cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הצבא הסלאוקי
ארגירספידים
ארגירספידים (בעלי מגני הכסף), שמקורם עוד בהיפספיסטים (שם היחידה בצבא מוקדון במאה ה-4 לפנה"ס) בתקופתו של פיליפוס השני באמצע המאה ה-4 לפנה"ס, היו יחידה מובחרת בצבא הסלאוקי. גם הם נלחמו במערך הפלנקס. לכאורה, חימושם אמור להיות דומה לזה של הפלנגיטים, אך המקורות מציינים שהם היו בעלי כושר ניידות גבוה יותר ולכן ייתכן שחימושם היה קל יותר. בדומה לפלנגיטים גם מקורם של האגירספידים במתיישבים הצבאיים. מספרם היה 10,000. אחרי הרפורמות של אנטיוכוס הרביעי, מחציתם חומשו בסגנון רומאי עם שריון שרשראות, מגן גדול וחרב כבדה.
ארגירספידים תפקדו כיחידות עלית בקרב והוטלו עליהם המשימות הקשות ביותר. בין הקרבות היו הארגירספידים מוצבים באופן קבוע במרכז הממלכה מוכנים לכל פקודה ולא מגויסים בעתות משבר בלבד בדומה לפלנקס. המקורות לא מוסרים כיצד נשמר המספר הקבוע של 10,000 לוחמים, אך סביר להניח שהיו אלה מגויסים טריים שעדיין לא ירשו את נחלת אביהם וכך היו יכולים לפנות את זמנם לשירות קבע. כמו כן, סביר להניח שהם שירתו ביחידה זו רק פרק זמן מוגבל וכך אפשרו למגויסים חדשים להצטרף ליחידה בלי לתת לה להתנוון. לאחר השחרור מהיחידה, עברו הלוחמים, ככל הנראה, לכוחות מילואים ובמלחמה היו מצטרפים לפלנגיטים.
בחיל רגלים הסלאוקי לא מצויה יחידה שהייתה נפוצה בכל העולם ההלניסטי, הלא היא האגמה - יחידת עלית שחבריה המשמשים, בין היתר כשומרי ראשו של המלך. ייתכן שההפיספסיטים המוזכרים במקורות הוא לא שם נרדף לאגרירספידים, אלא יחידה בתוך אגרירספידים שהייתה מורכבת מהעלית של העלית. כמו כן, ייתכן שחלק מהפלטסטים המוזכרים במקורות, אם לא פלטסטים רגילים, כלומר חיילים קלי חימוש, אלא זה שם נרדף לארגירספידים.
פרשים קלים
הצבא הסלאוקי החזיק כוחות פרשים קלים, שיעילותם הייתה בניידותם והיוו תשובה טובה לפרשים קלים של יריביהם מהמזרח.
פרשי המשמר
פרשי המשמר היו פרשים כבדים שהורכבו משתי יחידות ההיטיירוי (לפעמים נקראים גם האילה <גדוד או פלוגה> המלכותית), שמקור שמם בפרשים הכבדים של מוקדון והאגמה, שתיהן בנות 1000 רוכבים כל אחת. ההיטיירוי גויסו מהמתיישבים הצבאיים היוונים והמקדונים ואילו האגמה בעיקר מבני מדי. חימושם היה דומה וכלל שריון גוף מעור או מתכת ורומח ארוך בשם קסיסטון. בניגוד למקובל במוקדון בתקופתו של אלכסנדר הגדול ופיליפוס, האגמה לא הייתה יחידת עלית בתוך ההייטרוי, אלא יחידה דומה לה בעלת חימוש דומה ללא העדפה כלשהי בסטטוס.
ייתכן שגם פרשי המשמר תפקדו באופן דומה לארגירספידים והוצבו במרכז הממלכה וחייליה גויסו לתקופות קצרות יחסית.
פרשי צבא הקבע
הפרשים האחרים של צבא הקבע שלא נהנו מסטטוס מיוחס של אגמה או האילה המלכותית גויסו גם הם מקרב המתיישבים הצבאיים. בדומה ליחידות פרשי העלית גם הם ירשו את ציודם מההיטיירוי המקדונים. חימושם של אלה היה דומה בהתחלה לחימוש האילה המלכותית וכלל שריון עור או מתכת, רומח הקסיסטון וכיוצא באלה. ההבדל העיקרי בין הפרשים הכבדים של צבאות הדיאדוכים להיטיירוי היה המגן שהדיאדוכים הוסיפו לפרשיהם.
בעת מסעו מזרחה (210 - 206 לפנה"ס) נתקל אנטיוכוס השלישי בקטפרקטים הפרתים. קטפרקטים פרשים המוגנים בשריון קשקשים או שרשראות כבד וגם סוסיהם מוגנים בשריון מתכת כבד. אנטיוכוס הבין את עדיפות הציוד הזה על הציוד שבו השתמשו פרשיו הכבדים ושינה את חימוש פרשיו לזה של הקטפרקטים, אם כי פרשי העלית שמרו על השריון הקל כדי לאפשר להם ניידות גבוהה יותר בקרב.
פילים ומרכבות
הפילים הופיעו בצבא הסלאוקי עוד בימי חייו של סלאוקוס הראשון, מייסד המדינה. הוא השיג 500 פילים מצ'נדרגופטה, שליט האימפריה המאורית שבהודו. הפילים ההודים היו גדולים יותר ממקביליהם האפריקאים. פילים נוספים נרכשו בהודו כדי להמשיך ולספק פילים לצבא המלכותי לאורך זמן. מספר הפילים בצבא הסלאוקי פחת עם הזמן, בעיקר בגלל מחירם הגבוה של הפילים, ופיתוח האמצעים הטקטיים נגדם. כמו כן, עיקר כוחו של הפיל היה נגד הפרשים ואילו המדינה הסלאוקית החזיקה בלאו הכי בחיל פרשים הגדול והחזק ביותר בין הממלכות ההלניסטיות. בנוסף לכך, ניתוק באקטריה בשנת 244 לפנה"ס ניתק את הקשר הישיר בין הודו ללב הממלכה הסלאוקית והחריף את הבעיה. באקטריה, הוחזרה, אמנם, לחיק האימפריה, אך מספר הפילים לא הגיע מעולם לשיאם בסוף המאה ה-4 לפנה"ס. לפי תנאי חוזה אפאמיאה (188 לפנה"ס) נאסר על הסלאוקים להחזיק בפילי מלחמה, אך הם התעלמו מהסעיף הזה.
הפילים של הצבא הסלאוקי שוכנו באפאמיאה, מרכז העצבים הצבאי של הממלכה. הפילים המוטבעים על המטבעות הסלאוקים הם זכרים בלבד ונראה שלא נרכשו נקבות. יש לכך סיבות אחדות. ייתכן שההודים לא רצו לוותר על המונופול וייתכן שהסלאוקים העדיפו זכרים כי להם חטים ארוכים יותר ובלאו הכי רביית פילים בשבי היא עניין נדיר.
הפיל הייתה חיית לחימה חזקה ויעילה. עורו העבה שימש מעין שריון טבעי. מראהו היה בו להבעית סוסים וחיילים, ובכוחו היה לרמוס ולמוטט מערכים צפופים של לוחמים. הפיל אומן גם לתפוס בחדקו חיילי אויב ואף לנעוץ בהם את חטיו. הפילים שימשו במשימות שונות כמו הסתערות, ואף חסימה והגנה. בקרב על כל פיל עמד מגדל עץ ובו קשתים, אוחזי סאריסות ומטילי כידונים ועל צווארו ישב הנהג - המהוט שדאג לפיל בין הקרבות, ובמידת הצורך היה צריך להרוג אותו, אם הפיל השתגע מפצעים בקרב.
לפיל היו נקודות התורפה: כפות רגליו, אוזניו, עיניו, רקותיו ואף בטנו. הצבאות למדו לנטרל פילים מספר שנים לאחר שהם שולבו, באמצעות מכשולי עבירות כמו בורות ומדורות, ושרשראות בעלי חודים דוקרניים, כריתת כף רגלו באמצעות חרב מיוחדת, ובמקרים קיצוניים דקירתו בבטנו כמו שעשה אלעזר המכבי. כדי להגן על הפיל, כל פיל קיבל ליווי של כמה עשרות רגלים קלים, שתפקידם היה להרחיק את הרגלים הקלים של האויב מהפיל, כדי למנוע מהם לירות בו או לחבל בו בדרך אחרת, ולעיתים הוסיפו לפיל שריון בחלקי גופו הרגישים.
מרכבות חרמש היו גם כן נפוצות בצבא הסלאוקי, אך השימוש בהם היה מועט. בתקופה זו למדו כבר להתמודד עם המרכבות האלה והיעילות הטקטית שלהם הייתה מוטלת בספק, במיוחד נוכח מחירם הגבוה של הסוסים.
פיקוד ומשמעת
המשמעת בצבאות ההלניסטיים הייתה רופפת יחסית למשמעת בצבא הרומי. קנסות היו עונש מקובל על עבירות קלות וחמורות כאחד, ועונש מוות לא היה מקובל, אפילו על עבירות חמורות כמו שינה בשמירה. הצבא לא יצא לקרב לבדו, אלא נלווה אליו ערב רב של מלווים: סוחרים, נשים, ילדים, בעלי מקצועות שונים וכו'. מספרם של אלה הגיע לעיתים לאלפים רבים. כך למשל מתואר בספר מקבים א' לקראת התרחשות קרב אמאוס.
האוצר של הצבא נשמר במחנה ואיום על המחנה או כיבושו, היו אחד הגורמים העיקריים לנפילת המורל בצבאות ההלניסטיים.
צבא הקבע היה נאמן מאוד למלכה החוקי של הממלכה. ידועים מקרים שבהם יחידות שמקורן במתיישבים הצבאיים שנמצאו באזורים שבהם המושל מרד בשלטון המרכזי, היו עוברים לצדו של המלך. הנאמנות לא הושגה בעזרת תשלום גבוה לגייסות, אלא בטיפוח הקשר בין המלכות ליחידות. השירות ביחידת הארגירספידים תרם אף הוא לתחושת השייכות והנאמנות.
מקורות כוח האדם
למרות המלחמות הרבות, האבדות ושינויי הדורות נראה שמספר החיילים בצבא השדה הסלאוקי נותר פחות או יותר קבוע. הסיבה לכך היא אופן הגיוס וארגון הצבא. שדרתו של הצבא נשענה על המתיישבים הצבאיים ואלה החזיקו את הצבא על גבם. לצדם הופעלו כוחות של ואסלים ובני ברית ושכירי חרב שמספרם השתנה בהתאם למצבו של האוצר הסלאוקי והנסיבות המדיניות. מלבד צבא השדה היו לממלכה חילות מצב קבועים בנקודות אסטרטגיות, אך אלה לא לקחו חלק במסעות המלחמה. המספרים הרשומים מטה מתייחסים לצבא השדה בלבד ללא חילות המצב הנייחים.
הסלאוקים לא גייסו האוכלוסייה הילידית של סוריה ובבל ליחידות העלית של הפלנקס והפרשים הכבדים היות שהתמרדותם של האזורים האלה הייתה מסכנת את לב האימפריה. גיוסם של בני אסיה הקטנה, מדי ופרס היה מסוכן פחות ולכן אלה הורשו להשתתף בצבא המלכותי. גם היהודים בגלל השוני הרב בינם לבני המקום נתפסו כמהימנים בעיני השלטון והורשו להתגייס לצבא.
המושבות הצבאיות
המתיישבים היוונים היו חייבים בשירות ועם שחרורם קיבלו חלקת אדמה במושבות חיילים המכונות קאטויקיה. גם הצאצאים של מתיישבים אלה היו חייבים בשירות צבאי. מתיישבים צבאיים וצאצאיהם תרמו בעיקר את חיל הרגלים הכבד וחלק מחיל הפרשים הכבדים. שכירי חרב תרמו בעיקר חיל רגלים בינוני וקל ואילו ואסלים ובני ברית תרמו בעיקר פרשים כבדים וקלים וחיל רגלים קל. למרות האבדות ובקרבות ושינויי הזמן לאורך הדורות מספר החיילים שסיפקו המתיישבים הצבאיים נותר קבוע. זה הושג על ידי העברת הנחלות מאב לבנו בכפוף לדרישת השירות לכתר.
המושבות הצבאיות בפריגיה ובלידיה, שתיהן באסיה הקטנה תרמו 8,000 רגלים כבדים וכ-500 פרשים, המושבות בלב האימפריה בסוריה ובמסופוטמיה תרמו כ-25,000 רגלים כבדים וכ-3,500 פרשים והמושבות המזרחיות במדי תרמו 11,000 רגלים כבדים כ-3,000 רגלים בינוניים וכ-4,000 עד 5,000 רגלים קלים. כך שסך כל צבא השדה המלכותי כלל כ-47,000 רגלים וכ-9,000 - 8,000 פרשים.
בניגוד לצבא תלמי, שהתנוון בהיעדר מלחמות רציניות, הצבא הסלאוקי שהיה מבוסס כמוהו על המתיישבים הצבאיים שמר על כושרו. הפלנקס שהורכב מחיילים אלה הפגין נאמנות, אומץ לב ורמת חיילות גבוהה גם בדור השלישי (קרב מגנסיה) וגם בדור הרביעי. הסכם אפאמיאה שסיים את מלחמת אנטיוכוס (188 לפנה"ס) קרע את הנחלות באסיה הקטנה מהממלכה הסלאוקית וכך אבדו לממלכה כ-8,000 מתיישבים צבאיים ששירתו בפלנקס ועוד כ-500 פרשים. למרות הפגיעה הקשה, היו המספרים האלה רק 20% מכוח הפלנקס ושיעור לא גדול של פרשים. בסיס כוחם של הסלאוקים שהיה בסוריה ובבבל לא נפגע.
בני ברית, ואסלים ושכירי חרב
חיל רגלים הכבד ששירת בפלנקס היווה רק מחצית מכלל חיל הרגלים של הממלכה הסלאוקית. שכירי החרב באו בעיקר מיוון ואיי הים האגאי, במיוחד היו נודעים תושבי כרתים כקשתים מעולים והיו נפוצים בצבאות העולם העתיק, ובכלל זה גם בצבא הסלאוקי. גם הפיסידים שמקורם מארץ טרשית והררית בדרום מערב אסיה הקטנה מזרחית לקאריה וצפונית לליקיה השכירו את שירותיהם לסלאוקים והתאימו בעיקר ללוחמה בשטח הררי. השבט הסקיתי דאהא (Dahae) השכיר את שירותיו בתור פרשים. בניגוד לחיילים שמקורם במתיישבים הצבאיים, מספרם של השכירים לא היה קבוע והוא נע ונד בהתאם לצרכים של הממלכה ומצב האוצר שלה.
לפי תנאי הסכם אפאמיאה נאסר על הסלאוקים לגייס שכירי חרב מערבית להרי הטאורוס, אך בדומה לאיסור החזקת פילי המלחמה התעלמו הסלאוקים מהאיסור הזה. במצעד בדרפנה, שנערך בעת שלטונות של אנטיוכוס הרביעי, ניתן למצוא מיסים, תראקים, גאלטים, יוונים ואחרים סך הכול כ-16,000 שכירי חרב שמרביתם מהאזורים שנמצאים מערבית להרי הטאורוס. למרות הפרת ההסכם מצדם של הסלאוקים, חלק מהעמים שמהם נהגו הסלאוקים לגייס את שכירי חרבם הפסיקו להתגייס לשורותיהם. האבדה הכבדה ביותר, אם כי זמנית, הייתה קשתים כרתים שלא מוזכרים במצעד דרפנה. כרתים שבים ומופיעים במקורות העתיקים ומוזכרים בצבאו של דמטריוס השני.
בני הברית גם הם לא היו קבועים ותרמו בתקופות שונות מספרים שונים של כמה אלפי עד עשרות אלפי חיילים לצבא הסלאוקי. מוזכרים בעיקר במקורות 10,000 ערבים מהמדבר הסורי ו-30,000 יהודים שנשלחו לעזרתו של דמטריוס, 2,000 קפדוקים במגנסיה ואחרים. אלה נלחמו בעיקר כחיל רגלים קל ובינוני ופרשים קלים.
הוואסלים של הממלכה שהיו חייבים בשירות היו בני מדי ועמים פרסיים נוספים, כורדים. כאמור לעיל, הסלאוקים נזהרו שלא לחמש את תושבי לב הממלכה בני סוריה ומסופוטמיה מחשש למרד מצדם. בדומה לשכירי החרב, גם מספרם של החיילים האלה היה לא קבוע. גם חיילים אלה היו לרב קלי חימוש במיוחד כשנלחמו בין שורות החי"ר, אם כי הפרשים ממדי ופרס היו בדרך כלל מוגנים בשריון רב ומסווגים ככבדים. חיילים אלה היוו את הקו הראשון בהתנגשות בין השלטון למורדים השונים ובין הממלכה הסלאוקית לשכניה. היה עליהם להחזיק מעמד עד בוא הצבא המלכותי העיקרי שכלל את הפלנקס ואת הפרשים הכבדים מבני המתיישבים הצבאיים.
לוחמה במישורים
המישור או שטח רמתי מתון הוא התנאי הטוב ביותר לשיתופו של הפלנקס - החלק החזק ביותר בצבא הסלאוקי. בשטח כזה שאין בו שיבושים מצליחים הפלנגיטים לשמור על המבנה הקרבי המסורבל שלהם ותנועתם העיקשת קדימה דוחקת את היריב לפינה. גם הפרשים, שהיו רבים מאוד בצבא הסלאוקי, מטיבים לפעול דווקא בשטח כזה.
בשטחים מישוריים הוצב, בדרך כלל, הפלנקס במרכז המערך ופרשים מצדדיו וחי"ר קל מלפניו וננקטה הטקטיקה המקובלת בעולם ההלניסטי - התכתשות החי"ר הקל ואחריו התקפת פרשים באגפי הכוח היריב בשילוב עם לחץ הפלנקס במרכז.
לא תמיד ננקט המבנה הקרבי הזה. בקרב מגנסיה, למשל, הוצבו בין גושי הפלנקס פילים על הליווי שלהם. זה לא היה השימוש היחיד בפילים בצבא הסלאוקי. הם הוצבו לפעמים בנקודות אסטרטגיות של שדה הקרב כדי למנוע הסתערויות פרשים. הפילים שולבו גם בהתקפה, בעיקר על פרשים או על עמים שלא הכירו אותם לפני כן כמו הגלטים שפלשו לאסיה הקטנה בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס.
לוחמה בהרים ובשטח משובש
המבנה הטקטי של הפלנקס דרש שמירה על מבנה מסוים שאסור לחרוג ממנו. כל חריגה והשורות ישתבשו והפלנגיטים יהיו טרף קל בידי פרשי האויב או בידי חייליו הקלים שיכנסו ברווחים שייווצרו בשורות. לכן, מבנה זה לא התאים ללוחמה בשטח קשה למעבר. בנוסף לכך, החימוש של הפלנגיטים שכלל רומח ארוך וחרב קצרה מאוד לא התאים ללוחמה במבנה אחר. בערך מחצית חיל הרגלים של הצבא הסלאוקי היה בעל חימוש קל או בינוני במשקלו. ציוד זה התאים מאוד ללחימה בשטח משובש והררי שבו חיילים בעלי ציוד כבד התקשו לפעול. כמו כן, שירתו בצבא הסלאוקי שכירי חרב שמולדתם הררית וכך באו עם כישורים מוכנים לשהייה ממושכת בהרים לצבא.
בנוסף לשכירי חרב שהותאמו ללוחמה בהרים הוסבו ברפורמות של אנטכיוס הרביעי חצי מהארגירספידים לחימוש בסגנון רומי שלא הצריך שמירה על מערך צפוף. כך יכלו הסלאוקים להפעיל כוחות בעלי חימוש כבד בשטח מבותר.
בחינת המהלכים הטקטיים של הצבא הסלאוקי מגלה שהייתה לו יכולת מוכחת לפעול בשטח משובש. במסע המלחמה נגד החסימה התלמיית במצר פורפיריון שבחוף לבנון הופעלו יחידות כאלה בשטח משובש מאוד ובתיאום טוב בין הכוחות.
לא רק הכוחות הקלים והמוסבים, אלא גם הצבא בכללותו, כולל כוחות הפלנקס וכלי מצור, אף שלא הותאמו ללוחמה בהרים היו מסוגלים לנוע בשטח זה. המעבר כלל תמרונים מסובכים של כוחות קלים והתאמתם למצב הקשה בשטח. כמו כן, אפשר היה במידת הצורך לפרוס את הפלנקס בחזית צרה שאמנם לא מימשה את מלוא כוחו, אך בכל זאת נתנה מענה חלקי לבעיות שהציבה הטופוגרפיה. אם השתמשו במערך זה, הוסיפו לפעמים לפלנקס יחידות קלות רבות כדי להגדיל את כושרו.
לוחמת מצור
בעת הטלת מצור עמדו לרשות הצבא הסלאוקי מכונות משוכללות שמקורן בתקופה הקלאסית ביוון. המכונות הרגילות היו הקטפולטה שנועדה להטלת אבנים גדולות במסלול בליסטי והבליסטרה שירתה חצים כבדים וכידונים בכינון ישיר. לצד המכונות האלה הפעילו הסלאוקים אילי ניגוח ומגדלי מצור. מכונות אלה, אף שהיה ביכולתן לזרוע הרס גם בשדה הקרב לא נלקחו, בדרך כלל, לקרבות בגללן מחירן הגבוה והניידות הנמוכה שלהם. מכונות כאלה שולבו באופן קבוע רק בשלב מאוחר יותר בצבא הרומי.
מפלי מריה כריסטינה
מפל מריה כריסטינה (באנגלית: Maria Cristina Falls) הוא מפל מים המקבל את מימיו מנהר אגוס באזור צפון מינדנאו, בפיליפינים. לפעמים המקום נקרא "מפל התאומים" שכן הזרימה על סף המפל מופרדת על ידי סלע. המפל הוא נקודת ציון בעיר איליגן סיטי, המכונה גם עיר המפלים המלכותיים, בגלל נוכחותם של יותר מ -20 מפלים בעיר. המפל ממוקם במרחק 9.3 ק"מ מדרום-מערב לעיר. אזור הידוע בטבע הפראי והטבעי שלו. גובה המפל 98 מטרים הוא המקור העיקרי של החשמל לתעשיות בעיר, מאחר שהוקמה במקום תחנת כוח הידרואלקטרית הנקראת אגוס VI.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית אגוס VI
תחנת הכוח ההידרואלקטרית אגוס VI שהוקמה במפלי מריה כריסטינה, היא אחת מתחנות הכוח המופעלות על ידי נהר אגוס. לתחנת הכוח יכולת פוטנציאלית לייצור 200 מגה-וואט חשמל המיוצר על ידי זרם מי הנהר של כ-130 קוב לשנייה.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית אגוס VI מופעלת ומפוקחת על ידי תאגיד הכוח הלאומי הפיליפיני החל ב-31 במאי 1953. במסגרת תוכנית הפיתוח של אזור מינדנאו, שיצאה לפועל על ידי הנשיאה הפיליפינית ה-14 (שרתה 2001–2010) גלוריה מקפגל ארויו. תחנת הכוח ההידרואלקטרית אגוס VI מתוכננת לעבור שדרוג בעלות של 1.856 מיליארד פסו פיליפיני.
עמיה ליבליך
קריירה אקדמאית
ליבליך קיבלה תואר דוקטור מן אוניברסיטה העברית בירושלים ב-1967, הדוקטורט שלה, בהדרכת אברהם מינקוביץ, עסק ב"השפעת לחץ פסיכולוגי על נטילת סיכון". ליבליך פעלה שנים רבות כפרופסור מן המניין בחוג לפסיכולוגיה, בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה; וכיהנה בתפקידים רבים, בהם כדיקן, וכחברת "הוועדה לבדיקת המרקם המגדרי" באוניברסיטה. לאחר פרישתה מהאוניברסיטה העברית עברה ללמד במכללה האקדמית תל אביב-יפו. ב-2012 מונתה לנשיאת המכללה האקדמית לחברה ואמנויות שהוקמה בנתניה.
כיום (2022), חברת סגל בפקולטה למדעי החברה והרוח ב.
תחומי המחקר שלה הם ההבדלים במגדר, וסוגיות עיקריות שעל סדר יומה של החברה הישראלית. ליבליך היא בין החוקרים הבולטים בעולם העוסקים במחקר איכותני.
על ספריה
ליבליך מפרסמת ספרים העוסקים בתחומי המחקר שלה, ומופנים גם לקהל הרחב. בין היתר, ספריה עוסקים בחוויית השירות הצבאי בישראל, הקיבוץ, סיפור חייהן של נשים ושל המשפחה החדשה בישראל.
ספרה ילדי כפר עציון (יצא ב-2007) עוסק בסיפורם של יתומי כפר עציון, יתומים אשר שימרו קשר רב שנים וחלקם שבו לשקם את מקום נפילת אבותיהם; זהו סיפור המשלב היסטוריה עם תופעה חברתית-פסיכולוגית ייחודית. על ספרה זה קיבלה ליבליך את פרס בהט. ספרה חוץ מציפורים, שיצא לאור בשנת 1989, מספר את סיפורם של עשרה חיילים אשר נפלו בשבי המצרי במהלך מלחמת ההתשה והוחזרו לישראל.
החל מדצמבר 2009, ליבליך כותבת טור קבוע (בלוג), "על אנשים, ספרים ואירועי חיים" באתר פסיכולוגיה עברית. באמצעות הבלוג מבקשת ליבליך לשתף בהרהוריה ולשוחח עם אחרים ובעיקר עם הצעירים, שיעצבו את העתיד, על עניינים שונים.
משפחתה
עמיה ליבליך היא בתו של הרב ד"ר אריה משה קורץ. לה שתי אחיות - אלישבע מאי ושלומית רובין (מבקרת עיריית ירושלים ואלמנתו של עו"ד יעקב רובין שהיה ראש לשכת עורכי הדין). עמיה ליבליך היא אלמנתו של ישראל ליבליך (1937–1986), שהיה גם הוא מרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, ולזוג נולדו שני בנים ובת. אחד הבנים הוא פרופ' אליאב ליבליך, חבר סגל הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב.
אסיר ציון
אסיר ציון הוא אדם ששהה במאסר או בהגליה בשל פעילות ציונית, בארץ שבה פעילות זאת הייתה אסורה. מקור המונח במילותיו של רבי יהודה הלוי: "ציון הלא תשאלי לשלום אסירייך".
בשנת 1992 נכנס לתוקף בישראל . על-פי חוק זה, אסירי ציון החיים בישראל, או שאריהם, זכאים לתגמולים שונים ממדינת ישראל.
עם זאת המינוח אסירי ציון רווח בספרות והעיתונות היהודית שנים רבות לפני הקמת מדינת ישראל.
אסירי ציון בברית המועצות
מרבית מאסירי ציון נכלאו בשל פעילותם במדינות הגוש הקומוניסטי ובברית המועצות לשעבר. על פי ההשקפה הקומוניסטית, כל השתייכות דתית או אתנית בטלה מפני ההשתייכות לאומה הקומוניסטית, ולפיכך סירבו שלטונות ברית המועצות להכיר בשאיפות הלאומיות של היהודים. בתגובה, פעלו חלק ממסורבי העלייה באופן הפגנתי ומחתרתי נגד העיכובים, וייסדו מחתרת של פעילות ציונית. הם נעצרו ונכלאו על ידי המשטר, לעיתים בתואנות שווא, וחלקם הוגלה למקומות נידחים בברית המועצות.
כמה מאסירי ציון סבלו מעינויים במהלך מעצרם נוסף על הסיכון והקושי הרב שבתנאי מעצרם. בשנת 1970, למשל, נרשמו 44 מקרים של יהודים פעילי עלייה שנשלחו למחנות עבודה בכפייה. היו גם מקרים של אסירי ציון שנפטרו בעודם בכלא. אחרים הושמו בבתי חולים פסיכיאטריים תחת אבחנות רפואיות כוזבות, והטיפולים בהם עוררו לעיתים מחלות נפש. אסירי ציון היו גם שנים רבות קודם לכן תחת השלטון הקומוניסטי.
המחתרת הציונית ומשפטי לנינגרד
במקביל, שישה עשר אזרחים צעירים, שלשה עשר מתוכם יהודים ציונים (חלקם חברי ארגון המחתרת), תכננו את "מבצע חתונה" – שם קוד לניסיון חטיפת מטוס ריק שנועד לעורר מודעות עולמית למצב היהודים בברית המועצות. המתכננים נתפסו מספר צעדים לפני עלייתם למטוס ב-15 ביוני 1970, נשפטו וקיבלו עונשים קשים על בגידה במולדת, ביניהם שני גזרי דין מוות שהומתקו לחמש עשרה שנות מאסר לאחר לחץ בינלאומי, שהשפיע על הסובייטים גם להתחיל לשחרר עוד מסורבי עליה. גזרי הדין: מארק דימשיץ (טייס הקבוצה) ואדוארד קוזניצוב נידונו למוות, יוסף מנדלביץ ויורי פדורוב נידונו ל-15 שנה גם כן. אלכסיי מורז'נקו ל-14 שנים, סילווה זלמנסון, האישה היחידה במשפט קיבלה 10 שנים, אריה חנוך ל-13 שנים, אנטולי אלטמן ל-12 שנים, בוריס פנסון ל-10 שנים, ישראל זלמנסון נידון ל-8 שנים ומנדל בודניה נידון ל-4 שנות מאסר.
יחד איתם, באותו יום, נאסרו גם ראשי המחתרת הציונית. משפטם של חוטפי המטוס הריק כונה "משפט לנינגרד הראשון" ומשפט המחתרת הציונית אשר לא השתתפו במבצע "משפט לנינגרד השני". במקביל התקיימו גם "משפט קישינב" ו"משפט ריגה". בין השאר, נידון הלל בוטמן ל-10 שנות מאסר, דוד מעיין ל-5 שנות מאסר, זאב מוהילבר ל-4 שנות מאסר, שלמה דרזנר ואהרן שפילברג ל-3 שנות מאסר כל אחד.
משפט וגזרי הדין החמורים בו עוררו סערה בינלאומית. הלחץ הבינלאומי על הקרמלין הביא להמתקת גזרי הדין ופתח את מסך הברזל לכ 300,000 אזרחי ברית המועצות בשנות ה-70, מתוכם 245,951 יהודים – מביניהם עלו לישראל 163,000 יהודים. זאת לעומת שנות ה-60 בהם רק כ 3,000 יהודים קיבלו אישורי יציאה.
פעילותו ומאסרו של אנטולי שרנסקי
אנטולי שרנסקי היה פעיל בחוגים ציוניים החל מתחילת שנות השבעים. הוא שיתף פעולה עם מתנגדי משטר אחרים ועבד כמתרגם עבור הפיזיקאי ומתנגד המשטר אנדריי סחרוב. הוא הצטרף לארגון זכויות האדם "קבוצת הבקרה של הלסינקי במוסקבה" בראשותו של סחרוב. הארגון שהוקם ב-1976 נועד לדווח ולפקח ועל יישומו של הסכם הלסינקי עליו חתמה ברית המועצות ב-1975 ובו סעיף המחייב על שמירת זכויות אדם. שרנסקי הפך לדובר העיקרי עבור אסירי ציון ומסורבי העלייה היהודיים. פעילות זו זכתה להד גדול בעולם, וגרמה למאסר ממושך של שרנסקי באשמת ריגול ובגידה החל מ-1977. המאסר זכה לסיקור תקשורתי רחב היקף בעולם. בארצות הברית קבוצות גדולות יצאו למאבק ציבורי מהדהד, שגרם לממשל ללחוץ על ברית המועצות בענייני זכויות אדם. הנשיא רונלד רייגן התנה בפני מיכאיל גורבצ'וב את שיפור היחסים בין המדינות וחתימה על הסכמים כלכליים בשיפור יחסה של ברית המועצות ליהודיה, ואף הצליח להביא לשחרורו של אנטולי שרנסקי מברית המועצות בחילופי מרגלים.
בין אסירי-ציון הידועים נמנים בנוסף אידה נודל, אדוארד קוזנצוב, יצחק שקולניק (אשכול), דב שפרלינג, סילווה זלמנסון, יוסיף (יוסף) מנדלביץ', יולי אדלשטיין, יוסף שניידר, איגור בוריסוב, מרק נשפיץ ושמעון שפירא. אחרוני אסירי ציון בברית המועצות שוחררו בשנת 1986 עם הכרזתו של מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב על מדיניות הגלאסנוסט.
אסירי ציון במדינות נוספות
בנוסף לברית המועצות, יהודים ממדינות קומוניסטיות נוספות, כגון מזרח גרמניה ורומניה ניהלו מאבקים דומים ונעצרו באופן דומה לאחיהם בברית המועצות.
ברומניה, בחלק המכונה הרגאט, אחרי שואת יהודי רומניה, נותר בחיים קיבוץ יהודי גדול שכלל מאות אלפי יהודים, רבים מהם חדורים שאיפות ציוניות. בקרב יהודי רומניה החלה פעילות ציונית ענפה שכללה כתבי עת, אסיפות ואף הפגנות, ופעילות זו קיבלה עידוד רב מהכרזת העצמאות של מדינת ישראל, ועידוד עקיף ושקט מהאדם השני בהיררכיה של רומניה הקומוניסטית, שרת החוץ היהודיה, אנה פאוקר. בשלב מסוים, לפי הנחיות ממוסקבה, החליטו השלטונות הרומניים לפעול בצורה נמרצת נגד הציונים והציונות.
בשנות החמישים של המאה ה-20, במסגרת משפטי הציונים ברומניה, נשפטו כמה מאות יהודים, מנהיגים ופעילים של התנועות הציוניות הרומניות ונידונו לעונשים כבדים. היהודים הואשמו בריגול למען האינטרסים של האימפריאליזם האנגלו-אמריקאי. משפטים אלה היו חלק משורת המשפטים המבוימים נגד יהודים שנערכו באותה תקופה בגוש הקומוניסטי.
המונח "אסירי ציון" הורחב עם השנים, ושימש גם לתיאור אסירים יהודיים במדינות דיקטטוריות שאינן קשורות בברית המועצות, שנאסרו בשל פעילות פרו-ישראלית, או ניסיון לעודד עליית יהודים לישראל. כינוי זה ניתן ליהודים בעיראק, מצרים, מרוקו, תימן ואתיופיה שנעצרו בשל פעילות ציונית ופעילות להעלאת יהודים לישראל, בעיקר בשנות הארבעים והחמישים.
ארק (כפר)
ארק (בהונגרית: Erk) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
על פי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית והוא מיושב לסירוגין עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1331.
יהודי ארק
יהודים חיו בארק במאה ה-18 ובמאה ה-19 והחל משנת 1885 היו יהודי הכפר חלק מקהילת הווש. ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
דורותי ווהן
דורותי ג'ונסון ווהן (באנגלית: Dorothy Johnson Vaughan; 20 בספטמבר 1910 – 10 בנובמבר 2008) הייתה מתמטיקאית ומחשבת אפרו-אמריקאית שעבדה במכון הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA), קודמה של סוכנות נאס"א ובנאס"א לאורך 28 שנים. ב-1949, היא הייתה האפריקנית-אמריקאית הראשונה שקודמה לתפקיד של ראש-סגל בנאס"א. ווהן לימדה את עצמה ואת הצוות שלה את שפת התכנות Fortran ובהמשך היא הפכה להיות ראש-צוות התכנות של מחלקת החישוב והניתוח במרכז המחקר לנגלי.
ביוגרפיה
ווהן נולדה בקנזס סיטי, מיזורי, בתה של אנני לאונרד ג'ונסון. משפחתה עברה לגור במורגנטאון, וירג'יניה המערבית. היא סיימה תיכון בשנת 1925.[3] בשנת 1929, בגיל 19, סיימה את לימודיה עם תואר במתמטיקה מאוניברסיטת וילברפורס בקסניה, אוהיו. היא עבדה בתור מורה כדי לסייע למשפחתה בשנות השפל הגדול. היא נישאה להווארד ווהן ב-1932, ולזוג נולדו ארבעה ילדים. בשנת 1943 החלה קריירה בת 28 שנה במרכז המחקר לנגלי, המתמחה בין היתר בנתיבי טיסה ובתוכנת Fortran לתכנות מחשבים. אחד מילדיה הועסק לימים בנאס"א.
לפני שהגיעה ל-NACA ב-1943, עבדה ווהן בתור מורה למתמטיקה בבית ספר תיכון בפארמוויל שבווירג'יניה.
עם חקיקת צווים נשיאותיים שאפשרו העסקת שחורים במוסדות ציבור ומשרדי ממשל פדרלי, הצליחה ווהן להתקבל לעבודה כשכירה ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, ולעבוד בוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (NACA), אשר הייתה פעילה בגיוס מתמטיקאיות בעלות תארים. ווהן הוקצתה לעבודה באזור בו התקיימה הפרדה גזעית ועבדה בקבוצה נפרדת של נשים אפרו-אמריקאית. הקבוצה עבדה על חישובים מתמטיים ידניים לשם שיפור דיוק בטיסות חלל. ההפרדה התקיימה עקב חוקי ג'ים קרואו שהיו תקפים בווירג'יניה. ווהן תכנתה מחשבים והתמחתה בשפות תכנות וקידוד, כגון פורטרן, וגם תרמה לתוכנית החלל בעבודתה על תוכנית רכב השיגור.
כמנהיגת הקבוצה, הצליחה ווהן ללמד קונספציות חדשות לעובדים. המתמטיקאית קתרין ג'ונסון הוקצתה לקבוצה של ווהן לפני שהועברה לחטיבת טכנאי התעופה של לנגלי. בראיון ב-1994 נזכרה כי בעבודתה בלנגלי במהלך המירוץ לחלל חשה כ"חוד החנית של משהו מאוד מרגש". לגבי היותה אישה אפרו-אמריקאית בתקופה זו, טענה: "שיניתי את מה שאני יכולה, ומה שלא יכולתי לשנות, עמדתי בו." בשנות השישים עבדה ווהן במחלקת הטכניקות המספריות (Numerical Techniques division).
ווהן המשיכה בלנגלי אחרי ש-NACA הפכה לנאס"א בשנת 1958. בתקופה זו בוטלה ההפרדה הגזעית בנאס"א. ווהן הצטרפה ליחידת הניתוח והמחשוב (ACD). הקריירה של ווהן בלנגלי התפרשה על פני 28 שנים.
במהלך כהונתה בלנגלי, גידלה ווהן את ארבעת ילדיה. היא גרה בניופורט ניוז, וירג'יניה ונסעה לעבודה באמצעות תחבורה ציבורית.
ווהן פרשה מנאס"א ב-1971, בגיל 60, ומתה ב-10 בנובמבר 2008 בגיל 98. היא הייתה חברה פעילה בכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית האפריקנית והשתתפה בפעילות מוזיקלית ומיסיונרית.
ב-2019 הוענקה לה מדליית הזהב של הקונגרס, העיטור האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
בתרבות הפופולרית
דמותה של ווהן היא אחת הדמויות הראשיות בסרט "מאחורי המספרים" על שלוש נשים אפריקאיות-אמריקאיות בנאס"א שחישבו מסלולי טיסה עבור פרויקט מרקורי ו"אפולו 11" ב-1960. הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת מרגוט לי שטרלי בו מתועדות הקריירות של ווהן ועמיתותיה קתרין ג'ונסון ומרי ג'קסון בנאס"א. את דמותה של ווהן שיחקה אוקטביה ספנסר.
אלכסיי בסטוז'ב-ריומין
אלכסיי בסטוז'ב-ריומין (ברוסית: Алексей Петрович Бестужев-Рюмин; 1 ביוני 1693 - 21 באפריל 1768) היה מדינאי רוסי בתקופת יליזבטה, קיסרית רוסיה.
חייו
הוא נולד במשפחת אצילים וותיקה. אביו היה מושל ניז'ני נובגורוד ומקורב לאנה, קיסרית רוסיה. ביחד עם אחיו למד בסטוז'ב בברלין ובקופנהגן. בהתאם לאישור של פיוטר הגדול החל לשרת אצל גאורג, שליט הנובר. כאשר גאורג עלה על כס המלכות באנגליה בסטוז'ב-ריומין התמנה לשגריר בלונדון. לאחר שלוש שנים בלונדון הוחזר לרוסיה.
בשנת 1718 נשלח לילגבה להיות ליד דוכסית קורלנד אנה. לאחר מכך עבר לדנמרק והמבורג. עוד בהיותו בילגבה התקרב לארנסט בירון. בשנת 1740 הוחזר לסנקט פטרבורג במטרה לעזור לבירון במאבקי כוח נגד אנדריי אוסטרמן. בסטוז'ב-ריומין אכן עזר לארנסט בירון להתמנות לעוצר ליד איוואן השישי. עם נפילת בירון בנובמבר 1740 נעצר בסטוז'ב ונכלא במבצר שליסלבורג. הצליח להשתחרר אך נשללו ממנו כל תפקידיו.
עם עלייתה של יליזבטה, קיסרית רוסיה לשלטון הוחזר לשירות ותוך זמן קצר מונה לסגן-קנצלר, חבר סנט, מנהל הדואר ובסופו של דבר לקנצלר. קיבל עיטור אנדריי הקדוש שהוא העיטור הגבוה ברוסיה.
בהיותו קנצלר במשך 16 שנים ניהל את מדיניות החוץ של האימפריה הרוסית. היה קרוב מאוד לאוסטריה ולכן התנגד מאוד להתקרבות של הרוסים לצרפת ופרוסיה. בהתאם למדיניותו רוסיה הצטרפה למלחמת שבע השנים שעלתה לרוסיה בחיי 300 אלף חיילים והון עתק. בתקופת היותו קנצלר הוא היה פעיל בעריכת כל ההסכמים שנחתמו.
יורש העצר הנסיך פיוטר נמנה עם מעריצי של מלך פרוסיה פרידריך הגדול, ולכן לא סבל את בסטוז'ב-ריומין. משום כך פעל בסטוז'ב-ריומין בעד בחירתו של הנסיך פאבל ליורש העצר.
בשנת 1757 הקיסרית יליזבטה חלתה. בסטוז'ב-ריומין חשב שהיא כבר לא תחלים ועל דעת עצמו נתן פקודה לצבא שלחם בפרוסיה לחזור לרוסיה. כשהבריאה ילזבטה זעמה על הנעשה וב-27 בפברואר 1758 פיטרה אותו מכל תפקידיו. הוא עזב את הבירה והתגורר מספר שנים בכפר במחוז מוסקבה שהיה בבעלותו.
עם עלייתה שלטון של יקטרינה הגדולה הוא הוחזר לחצר, הוחזרו לו כל תאריו ועיטוריו והוא התמנה לגנרל-פלדמרשל.
בהתאם לעדויות מן התקופה הוא היה איש חכם, בעל ניסיון ויכולת ביצוע לא מבוטלת.
לארס ריקן
קריירה כשחקן
ריקן הוא יליד העיר דורטמונד, והוא שיחק באיינטרכט דורטמונד בנעוריו, ובגיל 14 עבר לבורוסיה דורטמונד, שם שיחק לאורך כל קריירת הבוגרים שלו. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת הבכירה, ערך ריקן במרץ 1994 כאשר טרם היה בן 18, והפך לשחקן הצעיר ביותר ששיחק בקבוצה הבוגרת של בורוסיה דורטמונד, שיא שיישבר בהמשך על ידי נורי שאהין. בעונה זו עדיין שיחק לסירוגין בקבוצת המילואים ובקבוצה הבכירה, ובעונת 1994/1995 הפך לשחקן קבוע בקבוצה הבכירה.
ריקן זכה עם בורוסיה דורטמונד בשתי אליפויות רצופות בשנים 1995 ו-1996. בשנת 1997 זכה ריקן עם בורוסיה דורטמונד בליגת האלופות בפעם הראשונה בתולדות הקבוצה, לאחר ניצחון 3:1 במשחק הגמר על יובנטוס. במשחק זה ריקן עלה כמחליף בדקה ה-70 במקומו של סטפן שפויזאט, וכעבור 16 שניות הבקיע את השער השלישי של בורוסיה דורטמונד במשחק. נכון לשנת 2015, שער זה נחשב לשער המהיר ביותר שהובקע אי פעם בגמר ליגת האלופות על ידי שחקן שעלה מהספסל. במקביל, ערך ריקן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה במשחק במוקדמות מונדיאל 1998 מול נבחרת ארמניה, ובשנת 1999 היה חלק מהסגל הגרמני לגביע הקונפדרציות. העונות הבאות של ריקן בדורטמונד היו מרובות בפציעות, שאף גרמו לו להחמיץ את מונדיאל 1998 ויורו 2000, אך בעונת 2002 הוא היווה חלק חשוב בחוליית קישור איכותית שהובילה את דורטמונד לזכייה באליפות בבונדסליגה, יחד עם דדה, תומאש רוזיצקי, סאנדיי אוליסה ומירוסלב סטביץ', ולגמר גביע אופ"א, בו הפסידה הקבוצה בתוצאה 3:2 לפיינורד, במשחק בו ריקן הוחלף בדקה ה-70 על ידי יורג היינריך. הצלחה זו של ריקן הביאה את מאמן נבחרת גרמניה רודי פלר לזמנו לסגל הנבחרת למונדיאל 2002. הנבחרת הגרמנית הפסידה במשחק הגמר באותו מונדיאל בתוצאה 2:0 לנבחרת ברזיל, אך ריקן לא שותף לאורך כל המונדיאל ולו לדקה אחת, ולאחר המונדיאל לא זומן יותר לסגל הנבחרת, בה הבקיע שער אחד ב-16 הופעות.
לאחר מונדיאל 2002 נפצע ריקן שוב, ולא הצליח לבוא לידי ביטוי הן בבונדסליגה והן בנבחרת, ובשלב מסוים אף הורד לקבוצת המילואים של בורוסיה דורטמונד על ידי המאמן תומאס דול, עקב ירידה חדה ביכולתו. ביוני 2007 הודיע ריקן על פרישה מכדורגל, אך השתתף בפברואר 2008 במחנה אימונים של קבוצת קולומבוס קרו מליגת ה-MLS האמריקאית, ואחריו חזר לבורוסיה דורטמונד. ביוני 2008 הוחתם ריקן על ידי המנהל הספורטיבי של בורוסיה דורטמונד מיכאל צורק כמאמן בקבוצת הנוער, במקביל לכך שימשיך לשחק בקבוצת המילואים ששיחקה אז בליגה האזורית המערבית. בפברואר 2009 פרש ריקן ממשחק פעיל באופן סופי.
ריקן צבר 301 הופעות בבונדסליגה במדי בורוסיה דורטמונד, בהן הבקיע 49 שערים. ריקן מדורג במקום החמישי בטבלת שיאני ההופעות של בורוסיה דורטמונד בכל הזמנים.
כלא לפורטובו
כלא לֶפוֹרְטוֹבוֹ (ברוסית: Лефортовская тюрьма), בית מעצר הנמצא בחלקה המזרחי של העיר מוסקבה, רוסיה.
מאז 2005 הוא מנוהל על ידי שירות בתי הסוהר הפדרלי. בשנים 1995–2005 היה בניהול הפ.ס.ב (מיורשי הק.ג.ב).
היסטוריה
הבניין נבנה בשנת 1881 ככלא צבאי לחיילי צבא רוסיה בעלי דרגות נמוכות, אשר נדונו לתקופות מאסר קצרות. שמו, לפורטובו, נלקח משמה של השכונה שהוא נמצא בה, הקרויה על שמו של פרנץ לפורט, מחבריו ועוזריו של הצאר פיוטר הגדול. במשך השנים בוצעו בבניין שינויים רבים והרחבות.
לאחר המהפכה הבולשביקית הועבר כלא לפורטובו לניהול מועצה מיוחדת של המהפכה (וו.צ'.ק, ВЧК). בזמן הטיהורים הגדולים הוא נשלט על ידי המשטרה הפנימית החשאית, הנ.ק.וו.ד ושימש לחקירות, מהן בעינויים. עד סוף קיומה של ברית המועצות, בשנת 1991, שימש הכלא כבית מעצר של הק.ג.ב למשך תקופות החקירה של העצורים.
רבים ממתנגדי השלטון הסובייטי (דיסידנטים) וגם אסירי ציון היו עצורים בכלא לפורטובו. עם העצירים המפורסמים נמנו ראול ולנברג, אנדריי סחרוב, נתן שרנסקי ואלכסנדר סולז'ניצין.
ב משמש הכלא כמתקן כליאה זמני למשפט, בייחוד למרגלים ובכירים שהואשמו בשחיתות.
הרכבת הפינית
הרכבת הפינית, הידועה בכינויה VR, היא חברת רכבות בבעלות ממשלתית בפינלנד. תפקידה החשוב ביותר היא הפעלת שירותי רכבות נוסעים בפינלנד עם 250 שירותי נסיעה למרחקים ארוכים ו-800 רכבות נוסעים מדי יום. עם 7,500 עובדים ומכירות נטו של 1,251 מיליון יורו בשנת 2017, VR היא אחת המפעילות החשובות והמשמעותיות ביותר בתחום התחבורה הציבורית בפינלנד.
VR נוצרה בשנת 1995 לאחר שנודעה בשם Suomen Valtion Rautatiet (הרכבות הממלכתיות הפיניות) משנת 1862 עד 1922 ובשם Valtionrautatiet / Statsjärnvägarna (רכבת המדינה) משנת 1922 עד 1995.
כחלק מהדאגה, Avecra היא חברת בת לשירותי קייטרינג על קרונות הרכבת, בעוד חברת Pohjolan Liikenne משמשת לתעבורת אוטובוסים, יש לה גם חברה לפיתוח ותחזוקה של תשתיות ומעבר VR לתובלה. מאז 2017, המטה שלה ממוקם בבניין איסו פאיה, שאכלס בעבר את חברת השידור הממשלתית Yle, בצפון מרכז הלסינקי.
היסטוריה
הובלת הרכבות החלה בפינלנד בשנת 1862 בין הלסינקי להימנלינה, וקווים ראשיים מרובים ומסילות רכבת קטנות יותר נבנו בעשורים הבאים. VR פעלה בעיקר בקווים הראשיים עם עליית הביקוש הגבוה. במהלך המאה העשרים, רוב חברות הרכבות הפרטיות הושבתו כאשר VR קיבלה על עצמה את המונופול בהובלת ותפעול הרכבות. בשנת 1995 הופרטה החברה והפכה לקבוצת VR.
מאז 2010 האחריות על תחזוקה ובניית רשת התחבורה המסילתית מצויה בידי סוכנות התחבורה הפינית (Liikennevirasto). תפעול הרשת בוצע במקור על ידי חברת האם Valtionrautatiet עד 1995, אז פוצלה ל-VR ולגוף ניהול הרכבות Ratahallintokeskus.
ארגון
החברות בקבוצת VR מספקות שירותי הובלה ואוטובוסים, קייטרינג וניהול נדל"ן, ומספקות שירותי נתונים, טכנולוגיות וטלקומוניקציה לתחום התחבורה והלוגיסטיקה. הקבוצה מחזיקה בחברת אוטובוסים וחברת הובלת מטענים בכבישים בשם VR Transpoint.
בסך הכל קבוצת VR כוללת 21 חברות המעסיקות בסך הכל כ-14,400 עובדים.
שירותים
מכיוון שברוב חלקי פינלנד צפיפות האוכלוסייה נמוכה, פינלנד אינה מתאימה באופן אופטימלי למסילות ברזל. שירותי הנוסעים נדירים בימינו מחוץ לאזור הלסינקי, אך רכבות אקספרס מקשרות בין רוב הערים. כמו בצרפת, רוב שירותי הנוסעים הם חיבורים לבירה הלסינקי. בשנת 2010, VR ייצרה נתיבי תחבורה מהירים באמצעות צמצום עצירות בתחנות קטנות והגדלת מהירויות הנסיעה עם קטרים חדשים ורכבות מהירות חדשות.
VR מספקת שירותי הובלת רכב. שבע תחנות מאפשרות פריקה וטעינה של כלי רכב על רכבות: הלסינקי, טורקו וטמפרה בדרום, אולו צפונה, ורובניימי, קמיארבי וקולארי בלפלנד. רכבות להסעת כלי רכב נעצרות בתחנות שונות בדרך להובלת נוסעים והן זמינה כשירות יומי לרובניימי וקמיארבי ומספר פעמים בשבוע לקולארי. פינלנד היא המדינה הנורדית היחידה שמציעה הובלת כלי רכב ברכבות, עם זאת, הובלות רכב ברכבות זמינות במדינות אירופה רבות מחוץ למדינות הנורדיות. באוגוסט 2021 תחל VR את הפעלת הרכבת הקלה בטמפרה.
רכבות הנוסעים בהלסינקי
VR מפעילה את תנועת הנוסעים באזור הלסינקי מטעם HSL.
שירותים בינלאומיים
ישנו שירות רכבות נוסעים בינלאומי מפינלנד לרוסיה. החל מיוני 2011 יש ארבע רכבות נוסעים של Allegro מדי יום לסנט פטרסבורג ורכבת לילה אחת למוסקבה דרך סנט פטרסבורג הנקראת טולסטוי (על שם לב טולסטוי). המסילות בקו הלסינקי-סנט פטרבורג שודרגו כדי לאפשר מהירות נסיעה גבוהה יותר עד 220  קמ"ש לפני שה-Allegro התחילה לפעול.
אל-מסתעין השני
אל-מֻסתָעִין באללה השני (מילולית: המבקש עזרה באל), אבו אל-פדל (תעתיק מדויק: אל-פצ'ל) אל-עבאס בן אל-מתווכל עלא אללה השני (בערבית: المستعين بالله, ابو الفضل العباس بن المتوكل على الله الثاني) היה הח'ליף העבאסי שמשל בקהיר תחת חסות הממלוכים מהשושלת הבורג'ית בין 1406 ל-1412. הוא היה הח'ליף העבאסי היחיד שמשל בקהיר והחזיק בכוח ממשי, אם כי לתקופה קצרה בלבד.
אל-מסתעין מונה לתפקיד לאחר מות אביו אל-מֻתַווכִּל השני בשיבה טובה בשנת 1406. בשנת 1412, לאחר פטירתו של הסולטאן פרג' בן ברקוק לא הצליחו האמירים הממלוכיים להחליט על מחליף מביניהם. בקרב הממסד הדתי היה רצון לראות את הח'ליפים נוטלים כוח טמפורלי בשנית, ובגיבוי רגש זה העניקו האמירים, כצעד זמני, לאל-מסתעין עוצרות והוא מילא את תפקיד הסולטנות במשך מספר חודשים, עד נובמבר 1412.
לאחר בחירתו של סיף אל-דין אל-מואייד תאתאר לסולטנות הודח אל-מסתעין מכס הח'ליפות והסולטנות גם יחד. הוא הוגלה לאלכסנדריה, ונפטר בשנת 1430 כתוצאה ממחלת הדבר.
מנשר אוקטובר
מִנְשָׁר אוקטובר (ברוסית: Октябрьский Манифест) הוא קובץ של זכויות שניתן על ידי הצאר הרוסי ניקולאי השני ב־17 באוקטובר 1905 (לפי הלוח היוליאני; 30 באוקטובר לפי הלוח הגרגוריאני) כתגובה למהפכת 1905, ואשר סימן את סיומה של אוטוקרטיה בלתי מוגבלת ברוסיה והתחיל תקופה של מלוכה חוקתית. בין הזכויות שניתנו במנשר אוקטובר היו: חופש הדת, חופש הביטוי וחופש ההתארגנות. מנשר אוקטובר הוא גם הבסיס של החוקה הרוסית של שנת 1906.
עם הצגת המנשר לצאר ב-14 באוקטובר (לפי הלוח היוליאני) בידי סרגיי ויטה ואלכסיס אובולסקי, התווכח הצאר על תוכנו במשך שלושה ימים. אולם בסופו של דבר אושר על ידו. לאחר פרסום המנשר התחרט הצאר על כך שחתם על המנשר. הוא אמר כי הרגיש באותו רגע "בחילה ובושה על הבגידה בשושלת".
יהדות מסינה
יהדות מסינה היא קהילה יהודית היסטורית בעיר מסינה אשר באי סיציליה, השייך היום לאיטליה. את ההיסטוריה של יהודי מסינה אפשר לחלק לשתי תקופות: התקופה הראשונה עד לגירושם בשנת 1493 והתקופה השנייה בה המלכים ניהלו ניסיונות כושלים להחזירם לאי סיציליה בסוף המאה השבע עשרה - תחילת המאה השמונה עשרה.
קהילת יהודי מסינה עד הגירוש בשנת 1493
התיעוד המוקדם ביותר לקיומה של קהילה יהודית במסינה נמצא במכתב משנת 594 בתקופת האפיפיור גרגורי הראשון. יהודי מסינה נלחמו לצד המוסלמים להגנת העיר בזמן הפלישה הנורמנים לסיציליה בשנת 1061 דבר המעיד על כך שהקהילה היהודית השתלבה בצורה טובה מאוד בחברה המוסלמית בסיציליה. בשנת 1129, המלך הנורמני רוג'ר הראשון פרסם צו המתיר ליהודים ולנוצרים במסינה לעסוק במסחר. מידע רב על יהודי מסינה נמצא בגניזה בבית הכנסת בן עזרה בפוסטאט (קהיר). הנוסע בנימין מטודלה מספר על קהילה יהודית בת 200 משפחות שחיה במסינה בתקופתו של המלך וויליאם השני (1171). הוא מציין כי מסינה הייתה נמל המוצא של עולי הרגל לירושלים. בשנת 1221,פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך סיציליה פרסם שני חוקים בנושא היהודים והפרוצות, שתי קבוצות שוליים שלדעתו היו עלולות להשחית את הנוצרים. בהתאם לחוקים אלא עליהם ללבוש בגים מיוחדים, ובנוסף לכך היהודים נדרשו לגדל זקן ועל הפרוצות נאסר להתגורר בתוך חומות העיר.
בשנת 1243, יהודי מסינה היוו גורם מרכזי בסחר הימי בים התיכון שעסק בייצוא אלמוגים, כותנה, עורות וגבינות לאלכסנדריה במצרים ובייבוא של טרקוטה, אורז, אינדיגו ופשתן. לאורך כל התקופות, עד לגירושם, יהודי מסינה פעלו כסוחרים, מעבדי עורות, עובדי מתכת וצורפים והיו מעורבים בכל תחומי תעשיית המשי, אך היו ביניהם גם רופאים, דיפלומטים ומלומדים רבים. רבות מתעשיות אלה נעלמו מהאי סיציליה לאחר גירוש היהודים בשנת 1492
בשנת 1310, מלך סיציליה פרדריק השני מבית אראגון אסר על יהודי מסינה לרכוש או להחזיק בעבדים נוצרים, לכהן בתפקידים ציבוריים, לשמש כרופאים או רוקחים עבור נוצרים או להתיידד עמם. אקלים זה של חוסר סבלנות שימש רקע לפוגרומים ולעלית הדם שנרקמה בשנת 1347 בה הואשמו יהודי מסינה בהריגת תינוק נוצרי. מספר יהודים הוצאו להורג בעריפת ראש וראשיהם הוצגו בפומבי.
בתקופתו של המלך פרדריק השלישי, היהודים נהינו מכל הפריבילגיות, הפטורים והזיכיונות שהוענקו לעיר. בסוף שנת 1450 פריבילגיות אלה הורחבו לכול יהודי סיציליה. בין הפריבילגיות נזכיר את ביטול מוסד השופט העליוןשמונה על ידי המלך (Supreme Dienchelele שיבוש של המונח דיין כללי), אשר הוקם בשנת 1396 ובוטל סופית בשנת 1447 ופטור משמירה בשבת. יחד עם זאת הם חויבו בתשלום מיסים והיטלים רבים ובמיוחד תשלומים לצורך קבלת פטור מגזרות ואיסורים בתחום הלבוש, בניית בתי כנסת וניהול טקסים שונים. בהסתמך על רשימות המיסים, קהילת מסינה הייתה הקהילה הגדולה באי סיציליה.
בתחילת המאה החמש עשרה, מסינה הייתה מושבו של בית המשפט העליון לערעורים של יהודי סיציליה. בשנת 1439 מונה משה חפץ (בונווליו Bognavoglia) לאב בית הדין (נגיד). הוא התפרסם בכך שבשנת 1430, כנציגן הנבחר של שבע עשרה קהילות יהודיות בסיציליה, הופיע לפני המלך אלפונסו החמישי והצליח לשכנע אותו לבטל גזירות שנגזרו על היהודים וביניהן חובת נוכחות בדרשות בכנסייה שמטרתן לשכנעם להמיר את דתם ל"דת האמיתית".
גירוש יהודי מסינה
סיציליה הייתה תחת שליטת המלכים מבית אראגון משנת 1282 ועד שנת 1516 כאשר עברה לשליטתה הישירה של ספרד. ב-31 במרץ 1492, המלכים הקתוליים, פרדיננד השני מאראגון ואיזבלה מקסטיליה, חתמו על צו המורה על גירוש כל היהודים מהאזורים אשר בשליטתם. הצו פורסם בסיציליה ב-18 ביוני 1492. קהילת יהודי מסינה הייתה הקהילה העשירה ביותר אשר השתלבה בצורה הטובה ביותר בחיי המסחר בסיציליה. גירוש היהודים היה צפוי לפגוע קשה בכלכלתה של סיציליה בכלל ושל מסינה בפרט, לכן הוגשו פניות רבות למשנה למלך פרננדנו דה אקונה ( Viceroy Fernando de Acuña) כדי שישתדל אצל המלכים הקתוליים לבטל את הגזירה. הנזקים שהוזכרו היו ירידה ברווחים ממיסים על מזון, משקעות ובגדים, פגיעה בשוק ההשכרה, עליה בביקוש לסחורות מסוימות וירידה בהיצע בגלל מחסור בכוח אדם. בעקבות פניות אלה המשנה למלך ביקש מהמלך פרדיננד הארכה של חצי שנה לביצוע הגירוש כדי שיוכלו להתארגן,(למעשה כדי לסחוט סכומי כסף רבים נוספים מהיהודים) תוך הדגשה שכל הסיבות בגינם הוחלט על הגירוש בספרד אינן ישימות לסיציליה. נטען שהנוצרים החדשים מקרב היהודים אינם מקיימים בחשאי עורך חיים יהודי ואינם מנסים להמיר את דתם של הנוצרים. כמוכן נטען שיהודי סיציליה אינם עוסקים במתן הלוואות נשך לנוצרים. גירוש היהודים הסתיים במחצית השנייה של שנת 1493 עם עזיבתם של כ-37,000 איש
חזרת היהודים למסינה
מסופר שבשנת 1695, תחת שלטונו של קארלוס השני מבית הבסבורג הספרדי, מלך סיציליה בין השנים 1665-1700' הגיעו למסינה באוניות הדוכס הגדול שלושה יהודים ובעקבותיהם הגיעו יהודים נוספים מארצות שונות. הוקצו להם מגורים באזור סגור בקצה הרובע טרנובה (Quartiere Terranova) אך נראה שהקהילה לא שגשגה. ניסיון נוסף, שנחל כישלון נעשה על ידי קרל השישי קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מלך סיציליה בין השנים 1720–1735, אשר הוציא צו המאפשר ליהודים להתגורר במסינה ולסחור באופן חופשי לא רק במסינה אלא בכל סיציליה. קרלוס השלישי (מלך ספרד, נאפולי וסיציליה בין השנים 1735–1759 ) ניסה גם הוא לשכנע יהודים להתיישב בסיציליה ובנאפולי. אף משפחה לא הסכימה להתיישב במסינה. בנאפולי, התיישבו משפחות אחדות, אשר גורשו כעבור שבע שנים בלץ הכמורה.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם התיישבו יהודים בודדים בפלרמו. בשנת 1965 חיו בסיציליה כולה כ-50 יהודים.
הרובע היהודי במסינה
הרובע היהודי (La Giudecca) של מסינה שהתקיים החל מראשית ההתיישבות היהודים במסינה ועד לגירוש היהודים בשנת 1493, היה ביטוי למעמדה המיוחד של הקהילה בקרב הקהילות היהודיות האחרות. בניגוד לגטאות בהם יהודי צפון איטליה הוכרחו לגור על ידי השלטונות, יהודי מסינה בחרו לגור ברובע זה מרצונם והיו חופשיים להיכנס ולצאת ממנו. הרובע נמצא מצפון למרכז העיר, בין הקתדרלה לבין נהר פורטליני באזור הידוע בשם פרפורטו (Paraporto ). השער הראשי של הרובע, Porta Giudecca, אפשר יציאה מחומות העיר. הרובע נהרס ברעידת אדמה ב-5 בפברואר 1783 ( Calabrian earthquakes) אשר זרעה מוות והרס בעיר מסינה. חומות הנמל נפרצו על ידי הצונמי, בתים נמחקו מעל פני האדמה, הדומו ניזוק קשה ומרבית הבניינים ההיסטוריים הפכו לאיי חורבות.
תיאור קצר של הרובע, זמן קצר לפני הגירוש, נמצא במכתבו של רבי עובדיה מברטנורא אשר מספר על קהילה של כארבע מאות יהודים המרוכזת סביב בית הכנסת, בית המטבחיים והמקוואות. הקהילה בחרה כל שנה את נציגיה בוועדת מיסים בת תשעה חברים, במועצה הכללית ובגוף האדמיניסטרטיבי שהיה מורכב משנים עשר חברים.
התיישבות היהודים במסינה חודשה לזמן קצר בשנת 1695, אך בניגוד לתקופה הקודמת, הוקצה לקהילה אזור סגור ברובע טרנובה (Quartiere Terranova). הרובע שכן בדרומו של הרובע היהודי העתיק לה ג'יודקה. הרובע נהרס בחלקו (בין השנים 1680–1683 ) על מנת לאפשר את בניית המבצר החדש שהצטרף למצודה הקיימת בהגנה על הארמון המלכותי ועל העיר עצמה נגד פולשים מבחוץ ומורדים מבפנים.
גם אזור זה נהרס ברעידת האדמה בשנת 1783.
שיטת מולר
שיטת מולר היא אלגוריתם למציאת שורשים של פונקציה, כלומר שיטה נומרית לפתרון משוואות מהצורה f(x) = 0. השיטה הוצגה לראשונה על ידי דייוויד א. מולר בשנת 1956.
שיטתו של מולר מבוססת על שיטת המיתר, הבונה בכל איטרציה קו ישר דרך שתי נקודות בגרף של f. במקום זאת, שיטת מולר משתמשת בשלוש נקודות, בונה פרבולה דרך אותן שלוש הנקודות, ולוקחת את נקודת המפגש של ציר ה-x עם הפרבולה להיות הנקודה הבאה.
נוסחת נסיגה
שיטת מולר היא שיטה רקורסיבית המייצרת קירוב לשורש \xi של f בכל איטרציה. מתחילים משלושת הערכים הראשוניים x_1,x_0 ו-x_2, האיטרציה הראשונה מחשבת את הקירוב הראשון x_1, האיטרציה השנייה מחשבת את הקירוב השני x_2, האיטרציה השלישית מחשבת את הקירוב השלישי x_3 וכן הלאה. כל איטרציה לוקחת כקלט את שלושת הקירובים האחרונים שנוצרו ואת הערך של f בקירובים אלה. מכאן שאיתור הנקודה ה-k לוקח כקלט את הערכים x k-1, x k-2 ו- x k-3 ואת ערכי הפונקציה f(xk-1), f(xk-2) ו- f(xk-3)). הקירוב x k מחושב כדלקמן:
נבנית פרבולה y k ( x ) העוברת בין שלוש הנקודות ( xk-1,  f(xk-1)), ( x k-2,   f ( x k-2 )) ו- ( x k-3,   f ( x k-3 )). נכתבים בפולינום של ניוטון, y k (x) הוא
או
כאשר
בנוסחה זו, יש לבחור בסימן (+\-) כך שהמכנה יהיה גדול ככל האפשר. במקרה של שיטת מולר, לא משתמשים בנוסחה הסטנדרטית לפתרון משוואות ריבועיות כיוון שזה עשוי לגרום לתוצאה להיות חסרת משמעות.
שימו לב ש-x_k יכול להיות מספר מרוכב, גם אם האיטרציות הקודמות היו מספרים ממשיים. זאת בניגוד לאלגוריתמים אחרים של מציאת שורשים כמו שיטת המיתר או שיטת ניוטון-רפסון, שהאיטרציות שלהם יישארו מספרים ממשיים אם נתחיל במספרים ממשיים. קיום איטרציות מרוכבות יכול להיות יתרון (אם מחפשים שורשים מרוכבים) או חסרון (אם ידוע שכל השורשים הם ממשיים), תלוי במשוואה.
מהירות ההתכנסות
סדר ההתכנסות של שיטת מולר הוא בערך 1.84, מול 1.62 לשיטת המיתר ו-2 עבור שיטת ניוטון-רפסון. לכן, שיטת המיתר מתכנסת פחות מהר בכל איטרציה יחסית לשיטת מולר ושיטת ניוטון-רפסון מתכנסת יותר מהר, ביחס לשיטת מולר.
עקרון התכלילים והמרכיבים
עקרון התכלילים והמרכיבים, הנקרא גם "יחסי היכללות", הוא אחד מעקרונות הסטרטיגרפיה המשמשים לקבוע את גילן היחסי של שכבות סלע ואת זמן ואופן היווצרותן. מהות העיקרון: כל גוף או חלקיק הנכלל בסלע – קדום ממנו. עיקרון זה – כרבים מעקרונות היסוד בגאולוגיה – פותח על ידי ניקולאוס סטנו והורחב מאוחר יותר על ידי ג'יימס האטון.
העיקרון דן בשני סוגים של גופים וחלקיקים הכלולים בסלעים:
תכלילים
חלק זה של העיקרון דן בסלעים המכילים גופים זרים, שנוצרו לפני היווצרות הסלע עצמו:
מרכיבים
חלק זה של העיקרון דן בסלעי משקע קלאסטיים, וגורס כי החלקיקים המרכיבים סלעים אלה קדומים לסלעים עצמם. סלעים אלה – הנקראים גם סלעים דטריטיים – הם סלעים המורכבים משברים וחלקיקים של סלעים קודמים.
דוגמאות: בכל המקרים הללו, החלקיקים המרכיבים את הסלע קודמים לו.
אולימפיאדת השחמט 2000
אולימפיאדת השחמט ה-34 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה באיסטנבול, שבטורקיה, בין 28 באוקטובר ל-12 בנובמבר 2000.
אריסטיד מאיול
אריסטיד בונאוונטור ז'אן מאיול או אריסטידס בונאוונטורה ז'ואן מאיול (בצרפתית: Aristide Bonaventure Jean Maillol, 8 בדצמבר 1861 – 27 בספטמבר 1944) היה פסל, צייר, יוצר גובלנים ורשם צרפתי ממוצא קטלאני.
אולימפיאדת השחמט 2000
נבחרת ישראל
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
אריסטיד מאיול
ילדותו וצעירותו
אריסטיד מאיול נולד בשנת 1861 כילד הרביעי מבין חמשת הילדים של רפאל מאיול (1877-1825) וקאתרין לבית רוּז'ה (Rougé). אביו היה סוחר בדים ובעל כרם בכפר בניולס-סיר-מר ברוסיון שבקצה הדרום-מזרחי של צרפת. כפר זה נמצא במפגש שבין מרגלות הרי הפירנאים ובין הים התיכון, קרוב לגבול בין צרפת ובין ספרד. בבית דיברו קטלאנית. שם המשפחה "מאיול" משמעותו בשפה זו "יין צעיר". האב התמסר לעסקיו באלג'ריה לשם נסע לעיתים קרובות. הייתה לו שם אחות שניהלה חנות טקסטיל. האם, שעבדה כמוכרת בחנות בגדים, כרעה תחת העומס של גידול שלושת ילדיה הראשונים לבדה. לעזרתה באו אחיותיה, קלר ולוסי הרווקה שדאגו במיוחד לאריסטיד הקטן. הושיט יד גם אבי בעלה, ימאי לשעבר, שככל הנראה, עסק בצעירותו בהברחות סחורות בין ספרד ובין צרפת.
אולימפיאדת השחמט 2000
נבחרת ישראל
הנבחרת זכתה במקום ה-5.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
אריסטיד מאיול
ילדותו וצעירותו
בבית הספר העממי בכפר נראה הילד מצייר תכופות ושוקע בחלומות. לא אהב כל כך לשחק עם ילדים אחרים אלא העדיף לאסוף לבדו פרפרים וחרקים מן הכרם או שדפים בחוף הים. בגיל 12, אחרי שסיים את בית הספר העממי, עבר אריסטיד ללמוד בפנימיה במכללה קתולית "סן לואי דה גונזאג" בעיר פרפיניאן, 30 ק"מ מרחק מבניולס. הדבר היחיד שמשך עיניינו באותו בית ספר היה שיעורי הציור של מורה ממוצא פולני, היאסנט אלשימוביץ'. בגיל 13 צייר מאיול את ציוריו הראשונים בצבע שמן La Passe d'Ouve - המתאר את מפרץ הנמל בניול וכן סוס הדוהר מעל הר געש.
אולימפיאדת השחמט 2000
התחרות לנשים
אולימפיאדת ה-34 לנשים התקיימה במקביל לתחרות הפתוחה.
אריסטיד מאיול
ילדותו וצעירותו
בגיל 15, בשנת 1877, מותו המוקדם של האב בעקבות מחלה ממושכת, צימצם באופן משמעותי את פרנסת המשפחה להכנסות שהופקו מהכרם, אבל גם אלה נפגעו כעבור שנתיים, מנזקי הפילוקסרה. כשבשנת 1879 סילקו אותו הכמרים מבית הספר, שב מאיול לכפרו נחוש בדעתו להיות צייר. אחרי זמן מה הוא חזר לפרפיניאן אל מורו לשעבר, אלשימוביץ', שלימד שיעורי ציור במוזיאון היאסנט ריגו בעיר. כשסבר מאיול כי מיצה את השיעורים, ביקש מהמורה רשות לראות את אוספי המוזיאון, אך נתקל בסירוב, מה שהעכיר את היחסים ביניהם. אחרי שכנועים רבים, הסכימה דודתו לוסי, להעניק לו הקצבה חודשית לצורך לימודי אמנות בפריז הרחוקה. בהמשך הסכימה גם הנהלת המחוז הפירנאים המזרחיים לממן לו מלגה שנתית קטנה עד שנת 1892. מאיול חי בפריז בתנאי דלות, ונכשל פעמים חוזרות במבחני הכניסה לבית הספר לאמנויות יפות. בחר אז להשתתף כסטודנט-חוץ בשיעוריו של ז'אן-לאון ז'רום שלימד על יצירות אמנות עתיקות. ז'רום ייעץ לו בקרירות שינסה קודם ללמוד ב"בית הספר לאמנויות הקישוט". החל משנת 1883 נרשם מאיול במחלקת הפיסול של בית הספר הזה ורכש בו מיומנויות שבאו לידי ביטוי מאוחר יותר בקריירה שלו כפסל. באותה תקופה התגורר בתנאי עוני ב Rue des Vertus. סבל לא פעם מתת-תזונה וממחלת פרקים והתאשפז מספר פעמים בבתי חולים.
אולימפיאדת השחמט 2000
נבחרת ישראל
הנבחרת זכתה במקום ה-20.
אריסטיד מאיול
ילדותו וצעירותו
ב-1885 מאיול התקבל סוף סוף לבית הספר לאמנויות יפות והיה לתלמידם של אלכסנדר קבנל (1889-1823) וז'אן פול לוראן. מכיוון שלא זכה להערכתו של ז'רום   עבר לקבל שיעורים  אצל אדולף איבון שלימד ציורי עירום. כפי שהתוודע לאשיל לוז'ה איבון "החזיר אותו לדרך הישרה". בהמשך השתלם גם בעיצוב טאפטים וגובלנים. מאיול הסתייג מהסגנון האמנותי האקדמי ששלט בבית הספר לאמנויות. הפסל המפורסם אנטואן בורדל עזר לו ב-1889 לצאת מקשיים כספיים.