cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה
ייסוד המפלגה
המפלגה נוסדה בשנת 1964 כממשיכת דרכה של "מפלגת הרייך הגרמני", הצהרת המפלגה היא "ככוח הפטריוטי היחידי המשמעותי בגרמניה". המפלגה מתוארת לעיתים קרובות כארגון נאו נאצי עקב ריבוי כמות חבריה הנאו-נאצים, זו המפלגה הגדולה בעלת ציבור בוחרים וחברים נאו-נאצים הגדול ביותר מאז שנת 1945 שבה הסתיימה מלחמת העולם השנייה יחד עם נפילת שלטונה של המפלגה הנאצית ברייך השלישי.
האיחוד הבין מפלגתי
בוועידת מפלגת ה-NPD בשנת 2010 בעיר במברג, הודיעה המפלגה כי תערוך משאל בין חבריה אודות האיחוד שבין מפלגת ה-NPD למפלגת "איחוד העם הגרמני" (DVU). אחרי האיחוד ב-1 בינואר 2011, הוארך שמה של ה-NPD עם תוספת של "איחוד העם". לאחר שבין השנים 2004 ל-2009 הוסכם בין שתי המפלגות הסכם שלא להתחרות אחת נגד השנייה בבחירות, בוטל הסכם זה ב-27 בינואר 2011 על ידי בית המשפט המחוזי של מינכן, והסכם האיחוד שבין שתי המפלגות בוטל.
השקפת עולם
השקפת עולמה הפילוסופי של ה-NPD מבוססת בחלקה על "הדרך הפוליטית השלישית", רעיון אשר התפתח מביקורת על הליברליזם הכלכלי והקומוניזם. כמו כן, מרחיבה מפלגת ה-NPD את השקפת עולמה בנושאי גבולותיה של גרמניה. היא טוענת להרחבת גבולות המדינה כדי שישקפו את תפוצת הגרמנים לפני טרנספר הגרמנים בסוף מלחמת העולם השנייה, סיפוח אוסטריה וכדומה.
ביקורת על המפלגה
הסוכנות הגרמנית הפדרלית לחינוך אזרחי, מתחה ביקורת על מפלגת ה-NPD, לאור שיתוף הפעולה של המפלגה עם ארגונים בלתי חוקיים בגרמניה. עקב כך יצאה הצהרה מטעם חברי המפלגה כי ביקורת זו היא מעשה השמצה חסר בסיס, וכך ניסיון להוציא את מפלגת ה-NPD אל מחוץ לחוק נכשל בשנת 2003.
בשנת 2005 הוציאה הסוכנות הפדרלית דו"ח כנגד מפלגת ה-NPD, בטענות כי חברי המפלגה משתמשים באלימות נגד שאר הציבור, ובהחזקת דעות נאו נאציות ואנטישמיות, ובמטרות לביטול הדמוקרטיה בגרמניה.
מאמאמו
מאמאמו (באנגלית: Mamamoo; בקוריאנית: 마마무) המסוגננת לרוב בצורה MAMAMOO, היא להקת בנות דרום קוריאנית שהוקמה על ידי RBW (לשעבר WA Entertainment) בשנת 2014. הלהקה הוכרזה רשמית ב-18 ביוני 2014, לאחר שפורסם סינגל הבכורה, "Mr. Ambiguous". הופעת הבכורה שלהם נחשבה על ידי חלק מהמבקרים כאחד מהופעות הבכורה בז'אנר הקיי-פופ הטובות ביותר בשנת 2014. הלהקה ידועה בעיקר בעקבות סגנונות הרטרו, הג'אז, ה-R&B, והיכולות הווקאליות שלהן.
2014–2015: הקמת הלהקה והופעת בכורה
לפני הופעת הבכורה הרשמית שלהן, מאמאמו שיתפו פעולה עם מספר אמנים. שיתוף הפעולה הראשון שלהם, ששמו "Don't Be Happy" עם הזמר הקוריאני בומקי פורסם ב-8 בינואר 2014. שיתוף הפעולה השני עם K.Will ששמו "Peppermint Chocolate" בהשתתפות וויסונג פורסם ב-11 בפברואר 2014. Peppermint Chocolate נכנס למצעד הדיגיטלי של גאון במקום ה11 בשבוע הראשון שלאחר יציאתו. ב-30 במאי 2014, הוציאו מאמאמו שיתוף פעולה בשם "HeeHeeHaHeHo" עם צמד הראפ Geeks.
הלהקה ערכה את הופעת הבכורה הרשמית שלהן ב-18 ביוני 2014 עם הסינגל המוביל "Mr. Ambiguous" מהמיני-אלבום הראשון שלהם, Hello. בקליפ של Mr. Ambiguous הופיעו אורחים ידועים רבים בתעשיית הקיי-פופ, בהם ג'ונגהיון מלהקת CNBLUE, בק ג'י-יונג, וויסונג, ג'ונג ג'ון יונג, בומקי, K.Will, ו-Rhymer. האלבום הכיל שלושה שיתופי פעולה שיצאו בעבר וארבעה שירים חדשים. הקבוצה הופיעה בהופעה חיה ראשונה בפרק של תוכנית המוזיקה הקוריאנית M Countdown, ב-19 ביוני. ביולי 2015 פרסמו מאמאמו את תרומתן לפסקול הראשון שלהן, בשם "Love Lane" עבור סדרת הדרמה הקוריאנית "Marriage, Not Dating".
ב-21 בנובמבר 2014, Mamamoo פרסמו את המיני-אלבום את השני שלהן, Piano Man. שירן הנושא את שם האלבום הגיע למקום ה-41 במצעד הדיגיטלי של גאון. ב-2 באפריל 2015, פרסמו מאמאמו את "!Ahh Oop", הסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום השלישי שלהן, בשם Pink Funky. הסינגל היה לשיתוף הפעולה השני של הלהקה עם הזמרת-יוצרת הקוריאנית אסנה, לאחר שהשתתפה ב"Gentleman", במיני-אלבום השני שלהם. ב-13 ביוני 2015 נסעה הלהקה לאולן בטור, מונגוליה, להופעה באירוע בחסות שגרירות דרום קוריאה עם קרייון פופ ו-K-Much. האירוע היה מופע הנצחה שנערך לכבוד חגיגות 25 שנה לקשרים הדיפלומטיים בין דרום קוריאה למונגוליה.
ב-19 ביוני 2015, פרסמו מאמאמו את המיני-אלבום השלישי שלהן, והסינגל הראשי, "Um Oh Ah Yeh". השיר זכה להצלחה מסחרית, הגיע למקום השלישי במצעד של גאון, והפך לסינגל הראשון שהגיע לשלישייה הפותחת. ב-23 באוגוסט 2015 קיימו Mamamoo את מפגש המעריצים הראשון שלהן, ששמו "1st Moo Party", אליו הגיעו 1,200 מעריצים בפארק האולימפי בסיאול. הכרטיסים למפגש האוהדים אזלו תוך דקה אחת, לכן קבעה הלהקה מפגש נוסף ל-1,200 מעריצים נוספים באותו לילה. Mamamoo אף שיתפו פעולה והופיעו עם הראפר באסיק בתוכנית ההישרדות של הראפ הקוריאני, Show Me the Money.
2016–2017: Melting ופריצת דרך
ב-10 בינואר 2016 הכריזה RBW על הופעת הסולו הראשונה של מאמאמו מאז הופעת הבכורה שלהם בשנת 2014. ההופעה, ששמה 2016 Mamamoo Concert-Moosical, נערכה בתאריכים 13 ו- 14 באוגוסט 2016, באולימפיק הול בסיאול, כאשר 7,000 הכרטיסים להופעה אזלו בדקה אחת.
ב-26 בינואר 2016, הוציאו מאמאמו את בלדת האר אנד בי, "I Miss You", מתוך אלבומן הראשון, Melting, באורך המלא. ב-12 בפברואר 2016 יצא סינגל נוסף, "1cm/Taller than You" ואיתו וידאו קליפ. האלבום המלא יצא ב-26 בפברואר 2016, והגיע למקום השלישי במצעד של גאון. סינגל אחר, "You're the Best" (בקוריאנית: 넌 is 뭔들), הגיע גם הוא במקום השלישי, ובשבוע שלאחר מכן, הפך לסינגל הראשון שלהן שהצליח להגיע לראש המצעד.
ב-31 באוגוסט 2016, פרסמה הלהקה את הסינגלים "Angel" ו-"Dab Dab". ב-21 בספטמבר 2016, הוציאה מאמאמו את הסינגל "New York", ווידאו קליפ נלווה. לאחר הצלחת הסינגל, הודיעה הסוכנות של Mamamoo כי הלהקה תעשה את הקאמבק שלהן ב-7 בנובמבר עם המיני אלבום הרביעי שלהן, Memory, ובהמשך הוכרז כי הסינגל הראשי של האלבום יהיה "Décalcomanie".
ב-19 בינואר 2017 הכריזה מאמאמו על הופעת הסולו השנייה שלהן, בשם 2017 Mamamoo Concert Moosical: Curtain Call, שהתקיימה בתאריכים 3–5 במרץ 2017 בסיאול וב-19–20 באוגוסט 2017, ב־KBS בוסאן הול. הקבוצה זכתה לביקורות על הופעה ב-Blackface כאשר במסגרת ההופעה הן שיחקו בסרטון שהכיל את חברות הלהקה, כשהתאפרו בצבע גופו של ברונו מארס, בו הן משחזרות ומחדשות קטע מהווידאו קליפ של Uptown Funk. הקליפ נחתך מתאריכי ההופעה הבאים והתפרסמו מיד התנצלויות מטעם הלהקה, כולל אחת ישירה מחברות הלהקה, ובהן אמרו כי הן "בורות מאוד בנושא הצבע ולא הבנו את השלכות מעשינו. ניקח זמן להבין יותר אודות המעריצים הבינלאומיים שלנו כדי להבטיח שזה לא יקרה שוב".
ב-22 ביוני 2017, מאמאמו הוציאה את המיני-אלבום החמישי שלהן, Purple, יחד עם הסינגל המוביל "Yes I Am". הסינגל טיפס במהירות במעלה המצעד "מלון" בזמן אמת, והגיע למקום הראשון. לאחר יום אחד, מאמאמו קבעה את השיא למספר הגבוה ביותר במצעד של מאזינים ביממה לסינגל עבור להקות בנות. האלבום אף הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים העולמי של בילבורד.
2018 – הווה: Four Seasons Project, Reality in Black
ב-4 בינואר 2018, הוציאה הלהקה סינגל בשם "Paint Me" שישמש כמקדמה לסדרת הפרויקטים הקרובה שלהם, "Four Seasons". מטרת הסדרה היא לפרסם ארבעה אלבומים, שכל אחד מהם משלב צבע אחד ומאפיין של חברה מהלהקה לכל עונה. הקבוצה הצהירה כי הן מבקשות להראות את עומקן כאמניות ולהציג סגנון בוגר יותר עם פרויקט זה.
מאמאמו החלה את פרויקט Four seasons כשפרסמו את המיני אלבום השישי שלהן, Yellow Flower ב-7 במרץ 2018 עם הסינגל הראשי שלה "Night Starry". השיר הגיע למקום השישי במצעד אמצע השנה הדיגיטלי של גאון.
ב-18 וב-19 באוגוסט 2018 התקיימה הופעת הסולו השלישית של הלהקה, תחת שם 2018 Mamamoo Concert 4Seasons S/S, בגימנסיה האולימפית של SK בכדוריד, סיאול. הכרטיסים לקונצרט אזלו תוך שתי דקות מרגע המכירה.
מאמאמו המשיכו בפרויקיקט 4 העונות כאשר הוציאו את המיני אלבום השביעי שלהן, "Red Moon", ב-16 ביולי 2018, ואת "Egotistic" כסינגל המוביל. בשבוע הראשון ליציאתו, המיני אלבום הופיע במקום הרביעי במצעד האלבומים מרחבי העולם של בילבורד עם 1,000 עותקים. המיני-אלבום הגיע אף למקום השלישי במצעד של גאון. בנוסף, נכנסו Mamamoo לראשונה אי פעם למצעד אלבומי ההיטסיקרס של בילבורד, במקום ה-25.
הסינגל היפני הראשון שלהם, "Décalcomanie", יצא ב-3 באוקטובר 2018, תחת הלייבל היפני Victor Entertainment. סינגל הבכורה של מאמאמו ביפן הגיע בשיאו במקום ה-11 במצעד השבועי של אוריקון.
ב-29 בנובמבר 2018, פרסמו מאמאמו את המיני אלבום השלישי בפרויקט "Blue;s", יחד עם הסינגל המוביל, "Wind Flower". האלבום הגיע למקום השביעי במצעד האלבומים השבועי של גאון.
ב-14 במרץ 2019, הוציאו מאמאמו את המיני-אלבום התשיעי שלהן, החלק האחרון של פרויקט ארבע העונות, White Wind, עם הסינגל המוביל, "Gogobebe".
ב-27 במרץ 2019, הודיעה הלהקה על הופעת הסולו הרביעית שלה, בשם "2019 Mamamoo Concert 4Seasons F/W", שתתקיים בגימנסיה בג'אנג-צ'ונג, סיאול, ב-19–21 באפריל. ההופעות היוו את סופו של הפרויקט.
ב-24 ביולי 2019, הוציאה הלהקה סינגל חדש בשם "Gleam", שהולחן על ידי קוסמיק סאונד.
ב-14 בנובמבר 2019, פרסמה הלהקה את אלבומה המלא השני, Reality in Black, יחד עם הסינגל המוביל, "HIP". האלבום נכנס היישר לראש מצעד האלבומים של גאון, ואילו "HIP" הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד הדיגיטלי.
ב-19 בפברואר 2020, פרסמה הלהקה את השיר היפני השלישי שלהן, "Shampoo", כסינגל דיגיטלי. השיר, יחד עם הגרסה היפנית של "HIP", נכללו במהדורה היפנית של Reality in Black.
דיסקוגרפיה
אלבומים קוריאניים
אלבומים יפניים
מוקדמות מונדיאל 1974
99 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1974, והתחרו על 16 מקומות בטורניר הגמר. , המארחת, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית והותירו 14 מקומות לשאר הנבחרות.
16 המקומות במונדיאל 1974 חולקו בין הקונפדרציות של פיפ"א כמפורט להלן:
90 נבחרות השתתפו במשחק אחד לכל הפחות. בסך הכל נערכו 226 משחקי מוקדמות, בהם הובקעו 620 שערים (ממוצע של 2.74 שערים למשחק, כשלראשונה מובקעים פחות מ-3 שערים למשחק).
דרום אמריקה
9 הנבחרות חולקו ל-3 בתים בני 3 נבחרות כל אחד, והתמודדו על 2.5 מקומות פנויים, כיוון ש העפילה אוטומטית בתור האלופה המכהנת. הנבחרות שיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. הנבחרות הראשונות בבית 1 ובבית 2 העפילו, והנבחרת הראשונה בבית 3 העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי אירופה-דרום אמריקה.
בית 2
ארגנטינה העפילה.
בית 3
ונצואלה פרשה. צ'ילה ופרו סיימו עם מספר נקודות והפרש שערים זהים, ולפיכך נערך משחק פלייאוף מכריע במיקום נייטרלי.
צפון, מרכז אמריקה והקריביים
אליפות CONCACAF ב-1973 שימשה גם כטורניר מוקדמות המונדיאל באזור זה. האליפות נערכה בהאיטי מ-29 בנובמבר עד 18 בדצמבר. כל המשחקים נערכו באצטדיון סילביו קאטור בפורט-או-פרנס. זכתה באליפות בפעם הראשונה (וגם האחרונה עד כה), והעפילה למונדיאל 1974 בגרמניה המערבית. האזור שכלל את צפון, מרכז אמריקה והקריביים קיבל מקום אחד במונדיאל.
האיטי העפילה.
אסיה ואוקיאניה
, ו פרשו לפני שהמשחקים החלו. 15 הנבחרות הנותרות חולקו ל-2 אזורים, לפי שיקולים גאוגרפיים ופוליטיים, כמפורט להלן:
בסיבוב הגמר התמודדו מנצחות אזור א' ואזור ב' בשיטת בית-חוץ. הנבחרת המנצחת העפילה למונדיאל.
משחקי דירוג
לפי תוצאות משחקי הדירוג שובצו, ו לבית 1, ואילו ,  ו שובצו לבית ב' עם קוריאה הדרומית.
בית 1
הונג קונג ויפן העפילו לחצי הגמר האזורי.
חצי גמר
קוריאה הדרומית וישראל העפילו לגמר האזורי.
גמר
קוריאה הדרומית העפילה לסיבוב הגמר.
בית 2
אוסטרליה העפילה לגמר האזורי.
גמר אזורי
אוסטרליה העפילה לסיבוב הגמר.
סיבוב הגמר
התוצאה בסיכום שני המשחקים הייתה תיקו 2 - 2, ולפיכך נערך משחק פלייאוף מכריע במיקום נייטרלי.
אוסטרליה העפילה, והייתה לנבחרת הראשונה מאוקיאניה שעושה זאת.
פלייאוף בין-יבשתי אירופה-דרום אמריקה
שתי הנבחרות היו אמורות לשחק אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ, כשהמנצחת בסיכום שני המשחקים מעפילה למונדיאל.
סירבה להשתתף במשחק הגומלין בצ'ילה בגלל מהפכת 1973, ובגלל שאסירים שמאלנים הוצאו להורג באצטדיון הלאומי של צ'ילה, ולפיכך העפילה צ'ילה באופן אוטומטי. המשחק "החל" למעשה, ו-11 השחקנים הצ'ילאנים "התמודדו" מול אפס שחקנים סובייטים. המשחק החל לפני אלפי צופים משועשעים. השחקנים הצ'ילאנים מסרו את הכדור זה לזה עד שהקפטן שלהם בעט בו לתוך השער.
דיוויזיית הפרשים החמישית (צבא הודו הבריטית)
דיוויזיית הפרשים החמישית הייתה דיוויזיה של צבא הודו הבריטית שנלחמה במלחמת העולם הראשונה. הדיוויזיה הוקמה בתחילת המלחמה והורכבה מיחידות אנגליות והודיות. היא פעלה בחזית המערבית באירופה ובשלהי המלחמה הועברו היחידות ההודיות של הדיוויזיה לחזית ארץ ישראל, שם הייתה שותפה, בשלהי 1918, למספר קרבות שהביאו לכניעת הטורקים (וביניהם קרב מגידו, כיבוש חיפה וכיבוש דמשק וחלב שבסוריה). לאחר המלחמה נשארה הדיוויזיה בארץ ישראל ככוח שיטור עד פירוקה ב-1920.
בניית הדיוויזיה
הדיוויזיה הוקמה בספטמבר 1914, בבומביי שבהודו, בשם "דיווזיית הפרשים ההודית השנייה" (2nd Indian Cavalry Division) והפליגה ב-16 באוקטובר 1914 לצרפת.
המערכה בחזית המערבית באירופה
בהגיעה לחזית הצרפתית שירתו חיילי הדיוויזיה בחפירות כחיל רגלים. בתקופה זו סבלה הדוייוזיה מנפגעים רבים מקרב הפיקוד הזוטר שהכיר את החיילים, היחידות, השפה והמנהגים. תהליך החלפתם במפקדים חדשים ארך זמן וגרם לדמורליזציה בקרב החיילים.
במרץ 1916 צורפה הדיוויזיה לארמייה הרביעית וביולי אותה שנה השתתפה בריגדת הפרשים התשיעית "סיקונדראבאד" של הדיוויזיה בקרב על הסום ובהמשך אותו חודש ב"קרב רכס בזנטין-לונגוול" (בזנטין - לונגוול ).
בספטמבר 1916 חזרה הדיוויזיה למערכה על הסום והשתתפה ב"קרב פלרז-קורשלט".
בנובמבר 1916 שינתה הדיוויזיה את שמה ל"דיוויזיית הפרשים החמישית" (5th Cavalry Division) וצורפה לארמייה החמישית.
במרץ 1918 פוצלה הדיוויזיה והיחידות ההודיות שלה נשלחו למצרים להשתתף במערכה בארץ ישראל.
המערכה בארץ ישראל
באפריל 1918 אוחדו היחידות ההודיות של "דיוויזיית הפרשים החמישית", שהגיעו מאירופה, עם יחידות של דיוויזיית הרגלים הרכובה השנייה "יומנרי" (2nd Mounted Division) שיחידותיה לחמו לפני כן במערכה בגליפולי. הדיוויזיה המאוחדת שמרה על השם "דוייוזיית הרגלים הרכובה השנייה" והייתה כפופה לקורפוס המדבר הרכוב בפיקוד גנרל הנרי שובל.
באפריל-מאי 1918 השתתפו חלק מיחידות הדיוויזיה בקרב עבר הירדן השני וביולי אותה שנה השתתפו היחידות בקרב רכס אבו טולול.
בסוף יולי 1918 הוחלף שמה של הדיוויזיה ל"דיוויזיית הפרשים החמישית" וגם שמן של הבריגדות שונה.
החל מ-19 בספטמבר 1918 השתתפה הדיוויזיה בקרב מגידו כשהיא מובילה, יחד עם דיוויזיית הפרשים הרביעית, את ההסתערות הרכובה לאורך מישור החוף, ואדי עארה, עפולה ובית שאן. בהמשך אותו חודש השתתפה הבריגדה ה-15 בקרב לכיבוש חיפה ובמהלך אוקטובר 1918 השתתפה הדיוויזיה בכיבוש דמשק ובכיבוש חלב. ב-30 באוקטובר נחתם הסכם הכניעה של הטורקים.
לאחר סיום המלחמה נשארה הדיוויזיה בארץ ישראל ככוח שיטור. ב-1919 החל תהליך הדרגתי של שחרור היחידות, תהליך שהסתיים באפריל 1920.
האיחוד עם ה"יומנרי"
באפריל 1918 אוחדו היחידות ההודיות של הדיוויזיה, שהגיעו האירופה, עם היחידות של דיוויזיית הרגלים הרכובה "יומנרי" (Yeomanry Mounted Division) :
במערכה בארץ ישראל
ביולי 1918 שונה שמה של הדיוויזיה ושל הבריגדות:
מדגיישבודזאש
מדגיישבודזאש (בהונגרית: Medgyesbodzás) הוא כפר קטן בנפת מזקובאצ'האזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית קטנה.
הכפר הוקם בשנת 1857 ורוב תושביו היו מאז הונגרים קתולים.
יהודי מדגיישבודזאש
יהודים חיו במדגיישבודזאש במאה ה-19 וב-1944 נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
אורונגו
אורונגו (בשפת הרפה נוי: Orongo) הוא אתר פולחן חשוב באי הפסחא. הוא קשור קשר הדוק לפולחן איש הציפור והוא ייחודי מבחינת מיקומו, גודלו ועיצובו בכל האוקיינוס השקט.
הוא - עם כל הווריאציות בניבים הפולינזיים השונים - שמו של אל אשר נקשר במפורש למזמורים דתיים, לדיבור, לדקלום ולהקשבה. קבוצות ריקוד ומוזיקה כמו גם כל החפצים המשמיעים צלילים או רעשים קשורים לפולחן הרונגו, על האי למשל משמשת חצוצרת הקונכייה. האל מתגלם בקשת בענן וקולו נשמע ברעמים. הוא אל התוצרים החקלאיים, במיוחד הבטטה. ייתכן שבמהלך מאות השנים של בידוד באי הפסחא, הפך האל רונגו לאל מאקה-מאקה, שסגדו לו במיוחד באתר הפולחן באורונגו. רונגו פירושו גם רעש, טון, צליל ומשמש גם במובן של שיר, שיר מדובר ודקלום. ניתן לתרגם את אורונגו באופן חופשי כ"המקום בו מבוצעים מזמורי דת".
מיקום
כבר המיקום החשוף של אתר הפולחן מעיד על המשמעות הטקסית של המקום. אורונגו ממוקם על צוק צר בקצה הדרום-מערבי של אי הפסחא. מצד אחד הקיר התלול צונח 300 מטרים לים, מהצד השני 200 מטר לאגם הלוע של הקלדרה של ראנו קאו. מכאן נשקף נוף מרשים של האוקיינוס השקט עם שלושת האיונים מול אי הפסחא, שהיו בעלי חשיבות מיוחדת בהקשר לפעילות הפולחן.
תיאור
כשנכנסים למתחם, מושכים את העין בתי לוחות האבן והפטרוגליפים הרבים. את השרידים האחרים, מצפה הכוכבים, בימות האהו, בתי הסירה (פאנגה), ובתים עגולים, שנמצאים בעיקר בשוליים או מחוץ למתחם, כבר אי אפשר לזהות בקלות.
בתים
באורונגו ישנם 52 בתי אבן שמורים היטב. הם בנויים מלוחות אבן טבעיים שטוחים המעוגנים באדמה ומרובדים זה על גבי זה בבנייה יבשה (כלומר ללא מלט). הקירות החיצוניים כפולים, וביניהם מילוי אדמה וחצץ. לבתים חסרי החלונות יש תוכנית אליפסה מוארכת עם כניסה אחת דמויות מנהרה, בערך בגובה 50 סנטימטרים ולכן ניתן להיכנס אליהם רק בזחילה. שניים מהבתים מעוצבים כמבנים עגולים, אך מלבד זאת הם זהים לשאר הבתים.
בפנים יש בדרך כלל רק חדר אחד, לעיתים נדירות שניים או הרחבה קטנה. הקיר הפנימי האחורי מורכב בחלקו מלוחות אבן אנכיים וגדולים שנצבעו במקור בצבעים (חום אדום, שחור ולבן). משלחת הים הדרומי הגרמנית מ-1882 מצאה את הציורים במצב טוב. המבקרים הבאים הסירו כמה לוחות ופרצו בכוח כמה בתים. הלוחות הנותרים הוסרו מסיבות שימור ונמצאים כעת במוזיאון בהאנגה רואה. משלחת תור היירדאל זיהתה בסך הכל 11 מוטיבים בציורים בשנת 1956: ספינות, חפץ פולחני דמוי משוט (Ao), פנים (האל היוצר מאקה-מאקה?), פות ואנשי ציפורים.
אורך חללי פנים הבית נע בין 6 ל-16 מטר, רוחבם ממוצע 2.50 מטרים, הגובה סביב 1.40 מטר. השטח הפנימי הקטן ביותר של בית נמדד ב-2 מטרים רבועים, והגדול ביותר ב-27.7 מטרים רבועים.
משלחות שונות ביצעו חפירות בפנים. נמצאו חפצים לשימוש יומיומי: מחטי עצם, כלי קעקוע, להבי אובסידיאן, עצמות בעלי חיים. תומסון ו גילו מה שמכונה "כריות אבן" (ngaru´a), שעוטרו במוטיבים רבים של פות, בכמה בתים. השימוש והמשמעות שלהם אינם ידועים.
במרכז המתחם מעין חצר מרוצפת, המוקפת בחצי עיגול בכמה בתים שכניסותיהן בחלקן ממש זו לצד זו. הדוח של משלחת האי הפסחא האמריקנית מהספינה מוהיקן משנת 1886 מכיל תמונה של קבוצת בתים עם ארבע כניסות ופסל בעמדה המרכזית (בית R-42). לכניסות היו מסגרות מעוטרות או מפוסלות, אך אלה הוסרו ונמצאות כעת באוספים באירופה ובאמריקה.
בשנת 1868 גילה פאלמר, רופא הספינה הבריטית טופז (Topaz) בתוך בית גדול (בית R-13) פסל מואי, היחיד באורונגו. פסל בזלת בגובה 2.40 מטרים, במשקל 4 טון, המכונה "הואה-הקה-ננה-איה" (Hoa-haka-nana-ia) שהיה קבור עד לטבורו באדמה ונצבע באדום ולבן (כיום יש רק שרידי צבע מועטים). החלק האחורי של הפסל מכוסה בתבליטים של אנשי ציפורים, ao (משוט פולחני לריקודים) ופותות. האתנולוגית הגרמנית היידה-מרגרט אסן-באור (Heide-Margaret Esen-Baur) משערת שהמבנה היה המקדש העיקרי של פולחן "איש הציפור" באי הפסחא. תור היירדאל סבור כי הדמות שימשה כאב-טיפוס של כל פסלי המואי בתקופה הקלאסית. הפסל נמצא כיום במוזיאון הבריטי בלונדון.
פטרוגליפים
האזור כולו מכוסה בפטרוגליפים רבים בגדלים שונים. המשלחת הצרפתית-בלגית מהשנים 1934/35 תיעדה 53 סלעים עם סך של למעלה מ-200 דמויות. המוטיבים חוזרים ונשנים. לפי סדר התדירות שלהם הם: כמו גם כמה בעלי חיים ימיים (דגים, לוויתן, כלבי ים (?), צבי ים) ומוטיבים גרפיים לא מוגדרים בסביבת הכניסה למתחם. דמות איש הציפור שולטת במונחים כמותיים. איכות הפטרוגליפים משתנה; השתמרו גם התבליטים של השלמות האמנותית הגבוהה ביותר וגם ציורים חרותים פשוטים ומגושמים למראה. תפוצת הפטרוגליפים אינה פועלת לפי סדר מובן. את מטרת הציורים בהקשר של מעשי פולחן כבר אי אפשר להבין כיום. משערים כי "הונצחו" כאן החמולות שמהם הגיעו אנשי הציפור.
אהו
בצפון מזרח המתחם, חשפה משלחת היירדאל שרידים של שני אהו (במות טקסיות). במות אלו הן פלטפורמות הבנויות בעבודה גסה מאבנים לא מסותתות ברובן ללא פסלי אבן. כיום הן ניתנות לזיהוי רק כערמת אבנים חסרת צורה. ככלל, אהו נמצאים בקשר מרחבי הדוק עם מתחמי מגורים.
בשנת 1974 חפר האנתרופולוג האמריקאי ויליאם מולוי את יסודות הקירות של בית פאנגה (בית האליטה של האי דמויי סירה הפוכה). פטריק סי. מקוי (Patrick C. McCoy), אנתרופולוג מ בהוואי, הוכיח שישנם במקום בתי פאנגה אחרים וכן יסודות של בתים עגולים מאבן ותנורי אדמה מלבנים כבר בשנת 1961.
ממצאים אלה מראים כי לאורונגו לא הייתה חשיבות פולחנית בלבד, אלא הייתה קשורה קשר הדוק ליישובים המאוכלסים דרך קבע. השערה זו נתמכת על ידי עדויות לטרסות עיבוד חקלאיות במורדות הפנימיים של הקלדרה של ראנו קאו.
מצפה הכוכבים
הארכאולוג אדווין פרדון (Edwin Ferdon) חשף בשנת 1956 באזור המרוחק של המתחם מערך אבנים (שכמעט לא ניתן להכיר אותו כיום), אותו זיהה כ"מצפה כוכבים". הוא גילה אבנים מסותתות עם חורים קדוחים וגילה שבצל שמטילים מקלות המוכנסים לחורים אלו ניתן לקבוע את מיקום השמש בנקודת ההיפוך ובנקודת השוויון. בנוסף, באזור נמצאו פטרוגליפים רבים ופסל אבן קטן של ראש חסר גוף.
משמעות פולחנית
יש לראות את אורונגו בהקשר הדוק עם פולחן "איש הציפור", אך הוא היה קשור גם ל, כפי שמציעים ציורי הפות הנפוצים. מקום הפולחן שימש גם לפולחן האל מאקה-מאקה, שעל פי המסורת הפולינזית היה בורא העולם ואדון הציפורים.
לדברי כמה אתנולוגים, פולחן "איש הציפור" היה הפולחן המרכזי באי הפסחא. ברור, עם זאת, כי הוא אינו מוגבל לאי הפסחא, ציורים של "איש הציפור" ידועים גם מסמואה, אזור הנהר בגינאה החדשה ומכמה תרבויות מאמריקה הדרומית.
מסורות טקסי "איש הציפור" באי הפסחא הועברו בעל פה, אך הן שונות בפרטים בהיעדר רשומות כתובות. הגרסה הקצרה הבאה מבוססת על המצגת של האתנולוג אלפרד מטרו: בחודש יולי של כל שנה, החמולות מהכפר מטאוורי נעו בתהלוכה לאורונגו. זה היה הזמן בו השחפיות הטילו את ביציהן על האיונים (מוטו) שמול אורונגו. ראשי החמולות ערכו תחרות כדי לראות מי יצליח להביא את הביצה הראשונה של השחפית הכהה (Sterna fuscata) לחוף. הם לא השתתפו בתחרות באופן אישי, אלא יוצגו על ידי הכפופים להם, ההופו (hopu). הם ירדו במורד הצוקים התלולים ושחו בעזרת צרורות קנים, שעליהם סחבו אספקה מסוימת, לאיון הרחוק ביותר,. המשימה הייתה מסוכנת בגלל החוף התלול, הזרמים החזקים והכרישים. שם הם המתינו במערות שהשחפיות יתרבו. השהייה, שנמשכה לעיתים מספר שבועות, הסתיימה ברגע שהופו גילה ביצת שחפית. הוא הכניס את הביצה לפיסת, קשר אותה סביב ראשו והחל בדרך המסוכנת חזרה. הוא הציג את הביצה לראש החמולה שלו, שמאז ואילך נשא את התואר איש הציפור (טאנגאטה מאנו, tangata manu). הוא גילח את כל שיער גופו, צייר על עצמו פסים אדומים ושחורים והלך בתהלוכה – כשהוא, על פי התיאורים, ב - למטאוורי. שם היה פסטיבל שנמשך כמה ימים, שעל פי המסורת כלל גם מנהגים מיניים וקניבליסטיים.
"איש הציפור" היה מוקף בהילה של קדושה מיוחדת בחודשים שלאחר מכן. הוא נהנה מעוצמה רבה, נאמר שיש לו כוחות קסם, אך הוא חי גם בבידוד מסוים ונאלץ להיות כפוף להגבלות רבות, למשל הוא לא הורשה לגעת באוכל בידיו. למרות כמה חסרונות, התואר "איש הציפור" היה פופולרי מאוד וקשור ליוקרה פוליטית ודתית נכבדה.
בסרטו העלילתי רפה נוי, מראה קווין קוסטנר את פעילויות הפולחן באורונגו בצורה מאוד חיה, אם כי לא תמיד מדויקת היסטורית.
תיארוך ומטרה
ארכאולוגים ערכו תיארוכים בשיטות שונות. הם מכסים את התקופה שבין 800 לספירה (התקופה המוקדמת ביותר) ל-1810 (התקופה המאוחרת ביותר). אולם הרוב המכריע של התיארוכים הם במאות ה-15 וה-16 לספירה, כך שניתן להניח כי תקופת הזוהר של אתר הפולחן הייתה בתקופה זו.
במשך זמן רב הייתה ההנחה שפולחן "איש הציפור" החליף בשלב מאוחר יותר את הסגידה לאבות הקדמונים, שהתבטאה בהקמת הפסלים האדירים של אי הפסחא. על פי התיארוך, לא ניתן יותר לקבל הנחה זו, אך יש להניח כי שני הפולחנים התקיימו במקביל, לפחות באופן זמני.
מחקרים ארכאולוגיים אחרונים מצביעים על כך שניתן לייחס את פסלי האבן הענקיים (מואי), את הפטרוגליפים של אורונגו ואת לוחיות הרונגו-רונגו לאותה אוכלוסייה. השקפות קדומות יותר ששיערו את קיומן של שתי תרבויות שונות ("ארוכי האוזניים" ו"קצרי האוזניים" על פי תור היירדאל) באי הפסחא אינן רלוונטיות יותר.
גילוי ומחקר
אף על פי שאי הפסחא התגלה לאירופאים על ידי יאקוב רוחבן כבר בשנת 1722, האירופי הראשון שנכנס למקום הפולחן היה ככל הנראה האב אז'ן אירו (Eugène Eyraud), שנשאר כמיסיונר באי הפסחא במשך תשעה חודשים בשנת 1864, ומאוחר יותר בין השנים 1866 עד 1868. הוא לא השאיר שום תיאור בעצמו. עם זאת, יורשיו איפוליט רוסל (Hippolyte Roussel) וגספר זומבום (Gaspar Zumbohm) דיווחו רבות על פולחן "איש הציפור" במכתבים לממונים עליהם. על פי תיאורם, טקס "איש הציפור" האחרון התקיים בשנת 1862. מנקודה זו ואילך כבר לא נעשה שימוש באורונגו לשם פולחן והאתר הלך והידרדר.
בשנת 1868 ביקרה הספינה האנגלית טופז באי הפסחא. הצוות הוציא את המואי הואה-האקה-ננה-איה מאחד מבתי האבן ולקח אותו לאנגליה.
בין 20 ל-25 בספטמבר 1882, ביקרה ספינת התותחים הויאנה (SMS Hyäne) באי הפסחא במהלך משלחת נרחבת לים הדרומי. בהוראת מפקדת הצי הקיסרית ערך הקפטיין וילהלם גייסלר (Wilhelm Geiseler) מחקר מדעי עבור מחלקת האתנוגרפיה במוזיאון הפרוסי המלכותי בברלין. במסגרת משלחת זו נערכו התחקירים השיטתיים הראשונים של אתר הפולחן באורונגו עם תיאורים מפורטים, רישומי ממצאים ותוכנית סקירה כללית.
ארבע שנים אחר-כך הגיע לאי הסלופ המלחמתי האמריקני מוהיקן (USS Mohican). בשהות בת אחד עשר הימים של הסלופ באי, בין 18 ל-31 בדצמבר 1886, ערך ויליאם תומסון (William Thomson), קצין האפסנאות והשלם של הספינה, סיור מקיף באי והכין תיעוד מקיף על הביולוגיה והארכאולוגיה של האי. הוא גם היה הראשון לצלם את אורונגו. הוא הסיר כמה פטרוגליפים שנמצאים כעת בבעלות מכון סמית'סוניאן בוושינגטון הבירה.
מטרת המשלחת הצרפתית-בלגית בשנים 1934/35 עם האתנולוג השווייצרי אלפרד מטרו והארכאולוג הבלגי אנרי לוושרי (Henry Lavachery) הייתה חקירת של אורונגו. לוושרי הכין קטלוג שלם של הפטרוגליפים של אורונגו, בעוד מטרו ביצע פרשנות מקיפה (מחדש) של פולחן "איש הציפור".
החפירות הארכאולוגיות המודרניות הראשונות שכללו גם חפירות סטרטיגרפיות ותיארוך פחמן-14, התבצעו על ידי אדווין פרדון במסגרת משלחת היירדאל בשנים 1955–56 ועל ידי ויליאם מולוי ב-1974.
בשנת 1983 כתבה האתנולוגית היידה-מרגרט אסן-באור (Heide-Margaret Esen-Baur) מאוניברסיטת גתה בפרנקפורט עבודה סטנדרטית מקיפה על חשיבותו של אתר הפולחן באורונגו.
מצב נוכחי ומידע לתיירים
לוחות האבן המצוירים בבתים שתוארו על ידי גייזלר הוסרו או הושחתו. חלקם מוצגים במוזיאון בהאנגה רואה. מלבד זאת בתי האבן במצב טוב, אך אין להיכנס לחלל הפנים. הפטרוגליפים על הסלעים היו פעם נגישים ישירות, אך קטע זה של השביל נחסם בגלל סכנת התמוטטות ואפשר לצפות בפטרוגליפים מרחוק בלבד.
כתריאל רפפורט
כתריאל רפפורט (26 בנובמבר 1871, י"ג בכסלו ה'תרל"ב - 1941, ה'תש"ב) היה ראש הוועד ה-11 בראשון לציון, סגן ראש הוועד הפועל, חבר בוועד המושבה החקלאי ומזכיר הוועד החקלאי.
ביוגרפיה
כתריאל רפפורט נולד לרחל בילה וטוביה חיים בעיירה ריבינסק, רוסיה. הוא קרוי על שם סבו מצד האב. בשנת 1880 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל. הם התיישבו בירושלים, שם למד רפפורט בתלמוד התורה "עץ חיים".
בשנת 1884 עבר לראשון לציון, שם למד למשך תקופה בבית הספר "חביב". כנער, החל את פעילותו הציבורית במושבה. בשנת 1905 נבחר למוכתר המושבה. את זמנו הפנוי העביר באמצעות השתתפות בוועד ערבי הקריאה, בוועד בית הספרים, בוועד השומרים, כיהון כראש ועד בית הספר וניגון באורקסטרה.
רפפורט היה מזכיר המושבה, ולאחר מכן ראש ועד המושבה בשנים 1921-1918 ו-1928. כראש הוועד רכש את אדמת בית דגון ואת אדמות סרפנד-אל-חרב ("אחוזה"). בתקופת כהונתו נסלל כביש חדש מבית הפקידות עד המחנה הצבאי הבריטי "סרפנד" (רחוב ירושלים), נעשו תיקונים סניטריים במושבה, אושרו חוק בניין בתים והתוכנית להקמת שכונת "אביבה", נמסר מגרש בן שני דונמים ל"קרן הגאולה" והוחלפו המשקלים בחנויות למשקלים מדויקים יותר.
מאוחר יותר עבד בתור כורם. בתפקיד זה, רפפורט הוזמן לבקר שלוש פעמים בארמונו הפרטי של הברון אדמונד דה רוטשילד בפריז. שלוש פעמים נשלח לתת ביקורת לסניפי היקב באמריקה, קנדה, אירופה, מצרים וסוריה. שליחותו באמריקה לוותה בהמלצתו של הרב קוק. הוא כיהן כראש הוועד החקלאי מספר פעמים ובמשך 13 שנים היה לחבר במועצת היקב ואגודת הכורמים של ראשון לציון וזכרון יעקב.
בשנת 1918, השתתף באספה המכוננת ביפו כנציג של ארגונים שונים במושבה. בשנה זו נמנה עם מייסדי בנק "קופת עם" ביפו ובמשך 20 שנה היה חבר במועצה ובהנהלה של הבנק. החל משנת 1926, ובמשך שנים רבות, ניהל סניף של חברת ייצור היין "כרמל מזרחי" ביפו יחד עם ראובן סגל. בשנת 1925, רפפורט סייע להקמתה של הגימנסיה "בנימינה" בראשון לציון. בשנת 1936, השתתף בטקס הנחת אבן הפינה למוזיאון רוטשילד, אך המוזיאון לא הוקם בסופו של דבר.
משפחתו
אביו, טוביה חיים רפפורט, היה שוחט ובודק ופוסק. הוא לימד אותו תורה בהיותו ילד.
רפפורט נשא לאישה את ציפורה טיקולסקי. נולדו להם ארבעה ילדים: יהודית (רפפורט) שילוני, אבשלום רפפורט, שפרה חיה (רפפורט) דייקן ובלה (רפפורט) מילר.
פטרוספונדילוס
פטרוספונדילוס (שם מדעי: Pterospondylus; מילולית: "חוליה מכונפת") הוא סוג של דינוזאור תרופוד ממשפחת הצלופיזיים שהתקיים בתור הטריאס לפני 216 מיליון שנה בגרמניה הקדומה. לא כל החוקרים רואים בו סוג נפרד אלא טקסון מוטל בספק.
הסוג הוגדר בידי החוקר הגרמני אוטו יקל ב-1913 בהסתמך ממצאים מתצורת טרוסינגן  של מספר חוליות גב בעלות קצוות דמויות-כנף (ומכאן שמו). אחרים רואים בשרידים אלה עצמות של דינוזאור קרוב - הפרוקומפסוגנתוס שחי בגרמניה באותו זמן. הסוג הכיל מין בודד - Pterospondylus trielbae, שמשמעותו: "trielbae " - טרי (קיצור של טריאסי), "Elba" - נהר אלבה.
מבנה החוליות מרמז שהיה קרוב לצלופיזיים, מראשוני הדינוזאורים הקיימים והוא היה כנראה צייד זריז באורך 2 מטרים.
יצחק שמשון הורוביץ-מייזלש
רבי יצחק שמשון הוֹרוֹבִיץ-מַייזְלֶשׁ (בכתיב ארכאי: הורוויץ-מייזלש; ה'תקמ"ז – כ"ו בכסלו ה'תרל"ט), כיהן ברבנות למעלה מ-60 שנה, רבן של ז'ולקייב ושל צ'רנוביץ ומחוז בוקובינה במשך עשרות שנים לסירוגין. בתקופת כהונתו בטשרנוביץ התפלגה הקהילה המקומית בין האדוקים לנאורים.
ביוגרפיה
בשנת תקע"ב מונה לרב ב, ובשנת תקע"ח מונה כרבה של ז'ולקייב כממלא מקומו של סבו. בשנת תקצ"ב עבר לטשרנוביץ על מקומו של רבי חיים טירר שהיה פנוי מתקס"ז, שם נזקק לאישור מיוחד מאת פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה לכהן כרב המדינה של בוקובינה, מפני שלא סיים לימודי גימנסיה.
בפסיקת הלכה נטה להקל, כך למשל התיר אתרוג מורכב. ובפולמוס שהתחולל סביב אכילת תרנגולי קוצ'ין היה בין המתירים.
בשנת תקצ"ה יזם את הקמת מחלקת הדפוס העברי בדפוס אקהרדט שבטשרנוביץ, ומאוחר יותר הפעילו את המחלקה בנו וחתנו. כמו כן כתב הגהות והערות למספר ספרים שהודפסו בחלקם בדפוס זה, בתפקידו כרב המדינה בבוקובינה, וכרבה של ז'ולקייב העניק רבי יצחק שמשון הסכמות רבות. כמו כן כתב היד של הספר "יקר מפז" לרבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ היה בידי רבי יצחק שמשון, והוא מסרו להדפסה לראשונה.
התפלגות הקהילה בצ'רנוביץ
ב-1835 יזם את הקמתו של בית דפוס עברי ראשון בעיר. בשנת 1853 הביאו ראשי הקהילה הרפורמיסטים (בזמנו כונו: "ההולכים קדימה") - שחפצו ברב נאור בעל השכלה, את הרב אליעזר אליהו איגל - תלמידו של שמואל דוד לוצטו לכהן כרב הרשמי של הסביבה בהמלצתו של אדולף ילינק, בעוד שלרבי יצחק שמשון הותירו את הסמכות ההלכתית בלבד, כאב"ד מקומי וכרבם של האדוקים. המינוי נתקל בהתנגדות חזקה של חברי הקהילה השמרנים (שכונו "העומדים"), המתנגדים שלחו לקיסר מכתבי התנגדות שכללו האשמות כנגד המועמד, בעקבות כך עיכבו השלטונות האוסטריים את השבעתו של איגל עד להפגת המתיחות בין יהודי צ'רנוביץ. לפי הנחיית השלטונות, ביטלו מנהיגי הקהילה את תוצאות הבחירות וקיימו בחירות חדשות ב-10 במאי 1854 בהן זכה איגל ב-147 קולות בעד ו-34 נגד. בחירות אלו היוו ניצחון מוחץ של מחנה המשכילים בקהילת צ'רנוביץ. סכסוך קשה נוצר בקהילה המקומית בין הנאורים לשמרנים ובראשם החסידים, ובשלב מאוחר יותר גרם להתפלגות מלאה של הקהילה לשני מחנות, כאשר כל צד אסר את שחיטתו של הצד השני. בשנים אלו גם החלו הניסיונות להקמת בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ. ב-1860, בעודו מכהן כרב בצ'רנוביץ, הדפיס מחדש את ספר השאלות והתשובות "גאוני בתראי".
פטירתו
נפטר במוצאי שבת כ"ו בכסלו ה'תרל"ט בז'ולקייב ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר. על מצבתו נחרת נוסח הבא:.
על כיסא הרבנות בז'ולקייב, התמודדו רבי חיים אריה לייבוש הורוביץ ורבי אברהם בנימין קלוגר, בבחירות ניצח הרב הורוביץ, אולם הקהילה התפלגה בין החסידים שהתנגדו לבחירתו לשאר התושבים.
נציגות דיפלומטית
נציגות דיפלומטית או נציגות זרה היא יחידת קישור בין מדינות, המופעלת בידי דיפלומטים. שתי הצורות המקובלות לנציגות דיפלומטית הם שגרירות, המשמשת לקשר בין ממשלות, וקונסוליה, המעניקה שירותים מטעם המדינה השולחת. לרוב, שגרירויות ממוקמות בבירת המדינה המארחת, ואילו קונסוליות עשויות להיות מוצבות במרכזי אוכלוסייה או אתרים חשובים.
על פי מדד הדיפלומטיה העולמית שפרסם מכון לואי, בשנת 2017 בארצות הברית החזיקה בכמות הגדולה ביותר של נציגויות דיפלומטיות (273), ואחריה סין (268), צרפת (266), רוסיה (242), יפן (229), טורקיה (229), בריטניה (225) גרמניה (224) וברזיל (221).
היסטוריה
הנציגות הדיפלומטיות הקבועות הראשונות נולדו בערי המדינה בצפון איטליה במאה ה-15. הערים קיימו מערכת מסועפת של סחר בכל רחבי הים התיכון, וסחרו גם זו עם זו. בהדרגה הבינו כי הדרך היעילה ביותר לניהול ענייניהן המשותפים: מלחמה, שיתוף פעולה ומסחר היא באמצעות שליחת סוכנים אשר ישהו דרך קבע בשטח הערים האחרות. דוכסות מילאנו שיחקה תפקיד מפתח בעניין, ובמיוחד בתקופת שלטונו של פרנצ'סקו ספורצה, אשר ייסד בשנת 1446 את שגרירות הקבע הראשונה ברפובליקה של פירנצה שתחת שלטון קוזימו דה מדיצ'י. מסורות רבות של הדיפלומטיה המודרנית מקורן באיטליה, ובהן נוהג הצגת כתב האמנה לראש המדינה.
מאיטליה התפשט המנהג לשאר ארצות אירופה. מילאנו הייתה העיר הראשונה ששלחה נציגות לחצר ממלכת צרפת בשנת 1455. עם זאת, שליטי מילאנו סירבו לארח נציגים צרפתיים שכן חששו מפני ריגול ומפני התערבות בענייני הפנים של העיר. זמן קצר לאחר מכן הקימו הממלכות האירופיות השונות נציגויות זו בחצרה של זו. ספרד הייתה הראשונה להקים נציגות קבע; בשנת 1487 מינתה שגריר לחצר ממלכת אנגליה. לקראת סוף המאה ה-16 הפכה שליחת משלחות קבע לארצות זרות לנוהג מקובל.
עם השנים החלו נציגים קבועים של מדינות אירופה לשחק חשיבות גוברת והולכת במדינות לא-אירופיות שונות. כך, הקונסולים הבריטיים במצרים (מ-1877) ובהודו החזיקו בהשפעה רבה בהם, עד שגרמו להיווצרות מצרים הבריטית והודו הבריטית.
דרגות השונות של נציגויות דיפלומטיות השתנו בין מדינות. כך, בארצות הברית הייתה התנגדות בראשית ימיה לשימוש במונח "שגריר" (Ambassador) שנתפס כמלוכני, והנציגים הדיפלומטיים שמונו על ידיה כונו מינסטר או שליח (Minister או Envoy). במהלך קונגרס וינה ב-1815 נקבעו "תקנות הסיווג של כוח אדם דיפלומטי" שקבעו מערכת בינלאומית של דרגות דיפלומטיות, וכי שגרירים הם בדרגה ראשונה, צירים בדרגה שניה, וממונה על היחסים בדרגה שלישית. עם השנים התקבלה חלוקה זו גם במדינות שלא השתתפו בקונגרס.
מושגים
במקרים של מחלוקת, מצוי שמדינה מחזירה את השגריר ומסמיכה ממונה על היחסים לנהל את הנציגות. ממונה על היחסים גם מנהל את הנציגות לאחר עזיבת ראש משלחת קודם וטרם ביאת מחליפו.
חסינות
לנציגויות דיפלומטיות קיימת חסינות מפני העמדה לדין, כאשר לאנשי הסגל הדיפלומטי חסינים מהעמדה לדין בידי המדינה המארחת, כאשר חסינותם נחשבת לחלק מחסינות ריבונית הקיימת למדינה. בהתאם לכך, כאשר נציג דיפלומטי מעורב בפעילות שאינה מוצאת חן בעיני המדינה המארחת, מקובל להכריז עליו כאישיות בלתי רצויה, שמאפשר למדינה המארחת לגרש אותו.
שטח מושבה של הנציגות הדיפלומטית הוא חסין ואין רשות לשליחי המדינה המקבלת להיכנס אליו, אלא ברשות ראש המשלחת. לפעמים מעניקות שגרירויות מחסה למבוקש בידי שלטונות המדינה המארחת. כך ג'וליאן אסאנג', מייסד ויקיליקס, המבוקש בידי ארצות הברית, קיבל מחסה במשך שבע שנים בשגרירות אקוודור בלונדון, או צ'ן גואנגצ'נג, מתנגד משטר סיני, שבאפריל 2012 קיבל מחסה בשגרירות ארצות הברית בבייג'ינג.
בנוסף, קיימת חסינות לדואר דיפלומטי, שאסור על המדינה המארחת לבדוק את תוכנו.
החוק הבינלאומי
מעמדם של נציגויות דיפלומטיות בחוק הבין-לאומי הוסדר בשתי אמנות שנחתמו בווינה בשנות השישים: אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים, מ-1961, ואמנת וינה בדבר יחסים קונסולריים, מ-1963.
קיומה של נציגות דיפלומטית מהווה הכרה במדינה, כך מדינות המכירות במדינה פלסטינית מקבלות נציגים דיפלומטיים ממנה. מדינות שאינן מכירות זו בזו, או אינן מקיימות יחסים דיפלומטיים מוסדרים, מקבלות לפרקים משרד נציגות, שאינו נהנה ממעמד דיפלומטי רשמי וללא הגשת כתבי האמנה, ולפעמים נאסר עליהם להציב את הדגל הלאומי על הנציגות.
במקרה של כיבוש מדינה בידי מדינה אחרת או הפיכה, המדינה היורשת היא הזכאית לנציגויות הדיפלומטיות של המדינה לשעבר. לפעמים מקיימות ממשלות גולות נציגויות דיפלומטיות מטעמן, כשהמקרה הבולט הוא קיומן של הצירויות הבלטיות בפריז, לונדון וושינגטון מכיבוש המדינות הבלטיות על ידי ברית המועצות ב-1940 ועד להתפרקות ברית המועצות ב-1991.
הארווי מייסון
הארווי ויליאם מייסון (באנגלית: Harvey William Mason; נולד ב-22 בפברואר 1947) הוא מתופף ג'אז אמריקאי, מפיק תקליטים, וחבר בלהקת פורפליי. מייסון גדל באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי ולמד בבית הספר התיכון אטלנטיק סיטי.
ציוד
מייסון מנגן בשיתוף פעולה עם חברות רבות ומוכרות בתחום התופים, ביניהם: מערכת תופים של חברת Canopus, מצילות של חברת Murat Diril, עורות תופים של חברת Remo, פדאלים של חברת DW ומקלות תופים של חברת Vic Firth. למייסון יש מקלות חתומים משלו של חברת Vic Firth, ומקלות חתומים תחת שמו ותחת שם הקטע המפורסם שבו ניגן, Chameleon של הרבי הנקוק, מהאלבום Head Hunters.
כמנהיג הרכב
עם פורפליי
כנגן סשן
עם לארי קרלטון
עם ג'ורג' בנסון
עם דונלד בירד
עם רון קרטר
עם קסיופאה
עם הרבי הנקוק
עם ג'ין האריס
עם בובי האמפרי
עם בוב ג'יימס
עם לי ריטור
עם גרובר וושינגטון הבן
עם קרול קינג
עם מוחיר סנטוס
עם האחים ג'ונסון
עם די די ברידג'ווטר
נג'באנהגייש
נג'באנהגייש (בהונגרית: Nagybánhegyes) הוא כפר קטן בנפת מזקובאצ'האזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה. עד ל הייתה בו קהילה יהודית קטנה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בנג'באנהגייש נמצא בירידה. בשנת 1990 חיו בכפר 1,802 תושבים, ובשנת 2021 רק 1,101 תושבים.
האזור מיושב כבר מהמאה ה-15 והכפר עצמו מוזכר בכתסים משנת 1592.
יהודי נג'באנהגייש
יהודים חיו בנג'באנהגייש במאה ה-19 וב-1944 נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
יחסי קירגיזסטן–שווייץ
היסטוריה
בין הרפובליקה הקירגיזית לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הקירגיזית לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים ידידותיים המבוססים על שיתוף פעולה טכנולוגי בין שתי המדינות בעיקר, ובנוסף על שיתוף פעולה בנושא המים.
שווייץ הכירה בעצמאותה של קירגיזסטן לראשונה ב-23 בדצמבר 1991. השגרירות השווייצרית במוסקבה קיבלה לידיה באופן מידי את האחריות על היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות. בין 1993 ל-2012, עברה האחריות ליחסים בין שתי המדינות לשגרירות השווייצרית שבטשקנט, בירת אוזבקיסטן הסמוכה.
משרד שיתוף פעולה שווייצרי נפתח בבישקק ב-1993 והוא שודרג למעמד שגרירות בנובמבר 2012. קירגיזסטן מחזיקה נציגות לארגונים בינלאומיים בז'נבה, האמונה גם על היחסים הבילטרליים עם שווייץ בדרג הקונסולרי החל משנת 1996.
יחסים כלכליים
ההשקעות השווייצריות בקירגיזסטן הן צנועות, ולמרות זאת, שווייץ נחשבת למשקיעה עיקרית בקירגיזסטן ובמוצרים קירגיזים שונים. קירגיזסטן מייצאת בעיקר זהב לשווייץ ושווי הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות טמון בעיקר בו. מן הצד השני, שווייץ מייצאת לקירגיזסטן בעיקר מוצרי פרמצבטיקה, מכונות, ציוד אופטי, ציוד רפואי, נייר, שעונים, אבני חן, מתכות יקרות ותכשיטים.
The Journey
The Journey (בעברית: המסע) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית ג'יימי לין ספירס. המיני-אלבום יצא לאור ב-27 במאי 2014, על ידי חברת התקליטים Sweet Jamie Musi.
מיהאי ראדאי
מיהאי ראדאי (בהונגרית: Ráday Mihály; נולד ב-11 ביוני 1942 בבודפשט) הוא צלם קולנוע ופוליטיקאי יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל), במאי, עורך טלוויזיה, נשיא "האגודה מגן העיר" של בודפשט, זוכה פרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה).
קורות חיים
אביו של מיהאי ראדאי היה השחקן אימרה ראדאי ואמו מאני פרדה, שניהלה סלון אופנה בבודפשט. הוא למד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, ולאחר מכן במחלקה לתולדות האמנות של אוניברסיטת אטווש לוראנד.
משנת 1968 עובד ברציפות בטלוויזיה ההונגרית ובשנת 1979 יזם את "תוכנית מגן העיר" המפורסמת שלו "גם נכדינו לא יראו... (זו הייתה תוכנית לשימור ולהגנה על המורשת הבנויה של הונגריה. הרעיון, הייזום, הצילום והעריכה היו שלו). הוא ועמיתיו הקימו את "האגודה מגן העיר" בודפשט בחורף 1982–1983. בשנת 2010, הטלוויזיה ההונגרית הפסיקה את התוכנית.
בין השנים 1990–1994 היה חבר האספה הלאומית של הונגריה מטעם "ברית הדמוקרטים החופשיים" (SZDSZ), היה חבר במועצת העיר בודפשט במשך שבע עשרה שנים ומילא תפקיד מכריע בהקמת "קרן האנדרטאות" בעיר ובחקיקת "תקנות הגנת הערכים המקומיים", שלוותה במערכת מכרזים תומכי שיקום. הוא ארגן את חילופי מנורות הנברשת של שדרת אנדראשי, את החלפת סמלי הנשק של גשר השלשלאות, את המנהרה מתחת לגבעת ארמון בודה, את שחזור סמל הפסיפס של כיכר קלארק אדם והחל את הפיכת ביתו הקודם של מיקשה רוט למוזיאון הנצחה. בין השאר יזם את שיפוץ קרוסלת הלונה פארק העירוני, את שחזור "קפה צנטרל", את ארמון גרשם.
פרסים והוקרה
יש לו יותר מתריסר פרסים, הוקרה והצטיינות, חלקם משמעותיים יותר:
גנאדי לסון
גנאדי מיקלייביץ' לסון (בבלארוסית: Генадзь Мікалаевіч Лесун; נולד ב-5 בספטמבר 1966) הוא כדורגלן עבר בלארוסי ששיחק בעמדת המגן בקבוצות דינמו מינסק, מכבי הרצליה ובנבחרת בלארוס.
קריירה
בשנת הגיע לישראל וחתם במכבי הרצליה. בסיום העונה עזב את המועדון וחתם בשמשון תל אביב ששיחקה אז בליגה הארצית (הליגה השנייה באותם ימים). בתום עונת 1995/96, כאשר ירדה שמשון לליגה א', עזב לסון את הקבוצה. הוא שב לבלארוס ושיחק במשך כחצי עונה בקבוצת מולודצ'נו מהליגה הבכירה בבלארוס. בשנת 1998 עבר לרוסיה ושיחק שנה אחת בשורות קבוצת אנז'י מחצ'קלה.
לזכותו של השחקן ארבע הופעות במדי נבחרת בלארוס.
לאחר פרישה מהמשחק הפעיל הפך לסון למאמן.
ג'ורג' ליכטהיים
ג'ורג' ליכטהיים (6 בנובמבר 1912 - 22 באפריל 1973) היה עיתונאי והיסטוריון חברתי שהתרכז בתאוריה ובהיסטוריה של הסוציאליזם והמרקסיזם.
קורות חיים
ליכטהיים נולד בברלין בשנת 1912 כבנו של ריכרד ליכטהיים ממנהיגי ציונות גרמניה. בילדותו נדד עם אביו למקומות פעילותו של האב באיסטנבול, בלונדון ובברלין. לאחר עליית היטלר לשלטון בגרמניה עבר ללונדון ובהמשך, בשנת 1933, בא בעקבות הוריו לירושלים, אליה הגיעו הוריו בשנה זו. בצעירותו היה העורך לעניינים בינלאומיים של ה"פלסטיין פוסט". כן השתתף בשנים 1938–1945 בסדרת הרצאות בנושא "יחסים בינלאומיים" בקול ירושלים המנדטורי.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בסתיו 1945 יצא ליכטהיים מטעם עיתונו לסקר את משפטי נירנברג. בשנת 1946 עבר להתגורר בלונדון ושימש כתבם בלונדון של ה"פלסטיין פוסט" ושל "דבר". כתבותיו התפרסמו בעיתונים אלה בשנים 1946 - 1949 וסיקרו את תקופת המאבק ומלחמת העצמאות כפי שהשתקפו בבריטניה.
ליכטהיים הגדיר עצמו כסוציאליסט והצהיר בשנת 1964: "אינני ליברל ומעולם לא הייתי. אני מוצא את הליברליזם מתיש כמו הקומוניזם ואין ברצוני להיגרר לוויכוח איזו מאותן שתי אמונות מיושנות תקדם אותנו יותר".
מאמריו התפרסמו בעיתוני העולם בצרפתית ובאנגלית. פרסם כתריסר ספרים.
בשנת 1973 שם ליכטהיים קץ לחייו בלונדון.
רכס פארק (נבדה)
רכס פארק (באנגלית: Park Range) הוא רכס הרים בצפון מזרח מחוז ניי, במדינת נבדה שבארצות הברית.
רכס אנטילופ ממוקם צפונית-מערבית לרכס פארק; רכס פנקייק ממוקם ממזרח לרכס פארק; ורכס הוט קריק ממוקם דרומית-מערבית מרכס פארק.
שיא גובהו של הרכס - פסגה שאין לה שם בקצה הדרומי של רכס פארק, שגובהה 2,784 מטרים מעל פני הים.
בקצה הדרומי של רכס פארק מצוי הר פארק, שגובהו 2,784 מטרים מעל פני הים.
אורכו של רכס פארק 17.2 קילומטרים (בכיוון צפון-צפון-מזרח - דרום-דרום-מערב).
רוחבו של רכס פארק 11.6 קילומטרים (בכיוון מערב-צפון-מערב - מזרח-דרום-מזרח).
במקביל לצידו הדרום-מזרחי של הרכס, משתרע רכס אנדסייט (Andesite Ridge), שגובהו 2,452 מטרים מעל פני הים. קניון פריצ'רדס (Prichards Canyon) מפריד בין רכס פארק לרכס אנדסייט.
אזור פרא לימודי
רכס פארק כולו מצוי בתוך אזור הפרא הלימודי רכס פארק (Park Range Wilderness Study). הרכס בתרוני, ומאחר ואין בו רעייה של בעלי חיים, ברכס כרי דשא טבעיים בשל מקורות המים בסלע הוולקני המרכיב את הרכס. כמו כן, ברכס מצויים יערות של אורן פיניון, ערער ועצי מהגוני.
Windows Server 2016
Windows Server 2016 היא מערכת הפעלה לשרתים המפותחת על ידי מיקרוסופט כחלק ממשפחת Windows NT של מערכות הפעלה, במקביל לחלונות 10. גרסה מוקדמת תצוגתית (Technical Preview) פורסמה ב-1 באוקטובר 2014 ביחד עם התצוגה הטכנית הראשונה של System Center, מערכת ההפעלה שוחררה לציבור באוקטובר 2016, כלומר, בנפרד ולא בו זמנית עם מערכת ההפעלה Windows 10 שמיועדת למחשבי PC, כמו במקרה של שלושת מערכת ההפעלה הקודמות לה.
תכונות
Windows Server 2016 מכיל מגוון רחב של תכונות חדשות, כולל:
בנימין ברנר
קורות חיים
בנימין ברנר נולד בנוביה מליני שבפלך צ'רניגוב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) לחיה-רייזל (לבית מינץ) ושלמה. בנימין היה בן הזקונים של המשפחה שכללה את יוסף חיים, שמואל, אהובה (לובה), בתיה ומאיר. המשפחה הייתה ענייה, וילדותו עברה עליו בדלות קשה. שמהּ המקורי של משפחתו היה לובנוב; סבו, אב לשלושה בנים, שינה את שמות המשפחה של שניים מבניו ל'ברנר' ו'נרוצקי'. בעיירה קיבל ברנר חינוך מסורתי בחדר וישיבה, אך עקב "חוק המדינה" נאלץ לעבור לבית הספר הרוסי.
ביוני 1911 עלה לארץ ישראל יחד עם אחותו, לובה. יוסף חיים אמנם הזמין במכתבו למשפחה את מאיר ולובה לעלות לארץ ישראל, אך ברגע האחרון ויתר מאיר על מקומו לטובת אחיו הצעיר בנימין. יוסף חיים שיכן את אחיו בנוה צדק ורשם את בנימין לבית ספר "עזרה" מיסודו של פאול נתן. בית ספר זה לימד בשפה הגרמנית.
בספרו האוטוביוגרפי "גדולה היתה הבדידות" מתאר ברנר את ביקוריו אצל אחיו, יוסף חיים ברנר, שם התכנסו אורחים רבים וידועים, כמו: ר' בנימין, יעקב רבינוביץ, אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ, ש' בן ציון, שהתווכחו רבות, אך נתנו תמיד כבוד לדעתו של הסופר הידוע, יוסף חיים ברנר. בין המתכנסים היה "עלם אחד, בן גליציה, יפה תואר וחטוב פנים, בעל ראש מקורזל, שתקן ונוהג בנימוס רב". היה זה ש"י עגנון. ברנר ביקש מעגנון שילמד את בנימין גרמנית. כשהיה בנימין מגיע לביתו היה עגנון "שרוע [...] על בטנו על הרצפה וסביבו כל מיני ספרים: מדרשים, שאלות ותשובות, מסכתות של תלמוד וקבצים של פתגמים ומאמרי חכמה, והוא שוכב ומלקט מתוכם ניבים ופניני לשון"
ברנר מתאר בספרו גם את הווי החיים של היישוב בארץ ישראל של ראשית המאה העשרים, וחוויות שונות מילדותו, בין היתר, את הרפתקאותיו בקרב בני שבט א-תוואני שבנגב. הילד אומץ על ידי השייח ג'אבר מהשבט, ועבר לגור עמו בכפר. הוא תיאר את חוויותיו כרועה גמלים בכפר ואהבותיו הצעירות.
שנתיים לאחר עליית בנימין ולובה עלו לארץ גם אחותם בתיה שעברה לגור בבן-שמן, ולאחר מכן בקבוצת כנרת (שם הכיר בנימין את רחל המשוררת), ואחיו מאיר שהתיישב בחולדה.
עם סיום בית הספר "עזרה" החל בנימין ללמוד בבית המדרש למורים העברי בירושלים. בעקבות מלחמת השפות שהתחוללה בארץ, הוחלט ללמד בבית המדרש אך ורק בשפה העברית. עוד טרם סיום לימודיו, בהשפעת זאב ז'בוטינסקי, ברל כצנלסון ומשה סמילנסקי התגייס לגדוד העברי ושירת במצרים. ברנר השתחרר מהצבא הבריטי בשנת 1919 וסיים את לימודיו בסמינר. עם תום לימודיו הוא עבד בהוראה בטבריה, זכרון יעקב, נהלל ותל אביב. ב-1923 נשלח מטעם הסתדרות המורים בתור ציר לקונגרס המורים בברלין.
ברנר היה גם חבר פעיל בהגנה, ובמאורעות 1929 הגן על שכונת נוה שאנן בתל אביב.
בשנות העשרים הוא החל לפרסם סיפורים ורשימות, ולאחר מכן מאמרים ומחקרים בענייני חינוך. כתב מאמרים בכתב העת "הד החינוך", בעיתון "הפועל הצעיר" ב"החינוך", ב"אשיות".
ב-1932 ייצג את המורים הישראלים בקונגרס המורים בדנוור שבקולורדו. בחו"ל היה מרצה בפסיכולוגיה ובפדגוגיה במוסדות חינוך לעם. ב-1939 נישא בנימין ברנר לאסתר לבית גולדברג. לשניים נולד בן אחד - ד"ר שמואל ברנר, לשעבר המשנה למנכ"ל המשרד להגנת הסביבה.
ברנר שימש זמנית מורה לפסיכולוגיה בפקולטה לחקלאות (ברחובות) של האוניברסיטה העברית, ולאחר מכן היה מורה בבית המדרש למורים בבית הכרם ובסמינר לוינסקי. היה זמן-מה יו"ר סניף מורי ירושלים. לאחר פרישתו לימד במדרשת שדה בוקר.
בשנת 1952 מונה על ידי שר החינוך, בן-ציון דינור, לוועדה הפדגוגית הראשונה של ישראל.
ספרו "עבודה עצמית בחשבון לכיתות א-ד", אושר על ידי מנהל אגף החינוך הדתי לשימוש בבתי ספר של החינוך הממלכתי דתי. "ספר הדידקטיקה לכתה א'" יצא במספר מהדורות.
בנימין ברנר התגורר בשכונת בית הכרם בירושלים והיה נשוי לאסתר. לשניים נולד בן, ד"ר שמואל ברנר. נכדיו הם אילון, דפנה וגילי ברנר. נפטר בשנת 1982.
אסטריקס באולימפיאדה
אסטריקס באולימפיאדה (בצרפתית: Astérix aux Jeux olympiques) הוא הספר ה-12 בסדרת הקומיקס הצרפתית "אסטריקס". הספר נכתב על ידי הסופר רנה גוסיני ואויר על ידי אלבר אודרזו.
עלילה
הליגיונר קסיוס קליאוס (מבוסס על שמו האמיתי של המתאגרף מוחמד עלי, קסיוס קליי), מהמחנה הצבאי שליד הכפר הגאלי, נבחר להתחרות במשחקים האולימפיים. בחירה זו שימחה מאוד את מפקדו, הקנטוריון סרנוס אוילוס, שקיווה שניצחון באולימפיאדה יגרום ליוליוס קיסר לקדם אותו. בתחילה היה קליאוס בטוח בניצחונו, אך לאחר שפגש את אסטריקס ואובליקס ונוכח בכוחם המופלא התערער ביטחונו העצמי וכתוצאה מכך גם כושרו הגופני הפך לירוד. על מנת לעודד אותו פנה סרנוס אוילוס אל מנהיג הכפר הגאלי וביקש "לעזוב אותו במנוחה".