cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרויקט מנהטן
התחלה
באוגוסט 1939 ניסחו הפיזיקאים לאו סילארד ויוג'ין ויגנר את מכתב איינשטיין-סילארד שהזהיר את הנשיא פרנקלין רוזוולט מפני פיתוח אפשרי של "פצצה בעלת עוצמה גדולה במיוחד מסוג חדש", שגרמניה הנאצית עלולה לפתח ראשונה. במכתב הם מתריעים שעל ארצות הברית לנקוט בצעדים להשגת מצבורים של עפרות אורניום, וממליצים לזרז את המחקר של אנריקו פרמי ומדענים אחרים בתחום תגובות שרשרת גרעיניות. הם שכנעו את אלברט איינשטיין לחתום על המכתב, והעבירו אותו לנשיא רוזוולט ב-2 באוגוסט 1939. רוזוולט מינה את ליימן בריגס ממשרד התקנים הלאומי האמריקני לראש ועדת הייעוץ בנושא אורניום שתבדוק את כל הנושאים שעלו במכתב. בריגס ערך פגישה ב-21 באוקטובר 1939, שבה נכחו גם סילארד, ויגנר ואדוארד טלר. הוועדה דיווחה לרוזוולט בנובמבר שאורניום "יספק מקור אפשרי לפצצות עם כוח הרס גדול בהרבה מכל מה שידוע עד עתה".
ב-27 ביוני 1940 הפכה ועדת הייעוץ ל"ועדת המחקר להגנה לאומית בנושא אורניום" (NDRC). בריגס המליץ על השקעה ראשונית של 167,000 דולר למחקר האורניום, במיוחד של האיזוטופ אורניום-235, ושל יסוד שהתגלה באותם ימים, פלוטוניום. ב-28 ביוני 1941 חתם רוזוולט על צו ביצועי שעל פיו הוקם המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD) בראשות המהנדס וניבר בוש, וה-NDRC הוכפפה אליו כאגף המחקר S-1. המשרד הוסמך לעסוק גם בפרויקטים הנדסיים גדולים לפי הצורך, בנוסף לפעילותו המחקרית. בצו הושמטה המילה "אורניום" מטעמי ביטחון.
ב-9 באוקטובר 1941 אישר רוזוולט את התוכנית האטומית לאחר פגישה שכינס עם וניבר בוש וסגן הנשיא הנרי וולאס. לצורך שליטה על התוכנית יצר רוזוולט "קבוצת מדיניות עליונה" שעמד בראשה (אף שמעולם לא השתתף בהמשך בכינוסיה), וכללה את וולאס, בוש, נשיא אוניברסיטת הרווארד הכימאי ג'יימס קונאנט, מזכיר המלחמה הנרי סטימסון, וראש מטה הצבא הגנרל ג'ורג' מרשל. רוזוולט בחר בזרוע הצבא של הכוחות המזוינים (ולא בזרוע חיל הים) להפעיל את הפרויקט, מכיוון שלצבא היה ניסיון גדול יותר בניהול פרויקטי ייצור ובנייה בהיקף רחב. הוא גם הסכים לתיאום מאמצים עם הבריטים, וב-11 באוקטובר 1941 שלח הודעה לווינסטון צ'רצ'יל שבה הציע שיתכתבו ויהיו מתואמים ביניהם בנושאי האטום.
הצעות לבדיקת היתכנות הפצצה
לאחר ההתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 והכרזת המלחמה של ארצות הברית על יפן ועל גרמניה, כונסה ב-18 בדצמבר באגף המחקר S-1 פגישה "חדורה באווירת התלהבות ובתחושת דחיפות". המחקר להפרדת האיזוטופ אורניום-235 מתוך עפרת האורניום-238 התקדם בשלוש טכניקות. הראשונה התבצעה בקבוצת המחקר של ארנסט לורנס באוניברסיטת קליפורניה בברקלי שחקרה הפרדה באמצעים אלקטרומגנטיים, השנייה התבצעה בקבוצת המחקר של אגר מרפרי וג'סי וייקפילד בימס  שבדקה הפרדה באמצעות דיפוזיה גזית באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, והשלישית, בראשות פיליפ אייבלסון, הובילה מחקר שהתבסס על דיפוזיה תרמית במכון קרנגי למדע בוושינגטון ובהמשך במעבדות חיל הים.
בינתיים נפתחו גם שני מסלולי מחקר על טכנולוגיות לפיתוח כור גרעיני. הרולד יורי המשיך במחקר על מים כבדים באוניברסיטת קולומביה, וארתור קומפטון הביא מדענים מאוניברסיטאות קליפורניה, מאוניברסיטת קולומביה ומאוניברסיטת פרינסטון לקבוצת מחקר תחת ניהולו באוניברסיטת שיקגו. הוא הקים בה בתחילת 1942 מעבדת מטלורגיה לחקר פלוטוניום וכורים, ושימוש בגרפיט כחומר ממתן מהירות נייטרונים. בריגס, קומפטון, לורנס, מרפרי ויורי נפגשו ב-23 במאי 1942 כדי לנסח סופית את המלצותיה של ועדת המחקר S-1, שבהן היא קראה להמשיך בפיתוח כל חמש הטכנולוגיות שנחקרו. ההמלצות אושרו על ידי בוש, קונאנט, ובריגדיר גנרל וילהלם סטייר, ראש מטה אגף שירות ואספקה של מייג'ור-גנרל ברהון סומרוול , שגם מינה נציג צבאי לענייני גרעין. בוש וקונאנט העבירו את ההמלצות ל"קבוצת המדיניות העליונה", עם הצעה לתקציב של 54 מיליון דולר לבנייה לחיל ההנדסה של זרוע הצבא, ועוד 31 מיליון דולר למחקר ופיתוח ל-OSRD, והיא העבירה זאת ב-17 ביוני לנשיא רוזוולט, שאישר אותם מיידית.
עקרונות התכנון
קומפטון ביקש מהפיזיקאי התאורטי רוברט אופנהיימר מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי לקחת על עצמו את המחקר על החישובים הקשורים בנייטרונים מהירים — המפתח לחישוב המסה הקריטית והיתכנות הפיצוץ — שבוצע עד אז בידי גרגורי ברייט. ברייט נאלץ לעזוב ב-18 במאי 1942 בשל חששות הקשורים לביטחון מידע. ג'ון מנלי, פיזיקאי במעבדה המטלורגית בשיקגו, מונה לעוזרו של אופנהיימר לתיאום ניסויים פיזיקליים שביצעו קבוצות שהיו מפוזרות ברחבי המדינה. אופנהיימר ורוברט סרבּר מאוניברסיטת אילינוי בחנו את הבעיות של דיפוזיה של נייטרונים — איך נייטרונים נעים בעת תגובת שרשרת גרעינית, וכן בעיות של הידרודינמיקה — איך פיצוץ שנוצר מתגובת שרשרת עשוי להתנהג. ביולי 1942 כינסו אופנהיימר ופרמי פגישות באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כדי לדון בעבודתם ובתאוריה הכללית של ביקוע גרעיני, עם הפיזיקאים התאורטיים הנס בתה, ג'ון ואן ולק, אדוארד טלר, אמיל קונופינסקי, רוברט סאבר, סטאן פרנקל ואלדרד נלסון, ועם הפיזיקאים הניסויים אמיליו סגרה, פליקס בלוך, פרנקו רזטי, ג'ון מלני ואדווין מקמילן. הם אישרו עקרונית שפצצת ביקוע אפשרית באופן תאורטי.
נושאים רבים סביב פיתוח הפצצה היו עדיין בלתי פתורים או בלתי ידועים. התכונות של אורניום-235 טהור היו יחסית לא ידועות, וכך גם לגבי פלוטוניום, יסוד שהתגלה רק בפברואר 1941 על ידי גלן סיבורג וצוותו. המדענים שהשתתפו בפגישת יולי 1942 בברקלי שכינסו אופנהיימר ופרמי, חזו הפקת פלוטוניום בכורים גרעיניים שבהם אטומי אורניום-238 סופגים נייטרונים שנפלטו מביקוע של אטומי אורניום-235. בשלב זה עדיין לא נבנו כורים, ולרשות המדענים היו רק כמויות מזעריות של פלוטוניום מציקלוטרונים. אפילו בדצמבר 1943, יוצרו ועמדו לרשותם רק שני מיליגרם של פלוטוניום. היו דרכים רבות לאגד את החומר הבקיע לתוך מסה קריטית. הדרך הפשוטה הייתה לירות "מצת גלילי" באמצעות "מדחס" לתוך תווך של "חומר אקטיבי" — חומר דחוס שימקד נייטרונים פנימה, ישמור את המסה המגיבה צמודה, ובכך יגביר את יעילותה. נבדקו גם אפשרויות של שימוש בספרואידים ליצירת "מנגנון קריסה" בסיסי, שהוצעו על ידי רוברט באכר, וגם אפשרויות של שיטות אוטו-קטליטיות שיגבירו את כוח ההרס של הפצצה.
אף שרעיון פצצת הביקוע הגרעיני נחשב לאפשרי ופתור באופן תאורטי — לפחות עד שיגיעו נתונים נוספים מניסויים ממשיים — הביא הכינוס בברקלי לשינוי בכיוון. אדוארד טלר לחץ לדיון בפצצת ניסוי חזקה יותר ב-1942. הפצצה, שכונתה "פצצת מימן", תשתמש בחומר נפץ של פצצת ביקוע כדי להצית תגובה של היתוך גרעיני בדאוטריום ובטריטיום, שהם שני איזוטופים של מימן. טלר הציע מספר תוכניות, אך בתה התנגד לכל אחת מהן. רעיון ההיתוך נזנח מעט כדי להתרכז בייצור פצצות ביקוע. טלר גם העלה השערה ספקולטיבית מרחיקת לכת, שפיצוץ גרעיני עלול להצית את האטמוספירה של כדור הארץ, בשל תגובת היתוך היפותטית של גרעיני אטומים של חנקן. בתה חישב ומצא שדבר כזה אינו אפשרי, והוצא דו"ח שטלר השתתף בכתיבתו, שהראה ש"אין היתכנות סבירה שתתחיל תגובת שרשרת גרעינית המופצת עצמית".
מחוז מנהטן
ביוני 1942 בחר המהנדס הראשי של הצבא, מייג'ור גנרל יוג'ין רייבולד, בקולונל ג'יימס מרשל לראש החלק הצבאי בפרויקט. מרשל יצר משרד-קשר בבניין משרד המלחמה בוושינגטון, והקים מטה זמני ברובע מנהטן שבניו יורק, שם היה יכול לקבל תמיכה מנהלית מחטיבת ההנדסה הצפון אטלנטית. במקום זה הוא גם היה קרוב למשרדי סטון אנד ובסטר, הקבלן הראשי של הפרויקט, ולאוניברסיטת קולומביה. הוא מינה את לוטננט קולונל קנת ניקולס לסגנו.
כיוון שרוב משימותיו היו קשורות לבנייה, עבד מרשל בשיתוף עם ראש חטיבת הבינוי של חיל ההנדסה, מייג'ור גנרל תומאס רובינס, ועם סגנו, קולונל לסלי גרובס. סומרוול, רייבולד וסטייר החליטו לקרוא לפרויקט "פיתוח מעבדתי של חומרים חלופיים" (DSM), אך גרובס הרגיש ששם זה ימשוך תשומת לב. כיוון שפרויקטים הנדסיים נקראו בדרך כלל על שם העיר שבה הם שוכנים, הסכימו מרשל וגרובס שהמרכיב הצבאי בפרויקט יקרא "מחוז מנהטן" (Manhattan District). באופן לא רשמי, הוא היה ידוע כ"מחוז הנדסי מנהטן" (MED), ושלא כמו מחוזות אחרים בחיל ההנדסה לא היו לו גבולות גאוגרפיים מוגדרים. "פיתוח מעבדתי של חומרים חלופיים" נשאר שם-הקוד הרשמי של הפרויקט בכללותו, אך שמו הוחלף במשך הזמן ל"פרויקט מנהטן".
מרשל וניקולס החלו להרכיב את המשאבים שיידרשו לפרויקט. הצעד הראשון היה להשיג עבורו דירוג גבוה של עדיפות צבאית. הדירוגים העליונים היו AA-1 עד AA-4 בסדר יורד. דירוג העדיפות שהושג היה AA-3, ודירוג חירום מיוחד, AAA, למצבים שבהם יתעורר צורך בחומרים קריטיים. ניקולס ומרשל התאכזבו מהדירוג, שהיה נמוך ממה שציפו.
ועדת המדיניות הצבאית
וניבר בוש לא היה מרוצה מאי-יכולתו של מרשל להניע את הפרויקט במהירות, ובמיוחד מהתמהמהותו ברכישת האתר בטנסי, מהעדיפות הנמוכה שהקצה הצבא לפרויקט, וממקום המטה שלו בניו יורק. בוש הרגיש שיש צורך במנהיגות אגרסיבית יותר, ודיבר על כך עם הארווי באנדי ועם הגנרלים מרשל, סומרוול וסטייר. הוא רצה שהפרויקט יעמוד תחת ועדת מדיניות בכירה, ושקצין בעל יוקרה, עדיף סטייר, יעמוד בראשו.
סומרוול וסטייר בחרו בלסלי גרובס לתפקיד ראש הפרויקט, והודיעו לו על כך ב-17 בספטמבר 1942. גרובס גם קודם לדרגת בריגדיר גנרל, מתוך כוונה שהתואר "גנרל" ישפיע לטובה על מדענים וחוקרים העובדים בפרויקט. גרובס היה עתה בפיקודו הישיר של סומרוול, וקולונל מרשל היה תחת פיקודו של גרובס. גרובס הקים את מפקדתו בוושינגטון, בקומה החמישית של בניין מחלקת המלחמה, שם היה לקולונל ג'יימס מרשל משרד קישור. גרובס מונה רשמית לראש פרויקט מנהטן ב-23 בספטמבר 1942, וזומן לוועדת מדיניות צבאית שזימן מזכיר המלחמה הנרי סטימסון. בהמשך מונו טולמן וקונאנט ליועצים המדעיים של גרובס.
ב-19 בספטמבר פנה גרובס לדונלד נלסון, יו"ר מועצת הייצור המלחמתי, וביקש סמכות להנפיק עדיפות AAA בכל פעם שנדרש. נלסון נרתע תחילה, אך מיהר לסגת כאשר גרובס איים ללכת לנשיא. לאחר מסע שכנוע ארוך קיבל גרובס, רק ב-1 ביולי 1944, את הסמכות לעדיפות AA-1.
אחת הבעיות הראשונות של גרובס הייתה למצוא מנהל לפרויקט Y, מעבדת המחקר בלוס אלמוס שתתכנן ותבנה את הפצצה. הבחירה הברורה הייתה של אחד משלושת ראשי המעבדה, הרולד יורי, ארנסט לורנס או ארתור קומפטון, אך אי אפשר היה לוותר עליהם בתפקידם באותה עת. קומפטון המליץ על רוברט אופנהיימר, שכבר הכיר מקרוב את עקרונות תכנון הפצצה. אלא שלאופנהיימר היה ניסיון ניהולי מועט, ובניגוד ליורי, לורנס וקומפטון, לא זכה בפרס נובל, סטטוס שמדענים רבים חשו כי ראש מעבדה חשובה שכזאת צריך לשאת. היו גם חששות לגבי סיווגו הביטחוני של אופנהיימר, שכן רבים מחבריו היו קומוניסטים, בהם אחיו פרנק אופנהיימר, אשתו קיטי, וחברתו ז'אן טטלוק. שיחה ממושכת ברכבת באוקטובר 1942 שכנעה את גרובס וניקולס שאופנהיימר מבין היטב את הסוגיות הכרוכות בהקמת מעבדה באזור נידח, ויש למנותו למנהל שלה. גרובס אישית ויתר על דרישות הביטחון, הוציא לאופנהיימר אישור ביטחוני ב-20 ביולי 1943, ומינה אותו למנהל מעבדת לוס אלמוס.
האתרים שבהם התבצע הפרויקט
לפרויקט היו יותר מ-30 אתרים פעילים, רובם המכריע בארצות הברית, אך גם בבריטניה ובקנדה. האתרים המרכזיים היו:
פסיכולוגיה של המוזיקה
פסיכולוגיה של המוזיקה הוא תחום מחקר העוסק בהיבטים הפסיכולוגיים הקשורים בחוויות מוזיקליות. המחקר שואף להסביר ולהבין את ההתנהגות ואת החוויה המוזיקלית, כולל התהליכים שבאמצעותם המוזיקה נתפסת, נוצרת, מגיבה ומשתלבת בחיי היומיום.
פרויקט מנהטן
אוק רידג'
יום לאחר שקיבל את ניהול הפרויקט, בחן גרובס מקרוב את האתר המוצע בטנסי והתרשם לטובה. ב-29 בספטמבר 1942 אישר תת-מזכיר המלחמה, רוברט פטרסון, את רכישת השטח בגודל של 56,000 אקר (כ-227 קמ"ר) על ידי הפקעה, בעלות מוערכת של 3.5 מיליון דולר. כ-1,000 משפחות הושפעו מצו ההפקעה, שנכנס לתוקף ב-7 באוקטובר. מחאות, פניות משפטיות וחקירת קונגרס ב-1943 לא הועילו. כמה משפחות קיבלו הודעה של שבועיים מראש בלבד לפינוי חוות שהיו בתיהן במשך דורות רבים. בסופו של דבר נרכש שטח כולל של 58,900 אקר (כ-238.4 קמ"ר), ושולמו בפועל כ-2.6 מיליון דולר, שהם כ-11 דולר לדונם. ב'כרוז ציבורי' מס' 2 נקבע שאוק רידג' היא שטח צבאי סגור, ואיש אינו יכול להיכנס אליה ללא אישור צבאי. כשהוצג הצו למושל טנסי, פרנטיס קופר, הוא קרע אותו בזעם והשליך אותו לפח.
בתחילת 1943 נקבע שמו הרשמי של האתר ל"קלינטון עבודות הנדסיות" (CEW). חברת סטון אנד ובסטר התרכזה בבניית מתקני הייצור הגדולים, וחברת האדריכלות וההנדסה סקידמור, אוֹוינג ומריל תכננה ובנתה קהילת מגורים ל-13,000 אנשים. בתי המגורים שכנו על מורדות הרכס בלאק אוק, שממנו קיבלה העיר החדשה את שמה, אוק רידג' (Oak Ridge = רכס אלון).
פסיכולוגיה של המוזיקה
הפסיכולוגיה של המוזיקה המודרנית היא אמפירית; הידע שלה נוטה להתקדם על בסיס פרשנויות של נתונים שנאספו על ידי תצפיות שיטתיות המתבססות על התבוננות ואינטראקציה עם מושאי המחקר. הפסיכולוגיה של המוזיקה היא תחום מחקר בעל רלוונטיות מעשית בתחומים רבים, ביניהם קומפוזיציה, חינוך, ביקורתיות וטיפול, וכן ניתוח של גישות אנושית רבות, כגון מיומנות, אינטליגנציה, יצירתיות והתנהגות חברתית.
פרויקט מנהטן
לוס אלמוס
משהוחלט שמעבדות הפרויקט לא יהיו באוק רידג' אלא במקום מרוחק, התרכז חיפוש האתר בסביבות אלבקרקי שבניו מקסיקו, אזור שאופנהיימר אהב ואף הייתה לו בו חווה. ב-16 בנובמבר סיירו אופנהיימר, גרובס, דאדלי ואחרים באתר ליד ג'מז ספרינגס, אך אופנהיימר חשש שהצוקים הגבוהים המקיפים את המקום יגרמו לאנשיו תחושת קלסטרופוביה, והמהנדסים היו מודאגים מהאפשרות לשיטפונות ולהצפה. לאחר מכן עברה הקבוצה לסביבת בית הספר לוס אלמוס, שהיה בית ספר כפרי לבנים. אופנהיימר התרשם מהמקום, העדיף אותו על פני כל מה שראה עד כה, וציין את יופיו הטבעי ואת הנופים הנשקפים ממנו על הרי סנגרה דה קריסטו. המהנדסים היו מודאגים מכביש הגישה הצר והמשובש, וחששו מקשיים באספקת המים. פרט לכך כולם חשו שהמקום אידיאלי.
פטרסון אישר את רכישת האתר ב-25 בנובמבר 1942. נרכשו כ-185 קמ"ר בעלות של 415,000 דולר. הבנייה החלה בדצמבר 1942, וגרובס הקצה לה 300,000 דולר ותאריך יעד לסיום ב-15 במרץ 1943. די מהר התברר שהיקף הבנייה גדול בהרבה, וכשהסתיימה ב-30 בנובמבר 1943, עלותה הייתה מעל 7 מיליון דולר.
פסיכולוגיה של המוזיקה
הפסיכולוגיה של המוזיקה יכולה לשפוך אור על היבטים לא-פסיכולוגיים של מוזיקולוגיה ועשייה מוזיקלית. לדוגמה, באמצעות חקירת התפיסה וחקר המודלים החישוביים של מבנים מוזיקליים (כמו מנגינה, הרמוניה, טונאליות, קצב וצורה) גישה זו יכול לתרום לתורת המוזיקה.
פרויקט מנהטן
לוס אלמוס
מטעמי סודיות נקראה מעבדת לוס אלמוס "פרויקט Y" או "הגבעה". בתעודות לידה של תינוקות שנולדו בה בזמן המלחמה, צוין מקום הלידה כתא דואר 1663 בסנטה פה. במודל הארגוני ההתחלתי הייתה המעבדה אמורה להיות מעבדה צבאית, והמדענים היו אמורים להיחשב אנשי צבא. אופנהיימר הרחיק לכת עד כדי כך שהזמין לעצמו מדים של לוטננט קולונל. אלא ששני פיזיקאים מרכזיים, רוברט באכר ואיזידור רבי, התנגדו לרעיון. קונאנט, גרובס ואופנהיימר החליטו לבסוף על פשרה שלפיה המעבדה תהיה מעבדה אזרחית שתופעל על ידי אוניברסיטת קליפורניה, אך תעבוד בחוזה עם משרד המלחמה.
פסיכולוגיה של המוזיקה
בנוסף, בפסיכולוגיה של המוזיקה מתבצעים מחקרים בתחום הנוירופסיכולוגיה, המנסים להסביר את הקשר בין תפקוד המוח והשפעותיה הפסיכולוגיות של המוזיקה.
פרויקט מנהטן
הנפורד
מתיאס דיווח כי אתר הנפורד במדינת וושינגטון "אידיאלי כמעט מכל בחינה". הוא מבודד, וזורם בו נהר קולומביה שיכול לספק מספיק מי קירור לכורי הייצור. גרובס ביקר באתר בינואר 1943, והקים את 'הנפורד עבודות הנדסיות' (HEW), בשם הקוד "אתר W".
תת-מזכיר המלחמה פטרסון נתן את אישורו ב-9 בפברואר, והקצה 5 מיליון דולר לרכישת 162 קמ"ר של קרקע במקום. הממשלה הפדרלית העתיקה כ-1,500 מתושבי הנפורד ויישובים סמוכים, וכן אינדיאנים משבט ואנאפום ומשבטים אחרים שגרו בשטח והשתמשו בו. הייתה מחלוקת עם חוואים לגבי יבול משטחים שנזרעו או נשתלו לפני קניית הקרקע. כפשרה, הרשה הצבא לקטוף או לקצור את היבול אם לוח הזמנים של הבנייה לא ייפגע, אך זה לא תמיד היה אפשרי.
פסיכולוגיה של המוזיקה
מחקר בהיסטוריה של המוזיקה יכול להפיק תועלת מחקירה שיטתית של ההיסטוריה של תחביר מוזיקלי, או מניתוחים פסיכולוגיים של מלחינים והלחנות, ביחס לתגובות הרגשיות והחברתיות למוזיקה שלהם. גם האתנומוזיקולוגיה יכולה להפיק תועלת מגישות פסיכולוגיות ללימוד קוגניציה ומוזיקה בתרבויות שונות.
היסטוריה מוקדמת: עד 1860
עד המאה ה-19, המחקר של תופעות הצלילים והמוזיקה התמקד בעיקר במודלים מתמטיים של העוצמה ושל הטון. הניסויים המוקדמים ביותר בנושא מתוארכים למאה השישית לפני הספירה, ובמיוחד בעבודתו של פיתגורס והקמתם של יחסי אורך מחרוזת פשוטים שיצרו את התהוות האוקטבה. השקפה זו, כי ניתן להבין צלילים ומוזיקה מנקודת מבט פיזית גרידא פותחה על ידי תאורטיקנים כגון אנכסגורס ובואתיוס.
פרויקט מנהטן
הנפורד
כמו לוס אלמוס ואוק רידג', גם ריצ'לנד, עיר המגורים העיקרית של עובדי הנפורד, הייתה קהילה מגודרת עם גישה מוגבלת, אך נראתה יותר כמו עיר אמריקנית טיפוסית בזמן המלחמה: הפרופיל הצבאי שלה היה נמוך, ואלמנטים פיזיים, כמו גדרות גבוהות, מגדלים וכלבי שמירה, כמעט שלא נראו.
שיקגו
ב-25 ביוני 1942 החליט הצבא להקים מפעל ניסוי לייצור פלוטוניום מדרום-מערב לשיקגו. עד מהרה התברר כי היקף הפעולות גדול מדי, והוחלט להשאיר בשיקגו רק מתקן מחקר ובדיקה, ולבנות את מפעל הניסוי כולו באוק רידג'.
פסיכולוגיה של המוזיקה
היסטוריה מוקדמת: עד 1860
הוגה קדום נוסף היה אריסטוקנוס, שלדעתו, אפשר להבין את המוזיקה רק באמצעות התפיסה האנושית והקשר שלה לזיכרון האנושי. למרות השקפותיו, רוב החינוך המוזיקלי בימי הביניים ורנסאנס נשאר מושרש במסורת הפיתגוראנית, בעיקר בנושאים של אסטרונומיה, גאומטריה, אריתמטיקה ומוזיקה.
פרויקט מנהטן
שיקגו
ארתור קומפטון מאוניברסיטת שיקגו אישר למעבדה המטלורגית של האוניברסיטה לבנות כור גרעיני ניסיוני ראשון, שכונה בהמשך "שיקגו פייל-1". לכור נדרשה כמות עצומה של לבני גרפיט וגושי אורניום. באותה עת היה מחסור באורניום טהור. פרנק ספדינג מאוניברסיטת איווה הצליח לייצר 1.8 טון אורניום טהור. 2.7 טון אורניום נוספים, שהופקו בדחיפות ובתהליך מאולתר, סופקו על ידי חברת וסטינגהאוז. בלון מרובע גדול נבנה על ידי חברת גודייר כדי לכסות את הכור. ב-2 בדצמבר 1942 יצר צוות בראשותו של אנריקו פרמי את תגובת השרשרת הגרעינית הראשונה אי-פעם שנוצרה בידי אדם. הנקודה שבה הראקציה בכור מתחילה לקיים את עצמה (לייצר את שרשרת התגובות באופן עצמי), מכוּנה: 'הכור הופך קריטי' או 'נכנס לשלב קריטי'. קומפטון דיווח על הצלחתו לקונאנט בוושינגטון בשיחת טלפון (שסוכם מראש איזה משפט בה יבשר על הצלחה), שבה אמר את המשפט המפורסם: "הנווט האיטלקי נחת זה עתה בעולם החדש" ('הנווט האיטלקי' מרמז על פרמי).
הכור באתר ארגון, 'שיקגו פייל-3', הראשון שהשתמש במים כבדים, הפך קריטי ב-15 במאי 1944. אחרי המלחמה עברו כל הפעילויות לאתר חדש, המעבדה הלאומית ארגון, שבפרווריה הדרומיים של שיקגו.
אתרים לייצור מים כבדים
אף שהתכנון המועדף על דופונט לכורים גרעיניים היה קירור בהליום ושימוש בגרפיט כחומר ממתן, היא עדיין הביעה עניין בשימוש במים כבדים כגיבוי, במקרה שתכנון כור הגרפיט יסתבר כלא ישים מסיבה כלשהי. לצורך זה, ההערכה הייתה שיידרשו 2.7 טון של מים כבדים לחודש. פרויקט P-9 היה שם הקוד הממשלתי לתוכנית ייצור המים הכבדים. גרובס אישר לדופונט להקים מתקני מים כבדים באתר ליד העיר מורגנטאון שבמערב וירג'יניה, במפעל התחמושת שעל נהר ואבאש ליד ניופורט שבאינדיאנה, ובמפעל תחמושת ליד צ'ילדרסבורג וסילקוגה שבאלבמה. מים כבדים הופקו במפעלים אלו על ידי זיקוק, תוך ניצול נקודת הרתיחה הגבוהה מעט יותר של המים הכבדים.
שיתוף הפעולה עם בריטניה
ב-1941 החליפו הבריטים והאמריקאים מידע גרעיני אך לא שילבו מאמצי מחקר ופיתוח. בריטניה דחתה את ניסיונותיהם של בוש וקונאנט, שביקשו לחזק את שיתוף הפעולה עם הפרויקט הבריטי, שנקרא בשם הקוד "סגסוגות צינור", משום שלא רצתה שארצות הברית תפתח לפניה פצצת אטום משלה. מכתב אישי מרוזוולט שהעביר מדען אמריקאי לצ'רצ'יל, ובו הציע רוזוולט לשלם על כל המחקר והפיתוח בפרויקט אנגלו-אמריקני, טופל ברשלנות, וצ'רצ'יל כלל לא השיב עליו. ארצות הברית החליטה לפיכך, באפריל 1942, להמשיך לבד. לבריטים לא היו המשאבים הדרושים לביצוע תוכנית מחקרית בהיקף כזה תוך כדי הלחימה על הישרדותם. כתוצאה מכך, הידלדל הפרויקט הבריטי, ונסוג לאחור יחסית להתקדמות מקבילו האמריקאי. חרף זאת, הגיעו צ'רצ'יל ורוזוולט ביולי 1942 להסכם פורמלי אך לא כתוב לשיתוף פעולה אטומי.
פסיכולוגיה של המוזיקה
היסטוריה מוקדמת: עד 1860
מחקרו של וינצ'נצו גליליי (אביו של גלילאו) הראה כי כאשר אורך החוט נשאר קבוע, שינוי המתח, העובי, או ההרכב שלו עלול לשנות גם את הקול הנשמע והנתפס באוזן האנושית. מכאן הוא טען כי "יחסי אורך פשוטים" אינם מספיקים כדי להסביר את התופעה המוזיקלית וכי יש צורך גם בגישה תפיסתית. הוא טען בנוסף כי ההבדלים בין מערכות כוונון שונות אינן ניתנים לזיהוי, ולכן המחלוקות אינן הכרחיות.
פרויקט מנהטן
שיתוף הפעולה עם בריטניה
בינואר 1943 הודיע קונאנט לבריטים כי לא יקבלו עוד מידע אטומי אלא רק בשטחי מחקר מסוימים, והבריטים היו מזועזעים מביטול הסכם צ'רצ'יל-רוזוולט. קונאנט ובוש הסבירו לבריטים שהפקודה "הגיעה מלמעלה". המדענים האמריקאים החליטו כי ארצות הברית אינה זקוקה עוד לעזרה מבחוץ, ורצו למנוע מבריטניה לנצל את היישומים המסחריים של האנרגיה האטומית לאחר המלחמה. רוזוולט הסכים להגבלת העברת המידע לבריטניה, גם אם הדבר יאט את הפרויקט האמריקני. בתחילת 1943 הפסיקו הבריטים לשלוח מדעני מחקר לאמריקה, וכתוצאה מכך עצרו האמריקאים לחלוטין כל שיתוף של מידע עם הבריטים. הבריטים ניסו לגרום להפסקת אספקת האורניום מקנדה ולהפסקת אספקת המים הכבדים, כדי לאלץ את האמריקנים לשתף אותם שוב, אך לא הצליחו בכך כיוון שקנדה נזקקה לאספקה אמריקנית. הבריטים גם בדקו שוב את האפשרות לתוכנית גרעין עצמאית, אך הגיעו למסקנה שגם אם התוכנית תתקדם, הם לא יוכלו לבנות פצצה בזמן כך שתוכל להשפיע על תוצאות המלחמה באירופה.
במרץ 1943 החליט קונאנט, כי עזרה בריטית יכולה להועיל בכמה שטחים בפרויקט. ג'יימס צ'דוויק וכשני מדענים בריטיים נוספים היו חשובים דיים למחקר בפרויקט, וצוות תכנון הפצצות בלוס אלמוס נזקק להם, למרות הסיכון בחשיפת סודות תכנון הפצצה. באוגוסט 1943 ניהלו צ'רצ'יל ורוזוולט משא ומתן על הסכם קוויבק, שהביא לחידוש שיתוף הפעולה בין מדענים שחוקרים נושאים דומים. בריטניה הסכימה להגבלות על נתונים הדרושים לבניית מפעלי ייצור גדולים, הנדרשים לייצור פצצות גרעיניות. הסכם הייד פארק שסוכם בספטמבר 1944, הרחיב את שיתוף הפעולה לתקופה שלאחר המלחמה. בהתאם להסכם קוויבק, הוקמה ועדת מדיניות משולבת לתיאום המאמצים של ארצות הברית, בריטניה וקנדה. החברים האמריקנים בוועדת המדיניות המשולבת היו סטימסון, בוש וקונאנט, החברים הבריטיים היו תחילה פילדמרשל ג'ון דיל וקולונל ג'ון לוולין, והקנדי סי. די. האו. אך לבסוף כלל ההרכב הבריטי את לורד הליפקס ואת פילדמרשל הנרי מייטלנד וילסון.
פסיכולוגיה של המוזיקה
היסטוריה מוקדמת: עד 1860
בתקופת המהפכה המדעית, המחקר בתחומים כמו רטט, עיצורים, הסדרה ההרמונית ותהודה, נעשה בין היתר באמצעות עבודותיהם של הוגים וחוקרים כמו גלילאו, קפלר, מרסן ודקארט, בעוד שחוקרים כמו פליקס סאבארט, הרמן הלמהולץ ורודולף קוניג כללו השערות נוספות לגבי טבעם של איברי החישה ותהליכי-סדר גבוהים.
פרויקט מנהטן
שיתוף הפעולה עם בריטניה
כאשר התחדש שיתוף הפעולה לאחר הסכם קוויבק, הדהימו את הבריטים ההתקדמות המחקרית האמריקנית וההשקעה הכספית הגבוהה שלהם בפרויקט. ב-1943 כבר הוציאה ארצות הברית יותר ממיליארד דולר (היום כ-11.8 מיליארד דולר), בעוד שעד אותה שנה הוציאה בריטניה רק כ-0.5 מיליון ליש"ט. צ'דוויק לחץ, לפיכך, למעורבות בריטית גדולה ככל האפשר בפרויקט מנהטן הקיים, ולנטוש כליל כל תקווה שהיא לפרויקט גרעין בריטי עצמאי במהלך המלחמה. צ'דוויק הבטיח, בתמיכת צ'רצ'יל, שכל בקשת עזרה מגרובס תיענה. המשלחת הבריטית שהגיעה לארצות הברית בדצמבר 1943 כללה את נילס בוהר, אוטו פריש, קלאוס פוקס, רודולף פיירלס וארנסט טיטרטון . מדענים בריטיים נוספים הגיעו בתחילת 1944. המדענים שעבדו במחקר על דיפוזיה גזית עזבו עד סתיו 1944. השאר נשארו עד תום המלחמה, וכללו 35 מדענים שעבדו עם לורנס בברקלי, ו-19 שנשלחו ללוס אלמוס והצטרפו לקבוצות קיימות שעסקו במחקר והרכבה של פצצת מנגנון קריסה, אך לא בפצצות פלוטוניום. חלק מהסכם קוויבק קבע כי נשק גרעיני לא יופעל נגד מדינה כלשהי ללא הסכמה הדדית. ביוני 1945 הסכים וילסון שהשימוש בנשק גרעיני נגד יפן יירשם כהחלטה של ועדת המדיניות המשולבת.
גרובס העריך את התרומה הבריטית הראשונית שניתנה בתחילת הדרך למחקר האטומי, ואת תרומתם של מדענים בריטיים לפרויקט מנהטן, אך ציין כי ארצות הברית הייתה מצליחה גם בלעדיהם. הוא גם אמר שצ'רצ'יל היה "החבר הטוב ביותר שהיה לפרויקט הפצצה האטומית [בכך] ששמר על התעניינות גבוהה של רוזוולט בפצצה... הוא עורר אותו כל הזמן בכך שסיפר לו עד כמה הוא חושב שהפרויקט חשוב".
פסיכולוגיה של המוזיקה
עלייתה של האמפיריקה: 1860-1960
במאה ה-19 חלה התפתחות בפסיכולוגיה של המוזיקה המודרנית לצד הופעתה של פסיכולוגיה אמפירית כללית, שעברה תהליכי התפתחות דומים. הגישה הראשונה בפסיכולוגיה זו הייתה הפסיכולוגיה הסטרוקטורליסטית בראשותו של וילהלם וונדט, שביקשה לפרק ולנתח את החוויה לחלקים הקטנים ביותר שלה.
פרויקט מנהטן
שיתוף הפעולה עם בריטניה
ההשתתפות הבריטית בפרויקט במהלך המלחמה הייתה גם חיונית להצלחתה של תוכנית הפיתוח הבריטית העצמאית של נשק גרעיני לאחר המלחמה, כשחוק מקמהון  מ-1946 סיים באופן זמני את שיתוף הפעולה הגרעיני עם ארצות הברית.
עפרות אורניום
חומר הגלם העיקרי של הפרויקט היה אורניום, ששימש כדלק לכורים, כחומר מוצא למעבר לפלוטוניום, ובצורתו המועשרת - כחומר הבקיע בפצצה האטומית עצמה. היו ארבעה מרבצים ידועים של אורניום ב-1940: במדינת קולורדו שבארצות הברית, בצפון קנדה, בצ'כוסלובקיה ובקונגו הבלגית. כולם, פרט למרבץ בצ'כוסלובקיה, היו בשליטת בעלות הברית, ומהם ניתן היה להפיק כמויות מספיקות של אורניום לצורכי הפרויקט. 1,100 טון של עפרות אורניום נרכשו מקונגו הבלגית, ואוחסנו במחסנים בסטטן איילנד.
פסיכולוגיה של המוזיקה
עלייתה של האמפיריקה: 1860-1960
בתחילת המאה, כאשר הסטרוקטורליזם פינה את מקומו לגישות כמו ביהביוריזם וגשטאלט, עברה הפסיכולוגיה של המוזיקה מלחקור גוונים ומרכיבים מבודדים לחקר התפיסה של יחסי הגומלין שלהם והתגובות האנושיות אליהם.
באירופה, פיתחו הפסיכולוג הצרפתי ז'זה רבז והפסיכולוג הגרמני אלברט וולק תאוריה מורכבת יותר של הקול המוזיקלי. בארצות הברית המיקוד בתחום עבר לפיתוח חינוך מוזיקלי והכשרת מיומנויות מוזיקליות נוספות, בהובלתו של הפסיכולוג האמריקאי קרל סישור. עבודתו הפיקה את הספרים "The Measurement of Musical Talents" ואת "The Psychology of Musical Talent".
סישור השתמש בציוד מיוחד ובמבחנים כדי למדוד כיצד הביצוע חורג בפועל מהסימנים המצוינים, וכיצד כישרון מוזיקלי נבדל בין תלמיד ותלמיד.
הזמן המודרני: 1960 והלאה
במחצית השנייה של המאה ה-20 הפסיכולוגיה של המוזיקה המשיכה להתרחב וכיסתה מגוון רחב של תחומים תאורטיים ויישומיים. החל משנות השישים התחום צמח ביחד עם המדע הקוגניטיבי, הכולל תחומי מחקר כגון תפיסת מוזיקה (במיוחד תפיסה של קול, קצב, הרמוניה ומנגינה), פיתוח כישרון מוזיקלי, ביצועי מוזיקה ותגובות רגשיות למוזיקה.
בתקופה זו נוסדו כתבי עת ספציפיים למוזיקה, וכן איגודים, כנסים, קבוצות מחקר ומרכזים הפועלים בתחום. מגמה זו הולידה יישומים ספציפיים בחינוך מוזיקלי ובתרפיה. בעוד שהטכניקות של הפסיכולוגיה הקוגניטיבית מאפשרות בדיקה אובייקטיבית יותר של ההתנהגות והניסיון המוזיקליים, ההתפתחויות התאורטיות והטכנולוגיות של מדעי המוח הן המעצבות את הכיוון של הפסיכולוגיה של המוזיקה במאה ה-21.
בעוד שמרבית מחקרי הפסיכולוגיה של המוזיקה התמקדו במוזיקה בהקשר מערבי, התחום התרחב יחד עם האתנומוזיקולוגיה כדי לבחון כיצד התפיסה והעשייה של המוזיקה משתנה בין תרבויות.
בשנים האחרונות סייעו כמה ספרי מדע פופולריים להביא את התחום לקהל הרחב, ובעיקר: בנוסף, "אפקט מוצרט" השנוי במחלוקת עורר ויכוח ממושך בין חוקרים, אנשי חינוך, פוליטיקאים והציבור הרחב ביחס למתאמים בין הקשבה למוזיקה קלאסית - ולרמת החינוך והאינטליגנציה.
מוזיקה וקוגניציה
התפתחות קוגניטיבית היא העלייה ביכולתו של האדם לחשוב, להבין, לשקול מצבים ולפתור בעיות עם העלייה בגיל. מושג זה שייך לתחומים כמו פסיכולוגיה התפתחותית ופסיכולוגיה קוגניטיבית. יש להבדיל בין התהליכים המוזיקליים הקוגניטיביים, שבהם מפרש המאזין את הצלילים בתור התרחשות מוזיקלית, לבין התהליכים הפסיכואקוסטיים, העוסקים בתפיסה ההכרתית הסובייקטיבית של גלי קול. מחקרים שונים מראים כי ניתן לעודד ולגרות תהליכים קוגניטיביים שונים באמצעות נגינה והאזנה למוזיקה.
השפעת המוזיקה על האינטליגנציה: האזנה למוזיקה וביצועה נמצאו במחקרים שונים כבעלי השפעה חיובית על התפתחותם הקוגניטיבית של ילדים. בין השאר נטען כי בעזרת האזנה לסוגים מסוימים של מוזיקה ניתן לשפר את החשיבה המרחבית-טמפורלית (Spatial-temporal reasoning) אשר חיונית לניתוח ופתרון בעיות בתחומי המתמטיקה, האדריכלות והאמנות.
השפעת המוזיקה על הזיכרון: במחקרים שנערכו בשנים האחרונות נטען כי ניתן להביא לשיפור הזיכרון, בייחוד אצל ילדים, על ידי חשיפתם ללימוד כלי נגינה. עוד נטען, כי שיעורי נגינה אחראים במקרים רבים לא רק לשיפור הזיכרון הקשור ליכולות מוזיקליות, אלא גם לשיפור משמעותי בזיכרון המילולי ולשיפור מסוים בזיכרון העבודה.
השפעת המוזיקה על תהליכי הלמידה: במדינות מערביות רבות נהוג לשלב לימודי מוזיקה כבר בגני הילדים מתוך מחשבה כי מוזיקה עוזרת בפיתוח מיומנויות בסיסיות כגון ריכוז, קשב, שיתוף פעולה ומשמעת עצמית.
תגובות רגשיות למוזיקה: בספרו "האנטומיה של המלנכוליה" (1621) מכיר רוברט ברטון בערכה של המוזיקה כתרופה למלנכוליה וליאוש. במחקר אשר התפרסם בכתב העת היוקרתי nature neuroscience, התגלה כי כאשר אנשים מקשיבים למוזיקה וחשים שיא רגשי משתחרר במוח המוליך העצבי דופמין, אשר לו תפקיד מרכזי במערכת החיזוק.
עיבוד הקול
הקול הנתפס במוח תלוי בדרך כלל בתדר הבסיסי (התדר הנמוך ביותר של גל מחזורי), אם כי התלות יכולה להיות מתווכת אך ורק על ידי נוכחותה של הרמוניה המתאימה לתדר הבסיסי הזה. התפיסה של השמיעה ללא התדר הבסיסי המתכתב בגירוי הפיזי נקראת שמיעה של "התדר החסר". נירונים מסוימים בקופי מרמוסט נמצאו רגישים במיוחד לתדר הבסיסי של הטון המורכב, דבר המצביע על כך שתאימות עצבית-שמיעתית יכולה להיות מופעלת על ידי מנגנון עצבי כזה.
תאימות או קביעות השמיעה מתייחסת ליכולת לזהות את הצליל על פני שינויים בתכונות אקוסטיות, כגון עוצמת הקול או גוון. חשיבותם של אזורי קליפת המוח עבור קידוד השמיעה נתמכת גם על ידי מחקרים בפגיעות בקליפת המוח ובאמצעות ביצועיה של הדמיה תפקודית מגנטית (fMRI) של המוח. נתונים אלה יכולים להעיד על מערכת היררכית עבור עיבוד השמיעה, עם מאפיינים מופשטים יותר של גירוי קול המעובד בהמשך נתיבי העיבוד המוחיים.
עיבוד המקצב
מחקרים התנהגותיים מראים כי הקצב והשמיעה נתפסים במוח בנפרד, אך הם גם מקיימים אינטראקציה ביצירת "תפיסה" מוזיקלית. מחקרים בנוגע לאפליה קצבית-שמיעתית ולחולים בעלי פגיעה מוחית קשרו תפקודים אלה לאזורים השמיעתיים של האונה הטמפורלית, אך לא הראו מיקום מחדש של התפיסה או א-סימטריות עקבית בחלוקת הנירונים הקוגניטיביים במוח. מחקרים נירופסיכולוגיים ומחקרי הדמיה נירולוגיים הראו כי האזורים המוטוריים של המוח תורמים הן לתפיסה והן לייצור מקצבים.
בנוסף, גם במחקרים שבהם הנשאלים הקשיבו רק למקצבים, מעורבים לעיתים קרובות מיקומים במוח כגון גרעיני הבסיס, המוח הקטן, קליפת המוח הקדם-מוטורית (dPMC) והאזור המוטורי המשלים (SMA). ניתוח הקצב עשוי להיות תלוי באינטראקציה בין המערכות השמיעתיות והמוטוריות.
פרויקט מנהטן
עפרות אורניום
רכישות אלה הבטיחו אספקה מספקת כדי לענות על צורכי המלחמה, אך ארצות הברית ובריטניה הגיעו למסקנה כי חשוב שישלטו על כמה שיותר מרבצי אורניום שקיימים בעולם. המקור העשיר ביותר של עפרות אורניום היה בשינקולובווה באזור קטנגה שבקונגו הבלגית, אך מכרה זה היה מוצף במים וסגור. קנת ניקולס, "מהנדס המחוז" של פרויקט מנהטן, ניהל משא ומתן עם אדגר סנגייר, מנהל החברה הבלגית בעלת המכרה, על פתיחתו מחדש ועל מכירת כל התפוקה העתידית שלו לארצות הברית. כ-30% ממניות החברה הבלגית נשלטו על ידי אינטרסים בריטיים, ולפיכך הובילו הבריטים את המשא ומתן. סר ג'ון אנדרסון והשגריר האמריקאי בבריטניה ג'ון ויננט גיבשו במאי 1944 הסכם עם סנגייר ועם ממשלת בלגיה על פתיחתו מחדש של המכרה ועל רכישת 1,560 טונות של עפרות אורניום ב-3.20 דולר לקילוגרם.
פסיכולוגיה של המוזיקה
פסיכואקוסטיקה
פסיכואקוסטיקה היא המחקר המדעי של תפיסת קול. תפיסה זו אינה נגזרת של מאפיינים פיזיולוגיים בלבד ותלויה במידה רבה גם במאפיינים פסיכולוגיים. זהו ענף מדעי החוקר את התגובות הפסיכולוגיות והפיזיולוגיות הקשורות בצליל (כולל דיבור ומוזיקה). נושאי הלימוד בתחום כוללים את אופן התפיסה של הגובה, הגוון, העוצמה ומשך הצלילים המוזיקליים, והרלוונטיות שלהם לקוגניציה של המוזיקה (או למבנה הנתפס של המוזיקה). בנוסף, נושאי הלימוד עוסקים גם באשליות שמיעה וכיצד בני האדם ממקמים צלילים בראשם, אשר יכולים להניב מידע חדש לגבי הלחנות מוזיקליות ולגבי הארכיטקטורה של האקוסטיקה. פסיכואקוסטיקה היא גם ענף של פסיכופיזיקה.
פרויקט מנהטן
עפרות אורניום
בנוסף, וכדי למנוע תלות בבריטים ובקנדים בהספקת עפרות, טיפל גרובס גם ברכישת מניות תאגיד ונדיום מיורוואן שבקולורדו. מכרה האורניום בקולורדו הניב לפרויקט כ-730 טון עפרות.
פסיכולוגיה של המוזיקה
פסיכואקוסטיקה
תדירות ומהירות גלי קול ניתנים למדידה מדויקת בעזרת מכשור, אך קשה יותר להבין היכן וכיצד מעובדים גלי קול אלו במוח האנושי.
פרויקט מנהטן
עפרות אורניום
המפעל הכימי מלינקרוט מסנט לואיס לקח את עפרות האורניום הגולמיות והמיס אותן בחומצה חנקתית כדי לייצר חנקת אורניום. אתר הוסף בתהליך הפרדת נוזל-נוזל כדי לנקות זיהומים מחנקת האורניום. היא חוממה והתקבל אורניום טריאוקסיד שממנו התקבלה תחמוצת אורניום  טהורה למדי. ביולי 1942 ייצרה מלינקרודט טון של תחמוצת אורניום טהורה מאוד ביום, אך הפיכתה של התחמוצת למתכת אורניום התבררה כקשה לביצוע. חברות כווסטינגהאוז ואחרות ניסו לייצר אורניום מתחמוצת האורניום, אך הייצור היה איטי מדי ואיכות האורניום שיוצר הייתה נמוכה מדי. לצורך מחקר ומציאת חלופות טובות לייצור אורניום נקי, הוקם סניף מיוחד של המעבדה המטלורגית באוניברסיטת איווה באיימס שבאיווה, בראשות פרנק ספדינג. המחקר נקרא פרויקט איימס, ותהליך איימס שגילתה היה זמין ב-1943.
הפרדת איזוטופים
אורניום טבעי מורכב מהאיזוטופ אורניום-238 בתכולה של 99.3%, ומהאיזוטופ אורניום-235, שרק הוא החומר הבקיע, בתכולה של 0.7%. תהליך העשרת האורניום הוא בעיקרו הפרדה פיזית של אורניום-235 מתוך האיזוטופ אורניום-238, וקבלת אורניום עשיר מספיק באורניום-235. נבחנו מספר שיטות להעשרת אורניום, רובן פותחו ובוצעו באתר הפרויקט באוק רידג' שבמדינת טנסי.
הטכנולוגיה המועדפת הייתה בתחילה הפרדה באמצעות צנטריפוגות, אך זו נזנחה משהתברר שהיא לא ישימה. הטכנולוגיות האחרות, שכללו: הפרדה אלקטרומגנטית, דיפוזיה גזית ודיפוזיה תרמית, התבררו כמוצלחות, ובהן השתמשו בפרויקט. פותחו גם שיטות משולבות מוצלחות, שבהן פלט של טכנולוגיה אחת שימש כקלט להמשך תהליך ההפרדה באמצעות טכנולוגיה אחרת.
צנטריפוגות
באפריל 1942 נחשבה ההפרדה באמצעות צנטריפוגות לשיטה המבטיחה היחידה, לאחר שכבר בשנות ה-30 היא נוסתה על ידי ג'סי בימס בתנאי מעבדה באוניברסיטת וירג'יניה. לאחר מחקר מתמטי-פיזיקלי התברר שבתנאי ייצור, הפקה של קילוגרם אחד של אורניום-235 ליום תדרוש 10,000 צנטריפוגות, שבכל אחת מהן רוטור שאורך זרועו ארבעה מטר. בדגמי ייצור שנבנו התברר שגם עם רוטור בגודל כזה, התפוקה שהושגה הייתה רק 60% מהמצופה. בנוסף, המהירות הגבוהה שנדרשה בסיבוב הצנטריפוגות הביאה לכשלים רבים ותכופים מדי במנועיהן ובמוטותיהן. כתוצאה מכך המליצו קונאנט וניקולס לוועדה הצבאית המפקחת להפסיק להשקיע בשיטה זו, ובנובמבר 1942 היא הופסקה ונזנחה.
פסיכולוגיה של המוזיקה
מוזיקולוגיה קוגניטיבית
מוזיקולוגיה קוגניטיבית היא ענף של מדעי הקוגניציה העוסקים במידול ממוחשב של ידע מוזיקלי, במטרה להבין הן את המוזיקה והן את ההכרה (קוגניציה).
פרויקט מנהטן
הפרדה אלקטרומגנטית
מרשל וניקולס גילו כי תהליך ההפרדה האיזוטופית האלקטרומגנטית יחייב 4,500 טון של נחושת, כמות שהייתה קשה מאוד להשגה באותה עת, בעיקר בגלל צריכה מוגברת של נחושת במערכות נשק קריטיות אחרות בחזיתות מלחמת העולם. ניתן היה להשתמש בכסף במקום בנחושת, ולפיכך נפגש ניקולס ב-3 באוגוסט 1942 עם תת-מזכיר האוצר דניאל בל, וביקש העברה של 6,000 טונות של מטילי כסף ממחסני המטבעה בווסט פוינט. בסופו של דבר סופקו לפרויקט 13,300 טון של מתכת כסף.
פסיכולוגיה של המוזיקה
מוזיקולוגיה קוגניטיבית
ניתן להבדיל בין מוזיקולוגיה קוגניטיבית לבין תחומי הקוגניציה המוזיקלית והנירוביולוגיה הקוגניטיבית של המוזיקה באמצעות הבדלים בדרך המתודולוגית. מוזיקולוגיה קוגניטיבית משתמשת במודלים חישוביים כדי ללמוד על ייצוג ידע הקשור למוזיקה. השימוש במודלים ממוחשבים מספק תשתית מדויקת ואינטראקטיבית בה ניתן לנסח ולבדוק תאוריות שונות.
פרויקט מנהטן
הפרדה אלקטרומגנטית
האחריות לתכנון ולבניית מפעל ההפרדה האלקטרומגנטית באוק רידג', שנקרא מפעל Y-12, ניתנה לחברת סטון אנד ובסטר על ידי ועדת S-1 ביוני 1942. התכנון היה לבנות חמש יחידות ייצור ראשוניות, שכונו "מסלול מרוצים אלפא", ושתי יחידות לייצור סופי, שנקראו "מסלול מרוצים בטא". הבנייה החלה בפברואר 1943. בספטמבר 1943 אישר גרובס בנייה של ארבעה מסלולי מרוץ נוספים שנקראו "אלפא 2".
הקלוטרונים הופעלו תחילה על ידי מדענים מברקלי כדי שיוכלו לפתור תקלות, שאכן התעוררו בהפעלות הראשונות של המתקנים, וכדי להשיג כמות תפוקה סבירה. לאחר מכן הועברה הפעלת הקלוטרונים לאחריות המפעל הכימי טנסי איסטמן, שהעסיק לצורך זה עובדות עם השכלה תיכונית בלבד. ניקולס השווה את נתוני הייצור של היחידה, והתברר שהנשים הצעירות הפיקו כמות גדולה יותר מהמדענים מברקלי. הבנות היו "מאומנות כמו חיילים" לבצע את העבודה בלי להבין ובלי לשאול יותר מדי שאלות, בעוד שהמדענים לא יכלו להימנע מחקירה ארוכה של כל תופעה חריגה, גם אם היא זניחה, ועיכבו בכך את תהליך הייצור.
מפעל Y-12 העשיר תחילה את האורניום-235 לרמה של 13%–15%, ובמרץ 1944 שלח את כמה מאות הגרמים הראשונים מחומר זה ללוס אלמוס.
פסיכולוגיה של המוזיקה
מוזיקולוגיה קוגניטיבית
תחום אינטר-דיסציפלינרי זה חוקר נושאים כגון הקבלות בין שפה ומוזיקה במוח. בהשראת מודלים חישוביים בביולוגיה, נכללים לעיתים קרובות שדות מחקר כמו רשתות עצביות ותוכניות אבולוציוניות. ענף זה מבקש להדגים כיצד הידע המוזיקלי מיוצג, מאוחסן, נתפס, מבוצע ומיוצר. באמצעות סביבת מחשב מתוכננת היטב, ניתן לחקור את המבנים השיטתיים של תופעות קוגניטיביות אלה.
פרויקט מנהטן
דיפוזיה גזית
השיטה המבטיחה ביותר להפרדת איזוטופים, אך גם המאתגרת ביותר, הייתה דיפוזיה גזית. חוק גרהם קובע כי שיעור האפוזיה של גז הוא ביחס הפוך לשורש הריבועי של המסה המולקולרית שלו, ולכן במכל בעל ממברנה מחוררת חדירה למחצה ותערובת של שני גזים, המולקולות הקלות יותר יעברו דרך הממברנה מהר יותר מהמולקולות הכבדות. הגז היוצא מהמכל יהיה עשיר מעט יותר במולקולות הקלות. הרעיון היה ליצור מערך משורשר של משאבות וממברנות כאלה, כך שבכל שלב תיווצר תערובת מועשרת יותר, שתשמש כקלט לשלב הבא, שבו תיווצר שוב תערובת מועשרת עוד יותר, וכך הלאה. המחקר על תהליך זה התבצע באוניברסיטת קולומביה על ידי קבוצה שכללה את הרולד יורי, וילארד ליבי, קארל כהן וג'ון דאנינג.
פסיכולוגיה של המוזיקה
מוזיקולוגיה אבולוציונית
המוזיקולוגיה האבולוציונית עוסקת בנושאים כמו מקורות המוזיקה, שירי בעלי החיים וההתפתחות ההיסטורית של המוזיקה ושל בני האדם. היא מבקשת להבין את הפעילות והחישה המוזיקלית בהקשר של תורת האבולוציה. צ'ארלס דרווין שיער כי ייתכן שלמוזיקה יש יתרון מסתגל והיא פעלה כ"פרוטו-שפה" (שפה קדומה), השקפה שהולידה מספר תאוריות מתחרות באבולוציה של המוזיקה. השקפה חלופית רואה במוזיקה תוצר לוואי של אבולוציה לשונית המשמחת את החושים מבלי לספק איזושהן פונקציות הסתגלותיות. השקפה זו הושגה ישירות על ידי חוקרי מוזיקה רבים.
קרל אורף
המלחין הגרמני קרל אורף ידוע בחוגים הפדגוגיים בזכות יצירתו Schulwerk, אשר תזמורה המוזיקלי הפשוט אפשר גם לילדים בלי הכשרה ארוכה לנגן יצירה שלמה בקלות יחסית. במשך רוב חייו עבד אורף עם ילדים, והשתמש במוזיקה ככלי חינוכי. גישתו של אורף לחינוך המוזיקלי התפתחה לשיטה הקרויה על שמו: Orff Schulwerk. ממהיבט הפסיכולוגי גורסת שיטתו של אורף כי יש לנצל את הכישורים והדחפים הבלתי מודעים שקיימים אצל הילד באופן טבעי ליישום מטרות הוראה. הילד הוא מעין יצור פרימיטיבי שהתפתחותו מחקה את התפתחות האנושות כולה, על כן יש להתחיל את ה"אבולוציה" של חינוכו עם עקרונות מוזיקליים פשוטים, כגון שימוש בכלי הקשה, אוסטינטו (חזרה "עקשנית" על תבנית מלודית או רתמית) ומחול.
פרויקט מנהטן
דיפוזיה גזית
בנובמבר 1942 אישרה ועדת המדיניות הצבאית את הקמתו של מפעל דיפוזיה גזית בעל 600 שלבים. שם הקוד של המפעל היה K-25. במימוש התהליך הייתה התמודדות עם קשיים טכניים גדולים. תחילה היה צורך להמיר את עפרת האורניום המוצקה לגז כדי שיוכל לעבור דיפוזיה, וזאת נעשה על ידי הגבתו עם גז פלואור וקבלת אורניום שש פלואורי. האורניום שש פלואורי שנוצר הוא חומר שגורם לקורוזיה חזקה. המנועים והמשאבות היו צריכים להיות מהודקים בתוך ואקום ומוקפים בגז אינרטי. הבעיה הגדולה ביותר הייתה תכנון המחיצה (הממברנה), שהייתה צריכה להיות חזקה, מחוררת, ועמידה בפני הקורוזיה החזקה של גז האורניום. החומר שנבחר לבניית המחיצה היה המתכת ניקל. אדוארד אדלר ואדוארד נוריס יצרו מחיצת רשת מניקל, ובנו מתקן ניסוי בן שישה שלבים באוניברסיטת קולומביה, אך אב-טיפוס זה התברר כעדין ושברירי מדי. מחיצה חלופית פותחה מאבקת ניקל על ידי חברת קלקס (שהוקמה לצורך הפרויקט), מעבדות בל, ותאגיד הבקליט. בינואר 1944 הכריע גרובס בעד המחיצה שפיתחה חברת קלקס, והיא נכנסה לייצור.
חברת קלקס גם בנתה את מפעל הדיפוזיה הגזית כולו על-פי הסכם בנייה בהיקף של 2.5 מיליון דולר. היא תכננה מבנה בן 4 קומות, באורך של 800 מטר ובצורת U, שהורכב מ-54 בניינים צמודים, שחולקו לתשעה קטעים. בתוך כל קטע היו שישה תאי העשרה. ניתן היה להפעיל כל תא באופן עצמאי. בדומה, ניתן היה להפעיל באופן עצמאי גם קטע שלם ברצף, כשהתאים פועלים בזה אחר זה כמערך משורשר: פלט של תא אחד משמש כקלט לתא הבא, וכך הלאה. הבנייה החלה במאי 1943 עם איתור שטח של 2,000 דונם. בניית הבניין הראשי החלה באוקטובר 1943, ופיילוט של קטע בן שישה תאים היה מוכן לפעולה ב-17 באפריל 1944. מפעל ההעשרה פעל באופן רצוף במקביל להמשך בניית עוד ועוד בניינים ותאי העשרה, כשהמטרה הייתה, כפי שגרובס הגדיר לחברת קלקס, להגיע ל-540 תאים. הבנייה הושלמה רק לאחר המלחמה, ב-11 בספטמבר 1945. עלות הבנייה הכוללת הגיעה ל-480 מיליון דולר.
פסיכולוגיה של המוזיקה
זולטאן קודאי
זולטאן קודאי ההונגרי גילה עניין רב בבעיות החינוך המוזיקלי וכתב כמות גדולה של מוזיקה חינוכית לבתי ספר, ואף ספרים באותו נושא. לעבודתו בתחום זה הייתה השפעה עמוקה על החינוך המוזיקלי, הן בארצו והן מחוצה לה. כמה פרשנים מתייחסים לרעיונותיו כשיטת קודאי, אם כי נראה שזה כינוי מטעה, שכן קודאי לא יצר שיטה מקיפה, למעשה, אלא קבע מערכת עקרונות שיש למלא אחריהם בחינוך המוזיקלי. הגותו בכל הנוגע לחינוך היוו השראה לשיטה, שעמיתיו פיתחו במשך השנים הבאות.
פרויקט מנהטן
דיפוזיה גזית
מפעל הייצור K-25 החל לפעול בפברואר 1945, וככל שרבו הקטעים בני ששת התאים המשורשרים, כך עלתה איכות האורניום המועשר. באפריל 1945 החל השימוש באורניום המועשר ממפעל הדיפוזיה התרמית S-50, כחומר מוצא (קלט) להעשרה. מפעל K-25 של הדיפוזיה הגזית, ובהמשך המפעל המשופר K-27, הגיעו למלוא פוטנציאל התפוקה שלהם בתחילת התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. באותה עת הם הפכו לאב-טיפוס לדור החדש של מפעלי העשרת אורניום.
דיפוזיה תרמית
תהליך הדיפוזיה התרמית התבסס על התאוריה של סידני צ'פמן ודייוויד אנסקוג, שהסבירה שכאשר גז מעורב עובר דרך מפל טמפרטורה, הגז הכבד יותר נוטה להתרכז בקצה הקר והגז הקל בקצה החם. כיוון שגזים חמים נוטים לעלות וגזים קרים נוטים לרדת, יכולה תופעה פיזיקלית זו לשמש כאמצעי להפרדת איזוטופים. תהליך זה הודגם לראשונה על ידי קלאוס קלוסיוס וגרהרד דיקל בגרמניה ב-1938. התהליך פותח על ידי מדענים של חיל הים האמריקני, אך תחילה לא נכלל בטכנולוגיות ההעשרה הראשונות שנבחרו לבדיקה ולשימוש בפרויקט מנהטן. הסיבה הייתה בעיקר הספקות לגבי ההיתכנות הטכנית של התהליך, אך השפיעה גם היריבות בין צבא היבשה לבין חיל הים.
פסיכולוגיה של המוזיקה
זולטאן קודאי
ראו גם: Kodály Hand Signs.
פרויקט מנהטן
דיפוזיה תרמית
מעבדת המחקר של הצי המשיכה את המחקר על התהליך בהנחיית פיליפ אייבלסון, אך כמעט ולא היה קשר בין עבודתה לפרויקט מנהטן עד אפריל 1944. בחודש זה קפטן ויליאם פרסונס, קצין הצי הממונה על פיתוח תחמושת בלוס אלמוס, הביא לאופנהיימר חדשות מעודדות על התקדמות הניסויים שביצעו מדעני הצי על תהליך הדיפוזיה התרמית. אופנהיימר כתב לגרובס, והציע את האפשרות שפלט תהליך הדיפוזיה התרמית יכול להיות מוזן לתוך מפעל ההפרדה האלקטרומגנטית, Y-12, ובכך יקצר וישפר את תהליך ההעשרה. גרובס הקים ועדה שכללה את וורן לואיס, אגר מרפי וריצ'רד טולמן  כדי לבדוק את הרעיון, והיא העריכה שמפעל דיפוזיה תרמית בעלות בנייה של 3.5 מיליון דולר יכול להעשיר 50 ק"ג של אורניום בשבוע לשיעור של קרוב ל-0.9% אורניום-235. גרובס אישר את בניית המפעל ב-24 ביוני 1944.
גרובס התקשר עם חברת פרגוסון מקליבלנד כדי לבנות את מפעל הדיפוזיה התרמית, שנקרא S-50. יועציו של גרובס מחברת סטנדרד אויל, תומפסון וקארל כהן, העריכו שיידרשו לבנייה שישה חודשים, אך גרובס נתן לפרגוסון רק ארבעה חודשים. על פי התוכניות נבנו 2,142 עמודי דיפוזיה בגובה של 15 מטר כל אחד, כשהם מסודרים ב-21 מתקנים (102 עמודים בכל מתקן). בתוך כל עמוד היו שלושה צינורות קונצנטריים. קיטור, שהגיע מתחנת הכוח הסמוכה, התקבל בלחץ של 100 פאונד לאינץ' רבוע (6.9 בר) ובטמפרטורה של 285° צלזיוס, זרם כלפי מטה דרך הצינור הפנימי שנבנה מניקל (בעובי 32 מ"מ), ומים בטמפרטורה של 68° צלזיוס זרמו כלפי מעלה דרך הצינור החיצוני שנבנה מברזל. האורניום שש פלואורי, שעליו התבצעה ההפרדה, זרם בצינור האמצעי שנבנה מנחושת, והפרדת האיזוטופים התרחשה באורניום בתווך זעיר בין צינור הניקל וצינור הנחושת.
בניית המפעל החלה ב-9 ביולי 1944, והוא החל לפעול חלקית כבר בספטמבר. ממדיו הסופיים של מפעל S-50 כולו, שהכיל את כל עמודי הדיפוזיה ואת חדרי הבקרה והשירות, היו בשטח של 160 × 25 מטר, גובהו היה 23 מטר, והוא נבנה כמבנה שחור ענק סמוך לתחנת הכוח באוק רידג'. באוקטובר ייצר המפעל רק 4.8 ק"ג ברמת העשרה של 0.852% אורניום-235. בנוסף, תקלות ודליפות הגבילו את הייצור ואילצו להפסיק את פעולת המפעל מדי פעם במהלך החודשים הבאים. במרץ 1945 כל 21 מתקני הייצור פעלו כמצופה. בתחילה הוזנה תפוקת ה-S-50 למפעל Y-12 שביצע הפרדה אלקטרומגנטית, אך החל ממרץ 1945 הוחלט שכל שלושת תהליכי ההעשרה יבוצעו בסדרה, בזה אחר זה. S-50 היה השלב הראשון, והעשיר את האורניום-235 מ-0.71% ל-0.89%. חומר זה הוזן לתהליך הדיפוזיה הגזית במפעל K-25, שהעשיר אותו לרמה של כ-23%, וחומר זה הוזן לשלב השלישי והסופי — תהליך ההפרדה האלקטרומגנטית במפעל Y-12, שהעלה אותו לרמת העשרה גבוהה של 89%, המספיקה לפצצה גרעינית.
כמות הייצור הכוללת של אורניום-235
כ-50 ק"ג אורניום שהועשר ל-89% אורניום-235, הועברו ביולי 1945 ללוס אלמוס. כל 50 הק"ג, יחד עם מעט אורניום שהועשר לרמה של כ-50%, שימשו בפצצת "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945.
הטיפול בפלוטוניום - עד ניסוי טריניטי
קו הפיתוח השני של פרויקט מנהטן השתמש ביסוד הבקיע פלוטוניום. אף שכמויות קטנות של פלוטוניום קיימות בטבע, הדרך הטובה ביותר לקבל כמויות גדולות שלו נמצאת בכור גרעיני, שבו אורניום טבעי מופגז על ידי נייטרונים. האורניום-238 הופך לאורניום-239, המתפרק במהירות, תחילה לנפטוניום-239 ואחר-כך לפלוטוניום-239. כך חומר המוצא הטבעי, האורניום, עבר טרנספורמציה והומר ליסוד כימי חדש, הפלוטוניום. רק כמות קטנה של אורניום-238 תומר ותתפרק, ולכן הפלוטוניום חייב להיות מופרד כימית מן האורניום שנותר, וכן מכל הזיהומים ההתחלתיים שהיו באורניום הטבעי, וממוצרי לוואי בלתי רצויים שנוצרו בביקוע.
פסיכולוגיה של המוזיקה
שיטת סוזוקי
שיטת סוזוקי בהוראת מוזיקה מתבססת על הנחת היסוד של המורה, המחנך והיוצר היפני סוזוקי, לפיה יכול כל ילד לפתח את כישוריו המוזיקליים, בתנאי שיזכה לעידוד המתאים מהוריו וממוריו.
פרויקט מנהטן
כור הגרפיט X-10 באוק רידג'
במרץ 1943 החלה חברת דופונט בבניית מפעל פלוטוניום על שטח של 450 דונם באוק רידג' שבטנסי, שיועד להיות מתקן ניסוי והרצה לקראת בניית מפעל ייצור גדול בהנפורד שבמדינת וושינגטון. המפעל כלל כור גרפיט X-10 שקורר באוויר, מתקן הפרדה כימית, ומתקני תמיכה. בשל ההחלטה שהתקבלה בהמשך להקים בהנפורד כורים מקוררים במים, רק מפעל ההפרדה הכימית פעל כמתקן ניסוי והרצה אמיתי. כור הגרפיט X-10 היה מורכב מגוש גרפיט ענק של 7.3 × 7.3 × 7.3 מטר ובמשקל של כ-1,400 טון, שלצורך הגנה בפני קרינה הוקף בבטון בצפיפות גבוהה ובעובי של 2.1 מטר.
הקושי הגדול ביותר שבו נתקלו היה עם גושי האורניום הקטנים שיוצרו והועברו משני מפעלים כימיים. תחילה נראה היה שצריך לצפות את הגושים באלומיניום כדי למנוע קורוזיה ובריחת חלקיקי ביקוע לתוך מערכת הקירור. אלא שבסופו של דבר פיתחה מעבדת המתכות טכניקת ריתוך משופרת שפתרה את הבעיה, ושולבה בתהליך הייצור באוקטובר 1943.
פעילות כור הגרפיט X-10 נצפתה מקרוב על ידי פרמי וקומפטון, והכור נכנס לשלב קריטי ב-4 בנובמבר 1943 עם כמות של כ-27 טון אורניום כחומר מוצא. שבוע לאחר מכן עלתה הכמות ל-33 טון, וייצור החשמל היה 500 קילוואט. עד סוף נובמבר נוצרו לראשונה 500 מ"ג פלוטוניום. השינויים במשך הזמן העלו ביולי 1944 את הכוח החשמלי המופק ל-4,000 קילוואט. X-10 פעל כמפעל לייצור פלוטוניום באוק רידג' עד ינואר 1945, כשאז עבר לפעילות מחקרית בלבד.
הכורים בהנפורד
אף שבכור באוק רידג' נבחר קירור באוויר, בעיקר כדי לאפשר בנייה מהירה, היה ברור כי שיטת קירור זו לא תהיה מעשית עבור כורי ייצור גדולים הרבה יותר. המעבדה המטלורגית ומפעל דופונט תכננו תחילה להשתמש בהליום לקירור, אך קבעו לבסוף שקירור מים יהיה פשוט יותר, זול יותר ומהיר יותר לבנייה. תכנון הכור הסתיים רק ב-4 באוקטובר 1943; בינתיים התמקד פרנקלין מתיאס, המהנדס הראשי באתר, בשיפור אתר הנפורד על ידי הקמת מקומות מגורים, שיפור כבישים, בניית קו רכבת ושדרוג קווי החשמל, המים והטלפון.
כמו באוק רידג', הקושי הגדול ביותר היה בציפוי גושי האורניום, אשר החל בהנפורד במרץ 1944. הם עברו תהליך כבישה כדי להסיר מהם לכלוך וזיהומים, נטבלו בברונזה מותכת, בבדיל, בסגסוגת אלומיניום, נלחצו באמצעות מכבשים הידראוליים, ולאחר מכן כוסו באמצעות ריתוך בקשת חשמלית בסביבה של גז ארגון. לבסוף, הם נבדקו באופן קפדני כדי לזהות חורים או ריתוכים פגומים. אלא שרוב הגושים המצופים כשלו תחילה בבדיקות, ורק קומץ עמד בהן בכל יום. אך לאחר התקדמות ושיפור תהליכים גדל הייצור, וביוני 1944 נראה היה שיש מספיק חומר תקין כדי להפעיל את כור B על פי לוח הזמנים, באוגוסט 1944.
פסיכולוגיה של המוזיקה
שיטת סוזוקי
סוזוקי פיתח את שיטת החינוך מוזיקלי שלו אחרי מלחמת העולם השנייה, כחיקוי ללימוד שפת האם אצל תינוקות וילדים רכים. גישתו הייתה, שלימוד מוזיקה טבעי לאדם כמו רכישת שפה, כל עוד אין דוחקים בילד להגיע להישגים אלא מאפשרים לו להתפתח באופן טבעי. בגישתו זו הסתמך על הפילוסופים היוונים פיתגורס ואפלטון והגותם בנושא הפרופורציות בטבע והשפעתה העצומה של המוזיקה על נפש האדם, שהוא חלק מהטבע.
פרויקט מנהטן
הכורים בהנפורד
העבודה החלה בכור B, הראשון מבין שישה כורים מתוכננים של 250 מגה-ואט, ב-10 באוקטובר 1943. הכורים נקראו באותיות מ-A עד F, כשאתרים D ,B ו-F נבחרו להיבנות תחילה, מכיוון שהמרחק ביניהם היה גדול מספיק. כורים אלו יהיו היחידים שנבנו במהלך פרויקט מנהטן. כ-350 טון פלדה, 13,300 מטרים מעוקבים של בטון, 50,000 בלוקים מבטון ו-71,000 לבנים מבטון שימשו לבניית מבנה הכור, שהגיע לגובה של 37 מטר.
פסיכולוגיה של המוזיקה
שיטת סוזוקי
בשיטתו משלב סוזוקי את הגישה של פרידריך פרובל, מי שייסד את גן הילדים במחצית הראשונה של המאה ה-19 בגרמניה וגרס שהרוח הרומנטית היא שצריכה להנחות את המורה ואין להגביל או לחסום אותה בשום צורה. בדרכו של המחנך אל הגשמת השאיפה האמנותית, עליו להוביל את הילד שלב אחר שלב אל השלמות, שהשאיפה אליה היא עיקרון רומנטי חשוב. לצד גישה זו, ניתן מקום חשוב לקסם ההרמוניה שבטבע ולרוח הדמוקרטיה והשוויון, שפשטה בעולם אחרי מלחמת העולם השנייה. בלימוד המוזיקה כשפה ראה דבר מרכזי ושיטת סוזוקי מבחינה בין חינוך מוזיקלי לבין חינוך מוזיקאים. לא כל ילד הלומד מוזיקה צריך להגיע להישגים מקצועיים, הואיל והחינוך המוזיקלי מפתח באדם תכונות ואיכויות שאין ערוך לחשיבותן ועל כן חשוב לעשותו זמין לכל ילד.
נקודה חשובה היא התאמת שיטת סוזוקי לחברות ולתרבויות שונות. לדברי ורד רייך, מורה למוזיקה וכנרת מקצועית, "השיטה נתפשת בכל הארצות כגישה חינוכית רגועה, תומכת, לא תחרותית ומטפחת, ולא רק כשיטה להוראת הנגינה בכינור".
הבדלים בין אישיים בהעדפות מוזיקליות
ישנם מספר תת-תחומים בפסיכולוגיה העשויים להשפיע על התפתחות העדפותיו המוזיקליות של המאזין, ביניהם פסיכולוגיה חברתית, פסיכולוגיה קוגניטיבית ונוירופסיכולוגיה. מחקרים שונים המבוססים על סקרים וממצאים אמפיריים מנסים לקשור בין תכונות האופי ודפוסי ההתנהגות של אדם לסגנונות המוזיקליים אליהם הוא מאזין. כך למשל נמצא בסקר שנערך באנגליה בשנת 2006, כי אנשים המאזינים למוזיקה קלאסית נוטים לצבור יותר קנסות בעקבות עבירות תנועה מאלו המקשיבים למוזיקה של מחזות זמר. כמו כן, טענו בסקר יותר ממחצית מחובבי ההיפ-הופ כי ביצעו לפחות פשע אחד בחייהם.
מחקר דומה, שנערך באוניברסיטת טקסס, מעריך כי ישנם ארבעה "ממדים" של סגנונות מוזיקליים התוחמים את העדפותיו המוזיקליות של המאזין. לדוגמה, המחקר מניח כי מי שמאזין למוזיקה קלאסית, סביר שיתחבר גם למוזיקת ג'אז, אך לא למוזיקת קאנטרי. הקאנטרי, על פי הנחת היסוד של המחקר, משתייך לממד המוזיקה ה"כיפית" יחד עם הפופ, בעוד שהמוזיקה הקלאסית היא מוזיקה "מורכבת", ממד אליו משתייכים גם הג'אז והבלוז.
השראה, כישרון ויצירתיות מוזיקלית
המושגים כישרון ויצירתיות מתקשרים באופן אסוציאטיבי לתחום היצירה האמנותית. מידת כישרונו האמנותי של אדם מיוחסת לעיתים ליכולות מולדות או למזל, כמו גם לאינטליגנציה ולנירוביולוגיה. עם זאת יש המקשרים את הדבר לתהליכים פסיכולוגיים, ובפרט לפסיכולוגיה הקוגניטיבית והחברתית.