cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלומברדים במסע הצלב הראשון
מערכה שנייה
אצ'אנו ונציגים מטריטוריות סמוכות נועדים לדון בצעדים לחזק את התנגדותם לצלבנים. הם שבו את ג'יזלדה, הנתונה במשמר בהרמונו של אצ'אנו. סופיה, אשתו של אצ'אנו ונוצרייה בסתר, נכנסת עם בנה אורונטה. אורונטה מאוהב בג'יזלדה השבויה, וכשהוא שר על אהבתו לג'יזלדה, סופיה רואה בג'יזלדה הזדמנות למשוך את בנה לנצרות. נזיר ממתין לבואם של הצלבנים. פירו, שהפך להיות נאמנו של אצ'אנו ומופקד על שערי אנטיוכיה, מופיע במערה ומבקש מהנזיר כי יראה לו דרך בה יוכל לכפר על מעשיו. הנזיר אומר לו כי אם ברצונו לכפר על מעשיו, יפתח את שערי אנטיוכיה לפני הצלבנים. ארווינו והצלבנים מופיעים במערה, הנזיר שומע כי בתו של ארווינו נשבתה על ידי אצ'אנו אך הוא מבטיח להם כי אנטיוכיה תיפול בידם. הנשים בהרמון שרות לג'יזלדה ששפר גורלה שאורונטה מאוהב בה. בזמן שג'יזלדה מתפללת נשמעות קריאות כי הצלבנים חדרו לאנטיוכיה. סופיה נכנסת במרוצה ואומרת כי אצ'אנו ואורונטה נהרגו. ארווינו מופיע בלווית הנזיר, וסופיה מזהה אותו כאדם שהרג את בעלה ובנה. למשמע הדברים, נרתעת ג'זלדה מחיבוקו של אביה, באומרה כי מסע הצלב הזה אינו רצון האל. ארווינו שולף את חרבו ומאיים להרוג את ג'יזלדה בעוון חילול הקודש, אך הנזיר וסופיה עוצרים בעדו. ארווינו אומר בכעס כי בתו השתגעה.
מערכה שלישית
הצלבנים מלווים בצליינים, שרים על יופייה וקדושתה של ירושלים והארץ הקדושה. ג'יזלדה מתרחקת ממחנה הצלבנים. לפתע היא פוגשת באורונטה, שרק נפצע מחרבו של ארווינו. השניים מחליטים לברוח יחד. ארווינו זועם על בגידתה של בתו ג'יזלדה. חיילים מופיעים ומודיעים כי פגאנו נראה באזור המחנה, ומבקשים רשות ללוכדו ולהמיתו, ארווינו מסכים. כינור מנגן פרלוד. ג'יזלדה ואורונטה מופיעים, אורונטה פצוע, וג'יזלדה מקוננת על אכזריות הגורל. הנזיר מופיע, ואומר לשניים כי אהבתם היא בחטא, אך ניתנת לתיקון על ידי התנצרותו של אורונטה. הנזיר משלים את תהליך ההתנצרות, ואורונטה מת מפצעיו, מבטיח לג'יזלדה לפוגשה בגן עדן.
מערכה רביעית
בשנתה, חולמת ג'יזלדה על אורונטה המופיע בחזיונה. הוא מספר לה כי האל נענה לתפילות, וכי הצלבנים ימצאו חיזוק במימי נקבת השילוח. ג'יזלדה מתפעמת מהחיזיון הניסי. הצלבנים והצליינים מיואשים, הם חושבים כי האל נטש אותם במדבר. ג'יזלדה מופיעה בקול תרועה ומספרת לכולם על המעיין שנתגלה לה. כאשר הכל שמחים, מחזק ארווינו את ביטחון הצלבנים כי הם יכבשו את ירושלים. הנזיר מובא אל האוהל כשהוא פצוע פצעים חמורים. הוא חושף בפני ארווינו וג'יזלדה כי הוא לא אחר מאשר פגאנו. הוא מתחנן למחילה על רצח אביו. כאשר ארווינו מחבק את אחיו, מבקש פגאנו בפעם האחרונה לראות את עיר הקודש. כאשר ירושלים מתגלית לעיניהם, פגאנו נופח את נשמתו, הצלבנים מהללים את האל.
מחוזות הרפובליקה הסינית
מבחינה מנהלית הרפובליקה הסינית כוללת 13 מחוזות, 6 רשויות מקומיות ו-3 ערים. בעבר הייתה חלוקה ל"פרובינציות" כפי שהיה נהוג לפני שנת 1945. בשנת 2018 מוסדות שלטון בפרובינציות בוטלו וחלוקה זו נותרה רק בחוקה, אך לא קיימת בפועל.
רונית אופיר
חייה
אופיר נולדה בקיבוץ המעפיל, שירתה בצוות הווי חטיבת הצנחנים ובלהקת פיקוד מרכז בשנים 1972–1973 (יחד עם עוזי חיטמן, דורית ראובני, אלי גורנשטיין, ועוד). בין תפקידי הסולו הידועים שלה, בסולו משותף לה ולנאוה ברוכין הוא השיר "מקפלות המצנחים" שכתב והלחין יאיר רוזנבלום.
כשהשתחררה מהצבא למדה משחק בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי", ולאחר מכן השתתפה כשחקנית וכזמרת במספר הפקות של התיאטרון הקאמרי, הבימה וכן בהפקות מוזיקליות שונות בתיאטרון המסחרי (כגון "אנו אנו הפלמ"ח").
בתחילת שנות השמונים למדה תנועה ומחול אצל מרס קנינגהם בניו יורק, ובשנת 1988 פתחה בקריירה עצמאית, בהפקות משותפות עם המפיק אמנון ברנזון, שלימים הייתה נשואה לו שנים אחדות. מהמופעים: "העגורים חוזרים" (שירים מהפקות עבר ידועות של ברנזון כגון "השטן ואשת האיכר", "הלוך הלכה החבריא" ועוד).
תקליט הסולו הראשון של אופיר, "צריך לחזור", יצא בשנת 1990 והוקדש כולו לשירים של המשורר נתן יונתן, שהולחנו במיוחד לתקליט על ידי מיטב המלחינים: חנן יובל, יצחק קלפטר, שם טוב לוי, שלמה יידוב, רם גורן וחיים לוי, שגם הפיק מוזיקלית את התקליט. שני השירים מהאלבום בהלחנת רמי גורן, הפכו לקלאסיקה: "צלילי קסטה רחוקים" ("פלורידה") ושיר הנושא "צריך לחזור".
אופיר הפיקה גם באופן עצמאי פרויקטים שונים, שהבולטים בהם:
אופיר היא אם לבת - נגה, שנולדה מנישואיה לאמנון ברנזון.
גאומכניקה
תכונות הקרקע
הבסיס לתכנון הנדסי על גבי סוג כלשהו של קרקע הוא הכרת תכונות הקרקע וסיווג סוג הקרקע לפי תכונות אלו, תכונות הקרקע נמצאות בקשר ישיר לכמות המים והאוויר בקרקע וגודל גרגירי הסלע.
מנת החללים
מנת החללים היא היחס בין נפח המים והאוויר באדמה (Vv) לנפח הקרקע המוצקה (VS). תכונה זאת נמדדת באחוזים, למשל מנת החללים בקרקע מסוג חרסית היא בין 24 ל-40 אחוזים. מנת החללים מוגדרת בגאומכניקה בסימן e.
e= Vv/Vs
דרגת רוויה
דרגת הרוויה היא החלק היחסי של נפח המים (Vw)מתוך נפח האדמה שהוא לא קרקע (Vv). בקרקע מוצפת לחלוטין תהיה דרגת הרוויה תהיה שווה ל - 1, ולקרקע שיובשה לגמרי בתנור ממים תהיה 0.
S= Vw/Vv
משקל יחסי
משקל יחסי של קרקע מוגדר כיחס בין צפיפות הקרקע המוצקה לצפיפות הנוזל בקרקע (הרוב מים), משקל יחסי של קרקע נע הרוב בין 2.6 (אדמה חולית) ל - 2.9.
צפיפות
צפיפות הקרקע מוגדרת כיחס בין משקל הקרקע לנפח שלה. הצפיפות מוגדרת ביחידות כמו גרם לסנטימטר מעוקב, או ק"ג למטר מעוקב. צפיפות הקרקע הטבעית נעה בין 1 ל 3 גרם לסמ"ק.
\gamma= W/V
זווית החיכוך הפנימית
זווית החיכוך הפנימית היא הזווית המקסימלית מהמישור שיוצרת ערימה של עפר תחוח. לכל סוג קרקע - זווית חיכוך פנימית משלו. זווית החיכוך הפנימית משמשת לחישוב העומסים האופקיים שמפעיל המשקל העצמי של הקרקע.
בדיקות קרקע
כדי לבצע תכנון דרכים או יסודות מבנים, יש צורך לדעת פרמטרים רבים לגבי הקרקע באזור הבניה. לצורך מציאת הפרמטרים הדרושים, יש לבצע שורה ארוכה של בדיקות קרקע מסוגים שונים. הבדיקות כוללות אפיון שכבות הקרקע באזור, מציאת עומק מי תהום, בדיקות של תכולת אוויר ותכולת רטיבות בקרקע, בדיקת חוזק לגזירה וחוזק ללחיצה ועוד. ככל שהמבנה המתוכנן הוא גדול יותר ומורכב יותר, כך הבחינות של הקרקע בסביבתו נדרשות להיות מדויקות ומפורטות יותר. דגימות של בדיקות אלו מבוצעות על ידי חפירת בורות או קידוח של הקרקע בשיטות שונות התלויות בשיקול הנדסי באזור הבנייה המתוכנן.
מיון קרקע
לצורך הגדרת קרקע וסיווגה, נלקחות דגימות קרקע עליהן מתבצעות בדיקות מעבדה שונות, שבסופן ניתן להגדיר את הקרקע לפי קבוצה מסוימת שלה יותאם התכנון ההנדסי של המבנה
התקן הישראלי העוסק במיון קרקעות הוא ת"י 253 של מכון התקנים הישראלי.
תהליך התכנון הגאומכני
ניתן לחלק את החישובים הגאומכניים לשני סוגים:
תכנון יסודות
נקודת המוצא של תכנון היסודות היא העומסים שמפעיל המבנה על הקרקע. לאחר קבלת העומסים האלו ממהנדס המבנה, יש צורך לאפיין את הקרקע, לבדוק את החוזק האופייני ועל פיו לקבוע את גודל היסודות הדרוש ואת שיטת הביסוס.
תכנון מבני תמך
מבנה תמך הוא מבנה שנועד להפעיל כוחות על הקרקע ולעצב אותה, כמו קיר תומך, קיר כובד, סוללה או סכר. כדי לבנות מבנה כזה, על המתכנן לבדוק קודם כל את הקרקע ולאפיין אותה מבחינת חוזק ותכונות מכניות אחרות כגון צפיפות או ספיגות ולפי הנתונים האלו הוא יכול לתכנן את הגודל הגאומטרי של מבנה התמך.
המאמצים בקרקע
בדיקות הקרקע מאפשרות לבצע אפיון לקרקע והאפיון הזה מאפשר למתכנן לקבוע מהם המאמצים המקסימליים שהקרקע יכולה לספוג בלי לשקוע או להיהרס. בעניין זה יש לציין כי לעיתים קרובות הקרקע מתחת לביסוס מתחלקת למספר רבדים שלכל אחד מהם תסבולת שונה. יש לבצע בדיקות הקרקע של כל רובדי הקרקע הרלוונטיים, כדי להגיע לאפיון קרקע מספיק לתכנון.
התפלגות המאמצים בקרקע
באופן כללי, התפלגות המאמצים בקרקע עקב הפעלת עומס מסוים היא פונקציה של המרחק ממקום הפעלת העומס. זאת אומרת ככל שהמרחק ממקום הפעלת העומס גדל, כן המאמץ פוחת. המודל התאורטי של התפלגות המאמצים בקרקע, תואר לראשונה על ידי החוקר הרוסי בוסינסק והדיאגרמה של קווי התפלגות המאמצים נקראת על שמו דיאגרמת בוסינסק. לפי מודל כזה ניתן לחשב את המאמץ בקרקע עקב עומסי היסודות של מבנה נתון ותכנן את גודל היסודות בהתאם.
נונאטאקי גאודה
נונאטאקי גֵאוֹדָה או נונאטאקי גִ'יאוֹד (באנגלית: Geode Nunataks) הם קבוצה קטנה של נונאטאקים בצפון-מזרח האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גאומכניקה
כשל קרקע
כשל קרקע במאמץ הוא מצב בו התפלגות המאמצים הנוספים עקב היסוד ועוד המאמצים בקרקע עקב משקלה העצמי ולחץ הידרוסטטי גדול מתסבולת הקרקע. כאשר נוצר מצב בו עומס היסודות הנתונים של המבנה גורם לכשל קרקע ניתן לתכנן מחדש את ביסוס המבנה או לחלופין להחליף את שכבת הקרקע הבעייתית.
נונאטאקי גאודה
הנונאטאקים מצויים לגדתו המערבי של קרחון סיבליוס, בסמוך לקצה הצפוני של גבעות פינלנדיה.
מקור השם
שמם של הנונאטאקים ניתן להם בשנת 1977 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הנונאטאקים נקראים בשם זה, מאחר שסלעיהם מורכבים מסלעי לבה שבה שפע גאודות (חללים בתוך סלע הלבה המכילים קוורץ וקלציט גבישי).
השנים היפות של גבריאל
השנים היפות של גבריאל הוא אלבומו השני של גבריאל בלחסן. האלבום יצא בשנת 2002 בחברת התקליטים העצמאית שלומציון, כתקליטור צרוב שהופץ במספר זעום של עותקים. בשנת 2005 הוציאה התו השמיני את האלבום מחדש, בעטיפה מעט שונה. באלבום ניגן בלחסן בגיטרה, בבס, בקלידים ובתופים.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי גבריאל בלחסן.
אירוויזיון 1980
תחרות האירוויזיון של שנת 1980 נערכה בהאג, הולנד ב-19 באפריל 1980.
הייתה זו השנה ה-25 שבה התקיימה התחרות. הגישה אותה המנחה מרלוס פלויטסמה.
ג'וני לוגן ייצג באותה השנה את אירלנד, וזיכה אותה במקום הראשון, עשר שנים בדיוק לאחר שהמדינה זכתה במקום הראשון באירוויזיון 1970. 7 שנים לאחר מכן, לוגן יביא את הזכייה השלישית לאירלנד באירוויזיון 1987. מרוקו הצטרפה לאירוויזיון בפעם הראשונה (וגם האחרונה בתולדותיה בתחרות). נציגתה הייתה הזמרת סמירה בן סעיד עם השיר "بطاقة حب" בשפה הערבית שפרושו הוא "מכתב אהבה". השיר המרוקאי הגיע למקום ה-18 עם 7 נקודות מאיטליה בלבד ומאחר ומרוקו הגיעה למקום אחד לפני האחרון ומאחר וישראל (שאז הייתה ביחסים בעיתיים עם מרוקו) הודיעה שתשוב לאירוויזון בשנה הבאה, החליטה מרוקו לא להשתתף יותר באירוויזיון.
מונקו פרשה מהתחרות וחזרה רק בשנת 2004, ושברה את שיא הקאמבק. לפניה הייתה זו דנמרק שנעדרה 11 שנה מהתחרות (1967–1978). טורקיה חזרה לתחרות לאחר שנעדרה מאירוויזיון 1979, וזאת לאחר בעיות בתחום הפוליטי עם המארחת.
רקע
ישראל, המנצחת של אירוויזיון 1979, סירבה לארח את התחרות בפעם השנייה ברצף, עקב בעיות כלכליות של ערוץ 1, ולאחר שרשות השידור נכשלה במציאת מימון, לא הייתה הסכמה לבקשתה להאריך את המועד הסופי. בנוסף, התאריך הסופי של אירוויזיון 1980 שנקבע על ידי איגוד השידור האירופי, התנגש עם התאריך העברי של יום הזיכרון לחללי צה"ל, דבר אשר גרם לישראל לפסול את עצמה מיידית מן התחרות, על אף היותה הזוכה בשנה הקודמת. קביעת התאריך נעשתה בשוגג ואיגוד השידור האירופי התנצל בפני ישראל, אך לא הסכים להזיז את מועד התחרות פעם נוספת בשל אילוצים שונים; ישראל קיבלה את ההתנצלות וחזרה להשתתף בתחרות כבר בשנה הבאה, באירווזיון של 81' באירלנד. בפסטיבל הזמר והפזמון של אותה שנה, אשר שימש בשנתיים הקודמות לבחירת השיר שייצג את ישראל בתחרות, זכתה להקת האחים והאחיות עם השיר "פזמון חוזר", לפני שהודיעה לרשות השידור על ביטול ההשתתפות. היה זה המקרה היחיד בהיסטוריית האירוויזיון (למעט התחרות הראשונה ב-1956) שבו הזוכה מהשנה הקודמת לא השתתפה בתחרות.
לאחר שספרד, שסיימה במקום השני ב-1979 ובריטניה (שהייתה ידועה כמין 'ברירת מחדל' כאשר המנצחת אינה מארחת) סירבו שתיהן להפיק את התחרות, הולנד הסכימה להשתתף בהפקה של התחרות על אף שבאירוויזיון 1979 היא הגיעה למקום ה-12. האולם הנבחר היה אותו אולם שאירח את אירוויזיון 1976, ה-Congresgebouw ("בניין הקונגרסים"), והתפאורה הייתה זהה כמעט כולה בשתי התחרויות.
הרפובליקה הדומיניקנית
הרפובליקה הדומיניקנית (בספרדית: República Dominicana) היא מדינה דוברת ספרדית, השוכנת בחלק המזרחי של האי היספניולה באנטילים הגדולים שבאיים הקאריביים ("איי הודו המערבית"). היא תופסת כשני שלישים משטח האי (בחלקו המערבי שוכנת האיטי). זוהי ארץ הררית ברובה, המתרוממת עד מעל ל-3,000 מטר, יותר מבכל אי אחר באיים הקאריביים. ההרים מכוסים יערות-עד עבותים. בין רכסיהם מפרידים עמקים פוריים המאוכלסים בצפיפות. לאורך החופים משתרעים מישורים. האקלים טרופי וחום שורר בכל ימי השנה. רוחות הסחר מביאות עמן משקעים מרובים, בעיקר לצפון המדינה.
היסטוריה
ההיסטוריה של האי עליו שוכנת הרפובליקה הדומיניקנית מתחילה זמן רב בטרם נתגלה האי היספניולה בידי כריסטופר קולומבוס ב-1492. תושבי האי בעת הגילוי האירופי, בני עם הטאינו הגיעו אל האי בתחילת המאה ה-7, אך האי היה מיושב מזה זמן רב בידי שבטי הארוואק השונים. גילוי האי על ידי האירופים הביא להשמדת תושביו המקומיים בעבודות כפייה, רעב, מחלות, והתעללות ובאמצע המאה ה-16 לא היו עוד טאינוס בחיים על אדמת האי.
הספרדים ששלטו באי, והקימו עליו את העיר הראשונה בעולם החדש, סנטו דומינגו, יישבו אותו בעבדים אפריקנים, שעבדו במטעי הסוכר והטבק. עד המאה ה-18 עבר האי בהדרגה לידי צרפת. בראשית המאה ה-19 גורשו הצרפתים מן האי בהתקוממות עבדים. ב-1814 שבה סנטו דומינגו לידי ספרד, וב-1814 הכריזה על עצמאותה. לאחר הכרזת העצמאות נכבשה סנטו דומינגו על ידי האיטי, וב-1844 מרדו תושביה כנגד שלטון האיטי והשיגו את עצמאותם.
בין 1861 ל-1863 שבו ושלטו במדינה הספרדים, עד ששבו וגורשו במרידה. ב-1869 נעשה מאמץ של תושבי האי להסתפח כמדינה אל ארצות הברית, אך מאמץ זה נכשל. מתקופה זו ואילך שיחקה ארצות הברית תפקיד מפתח בהיסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית, והשפעתה הייתה רבה. בשנותיה האחרונות של המאה ה-19 הידרדרה המדינה לאנרכיה, ושליטים רודנים לתקופה קצרה החליפו זה את זה בהפיכות ומרידות. ב-1916 נכבשה המדינה על ידי ארצות הברית, והוחזקה תחת שלטון צבאי עד לשנת 1924. בין 1930 ל-1961 הייתה המדינה תחת שלטונו של הרודן רפאל לאונידס טרוחיו.
במהלך המלחמה הקרה, היה האי זירה למאבק הבין גושי. במשך שנים תמכה ארצות הברית בשלטונו האכזר של טרוחיו (אף על פי שתמיכה זו התפוגגה במהלך שנות שלטונו האחרונות). דוגמה נוספת להתערבות האמריקנית הייתה ב-1965, כאשר כוחות אמריקנים פלשו לאי והתערבו במלחמת האזרחים הדומיניקנית, שפרצה לאחר הדחת הנשיא חואן בוש שנבחר באופן דמוקרטי, והודח בהפיכת אנשי ימין ב-1963. הפלישה האמריקנית הבטיחה שממשלתו של בוש, שנבחרה באופן חוקי, לא תחזור לשלוט ברפובליקה. ממשלו של לינדון ג'ונסון הצדיק את הפלישה בטענה כי בכירים בממשל בוש היו קומוניסטים פרו-קובנים.
בשנת 1961 נרצח טרוחיו ועלה לשלטון סגנו, חואקין בָּלָגֶר. בתחילה המשיך בלגר המשיך את שלטון האימים של טרוחיו, אך להבדיל ממנו יזם הקמה בקנה מידה רחב של בתי ספר, הקים תשתית רפואה ציבורית והשיק רפורמות כלכליות. צעדים אלו שיפרו את המצב במדינה במידה ניכרת, ורמת החיים ברפובליקה הדומיניקנית עלתה. כמו כן בלגר הכריז על שטחים עצומים בתור שמורות טבע וכפה בכוח שימור יערות בקנה מידה רחב מאוד, ובכך הציל את יערות המדינה מגורלם של יערות האיטי הסמוכה שהתקרחה לגמרי. לצורך זה לא בחל בלגר בהפעלת הצבא כנגד מתיישבים לא חוקיים בשמורות הטבע הנרחבות שהקים. עם השנים ריכך בלגר את סגנון שלטונו. בתחילת דרכו הבחירות לנשיאות זויפו מתחילתן ועד סופן ומתנגדי שלטונו נאסרו, עברו עינויים ואף נרצחו, אך במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 עבר לניהול בחירות הוגנות. בלגר הפסיד בבחירות ב 1978, אך נבחר שוב לאורך שלוש קדנציות רצופות ב 1986, 1990 ו 1994. לאחר מכן לא הציג עצמו למועמדות לנשיאות, והתמקד בשמירת הטבע הקרובה לליבו עד יומו האחרון.
המדינה הייתה היחידה מבין 32 מדינות שהשתתפו בוועידת אוויאן שהסכימה לקלוט לשטחה כ-100 אלף יהודים פליטים מגרמניה, ועוד טרם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל תמכה בתוכנית החלוקה של האו"ם בנובמבר 1947. מאז ועד היום שומרת המדינה על מדיניות פרו-ישראלית, ועומדת לצד ישראל בהצבעותיה באו"ם.
פוליטיקה
ברפובליקה הדומיניקנית נהוגה שיטת ממשל של דמוקרטיה ייצוגית, וכן עקרון הפרדת רשויות – הסמכויות מחולקות בין 3 רשויות עצמאיות: הרשות המבצעת, הרשות השופטת והרשות המחוקקת. לנשיא הסמכות למנות את חברי הממשלה, להוציא לפועל חוקים שנחקקו על ידי הרשות המחוקקת, וכן הוא הרמטכ"ל של כוחות הצבא. הנשיא וסגנו מציגים מועמדות לבחירות יחדיו, ונבחרים בבחירות ישירות לתקופת כהונה של 4 שנים.
הרשות המחוקקת נחלקת ל-2 חלקים: הבית העליון – הסנאט (32 צירים), והבית התחתון – בית הנבחרים (150 צירים). הבחירות לנשיאות נערכות בשנים שמספריהן מתחלקים ב-4. הבחירות לקונגרס והבחירות המוניציפליות, לעומת זאת, נערכות בשנים שמספריהן מתחלקים ב-2, אך לא ב-4.
כלכלה
כלכלת הרפובליקה הדומיניקנית על פי התמ"ג (ppp) שלה היא הגדולה בקאריביים ושמינית בגודלה ממדינות אמריקה הלטינית, אך התמ"ג לנפש שלה מעט נמוך מן ממוצע מדינות אמריקה הלטינית. מ-1990 גדל התוצר בקצב של 5.78% לשנה, קצב גבוה מהממוצע מדינות אמריקה הלטינית שעומד על 4.14% (על פי נתוני הבנק העולמי List of Latin American and Caribbean countries by GDP (PPP)), מה שיאפשר לו לפי הערכות להדביק את הממוצע בשנים הקרובות.
הכלכלה מושתתת בעיקר על חקלאות. הסוכר הוא הגידול המרכזי ומהווה את הבסיס לכלכלה ולתעשייה. גידולים נוספים: קקאו, קפה, בננות וטבק. מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 ירד מעמד החקלאות עם ירידת מחירי הסוכר.
התעשייה הקלה מתבססת בעיקר על טקסטיל, שחלקו בכלכלה גדל לאחר חתימת הסכמי סחר חופשי עם מדינות שכנות ובמיוחד ארצות הברית. לתיירות מקום מרכזי בכלכלתה של הרפובליקה הדומיניקנית, הנחשבת לאחת המדינות המתויירות ביותר באיים הקריביים.
היקף הפעילות בענף הכרייה זינק בסוף המאה ה-20. הוא כולל כריית ניקל, בוקסיט, נחושת, זהב וכסף.
הפועל תל אביב (כדורגל נשים)
הפועל תל אביב היא קבוצת כדורגל הנשים של המועדון הפועל תל אביב המתחרה בליגה הלאומית בכדורגל נשים. הקבוצה הוקמה לראשונה ב-1998, התחרתה בליגת הנשים מהקמתה, זכתה בדאבל בעונת 2000/2001 והתפרקה בשנת 2002. בשנת 2019 הוקמה הקבוצה מחדש, הצטרפה לליגה הארצית ותוך שתי עונות עלתה לליגה הלאומית.
הרפובליקה הדומיניקנית
גאוגרפיה
בירת הרפובליקה הדומיניקנית היא סנטו דומינגו, בה מתגוררים למעלה מ-2.5 מיליון תושבים. העיר השנייה בגודלה היא סנטיאגו דה לוס קביירוס, או בשמה המקוצר והנפוץ יותר סנטיאגו ובה שוכנים כ-836 אלף תושבים. הערים הגדולות אחריהן הן (לפי הסדר) סן פדרו, לה וגה או קונספסיון דה לה וגה, וסן פרנסיסקו. ידוע מאוד הוא אזור הנופש פונטה קאנה בחופיה המזרחיים של הרפובליקה, אליו מגיעים נופשים רבים מכל רחבי העולם.
הפועל תל אביב (כדורגל נשים)
הקמת הקבוצה הראשונה
קבוצת הנשים של הפועל תל אביב הוקמה בסוף שנות ה-90, לאחר הפרטת קבוצת כדורגל הגברים של המועדון. קבוצת הרכישה שכללה את משה תאומים, מוטי אורנשטיין, סמי סגול ורפי עגיב החליטה להקים לראשונה במועדון קבוצת כדורגל נשים, על מנת להתמודד בליגת כדורגל נשים שהוקמה בשנת 1998.
הרפובליקה הדומיניקנית
גאוגרפיה
במדינה 3 רכסי הרים עיקריים. הרכס המרכזי נקרא בשם הרי המרכז (בספרדית: קורדיירה סנטרל) אשר מתחילים בהאיטי, משתרעים עד למרכז האי ומסתיימים בדרומו. עליהם נמצאת הנקודה הגבוהה ביותר בשרשרת איי הודו המערבית: פיקו-דוארטה (3,175 מטר מעל לפני הים). רכס נוסף הוא ההרים הצפוניים (בספרדית: קורדיירה ספטנטריונל), ואלו מקבילים להרי המרכז. בנוסף, הם חוצצים בין עמק הסיבאו למישורי חופי האוקיינוס האטלנטי. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס זה היא פיקו דייגו דה אוקמפו. הרכס המרכזי האחרון הוא רכס הרי המזרח, והוא הרכס הנמוך והקצר מבין השלושה. ברפובליקה לא חסרים מים, והיא שופעת בנהרות ואגמים, לדוגמה נהר הסוקו, היגואמו, רומנה, יאק-דל-נורטה, יאק-דל-סור, יונה, יומה ועוד רבים אחרים. בשטח הרפובליקה נמצא אגם אנריקיו שהוא האגם הגדול באיים הקריביים.
הפועל תל אביב (כדורגל נשים)
הקמת הקבוצה הראשונה
תחת המאמן עמי נימני זכתה הקבוצה בדאבל בעונת 2000/2001, כאשר שיחקו במדיה שחקניות מהטובות ביותר בארץ, וביניהן סילבי ז'אן, רויטל אמויאל, אינה דידיץ' וסלווא עמסיס. הקבוצה השתתפה בליגת האלופות שהתקיימה בשווייץ. בעונה שלאחר הזכייה בדאבל סיימה הקבוצה במקום השני והגיעה לגמר גביע המדינה, אך לאחר תקופה קצרה התפרקה.
הרפובליקה הדומיניקנית
דמוגרפיה
מוצאם של רוב הדומיניקנים מעורב – רובם אירופאים אפריקאים. 11% מהדומיניקנים הם בעיקר משושלת אפריקנית, כולל מהגרים בני האיטי רבים וצאצאיהם. 16% הם ממוצא ספרדי או אירופי אחר. אחרים ממוצא אסייתי, בעיקר סיני. בנוסף ישנם ממוצא מזרח תיכוני, בעיקר ערבים. התרבות הדומיניקנית הושפעה רבות מתרבות אמריקה הלטינית, אפריקה, האיים האנטילים וארצות הברית.
מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הובילו בעיות ומצוקות כלכליות להגירה מסיבית של דומיניקנים לארצות הברית, בעיקר לערים הגדולות בחוף המזרחי. בניו יורק יש אזורים בהם יש כל כך הרבה דומיניקנים, עד כי נהוג להשוות את האזורים לרפובליקה הדומיניקנית עצמה. כתוצאה מכך, הדומיניקנים הם אחת מהקבוצות הגדולות של מהגרים מאמריקה הלטינית לארצות הברית.
יהודים
היהודים הראשונים הגיעו לרפובליקה הדומיניקנית במאה ה-19. ביולי 1916 נבחר דוקטור פרנסיסקו אנריקס לנשיא הרפובליקה והיה בכך ליהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה, אך למשך ארבעה חודשים. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה הגיעו למדינה כ-10,000 יהודים שנמלטו מאירופה.
בתחילת המאה ה-21 חיים ברפובליקה הדומיניקנית כ-100 יהודים, רובם בסוסואה.
הפועל תל אביב (כדורגל נשים)
הקבוצה השנייה
ב-12 בספטמבר 2019 הודיע מועדון הפועל תל אביב על חידוש פעילותה של קבוצת הנשים, שתשחק החל מחודש אוקטובר במסגרת הליגה הארצית לנשים תחת המאמן עומרי גרבאוי. במקביל לקבוצה הבוגרת, נמסר על הקמת מחלקת נערות וילדות מגיל 6, וכן על כוונה להקים אקדמיה לכדורגל לבנות.
בעונתה השנייה בליגה סיימה הקבוצה במקום הראשון והעפילה לליגה הלאומית.
משה
מֹשֶׁה או משה רבנו (לפי מדרש סדר עולם: ז' באדר – ז' באדר ) הוא דמות מקראית. נבחר על ידי אלוהים להיות מנהיגם של עם ישראל ולהוציאם ממצרים.
לפי המסופר בספר שמות, משה נבחר על ידי אלוהים כדי להנהיג את בני ישראל בצאתם ממצרים, ושפטם ארבעים שנה בעת מסעם במדבר לארץ כנען, היא ארץ ישראל. במעמד הר סיני הוא קיבל את התורה מאלוהים ומסרה לעם ישראל. נתינת התורה על ידי משה משמעותית ביהדות, ולכן לעיתים התורה מכונה 'תורת משה', ואף היהדות מכונה 'דת משה'. באופן דומה, יהודי הוא בן דת משה, או בערבית, موسوی (מוסווי; מוסא, משה). כמו כן, האמונה בנבואתו של משה היא העיקר השביעי בשלושה עשר העיקרים של הרמב"ם.
משה נחשב לנביא מרכזי גם באמונות מונותאיסטיות אחרות, כגון הנצרות והאסלאם. בקרב השומרונים הוא אף נחשב לנביא היחיד אי־פעם.
על פי המקרא, ימי ילדותו ונערותו עברו על משה בבית פרעה, שליט מצרים. תקופה משמעותית בחייו עברה עליו במדין ובגיל שמונים חזר למצרים כדי להנהיג את עם ישראל כשאלוהים גאלם מהשעבוד שם. משה לא זכה להיכנס עם בני ישראל לארץ כנען ומת לאחר שראה אותה מפסגת הר נבו.
נערותו
לידתו של משה מתוארת על רקע שיעבודם של בני ישראל במצרים, המגיע לשיא בגזירתו של פרעה. בזמן הזה נולד משה לעמרם ויוכבד בני שבט לוי, ומוצפן שלושה חודשים מפחד המצרים. משראתה אמו שאין עוד אפשרות להחביאו, היא מניחה אותו בתיבת גומא, בסוף שעל שפת היאור. בתו של פרעה (לפי המדרשים זוהי בִּתיה בת פרעה, אשר מוזכרת בספר דברי הימים) רואה אותו שם, חומלת עליו, קוראת לו בשם "משה",, ומגדלת אותו אצלה בבית המלך. אחותו של משה, מרים הנביאה, מציעה לבת פרעה למצוא לה מינקת מן העבריות, הלוא היא יוכבד האם, ובעצם מחזירה את משה באופן זמני לחיק המשפחה המקורית.
בריחת משה למדין
בילקוט שמעוני (על התורה, קס"ח) מתואר כי טרם הגיעו למדין שימש משה כמלך על בני כוש, מגיל עשרים ושבע למשך ארבעים שנה. בגיל שישים ושבע הוא מודח מכס המלוכה, כאשר אשת המלך המנוח - הקודם של בני כוש - מציעה כי ימליכו עליהם את בנה, יורשו של המלך המקורי.
לדעת האברבנאל, אחד מפרשני המקרא, הסיבה שסיפור קורותיו של משה בארץ כוש לא מופיע בתורה נובע מכך "שכל מה שעשה משה בזה היה איבוד זמן. ולא היה אותו מלכות אשר בחר בו השם, ולא הארץ אשר השם דורש אותה... על כן, לא נזכר דבר מזה בכתוב, כי אם ממה שקרהו במדין ובהר האלוקים, כי שם ציווה ה' את הברכה חיים עד העולם, והיא הייתה הכוונה האלוקית. לא בארצות כוש" (אברבנאל על שמות ב, י"א).
במדין המשיך משה בקו האופייני לו; בראותו לצד הבאר את בנות יתרו, כהן מדין, והן מגורשות על ידי הרועים, הוא הושיע אותן והשקה את צאנן. בעקבות זאת התקבל משה בכבוד מלכים אצל יתרו, אשר נתן לו את צפורה בתו לאישה, ולמשה נולדו שני בנים: גרשום ואליעזר .חלק מהפרשנים קישרו בינה לבין "האישה הכושית", כנראה משבטי כושן, המוזכרת בספר במדבר, פרשת בהעלותך.
בגרותו
משה הפך לרועה הצאן של יתרו במדבר, וכך לאחר שנים רבות הוא מגיע אל מחזה מופלא: שיח סנה שבוער ולא מתאכל (הסנה הבוער). אז נגלה אליו האל לראשונה ומבשר לו שהוא אשר יושיע את ישראל מצרתם. משה מבקש להשתחרר מהשליחות הזאת, ואף מתווכח עם האל וכן מבקש ממנו אותות ומופתים שבעזרתם יאמינו לו עם ישראל שהוא שליח האל, אך בסופו של דבר הוא יוצא לתפקיד שנועד לו. כמענה לטענתו שהוא סובל מגמגום, ממנה לו האל את אחיו הבכור אהרן לדובר.
למרות הפסוק "ומשה בן שמנים שנה ואהרן בן שלש ושמנים שנה בדברם אל פרעה" (שמות ז,ז) החתם סופר (שו"ת חת"ס חלק ו' סימן כ"ט וכן בפירושו על התורה) מסביר שמשה היה כנראה בגיל שבעים ותשע ונכנס לשנתו השמונים כשהגיע למצרים וכך הגיע לגיל 120 לאחר 40 שנות נדודים במדבר. עם הגיעו למצרים התחיל בסדרת פניותיו אל פרעה ובעשר המכות, שבסופו של דבר הובילו ליציאת מצרים. לא ידוע מה עשה בכל אותו הזמן מאז נערותו ועד גיל מופלג זה. יש מדרשים המספרים על היותו מלך כוש (חלק מן הפרשנים הקלאסיים אימצו אותם אך אחרים דחו אותם לחלוטין). יש ששיערו, על סמך רמזים בספר יחזקאל, שמשה אכן הגיע למצרים בגיל צעיר, אך בני ישראל לא שמעו אליו לעזוב את עבודת האלילים שבידם ועל כן רק כעבור דור נוסף חזר.
לאחר ששב משה למצרים, תבע משה מפרעה, בשם האלוהים, לשחרר את עם ישראל. כשפרעה סירב, ניחתו עליו עשר מכות בשלוש קבוצות, שתיים של שלוש מכות והאחרונה של ארבע, כשלפני כל אחת משתי המכות הראשונות משה שב לפרעה ודורש ממנו לשחרר את עם ישראל ואם לא תבוא המכה, וכשהוא מסרב באה המכה, ואילו המכה השלישית (והרביעית בקבוצה האחרונה) באה ללא כל אזהרה לפרעה. לאחר המכה העשירית, מכת בכורות, נעתר פרעה לשחרר את עם ישראל שיוצא אל המדבר. אולם, לאחר שיצאו בני ישראל ממצרים רדפו המצרים אחריהם אל עבר ים סוף. אלוהים קרע את ים סוף לשניים במעמד קריעת ים סוף ובני ישראל חצו את הים ביבשה זמנית שנוצרה בשיטחו של הים, אבל כל חיל מצרים טבע בים. לאחר שישה שבועות הגיע העם למעמד הר סיני ובו הוריד משה לבני ישראל את התורה. מתן התורה נחשב מאז למעשה המכונן של עם ישראל.
מנהיגותו
משה המשיך להנהיג את העם בכל משך ארבעים שנות הנדודים במדבר, לפני הכניסה לארץ ישראל. במשך תקופה זו, הוא התנסה פעמים רבות על ידי העם המרדן, ואף חולל נסים רבים. באחת מהפעמים, משה מבקש מה' שיפטור אותו מהנהגת העם ואומר לאלוהים 'לֹא אוּכַל אָנֹכִי לְבַדִּי לָשֵׂאת אֶת כָּל הָעָם הַזֶּה כִּי כָבֵד מִמֶּנִּי'. בפעם אחרת נענש משה, שלא ינהיג את העם בכניסתם העתידה לארץ ישראל, ואף לא יכנס כלל לארץ ישראל. "וַיֹּאמֶר ה' אֶל משֶׁה וְאֶל אַהֲרֹן: יַעַן לֹא הֶאֱמַנְתֶּם בִּי לְהַקְדִּישֵׁנִי לְעֵינֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, לָכֵן לֹא תָבִיאוּ אֶת הַקָּהָל הַזֶּה, אֶל הָאָרֶץ אֲשֶׁר נָתַתִּי לָהֶם" העונש הוא על כך שבפרשת מי מריבה משה ואהרון אמורים היו לדבר אל הסלע ואז היה אמור הסלע לתת מים. במקום זאת הכה משה בסלע. ההכאה בסלע במקום לדבר איתו נראתה בעיני העם הצופה כחוסר אמון באל. יש הטוענים כי כעסו של משה על עם ישראל וקריאתו להם "המורים" כלומר המורדים, הייתה לא במקום והיה בה חילול השם. בין כך ובין כך, נראה שבכוונה עירפלה זאת התורה. על פי המדרש משה עתיד להנהיג את ישראל אף "לעתיד לבוא".
פטירתו
טרם פטירתו נתן משה לשבטים את ברכתו. משה נפטר בגיל מאה ועשרים שנה, על סף הכניסה לארץ. נתאפשר לו רק לצפות על ארץ ישראל מרחוק, מעל פסגת הר נבו בארץ מואב. עם מות משה, נעלם מקום קבורתו, והתורה מספרת ש"לא ידע איש את קבורתו עד היום הזה".
על פי המסורת משה נולד ונפטר בז' באדר.
משפחתו
הוריו היו עמרם, אביו ויוכבד, אמו (דודתו של עמרם). אשתו היא ציפורה בתו של יתרו. אחיו אהרן ואחותו היא מרים. ילדיו הם גרשום ואליעזר. גיסיו הם אלישבע בת עמינדב וכלב בן יפונה. שבואל בן גרשום בן משה היה נגיד על האוצרות של דוד המלך. על פי חז"ל שבואל הוא יהונתן בן גרשום בן מנשה, כהן פסל מיכה, וכונה שבואל על תקופה בחייו שחזר בתשובה, אך בסופו חזר לרעתו.
שמו של משה
התורה, בספר שמות, מספרת שבת פרעה קראה את שמו משה לאחר שגדל, מפני שהיא משתה (הוציאה) אותו מן היאור - "וַיִּגְדַּל הַיֶּלֶד, וַתְּבִאֵהוּ לְבַת-פַּרְעֹה, וַיְהִי-לָהּ, לְבֵן; וַתִּקְרָא שְׁמוֹ, מֹשֶׁה, וַתֹּאמֶר, כִּי מִן-הַמַּיִם מְשִׁיתִהוּ".
שתי בעיות מעוררת הצגה זו של הדברים: ראשית, לא סביר להניח שבת פרעה ידעה לדבר עברית מכיוון שהייתה שפת העבדים, ושנית, לפי האמור צריך היה שמו להיות "משוי" ולא "משה".
פרשנים אחרים, החל מפילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו ניסו למצוא לשמו של משה מקבילה במצרית עתיקה, כאשר המשותף לפירושיהם הוא התבססות על הביטוי המצרי 'מו' בהוראת 'מים', או 'מס' בהוראת 'ילד' (ללדת). אחת מן הפרשנויות מצביעה על הקריאה "בן המים" או "זרע היאור" וכדומה, מה שהולם את הסברה של בת פרעה - "כי מן המים משיתיהו". בדומה לכך אומר האבן-עזרא, ששמו המקורי של משה היה מוניוס, שהוא תרגום של "משוי". פרשנות אחרת מתייחסת למנהג לקרוא לבנים בשמות האלים שתאריך הולדתם נופל באותו יום, כך יצא "רע נולד" או במצרית ra mose, ופעמים רבות הושמטה התחילית. עוד השערה שהועלתה שהוראת השם המקורית הייתה "הילד" סתם, mose במצרית (כמו מוסה הפקיד של רעמסס השני), שעל פי הנצי"ב, היה כינוי מקובל לבן המלך. כפי ש"" הוא בן של תחות ו"" בן של רע.
מאידך, החזקוני והאברבנאל פירשו ששמו של משה ניתן לו במקור בעברית על ידי אמו, שגידלה אותו מלידתו ועד שגדל והוחזר לבת פרעה. כך כתב החזקוני: "ותקרא יוכבד את שמו משה ותאמר לה בת פרעה מהו לשון משה והגידה היא לה שהוא לשון המשכה ואז אמרה בת פרעה יפה קראתו כן כי מן המים משיתיהו. משה משוי אין כתיב כאן אלא משה לומר כשם שמשיתיהו כן יהיה הוא מושה אחרים פירוש יהיה מושה ישראל ממצרים".
שמו של "משה" בעברית הולם היטב את תפקידו, כמי שמשה את ישראל ממצרים. במחקר המודרני מקובל לראות בפרשנות זו "מדרש שם" בלבד, כלומר נתינת הסבר שלאחר מעשה לשם, המביע את תפקידו זה של משה, ולא הסבר אטימולוגי מחקרי.
לפי המסופר בתורה, משה נולד חודשים או שנים לפני שבת פרעה העניקה לו את שמו. סביר להניח, שבמהלך תקופה זו קיבל משה גם שם מהוריו, אלא ששמו העברי לא נמסר בתורה הוא ידוע רק בשם שקראה לו בת פרעה - משה. המדרש מציע ששמו מבית היה "טוב", על פי הפסוק: "וַתֵּלֶד בֵּן וַתֵּרֶא אֹתוֹ כִּי טוֹב הוּא".
לפי המדרש "ויקרא רבה" למשה היו עשרה שמות שונים (שמקור כל אחד מהם מובא במדרש), ואלה הם: ירד, חבר, יקותיאל, אביגדור, אבי סוכו, אבי זנוח, טוביה, שמעיה, לוי, משה. בספר החיצוני "קדמוניות המקרא", נאמר: "ואמו קראה לו מלכּיאל".
בספר הזוהר מובא פרוש נוסף לשמו, הקשור לגאולה העתידית: "משה רבינו שגאל את אבותינו - הוא יגאל אותנו לעתיד לבוא, שכתוב (קהלת א', ט'): "מה שהיה הוא שיהיה" - ראשי תיבות: משה .
אישיותו של משה
הרמב"ם, בעקבות חז"ל, קובע "שאין הנבואה שורה אלא על חכם, גיבור עשיר וענו", וכאב טיפוס לכך הוא מביא את דמותו של משה.
המדרש על משה הרועה והגדי מדגיש את האמפתיה והחמלה שגילה משה כלפי צאנו כתכונות שבגינן נבחר להנהיג את עם ישראל.
מאפיין בולט של משה הוא אומץ הלב והגבורה הנפשית. הוא מציל את העברי מיד הנוגש המצרי, ומציל את בנות יתרו מיד הרועים, ואחר כך הוא מתייצב כמעט לבדו לפני פרעה, המלך הגדול של מצרים ללא מורא, וגורם לו לשחרר את עם ישראל.
מאפיין בולט נוסף היא תכונת הענווה: "וְהָאִישׁ מֹשֶׁה, עָנָו מְאֹד - מִכֹּל הָאָדָם אֲשֶׁר עַל-פְּנֵי הָאֲדָמָה". בתחילה הוא בכלל מסרב לקבל את השליחות מאת האל, אך גם כאשר הוא מנהיג בפועל, בכל פעם שמחלוקת מנהיגותית מתעוררת בעם, כגון מרד קורח ועדתו, הוא נופל בתפילה לפני ה' או פורש לאוהל ולא מנסה לכפות בכוח את דעתו.
לדברי התלמוד בבלי משה התעשר ממכירת שאריות האבן של לוחות הברית שמשה סיתת, דעה אחת במדרש מייחסת את עושרו למציאת מחצב אבנים טובות באוהלו.
בנוסף לכך, מתואר משה דווקא ככבד-פה: "כבד פה וכבד לשון אנכי" "ואני ערל שפתיים", ולכן אהרן אחיו ממונה להיות דוברו - "ואהרן אחיך יהיה נביאך" היו שפירשו פסוקים אלו כקשיי דיבור וגמגום והיו שפירשו זאת כקשיים בתחום הרטוריקה או אי דיבור רהוט של השפה המצרית. בכל אופן, בהמשך חייו של משה, מתגלה משה כנואם מחונן. על פי המדרש ניתן ליישב סתירה זו בשני אופנים, אם הייתה הבעיה רפואית אז משה נרפא ממנה במעמד הר סיני, יחד עם שאר ישראל. ואם הכוונה לבעיה רטורית, אז הפתרון הוא ממה שנאמר במדרש: "התורה מרפא ללשון". כשהכוונה באופן מטפורי ללימוד התורה.
מהות נבואתו של משה
כאמור האמונה בנבואת משה רבנו היא העיקר השביעי בשלושה עשר עיקרים, הרמב"ם מסביר יסוד-אמונה זה כך: "שנאמין שהוא [משה רבנו] אביהם של כל הנביאים שקדמו לפניו והבאים אחריו, כולם הם למטה ממנו במעלה והוא בחיר ה' מכל המין האנושי, אשר השיג ממנו יתעלה יותר ממה שהשיג או ישיג כל אדם שנמצא ושימצא. ושמשה עליו השלום, הגיע לשיא ההתעלות מעל האנושות עד שהשיג המעלה המלאכית" (רמב"ם, הקדמה לפרק "חלק").
בתלמוד ובמדרש מכונה נבואת משה - "נבואת האספקלריה המאירה". נבואה, שדרכה, כמו בזכוכית שקופה, אפשר להביט ולראות את האור האלוהי ללא כל עכירות שכלית או נפשית. על פי המדרש "פני משה כפני חמה ופני יהושע כפני לבנה", בתיקוני זוהר מאפיין את נבואת משה כנבואה שמשית, לעומת נבואות שאר הנביאים שמאופיינים כנבואות ירחיות וכוכביות.
מקרים שבהם נתעלמה הלכה ממשה
במקרא מופיעים מספר סיפורים בהם "נתעלמה הלכה ממשה", למשל: בספר במדבר פרק ט (סיפור פסח שני), בספר במדבר פרק טו (סיפור המקושש) ובספר במדבר פרק כז (סיפור בנות צלופחד).
בדברי חז"ל ובדבריהם של פרשני המקרא קיימות שתי גישות שונות כיצד לבחון את התופעה; יש הרואים בה עונש למשה ויש הרואים בה זכות מיוחדת הניתנת לאנשים מסוימים. לפי רש"י: "נתעלמה הלכה ממנו, וכאן נפרע על שנטל עטרה לומר 'והדבר אשר יקשה מכם תקריבון אלי' (דברים, א', טז). ד"א ראויה הייתה פרשה זו להיכתב על ידי משה, אלא שזכו בנות צלפחד ונכתבה על ידן".
משה כמנהיג צבאי
במקרא מסופר כי ישראל עלו ממצרים חמושים בכלי נשק. עדויות למיומנות של ישראל בכלי נשק ניתן ללמוד מכך שלאחר חטא העגל משה מצווה להילחם בחוטאים בחרב וממעשהו של פינחס שדוקר את זמרי ברומח. את הבריחה של ישראל ממצרים והסטיה מדרך המלך אל המדבר למול ים סוף אפשר לראות כמהלך טקטי, שבו ישראל הרגליים מקבלים עדיפות על מצרים הדולקים אחריהם, רכובים על שש מאות מרכבות צבאיות.
לאחר הבסת צבא מצרים העוצמתי בדרך ניסית, עם ישראל בונה את כוחו הצבאי והמנטלי לקראת מלחמות ארץ כנען. משה לא לוקח את ישראל במסלול קצר לארץ כנען "דרך ארץ פלשתים", בשל החשש שבני ישראל בעלי המנטליות העבדותית, שעדיין לא מאומנים ומיומנים בענייני המלחמה, יברחו חזרה למצרים בראותם מלחמה. משה שולח מרגלים לתור את הארץ לפני הכניסה אליה, וכאשר ישראל חוטאים בחטא המרגלים ומואסים בארץ ישראל, ולאחר מכן מציעים המעפילים לתקן את חטא המרגלים, מורה להם משה לא להילחם כאשר השעה לא משחקת להם, וכשהם נלחמים בניגוד להוראתו באמורי ובעמלקי, הם מובסים.
לעומת זאת, בהנהגתו של משה ישראל נלחמים ומנצחים את עמלק, את סיחון מלך חשבון , ועמו המתגוררים באזור שבין נחל ארנון לנחל יבוק, מקום המהווה לבני ישראל בסיס יציאה איתן לכיבוש הארץ, את יעזר וסביבותיה , את עוג מלך הבשן שמתייצב למלחמה מולם ואת מדין, שהתערבו בעניין לא להם והחטיאו את ישראל בחטא בעל פעור. יהושע בן נון, תלמיד משה, לומד ממשה את דרכי הלחימה, והופך להיות המצביא שכובש את ארץ כנען, ומחלק לעם ישראל את הנחלות שלהם שם.
דמותו של משה בספרות היוונית-רומית
בכתבי ההיסטוריון היווני בן המאה הרביעית לפנה"ס, הקטאיוס איש אבדרה, נמצאה העדות החוץ-מקראית המוקדמת ביותר המתייחסת למשה. הקטאיוס מצוטט אצל דיודורוס סיקולוס בגרסה אלטרנטיבית לסיפור יציאת מצרים: המצרים הקדמונים האשימו את הזרים שגרו בארצם במגפה וגירשו אותם ממנה, מנהיג הזרים בסיפור הוא משה, שלוקח אותם לארץ שנקראה אחר כך "יהודה" ומייסד את ירושלים. ההיסטוריון המצרי-הלני בן המאה השלישית לפנה"ס, מנתון, טען בחיבורו "אגיפטיקה" ("דברי ימי מצרים העתיקה") כי משה היה כהן דת מהעיר און בשם "אוסרסף", שהתמנה למנהיג אוכלוסיית "מצורעים" שגורשה ממצרים ונעזרה בחיקסוס שכבר התיישבו בירושלים, כדי להשתלט על מצרים. לדבריו לאחר שפרעה אמנופיס ("Amenophis" - לא ברורה זהותו ההיסטורית) הצליח להשתלט על המצב וגירש את ה"מצורעים" אל המדבר שינה אוסרסף את שמו למשה. דבריו של מנתון השתמרו בספרו של יוסף בן מתתיהו, "נגד אפיון", בו הוא מסכים עם זיהוי אבות היהודים כחיקסוס, אך טוען שדברי מנתון סותרים עצמם מיניה וביה, ואדרבה, ניתן להביא מהם ראיות דווקא לגרסת המקרא ליציאת מצרים. כיום יש חוקרים שטוענים שסיפורו של מנתון ועלילת המצורעים הם בדיה ועיוות מכוון של סיפור יציאת מצרים היהודי המסורתי, כחלק מתעמולה אנטי-יהודית שנפוצה בתקופה ההלניסטית במצרים.
ההיסטוריון היהודי-מצרי-הלניסטי ארתפנוס (סביבות 200 לפנה"ס) סיפר בספרו "על היהודים" שמשה גדל כנסיך מצרי וזיהה אותו עם מוסאוס מאתונה . על ידי זיהוי זה, ייחס למשה אגדות רבות המשלבות מיתולוגיה מצרית ויוונית, ובהן שהיה מורו של אורפאוס ושהמציא את הפילוסופיה, את הספינות ואת המכונות להנחת אבנים ולשאיבת מים ועוד דברים רבים. כמו כן, הוא ארגן מחדש את החלוקה המנהלית והדתית של מצרים ומכיוון שהפך לפופולרי מאוד בקרב ההמונים וקיבל מהכהנים המצריים כבוד של אל, נקרא בשם "הרמס", כי ידע לפרש את ההירוגליפים. המלך, שקינא בהצלחתו, שלח אותו למערכה הצבאית נגד האתיופים הפולשים. משה ניצח במלחמה וייסד עיר בשם "עיר-הרמס". עם הזמן האתיופים חיבבו אותו ולמדו ממנו (וכך גם הכהנים המצריים) את מנהג המילה. זוהי העדות הבתר-מקראית הקדומה ביותר הקושרת בין משה ובין כוש. יוסף בן מתתיהו הביא בעקבות ארתפנוס את סיפור המלחמה בכושים: בעמדו בראש צבאו המצרי, הדף אותם משה לעיר בירתם המבוצרת, שבא. במהלך המצור, ראתה אותו בתו של מלך הכושים והתאהבה בו. משה נשא אותה לאשה תמורת הסגרת העיר לידיו ושב למצרים. מסורת זו קושרת את משה בקשר נישואין עם אשה כושית, כפי שנזכר בספר במדבר.
הסופר היווני אלכסנדר פוליהיסטור (המאה ה-1 לפנה"ס) ציין בחיבורו על רומא, שהייתה בה "אישה עבריה בשם מוֹסוֹ (Μωσώ) שחיברה את חוקי העברים".
ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) מונה את משה (Moyses) כאחרון המחוקקים שטענו כי קיבלו את חוקיהם מאלוהות. דיודורוס מזכיר אותו בהזדמנות נוספת וכולל בדבריו את עלילת החמור: "אנטיוכוס הקרוי אפיפאנס, נכנס משהביס את היהודים אל קודש הקודשים של בית המקדש...במוצאו שם פסל משיש של אדם עבדקן ישוב על גבי חמור וספר בידיו, הוא הניח שלפניו דמות של משה, מייסד ירושלים ומארגן האומה, האיש שבנוסף לכך ציווה על היהודים את מנהגיהם המיזנתרופיים והמופקרים...אי לכך, הוא הקריב לפני צלם המייסד (משה) ומזבח האל הפתוח לשמים נקבת חזיר גדולה, ושפך עליהם את דמה."
ההיסטוריון היווני סטראבון (המאה ה-1 לפנה"ס) מצייר תמונה אוהדת מאוד של משה והשלטון שהקים על בסיס אמונתו הייחודית. הוא טוען שמשה היה כהן מצרי, שעזב את מצרים והגיע לארץ יהודה בלווית אנשים רבים שעבדו את ה"ישות האלוהית", מפני שלטענתו (של משה) המצרים טעו בהציגם את הישות האלוהית על ידי תמונות של בהמות ובקר והיוונים גם הם טעו בעיצוב אלים בדמות אדם. משה הוביל את האנשים "למקום שבו נמצאת כיום ירושלים" והבטיח לספק "פולחן שלא יכביד על מי שיאמץ אותו, בין אם בהוצאות או באובססיות אלוהיות או בצרות אבסורדיות אחרות". הוא נהנה ממוניטין הוגנים ואף יורשיו הלכו בעקבותיו.
ההיסטוריון הרומאי פומפיוס טרוגוס (סוף המאה ה-1 לפנה"ס) כתב שמשה היה בנו של יוסף, שירש ממנו את הידע שלו, במיוחד בכל הקשור לראיית הנולד, ואת יופיו, אולם המצרים גירשו אותו ממצרים יחד עם אנשים חולים בגרדת וצרעת והוא הפך למנהיגם. טרוגוס מוסיף שלאחר מותו ירש אותו בנו, אהרון.
הסופר המצרי-יווני בן המאה ה-1 לפנה"ס, אפיון, טען ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה בא מהליופוליס ("עיר-שמש") במצרים, ציווה לפנות בתפילות לכיוון השמש (למזרח) והוציא את היהודים (110 אלף מצורעים, עיוורים וצולעים) ממצרים. הפילוסוף המצרי-יווני כאירמון מאלכסנדריה (המאה ה-1 לספירה) טען בספר ההיסטוריה שכתב על מצרים, שבראש אוכלוסיית המגורשים עמדו שני "יודעי-ספר": משה ויוסף, שהיו להם גם שמות מצריים. משה נקרא "טיסיתֶן", המרמז בבירור על המילה המצרית "אִיתֶן" - גלגל השמש.
ההיסטוריון הרומי בן המאה ה-1 לספירה, טקיטוס, מספר גם הוא על גירוש המצורעים ממצרים: "לאחר שנעזבו הגוֹלים במדבר, היו כולם בוכים והמוּמים, והנה קם אחד מהם, זה משה, והזהירם לבלתי צַפּוֹת לעזרה מיד אלים או בני־אדם, שהרי אלה ואלה נטשוּם, אלא לבטוֹח בעצמם ולראות מנהיג משמים להם בראשון המסייעים בידם להוציאם מצרתם...אך דבר לא הציקם כמחסוֹר במים...והנה יצא עדר חמורי־בר ממרעהו...משה הלך אחריו וכפי ששיער...גילה מקורות־מים גדולים...אז הלכו ללא הפוגה מהלך שישה ימים וביום השביעי תפסו ארץ, ממנה גירשו את יושביה ובה יסדו עיר והקדישו מקדש". על פי טקיטוס, אסונם של היהודים מסביר רבים ממנהגיהם הדתיים, שאינם אלא כפירה: משה התקין פולחנות "הסותרים את פולחנותיהם של שאר בני־תמוּתה. כל הקדוש בקרבנו חולין הוא בעיניהם, ואילו הטמא בעינינו מוּתר בקרבם".
המחבר האלמוני של החיבור "על הנעלה" מהמחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה, ציטט מתוך הפרק הראשון של ספר בראשית כדוגמה לספרות המייצגת את הטבע האלוהי כפי שהוא באמת – טהור ונפלא ולא-מחולל. הסופר לא נזכר בשמו אלא רק כ"המחוקק של היהודים", ומכונה "גאון" וזאת "כי הוא הבין וגם נתן ביטוי לכוחה של האלוהות כפי שהגיע לה".
המשורר הרומי בן המאה ה-1 לספירה, יובנאליס, התייחס לתופעת הגרים ולמיזנתרופיה המיוחסת לחוקי היהודים: "כל שצִוָם משה במגילת ספרו הנסתרת, לא להראות את הדרך...לא להוליך בלתי נימולים לבאר שבִּקשוּה". הרטוריקן הרומי קווינטיליאנוס (המאה ה-1 לספירה) התייחס למשה כשכתב: "מייסדי ערים נשנאים על שריכזו גזע שהוא קללה לאחרים, למשל, מייסד האמונה הטפלה היהודית".
בהיסטוריה אוגוסטה (סוף המאה ה-4) נכתב כי מעולם לא התאפשר לאיש לחיות יותר מ-120 שנה ואפילו "משה עצמו, שהיה מקורב אל אלוהים, כפי שאומרים ספרי היהודים, חי רק 125 שנה, וכשהוא התלונן שהוא מת ועוד כוחו במותניו...קיבל מענה מהאלוהות הבלתי מוכרת מקרוב, שאיש לא יחיה יותר מזה".
איזידורוס מסביליה, ביצירתו הגדולה "האטימולוגיות" (נכתבה בתחילת המאה ה-7), פתח את הפרק העוסק בחוק, בסקירה של כל המחוקקים הגדולים בהיסטוריה, ובראשם "משה, בן העם העברי, שהיה הראשון להסביר את חוקי האל בשפת הקודש". קטע זה גם צוטט בידי מחבר המבוא לחוק הבווארי, שפורסם בשנים 744–748.
שאלת קיומו של משה ההיסטורי
כבר בתחילת ימיה של ביקורת המקרא, גילו החוקרים ספקנות רבה כלפי משה ככותב התורה. בחקר עצם קיומו ההיסטורי של משה לא חלה התקדמות רבה עד לעשורים האחרונים, שזכו להתקדמות בשיטות הספרותיות והארכאולוגיות, והטילו אור חדש על דמותו. נכון לשנת 2019 הדעה הרווחת במחקר של ביקורת המקרא היא, שעל פי בחינה רציונלית של העובדות בקונטקסט רחב, משה המקראי הוא דמות מיתולוגית ואלגורית. עם זאת, חשיבותה של הדמות מבחינה היסטורית לא מוטלת בספק, גם אם משה עצמו לא התקיים בפועל. על רקע המחסור בממצאים ארכאולוגיים היכולים להעיד או להפריך את קיומו, בדומה לרוב האישים מתקופת הברונזה בעת העתיקה, יש המגדירים את משה כ"דמות של זיכרון אך ללא היסטוריה", בהשוואה לדמויות אחרות מאותה התקופה שאנו יודעים שהיו קיימות אך לא יודעים כלום אודותיהן, שניתן לומר שהן "דמויות של היסטוריה, אך ללא זיכרון".
ישנן כמה סיבות שבגינן חוקרים מפקפקים בקיומו של משה. חלק מהסיבות נעוצות בפער בין ממצאים ארכאולוגיים לבין המתואר בסיפור הרקע הכולל, ביניהן היעדר מוחלט של התייחסות בכתבים המצרים לסיפורו הדרמטי של משה, אי התאמה של הסיפור לתקופות זמן השונות אליהן ניסו לשייך אותו בעבר, ואי הלימה בין השינויים שמציע הסיפור אל מול התפתחותן של תרבויות במציאות ההיסטורית, שנעשית באופן הדרגתי. סיבות אלו הובילו חוקרים למסקנה שלא תיתכן בזמן ובמקום הזה דמות מרכזית שפועלה יהיה כפועלו של משה.
סיבות נוספות הן ניתוחים ספרותיים-היסטוריים המקובלים במחקר ומציבים את סיפור משה כמסורת שמקורה נפרד מהסיפורים הסמוכים לו במקרא, כך שביד מכוונת של עורכי המקרא הציבו את הסיפור בהקשר המוכר לנו מין התורה. נוסף על כך, במחקר נוטים לשייך כמה מהמוטיבים בסיפור חייו של משה, למוטיבים המוכרים לחוקרים מאגדות של תרבויות נוספות במזרח הקרוב. למשל, סיפור "משה בתיבה" אינו ייחודי למשה. דוגמה נוספת לשימוש בו ניתן למצוא בסיפור מהמאה ה-7 לפנה"ס על סרגון מאכד מלך אשור, וכן באגדות הודיות. מוטיבים אחרים בסיפור, כמו הבאת לוח עם חוקים מהר או נהר מקומי, בליווי כוח עליון מקומי, נמצאת גם בסיפורים של תרבויות אחרות מאותה התקופה כמו בבל, סוריה ותרבויות הודיות, והחוקרים מעריכים שישנו סיפור-אב קדום יותר שיצר במקומות שונים במרכז ומערב אסיה גרסאות שונות של אותו הסיפור. מוטיבים אחרים בסיפור משויכים על ידי חלק מהחוקרים לאגדות מצריות. אחרים מופיעים גם במיתולוגיה היוונית בתיאור של דמויות שונות.
קיימת גישה אצל חלק מהחוקרים שטוענים שמשה היה קיים, אולם פועלו ההיסטורי היה שונה מאוד מזה המתואר במקרא. אסכולת מיעוט במחקר, המזוהה גם עם זיגמונד פרויד, ניסתה אף לקשר את משה לדמותו של אחנתון, פרעה מצרים, אולם אין מספיק עדויות לבחון ברצינות השערה זו, ורוב החוקרים נוטים לא לקבל אותה. חוקרים אחרים (ישראל קנוהל למשל) טענו שמשה היה ככל הנראה כהן דת בימי אחנתון שהושפע מהרפורמה שלו ושביקש לקיימה ביחד עם עברים אחרים שנמלטו ביחד איתו ממצרים לארץ ישראל והיו גורם ביסוד האתני של עם ישראל, כאשר חוקר מצרים העתיקה דוד שפירא הציע אפשרות לזיהויו עם נסיך ספציפי בשם תחותמס, שהיה הכהן הגדול של ממפיס באותה התקופה. טיעון המחזק את האפשרות שמשה היה קיים, אך פועלו שונה לגמרי, הוא היות שמו שם מצרי אופייני כאמור לעיל.
ישנם מספר טיעונים השואפים לתמוך בקיומו ההיסטורי של משה:
החוקר יהושע מאיר גרינץ, מצטט טקסט מצרי קדום על אדם שעמד לפני פרעה ובאופן נסי הפך החפץ שבידו לנחש, ושוב הרים את הנחש בידו וחזרה להיות חפץ. והדבר מזכיר את הסיפור המקראי על משה, בספר. גם בשבר של מצבה במוזיאון הבריטי ישנם סימנים לאירוע כיבוש אתיופיה על ידי משה. סיפורים אלה מתוארים בתורה שבעל פה במדרש ילקוט שמעוני (שמות קסח).
כך או אחרת, אין מחלוקת על חשיבותו בעיצוב ההיסטוריה והתרבות היהודית והמערבית. היטיב לתאר זאת אחד העם במאמרו הידוע "משה":
משה במסורת המוסלמית
בקוראן הוזכרו מגילות משה, כתבי קודש לכאורה, שהיו קיימים בעבר.
ייצוגיו באמנות ובתרבות
כאחת הדמויות הבולטות ביותר בתנ"ך, משה היה נושא ליצירות אמנות רבות.
קרינת פני משה
לעיתים קרובות מוצג משה באמנות המערבית כשהוא נושא את לוחות הברית כשלראשו זוג קרניים. דוגמה בולטת לכך ניתן לראות למשל בפסלו של מיכלאנג'לו, "משה". ייצוג זה בא בעקבות פרשנות של הנאמר ב: "כִּי קָרַן עוֹר פָּנָיו", שבתרגום הוולגטה, תורגם כאילו הכוונה היא לקרן כאיבר בגוף, ולא לקרן אור. ייצוגים מאוחרים יותר של משה באמנות, שנוצרו כאשר תרגומים מדויקים יותר של התנ"ך החלו להיות נפוצים, הציגו פשרה עם ייצוג מסורתי זה של משה, על ידי כך שתיאורו אותו כששתי קרני אור בוקעות ממצחו, בדומה לקרניים.
בין יצירותיו של הצייר רמברנדט ציורו המפורסם "משה שובר את הלוחות", כשהצייר מיטיב לתאר את ארשת פניו הכועסת של משה, כפי שניכר הדבר גם בפסלו של מיכלאנג'לו. משה מיוצג בשירה העברית החדשה, בין השאר בשירו של קדיש סילמן משה בתיבה.
נעדרים
נעדרים (באנגלית: Missing; או בשמו המקורי: 1-800-Missing) הייתה סדרת טלוויזיה קנדית מסוגת דרמת פשע המבוססת על סדרת הספרים '1-800-WHERE-R-YOU' מאת מג קאבוט.
הסדרה שודרה בערוץ CTV 2 ובערוץ W Network בקנדה, וברשת Lifetime בארצות הברית מ-2 באוגוסט 2003 עד 5 בפברואר 2006.
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית (באנגלית: The Communist party of the United States of America, בראשי תיבות: CPUSA) היא מפלגה מרקסיסטית-לניניסטית הפועלת בארצות הברית. המפלגה הוקמה ב-1919 וקיימת עד היום. במשך שנים רבות (1959–2000) כיהן בראשה גאס הול, שאף הוצג על ידה כמועמד לנשיאות ארצות הברית. מאז שנת 2000 מכהן בראשה סם ווב. במשך שנים רבות הייתה ההשתייכות אליה בלתי חוקית או נתונה למעקב הרשויות עקב חשש לחוסר פטריוטיות. למפלגה הייתה השפעה בתחום יחסי העבודה ותנועת השלום.
1919 - 1923
במהלך השנים 1920–1923 עברה המפלגה לפעילות חוקית של "מפלגת עובדים", תחת הנהגתם של צ'ארלס רותנברג (Charles Ruthenberg) וג'יי לובסטון (Jay Lovestone). המפלגה חוותה כל העת מתחים וחילוקי דעות פנימיים בקשר לשיתוף הפעולה עם הקומינטרן, ולמידת ההשפעה של ברית המועצות על המפלגה האמריקאית.
1923 - 1928
תחת הנהגתו של ג'יי לאבסטון (לאחר מותו של רותנברג ב-1925) פעלה המפלגה לארגון איגודי עובדים בשיתוף פעולה עם מפלגות סוציאליסטיות אחרות, והייתה כוח פעיל בהקמת ה-AFL, "פדרציית העובדים האמריקאית" (American Federation of the Workers).
ב-1928, בוועידה השישית של המפלגה הקומוניסטית, הפך הקומוניזם של המפלגה לרדיקלי יותר עם הכרזת ה"שלב השלישי" של המהפכה, אשר שלל שיתוף פעולה בין המפלגות הקומוניסטיות לבין תנועות שמאלניות בעולם המערבי שהוכרזו כ"פשיסטיות". שיתוף הפעולה עם איגודי העובדים נפסק וכתוצאה מכך ירד כוחה של המפלגה באופן ניכר, כאשר רוב חבריה עזבו אותה. המפלגה הקימה איגודי עובדים מקבילים (Trade Union Unity League), שרק גרמו לשחיקה בכוח העובדים.
1928 - 1935
במהלך השפל הגדול פעלה המפלגה לאיגוד מובטלים והסברה אידאולוגית. המפלגה גם פנתה לאיגוד עובדים אפרו-אמריקאים, וב-1930 ייסדה את הארגון הראשון של עובדים שחורים Brotherhood of African Blood ("אחוות הדם האפריקאי"). המפלגה זכתה להצלחה רבה בגיוס תומכים מקרב אפרו-אמריקאים, שרבים מהם צמחו להיות מנהיגים בולטים בשורותיה.
בתקופה זו המפלגה נשלטה באופן מלא על ידי סוכניו של סטלין. ויליאם פוסטר (William Z. Foster), ראש המפלגה (שבתמיכת ברית המועצות הדיח את ג'יי לאבסטון מתפקיד המזכיר הכללי), התמסר בפעילותו למען המפלגה; עסק בגיוס סוכני ריגול, ופרסם ספר בשם "Toward Soviet America", תוכנית להפיכת ארצות הברית לסובייטית.
1935 - 1939
משנת 1933 החל העולם להשתנות במהירות. פרנקלין דלאנו רוזוולט חילץ את ארצות הברית מהמשבר הכלכלי על ידי הנהגת ה"ניו דיל", מדיניות שזכתה לברכתה של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית. בעקבות כך התנתק ראש המפלגה החדש, ארל ראסל ברודר (Earl Russell Browder), מהדוגמה הסובייטית הקשוחה ושיתף פעולה עם כוחות סוציאליסטים מתונים בקרב איגודי העובדים.
1939 - 1947
רבים מאוד מחברי המפלגה נטשו אותה עם היוודע דבר חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב באוגוסט 1939 ופריצת מלחמת העולם השנייה מיד לאחר מכן. החברים השמאליים, ורבים מהיהודים הביעו סלידה וזעזוע משיתוף הפעולה בין המפלגה לבין הנאציזם וראו בכך בגידה רעיונית. ראש המפלגה, בראודר, תקף תחילה בחריפות את תוקפנותה של גרמניה בנאום מה-11 בספטמבר 1939, אך קיבל הנחיה ממוסקבה להפסיק את תקיפתו נגד גרמניה הנאצית. המלחמה גרמה לבלבול בשורות המפלגה, מנהיגיה ותומכיה. הם הטיפו באופן מסורתי לשלום, אך אט-אט, עם התרחבות הלחימה, הגיעו למסקנה שיש לתמוך במלחמת-נגד. עד סוף אוקטובר 1939 הביעו ראשי המפלגה תמיכה ברוזוולט, אך אז קיבלו שוב שדרים ממוסקבה שהורו להם לשנות את דרכיהם ובראשית 1940 הוגדר רוזוולט בפרסום של המפלגה "ראש מפלגת המלחמה של הבורגנות". אחד מן הדוברים העיקריים נגד מלחמה היה הזמר פיט סיגר. הוא חזר בו לאחר מכן.
יחד עם ברית המועצות שינתה המפלגה את טעמה לחלוטין ביוני 1941, כאשר גרמניה החלה לתקוף את ברית המועצות במבצע ברברוסה. המפלגה הפכה לקולנית ביותר בתמיכתה בהתערבות אמריקאית ובמלחמתיות תוך איסור על איגודי העובדים לשבות, על מנת לא לפגוע במאמץ המלחמתי והתנגדות לבדלנות.
1947 - 1958
בשלוש השנים שבין 1947 ל-1950 היה נדמה שהקומוניזם הולך וצובר השפעה והצלחה כלל עולמיים. ב-1948 הפכו פולין, הונגריה, רומניה וצ'כוסלובקיה לקומוניסטיות וברית המועצות הטילה מצור על ברלין. שביתות ענק פרצו באפריקה המערבית הצרפתית, בקניה ובדרום אפריקה, בהנהגת איגודי עובדים קומוניסטיים מקומיים. סין נפלה לידי הקומוניסטים ב-1949 ובאותה שנה ביצעה ברית המועצות את הניסוי הגרעיני הראשון שלה וב-1950 פרצה מלחמת קוריאה.