cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יואל זוסמן
ביוגרפיה
לאחר תקופת כהונה קצרה כשופט בבית המשפט המחוזי, מונה זוסמן בשנת 1951 כשופט בית המשפט העליון בפועל, למספר כהונות. באוגוסט 1952 ביקש שר המשפטים חיים כהן מהכנסת לאשר את מינויו של זוסמן לבית המשפט העליון, בהתאם לנוהג שלפני הקמת הוועדה לבחירת שופטים. אולם המינוי נדחה עד לאחר הקמת הוועדה לבחירת שופטים וב-11 בדצמבר 1953 מונה זוסמן לכהונת שופט קבוע בבית המשפט העליון. ב-7 באוקטובר 1970 מונה זוסמן לממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון. לאחר פרישתו של נשיא בית המשפט העליון, השופט שמעון אגרנט, מונה זוסמן ב-8 בספטמבר 1976 לנשיא בית המשפט העליון.
במהלך כהונתו בבית המשפט העליון כיהן כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת הרביעית (1959). עמד בראש הועדה לחקירת נסיבות הדליקה במסגד אל-אקצא בשנת 1969.
זוסמן פרש מכהונת נשיא בית המשפט העליון ב-29 בפברואר 1980, 8 חודשים לפני הגיעו לגיל 70, עקב מצבו הבריאותי ונפטר ב-2 במרץ 1982. שני בניו, אמנון ואמיר היו גם הם עורכי דין ועשו את התמחותם בבית המשפט העליון. בתו דפנה לא עסקה במשפטים.
בנוסף לכהונתו של יואל זוסמן כשופט בבית המשפט העליון, כיהן כמרצה בדרגת פרופסור (נלווה) בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית. כמרצה העמיד יואל זוסמן תלמידים רבים ובהם פרופ' יצחק זמיר (לימים שופט בית המשפט העליון) ופרופ' גבריאלה שלו.
יואל זוסמן חיבר מספר ספרים חשובים בתחום המשפט, בהם: "דיני שטרות" וכן "דיני בוררות". ואולם ספרו החשוב ביותר של יואל זוסמן היה "סדרי הדין האזרחי" אשר יצא בשבע מהדורות. בספר "סדרי הדין האזרחי" כינס יואל זוסמן וניתח את כל החקיקה והפסיקה הקיימת בעניין הפרוצדורה האזרחית שמטרותיה העיקריות הן: ניהול המשפט באופן יעיל ומהיר ככל האפשר ולבסוף מיקוד הדיון בשאלות השנויות במחלוקת והימנעות מדיון עקר.
חתן פרס ישראל למדעי המשפט לשנת ה'תשל"ה (1975). נפטר ב-1982 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
עמדות
דומה שזוסמן חשב כי מן הראוי לטפח את סדר הדין האזרחי, לאו דווקא מתוך הקפדה על חשיבות הכללים הפרוצדורליים, אלא מתוך הערכה, כי שמירה על הזכויות הפרוצדורליות תשמור בהכרח על הזכויות המהותיות ומתוך דאגה, כי הצדק ייצא לאור.
זוסמן אמר שאחת התכונות החשובות ביותר לשופט היא חוש פרקטי לגבי תוצאות פסק דינו; לפני שהוא כותב את פסק הדין עליו להתעכב לרגע ולחשוב האם הגעתי לפתרון מעשי? אם ימצא שהפתרון אינו מעשי הרי לעיתים קרובות זהו אות כי טעה בהנמקתו.
בפסק דין ירדור תמך זוסמן בפסילת "רשימת הסוציאליסטים" מאנשי אל-ארד מריצה לכנסת בהסתמך על המשפט הטבעי והצורך של הדמוקרטיה להגן על עצמה.
מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה
בתחומים רבים בהלכה מצויים מידות, שיעורים ומשקלות הקובעים את גדריהם של חיובים ולאווים שונים. מידות אורך (כמו פרסה, מיל, אמה וטפח) משמשות למדידת אורכים ומרחקים עבור מידות מינימום לארבעת המינים ולסוכה, תחום שבת, הרחקות בין צמחים להימנע מאיסור כלאיים ועוד. מידות נפח (כמו סאה, לוג, כביצה וכזית) משמשות למדידת מאכלים ונוזלים שונים עבור שיעורי איסורי אכילה, חיובי אכילה, שיעור מקווה טהרה ועוד. מידות משקל משמשות בעיקר לקביעת סכומי כסף (כמו מנה, סלע ופרוטה) עבור כתובה, פדיון הבן פדיון מעשר שני ועוד. מידות זמן (שעה זמנית, כדי אכילת פרס, תוך כדי דיבור) משמשות לקביעת שיעורי הפסק לעניין ברכות ועדות ולחישובים אסטרונומיים לעניין קביעת לוח השנה. כמו כן ישנן מידות שטח, כמו בית סאתיים, וכגריס.
רקע
בניגוד לזמננו, בו ישנן יחידות מידה סטנדרטיות בינלאומיות לזמנים, מרחקים וכו', בעת העתיקה נעשה שימוש רב במידות שהיו נפוצות וזמינות לכל (כגון אצבע), אף על פי שלא היו יכולות להיות ברמה גבוהה של דיוק. במקרא ובספרות חז"ל מצויות מידות שונות אשר מבחינה כרונולוגית מקובל לסווגן באופן המבחין בין מידות מקראיות (המופיעות לראשונה בתנ"ך), תנאיות (המופיעות לראשונה בספרות התנאים) ותלמודיות (המופיעות לראשונה בתלמוד הירושלמי או בתלמוד הבבלי).
על אף שבתקופות אלו התקיימו יחידות מידה מפורטות ביותר, רק חלק קטן מהן נחשב רלוונטי מבחינה הלכתית. השיעור הנפוץ ביותר בחובות ואיסורי אכילה הוא שיעור כזית. מלבד שיעורים מוחלטים ישנם גם שיעורים יחסיים כגון מעשר ראשון שאדם צריך לתת מתבואתו ללוי אשר שיעורו הוא עשרה אחוזים.
בכמה מקומות קבעו חז"ל כי "שיעורים - הלכה למשה מסיני" דהיינו שיש מסורת ממשה על כל השיעורים. אף על פי כן, חז"ל הצביעו על אסמכתאות בפסוקים הרומזים לשיעורים השונים. באופן זה דרשו את הפסוק "ארץ חטה ושעורה וגפן ותאנה ורמון ארץ זית שמן ודבש" כך שכל אחד מהמינים הנזכרים בפסוק מלמד על שיעור הלכתי כלשהו.
מלבד השיעורים הנחשבים לכאלה שמקורם הוא דאורייתא, יש שיעורים שאינם מהתורה אלא מתקנת חכמים. למשל, לתרומה גדולה אין שיעור מהתורה ("אפילו חיטה אחת פוטרת את הכרי") אך חכמים תיקנו שיעור מינימלי של אחד לשישים.
חוסר דיוק במידות ובהמרה ביניהן
העובדה שחלק מיחידות המידה מבוססות על כלי מידה מקובלים, חלק על ערכים מוסכמים וחלק על עצמים טבעיים - גורמת לקושי במעבר בין קני המידה השונים שמתייחסים לאותו מימד. כבר בתנ"ך אנו מוצאים עדות למעבר בין יחידות מידה שונות (במשקל: "עשרים גרה - השקל", "בקע ... מחצית השקל בשקל הקודש"; בנפח: "והעומר - עשירית האיפה הוא"), ובחז"ל אנו מוצאים הצמדה של מספרים רבים כקבועי הכפלה למעבר בין יחידות מידה שונות (כגון, בנפח: "הקב - ארבעה לוגין"), בכל הממדים שהתייחסו אליהם (אורך, שטח, נפח, משקל וזמן). כמעט לכל מידות האורך, הנפח והמשקל, נקבעו קבועי הכפלה מדויקים, ועל בסיס יחידה מקנה מידה אחד קבעו את כל יתר קני המידה באותו מימד באמצעות הכפלות (לדוגמה: נקבע שהטפח יהיה 4 אגודלים, אף על פי שהן שיעור הטפח והן שיעור האגודל הם מידות טבעיות שאין ביניהן קשר). כל קבועי ההכפלה שנקבעו הם מספרים שלמים או הופכים לשלמים (חוץ מן הריס, שנקבע על פי חלוקה לא שלמה של המיל, אך גם אותו ניתן לבטא באמות שלמות), דבר המראה שקביעת קבועי ההכפלה האלו דרשה עיגולים קלים של מספרים (ברור שאין המידות הטבעיות של אברי הגוף מתחלקות זו בזו חלוקה שלמה). גם בשיטות מדידה אחרות (רומית, יוונית וכיוצא בזה) השתדלו לתת כפולות שלמות, ונראה שגם הם עיגלו חלק מן המידות.
לא לכל קני המידה שמודדים אותו מימד יש הכפלה מדויקת; ובנוסף - ישנם גם קני מידה שתוארו כהכפלה של מידות אחרות, אך אין זו הגדרה אלא קירוב בלבד. מידות העצמים הטבעיים (אמה, אגודל, טפח, ביצה, זית ועוד) מתייחסות תמיד לעצמים טבעיים בינוניים וניתנות לקביעה בכל עת על פי העצמים הטבעיים, מה שמהווה בעיה אם ממדי אותם עצמים משתנים בחלוף השנים. שאלה הלכתית מרכזית בנושא המידות היא האם ההכפלות הן מגדירות את המידה, או שמהוות אך ורק קירוב מדויק (לתקופת חז"ל) אך לא הגדרה (יכול להיות שחלק מההכפלות מגדירות, וחלקן הן רק בגדר קירוב מדויק). שאלה זו תבוא לביטוי מעשי אם יארעו שינויים בממדי העצמים הטבעיים שיסתרו את מערכת ההכפלות והפרופורציות של המידות כפי שנקבעה על ידי חז"ל. לדוגמה: היחס שחז"ל קבעו בין האגודל הבינוני לאמה הבינונית הוא 1/24. ומה אם נחקור ונגלה שכיום היחס הוא 1/20? ישנן 2 אפשרויות:
מאפייני המידות
את המידות ההלכתיות ניתן לחלק לכמה קטגוריות: גם חלקים של מידות לעיתים הפכו לשמות בפני עצמן: המונחים "פרס, ו"פלג", שמשמעותם המילולית היא: "חצי", לעיתים באים לתאר חצאים של מידות שבאות בסמוך אליהם בהקשר, ולאו דווקא חצי של מידה מסוימת (למשל, לגבי הקטורת בבית המקדש: "מנה לכל יום, פרס בשחרית ופרס בין הערביים").
לחלק מקני המידה קיימות גרסאות שונות. חלקן השתנו בחלוף הזמן ובשינוי המקומות (כמו הסאה: מדברית, ירושלמית, ציפורית), וחלקן היו בשימוש במקביל תמיד (כמו האמה: שוחקת, עצבה, בת שישה טפחים, בת חמישה טפחים).
קביעת המידות והמחלוקת בעניינה
כאמור, המידות ההלכתיות נקבעות לפי דברים "בינוניים" (כלשון חז"ל: "ביצה בינונית" וכדומה). הגדרות שונות למילה בינוני (ממוצע, ערך שכיח, חציון; או שילוב כלשהו ביניהם) ומחקרים נפרדים - יוצרים שיטות שונות לגבי קביעת המידות לשימוש מעשי. כאמור, רוב מידות האורך והנפח מקושרות ביניהן על ידי קבועי הכפלה ונקבעות על פי יחידה בסיסית אחת (פירוט בהמשך), ולפיכך מחלוקת בשיעור היחידה הזאת למעשה, גוררת את כל היחידות יחד.
הסיבה למחלוקת: יחידת היסוד של מידות הנפח היא הביצה, וממנה נגזרים הלוג (ו"רביעית הלוג"), הקב, והסאה. ביצה ממוצעת כיום היא בעלת נפח של 55–60 סמ"ק. יחידת היסוד של מידות האורך היא האגודל, וממנו נגזרים הטפח, האמה, המיל והפרסה. רוחבו של אגודל ממוצע באדם בוגר בימינו הוא 2.3-2.4 ס"מ. בתלמוד נאמר שניתן לחשב שיעור מקווה בשתי שיטות, שאמורות להגיע לאותה תוצאה: על פי מידות הנפח - ארבעים סאה (5760 ביצים), או על פי מידות האורך - שלוש אמות מעוקבות. החישוב על פי הביצה והאגודל המקובלים בימינו יוצר סתירה בין שתי שיטות המדידה: בביצים התוצאה כ־300 ליטר, ואילו באגודלים כ־600 ליטר. על סתירה זו עמד לראשונה רבי יחזקאל לנדא, ה"נודע ביהודה", בספרו "ציון לנפש חיה" (צל"ח) על מסכת פסחים, ולפיכך בעיה זו מוכרת בעולם ההלכה כ"קושיית הצל"ח".
לא רק חכמי ההלכה עוסקים בזה, גם חוקרים שונים (ארכאולוגים והיסטוריונים) מציעים מידות ליחידות ההלכתיות. מחקריהם מתבססים על תיעודים היסטוריים וממצאים ארכאולוגיים. למשל: צורת הר הבית לפי המשנה היא ריבוע שאורך צלעו 500 אמות. על ידי זיהוי השטח המקורי של הר הבית ומדידת אורך צלעותיו (אין לצפות לשוויון מדויק בין הצלעות), ניתן להגיע לממוצע שיהווה אורך אמה אחת. כמו כן נערכות השוואות למידות מקבילות שהיו נהוגות בתקופת חז"ל. על פי השערות וממצאים שונים הגיעו החוקרים למידות שונות, לרוב קטנות יחסית לטווח המידות אצל חכמי ההלכה.
אנטומיה טופוגרפית
אנטומיה טופוגרפית (surface anatomy או visual anatomy) היא האנטומיה הנלמדת על פי הצורה הנראית והניתנת למישוש של פני הגוף האנושי. לימוד אנטומיה טופוגרפית מאפשרת הכרת מיקומם של איברים שטחיים וגם איברים עמוקים, כאלו שאינם ניתנים למישוש, כמו הלב למשל. אנטומיה טופוגרפית משמשת בתהליכי אבחון וטיפול ברפואה. זוהי שיטת אבחון עתיקה שגם היום היא אחת השיטות היעילות; מהירה, זולה, אינו תהליך פולשני (ניתוחים).
אנטומיה טופוגרפית על בני אדם מתאפשרת על ידי הכרת הפרופורציות והשטח החיצוני של גוף האדם כדי לאפשר איתור איברים עמוקים בגוף האדם שאינם ניתנים לאיתור בעזרת חוש הראייה, בתנועה או בסטטיות.
הקטאיוס איש אבדרה
הקָטָאיוֹס איש אבְּדֵרה (Hecataeus, ביוונית Ἑκαταῖος, נולד במאה ה-4 לפנה"ס) היה היסטוריון, פילוסוף סקפטי ומדקדק יווני מאבדרה או טאוס, שפעל סביב שנת 300 לפנה"ס.
ביוגרפיה
דיוגנס לארטיוס מספר שהקטאיוס, יחד עם טימון מפליוס ואחרים, היה תלמידו של פירון מאליס וכולל אותו בין ה"פירונים". דיודורוס סיקולוס מספר שהקטאיוס ביקר בתבאי בזמנו של תלמי הראשון וכתב חיבור היסטורי על מצרים. חיבור זה שימש כמקור העיקרי לתיאור מצרים בספר הראשון של דיודורוס, שמוסיף כי היו יוונים נוספים שנסעו למצרים וכתבו עליה באותה תקופה.
הקטאיוס פתח עידן חדש בתחום האתנוגרפיה, כשם שתוקידידס לפניו עשה זאת בהיסטוריוגרפיה. הוא חתר לסנן או לפחות להרחיק עצמו מפיסות מידע שנראו לו בלתי אמינות ובהתאם לכך נזף באופן בוטה בהרודוטוס על חוסר סלקטיביות וביקורת מצדו.
הסודא מספרת, שהיה פילוסוף ומשום שלמד דקדוק כונה גם "מדקדק ביקורתי".
חיבוריו
יצירות שלמות של הקטאיוס לא שרדו עד זמננו. גם רשימת חיבוריו בסודא לא שרדה, והמידע שיש בידינו על כתביו קיים רק בקטעים שנמצאים בחיבוריהם של סופרים יוונים ולטיניים מהעת העתיקה, ובראשם דיודורוס, שהאתנוגרפיה שלו על מצרים (ביבליותקה היסטוריקה, ספר 1) כולל את רובם המוחלט. דיודורוס לרוב רק מתייחס לדבריו של הקטאיוס ואינו מצטט אותו ישירות.
הקטאיוס כתב את החיבור "אגיפטיאקה" (Aegyptiaca) או "על המצרים" (כשמו של חיבורו המאוחר יותר של מנתון), שהוא תיאור המנהגים, האמונות והגאוגרפיה של מצרים. הוא חיבר אתנוגרפיה זו בין השנים 305–302 לפנה"ס. הקטע הגדול ביותר מתוך חיבור אבוד זה הוא כנראה תיאורו של דיודורוס את הרעמסאום, מקדש הנצחה לרעמסס השני.
חיבור נוסף של הקטאיוס, "על ההיפרבוריאים", נזכר על ידי דיודורוס, אפולוניוס מרודוס ופליניוס הזקן. על אף שלא ידוע לנו שום שם של חיבור פילוסופי מאת הקטאיוס, על פי הסודא, הוא כתב ספר על שירתם של הומרוס והסיודוס, אך דבר מהם לא שרד.
הקטאיוס על היהודים
התייחסות של הקטאיוס ליהודים ניתן למצוא בשני מקומות שונים אצל דיודורוס סיקולוס. ניתן להסיק שהראשונה מביניהן קיימת בסקירתו את הגירת המצרים לארצות זרות, אולם תיאור מפורט הרבה יותר של יהודים, שהקטאיוס הוא מקורו באופן מפורש, הגיע לידינו בספר 40 של דיודורוס דרך הביבליותקה של פוטיוס (פטריארך קונסטנטינופול מהמאה ה-9). בשל טעות מעתיק, הדברים מיוחסים שם להקטאיוס איש מילטוס (סביב 500 לפנה"ס), אבי הז'אנר האתנוגרפי, אולם יש הסכמה אחידה שצריך לתקן ל"הקטאיוס מאבדרה". הקטע הזה מופיע לאחר קטע אחר מאת דיודורוס עצמו ובו האשמות קשות נגד היהודים (ובכללן עלילת המצורעים ועלילת פולחן החמור בבית המקדש). שני הקטעים מצוטטים על ידי פוטיוס כדי להוכיח את טענתו שדיודורוס פיזר שקרים על העם היהודי.
זהו התיאור העתיק ביותר של מוצא היהודים (אם כי לא האזכור הראשון שלהם) בספרות היוונית. דיודורוס אינו מציין באיזה מחיבוריו של הקטאיוס הוא השתמש או באיזה הקשר הוא מצא את החומר הנוגע ליהודים, אך תיאור זה, שהוא הגרסה הקדומה ביותר הידועה לנו של הסיפור המצרי-יווני האלטרנטיבי על מוצא היהודים ומסורת יציאת מצרים, הופיע ככל הנראה ב"אגיפטיאקה" של הקטאיוס סביב שנת 300 לפנה"ס.
דבריו אצל דיודורוס סיקולוס
"הוא בחר את המחוננים ביותר בין האנשים המוכשרים על הצד הטוב ביותר לעמוד בראש העם, ומינה אותם כוהנים. הוא קבע, שזמנם יהיה קודש לעבודת בית־המקדש ולמעשים של יראת אלהים והקרבת קרבנות. אותם מינה שופטים לכל דבר גדול ומסר לרשותם את הפיקוח על החוקים והמנהגים. משום כך לא היה ליהודים מעולם מלך, והעמידה בראש העם נמסרה במשך כל הזמן למי שנחשב מצטיין בתבונתו ובשלמותו בין כל הכוהנים. היהודים מכנים אותו בשם כוהן גדול והוא נחשב בעיניהם שליח למסירת הפקודות של האלוהים." באספות־עם ובשאר הכינוסים, מוציא הכוהן הגדול את "ספרי פקודות האלוהים" והיהודים מגלים מידה כזו של מסירות, "שהם נופלים מיד על הארץ ומשתחווים לכוהן הגדול המפרש להם את תורתם". בסוף חוקיהם כתוב כי "משה, לאחר ששמע מאת ה', אמר כדברים האלה ליהודים".
"המחוקק גילה דאגה רבה לענייני מלחמה ואת הצעירים הכריח להתאמן בגבורה, בכיבוש היצרים ובייחוד בכושר עמידה בכל סבל. הוא ערך גם מלחמות נגד העמים בשכנוּת, ורכש חלק ארץ נרחב שחילקוֹ לנחלות. לאנשים הפשוטים מסר לכל אחד נחלה בחלקים שווים. לכוהנים חלקים גדולים יותר, כדי שייהנו מהכנסות בעלות שווי גדול יותר ויוכלו לעמוד תמיד, בלי שום הפרעות על המשמר בעבודת האלוהים. אסור לאנשים הפשוטים למכור את נחלותיהם, כדי שאוהבי בצע לא יקנו את הנחלות וילחצו את מחוסרי־האמצעים ויגרמו על ידי כך להתמעטות האוכלוסייה." הוא הכריח את תושבי הארץ לגדל את ילדיהם, וכיוון שההוצאות לתזונת התינוקות הן קטנות, הלך וגדל מספרם של היהודים. מנהגי נישואין וקבורת המתים קבע משה בצורה שונה מזו המקובלת בין האנשים האחרים. ואולם לאחר מכן, כאשר הם היו נתונים לשלטון זר, כתוצאה מהתבוללותם בבני אומות אחרות (תחת שלטון פרסי וגם תחת שלטון המקדונים), התערערו הרבה מן הנוהגים המסורתיים שלהם".
גישתו ליהדות
אפילו סופרים מאוחרים יותר, שגישתם ליהדות הייתה שונה מזו של הקטאיוס, לטוב או לרע, הסתמכו במידה כלשהי, באופן ישיר או עקיף, על הקטאיוס, אף על פי שהייתה נגישות בזמנם למידע מפורט, מעודכן ואמין יותר. ומנגד, אין ספק שהאתנוגרפיה הזאת לא הייתה ידועה ליוסף בן מתתיהו (כמו גם חיבורו של דיודורוס, והוא אינו מזכיר אותו כלל), מאחר שהוא אינו מצטט ממנה דבר ב"נגד אפיון", כאשר התאמץ להראות שסופרים יוונים ידעו על עתיקותם של היהודים. ההוכחה שהוא מביא מתייחסת לתקופה הפרסית, בזמן שציטוט מתוך האתנוגרפיה של הקטאיוס היה מספק לו הוכחה שמתייחסת לתקופות מוקדמות הרבה יותר - לגלות במצרים ולכיבוש ארץ יהודה, אך על תקופות אלו מצוטטים ב"נגד אפיון" רק סופרים מצריים.
לסקירתו האתנוגרפית של היהודים, השתמש הקטאיוס גם במקור יהודי, ככל הנראה מקור בעל פה. מעידה על כך ההערכה הגדולה למשה ושימושו בהתייחסות כמעט ישירה בתנ"ך. הוא מתאר באופן חיובי את המנהגים היהודיים והממלכה היהודית, אך יחד עם זאת מסביר שכתוצאה מטראומת גירוש עמו ממצרים, הנהיג משה אורח חיים שהיה "עוין כלפי זרים". הקטאיוס היה אם כן הראשון (אך ייתכן שהנטייה האנטי-יהודית הקלה שייכת למקור המצרי שקדם לו) שכרך יחדיו את מוטיב שנאת הזרים עם מסורת יציאת מצרים ובכך יצר טיעון חזק נגד היהודים. גרסתו של הקטאיוס התגלגלה הלאה, עברה שינויים וקיבלה תוספות פרי עטם של סופרים מאוחרים יותר (מנתון, אפולוניוס מולון, ליסימכוס, אפיון, סטראבון וטקיטוס), שהפכו אותה עם הזמן לעוינת יותר כלפי היהודים (למשל עלילת המצורעים), תוך שימוש במוטיבים של כפירה (אתאיזם), טומאה, שנאת זרים (Misoxenia) ואף שנאת אדם (מיזנתרופיה).
הדרישה שהקטאיוס מייחס למשה לגדל את הילדים היא ביקורת מוסווית על המנהג היווני של הרג הילדים ה"עודפים" (ekthesis), שהיה נפוץ בגלל חוסר המשאבים ביוון בתקופה הקלאסית. המשפט האחרון ("אולם לאחר מכן...") הוא ככל הנראה תוספת של דיודורוס.
פסאודו-הקטאיוס
הערכתו של הקטאיוס לדת היהודית, העולה מדבריו אצל דיודורוס, מודגשת גם באיגרת אריסטיאס, החיבור הפסאודו-אפיגרפי, שנכתב ככל הנראה מעט קודם לשנת 100 לפנה"ס, שם נכתב כי "ההתבוננות בהם (ספרי תורת היהודים) יש בה משום קדושה וטהרה, כמו שאומר הֵקָטָיוֹס אִישׁ אַבְדֵּירָה".
בספרו האפולוגטי "נגד אפיון", מצטט יוסף בן מתתיהו את הקטאיוס וטוען כי כתב על היהודים ספר שלם. על הספר הזה מעיד גם אוריגנס, שמציין גם שהסופר הפיניקי הפגאני הרניוס פילון מביבלוס (141-64 לספירה) הטיל ספק באותנטיות שלו, כשטען שלא ייתכן שהספר הוא פרי עטו של ההיסטוריון הקטאיוס אלא אם כן הושפע מאוד מהיהודים ונעשה מליץ להם.
לפיכך מקובלת ההשערה שקטעים מתוך האגיפטיאקה עברו שינוי על ידי יהודי הלניסטי, בהתאם להשקפתו, ופורסמו כחיבור נפרד תחת שמו של ההיסטוריון הידוע (כלומר, פסאודו-הקטאיוס).
יוסף בן מתתיהו מציין בספרו "קדמוניות היהודים" שהקטאיוס אף כתב חיבור נוסף, על אברהם. חיבור זה מופיע תחת השם "אברהם והמצרים" ב"סטרומטה" (נכתב סביב 200 לספירה) של קלמנס מאלכסנדריה. ניתן להניח בוודאות כמעט מוחלטת, כי הספר על אברהם הוא תוצר של תעמולה יהודית דתית, מאחר שהוא כולל, על פי הכתוב בחיבורו של קלמנס, פסוקים מזויפים של סופוקלס בעלי צליל מונותאיסטי מיליטנטי.
לעומת זאת, האותנטיות של הקטעים מתוך "נגד אפיון" (הלקוחים מתוך הספר "על היהודים") נתונה במחלוקת בין החוקרים. ידוע לנו בוודאות, כי סופרים יהודים אפולוגטיים ייחסו להקטאיוס לפחות ספר אחד שזויף על ידם, זה על אברהם, וייתכן והם עשו כך גם לגבי הספר על היהודים. ישנה גם השערה שמדובר באותו הספר. כבר להרניוס פילון היו ספקות לגבי האותנטיות של הקטעים, אולם הספקות שלו מבטאים את רגשותיו האישיים בלבד, וכבן זמנו של אדריאנוס, סביר שלא יכול היה להבין את הסימפתיה ליהודים שהובעה על ידי הקטאיוס, שקדם לו בהרבה. הנטייה הכללית המהללת ומשבחת בקטעים ב"נגד אפיון" שונה באופן משמעותי מזו המרוחקת בפרק היהודי אצל דיודורוס, אך יחד עם זאת, גם הקטעים המופיעים אצל דיודורוס חושפים את הערכתו הגדולה של הקטאיוס למשה ולחוקים היהודים. בנוסף לכך, קטעים אלה לקוחים מתוך האגיפטיאקה, על נקודת ההשקפה המצרית שלה, בעוד "על היהודים" אמור להיות חיבור עצמאי, שאולי נכתב בעזרת מקורות יהודים בעל פה. יש לציין, כי הקטאיוס חי בתקופה בה העריכו את היהודים, אולם יש בקטעים הללו ביטויים שקשה ליחסם להקטאיוס האמיתי, ולכן נראה כי הספר בו השתמש יוספוס היה גרסה של ספרו של הקטאיוס שעברה שינויים, גם אם מעט, על ידי סופר יהודי (כנראה במאה ה-2 לפנה"ס במצרים), שבה הנימה כלפי היהודים הפכה למשבחת יותר.
יוספוס מוסיף שהספר נגיש ומכך ניתן להסיק שקוטלג בלפחות ספריה ציבורית אחת ברומא. אך אין אפילו הוכחה אחת ברורה בספרות היהודית או הלא-יהודית, שחיבור זה היה בשימוש או נקרא. הציטוט היחיד ממנו, שהובא על ידי אוסביוס, נלקח ישירות מיוספוס. גם היכרותו של הרניוס פילון עם החיבור יכולה הייתה להיות משנית בלבד, דרך יוספוס. האפשרות שהחיבור היה ידוע כזיוף, יכולה להסביר את ההתעלמות ממנו בספרות העתיקה, או שייתכן שהיה בלתי ידוע לחלוטין, מאחר שהחיבור נכתב לקהל יעד של קוראים יהודים.
דבריו אצל יוסף בן מתתיהו
ב"נגד אפיון" מצטט יוספוס מתוך הספר "על היהודים", שם מספר פסאודו-הקטאיוס את הדברים הבאים: הפרסים הגלו רבבות יהודים לבבל, ואוכלוסייה יהודית גדולה עוד יותר עקרה לאחר מות אלכסנדר הגדול למצרים ופניקיה בגלל מלחמות היורשים בסוריה. בזמן שהיה אלכסנדר הגדול בבבל, סירבו היהודים בתוקף להשתתף בעבודת שיקום מקדש בל, אף על פי שהסירוב היה כרוך בעינויים, עד שפטר אותם אלכסנדר מעבודה זו. היהודים היו נאמנים לאלכסנדר ולכן הוסיף על נחלתם את ארץ שומרון ועשה אותה חופשית ממס. לאחר ניצחונו של תלמי הראשון בסוריה, חזר איתו למצרים "חזקיה הכהן הגדול ליהודים" (לא ידוע על קיומו של כהן גדול בשם חזקיה), כאשר היו אז כ-1500 כהנים בקרב היהודים. ארץ יהודה היא אדמה טובה ופוריה, שעליה יש ליהודים "הרבה מצודות וכפרים" אך רק עיר בצורה אחת, ירושלים, גדולה מאוד ויפה מאוד, המאוכלסת ב-120 אלף תושבים (ומוסיף תיאור מפורט של בית המקדש).
פסאודו-הקטאיוס מעיד על עצמו שהתלווה למסעות המלחמה של אלכסנדר ולאחר מכן של יורשיו. בנוסף למידע ה"היסטורי" על היהודים, הוא מוסיף סיפור על אחד ממסעות המלחמה בהם השתתף, כאשר ירד אל הים האדום ואחד הרוכבים המלווים היה יהודי בשם "משולם" (Mosollamus), שהיה אמיץ וחזק ונחשב בעיני היוונים שסביבו לטוב ביותר מבין כל הקשתים. כאשר פקד עליהם "המנחש" (ביונית Mantis, שתפקידו למצוא סימנים במעוף הציפורים) לעצור מיד במקומם, שאל משולם מדוע הם עוצרים, והמנחש ענה לו שכל זמן שהציפור לא זזה - גם עליהם לא לזוז, אם תמשיך לעוף קדימה – עליהם להמשיך, ואם תעוף בחזרה לכיוון ממנו באה – עליהם לעשות כך גם כן. משולם לא ענה, אלא רק דרך את קשתו, קלע והרג אותה. מעשה זה הביא עליו את זעמם של האנשים שאיתו, ואילו משולם רק לקח בידו את הציפור ואמר: "הן הצִפור הזאת לא ידעה כי עליה להציל את נפשה, ואיך תעוץ לנו עצה נכונה בדבר מסענו? הן אלו יכלה לדעת עתידות לא באה אל המקום הזה ביראתה את משולם היהודי פן יורה בה חץ וימיתנה!".
דוד וינפלד
דוד וַיְנְפֶלְד (נולד ב-1937 בלימנוב, פולין) הוא חוקר ספרות, מתרגם, מבקר, מסאי ועורך ספרותי ישראלי, חתן פרס טשרניחובסקי לתרגום לשנת 2018.
ביוגרפיה
דוד וינפלד נולד בשנת 1937 בעיירה לימנוב שבפולין, למשפחה מרקע חסידי. בזמן מלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתו לרוסיה, ולאחר המלחמה חזרה לפולין והתיישבה בקרקוב. בשנת 1950 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בתל אביב. וינפלד שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל. בשנת 1967 נישא לאמנית והציירת יוכבד וינפלד, כעבור עשור בני הזוג התגרשו. בהמשך נישא בשנית ונולדו לו שלושה ילדים, ביניהם האמן יואב וינפלד.
באקדמיה
בשנת 1959 החל וינפלד ללמוד בחוג לספרות עברית והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1964 קיבל תואר שני, על העבודה "ראשית יצירתו של אורי צבי גרינברג בעברית", ובשנת 1975 קיבל תואר דוקטור, על הדיסרטציה: "אמנות הרומן של פרץ סמולנסקין" (בהדרכתם של פרופ' שמואל ורסס ופרופ' שמעון הלקין). תחומי מחקרו העיקריים הם הפרוזה העברית במחצית השנייה של המאה ה-19 ושירה עברית חדשה. במקביל, החל משנות ה-60 של המאה ה-20 פרסם וינפלד מסות ספרותיות וביקורת ספרות בכתבי עת ובעיתונים היומיים, רבים מהם תחת שם העט "דוד כרמי".
כמתרגם
וינפלד תרגם מפולנית מיצירותיהם של חתני פרס נובל לספרות צ'סלב מילוש וויסלבה שימבורסקה, וכן מיצירותיהם של זביגנייב הרברט, אדם זגייבסקי, רישרד קריניצקי, מאיר באלאבאן, יצחק אריה ברגר, אידה פינק ואחרים. תרגם גם מיידיש (במיוחד את שירו של אברהם סוצקבר) ומאנגלית (משירי חתני פרס נובל לספרות טי אס אליוט ושיימוס היני). בספרים שתרגם משדך וינפלד בין המשוררים לבין יצירות אמנות ישראלית מודרנית, בדרך כלל של הצייר רפי לביא, במה שהצייר והסופר יאיר גרבוז הגדיר "הנמקה אתית".
מבקר השירה אלי הירש טען כ. פרופ' ניסים קלדרון הגדיר את איכות התרגום של וינפלד כמיוסדת על עקרון הבהירות:
וינפלד עמד בקשרים אישיים עם המשוררים אותם תרגם. בגיליון מיוחד של כתב העת "הליקון" שהוקדש כולו לתרגומו, מובאים מכתבים שכתבו המשוררים אל וינפלד, תיעודי מפגשים, ואף גלויות מאוירות ועבודות קולאז' ששלחה לו המשוררת ויסלבה שימבורסקה במהלך השנים. בשנת 2009 ראה אור בפולין קובץ חילופי מכתבים בינו ובין זביגנייב הרברט.
על מפעל התרגום שלו זכה וינפלד בפרס שר החינוך למתרגמים (1995), פרס משרד התרבות ומשרד ראש הממשלה הפולני (1994–1995), פרס פן (P.E.N) הפולני לתרגום (2006), פרס יצחק עקביהו לחקר השירה העברית מטעם אוניברסיטת בר-אילן (2011) ופרס א.מ.ת. לשנת 2019.
כעורך שירה
בין השנים 1984–1990 ערך וינפלד את מדור ספרי השירה של הוצאת כתר. בשנת 1997, לאחר היווסדה של הוצאת קשב לשירה, שימש כחבר מערכת ועורך בהוצאה. שימש גם כעורך כתב העת "כרמל", ועורך יחד עם ענת ויסמן את כל כתבי דוד אבידן - על כך זכה בפרס שרת התרבות להוצאת ספרי מופת בשנים 2009 ו-2011.
מאז שנת 2008 משמש כעורך השירה במפעל קסת לספרות ביכורים.
Rush (סרט)
Rush הוא סרט קולנוע המבוסס על סיפור היריבות הספורטיבית בין ג'יימס האנט, נהג מרוצי הפורמולה 1 הבריטי וניקי לאודה, נהג המרוצים האוסטרי במהלך עונת 1976 של האליפות. התסריט נכתב בידי פיטר מורגן ובוים על ידי רון הווארד. כריס המסוורת' הופיע בתפקיד הראשי כג'יימס האנט. דמותו של לאודה גולמה על ידי השחקן דניאל בריהל. הסרט הוקרן לראשונה ב-2 בספטמבר 2013.
עלילה
האנט ולאודה הם צמד נהגי מרוצים מנוסים. היריבות ביניהם החלה בשנת 1970 במהלך מרוץ פורמולה 3 שהתקיים במסלול קריסטל פאלאס, בדרום לונדון. במהלך המרוץ החליקו שני הנהגים מהמסלול, אך האנט הצליח לחזור במהירות ולנצח את המרוץ. האנט הוא טיפוס שחצן ומלא ביטחון עצמי, בעוד לאודה הוא טכני ומחושב. אחרי מריבה עם סבו העשיר, לאודה לוקח הלוואה גדולה מהבנק ומבטיח לעצמו מקום בקבוצת BRM (British Racing Motors) לצידו של קליי רגצוני. במקביל קבוצת Hesketh מחתימה את האנט. בהמשך לאודה מצטרף לקבוצת פרארי יחד עם רגצוני. בשנת 1975 זכה לאודה באליפות הראשונה שלו. קבוצת Hesketh נסגרה לאחר שלא הצליחה למצוא ספונסר והאנט עבר לקבוצת מקלארן במקומו של אמרסון פיטיפלדי. במהלך אותו הזמן האנט נישא לדוגמנית סוזי מילר, בעוד לאודה ניהל קשר רומנטי עם מרלין נאוס הגרמנייה.
לאודה ניצח את שני המרוצים הראשונים של עונת 1976, בעוד האנט פרש במרוץ הראשון וסיים במקום השני במרוץ לאחר מכן. האנט ניצח את גרנד פרי ספרד, המרוץ השלישי בעונה, אך הניצחון נפסל לאחר שהסתבר שמכוניתו רחבה יותר מהמותר. מקלארן התקשתה לסיים את שני המרוצים הבאים אותם ניצח לאודה. מצבו של האנט החמיר לאחר שמילר התגרשה ממנו על מנת להינשא לשחקן ריצ'רד ברטון. לאחר הגירושים האנט מחליט לשנות גישה ולהתמקד באליפות, במקביל מתקבל הערעור שהגישה הקבוצה והניצחון בספרד מוחזר לו, דבר שמציב אותו מחדש במרוץ על תואר האליפות. לאודה נישא למרלין בטקס פרטי. הנישואים משפיעים על קריירת המרוצים שלו לאחר שהוא מתחיל לחשוש שהוא עלול להפסיד הרבה אם יפגע במרוצים.
העונה הגיעה לשיאה במרוץ סיום העונה שהתקיים ביפן. ההישגים של האנט בזמן העדרו של לאודה הביאו אותו למקום השני, ערב המרוץ, בפער של 3 נקודות בלבד. בסיום ההקפה השנייה, לאחר שרכבו החליק כמה פעמים, החליט לאודה לפרוש מהמרוץ ולא לסכן את חייו שוב על המסלול. הדבר איפשר להאנט לזכות באליפות אם יסיים באחד משלושת הראשונים. למרות תחרות צמודה בתנאים קשים, בעיה בצמיגים ופציעה ביד עקב שבירת מנגנון החלפת ההילוכים, הצליח האנט לסיים במקום השלישי ולזכות בתואר. בהמשך השנה חגג האנט את ניצחונו תוך שימוש רב בסמים ומין, בעוד לאודה התמקד בהטסת מטוסים פרטיים. לאודה ניסה לשכנע את האנט לזנוח את סגנון החיים הזה, להתכונן לקראת העונה הבאה ולהגן על תוארו, אך האחרון טען שזהו היתרון בלהיות אלוף עולם. האנט המשיך להתחרות עד לפרישתו בעונת 1979. לאחר הפרישה הפך לשדרן ופרשן ספורט עד למותו בשנת 1993. לאודה טען שהתחרות עם האנט הובילה את שניהם להגיע לקצה גבול היכולת שלהם והאנט הוא הנהג היחיד בו קינא במהלך הקריירה.
הפקה
הסרט צולם במקומות שונים ברחבי בריטניה, גרמניה ואוסטריה. התחרויות צולמו בשדה התעופה בלקבוש (המפשייר), מסלול סנטרטון (נורפוק), קאדוול פארק (לינקולנשייר), מסלול קריסטל פאלאס (לונדון), המסלול בברנדס האטץ ומסלול נורבורגרינג הגרמני.
פסקול הסרט הופק על ידי הנס צימר והוא כולל מוזיקה מקורית של צימר לצד שירים של דייב אדמונדס, להקות "Mud" ו"Thin Lizzy" ודייוויד בואי.
הכנסות
עלות הפקת הסרט הסתכמה ב-38 מיליון דולר. הסרט עלה לאקרנים בבריטניה ב-13 בספטמבר 2013. הכנסות הסרט הגיעו ל-98.2 מיליון דולר. 26.9 מיליון מהכנסות בבריטניה וארצות הברית, שאר ההכנסות מהקרנות ברחבי העולם.
Youthanasia
Youthanasia הוא האלבום השישי של להקת הת'ראש מטאל האמריקאית מגאדת', אשר יצא בנובמבר 1994. שם האלבום בא ממשחק מהמילים האנגליות Youth (נוער) ו-Euthanasia (המתת חסד), מהרעיון שהחברה ממיתה את הנוער שלה, עוד רעיון הוא שהנוער בחברה מתנהג בחוסר כבוד למבוגרים שלה, אך הכריכה של האלבום (תינוקות נתלים לייבוש) יעיד על הפירוש הראשון. האלבום המשיך במגמה של האלבום הקודם Countdown to Extinction לעבר שירים יותר מלודיים ואיטיים, דבר זה גרם לפילוג בסיס המעריצים של הלהקה שרצו מוזיקה יותר ת'ראשית ומהירה. למרות זאת האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי דייב מאסטיין אלא אם צוין אחרת.
כיכר ציון
הקמת הכיכר ושמה
כיכר ציון הוקמה בידי הבריטים, כחלק מתכנון עירוני מודרני שיזמו בירושלים לאחר כיבושה. הם העתיקו באופן רשמי את מרכז העסקים הראשי של ירושלים מערבה, לאורך רחוב יפו, תוך יצירת "המשולש" של רחובות ראשיים: רחוב בן-יהודה ורחוב המלך ג'ורג', ששולבו ברחוב יפו. כיכר ציון נמצאת באחד הקדקודים של המשולש. עד שנת 1924 הושלמה סלילתו של המשולש. בסמוך לכיכר נבנה בניין סנסור, שיועד לשמש כבניין משרדים.
שלטונות המנדט נתנו לכיכר המרכזית שבחזית בניין סנסור את השם "רחבת סנסור", אולם השם "כיכר ציון" דבק בכיכר בזכות קולנוע ציון הפופולרי (שנודע גם כ"ראינוע ציון"), שפעל בה עוד לפני הקמתה, החל משנת 1912. הקולנוע עבר גלגולים רבים, עד שנהרס בשנת 1972. בעבר היה ניצב במקומו הסניף המרכזי בירושלים של בנק הפועלים ומלון הרברט סמואל.
מבנים בכיכר
ממערב עם כיוון השעון:
פיגועי טרור ואירועים אלימים
כיכר ציון הייתה זירה לפיגועי טרור אחדים.
ארבעה חודשים לאחר מלחמת ששת הימים, ב-8 באוקטובר 1967, היה קולנוע ציון אתר ניסיון הפיגוע הראשון בסדרת הפיגועים של ארגון פת"ח. מטען נפץ הוחבא בתוך תיק שהושאר באולם הקולנוע, אך המטען אותר והפיגוע סוכל.
ב־4 ביולי 1975 התרחש הפיגוע הקטלני ביותר בכיכר, כשהתפוצץ מקרר תופת שהונח בה, וגרם למותם של 15 אנשים ולפציעתם של 77 אנשים. היה זה אחד הפיגועים הגדולים בהיקפם עד אז. בין ההרוגים היו ארבעה פלסטינים ממזרח ירושלים. אש"ף הודיע על אחריותו לפיגוע.
ב־10 בנובמבר 1975 קיבלה העצרת הכללית את החלטה 3379, אשר השוותה את הציונות לגזענות. מספר ימים לאחר מכן, ב-13 בנובמבר, התקיימה הפגנה נגד ההחלטה. לאחר ההפגנה התפוצץ סמוך לכיכר מטען חבלה שהוטמן בעגלת סבלים, שגרם למותם של שישה בני נוער.
ב-23 במרץ 1979 התפוצץ מטען חבלה שהוטמן בפח זבל סמוך לכיכר, ומהפיצוץ נהרג אדם אחד ו-13 איש נפצעו.
הפגנות בכיכר
אף שהכיכר אינה גדולה, מתקיימות בה לעיתים הפגנות. עם הידועות שבהפגנות אלו נמנות:
הפגנת הענק נגד הסכם השילומים
ב־7 בינואר 1952 דנה הכנסת על כניסה למשא ומתן עם גרמניה על הסכם השילומים (ההצבעה נערכה ב-9 בינואר). מנחם בגין, מנהיג תנועת החרות שבאופוזיציה, התנגד נחרצות להסכם ולקראת הדיון ארגנה תנועתו עצרת המונים בכיכר ציון. בנאומו אמר בגין, בין השאר:
ההמון הלך מכיכר ציון לבניין הכנסת, ששכן באותה העת בבית פרומין, מרחק דקות הליכה מעטות, וחרף מחסומי המשטרה השליכו מפגינים אבנים על בניין הכנסת. כארבע מאות אנשים נעצרו, ומאתיים אזרחים ומאה וארבעים שוטרים נפצעו.
הפגנות "הפנתרים השחורים"
בהפגנה של הפנתרים השחורים ב-18 במאי 1971 התאספו אלפי מפגינים בכיכר ציון והשמיעו קריאות נגד הקיפוח העדתי. המפגינים אף דרשו לשנות את שמה של הכיכר ל"כיכר יהדות המזרח". הפגנה זו התקיימה ללא רישיון, והמשטרה שהגיעה לפזרה נתקלה בהמון זועם, שהשליך אבנים ובקבוקי תבערה. התוצאות היו קשות: שוטרים ומפגינים נפגעו בהתנגשות, 20 אושפזו בבית החולים ו-74 מפגינים נעצרו על ידי המשטרה. לאחר מחאה אלימה זו נעתרה הממשלה לדון ברצינות בטענותיהם של "הפנתרים" ואף הוקמה ועדה ציבורית למציאת פתרון למצוקתם.
ב־28 באוגוסט 1971 נערכה בכיכר הפגנה סוערת של "הפנתרים השחורים" כנגד ראש הממשלה, גולדה מאיר, והועלתה באש בובה בדמותה. המסר של המפגינים: "מדינה אשר חצי מתושביה מלכים וחצי עבדים מנוצלים – אנו נעלה אותה באש".
הפגנת הימין נגד יצחק רבין והסכם אוסלו ב'
ב־5 באוקטובר 1995 נערכה בכיכר הפגנה שבה השתתפו ראשי מחנה הימין, אשר קראה לבטל את הסכמי אוסלו ולהוריד מהשלטון את ראש הממשלה יצחק רבין. בכיכר היו שקראו "מוות לרבין" ו"רבין הבוגד". במיוחד נודעה הפגנה זאת בתמונה של רבין במדי אס אס שהוצגה על ידי סוכן השב"כ אבישי רביב לצוות טלוויזיה שסיקר את ההפגנה. חודש לאחר מכן, בעצרת תמיכה בתהליך השלום נרצח רבין על ידי פעיל הימין הקיצוני, יגאל עמיר.
על מרפסת הנואמים עמדו שלושה בכירי מפלגת הליכוד: אריאל שרון, בנימין נתניהו ומשה קצב. לצדם עמדו רחבעם זאבי, דוד לוי והרב חיים דרוקמן. בתום ההפגנה צעדו כמה מאות מהמפגינים מהכיכר לכנסת ושם ניסו לפרוץ לרחבת הכנסת ופגעו במכוניות של שרי ממשלה.
הפגנות ימין נוספות
הפגנה נוספת נערכה בכיכר נגד תוכנית ההתנתקות, תחת הסיסמה "ההתנתקות קורעת את העם". בהפגנה השתתפו עשרות אלפים. לאחר אירועי עמונה נערכה בכיכר הפגנה נוספת בהשתתפות עשרות אלפי אנשים שקראו לראש הממשלה אהוד אולמרט להתפטר והאשימו אותו בשיסוי השוטרים והחיילים במתיישבי עמונה.
הכיכר כיום
בשנות השמונים של המאה ה-20 הפך רחוב בן יהודה למדרחוב. בשנת 2009 נסגר רחוב יפו לתנועת כלי רכב, כך שישמש רק את הרכבת הקלה והולכי רגל. בעקבות צעדים אלה התחזק מעמדה של הכיכר כמקום מפגש של צעירים. בכיכר מתקיימים אירועים שונים כחלק מהפסטיבלים המתקיימים בירושלים. בין 2015 ל-2017 התקיים מדי שבוע בכיכר ובחלקו של רחוב יפו שבין הכיכר לכיכר ג'נרלי "שוק לילה" ביוזמת העירייה, שכלל דוכנים של אמנות ואומנות.
בניסיון למנוע את התקהלות נוער השוליים באזור הכיכר בשעות הערב, שינתה עיריית ירושלים את מבנה הכיכר והציבה בה ספסלים. עמותת עלם יחד עם מוזיאון ישראל מפעילים פרויקט לטיפול בנוער בסיכון שבמסגרתו מגיעה לכיכר ציון באופן קבוע ניידת עם אנשי מקצוע ומתנדבים המסייעים לבני נוער. פרויקט נוסף המסייע לנוער בסיכון במקום הוא "הזולה של חצרוני".
העבודות לשיפוץ הכיכר החלו במרץ 2018, וכוללות בעיקר את החלפת הריצוף והתאורה ונטיעה של שלושים עצים חדשים. בחלל הכיכר ובמקום המדרגות והכבש בכניסה לבניין בנק הפועלים יוצבו במות ישיבה וספסלים, ותוגבל כניסת כלי הרכב לכיכר מרחוב שמאי.
מכולה
מְכוּלָה (באנגלית: Container, ולעיתים אף בעברית/לעז: קוֹנְטֵיְנֶר) היא תיבה גדולה, העשויה לרוב ממתכת, אותה מטעינים על כלי תחבורה נושאי משאות, כגון משאיות, רכבות ואוניות משא.
מכולות משמשות להובלת מטען באמצעי תחבורה שונים, והן שימושיות בהיותן תיבות אחסון אחידות בגודלן ובצורתן (העומדות בתקן ארגון התקינה הבינלאומי – ISO) (הידועות גם בשם "isotainers"), אותן ניתן להעמיס בשלמותן לאוניות, קרונות רכבת ומשאיות. להובלה מוטסת מקובל שימוש בתקן קל יותר, שהוגדר על ידי ארגון חברות התעופה הבינלאומי – יאט"א.
מבנה
מכולה אחידה (תקנית) מכילה 2 דלתות באחד מצדדיה, ועשויה מפלדת בליה בצורה גלית. המכולות חזקות דיין על מנת לאפשר הערמת 10 מהן זו על גבי זו מבלי לגרום נזק לתחתונה מביניהן.
מידות
מכולות מיוצרות בחמש מידות אורך אחידות: 20 רגל (6.10 מטר), 40 רגל (12.20 מטר), 45 רגל (13.72 מטר), 48 (14.63 מטר) ו-53 רגל (16.15 מטר).
המכולות הנפוצות הן באורך 20 ו-40 רגל.
יצרנית המכולות הגדולה בעולם היא סין, והמכולות הנפוצות ביותר בעולם הן באורך 40 רגל, שהם שני TEU. נוסף למכולות האחידות, קיימות מכולות המכונות "High cube", שגובהן 9 רגל ו-6 אינץ' (2.89 מטר) וכן מכולות "חצי גובה", אשר גובהן 4 רגל ו-3 אינץ' (1.30 מטר) לצורך הובלת מטענים כבדים.
אבטחה
מכולות, המכילות סחורה מסחרית רבה, עשויות להוות מטרות לגנבות. כתוצאה מכך, הומצאו פתרונות סטנדרטיים רבים להוספת אזעקה, סירנה, ואף שליחת הודעות אלחוטיות למאבטחים בעת פתיחת דלתות המכולה וזיהוי תנועה בסביבתה.
היסטוריה
שינוע סחורות במכולות חולל מהפכה בתנועת סחורות בנמלי הים בעולם ותרם באופן נכבד להוזלת ההובלה, להגברת יעילות ההובלה והגדלת נפחה. כמעט כל סחורה המיוצרת היום בעולם עוברת בשלב כלשהו במהלך שיווקה במכולות. השימוש במכולות הפך את פעולת הטעינה והפריקה מאוניות למהירה בהרבה (שעות במקום ימים), מה שגרם להפחתת הצוות של הספינות ולכך שסביבתם של נמלים כבר לא הייתה מוקד של חיי לילה.
רעיון המכולה הומצא ב-1955 על ידי מלקום מקלין, שאף רשם עליו פטנט. האונייה הראשונה בעולם, שנבנתה במיוחד לצורך הובלת מכולות הייתה Clifford J. Rodgers, אשר נבנתה במונטריאול בשנת 1955. מטענה של אונייה זו היה יכול להכיל 600 TEU, והפלגתה הראשונה הייתה ב-1956 על ידי חברת SeaLand של מקלין. אחד הטריגרים להכנסת המכולה לשימוש קבוע בכל מקום, הייתה ההתקשרות של מקלין עם הצבא האמריקאי להובלת הציוד הלוגיסטי לווייטנאם על ידי חברת SeaLand במכולות, בעת מלחמת וייטנאם. הצי של מקלין קיצר את זמן השינוע של הציוד הצבאי מ-54 יום ל-17 יום.
כיום, כ-90% מן הסחורות, שאינן בתפזורת, העוברות בנמלים, משונעות במכולות. נכון לשנת 2005, נעו בעולם כ-18 מיליון מכולות. היום נעות בין נמלי העולם אוניות המסוגלות לשאת 9,000 TEU, וקיימות כבר אוניות-ענק המסוגלות לשאת כ-20,000 TEU.
השימוש במכולות אחידות לפי תקן ארגון התקינה הבינלאומי ISO אף שינה את התקנים לבניית משאיות וכלי תחבורה אחרים המשמשים לשינוע מכולות.
לצים, חברת הספנות הלאומית של ישראל, כ-470,000 מכולות הנושאות את שמה. לצים 25 אוניות לשינוע מכולות; הגדולות שבהן יכולות לשאת 4,900 TEU.
שימושים נוספים
נוסף על ייעודן העיקרי של המכולות לשם הובלת סחורות, נעשה בהן שימוש גם כמחסנים באתרי בנייה ובאתרים תעשייתיים, ולאחרונה גם למגורים.
בשנת 2014 נחנך בעיר לוד מיזם שבו נעשה שימוש במכולות למגורים. עמותת איילים הקימה בעיר 18 יחידות דיור לסטודנטים בתוך פרק זמן קצר מאוד (כחודש וחצי). בסוף אותה שנה, הושק בעיר שדרות כפר מכולות בן 36 יחידות דיור, שיורחב ל-163 יחידות דיור.
בוירטואליזציה ברמת מערכת ההפעלה בעולם התוכנה, נעשה בהשאלה שימוש בשם וברעיונות של מכולה.
התפלגות מקסוול-בולצמן
התפלגות מקסוול-בולצמן היא התפלגות המשמשת בפיזיקה ובכימיה לתיאור התפלגות גודל של וקטור, שכל אחד מרכיביו מתפלג באופן נורמלי ובלתי תלוי. השימוש הנפוץ ביותר שלה הוא לתיאור התפלגות המהירויות של חלקיקים בגז אידיאלי, אך היא יכולה לתאר, בשינוי הפרמטרים, גם, לדוגמה, את התפלגות התנע או האנרגיה שלהם.
ההתפלגות קרויה על שם הפיזיקאי הסקוטי ג'יימס קלרק מקסוול והפיזיקאי האוסטרי לודוויג בולצמן.
באופן פורמלי, אם הם משתנים מקריים נורמליים בלתי-תלויים בעלי תוחלת 0 וסטיית תקן \ a אז המשתנה המקרי \ Z המוגדר על ידי  מתפלג לפי התפלגות מקסוול-בולצמן עם פרמטר \ a. במקרה זה, \ (Z/a)^2 מתפלג התפלגות כי בריבוע עם שלוש דרגות חופש.
נוסחת צפיפות ההסתברות הכללית להתפלגות מקסוול-בולצמן מובאת בטבלה, אך לרוב משתמשים בווריאציה המתארת את התפלגות גודל המהירות בגז אידיאלי:
שימושים
התפלגות מקסוול-בולצמן משמשת כבסיס לתיאור תופעות מקרוסקופיות של גז, כגון טמפרטורה, לחץ או דיפוזיה. ניתן להסיק את ההתפלגות תוך שימוש בכלים של מכניקה סטטיסטית, תחת ההנחות שהגז בנוי מכמות גדולה של חלקיקים כדוריים קשיחים שאינם משפיעים אחד על השני פרט להתנגשויות ביניהם, ובהזנחת אפקטים קוונטיים. הנחות אלה הן קירוב טוב להתנהגות של גזים אמיתיים בתנאים רגילים, שבהם הלחצים נמוכים והטמפרטורות נמוכות. ואכן, מדידות מראות התאמה טובה מאוד של התפלגות המהירויות לצפי התאורטי בתנאים רגילים.
התפלגויות נוספות
עבור המהירות כוקטור, ההתפלגות היא:
ניתן גם להסיק מתוך התפלגות מקסוול-בולצמן של המהירויות את התפלגות האנרגיה. בדוגמה שלהלן מובא חישוב עבור גז המכיל חלקיקים מסוג אחד בלבד, כך שלכל החלקיקים ישנה אותה מסה. אם ההסתברות למצוא מולקולה בטווח מהירויות \ \vec{v} עד היא:
ניתן להציב: וגם \ dE=mVdV
כשאז יתקבל:
לויד אוון
לויד אוון (באנגלית: Lloyd Owen; נולד ב-14 באפריל 1966) הוא שחקן אנגלי. אוון למד משחק בתיאטרון הלאומי לנוער ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) בלונדון. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד אביו של אינדיאנה ג'ונס, הפרופסור ד"ר הנרי ג'ונס האב, בסדרת הטלוויזיה "אינדיאנה ג'ונס הצעיר" מהשנים 1992 ו-1993, ובתפקיד פול באומן-מקדונלד בסדרה "בחזרה לאחוזת העמק" של BBC סקוטלנד מהשנים 2002 עד 2005. ב-2006 גילם את עורך הדין ויליאם היליס בסרט "מיס פוטר". ב-2015 השתתף במיני-סדרה "You, Me and the Apocalypse" של רשת סקיי וגילם את נשיא ארצות הברית.
אוון מרבה להופיע בתיאטרון. פריצת הדרך שלו על הבמה הייתה בתפקיד ניק במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" בשנת 1996. תפקידים בולטים נוספים שלו היו ב-1998 בדמות דן במחזה "קרוב יותר", ב-2002 במחזה "The York Realist" בתפקיד ג'ורג', ובדמות פטרוס במחזה "פאולוס" משנת 2005.
ביוגרפיה
ריצ'רד לויד אוון נולד בצ'רינג קרוס ווסטמינסטר שבלונדון. הוא גדל בלונדון על אף ששני הוריו הם ולשים - אביו השחקן גלין אוון (1928–2004) היה מהעיירה קרנארבון שבמחוז גוויניד' בצפון מערב ויילס, ואמו השחקנית פטרישה מורט הייתה ממוריסטון שבעיר סוונסי. אחותו היא השחקנית קאת'י אוון.
בגיל 16 החל אוון ללמוד משחק בתיאטרון הלאומי לנוער, ואחר כך למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) בלונדון. שם קיבל עבודה כשחקן וכרטיס של Equity (איגוד השחקנים), אבל בקשתו להשתחרר מהלימודים נדחתה והוא סולק מ-RADA אחרי שנת לימודים אחד. למרבה המזל הוא עבד עם להקת התיאטרון Cheek by Jowl והשתתף בסיור הופעות של הלהקה ברחבי העולם והופיע במחזות שייקספיריים.
קריירה
פריצת הדרך הראשונה של אוון הייתה בתפקיד הפרופסור ד"ר הנרי ג'ונס האב, אביו של אינדיאנה ג'ונס, בשמונה פרקים של הסדרה "אינדיאנה ג'ונס הצעיר" בשנים 1992 ו-1993. לאחר מכן הופיע בתפקיד פון באומן-מקדונלד ב-25 פרקים של הסדרה הפופולרית של BBC סקוטלנד "בחזרה לאחוזת העמק" ששודרה מ-2002 עד 2005. עוד גילם את פרופ' ג'ון פורד בסדרה "The Innocence Project" של BBC צפון אירלנד בשנים 2006 ו-2007. אולם כתוצאה מביקורות גרועות ורייטינג נמוך הורדה הסדרה באמצע העונה הראשונה, ולא צולמו פרקים נוספים.
בקולנוע הופיע אוון בסרטים קצרים ובתפקידי משנה. ב-2003 שיחק בסרט "רפובליקת האהבה" בדמות פיטר, בסרט המבוסס על רומן מאת קרול שילדס. ב-2006 גילם את עורך הדין ויליאם היליס, שהתחתן עם סופרת הילדים ביאטריקס פוטר, בסרט על חייה "מיס פוטר". עם זאת אהבתו הגדולה היא התיאטרון. בתחילת הקריירה שלו שיחק עם להקת התיאטרון Cheek by Jowl בהפקות תיאטרון של המחזה "פילוקטטס", ושל המחזות השייקספיריים "מקבת'", "הסערה" ו"הלילה השנים עשר". ב-1996 גילם את ניק במחזה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" מאת אדוארד אלבי בבימויו של הווארד דייוויס בתיאטרון אלמיידה בלונדון. אוון למד את המחזה במסגרת בחינות ה- A-levels והוא המחזה האהוב עליו ביותר. תפקידים נוספים שלו בתיאטרון היו ב-1998 בתפקיד דן במחזה "קרוב יותר" מאת פטריק מארבר. ב-2002 גילם את ג'ורג' במחזה "The York Realist" מאת פיטר גיל. על הופעתו זו זכה בשבחי המבקרים.
חיים אישיים
אוון נשוי לשחקנית והאמנית ג'ולייט מול. לבני הזוג נולדו שני ילדים מקסים ומימי. הם חיים בבטרסי ברובע וונדסוורת' בדרום-מערב לונדון.
נורשפין
נורשפין (בשוודית: Norrköping) היא עיר נמל במחוז אסטריֶטלנד (Östergötlands län) שבמזרח שוודיה, 150 ק"מ מדרום לבירה סטוקהולם. בשנת 2005 התגוררו בה 83,561 תושבים (בסך הכל 127,059 תושבים במטרופולין), והיא השמינית בגודלה בשוודיה.
העיר ממוקמת על פתחו של הנהר "מוטלה סטרום", ב"מפרץ בראביקן", שהוא מפרץ של הים הבלטי.
ניצול כוח המים של הנהר "מוטלה סטרום" והנמל הטוב, היו הגורמים שאפשרו את הצמיחה המהירה של העיר לתעשייתית. העיר ידועה גם בתעשיית הטקסטיל שלה. אחד הכינויים של העיר הוא "מנצ'סטר של שוודיה".
האטרקציות באזור כוללות את מוזיאון העבודה, אולם הקונצרטים ומרכז הכנסים לואי דה גר קונסרט וקונגרס, מוזיאון העיר נורשפין ומרכז חזותי C, כולם ממוקמים במסגרת היסטורית שמורה היטב עם עדות לתעשיית הטקסטיל בעבר.
היסטוריה
לעיר יש אזכורים מימי הביניים על ידי מתיישבים סביב עיר הדומה לנורשפין על שפך נחל "מוטלה לינשפין", שהשתמשו בזרם המים מהמפלים לשימוש המטחנות שלהם. הנהר היה מלא דגי סלמון.
אין תאריכים מדויקים, אך יש אזכורים של כנסייה מהמאה ה-12. שנבנתה לכבודו של סנט אולף, הפטרון של נורווגיה.
מקומות ותחבורה
30 ק"מ צפונית נורשפין נמצא "קולמרדנס דיורפארק". זהו גן חיות חיצוני בסגנון ספארי. באתר יש גם אקווריום עם נחשים, תנינים וכרישים. 50 ק"מ מהעיר, ישנם איים בשם: סנט אנה וגריט.
נמל התעופה נקרא "קונגשנגן" עם 170,000 נוסעים בשנת 2006. פארק תעשיות הייטק בשם "פארק המדע של נורשפין".
ספורט
לעיר יש מספר רב של מועדוני ספורט בכל הענפים. והבולטים שבהם: אי.אף. נורשפין בכדורגל, ונורשפין דולפינס בכדורסל.
תמונות מהעיר
אילה חסון
אַיָּלָה חסון-נשר (נולדה ב-28 בספטמבר 1961) היא עיתונאית ישראלית; מגישה בתאגיד השידור הישראלי. את רוב הקריירה העיתונאית שלה עשתה ברשות השידור, שם, בין היתר, שימשה כתבת ופרשנית, הגישה תוכניות בקול ישראל ואת מהדורת "יומן" בערוץ הראשון, והייתה לאישה הראשונה בתפקיד מנהלת חטיבת החדשות של הערוץ עד לעזיבתה בסוף שנת 2015. מאז עזבה את הערוץ הראשון הייתה פרשנית בכירה בחדשות 13, שם הגישה את מהדורות "שישי" ו"המטה המרכזי", עד להצטרפותה לתאגיד בשנת 2023, שם בין היתר מגישה את התוכנית "שבע עם אילה חסון" בכאן 11 ואת "הבוקר הזה" בימי חמישי בכאן ב'.
ביוגרפיה
חסון היא הרביעית מחמשת ילדיהם של רינה וסלומון (שלמה) חיון. גדלה בשכונת תלפיות בירושלים ולמדה בגימנסיה רחביה. לאחר שירותה הצבאי, למדה עיצוב פנים ולאחר מכן פנתה ללימודי תקשורת בבית הספר לעיתונאות ולתקשורת "כותרת". היא גם בעלת תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת תל אביב.
חסון עברה בגיל 10 תקיפה מינית, ולדבריה, אירוע טראומטי זה הוביל אותה להיות עיתונאית.
נשואה למפיק הטלוויזיה וסוכן הטאלנטים שי נשר, מי שהיה בעברו מאבטחו של הרמטכ"ל דוד אלעזר. היא אם לבן מנישואיה הקודמים ולבת משותפת עם נשר, ומתגוררת בתל אביב. חסון דוברת חמש שפות: עברית, ערבית, אנגלית, צרפתית וספרדית.
קריירה
בתחילת דרכה המקצועית, עבדה חסון מספר חודשים בעיתון מעריב, ובסוף שנת 1993 התקבלה לעבודה ברשות השידור. בראשית דרכה ברשות שימשה ככתבת לענייני משפט ומשטרה, ולאחר מכן מונתה לכתבת הפוליטית של הערוץ הראשון. בעקבות חשיפתה את פרשת בר-און חברון נשלחה על-ידי מנהל הערוץ יאיר שטרן להשתלמות ב-CNN.. ב-1997 השתתפה בסרט הטלוויזיה "אהבה מדרגה ראשונה" בבימויו של עקיבא טבת.
בעשור הראשון של המאה ה-21, החלה לשמש כפרשנית המדינית של הערוץ והגישה את התכנית השבועית "היום בחדשות". בשנת 2006, לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, הגישה לצדו של בן כספית את התוכנית "ישראל בוחרת" בערוץ הראשון, זאת במקביל לעבודתה ככתבת. בסוף שנת 2008 השניים החלו להגיש יחד את מהדורת יום שישי "יומן", ומשפרש ממנה כספית בראשית 2010, חסון הגישה אותה בגפה עד לפרישתה מן הערוץ. במקביל הגישה בימי חמישי את תוכנית הרדיו "הכל דיבורים" ברשת ב' של קול ישראל.
באוגוסט 2014 מונתה למנהלת בפועל של חטיבת החדשות של הערוץ הראשון, והייתה לאישה הראשונה בתפקיד זה. בנובמבר 2015 עברה לחדשות עשר (אשר מאוחר יותר התמזג אל ערוץ 13), שם הגישה את מגזין סוף השבוע "שישי", את תוכנית הראיונות "המטה המרכזי" לקראת צאת השבת, ושימשה כפרשנית בכירה בערוץ. לאחר המעבר, טענה חסון שעזיבתה באה בעקבות התנכלות שעברה מצד בכירים לשעבר ברשות השידור (ביניהם זליג רבינוביץ') ושולחיהם, זאת לאחר שעם מינויה לתפקיד מנהלת חטיבת החדשות נחשפה למעשי שחיתות ובזיזה של כספי ציבור ברשות ודרשה לטפל בהם. באוקטובר 2022 החלה להגיש גם את תוכנית האקטואליה היומית "אזור בחירה", ששודרה בהגשה לסירוגין שלה ושל רביב דרוקר.
בפברואר 2017 החלה לשדר תוכנית אקטואליה שבועית בימי חמישי ב-103FM. שנה לאחר מכן, תוכניתה הפכה לרצועה יומית בימים א'-ד'. בפברואר 2020 עברה לשדר באותה תחנה תוכנית אקטואליה משותפת עם גולן יוכפז מידי בוקר, אך כעבור חודש עזבה את התחנה.
בין הראיונות שערכה חסון, בלט ראיון בלעדי בשנת 1995 עם גאולה עמיר, אמו של יגאל עמיר, רוצחו ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, ראיון עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בקרמלין בשנת 2005, ראיונות עם מזכירת המדינה של ארצות הברית קונדוליזה רייס ב-2005 וב-2007. בתחילת הקריירה שלה, עת שימשה כתבת פלילים בשנת 1994, נודעה חסון בסיקורה המקיף את פרשת ההתבצרות החמושה של הרב עוזי משולם בביתו במסגרת מאבקו לחשיפת פרשת ילדי תימן, והייתה ליחידה שנכנסה לביתו. חסון נטלה חלק בסדרת הדוקו-דרמה "חידת משולם" בתאגיד השידור שתיעדה את הפרשה, ואת דמותה בסדרה גילמה השחקנית דנה מיינרט.
במאי 2021, בעת שהכינה כתבה לסיקור האירועים במהלך המהומות בלוד, הותקפה חסון על-ידי פעילי ימין קיצוני.
בשנת 2022 השתתפה בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "מנאייכ" בתפקיד עצמה.
בפברואר 2023 עברה לתאגיד השידור הישראלי, שם היא מגישה את תוכנית הערב "שבע עם איילה חסון" בכאן 11 בימים א'–ד' ואת תוכנית הרדיו "הבוקר הזה" בימי חמישי בכאן ב', ומשמשת בין היתר כפרשנית בחדשות הערב.
חשיפות עיתונאיות
חסון נודעה במספר פרסומים בעלי השפעה. כתבה של חסון בתחילת שנת 1997, שבה נטען כי מינויו של רוני בר-און ליועץ המשפטי לממשלה (שהתפטר יומיים לאחר מכן עקב ביקורת ציבורית על מידת התאמתו לתפקיד) על-ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו היה חלק מעסקה עם אריה דרעי בתמורה לתמיכה של מפלגת ש"ס בהסכם חברון, הביאה להתפוצצות פרשת בר-און חברון. במסגרת הכתבה, פורסם כי המינוי בוצע בהמלצתו של הקבלן דוד אפל, מתוך הערכה שדרעי, שהיה מצוי במשפט פלילי שהתנהל כנגדו, יקבל הסדר טיעון מקל על-ידי בר-און. בעקבות החשיפה, לראשונה בישראל נחקר ראש ממשלה מכהן באזהרה על-ידי המשטרה, שהמליצה להעמידו לדין יחד עם כל המעורבים בעניין, אם כי לבסוף לא הוגשו כתבי אישום. בנוסף, הוקמה ועדת שמגר, שהביאה לשינוי בדרך המינוי של יועץ משפטי לממשלה. תביעת דיבה מצד אפל נגד חסון ורשות השידור נדחתה על-ידי בית המשפט בנימוק של אמת בפרסום.
בשנת 2002 חשפה את פרשת השוחד של שלמה בניזרי, מי שכיהן כשר הבריאות וכשר העבודה והרווחה מטעם ש"ס. על-פי כתבתה של חסון, בניזרי קיבל ממשה סלע, קבלן ירושלמי שעסק בגיוס עובדים זרים לישראל, סכומי כסף שהגיעו לכ-800 אלף ש"ח, זאת בתמורה לסדרה של מינויים פסולים וסיוע לסלע תוך ניצול סמכותו כשר. בעקבות התחקיר, שהתבסס על עדויות ומסמכים שסופקו על-ידי אשתו של סלע (שהייתה גם ראשת לשכתו של בניזרי), פתחה המשטרה חקירה בעניינו של בניזרי, שהובילה להגשת כתב אישום נגדו, ולבסוף להרשעתו ולמאסרו בגין שוחד, הפרת אמונים ושיבוש הליכי משפט.
בשנת 2004 חשפה חסון קלטות משנת 2002 בהן נשמע שר האנרגיה יוסף פריצקי כשהוא מאשים בשחיתות את ח"כ אברהם פורז, חברו במפלגת שינוי ולכאורה מנסה לתפור לו תיק. בעקבות פרסום ההקלטה פוטר פריצקי מהממשלה. המשטרה פתחה בחקירה כנגד יוסי מימן, שבתאי שביט והחוקר הפרטי מאיר פלבסקי בחשד שניסו לסחוט את פריצקי באמצעות הקלטת על רקע העדפתו את הגז הפלסטיני על פני הגז המצרי (שהיה מסופק דרך החברה שלהם) אולם התיק נסגר ללא המלצות להעמידם לדין. שנה לאחר מכן חשפה הקלטה נוספת ובה נשמע פורז מבטיח נסיעות לחו"ל לשני יריבים ממפלגתו בתמורה להפסקת המתקפות נגדו. בין יתר החשיפות באותה תקופה, חשפה כי אלחנן טננבוים נמצא בחיים בשבי החזבאללה.
בשנת 2006 פרסמה חסון שיעקב בורובסקי, יועץ במשרד מבקר המדינה ומי שעמד בראש צוות המאבק בשחיתות שלטונית, ניסה לקדם את מועמדותו לתפקיד מפכ"ל המשטרה באמצעים לא כשרים בעת שהיה מפקד המחוז הצפוני במשטרה בשנת 2004. על-פי הפרסום, בורובסקי שלח מסרים דרך חבר מרכז ליכוד לשעבר בשם סולומון קרובי אל עמרי שרון, ובהם הבטחה לסגור תיק חקירה נגד שרון אם הוא יפעל לקידומו של בורובסקי. מנכ"ל רשות השידור, מרדכי שקלאר, דחה טענות נגד חסון כי פרסום זה נועד לפגוע בבורובסקי בעטיו של ניהול חקירות נגד ראש הממשלה אהוד אולמרט. חקירת משטרה נגד בורובסקי בפרשה נסתיימה ללא כתב אישום אבל עם ביקורת מצד פרקליט המדינה על התנהלותו.