cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קמנשמיהאיפה
טירת וידוש
משפחת וידוש מהיישוב קולטה בנתה את הטירה. היא משפחה אצילה ותיקה של מחוז ואש, שאבות אבותיה הועלו לדרגת אצולה בשנת 1272 על ידי המלך אישטוואן החמישי. המשפחה מתוארכת כבעלת אחוזות באזור כבר במאה ה-16. הטירה נבנתה בצורתה הראשונה על ידי ז'יגמונד וידוש במאה ה-19. ברבע הראשון של המאה הזו, בסגנון הקלאסיציסטי. בנו, דניאל, שהפך לסגן המושל של מחוז ואש, שיפץ והרחיב אותה בשנת 1870 בסגנון היסטורי (אקלקטי). שם נשמרו הארכיונים העתיקים של המשפחה, שהכילו כמה מסמכי קלף ישנים. צורת ה-L המוגדלת של היום ניתנה לטירה במהלך השחזור בשנת 1911. אז נבנתה הקומה הראשונה על האגף הקצר יותר, והמגדל מעל הטרסה, בו נוצר חדר מגדל. בקצה האגף הארוך יותר הפונה לרחוב נמצאת מרפסת, אליה מוביל גרם מדרגות מעוטר במעקה מברזל יצוק. באותה תקופה תוכננו חדרי המגורים במרתף. חזיתות הטירה קיבלו אדריכלות אר נובו חדשה לחלוטין במהלך השיפוץ.
קלאודיו מרקיזיו
קלאודיו מרקיזיו (באיטלקית: Claudio Marchisio; נולד ב-19 בינואר 1986 בטורינו שבאיטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי.
לזכותו 55 הופעות במדי נבחרת איטליה. כקשר, תורם מרקיזיו רבות הן להגנה והן להתקפה, והוא משלב במשחקו תיקולים טובים, שמירה על שחקני היריבה, יכולת מסירה גבוהה ושליטה טובה בכדור. בנוסף, הוא מרבה לאיים על השער בבעיטות מרחוק.
יובנטוס
מרקיזיו הצטרף למועדון הכדורגל יובנטוס בגיל 7. תחילה שיחק בתפקיד חלוץ שני, אולם בגיל 16 הוא הוסב לקישור. בעונת 2006/2007 עלה מרקיזיו לקבוצה הבוגרת של יובנטוס, כאשר הקבוצה שיחקה בסרייה ב'. את הופעת הבכורה שלו בבוגרים הוא ערך מול מרטינה במסגרת הגביע האיטלקי. בשלבים המאוחרים יותר של העונה הפך מרקיזיו לשחקן מפתח במערך הקבוצתי של דידייה דשאן כאשר הוא זכה לפתוח בהרכב הראשון במשחקים רבים. את העונה סיימה יובנטוס במקום הראשון ושבה לסרייה א'.
בעונת 2007/2008 הושאל מרקיזיו, יחד עם סבסטיאן ג'ובינקו, שחקן צעיר אחר של יובנטוס, לקבוצת אמפולי ששיחקה אף היא בליגה הבכירה. במדי אמפולי הציג מרקיזיו יכולת טובה, אך הקבוצה ירדה ליגה בסיום העונה ומרקיזיו שב ליובנטוס.
ב-17 באוגוסט 2018 הודיעה יובנטוס שהיא אינה מתכוונת להאריך את חוזהו של מרקיז ושכעת הוא שחקן חופשי.
זניט
ב-3 בספטמבר 2018 זניט סנקט פטרבורג הרוסית הודיעה כי הוא חתם על חוזה בקבוצה. חלק משמעותי בהחתמתו שיחק המנהל הספורטיבי של זניט, חוויאר ריבלטה, שעבד בעבר כסקאוט ביובנטוס וניהל את המשא ומתן בין המועדון הרוסי לשחקן האיטלקי. מרקיזיו בחר את חולצה מספר 10, זאת לאחר שחולצה מספר 8 איתה שיחק במדי יובנטוס כבר תפוסה בזניט. הוא חתם בקבוצה לשנתיים. הוא הופיע לראשונה במדי זניט במשחק הידידות נגד קאיראט אלמטי, שבו זניט ניצחה בתוצאה 1:0. את משחק הבכורה בזניט בליגת העל הרוסית בכדורגל ערך בניצחון קבוצתו על אורנבורג במחזור השביעי, ב-16 בספטמבר 2018. את הופעת הבכורה שלו במדי זניט במפעלים האירופיים עשה במשחק המחזור הראשון של הליגה האירופית, כשעלה להחליף את רוברט מאק בדקה ה-58 במשחק נגד פ.צ. קופנהגן ב-20 בספטמבר 2018. את שער הבכורה שלו הבקיע במשחק המחזור התשיעי נגד אנז'י מחצ'קלה, ב-30 בספטמבר 2018. בדצמבר נפצע ומאז לא שיחק במדי זניט וביולי 2019 שוחרר מהקבוצה.
נבחרת איטליה
העונה הטובה שנתן קלאודיו מרקיזיו בעונת 2006/2007, בה הדיח לא פעם מההרכב שחקנים ותיקים כמו ג'וליאנו ג'יאניקדה וכריסטיאנו זאנטי, זיכתה את מרקיזיו בזימון לנבחרת האיטלקית עד גיל 21 ביחד עם חבריו לקבוצת הפרימוורה המפוארת של יובנטוס סבסטיאן ג'ובינקו, פאולו דה צ'לייה ודומניקו קרישיטו. מרקיזיו שיחק גם עבור הנבחרת האיטלקית עד גיל 23 ואף כבש בטורניר ידידות שהתקיים בטולון (צרפת) מול טורקיה. מרקיזיו היה גם בסגל הנבחרת האולימפית של איטליה באולימפיאדת בייג'ינג 2008.
ב-12 באוגוסט 2009 ערך מרקיזיו את הופעת הבכורה שלו בהרכב של ליפי בנבחרת הבוגרת של איטליה במשחק ידידות מול כאשר פתח בהרכב הפותח.
יהדות אלזס
יהדות אלזס היא מן הקהילות היהודיות העתיקות באירופה. הקהילה מתאפיינת בהיסטוריה ייחודית ובמנהגים מיוחדים.
אַלְזַס הוא אחד מחבלי צרפת הנמצא בגבול המזרחי של המדינה, על הגדה המערבית של נהר הריין, וגובל בגרמניה ובשווייץ. בירת החבל היא העיר שטרסבורג. אלזס הייתה בעבר חלק מהאימפריה הרומית הקדושה ועברה בין צרפת לגרמניה פעמים רבות בין המאה ה-17 למאה ה-20.
ראשית ההתיישבות היהודית באלזס
יהדות אלזס היא עתיקה מאוד. משערים שראשוני המתיישבים היהודים הגיעו לאזור במאה ה-5 לספירה.
אפשר למצוא עדויות ראשונות לקיומה של קהילה יהודית באלזס במאה ה-10, ונמצאו אזכורים לנוכחות יהודים ברישומים של כפרים ועיירות באלזס. מתקופה זו נמצאו גם כתובות בעלי אופי יהודי החקוקות על בתים, אבני מצבות ועוד.
ימי הביניים - מצבם של יהודי אירופה
מצבם של יהודי אלזס בימי הביניים היה דומה למצבם של שאר יהודי אירופה.
בתקופה זו הייתה לכנסייה הנוצרית השפעה ניכרת, וחלקה בהפצת האנטישמיות היה רב. עובדה זו, יחד עם התפתחות המסחר במעמד הבורגני הנוצרי השפיעו מאוד על חיי יהודי אירופה.
היהודים נודו ממרכזי ההשפעה והחברה וזכויותיהם החברתיות צומצמו. נמנעה מיהודים הזכות להצטרף לגילדות (הארגונים המקצועיים) וכתוצאה מכך לא יכלו לעסוק ברוב המקצועות החופשיים, ביניהם כלל האומנויות. נוסף על כך, נאסר על יהודים לרכוש נכסים וקרקעות. יתרה מזו, נאסר עליהם להעסיק שכירים נוצריים וגם העיסוק בחקלאות נאסר עליהם.
מקצוע ההלוואה בריבית התאים מאוד ליהודים משום שעל הנוצרים נאסר לעסוק במקצוע הזה ומכיוון שיהודים היו משכילים ובעלי קשרים בינלאומיים. עם זאת, מקצוע זה טמן בחובו סכנות רבות ליהודים. הלוואת הכספים גרמה לתחושת תלות וכעס של לווים נוצריים כלפי מלווים יהודים. כתוצאה מעיסוק במקצוע זה יצא שמם של יהודים כאנשים קמצנים וטפילים המתעשרים על גבם של נוצרים יצרנים שלוו מהם כסף. זאת ועוד, קל מאוד היה "לסגור את החוב" באמצעות אלימות, עלילות שווא ורצח.
הקהילות היהודיות באלזס בימי הביניים
הקהילות היהודיות הקבועות הראשונות באלזס הוקמו במאה ה-11. בימי הביניים עסקו יהודי אלזס במקצועות המקובלים של אותם הימים – רפואה, הלוואה בריבית וברוכלות.
הקהילות היהודיות האלזסיות לא נפגעו בפוגרומים של מסע הצלב הראשון (1096) וזכו להגנת השליטים המקומיים. אחד המקורות הראשונים שמתעדים את הקהילה היהודית באלזס בראשית ימי הביניים הוא יומני המסע של בנימין מטודלה. בכתביו מתאר בנימין מטודלה את הקהילה היהודית בשטרסבורג ובאלזס בסביבות 1170.
פרעות ביהודי אלזס בימי הביניים
במאות ה-13 וה-14 היו היהודים במעמד של "בני חסות" התלויים לחלוטין באצילים המקומיים. אלה העניקו ליהודים הגנה בתמורה להלוואות כספיות נוחות. אף על פי כן חיו היהודים בסכנה מתמדת מפני הלשנות, עלילות שווא ופגיעות ברכוש ובנפש. היהודים חיו, בדרך כלל, ברחובות נפרדים ובשכונות נפרדות. עד היום אפשר למצוא בעיירות ובכפרים רבים באלזס רחובות או סמטאות שמציינים את קיומם של היהודים – Judengasse (סמטת היהודים) או Judenstrasse (רחוב היהודים).
מקרה אחר, הקשור בהיסטוריה היהודית של האזור, התרחש בשנת 1285. בעקבות פגיעה ביהודי גרמניה ברחו רבים מהמדינה וביניהם ר' מאיר מרוטנבורג (המהר"ם). ר' מאיר ברח לאיטליה ויהודי מומר שהכיר אותו הלשין עליו הסגיר אותו לידי הקיסר הגרמני רודולף הראשון. ר' מאיר מרוטנבורג נאסר במבצר אֶנסיסהיים (Ensisheim) שבאלזס. ר' מאיר אסר על בני הקהילה לפדות אותו ולכן היה אסור בכלא עד מותו.
במאה ה-14 פשטה מחלת הדבר (המוות השחור) באלזס, כמו בשאר חלקי אירופה. הנוצרים באלזס, כמו גם באזורים אחרים, האשימו את היהודים בהרעלת הבארות ובגרימת המגפה.
בעקבות עלילה זו חוסלו קהילות יהודיות רבות באלזס, בשטרסבורג (Strasbourg), סלסטה (Selestat), ברגהיים (Bergheim), קולמר (Colmar) ובמילוז (Mulhouse). יהודי סולץ (Soultz), מולצהיים (Molsheim) ואוברנה (Obernai) אמנם ניצלו מטבח אך הם גורשו מבתיהם.
דוגמה אחת מבין רבים לזוועות של התקופה התרחשה ב-29 בדצמבר 1348 בעיר קולמר. מועצת העיר של קולמר הכריזה שבידה ראיות שחזן העיר שטרסבורג, יעקב, שפך רעל בבארות של העיירה. בעקבות האשמה זו הועלו כל יהודי קולמר על המוקד ונקברו יחד בקבר אחים. אתר הקבורה נמצא בשכונת לדהוף של העיר ומכונה Judenloch – בור היהודים.
היהודים בני חבל אלזס ששרדו את הפרעות הקשות של התקופה וניצלו מהדבר, חיו תחת מערכת הגבלות וחוקים קשה. אחד החוקים שפגעו ביהודים היה הצורך לקבל רישיון מיוחד להתחתן. האצילים המקומיים נמנעו, על פי רוב, להעניק אישור כזה כדי להגביל את גודל האוכלוסייה היהודית.
הכחדת הקהילה היהודית באלזס ובלוריין
גורל זה לא פסח על יהודי אלזס. שנת 1349 הייתה אולי השנה הקשה מכולן – בשנה הזו הוכחדה כמעט כל יהדות אלזס, במיוחד בערים שטרסבורג (טבח שטרסבורג), קולמאר, מילוז (Mulhouse), אורבנה וסלסטה (Selestat).
רוב היהודים שעזבו את אלזס התיישבו בגרמניה ובשווייץ. אחרים מצאו מקלט במזרח אירופה.
בית הכנסת היחיד ששרד מהמאות ה-14-17 הוא בית הכנסת של ברגהיים (Bergheim). בית הכנסת של המקום הוחרם לאחר טבח שנערך ביהודים בעת המגפה השחורה והוא נקנה בחזרה מאוחר יותר על ידי הקהילה היהודית. בשנים שלאחר מכן שופץ בית הכנסת מספר פעמים ולבסוף נבנה מחדש באותו המקום בשנת 1861.
בין המאות ה-16-14 לא נותרו יהודים באלזס, פרט ליהודים בודדים שהמשיכו לחיות באזור. בשנים שלאחר גירוש היהודים קיבלו השליטים המקומיים באלזס אישור מלכותי להחזיר יהודים אל אדמותיהם. השליטים המקומיים, שראו ביהודים מקור הכנסה טוב, החלו להחזיר אליהם יהודים שגורשו מהאזור. היהודים הופנו למגורים בכפרים, שכן נאסר עליהם להתגורר בתוך הערים וכך הפכה יהדות אלזס ליהדות כפרית.
בשנת 1388 נחקק חוק שהתיר ליהודים לשהות בעיר שטרסבורג במשך שעות היום. בסוף היום, עם צלצול הפעמון שבראש הקתדרלה, נאלצו היהודים לעזוב את העיר ולחזור לכפרים. חוק זה היה בתוקף עד 1791.
יהדות אלזס בשנים שלאחר ימי הביניים
לאט לאט החלו יהודים לחזור לחבל אלזס. במשך השנים הבאות עיקר פריחתה של יהדות צרפת הייתה בחבל זה.
יהדות אלזס במאה ה-16
במאה ה-16 חיו באלזס בין 100 ל-120 משפחות. הקהילה הגדולה ביותר הייתה בברגהיים (Bergheim) שם ישבה הרבנות הראשית של אלזס. מצבה של הקהילה לא היה יציב, והיא הייתה תלוי ברצונו הטוב של השליט המקומי.
כדי להגן על זכויות היהודים מונו "שתדלנים" שתפקידם היה לפעול למען היהודים בחצרות האצילים והמלכים. שתדלן מפורסם היה רבי יוסף בן גרשון ("רבי יוסלמן") מרוסהיים שפעל בחצרו של המלך מקסימיליאן הראשון. אחד מהישגיו של יוסלמן היה האישור שקיבל לכך שיהודים יוכלו לשהות בין חומות הערים בזמן מרידות או מלחמות.
יהודי אלזס במאה ה-17
השנים שלאחר מלחמת שלושים השנים הביאו איתן שיקום כלכלי. מצבם של בני החבל השתפר וכך גם מצבה של הקהילה היהודית. יהודי אלזס עסקו באספקת סוסים וציוד לצבא הצרפתי וכך זכו לתמיכת אנשי הצבא. היהודים שימשו גם מקור להשגת כספים לשלטון המקומי ועל כן יכלו להישאר באזור כל עוד שילמו את המיסים הכבדים שהוטלו עליהם.
בדיווחים משנת 1689 נמצא שחיו באלזס 525 משפחות יהודים שהם כ-2,600 איש. רוב יהודי האזור חיו בצפון המחוז ומיעוטם חיו בעיירות. במאה השנים הבאות גדלה מאוד הקהילה היהודית באלזס והיא מנתה קרוב ל-20,000 יהודים.
בתקופה הזאת היגרו אל אלזס גם יהודים מגרמניה השכנה. למהגרים הגרמנים היה תפקיד חשוב בשיקום הקהילה היהודית-אלזסית ובפיתוח הניב היידי-אלזסי.
במאה ה-16 החלו יהודים לחזור אל ערי אלזס. עם זאת, בשטרסבורג, אימצו השליטים את שיטת ה"גטו", ואלצו את היהודים לחיות באזורים סגורים ומתוחמים.
בתקופה הזו בלט ההבדל בין היהודים שחיו בדרום צרפת וכונו "היהודים הפורטוגזים" ויהודי הצפון - יהודי "אשכנז" או היהודים הגרמנים. הבדל זה יבוא לידי ביטוי במלוא עוזו עם מתן זכויות אזרחיות ליהודי צרפת.
המאה ה-18 - המהפכה הצרפתית והאמנציפציה
עם פרוץ המהפכה הצרפתית התגוררו בצרפת 40,000 יהודים, 35,000 מהם אשכנזים אשר התגוררו ברובם בצפון-מזרח צרפת באלזס ובמחוז השכן – לורן, ו-5,000 בדרום-מערב צרפת ובעיר בורדו, רובם ככולם ספרדים מצאצאי האנוסים (היתר היו יהודי האפיפיור – שרידי יהדות פרובנס שחיו בארבע ערים שהיו בעבר חלק ממדינת האפיפיור בדרום-מזרח צרפת). יהודי אלזס חיו ב-150 קהילות ברחבי המחוז.
המהפכה הצרפתית, אשר פרצה ב-14 ביולי 1789, שינתה את מעמד היהודים בצרפת מהקצה אל הקצה. בזכות החוקים החדשים לחירות, שוויון ואחווה אשר חוקקה האספה הלאומית של המהפכנים, זכו היהודים לשוויון זכויות מלא והוכרו כאזרחיה של הרפובליקה החדשה. ביטול סמכויותיהם של אנשי כמורה והוצאתם להורג של מסיתים דתיים תרמו אף הם לירידה באנטישמיות.
לעניין קבלת זכויות אזרח שוות, היה מצבם של יהודי אלזס שונה ממצבם של יהודי דרום צרפת. על אף שיהודי דרום צרפת כבר נהנו משוויון הזכויות, ההחלטה להעניק שוויון זכויות גם ליהודים האשכנזים של אלזס, התקבלה לאחר דיונים שנמשכו כשנתיים.
בחלקי אלזס השונים מונו מפקחים שתפקידם היה לפקח על הקהילות היהודיות באזור ולגבות את המיסים. רבני אלזס קיבלו אישור מבעלי האדמות לנהל את ענייני הפנים של הקהילה והם ייצגו את היהודים כלפי השלטונות ביחד עם השתדלנים.
הענקת שוויון הזכויות הביאה גם לביטול החוקים המפלים כלפי היהודים. כעת, יכלו היהודים לעסוק בכל המקצועות, לקנות בתים, לגור בכל מקום שחפצו ולהתחתן עם מי ומתי שרצו. בזכות ביטול חוקי האפליה נגד היהודים, החלו היהודים לשגשג מבחינה כלכלית. חלקם עסקו בתעשייה ובמסחר אך רבים עדיין עסקו במלאכות המסורתיות של האזור כגון סחר בבהמות. יהודי אלזס עסקו גם בנדל"ן, במכירת קרקעות וכמתווכים בין האיכרים לבין השלטונות, הסוחרים והלקוחות.
השינויים במעמד היהודים הביא ליצירת קהילות יהודיות חדשות בשטרסבורג ובקולמר. הקהילות הללו משכו אליהם את יהודי הכפרים שבסביבה. עם המעבר מהקהילות הכפריות הסגורות השתנה האופי של הקהילות והם החלו להיות מושפעים מהלך הרוח המודרני שבערים. עם זאת, עדיין היו יהודי אלזס מסורתיים יותר מאשר אחיהם בשאר אזורי צרפת. אף על פי כן, כאשר גל פטריוטיזם שטף את יהודי צרפת, גם היהודים האשכנזים מאלזס רצו להיות מזוהים כצרפתים פטריוטים.
בעת שלטון הטרור של היעקובינים, בשנים שלאחר המהפכה, סבלו בני כל הדתות מהאנרכיה ומהאכזריות של השליטים. בתקופה הזאת יהודים סבלו מוונדליזם, מהחרמות תשמישי קדושה, מיסים מיוחדים והצקות בגלל לבושם ומראם השונה של היהודים.
בשנים שלאחר מכן, שוב השתפר מצב היהודים. לאט לאט הם תפסו עמדות של כוח והשפעה בתחומים רבים כגון הוראה, משפט ומדעים. תנועת ההשכלה היהודית החלה להשפיע על יהודי צרפת אולם יהודי אלזס הייתה עדיין קרועה בעניין הזה. הקהילות הכפריות נותרו נאמנות יותר למסורת ומרדו פחות כנגד אורח החיים היהודי המסורתי ואילו היהודים האלזסיים העירוניים היו פתוחים יותר לרוחות השינוי.
המאה ה-19 - עידן של תמורות עבור יהדות אלזס
המאה ה-19 הייתה תקופת פריחה ליהדות צרפת בכלל וליהודי אלזס בפרט. בתקופה הזאת גדלה מאוד יהדות אלזס. צפיפות האוכלוסייה בכפרים, והמחסור בפרנסה בהם הביאה להגירת יהודים לעיירות ולערים הגדולות שבמחוז. חלק מן היהודים אף עזבו את האזור והגרו לשאר חלקי צרפת, לשווייץ או לארצות הברית.
תהליך המודרניזציה של יהודי אלזס פיגר במידת מה אחרי התהליך שעבר על שאר יהודי צרפת. הסיבות כוללות את העובדה שהיהדות הכפרית של אלזס הייתה פתוחה פחות לרעיונות המודרניות מאשר היהודים העירוניים בשאר המדינה.
השיפור במצבם החוקתי של היהודים הביאה גם לשיפור במצבם הכלכלי. בין יהודי אלזס אפשר היה למצוא רופאים, עורכי דין, בעלי מפעלי חרושת, בנקאים ושאר המקצועות החופשיים.
בשנת 1808 החליט נפוליאון לארגן את הקהילות היהודיות כמו הקהילות הקתוליות והפרוטוסטנטיות. משנת 1807 חולקה יהדות אלזס לשתי מועצות רבניות שהיו תחת הנהגת מועצה רבנית צרפתית מרכזית. המועצה הרבנית והרב הראשי של צרפת היו אלה שמינו את הרבנים, המוהלים, השוחטים ובעלי התפקידים הדתיים אשר קיבלו את משכורתם מהמדינה.
בשנת 1808 הוכרחו יהודי אלזס לאמץ לעצמם שם משפחה (עד לתקופה הזו לא היו ליהודי צרפת שמות קבועים). רבים מהיהודים לקח לעצמם שם על פי שם הכפר שבו הם גרו, שם המקצוע או שם אבותיהם.
על אף תהליכי השינוי שעברו על החברה הצרפתית (ואולי בגללן) המשיכה התעמולה האנטישמית במסע ההכפשות נגד היהודים. עיקר ההכפשות היו מופנות כלפי העיסוק של היהודים בהלוואת כספים.
שר המשפטים הצרפתי אמר בשנת 1805 "האנשים האלה [יהודי אלזס] לא הפכו לצרפתים טובים יותר בזכות קבלתם אזרחות צרפתית והם ממשיכים ללוות כספים בתעריפים גבוהים".
בעקבות הטענות הללו נחקקו חוקים כדי להגן על האוכלוסייה הכללית בעסקאות כלכליות עם יהודים, למשל:
חוקים מפלים נוספים נחקקו כנגד היהודים כגון האיסור ליהודי להמיר את חובת השירות הצבאי ולשלם לאחר לשרת במקומו (דבר שהיה מותר לאזרחים הנוצרים).
גם בעניינים האלה הייתה העדפה בולטת של השלטון כלפי היהודים הספרדים של דרום צרפת למרות שרוב יהודי צרפת בתקופה הזו חיו באלזס.
סוף המאה ה-19 – סיפוח אלזס וצפון לוריין לגרמניה
בתקופת הסיפוח קטנה הקהילה היהודית באזורים מסוימים של אלזס ב-20%. הקהילות היהודיות העירוניות ב-שטרסבורג, קולמר ומולהוז גדלו בחשיבותן ובקהילות הכפריות של המחוז התקשו למצוא מועמדים לכהונת רבנות ולתפקידים דתיים אחרים. זרמי ההשכלה והשאיפה להצטרף לתרבות הצרפתית הכללית השפיעה רבות על הקהילה היהודית של צרפת. גם בקרב יהודי אלזס הייתה מורגשת התרחקות מסוימת מהמסורת, אם כי, במידה פחותה משאר צרפת בגלל שמרנותם של בני הקהילה. לצד רוחות השינוי, נותרו באזור אלזס מרכזים אורתודוקסים חזקים. בשנת 1918 חזרה צרפת ושלטה באזור.
יהודי אלזס בימי מלחמת העולם השנייה
בשנת 1939 חיו באלזס ובמחוז השכן, לוריין 20,000 יהודים. הקהילה הגדולה ביותר הייתה בשטרסבורג והשנייה במץ (העיר הגדולה של לוריין).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, פינתה ממשלת צרפת תושבים שחיו לאורך הגבולות עם גרמניה. בין המפונים היו 14,000 יהודים מאלזס ומלוריין שהועברו למרכז ולמערב צרפת. עם הכיבוש הגרמני של צרפת ברחו כ-5,000 יהודים נוספים מהאזור לדרום צרפת ולשווייץ השכנה.
עם זאת, מספר גדול של יהודי החבל נלכדו באלזס, נתפסו בידי הגרמנים ונשלחו למחנות ההשמדה.
ב-13 ביולי 1940, גירש מפקד האזור הגרמני, רוברט היינריך וגנר, את שארית יהודי אלזס מהאזור. הוא הכריז על האזור "יודן-ריין" והחרים את כל רכושם. ב-15 ביולי 1940 סופחה אלזס רשמית לרייך הגרמני. ב-12 בספטמבר הועלה בית הכנסת הגדול של שטרסבורג, ה-Quai Kléber, באש. בתחומי אלזס הוקם מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף (Natzweiler-Struthof) והוא מחנה הריכוז היחיד שהוקם על אדמת צרפת. במחנה הזה נרצחו יותר מ-12,000 בני אדם, רובם יהודים.
במהלך המלחמה, הקים פרופסור גרמני, אוגוסט הירט אוסף מחקרי של גולגולות ושלדים של יהודים במטרה לבסס "מדעית" את תורת הגזע. האוסף נשמר באוניברסיטה של שטרסבורג. ביוני 1943 נשלחו כ-100 יהודים מאושוויץ אל מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף, שם הם הומתו בגזים וגופותיהם נשלחו לפרופ' הירט כדי לקדם את האוסף שלו.
כ-2,000 מיהודי אלזס-לוריין נרצחו בשואה. רבים מהיהודים שהצליחו להימלט או שפונו לאזורים אחרים במדינה היו לחברים פעילים בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
יהדות אלזס לאחר השואה ועד ימינו
רוב יהדות אלזס שרדה את השואה.
בשטרסבורג, למשל, חיו לפני המלחמה 10,000 יהודים, מתוכם כ-1,000 נרצחו בשואה.
הקהילות היהודיות הכפריות של אלזס נעלמו. הקהילה היהודית של ימינו מתרכזת בערי אלזס. כתוצאה מכך, בתי כנסת ובתי העלמין של הקהילות הכפריות ננטשו, נהרסו או הוסבו לשימוש אחר.
השנים שלאחר המלחמה היו שנים של שיקום הקהילה היהודית של אלזס. בשנים שלאחר המלחמה הוקם בשטרסבורג בית הכנסת המרכזי מחדש, בית ספר יהודי, בית ספר עקיבא, ובהמשך עוד מוסדות יהודיים רבים.
כיום הקהילה היהודית האלזסית היא גדולה ומבוססת. בשטרסבורג חיים היום יותר מ-15,000 יהודים. על אף שבעשורים האחרונים היגרו לאלזס יהודים רבים מצפון אפריקה (כמו לשאר אזורי צרפת), הקהילה היהודית בשטרסבורג היא בעיקרה אשכנזית. כיום בשטרסבורג, למשל, 60% מהיהודים הם אשכנזים ו-40% ממוצא צפון אפריקאי, וזאת בניגוד לשאר ערי צרפת בהן קיים רוב של יהודים ממוצא מזרחי.
האירועים האנטישמיים והאנטי-ישראלים של השנים האחרונות לא פסחו על אלזס. בעשור האחרון הושחתו מצבות רבות בבית קברות ברחבי אלזס, נכתבו כתובות נאצה כלפי יהודי המקום ונפגעו יהודים ממקרי אלימות ברחובות.
קסיוס דיו (קונסול, 291)
קסיוס דיו (בלטינית: Cassius Dio; פעל בסוף המאה ה-3 לספירה) היה סנאטור רומאי, שמונה לקונסול בשנת 291 לספירה.
קסיוס דיו היה בעל בית על גבעת הפאלאטיום שנקרא "דומוס דיוניס" (Domus Dionis). בשלב כלשהו, הוא ו-12 סנאטורים אחרים תרמו כל אחד 400,000 ססטרטיוס, ככל הנראה לצורך הקמת בניין.
סבסטיאן
{{פירושונים| אישים: אחר:
Bedtime Stories
היסטוריית האלבום
האלבום החל משיתוף פעולה של מדונה והמפיק המוזיקלי שפ פטיבון, ותוכנן להיות בסגנון דומה לאלבומה הקודם, Erotica. אף על פי כן, מדונה רצתה לשנות את התדמית הרעה והלא חינוכית שהשאירה אחריה באלבום הקודם, ורצתה להציג את הערצתה לזמר הרוק האמריקני, ג'וי, ולכן שילבה באלבום אלמנטים של רית'ם אנד בלוז. למרות הביקורות הלעגניות על מסריה הבוטים באלבומה הקודם, היא המשיכה לשלב אותם גם באלבום הזה, אך במינונים פחותים במידה ניכרת.
בזמן שהאלבום נועד להיות מאופיין כמו קודמו, ופחות שנוי במחלוקת בתוכנו גם כן, הוא אולי האלבום איתו התעמתה מדונה באופן המסיבי ביותר. הסינגל "Human Nature" נתפש כתקיפה אישית כלפי כלי התקשורת שגינו באופן נמרץ את "Erotica" ו-Sex, עם טקסטים כמו (בתרגום):. אף על פי שמדונה רצתה לשקם את התדמית הרעה שהשאירה אחריה מהאלבום הקודם, ושהביקורות על האלבום יעסקו בפן המוזיקלי שלו, היא רק חיזקה את הדעה כי היא תרה אחר נקמה באנשים (בתקשורת בפרט) אשר ניסו לחדור לחייה הפרטיים.
אלבום זה הוא יוצא דופן בקריירה של מדונה בזכות מפיקי האלבום, שהיו רק בעלי שם נודע (לדוגמה, אלבום זה היה הראשון בו טימבלנד שיתף פעולה עם מדונה, דבר אשר בא לידי ביטוי עד היום; קנת אדמונדס אשר עבד בין היתר עם ויטני יוסטון וטוני ברקסטון; דייב הול, שעבד לצידה של מריה קארי).
בניגוד לשאר אלבומיה של מדונה, זה הפך להכי פחות ייצוגי מבחינת מסע ההופעות שעשתה לו ב-2001, "Drowned World Tour", ואף נאמר כי בזכות האלבום, המכירות של המופע ירדו משמעותית. בכל מקרה, במסע ההופעות היא ביצעה שני שירים מתוך האלבום: "Secret" ו-"Human Nature", ובמסע ההופעות "Re-Invention World Tour" נכחה גרסת רמיקס לשיר "Bedtime Story" מהאלבום.
מסחור
למרות הצלחתו הגדולה של הסינגל שנחשב כטוב ביותר, "Secret", מכירות האלבום היו מתונות משציפו. עם צאתו לשוק, הוא דורג במקום השלישי (על ידי מגזין בילבורד) כאלבום הנמכר ביותר בארצות הברית, עם נתון של 145,000 עותקים שאזלו מן המדפים, ושישה שבועות לאחר מכן, קטף את התואר אלבום זהב. בכל זאת, מיד אחר כך, מכירות האלבום החלו לצלוע. המכירות התדלדלו אחרי שיצא הסינגל השני באלבום, "Take a Bow", שעל פי הערכות שונות, הוא זה שגרם לכך.
בסופו של דבר, האלבום זכה בתואר פלטינה משולשת בארצות הברית, מכר יותר משבעה מיליון עותקים ברחבי העולם, ואף היה מועמד לקבל פרס גראמי.
מורשת
ביאנקה גרייסי מאיידולטור כתבה: "Bedtime Stories הוכיח שמדונה מעולם לא איבדה את החוד שלה; היא פשוט החליטה לרכך זאת כדי שהתדמית שלה תוכל להתקבץ ולהתאסף מחדש. כאשר מקשיבים לנימות החונקות ולהשפעות ה-R&B המשורשרות בו, אתה מבין (בתור מאזין) עד כמה הזמרת יכלה לשנות את הפרסונה שלה בעודה נשמעת אמיתית". גרייסי האמינה ש-Bedtime Stories הוא אלבום עם "סאונד נצחי" וסימן את ההתפתחות של מדונה כאמנית, המשמשת כמבשר לאלבומה הניסיוני יותר (1998). עם זאת היא ציינה כיצד האלבום מעולם לא הרפה מהפרובוקציה המינית הקשורה למדונה וכיצד בחרה הזמרת לפנות נגד מה שאנשים ציפו ממנה באותה תקופה – בהיותה מתנצלת.
בשנת 2023, התראיינה הזמרת והשחקנית זנדאיה לווג וסיפרה שהאלבום המושמע ביותר שלה לשנת 2023 הוא Bedtime Stories והצהירה:
רשימת קרדיטים
ברשימת הקרדיטים מדונה הדגישה את תודתה לשפ פטיבון על העזרה בהפקתו, משום שזו הפעם האחרונה בה הם משתפים פעולה.
Without Me (שיר של אמינם)
Without Me הוא שיר של הראפר האמריקאי אמינם מתוך אלבום האולפן הרביעי שלו, The Eminem Show. השיר יצא לאור ב-15 במאי 2002, כסינגל המוביל של האלבום ויצא מחדש באוסף הלהיטים Curtain Call: The Hits משנת 2005. זה אחד משיריו המצליחים ביותר של אמינם. הוא הגיע בשיאו למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100, ולמקום הראשון בכ-15 מדינות.
רקע וכתיבה
השיר היווה את חזרתו של אמינם למוזיקה לאחר האלבום המצליח The Marshall Mathers LP. הוא נועד להוות המשך לשיר "The Real Slim Shady" מתוך האלבום, באומרו של אמינם כי חזר "להציל את העולם". השיר אף מתייחס לתפקידו של אמינם בתעשיית המוזיקה והשפעתו על התרבות.
השיר לועג למספר ידוענים שמתחו ביקורת כלפי אמינם, בהם סגן נשיא ארצות הברית דיק צ'ייני, אשר אמינם הזכיר את בעיות הלב המחזוריות שלו, ואשתו לין, ה-FCC, כריס קירקפטריק מ-Nsync, לימפ ביזקיט ומובי, כמו גם פרודיה על החלטתו של פרינס לשנות את שמו לסמל. השיר אף מצביע על השוואות של אמינם לאלביס פרסלי כאדם לבן שמצליח מסחרית באמנות שחורה. השיר תוקף גם את אימו של אמינם דבי מאת'רס על התביעה שהגישה על המילים של סינגל הבכורה שלו "My Name Is".
שורות הפתיחה של השיר מבוססת על שיר הקאנטרי ראפ "Buffalo Gals" של מלקולם מקלארן. הפתיחה מכילה דגימה משירו של הראפר אובי טרייס, "Rap Name".
הצלחה מסחרית ופרסים
השיר זכה במועמדות לקטגוריית "הקלטת השנה" בטקס פרסי גראמי ה-45 והפך לשירו הראשון שהועמד לקטגוריה זו, אך הפסיד ל-"Don't Know Why" של נורה ג'ונס. באותו הטקס, הועמד גם לקטגוריית "ביצוע סולו הראפ הטוב ביותר – גבר", אך הפסיד ל-"Hot in Here" של נלי.
ב-2009 דורג השיר על ידי פיצ'פורק במקום ה-251 ברשימת השירים הגדולים ביותר בשנות ה-2000.
וידאו קליפ
נכון לנובמבר 2022, לקליפ למעלה מ-1.5 מיליארד צפיות.
קליפ זה זכה בקטגוריות "קליפ השנה", "הקליפ הטוב ביותר של גבר" ו"קליפ הראפ הטוב ביותר" ו"הבימוי הטוב ביותר" בפרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2002, והועמד לקטגוריות "העריכה הטובה ביותר" ו"בחירת הצופים". הוא גם זכה בפרס גראמי לווידאו קליפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-45.
מבצע אנקונדה
מבצע אנקונדה (באנגלית: Operation Anaconda) היה המבצע הצבאי הראשון במלחמת אפגניסטן שכלל כוחות יבשתיים גדולים שאינם אפגניים, והגדול בה עד להתחלת הלחימה במחוז הלמנד שבדרום המדינה ביולי 2009. המבצע היה בהובלת הכוחות המזוינים של ארצות הברית, וכלל את צבאה החדש של אפגניסטן שזה עתה שוחררה משלטון הטליבאן, יחד עם עוד מספר בעלות ברית מנאט"ו. המבצע התרחש בעמק שאח-אי-קוט בדרום מזרח המדינה בו הצטברו מאות לוחמי טליבאן ואל-קאעידה, ביניהם בכירים שהצליחו להתחמק עד אז מידה של ארצות הברית, לאחר הפלת שלטון הטליבאן וקרב טורה בורה בו ניסו כוחות הקואליציה ללא הצלחה לתפוס את בכירי ארגוני הטרור.
רקע
בתגובה לפיגועי 11 בספטמבר שבוצעו על ידי ארגון הטרור אל-קאעידה בהנהגת הטרוריסט אוסאמה בן לאדן, יצאה קואליציית מדינות בהובלת ארצות הברית למלחמת אפגניסטן במטרה לפגוע בתשתית הטרור במדינה ולתפוס את האחראים לפיגועים. מרבית הלחימה היבשתית של המלחמה ביצעו כוחות אפגניים של הברית הצפונית, ברית של מספר ארגוני אפגניים ששלטו באפגניסטן טרם עליית שלטון הטליבאן. בתוך קצת יותר מחודש נכבשה כל אפגניסטן והופל שלטון הטליבאן שבה. עם זאת, האנשים אותם ניסתה הקואליציה לתפוס, בהם ראשי ארגון אל-קאעידה ובכירי שלטון הטליבאן, נותרו חופשיים. הם תפסו מחסה בהרי טורה בורה שבדרום המדינה. הרי טורה בורה אמנם נכבשו, אך אוסאמה בן לאדן ושאר המבוקשים הצליחו להימלט. לאחר זמן קצר של שקט, החלו כוחות טליבאן להתלכד בעמק שאח-אי-קוט שבדרום מזרח המדינה כך שהאזור הפך למרכז החדש של הארגון וממנו יצאו פעולות רבות כנגד הקואליציה. בעקבות כך הקואליציה יזמה את מבצע אנקונדה.
מהלך המבצע
תחילה היו צריכים לוחמים מיחידות מיוחדות של צבאות הקואליציה לתפוס עמדות מסביב לעמק על מנת להשיג מודיעין ולכוון סיוע אווירי, כשבמקביל כוחות קרקעיים גדולים היו אמורים לכבוש כפרים מסביב לכפר על מנת לצמצם את אזור הלחימה, לשלוט על נתיבי התנועה של הטליבאן אל ומהעמק, ובשביל ליצור נקודות התארגנות. לאחר מכן כל הכוחות היו אמורים לכבוש את העמק עצמו במקביל.
כבר בתחילה, כאשר לוחמי הכוחות המיוחדים היו בדרכם לעמדותיהם, בין אם בצורת הגעה רגלית ובין אם מוסקת, לוחמי טליבאן תקפו אותם מעמדות ממוגנות ובעלות יתרון גאוגרפי. לוחמי הקואליציה נתקלו בלחימה עיקשת, כשהם לא יכולים לקרוא לסיוע אווירי בשל הקרבה ביניהם לבין הטליבאן (מה שגרם לחשש לירי דו-צדדי) או בשל התנאים הגאוגרפיים שסיבכו את הענקת הסיוע וגרמו לו להיות לא מדויק. בנוסף לכך, העיבה העובדה שלוחמי הטליבאן הצליחו להפיל מספר מסוקי קואליציה בעזרת רקטות נ"ט. הדבר גרם לכך שלא מעט פעמים נאלצו לוחמי הקואליציה לסגת ולנסות דרך אחרת אל עמדותיהם. מקרה זכור היטב היה כשמסוק הנחית קבוצת לוחמים היישר אל תוך העמק במקום אל עמדה לידו, מה שגרם להם לנהל קרב נסיגה קשה אל מחוץ לעמק.
במהלך המבצע נעשה שימוש ב"ספינת טילים מעופפת" מסוג AC-130, מטוס תובלה שהוסב למטרות הפצצה בשל יכולתו לשאת חימוש רב. השימוש במטוס לא זכור לטובה, בעיקר בשל שתי תקריות: האחת, כאשר המטוס נשלח לסייע ללוחמים בעת התקדמותם אל עמדות מסביב לעמק, אך המטוס עזב אותם לאחר שצוותו חשב שאין איום מיידי ללוחמים בגלל שלא נצפו לוחמי טליבאן, הנחה שהתבררה כשגויה. התקרית השנייה היא תקרית ירי דו-צדדי בה הופצצה שיירת כלי רכב של לוחמי כוחות מיוחדים וחיילים אפגנים בדרכם אל היעד בשל טעות במערכת הניווט של המטוס.
לאחר שמרבית העמדות נתפסו, כוח סיור מיחידת אריות הים שנוסף לקרב עמד לתפוס עמדת תצפית והוסק בכ-3 מסוקים אל האזור. על המסוקים נורו מספר רקטות נ"ט מהן הועף מהמסוק רב-טוראי ניל רוברטס. בעקבות כך, הוחלט לשנות את מטרת הכוח לחילוצו של רוברטס, משימה שעלתה בחייהם של כ-7 לוחמים נוספים ופציעתם של רבים אחרים, ובסופה נתגלתה גופתו של רוברטס עם פציעת קליע באחורי ראשו (לא ידוע אם הוא נתפס ונורה, או שנפגע במהלך הקרב). הקרב נחשב לקרב הקשה בכל המבצע ולאחד הקשים במלחמה כולה.
משסיימו הלוחמים לתפוס את עמדותיהם לפי התוכנית, החל שימוש נרחב בצלפים אמריקנים וקנדיים. בין היתר נשבר שיא צליפה על ידי צלף קנדי שהשתמש במקלע כבד על-מנת לפגוע בלוחם טליבאן חמוש במקלע RPK ממרחק של כ-2,430 מטרים בעזרת כוונת טלסקופית שחוברה למקלע, ובכך שבר את השיא הקודם של צליפה ממרחק של 2,310 מטרים על ידי צלף אמריקני. לאחר מכן, החלו כוחות הקואליציה לפלוש במקביל אל תוך העמק, כשהם נתקלים בלחימה מועטה.
תוצאות
על אף הבעיות שצוינו לעיל, ידם של כוחות הקואליציה היו על העליונה, כשבמחיר של 15 הרוגים ו-82 פצועים היא הצליחה לכבוש ולמוטט את מרכז הטליבאן החדש באפגניסטן ולהסב לארגון מאות הרוגים. לאחר המבצע, כוחות הקואליציה התפנו בעיקר לעזור בבניין המדינה החדשה, כשעיקר פעילותה המלחמתית היא כנגד לוחמת הגרילה שניהל הטליבאן נגד בניית המדינה מחדש וכנגד נוכחות הקואליציה. הדבר נמשך כך מעט יותר מ-7 שנים, עד שכוחות גדולים של הקואליציה פלשו אל מחוז הלמנד שבדרום המדינה על-מנת לפגוע בריכוז החדש של הטליבאן.
אוקראינה של הגדה השמאלית
אוקראינה של הגדה השמאלית (באוקראינית: Лівобережна Україна, ברוסית: Левобережная Украина, בפולנית: Lewobrzeżna Ukraina) הוא שם היסטורי לחלק מאוקראינה הנמצא בגדה המזרחית של נהר הדנייפר ואשר כולל את האובלסט המודרניים של צ'רניהיב, פולטבה וסומי וכן החלקים המזרחיים של קייב וצ'רקאסי.
המונח "אוקראינה של הגדה השמאלית" הופיע לראשונה עם בחירתו של איבן בריוחובצקי (Іван Брюховецький) כהטמאן של אוקראינה כאופוזיציה לפבלו טטריה (Павло Тетеря). בריוחובצקי היה ידוע כהאטמאן האוקראיני הראשון של הגדה השמאלית ושלט על שטח שהיה תחת השפעה רוסית.
עד מחצית המאה ה-17 היה השטח שייך לאיחוד הפולני-ליטאי. בהסכם פריאסלאב מ-1654 נמסר השטח, מלבד החלק הדרומי שלו, לאימפריה הרוסית. מאוחר יותר אושר חוזה זה שוב בהסכם אנדרוסובו (1667) ובחוזה השלום הנצחי (1686) בין האיחוד הפולני-ליטאי ורוסיה הצארית (אוקראינה של הגדה הימנית נשארה, באותו זמן תחת שלטון האיחוד). תחת השלטון הרוסי נהנתה אוקראינה של הגדה השמאלית, בתחילה, מדרגה מסוימת של אוטונומיה. במשך המאה ה-18 נחלש מעמד ההטמנות הקוזאקית של הסיץ' הזפורוז'י.
לורנה ווטסון
לורנה ווטסון (באנגלית: Lorna Watson; נולדה ב-1977) היא קומיקאית, שחקנית ומנחת טלוויזיה אנגלייה.
ביוגרפיה
ווטסון הייתה אחת המנחות של התוכנית "Spy School". היא שיחקה בתפקידים שונים בסדרת המערכונים "Rush Hour", ו-"The Wrong Door". יחד עם השותפה שלה אינגריד אוליבר הן כיכבו בסדרה "ווטסון ואוליבר". השתיים נפגשו בבית הספר לבנות טיפין בקינגסטון אפון תמז. עוד גילמה דמות בשם "Thingy" בפרק "fashion phonies" בסדרה לילדים "Hotel Trubble" של ערוץ CBBC. ווטסון הושפעה מתוכניות כגון "פרנץ' וסונדרס" ו"קטעים עם פרי ולורי". במרץ 2012 הופיעה בתוכנית "Let's Dance for Sport Relief" יחד עם אינגריד אוליבר, והן רקדו את מחול ה"בולרו" של טורוויל ודין Torvill and Dean.
ב-2013 גילמה ווטסון את הנזירה בוניפייס בפרק "The Bride of Christ" בסדרה "האב בראון", והשתתפה בתוכנית הבישול "The Great British Bake Off".
ב-2015 כיכבה בתפקיד בודיקיאה בפרק בסדרה "Horrible Histories".
מורין טאקר
מורין אן "מו" טאקר (אנגלית: Maureen Tucker; נולדה ב-26 באוגוסט 1944 ) היא מוזיקאית אמריקאית שהייתה המתופפת של להקת הוולווט אנדרגראונד.
חייה
במהלך שנות השמונים הקימה טאקר להקה בה תיפקדה כסולנית וגיטריסטית, והוציאה מספר אלבומי סולו בלייבלים עצמאיים. סטרלינג מוריסון נכלל בלהקה זו מפעם לפעם. בתחילת שנות התשעים השתתפה בהופעות האיחוד של הוולווט אנדרגראונד.
טאקר פעילה בתנועת מסיבת התה והצהירה בעבר כי "אובמה מתכנן להרוס את אמריקה מבפנים".
שמואל חרובי
שמואל חרובי (בוקסר) (1897 – 23 במרץ 1965) היה צייר ארץ ישראלי, בן העלייה השנייה ובוגר של בית הספר לאמנות "בצלאל".
תולדות חייו
שמואל בוקסר נולד בשנת 1897 בעיירה מיכאלובקה שבאוקראינה למשפחה מסורתית, בן לפסח ושיינה בוקסר. משגילה נטייה לציור, עודדו אותו הוריו, פסח ושיינה בוקסר, ושלחו אותו בשנים 1910 – 1913 לעיר אודסה לשם לימודים בבית-ספר תיכון לאמנות. הוריו תכננו לשלוח אותו ללימודי אמנות בפריז, ואף אספו לשם כך כסף בעיירה, אך לאחר שנפגש עם מנהל בצלאל פרופ' בוריס שץ בתערוכה של "בצלאל" באודסה, הוקסם חרובי מן הרעיון הציוני והחליט לעלות לארץ-ישראל, ללמוד אמנות ב"בצלאל", ולהיות לצייר עברי.
חרובי הגיע ל"בצלאל" בראשית שנת 1914 והוא בן 17 בלבד. בבצלאל למד עד לשנת 1917. הוא למד במחלקה לכיור פלסטי ולרישום פחם. אחר כך למד ועבד במחלקה לציור ונוי, ציור מינאטורות על שנהב וחרסינה, וכן עסק בריקוע נחושת בהדרכתו של א. שטריך. בין מוריו היו אבל פן, זאב רבן ואהרון שאול שור, והוא היה בן-דורם של הציירים נחום גוטמן ומנחם שמי. בתקופת לימודיו ב"בצלאל" במחלקה למקשת נחושת, יצר חרובי את השעון המונומנטלי שחזיתו מזכירה את זו של בית הספר "גימנסיה הרצליה" בתל אביב.
בשנת 1917 התנדב חרובי לשרת בצבא הבריטי במסגרת הגדודים העבריים, ובסוף שנת 1918 חזר לירושלים והתמסר לציור.
בשנת 1928 התחתן חרובי (ששינה את שמו מהשם: בוקסר), עם קרובתו רחל לבית בוקסר. לזוג נולדו 3 ילדים: יהודה (1929 – 2006), דרור (1932 – 2000) ורות (1936– ). המשפחה חיה בשכירות בירושלים, במקומות שונים: שכונת הבוכרים, מרכז העיר, טלביה, שכונת כרם, ומשנת 1949 במושבה הגרמנית (ברחוב המגיד 7). לדבריו בחר חרובי לגור בירושלים, ולא במרכז התרבותי המתפתח בתל אביב, בשל מה שהוא הגדיר כ"איכות האור" שלה.
לקראת סוף שנות השלושים פרסם חוברות ובהן חזונו העתידי, "בביטחון הכלל ובביטחון הפרט" וה"יצירה היישובית", בהן תיאר ותכנן בניין ערים מודרניות שיאכלסו את יהודי אירופה הצפויים לעלות לארץ. פרסומים אלו חשפו בחרובי צד תמהוני וחולמני.
דרכו האמנותית
יצירתו של חרובי היא יצירה תיעודית. הוא תיעד את נופי הארץ בשנות ה-20 וה-30 וראה בציור נופי ארץ ישראל שליחות היסטורית המתעדת את הנופים ההולכים ונעלמים מהעולם. חרובי גם עסק בציור מיניאטורות של פרחים וצמחים בצבעי מים, והצטיין בדיוק המדהים של ציוריו, בהם הוא הפגין שליטה מרבית בטכניקה של הרישום והצבע. רבים מציוריו אלו נעשו בשנות העשרים, כתוצאה של שיתוף פעולה בינו ובין הבוטניקאי אפרים הראובני, אשר העסיקו כמאייר של האנציקלופדיה הבוטנית שלו ("אוצר צמחי ארץ ישראל"). ציורים אלו התפרסמו במסגרת תערוכה שהוצגה בשנת 2006 במוזיאון ישראל, תחת הכותרת "שירת העשבים" (אוצרת: תמר מנור פרידמן).
בשנת 1953 הגדיר חרובי את שליחותו האמנותית כך: "לצייר את הנוף הארצישראלי כפי שתיארתי לי אותו בדמיוני בהיותי רחוק ממנו".
באחרית דבר על הצייר שמואל חרובי, כותבת תלמה אליגון-רוז (בהתבססה על מאמרו של ד"ר גדעון עפרת): "כשהוא מצויד בקרטונים קטנים, נהג חרובי לשוטט בסביבות ירושלים וברחבי הארץ. היה מציב אותם על כן ציור ומצייר את הנוף בהינף אחד. לאחר מכן, בביתו, השתמש בציורים אלה כבסקיצות אם לציורי שמן גדולים ואם לציורים קטנים בצבעי מים. [...] בתפיסת האור שלו, ניכרת השפעת הציירים אנה טיכו ואבל פן, ז'אנר של "ריאליזם ירושלמי". כן ניכרת ביצירתו זיקה והשפעה של האימפרסיוניזם הרוסי בנוסח מורו יצחק לויתן. כמו חרובי, יצא אף הוא למסעות ציור בעמק הוולגה. מסעות היצירה של חרובי הולידו ציורי נוף פשוטים ותמימים מלאי שמש אור ופתיחות. למיניאטורות שיצר בצבעי מים, ביניהם ציורי פרחים מרהיבי עין, יש זיקה למסורת הפואנטליסטית שתחילתה בדקלרואה והמשכה בציוריו של ואן-גוך. המאפיין הבולט של יצירתו הוא שילוב של ריאליזם וחלומיות בעת ובעונה אחת. ...שמואל חרובי כמעט שנשכח מהתודעה הציבורית. בחייו מיעט להציג. לדבריו "כשראיתי מקומות רבים יפים ומעניינים מתיישנים או נחרבים לצורכי בנייה, החלטתי לשמור לעצמי את הדוגמאות ולמכור רק העתקות מהם..."
תערוכות
על התערוכה הזו כתב מבקר האמנות, יגאל צלמונה: "זוהי תערוכה מעניינת ומקסימה המאפשרת היכרות עם עולם אמנות ועם אידאולוגיה אבודים ועושה צדק לאמן נשכח." בקטלוג התערוכה נכתב על הציירים: "שלושתם הצטיינו בדבר אחד משותף: אהבה אדירה חסרת פשרות לארץ ולנופיה. חרובי ביקש לתעד נופים כלים ונעלמים. פן ביקש לאייר את התנ"ך ונופיו, ושור הוקסם, הסתנוור ונשבה מיד בחבלי אהבת נופי הארץ החדשה שאליה הגיע." בקטלוג התערוכה התפרסם מאמרו של ד"ר גדעון עפרת המנתח את יצירתו של חרובי ומעמיד אותו בשורה הראשונה של האמנים הארצישראלים של תקופת היישוב.
דונה קארן
דונה קארן (באנגלית: Donna Karan; נולדה ב-2 באוקטובר 1948) היא מעצבת אופנה יהודייה-אמריקאית, היוצרת של רשת חנויות האופנה "דונה קארן ניו יורק" והמותג בראשי תיבות "DKNY".
ביוגרפיה
נולדה בשם דונה אייבי פאסְקי (Donna Ivy Faske) בשכונת פורסט הילס, קווינס, בארצות הברית למשפחה יהודית-אשכנזית. בתם של הלן (לבית ריצ'י), אשת מכירות ודוגמנית, וגבי פאסק, בעל חנות סדקית. היא גדלה בודמיר, לונג איילנד בניו יורק, עם אמה ואביה החורג. קארן החלה למכור בגדים בסדרהרסט, בשדרה המרכזית של ניו יורק בגיל 14. סיימה את לימודיה בתיכון היולט בשנת 1966, ולאחר מכן למדה בניו סקול.
בשנת 1970 נישאה למארק קארן, ויחד נולדה בתם גבריאל, המכונה, גבי. גבי נשואה לג'אן פאולו דה פליצ'ה, טייס בחברת התעופה אליטליה ולהם בת אחת, סטפניה.
בשנת 1983 נישאה קארן בשנית למי שהיה בן זוגה בנערותה, הפסל סטפן וייס.
קריירה
את קריירת האופנה החלה בגיל צעיר כשעבדה עבור ליז קלייבורן ולאחר מכן כמתמחה אצל אן קליין, עבודה שקיבלה תודות לקשריה של אמה. בסופו של דבר קודמה למעצבת בשנת 1971, אולם מספר חודשים לאחר מכן פוטרה בשל התבטאויותיה על קליין, אך כשרונה משך את תשומת לבה של פטי קפאלי שהייתה אחראית למותג "Addenda" (נספחים) ותחת חסותה התפתחה קארן כמעצבת במשך 18 חודשים.
בשנת 1970 חזרה קארן לאן קליין. וכאשר נפטרה קליין בשנת 1974, הפכה למעצבת ראשית בבית קליין וזכתה ב-3 פרסי קוטי (הגרסה של מעצבי האופנה האמריקנית לפרס אוסקר).
בשנת 1984 עזבה קארן את קליין, ויחד עם בעלה סטפן וייס וחברת Takihyo היפנית פתחה עסק משלה במטרה "לעצב בגדים מודרניים לאנשים מודרניים". היא הוציאה את הקולקציה הראשונה שלה לנשים בשנת 1985.
קארן נודעה ביצירת שבעה חלקים בסיסיים שהם היסודות למלתחה, כאשר שילובם יוצר מלתחה שלמה. בנוסף, התעקשה לעצב רק בגדים שהיא בעצמה תלבש.
DKNY
בשנת 1988 הגדילה קארן את הקו הנשי בקו פחות יקר בשם DKNY (ראשי תיבות של שמה והעיר ניו יורק), עבור נשים צעירות יותר. שנתיים לאחר מכן יצרה את מותג הג'ינס ובשנת 1992 השיקה את מותג הגברים DKNY. בהמשך יצרה מותג לילדים, קו של מוצרי יופי, אביזרים ורהיטים.
באפריל 2001, הקונצרן הצרפתי LVMH בראשותו של המיליארדר ברנאר ארנו, רכש את "דונה קארן" מבחינה כלכלית, אף על פי שהיא המשיכה לשמש כמנכ"לית, תפקיד שמאוחר יותר התפטרה ממנו. באותה השנה נפטר בעלה סטפן וייס מסרטן.
יחסי ניו זילנד–קנדה
יחסי ניו זילנד–קנדה מתייחסים ליחסים הבינלאומיים בין ניו זילנד לקנדה. ניו זילנד וקנדה מקיימים מערכת יחסים ארוכת שנים אשר טופחה על ידי ההיסטוריה והתרבות המשותפת של שתי המדינות, על ידי חברותם בקהילת חבר העמים וקשרים בין תושבי שתי המדינות. לשתי המדינות ראש מדינה משותף המלך צ'ארלס השלישי (באופן חוקי, המלך הוא ראש מדינת שתי המדינות, כמלך קנדה ומלך ניו זילנד). לניו זילנד וקנדה יש גם קשרי עסקים או סחר, והם חברות האומות המאוחדות וחבר העמים הבריטי ומקיימות הסכמים הדדיים.
קווי דמיון פוליטיים
הפוליטיקה המפלגתית בניו זילנד נחלקת בין מפלגת הלייבור במרכז-שמאל, המפלגה הלאומית -מרכז-ימין וכמה מפלגות קטנות יותר. בקנדה השחקנים העיקריים הם השמרנים, הליברלים, המפלגה הדמוקרטית החדשה וגוש השמאל הבדלני. המדיניות הכלכלית של ניו זילנד הוחזרה מחדש על ידי רוג'ר דאגלס והעניקה השראה חלקית לקיצוצים ממשלתיים בהם דגלו מנהיגים קנדיים כמו ראלף קליין, מייק האריס ופול מרטין.
בריתות צבאיות
ניו זילנד וקנדה נלחמו יחד במלחמת הבורים השנייה, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מצב החירום המלאי, מלחמת המפרץ ובמלחמת אפגניסטן. שתי המדינות סירבו להשתתף במלחמת עיראק, למרות שלקחו בהם חלק מדינות מרכזיות נוספות באנגלוספרה כמו ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה. נכון לשנת 2014 כל הכוחות הקנדיים נסוגו לחלוטין מאפגניסטן, בעוד שעדיין נותר מספר קטן של כוחות ניו זילנד.
שיתוף פעולה בין כוחות צבאיים
מבחינה היסטורית שני הכוחות המזוינים שלהם פעלו זה לצד זה במספר פעולות ביטחוניות בינלאומיות. פעולות ההגנה האחרונות כוללות פעולות אסטרטגיות במזרח טימור, בוסניה ואפגניסטן, תרגילי אימונים וחילופי עובדים.
קשרי ההגנה החיוביים וארוכי השנים הללו של קנדה וניו זילנד משופרים על ידי רכישה קבועה של ציוד צבאי חדש מכל מדינה; למשל הרכישה של ניו זילנד של 105 רכבים משוריינים קלים ( LAV III) מקנדה.
יחסי סחר והשקעה
הקונסוליות הקנדיות וניו זילנד מציעות ייעוץ לעסקים בניו זילנד המעוניינים ליצור שותפויות עם קנדה, להשקיע בקנדה או להקים עסק בקנדה. באותה דרך הם עוזרים לקשר אנשי עסקים קנדים המעוניינים למכור את סחורותיהם ושירותיהם לניו זילנד עם שותפים מקומיים פוטנציאליים ומסייעים לחברות קנדיות המעוניינות להשקיע בניו זילנד.
יש סחר המוני בין קנדה לניו זילנד שהוכח כאמין לשתי המדינות, והופך אותו לבסיס חשוב ויציב למערכת יחסים ארוכת שנים. בשנת 2011 הסתכמו רמות הסחר הדו-צדדיות (CAD) בסך 932 מיליון דולר. היצוא הקנדי לניו זילנד הסתכם ב-382 מיליון דולר, כאשר דשנים, מכונות, בשר, ספרים, ציוד חשמלי ומוצרי עץ הם הייצוא המוביל ביותר בקנדה. בשר ויין היוו את הייצוא העיקרי של ניו זילנד לקנדה.
הייצוא העיקרי של קנדה לניו זילנד כלל מטוסים, ציוד חשמלי, מכונות ודשנים לשנת 2006. היבוא המוביל בקנדה מניו זילנד כולל בשר, מוצרי חלב, מכונות חקלאיות ויין. ניו זילנד מציעה הזדמנויות רבות לחברות קנדיות במיוחד בענפי אנרגיה, חילוץ, תקשורת ומוצרי מזון. קנדה הייתה יעד היצוא ה-12 בגודלו של ניו זילנד ושותפת הסחר ה-14 בגודלה בשנה שהסתיימה בדצמבר 2006, עם יצוא של 553 מיליון דולר. קיימות השקעות משמעותיות של קנדה בניו זילנד, במיוחד מקיין וחברת התקשורת Stratos Global Corporation. חברות ניו זילנדיות בקנדה כוללות את Tait Electronics, מייקל היל תכשיטים, Peace Software ו-Glidepath.
נציגויות דיפלומטיות
קנדה מחזיקה בניו זילנד נציבות עליונה בוולינגטון וקונסוליה כללית באוקלנד. מאידך ניו זילנד מחזיקה בקנדה נציבות עליונה באוטווה, ו-2 קונסוליות בטורונטו ובוונקובר.
היסטוריה של הונגריה: פרהיסטוריה והיסטוריה מוקדמת
שרידים אנושיים ראשונים שנתגלו בחבל הארץ הפורה המהווה כיום את הונגריה, מעידים כי האזור היה מיושב מזה כ-350,000 שנה. התיישבות אנושית רצופה התקיימה באזור מתקופת האבן הקדומה ועד לתקופת הברונזה, כאשר בסביבות המאה השמינית לפנה"ס התיישבו באזור הקלטים, ולאחר מכן הייתה הונגריה לחלק מן האימפריה הרומית. נדידת העמים הביאה לאזור במאה החמישית את ההונים, שהקימו בה את ממלכתם. אחריהם באו הגותים, הלנגוברדים והאווארים. רק בסוף המאה התשיעית הגיעו המדיארים שהפכו לתושבי הקבע המאכלסים את הונגריה עד היום.
פרהיסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי חבל הארץ המהווה כיום את הונגריה, היה מאוכלס בבני אדם מאז התקופה הפלאוליתית התחתונה. ממצאים מהאתר ורטשסולוש מגלים שרידי אנושיים שזכו לשם "סאמו" בני כ-350,000 שנה. באזור נמצאו שרידים של האדם הניאנדרתלי, אשר יישב את האזור בתקפה הפלאוליתית התיכונה. יישובי קבע, שהותירו אחריהם כדי חרס אופייניים לתקופה הנאוליתית נמצאו בין 4700 לפנה"ס ל-5000 לפנה"ס. אנשים אלו התפרנסו בעיקר מחקלאות. כאשר הפך האזור לקריר ויבש יותר, החלה תקופת הנחושת, ולאחריה תקופת הברונזה, אשר ראתה התפתחות חברתית ניכרת, והופעתם של יישובים מבוצרים בעלי ריבוד חברתי. בין היתר הייתה פעילה באזור "התרבות של אונטיצה", היא השם שניתן לתרבות של תקופת הברונזה המוקדמת. האתר אונטיצה ממוקם ממערב לפראג והתרבות הקשורה באתר פעלה באזורי בוהמיה ומורבייה, כמו גם בדרום גרמניה ובמערב פולין. התרבות שגשגה בין השנים 2300 ל-1600 לפנה"ס, כאשר חרסים השייכים לתרבות זו, מתקופה מאוחרת בהרבה (1000 לפנה"ס עד 500 לפנה"ס) נמצאו באתרים בהונגריה. התרבות מאופיינת בחפצי מתכת - גרזנים, פגיונות ותכשיטים. היא עמדה בקשרי מסחר עם תרבות ווסקס מבריטניה. לא היה שלטון מרכזי אחד באזורים אלו, כי אם בתרבות שהשפיעה על קהילות רבות לאורך זמן רב, ובהן קהילות שפעלו בהונגריה.
תקופת הברזל
בתקופת הברזל (700 לפנה"ס עד 9 לפנה"ס) התיישבו התראקים מזרחית לנהר הטיסה, והאילירים מערבית לנהר הדנובה. האילירים הקימו סוללות עפר ענקיות להגנה מפני הסקיתים, (אשר היו שליטיה של מערב הונגריה לתקופה קצרה בערך בשנת 500 לפנה"ס), ולאחר מכן מפני הקלטים. הקלטים הגיעו מן המערב בערך בשנת 450 לפנה"ס, והתפשטו על פני כל הונגריה, עד לתקופת הברזל המאוחרת, עם זאת הפאנונים (בדום מזרח) והתראקים, לא חדלו מלהתקיים.
הקלטים השתלטו על הונגריה במיוחד בשל יתרונם הטכנולוגי הגדול, בחרשות הברזל וביצירת כלי נשק ממתכת זו. התקופה הראשונה של הכיבוש הקלטי התאפיינה ביישובים פזורים, במיוחד באזור בודפשט אשר לא השמידו את האוכלוסייה הקיימת. הקלטים בנו ביצורים, והותירו אחריהם בתים וכלים המעידים על רמה טכנולוגית גבוהה לזמנה, ותרבות המבוססת על משקי בית וחיות בית, כמו גם על ציד.
הקלטים הם שייסדו את העיר בודפשט, לימים עיר הבירה של הונגריה, כאשר ייסדו כפר בשם אקינק (מים שופעים, בשפתם) באזור שבו מצויה היום "גבעת גלרט" בעיר בודה, היא אחת הערים שאיחודן יצר את העיר המודרנית בודפשט.
האימפריה הרומית
הרומים הגיעו להונגריה בשנת 35 לפנה"ס, והכניעו את העמים היושבים בה. השטח שממערב לדנובה, בין נהר הדנובה ונהר הסאווה, הנקרא "פאנוניה", נכבש על ידי האימפריה הרומית בין שנת 35 לפנה"ס לשנת 9 לפנה"ס, והפך לפרובינקיה רומית, בשם פאנוניה. השטח שממזרח לדנובה (אשר מהווה ברובו את רומניה של היום ואת צפון מזרחה של הונגריה) הפך לפרובינקיה בשם דאקיה, וזאת לאחר שנכבש על ידי הקיסר טראיאנוס בשנת 107 לספירה.
ארבע מאות השנים של השלטון הרומי יצרו תרבות מתקדמת ומשגשגת. רבות מן הערים הקיימות כיום בהונגריה נוסדו בתקופה זו כבודפשט, שנקראה "אקווינקום" (כיום מצויים שרידי העיר הרומית אקווינקום בתחומי העיר אובודה, אחת משלוש הערים שאיחודן יצר את בודפשט), שנוסדה צפונית לכפר הקלטי שחרב, ולמעשה מיושבת מאז ברציפות. הרומים הביאו עמם את הנצרות שהחלה להתפשט באזור פאנוניה במאה הרביעית לספירה.
הפרובינקיות דאקיה ופאנוניה היוו חלק מגבולה הצפון מזרחי של האימפריה. הן היו תחת איום מתמיד הן מצד שבטים במזרח, והן מצד שבטים פראיים למחצה שהתיישבו בהן, לעיתים ברשות הרומאים (שבטי היאציגים והקוואדים). גבול האימפריה היה הקו המבוצר לאורך נהרות הריין והדנובה. קו זה הלך והתפורר, כאשר פולשים מהמזרח, ובמיוחד ההונים החלו ללחוץ על השבטים הגרמאנים שחיו באזור זה, ולדחקם מערבה, אל תחומי האימפריה. כך למשל, התיר הקיסר הרומאי ואלנס לויזיגותים לחצות את הדנובה ולהמלט אל תוך תחומי האימפריה, מלחצם של ההונים, בשנת 376. אירוע זה הביא למסע שוד ורצח של הוויזיגותים בהנהגת אלאריק הראשון אשר שיאו בביזת רומא בשנת 410.
התפוררות האימפריה הרומית הביאה אל לבה של אירופה המערבית את הפולשים מהמזרח, ובראשם ההונים, כאשר הפרובינציות דאקיה ופאנוניה הן על המסלול הטבעי המוביל אל הערים העשירות בליבה של האימפריה השוקעת.
ההונים
בשנת 375 הגיעו לאירופה ההונים. ההונים היו עם אסיאתי, טורקי מונגולי, שחי חיי נוודות, כשהוא רכוב על סוסים, ומחפש ללא הרף שטחים חדשים למרעה ולביזה. ההונים החלו את פלישתם לאירופה מן המזרח, ובכך החלה "נדידת העמים הגדולה". (בערך בין שנת 375 לשנת 568). בשנת 380 חדרו ההונים להונגריה, והפכו לגורם השולט בשטחים אלו משנת 400 ועד 450 לערך. ההונים נחשבו לעם אכזר, אשר הצטיין במיוחד באומנות הקשתות. מנהגיהם הקשוחים, אותם סיגלו באקלים הקשה ובתנאי המחיה הפשוטים של ערבות אסיה, ותווי פניהם האסיאתים, גרמו לאימה בקרב יושבי אירופה באותה התקופה, אשר כינו את מנהיגם של ההונים באותה עת, אטילה, "שוט האלוהים".
ההונים, אשר ניצלו את נדידת העמים האחרים, יצרו אימפריה שבסיסה בהונגריה, וזאת משנת 423. בשנת 451 הגיע שיאה של ההתפשטות ההונית. בהנהגתו של שליטם אטילה האכזר פרצו ההונים אל אירופה, אך נבלמו בקרב שאלון, במאמץ מאוחד של הרומאים, הפרנקים, הוויזיגותים והבורגונדים. בדרכו חזרה להונגריה עברו אטילה וגדודיו דרך איטליה הצפונית, (ולפי האגדה היו אלו תחנוניו של האפיפיור לאו הראשון שמנעו ממנו להחריב את רומא). אטילה שב להונגריה בשנת 453, ובשנה זו מת. יש האומרים כי שמה של העיר בודה, אחת משלוש הערים המרכיבות את בודפשט של ימינו, הוא כשם אחיו של אטילה. לאחר מותו של אטילה לא החזיקה הקיסרות האדירה שיצר מעמד, וההונים שבו לערבות אסיה משם באו מלכתחילה, לאחר שהובסו, בשנת 455, על ידי שבטים גרמניים שכנים.
גותים, סלאבים, לונגוברדים ואווארים
השבט הגרמאני של הגפידים, אכלס את אגן הקרפטים בין 455 ל-567 עד שהובס בידי הלנגוברדים, אף הוא שבט גרמאני, שהגיע מן הצפון. האוסטרוגותים הגרמאנים יישבו את פאנוניה, בהסכמת האימפריה הרומית, בין 456 ו-471. בשנת 476 חדלה הקיסרות הרומאית המערבית מלהתקיים באופן רשמי, וזאת לאחר שמזה זמן רב לא הייתה לה השפעה של ממש בפרובינקיות הסמוכות לדנובה, החל מהתקופה בה הגיעו לאזור ההונים.
הסלאבים הראשונים הגיעו לשטח הונגריה מן הצפון לאחר שעזבו אותה האוסטרוגותים. ביחד עם הלנגוברדים הפכו הסלאבים לתושביה העיקריים של הונגריה עד להגעתם של האווארים.