cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מופע הקולנוע של רוקי
תקציר העלילה
במתכונת סרטי אימה מקובלת, במהלך נסיעתם אירע תקר באחד מגלגלי המכונית שלהם, והם נאלצים לצעוד לטירה מבודדת ביער, בתקווה למצוא שם טלפון. בטירה הם פוגשים בדוקטור פרנק נ. פורטר (קארי), מדען טרנסווסטיט מכוכב הלכת "טרנסקסואל" שבגלקסיית "טרנסילבניה", העורך מסיבה לרגל יצירתו של גבר מעשה ידיו, רוקי הורור (הינווד), במשרתיו האחים ריף-ראף (או'בריאן) ומאג'נטה (קווין) ובגרופית של פרנק, קולומביה (קמפבל). המפגש עם ד"ר פורטר ועם שוכני הטירה הנוספים מוביל את בראד וג'נט לגילויים בלתי צפויים בקשר למיניותם.
ד"ר סקוט הנכה בכיסא הגלגלים (אדמס, בפארודיה על דוקטור סטריינג'לאב של סטנלי קובריק), מגיע בסופו של דבר, בעצמו לטירה, בחיפוש אחר אחיינו, אדי (מיט לוף), נער שליחויות לשעבר, שהיה מאהבם של ד"ר פורטר ושל המזדנבת שלו, קולומביה, עד שנרצח בידי פורטר, ובשרו מוגש כארוחת הערב המוצעת לאורחים.
כתוצאה מהתפתחות העניינים לאחר הסעודה, ד"ר פורטר הופך את אורחיו לאבן, ומעלה באמצעותם מופע במה בורלסקי, שבסופו מודיעים המשרתים על הפיכה בכוח, ועל כוונתם לחזור לכוכב הלכת שלהם. הם רוצחים את קולומביה, ד"ר פורטר, ורוקי, מעשים הזוכים לאישורו של ד"ר סקוט, המסכים כי הם נעשו בחוסר ברירה אחרת. המשרתים מניחים לבראד, ג'נט, וד"ר סקוט לעזוב, בעוד הם משגרים עצמם ואת הטירה כולה, בחזרה לכוכב הלכת טרנסקסואל.
פסקול הסרט
{{טורים
מערכה שנייה
}}
השפעות וציטוטים
כשלעצמו, עשוי היה הסרט להחשב כפורץ דרך בהתייחסותו הכנה (גם אם קומית) אל נושאים כגון: טרנסווסטיזם, ביסקסואליות וקניבליזם. בנוסף לכך, מדגימים התסריט ועיצובו את הידע של מחבריו על תולדות הקולנוע, אף מעבר לסוגיות הקולנועיות של אימה ומדע בדיוני. מלבד ההתייחסות הברורות יותר לסרטים כגון "קינג קונג" או "פרנקנשטיין", הסרט מכיל מנעד רחב של התייחסויות לסרטים מסוגות שונות, כגון "מה נשמע, דוק?", "הקוסם מארץ עוץ" ו"ניצחון הרצון" של ריפנשטאהל, ואף ליצירות אמנות כגון הציור "אמריקן גותיק" של גרנט ווד, "שפתיים" של הצייר הסוריאליסט האמריקאי מאן ריי, המונה ליזה, הסעודה האחרונה של לאונרדו דה וינצ'י, הפסל דוד של מיכלאנג'לו, קטע מתקרת הקפלה הסיסטינית של האחרון מצוירת על קרקעית הבריכה, וסידור באפור ובשחור: אמו של האמן של ג'יימס מקניל ויסלר ועוד. אזכור הסעודה האחרונה מתייחס לאכילה הסמלית של בשרו של ישו אל מול בשר הקורבן האמיתי שנאכל בסצנת הסעודה בסרט.
סרטים נוספים אליהם מתייחס הסרט:
בנוסף, מצטט הסרט את נאום ההתפטרות של ניקסון כאזכור של שחיתות שלטונית שבאה לחזק את הביקורת הממסדית בה עוסק הסרט. בסרט חבויים מספר ציטוטים מהמיתולוגיה היוונית כגון אטלס, דמוקלס והמדוזה. כמו כן, חבויים מספר אזכורים של הקהילה ההומוסקסואלית כגון טלאי ורוד וכן בושם בשם '4711' שהיה פופולרי באותה תקופה בקהילה ההומולסבית.
למרות זאת, בתחילת עלייתו למסכים לא השיג הסרט הצלחה קופתית, אולי מפני שהמבקרים לא ידעו כיצד להתייחס אליו, ולאיזו סוגה קולנועית יש לשייך אותו.
מעמדו כסרט פולחן
למרות (או בגלל) הביקורות הפושרות, זכה הסרט למעמד של סרט פולחן והוקרן מדי לילה בחצות בבית הקולנוע וייברלי בניו יורק. הקהל התחיל לצעוק שורות "השתתפות קהל" (Audience participation lines, או בראשי תיבות AP lines) לדיאלוגים של הדמויות בסרט, שכללו בדיחות מיניות וולגריות, התייחסויות לתרבות הפופ והתבדחויות על חשבון הדמויות והשחקנים. לפי המסופר, שורת השתתפות הקהל הראשונה שנצעקה אי-פעם הייתה "Buy an umbrella you cheap bitch" ("קני מטרייה, כלבה קמצנית!") כאשר ג'אנט יוצאת מהרכב התקוע אל עבר הטירה בגשם, כשהיא משתמשת בנייר עיתון במקום מטרייה. מעריצי הסרט התלבשו בלבוש הדמויות והציגו את הסצינות מול האקרן. השתתפויות נוספות של הקהל היו ריקוד השיר Time Warp. בבית קולנוע בג'ורג'טאון בוושינגטון (שנסגר בינתיים), נהג מנהל הקולנוע לרכוב על אופנועו במורד האולם בזמן שמיט לוף (אדי) שר את השיר "Hot Patootie - Bless My Soul". בבית קולנוע ביוסטון בטקסס נהג הקהל לזרוק אורז על-מנת לחגוג את סצינות החתונה בסרט. מנהגים מאוחרים יותר כללו גם השלכה של חפצים אחרים (כגון צנימים, נייר טואלט או נקניקיות) בסצינות שונות בסרט, בהתאם להקשר. הצופים נהגו גם לכסות את ראשם בעיתון ולהשתמש באקדחי מים כדי ליצור גשם מלאכותי כאשר יורד גשם בסרט, להדליק מציתים בזמן השיר "There's a Light", וכן השתמשו ברעשנים בסצנה בו דמותו של רוקי נחשפת לראשונה, בהתאם להתנהגותן של הדמויות בסרט. התופעה כולה זכתה לחיזוק בשנת 1980, עם יציאתו לאקרנים של הסרט "תהילה", בו משתתפות הדמויות בהקרנה של מופע הקולנוע של רוקי בקולנוע וייברלי.
מה שהתחיל את דרכו כתגובות מאולתרות של הקהל הפך, במקומות מסוימים, לתסריטים מתוזמנים של ממש. לעיתים זוכים צופים אשר מצטטים את שורות השתתפות הקהל בצורה שגויה לגערות כאילו היו מפריעים בסרט רגיל, אם כי הוספה של שורות מקוריות חדשות לרפטואר המקומי זוכה לרוב לעידוד. יתר על כן, בערים רבות בארצות הברית ובעולם נוצר צוות קבוע (cast), המתלבש בהתאם לדמויות בסרט ומחקה את עלילת הסרט על במת הקולנוע, לעיתים במדויק ולעיתים תוך שינויים שנועדו להצחיק ולהלהיב את הקהל. הצוות הקבוע עושה לעיתים קרובות חזרות רבות לפני ההופעה, ורמתם של צוותי שחקנים רבים אינה נופלת מזו של צוות תיאטרון מקצועי.
מופע הקולנוע של רוקי בישראל
הסרט הגיע לראשונה לישראל ב-1979 והוקרן בעיקר בקולנוע פריז בתל אביב ובבית אגרון בירושלים. עניין רב מחודש בסרט התעורר בשנת 1995, כשהוחל מחדש בהקרנתו בקולנוע כוכב ברמת השרון ובסינמטק חיפה, והפעם הצליח לגבש סביבו קהל רחב של מעריצים קבועים. באותה שנה הוקמו לראשונה בישראל (בתל אביב ובחיפה) צוותי שחקנים מסודרים המופיעים לאורך כל הסרט, וכן הוקם מועדון המעריצים הישראלי של הסרט, הנקרא "טרנסילבניה". בשנים 2010-1995 הוקרן הסרט בקולנוע "כוכב" בכל חודש, בליל שישי האחרון, בחצות וחצי. החל מ-2016 הסרט מוקרן פעם בחודש בסינמטק תל אביב וכן פעמים אחדות בשנה בסינמטק חיפה, בקולנוע כוכב ובאוניברסיטת בן-גוריון.
בדומה לנהוג ברחבי העולם, מתקיים לפני ההקרנות בארץ מופע מקדים (Pre-show), הכולל קטעי הומור ברוח הקהילה ואת "הקרבת הבתולים" המסורתית, ובמהלך הסרט משתתף הקהל בצעקת שורות ובריקודים, והסרט מומחז בידי צוות השחקנים. המופע שמעלה הצוות סוטה לעיתים בצורות מקוריות ממסלולו הרגיל של הסרט; בין השאר עשוי הצוות לארגן מחדש את האירוע סביב נושא מסוים, כגון גיבורי על, מחזות זמר, דמויות מסרטי דיסני, או פירטים. המופעים לעיתים מושקעים מאוד ומהווים יצירה ייחודית בפני עצמה.
מופע הטלוויזיה של רוקי
בשנת 2016 רשת השידור האמריקאית FOX הציגה רימייק טלוויזיוני למופע הקולנוע של רוקי, בשם "The Rocky Horror Picture Show: Let's Do the Time Warp Again".
בסרט מככבים לברן קוקס כדוקטור פרנק אן פורטר, ויקטוריה ג'סטיס כג'נט וייס, וריאן מקארתן כבראד מייג'ורס.
קישורים חיצוניים
בישראל:
גוטהרד דויטש
הרב גוטהרד דויטש (בגרמנית: Gotthard Deutsch, שמו הפרטי מאוית גם: Gottard; 31 בינואר 1859 – 14 באוקטובר 1921) היה חוקר ההיסטוריה של עם ישראל.
ביוגרפיה
נולד בשם אליעזר דויטש בקאניץ שבמוראביה, האימפריה האוסטרית (כיום דולני קואוניצה בצ'כיה), בנם של אליס לבית וינר ושל יששכר (ברנהרד) דויטש, סוחר. משחר ימיו כינה את עצמו גוטהרד (מילולית: "אומץ האל"), כגִרמון של שמו היהודי. באוקטובר 1876 נכנס ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שם הושפע מההיסטוריון היהודי הנודע היינריך (צבי) גרץ, שנמנה עם צוות מורי בית המדרש. במקביל השלים לימודים אקדמיים והוכתר כדוקטור להיסטוריה באוניברסיטת וינה. הוא נרשם לקורס בתלמוד שהעביר אייזיק הירש וייס וקיבל גם הדרכה בחקר המדרש מווייס ומאדולף ילינק. בתום לימודיו נסמך לרבנות בידי וייס.
לאחר מספר שנים בהוראה ותפקיד רבני קצרצר בברנו שבמוראביה ובמוסט שבבוהמיה, מאס דויטש ברבנות וחיפש לעצמו סביבה אקדמית. במאי 1888 נישא להרמינֶה בָּכר (1869–1943), ולזוג נולדו שלושה בנים ושתי בנות (אחת מהן היא נעמי דויטש ).
ב-1891 היגרו בני הזוג לארצות הברית לפי הזמנתו של הרב יצחק מאיר וייז, מחלוצי התנועה הרפורמית ביהדות ארצות הברית, כדי להתמנות כמופקד הקתדרה להיסטוריה יהודית ופילוסופיה בהיברו יוניון קולג' שבסינסינטי, אוהיו. לאחר 11 שנות הוראה התמנה דויטש לדקאן המוסד, ולאחר מותו של הרב הרפורמי משה מילצינר בפברואר 1903 שימש נשיא המוסד בפועל במשך עשרה חודשים.
לצד תפקידיו האקדמיים והחינוכיים, הקדיש דויטש חלק ניכר מזמנו לעריכת האנציקלופדיה היהודית בשפה האנגלית (1901–1906), שלה תרם ערכים רבים והיה אחד מכותביה העיקריים. כן עמד בראש הוועידה המרכזית של רבני אמריקה שנוסדה בידי יצחק מאיר וייז.
במהלך מלחמת העולם הראשונה איבד דויטש ממעמדו הציבורי. באהבתו לגרמניה ולתרבות הגרמנית, תמך במדיניות הנייטרליות של הנשיא וודרו וילסון וחבר למועצה העממית האמריקאית לדמוקרטיה ושלום. עם גבור ההיסטריה האנטי-גרמנית ובמיוחד עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, מצא דויטש את עצמו מבודד מחבריו וחשוד בעיני רבים, מצב שהגיע לשיאו בפשיטת סוכנים פדרליים ובלשים מקומיים על מטה המועצה. בתקופה זו, בעת הליך התאזרחות של חברו, סירב דויטש לענות לשאלה "מי היית רוצה שינצח במלחמה הזו?". פעילותו והפרסום השלילי בעיתונות שגררה בעקבותיה העמידה אותו במצב לא נוח, בלשון המעטה, ובלי תמיכת חבריו ותלמידיו שהיו מרבניה המובילים של התנועה הרפורמית בארצות הברית, היה מאבד גם את משרתו.
הוא נפטר בביתו בסינסינטי, אלפים מילאו את בית ההלוויות בעת הלווייתו, יהודים ולא יהודים, רפורמים וקונסרבטיבים, שבאו לחלוק לו כבוד אחרון.
טרנזיסטור MOSFET
טרנזיסטור MOSFET (ראשי תיבות של Metal Oxide Semiconductor Field Effect Transistor), או טרנזיסטור תוצא שדה, הוא סוג של טרנזיסטור בו שדה חשמלי משפיע על התכונות של מוליך למחצה (לרוב סיליקון) ובכך מאפשר שליטה על הזרם החשמלי הזורם דרכו. זהו הטרנזיסטור הנפוץ ביותר כיום, והוא משמש בעיקר במעגלים לוגיים ספרתיים.
ה-MOSFET הוא אבן בניין של האלקטרוניקה המודרנית, ואחד המכשירים המיוצרים ביותר בהיסטוריה. הטרנזיסטור עבר תהליכי הקטנה וייצור המוני עבור מגוון רחב של שימושים, תוך ביצוע מהפכה בתעשיית האלקטרוניקה ובכלכלה העולמית, ומהווה חלק חשוב במהפכה הדיגיטלית ובעידן המידע; תהליך ההקטנה של מכשירי MOSFET עם השנים האיץ את הגדילה האקספוננציאלית של טכנולוגיית המוליכים למחצה מאז שנות ה-60, ואפשר ייצור של מעגלים משולבים בצפיפות גבוהה, כגון מיקרו-מעבדים.
ליבו של טרנזיסטור MOSFET הוא קבל MOS, אשר באמצעותו מושרה השדה החשמלי על המוליך למחצה ובכך פותח או סוגר את המתג.
היסטוריה
טרנזיסטור ה-MOSFET הומצא על ידי המהנדסים מוחמד מ. אטאללה ודאון קאהנג במעבדות בל בשנת 1959, והוצג לראשונה ב-1960.
אופן הפעולה
הטרנזיסטור בנוי משני סוגים של חומרים מוליכים למחצה (לרוב סיליקון) שעברו אילוח: חומר מסוג N (negative) וחומר מסוג P (positive). מוליך למחצה שרוב נושאי המטען החופשיים בו הם אלקטרונים, נקרא חומר N, ומוליך למחצה שרוב נושאי המטען החופשיים בו הם חורים (כלומר מצב שבו יש חוסר באלקטרונים), נקרא חומר P.
מרכז הטרנזיסטור עשוי מבסיס של חומר מוליך למחצה בעל אילוח (סימום) מסוים - הנקרא מצע (Substrate). על המצע מושתלים שני אזורים של חומר מוליך למחצה בעל אילוח הפוך - המקור (Source) והשפך (Drain). הכוונה היא שאם המצע עשוי מוליך למחצה מסוג P, אז המקור והשפך יהיו מסוג N (ראה איור), ולהפך.
מעל התעלה נמצא השער (Gate) - מגע מתכתי המבודד מהמוליך למחצה על ידי שכבה דקה של חומר מבודד - מבודד השער, המכונה גם תחמוצת השער. בטרנזיסטורים המבוססים על סיליקון מהווה תחמוצת סיליקון מבודד טוב. עם זאת, החל משנת 2007 בדורות המתקדמים של מעבדים תחמוצת הסיליקון הוחלפה בחומרים דיאלקטריים בעלי מקדם גבוה, המבוססים בעיקר על תחמוצות הפניום.
כאשר המצע עשוי מחומר מוליך למחצה מסוג P, במצע יהיו הרבה חורים ומעט אלקטרונים חופשיים. לעומת זאת, במקור ובשפך, העשויים מחומר N, המצב הוא הפוך ונושאי מטען הרוב הם אלקטרונים.
בצורה זו הטרנזיסטור מתפקד כמתג:
סוגים
ניתן לייצר את הטרנזיסטור בשתי טכנולוגיות: depletion mode ו-enhancement mode. ב-enhancement mode, המצע מאולח כך שאינו מוליך ללא מתח בשער. ב-depletion mode, המצע מאולח כך שיוליך ללא מתח כמעט במצב רוויה (ראו מטה). רוב טרנזיסטורי ה-MOSFET מיוצרים ב-enhancement mode, אך קיימים גם טרנזיסטורים מסוג NMOS בטכנולוגיית depletion.
חשיבות אורך התעלה
הטרנזיסטור מתפקד כמתג חשמלי - הפעלת מתח על אחד ההדקים יוצרת שדה חשמלי שמאפשר זרימת זרם דרך שני ההדקים האחרים. ככל שאורך התעלה בה האלקטרונים נעים יהיה קטן יותר, כך תקטן התנגדות הטרנזיסטור, ומהירות המיתוג שלו תגדל. מסיבה זו ומסיבות נוספות אורך התעלה הוא אחד הפרמטרים החשובים ביותר בטכנולוגיה. עם השנים, הטכנולוגיה משתכללת ומאפשרת ייצור טרנזיסטורים בעלי אורך תעלה הולך וקטן. בעבר אורך התעלה היה נמדד במיקרונים וכיום בננומטרים, והוא משמש לעיתים קרובות לציון הרמה הטכנולוגית של המעגל משולב. עם זאת, בעשור האחרון, מספר הננומטרים אותו מציינים מהווה יותר שם של הרמה (node) הטכנולוגית מאשר אורך התעלה בפועל, וקיימים לרוב הבדלים של עשרות אחוזים ביניהם. התחזית לגבי ההקטנה ההדרגתית של אורכי התעלה עם השנים זכתה לשם הפופולרי חוק מור.
מצבי פעולה
ניתן לחלק את התנהגותו של טרנזיסטור MOS ל-3 מצבי פעולה עיקריים, התלויים במתחים המופעלים על הדקיו, כאשר: V_{gs} הוא המתח של השער (g) ביחס למקור (s), V_{ds} הוא המתח של השפך (d) ביחס למקור, ו-V_t הוא מתח הסף, כך שאם V_{gs}<V_t הזרם בין השפך למקור זניח. התיאור הבא הוא מודל מקורב של התנהגות טרנזיסטור MOS בשלושת מצבי הפעולה. מודל זה שימושי לצורך ניתוח והבנה של התנהגות מעגל חשמלי, אך בכלי סימולציה מודרניים נעשה שימוש במודלים מורכבים ומדויקים בהרבה.
קטעון \ תת-הולכה
כאשר V_{gs}<V_t, אין כמעט שכבת אינוורסיה, ולכן מהמקור לשפך חלש. במצב זה, הטרנזיסטור מעביר זרם חלש (זרמי זליגה) על ידי דיפוזיה כתלות במתחים V_{gs} V_{ds}. הקשר בין המתח לזרם במצב זה הוא אקספוננציאלי, ומתקבל על ידי
כאשר W הוא רוחב התעלה, L אורך התעלה, T הטמפרטורה ו הם קבועים התלויים, בין השאר, בתהליכי הייצור של הטרנזיסטור.
ליניארי \ אוהמי
כאשר V_{gs}>V_t, אך, נוצרת שכבת אינוורסיה, והטרנזיסטור מעביר זרם (על ידי סחיפה שנוצרת מן השדה החשמלי) בתלות במתח V_{ds} אך גם במידת האינוורסיה שתלויה במתח V_{gs}. ככל שמתח השער עולה, יותר נושאי מטען מוזרקים מ ה-source אל התעלה, שכבת האינוורסיה גדלה, וזורם זרם חזק יותר בין המקור לשפך. במצב פעולה זה הטרנזיסטור מתנהג בקירוב כנגד, שהתנגדותו קטנה ככל שV_{gs} גדל. הקשר בין המתח לזרם במצב זה מתקבל על ידי
סף המעבר בין מצב ליניארי למצב רוויה, V_{gs}-V_t, מוגדר כ V_{dsat}.
רוויה
כאשר, הטרנזיסטור מפסיק להתנהג כנגד. מהירות תנועת נושאי המטען בטרנזיסטור הגיעה לרוויה, תלות הזרם בV_{ds} נחלשת משמעותית, והזרם תלוי בעיקר ב V_{gs}. במצב זה, ההתקן משמש בקירוב כמקור זרם מבוקר מתח, והקשר בין הזרם Ids למתח Vgs-Vt הוא ריבועי:
פרויקט סט"י
שיגור חללית לא מאוישת למטרה זו, כדוגמת החללית "פיוניר 10", הוא מבצע יקר ומוגבל מבחינת אמצעים. אחת השיטות לחיפוש ציוויליזציות זרות במרחבי החלל שמימושה ניתן לביצוע בתקציב סביר ובמסגרת הטכנולוגיה הקיימת היא האזנה לאותות רדיו המגיעים מהחלל, ובכך עוסק פרויקט SETI.
האזנה לאותות רדיו מהחלל
בשנת 1960 החל האסטרונום פרנק דרייק מאוניברסיטת קורנל בפרויקט אוזמה, שהוא הניסוי הראשון של האזנה לאותות חיצוניים. מקור השם הוא שמה של הנסיכה מהקוסם מארץ עוץ.
המקלטים ב-SETI בנויים להאזין לאותות מכוכבים רחוקים בלבד. האזנה לתדרי רדיו מהכוכבים קיימת כבר משנת 1960, כאשר פרנק דרייק, אסטרונום במצפה טלסקופ הרדיו הלאומי בגרין בנק שבמערב וירג'יניה, הבטיח כי בעזרת ציוד שהתקין, בשווי 2,000 דולר בלבד, הוא יכול לגלות אותות שמקורם עשוי להיות ביצורים חיים שפיתחו טכנולוגיה גבוהה. בשנת 1977, כך מספר השבועון "טיים" בכתבה על SETI במסגרת מוסף מיוחד על התגליות של המאה שפורסם בשנה זו, אירע הרגע הדרמטי ביותר בהיסטוריה של המכון.
פרופ' ג'רי אקמן, שהיה אז ממנהלי "האוזן הגדולה", טלסקופ הרדיו של אוניברסיטת המדינה של אוהיו, נתקל בנייר שנפלט לפתע על ידי מחשב התצפית. על הפלט הופיע אות, והפרופסור הנדהם הוסיף בשולי הפלט, בכתב ידו, את המילה "וואו". אות זה נקרא בשם אות ה"וואו!". משחזר אסטרונום הרדיו רוב דיקסון, ראש "האוזן הגדולה" היום. . אבל כל התצפיות שכוונו מאז לעבר אותה נקודה שממנה הגיע האות, לא הצליחו לאתרו פעם נוספת.
בשנת 1993, שנה אחת בלבד לאחר פתיחת המוסד, התברר כי הקונגרס האמריקאי סבור שהכסף שהוקצב לנאס"א למטרות האזנה לכוכבים, דרוש יותר לעניים על פני כדור הארץ. חוק שהועבר ביוזמת מספר סנאטורים הורה לנאס"א להפסיק לתמוך בפרויקט. הפרויקט ממומן על ידי תורמים פרטיים.
"פניקס" הוא שמו של פרויקט ההאזנה שהוקם ביוזמה פרטית של פרנק דרייק, אסטרונום שיצר גם את נוסחת דרייק לחישוב מספר התרבויות התבוניות ביקום. הקבוצה המפעילה את פניקס גייסה מימון פרטי, חכרה את הציוד שנאס"א רכשה לפרויקט והחלה לעבוד. דרייק גייס מגורמים פרטיים כמה מיליוני דולרים. אתר ההאזנה הראשון שלה היה באוסטרליה, בו האזינו ל-56 מיליון ערוצים באמצעות רדיו טלסקופ אימתני שקוטרו 64 מטרים. במשך חמישה חודשים האזין הצוות באמצעות המחשב ל־200 כוכבים דמויי שמש הנראים רק מחצי הכדור הדרומי.
עשר שנים של חיפושים מאסיביים ללא הצלחה
במרץ 2004 ציינו בפניקס עשר שנים לתחילת הפרויקט. מרבית זמן החיפוש של פניקס בוצע בטלסקופ הרדיו הגדול ביותר בעולם – צלחת בקוטר 305 מטרים בארסיבו, שניצלה את הטופוגרפיה הטבעית של הרי פוארטו ריקו. במשך השנים האזין הפרויקט ל־800 כוכבים במעל למיליארד תדרי רדיו ברגישות גבוהה. אף מחקר אחר לא כיסה כל כך הרבה תדרים או השיג את הרגישות הזו. היה זה החיפוש היחיד שהיה יכול לאתר שידורי ET בעוצמה של מכ"מים צבאיים שלנו. אחת הבעיות בחיפוש אחר אותות מתבונה מלאכותית בחלל היא שהאותות מכדור הארץ עלולים להפריע, כך שהמדענים חייבים למצוא דרך אמינה להבחין בין הפרעות ארציות לבין שידורים חוצניים. לפיכך פותחה בפניקס תוכנה של "ניטור חוצני בזמן אמת" תוך שימוש ברדיו טלסקופ שני כדי לאתר האם אותות חשודים הגיעו באמת מן החלל.
אף אות חשוד לא הצליח לשרוד את המבחן, אך האסטרונומים ממשיכים לחפש, מתוך ידיעה כי חיפוש בעל תוצאות יכול להיות אחד הגילויים המדעיים הגדולים ביותר בכל הזמנים והדבר שווה את המאמץ.
האסטרונומים למדו רבות אודות חיפוש אחר תרבויות זרות במהלך הפרויקט, והם ישתמשו בידע הזה במערך טלסקופים חדש: Allen Telescope Array (ATA). מערך זה נקרא על שם פול אלן, שייסד עם חברו ביל גייטס את מיקרוסופט בזמנו, ותרם את הכספים הדרושים לבנייתה. בניגוד למערכי רדיו-טלסקופ אחרים, המורכבים ממספר עשרות צלחות בקוטר מטרים אחדים כל אחת, מערך זה מורכב מהרבה יותר צלחות, שכל אחת בקוטר כמטר וחצי, אך שטחן הכולל אמור להגיע להקטר אחד. שיטה זו מקלה על הפעלת המערך, ומאפשרת שימוש בו עוד לפני שהושלם. בתחילה יעשה שימוש ב-ATA שבו 42 צלחות קטנות. ככל שהמערך יתרחב, החיפוש יהיה ממוקד יותר, ויכלול חיפוש בכמה מאות אלפי כוכבים.
פרויקטי חיפוש נוספים
מכון SETI מסייע גם לפרויקט נוסף, המתבצע באוניברסיטת ברקלי קליפורניה, Serendip שמו, שבו מאזינים בחמש השנים האחרונות ל־168 מיליון ערוצי רדיו. לפרויקט זה יש גיבוי יציב המאפשר עבודה סביב השעון. הבעיה בתקשורת בין כוכבית אינה עוצמת השידור, אלא כיוונו. תרבות זרה יכולה לכוון את שידוריה אל אחד מ־200 מיליארד כוכבים. לפיכך הם יאלצו לשדר שדר שיכסה מגזר נרחב של השמים, ודבר זה דורש עוצמה רבה. אפשרות אחרת לה מצפים המדענים היא שידור אות, ולא רק ניסיון לקליטה של אותות זרים. אחד הרעיונות הוא להתקין רדיו טלסקופ בעמק בחלק האחורי של הירח, לצד כור גרעיני שיספק לו מגה-ווטים של עוצמה, ואז, כשהירח ינוע סביב כדור הארץ, החלק האחר שלו יעבור דרך השמים והשדר יזוהה בקלות על ידי חברה רחוקה.
פרויקט נוסף שנערך במקביל ל-SETI היה CETI (ר"ת Communication with extraterrestrial intelligence) - תקשורת עם תבונה חוץ ארצית. גם פרויקט זה טרם הצליח לגלות חיים אחרים.
SETI@home
פרויקט SETI נוסף המנוהל מאוניברסיטת ברקלי הוא פרויקט SETI@home. כמו Serendip, גם פרויקט זה מאזין לשידורי רדיו הנקלטים ברדיו טלסקופ בארסיבו (התוכנה מתעלמת מכל אות שמגיע ממרחק של פחות מ-400 אלף ק"מ (בערך במסלול הירח)), אך בניגוד ל-Serendip, המשתמש במחשב בודד לעיבוד האותות המתקבלים וניתוחם, פרויקט SETI@home מחלק את המידע העצום (כ־35 ג'יגהבייט ביום) לקטעים קטנים, ושולח אותם דרך האינטרנט אל מיליוני אנשים ברחבי העולם שהסכימו להתקין במחשב שלהם תוכנה מיוחדת שמעבדת את האותות. התוכנה, שניתן להפעיל אותה גם כשומר מסך, מורידה דרך האינטרנט קובץ נתונים, מעבדת אותו ומנסה לאתר תבניות גלים, מחזירה את הממצאים אוטומטית דרך האינטרנט אל מחשבי אוניברסיטת ברקלי, וחוזר חלילה. שלב זה של הפרויקט עומד לפני סיום, ככל הנראה (שנת 2004), ובסיומו, האותות הבולטים שיתגלו, ושלא ימצא להם הסבר טבעי או מקור ארצי, יבדקו שוב כדי לבדוק אם הם חוזרים על עצמם בצורה שיטתית. אותות שימצא שהם חוזרים על עצמם, עשויים יהיו להצביע על מקור מלאכותי על כוכב אחר.
מנהלי הפרויקט מתכננים להמשיך אותו גם ברדיו טלסקופ פארקס באוסטרליה, שהוא הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי (קוטר של כ־70 מטר).
הדרכים לתקשר עם ציוויליזציה זרה
למרות מיעוט הממצאים והתוצאות השליליות, החיפוש אחר חיים תבוניים מתמיד ואף מתרחב למספר מחקרים חדשים, שמריצים מעת לעת קבוצות קטנות של מדענים נלהבים ובעלי סבלנות אינסופית. פרנק דרייק גם מטיל ספק אם, כאשר כבר יגיע האות, נוכל לפענח אותו, כפי שלא בטוח שציוויליזציה חיצונית תוכל לפענח את אותותינו שלנו. לדרייק לא נותר אלא לקוות ש"השדר יהיה בשפה בין כוכבית שתאפשר קומוניקציה טובה".
בשנת 1974 כאשר דרייק ניהל את המצפה בארסיבו שבפורטוריקו, הוא שידר לכוכבים מסר דיגיטלי, המכיל 1,679 סיביות (ביטים). חברה טכנולוגית, הוא מניח, תכיר בכך ש-1,679 ביטים הוא תוצר של מכפלת שני מספרים ראשוניים 73 ו- 23 (ההנחה היא שמספרים ראשוניים הם מושגי יסוד מתמטיים שאינם תלויים במוח המחשב אותן) ותשתכנע לתרגם את השדר למערך נקודות גרפי. תוך קריאה של הנתונים במערך של 73 על 23 ריבועים בשחור לבן, הם יראו תמונה גולמית המראה, בין השאר, דמות אדם מתקשרת, פלנטה שלישית במערכת השמש, רדיו טלסקופ, מידע אחר על השולחים והסבר פשוט על קוד הרדיו.
לצורך הדגמה מובא פה ציור בן 35 סיביות, שיכולים להיווצר רק במכפלת שני המספרים הראשוניים 5 ו-7, ויוצרים תמונת תשבץ שמתארת באופן בסיסי צורת בן אנוש
לא התקבלה תגובה מחוץ לכדור הארץ. אבל מרבית המדענים מסכימים, שלא רק שיש אפשרות לחיים בחלל החיצון, אלא גם שהיא גוברת לאור התגליות האחרונות: נוכחות כוכבי לכת סביב כוכבים קרובים, ועדויות מעטות על צורות חיים קדומות בסלעי המאדים. כך, למשל, מתכננים ב-Serendip שתי מערכות איתור נוספות, שיוצבו באוסטרליה ובאיטליה, ומכון SETI גם משתתף בתוכנית בינלאומית לבניית רדיו טלסקופ, שלדברי דרייק יהיה רגיש פי 30 עד פי 100 מארסיבו.
דרייק מתרשם ממה שהוא מכנה עדות גדלה והולכת לכך שהחיים על כדור הארץ נוצרו במעמקי הים, ושתופעה דומה יכולה להתרחש אולי בכל כוכב לכת שפני השטח שלו מכילים הרבה מים.
SETI בקולנוע
במכון SETI נהנו מהפרסומת שניתנה בחינם למפעל שלהם בסרטים "היום השלישי" ו"קונטקט". ועדיין, אנשי המכון מסתייגים במקצת מהדרך שבה הוצגו בשני שוברי הקופות.
קרוקודיל דנדי
קרוקודיל דנדי (במקור: Crocodile Dundee) הוא סרט קולנוע אוסטרלי מז'אנר סרטי קומדיה שיצא לאקרנים בשנת 1986 בבימויו של פטר פיימן ובכיכובם של פול הוגאן ולינדה קוזלווסקי. זהו סיפורו הקומי של מיק דנדי, חוואי אוסטרלי שמתמחה בציד תנינים המגיע בפעם הראשונה לניו יורק ו"מגלה" עולם חדש, טכנולוגי ומתקדם שהוא לא מכיר.
הסרט נעשה בתקציב זעום של 8 מיליון דולר במטרה לפנות לקהל האמריקני והפך לשובר קופות אדיר. כבר בשבוע הראשון להקרנתו כיסה הסרט את ההוצאות ובסוף שנת 1986 דורג במקום השני ברשימת הסרטים המכניסים של השנה עם הכנסות של כ-175 מיליון דולר אמריקאי כשרק הסרט אהבה בשחקים מקדים אותו. הצלחת הסרט הובילה את מפיקיו לצלם עוד שני סרטי המשך, קרוקודיל דנדי 2 שיצא בשנת 1988 וקרוקודיל דנדי בלוס אנג'לס שיצא בשנת 2001.
תקציר העלילה
סו צ'רלטון (בגילומה של לינדה קוזלווסקי) היא עיתונאית היוצאת לאוסטרליה לראיין את מיק דנדי עליו דווח כי איבד את רגלו מנשיכת תנין. כשהיא מגיעה לאזור מגוריו בחבל האאוטבק האוסטרלי היא מגלה כי רגלו לא נקטעה כלל אך נותרה לו צלקת גדולה.
היא מחליטה להישאר קצת אף על פי שהיא מבינה שהסיפור העיתונאי שעליו בנתה כבר לא יתקיים ולו רק כדי לראות את צורת החיים של מיק. במהלך ההיכרות שלהם מיק אומר לסו כי היא לא תוכל לחיות לבדה באאוטבק. כדי להוכיח לו כי טעה היא יוצאת לסיור לילה, שם תוקף אותה תנין, ומיק מגיע כדי להציל אותה.
סו מזמינה את מיק לחזור איתה לניו יורק והוא מסכים, אך לאדם שחי בתת-תנאים ביער אוסטרלי, החיים בניו יורק הם לא פיקניק. הוא מגלה לראשונה מה זה רמזור, כבישים ואפילו חדרי שירותים.
מיק, שבשלב הזה כבר מאוהב בסו מגלה כי התארסה ומחליט לחזור לאוסטרליה עם לב שבור, אלא שאז מתגלה כי גם סו מאוהבת בו והשניים נשארים בניו יורק.
פרסים ומועמדויות
פול הוגאן זכה בפרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט בקטגוריית סרטי הקומדיה. הפרס בו זכה הוגאן היה למעשה הפרס היחיד בו זכה הסרט.
הוא היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר אך הסרט שזכה בסופו של דבר בקטגוריה זו היה חנה ואחיותיה.
בטקס פרסי באפט"א היה הסרט מועמד בשתי קטגוריות שונות. האחת בקטגורית התסריט והשנייה בקטגוריית השחקן להוגאן אך בשתי הקטגוריות נותר ללא פרסים.
ביקורות
במשך 9 שבועות רצופים, מ-26 בספטמבר 1986, היום בו יצא לאקרנים בארצות הברית ועד 28 בנובמבר, דורג הסרט במקום הראשון ברשימת הסרטים המכניסים של אותה שנה.
ויוויאנו קודאצי
ויוויאנו קודאצי (באיטלקית: Viviano Codazzi; סביב 1604 – 5 בנובמבר 1670) היה צייר אדריכלות איטלקי, שהיה פעיל בתקופת הבארוק. הוא ידוע בציוריו האדריכליים וקומפוזיציות עם חורבות. הוא עבד בנאפולי וברומא. הוא ידוע במקורות ישנים יותר בשם ויוויאנו קודגורה או איל קודגורה.
ביוגרפיה
האמן התחתן ב-3 במאי 1636 עם קנדידה מירנדה, מנאפולי. לזוג נולדו שבעה ילדים שניים מהם הפכו לציירים.
לאחר שעבר לרומא בעקבות מרד מסניאלו בשנת 1647, הוא שיתף פעולה עם אמנים מחוג הציירים ההולנדים והפלמיים שפעלו ברומא שהיו ידועים בשם הבמבוצ'אנטי. משתפי הפעולה הנפוצים ביותר איתו היו מיכלאנג'לו צ'רקואוצי ויאן מיל. עוד שיתף פעולה עם פיליפו לורי, וויסנטה גינר. דוגמה לשיתוף פעולה כזה היא "בת שבע" במוזיאון קולומבוס לאמנות. לקודאצי היו כמה ממשיכים קרובים, בהם אסקאניו לוצ'יאנו ואנדראה די מישלה בנאפולי, בנו ניקולו קודאצי (1642–1693), ודומניקו רוברטי ואחרים. בנו של ויוויאנו, ניקולו, היה צייר ציורים ארכיטקטוניים כמו אביו. בן נוסף בשם אנטוניו היה גם צייר אך עבודתו אינה ידועה.
למרות פעילותו האמנותית הנמרצת ויוויאנו קודאצי תועד כעני בשנת 1657. הוא התגורר ברומא למעט היעדרויות קצרות (בסביבות 1653 ואולי בין 1659 ל 1666) עד מותו ברומא ב-5 בנובמבר 1670.
יצירתו
מרבית ציוריו של קודאצי הם ציורים אדריכליים בגודל בינוני, או ציורי חורבות ואדריכלות אידיאלית בתוך נוף. סוג הציורים האדריכליים הדקורטיביים שיצר קודאצי מייצג צורה שהפכה לפופולרית באמצע המאה ה-17 ברומא. היסטוריונים לאמנות מפרשים את הפופולריות הגוברת של ציורי האדריכלות באיטליה של המאה ה-17 כתוצאה של מעבר של חסות מציור בהזמנה לציור בשוק החופשי. ציורים ארכיטקטוניים התקבלו בברכה במיוחד בתוך הטעם הדקורטיבי של המאה ה-17, שם חיפו קירות בציורים מסוגים וגדלים שונים. היצירה האדריכלית התאימה למגוון הרכבים כאלה על ידי הצגת הכיוונים האנכי והאופקי החזקים בנושאים שלה.
שורשי הנושא האדריכלי בציור נמצאים בציור של המאה ה-16, ובמיוחד בתמונות האדריכליות שנצבעו במסגרת ציורי קיר גדולים וקישוטי תקרה המכונים 'ריבוע'. אלמנטים אדריכליים אלה זכו להתבלט באמנות של המאה ה-17 והפכו לנושאים עצמיים של ציורים. מספר אמנים התפתחו בז'אנר זה. אלסנדרו סלוצ'י היה אמן חשוב בז'אנר שיצירתו הושפעה על ידי ויוויאנו קודאצי. הנופים של קודאצי היו בדרך כלל מציאותיים יותר מאלו של סלוצ'י שהפגין יצירתיות וחירות מעט יותר גדולים על ידי סידור מחדש של אנדרטאות רומיות כדי לשרת את מטרת היצירות שלו. קודאצי גם דבק בתכתיבי הטופוגרפיה והארכאולוגיה. בעבודותיו נראה כי חיפש אחר עיבודים אדריכליים המעוררים הרמוניה אסתטית. קודאצי זכה לשבחים בקרב ציירי המאה ה -17 של נוף אדריכלי, כקרוב לאדריכל ויטרוביוס (מהמאה הראשונה לפני הספירה). הכרה זו על ידי בני דורו מעידה על שליטתו בפרספקטיבה ליניארית והבנת הטעם העתיק.
הציור של קודאצי של "בזיליקת פטרוס הקדוש" מתאריך 1636 הוא ציור מפורט ומדויק ופחות ציור עם אלמנטים דמיוניים בסגנון קפריצ'ו. הוא צייר את הבזיליקה בזמן שהיה בנאפולי ומראה שם את הכניסה הישנה לארמון הוותיקן, כניסה שנהרסה כאשר הוקמה הסקאלה רג'ה והעמודים של ברניני, וכן שני מגדלי פעמונים (קמפאנילי) על בסיס חריטה של ​ מרטינו פרבוסקו  שתוכננו אך לא נבנו.
אחד מציוריו הידועים ביותר הוא תיאור של מרד מסניאלו בפיאצה דל מרקטו בנאפולי בו צוירו הדמויות על ידי מיכלאנג'לו צ'רקואוצי. העבודה נעשתה בשנת 1648 בהזמנה של הקרדינל ברנדינו ספאדה ונמצאת כעת בגלריית ספאדה ברומא.
Maria (שיר של ג'סטין ביבר)
Maria (בעברית: מריה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר־יוצר הקנדי ג'סטין ביבר כחלק מאלבום האולפן השלישי שלו, Believe. השיר נכתב על ידי ביבר, במותניות, אוגוסט ריגו וסקוטר בראון והופק על ידי רודני ג'רקינס. השיר עוסק במריה ייטר אשר טענה ב-2011 כי נכנסה להיריון מג'סטין, הפרשיה סוקרה בהרחבה בתקשורת העולמית וכמעט וגרמה לפרישתו של הזמר מהתעשייה, בינואר 2012 הודתה מריה כי שיקרה בתביעה ובטענותיה.
השיר מתחיל בקטע מתוך ריאיון עם ביבר, דבר יוצא דופן בקרב שיריו, והוא הופץ כחלק מרצועות הבונוס ב"דלוקס" של האלבום, ב-15 ביוני 2012.
רקע
בנובמבר 2011, טענה מריה ייטר (Mariah Yeater), אמריקאית בת 20 מקליפורניה, לכלי התקשורת ובראשם ה"סטאר מגזין", כי היא נכנסה להיריון כתוצאה מקיום יחסי מין עם הזמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר בזמן שהשניים שהו יחד במאחורי הקלעים במהלך ההופעה שלו בלוס אנג'לס, כחלק מסבב ההופעות הבינלאומי שלו, My World Tour.
מריה טענה לתקשורת כי היא, יחד עם עוד כמה בליבריות חיכו לג'סטין במאחורי הקלעים, כשג'סטין הבחין בה הוא קרא לה לבוא יחד אתו והשניים קיימו יחסי מין בלתי מוגנים, זאת לאחר שג'סטין סירב להשתמש בקונדום. בנוסף טענה שג'סטין הצהיר בפניה כי אלו יחסי המין הראשונים שלו.
כשהילד של מריה, טריסטן אנטוני מארקהאוס ייטר, היה בן שלושה חודשים, פתחה מריה בהליכי תביעה כנגד ביבר וביקשה שהוא יעבור בדיקת אבהות ואף טענה כי עליו לשלם לה דמי מזונות. הפרשיה סוקרה בהרחבה בתקשורת העולמית   ותמונה של מריה והתינוק אף פורסמה באתר העיתון השני בתפוצתו בבריטניה, דיילי מייל .ביבר מצדו הכחיש כי אי פעם פגש את מריה. הוא אף אמר: "אף אחת מהטענות הללו אינן נכונות. "ידעתי שאני הולך להיות המטרה, אבל אני לא אהיה קורבן" . בהודעה אחרת ביקש כי: "תתמקדו במה שאמיתי ותשפטו אותי על המוזיקה שלי" . עורכי הדין של ביבר אף הצהירו כי יתבעו את מריה דיבה . ובהמשך, לאחר שהוכח בבדיקת קביעת הורות כי ג'סטין הוא לא האבא הסירה מריה את התביעה בינואר 2012.
השיר
השיר נכתב על ידי ביבר יחד עם במותניות, אוגוסט ריגו וסקוטר בראון, מפיקו המוזיקלי של ביבר. הן המילים והן הלחן נכתבו בהשראת הפרשייה. בתחילתו של השיר מושמע קטע בו ג'סטין מסביר את עמדתו במהלך ריאיון עיתונאי, התחלת השיר היא יוצאת דופן בקרב שיריו של ביבר ובקרב שירים בכלל. לאחר קטע הריאיון מתחיל הבית הראשון בו הוא מתאר את השתלשלות האירועים:
בפזמון השיר ביבר אומר בפשטות:
הקבלה עם Billie Jean
רבים השוו את השיר לקלאסיקה של מייקל ג'קסון, "Billie Jean" מ-1983, אשר נכתבה על רקע של מקרה דומה. בשיחה עם מגזין בילבורד, ג'סטין התבטא כי "זו הבילי ג'אן שלי" אמר ביבר, "זה היה משהו שרציתי להוריד מהלב שלי, ויכולתי פשוט להגיד את זה בשיר ולהביע את הנקודה שלי". מנהלו של ביבר, סקוטר בראון בריאיון ל-PopCrush הסכים עם ההקבלה בין השירים.
הפצה
השיר הופץ כחלק מרצועות הבונוס ב"דלוקס" של אלבומו השלישי של ביבר, Believe, ב-15 ביוני 2012.
זנגי
עמאד א-דין זֶנגִי, המוכר יותר בקיצור זֶנגִי (1085 - 14 בספטמבר 1146) (בערבית: عماد الدین زنكي) היה מצביא ומדינאי סלג'וקי ששלט בחלקים גדולים מסוריה ומצפון עיראק בימי הביניים. זנגי נחשב כאבי רעיון הג'יהאד נגד הצלבנים, שעל ידו הצליח ללכד את רוב מדינות הצפון למלחמה בצלבנים, ולהשמיד את רוזנות אדסה.
שנותיו המוקדמות
אביו של זנגי א-סונקור קסים אַדַאוּלה היה מושל חלב מטעמו של מלכשאה, אותה קיבל מידיו בשנת 1086, לאחר קרב חלב. בכאוס ששרר אחר מותו של מלכשאה, נוצחו א-סונקור ומושל אדסה - אשר שמרו אמונים לסולטאן ברקירוק - על ידי תותוש, אשר ניסה לנשל את אחיינו מירושתו (1094). א-סונקור נתפס והוצא להורג בעריפה באשמת בגידה. זנגי נלקח לביתו של כרבוגא מושל מוסול, חברו של אביו, ושם גדל.
שליטי מוסול, כרבוגא, מודוד, ועוד, היו אלו שנתמנו על ידי הסולטאן הסלג'וקי כאחראים למלחמה בצלבנים (אם כי בעיני הסולטאן זו הייתה עדיפות משנית, ועדיפות ראשונה הייתה לנעשה באזורים יותר קרובים אל נהר הפרת). כנראה, שזנגי אשר שירת במוסול תחת נציבים אלו, ובפרט תחת מודוד, אשר יזם בתחילת העשור השני של המאה ה-11 מספר מסעות נגד הצלבנים, הושפע מכך.
איחוד מוסול וחלב
בשנת 1126, כשהיה אחד מקציניו של א-סונקור בּוּרסוּקי מושל מוסול וחלב, סייע לסולטאן הסלג'וקי מוחמד לדכא ניסיון מרידה של הח'ליף העבאסי אל-מסתרשד, ובעקבות כך מונה לסוכנו של הסולטאן בבגדד. מכח משרה זו היה זנגי בעל עמדה מרכזית בכל הנעשה באזור עיראק.
שנה לאחר מכן, לאחר שבורסוקי נרצח על ידי כת האיסמעליה במוסול, סילק זנגי במעשה ערמה את אחיו של בורסקי ממועמדות לתפקיד המושל, ונתמנה בעצמו לשליט העיר. בה בעת, הייתה העיר חלב שרויה בתהו ובהו שלטוני, זנגי כבנו של מושל העיר לשעבר, הגיע לעיר, התקבל בשמחה על ידי התושבים, והצליח להשליט סדר בעיר (1128).
חלב באותה העת הייתה מאוימת על ידי הצלבנים, ובפרט על ידי נסיכות אנטיוכיה, המצב היה חמור עד כדי כך שהעיר העלתה מס לצלבנים. זנגי כבש בסדרת קרבות את את'ארב, וצר על חארים (1130), ובכך הרחיק את הסכנה של כיבוש חלב על ידי הצלבנים.
בשנים 1131-1135 הייתה האימפריה הסלג'וקית שרויה באנדרלמוסיה רבתי, עקב מלחמות ירושה על כסאו של הסולטאן מחמוד בן מוחמד. אל-מסתרשד הח'ליף ניצל את ההזדמנות והשתלט על עיראק. תוך שהוא מכתיר את מסעוד, אחי הסולטאן המת, לסולטאן. זנגי תמך בסנג'ר שאה כמועמד לרשת את מחמוד, וניסה לכבוש את בגדד מיד אל-מסתרשד. הוא הובס, ונמלט חזרה למוסול. הח'ליף רדף אחריו, והביא את העיר מוסול במצור שארך שלושה חדשים (1133). הח'ליף נסוג בסופו של דבר מחשש להתערבותו של הסולטאן בעיראק.
לאחר שמסעוד השתלט על האימפריה הסלג'וקית, ומינה בבגדאד את הח'ליף אל-מקתפי, נכנע זנגי, והכיר בשלטונו של מסעוד.
דמשק
מששקטו הרוחות בעיראק, שב זנגי לניסיונו לאיחוד מדינות סוריה תחת שלטונו, ובראשם דמשק.
בדמשק שלטו באותה העת צאצאיו של טוגתכין מושל דמשק מ-1104 עד 1128. טוגתוכין שבראשית דרכו ניסה להילחם בצלבנים, נואש, והחליט להגיע להסכם עם הצלבנים. כך הפכה דמשק למדינת חיץ בין הצלבנים ובין המוסלמים. את מקומו ירש בנו בּוּרִי (מת ב-1132), ולאחריו בנו שמס אלמלך אסמעיל בן בורי.
בשנים אלו שיחקה דמשק את תפקיד 'האיש הבריא', בעוד חלב הייתה 'האיש החולה', כאשר שליטים מתחלפים בה לעיתים תדירות. עלייתו של זנגי מחד, ומאידך עריצותו של אסמעיל דרדרו את המצב בדמשק והביאו את הדמשקאים אל סף מרד (1135). אסמעיל, שחשש לחייו הזמין את זנגי והבטיח לו את השליטה בעיר. אמו של אסמעיל רצחה את בנה, והעבירה את התפקיד לאחיו שהאב א-דין. זנגי שהגיע לשערי העיר הנעולים (כשבדרכו הוא כובש את חמאת), הופתע. נמצא מוצא של כבוד, וזנגי שב למקומו. מכאן ואילך תשמש דמשק בתפקיד 'האיש החולה', ותשתמש לסירוגין בשני אויביה, זנגי והצלבנים זה כנגד זה, כדי לשמור על מעמדה העצמאי.
זנגי עד סוף ימיו, ניסה להשתלט על דמשק, אך לא עלה בידו, מחמת התערבותם של הכוחות הצלבניים. את מלאכתו זו השלים בנו נור א-דין, כעשר שנים לאחר מותו.
מצור בערין
באביב 1135 יצא זנגי לסדרת מסעות מחלב נגד שטחי הנסיכויות הצלבניות מזרחה לנהר האורונטס. הוא כבש כמעט את מחצית השטח אשר בידי הצלבנים, אך נאלץ להפסיק את המסעות, עקב הידרדרות המצב בעיראק. עם זאת, קלות המסע הבהירה לו את חולשת הנסיכויות הצלבניות. נציבו בחלב, סַוַאר, הגיע במסע התקפה על נסיכות אנטיוכיה עד החוף של לאטקיה, ובכך ביתר את שטח הנסיכות לשניים.
לאחר ששב מעיראק, תקף זנגי את מבצר בערין (בפי הצלבנים מונפראן) בתחום רוזנות טריפולי, אשר שלט על הדרך המקשרת בין חמאת לחומס, ושם עליו מצור (קיץ 1137). רוזן טריפולי ריימון השני פנה לעזרת פולק מאנז'ו מלך ירושלים, וזה גייס את צבאו ויצא לעזרת טריפולי, אך לפני שהספיק פולק לבערין להגיע נלקח ריימון בשבי. פולק עצמו נמלט לתוך המבצר. כוחותיהם של נסיכות אנטוכיה ואידסה יצאו גם הם לעזרת בערין. אשר על כן פתח זנגי במשא ומתן עם הנצורים, שלא ידעו על ההחלצות לעזרתם והחלו לסבול מן הרעב, והם הסכימו לתנאיו של זנגי, אשר כללו ויתור צלבני על בערין ותשלום כופר תמורת זכות יציאה בשלום מן המבצר ושחרור השבויים הנוצרים.
כיבוש נסיכות אדסה
זנגי אכן הצליח לכבוש את המדינה הצלבנית הראשונה - רוזנות אדסה בשנת 1144, והביא על ידי כך ליציאתו של מסע הצלב השני מאירופה המערבית לארץ ישראל. נודע באכזריותו הרבה.
בעת שצר על האמירות הזעירה קלעת ג'אבר, נרצח זנגי על ידי אחד משומרי ראשו. לפי אחד מן המקורות, הרוצח חשש שייענש, משום ששתה מיינו של זנגי.
את מקומו ירשו בניו. הבכור סייף א דין אל גאזי קיבל לחלקו את מוצול, ואילו משנהו נור א-דין, קיבל את חלק אביו בחלב.
איזיג'ט
איזיג'ט (באנגלית: EasyJet) היא חברת תעופה זולה שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה לוטון שבאזור לונדון. היא מפעילה טיסות בין 183 ערים באירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון.
איין ראנד
אַיין ראנד (באנגלית: Ayn Rand; 2 בפברואר 1905, סנקט פטרבורג – 6 במרץ 1982, ניו יורק) הייתה סופרת ופילוסופית יהודייה-אמריקאית ילידת רוסיה. נודעה בעיקר בשל ספריה "מרד הנפילים", "אנו החיים" ו"כמעיין המתגבר", ובזכות פילוסופיית האובייקטיביזם שלה.
איזיג'ט
בשנת 2015 פורסם בעיתונות כי החברה היא חברת התעופה הרביעית בגודלה בעולם מבחינת כמות הנוסעים, זאת על אף שהטווח המרבי של הטיסות הן למרחק של שש שעות טיסה ואף פחות מכך. בריאיון לתקשורת הצהירה מנכלי"ת החברה שאין בכוונת החברה להתרחב ליעדים מרוחקים יותר, זאת משום שלדבריה "עדיין ישנו פוטנציאל גדול בתחומי אירופה והאזור שעוד לא מומש ולכן אין מקום בשלב זה לדיבורים על השתלבות החברה בטיסות ליעדים מרוחקים יותר".
איין ראנד
ילדות ונעורים ברוסיה
היא נולדה בשם אליסה זינובייבנה רוזנבאום (ברוסית: Алиса Зиновьевна Розенбаум), הבכורה משלוש בנות במשפחה יהודית בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית. אביה, זינובי זכרוביץ' (פרונץ) רוזנבאום היה רוקח מצליח, וראנד הצעירה חשה אליו קרבה אינטלקטואלית והערצה. אמה, אנה בוריסובנה לבית קפלן, שעבדה לפרנסתה במשרד שידוכים, ראתה את עצמה כאינטלקטואלית, ושיננה באוזני ראנד הצעירה כי גידול ילדים הוא "חובה שנואה".
איזיג'ט
החברה מוכרת את המושבים בטיסותיה בעיקר דרך האינטרנט כדי להוזיל את מחיר הכרטיס עוד יותר. במחיר הכרטיס כלולה הטיסה בלבד, ללא מוצרים או שירותים נוספים. עם זאת, על אף שהחברה גובה מחיר נפרד על מטען (כבודה), הרי שהיא כמעט החברה היחידה שמאפשרת לכל נוסע לקחת עד שלוש מזוודות שמשקלן הכולל 69 ק"ג (כל מזוודה 23 ק"ג), במחיר אחיד לכל מזוודה, כאשר התשלום שנגבה עבור המזוודה השלישית שווה לתשלום עבור המזוודה הראשונה.
איין ראנד
ילדות ונעורים ברוסיה
מילדות העדיפה ראנד, בניגוד לאחיותיה נטליה ונורה, מגזינים לנערים שהיו רוויים בסיפורי גבורה והרפתקאות. קירה, שמה של גיבורת הרומן "אנו החיים" שכתבה מאוחר יותר, היא גרסה נשית של "סיירוס", אחד מגיבורי אותם סיפורי מגזינים. התלהבות גדולה אף יותר עוררו בה סרטי הראינוע, ובמיוחד סרטים הוליוודיים. כבר בנעוריה הגיעה למסקנה שהיא אתאיסטית ושהיא מעריכה את החשיבה הרציונלית מעל ומעבר לכל מידה אנושית אחרת.
איזיג'ט
החברה נוסדה ב-18 באוקטובר 1995 על ידי סטליוס האג'יי-אייונו והחלה את טיסותיה ב-10 בנובמבר אותה שנה. קוויה הראשונים היו בין לונדון-לוטון לגלאזגו ואדינבורו במטוסי בואינג 200–737 חכורים.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לאוגוסט 2023:
איין ראנד
ילדות ונעורים ברוסיה
כאשר הסתיימה מלחמת האזרחים ברוסיה בניצחונם הסופי של הבולשביקים, שבה משפחת רוזנבאום לסנקט פטרבורג (ששמה שוּנה לפטרוגרד) וראנד החלה ללמוד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת פטרוגרד. במהלך לימודי הפילוסופיה שלה למדה ראנד לראשונה על הפילוסופיה של אפלטון ואריסטו — הראשון הפך למושא תיעוב מתמשך, כאבי תורת הקולקטיביזם, והאחרון היה לפילוסוף היחידי שלו רחשה ראנד הערצה וכבוד. רושם עמוק עוד יותר, אף כי קצר ימים, הותירה אצלה הפילוסופיה של פרידריך ניטשה ובמיוחד "כה אמר זרתוסטרא" שלו.
איזיג'ט
פעילות החברה בישראל
איזיג'ט הייתה חברת הלואו קוסט הראשונה שנכנסה לשוק הישראלי בנובמבר 2009, אז החלה להפעיל טיסה יומית בין נמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה לונדון לוטון.
ריכוז טיסות לפי מדינות
איין ראנד
מעבר לארצות הברית
עם תום לימודיה בשנת 1924 החלה ראנד לעבוד כמדריכת מטיילים בארמונות הצאר. זמן קצר אחרי כן, ב-1925, זכתה באשרה לביקור אצל קרובי משפחתה, משפחת פורטנוי, בארצות הברית. במסיבת הפרידה שלה לחש לה אחד מקרובי משפחתה: "אם ישאלו אותך באמריקה, ספרי להם שרוסיה היא בית קברות אחד גדול, וכולנו גוועים כאן לאיטנו." ראנד הגיעה לארצות הברית בפברואר 1926 וכפי שתכננה מראש החליטה לא לשוב לברית המועצות לעולם. בתקופה זו אימצה לעצמה שם חדש, איין ראנד (בשם "ראנד" בחרה עוד בהיותה ברוסיה, כקיצור לשמה המקורי).
שינוי השם ומקורו
מקור השם "איין ראנד" שנוי במחלוקת. לפי הביוגרפיה של ברברה ברנדן, מקור השם "איין" הוא בשמו של סופר פיני שמצא חן בעיני ראנד. ברנדן טענה כי ההגייה המקורית של השם הייתה אִינָה, אך ראנד העדיפה הגייה המתחרזת עם המילה mine. לטענה זו לא נמצאו כל סימוכין וקשה לקבלה בהתחשב בכך שברנדן טעתה באשר למקור השם "ראנד" (להלן). יש הסוברים כי "איין" הוא למעשה עי"ן – האות הראשונה בשם עליזה (שמה ברוסית אליסה), ומדובר אפוא בצורה "ע. ראנד".
באשר למקור שם המשפחה "ראנד" – ברנדן ייחסה אותו לשמה של יצרנית מכונות הכתיבה "רמינגטון ראנד", וטענה כי בבחירת השם החדש ביקשה ראנד למנוע פגיעה במשפחתה אם תתפרסם. אך בשלהי המאה העשרים התגלה כי סיפור זה חסר בסיס: משפחתה של ראנד ברוסיה מיענה אליה מכתבים תחת שם זה מייד עם בואה לארצות הברית, דבר המעיד על כך שהשם אומץ עוד ברוסיה. כמו כן, החברות רמינגטון וראנד התאחדו רק בשנת 1927, שנה אחרי המועד שבו בחרה ראנד בשם החדש. כך או כך, בראיון משנת 1936 סיפרה ראנד כי שם המשפחה הוא בפשטות קיצור של שם המשפחה המקורי שלה (רוזנבאום).
"אנו החיים" ו"כמעיין המתגבר"
זמן קצר לאחר המעבר לארצות הברית נסעה ראנד להוליווד וניסתה להשתלב בתעשיית הסרטים שם. עבודה ראשונה קיבלה בזכות היכרות אקראית עם הבמאי ססיל ב. דה-מיל, שביים אז את הסרט "מלך המלכים". ראנד שימשה כניצבת בסרט, ואחר–כך קיבלה בהשתדלותו של דה-מיל משרה של תסריטאית זוטרה באולפניו. על הסט בסרט פגשה ראנד גם שחקן צעיר בשם פרנק אוקונור והתאהבה בו. השניים נישאו ב-15 באפריל 1929, זמן קצר לפני שפג תוקף אשרת השהייה שלה. לאחר שדה-מיל נאלץ לסגור את אולפנו בשנת 1929, נשכרה ראנד כפקידת תיוק במחלקת הלבוש של RKO והפכה לראש המחלקה שנה אחרי כן. באותה תקופה החלה ראנד לכתוב את הרומן הראשון שלה, "אנו החיים" (במקור, "חתום"), ולאחר שהצליחה למכור אחד מסיפוריה לאולפני יוניברסל נטשה את עבודתה ב-RKO והתמסרה לכתיבה.
הצלחתה המשמעותית הראשונה ככותבת הייתה במחזה "ליל ה-16 בינואר", שהתבסס באופן רופף על סיפור חייו של איל הגפרורים השוודי איוואר קרוגר. הביקורות על המחזה היו חיוביות ברובן. המחזה גם הוסרט מאוחר יותר (1941). ראנד פרסמה את "אנו החיים", שלא זכה להד של ממש. הספר תיאר, בנימה אוטוביוגרפית בולטת, את קורותיה של קירה, צעירה הנאבקת בעריצות הסובייטית בשנים הראשונות אחרי המהפכה הקומוניסטית, ושני הגברים בחייה – ליאו, אינטלקטואל המתנגד גם הוא למשטר ואנדרי, פעיל בכיר במפלגה הקומוניסטית. הספר הולל על ידי מבקר הספרות ה. ל. מנקן. בלי רשותה וללא ידיעתה של ראנד, עובד הספר לסרט באיטליה של מלחמת העולם השנייה בשם "אנו החיים" (Noi Vivi) או '''"להתראות קירה!" (Addio Kira!)''' – אולם לאחר זמן מה אסר המשטר הפאשיסטי את המשך הקרנתו לאחר שהתברר כי המסר העולה ממנו עשוי להיות מכוון כלפי כל משטר עריצות ולא רק זה הקומוניסטי. גרסה מעודכנת באישורה יצאה בשנת 1986.
הנובלה "המנון" שכתבה בשנת 1937 פורסמה רק באנגליה בשנת 1938, ואף היא לא זכתה להצלחה משמעותית. הספר היה דיסטופיה של חברה טוטליטרית שבה מושלת אידאולוגיה קולקטיביסטית קיצונית, והמילה "אני" אינה קיימת בה.
במקביל המשיכה ראנד לעבוד כתסריטאית. היא כתבה את התסריט ל"ואז את באת" שהפך לסרט בבימויו של ג'ון פארו (אביה של מיה פארו) ובכיכובו של רוברט קמינגס, ו"מכתבי אהבה" בכיכובם של ג'וזף קוטון וג'ניפר ג'ונס – וריאציה חופשית על "סירנו דה ברז'רק" של רוסטאן.
בשנת 1935 החלה ראנד לכתוב את "כמעיין המתגבר". הספר פורש את סיפורו של האדריכל הווארד רוארק, הדבק בנחישות בעקרונותיו ומסרב להתפשר על עבודתו ועל ערכיו. דמותו של רוארק שאבה השראה מסוימת מן האדריכל פרנק לויד רייט. הספר נדחה על ידי הוצאות ספרים רבות, אך הפך בסופו של דבר להצלחה גדולה, בעיקר בזכות המלצות מפה לאוזן. בשנת 1949 הפך התסריט שכתבה ראנד ל"כמעיין המתגבר" לסרט בכיכובם של גרי קופר ופטרישה ניל. הצלחתו העצומה של הספר העניקה לראנד פרסום והכנסות, ואפשרה לה להתמסר באופן בלעדי לכתיבה.
"מרד הנפילים" והתנועה האובייקטיביסטית
זמן קצר לפני כן, בסוף שנת 1950, קיבלה ראנד מכתב ממעריץ, סטודנט לפסיכולוגיה וקומוניסט לשעבר בן 19 – נתנאל בלומנטל, שמאוחר יותר שינה את שמו לנתניאל ברנדן. בין השניים נוצר קשר אמיץ, והם חברו לקבוצה שעמה נמנו גם אשתו ברברה ברנדן, אלן גרינספן, לאונרד פייקוף, הארי ואיליין קלברמן, ג'ואן ואלן בלומנטל ואחרים — כולם קרובי משפחה או מקורבים דרך נישואין לזוג ברנדן. כך החלה הקבוצה להתגבש סביבה וסביב הפילוסופיה שלה. ראנד סייעה לברנדן להקים את "מכון נתניאל ברנדן" לקידום הפילוסופיה האובייקטיביסטית שלה, ויחסיה עם הצעיר הפכו לקשר רומנטי ב-1953. הרומן התקיים בידיעתם של בני זוגם ונמשך עד שנת 1958. בני הזוג ברנדן התגרשו, והקשר בין ראנד לצעיר נשמר עוד כעשור.
"מרד הנפילים" (באנגלית, "אטלס התנער ממשאו") פורסם בשנת 1957 והפך מייד לרב מכר. הספר בנוי כסיפור תעלומה בלשי המשולב בדיסטופיה, ומציג את מצב העולם אילו פרשו ממנו אילי ההון, התעשייה וההגות. חלק ניכר מזמנה – למעלה משנתיים – הקדישה ראנד לכתיבת נאומו של ג'ון גאלט בסוף הספר, שבו ראתה את מיצוי תפישותיה הפילוסופיות. הספר ממשיך להימכר עד היום (2006) במאות אלפי עותקים מדי שנה.
השנים האחרונות
בשנת 1968 נודע לראנד כי ברנדן מנהל רומן עם אישה בשם פטרישיה סקוט. בתגובה ניתקה באחת את כל קשריה עמו ופרסמה ב"האובייקטיביסט" כתב הוקעה נגדו, בו נדרשו כל חברי התנועה לנתק כל קשר עמו. בעקבות הקרע בין השניים, ובשל אי יכולתה של ראנד לנהל גוף כה גדול, החלה התנועה האובייקטיביסטית לדעוך.
בשנות השבעים עדיין המשיכה ראנד לקדם את הפילוסופיה שלה, אך בתקופה זו התגלה בריאותיה גידול סרטני, וראנד נאלצה לחדול מהעישון האהוב עליה. בשנת 1978 החל בעלה פרנק לסבול מהסתיידות עורקים וראנד הקדישה חלק ניכר מזמנה לטיפול בו. פרנק מת בסוף שנת 1979 וראנד התקשתה לשוב לכתיבה ולפעילות. בשנת 1981 חידשה את פעילותה והחלה לכתוב תסריט למיני-סדרה טלוויזיונית בעקבות "מרד הנפילים". זמן קצר לאחר מכן הידרדר מצבה הבריאותי. על ערש דווי דאגה ראנד לקבוע את הסדרי ההלוויה והקבורה שלה. היא נפטרה ב-6 במרץ 1982.
הפילוסופיה של ראנד
המטאפיזיקה של איין ראנד מבוססת על האקסיומה לפיה "הקיום קיים". ראנד דגלה בתפישה כי המציאות, העולם החיצוני, קיים בלי תלות בתודעתו או במשאלות ליבו של הצופה. עקרון מרכזי נוסף הוא חוק הזהות של אריסטו: "א' הוא א'", כל דבר הוא עצמו. מתוך חוק הזהות נובע חוק הסתירה: "עלה אינו יכול להיות אבן בעת ובעונה אחת".
בתחום האפיסטמולוגיה ראנד מחזיקה ברעיון לפיו ההיגיון (תבונה) הוא האמצעי היחיד להשגת ידע העומד ברשות האדם. כשאדם נתקל בדבר שנראה לו סותר או לא הגיוני, עליו לבחון מחדש את הנחות המוצא שלו.
בתחום האתיקה איין ראנד דגלה באנוכיות רציונלית, היא ראתה באדם יצור רציונלי ובחשיבה רציונלית המדריך היחיד לפעולה והדרך היחידה לשפוט ערכים. כל אדם קיים כמטרת עצמו, והחשיבה הרציונלית היא המעלה הבסיסית שלו. ערכיו הבסיסיים הם היגיון, מטרה והערכה-עצמית. האדם אינו אמצעי למטרותיהם של אחרים: הוא צריך לחיות למען עצמו, בלי להקריב אחרים לצרכיו או להקריב את עצמו למען אחרים. עליו לחתור לטובת האינטרס העצמי הרציונלי שלו, כשאושרו האישי הוא המטרה שלו.
בתחום הפוליטי-חברתי דגלה ראנד בתפישה של לסה פר וראתה בקפיטליזם את השיטה המוסרית היחידה. לפי ראנד, הזכות היסודית של האדם היא לחייו שלו, וממנה נגזרות הזכות לחירות, קניין, וחתירה לאושר. תפקיד המדינה הוא להגן על זכויות אלה. בני אדם מתנהגים כ"סוחרים" המחליפים ערך אחד בערך אחר על–בסיס הסכמה הדדית ולצורך תועלת הדדית. התפקידים היחידים של ממשלה על פי ראנד הם משטרה, צבא ובתי משפט. כחלק מתפיסתה של ראנד, הפעלת כוח פיזי מותרת רק נגד מי שיזם את השימוש בו.
לפי תפישתה של ראנד, החשיבה הפילוסופית התפלגה לאורך הדורות לשני מחנות עיקריים: האחד שהלך בעקבות חוק הזהות (א' היא א') וחוק הסתירה ("אין זה אפשרי לאותה תכונה להשתייך ולא להשתייך לאותו דבר בו-זמנית ובאותו יחס") של אריסטו, והאחר, שגרס כי קיים ידע אפריורי לא טריוויאלי, שדובריו הבולטים ביותר היו אפלטון בתקופה העתיקה ועמנואל קאנט בפילוסופיה המודרנית יותר. לאור תפישות אלו הסתייגה ראנד בתוקף ממה שראתה כגישות מיסטיות ואי-רציונליות הממשיכות את התפישות הפלטוניסטיות בתחום האתי, ובמיוחד מהחשיבה ההגליאנית, ההיסטוריציסטית, והדטרמיניסטית שנבעה מתפישות אלו. ראנד גילתה התנגדות עזה לכל צורה של קולקטיביזם, פשיסטי או סוציאליסטי, ולדחיית מה שהיא מכנה "". ראנד התנגדה לרעיון שהממשלה תבצע רגולציה בכלכלה ותחלק מחדש את העושר. בתחום הפוליטי, סברה ראנד, באות לידי ביטוי המסקנות הסופיות של הפילוסופיה האי-הרציונלית בהחלפת עקרונות הבסיס האריסטוטליים באלה של האפלטוניזם ושל האידיאליזם. ההתכחשות לקיום המציאות ולתפישתנו אותה מובילה לדעתה בהכרח לתפישה הגורסת כי יש מהויות – ישויות-על ומטרות-על – החורגות מתחומו של הפרט. התפישה האי-רציונלית רואה בפרט מסקנה של הכלל ודוגלת בקולקטיביזם המקריב את הפרט למען הישות הכללית.
אופי יצירתה
ספרי הסיפורת של ראנד עוסקים בהתמודדות של גיבורים מוסריים ואינדיבידואליסטים מול חברה דיסטופית. כתיבתה מתאפיינת בנאומים ארוכים של הפרוטגוניסט המהווים ביטוי של התפיסה הפילוסופית שלה. הרומנים של ראנד ארוכים, כשמרד הנפילים בן 958 עמודים, כמעיין המתגבר בן 575 עמודים, ואנו החיים בן 439 עמודים. בספריה, ראנד מרבה לעסוק בנושאים בעלי חשיבות מוסרית וערכית אוניברסלית, ולא בחיי היומיום והשגרה. הפרוטגוניסטים בספריה מייצגים את מה שראנד תופסת כאדם האידיאלי, ואכן ראנד מספרת שמטרת הכתיבה שלה היא הצגתו של האדם האידיאלי, ולא, כמו שאחרים סוברים, להפיץ את הפילוסופיה שלה. מוטיב משותף נוסף בכתיבתה הוא ראיית האדם כישות הרואית, רעיון שראנד קוראת לו "פולחן האדם".
ספרי העיון של ראנד מורכבים בעיקר ממאמרים שפורסמו במגזינים האובייקטיביסטים שפרסמה.
השפעתה
ראנד השפיעה על תנועות ורעיונות רבים, בארצות הברית וברחבי העולם. תורתה, האובייקטיביזם, הופצה ברחבי ארצות הברית, וקנתה לה תומכים רבים. בשנת 1985 הוקם מכון איין ראנד, שמוקדש ללימוד והפצה של תורתה של ראנד.
ראנד השפיעה במיוחד על התנועה הליברטריאנית בארצות הברית. דייוויד נולאן, אחד ממייסדי המפלגה הליברטיאנית בארצות הברית, טען ש"אילולי ראנד, התנועה הליברטריאנית לא הייתה קיימת". ראנד עצמה התנגדה לתנועה הליברטריאנית בטענה שהם מנצלים את רעיונותיה על מנת לקדם אנרכיזם, שגם אליו היא התנגדה. דמות חשובה נוספת שהושפעה מראנד היא הכלכלן אלן גרינספן, ששימש כראש מועצת הנגידים של הבנק הפדרלי בארצות הברית, אם כי ראנד עצמה התנגדה לקיומו של הבנק המרכזי ותמכה בבנקאות חופשית.
בעקבות המשבר הכלכלי בשנת 2008 חל זינוק חד במכירות של ספרי איין ראנד, ומפגינים רבים בארצות הברית, בפרט מתנועת מסיבת התה נשאו שלטים הקשורים לתורתה. תחייה זו הובילה גם לביקורת מחודשת מצד השמאל.