cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג'ו באסאני
ביוגרפיה
באסאני עבד כעורך בבית ההוצאה פלטרינלי והיה הראשון שהכיר בחשיבותו של הברדלס מאת ג'וזפה תומאזי די למפדוזה. הוא עודד סופרים איטלקים מן המשמרת הצעירה והיה מרצה מן המניין באקדמיה האיטלקית הלאומית לאמנות הדרמה.
כתיבתו הספרותית
הוא פרסם כבר רומנים וקובצי שירה, אבל הקריירה שלו המריאה בשנת 1956 עם כרך סיפורים קצרים, סיפורי פרארה, שזיכה אותו בפרס סטרגה לשנת 1956. אז הגיע למסקנה, שפרארה היא נושא כתיבתו האמיתי, עם היסודות הנוצריים והיהודיים שבה, זוויות הראייה שלה ונופיה. מתוך הבנה זו הוציא מתחת ידו את סדרת הרומנים המהווים את "הרומנים של פרארה", ובהם "מאחורי הדלת", "גן פינצי-קונטיני", ו"משקפי הזהב".
ספרים אלה מתארים בסגנון ריאליסטי את הקהילה היהודית באיטליה תחת השלטון הפשיסטי, בסגנון הממחיש את קשיי החיפוש אחר האמת בנתיבים הנפתלים של זיכרון ומצפון מוסרי.
גן פינצי-קונטיני
בספרו "גן פינצי-קונטיני" מתאר הדובר, בן דמותו של באסאני, את קשריו עם ילדי פינצי-קונטיני, משפחה יהודית גאה ונבדלת מן הקהילה היהודית של פרארה. אלברטו ומיקול לומדים בבית אצל מורים פרטיים, וג'ורג'ו הילד פוגש אותם רק פעמיים בשנה - כשהם באים לבית הספר לבחינות סוף השנה, במרכבת המשפחה המפוארת, ובתפילות יום הכיפורים בבית הכנסת. פגישתו הראשונה הממשית עם מיקול מתרחשת כאשר ג'ורג'ו, החושש לחזור הביתה אחרי כישלון בבחינה, מגיע עם אופניו אל סוללת העפר שמאחורי הגן עצום הממדים של בית פינצי-קונטיני. מיקול מגלה אותו שם כשהיא מטפסת על סולם אל ראש חומת הגן ומזמינה אותו להיכנס אל הגן, אך הוא חושש לאופניו, כשבינתיים עוברת שעת הכושר - מישהו מהמבוגרים הבחין בתעלוליה והיא נאלצת לחזור הביתה. רק כעבור עשר שנים ייכנס לראשונה אל הגן ואל הבית, ואז גם יתחיל הקשר המיוחד בינו לבין מיקול - ספק אהבה, ספק ידידות, שיסב לו כאב וצער רב. משפחת פינצי-קונטיני, כולה מלבד אלברטו, שנפטר קודם לכן במחלה, נלקחת למחנות הריכוז ואיש מהם אינו שב משם.
על ספרו זה זכה באסאני בפרס ויארג'ו. הספר עובד לסרט הקולנוע "הגן של פינצי קונטיני" בבימויו של ויטוריו דה סיקה ובכיכובה של דומיניק סנדה שזכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
Home (סרט, 2009)
Home (מאנגלית "בית") הוא סרט תיעודי בבימויו של יאן ארטוס ברטראן שהוקרן לראשונה בבתי הקולנוע ובטלוויזיה ב-5 ביוני 2009 ב-181 מדינות במקביל. באותו יום הוא גם הוצע למכירה ב-DVD ויצא לשידור חופשי לפרק זמן מוגבל באתר יוטיוב - דבר ללא תקדים.
הפקה
הסרט עשוי מצילומים אוויריים של מקומות שונים ב-54 מדינות ברחבי כדור הארץ, הממחישים את יופיו של כוכב הלכת ושל החיים המתקיימים בו כמו גם את רב-גוניותם; וכל זאת לצד הנזק שמסב להם האדם.
הסרט מדגיש את המאזן שבין הסביבה לצמחייה ולבעלי החיים, ומעביר מסר לפיו קיימים קשר ואיזון עדינים אך חיוניים בין כל צורות החיים על פני הפלנטה, וכי אף לא אחת מהן יכולה להתקיים בגפה. הסרט מתאר את היווצרות החיים על פני כדור הארץ, החל באצות ועד ליונקים הגדולים. הוא עומד על הופעתו של האדם, ועל השינוי הכביר שחל עם המהפכה החקלאית. לאחר מכן הוא מתמקד במהפכת האנרגיה שהחלה עם ניצול הנפט, ובתהליכים ההרסניים שהתרגשו ובאו על כדור הארץ בחמישים השנים האחרונות. הסרט מתייחס, בין היתר, לעיור המואץ, להתפתחות התעשייתית ולסכנת הזיהום, לדלדול במשאבי האנרגיה והמחצבים, לבעיית המחסור במים ובמזון, לביעור היערות, ואל חוסר השוויון הקיצוני אליו נקלע המין האנושי. עוד עומד הסרט על הנזק לכיפות הקרח בקטבים, על הסכנה הנשקפת לביצות ועל נזק שגורמים ענפי החקלאות המודרניים - חוות הבקר, ומטעי הדקלים והאקליפטוס. Home מתייחס להתחממות העולמית, לעליית פני הים ולשינויים הדרמטיים במזג האוויר. הסרט מסיים במאמצים שעושה המין האנושי כדי לתקן את הנזק לו גרם.
Home צולם ממסוק במקומות רבים ב-54 מדינות ברחבי העולם. הצילום ארך 18 חודשים ונעשה באמצעות מצלמות "סינפלקס" (Cineplex) בעלות רזולוציה גבוהה שנתלו מתחת לגחונו של המסוק. המצלמות הוצבו באופן שיפחית רעידות, והצילומים נבדקו כמעט לאחר כל טיסה. לרשות יוצרי הסרט עמדו בסופו של דבר 488 שעות צילום איכותי ומרהיב ביופיו, ממנו ערכו את הסרט. קטעי הקריינות לסרט הוקלטו ב-14 שפות.
עמותת אקולנוע, בשיתוף המשרד להגנת הסביבה, המועצה לישראל יפה והקרן לסביבה ירוקה, הפיקה גרסה עברית מקוצרת של הסרט בקריינותו של השחקן משה איבגי.
קלמניה
קלמניה הוא מתחם באזור השרון, ששימש בראשיתו כחווה חקלאית שהוקמה בשנת 1927. מאז שנת 1995, משמש כמקום משכנה של המדרשה לאמנות של מכללת בית ברל.
היסטוריה
חוות קלמניה הוקמה בשנת 1927 על ידי משה גרָדינגר ונקראה על שמו של אביו, קלמן. החווה הוקמה על שטח קרקע שבין קלקיליה, טירה והכפר מיסקי. החזון היה להקים משק חקלאי גדול שישמש בעתיד עורף לאספקת תוצרת חקלאית ליישוב העירוני המתפתח.
משה גרדינגר פנה אל ישראל רוקח, מראשי היישוב, ובקשו למצוא לו אדם מתאים שינהל את האחוזה. רוקח המליץ על ברוך בן עזר (ראב), בנו של יהודה ראב ממקימי פתח תקווה. ברוך בן עזר שהיה תלמידו של אהרן אהרנסון ומנהל עבודה בתחנת הניסיונות של אהרונסון הגיש תוכנית סדורה להקמת החווה ולניהולה על פי תורתו של אהרונסון. בתוך שנתיים נטעו מטעים, הוקמה בריכת מים המתמלאת ממי באר שנחפרה במקום, הוקמו מבנים המשמשים כבית מכונות, רפת ובניין מגורים בין שתי קומות. כן הוקמו מטבח וחדר אוכל כדי למלא את צורכיהם של הפועלים. היה זה המשק החקלאי הגדול והמצליח ביותר בארץ במחצית הראשונה של המאה ה-20 והוא פעל כעשור שנים.
ההכנסות העיקריות של החווה, באמצע שנות השלושים, היו בעיקר ממשק החלב, וזאת בשל הקושי לשווק את ההדרים בגלל המרד הערבי בשנות 1936–1939. כעשר שנים נוהל המשק בידי ברוך ובהמשך, משנת 1944 ועד מכירתו נוהל על ידי בנימין ראב, אחיו של ברוך. במשק זה נערכו ניסויים חקלאיים אשר קידמו את פיתוח הענף בארץ ישראל, ובכך היווה מרכז מחקר ופיתוח חקלאי באותה העת, ואף שימש כמרכז לימודי חקלאות ליהודי הארץ, ובהם תלמידי מקוה ישראל. החל משנות ה-30 פעלה במקום מפקדה של פלוגות השדה של תנועת ההגנה, אשר עליהם פיקד יצחק שדה.
בסוף שנות השלושים, חלה גרדינגר והוא החל לחפש קונים לחווה. בשל המצב הכלכלי בארץ, לא נמצא קונה יהודי שכיסו מאפשר לו את רכישת החווה הגדולה. כחלק ממאבק היישוב היהודי לרכישת קרקעות גרדינגר תר אחר קונה יהודי, אך משנוכח במצב עלתה על הפרק אפשרות המכירה לידיים ערביות ונוהל משא ומתן על המכירה. משה בוכלצב, מנהלה האדמיניסטרטיבי של החווה מראשית ימיה עמד על חשיבות הקרקע כרכוש יהודי ופנה אל אברהם הרצפלד. בזכות פניה זו ולאחר מאמצים מצדו של הרצפלד השיג את הסכמתו של גרדינגר, ובשנת 1945 עברה חוות קלמניה לידי מוסדות ההתיישבות העובדת. חלק מהקרקעות עברו לידי הקרן הקיימת לישראל. הקרן הקיימת מסרה חלק מהקרקעות להשלמת המשבצת הקרקעית של מושב צופית. גם מושב שדה ורבורג קיבל קרקעות וכן כמה ממתקני הפרדס ובתי הפועלים.
משה גרדינגר נפטר ב-9 ביוני 1946. בניין החווה שימש במשך שנים כמרכז הכשרה וסמינרים של תנועת העבודה. בהדרגה הפך המקום למוסד חינוכי ללימודי חקלאות ובשנת 1952 צורף למוסד החינוכי בית ברל הסמוך, והפך למרכז חינוכי תרבותי ורעיוני לפועלי ארץ ישראל, ובכך הפך לבית הספר הארצי להכשרת מדריכי נוער של אגף הנוער במשרד החינוך והתרבות. אחרי ויכוחים רבים האם למכור את הבניין למשקיעים פרטיים, החליט המוסד להשאירו בידיו, לשפצו ולמסור אותו לבית הספר לאמנויות ברמת השרון. בשנת 1995 הפך המקום למשכנה של המדרשה לאמנות של בית ברל.
קובוס המשקפיים
קובוס המשקפיים (שם מדעי: Kobus leche; מוכר גם כאנטילופת לצ'ווה או פשוט כ"לצ'ווה"), הוא מין אנטילופה אפריקנית מתת-משפחת צבאי הסוף החי בדרום-מרכז אפריקה, ותואר מדעית לראשונה בשנת 1850. שמו המדעי של הקובוס נגזר כדלהלן: "Kobus" = קובה, "leche" = אנטילופה; צירוף של שניהם פירושו "אנטילופת קובה", והוא משמש ככינוי של הקובוס בשפת הבנטו. קובוס המשקפיים הוא האנטילופה הנפוצה ביותר בדלתת האוקוונגו, ונחשב לאנטילופה המימית ביותר לאחר קודו הביצות.
קרניים
הקובוסים הממושקפים מתאפיינים בזוג קרניים גדולות וכבדות בצורת נבל, והן מהוות מעין גרסת ביניים בין קרני קובוס המים וקובוס שחור רגל: הקרן צומחת לכיוון אחור ולצדדים, ממשיכה למעלה במעוגל אחורנית וחוזרת ומתעגלת קדימה עם חודים בסופה; לעומת זאת קרני קובוס המים צומחות אחורנית למעלה ללא עיקולים, ואילו של קובוס שחור הרגל מתפתלות בצורת S. צורת הקרניים של האחרון הן ההבדל העיקרי בינו לבין קובוס המשקפיים. מבנה הקרניים עלול להשתנות בין תת-המינים, כאשר הקרניים תצמחנה בעיקר לצדדים ולא למעלה. קרני קובוס המשקפיים עבות מאוד בבסיסן, והן תהפכנה לדקות יותר ככל שהמרחק מהבסיס יגדל; כמו כן הטבעות שמהן מורכבת הקרן רחבות באזור הבסיס ונהיות צרות בסופן, כאשר בקצוות הקרן תהיה חדה וחלקה לגמרי. צבע הקרניים הוא בעיקר חום-אפרפר, אפור כסוף, או שחור כחלחל, והטבעות עלולות להיות בהירות יותר. הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו ההבדל העיקרי בינם לבין הנקבות.
כסות ומראה חיצוני
הפרווה של קובוס המשקפיים קצרה ועבה (בייחוד בחלק האחורי) ומורכבת משערות צפופות. צבע הפרווה משתנה מאוד בין תת-המינים ומתחלק בעיקר לשלושה: 1) לקובוס האדום כשמו הצבע העיקרי הוא ערמוני בהיר, כאשר הגב והפנים בצבע חום אדמדם כהה, צדדי הבטן, הצוואר, הראש, החלק העליון של הרגליים וצידם החיצוני של האוזניים בצבע אדמדם-כתמתם בהיר מאוד עד בז', ואילו החלק האחורי הכולל את הזנב, ואת החלק העליון של הגפיים האחוריות - בצבע חום אדמדם כהה מאוד. 2) לקובוס החום הצבע העיקרי הוא חום עם נטייה קלה לאדמדם, כאשר בשאר יהיה זהה לקודמו - החלקים העליונים בצבע חום כהה והתחתונים חום בהיר. 3) הקובוס השחור נחשב לתת-המין היפה ביותר בשל צבע פרוותו הבולט - שחור-שוקולד המתפרש על צדדי הבטן והרגליים, סוף הזנב, צדדי הצוואר, הלחיים ולעיתים גם החוטם, בעוד שהחלק האחורי של הגוף, הראש, תחילת הזנב והעורף יהיו בצבע חום אדמדם כהה או בהיר. הצבע השחור עלול להיות בהיר מאוד אצל צעירים והולך ומתכהה עם הגיל.
תת-מינים
על פי IUCN קובוס המשקפיים מתחלק ל-5 תת-מינים כשאחד מהם נכחד ואחד נמצא במעמד של מין נפרד:
מינים דומים
קיימים מינים שונים של אנטילופות שניתן להתבלבל ביניהם לבין קובוס המשקפיים. המינים והסוגים הבאים זהים או דומים מאוד לקובוס המשקפיים וחלקם חיים גם בתחומי תפוצתו:
תפוצה ובית גידול
קובוס המשקפיים נפוץ בדרום-מרכז אפריקה במדינות אנגולה, נמיביה, בוצוואנה, זמביה, והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. תפוצתו הנוכחית מקוטעת ומתרכזת בעיקר באזורי ביצות, ומתחלקת לפי תת-מינים כדלהלן: הקובוס האדום מצוי בשתי אוכלוסיות גדולות באנגולה, שתיים בצפון מרכז זמביה, שתיים במערב זמביה לאורך נהר הזמבזי, והאוכלוסייה הגדולה והעיקרית המתפרשת על פני דרום מזרח אנגולה, צפון מזרח נמיביה (רצועת קפריבי), דרום מערב זמביה, וצפון בוצוואנה עד דלתת האוקוונגו. הקובוס החום מצוי באוכלוסייה אחת במרכז זמביה על שפת נהר קאפו שליד העיר לוסקה. הקובוס השחור מצוי באוכלוסייה אחת בצפון מזרח זמביה באזור ביצות בנגוואולו והנהרות הסמוכים, ובעבר היה מצוי גם באוכלוסייה נוספת מזרחה יותר קרוב לגבול עם מלאווי. קובוס אפמבאה, מצוי כיום באוכלוסייה אחת המרוכזת מסביב לביצות אפמבאה ואגמים של נהר לואלבה בדרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בית גידולו של קובוס המשקפיים הוא בעיקר איים הנמצאים באזורים מוצפים כדוגמת ביצות, אגמים, נהרות, לגונות סוואנות וכרי דשא מוצפים, שבהם עשבי וקני סוף גבוהים. בחורף בית גידולו כולל גם סוואנות יבשות, שיחים, מרעה וערבות. קובוס המשקפיים נמצא תדיר לצד מקווי מים, ויעדיף מים רדודים בעומק של 50–100 ס"מ, אם כי לפעמים הוא נכנס למים עמוקים מאוד במהלך חציית אגמים או מנוסה מטורפים. כמות המשקעים הממוצעת בתחומי תפוצתו היא 1,000-250 מ"מ בשנה, עם טמפרטורות שנעות בין 20 ל-30 מעלות, ובעוד שהקיץ גשום ולח החורף קריר ויבש.
התנהגות ופעילות
כמו רוב האנטילופות קובוס המשקפיים הוא פעיל יום, ויש לו זמני שיא של פעילות בבוקר ואחר הצהריים כאשר בשעות החמות של היום הוא נח באזורים מוצלים. המזון העיקרי שלהם בקיץ הוא שרכי וצמחי מים, והם נצפים בזמנים כאלה באופן קבוע כאשר רוב צווארם וגופם בתוך המים והם מותחים את ראשם כדי לאכול. תזונתם גם כוללת עשבים, שיחים, עלים, דגנים, זרעים קליפות, ענפים, פרחים, שורשים, עשבי תיבול, ועוד - תלוי בעונה. במהלך מזג האוויר הקריר והיבש הם אינם צריכים לשתות, אולם במזג האוויר החם והיבש ייתכן שהם יבואו לשתות עד שלוש פעמים ביום.
כיון שקובוס המשקפיים נוטה לחיות במים רדודים או עמוקים זה מקשה על טורפיו לתופסו, וכאשר הוא מרגיש מאוים הוא נמלט במהירות למים עמוקים תוך כדי שורה של קפיצות גדולות. במקרים כאלה פרסותיו עוזרות לו לרוץ במהירות רבה, ורוב הטורפים ינטשו בשלב זה את המרדף. בעונת ההצפות טורפיו היבשתיים העיקריים הם זאבים טלואים ואריות, אולם לשניהם יש חסרונות - הזאבים הטלואים יכולים לרדוף רק במים רדודים, בעוד שהאריות צדים ביחידות מה שבשילוב עם המים העמוקים יעייף אותם. טורף נוסף שעלול להיות קטלני במים הוא תנין היאור, שיכול לתפוס בקלות קובוס משקפיים בוגר בתנאי שזה יהיה במים עמוקים מספיק. טורפים יבשתיים אחרים כגון נמרים, ברדלסים, וצבועים, סולדים ממים או שאינם בנויים למרדפים כאלה ויצודו במים רק לעיתים רחוקות. בעונה היבשה אחוזי הטריפה של קובוס המשקפיים עולים, והפרסות הגדולות אף מקשות עליו להימלט. העופרים עלולים להיטרף גם על ידי פיתונים, תנים, סרוואלים וטורפים קטנים נוספים, ובימיהם הראשונים אף על ידי מנעלנים.
מערכת חברתית, רבייה ומחזור חיים
במרבית השנה הקובוסים הממושקפים מחולקים לפי מגדר - זכרים לחוד ונקבות לחוד. הזכרים עשויים להיות טריטוריאליים בחלק מהשנה ולחיות בבדידות, ומכיוון שאין להם בלוטות ריח הם מסמנים את שטחם על ידי חיכוך פרוותם בשיחים. זכרים צעירים חיים רוב השנה בעדרים משלהם. בעדרי הנקבות אין מנהיגה וכל נקבה יכולה להצטרף לעדר; עדרי הנקבות מגיעים לעיתים ל-400 פרטים אולם אין ביניהם קשר כל כך פרט לאמהות וצאצאיהן בשנתם הראשונה. בעונת הרבייה שמתחילה עם הגעת הגשמים (בין נובמבר לפברואר) נוצרים שטחים הנקראים "לק" שבהם מתכנסים הזכרים החזקים והנקבות, בעוד שזכרים צעירים לא יצרפו למאבק עד שיהיו גדולים מספיק. שטחים אלה אינם קבועים באותו מקום משנה לשנה בגלל חוסר העקביות של מחזור ההצפה, ולכן גם הזכרים הטריטוריאליים לא יתפסו שטחים גדולים מדי. הנקבות נכנסות ל"לק" כאשר הן מיוחמות, ואילו הזכרים מקיימים ביניהם קרבות על השליטה, והם מתחלפים מהר מאוד כאשר הם מאבדים את כושרם הגופני לאחר קרבות רבים. הקרבות בין הזכרים כוללים נגיחות, דחיפות, הכאת ראשו של היריב בקרקע, ומטרתם להתיש את היריב; הזכר המפסיד נמלט בדרך כלל למים כאשר השני רודף אחריו זמן מה.
ההיריון נמשך שבעה עד שמונה חודשים ולאחריהם נקבת הקובוס ממליטה עופר אחד בדרך כלל, כאשר שני שלישים מהעופרים נולדים מאמצע יולי ועד אמצע ספטמבר. כאשר האמהות צריכות ללדת, הן עושות זאת ביחידות או בקבוצות קטנות. העופרים נולדים באזורים מוצלים ויבשים ונשארים מוסתרים בצמחייה עבותה במשך שבועיים עד שלושה. האמהות מגיעות מספר פעמים ביום להניק את העופרים, בדרך כלל בשעות המוקדמות והמאוחרות. לאחר שהעופרים מצטרפים לעדר הם מתרכזים בקבוצות של עד 50 עופרים, ומגיעים מדי פעם לינוק אצל אמם. העופרים נגמלים לאחר 5–6 חודשים, כאשר הנקבות מגיעות לבגרות כבר לאחר שנה וחצי, אך זכרים שמגיעים לבגרות בגיל שנתיים וחצי לא יוכלו להתרבות עד שיגיעו לגיל חמש שנים שאז קרניהם גדולות מספיק.
תוחלת חייו של קובוס המשקפיים: בטבע כ-15 שנים, בשבי עד 25 שנים.
איומים ושימור
קובוס המשקפיים מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל מגמת אוכלוסייה יציבה, וכי מרבית הקובוסים מצויים כיום באזורים מוגנים; מצב שימורו הקודם היה תלוי שימור (CD), עד שמצב זה בוטל על ידי הארגון. בעבר אוכלוסיית קובוס המשקפיים מנתה לפחות כ-חצי מיליון פרטים, אולם מאז היא פחתה בצורה רצינית מאוד בעיקר בין השנים 1971 ל-1987 שבמהלכם גם הוכחד תת-המין קובוס רוברט. ירידה זאת נגרמה בעיקר על ידי בניית סכרים הידרואלקטריים ששיבשו את מחזור ההצפות הטבעי שהיה בית גידולו העיקרי של קובוס המשקפיים; כמו כן ציד לא חוקי למסחר או לבשר ופוחלצים, וכן רעיית עדרי בקר וצאן גרמו גם הם לירידה.מצבו של הקובוס האדום הוא הטוב ביותר מכולם בשל אוכלוסייה גדולה מאוד בדלתת האוקוונגו כך שגם כיום הוא אינו מאוים כל כך ומצבו מוגר על ידי IUCN כללא חשש (LC). אוכלוסייתו של הקובוס החום הייתה בסביבות 110,000 לפני 1970 ומאז פחתה ל-40,000 עד 1980 ועלתה שוב לכ-70,000. אוכלוסייתו של הקובוס השחור מנתה כ-40,000 פרטים, ירדה למספר של 17,000 ועלתה שוב לכ-30,000; השניים האחרונים מסווגים על ידי IUCN כתת-מינים במצב פגיע (VU). קובוס אפמבה הנדיר מכולם, פחת במהלך 1970 ועד היום בצורה הקיצונית מכולם, מ-20,000 עד ל-1,000 כיום, ומסווג במצב סכנת הכחדה חמורה (CR).
מרבית הקובוסים כיום מצויים באזורים מוגנים או מסביב להם. הקובוס האדום מצוי בשתי שמורות בבוצוואנה, ארבע בזמביה, ארבע באנגולה, ושתיים נוספות בנמיביה. הקובוס החום מצוי בשלושה אזורים מוגנים על שפת נהר קאפו וסמוך לו. הקובוס השחור מצוי בשמורה אחת באזור ביצת בנגוואולו, וקובוס אפמבה מצוי בפארק הלאומי אפמבה בלבד.
האוכלוסייה העולמית של קובוס המשקפיים נאמדת בסביבות 213,000, ומתחלקת לפי תת-מינים כדלהלן: קובוס אדום - 98,000; קובוס חום - 78,000; קובוס שחור - 36,000; וקובוס אפמבה - 1,000. כמו כן קובוסים ממושקפים מצויים בגני חיות רבים בעולם.
מספר אטומי
מספר אטומי הוא מספר הפרוטונים הנמצאים בגרעין של אטום מסוים. מספר זה קובע את היסוד הכימי של האטום. לכל יסוד יש מספר אטומי מסוים, שונה מזה של כל יסוד אחר. כאשר האטום נייטרלי חשמלית (אינו יון), אופיו הכימי, להבדיל מאופיו הפיזיקלי, של האטום נקבע על ידי מספר זה. לעומת זאת, אופיו הפיזיקלי של האטום נקבע גם על ידי האיזוטופ שלו. כל יסוד עשוי להתקיים כאיזוטופים שונים, שלכל אחד מהם מספר אטומי זהה אך מספר מסה שונה.
היסטוריה
עם פיתוח הטבלה המחזורית של היסודות השתמשו הכימאים במספר האטומי לציון מקומו הסידורי של היסוד בטבלה. דמיטרי מנדלייב סידר בטבלה שלו את היסודות לפי דמיון בתכונות כימיות. בסדר זה רואים כמה אי-התאמות לסידורם לפי המשקל האטומי. כפי שניתן לראות בגרף משמאל, לדוגמה, משקלו האטומי של יוד הוא מעט נמוך מזה של טלוריום. זאת, על אף שהמספר האטומי של יוד גבוה ב-1 מזה של טלוריום (53 לעומת 52).
אי ההתאמות הוסברו באופן מדעי במחקרו של הנרי מוזלי בשנת 1913, בו הוא גילה קשר ישיר בין אורך הגל של קרני X הנפלטים מיסוד המופגז בקרן אלקטרונים, לבין מקומו בטבלה המחזורית. בהמשך, במסגרת פיתוח פיזיקת החלקיקים, הבינו החוקרים שהמספר האטומי מתאים למטען החשמלי של גרעין האטום, אשר נובע אך ורק ממספר הפרוטונים שבו. מטען זה הוא הקובע את תכונותיהם הכימיות של יסודות, לא המשקל האטומי. ההבדל בין שני המספרים נובע מהימצאותם של נייטרונים בגרעין האטום. במקרה של היוד (53 פרוטונים) והטלוריום (52 פרוטונים), ההפרש בין מספר הפרוטונים קטן מההפרש בין מספר הנייטרונים בגרעין של טלוריום (76 באיזוטופ השכיח ביותר של טלוריום) לעומת היוד (74 באיזוטופ השכיח). לכן, המשקל האטומי של טלוריום גבוה יותר.
סימון
הסמל הכימי של יסוד קובע חד-חד-ערכית את מספרו האטומי. אולם, לעיתים, כאשר מבקשים לציין את המטען החשמלי של האטום (למשל, ברישום תגובה כימית), המספר האטומי נכתב גם הוא, משמאל ולמטה לסימן היסוד. מספר המסה של האיזוטופ מסומן משמאל ולמעלה. למשל, האיזוטופ פחמן-12 עשוי להיות מסומן.
במשוואות, המספר האטומי מסומן לפעמים באות "Z".
תתרי גיאורגי (מיתולוגיה)
תֶתרי גיאורגי (בגאורגית: თეთრი გიორგი, בתרגום לעברית: גיאורגי הלבן), כונה גם "צמינדה גאורגי" (წმინდა გიორგი, בתרגום לעברית: גיאורגי הקדוש), הוא לוחם מיתולוגי מזוהה בצורות שונות כאל הירח מהמיתולוגיה הגאורגית, וכמקבילה לקופלה אל הסערה או האל השולט במזג האוויר. הוא נערץ בתחילה בקאחתי שבמזרח גאורגיה.
בעידן הנוצרי עבר המיתוס של תתרי גאורגי מהפך והוא זוהה עם גיאורגי הקדוש. האגדה על מות הקדושים של גיאורגי הקדוש. על פי אגדה זו, גיאורגי הקדוש חילק את גופתו ל-360 חלקים ומקדשים נבנו במקומות בהם פוזרו. הרשומות הגאורגיות ומקורות היסטוריים נוספים תיעוד של ייצוגם של חיות הקורבן שנראות כאילו הולכות מרצונן למקדשים המוקדשים לגיאורגי הקדוש לשחיטה.
מוראט השלישי
מוראט השלישי (טורקית: III. Murad; טורקית עות'מאנית: مراد ثالث, 4 ביולי 1546 − 16 בינואר 1595) היה הסולטאן השנים עשר של האימפריה העת'מאנית. אביו היה סלים השני, הסולטאן האחד עשר. אמו הייתה נורבאנו סולטאן. סבו היה סולימאן הראשון "המפואר". הוא ירש את השלטון אחרי מותו של אביו ושלט באימפריה העת'מאנית מעל עשרים שנים בין ה-13 בדצמבר 1574 ועד למותו ב-16 בינואר 1595. בתקופת שלטונו הגיעה האימפריה שבראשה עמד לשיא גדלה לאחר כיבושים בפרס.
חיים מוקדמים
מוראט נולד באזור מניסה שם אביו היה הסנג'ק ביי, המושל האזורי. הוא גדל במניסה, וכאשר היה בן ארבע עשרה מונה על ידי סבו הסולטאן סולימאן המפואר לסנג'ק ביי של אקשהיר. בגיל שמונה עשרה הוא מונה לסנג'ק ביי של סארוהן. בתקופה זו הוא שהה בעיקר במניסה, אך היה שותף גם בקרבות שניהלו אביו וסבו. תקופה זו נמשכה תחת שלטונם של סבו ולאחר מכן של אביו, עד מותו של האחרון ועלייתו של מוראד לשלטון על האימפריה.
בשנת 1563 הוא קיבל במתנה מדודתו מיהרימה סולטאן שפחה ממוצא אלבני, ספייה שמה, שהייתה אז ככל הנראה בת שלוש עשרה ועד שעלה לשלטון היא הייתה, ככל הנראה, האשה היחידה שלו. בשנת 1566 היא ילדה לו את בנו הבכור מהמט השלישי שעתיד לרשת אותו, ובנוסף גם שתי בנות: עאישה ופאטימה.
בשנים בהן חי מוראט במניסה, הוא יצר קשרים ארוכי טווח עם אנשי החצר שלו. קשרים אלו המשיכו ללוות אותו גם כשהיה הסולטאן. בין הבולטים באנשים אלו היו המורה שלו, היועץ הכלכלי שלו והאחראי על ההרמון, אותו מינתה אמו. מעל כולם בלט הדרוויש הסופי שודג'ה דדה, שהיה המדריך הרוחני ופותר החלומות של מוראט לכל אורך חייו עד מותו בשנת 1587 או 1588.
שלטון
ב-13 בדצמבר 1574 מת אביו, הסולטאן סלים השני באיסטנבול. הוזיר הגדול, סוקולו מהמט פאשה, ואמו שלחו לקרוא לו לבירה. הוא הגיע תוך זמן קצר, וכדי להימנע ממלחמות על כס הסולטנות חמשת אחיו נרצחו בהתאם לחוק העות'מאני. הם נקברו לאחר לווייתו של אביהם בקבר סמוך אליו. מוראט השלישי הוכתר ב-22 בדצמבר 1574 כשהוא בן עשרים ושמונה שנים. האימפריה שירש מאביו הייתה כוח עולמי מהחזקים ביותר באותה תקופה, והוא אף הוסיף והרחיב את גבולותיה עד לשיא גדלם.
הוא השאיר בתפקידו את הוזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה, שהיה בתפקיד זה תחת שלטונם של אביו וסבו. הוזיר הגדול הוא זה שניהל בפועל את רוב ענייני הממלכה עד שנרצח בשנת 1579. אחרי מותו של סוקולו מהמט פאשה מוראט מינה ופיטר וזירים גדולים מספר פעמים בהשפעת הפוליטיקה הפנימית של הארמון ובכל פעם שהם כשלו במילוי רצונותיו.
בשנות שלטונו נלחמו העות'מאנים במספר חזיתות: בפרס, באירופה נגד הונגריה ונגד ממלכת הבסבורג ובמגרב. המלחמה בפרס הייתה נגד האימפריה הספווית, והיא התנהלה בין השנים 1578 ל-1590. בעיות פנים בפרס כמו גם פלישה ממזרח החלישו את השושלת השיעית. העות'מאנים ניצלו את המצב הזה, הפרו את הסכם השלום שהיה בין שתי המעצמות, ותקפו אותם מהמערב. ניהול המלחמה הופקד בידיו של מוסטפא פאשה. במלחמה זו כבשו העת'מאנים שטחים גדולים מהפרסים בחלק הצפון מערבי של האימפריה באזור גאורגיה, דאגסטן, אזרבייג'ן ולוריסטן. בינואר 1590 נחתם הסכם בין שתי האימפריות ובו סוכם כי הטריטוריות שנכבשו יישארו בידי העת'מאנים, ובכך הגיעה האימפריה העת'מאנית לשיא גודלה.
בשנת 1578 פלשו כוחות מפורטוגל למרוקו. הכוחות העת'מאניים הביסו אותם ומלכם סבסטיאן אף מת באותו קרב.
בשנת 1580 הסתיימה תקופה ארוכה של מלחמות בין העות'מאנים לאימפריה ההאבסבורגית בהסכם.
בשנים 1591-1592 היו בעיות רבות בשטח האימפריה בפרט ובשטח העולם המוסלמי בכלל. הסיבה הייתה השנה האלף להיג'רה שלוותה בציפיות משיחיות. עיקר הבעיות היו התקוממויות מקומיות ושינויים כלכליים.
בשנת 1593 פרצה מלחמה עם אוסטריה והנסיכויות מולדובה, ולאכיה וטרנסילבניה שהיו תחת השלטון העת'מאני מרדו ועברו לצד האוסטרי. שטחים אלו חזרו להיות בשליטה עות'מאנית רק אחרי תום שלטונו של מוראט.
תקופת שלטונו של סולימאן המפואר נחשבת על ידי היסטוריונים רבים לתקופת השיא של האימפריה העות'מאנית שלאחריה ישנה הידרדרות איטית עד לסופה של האימפריה. ניצני ההידרדרות נראים כבר בתקופה של סלים השני, ומופיעים עוד יותר בתקופתו של מוראט השלישי. בתקופה זאת היה באימפריה מצב כלכלי קשה שנבע בין השאר מגידול דמוגרפי ואינפלציה. החזיתות הרבות בהן נלחמו העת'מאנים דרשו חיילים רבים, ציוד צבאי והשארות בחזית הטכנולוגיה שהתפתחה בתקופה זו בקצב מהיר. גורמים אלו גרמו גם הם לבעיות כלכליות לאימפריה. נוסף על כך, האימפריה שעד אז הייתה בלתי מנוצחת התחילה להפסיד בחלק מהקרבות בהם לקחה חלק.
ההידרדרות האיטית של האימפריה הייתה קשורה אמנם לבעיות כלכליות ובעיות חוץ, אך גם לבעיות פנים של הסולטנים עצמם. סלים השני, אביו של מוראט, נודע גם בשם "סלים השיכור" בשל חיבתו ליין; מוראט השלישי התעסק רבות בנשים שבהרמון ובבידור מסוגים שונים במקום לנהל את האימפריה. נוסף על כך בתקופה זו הייתה שחיתות שלטונית, והיסטוריונים מספרים על תאוות הבצע של מוראט השלישי ועל כך שהוא קיבל שוחד.
חיי הארמון
מוראט השלישי כסולטאן לא התעסק הרבה בניהול האימפריה בראשה עמד, במקום זה הייתה לוזיר הגדול יד חפשית. הוא עצמו התעסק בעיקר בדברים שעניינו אותו. הוא שהה באיסטנבול לכל אורך תקופת שלטונו ולא יצא מהעיר. הוא העביר את מושבו הפרטי להרמון ובילה את זמנו החפשי בבידור מסוגים שונים כגון ליצנים ומשוררים.
הנשים היוו חלק משמעותי בחייו. הנשים החזקות היו אלה ששלטו ולקחו חלק פעיל בניהול הממלכה. תופעה זו התחילה עוד לפניו והמשיכה עוד זמן רב לאחר מותו. תקופה זו נקראת "תקופת סולטנות הנשים". אמו ה"ולידה סולטאן" – יולדת הסולטן, ניהלה את הממלכה עד מותה ולאחר מכן תפסה את מקומה ספייה סולטאן שהייתה ה"האסקי סולטאן" – תואר ששימש לציון האישה המועדפת או אם ילדיו של הסולטאן. אחיותיו ובנותיו של מוראט היו נשואות לוזיר הגדול, לשרים ולאנשי צבא ושררה, הן היו מעורבות באופן פעיל בפוליטיקה של הארמון.
נוסף על הנשים המשפיעות שסבבו אותו, הוא גם מילא את ההרמון שלו בנשים. בשלב מוקדם בחייו הייתה לו, ככל הנראה, בעיית אין אונות, עובדה זו מסבירה את הפער בין התקופה המוקדמת בחייו בה הייתה לו רק אישה אחת, ספייה, בניגוד לקדמיו להם היו נשים רבות, לבין התקופה המאוחרת בה היו לו נשים רבות. הבעיה נפתרה על ידי רופאים שהזמינה אימו, נור באנו, שהכינו עבורו תרופה לבעיה. לאחר מכן המצב התהפך: בהרמון של מוראט היו בהמשך כל כך הרבה נשים, שכאשר הוא מת, היו לו ארבעים ותשעה ילדים חיים ושבע מנשותיו היו בהריון, ישנן טענות שאף היו לו מעל מאה ילדים.
מלבד עיסוקו הרב בנשות ההרמון היו לו גם תחומי עניין רבים. הוא התעניין באסטרולוגיה, קוסמולוגיה ונומרולוגיה. נוסף על אלו הסולטאן מוראט מצא עניין מיוחד במיסטיקה וסופיזם. ליועץ הרוחני שלו, שודג'ה דדה, שליווה אותו מאז שנות נערותו במניסה, היה חלק גדול בכך. הוא דאג לכך שספרים בנושא יתורגמו לטורקית, כך למשל, הוא דרש מההיסטוריון מוסטפא עלי לתרגם לו ספר מפרסית שמתמצת את סיפור חייהם של קדושים.
הוא ניהל תחלופות מכתבים רבות עם אנשים מתחומים רבים וביניהם סופרים, תאולוגים ומדענים.
מוראט השלישי היה תומך נלהב של ספרות ואמנות, הוא הזמין לחצרו אנשי שם בתחומים אלו. בתקופתו ראו אור כתבי יד רבים, מהמשובחים בתקופה העות'מאנית. נוסף על כך הוא תמך גם באדריכלות, ובתמיכתו תכנן מימר סינאן, האדריכל העת'מאני, את המסגד האחרון שלו, במניסה. בתקופתו ובפקודתו נבנו מסגדים רבים ונעשו שיפוצים מרהיבים בארמון המלוכה.
מותו
הסולטאן מוראט השלישי מת בגיל ארבעים ותשע, ב-16 בינואר 1595. מותו היה ככל הנראה בגלל מחלות בבטן. אחרי מותו עלה לשלטון על כס האימפריה בנו הבכור, מהמט השלישי, שילדה לו אשתו הראשונה, ספייה. מהמט שלט ממותו של מוראט ב-1595 ועד מותו שלו בשנת 1603. מוראט השלישי נקבר בקבר מפואר סמוך לאיה סופיה. יחד איתו נקברו גם תשעה עשר מילדיו אשר הוצאו להורג לפני הכתרתו של מהמט יורשו.
לקריאה נוספת
הערך "מורד", האנציקלופדיה העברית, כרך 22, עמ' 830, מהדורת 1970.
טולידאנו, אהוד, מבוא לתולדות האימפריה העות'מאנית (תל אביב: משרד הביטחון, 1985).
Caroline finkel, The History of the Ottoman Empire: Osman's Dream (New York: Basic Boos).
Felek, Ozgen, RE-CREATING IMAGE AND IDENTITY: DREAMS AND VISIONS AS A MEANS OF MURAD HI'S SELF-FASHIONIN. A dissertation submitted in partial fulfillment. The University of Michigan, 2010.
Imber, Colin, The Ottoman Empire, 1300-1650: The Structure of Power (England: Palgrave Macmillan, 2009).
Savory, R. M. "Safavid Persia", inside: P. M. Holt, Ann K. S. Lambton, Bernard Lewis (Editors), The Cambridge History of Islam (Cambridge: Cambridge University Press, 1970).
Veinstein, G., “Soḳollu Meḥmed Pas̲h̲a”, in: Encyclopaedia of Islam, Second Edition, Edited by: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Consulted online on 09 January 2017. First published online: 2012.
“wālide sulṭān”, in: Encyclopaedia of Islam, Second Edition, Glossary and Index of Terms, Edited by: P.J. Bearman, Th. Banquis, C.E. Bowworth, E. van Donzel, W. P. Heinrichs Bowworth. Consulted online on 09 January 2017. First published online: 2012.
Woodhead, Christine, “Selīm II”, in: Encyclopaedia of Islam, Second Edition, Edited by: P. Bearman, Th. Bianquis, C.E. Bosworth, E. van Donzel, W.P. Heinrichs. Consulted online on 09 January 2017. First published online: 2012.
המלך צ'ארלס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דינא דמלכותא דינא
דינא דמלכותא דינא (תרגום מארמית: דין המלכות – דין הוא) הוא כלל הלכתי במשפט העברי הקובע שיש תוקף הלכתי-משפטי לחוקיו של ממשל השולט במדינה מסוימת, ולא רק לחוקי המשפט העברי המקובל.
מקור הכלל בדברי האמורא שמואל בתלמוד, שהתייחס למלכות האימפריה הסאסאנית ששלטה בבבל במאה ה-3 לספירה, אך לרוב הדעות, הכלל חל על כל ממשל מלוכני או דמוקרטי בחוץ לארץ. חכמי ההלכה חלוקים בשאלה האם הכלל חל גם על שלטון יהודי או נוכרי בארץ ישראל, שכן אפשר שתוקף חוקי המלך נובע מבעלותו על הארץ שבה הוא שולט, בעוד ארץ ישראל שייכת לכל עם ישראל. בנוסף, יש הסוברים שלשלטון יהודי בארץ ישראל יש תוקף רק בכפוף לחוקי התורה, על פי משפט המלך.
כלל זה הוא יוצא דופן בהלכה היהודית, בכך שהוא נותן תוקף הלכתי למשפט זר, שלעיתים נוגד את המשפט העברי. לאורך הדורות עמלו פוסקי ההלכה להגביל את היקף הכלל לתחומים ספציפיים, כך שהוא לא יפגע ברלוונטיות של חוקי התורה.
מקור המושג
הכלל "דינא דמלכותא דינא" מופיע לראשונה בארבע סוגיות בתלמוד הבבלי, בשמו של מר שמואל, מגדולי אמוראי בבל בדור הראשון. התלמוד משתמש בכלל זה בשני תחומי משפט שונים:
במשנה ובתלמוד הירושלמי
הכלל אינו מופיע במקרא ובמשנה, ונראה ששמואל ניסח אותו לראשונה. בתלמוד הירושלמי שנכתב בארץ ישראל, הכלל אינו מופיע במפורש, אך נאמר בו שיש זכות למלך לגבות חוב מיסים (ואפילו מאדם אחד עבור אדם אחר).
לעומת זאת, זאב וחנה ספראי סבורים שלפי המקורות התנאיים בתקופת המשנה, רוב החכמים שללו את סמכותו של השלטון הרומי לגבות מיסים, ואף עודדו בגלוי העלמת מס. לדעתם הפער בין המשנה והתלמוד הירושלמי לתלמוד הבבלי, מבטא את ההבדל בין חכמי ארץ ישראל, שראו בשלטון שכבש את ארצם שלטון בלתי חוקי, לבין יהודי בבל שלא תבעו בעלות על ארץ שאינה שלהם, ולא הייתה להם מניעה לקבל את השלטון הזר.
הרקע ההיסטורי של המושג
יש שהדגישו את העובדה שהכלל "דינא דמלכותא דינא" הופיע לראשונה בממלכת פרס, דווקא על ידי האמורא שמואל, שהיה בקשרי ידידות חזקים עם המלך הסאסאני "שבור מלכא". לטענתם, עובדות אלו מצביעות על כך ששמואל אחז בתפיסה פוליטית הרואה בקשרים טובים עם השלטון צורך בסיסי לחיי העם בגלות, והיא הובילה אותו לקבוע את הכלל הדורש מן היהודים לקבל את מצוות המלך.
בדומה לכך, יש המייחסים לכלל משמעות פוליטית חשובה, כיוון שלדעתם הוא מבטא הכרה יהודית בשלטונה של הממלכה הסאסנית, כממלכה תרבותית בעלת חוקים טובים וישרים.
לעומת זאת, יש הטוענים שכיוון שמן התלמוד עולה שהכלל היה קיים כבר בתקופת המשנה, אין להסבירו על פי הנסיבות ההיסטוריות בתקופת שמואל, אלא על פי עקרונות שכליים ומוסריים אבסולוטיים.
מקור סמכותה של המלכות
לסמכותם ההלכתית של דיני המלכות ניתנו מספר טעמים ומקורות.
קבלת התושבים
מדברי הרשב"ם עולה שהכלל "דינא דמלכותא דינא", מבוסס על ההנחה שכל העם מקבלים מרצונם את חוקי המלכות: . ההבנה המקובלת בדבריו היא שסמכות המלך לחוקק חוקים נובעת ישירות מקבלת התושבים, משום שהקבלה פועלת כמחילה, ומקנה למלך זכויות משפטיות על ממון התושבים.
באופן דומה כתב הרמב"ם (ובעקבותיו השולחן ערוך), שהכלל נאמר רק לגבי "מלך שמטבעו יוצא באותן הארצות, שהרי הסכימו עליו בני אותה הארץ וסמכה דעתן שהוא אדוניהם והם לו עבדים". על אף שלא מפורש כך בדברי הרמב"ם, רבים סבורים שלדעתו סמכות המלך נובעת מהסכמת התושבים, אך בשונה מהרשב"ם שהגדיר שהתושבים מקבלים את חוקי המלך, הרמב"ם מעניק סמכות למלך עצמו, כי התושבים הסכימו למלכותו. עם זאת, יש הסוברים שלפי הרמב"ם ההסכמה היא רק תנאי להגדרת המושל כמלך, בעוד סמכותו נובעת ממקור אחר, כגון משפט המלך.
בעלות המלך על הארץ
רבי אליעזר ממיץ והרא"ש כתבו שזכויות המלך נובעות מכך שכל הקרקעות בארץ הן שלו, והוא רשאי לגבות עליהן מיסים כדמי שכירות, וגם לקבוע לגביהן את דיניו. לשיטתם דינא דמלכותא מוגבל אך ורק לקרקעות; שיטת זו מובאת ברמ"א אך נדחית מההלכה.
הרשב"א והר"ן הוסיפו שמאחר שהארץ היא בבעלות המלך ויש לו זכות לגרש מהארץ, הרי שכל מי שבוחר להמשיך לגור בארץ עושה זאת בידיעה שיהיה עליו לקיים את דיני המלך, הן את דיני המלך הנוגעים לקרקעות והן את הנוגעים למיטלטלין. לפי שתי השיטות האחרונות אין דינא דמלכותא בארץ ישראל מאחר שהיא שייכת לכלל לישראל ולא למלך ישראל ובוודאי לא למלך גוי. בימינו מדינות רבות רואות בתושבים בעלים גמורים בקרקע הרשומה על שמם בטאבו, והתפיסה הרווחת בהן היא שהזכות של המדינה לגבות מיסים ולקבוע חוקים נובעת מהסדר ומהצורך הציבורי. גם הרשב"ם היה בדעה זו.
משפט המלך
משפט המלך הוא נאום המופיע בספר שמואל, ששמואל הנביא נשא לפני בני ישראל בסוף תקופת השופטים, לאחר שהם ביקשו ממנו שימנה להם מלך. הנאום מעניק למלך ישראל סמכויות נרחבות, ויש הסוברים שהכלל "דינא דמלכותא דינא", המעניק סמכויות גם למלך נוכרי, מקורו במשפט המלך, והוא מהווה מעין הכללה שלו. גישה זו מתבססת על התבטאויות של הרמב"ם, הרמב"ן והריטב"א, ועל דברים מפורשים יותר שכתבו רבי מנחם המאירי ורבי משה מטראני. כיוון שהתנאים והאמוראים נחלקו האם למשפט המלך יש תוקף הלכתי, לפי גישה זו גם תוקפו של הכלל "דינא דמלכותא דינא" תלוי במחלוקת בעניין משפט המלך. אומנם, אין בכך בעיה, כיוון ששמואל שקבע את הכלל, היה גם בין הסוברים שיש תוקף למשפט המלך. אף על פי כן, חלק מהאחרונים דחו שיטה זו, בטענה שבכל הסוגיות שמוזכר בהן הכלל "דינא דמלכותא דינא" אין זכר לשיטות החולקות עליו. טענה נוספת שהועלתה נגד שיטה זו היא שאין בסיס להשוואה בין מלך נוכרי רגיל למלך ישראל, שסמכותו נובעת מהמינוי שקיבל בהסכמת נביא וסנהדרין.
הפקר בית דין
רבנו תם בתשובה כתב שההלכה של דינא דמלכותא הוא תקנת חכמים, וכלשונו: "שחכמינו הפקיעו ממון במנהג המלכות כדרך שהפקיעו מפני תקנת השבים ומפני תיקון העולם ומפני דרכי שלום". באופן דומה מובא בשו"ת חכמי פרובנציה, שהכלל הוא תקנת חכמים המבוססת על הכלל הפקר בית דין הפקר, 'שאי אפשר במדיניות כמו דיני הממונות מזולת שנתנהג במנהג המדינה'.
הגדרת מלכות
הרמב"ם כתב שרק למלך שהתקבל על העם יש סמכות: . וכן כתבו הטור והשולחן ערוך. לפי הגאון מווילנה המקור להגדרה זו הוא באגדה התלמודית המספרת שדוד המלך רצה להרוג את נבל הכרמלי על כך שמרד במלכותו, אך אביגיל אמרה לו: "עדיין לא יצא טבעך בעולם", כלומר שהוא אינו נחשב עדיין למלך כי לא יצאו 'טבעו' (=מטבעו) בעולם.
רבי יהושע בועז הסיק מדברי הרמב"ם שלמלך שכבש ארץ אחרת ולא התקבל על ידי התושבים, אין סמכות מכוח הכלל "דינא דמלכותא דינא", כי אין מטבעו יוצא באותן הארצות.
במדינה דמוקרטית
לשון ההלכה מדברת על ממשל מלוכני – "דינא דמלכותא דינא", אך לדעת רוב הפוסקים אין סיבה להבדיל בין מונרכיה לדמוקרטיה, ולכן החילו את הכלל גם על שיטת ממשל דמוקרטית. לפי השיטה שתוקפם של חוקי המלכות נובע מקבלתם על ידי העם, או מכך שהעם מקבל עליו את המלך, ודאי שנימוק זה רלוונטי גם בממשל דמוקרטי, שבו יש לעם השפעה על אופן התנהלות הממשל, ואפילו על החוקים הספציפיים הנחקקים. לפי השיטה שסמכותו של המלך נובעת מבעלותו על הארץ, ניתן לומר שבמדינה דמוקרטית הארץ שייכת לכלל אזרחי המדינה, שדורשים מהפרט לציית לחוקים כתנאי למגורים בארץ.
חזרה של העם ממינוי מלך
לדעת רבי משה סופר: "אמנם הרוב יכולים למחות, אף על גב שהם עצמם מינו אותם לכתחלה על כל דבר הקהל, מכל מקום יכולים עתה לחזור בהם, וגם על זה שייך מה לי קבלה מתחלה מה לי חזרה בסוף, שהם אמרו למנותם והם אמרו לחזור בהם", אך האברבנאל בפירושו לתורה כתב כי מלך שֶמוּנה אי אפשר להסירו ממלכותו, וציין שלושה נימוקים לכך: א. קבלת העם את המלך היא מוחלטת, ואינה מותנית במעשיו או בהמשך הסכמה מצידם; ב. מלכותא דארעא כלפי עם הארץ היא כעין מלכות שמיים, ואין זה ראוי שהעם ישלחו ידם לבטל כוח מלכותם; ג. המלכות נקבעת על ידי ההשגחה האלוקית, ואין זה ראוי שהעם יתערב ויבטל מעשה שמיים. ייתכן ששלושת הנימוקים רלוונטיים רק למלך, ולא לשאר צורות הממשל.
היקף הכלל
הכלל "דינא דמלכותא דינא" נקבע להלכה על ידי כל הראשונים, שנחלקו לגבי היקפו.
דינא דמלכותא בארץ ישראל
בעניין זה כתבו כמה פוסקים שהמחלוקת לא הוכרעה, ויש המצדדים בדעה שהכלל לא חל בארץ ישראל. אך הרב דוד שלמה שור דייק בדרכי משה שהמחלוקת האם הכלל חל בארץ ישראל תלויה במקור הסמכות של המלך; לפי השיטות הגורסות שתוקף הכלל נובע מהבעלות של המלך על ארצו, הכלל אינו חל על מיטלטלין אלא רק על הקרקעות, ואף אינו חל בארץ ישראל ששייכת לכל עם ישראל. אך כיוון שהרמ"א הכריע שהכלל כן חל במיטלטלין, הכלל חל בהכרח גם בארץ ישראל. התלות של שתי המחלוקות האלה (על המיטלטלין ועל ארץ ישראל) זו בזו מבוארת גם בביאור הגר"א. גם מהשולחן ערוך, שאימץ את עמדת הרמב"ם בנוגע למקור סמכותו של המלך, עולה שהכלל חל גם בארץ ישראל.
שיטת החתם סופר בארץ ישראל
דוגמאות לחוקי תקנה שהפוסקים הכריעו שהם בתוקף לפי הכלל "דינא דמלכותא – דינא", תוך שימוש בשיטת החתם סופר:
חוק הגנת הדייר, זכויות יוצרים, החזר הוצאות משפט בבתי משפט, רישום בטאבו, חוקי מגן סוציאליים, חוקי תנועה, הרחקת נזיקין בדיני שכנים.
חוקים שבין אדם לחברו
מן התלמוד עולה בבירור שהעיקרון "דינא דמלכותא דינא" נותן לשלטון סמכות בתחומים שבין היחיד לשלטון (משפט ציבורי), כענייני מיסים ומכס, והפקעת רכושו של האדם פרטי לצורכי תיקון המדינה. משתי סוגיות עולה לכאורה, שיש לשלטון סמכות גם בקביעת עניינים אזרחיים, כקביעת תחולתם של סוגי קניין שונים, שאינם חלים על פי המשפט העברי. אף על פי כן, חלק מהראשונים צמצמו את היקפו של הכלל לעניינים שבין המלך לאזרח בלבד, תוך שהם מתרצים את המקורות התלמודיים המערערים על קביעה זו. למשל, סוגיה במסכת גיטין, המכשירה שטר מתנה שפועל רק לפי חוקי המלכות, נתפרשה כמציגה מחלוקת אמוראים בנושא, ומכריעה לטובת הגישה המצמצמת, שלפיה אין למלכות סמכות להכשיר פעולות קנייניות כאלה. אומנם, ראשונים רבים דחו שיטה זו, ופסקו שיש למלכות סמכות גם בעניינים אזרחיים.
מהלכה מסוימת במשנה תורה לרמב"ם, הוכיחו פרשנים רבים שלדעת הרמב"ם דינא דמלכותא שייך רק בעניינים בין היחיד למלך, אולם בהלכה אחרת מוכח מדבריו שדינא דמלכותא תקף בכל חוק שבענייני הממונות שבין אדם לחברו. גם בשו"ע נמצאו דברים סותרים בשאלה חשובה זו, אולם הרמ"א הכריע שדינא דמלכותא תקף בכל דין שהוא לתקנת בני המדינה.
כאמור לעיל, לדעת רבי אליעזר ממיץ והרא"ש, דינא דמלכותא תקף אך ורק במה שנוגע לקרקעות, כי הן נמצאות בבעלות המלך שכל ארץ המלכות שייכת לו, ולא במיטלטלין שהם רכושו האישי של האדם והוא רשאי להעבירם לארץ אחרת, אולם לדעת רוב הראשונים אין צורך לערוך הבחנה בין קרקעות ובין מיטלטלין, וכך גם פסק הרמ"א.
השיטות הגורסות שהכלל "דינא דמלכותא – דינא" חל גם בדין שבין אדם לחברו ניצבות בפני קושי: ניתן להסיק מהן שכאשר עם ישראל נמצא תחת מלכות זרים, בטלים לגמרי כל דיני הממונות שבתורה, שהרי בכל דין יש לדון לפי חוקי המלכות הזרה. כדי להתגבר על הקושי, המחזיקים בשיטות אלו צמצמו את השימוש בכלל בשתי דרכים:
כיום רווחת השיטה שכל החוקים נקבעים על ידי בתי המחוקקים, ולפי זה ההגבלה הראשונה אינה רלוונטית, אולם ההגבלה השנייה שהמלכות אינה מקפידה כיצד ידינו היהודים בינם לבני עצמם רלוונטית לרוב המדינות.
זה לשון הרשב"א:
דינא דגזלנותא
מקובל על הפוסקים, הראשונים והאחרונים, שסמכותה של המלכות מוגבלת רק לחוקים הגיוניים וישרים, אבל אין לה סמכות לחוקק חוק לא מוסרי המוגדר כ"דינא דגזלנותא" (דין של גזלנות). מקורו של דין זה בגמרא השוללת את סמכותו של "מוכס שאין לו קצבה", גם אם הועמד על ידי המלך.
בהסתמך על עיקרון זה הסיקו הראשונים שיש כמה מקרים שבהם הכלל "דינא דמלכותא דינא" אינו חל:
ב. חוקים לא מקובלים: הרמב"ן והרשב"א כתבו שלמלך אין סמכות לחדש דינים שאינם מקובלים באותה המלכות, מפני שהמלך שואב את סמכותו מכך שהעם מקבל אותו על עצמו כמלך, מתוך הנחה שינהג כדרכי המלכים, ולכן כאשר המלך חורג מהמדיניות המקובלת של המלכים, הוא חורג מתחום סמכותו ודינו נחשב לדין של גזלנות ולא לדין של מלכות. אך בחוקים שמקובלים באותה מלכות אפילו שאינם מוסריים באמת יש תוקף וסמכות למלכות, וכמבואר בגמרא שיש תוקף למלך שבחר לגבות את כל המס של הכפר מאדם אחד, ולהטיל עליו לגבות בעצמו משאר בני הכפר את החלק שלהם בחיוב.
החזון איש מגדיר את 'דינא דגזלנותא' כך: "הותר לו משפט המלך כפי ההסכמה, אבל דבר שמדת הישרים לאחזו לאוון, לא ניתן לו". כלומר שהגבול בין דינא דמלכותא ובין דינא דגזלנותא נקבע לפי מה שנחשב הגון בעיני האנשים הישרים של אותו דור ואותו מקום, כי העם האציל סמכות למלכות רק לצורך מדיניות הוגנת.
בנוגע למקרה שהמלך קובע חוקים חדשים שאינם נוהגים באותה הארץ, וחורג בכך מהסמכות הראשונה שנקבעה לו – אם המציאות השתנתה ויש צורך מובהק בחוק חדש, נראה שסמכותו הישנה של המלך כוללת גם תיקון מצבים חדשים המחייבים תיקוני חקיקה.
וכך כתב הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג לגבי מציאות שהשתנתה באופן משמעותי:
דינא דמלכותא בתחום המשפט הפלילי
הסמכות של המלך בדין הפלילי רחבה מאוד, ואינה יונקת מההלכה של דינא דמלכותא דינא, כי אחד התפקידים הבסיסיים והחיוניים ביותר של המלך הוא להרתיע את בני האדם מלהזיק, לחמוס ולרצוח אחד את השני, כדברי המשנה במסכת אבות: "רַבִּי חֲנִינָא סְגַן הַכֹּהֲנִים אוֹמֵר: הֱוֵי מִתְפַּלֵּל בִּשְׁלוֹמָהּ שֶׁל מַלְכוּת, שֶׁאִלְמָלֵא מוֹרָאָהּ, אִישׁ אֶת רֵעֵהוּ חַיִּים בָּלָעוּ". מחבר הספר דינא דמלכותא כתב שמסיבה זו ההגבלות שציינו הראשונים על סמכות המלך בהלכה של דינא דמלכותא אינן קיימות בדין הפלילי. ולכן:
וכן כתב ערוך השולחן שאיסור מוסר חל רק על המשטרים המושחתים בימי קדם ולא על המשטרים הנאורים בני זמנו:
מלך ישראל
זכויותיו של מלך ישראל התפרשו על ידי הנביא שמואל בבואו להמליך את מלך ישראל הראשון המלך שאול. בגמרא נחלקו האמוראים: לדעתו של רב, כל מה שנאמר בפרשת מלך – אסור למלך, ומטרתה היחידה של הפרשה הייתה להפחיד את העם כדי שלא יבקשו להמליך עליהם מלך. לעומת זאת, לדעת שמואל כל מה שנאמר בפרשת מלך – מותר למלך.
הרמב"ם מסכם את זכויות המלך בישראל בהלכות מלכים: הוא רשאי לקבוע מיסים ומכס, לקנוס את אלו שמשתמטים ממיסיו, ולהוציא להורג את המורדים בו או המשתמטים ממיסיו, לגייס לצבאו מכל העם בכפייה, לקחת לו מאבטחים ועוזרים, לצאת למלחמת מצווה ומלחמת רשות, למנות בכפייה אחראים וממונים, לשכור בתשלום בעלי אומנות שיעשו את צרכיו, לשאת נשים ופילגשים, ולבצע דברים לתיקון העולם "ולשבר יד רשעי עולם" גם שלא לפי חוקי התורה, כמו להוציא להורג רוצחים גם כשאין מספיק ראיות משפטיות להרשיעם. עם זאת, המלך כפוף לחוקי התורה והוא אינו יכול להורות לעבור על חוקי התורה. מלך שהורה לעבור על חוקי התורה, ואפילו מצווה קלה, אסור לשמוע לו. בנוסף, המלך רשאי לגבות מיסים רק לצרכיו או לצורך המלחמות, והוא אינו יכול לגבות מיסים לכל מה שירצה.
לדעת הרמב"ם, יש מצווה למנות מלך על ישראל, אך לדעת האברבנאל המלכות בישראל הייתה רק מתוך חוסר ברירה ואינה מציאות אידיאלית. להרחבה בנושא זה ובנושאים: אופן מינוי מלך, ומי ראוי להיות מלך בישראל, ראה בערך מצוות מינוי מלך.
שופט ישראל
בפרשת מלך צוינו ההטבות שהמלך עצמו זכאי להן. נושא אחר הוא הסמכות של הנהגה מדינית שאינה מלכותית ולכן אינה זכאית להטבות עבור עצמה אלא יש לה רק סמכות להנהיג את העם. דוגמאות לסמכות הנהגה שאינה מלכות ניתן למצוא בתקופת השופטים, שבה אנשים בעלי שאר רוח שפטו והנהיגו את עם ישראל, והייתה להם סמכות של הנהגה ציבורית. סמכות זו נתבארה בתורה בפרשה שקדמה לפרשת מלך ישראל: "וּבָאתָ אֶל הַכֹּהֲנִים הַלְוִיִּם וְאֶל הַשֹּׁפֵט אֲשֶׁר יִהְיֶה בַּיָּמִים הָהֵם, וְדָרַשְׁתָּ, וְהִגִּידוּ לְךָ אֵת דְּבַר הַמִּשְׁפָּט", וראה בהקדמת האברבנאל לספר שופטים שבה הוא פירט בהרחבה את ההבדלים בין מלך לשופט.
רוב השופטים היו ראשי הסנהדרין ומסיבה זו נקראו בשם 'שופט', אבל כיוון שהבחירה בשופט נעשתה לפעמים לפי מי שצלחה עליו רוח גבורה מאת ה', אירע ונחה הרוח על מנהיג שלא היה מהחכמים שבדור, ובכל זאת היו לו מלוא הסמכויות של שופט, כולל הסמכות לדון ולנהוג בדרך של תיקון המדינה, כמבואר בגמרא: "שקל הכתוב שלשה קלי עולם כשלשה חמורי עולם, לומר לך ירובעל (השופט) בדורו כמשה בדורו, בדן (השופט) בדורו כאהרן בדורו, יפתח (השופט) בדורו כשמואל בדורו, ללמדך שאפילו קל שבקלין ונתמנה פרנס על הצבור, הרי הוא כאביר שבאבירים, ואומר ובאת אל הכהנים הלוים ואל השפט אשר יהיה בימים ההם, וכי תעלה על דעתך שאדם הולך אצל הדיין שלא היה בימיו, הא אין לך לילך אלא אצל שופט שבימיו, ואומר אל תאמר מה היה שהימים הראשונים היו טובים מאלה". ברור שמי שכּונה "קל שבקלים" לא היה ראש הסנהדרין או אפילו דיין בסנהדרין, ובכל זאת, מכיוון שהם אלה שנחה עליהם הרוח, הם נבחרו על ידי עם ישראל להנהגה ושימשו כשופטים מכל הבחינות. רבינו גרשום הסיק מגמרא זו שיש לתת סמכות לכל טובי העיר, הגם שאין להם כל קשר לבית הדין, והם עוסקים רק בהנהגה, מפני שסמכותם של טובי העיר היא כמעין מלכות קטנה.
דינא דמלכותא במדינת ישראל
כשקמה מדינת ישראל החל פולמוס בנוגע למעמדה ההלכתי, כאשר חלק מרכזי בו עוסק בשאלת תוקפם ההלכתי של חוקי המדינה. השאלה היסודית בנידון היא האם הכלל "דינא דמלכותא דינא" חל גם בארץ ישראל. שאלה זו תלויה בשיטות הראשונים בנוגע לנימוק של ההלכה של דינא דמלכותא. לפי הדעה שמקור הסמכות של המלך הוא הבעלות שלו על קרקע הארץ, כתבו הפוסקים שארץ ישראל אינה בבעלות המלך אלא בבעלות כל בני ישראל, ולכן ההלכה של דינא דמלכותא אינה חלה בארץ ישראל. אך לפי שיטת הרמב"ם שמקור הסמכות הוא בכך שהמלך מקובל על העם, או לפי שיטת הרשב"ם שהעם מקבל על עצמו את חוקי המלכות – ההלכה של דינא דמלכותא חלה גם בארץ ישראל.
השולחן ערוך פסק את נימוקו של הרמב"ם ל"דינא דמלכותא דינא", ולכן מקובל שלדעתו הכלל חל גם בארץ ישראל. כמו כן, הרמ"א פסק שהכלל אינו חל רק על קרקעות אלא גם על מיטלטלין, והגר"א הוכיח מכך שהוא חלק על השיטה התולה את סמכותו של המלך בבעלות על הקרקע, ולכן סבר שהכלל חל גם בארץ ישראל, על אף שכל ישראל שותפים בה. אך יש שהבינו בדברי הרמ"א שהכרעתו היא דווקא שאין דינא דמלכותא בארץ ישראל.
טענה מחודשת בנושא זה כתב רבי משה סופר. לדעתו, שני הנימוקים להלכה של דינא דמלכותא נכונים: הנימוק של בעלות המלך נוגע לזכות של המלך לשעבד את העם לצרכיו הפרטיים, ואילו הנימוק של קבלת המלך וחוקיו נוגע לחוקים שהוא מחוקק עבור בני המדינה, ולכן הגם שאין בארץ ישראל דינא דמלכותא במה שנוגע לצרכיו הפרטיים יש דינא דמלכותא בחוקים שהם לתקנת בני המדינה. טענה זו התקבלה על ידי רוב הפוסקים להלכה ובהם הרב אלישיב, הרב אוירבך, הרב משה שטרנבוך ועוד, אולם הרב סילמן כתב שאין לפסוק כהחתם סופר.
הרב דוד שלמה שור כתב שההלכה של שמואל חלה רק בנוגע למלך זר, בעוד שהסמכות של מלך ישראל שואבת ממה שנתבאר בתורה בפרשת מלך, ואינה צריכה לנבוע מההלכה של דינא דמלכותא דינא, ולכן אין משמעות במדינת ישראל לשאלה האם יש דינא דמלכותא דינא בארץ ישראל, מפני ששאלה זו רלוונטית רק למלך גוי. הוא כתב גם שאין לומר שפרשת מלך חלה רק על מלך, שהרי גם לשופטים ניתנה סמכות להנהגה מדינית של העם, אלא שבפרשת מלך התחדשו ההטבות האישיות שהמלך זכאי להן מהעם. ומכאן שגם לשלטון דמוקרטי יש סמכות של הנהגה מדינית כלפי עם ישראל.
דעת פוסקי זמננו
הרב יוסף שלום אלישיב כתב בפסק דין משנת ה'תשכ"ה שיש לחוקי המדינה תוקף משום "דינא דמלכותא". אומנם, בפסק אחר תלה את הדבר במחלוקת הראשונים ללא הכרעה, אך בכל אופן סבר שיש תוקף לחוקים שיש בהם תקנה מובהקת לתושבים, על פי שיטת החתם סופר שהובאה לעיל.
לדעת הרב עובדיה יוסף יש דברים שבהם מחילים את הכלל דינא דמלכותא דינא, כגון מיסים וארנוניות, ככל שיש בהם תועלת לממשלה ולקיום המדינה וכן בחוקים שנדרשים כתקנה כגון זכויות יוצרים. אך מנגד הוא כתב, שבדברים שסותרים את חוקי התורה לא חל הכלל דינא דמלכותא דינא ובכל מקרה אסור ללכת ולדון בבתי המשפט החילוניים (ערכאות).
רוב רבני הציונות הדתית סבורים שהכלל דינא דמלכותא דינא חל בנוגע לחוקי מדינת ישראל, ולכן יש תוקף לחוקים שנדרשים לצורך השלמת חוקי התורה, כך נפסק ברשת ארץ חמדה גזית.
בספר "מנחת יצחק" של הרב יצחק יעקב וייס, שהיה מנחה דרכה של העדה החרדית, יש סתירות, ומחבר הספר דינא דמלכותא טוען שווייס סבר שיש לעשות הבחנה בין סתם חוק – שאין בכוחו להחליף את דיני התורה, ובין חוק שנקבע לצורך תקנה מובהקת.
מקורות נוספים לתוקף ההלכתי של חוקי מדינת ישראל
הכלל "דינא דמלכותא דינא" אינו מקור הסמכות היחיד לחיוב להישמע לחוקי המדינה. יש הסוברים שלחוקי מדינת ישראל תוקף הלכתי של תקנות הקהל, ועל חברי הכנסת וראשי הערים חל דין של טובי העיר שיכולים לתקן תקנות לתועלת הקהל. יש החולקים על דעה זו, וסבורים שדין טובי העיר המשמשים כדיינים אינו חל כשאינם שומרי מצוות, ודין תקנות הקהל אינו חל במערכת המושפעת משיקולים פוליטיים, וכן אינה מתחשבת בדעת חכמי התורה.
על פי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, יש הסוברים שלמדינת ישראל ישנה סמכות של מלך ישראל מכוח משפט המלך, כיוון שסמכותו של המלך נובעת מהצורך בדאגה למצב האומה; ובזמן שאין מלך, סמכותו חוזרת לעם, והעם יכול לבחור נציגים מטעמו שינהיגו אותו. לכן יש תוקף לחוקי הכנסת, כמו גם להחלטות הממשלה.
באופן אחר, יש הטוענים שיש חובת ציות לחוקי המדינה, שכן לולא החוקים לא יישמר הסדר הציבורי, כמאמר חז"ל "לולא מוראה של מלכות, איש את רעהו חיים בלעו" (למעשה יש הסוברים שטעם זה עומד ביסוד הכלל "דינא דמלכותא דינא"). ובפרט בנוגע לחוקים שתועלתם ברורה ונהוגים אצל כלל הציבור (כחוקי התנועה) התבטאו פוסקי ההלכה כי אם לא היו נתקנים על ידי השלטון, היו בתי הדין מתקנים אותם, ואף מחמירים בהם יותר מהחוק.
לגבי תשלום מיסים עבור הצרכים של התושבים, ניתן לחייב זאת גם בנימוק שקיימת שותפות מעשית בין כל בני המדינה, וכדין הגמרא שהשותפים כופים זה את זה על כל צורכי השותפות. היו שכתבו שמיסים המיועדים לכסות את מה שאדם נהנה ממנו, דוגמת ביטוח לאומי וארנונה, יש חובה מיוחדת לשלם מאחר שהאדם נהנה ממיסים אלה באופן ישיר.
בני ימין
בני ימין (בִּנִי יַמִינַ - Bini Yamina, במשמעות "בני הדרום" ; בניגוד ל"בני שמאל", במשמעות "בני הצפון" ) היו קבוצה של שבטים נודדים (לפחות ארבעה) מהמאה ה-18 לפנה"ס בצפון מסופוטמיה באזור נהר הפרת התיכון ליד נהר הבליח. בני ימין הוזכרו תכופות בתעודות שנמצאו בגנזך המלכותי של מרי, עיר ממלכה עתיקה שנחרבה במאה ה-18 לפנה"ס על ידי חמורבי.
כ־60% מבני ימין נשאו שמות אמוריים, וכ־23% שמות אכדיים (השאר לא מזוהים).
היסטוריה
בני ימין היו נודדים למחצה שגידלו עדרי צאן גדולים והגיעו במסגרת נדודיהם עד למרכז סוריה. חלק מהשבטים התיישב באזור בבל, אך מרכזם היה בחרן שם נהגו להתכנס לטקס ברית ראשי "בני ימין" במקדש אלוהי הירח. זקני השבטים נקראו סיבותו (Sibutu) והיו מתכנסים להתיעצויות. מנהיגי בני ימין היו שרים ונסיכים שנקראו סוגאגו (Sugagu).
המשמעות המקורית של השם היא "בני הדרום", בניגוד לשבטי "בני שמאל" – בני הצפון, אך בימי הארכיון המלכותי של מרי לא ניכרה חלוקה גאוגרפית כזאת בין השבטים, וכנראה שהשמות הם זכר לחלוקה קדומה יותר.
שמו של אחד מהשבטים נקרא "יריחום". בני ימין מופיעים בטקסטים ממארי לצידם של שבטים נודדים אחרים שנקראו סותו ו"רַבּוּ" שישבו על הגדה המערבית של הפרת, ועל פי הטקסטים נקראו אחים של בני ימין. הטקסט מזכיר גם קבוצה שנקראת "בני שמאל", בני הצפון, יושבי המחוזות שמצפון מערב לממלכת מארי. שם המעיד על קרבה לבני ימין.
על פי תעודות מארי, בני ימין התנפלו מדי פעם על חבלי הארץ שנמצאו בין מארי, תִרְקַה ושַגַרַתֻם. הם עסקו בביזת התושבים ועדרי צאנם, ולעיתים גם התיישבו בתוכם. מלכה של מארי זמרי-לים נלחם בהם, תפס את מלכיהם והרג את שר צבאם שתוארו היה דַוִדֻם. ניצחונו זה היה כה חשוב, עד שנקראו לפחות שתי שנות מלכות של זמרי-לים על שם הניצחון.