cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טרנטולה אדומת אחוריים מקסיקנית
בשבי
אדומת האחוריים נחשבת לחיית מחמד מבוקשת בקרב מגדלים. היא נחשבת רגועה, למרות נטייתה לבעוט מבטנה שערות צורבות כשהיא חשה מאוימת. תוחלת החיים של הנקבות היא כ-15 שנה. כתוצאה מהפופולריות שלה כחיית מחמד הטרנטולה מופיעה בנספח II של CITES ואין להוציא פרטים מהטבע ולסחור בהם. הסכנה העיקרית המאיימת על אדומת האחוריים היא הרס סביבת המחיה הטבעית שלה ומוות של פרטים רבים בטרם הגיעם לבגרות מינית. אדומת הברכיים נמצאת במצב שימור המוגדר "פגיע".
בתרבות הפופולרית
בסרט המדע הבדיוני "טרנטולה" של הבמאי ג'ק ארנולד משנת 1955, מופיעה אדומת אחוריים כמושא לניסוי שהופך אותה לענקית. הטרנטולה הענקית משתחררת ומאיימת על אזור המדבר בו השתחררה.
ברפואה המסורתית של בני המאיה
אנשי שבט הצ'ול מתייחסים אל עכבישים אלה כאל יצורים חיוביים ומשתמשים בהם לייצור תרופות. הרוקח הורג את הטרנטולה, מרסק את גופה ומערבב אותו עם אלכוהול ולבסוף מסנן שערות צורבות בעזרת בד מסורתי. המשקה מסייע לטיפול ב"רוח הטרנטולה", מחלה שתסמיניה כוללים כאב בחזה, שיעול ואסתמה. הפפטיד GsMtx-4 הנמצא בארס הטרנטולה נבדק כעת במטרה לבדוק אם יוכל לסייע בריפוי בעיות בקצב הלב, ניוון שרירים וגליומה.
הצבא האדום
הצבא האדום של הפועלים והאיכרים (ברוסית: Рабоче-Крестьянская Красная Армия; רומניזציה: Raboche-Krest'yanskaya Krasnaya Armia; בראשי תיבות: PKKA) היה עד 1946 שמו של צבא הקבע של ברית המועצות, אחד מזרועות הכוחות המזוינים של ברית המועצות. נודע בקיצור בכינוי הצבא האדום עקב זיהויו עם הדגל האדום שאומץ על ידי המפלגה הקומוניסטית. לאחר מלחמת העולם השנייה, נקרא בשם הצבא הסובייטי אך המשיך להיות ידוע גם בשם "הצבא האדום".
לאחר התפרקות ברית המועצות בדצמבר 1991, התפרק הצבא הסובייטי לרפובליקות שהחליפו את ברית המועצות. רובו נותר תחת הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
רקע
בעקבות מהפכת פברואר 1917 נאלץ הצאר ניקולאי השני לוותר על כיסאו והוקמה ממשלה דמוקרטית זמנית שהונהגה בתחילה על ידי גאורגי לבוב ואחר-כך על ידי אלכסנדר קרנסקי. באוקטובר אותה שנה התרחשה מהפכה נוספת, מהפכת אוקטובר, בה המשמרות האדומים בהנהגת המפלגה הבולשביקית החלו להשתלט על האימפריה הרוסית. בינואר 1918 הם פיזרו בכוח את האספה המחוקקת והכריזו על הקמתן של מועצות פועלים מהפכניות סובייטיות שייטלו לידיהם את השלטון. בכך, הניחו את הבסיס להקמתה של ברית המועצות הקומוניסטית.
כנגד הכוחות הקומוניסטים שנקראו "המשמרות האדומים" התייצבו כוחות ומליציות אנטי-בולשביקיות שזכו לכינוי "הצבא הלבן". רבים מהם היו חיילים וקצינים בצבא הצארי לשעבר, כך שלרוב הם היו מצוידים ומאומנים הרבה יותר מיריביהם הבולשביקים. בין השנים 1917 ל-1920 התחוללה ברוסיה מלחמת אזרחים, בין הקומוניסטים למתנגדיהם, שהסתיימה בניצחון הקומוניסטים.
הקמת הצבא האדום
בתחילת 1918 החליט לנין להחליף את "המשמרות האדומים" בצבא קבע מסודר שיוכל להתמודד עם הכוחות היריבים. וב-15 בינואר 1918 סובנרקום פרסם צו על הקמת "הצבא האדום של האיכרים והפועלים". ב-23 בפברואר פורסמה כרזה "המולדת הסוציאליסטית בסכנה". לפיקוד הצבא הוקמה ועדה בה היו 3 חברים: ולדימיר אובסיינו (מהפעילים המרכזיים במהלך תפיסת השלטון באוקטובר 1917, היה קצין זוטר בצבא), ניקולאי קרילנקו (פעיל בולשביקי ללא השכלה צבאית) ופיוטר דיבנקו (ימאי בצי הבלטי). ב-8 באפריל 1918 על פיקוד הצבא הופקד לאון טרוצקי בהיותו קומיסר לענייני צבא והצי. הוא היה בתפקיד זה עד 1925.
בראשית קיומו, הצבא האדום תפקד כצבא ללא מבנה מוגדר, לחייליו לא היו דרגות או סמל. בבחירות דמוקרטיות נבחרו הקצינים. אולם, עם זאת, בצו מה-29 במאי 1918 של הסובנרקום הוטל שירות צבאי חובה לכל הגברים מגיל 18 עד 40. לצורך זה, הבולשביקים יצרו קומיסריונים צבאיים אזוריים (военный комиссариат, военкомат).
במהלך חורף 1918 הורחבו מאוד שורות הצבא האדום, החלו גיוסים המוניים של פועלים ואיכרים ומינוים של קומיסרים פוליטיים לכל יחידה צבאית. גיוסם של האיכרים שנועד להרחיב את בסיס כוחו של הצבא בוצע לעיתים קרובות תוך שימוש באמצעים של טרור והפחדה - כמו ירי בבני ערובה על מנת לגרום לשיתוף פעולה מצד האיכרים, וגיוסם בכוח של מפקדים מקצועיים מקרב הקצונה הצארית ולקיחת בני משפחותיהם כבני ערובה להבטחת נאמנותם. בתחילת המלחמה שלושה רבעים מכלל מפקדי הגייסות של הצבא האדום הורכבו מקצינים לשעבר של צבא הצאר, לקראת סופה 83% מכלל מפקדי הדיוויזיות והגייסות היו חיילים צאריסטיים לשעבר. באביב 1919 מנה הצבא אדום כ-2,300,000 חיילים.
הבולשביקים פעלו לגייס לשורותיהם קצינים ועד לאוגוסט 1920 גויסו כ-315,000 קצינים לשעבר. לרוב הם החזיקו בתפקידים של יועץ צבאי ("военспец", קיצור של "военный специалист", כלומר "מומחה צבאי"). מספר מפקדים בצבא הסובייטי בלטו בשירותם בעבר בצבא הרוסי הקיסרי.
הרשויות הבולשביקיות הקצו לכל יחידה בצבא האדום "קומיסר פוליטי" (כונה "פוליטרוק"). לקומיסר הייתה הסמכות לעקוף פקודות של מפקדי היחידות, אם אלה נגדו את עקרונות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. אמנם זה הביא לעיתים, לכך שהייתה סרבנות גדולה בצבא בתקופה הראשונה לייסודו, אך הנהגת המפלגה ביססה את היותה לשליטה הפוליטית על הצבא, ככל שהצבא הסתמך יותר ויותר על קצינים מנוסים מתקופת הצאר.
בשלבי ההקמה של הצבא האדום הוחלט שיפעל במודל חדשני ובצורה שוויונית, מינוי המפקדים התבצע באמצעות הצבעה חופשית של חיילי היחידות, מותר היה להתווכח עם המפקד, והחלטות משמעותיות היו מתקבלות בהצבעה ולא על ידי המפקדים.
תחילה הממשל הבולשביקי היה בדעה שניתן להקים צבא על בסיס מתנדבים. לקראת אביב 1918 זרם המתנדבים אזל, כמו כן התברר שמספר גדול של מתנדבים ראה בצבא מקום בטוח לקבלת מזון. בהתאם לכך במאי 1918 הוחלט על תחילת גיוס חובה לצבא לכל הגברים מגיל 18 עד 40. לצורך זה, הבולשביקים יצרו קומיסריונים צבאיים אזוריים (военный комиссариат, военкомат). במהלך קיץ 1918 בוטלה שיטת מינוי מפקדים ליחידות על בסיס בחירות בהם השתתפו חיילי היחידה. התבססות הצבא היה תהליך איטי ובתחילת דרכה יחידת העלית של הצבא הצעיר הייתה יחידת הרובאים הלטביים שהוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה והייתה לה השפעה בולשביקית חזקה עוד בטרם פרוץ מהפכת אוקטובר. חיילי יחידה זו היוו בסיס לכוח אבטחה של הממשל ועתודה שנשלחה למקומות הבעייתיים ביותר בחזית הלחימה. הצבא האדום המשיך לגדול בממדים עצומים כל העת עד שבסוף 1920 היקף הצבא האדום היה כ-5.5 מיליון איש.
תפקוד הצבא האדום בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה
מיד לאחר עלייתם לשלטון פתחו הבולשביקים בשיחות שלום עם גרמניה על מנת לסיים את המלחמה בניהם. ב-18 בפברואר שיחות השלום של הממשלה הבולשביקית והגרמנים עלו על שרטון, והגרמנים פתחו בפלישה כוללת למרחבי רוסיה כשהם מתקדמים למעשה ללא התנגדות משמעותית במהלך צבאי שנמשך 11 יום. על אף גיוס מסיבי של מגויסים טריים הצבא האדום נכשל בבלימת ההתקדמות הגרמנית והסובייטים נאלצו לחתום על הסכם שלום בתנאים שהוכתבו על ידי גרמניה. חוזה ברסט-ליטובסק (Брэст) נחתם ב 3 במרץ 1918 ורוסיה הודיעה על "פרישתה" מהמלחמה לצד מדינות ההסכמה העברתם לידי הגרמנים שטחים נרחבים במערב רוסיה, והסכמתה להקמתן של שורה ארוכה של מדינות עצמאיות בשטחים שהיו עד אז בשליטתה. עבור מדינות ההסכמה הסכם זה היווה מהלומה קשה, מלבד פרישתה של אחד הכוחות המשמעותיים ביותר במדינות ההסכמה והעברת התמיכה לצד מדינות המרכז, נראה היה שחלק רב מהציוד הצבאי ששלחו מדינות ההסכמה לרוסיה עומד ליפול לידי האויב הגרמני. כמו כן היה חשש כבד שגרמניה תשתמש בנמלים ובתשתיות של רוסיה על מנת לתקוף את כוחות מדינות ההסכמה.
מדינות ההסכמה מיהרו לשלוח כוחות לערי הנמל הרוסיות, על מנת שיחברו עם הכוחות האנטי-בולשביקיים. כיוון שבריטניה וצרפת חשו שמשאביהן מתוחים עד כלות, הן פנו לארצות הברית שתספק חיילים לצורך נחיתה בנמלי צפון-מערב רוסיה. ביולי 1918 ארגנו האמריקנים כוח כמבוקש. בריטניה שלחה כוחות בריטיים וקנדיים, וכן כללו הכוחות חיילים אוסטרלים, שהתגייסו כפרטים. צרפת שלחה חיילים קולוניאליים. עוד השתתפו חיילים סרבים, איטלקים ופולנים. התערבות זו, נמשכה עד לשביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1919 - הצבא האדום נלחם וזינב כל העת בכוחות הזרים ובכוחות הלבנים והם לא רשמו כל הצלחה משמעותית. הכוח הזר הגדול ביותר היה זה של יפן, לנוכח ההזדמנות שסיפקה לכאורה מלחמת האזרחים ברוסיה לסלק מעצמה מתחרה מהאזור הסמוך לתחומי השפעתה, שאפה יפן להקים אזור חיץ בסיביר שירחיק את האיום הרוסי. וכך נשלחו למטרה זו עשרות אלפי חיילים יפנים, ב-5 בספטמבר 1918 התחברו לראשונה כוחות יפניים עם חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי. חיילים בריטים, צרפתים ואיטלקים התקדמו מערבה כדי לקדם את חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי, בעוד היפנים, שמעייניהם היו נתונים למזרח הרחוק, סירבו להתקדם מעבר לימת באיקל. הם השתלטו על אזור המזרח הרחוק הסיבירי שממזרח לעיר צ'יטה, כולל אזורי חוף האוקיינוס השקט. לעומתם, האמריקאים הסתפקו בשליטה על העיר ולדיווסטוק, ולא נאותו להרחיק ממנה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה נותרו הצבאות הפולשים ברוסיה, כשמטרתם כעת הצטמצמה בתמיכה בצבאות האנטי-בולשביקים. ביוני 1920 נסוגו כל הכוחות המתערבים לבד מן היפנים; אלה האחרונים נסוגו רק ב-1922.
בעקבות סדרה של מפלות בחזית, נקט טרוצקי בסדרה של אמצעים חריפים על מנת למנוע נסיגות בניגוד לפקודות, עריקות או מרידות בצבא האדום. הוקמה מחלקת עונשין מיוחדת של הצ'קה שמטרתה הייתה לפעול נגד "גורמים קונטרה-רבולוציוניים ופעולות חבלה" שהייתה צמודה לצבא האדום וערכה משפטי שדה והוצאות להורג מסיביות של חיילים וקצינים שערקו, נסוגו מעמדותיהם או שהציגו חוסר להט התקפי מספק. השימוש האינטנסיבי בעונש מוות הורחב על ידי טרוצקי גם כלפי קומיסרים פוליטיים שהפלוגה עליה היו ממונים נסוגה או התפרקה לנוכח פני האויב. באוגוסט, בשל תסכולו מדיווחים חוזרים ונשנים על חיילים בצבא האדום שנסוגו תחת אש, הורה טרוצקי על הקמת פלוגות "נגד נסיגה" שהוצבו מאחורי יחידות "בלתי מהימנות" של הצבא האדום עם פקודות לירות למוות בכל אחד שנסוג מקו החזית בניגוד לפקודות.
בסוף 1918 התקדמו הכוחות הלבנים בפיקודו של אנטון דניקין מדרום, ממזרח בפיקודו של אלכסנדר קולצ'ק, ומצפון-מערב בפיקודו של ניקולאי יודניץ' - תוך שהם מאלצים את הבולשביקים ואת בני בריתם לסגת בכל החזיתות. הצבא האדום ספג מכה נוספת, לאחר עריקה המונית של חיילים בחצי האי קרים אל הצבא השחור האנרכיסטי של נסטור מאכנו. בתגובה לכך לאון טרוצקי, הקומיסר הצבאי, כרת ברית עם הצבא השחור ובכך מנע חבירה אפשרית של האנרכיסטים לכוחות האנטי-בולשביסטיים. ביוני, הצבא האדום הצליח לבלום את התקדמותו של קולצ'ק. ולאחר סדרה של התכתשויות צבאיות תוך שהם נעזרים במתקפה על קווי האספקה של הלבנים שבוצעה על ידי הצבא השחור, הצליח הצבא האדום במהלך אוקטובר-נובמבר להנחיל תבוסה גם לכוחות של דניקין ויודניץ', שנאלצו לסגת. גנרל פיוטר וראנגל אסף את שרידי צבאו של דניקין והשתלט על מרביתו של חצי האי. ניסיון פלישה נוסף לדרום אוקראינה נבלם על ידי הצבא השחור שעבר למתקפת נגד. רנגל ניסה כוחו בתמרון צבאי נוסף בכיוון צפון כנגד הצבא האדום אך נהדף אחורנית על ידי שני הצבאות ונאלץ לסגת. בנובמבר 1920 התפנו שרידי כוחותיו של רנגל לקונסטנטינופול. לאחר הבסתו של ורנגל, הצבא האדום מיהר להתכחש לברית עם האנרכיסטים ופתח במתקפה על הצבא השחור; המערכה לחיסולו של הצבא השחור החלה בניסיון של הצ'קה לשלוח מתנקשים לחסל את מכנו - ניסיון שכשל. ההתקפות של הצבא האדום על מכנו ותומכיו נודעו לשמצה בשל האכזריות וחוסר המעצורים שאפיינו את פעולותיו. נחישות חסרת לב זו כבר הוכיחה את עצמה נגד הלבנים ועתה הופנתה במלוא עוזה לעבר בעלי הברית לשעבר. טרוצקי הורה על הוצאות המוניות להורג של איכרים באוקראינה ואזורים אחרים שגילו אהדה למכנו והאנרכיסטים.
תוצאות המלחמה היו נוראיות. רוסיה הקיזה את כוחותיה במלחמה עקובה מדם במשך 7 שנים במהלכה איבדו את חייהם קרוב ל-20 מיליון בני אדם. מלחמת האזרחים עצמה גבתה כ-15 מיליון בני אדם, מהם לפחות מיליון חיילי הצבא האדום ולמעלה מחצי מיליון חיילים לבנים שנהרגו בקרב. בשנות "הטרור האדום" הצ'קה ביצעה כ-250,000 הוצאות להורג ללא משפט של "אויבי העם", בין 300,000 ל-500,000 קוזקים נהרגו או הוגלו על ידי הבולשביקים, זאת מתוך אוכלוסייה של כ-3 מיליון.
לאחר מלחמת האזרחים
מלחמת האזרחים ברוסיה הסתיימה בניצחון מוחלט של הקומוניסטים, ובהשמדת כל בסיסי ההתנגדות להם, ועם תום המלחמה לא נשקף יותר איום צבאי ממשי למפלגה הקומוניסטית שהתבססה בשלטון ביד ברזל. מסיבה זו ובשל קשיים כלכליים עצומים בהם הייתה נתונה ברית המועצות לאחר מלחמת האזרחים הוחלט לצמצם את הצבא האדום שכאמור מנה בסוף המלחמה כ-5.5 מיליון חיילים. בדצמבר 1920 החל תהליך צמצום הצבא שהסתיים ב-1924 אז נותרו בצבא כ-500 אלף חיילים. במקביל נדחה גיל הגיוס ל-20 ב-1922 ול-21 ב-1925.
הצבא האדום במלחמה הפולנית-סובייטית
המלחמה הפולנית-סובייטית התרחשה בין פברואר 1919 למרץ 1921, בין ברית המועצות אשר עדיין הייתה מצויה בחבלי הקמתה, ובין הרפובליקה הפולנית השנייה אשר זה עתה קמה. ברקע הדברים היה רצונה של פולין להשיג את חבלי הארץ שאיבדה בחלוקתה בסוף המאה ה-18, וניסיון הבולשביקים להחזיר לידיהם חבלי ארץ שאבדו לאימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בסוף 1919, לאחר שורה ארוכה של תקריות בין הבולשביקים לכוחות הפולנים, לנין, מפקד הצבא האדום ומנהיגה בפועל של המדיניות הסובייטית, החל לגלות אופטימיות לאחר ניצחונות הצבא האדום על יריביו מבית ובעלי בריתם המערביים. לנין סבר כי התהליך ההיסטורי יוביל למרידת הפרולטריון בכל המדינות, וכי המהפכה הרוסית היא שלב מעבר בין מדינת הלאום למדינת הפועלים העולמית. הדחף המרכזי למלחמה עם פולין, מצד לנין, היה הכוונה ליצור רצף טריטוריאלי בין פועלי רוסיה ואחיהם במערב, ובמיוחד בגרמניה, שהייתה נתונה אז בחבלי יצירת רפובליקת ויימאר, שלוו בהתפרצויות של קומוניזם מהפכני. תקריות הגבול הראשונות בין הפולנים והרוסים אירעו עוד בפברואר 1919, אך חלפה שנה בטרם גלשו התקריות למלחמה של ממש.
בפברואר 1919 היו בגיזרה המזרחית רק כוחות פולנים קטנים. ב-14 בפברואר הפולנים תפסו עמדות בקו קוברין, פרוז'ני, והנהרות זלויאנקה וניימן. בתאריך זה נוצר מגע ראשון עם היחידות הקדמיות של הצבא האדום, והחלה להיווצר חזית לאורך הגבול עם ליטא, בלארוס ואוקראינה. העימות המזוין הראשון אירע ב-14 בפברואר כאשר לוחמה החלה ליד העיירה מניביצ'ה בבלארוס. בסוף פברואר המתקפה הסובייטית נעצרה. הכוחות הפולנים והסובייטיים נלחמו בנפרד אף בכוחות לאומניים אוקראינים, וחוסר שקט החל במדינות הבלטיות שחייב את תשומת לבם.
בתחילת מרץ 1919 פתחו יחידות פולניות במתקפה וחצו את נהר הניימן תוך שהם כובשים את פינסק ומגיעים למבואות לידא. הרוסים והפולנים החלו במתקפה בערך באותו הזמן באפריל, ומספר גדל והולך של כוחות זרם לאזור. באפריל כבשו הבולשביקים את גרודנו ווילנה, אך באותו החודש נהדפו על ידי מתקפת נגד פולנית. הצבא הפולני, שאך עתה נוסד, הוכיח עצמו כיריב קשוח בהרבה ממה שהניחו הרוסים בתחילה. מחוסר יכולת להשיג את מטרותיהם, ועקב התקפות של הרוסים הלבנים בעורפם, נסוגו חיילי הצבא האדום מעמדותיהם, על מנת להתארגן מחדש.
הפולנים שבו וכבשו את וילנה ב-19 באפריל והמשיכו בהתקדמות מזרחה. ב-2 באוקטובר הגיעו הכוחות הפולנים לנהר דווינה המערבית. בתחילת 1920, ניתן היה לומר כי המתקפה הפולנית השיגה את יעדיה. קרבות פזורים פרצו עם יחידות הצבא האדום, אך הצבא האדום כגוף מאורגן היה עסוק מדי במלחמתו ברוסים הלבנים, ועסק בעיקר בנסיגה לאורך כל החזית המערבית, מלטביה ועד לצפון אוקראינה.
הפולנים חתמו ברית צבאית עם "הרפובליקה העממית האוקראינית" שהוקמה על ידי אנשי סימון פטליורה. לאחר תבוסתו של פטליורה לצבא האדום מצא זה מקלט מדיני בפולין, ועמד בראש צבא אוקראיני שפעל לצד הפולנים. המלחמה הפולנית אוקראינית תמה ביולי 1919 ומספטמבר ואילך לחמו האוקראינים לצד הפולנים במלחמתם בבולשביקים.
עם תחילת 1920 הייתה ידם של הסובייטים על העליונה במלחמתם כנגד דניקין, והסכם שלום נחתם בינם ובין לטביה ואסטוניה. החזית הפולנית הפכה לזירת המערכה העיקרית, והצבא האדום היה יכול להפנות לחזית זו את עיקר משאביו. בינואר 1920 ריכז הצבא האדום כוח של 700,000 חיילים ליד הנהר ברזינה ובבלארוס. במהלך 1920, כמעט 800,000 חיילי הצבא האדום נשלחו למלחמה עם פולין, מתוכם כ־402,000 נשלחו לחזית המערבית, ו-355,000 לדרום מערב באזור גליציה. הסובייטים החזיקו בציוד רב, העדיף מבחינות רבות על הציוד הפולני.
המפקדים הבולשביקים שאמורים היו לעמוד בראש המתקפה כללו את מיכאיל טוכאצ'בסקי, מפקדה החדש של החזית המערבית, אלכסנדר יגורוב וסטלין.
הצבא הפולני הורכב מחיילים ששירתו בצבאות השונים של המדינות שחילקו ביניהן את פולין, וכן ממתנדבים ומגויסים חדשים ובלתי מנוסים. הלוגיסטיקה של הפולנים הייתה גרועה, והסתמכה על ציוד שנותר ממלחמת העולם הראשונה ונתפס על ידי הפולנים בעת נסיגת הצבאות. ב-20 באוגוסט 1920 עמד כוחו של הצבא הפולני על 737,000 חיילים, כך שהצבאות הלוחמים היו מאוזנים יחסית מבחינה מספרית.
המודיעין הפולני היה ער לתוכניות המתקפה הרוסיות, אך הפיקוד הפולני העליון החליט להקדים ולתקוף בטרם יתקפו הבולשביקים. מטרת המתקפה הייתה להדביר את הצבא האדום בגזרה הדרומית, באזור קייב, ולייסד ממשלה ידידותית באוקראינה. עד לחודש אפריל התקדמו הכוחות הפולנים באיטיות ובבטחה מזרחה. הממשלה הלטבית החדשה ביקשה מהפולנים עזרה בכיבוש דינבורג, אשר נתפסה בינואר לאחר לחימה עזה ונמסרה לידי הלטבים, שראו בפולנים משחררים. במרץ הצליחו הכוחות הפולנים להחדיר טריז בין הכוחות הסובייטים בצפון (בבלארוס) ובדרום (אוקראינה).
ב-24 באפריל החלו הפולנים במתקפה העיקרית, מבצע קייב, במטרה ליצור מדינה אוקראינית עצמאית שתשתתף בחזונו של פילסודסקי בדבר פדרציה סלבית אל מול רוסיה הסובייטית. פולין נעזרה בחייליו של פטליורה. הארמייה הפולנית השלישית גברה בקלות על הצבא האדום בגבולות אוקראינה. הכוח האוקראיני-פולני המשולב כבש את קייב ב-7 במאי, ונתקל רק בהתנגדות סמלית. אך עד מהרה נתקלו הפולנים במתקפת נגד סובייטית. הפולנים הצליחו לעצור את ההתקדמות הסובייטית, אך לא הצליחו להמשיך במתקפתם כמתוכנן. בצפון היה מצבם של הפולנים חמור בהרבה. הארמייה הפולנית הראשונה הובסה, ונאלצה לסגת, כאשר בעקבותיה הארמייה ה-15 הסובייטית שכבשה את השטחים שבין נהר דווינה המערבית וברזינה. לקראת סוף מאי התייצבה החזית על נהר אוטה, והצדדים התכוננו לבאות.
ב-24 במאי נתקלו הכוחות הפולנים והאוקראינים בדרום בפעם הראשונה בארמיית הפרשים הראשונה של סמיון בודיוני. מתקפות חוזרות ונשנות של הפרשים של בודיוני שברו את קו החזית הפולני אוקראיני ב-5 ביוני וניתקו את קווי האספקה והתקשורת בעורף הכוחות הפולנים. ב-10 ביוני כבר היו הפולנים בנסיגה לאורך כל החזית. ב-13 ביוני נאלצו הפולנים לסגת מקייב ולמסרה לידי הבולשביקים. מפקד הארמייה השלישית הפולנית באוקראינה, הגנרל אדוורד רידז-שמיגלי החליט לפרוץ לכיוון צפון מערב. הכוחות הפולנים באוקראינה הצליחו לבצע נסיגה מסודרת, ויחסית ללא נפגעים, אך לא הצליחו לתמוך באנשי החזית הצפונית ולחזק את עמדותיהם על נהר האוטה, לקראת הקרב המכריע הממשמש ובא. אל מול החזית הפולנית בצפון המערב בלבד העמיד הגנרל מיכאיל טוכצ'בסקי 108,000 רגלים, 11,000 פרשים, 722 קני ארטילריה, ו 2,913 מקלעים. בכמה נקודות אסטרטגיות היה היחס ארבעה לאחד לטובת הרוסים. טוכצ'בסקי הכה ב-4 ביולי לאורך הציר סמולנסק - ברסט ליטובסק. הוא חצה את נהרות האוטה והברזינה. במשך שלושה ימים נראה כי הקרב תלוי על בלימה, אך העדיפות המספרית הכריעה בסופו של דבר, והפולנים החלו בנסיגה ב-7 ביולי. ב-14 ביולי נפלה וילנה לידי הרוסים, ובדרום, בגליציה, התקדמו פרשיו של סמיון בודיוני עמוק אל העורף הפולני, כבשו את ברודנו והגיעו למבואות לבוב וזמושץ'. בשלב זה הסתבר לפולנים שמטרות הרוסים אינן מוגבלות להדיפתם אל הגבול. ובכוונת הסובייטים לכבוש את פולין כולה.
הצבא האדום התקדם בקצב של למעלה משלושים קילומטרים ביום. גרודנו בבלארוס נפלה ב-19 ביולי וב-1 באוגוסט נפלה ברסט ליטובסק. ניסיונות פולנים לעצור את התוקפים על נהר הבוג המערבי הצליחו לעצור את ההתקדמות הרוסית למשך שבוע. אחרי חציית נהר הנאריוב ב-2 באוגוסט היו יחידותיהם הקדמיות של הרוסים בצפון המערב רחוקות אך כמאה קילומטרים מורשה. החזית הדרום מערבית הרוסית הדפה את הפולנים אל מחוץ לאוקראינה, ועמדה על סף כיבוש לבוב, העיר הגדולה בדרום מזרח פולין, ומרכז תעשייתי חשוב. הדרך אל הבירה הפולנית הייתה עתה פתוחה. חמש ארמיות רוסיות התקרבו לוורשה מכל העברים. ב-10 באוגוסט 1920 חצו יחידות פרשים רוסיות את נהר הוויסלה, במטרה לכבוש את ורשה ממערב, בעת שההתקפה העיקרית תגיע ממזרח, במעין תנועת מלקחיים. ב-13 באוגוסט נהדפה התקפה רוסית ראשונה. הארמייה הפולנית הראשונה הצליחה לעצור את המתקפה, ובעת ובעונה אחת לעצור מתקפה נוספת ברדזימין. ההתקדמות הרוסית וחציית הוויסלה מצפון הביאה את הצבא האדום לשטח בו לא היו כוחות פולניים משמעותיים. מצד שני, מדרום לוורשה, השאיר טוכצ'בסקי רק משמר אחורי סמלי ששימש כחוליה המקשרת בין הכוחות הרוסיים בחזית הצפון מערבית והחזית הדרום מערבית. גורם מכריע נוסף היה ניטרול הפרשים של בודיוני אשר ספגו מפלה בקרב על לבוב. טוכצ'בסקי הורה לבודיוני להתקדם צפונה לעבר ורשה ולובלין, אך בודיוני סירב פקודה, בשל יחסיו הגרועים עם טוכצ'בסקי, ואלכסנדר יגורוב, מפקד החזית הדרום מערבית. בנוסף לכך היו אלו תככיו של סטלין, הקומיסר הפוליטי הראשי של החזית הדרום מערבית, אשר השפיעו על בודיוני לסרב לפקודה. סטלין חפץ בניצחון אישי, ורצה להתרכז בכיבוש לבוב, אשר הייתה נתונה במצור, אך גילתה מעמד ונחישות.
הארמייה החמישית הפולנית, בפיקודו של ולדיסלב שיקורסקי ביצעה התקפת נגד ב-14 באוגוסט. הארמייה ניצבה מול כוחות גדולים ממנה הן בכוח אדם והן בחימוש, אך שיקורסקי הצליח להדוף את הסובייטים ולהפוך את התקדמותם לנסיגה. עתה החלו הצבאות הפולנים להתקדם במהירות של 30 קילומטרים ביום, ועד מהרה התנפצו תקוות הרוסים לסגירת המלקחיים על הכוחות הפולניים בצפון. ב-16 באוגוסט הצטרפו "כוחות המילואים" של פילסודסקי למתקפה, והתקיפו בפער שבין החזיתות הרוסיות, תוך ניצול חולשת הכוחות שהקצה טוכצ'בסקי לאזור זה. הפולנים המשיכו במתקפה צפונה כאשר שתי ארמיות דולקות בעקבות האויב המופתע. הם הגיעו לעורפם של כוחות טוכצ'בסקי וב-18 באוגוסט הצליחו לכתר חלקים ניכרים מהם. רק בשלב זה הצליחו במפקדתו של טוכצ'בסקי במינסק, במרחק של 300 קילומטרים מורשה, לעמוד על ממדי התבוסה והורו לשארית הכוחות לסגת על מנת להתארגן בעורף. טוכצ'בסקי קיווה ליישר את הקו הקדמי, לעצור את המתקפה הפולנית, וליטול שוב את היוזמה הצבאית, אך פקודותיו כלל לא הגיעו אל הכוחות שבחזית.
הכוחות הסובייטים במרכז החזית הפכו לערבוביה בלתי מאורגנת. טוכצ'בסקי הורה על נסיגה כללית לכיוון נהר הבוג המערבי, אך איבד את הקשר עם רוב הכוחות שפעלו ליד ורשה. הצבאות נסוגו באופן בלתי מאורגן, תוך כדי פאניקה ואובדן שליטה. הארמייה של בודיוני זנחה את המצור על לבוב לקראת סוף אוגוסט, ונעה על מנת לסייע לצבאות הנסוגים בצפון. בקרב הפרשים הגדול האחרון בהיסטוריה הצבאית הובסו אנשי בודיוני ב"קרב קומרוב", ותפקידם במלחמה הסתיים. נסיונותיו של טוכצ'בסקי לייצב קו הגנה על נהר הניימן נכשלו, ופרשיו של פילסודסקי חצו את הנהר.
הצבא האדום המותש שיווע להפסקת אש. פילסודסקי, אשר היה נתון ללחץ כבד ממדינות המערב, ואשר ממילא השיג את רוב יעדיו הצבאיים, הסכים להפסקת אש. ב-18 במרץ 1921 נחתם הסכם ריגה וסיים את המלחמה הפולנית-סובייטית.
סיכום המלחמה ותוצאותיה
במלחמה הפולנית-סובייטית נהרגו כ-100,000 מחיילי הצבא האדום, ובנוסף 80,000 – 157,000 חיילים נלקחו בשבי. בצד הפולני נהרגו 99,250 חיילים ואזרחים. בסיום הקרבות החזיקו הפולנים בכל שטחי פולין, בליטא בבלארוס ובחלקים נרחבים מאוקראינה ומהמדינות הבלטיות. הסכם ריגה צמצם מאוד את ההישגים של הפולנים ההסכם חילק את אוקראינה ובלארוס בין הרוסים ובין הפולנים, אבל עדיין יצאה פולין וידה על העליונה במלחמה זו.
למרות עליונותו של הצבא האדום על הפולנים ובני בריתם בכל המובנים - כוח אדם, מיומנות, נשק ציוד ואספקה, תקציבים, תמיכת העורף ועוד. לא הצליח הצבא האדום לשבור את כוחו של הצבא הפולני, ומשך מרבית שלבי המלחמה הייתה ידם של הפולנים על העליונה ואף הסובייטים היו אלו שפעלו על מנת לקדם הפסקת אש ב-1921.
השתלטות סטלין על הצבא האדום
עוד בסוף ימיו של לנין פרץ וויכוח אידאולוגי מר בין מנהיגי הקומוניזם ברוסיה - לאון טרוצקי דגל במדיניות "המהפכה המתמדת" לפיה על הקומוניזם לחולל מהפכה עולמית בכל מדינות העולם ורק כך תוכל השיטה להצליח, לבין מזכיר המפלגה יוסיף סטלין שדגל במדיניות "סוציאליזם בארץ אחת" לפיה יש לבצר ולהגן קודם על ההישגים שהשיג הסוציאליזם בברית-המועצות נוכח האיום של הקפיטליזם העולמי. לאון טרוצקי אשר דגל במדיניות "המהפכה המתמדת" ראה צורך בתכנון צבא התקפי גדול וחזק שיש באפשרותו לתקוף את מערב אירופה לשם השלטת האידאולוגיה הקומוניסטית בה (מה שמחייב אימונים בצליחת נהרות, יותר מינוע וכדומה) ולבנות צי המתאים לפעולות הרחק מחופי ברית-המועצות. לעומתו ראו חסידי שיטת "סוציאליזם בארץ אחת" את תפקיד הצבא בעיקר כמגן על ברית המועצות מפני פלישת כוחות זרים, ועל כן אין צורך בצבא התקפי גדול וממוכן ובצי גדול, אלא בעיקר בהגנת הגבולות והחופים.
לאחר מותו של לנין התרחשה מלחמת ירושה בין טרוצקי - שהיה כאמור מפקד הצבא האדום ונחשב ליורש המקובל יותר, לבין יוסיף סטלין - מזכיר המפלגה. באמצעות תככים פוליטיים ובידולו של טרוצקי, סטלין השתלט בסופו של דבר על המפלגה הקומוניסטית ונהיה לשליטה הבלתי מעורער ולדיקטטור של ברית המועצות.
תקופת טוכאצ'בסקי
ב-1925 מונה מיכאיל טוכאצ'בסקי לרמטכ"ל הצבא האדום וסגן שר ההגנה. טוכצ'בסקי היה קצין מבריק, צעיר (בן 32 בעת שמונה לתפקיד) בעל חזון ומרחיק ראות. הוא החל מיד לחולל תמורות מרחיקות לכת בצבא האדום, בעיניו היה על הצבא האדום להיות צבא ממוכן עם אלפי טנקים, כלי רכב משוריינים ומטוסים, המבצעים פעולות התקפיות לכל עומקה ורוחבה של החזית. תוכניתו לחימוש הצבא האדום באמצעים האלה לוותה בתפיסה תאורטית שנקראה "תורת המערכה העמוקה". התפיסה הזאת, שגובשה בשיתוף תאורטיקנים צבאיים מבריקים כגון טריאנדפילוב ואיסרסון, באה להחליף את התפיסה הישנה של "אסכולת ארמיית הפרשים הראשונה" של וורושילוב, שדגלה בהסתערות ליניארית של שורות פרשים על החזית וגרסה שילוב בין ההיערכות הליניארית לבין התקדמות טורית לעבר החזית ומשם עד לעומק שטחו של האויב. "תורת המערכה העמוקה" הייתה חלק מאסכולת החשיבה המערכתית - אסכולה שתחילתה בימי מלחמת האזרחים ושהגיעה לבשלות תאורטית בעת כהונת טוכצ'בסקי כרמטכ"ל.
רעיונותיו וגישתו של טוכאצ'בסקי נדחו על ידי סטלין וכוחות שמרניים יריבים בממסד הצבאי הסובייטי, מכיוון שהם התאימו לגישת "המהפכה המתמדת" לפיה צריך הצבא האדום להיות כוח חזק והתקפי - לעומת הגישה של סטלין שעל הצבא האדום להיות הגנתי באופיו. ב-1928 הודח טוכצ'בסקי מתפקידו והועבר לתפקיד במחוז הצבאי בלנינגרד. לאחר מכן פרש לביתו וכתב שם כמה ספרים על תפיסתו את הלוחמה המודרנית, המשלבת פעולת שריון ואוויר ומתמקדת בהכאה בעומק קווי האויב, לשיבוש המערך הלוגיסטי שלו. לתפקיד הרמטכ"ל במקום טוכאצ'בסקי מונה בוריס שפושניקוב, שהחזיר את הצבא האדום לקו המפלגתי שלפיו על הצבא הסדיר לנהל הגנה עיקשת סמוך לגבול, ובמקביל על מיליציית הפועלים והאיכרים להתגייס ולאחר מכן להכות את האויב באמצעות מתקפת נגד.
ב-1931 קיבל סטלין את הרעיון של צבא מודרני וממוכן וקרא לטוכאצ'בסקי בחזרה לבניית הצבא האדום ברוח זו. התאוריות שלו נתקבלו כתורת הלחימה של הצבא האדום, תורת לחימה שקיבלה את השם "קרב עומק". תפיסה זו הוכחה בקרב חלקין גול, שם כוח סובייטי בפיקודו של ג.ק. ז'וקוב הביס כוח יפני גדול בהרבה באוגוסט-ספטמבר 1939.
ב-1935 מונה טוכאצ'בסקי למרשל ברית המועצות, בעודו בן 42 בלבד. הוא הגה את תוכנית ההגנה על החזית המערבית. על פי התוכנית, הוא הורה על בניית קו ביצורים ארוך (קו סטלין) מהים הבלטי ועד לים השחור, כשבמרכזו ביצות פריפיאט. בתקופה זו החל תהליך תיעוש מהיר בכל רחבי ברית המועצות שאיפשר חימוש מסיבי של הצבא האדום באמצעי לחימה מתקדמים כמו טנקים, תותחים ומטוסים. כמו כן הוקצו תקציבים ומשאבים עצומים לחימוש ומינוע הצבא האדום, ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה היה מספר הטנקים בצבא האדום שווה למספר הטנקים בכל המדינות האחרות גם יחד. לצד ניסיונות המיכון הגדולים לא צויד הצבא בכמות מתאימה של משאיות, טרקטורים וסוסים וכתוצאה מכך כושר הניידות שלו היה מוגבל למדי.
רקע
במשך כל שנות השלושים של המאה ה-20 הפעיל סטלין כוח כנגד כל מתנגד או מתחרה אמיתי או מדומה במפלגה הקומוניסטית בשלטון, בצבא ובכל מקום אחר. מאות אלפים נרצחו או נאסרו, נשלחו לסיביר ולגולאגים. אולם בין השנים 1936–1939 הגיע הטרור של סטלין לשיאו. מיליונים רבים מאזרחי ברית המועצות נרצחו ומיליונים נוספים נשלחו למחנות עבודה בסיביר. סטלין נעזר במנגנון טרור והפחדה גדול ומסועף של משטרה חשאית שנקראה בתחילתה צ'ה קה ולאחר מכן לסירוגין או גה פה או, נ.ק.ו.ד. וק.ג.ב. בראשה עמדו גנריך יגודה, אשר הוצא בעצמו להורג באשמת "טרוצקיזם" ב-1938, ולאחר מכן מחליפו יז'וב שגם הוא הוצא להורג, ולבסוף לברנטי בריה. הטרור שזכה לשם "הטיהורים הגדולים" הקיף את כל שורות האוכלוסייה והמקצועות, אולם התמקד במיוחד במוקדי הכוח והשלטון בברית המועצות: צמרת המפלגה הקומוניסטית, המשטרה החשאית, מנגנוני החינוך וההשכלה, והצבא האדום.
הטיהורים הגדולים בשורות הצבא האדום
כאמור, הצבא האדום סבל מ"טיהורים" משך כל שנות השלושים, אולם בשנות הטיהורים הגדולים חוסלו רוב הקצינים והבכירים וראשי הצבא האדום. ב-1937 החל גל מעצרים של ראשי הצבא - ובראשם המרשל טוכצ'בסקי - בתואנה שהם יצרו קשרים עם המטה הכללי הגרמני ותכננו לתפוס את השלטון. משפטם של ה"קושרים" החל ב-11 ביוני 1937.
בפרשה זו הואשמו:
על כס המשפט ישבו המרשלים הבכירים של הצבא האדום, בליוכר, בודיוני ושפושניקוב. הרכב השופטים עורר תקוות בקרב הנאשמים שיזכו למשפט הוגן, אולם הם נידונו למוות לאחר משפט בזק בן כמה שעות והוצאו למחרת להורג.
המשפט המבוים הזה היה רק תחילתו של מסע "טיהורים" נרחב שבמהלכו נאסרו והוצאו להורג אלפי קצינים. בין מאי 1937 לספטמבר 1938 "טוהרו" כ-90% מראשי המטות המחוזיים וסגניהם, כ-80% ממפקדי הגייסות והחטיבות וכ-90% מקציני המטה. בסך הכל "טוהרו" 39,700 קצינים, בהם גם המרשלים יגרוב ובליוכר. העילה היחידה להוצאתם להורג של רבים מהקצינים האלה הייתה שדבק בהם החשד כי הם נוטים לקו שהוביל הרמטכ"ל טוכצ'בסקי.
התעמולה הסובייטית פרסמה כהסבר לטיהורים שסטלין עצר מהלך אנטי מרקסיסטי של טוכצ'בסקי, שניסה להפוך את הצבא האדום מצבא של פועלים ושל איכרים לצבא מקצועי של קצינים ולוחמים שהלחימה היא אומנותם. המקצוענות הצבאית שטוכצ'בסקי ניסה להנחיל לצבא האדום הייתה בעיני האידאולוגים המרקסיסטים "התמחות בורגנית" ולכן מהלך אנטי מרקסיסטי. הצבא האדום – על-פי הראייה המרקסיסטית - הוא כלי שנועד לבטא את רצון המהפכה ולא קבוצה של בעלי מקצוע.
על עמדת המפלגה הקומוניסטית בנושא הזה ניתן ללמוד ממאמר שהתפרסם בפרוודה באותה תקופה:
ההסבר האמיתי כפי שהוא ידוע כיום ל"טיהורים הגדולים" בכלל, וה"טיהורים" בצבא האדום בפרט הם פרנויה שסטלין סבל ממנה, שהקצינים ועוד אינספור גורמים אחרים עלולים להפיל את שלטונו.
ל"טיהורים" הנרחבים בצבא היו השפעות הרסניות ביותר על יעילותו של הצבא האדום. במהלך הטיהורים הגדולים הצבא איבד את רוב מפקדיו וקציניו. לרבים מהקצינים ש"טוהרו" היה ניסיון קרבי, ואת מקומם החליפו קצינים חסרי ניסיון. וחמור מכך: הקצינים המחליפים חששו לקחת על עצמם כל יוזמה שלא עלתה לחלוטין בקנה אחד עם הקו המפלגתי השליט. והואיל והקו הרשמי דגל באסכולת המיושנת של "ארמיית הפרשים הראשונה", הפכה זו לדוקטרינה הסובייטית הרשמית. (נחיתותה של הדוקטרינה הזאת הומחשה היטב בשלביה הראשונים של הפלישה הגרמנית לברית-המועצות). ב-1937, מנה הצבא האדום כ-1,300,000 קצינים והוא גדל כמעט פי שלושה ממספר זה עד יוני 1941. גידול מהיר זה בקצינים זוטרים, לעיתים קרובות הדגיש את חוסר ניסיונם או הכשרתם, ואכן הטיל השלכות חמורות ברורות על יעילות הצבא בעת הפלישה הנאצית לברית המועצות. בדרגים הגבוהים ביותר של הצבא האדום "טוהרו" 3 מתוך 5 מרשלים, 13 מתוך 15 גנרלים, 8 מתוך 9 אדמירלים, 50 מתוך 57 הגנרלים של גייסות הצבא, 154 מתוך 186 קצינים בכירים, 16 מתוך 16 הקומיסרים הצבאיים, ו-25 מתוך 28 הקומיסרים שעמדו בראש גייסות.
מעורבות הצבא האדום במלחמת האזרחים בספרד
מלחמת האזרחים בספרד פרצה בקיץ 1936 והסתיימה במרץ 1939 (בניצחון של כוחות המורדים). הצדדים הלוחמים היו מצד אחד הממשלה הרפובליקנית, שהייתה מורכבת ממפלגות סוציאליסטיות וליברליות, ונתמכה על ידי המפלגה הקומוניסטית של ספרד והמיליציות של חוגים מרקסיסטיים ואנרכיסטים ועל ידי חלק של הצבא הספרדי. מהצד האחר - המורדים - שעליהם נמנו רוב קציני הצבא, שפקדו על רובו המכריע של הצבא הספרדי, כולל יחידות העילית ממרוקו הספרדית, ואשר נתמכו במפלגות פשיסטיות ומלוכניות, בארגונים צבאיים למחצה, בכנסייה הקתולית ובחוגים שמרניים. המלחמה נתפסה בעולם כזירת התגוששות עולמית בין הקומוניזם לבין הפאשיזם. ברית-המועצות סייעה לכוחות הממשלה באמצעי לחימה ובמומחים צבאיים. בנוסף למתנדבים ממפלגות קומוניסטיות בארצות שונות ומחוגים אנטי פאשיסטיים, שמהם נבנו בריגדות בינלאומיות שלחמו במסגרת הצבא העממי. ומנגד גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית סייעו למורדים באמצעי לחימה ובכוחות צבא שהוסוו כמתנדבים.
הצבא האדום כמו הצבאות המקבילים השתמשו במלחמת האזרחים בספרד כשדה ניסויים לנשק ולטקטיקות המלחמה שהתפתחו באותן שנים במיוחד בתחום השריון. הם שלחו לשם את מיטב הטנקים והציוד הצבאי שלהם בין היתר על מנת לבחון את כשירותו וביצועיו בשדה הקרב - משלוח ראשון של 50 טנקים טי-26 הגיע ב-12 באוקטובר 1936 לנמל קרטגנה מלווים ב-51 מתנדבים מומחים לטנקים. משלוחי הטנקים מברית המועצות נמשכו עד אביב 1938 והסתכמו ב-331 טנקים, הטנקים בעיקר מסוג T-26 ו BT-5 היו הטנקים החדישים והמשוכללים שהיו אז בשירות הצבא האדום. הטנקים מתוצרת ברית המועצות הוערכו כטנקים האיכותיים ביותר מבין הטנקים שלקחו חלק במלחמת האזרחים הספרדית.
הצבא האדום גיבש כאמור בשנות ה-30 את דוקטרינת "המערכה העמוקה". לפי דוקטרינה זו היו לטנקים שני תפקידים עיקריים, האחד סיוע לחי"ר, והאחר, לניצול ההבקעה לחדירה לעומק מערך האויב, השתלטות על שטחי מפתח והחזקתם. לכל אחת מהמשימות נבנה טנק המתאים לה. מייד עם הגעת הטנקים הראשונים לכוחות הממשלה הוקם מצפון לקרתגנה בסיס אימונים והכשרה. הכשרת צוותי טנקים הייתה מושפעת מכוונותיה של ברית המועצות לסייע להשתלטותה של המפלגה הקומוניסטית של ספרד. משום כך רק קומוניסטים נאמנים הורשו לעבור הכשרה כאנשי צוות בטנקים. כדי למנוע היווצרות של תקלות בתפעול הוצבו מפקדי שריון מקרב הצבא האדום, לפחות בשלבים הראשונים, כנהגי טנקים ואילו אנשי הצוות הספרדים שובצו בצריחי הטנקים. המגבלות העיקריות של סדרים אלה היו: מפקדי טנקים לא מנוסים ויכולת תיאום מוגבלת בתוך הטנקים וביניהם משום קשיי השפה. האכזבה מרמת הצוותים הספרדיים גרמה להסתמכות גדולה יותר על מתנדבי הבריגדות הבינלאומיות שנשלחו לברית המועצות לעבור הכשרה כאנשי צוות. כל 50 טנקי ה-BT-5, שהוחזקו כעתודה לקראת פריצה ולא סייעו לחי"ר של כוחות הממשלה, אוישו בידי אנשי הבריגדות הבינלאומיות, שעברו הכשרה בברית המועצות.
ב-26 באוקטובר 1936 (הטנקים נפרקו ב-10 באוקטובר) נשלחה למדריד פלוגה שמנתה 15 טנקי T-26 המורכבת מצוותים מעורבים ומפקדה היה סובייטי. הפלוגה הפתיעה את האויב, שלא ציפה להתקפת שריון וגרמה לו אבדות ניכרות. המ"פ דיווח שפלוגתו השמידה שני טנקים וכ-20–30 מכוניות, פגעה קשה בשני גדודי חי"ר ובשני אקסדרונים של פרשים ותפסה שני תותחי שדה. אבדותיה היו שישה טנקים, שמונה אנשי צוות שנהרגו (ארבעה סובייטים וארבעה ספרדים) ושישה שנפצעו. בפעולה זו התגלו הקשיים והיתרונות בתפעול טנקים והם: חיילי הצבא החי"ר לא היו מאומנים בשת"פ עם טנקים וקצב פעולתם היה איטי, מוגבלות פעולתם של הטנקים בשטחים בנויים, קשיי תקשורת בתוך גופי הטנקים ועם היחידות המסתייעות והמסייעות, תלותו של כוח חודר בקיום של ציר אספקה מאובטח, פגיעותם לאש ארטילרית ועליונות כוח האש של הטנקים הסובייטים.
בסוף 1936 הוקמה ואורגנה חטיבת טנקים ראשונה, שהתבססה על טנקים שהגיעו עד למועד זה. החטיבה שימשה בעיקר מסגרת מנהלית ולא עוצבה האחראית למבצעים אופרטיביים או אפילו טקטיים. בינואר 1937 נכנסה החטיבה לפעולה והייתה מסוגלת להפעיל רק 47 טנקים שהיו מאוישים וכשירים. תפקידה היה לסייע לשתי בריגדות בינלאומיות בהתקפה בגזרה המערבית של חזית מדריד. הפעם שיתוף הפעולה עם החי"ר היה טוב יותר אך לא הייתה חזרה לפשיטה בנוסח שנעשה באוקטובר 1936. באוגוסט 1937 הופעלו לראשונה 48 טנקי BT-5 בהסתערות על עמדות צבא המורדים באזור סרגוסה. ההתקפה נחלה כישלון חרוץ. לחץ הזמן והכנה לקויה של הקרב גרמו לטנקים לשקוע בשטח מושקה, להיפגע מאש תותחי נ"ט. 19 טנקים נשארו בשדה הקרב ולכמה נוספים נגרמו נזקים חמורים, שליש מאנשי הצוות נהרגו ונפצעו.
כתוצאה מניסיון המלחמה בספרד ארגן הצבא האדום ב-1938 את כוח הטנקים מחדש. ארבעת הקורפוסים הממוכנים הקיימים הוגדלו וגדודי טנקים, שהיו מפוזרים במערך, קובצו במסגרות של 25 חטיבות טנקים. הצבא האדום הגדיל את מספר הטנקים במחלקה משלושה טנקים לחמישה משום שבמערכה בספרד התגלו מחלקות הטנקים כחלשות מדי.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב
ברית המועצות הקומוניסטית וגרמניה הנאצית נתפסו כל העת כאויבות מושבעות זו לזו. ברית המועצות הייתה גם חתומה על בריתות הגנה עם פולין, צ'כוסלובקיה ועוד רבות מאויבותיה הפוטנציאליות של גרמניה - "הסכם ריבנטרופ–מולוטוב" שנחתם ב-23 באוגוסט 1939 - ערב מלחמת העולם השנייה - התקבל אפוא כהפתעה עצומה בעולם.
ההסכם כלל שני חלקים: גלוי וחסוי, עיקרי ההסכם היו:
ההסכם אפשר להיטלר לפלוש לפולין ללא חשש מתגובת ברית המועצות והוא אכן פלש לפולין ב-1 בספטמבר 1939, שבוע בלבד לאחר החתימה על ההסכם.
הפלישה הסובייטית לפולין
בבוקר 17 בספטמבר 1939 שגריר פולין לברית המועצות קיבל הודעה מממשלת ברית המועצות. בהודעה צוין שלאחר שבועיים של קרבות הממשל הפולני למעשה הפסיק להתקיים ובעקבות כך הממשל הסובייטי בדעה שההסכמים בין המדינות הפסיקו להתקיים. הממשל הסובייטי לא יכול להיות אדיש לסבל של האוקראינים והבלארוסים ולכן נתן פקודה לצבא האדום לעבור את הגבול ולפעול להגנת אוכלוסייה אזרחית.
ב-14 בספטמבר 1939 שר ההגנה קלימנט וורושילוב וראש המטה הכללי בוריס שפושניקוב העבירו לכוחות הצבא האדום המוצבים בשטח אוקראינה הסובייטית ובלארוס הסובייטית פקודת יום על הכנות לפלישה לפולין.
סדר הכוחות של הצבא האדום היה מורכב מיחידות של שני פיקודים:
סדר הכוחות כלל בתחילת הפלישה 378,610 חיילים, 3167 תותחים ו-2406 טנקים. במהלך הפלישה סדר כוחות חוזק משמעותית.
סדר הכוחות כלל 238,978 חיילים, 1792 תותחים ו-2330 טנקים. במהלך הפלישה סדר כוחות חוזק משמעותית.
כוחות היבשה נתמכו בכ-2600 מטוסי חיל האוויר הסובייטי.
לאחר נסיגת הצבא הפולני מהחלקים המערביים והמרכזיים של פולין ריכז הצבא הפולני את שרידיו בהיקף של כ-340 אלף חיילים, 540 תותחים וכ-70 טנקים. לקראת התארגנות מחדש, היחידות היו מוכות ומובסות נשקם ואספקתם היה דל ואף מערכות התקשורת בניהם כמעט ולא פעלו והם נאלצו לפעול לרוב באופן עצמאי.
עם קבלת מידע על הפלישה, המפקד העליון של צבא פולין אדוורד רידז-שמיגלי נתן פקודה לבצע נסיגה לשטחי רומניה והונגריה ולהימנע ככל הניתן מקרבות עם הצבא האדום. נשיא פולין ביקש מהפולנים להחזיק מעמד והודיע על מעבר הממשל לרומניה.
יחידות הצבא האדום לא חיפשו עימות צבאי עם הפולנים. מפקדי היחידות הסובייטיות טענו בפני החיילים הפולנים שהם באו לעזור במאבק הפולני נגד הגרמנים. בהתאם לפקודות שקיבלו הפולנים מהפיקוד העליון הם לא נכנסו לקרבות משמעותיים נגד הסובייטים המתקיפים. התקדמות הצבא האדום הייתה מהירה. בעקבות כך, כבר ב-18 בספטמבר היה מורגש בצבא האדום המתקדם חוסר בדלק ונתק עם היחידות העורפיות.
ב-18 בספטמבר כוחות הצבא האדום הגיעו לפרברי וילנה שאז הייתה בתחומי פולין. תחילה התפתח קרב מקומי אבל עד מהרה מפקד פולני באזור החליט על עזיבת העיר ופינוי הכוחות לשטחי ליטא. ב-20 בספטמבר יחידות הצבא האדום הגיעו ללבוב. לגרודנון וב-22 בספטמבר לברסט ליטובסק.
התקדמות הכוחות הסובייטים נמשכה עד לסוף ספטמבר. בתחילת אוקטובר, בעקבות סיכומים בין הממשלה הסובייטית ולבין גרמניה הנאצית בוצעה נסיגה מאורגנת של כוחות הצבא האדום מזרחה לקו הגבול שסוכם. לציון סיום מהלך הלחימה בברסט ליטובסק נערך מצעד צבאי בהשתתפות צבאות ברית המועצות (בפיקוד סמיון קריבושאין) וגרמניה (בפיקוד היינץ גודריאן).
בעקבות הפלישה עבר שטח של כ-196 אלף קמ"ר (כ-50.4% משטח פולין טרם המלחמה) עם אוכלוסייה של כ-13 מיליון תושבים לשליטה סובייטית. בעקבות הסכם שנחתם בין ברית המועצות לבין ליטא ב-10 באוקטובר 1939 אזור וילנה עבר לליטא. במהלך נובמבר 1939 נערכו בחירות בשטחים שעברו לשליטה סובייטית וכתוצאה מכך הם סופחו לבלארוס הסובייטית ואוקראינה הסובייטית בהתאם.
בידי הצבא האדום היו כ-240 אלף שבויים. כ-43 אלף שהתגוררו לפני המלחמה בשטח שעבר לשליטה גרמנית הועברו למקום מגוריהם. כמה עשרות חיילים שבויים שוחררו. לקראת 19 בנובמבר 1939 במחנות נ.ק.ו.ד היו כ-39,600 שבויים מהם כ-10 אלף קצינים וכ-5 אלף שוטרים. רוב הקצינים והשוטרים הוצאו להורג באפריל-מאי 1940 בקטין, חרקוב וקלינין. בנוסף לשבויים לידי הצבא האדום הועבר ציוד צבאי רב שכלל רובים, תותחים, מטוסים וציוד נלווה.
כיבוש המדינות הבלטיות
מיד לאחר מכן החלה ברית המועצות בסדרה של התגרויות וטענות ביטחוניות כלפי המדינות הבלטיות ותביעה להצבת כוחות סובייטיים על אדמתן, ב-28 בספטמבר נחתם הסכם עזרה הדדי בין אסטוניה לבין ברית המועצות, לפיו כוח צבאי סובייטי שכלל 25 אלף חיילים הוצב בשטח אסטוניה. ב-5 באוקטובר נחתם הסכם דומה עם לטביה, לפי הסכם זה כוח צבאי סובייטי בהיקף של 25 אלף חיילים הוצב במדינה והצי הסובייטי הציב של ספינותיו בונטספילס ולייפאיה. ב-10 באוקטובר נחתם הסכם עם ליטא. לפי ההסכם אזור וילנה עבר לליטא ובשטח המדינה הוצב כוח סובייטי בהיקף של 20 אלף חיילים. עד סוף 1939 כל הכוחות הוצבו בשטח מדינות הבלטיות. היקף הכוחות של הצבא האדום שהוצב במדינות הבלטיות היה דומה לכוח הצבאי של המדינות הללו. מספר חודשים לאחר חתימת ההסכמים, הממשל הסובייטי החל בתלונות על כך שממשלות של המדינות הבלטיות אינן מקיימות את ההסכמים שנחתמו. ב-4 ביוני 1940, הצבא האדום במסווה של תרגיל צבאי החל בהתקרבות לגבול בין ברית המועצות לבין המדינות הבלטיות.
ב-25 בספטמבר, פנה מולוטוב, ראש ממשלת ברית המועצות ושר החוץ שלה, לשר החוץ של אסטוניה ודרש לאפשר כניסה של כוחות סובייטיים למדינה ל"שיפור ההגנה על הים הבלטי" - משימה שלטענת הסובייטים לא יכלה אסטוניה למלא בכוחות עצמה. לאחר שלושה ימים רצופי לחצים ואיומים, ב-28 בספטמבר, אישרה ממשלת אסטוניה לכוחות סובייטיים להיכנס לתחומה, וב-18 באוקטובר נכנסו למדינה דיוויזיית חי"ר, בריגדת שריון ומטוסים של הצבא האדום. זמן קצר לאחר מכן איבדה אסטוניה את עצמאותה והפכה לרפובליקה עממית (קומוניסטית) במסגרת ברית המועצות. בטקטיקות דומות סיפחו הסובייטים גם את לטביה ואת ליטא.
רקע
כאמור, בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב חילקו ביניהן גרמניה הנאצית וברית המועצות את השליטה במרכז אירופה ובמזרחה, בין המדינות שעברו על פי ההסכם לשטח ההשפעה הסובייטי הייתה פינלנד. ברית המועצות החלה מיד לאחר מכן להפעיל לחצים על המדינות הבלטיות ועל פינלנד למסור להם שטחים נרחבים "הנחוצים להגנה על ברית המועצות" ולמעשה הנוכחות הסובייטית בהם מבטלת את עצמאותן של המדינות. בעוד המדינות הבלטיות נכנעו כאמור ללחצי ברית המועצות ויתרו על עצמאותן והפכו לרפובליקות סובייטיות במסגרת ברית המועצות, הרי שבפינלנד לא הסכימו לשקול מהלכים דומים. ברית המועצות ופינלנד שהיו חתומות בניהם על הסכם אי התקפה, החלו ב-12 באוקטובר 1939 בשיחות בניהם במוסקבה, בשיחות תבעו הסובייטים מפינלנד להעביר להם שטח נרחב שירחיק את הגבול מאות קילומטרים מצפון ללנינגרד. הפינים לא הסכימו בשום אופן לוותר על השטח - מה גם שבו עבר המרחב המוגן העיקרי של המדינה, "קו מנרהיים". ויתור על השטח - הבינו הפינים - עלול להפוך אותו לקרש קפיצה להשתלטות על פינלנד כולה.
ההיערכות למלחמה
כאשר התברר לסטלין שהמשא ומתן עם פינלנד אינו מוביל לתוצאות הרצויות, נקרא הרמטכ"ל הרוסי בוריס שפושניקוב להציג את התוכניות האופרטיביות למלחמה נגד פינלנד. הרמטכ"ל, שהיה קצין ותיק ומנוסה עוד מצבא הצאר, הציג תוכנית אופרטיבית שאותה הכינו מחלקות המבצעים והמודיעין במטכ"ל על בסיס כל מה שהיה ידוע באותה העת על פינלנד. התוכנית חייבה ריכוז מאמץ של הצבא האדום, הקמת מפקדת חזית והכנות אינטנסיביות. אולם סטלין ושר ההגנה קלימנט וורושילוב יחד עם שאר חברי הפיקוד העליון לא חשבו שפינלנד תהיה יריב קשה ולכן פסלו על הסף את התוכנית האופרטיבית של המטכ"ל, והטילו על מפקד הפיקוד של לנינגרד לטפל בעניין. מפקד הפיקוד קיריל מרצקוב, שהיה במעמד מפקד ארמייה מהדרגה השנייה, הכין תוכנית פשוטה שבדיוק לה ציפו הפינים: מאמץ עיקרי במצר הקרלי ועוד שלושה מאמצי משנה בין אגם לדוגה ועד לאוקיינוס הקרח הצפוני. עוד קודם לכן הכין מרצקוב את התשתיות לקראת המלחמה. בין היתר הוא שיפר והרחיב את מסילת הברזל לנינגרד-מורמנסק וכביש נלווה.
יחסי וסדר הכוחות
יחסי הכוחות בין הצבא האדום לצבא פינלנד לא היו שווי משקל כלל:
ב-1939 מנתה אוכלוסיית ברית המועצות 186.5 מיליון תושבים. לרשות פיקוד לנינגרד לבדו עמדו 24 דיוויזיות בארבע מסגרות ארמיות, ובהן 450 אלף חיילים, 2,000 טנקים ו-1,000 מטוסי קרב והפצצה. לעומת זאת, אוכלוסייתה של פינלנד מנתה ב-1939 3.65 מיליון נפש. בעת שפרצה המלחמה, עמדו לרשות צבא פינלנד 9 דיוויזיות (כולן חיל-רגלים) ועוד כמה עשרות יחידות עצמאיות - כל יחידה בהיקף של פלוגה עד גדוד - שאורגנו בצוותי קרב. בסך הכל עמדו לרשות צבא פינלנד 127,800 חיילים סדירים, כ-100,000 חיילי מילואים ועוד כ-112 אלף חיילי "משמר המולדת" בסך הכל, נהנו הסובייטים (בפיקוד לנינגרד לבדו) מיתרון גדול של 3 ל-1 בכח אדם, 80 ל-1 בטנקים, 5 ל-1 בארטילריה ו-5.5 ל-1 במטוסים.
תפקוד הצבא האדום במלחמת החורף
כאמור הצבא האדום היה גדול ומצויד לאין ערוך מהצבא הפיני וע"כ הדעה הרווחת בקרב הפיקוד העליון הסובייטי הייתה שהמלחמה עם פינלנד תסתיים בתוך כמה ימים או לכל המאוחר בתוך שבועיים - בפועל הדברים התנהלו בצורה שונה לחלוטין.
שלב א - המתקפה של הצבא האדום - ב-30 בנובמבר בשעה 06:50, פתחו כוחות הצבא האדום במהלומה ארטילרית ואווירית על מטרות בפינלנד, ללא הכרזת מלחמה רשמית. כמה מאות אזרחים נפגעו כתוצאה מההפגזה האווירית, בעיקר בהלסינקי הבירה. כעבור 70 דקות, בשעה 08:00, הסתיימה ההפגזה, וארבע הארמיות הסובייטיות החלו את מתקפתן בצירי הדרכים העיקריות לאורך הגבול עם פינלנד, מהים הבלטי ועד לאוקיינוס הקרח הצפוני. המאמץ העיקרי של הכוחות הסובייטים היה במצר הקרלי, בקו מנרהיים. על אף נחיתותם המספרית הניכרת, התגלו הכוחות הפיניים כיריב נועז ומיומן, בהשתמשם בטקטיקת גרילה, ביחידות אלפיניסטיות מהירות העוטות מדי הסוואה לבנים, ומעל לכל - בידע שרכשו אודות לחימת חורף.
בשעות הבוקר פתחו קורפוסי הרובאים ה-50 וה-19 מהארמייה ה-7 הסובייטית בהתקפה לרוחב כל המצר הקרלי, בחזית שהשתרעה לאורך כ-70 קילומטרים, כשיעדם הסופי היה הבקעת קו מנרהיים, וחדירה לפנים הארץ. הכוח הסובייטי התוקף כלל 8 דיוויזיות רובאים, אחת נוספת בעתודת הארמייה, ושלוש בריגדות טנקים, בכח כולל של 120,000 חיילים, 1,000 טנקים, ו-600 קני ארטילריה. מולם נערכה ארמיית המצר הקרלי הפינית, שהורכבה מהקורפוסים ה-2 וה-3 (5 דיוויזיות רגלים). המגינים הפינים בגזרה זו סבלו מנחיתות מספרית גדולה, הן בכח אדם והן בציוד, אך הם הסתמכו על רצועת ההגנה של קו מנרהיים.
כבר עם תחילת המתקפה, נתקלו כוחות החלוץ הסובייטים בהתנגדות מהגייסות המחפים הפינים, משדות מוקשים רבים וממכשולים נגד טנקים, שעיכבו אותם באופן ניכר. דיוויזיה 70 הסובייטית מקרופוס 19 הצליחה אמנם להשיג את יעדה, ולכבוש את עיירת הגבול הפינית טריוקי (Terijoki) ב-1 בדצמבר 1939, אך שאר ההתקדמות של הארמייה הייתה איטית. מטות החטיבות איבדו מהר מאוד את השליטה והתקשורת על כוחותיהם הקדמיים, בשל בעיות ומחסור בציוד קשר, וכן בגלל היתקלותם החוזרת ונשנית בשדות מוקשים מחופים באש הכוחות הפינים הנסוגים, שניצלו היטב את המכשולים הטבעיים והמלאכותיים. בקרב החיילים והמפקדים החלה להיווצר 'פאניקת מוקשים', והבעיה הוחמרה כל כך, שבלנינגרד החלו לייצר בבהילות גלאי מוקשים. אמצעי נוסף שנקטו הכוחות הסובייטים כדי להתגבר על הבעיה היה לצרף יחידות של הנדסה קרבית לכוחות החלוץ, שתפקידן היה לנוע לפני הכוח העיקרי ולגלות את מכשולי האויב. הארמייה השמינית של הצבא האדום נועדה לתקוף צפונית לאגם לדוגה במטרה לאגף את קו מנרהיים מעורפו. הארמייה שכללה 5 דיוויזיות בדרג הראשון ודיוויזיה נוספת בעתודה, החלה במתקפה בגזרה ברוחב 300 ק"מ, על חמשת הצירים הקיימים. הכוחות הפינים באזור היו דלילים, והורכבו מצוותי קרב גדודיים שניהלו קרבות נסיגה והשהייה. ההתקדמות של הסובייטים הייתה איטית מההתחלה עקב מחסומים על הכבישים, מוקשים וגשרים שהושמדו בידי הפינים הנסוגים.
בגזרת סוּמה - כפר שהיה חלק מרצועת ההגנה העיקרית ושטח מפתח בדרך לוויפורי במערב קו מנרהיים - עשו הסובייטים ניסיון הבקעה. ההתקפה נתקלה במערך מבוצר לעומק שכלל 41 מוצבים ובהם מצדי בטון מצוידים במקלעים ובארטילריה. על אף ש-20 טנקים סובייטיים הצליחו ב-19 בדצמבר לחדור לעומק המערך הזה דרך פרצה באגפו המזרחי, לא הצליח החי"ר לחבור אליהם, והם ננטשו בשטח הפיני. ב-22 בדצמבר הסתיים גם הניסיון הזה, והכוח הסובייטי נאלץ לסגת לחזיתה של רצועת ההגנה העיקרית. בעקבות הכישלון הזה הופסקה למעשה המתקפה במאמץ העיקרי למשך כחודשיים והיא חודשה רק ב-11 בפברואר. גם בשאר הגזרות לא היו ביצועי הצבא האדום טובים יותר - נראה היה שהפינים הצליחו - מעבר לכל ההערכות והציפיות - לבלום את הצבא האדום האדיר.
במהלך ינואר ריכז טימושנקו 23 דיוויזיות חדשות בזירה (הכוחות הטובים ביותר שנבחרו משאר הפיקודים של ברית המועצות), ואלה תרגלו באופן אינטנסיבי שיתוף פעולה בין-זרועי ובין-חילי. עם הגעתן לחזית עלה מספר הדיוויזיות הסובייטיות המעורבות במלחמה ל-45. במצר הקרלי - שם היה המאמץ העיקרי של הסובייטים - פעלו במסגרת הארמיות 7 ו-13 25 דיוויזיות, 8 בריגדות שריון, 17 חטיבות ארטילריה ובסך הכול 600 אלף חיילים, 3,173 תותחים (מהם 1,033 כבדים) וכ-2,000 טנקים. בכך השיגו הסובייטים עדיפות מוחצת על הפינים: 4:1 בחי"ר, 30:1 בארטילריה ועליונות מוחלטת בשריון ובמטוסים.
למרות העליונות האבסולוטית של הצבא האדום בכל המישורים, הם נחלו מפלות קשות בכל החזיתות. הפינים נלחמו בחרוף נפש, הם פיתחו שיטות פעולה טקטיות ואסטרטגיות לניצול מקסימלי של המכשולים הטבעיים באזור - היערות, האגמים ומזג האוויר הקשה. אחת הטקטיקות הידועות שבהן נקטו הפינים נודעה בכינוי "מוטי" (Motti) הפינים היו מנתקים כוחות תוקפים של הצבא האדום, ומטרידים אותם באמצעות צוותים קטנים וניידים, עד לחיסולם של היחידות המנותקות. בגזרת ארמייה 8 למשל, דיוויזיה 18 ובריגדת הטנקים 34 חדרו עמוק אל תוך השטח הפיני והיו מנותקות למעשה מהכוחות העיקריים, בותקו על ידי הפינים ל-13 תיבות "מוטי" והושמדו בהדרגה עד אשר בשלהי פברואר חדלו מלהתקיים. גם בגזרת ארמייה 9 עליה פיקד וסילי צ'ויקוב, המצב לא היה טוב יותר ב-19 בדצמבר הוטלה לקרב דיוויזיה 44. הייתה זו דיוויזיה ממונעת סדירה שהגיעה מאזור קייב ברכבת ונשלחה לחבור לדיוויזיה 163 ממזרח כדי לחלצה ממלכודת הפינית. דיוויזיה 44 נעה במהירות והגיעה לאגם האוקילה, אולם נעצרה מעברו האחר בלא שהצליחה לחבור לדיוויזיה 163. בינתיים ריכזו הפינים בגזרה הזאת כוחות נוספים מעתודת המטכ"ל שלהם, ועתה עמדה דיוויזיה פינית שלמה מול הרוסים. קולונל סילאסוו השאיר כוח גדודי מוגבר כדי להעסיק את דיוויזיה 163 ועבר עם עיקר כוחו לטפל בדיוויזיה 44. ראשית הוא הקים מחסום על הציר בעורפה ולאחר מכן הוא ביתק את כוחותיה לארבעה "מוטי". בין 7 ל-9 בינואר הותקפו ארבעת הכוחות הרוסיים המכותרים עד שהושמדו לחלוטין. מפקד הדיוויזיה, וינוגרדוב, מפקד מחנה המפקדה וקומיסר הדיוויזיה הצליחו לברוח מהכיתור, אך בהגיעם לקווים הרוסיים נעצרו, נשפטו בשדה והוצאו להורג ב-1 בינואר. אבדות הרוסים בשתי הדיוויזיות הגיעו ל-22,500 הרוגים לעומת 2,200 הרוגים פינים. השלל שנפל לידי הפינים היה רב וכלל: 43 טנקים, 70 תותחים, 278 משאיות, 300 מקלעים, 6,000 רובים ו-1,130 סוסים. לאחר הקרב הזה נעצרו הכוחות הסובייטיים באותה הגזרה בעומק של כ-9 ק"מ בשטח הפיני ולא התקדמו מעבר לכך עד סוף המלחמה.
בצפון, בגזרה של ארמייה 14, הצליחו אומנם הכוחות לרדת דרומה עוד כמה עשרות ק"מ, אולם עצרו במרחק של 152 ק"מ מדרום לפטסמו ולא התקדמו יותר. כוחות הארמייה נמתחו עד כלות, והיה חשש שלא יצליחו להחזיק את הציר פתוח, והכוחות הפיניים ישמידו רבים מהם כמו שקרה בגזרות אחרות. מכאן שארמייה 14 לא יכלה לחבור לארמייה 9 ואף לא לנתק את פינלנד משוודיה ומנורווגיה בהתאם למטרתה המקורית.