cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טוביה החולב
עלילת הספר
בתו השנייה של טוביה, הודיל, מתאהבת בסטודנט צעיר בשם פרצ'יק (ברוסית: פלפלון/ פלפלת) הדוגל במהפכנות ובסוציאליזם. הם חוששים שהשלטונות יאסרו את פרצ'יק ויגלו אותו ומתעקשים להינשא בהקדם, כדי שהודיל תוכל להצטרף אל בעלה במאסרו. זמן קצר לאחר מכן, פרצ'יק אכן נאסר על ידי השלטונות ונשלח לסיביר, ולאחר זמן מצטרפת אליו הודיל.
בתו השלישית של טוביה, חוה, מחליטה כאחיותיה להינשא לבחיר לבה - גוי אוקראיני נוצרי. הפעם טוביה לא מוותר על עקרונותיו ואוסר על בתו להינשא לאהוב לבה. חוה כתגובה בורחת מן הבית ונישאת לגוי בחשאי בכנסייה. מעתה מסרב טוביה להזכיר את שמה של בתו, יושב עליה שבעה ו"קורע קריעה" עליה, כשם שיש לעשות על אדם שמת.
בתו הרביעית, שפרינצע, מתאהבת בבן לאלמנה עשירה בשם אהרונצ'יק, ומטביעה את עצמה במים כאשר היא מגלה שהשידוך לא יכול להתממש.
בתו הקטנה, ביילקע, מתחתנת עם סוחר עשיר אותו היא לא אוהבת, שלבסוף יורד מנכסיו.
חיי משפחתו של טוביה בעיירה אנטבקה נגדעים כשמתקבל צו גירוש, המחייב את כל יהודי העיירה למכור תוך שלושה ימים את רכושם ובתיהם ולעזוב את העיירה. כשרואה חוה את מה שהגויים מבקשים לעשות ליהודים, היא מחליטה לחזור אל עמה ומשפחתה והיא מקבלת על עצמה חובת גלות יחד עם אביה.
תרגום הספר לעברית
ב-1950 תורגם הספר מיידיש לעברית בידי י"ד ברקוביץ, חתנו של שלום עליכם שתרגם את כל כתביו. בתרגום זה הספר נקרא "טוֹביה החולב".
ב-1983 תורגם הספר בידי בנימין הרשב בשם "טֶביֶה החלבן". הספר ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה.
באותה שנה יצא לאור תרגום נוסף בשם "טוביה החלבן ובנותיו" מאת גניה בן שלום.
ב-2009 תורגם הספר מחדש לעברית בידי דן מירון, בשם "טֶביֶה החולב", הספר יצא לאור בהוצאת כתר.
מחזות וסרטים
הסיפור עובד לסרטים והצגות מספר פעמים. והתפרסם בעיקר בעיבודו למחזמר "כנר על הגג" על ידי המחזאי היהודי-אמריקני יוסף שטיין. המחזה הועלה בברודוויי לראשונה בשנת 1964, ומאוחר יותר עובד לסרט בכיכובו של חיים טופול. העלילה המתוארת במחזה ובסרט שונה בפרטים רבים מהעלילה המקורית שכתב שלום עליכם.
עיבוד ליצירת בלט
בשנת 2018, הכוריאוגרף הרוסי יגור מנישקוב העלה יחד עם בלט ירושלים עיבוד לבלט של סיפורי טוביה החולב והמחזמר "כנר על הגג", הנושא את השם "כנר על הגג". היצירה הועלתה כמופע העשור להקמת הלהקה. היצירה מכילה קטעי פסקול מהסרט "כנר על הגג", כמו גם יצירות של המלחינים היהודים גרשווין, ברנשטיין ושניטקה. העיבוד מתמקד בסיפוריהן של צייטל וחוה בלבד, וגולדה, אשתו של טוביה, אינה נראית בתמונה. לכנר בעיבוד זה יש תפקיד רחב יותר, והוא משמש לעיתים כבן-זוגו לריקוד של טוביה, כמו גם תופס את מקומה של פרומה-שרה בחלום הבלהות של טוביה. בניגוד למחזמר, יצירת הבלט מכילה ברקע גם את דמויותיהם של אהרונצ'יק, בחיר לבה של שפרינצע, בתו הרביעית של טוביה, ואת בן זוגה של ביילקע, בתו החמישית. המופע מציג את חמש בנותיו של טוביה בגיל מתאים לנישואים, כפי שכל אחת הופיעה בסיפורה ב"טוביה החולב". סוף המופע מתכתב עם הסוף שהוצג ב"כנר על הגג", אם כי חוה נותרת עם פיידקה באנטבקה.
שאלקה 04
מועדון הכדורגל שאלקה 04 (בגרמנית: FC Schalke 04) הוא מועדון כדורגל מהעיר גלזנקירכן, שבגרמניה. המספרים "04" מתייחסים לשנת ההקמה 1904. המועדון הוא אחד הפופולריים בגרמניה ומשחק כיום בבונדסליגה השנייה. המועדון שיחק ברציפות בליגה הבכירה מעונת 1991/1992, עד שנשר לבונדסליגה השנייה בתום עונת 2020/21, ונמנה עם המועדונים הגדולים במדינה.
המועדון זכה בשבע אליפויות לאומיות (1934, 1935, 1937, 1939, 1940, 1942, 1958), חמישה גביעים לאומיים (1938, 1972, 2001, 2002, 2011) והעפילה לגמר שבע פעמים נוספות. המועדון זכה גם בסופרקאפ הגרמני (2011) ובגביע אופ"א (1997) והוא המועדון הגרמני הראשון לזכות בדאבל, הן אליפות והן גביע באותה עונה, זה קרה בעונת 1937.
המועדון מונה יותר מ־43,000 חברים ומנויים. הקבוצה נחלה שורת הצלחות והישגים, הן בגרמניה והן בתחרויות אירופאיות, אך מאז 1958 לא זכתה באף אליפות. ההישג הגבוה האחרון שלה היה בשנת 2018, אז סיימה במקום השני בליגה.
לקבוצה יריבות מרה עם מועדון בורוסיה דורטמונד. מאוקטובר 2006 עד פברואר 2022 חברת הגז הרוסית גזפרום הייתה הספונסר הראשי של הקבוצה, באמצעות חברת הבת שלה גזפרום גרמניה.
שנים ראשונות
המועדון נוסד ב-4 במאי 1904 כמועדון וסטפאליה שאלקה (Westfalia Schalke), על ידי קבוצת תלמידי בית ספר ומדיהם הראשונים היו אדום וצהוב. הקבוצה לא הצליחה להירשם כקבוצה מקצוענית. בשנת 1912, אחרי שנים של כישלון להעפיל לטורנירים מקצועניים הקבוצה התמזגה עם מועדון ההתעמלות "שאלקה 1877" (Schalker Turnverein 1877). הסכם המיזוג החזיק עד 1915 כאשר וסטפאליה שאלקה (SV Westfalia Schalke) הוקמה מחדש כמועדון עצמאי, אך השניים שבו והתאחדו בשנת 1919 בשם "מועדון הספורט וההתעמלות שאלקה 1877" (Turn-und Sportverein Schalke 1877).
המועדון זכה בתואר הראשון שלו בשנת 1923 כשזכה באליפות העיר. ב-1924 המועדון נפרד שוב ממועדון ההתעמלות והחל להיקרא "שאלקה 04" ואימץ את הצבעים הכחולים-לבנים המזוהים עם הקבוצה.
התחזקות
עם זאת, לאיסור הייתה השפעה מועטה על הפופולריות של הקבוצה: במשחק הראשון שלהם לאחר האיסור נגד פורטונה דיסלדורף, ביוני 1931, הקבוצה משכה 70,000 צופים למגרש הבייתי. המועדון החל להשתפר משנת 1931 והקבוצה העפילה לחצי גמר אליפות גרמניה 1932, אך שם הפסידה 1–2 לאיינטרכט פרנקפורט. בשנת 1933 המועדון זכה באליפות הלאומית הראשונה שלו.
עם ההתארגנות המחודשת של הכדורגל הגרמני בשנת 1933 תחת גרמניה הנאצית, מצאה שאלקה את עצמה בליגת גאוליגה ווסטפאלן, הליגה הראשונה מתוך 16 ליגות שהוקמו כדי להחליף את הליגות האזוריות והמקומיות, כולן טוענות למעמד הבכיר. בליגה זו ראתה שאלקה את העשור המוצלח ביותר בתולדותיה: משנת 1933 עד 1942, הופיעה הקבוצה ב-14 מתוך 18 משחקי הגמר וזכתה באליפות הליגה שלה בכל אחת מעשר עונותיה הבאות.
המועדון מעולם לא הפסיד משחק ביתי בגאוליגה ווסטפאלן בכל 11 העונות הללו והפסידה שישה משחקי חוץ, תוך שהיא נשארת בלתי מובסת בשנים 1935–1943, סימן לדומיננטיות של המועדון.
שנות האליפות
הזכייה הראשונה באליפות הלאומית של גרמניה הנאצית הייתה בעונת 1934, לאחר המשחק נגד נירנברג שהסתיים בתוצאה 2:1. בעונת 1935 היא זכתה באליפות שוב, הפעם בניצחון על שטוטגרט 6–4. המועדון לא העפיל לגמר 1936, אך הופיע בכל אחת מגמרי האליפויות בשש השנים הבאות.
בגביע הלאומי של גרמניה הנאצית הקבוצה הייתה מוצלחת פחות: הם זכו בו פעם אחת בלבד, אחרי ניצחון על פורטונה דיסלדורף בגמר 1937, אך העפילו לגמר בעונת 1936, 1941 וב-1942.
במשך תריסר עונות (1933 עד 1945) שאלקה ניצחה ב-162 מתוך 189 משחקיה בגאוליגה, כשהיא מפסידה שישה משחקים בלבד ו-21 משחקים נוספים הסתיימו בשוויון. באותה תקופה היא הבקיעה 924 שערים וספגה 145 בלבד, כאשר בשנים 1935–1939 היא לא הפסידה אף משחק ליגה. הדומיננטיות של הקבוצה באותה עת שימשה את התעמולה הנאצית והייתה דוגמה ל"גרמניה החדשה" שהם טיפחו.
לאחר המלחמה
כשגרמניה הייתה בתוהו ובוהו לקראת סוף מלחמת העולם השנייה שיחקה שאלקה רק שני משחקים בשנת 1945. הם חזרו לשחק בסדירות לאחר המלחמה ובמשך תקופה ארוכה המשיכו להתמודד כמועדון חזק. הם קבעו שיא במשחק הסיבוב הלאומי באליפות עם סיבוב של 20–0 באוברליגה, אבל הדבר רק הדגיש את המצב המוחלש של הכדורגל הגרמני מאשר היכולת של הקבוצה עצמה. המשחק של שאלקה התדרדר והישג השיא באוברליגה המערבית החדשה בשנת 1947 המקום השישי. תוך שנתיים הם ירדו למקום ה-12.
הכניסה לבונדסליגה
שאלקה המשיכה לשחק היטב וסיימה באחד מארבעת המקומות הראשונים בשנים שקדמו להקמתה של הבונדסליגה בשנת 1963, הליגה הפדרלית והמערכת החדשה של מערב גרמניה. תוצאות אלו זיכו אותם בבחירה כאחת מתוך 16 המועדונים שהעפילו לליגה העליונה. השנים הראשונות בבונדסליגה היו קשות. בעונת 1964/1965, הם ניצלו מירידה רק בשל הרחבת הליגה ל-18 קבוצות. אך בהמשך הקבוצה סיימה בחלק התחתון של טבלת הליגה, לפני שיפור ניכר בעונת 1971/1972 והגיעו לשיא כשסיימה במקום השני לבאיירן מינכן ואחרי שהובילה את הליגה בחלק ניכר מהעונה. באותה עונה זכתה שאלקה בפעם השנייה בתולדותיה בגביע הגרמני.
בשנת 1970 שיחקה שאלקה בגביע אירופה למחזיקות גביע. בשמינית הגמר ניצחה את קבוצת נורשפין. ברבע הגמר ניצחה את קבוצת דינמו זגרב, אך בחצי הגמר הפסידה לקבוצת מנצ'סטר סיטי.
שערוריית 1971
למרות התוצאות המשופרות שלהם, זרעים של התדרדרות משמעותית כבר נזרעו. מספר משחקניה הנבחרים ואנשי הקבוצה הואשמו בכך שהם קיבלו שוחד כחלק משערוריית הבונדסליגה משנת 1971. מחקירה עולה כי שאלקה שיחקה בכוונה להפסיד במשחקה ב-17 במאי, במחזור 28 נגד ארמיניה בילפלד, 0-1. כתוצאה מכך נאסר על כמה משחקני שאלקה לשחק לכל החיים, ביניהם שלושה - קלאוס פישר, ריינהרד ליבודה וקלאוס פיכטל - ששיחקו בקביעות במדי נבחרת גרמניה המערבית בכדורגל באותה העת. אף על פי שהעונשים הועברו מאוחר יותר לאיסורים שנעו בין שישה חודשים לשנתיים, השערורייה השפיעה בצורה עמוקה על מה שאולי הייתה אחת הקבוצות הגרמניות הדומיננטיות בליגה.
משבר ושיקום
בשנת 1973, המועדון עבר לפארקשטדיון, שנבנה לקראת מונדיאל 1974, עם תכולה של 70,000 מושבים.
בעקבות השערורייה משנת 1971, ביצועי המועדון היו לא אחידים. המועדון אומנם סייע במקום השני בעונת 1976/1977, כשרק נקודה אחת הפרידה בינה לבין האלופה בורוסיה מנשנגלדבך.
בתחילת שנות השמונים שאלקה נקלעה לקשיים ומצאה את עצמה יורדת ל בעונת 1981/1982 ואחרי החזרה, שוב בשנים 1983–1988. הם חזרו לליגה העליונה בעונת 1984/1985 אך ירדו פעם נוספת בשנת 1988. הם חזרו לבונדסליגה בעונת 1991/1992 ונותרו בה מאז.
המועדון זכה בתואר הראשון מאז הזכייה בגביע מ-1972, עם זכייה בגביע אופ"א בעונת 1996/1997, לאחר שגברה בשלב הגמר על אינטר מילאנו בדו-קרב בעיטות עונשין בסן סירו, לאחר שוויון 1-1 בסיכום שני המשחקים. בהדרכת המאמן ההולנדי הוב סטיבנס, זכתה נבחרת שאלקה מ-1997 בכינוי "לוחמי היורו", שעדיין נמצא בשימוש בקרב האוהדים. סטיבנס, שהיה אז לא ידוע בגרמניה, זכה לחיבה לא רק מאוהדי שאלקה. סטיבנס הטמיע בהצלחה מערכת של משמעת נוקשה, במיוחד בקו ההגנה.
עם כניסת המאה החדשה שאלקה חזרה להתחזק. במהלך שנות התשעים ותחילת 2000 עבר המועדון רפורמה ושינוי מוצלח שהביאו אותו למצב של ארגון ספורט מסחרי מודרני וביסס את עצמו כאחת הקבוצות הדומיננטיות בבונדסליגה. שאלקה זכתה ב פעמיים רצופות (2001, 2002) וסיימה במקום השני בבונדסליגה בעונות 2000/01, 2004/05, 2006/07. כאשר סיום עונת 2000/2001 היה קורע לב עבור אוהדיה של שאלקה, שהייתה פער של 2 נקודות מזכייה באליפות, אך לבסוף קטפה את התואר באיירן מינכן הבלתי מעורערת.
תקופת גזפרום (2007—2022)
בשנת 2001 עברה הקבוצה לאצטדיונה החדש, פלטינס ארנה, שהחליף את הפארקשטדיון ששימש אותה עד אז. בעונת 2005 שאלקה סיימה במקום השני שוב ובשנת 2006 הגיעה לשלב חצי גמר גביע אופ"א, בו הפסידה לקבוצת סביליה ובתום אותה עונה סיימה במקום הרביעי בבונדסליגה ושנה לאחר מכן שוב סיימה כסגנית האלופה, בפעם השלישית מזה בשבע עונות. בעונת 2007/2008 שאלקה העפילה לרבע גמר ליגת האלופות, כשבפעם הראשונה היא עוברת את מכשול שלב הבתים.
ב-9 באוקטובר 2006 חברת הנפט הרוסית גזפרום הפכה לספונסר החדש של הקבוצה. החברה הודיעה כי תשקיע 125 מיליון אירו במועדון בתקופה של חמש וחצי שנים. כניסתו של ענק הנפט הרוסי הביאה לשיתוף פעולה בין הקבוצה למועדון הכדורגל הרוסי זניט סנקט פטרבורג, שאף הוא בבעלות גזפרום.
ב-1 ביולי 2009, פליקס מגאת, שהוביל את וולפסבורג לראשות הטבלה בבונדסליגה, הפך למאמן הראשי החדש. מינויו של מגאת לתפקיד בא במסגרת קמפיין הוצאות נרחב בשווי מיליוני יורו, שאיפשר לשאלקה לרכוש חלוצים ידועים בינלאומיים כמו קלאס יאן הונטלאר וראול גונזלס. כהונתו של מגאת במועדון הייתה בתחילה מוצלחת, כשהקבוצה כבשה שערים רבים, אם כי שבריריות ההגנה ובחירת הסגל המפוקפק של מגאת הפכו אותו ללא פופולרי בקרב אוהדי שאלקה עד דצמבר 2010. ב-16 במרץ 2011, מגאת פוטר והוחלף בראלף ראנגניק. תוך שבועות ספורים בלבד ממינויו, ראנגניק ראה את קבוצתו מנצחת 2–5 טת אינטר מילאנו בסן סירו במהלך עונת 2010/2011 בשלב רבע הגמר של ליגת האלופות. שאלקה הגיעה לחצי הגמר], בו הפסידה 0–2 לקבוצת מנצ'סטר יונייטד במשחק הראשון ו-4:1 במשחק הגומלין. בהמשך השנה זכתה שאלקה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 0:5 על קבוצת דויסבורג מליגת המשנה.
ב-22 בספטמבר 2011 הודיע ראנגניק על התפטרותו המיידית כמאמן הראשי של שאלקה 04 עקב תשישות. עוזר מאמן סאפו אייקורן אימן את הקבוצה כמאמן זמני עד למינויו של הוב סטיבנס ב-27 בספטמבר 2011. החוזה של סטיבנס היה אמור להימשך עד 30 ביוני 2013.
למרות המעמד האגדי שלו בקרב אוהדי שאלקה, חזרתו של סטיבנס לשאלקה נתקבלה בספקנות מסוימת מכיוון שהאוהדים חששו שסטיבנס, שאימן את שאלקה לזכייה בגביע אופ"א עם מערכת הגנה נוקשה, עלול לנטוש את המערך ההתקפי של ראנגניק לטובת חזרה למערך ההגנה שלו משנת 1997. הספקות לא זכו לאישוש ואף על פי ששאלקה שיחקה עונה מעט לא עקבית, הם הגיעו למקום השלישי בבונדסליגה המעניק העפלה ישירת למוקדמות ליגת האלופות. שאלקה פתחה מעולה את עונת 2012/2013 והתבססה במקום השני בליגה עד נובמבר, ממש מאחורי באיירן מינכן. ב-20 באוקטובר יצאה שאלקה למשחק החוץ נגד בורוסיה דורטמונד והצליחה לנצח את הקבוצה הביתית 1–2 כדי להבטיח את ניצחון הליגה הראשון שלהם במסגרת הדרבי ביניהן מאז פברואר 2010, עם זאת היא סיימה לבסוף את העונה במקום הרביעי.
בליגת האלופות, שאלקה התמודדה נגד סטיאווה בוקרשט, בזל וצ'לסי. שאלקה סיימה בסופו של דבר את שלב הבתים במקום השני, אחרי צ'לסי והודח בשלב 16 האחרונות על ידי ריאל מדריד. תוספת בולטת להרכב שאלקה הייתה הגעתו של קווין-פרינס בואטנג ממילאן. לאחר פתיחה מאכזבת בעונת 2013/2014 שראה את שאלקה מסיימת במקום השביעי בטבלת הבונדסליגה, כמו גם ההדחה המוקדמת מהגביע, המועדון שיחק את המחצית השנייה של העונה, שנחשבת לאחת המצליחות ביותר בתולדות המועדון. העונה התאפיינה בשפע של פציעות בקרב שחקני המפתח, כולל ג'פרסון פרפאן וקלאס-יאן הונטלאר, כמעט במשך כל העונה. מה שהוביל לדיונים באשר ליכולותיו של המאמן הראשי יינס קלר. באופן חלקי, שאלקה הציבה עד עשרה שחקנים צעירים בעלי פוטנציאל ששיחקו בקבוצת הנוער של שאלקה לאורך כל העונה. בין תגליות העונה היו השחקן הצעיר מקס מאייר ולאון גורצקה. הקבוצה הצעירה של שאלקה ניצחה 11 מתוך 17 משחקים, בסך הכל 36 נקודות ובסוף עונת 2013/2014, המועדון סיים במקום השלישי בטבלת הבונדסליגה כדי להעפיל בפעם השלישית ברציפות לליגת האלופות, הישג ששאלקה מעולם לא השיגה לפני כן. ב-7 באוקטובר 2014, לאחר תבוסה 1–2 לקבוצת 1899 הופנהיים ואחרי שצברה שמונה נקודות בלבד משבעה משחקים, קלר פוטר והוחלף על ידי רוברטו די מטאו.
בעונת 2017/2018, בהיעדר המפעלים האירופיים, שאלקה התרכזה בליגה המקומית והצליחה לסיים את העונה בשלב חצי גמר הגביע ולמקום השני בבונדסליגה, עם דומניקו טדסקו כמאמן הקבוצה. עם זאת, בעונת 2018/2019 בבונדסליגה הקבוצה התדרדרה עד למקום 14 ובמרץ 2019 טדסקו פוטר ובמקומו הובא שוב הוב סטיבנס. שאלקה הצליחה להעפיל לשלב 16 האחרונות בליגת האלופות, אך לא מעבר לכך והודחה מרבע גמר הגביע.
המשבר וירידת ליגה
ביולי 2019, לקראת עונת 2019/2020 בבונדסליגה, מונה דייוויד וגנר למאמן הקבוצה, לחוזה אימון עד 30 ביוני 2022. עם זאת, הקבוצה הפסידה ברבע גמר הגביע הגרמני והתדרדרה למקום השמיני בטבלה. בתחילת שנת 2020 הגיעה למאזן שלילי כשלא הצליחה לנצח במשך ארבעה חודשים: היא ניצחה במשחק נגד בורוסיה מנשנגלדבך ב-17 בינואר 2020, אך צברה 16 משחקים רצופים ללא ניצחונות, כולל תבוסות לבאיירן ולר.ב. לייפציג בתוצאה 5:0, לקלן בתוצאה 3:0. גם לאחר שהוקפאה הליגה בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בגרמניה וחודשה במרץ 2020 התקשתה הקבוצה והובסה 4:0 לבורוסיה דורטמונד וגם לוולפבסורג בתוצאה 4:1 והתמקמה בתחתית טבלת הליגה. בחודשים מאי ויוני 2020 שחקני גלזנקירכן היו חסרי אונים לחלוטין: 7 הפסדים וללא ניצחון אחד בתשעה מחזורים. התוצאה הייתה הידרדרות ממקום 6 ל-12, מחאת אוהדים והתפטרותו של יו"ר דירקטוריון המועדון, קלמנס טניס, שכיהן בתפקיד במשך 19 שנה. אלא שזה לא סייע לה ובעונת 2020/2021 הקבוצה התדרדרה למקום האחרון ולא ניצחה ברציפות במשך למעלה מעשרה חודשים ועם רצף של 28 משחקי בונדסליגה ללא ניצחון. עם זאת ב־22 בדצמבר 2020 גברה על קבוצת SSV Ulm 1846 Fußball בתוצאה 3:1 והעפילה לשמינית גמר הגביע הגרמני. הרצף השלילי נשבר ב-9 בינואר 2021, לאחר 357 ימים ו-30 מחזורי ליגה כשהקבוצה הביסה 0–4 את הופנהיים. בתום העונה נשרה לליגת המשנה, ושבה אליה לראשונה מאז עונת 1990/1991.
בפברואר 2022 בוטל הסכם החסות של המועדון עם גזפרום כתגובה לפלישה הבלתי חוקית של רוסיה לאוקראינה. גזפרום הרוסית המשמשת ספונסרית החולצה של הקבוצה תרד מחולצת המועדון.
בסיום עונת 2021/2022 שבה הקבוצה לבונסליגה לאחר עונה אחת של היעדרות, עם זאת הקבוצה שיחקה עונה אחת בבונדסליגה ונשרה חזרה לליגת המשנה.
אצטדיון הקבוצה
שאלקה מארחת את משחקיה בפלטינס ארנה (Veltins-Arena), הממומן על ידי מבשלת הבירה פלטינס ונבנה בקיץ 2001 עם תכולת של 62,271 מושבים. האצטדיון מחליף את פארקשטדיון ששימש את הקבוצה בעבר ונבנה ב-1973 (הכיל 62,000 מושבים). קודם לכן אירחה הקבוצה במתחם Glückauf-Kampfbahn שנבנה ב-1928 והכיל 35,000 מושבים. באחרונה צומצמה תכולת המושבים ל-5,000 והוא משמש למשחקים בליגות החובבניות.
ספונסר ומימון
אחד הספונסרים העיקריים של הקבוצה היא יצרנית האלקטרוניקה הסינית Hisense וענקית הפחמימנים הרוסית גזפרום. בנוסף אליהן, חברות נוספות סיפקו מימון לקבוצה כמו חברת הביטוח הגרמנית ERGO Insurance Group; יצרנית הרכב BMW; יצרנית האופנועים BMW Motorrad; חברת הביטוח הספרדית Reale Seguros; חברת התקשורת הסינית וואווי; קוקה קולה; וחברת אדידס, שהיא גם המלבישה הרשמית.
מבחינת הכנסות תפעוליות, שאלקה מחזיקה בהכנסה התפעולית השביעית בגובהה בעולם בסכום של 48 מיליון אירו. שאלקה מייצרת את ההכנסה ה-12 בגובהה בעולם: 198 מיליון יורו. במאי 2014 דורגה שאלקה 04 במקום 12 על ידי פורבס ברשימת מועדוני הכדורגל העשירים ביותר בעולם, בסכום של 446 מיליון יורו, עלייה של 16% לעומת השנה הקודמת.
סגל השחקנים
נכון ל-29 בספטמבר 2022
(בהשאלה מליברפול) (בהשאלה מר.ב. לייפציג)
(קפטן)
(בהשאלה מהרטה ברלין)
(בהשאלה מספרטק מוסקבה)
שחקני עבר בולטים
שחקנים שעדיין פעילים:
ענפי ספורט נוספים
"מועדון הכדורגל שאקלה 04" מפעיל קבוצות ספורט מקצועניות וחובבניות במספר ענפי ספורט מלבד הכדורגל:
יוחנן יוסף מזרחי
יוחנן (יוסף) מזרחי (שממה) (ה'תר"ס, 1900, אורמיה איראן - י"ז בשבט ה'תרצ"ח, 18 בינואר 1938, ירושלים) היה איש ציבור בשכונת בית ישראל החדשה, מחללי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
ביוגרפיה
יוחנן מזרחי (שממה) בן שרה ויוסף מזרחי נולד בשנת ה'תר"ס, 1900, באזור אורמיה שבצפון איראן, אז בשליטת הטורקים העותמאנים.
בשנת 1914 עלה לארץ ישראל בגפו ממניעים ציוניים. הוא עשה דרכו ברגל, עם עוד משפחות, דרך עיראק וסוריה, ולבסוף התיישב בירושלים. למד תקופה מסוימת בתלמוד תורה, אך כבר בגיל צעיר החל לעסוק במסחר ובפעילות ציבורית. בהשפעתו עלו ארצה גם אחיו ואחותו.
הוא נתמנה להיות מוכתר שכונת בית ישראל החדשה. פתח בית-מסחר למנופקטורה (בדים ותפירה) בעיר, ששירת יהודים וערבים. תרם תרומות רבות לבית הכנסת "יבנה" בשכונת בית ישראל רחוב הרב שמשון אהרון פולנסקי, שבו שימש כגבאי.
ביום ח' בשבט ה'תרצ"ח, כאשר היה בדרכו לעיר העתיקה לשם גביית חובות מתושבים ערבים, נורה בקרבת תחנת משטרת בית הסראייה מן המארב ונפצע קשה. עשרה ימים נאבק על חייו. ביום ט"ז בשבט (או י"ז בשבט) ה'תרצ"ח (18 בינואר 1938) מת מפצעיו. הוא השאיר אישה בהיריון, ארבעה בנים, בת, שני אחים ואחות.
מזרחי נקבר בחלקת הקדושים שבבית-העלמין שעל הר הזיתים. על מצבתו כתוב: "מצבת קבורת הקדוש יוחנן בן יוסף מזרחי (שממה), נפצע מהמארב על ידי מרצחים בירושלים העתיקה, ביום ח' שבט תרצ"ח, נפטר ט"ז שבט תרצ"ח תנצב"ה". בהלווייתו השתתפו ראשי המוסדות הלאומיים ובאי כוח של עדות שונות והושמעו קריאות כלפי המשטר הבריטי בצפייה שידאג למצות את הדין עם האשמים. מספר חודשים לאחר מותו, נעצר ערבי החשוד ברצח שלו ובמספר מקרי רצח נוספים של יהודים.
האספן (סרט, 1965)
האספן (באנגלית: The Collector) הוא סרט מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 1965 בבימויו של ויליאם ויילר, עם טרנס סטמפ וסמנתה אגר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר "האספן" של ג'ון פאולס (1963).
תקציר העלילה
פרדריק קלג (טרנס סטמפ) הוא פקיד בנק מתוסכל וסובל מתסביך נחיתות. הוא אנטמולוג חובב ואספן פרפרים כפייתי. פקידי הבנק לועגים לו עד שהוא זוכה בסכום גבוה בהימורי ספורט. הוא רוכש לו בית עתיק בסביבה כפרית עם מרתף, מעביר לשם את אוסף הפרפרים שלו ומצייד אותו לקראת מזימת חטיפה.
הוא מסתובב בלונדון ועוקב אחרי סטודנטית יפהפייה לציור בשם מירנדה גריי (סמנתה אגר). הוא יודע שאף פעם אינו יכול לגרום שתתאהב בו ומחליט לחטוף אותה. הוא מצליח לחטוף אותה באמצע היום בעזרת הרדמה בכלורופורם ונועל אותה במרתף. מירנדה חושבת שנחטפה בגלל כופר אבל הוא מרגיע אותה ואמר שתשהה במקום ארבעה שבועות ותלמד להכיר אותו ולהתאהב בו. לאחר ניסיון בריחה שכשל היא מחליטה לשתף פעולה. פרדריק מביא אותה לבית ומראה לה את אוסף הפרפרים שלו והיא נתקפת חרדה ומטיחה בו שהיא למעשה גם פרפר באוסף שלו.
לאחר ארבעה שבועות הוא מביא אותה שוב לביתו ומכין לה ארוחת פרידה. לאחר שמתברר לה שהוא אינו מתכוון לשחרר אותה היא מנסה לברוח והוא תופס אותה בכוח ומרדים אותה שוב בכלורופורם. היא נרדמת והוא נשכב צמוד אליה אבל לא שוכב איתה.
כשהיא מתעוררת, הוא מוביל אותה כפותה למרתף בגשם שוטף. בדרך היא מוצאת את חפירה ופוגעת בראשו. הוא נופל שטוף דם אך מצליח לגבור עליה, ולהכניסה למרתף. הוא נוסע לבית חולים וחוזר כעבור שלושה ימים אך מוצא אותה מתה לאחר שלקתה בדלקת ריאות. הוא קובר אותה ליד הבית ויוצא שוב ללונדון לחטוף בחורה שיש לה פחות דרישות.
פרסים
סמנתה אגר זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה ובפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ויליאם ויילר היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה.
טרנס סטמפ זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט זכה גם בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
פרח'ה
פרח'ה (בערבית: فرخة) הוא כפר פלסטיני, הממוקם בנפת סלפית, שבמרכז השומרון, כ-30 ק"מ מדרום לשכם. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה כ-1,336 תושבים בשנת 2007.
גאוגרפיה
פרח'ה גובלת בסלפית ממזרח ומצפון, בקראוות בני זייד, ובני זייד א-שרקייה מדרום, ובכפר בורוקין ממערב.
היסטוריה
בכפר נמצאו חרסים מתקופות שונות בעת העתיקה. המקום יושב בידי שומרונים לפחות עד הכיבוש הערבי, וכנראה שגם במהלך שלטון בית אומיה.
הכפר לא נזכר בכתבים מהתקופה הצלבנית, אולם על-פי מיקומו ניתן להסיק שהוא היה חלק מהדומיין המלכותי של ממלכת ירושלים הלטינית.
האזור כולו נכבש בידי האיובים לאחר קרב קרני חיטין ב-1187, וטקסט איובי במסגד הכפר מתוארך לשנת 1210 לספירה. יש המזהים את הכפר כמקום הולדתו של המלומד המוסלמי עבדאללה אל-פרח'אווי (1415).
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בפרח'ה אוכלוסייה של 210 מוסלמים, ומספרם גדל במפקד 1931 ל-304 מוסלמים, אשר חיו ב-54 בתים.
בשנת 1945 האוכלוסייה הייתה 280 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל היה 5,675 דונם. מתוך קרקעות אלו 1,753 דונם היו של מטעים ואדמות השקיה, 1,301 של גידולי דגנים, ואילו 14 דונם סווגו כשטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עברה פרח'ה משליטה בריטית לירדנית.
התאוריה של הכול
התאוריה של הכול (באנגלית: Theory Of Everything, בראשי תיבות: TOE) היא תאוריה משוערת בפיזיקה אשר תהיה מסוגלת להסביר ולקשור בין כל התופעות הפיזיקליות הידועות. בפרט, תאוריה זו תשלב בצורה מוצלחת בין תורת הקוונטים ותורת היחסות הכללית, שתי התורות הפיזיקליות המובילות כיום. חלק מתאוריה זו הוא התאוריה המאוחדת הגדולה.
במהלך המאה ה־20 הוצעו מועמדות רבות לתפקיד, אך אף אחת מהן לא אוששה בצורה ניסיונית. פיזיקאים רבים סבורים, בעקבות טיעונים שפותחו מהעיקרון ההולוגרפי בשנות ה־90 של המאה ה־20, כי התאוריה המבטיחה ביותר כיום היא תורת M ה־11 ממדית. עם זאת, לא קיים קונצנזוס בנושא.
מיוון העתיקה עד לאיינשטיין
מאז ימי יוון העתיקה, פילוסופים שיערו כי מגוון המראות מסתיר אחדות כלשהי - כך שרשימת הכוחות היא קצרה, ומכילה ערך אחד בלבד. לדוגמה, הפילוסופיה המכנית של המאה ה־17 (אשר טוענת כי את כל המתרחש ביקום ניתן להסביר בידי כוחות הטבע) גרסה כי את כל הכוחות אפשר להכניס תחת קטגוריית "כוחות מגע" בין חלקיקים מוצקים וזעירים. גישה זו ננטשה לאחר קבלת התאוריה של כוח המשיכה ארוך־הטווח של אייזק ניוטון - אך באותו זמן, עבודתו של ניוטון על ספרו "פרינקיפיה" סיפקה את ההוכחה האמפירית הראשונה עבור האיחוד של כוחות שונים לכאורה: עבודותיו של גלילאו על משיכה ארצית, חוקי קפלר לתנועת כוכבי־הלכת, וההסבר עבור גאות ושפל, הוסברו כולן בצורה כמותית בידי חוק אחד ויחיד - חוק הכבידה האוניברסלי.
ב־1820 גילה הנס כריסטיאן ארסטד קשר מסוים בין חשמל למגנטיות ובכך החל עשורים שלמים של עבודה, כאשר גולת הכותרת שלה תהיה התאוריה האלקטרומגנטית של ג'יימס קלארק מקסוול. כמו כן, במהלך המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20, ניכר בהדרגה כי תופעות שכיחות של כוחות - כוחות מגע, אלסטיות, צמיגות, חיכוך, לחץ - נבעו למעשה מפעולות גומלין חשמליות בין החלקיקים הקטנים ביותר של החומר. בשנות ה־20 המאוחרות של המאה ה־20, מכניקת הקוונטים החדישה הראתה כי קשרים כימיים בין אטומים הם דוגמאות לכוחות חשמליים (לפי קוואנטים) - דבר אשר הצדיק אפוא את התרברבותו של פול דיראק שלפיה, "החוקים הפיזיקליים הנדרשים, עבור תאוריות מתמטיות של חלק גדול מהפיזיקה - וכל כולה של הכימיה - ידועים לחלוטין".
את הניסיונות לאחד את תאוריית הכבידה עם תאוריית האלקטרומגנטיות ניתן לתארך אחורה, לפחות עד ניסוייו של מייקל פאראדיי אשר התבצעו בין 1849 ל־1850. לאחר שהשקפתו של אלברט איינשטיין על כבידה (תורת היחסות הכללית) פורסמה ב־1915, החיפוש אחר "תאוריית שדה מאוחדת" החלה ביתר מאמץ.
בתקופה זו, היה זה לכאורה סביר כי לא קיימים כוחות יסודיים אחרים (מלבד כבידה ואלקטרומגנטיות). התורמים העיקריים לפיתוח התאוריה של הכול היו גונר נורדסטרום, הרמן וייל, ארתור אדינגטון, תיאודור קלוצה, אוסקר קליין והבולטים מכולם היו איינשטיין ועוזריו. בשנותיו האחרונות, עמל אלברט איינשטיין רבות כדי למצוא תאוריה מאחדת שכזו, אך העלה חרס בידיו.
תורת השדות הקוונטית
התורה הפיזיקלית המתקדמת ביותר הקיימת כיום אשר מתקרבת צעד נוסף לחזון התאוריה של הכול ושאוששה בניסויים היא תורת השדות הקוונטית. תורה זו מצליחה לאחד את תורת הקוונטים עם תורת היחסות הפרטית, מצליחה לתאר את החלקיקים השונים בטבע ולאחד שלושה מתוך ארבעת הכוחות היסודיים בטבע בעזרת תורות כיול (הכוח האלקטרומגנטי, הכוח הגרעיני החזק והכוח הגרעיני החלש).
לפי תורת השדות הקוונטית הדבר הבסיסי ביותר אינו חומר, אנרגיה או כוח אלא שדה. ישנם שדות שיוצרים את חלקיקי החומר ושדות שיוצרים את הכוחות היסודיים בטבע. הכוח היסודי הרביעי המוכר כיום - כוח הכבידה, המתואר בעזרת תורת היחסות הכללית, הוא הכוח היחיד שאי־אפשר לקבל בעזרת תורת השדות הקוונטית. כאשר מנסים לתאר את שדה הגרוויטציה מקבלים פתרונות מתבדרים לאינסוף שאינם ניתנים לסילוק ולכן אינם מייצגים נכונה את כוח הכובד (שאינו אינסופי). השאלה כיצד לתאר בעזרת תורת השדות הקוונטית את כוח הכבידה היא אחת מהבעיות המרכזיות כיום בפיזיקה. תורת המיתרים היא דוגמה לתאוריה המנסה לפתור בעיה זו ולהגשים את חזון התאוריה של הכול, אך עדיין אין יודעים האם גישה זו נכונה.
מחיקת השם
מחיקת השם הוא איסור הלכתי למחוק את אחד משבעת שמותיו הקדושים של הקב"ה. איסור זה נלמד מהפסוק "לא תעשון כן לה' אלֹוהיכם" שנסמך לאמור על עבודה זרה "ואִבדתם את שמם מן המקום ההוא".
שבעת השמות שאינם נמחקים
שבעה שמות נזכרו בתורה, ואלו הם: 'יהוה' (שם ההויה); 'אדני' (שם אדנות), 'אל', 'אלהים', 'שדי', 'צבאות', 'אהיה אשר אהיה' – וכל המוחק אפילו אות אחת מן השמות הללו עובר באיסור תורה.
דיני המחיקה
כל המוחק במזיד אחד מן השמות שנכתבו בקדושה, נענש במלקות. ואפילו אם כתב בטעות את שם השם לשם קדושה שלא במקומו, כגון שטעה וכתבו בספר התורה שלא במקומו, אסור למוחקו אלא צריך לגנוז את היריעה ולכותבה מחדש.
הכינויים שמשבחים בהן את הקב"ה כגון 'חנון' 'רחום' וכיוצא בהן, הרי הן כשאר כתבי הקודש שמותר למוחקן.
כוונת הכתיבה
איסור מחיקת השם שלמדנו חל על שם שנכתב לשם קדושה אבל מי שכתב שם בטעות, כיוון שלא התכוון- לא נתקדש. ולכן, לדוגמה אדם שהתכוון לכתוב את השם "יהודה", או את השם "ירמיהו", ונשמט בטעות ה"ירמ", ונשמטה לו ה'ד' ונמצא לפניו השם המפורש, כיוון שלא התכוון לכתוב את השם אין בו קדושה ומותר למוחקו.
וכן סופר שעמד לכתוב בתורה את המילים "אלהים אחרים", שמשמעותן אלילים, אף שהתבלבל וחשב שמדובר בשם שמכוון לקב"ה - אין בזה כל קדושה, מפני שכוונת התורה שם לאלילים וממילא לא ניתן להחיל קדושת השם על המילה 'אלהים אחרים'.
גוי שכתב ספר תורה עם השמות שבו, מצד אחד אין בו קדושה כיוון שהשמות לא נכתבו לשם קדושת השם, ומצד שני אסור לבזותו, ולכן צריכים לגונזו. ועובד עבודה זרה שכתב ספר תורה לשם עבודה זרה, צריך לשרוף את ספר התורה הזה. ואין בשרפה זו איסור, משום שבאותם השמות שכתב אין קדושה הואיל ולא כתבם לשם קדושת השם על פי אמונת ישראל, וכדי שלא להניח שם לעבודה זרה תקנו חכמים לשרוף את ספריהם. וכן ספרי תנ"ך שנדפסו על ידי מסיונרים יחד עם הברית החדשה שהיא יסוד העבודה זרה הנוצרית, יש לשרוף או לאבד באופן אחר, כדי שלא להניח להם שם (אג"מ יו"ד ח"א קעב, יו"ד ח"ב קלז).
וכן הדין לגבי שם היישוב בית-אל, שכיוון שהכוונה להזכיר שם מקום ולא לקרוא בשם השם, מותר לומר בית-אל, וכן מותר לכתוב ולמחוק את שם היישוב בית-אל. (עיין פסחים קיז, א, ומהרש"א שם. ובשדי חמד קונטרס באר בשדי במכתב ב' מהרה"ג יוסף זכריה שטרן. ועיין מכתב י"ב שנוטה להחמיר לעניין בית אל).
דינים נוספים
בשל דין זה נוהגים העיתונים הדתיים לציין בכל דף שיש בו פסוק או שם קדוש 'דף זה טעון גניזה' וכן לטשטש תמונות עם פסוקים או עם שמות השם.
מקרים חריגים
המקום היחיד שהותר למחוק שם קדוש הוא בבדיקת סוטה. התורה מורה שכדי לבדוק אם הסוטה זינתה, כותבים את פרשת סוטה שבתורה, על מגילת קלף בדיו נמחקת, ומוחקים את המגילה אל תוך המים, לרבות את שמות ה' הכתובים בה, ואחר כך משקים את הסוטה במים המשמשים לבדיקתה. על כך אמרו חז"ל: "גדול השלום ששם שנכתב בקדושה נמחה על המים מפני השלום, בשביל להטיל שלום בין איש לאשתו".
בגמרא מסופר שכאשר דוד המלך חפר את היסודות לבנין בית המקדש הראשון התיר אחיתופל להטיל חרס עם שם קדוש אל מי התהום על מנת לעוצרם ולמנוע הצפת העולם, ולמד זאת בקל וחומר מהיתר מחיקת השם בסוטה, שהרי גם זו מטרה של הבאת שלום לעולם.
דין אנדרוז
דין אנדרוז (באנגלית: Dean Andrews; נולד ב-6 באוגוסט 1963) הוא שחקן אנגלי. אנדרוז ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד סמל בילוש ריי קרלינג בסדרת הדרמה של ה-BBC "חיים על מאדים". הוא המשיך לגלם את אותה דמות בסדרת ההמשך "אפר לאפר" משנת 2008 עד 2010.
ביוגרפיה
אנדרוז נולד ברות'רהם ולמד בבית הספר "Sitwell Junior School" ואחר כך ב-"Oakwood Comprehensive School". הוא למד בבית הספר יחד עם מנחה התוכנית "טופ גיר" ג'יימס מיי. הוריו היו בעלי פאב והוא גר בפאבים "Masons Arms" ו-"Green Dragon" בקימברוורת'. אנדרוז היה חבר באגודת חובבי האופרה פניקס והופיע בהפקות אחדות עם הלהקה. הוא התחיל לעבוד ב"קירבי סנטרל" סוכנות מכוניות של ווקסהול מוטורס בוולגייט, ואחר כך הופיע כזמר באתרי נופש כגון סקגנס בלינקולנשייר, ובספינות תענוגות במשך יותר מעשרים שנה. תחילת הקריירה שלו כשחקן הייתה כשנבחן לסרט הקולנוע משנת 2001 "סיפורים מהמסילה" שעלילתו מתרחשת בשפילד.
אנדרוז גילם את בארי שיל בסדרת הטלוויזיה "Buried" שזכתה בפרס באפט"א לסדרת הדרמה הטובה ביותר בשנת 2004. ב-2005 שיחק אנדרוז בתפקיד סטיבן מיינרד בדרמה של רשת ITV "מחשבות רצחניות". ב-2007 הופיע בסדרות הדרמה "True Dare Kiss" ו-"The Street" בהפקת ה-BBC. ב-2006 החל לשחק בדרמה נוספת של ה-BBC "חיים על מאדים" בתפקיד סמל הבילוש ריי קרלינג.ב-2008 חזר לגלם את הדמות של ריי בסדרת הספין אוף "אפר לאפר". עוד שיחק אנדרוז בתפקיד קטן בדמות ניל בסדרה "לא מלאכיות" של ערוץ 4. ב-2010 הופיע בפרק בעונה החמישית של הסדרה "דרך ווטרלו". בסדרה "Marchlands" של ITV שיחק אנדרוז באחד התפקידים הראשיים.
ב-2015 שיחק אנדרוז בתפקיד טום אשר בפרק "The Ballad of Midsomer County" בסדרה "רציחות במידסומר".
ב-2016 שיחק אנדרוז בתפקיד אורח בפרק "The Star of Jacob" בסדרה "האב בראון" בדמות הומלס שמתגלה כזמר מוכשר. ב-2017 הופיע בתפקיד סטיב (קינצ'י) קינצ'ין בסדרה The Moorside של ערוץ BBC two.
חיים אישיים
לאנדרוז יש שתי בנות שנולדו ב-1985 וב-1991. בת זוגו היא הלן בוון-גרין. הוא אוהד של קבוצת הכדורגל רות'רהם יונייטד.
פרדיננד הראשון, מלך רומניה
פרדיננד הראשון, מלך רומניה (ברומנית: Ferdinand I al României; 24 באוגוסט 1865 – 20 ביולי 1927) או בשמו המלא פרדיננד ויקטור אלברט מאינרד (Ferdinand Viktor Albert Meinrad) המכונה "המאחד" (Întregitorul), היה מלך רומניה השני מ-10 באוקטובר 1914 ועד ליום מותו. בתקופת שלטונו של פרדיננד הראשון צידדה רומניה במדינות ההסכמה במסגרת מלחמת העולם הראשונה וממלכת רומניה הגיעה לשיא התפשטותה הטריטוריאלית והחלה תקופת "רומניה הגדולה". פרדיננד נחשב להיות מלך רב השפעה על ההיסטוריה של רומניה ועקב מדיניות האחדות הלאומית בה הוא דגל לאורך שלטונו כונה בתואר "המאחד". פרדיננד היה חבר כבוד של האקדמיה הרומנית.
לפרדיננד היו שלושה תחביבים, בוטניקה, כולל איסוף צמחים שונים מהדלתה של הדנובה, ציד ואיסוף בולים. לאחר מותו, בנו הבכור, קרול, שהיה בעצמו אספן בולים נלהב, ירש את אוסף הבולים שלו.
רקע שושלתי, צעירותו וחינוכו
פרדיננד נולד ב-24 באוגוסט 1865 בעיר זיגמרינגן שבדרום הקונפדרציה הגרמנית לבית הוהנצולרן (ענף הוהנצולרן-זיגמרינגן). אביו של פרדיננד היה לאופולד, נסיך הוהנצולרן, לו הוצע בשנת 1870 כתר מלך ספרד, הצעה שהייתה לגורם מרכזי בפרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870. פרדיננד היה מקורב למלוכת הקיסרות הגרמנית, בני בית הוהנצולרן, ועל כן היה מקורב לוילהלם הראשון, קיסר גרמניה. אמו של פרדיננד, אנטוניה, נסיכת פורטוגל, הייתה בתם של פרננדו השני, מלך פורטוגל ומריה השנייה, מלכת פורטוגל. בצעירותו חונך פרדיננד באוניברסיטת לייפציג ומאוחר יותר באוניברסיטת טיבינגן, שתיהן בקיסרות הגרמנית. שפת האם של פרדיננד הייתה גרמנית, אך כבר בחינוכו המוקדם הוכיח את כישרונו ללימוד שפות זרות. בשנות העשרים לחייו ידע כבר אנגלית, צרפתית ורוסית. בין 1883 ל-1889, פרדיננד חונך בידי המורה הפרטי ואסילה ד. פאון, לשעבר מנהל המכללה הרומנית הלאומית בבוקרשט. ואסילה פאון נשלח לחנך את פרדיננד הצעיר בהוראתו של קרול הראשון, מלך רומניה. ואסילה היה אחראי ללמד את פרדיננד רומנית והעביר אותו שיעורים ברומנים בנושאי ספרות, היסטוריה וגאוגרפיה. פרדיננד למד באקדמיה הצבאית של קאסל, ובסיום לימודיו בשנת 1897 היה לויטננט בצבא הקיסרות הגרמנית.
בחצר המלוכה של קרול הראשון
פרדיננד היה אחיינו של קרול הראשון, מלך רומניה ומאחר שלזוג המלכותי הרומני לא היו ילדים, אימץ אותו קרול כבן ומינה אותו ליורש העצר. מרגע קביעתו של פרדיננד ליורש העצר המלכותי, כל פעילותו, חינוכית, טקסית, משפחתית או אחרת, הייתה נתונה להתעניינות מדעת הקהל של האוכלוסייה הרומנית. דוגמה לכך היא שכאשר חלה פרדיננד בשנת 1887 בעת שהותו בדיסלדורף, דיווחים על מצבו הבריאותי הגיעו לכותרות הראשיות בעיתונים ברומניה. עיתונים נוספים דיווחו על פעילותו במהלך השירות הצבאי בקיסרות הגרמנית. עקב מינויו ליורש העצר הרומני, היה על אביו של פרדיננד ועל אחיו הבכור, וילהלם, נסיך הוהנצולרן, להביע ויתור על כל טענה עתידית אפשרית לכתר הרומני. לאחר אישור ירושת הכתר של פרדיננד במות קרול בידי הסנאט של רומניה, ראש הממשלה לסקר קטרג'יו הגיע לקביעה עם המלך קרול בנוגע לדתו של פרדיננד. לא צופה מפרדיננד עצמו שימיר דתו לנצרות אורתודוקסית אך צופה מיורשיו העתידיים כי יעשו כן.
פרדיננד התרועע בחצר המלכותית הרומנית עם בת האצולה, המשוררת והסופרת אלנה וקרסקו, שהייתה בת טיפוחיה של המלכה הסופרת אליסאבטה. היחסים בין השניים, שזכו לעידוד המלכה, התפתחו לכדי סיפור אהבה, ופרדיננד הודיע על רצונו לשאת את אלנה לאשה, מה שגרם למשבר מדיני. על פי החוזה שקבע את עצמאות רומניה ואת השלטון המלוכני, היו המלך ורעייתו חייבים להיות משושלות לא רומניות, וזאת כדי שלא יהיו מעורבים בתככים פנימיים של קבוצות מקומיות. המלך קרול הגלה את אלנה לפריז לכל ימי חייה, את אשתו, המלכה אליסאבטה, הגלה לעיר הולדתה לשנתיים, ופרדיננד, יורש העצר, נשלח לשוטט בעולם ולמצוא לו כלה זרה בעלת ייחוס. פרדיננד נישא לדודניתו הנסיכה מריה מאדינבורו, נכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. לזוג נולדו שלושה בנים ושלוש בנות. הבן הבכור היה למלך רומניה בשם קרול השני, מלך רומניה. היחסים בין בני הזוג התקררו במשך הזמן ולמלכה היו מאהבים (לפי שמועות אחדות המלך פרדיננד חיזר, למשל, אחרי השחקנית אלבירה פופסקו), אפילו יש ספקות לגבי האבהות עבור הילדים הצעירים יותר. המלך פרדיננד עצם את עיניו בעניין זה כדי להימנע משערורייה.
התערבות במלחמת העולם הראשונה
פרדיננד ירש את קרול הראשון כמלך באוקטובר 1914, וכקודמו האמין תחילה כי בכוחו של צבא הקיסרות הגרמנית להפיל את מדינות ההסכמה ולנצח במלחמת העולם הראשונה. התמיכה הזאת תאמה את קשרי המשפחה של פרדיננד עם וילהלם השני, קיסר גרמניה. המלכה מריה מאדינבורו, אשתו של פרדיננד, כמו גם ראש ממשלת רומניה המכהן יון (יונל) ברטיאנו, תמכו בצידן של מדינות ההסכמה עוד בפרוץ המלחמה ולכן החלו לדון עם פרדיננד על הסדר מדיניות חוץ מקבילה בין המלוכה והממשלה. העם הרומני גם כן הזדהה בעיקר עם מדינות לטיניות כגון צרפת ועל כן שינה פרדיננד את מדיניותו בתגובה לדרישה האזרחית. ברטיאנו תמך בכניסת ממלכת רומניה למלחמה לצד מדינות ההסכמה כאשר יהיה זה הזמן הטוב ביותר עבור רומניה לנוכח מצב החזיתות במלחמה. על כן, לנוכח המצב בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, היה זה לאחר ניצחון צבא האימפריה הרוסית במתקפת ברוסילוב (יוני עד ספטמבר 1916), שפרדיננד ראה את העת כמתאימה להתערבות במלחמה. ב-28 באוגוסט 1916 הצטרפה רומניה למלחמת העולם הראשונה לצידן של מדינות ההסכמה ופרדיננד יצא בהצהרה רשמית בפני העם הרומני על ההתערבות במלחמה :
הגנרלים קונסטנטין פרזאן ואלכסנדרו אוורסקו הושמו בפיקוד הראשי על המערכה נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית. הצבא הרומני עם זאת לא היה מוכן היטב למלחמה בגרמניה ולאחר בלימת מתקפה רומנית לעבר טרנסילבניה, כוח רב לאומי של מעצמות המרכז (עות'מאני, בולגרי, אוסטרו-הונגרי וגרמני) בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן פלש לרומניה דרך ולאכיה. עוד בסוף 1916 קרב בוקרשט הוביל לכיבוש הבירה בידי מעצמות המרכז ולהפיכת דרום רומניה לאזור תחת מושלות צבאית של מקנזן. פרדיננד, ביחד עם ממשלתו, נסוג ליאשי בחבל מולדובה, שם בוצע ניסיון ארגון מחדש של הצבא הרומני. רומניה גייסה למלחמה 15 אחוזים מכלל אוכלוסייתה (מעל מיליון איש), אך לא היה חימוש די מספק ותעשיית מלחמה יציבה כדי להתמודד אל מול תעשיית המלחמה של הקיסרות הגרמנית. מזג אוויר קשה הקשה על ההתקדמות הגרמנית ואלו נעצרו על גדות נהר סירט אל מול כוחות הארמייה הרביעית תחת פיקודו של פרזאן. במובנים רבים הצהרת התמיכה של רומניה במדינות ההסכמה הוכיחה את עצמה כמקשה על ניצחון מדינות ההסכמה. לא זו בלבד שמשאבי מדינות ההסכמה נקשרו להגנת הרומנים, אלא שהניצול האכזרי של גרמניה את משאבי הטבע של רומניה סייע באופן ברור לצבא הגרמני בחזיתות נוספות למשך שנתיים נוספות. פרדיננד מצא כי התמיכה האזרחית בו נופלת בעקבות תבוסה כה מהירה, ועם שרידי הצבא הרומני בנסיגה מלאה לצפון-מזרח המדינה. על כן פרדיננד הגיע למסקנה כי יוכל לשמור על סדר גיוס האזרחים לצבא בכמויות שקדמו להפסדים רק על ידי הבטחות לרפורמה נרחבת בנושאים החברתי והחוקתי עם סופה של המלחמה.
כניעתה ושיבתה של רומניה למלחמה
עם קריסת האימפריה הרוסית ומאוחר יותר הרפובליקה הרוסית לתוך מלחמת אזרחים בסוף שנת 1917 (לאחר מהפכת אוקטובר) פרדיננד הבין את הדחיפות לחפש הסדר עם מעצמות המרכז, מכיוון שהצבא הרוסי תמך עד לנקודה זאת בחזית הרומנית שהתייצבה על גדותיו הדרומיים של נהר הסירט. שביתת-נשק הושגה בין הקיסרות הגרמנית לממלכת רומניה ב-9 בדצמבר 1917. אף על פי שביתת הנשק, סירובו של פרדיננד לקבל את תנאי השלום ה"משפילים" שהוצעו בידי הממשלה הגרמנית גררה תגובה צבאית גרמנית מחודשת נגד הצבא הרומני בצפון-מזרח המדינה. לאחר שהממשלה הרומנית הסכימה ללא ברירה נוספת לתנאי השלום, בכל זאת סירב פרדיננד להעניק לחוזה בוקרשט - שסיים את המאבק עבור רומניה במאי 1918 - את חתימתו. לנוכח מצב זה שלא חתם רשמית על הסכם השלום, היה זה אפשרי עבור פרדיננד להכריז שוב על המשך המלחמה בגרמניה ב-10 בנובמבר, בעודה קורסת בחזית המערבית ויום בלבד לפני כניעת ממשלתה.
הקמתה של ממלכת רומניה הגדולה
ב-1 בדצמבר נכנס פרדיננד בשערי בוקרשט. לנוכח אירועי מלחמת האזרחים ברוסיה, הורה פרדיננד לצבא הרומני לצאת למערכה ולכבוש את כלל חבל מולדובה עד לנהר הדנייפר (המשמש היום בתור הגבול בין מולדובה לאוקראינה). בהמשך, לנוכח קריסתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, עלתה הדרישה של תושבי טרנסילבניה הרומנים להתאחד עם ממלכת רומניה. תחת הוראתו של פרדיננד, הצבא הרומני חצה את הרי הקרפטים לעבר הונגריה כדי לאחד את תושביה הרומנים של הונגריה עם ממלכת רומניה ובכך החל במלחמה ההונגרית-הרומנית. לאחר מהפכה קומוניסטית בבודפשט הוקמה הרפובליקה הסובייטית ההונגרית אשר הפיצה אידאולוגיה אנטי-מלוכנית שאיימה על כסאו של פרדיננד. רומניה החלה בשיתוף פעולה צבאי עם צ'כוסלובקיה והצבא הרומני החל לנוע לעבר כיבוש בודפשט, אשר הושלם ב-3 באוגוסט 1919. כיבוש בודפשט נעשה בשיתוף פעולה בין כוחות רומנים וחיל המשלוח הצרפתי בחבל הבלקן. בועידת השלום בפריז הוכרו ההישגים הטריטוריאליים של רומניה אשר כללו את כל מולדובה עד לגדות נהר הדנייפר כמו גם את כל חבל טרנסילבניה, אשר כלל בתוכו אוכלוסייה הונגרית משמעותית שהייתה מאותה העת בתוך גבולות רומניה.
מדיניות חוץ פייסנית
ב-15 באוקטובר 1922 הוכתר פרדיננד למלך רומניה בטקס מרשים שנערך באלבה יוליה שבמחוז אלבה בטרנסילבניה. במטרה לחזק את הקשרים של רומניה עם ממלכת יוגוסלביה, בתו של פרדיננד, מריה מרומניה, חותנה עם אלכסנדר הראשון קָארָאג'וֹרְגֶ'בִיץ', מלך יוגוסלביה. כמו כן, פרדיננד נפגש עם אלכסנדרוס הראשון, מלך היוונים, במטרה לקרב את יחסיה של רומניה עם ממלכת יוון. מדיניות בריתות זאת שקידם פרדיננד טיפחה את התדמית של רומניה בתור המדינה שוחרת השלום של חבל הבלקן. לאורך כהונת מלכותו של פרדיננד המפלגה הלאומית-ליברלית (המפלגה הוקמה בשנת 1875 בידי יון ברטיאנו ומספר תומכיו) הנהיגה את הפרלמנט. עם זאת, סיפוח שטחי טרנסילבניה הוביל להגדלת התמיכה הכוללת במפלגת עובדי האדמה הלאומית. המלך פרדיננד אף תמך ביוזמת המדינאי הצ'כי אדווארד בנש להקמת "ההסכמה הקטנה", ברית בין רומניה, יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה. הבריתות הבין-מדיניות, כמו גם שימור כוחו של הצבא הרומני הונעו בעיקר עקב החשש של ההנהגה הרומנית מפני האידאולוגיה הקומוניסטית שהפיצה ברית המועצות, שכנתה על גדות הדנייפר.
יחסו של פרדיננד ליהדות רומניה
בסופה של מלחמת העולם הראשונה השלים פרדיננד את הבטחותיו והחל בתהליך של ליברליזציה פוליטית אשר כללה הענקת שוויון זכויות לכל המיעוטים ואמנציפציה מלאה ליהודי רומניה, שאף זכו במושב ייצוג בפרלמנט הרומני. באותה העת היו לערך 700,000 יהודים בתוך רומניה עם גבולותיה המורחבים. הצמיחה הכלכלית בעשור הראשון של התקופה שבין מלחמות העולם הייתה להמשך טבעי של תהליך הצמיחה הן בהיקף הייצור הרציף של המסחר, אך גם בשל יציבות המטבע הלאומי והדרישה למשאביה של רומניה שהייתה בשווקים הפיננסים הבינלאומיים. עם זאת, השווקים הרומנים הוצפו בסחורות אמריקאיות, דוגמת דגנים שיובאו מארצות הברית והקשו על התעשייה הרומנית החקלאית.
מדיניות פנים פוליטית וכלכלית
בנו של פרדיננד, קרול, ויתר על המלוכה ועזב את רומניה, לכן לאחר מות פרדיננד הומלך נכדו, הבן של קרול, בשם מיכאי הראשון. מיכאי היה עדיין ילד ולכן מונתה מועצה מייעצת, בהנהגת דודו ניקולאה בראנה (אחיו של קרול), שפעלה בשמו. כעבור שלוש שנים חזר אביו קרול לרומניה, הדיח את בנו והוכתר בשם קרול השני, מלך רומניה.
מורשת
אף שתואר כ"אדם חלש" נחשב פרדיננד הראשון כמלך החשוב ביותר ברומניה, שאיחד את רומניה הגדולה ובניגוד למלך קרול הראשון אהב את רומניה ואת העם הרומני בכל ליבו. כאשר הכריז לקראת סוף 1918 מלחמה מחודשת על גרמניה, מהלך מוחלט אם כי ציני זה השתלם במונחים של רווחים טריטוריאליים שהושגו עבור ממלכת רומניה בוועידת השלום בפריז בשנה שלאחר מכן. פרדיננד היה נוצרי קתולי אדוק ודגל לאורך חייו בהומניזם.
משפחתו
ב-10 בינואר 1893 התחתן פרדיננד עם מריה מאדינבורו, מלכת רומניה, בתם של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
אריה ליב פרומקין
הרב אריה ליב פְרוּמְקִין (תר"ה, 1845 – ה' בסיוון תרע"ו, 1916) היה רב ומורה, מחבר ספרים וחוקר תולדות ארץ ישראל, ממייסדי המושבה פתח תקווה.
תחילת דרכו
אריה ליב נולד בעיירה קלם שבפלך קובנה שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) בשנת תר"ה (1845) לאביו הרב שמואל קלמר ואמו פרוּמה, בן זקונים לאחר 7 בנות. אביו ודודו (הרב אליהו ראגולר – רב חשוב, בעל שו"ת 'יד אליהו') לימדו אותו תורה והבחינו בכישוריו כבר מגיל צעיר. אביו רצה לעלות לארץ ישראל עם כל המשפחה, אך אמו חששה שהקשיים יהיו גדולים מדי, לכן אביו יצא למסע לבדוק ולהכין את העלייה לארץ ישראל. בהיותו שם הרגיש שהקשיים אכן גדולים, וחזר לדאוג לבני ביתו ולהשיאם. לאחר חתונת 3 מבנותיו ובנו יחידו אריה ליב, ומתוך תחושה שימיו קצרים, עלה שוב לארץ ישראל, ולאחר פחות משנה נפטר שם.
בשהותו בליטא לקח על עצמו משרת רבנות ואב"ד של קהילת אלקסוט (פרבר של קובנה), והיו באים מכל רחבי קובנה וממרחקים לשמוע את דרשותיו.
ארץ ישראל
את עיקר מרצו השקיע פרומקין לעשיית נפשות לארץ ישראל ויישובה בעבודה. הוא דרש במקומות רבים, והירבה להדגיש שדווקא בימי הפרעות ברוסיה הרבה יותר מתאים לעלות לארץ ישראל, שם תיבנה חברת קודש, ולא להגר לאמריקה, שתגרום לדבריו להתבוללות ולירידת ערכי הדת. כמו כן פרס את חזונו להקמת אחוזה חקלאית ומוסד חינוכי לילדי ישראל.
בהיותו בגרמניה נפלו דבריו על אזניו הקשובות של הגביר עובדיה לחמן והרב עזריאל הילדסהיימר (רב הקהילה האורתודוקסית בברלין), שהחליטו להירתם למשימה. לחמן שלח את הרב פרומקין לייסד אחוזה חקלאית על שמו ("אחוזת לחמן") בפתח תקווה, והרב הילדסהיימר נתן את תמיכתו לתכנון המוסד החינוכי ולתוכנית הלימודים במוסד. הכנסות האחוזה היו אמורות לממן את בית הספר. בתמיכתם הנמרצת של לחמן והילדסהיימר יצא פרומקין בשנת 1884 עם אשתו וארבעת ילדיו לארץ הקודש, לרכישת אחוזה באם המושבות פתח תקווה, עם חידוש היישוב היהודי בה. הוא רכש כ-1,000 דונם מאדמות הכפר אומלבס, עליהן הקים (בפינת הרחובות חיים עוזר ואוסישקין של היום) את היקב הראשון של פתח תקווה שהחל לפעול בשנת 1890. הוא קבע את ביתו ליד היקב והקים בו תלמוד תורה.
בתחילת דרכם בארץ ישראל גרו פרומקין ובני משפחתו במושבה יהוד, ומשם היו הולכים כל יום מסע של 3 שעות לעבוד בפתח תקווה, ומסע דומה חזרה. איש לא העז לגור בפתח תקווה, מסכנת המחלות שם.
לאחר תקופה קצרה של מסעות רגליים יומיים בין פתח תקווה ליהוד, החליט הרב פרומקין לעשות מעשה ולהקים את הבית הראשון בפתח תקווה. הוא ומשפחתו עברו לגור שם בבית מבודד, שכן חבריו, שחשבו אותו למשוגע, סירבו להצטרף. רק לאחר חודשים רבים התחילו משפחות נוספות להצטרף ליישוב פתח תקווה. בית זה, שהיה מוקף בגדר ונחשב למבוצר יחסית מילא תפקיד חשוב בעת ההתקפה על פתח תקווה (1886). זה היה אחד משני המקומות המוגנים בהם התבצרו מתיישבי פתח תקווה כנגד ההתקפה הערבית המאורגנת הראשונה על היהודים בארץ ישראל.
בית הספר
כשראה שהגיעה שעת הכושר לכך החליט לייסד את המרכז החינוכי עליו חלם כל השנים. זה היה בית הספר הראשון מחוץ לירושלים, והראשון שלימד גם מקצועות נוספים מעבר ללימודי קודש.
בית הספר החל לפעול בשנת תרמ"ד (1884) ובימיו הטובים למדו בו 63 תלמידים, תחת הנחיית צוות של 13 מורים. מטרת בית הספר הייתה "לחנך פועלים נאמנים לתורה ולמצוותיה".
בבית הספר למדו 7 ימים בשבוע (כולל שבת) והייתה בו פנימייה לתלמידים מירושלים שסעדו על שולחנה של משפחת פרומקין. היה מקובל באותם ימים שיש שתי חופשות בשנה - בתשרי ובניסן, אך הרב פרומקין חש שחשוב שדווקא בימים אלו ישהו התלמידים עם רבותיהם והחליט שהחופשות יהיו בתקופת חנוכה ובתקופת שבועות.
המקצועות שנלמדו היו מגוונים מאוד יחסית לאותם ימים ונחלקו לשלושה תחומים עיקריים: לימודי קודש, לימודים כלליים ולימודי הליכות ומוסר. בלימודי הקודש למדו גמרא תוספות וראשונים, תורה עם פירוש רש"י, נ"ך, משניות, מצוות ומסורות ודקדוק עברי. בלימודים הכלליים למדו חשבון וניהול פנקסים, גאוגרפיה, תולדות עם ישראל, ערבית וגרמנית. לימודי המוסר כללו שעות רבות של שיחות עם המחנכים, הקפדה יתירה על הלבוש, ההיגיינה והאסתטיקה, לימודי נימוסים ודיבור כהלכה ואף היו פרסים על ההתנהגות.
כל לימודי הקודש היו בעברית, ואף התלמידים שוחחו עם המורים ובינם לבין עצמם בעברית בלבד. בכל יום נבחנו התלמידים על החומר, ובשבת נבחנו בלימודי הקודש.
כיתות הלימוד היו מרווחות ובנויות בפאר רב עם אוויר צח, ובחוץ היה גן אילנות בו טיילו התלמידים. בשעות אחר-הצהרים המאוחרות שוחחו התלמידים עם המורים בגן ובשדות וחזרו על החומרים שלמדו.
מעבר ללימודים העיוניים השתתפו התלמידים מדי פעם בעשייה החקלאית ולמדו עבודה מעשית של הגידולים השונים. בשבתות ובחגים סעדו התלמידים על שולחנות מוריהם ובעיקר על שולחן המשגיח הראשי, כדי להטמיע הרגלי אוכל והתנהגות נאותים.
המוסד נחשב באותם ימים למהפכה חינוכית של ממש, שהצליחה הן ברמה מקצועית והן ברמה מתודית ופדגוגית. רבות נכתב בעיתונות ובמכתבים באותם ימים על בית הספר, אף על פי שהיו כאלו, ובעיקר ממנהיגי החרדים מארגון "דגל תורה", שהתנגדו לתוכנית הלימודים הזו וטענו כי הרב פרומקין מוריד את חניכיו מן המסילה.
במקביל לעיסוקו הרב בבית הספר ניהל הרב פרומקין גם את המשק החקלאי הגדול ביותר בתולדות אם המושבות, שכלל גידולי גפנים, זיתים, תאנים, שקדים, רימונים, תות, שזיפים, תפוחים, תפוזים ואתרוגים. התכתב עם הגאון רבי יצחק אלחנן ספקטור שחיזקו במצוה זו של יישוב הארץ.
סוף דבר
לאחר עשר שנים של הצלחה תוך כדי קשיים רבים ומחלות שלו ושל בני ביתו, נוצר סכסוך בינו לבין פטרונו עובדיה לחמן. הוא נאלץ לוותר על זכויותיו בנחלה תמורת כיסוי חובותיו על ידי לחמן. לאחר שנותר בחוסר כל, עזב את הארץ עם משפחתו, ולאחר זמן מה הגיע לאנגליה, שם עסק הרב בעיקר בכתיבת ספריו ומחקריו. בית הספר לא החזיק מעמד לאחר שעזבו הרב פרומקין, ועברו עוד שנים רבות עד שקם בית ספר חדש באם המושבות.
לאחר שבע עשרה שנות גלות חזר לעת זקנה בשנת תרע"א לפתח תקווה עם אשתו, והתמסר ללימוד תורה והוצאת כתביו הרבים לאור.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נדד ליפו ולירושלים, ושוב חזר לפתח תקווה, שם נפטר בה' בסיון תרע"ו. הוא אף נקבר בפתח תקווה (בבית העלמין סגולה) למרות רצונו להיטמן בירושלים, עקב מצב המלחמה שמנע את האפשרות להעבירו.
כתב ספר "קרובן של ישראל" על מגילת אסתר שיצא לאור בירושלים תרנ"ג. ההדיר והוציא לאור "סדר רב עמרם השלם" בירושלים תרע"ב. כתב ספר "מגן האלף" ( אלף= ראשי תיבות אריה ליב פרומקין).
רחוב "מגן האלף" בשכונת שמואל הנביא בירושלים מנציח את זכרו (רח' פרומקין בבירה נקרא על שם השופט גד פרומקין). רח' פרומקין בפתח תקווה נקרא על שמו.
הותיר אחריו שני בנים בלונדון וארבע בנות. בין חתניו, פרופ' משה צבי סגל, מחשובי חוקרי המקרא באוניברסיטה העברית. נינו הוא הרב יונתן זקס, הרב הראשי של בריטניה.
ארכיונו, הכולל התכתבות אליו ומאתו, מסמכים שונים, כתבי יד וטיוטות של חיבוריו ודרשותיו, שמור בספרייה הלאומית בירושלים, לה נמסר במתנה על ידי משה סמילנסקי.
ארכיונו האישי מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
מספריו
כן כתב מאמרים רבים שפורסמו בכתבי העת באותה תקופה כגון הלבנון, היהודי, הצופה, תורה מציון ועוד. הותיר אחריו כתבי יד נוספים.
פייר בורדייה
ביוגרפיה
בורדייה נולד בדנגן (Denguin) בפרובינציית בֵּאַרן (Béarn) (כיום במחוז הפירנאים האטלנטיים) בדרום צרפת. הוא היה בן יחיד להוריו. אמו באה ממשפחת איכרים "מיוחסת", יחסית לאביו, שהיה עובד אדמה שהפך לדוור ובהמשך התמנה למנהל משרד הדואר.
לימודים
בורדייה למד בפנימייה בעיר פו שבמחוז ילדותו והיה תלמיד מצטיין. הישגיו משכו את תשומת לבו של אחד ממוריו, שהיה בוגר האקול נורמל סופרייר. הוא המליץ לבורדייה להרשם למכינה (khâgne) בפריז לקראת קבלה לאחד מ"בתי הספר הגדולים" של צרפת.