cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרחון לבקו
מקור השם
הקרחון נקרא על שמו של ג'י. לבקו (G. Levko), שהיה צלם בקבוצת הספינות המזרחית (the Eastern Group) של צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה.
קייט וילהלם
קורות חיים
וילהלם ובעלה נייט סייעו לייסודה ופעילותה של סדנת עבודה להכשרת סופרים, Clarion Writer's Workshop והקימו במקביל גם סדנת עבודה דומה משל עצמם Milford Writer's Conference, אשר פעלה בהצלחה במשך עשרות שנים, והקימה דורות של סופרי מדע בדיוני. כל ארבעת הזוכים בפרס הנבולה לשנת 2000 למשל, היו בוגרי הסדנה. וילהלם ממשיכה בסדנאות אלה, במקביל להמשך הכתיבה בה החלה לפני כמעט ששים שנה.
קרחון לבקו
מקור השם
לבקו צילם את תצלמי האוויר של האי ת'רסטון והחופים הסמוכים לו ב-1946 – 1947.
קייט וילהלם
קורות חיים
ב-2011 הקימה וילהלם יחד עם שני בניה, ריצ'רד וג'ונתן, הוצאה לאור משל עצמה, InfinityBox Press ומאז היא מוציאה את ספריה במסגרת זו בלבד. ריצ'רד וילהלם גם היה מחבר שותף יחד עימה, באחד מספריה.
כתיבתה
הסיפור הקצר הראשון של וילהלם, שהתפרסם, היה The Pint-Sized Genie, במגזין המדע הבדיוני "פנטסטיק" (Fantastic), מהדורת אוקטובר 1956. כחצי שנה אחר כך, באפריל 1957 התפרסם ב-Astounding Science Fiction הסיפור The Mile-Long Spaceship, אשר זכה בפרס עבור הסיפור הקצר הטוב ביותר לאותה שנה ולאחר מכן החלו סיפוריה הקצרים להתפרסם בתדירות גבוהה יחסית ועל במות ספרותיות שונות, ביניהן Analog Science Fiction and Fact, Quark, Orbit, Magazine of Fantasy and Science Fiction, Locus, Amazing Stories, Asimov’s Science Fiction, Ellery Queen’s Mystery Magazine, Fantastic, Omni, Alfred Hitchcock’s Mystery Magazine, Redbook, Cosmopolitan, ועוד.
סיפרה הראשון, שיצא לאור בהוצאת סיימון ושוסטר ב-1963 שייך לסוגת ספרי הבלשים ונקרא בשם More Bitter than Death. ספר המדע הבדיוני הראשון שלה נכתב ב-1965, בשיתוף עם תאודור תומאס ונקרא The Clone. הספר היה מועמד לפרס נבולה, אף כי לא זכה בפרס בסופו של דבר.
כתיבתה משתרעת על פני סוגות רבות ולא רק מדע בדיוני וספרי בלשים ומשפט ובין השאר כתבה גם סיפורי וספרי פנטזיה, מסתורין, מתח, ואפילו קומדיות רומנטיות כמו Oh, Susannah!, ו-Crazy Time. בסך הכל כתבה נכון ל-2014 כחמישים ספרים, בנוסף לנובלות וכמאה סיפורים קצרים, שהתפרסמו במגזיני מדע בדיוני או מתח ובלשים שונים. חלק מהסיפורים הקצרים והנובלות יצאו לאור גם באנתולוגיות שונות, לעיתים שלה בלבד ולעיתים יחד עם סופרים אחרים. סיפרה האחרון עד כה הוא ספר הפנטזיה In Between, שיצא לאור במאי 2014 במתכונת של eBook וקלטת שמע בלבד.
רבים מסיפוריה וספריה של וילהלם עובדו לתסכיתי רדיו, סרטי טלוויזיה (כמו The Lookalike מ-1990, בכיכובן של מליסה גילברט ודיאן לאד), סרטי קולנוע והצגות תיאטרון.
וילהלם נחשבת על ידי מבקרים רבים כסופרת פמיניסטית בשל העובדה שרבים מגיבורי ספריה וסיפוריה הם נשים ולרובן אף יש אופי ותכונות חזקים ודומיננטיים.
פרסים
זכתה בפרס נבולה ובפרס הוגו מספר פעמים, כאשר הזכייה הראשונה הייתה ב-1968, בנבולה, עם הסיפור הקצר The Planners. ב-1977 זכתה בהוגו ובפרס יופיטר על סיפרה "שם שרו מאוחר הציפורים המתוקות" (Where Late the Sweet Birds Sang), אשר תורגם גם לעברית. ב-1988 זכתה בנבולה בפעם השנייה על הנובלה The Girl Who Fell into the Sky. שנה אחר כך זכתה בהוגו בפעם השנייה על הסיפור הקצר Forever Yours, Anna.
חנן
{{פירושונים|* חֶנָאן (Hénán) – מחוז במזרח סין
אישים ששמם חנן:
ראו גם
}}
פרדריק פורסיית'
קורות חיים
פרדריק פורסיית נולד בעיר אשפורד, במחוז קנט שבדרום מזרח אנגליה. לאחר סיום בית ספר תיכון, למד כשנה באוניברסיטת גרנדה שבספרד. בשנת 1956 התגייס לצבא הבריטי והוכשר להיות טייס בחיל האוויר המלכותי.
לאחר שחרורו מן השרות הצבאי בשנת 1958, השלים את לימודיו באוניברסיטה בפקולטה לעיתונות. בשנת 1961 החל לעבוד ככתב בסוכנות הידיעות רויטרס, ובשנת 1965 עבר לעבוד ככתב חוץ עבור ה-BBC. בקיץ 1967 נשלח לניגריה, כדי לסקר את המלחמה שניהל הממשל הניגרי כנגד המורדים בחבל ביאפרה. הוא שהה שם מספר חודשים ולאחר חזרתו לאנגליה פוטר מה-BBC, בעקבות האשמות שלכאורה נתן סיוע למורדים ואף פיברק כתבות אוהדות המורדים.
בשנת 1969 חזר לניגריה, הפעם ככתב עצמאי, כדי לאסוף חומר לספרו הראשון - "The Biafara story", ספר דוקומנטרי שמתאר בפירוט את מהלך מלחמת האזרחים בניגריה.
ספרו השני של פורסיית, "תיק אודסה", זכה להצלחה דומה לזו של ספרו הראשון; הוא נמכר בעותקים רבים ועובד לסרט בכיכובם של ג'ון ווייט ומקסימיליאן של. הספר מתאר את מאבקו של עיתונאי גרמני צעיר בארגון סודי של פושעי מלחמה נאצים בתחילת שנות ה-60.
בספרו השלישי, "כלבי המלחמה" מגולל פורסיית סיפורה של קבוצת שכירי חרב, שנשכרת על ידי תאגיד כרייה בריטי, כדי לבצע הפיכה צבאית במדינה באפריקה. המטרה – להשליט בה ממשלת בובות, שתסכים להעביר את זכויות הכרייה של פלטינה לתאגיד הבריטי. בשנת 1981 עובד הספר לסרט בכיכובו של כריסטופר ווקן.
בשנת 2010 עובד ספרו "הפנטום ממנהטן" - שמהווה המשך למחזמר "פנטום האופרה" - למחזמר בשם "האהבה לעולם לא מתה".
בשנת 2012 הוענק לו פרס "פגיון היהלום" למפעל חיים בתחום ספרות המתח מטעם איגוד סופרי המתח. בספטמבר 2016 פרש מכתיבת ספרי מתח, אך בשנת 2018 פרסם ספר מתח נוסף, "השועל" (טרם תורגם לעברית).
האוניברסיטה הפדרלית הסיבירית
האוניברסיטה הפדרלית הסיבירית (ברוסית: Сибирский федеральный университет, Sibirskiĭ federalʹnyĭ universitet, מקוצר לרוב ל-SibFU, СФУ) היא אוניברסיטה רב תחומית מודרנית הממוקמת בקרסנויארסק, שבמזרח רוסיה, המשלבת מחקר והוראה יסודיים ויישומיים.
האוניברסיטה נחשבת לאחת המתקדמות במדינה ובדירוג האוניברסיטאות הרוסיות היא ממוקמת במקומות גבוהים: מקום 12–14 בדירוג הלאומי של האוניברסיטאות (המורכב על ידי אינטרפקס והד ממוסקבה), מקום 7–8 בסעיף "חדשנות ויזמות", מקום 6–10 בסעיף "חינוך". האוניברסיטה הפדרלית בסיביר דורגה במקום ה -14 מבין האוניברסיטאות הרוסיות בדירוג הבינלאומי"Web of Science" (שהורכב על ידי תומאס רויטרס) וב"דירוג האינטרנט של האוניברסיטאות העולמיות". לאוניברסיטה הפדרלית בסיביר שיתוף פעולה בינלאומי נרחב והיא משתלב במרחב המחקר והחינוך הבינלאומי.
המחקר הבסיסי והיישומי של האוניברסיטאות קשור קשר הדוק עם מוסדות החטיבה הסיבירית של האקדמיה הרוסית למדעים (למשל, המכון למודל חישובי של החטיבה הסיבירית באקדמיה הרוסית למדעים); מדענים רבים ממוסדות אלה הם פרופסורים ומרצים באוניברסיטה הפדרלית הסיבירית (SibFU). לאוניברסיטה הפדרלית בסיביר יש מרכז עיתונות אוניברסיטאי גדול משלה, הכולל את כתב העת המדעי של האוניברסיטה הפדרלית בסיביר.
האוניברסיטה הוקמה בשנת 2006 על ידי מיזוג ארבע אוניברסיטאות גדולות בעיר קרסנויארסק שהכשירו אנשי מקצוע בענפי הכלכלה התחרותיים ביותר בסיביר ובמזרח הרחוק כמו אוניברסיטת קרסנויארסק, האוניברסיטה הטכנית של קרסנויארסק, האקדמיה הלאומית לארכיטקטורה ובנייה ואוניברסיטת קרסנויארסק הממלכתית למתכות לא-ברזליות וזהב.
כיום האוניברסיטה הפדרלית בסיביר היא המוסד ההשכלה הגבוהה הגדול ביותר בסיביר והיא מורכבת מ-19 מכונים עם למעלה מ-3,000 אנשי סגל המלמדים 41,000 סטודנטים. יו"ר מועצת הנאמנים של האוניברסיטה הוא דמיטרי א. מדבדב, ראש ממשלת הפדרציה הרוסית.
היסטוריה
האוניברסיטה הפיברלית הסיבירית הוקמה במסגרת הפרויקט הלאומי "חינוך" על פי החלטת ממשלת רוסיה מס' 1518-р שהונפקה ב־4 בנובמבר 2006. מטרת הממסד האוניברסיטאי החדש הייתה לתמוך במודרניזציה של מערכת ההשכלה הגבוהה הרוסית, להגדיל את התחרותיות של הכלכלה הסיבירית, להכשיר אנשי מקצוע מוסמכים מאוד ולפתח שיתופי פעולה בינלאומיים במחקר, חינוך, טכנולוגיה ותרבות. האוניברסיטה הפדרלית של סיביר הוקמה על ידי מיזוג ארבע אוניברסיטאות גדולות: אוניברסיטת קרסנויארסק, האוניברסיטה הטכנית ש לקרסנויארסק, אוניברסיטת קרסנויארסק לארכיטקטורה ובנייה והאוניברסיטה למתכות לא ברזליות וזהב. SibFU הוא מוסד רב תחומי המשלב מחקר והוראה בסיסיים ויישומיים.
SibFU מחויבת לשתף פעולה עם תאגידים גדולים הממוקמים בחבל קרסנויארסק כגון נורילסק ניקל, Vankorneft, רוסאל ועוד, על ידי בניית מעבדות משותפות וארגון קבוצות מחקר סטודנטיאליות, זאת כדי למזער השלכות של המשבר הכלכלי על הסטודנטים, הסגל והצוות של SibFU.
האוניברסיטה הפדרלית בסיביר בולטת במיוחד בנוף מוסדות ההשכלה הגבוהה ברוסיה בשל מגוון אפשרויות מגוונות הנוגעות לא רק להכשרה טרום-על-תיכונית, אלא גם להשכלה גבוהה ותארים מתקדמים. נכון להיום אוניברסיטת סיביר הפדרלית כוללת 35 מחלקות למחקר ופיתוח כמו מכוני מחקר, לשכת תכנון, מרכזים לשימוש משותף בציוד, מעבדות, מרכזי חדשנות, פארקי טכנולוגיה, מרכזי העברת טכנולוגיה ועוד.
מספר הסטודנטים במשרה מלאה - 41,000 איש.
מספר בפקולטה - יותר מ -3,000 איש.
הכמות הכוללת של אנשי סגל וצוות - יותר מ-8,000 איש.
קרן ההקדשה
נכון לעכשיו, באוניברסיטה הסיבירית הפדרלית יש קרן הקדשה המוקדשת להיווצרות ושימוש מועיל בהון ספציפי. היעדים העיקריים שלה הם כדלקמן:
פיתוח קמפוס
נראה שלאוניברסיטה הפדרלית בסיביר יש מקום מיוחד בתוכניות הפיתוח של מטרופולין קרסנויארסק. המרכז האינטלקטואלי שלה חייב להיות בעל תשתית מתאימה, ולכן תוכננה הקמת קמפוס אוניברסיטאי בתחילה. קמפוס האוניברסיטה יתפוס שטח של 650 דונם ובשטחו 22 פרויקטים חדשים של בנייה. הקמפוס יכלול מבנים אקדמיים, ספריה עם מחסנים לשלושה מיליון כרכים, מתחם ספורט ברמה בינלאומית, אולם קונגרסים עם אולמות לכנסים ותערוכות, מספר מרכזי ספורט, מעונות סטודנטים ואירוח למורים, מלונות לפרופסורים אורחים, מתחם קולנוע, וחנויות.
בעקבות התמיכה הכספית הפעילה של הרשויות במחוז הושלמו שני מבני אוניברסיטאות אקדמיות. במבנים אלו ממוקמים המכון לטכנולוגיות חלל וטכנולוגיית מידע, המכון למדעי הרוח, המכון לפילולוגיה ותקשורת שפה והמכון לבנייה עירונית, ניהול וכלכלה אזורית. בניין הספרייה הדיגיטלית המודרנית ומינהל האוניברסיטה הוכנסו לשימוש האוניברסיטה אף הם. באוגוסט 2009 נבנו מעונות חדשים ל -700 סטודנטים עם מערך מודרני. על פי החלטת ועדת אגודת הסטודנטים, האמנים הצעירים הפכו לדיירים הראשונים של המעון. חלק מהותי מהקמפוס יהיה טכנופארק שישלב יכולות מחקר של האוניברסיטה והמכונים של החטיבה הסיבירית באקדמיה הרוסית למדעים, צוות האוניברסיטה ומשאבים של תאגידי ההיי-טק הגדולים ביותר.
פיתוח שיתוף פעולה בינלאומי
באוניברסיטה הפדרלית בסיביר מוקדשת תשומת לב רבה לפיתוח שיתופי פעולה בינלאומיים והשתלבות במרחב מחקר וחינוך בינלאומי. המחלקה הבינלאומית הוקמה לאיסוף והפצת מידע אודות תוכניות ומענקים שונים למלגות כגון: שירות הבורסה האקדמי הגרמני (DAAD), מועצת המחקר והחילופי הבינלאומי (IREX), המועצות האמריקאיות לחינוך בינלאומי (ACTR), ואחרים. כרגע האוניברסיטה מקיימת קשרים הדוקים עם מכונים ואוניברסיטאות במדינות כמו: בריטניה, גרמניה, ספרד, צרפת, צ'כיה, סלובניה, איטליה, יפן, ארצות הברית, הרפובליקה העממית של סין, וייטנאם, אוזבקיסטן, טורקיה, סינגפור, מונגוליה וקוריאה הדרומית.
באוניברסיטה מרכז לחינוך בינלאומי המספק השתלמויות ובחינה ברוסית כשפה זרה וכן מבחנים בשפה הרוסית כדי להגיש מועמדות לאזרחות רוסית. בנוסף המרכז עוזר לאזרחים זרים וחסרי אזרחות ללמוד רוסית כשפה זרה לצורך כניסה לאוניברסיטה. נכון לעכשיו לומדים יותר מ-200 סטודנטים בינלאומיים באוניברסיטה הפדרלית בסיביר; פרופסורים זרים מסין, יפן, טורקיה ואיטליה עובדים בה. מדי שנה מגיעים למעלה מ-200 פרופסורים אורחים מאוניברסיטאות זרות על מנת לשאת הרצאות באוניברסיטה.
חיי תרבות וספורט
כיום כל חלקי החיים המדעיים, האינטלקטואליים, התרבותיים והספורטיביים של קרסנויארסק קשורים לאוניברסיטה הפדרלית הסיבירית. האוניברסיטה עוזרת לסטודנטים ולצוות שלה לגלות ולפתח כישרונות. תשומת לב מיוחדת מוקדשת להתפתחות צורות שונות של פעילויות פנאי וסטודנטים כבסיס לשמירה ושיפור הבריאות, הגברת היעילות והיצירתיות של סטודנטים, פרופסורים וצוות האוניברסיטה.
האוניברסיטה מארחת מדי שנה מעל 250 אירועי ספורט שונים בהשתתפות מעל 15,000 סטודנטים. ישנם 71 מדורי ספורט סטודנטים ב-33 ענפי ספורט שונים, גם מועדוני אגרוף, צלילה, כדורגל, כדורסל, הוקי וענפי ספורט חורף נוספים.
דובאי סאט 1
מבנה הלוויין ומאפייניו
הלוויין מבוסס על מרכב הלוויינים SI-200 מתוצרת חברת Satrek הקוריאנית. הוא מוגדר "מיני לוויין" ומשקלו בשיגור (כולל המטע"ד) כ - 200 ק"ג.
אספירנה חלקה
אספירנה חלקה המכונה גם ברקודה ים-תיכונית (שם מדעי: Sphyraena sphyraena) הוא מין של דג ממשפחת האספירניים, אשר חי במימי האוקיינוס האטלנטי והים התיכון. היא נפוצה ממפרץ ביסקאיה בצפון, דרך האיים הקנריים ועד אנגולה בדרום ובמערב האוקיינוס האטלנטי מצויה מברמודה עד ברזיל.
תיאור
האספירנה, הדומה במראה לברקודה הענקית האימתנית, אך קטנה ורגועה ממנה בהרבה, מגיעה לאורך של 30 עד 60 סנטימטרים בממוצע ולמשקל של עד 6 קילוגרם. עם זאת נמצאו פרטים באורך של 126 סנטימטרים ומשקל של 12 קילוגרם, כך שהיא האספירנה הגדולה ביותר בים התיכון. מבנה גופה מותאם לתאוצה עם סנפירים היכולים להזדקר קדימה ולהאיץ אחרי טרף. לסתותיה מוארכות ובעלות טור שיניים מחודדות וניבים קדמיות העוזרות לבתר את הטרף הנתפס.
האספירנה היא דג טורף הניזון מדגים קטנים יותר, מסרטנים וחסילונים ומדיונונים. היא מצויה בבדידות או בלהקות גדולות המסתחררות סביב. הם מתרבים בנחיל גדול בין מאי לאוגוסט כשהנקבות מטילות עד 300,000 ביצים בבת אחת, המופרות מיד בידי הזכרים.
אוכלוסיית האספירנה בים התיכון ועוד אזורים פוחתת בשל דיג יתר למטרות מסחריות. פרטים רבים גם נלקחים כשלל לוואי לדיג של סרדיניים ומזון אחר ונשמטים לים.
חוננו
עמותת חוננו (חָנֵּנוּ) היא עמותה ישראלית שהוקמה בשנת 2001 ועוסקת בהענקת ייעוץ וסיוע משפטי לאזרחים, לחיילים ולשוטרים יהודים שנעצרו או שמעורבים בהליכים משפטיים על רקע לאומני.
העמותה מסייעת בסוגיות של מעצרים מנהליים של יהודים ביהודה ושומרון, סיוע לישראלים החשודים בטרור יהודי וכן באירועים שבהם מעורבים חיילי צה"ל שנקלעים להליכים משפטיים בשל תביעות על שימוש בכוח מופרז.
הקמה ופעילות
מקור שם העמותה לקוח מהפסוק בתהילים.
מנהל העמותה ומייסדה הוא שמואל (זנגי) מידד. העמותה הוקמה בתגובה לארגוני שמאל מקומיים ובינלאומיים הפועלים ביהודה ושומרון ומפעילים לחץ משפטי על חיילי צה"ל ואחרים. הארגון מסייע משפטית לחיילים, שוטרים ואזרחים שנתבעים משפטית על ידי המדינה או על ידי גורמים אחרים. העמותה התפרסמה בסיוע שהעניקה לפעילי ימנים שנעצרו לאחר שלקחו חלק במחאה נגד תוכנית ההתנתקות אך סייעה מנהלית גם לגיוס תרומות למשפחתו של יגאל עמיר ואחיו, חגי עמיר.
העמותה העבירה בעבר כספים גם למשפחות אסירים וחשודים בטרור יהודי, בהם עמי פופר ויוסף חיים בן דוד, רוצח הנער מוחמד אבו ח'דיר, אך חדלה מכך בלחץ תורמים מארצות הברית.
עורכי דין מטעם הארגון ייצגו גם חשודים שהואשמו וחלקם הורשעו בפשעים חמורים. בין המורשעים:
העמותה פועלת למען שחרור יהודים שהורשעו בפשיעה לאומנית מבתי הכלא. בקיץ 2013 החליטה ממשלת ישראל לשחרר 104 אסירים פלסטינים מבתי הכלא, על פי דרישת הרשות הפלסטינית כתנאי להתקדמות בשיחות בין ישראל לרשות הפלסטינית. העמותה יזמה הפגנות שמחד גינו את שחרור האסירים הפלסטינים ומאידך דרשו שבמקרה שבו ישחררו בכל זאת את האסירים הפלסטיניים מבתי הכלא – ישחררו גם אסירים יהודים, בהם שלומי דביר-זליגר ראש מחתרת בת-עין ועמי פופר בעיקר מתוך טענה שלא ייתכן שטרוריסטים פלסטינים וערבים ישוחררו בעסקאות לשחרור אסירים ואילו טרוריסטים יהודים ירצו את מלוא תקופת מאסרם.
העמותה ממומנת על ידי תרומות ובשנת 2013 הוציאה כ-2,327,000 ש"ח על פעילויותיה. עיקר המימון מגיע מהקרן המרכזית לישראל, המנוהלת על ידי ג'יי מרכוס, תושב אפרת. כמו כן, העמותה רשומה כמוסד ציבורי מזכה על פי סעיף 46 לפקודת מס הכנסה, וכל התרמה לעמותה פטורה ממס.
כביש 453
כביש 453 הוא כביש רוחב אזורי קצר בישראל המחבר בין צומת נבלט לבין צומת אל על ואורכו כ-4.5 ק"מ. הכביש מסתעף מכביש 444 בצומת נבלט ונמשך עד צומת אל על, שם הוא מצטלב לכביש 40 וכביש 46. במסלולו חולף הכביש ליד היישובים שוהם, כפר טרומן, וקריית שדה התעופה.
בעתיד הכביש יתחבר לכביש 6 באמצעות מחלף נחמיה.
אידיאל (אלגברת לי)
הגדרה פורמלית
תהי L אלגברת לי מעל שדה F. תת-מרחב וקטורי I של L נקרא אידיאל אם מתקיים, או בשקילות . אם I אידיאל של L, מסמנים.
אלגברת לי נקראת פשוטה אם אין לה אידיאלים לא טריוויאליים.
אלגברת המנה
באותו האופן בו בונים ממרחב מנה של מרחב וקטורי, או חוג מנה, אפשר לבנות גם אלגברת מנה של אלגברת לי באידיאל נתון שלה.
פורמלית, המרחב מסומן על ידי L/I; כקבוצה הוא שווה למרחב המנה (כמרחב וקטורי), והוא הופך להיות אלגברת לי עם הפעולה, שמוגדרת היטב.
רכבת הדואר התת-קרקעית בלונדון
הרקע להקמת רכבת הדואר
בשנת 1908 יצאה משלחת של מהנדסים מטעם הדואר המלכותי לבחון את רכבת הדואר שנבנתה בעיר שיקגו שבארצות הברית. אמצעי תחבורה זה שימש כמודל לעיצוב הפתרון עבור בעייתם של אנשי הדואר בלונדון.
הקמת הרכבת הדואר
בחוזה להקמת קו הרכבת התת-קרקעית זכתה חברת, שהייתה אז אחת מחברות הבנייה הגדולות בבריטניה. חציבת המנהרה החלה בפברואר 1915 באמצעות קדיחת שורה של פירים לאורך הקו המתוכנן. לצורך הקמת המנהרה השתמשו הבנאים בשיטת קירוי ותמיכה שפותחה על ידי כשלושים שנים קודם לכן. שיטה זו אפשרה להתקדם במהירות במלאכת החציבה ולהגביל את הצורך בחציבה ידנית רק למקומות בהן התחברה המנהרה אל תחנות הרכבת.
בשנת 1917 הושעו העבודות להקמת רכבת הדואר עקב מחסור בכוח אדם ובחומרי בנייה, וחודשו רק בתום מלחמת העולם הראשונה. בחודש יוני 1924 החלה העבודה על הנחת מסילות הברזל בתוך המנהרות, בשנת 1925 עסקו הבולים בפריסת מערכות החשמל והשליטה, ובחודש פברואר 1927 הושלמה בניית קטע המסילה הראשון במערב העיר. לקראת חג המולד של שנת 1927 שימשה רכבת הדואר להובלת החבילות שנשלחו לרגל החג, ובחודש פברואר 1928 החלה הרכבת להוביל את המכתבים בין בתי המיון בלונדון.
מבנה מנהרות רכבת הדואר
בכל אחת מן התחנות הותקנו מעליות ומסוע, אשר נועדו לאפשר העברה מהירה של דברי הדואר מבית המיון שעל פני השטח אל עומק התחנה של הרכבת התת-קרקעית. הקמת התחנות במפלס הקרוב לפני השטח סייע לקצר את זמן העברת מיליוני דברי הדואר אל הרכבת התת-קרקעית וממנה אל בית המיון.
קרונות רכבת הדואר
על מסילת הברזל התת-קרקעית הופעלו קרונות חשמליים מיוחדים אשר נעו בין התחנות ללא נהג. לאורך השנים נבנו ארבעה דגמים של קרונות לטובת רכבת הדואר. חלק מן הקרונות שומרו והם מוצגים במוזיאונים שונים ברחבי בריטניה.
קרונות משנת 1927
כחלק מן ההפעלה הראשונה של רכבת הדואר נבנו תשעים קרונות מיוחדים אשר פעלו בשלשות על המסילה. הקרונות סומנו במספרים הסידוריים 591 עד 680. בתוך זמן קצר התברר כי קרונות אלו היו קטנים מידי להעברת נפח הדואר העצום שטופל בבתי המיון, והם נטו להתקלקל לעיתים תכופות. הם הוצאו משירות בשנת 1930 והוחלפו בקרונות חדשים שנבנו באותה שנה. קרון אחד מקבוצה זו (קרון מספר 601) נותר במחסני הדואר במאונט פלזנט.
קרונות משנת 1930
בשנת 1930 הוזמנו 50 קרונות רכבת חדשים שהחליפו את הקרונות הבעייתיים משנת 1927. קרונות אלו היו גדולים יותר והתגלו כאמינים לתפעול. בשנת 1936 הוזמנו 10 קרונות נוספים מדגם זה.
הקרונות מן המודל של 1930 נותרו בשירות שנים רבות, וחלקם פעלו עד להשבתת רכבת הדואר בשנת 2003.
שבעה קרונות מן המודל הזה נותרו במוזיאונים שונים ברחבי בריטניה.
קרונות משנת 1962
בשנת 1962 נבנו שני קרונות ממודל חדש כאב טיפוס לבחינת יעילותם. אחד הקרונות התקלקל ויצא משירות בשנת 1967, והקרון השני נותר בשירות עד לסגירת קו הרכבת בשנת 2003.
קרונות משנת 1980
בשנת 1980 הוזמנו 34 קרונות חדשים, במטרה להחליף חלק מן הקרונות שנבנו בשנת 1930 והתבלו עם השנים. קרונות אלו סומנו במספרים סידוריים 501 עד 534. הקרונות הוצאו משימוש עם השבתת רכב הדואר בשנת 2003.
פעילות רכבת הדואר
רכבת הדואר קיצרה משמעותית את זמן העברת הדואר בין מרכזי המיון הגדולים בעיר לונדון. נסיעה בין בתי הדואר המרכזיים שברחובות העיר הפקוקים לאורך עשרת הקילומטרים בין מערב לונדון למזרחה עשויה הייתה להימשך בשעות העומס כשעתיים ויותר, בעוד שרכבת הדואר עברה את המרחק הזה בחצי שעה.
הרכבת נעה ללא נהג תוך פיקוח ושליטה מרכזיים של חדר הבקרה. לכל אחת מן התחנות שלאורך המסילה הגיעה רכבת מידי מספר דקות כשהיא עמוסה בעגלות מיוחדות ועליהן סימון ברור. עובדי הדואר שעל הרציף פרקו ממנה את העגלות הטעונות בדברי דואר המיועדים להם והטעינו על הרכבת את העגלות המיועדות לתחנות האחרות שלאורך הקו.
הפסקת השימוש ברכבת הדואר
לאורך השנים חלו שינויים נוספים במיקום בתי המיון הגדולים בלונדון, והם הפסיקו לקבל שירות מן הרכבת התת-קרקעית. בתחילת שנות ה-2000 חישבו מנהלי הדואר ומצאו כי עלות המשך השימוש ברכבת הדואר התת-קרקעית גבוהה פי חמישה מעלות שינוע דברי הדואר במשאיות. בחודש אפריל 2003, במועד בו פעלו רק שלוש מתוך שמונה התחנות המקוריות, הודיע דובר הדואר המלכותי כי רכבת הדואר התת-קרקעית תפסיק לפעול בסוף חודש מאי 2003.
ההודעה הובילה לגל של מחאות מצד ארגוני העובדים שהאשימו כי חוסר היעילות של ההובלה ברכבת נובע מהקטנה מכוונת של כמות דברי הדואר שהופנו על ידי הנהלת הדואר להובלה ברכבת. עיריית תמכה גם היא בהמשך הפעלת הרכבת, אולם המחאות לא הועילו.
רכבת הדואר התת-קרקעית של לונדון הושבתה ביום 31 במאי 2003.
חידוש חלקי של רכבת הדואר
בחודש אוקטובר 2013 הודיע על כוונתו לפתוח לציבור חלק מתוואי המסילה התת-קרקעית. העבודות לשיפוץ המנהרה החלו בשנת 2014, ובשנת 2016 הותקנה במנהרה רכבת תיירותית מיוחדת שנבנתה במיוחד לשם כך. החל משנת 2017 מוזיאון הדואר מציע לציבור להצטרף לסיור רכוב שנמשך כרבע שעה לאורך מסלול של קילומטר בקרונות החדישים של הרכבת התת-קרקעית.
ראו גם
רכבת הדואר התת-קרקעית במינכן רכבת הדואר התת-קרקעית בציריך רכבת המטען התת-קרקעית בשיקגו
סוהיל עיסאוי
חייו
עיסאוי נולד בכפר מנדא בגליל התחתון ולמד בבתי ספר בכפר. בשנים 2000-1994 למד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב לתואר ראשון בהיסטוריה כללית ומדעי המדינה, ולתואר שני בהיסטוריה של עם ישראל. כן למד לקראת רישיון הוראה, והוכשר כמדריך פיתוח גוף במכון וינגייט.
עיסאוי היה חבר מועצת הסטודנטים באוניברסיטת בן-גוריון ב-1995, וזכה להערכה ולפרסים מטעם הדקאן והאגודה. היה חבר בוועדת המכרזים של האגודה ב-1995, ייסד עם חברים את "איגוד כותבי הדרום", ארגן אירועי תרבות בדרום, הוציא לאור וערך את הירחון הספרותי "אלינבוע", וכיהן כיו"ר "עמותת אקלאם לעידוד פעילות חברתית בדרום" בשנים 2002-1999.
עיסאוי פרסם מאות מאמרים בעיתונות הערבית בארץ ובעולם. הוא בעל אתר אינטרנט ספרותי משנת 2001 וכותב בלוג.
ספריו
עיסאוי הוציא לאור 25 ספרים בתחום ההיסטוריה, ספרות יפה ושירה. הספר הראשון יצא לאור בשנת 1994 ונקרא "ויחזרו הציפורים לקניהם". ספרים נוספים שהוציא הם: "נדארתי" (1996), "פרדוס אלעאשקין" (1996), "בינה פקיי אלתאריך" (1999), "ותזרח אגדתו של האדם" (1998), "מרידות ומהפכות אשר הפרו את השקט בעולם האסלאמי" (2005), "החריטה בזיכרון המדבר" (2007), "קרבות מכריעים בהיסטוריה של האסלאם" (2008), "ענדמה תסמט טיור אלוטן" (2009), וכן "משחקים של פעם" (2009, תרגום ועריכה משותפת). סיפורים לילדים:
שיריו תורגמו למספר שפות. עיסאוי השתתף בכתיבת אנציקלופדיות של השירה הערבית וספרים משותפים לסופרים ערביים.
שערורייה בבוהמיה
שערורייה בבוהמיה (באנגלית: A Scandal in Bohemia) הוא הראשון מבין 56 סיפורי שרלוק הולמס הקצרים מאת ארתור קונן דויל. הסיפור הופיע לראשונה במגזין הסטרנד ביוני 1891, מאויר על ידי סידני פאג'ט. קונן דויל דירג את "שערורייה בבוהמיה" במקום החמישי ברשימת שנים עשר סיפורי שרלוק הולמס האהובים עליו. הסיפור הופיע במקום הראשון בספר "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס", שפורסם בשנת 1892.
עלילה
בעת שד"ר ווטסון (הנשוי זה מכבר) מבקר את שרלוק הולמס, אורח מגיע, לבוש מסכה, ומציג עצמו כרוזן פון קרם, אציל מבוהמיה. אך הולמס מבין בקלות שמודבר בווילהלם גוטסרייך זיגיסמונד פון אורמשטיין, הדוכס הגדול של קסל-פלשטיין ומלכה של בוהמיה. בהבינו כי הולמס ראה מבעד להסוואתו, המלך מודה בזהותו ומוריד את המסכה.
המלך מספר להולמס וווטסון כי התארס לקלוטילד לותמן פון זקס-מנינגן, בתו השנייה של מלך סקנדינביה. אך לרוע המזל, לפני כחמש שנים, היה בקשר קרוב עם זמרת אופרה אמריקנית, איירין אדלר. בידיה של אדלר מצויים כמה מכתבים של התכתבויות ביניהם, ותמונה בה שניהם מצולמים. ביודעו עד כמה בית המלוכה הסקנדינבי רגיש, המלך חושש כי אם דבר מערכת היחסים בינו לבין אדלר תיחשף, הנישואין יבוטלו. אדלר מאיימת על המלך שביום שבו הנישואין יתפרסמו בציבור, היא תפרסם את המכתבים ואת התמונה כהוכחה לאמינותם, על מנת למנוע מהנישואין להתקיים. המלך מספר כי עשה מאמצים רבים על מנת להחזיר את התמונה, המשמשת כהוכחה לקרבתם, אך נכשל. הוא ניסה לקנות אותה ממנה, ואף לגנוב אותה – לחינם. המלך מבקש מהולמס להשיג את התמונה בשלושת הימים הקרובים – כי בקיצם, יתפרסם דבר הנישואין ויהיה מאוחר מדי.
בבוקר למחרת, הולמס מגיע לביתה של אדלר, מחופש לסַייס מובטל. הוא מגלה מעובדיה של אורווה מקומית שלאדלר יש חבר, מר גודפרי נורטון, עורך דין המתגורר בבנייני האינר טמפל, שבא לבקר אותה לפחות פעם ביום. ביום הספציפי הזה, נורטון בא לבקר את אדלר, ולאחר מכן לוקח כרכרה לכנסיית סנט מוניקה שבדרך אדג'ווייר. לאחר זמן קצר גם הגברת יוצאת מהבית, ולוקחת גם היא כרכרה אל הכנסייה. הולמס מרגיש שמשהו דרמטי עומד לקרות, ועוקב אחריהם במרכבה משלו. הולמס מוצא את עצמו נגרר לתוך הכנסייה, בידי נורטון, כדי לשמש כעד בחיתונו המהיר והסודי עם אדלר. באופן מסתורי, אדלר ונורטון מתפצלים והולכים לדרכם מיד אחרי החתונה.
כשהם מגיעים, מתגודדת חבורת מובטלים בפינת הרחוב, מעשנים וצוחקים. כשכרכרתה של אדלר מגיעה, הולמס מתחיל בתוכניתו. מריבה אלימה פורצת בין האנשים ברחוב בעניין מי יעזור לאדלר לרדת מהכרכרה. הולמס, בתחפושת הכומר הישיש והתמים, נכנס למריבה על מנת כביכול להגן על אדלר, והוא מוכה על ידי אחד האנשים ונופל אל האדמה פצוע. אדלר לוקחת אותו אל חדר האורחים שבביתה, והולמס גורם לה לפתוח את החלון בטענה שהוא צריך אוויר. כשהולמס מרים את ידו, ווטסון מזהה סימן מוסכם מראש ביניהם, וזורק אל תוך הבית חזיז עשן. כשעשן מתחיל לבקוע מהמבנה, ווטסון מתחיל לצעוק "שרפה!", ומיד מצטרפים אליו האנשים ברחוב.
הולמס מתגנב מבעד לחלון ביתה של אדלר, והשניים חוזרים לרחוב בייקר. הולמס מספר לווטסון כי גילה את מקום המחבוא של התמונה. כשווטסון תמה כיצד הצליח להשיג את המידע, הולמס מסביר כי אדלר, בחשבה כי יש שרפה בבית, רצה אל מקום המחבוא של התמונה על מנת להציל אותה.
בבוקר למחרת, הולמס מודיע למלך על ממצאיו. כשהולמס, ווטסון והמלך מגיעים אל ביתה של אדלר, עוזרת הבית הראשית מודיעה להם כי אדלר נסעה, ולא תחזור. השלושה פורצים פנימה, והולמס ממהר אל מקום מחבוא התמונה. הוא מגלה כי התמונה איננה, ובמקומה יש מכתב, הממוען אליו.
המכתב, שנכתב על ידי איירין אדלר, פונה אל הולמס ומשבח אותו על שהצליח להערים עליה. הוא מציין כי היא הצליחה להבין את התחבולה, והיא ונורטון ברחו מהמדינה. לאחר מכן ישנה התייחסות לעניין התמונה – "הלקוח שלך יכול להירגע. אני אוהבת אדם טוב ממנו והוא אוהב אותי. המלך יכול להוציא את תוכניתו בלא לחשוש מזו אשר כה התעמר בה."
על אף שעבור הולמס העניין הוא כישלון, המלך משבח אותו ומודה לו על שפתר את בעייתו. ווטסון, ברשמיו של הפרשה, כותב כי הולמס תמיד יזכור את אותה הפעם שהוא הובס על ידי עורמתה של אישה.
עיבודים
הסיפור "שערורייה בבוהמיה" עובד פעמים רבות לפרקים בסדרות, ביניהן לפרק טלוויזיה בסדרה "שרלוק הולמס" ב-1951, לפרק בסדרה של 1954, וגם לפרק בסדרה של 1965. המפורסם שבעיבודים הוא כנראה גרסתו ב"שרלוק הולמס" של 1985, בכיכובו של ג'רמי ברט.
בסדרה שחקן זר מנסה פרדי מיוחס את כוחו בבילוש, ומתוך הזדהות עם שרלוק הולמס משתמש באותה הסחה שב"שערורייה בבוהמיה", אך ללא הצלחה.
בסדרה 'שרלוק הולמס' מופיע פרק בשם שערורייה בבלגרביה, שחלקו מבוסס על ספר זה. בפרק נרמז על משיכה כלשהי בין אדלר לבין הולמס, שאינה ממומשת כמובן.
Baby (שיר של מדיסון ביר)
Baby (בעברית: מותק) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדיסון ביר. השיר יצא לאור ב-21 באוגוסט 2020, על ידי חברת התקליטים אפיק רקורדס, כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלה, Life Support.
רקע והוצאה
ב-7 באוגוסט 2020, הכריזה ביר על יציאתו של השיר כסינגל ברשתות החברתיות.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-75 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר פורסם בערוץ היוטיוב שלה ב-21 באוגוסט 2020, ביום צאת הסינגל עצמו.
חרטת קונה
חרטת קונה הוא מצב נפשי בו אדם מרגיש צער או חרטה אחרי רכישה של מוצר או שירות.
הסיבות לחרטת קונה יכולות להיות מגוונות: פחד שהרכישה הייתה של מוצר לא נכון; פחד שהמחיר ששולם היה גבוה מדי; צער על כך שהקונה לא המתין ליציאתו לשוק של מוצר או דגם חדש יותר; רכישה באשראי ולא באמצעות כסף (אמצעי תשלום) זמין; ופחד מהדרך בה יקבלו אחרים את הקניה.
דור חיון
דור חיון (נולד ב-15 ביולי 1998) הוא אתלט ישראלי, 5 פעמים אלוף ישראל (2018, 2020–2023) בריצת 110 מטר משוכות.
ביוגרפיה
חיון מתאמן בקבוצת אתלטי הנגב.
2016
באליפות ישראל שנערכה ביוני 2016 סיים חיון במקום שישי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.81 שניות.
2017
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2017 סיים חיון במקום רביעי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.09 שניות.
אלוף ישראל
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2018 זכה חיון במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 14.67 שניות, לפני חברו לאגודה האלוף היוצא מאור סגד (14.94 שניות) ונתנאל רויטבלט ממכבי תל אביב (15.31 שניות). נוסף לכך, הוא השתתף בריצת 100 מטר וקבע שיא אישי חדש של 11.04 שניות, אך לא עלה לשלב הגמר.
2022
באליפות ישראל שנערכה בסוף יוני 2022 זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.19 שניות, לפני פריאל רדה מהפועל חולון (14.83 שניות) ושגיא למדיאל מלידר ירושלים (14.86 שניות)
במשחקי המכביה העשרים-ואחת זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 14.04 שניות.
קינזין
קִינֵזִינים הם משפחה של חלבונים מוטוריים בתאים אאוקריוטיים, הנעים לאורך סיבי מיקרוטובולים ותנועתם דורשת אנרגיה המתקבלת באמצעות הידרוליזה של מולקולת ATP. תנועה זו היא מרכיב במספר תהליכים תאיים, לרבות רבייה תאית ושינוע מטען בתא.
הקינזינים שונים בצורתם, אך חלבון קינזין טיפוסי הוא דימר חלבוני המורכב משתי שרשראות כבדות ושתי שרשראות קלות. לכל שרשרת כבדה ראש גלובולרי (המתחם המניע) המחובר דרך צוואר קצר וגמיש לגבעול ארוך וסלילי המסתיים בזנב העשוי שרשרת קלה. הגבעולים מסתלסלים אחד סביב השני ליצירת הדימר. אל הזנב מחובר המטען, שאותו משנע הקינזין.
לכל ראש יש שני אתרי קישור: האחד למיקרוטובול והשני ל-ATP. קשירה של ATP, הידרוליזה שלו ושחרור ADP משנים את המבנה המרחבי של אתר הקישור, ועקב כך את הצוואר שלו הוא מחובר, דבר היוצר את התנועה של הקינזין על גבי המיקרוטובול.
בניגוד למולקולות קטנות כמו גזים וגלוקוז, הנעים בתא בפעפוע, מולקולות גדולות, בועיות, ואברונים אינם יכולים לנוע בפעפוע. לצורך כך, הם נקשרים לזנב החלבונים המוטוריים, במקרה זה קינזין, אשר נע על גבי המיקרוטובולים. בכל צעד של הקינזין על המיקרוטובול נצרכת האנרגיה המתקבלת מהידרוליזה של מולקולת ATP אחת. הקינזינים נעים רק בכיוון אחד, רובם מקצה המינוס לקצה הפלוס, כלומר מאזור הגרעין לכיוון קרום התא, וזאת בשל הקוטביות של מולקולת המיקרוטובול.
טיזר
טיזר (מאנגלית: "teaser"; בעברית: גַּרְיָין) הוא אמצעי בתחום הפרסום, לרוב בתחילת מסע הפרסום הנועד להשיג את תשומת לבו של הצרכן ולייצר אצלו סקרנות כלפי המוצר המפורסם.
זהו אמצעי בתחום הפרסום אשר מופיע באמצעי המדיה השונים. טיזר הוא פרסומת או סדרת פרסומות אשר בהם מוצגת אמירה פרובוקטיבית, כותרת, סיסמה או תמונה שאינם חושפים מהו המוצר המפורסם או מיהו יוצר הפרסומת, ורק כעבור זמן מה מוצג החלק השני של הפרסומת, והנחשפים לפרסום יכולים לקשר בין הפרסום הראשוני החלקי לפרסום המלא שבא לאחריו. כוונת המפרסמים היא ליצור סקרנות בקרב הצופה, וכך לגרום לזכירת הפרסומת, לאור העובדה שצרכנים בעידן המודרני נחשפים למסרים פרסומיים רבים.
מסעות פרסום המלווים בטיזר מקדם יכולים להתאים ליצרן חדש בשוק, היוצר סקרנות בקרב קהל הצרכנים, או עבור יצרנים ותיקים המשווקים מוצר חדש. טיזרים מתאימים למותגים במעורבות נמוכה אשר הצרכן אינו עורך חיפושים רבים ומתעניין רבות לפני הרכישה, והעלות הכספית שלהם נמוכה באופן יחסי. בכך שנוצרת אצל הצופים בפרסומת סקרנות, הם יזכרו יותר את המותג המפורסם שלפני כן לא הקדישו לו תשומת לב. על מנת ליצור טיזר יעיל יש לדאוג שמשך הזמן בין הופעת שני החלקים של הפרסומת לא יהיה גדול מדי.
על סמך סקירת הספרות האקדמית בנושא טיזרים, שעוסקת באפקטיביות הפרסומית שלהם ניתן לזהות כמה מאפיינים שמגבירים את יעילות הטיזר. ראשית, יש להבטיח שהטיזר מתכתב ישירות עם המותג ועם רכיבים אחרים של הקמפיין שמקדם את המותג. בנוסף, לפני הפקת הטיזר יש להכיר את קהל היעד ולהתאים את המסר לרגישויות התרבותיות של אותו קהל. לבסוף, הפצה חוזרת של הטיזר בפלטפורמות שונות כדי להבטיח חשיפה חוזרת של הקהל גם היא מגבירה את יעילותו.
תחנת הרכבת היידארפשה
תחנת הרכבת היידרפאשה (בטורקית: Haydarpaşa Garı) היא תחנת רכבת באיסטנבול שבטורקיה שנחנכה בשנת 1872. התחנה נמצאת בצד האנטולי של הבוספורוס.
טיזר
בתעשיית הקולנוע, "טיזר" הוא קטע הקצר יותר מקדימון, המופץ עוד קודם לפרסומם של קדימונים לסרטים. מטרתו של הטיזר לבשר לצופה בו על כך שסרט עתיד לצאת לאקרנים וליצור ציפייה אצל הצופה לקראת הסרט, מבלי לספק פרטים רבים.
תחנת הרכבת היידארפשה
רקע
תחנת הרכבת היידרפאשה נחנכה באיסטנבול בשנת 1872 בתקופת שלטונו של הסולטאן אבדילאזיז ונבחרה להיות חלק מהרכבת החג'אזית והרכבת הבגדאדית; התחנה היא הצפון-מערבית ביותר על קו הרכבת החיג'אזית ואף משמעותית גם לקו הרכבת הבגדאדית ולקו האוריינט אקספרס. הטרמינל החדש תוכנן בידי צוות האדריכלים הגרמני אוטו ריטר והלמוט קונו. בתחילה התחנה הייתה מוקד ימי להעברת רכש וסחורה, והחלה להיות תחנת רכבת לנוסעים בשלב מאוחר יותר.
היסטוריה
מטרתה של תחנת הרכבת הייתה לחבר את הבירה איסטנבול לערים רחוקות מהבירה במטרה להעביר סחורות; מיקומה על שפת נהר הבוספורוס היה אידיאלי מבחינה זאת. בשנת 1888 החברה עברה מבעלות הסולטן לחברת הרכבות האנטולית CFOA.
בשנת 1904, תחנת היידארפשה נבחרה להיות התחנה הצפונית לרכבת החיג'אזית ולרכבת הבגדאדית, אולם עם גדילת האוכלוסייה ותנועת הרכבות, נדרשה תחנה חדשה שתוכל לעמוד בעומס המבקרים. חברת הרכבות האנטולית שכרה את שירותיהם של צמד אדריכלים גרמניים, אוטו ריטר והלמוט קונו, במטרה לתכנן מבנה חדש.
עבודות הבנייה החלו בשנת 1906 ונמשכו עד שנת 1909, אז נפתח הטרמינל החדש למבקרים. התחנה שימשה מדי יום בהסעת נוסעים וסחורות לערים קרובות וכן בקו הרכבת החיג'אזית עד שנת 1914. בעקבות מפלה צבאית במלחמת העולם הראשונה, העיר איסטנבול ובתוכה הטרמינל נפלו לשליטה של הכוחות הבריטיים עד נסיגתם בשנת 1923. בזמן היותה תחת שליטה הבריטית, בניין הטרמינל היידארפשה שימש כמחסן לכלי נשק ותחמושת.
מלחמת העצמאות של טורקיה הסתיימה ב-29 באוקטובר 1923, והביאה את הקמת הרפובליקה הטורקית בידי מוסטפא כמאל אטאטורק. אטאטורק רצה להלאים את חברת הרכבות, והקים את "חברת הרכבות הלאומית של הרפובליקה הטורקית" שתפעלה את כל הקווים בטורקיה, ובכללם את הקו לאנקרה, ואת קו "טורוס אקספרס" שחיבר בין היידארפשה לבגדאד.
חשיבות לחיבור לעולם
תחת שלטונו של הסולטן עבד אל-חמיד השני, סופקו לראשונה הכלים הנדרשים – תקציבים, חומרים וכוח אדם - להתפשטות וגידול קווי מסילות הרכבת. פריסת המסילות קישרה בין תחנת היידארפשה לקצוות האימפריה העות'מאני ומדינות ערביות – למשל,  מכה, מדינה ובצרה - ולערי בירה אירופאיות, למשל וינה, פריז ושטרסבורג. בנוסף, אלו אפשרו את חיבורה של טורקיה בכלל ואסטבנול בפרט לקו רכבת האוריינט אקספרס, הרכבת החיג'אזית והרכבת הבגדאדית:
האוריינט אקספרס
רכבת האוריינט אקספרס נחנכה בשנת 1888. מבחינה פיזית, היא חיברה בין וינה לאסטנבול אולם החיבור המשמעותי היה הרעיוני. הרכבת סללה את הדרך לאירופה ואיפשרה עירוב ומעבר בין התרבויות המערבית והעות'מאנית. השילוב החדש בין בני התרבויות השונות השפיעה במיוחד על שכבת האליטה החברתית-תרבותית באיסטנבול.
פסי הרכבת נבנו בזיכיון בריטי, והאורך של הקו הראשון עמד על 198 מיל, שהם בערך 318.65 קילומטרים.
הרכבת החיג'אזית
בשנת 1890 נחנכה הרכבת החיג'אזית. היא קישרה את מרכז האימפריה העות'מאנית עם מכה ומדינה, המקומות הקדושים לאסלאם בחצי-האי ערב.
לפי ספרו של ד"ר אהוד טולידאנו, הסולטן עבד אל-חמיד השני ביקש להדגיש בפני העולם הערבי והמערבי כאחד את היותו בעל התואר הח'ליף המוסלמי. בהצלחתו לקשור את האימפריה שלו לערים הקדושות לאסלאם, הסולטן הוכיח שתחומיו נוגעים מעבר לאזרחיו ונתיניו העות'מאנים בלבד. הסולטן עבד אל-חמיד הדגיש בצורה הזו את נטייתו הפאן-אסלאמית. כיוון שכך, הוא יכול היה לריב את ריב המוסלמים מכל העולם ולייצג אותם אל מול שליטי העולם האירופאי. כך למשל, הוא ייצג את מוסלמי הודו אל מול השלטונות הבריטיים.
הרכבת הבגדאדית
הזיכיון לקו הרכבת הבגדאדית ניתן לחברה גרמנית בשנת 1903. הרכבת חיברה בין אסטנבול לבצרה ולבגדאד העיראקיות. קו הרכבת הבגדאדית הוחל על קו קיים שחיבר בין תחנת היידארפשה לאנקרה בשנת 1888.
במהלך הרחבת הקו התגלו קשיים רבים אשר האטו במידה רבה את המשך העבודה התקין, בתוכם תקלות טכניות בחציבת מנהרות בהרי הטאורוס, וקשיים כלכליים לא צפויים. למרות זאת, החשיבות האסטרטגית שתלו בקו הרכבת דרבנו את התקדמותו המהירה.
כאשר גרמניה ובעלי בריתה הפסידו במלחמה, אסטנבול ספגה השתלטות של כוחות בריטיים שחיו בה עד 1923 כאשר תמה מלחמת העצמאות של טורקיה. בסופו של דבר, לאחר התפרקות האימפריה העות'מאנית, סוריה ועיראק מימנו את סוף בניית הקו. הקו כולו נבנה בין השנים 1903-1940 ומגיע לאורך של כ-1600 קילומטרים.
עיצוב
הטרמינל שנחנך בשנת 1909 הוא מבנה נאו-קלאסי שמעורבים בו מגוון רחב של סגנונות ונושאים. לבניין חזית עיקרית לים, והיא מחולקת לשלושה חלקים. יש עליה גמלונים ומגדלי פינה אשר מדמים את האדריכלות המערבית מהמאה ה-19.
העיצוב בסגנון ההאדריכלות הנאו-קלאסית האופייני לתקופה נועד להציג את אסטנבול כעיר מערבית ואירופאית לאנשים המגיעים אליה ברכבת. מעבר להיותו משמעותי ברמה ההיסטורית, הבניין מהותי כנקודת ציון בעיר. הוא נחשב מאז הקמתו לבניין מרהיב ברובע קאדיקוי ומהיפים בבנייני העיר. הנוסעים שעברו בו, הן מאנטוליה והן מהבלקנים, העידו על התפעלותם מהדרו. הבניין שימש כאתר צילומים במאות סרטי קולנוע מקומיים.
קשיים
פתיחת הטרמינל הייתה כרוכה בקשיים רבים: ביום החניכה המיוחל, הייתה שרפה מינורית בתחנה שדחתה את תחילת השימוש בה מאחר שהיה צורך בתיקון הנזק. במלחמת השחרור של טורקיה, כמו גם במלחמת העולם הראשונה, השתמשו בבניין כמחסן לנשק ולציוד, אולם המבנה הופצץ בספטמבר 1917. לציון עשור להקמת הרפובליקה הטורקית, המבנה הוקם מחדש. בשנת 1979 הבניין ניזוק שוב כאשר התקלות של שתי ספינות גרמה לפיצוץ בבניין עצמו, וכן לבעיות זיהום אוויר בכל האזור למשך שבועות ארוכים לאחר מכן. לאחרונה הקו נסגר לתקופה של 30 חודשים על מנת לאפשר את שיפוץ הקו למטרת התקנה של הקו המהיר בין אסטנבול לאנקרה.
הבניין נסגר לשיפוצים בשנת 1979 בעקבות פיצוץ מיכל בנהר.
תחנת הרכבת כיום
לאחר שעבודות השיפוץ הראשונות עלו בתוהו עם השרפה, לא היה ברור בתחילה מה יעלה בגורל הבניין ההיסטורי. מחד, מדובר במבנה היסטורי וחשוב בתולדות העיר, אשר מייצג את התהליך שעבר על העיר והתושבים. מאידך, השיפוץ יקר ותנועת הרכבות השתנתה מאז שמערכת הרכבות נחנכה בראשית המאה ה-20. כמו כן, שאלת המימון הקשתה על בחירת נתיב פעולה כאשר אין צורך ממשי ויום-יומי ברכבות. לבסוף, בהתחשב בערך הרב של המבנה עצמו וההיסטוריה שלו להתפתחות העיר וחיבורה לעולם המערבי, הוחלט לשפץ את המבנה. היו מספר אפשרויות לשיפוץ, העיקריות היו החזרת עטרה ליושנה כתחנת רכבת ותו לא. אפשרות יותר פופולרית בקרב המנהיגים הפוליטיים הייתה יצירת מתחם גדול שיכלול בית מלון, מתחם קניות וטיילת בנוסף לתחנה.
בתחילה הוסכם כי יחלו בתהליך תכנון על מנת ליצור את מתחם המלונות והמסחר אולם בעקבות התנגדות מצד תושבי העיר, העירייה שינה את דעתה. ההתנגדות נבעה מרצון התושבים לשמר את הייחודיות שבמבנה ובערך שלוף ולא להוזיל את ההיסטוריה עם פתיחת בתי מלון ובתי עסק. במקום התכנון המקורי, בשנת 2013 עיריית אסטנבול קבעה כי היא תשפץ את התחנה לטרמינל לרכבות המהירות. בכך המשמעות הפונקציונלית של התחנה תיוותר בעינה, וזהותה תישמר. בנוסף, השיפוץ יכלול הוספה של 'מרחבים ירוקים' לשימוש הציבור ופתיחת מוזיאון לחברת הרכבות הטורקית (TCDD). ההבדל העיקרי בין התוכנית המקורית לסופית היא באופן השימוש במרחבים: בעוד שהתוכנית המקורית הקצתה מקום למסעדות, בתי קפה, תיירות ומגורים, התוכנית החדשה מתמקדת בהנצחת מפעל הרכבת.
כיום, הקומות העליונות של הבניין נתונות לרשות הרכבות הטורקית המקומית. הבניין עצמו משמש בחלקו כמוזיאון, אשר עוד טומן בחובו חפצים מהגלגולים הראשונים של הבניין מתקופת עבד אל-חמיד השני.
אדוארד וודוורד
אדוארד אלברט ארתור וודוורד (באנגלית:  Edward Albert Arthur Woodward; 1 ביוני 1930 – 16 בנובמבר 2009) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א על תפקידו בסדרת הבלשים "המשווה".
ביוגרפיה
וודוורד נולד בעיירה קרוידון שבמחוז סארי, לונדון. בנם של ויולט אדית וודוורד ואדוארד אוליבר וודוורד. וודוורד הוא בוגר "מכללת קינגסטון".
קריירת משחק
וודוורד התגלה לראשונה בתור שחקן בבריטניה בסדרת הדרמה "קאלן" בתפקיד שזיכה אותו בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה בשנת 1967. הוא פרץ לתודעה גם בהוליווד בשנות ה-70 בסרט הפולחן הבריטי "איש הקש" בתפקיד הראשי של השוטר יואי ובדרמה של ריצ'רד אטנבורו "וינסטון הצעיר" בה שיחק בתפקיד הקצין הצבאי הבריטי גנרל איילמר הלדיין.
ב-1972 שיחק בסרט "וינסטון הצעיר" לצידו של סיימון וורד.
ב-1980 שיחק וודוורד בדרמת המלחמה האוסטרלית של ברוס ברספורד "משפטו של סגן מורנט" בתפקיד הקצין הארי "השובר" מוראנט, הופעה עלייה זכה להערכה רבה באוסטרליה. ב-1984 השתתף בסרט חג המולד "מזמור חג המולד" בתפקיד רוח חג המולד של ההווה. וודוורד גילם גם את דמותו של שאול המלך לצידו של ריצ'רד גיר בדרמה התנכית "המלך דוד".
בשנת 1985 קיבל וודוורד את התפקיד הראשי בסדרת הבלשים האמריקאית "המשווה". על משחקו בתור סוכן הביון האגדי רוברט מק'ול ההופך לבלש פרטי זכה וודוורד בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה בשנת 1987 והועמד חמש פעמים לפרס אמי.
בשנת 2007 שיחק וודוורד בקומדיית הפעולה "שוטרים לוהטים" בתפקיד פרופסור טום וויבר.
חיים אישיים
בשנת 1978 קיבל וודוורד על פועלו תואר של קצין במסדר האימפריה הבריטית.
וודוורד היה אב לשלושה שחקנים טים וודוורד, פיטר וודוורד ושרה וודוורד, מאשתו הראשונה השחקנית ונטיה בארט. עם אשתו השנייה השחקנית מישל דוטריס חבק וודוורד ילדה נוספת.
וודוורד סבל מהתקפות לב חוזרות ונשנות במהלך חייו ובעקבות ניתוח מעקפים שעבר הוא הפסיק לעשן. בשנת 2003 אובחן כחולה במחלת סרטן הערמונית. הוא נפטר ב"בית החולים המלכותי קורנוול" שבעיר טרורו, קורנוול ב-16 בנובמבר 2009 כשהוא בן 79.
ריש לקיש
רבי שמעון בן לקיש המכונה: ריש לקיש או בר לקיש (בראשי תיבות: ר"ל או רשב"ל) היה מגדולי אמוראי ארץ ישראל בדור השני. ריש לקיש, פעל בטבריה במחצית השנייה של המאה השלישית לספירה, ושימש כתלמיד חבר ובר פלוגתא מרכזי של גיסו, רבי יוחנן.
תולדות חייו
במקורות אין פרטים אודות משפחתו, אך ידוע שהיא הייתה משפחת תלמידי חכמים, כנראה מציפורי, שכן מסופר שבילדותו זכה לראות את רבי יהודה הנשיא (אך לא היה תלמידו), שמקום מושבו היה בציפורי.
לפי שיטת התוספות, גם לפני שהיה שודד, היה ריש לקיש תלמיד חכם וידע הרבה תורה, והוא פרק עול תורה, נעשה עם הארץ, ועסק בגזל, עד שפגש את רבי יוחנן. אך לדעת רבים אחרים, עד שנפגש עם רבי יוחנן, מעולם לא למד ריש לקיש תורה.
כאמור, מורו המרכזי היה רבי יוחנן, אך בתלמוד מובאים ציטוטים ממנו בשם חכמים אחרים, כגון רבי חנינא בר חמא, בר קפרא, רבי ינאי, רבי אושעיא, ורבי יהודה נשיאה, היינו שהוא שמע תורה גם מפיהם.
ריש לקיש שקד בצורה בלתי רגילה על לימודיו בתורה, ומכאן מאמרו "לא נברא הירח אלא ללימוד". במדרש מתואר שהוא היה יושב במערה בטבריה, והיה שם איש אחד שהיה מכין לו צפחת מים. כשנתייגע ריש לקיש מרוב הלימוד, היה נכנס ונוטל את הצפחת ושותה את מימיה. בשעת הגותו היה כה שקוע בלימוד, עד שסופר עליו שפעם באמצע הגותו בתורה יצא מחוץ לתחום שבת בלי משים, ואף בעת חוליו, כשהיה שוכב על בטנו ופניו כלפי הקרקע, לא הפסיק ללמוד. למחייתו עבד כשומר פרדסים.
הוא היה חוזר על משנתו ארבעים פעם לפני שנכנס לשיעורו של רבי יוחנן, עד שלימים נעשה משנהו של רבי יוחנן, ותפקידו היה לחזור עם התלמידים על פרקו של רבי יוחנן. בשעת שיעורו של רבי יוחנן היה ריש לקיש מתפלפל עמו בהלכה ומקשה לו עשרים וארבע קושיות על כל דבר ודבר, ומתוך כך הייתה ההלכה מתבררת. פלפולו היה כה גדול, עד שאמר עליו עולא: "הרואה את ריש לקיש בבית המדרש, כאילו עוקר הרים וטוחנם זה בזה". רבי יוחנן הכיר בכוחו של חברו, והיה מודה ששקול הוא כנגדו, ובעניינים שריש לקיש חלק עליו, פעמים היה מוותר על דעתו ואומר: מה אעשה? שכנגדי חלוק עלי. פעם אחת רבי יוחנן אף הביא מימרא משמו, ומצאנו שריש לקיש אף כפה את דעתו על רבי יוחנן עד שהלה חזר בו. גם בישיבתו של רבי אושעיא הוקירו והחשיבו את גדולתו התורנית. בעיני בני הדורות הבאים היו רבי יוחנן וריש לקיש שווים במעלתם, וקראו להם: "שני גדולי עולם". ההערכה כלפיו הייתה כה גדולה, שנאמר, שמי שריש לקיש מדבר איתו בשוק, נותנים לו הלוואה ללא עדים.
בתלמוד הוא מתואר כאדם אמיץ העשוי ללא חת. במקרה אחד רדף אחרי קבוצת שודדים שחטפה את רבי אימי, והצילו. במקרה אחר רדף אחרי הליסטים שגזלו ממון מרבי יוחנן והצליח להוציא מהם את כל הגזלה. לעיתים הפנה את חריפות לשונו כלפי חכמים אחרים, כגון כאשר קרא לרבי חייא בר זרנוקי ורבי שמעון בן יהוצדק בשם "רועי בקר" וכשאמר על רבי אלעזר בן פדת, בתמיהה, "זהו שאומרים עליו אדם גדול הוא?!"
במקרה אחר דרש ריש לקיש: "נשיא שחטא - מלקין אותו בבית דין של שלושה" (ואין צורך בהרכב בית דין מורחב של 23 דיינים). הדבר הגיע לאזניו של רבי יהודה נשיאה ועורר את חמתו, וזה שלח חיילים לתפוס אותו, אך ריש לקיש הצליח לחמוק מהם ולהסתתר במגדלא ובכפר חיטיא הסמוכות לטבריה. לאחר התערבותו של רבי יוחנן, שאמר לנשיא כי ללא ריש לקיש הרי הוא כאדם המנסה למחוא כפיים ביד אחת, התפייס הנשיא. ריש לקיש נאות להיפגש עמו, וכשפגשו שאלו הנשיא: "מה ראית לומר הלכה זו ולפגוע בכבודי?", וריש לקיש השיב: "וכי בגלל פחד אמנע מללמד את תורת ה'?!". סכסוך נוסף בין ריש לקיש לרבי יהודה נשיאה אירע כאשר ריש לקיש יצא להגנת יוסי מעונאה אשר דרשותיו בבית הכנסת של בית מעון פגעו גם הן בכבוד הנשיאות.
למרות הידידות בינו לרבי יוחנן, לפי המסופר בתלמוד, ריש לקיש מת כתוצאה מקפידא שרבי יוחנן הקפיד עליו. רבי יוחנן לא יכול לשאת בצערו הגדול, והיה הולך וצווח, "בן לקיש, היכן אתה? בן לקיש, היכן אתה?" עד שנטרפה דעתו. בקשו עליו החכמים רחמים, ונפטר גם הוא.
בנו הקטן אף הוא נודע בחריפותו עוד בהיותו ילד, אך נראה שלא האריך ימים, שכן לא מצאנו אף אחד מבניו של ריש לקיש בין חכמי הדור הבא.
פטירתו וקבורתו
ריש לקיש נפטר בחוסר כל, והשאיר אחריו רק קב של כרכום.
מקום קבורתו לא נזכר בספרות חז"ל אך מסורות שונות הנזכרות בפי עולי הרגל מסוף המאה ה-12 (כ-900 שנה אחרי תקופת ררבי יוחנן) טוענות לקברו בטבריה.
שמו
כאמור, שמו של ריש לקיש היה רבי שמעון בן לקיש, וכך הוא מכונה בתלמוד הירושלמי. בתלמוד הבבלי לרוב מכונה ריש לקיש, ובפירוש זה נחלקו הדעות: יש הסוברים שמשמעו "ראש הגנבים". יש קושי מסוים לקבל הסבר זה, שכן על פי ההלכה אסור להזכיר לבעל תשובה את חטאיו (אונאת דברים) וכן מצינו שכשרבי יוחנן הזכיר לו את עברו נפגע ריש לקיש והדבר הוביל למותו. הרב ראובן מרגליות בספרו 'לחקר שמות וכינויים בתלמוד' מעלה השערה כי "לקיש" היה שם עירו של רבי שמעון, כפי שמצאנו עוד מחכמי התלמוד עם הצימוד לקיש או לקישא. חיזוק נוסף לטענה עולה מאזכור בתלמוד הבבלי בו מכנה רבי יוחנן את רשב"ל 'בר לקישא' - בן לקיש, ייתכן איפוא כי ר' שמעון בן לקיש היה ראש חכמי העיר לקיש ולכן נתכנה ריש לקיש. יש הסוברים כי השינוי הוא כתוצאה מטעות דפוס. בתחילה רבי שמעון בן לקיש נכתב "ר"ש בן לקיש", וככל הנראה בשלב מסוים הפכו המירכאות לאות י', והשם ל"ריש לקיש".
ריש לקיש העיד על עצמו כי את חלק ממאמריו הוא מוסר בשם אבותיו, וחכמים בשם זה אכן נזכרים בדורות שקדמו לו, ובהם יהודה בן לקיש ויהושע בן לקיש.
משנתו ואימרותיו
חלק ניכר מן הסוגיות בתלמוד הירושלמי וגם בתלמוד הבבלי, מבוסס על המחלוקות בין רבי יוחנן וריש לקיש. במחלוקות אלו ההלכה היא בדרך כלל כרבי יוחנן, אך בכמה מקומות נקבעה כריש לקיש. אחת המחלוקות הבודדות שבהן נקבעה ההלכה כריש לקיש, היא בשאלה האם קניין פירות כקניין הגוף: האם על ידי העברת כל הזכויות על נכס מסוים, עוברת גם הבעלות על אותו נכס. המחלוקת, המתבטאת בצורות שונות ושיש לה השלכות לתחומים רבים מאוד בהלכה, נוגעת בעומק תפיסת מושג הקניין. ההלכה נקבעה כריש לקיש: קניין פירות אינו כקניין הגוף, כלומר: מושג הקניין ומושג השימוש או ההנאה מן הקניין אינם מושגים זהים. הקניין הוא מהות וזכות בפני עצמה, וזכות השימוש וההנאה מקניינים היא זכות ומהות נבדלת לעצמה.
מספר מאימרותיו הפכו לפתגמים שגורים בשפה העברית, כגון: "המגביה ידו על חברו, אף על פי שלא הכהו - נקרא רשע"; "קשוט עצמך (תקן את עצמך), ואחר כך קשוט אחרים"; "יהא חביב עליך דין של פרוטה כדין של מאה מנה"; "החושד בכשרים - לוקה בגופו".
הוא היה נאמן לארץ ישראל, ודיבר דברים קשים נגד בני בבל. על הבבליים המתרפים מלעלות לא"י היה אומר: "אלהא סנינא לכו (=אלוהים שונא אתכם\באלוהים, אני שונא אתכם)...אילו היו כל ישראל עולים ביחד כחומה בימי עזרא - היו משולים ככסף, שאין רקב שולט בו. עכשיו, שעלו קבוצות קבוצות כדלתות, נמשלו בארז, שהרקב שולט בו".
בניגוד לדעות אחרות הוא מצא טוב במופעי המימוס ואמר:
על לימוד התורה:
על יצר הרע: "יצרו של אדם מתגבר עליו בכל יום ומבקש להמיתו... ואלמלא הקב"ה שעוזר לו, אינו יכול לו"; "לעולם ירגיז אדם יצר טוב על יצר הרע"; "אין אדם עובר עבירה, אלא אם כן נכנסה בו רוח שטות"; "כל המתלוצץ - נופל בגיהנום".
"כל אדם שכועס, אם חכם הוא - חכמתו מסתלקת ממנו, אם נביא הוא - נבואתו מסתלקת ממנו".
"רשעים, אפילו על פתחו של גיהנום אינם חוזרים בתשובה".
"המעמיד דיין על הציבור שאינו הגון, כאלו נטע אשרה בישראל".
אזכורים תרבותיים
"If one's intent is pure, the Torah for him becomes a life-giving medicine, purifying him to life. But if one's intent is not pure, it becomes a death-giving drug, purifying him to death"
מולך (ספר)
רקע כללי
"מולך" היה הרומן השני שיצא מידו של מילר. הראשון, "כנפיים קצוצות", שמעולם לא פורסם, נכתב במהלך חופשה של שלושה שבועות מווסטרן יוניון במרץ 1922. נותרו רק קטעים מהמאמץ הראשון הזה שלו, אם כי חלקים ממנו ממוחזרים ביצירות אחרות כגון חוג הגדי. הרומן מכיל ניתוח שערך על שנים עשר שליחים שעבדו איתו בווסטרן יוניון, את "כנפיים קצוצות" כינה מילר כ"ספר ארוך מאוד וכנראה רע מאוד."
כתיבה
בשנת 1927, השנה בה החל לכתוב את "מולך", התגורר מילר ברחוב הנרי שבברוקלין עם אשתו השנייה, ג'ון, ומאהבתה ג'ין קרונסקי. ג'ון שכנעה את מילר לפרוש מתפקידו בווסטרן יוניון כדי להתרכז בכתיבה במשרה מלאה, אבל הוא נאבק קשות לכתוב. יום אחד הוא חזר הביתה וגילה שג'ון וג'ין עזבו בלוקחן סירה לפריז בלי לספר לו. שבור לב בגיל 35 הוא חזר לגור עם הוריו.
כשג'ון חזרה כעבור חודשיים ללא ג'ין היא ומילר עברו לדירה יקרה בשדרות קלינטון בפורט גרין. בכתובת הזאת היה עתיד מילר לעבוד סוף סוף ברצינות לקראת סיום כתיבת "מולך." ג'ון שכנעה אדם עשיר ומבוגר, רולנד פרידמן, לשלם לה קצבה שבועית לכתיבת רומן והציגה מדי שבוע לפרידמן דפים מיצירותיו של מילר, מעמידה פנים שהם פרי עטה. פרידמן היה כנראה כרוך אחרי ג'ון, והיא אף פלירטטה איתו כדי להבטיח את תמיכתו הכלכלית, מאוחר יותר פרידמן הציע אף לתת לה מספיק כסף כדי לצאת לטיול באירופה אם תסיים את הספר, טיול שהיא ומילר אכן יערכו על חשבונו של פרידמן בשנת 1928. פרידמן התאבד בראשית שנות השלושים, אולי כתוצאה מכישלונו לשכנע את ג'ון להיות המאהבת לשלו; לסירוגין נרמז כי לפרידמן וג'ון אכן היה רומן.
ברומן האוטוביוגרפי שלו, נקסוס, משנת 1959, מילר מתעד את התקופה הזו, בה הוא נאבק להפוך לסופר בזמן שהתגורר עם ג'ון ("מונה") וג'ין ("אנסטסיה"), ופרידמן ("פופ") מימן את הפרקים של "מולך".