cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודים-ערבים
יהודה שנהב
שנהב מבאר כי המונח "יהודים-ערבים" נולד מתוך אימוץ החשיבות שמייחסת ההגות הפוסט-מודרנית לשפה ככלי לעיצוב תפיסה, בניית טיעונים, ובסופו של דבר גם לעיצוב המציאות. אך גם מדגיש כי המונח "יהודים-ערבים", אינו בא בהכרח לתאר את תפיסת הזהות העצמית של יהודים אלו (בעבר או בהווה), ונועד לו תפקיד ביקורתי-רדיקלי, בהיותו מאתגר את "המחשבה הלאומית, הקולוניאלית והבינארית שבתוכן התארגנה זהותם של יהודי ארצות האסלאם" (2003:247).
שלבים במחקר המושג
חנן חבר ויהודה שנהב מבקשים להבחין בין מה שהם רואים כשני שלבים בתהליך המחקר הביקורתי של המושג "יהודים-ערבים". האחד, שלב סטרוקטורליסטי והשני, שלב פוסט-סטרוקטורליסטי.
הביקורת על המונח
בשיח האקדמי והציבורי השימוש במונח זוכה לביקורות רבות. המתנגדים מכנים את הרעיון "הזוי" ומחשידים את המצדדים המצדדים בתורת משטר הזהויות ובזהות ערבית-יהודית בניסוח מורכב ומסורבל במכוון:
פניה עוז-זלצברגר טוענת להטעיה אקדמית מצד המלומדים המקדמים את המושג: "ישראלים המשוחחים עם אינטלקטואלים בחו"ל נתקלים תכופות באי-הבנה שלא תיאמן. אני מכירה גרמנים משכילים ומעודכנים המצפים בכל רגע שמיליוני ה"יהודים-ערבים" יוצאי ארצות המזרח בישראל יתקוממו נגד מדכאיהם האשכנזים. לא נתמקד כאן בשאלה מיהו המלומד הישראלי שסיפר להם כזאת". טענות מופנות גם כלפי המשקל האקדמי של המצדדים במושג: "... תאוריה מבית מדרשם של אנשים שאינם היסטוריונים, כמו הסוציולוג יהודה שנהב, חוקרת הקולנוע אלה שוחט, חוקר הספרות חנן חבר, ועוד. היסטוריונים רציניים לא יתמכו בתאוריה כזו, היות שהיא מתנפצת לאלפי רסיסים בפני ביקורת היסטורית יסודית."
על השימוש במונח, כתב המשורר אלמוג בהר, שמשפחתו עלתה מעיראק, את הדברים הבאים:מאוחר יותר הסביר את הבנתו את המונח והצורך "להרוויח את הזכות להשתמש בו" במילים הבאות:
בדומה לבהר, מבקרים מימין מצביעים על השתייכותם הפוליטית של המצדדים במונח, ומסבירים כי מונח זה נוצר כדי לשלול את עמדת הציונות הטוענת להיותם של היהודים לאום, ומתוך גישה אנטי-ציונית לפיה יהודים אינם אם כי אם עדה דתית בלבד שאינה זכאית להגדרה עצמית במדינה ריבונית. מנגד, ביקורת משמאל מצביעה על כך שהמונח משמש בידי השמאל האשכנזי ללעוג ליהודים המזרחים, בבחינת: הם (המזרחים הימנים) שונאים ערבים כשהם "בעצמם ערבים" - שונאים את עצמם ומתנשאים על אנשים בדיוק כמוהם.
המתנגדים תוקפים את הביסוס ההיסטורי עובדתי של המונח בטענות הבאות:
אלסי שריגלי
אלסי שריגלי (באנגלית: Elsie Beatrice Shrigley; 30 באוקטובר 1899 - 13 במאי 1978), נולדה בשם אלסי סאלינג (Elsie Salling) וידועה גם בשם סאלי שריגלי (Sally Shrigley) הייתה פעילה טבעונית אנגלייה, מייסדת האגודה הטבעונית ונשיאתה השישית.
מיהאי שבשטין
מיהאי שבשטין (במקור מיקשה שטרן, בהונגרית: Sebestyén Mihály; בודפשט, 2 במרץ 1893 – בודפשט, 2 בנובמבר 1977) היה שחקן, במאי תיאטרון יהודי-הונגרי אחיהם של גזה שבשטין, דז'ה שבשטין ינה שבשטין והכדורגלן של מ.ט.ק. בודפשט ונבחרת הונגריה בכדורגל בלה שבשטין.
ביוגרפיה
מיהאי שסשטין נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד שטרן וגיזלה וירת. הוא סיים את לימודיו באקדמיה לאמנויות הבמה בשנת 1915. תחילה הופיע בעיר מישקולץ, ואחר כך בין השנים 1916–1918 בעיר טימישוארה. במאי 1918, בתור הנציג של חברת התיאטרון טימישוארה-בודה, הפך שבשטין למנהל האמנותי של תיאטרון טרגו מורש. בין השנים 1919–1922 היה לו חוזה בתיאטרון ההונגרי. ב־17 בדצמבר 1925, בבודפשט, התחתן עם ליוויה, בתם של שמואל שוורץ ויולאן קוהן (כהן). משנת 1926 עמד בראש התיאטרון הלאומי של מישקולץ עד 1939. אז הוא נאלץ להתפטר בשל החוקים האנטי יהודיים ששללו פרנסה מיהודים (החוק היהודי הראשון בשנת 1938 והחוק היהודי השני בשנת 1939 היו תחילת החקיקה האנטי יהודית המפלה בהונגריה), הוא שרד את השואה עם אשתו בגטו בודפשט. במהלך מלחמת העולם השנייה התפרנס מהשכרת ספריית התיאטרון שלו (ספרייתו הפרטית) ולאחר מכן ממכירת ספריית התיאטרון הזו. בין השנים 1951–1963 לימד ניהול תיאטרון באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט.
בין שתי מלחמות העולם הוא נחשב לבמאי משמעותי ואיכותי שהזמין אמנים ידועים להופיע כאורחים. מריה מזאי, זמרת האופרה לילי נמני וטיוודר ביליצ'י התחילו את דרכם אצלו.
שבשטין הובא למנוחת עולמים בבית קברות היהודי ברחוב קוזמה.
לוסיה ברלין
לוסיה בראון ברלין (באנגלית: Lucia Brown Berlin; 12 בנובמבר 1936 – 12 בנובמבר 2004) הייתה סופרת אמריקאית בסוגת הסיפור הקצר. בימי חייה היה לה קהל קוראים קטן אך מסור. היא זכתה להצלחה ספרותית באופן פתאומי אחת עשרה שנים לאחר מותה, באוגוסט 2015, כאשר פורסם ספר של מבחר סיפורים שלה, "המדריך לעוזרות הבית", בעריכת סטיבן אמרסון. בשבוע השני לפרסומו, הספר הופיע ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, ובתוך כמה שבועות נמכרו ממנו יותר עותקים מאשר מכל ספריה הקודמים גם יחד. האוסף נכלל בכמה רשימות סיכום השנה, כולל רשימת "עשרת הספרים הטובים של 2015" של ביקורת הספרים של הניו יורק טיימס. הספר גם היה מועמד ברשימה הסופית ל.
ראשית חייה
ברלין נולדה בג'ונו, אלסקה, והעבירה את ילדותה בדרכים, בעקבות הקריירה של אביה כמהנדס מכרות. המשפחה גרה במחנות כרייה באיידהו, מונטנה, אריזונה, ובצ'ילה, שבה לוסיה בילתה את רוב נעוריה. כמבוגרת, היא גרה בניו מקסיקו, מקסיקו, צפון ודרום קליפורניה וקולורדו.
קריירה
ברלין החלה לפרסם את יצירתה בגיל מאוחר יחסית, בעידוד ולפעמים בהנחיה של המשורר אד דורן. ספרה הראשון, "מכבסת מלאכים", ראה אור בשנת 1981. הסיפורים שפרסמה בו נכתבו החל משנות ה-60. מספר הסיפורים שלה הופיעו במגזינים כגון The Atlantic, ו"הפרא האציל" של סול בלו. ברלין פרסמה שישה אוספים של סיפורים קצרים, אבל רוב יצירתה ראתה אור בשלושה כרכים שפורסמו מאוחר יותר: Homesick: New and Selected Stories (1990), So Long: Stories 1987-92 (1993) and Where I Live Now: Stories 1993-98 (1999).
ברלין הייתה דמות משפיעה בקהילה הספרותית, אך ספריה לא היו רבי מכר. היו שהשוו את יצירתה לעבודתם של ריימונד קארבר וריצ'רד ייטס. ברלין זכתה בפרס הספר האמריקאי American Book Award בשנת 1991 על ספרה Homesick, והייתה עמיתה של הקרן הלאומית לאמנויות.
בשנת 2015, התפרסם מבחר סיפורים קצרים שכתבה בשם "המדריך לעוזרות הבית: סיפורים קצרים." הספר הופיע במקום ה-18 ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס בשבוע הראשון לפרסומו, ועלה למקום ה-15 ברשימה הכללית בשבוע שלאחר מכן. הוא הופיע לראשונה במקום ה-14 ברשימת רבי המכר העצמאיים של ABA ומקום 5 ברשימת רבי המכר של LA Times.
השפעה והוראה
לאורך חייה התפרנסה ברלין באמצעות שורה של עבודות של מעמד הפועלים, שהשתקפו בכותרות של סיפורים כמו "מדריך לעוזרות הבית", "מחברת חדר מיון, 1977" ו"מרכזייה פרטית" (שמתייחס למרכזיות טלפוניות ולמפעילותיהן).
במהלך שנות התשעים המוקדמות, ברלין לימדה כתיבה יצירתית במספר מקומות, כולל בית הסוהר של מחוז סן פרנסיסקו ובית הספר לשירה על-שם ג'ק קרואק באוניברסיטת נארופה. היא גם תיעדה סיפורים בעל פה מחולים קשישים בבית החולים Mt. Zion.
בסתיו 1994, ברלין החלה משרת הוראה ככותבת אורחת באוניברסיטת קולורדו, בולדר למשך שנתיים. לקראת סוף כהונתה, היא הייתה אחת מארבעה חברי סגל בקמפוס שזכו בפרס ארגון הסטודנטים לענייני בוגרים למצוינות בהוראה. "זכייה בפרס הוראה אחרי שנתיים היא הישג חסר תקדים", אמרה קתרין אגרט מאוחר יותר בהספד לברלין. ברלין התבקשה להישאר בתום כהונתה בת השנתיים. היא מונתה לפרופסור חבר, והמשיכה ללמד שם עד שנת 2000.
חיים אישיים
ברלין הייתה נשואה שלוש פעמים והייתה אם לארבעה בנים.
ברלין סבלה מבעיות בריאות, כולל עקמת כפולה. עמוד השדרה המעוקם שלה ניקב את אחת מריאותיה, והיא נעזרה במיכל חמצן משנת 1994 ועד מותה. היא פרשה לגמלאות כשמצבה הבריאותי לא איפשר לה עוד לעבוד, והיא פיתחה מאוחר יותר סרטן ריאות. היא עברה טיפול בהקרנות, מה שלדבריה גרם להרגשה שעצמותיה נטחנות לאבק. עם התדרדרות מצבה הבריאותי והכלכלי, עברה ברלין לחיות בפארק קרוואנים בפאתי בולדר, ומאוחר יותר, במוסך שהוסב למגורים מאחורי ביתו של בנה מחוץ ללוס אנג'לס. המעבר איפשר לה להיות קרובה יותר לבניה, והקל על נשימתה. ברלין מתה בביתה במרינה דל ריי, ביום הולדתה ה-68.
כל מה שרציתי להיות
רקע וכתיבה
השיר הוא בלדת פופ בהשפעת דראם נ' בייס. הוא תואר על ידי מאקו כשיר "פופ-אישי-מתוחכם", אשר עוסק בהתמודדותו של דנקר עם הביקורת המופנית אליו מהתקשורת הישראלית וממעריציו. בין היתר, מתייחס דנקר ליציאתו מהארון.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ ביים אינדי חאיט והוא צולם בפולין. הוא פורסם ביוטיוב בסמוך לצאתו של הסינגל. על פי מאקו, הקליפ מושפע מסרטי היקום הקולנועי של מארוול אשר מכילים בתוכם מעבר בין יקומים (Multiverse).
Kunskapskanalen
Kunskapskanalen (בתרגום חופשי: ערוץ הידע) הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי שוודי, הנמצא בבעלות השידור הציבורי השוודי, Sveriges Television, ובבעלות הרדיו החינוכי השוודי, Utbildningsradion. הערוץ משדר סרטים דוקומנטריים, תוכניות חינוכיות וכדומה.
כמעט 70% מכלל האוכלוסייה בשוודיה יכול לצפות בשידורי הערוץ, נכון לשנת 2014. לערוץ ממוצע צפייה יומי של 3.8%.
היסטוריה
ב-6 במאי 2003 הוכרז על תוכניות להפעלת הערוץ. בשעה 18:15, ב-27 בספטמבר 2004 החלו שידורי הערוץ.
הערוץ שידר בימי ראשון-חמישי בין השעות 18:00-23:00.
שידורי הערוץ חולקו תחת הכותרת "עוד", ביום ראשון - היסטוריה, ביום שני - תרבות, ביום שלישי - טבע, ביום רביעי - מדע, וביום חמישי - העולם.
ב-20 בינואר 2006 החל הערוץ לשדר גם בימים שישי ושבת.
הערוץ שודר בעבר כמו ערוץ SVT Barnkanalen. ב-18 בינואר 2010 הערוץ החל לשדר כבר בשעה 9:00 בבוקר.
ב-25 בנובמבר 2013 הערוץ הגיש בקשה לדר בפורמט HDTV ב-16 באפריל 2014 הממשלה נתנה אור ירוק לערוץ לשדר בפורמט HDTV. כיום הערוץ משודר בפורמט זה בחלק מפלטפורמות לקליטת שידורי טלוויזיה בשוודיה, דוגמת Sappa, Bredbandsbolaget ו-Canal Digital.
הפצה
ערוץ הידע משודר בכל החבילות הבסיסיות של כל מפעילי הטלוויזיה, כלומר ל-70% מאוכלוסיית המדינה יש גישה לשידורי הערוץ.
החל ממצע 2005 הערוץ משודר באופן אנלוגי, דבר שהעלה באופן חד את זמינות הערוץ לאוכלוסיית שוודיה.
ביקורת הופנתה כלפי הערוץ על שאינו זמין באופן חופשי ברשתות הכבלים. ב-1 ביולי 2005 נכנס לתוקפו הסכם ובו נקבע כי הערוץ ישודר ללא תשלום ברשתות הכבלים.
שידורי הערוץ זמינים גם דרך SVT Play ו-UR Play.
אנדריאן קורדון
קריירה
באליפות ישראל בשנת 2002, קורדון זכה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג. בשנת 2004 הוא התחרה באליפות אירופה שנערכה בבוקרשט וסיים במקום השביעי.
באליפות אירופה 2005 שנערכה ברוטרדם שבהולנד, קורדון התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הארד. בקרב הראשון קורדון ניצח את איברו מילאדין מבוסניה באיפון תוך שתי דקות ו-41 שניות, ברבע הגמר הפסיד לאלוף העולם לשעבר אלכסנדר מיכאילין הרוסי ועבר לקרבות בית הניחומים שם גבר באיפון על מתיאס סראיי הסלובני ואיוון אילייב הבולגרי. בקרב על מדליית הארד קורדון פגש את בארנה בור ההונגרי ולאחר חמש דקות הקנו לו השופטים את הניצחון ביתרון של 'וואזארי' ו'קוקה' מול 'וואזארי' בלבד של בור. לאחר הזכייה אמר קורדון: "עבדתי קשה בחצי השנה האחרונה ואני לא מופתע, חשבתי לפני התחרות על זכייה במדליית כסף או זהב, וציפיתי לפחות להשיג את הארד".
בספטמבר קורדון התחרה באליפות העולם שנערכה בקהיר וסיים במקום השביעי. בקרב הראשון הוא ניצח באיפון לאחר 40 שניות את קירק הופמן האמריקאי, בשמינית הגמר ניצח שוב באיפון את קדבאטר מונקבטר המונגולי, ברבע הגמר הפסיד לפאולו ביאנצ'סי האיטלקי ועבר לקרבות בית הניחומים שם ניצח את וולטר סנטוס הברזילאי והפסיד לפייר רובין הצרפתי.
ב-22 באוקטובר 2005, השתתפו קורדון ונבחרת הגברים של ישראל באליפות אירופה לנבחרות שנערכה בדברצן שבהונגריה וזכו במדליית הזהב. באליפות השתתפו ארבע הנבחרות שהגיעו להישגים משמעותיים באליפות אירופה ליחידים ובהם הונגריה, צרפת ורוסיה. בחצי הגמר ישראל גברה 4:2 על צרפת כאשר קורדון הפסיד בקרב שלו לפייר רובין. בגמר ישראל פגשה את הנבחרת ההונגרית המקומית ולאחר שישה קרבות התוצאה הייתה 3:3, בקרב האחרון והמכריע ניצח קורדון את זולטן קשיזמדיה. באותה השנה הוא זכה בפעם השנייה באליפות ישראל שנערכה בתל אביב לאחר שגבר בגמר על ליס רוסטיק.
באליפות ישראל בשנים 2006 ו-2007, זכה קורדון במדליית הזהב.
מושל פלורידה
מושל פלורידה (באנגלית: Governor of Florida) הוא המושל וראש הרשות המבצעת של מדינת פלורידה בארצות הברית, והמפקד העליון של הכוחות המזוינים במדינה. על המושל מוטלת החובה לאכוף את חוקי המדינה, ולרשותו עומדת הסמכות לאשר הצעות חוק שהועברו בבית המחוקקים של פלורידה או לחלופין להטיל עליהן וטו. נוסף על כך, ברשותו לכנס את בית המחוקקים ולהעניק חנינה, למעט במקרים בהם מושא החנינה עבר בהצלחה הליך הדחה.
כאשר נרכשה פלורידה לראשונה בידי ארצות הברית ב-1819, כיהן אז אנדרו ג'קסון, לימים נשיא ארצות הברית, כמושל הצבאי של הטריטוריה. טריטוריית פלורידה נוסדה בשנת 1822, וחמישה אנשים מילאו את תפקיד המושל הטריטוריאלי בשש תקופות כהונה שונות. המושל הטריטוריאלי הראשון, ויליאם פופ דובל, כיהן בתפקיד תריסר שנים, וזוהי תקופת הכהונה הארוכה ביותר למושל בפלורידה.
מאז קיבלה פלורידה מעמד של מדינה ב-1845, 45 אישים, כולם גברים, כיהנו כמושלי המדינה במרוצת השנים. ארבעה מושלים כיהנו בתפקידם שתי תקופות כהונה בנות ארבע שנים כל אחת: ויליאם ד. בלוקסהאם (שתי תקופות הכהונה שלו לא היו רצופות); רובין אסקוב, ג'ב בוש וריק סקוט. בוב גרהאם כיהן כמעט שתי קדנציות מלאות, מכיוון שהתפטר שלושה ימים טרם תום כהונתו כדי להישבע לסנאט של ארצות הברית. הקדנציה הקצרה ביותר בתפקיד שייכת לוויין מיקסון, שכיהן שלושה ימים בלבד בעקבות התפטרותו של גרהאם מתפקידו.
המושל הנוכחי הוא רון דה-סנטיס, חבר המפלגה הרפובליקנית שנכנס לתפקידו ב-8 בינואר 2019.
התפקיד
סעיף 1 בפרק החמישי לחוקת פלורידה מגדיר את תפקידיו של המושל כדלקמן:
סקירה היסטורית
מדינת פלורידה התקבלה לאיחוד ב-3 במרץ 1845. היא פרשה ממנו ב-10 בינואר 1861 עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, וחברה למדינות הקונפדרציה של אמריקה ב-8 בפברואר אותה שנה כחברה מייסדת. בתום המלחמה הייתה לחלק מהמחוז הצבאי השלישי, אותו הרכיבה לצד ג'ורג'יה ואלבמה. פלורידה התקבלה מחדש לאיחוד ב-25 ביוני 1868.
חוקת פלורידה משנת 1838 קבעה כי המושל – שאינו רשאי למלא תקופות כהונה רצופות – ייבחר אחת לארבע שנים. החוקה הבדלנית של 1861 צמצמה את פרק הזמן לבחירת המושל לשנתיים בלבד והסירה את הגבלת הכהונה, אך המדינה נפלה לידי האיחוד לפני הבחירות הראשונות שעתידות היו להיערך מכוח חוקה זו. החוקה שנדחתה מ-1865, בנוסף לנוסח המאושר של 1868, שמרה על תקופת כהונה בת ארבע השנים, אם כי ללא הגבלת הכהונה המקורית, שהוכנסה מחדש בחוקת 1885. החוקה הנוכחית מ-1968 קובעת שאם המושל מכהן, או שכיהן בעבר מבלי להתפטר, למעלה משש שנים בשתי קדנציות רצופות, לא יוכל להיבחר לכהונה נוספת. ראשית תקופת הכהונה מתחילה ביום שלישי הראשון שלאחר יום שני הראשון בינואר שלאחר הבחירות.
במקור, נשיא הסנאט של פלורידה שימש כמושל דה פקטו במקרה בו נותרה המשרה ללא איוש. החוקות של 1865 ו-1868 יצרו את תפקידו של סגן המושל, שיפעל באופן דומה כמושל. תפקיד זה בוטל ב-1885, כאשר נשיא הסנאט שוב נטל על עצמו סמכות זו. חוקת 1968 ייסדה מחדש את תפקיד סגן המושל, שבהווה משמש כממלא מקומו ויורשו הישיר של המושל. המושל וסגנו נבחרים באותו פתק הצבעה.
פלורידה הייתה מעוז מובהק של המפלגה הדמוקרטית טרם מלחמת האזרחים, ובחרה רק מועמד אחד מהמפלגה הוויגית (האופוזיציה הראשית של הדמוקרטים באותה תקופה). בפלורידה נבחרו שלושה רפובליקנים בלבד לתפקיד המושל במהלך תקופת השיקום, אך לאחר שהמפלגה הדמוקרטית ביססה מחדש את שליטתה בפוליטיקה המדינתית, חלפו 90 שנה עד שנבחר רפובליקני אחר, הלוא הוא קלוד קירק.
ג'ון וייט אלכסנדר
ג'ון וייט אלכסנדר (באנגלית: John White Alexander; 7 באוקטובר 1856 – 31 במאי 1915) היה צייר דיוקנאות, וצייר ומאייר דקורטיבי אמריקאי.
ראשית חייו
אלכסנדר נולד באלג'ני, פנסילבניה, בהווה חלק מפיטסבורג, פנסילבניה. הוא התייתם בינקותו, וגודל על ידי סבו וסבתו, ובגיל 12 הפך לנער טלגרף בפיטסבורג. אדוארד ג'יי אלן הפך לפטרונו המוקדם של ג'ון אלכסנדר, ואימץ את אלכסנדר היתום בזמן שעבד ב"פסיפיק ואטלנטיק טלגרף ושות" כאיש צעיר. אלן הביא את אלכסנדר לביתו באדג'יל שם צייר אלכסנדר את בני המשפחה השונים של משפחת אלן, כולל קולונל אלן. הכישרון שלו לציור משך את תשומת ליבו של אחד המעסיקים שלו, שעזר לו לפתח אותם.
השכלה
הוא עבר לעיר ניו יורק בגיל שמונה עשרה ועבד במשרד העיתון Harper's Weekly, שם היה מאייר וקריקטוריסט פוליטי באותה תקופה בה עבדו שם מאיירים מפורסמים אחרים. לאחר חניכות של שלוש שנים, נסע למינכן להכשרה הרשמית הראשונה שלו. בגלל המחסור בכספים, הוא עבר אל הכפר פוללינג, בבוואריה, ועבד עם פרנק דובנק. הם נסעו לוונציה, שם הודרך על ידי ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, והמשיך את לימודיו בפירנצה, הולנד ופריז.
בשנת 1881 הוא חזר לניו יורק והשיג במהירות עבודת ציור דיוקנאות, כמו של אוליבר וונדל הולמס, ג'ון בורוז, הנרי ג' מרקנד, והנשיא מקוש מאוניברסיטת פרינסטון.
משפחה
אלכסנדר היה נשוי לאליזבת אלכסנדר, אותה הכיר עקב שם המשפחה המשותף שלהם. אליזבת הייתה בתו של ג'יימס וודל אלכסנדר, נשיא האגודה לביטוח חיים הוגן. נולד להם ילד אחד, המתמטיקאי ג'יימס וודל אלכסנדר השני.
יצירתו
רבים מציוריו נמצאים במוזיאונים ובמקומות ציבוריים בארצות הברית ובאירופה, כולל מוזיאון המטרופוליטן, מוזיאון האמנות בברוקלין, מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, המוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, מכון באטלר, ובספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה.
בנוסף, באולם הכניסה למוזיאון האמנות במכון קרנגי בפיטסבורג, סדרת ציורי הקיר של אלכסנדר שכותרתה "אפוטאוזה מפיטסבורג" (1905–1907) מכסה את קירות שלוש הקומות.
הערכה
התערוכה הראשונה שלו בסלון פריז בשנת 1893 זכתה להצלחה. בשנת 1889 הוא צייר עבור הגברת ג'רמיה מילבנק דיוקנאות מוערכים של וולט וויטמן ואחד של בעלה, ג'רמיה מילבנק. בשנת 1901 הוא נבחר לחבר לגיון הכבוד, ובשנת 1902 הוא היה חבר באקדמיה הלאומית לעיצוב, שם שימש כנשיא בשנים 1909–1915.
הוא היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות, ונשיא האגודה הלאומית לציירי קיר.
בין מדליות הזהב שקיבל היו גם מדליות בתערוכת פריז (1900) והיריד העולמי בסנט לואיס (1904).
ג'ון וייט אלכסנדר נפטר בניו יורק ב־31 במאי 1915.
בני ברק (יישוב עתיק)
העיר בני ברק הקדומה, שעל שמה קרויה העיר בני ברק הנוכחית, החלה כיישוב פלשתי בתקופת הברזל ובימי בית ראשון. בימי בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד התקיימה העיר כיישוב יהודי. העיר התקיימה באתר תל בני ברק, אתר ארכאולוגי הנמצא בתחומי פארק אריאל שרון ובו שרידי העיר בני ברק המקראית והתלמודית.
היסטוריה
העיר מוזכרת בספר יהושע בנחלת שבט דן:.
במנסרת סנחריב, המתארת את מסע סנחריב בלבנט, מוזכרת העיר בני-ברק (Banayabarqa) יחד עם בית־דגן, יפו ואזור כאחת מערי צדקא מלך אשקלון שכבש סנרחיב.
את העיר הקדומה נהוג לזהות עם התל הנמצא בפינה הדרומית-מערבית של מחלף מסובים, מדרום לרמת גן, בשטחו של פארק אריאל שרון, המכונה "חורבת בני ברק". שמו של המחלף מקורו בקטע מן ההגדה של פסח המזכיר מעשה בבני ברק:.
בתקופת בית שני הייתה בני ברק עיר יהודית, ולאחר המרד הגדול התקיימה בה ישיבתו של התנא רבי עקיבא:.
משלהי תקופת בית שני נודעה העיר כמקום יישוב יהודי וכמקום מושבו של התנא רבי עקיבא, וישיבתו בעיר הביאה אליה מספר חכמים: ; כן היא מוזכרת מספר פעמים בתלמוד הבבלי. נראה שהיישוב היהודי בעיר המשיך להתקיים לאורך תקופת התלמוד, שכן בתלמוד הבבלי נזכרת העיר בהקשרים שונים:, וכן: , וכן: , וכן:.
הצלבנים כינו את אזור בני ברק העתיקה בשם בומברק ואף בנו מצודה שנקראה מצודת בומברק. בפי הערבים נקרא המקום אבן אבריק.
האתר
האתר הארכאולוגי של בני ברק הקדומה מזוהה בתל נמוך הנמצא בין שדות חקלאיים צמוד מדרום-מערב למחלף מסובים, ומצפון-מזרח לחירייה. השם אל-ח'ירייה ניתן לאזור כיוון שבמקום שכן כפר ערבי עד מלחמת העצמאות על חורבות תל בני ברק הקדומה. פירוש השם "חירייה" בערבית הוא "טוב", מאחר שהאדמה באזור משובחת וטובה מאוד לחקלאות. לכפר קראו תחילה "איבן אברק", ומאוחר יותר לאחר הקמת היישוב היהודי בני ברק, שהוקם על אדמתו, שינה הכפר את שמו כדי להבדיל עצמו מהיישוב היהודי. למעשה מייסדי העיר בני ברק של ימינו רכשו את קרקעות העיר מתושבי "חירייה" בשנת 1924. למרות חשיבותו ההיסטורית, עד היום אתר בני-ברק הקדומה לא נחקר באופן מסודר ונותר מוזנח למדי ולא ידוע לציבור. רשות העתיקות ואוניברסיטת תל אביב ערכו בשנות ה-70 חפירות הצלה במקום בפיקוחם של ארכאולוג מחוז תל אביב דאז, ד"ר יוסף פורת, ד"ר רם גופנא ואיתן אילון ובהשתתפות סטודנטים ותלמידים. בחפירות נתגלו ממצאים שונים גם מתקופות קדומות יותר – הכלכוליתית והפרסית. כמו כן חפירת בדיקה נערכה בשנת 2005. במסגרת העבודות להקמת פארק אריאל שרון הוחלט לערוך במקום חפירה ארכאולוגית מקיפה, לחשוף את שרידי בני ברק ולפתוח את המקום למבקרים. בתל ישנם עצי שיזף ושיחי צבר.
החפירות באתר
החפירה נערכה בשוליים המזרחיים של התל, כ-200 מ' מדרום-מערב למחלף מסובים. נפתחו שני ריבועי חפירה צמודים והובחנו שלוש שכבות שככל הנראה הופרעו מכלים מכניים.
רשות העתיקות פרסמה, כי בשל השטח המצומצם שנחפר והפגיעות בשרידים הקדומים, יש להתייחס בזהירות לתוצאות החפירה.
כנסיית המשיח
כנסיית המשיח (באנגלית: Christ Church; קרויה גם "כנסיית עמנואל") היא כנסייה אנגליקנית בכיכר עומר אבן אל ח'טאב ליד הרובע הארמני בירושלים, מול מגדל דוד. היא הייתה הכנסייה הפרוטסטנטית הראשונה במזרח התיכון. שיטות הבנייה של הכנסייה היוו תקדים לפיו נבנו מבני ציבור וכנסיות רבות בירושלים בעשרות השנים שלאחר חנוכתה בראשית 1849. הכנסייה, שמקורותיה מיסיונרים מובהקים, שייכת כיום לחלק מהפלג האנגליקני-אוונגליסטי המקורב לחוגי נוצרים ידידי ישראל.
רקע
בשנת 1840 החליטו ראשי הנצרות הלותרנית שהיו מיוצגים על ידי ממשלת פרוסיה והאנגליקנים, שהיו מיוצגים על ידי "החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים", להקים בישופות פרוטסטנטית משותפת בירושלים, במגמה מיסיונרית. עד אז לא הייתה לכנסייה הפרוטסטנטית דריסת רגל בירושלים. המיסיונריות קיבלה דחיפה ניכרת כתוצאה מהמרתם של כמה מתלמידי הגר"א בשנת 1841 (ת"ר), עת נכזבה תכליתם לבואו של המשיח.
הכנסייה הוקמה על שטח שנרכש על ידי ממשלת בריטניה עוד ב-1838 ועליו הוקמה הקונסוליה הבריטית בירושלים וכנסייה פרטית קטנה לשירות הקונסוליה בשם "סנט ג'יימס".
בניית הכנסייה
הבישוף אלכסנדר נפטר כעבור שלוש שנים בהן ניסה לקדם את תוכניות הקמת הכנסייה. ב-1845 מונה במקומו, לפי הסכם רוטציה, בישוף פרוסי בשם סמואל גובאט, שכיהן במשך שלושים שנה. גובאט היה צעיר ונחוש ובעל מהלכים בשלטון והצליח לקדם את הקמת הכנסייה, שנחנכה ב-21 בינואר 1849.
המיקום שנבחר היה מחושב. מבחינה טופוגרפית השטח נמצא בהר ציון המקודש לנצרות. מבחינה עירונית-מודרנית הוא ממוקם במרכז הפעילות העסקית, התיירותית והתחבורתית של ירושלים המתעוררת במחצית המאה ה-19. המקום הוא גם "אקס-טריטוריאלי" מבחינת הרבעים: הוא סמוך לרובע היהודי, משום שהכנסייה פונה במוצהר ליהודים, אך לא בתוך הרובע, על מנת להימנע מחיכוך מיותר. הוא סמוך לרובע הנוצרי, אך לא בתוכו, כיוון שהרובע מחולק חלוקה מסורתית לעדות נוצריות שונות, אורתודוקסיות, מזרחיות-קתוליות ומזרחיות מונופיזיטיות שונות (כגון הכנסייה הסורית, הכנסייה האתיופית, נצרות קופטית ועוד), שכולן כאחת מתנגדות לפרוטסטנטים שזה מקרוב באו.
לצורך הקמת הכנסייה הובאו לארץ ישראל סתתים ממלטה, שהכשירו את סתתי ארץ ישראל, שלא הכירו עד אז סיתות אבן מתקדם ועדין.
מבנה הכנסייה
הכנסייה בנויה בסגנון נאו-גותי, אך היא נגועה גם בסגנונות אחרים. הכנסייה בנויה בתבנית צלב ואין לה מגדל פעמונים, בשל רצון שלא להתגרות במוסלמים. מבנה פנים הכנסייה ייחודי, ומותאם לתפקידה המוצהר לפנות ליהודים לקראת המרת דת לנצרות. בכותל המזרח נקבעו לוחות עץ, המזכירים ארון קודש עליהם חרוטים עשרת הדיברות ותפילת האדון ("אבינו שבשמיים") בעברית. המזבח מעוטר במגן דוד ולא בצלב ועליו מופיעה המילה "עמנואל" (אחד משמותיו של ישו) בעברית בגדול.
המתחם
המתחם, שיהושע בן אריה מכנה "הרובע הפרוטסטנטי", כלל, בנוסף לכנסייה מבנים ומוסדות נוספים, חלקם קיימים עד היום. במקום הוקם המרכז הירושלמי של מסדר הדיאקוניסות (1851–1905) שכלל גם בית חולים, סדנאות להכשרה לעבודת כפיים (אשר מטרתן הייתה להקנות משלח יד לתלמידי חכמים מומרים, בהן עבד קונרד שיק כמדריך מקצועי) ובית ספר (בו למדה ועליו כתבה מרים הרי, בתו של מוזס וילהלם שפירא) וכן אכסניה, מסעדה לצליינים ומבקרים אחרים, הוצאת ספרים וחנות למכירת ספרי קודש (וחלוקת הברית החדשה ופרסומים שונים חינם לכל דורש). כמו כן מתארח כיום במתחם מוזיאון הדגמים של קונרד שיק. באתר נתגלו בורות מים מימי בית המקדש השני.
הולדן FC
הולדן FC (באנגלית: Holden FC) היא מכונית משפחתית גדולה, בתצורת סדאן, 4 דלתות, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האוסטרלית, ג'נרל מוטורס-הולדן (General Motor Holden) חברת בת של קונצרן ג'נרל מוטורס האמריקאית, בין השנים 1960–1958
שדה ורבורג
שְׂדֵה וַרְבּוּרְג הוא כפר שיתופי במישור החוף, ליד העיר כפר סבא, השייך למועצה אזורית דרום השרון. הוקם בשנת 1938 על ידי עולים מגרמניה שאליהם הצטרפו עם הזמן עולים מצ'כיה הונגריה ומפולין וכן מתיישבים מהארץ. הכפר נקרא על שמו של ד"ר אוטו ורבורג, פעיל ציוני, איש מדע ובוטנאי מומחה, נשיאהּ השלישי של ההסתדרות הציונית.
בכפר 120 נחלות, 16 משקי עזר, ושלוש הרחבות שבהן 136 יחידות.
היסטוריה
ב-1933, בעת בה לא איפשרו השלטונות הבריטיים עלייה יהודית חופשית לארץ ישראל, נחתם בין הסוכנות היהודית לבין השלטונות הנאציים של גרמניה "הסכם ההעברה", אשר אפשר העברת סכומי כסף מוגבלים של יהודים מגרמניה לארץ. את הכסף ניתן היה להוציא אך ורק על ידי רכישת ציוד בגרמניה; ואכן נרכש ציוד כגון צינורות, מדי מים וכלי עבודה. כתוצאה של הסכם זה, התאפשרה עלייתן של כמה מאות משפחות מגרמניה, אשר התחייבו להתיישב בכפרים חקלאיים בארץ.
בשנת 1937 יצאו משלזיה העילית ומפלכים אחרים יהודים שהגיעו להתיישב בקרבת היישוב כפר סבא. חברת "רסקו", מייסודה של הסוכנות היהודית, הובילה צעירים וצעירות מקרב המעמד הבינוני, אשר נמצאו מתאימים להתיישבות על אדמת הקרן קיימת לישראל, לתוך השממה, ליד מושב גן חיים. החברים הראשונים היו שלושים משפחות, אשר קיבלו כ-1,200 ליש"ט להקמת משק חקלאי, ועשר משפחות של עובדי ציבור אשר רכשו משקי עזר בעזרת הלוואות מהסוכנות. החברים סיפרו כי עד בניית הבתים הם התגוררו בכפר-סבא ובגן חיים, ומדי יום היו מגיעים לכפר בהקמה, כדי להכין את האדמה להתיישבות. לראשוני הכפר הוקצה שטח של 475 דונם שחולק לשלושה חלקים, כשדרכי עפר מחברים אותם, וביניהם שטחים פרטיים של יהודים וערבים.
במאי 1938 אוחסנה תחמושת בסליק הראשון ולמחרת הגיעו המשפחות הראשונות והתיישבו בכפר.
בשנת 1945 העבירה הקרן הקיימת לישראל חלק משטחי חוות קלמניה לטובת שדה ורבורג.
ב-1948, במלחמת העצמאות, הגיעו לוחמי ההגנה הגיעו לכפר הערבי הסמוך מיסכה ומצאוהו נטוש לאחר שכל תושביו נמלטו, בעקבות הוראת קציני ההגנה לעזוב את כפרם. גברים מהכפר התגייסו כדי לשמור על המוצבים שבין מיסכה לטירה.
ב-15 במאי 1948 הגיעו כוחות עיראקים עד לכביש המחבר את שדה ורבורג לרמת הכובש. הנשים והילדים פונו מהכפר למחנה ההכשרה "העוגן", שם שהה גרעין העוגן עד לעליה למקום הקבע, שהיה ממוקם ליד גן חיים. הגברים שעוד נותרו בכפר תפסו עמדות מסביב. מסיבה לא ברורה נסוגו העיראקים כעבור מספר שעות.
ב-1951 הסתיים תהליך קליטתם של שתים עשרה משפחות עולים ניצולי השואה מהונגריה ומצ'כוסלובקיה, תהליך שהחל ב-1949. בשלב זה הוקצו לשדה ורבורג 2,000 דונם נוספים. חברי שדה ורבורג מפעילים באר מים מקומית. בשנה זו קיבל הכפר עוד מאה וחמישים דונם אדמת "פירס", שעליה תבנה בעתיד מחצית מההרחבה הראשונה של הנחלות ביישוב.
בין השנים 1951-1943 נמצאה ההרחבה של הכפר בתהליך פיתוח. האוכלוסייה החדשה הייתה מורכבת מקבוצת עולים מפולין ומרוסיה שהגיעו במסגרת "עליית גומולקה", וכן ממשפחות שהגיעו במבצע "מן העיר אל הכפר". בנוסף הגיעה קבוצה של עוזבי קיבוצים. טרם בואם של המתיישבים החדשים נשתל עבורם פרדס משותף של חמש מאות דונם.
בשנת 1995 עולה על הקרקע שיכון בנים א' - רעיון שהמאבק למימושו נמשך למעלה מעשרים שנה, משום שבמינהל מקרקעי ישראל היו שלא אהבו את הרעיון להפשיר אדמה חקלאית כדי לאפשר מגורים לבני המושב. בסופו של דבר, השכונה הלכה ונבנתה ונוספו למושב עשרים ואחת משפחות.
ב-1999 שיכון בנים ב' עולה לקרקע ולמושב נוספו עוד 43 משפחות, וב-2005 הועלה לקרקע שיכון בנים ג' ולכפר התווספו 72 משפחות חדשות.
בשנת 2007 לרגל חגיגות ה-70 למושב הוחלט על ידי חברי המושב לשבור שיא גינס ״סלט החסה הגדול בעולם״. בשיתוף כל חברי המושב נשבר שיא זה בסלט שמשקלו 10 טונות.
בשנת 2008 הוקם ארכיון הכפר כחלק מחגיגות ה 70 להקמת המושב. הארכיון כולל איסוף חומרים, ראיונות, תרגום עדויות שנכתבו במקור בגרמנית, מיון ותיוק מסמכים שנמצאו בבתיהם של חברי המושב. בנוסף, ישנו תיעוד של פעילות האמנים ואלו העוסקים בפעולות הנצחה של אלו שהיו ואינם עוד. מפעילי הארכיון עובדים בהתנדבות ויו"ר האגודה, חסי אברך, מקפיד להשתתף בפגישות בשל חשיבות הארכיון ופועלו לתושבי הכפר.
זונדה (הזנה)
זונדה (נקרא גם: מחדר אפי-קיבתי או צינור הזנה נזוגסטרי, באנגלית: Nasogastric tube), היא צינורית המוחדרת דרך אחד מנחירי האף, עוברת דרך הושט לתוך הקיבה. הזונדה משמשת לצורך הזנה או מתן תרופות לחולים שאין ביכולתם להזין את עצמם דרך הפה. צורת ההזנה הזו מכונה הזנה אנטרלית.
כיוון שצינור ההזנה בשיטה זו עובר דרך האף והושט, הדבר עשוי לגרום לאי-נוחות גדולה, תחושת בחילה ואף לפציעה. משכך שיטה זו מועדפת למשך הזנה קצר (לרוב לא יותר מעשרה ימים רצופים למניעת תלות זונדה) אצל מטופלים בעלי הפרעות בליעה זמניות (לדוגמה מטופלים שעברו שבץ מוחי או בעקבות ניתוח בפנים, בחלל הפה או במערכת העיכול). במידה ויש צורך בהמשך הזנה אנטרלית יש לשקול הזנה בגסטרוסטום (פיום קיבה).
אופן החדרת הזונדה
החדרת הזונדה מבוצעת על ידי רופא או איש צוות סיעודי. הזונדה מוחלפת אחת לשבועיים.
מושיבים את המטופל בזווית של 45 מעלות. מחדירים את הזונדה דרך אחד הנחיריים. יש לוודא כי הזונדה הוחדרה לקיבה. במקרה שהמטופל משתעל או מראה סימני חנק (במטופל בהכרה ניתן לבדוק את יכולת הדיבור), יש לחשוד שהזונדה הוחדרה לריאות.
אימות מיקום הזונדה
ניתן לבצע צילום חזה לאחר החדרת הזונדה.
סיבוכים
החדרת הזונדה היא פעולה שאינה נעימה למטופל, לעיתים נגרמת פציעה של רקמת האף והושט. נוכחות הזונדה בנחיריים דרך הוושט מגדילה את הסיכון להיווצרות פצעי לחץ. בנוסף קיים סיכון מוגבר לחשיפה לזיהומים בדרכי הנשימה. בעיה נוספת היא העניין האסתטי, המשמעותי במיוחד בקרב החולים הצלולים בדעתם.
יורי לודיגין
יורי ולדימירוביץ' לודיגין (ביוונית: Γιούρι Λοντίγκιν; ברוסית: Юрий Владимирович Лодыгин; נולד ב-26 במאי 1990 בולדימיר שברוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא כדורגלן רוסי-יווני המשחק בעמדת השוער בפאס יואנינה מליגת העל היוונית בכדורגל.
סקודה קסנתי
בשנת 2008 הצטרף לודיגין למחלקת הנוער של סקודה קסנתי מליגת העל היוונית. הופעותיו בקבוצה הצעירה של המועדון, שזכתה באליפות יוון עד גיל 21, הובילו לחוזה מקצועני במועדון עליו חתם ב-17 ביוני 2009. בעונת הושאל לודיגין לאאורדאיקוס מהליגה היוונית השלישית למשך עונה אחת. לאחר מכן חזר לודיגין לסקודה קסנתי וב-22 באפריל 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ובליגת העל היוונית, כששיחק 90 דקות בניצחון 2–4 על ארגוטליס במסגרת המחזור ה-30. זו הייתה הופעתו היחידה בעונת ובעונת  הוא ערך 23 הופעות נוספות.
זניט סנקט פטרבורג
בחודש יוני 2013 חתם לודיגין בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית, ששילמה עבורו 800 אלף אירו, במקומו של ויאצ'סלב מלאפייב שפרש מכדורגל.
ב-17 ביולי 2013 ערך לודיגין את הופעת הבכורה שלו במועדון ובליגת העל הרוסית, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על קרסנודאר במסגרת המחזור הראשון. ב-18 בספטמבר 2013 ערך לודיגין את הופעת הבכורה שלו בשלב הבתים של ליגת האלופות, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–3 לאתלטיקו מדריד במסגרת המחזור הראשון לעונת 2013/2014. בעונתו הראשונה בזניט סנקט פטרבורג ערך לודיגין 30 הופעות ליגה, ובעונתו השנייה ערך 28 הופעות נוספות. מאז החתמתו של אנדריי לוניוב לשוער זניט ב-2016, הפך לודיגין לשוער שני ומאז פתיחת עונת 2017/2018 עמד בשער פעם אחת בלבד, במסגרת משחק בליגה האירופית. ברם תאחר פציעתו של לוניוב בתחילת 2018 חזר להרכב הפותח.
גזיאנטפ
ב-3 באוגוסט 2019 חתם בגזיאנטפ הטורקית. בינואר 2020 עזב את הקבוצה אחרי שרשם 2 הופעות בלבד.
ארסנל טולה
בפברואר 2020 חזר לליגה הרוסית וחתם בארסנל טולה עד תום העונה.
פאס יואנינה
בינואר 2021 חזר ליוון וחתם בפאס יואנינה מליגת העל היוונית.
קריירה בנבחרת
לודיגין ערך 3 הופעות בנבחרת יוון עד גיל 21, אך לא ערך הופעות בנבחרת הבוגרת, על אף שזומן אליה.
ב-4 באוקטובר 2013 זומן לודיגין על ידי מאמן נבחרת רוסיה, פאביו קאפלו, למשחקים נגד נבחרות לוקסמבורג ואזרבייג'ן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014, אך לא שיחק בהם. ב-19 בנובמבר 2013 ערך לודיגין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 במשחק ידידות נגד נבחרת קוריאה הדרומית. לודיגין שימש כשוער שני לאיגור אקינפייב במונדיאל 2014 וביורו 2016, אך לא שיחק באף אחד מהם. לקראת גביע הקונפדרציות 2017 הוא כבר לא זומן לסגל הנבחרת.
חיים אישיים
לודיגין נולד בולדימיר שברוסיה הסובייטית, ברית המועצות, לאב רוסי ולאם יוונית-פונטית. הוא חי ביוון מאז שנת 2000.
מיכל פיק חמו
מיכל פיק חמו (באנגלית: Michal Pick Hamou) (נולדה ב־17 במאי 1962), היא ד"ר לתרבות באוניברסיטה הפתוחה, אמנית וחוקרת תרבות ומדיה ישראליים.
ביוגרפיה
מיכל נודלה וגדלה בכרמיאל, בת למקימי העיר אורה פיק (הגננת הראשונה בעיר ואשת חינוך) ועזרא פיק (עסק בקליטת עליה והקמת תשתית תעשייתית). נישאה ליוסי חמו, הורים לברק חמו (1990, אמן ניו מדיה) וניר חמו (1996). בשנת 1986 סיימה מיכל בהצטיינות לימודי קולנוע בבית צבי, ביימה את הסרט הבלתי קרואה (1990, 48 דק.) שזיכה אותה במלגות: קרן הסרט הקצר, קרן התרבות אמריקה-ישראל לתסריט ולסרט (פעמיים), קרן המועצה הישראלית לתרבות ואמנות לתסריט ולסרט (פעמיים), נבחר לאחד מ-10 הסרטים הטובים ביותר מתוך 500 הסרטים הראשונים שהוקרנו בערוץ 2.
חברת ההפקות בניהולה הפיקה מספר תוכניות טלוויזיה בהן תוכנית העיצוב ויטרינה בהגשת אלונה פרידמן ומיכאלה ברקו, ביימה סרטים תיעודיים והפיקה מספר קלטות וידאו לילדים הידועות בהן: פיט-פט-טו משיריה וסיפוריה של חיה שנהב, אצבעות עם דני בסן ואפרת ריטן בה נכללו גם שירים שכתבה ועוד.
בשנת 1998 סיימה לימודי תואר ראשון בפילוסופיה וקולנוע באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2007 סיימה לימודי תואר שני במחלקה ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית והחלה ללמד בבצלאל, באוניברסיטה הפתוחה ובהמשך במכללת ספיר. בתקופה זו התפרסמו וזכו בפרסים שני סיפורים קצרים שכתבה.
מענקים ומחקרים
מיכל זכתה במענקים ובפרסים על הפקותיה ומחקריה בהם:
הפקות קולנוע וטלוויזיה
מדברי הביקורת בפסטיבל הקולנוע בירושלים: הדיאלוגים מצוינים, עיצוב הדמויות מעיד על כישרון רב, זהו הסרט הישראלי הראשון שמיטיב לתאר את מערכות היחסים במרחב הצבאי ללא צורך להראות רובים וכלי-נשק ולו פעם אחת.
יציקות זכוכית
לאחר התנסות ארוכת שנים בהפקות קולנוע וטלוויזיה ועיסוק בייצוגים בתנועה, השתלמה מיכל ביצירה עם זכוכית חמה וזכוכית קרה, שמאפשרות לה חקירה של מרקמים חדשים והקפאה של התנועה.
הערות שוליים
הסרט הוקרן מספר רב של פעמים בערוץ אחד של הטלוויזיה הישראלית, בטלוויזיה החינוכית ובערוצים המסחריים. עותק הסרט נמצא בארכיון סינמטק ירושלים - ארכיון ישראלי לסרטים. לינק למידע על הסרט בעותק VHS שנמצא בארכיון יד ושם (מס' פריט 5652160): אשה אחת
מידע על הסרט כפי שמופיע בארכיון יד ושם (מס' פריט 5652160):סרט תעודי המספר את סיפורה של מרים עקביא, סופרת ומתרגמת. עקביא, ילידת פולין 1927, היא ניצולת שואה הכותבת למבוגרים, לנוער ולילדים בנושא השואה וזוכת פרס יד ושם על ספרה "נעורים בשלכת" ובפרס ראש הממשלה ליצירה. כולל ראיון עם עקביא, עדויות מאוספי בית התפוצות ו"משואה", קטעי משחק מתוך: המחיר, קופסת הכסף, אחד מאיתנו, נלי, מיקלבי, כרמי שלי - אחרית דבר, עיתון 77 ומאזניים בביצוע השחקניות מרים גבריאלי ואבישג רבינר....
הספרייה הלאומית של לטביה
הספרייה הלאומית של לטביה (בלטבית: Latvijas Nacionālā bibliotēka) היא מוסד תרבותי לאומי מטעם משרד התרבות הלטבי.
הספרייה נוסה ב-29 באוגוסט 1919, כשנה לאחר קבלת עצמאות המדינה. מנהל הספרייה הראשון הביא את אוסף הספרים הפרטי שלו כבסיס לספרייה וכבר בשנת 1920 הכילה כ-250,000 פריטים.
החל משנת 1920, כל מוציא לאור בלטביה מחויב במסירת עותק של כל יצירה שמפרסם לספרייה הלאומית.
בשנים 1939 ו-1940 אוסף הספרייה גדל משמעותית, כשנוספו אליו פריטים שהתקבלו מגרמנים-בלטים, שרבים מהם התיישבו בלטביה בתקופת הרייך הגרמני. בין פריטים אלו נכלל חומר ספרותי מ"המוסד להיסטוריה וארכאולוגיה של רוסיה הבלטית". במהלך הכיבוש הגרמני של לטביה, שונה שמה ל"ספריית המדינה", על מנת שלא יהיה אזכור לעצמאותה של לטביה. בשנת 1956 עברה הספרייה לבניין חדש.
ב-2006 הצטרפה הספרייה לשירות המקוון של הספרייה האירופית.
יובל אור
יובל אור (נולד בשנת 1953), הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בריצות ל-110 מטר משוכות (1974) ול-400 מטר משוכות (1973 ו-1974) ושיאן ישראל בריצת 200 מטר משוכות.
ביוגרפיה
בתחילת דרכו התאמן אור בהפועל רמת גן בהדרכתו של דוד קושניר, ועם עלייתו ארצה של המאמן סטפן קובלסקי הוא היה האתלט הראשון שסטפן אימן בישראל.
1973
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 1973 זכה אור בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 56.9 שניות, לפני דני אייטלברג מהפועל חיפה (57.1 שניות) וצבי שוורץ מהפועל חיפה (1:02.4 דקות). מדליית כסף, בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 16.8 שניות, אחרי דני אייטלברג (16.4 שניות) ולפני משה רם מהפועל כפר סבא (16.9 שניות). שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973 הוא סיים במקום רביעי בשיא ישראלי חדש של 55.72 שניות, שיפור לשיא של עודד גינדין (56.1 שניות) ובמקום חמישי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 16.3 שניות.
1975
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי 1975 זכה אור במדליית כסף, בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.9 שניות, אחרי עמיר כחולי (49.1 שניות) ולפני דני לוי (50.0 שניות). בתחרות שנערכה בקופנהגן, דנמרק ב-4 בספטמבר הוא זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 55.0 שניות.
פיג'ו סוג 31
פיג'ו סוג 31 (בצרפתית: Peugeot Type 31) היא מכונית קטנה ופתוחה, (קבריולה) מסוג "Runabout (car)", 3 מושבים, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1900–1902.
יוצרו 7 יחידות בלבד.
שגרירות סלובניה בישראל
שגרירות הרפובליקה של סלובניה בתל אביב היא הנציגות הדיפלומטית העליונה של סלובניה בישראל.
סלובניה מחזיקה גם ב.
השגריר הנוכחי הוא אנדריה פורקארט מרטינז.
עמיר
עָמִיר הוא קיבוץ באצבע הגליל בצפון עמק החולה, מזרחית לעיר קריית שמונה. הוא שייך לתנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר שהיא חלק מהתנועה הקיבוצית ונמצא בתחום השיפוט של מועצה אזורית הגליל העליון.
היסטוריה
גרעין היישוב היה מורכב מעולים, חברי השומר הצעיר מפולין וליטא, קבוצת החלוצים מליטא התיישבה בסוף 1932 ב"מגרש הקיבוצים" בנתניה, ונקראה "קיבוץ השומר הצעיר הליטאי המקביל ב", השם הארוך הוחלף לטובת השם "משמר הוואדי" על שם הוואדי הסמוך, ב-1934 התאחדו חברי הקבוצה עם קבוצה שהגיעה מפולין והם עברו ל"מגרש הקיבוצים" בחדרה תוך שינוי שם הקבוצה ל"עמיר". היישוב הוקם ביום 29 באוקטובר 1939, האחרון במתכונת יישובי חומה ומגדל, על שטח הכפר הערבי ח'יאם אל-וליד (כיום קיבוץ להבות הבשן) שנקנו מהאמיר פאעור הבעלים של האדמה, זו גם הסיבה שערביי הסביבה חשבו שהשם עמיר הוא לכבודו של האמיר. למרות אזהרות של פרופ' ישראל יעקב קליגלר מפני המלריה בנקודת ההתיישבות, עלה היישוב על הקרקע שהיה על שפת ביצת החולה. כמעט כל חברי הקיבוץ חלו במלריה ובגלל מיקום טופוגרפי בעייתי, כבר בחורף הראשון עלו מי החולה והציפו את הקיבוץ, וגם בשנים שלאחר מכן סבל היישוב בכל חורף משיטפונות כתוצאה מהגשמים ומזרימת הנחלים היורדים מן הגולן. לכן הועבר הקיבוץ בשנת 1942 למיקומו הנוכחי על אדמות שנקנו מהכפר הערבי א-דווארה, על גדת נהר הירדן ורק אז התאחדו חברי הקיבוץ עם האימהות והילדים שהיו עד אז בכפר גלעדי.
בסמוך לקיבוץ הוקם שביל עמי החולש על נהר הירדן, הזורם מדרום לקיבוץ.
כלכלת הקיבוץ
בקיבוץ הענפים הבאים:
מישור המימונט
מישור המימונט (באנגלית: Hemimont Plateau; בבולגרית: плато Хемимонт) הוא מישור גבוה, המכוסה קרח, בדרום ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
בחלקו הדרומי המישור מתנשא לגובה 1,700 מטרים מעל פני הים; בחלק דרומי זה מצויות גבעת מקלאוד, גבעת ביקון, וגבעת ארמדילו.
המישור גובל במישור אייברי שמצפון לו. המישור ממוקם באמצע הדרך בין חוף לובה וחוף פאלייר שממערב לו, לבין חוף באומן שממזרח לו.
המישור משתרע לאורך 100 קילומטרים, החל מראשי קרחון פינסטרוואלדר וקרחון דמורסט שבצפון, ועד קרחון נני שבדרום.
גילוי המישור
המישור מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1974.
טיפוגרפיה
טיפוגרפיה (באנגלית: Typography) היא האמנות והטכניקה של סידור ועיצוב טקסט, כך שיהיה נגיש וקריא ועם זאת אסתטי או משקף מסר מסוים. מלאכה זו כוללת סידור אותיות, בחירת גופנים, גודל אות, גודל השוליים, אורך שורה, ריווח בין שורות, בין מילים, בין אותיות ובין צמדי אותיות. ארגון הטקסט בתוך פורמט, יצירת מבנה והיררכיה בטקסט בהתאם לתוכן ולהקשר, בניית שיטה וסגנון טיפוגרפי חזותי לעימוד. במלאכת הטיפוגרפיה עוסקים, בין היתר, מעצבים גרפיים, מעצבי אותיות, טיפוגרפים ופרסומאים.
מקור השם מיוונית: Typos (צורה או הטבעה) + Graphein (כתיבה).
מרתון סיביר
תאריך המירוץ הוקדם בשבוע בשנת 2012, כך שזמן ההתחלה הותאם בדיוק לזה של מרתון הגברים האולימפי ב-2012 שנערך בלונדון ונדחה עד ספטמבר 2013 בגלל אליפות העולם באתלטיקה 2013 שנערכה במוסקבה באותה תקופה.
הוא מוגדר כמרוץ כביש תווית ברונזה של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, מה שהופך אותו לתחרות כזו היחידה במדינה שמחזיקה במעמד מטעם התאחדות האתלטיקה הבינלאומית. למרות אופיו הבינלאומי, רק אתלט זר אחד (קוסמאס מוסיוקה מקניה) עלה על הפודיום בתחרות בין 1990 ל-2010.
ארל סווטשירט
טבה נרודה קוסיטסילה (באנגלית: Thebe Neruda Kgositsile; נולד ב-24 בפברואר 1994), הידוע גם בשם הבמה ארל סווטשירט (Earl Sweatshirt), הוא ראפר, משורר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
ביוגרפיה
קוסיטסילה החל את הקריירה המוזיקלית שלו בשנת 2008 ונודע במקור בכינוי סליי טנדנסיס, אך לאחר מכן, בשנת 2009, שינה את שמו לארל סווטשירט, כשטיילר, דה קריאייטור הזמין אותו לקולקטיב ההיפ הופ האלטרנטיבי "אוד פיוצ'ר".
במרץ 2010, בגיל 16 בלבד, הוציא את מיקסטייפ הבכורה שלו, Earl, שזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה ובזכותו זכה סווטשירט לתשומת לב ממבקרי המוזיקה והקהל. זמן קצר לאחר צאת המיקסטייפ, אימו שלחה אותו לפנימייה בסמואה לבני נוער בסיכון למשך שנה וחצי. הוא לא הצליח להקליט מוזיקה במהלך שהותו שם, אך חזר ללוס אנג'לס בפברואר 2012, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-18, וחזר לקולקטיב אוד פיוצ'ר והחל להקליט מוזיקה חדשה.
באוגוסט 2013 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Doris, שזכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה והגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הבילבורד 200, תוך שמכר 49,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו. האלבום דורג במקומות גבוהים ברשימות סיכום שנה מטעם פרסומים ומבקרים שונים, בהם מגזין XXL, שדירג אותו במקום ה-7 ברשימת "25 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2013".
במרץ 2015 הוציא את אלבומו השני, I Don't Like Shit, I Don't Go Outside, שהגיע למקום ה-12 במצעד הבילבורד 200 וזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה.
בנובמבר 2018 הוציא את אלבומו השלישי, Some Rap Songs, שזכה גם הוא לשבחים רבים והגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד 200. האלבום דורג במקום ה-7 ברשימת "50 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2018" של פיצ'פורק, ולאחר מכן גם במקום ה-27 רשימת "200 האלבומים הטובים ביותר משנות ה-2010" של אותו המגזין. בנובמבר 2019, הוציא מיני-אלבום בשם Feet of Clay, שזכה להצלחה מתונה במצעדי הבילבורד.
יעקב גוטרמן (צייר)
ביוגרפיה
גוטרמן נולד ב-1935 בפלוצק שבפולין לשמחה גוטרמן, שהיה בעל בית מלאכה לסריגים, משורר ומחזאי. כשפרצה מלחמת העולם השנייה היה בן ארבע, המשפחה גורשה מעירם והם שהו שנתיים בגטו. ב-1941 גורשו מהגטו והמשפחה הסתתרה אצל פולנים ועברה מספר מקומות מסתור. אביו הצטרף למחתרת הפולנית ונפל בקרב ביום הראשון של מרד ורשה. יעקב הסתתר עם משפחה בכפר. בסוף המלחמה התאחד עם אמו. ב-1950, כשהיה בן 15, עלה לישראל עם אמו ואביו החורג והגיע לנמל חיפה, משם הועברו למחנה העולים שער העלייה בחיפה, משם הגיעו למעברה בעכו, ומשם הגיע לקיבוץ עין חרוד. הוא נישא לרותי והתגורר בעיר מגוריה חדרה. לזוג נולדו שני בנים. כשבניו עוד היו ילדים, חלתה רותי בסרטן ונפטרה. גוטרמן החל ללמד ספרות בקיבוץ העוגן, וכעבור שנה הוצע לו להיות חבר קיבוץ – הצעה נדירה באותם ימים למשפחה חד-הורית. שם הוא מתגורר עד היום. כעבור כמה שנים הכיר את אניי, דיילת אוויר ילידת דנמרק. הוא נישא לה ולזוג נולדו שתי בנות. בנו שירת בסיירת גולני ונהרג ב-1982 בקרב על הבופור במלחמת לבנון הראשונה. לאחר מות בנו היה לאחד ממובילי המחאה נגד המלחמה. הוא הפגין, פרסם מאמרים בעיתונות, כתב שירים וערך ספר שירי מחאה של משוררים ישראלים נגד המלחמה. כיום הוא חבר בפורום המשפחות השכולות.
גוטרמן החל לצייר בגיל עשר, לאחר המלחמה. הוא עוסק ברישום וציור באקוורל ושמן. הציג שלוש תערוכות יחיד, ואייר כ-170 ספרים בישראל ומחוצה לה, בהם ספרי ילדים ונוער רבים וספרים הקשורים לעולם ולהוויה הקיבוצית. שימש במשך שמונה שנים כמאייר "השבוע בקיבוץ הארצי". גוטרמן מאייר את אוסף הסיפורים הקצרים באתר התנועה הקיבוצית, אשר כוללים יותר מ-200 סיפורים.
ב-2004 יצא לאור בהוצאת יד ושם הספר "עלים מן האש" מאת אביו, שמחה גוטרמן. כתב היד לספר התגלה באקראי ב-1960 במהלך שיפוצים בפולין. הספר מגולל ברומן את חייהם של היהודים בעיר הולדתו של שמחה, פלוצק, מימי הכיבוש הגרמני ועד לגירוש היהודים למחנות השמדה. יעקב אייר את הספר, ערך אותו, והוסיף לו מבוא ואחרית דבר.
גוטרמן עוסק בחינוך והסברה לנוער, מעניק עדויות לתלמידים על זכרונותיו מהמלחמה ומשתתף בסיורים בפולין עם בני נוער ואחרים. משנת 2006 הוא משמש יושב ראש ההנהלה הציבורית של "מורשת", המרכז לחקר השואה ולהוראתה ע"ש מרדכי אנילביץ'.
אתלטיקה באולימפיאדת טוקיו (1964)
אולימפיאדת טוקיו (1964) נערכה בטוקיו, יפן. תחרויות האתלטיקה נערכו בין ה-14 באוקטובר לבין ה-21 באוקטובר 1964. נערכו 36 תחרויות באתלטיקה במשחקים אלו (12 לנשים ו-24 לגברים), בהשתתפות 1,018 משתתפים (236 נשים ו-782 גברים) מ-80 מדינות.
שגרירות ישראל בבנגקוק
שגרירות ישראל בבנגקוק היא הנציגות הדיפלומטית של ישראל בתאילנד. השגרירה המכהנת כיום היא אורנה שגיב.
השגרירות כלולה במחלקת דרום-מזרח אסיה של אגף אסיה והפאסיפיק של משרד החוץ.
היסטוריה
בנובמבר 1953 מונה פרץ יעקובסון כקונסול הכבוד הישראלי הראשון בתאילנד.
ביולי 1958, אישרה ממשלת תאילנד את הצעת ממשלת ישראל להפיכת הצירות הישראלית בבנגקוק לשגרירות ובאוגוסט, מונה מרדכי קדרון לשגריר-תושב הראשון של ישראל בתאילנד.
ב-19 בינואר 1971 נפטר מהתקף לב שגריר ישראל בתאילנד, דניאל קורט לוין.
ב-28 בדצמבר 1972, ארבעה מחבלים פלסטינים מארגון ספטמבר השחור השתלטו על בניין השגרירות וחטפו שישה דיפלומטיים שהיו בו, ביניהם שגריר ישראל בקמבודיה, שמעון אבימור. החוטפים דרשו את שחרורם של 36 מחבלים מבתי הכלא בישראל, בהם הטרוריסט היפני קוזו אוקמוטו שעמד בראש חוליית מחבלים מתאבדים שביצעה את הטבח בנמל התעופה לוד והמחבלים שנותרו בחיים בתום מבצע איזוטופ. המחבלים איימו לפוצץ את השגרירות במידה ודרישותיהם לא יענו עד ה-29 בדצמבר בשעה 08:00. לאחר 19 שעות של משא ומתן, הובטח לחוטפים כי הם יועברו בביטחה במטוס, שסופק על ידי מועמר קדאפי, לקהיר ובתמורה הם ישחררו את החטופים, וישראל תעביר למשפחות את גופותיהם של חוטפי הסבנה.
בדצמבר 1983 הוטל רימון על ידי מטול רימונים שהופעל מתוך מכונית נוסעת על בניין השגרירות, וגרם נזק לחומת המקיפה את השגרירות.
באוגוסט 1985 אירע פיצוץ נוסף ליד השגרירות.
במרץ 1994 נכשל ניסיון פיגוע נגד השגרירות באמצעות משאית תופת נהוגה בידי מחבל מתאבד, בדומה לפיגועים שבוצעו נגד שגרירות ישראל בארגנטינה במרץ 1992 ונגד בניין הקהילה היהודית בארגנטינה ביולי 1994. הפיגוע נכשל עקב תאונה בין המשאית לריקשה, שגרמה למחבל הנוהג במשאית להימלט. במשאית נתגלתה גם גופתו של הנהג, שנרצח קודם לכן. יוזמי הפיגוע זוהו כמחבלי חזבאללה ואנשי מודיעין איראניים.
ב-14 בפברואר 2012 התפוצץ מטען בבית בנגקוק, שנחשד כתאונת עבודה של חוליה איראנית שניסתה לפגוע בדיפלומטים ישראלים על ידי הדבקת מטען לרכבם, בדומה לפיגועים נגד הדיפלומטים הישראלים בהודו ובגאורגיה ב-13 בפברואר.
מחלקות והאמנות
ביוני 1960 מינתה ישראל את שגריר ישראל בתאילנד מרדכי קדרון, כשגריר שאינו תושב בקמבודיה. עקב סכסוך גבול בין תאילנד לקמבודיה, הוחלט להעביר את נציגות ישראל בקמבודיה לשגרירות ישראל ביאנגון (מיאנמר). ובאוגוסט 1972 פתחה ישראל שגרירות בפנום פן. עם השתלטות הקמר רוז' על קמבודיה ב-1974 נסגרה השגרירות ונותקו היחסים. ב-4 באוקטובר 1993 חודשו היחסים בין המדינות, והשגרירות הואמנה מחדש על היחסים.
בשנת 1988 נפתחה נספחות כלכלית בשגרירות. הנספח הכלכלי הראשון היה גבי בר. כיום, מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות בבנגקוק, שמטרתה לקדם את היחסים הכלכליים בין המדינות. הנספח הכלכלי בתאילנד הוא דגן אלוני.
זלמן יואלי
שניאור זלמן יואלי (שניאורסון) (ז. יואלי; 10 במאי 1903, י"ג באייר תרס"ג, – 7 בנובמבר 1984, כ' בחשוון תשמ"ה) היה עיתונאי ועסקן ציבור ישראלי, כתב "דבר" לענייני מפלגות ועניינים מוניציפליים וחבר מערכת העיתון, חבר מרכז מפא"י ואיש פתח תקווה, חבר מועצת העיר החל בראשונה (1940) ויקיר העיר לשנת 1982.
קורות חיים
משנות ה-30 היה חבר מערכת יומון ההסתדרות הכללית, "דבר", וכתב העיתון לענייני מפלגות ועניינים מוניציפליים. היה חבר אגודת העיתונאים בתל אביב.
בנוסף, היה עסקן ציבור, חבר מרכז מפא"י, ומיוזמי הקמת שיכון ארלוזורוב ובית החינוך לילדי עובדים בפתח תקווה. ב-1938 נבחר כראש המועצה המקומית החמישית של פתח תקווה, וב-1940, כשנבחרה לראשונה מועצה לאחר שהמושבה קיבלה מעמד של עיר, היה חבר מועצת העירייה הראשונה של פ"ת (1940). המשיך לפעול כחבר המועצה. בשנת 1950 נבחר לראש המחלקה הטכנית.
מספר פעמים נשלח על ידי משרד החוץ להסברה בחו"ל. בשנת 1982 הוענק לו התואר יקיר העיר פתח תקווה.
זלמן יואלי נפטר בשנת 1984, בגיל 81. נקבר בבית הקברות סגולה בעירו. הותיר את אשתו, ילדיו ונכדיו.
משפחתו
הוריו של יואלי התירו לילדיהם ללמוד לימודי חול ולרכוש השכלה רחבה. אחותו הבכורה, אודיה שניאורסון (נולדה ב-1896 – נפטרה באודסה) הייתה פיזיקאית; אחיו מרדכי קלמן (נולד ב-1898) היה מנהל בית חרושת; אחותו בלומה שניאורסון (1899–1975) הייתה גננת, מראשונות הגננות של רשת החינוך העברית "תרבות" בבסרביה (עלתה לארץ ישראל); אחיו הצעיר, דב בער שניאורסון (נולד ב-1904) היה מהנדס בחיפה; ואחותו הצעירה ריקה (רבקה) שניאורסון (נולדה ב-1907 בפתח תקווה) הייתה אף היא גננת.
זלמן ושושנה יואלי היו הורים לשניים: אהרן יואלי (1929–2007), מראשוני טייסי הקרב בחיל האוויר הישראלי, אלוף-משנה, בעל עיטור העוז על הפלת שני מטוסי הסילון הראשונים על ידי חיל האוויר, וצפורה (1935–2016), וסבים לנכדים.
הנצחה
באפריל 2019 עיריית פתח תקווה בחרה להנציחו בכך שקראה לרחוב בעיר על שמו - "רח' יואלי זלמן שניאורסון".
ניקי ראיין
ניקולס דומיניק ראיין (באנגלית: Nicholas Dominick Ryan; נולד ב-14 ביולי 1946) הוא מפיק מוזיקלי אירי, מהנדס הקלטה ומנהל מוזיקלי. הוא ידוע בעיקר כשותף העסקי והמוזיקלי הוותיק של הזמרת, הפזמונאית והמוזיקאית אניה לצד אשתו, המשוררת רומא ראיין. ראיין, שנולד וגדל בדבלין, זכה להכרה ראשונית בשנות ה-70 וה-80 על עבודתו עם מספר אמנים כולל גרי מור, פלאנקסטי, כריסטי מור וקלאנאד. לאורך השנים, הפיק ראיין עבור אניה את אלבומיה ושיריה, יחד עם אשתו שכתבה אותם.
ביוגרפיה
ניקולס דומיניק ראיין נולד בשנת 1946 בדבלין, אירלנד. בצעירותו הוא זכה בתחרות שירים עם ביצוע של "In the Mood" מאת גלן מילר, שהפרס הכרוך בניצחון היה לפגוש את הביטלס, אחת הלהקות האהובות עליו. עם זאת, ראיין לא יכול היה לממש את הפרס מכיוון שהוא לא יכול היה להרשות לעצמו את הנסיעה לאנגליה כדי לראות אותה.
לאחר שסיים את בית הספר, ראיין עבד כמורה בבית הספר סנט מרי לנערות חירשות בדבלין, שם התנסה בהנדסת קול כדי ליצור דרך לילדים החירשים "לשמוע" מוזיקה. הוא עיצב מערכת רמקולים המבוססת על הקצה התחתון של העוגב, שאפשרה לשמוע בס חזק יותר. "זה היה רמקול המורכב מקופסה מרובעת בגודל 14 אינץ', בגובה של כשישה מטרים ובערך שישה אינץ' מהרצפה – עם רמקול 12 אינץ' שפונה כלפי מעלה, ויציאה של שלושה אינץ' מתחת לזה. וזה עבד טוב מאוד... הרצפה רעדה – והילדים רקדו, כפי שמגיע להם".
קריירה
בשנות ה-70 וה-80, ראיין זכה להכרה על מעורבותו עם מספר אמנים כולל גרי מור, פלאנקסטי וכריסטי מור.