cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של הגאולוגיה
פיתוח לוח הזמנים הגאולוגי
בתחילת המאה ה־19 הורכב הטור הסטרטיגרפי המתאר את סדר שכבות הסלעים בכדור הארץ ואשר נשען על מידע שסיפקו הנפטוניסטים והפלוטוניסטים של המאה ה־18. להרכבת הטור תרמו הביולוג ז'ורז' קיווייה והמינרלוג אלכסנדר ברוניאר, שניהם מצרפת, שפרסמו בשנת 1811 את "תיאור הגאולוגיה של סביבות פאריז" (Description Geologiques des Environs de Paris), והמודד האנגלי ויליאם סמית. עבודתם של השלושה הולידה את הסטרטיגרפיה, מיפוי שכבות הסלע בכדור הארץ.
סמית עצמו אחראי למהפכה גאולוגית חשובה – קביעת גילן של שכבות סלע ויצירת היסוד לבניית לוח הזמנים הגאולוגי. כאספן מאובנים מושבע הוא הבחין בשיטתיות בהימצאותם במקומות שונים, ומצא קשר בין שכבות סלע שונות למאובנים שמצא בהן. סמית ערך חתך דרך שכבות סלע וגילה בהן סדר הופעה זהה של מאובנים, באמצעותם קבע גיל יחסי לשכבות הסלע. על פי גודלם וסוגם של המאובנים, הגדיר סמית 3 עידנים גאולוגיים חשובים: עידן הפלאוזואיקון – עידן בעלי החיים הקדומים, עידן המזוזואיקון – עידן בעלי החיים התיכוניים, ועידן הקנוזואיקון – עידן בעלי החיים החדשים. ב־1815 פרסם סמית מפה של אנגליה ובה סימן את השכבות לפי המאובנים שבהן וב־1816 את "זיהוי שכבות סלע בעזרת מאובנים של בעלי חיים" (Strata Identified by Organized Fossils).
תורת האבולוציה של דרווין
"עקרונות הגאולוגיה" של לייל היה בן לוויה במסעותיו של חוקר הטבע והגאולוג צ'ארלס דרווין. דרווין עצמו ערך תצפיות שקיבלו אישור מ"עקרון האחידות". בשנת 1858, הציעו צ'ארלס דרווין ואלפרד ראסל וולאס את תורת האבולוציה המונעת במנגנון הברירה הטבעית לחברה הלינאית של לונדון, אשר בעקבותיה פרסם דרווין את ספריו "מוצא המינים" ו"מוצא האדם". הוא הניח כי האדם אינו נזר הבריאה, אלא חוליה אחת ברצף התפתחות של עולם החי והצומח, המתרחשת מתוך ברירה טבעית בעולם שאינו קבוע אלא משתנה בהתמדה במשך מיליוני שנים. צ'ארלס דרווין – שהיה ביסודו גאולוג – נטל עמו פטיש גאולוגי במסעותיו והסביר בצורה סבירה תופעות של התהוות הרים, רעידות אדמה ושוניות אלמוגים. התאוריה שלו על אבולוציה של מינים על ידי מנגנון הברירה הטבעית נמצאת ביסודם של לוח הזמנים הגאולוגי והפלאונטולוגיה.
המאה ה־20: גילוי נדידת היבשות
במאה ה־19 אמד עולם המדע את גילו של כדור הארץ במושגים של מיליוני שנים ובתחילת המאה ה־20 הוערך בכ־2 מיליארד שנה, תוך שימוש בכלים רדיולוגים. תיארוך רדיומטרי קבע את גילם של מינרלים וסלעים – מידע הנחוץ לקביעת גיל הארץ, ובמחצית השנייה של המאה ה־20 הצטברו ראיות גאופיזיות רבות שהעמידו את אומדן גיל כדור הארץ על 4.6 מיליארד שנה. גילוי זה, הנשען על מידע מדעי אמין, הביא לדיוק בבניית לוח זמנים גאולוגי ולניפוי תאוריות שלא עלו בקנה אחד עם ראיות מדעיות.
בידיעת סדר השכבות הנכון טמונה תועלת כלכלית. אחד הראשונים שגילה זאת היה האנס מרנסקי, גאולוג דרום אפריקאי. למרנסקי – שעסק בגילוי מחצבים – נודע על מחשוף המכיל פלטינה בריכוז בעל ערך כלכלי. הוא חישב מחשופים ידועים של אותה יחידה סטרטיגרפית, בחר את הרחוק בהם – 40 ק"מ מן הראשונה – וגילה גם בו בצר פלטינה. כך חישב את השכבה כולה, אשר במשך עשורים רבים שימשה מכרה עצום ממדים לעפרות פלטינה.
אלפרד וגנר, מדען גרמני רב תחומי, הבחין כי קווי החוף של אפריקה ושל שתי האמריקות דומים, והניח כי כל היבשות נקרעו מיבשת על קדומה – פנגיאה – ולאחר מכן נסחפו כרפסודות על קרקעית האוקיינוס והגיעו בסופו של דבר למקומן הנוכחי. ב־1912 הציג וגנר את תאוריית נדידת היבשות שנשענה על עדויות מאובנים, אשר בעזרתה ניתן היה להבין גם את תהליכי היווצרות רכסי ההרים הגדולים (אורוגנזה). בשנת 1915 התפרסם ספרו "מקור היבשות והאוקיינוסים", אך עברו כמעט חמישים שנה עד שרעיונותיו של וגנר התקבלו בעולם המדע.
בשנת 1960 נמצאו ההוכחות שתמכו בתאוריית נדידת היבשות, והיא התחלפה בתפישת הלוחות הטקטוניים שנשענה על מידע מוצק. עד לסופו של אותו עשור כבר נתמכה תאוריה זו על ידי מרבית הגאולוגים. עדויות אלה הציגו תנועה צידית של יבשות והוכיחה כי הקרום האוקייני צעיר מן הקרום היבשתי. עדויות אלה גם תמכו בתאוריית התפשטות קרקעית הים שהוצעה על ידי האוקיינוגרף והגאופיזיקאי רוברט סינקלר דיץ ועמיתו הגאולוג הארי האמונד הס. התאוריה שלהם גרסה כי קרקעית הים מתפשטת מרכסים מרכז אוקייניים הפולטים לבה ובונים קרום ימי בזלתי הנדחק לצדדים כאשר נוצר קרום חדש. התרחשות כזו ניתן לראות ברכס המרכז־אטלנטי, שבאחת מן הפסגות הבולטות שלו נמצא האי האיסלנדי. תאוריה נוספת שנתמכה באותן עדויות היא הפלאומגנטיזם, שהוצעה על ידי הגאופיזיקאי הבריטי סטנלי קית רנקורן והצביעה על שינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ במהלך התפתחותו, שינויים אשר השאירו את חותמם על מינרלים וסלעים מגנטיים. כדי לאמת תאוריות אלה נעשה על ידי נאס"א והמכון הגאולוגי הלאומי של ארצות הברית (USGS) שימוש בלוויינים החל מתחילת שנות ה־70, בתוכנית לאנדסאט. משימות אלה הציגו תמונות של כדור הארץ שעזרו רבות להבנת תהליכים גאולוגיים שהתרחשו בו.
גאולוגיה מודרנית
הגאולוגיה המודרנית עדיין חוקרת את כדור הארץ על כל רבדיו, אך אינה מסתפקת בכך. בשנת 1969, עם נחיתתו של האדם הראשון על הירח, נולד תחום גאולוגי חדש: גאולוגיה פלנטרית. חקר הגאולוגיה של הירח היה משימתו הראשונה של תחום זה, ומדענים כיוג'ין שומייקר נטלו אותו בלילה אחד מידיהם של האסטרונאוטים. התפתחות זו שינתה גם את התפישה הגאולוגית המסורתית שראתה בכדור הארץ יחידה עצמאית ובלתי תלויה, והביאה למחקרים חדשים על היווצרותו והתפתחותו של כדור הארץ בתוך מערכת השמש.
רב יוסף בריה דרבי יהושע בן לוי
רבי יוסף בריה דרבי יהושע בן לוי (בעברית: רבי יוסף בנו של רבי יהושע בן לוי) היה אמורא מארץ ישראל בדור השני, ובנו של האמורא המפורסם רבי יהושע בן לוי מהדור הראשון לאמוראי ארץ ישראל.
כונה "בן ארי" בגלל אביו הגדול, כמובא במסכת יומא, שזעירא בר חמא סיפר לו כמה דברים מעניינים שהיה עושה אביו, ופתח במילים אלו:, כלומר: "בן ארי! בא ואומר לך דברים טובים שהיה עושה אביך".
קשריו לבית הנשיא
במסכת קידושין הובאו דברי רבי יהושע בן לוי שהסביר את מנהגו לקום מפני בנו ואמר: "אין זה מן הראוי שאעמוד מפני בני, אבל בכל זאת אני עומד מפניו מפני כבוד בית הנשיאות", ואם אכן לא היו לרבי יהושע בן לוי עוד בנים הרי שדברים אלו נאמרו על רבי יוסף, ומכאן שאשתו של רבי יוסף הייתה בתו או נכדתו של הנשיא שבאותה תקופה.
חליו והחלמתו
במסכת פסחים ובמסכת בבא בתרא מסופר: רבי יוסף בריה דרבי יהושע בן לוי חלש ואינגיד (כלומר: גוע ופרחה רוחו, כנראה מוות קליני), כי הדר (כשהתעורר חזרה) אמר ליה אבוה מאי חזית? (שאל אותו אביו (רבי יהושע בן לוי) מה ראית?, כלומר מה ראית בעולם האמת), אמר ליה עולם הפוך ראיתי, עליונים למטה ותחתונים למעלה (כלומר אנשים שבעולם שלנו היו חשובים ונעלים ראיתי אותם בעולם העליון למטה, ואנשים שבעולם שלנו היו נחותים שם ראיתי אותם למעלה), אמר ליה עולם ברור ראית! לאחר מכן שאל אותו אביו אנחנו (כלומר החכמים והתלמידים) איך אנחנו נחשבים שם, וענה לו שבזה לא ראה הבדל אלא כסדר חשיבותנו פה כך חשיבותנו שם.
לאחר מכן סיפר ששמע שהיו אומרים (בעולם האמת) אשרי מי שבא לכאן ותלמודו בידו, ועוד שמע שהיו אומרים שהרוגי מלכות (הרוגי לוד) אין כל בריה יכולה לעמוד במחיצתן.
יורם טהרלב
יוֹרָם טַהַרְלֵב (24 בינואר 1938 – 6 בינואר 2022) היה משורר, פזמונאי, עורך, מחזאי, סופר, מתרגם וסטנדאפיסט ישראלי, נחשב אחד המעצבים החשובים של הזהות והאתוס הישראליים.
במהלך הקריירה של טהרלב, אשר נמשכה קרוב ל-60 שנה, כתב קרוב ל-1,000 שירים, שבוצעו על ידי מיטב הזמרים והמבצעים בישראל.
ביוגרפיה
נולד וגדל בקיבוץ יגור, לסופר והמשורר חיים טהרלב. אביו זיהה את הכישרון של בנו וקנה לו מחברת מקושטת בה כתב את שיריו הראשונים. השירים אבדו עם אירועי השבת השחורה בקיבוץ יגור.
יורם כילד ונער הושפע מגדולי השירה והזמר מביאליק ועד נתן אלתרמן וחיים חפר.
בעת שירותו הצבאי שימש כתב בעיתון "במחנה גדנ"ע" ולאחר מכן שימש כעורך עיתון זה ו"במחנה נח"ל". במשך שנים רבות עבד כעורך בהוצאה לאור של משרד הביטחון.
במאה ה-21 הרבה להופיע בפני קהל בסיפורים ובשירים מפרי עטו בלוויית זמרת, בתוכניות כמו "וטהר ליבנו" ו"קום והתהלך בארץ". בעת מגפת הקורונה המשיך טהרלב לפרסם סיפורים ושירים פרי עטו עם פן הומוריסטי, כדוגמה, פואמה לכנרת בשם "ממשלי הקורונה - הכנרת".
טהרלב תחזק אתר אינטרנט, בו ניתן לעיין במבחר גדול משיריו וספריו. בנוסף פורסמו בו מדריכים לכתיבת שירים, מקאמות, ועוד.
טהרלב נפטר ב-6 בינואר 2022 בביתו, בגיל 83, לאחר מאבק במחלת הסרטן. למחרת נערך לו טקס אשכבה בתיאטרון הבימה, בו נשאו דברים, בין היתר, שר הביטחון בני גנץ ושר התרבות והספורט חילי טרופר. נקבר בבית העלמין בקיבוץ יגור.
יצירתו
טהרלב כתב מספר רב של שירים ופזמונים, רבים מהם לפסטיבלים ולתחרויות שונות, כולל לפסטיבלי הזמר ולאירוויזיון. לטהרלב רפרטואר מגוון, ובין שיריו אפשר למצוא שירי אהבה, שירי מולדת, שירי טבע, שירים תנכיים ושירים הומוריסטיים.
שיתופי פעולה עם מלחינים
נחום היימן היה הראשון שהלחין משיריו, לאחר שטהרלב שלח אליו את מלות השיר "את ואני והרוח", וביקש שילחינו. השיר הוקלט על ידי צמד "הפרברים" בשנת 1964.
קשר מיוחד היה לטהרלב עם המלחין יאיר רוזנבלום, והם חתומים יחד על להיטים רבים. בין היתר, משירי הלהקות הצבאיות: "ישנן בנות", "היֵה לי חבר היֵה לי אח", "גבעת התחמושת", "את עיניך שא מזרחה" (לחן: אורי קריב), "שירו של צנחן", "אין כבר דרך חזרה", ועוד. שירים נוספים של טהרלב הולחנו על ידי גדולי מלחיני הזמר העברי, ביניהם נורית הירש, משה וילנסקי, סשה ארגוב, מוני אמריליו, אלונה טוראל, מתי כספי, שלום חנוך, שייקה פייקוב, דובי זלצר, יוחנן זראי, שמוליק קראוס, דפנה אילת, דרורה חבקין, בני נגרי, יגאל בשן, ואפי נצר.
שירים נבחרים
השיר "גבעת התחמושת" בלחנו של רוזנבלום השאיר את רישומו בזכות תיאורו האותנטי של הקרב על גבעת התחמושת במלחמת ששת הימים. "היֵה לי חבר היֵה לי אח" בלחנו של רוזנבלום הוא שיר על אחוות לוחמים והשיר "הבלדה על יואל משה סלומון" בלחנו של חנוך ובביצוע אריק איינשטיין, שמתחיל במילים "בבוקר לח בשנת תרל"ח", הוא תיאור אפיזודה בהיסטוריה של ארץ-ישראל (ייסוד פתח תקווה).
השיר "על כפיו יביא" בלחנו של רוזנבלום ובביצועה של רבקה זהר, נכתב על סמך מפגש עם נגר מובטל באחת משכונות העוני בארץ, היושב מיואש בבית מלאכתו השומם, וכולו כמיהה לבנות כיסא לאליהו הנביא שיבוא ויגאל אותו מצרותיו.
שירים בעקבות חוויות מהקיבוץ
רבים משיריו כתב טהרלב בהשראת חוויות נעוריו בקיבוץ יגור, בהם: "ההר הירוק תמיד" בלחנו של אמריליו שכתב על ילדותו אל מול הר הכרמל שלרגליו שוכן הקיבוץ, "ארבע אחר הצהריים" בלחנו של רוזנבלום המתאר את הווי החיים היומיומי בקיבוץ, "בפרדס ליד השוקת" בלחנה של הירש שכתב על המטעים בהם עבד ואליהם נהג ללכת להתבודד ו"צל ומי באר" בלחנו של לוי שער המבוסס על מאורע מ-1945, כשלקיבוץ יגור הובאו מעפילים ששוחררו ממחנה המעצר בעתלית, כדי שיסתתרו מפני הבריטים. עליהם הוא כתב "מי שסוכתו נופלת חרש יכנס בדלת, ועד עולם יוכל להישאר". "בשביל אל הבריכות" בלחנה של טוראל ובביצוע חוה אלברשטיין, בלדה על רקע נופי הקיבוץ שנכתבה אחרי מלחמת ששת הימים וכן "ההולכים אחרי השמש".
שירים בגוף ראשון נקבה
טהרלב כתב שירים רבים יחסית בגוף ראשון נקבה. חלקם היתוליים כמו "את מי אני אוהבת" ללחנו של ארגוב, ישנן בנות ללחנו של רוזנבלום ו"הוא לא כל כך חכם" ללחנה של אלונה טוראל, וחלקם רציניים כמו "חשמל זורם בכפות ידיך", "המלח שלי", "הגביע", "אם תשוב", "שתי אחיות" ועוד.
שירים ללהקות הצבאיות
בין השירים הרבים שכתב ללהקות הצבאיות: השירים ההומוריסטיים "חסקה", "הוא לא כל כך חכם", "המלווה", "יידישע פיראטן" ו"אני מת" (לראות אותה הלילה), שירי מולדת כמו "מלאך מסולם יעקב", "עוד לא תמו כל פלאייך", "קום והתהלך בארץ", "אל הנח"ל", "נגן אקורדיון", "בן-גוריון". ללהקת גייסות השריון כתב את "להיות יהודי", "אם אשכחך ירושלים", "הרצל וכל האדונים הנכבדים" ו"דברי המשלחות", אותם הלחין יאיר רוזנבלום.
מספר שירים שלו הולחנו ובוצעו בסגנון פופ ורוק, כמו "אינך יכולה" ללהקת "החלונות הגבוהים" בלחנו של קראוס, "יעלה ויבוא" בלחנו של נגרי ובביצועו של גידי גוב ו"חשמל זורם בכפות ידיך" בביצוע רותי נבון, אך בעיקר מזוהה כתיבתו של טהרלב עם סגנון אמצע הדרך ושירי ארץ ישראל.
מבצעים שונים לשיריו
בין המבצעים הנוספים שביצעו את שיריו ותרגומיו ניתן למנות את יהורם גאון ("בפרדס ליד השוקת" ללחנה של הירש, "לילה של פריחות" ללחנו של וילנסקי, "בואי נשוב אל הטנגו" ללחנו של פייקוב, "עץ האלון" ללחנו של אמריליו ועוד), חוה אלברשטיין ("את חרותי", "בשביל אל הבריכות", "עץ הכוכבים", "בלדה על סוס עם כתם על המצח", "נשים רוקדות"), ירדנה ארזי ("אתה לי ארץ" שנבחר כשיר האהוב ביותר בתחרות לכבוד חגיגות שנות ה-70 למדינה, "שהשמש תעבור עלי"), גשר הירקון ("הגביע"), הפרברים ("את ואני והרוח", "החולמים אחר השמש", "ריח תפוח ואודם שני", "ציפורים נודדות"), הדודאים ("לא נדע הלילה"), עדנה לב ("קרן שמש קרן זוהר", "שתי אחיות", "אם תשוב"), החמציצים ("שיר פרידה לקיץ", "את מה שרציתי"), אילנית ("בלליקה", "רק בינתיים"), בועז שרעבי ("לפעמים אני מרגיש שאני צריך כנפיים"), אילנה רובינא ("מים מתוך הבאר"), מתי כספי ("נח"), להקת מגפיים ("סתיו לבן"), "אתניקס" ("חסקה") ועוד.
שירים בז'אנר הים תיכוני
טהרלב כתב גם שירים בז'אנר הים תיכוני. לפסטיבל הזמר המזרחי 1975 כתב את "זמר בודד הוא הלב" (ידוע בשם "עוד יום יבוא") שביצעה לילית נגר ומאוחר יותר זוהר ארגוב. באותו פסטיבל שרה תיקי דיין את שירו "כשיבוא חמור לבן". אבנר גדסי ביצע מספר משיריו ובהם "עיניה קראו לי" ו"לוליטה".
ספרים בעקבות חקר תולדות היישוב בארץ
מלבד קובצי פזמונים וספרי יהדות, חקר טהרלב את הזמר העברי והוציא לאור ספרים הסוקרים את תולדותיו, ביניהם "שירו הביטו וראו" יחד עם ד"ר מרדכי נאור ו"איזו מדינה!", בו התאים שירים ישראליים ידועים לסיפורים וחוויות שונות שהתרחשו בחברה הישראלית בימי היישוב והמדינה (אותו הוציא לרגל חגיגות ה-60 לישראל). ספר השירה הראשון שלו "משק יגור טיוטה" מביא תמונות קצרצרות על ימי ילדותו, קובץ פזמונים שלו לנוער המתבגר הוא כינס בספר "הנשיקה הראשונה", שמלבד השירים, הכתובים בסגנון ההייקו היפני, המתאימים לקהל היעד, יש בו דפים מתוך ספרי לימוד במקצועות שונים שנלמדו בבית ספר תיכון. כמו כן הוציא את ספר הילדים "הדודה שלי מרחוב הנביאים" ועוד כשישים ספרי ילדים על נושאים שונים.
ספרי יהדות
חוקר הזמר אליהו הכהן טען כי "מבין היוצרים הישראלים החילוניים, יורם טהרלב הוא ללא ספק היוצר היהודי ביותר, גם בשיריו וגם בספריו". בתוך מכלול הנושאים היהודיים ניתן לכלול פזמונים תנ"כיים כמו "מלאך מסולם יעקב", "יעלה ויבוא", "נח", "משה משה", "קום לך אל נינוה" או השיר "על כפיו יביא". שירו "שהשמש תעבור עלי" הפך בפי הזמר אברהם פריד לשיר הנקרא "רק תפילה" והוא בין השירים החילונים הבודדים שהפכו ללהיט גם בקרב הציבור החרדי. לבקשת פריד, שינה טהרלב את הבית האחרון, משום שהוא עוסק באהבת גבר ואישה, ולכן אינו מתאים לקהל החרדי.
מדור בפני עצמו תופסים הספרים "היהודיים" של טהרלב, ביניהם ניתן למנות את הספרים:
משפחתו
בשנת 1963 הכיר טהרלב את המשוררת נורית זרחי, בהיותם סטודנטים בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. באוגוסט 1963, הם נישאו. לאחר 12 שנות נישואים התגרשו. לשניים נולדו שתי בנות: הציירת רוני טהרלב, והעיתונאית והחוקרת בהיסטוריה של הרפואה אראלה טהרלב בן-שחר.
בשנת 1978 נישא ללינדה, עולה מארצות הברית ומורה לאנגלית, וב-2011 התאלמן ממנה. לזוג שני ילדים: דניאל (נפטר ב-2022) ומיכל.
בשנת 2014 נישא לבתיה קינן, לשעבר דוברת בית הנשיא בימי עזר ויצמן.
טהרלב התגורר בקיבוץ יגור עד אמצע שנות השישים. במהלך השנים התגורר בפתח תקווה, בראשון לציון, בהרצליה, ובשנותיו האחרונות התגורר בכיכר המדינה בתל אביב.
הנצחה
ב-14 בינואר 2022, התקיים בתיאטרון הבימה אירוע מחווה רב משתתפים ליורם טהרלב. האירוע, שהתקיים בתום ימי השבעה, הפך לאירוע לזכרו, ובו גם הוענקה למשפחתו של טהרלב תעודת גיבור התרבות של התיאטרון הלאומי.
בנוסף, בסוף שנת 2022 הוקמה חטיבת הביניים הראשונה ״יורם טהרלב״ על שמו בעיר כפר סבא.
קישורים חיצוניים
עם מותו
Good Riddance
Good Riddance (בעברית: בָּרוּך שֶׁפָּטַרנוּ) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת האמריקאית גרייסי אברמס. האלבום יצא לאור ב-24 בפברואר 2023, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס.
רקע והכרזה
ב-9 בינואר 2023 הכריזה אברמס על אלבום הבכורה שלה, Good Riddance, שיצא לאור ב-24 בפברואר 2023.
ב-13 בינואר, יצא לאור הסינגל השני מתוכו, "".
סיבוב הופעות
הוא החל ב-6 במרץ 2023 בשיקגו והסתיים ב-11 באפריל בברקלי, קליפורניה.
ג'ון דיק (ארסנל)
ג'ון דיק (באנגלית: John Dick; 29 בינואר 1877, איגלשם, רנפרושייר, סקוטלנד - 14 בספטמבר 1932) היה כדורגלן סקוטי.
ביוגרפיה
לאחר הגעתו של פרסי סנדס ב-1903 דיק הועבר לצד הימני של המגרש, והמשיך לשחק בארסנל כאשר המועדון העפיל לליגה הבכירה בעונת 1903/1904. בתקופה זו הוא התמנה גם לקפטן המועדון, אך כאשר המועדון החל לשחק בפועל בליגה הבכירה הוא הוחלף על ידי ג'ימי ג'קסון. דיק שיחק כקשר ימני בעונה הראשונה של ארסנל בליגה הבכירה, בה היה לאחד מהשחקנים הראשונים בהיסטוריה של ארסנל שהופיעו בלמעלה מ-200 משחקים במדי המועדון. אולם, בתחילת עונת 1905/1906 הוא איבד את מקומו בהרכב לטובת ג'ון ביגדן, ועבר לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. בחמש השנים הבאות הוא שותף באופן לא סדיר במשחקי הקבוצה הבוגרת של המועדון, אך לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב. בסך הכל הוא שיחק ב-266 משחקים עבור ארסנל בליגה ובגביע ה-FA, וב-30 משחקים אחרים.
בקיץ 1912 הוא עזב את ארסנל על מנת לאמן בפראג, והפך לאחד מאנשי הכדורגל הראשונים שפעלו בצ'כוסלובקיה. לא ידוע מה עלה בגורלו לאחר מכן.
געגוע
געגוע הוא רגש המורגש כאשר קיימת תחושת נוסטלגיות, כמיהה או תשוקה לאדם מסוים, לרעיון מסוים או לזיכרון מסוים, אשר לא נמצא בסביבת המרגיש. הגעגוע מובע במספר דרכים, בהן בשירה ובספרות, והוא מלווה ברגשות עצבות ובתחושת חיסרון או אובדן.
הגעגוע נצפה גם בבעלי חיים ובחיות מחמד. הכלב לדוגמה מביע את הגעגוע באמצעות יללות.
349
אירועים
אירועים ללא תאריך מדויק:
נפטרו
ללא תאריך פטירה מדויק:
ריגר
ריגר הוא שם משפחה ממקור לטבי, על שם ריגה, בירת לטביה (Riger).
{{פירושונים|* אליעזר ריגר – מחנך וסופר עברי
ראו גם
}}
מנזר גרארד
מנזר גרארד (בארמנית: Գեղարդավանք - "גרארדוואנק") הוא מנזר השוכן במעלה עמק הנהר אזאט (Ազատ) בדרום מערבו של מחוז קוטאיק בארמניה, כ-30 ק"מ מזרחית לבירה ירוואן וכ-5 ק"מ צפונית-מזרחית לכפר גרני. המנזר שוכן בגובה של 1,750 מטר, בקצהו העליון של יובל משני של הנהר, ובחלקו הוא חצוב בסלע.
היסטוריה
המנזר נוסד מחדש במאה ה-12 וידוע כי במאה ה-13 שב ושגשג תחת שליטתם של נסיכי פרושיאן הסמוכה, שאף נקברו בתחומו. בתקופה זו נודע המנזר גם בשמות "מנזר שבע הכנסיות" ו"מנזר ארבעים המזבחים", ובאותה עת הוקמו בו כל בנייניו. הכנסייה המרכזית הוקמה בשנת 1215 והנרתקס (המינוח הארמני הוא "גאוויט") נוסף לה לאחר עשר שנים. מספר כנסיות נוספות נחצבו בסלע החל באמצע המאה ה-13, ולאלה נוספו אולם כינוסים ולימודים שקרס במאה ה-20, אחוזות קבר, מערכת השקיה ומבנים נוספים. במהלך המאה ה-12 הובאו למנזר שרידיהם של השליחים תדאוס הקדוש ואנדראס הקדוש, והרומח שעל שמו הוא קרוי נזכר בהקשרו לראשונה בשנת 1250.
המנזר עדיין נחשב ליעד חשוב לצליינים, אם כי הנוכחות הנזירית בו מצומצמת.
האתר
אורכו של המתחם כ-100 מטר ורוחבו כ-70 מטר לכל היותר. הוא מוקף חומה שבה קבועים שני שערים - השער הראשי בצידה המערבי, ושער נוסף משני בצידה המזרחי. החומה מקיפה את המתחם משלושת צדדיו ובצד המערבי הוא מוגן באופן טבעי על ידי הסלע. בחומה המזרחית והדרומית נקבעו מבנים ותאים במהלך המאה ה-17, חלקם הרוס וחלקם שוחזר. סביב המנזר נחצבו בסלע קפלות פשוטות ותאי מגורים אשר שימשו למגוריהם של רוב הנזירים במתחם, וכן הוקמו בשטחו ובסביבתו חצ'קרים (לוחות אבן מגולפים שבמרכזם צלב) מעוטרים רבים.
רועי רשקס
רועי רשקס (נולד ב-1962) הוא סופר ומחזאי ישראלי ומרצה במכללת אורנים.
ביוגרפיה
רשקס הוא בוגר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, חבר קיבוץ סאסא, נשוי ואב לשלושה ילדים. מעל 50 מחזות שכתב עלו על במה מקצועית.
רשקס שירת ככתב צבאי בירחון "במחנה נח"ל". ב-1984, בזמן לימודיו באוניברסיטה, כתב את המחזה הראשון שלו, "כמו בתוך קופסה", שהועלה בתיאטרון הקיבוץ בבימוי דודו פלמה. היה חבר מערכת כתב העת "שדמות" וחבר מערכת השבועון "השבוע בקיבוץ הארצי", שבו כתב גם טור קבוע.
בשנת 1986 כתב את המחזה "משולש יהושע" שעלה בתיאטרון הסימטה בבימוי איציק סיידוף. שנה אחר כך עלה מחזה נוסף שכתב בתיאטרון הסימטה, ״4 כוסות תה וחצי כוס מים" בבימוי שלמה מושקוביץ.
בשנת 1999 כתב את המחזה "סוג'וד או החופים הלבנים של גואה", המספר על כתבת טלוויזיה המגיעה למוצב סוג'וד בלבנון, בחיפושיה אחר חייל שלא יצא לביתו במשך ארבעה חודשים.
בשנת 2002 כתב עובר תיאטרון מ.ר.א.ה, שהקים השחקן מנחם עיני בקריית שמונה את המחזה "באשר הוא שם". רשקס גם ניהל את התיאטרון לאחר מותו של עיני.
בשנת 2005 כתב את המחזה "בלדה ליוסף", העוסק באירועי נסיגת צה"ל מקבר יוסף בשכם באינתיפאדת אל-אקצה, שעלה בתיאטרון הסמטה, בשיתוף עם תיאטרון מ.ר.א.ה מקרית שמונה. באותה שנה גם זכה בפרס המחזאי בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, עבור המחזה "סברס" שעלה במקביל בעברית ובערבית. המחזה נולד מתוך קריאה של כותרות העיתונים על גדר ההפרדה בין השכונות היהודיות לשכונות הערביות ברמלה. בעוד שילדי השכונות בנו מחילות שמחברות בין שני צדי הגדר על מנת לאפשר להם להמשיך את המשחקים המשותפים עם החברים מהצד השני, ההורים החליטו לשתול סברסים במחילות במטרה להפסיק את המפגשים. ההצגה מספרת על מפגש בין ילד וילדה שלא מפחדים מקוצים של סברס.
שימש כמנהלו האמנותי המשותף של המרכז לתיאטרון עכו.
רשקס פיתח טכניקות לכתיבה יצירתית עם אוכלוסיות מיוחדות ולימד במכללת "אורנים" ובבית ספר תיכון במסלול מחזאות.
שניאורסון
שְׁנֵיאוֹרְסוֹן (או שניאורסהאן) הוא שם משפחה יהודי ברוסית (Шнеерсон) משמעו "בן-שניאור", הנושאים אותו ברובם הם בני משפחת שניאורסון.
צפון-מערב רוסיה
צפון-מערב רוסיה (ברוסית: Северо-запад России) הוא אזור גאוגרפי בחלק הצפון מערבי של רוסיה. האזור חופף פחות או יותר לאזור המחוז הפדרלי הצפון-מערבי.
האזור מכיל אזורים מיוערים עצומים, אגמים ונהרות רבים ומורשת תרבותית עשירה.
הערים סנט פטרסבורג וארכנגלסק הן הערים הגדולות ביותר באזור צפון-מערב רוסיה.
אזור זה גובל בנורווגיה, פינלנד, אוקיינוס הקרח הצפוני, רכס הרי אורל ונהר הוולגה.
מבחינה היסטורית, זה היה האזור של הרפובליקות נובגורוד ופסקוב.
בית הקברות הצבאי הבריטי בבודפשט
בית הקברות הצבאי הבריטי בבודפשט (באנגלית: Budapest War Cemetery) הוא בית הקברות הצבאי היחיד של האימפריה הבריטית בהונגריה. הוא ממוקם בסמוך לבירת המדינה בודפשט. קבורים בו 212 חללים.
בית הקברות
למרות שמו שוכן בית הקברות במחוז פשט, מחוץ לתחומיה של בודפשט. הוא ממוקם כ-16 קילומטר מצפון-מערב למרכזה של העיר.
מתחם בית הקברות הוא מלבני ושטחו כשלושה דונם. הוא מוקף גדר נמוכה. ממוקמות בו ארבע חלקות קבורה בתבנית של ריבוע, כשביניהן מוצב צלב ההקרבה.
בית הקברות הוקם לאחר מלחמת העולם השנייה כדי לאסוף אליו את גופותיהם של אנשי צוות אוויר שנספו בפעילות מבצעית והיו קבורים באתרים ברחבי הונגריה.
אל בית הקברות הועברו 173 חללים אנשי צוות אוויר - מרביתם בריטים, והאחרים קנדים, אוסטרלים, ניו זילנדים ודרום אפריקאים. כולם נספו במהלך שנת 1944. שלושה מהחללים הם אלמונים. בנוסף אליהם נקברו בבית הקברות 37 פולנים, כמעט כולם אנשי צוות אוויר, וצרפתי אחד. כמו כן הועברה אליו גופתו של חלל אחד ממלחמת העולם הראשונה.
יחסי אוסטריה–מרוקו
יחסי אוסטריה–מרוקו הם יחסי החוץ בין אוסטריה למרוקו.
סקירה כללית
ממלכת הבסבורג כוננה יחסים דיפלומטיים עם מרוקו בשנת 1783.
ב-10 בנובמבר 2006 שרת החוץ האוסטרית אורסולה פלסניק נפגשה עם עמיתה המרוקאי מוחמד בניאס. הפגישה התמקדה ביחסים דו-צדדיים ובמאמצי האו"ם לפתרון נושא סהרה המערבית. שרי החוץ דנו גם בנושאים אזוריים, מועמדותה של אוסטריה למושב מועצת הביטחון של האו"ם בשנים 2009–2010, והדיאלוג בין דתות ותרבויות בו מרוקו ממלאת תפקיד חשוב כמתווך.
באוקטובר 2018 נפגשה שרת החוץ האוסטרית קארין קנייסל עם שר החוץ של מרוקו נאסר בוריטה לרגל ציון 235 שנות יחסים דיפלומטיים בין המדינות. במהלך הביקור ציין בוריטה כי אוסטריה תרמה רבות לקידום היחסים בין האיחוד האירופי ומרוקו וקידמה את הדיאלוג האירופי-ים תיכוני בכמה נושאים הקשורים לפיתוח, שלום, ביטחון וטיפול בפשע המאורגן.
המתרחצות הגדולות
המתרחצות הגדולות (בצרפתית: Les Grandes Baigneuses) או המתרחצות הוא ציור שמן מאת האמן הפוסט-אימפרסיוניסט פול סזאן.
הציור הוא חלק מסדרה שלמה בנושא זה. שמה של היצירה - "המתרחצות הגדולות" מצביע על גודלה של היצירה, הגדול באופן משמעותי משאר ציורי הסדרה. הציור, הנחשב לאחד מן הציורים החשובים באמנות המודרנית, מצוי כיום באוסף מוזיאון פילדלפיה לאמנות.
תיאור היצירה
הציור מתאר קבוצות של נשים עירומות על גדת אגם או נהר. במישור קדמי של הציור מתוארות כ-14 נשים בשתי קבוצות כשמאחוריהן קבוצה של עצים גבוהים. ברקע בתיאור מופיעה הגדה הנגדית של הנהר ובה דמויות נוספות. דמות נוספת מתוארת שוחה במים.
הדמויות המתוארות הן חסרות תווי פנים או כל סממן אינדיבידואלי. סזאן מצייר אותן באופן הדומה לציור חלקים אחרים בעבודה. תיאור חלק מתנוחות המתרחצות הוא מוגזם ונועד להדגיש את אופי בניית הקומפוזיציה של הציור וזאת תוך שמירה על סימטריות בגופן של המתרחצות.
האלמנט המרכזי בקומפוזיציה הוא שתי קבוצות העצים המתכופפות כלפי מרכז הציור ויוצרות מעין מסגרת מחודדת (משולש) דרכה אנו מביטים על הנוף. אופן הציור של סזאן מטשטש את המרחק בין המישור הקדמי לאחורי והשמיים הנשקפים דרך העצים מתוארים בחומריות זהה לזו של העצים. הנשים, המצוירות בתנוחות שונות ופונות לכיוונים שונים יוצרות אף הן משולשים בין איבריהן.
היסטוריה של היצירה
הציור הוא הגדול מסדרה של ציורי מתרחצים - גברים ונשים - אותם צייר סזאן במהלך חייו. בחינה של סדרת הציורים מגלה מהלך מורכב של בחינת אופן ייצוג האובייקט באמצעים אמנותיים. סזאן צייר את היצירה בשנת חייו האחרונה. מסיבה זו יש אשר הרואים בה יצירה שאיננה גמורה.
לאחר מותו של סזאן נרכש הציור על ידי סוחר האמנות אמברואז וולאר (Ambroise Vollard). ב-6 ביולי 1937. לאחר שעבר בין כמה בעלים שונים, נרכש הציור, תמורת סכום של 110,000 דולר, על ידי אספן האמנות ג'וזף וידנר (Joseph E. Widener) בעבור מוזיאון פילדלפיה לאמנות.
בשנת 1980 הכליל ה-BBC את הציור בסדרת הטלוויזיה של "100 הציורים הגדולים" (100 Great Paintings).
העצמה במשפט
העצמה במשפט הוא ספר שיצא לאור בשנת 2008 בעריכתם של פרופ' גיא מונדלק וד"ר מימי אייזנשטדט העוסק במושג "העצמה" בשיח המשפטי. הספר, הראשון שנכתב בעברית על העצמה, יצא לאור בסדרת משפט, חברה ותרבות של הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב.
במבוא מסבירים העורכים כי "עיון מקיף בשיח המחקרי והמשפטי מלמד שהמושג הפך להיות 'חובק כל', ומחברים שונים עושים בו שימושים מגוונים ורחבים, חלקם תומכים זה בזה וחלקם סותרים זה את זה". המאמרים המאוגדים בספר מציעים תפיסות שונות של מושג ההעצמה ועל ידי שילובם מנסים העורכים למפות את אופני השימוש במושג זה ואת יחסי הגומלין ביניהם.
בין היתר מופיעים בספר מאמר על "קצבת נכות כללית" מאת שגית מור, מאמר על "עובדים עניים" מאת דפנה רובינשטיין, אורלי בנימין וערן גולן, מאמר על "מדיניות ההפלות" מאת דלילה אמיר וניבה שושי, מאמר על "עריקים בצה"ל" מאת הדר אבירם, מאמר על "מסורבות גט" מאת רונן פרי ויחיאל קפלן, מאמר על "סיוע משפטי לפיתוח קהילתי כלכלי" מאת מיכל אהרוני וגליה פיט.
Welcome to the Madhouse
רקע והכרזה
Welcome to the Madhouse, הוא אלבום הבכורה של טונס אנד איי, וההוצאה הראשונה מאז הוצאת מיני-אלבום הבכורה שלה, The Kids Are Coming (2019), בו נכלל סינגל הבכורה שלה "Dance Monkey", ששבר שיאים עולמיים. בראיון לחדשות MTV סיפרה טונס אנד איי כי האלבום יופק בעיקר על ידה ואמרה כי: "השירים האלה הם לגמרי אני וההפקה שלי. הוא לא כולל כותבי שירים אחרים או אנשים שמנסים לעזור לי להשיג להיט, כי זה אף פעם לא היה חשוב לי".
טונס אנד איי בחרה להוסיף חמישה שירים נוספים לאלבום, כתוצאה מכך שהיה לה זמן פנוי לכך. היא אמרה: "לקחתי את הזמן רק לוודא שזה מה שאני רוצה. ואני רוצה להוסיף עוד מוזיקה לאלבום. זה יהיה האלבום הראשון שלי אי פעם, אז אני באמת רוצה לוודא שאני גאה בו".
הקלטה
בראיון לטריפל ג'יי סיפרה טונס אנד איי על הקלטות האלבום עצמו. בתחילת שנת 2020 טונס אנד איי החלה להקליט את אלבום הבכורה שלה, לפני שפגשה בעיכובים כתוצאה מההסגר הרביעי שהתקיים בעיר מלבורן שבאוסטרליה, עקב מגפת הקורונה. בריאיון על מערך ההקלטות, טונס אנד איי הצהירה:
טונס אנד איי סיפרה כי היא המשיכה את הקלטות האלבום לאחר סיום ההסגר.
אאומורי (עיר)
אָאוֹמוֹרִי (ביפנית: 青森市) היא עיר ביפן, השוכנת בחלקו הצפוני של האי הונשו, ועיר הבירה של מחוז אאומורי.
אטימולוגיה
מילולית, משמעות שמה של העיר היא יערות כחולים (ניתן לפירוש גם כיערות ירוקים), ושם זה נחשב על ידי רבים כמתייחס ליער קטן שהתקיים בסמוך לעיר והיה לסימן-יבשה בעבור הדייגים. תאוריה אחרת מעלה את האפשרות שהשם אולי נגזר משפת האיינו.
היסטוריה
האזור של העיר יושב נרחבות כבר בתקופות פרהיסטוריות, ואתרים רבים מתקופת ג'ומון נמצאו באזור על ידי ארכאולוגים. האתר הנפוץ ביותר באזור זה מתוארך לשנת 5500-4000 לפנה"ס ושמו אתר סאני-מאריואמה. במהלך תקופת הייאן האזור היה שייך לשבט פוג'יווארה הצפוני, אך עדיין היה מיושב באימישי. לאחר נפילת שבט פוג'יווארה הצפוני בתקופת קמקורה, האזור עבר לידי שבט נאנבו.
בתקופת סנגוקו האזור עבר לידי אויבם, שבט צוגורו, אשר טירתו הייתה בנאמיוקה.
לאחר תחילת תקופת אדו, אאומורי היה אזור קטן בשטח הירוסאקי ונקרא אוּטוֹ (善知鳥村). העיירה נבנתה מחדש ב-1626 בידי מוריאמה יאשיצ'ירו, תחת הוראות של הדאימיו צוגרו נובוהירה אשר נתן לעיר את השם אאומורי, אך השם לא נקלט בשימוש עד לשנת 1783. לאחר רסטורציית מייג'י בוטלה שיטת ההאן ונוצרו שישה מחוזות שונים בתוך השטח של אאומורי המודרנית. כל המחוזות הללו אוחדו ב-1871 למחוז אחד אשר לא שרד זמן רב. בעקבות האיבה המתמשכת בין השבט לשעבר צוגרו ממערב והשבט לשעבר נאנבו ממזרח, הועברה בירת המחוז מהירוסאקי לאאומורי, הממוקמת יותר במרכז המחוז, והמחוז נקרא על שמה ב-23 בספטמבר 1871. למרות זאת, אאומורי לא קיבלה את תוארה כעיר, אלא רק ב-1 בספטמבר 1898.
משרד ההתיישבות היפני החל לבצע שימוש במעבורות מאאומורי להקודאטה בהוקאידו ב-1872. בספטמבר 1891 חוברה אאומורי לטוקיו בידי רכבת כחלק מפתיחת רכבת טוהוקו המרכזית. רכבת או המרכזית נפתחה בדצמבר 1894. הפיתוח המודרני של אאומורי נבע בעיקר ממעמדה כבירת המחוז. המחלקה השמינית של הצבא היפני הקיסרי הוצבה באאומורי החל מ-1896. בשנת 1902 נעלמו 199 חיילים מתוך 210 חיילים במזג האוויר הקר במהלך תרגיל צבאי כאשר הם ניסו לעבור את הרי האקודה, דבר שנודע כתקרית הרי האקודה.
חלק גדול מהעיר נשרף בשרפה גדולה שהתרחשה ב-3 במאי 1910. למרות זאת העיר המשיכה להתפתח וב-1924 הורחבו שירותי הנמל. ב-1926 החלו לעבור בעיר אוטובוסים. מטוסים החלו לבצע טיסות מהעיר ואליה בשנת 1937.
בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, נבנתה אאומורי כמרכז פוליטי וכמרכז פרסום. העיר חוברה לטוקיו בידי כביש מהיר ב-1979. ב-1 באוקטובר 2002 הוכרזה העיר כעיר ליבה, דבר שזיכה אותה באוטונומיה יחסית.
ב-1 באפריל 2005 אוחדה העיירה נאמיוקה לתוך אאומורי, אך אאומורי איבדה חלק מנאמיוקה לטובת פוג'יסאקי ב-1 בספטמבר 2007.
ספורט
אאומורי אירחה מספר משחקי קרלינג בינלאומיים, שניים ב-2003 (בהם גם משחקי החורף האסייתים).
ערים תאומות
לאאומורי יש ברית ערים תאומות עם הערים:
1980 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1980.
אלכס ראסל
אלכסנדר "אלכס" ראסל (באנגלית: Alexander "Alex" Russell; נולד ב-11 בדצמבר 1987) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי. מוכר בשל תפקידיו בסרטים "כרוניקה בזמן אמת" ו"קארי" ובשל תפקידו בתור ג'ים סטריט בסדרה "S.W.A.T." ברשת CBS.
ביוגרפיה
ראסל נולד בעיר רוקהאמפטון שבמדינת קווינסלנד, צפון מזרח אוסטרליה. בנם של פרנסס ראסל, אחות במקצועה, וד"ר אנדרו ראסל, רופא מנתח. הוא למד משחק במכון הלאומי לאומנויות הדרמה שבסידני.
קריירה
ראסל החל את דרכו כשחקן בשנת 2010 בסרט "Almost Kings".
שנה לאחר מכן, בשנת 2011 שיחק בסרט המתח האוסטרלי "",.
הוא התגלה בשנת 2012 במותחן המדע הבדיוני האמריקאי "כרוניקה בזמן אמת", בו שיחק בתפקיד המתבגר מאט גארטי, חברו של גיבור העלילה אנדרו דיטמר (דיין דיהן).
בשנת 2013 שיחק ראסל בסרט האימה "קארי" המבוסס על רומן הביכורים בשם זה מאת סטיבן קינג, בתפקיד בילי נולאן, החבר של הנערה המרשעת, כריס הארגנסן.
ב-2017 התחיל להופיע בסדרת הפשע והפעולה האמריקאית "S.W.A.T." ברשת הטלוויזיה CBS בתור השוטר השלישי ג'יימס "ג'ים" סטריט, שהועבר לימ"מ לוס אנג'לס ממשטרת לונג ביץ'. העונה השישית של הסדרה שודרה ב אוקטובר 2022.
חיים אישיים
ראסל נשוי החל מ-2022 לשחקנית האמריקנית דיאנה הופר, איתה יצא החל מ-2015.
2003
נולדו
ינואר מאי
יוני
יולי
אוגוסט
ספטמבר
דצמבר
סברינו וארלה
סברינו וארלה (בספרדית: Severino Varela; 14 בספטמבר 1913 – 29 ביולי 1995) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת החלוץ. הוא גדול כובשי אורוגוואי בטורניר הקופה אמריקה בכל הזמנים עם 15 שערים.
ביוגרפיה
וארלה התחיל את הקריירה בשנת 1932 עם ריבר פלייט מונטווידאו. שלוש שנים לאחר מכן עבר לפניארול, שם היה חלק מהקבוצה שזכתה ארבע פעמים ברציפות בליגה האורוגוואית בין השנים 1935–1938. וארלה נרכש ב-1942 על ידי בוקה ג'וניורס הארגנטינאית תמורת 32,800 דולר, וכחלק מן העסקה העבירה בוקה ג'וניורס את השחקנים אמיל ולאפררה לפניארול.
ככדורגלן וארלה היה עם משחק ראש מצוין, מיומנות בשליטה בכדור ובעל גישה עזה למשחק. בנוסף לכך, מעולם לא החטיא בעיטת עונשין. וארלה כבש בזמנו בבוקה ג'וניורס 43 שערים בשלוש שנים, 16 מהם הגיעו בראש, 14 מבעיטת עונשין (לא החטיא אף אחת) ו-13 משערי שדה.
וארלה זכה להכרה רבה מצד אוהדי בוקה ג'וניורס בזכות שעריו נגד היריבה הגדולה ריבר פלייט (נגדה ערך שישה משחקים וכבש חמישה שערים). במשחק ליגה נגדם ב-26 בספטמבר 1943 קבע מהפך עם שני שערים וניצחון 1–2. הוא הבקיע במשחק זה את שערו המפורסם ביותר, כאשר נכנס לרחבה בעת מסירה ארוכה של קרלוס סוסה והבקיע בנגיחה לפני שהכדור יצא מהמגרש. וארלה השלים איתה שתי זכיות ליגה רצופות בשנת 1944, ולאחר מכן המועדון שאל על המשכורת שרוצה להרוויח ובתגובה אמר: "אני לא אקח את הכסף שאינני יכול להרוויח בזכות עצמי". הוא עזב את בוקה ג'וניורס כשחקן חופשי. בשנת 1946 חזר לקדנציה שנייה בפניארול ופרש אחריה.
נבחרת אורוגוואי
במדי נבחרת אורוגוואי זכה בקופה אמריקה 1942, ובסך הכל כבש 15 שערים בטורניר הקופה אמריקה, יותר מכל שחקן אורוגוואי אחר, ועד היום ממוקם במקום השלישי בטבלת כל הזמנים בצוותא לתאודורו פרננדס הפרואני.
טרזיינשטט (סרט)
'''Theresienstadt. Ein Dokumentarfilm aus dem jüdischen Siedlungsgebiet ("טרזיינשטט: סרט תיעודי מאזור ההתיישבות היהודית"), ובאופן לא רשמי: Der Führer schenkt den Juden eine Stadt''' ("הפיהרר נותן עיר ליהודים"), היה סרט תעמולה נאצי בשחור-לבן. הוא בוים על ידי האסיר היהודי הגרמני קורט גרון והקולנוען הצ'כי קארל פצ'ני (Karel Pečený), בעזרת איוואן ווייטק פריץ', תחת פיקוח צמוד של האס-אס בגטו טרזין, ונערך על ידי החברה של פצ'ני, Aktualita. הסרט צולם בעיקר בסתיו 1944, הושלם ב-28 במרץ 1945 והוקרן באופן פרטי ארבע פעמים. לאחר המלחמה הסרט אבד אך כעשרים דקות של קטעים ממנו התגלו מאוחר יותר בארכיונים שונים.
בניגוד לסרטי תעמולה נאציים אחרים, שהיו בשליטת משרד התעמולה של יוזף גבלס, "טרזיינשטט" היה פרי המחשבה והיצירה של המחלקה לענייני יהודים של הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, ביוזמתו של הנס גינתר. הסרט, שהציג כביכול יהודים שמחים ובריאים, היה חלק מתוכנית נאצית להשתמש בגטו טרזין בניסיון לְהָזֵם את הדיווחים על רצח עם של יהודים, דיווחים שהגיעו לבעלות הברית המערביות ולמדינות נייטרליות. עם זאת, הסרט לא זכה לתפוצה רחבה ולא הייתה לו הזדמנות להשפיע על דעת הקהל.
רקע
טרזין היה גטו נאצי בפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה - צ'כיה הכבושה בידי הגרמנים. הוא נבנה בתוך עיירת מבצר, טרזין. בין השנים 1941–1945 הועברו למחנה כ-140,000 יהודים. לפני המלחמה שכנו בעיירה כ-7,000 איש. בשנות קיומו של הגטו, האוכלוסייה הממוצעת בו מנתה כ-45,000 נפש. כ-33,000 מתו בטרזין וכמעט 90,000 גורשו לגטאות, מחנות השמדה ומרכזי הרג אחרים, שם עמדו בפני מוות כמעט בטוח.
בניסיון לשמר את אמינותו כארגון הומניטרי בזמן שהדיווחים על השמדה המונית של יהודים המשיכו להגיע לבעלות הברית המערביות, ביקש הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) לבקר בטרזין בנובמבר 1943. ב-23 ביוני 1944, מוריס רוסל, נציג הצלב האדום הבינלאומי, ושני פקידים דנים יצאו לסיור בטרזין. לקראת הביקור "ייפו" הגרמנים וניקו את המחנה וערכו פעילויות תרבות כדי להציג בפני המבקרים אשליה של קהילה שמחה וחרוצה. כדי להסתיר את אכלוס היתר של המחנה, אלפי אנשים גורשו למחנה המשפחות באושוויץ לפני הגעתה של משלחת הצלב האדום. בדו"ח שלו טען רוסל שיהודים זכו ליחס טוב ולא גורשו מטרזין. רוסל נתן עותקים של תמונות שצילם במהלך הביקור, ומשרד החוץ הגרמני השתמש בהם כדי לטעון שיהודים זכו ליחס טוב תחת השלטון הנאצי.
צילומים
ההכנות לסרט שני על גטו טרזין, שוב בחסות גינתר ולא גבלס, החלו במקביל לייפוי הגטו לפני ביקור הצלב האדום. המשרד המרכזי של גינתר, שפעילותו מומנה מרכוש יהודי שדוד, שילם לחברה צ'כית בשם Aktualita סכום של 350,000 קורונה צ'כית (35,000 רייכסמארק) כדי להפיק את הסרט. בדצמבר 1943 הצטווה אסיר, כנראה יינדז'יך וייל (Jindřich Weil), לכתוב תסריט, והוא סיים שתי טיוטות עד מרץ 1944. ב-20 בינואר 1944 צילמו הנאצים את הגעתו של טרנספורט של יהודי דנמרק ונאום קבלת פנים מאת פאול אפשטיין, במטרה לכלול חומר מצולם זה בסרט שיוכן מאוחר יותר. לא היה מאמץ להשלים את הסרט לפני ביקור הצלב האדום ולהקרין אותו לאורחים. קארל מרגרי (Karel Margry), היסטוריון הולנדי שחקר את סרטי התעמולה של טרזין, טוען כי למאמצי הייפוי הייתה עדיפות גבוהה יותר וכי התעמולה הייתה אמורה להיות יעילה יותר אם הייתה מצולמת לאחר ייפוי הגטו.
קורט גרון, שחקן ובמאי יהודי גרמני מוביל, ברח להולנד וגורש מווסטרבורק לטרזין בפברואר 1944. ביולי 1944 הוקם פרויקט הסרט לתחייה וגרון נצטווה לכתוב תסריט, שבו נעשה שימוש בסרט. התסריט אמנם נזקף באופן מסורתי לזכותו של גרון, אך הוא דבק בטיוטה של וייל ובתכתיבי האס-אס. תפקידו היצירתי היה מינימלי. בימוי הסרט מיוחס לו, אך תפקידו בצילומים היה יותר סמלי מאשר מהותי, לפי היסטוריון הקולנוע הספרדי רפאל דה אספנייה. עדי ראייה מדווחים שגרון דחק ללא הרף ביהודים להתנהג בשמחה כפי שרצו הגרמנים וארגן סצנות המוניות. עם זאת, אנשי אס-אס פיקחו על הצילומים, וקארל רהם וגינתר פיקחו על הסצנות. כשרהם לא נכח על הסט, נאלץ גרון לשלוח לו דיווחים מפורטים. הצילומים התקיימו במשך אחד עשר ימים בין 16 באוגוסט ל-11 בספטמבר 1944. עוזרי הבמאים היו פרנטישק זלנקה, יו ספיר (Jo Spier) והאנס הופר (Hofer). קארל פצ'ני והחברה שלו, Aktualita, סיפקו את הצלמים, ובאמצע הצילומים החל פצ'ני לתפקד בתור הבמאי. שני הצלמים היו איבן פריץ' (הצלם Frič) וצ'נק זרדניצ'ק (Čeněk Zahradníček), בסיוע בנדה רוזנויין. את הפסקול יצרו ירוסלב סצ'ורה ויוזף פרנצ'ק. אקטואליטה שיתפה פעולה עם חברת החדשות הגרמנית Favoritfilm בהפקת הסרט. אסירים בעלי מראה יהודי סטריאוטיפי שלא נראו כסובלים מתת תזונה, נבחרו להופיע בסרט. הם קיבלו חופש מהעבודה לצורך חזרות וצילומים, ומי שלא רצה להופיע אוים בעונש חמור.
ב-28 באוקטובר 1944 גורש גרון לאושוויץ, שם נרצח. הוא לא ראה ולו גרסה ראשונית של הסרט. הסרט נערך על ידי איוון פריץ', שלא השתמש בהצעות של גרון או בתסריטים, אלא בטכניקה מאולתרת בה השתמש בסרטוני החדשות השבועיים של אקטואליטה. פריץ' נאלץ לערוך את הסוף שלוש פעמים לפני שגינתר הסכים לו. העריכה הסופית הייתה שונה מהתסריט של גרון ביולי 1944, מהצעת העריכה המאוחרת שלו או מחזונו המקורי. במרץ 1944 שלחה אקטואליטה צוות לטרזין על מנת לאסוף דוגמאות של "מוזיקה יהודית", כולל קטעים מיצירתם של פליקס מנדלסון, ז'אק אופנבך, ואופרת הילדים ברונדיבר מאת אסיר טרזין הנס קראסה. המוזיקה בוצעה בניצוחו של המלחין היהודי הדני פיטר דויטש, שהיה לו ניסיון בפסקול קולנוע לפני המלחמה. האס-אס השלים את הסרט ב-28 במרץ 1945, בזמן כדי להציג בפני משלחת ה-ICRC שהגיעה ב-6 באפריל 1945.
תוכן
הסרט נמשך כ-90 דקות. הניצולים זוכרים מה צולם, אך לא באילו סצינות נעשה שימוש בגרסה הסופית. הסרט המלא אבד, אך מסמך ששרד משלב העריכה מפרט את כל הרצפים (סיקוונסים) כפי שהופיעו בגרסה הסופית. פרגמנטים ששרדו וציורים של יו ספיר אפשרו להיסטוריונים לקבל מושג כללי של הממד החזותי ותמונה של רוב הסצנות ב-38 הרצפים של הסרט", לפי מרגרי. דבר לא שרד מסצנה המציגה את חצר השלטון העצמי (היודנרט) ומסצנה אחרת בחדר אוכל.
הסרט נפתח עם מקהלת הילדים, בבימויו של קארל פישר, ששרה את האורטוריה של מנדלסון, אליהו. בחוץ מנגנת הגטו סווינגרס, להקת ג'אז, ו"פרומיננטים" (אסירים בכירים) נהנים מאוכל ומשקאות במרפסת ובבית קפה מדומה. כמו כן מתקיימים אירועי ספורט שונים. שמונת הסיקוונסים הראשונים של הסרט מציגים פעילויות פנאי, וכך נותנים את הטון להמשך הסרט ומציגים את טרזין כאתר נופש. חלקים מאוחרים יותר של הסרט מתמקדים בעבודה, כולל השלטון העצמי היהודי, פרויקטי בנייה, סדנאות מלאכה וחקלאות. ה"ג אדלר ציין שצורות העבודה המתוארות בסרט לא היו דומות לאלה שביצעו רוב האסירים. כמו כן מוצגים מוסדות מזויפים, מדומים, שלא התקיימו בגטו בפועל, כמו בנק וחנויות שונות. הטיפול הרפואי בטרזין, כולל בית חולים ובית הבראה, מופיע. חיי המשפחה ושעות הפנאי מתוארים לקראת סוף הסרט. הסצנה האחרונה היא של ביצוע של אופרת הילדים ברונדיבר (Brundibar).
הסרט לא נועד להיות מוצג בגרמניה. התועמלנים הנאצים קיוו להפיץ אותו במדינות נייטרליות כדי להתמודד עם דיווחי החדשות של בעלות הברית על רדיפת יהודים. עם זאת, עד שהסרט הושלם ב-28 במרץ 1945, התבוסה הקרובה של גרמניה הפכה את הפצתו לבלתי אפשרית. פרשנות חלופית היא שעד למועד השלמתו, הסרט נועד לקהל מובחר יותר והתמקד בהצגתם הקולנועית של אסירים "בולטים" שלמעשה נרצחו באושוויץ, וזאת כדי לשכנע את הצלב האדום שהם עדיין בחיים. בגלל הקהל המובחר הזה, היסטוריונית הקולנוע הצ'כית נטשה דרובק (Natascha Drubek) טוענת שהסרט לא היה תעמולה במובן האמיתי.
הקרנות
ידוע שהסרט הוקרן לפחות שלוש פעמים. לדברי מרגרי, בסוף מרץ או תחילת אפריל הוצג הסרט באופן פרטי לקציני אס-אס בכירים, כולל מפקד האס אס והמשטרה בפרוטקטורט, קרל הרמן פרנק, וכן גינתר ורהם בארמון צ'רנין בפראג. הוא הוצג בטרזין ב-6 באפריל 1945 בפני משלחת של הצלב האדום, שכללה את אוטו להנר ופול דוננט, בליווי הדיפלומט השווייצרי בוכמולר. גם כפופו של פרנק, ארווין ויינמן, נכח במקום. רהם העיד שהיה מרותק למיטתו עם חום ב-6 באפריל, ועל סמך זאת טוענת דרובק ששתי ההקרנות הללו היו זהות, וכי להנר ודוננט ראו את הסרט ב-6 באפריל בארמון צ'רנין עם פרנק אך לא עם רהם.
ב-16 באפריל 1945 הוצג הסרט פעמיים בטרזין, תחילה לבנו מוסי, בנו של ז'אן מרי מוזי, פוליטיקאי שווייצרי שניהל משא ומתן עם הימלר, בחברת קצין האס-אס פרנץ גרינג. לאחר עזיבתו של מוסי, הסרט הוצג בפני ישראל קסטנר, יו"ר ועדת העזרה וההצלה של יהודי הונגריה. את קסטנר ליוו שני אנשי צוותו של אייכמן. נכחו גם גינתר, סגנו גרהארד גינל (Gerhard Günel), רהם וראש היודנרט בגטו, בנימין מורמלשטיין. לכל אלו שצפו בסרט הייתה גישה לדיווחים עצמאיים לפיהם מאות אלפי יהודים נרצחו באושוויץ ואין אינדיקציה לכך שמישהו מהם הושפע מהסרט. בהמלצתו של הבמאי פצ'ני הופקדו 25 ארגזים של קטעי סרטים במחסן של Favoritfilm בהולשוביצה (Holešovice) זמן קצר לפני ההתקוממות בפראג. המחסן ניזוק מפצצת תבערה ב-7 במאי 1945. אווה סטרוסקובה טוענת שייתכן שגינתר הורה להשמיד את הסרט. אין הוכחה שהסרט "טרזיינשטט" היה במחסן, ולכן ייתכן שהסרט אבד באופן אחר.
היסטוריוגרפיה
לאחר המלחמה הסרט אבד. ארכיון ה-RSHA נשרף ב-1945, כך שגם הניירת של הנאצים הנוגעת ל"טרזיינשטט" הושמדה. מאוחר יותר התגלו בארכיונים שונים פחות מ-25 דקות של קטעים. פשמישל שנבך (Přemysl Schönbach) גילה קטעים מהסרט במשנו (Mšeno) במאי או יוני 1945. הוא שמר אותם בארכיון פרטי, אבל הראה אותם לוולדימיר קרסל, מרצה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה של האקדמיה לאמנויות הבמה בפראג ב-1964, מה שהביא להפקדה של עותק של הצילומים בארכיון הלאומי של צ'כוסלובקיה. בשנת 1964 מכר שנבך את הזכויות למיכאל בורנקמפ, עיתונאי מערב גרמני, שהשתמש לאחר מכן בצילומים בסרט התיעודי "So schön war es in Terezin" (זה היה כל כך נחמד בטרזין), שהוקרן בפסטיבל אוברהאוזן ב-1965. צ'כוסלובקיה הייתה תחת שלטון קומוניסטי באותה תקופה, ולכן נידון שנבך לשלוש שנות מאסר על תנאי. בשנת 1965 התירו השלטונות הצ'כוסלובקיים ליצור סרט תיעודי המבוסס על הצילומים, "Město darované: (העיר שניתנה [ליהודים, לכאורה]), סרט המשמש עד היום את מוזיאון גטו טרזין. קטעי צילומים, כולל רצף הכותרות, התגלו בבניין לשעבר של הגסטפו בפראג על ידי האסיר לשעבר יז'י לאושר בתאריך לא ידוע והועברו לארכיון ישראלי, שם התגלו מחדש ב-1987. נאום שנשא פאול אפשטיין התגלה בפראג בשנת 1997. הצילומים הישראליים פוצלו ל-24 קטעים, הקצר שבהם היה פריים אחד והארוך שבהם - שתי דקות. מקור מידע נוסף לגבי מה שצולם הוא המערכונים של יו ספיר, מאייר יהודי הולנדי שצפה בצילומים וערך 332 סקיצות של סצנות מנקודת מבטה של המצלמה. כמה מבקרים הניחו שהמערכונים שלו נעשו לפני הצילומים, אך נראה שלא כך הוא.
מורשת
אתר הסרטים הגרמני filmportal.de מתאר את הסרט כ"אחד מסרטי התעמולה הנאציים הציניים והנתעבים ביותר". בביקורת על הסרט התיעודי הקנדי "Prisoner of Paradise" משנת 2002, שהתמקד בתפקידו של גרון בסרט, קבע אנטרטיינמנט ויקלי כי הסרט משנת 1944 היה "עבודה של תעמולה כל כך סוטה עד שמזדעזעים מההבנה שאפילו הנאצים יכלו לחשוב על לעשות זאת." במשך שנים רבות, ההנחה הייתה שהמשתתפים בסרט הם משתפי פעולה, והם נשפטו בחומרה רבה. קארל פצ'ני הורשע בשיתוף פעולה ב-1947 ונידון לחמש שנות מאסר, עשר שנים אובדן זכויות אזרח והלאמה של החברה שלו ונכסים אחרים. הערכה מאוחרת יותר ריככה הערכה זו. מרגרי קובעת שהשתתפותה של חברת "אקטואליטה" כנראה נכפתה על ידי האס-אס. היא מציינת שהצלם פריץ' הבריח תמונות סטילס מהאולפן תוך סיכון אישי ניכר ופצ'ני סיכן את חייו בכך שדחה את השלמת הסרט עד לאחר שזה כבר לא היה יכול להועיל לגינתר. הסרט שימש מכחישי שואה כדי לעשות הכללות שווא לגבי היחס ליהודים על ידי המשטר הנאצי.
כללי ברירה
בפיזיקה ובכימיה (לרוב במכניקת הקוונטים), כללי ברירה הם כללים המגדירים את התנאים תחתם מתרחשים מעברים מותרים (מאופיינים בהסתברות גבוהה, יחסית) לבין מעברים אסורים (הסתברות הקרובה ל-0) בין מצב התחלתי של מערכת לבין מצב סופי שלה.
המעברים המוזכרים לעיל מציינים את המעברים בין רמות האנרגיה השונות של המערכת לדוגמה אלקטרון שעובר ממצב מעורר באטום אל מצב היסוד. מעבר זה מלווה בפליטת פוטון אשר התדר שלו מצביע על הפרש האנרגיה בין מצבי המערכת, ההתחלתי והסופי. כאשר מעברים של מצבים קוונטים מיוצגים על ידי הפרשים במספרים הקוונטים בין מצבים שונים. לדוגמה המצב:
הוא מצב קוונטי כאשר n זוהי רמת האנרגיה, j התנע הזוויתי (הכולל) m היטלו של התנע הזוויתי על ציר המדידה (לרוב z).
ניתן לחשב כללי ברירה אלו כמקרה פרטי של משפט ויגנר-אקהרט, ומתוך תכונות של מקדמי קלבש-גורדן.
לרוב ניתן למצוא הקבלה קלאסית לכללי הברירה הקוונטיים לפיה על המערכת בכללותה לשמר גדלים פיזיקליים (אנרגיה, תנע קווי, תנע זוויתי וספין).
דוגמאות:
Adult Swim
Adult Swim (בתרגום חופשי: "שחייה למבוגרים"), היא רצועת שידור המחליפה את Cartoon Network בשעות הלילה, בבעלות האחים וורנר דיסקברי. שעות השידור הן בין 20:00 ל-6:00 לפי שעון ארצות הברית. הרצועה נוצרה על ידי Williams Street Studios שגם היא חטיבה של חברת טרנר. שגם פיתחה שתי רצועות שידור נוספות ב-Cartoon Network: Toonami ו-Miguzi.
הרצועה שודרה לראשונה ב-Cartoon Network בשנת 2001, הרצועה נוצרה כתחליף ל-Cartoon Network ששידר תוכני אנימצה לילדים בשעות הבוקר לגילאים 7–15 ואדולט סווים ששידר בשעות הלילה תכנים למבוגרים כגון: סדרות לייב אקשן, סדרות אנימצה למבוגרים, הפקות מקור, וסדרות אנימה יפניות.
משטרת האוויר (אוסטריה)
משטרת האוויר (בגרמנית: Flugpolizei) היא יחידה של משרד הפנים הפדרלי של אוסטריה הפועלת כזרוע אווירית של המשטרה הפדרלית לזרועות אכיפת החוק במדינה.
תפקיד
המשטרה מספקת תפקידי תמיכה אווירית למשטרה האוסטרית בעניינים פליליים. היא מספקת תמיכה לשירותי הכיבוי בעת מאבק בשריפות מהאוויר או במהלך אסונות טבע אחרים, ומבצע חיפוש והצלה עבור רשות התעופה האזרחית ("Zivilluftfahrtbehörde"). לעיתים קרובות מאוד, המשטרה גם מנהלת מבצעי חילוץ בשטח אלפיני או בחיפוש אחר נעדרים. ברמה האירופית ישנה חשיבות גוברת למעורבות במשימות במסגרת שיתוף פעולה משטרתי עם סוכנות הגבולות האירופית Frontex. היא מספקת הדרכה לטייסים, למשקיפי טיסה ולמחלצים (למשל אימוני טיסה לכבאים). ומספקת שירותי אבטחה וחקירת אירועי גבול בשמיים ותקיפות על ביטחון התעופה האזרחית.
LG V20
LG V20 הוא טלפון חכם בעל מסך מגע שיצרה חברת LG אלקטרוניקה כחלק מסדרת LG V. הטלפון הוכרז ב-6 בספטמבר 2016 בכנס MWC כיורשו של הLG V10. לאחר כשנה בלבד הוכרז הטלפון החכם הבא בסדרה, LG V30, כיורשו של ה־V20.
חומרה
ה־V20 כלל ברובו את המרכיבים והעיצוב של הLG G5. בדומה למכשיר, ה־V20 עשוי מאלומיניום ובעל מכסה פלסטיק עליון, USB ולחצן אחורי הקורא טביעות אצבע.ה־V20 זמין בצבעי כסף, אפור וורוד. המכשיר בעל 5.7 אינץ' ותצוגת 1440p עם LCD מצופה זכוכית. בדומה ל־V10, המכשיר בעל מצלמה כפולה קדמית. המכשיר כולל את הרמקול "ES9218". המכשיר בעל 4GB של RAM ונפח אחסון של עד 64GB. גודל המכשיר הוא 159.7 מ"מ לאורך, 78.1 מ"מ לרוחב ו-7.6 מ"מ עובי. צורת המכשיר היא מלבן עם פינות עגולות ומשקלו 174 גרם. המעבד הגרפי של המכשיר הוא Adreno 530.
תוכנה
ה־V20 כולל את מערכת האנדרואיד 7.0 נוגט ומערכת LG UX 5.0.
יעקב איילי
יעקב איילי (נולד ב-7 בדצמבר 1957) הוא שחקן, מחזאי, תסריטאי, משורר וסופר ישראלי.
מסעי גוליבר
מסעי גוליבר (באנגלית: Gulliver's Travels) מאת ג'ונתן סוויפט הוא אחד הספרים הסאטיריים המוכרים בעולם כולו. המהדורה הראשונה שלו יצאה לאור בשנת 1726 בשם: "מסעות אל כמה אומות נידחות בעולם" (Travels into Several Remote Nations of the World), והייתה לרב-מכר בן-לילה.
יעקב איילי
ביוגרפיה
יעקב איילי נולד במושב משמר השבעה. בוגר סטודיו למשחק ניסן נתיב בתקופת ניסן נתיב.
מסעי גוליבר
העלילה מספרת על מסעותיו של הגיבור, למיואל גוליבר, בארצות דמיוניות. בספר ארבעה חלקים שכל אחד מהם מתאר מסע אחר. החלק הראשון מספר על מסעו של גוליבר לארץ ליליפוט שתושביה הם גמדים, החלק השני מתאר מסע לארץ ברובדינגנאג שתושביה הם ענקים, בחלק השלישי נקלע גוליבר אל אי מעופף שנקרא "לפוטה" שתושביו הם מדענים, ובחלק הרביעי הוא מגיע לארץ הויהנהמס שתושביה הם סוסים בעלי תבונה.
עלילה
בחלקו הראשון של הספר נטרפת ספינתו של גוליבר בחופי ליליפוט, והוא נלכד על ידי האנשים הזעירים שבאי. הוא לומד שהממלכה, ליליפוט, נמצאת במצב מלחמה עם ממלכה שכנה בשם בלפוסקו, כשעילת הסכסוך הוא ויכוח מר בשאלה מאיזה צד יש לשבור או לחתוך את קליפתה של ביצה מבושלת: מן הצד החד או מן הצד הכד. הוא מתחבב על המלך המקומי וזוכה להערכה, בעיקר משום שהוא מצליח לחסל את הצי של הממלכה היריבה "בלפוסקו". אולם גוליבר מסרב לשתף פעולה עם מלך ליליפוט שמנסה לשעבד את בלפוסקו, ולכן הוא מוקע כבוגד והמלך זומם להוציאו להורג. בנוסף, הוא מכבה שרפה בארמון המלך על ידי הטלת מימיו עליו, ובכך פוגע בכבודם של הליליפוטים. לבסוף בורח גוליבר לבלפוסקו ומשם מפליג בחזרה לאנגליה. הפרשנות המקובלת היא שליליפוט ובלפוסקו משולות לאנגליה וצרפת. פרטים רבים בתיאור הקונפליקט מצביעים על כך. בין השאר, מפרידה בין ליליפוט ובלפוסקו תעלה (אותה חוצה גוליבר בשחייה בקלות) בדומה לתעלת למאנש המפרידה בין אנגליה וצרפת. הליליפוטים מדומים לבריטים של אותם ימים - אנשים קטנים, קטנוניים, כפויי טובה ובוגדניים, המנהלים מלחמות עקובות מדם על הבלים. היחסים בין ליליפוט לבלפוסקו הם משל ליחסי בריטניה-צרפת באותם ימים. לפי פרשנות זו, הפך סוויפט את היוצרות, ומיקם את אנגליה (ליליפוט) ביבשת, ואת צרפת (בלפוסקו) באי.
במסעו השני נקלע גוליבר לממלכת ברובדינגנאג, ארץ הענקים, שם כל יצור קטן מוכר הפך לענק. כך לדוגמה, חולדות בארץ הענקים יכולות לבתר אדם בוגר בקלות. גם כיעורם וחסרונותיהם של היצורים גדלים והופכים לבולטים לעין. סוויפט מאפשר לקורא לבחון מבעד לזכוכית מגדלת כמה מליקויי הבריות במידה כפולה ומכופלת, ודרך עיניי גוליבר אפילו נקבוביות העור הזעירות בגוף האדם הופכות למראה דוחה כשהן מצויות בגודל מופלג אצל הענקים. גם סיפור זה עובד לילדים, אך נותר פחות ידוע מקודמו.
מסר הנלמד משני המסעות הראשונים מובא בסופם, וכך לשונו (בתרגום הוצאת מסדה, 1975): "בסופו של דבר ראה אותם שוים לו, כמוהו כמוהם. לראות כך ולהעריך כך את בני--האדם נעים יותר ונוח יותר, שכן שוב אין צרך להרים ראש או לכופף ראש ברצותך להביט בפניהם, - ועליך להסתכל אך ישר - עין מול עין"; היינו, שאין להפלות אנשים, על אף הבדלי מעמדות.