cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית החולים הדסה (תל אביב)
היסטוריה
בשנת 1944 נפתחה המרפאה למחלות לב. בקיץ 1945 עבר לבניין בית הספר לאחיות, שהוקם בשנת 1943 בסמטת בית השואבה הסמוכה. מחזורו הראשון של בית הספר סיים לימודיו בשנת 1946 והוא הבסיס לבית הספר האקדמי לסיעוד ע"ש שינברון שבמרכז רפואי תל אביב. בין השאר נשלחו לבית החולים בימי העלייה ההמונית חולים רבים ממחנות העולים. לטענת המצדדים בקיומה של פרשת חטיפה או אימוץ כפוי של עולים מארצות המזרח, בעיקר תימן, היה לבית החולים חלק בהליך.
ב-26 באוקטובר 1958 הובאו לבית החולים 21 פצועים מאחת מתאונות האוטובוסים החמורות ביותר בעשורים הראשונים להקמת המדינה, היה זה אסון אוטובוס "דן" בגשר נחלת יצחק מעל ואדי מוסררה (נחל אילון) שאירע בשנת 1958. בתאונה קיפחו חייהם למעלה מ-10 נוסעים ועשרות נפצעו, חלקם קשה. ממלא-מקום מנהל בית החולים הדסה, ד"ר יצחק קויש, אמר בשיחה עם עיתונאים כי "מאז מלחמת השחרור לא טיפלנו באסון כזה".
בסוף שנת 1965 הוקמה היחידה לנפרולוגיה על ידי הד"ר מרדכי-מוטל צ'צ'יק, שחזר מהשתלמות בקליבלנד, ובנוסף ניהל את המחלקה פנימית ג'. היחידה הנפרולוגית סיפקה שרותי נפרולוגיה לשלושת בתי החולים העירוניים.
בתהליך שהחל בשנות ה-80 של המאה ה-20, החלו מחלקות בית החולים לעבור לקמפוס המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי הממוקם ברחוב ויצמן, מקום מושבו העכשווי של המרכז הרפואי תל אביב. התהליך הסתיים בשנת 1992 עם סגירת המחלקה האחרונה. הבניין נהרס וכיום עומד במקומו מתחם רובע לב העיר.
רשומות רפואיות
עד שנת 1971 נוהלו רשומות רפואיות בארכיב הרשומות הרפואיות של שלושת בתי החולים (איכילוב, הדסה, בית יולדות הקריה) ובו תיקי חולים כאשר החל משנת 1928 ועד שנת 1951 היו אלה הרשומות של בית החולים הדסה בלבד, בשנים 1951–1961 של הדסה ולבית יולדות הקריה ומשנת 1961 של שלושת בתי החולים העירוניים-ממשלתיים ב-ת"א הארכיב המכיל כ-600,000 תיקים, מהם משמשים 250,000-300,000 תיקים לצורכי מחקר, הופסק בשנת 1971 כאשר מחלקת רשומות רפואיות עברה לרישום החולים לפי תעודות הזיהוי. לצורך זה נרכש קומפקטוס אשר יכיל כ-400,000 תיקים. ביחידה זו חדרי מחקר לסטודנטים לרפואה, רופאי המרכז הרפואי ורופאי חוץ. כמו כן חדרים למזכירות הרפואית לשירות מחלקות בשלושת בתי החולים וחדר קודים הכולל כרטסת אבחנתית, רישום המחלקות למיכון וכן אינדקס המחלות.
בית החולים בפולקלור המקומי
בית החולים ברחוב בלפור היה חלק בלתי נפרד מן הפולקלור התל אביבי וסביבו התפתחה תרבות וחברה של רופאים ופציינטים. חלק גדול מן הרופאים של תל אביב הקטנה גרו בקרבתו כמו ד"ר ישראל (איז'ו) מרגלית, רופא הפרסונל של בית החולים ואביו של דן מרגלית, ד"ר עקיבא אלפס שביתו ברחוב בלפור 4 בתכנונו של האדריכל אלכסנדר לוי עומד על תילו עד היום וד"ר זלמן בוינובר, ששימש בשנות השלושים רופא מרדים בבית החולים ואחר כך פתח מרפאה בקרבת הבניין. בנו, פרופ' יורם בוינובר – גם הוא עבד בבית החולים ומאוחר יותר שימש מנהל מכון גסטרו ילדים ואחת ממחלקות הילדים בבית החולים אדמונד ולילי ספרא לילדים שבמרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא, תל השומר.
גם רופאים שלא היו חלק מן הפרסונל היו בעלי גישה כמעט חופשית בין כותלי בית החולים. אילן שחורי מספר במאמר על ראשית הרפואה בתל אביב על כמה מפצועי האצ"ל שהגיעו לבית חולים לאחר אחת הפעולות ואשר טופלו בחדר הניתוח. שני שוטרים בריטים הגיעו בעקבותיהם והמתינו כדי לעצור אותם. אולם ד"ר דוד מרגלית, אישיות תל אביבית ידועה, שהתגורר בקרבת בית החולים (רח' בלפור פינת רח' מלצ'ט) פעיל ההגנה ויו"ר הוועד הארצי של רופאי קופת חולים עממית, נכנס לבית החולים והגיש לשוטרים קפה ובתוכו סם הרדמה. השוטרים שתו את הקפה ונרדמו, ובחסות תרדמתם הצליחו אנשי האצ"ל להימלט בלא פגע מבית החולים.
בית החולים היה שונה באופיו משאר בתי החולים בארץ. בספרו "רופא נשים" מספר פרופ' יוסף שנקר, בוגר המחזור הראשון של בית הספר לרפואה בירושלים כי בתום שנת הלימודים החמישית שלו (בשנת 1957) החליט כי את חודשי הבחירה בכירורגיה יעשה בבית חולים הדסה תל אביב בין השאר כיוון שהכיר אישית את מנהלי המחלקה האורתופדית, ד"ר אלפרד פיבקו (אביו של האדריכל אילן פיבקו) והמחלקה האורולוגית, ד"ר שמשוני. הוא מעיד כי הגישה הרפואית בהדסה תל אביב הייתה שונה במהותה מזו שבהדסה ירושלים:
הסיפורים והאמרות הקשורים בבית החולים נעלמו מן הסלנג התל אביבי עם סגירת בית החולים אבל לפחות קללה אחת, שהונצחה על ידי דן בן אמוץ בתוכנית הרדיו הסטירית "שלושה בסירה אחת", עדיין שגורה בפי ותיקי העיר: "שתיכנס מבלפור ותצא ממזא"ה". האמרה נובעת מן העובדה שבית החולים תפס את כל השטח שבין רחוב בלפור לרחוב מזא"ה המקביל מדרום ובעוד שחדר המיון המקורי של בית החולים והשער הרשמי שכנו בכניסה מרחוב בלפור – חדר המתים העירוני שכן במרתף שברחוב מזא"ה.
בצדו הדרומי גבל חדר המתים בבניין תל אביבי מפורסם, בית ברלין-פסובסקי או בשמו העממי "בניין התאומים", שתוכנן ונבנה בשנות ה-20 על ידי האדריכל יוסף ברלין ושותפו המהנדס ריכרד פסובסקי בסגנון הנאו-קלאסי עבור האחים ברלין שביקשו להקים שני אגפים זהים (מכאן השם של הבניין). הקרבה לבית החולים לא כל כך התאימה למגורים, ומסוף שנות ה-20 הבניין שימש בעיקר את אגודת המהנדסים והארכיטקטים. כיום שוכנת בו גלריית שלוש ובית הצעירים של תל אביב בחסות העירייה, הקרוי על שם מיקומו, הלא הוא מזא״ה 9.
ד"ר אפרים סיני, שהיה באותה תקופה מנהל מחלקת העיניים, כותב בספרו "במלוא העין - מעולמו של רופא" על המקרה:
בית החולים היה גם עד לאירוע המלחמתי היחיד של פלשתינה-א"י במלחמת העולם השנייה, כאשר ב-9 בספטמבר 1940 הופצצה תל אביב על ידי מטוסים איטלקים ובית החולים טיפל בכ-120 פצועים. בבית החולים הועמדו שבעה שולחנות ניתוחים ובוצעו שישים ניתוחים. כן הוכיחו את פעולתם הגדולה יתר השירותים: מגן דוד אדום ותורמי הדם שנענו לכל קריאה. בעקבות המקרה הוחלט על הקמת בית חולים רזרבי בתל אביב וכך נוסד בית החולים הירקון. ד"ר אריה אלוטין שניתח חלק מהפצועים מספר:
סביב בית החולים קמו עסקים שהיו קשורים במידה זו או אחרת עם פעילות המוסד. ברחוב יוחנן הסנדלר הסמוך נוסדה חנות ליבוא ספרי רפואה מכל העולם (הייליגר). מול הכניסה לבית החולים ברח' בלפור הוקמה בשנות הארבעים חנות מכשירי כתיבה ומתנות בה אורחים שבאו לבקר חולים מאושפזים נהגו לקנות מתנות ליקיריהם (לילדים בדרך כלל: עפרונות, צבעים לציור וכדומה). לידה עמד בית קפה (הנקרא "רמי" בפי סגל בית החולים למרות שהשם לא התנוסס על שלט) ושם נהגו לשבת רופאים והצוות הסיעודי, שכן בשטח בית החולים לא היה מזנון וחדר האוכל נפתח רק לארוחות. מחוץ לבית החולים היה גם הסניף התל אביבי של קופת חולים מכבי שברבות הימים עבר לבניין שהוקם ליד בית החולים, העומד על תילו עד היום.
התפתחות רגשית
התפתחות רגשית או התפתחות נפשית מתייחסת לשינויים שמתרחשים ביכולתו של האדם להביע את רגשותיו ובמידת הצורך לדחות את סיפוק צרכיו למקום ולזמן המתאימים. ההתפתחות הרגשית של האדם מתחילה עם לידתו ומתמשכת עד בגרותו.
בפסיכולוגיה התפתחותית חקר ההתפתחות הרגשית כולל את השינויים המתרחשים באישיות של האדם, המעבר מתלות לעצמאות, גיבוש הדימוי העצמי ובניית האישיות.
התפתחות רגשית בילדות
ההתפתחות הרגשית בילדות מתייחסת אל השינויים בבשלות הרגשית המלווים את תהליך ההתבגרות בשנות הילדות. כבר עם הלידה ניתן להבחין בהבעות פנים המביעות רגש, אך רגש של ממש כנראה בא רק מאוחר יותר.
גיל הגן
בגיל הגן, ילדים לומדים על רגשות ועל הבעת רגשות, אם כי בגיל זה הם עדיין אינם מיטיבים לפרש את טווח הרגשות השליליים שאחרים עשויים להביע. כך, ילדים בגיל הגן מתקשים להבחין בין רגשות מופנמים להתנהגות מוחצנת. לדוגמה, יהיה להם קושי להבין שאדם עצוב עשוי להראות שמח או שאדם שמח באמת עשוי שלא להביע שמחה.
כמו כן, בגיל הגן קשה להבדיל בין פעילות פרטית לשיתוף פעולה של היחיד בקבוצה של בני גילו. הילדים אמנם מדברים בשעת הפעילות הקבוצתית, אך אין לדעת אם הם מקשיבים זה לזה. זהו דיבור אגוצנטרי שלאחר מכן מופנם ומתפתח לדיבור פנימי המשמש בתורו לחשיבה מילולית ועיבוד קוגניטיבי.
הבנה חברתית רגשית בגיל הרך
הבנה חברתית רגשית בגיל הרך היא היכולות להבנת רגשות ולהבנת מצבים חברתיים שזורות זו בזו, כאשר השילוב בין שתי יכולות אלו הוא קריטי ליכולתו של האדם לנהל את רגשותיו תוך התייחסות מתאימה לרגשותיהם של אחרים.
גיל בית הספר
בגיל שבע, עם תחילת הלימודים בבית ספר חלה התקדמות משמעותית בהתפתחות הרגשית.
בגילאי בית הספר ניתן לראות גם ריכוז אינדיבידואלי בעבודה אישית וגם שיתוף פעולה של ממש בעבודה קבוצתית מול בני הגיל. דבר זה מתאפשר משום שהילד כבר יודע להפריד בין ראייתו הפרטית לבין ראיית הזולת.
אמנזיה דיסוציאטיבית
אמנזיה דיסוציאטיבית (באנגלית: Dissociative Amnesia), הנקראת גם אמנזיה פסיכוגנית (באנגלית: Psychogenic Amnesia)היא הפרעה נפשית השייכת לקבוצת ההפרעות הדיסוצאיטיביות. הביטוי הבולט של הפרעה זו הוא קושי להזכר באירועים חשובים וכן בפרטים מרכזיים הקשורים לאירועים טראומטיים או לזיכרון אוטוביוגרפי. דפוסי השכחה בהפרעה זו יכולים להיות נרחבים או ספציפיים מאוד. מקרים חריפים במיוחד של ההפרעה מלווים בתופעת הפוגה הדיסוציאטיבית.
שכיחות ואפידמיולוגיה
בארצות הברית השכיחות ל-12 חודשים עמדה על 1.8% מהאוכלוסייה, עם שכיחות מעט יותר גבוהה אצל נשים (2.8%) בהשוואה לגברים (1%).
גורמי סיכון פרוגנוסטיים
סביבתיים: אירועים טראומטיים (אירוע יחיד או אירועים חוזרים). ההפרעה שכיחה יותר אצל מי שעברו אירועים קשים בילדות לרבות אלימות, התעללות לסוגיה וכדומה. כמו כן השכיחות גבוהה יותר אצל קורבנות אלימות פיזית, ואירועים טראומטיים מסוגים שונים.
גנטיים ופזיולוגיים : לא קיימים או לא נפוצים מחקרים שבדקו אמנזיה דיסוציאטיבית באופן ספציפי אולם מחקרים שבדקו דיסוציאציה באופן כללי העלו כי קיימת ככל הנראה השפעה לשילוב בין גורמים גנטיים וסביבתיים.
== מהלך ההפרעה == הופעת ההפרעה היא לרוב פתאומית. פחות ידוע על אופן ההיארעות של אמנזיה ממוקמת ואמנזיה כללית (ראה להלן), שכן אנשים במצבים אלה לא תמיד פונים לקבלת עזרה ולא תמיד מודעים לכך שקיימת בעיה. אנשים עשויים לדווח על אפיזודות חוזרות ונשנות של אמנזיה דיסוציאטיבית. אפיזודה אחת אינה חייבת להיות סימפטומטית. משך ההפרעה יכול לנוע בין דקות ספורות לעשרות שנים. חלק מהאפיזודות של אמנזיה דיסוציאטיבית נפתרות באופן מהיר על ידי הסטת האדם מהמקום או המצב מעורר המצוקה. במקרים אחרים האפיזודה יכולה להמשך על פני זמן ארוך יותר, גם אחר שהאיום הוסר. אמנזיה דיסוציאטיבית נחלשת עם הגיל, אך לא תמיד. בנוסף, בחלק מהמקרים עלולה היזכרות באירוע טראומטי (לעיתים קרובות היזכרות פתאומית) לגרום למצוקה ניכרת התנהגות אובדנית וסימפטומים של PTSD.
אמנזיה דיסוציאטיבית נצפתה בקרב ילדים, בני נוער ובוגרים. קיים קושי לבחון את מצבם של ילדים מפני שיש קושי לשאול אותם שאלות אודות אמנזיה. כדי להשלים את התמונה נעזרים בדרך כלל באנשים בסביבתו של הילד: מחנכים, הורים וכדומה.
נטייה אובדנית
אצל חלק מהאנשים עם ההפרעה יש נטייה לפעולות של גרימת נזק עצמי או אובדנות. הסיכון גדול במיוחד כאשר האמנזיה חולפת פתאום והאדם מתמודד עם הצפה פתאומית שהתרחש אירוע טראומטי בחייו והודחק.
התמונה הקלינית
האמנזיה יכולה להופיע בכמה צורות:
שני מאפיינים אפשריים נוספים של אמנזיה דיסוציאטיבית שאינם מופיעים ב DSM או ב ICD אך מופיעים בספרות המחקרית והמקצועית הם:
כאמור האמנזיה קשורה על פי רוב לאירועים קשים בעלי אופי טראומטי: אובדן ואבלות, קבלת בשורות קשות תאונות שונות, היות האדם קורבן לפשע אלים, אסונות טבע ועוד. השכחה מאפשרת לאדם לווסת את עוצמת החוויה הרגשית כתוצאה מהאירוע הקשה זאת באמצעות שינוי מצב התודעה.
תחלואה נלווית
כאשר ישנה נסיגה בתסמיני האמנזיה הדיסוציאטיבית עשויים לעלות ולצוף על פני השטח רגשות מגוונים הכוללים: אשמה, בושה, אבל, דיספוריה, חוויה של קונפליקט פסיכולוגי ועוד. אלה עלולים להיות מלווים בנטייה לאובדנות או נטייה לפגוע באחרים. אנשים אלה יכולים לעיתים להתאים לקריטריונים של הפרעת דיכאון מתמשכת (דיסתימיה), דיכאון מז'ורי, הפרעות מצב רוח אחרות, הפרעות הסתגלות (בעיקר עם אפקט דיכאוני או עם אפקט מעורב וקושי לשלוט בדחפים). רבים מהאנשים עם אמנזיה דיסוציאטיבית מפתחים בסופו של דבר הפרעת דחק פוסט טראומטית, בעיקר כאשר התוכן שהיה בלתי נגיש עקב האמנזיה, הופך להיות נגיש. כמו כן שכיחות הפרעות סומטופורמיות, וחלק מהם עונים גם לאבחנה של הפרעות אישיות שונות.
מחקר
הפרעה זו נחשבת לתחום מחקר חדש יחסית שלא הרבה ידוע עליו. בשנים האחרונות גבר העניין בהיבטים נוירולוגיים ופיזיולוגיים של סוגי האמנזיה השונים וכן בקשר בין מאפיינים פיזיולוגיים של האמנזיה הדיסוציאטיבית לסוגי אירועים קשים או טראומטיים. כיוון נוסף של מחקר נוגע לאפידמיולוגיה של הדפוסים השונים של אמנזיה דיסוציאטיבית.
== אבחנה מבדלת == הפרעת זהות דיסוציאטיבית: הפרעה זו כוללת מרכיב של ניתוק מלא או חלקי מהאישיות ויצירת אישיויות חדשות (שתיים לפחות) נוסף לאישיות המקורית. הפרעה זו כוללת מרכיב דומיננטי של דה פרסונליזציה.
הפרעת דחק פוסט טראומטית : חלק מהאנשים עם PTSD אינם יכולים להזכר בפרטים מהאירוע הטראומטי. אבחנה של PTSD עם אמנזיה דיסוציאטיבית תיתכן כאשר השכחה חורגת אל מעבר לאירוע הטראומטי.
הפרעות נוירו-קוגניטיביות: בהפרעות אלה אובדן זכרונות הוא חלק מתמונה של הפרעה שמקורה נוירולוגי.
הפרעות הקשורות לשימוש בחומרים (סמים): במקרה זה המקור לשכחה הוא שימוש בסמים שונים (אלכוהול, וסמים אחרים). אמנזיה יכולה להיות תוצאה של הרעלות שונות.
סטופור קטטוני : כאן התמונה הקלינית תכלול גם מרכיב של אילמות שאינה חלק מאבחנת אמנזיה דיסוציאטיבית
התחזות והתחלות: כאשר האדם עשוי להפיק רווח משני מהאבחנה (למשל פיצוי כספי) עשויה להשקל אבחנה של התחזות או התחלות.
שינויים באיכות הזיכרון המיוחסים לגיל: יש מגוון של מחלות הקשורות לגיל מבוגר והכוללות מרכיב של אובדן תפקודי זיכרון שונים (מחלות דמנטיות שונות). מחלות אלה ניתנות לאיתור בבדיקות פיזיולוגיות מתאימות.
שינויים בזיכרון כתוצאה מטיפול רפואי: נזעי חשמל (טיפול רפואי לא תרופתי מקובל הניתן למגוון אבחנות פסיכיאטריות) עשוי להיות כרוך בשכחה בעיקר לטווח הקצר. כאן הגורם לשכחה אינו דיסוציאציה אלא הטיפול הרפואי.
טיפול
פסיכותרפיה: ישנן המלצות לטיפול מהיר, בעזרת היפנו אנליזה, או נרקו אנליזה (סוגים ספציפיים של טיפול פסיכו-אנליטי). כמו כן יש חשיבות לטיפול פסיכודינאמי שתכליתו לברר את האירועים שגרמו לשכחה. בחלק מהמקרים אפשר לשלב טיפול קוגניטיבי שיסייע להתמודד עם עיוותים קוגניטיביים והטיות חשיבה.
הארצה
הַאֲרָצָה (באנגלית: Terraforming) של כוכב לכת או של גוף יְרֵחי היא התהליך ההיפותטי של שינוי האטמוספירה, הטמפרטורה והאקולוגיה של הגוף, כדי שתנאים אלה יהיו זהים, או לכל הפחות קרובים, לאלה השׂוררים על פני כדור הארץ. כך יהפוך גרם השמים למתאים לאכלוס בני אדם. לעיתים משתמשים במונח הארצה באופן כללי יותר, באורח מוטעה, כמילה נרדפת ל"הנדסה פלנטרית".
מושגים קרובים או דומים למושג "הארצה" מושרשים הן ביצירות מדע בדיוני והן במדע העכשווי. המושג הלועזי הוא הלחם של המילים Terra (ארץ, בלטינית) ו־Form (עיצוב). המושג נטבע, ככל הנראה, בידי ג'ק ויליאמסון, בסיפור מדע בדיוני שפרסם בשנת 1942 במגזין "מדע בדיוני מדהים" (Astounding Science Fiction), אך הוא לא הראשון שהשתמש ברעיון זה. כבר ב־1930 סיפק אולף סטפלדון דוגמה לכך בסיפורו "בני האדם האחרונים והראשונים", המתאר שינוי שעבר כוכב הלכת נוגה לאחר מלחמה עם יושביו.
נכון לתחילת המאה ה-21, אין עדיין בידי בני האדם אמצעים טכנולוגיים או כלכליים הדרושים להארצתו של כוכב לכת או ירח אחר. על בסיס הידע שנצבר על פני כדור הארץ ידוע כי הסביבה הטבעית ניתנת לשינוי, ועם זאת עדיין לא ברור אם יש בכוחנו ליצור בכוכב לכת אחר ביוספרה פלנטרית פתוחה (שלא במרחב סגור), המחקה את סביבת כדור הארץ. במערכת השמש שלנו, מאדים נחשב בעיני רבים המועמד הסביר ביותר להארצה. האפשרות לחמם ולשנות את האטמוספירה שלו נחקרה רבות, ונאס"א אף ערכה דיונים בנושא. עם זאת, מסגרת הזמן הארוכה הדרושה להארצתו – והישימות של ביצועה המוצלח – הן עדיין נושאים לדיון. גם סוגיות אתיקה, לוגיסטיקה, כלכלה, פוליטיקה ומתודולוגיה הכרוכות בשינוי יזום של סביבת עולם זר נותרו פתוחות.
קורות המחקר העיוני והמינוח
במאמרו "כוכב הלכת נוגה" שפורסם בכתב העת "Science" ב־1961, הציע האסטרונום וסופר המדע הפופולרי קרל סייגן ליישם כלים של "הנדסה פלנטרית" על כוכב הלכת נוגה. סייגן העלה בדמיונו את זריעת האטמוספירה של נוגה באצות, שיסירו ממנה פחמן דו־חמצני, ובזה יצומצם אפקט החממה עד אשר תרדנה טמפרטורות פני הקרקע לרמות נוחות יותר. לפני שלושה מיליארד שנים הייתה אטמוספירת כדור הארץ מורכבת מדו־תחמוצת הפחמן. אצות כחוליות־ירקרקות יחד עם אידוי גובר של מים חברו יחדיו והביאו לשינוי הרכב האטמוספירה של כדור הארץ לתערובת של גז חמצן וגז מימן. תגליות מאוחרות יותר על אודות התנאים השׂוררים בנוגה העלו כי גישה מסוימת זו היא חסרת תוחלת, כיוון שמסתו האטמוספירית של כוכב הלכת נוגה רבה מכדי כושרו לעבדה ולכלאה בשדה כבידתו. אף אם היה אפשרי שאצות אטמוספיריות תשגשגנה בסביבה העוינת של האטמוספירה העליונה של נוגה, היה כל הפחמן המקובע במבנה האורגני משתחרר שוב כפחמן דו־חמצני ברגע נפילתו חזרה לאֲזורים הנמוכים, החמים יותר.
במאמר אחר, "הנדסה פלנטרית במאדים", שפורסם ב־1973 בכתב העת, דמיין סייגן גם את הפיכת סביבתו של המאדים לראויה לִמגורי אדם. אחרי שלוש שנים העלתה נאס"א באופן רשמי את נושא ההנדסה הפלנטרית במחקר, אך, לשם ההבדלה, נקטה את המינוח "אקו־סינתזה פלנטארית". המחקר קבע שאין שום מגבלה ידועה על היכולת לשנות את הסביבה הטבעית של מאדים. באותה שנה ארגן אחד החוקרים, ז'ואל לוין, את מושב הוועידה הראשון על אודות נושא ההארצה, שבזמנו כונה "מִדּוּל פלנטרי" (באנגלית: Planetary Modeling).
במרץ 1979 ארגן ג'יימס אוברג, סופר ומהנדס בנאס"א, את "הקולוקוויום הראשון להארצה", מושב מיוחד בנושא, שנערך במסגרת ועידת יוסטון למדְעי הירח ולמדעים פלנטריים. בספרו משנת 1981 הפיץ אוברג בָּרבים את עקרונות ההארצה ומונחיה, שנדונו באותו קולוקוויום. ב־1982 שימשה לראשונה המילה "הארצה" בכותרת מאמר שיצא לאור בעיתון – המאמר "הארצת המאדים" שכתב הפלנטולוג כריסטופר מק'קיי, לכתב העת של החברה הבין־פלנטרית הבריטית. באותו מאמר נדונה היתכנות יצירת ביוספרה בעלת כושר ויסות עצמי. בעקבות מק'קיי נקלטה המילה "הארצה" (בלועזית, כאמור) ונעשתה למונח המועדף המיוחס לתהליך.
ב־1984 פרסמו ג'יימס לאבלוק ומייקל אלאבי את הספר "הוֹרָקַת המאדים" (Greening of Mars). ספרו של לאבלוק היה לאחד הספרים הראשונים שתיארו שיטה חדשנית לחימום המאדים – הוספת פחמנים כלורו־פלואוריים לאטמוספירה. בעידוד ספרו של לאבלוק פעל הביופיזיקאי רוברט היינס מאחורי הקלעים כדי לקדם את נושא ההארצה, ותרם ללקסיקון המקצועי את המילה "ecopoiesis" (ביוונית "אקו" פירושו בית, ו"פויאסיס" פירושו יצירה).
החל מ־1985 פרסם מרטין ג'יי פוג מספר מאמרים על אודות הארצה. הוא גם ערך גיליון מיוחד ומלא על אודות ההארצה, שנכתב לכתב העת של החברה הבין־פלנטרית הבריטית ב־1991. ב־1999 הוציא לאור את ספרו "הארצה: הנדסת סביבות פלנטריות". פוג השתמש בהגדרות האלה להיבטים שונים הקשורים בהארצה:
פוג ניסח גם הגדרות עבור כוכבי לכת, לפי דרגות משתנות של התאמה לאכלוס אנושי:
פוג מתאר את המאדים ככוכב לכת שנחשב בראשית ימיו כעולם מתאים לחיים, ושכיום לא משויך לאף אחת משלוש קטגוריות אלה במצבו הנוכחי, מכיוון שניסיון להאריץ את המאדים עשוי להיות משימה יחסית קשה יותר. מייסד "החברה למאדים", רוברט זוברין, טווה תוכנית לחזרה למאדים בשם "Mars direct" שאמורה לתקוע יתד במאדים, לשמור על נוכחות אנושית קבועה על פניו, ולתעל מאמצים להוצאתה אל הפועל, בסופו של דבר, של תוכנית הארצה.
הטעם העיקרי המצדיק ביצוע הארצה בעולמות אלה טמון באפשרות ליצור בהם מערכות אקולוגיות, היכולות, ברבות השנים, להתאימם למחיית אדם. עם זאת, מספר חוקרים גורסים כי בניית מושבות חלל היא גישה חסכונית יותר לכיבוש החלל. אם יימשך בקצב הנוכחי המחקר בננוטכנולוגיה ובתהליכים כימיים מתקדמים, ייתכן שיהיה אפשר להאריץ כוכבי לכת תוך מאות שנים ולא תוך אלפי שנים. מצד שני, ייתכן כי יהיה אפשר להתאים בני אדם גנטית, כך שלא יצטרכו לחיות בסביבת אטמוספירה של חמצן וחנקן ובשדה כבידה שווה בעוצמתו לזה של כדור הארץ. אם תאומץ גישה זו, יפחת הצורך להאריץ עולמות, ולכל הפחות, אפשר יהיה לבצע הארצה מוגבלת בהיקפה, המספיקה ליצירת ביוספרה טובה מספיק, שתסביר פנים לאותם בני אדם משובטים.
תנאים הכרחיים לקיום חיים
התנאי ההכרחי המוחלט היחיד לקיום חיים הוא מקור אנרגיה זמין. עם זאת, מעצם קיום המושג "כושר אכלוס של כוכבי לכת" משתמע כי בטרם יוכלו החיים לשגשג או בכלל להיווצר על פני שטחו של גוף אסטרונומי, עליו לעמוד בקריטריונים גאופיזיים, גאוכימיים ואסטרופיזיים לא מעטים. ענייננו נתון בפרט בצירוף הגורמים הסביבתיים המאפשרים התפתחותם ושגשוגם של בעלי חיים רב־תאיים מורכבים ולא רק אורגניזמים חד־תאיים על פני כוכב הלכת. המחקר והעיון בהיבט זה הם כיום מרכיב במדעים הפלנטריים ובמדע האסטרוביולוגיה החדש יחסית. קיימות אף תאוריות המתייחסות לגיל ולסוג הכוכב אותו מקיף כוכב הלכת האמור, ולא רק לתנאים הפלנטריים השוררים באותו כוכב לכת.
שלבי הארצה נוספים
כאשר הופכים התנאים השוררים בכוכב הלכת בו מתבצעת הארצה למתאימים לקיומן של מערכות ביולוגיות פשוטות מכדור הארץ, ניתן להתחיל "לייבא" אליו חיידקים, אשר יסייעו ליצור שם סביבה הדומה יותר לזו של כדור הארץ. בשלב הבא, ניתן לשתול בו גם צמחים ואלה יאיצו את קצב הפקת החמצן. בסופו של דבר, על פי המודלים התאורטיים הקיימים, כוכב הלכת יוכל להסביר פנים לצורות חיים מורכבות יותר ואף לבני אדם.
מאדים
היעדר פעילות של טקטוניקת לוחות על פני המאדים היא גורם אפשרי נוסף לכך, כי אז לא ניתן להזין את המשך תהליך מיחזורם של גזים הכלואים במשקעים לאטמוספירה ובחזרה. ליבתו של המאדים, המורכבת ברובה מברזל, קיימה בעבר שדה מגנטי שעטף את המאדים. עם התקררות הליבה, נחלשה עוצמת שדה מגנטי זה. ייתכן כי היעדרם של שדה מגנטי ושל פעילות גאולוגית על פניו הן תוצאה של גודלו הקטן יחסית של המאדים, שאיפשר לפנים המאדים להתקרר בקצב מהיר יותר, יחסית לקצב ההתקררות האיטי של פנים כדור הארץ. עם זאת, תהליכים אלה עדיין אינם מוכרים בפרטי פרטים. חימום מחדש של ליבת המאדים נחשב לפתרון בלתי מעשי.
שיטה "פרקטית" אפשרית (אך ללא תוחלת טכנולוגית, כיום לפחות) היא להציב מעין עדשה מגדלת ענקית מעל לכוכב הלכת, כדי להמיסו, ואולי להחזיר את גלעינו למצב צבירה נוזלי. עם זאת, תהליכים אלה שתוארו מעלה, אינם ניתנים לביצוע בשנות חייהם של רוב צורות החיים, ואף לא במסגרת הזמן של קיום ציוויליזציה אנושית. ניתן למנוע את הידלדלותה האיטית של השכבה האטמוספירית, תוך ביצוע פעולות הארצה שגרתיות, במידה מתונה של פעילות. תהליך הארצת המאדים עשוי לכלול שני מרכיבים קשורים המזינים זה את זה: בנייתה של האטמוספירה וחימומה. שני התהליכים חוברים יחד והשפעתם זה על זה מתגברת - שכבה אטמוספירית עבה יותר, המורכבת מדו־תחמוצת הפחמן או מגזי חממה אחרים, עשויה לכלוא באטמוספירה אנרגיה רבה יותר שמקורה בשטף הקרינה של השמש, שבתורה גורמת לפליטה רבה יותר של גזי חממה לאטמוספירה וחוזר חלילה.
נוגה
כדי "להאריץ" את נוגה, צריך לבצע בו שתי תמורות עיקריות: שני התהליכים קשורים זה בזה, מכיוון שהטמפרטורה הקיצונית השוררת בנוגה נובעת מאפקט החממה שנגרם כתוצאה מהאטמוספירה הדחוסה של כוכב הלכת. "העלמתו" של הפחמן הדו־חמצני מתערובת הגזים באטמוספירה עשויה לפתור גם את בעיית הטמפרטורה.
גופים נוספים במערכת השמש
מועמדים נוספים לביצוע הארצה על פניהם, ככל הנראה בהיקף מוגבל או תוך הסתפקות בבניית חממות ענק (פארא־טרפורמציה), הם הירח טיטאן, כוכב הלכת חמה (התיישבות באזורים מסוימים בקטבים בהם לא חם מדי ולא קר מדי), הירח גנימד, הירח איו, הירח קליסטו, הירח של כדור הארץ, ואף כוכב הלכת הננסי קרס. עם זאת, לרוב הגופים האלה מסה קטנה מדי מכדי יכולת לקיים אטמוספירה העוטפת אותם לאורך זמן (אף כי אפשר, אך לא בוודאות, כי אטמוספירה שתעטוף אותם תשרוד במשך עשרות אלפי שנים, ותמולא מחדש באופן יזום, במידת הצורך). יתר על כן, להוציא את הירח, עולמות אלה, ברובם, מרוחקים במידה רבה כל כך מהשמש, עד שהמשימה לחממם במידה הדרושה תתגלה כקשה ביותר, אף יותר מניסיון לעשות כן במאדים.
בטרם הארצה - חממות ענק
קיימת גם גישת ביניים (Paraterraforming), לפיה אפשר ליישב כוכב לכת לפני שננקטות בו פעולות הארצה, או במהלכן. גישה זו מכונה באנגלית "Worldhouse Concept", והיא מערבת את בנייתו של מתחם חממה כיפתי גדול ממדים, סגור ומבודד, על פני כוכב הלכת. ברבות השנים, גדלה אוכלוסיית החממה ואפשר להרחיב עוד את המתחם. הכיפה אמורה להיות שקופה ויכולה להתנשא לגבהים של קילומטר אחד או יותר מעל פני השטח. בטרם מאכלסים את הכיפה, דוחסים לתוכה אטמוספירה מלאכותית המאפשרת נשימה. התקרה מקובעת בנקודות עגינה, המופרדות במרווחים מתאימים, ומהן נמתח מערך כבלים ותחתן מוצבים מגדלי מתיחה, התומכים יחד בכיפה. יש הטוענים כי הטכנולוגיה הדרושה לבנייתה של כיפה כזו כבר קיימת מאז שנות ה־60.
לגישת חממות הענק יתרונות רבים יותר מאלו שטמונים בגישה "המסורתית" (הארצה כוללת), ואחד מהם הוא התשואות המיידיות למשקיעים; חממת הענק מכסה אמנם בתחילה שטח יחסית קטן (נאמר, בסדר גודל של עיר), אך יתרונה הוא בכך שניתן לאכלסה כבר מלכתחילה. יתרון נוסף טמון בכך שהיא מאפשרת התפשטות מודולרית, המותאמת על פי צורכי המחייה המשתנים של אוכלוסיית הכוכב. בנוסף, בבנייתן של חממות ענק נדרשת דחיסה של גאזים לנפח שהוא יחסית קטן וגם מתאפשרת בקרה יחסית קלה של התנאים האטמוספיריים המלאכותיים בתוככי החממה. לעומת זאת, בתהליך הארצה מלא, כאשר יוצרים סביב כוכב לכת שכבה אטמוספירית, נדרשת אספקה של כמויות גדולות ביותר של גזים.
עוד יתרון בגישת ה"Worldhouse Concept" טמון בפוטנציאל לבנות כיפות כאלה גם בגופים שמימיים בעלי מסה קטנה ביחס לזו של כוכבי לכת או ירחים (לדוגמה, אסטרואידים). גופים כאלה אינם יכולים לקיים שכבה אטמוספירית דחוסה דיה, מפאת פוטנציאל גרביטציוני יחסית נמוך סביבם.
קיימים גם חסרונות, ואחד מהם הוא הדרישה להתמיד בפעילות מתמשכת של בנייה ותחזוקה. במידה מסוימת, אפשר לצמצם את העלויות הכרוכות בכך, תוך שימוש בשיטות ייצור אוטומטיות והנחלה של הרגלים ומנגנונים מתאימים של תחזוקה ותיקון. בנוסף, ברורה פגיעותה של חממה כזו לכשלים חמורים במקרה של פרצה משמעותית, אף שאפשר לצמצם סיכון זה על ידי נקיטה בבידוד אגפים ובצעדי בטיחות אקטיביים. כמו כן, קיים הסיכוי לפגיעות מטאורים, בהיעדר שכבת מגן של אטמוספירה חיצונית, היכולה לשרוף מטאורים בעת מעופם לפני פגיעתם בפני השטח.
סוגיות אתיות
מתקיים שיח פילוסופי בתחומי הביולוגיה והאקולוגיה בשאלת אתיות ביצוע הארצה בעולמות אחרים. בצד מצדדי תהליך ההארצה אנשים דוגמת רוברט זוברין, מרטין ג'י פוג וריצ'רד ל. ס. טיילור הסבורים כי חובתה המוסרית של האנושות לדאוג להתאמתם של עולמות אחרים למחיה, תוך עידוד המשכיות תהליכי התמרה אקולוגית בידי אורגניזמים, גם בסביבות מחיה מעבר לזו שבכדור הארץ. אלה גם מעלים את האפשרות להרס סביבתי מוחלט בכדור הארץ, אם האנושות לא תשנה את דרכיה ביחס לסביבה. ועל כן, בטווח הארוך, אפשר כי תישארנה שתי אפשרויות בלבד - יצירת מקלט לצורות החיים הארציות בעולמות אחרים, או לחלופין הכחדות מוחלטת של אלה. בכל מקרה, מציינים מצדדי הרעיון, הארצתם של כוכבי לכת עקרים אינו מעשה שגוי מוסרית, בהיעדר סביבה אקולוגית להתערב בה ולשנותה. הוגי דעות זהירים יותר גורסים כי הארצה היא בגדר התערבות בלתי אתית בטבע, ולאור עברה רווי המחדלים של האנושות בשמירת הסביבה בכדור הארץ, מוטב לאדם להימנע מהתערבות בסביבתם של כוכבי לכת אחרים. יש גם הוגים, דוגמת כריסטופר מק'קיי, המצדדים בגישה של פשרה, הטוענת כי הארצה היא אתית, במידה סבירה, רק בתנאי שנקבע בוודאות כי אין מתקיימים בכוכב הלכת הזר תהליכי חיים משלו; אם כן, לא זו בלבד שאסור לנו לנסות לעצב את כוכב הלכת לצרכינו, אלא אף נדרש מאיתנו להתאים את סביבתו לטיפוח צורות החיים הילידיות שעל פניו.
סוגיות כלכליות
העלות ההתחלתית של מיזמים מעין אלה עשויה להרקיע שחקים. הטכנולוגיה הדרושה עדיין לא קיימת וגם לא אפשרית מבחינה כלכלית. ג'ון היקמן הצביע על העדר זווית ראייה כלכלית בשיטות ההארצה התאורטיות הקיימות, וגם התריע מפני גישה אופטימית מדי כלפי מודלים אלה. היתכנותם הכלכלית של מיזמים מעין אלה תלויה בגישה חופשית ובלתי מוגבלת למשאבי החלל הבלתי נדלים, אף שכרוכה בכך השקעה התחלתית גבוהה (ראו לדוגמה - מעלית חלל).
מבין המצדדים ביישוב החלל, יש הטוענים כי את ההשקעה הכספית הדרושה להארצת המאדים או נוגה אפשר למצער לנצל ליצירתם של מרחבי מחיה מרווחים יותר במושבות חלל. אלה טוענים כי ציוויליזציה שפיתחה את היכולת לחיות בחלל יכולה לשרוד בכל מקום במערכת השמש, ולעומת זאת, בחירה בהארצתם של כוכבי לכת משמעותה הגבלת תחום המחייה. יש הסבורים כי הארצתם של כוכבי לכת היא ביטוי של "שוביניזם פלנטרי".
סוגיות פוליטיות
להארצתו של כוכב לכת עשויות להיות לא מעט השלכות, כגון שאלת הבעלות על השטח החדש בכוכב הלכת המדובר. בין טוענים אפשריים לריבונות כזו ניתן למנות ממשלות, ארגונים בינלאומיים (דוגמת האו"ם), תאגידים או המתיישבים עצמם. יישובים כאלה עלולים להיות בלב סכסוכים בינלאומיים בין מדינות הטוענות לריבונות על שטחים אלה. יריבות בין מדינות היא גורם מעצב רב חשיבות עבור מיזמי חלל.
<!--
Popular culture
Terraforming is a common concept in science fiction, ranging from television, movies, novels and video games. The concept of changing a planet for habitation precedes the use of the word 'terraforming', with H. G. Wells describing a reverse-terraforming, where aliens in his story The War of the Worlds change Earth for their own benefit. Also, Olaf Stapledon's Last and First Men (1930) provides the first example in fiction in which Venus is modified, after a long and destructive war with the original inhabitants, who naturally object to the process. Recent works involving terraforming of Mars includes the novels in the Mars trilogy, by Kim Stanley Robinson.
Terraforming has also been explored on television and in feature films, most prominently and famously in the Star Trek universe. In the Star Trek movie The Wrath of Khan, the film's antagonist Khan steals the "Genesis Device", a device developed to quickly terraform barren planets, and wields it as a weapon (the Genesis Torpedo), threatening to use it against already populated planets in order to conquer the galaxy. Also in the Star Trek Universe, humans terraformed mars in the 22nd century by redirecting comets towards Mars' North Pole and South Pole. In the episode Terra Prime (Star Trek: Enterprise episode) the Enterprise crew uses one of the comets to avoid being detected by the antagonist. In Joss Whedon's short-lived hit television series Firefly, and its feature film sequel Serenity, giant "terraformers" (ships or factories designed to generate atmosphere and perform other functions of terraforming) were used to transform the ecosystems of hundreds of planets and moons across a huge solar system into human-livable environments. It is shown in the movies Alien and Aliens. In the first film, the atmosphere of LV-426 is unbreathable and John Hurt's character must wear an environment suit; sixty years later an atmospheric factory has been utilized to withdraw sulphur and replace it with oxygen; producing a stormy but breathable atmosphere. In the anime Cowboy Bebop humanity has terraformed dozens of moons and planets after a hyperspace gate accident fractured the Moon, raining debris on Earth. Asteroids have also been colonized to sustain human life. Also, the manga and anime series Aria takes place on a terraformed Mars.
In Stargate SG1 episode "Scorched Earth" an alien ship terraforms a planet recently inhabited by Enkarans with the help of humans. The movie Blade Runner alludes to the existence of "Off-World Colonies" which are advertised as having a more suitable living atmosphere than the polluted Earth: the story is based on the escape of individuals designed as labor forces for the new colonists. In the movie Total Recall an alien device is activated to transform the atmosphere of Mars, while in Red Dwarf, the crew have to rescue Rimmer from a planet terraformed to match his own disturbed sub-conscious. -->
מטאמטה
מָטָאמָטָה (שם מדעי: Chelus fimbriata) הוא מין הצבים היחידי החי בסוג Chelus.
מאפיינים
זהו יצור בעל ראש גדול, פה ענקי ו"חוטם" בקצהו וכן צוואר ארוך מאוד. הוא מצוי בטבע בנהרות אמריקה הדרומית באזור הנהרות אמזונאס ואורינוקו.
זה גם צב גדול שאורכו יכול להגיע ל-45 סנטימטרים ומשקלו ל-15 קילוגרם. צבע הראש, הצוואר והגפיים הוא חום-אפרפר והוא בעל מבנה ראש בעל שני זיזים משולשים משני קצוות הראש בחלק העליון, בעל פה מתרחב גדול במקום מקור כמו רוב הצבים וחדק פחוס דמוי צינור באזור האף, דרכו הוא נושם. הראש מכוסה בגבשושיות ועליהם צומחים זיזים דמויי צמחים: על הסנטר ישנם שלושה כאלה ועל הלסת עליונה עוד ארבעה. הצוואר ארוך ובעל שניים-שלושה תלמים וכמה "קוצים" מזדקרים עד לבסיס השריון החום או השחור. מעל השריון שלוש שורות תלולות יותר משאר השריון, ככל הנראה כדי לעזור לצב להסתוות בלי שייראה כצב. כפות הרגליים קטנות ביותר עם מעט טפרים וגם הזנב קצר אבל עבה, בייחוד אצל הזכרים. צב זה מצוי רוב זמנו במים ועולה לנשום על ידי החדק דמוי הצינור שלו. על גופם ושריונם צומחים אצות וצמחים ירוקים שעוזרים להסוות אותם וכך הם יכולים להיראות כמו עלים מתים במים הרדודים באגן האמזונס.
צב זה ניזון מטרף שהוא מחכה לו בעודו מוסווה. הוא משתלב בצורה מוצלחת בצמחייה המימית או בערימות עלים מתים או בוץ וכך יכול להישאר בלי תנועה כשמיני טרפו, חסרי חוליות שונים או דגים, לא מרגישים בנוכחותו. כשדג או יצור דומה מגיע למרחק מספיק הצב פוער את הפה הענקי שלו, יוצר ואקום גבוה ושואב אותו פנימה לתוך הגרון. בשל צורתו של הפה הם כלל לא מסוגלים לנשוך אלא רק לפתוח ולסגור את הפה.
הצבים מתרבים במשך השנה כשהזכרים מרחיבים את רגליהם להרשמת הנקבה ומקננים בחפירות בדרך כלל בחודשים אוקטובר עד דצמבר ומטילים 12–28 ביצים קטנות וכדוריות שנמצאות יחדיו. הצאצאים הרכים הם טרף קל להרבה טורפים כמו עיטים, חתולים, אנפות, נחשים ותנינים.
הליגה הלאומית בכדורסל
הליגה הלאומית בכדורסל (נקראת גם ליגה לאומית וינר לצורכי חסות מסחרית) היא הליגה השנייה בחשיבותה בכדורסל הישראלי.
בליגה הלאומית משחקות 14 קבוצות, כל קבוצה פוגשת את יריבתה במהלך העונה פעמיים ובסה"כ כל קבוצה מקיימת 26 משחקים.
בתום 26 משחקים נפגשות 8 הקבוצות הראשונות לשתי סדרות פלייאוף. סדרת רבע גמר של הטוב מחמישה משחקים (הראשונה פוגשת בשמינית, השנייה פוגשת בשביעית וכן הלאה) כשלראשונה ולשנייה יש יתרון ביתיות לשתי הסדרות. 4 הקבוצות המנצחות ממשיכות לסדרת חצי הגמר של הטוב מחמישה משחקים (הראשונה פוגשת את הרביעית והשנייה פוגשת את השלישית), שתי המנצחות נפגשות לצמד משחקים והמנצחת בסיכום זוכה באליפות הליגה כאשר גם הסגנית עולה לליגת העל בכדורסל.
6 האחרונות בסיום הליגה, נפגשות לטורניר פלייאוף תחתון שבסיומו שתי האחרונות יורדות לליגה הארצית בכדורסל, הליגה השלישית בחשיבותה.
גמר
צמד משחקים כאשר שתי הקבוצות מעפילות לליגת העל אך המנצחת בצמד המשחקים זוכה באליפות הליגה.
שיטת משחקי הפלייאוף התחתון
בסיום סבב הפלייאוף התחתון יורדות הקבוצות שסיימו במקום ה-13 וה-14 לליגה הארצית.
סדרת הגמר
בשניים הנ"ל הייתה עולה אחת בלבד, והיא זו שניצחה בסדרת הגמר בסדרת הטוב מ-5.
יבגני רטנר
קורות חיים
רטנר נולד בציריך שבשווייץ לזוג סטודנטים יהודים רוסים שלמדו שם רפואה. עם סיום הלימודים ב-1913 חזרה המשפחה לרוסיה. ב-1914, כשהיה בן 5, התייתם מאמו. במלחמת העולם הראשונה שימש אביו רופא צבאי, והמשפחה נדדה ברחבי רוסיה ביחד עם האב.
בשנת 1922, בהיותו בן 13, עלה לארץ ישראל עם סבו. אביו הקומוניסט נשאר ברוסיה, והוא לא ראה אותו יותר. סבו היה פרופ' אלכסנדר איליוב, שייסד את הפקולטה לכימיה בטכניון, והמשפחה התגוררה בחיפה. בשנת 1928 סיים רטנר את לימודיו בבית הספר הריאלי, ובשנת 1932 סיים את לימודיו בטכניון, שם למד הנדסה אזרחית. בסיום לימודיו עבד במשך שנתיים כמהנדס מכונות במחלקה לעבודות ציבוריות של ממשלת המנדט הבריטי. במקביל ערך מסעות אופנוע הרפתקניים לארצות ערב, אירופה, סהרה, סודאן והודו.
בשנים 1935–1942 עבד כמהנדס מכונות בחברת הנפט העיראקית (IPC, כיום בתי הזיקוק). במקביל, החל לפעול בארגון "ההגנה" בתכנון אמצעי חבלה, והוכשר במסגרתו כטייס במטוסים קלים. כחבר הפלוגה לפעולות מיוחדות, פעל רטנר ביחידת הנדסה, ועסק בתכנון כלי לחימה, ובין השאר היה בצוות שהכין את המוקש לפיצוץ אוניית הגירוש פאטריה. בעקבות שיתוף הפעולה שהכריז דוד בן-גוריון עם הבריטים במלחמה בנאצים, נחשפו הבריטים למוקש המטרייה שתכנן, והוא גויס בשנת 1942 לשורות הצבא הבריטי, ונשלח לאנגליה לבסיס המחקר ופיתוח של האדמירליות בעיר פורטסמות' לעסוק בפיתוח נשק נגד צוללות. בין היתר היה מעורב בפיתוח ה-Squid, מרגמה ללוחמה נגד צוללות, שפגעה קשות בצוללות הגרמניות.
בשנת 1947 נקרא על ידי בן-גוריון לחזור לארץ ישראל; הבריטים סירבו לאשר לו חזרה ארצה והציעו לו נתינות בריטית. לאור זאת, רטנר התחזה כחולה סופני המבקש להיקבר בארץ ישראל. לאחר הגיעו לארץ ישראל, הוא לא הצטרף לתע"ש בגלל העדר שפה משותפת עם חיים סלבין, מנהל התע"ש, והצטרף למחלקה המדעית של "ההגנה". רטנר היה ממייסדי חיל המדע של צה"ל והפך למהנדס הראשי של החיל. במסגרת תפקידו בחיל המדע פיתח אמצעי לחימה רבים כגון מוקשים, מרגמה 6 אינץ' ומטול נגד טנקים. כל הכלים האלה שימשו במלחמת העצמאות.
בעקבות פיזור חיל המדע עבר לגוף המחליף, אגף מחקר ותיכון במשרד הביטחון. לאחר הקמת רפא"ל, בשנת 1958, עבר לעבוד בה ועסק בפיתוח אמצעי לחימה. ברפא"ל הקים את חטיבת החימוש, שבה שימש ראש פרויקט מרכזי. בראיון שהעניק יצחק יעקב לחוקר הגרעין הישראלי אבנר כהן ובספרו של מוניה מרדור על תולדות רפא"ל תואר רטנר כאחד האחראים על הרכבת מערכת הנשק הגרעינית של ישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20. בגין עבודתו הוענק לו פעמיים פרס ביטחון ישראל, באחת מהן הוענק לו הפרס בשנת 1959 על פיתוח הרב-בזוקה.
בשנת 1968 השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה והמשיך לעבוד ברפא"ל כיועץ למנהל רפא"ל בנושאי חימוש. בתפקידו כיועץ המשיך לפתח אמצעי לחימה ולהשתתף באופן פעיל בניסויי הערכה שלהם בשדה הניסויים 'שדמה' בנגב. רטנר ביקש בצוואתו להיקבר שם אך הדבר לא התאפשר. הוא המשיך לעבוד עד יום מותו. בצוואתו כתב שהוא מבקש שבהלווייתו לא ישתתפו יותר ממניין אנשים ומהיתר ביקש.
רטנר נפטר במרץ 1979. הוא הונצח במוזיאון רפא"ל הקרוי על שמו. בתו היא הרקדנית רות אשל.
אורמן
אורמן הוא שם משפחה.
אנחנו יוצאים להילחם אתכם
אנחנו יוצאים להילחם אתכם הוא משחק ילדים. המשחק הוא משחק מלחמה, בו מחולקים השחקנים לשתי קבוצות. המשחק היה נפוץ בישראל של ראשית עד אמצע המאה העשרים. במקומות מסוימים (למשל חיפה) שיחקו בו בנות בלבד.
גרסת אנשי ביניים
המשחק הוא משחק של משחקונים חוזרים, שבכל אחד מהם מוגדרת קבוצה מנצחת, אך אין מנצח מוגדר לכל המשחקונים. חברי הקבוצה האחת בוחרים איש ביניים (למשל את שושנה) ופותחים בשיר משחק המהווה קריאת תיגר:
"אנחנו יוצאים להילחם אתכם, להילחם אתכם, להילחם אתכם. מאיתנו תצא שושנה הגיבורה, שושנה הגיבורה, שושנה הגיבורה. (ו)מי מכן תצא הראשונה, תצא הראשונה, תצא הראשונה?"
חברי הקבוצה השנייה בוחרים איש ביניים, למשל את רעיה, ועונים:
"מאיתנו תצא רעיה הגיבורה, רעיה הגיבורה, רעיה הגיבורה".
השחקנים הנבחרים, במקרה זה שושנה רעיה, יוצאים זה אל מול זה כשהם מקפצים על רגל אחת וידיהם שלובות, ומנסים לגרום זה לזה לאבד את שיווי משקלם, לגעת בקרקע בשתי רגליים או ליפול. המנצח מגדיר את קבוצתו כמנצחת. הקבוצה המנצחת זוכה לפתוח בהתגרות בסיבוב הבא.
גרסה חליפית לשיר:
גרסה חליפית נוספת:
-"אנחנו יוצאים להילחם אתכם, להילחם אתכם, להילחם אתכם" -"אנחנו יוצאים להילחם אתכם, להילחם אתכם, להילחם אתכם" -"ומי מכם יצא הגיבור, יצא הגיבור, יצא הגיבור" -"ומי מכם יצא הגיבור, יצא הגיבור, יצא הגיבור" -"מאתנו יצא יוסי הגיבור, יוסי הגיבור, יוסי הגיבור"
גרסת מלחמה כוללת
חברי אחת הקבוצות עומדים כשפניהם לקיר. חברי הקבוצה השנייה מתקרבים אליהם מאחור, וטופחים על גבם. הטפיחה מהווה סימן לתחילת הקרב, אשר מתנהל כמו בגרסת אנשי הביניים, על רגל אחת בשילוב ידיים. הקבוצה המנצחת היא הקבוצה שיש מי מחבריה אשר לא נפסל עדיין, כאשר חברי הקבוצה השנייה נפסלו כולם.
אדריכלות בירושלים
בירושלים קיימים מאות רבות של מבנים בעלי חשיבות אדריכלית אשר נבנו בתקופות שונות, תחת שלטונות שונים ומתוך תפיסות דתיות, פוליטיות וסגנוניות שונות ומגוונות. ערך זה מרכז את מקצתם על פי תקופת בנייתם, ועל פי האזור בעיר בו נבנו.
תקופת בית ראשון
מתקופת בית ראשון נותרו שרידים מועטים ביותר של בניינים בעלי חשיבות ארכיטקטונית. שטח העיר היה בתקופה זו קטן ביותר (שטחה של עיר דוד מהווה למעשה את הכפר סילואן של ימינו) - אזור זה נבנה מחדש על ידי המלך הורדוס. בתקופת חזקיהו הורחבה העיר עד להר ציון ושכנה למעשה על חלק מהאזור המהווה היום את הרובע היהודי. מספר שרידים מתקופה זו נשמרו.
תקופת הבית השני
תקופת הבית השני (516 לפני הספירה - 70 לספירה) מאופיינת במספר רב של תקופות משנה - תקופת  שיבת ציון, התקופה ההלניסטית-(תקופת החשמונאים), ותקופת הרומאים-(תקופת הורדוס).השפעות ארכיטקטוניות רבות השפיעו על הבנייה בירושלים כתוצאה ממפגשי התרבויות השונות עם העיר. הבנייה בירושלים הושפעה בעיקר מהבנייה ההלניסטית, על אף התנגדות מצד חוגים שמרנים יהודים. ההשפעה הרומית על הבנייה בעיר החלה עוד בתקופת שלטונו של הורדוס, לאחר חורבן בית המקדש התגברה השפעה זו עם בניית איליה קפיטולינה. בתקופת הורדוס עברה העיר תנופת בנייה ניכרת והפכה לאחת הערים המפורסמות בעולם העתיק, והיפה בערי המזרח הקדום (לדברי ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן). המבנה העיקרי בירושלים בתקופה זו היה בית המקדש השני ממנו נותר הכותל המערבי, הכותל הדרומי ומספר שרידים נוספים כגון קשת רובינסון, קשת וילסון ושרידי מצודת אנטוניה. מתקופת הבית השני נותרו בעיקר שרידי קברים וכן מספר שרידי בניינים באזור הרובע היהודי.
התקופה הרומית ביזנטית
לאחר חורבן בית המקדש השני והריסתה של העיר ירושלים, נבנתה העיר מחדש בסגנון רומאי. הפיכת האימפריה הרומית למדינה נוצרית בתקופת הקיסר קונסטנטינוס הובילה לתנופה של בניית כנסיות בעיר בסגנון הביזנטי.
התקופה הצלבנית
בעקבות מסעי הצלב כבשו הצלבנים את ירושלים והפכו אותה לבירת ממלכתם - ממלכת ירושלים הצלבנית. לאחר שנגרם נזק רב לעיר בתקופת הכיבוש הצלבני (מרבית העיר נשרפה וכל אוכלוסיית העיר היהודית והמוסלמית הוצאה להורג) החלו השליטים הצלבנים בשיקום העיר. כנסיות רבות נבנו בסגנון אירופי של ימי הביניים, שהגדולה בהן הייתה כנסיית הקבר, ומסגדים רבים הפכו לכנסיות. בתקופה זו נאסרה על היהודים הכניסה לעיר.
התקופה הממלוכית
לאחר כיבוש ממלכת ירושלים הצלבנית על ידי סלאח א-דין שוקמו המסגדים שהפכו לכנסיות על הר הבית. הממלוכים התירו ליהודים לשוב לעיר ולבנות בה בתי כנסת, וכן החלו בעבודות בנייה נרחבות באזור הר הבית - ובהם מדרסות, שווקים ואכסניות לעולי רגל. מבנים בסגנון בנייה ממלוכי נותרו עד ימינו בעיר העתיקה.
תקופת סולימאן המפואר
ב 1517 נכבשה העיר בידי האימפריה העות'מאנית ותחת שלטונו של סולימאן המפואר חלה בה תנופת בנייה. בין השאר, נבנו סביב העיר העתיקה חומות ירושלים כפי שהן מוכרות לנו כיום.
התקופה העות'מאנית
במחצית השנייה של המאה ה-19, התרחבה העיר אל מחוץ לחומות העתיקה - בעיקר לאורך הדרך המובילה משער יפו לעיר יפו (היא רחוב יפו של ימינו). לאורך הדרך - שהפכה לדרך הגישה העיקרית לעיר ירושלים - נבנו חנויות ושכונות מגורים. בתקופה זו חל גם שינוי באופן ההתיישבות היהודי בעיר. בעקבות ההגנה שנתנו המעצמות האירופאיות ליהודים שבאו מארצות אלה החלה להגיע אוכלוסייה חילונית ומשכילה לעיר - ואוכלוסייה זו העדיפה להתגורר מחוץ לחומות העיר העתיקה, בשכונות שנבנו בסגנון אירופאי. בסוף המאה ה-19 עברה ירושלים תנופת בנייה ופיתוח אשר התרחשה ברובה בין חומות העיר העתיקה ומיעוטה מחוץ לחומות. סגנון הבנייה, שמומנה על ידי קהילות אירופיות, שיקף את סגנונות הבנייה בארצות מוצאם של המממנים - אף שהבנייה הייתה תמיד בנייה באבן.
חדירת המעצמות האירופאיות לארץ ישראל מתוך כוונה להגביר את השפעתן בעיר הקודש, הביאה לתנופת בנייה אף מחוץ לחומות, בעיקר באזור רחוב הנביאים, מגרש הרוסים והאזור המהווה כיום את מזרח העיר החדשה והר הזיתים. בתי חולים וקונסוליות רבות נבנו לאורך רחוב הנביאים על ידי המעצמות האירופיות. הצרפתים בנו את המתחם הצרפתי בין העיר העתיקה לבין מגרש הרוסים.
אזור המושבה הגרמנית
בנייני הקהילה:
בתים פרטיים:
תקופת המנדט הבריטי
עם תחילת השלטון הבריטי, בדצמבר 1917, החלה תנופת בנייה גדולה בעיר - בעיקר בשל השינוי בסטטוס שלה. בתקופה העות'מאנית הייתה ירושלים עיר מחוז קטנה. עם תחילת המנדט הפכה, לראשונה מאז קיומה של ממלכת ירושלים הצלבנית, לבירת ארץ ישראל. מושל העיר בשנים 1918 - 1926 החל בתוכניות בנייה נרחבות שכללו החלפת התשתית ומערכת הדרכים. בתקופתו נחקק חוק העזר העירוני, הקיים עד ימינו, הכופה על בנייה באבן ירושלמית בעיר, ומעניק לעיר את צביונה גם בימים אלה. בתקופת המנדט החלו להיבנות שכונות גנים - שכונות וילות בהן כל משפחה גרה בבית צמוד קרקע ומוקף גינה. שכונות אלה היוו שינוי משמעותי מסגנון הבנייה הקודם שהיה בעיר.
מספר שכונות יהודיות נבנו בדרומה של העיר על מנת להגביר את ההתיישבות היהודית באזור זה (מקור חיים, תלפיות, רמת רחל).
תקופת העיר המחולקת
במלחמת העצמאות השקיעה המדינה היהודית את עיקר משאביה וכוחה בהגנה על העיר ירושלים - כעשרה אחוזים מהנופלים במלחמת העצמאות נפלו בהגנה על העיר, בניסיונות הנפל להגן על הרובע היהודי ובניסיונות הנפל הרבים לכבוש את לטרון. במהלך המלחמה היה המאבק על השליטה בעיר מאבק מבית לבית, ושטחים רבים נהרסו במהלך הקרבות או אחריהם (לדוגמה: שריפתו של הרובע היהודי על ידי הלגיון הירדני ב- 28 במאי 1948).
בסיום הקרבות ולאחר החתימה על הסכם שביתת הנשק נותרה העיר חצויה, כאשר קו הפסקת אש ושטח הפקר חוצה אותה. בניינים רבים איבדו את שימושם - מבני האוניברסיטה העברית ובית חולים הדסה על הר הצופים נותרו במובלעת ישראלית בלא אפשרות גישה אליהם, שכונות שהיוו מרכז עסקים ראשי ומרכזי קניות במרכזה של העיר מצאו את עצמם באזור ספר - ובית העירייה של ירושלים שהיה במרכז העיר שכן על קו הגבול (שעבר למעשה בצמוד לקיר הבניין).
לאחר מלחמת העצמאות השקיעה ממשלת ישראל משאבים רבים בבניית שכונות חדשות במערבה של העיר, אולם שכונות אלה נבנו בחופזה ובלא מחשבה ארכיטקטונית רבה. החלטת הממשלה בחודש דצמבר, 1949 להעביר את כל מוסדות השלטון לירושלים הייתה נקודת מפנה בפיתוח העיר. הוחלט למקם את כל מוסדות השלטון באתר אחד - גבעת רם הצופה לעמק המצלבה - ולבנות קריית שלטון מודרנית (הכנסת, בנק ישראל ומשרדי הממשלה), קריית השכלה חדשה (קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם) וכן קריית תרבות (מוזיאון ישראל). בניית קרייה זו נמשכת עד ימינו.
תקופת העיר המאוחדת
האיחוד המוניציפלי של מזרח ומערב ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים הביא לתנופת בנייה ופיתוח בעיר. ירושלים הפכה לכרך מודרני - וסגנונות הבנייה הושפעו משאיפתם של מתכנני העיר וגורמים ממשלתיים להפוך את העיר למטרופולין בעל אופי מערבי. חפירות ארכאולוגית שבוצעו בעיר הביאו לבניית גנים ארכאולוגיים רבים, והרובע היהודי ההרוס שוקם תוך ניסיון לשמור על צביונו האדריכלי.
לקריאה נוספת
מאמרים
קירח מכאן ומכאן
קירח מכאן ומכאן (במקור: נמצא קירח מכאן ומכאן) הוא ניב תלמודי המתאר מצב שבו אדם ניצב בפני שתי אלטרנטיבות ראויות, אך לבסוף יוצא מופסד מכל ההיבטים.
מקור הביטוי
מקור הביטוי הוא בתלמוד בבלי במסכת בבא קמא. התלמוד מספר כי האמוראים רב אמי ורב אסי ישבו לפני רבי יצחק נפחא. אחד מהם ביקש לשמוע ממנו דבר הלכה והשני ביקש לשמוע ממנו דבר אגדה. כשהתחיל רבי יצחק לומר אגדה לא הניח לו האמורא שביקש לשמוע הלכה, וכן להפך.
הגיב להם רבי יצחק: (כלומר, זה שכל אחד מכם מבקש ממני לומר דברי תורה מסוימים ולא מניח לי לומר אחרים זה דומה למקרה שבו אדם נשוי לשתי נשים, צעירה וזקנה. הצעירה מורטת את שערותיו הלבנות כדי שייראה צעיר, הזקנה מורטת את שערותיו השחורות כדי שייראה זקן, ולבסוף האדם נשאר קירח).
בתום המשל, אמר להם רבי יצחק דבר תורה שכולל גם הלכה וגם אגדה.
בתרבות
המשפט צוטט בכתבים תורניים רבים. רש"י ציטט אותו בביאורו במסכת סנהדרין וכתב: גם רבי מנחם מנדל שניאורסון כתב לאדם במכתב שהתפרסם לאחר מכן באחד מספרי האגרות קודש :
המשפט זכה לתפוצה גם בכתבי הסופרים העבריים, כגון אחד העם שכתב במאמרו מדינת היהודים ו"צרת היהודים" : גם משה לייב ליליינבלום כתב במאמרו מענה רך :
בשפה הערבית ישנו ניב דומה: בֵּין חַאנַא וּמַאנַא צַ'אעַת לִחַאנַא (כלומר – בין חאנא למאנא אבד הזקן שלנו).
שזיף לב אדום
שזיף לב אדום הוא תת-סוג של עץ נשיר ממשפחת הורדיים שפירותיו נאכלים חיים או מבושלים.
זני השזיף
הזנים של שזיפי לב אדום מחולקים לשלוש קבוצות, הכוללות: שזיף אדום ציפה, שזיף פלמגרנט ושזיף אבטיח. הפירות נמכרים בישראל, ארצות הברית, דרום אמריקה, אפריקה, במזרח הרחוק ובאירופה.
שזיף אדום הציפה
מחקר שנערך במכון וולקני על ידי פרופ' יוסי קנר מצא ששיעור נוגדי החמצון בשזיף אדום הציפה גבוה משמעותית מפירות אחרים: פי 3 מאשר ברימון ופי 5 מאשר ביין אדום, תפוח או בננה.
שזיפים אדומי ציפה מתאפיינים במראה של קליפה שחורה ובשר פרי אדום הבהיר לעומת שאר הזנים. גודל הפרי גדול וקליפתו מנוקדת. עונת ההבשלה של הפרי נמשכת לאורך כל עונת פירות הקיץ. זן נוסף מהמשפחה הוא שזיף מריל, זן של שזיף יפני עם ציפה בגוון אדום כהה, טעמו מורכב מעסיסי מתוק וחמיצות מועטה.
שזיף אבטיח
שזיפים בעלי קליפה ירוקה שלעיתים מנוקדת באדום, בשר הפרי בגוון אדום כהה ומכיל עסיס רב. טעמם מושפע מאיזון בין רמות הסוכר והחומצה של הפרי. שזיפי האבטיח מבשילים מחודש מאי ועד ספטמבר. זן נוסף הוא קרוקודיל דנדי.
שזיפי הפלמגרנט (שזיף רימוני)
השזיפים כהים מבחוץ ובשרם בצבעי ארגמן ושני המכיל רמות גבוהות של סוכר. הזנים של שזיף פלמגרנט מניבים פירות גדולים שהבשלתם ממאי ועד ספטמבר.
כריסאיס
במיתולוגיה היוונית, כריסאיס (ביוונית עתיקה: Χρυσηΐς) היא אישה טרויאנית, בתו של כריסס. כריסאיס, שמה כביכול ב"איליאדה" של הומרוס, פירושו פשוט "בתו של כריסס"; סופרים מאוחרים יותר מציינים את שמה האמיתי, אסטינומה (Ἀστυνόμη). המשורר הביזנטי יואנס צצס מתאר אותה כ"צעירה ורזה מאוד, עם עור חלבי; היה לה שיער בלונדיני ושדיים קטנים; בת תשע-עשרה ועדיין בתולה".
מיתולוגיה
אסטינומה נשלחה על ידי אביה לשם הגנה, או, על פי אחרים, כדי להשתתף בחגיגת פסטיבל ארטמיס בתֵּבֵּה הקיליקית או בלירנסוס, שם נלקחה כשבויה על ידי אכילס. לטענת כמה, היא הייתה אשתו של אאטיון, מלך לירנסוס (בדרך כלל מתואר כשליט של תבאי הקיליקית הסמוכה) שנהרג על ידי בנו של פלאוס  במהלך מלחמותיו נגד בעלות בריתה של טרויה.
בספר הראשון של "האיליאדה", במהלך חלוקת השלל שהביא אכילס, היא נמסרה לאגממנון בהחלטה פה אחד לנוכח משרתו המלכותית. כפרס מלחמה, אגממנון, שהודה שהיא יפה יותר מאשתו קליטמנסטרה, שעבד את כריסאיס וסירב לאפשר לאביה לשלם עבורה כופר, למרות שכהן אפולו הציע למלך המיקני מתנות זהב וכסף. בעקבות זאת, שלח אפולו מגפה ששטפה את צבאות יוון, ואגממנון נאלץ להחזיר את כריסאיס כדי להביא לסוף המגפה. הוא שלח את אודיסאוס להחזיר את הנערה לכריסס. אגממנון פיצה את עצמו על אובדן זה בכך שלקח את בריסאיס מאכילס, מעשה שפגע באכילס, שבתגובה לכך סירב לקחת חלק נוסף במלחמת טרויה.
לאחר ההתקפה על רסוס וצבאות תראקיה שלו, הגיע כריסס ליוונים כדי להודות להם על כך שהחזירו את בתו, אסטינומה. בגלל אדיבות זו, ומכיוון שידע שבתו קיבלה יחס ראוי, הוא החזיר אותה לרשותו של אגממנון. אגדה יוונית מאוחרת יותר, שנשתמרה ב"Fabulae" של גאיוס יוליוס היגינוס, מצינת שהיה לה בן שנקרא על שם אביה על ידי אגממנון. בעיר תבאי באסיה הקטנה, כריסאיס ילדה את כריסס והכריזה עליו כבן של אפולו. הדבר קרה כאשר שוחררה לזמן קצר כאסירה והורשתה לחזור לעיר הולדתה.
כמה שנים אחר כך, כאשר ילדי אגממנון, אורסטס ואיפיגניה מצאו מקלט באי סמינתוס, עתה ביתם של כריסאיס ומשפחתה, היא הציעה למסור את הנמלטים למלך תואס. בנה כריסס, שגילה כי הם אחיו למחצה, עזר להם להרוג את המלך הטאורי.
בספרות מימי הביניים, פותחה כריסאיס לדמות "כרסידה". יצירת האמנות "I Modi" (בלטינית: "הדרכים"), ספר אירוטי מתקופת הרנסאנס, מציגה את כריסאיס בתנוחה מינית אחת מתוך סדרת תנוחות מצוירות בתחריטים. כריסאיס היא הדמות "המוזהבת" באפוס האלכימי מתקופת הבארוק שנקרא על שמה, "Chryseidos Libri IIII" (1631).
סן פרנסיסקו דה קמפצ'ה
סן פרנסיסקו דה קמפצ'ה (בספרדית: San Francisco de Campeche), או בקיצור קמפצ'ה, היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר של מדינת קמפצ'ה במקסיקו. העיר נמצאת בחוף מפרץ קמפצ'ה, בחצי האי יוקטן, במרחק של כ-1,100 קילומטרים ממקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
מערכת הביצורים והחומות בעיר מתקופת השלטון הקולוניאלי הספרדי זכתה להכרה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1999.