cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הונגריה
National Judicial Council
מועצת השופטים מורכבת מחמישה עשר שופטים (מערכאות שונות). נשיא בית המשפט העליון ממונה לראשות המועצה ושאר ארבע עשרה החברים הנותרים נבחרים על ידי כלל השופטים, בבחירות חשאיות. תפקיד מועצת השופטים הוא לפקח על הניהול האדמיניסטרטיבי של מערכת המשפט על ידי ה-NOJ.
במאי 2023 אישר הפרלמנט ההונגרי רפורמה משפטית מתוכננת, שמטרתה לחזק את עצמואתה של מערכת המשפט. המהלך בוצע על רקע האינפלציה הגואה במדינה ובכדי לקבל 13.2 מיליארד יורו מכספי מימון האיחוד האירופי, שנמנעו מהונגריה בעקבות מספר מחלקות מול האיחוד, שבראשן אי עצמאות מערכת המשפט. הרפורמה אמורה לכלול הבטחת שמירה על עצמאות מועצת המשפט הלאומית ולאסור על הממשלה להחליט לבדה לאיזו ערכאה להקצות תביעות ומנסה לצמצם את מעורבות הממשלה בבית המשפט הגבוה. לאחר האישור בפרלמנט, הודיעו באיחוד האירופי שממתינים לקבלת מלוא המידע על הרפורמות המתוכננת, לפני שיחליטו האם ניתן להזרים להונגריה את הכסף המיועד לה.
צבא וביטחון
צבא הונגריה, או "הכוחות המזוינים של הונגריה", הוא שמם של כלל הכוחות החמושים ההונגריים. לצבא ההונגרי שתי זרועות:
כלכלה
לפני מלחמת העולם השנייה היה המשק ההונגרי בעיקר משק חקלאי, והייצור של המדינה היה במידות קטנות. המחסור של המדינה במשאבים טבעיים לא תרם לצמיחתה, והמיקום האסטרטגי שלה יצר תלות מסורתית בסחר חוץ.
הונגריה של היום, מראה קצב צמיחה כלכלית נמוך יחסית לאחדות מהחברות החדשות של האיחוד האירופי (מאז 2004) עם זאת היא אחת המפותחות באזור מזרח אירופה. הסקטור הפרטי אחראי ליותר מ-80% מהתמ"ג, וההחזקה הזרה של ההשקעות והנכסים במדינה נפוצה מאוד.
בשנת 2007 נוצר משבר כלכלי, שהאט בצורה מהותית את קצב הצמיחה במשק, לאחר שראש ממשלת הונגריה הודה בכך שהציג תמונה לא אמיתית לגבי נתונים כלכליים. יחס החוב לתוצר גבוה יותר ממה שפורסם עד לפני שנה.
חקלאות
גם כיום כלכלת הונגריה נשענת על חקלאות הודות למבנה הגאוגרפי השטוח במרכזה ושופע מים, הנוח לגידולים ואקלים מתון יחסית. תוצרתה החקלאית המיועדת בעיקר ליצוא מהווה כ-13% מהתוצר הגולמי. הגידולים העיקריים הם חיטה, תירס, חמניות, תפו"א, סלק סוכר, לפתית ומבחר גדול של פירות בהם תפוח, אגס, אפרסק, ענבים אבטיח.
המשבר הכלכלי
המשבר הכלכלי שפקד את העולם בסופו של העשור הראשון של המאה ה-21 פגע קשות בהונגריה שהצטרפה ל ב-2004. זאת, הן בשל התלות הכבדה שלה בהון זר למימון כלכלתה, הן בשל העובדה שהגירעון התקציבי של המדינה הוא מן הגדולים באיחוד האירופי.
ב-10 באוקטובר 2008 הפורינט נחלש ב-10%. הלוואות רבות בהונגריה נלקחות באירו או בפרנק שווייצרי. ב-22 באוקטובר העלה בנק הונגריה את הריבית ל-11.5%.
ב-27 באוקטובר 2008 הגיעה הונגריה להסכם עם קרן המטבע הבינלאומית ועם האיחוד האירופי על הגשת חבילת סיוע בסך 25 מיליארד דולר.
סך הוצאות הממשלתיות גבוה. בבעלות המדינה ישנן חברות רבות שלא הופרטו. רישוי עסקים בעייתי, מאחר שהנהלים לא מיושמים בעקביות. על פי קבוצת המחקר האמריקאית The Heritage Foundation דורגה כלכלתה של הונגריה כ-67.2% חופשית ב-2008 מה ששם אותה במקום ה-43 בדירוג הכלכלות החופשיות בעולם. ב-21 בנובמבר 2011 הודיעה קרן המטבע הבינלאומית כי קיבלה פנייה למתן סיוע פיננסי מרשויות הונגריה. ב-25 בנובמבר 2011 הורידה מודי'ס את דירוג האשראי של הונגריה לרמת אג"ח זבל. במועד זה עמד החוב הלאומי של המדינה על שיעור של 193% מהתמ"ג שלה.
לאחר מכן נכנסה הונגריה לכמה שנים של מדיניות צנע וקיצוצים, ובאמצע העשור החלה הכלכלה להראות סימני התאוששות.
במאי 2022 נדרשו חברות גדולות להעביר "רווחי יתר" כדי לתמוך בתקציב המדינה, שהדלדל עקב הקפאת המימון שהטיל עליו האיחוד האירופי.
המטבח ההונגרי
המטבח ההונגרי כולל בין השאר את הגולאש (Gúlyásleves), מאפי בצק בהם הנוקרלי (או נוקדלי) (Nokedli), שהם בצקניות קטנות שמוסיפים לגולאש, והנודלי, שהוא גרסה הונגרית לניוקי האיטלקי. קינוח נפוץ בהונגריה הוא הקורטוש (Kürtőskalács) העשוי מבצק שמרים וצורתו גליל חלול.
יחסי חוץ
לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, הידקה הונגריה את קשריה עם אירופה המערבית, והצטרפה לברית נאט"ו בשנת 1999 ול ב-1 במאי 2004.
נכון לתחילת שנת 2020 חברה המפלגה השלטת בהונגריה, הפידס, בקואליציית EEP, מפלגת העם האירופית - איחוד של מפלגות ימין-מרכז.
ב תחת הנהגת הונגריה בראשות ויקטור אורבן שאפה למצב עצמה כחלוצה של מודל של "דמוקרטיה לא ליברלית". מודל זה, לצד ניגוד אינטרסים סביב נושא הפליטים, גרר חיכוכים בינה לבין האיחוד האירופי. אולם חיזק שיתופי פעולה שלה בין השאר עם פולין, מקדוניה הצפונית וסלובניה.
המחלוקות בין הונגריה לאיחוד האירופי הגיעו לשיא בספטמבר 2019, כאשר הפעיל הפרלמנט האירופי את סעיף 7 באמנת האיחוד האירופי נגד הונגריה – ההליך המשמעתי התקיף ביותר נגד מדינה החברה באיחוד, ששולל מהחברה חלק מזכויותיה – בטענה שממשלת הונגריה מהווה איום שיטתי על הדמוקרטיה ושלטון החוק. אורבן כרת ברית פוליטית עם פולין כדי לנטרל מהלך אפשרי שישלול את זכות ההצבעה שלו.
גאוגרפיה
הונגריה ממוקמת במרכזה של יבשת אירופה, ללא מוצא לים. שטחה הכולל מסתכם ב-93,030 קמ"ר.
אורך הגבול הכולל של המדינה הוא 2,009 ק"מ - סלובקיה 515 ק"מ, רומניה 443 ק"מ, אוסטריה 366 ק"מ, קרואטיה 329 ק"מ, סרביה 151 ק"מ, סלובניה 102 ק"מ ואוקראינה 103 ק"מ.
הנוף ההונגרי מורכב בעיקר ממישורים, עם גבעות והרים נמוכים בצפון המדינה קרוב לגבול עם סלובקיה. המדינה חולקה לשניים על ידי נהר הדנובה. קיימים עוד שני נהרות גדולים, הטיסה במזרח והדראווה בדרום-מערב, ובחלק המערבי נמצא האגם הגדול במדינה, בלטון.
דמוגרפיה
עבור כ־95% מהאוכלוסייה, שמרביתם הונגרים, שפת האם היא השפה ההונגרית. במדינה יש מספר מיעוטים אתניים ביניהם: רומה (3%), גרמנים (1.3%), רומנים (0.3%), סלובקים (0.3%), קרואטים (0.2%), סרבים (0.2%) ואוקראינים (0.1%).
הדת הגדולה ביותר במדינה היא הנצרות הקתולית בה מאמינים כ-37% מהאוכלוסייה, כמו כן קיים מיעוט של 11% קלוויניסטים, ומיעוט של 2.2% לותרני. אולם האוכלוסייה ההונגרית היא בעיקרה חילונית, כאשר בערך 18% מגדירים עצמם חסרי דת. המוסלמים מהווים 0.3% והיהודים מהווים כ-0.1% וחיים בעיקר בבודפשט.
ישנו מיעוט הונגרי החי מעבר לגבול במדינות השכנות, במיוחד בסלובקיה, רומניה, סרביה, אוקראינה ומיעוטים קטנים באוסטריה, קרואטיה וסלובניה. כמו כן קיימת פזורה הונגרית במערב אירופה בישראל ובאמריקה הצפונית.
עיור
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הונגריה, יותר מרבע מהאוכלוסייה התגוררה במטרופולין בודפשט, 6,903,858 תושבים (69.5%).
התפלגות האוכלוסייה - חלוקה שווה למדי בכל רחבי המדינה, כאשר אזורים עירוניים מושכים אוכלוסיות גדולות וצפופות יותר. אוכלוסייה עירונית - 72.9% מסך האוכלוסייה (נכון לשנת 2023). שיעור העיור - קצב שינוי שנתי של 0.05% (הערכה לשנים 2020–2025). הערים העיקריות של הונגריה מפורטות להלן מבחינת חשיבות ומספר תושבים. נתוני האוכלוסייה הם משנת 2019.
יהדות הונגריה
יהדות הונגריה היא מן הגדולות והמפוארות שבקהילות היהודים באירופה. היישוב היהודי רצוף בהונגריה מימי האימפריה הרומית. תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית שגשגה הקהילה היהודית, וזכתה להתפתחות, הכרה ומתן זכויות, וכללה בעיקר יהודים אשכנזים, כולל מהגרים ממזרח אירופה, ומיעוט של מגורשי ספרד. בזמן השואה הושמדה מרבית יהדות הונגריה (נספו כ-564,500 יהודים, מתוך כ-725 אלף), אם במשלוחם של למעלה מ-400,000 יהודים לאושוויץ על ידי הגרמנים, ואם במחנות ריכוז ומחנות עבודה, בצעדות המוות ובפרעות שנערכו על ידי הפשיסטים ההונגרים, ובהם אנשי מפלגת צלב החץ. ניסיון הירואי שעשו אנשי היישוב העברי בארץ ישראל לסייע לאחיהם בהונגריה במשלוח צנחנים, נכשל, אך הביא למיתוס הגבורה של חנה סנש. בזמן השלטון הקומוניסטי נאסר על הפעילות הציונית והחינוך היהודי, וקיומם של טקסים דתיים נראה בעין צרה. אנשי הקהילה היהודית, אשר ניסתה להשתקם ממוראות השואה, היו נתונים לרדיפות ולגירושים.
ההערכות בדבר אוכלוסיית היהודים בהונגריה ב נעו בין 50 ל-120 אלף יהודים, רובם בבירה בודפשט.
קיונסואה
קיונסואה (שם מדעי: Cyonasua; מילולית: "כלב חוטמן") הוא סוג נכחד של טורף ממשפחת הראקוניים אשר התקיים באמריקה הדרומית של המיוקן עד הפליסטוקן לפני 7.3 מיליון שנה עד לפני 900,000 שנה מימינו.
תיאור
המאובנים של סוג זה התגלו בתצורות רבות לאורך ארגנטינה, בוליביה, אורוגוואי וונצואלה והוא נחשב לאחד מראשוני הטורפים אשר חצו את הגשר היבשתי של מצר פנמה לאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה. הוא הגיע מוקדם בהרבה ממיני טורפים עוקבים כמו הגריזון ושועל דרום-אמריקני (שהגיעו לפני 2.7 מיליון שנה בקירוב), כך שסוברים שאבותיו היגרו דרומה מאמריקה הצפונית לעבר אמריקה המרכזית ודילגו בין האיים השונים עד שחצו את מצר פנמה לאמריקה הדרומית, בה התפשטו בהדרגה.
הוא היה אחד מהמצליחים שבטורפים שהתפשטו באמריקה הדרומית, אשר הייתה מלאה בגומחות של טורפים גדולים כמו הספרסודונטים, הטרטורניסים והפורוסרקוסיים, אשר מילאו את הגומחות של טורפי-העל ביבשת עד הגעתם של יונקים טורפים גדולי ממדים כמו דוביים, זאבי בלהות והסמילודון, כשהיו גם אופוסומיים טורפים ילידים. עם זאת הקיונסואה היה אוכל כל שחי בין העצים הגבוהים, דבר שעזר לו להימלט מטורפים ולהתחרות על מזון אחר עם קופים או מכרסמים בהצלחה. למעשה הוא היה יותר קרניבור מאשר קרוביו החיים למעט הסוג בסריסקוס.
יונק זה דמה במראהו לחוטמן או לראקון אך היה בעל גפיים עבות יותר והגיע לגודל של כלב בינוני, במשקל 15 עד 25 ק"ג, גדול בהרבה ממרבית הראקוניים ועדיין קטן מקרובו שחי בהמשך המיוקן - הצ'מפלמלניה. הוא גם ידע כנראה לחפור, כפי שאולי התגלה ממספר עקבות של טפריו, אם כי אולי השתייכו לארמדילאים.
רוני ג'קסון
רוני לין ג'קסון (באנגלית: Ronny Lynn Jackson; נולד ב-4 במאי 1967) הוא רופא אמריקאי ו בצי ארצות הברית, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13 של מדינת טקסס. בעבר שימש כ. מונה על ידי הנשיא ברק אובמה ב-2013 והמשיך לשרת תחת דונלד טראמפ.
ביוגרפיה
ג'קסון נולד בעיירה לבלנד שבצפון-מערב טקסס. ב-1991 הוא סיים תואר ראשון בביולוגיה ימית מאוניברסיטת טקסס A&M וב-1995 סיים לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טקסס (UTMB). הוא התגייס לצי ארצות הברית. התמחה ברפואה דחופה והוכשר בתחום רפואה בצוללות ובצלילה. במלחמת עיראק סופח ליחידת חיל הנחתים. ב-2006 צורף לסגל הרופאים בבית הלבן וב-2013 מונה לרופאו של נשיא ארצות הברית.
ב-28 במרץ 2018 הודיע טראמפ על כוונתו למנות את ג'קסון כמזכיר המחלקה לענייני חיילים משוחררים במקומו של דייוויד שולקין המפוטר, אך חודש ימים לערך לאחר מכן, ב-26 באפריל, אחרי ביקורת ציבורית ופוליטית וכן גל של האשמות על התנהגות בלתי הולמת, הסיר ג'קסון את מועמדותו. מייד עם מינויו כמועמד למזכיר, נכנס לתפקיד רופאו האישי של הנשיא. לאחר הסרת מועמדותו לקבינט, המשיך ג'קסון לשרת בבית הלבן כ עד דצמבר 2019.
ב-2020 נבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית למושב המחוז ה-13 של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית. בבחירות הכלליות נבחר לקונגרס, והוא החליף את מאק ת'ורנברי.
נשוי לג'יין אלים.
Inevitable
Inevitable (בעברית: בלתי נמנע) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבומה הרביעי, ?Dónde Están los Ladrones. השיר יצא לאור ב-15 בדצמבר 1998, כסינגל השלישי מתוך האלבום. את השיר כתבו והפיקו שאקירה ולואיס פרננדו אוצ'ואה. השיר נכלל במיני-אלבום הראשון של הזמרת, The Pepsi EP.
במצעדים העיקריים הגיע השיר למקום ה-3 במצעד השירים הלטיניים, וה-2 במצעד שירי הפופ הלטיניים. ובנוסף, נכנס לשני מצעדים שנתיים.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה של השיר הוא בעצם חלק שלקוח מתוך הופעה שקיימה שאקירה בנובמבר 1998. לאורך כל הקליפ ניתן לראות את הקהל זז לפי קצב השיר. לבסוף, קונפטי וקצף מתפרצים לכל כיוון ומכסים את הבמה. חלק מהקליפ שימש גם לקידום מכירות של חברת המשקאות "פפסי".
הקליפ הועלה לערוץ ה-Vevo של שאקירה בשנת 2009, 11 שנים מצאתו המקורית. נכון למרץ 2020, מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-87 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה נאה בעולם כאשר נכנס למצעדים שבועיים רבים, ולשני מצעדי סוף שנה.
ג'יי הריסון גי
ג'יי הריסון גי (באנגלית: J. Harrison Ghee) הוא שחקן, זמר ורקדן אמריקאי.
קריירת תיאטרון
גי החל את הקריירה שלו כשהופיע בדיסנילנד טוקיו ובאוניות תענוגות. במהלך שהותו בטוקיו, גי המשיך לפתח את פרסונת הדראג שלו. במהלך אודישן למחזמר "Motown" שגי ניצל את ההזדמנות לחלוק את החיבור האישי שלו לדמות לולה מ"קינקי בוטס", מופע שגם הופק על ידי מלהקי המחזמר. המלהקים התרשמו מסיפורו של גי, וליהקו אותו בדמותה של לולה בהפקת ברודוויי של המחזמר. בכך הפך גי לבדרן הדראג הראשון שביצע את התפקיד. גי לאחר מכן הצטרף להפקה הארצית של "קינקי בוטס".
בהמשך להצלחתו בתיאטרון, גי הצטרף לצוות השחקנים של "גברת דאוטפייר", והשתתף בהצגות מקדימות לפני הסגירה של ברודוויי בשנת 2020 בגלל מגפת הקורונה. בשנה שלאחר מכן, גי גילם את ולמה קלי בהפקה של דה מוני של "שיקגו". לאחר מכן הוא גילם לראשונה את התפקיד של אנדרה כאשר "גברת דאוטפייר" עלה מחדש.
בשנת 2022, Ghee הרחיב עוד יותר את הרפרטואר שלו כשהצטרף לצוות השחקנים של "חמים וטעים", שם הוא מגלם את ג'רי/דפני, תפקיד שגילם במקור ג'ק למון בעיבוד הקולנועי.
הישגים בולטים
בהישג פורץ דרך, גי ואלכס ניואל הפכו לשחקנים הא-בינאריים הראשונים מחוץ לארון שהיו מועמדים ובסופו של דבר זכו בפרסי טוני ב-2023.
איוואן וגנר
איוואן ויקטורוביץ' וגנר (ברוסית: Иван Викторович Вагнер; נולד ב-10 ביולי 1985) הוא קוסמונאוט רוסי ממרכז הקומונאוטים על שם גגארין. לפני שהצטרף לרוסקוסמוס עבד כמהנדס בחברת אנרגיה, כעוזר מנהל טיסה במודול הרוסי של תחנת החלל הבינלאומית.
יצא לטיסת החלל הראשונה שלו ב-9 באפריל 2020 מבייקונור כמהנדס טיסה של צוות החללית המאוישת סויוז MS-16 ומהנדס טיסה של צוות תחנת החלל הבינלאומית במסגרת תוכנית משלחות החלל העיקריות ISS-62 / 63.
כרגע נמצא בטיסת חלל ומאייש את תחנת החלל הבינלאומית יחד עם אנטולי איוואנישין וכריס קסידי.
משפחה וחיים אישיים
איוואן וגנר נשוי לטטיאנה ולדימירובנה וגנר. למשפחה בת ובן. איוואן אוהב להתעסק בקרבות פנים אל פנים, הרמת משקולות ורפטינג.
הקרב על נהר קלקה
הקרב על נהר קלקה (ברוסית: Битва на реке Калке) היה קרב מכריע, שהתנהל בין כוח פשיטה מונגולי בפיקוד המצביאים סובוטאי ודז'ב (או ג'בה), לבין ברית צבאית, שכללה צבאות מרוב הנסיכויות הרוסיות, שהשתייכו בעבר לרוס של קייב, ומספר שבטי נוודים קומנים. הקרב התנהל על גדות נחל קלקה, במחוז דונצק, בדרום מזרח אוקראינה של ימינו, ב-31 במאי 1223. הוא הסתיים בניצחון מכריע של הכוח המונגולי ובהשמדת רוב הצבא הרוסי-קומני. מקובל לראות בתבוסה הרוסית בקרב, הקדמה לפלישת הצבא המונגולי לשטח הנסיכויות הרוסיות בשנים 1237–1240, ולכיבושן על ידי המונגולים.
רקע: הפלישה המונגולית לערבות דרום רוסיה
במסגרת הפלישה המונגולית לאימפריה החווראזמית במרכז אסיה (1219–1223), שלח ג'ינגיס חאן כוח, שכלל כ-30 אלף פרשים (3 טומאנים) בפיקוד המצביאים סובוטאי ודז'ב, למרדף אחרי השאה מוחמד השני, שליט חווארזם, במטרה ללכוד או להרוג את האחרון. במסגרת המרדף הגיע הכוח לאזור עיראק-עג'מי (צפון-מערב איראן של ימינו) שם איבד את עקבותיו של השאה (שנמלט לאי בים הכספי, שם מת בראשית שנת 1221). בשנת 1221 פלש כוח הפשיטה המונגולי פעמיים (בפברואר ובאוקטובר) לממלכת גאורגיה, הביס את צבאות גאורגיה וארמניה, ובזז את דרום גאורגיה. במהלך שנת 1221 נתן ג'ינגיס חאן אישור לתוכניתם של דז'ב וסובוטאי לחצות או הרי הקווקז, לסייר בארצות שמצפון לים הכספי לצורך איסוף מודיעין, לתקוף מהעורף את קואליציית שבטי הנוודים הקומנים (שנודעו גם בשם קיפצ'קים או פולובצים) ולחבור חזרה אל הכוח המונגולי העיקרי לאחר מסע מסביב לים הכספי. מסע המלחמה היה אמור לארוך לא יותר משלוש שנים.
בראשית שנת 1222 חצו המונגולים את רכס הרי הקווקז, לאחר שספגו אבדות ניכרות במהלך החציה כתוצאה מתנאי קרקע ומזג אוויר קשים. בעמק נהר טרק המתין להם צבא גדול, שכלל קואליציה של עמי צפון הקווקז, בראשות האלאנים, בסיוע כוח גדול של פרשים קומנים. קואליציית הנוודים הקומנים, שלטה על המישורים מצפון לים הכספי ולים השחור, שהשתרעו מימת אראל במזרח עד להרי הקרפטים במערב (אזור הידוע בשם הערבה האירואסייתית). הפלג המזרחי שלהם כבר התנגש עם המונגולים בעבר, והם חששו מפלישה מונגולית לשטחים שבשליטתם.
באביב 1222 התחולל קרב קשה בין שני הצדדים, שהסתיים ללא הכרעה. המונגולים הבינו שאין ביכולתם לגבור על הברית הצבאית שניצבה מולם, ולכן נקטו בטקטיקה של "הפרד ומשול". שליחיהם ניהלו משא ומתן חשאי עם מנהיגי הכוח הקומני, והצליחו לשכנע אותם לנטוש את בעלי בריתם האלאנים והצ'רקסים, לאחר ששיחדו אותם באמצעות השלל הרב, שצברו במהלך מסע הכיבושים שלהם, והבטיחו להם חלק מהשלל שייפול לידיהם לאחר הבסת עמי צפון הקווקז. לאחר בגידת הקומנים, הכוח המונגולי לא התקשה להביס את צבא עמי צפון הקווקז, ולהחריב את מבצריהם. מיד לאחר מכן פתחו המונגולים במרדף אחרי הקומנים, שהתפצלו בינתיים לשני כוחות, ועשו את דרכם חזרה לאדמותיהם עמוסים בשלל, והביסו גם אותם. הפלג המערבי של השבטים הקומנים (שכונו על ידי הרוסים בשם "פולובצים") לא יכול היה לעמוד בפני הפלישה המונגולית המפתיעה לשטחים שבשליטתם (שהשתרעו מנהר הוולגה עד להרי הקרפטים), והשבטים הקומנים נמלטו במהירות צפונה ומערבה, כשהמונגולים דולקים אחריהם. עשרת אלפים משפחות הרחיקו במנוסתם עד אל מעבר לנהר הדנובה, וביקשו את חסותו של קיסר ביזנטיון. שבטים אחרים חצו את נהר הפרוט, ביקשו את חסותו של מלך הונגריה והיו לנתיניו. המונגולים כבשו ושרפו את העיר אסטרחן בשפך נהר הוולגה, ולאחר מכן רדפו אחרי הקומנים מערבה לאורך חופי ים אזוב והים השחור, צלחו את הדון ואת הדנייפר, והגיעו עד לנהר הדנייסטר. בנקודה זו עצרו המצביאים המונגולים את המרדף, והכוח המונגולי השתקע במשכנות חורף בערבות הפוריות מצפון לחופי הים השחור.
המהלכים שהובילו לקרב קלקה
מנהיג שבטי הקומנים, קוטיאן חאן, מצא מחסה בחצרו של הנסיך מסטיסלאב "הנועז", שליט נסיכות גאליץ'-וולין, שהיה נשוי לביתו. הוא הביא איתו מנחות רבות, וניסה לשכנע את האחרון, שהנסיכויות הרוסיות, שהשתייכו בעבר לרוס של קייב יבואו לעזרת הקומנים. ביוזמת מסטיסלאב "הנועז", כונסה אספה של הנסיכים הרוסיים, שהיו קשורים ביניהם בקשרי משפחה, בעיר קייב. למרות שהנסיכויות הרוסיות בדרום רוסיה סבלו קשות מפשיטות השוד של הקומנים במשך מאות שנים, הנסיכים הרוסיים חששו מפני הפולשים החדשים והבלתי ידועים, שהגיעו ממזרח, ולכן שוכנעו לשתף פעולה עם אויביהם הישנים נגד המונגולים, במטרה לגרש אותם מערבות דרום רוסיה. לאחר התייעצות סוכם שהצבא הרוסי המאוחד יבוא לעזרת הקומנים בתחילת אביב 1223. כמעט כל הנסיכויות הרוסיות, למעט נסיכות ולדימיר-סוזדל, נסיכות מורום-ראיזאן והרפובליקה של נובגורוד בצפון רוסיה, התחייבו לשלוח כוחות למסע המלחמה המשותף. כוחות צבא שאורגנו בחופזה נשלחו מסמולנסק, גאליץ', צ'רניגוב, ווליניה, קייב, קורסק, ומערים קטנות יותר, והתאספו מדרום לקייב במהלך מרס 1223. השבטים הקומנים הפזורים הצטרפו אליהם שם. אין נתונים מדויקים לגבי היקף הכוחות של הצבא הרוסי-קומני המשותף. הצבאות הרוסיים כללו, לפי מקורות שונים, 80-30 אלף לוחמים, וגודלו של הכוח הקומני אינו ברור. אולם ידוע, שלצבא המאוחד לא היה מפקד עליון ולא אסטרטגיה משותפת. כל נסיך פקד על צבאו, ופעל בצורה עצמאית למדי.
בראשית שנת 1223 חדרו המונגולים לחצי האי קרים, דרך מיצר פרקופ, תקפו את תחנת הסחר הגנואזית בסודאק, והחריבו אותה. לאחר מכן נע הכוח המונגולי לכיוון צפון-מערב, והתמקם במורד הדנייפר. שני המצביאים המונגוליים (ג'בה וסובוטאי) לא היו מעוניינים במלחמה כנגד הנסיכויות הרוסיות, מלחמה שלא נכללה בתוכנית המערכה, שאושרה על ידי ג'ינגיס חאן. כאשר נודע להם על הברית בין הנסיכויות הרוסיות לקומנים, ועל ריכוז הצבאות הרוסיים מדרום לקייב, הם שלחו משלחת אל הנסיכים הרוסיים בניסיון לשכנע אותם, שאין למונגולים כוונות לפלוש לאדמותיהם, ואף הציעו להם לשתף איתם פעולה במלחמתם נגד השבטים הקומנים, אויביהם הישנים. הנסיכים הרוסיים לא נתנו אמון בהצהרות המונגולים, וראו בהצעתם תכסיס, שנועד לזרוע פירוד בינם לבין בעלי בריתם הקומנים. לכן הם הוציאו להורג את עשרת חברי המשלחת המונגולית, ובכך למעשה הכריזו עליהם מלחמה.
מהלך הקרב
ב-31 במאי (לפי מקור אחר ב-16 ביוני 1223) הגיעו כוחות החלוץ הרוסיים לנהר קלקה. המקורות הראשוניים המצויים בידינו אינם מספקים תמונה ברורה של מהלכי הקרב שהתפתח לאחר מכן. נראה שהפרשים הקומנים, ביחד עם צבאות הנסיכים דניל רומאנוביץ מווהלין ומסטיסלאב מגאליץ' חצו ראשונים את הנהר מבלי להמתין להגעת יתר צבאות הנסיכים הרוסיים, ולריכוז הצבא המאוחד בגדה המערבית של הנהר. הסיבה לכך הייתה, כנראה, רצונם להיות הראשונים להביס את הצבא המונגולי, ולזכות בשלל הרב שנצבר במחנה המונגולי.
הצבא המונגולי, שכלל לפי מקורות שונים 20–23 אלף פרשים, נקט בטקטיקה הרגילה שלו. הפרשים הקלים, שנשקם העיקרי היה קשת מורכבת רבת עוצמה, ירו מטר חיצים על הכוחות שהתקדמו לעברם, ומיד לאחר מכן ביימו מנוסה מדומה כדי למשוך את כוחות האויב לרדוף אחריהם, ולשבש את הסדר והארגון שלהם. כאשר הפרשים הקומנים פתחו במרדף, הם הותקפו במפתיע על ידי הפרשים הכבדים המונגוליים (שלפי הערכה אחת היוו כשני שלישים מכלל הכוח המונגולי), שהיו מצוידים בשריון כבד יותר, ונשקם העיקרי היה רמחים. ההסתערות המרוכזת של הפרשים הכבדים השמידה חלק גדול מהכוח הקומני תוך זמן קצר, ושרידיו נשברו ונסו בבהלה, תוך שהם משבשים את המערך של שני הצבאות הרוסיים, שנעו במרחק קצר מאחריהם. הפרשים הכבדים המונגולים, שהיו צמודים לעקבי הקומנים הנמלטים, ניצלו את הכאוס שנוצר, ואת הפערים שנפערו בקו הרוסי, כדי לתקוף ולהביס גם את צבאות ווליניה וגאליץ', שהותקפו במקביל משני האגפים גם על ידי הקשתים הרכובים המונגולים. צבאות צ'רניגוב וקורסק, שנתפסו בלתי מוכנים, וחלקם עדיין לא הספיק להשלים את צליחת הנהר, נשטפו על ידי גל פליטים מבוהלים מצבאות גאליץ' ווהלין, והובסו גם הם תוך זמן קצר על ידי הסתערות הפרשים המונגולים.
צבאו של הנסיך מסטיסלאב השלישי מקייב, שכלל כעשרת אלפים חיילים, הגיע לגדה המערבית של הקלקה בשלב מאוחר של הקרב. לאחר שהיו עדים לתבוסת הכוחות שצלחו את נהר קלקה, תפס צבא קייב עמדה על גבעה סמוך לגדת הנהר, והשתמש בקרונות המטען שלו כדי ליצור במהירות מערך הגנה היקפי, וכך ניצל מהשמדה מיידית. המצביאים המונגוליים שלחו חלק מכוחותיהם למרדף אחרי שרידי הצבאות הרוסיים, שניסו להימלט צפונה ומערבה, ושאר הכוח המונגולי כיתר את המחנה המבוצר של צבא קייב, וצר עליו. שרידי הצבא של נסיכות צ'רניגוב, שהצליחו להימלט משדה הקרב, הותקפו והושמדו על ידי הפרשים המונגולים, בשעה שניסו לחזור לאדמותיהם. שישה נסיכים רוסיים נהרגו במהלך המרדף. הנסיך ולדימיר מסמולנסק קיבץ סביבו כוח של כאלף חיילים והצליח לסגת מערבה, ולהגיע בשלום לנהר דנייפר. מסטיסלאב נסיך גאליץ' הצליח אף הוא להגיע לדנייפר, והורה לשרוף את כל כלי השיט לאורך הנהר, כדי למנוע מהמונגולים לחצות אותו ולהמשיך במרדף. לא ברור כמה מחייליו הצליחו להיחלץ משדה הקרב יחד עמו.
המונגולים צרו על המחנה של צבא קייב במשך שלושה ימים, תקפו אותו והרעישו אותו במכונות מצור. הם הבטיחו לנסיך קייב, שיניחו לצבאו לסגת חזרה ללא פגע תמורת תשלום כופר, אם יסכים להיכנע. לאחר שאזלו המים במחנה נאלץ מסטיסלאב השלישי לקבל את תנאי הכניעה, אך ברגע שחייליו יצאו מהמחנה המבוצר שלהם הם הותקפו על ידי המונגולים, שהרגו את חלקם ולקחו את יתרם בשבי. למונגולים לא הייתה כל כוונה לכבד את הבטחותיהם לאחר רצח חברי משלחתם על ידי הרוסים. הנסיך מסטיסלאב ושני חתניו לא נרצחו מיד. הם נעטפו במרבדי לבד, כראוי לבני אצולה רמי דרג, ונחנקו/נרמסו למוות לאיטם כשהמונגולים קברו אותם מתחת לקורות העץ, עליהם נערך משתה הניצחון שלהם. התבוסה הרוסית בקרב הייתה שלמה. בכרוניקה של נובגורוד (הנחשבת כמקור האמין ביותר לתולדות רוסיה, שנותר מתקופת הפלישה המונגולית) משנת 1224, נכתב שמהצבא הגדול שנשלח להילחם במונגולים "חזר הביתה כל חייל עשירי". לפי מקורות אחרים מספר האבדות של הצבא הרוסי נע בין עשרת אלפים לשישים אלף הרוגים. בהתחשב בעובדה, שהחיילים הרוסיים, שהצליחו להימלט משדה הקרב, נדרשו לסגת חזרה לבסיסם על נהר הדנייפר, מרחק של למעלה מ-150 ק"מ בערבה הפתוחה, תחת התקפות בלתי פוסקות של הפרשים המונגולים, סביר להניח שרק מעטים הצליחו לשרוד את המערכה.
לאחר הקרב
למרות הניצחון המכריע שנחלו בקרב, המונגולים לא ניסו לנצל את הצלחתם לכיבוש הנסיכויות הרוסיות, שנותרו כמעט ללא הגנה, ולאחר זמן קצר פנו על עקבותיהם, והחלו לנוע מזרחה לכיוון נהר הוולגה. סביר להניח, שהסיבה העיקרית לכך הייתה, שכיבוש הנסיכויות הרוסיות לא נכלל בתוכנית, שאושרה על ידי ג'ינגיס חאן. הכוח בפיקודם של ג'בה וסובוטאי נועד לשמש כוח פשיטה וסיור בלבד, ולא היה אמור להרחיב את גבולות האימפריה המונגולית. ההתנגשות עם הצבאות הרוסיים נכפתה על המונגולים, ולא נערכה ביוזמתם. לאחר שרדפו אחרי שרידי הצבא הרוסי עד לנהר דנייפר, פנו המונגולים מזרחה, והחלו במסעם חזרה אל הצבא המונגולי העיקרי, שחנה מדרום לימת אראל, כשהם נעים מצפון לים הכספי, ותוקפים בדרכם את ממלכת בולגריה של הוולגה ואת שבטי הנוודים הקומנים המזרחיים. לפי מקור מוסלמי אחד, הכוח של סבוטאי וג'בה, או חלק מתוכו, ספג תבוסה קשה סמוך לעיר סמרה מידי השבטים הבולגרים של הוולגה, שטמנו לו מארב.
עם זאת, המודיעין שאסף הכוח המונגולי במהלך מסעו הארוך סביב הים הכספי, היה אחד מהגורמים שהניעו את ההנהגה המונגולית להחליט על עריכת פלישה בהיקף מלא לאירופה המזרחית והמרכזית, 13 שנים לאחר מסע המלחמה של ג'בה וסובוטאי, ומילא תפקיד מרכזי בתכנון הפלישה המונגולית לאירופה.
לקריאה נוספת
(הכרוניקה של נובגורוד לשנת 1223 כוללת תיאור קצר של הקרב והמאורעות שקדמו לו).
שמואל אוסוואלד רופאייזן
שמואל אוסוואלד רופאייזן ("האח דניאל", 29 בינואר 1922 - 30 ביולי 1998) היה יהודי ניצול שואה שהמיר דתו לנצרות והיה לנזיר. רופאייזן התפרסם לאחר שביקש לעלות לישראל כיהודי על-פי חוק השבות, אך בקשתו נדחתה על ידי רשויות המדינה בגלל התנצרותו, ואף עתירתו לבג"ץ על כך נדחתה.
חייו
רופאייזן נולד ב-1922 בזייבוש (ז'יווייץ; Żywiec) שבפולין, למשפחה יהודית מסורתית. בנערותו, היה חבר בתנועת הנוער הציונית עקיבא. בתקופת השואה הצליח להשיג תעודות של גרמני נוצרי, באמצעותן הגיע לעיירה מיר שבבלארוס ונתקבל לעבודה כמתורגמן מגרמנית לפולנית אצל מפקד הגסטפו בעיר. רופאייזן ניצל את מעמדו כדי להעביר ליהודים התראות על פעולות חיסול מתוכננות, ואף הבריח כלי נשק למחתרת שקמה בינתיים בגטו, בעיקר נשק שהוצא ממחסני המשטרה. מתוקף תפקידו, נודע לו על המועד שנקבע למשלוח יהודי העיר מיר להשמדה, והוא העביר מידע זה ליהודים. בעקבות זאת הצליחה קבוצה של כשלוש מאות צעירים להימלט מן העיר ולהסתתר ביערות. אחד היהודים הלשין עליו לגרמנים, וכשנחשפה פעילותו ברח והצטרף לשורות הפרטיזנים. מאוחר יותר מצא רופאייזן מקלט במנזר, שבו המשיך לחיות גם לאחר המלחמה. במנזר, המיר רופאייזן דתו לנצרות, היה לנזיר בשם האח דניאל, והצטרף למסדר הכרמליתים (מסדר נזירים קתולי, שמרכזו במנזר סטלה מאריס על הר הכרמל), מתוך כוונה להגיע בעתיד למנזר הכרמליתים בישראל.
כשהחלה יציאת יהודים מפולין לישראל בשנת 1957 ביקש רופאייזן אשרת יציאה תוך שציין שהוא גדל כציוני ולמרות שטוב לו בפולין הוא רואה את חובתו לעלות למדינת היהודים. לאחר 11 חודשים סירבו לבקשתו. הוא הגיע לפגישה עם הרש סמולר, שהיה בעל תפקיד בכיר במפלגה הקומוניסטית בפולין, אותו הכיר מימיו כפרטיזן. סמולר סייע לו לקבל אשרת יציאה, ואז רופאייזן פנה לכתריאל כ"ץ, ציר ישראל בפולין, בבקשה לקבל אשרת עלייה לישראל. כ"ץ יעץ לרופאייזן שלא לוותר על אזרחותו הפולנית, כי לא יוכל להבטיח לו אפשרות לעלות לישראל, אולם לאחר שבביקור מולדת ביקר אצל אחיו של רופאייזן העניק לו אשרת כניסה לשנה לישראל. מיד עם הגיעו לישראל בשנת 1958, הגיש בקשה להכיר בו כעולה חדש על-פי חוק השבות, בטענה כי הוא אמנם נוצרי בדתו, אך עודנו בן הלאום היהודי. בקשתו נדחתה, ועתירה שהגיש לבג"ץ בשנת 1962 (בג"ץ 72/62) נדחתה אף היא ברוב של ארבעה מול אחד, אך הותר לו להתאזרח במסלול חסידי אומות העולם בו יקבל אזרחות ותעודת זהות, אך לא ירשם בה הלאום. לבסוף משלא הסכים להסדר, נאלצו שופטי ההרכב לפסוק שלא בדרך פשרה, ואכן בפסק דין תקדימי זה, ניתנה פרשנות לחוק השבות, על-פיו יהודי מוגדר כבן הלאום היהודי, ולא כיהודי על-פי אמות המידה של היהדות האורתודוקסית.
רופאייזן חי מאז במנזר סטלה מאריס בחיפה, כנזיר במסדר הכרמליתי, היה חבר ב"אגודת הנוצרים העבריים בישראל", המקדמת את שילובם של נוצרים בחיים החברתיים והדתיים בישראל.
לאחר מותו זכה באות המציל היהודי מטעם בני ברית.
סרט על חייו, "האח דניאל - היהודי האחרון", הופק על ידי הבמאי אמיר גרא וזכה לציון לשבח בפסטיבל הבינלאומי בחיפה בשנת 2001.
העתירה לבג"ץ
מיד עם הגעתו לישראל ביקש רופאייזן לקבל אזרחות ישראלית על פי חוק השבות. בגלל שיוכו לדת אחרת נפסלה בקשתו, והוא עתר לבג"ץ בבקשה להפריד בין המשמעות הלאומית של היהדות לבין המשמעות הדתית: מבחינת דתו הרי הוא באמת נוצרי, אך לאומיותו היא יהודית, ולכן גם ויתר על האזרחות הפולנית שהייתה לו. ברוב של ארבעה שופטים נגד אחד הוחלט כי האח דניאל לא יוכל להיחשב כיהודי לצורך החוק. בשנת 1970 נחקק תיקון לחוק השבות אשר הוציא ממנו מפורשות יהודים שהמירו את דתם.
הטיעון המרכזי של השופטים גרס כי למושג "יהודי" אכן יש משמעויות דתיות ולאומיות, אך המשמעות החשובה לעניין קבלת האזרחות היא המשמעות האזרחית, החוקית. כיוון שמנסחי החוק לא היו אנשי דת, כוונתם הייתה לכך שיהודי, כזה הזכאי להכרה ביהדותו על פי חוק השבות, הוא אדם שנראה כיהודי על פי המשמעות ההיסטורית המקובלת של המושג יהודי.
המבחן אותו קבע בג"ץ ליהדותו של אדם לא היה מבחן סובייקטיבי, כפי שביקש האח דניאל, וכפי שתקופה מסוימת לפני כן נקבע בחוק השבות, כלומר שאי אפשר להסתפק בהכרזתו של אדם בתום לב על כך שהוא מרגיש יהודי. השופט חיים כהן, שהיה בדעת מיעוט בפסק דין זה, פסק כי יהדותו של אדם היא סובייקטיבית, ואדם יירשם כיהודי על פי הצהרתו. מצד שני, המבחן שאותו קבע בג"ץ גם לא היה דתי, שכן על פי הדת היהודית האח דניאל היה יהודי. בית המשפט יצר, על ידי פסיקה זו, הפרדה בין הפסיקה הדתית והסמכות הדתית לעניין מיהו יהודי לבין החוק.
בפסק הדין הזכירו השופטים את פועלו של האח דניאל להצלתם של יהודים בזמן השואה. שייכות היסטורית זו ושותפות עם גורלו של העם לא הכריעה את הכף לטובתו של האח דניאל, אולם לאחר מכן עלתה בשיח המשפטי דעה נוספת בעניין מיהו יהודי, דעה שכן מתחשבת בגורמים כגון זה. בעניין אחר, השופט אהרן ברק כתב כי יהדותו של אדם יכולה להיקבע על ידי השופט בהתאם לשקלול מגוון המרכיבים הכלול בה: יהדותו ההלכתית, הסובייקטיבית, שותפותו לגורל העם היהודי (שירות בצבא, וכו'), שפת הדיבור שלו, ועוד.
קמילו סיינפואגוס
קמילו סיינפואגוס גוריאראן (בספרדית: Camilo Cienfuegos Gorriarán; 6 בפברואר 1932 - 28 באוקטובר 1959) היה ממנהיגי המהפכה הקובנית, לצד פידל קסטרו, ראול קסטרו וצ'ה גווארה.
חייו
סיינפואגוס נולד למשפחה אנרכיסטית בהוואנה. הוא החל ללמוד בבית הספר סן אלחנדרו לאמנות פלסטית, אך עזב את הלימודים בשל קשיים כלכליים, והחל לעבוד כמתמחה בחברת האופנה "אל ארטה". בגיל 16 החל גם בפעילות פוליטית, כשהצטרף להפגנות נגד העלאת תעריפי הנסיעה בתחבורה ציבורית.
ב-1953 היגר סיינפואגוס לארצות הברית, אך בשל מה שהגדיר כניצול העובדים בה, שב לקובה. לאחר שובו, הצטרף לתנועת סטודנטים מחתרתית שהתנגדה לשלטונו של פולחנסיו בטיסטה. ב-7 בדצמבר 1955 אף נפצע מירי המשטרה במהלך הפגנה. לאחר שלא הצליח למצוא עבודה, וסבל מהטרדות המשטרה, שב לארצות הברית והתגורר לזמן מה בניו יורק. בהמשך נסע למקסיקו, שם פגש את פידל קסטרו, שעסק בהכנות למהפכה. בנובמבר 1956 הצטרף ל-81 מהפכנים נוספים שעלו על סיפונה של הגראנמה, שהביאה אותם לקובה.
במהלך המהפכה הקובנית
המורדים נחתו בפלאיה לאס קולוראדאס שבחופה הדרום מזרחי של קובה, במחוז אוריינטה, ב-2 בדצמבר, והחלו לעשות דרכם לכיוון סיירה מאסטרה. בדרכם נתקלו בכוחות צבא, שהרגו את רובם. היתר, ובהם סיינפואגוס, הצליחו להימלט בקבוצות קטנות. לאחר חודש התאחד עם קסטרו בסיירה מאסטרה.
במהלך 1957 היה סיינפואגוס לאחד ממנהיגי המהפכה, וקיבל את הדרגה "קומנדנטה" (comandante). לאחר כישלון מבצע וֶרָאנוֹ של בטיסטה, פתחו המורדים במתקפת נגד. סיינפואגוס עמד בראש אחד משלושה טורים שנעו מערבה, לכיוון סנטה קלרה. הטור בפיקודו יצא לכיוון בסיס צבאי ביגואחאי, והוא כלל 60 לוחמים בלבד (כרבע מכלל כוחותיו של קסטרו). הוא צבר תמיכה רבה בדרכו, ועד הגיעו ליגואחאי כבר מנה הטור קרוב ל-500 לוחמים. ב-19 בדצמבר החלה מתקפתו של סיינפואגוס על המחנה. כוחות הצבא בפיקודו של אבון ליי הצליחו להדוף אותה. חרף ניסיונות חוזרים ונשנים, תוך שימוש בטרקטור שחומש בקנה בקליבר של 50 מ"מ, וכונה "הטנק", לא עלה בידו של סיינפואגוס להשתלט על המחנה. בסופו של דבר, ב-30 בדצמבר, אזלה התחמושת שהייתה בידו של ליי, והוא נאלץ להיכנע. לניצחון בקרב זה הייתה חשיבות מוראלית גבוהה למורדים. למחרת, חבר סיינפואגוס לגווארה בסנטה קלרה, בקרב שסימן את ניצחון המהפכנים.
לאחר עלייתו של קסטרו לשלטון, הצטרף סיינפואגוס לשורות הצבא, וסייע בדיכוי התקוממויות נגד הממשל החדש. ב-28 באוקטובר 1959 עלה על טיסה מקמגואיי להוואנה. מטוסו נעלם מעל הים הקריבי, ולאחר מספר שבועות של חיפושים, הוכרז כמת. לפי שמועות שונות, מטוסו הופל בהוראתו של קסטרו או בשל טעות בזיהוי של חיל האוויר הקובני, אך היסטוריונים סבורים כיום כי מדובר בתאונה.
הנצחה
לאחר מותו הוקם מוזיאון לזכרו ביגואחאי. המוזיאון כולל את תיאור הקרב ביגואחאי ופריטים הקשורים בעברו. על גג המוזיאון הוקם פסל גדול בדמותו.
דמותו של סיינפואגוס מופיעה על שטרות בערך של 20 פסו ועל מטבעות בערך של 40 סנטים.
מדי שנה, ב-28 באוקטובר, נוהגים תלמידי בתי ספר להשליך פרחים לים או לנהר, לציון יום מותו.
וילי ארם
וילי ארם (בגרמנית: Willi Ahrem; 1902, אלברפלד – 1967, וופרטל), היה חסיד אומות העולם מגרמניה.
קורות חיים
אביו של ארם היה בעל חברה לייצוא וארם היה שותף בה. ארם התחתן והיה אב לילדים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
ארם היה אוברטרופפיהרר (Obertruppführer) באס אס, דרגת מש"ק המקבילה לסמל מחלקה. הוא שירת במחנה עבודה בנמירוב, מחנה שהשתייך לארגון טודט. הוא נבדל מיתר בעלי התפקידים במחנה בהתנהגותו ההומנית כלפי העובדים, בהם יהודים. הוא סייע להם במזון, והעביר לרבים מהם מבעוד מועד ידיעה על אקציה שתוכננה כלפיהם בנובמבר 1941. אלה מהיהודים שקיבלו את הידיעה נמלטו מהמחנה לפני האקציה וכך ניצלו. באקציה נרצחו כ-2,500 יהודים. אקציה נוספת ארעה ביולי 1942 וגם לפניה הסתיר ארם יהודים.
ארם החביא יהודים בביתו וסיפק להם שמיכות ואוכל. בתום האקציה של יולי 1942 הבריח אותם ארם לגטו דז'ורין שבטרנסניסטריה. בגטו סיפק להם ארם בגדים ומזון. לשם כך שיחד שומרים רומניים שאיימו להסגירו. כמו כן קישר בין תושבים אחרים בגטו זה לבין יהודים שהתגוררו בבוקרשט, והעביר כספים מיהודי בוקרשט ליהודים שהיו כלואים בגטו דז'ורין.
באס אס התקבלו תלונות עליו והאשמות לפיהן הוא עוזר ליהודים. בשנת 1943 הוא הועבר לגרמניה, ושם שהה עד תום המלחמה.
הכרה והנצחה
בשנת 1965 הכיר יד ושם בווילי ארם בתור חסיד אומות העולם.
ההיסטוריון וולפרם וטה כתב עליו פרק בספרו "אומץ אזרחי" (Zivilcourage) שדן במתנגדי הנאצים בשורות המשטרה הגרמנית, הצבא הגרמני והאס אס.
עיריית וופרטל קראה גרם מדרגות בעיר על שמו של ארם.
ז'אן-פייר רמפל
ז'אן-פייר רמפל (בצרפתית: Jean-Pierre Rampal; 7 בינואר 1922 – 20 במאי 2000) היה חלילן צרפתי, שרבים רואים בו את גדול החלילנים במאה העשרים.
קורות חיים
רמפל נולד במרסיי שבצרפת. אביו, ז'וזף רמפל היה גם הוא חלילן. ז'אן פייר רמפל היה הראשון לשלב את החליל במחזור הקונצרטים הבינלאומי. רמפל היה גם הראשון, בתקופה המודרנית, למשוך תשומת לב בינלאומית וקהל מאזינים גדול כזה של פסנתרנים וקשתנים וירטואוזים. במהלך הקריירה שלו, הופיע עם התזמורות המפורסמות בעולם ועם ההרכבים הקאמריים הנודעים ביותר. כנגן מוזיקה קאמרית הופיע עם אייזק שטרן ומסטיסלב רוסטרופוביץ' ומלחינים כדוגמת פרנסיס פולנק כתבו במיוחד בשבילו.
ראשית הדרך
ז'אן פייר רמפל החל לנגן בחליל בהדרכת אביו, שהיה פרופסור לחליל בקונסרבטוריון של מרסיי וחלילן ראשי בתזמורת הסימפונית של מרסיי. בשנת 1937 זכה בפרס הראשון בתחרות הקונסרבטוריון ובאותה שנה גם הופיע ברסיטל הראשון שלו, באולם מאזנו במרסיי. אותו זמן גם ניגן חליל שני ב"תזמורת הקונצרטים הקלאסיים" במרסיי, לצד אביו, שעמו נהג לנגן דואטים מדי יום ביומו כמעט. נגינתו של רמפל הייתה נאמנה למסורת החליל הצרפתי (אביו למד אצל הנביין, שהיה גם מורם של רנה לה רואה ומרסל מואיז.
עם זאת, הקריירה המזהירה שלו, שנמשכה קרוב ליובל שנים, לא זכתה בראשית הדרך לעידוד בלב שלם מצד הוריו, שהיו מבכרים לראותו נעשה לרופא או מנתח, מקצוע שיהווה, כך סברו, בסיס איתן יותר מקריירה של מוזיקאי מקצועי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, עשה רמפל את רצון הוריו ונרשם לבית הספר לרפואה במרסיי, שם למד שלוש שנים. אבל כשרשויות משטר הכיבוש הנאצי גייסו אותו ב-1943 לעבודות כפייה בגרמניה, ערק ועשה דרכו בסתר לפריז שם קל היה לו יותר, על ידי החלפה תכופה של מקום מגוריו, לחמוק מידיהם. בתקופת שהותו בפריז נבחן ללימודי חליל בקונסרבטואר של פריז ומינואר 1944 היה תלמידו של גסטון קרונל. שנים אחר כך החליף אותו בתפקידו כפרופסור לחליל בקונסרבטואר. כעבור ארבעה חודשים, במאי 1944, זכה רמפל בפרס הראשון המיוחל בתחרות החליל השנתית של הקונסרבטואר, על נגינת Le Chant de Linos של אנדרה ז'וליבה. בכך חזר על הישגו של אביו משנת 1919.
הצלחות בתקופה שלאחר המלחמה
באביב 1945, אחרי שחרור פריז, הזמין המלחין אנרי טומאזי, שהיה אז מנצח התזמורת הלאומית של צרפת, את רמפל להופיע בשידור חי ברדיו צרפת בנגינת הקונצ'רטו התובעני לחליל של ז'אק איבר, שכתב אותו ב-1934 למרסל מואיז. השידור הזניק בן לילה את קריירת הקונצרטים שלו והיה הראשון לשורה ארוכה של שידורים דומים. תרומתו הנחושה לקידום החליל ככלי סולו קונצרטים באותה תקופה הציבה את רמפל כממשיכו של מרסל מואיז. מואיז עצמו נהנה מפופולריות ניכרת בין שתי מלחמות העולם, אם כי לא בסדר גודל לאומי אמיתי. אף על פי כן, מואיז היווה מופת לחלילנים בכך ש"ייסד בפירוש מסורת לחליל הסולו"; מואיז, אומר רמפל באוטוביוגרפיה שלו, "פתח דלת נעולה, שאני ממשיך מאז להרחיב את פתחה עוד ועוד".
משהסתיימה המלחמה, יצא רמפל לסדרת הופעות, תחילה בגבולות צרפת ואחר, ב-1947, בשווייץ, באוסטריה, בספרד ובהולנד. כמעט מלכתחילה ליווה אותו הפסנתרן והנבלן רובר ויירון-לקרואה, שאותו פגש בקונסרבטואר של פריז ב-1946.
בניגוד למזגו הפרובאנסלי, האמוציונלי משהו של רמפל, כהודאתו הוא, ויירון-לקרואה היה מעודן יותר באופיו ("פריזאי אמיתי בן המעמד העליון"), אבל בין השניים נוצרה מיד שותפות מוזיקלית מאוזנת בשלמות. הופעתו של הצמד הזה אחרי המלחמה תוארה כ"חידוש מוחלט", שעשה רושם עז ומיידי על ציבור מאזיני המוזיקה בצרפת ומחוצה לה.במרץ 1941 שכרו השניים, לנוכח תגובות ספקניות משהו, את אולם גאוו בפריז לבצע מה שנראה אותם ימים כרעיון קיצוני, רסיטל שכל תוכניתו מורכבת במוזיקה קאמרית לחליל. היה זה למעשה אחד הרסיטלים הראשונים לחליל ופסנתר שנראה בבירת צרפת מאז ומעולם, והוא חולל "סנסציה".. הצלחת הרסיטל עודדה את רמפל להמשיך באותו כיוון. כעבור שנה הייתה חזרה על הרסיטל בפריז ובשורת החלילן הווירטואוז הצעיר נפוצה במהירות. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 הופיע הצמד דרך קבע בשידורי רדיו ובקונצרטים ברחבי צרפת ובאירופה. ב-1953 יצאו לסיור הבינלאומי הראשון שלהם: מסע דילוגי-איים באינדונזיה, שם קיבלו אותו בחמימות צרפתים גולים. ב-1954 החלו הקונצרטים שלו במזרח-אירופה, החשוב בהם בפראג, שם ניגן ב-1956 בביצוע בכורה את הקונצ'רטו לחליל של יינדז'יך פלד. אותה שנה הופיע בקנדה, שם הופיע לראשונה בקונצרט עם הכנר אייזק שטרן, במסגרת פסטיבל מנטון. בין השניים נקשרה ידידות אמיצה ולשטרן הייתה השפעה ברורה על גישתו של רמפל לביטוי מוזיקלי. בשלב זה הציב לו רמפל את אמריקה כמטרה וב-14 בפברואר 1958 הופיע עם רובר ויירון-לקרואה ברסיטל הבכורה שלהם בארצות הברית, בתוכנית שכללה יצירות מאת פולנק, באך, מוצרט, בטהובן ופרוקופייב, בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה. דיי תורפ, מבקר המוזיקה של "וושינגטון סטאר" כתב אחרי ההופעה: "הרבה חלילנים גדולים שמעתי בימי, אך התרשמתי, שהקסם שז'אן-פייר רמפל משרה הוא ייחודי. בידיו הופך החליל לשלושה או ארבעה יוצרי מוזיקה - אפל ומבשר רעות, בהיר ופסטורלי, עליז וממולח, עוגב ושקוף. וירטואוזיות הטכניקה בתרוצות מהירות פשוט איננה ניתנת לתיאור במילים." בשנה הבאה, 1959, הופיע רמפל בקונצרט החשוב הראשון שלו בניו יורק, באולם בית העירייה. קונצרט זה פתח פרשיית אהבה ממושכת עם קהל מבקרי הקונצרטים האמריקאי. השותפות המוצלחת של רמפל עם רובר ויירון-לקרואה הניבה מספר רב של הקלטות זוכות-פרסים, מהן ראוי לציון אריך-הנגן הכפול משנת 1962 של מכלול הסונאטות לחליל של באך. הופעותיהם ומסעות הקונצרטים שלהם בצוותא נמשכו כ-35 שנים, עד ראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, כשויירון-לקרואה נאלץ לפרוש בגלל בעיות בריאות. אז יצר רמפל שותפות מוזיקלית חדשה, גם היא לטווח ארוך, עם הפסנתרן האמריקאי ג'ון סטיל ריטר.
בין 1955 ל-1962 כיהן רמפל במשרת חלילן ראשי באופרה הלאומית של פריז, שנחשבה מסורתית למשרה התזמורתית היוקרתית ביותר שחלילן צרפתי יכול להגיע אליה. לרמפל, שנישא בשנת 1947 והיה עכשיו אב לשניים, הבטיחה המשרה הכנסה קבועה כפיצוי על גחמות חיי הנגן העצמאי, אף כי קריירת הסולן שלו כאמן הקלטות התפתחה במהירות ועם הזמן הרחיקה אותו מבית האופרה הפריזאי לתקופות ממושכות במהלך כהונתו שם.
אופי נגינתו
סגנון נגינתו התאפיין בעיקר בצליל מבריק ובפיסוק מרשים ואלגנטי, מואר בשפעה ססגונית של גוני צליל דקים ומשתנים תדיר. במיטב שנותיו הצטיין גם בווירטואוזיות קלת-אצבעות ונועזת, שהפעימה את קהל מאזיניו. הוא התאים את הוויבראטו הרגיש שהיה טבעי לו לדרישות המוזיקה שניגן, ופיתח יכולת ייחודית לחטוף נשימות מהירות באמצע קטע ארוך ומהיר בלי לאבד לכאורה את רצף נגינתו. לציון מיוחד ראויים מתיקות הצליל במשלב העליון וטווח הדינמיקה הרחב שלו. רבים קינאו בקלילות והפריכות שציינו את הטעמות הסטקטו שלו ("דטאשה"), הנשמעות במיטבן בהקלטות המוקדמות שלו.
רמפל גילה, ערך וביצע הרבה יצירות נשכחות מתקופת הבארוק. הוא שיתף פעולה עם הפסנתרן קלוד בולינג בכמה הקלטות, ביניהן הסוויטה הפופולרית של בולינג לחליל ושלישיית פסנתר בהרכב ג'אז.
L'homme à la flûte d'or - האיש עם חליל הזהב
כבעליו של החליל היחיד שכולו עשוי זהב (מס' 1375) שיצר בשנת 1869 לואי לוט, אומן וחרש זהב, היה רמפל הראשון שנודע ברחבי עולם כ"איש בעל חליל הזהב". שמועות על קיומו של חליל הזהב בן 18 הקרט של לוט הילכו בצרפת במשך שנים לפני מלחמת העולם השנייה אבל איש לא ידע לאן נעלם הכלי. ב-1948 רכש רמפל, כמעט בדרך מקרה, את החליל מסוחר עתיקות, שרצה להתיך את הכלי למען הזהב, מן הסתם בלי שיהיה לו מושג, שהחליל שברשותו שווה ערך לכינור סטרדיוואריוס. (במקור נשלח החליל לשאנגחאי כמתנת פרישה שהוזמנה ב-1860 בשביל החלילן הצרפתי ז'אן רמוסה, שהיה לנשיא האגודה הפילהרמונית של שאנגחאי; איך שהוא מצא החליל את דרכו חזרה לאירופה, אם גם מפורק לחלקים). בעזרת משפחתו גייס רמפל די כסף להצלת הכלי היקר והמשיך לנגן ולהקליט בו במשך אחת-עשרה שנים. (הופעתו הראשונה המתועדת בחליל הזהב הייחודי של לוט היא כנראה ההקלטה מאפריל 1948, לסונאטה במי מינור של באך, 1034 ברשימת יצירותיו.) בראיונות אמר רמפל שהזהב, בניגוד לכסף, שיווה לצלילו המבריק, המזהיר מטבעו אופי "כהה יותר במקצת; הגוון קצת יותר חמים, זה מוצא חן בעיני". רק ב-1958, כשהוגש לו במסע הקונצרטים הראשון שלו בארצות הברית חליל זהב 14 קאראט שייצרה, על פי הדגם של לוט, חברת חלילי היינס מבוסטון, הפסיק רמפל לנגן במקור משנת 1869. וכך, אחרי ההקלטה האחרונה בלונדון (הקונצ'רטו הברנדנבורגי ה-5 של באך עם האקדמיה של סנט מרטין בשדות, הטמין רמפל את חליל הזהב של לוט בכספת בנק בצרפת. מכאן ואילך היה חליל היינס לכלי ההופעות הנבחר שלו.
פרסים ואותות כבוד
אותות כבוד רבים הורעפו של רמפל במהלך חייו, בין היתר מדליית שירות מצוין של מועדון הלוטוס בהוקרה על מפעל חייו, פרס ליאוני סונין, פרס נשיא הרפובליקה ועוד. בין השאר, התמנה לאביר לגיון הכבוד הצרפתי.
תחרות החליל על שם ז'אן-פייר רמפל מתקיימת מדי שנה כחלק מן התחרויות הבינלאומיות של העיר פריז, לחלילנים בני כל האומות, שנולדו אחרי 8 בנובמבר 1971.
בשנת 1989 פרסם רמפל את האוטוביוגרפיה שלו, "מוזיקה, אהבתי" (יצאה לאור ב"רנדום האוז").
רמפל נקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז.
קאן-קאן
קאן-קאן (בצרפתית: Cancan) הוא מחול שמוצאו בצרפת של ראשית המאה ה-19. לרוב מבוצע על ידי מספר רקדניות-שורה, לבושות בגרביים ארוכים וחצאית רבת-שכבות. במהלך הריקוד מונפות רגלי הרקדניות גבוה אל-על, כך שחלקים גדולים מרגליהן של הרקדניות נחשפים, דבר שנחשב מגונה ובלתי מוסרי במאה ה-19 והעניק לריקוד שם של ריקוד זנותי.
היסטוריה
מקור הריקוד הוא בגאלופ מהיר במקצב של 2/4, ריקוד שהיה נפוץ במועדונים של מעמד הפועלים במונפרנס (פריז) של שנות ה-30 של המאה ה-19. בראשיתו היה ריקוד-זוגות ובהדרגה הפך לריקוד ראווה המוצג לעיני הקהל במועדוני לילה ובתי בושת ונקרא לעיתים Chahut ("מהומה"), לעיתים השתתפו בריקוד הראווה גם גברים. במהלך השנים שילב הריקוד לתוכו מאפיינים של אקרובטיקה, צעקות של הרקדניות, ומחוות טיפוסיות כמו הרמת החצאית עד מעל הראש, בעיטות, קפיצות, שפגאט וכדומה. בשנות ה-90 של המאה ה-19, עם פתיחת מועדוני קברט ובראשם המולן רוז', הפך הריקוד לממוסד יותר ומספר רקדניות (כגון לה גולו וג'יין אבריל) הפכו לכוכבות ידועות.
הריקוד צבר פופולריות בארצות הברית ואנגליה במפנה המאה העשרים במסגרת מחזות זמר, אופרטות ומופעי וודוויל, התנועות הפרועות מותנו והונהגה כוריאוגרפיה מוקפדת שהפכה לגרסה מעודנת יותר של הריקוד שנקראה "קאן קאן צרפתי". בשנות העשרים נדרשו גם מועדוני פריז לאמץ את ה"קאן קאן הצרפתי" (המעודן, שהומצא בארצות דוברות אנגלית), לפי דרישת התיירים.
באמנות
מספר מלחינים כתבו יצירות קאן-קאן, הבולט והידוע ביותר הוא הקאן-קאן מתוך "אורפאוס בשאול" (1858) של ז'אק אופנבך. קאן-קאן ידוע נוסף הוא זה של פרנץ להר מתוך האופרטה "האלמנה העליזה" (1905). ב-1954 כתב קול פורטר את המחזמר "קאן-קאן" שעובד לסרט ב-1960 בכיכובם של פרנק סינטרה ושירלי מקליין.
ג'ורג' גרשווין השתמש בקאן-קאן על מנת לאפיין את פריז החוגגת ביצירתו אמריקאי בפריז.
ציירים כאנרי דה טולוז-לוטרק, ז'ורז' סרה ופבלו פיקאסו ציירו רקדניות קאן-קאן.
מירי ברוך
מירי ברוך (נולדה ב-1944) היא פרופסור לספרות ומרצה בכירה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים ובמכללת לוינסקי לחינוך שבתל אביב. מתמקדת בחקר ספרות ילדים.
ברוך פרסמה עשרות אנתולוגיות של שירה וספרות לילדים, מקראות לתלמידי בית הספר היסודי, וספרי עיון אחדים, בהם:
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
השערת ההתנגשות הענקית
השערת ההתנגשות הענקית (באנגלית: giant impact hypothesis) היא השערה מדעית הגורסת כי הירח נוצר מהשברים שנשארו מהתנגשות בין כדור הארץ לגוף בגודל של כוכב הלכת מאדים, המכונה בשם תיאה, לפני כ-4.5 מיליארד שנים. הגוף נקרא על שמה של הטיטאנית תיאה מהמיתולוגיה היוונית, שהייתה אמה של סלנה, אלת הירח.
השערת ההתנגשות הענקית היא ההיפותזה המובילה כיום להסבר היווצרות הירח. בין העדויות התומכות בהשערה: כיוון הסיבוב הזהה של כדור הארץ והירח, דגימות מהירח המצביעות על כך שפני הירח פעם היו מותכים, ליבת הברזל הקטנה יחסית של הירח המעידה על כך שרוב החומר שהתגבש לירח ניתז מהשכבות החיצוניות של כדור הארץ, צפיפות נמוכה יותר ביחס לכדור הארץ (מאותה הסיבה), עדויות להתנגשויות דומות במערכות כוכבים אחרות (שכתוצאה מהן נוצרות דיסקות של שברים), והעובדה שהתנגשויות ענקיות נמצאות בהתאמה עם התאוריות המובילות להסבר היווצרות מערכת השמש. ולבסוף, יחסי האיזוטופים היציבים בסלעים מהירח וסלעים ארציים הם זהים, מה שמרמז על מקור משותף.
מועד ההתנגשות
עם התפתחות השערת ההתנגשות הענקית הוצעו מועדים שונים להתרחשותה לאחר היווצרותו של כדור הארץ, ובשלבים שונים של התפתחות חומרים מוצקים. המועדים שהוצעו חלים בטווח של 30-100 מיליון שנים לאחר היווצרות כדור הארץ. מחקר שפורסם בשנת 2014 מתארך את ההתנגשות ל-95±32 מיליון שנים לאחר היווצרות כדור הארץ.
הכלים ששימשו בתיארוך ההתנגשות כוללים סימולציות המדמות את המסה שנוספה לכוכב לכת בממדי כדור הארץ עקב התנגשות כזו, וחישוב היחסים בין כמות החומר הכונדריטי ליסודות הסידרופילים במעטפת כדור הארץ.
מחקר
לדמיון בהרכב הסלעים בכדור הארץ ובירח מתייחס מחקר ששותפים לו שני מדענים מהטכניון ומדען נוסף מהאוניברסיטה בבורדו, צרפת. החוקרת הראשית – האסטרופיזיקאית ד"ר אלסנדרה מאסטרובונו-בטיסטי – טוענת כי על פי הרכבם הכימי, כדור הארץ והירח הם "כמעט תאומים", וכי סתירה זו "מטילה צל כבד על השערת ההתנגשות הענקית". מחקר זה מסיק כי גופים המצויים במסלול התנגשות נוצרים מאותה רצועה בדיסקה קדם-פלנטרית ובמרחק דומה מהשמש והרכבם דומה, וכי הדמיון בהרכב בין סלעי כדור הארץ והירח יכול להיות תוצר טבעי של התנגשות כזו.
ב-28 בינואר 2016 השווה צוות מחקר מאוניברסיטת UCLA בין סלעים מכדור הארץ לאלו מהירח וקבע כי ההתרסקות הייתה למעשה התנגשות ישירה, ולא מכה קטנה כפי שנטען בתאוריות קודמות. "הירח נוצר על ידי התנגשות ישירה ואלימה בין כדור הארץ הקדום לבין 'העובר הפלנטרי' שנקרא תיאה כ-100 מיליון אחרי שנוצר כדור הארץ", כתבו במאמרם חברי צוות המחקר באתר הרשמי של אוניברסיטת UCLA. הממצאים המלאים של המחקר פורסמו בכתב העת האקדמי "Science".
החוקרים ניתחו שבעה סלעי ירח שהובאו לכדור הארץ על ידי האסטרונאוטים במשימות אפולו 12, 15 ו-17. הם השוו את הסלעים לשישה סלעים וולקניים מכדור הארץ - חמישה מהוואי ואחד מאריזונה. הם מצאו חמצן בכל הסלעים ולכולם היה דפוס כימי דומה. "אנחנו לא רואים הבדלים בין האיזוטופים של חמצן של כדור הארץ ושל הירח; אי אפשר להבחין ביניהם", כתב באתר המחבר הראשי של המחקר, אדוורד יאנג. הוא הוסיף כי אם כדור הארץ היה רק מקבל "מכה" מתיאה, אזי הירח היה מורכב בעיקר מכוכב לכת זה והסלעים של כדור הארץ והירח לא היה יכולים להיות כל כך דומים.
עם זאת, עדיין נותרות מספר שאלות בנוגע למודלים הטובים ביותר של השערת ההתנגשות הענקית. האנרגיה מהתנגשות ענקית כזאת אמורה לחמם את כדור הארץ ליצירה של "אוקיינוס" גלובלי של מאגמה; עם זאת אין עדות לתהליך של דיפרנציאציה פלנטרית שהיה אמור להתרחש כתוצאה מכך, בו החומר הכבד יותר שוקע למעטפת כדור הארץ. כיום לא קיים מודל עקבי המתחיל מאירוע התנגשות ענקית וממשיך דרך שלבי ההתגבשות של ההריסות להתפתחות של ירח יחיד. שאלות נוספות שנותרות פתוחות הן מתי הירח איבד את היסודות הנדיפים שלו ומדוע לכוכב הלכת נוגה, שגם כן עבר התנגשויות ענקיות במהלך ההתהוות שלו, אין ירח בדומה לכדור הארץ.
הקבוצה היפואית
הקבוצה היפואית או קבוצת הנשארים הייתה התארגנות של צעירים ארץ-ישראלים ובהם בוגרי הגימנסיה הרצליה שפעלה בימי מלחמת העולם הראשונה ביפו ותל אביב, ועסקה בהגנת השכונות היהודיות מפני התנפלויות ערבים, באיסוף נשק והתכוננות בפני פרעות עתידיות. חברי הקבוצה מילאו תפקידי מפתח בהקמת 'ההגנה' ו'צבא ההגנה לישראל', וחלקם הפכו למנהיגים חשובים בתקופת קום המדינה.
תולדות
הקבוצה היפואית הוקמה בתחילת המאה ה-20, בתגובה על מעשי אלימות מצד ערביי יפו במטרה להגן על התושבים היהודים, אולם עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה פעילותה הייתה מצומצמת מאד.
לקראת סיום לימודיו של המחזור הראשון של הגימנסיה העברית "הרצליה", הקים אליהו גולומב ארגון בשם 'ההסתדרות המצומצמת', אשר במסגרתו חבריו התחייבו להקדיש את עצמם לטובת הכלל. הארגון הושפע מרעיונותיו של "הקולקטיב" שהוקם בסג'רה על ידי אנשי "פועלי ציון" ו"השומר". במסגרת הארגון חברים רבים נשלחו לעבוד בחקלאות, ואילו אחרים נשלחו להמשך לימודים; למשל משה שרת נסע ללמוד משפטים באיסטנבול, קבוצה זו שהייתה קבוצה מגובשת הצטרפה ברובה עם פרוץ המלחמה לקבוצה היפואית.
במלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה חסן בק להיות המושל הצבאי של יפו. הוא הורה ליישוב היהודי לאסוף ולהעביר לידיו את כל הנשק שבידיו. בעקבות כך התארגנה קבוצה של תושבי העיר וצעירים בוגרי הגימנסיה, להחביא את הנשק שהיה בבעלות יהודית מפני השלטונות. בין חברי הקבוצה נמנו ראשוני ההגנה בעיר: אברהם קריניצי, אברהם אייזנשטיין, סעדיה שושני, שלום פחטר, דוד סברדלוב ואחיו אהרון סברדלוב, יצחק הוז. בוגר הגימנסיה הראשון שהצטרף היה דב הוז והוא הביא אל הקבוצה את אליהו גולומב, משה שרת, יקותיאל בהרב ודוד תדהר. פעולתה העיקרית של הקבוצה במהלך המלחמה הייתה איסוף והחבאת נשק. לשם כך הם פרצו לארונות של סוחרי הנשק היהודים ביפו (אשר היו נעולים וחתומים על ידי השלטונות הטורקיים למשך ימי המלחמה). בעקבות פירוק קבוצת ההתיישבות בקלנדיה-עטרות הוברח הנשק של הקבוצה על ידי דוד תדהר ליפו. חברי הקבוצה גם קנו נשק מערבים, וניסו להכין פצצות במו ידיהם, על פי הוראות שקיבלו מהמורה לכימיה בגימנסיה "הרצליה" מאיר ויניק.
פעילות הקבוצה נעשתה בידיעתו (והסכמתו שבשתיקה) של דיזנגוף. הקבוצה הצליחה לשכנע את ועד תל אביב להחליף את השמירה הערבית בשמירה יהודית ואף ליצור תורנות שמירה בין תושבי תל אביב. בנוסף לפעולות איסוף הנשק עסקו חברי הקבוצה באימונים, והיו חברים בתנועת ההתעת'מנות, הקמת תחנות לעזרה ראשונה לשעת חרום, חלוקת הסיוע האמריקאי, והחבאת מסמכים של התנועה הציונית (באותה תקופה הקאימקאם של יפו, בהא אל-דין בך ערך מעצרים נרחבים של פעילים ציוניים וב-1914 אף גירוש המוני של יהודים נתינים זרים למצרים). הקבוצה ראתה את עצמה ככפופה לוועד תל אביב ולמשרד הארצישראלי, ממנו קיבלה תמיכה כספית צנועה.
גירוש תל אביב
לאחר כיבוש יפו ותל אביב על ידי הבריטים התגלעה מחלוקת גדולה בקבוצה סביב סוגיית הגיוס לגדודים העבריים. בעקבות כך למעשה התפוררה הקבוצה וחדלה להתקיים.