cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בטי קרטר
בטי קרטר (באנגלית: Betty Carter; 16 במאי 1929 במישיגן - 26 בספטמבר 1998) הייתה מוזיקאית וזמרת ג'אז אמריקאית. היא לא הייתה פופולרית בקרב הקהל הרחב, אך הייתה דמות מוכרת בקרב חובבי הג'אז.
ביוגרפיה
קרטר נולדה בשם לילי מה ג'ונס (Lillie Mae Jones) בעיר פלינט שבמישיגן. בגיל צעיר החלה קרטר בלימודי פסנתר בקונסרבטוריון של דטרויט, ובעודה נערה החלה להופיע עם צ'ארלי פארקר ומוזיקאים נוספים.
ב-1948 קרטר חברה לתזמורת של ליינול המפטון והוא היה זה שנתן לה את הכינוי Betty Be Bop. בגיל 21 נסעה לניו יורק עם התזמורת. במהלך שנות ה-50 פעלה במסגרת קבוצות שונות, והופיעה עם מוזיקאים כמו מקס רוואץ' ודיזי גילספי. ב-1958 ו-1959 השתתפה עם מיילס דייוויס בסיבוב הופעות.
התקליט הראשון שלה יצא בשנת 1955 עם נגן הפסנתר ריי בריינט ונקרא "Meet Betty Carter And Ray Bryant". בשנת 1956 יצא האלבום השני שלה עם הלהקה של גיגי גרייס. ב-1958 הוציאה אלבום נוסף, שנקרא "I Can Help It". ב-1960 הוציאה קרטר אלבום בשם "The Modern Sound Of Betty Carter" שבעקבות אי הצלחתו החליטה להתחיל בכיוון אחר במוזיקה, בעזרתו של ריי צ'ארלס. ב-1961 הם הוציאו אלבום משותף שהפך פופולרי. השיר "Baby Its Cold Outside" היה הצלחה גדולה והפך ללהיט.
ב-1963 הקליטה בטי קרטר את האלבום “Round Midnight” שהראה צד שונה שלה. זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1964, היא הוציאה אלבום בשם “Inside Betty Carter”. למעשה, בין 1961 ל-1968 קרטר לא הקליטה שום אלבום מלבד שני האלבומים הללו ואף שהמשיכה להופיע במועדוני ניו יורק, שמה נשכח. קרטר ילדה שני בנים (מיילס וקגל רדינג), והתרכזה במשפחה שלה על חשבון הקריירה.
ב-1969 בטי הייתה מוכנה לחזור למוזיקה והתחילה להקליט אלבום עם הקלטות חיות בשם “Finally-Betty Carter”. האלבום נחשב לאחת העבודות הטובות שלה למרות שבזמנו הוא לא עורר הרבה עניין, כך גם ההקלטה החיה השנייה שנקראה “Round Midnight”. כשבטי לא הצליחה לעורר עניין בקהל היעד והתעייפה מלהשביע רצון את חברות התקליטים שלה היא מצאה פתרון - להקים חברת תקליטים משל עצמה. החברה שהוקמה ב-1971 נקראה Bat Car ושם עשתה בטי קרטר את ההקלטות שלה עד לשנת 1988 אז חתמה עם חברת ההקלטות החדשה שלה Verve. בחברת הקלטות זו היא הוציאה כמה מהאלבומים הטובים שלה ( The Betty Carter Album, I Didn’t Know What Time It Was, Now Its My Turn, Betty Carter At The Village Vanguard). ב-1979 ההקלטה “The Audience With Betty Carter” נחשבה לאחת מהקלטות הג'אז הווקליות הטובות שנעשו.
הופעותיה בפסטיבל הג'אז בשנים 1977 ו-1978 עזרו לה להגיע למקום מכובד בעולם הג'אז, לא רק מבחינה ווקלית אלא גם כמגלה כישרונות חדשים כמו John Hicks, Mark Shim ועוד. בשנות השמונים היא הקליטה ב-Bet Car את “Whatever Happenend To Love?” בנגינה משותפת עם אגדת הג'אז Carman McRae שהוקלט חי בסדרה של פגישות בסן פרנסיסקו ב-1987.
ב-1988 חברת Verve שחיפשה אחר זמרי ג'אז שלא הוערכו כהלכה מצאה בה עניין. החברה החתימה את בטי קרטר על חוזה ומיד התחילה להוציא מחדש את מרבית החומר החדש שלה. באותה שנה היא פרצה בחזרה לסצנת הג'אז הפופולרית עם האלבום “Look What I Got” – האלבום עליו קיבלה את פרס גראמי היחיד שלה. בעשור הבא בטי קרטר הקליטה מספר הקלטות שהתאפיינו בצליל יותר בוגר.
ב-1990 הייתה מועמדת לפרס גראמי על “Droppin Things”, וב-1992 על Iits Not About The Melody. היא המשיכה לשתף צעירים במרבית האלבומים שלה חוץ מהאלבום “Feed The Fire”, שנחשב על ידי רבים כעבודה הכי טובה שלה מאז Audience. קרטר המשיכה לפתח מוזיקאים חדשים בתוכנית Jazz Ahead שנוסדה ב-1993 שהביאה מוזיקאי ג'אז לא ידועים לניו-יורק על מנת לעבוד איתם. הופיעה בבית הלבן ב-1994 והייתה כוכב הערב בחגיגת יובל ה-50 של חברת Verve ב-קרנגי הול. המשיכה ללמד עד למותה מסרטן בלבלב ב-26 בספטמבר 1998.
רמות אלון
רמות אלון (ידועה גם בקיצור: רמות) היא שכונה הממוקמת בצפון-מערב ירושלים והיא אחת מהשכונות הגדולות בישראל. רמות אלון שוכנת על שתי שלוחות הר, צידה הדרומי והתחתון סמוך למחלף גולדה מאיר והיא משתרעת עד שיפולי גבעת נבי סמואל בצפון, שם מגיעה לרום של כ־885 מטרים מעל גובה פני הים.
השכונה נוסדה בשנת 1974, כאחת מחמש שכונות הטבעת שהוקמו על מנת לעבות את היישוב היהודי בשטחים שצורפו לירושלים לאחר מלחמת ששת הימים.
מקור השם
בתנ"ך מסופר כי עם מות שמואל הנביא הוא הובא לקבורה בעירו "הרמה": . בהתאם לכך, במשך הדורות זוהתה העיר המקראית הרמה שבנחלת שבט בנימין עם החורבה שסביב אתר נבי סמואל הסמוך לשכונה מצפון. כמו כן נזכרת "הרמה" בסמיכות לעיר המקראית גבעון, המזוהה עם הכפר אלג'יב, הסמוך מצפון לאתר נבי סמואל: . בהתאם לכך, נקראה תחילה השכונה על שם העיר המקראית, הגם שיש המזהים אותה עם הכפר א-ראם (בעבר: א־ראמה), הסמוך לשכונת נווה יעקב. שמה המלא של השכונה, "רמות אלון", נקבע בהמשך לזכרו של יגאל אלון, אולם השם "רמות" עודנו שגור יותר בקרב תושבי ירושלים.
הקמת השכונה
לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967 סופחו לשטחה המוניציפלי של ירושלים שטחי ענק של כפרים ושטחים פתוחים מיהודה ושומרון לישראל, למעשה פי שלושה משטח העיר המערבית לפני מלחמת ששת הימים. בתום המלחמה הוחל במדיניות ממשלתית לפיה יש להקיף את מרכז העיר בשכונות מגורים גדולות, שבהן יתגוררו אלפי יהודים, תוך ניצול כל שטח פנוי לבניית דירות רבות בזריזות מרבית. מדיניות הבינוי שמה דגש על שכונות לוויין שיעבּו את ירושלים המוכנות כיום שכונות הטבעת.
בתחילה, על אף שסופח האזור לירושלים, נקבע בתוכנית אב משנת 1968 שהאזור יישאר כפרי וירוק, היוזמה להקמת השכונה נולדה בראשית שנות השבעים, בממשלתה השנייה של גולדה מאיר, כתגובה לתוכנית רוג'רס של מזכיר המדינה האמריקאי באותה תקופה. הפקעת האדמות להקמת השכונה התרחשה בחודש אוגוסט 1970.
הקמת השכונה נתקלה בהתנגדויות בזמן התכנון, כשבתחילה ייעד משרד השיכון בנייה של כ־10,000 יחידות דיור על שטחה, ואילו עיריית ירושלים ביקשה להעניק לאזור אופי פרברי.
גם אופי הבנייה לווה בביקורת, בייחוד בשל הבחירה לאפשר "חופש אדריכלי" באזורים מסוימים של השכונה, כשהדוגמה הבולטת לכך היא בנייני הכוורות ברמות פולין. בין המתנגדים להקמת שכונת הענק, היה ראש העיר דאז, טדי קולק, שחשש שהבנייה בשכונות החדשות תהיה על חשבון הפיתוח והשגשוג של מרכז העיר ההיסטורי.
התפתחות השכונה 1970-2000
בשנת 1980 נבנו מעברו הדרומי-מזרחי של כביש רמות מבני מגורים על ידי חברת אשדר, כשהמבנים הראשונים בה הם בנייני המגורים ברחובות אהרן אשכולי, צונדק וראובן מס.
משנת 1981 ואילך רמות ב' התרחבה צפונה, עד לשלב בו החלק הצפוני הפך לפלח נפרד וכונה רמות ג'. חלק זה התרחב עוד לכיוון צפון השכונה לאורך הרחובות שלום סיון, אידלסון ורקנאטי.
בשנת 1985 הורחבה רמות פולין לכיוון צפון, לפרויקט מגורים בעיצוב ייחודי שהתחלק ל'רמת אונגוואר', 'תפארת רמות' ו'נוף רמות'. במקביל התרחבה שכונת רמות ב' לכיוון דרום והוקמו בה מבנים דו קומתיים, הנחשבים ליקרים יותר יחסית לשכונה.
בשנת 1986 חברת אשדר שהקימה את בנייני המגורים באהרן אשכולי, הקימה פרויקט נוסף בחלקו העליון של רחוב מירסקי, ובכך חנכה למעשה את חלקה הרביעי של השכונה - רמות ד'. בהמשך התרחבה השכונה עוד צפונה, לאורך הרחובות מינץ ורובין.
בשנת 1996 קם פרויקט נוסף בצפון מזרח השכונה, לאורך רחוב זריצקי, ובשנת 1997 יצא לדרך פרויקט נוסף בצפון השכונה סמוך ליציאה ממנה, ברחוב אור שרגא.
בין השנים 1995 עד שנת 2000 הוקמו מבני מגורים בשיטת 'בנה ביתך' בצפון מערב השכונה, הנקראים רמות 06. מבנים אלו נבנו בבנייה שאינה רוויה, ומחירם גבוה יחסית לשכונה.
משנת 2000 ואילך
אחר כשני עשורים בהם כמעט ולא נבנו בשכונה מבני מגורים נוספים, בשנת 2018 יצא לדרך פרויקט 'הקאנטרי' לאורך רחוב יעקב אלעזר (רמות הירוקה) ולכיוון שכונת רמת שלמה, והוקמו בה מספר פרויקטים במקביל, שחלקם טרם הסתיימו.
משנת 2020 ואילך הושלמו מספר פרויקטים נוספים בשכונה, בהם פרויקט רמות 360 הקיים במרכז השכונה מעל מבנה קניון רמות, וכן 'מצפה רמות' ו-'שכטר ברמות' במזרח רמות א' ועוד.
ארכאולוגיה
הדרך העתיקה שעלתה מהשפלה לירושלים, והייתה למעשה הדרך הראשית לעיר, עוברת בתוך רמות אלון. הנתיב חוצה את נחל שורק, עובר ליד "חירבת קיקיה", עולה בוואדי מזר לאל-בורג' (שפירושו "המגדל") ומשם ממשיך ל־א־נבי סמואל ולכפר בידו.
אבן מיל רומית נמצאה ליד רמות פולין (ייתכן כי נעשה בה שימוש משני). באזור בריכת המים (ראס אל-באד) נמצאו בתוך מערה שרידי מתקנים לעיבוד חקלאי הכוללים גתות (מתקן דריכת ענבים ליין) חצובות בסלע ובית בד (מתקן להפקת שמן זית). הממצאים במקום מיוחסים לתקופות שונות, אחת הקדומות ביניהן היא תקופת בית חשמונאי (התקופה ההלניסטית השנייה). נמצאו גם מטבעות מתקופה זו. כמו כן נמצאו מבנים המיוחסים לתקופה הביזנטית, כולל מנזר ובו רצפת פסיפס המכילה כתובת הקדשה. הממצאים מובילים למסקנה כי יישוב קטן התקיים באזור לאורך התקופות.
בפאתי השכונה מצויים גם שרידיה של מצודה רומית. מצודה זו פיקחה על הדרך שהובילה מקיסריה לירושלים. בשנת 1875 נחפרה המצודה לראשונה. מצודה נוספת מצויה בתחומי השכונה עצמה. מצודה זו היא מן התקופה הצלבנית. יער רמות, הסמוך לשכונה, מכיל גם הוא ממצאים ארכאולוגיים רבים. בשנת 2019 נפתח ביער רמות גן ארכאולוגי בשם 'פארק ארץ התנ"ך', שבו נמצאו שרידי גתות עתיקות. בגן ניטעו כל שבעת המינים והונגשה הגישה אליו.
מיקום גאוגרפי וטופוגרפי
מיקומה של רמות הוא על ציר תחבורה משמעותי המחבר בין צפון ירושלים לתל אביב (כביש 436) ועושה אותה לחוליה מקשרת בין ירושלים והיישובים היושבים על הציר או בסביבתו.
בשל גודלה של השכונה היא מחולקת לתתי שכונות: באזור הדרום מזרחי, נמצאת רמות א' בדרום מערב השכונה נמצאות רמות ב' ורמות ארזים, בצפון מזרח השכונה יושבות רמות ד', נוף רמות ורמות פולין ובחלקה הצפון־מערבי, ממוקמות רוב רמות ג', חלק קטן מרמות ב' ורמות 06 – כשבתווך נמצאות שדרות גולדה מאיר. בחלקה הדרומי של השכונה ממוקם מצפה נפתוח, הר שפסגתו בגובה של 714 מטר מעל פני הים, שטח פתוח המשמש כריאה הירוקה של השכונה.
מהשכונה תצפית דרומה על ירושלים עד גוש עציון, צפונה על אזור רמאללה, מזרחה על הרי בנימין עד עבר הירדן, ומערבה על השפלה עד גוש דן.
דמוגרפיה
רמות היא השכונה הגדולה בישראל ואחת השכונות המאוכלסות בישראל, בסדר גודל של עיר בינונית בישראל, עם כ־55 אלף תושבים. בתחילה, הייתה מורכבת האוכלוסייה מציבור חילוני, ביניהם עולים רבים. במשך השנים קלטה השכונה אוכלוסייה חרדית רבה, כשאחוז התושבים החרדים בה הלך וגדל עד שהגיע לכ־75% מתושבי השכונה. כ־84% מתושבי השכונה הם ילידי ישראל.
בעקבות השינויים הדמוגרפיים, רמות היא שכונה מעורבת ומחולקת לתתי שכונות בעלות צביון שונה כל אחת, רוב תושבי השכונה הם חרדים ומיעוט הוא מהציבור הכללי. בשנים הראשונות להקמתה, הייתה רמות מאוכלסת ברובה בציבור חילוני (מה שאף הוביל למאבק על כביש רמות). עם השנים ובהתאם לשינויים דמוגרפיים שקרו בשכונות נוספות בירושלים, חלקים מהשכונה, כמו רמות א' ורמות ג', אשר היו מאוכלסים בציבור חילוני (רבים מהם מחבר המדינות), הפכו לבעלי רוב חרדי. חלקים אחרים בשכונה כמו השכונות רמות ד', שכונות אונגוואר, נוף רמות ורמות פולין אוכלסו מלכתחילה בציבור חרדי. כיום, מוקד האוכלוסייה החילונית והדתית לאומית נמצא ברמות ב' ובאזורים מרמות א' ורמות ג'. בתחילת המאה ה־21, התרחבה השכונה דרומה ונבנו בה מספר פרויקטים בפאתי רמות א', חלקם לציבור הכללי וחלקם לציבור החרדי. מבחינת אוכלוסיית הילדים: 87% לומדים בחינוך החרדי, כ־3% אחוז בחינוך הממלכתי, וכ־10% בחינוך הממלכתי דתי.
יחסים בין המגזרים
הנטייה ברמות, בדומה לתפיסה בשאר העיר ירושלים, היא חלוקה בין המגזר החרדי לבין המגזר הכללי, שמורכב מציבור חילוני ודתי לאומי. כשניר ברקת היה ראש העיר ירושלים, פוצל המנהל הקהילתי ברמות לשני מנהלים שונים – אחד לציבור הכללי ואחד לציבור החרדי. עיקר המאבקים הציבוריים הקשורים בשכונה הם בנושאים של הקצאת מבנים למוסדות חינוך. קניון רמות בלב השכונה משרת במידה רבה את האוכלוסייה המגוונת. מתוך שתי הבריכות הציבוריות הקיימות בשכונה, אחת אף פועלת בשבת.
חינוך
בשנת 2017, 87% מתלמידי בתי הספר בשכונה השתייכו לזרם החינוך החרדי וכן 88% מהתלמידים בגילאי הגן. בשנים האחרונות נכנסה אוכלוסייה חדשה מהציבור הכללי לשכונה ובהתאם לכך שיעורם עלה.
תחבורה ציבורית
בשכונה קיימים מספר קווי אוטובוס חלקם דו מפרקים למשל קו 72,71,36,67. בתחנת צומת רמות עוברים מדי יום מעל 40,000 אנשים ובכיוון השני מעל 32,000 תושבים.
בשכונה קיימים קויים שעוברים רק בתוך השכונה, למשל קו 63. קויים שיוצאים מהשכונה למשל 31,67,36,71,72. קווים שיוצאים מהעיר כגון קו 422, לבני ברק וקו 308 למודיעין עילית.
מחלף יגאל ידין
למחלף יגאל ידין מתחלקים 3 תחנות לכיון רמות ליציאה מרמות וצומת רמות ידין בכל התחנות ביחד עוברים כל יום כמאה אלף איש. התחנה ידוע לרעה עקב העומס הרב שיש שם ובעקבות 2 פיגועים שהתרחשו שם בעקבות העומס.
קווים דו מפרקים בשכונה
עקב הביקוש לאוטבוסים בשכונת רמות אלון היה השכונה בעלת הכי הרבה קווים דו מפרקים כאשר קו 31,71,72,36,67 פועלים על ידי אוטובוס דו מפרקי.
רכבת קלה
בעתיד בשכונה היו 4 תחנות של הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים (רמות צפון, הקונגרס הציוני, טרומן, יגאל ידין).
קו זה עתיד להפתח בשנת 2028 ועלות המערוכת עומדת על 10 מיליארד שקלים.
בשכונה ועד הרבנים החרדי הודיע על הפגנות כנגד הרכבת משום שפוגעת בקדושת השכונה.
ב-1 ביוני 2023 התחילו עבודות תשתית שבמסגרתם נחסמו נתיבים רבים.
קווים חדשים
עד סוף שנת 2024 כל הקווים באשכול "צפון ירושלים" יעברו לחברת אקסטרה.
עומסים בתחבורה
בשכונה תשתיות התחבורה לא מצליחות לעמוד בביקוש ולכן רוב קווי האוטבוס צפופים.
החל משנת 2020 קווי אוטובוס עברו לחברות אחרות. למשל קווים 71,72 עברו לסופרבוס; קווים 36,81,86 עברו לאקסטרה ירושלים, דבר שהוריד את העומס הגדול על חברת אגד.
אלימות בתחבורה הציבורית
15.06 שני נערים זרקו אבנים על אוטובוס של חברת סופרבוס בעקבות כך כל הקווים של חברת סופרבוס בשכונה הושבתו עד לסוף היום
26.06 התרחשו 2 אירועי אלימות על רקע לאומני שבאחד מהם הנהג נדרש לפינוי באמבולנס בעקבות כך באותו יום הופסק השירות (האירוע התרחש קרוב לסוף פעילות השירות) ויום לאחר מכאן התרחשה שביתה והנהגים הורידו את כולם בצומת רמות וחלק הורידו גם בקניון רמות
פיגועים בתחבורה הציבורית
בשנת 2022-2023 התרחשו 3 פיגועים בתחבורה הציבורית שבעקבותם נהרגו 3 אנשים ונפצעו 9 אנשים
בית"ר ירושלים
בית"ר ירושלים הוא מועדון כדורגל ישראלי מירושלים, המשתייך לאגודת הספורט בית"ר. קבוצת הכדורגל הבכירה של המועדון משחקת בליגת העל – ליגת הכדורגל הבכירה בישראל. המועדון הוקם ב-1936, והחל משנות השבעים, נחשב לאחד הבכירים והאהודים ביותר בכדורגל הישראלי. המועדון חבר שותף בארגון המועדונים האירופיים.
הקבוצה נוהגת לשחק בתלבושת צהובה-שחורה. אצטדיונהּ הביתי של הקבוצה, החל משנת 1991, הוא אצטדיון טדי, הממוקם בשכונת מלחה, ירושלים ומכיל 31,733 מקומות ישיבה. קודם לאצטדיון טדי, שיחקה הקבוצה בשנותיה המוקדמות באצטדיון ימק"א.
לזכות בית"ר שש אליפויות ישראל, שמונה גביעי מדינה, שלוש זכיות בגביע הטוטו ושתי זכיות בתואר אלוף האלופים. בית"ר ירושלים היא הקבוצה הראשונה בתולדות הכדורגל הישראלי ששיחקה במפעל במסגרת אירופאית, במשותף עם הפועל באר שבע, כאשר השתתפה בגביע האינטרטוטו לעונת 1976/1977.
החל משנת 2022 נמצא המועדון בבעלות איש העסקים ברק אברמוב.
הקמת הקבוצה - שנות ה-30 וה-40
קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים נוסדה בשנת 1936 על ידי דוד הורן. הורן, שהיה ראש סניף תנועת בית"ר בירושלים, אסף צעירים, שחלקם הניכר השתייך לתנועה הרוויזיוניסטית ולמחתרות האצ"ל והלח"י, והקים את קבוצת הכדורגל הראשונה. בימיה הראשונים כונתה הקבוצה: "המנורה", ועל חבריה נמנו: חיים קורפו (ששימש לימים כשר התחבורה בממשלתו של מנחם בגין), דב מילמן, גרשון אברמוביץ', חיים גרוסברג, יוסף ריפס, דוד אנגל, שלמה כהן, יעקב בק, יצחק טסלר, דוד אילן, משה ויצחק ברוך ואשר בנזימן (שהיה החלל הראשון של מחתרת האצ"ל בהתקפה על בניין הבולשת הבריטית בירושלים). מנהל הקבוצה היה גוטמן רבינוביץ', שאיבד את רגלו בעת השמירה על הכותל המערבי ב-1937. בעקבות אירוע זה, פרש רבינוביץ' מניהול הקבוצה.
התלבושת הראשונה של הקבוצה, שעל גבה התנוסס סמל תנועת בית"ר, מומנה מכספיו של עורך הדין אהרון ברוך. קבוצה זו היוותה אטרקציה ספורטיבית באותם ימים, ומשכה קהל ירושלמי רב, זאת למרות גילם הצעיר של השחקנים, שעמד על ממוצע של כ-18 שנים. בתחילה הקבוצה לא נמנתה עם הקבוצות החברות בהתאחדות לכדורגל, והיא שיחקה משחקי ידידות לא רשמיים נגד קבוצות אנגליות, יהודיות וערביות מקומיות אשר שיחקו בשכונות שונות בירושלים. קודם לכן, פעלה קבוצת כדורגל אחרת ברובע היהודי שבעיר העתיקה, אשר כינוייה היה "המעופף". ששחקניה היו חברי תנועת בית"ר ברובע ששיחקו ב"חקורה" (שדה גידול), בסמוך לשער ציון.
בעקבות מעצרו של מרקוביץ' בידי הבריטים ב-1938, נאלצה בית"ר להפסיק את פעילותה, עד הקמתה מחדש ב-1942 על ידי הורן ושמואל קירשטיין. הורן וקירשטיין הצליחו למזג את קבוצות "בית"ר ימין משה" ו"בית"ר ניל"י", אשר שיחקה בשכונת יגיע כפיים. כמו כן, צרפו שני אלו שחקנים נוספים לקבוצה המאוחדת, שרבים מהם היוו את שִלְדָהּ - עד שנות ה-50 המאוחרות. בין שחקניה הבולטים של הקבוצה נמנו: הקשר שהיה גם מתאגרף, אשר ברנבלום והחלוצים ישראל יחזקאל, אהרון חסון, שמעון שטרן ושלום ציון. כוכב הכדורגל הראשון של הקבוצה היה סימון אלפסי, והוא כיכב בשורות הקבוצה בשלהי שנות הארבעים והחמישים. לאחר פרישתו, הפך אלפסי למאמן-שחקן, ולאחר מכן - למאמן הקבוצה. בנוסף, שיחקו בקבוצה זו: יוסף מיוחס, יצחק מיוחס, אלי מזרחי, שמואל בליכר, ליאון מזרחי, אהרון טוויל, ישעיהו לאריה, שלמה סידס, מושקה תנורי, יוסף שלום ודוד בדהב. קבוצה זו לא הצליחה לארגן משחקים נגד קבוצות יהודיות בכירות בישראל, מפאת חרם משותף של קבוצות מאגודות הפועל ומכבי. על כן, הסתפקה הקבוצה במשחקים נגד קבוצות בריטיות וערביות בלבד, עליהן נמנו: "הארד ספורט קלאב", "הומנטמן" ו"הויצ'מן".
לאחר גילוי מעורבותם של רבים משחקני הקבוצה ושחקני קבוצות אחרות בפעילות מחתרתית לא חוקית בשנת 1944, ובעקבות פיצוץ בניין הבולשת הבריטית בירושלים, הוגלו חלק משחקני בית"ר על ידי ממשלת המנדט הבריטי לקניה, אריתריאה וסודאן בשל פעילותם. במחנות המעצר במדינות אלו, שהוקמו על ידי הבריטים, הקימו העצירים היהודים, 251 במספר, מספר קבוצות כדורגל באדיבות ובעידוד השומרים האנגליים. הקבוצות התבססו על אזורים בהם שיחקו המוגלים מירושלים, תל אביב ופתח תקווה. במקביל, תכננו העצורים בריחה המונית על מנת לחזור לישראל, דרך מנהרה שנחפרה ממחנה העצירים ועד מרכז מגרש הכדורגל. 54 מהם אף הצליחו לברוח, אך נתפסו שנית והוחזרו למחנה המעצר. בסופו של דבר רוב העצורים חזרו לישראל רק עם הקמת המדינה במאי 1948.
בעת הגליית חלק מהשחקנים לאפריקה בשנת 1946, הגיעה הקבוצה האלמונית יחסית לסיבוב השני של גביע ארץ ישראל, הישג השיא של הקבוצה לאותם שנים, ופגשה את מכבי תל אביב עמוסת הכוכבים, שנחשבה לקבוצה החזקה ביותר בארץ ישראל ביחד עם הפועל תל אביב, וכללה את הכוכבים: אלי פוקס, יוסל'ה מרימוביץ' ושייע גלזר. באותו טורניר, התקיים הגביע במתכונת של מפגש כפול, ומכבי הצליחה לנצח רק בשער שנוי במחלוקת, בדקה ה-90, בתוצאה 2–3. בדרכם חזרה לירושלים, נעצרו שחקני בית"ר ובילו לילה במחנה המעצר בלטרון. המשחק השני בימק"א כמעט ונגמר ב־2–3 לבית"ר, אך לבסוף שער שוויון דרמטי שקבע 3–3, מנע סנסציה היסטורית מבחינת בית"ר, לאחר פציעתו של הכוכב סימון אלפסי, ומכבי תל אביב העפילה לסיבוב הבא בדרך לזכייה בגביע בשנה זו.
עונת 1947/1948 הייתה עונתה הראשונה של בית"ר בליגה בארץ ישראל כשנרשמה לראשונה בהתאחדות המקומית ושיחקה בליגה ב' בשם "נורדיה ירושלים". במהלך שנת 1947, הוגדרה אגודת בית"ר בלתי חוקית, אך הקבוצה המשיכה להתקיים בארץ ישראל בשם אחר: "נורדיה ירושלים" (על שם מקס נורדאו, ממייסדי התנועה הציונית).
ב-15 בנובמבר 1947 התקיים הדרבי הירושלמי הראשון בין בית"ר להפועל ירושלים במסגרת המחזור הראשון בליגה (כאשר בית"ר משחקת בשם החליפי "נורדיה ירושלים"), בו ניצחה בית"ר 1–3. היה זה גם המשחק הרשמי הראשון למועדון במסגרת ליגה מאורגנת, כמו גם הדרבי הירושלמי הראשון אי פעם. בשנה זו גם נרשם הניצחון הגדול, כשבית"ר הביסה בתוצאה 1–8 את קבוצת דגל ציון תל אביב. במשחק זה כבש סימון אלפסי שישייה מרשימה ומחזיק מאז בשיא כיבושים של שחקן למשחק אחד. עם הכרזת העצמאות בתחילת 1948, הליגה והקבוצה השעו את פעילותם ולא התקיימו זמנית - בשל גיוסם של רוב השחקנים למלחמה במסגרת צה"ל.
לאחר קום המדינה
כחצי שנה לאחר סיום קרבות מלחמת העצמאות, בדצמבר 1949, חזרה הליגה המקומית לסדרה ובית"ר חזרה לשחק בליגה במחוז ירושלים. עונה לאחר מכן חזרה לליגה ב' (אז ליגת המשנה בישראל). לאחר 2 עונות בינוניות במרכז הטבלה, ב הקבוצה העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה, לאחר שניצחה בימק"א את הפועל רחובות 1-2 (עם סימון אלפסי כשחקן-מאמן על הקווים, ותמיכה בארבעת המחזורים האחרונים של עונה זו מלוניה דבורין), וכן ניצחון טכני על הפועל רעננה, לאחר ששחקן רעננה נשא שלא כחוק כרטיס שחקן של שחקן אחר. לאחר עונה אחת בלבד, ירדה בית"ר ליגה ושבה לליגת המשנה, בה שהתה 13 עונות רצופות, מתוכן הצליחה הקבוצה פעם אחת, ב-, לסיים במקום הראשון בליגה א' (אז ליגת המשנה), אך ההתאחדות לכדורגל החליטה להפסיק את המשחקים בליגה במחזור ה-20, ולהקפיא את הקבוצות היורדות לליגה ב' והקבוצות העולות לליגה הבכירה באותה עונה - בעקבות אי-סדרים שנחשפו, ובכך נמנע מהקבוצה להעפיל לליגה הבכירה.
עד אמצע שנות ה-60 נחשבה בית"ר קבוצה בינונית בליגת השנייה המנסה ללא הצלחה להעפיל לליגה הראשונה, כשהיא מסיימת בעונות אלו במקומות במרכז טבלת ליגת המשנה (ליגה א') ומעלה, אך נכשלת במשימה לעלות ליגה, בעיקר בעונות 1963–1966, בהן סיימה הקבוצה במקומות השלישי והשני בליגת המשנה האזורית (ליגה א' דרום). בעשור ביניים זה השחקנים הבולטים היו: חי מזרחי, דוד דוידוף, אהוד פדרמן, האחים אהרן ויוסי אמינוף, יוסף סיאני, יששכר בן אליהו והאחים משה ורפאל בביוף.
בעונה הכפולה של הצליחה הקבוצה להעפיל לליגה הראשונה, לאחר 13 עונות בליגה השנייה, ולהישאר בה למעט עונות בודדות - עד היום. בקבוצה שיחקו: ד"ר ראול גלר, שאול מזרחי, אודי רובוביץ', בצלאל אביטון, שמעון צ'רנוחה, חיים אזולאי, יצחק מונסה, ששון זמיר ורחמים עג'מי. מאמנהּ היהודי-ארגנטינאי של הקבוצה היה סמואל רזניק, משחקניה הגדולים של הקבוצה בעבר. משחק העלייה לליגה הבכירה התקיים נגד מכבי רמת עמידר ואודי רובוביץ' כבש את שער הניצחון לזכות בית"ר בדקות הסיום.
בעונה לאחר העלייה,, נלחמה הקבוצה על חייה בליגה והצליחה לשרוד לבסוף כשהקדימה את הקו האדום ואת היורדת מכבי שעריים ב-3 נקודות בלבד. בעונה שלאחר מכן סיימה במקום החמישי והחלה לבסס את עצמה בתור קבוצה לגיטימית בליגה הבכירה.
שנות ה-70
בשנות ה-70, עם עלייתו לקבוצה הבוגרת של אורי מלמיליאן, החלה הקבוצה לבסס את מעמדה כקבוצת צמרת בכדורגל הישראלי. לכך תרמו שחקני הבית של הקבוצה, דוגמת השוער יוסי מזרחי, המגנים יוסי חכם ויצחק ג'אנו ושלישיית הקישור ויקטור לוי, דני נוימן ומלמיליאן, שכונתה "שוקולד-מנטה-מסטיק" (כשם ההרכב המוזיקלי הישראלי שוקולד מנטה מסטיק שהיה פופולרי באותן השנים). בעונת, סיימה בית"ר כסגנית אלופת המדינה, לראשונה בתולדותיה, כשרק מכבי תל אביב מקדימה אותה - בארבע נקודות. באותה העת נוהלה הקבוצה על ידי חיים קורפו.
במסגרת ליגת סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה ומרוחקת 3 נקודות בלבד מהאלופה מכבי נתניה.
במסגרת הגביע בשלב חצי גמר גביע המדינה של 1973/1974 אירע אירוע אלים ויוצא דופן בחומרתו, במשחקה של בית"ר מול הפועל פתח תקווה באצטדיון האורווה, ב-4 ביוני 1974, בתקשורת כונה האירוע "ליל הצינורות". פתח תקווה החזיקה ביתרון 1:0 מן המשחק הראשון בירושלים, ובית"ר ניצחה 2:1 בתום 90 הדקות של משחק הגומלין, לאחר שחזרה מפיגור של 1:0, ולכן המשחק נכנס להארכה. בהארכה כבשה פתח תקווה צמד בדקות ה-110 וה-115 ועלתה ליתרון של 3:2. לאחר מכן כבשה בית"ר שער אך השופט ויקטור נעמן פסל אותו. לאחר מכן הופסק המשחק כאשר אוהדי בית"ר המאוכזבים רמסו את הגדרות ופרצו למגרש. לאורך המגרש היו מונחים צינורות השקיה מאלומיניום. האוהדים פירקו את הצינורות ממקומם והחלו להתקיף את שחקני פתח תקווה (אהרון סאלם, דב רמלר, גדי צלניקר ויהושע חביה הוכו קשות והועברו לבית חולים) ואת השוטרים בעזרת הצינורות (מכאן השם "ליל הצינורות"). לאחר שרוב שחקני פתח תקווה טיפסו על חומת הבטון של האצטדיון או ברחו אל הפרדסים הסמוכים, האוהדים אף ביצעו מעשי ונדליזם בשערי המגרש עצמו ואף ניסו להבעירם, בתווך הצליחו האוהדים לתפוס את שחקן פתח תקווה שמוליק רוזנטל אך השחקן של בית"ר, יצחק ג'אנו, נחלץ לעזרתו, גונן עליו בגופו ומנע מהאוהדים לפגוע בו. על אירוע זה נענשה הקבוצה במספר משחקי רדיוס ומשחקים ללא קהל שחלו בפתיחת העונה העוקבת.
עונת הייתה אחת העונות הרעות של המועדון מבחינה מקצועית, והקבוצה סיימה עם 9 ניצחונות ו-8 תוצאות תיקו בלבד לעומת 13 הפסדים מה שהציב אותה במקום ה-15 והכמעט אחרון כשהיא מדשדשת בתחתית הליגה. למזלה של הקבוצה, לא היו ירידות באותה העונה עקב החלטת ההתאחדות להגדיל את הליגה ועל כן נשארה בליגה. בעונת וגם ב, הגיעה בית"ר למקום השני בליגה, כשנקודות ספורות מפרידות בינה ובין האלופות באותן שנים, הפועל באר שבע ומכבי נתניה, בהתאמה.
בית"ר החלה להגיע להישגים גם במסגרות אחרות של הכדורגל הישראלי, כגון גביע המדינה. בעונת 1974/1975 הצליחה הקבוצה להעפיל, לראשונה בתולדותיה, לגמר הגביע, אולם הפסידה להפועל כפר סבא בתוצאה 1–3, וסיימה כסגנית בלבד.
שנה לאחר מכן, בעונת 1975/1976, העפילה הקבוצה פעם נוספת לגמר הגביע, אולם בניגוד לשנה שעברה, גברה על מכבי תל אביב בתוצאה 1–2 לאחר הארכה, משערים של מלמיליאן ונוימן, ובכך זכתה בתואר הראשון בתולדותיה. מאמן הקבוצה היה ניסים בכר, וקפטן הקבוצה, דוד ישי, היה זה שהניף את הגביע. ככל הנראה, היה זה משחק הכדורגל אליו הגיע מספר הצופים הרב ביותר אי פעם, במסגרת משחק בין שתי קבוצות ישראליות, כאשר 55,000 צופים חזו במשחק גמר זה (על פי הפרסומים בתקשורת).
בעקבות זכייתה בגביע המדינה בעונה זו, השתתפה הקבוצה, לראשונה בתולדותיה, בגביע בינלאומי כלשהו, ושיחקה בשישה משחקים במסגרת גביע האינטרטוטו של קיץ 1976. משחקה הראשון בהיסטוריה של הקבוצה במפעל האינטרטוטו התקיים ב-26 ביוני 1976, נגד קבוצת יאנג בויז ברן משווייץ. משחק זה הסתיים בהפסד של בית"ר 3–6 לשווייצרים, כשכובשי השערים לזכות בית"ר היו שחקן החיזוק יואל מסוארי (שמשון תל אביב), שלמה ג'רבי והקפטן דוד ישי. בית"ר הייתה הקבוצה הישראלית הראשונה, יחד עם הפועל באר שבע, אשר שיחקה במפעל השייך להתאחדות האירופית (אופ"א).
בעונת 1978/1979, תחת שרביטו של שמעון שנהר, זכתה הקבוצה בגביע פעם נוספת, בשחקה בשנית נגד מכבי תל אביב. במשחק זה ניצחה בית"ר 1–2. את השערים לזכותה כבשו הקפטן נוימן והחלוץ יוסי אברהמי. נוסף על תואר זה, סיימה הקבוצה באותה שנה, בתום משחקי הליגה הסדירה - כסגנית אלופת המדינה - שנייה רק למכבי תל אביב. שלהי שנות ה-70 סימנו את הפיכתה של בית"ר, בהנהגתו של אורי מלמיליאן - לקבוצה המובילה של ירושלים. לכך תרמה העובדה, שעוצמתה של היריבה העירונית, הפועל ירושלים - דעכה בהדרגה בחלוף השנים.
שנות ה-80
בעונת ירדה הקבוצה לליגה השנייה (אז הליגה הארצית) לאחר עונה ניהולית סוערת בה החליפה 2 מאמנים ו-3 יו"רים, ובמהלכה איימו השחקנים בראשות דני נוימן על שביתה דרך ראיון בתקשורת כיוון שהתנגדו לפיטוריו של המאמן שמעון שנהר שלבסוף הוחלף בניסים בכר. במהלך העונה בליגה הארצית (1980/1981), דגל מאמן בית"ר שהתחלף שוב, אריה רדלר, בשיתוף שחקני נוער, ובנה את התשתית לשנים הבאות של הקבוצה. בתום עונה זו, עלתה הקבוצה בהדרכתו חזרה לליגה הבכירה, כשבשורותיה מככבים צעירים אלמוניים שכללו את: סמי מלכה, משה בן הרוש, אבי כהן, שלומי מלכה וכוכב הקבוצה לימים, אלי אוחנה.
בפתיחת עונת, בשחקה בליגה הבכירה, אירחה בית"ר את מכבי תל אביב בביתה. במשחק זה התחולל אירוע שיפוטי חריג, המנוגד לנורמות המקובלות במשחקי כדורגל: במהלך המשחק, כבשה בית"ר שער מבעיטת עונשין, שנפסל על ידי השופט. בעוד שחקני בית"ר חגגו את כיבוש השער, חודש המשחק במהרה על ידי שחקני מכבי, ללא ידיעת שחקני בית"ר. הכדור נמסר למוטי איווניר, שכבש שער ניצחון מול שוער בית"ר, יוסי מזרחי. בתום עונה זו, דורגה בית"ר במקום השישי בליגה.
בעונת, הייתה בית"ר הקבוצה הפייבוריטית לזכייה באליפות, כאשר הובילה ברוב שלבי העונה בפער נקודות גדול על שאר קבוצות הליגה. לרוע מזלה, זכתה לבסוף קבוצה אחרת בתואר הנכסף: מכבי חיפה, בהקדימה את בית"ר בנקודה אחת בלבד בתום משחקי הליגה. גם בעונה שלאחריה,, סיימה בית"ר כסגניתה של חיפה, הפעם בהפרש של חמש נקודות. עם זאת, זכתה בית"ר באותה עונה בתואר אחר - גביע המדינה, לאחר שגברה על מכבי חיפה בגמר בתוצאה 0–1, תחת הדרכתו של המאמן דוד שווייצר. הייתה זו הפעם השלישית, בו זוכה הקבוצה בתואר זה. בעונת 1985/1986, זכתה הקבוצה פעם נוספת בגביע, תחת הדרכתו של דרור קשטן. בעונות אלו ביסס אלי אוחנה את מעמדו ככוכב הקבוצה, יחד עם אורי מלמיליאן, כאשר כבשו שערים רבים ומכריעים, שסייעו לקבוצה לזכות בתארים שצוינו לעיל.
בעונת, זכתה הקבוצה באליפות המדינה, לראשונה בתולדותיה, אף על פי שדווקא בעונה זו החליטה הקבוצה לארח את משחקיה באצטדיון בלומפילד, שאינו אצטדיונה הביתי מטעמים כלכליים (אצטדיון שיכל להכיל יותר קהל). בעונה זו ניצחה הקבוצה 19 משחקים, סיימה 9 בתיקו והפסידה שני משחקים בלבד. בין השותפים לתואר ההיסטורי היו אורי מלמיליאן, אלי אוחנה, יוסי מזרחי, חנן אזולאי, יעקב שוורץ, סמי מלכה, גרי ונדרמולן והמגנים התוקפים אבי כהן ושלמה שירזי. בתום העונה, עזב אלי אוחנה את הקבוצה לטובת קריירה אירופית, כאשר חתם בקבוצת מכלן הבלגית. נוסף על כך, עזב המאמן דרור קשטן את משרת מאמן הקבוצה, בעוברו לאמן את מכבי חיפה. שני אירועים אלו גרמו להתרסקות הקבוצה בעונה לאחר מכן, בסיומה הגיעה הקבוצה למקום ה-11 בלבד בליגה והייתה מרחק פסע מלרדת לליגה השנייה.
בעונת 1988/1989, זכתה הקבוצה פעם נוספת בגביע המדינה, לאחר ניצחון בגמר, בבעיטות הכרעה מאחד עשר מטרים - על מכבי חיפה. בתום 90 דקות הייתה התוצאה 2-2; בתום ההארכה הייתה התוצאה 3-3.בתום עונה זו, עזב אורי מלמיליאן את הקבוצה, בחותמו בקבוצת מכבי תל אביב.
שנות ה-90
בעונה שלאחר מכן, עונת, לאחר שהות של עונה בליגה הארצית, זכתה הקבוצה באליפות שנייה בתולדותיה, תחת הדרכתו של דרור קשטן, בקדנציה השנייה שלו בקבוצה. בשורותיה שיחקו, לצד אוחנה ויעקב שוורץ, שחקנים וותיקים אחרים: רונן חרזי, סרגיי טרטיאק, רונן שוויג וולדימיר גרשנייב. בנוסף, הובאו לקבוצה שחקנים ישראליים, דוגמת השוער יעקב אסייג והבלמים אהוד כחילה ויעקב הלל. הייתה זו האליפות השנייה מאז ומעולם (יחד עם האליפות של הפועל רמת גן ב-) בה זכתה קבוצה, אשר עלתה מהליגה השנייה בתחילת אותה עונה. בשלוש העונות הבאות נחלשה בית"ר, וסיימה במקומות הרביעי, השישי והשלישי בהתאמה.
בית"ר ירושלים זכתה לעדנה בעונות ו-, בהן זכתה הקבוצה בשתי אליפויות ברציפות תחת הדרכתם של אלי כהן (השריף) ודרור קשטן. בעונות אלו שיחקו בבית"ר אלי אוחנה, יוסי אבוקסיס, איציק זוהר, שמוליק לוי, דוד אמסלם והשוער איציק קורנפיין שחוזקו בהונגרים אישטוון שאלוי, אישטוון פישונט ואישטוון האמר. בשנים אלו בית"ר הציגה כדורגל התקפי ואטרקטיבי שהתחבר מאוד לרצון אוהדיה מחד לראות כדורגל התקפי ומאידך כמות נכבדת של שחקני בית שמככבים בהרכב הקבוצה, כך למשל בעונת 1997/1998, הציגה בית"ר מספר משחקים יוצאי דופן בכמות השערים, כמו ה-2–7 (לאחר מחצית מאופסת) וה-2–5 (לאחר הרחקה של שחקן ופיגור 0–2) על הפועל באר שבע, ועוד שתי חמישיות וארבע רביעיות שהבקיעה לשער יריבותיה במהלך העונה, תוך שהיא שוברת שיא מועדון של שערי זכות לעונה (71 שערים בשלושים משחקים בלבד).במסגרת זכייתה של הקבוצה באליפות השנייה שלה, אירע אירוע שנוי במחלוקת במשחק הליגה האחרון של הקבוצה, שהכריע את גורל האליפות לטובת בית"ר. באירוע זה נטען לכאורה, מצד קבוצת ואוהדי הפועל תל אביב, אשר התמודדה עם בית"ר על תואר האליפות, כי קבוצת הפועל בית שאן היטתה את תוצאת המשחק בינה ובין בית"ר. טענתם הייתה, שהמניע להטייה מצד קבוצת בית שאן נבע מכך, שעשר דקות לפני סופו של המשחק, הבטיחה האחרונה את מקומה מעל לקו האדום, וניצלה מירידת ליגה. במעשה זה מנעה בית שאן, לטענת הפועל תל אביב - את זכייתה של האחרונה באליפות, תוך שימוש באמצעים המנוגדים לעקרון ההגינות בספורט. פרשת הטיית משחק זה נודעת בקרב אוהדי הכדורגל בשם "משחק השרוכים". ב-2001 הודה איתן טייב שחקן בית שאן לשעבר, ואחד המעורבים העיקריים בפרשה, כי המשחק לא היה הוגן, וצוטט כאומר: "נתנו את המשחק לבית"ר".
בקיץ לקראת עונת החלה הקבוצה במסע רכש מרשים לחיזוק הקבוצה לקראת אירופה כאשר החתימה שחקנים ישראלים בכירים בליגה כדוגמת אילן בכר, אמיר שלח, אסי דומב, עופר שטרית וז'אן טלסניקוב (שכרטיסו נרכש במלואו מאשדוד), וזרים בולטים כמו תמאש שנדור (שהגיע בהשאלה מטורינו). בעקבות חוב של 11 מיליון ש"ח למס הכנסה שהתגלה באמצע הקיץ נעצר מסע הרכש, והקבוצה שהחלה את דרכה באירופה עם ניצחון על קבוצת בי-36 מאיי פארו קרסה בשלב לאחר מכן נגד בנפיקה ליסבון הפורטוגלית שהנחילה לה את התבוסה הגדולה ביותר שלה באירופה בתוצאה 0–6 בליסבון. הקבוצה ניסתה למכור את מגרש האימונים בית וגן על מנת שתוכל להמשיך לתפקד אך גם עסקה זו לא עלתה יפה. בסוף העונה סיימה במקום החמישי בליגה מה שלא אפשר לה אפילו לשחק באירופה וחתם עונה שנחשבה לכישלון.
בעונת הקבוצה נמכרה לקבוצת רוכשים בראשות איש העסקים ורואה החשבון קובי בן-גור, שהיה מנכ"ל קבוצת התקשורת "יס" שהשקיעו בקבוצה 10 מיליון ש"ח בעונה זו, ובמקביל מגרש האימונים נמכר על ידי היו"ר משה דדש לאיש העסקים ששון שם טוב ולשותפיו העסקיים: שאול לוי, מאיר לוי ומאיר פניג'ל ששילמו על בית וגן כ-6.5 מיליון דולר שסייעו לקבוצה. לקראת סוף העונה, בעקבות סכסוך עם המאמן הטרי אלי אוחנה, החליט בן-גור שהוא מעוניין לעזוב ודרש החזר על כספים אלו. לאחר דרישה זו הקבוצה עמדה על סף פירוק כאשר היו"ר דדש קרא להכרזת הקבוצה כפושטת רגל. לקראת סוף המילניום, לאחר חיפושים רבים ואף התערבות של ראש עיריית ירושלים באותה תקופה, אהוד אולמרט, נמצא רוכש אחר למועדון - איש העסקים החיפאי גד זאבי שהחזיק במניות בחברות:בזק וקשת, ובעלים של יבואן "סובארו" בישראל והגרנד קניון בחיפה. זאבי התחייב לשלם לבן גור כ-3 מיליון דולר ולהזרים 11 מיליון ש"ח נוספים לקופת הקבוצה. תקציב הקבוצה צפוי היה להיות כ-7 מיליון דולר בתחילה.
שנות ה-90 היוו עבור בית"ר שנים תוססות וטובות, אף על פי שכללו ירידה לליגה הארצית (הליגה השנייה). שנים אלו לוו במעבר לאצטדיון חדיש ומפואר, וכללו שלוש אליפויות ושתי הופעות בגמר גביע המדינה (עונות 1998/1999 ו1999/2000). בשתיהן, פגשה בית"ר את הפועל תל אביב - והפסידה לה פעמיים, כאשר זהות המנצחת בשני גמרים אלו נקבעה לאחר בעיטות הכרעה מהנקודה הלבנה, לאחר תוצאות תיקו בין הקבוצות בתום תשעים דקות, ולאחר הארכה.
תחילת שנות ה-2000
עונת נחשבת לאחת העונות הקשות של המועדון בזיכרון האוהדים. בעונה זו, של אחרי עידן גד זאבי, התפרקה הקבוצה בבית המשפט והתירה את חוזיהם של רוב שחקניה הבכירים שנמכרו לכל המרבה במחיר, והחלה לשחק את הליגה רק מהמחזור הרביעי. הסיבה לעיכוב נגרמה בשל הבעיות הכלכליות הקשות אליה נקלעה הקבוצה. הסדר הושב על כנו רק לאחר ששלושה מאוהדי הקבוצה: מאיר פניג'ל, ששון שם-טוב ומאיר לוי (שרכשו את מגרש בית וגן שנתיים לפני כן) - רכשו אותה מכונס הנכסים, כיסו את חובותיה שהסתכמו בכ-6 מיליון ש"ח לאחר הפירוק אותו עברה, ובכך החזירו את הבעלות על הקבוצה - לידי אוהדי הקבוצה. הקבוצה התבססה ברובה על שחקנים אנונימיים ממחלקת הנוער וכמו כן במשך רוב עונה זו דשדשה בית"ר בתחתית הטבלה, ואף הגיעה במחזורים מסוימים עד כדי הפרש של שש נקודות מתחת "הקו האדום". למזלה של בית"ר, שרשרת ניצחונות לקראת סיום העונה הצילו את הקבוצה מירידת ליגה, כאשר רק שני מחזורים לתום העונה עלתה הקבוצה מעל הקו האדום אחרי ניצחון 2–3 בחוץ על מכבי פתח תקווה. מחזור לאחר מכן הבטיחה הקבוצה את הישארותה בליגה לאחר תיקו 3-3 מול האחרונה מכבי קריית גת, משחק בו השוותה את התוצאה בתוספת הזמן, כשבמקביל הפסידה הפועל חיפה, יריבתה לתחתית, ונשרה במקומה לליגת המשנה, שתי קבוצות שעד לפני 3 עונות בלבד התמודדו יחדיו על תואר האליפות בליגה.
בעונות ו־ התייצבה בית"ר והייתה לקבוצת מרכז טבלה, כשסיימה במקום התשיעי בשתי עונות אלו כשהתבססה על שחקנים צעירים כישרוניים, יוצאי מחלקות הנוער של הקבוצה, כגון: אבירם ברוכיאן, עמית בן שושן, ברק יצחקי, שלומי ארבייטמן, ומאור מליקסון, שהיוו את שלד הקבוצה לשנים הבאות. בעונת 2003/2004 הגיע לבית"ר כוכב מכבי תל אביב, אבי נמני, שעקב סכסוך עם מאמנו ניר קלינגר נאלץ לעזוב ובחר להגיע לבית"ר. נמני שיחק בקבוצה שתי עונות, וכבש שערים רבים, ביחס למספר ההופעות המועט, בהן שותף (כשחקן פותח או כמחליף).
בעונת, הצליחה בית"ר לסיים במקום הרביעי בתום הליגה הסדירה, כשהיא מתבססת על חיזוקים צנועים ושחקני נוער מתפתחים. את הקבוצה אימן שחקן העבר המיתולוגי של הקבוצה, אלי אוחנה, כשהיא מצליחה להשיג את הכרטיס לגביע האינטרטוטו (השלישי בחשיבותו באירופה).
אולם בשנים אלו כשלה בית"ר להעפיל למפעלים האירופיים הבכירים יותר, למעט עונת 2000/2001, בה הודחה בסיבוב הראשון בגביע אופ"א. מצב זה נמשך עד מכירתהּ של הקבוצה לארקדי גאידמק שהחל עידן חדש של הצלחות במועדון.
עידן ארקדי גאידמק (2005–2013)
ההשקעה הרבה השתלמה ובעונת זכתה הקבוצה באליפות תחת הדרכתו של המאמן יוסי מזרחי, אשר החליף את אוסבלדו ארדילס כבר בתחילת העונה. על אף הזכייה באליפות, לא הוארך חוזהו של מזרחי. בתחילת מונו יצחק שום כמאמן וגיורא שפיגל כמנג'ר ויועץ מקצועי. בנוסף מונה למנכ"ל המועדון השוער איציק קורנפיין, שפרש ממשחק פעיל. התוצאה הייתה מוצלחת למדי ולראשונה בעידן גאידמק לא הוחלף המאמן במשך כל העונה. אמנם בתחילתה כשלה בית"ר להעפיל מהסיבובים המוקדמים של ליגת האלופות כשהפסידה לפ.צ. קופנהגן בשלב המוקדמות הראשון, אך בהמשך התבססה שליטתה בליגת העל. בסיומה של העונה לאחר משחק גמר גביע דרמטי במיוחד בו ניצחה את היריבה המרה הפועל תל אביב בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר 0-0 בסיום 120 דק', הצליחה הקבוצה לזכות בדאבל היסטורי למועדון ולבסס את מעמדה בתור הקבוצה החזקה בישראל בשנים אלו.
לקראת עונת, מונה שחקן העבר והסמל אורי מלמיליאן למאמן הקבוצה, אך לאחר המחזור ה-18 של הליגה עקב מיעוט בניצחונות, סכנת ירידה ויכולת רעה של הקבוצה, התפטר מלמיליאן מתפקידו ב-17 בינואר 2011. עוד באותו יום מונה רוני לוי למאמן הקבוצה החדש והצליח לייצב את הקבוצה ולהשאירה בליגה. הקבוצה סיימה במקום ה-11 בליגה, הנמוך ביותר מזה שנים רבות.
בהכנה לעונת עזב רוני לוי שקיבל הצעה לאמן בחו"ל, ובמקומו מונה דוד אמסלם למאמן, אך האחרון התפטר מתפקידו מספר ימים לפני פתיחת העונה עקב סיבות אישיות. ב-17 באוגוסט, מספר ימים לאחר התפטרותו של דוד אמסלם, חתם יובל נעים לעונה כמאמן הקבוצה. עקב יכולת חלשה של הקבוצה ולאחר הדחה מגביע המדינה עוד בסיבוב ח' כשהיא מפסידה לקבוצה מהליגה הלאומית, התפטר נעים מתפקידו כמאמן הקבוצה באמצע העונה. במקומו מונה אלי כהן "השריף" שחזר לקדנציה שלישית במועדון, וסייע לקבוצה להישאר בליגה (סיימה במקום התשיעי).
עונת "הצ'צ'נים" (2012/2013)
בקיץ לקראת עונת הקימו אוהדי הקבוצה עמותה ("עמותת אוהדי בית"ר ירושלים") שמטרתה איסוף כספים לשיפור מצבה הכלכלי של הקבוצה, וכן כדי לזכות בייצוג בהנהלת הקבוצה. בחצי העונה הראשונה בית"ר זכתה להצלחה רבה בליגה והציגה כדורגל אטרקטיבי יחסית ששלהב את האוהדים, בנוסף מה שתרם היא העובדה שכמות נכבדת מההרכב הראשון כלל שחקני בית שצמחו במחלקות הנוער של המועדון כגון: אבי ריקן, אריאל הרוש, שי חדד, עמית בן שושן, אלי דסה, טל כחילה ואופיר קריאף. בחלון ההעברות של ינואר בעונה זו, יצאה הקבוצה למשחק ידידות-ראווה בצ'צ'ניה נגד הקבוצה מהליגה הרוסית, טרק גרוזני שהסתיים ב-0-0, ואירח נשיא צ'צ'ניה - שהוא גם בעלי המועדון, רמזן קדירוב. בעקבות זאת חלק מהאוהדים התרעמו וביקורת תקשורתית נשמעה על כך שהקבוצה עוזבת את ישראל עוד במהלכה של עונת הכדורגל בישראל בשביל משחק ראווה שלפי מספר פרסומים זרים נערך בעיקר על מנת לחזק את קשריו של הבעלים גאידמק שסירב להשקיע במועדון במשך מספר עונות אך השתמש בקבוצה לטובתו האישית, וכשלמשחק אין ערך ספורטיבי אמיתי. כמו כן נודע כי הקבוצה חיפשה להתחזק בחלון העברות לקראת המשך הליגה ומעשה כזה היה יכול לשכנע את גאידמק שסירב להשקיע כבר מספר שנים בקבוצה, לחזור ולהשקיע בה.
מעט לאחר מכן כאשר חזרה הקבוצה לישראל, הודיעה הקבוצה בראשות היו"ר קורנפיין במהלך מפתיע, על צירוף שני שחקנים צ'צ'נים מוסלמים לשורותיה זאור סדאייב וג'יבריל קדאייב, שהגיעו בהשאלה מטרק גרוזני. עצם צירוף שחקנים שהם מוסלמים למועדון, גרר אחריו מחאה של אוהדי הקבוצה, ושלט פרובוקטיבי שנוי במחלוקת הונף על ידי מספר אוהדים במשחק הליגה נגד בני יהודה תל אביב מיד לאחר צירוף השחקנים, עם הכיתוב "בית"ר טהורה לעד". תמונת השלט ביציע שסוקר נרחבות רבות בכלי תקשורת - גרר תגובות רבות בארץ ובעולם בגלל אופיו הגזעני בהתייחס לקבוצה. מחאת האוהדים כללה בנוסף גם החרמת משחקים מצד חלק גדול מאוהדי הקבוצה שטענו שמהלך זה נעשה על ידי גאידמק על מנת לפגוע בקבוצה, כאשר במקביל אוהדים אחרים בירכו על המהלך שלטענתם נעשה על מנת לחזק את הקבוצה מקצועית, מה שגרם לפילוג ביציעים ומחוץ להם בין אוהדי בית"ר בעבר ובהווה. בתקופה זו הקבוצה עברה סיקור תקשורתי נרחב ביותר באופן כמעט יומיומי. מהלך זה ו"הרעש התקשורתי" סביב המועדון שאף החל להיות מסוקר על ידי מספר גורמים בינלאומיים, גרם בין היתר לירידה חדה ביכולת הקבוצה שנפגעה מקצועית וסיימה במקום העשירי בלבד (לאחר שהייתה בצמרת הטבלה לפני הפרשה), כאשר היא נשארת סופית בליגה רק במחזור האחרון.
בשנת 2017 שוחרר סרט דוקומנטרי הנקרא "טהורה לעד" (בהשראת אותו שלט שהונף על ידי האוהדים), המגולל את סיפורה של הקבוצה בעונה זו וכולל צילומים תיעודיים מתוך הנהלת הקבוצה וחדר ההלבשה בתקופה זו, שם נראים אנשי המועדון מתמודדים עם הפרשה תוך כדי העונה הסדירה. בנוסף בראיון שמעניק הבעלים גאידמק לסרט, הוא טוען כי עשה את המהלך על מנת להציב מראה בפני החברה הישראלית ולהראות את הגזענות שיש בה כלפי מיעוטים (כפי שלטענתו הוא הרגיש אותה בעת שהותו כאן), וכי ידע שהמהלך ייצור פרובוקציה ועשה אותו בכוונה.
לאחר עונה זו מאסו רוב אוהדי הקבוצה בהתנהלות הבעלים בפועל, גאידמק, וחיפשו אחר אדם בעל יכולות כלכליות (באמצעות גוף "עמותת אוהדי בית"ר"), במשך פגרת הקיץ, שיהיה מוכן לקחת את בית"ר ויוציא אותה לדרך חדשה. איש העסקים אלי טביב שסיים את דרכו עקב סכסוך עם האוהדים, דווקא ביריבה המרה הפועל תל אביב בעונה קודם לכן, החליט לקחת את הקבוצה בשיתוף עם האוהדים. תהליך העברת הבעלות לטביב התבצע בזכות סעיף של עמותת האוהדים בהסכם עם גאידמק (שנחתם בעונת 2012/2013) שבעצם אפשר לעמותה להביא רוכש חיצוני ללא הסכמתו של גאידמק שייקח את הקבוצה. הליך זה אושר על ידי בית משפט כשבועיים לאחר הודעה של העמותה על ניצול הסעיף. החלטת בית המשפט העבירה סופית את המועדון לידיו של טביב והעמותה (טביב מחזיק ב-75 אחוז והעמותה 25 אחוז), בכך הסתיים מעשית עידן גאידמק בבית"ר ירושלים.
עידן אלי טביב (2013–2018)
לקראת עונת, לאחר שהושלמה עסקת העברת הבעלות על הקבוצה מידיו של גאידמק לידיו של אלי טביב, מינה טביב את חיים רביבו לנציג הבעלים בקבוצה. אלי כהן מונה למאמן הקבוצה לעונה אחת בהחליפו את אלי כהן "השריף", שסיים את חוזהו. דוד אמסלם מונה לעוזר המאמן. ב-13 באוגוסט 2013 פיטר טביב את איציק קורנפיין מתפקיד יושב הראש של הקבוצה, לאחר כהונה בת שש שנים בתפקיד זה. בדצמבר 2013 פוטר אלי כהן מאימון בית"ר ירושלים. שלושה ימים לאחר מכן, מונה רוני לוי לתפקיד מאמן הקבוצה; הייתה זו הפעם השנייה של לוי - בה כיהן כמאמן הקבוצה. באפריל 2014, מונה עומר עצמוני לתפקיד מנכ"ל הקבוצה, לאחר שכיהן בעברו כמנכ"ל בקבוצת הפועל תל אביב וכמנהל מחלקת הנוער של בית"ר. בתום העונה, סיימה בית"ר במקום הראשון בפלייאוף התחתון.
בתחילת עונת, חתם במועדון המאמן מנחם קורצקי לעונה אחת. עוזרו היה אורי אוזן. ב-27 בינואר 2015 הודיע טביב על פיטוריו של קורצקי מאימון הקבוצה, זאת על רקע חילוקי דעות ביניהם, ככל הנראה בסוגיית רכש שחקנים. ב-28 בינואר 2015 מונה גיא לוי למאמן עד תום העונה. באותה עונה העפילה הקבוצה לפלייאוף העליון, לראשונה מזה חמש שנים. בסופה, סיימה הקבוצה במקום הרביעי בטבלה, והבטיחה את השתתפותה במוקדמות הליגה האירופית, לאחר שבע שנים בהן לא השתתפה במפעל אירופי כלשהו.
בקיץ לקראת עונת, סיים גיא לוי את תפקידו במועדון לאחר חצי עונה, וזאת בגלל חילוקי דעות במשא ומתן בין טביב למאמן. במקומו מונה סלובודאן דראפיץ', אשר הביא עמו בבואו לקבוצה את עוזרו מקבוצת בית"ר תל אביב, שי ברדה. ב-22 ביוני 2015 החלה בית"ר את מסעה האירופי אחרי שבע שנים, והוגרלה בסיבוב הראשון של מוקדמות הליגה האירופית למשחק נגד אורדבסי שימקנט הקזחית. המשחק הראשון בין הקבוצות, אשר נערך בקזחסטן, הסתיים ב-0-0. משחק הגומלין, שהתקיים באצטדיון טדי, הסתיים בניצחון 1–2 לזכות בית"ר, שעברה שלב במפעל אירופי, לראשונה מזה 15 שנים. בסיבוב המוקדמות השני הוגרלה בית"ר ירושלים מול שרלרואה הבלגית. בטרם החל המשחק הראשון בבלגיה, התלהטו הרוחות בין אוהדי הקבוצות, ועם תחילתו התפרעו אוהדי בית"ר ירושלים וזרקו חזיזים ואבוקות אל המגרש. בהמשך המשחק, פגע בורג שנזרק מיציע האוהדים של הקבוצה בראשו של שוער שרלרואה, הצרפתי ניקולה פנטו - וגרם לפציעתו. במהלך המשחק הורחקו שני שחקני בית"ר ירושלים והקבוצה הובסה 1–5. זמן קצר לאחר המשחק, הכריז טביב כי החליט לסיים את דרכו בבית"ר ירושלים בפרט, ובכדורגל הישראלי בכלל - בעקבות המאורעות הקשים והאלימים במשחק זה. במשחק הגומלין, אשר נערך באצטדיון טדי, הובסה בית"ר 1–4, וסיימה את דרכה במפעל. לאחר מספר שבועות, כינס טביב מסיבת עיתונאים לקראת פתיחת עונת 2015/2016, וחזר בו מהחלטתו לזנוח את ניהול הקבוצה; כמו כן הודיע, כי ימשיך להשקיע בה עד שיימצא רוכש מתאים, אליו תועברנה זכויות הניהול - מידיו של טביב. בית"ר סיימה את עונת 2015/2016 במקום השלישי בטבלת ליגת העל, המוליך לסיבוב הראשון של מוקדמות הליגה האירופית, כשבמאזנה שלושה ניצחונות ושבעה הפסדים במסגרת הפלייאוף העליון.
לקראת עונת, ב-1 ביוני 2016, הודיעה הנהלת בית"ר כי המאמן סלובודאן דראפיץ' סיים את דרכו במועדון ולא ימשיך בקבוצה בעונה הבאה. ב-8 ביוני 2016, חתם והוצג רן בן שמעון כמאמנה החדש של בית"ר ירושלים כשחתם על חוזה בקבוצה לעונה אחת. באותו היום הציגה בית"ר את סמל הקבוצה המחודש שילווה אותה בעונת 2016/2017 לציון שנת ה-80 לייסוד המועדון. ב-10 ביולי 2016, הצטרף משה דמאיו לקבוצה בתפקיד מנכ"ל הקבוצה והחליף את עומר עצמוני שחזר להיות אחראי על מחלקת הנוער בלבד. באוגוסט 2016 העפילה הקבוצה, לראשונה בתולדותיה, לשלב הפלייאוף במסגרת הליגה האירופית לאחר שבשלבי המוקדמות גברה על סלובודה טוזלה הבוסנית, אומוניה ניקוסיה הקפריסאית וילגבה הלטבית. בשלב הפלייאוף הקבוצה הודחה מהמפעל על ידי סנט אטיין הצרפתית, בזאת רשמה את הישג השיא שלה במסגרות אירופאיות. ב-23 באוגוסט 2016 הודיעה ההתאחדות לכדורגל בישראל כי אלי טביב שהורשע בפלילים לא יוכל לנהל בפועל את בית"ר ירושלים למשך שלוש שנים. ב-11 בינואר 2017 החליט בית הדין העליון של ההתאחדות לדחות את ערעורו של טביב בדבר פסק דין זה, אך קיצר את משך העונש לשנתיים שבהם טביב לא יוכל לנהל את בית"ר החל מקיץ 2017. ב-5 בפברואר 2017, פוטר רן בן שמעון מתפקיד מאמן הקבוצה, ומיד לאחר מכן חתם שרון מימר על החוזה כמאמן בית"ר ירושלים החדש עד לתום העונה. במאי 2017 סיימה בית"ר את העונה במקום השלישי בליגה, והבטיחה את הכרטיס למוקדמות הליגה האירופית בפעם השלישית ברצף, ובעקבות זאת חוזהו של מימר הוארך בעונה נוספת. ב-28 במאי, לאחר סיום העונה, חזר אלי אוחנה למועדון נעוריו וחתם לחמש שנים בתור יו"ר המועדון, כאשר בשנתיים הראשונות הוא שימש רשמית כמחזיק בזכויות הניהול והחתימה באופן מלא במקומו של טביב.
מימר פוטר עוד לפני תחילת עונת, בעקבות כישלון במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, הדחה מהמפעל והפסד כספי למועדון. לאחר מכן מונה למאמן זמני עוזרו של מימר, גילי לבנדה. ב-3 בספטמבר 2017 חתם אלי כהן "השריף" לקדנציה רביעית במועדון בתור "יועץ מקצועי" ומאמן בפועל. בעקבות התבטאות חריגה בתקשורת בנושא שחקנים מהמגזר הערבי ("לא אביא ערבי לבית"ר ירושלים") פוטר השריף מאימון הקבוצה לאחר עשרה ימים בלבד בתפקיד, ולבנדה הוחזר לעמדת המאמן הזמני פעם נוספת. ב-28 בספטמבר 2017 מונה בני בן זקן למאמן הקבוצה שהציגה כדורגל אטרקטיבי יחסית במהלך העונה והתחרתה בצמרת עד מספר מחזורים לסיום העונה. במסגרת הגביע הגיע הקבוצה עד לגמר גביע המדינה שנערך ב-9 במאי 2018, באצטדיונה הביתי, טדי, שם הפסידה להפועל חיפה בתוצאה 1–3 לאחר הארכה, והייתה לסגנית מחזיקת גביע המדינה בפעם הרביעית. בליגה סיימה הקבוצה במקום השלישי והעפילה פעם נוספת למוקדמות הליגה האירופית. לאחר סיום העונה הודיע המאמן בן-זקן כי לא ימשיך בקבוצה.
במהלך העונה התגבשה בקרב האוהדים מחאה כנגד הבעלים טביב והתנהלותו בנוגע לשחקנים, מאמנים, וקשרים עם האוהדים. המחאה הגיעה לשיאה לאחר הפסד הקבוצה בגמר הגביע באותה עונה ומעורבותו לכאורה של הבעלים טביב בקביעת הרכבי הקבוצה ובעניינים מקצועיים אחרים שגרמו לאי שיתופם של שחקנים בכירים של הקבוצה בגמר הגביע, אז הודיעו ארגוני האוהדים השונים של הקבוצה כי הם יחרימו את העונה הבאה ולא יקנו מנויים. בתגובה זמן קצר לאחר מכן ב-15 במאי 2018, כינס אלי טביב מסיבת עיתונאים, והודיע על כוונתו לעזוב את הקבוצה, ועל העמדתה למכירה וחיפוש רוכש לקבוצה. בהכנות לקראת עונת מונה המאמן גיא לוזון למאמן הקבוצה. בתווך הודחה הקבוצה ממוקדמות הליגה האירופית כבר בסיבוב הראשון מול יריבה נחותה במיוחד - צ'יחורה סצ'חרה הגיאורגית, לאחר 0-0 במשחק הראשון והפסד 1–2 במשחק הגומלין בארץ, מה שעורר את מחאת האוהדים עוד יותר כלפי הבעלים.
עידן משה חוגג (2018–2022)
בקיץ 2018 הוגברו מחאות האוהדים כנגד הבעלים טביב והם אף הגיעו לביתו בכפר שמריהו והפגינו מספר פעמים, כמו כן התבצעו הפגנות מחאה מול חנויות הבגדים של רעייתו דנה אשכנזי על מנת להפעיל עליו לחץ. כשבועיים לפני פתיחת עונת נרכשה הקבוצה על ידי יזם ההייטק משה חוגג תמורת 26.5 מיליון שקל, כאשר 18.5 מתוכם עברו ישירות לטביב והשאר לחובות הקבוצה. אלי אוחנה נשאר בתפקידו כיושב ראש המועדון, וכמנכ"ל מונה מוני ברוש. חוגג הוביל מדיניות רכש שחקנים מאסיבית והחתים שחקנים בכירים וביניהם טל בן חיים, מאור בוזגלו וערן לוי. ב-28 בספטמבר הוביל חוגג למהלך להחזרת קהלי החוץ במשחקים בין בית"ר לקבוצת בני סכנין.
לאחר שהקבוצה פתחה את העונה בצורה חלשה פוטר גיא לוזון מתפקידו לאחר המחזור השביעי. ב-29 באוקטובר מונה ניר קלינגר למאמן הקבוצה. ב-3 בדצמבר 2018 הוצג במסיבת עיתונאים לוגו חדש למועדון, עם ספונסר ראשי חדש בהסכם לשנתיים בסכום חסר תקדים לקבוצה של כמיליון דולר לעונה, ובנוסף הושק מועדון אוהדים חדש בשם "בית"ריסט" שיקנה לאוהדי הקבוצה הנחות בקניית כרטיסים, מינויים, ומוצרי המועדון תמורת תשלום חודשי קבוע. בגביע המדינה הודחה הקבוצה כבר בסיבוב ח' על ידי מכבי תל אביב, ובליגה נשרה לפלייאוף התחתון לראשונה מזה חמש עונות, וסיימה את העונה במקום השביעי והמאכזב מבחינתה. ב-21 במאי 2019 ערכה הקבוצה משחק ידידות מול אתלטיקו מדריד, בו ניצחה 2–1. ב-4 ביוני 2019 הודיעה הקבוצה על סיום תפקידו של קלינגר כמאמן הקבוצה, ויומיים לאחר מכן מונה המאמן רוני לוי לקדנציה שלישית במועדון לקראת העונה הבאה.
ב-24 בספטמבר 2019 הפך רוני לוי למאמן התשיעי שזוכה עם קבוצת הבוגרים של בית"ר ירושלים בתואר, כאשר זכתה הקבוצה בגביע הטוטו השלישי בהיסטוריה שלה, והפעם לעונת 2019/2020, לאחר ניצחון מול מכבי תל אביב, בתוצאה 0–2. בגביע המדינה לעונה זו הודחה הקבוצה ברבע הגמר נגד מכבי פתח תקווה לאחר שהפסידה 3–5 בדו-קרב פנדלים, ובליגת העל לאותה עונה סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה המוביל להשתתפות במוקדמות הליגה האירופית לעונת 2020/2021. ב-27 באוגוסט 2020, כבר בסיבוב הראשון, הודחה בית"ר, לאחר שהפסידה 0–2 לטאוטה דורס האלבנית. בעקבות כישלון זה במפעל האירופי ולקבוצה נחותה, יום לאחר מכן פוטר רוני לוי מאימון הקבוצה. בעקבות פיטוריו של לוי, שלא היו על דעתו, התפטר גם המנהל המקצועי באותה עת, יוסי בניון. יוסי מזרחי שחזר למועדון לפני כן ושימש כמאמן במחלקת הנוער במועדון, מונה למאמן הזמני בבוגרים במקומו של לוי, עד למציאת מאמן קבוע. ב-4 בספטמבר 2020, מעט אחרי פתיחת עונת 2020/2021, מונו סלובודאן דראפיץ' ושי ברדה למאמני הקבוצה, וחזרו למועדון אחרי 4 עונות במכבי נתניה, ותחילת העונה של בית"ר הייתה לא טובה מקצועית.
בדצמבר 2020, לאחר שמדינת ישראל חתמה על הסכם נורמליזציה עם איחוד האמירויות, חתם שייח' חמד בן ח'ליפה האמירייתי על מסמך המעביר לו 50% מהשליטה במועדון, ובתמורה הבטיח להשקיע 300 מיליון ש"ח במועדון לתקופה של עשר שנים ולהביא ספונסרים בסכומים גבוהים. בבדיקה שנעשתה לאחר מכן על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל על מנת לאשר את העסקה נמצא שרוב הונו המוצהר לוועדת אישור הבעלים הוא אג"ח של מדינת ונצואלה, שאינו סחיר וערכו אפסי. כמו כן נמצא כי בבעלותו עשרות חברות לא פעילות, וכי בן חליפה קשור לאנשים ששמם נקשר, בין היתר, בהונאות ובהלבנת הון. לאחר שבן ח'ליפה התקשה להביא תעודת יושר ולהצביע על מקור עושרו - העסקה נפלה ובית"ר ירושלים משכה את הבקשה לאישור בפברואר 2021.
עם תום העונה הסדירה לאחר 26 מחזורים, ב-20 במרץ 2021, עקב כישלון במסגרת הליגה והגביע, התפטרו צמד המאמנים דראפיץ' וברדה מבית"ר ירושלים. במקומם מונה עד תום העונה יוסי מזרחי שהוקפץ פעם נוספת ממחלקת הנוער לבוגרים, והקבוצה סיימה את העונה במקום העשירי המאכזב מבחינתה.