cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היינריך שיץ
סגנון
שיץ היה אחד המלחינים האחרונים שכתבו בסגנון מודאלי, עם הרמוניות לא-פונקציונליות, הנוצרות במקרים רבים כתוצאה מהשפעת הגומלין בין הקולות; עם זאת, חלק גדול מן המוזיקה שלו מגלה משיכה הרמונית חזקה בקרבת קדנצות. המוזיקה שלו עושה שימוש רב באימיטאציה, כשהקולות נכנסים לא פעם בסדר לא קבוע ובמרווחים משתנים. אופייניים למדי למוזיקה של שיץ דיסוננסים עזים, הנגרמים מתנועה של שני קולות או יותר במעברים נכונים בין דיסוננסים על רקע הרמוניה מרומזת. מעל לכל, המוזיקה שלו מפגינה רגישות קיצונית להטעמות ולמשמעות של הטקסט, הנמסרת במקרים רבים באמצעות פיגורות טכניות, הלקוחות ממוזיקה פואטיקה, שהיא כשלעצמה תוצר של השוואה לתצורות מילוליות ברטוריקה קלאסית.
כמעט דבר לא שרד מן המוזיקה החילונית של שיץ, פרט לכמה שירים ביתיים (אריות) ולא כלום מן המוזיקה האינסטרומנטלית (אלא אם לוקחים בחשבון את הפרק האינסטרומנטלי הקצר, "סינפוניה", החותם את הדיאלוג של "שבע המילים האחרונות"), אף כי יצא לו שם של אחד מנגני העוגב המעולים ביותר בגרמניה.
חשיבות רבה נאצלה לשיץ כמי שהביא לגרמניה רעיונות מוזיקליים חדשים מאיטליה ועקב כך הייתה לו השפעה רבה על המוזיקה הגרמנית מאז ואילך. סגנון אסכולת העוגב הצפון-גרמנית נגזר במידה רבה משיץ (כמו גם מן ההולנדי יאן פיטרסזון סוולינק); מאה שנה אחר כך הגיעה מוזיקה זו לשיאה בכתיבתו של באך.
יצירות
היצירות הבאות הן כאלה שיצאו לאור בדפוס. רובן מכילות קטעי מוזיקה רבים; בסך הכול שרדו יותר מ-500 קטעים נפרדים משל שיץ.
הקבוצה העצמאית
הקבוצה העצמאית (Independent Group) הייתה קבוצה בריטית של אמנים, ארכיטקטים ומבקרים שנפגשו במכון לאמנות עכשווית בלונדון, אנגליה בין השנים 1952–1955. בין חברי הקבוצה הבולטים ניתן למנות את האמנים ריצ'רד המילטון (Hamilton), אדוארדו פאולוזי (Paolozzi), ויליאם טרנבול (Turnbull) וג'ון מקהייל (McHale), האדריכלים אליסון ופיטר סמיתסון (Smithson), ג'יימס סטירלינג (Stirling) וקולין סנט ג'ון וילסון (Wilson) והמבקרים לורנס אלווי (Alloway) וריינר בנהם (Banham). הקבוצה נחשבת לגורם חשוב בהתפתחות הברוטליזם ולראשית תנועת הפופ ארט, בדיוניה על תוצרי התרבות הפופולרית. חבר הקבוצה אלווי טוען שהשתמש במונח "פופ ארט" החל מ-1955, בהתייחסו למגמה באמנות האנגלית החל מ-1953.
ריינר בנהם כינס את המושב הראשון (1952–1953), במהלכו הקבוצה ניתחה את המודרניזם. הם דנו בתאוריות של אמדה אוזנפנט ולה קורבוזיה, שלטענתם לא התמודדו כראוי עם צרכנות ועם טכנולוגיה.
When We Was Fab
When We Was Fab הוא שיר של המוזיקאי האנגלי ג'ורג' האריסון, מתוך אלבומו Cloud Nine משנת 1987. הוא יצא כסינגל בינואר 1988. המילים משמשות נוסטלגיה לימי הביטלמניה בשנות השישים, אז כונו הביטלס "ארבעת המופלאים" (באנגלית: Fab Four). האריסון כתב והפיק את השיר יחד עם ג'ף לין. הסינגל לווה בקליפ חדשני לאותה תקופה, שבוים על ידי Godley & Creme. לצד האריסון הופיעו בקליפ רינגו סטאר, ג'ף לין, אלטון ג'ון, ריי קופר וניל אספינל, שהיה מנהל הדרכים בהופעות של הביטלס.
הקבוצה העצמאית
אלווי ומקהייל כינסו את המושב השני (1955), הנושא שלו היה תרבות ההמונים האמריקאית ומערכת היחסים בינה לבין אמנות יפה. הם ניתחו נושאים כמו פרסום, קולנוע הוליוודי, עיצוב מכוניות, מדע בדיוני, אופנת נשים ומוזיקה פופולרית ברצינות אקדמית.
When We Was Fab
לשיר יש דמיון לשירים של הביטלס, כמו "I Am the Walrus" משנת 1967.
הקבוצה העצמאית
הקבוצה הנגישה את עצמה לקהל הרחב באמצעות מאמרים בכתבי עת, אירועים במכון לאמנות עכשווית ויצירות אמנות. בשנת 1956 הוצגה בגלריית האמנות וייטצ'אפל בלונדון התערוכה זהו המחר (This Is Tomorrow). הגרעין המרכזי בתערוכה הורכב מחברי הקבוצה העצמאית והיא עוררה התעניינות ציבורית רחבה ברעיונות הקבוצה. בתערוכה הוצג הקולאז' המפורסם של המילטון "מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים?". הקולאז' מסכם את מסקנות המושב השני של הקבוצה.
When We Was Fab
השיר הגיע למקום ה-25 במצעד הסינגלים הבריטי, ובארצות הברית הוא הגיע למקום השני במצעד שירי המיינסטרים רוק ולמקום ה-23 במצעד הבילבורד הוט 100.
בשנת 2010, מאזיני הרדיו של AOL בחרו ב-"When We Was Fab" כאחד מעשרת השירים הטובים ביותר של ג'ורג' האריסון, והציבו אותו במקום התשיעי ברשימה.
בית בן-גוריון
בית בן-גוריון בתל אביב שימש למגוריהם של ראש הממשלה ושר הביטחון הראשון של ישראל, דוד בן-גוריון, ומשפחתו, בין השנים 1931 ל-1973, בנוסף לצריף בשדה בוקר ולבית ראש הממשלה בירושלים.
הבניין נמצא בשדרות בן-גוריון 17 בתל אביב ומשמש כמוזיאון.
מבנה הבית
שכניו הסמוכים היו: ממערב לבית התגורר דוד רמז. שכן נוסף היה דוד זכאי, סופר ועיתונאי. בית הלל כהן, מראשוני סולל בונה, נמצא מצפון לבית בן-גוריון.
בסמוך לסיום הבנייה ביוני 1931 נכנסו פולה, דוד וילדיהם גאולה, עמוס ורננה להתגורר בבית.
הקומה הראשונה
בקומה הראשונה נמצא חדרה של רננה, בתו של דוד בן-גוריון. חדר זה שימש את בן-גוריון בזמן מבצע קדש כמקלט וכחדר שינה. מחדר זה קיים בן-גוריון תקשורת עם הרמטכ"ל משה דיין, וממנו קיבל עדכונים לגבי המתרחש.
הקומה השנייה
בקומה השנייה מצויות כארבע ספריות. אחת מהן שימשה חדר עבודה לבן-גוריון, שם הייתה לו פינת עבודה בה כתב ביומנו. בחדר זה היה מותקן גם טלפון מיוחד, שקישר את חדר הספרייה למשרד הביטחון בלבד.
ב-13 במאי 1948 אירח בן-גוריון בספרייה כמה מחברי מנהלת העם: אהרן ציזלינג, יהודה לייב מימון ומשה שרת, שם ליטשו וניסחו את הנוסח הסופי של מגילת העצמאות. למחרת, יצאו מן הבית לבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד (אז משכנו של מוזיאון תל אביב), שם הכריז בן-גוריון על הקמת המדינה.
הספריות המצויות בקומה השנייה ידועות בגודלן החריג. בן-גוריון החזיק בספריות אלו למעלה מ-20,000 ספרים שונים, בשפות שונות, העוסקים בעיקר בארץ ישראל, בציונות, בהיסטוריה, תרבויות ודתות שונות, ספרי תנ"ך רבים ועוד. בן-גוריון נתן דגש מיוחד לספרי זכר חללי צה"ל אותם החזיק בבעלותו. הספרים המצויים בספריות כתובים בשפות: עברית, אנגלית, גרמנית, רוסית, צרפתית, ספרדית, טורקית ועוד. ספרים אלה נותנים רקע על תחום העניין והידע של בן-גוריון.
מאחר שבחודשי הקיץ של תחילת שנות ה-30 היה בן-גוריון בדרך-כלל בחוץ לארץ, נהגה פולה להשכיר בקיץ את חדרי הבית למשפחות נופשים, ולהתגורר עם הילדים בזמן הזה בחדר אחד.
הבית בן שתי הקומות היה גדול מכל הבתים בשכונה, והוסיף לעול החובות שבן-גוריון כבר היה שקוע בו, שהגיעו אז לסך 1,000 לירות מנדטוריות.
הפיכת הבית למוזיאון
הבית נפתח לקהל הרחב לראשונה ב-29 בנובמבר 1974, ומאז נערכים בו טיולים מודרכים וכנסי עיון, שמטרתם לתאר את דמותו של בן-גוריון ואת פועלו כמנהיג. כמו כן, מוצגים בבית חומרים תיעודיים-היסטוריים, מזכרות, ותארים שקיבל בן-גוריון בהיותו ראש ממשלה.
השדרה בה שוכן הבית, נקראה בתקופת חייו של בן-גוריון "שדרות קרן קיימת" (קק"ל), ושמה שונה לשדרות בן-גוריון לאחר מותו. השם "שדרות קרן קיימת" ניתן לרחוב ראשי בשכונות עבר הירקון.
שכנו של בן-גוריון, הלל כהן, ממייסדי חברת "סולל בונה" ומראשיה, הוריש לבית בן-גוריון מגרש סמוך שהיה בבעלותו, ב"רחוב לסל" בגבול בין המגרש הזה, לבין ביתו של בן-גוריון בשדרות בן-גוריון 17, הוקם מבנה קטן. הוא שימש את בית בן-גוריון להרצאות ולישיבות, ובתוכו גם אולם קטן להקרנת סרטים על בן-גוריון ופועלו.
יתים גורג'י
יֶתים גוֹרג'י (בגאורגית: იეთიმ გურჯი), או בשם האמיתי, יתים איבראימיס דזה דבר'ישווילי (גאורגית: იეთიმ იბრაიმის ძე დაბღიშვილი; 1875 – 15 ביולי 1940) היה משורר עממי, מעין טרובדור גאורגי, שכתב בגאורגית, ארמנית ואזרית.
ביוגרפיה ויצירה
גוֹרג'י נולד בשנת בטביליסי, שהייתה תחת שליטת האימפריה הרוסית בשנים אלה, היותה את המרכז המנהלתי של פלך טביליסי ובירת מלכות המשנה של הקווקז. בין השנים 1905–1907 הוא עבד בשדה נפט בבאקו. לאחר מכן היה כלוא ארבע שנות מאסר בכלא של האימפריה הרוסית, בגין השתתפות בהפגנות כנגד המשטר.
את שיריו הראשונים החל לכתוב בשנת 1895. בשיריו, שאותם ביצע בעצמו, מתוארים חיי אנשי הבוהמה של טביליסי הישנה, של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כמו גם של הבורגנות ופשוטי העם, מצוקותיהם, אכזבותיהם וכו'. נושאים נוספים המופיעים תכופות בשיריו הם אהבה, לאומיות גאורגית, רדיפת הצדק והאמת.
סיפרו הראשון, "הפואמה של אנַבּאג'י" ("ანაბაჯის ლექსი"), הוצא לאור ב-1909. לאחר מכן, בשנת 1911, יצאו לאור אוסף של פואמות קצרות, "פואמות חדשות ושירים" ("ახალი მგოსანი და სიმღერები"), בשנת 1913 פורסמו "הפואמות החדשות של יתים" ("იეთიმის ახალი ლექსები") ובשנת 1914, "טנגו" ("ტანგო").
בשנת 1958 הוציאו לאור יוסב גרישאשווילי ואנדו טאבדזה אוסף של מספר מיצירותיו, בשם "פואמות נבחרות".
גלנדייל (קליפורניה)
גלנדייל (באנגלית: Glendale) היא עיר במחוז לוס אנג'לס, מדינת קליפורניה ושייכת למטרופולין של לוס אנג'לס.
העיר שוכנת מזרחית ללוס אנג'לס, כאשר 'הרי ורדוגו' (שהן לא יותר מגבעות) מפרידות בין שתי הערים. במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2013 חיו בה 196,021 תושבים. כיום חיים בערך 210,000 מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודלה במחוז לוס אנג'לס והעיר ה-17 בגודלה במדינת קליפורניה.
היסטוריה
בשנת 1884 הוקמה במקום קהילה על ידי תושבי 'טרופיקו' שהחליטו לעזוב את העיירה שלהם ולעבור מעט צפונית ולהקים קהילה חדשה. הם החליטו לקרוא למקום החדש 'גלנדייל'. רק בשנת 1906 הוכרזה גלנדייל רשמית לעיר. 12 שנים מאוחר יותר, כאשר גדלה, סיפחה גם את העיירה 'טרופיקו' אליה. בשנת 1923 נבנה 'נמל תעופה גרנד סנטרל' אשר שירת את תושבי כל אזור לוס אנג'לס וזאת מכיוון שהיה נמל התעופה האזרחי הראשון להיבנות באזור לוס אנג'לס. נמל התעופה סיפק מקומות עבודה רבים לתושבי העיר. נמל התעופה נסגר בשנת 1959. מבנה הטרמינל הפך למוזיאון ומסלול ההמראה הפך לרחוב.
בשנת 1964, החליט מייסד המפלגה הנאצית האמריקאית, ג'ורג' לינקולן רוקוול, להעביר את המפקדה הראשית של מפלגתו בעיר. הסניף הראשי של המפלגה היה פעיל גם כאשר שככה המהומה סביב מפלגתו בשנות ה-60 ופעל עד תחילת שנות ה-80 במרכז העיר.
גאוגרפיה
גלנדייל ממוקמת במפגש בין שני עמקים גדולים: עמק סן גבריאל ועמק סן פרננדו, מזרחית ללוס אנג'לס. העיר שוכנת על שטח של 79.4 ק"מ רבועים. היא גובלת ב'לה קנדה פלינטרידג',לה קסנטה' וטויונגה מצפון הממוקמות ברכסי הרים, שכונת אטווטר וילג' השייכת ללוס אנג'לס מדרום, פסדינה ושכונת יוקרה 'אגיל רוק' של לוס אנג'לס ממזרח והעיר ברבנק ממערב.
דמוגרפיה
בעיר חיה אוכלוסייה ארמנית ענפה והיא האוכלוסייה הארמנית הגדולה ביותר בארצות הברית. הקהילה הארמנית התבססה היטב בעיר. מסעדות ארמניות רבות קיימות בעיר, שלטי חוצות בארמנית ובתי ספר ארמנים. האוכלוסייה מפוזרת בכל רחבי העיר, משכונות יוקרה בצפון העיר עד שכונות בעלות מעמד סוציו-אקונומי נמוך עד בינוני בדרום העיר. מדי שנה ב-24 באפריל הקהילה הארמנית מציינת את יום האזכרה לרצח העם הארמני בטקסים ובכך שארמנים נמנעים מללכת לעבודה ולבתי ספר, דגלים ארמנים נתלים בחלונות בתים ומכוניות והדגל על גג עיריית העיר יורד לחצי תורן.
כלכלה ותעשייה
בין שנות ה-20 עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20, 'נמל תעופה גרנד סנטרל' היה המעסיק העיקרי של תושבי העיר. מאז שנסגר נאלצו רבים לחפש מקומות עבודה חדשים ופרנסי העיר נאלצו למשוך אליהם תעשייה חדשה.
כיום, באזור התעשייה של גלנדלה יש מפעלים של מספר חברות בינלאומיות חשובות כגון: Nero, נסטלה ועוד.
בשנת 1994, הקימו סטיבן ספילברג, ג'פרי קצנברג ודייוויד גפן את אולפני דרימוורקס בעיר. מה שקידם אותה מאוד. כמה שנים מאוחר יותר גם חברת וולט דיסני הקימה קמפוס גדול בעיר.
בשנת 2008 נפתח "אמריקנה אט ברנד", שהוא פרויקט מגורי יוקרה וקניון גדול במרכזה של העיר. הפרויקט מכיל 75 חנויות ומסעדות, 338 דירות יוקרה ומרכז קולנוע עצום עם 18 אולמות קולנוע ו-3,000 מושבים. המרכז המסחרי החדש נחשב למרשים ביותר, ובאים אליו מבקרים רבים, ביניהם ידוענים מהוליווד.
אתרים מעניינים
בבית קברות 'פורסט לון' שבתחומי העיר קבורים אנשים מפורסמים רבים כגון: לה וורן סופי אנדרוז מהאחיות אנדרוז, תידה בארה, ליימן פרנק באום, המפרי בוגרט, נט קינג קול ועוד. בבית קברות זה צולם חלק מהסרט "אמריקה לאן?" (1965), שהוא סאטירה על תרבות הקבורה בארצות הברית. בנוסף שוכן בו מוזיאון של מוצרי אומנות כמו ציורים, פסלים וחפצים המייצגים מקומות שונים בעולם. המוזיאון מתחלק לאזורים כגון: המזרח התיכון, דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה, אוקיאניה, מערב אירופה, מזרח אירופה ועוד.
פשע
גלנדייל עצמה נחשבת כעיר בטוחה יחסית אך השכונות הדרומיות שלה סובלות מאחוז פשע גבוה יחסית לשאר חלקי העיר וזאת בעיקר בגלל השכנות של השכונות הללו עם השכונות של צפון-מזרח לוס אנג'לס. עיקר פשע הוא של כנופיות רחוב. בעבר היו בגלנדייל כ-30 כנופיות רחוב שהגיעו לשיאן בשנות ה-90. בסוף שנות ה-90 המשטרה החלה לבצע מעצרים רבים והורידה את כמות הכנופיות ל-5 כנופיות בלבד בתחומי העיר, רובן היספניות. מלחמות בין כנופיות הן המכה הגדולה ביותר של לוס אנג'לס ופרבריה.
גורנבוי
גורבנוי הוא ראיון באזרבייג'ן. רצועה קטנה בצידו הדרומי נכבשה על ידי הכוחות הארמנים. חלקו הדרומי נתבע על ידי רפובליקת נגורנו קרבאך כמחוז של שאהמיאן. במשך המלחמה בנגורנו קרבאך, מחוז זה ספג נזק כבד מאוד וכל אוכלוסייתו הארמנית עזבה.
דנגו וואטרה
דנגו אבובכר פייסל וואטרה (בצרפתית: Dango Aboubacar Faissal Ouattara; נולד ב-11 בפברואר 2002 בוואגאדוגו שבבורקינה פאסו) הוא כדורגלן בורקינאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת לוריאן מליגת העל הצרפתית ונבחרת בורקינה פאסו.
קריירה בינלאומית
ב-30 בדצמבר 2021 ערך וואטרה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורקינה פאסו, בתיקו 0-0 נגד נבחרת מאוריטניה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022, וערך שלוש הופעות בטורניר. ב-29 בינואר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–1 על נבחרת תוניסיה במסגרת שלב רבע הגמר של הטורניר.
שטפאן החגב
שטפאן החגב (ברומנית: Ştefan Lăcustă  - "שטפאן לֶקוּסְטֶה", או שטפאן החמישי (לפי מניין מודרני) או "לקוסטה וודה" (וודה - מ"וויבוד") Lăcustă Vodă), (1508 – 20 בדצמבר 1540), היה שליט נסיכות מולדובה בין השנים 1538-1540. כינויו בהתחלה היה צ'טינה - Cetină (ברומנית - עלה אשוח)
בסתיו 1538 הכוחות הטורקים ובראשם הסולטאן סולימאן המפואר פלשו בעוצמה גדולה למולדובה אחרי שנקראו על ידי הבויארים שהתנגדו לשליט פטרו רארש. רארש, נבגד, ברח לטרנסילבניה. הטורקים כבשו זמנית ללא לחימה את כל הנסיכות ויחד עם בני בריתם הטטרים שדדו אותה וגרמו לה הרס רב. אוצרות חצר השליט נשדדו גם כן. הסולטאן סולימאן השני ששהה במשך שבוע בסוצ'אבה כפה את בחירתו של בן חסותו, שטפאן צ'טינה, כשליט החדש וקיבל ממנו הסכמה לסיפוח לאימפריה העות'מאנית של האזור בוג'אק עם העיר טיגינה. העיר, שבוצרה על ידי הטורקים תחת השם בנדר הפכה עם עוד 18 כפרים בסביבה, לראיה טורקית. המולדבים נאלצו להסכים גם להצבה זמנית של משמר טורקי בן 500 יניצ'ארים לשם "אבטחת" השליט בבירה סוצ'אבה.
למרות שהיה "מינוי עות'מאני", שטפאן דאג לכינון יחסים טובים עם השכנה מהצפון, פולין, על ידי חתימת הסכם איתה ב-10 בפברואר 1539. כמו כן שלח בחשאי, כשליח, את הבויאר וארטיק אל פרדיננד לבית הבסבורג שכיהן באותן השנים כמלך הונגריה ואוסטריה במקביל לאחיו הקיסר קארל החמישי. ייתכן כי רצה להבטיח לעצמו מעמד בטוח במקרה של ניצחונות אוסטריים על הטורקים. מלכותו התאפיינה בסכסוכים פנימיים רבים - חיסולי חשבונות עם המחנה של פטרו רארש
דרך קשריו עם נסיך טרנסילבניה, יאנוש סאפויאי,ניסה להשיג הסגרת השליט הקודם פטרו רארש שמצא מקלט במצודת צ'יצ'או בטרנסילבניה, על מנת לחסלו. אבל רארש הצליח להימלט ולנסוע לקושטא בכוונה להתפייס עם הסולטאן. בינתיים שטפאן לקוסטה התנקם בכך שהשיג בעזרת הסולטאן את הסגרתו מפולין של אחיו של פטרו רארש, טואדר, הפרקלאב של חוטין, ובניגוד להוראות הסולטאן פקד לכרות את אפו ואחר כך הוציא אותו להורג. .
בימי מלכותו של שטפאן צ'טינה מולדובה הייתה קרבן למכת ארבה שהרסה את היבולים והביאה את תושביה לחרפת רעב. משום כך העם כינה את השליט "שטפאן לקוסטה", כלומר "שטפאן החגב". לבסוף הוא נרצח בעת שינה בארמון בסוצ'אבה על ידי שני בויארים קושרים, ההטמאן מיכוּל והלוגופט הגדול גבריל טרוטושאן, ביום 20 בדצמבר 1540. מנשואיו לקיאז'נה
נולדו לו שני בנים: אלכסנדרו ושטפאן, שגורלם אינו ידוע. מאוחר יותר, בשנת 1578 הופיע טוען לכתר מולדובה בשם קונסטנטין, שנחשב גם הוא בן של שטפאן לקוסטה. הוא ניסה בעזרת קוזקים להדיח ללא הצלחה את השליט פטרו הפיסח.
במקומו של שטפאן לקוסטה נבחר לשליט אלכסנדרו קורניה, הפורטאר ("שוער") של סוצ'אבה. לפני שנרצח, ייתכן כי שטפאן לקוסטה יזם מסע צבאי לצורך החזרת המבצרים קיליה, צ'טאטיה אלבה וטיגינה מידי שליטת הטורקים. המהלך הושלם על ידי השליט החדש, אלכסנדרו קורניה.
קישורים חיצוניים
(קונסטנטין ק. ג'ורסקו, דינו ק. ג'ורסקו - תולדות הרומנים כרך ב, ע'280- ברומנית) Aurel Decei - Istoria Imperiului Otoman, Editura Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti, 1978 ,(אורל דצ'יי - תולדות האימפריה העות'מאנית, ההוצאה המדעית והאנציקלופדית, בוקרשט, 1978 ברומנית) הוצאת פונטוס, קישינאו, 2005 Virgil Paslariuc Raporturile politice dintre marea boierime şi domnie in Ţara Moldovei în secolul al XVI-lea, Editura Pontos, Chişinău, 2005  -
חסילוני גמל שלמה
חסילוני גמל שלמה (שם מדעי: Stomatopoda) או סטומאטופוד (Stomatopod) היא סדרה במחלקת הסרטנים העילאיים.
משפחות
בסדרה זו מצויים המשפחות הבאות:
תיאור ומאפיינים כלליים
חסילוני גמל שלמה אינו חסילון או גמל שלמה כפי ששמו הלועזי מרמז, אך במראו מזכיר הכלאה ביניהם. אורכו מגיע ל-30 ס"מ, אף על פי שתועדו גם פרטים חריגים בעלי גודל של 38 ס"מ.
שריון חסילוני גמל שלמה מכסה רק את חלקו האחורי של ראשו ואת שלושת המקטעים הראשונים של בית החזה. צבעו מגוון בהתאם לסביבת המחיה, ונע בין גוונים של חום לבין צבעי ניאון זוהרים. קיימים כ-40 מינים בסדרה. המינים השונים צדים ביום, בלילה, או בשעות הדמדומים. רוב המינים חיים באזורי אקלים טרופי וסובטרופי.
חסילוני גמל שלמה הם חיות אגרסיביות ומתבודדות המבלות רוב זמנן במחבוא בין הסלעים ובמחפורות על קרקע הים. הם ממתינים לטרפם שיחלוף על פניהם, אך בנוסף, שלא כסרטנים אחרים, גם רודפים וצדים טרף חי. המנטיס עוזבים את בתיהם לעיתים רחוקות בלבד, על מנת לאכול או להגר. האשורים כינו את חסילוני גמל שלמה "חגב ים", האוסטרלים "Prawn killer" וצוללנים מכנים אותם לעיתים "מפצחי האצבעות", בשל הקלות שבה הם מסוגלים לשפד, להמם במכה או לבתק את אבריו של טרפם, בעזרת זוג הצבתות שלהם, שחזקות מספיק כדי לשבור זכוכית אקווריום במכה אחת. החסילון הזה תוקפני במיוחד, הוא נקרא גם "אגרופן" בגלל האגרופים שבעזרתם הוא תוקף את קורבנותיו. למעשה הכוח של האגרוף שלו חזק כמעט כמו קליע.
יואב דונט
יואב דונט (נולד ב-28 ביוני 1980) הוא שחקן ישראלי.
חסילוני גמל שלמה
מבנה העין
עיניהם הצבעוניות של חסילוני גמל שלמה הן עיני פסיפס. הן מוגבהות על גבי גבעולים שנעים בצורה עצמאית אחת מהשנייה ונחשבות לעיניים המתוחכמות ביותר בממלכת החיות. לחסילוני גמל שלמה יכולת ראיית הצבע המורכבת ביותר בעולם החי.
יואב דונט
ב-2019 עבר לגור עם משפחתו לדרום הארץ וכעת מתגורר בבאר אורה, ישוב ליד אילת ומזה מספר שנים, הוא אחד מהשחקנים של תיאטרון אלעד.
חסילוני גמל שלמה
מבנה העין
עין חסילוני גמל שלמה בנויה משני חצאי כדור פחוסים, המכילים יחד כעשרת אלפים אומטידיום נפרדים סמוכים זה לזה. שני חצאי הכדור מופרדים על ידי שש שורות של אומטידיום מיוחדים, הנקראות יחד "רצועת האמצע", (Midband) המחלקת את העין לשלושה חלקים. מבנה זה מאפשר לראות עצם בשלושת חלקי העין במקביל. כלומר, לכל עין יש ראייה משולשת (Trinocular), ותפיסת עומק משלה. מבנה זה מאפשר עיבוד טורי ומקבילי של גירויים חזותיים. חצאי הכדור העליון והתחתון משמשים בעיקר לזיהוי צורה ולזיהוי תנועה, ולא לראיית צבע כבעיניהם של סרטנים אחרים.
שורות 1–4 של רצועת האמצע מתמחות בראיית צבע בתחום שבין על-סגול לבין תת-אדום. האלמנט האופטי בשורות אלו כולל שמונה סוגי פיגמנטי ראייה. תאי הקנים (Rhabdoms) מחולקים לשלושה סוגי שכבות פיגמנטים, שכל אחת מהן מותאמת לאורכי גל שונים. שלוש השכבות בשורות 2–3 מופרדות על ידי מסננים צבעוניים (intra-rhabdomal filters) שניתן לחלקם לארבע מחלקות, שתי מחלקות בכל שורה. השורות מסודרות כשכבות סנדוויץ': פיגמנט ראייה, מסנן צבעוני ממחלקה אחת, פיגמנט ראייה, מסנן צבעוני ממחלקה אחרת, ולבסוף פיגמנט ראייה נוסף. האור שעובר דרך שורות אלו משנה את צבעו בהתאם לצבע המסנן. המסנן משמש לחידוד אורך הגל של האור העובר דרכו אל פיגמנט הראייה שמתחתיו. צבע המסננים משתנה בין הזנים השונים ועשוי לכלול את הצבעים: סגול, כחול, אדום, כתום וצהוב. המסננים הצבעוניים שברצועת האמצע מקטינים את כמות האור המגיע לפיגמנטי הראייה (בדומה למשקפי שמש) ולכן מערכות אלו יעילות יותר בסביבה של אור חזק. רוב המינים בסדרה חיים אמנם בסביבה מוארת.
יואב דונט
קריירה בתיאטרון
דונט השתתף במספר רב של הצגות: בתיאטרון צוותא שיחק במחזה "צינורות". בתיאטרון חיפה שיחק במחזה "סיפור פשוט". בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער בשיתוף עם תיאטרון חיפה שיחק במחזה "הבחורים בדלת ממול". בתיאטרון הסימטה שיחק במחזה "האי". בתיאטרון תמונע שיחק בהצגה "ליזלוטה במאי".
חסילוני גמל שלמה
מבנה העין
שורות 5–6 מופרדות גם הן לשכבות, אך כוללות רק מחלקה אחת (תשיעית) של פיגמנטי ראייה, המיוחדות לקליטת אור מקוטב. הן אף מסוגלות לקלוט אור מקוטב בכיוונים שונים. פיגמנט נוסף נמצא בחלקים העליון והתחתון של העין.
מינים מסוימים הם בעלי 16 סוגים של פוטורצפטורים, המחולקים לארבע מחלקות (רגישותם הספקטרלית מכוונת בנוסף על ידי המסננים הצבעוניים שברשתית), 12 מהם מנתחים אורכי גל שונים (מתוכם ארבעה רגישים לאור על-סגול) וארבעה מהם מנתחים אור מקוטב. מין אחד של מנטיס אף מסוגל לזהות אור בקיטוב מעגלי. לשם השוואה, לאדם יש רק חמישה פיגמנטי ראייה, והוא אינו מסוגל לזהות אור מקוטב כלל (למעט מברשת היידינגר).
יואב דונט
קריירה בתיאטרון
בתיאטרון הבימה שיחק במחזות "אותו הים", "מישהו ימות בסוף", "פוסט טראומה", "כי בנו בחרת", "אם יש גן עדן", "מירל'ה אפרת", "הסוחר מוונציה", "פאניקה", "משפחה עליזה", "פליישר", "Love love love", עושה כרצונו וגבעת חלפון אינה עונה.
קריירה בקולנוע ובטלוויזיה
הופעתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה בשנת 2008, כאשר לוהק לתפקיד אורח בסדרת הדרמה "פרשת השבוע". באותה שנה שיחק בסדרת הדרמה של ערוץ 10 "לאהוב את אנה" בתפקיד דניאל. בשנת 2009 לוהק לתפקיד הראשי בסרט "לבנון".
בשנת 2014 גילם את דמותו של נדב ברנוב בקומדיית המצבים "עממיות". באותה שנה לוהק לשחק בסרט "יונה", בתפקיד רזי. בשנת 2015 גילם את דמותו של איתמר בסדרה "חברות", וכן שיחק בסדרה "כפולים" בשידורי קשת של ערוץ 2 בתפקיד יונתן. בנוסף שיחק בסדרה "תאג"ד" בדמותו של ידידיה (קלימרו) קצין משטרה צבאית, בסדרה סברי מרנן, שיחק בסרט האיש שבקיר של יבגני רומן, בסרט הקנדי "אינשאללה", בסרט הקצר זוכה פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל "קומיק-קון": "מקום שאינו כאן" של הבמאי דן סחר, בסרט "הורדוס איילנד" של הבמאי נלי גיא.
ב-2023 החל לשחק בסדרה "כראמל" של כאן חינוכית את הדמות פרנקו.
חיים שאול קרליץ
הרב חיים שאול קרליץ (ה' באלול ה'תרע"ב, אוגוסט 1912 - כ' בתמוז תשס"א, 11 ביולי 2001) היה פוסק, דיין, פובליציסט ומנהיג ציבורי חרדי ליטאי. עמד בראשות בד"ץ שארית ישראל. כמו כן עסק בחינוך, היה מנהל רוחני בישיבת בית מאיר הקרויה על שם אביו, ונשיא תלמוד תורה תשב"ר.
חסילוני גמל שלמה
מבנה העין
רצועת האמצע מכסה שטח קטן של 5–10 מעלות משדה הראייה בכל רגע נתון, אבל עיני הסרטנים המותקנות על הגבעולים מונעות על ידי שמונה שרירים עצמאיים המחולקים לשש קבוצות תפקודיות המאפשרות תנועה חופשית ביותר של כשבעים מעלות בכל הצירים. השימוש בשרירים אלו להפניית הרצועה המרכזית בכל כיוון מאפשר להוסיף מידע נוסף שלא נראה על ידי שני חצאי העין.
חיים שאול קרליץ
ביוגרפיה
נולד בליטא לרב מאיר קרליץ, אחיו הבכור של החזון איש. אמו מרים הייתה בתו של הרב שלמה הכהן מווילנא בעל ה"חשק שלמה". למד אצל רבי מאיר באסין בישיבת רמיילס בווילנה, אצל רבי אלחנן ווסרמן בישיבת ברנוביץ', אצל רבי ברוך בער ליבוביץ בישיבת קמניץ ואצל דודו החזון איש. בשנות ה-30 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת לומז'ה שבפתח תקווה. בין רבותיו בישיבת לומז'ה היה הרב אלעזר מנחם מן שך שנשאר רבו למשך כל חייו. נישא ללאה גיננדל, נכדת הרב שמואל הלל שינקר. לאחר נישואיו למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה שם למד בחברותא עם הרב אהרן לייב שטיינמן ובכולל חזון איש בבני ברק.
חסילוני גמל שלמה
הסיבות ליכולת הראייה
עיני המנטיס מאפשרות להם לזהות סוגים שונים של אלמוגים, סוגים שונים של טרף (שחלקו שקוף או שקוף-למחצה) בעזרת הראייה המקוטבת, וטורפים כגון הברקודה, שהוא בעל קשקשים מבריקים. סיבה נוספת היא ששיטת הציד של המנטיס (תנועות מהירות מאוד של הצבתות) מצריכה מידע מדויק על טווח הטרף, המחייבת תפישת עומק מדויקת, זאת על ידי הראייה השש-עדשית (Hexaocular).
העובדה שהראייה המשוכללת ביותר מופיעה אצל המינים עם הגוף הצבעוני ביותר מרמזת שראיית הצבע התפתחה בדומה לזנב הטווס. בתקופת החיזור פולט אזור בשריון המנטיס אור פלואורסצנטי באורכי גל הנקלטים על ידי עיניהם. הנקבות פוריות רק בזמן מסוים של מחזור הגאות, והיכולת לתפוש את מצב הירח מסייעת למנוע ניסיונות חיזור כושלים. יכולת זאת גם מאפשרת למנטיס להעריך את עוצמות הגאות, דבר חשוב למינים החיים במים רדודים סמוך לחוף.
חיים שאול קרליץ
ביוגרפיה
עם הקמת העיתון יתד נאמן בשנת 1985 מונה על ידי הרב שך לעמוד בראשות הוועדה הרוחנית של העיתון. בשנת 1988, כשהוא בשנות השבעים לחייו, על רקע המאבק שניהל נגד הרב משה יהודה ליב לנדא על הניסיון למנותו כרב העיר בני ברק, מינהו הרב שך לעמוד בראש בד"ץ שארית ישראל - מערכת הכשרות הליטאית החדשה שהקים.
לאורך שנות פעילותו הציבורית הרבה להתייעץ עם הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב אהרן לייב שטיינמן.
פרסם מאמרים פובליציסטיים ב"דגלנו" - ביטאון צעירי אגודת ישראל ואחר כך ב"יתד נאמן" - ביטאונה של דגל התורה.
קובץ תורני "זיכרון חיים שאול" על מסכת שבת יצא לזכרו.
נטמן בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
בתי יהודים
בתי יהודים (בגרמנית: Judenhaus) היו בתים, שבהם אולצו היהודים בגרמניה הנאצית וכן באוסטריה המסופחת להתגורר בעיקר מתחילת 1942 אך גם מוקדם יותר. צעד זה החריף את מצוקתם של יהודי גרמניה ונמשך לאורך השואה ועד תום תקופת שלטונה של המפלגה הנאצית בגרמניה.
רקע
ערב ליל הבדולח ביקש הרמן גרינג להחריף את בידוד היהודים בגרמניה ולהקים גטאות בגרמניה. ריינהרד היידריך התנגד בטיעון שהגטו יישא אופי פלילי ויתפתחו בו מגפות. כאמצעי ביניים נוצרה התפיסה של "בתי יהודים" שבהם חויבו לגור יהודים, ורק יהודים, במגבלות רבות.
ביצוע
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, וביתר שאת לאחר תחילת הפצצות בעלות הברית על גרמניה, הוחרף משבר הדיור ועל כן זורז סילוק היהודים מדירותיהם וריכוזם בבתי היהודים. למשל, בקיץ 1940 רוכזו יהודי ויסבאדן בבתי יהודים. בנובמבר 1941 היו בברמן לפחות 20 בתי יהודים. מקומות מגוריהם של היהודים נרשמו, וכן היהודים. מהלך זה סייע לגירוש היהודים למזרח, החל מסוף 1941. בתחילת 1942 הצטוו היהודים בגרמניה לתלות ציור או תו של מגן דוד שחור על נייר לבן בכניסה לבית. בהמשך הוקמו שיכוני יהודים מיוחדים, כהכנה לגירוש למזרח. בין היתר הוקמו שיכונים כאלה באזור מינכן, דרזדן, קלן ובמקומות נוספים.
חריגים
בתחילה לא אולצו יהודים למחצה לעבור ל"בתי יהודים". משנת 1942 קובצו גם הם בבתים נפרדים, אך רובם שרדו בשואה. יהודים שהיו נשואים ללא יהודים, לא אולצו להיכלא בבתים אלה (למשל ויקטור קלמפרר שהיה נשוי לנוצרייה).
קפטן אמריקה (סרט, 2011)
קפטן אמריקה (באנגלית: Captain America: The First Avenger, ובתרגום מילולי; קפטן אמריקה: הנוקם הראשון) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי שיצא לאקרנים בארצות הברית ב-22 ביולי 2011, המבוסס על דמויות המופיעות בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה, ובהפקה מבית אולפני מארוול. הסרט הוא החמישי ביקום הקולנועי של מארוול והאחרון שמוביל לפרויקט "הנוקמים", אחרי "איירון מן", "הענק הירוק", "איירון מן 2" ו"תור". את הסרט ביים ג'ו ג'ונסטון לפי תסריט מאת כריסטופר מרקוס וסטיבן מק'פילי ומככבים בו כריס אוונס, הוגו ויבינג, סבסטיאן סטן, היילי אטוול, טומי לי ג'ונס, דומיניק קופר וסטנלי טוצ'י בין היתר.
עלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-40 של המאה ה-20 ומביאה את סיפור מקורו של קפטן אמריקה, שהחל את דרכו כצעיר שברירי וחלש בשם סטיבן רוג'רס, ואשר התנדב לפרויקט צבאי סודי ששואף לפתח את האמצעים ליצירתם של חיילים נעלים מבחינה פיזית במטרה לעזור במאמץ המלחמתי, לאחר שנמצא לא כשיר להתגייס לצבא האמריקני כדי להילחם במלחמת העולם השנייה. על רוג'רס לעצור את הגולגולת האדומה, מנהיגו חסר הרחמים של ארגון הידרה המרושע ויד ימינו של אדולף היטלר.
הסרט יצא לאקרנים ב-22 ביולי 2011 וזכה להצלחה מסחרית כאשר הצליח להכניס בקופות סכום של כ-370 מיליון דולר. סרט המשך בשם "קפטן אמריקה: חייל החורף" יצא לאקרנים ב-4 באפריל 2014, וסרט המשך שלישי בשם "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים" יצא לאקרנים בצפון אמריקה ב-6 במאי 2016.
עלילת הסרט
בזמנים מודרניים, מדענים מוצאים באזור הארקטי את מגנו של קפטן אמריקה. במרץ של שנת 1942, קצין נאצי בשם יוהאן שמידט כובש טירה בנורווגיה כדי לגנוב אוצר לו הוא קורא "יהלום מאולם האוצרות של אודין" (הטסרקט, המופיעה גם בסרטים "הנוקמים", "קפטן מארוול", "הנוקמים: מלחמת האינסוף", "הנוקמים: סוף המשחק", וב"תור: ראגנארוק").
באותו הזמן בניו יורק, סטיב רוג'רס רוצה להצטרף לצבא ארצות הברית כדי להילחם במלחמת העולם השנייה, אך הוא מקבל דחייה עקב מצבו הבריאותי הירוד. חברו הטוב ביותר של סטיב, ג'יימס "באקי" ברנס, שנבחר להיות חייל בצבא, לוקח את חברו סטיב לתערוכה בה הווארד סטארק (אביו של טוני סטארק) מציג אבטיפוס של מכונית מעופפת. בעוד הם בתערוכה, סטיב מנסה שוב להתקבל לצבא, אבל באקי מנסה לגרום לסטיב להבין שהמלחמה היא דבר קשה, וסטיב לא יוכל לעזור כפי שהוא רוצה. סטיב אומר שהוא חייב לשרת את מדינתו, דבר שמגיע לאוזניו של מדען בווריאני בשם ד"ר אברהם ארסקין. ד"ר ארסקין לוקח חלק במחקר סודי של צבא ארצות הברית, והוא מגייס את סטיב לאותו מחקר. סטיב מגיע לבסיס צבאי, ויחד עם חיילים נוספים שנבחרו למחקר, עובר מספר בדיקות כדי לראות האם הוא מתאים להמשיך לשלב הבא. המחקר מפוקח על ידי קולונל צ'סטר פיליפס והסוכנת פגי קרטר. סטיב מגלה שאם הוא ייבחר להמשיך הלאה, הוא ייקח חלק בפרויקט סודי הנקרא "סופר חייל". פיליפס מציע לארסקין לקחת את החייל בעל הכושר הגופני הרב ביותר מבין המועמדים, אבל ארסקין אומר כי הוא מחפש מועמד עם תכונות שמעבר לתכונות הפיזיות. במטרה להוכיח לארסקין כי מלחמה היא דבר מכוער, פיליפס זורק רימון לכיוון המועמדים. סטיב מוכיח כי הוא בעל לב גדול ותכונות של גיבור והוא קופץ על הרימון במטרה להקריב את עצמו כדי להציל את האחרים. מתגלה כי הרימון היה מנוטרל, ומעשה זה של סטיב מוכיח לארסקין ולפיליפס כי סטיב הוא האדם הנכון למשימה.
במתקן סודי בברוקלין, חברי מחקר "סופר חייל" נפגשים לכבוד השלב הבא בתוכנית. ארסקין מציג נסיוב נסיוני מיוחד שיכול להפוך אדם רגיל לחייל על. לאחר שהנסיוב מוזרק לגופו, סטיב מוכנס לתוך תא מיוחד, שבו קרני ויטה מיוחדות עוטפות את גופו. לאחר שסטיב יוצא מהתא, גופו עובר שינוי קיצוני, מגבר נמוך ושברירי לגבר גבוה ושרירי. המדענים מבינים כי הנסיוב הצליח בעבודה, וכעת ארצות הברית יכולה לייצר צבא של חיילי על שיביסו את הנאצים. אבל אז מתגלה כי אחד מהנוכחים הוא היינץ קרוגר, מתנקש נאצי, שהורג את ארסקין ומפוצץ חלק מהמתקן, ובדרך הורס את כל המחקר והטכנולוגיה של חייל העל. סטיב רודף אחר קרוגר ברחבי העיר ולבסוף תופס אותו. אולם לפני שסטיב מצליח לתחקר את קרוגר, האחרון הורג את עצמו על ידי רעל מסוג ציאניד.
לאחר שכולם מבינים שסטיב רוג'רס הוא חייל העל היחיד שיש לארצות הברית, סנטור בראנדט מחליט להציג את סטיב בפני העולם בכנס מיוחד באיטליה. מאחר שלא ניתן אישור לשלוח את רוג'רס לשדה הקרב, שכן הוא רק אחד ותוכנן ליצור צבא שלם של חיילי על, הוא מופיע במופעי בידור לילדים וחיילים. אך כאשר סטיב מגלה שחברו באקי וחיילים נוספים נחטפו על ידי שמידט - שכעת קורא לעצמו הגולגולת האדומה - לבסיס שלו בצפון איטליה, הוא משכנע את פגי קרטר והאוורד סטארק להטיס אותו למקום החטיפה, כדי שהוא יתגנב למקום בו החיילים מוחזקים וישחרר אותם. לאחר שסטיב פורץ למקום הוא מגלה כי שמידט הוא חלק מארגון טרור בשם "הידרה", שלוחה סודית של הצבא הנאצי. סטיב נלחם כנגד הגולגולת האדומה, שחושף בפני סטיב שהם דומים מאוד, מאחר שגם שמידט עבר את ניסוי חייל העל של ארסקין, אבל הניסוי לא הצליח כמו שארסקין קיווה, ופניו של שמידט הושחתו והפכו למה שנראה כמו גולגולת אדומה. סטיב מצליח לשחרר את באקי והחיילים, והם חוזרים לבסיס צבאי לאחר שהצליחו לגנוב מספר כלי נשק מתקדמים של הידרה. בנוסף, סטיב ראה לזמן קצר את מפת המתקנים של הידרה באירופה, והוא זכר אותה בצורה צילומית.
סטיב מחליט להנהיג יחידה מיוחדת שתשמיד את הבסיסים הצבאיים של הידרה שזכר את מיקומם מהמפה. חברו באקי ועוד מספר חיילים בעלי כישורים מיוחדים הופכים להיות חלק מיחידתו. סטיב הופך להיות קפטן אמריקה, והווארד סטארק מכין לו מגן עגול מיוחד שנוצר מחומר בשם ויברניום. היחידה של קפטן אמריקה משמידה את כל הבסיסים של הידרה, חוץ מבסיס אחד. במשימה האחרונה שלהם, הצוות עושה גלישה זוויתית לרכבת שנושאת את ארנים זולא. במהלך המתקפה, באקי נופל מהרכבת והולך לאיבוד בתהום שמתחת. ארנים זולא נשבה חי, ולא בלע את מנת הציאניד שלו.
בזמנים מודרניים, צוללנים מוצאים את הקובייה (הטסרקט) במעמקי הים. בינתיים, סטיב מתעורר בחדר המעוצב לפי שנות ה-40 של המאה ה-20 כדי לגרום לו להאמין שהוא עדיין בשנות ה-40. הוא חושד, בורח מהמקום ומוצא את עצמו בכיכר טיימס. שם סטיב פוגש את ניק פיורי, מנהל הארגון הסודי S.H.I.E.L.D, שמספר לו כי הוא היה בתרדמת למשך תקופה של 70 שנים.
בסצנה שאחרי הכתוביות, פיורי רומז לסטיב כי הוא זקוק לו כדי להגן על העולם, ומכין את הקרקע לסרט הבא.
צוות השחקנים
טובי ג'ונס מגלם את דמותו של ארנים זולא, ביוכימאי של המפלגה הנאצית; ריצ'רד ארמיטאג' מופיע בתפקיד היינץ קרוגר, המתנקש הראשי של הגולגולת האדומה; סמואל ל. ג'קסון שב לגלם את דמותו של מנהל סוכנות S.H.I.E.L.D ניק פיורי; יוצר הקומיקס סטן לי מופיע בהופעת קמע כגנרל.
תקציב והכנסות
תקציב הסרט נאמד בכ-140 מיליון דולר. עם יציאתו לאקרנים הוא זכה לסכום הכנסות של 4 מיליון דולר מהקרנות חצות בלבד, בכך עבר את שוברי הקופות "תור" ו"גרין לנטרן", שזכו כולם לסכום הכנסות הנע בין 3.25 מיליון ל-3.5 מיליון דולר בזמן המדובר. בסוף השבוע הראשון להקרנתו, הסרט זכה לסכום הכנסות של 65.8 מיליון דולר, מה שמציב אותו במקום הראשון ברשימת הקרנות סוף השבוע של סרטי גיבורי-העל של שנת 2011.
אנרכיזם
אָנַרְכִיזְם או אַל-מִשְׁטְרָנוּת הוא מושג כללי המתייחס למגוון פילוסופיות פוליטיות התומכות ביצירת חברה המבוססת על מוסדות התנדבותיים, בביטול מוסד המדינה ולעיתים גם בביטול כלל המבנים ההיררכיים בחברה. אידאולוגיות אנרכיסטיות שונות קמו במהלך ההיסטוריה בעיקר כביקורת אקטיבית על מוסדות ממשלתיים, או צורות ממשל שונות.
קפטן אמריקה (סרט, 2011)
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי קולנוע, ומחזיק בדירוג של 79% באתר הביקורות Rotten Tomatoes מתוך 221 ביקורות (174 מתוכן "טריות" ו-42 מהן "רקובות") וציון כולל של 6.9 מתוך 10, לפי הקונצנזוס כי "עם הרבה אקשן פאלפ, גישת רטרו נעימה ושפע של ביצועים משובחים, קפטן אמריקה הוא בהחלט שובר קופות בידורי מהסוג הישן". אתר הביקורות Metacritic העניק לסרט ציון משוקלל 66 מתוך 100 בהתבסס על 36 ביקורות המבקרים וציון 6.8 לפי 681 ביקורות כלליות.
אנרכיזם
האנרכיסטים משמאל גורסים כי לכל מערכת חברתית היררכית תהיה השפעה שלילית משמעותית הן על הפרט הנמצא תחת סמכותה והן על בעל הסמכות באותה קבוצה.
אנרכיסטים מזרמים המתנגדים למוסד הרכוש גורסים כי במקום המבנים הפוליטיים הריכוזיים, הבעלות הפרטית על אמצעי הייצור, ומנהגים כלכליים כמו עבודה תמורת שכר – כל ההתקשרויות וההסכמים בין בני האדם צריכים להיות מבוססים על התנדבות ללא תמורה גשמית, ניהול עצמי ושליטה קהילתית. החברה צריכה להיות מורכבת בעיקר מיחידים עצמאיים וחופשיים, תחת הרעיון שלקהילות ויחידים יש זכות לקבל החלטות על חייהם, בפרט ביחס למידת השפעת ההחלטות עליהם.
אטימולוגיה
מקור השם "אנרכיזם" הוא בשפה היוונית, ומשמעו "היעדר ארכון" (ארכון היה בעל המשרה הבכירה ביותר באתונה, המקביל לראש המדינה בימינו). משמע, אנרכיזם, במובנו הרחב ביותר, הוא אמונה שכל צורת שלטון וכפייה על אחר אינם נחוצים וצריך לבטלם. במילה "אנרכיה", כפי שרוב האנרכיסטים עושים בה שימוש, אין הכוונה לכאוס ואי-סדר, אלא לחברה ללא מדינות ועם קשרים חברתיים התנדבותיים.
החברה האנרכיסטית
העקרונות הבסיסיים של האנרכיזם הם חירות, שוויון, סולידריות וניהול-עצמי. האנרכיסטים מאמינים שלאף אדם אין הזכות לשלוט ולכפות את רצונותיו ודעותיו על אדם אחר, ולכן גם היווצרות חברה אנרכיסטית תיתכן רק על ידי שחרור-עצמי ולא על ידי כפיית הרעיון האנרכיסטי על אחרים. החברה האנרכיסטית תורכב מקהילות והתאגדויות חופשיות של עובדים, כאשר ניהולן יתבצע על ידי כל חברי ההתאגדות (העובדים) או הקהילה, בשקיפות מוחלטת ובאמצעות שיטת הדמוקרטיה הישירה, בניגוד לשיטת הדמוקרטיה הייצוגית. שיטה נוספת לניהול וקבלת החלטות באנרכיזם היא שיטת הקונצנזוס, כאשר הדבר מתאפשר. כך, יאמרו האנרכיסטים, כאשר מתקיימת שקיפות ולכל אדם תהיה אפשרות להצביע ולהביע את דעתו, ללא תלות במעמד ובתפקיד, יימנעו גם מקרים של שחיתות וניצול סמכויות.
תולדות האנרכיזם המודרני
בשנת 1793 כתב ויליאם גודווין את ספרו "חקירה בנוגע לצדק פוליטי", שהפך לליבת הביקורת האנרכיסטית על ממשלות, כלכלה והסדר החברתי הקיים. אף על פי שגודווין לא השתמש במילה "אנרכיזם", יש הרואים בו את אבי האנרכיזם המודרני. אולם, הדעה הרווחת היא שרק כאשר פייר-ז'וזף פרודון פרסם את "מהו רכוש?", בשנת 1840, המושג "אנרכיזם" אומץ כהגדרה-עצמית. מסיבה זו יש כאלו הרואים בפרודון את אבי האנרכיזם המודרני.
האנרכיזם כתנועה חברתית ידע עליות ומורדות בפופולריות שלו. תקופתו הקלאסית התרחשה בין השנים 1860 ל-1939, כאשר היה קשור בצורה הדוקה לתנועות העובדים של המאה ה-19 והמאה ה-20. בתקופת מלחמת האזרחים בספרד, הצליח האנרכיזם להשיג משקל פוליטי משמעותי, לזכות בתמיכה המונית, ואף להיות מיושם בשטח בצורה חלקית, בעיקר באזור ברצלונה, עד שדוכא בידי הקומוניסטים-סטליניסטים והפשיסטים הלאומנים. אולם, מאז ועד היום לא הצליח לזכות שוב בתמיכה המונית ונותר תנועת שוליים.
האינטרנציונל הראשון
יבשת אירופה סערה לאחר אביב העמים, ובשנת 1864 איחד האינטרנציונל הראשון זרמים מהפכניים מגוונים שכללו בין השאר את תומכיו הצרפתיים של פרודון, בלאנקיסטים, הבונים החופשיים, איגודי עובדים אנגלים, סוציאליסטים וסוציאל-דמוקרטים. עקב העובדה שתנועות עובדים פעילות לקחו בו חלק, האינטרנציונל הראשון הפך לארגון משמעותי.
קרל מרקס היה דמות מובילה באינטרנציונל וחבר במועצה הכללית של הארגון. תומכי פרודון, המוטואליסטים, התנגדו לסוציאליזם המדינתי של מרקס, ותמכו בהימנעות מפוליטיקה והחזקות רכוש קטנות. בשנת 1868, בעקבות ההשתתפות הכושלת שלהם בליגת השלום והחופש (LPF), מיכאיל באקונין ותומכיו הצטרפו לאינטרנציונל הראשון – והחליטו לא לשתף פעולה עם ה-LPF. הם כרתו ברית עם החלקים הסוציאליסטים האנטי-סמכותניים של האינטרנציונל, שתמכו בהפלת המדינה ובקולקטיביזציה של רכוש. בתחילה, הקולקטיביסטים עבדו בשיתוף עם המרקסיסטים על מנת לדחוף את האינטרנציונל הראשון לכיוון סוציאליסטי מהפכני יותר. בהמשך, האינטרנציונל נחלק לשני קטבים, כאשר מרקס ובאקונין עומדים בראש כל אחד מן המחנות. באקונין הגדיר את רעיונותיו של מרקס כסמכותניים וצפה שבמידה ומפלגה מרקסיסטית תעלה לשלטון, מנהיגיה פשוט ייקחו את מקומו של המעמד השליט מולו הם נלחמו.
בשנת 1872, המאבק בין שני המחנות הגיע לשיאו, עם הפיצול הסופי ביניהם, כאשר בקונגרס בהאג, מרקס תכנן את סילוקם של באקונין והאנרכיסט ג'יימס גיום מהאינטרנציונל ודאג שמטה הארגון יעבור לניו יורק. בתגובה, החלקים האנטי-סמכותניים ייסדו אינטרנציונל משל עצמם בקונגרס סיינט אימייר, ואימצו תוכנית אנרכיסטית מהפכנית.
אנרכיזם ועבודה מאורגנת
החלקים האנטי-סמכותניים של האינטרנציונל הראשון היו בעצם גלגול מוקדם יותר של האנרכו-סינדיקליזם, שחיפש "להחליף את זכויות היתר ואת הסמכות של המדינה" ב"ארגון החופשי והספונטני של העבודה". בשנת 1886, "הפדרציה של האיגודים המקצועיים" בארצות הברית וקנדה הכריזה פה אחד שהחל ב-1 במאי, יום העבודה יהיה בן 8 שעות. בתגובה, איגודי עובדים ברחבי ארצות הברית הכריזו על שביתה כללית בתמיכה בדרישה זו. ב-3 במאי, בשיקגו, החל מאבק בעת שעובדים מחליפים ניסו לעבור את משמרות השביתה. התערבות משטרתית הובילה למותם של 4 מפגינים, דבר שעורר את זעם העובדים בעיר. למחרת, החלו מהומות היימרקט, שהיו מכשול למאבק העובדים ליום עבודה בן 8 שעות.
בשנת 1907, הקונגרס האנרכיסטי הבינלאומי של אמסטרדם אסף נציגים מ-14 מדינות, ביניהם דמויות בולטות בתנועה האנרכיסטית, כגון אריקו מלטסטה, פייר מונאט, לואיג'י פאברי, אמה גולדמן ורודולף רוקר. בקונגרס נדונו מספר נושאים, ביניהם ארגון התנועה האנרכיסטית, נושאים חינוכיים, שביתה כללית ואנטי-מיליטריזם. אחד מהדיונים המרכזיים סבב סביב הקשר בין אנרכיזם וסינדיקליזם, כאשר מונאט טען שהסינדיקליזם הוא מהפכני והוא ייצר את התנאים למהפכה חברתית, בעוד מלטסטה סבר שסינדיקליזם לבדו אינו מספיק על מנת לחולל מהפכה חברתית, ושהאיגודים המקצועיים הם רפורמיסטים ולעיתים אף שמרניים.
פדרציות של איגודי עובדים אנרכיסטים היוו כוח משמעותי בתנועת העובדים בספרד. האיגוד האנרכו-סינדיקליסטי המצליח ביותר היה ה-CNT, שנוסד בשנת 1910. מאז היווסדו ועד לסיומה של מלחמת האזרחים בספרד, ה-CNT היה הכוח המשמעותי ביותר בתנועת העובדים הספרדית ומילא תפקיד חשוב במלחמה. הארגון האנרכיסטי הגדול ביותר כיום הוא ה-CGT, שהוא איגוד מקצועי אנרכו-סינדיקליסטי ספרדי. מספר החברים ב-CGT מנה כ-100,000 חברים בשנת 2003.
אנרכיזם וטרור
פעולות טרור רבות התרחשו בצרפת. בדצמבר 1893 אנרכיסט בשם אוגוסט ווייאן (Auguste Vaillant 1861-1894) זרק פצצה בתוך בית המחוקקים הצרפתי במטרה לרצוח את ראש ממשלת צרפת. הניסיון נכשל וגרם לפצועים רבים. חודשיים מאוחר יותר הוטלה פצצה על באי בית הקפה הפריזאי טרמינוס (Terminus) על ידי אמיל הנרי (Emile Henri 1872-1894). הפצצה הרגה אדם אחד ופצעה עשרים נוספים. בזמן בריחתו הספיק אמיל עוד לירות למוות בשוטר עד שנתפס על ידי עוברי אורח.
בתחילת המאה ה-20 גברה ההכרה בחוגי האנרכיסטים שהדוקטרינה היא אסטרטגיה כושלת, ורוב האנרכיסטים הרחיקו עצמם מהרעיון. מיעוט המשיך את המעשים עוד מספר שנים. היום, פעולות אלימות של אנרכיסטים כלפי בני אדם הם אירוע נדיר ביותר, אף על פי שרובם אינם פציפיסטים במובן הנוקשה של המילה. למרות זאת, רבים עדיין מקשרים את האנרכיזם עם אלימות וכאוס, לעיתים בגלל השימוש במילה 'אנרכיה' בתקשורת במשמעות של אי-סדר פוליטי או חברתי, על אף שאין הכוונה לאנרכיזם במובנו הפוליטי.
המהפכה הרוסית
אנרכיסטים השתתפו יחד עם הבולשביקים, הן במהפכת פברואר, והן במהפכת אוקטובר, כאשר אנרכיסטים רבים תמכו בתחילה בהפיכה הבולשביקית. אולם, הבולשביקים פנו במהרה נגד האנרכיסטים והאופוזיציה השמאלנית בכלל - מאבק אשר הגיע לשיאו במרד קרונשטאדט. אנרכיסטים במרכז רוסיה נכלאו, או אולצו לרדת למחתרת או להצטרף לבולשביקים. באוקראינה, האנרכיסטים לחמו במלחמת אזרחים נגד הצבא הלבן ולאחר מכן נגד הבולשביקים כחלק מהמאבק הצבאי בהנהגת נסטור מאכנו, שניסה לכונן חברה אנרכיסטית באזור למשך מספר חודשים.
האנרכיסטים האמריקאים המגורשים, אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן, היו בין אלו שהתסיסו נגד הבולשביקים, עקב מדיניותם ודיכוי מרד קרונשטאדט, לפני שעזבו את רוסיה. שניהם כתבו על החוויה שלהם ברוסיה, וביקרו את מידת השליטה שהבולשביקים הפעילו. עבורם, הציפיות של באקונין לגבי תוצאותיו של שלטון מרקסיסטי, התגשמו לנגד עיניהם.
הניצחון הבולשביקי במהפכת אוקטובר ומלחמת האזרחים ברוסיה הסבו נזק משמעותי לתנועה האנרכיסטית העולמית. עובדים ופעילים פוליטיים רבים ראו בהצלחה הבולשביקית דוגמה חיובית. מפלגות קומוניסטיות גדלו על חשבון התנועה האנרכיסטית ותנועות סוציאליסטיות אחרות. בארצות הברית ובצרפת, לדוגמה, חברים רבים בארגונים אנרכו-סינדיקליסטים כגון ה-CGT וה-IWW עזבו את הארגון והצטרפו לקומינטרן.
המאבק בפשיזם
בתחילת המאה ה-20, עלייתו של הפשיזם באירופה שינתה את מהות המאבק האנרכיסטי במדינה. המאבקים הראשונים בין אנרכיסטים לפשיסטים החלו באיטליה. אנרכיסטים איטלקים מילאו תפקיד מרכזי בארגון האנטי-פשיסטי, "חוליות העם" (Arditi del Popolo), שהיה חזק יותר באזורים בעלי מסורת אנרכיסטית, ונחל הצלחות רבות, כולל הדיפת "החולצות השחורות" (ארגון פשיסטי כמו-צבאי) במעוז האנרכיסטי בפארמה, באוגוסט 1922. בצרפת, בה הליגות הימניות הקיצונית התקרבו להתקוממות במהומות פברואר 1934, האנרכיסטים נקטו בחזית מאוחדת נגדן.
בספרד, ה-CNT סירב בתחילה להצטרף לחזית העממית, והימנעות תומכי ה-CNT מהצבעה בבחירות הובילו לניצחון הימין. אך בשנת 1936, ה-CNT שינה את מדיניותו והקולות האנרכיסטיים תרמו לחזרתה של החזית העממית לשלטון. חודשים לאחר מכן, המעמד השליט הגיב בניסיון הפיכה, וכך החלה מלחמת האזרחים בספרד. בתגובה למרד הצבאי, תנועה של איכרים ועובדים אנרכיסטים, בתמיכה של מיליציות חמושות, השתלטו על ברצלונה וחלקים כפריים נרחבים בספרד, בה הם ביצעו מהלך של קולקטיביזציה של האדמה. אך עוד לפני הניצחון הפשיסטי ב-1939, האנרכיסטים דוכאו בידי הסטליניסטים, ששלטו על פריסת הסיוע הצבאי לרפובליקה, מברית המועצות. הסטליניסטים דיכאו את הקולקטיבים ורדפו אחר מרקסיסטים סוררים ואנרכיסטים.
אנרכיזם עולמי כיום (תחילת המאה ה-21)
אנרכיזם ומערכות ארגון לא-היררכיות נפוצים מאוד כיום בקרב תנועות מהשמאל הרדיקלי. כיום פעילים האנרכיסטים בעיקר במאבקים הקשורים לזכויות האדם, לזכויות בעלי חיים ולאנטי-גלובליזציה, ובמאבקים שונים נגד דיכוי עמים, תרבויות, קבוצות, מיעוטים ויחידים. גם כיום נחשבים פעילים אנרכיסטיים במדינות רבות לקיצוניים, ומוקצים מן החברה.
אנרכיזם צפון אמריקאי מושפע רבות מהתנועה האמריקאית לזכויות האזרח, ומהתנועה נגד מלחמת וייטנאם. אנרכיזם אירופאי התפתח מתנועות הפועלים, ושניהם אימצו את המאבקים למען בעלי החיים ולמען כדור הארץ. צורות הפעולה של ארגונים וקבוצות אנרכיסטיות הן בדרך כלל ביצוע של פעולות ישירות במסגרת קבוצות זיקה, כמו למשל בארגונים החזית לשחרור בעלי חיים והחזית לשחרור כדור הארץ, אשר נחשבים כארגוני טרור אקולוגי על ידי הרשויות.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 התעוררו באירופה ובמקומות אחרים בעולם זרמים אנרכיסטיים רבים. עם הסיבות לכך נמנים התעצמות מגמת הגלובליזציה, עליית הפציפיזם בתרבות האירופית והיווצרות האינטרנט כמדיום בעל פוטנציאל אנרכיסטי (למשל באתרי ויקי ובבלוגים, שתפקודם מאופיין בסממנים אנרכיסטיים). ביטוי מובהק להתעוררות זו היו הפגנות ענק במספר ערים אירופיות נגד הגלובליזציה והשיטה הקפיטליסטית, וספציפית נגד ארגון הסחר העולמי ונגד כנסים של ארגון המדינות המתועשות. הפגנות אלה דוכאו ביד חזקה בידי השלטונות, וכמה מהן הידרדרו לאירועים אלימים. במסגרת ההתנגדות למלחמת עיראק התפשטה מחאה זו, וראיית העולם שמאחוריה, גם למדינות אחרות באמריקה ובמזרח הרחוק. הפגנות רבות משתתפים אלו, מאורגנות דרך ערוצים שונים כקבוצות זיקה, רשתות תקשורת מבוזרות, ומועצות דוברות. ההפגנה המפורסמת מכולן, התרחשה בסיאטל, בשנת 1999, בעת כנס של ארגון הסחר העולמי.
חלק מהאנרכיסטים תומכים ביצירת 'גושים שחורים' (Black Blocs) בהפגנות. במסגרת הגוש השחור, המשתתפים לובשים שחור ומסתירים את פניהם על מנת להימנע מזיהוי פניהם על ידי המשטרה. משתתפי הגוש מתעמתים עם המשטרה, מציבים מחסומים, ולפעמים משתתפים בהרס של רכוש תאגידי. לטענתם, ההרס שהם גורמים, אינו משתווה להרס שגורמים מעוררי הגלובליזציה - ולדבריהם, אם יש באלימות משום העברת מסר שיקטין את הנזק אזי היא מוצדקת. אף על פי שמשתתפי ה'גוש השחור' הם לרוב האנרכיסטים שנכנסים לכותרות התקשורת, הם אינם אלא מיעוט רועש בקרב התנועה האנרכיסטית.
בשנים האחרונות התארגנה במדינת ישראל קבוצה של צעירים המכונה "אנרכיסטים נגד הגדר". מדובר בקבוצת שמאל רדיקלי המתנגדת לבנייתה של גדר ההפרדה על שטחים פלסטיניים מעבר לקו הירוק, כאשר חלקם מתנגדים לעצם הרעיון של גדר הפרדה, ללא קשר למיקומה הגאו-פוליטי. הפגנותיה של קבוצה זו בסמוך לאזורי הגדר הובילו לא פעם לעימותים בין פעיליה לכוחות הביטחון.
למרות האמור לעיל, אנרכיזם אינו קשור אך ורק למחאה פוליטית. אנרכיסטים רבים פועלים עם אחרים במטרה לבנות מבנים חברתיים וארגונים אלטרנטיביים, כגון קומונות, כפרים אקולוגיים, חנויות-מידע ומרכזים קהילתיים רדיקליים, קבוצות "אוכל במקום פצצות", תנועות פועלים רדיקליות, שיטות חינוך חדשות, ותקשורת עצמאית בצורות שונות. כמו כן, הם מדגישים את ערך השוויון וארגון "אופקי" בתוך התנועה, בשימושם בכלים כמו קבלת החלטות בקונצנזוס ודמוקרטיה ישירה. כל אלו מתיישבים עם הרעיון האנרכיסטי של יצירת חברה אנטי-סמכותנית חדשה, בתוך החברה ההיררכית הישנה.
יש האומרים כי ההתפתחויות הטכנולוגיות האחרונות, כמו האינטרנט והתקשורת הסלולרית, איפשרו לרעיון האנרכיסטי להיות יותר משכנע ויותר נגיש. אנשים רבים משתמשים בטלפונים סלולרים ובאינטרנט על מנת ליצור קהילות מבוזרות הפועלות על פי עקרונות אנרכיסטים. חלק מהקהילות הללו, שמו להן למטרה להנגיש מידע בצורה לא ממוסחרת, וללא ערך-שימושי. מטרה זו הושגה על ידי מחשבים אישיים, ומדיה דיגיטלית. טכנולוגיות אלו איפשרו לאנשים לחלוק קובצי מוזיקה דרך האינטרנט, וליצור קהילות של תכנות בקוד פתוח, אשר תורמים מזמנן ומציעים מוצרים בחינם. דוגמאות לכך כוללות את ויקיפדיה, הרישיון הציבורי הכללי של גנו, מערכת ההפעלה לינוקס ואינדימדיה.
זרמים באנרכיזם
קיימים זרמים רבים באנרכיזם, המבוססים על תפיסות עולם שונות. זרמים אלו אינם סותרים בהכרח, ויש חפיפה חלקית בין רבים מהם.
אנרכו-סינדיקליזם
אנרכו-סינדיקליזם הוא ענף של התאוריה האנרכיסטית המתמקד בתנועת העובדים, ומכאן המונח סינדיקליזם. אנרכו-סינדיקליסטים רואים באיגודי עובדים כוח פוטנציאלי לשינוי חברתי מהפכני, בכך שיחליפו את הקפיטליזם והמדינה בחברה חדשה שתנוהל בצורה דמוקרטית ועל ידי ניהול עצמי של עובדים. אנרכו-סינדיקליסטים שואפים לביטול מערכת השכר ורוב צורותיו של הרכוש הפרטי, המובילים להבדלי מעמדות.
עקרונות הבסיס של האנרכו-סינדיקליזם הם:
סולידריות עובדים משמעה שאנרכו-סינדיקליסטים מאמינים שכל העובדים, ללא הבדלי מין וגזע, נמצאים במצב דומה ביחס למעסיקיהם (תודעה מעמדית). יותר מכך, משמעה שבתוך החברה הקפיטליסטית, כל הפסד או רווח של עובדים על או למעסיקיהם, ישפיע, בסופו של דבר, על כלל העובדים. לכן, על מנת לשחרר את עצמם, על כל העובדים לתמוך האחד בשני בחיכוכים מעמדיים.
אנרכו-סינדיקליסטים מאמינים שרק פעולה ישירה – כלומר, פעולה שמציבה את האדם באופן ישיר אל מול הבעיה על ידי כך שהוא פועל בעצמו להעלאת הבעיה אל פני השטח בצורה כזו שאי אפשר להתעלם ממנה, זאת בניגוד לשיטות לא ישירות כמו בחירת נציגים אשר מבטיחים לספק פתרונות באיזשהו תאריך עתידי – תאפשר לעובדים לשחרר את עצמם.
בנוסף, אנרכו-סינדיקליסטים מאמינים שארגוני עובדים – הארגונים הנאבקים נגד מערכת השכר, שעל פי התאוריה האנרכו-סינדיקליסטית, ייצרו בסופו של דבר את הבסיס לחברה החדשה – צריכים להתארגן בניהול-עצמי ללא היררכיה. אסור שיהיו בהם "בוסים", ובמקום זאת, העובדים צריכים להחליט בעצמם את כל ההחלטות שמשפיעות עליהם.
אנרכו-קפיטליזם
אנרכו-קפיטליזם היא פילוסופיה פוליטית אינדיבידואליסטית במסורת הליברלית השואפת לחברה קפיטליסטית חופשית, ללא ממשלה כגוף המחזיק במונופול על הכוח. האנרכו-קפיטליזם גורס כי מוסדות פרטיים וקהילתיים המבוססים על זכות הקניין יכולים לספק את כלל השירותים – לרבות בוררות סכסוכים, שיטור וביטחון.
על פי האנרכו-קפיטליזם ביזור הכוח בחברה יוביל לחברה שלווה, עשירה ובעלת קודקס חוקים ליברלי ומוסרי בהרבה. הממשלה נתפסת כגוף לא מוסרי ולא יעיל המחריג עצמו מכללי המוסר הרגילים, בכך שהוא פועל לגנבת רכוש על ידי מיסוי, לכליאתם של חפים-מפשע בגין פשעים ללא קורבן, ולחקיקת חוקים באופן המוטה לטובת קבוצות אינטרס ולטובת עצמו. אנרכו-קפיטליסטים תומכים ביישום עקבי של עקרון אי-התוקפנות העומד בבסיס הליברליזם הקלסי.
האנרכו-קפיטליזם נהגה לראשונה על ידי גוסטבו מולינארי שהיה מתלמידיו של הכלכלן והוגה תקופת הנאורות פרדריק בסטייה. את הגרסה הרווחת הראשונה של אנרכו-קפיטליזם הפיץ מארי רות'בארד, כלכלן ליברטריאני מן האסכולה האוסטרית החל משנות ה-50 במאה ה-20. רות'בארד שילב בין התאוריה הכלכלית של האסכולה האוסטרית, הליברליזם הקלאסי והאנרכיזם האינדיבידואליסטי האמריקאי מן המאה ה-19.
האנרכו-קפיטליזם הוא זרם ליברלי, ובכך הוא נבדל משאר זרמי האנרכיזם אשר מבוססים על סוציאליזם. בניגוד חד לשאר הזרמים אין לאנרכו-קפיטליזם התנגדות לעצם קיומם של מבנים חברתיים היררכיים, כל עוד אלו נובעים מהתקשרות וולונטרית המבוססים על מסחר.
מרבית הזרמים האנרכיסטיים הקיימים כיום דוחים את האנרכו-קפיטליזם ואינם מחשיבים אותו כזרם לגיטימי באנרכיזם, מאחר שקפיטליזם מייצג עבורם היררכיה כלכלית ומעמדית שאינה משתלבת עם תפיסות אנרכיסטיות.
אנרכו-קומוניזם
אנרכו-קומוניזם מדגיש את השוויוניות, ביטול הכסף, ושימוש בכלכלת מתנות על מנת להקל על חלוקת הסחורה. הוא תומך בבעלות משותפת על אמצעי הייצור והחלוקה ובבעלות אישית על דברים שימושיים - לדוגמה, היחיד רשאי להיות הבעלים של המכנסיים שלו, אבל המפעל לייצור מכנסיים שייך לכל הקהילה. משמע, המפעלים שייכים לכל החברה, וכל מי שתרם לחברה יוכל לקבל את מה שהוא צריך.
ביטול עבודת השכר הוא עקרון מרכזי באנרכו-קומוניזם. הטענה היא שכאשר חלוקת ההון תהיה מבוססת על צרכים שהוחלט עליהם בשיתוף, אנשים יהיו חופשיים לעסוק בכל פעילות שתראה להם המספקת ביותר, ולא יאלצו לעבוד בעבודות שאין להם את הרצון או היכולת לעבוד בהן. אנרכו-קומוניסטים טוענים שאין דרך הגיונית למדידת הערך של התרומה הכלכלית של כל אחד, מכיוון שכל ההון הוא תוצר משותף של הדורות הנוכחיים והקודמים.