טבעיות.
צ'ארלס קוגלין, מטיף אנטישמי בארצות הברית השתמש בביטוי כסלוגן שלו בתמיכתו בניו דיל ואחר כך במאבק נגד הניו דיל. בשנת 1934 הוא הקים את האיגוד הלאומי לצדק חברתי ובסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 הוציא כתב עת בשם "צדק חברתי" שכלל אמירות אנטישמיות. המושג "צדק חברתי" הוא אחד מארבעת העקרונות של המפלגות הירוקות ברחבי העולם.
שימוש במושג בישראל
השופט משה זילברג הציג את הצדק החברתי כאחד מתפקידי השלטון באומרו: "השלטון מחויב לשרת את הציבור - להבטיח שלום וסדר; לספק שירותים חיוניים; להגן על הכבוד והחירות של כל אזרח; לעשות צדק חברתי". דבריו אלו צוטטו על ידי השופט יצחק זמיר בטענו כי זכויות אדם אינם תפקיד בלבדי של השלטון וכי השלטון צריך גם לדאוג לצדק חברתי.
סעיף 2 לחוק חינוך ממלכתי מונה כאחת ממטרות החינוך הממלכתי: "(9) לטפח מעורבות בחיי החברה הישראלית, נכונות לקבל תפקידים ולמלאם מתוך מסירות ואחריות, רצון לעזרה הדדית, תרומה לקהילה, התנדבות וחתירה לצדק חברתי במדינת ישראל".
המונח "צדק חברתי" שימש את בית המשפט העליון בהצדקת צעדים שונים של השלטון. כך למשל, נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק אמר על היטל השבחה: "ביסוד היטל ההשבחה מונח רעיון של צדק חברתי. הרשות הציבורית השקיעה בתכנון ובפיתוח. כתוצאה מכך עלה ערכם של המקרקעין. בעל המקרקעין מתעשר מכך. מן הראוי שבעל המקרקעין יישא בהוצאות התכנון והפיתוח" ועל הלכת השיתוף: "הלכת השיתוף היא מכשיר משפטי שנועד להגשים מטרה חברתית. הוא ניזון מתפיסה חברתית של מוסד הנישואין, כקשר חופשי בין שני יחידים, המושתת על שוויון, שיתוף פעולה, ותמיכה הדדית. הוא מכוון להביא לצדק חברתי." וכך גם כתב השופט יעקב טירקל: "מטרתה של חזקת השיתוף היא צדק חברתי המבוסס על שוויון בין המינים". השופטת אילה פרוקצ'יה הצדיקה את אחד מפסקי הדין שנתנה בנימוק: "דרישות הצדק, בהתייחסותן לנסיבות ולצדדים לעסקה, תוך ראייה רחבה יותר של תכליות צדק חברתי, מצדיקות, לגישתי, מסקנה זו".השופטת דבורה ברלינר כתבה שבמוסד של עד מדינה יש "אי צדק חברתי שמכתיב קביעתם של סדרי עדיפויות שיאפשרו מיצוי הדין עם עבריינים, גם במחיר שלעיתים הנפש סולדת ממנו".
אחת מססמאות מחאת האוהלים בישראל בשנת 2011 הייתה "העם דורש צדק חברתי".
גופים רבים בישראל כוללים בשמם את הביטוי "צדק חברתי", ביניהם נמנים: "עמותת מחויבות לשלום וצדק חברתי", עמותת איתך - משפטניות למען צדק חברתי, מפלגת צדק חברתי, "בית מדרש לצדק חברתי" של ארגון במעגלי צדק, עמותת אומץ (אזרחים למען מינהל תקין וצדק חברתי ומשפטי) והמרכז הישראלי לקידום צדק חברתי.
ביהדות
הרב יונתן זקס טוען כי מושג הצדק החברתי תופס מקום מרכזי ביהדות. אחד הרעיונות המאתגרים ביהדות הוא אחריות שמטילה התורה בענייני שמחה, צדקה, חסד ותיקון עולם.
בארצות ערב
בארצות ערב החל המושג צדק חברתי להיות רווח בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, וכוונה לדרישה לרפורמה במדיניות הבעלות על קרקעות, הרחבת שירותי הרווחה, דאגה לחינוך לכל.
אקטיביזם חברתי
אקטיביזם חברתי יכול להיות מקומי, כלל-ארצי, לגלוש למדינות שכנות או להיות גלובלי. הפעילים צומחים מתוך הקבוצה המוחלשת או מתוך שכבת הרוב, ויוצרים "נוכחות בשטח" ברחוב וברשתות החברתיות במטרה ליצור מודעות. המטרה היא לגייס דעת קהל, לצרף פעילים נוספים, ולהשפיע על מקבלי ההחלטות בחברה. האקטיביזם לובש צורה של הפגנות, אירועי מחאה, ניצול התקשורת, והפעלת לחץ על מקבלי החלטות דרך מכתבים, עצומות ולובינג.
מאחר שמאבקים לשינוי חברתי מבקשים לשנות את הסדר הקיים, עימותים עם הרשויות ועם ארגונים קטנים וגדולים הם כמעט בלתי נמנעים. לעיתים האקטיביסטים החברתיים מוצגים בתקשורת כאויבי הציבור שפוגעים בערכים ובנורמות המקובלית. מסיבה זו פעילים חברתיים מתקשים לפעול לבד, וזקוקים להצטרפות פעילים נוספים.
אקטיביזם יכול להיעשות על ידי יחידים או בקבוצה. כאשר קבוצת הפעילים והתומכים בהם היא גדולה, היא הופכת להיות תנועה חברתית.
נזק מוחי
סוגים
מכלול הנזקים המוחיים מתחלק לשתי קבוצות:
גורמים
מכלול הגורמים לנזק מוחי (נרכשים או מולדים) הוא רב. מומים, מחלות ופציעות שונות, הפוגעות ברקמת המוח או שמובילות לפגיעה ברקמת המוח, הם חלק מהגורמים היכולים להוביל לנזק מוחי. היפוקסיה מתמשכת היא גורם ישיר שכיח. פציעת טראומה שיכולה להוביל להיפוקסיה מתמשכת היא גורם עקיף לנזק מוחי. להלן כמה מן הגורמים לנזק מוחי:
תסמינים וסימנים
בנזק מוחי נפגעת רקמה במערכת העצבים המרכזית. פגיעה זו מובילה ללקות ומכאן מכלול הסימנים והתסמינים הוא רחב. ביטוי הלקות משתנה בהתאם לחומרת הפגיעה. הופעתם של התסמינים והסימנים עשויה להיות איטית או מיידית בהתאם למשך הפגיעה. להלן כמה מן התסמינים והתסמינים לנזק מוחי:
החלמה
כיום עומדים אמצעי טיפול מגוונים ורבים העשויים לשפר את מצב החולה. להלן חלק מאופני הטיפול הקיימים:
קמיקי
קמיקי (שם מדעי: Chauna) הוא סוג של עופות מים הקרובים לברווזים וחיים רק בדרום אמריקה. הם בעלי מקור אדום קצר, לחיים לבנות וציצה שחורה על הראש. הם מזכירים בהרבה מהרגליהם אווזים אך חיים על היבשה ויודעים לרוץ מהר אך לא יודעים לשחות. בעונת הרבייה הם משמיעים קריאות חזקות מאוד מגרונם.
בסוג זה ישנם 2 מינים:
מולה בן-חיים
מולה בן-חיים (30 ביולי 1916 – 7 באוקטובר 1993) היה צייר ישראלי ממוצא פולני.
ביוגרפיה
בן-חיים נולד בשם מולה (שמואל) קוֹשְצְ'יַאנְסקי (Kościanski) ב-1916 בעיר לידא שבפולין לחיים ופרומה לבית יוּדֶלֶביץ'. הוא למד לימודים כלליים בבתי הספר העממי ובגימנסיה העברית "תרבות" בעיר הולדתו ולימודי מוזיקה (מנדולינה וכינור) אצל מורים פרטיים. את צעדיו הראשונים בציור עשה כבר בילדותו אצל אמנים (האחד בשם סגל והשני בשם טאגר) שהעלו ציורי קיר על כותלי בית כנסת מקומי. בשנת 1936, בגיל 20, התגייס גיוס חובה לצבא הפולני בחיל התותחנים. בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בשרתו במדי הצבא הפולני, נפל בשבי הגרמני, ברח מהשבי ומצא מקלט בעיר וילנה, שהייתה תחת שלטון ליטאי ואחר כך תחת שלטון סובייטי.
בשנים 1939–1941 למד בן חיים ציור באקדמיה הממלכתית (ע"ש אנה הקדושה) בווילנה והיה פעיל כתפאורן בתיאטראות הפולניים בעיר. עם פלישת הצבא הנאצי לברית המועצות ביוני 1941, נמלט בן חיים לאסיה התיכונה. בראשית 1945, עם תבוסת הצבא הגרמני וראשית שחרור פולין, חזר מולה לפולין ואחר כך לווילנה, שם התארגן עם חבריו מ"השומר הצעיר" לבריחה לעבר בוקרשט בירת רומניה, משם הגיעו ידיעות על שליחים מארץ ישראל המארגנים עלייה ארצה. במשך השנים 1945–1947 היה מהפעילים המרכזיים בארגון "הבריחה" ועלייה ב' לארץ ישראל. ב-1947 עלה ארצה עם רעייתו המשוררת רבקה בסמן בן-חיים, הצטרף לקיבוץ המעפיל בעמק חפר, והשתתף במלחמת העצמאות ביחידה להסוואה. לאחר המלחמה חזר במלוא המרץ והתמסר לציור. בשנים 1952–1954 השתלם בציור במכון אבני בהדרכתם של מרסל ינקו ומשה מוקדי. בשנים 1954–1955 למד בפריז באקדמיית גראנד שומייר (Académie de la Grande Chaumière) ובייחוד בתורת הפסיפס (מוזאיקה) אצל ג'ינו סווריני. בשנים 1962–1965 שימש נספח לענייני תרבות בשגרירות ישראל במוסקבה. בן חיים היה מזכיר איגוד אמני הקיבוצים, חבר מרכז אגודת הציירים והפסלים בישראל ואחר כך יו"ר אגודה זו (1966–1968). בשנת 1961 הוצגה תערוכת יחיד שלו בגלריה צ'מרינסקי שבתל אביב ותערוכת יחיד בגלריה "אקספלורר" בניו יורק. בשנים 1962–1965 הוצגו ארבע תערוכות יחיד שלו בישראל.
בן חיים השתתף בתערוכות בישראל, פריז, (המוזיאון לאמנות מודרנית), ניו יורק (מלון וולדורף-אסטוריה), בוסטון (גלריה הרולד ארנסט) וכן בעיר ליל בצרפת, תערוכת העשור במוזיאון תל אביב, המשכן לאמנות עין חרוד, מוזיאון הרצליה ועוד.
כתב מרסל ינקו על מולה בן-חיים:
לוי רחמני
לוי יצחק רחמני (7 במרץ 1931 – 19 ביוני 2020) היה יו"ר, מנכ"ל ומייסד איילון חברה לביטוח וקבוצת איילון אחזקות בע"מ.
ביוגרפיה
לוי יצחק נולד ב-1931 בירושלים לשלמה זלמן רחמני-דרברמדיקר, דור שביעי לרבי לוי יצחק מברדיצ'ב. היה נשוי ליהודית בתו של אברהם אלטשולר. טרם הקמת המדינה לחם בארגון ההגנה.
ב-1976 הקים בבעלות משותפת עם NZI, את איילון חברה לביטוח. באפריל 1986, רכש מ-NZI את חלקה בחברה. לאחר הנפקת החברה בבורסה, היה בעל השליטה בחברה באמצעות איילון אחזקות בע"מ.
רחמני תרם לעמותות רבות, בין היתר, תרם ב-2004 אמבולנס לרפואה ושמחה. כמו כן, הקים את הקתדרה לחקר החסידות על שם רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
בשנת 2014 קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מאת אוניברסיטת בר-אילן על תרומתו לכלכלת ישראל.
הארץ
הארץ הוא היומון הוותיק ביותר הפועל בישראל. נוסד ב-18 ביוני 1919 על ידי יצחק לייב גולדברג (יל"ג) ונקרא בשמו הנוכחי החל מדצמבר 1919. נכון לינואר 2022, שיעור החשיפה של העיתון עומד על 5.1% בימות השבוע ו-5.5% בסופי השבוע. העיתון מפעיל גם אתר חדשות, שמרבית התכנים שעלו בו מאז מרץ 2013 פתוחים למנויים בלבד.
מאז שנת 1935 היה העיתון בבעלות משפחת שוקן, ובשנים האחרונות נמכרו 40% ממניות קבוצת הארץ, החברה שמוציאה אותו לאור, לאלפרד דומונט (20%) ולאוניד נבזלין (20%). בדצמבר 2019 רכשו משפחת שוקן ונבזלין את חלקה של דומונט. לעיתון נטייה לשמאל הפוליטי.
מו"ל העיתון הוא עמוס שוקן, העורך הראשי הוא אלוף בן ומנכ"ל קבוצת "הארץ" הוא רמי גז.
טרם ההקמה - "חדשות מהארץ"
בעקבות איסור שהטיל הממשל הצבאי הבריטי על נציגי היישוב העברי לפרסם עיתון ושמו "ארץ ישראל", הוחלט בממשל להוציא מהדורה עברית של שבועון הצבא הבריטי, "The Palestine News", בשם: "חדשות מהארץ הקדושה - התוצאה העברית של שבועון המשלחת הצבאית המצרית אשר למחנה הבריטי בארץ האויב הנכבשת". הגיליון הראשון נדפס בירושלים, ב"דפוס לעווי", וראה אור ב-4 באפריל 1918. אולם הצנזורה הצבאית הבריטית פסלה גם שם זה והחל מהגיליון השני נקרא השבועון "חדשות מהארץ". המערכת נאלצה גם לנדוד לקהיר לפי החלטת הבריטים. בינואר 1919 הודיע הממשל הצבאי הבריטי על סגירת כל העיתונים הצבאיים, והגיליון האחרון של "חדשות מהארץ" יצא לאור ב-10 באפריל 1919.
הקמה
לקראת סגירת "חדשות מהארץ" פנו מנהיגי התנועה הציונית חיים ויצמן ונחום סוקולוב אל יצחק לייב גולדברג בבקשה שיממן יומון ציוני-לאומי. גולדברג קיבל זיכיון להוצאת העיתון, בידיעה שבשלב ראשון העיתון יספוג הפסדים. העורך היה ד"ר ניסן טורוב, האחראים על השכתוב היו המתרגם ד"ר שמואל פרלמן וכן אליעזר בן-יהודה ובנו איתמר בן-אב"י.
הבריטים פסלו את השם "ארץ ישראל", מחשש להתנגדות ערבית, וכשהחל העיתון לצאת כיומון בירושלים, ב-18 ביוני 1919, הוא נקרא "חדשות הארץ - עיתון יומי לענייני החיים והספרות" והיה לעיתון העברי הראשון שיצא לאור בתקופת המנדט.
בדצמבר 1919 הושמטה מהסמליל (לוגו) המילה "חדשות", ושמו של העיתון הפך רשמית ל"הארץ". בהמשך גם אותיות הסמליל שצייר זאב ז'בוטינסקי הוחלפו בסמליל הנוכחי מאת מעצבת האותיות פרנצ'סקה ברוך. העיתון הודפס בכ-1,000 עד 1,500 עותקים. בחול המועד של סוכות ופסח לא עבדו בבתי הדפוס בירושלים, והעיתון לא הופיע בהם.
י"ל גולדברג המשיך לתמוך במימון הפעילות של "הארץ" עד קיץ 1922. מרגע שהפסיק את תרומתו, עקב הפסדים מצטברים שסיכנו את הונו, נאבק העיתון על קיומו עד שנסגר בתחילת נובמבר אותה שנה. בהתערבותו של אחד העם, שנחרד מהמחשבה שעיתון האיכות העצמאי היחיד בישראל יפסיק את הופעתו, גויסו איילי הון כמילונאי יהודה גור כדי לממן את הופעתו. הניהול השוטף נמסר לידי קואופרטיב של העובדים, ואלה חידשו את הופעת העיתון ב-1 בינואר 1923. הם בחרו פה אחד עורך חדש, ד"ר משה יוסף גליקסון (קודם לכן שימשו בתפקיד לתקופות קצרות שמואל פרלמן ואריה לייב יפה).
"הארץ" בתקופת גליקסון
משה גליקסון היה עורך סמכותי ובעל ידע, שהיה קודם לכן חוקר ספרות ופילוסופיה. "הארץ" בתקופתו הפך לעיתון אינטלקטואלי, ובעמודו הראשון לא התפרסמו חדשות כלל.
על רקע זה עלה וצמח עיתון מתחרה, "דואר היום" של איתמר בן-אב"י, אשר שם לו למטרה להחליף את "הארץ" כעיתון המשפיע ביותר בארץ-ישראל. פחות מחודשיים אחרי מינויו של גליקסון, הכריז "דואר היום" מלחמה על "הארץ", בין השאר באמצעות הורדת מחיר לחצי-גרוש, בדיוק מחצית ממחירו של "הארץ". "דואר היום" גם משך כותבים בכירים של "הארץ" לשורותיו, בהם זאב ז'בוטינסקי ואורי קיסרי. "הארץ הוא אולי הגון, אך איננו עיתון", כתב איתמר בן-אב"י, "ואילו דואר היום אולי אינו הגון, אך הוא עיתון". בכל פעם שהייתה ל"דואר היום" ידיעה סנסציונית, כתב איתמר בן-אב"י בלעג מעל לכותרת: "לא תוכלו לקרוא זאת ב'הארץ'". "הארץ" תמך בחיים ויצמן ומנחם אוסישקין, בעוד דואר היום הביא בהרחבה את הביקורת של נחמיה דה לימה ושותפיו.
על מנת להתקרב למרכזי התעשייה והכלכלה של היישוב, עבר "הארץ" מירושלים לתל אביב, תחילה ברחוב מונטיפיורי. ב-4 במרץ 1925 הונחה אבן-הפינה לבניין "הארץ" ברחוב מזא"ה 56, צמוד לבניין הוצאת דביר. "הארץ" החל להופיע בשעות הבוקר, כמו "דואר היום", והוריד את מחירו לחצי גרוש, בניגוד לביטאון ההסתדרות הכללית "דבר", שעדיין נמכר בגרוש שלם.
עם זאת העיתון לא מש מעמדותיו וממה שראה כאחריותו המערכתית, כפי שניתן ללמוד ממאמר המערכת הראשון שגליקסון פרסם בו כעורך:.
הארץ בתקופת גליקסון ניהל פולמוסים אידאולוגיים ותרבותיים חריפים מעל עמודיו, וטובי הכותבים השתתפו בהם. כאשר "דואר היום" החל להכניס תצלומים לעמודו הראשון, ואף פרסם בסופי השבוע רומנים בהמשכים, הקפיד גליקסון על מדיניות כמעט הפוכה. בין השאר ייסד את מסורת מאמר המערכת הבלתי חתום, שנכתב במשותף על ידי מועצה של חברי מערכת, בהם היו ד"ר יוסף לוריא, המשורר יעקב פיכמן, אברהם לודויפול, ד"ר שמואל פרלמן, מרדכי בן הלל הכהן, משה סמילנסקי, לייב יפה וד"ר יוסף קלוזנר.
גליקסון היה שליט יחיד ב"הארץ", כפי שלא העז למשול בו אף עורך אחריו. הוא שיכתב כתבות ומאמרים בלי להתייעץ עם כותביהם, פיטר ללא היסוס כותבים שלא סרו למרותו והחרים סופרים שתרמו שיר או סיפור לעיתון המתחרה. על חברי המערכת הוטלה משמעת ברזל, ולפחות שני חברי מערכת, הסופר בן ציון כ"ץ והפובליציסט יעקב רבינוביץ, פוטרו משום שאיחרו בהגשת מאמר. כ"ץ העיד על כך מאוחר יותר: "במשך השנים שלו ב'הארץ' היה גליקסון מקפיד מאוד שבעיתון הכל יהיה לפי רוחו, ולא רצה להודות בזה, שהעיתון אינו קניין רוחני-פרטי של העורך".
גליקסון התנגד בחריפות לעדכן את השפה שבה נכתבו המאמרים ב"הארץ". גם שנים אחרי שאיתמר בן-אב"י המציא את המלה "מכונית", כאשר כל בני היישוב השתמשו בה, התעקש גליקסון על "אוטומוביל". ביומנו כתב בעניין זה: "עיתוננו צריך להתרחק מחידושי לשון, ואולי מחידושים בכלל".
אך גליקסון כאמור בכל זאת הכניס חידושים, ובתקופתו "הארץ" נכנע ופרסם תצלומים. גליקסון גם יזם את הוצאת "לוח הארץ" השנתי, מעין גרסה עברית לאלמנך האמריקאי, ובו התפרסמו נתונים עובדתיים על היישוב, מאמרים של גדולי האומה ואף המלצות לטיולים בארץ ובעולם. מאז 1926 ועד היום, מצרף "הארץ" בראש השנה לקוראיו לוח שנה מיניאטורי המודפס בשני צבעים, מזכרת מהיוזמה ההיא.
ב-1929 מסר איתמר בן-אב"י את עריכת עיתונו לזאב ז'בוטינסקי, ו"דואר היום" הקצין את עמדותיו לכיוון התנועה הרוויזיוניסטית. בין השאר התפרסם בו מדור אישי של אב"א אחימאיר, "מפנקסו של פשיסטן", שנכתבו בו דברים חריפים מאוד נגד הערבים. ילידי הארץ, קהל היעד הטבעי של "דואר היום", הפנה לו עורף וב-1931 הפך "הארץ" לעיתון הנפוץ ביישוב, עם למעלה מ-7,000 עותקים מכורים ביום. מספר הקוראים בתשלום של "הארץ" ייצג 5% מאוכלוסיית ישראל באותה התקופה, באופן יחסי כמעט פי חמישה מאשר תפוצתו היום.
לעניין זה התייחס חיים נחמן ביאליק, בהתבטאות נדירה אודות העיתונות העברית, במאמר שפרסם ב-1930:
שנות השגשוג הכלכלי הביאו את גליקסון להגביר את אחיזתו של העיתון בשוק, אולי מעבר להגיון הכלכלי. החל מ-1929 הוציא "הארץ" גם מהדורת ערב, "הארץ של ערבית", שהפך חמש שנים מאוחר יותר לעיתון של ממש, "השעה", עם מערכת משלו ועלויות בהתאם. החל מ-1933, עם עליית היטלר לשלטון ועם פתיחת משפט רצח ארלוזורוב, הוציא גליקסון באופן קבוע גם מהדורה שנייה, שהתייחסה לאירועי הבוקר ואילצה את הפובליציסטים שלו לכתוב שלושה מאמרים שונים ביום, אחד לכל מהדורה. סופרים רבים הצטרפו למערכת, ובראשם נתן אלתרמן, שכתב החל מ-1934 מדור אקטואליה קבוע בשם "רגעים".
הזינוק בעלויות השכר ובעלויות הנייר הביאו את איילי ההון שמימנו את "הארץ" לפרק את הקואופרטיב, שהיה למעשה חותמת-גומי של גליקסון, ולהעביר את הניהול לאיש העסקים דוד כהן. אולם כהן לא הצליח להביא את החברה לידי איזון תקציבי, ו"הארץ" הועמד למכירה. ב-1937, אחרי משא ומתן כספי ארוך ומפותל, רכש אותו הנדבן הציוני שלמה זלמן שוקן, כמתנת-חתונה לבנו, גרשום שוקן. שוקן שילם 23,000 לירות שטרלינג בתמורה לעיתון ולבניין המערכת, ברחוב מזא"ה בתל אביב.
"הארץ" של גרשום שוקן
מלכתחילה, ראו השוקנים את עיתונם החדש כעסק לכל דבר, אשר צריך להניב רווחים ולהתנהל על-פי אמות מידה מסחריות. זלמן שוקן התפרסם עד אז כנדבן, ובקרב אנשי העיתונות והספרות התפרסם כמי שמעניק משכורת חודשית לסופר ש"י עגנון. רבים ציפו ש"הארץ" יהיה גם הוא מוסד נתמך, כפי שהיה קודם לכן, ואי הבנה זו הולידה חיכוכים בין ההנהלה לבין המערכת.
פחות מחודש אחרי החלפת הבעלות, הודיע זלמן שוקן לד"ר גליקסון שהוא נוטל ממנו את סמכויות העריכה. גליקסון המשיך לקבל משכורת, אך נדרש לעזוב את הבניין. השוקנים מינו כעורך את מי שהיה עד אז מזכיר המערכת, ישעיהו קלינוב ובפברואר 1938 נרשם נתן אלתרמן כעורך העיתון אצל השלטונות במקום גליקסון. בעקבות השינוי, הקו המערכתי של העיתון שבר ימינה.
גרשום שוקן, שהיה בן 28 כאשר קיבל לידיו את "הארץ", רצה בתחילה לעסוק אך ורק בניהול הכלכלי של העיתון. לפיכך מינה עצמו כמנכ"ל והקדיש עצמו לקיצוץ עלויות השכר של העיתון. אולם בתוך זמן קצר התגלעו חילוקי דעות בינו לבין העורך החדש, שביקש להגן על העיתונאים ועל מה שראה כטובת הקוראים. ב-1939 מינה עצמו גרשום שוקן לעורך העיתון, במקביל להיותו המו"ל והבעלים, כפילות תפקידים חריגה שנמשכה למעלה מחצי מאה. בתקופה זו עוצב "הארץ" כפי שהוא מוכר כיום.
בשנים הראשונות לכהונתו עסק שוקן בעיקר בקיצוץ עלויות. הסופרים הארץ-ישראלים שמילאו את דפי העיתון ולעיתים שאבו ממנו את משכורתם פוטרו, ובמקומם מונו עיתונאים צעירים, רובם עולים חדשים מהונגריה. כך פרש מ"הארץ" ב-1943 המשורר נתן אלתרמן, שהעדיף לעבור לעיתון "דבר" מאשר להסכים לקיצוץ בשכרו. מעט אחרי מלחמת העולם השנייה הגיע "הארץ" לאיזון תקציבי. אולם עלייתם החדה של עיתוני ערב מסוג חדש, ובראשם "ידיעות אחרונות", אילצה אותו להתמודד עם האיום. כאשר "מעריב" ראה אור, ב-1948, החליט שוקן שוב לנסות להוציא עיתון-ערב שיהיה שייך ל"הארץ". שמו היה "יום-יום", ולמרות כותבים מהשורה הראשונה, ובראשם בנימין תמוז, העיתון החדש נכשל והכניס את "הארץ" לחובות חדשים, שגררו צורך בקיצוץ נוסף.
ב-18 במאי 1948 הפציצו מטוסי חיל האוויר המצרי את בניין העיתון. בהפצצה נהרגו שלושה פועלי דפוס ונער שליח, מספר פועלים נפצעו, חלק מהבניין נהרס ומחסן הנייר עלה באש. לאחר מספר ימים מת אחד הפצועים ומספר ההרוגים עלה לחמישה.
בעשור הראשון לכהונתו המעיט שוקן לעסוק בעריכה עצמה, והשאיר את רוב ההחלטות למזכיר המערכת, ישראל פינקלשטיין. עם זאת, כבר מראשית הדרך הקדיש תשומת לב רבה לקו המערכתי של "הארץ" בסוגיות כלכליות. כך מינה לעורך כלכלי את ברוך בר, עיתונאי שעלה מהונגריה, בה כיהן בממשלה הסטליניסטית בימי מתיאש רקושי והפך בהמשך לאנטי-קומוניסט מושבע. בתקופת גליקסון היה "הארץ" שופרה הנאמן של התנועה הציונית והרבה לפיכך לתמוך בכלכלה סוציאליסטית. עם העברת הבעלות למשפחת שוקן ניכר מפנה בעמדות העיתון, והוא הביע התנגדות חריפה ועקבית לכלכלת שיתוף, לסובסידיות לחקלאות, להגבלת התחרות ולמודל הקיבוצים.
מבחינה פוליטית עבר העיתון מהפך מערכתי, והחל להתבלט בפלורליזם שלו. אפשר שהפלורליזם היה הדבר הקרוב ביותר לדת בשביל גרשום שוקן, ועיתונו שיקף תורה זו, לא אחת עד כדי הטלת ביקורת על משפחת שוקן עצמה. מאז ראשית שנות ה-50 ועד היום מתפרסמים בעיתון באופן קבוע מאמרים המנוגדים בתוכנם לעמדותיו של בעליו.
הפלורליזם בעיתון, שהידרדר בתקופות מסוימות לקקופוניה רעיונית, הותנה מלכתחילה על ידי גרשום שוקן בהפרדה ברורה בין מאמרים המייצגים רק את דעת כותביהם, למאמרים המייצגים את דעת המערכת. לצורך כך עלתה מאוד חשיבותו של מאמר המערכת הבלתי חתום. טובי הכותבים של "הארץ" הקדישו לפחות שעה ביום, ולעיתים הרבה יותר, לניסוח עמדות העיתון בישיבה משותפת בחדרו של גרשום שוקן.
צעד ברור נוסף של שוקן בעניין זה היה ליצור הפרדה ברורה בין הידיעות לדעות. עד אז, ההבדל בין שתי הסוגות היה מטושטש, והדיווח העיתונאי מעל דפי "הארץ" שיקף את דעת העיתון, כשלעצמה ראי מדויק של עמדת ראשי היישוב.
גרשום שוקן שינה את המצב המטושטש הזה בתוך זמן קצר. מאמרי פרשנות ורקע שיש בהם משום הבעת דעה לוו בכותרת בולטת, "פרשנות", והחל מ-1952 נוצר בהארץ עמוד דעות ברור מופרד מעמודי הידיעות, שהודפס בעמוד האחורי של העיתון. מאמר המערכת הראשי, שנותר בלתי חתום, התפרסם מעתה בעמוד 2, ממוסגר ומנותק מהידיעות.
אולם ההפרדה הפיזית לא תמיד סייעה לשמור על דיווח עיתונאי אובייקטיבי. בשני העניינים הציבוריים המרכזיים שעליהם נלחם "הארץ" בתחילת שנות ה-50, הטלת סלקציה על העלייה ההמונית מצפון אפריקה (ראו להלן) והפסקת התמיכה בהתיישבות העובדת, לא התקיימו העקרונות המערכתיים של גרשום שוקן, פלורליזם והפרדה בין דעה לידיעה. הכתב אריה גלבלום נשלח לקיבוצים ודיווח על "בריכות שחייה ראוותניות", על "יום עבודה של חמש שעות" ועל "עצלנות כרונית ושנאה לעבודה", בהתאם למאבקו המערכתי של העיתון נגד התמיכה הממשלתית בקיבוצים.
מרכזיותו של "הארץ" בשיח הציבורי התבססה גם על המקום הנרחב שהקדיש לאמנויות, ובראשן הספרות. המוסף הספרותי הפופולרי ביותר של התקופה היה "תרבות וספרות" בעריכת בנימין תמוז, ומבקר התיאטרון בעל ההשפעה הרבה ביותר היה מבקר "הארץ" חיים גמזו, שביקורת שלילית שלו (שאפרים קישון כינה "לִגְמוֹז") עלולה הייתה להוריד הצגה מהבמה.
היחס לעליה מצפון אפריקה בתחילת שנות ה-50
בסוף שנות ה-40 פרסם אריה גלבלום סדרת כתבות תחת הכותרת "חודש ימים הייתי עולה חדש". באחת הכתבות בסדרה ששירתה את הקו המערכתי של העיתון אז, תיאר את יהודי מרוקו כמי שייקח דורות לשלבם בחברה הישראלית, והזהיר מפני עלייה המונית שלהם. בין היתר תיארם. הכתבה עוררה תגובות רבות שחלקן פורסמו בעיתון, וגלבלום הגיב למשיבים וטען שאין חולק שיש להעלות את יהודי מרוקו אך יש לעשות זאת בקצב מתון כך שישתלבו בחברה הישראלית ולא ישנו את אופייה.
גם בתחילת שנות ה-50 נלחם "הארץ" למען עלייה סלקטיבית שתצמצם את העלייה ההמונית מצפון אפריקה. בשנת 1953 שלח "הארץ" למרוקו ולתוניסיה את העיתונאי עמוס אילון, שפרסם סדרה של שמונה כתבות שבהן שם ללעג את יהודי צפון אפריקה וקרא להעלות רק את יהודי האטלס ובתנאי שיסתפקו בישראל בתנאי החיים שיש להם באטלס.
באמצע שנות ה-50 התערער המצב הביטחוני של יהודי מרוקו ותוניסיה. בניגוד לעמדת מרבית העיתונים בישראל אותה עת, "הארץ" קרא להימנע מלאפשר עלייה חופשית של יהודי מרוקו לישראל. חבר הכנסת ממפא"י, אברהם כלפון תיאר: "כל העיתונות העברית הציונית בישראל נוקטת עמדה שיש להחיש ולזרז את העזרה ליהדות צפון אפריקה, חוץ מעיתון אחד, הארץ… שמתוך סאדיזם מיוחד תוקף ומשמיץ את היהדות המרוקנית, שרבות זכויותיה בהקמת מדינת ישראל". שליח "הארץ" שבתי טבת ביקר אותה עת במרוקו ובחזרתו לישראל שלח מכתב לראש מחלקת העלייה ובו הביע את חרדתו לגורל יהודי מרוקו והמליץ להעלותם לישראל במהירות, אך תוכן המכתב לא קיבל כל ביטוי בכתבות שפורסמו אותה עת ב"הארץ" בנושא.
"הארץ" בשנות ה-60: המפנה
ב-1959 התפטר העורך הכלכלי ברוך בר ובמקומו מונה סגנו, אברהם שוויצר, גם הוא עולה אנטי-קומוניסט מהונגריה. שוויצר האמין באופן קיצוני בתורת הכלכלה החופשית והחריף מאוד את ההתקפות של העיתון נגד שר האוצר הסוציאליסטי, פנחס ספיר. באוקטובר 1965 מת מזכיר המערכת, ישראל פינקלשטיין, מהתקף לב. במקומו מונה הכתב לענייני יהודים אליהו סלפטר, חבר ילדות של אברהם שוויצר מהונגריה. בנוסף לכותבים החדשים, שדיברו ביניהם בהונגרית בישיבות המערכת וכונו "הקבוצה ההונגרית", הצטרף לעיתון פובליציסט בעל משקל נוסף, ד"ר שלמה גרוס (פולס) (שאת מאמריו החתומים פרסם בשם פולס, אשר תמך כמוהם בעמדותיו הניציות של משה דיין). גרוס גם כתב רבים ממאמרי המערכת הלא חתומים של "הארץ", עד ליום מותו.
אחד מהתומכים הבודדים במפא"י ובבן-גוריון במערכת "הארץ" היה הפרשן הצבאי, ישראל בר. מעצרו ב-1961 בחשד לריגול לטובת ברית המועצות הכה בתדהמה את גרשום שוקן והחריף את עמדותיו נגד מפא"י. במקומו של ישראל בר מונה הכתב הצעיר זאב שיף, גם הוא מתומכי הניצים. אולם הפרשה שטילטלה את ישראל ואת עיתון "הארץ" באותה עת הייתה העסק הביש. כאשר בן-גוריון כינס את ועדת העורכים והציג בפניהם את עיקרי הפרשה כפי שהייתה ידועה לו, ב-1960, החליט גרשום שוקן לשמור על הסודיות המתבקשת, ואת הסקופ פרסם השבועון "העולם הזה". "הארץ" המשיך לתמוך בבן-גוריון גם בעת הקמת ועדת החקירה. אולם החל מ-1963 עבר העיתון לתמוך בעמדותיו של משה דיין, וכמעט מדי יום לחץ העיתון על בן-גוריון להתפטר. עם זאת פרסם העיתון לקראת ועידת מפא"י ב-1965 סדרת מאמרים של חגי אשד בעמוד הראשון תחת הכותרת "מי נתן את ההוראה?".
העיתון שמר על עמדה ניצית מובהקת בעת מלחמת ששת הימים, ופולחן דיין ב"הארץ" הגיע אז לשיאו. גרשום שוקן, שבתי טבת, אברהם שוויצר, זאב שיף והכתב לענייני מפלגות נפתלי לביא פרסמו מאמרי הערצה ממש לדיין ולרפ"י, וטבת אף הפך לביוגרף הרשמי שלו.
אחרי המלחמה חזר "הארץ" למרכז המפה הפוליטית, בין השאר בהשפעתם של עמוס אילון ושלמה גרוס. גרוס קרא לשקול הקמת מדינה פלסטינית שבועיים לאחר תום המלחמה: "אין להפוך את הגדה לחלק אינטגרלי של ישראל, אלא יש לכונן אותה כמדינה עצמאית בשביל העם הערבי-הפלסטיני" (כאפשרות פעולה). אילון פרסם סדרת מאמרים בשם "הישראלים ככובשים" בנובמבר 1967 כתגובה להקמת התנועה למען ארץ ישראל השלמה. תגובה נוספת לתנועה הייתה של הסופר יצחק אורפז ובעקבותיה ייחד המוסף הספרותי של העיתון את גיליונו ב-29 בספטמבר 1967 לתגובות סופרים על '"השטחים" ו"הערבים החדשים". עם זאת, רוב חברי המערכת החזיקו עדיין בעמדות ניציות. אמנון רובינשטיין כתב למחרת המלחמה את מאמרו הידוע "הזמן פועל לטובתנו", שבו קרא לממשלה להחזיק בשטחים שנכבשו זה עתה ולשקול מלחמת מנע נוספת על מנת להוסיף טריטוריות ערביות נוספות לשטח הריבוני של ישראל.
אולם הבעיה העיקרית לפניה ניצב "הארץ" לא הייתה עמדתו הפוליטית, אלא עלייתם הבלתי ניתנת לעצירה של עיתוני הצהריים. אף כי "מעריב" היה אז העיתון הנפוץ במדינה, כל הסקרים הראו שהעיתון המאיים על התפוצה של "הארץ" הוא דווקא "ידיעות אחרונות", שנחשב לימני פחות מ"מעריב". היתרון היחסי של "הארץ" בימי שישי, בזכות מוסף הארץ, נעלם ב-1967, כש"ידיעות אחרונות" החל להוציא מוסף סוף שבוע משלו, 7 ימים.
בדצמבר 1967 נטל שוקן מאליהו סלפטר את סמכויות ניהול המערכת והזעיק את כתב "הארץ" בארצות הברית, יאיר קוטלר, לשמש כמזכיר מערכת. קוטלר מונה ב-1 במרץ 1968 לסגנו הרשמי של שוקן. הוא פתח במהפכה ארגונית ועיצובית, שטילטלה את "הארץ" עד היסוד. בשנתו הראשונה בתפקיד הוחלפו כמחצית מהעורכים, וכותבים חדשים רבים הצטרפו לעיתון. בהם בעלת הטור סילבי קשת, שקוטלר הביא מ"ידיעות אחרונות", והדה בושס, שביקורת הטלוויזיה שלה החלה להתפרסם בעמוד האחורי. קוטלר גם החליף את עורך המוסף, נתן דונביץ', באברהם רימון, ומינה לו שני סגנים שעתידים היו להתפרסם גם בזכות כתיבתם, רומן פריסטר ויהושע קנז. תקופה זו של מוסף הארץ, שנמשכה עד ל-1976, נחשבת בעיני עיתונאים רבים לתור הזהב שלו, בצד המוסף בתקופת ניהולו של דב אלפון, שנים רבות אחר כך.