cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארסינואי הרביעית
קורות חיים
לאחר כיבוש אלכסנדריה הועברה ארסינואי לרומא, שם נדרשה ביולי 46 לפנה"ס להשתתף במצעד הניצחון של יוליוס קיסר כשהיא צועדת אחריו כבולה בשלשלאות. בניגוד למנהג הרומי להרוג את המשתתפים הבולטים לאחר סיום המצעד, שוכנע קיסר לחון אותה. הוא העניק לה מקלט במקדש ארטמיס בעיר אפסוס שבאסיה הקטנה. ארסינואי חיה במקדש כשכל הזמן היא חוששת לחייה מידה הארוכה של אחותה קלאופטרה, שראתה בארסינואי איום לשלטונה.
בשנת 41 לפנה"ס, ביוזמתה של קלאופטרה, הורה מרקוס אנטוניוס להרוג את ארסינואי על מדרגות המקדש. מעשה זה של הוצאה להורג על מדרגות המקדש הייתה הפרה בוטה של קדושתו של המקדש כמקום מקלט. רצח זה עורר זעזוע ברומא. לאחר מכן, כשאנטוניוס הגיע לאפסוס הוא דרש שיובא בפניו הכוהן מגביזוס (Megabyzus), שקיבל את ארסינואי למקדש כמלכה. הוא קיבל חנינה מקלאופטרה על מעשה זה לאחר שנציגות אפסוס עתרה לקלאופטרה וביקשה לחון אותו.
קברה של ארסינואי
בשנת 1904 במהלך חפירות ארכאולוגיות באתר הארכאולוגי אפסוס התגלו במרכז האתר שרידי מבנה שכונה "אוקטגון" בגלל צורתו הייחודית. זהו מבנה מתומן בעל שמונה צלעות. חפירות נוספות שבוצעו באתר בשנת 1926 גילו במבנה קבר ובתוכו עצמות של אישה שגילה הוערך ל-20 שנים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 העלתה הארכאולוגית הילקה תור (Hilke Thür) מהאקדמיה האוסטרית למדעים (Austrian Academy of Sciences) את ההשערה שהקבר והשלד שנמצאו שייכים לארסינואי הרביעית. על הקבר לא נמצאה כל כתובת, אבל המבנה תוארך, על פי הארכיטקטורה שלו, בין השנים 20-50 לפנה"ס. תיארוך פחמן-14 שבוצע מתארך את הקבר בין השנים 200–50 לפנה"ס. ההשערה שלה התבססה גם על העובדה שבאותה עת רק אנשים חשובים נקברו בתוככי העיר. גם הארכיטקטורה של המבנה המזכיר בצורתו את המגדלור של פארוס באלכסנדריה וכן מינו של השלד היו גורם לחיזוק ההשערה. בנוסף נטען שבקבר התגלו מוטיבים מצריים כמו עמודים בצורת צרורות של גומא פפירוס.
בחפירה שהתקיימה בשנת 1926 על ידי משלחת אוסטרית נפתח פתח קטן בקבר, ורק הגולגולת נלקחה מהאתר. גולגולת זאת אבדה בגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1985 חפרה תור באתר, בעקבות חפירות נוספות, נחשף צידו האחורי של חדר הקבר ובתוכו יתרת שרידי השלד. בדיקות שבוצעו בעצמות גילו שהעצמות שייכות לנערה בגיל שבין 16-15 שנים.
חוקרים אחרים טענו שהגיל של השלד, על פי התארוך שבוצע, אינו תואם את גילה של ארסינואי באותה עת כפי שהוערך על ידי הבדיקות. תאריך לידתה אינו ידוע. ההשערה המקובלת במחקר הוא שהיא נולדה בין השנים 68 ל-61 לפנה"ס. במקרה זה הגיל אינו תואם את הבדיקות. אבל ייתכן והייתה צעירה יותר בעת הגעתו של קיסר לאלכסנדריה בשנת 48 לפנה"ס, שזה יוצר שאלה אחרת: האם ילדה כה צעירה יכלה להוביל מרד כנגד קלאופטרה וקיסר. אבל ייתכן שהיא לא לקחה תפקיד פעיל ורק הובלה על ידי אנשי החצר במאבקם כנגד שלטון רומא וקלאופטרה.
דרך חיים (תנועה)
התנועה הוקמה בשנת ה'תשע"א על ידי ועדת הקמה שמינה הרב גינזבורג, וכללה את הרב יצחק שפירא (ראש ישיבת עוד יוסף חי, ומחבר הספר תורת המלך), הרב איתיאל גלעדי (מזכירו האישי של הרב יצחק גינזבורג) והרב גדי בן זמרה (ראש אולפנת מעלה לבונה). פעילים בולטים בתנועה הם מאיר אטינגר, צבי סוכות, עקיבא הכהן, הסופר עודד מזרחי, עו"ד אורי ציפורי והרב שי דאום.
ארסינואי הרביעית
קברה של ארסינואי
הגולגולת צולמה ונמדדה לפני שאבדה. תור ביצעה שחזור פנים בהתבסס על הצילומים והמדידות והמסקנה שלה הייתה שלארסינואי אולי היו שורשים ממוצא אפריקאי דרך אמה. בדיקות ה־DNA שבוצעו בעצמות לא נתנו מסקנות חותכות בגלל שבשלד נגעו אנשים רבים במהלך החפירות ולאחריו.
ואסקו דה גאמה
ראשית חייו
דה גאמה נולד למשפחה מיוחסת בעיר סינש, בדרום פורטוגל. אביו אשטבאו היה מושל העיר, אמו הייתה ממוצא בריטי, ושניהם היו מקורבים לבית המלוכה. בבגרותו התמחה בספנות, ועסק בעיקר בהגנה ימית על תחנות המסחר של פורטוגל במערב יבשת אפריקה. אביו נבחר להוביל משלחת לגילוי נתיב סחר ימי מפורטוגל ליבשת אסיה, ובעקבות מותו ביולי 1497, בנו ואסקו מונה כמחליפו.
ארסינואי הרביעית
קברה של ארסינואי
בשנת 2008 הפיק ה-BBC תוכנית דוקומנטרית בשם "Cleopatra: Portrait Of A Killer", המספר את סיפור מציאת הקבר.
ואסקו דה גאמה
המסע הראשון
צי המסע הראשון הפליג מנמל ליסבון ב-8 ביולי 1497, וכלל ארבע ספינות. אחיו הגדול של ואסקו, פאולו דה גאמה, פיקד על אחת מהן. במשלחת השתתף גם בארתולומיאו דיאש, אשר תשע שנים קודם לכן גילה את כף התקווה הטובה תוך ניסיונו הקודם להגיע לחופי הודו בשליחות מלך פורטוגל.
דרך חיים (תנועה)
מטרות ומבנה
התנועה מורכבת ממוסדות המשקפים יחד שיטת ממשל הראויה להוות, לשיטתם של מקימי התנועה, מודל מעשי למדינה יהודית. השיטה מציעה איזון ושילוב בין כוחו של הציבור ובין סמכותו של ראש התנועה: כלל המתפקדים (נקראים גם 'קהל') בוחרים את "מועצת התנועה" שמתוכה נבחרים חברי ההנהלה. לראש התנועה ישנה זכות להטיל וטו על כל החלטה שהתקבלה על ידי המוסדות הנבחרים.
בתנועה מועצות נבחרות נפרדות לגברים ולנשים, שהחפיפה ביניהן מתבצעת על ידי באי כוחו של ראש התנועה. המבנה השלטוני שהתנועה חותרת להשלטתו בישראל הוא משטר המבוסס על הפורמט של מדינת הלכה, וכולל נשיא בעל סמכויות נרחבות וכן וריאציה של הכרעת הרוב בצורה דמוקרטית. בשנת 2016 נערכו בחירות למועצת התנועה.
ואסקו דה גאמה
המסע הראשון
הצי יצא מפורטוגל דרומה באוקיינוס האטלנטי, לאורך חופה המערבי של אפריקה. באמצע חודש דצמבר הקיף הצי את כף התקווה הטובה שבקצה הדרומי של יבשת אפריקה, הגיע לאוקיינוס ההודי, והמשיך צפון-מזרחה לאורך חופה המזרחי של אפריקה. בחודש ינואר הגיע לחוף מוזמביק במזרח אפריקה. דה גאמה התחזה למוסלמי ונפגש עם סולטאן מוזמביק, אך גורש לאחר שהתגלה כנוצרי, ולא הגיש מנחה מספקת עבור הסולטאן. בשעה שהפליג מהנמל, הורה על ירי תותחים לעבר החוף.
מול חופי קניה הצי תקף ושדד ספינות סוחר ערביות, והיה לצוות האירופי הראשון שביקר בנמל מומבסה, עד שאולץ לעזוב. בנמל מלינדי הצפוני יותר התקבל בברכה, נפגש עם סוחרים הודים ושכר נווט הודי, שסייע לו להגיע לדרום הודו.
דרך חיים (תנועה)
פעילות התנועה
התנועה יזמה קמפיינים, בין היתר לסירוב פקודה ביחס לפינוי והריסת מאחזים והתנחלויות ולעידוד עבודה עברית. פעילויות התנועה נתמכות בחולצות ובסטיקרים הנושאים מסרים כגון "יהודים אוהבים יהודים" ו"חיי חיילינו קודמים לחיי אזרחי האויב".
ואסקו דה גאמה
המסע הראשון
דה גאמה הגיע לעיר הנמל ההודית קוז'יקוד ב-20 במאי 1498, חתם על חוזה מסחר עם השליט המקומי וייסד נציגות פורטוגלית במקום. הוא נאלץ לעזוב בחשאי, אחרי שסירב להשאיר סחורות כעירבון לשליט המקומי.
ביולי 1499 דה גאמה הגיע לאיים האזוריים, שם מת אחיו פאולו ממחלה. בספטמבר הגיע לפורטוגל, וזכה לכבוד רב. המלך מנואל הראשון מינה אותו ל"אדמירל האוקיינוס ההודי" והעניק לו תואר אצולה של רוזן.
דרך חיים (תנועה)
פעילות התנועה
בתחום החקיקה, מקדמת התנועה את הצעת "חוק המשילות" שנועדה, בהתאם למודל הבריטי, לאסור על בג"ץ לבטל חוקים. כמו כן, קידם התא המשפטי של התנועה הצעה לתיקון לחוק מיהו יהודי (חוק השבות) - אך ההצעה נדחתה.
ואסקו דה גאמה
המסע השני
צי המסע השני כלל עשרים ספינות מלחמה והפליג ב-12 בפברואר 1502, במטרה להגן על תחנות המסחר של פורטוגל באפריקה ובאסיה, שהותקפו על ידי תושבים מקומיים. במהלך המסע תקף ושדד ספינות סוחר ערביות, הביס צי שמנה עשרים ותשע ספינות הודיות, וכבש את עיר הנמל קוז'יקוד. במקרה אחר השתלט על ספינה אזרחית שהובילה נוסעים ממכה, נעל את 380 הנוסעים בבטנה והעלה אותה באש. עם שובו לפורטוגל קיבל מהמלך תואר אצולה נוסף.
דרך חיים (תנועה)
פעילות התנועה
מספר פעמים רצתה התנועה להגיש רשימה לבחירות לכנסת - אך פעולות אלו לא יצאו לפועל.
ואסקו דה גאמה
המסע השלישי
בשנת 1524 נשלח שוב להודו, במטרה להחליף את דוארטה דה מנזש, מנהל הנציגות הפורטוגלית כמושל הודו הפורטוגזית. בחודש דצמבר הגיע לקוז'יקוד, ומת זמן קצר לאחר הגעתו כנראה כתוצאה ממחלת המלריה, בה נדבק לאחר הגעתו. הוא נקבר בכנסייה בעיר קוצ'י שבדרום הודו, ושרידיו נקברו מחדש בפורטוגל בשנת 1539.
בנו השני (מתוך שבעה ילדים), אשטבאו דה גאמה, שירת כמפקד בכיר בצי הפורטוגלי, והיה מושל הודו הפורטוגזית בשנים 1540–1542.
סטיבן תומאס ארלוויין
סטיבן תומאס ארלוויין (באנגלית: Stephen Thomas Erlewine; נולד ב-18 ביוני 1973) הוא מבקר מוזיקה אמריקאי ועורך בכיר במאגר המוזיקה המקוון AllMusic. הוא מחברם של ביוגרפיות רבות של אמנים ומפרסם קבוע של ביקורות אלבומים עבור AllMusic, כמו גם כותב עצמאי וכותב הערות אלבומים.
ארלוויין נולד באן ארבור, מישיגן, והוא אחיינו של המוזיקאי לשעבר ומייסד AllMusic מייקל ארלוויין. הוא למד באוניברסיטת מישיגן, שם התמחה באנגלית, והיה עורך מוזיקלי (1993–1994) ולאחר מכן עורך אמנויות (1994–1995) של עיתון בית הספר The Michigan Daily, ודי ג'יי בתחנת הרדיו בקמפוס, WCBN הוא כתב ותרם לספרים רבים, כולל All Music Guide to Rock: The Definitive Guide to Rock, Pop, and Soul  ו-All Music Guide to Hip-Hop: The Definitive Guide to Rap & Hip-Hop.
לוסי או'בריאן
לוסי או'בריאן (נולדה ב-13 בספטמבר 1961) היא סופרת ועיתונאית בריטית שיצירתה מתמקדת בנשים במוזיקה.
קריירה מוזיקלית וכתיבה מוקדמת
או'בריאן נולדה בקטפורד, לונדון וגדלה בסאות'המפטון. ב-1979, בעת שלמדה במנזר בסאות'המפטון, היא הקימה להקת פאנק בשם "הבנות הקתוליות". היא עזבה את הלהקה ב-1980 כדי ללמוד באוניברסיטה בלידס, והבנות הקתוליות המשיכו ליצור מוזיקה לזמן מה בשם חדש, Almost Cruelty לפני שהחליטו להתפרק ולחדול מלהוציא מוזיקה.
במהלך שנותיה הראשונות ב-NME, או'בריאן כתבה עבור המגזין הפמיניסטי, Spare Rib, שבמשרדיו ביקרה לראשונה ב-1980. ב-1984 היא הייתה שותפה לכתיבת סיפורים על נשים בתעשיית המוזיקה. היא הייתה המומה לגלות כמה מעט נשים היו בעלות עסקאות תקליטים או היו במצעדים בהשוואה לגברים, ותגלית זו העניקה לה השראה לעבודה מאוחרת יותר, שבאה לידי ביטוי בעיקר ב-She Bop. לאחר שעזבה את NME, או'בריאן עבדה כעורכת מוזיקלית במגזין הלונדוני City Limits. במהלך עבודתה במגזין, היא ראיינה את דאסטי ספרינגפילד; ריאיון שהוביל ליצירת קשר עם המוציאים לאור סידג'וויק וג'קסון, שהציעו לה את ההזדמנות לכתוב את הביוגרפיה של ספרינגפילד.
כתיבה עצמאית וספרים
עד 1990, או'בריאן הפכה לעצמאית, והמשיכה לכתוב בגרדיאן ואינדפנדנט, ובמגזיני המוזיקה Q Magazine ו-MOJO, בין היתר. המוניטין שלה כסופרת ופרשנית התבסס ברצינות עם פרסום ספרה הראשון Dusty – ביוגרפיה רבת-מכר של זמרת הנשמה הבריטית דאסטי ספרינגפילד (סידג'וויק וג'קסון בע"מ, 1989). הספר הוביל לגילוי מחדש והערכה מחדש של עבודתה של ספרינגפילד, והיה הבסיס למוניטין של או'בריאן כסמכות בתחום האמניות ומוזיקת הנשמה.
הביוגרפיה המוזיקלית הבאה שלה, Annie Lennox (סנט מרטין פרס, 1993), הופצה גם היא בארצות הברית. או'בריאן שרטטה ותיארה את הקריירה של המוזיקאית הבריטית אנני לנוקס מהימים מעוררי המחלוקת המוקדמים שלה עם להקת The Tourists דרך ההצלחה העולמית עם יורית'מיקס ועד להחלטתה של לנוקס לקחת הפסקה בשיא הקריירה שלה כדי לפעול למען חסרי בית.
ב-1995, או'בריאן התעסקה יותר במוזיקאיות בספרה, She Bop: The Definitive History of Women in Rock, Pop & Soul (פאן, 1995). תוך שימוש בגישה אישית, פולמוסית ותמטית. הספר מתחיל בעידן הבלוז והג'אז, ומסתיים בפרקים על פופ מחאתי והצד הכלכלי של עסקי המוזיקה, תוך עיסוק בתרבות הפופ בשנות ה-50 של המאה ה-20, להקות בנות שפעלו באותן השנים, רוק צ'יקס, זמרות ואמניות פאנק (ביניהן ריוט גירל), זמרות-יוצרות (ביניהן הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה), ערוץ הטלוויזיה האמריקאי MTV וכוחה של תדמית, אמנות ואנדרוגניה. בנוסף לאלה, התעסקה בשאלה הלסבית וחקרה סוגות מוזיקליות כדוגמת: דיסקו, דאנס, ראפ, רגאיי ומוזיקת עולם.
ההוצאה השנייה של Dusty הופצה ב-1999 וכיסתה אירועים עד מותה של ספרינגפילד, בעוד ש-She Bop II המעודכן הופץ ב-2002 בידי קונטיניום פרס, וכלל פרקים על אמנים עדכניים יותר ופרק נוסף על גירל פאוור.
בשנת 2007, או'בריאן כתבה ביוגרפיה מעמיקה על מדונה, בשם "מדונה: כמו אייקון". היא פורסמה ב-28 באוגוסט 2007 בממלכה המאוחדת ומאוחר יותר, ב-6 בנובמבר 2007, בארצות הברית.
טלוויזיה ורדיו
ספריה של או'בריאן, בעיקר She Bop, הובילו לפרסומים תכופים בטלוויזיה כאוטוריטה במוזיקת רוק. פרסומים אלו זכו להצלחה ולהערכה במרוצת השנים. בין היתר, או'בריאן הייתה שותפה להפקת הסרט התיעודי Righteous Babes של ערוץ 4, שעסק במוזיקת רוק ופמיניזם חדש, ובשנת 2002 עיבדה את She Bop II כסרט תיעודי בשני חלקים עבור BBC רדיו 2.
Wigig
WiGig (קיצור של Wireless Gigabit) היא טכנולוגיה לתקשורת אלחוטית בתקן IEEE 802.11ad ומהווה תקן נוסף במשפחת תקני ה-Wi-Fi.
היסטוריה
במאי 2009 הוקמה אגודת ה-WiGig על מנת לקדם את תקן IEEE 802.11ad, ולאפשר עולם נטול כבלים בו כל המכשירים השונים בבית יודעים לתקשר באופן אלחוטי ובמהירות גבוהה. בדצמבר 2009 הוכרזה גרסה 1.0 של תקן זה. במאי 2010 פורסם התקן לציבור הרחב. לאחר שנתיים של שיתוף פעולה, בינואר 2013, הוכרז על מיזוג עם אגודת ה-Wi-Fi אך שמה של האגודה נשמר אף על פי שלא מדובר כיום בארגונים נפרדים.
מטרת הטכנולוגיה היא העברת נתונים ללא כבלים במהירות של מספר גיגה ביטים לשנייה. בקצב זה ניתן להעביר וידאו וקול באיכות גבוהה ונתונים רבים בזמן מהיר באופן יחסי. ל-WiGig קיימת תאימות לאחור במידה מסוימת לתקנים קודמים במשפחת ה-Wi-Fi והמעבר בין הרשתות אינו מורגש למשתמש.
הטכנולוגיה פועלת בתדר 60Ghz בתוך תחום אשר אינו דורש רישיון לשימוש. מדובר בתדר גבוהּ יחסית לתדרים אחרים בהם נוהגים להשתמש בתחום התקשורת האלחוטית. שימוש בתדר זה מהווה פריצת דרך בתחום, ומייצר יכולות חדשות כמו קצבי העברת מידע גבוהים (מהירות מקסימלית של 7Gbps) לצד קשיים כמו דרישה לקו ראייה בין המשדר למקלט, וניחות גבוה של האות באוויר כתוצאה מתופעות פיזיקליות הקשורות ספציפית לתדר 60Ghz.
חברות שותפות
אגודת WiGig היא אסופה של חברות טכנולוגיה אשר הוקמה במרץ 2013 ושמה לעצמה למטרה לקדם טכנולוגיה זאת. ההבדל בין אגודת WiGig לבין ארגון IEEE ולתקן 802.11ad הוא שחברות הטכנולוגיה אשר מתוות את התקן ומהוות חלוצות בתחום חברות בשני הארגונים, אך מדובר בשני גופים נפרדים. החברות אשר מהוות את דירקטוריון ההנהלה באגודת WiGig:
חברות נוספות אשר שייכות לארגון:
הכל נשבר במשפחה
תקציר העלילה
אבי שחר (דב רייזר) הוא אלמן ואב לשלושה ילדים, המחליט להעסיק את שליחת הפיצה המצחיקה והשטותית ציפי (ציפי שביט) שתשמור על הילדים, תכבס ותעשה את שאר מטלות הבית. ציפי, שאין לה כלל ניסיון עם ילדים, לרוב שלומיאלית ומצחיקה כלפי הילדים של אבי - ליאת (ליאת אזר), עודד (עודד פז) ועמית (עמית בוגדנסקי).
הסדרה עוקבת דרך השתלבותה של ציפי במשפחה, דבר שבתחילה לא מתקבל על הילדים, אך עם הזמן נוכחותה משפיעה כמייעצת ודואגת, שבעצם הופכת להיות כאם וחברה של ילדיו המרדנים של אבי, וההתנהגות הילדותית והשלומאלית של ציפי לרוב לא מתקבלת אצל אבי אב המשפחה, שנאלץ תמיד לוותר על כל עקרונותיו.
The Bodyguard
The Bodyguard (בעברית: שומר הראש) הוא פסקול הסרט "שומר הראש", אשר יצא לאור ב-17 בנובמבר 1992, על ידי חברת התקליטים אריסטה רקורדס, בפורמטים של תקליט וקלטת שמע. בפסקול משתתפים אמנים כדוגמת ויטני יוסטון, אשר שרה את רוב שירי הפסקול וגם מכבבת בתפקיד הראשי בסרט, קני ג'י וג'ו קוקר.
עם יציאתו נכנס הפסקול אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200.
רקע והפקה
על הפסקול עבדו מספר מפיקים ביניהם דייוויד פוסטר (אשר עבד גם עם סלין דיון), נרדה מייקל וולדן, אל. איי ריד, הזמר בייביפייס, דאריל סימונס וכדומה. יוסטון עצמה הייתה מפיקה בפועל של האלבום ביחד עם קלייב דייוויס, טים פארי וג'אז סאמרס.
מתוך האלבום יצאו מספר סינגלים ביניהם הסינגל "I Will Always Love You", גרסת כיסוי שלירה של דולי פרטון בביצועה של ויטני יוסטון אשר זכה להצלחה אדירה ולימים הפך לאחד מהשירים המצליחים בהיסטוריה עם מכירות של 20 מיליון עותקים.
הצלחה
האלבום נמכר עד היום בלמעלה מ-45 מיליון עותקים בכל העולם, מה שהופך אותו לפסקול הנמכר ביותר בכל הזמנים ולאלבום הרביעי הנמכר ביותר בכל הזמנים. הוא נמכר בלמעלה ממיליון עותקים בשבוע אחד, והיה לאלבום הראשון שהיה ידוע שעשה זאת. מאוחר יותר, זכה הפסקול בפרס גראמי לאלבום השנה.
נכון להיום, מכירות הפסקול בארצות הברית עומדות על למעלה מ-13,450,000 עותקים מה שמזכה אותו למעמד יהלום והופך אותה לאלבום ה-15 הנמכר ביותר בארצות הברית. 25 שנה לאחר יציאתו, יצאה לו מהדורה מחודשת I Wish You Love: More from The Bodyguard, אשר כוללת אוסף שירים חדשים שלא יצאו לאור מעולם, ביצועים חיים מתוך סיבוב ההופעות של ויטני יוסטון לקידום האלבום "The Bodyguard Tour", גרסאות מחודשות לשירים מתוך הסרט וגרסאות רמיקס לשירים מהאלבום.
זליגת מלחמת האזרחים בסוריה ללבנון
זליגת מלחמת האזרחים בסוריה ללבנון (בערבית: الحرب السورية في لبنان או הסכסוך בלבנון), מתייחסת לסדרת עימותים אלימים, פיגועים, וקרבות בהיקף קטן ובינוני שהתרחשו בשטח לבנון החל משנת 2011 במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, בעקבות כניסת כוחות של מורדים סונים מסוריה לאדמת לבנון במטרה להילחם במיליציות השיעיות המסייעות לבשאר אל-אסד בדיכוי האזרחים ובמלחמה בסוריה.
מלחמת האזרחים בסוריה שהחלה ב-2011 בעקבות האביב הערבי, ליבתה מחדש את האלימות העדתית בלבנון מימי מלחמת האזרחים בלבנון, מה שבא לידי ביטוי בכך שמוסלמים סונים רבים סייעו למורדים בסוריה מבחינה לוגיסטית או צבאית ומאידך שיעים רבים תמכו באסד מאחר שהמיעוט העלאווי השליט בסוריה נחשב כשלוחה של האסלאם השיעי. זליגת מלחמת האזרחים בסוריה ללבנון הביאה בעקבותיה אי שקט למדינה אשר בה יש מאבק פוליטי מתמיד בין שני גושים גדולים: מחנה ה-14 במרץ האנטי-סורי שנתמך בידי סעודיה, ומחנה ה-8 במרץ הפרו-סורי שמגובה בידי איראן. התנגשויות אלימות בין חמושים סונים לבין צבא לבנון החלו לראשונה בשנת 2011 בטריפולי והתפשטו גם לביירות, לצידון ולערים נוספות - מה שהוביל לפריסה מיידית של צבא לבנון בביירות ובצפון לבנון, ושיאם היה בכניסה ובהתבססות של לוחמי המדינה האסלאמית וג'בהת א-נוסרה בהרי קלמון ובפאתי ערסאל למרות ניסיונות חוזרים ונשנים של צבא לבנון לעקור אותם מהאזור.
הכיבוש של שטחים לבנוניים המהווים איום על ריכוזי השיעים בלבנון, הוביל את ארגון הטרור חזבאללה השיעי שכבר לפני כן היה מעורב במלחמה בסוריה להשתלט על שטחים נרחבים בגבול סוריה-לבנון כדי להגן על אנשיו, וכן לחילופי אש כבדים בינו לבין המורדים הסורים. גורמים מסוימים בלבנון האשימו את חזבאללה בזליגה ובהחרפת הסכסוך בשל כך שהוא סייע לאסד במלחמה בסוריה נגד הרוב הסוני וגרם לפעולות נקם מצד המורדים הסורים. בשנת 2016, סך הנפגעים בלבנון מהסכסוך עמד על מאות הרוגים ולמעלה מ-2,000 פצועים. ב-28 באוגוסט 2017, לאחר קרב ממושך בין צבא לבנון והחזבאללה לבין ארגוני המורדים, הכוחות של דאעש ותחריר א-שאם נכנעו תמורת מעבר בטוח לשטחים שלהם בסוריה, ובכך הסתיימה זליגת מלחמת האזרחים בסוריה לשטחה של לבנון.
רקע
מאז מהפכת הארזים בשנת 2005 ונסיגת הכוחות הסוריים מלבנון, הגושים הפוליטיים בלבנון התחלקו בין הגוש האנטי-סורי הידוע כמחנה ה-14 במרץ לבין הגוש הפרו-סורי הידוע כמחנה ה-8 במרץ. ב-27 בפברואר 2011 בהשפעת אירועי האביב הערבי, מאות לבנונים הפגינו בעיר הבירה ביירות נגד השיטה הפוליטית בלבנון המערבת דת עם ממשל וכנגד חלוקת המשרות הפוליטיות ע"פ עדות, וקראו לרפורמות. ב-13 במרץ של אותה שנה, אלפי צעירים קראו לפירוק הנשק של חזבאללה בביירות ונגד עליונותו של החזבאללה השולט באמצעות נשקו על אורח החיים הפוליטי בדרום לבנון וניסיונותיו לפרק את בתי הדין והמשפט במדינה. עיקר ההפגנות היו נגד נג'יב מיקאתי שתומך בחזבאללה ונבחר להרכיב ממשלה לאחר שסעד חרירי כשל.
תחילת הסכסוך
עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, מחנה ה-14 במרץ בראשות תנועת זרם העתיד המוסלמית-סונית בעיקרה אשר מהווה בעלת ברית של הפלנגות הנוצריות, קראה לממשלת לבנון להעניק סיוע לצבא סוריה החופשית ונקיטת עמדה חזקה נגד המשטר הסורי של בשאר אל-אסד. הדרישה נדחתה על ידי מחנה ה-8 במרץ השיעי בראשות החזבאללה ובעלי בריתו כדוגמת אמל והזרם הפטריוטי החופשי. בחודש אוגוסט, הג'רוזלם פוסט דיווח כי מפגינים סורים שרפו בעקבות כך דגלים ותמונות של חסן נסראללה במספר מקומות בסוריה, ומפגינים תומכי הממשלה הסורית הגיבו בתליית פוסטרים של נסראללה. חזבאללה הודיע שהוא תומך ברפורמות בסוריה אך נגד התערבות של ארצות הברית בטענה שהיא מערערת ומשבשת את הנעשה בסוריה.
הידיעות על טבח של אסד במפגינים הסונים העלו את המתח הסוני-שיעי בלבנון, ובמקביל החלה עלייה במכירה של נשק בשוק השחור לצורך העברה למתקוממים בסוריה. ביום שישי ה-17 ביוני 2011, פרצו לראשונה עימותים אלימים בעיר טריפולי בין תושבי שכונת ג'בל מוחסן - בני המיעוט העלאווי בעיר הנאמן לנשיא סוריה בשאר אל-אסד, לבין חמושים סונים תושבי שכונת באב אל-טאבאנה - תומכי המורדים; במהלך העימותים נהרגו 7 (מתוכם חייל לבנוני אחד ופקיד מהמפלגה הדמוקרטית הערבית העלאווית) וכן נפצעו 59 אנשים. אירוע חמור זה העלה חשש כבד בלבנון שהמדינה תיגרר למלחמה בסוריה. הפוליטיקאי הלבנוני אקאד צאקר מתנועת זרם העתיד נחשד על ידי האוכלוסייה השיעית כמעורב בסיוע למורדים בסוריה. צאקר הכחיש בתחילה את מעורבותו אולם לבסוף הדבר נחשף על ידי עיתון אל-אח'באר הלבנוני באמצעות קלטות אודיו שהראו אותו מבצע עסקאות נשק עם המורדים הסורים. צאקר טעם לאחר מכן שהסרטים היו ערוכים וכי הוא סיפק למורדים רק חלב ושמיכות. ככל שחלפו החודשים, סונים רבים מטריפולי החלו לנהור לסוריה כדי לסייע למורדים, ורובם הצטרפו לשלוחת אל-קאעידה במדינה - ג'בהת א-נוסרה. במקביל, מספר הפליטים הסורים שברחו ללבנון גבר, ועד 13 בפברואר 2013 מספרם הגיע ליותר מ-182,938 פליטים. הצבא הלבנוני ניסה להתנער מהמלחמה בסוריה ללא נקיטת עמדה לטובת אף צד, וכן ניסה למנוע עימותים עדתיים בלבנון.
ביירות
ב-9 ביולי 2013, התפוצצה מכונית תופת בפרבר המהווה מעוז של חזבאללה בדרום ביירות, ופצעה 53 בני אדם. ההתקפה בוצעה ביום הראשון של הרמדאן והחריפה את המתח הסוני-שיעי. ב-15 באוגוסט 2013, התפוצצה מכונית תופת בביירות, וגרמה להריגת 24 אנשים ולפציעתם של למעלה מ-200. גדודי עיישה, נטלו אחריות לפיצוץ והודיע שהפיגוע כוון נגד חזבאללה. בחודש יולי 2013, נמנע פיגוע טרור גדול של ארגון אל-קאעידה התומך במורדים סוריים בעקבות אזהרה של ה-CIA לגורמים ביטחוניים בלבנון. על פי הדיווחים הוכנו כ-7 טון חומרי נפץ ומחבלים מתאבדים לפגיעה במעוז החזבאללה בדרום ביירות.
ב-19 בנובמבר 2013, בוצעו שני פיגועי התאבדות מול השגרירות האיראנית בביירות, בהם נהרגו לפחות 23 אנשים, ונפצעו יותר מ-160. ארגון גדודי עבדאללה עזאם נטל אחריות על הפיגוע.
ב-4 בדצמבר 2013, חסאן א-לקיס - מפקד צבאי בכיר של החזבאללה נהרג בדרום ביירות לאחר שחמושים ירו לעברו עם אקדחים שעליהם מורכבים משתיקי קול. קבוצת מורדים סונים לבנונית נטלה אחריות על ההתנקשות, בכנותה את אל-קיס כ"אדריכל הטבח בקוסייר". ב-27 בדצמבר 2013, מכונית תופת פגעה בשיירה של מוחמד שטח - שר האוצר הלבנוני לשעבר במרכז ביירות. בפיצוץ נהרגו 8 ונפצעו 70. ב-2 בינואר 2014, התפוצצה מכונית תופת ברובע הארט חריכ של ביירות, הנחשב למעוז חזבאללה. והרגה לפחות 5 אנשים. ב-19 בפברואר 2014, פיגוע התאבדות התרחש במרכז התרבותי של איראן בביירות, בו נהרגו לפחות שבעה בני אדם. בין ההרוגים, בנוסף למתאבדים היו ארבעה אזרחים וקצין צבאי. גדודי עבדאללה עזאם נטלו אחריות על הפיגוע. ב-12 בנובמבר 2015, התרחשו הפיגועים בביירות; שני מחבלים מתאבדים התפוצצו ברובע בורג' אל-ברג'נה, המזוהה עם חזבאללה. בפיגועים נהרגו 43 בני אדם ונפצעו 239. ארגון המדינה האסלאמית נטל אחריות על הפיגועים. אלה היו הפיגועים החמורים ביותר בביירות מאז שהסתיימה מלחמת האזרחים בלבנון. בימים שלאחר הפיגועים עצרו כוחות ביטחון הפנים של לבנון כעשרה חשודים, רובם סורים, במחנה פליטים פלסטינים בבורג' אל-ברג'נה.
צידון
איש הדת הסוני השייח' אחמד אל עסיר ותומכיו, התבצרו בשכונות בעיר צידון במחאה על החזקת נשק על ידי ארגון החזבאללה. אירוע זה הוביל להתנגשויות בין תומכי עסיר לחברי הארגון הנאצריסטי העממי. ב-8 באוגוסט 2012, נערכו חילופי אש בין תומכים ויריבים של עסיר במהלכם נפצעו 5 אנשים. ב-11 בנובמבר 2012, שלושה בני אדם נהרגו וארבעה אחרים נפצעו לאחר שתומכים סלפיים של עסיר התעמתו עם תומכי חזבאללה בעיר צידון. עסיר הודיע שאת חזבאללה יהיה ניתן להשקיט רק באמצעות דם. ב-3 בינואר 2013, אדם אחד נהרג ושלושה נפצעו במהלך עימותים בין ארגון הנאצריסטי העממי המזוהה עם חזבאללה לבין תומכי אסיר במהלכם נהרג אדם אחד.
בתחילת יוני 2013, פרצו עימותים בפרבר של צידון בין הכוחות הנאמנים לעסיר לבין כוחות חזבאללה. ב-23 ביוני 2013, פרצו קרבות קשים בין הצבא הלבנוני לבין החמושים של עסיר. למחרת, צבא לבנון פתח במבצע לטיהור צידון ובמהלכו נהרסו לפחות 4 נגמש"ים וכן מספר רכבי צבא אחרים. הקומנדו של צבא לבנון תפס קומפלקס שהיה בשליטת החמושים של עסיר, ולפי הדיווחים עסיר נמלט משם זמן קצר קודם לכן. 62 תומכי עסיר נעצרו. בסך הכל, לפחות 50 בני אדם נהרגו במהלך הלחימה. מתוכם 18 חיילים לבנונים, 20 - 40 חמושים, ארבעה לוחמי חזבאללה ושני אזרחים. בקרבות בעיר נפצעו 128 חיילים לבנונים, 60 חמושים של עסיר, מעל 50 אזרחים ו-15 לוחמי חזבאללה.
החטיפות ב-2012
במאי 2012, מורדים סורים חטפו 3 פעילים פרו סורים בכפר זיתא בלבנון בסמוך לגבול הסורי. בתגובה לכך, צבא סוריה חטף 60 פועלים סונים בסוריה - מה שהוביל לעסקת חילופי שבויים. ב-22 במאי, נחטפו לפחות 16 עולי רגל שיעים לבנונים על ידי צבא סוריה החופשית (FSA) בחלב. FSA הכחיש את אחריותו לחטיפה, והחוטפים שזהותם אינה ידועה הצהירו שהם ישוחררו רק אם לבנון תכיר באופוזיציה הסורית. בסוף מאי, שני חקלאיים לבנונים נחטפו על ידי פרו-סורים והובלו לסוריה. ריפעת עיד מהמפלגה הדמוקרטית הערבית שימש כגורם מתווך בשחרורם. בחודש יוני נחטפו מספר אנשים בתגובה לחטיפות אחרות. ב-25 באוגוסט, נחטף לראשונה אזרח זר מכווית בבקעת הלבנון. האופי הפוליטי של החטיפה לא היה ידוע. השבט השיעי אל-מג'דאד חטף קבוצה של 20 אנשים בתואנה שהם מה-FSA (אף על פי שבפועל רובם היו טורקים), זאת בתגובה לחטיפה של אחד משבטם על ידי ה-FSA ב-13 באוגוסט; חלקם שוחררו מאוחר יותר לאחר שהתברר שהם אינם משתייכים ל-FSA. כתוצאה מגל החטיפות, סעודיה, טורקיה, קטר ומדינות אחרות במפרץ הפרסי הזהירו את אזרחיהן מנסיעות ללבנון. חסן נסראללה אמר שהמצב יוצא מכלל שליטה וגרר ביקורת על ארגונו שאחראי לזליגה של המלחמה בסוריה לשטחה של לבנון.
עימותים בגבול סוריה-לבנון
בשנה הראשונה של מלחמת האזרחים בסוריה, המורדים הצליחו לכבוש עיירות אסטרטגיות בגבול סוריה-לבנון כמו זבדאני וקוסייר. המורדים ניצלו את הגבול הלבנוני להעברת נשק מהאוכלוסייה שתומכת בהם בלבנון. חזבאללה שהחל לעזור למשטרו של אסד בתחילה עם יועצים צבאיים ולבסוף עם גדודים שלמים של לוחמים, היה חשוף מעתה לפגיעות מצד המורדים הסורים שתיעבו את הארגון בשל מעורבותו בדיכוי האוכלוסייה הסונית בסוריה. בתחילת קיץ 2012, לראשונה שני לוחמי חזבאללה נהרגו בהיתקלות עם המורדים הסורים ששהו בשטח לבנון. ב-17 בספטמבר, מטוסים של חיל האוויר הסורי התקיפו מטרות מגובה של 500 לתוך שטח לבנון ליד העיירה ערסאל בטענה שהן מכוונות נגד מורדים. בעקבות התקיפה בשטחה של לבנון מישל סלימאן ביקש לפתוח בחקירה. ב-22 בספטמבר, קבוצת לוחמי צבא סוריה החופשית תקפו מעבר גבול ליד העיירה ערסאל - פלישה שנייה של גורם זר בתוך שבוע. הקבוצה נרדפה על ידי צבא לבנון בגבעות שבגבול ונעצרה, אך שוחררה לאחר מכן בלחצם של גורמים מקומיים. מישל סלימאן שיבח את הפעולות שננקטו על ידי צבא לבנון כאמצעי לשמירה על הנייטרליות של לבנון. סוריה קראה שוב ושוב לנקיטת סנקציות על המורדים שלטענתה מסתתרים בעיירות בגבול סוריה-לבנון. ב-11 באוקטובר התרחשה זליגה של פגזים לעבר השטח הלבנוני. במהלך החודש, חסן נסראללה הכחיש שארגונו נלחם לצד הצבא הסורי, אך טען שהם מאבטחים כפרים לבנונים מפני המורדים.
ב-1 בפברואר 2013, חיילים לבנונים התעמתו עם חמושים סלפיים בערסאל ליד הגבול הסורי, כאשר ניסו לעצור חשודים בטרור. שני חיילים נהרגו ושמונה נפצעו. החמושים הביאו את גופות החיילים אל כיכר העיר וחגגו שם. זמן קצר לאחר מכן, חמושים תקפו חיילים לבנונים במחסום צבאי בבקעת הלבנון, הרגו שני חיילים והותירו אחריהם חייל גוסס. החמושים נמלטו בחזרה לתוך סוריה. שלושה חשודים, סורי שני לבנונים, נעצרו בהמשך. מספר ימים לאחר מכן, יותר מתריסר רקטות ופצצות מרגמה נורו מסוריה לאזור בעלבכ שנחשב למעוז חזבאללה. ב -2 ביוני 2013, נהרגו לפחות 12 מורדים סורים במארב עין אל-ג'אווז של חזבאללה. זמן מה לאחר מכן נורו 9 רקטות ופצצות מרגמה לעבר בניינים באזור אקאר בלבנון. ב-12 ביוני 2013, מסוק של צבא סוריה ירי טילים רקטות לעבר העיירה ערסאל ונפצעו מספר אנשים. ב-16 ביוני, ארבעה גברים שיעים מהכפרים הסמוכים נהרגו תוך כדי שנהגו סמוך לערסאל. במהלך חודש יוני 2013 נורו סך הכול 18 רקטות ופצצות מרגמה שפגעו בעיירה בעלבכ וגרמו לשינוי מיקומו של הפסטיבל הבינלאומי בבעלבכ. ב-16 ביולי 2013, שיירה של חזבאללה שנסעה סמוך לגבול הסורי הופצצה על ידי ג'בהת א-נוסרה וכתוצאה מכך נהרג לוחם אחד ונפצעו שלושה. ב-14 בנובמבר 2013, שני מסוקי צבא סוריים חצו את הגבול ללבנון וירו תשעה טילים על פרברי מגורים בערסאל. ב-23 בדצמבר 2013, דווח כי לפחות 32 חמושים של ג'בהת א-נוסרה נפלו במארב של חזבאללה בלבנון. האירוע היה אחד המפגשים הקטלניים בין המורדים וחזבאללה מאז תחילת המלחמה בסוריה. ב-16 בינואר 2014, מחבל מתאבד התפוצץ במעוז של החזבאללה בעיר הרמל. 3 בני אדם נהרגו, כולל המחבל, ו-26 נפצעו. יום לאחר מכן נורו רקטות על העיר וגרמו לנפגעים במקביל לשיגור רקטות לעבר מטרות בערסאל. ב-24 בפברואר 2014, התרחשה בבעלבכ תקיפת שיירת נשק סורית שיועדה לחזבאללה - כנראה על ידי חיל האוויר הישראלי.
תחילת הלחימה בהרי קלמון
הרי קלמון בגבול סוריה-לבנון שימשו את המורדים הסורים כאזור מושלם לאספקת נשק מלבנון וכן כבסיס עורפי לפעולות סביב דמשק. המורדים היוו איום הן לצבא הסורי שמחסני התחמושת הענקיים שלו בחומס היו סמוכים מדי לאזור והן עבור החזבאללה בשל קרבת ההרים לישובי השיעים בבקע' והחשיבות האסטרטגית שלהם. נוסף על כך המורדים תקפו שיירות נשק ולוחמים של חזבאללה שחלפו באזור. מספרם של המורדים הסורים משני צידי הגבול הגיע לכ-10,000 לוחמים מה שחידד את הסכנה הנשקפת מהם בעיני אסד ונסראללה. ב-15 בנובמבר 2013, חיל האוויר הסורי פתח במתקפה אווירית כבדה על מעוזי המורדים משני צידי הגבול כשבמקביל אלפי לוחמי חזבאללה פתחו במתקפה קרקעית משטח לבנון שנמשכה חודשים רבים כדי לכבוש לגמרי או באופן חלקי את הערים הסוריות הסמוכות לגבול לבנון: קרע, יברוד, זבדאני, סאידיאנה, אל-נאבק ועוד. לאחר קרבות ממושכים בכל האזור שערכו למעלה משנה, המורדים הסורים נדחקו בלבנון לאזור קטן באופן יחסי, כאשר חזבאללה השתלט לראשונה בפומבי על שטחים לבנוניים והניף שם את דגלו - כדי למנוע מהמורדים לכבוש אותם בחזרה. הקרבות הרציניים נמשכו עד סוף ינואר 2014 כאשר המורדים מכותרים בשטחה של לבנון ונדחקים מהאזורים שבשליטתם בצד הסורי. למרות הניצחונות של חזבאללה, המאמצים לסלק את הג'יאהדיסטים לחלוטין מהרי קלמון לא הצליחו באותה עת. סך האבדות של המורדים עמד על כ-930 לוחמים, בעוד שאבדותיו של חזבאללה אינן ידועות אך יש המעריכים שמודבר בעשרות. צבא לבנון לא נטל חלק בקרבות.
הקרב על ערסאל
מלבד הנוכחות של המורדים בהרי קלמון, במהלך 2012 ו-2013, כוחות של מורדים סורים שונים כבשו שטחים ריבוניים של לבנון בהרי מול הלבנון בגבול הסורי-לבנוני. מחמת הטופוגרפיה המורכבת באזור, המאמצים לסלקם משם לא נחלו הצלחה. בעוד שארגוני המורדים "המתונים" יחסית כצבא סוריה החופשית וצבא האסלאם מהחזית האסלאמית התבססו באזור כדי לנקום בחזבאללה, ג'בהת א-נוסרה לחמה תדיר גם בצבא לבנון והיא הפכה במהירות לגורם הדומיננטי באזור. הגעתה של תגבורת לוחמים של דאעש בדצמבר 2014, הובילה לגל של עריקות מהצבא הסורי החופשי לדאעש כך שהיא הייתה מהכוחות החזקים בגזרה. ג'בהת א-נוסרה הקימה עם דאעש ברית טקטית עם מטרות משותפות. בעת כניסתה של המדינה האסלאמית למערכה בעיראק ובסוריה, היא טרם הסתכסכה עם שאר הארגונים ולחמה לצידם במשותף. עלייתם של הגורמים הג'יהאדיסטים בגבול הסורי-לבנוני הפכה לאיום קיומי עבור לבנון ובמיוחד עבור החזבאללה שתומכיו השיעים גרים בבקע' הסמוכה לסוריה. עם בשנים הראשונות היה מדובר יותר ב"זליגה" של ירי ובתקיפות קטנות, משנת 2014 לבנון עמדה בפני סכנה להצטרפות לכאוס בסוריה ובעיראק בעקבות כניסתו של דאעש לשטח לבנון. העיירה ערסאל שבאזור הרי קלמון, היא העיירה הגדולה ביותר הסמוכה לגבול הסורי, ובשל חשיבותה האסטרטגית התרחשו בה תדיר חילופי אש בין המורדים שחדרו אליה לבין צבא לבנון.
עימותים נוספים
לאחר כישלון המתקפה על ערסאל, המדינה האסלאמית וג'בהת א-נוסרה המשיכו לשמור על דריסת רגל באזורים ההרריים והטרשיים שבאזור. ב-25 באוגוסט 2014, למעלה מ-20 סיעות של FSA התמזגו ליצירת ברית חזקה במקביל להקמת ברית בין צבא האסלאם, אחראר אפר-שאם, לגיון אלרחמן ועוד. ב-4 בינואר 2015, דאעש כבשו את כפר פליטה הלבנוני, אך חזבאללה בסיוע צבא סוריה כבשו אותו חזרה. ב-23 בינואר 2015, צבא לבנון סגר את מעבר גבול בעקבות עימות עם המורדים שבמהלכו הם כבשו בסיס לבנוני. בסוף ינואר 2015, המדינה האסלאמית הודיעה על כוונתה לחזק את עמדותיה באזור קלמון, על מנת לבצע פעולות טרור עתידיות בלבנון וכן שהשייח' אחמד עסיר מתמנה לאמיר של דאעש בלבנון. הלחימה בהרי קלמון ובערסאל המשיכה להתרחש בשנת 2015 ללא תפנית ממשית, כשכל צד תוקף את השני באמצעות מארבים אחת לכמה זמן. המורדים הקימו באזור רשת של מנהרות ובונקרים לקראת מתקפות אפשריות של חזבאללה - מה שהפך את שחרור האזור מפני המורדים למשימה קשה ביותר.
בסוף אפריל, סדרה של תקיפות אוויריות של חיל האוויר הישראלי התרחשה באזור הרי קלמון ובמהלכו הותקפו מטרות ומחסנים ונהרגו חיילים סורים ומספר לוחמי חזבאללה. לאחר תקופה ממושכת של חוסר הכרעה בהרי קלמון, חזבאללה החליט להתמקד בניתוק הג'יהאדיסטים מכל דרכי האספקה והגישה לערים לבנוניות או סוריות בשל המחיר היקר שיגבה מהארגון בניסיון לכבוש את השטחים הללו. המורדים מצידם ממשיכים בביצוע מארבים ללוחמי חזבאללה ובהתבצרות בשטח שנכבש על ידם. ביוני 2015, חוסל בכיר בחזבאללה - ע'סאן פקיה, על ידי המורדים בקלמון. צבא לבנון הודיע כי עד לחודש יוני 2016, חוסלו כ-500 חמושים של דאעש וג'בהת א-נוסרה ונשבו 700 בגבול סוריה לבנון.
סיום הלחימה בהרי קלמון
עד 22 ביוני 2016, הצבא הלבנוני והחזבאללה הצליחו להשיג שליטה על 95% מהשטח של המורדים, נותרו רק 50 קמ"ר שנשלטו על ידי דאעש ותחריר א-שאם. העימותים היומיומיים נמשכו בעיקר סמוך לעיירה ערסאל. מסוף 2016 ועד תחילת 2017, התרחשו עימותים פנימיים בין דאעש לתחריר א-שאם על השליטה באזור, שהחלישו היטב את שני הארגונים. ב-21 ביולי 2017, צבא סוריה, החזבאללה ובהמשך גם צבא לבנון, פתחו במבצע צבאי משותף משני צידי הגבול לחסל אחת ולתמיד את הנוכחות הג'יהאדיסטים באזור. מסוף יולי ועד סוף אוגוסט, התנהל משא ומתן עם כוחות דאעש ותחריר א-שאם על הפסקת אש תמורת פינוי בטוח לשטחים שלהם בעומק סוריה. כוחות תחריר א-שאם נכנעו ופונו למעוז המורדים באידליב, בעוד שכוחות דאעש פונו למדבר הסורי ובהמשך הגיעו לאבו כמאל שנשלטה באותה עת על ידי הארגון. לאחר הפינוי, צבא לבנון החזיר לעצמו את השליטה המלאה על לבנון לראשונה מזה שש שנים, והמלחמה באזור הסתיימה רשמית.
בלבנון
22 מאי 2012, סגן מנהיג חזבאללה, שייח נעים קאסם מסר את תנחומיו של נסראללה למופתי הסוני מוחמד רשיד קבאני לנוכח ההרוגים בטריפולי. תנועת זרם העתיד קראה לראש הממשלה נג'יב מיקאתי להתפטר מיד, בטענה שממשלתו הראתה חוסר יכולת לשמור על ביטחון המדינה. המנהיג הלבנוני סמיר ג'עג'ע האשים את חזבאללה בחימוש ואימון של קבוצות בטריפולי.
ב-12 באוקטובר 2012, מזכ"ל חזבאללה - חסן נסראללה הכחיש שהארגון נלחם בסוריה, אך על פי הדיילי סטאר הוא הודה שהם סייעו לאסד לשמור על 23 כפרים שיעים בעלי אזרחות לבנונית.
בחודש אוגוסט 2012, ראש הממשלה נג'יב מיקאתי, יליד טריפולי, מסר ש"בעקבות המאמצים לגרור את לבנון יותר ויותר לתוך הסכסוך בסוריה, מה שנדרש הוא שיתוף פעולה בין המנהיגים...כדי להגן על לבנון מפני הסכנה, והוא קרא לקהילה הבינלאומית לסייע ולמנוע מלבנון להפוך לתיאטרון נוסף של המלחמה בסוריה. המלחמה בסוריה הגבירה את הקיטוב בין המחנות היריבים בלבנון. מחנה ה -14 במרץ האשים את ממשלת סוריה בניסיון לגרור את לבנון לבעיה שלה. מנגד, ריפעת עיד - ראש המפלגה הדמוקרטית הערבית, קרא לחזרה של הצבא הסורי לטריפולי כדי להטיל ביטחון בעיר והצעתו נדחתה על ידי ראש הממשלה נג'יב מיקאתי. מחנה ה-14 במרץ ארגן גם הפגנה שבה קרא לגירוש השגריר הסורי במחאה על הטבח בסוריה. אף על פי שהקואליציה של ממשלת לבנון במהלך זמן זה הייתה ממחנה ה-8 במרץ הפרו-סורי, גורמים מתונים בה התרחקו מתמיכה באסד, וחלק מהם גיששו אחר בריתות עם המחנה היריב. וליד ג'ונבלאט - מנהיג דרוזי לבנוני וראש המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, נקט עמדה נגד אסד אף על פי שבעבר היה בעל בריתו. הגדילה במספר הפליטים הסורים בלבנון הביאה לחששות שהמערכת הפוליטית במדינה המבוססת על העדתיות תלך ותתערער. מספר מפלגות שנחשבו בעבר לתומכות אסד הסכימו עם מחנה ה-14 במרץ לניתוק הקשרים בין המדינות.
ב-25 במאי 2013, נסראללה הודיע שחזבאללה נלחם במלחמת האזרחים בסוריה נגד קיצונים אסלאמיים ושהארגון לא יאפשר לחמושים סורים להשתלט על שטחים בסוריה הגובלים בלבנון. בנאום טלוויזיוני, הוא אמר: "אם סוריה תיפול על ידי אמריקה, ישראל והתכפירים, האנשים באזורנו ייכנסו לתקופה חשוכה".
מנהיגי מחנה ה -14 במרץ ואישים לבנונים בולטים אחרים קראו לחזבאללה לסיים את מעורבותו בסוריה כדי לא לערב את לבנון במלחמה לא לה. סובחי אל-טופיילי, ממנהיגי חזבאללה לשעבר שנוקט כיום בגישה ביקורתית כלפי הארגון - אמר: "חזבאללה לא צריך להגן על משטר פושע שהורג את האנשים שלו ומעולם לא הגן על הפלסטינים". הוא הוסיף ש"לוחמי החזבאללה שהורגים ילדים ומפחידים אנשים והורסים את בתיהם בסוריה שילכו לעזאזל". קבוצות שיעיות וסוניות ביקשו מחזבאללה "לא לפתוח חזית עם העם הסורי וגרירת לבנון למלחמה בהם". וליד ג'ונבלאט, מנהיג המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, קרא לצמצם את מעורבות חזבאללה בממשלה וטען כי "חזבאללה נלחם בתוך סוריה עם הוראות מאיראן". הנשיא המצרי מוחמד מורסי - איש האחים המוסלמים - גינה את חזבאללה ואמר ש"אין לחזבאללה מקום בסוריה".
מאפנן אקוסטו-אופטי
מאפנן אקוסטו-אופטי (AOM), הנקרא גם תא בראג או מסיט אלומה אקוסטו-אופטי, משתמש באפקט האקוסטו-אופטי כדי לעקוף ולהעביר את תדר האור באמצעות גלי קול (בדרך כלל בתדר רדיו). המאפננים משמשים בלייזרים עבור מיתוג Q, בתחום טלקומוניקציה עבור אפנון אותות, ובספקטרוסקופיה לבקרת תדר. מתמר פיזואלקטרי מחובר לחומר כמו זכוכית. אות חשמלי מתנודד דוחף את המתמר לרטוט, וליצור גלי קול בחומר. ניתן לחשוב על הגלים כמישורים מחזוריים נעים של התפשטות ודחיסה המשנים את מקדם השבירה. האור הנכנס מתפזר (ראה פיזור ברילואן) מהאפנון המחזורי של האינדקס המתקבל וההפרעה מתרחשת בדומה לפיזור בראג. ניתן להתייחס לאינטראקציה כתהליך ערבוב של שלושה גלים הגורם לייצור תדר סכום או יצירת תדר הבדל בין פונונים ופוטונים.
עקרונות הפעולה
מאפנן טיפוסי מציית לתנאי בראג, שבו האור הנובע מגיע בזווית בראג מהניצב של התפשטות גל הקול. Λ הוא אורך הגל של גל הקול, λ הוא אורך הגל של גל האור, ו-n הוא מקדם השבירה של הגביש.
עקיפה
כאשר אלומת האור הנכנסת נמצאת בזווית בראג, נוצרת תבנית עקיפה שבה מתרחש סדר של אלומה מפורקת בכל זווית θ המספקת:
כאשר m = ..., −2, −1, 0, +1, +2, ... הוא סדר הדיפרקציה, \lambda הוא אורך הגל של האור בוואקום, n הוא מקדם השבירה של החומר הגבישי (למשל קוורץ), ו- \Lambda הוא אורך הגל של גל הקול. עצמו הוא אורך הגל של האור בחומר. שימו לב שסדר m = 0 נע באותו כיוון של האלומה הפוגעת, ויוצא בזווית בראג מהאנך של התפשטות גל הקול.
עקיפה מאפנון סינוסואידיאלי בגביש דק מביאה לרוב לסדרי עקיפהm = −1, 0, 1+. עקיפה מדורגת בגבישים בעובי בינוני מובילה לסדרים גבוהים יותר של עקיפה. בגבישים עבים עם אפנון חלש, יש עקיפה רק לסדרים המקיימים התאמת פזות, בתור עקיפת בראג. הסטייה הזוויתית יכולה לנוע בין 1 ל-5000 רוחבי אלומה (מספר הנקודות הניתנות לפתרון). כתוצאה מכך, הסטייה מוגבלת בדרך כלל לעשרות מילירידיאנים.
ההפרדה הזוויתית בין סדרים סמוכים היא פי שניים מזווית בראג, כלומר.
עָצמָה
כמות האור המופצת על ידי גל הקול תלויה בעוצמת הקול. לפיכך, ניתן להשתמש בעוצמת הצליל כדי לווסת את עוצמת האור בקרן המפוזרת. בדרך כלל, ניתן לשנות את העוצמה המפוזרת לתוך m =0 בין 15% ל-99% מעוצמת האור הנכנס. כמו כן, עוצמת הפיזור לסדר m = 1יכולה להשתנות בין 0% ל-80% מעוצמת האור הנכנס.
ביטוי ליעילות ב- m = סדר 1+ הוא:
שבו סטית הפזה החיצונית היא.
כלומר, כדי להשיג את אותה יעילות עבור אורך גל שונה, הספק המאפנן בתחום תדרי הרדיו צריך להיות מתכונתי לריבוע של אורך הגל של האלומה האופטית. לכן, כאשר מתחילים בהספק גבוה P, הוא עשוי להיות גבוה מהשיא הראשון בפונקציה בריבוע הסינוס, ובמקרה זה ככל שנגדיל את P, נשתקע בשיא השני עם הספק RF גבוה מאוד, המוביל להגברת יתר של האפנון ולנזק פוטנציאלי לגבי של או לרכיבים אחרים. כדי למנוע בעיה זו, יש להתחיל תמיד עם הספק נמוך מאוד, ולאט לאט להגביר אותו כדי להתייצב בשיא הראשון.
ישנן שתי תצורות העונות על תנאי בראג: אם מרכיב וקטור הגל של האלומה המתרחשת על כיוון ההתפשטות של גל הקול מתקדם נגד גל הקול, תהליך עקיפה/פיזור של בראג יביא ליעילות מרבית לסדר m = +1, בעל שינוי תדר חיובי. לעומת זאת, אם האלומה הפוגעתמתקדמת עם גל הקול, מושגת יעילות העקיפה המקסימלית בסדר m = -1, סדר עם היסט תדר שלילי.
תדירות
בניגוד לעקיפת בראג, האור מתפזר ממישורים נעים. כתוצאה מכך התדירות של האלומה המפוזרת f בסדר m יוסט הסטת דופלר בכמות השווה לתדר של גל הקול F.
פזה
הפזה של הקרן העוקפת משתנה על ידי הפזה של גל הקול. הפזה יכולה להשתנות באופן שרירותי.
קיטוב
גלים אקוסטיים רוחביים או גלים אקוסטיים אורכיים מאונכים יכולים לשנות את הקיטוב. הגלים האקוסטיים גורמים לשינוי פאזה בשבירה כפולה, בדומה לזו של תא פוקל . המסנן האקוסטו-אופטי המתכוונן, במיוחד המסנוור, אשר יכול ליצור צורות פולסים משתנות, מבוסס על עיקרון זה.
סלאוקוס הרביעי
סלאוקוס הרביעי (פילופאטור) (ביוונית: Σέλευκος Δ' Φιλοπάτωρ; ככל הנראה 218 לפנה"ס – 175 לפנה"ס) בנם הבכור של אנטיוכוס השלישי ורעייתו לאודיקה השלישית.
לאחר התבוסה לרומי בקרב מגנסיה בשנת 190 לפנה"ס, שותף סלאוקוס על ידי אביו בשליטה על הממלכה הסלאוקית. עם מותו של אביו בשנת 187 לפנה"ס הפך לשליט יחיד על הממלכה הסלאוקית עד למותו בשנת 175 לפנה"ס. תקופת שלטונו הייתה תחת מגבלות כספיות וצבאיות כבדות שהוטלו על ידי הרפובליקה הרומית, בהתאם לתנאים של שלום אפאמיאה שנחתם בעקבות התבוסה הסלאוקית בקרב מגנסיה בשנת 188 לפנה"ס. שלטונו היה מאופיין בחשש מתמיד מאימת רומי, חשש שמנע ממנו לבצע כל פעולה שתתפרש כאיום נגד ההגמוניה הרומית באזור.
עלייתו לשלטון
קרב מגנסיה ושלום אפאמיאה שנחתם בעקבותיו, חייבו ויתורים רבים מהממלכה הסלאוקית לרומא. סלאוקוס שלקח חלק לצד אביו בקרב מגנסיה היה מודע לגודל המשבר שבתבוסה ובהסכם השלום. בעקבות התבוסה בקרב, נאלץ סלאוקוס עם תחילת שלטונו להתמודד עם משבר צבאי, כספי ואישי (בני משפחה של סלאוקוס ובראשם אחיו אנטיוכוס הרביעי נלקחו לרומא כערובה לצייתנות הסלאוקית). בנוסף לכך נוצר משבר פנימי שערער את התשתית הרעיונית אידאולוגית של השושלת הסלאוקית שהנחיל אנטיוכוס השלישי, אותה תשתית שכללה פולחן למלך, סובלנות דתית ואי התערבות בעניינים הפרטיים והציבוריים של הנתינים. סלאוקוס בתקופת שלטנו נקט בקו נייטרלי ונמנע מעימותים וסיבוכים לאחר שהבין ששלטון שאפתני כפי שהוביל אביו לא יאפשר שיקום של הממלכה המעורערת.
תקופת שלטונו
עם כניסתו לכס המלכות החל סלאוקוס בניסיונות דיפלומטיים לחיזוק מעמדו. בשנת 186 לפנה"ס הוא שלח את נציגיו לאספת הליגה האכאית במגאלופוליס. האכאים, לצורך חידוש הברית שעמדה בעבר בינם ובין אביו, הבטיחו לו שייטת בת 10 ספינות מלחמה. הסנאט הרומי שעינו הייתה פקוחה לכל הנעשה בממלכה הסלאוקית, הגיב בחשדנות לפעולה זו. משלחת רומי שיצאה למזרח ברשות טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס, הגיעה גם לבירה הסלאוקית אנטיוכיה. איומים גלויים ומוסווים שהועברו לאוזנו של סלאוקוס על ידי פלאמינינוס גרמו לו לוותר על יוזמת חידוש הברית עם האכאים.
הקרב שלא היה
בשנה הרביעית לשלטונו, בשנת 183 לפנה"ס פארנאקיס מלך פונטוס ניסה לבסס את מעמדו באסיה הקטנה ויצא למסע כיבושים אשר במהלכו השתלט על העיר היוונית סינופ שלחופי הים השחור. פארנאקיס פנה עם צבאו מערבה, מתוך מחשבה שרומי לא תטיל דופי באקט התקפי זה כצורך לאיזון הכוחות לנוכח התעצמותו של אומיניס השני מלך פרגמון. גישושיו של פארנאקיס בחצר אנטיוכיה והבטחה לתגמול כספי תמורת סיוע, זכו לתמיכתו של סלאוקוס. סלאוקוס גייס חיל גדול ויצא לכיוון רכס הטאורוס, הוא היה משוכנע שפעולה זו לא תתפרש על ידי רומי כאקט נגדה בדומה למחשבתו של פארנאקיס, אולם פעולה זו היוותה הפרה של אחד מתנאי שלום אפאמיאה, לפיו נאסר על הסלאוקים לחצות את רכס הטאורוס. סלאוקוס, בהתאם למדיניותו ההססנית, לא השלים את המסע וחזר על עקבותיו. הססנותו וחוסר התעוזה שגילה התקבלו בשמחה על ידי רומי.
עם פרסאוס החמישי מלך מקדוניה
בשנת 179 לפנה"ס, השנה התשיעית לשלטונו, עלה פרסאוס החמישי לשלטון במוקדון. מידת הנדיבות והחסד שהביא המלך החדש הביאו לו הוקרה רבה במוקדון וברחבי יוון, כמו גם זיק של תקוה בקרב חוגים אנטי רומיים ביוון. שאיפתו הייתה להעניק למוקדון מעמד בקרב הממלכות ההלניסטיות והמדינות היוונית. מעמדו שצבר תאוצה לא נעלם מעינו של סלאוקוס אשר מיהר בשנת 178 לפנה"ס להציע לפרסאוס את בתו לאודיקה החמישית לאשה.
קשר זה היה בעל משמעות מדינית וחיזק את כוחו של סלאוקוס עם כוחו העולה של המלך המוקדני החדש. בתחילה הסנאט הרומי לא נקט עמדה מאחר שהוא עדיין החזיק כבן ערובה את אחיו של סלאוקוס, ויורשו לעתיד - אנטיוכוס הרביעי. ההגבלות שהטילה רומי על שתי הממלכות אסרה בין היתר החזקת ציי ספינות, כאשר על הממלכה הסלאוקית חל גם איסור להפליג מערבה משפך נהר קאליקאדנוס. לעזרת המחותנים באו שלטונות רודוס אשר הקצו ספינות שליוו את הכלה לבית אישהּ. מהלך זה של הדר ומלכות לשני בתי המלוכה המובסים נדון בסנאט הרומי וגרר אחריו איגרת לשלטונות רודוס ובה אזהרה למשנה זהירות בכל הקשור לסיוע וביטוי מעשי לממלכות האזור. אומיניס השני אשר ראה בקשר משפחתי חדש זה איום ומהלך כנגד רומי, גרם לכך שסלאוקוס נדרש לשלוח את בנו דמטריוס כבן ערובה לרומי בתמורה להחזרתו של אחיו, ומאוחר יותר יורשו - אנטיוכוס הרביעי.
מורשת אנטיוכוס השלישי
בקיץ שנת 201 לפנה"ס בכינוס של מועצת הזקנים בירושלים ברשות שמעון הכוהן, התקבלה החלטה להתייצב ולסייע לאנטיוכוס השלישי ולצבאו (החלטה זאת התקבלה בניגוד לדעתו של הורקנוס בן יוסף מבני משפחת בית טוביה ומקורביו, שייחלו להמשך שליטת בית תלמי) במערכה נגד התלמים. החלטה זו אשר גם סייעה לניצחונו של אנטיוכוס השלישי, גרמה לנזק והרס רב בעיר. אנטיוכוס השלישי שהוקיר סיוע זה, פרסם כתובת ממלכתית. בכתובת זו הביא לידי ביטוי יחס אוהד כלפי העם היהודי בירושלים, מידת הנדיבות שכללו בין היתר, פטור מגביית מיסים במשך שלש שנים ( "הריני פוטר ממסים את היושבים בה...למשך שלש שנים") וסיוע ומענקים כגון עץ וחומרי בניין לצורך שיקום בית המקדש (" לספק להם מכסה של בהמות כשרות לקרבנות...חומרי עצים יובאו מיהודה ולא יגבה מכס"). תקופת שלטונו של אנטיוכוס השלישי ציינה תקופה חדשה בחיי העם היהודי, תקופת רגיעה הרחבת העצמאות הפנימית שבראשה עומד הכוהן הגדול, כל זאת עד תחילת הרפורמה ההלניסטית.
אנטיוכוס השלישי קבע גם עקרונות לחיי העיר ובהן הרשות שניתנה לעם לחיות לפי מנהגיו וחוקי אבותיו. רשות זו שניתנה לעם לחיות על פי מנהגיו, אפיינה את המדינות ההלניסטית כלפי העמים הלא יוונים ולא הייתה ייחודית לעם היהודי. יחס זה העלה שוב את כוחו של הכוהן הגדול בירושלים וחיזק את משרתו ומעמדו. מדיניות זו נפגעה כאשר אנטיוכוס השלישי ביקש לקחת מפקדונות המקדשים שתחת שליטתו ובהן המקדש בירושלים, כדי למלא את אוצרות ממלכתו המדלדלים. צורך זו הביא את אנטיוכוס השלישי ליציאה למסע למחוזות שתחת שליטתו, מסע שנכשל ושבו אף איבד את חיו.
ארגונה הפנימי של הממלכה הסלאוקית ששטחה התמעט במידה ניכרת לאחר קרב מגנסיה ושלום אפאמה, אופיין במתן עצמאות מוגבלת למחוזות שתחת שליטתה. הממשל הסלאוקי הכיר בשלושה סוגים של ארגונים עצמאיים במחוזות אלו: הערים כלומר הפוליס, הדינאסטים שבהן נכללו כל הנסיכים והמלכים, שעליהם גם הוטלה האחריות לגיוס חילי עזר ולגביית מיסים מארצותיהם והסוג השלישי היו העמים. תחת סוג ארגון זה, היו המחוזות שבראשם עמדו שליטים מקומיים, ראשי שבטים וכהנים. שליטים אלו היו מוגבלים בשליטתם על עמם ולא היה בידיהם מספיק כוח להשפיע, או לאלץ את השלטונות באנטיוכיה להתחשב בהם באופן מיוחד. הרבה מהיחס לעמים אלו היה תלוי בהתנהגות העם ובמסירותו לשלטון הסלאוקי.
מדיניות הממלכה הסלאוקית מתקופת אנטיוכוס השלישי כלפי ירושלים הייתה מורכבת. ירושלים לא הייתה פוליס יוונית, הכוהן הגדול לא היה מלך, כוחם הצבאי לא היה מפותח והיהודים גם לא מילאו תפקיד כלכלי חשוב במדינה. מציאות זו הביאה למצב שבו כל הסתבכות פוליטית או משבר פנימי בממלכה הסלאוקית, היה עלול להעמיד בסכנה או לבטל את היתרונות הפוליטיים והיחס של השלטון כלפי היהודים.
בנוסף לאותה מדיניות חוץ מורכבת, בירושלים עצמה היו גם התנגשויות פנימיות של אינטרסים בין המשפחות היהודיות הגדולות ששלטו אז בארץ יהודה. היו אלו אינטרסים מדיניים, חברתיים ודתיים וקדמו לרפורמה ההלניסטית שמתחילה בשלהי תקופתו של סלאוקוס הרביעי ולאחריו.
בירושלים בתקופה זו החזיקה משפחת בית חוניו במשך דורות את כס הכהונה הגדולה. בני משפחת חוניו נמנו עם האנשים העשירים ביותר בעם והיוו את צמרת האצולה היהודית. המשפחה השנייה (שהייתה גם מתחרה תמידית של משפחת חוניו) לפי ערכה והשפעתה בחברה הירושלמית, הייתה משפחת בני טוביה (כאמור אחיהם הקטן הורקנוס התמיד בדביקות בתמיכתו בשלטון התלמי בארץ, בעוד אחיו הגדולים נטו לצד השלטון הסלאוקי). משפחה נוספת ובה שלושה אחים: שמעון, מנלאוס, וליסימאכוס, היו חסידי הרפורמה ההלניסטית. אינטרסים אישיים של שמעון היוו נקודת פתיחה מסוימת לרפורמה של השלטון הסלאוקי בירושלים.
כתובת הליודורוס והרפורמה של סלאוקוס הרביעי
סלאוקוס הרביעי המשיך את מדיניות אביו, שלח מתנות מכובדות וסיפק מהכנסותיו להוצאות שבקיום הפולחן בבית המקדש. ויכוח נפל בין הכוהן הגדול חוניו, לבין שמעון בן שבט בנימין ששימש כנגיד בית המקדש. הוויכוח נסב על רצונו של שמעון לקבל לידיו את תפקיד האגוראנומוס (התפקיד שמופקד על המידות והמחירים בשוק). חוניו אינו נעתר לבקשה זו ושמעון פונה לאפולוניוס בן תרסיאס, (הנציב שהיה ממונה על החילות בסוריה ובפיניקיה). שמעון סיפר לאפולוניוס על האוצרות רבים המונחים באוצר בית המקדש ובכלל זה יתרות מאוצרות שנאספו מתרומות הממלכה לקיום הפולחן, אוצרות שהם עולים מעבר למה שנדרש לקיום הפולחן בבית המקדש ויכולים לחזור לידי המלך. ידיעה זו הובאה לאוזנו של סלאוקוס הרביעי. חובותיו התופחים לרומי וקופת האוצר המלכותית המדלדלת של סלאוקוס, הובילו אותו להחלטה לפעול להחרמת פקדונות אלו מבית המקדש בירושלים. החלטה זו נועדה כדי למלא את אוצרות ממלכתו ובית המקדש בירושלים היה רק אחד מהאופציות האפשריות ליישם זאת מנקודת מבטו של סלאוקוס. לביצוע מטלה זו שלח סלאקוס את הליודורוס הממונה על משק הכספים בממלכה, ידיד נעוריו מאנשי אמונו והאיש שגם ליווה את בתו של סלאוקס לאודיקה לחתונתה עם מלך מוקדון. הפקודה הועברה בשנת 178 לפנה"ס בכתובת ממלכתית כתובת הליודורוס.
הפקודה בכתובת הליודורוס הביאה נקודת מבט שונה, רפורמה על עצמאות המקדש בירושלים ועל עצמאותו הכלכלית שהייתה באיום. מדיניות חדשה של הממלכה הסלאוקית גם לבעלי בריתה וגם לאויבה. בכתובת הדגיש סלאוקוס את דאגתו למקדשים שבמחוזות קוילה-סוריה ופויניקי (המחוז של ארץ ישראל ודרום פיניקיה) ועל כך שבמחוזות אלו, אין מי שיופקד על ענייני המקדש. בכתובת מינה סלאוקוס את אוולימפיודורוס כאחראי על המקדשים במחוזות אלו, אבל בניגוד לאביו לא יצא בעצמו לבצע את המשימה של החרמת פיקדונות בית המקדש בירושלים, אלא שלח כאמור את בא כוחו הליודורוס. הליודורוס עם הגעתו לירושלים, ביקש את הסבריו של חוניו השלישי הכוהן הגדול, בנוגע לאוצרות הנמצאים בבית המקדש. חוניו הסביר שאוצרות אלו הם קרנות כספי האלמנות והיתומים וכמו כן נמצאים בבית המקדש גם כספי הורקנוס בן טוביה "אדם מאוד מכובד". הסבריו של חוניו לא התקבלו על ידי הליודורוס, אשר נדרש למלא את פקודת המלך. תחינות הכהונים והאוכלוסייה היהודית בירושלים, אף הם לא סייעו להחלטתו של הליודורוס. המשך ההשתלשלות האירועים סיפרה שעם כניסתו של הליודורוס ושומריו לפתח בית המקדש, הופיע פרש בלבוש זוהר ולידו שני נערים יפים וחסונים הנגלים רק להליודורוס ואנשיו. הללו אחזו בהליודורס משני צדדיו והלקו אותו עד שנפל (אירוע זה היה גם נושא ליצירתו של הציר רפאל בוותיקן שנקרא גירוש הליודורוס מהמקדש). תפילותיו לאלוהים של חוניו השלישי, השיבה את רוח החיים של הליודורוס והצילה אותו. הליודורוס חזר למלכו וסיפר לו את השתלשלות המקרה וגדולותו של האלוהים היהודי שהביאה גם לבסוף לחזרתו ללא אוצרות בית המקדש.
סיום מלכותו של סלאוקוס הרביעי
התבוסה בקרב מגנסיה ושלום אפאמה, החלו את ההתפוררות האטית של הממלכה. הבקיעים שהתרחבו בזמן שלטונו של סלאוקוס, היו גם תוצר של חוסר החלטיותו הססנותו והקשיים בהם נתקל מבית ומחוץ. כל אלו הדגישו את אוזלת ידו של המלך וערערו את יוקרתו בבירה. החרמת פקדונות בתי המקדש כדרך לתשלום החובות לרומי, היוותה שינוי למדיניות ולדרכים המקובלות לגביית מיסים בממלכה. נראה שהליודורוס סבר כי ניתן להשיג את סכומי הכסף הנדרשים לממלכה בדרכים מקובלות, במדיניות של מסחר נמרץ ופיתוח כלכלי של המחוזות.
הקרע שהעמיק ומעמדו המעורער של סלאוקוס הרביעי, הביא למשבר אמון ללא מוצא ולהעזה של הליודורוס ומקורביו לשלוח יד בנפש מלכם.
כהונתו של הליודורוס על כס המלכות הייתה קצרה מאוד. את מקומו של סלאוקוס הרביעי ירש אחיו הגולה אנטיוכוס הרביעי, אשר בסיוע אומיניס השני מלך פרגמון קיבל את המלוכה תחת היורש החוקי דמטריוס הראשון בנו של סלאוקוס הרביעי.