cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיבוב עצמי של כוכב
ננס לבן
ננס לבן בעל מהירות סיבוב נמוכה לא יכול לעבור את גבול צ'נדראסקאר, של 1.44 מסות שמש, מבלי לקרוס לכוכב נייטרונים או להתפוצץ כסופרנובה מסוג Ia. מאידך, בננס לבן בעל מהירות סיבוב גבוהה, הכוח הצנטריפוגלי בקו המשווה יאזן את כוח הכבידה ויאפשר לו לעבור את גבול צ'נדראסקאר. סיבוב מהיר יכול להיגרם, לדוגמה, על ידי ספיחת מסה שתגרום לתוספת תנע זוויתי.
בינואר 2020 הצליחו לראשונה חוקרים למדוד את מהירות הסיבוב העצמי של ננס לבן וגילו כי הוא משלים סיבוב סביב עצמו תוך רבע שעה בלבד, לכל היותר.
כוכב נייטרונים
פולסרים הם כוכבי נייטרונים מסתובבים בעלי שדה מגנטי. מקטביו של פולסר נפלטת קרן צרה של קרינה אלקטרו-מגנטית, וכאשר היא עוברת על פני צופה מרוחק (הנמצא על כדור הארץ, לדוגמה), הדבר נראה כמתקף מחזורי (או פולס, ומכאן שמם). האנרגיה המוקרנת על ידי השדה המגנטי מקטינה בהדרגתיות את קצב הסיבוב, ולכן מחזור סיבוב של פולסרים מבוגרים יותר יכול להיות בסדר גודל של שניות.
חור שחור
תצפיות הראו שמהירות הסיבוב של חור שחור יכולה להיות גבוהה מאוד. במקרה מסוים נצפתה מהירות סיבוב שגודלה 98.7% ממהירות האור.
איספא - איגוד ישראלי לספורט ביליארד
איספא - איגוד ישראלי לספורט ביליארד (באנגלית: ISPA - Israel Snooker and Pool Association) הוא הגוף הרשמי המייצג את ענף הביליארד בישראל.
ארגון
האיגוד הוא הגוף האחראי והמפקח על פעילות ספורט הביליארד במדינת ישראל, ומאז הקמתו הוא מאוגד תחת ארגוני הביליארד האירופאים והעולמיים: איספא מוכר גם על ידי ההתאחדות העולמית לספורט הביליארד.
איספא נוסד על ידי בעלי מועדוני ביליארד לקידום קיומו של ספורט נגיש, תוך מחויבות לקוד האתי, על יד שיתופם של כל עוסקים בדבר, באמצעות ארגון חזק, פעיל, דינמי, פורץ דרך בחברה, בתרבות ובספורט.
יושב ראש ההנהלה הראשונה של האיגוד היה ישראל פנחס. בשנת 2008 נבחר שי איזנבר לתפקיד היו״ר. בשנת 2016 ניבחר שי ארמה ליו״ר האיגוד, בשנת 2017 נבחר שרון מזרחי ובשנת 2019 נבחר דוד אסולין ליו״ר החדש.
אוטובוס הקסמים נוסע שוב
הסדרה הופצה ברחבי העולם על ידי נטפליקס, ודובבה לשפות שונות, ביניהן אנגלית, עברית וצרפתית. העונה הראשונה של הסדרה הופצה ב-29 בספטמבר 2017, והעונה השנייה הופצה ב-13 באפריל 2018. לסדרה הופקו שתי עונות בעלות 26 פרקים באורך 25 דקות.
ב-15 באוקטובר 2019 הסדרה החלה להיות משודרת בישראל גם בערוץ הילדים. ב-7 באוגוסט 2020 הופץ בנטפליקס ספיישל שמבוסס על הסדרה באורך 45 דקות, בשם "אוטובוס הקסמים נוסע שוב: ילדים בחלל". ב-20 באוקטובר 2020 התפרסם ספיישל נוסף בשם "אוטובוס הקסמים נוסע שוב: פריזל מתפצלת".
תקציר העלילה
לאחר שוואלרי פריזל פורשת מהוראה, היא מבקשת מאחותה הקטנה, פיונה פריזל, שתחליף אותה בתור מורה, ומעבירה לה את המפתחות לאוטובוס הקסמים. במהלך הסדרה, פיונה יוצאת להרפתקאות חדשות עם הכיתה של וואלרי, ויחד הם לומדים על נפלאות המדע.
מדבבים
הדיבוב העברי של הסדרה נעשה באולפני וידאופילם אינטרנשיונל. בנוסף דיבבו בדיבוב העברי טליה ברקאי, דן שצברג, אוריה שצברג, דניאל שופוב, נופר מלמד, תמה שטיינמץ, שירי בכר, ליה בכר, שרון שחל (2017) וצביקה פורמן (כמדבב אורח בשנת 2018, אשר דיבב את מר רול).
ביקורות
לאחר הפצת הטריילר של הסדרה, הסדרה קיבלה ביקורות המתנגדות לסגנון האנימציה החדש ולהיעדרות של וואלרי פריזל. כמו כן, היה חשש שהסדרה לא תצליח כמו הסדרה המקורית. למרות דעות אילו, הסדרה זכתה לשבחים עם הפצתה, והייתה מועמדות לשלושה פרסים כאשר זכתה בשניים מתוכם.
מלון יסמין האוס
היסטוריה
מבנה זה הוא יוצא דופן בהיסטוריה של השימושים בו מבין מבני השכונה. בעוד שמרבית מבני שכונות טלביה ורחביה ואף קטמון נבנו כמבנים פרטיים, ובהמשך הפכו למבנים ציבוריים או בתי דירות, במבנה זה, התהליך היה הפוך. המבנה נבנה על ידי ד"ר תאופיק כנעאן בשנות ה-30 של המאה ה-20 כבית דירות להשכרה. לאחר מספר שנים הפך המבנה לבית ספר אשר נוהל על ידי מסדר אחיות מאיווריאה שבאיטליה. בית הספר כלל בית ספר לבנים ולבנות וגן ילדים. הנזירות תמכו בשלטונות איטליה באותה עת - המפלגה הפשיסטית שבראשה עמד בניטו מוסוליני. במרכז בית הספר ניצבו תמונותיו של מוסוליני, של האפיפיור באותה עת פיוס ה-11, ושל מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי. מיד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הועבר הבית לבעלותם של ח'ליל חדאד ובשארה חדאד - משפחה נוצרית אמידה, על מנת שלא יוחרם כנכסי אויב (תאופיק כנעאן היה בעל נתינות גרמנית).
בשל דעותיהן הפוליטיות, בתחילת מלחמת העולם השנייה אסרו שלטונות המנדט הבריטי את הנזירות, וכלאו אותן בכנסיית מנזר ההלקאה שבעיר העתיקה.
בשנים 1947–1948 שימש הבניין כמקום מפגש לפעילי תנועת הנג'אדה אשר התנגדה להקמת מדינת ישראל. אחרי מלחמת העצמאות שב המבנה והפך לבית דירות מגורים.
תיאור המבנה
הבניין בנוי בסגנון מזרחי מסורתי. במרכז המבנה כיפה, ומעל אגפיו הצדדיים עיטור חומה משונן, בדומה לחומות ירושלים. אף שמדובר בבית דירות, בכל קומה וקומה של הבניין הדירה היא למעשה דירה בסגנון ליוואן האופייני לבתי טלביה וקטמון. חדר המגורים המרכזי של כל קומה אינו רבוע אלא מתומן (כאשר בקומה העליונה, מעל חדר זה נמצאת הכיפה). בשל צורתו חלק מחדרי המבנה אינה מקושרים ישירות לחדר המגורים (כמקובל בבית ליוואן) אלא מחוברים למסדרון המקושר לחדר המגורים. בכך דומה יותר הבניין באופיו לבית מגורים מודרני מאשר לבית הליוואן המסורתי.
קשתות מעטרות את חלונות המבנה ואת מרפסותיו, והמבנה מצופה אבן, בהתאם לחקיקה המנדטורית.
כיפת הבניין היא יוצאת דופן בשכונת טלביה, והבניין היה המבנה היחיד בשכונה שבראשו כיפה.
אנני לנוקס
אן "אנני" לנוקס (באנגלית: Ann "Annie" Lennox; נולדה ב-25 בדצמבר 1954) היא מוזיקאית וזמרת סקוטית. הייתה הסולנית של הצמד יורית'מיקס.
ביוגרפיה
לנוקס נולדה באברדין, סקוטלנד שבממלכה המאוחדת.
התחילה את הקריירה המוזיקלית שלה בשנת 1971, אז עברה ללונדון ללמוד ב"רויאל אקדמי אוף מיוזיק". לנוקס למדה שם שלוש שנים אך עזבה את הלימודים מעט לפני מבחני הסיום, משום שלא הייתה מרוצה והתחילה לחפש את כיוונה במוזיקה.
לנוקס התחילה ללמוד פיתוח קול והופיעה בפאבים שונים, היא פגשה זמרת בשם ג'וי דיי והופיעה איתה בקברט בדרום לונדון לזמן מה.
היא החלה לעבוד במלצרות ונתקלה במוזיקאי דייב סטיוארט. לנוקס וסטיוארט עברו לגור ביחד והקימו להקה בשם "The Catch" שהוציאה סינגל אחד שלא הצליח. הלהקה הפכה להיות The Tourists והוציאה להיט בשנת 1979 "I Only Wanna Be With You", במקור של דאסטי ספרינגפילד.
"The Tourists" התפרקו בשנת 1981 כאשר שלושה אלבומים מאחוריהם, אך לנוקס וסטיוארט לא נפרדו אלא הקימו הרכב מוזיקלי חדש, Eurythmics, על שם ריקוד יווני שלנוקס התוודעה אליו.
Eurythmics הייתה לאחת הלהקות המצליחות של אותו עשור. במיוחד הצליחו הלהיטים "Sweet Dreams" ו-"There Must Be an Angel (Playing With My Heart)".
בשנת 1989 התפרקו "Eurythmics" ולנוקס פנתה לקריירת סולו.
בשנת 1992 יצא אלבומה הראשון, "Diva", וזכה לקבלת פנים חמה. השירים "Why", ו-"Walking On Broken Glass" זכו להצלחה רבה.
בשנת 1993 שרה לנוקס את השיר "Love Song For A Vampire" בסרט "דרקולה" של פרנסיס פורד קופולה, באותה שנה הקליטה מופע אנפלאגד ל-MTV.
בשנת 1995 הוציאה לנוקס את אלבומה השני, "Medusa", האלבום כולו על טהרת החידושים לשירים של אחרים, ביניהם "A Whiter Shade Of Pale" של פרוקול הארום ו-"Waiting In Vain" של בוב מארלי. הסינגל מן האלבום, "No More I Love You's" (במקור של להקת The Lover Speaks) זיכה את לנוקס בפרס גראמי, אך מכירות האלבום לא היו מרשימות כמו אלה של Diva.
בשנת 1999 התאחדו "Eurythmics" והוציאו את האלבום "Peace", שכל הכנסותיו מסיבוב ההופעות נתרמו לארגונים אמנסטי וגרינפיס. מהאלבום יצאו הלהיטים "I Saved the World Today" ו-"Seventeen Again". סיבוב ההופעות נקטע באיבו לאחר שלנוקס נפצעה בגבה.
בשנת 2002 השתתפה לנוקס בקונצרט היובל למלכה אליזבת.
בשנת 2003 יצא אלבום הסולו השלישי שלה, "Bare".
בשנת 2005 הופיעה לנוקס ב-Live 8 בהייד פארק שבלונדון ובאותה שנה יצא האוסף של "Eurythmics" שבו, לאחר תקופה ארוכה, שתפו שוב פעולה הצמד לנוקס וסטיוארט, בשני שירים חדשים.
חיים אישיים
בשנת 1984 התאהבה לנוקס בנזיר הרא קרישנה גרמני בשם רדהא רמאן והשניים נישאו ועברו לגור יחדיו, אך התגרשו לאחר שנה ב-1985. בשנת 1988 התחתנה לנוקס בשנית עם במאי קולנוע ישראלי בשם אורי פרוכטמן, שצילם סרט תיעודי על המסע של "Eurythmics" ביפן, להם שתי בנות משותפות שגם הן עוסקות בעולם הבמה (לולה לנוקס וטלי לנוקס), אך הם התגרשו בשנת 2000. מאז 2012 היא נשואה בשלישית עם מיטץ' בסר בטקס פרטי בלונדון.
בדצמבר 2008 הביעה לנוקס סולידריות עם העם הפלסטיני וגינתה את ישראל על פעולותיה במבצע עופרת יצוקה.
נג'לוז'
נג'לוז' (בהונגרית: Nagylózs) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
סטיב רייך
סטיב מייקל רייך (באנגלית: Steve Michael Reich; נהגה: רייש; נולד ב-3 באוקטובר 1936) הוא מלחין יהודי-אמריקאי, חתן פרס פוליצר למוזיקה לשנת 2009. רייך נודע כאחד מחלוצי המינימליזם, אם כי הוא מתרחק בהתמדה מן הסגנון המינימליסטי הצרוף. הוא פיתח מספר רעיונות קומפוזיציוניים שהשפעתם רבה, בהם שימוש בלולאות סרט מגנטי ליצירת אפקט פייזינג (Phasing) (כמו ביצירותיו הראשונות, "יירד גשם", ו"שייצא החוצה"); ושימוש בתהליכים ליצירה וחקר של תפיסות מוזיקליות ("מוזיקת מטוטלת", "ארבעה עוגבים"). יצירות אלה, המאופיינות בשימוש בתבניות חוזרות ונשנות, השפיעו משמעותית על המוזיקה האמריקאית העכשווית ועל המוזיקה העכשווית בכללותה; העיתון "הגרדיאן" מתאר את סטיב רייך כאחד המלחינים המעטים אשר "השפיעו על התפתחות המוזיקה."
ראשית חייו ועבודתו
רייך נולד בניו יורק, אך שנות ילדותו עברו לסירוגין בין הורים גרושים בניו יורק ובקליפורניה. כילד למד פסנתר, ולדבריו, היצירות ששמע אז היו "חביבות המעמד הבינוני", ללא כל חשיפה למוזיקה שנכתבה לפני 1750 או אחרי 1900. בגיל 14 התחיל ללמוד מוזיקה ברצינות, לאחר ששמע מוזיקה מתקופת הבארוק ולפניה, לצד מוזיקה של המאה ה-20, והחל ללמוד תיפוף אצל רולנד קוהלוף במטרה לנגן ג'אז. הוא למד באוניברסיטת קורנל, שם השתתף גם בכמה קורסים במוזיקה, אך סיים בתואר ראשון בפילוסופיה (עבודת הגמר של רייך לתואר הראשון הייתה על לודוויג ויטגנשטיין; מאוחר יותר ישלב טקסט של הפילוסוף במוזיקה של "משלי" (1990) ו"אתה הנך" (וריאציות) (2004).)
בשנה שלאחר קבלת התואר למד קומפוזיציה באופן פרטי אצל הול אוברטון. אחר כך נרשם לג'וליארד, שם למד אצל ויליאם ברגסמה ווינסנט פרסיקטי (מ-1958 עד 1961). הוא המשיך במילס קולג' באוקלנד, קליפורניה, שם למד אצל המלחין לוצ'אנו בריו, שבהנחייתו חיבר יצירת סטודנט לתזמורת כלי קשת, ואצל המלחין דריוס מיו (1961 - 1963). את לימודיו שם סיים עם תואר מוסמך בהלחנה.
מוזיקה מעובדת ומינימליזם
גיחותיו המוקדמות של רייך להלחנה כללו התנסות בחיבור בשיטת שנים-עשר הטונים, אך הוא מצא שההיבטים הריתמיים של השורה הדודקפונית מעניינים אותו יותר מן ההיבטים המלודיים. רייך גם חיבר מוזיקה לסרטיו של רוברט נלסון, "The Plastic Haircut" ו-"Oh Dem Watermelons".
בהמשך הושפע רייך ממינימליסט אחר, טרי ריילי. יצירתו האליאטורית של ריילי "בדו", במבנה חופשי ורופף, משלבת תבניות מוזיקליות פשוטות, מאוזנות במפעם, ליצירת שלמות לכידה, משתנה לאיטה. רייך אימץ את הגישה הזו לחיבור יצירתו הגדולה הראשונה, "יירד גשם". היצירה, שנכתבה בשנת 1965, בנויה מהקלטות של דרשה על קץ העולם של המטיף האפרו-אמריקאי האח וולטר. רייך השתמש בטכניקת הטייפ המוקדמת שלו והעביר את הדרשה ללולאות טייפ רבות, משתלבות ומתרחקות לסירוגין, כשקטעים מן הדרשה חתוכים וערוכים מחדש.
"שייצא החוצה" (1966) בנויה באופן דומה. שורת דיבור יחידה שאמר ניצול פצוע מהפגנת גזע עוברת טיפול ועריכה. הניצול, שהוכה, דקר חבורה על גופו כדי לשכנע את המשטרה באמיתות המכות שקיבל. בשורה המדוברת מופיעות המילים "שייצא החוצה הדם מהמכה בשביל שיראו." רייך הקליט את הקטע "שייצא החוצה בשביל שיראו" על שני ערוצים, המושמעים בתחילה באוניסונו (בקול אחד). עד מהרה מתגלה אי-תיאום בזמנים ביניהם; הפער מתרחב והולך עד שהוא הופך להדהוד. אז מתפצלים שני הקולות לארבעה, החוזרים על עצמם שוב ושוב, אחר כך לשמונה, וכך הם ממשיכים להתפצל עד שהמילים עצמן אינן מובנות עוד והמאזין נשאר רק עם דפוסי דיבור ריתמיים וטונאליים.
שנות ה-70'
יצירתו של רייך, "ארבעה עוגבים" התבססה על יצירה משנת 1967, "צליל בהילוך איטי", שלא בוצעה מעולם והייתה בבחינת יצירת אבטיפוס. הרעיון של האטת צליל מוקלט עד שהוא מתארך פי כמה ממשכו המקורי, בלי לשנות גובה או גוון, בא לביטוי בנגינת מאראקאס (מאראקה הוא כלי הקשה לטיני עשוי דלעת או דמוי-דלעת) במפעם שמיניות מהיר, על רקע ארבעה עוגבים, המדגישים שמיניות מסוימות. היצירה עוסקת אם כן בתמורה ובחזרה ריתמית. היא ייחודית בהקשר של יצירותיו האחרות של רייך בהיותה קווית בניגוד למחזורית, כמו יצירותיו המוקדמות. "ארבעה עוגבים, בוצעה כחלק מתוכנית קונצרט של התזמורת הסימפונית של בוסטון והייתה היצירה הראשונה של רייך שבוצעה במסגרת מסורתית רחבת ממדים.
"תיפוף" (1971), יצירה בת 90 דקות להרכב של 9 כלי הקשה בצירוף קולות נשים ופיקולו, ציינה שלב חדש בקריירה של רייך ואת ראשית השינוי במיקוד, לכיוון יצירה וביצוע עם הרכב נגנים. "תיפוף" נכתבה זמן קצר לאחר שובו ממסע בן חמישה שבועות ללימודי מוזיקה בגאנה. כמו כן למד רייך גאמלן באלינזי בסיאטל. בערך בתקופה זו הקים את האנסמבל שלו, "סטיב רייך ונגנים", שיהיה ההרכב היחיד לפרש את יצירותיו למשך שנים רבות; הקבוצה ממשיכה לבצע כיום, עם רבים מחבריה המקוריים.
אחרי "תיפוף" התקדם רייך לכתיבת יצירות משוכללות יותר. הוא בחן תהליכים מוזיקליים אחרים, כגון אוגמנטציה (ההארכה בזמן של פסוקים ומקטעים מלודיים). במהלך תקופה זו כתב יצירות כמו "מוזיקה לכלי פטיש-עץ, קולות ועוגב" (1973) ו"שישה פסנתרים" (1973). בשנת 1974 התחיל רייך לכתוב מה שרבים מכנים יצירתו הראשונית, "מוזיקה ל-18 כלים". ביצירה הזו מופיעים רעיונות חדשים רבים, אם כי היא חוזרת ליצירות קודמות. היצירה בנויה סביב מחזור של אחד-עשר אקורדים המוצגים בראשיתה, שבהמשכו קטע קטן של מוזיקה סביב כל אקורד בנפרד, ולבסוף חזרה למחזור המקורי. הפרקים מכונים, כיאות, "פעימות", "פרק 1 - 11" ו"פעימות". היה זה הניסיון הראשון של רייך בכתיבה להרכבים גדולים יותר, ותוספת הנגנים הביאה לצמיחה באפקטים הפסיכו-אקוסטיים, שריתקו את רייך. הוא גילה, שברצונו "לחקור את הרעיון הזה לעומק". רייך ציין, שהיצירה המסוימת הזאת הכילה יותר תנועה הרמונית בחמש הדקות הראשונות מכל יצירה אחרת שכתב. היה זה התקליט הראשון ב"סדרה החדשה" של תקליטי ECM.
רייך אכן חקר את הרעיונות הללו לעומק ביצירותיו מוזיקה לאנסמבל גדול" (1978) ו"שמיניה" (1979). בשתי היצירות הללו ערך רייך ניסויים ב"נשימה האנושית כמדד למשל מוזיקלי... האקורדים שמנגנות החצוצרות כתובים כך, שאפשר יהיה להשמיעם בנשימה נינוחה אחת" (הערות שוליים ל"מוזיקה לאנסמבל גדול"). קולות אדם הם חלק מלוח הצבעים של "מוזיקה לאנסמבל גדול", אבל הקולות יוצרים פשוט חלק מן המרקם (כמו ב"תיפוף"), בשירת הברות חסרות פשר. ב"שמיניה" וביצירתו התזמורתית הראשונה "וריאציות לכלי נשיפה מעץ, כלי קשת וכלי מקלדת" (גם היא מ-1979), גילתה המוזיקה של רייך השפעה של מזמורים תנ"כיים, שרייך למד בישראל משנת 1977. מכאן ואילך גברה והלכה חשיבות המילים המושרות במוזיקה של רייך.
בסוף שנות ה-70' הוציא רייך לאור ספר בשם "כתבים בנושא המוזיקה", המכיל מאמרים על הפילוסופיה, האסתטיקה והמיזמים המוזיקליים שלו, שנכתבו בין 1963 ל-1974. בשנת 2002 יצא קובץ מאמרים מעודכן.
שנות ה-80'
המוזיקה של רייך לבשה אופי קודר יותר בשנות ה-80', עם הצגת נושאים פוליטיים לצד נושאים ממורשתו היהודית. "תהילים" (1981) היא הראשונה ביצירותיו של רייך, שמקורן ברקע היהודי שלו. היצירה כתובה בארבעה פרקים לקולות נשים והרכב אינסטרומנטלי מגוון, לפסוקים ממזמורי תהילים. יצירה זו שונה מיצירותיו הקודמות של רייך במבנה הצורני שלה; פסוקי המוזיקה באורך שורות אחדות מביאים יסוד חשוב של מלודיה ליצירה, בניגוד לקיטוע שאפיין את יצירותיו עד אז. גם השימוש בקונטרפונקט פורמלי ובהרמוניה פונקציונלית מנוגד ליצירות המינימליסטיות, בעלות המבנה הרופף, שנכתבו קודם לכן.
"רכבות אחרות" (באנגלית Different Trains) היא יצירה שנכתבה על ידי המלחין בשנת 1988, ועוסקת בזיכרון השואה. היצירה בעלת שלושה פרקים נכתבה עבור רביעיית מיתרים וקלטת שמע. היצירה מורכבת מארבע שכבות סאונד מקבילות: נגינה חיה או מוקלטת של רביעיית מיתרים, פסקול של הרביעייה, צלילי רכבות וסירנות, קטעי דיבור.
כיוונים חדשים
באופרה "המערה", שכתב רייך בשנת 1993 עם אשתו, אמנית הווידאו בריל קורוט, הוא בוחן את שורשי היהדות, הנצרות והאסלאם באמצעות מילים של ישראלים, פלסטינים ואמריקאים, שההרכב חוזר עליהן כהד במוזיקה. היצירה, לכלי הקשה, קולות וכלי מיתר, היא תעודה מוזיקלית הקרויה על שם מערת המכפלה בחברון.
בשנת 1995 העלה רייך יצירה בשם "חיי עיר" (City Life) - יצירה בת 24 דקות אשר מבוססת על צלילי היום-יום מהעיר ניו יורק וכוללת שימוש בדוגמי צלילים המשמיעים צלילים כגון צפירות של כלי רכב, רעש בלמים, אזעקות של מכוניות, טריקות דלת ושקשוק הרכבת התחתית.
ב"רביעייה משולשת" (1998) ניכרות, לדברי רייך, השפעות רביעיות המיתרים של בארטוק ושניטקה. ממשיכות את הסדרה "תבניות מחול" (2002), "קונטרפונקט לצ'לו" (2003) ושורת יצירות הסובבות על וריאציות.
מאוחר יותר העלה רייך את יצירתו "חלום דניאל", המבוססת על פסוקי ארמית מספר דניאל. היצירה נכתבה לזכר העיתונאי והכנר היהודי-אמריקאי דניאל פרל, שנרצח על ידי מחבלים.
לרגל יום הולדתו ה-70 ערך סטיב רייך מסע דילוגים בין מרכזי מוזיקה חשובים ברחבי העולם. בין השאר נחת בישראל בחודש מרץ 2007 וקיים במהלך ביקורו סדנאות, הרצאות וכיתות אמן בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב. שיאו של הביקור היה קונצרט חגיגי בנוכחותו במוזיאון תל אביב, שבמהלכו סטודנטים מצטיינים ביצעו מיצירותיו. כמו כן נוגנה יצירה של המלחין הישראלי אבנר חנני. היה זה ביקורו השני של רייך בישראל, לאחר ביקור באוקטובר 1986.
פיפה מידלטון
פיליפה שרלוט ("פיפה") מידלטון (באנגלית: Philippa Charlotte "Pippa" Middleton; נולדה ב-6 בספטמבר 1983) היא אשת יחסי ציבור וידוענית בריטית. פיפה היא אחותה הצעירה של קתרין, נסיכת ויילס. היא החלה למשוך תשומת לב ציבורית לאחר ששימשה כשושבינתה בחתונתה עם הנסיך ויליאם.
משפחה
הוריה של פיפה הם קרול (לשעבר גולדסמית') ומייקל מידלטון. אמה עבדה כדיילת אוויר, ואביה עובד אף הוא בענף התעופה. במהלך השנים 1984–1986 התגוררה המשפחה בעמאן בירת ירדן, בשל עבודתו של האב בחברת התעופה בריטיש איירווייז. לאחר סיום עבודתו של האב בעמאן, חזרה המשפחה לבריטניה, ועברה להתגורר בכפר באקלברי, במחוז ברקשייר. ב-1987 הקימו הוריה עסק משפחתי באסם ביתם, שסיפק אביזרים למסיבות באמצעות שירות משלוחי דואר, ואשר זכה לשגשוג והצלחה כלכלית. בהמשך הקימו הוריה גם אתר אינטרנט למכירת צעצועים לילדים. הונה של החברה המשפחתית מוערך כיום בכ-30 מיליון לירות שטרלינג.
בני משפחת מידלטון התגוררו בלידס, במערב יורקשייר, וניהלו בה עסק משפחתי משגשג במשך דורות רבים. מחוז הולדתם של בני משפחת גולדסמית' הוא דרהאם.
בנוסף לקתרין נסיכת ויילס, אחותה הבכורה, יש לפיפה אח נוסף, צעיר ממנה, ג'יימס ויליאם, שהוא איש עסקים.
ביולי 2016, מידלטון התארסה עם ג'יימס מתיוז, נהג מרוצים לשעבר. השניים נישאו ב-20 במאי 2017. באוקטובר 2018 נולד לזוג בן, במרץ 2021 נולדה לזוג בת, וביוני 2022 נולדה בתם הקטנה.
לימודים, עבודה וקשרים חברתיים
בשנת 1995 עברה המשפחה לבאקלברי, וכמו אחותה הגדולה, קתרין, עברה מידלטון ללמוד באוניברסיטת סנט אנדרוז. לאחר סיום לימודיה, בשנת 2008, עבדה מידלטון במשך זמן קצר עבור משרד יחסי ציבור לקידום מוצרי יוקרה. עם הזמן היא עברה לעבוד בחברה שהנהלתה שכנה בלונדון, ואשר עסקה בארגון אירועים ומסיבות, בשם "Table Talk". היא התחברה עם בני אצולה כמו לורד אדוארד אינס-קר, בנו של דוכס רוקסברו (שהתגורר יחד עמה באותו בית), וכמו ארל פרסי, יורשו של הדוכס מנורת'אמברלנד. היא הפכה גם לחברתה הטובה מאוד של צ'לסי דייוויד, חברתו לשעבר של הנסיך הארי. בזכות קשריה החברתיים הצליחה לזכות ב-2008 בתחרות על התואר "אשת החברה הרווקה מספר אחת" שנערכה על ידי המגזין Tatler, כשניצחה בהתמודדות מול דוגמניות, שחקניות ונשות אצולה ידועות רבות, ובהן גם בת דודתו של הנסיך ויליאם, הנסיכה יוג'יני. קשריה הרומנטיים כללו מערכות יחסים עם ג'ארדין "ג'יי ג'יי" פאטרסון, שאמור לרשת את חברת Jardine Matheson; עם בן האצולה הסקוטי בילי מור נסביט; עם סיימון יאנגמן, בן למשפחת יהלומנים ידועה בבריטניה; ועם אלכס לאנדון, ברוקר בן 30 מקנט, שחקן קריקט לשעבר וחבר ילדות של הנסיך ויליאם.
החתונה המלכותית והשלכותיה
ההודעה הרשמית של האירוסין של אחותה קתרין פורסמה בתאריך 23 בנובמבר 2010. מידלטון נבחרה לתפקיד שושבינת הכבוד, ומינויה זה אושר רשמית ב-14 בפברואר 2011. במהלך טקס החתונה המלכותית של הנסיך ויליאם וקתרין לבשה מידלטון שמלה לבנה שעוצבה על ידי "שרה ברטון", זכתה לשבחים בתקשורת על הופעתה, ומשכה תשומת לב רבה מצד כתבים וצלמים. בכלי התקשורת נטען כי עקב יופייה הרב של מידלטון, היא "גנבה את ההצגה" מהכלה במהלך טקס החתונה. תמונות עירום שלה, כאשר שהתה בחזה חשוף על יאכטה בלב ים בעת בילוי חופשה, זכו לפרסום רב בכלי התקשורת, לאחר שכבר הפכה לידוענית בינלאומית, בעקבות נישואי אחותה לנסיך ויליאם. בחודש מאי פרסם המגזין TMZ כי יושב ראש הדירקטוריון של חברת הסרטים "ויויד אנטרטיימנט", סטיבן הירש, הציע למידלטון חמישה מיליון דולר תמורת סצנה פורנוגרפית אחת בלבד בכיכובה. הוא טען שעשה זאת בשל יופייה הרב, אישיותה, והיותה "הכוכבת של החתונה". הצעה דומה אך בסך של מיליון דולר בלבד, הפנה הירש גם לאחיה של מידלטון, ג'יימס.
ייחוס שושלת משפחת מידלטון
בין אבותיהם של בני משפחת מידלטון ניתן למנות גם את סר תומאס לייטון (1530–1610), שהיה מושל גרנזי בשנים 1570–1609, ואת אשתו, ליידי אליזבת קנוליס (1549–1605), שהייתה בת דודתה של אליזבת הראשונה, מלכת בריטניה.
אבו דיס
אַבּוּ דִיס (בערבית: أبو ديس) היא עיירה פלסטינית ממזרח לירושלים בגבול מדבר יהודה הצפוני. העיירה שוכנת בתחום שטח B בגובה של כ-640 מטר, ונכון ל-2016, מתגוררים בה כ-12 אלף תושבים.
שם היישוב
השם אבו דיס משמר, כנראה, את שמו של הכפר "בית אבודיסון" שהיה במקום במאה ה-5. בית אבודיסון נזכר בכתביו של הנזיר קירילוס מסקיתופוליס כחלק מסיפור תולדות חייו של הנזיר סבאס שפעל באזור זה.
מקור אפשרי אחר לשם "אבו דיס" מציע זאב וילנאי בספרו על ירושלים. לדבריו יש בידי מי מתושבי אבו דיס מסורת שכפרם נקרא על שם הצמח "דיס". צמח זה הוא הסָמָר (Juncus), הגדל בערבות יריחו. בעבר קלעו סלים מצמח זה. לפי אותה מסורת, הראשון שהתיישב באבו דיס נהג לקלוע לפרנסתו סלים מצמח הדיס - ומכאן שם הכפר.
בתקופה העות'מאנית
ברשימות מס עות'מאניות משנת 1596, מופיע הכפר עם כ-80 חייבי מס וכ-400 תושבים בסנג'ק ירושלים. תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, ועיזים.
בשנת 1870 ביקר בכפר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן וכתב: "בכפר מבנה גדל ממדים באופן יחסי לשאר המבנים בכפר (כנראה מתייחס לביתו של מוכתר הכפר)."
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ"כפר על ראש גבעה, מוקף מטעי זיתים".
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922, שערכו שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 1,029 מוסלמים, ובמפקד 1931 האוכלוסייה גדלה ל-1,297, כולם מוסלמים שאכלסו 272 בתים.
היישוב נפגע קשות ברעידת האדמה ביולי 1927, שבה נפגעו כ-90 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה הייתה 1,940 איש, כולם מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל היה 27,896 דונם, שרובם שימשו למרעה, 4,981 דונם לגידולי דגנים, ואילו 158 דונמים סווגו כשטח בנוי.
בתוכנית החלוקה אבו דיס הייתה אמורה להיות חלק מהשטח הבינלאומי של ירושלים וסביבתה.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר משליטה בריטית לירדנית. בשנת 1961, האוכלוסייה הייתה 3,631 נפש.
בתקופת מדינת ישראל
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית. מיד אחרי מלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם לסעיף 11ב של פקודת סדרי השלטון והמשפט. שר הביטחון משה דיין מינה ועדה של שלושה אלופים (חיים הרצוג, רחבעם זאבי ושלמה להט) על מנת לקבוע את גבולות ירושלים. ממצאי הוועדה של האלופים הוגשו לקראת סוף יוני 1967 ואל מערב ירושלים צורפה מזרח ירושלים יחד עם 70,000 דונם. גבול ירושלים המאוחדת כלל כ-10% משטח היישוב, שסופח לשטחה של ירושלים, ותושביו הפכו למחזיקי תעודת זהות ישראלית. כמו כן, אוכלוסיית אבו דיס גדלה בתקופה זאת כתוצאה ממעבר תושבים מחברון ליישוב ומהתיישבות בדואים שנדדו באזור במגורי קבע באבו דיס. נראה שהסיבה לכך היא אפשרויות הפרנסה שהיו באבו דיס כעיר שסמוכה לירושלים. בנוסף, עברו לאבו דיס תושבים ערבים שגרו ברובע היהודי וגורשו ממנו לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו גדלה חשיבותה הפוליטית של אבו דיס. אבו דיס אמנם הוגדרה כשטח B, אך הרשות הפלסטינית הקימה ביישוב מוסדות שלטון רבים ביחס לגודלו של היישוב. באבו דיס מוקמו משרדיו של מושל נפת אל-קודס מטעם הרשות הפלסטינית. כן הוקם במקום בניין גדול שהיה אמור לאכלס בתוכו את המועצה המחוקקת הפלסטינית. באופן סמלי ממוקם הבניין במרחק 2.8 ק"מ בקו אווירי מהר הבית, בדיוק כמו כנסת ישראל. ממוסדות אלו קיוותה הרשות הפלסטינית להשפיע על הנעשה במזרח ירושלים, שבה נמנע ממנה לפעול בגלוי. בנוסף למוסדות ממשל פלסטיניים, אוניברסיטת אל-קודס הבנויה על אדמות בבעלות יהודית ממוקמת אף היא ביישוב. בשנת 2002, תפס משמר הגבול את מלון קליף בטיעון שהוא דרוש ממסיבות ביטחוניות, זמן קצר לאחר מכן הושלמה בניית חומת ההפרדה שנבנתה בצמוד לו. בשנת 2003, שינתה מדינת ישראל את העילה לתפיסת המבנה, והודיעה לבעלים כי המלון הוא "נכס נפקד", שעובר לבעלותה מתוקף חוק נכסי נפקדים, זאת אף על פי שמעולם לא עזבו את ביתם הנמצא במרחק של 200 מטרים מהמלון. המלון המשיך לשמש את שוטרי משמר הגבול, שגם הציבו מחסום כדי להגביל תנועת פלסטינים לכיוון השכונה קדמת ציון עד שנת 2015, בה פינה מג"ב את המלון.
במסגרת הקמת גדר ההפרדה נבנתה חומת בטון גבוהה שחוצצת בין אבו דיס לבין מזרח ירושלים. מאז הקמת החומה מתבצעת תנועת התושבים מאבו דיס לירושלים ומירושלים לאבו דיס דרך מספר מחסומים. הפרדה זאת מקשה מאוד על חיי התושבים, שהתרגלו לראות בשכונות הירושלמיות שגובלות באבו דיס ואבו דיס עצמה מרקם עירוני אחד. הגדר מפרידה בין 6,000 דונם של אדמה חקלאית, הנמצאים בשטח הישראלי, לבין שאר העיר, ששטחה הוא 28,332 דונם.
בשנת 2013, צלמו קטעים מהסרט עומאר (שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2014) באבו דיס.
בדצמבר 2017, פורסם בתקשורת כי לפי תוכנית השלום של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, אבו דיס מתוכננת להיות בירת המדינה הפלסטינית.
שכונת קדמת ציון
במאי 2004, נכנסו ישראלים מעמותת "עטרת כהנים" לשני בתים בשכונה. הבית הראשון, "בית שרה", בית בן שתי קומות בחלקה הצפוני של אבו דיס. הבית השני, "בית האחים", נמצא בחלקה הדרומי של השכונה. הבתים נרכשו על ידי המיליונר ארווין מוסקוביץ', שתומך כספית בעמותה. לדברי הישראלים שני הבתים שאוכלסו סימנו את כוונת "עטרת כהנים" לבנות במקום שכונה חדשה בשם "קדמת ציון", בהיקף של מאות יחידות דיור. בתחילת שנת 2012 החל ראש עיריית ירושלים ניר ברקת לקדם בניית 300 יחידות דיור במקום.
חינוך
בעקבות האינתיפאדה השנייה וקשיי המעבר בין הגדה המערבית לירושלים, הועברו הפקולטה למדע וטכנולוגיה והפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אל-קודס מירושלים לקמפוס חדש שהוקם באבו דיס, כך שתושבי הגדה יכלו להגיע לאוניברסיטה ללא הגבלות תנועה. הקמפוס ממוקם על גבעה בדרום אבו דיס צמוד לגדר ההפרדה.
מזבלת אבו דיס
בשנת 1981 הוקם על ידי עיריית ירושלים אתר פסולת באבו דיס. עד סגירת האתר ב-2012 הוטמנו בו כ-7 מיליון טון של פסולת ביתית. עד שנת 1999 האתר הופעל על ידי עיריית ירושלים באמצעות קבלן. בשנת 1999 האתר הועבר לידי עיריית מעלה אדומים וקלט כ-1,350 טון של פסולת ביתית ליום, כשמתוכה כ-1100 טון מירושלים. בעשור השני של המאה ה-21, הקים המנהל האזרחי בצמוד למזבלה את הכפר הבדואי ערב אל-ג'האלין.
אנדורו
אנדורו (בלועזית: Enduro) הוא ענף ספורט מוטורי דו גלגלי המתמקד בסיבולת הרוכב והמכונה. המרוצים נערכים על גבי אופנועי שטח בתוואי מעורב (טבעי ומלאכותי).
סגנון המרוצים המקובל ביותר בתחום, שעל פיו אף נערכים מרוצי אליפות העולם באנדורו (WEC) שמארגנת הפדרציה הבינלאומית לאופנועים (FIM), הוא מדידת זמנים בקטעים מיוחדים המכונים ספיישל טסט (Special test). בין קטעי המדידה ישנם קטעי רכיבה המקשרים בין קטעי המדידה השונים. אורך קטעי הקישור יכול לנוע בין מס' קילומטרים בודדים לעד 100 קילומטרים בהתאם למרוץ ולקושי בתוואי הרכיבה. מטרת קטעי הקישור היא להתיש את הרוכבים על מנת להקשות עליהם בהשגת זמני הקפה מהירים בתוך קטעי הספיישל טסט. בקטעי הקישור נדרש המתחרה לרכב ללא איחורים או הקדמות לקטע המבחן הבא ולהתייצב בדיוק בטווח הזמן שנקבע לו מראש. המתחרים מנהלים את לוח הזמנים בתוך המרוץ באמצעות "כרטיס זמנים" שבו מוגדרים הזמנים שבהם נדרש המתחרה להתייצב לקטעים המיוחדים. לדוגמה: רוכב שהקדים והגיע לפני זמן הכניסה שלו לספיישל טסט הבא, יכול לנצל את שניות או הדקות הבודדות לתיקונים מהירים באופנוע, תדלוק וכו'. המנצח במרוצים שכאלו הוא הרוכב שהצליח לסיים את קטעי המדידה המיוחדים בזמן המצטבר המהיר ביותר מבלי לחרוג מזמן הגג בסיום המרוץ כולו.
בעבור 2 סגנונות המרוצים העיקריים הללו, משך המרוץ אינו קבוע, ויכול לנוע ממספר בודד של שעות ועד למרוץ בן 8-9 שעות שנמשך על פני כמה ימים כדוגמת מרוץ מדידת הזמנים בשם - "אנדורו ששת הימים הבינלאומי" או מרוץ ההייר סקרמבל החד יומי "האחרון ששורד".
אופנועי אנדורו
אופנוע אנדורו הוא אופנוע שנבנה ותוכנן מראש לטבעו של הספורט. מהלך המתלים מגיע מאופנועי המוטוקרוס המיועדים לנחיתה מגובה רב, אך כיולם הוא רך יותר כדי להתמודד עם מגוון רחב של מכשולים בגבהים ומסוגים שונים. המנועים הם בדרך כלל בעלי צילינדר יחיד כשאלו בעלי תצורת השתי פעימות הם בנפחים הנעים בין 125 ל-300 סמ"ק. מנועי הארבע פעימות הם בנפחים הנעים בין 250 ועד 650 סמ"ק. תיבת ההילוכים באופנועי אנדורו תהיה בעלת 5 או 6 הילוכים ובדרך כלל יהיו אופנועי אלו מצוידים בגלגל קדמי בקוטר 21 אינץ' וגלגל אחורי בקוטר 18 אינץ'.
האופנועים מצוידים באמצעי תקינה לדרך הציבורית (בדרך כלל מסתפקים בפנס קדמי ובכנף אחורית הנושאת לוחית רישוי קטנה) וזאת בעבור קטעי הקישור החוצים לעיתים דרכים ציבוריות.
באליפות העולם באנדורו המאורגנת על ידי ה-FIM אך גם באליפויות בינלאומיות אחרות, נחלקים אופנועי האנדורו ל-3 קטגוריות עיקריות. רוכבי כל קטגוריה מתחרים כנגד רוכבים בעלי אופנועים בעלי הספקים דומים לשלהם, אך כל הקטגוריות מתחרות על גבי אותו המסלול.
הקטגוריות:
Enduro 1 (או E1): אופנועי שתי פעימות בנפחים שבין 100 ל-125 סמ"ק ואופנועי ארבע פעימות בנפחים בין 175 ל-250 סמ"ק.
Enduro 2 (או E2): אופנועי שתי פעימות בנפחים שבין 175 ל-250 סמ"ק ואופנועי ארבע פעימות בנפחים בין 290 ל-450 סמ"ק.
Enduro 3 (או E3): אופנועי שתי פעימות בנפחים שבין 290 ל-500 סמ"ק ואופנועי ארבע פעימות בנפחים בין 475 ל-650 סמ"ק.
אליפות העולם באנדורו
אליפות ה-WEC (ר"ת World Enduro Championship), החלה דרכה בשנת 1990, כשהיא מחליפה את אליפות אירופה באנדורו שהתקיימה ברציפות משנת 1968. אליפות העולם נערכת בניהולה של ה-FIM ובדרך כלל כוללת בין 8 ל-9 סבבים הנערכים במדינות שונות ברחבי העולם. כל סבב מתקרא Grand Prix, בדומה למרוצים אחרים ברמה בינלאומית שמארגנת ה-FIM במגוון התחומים. סבבים אלו מחולקים ל-2 ימי מרוצים (ול-2 מרוצים נפרדים) שבהם מחולקים למסיימים נקודות אליפות בהתאם למיקומם. אלוף העונה הוא הרוכב שצבר את מרב הנקודות בקטגוריה שלו במהלך כל הסבבים יחדיו. בתום עונת 2008 הוכתר מיקה אהולה, רוכב הונדה כאלוף קטגורית ה-E1, רוכב ימאהה ג'וני אוברט הוכתר כאלוף קטגורית ה-E2 ורוכב KTM סאמולי ארו זכה בפעם החמישית עבורו, באליפות קטגורית ה-E3.
בישראל
למרות שמרוצי ספורט מוטורי לא היו חוקיים בישראל עד לשנת 2012, הרי שמרוצי אנדורו נערכו בארץ ללא תדירות קבועה עוד מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. עמותת האנדורו הישראלית (שהחליפה את שמה מ"עמותת השטח הישראלית" במהלך שנת 2006), מקיימת את ליגת האנדורו הישראלית משנת 1999 לערך, ללא הפסקה. עקביות זו בולטת במיוחד לעומת מצבם העגום של שאר התחומים הדו גלגליים בארץ שלא זכו לפעול יותר משנתיים-שלוש ברציפות.
בכל עונה נערכים ברחבי הארץ כ-8 סבבים שונים. בעונות 2007 ו-2008 נערכו מחצית מהסבבים בסגנון ספיישל טסט ומחציתם בסגנון הייר סקרמבל. בעונת 2009 השתנה היחס לטובת ריבוי מרוצי ספיישל טסט, והחל מעונת 2012 בוצע מעבר לעונה בעלת 8 סבבי ספיישל טסט בלבד.
המרוצים זוכים להענות ולחשיפה רבה יחסית כשבעונות 2007-2010 התחרו מדי מרוץ בממוצע, כ-100 מתחרים. המרוצים זוכים לסיקור וחשיפה באמצעי התקשורת של נישה זו והיבואנים המקומיים פורסים את חסותם על האירועים בהשקעה כספית רבה.
בשנת 2016 התקיימה לראשונה, מאז חקיקת חוק הספורט המוטורי, אליפות ישראל בתמיכה וסיוע של משרד התרבות והספורט.באפריל 2022 נערך בארץ מרוץ נוסף בהשתתפות 174 מתחרים.
סיכומי אליפויות ישראל
בתום עונת 2006/7 הוכתר אוריה כרמלי, רוכב ימאהה כאלוף קטגוריית ה-E1, רוכב סוזוקי יוני לוי זכה באליפות קטגוריית ה-E2 ורוכב KTM עומרי ארבל הוכתר כאלוף קטגוריית ה-E3.
בתום עונת 2007/8 הוכתר עופרי שטראוס, רוכב KTM כאלוף קטגוריית ה-E1, רוכב סוזוקי יוני לוי זכה באליפות קטגוריית ה-E2 ורוכב ימאהה שחר סולימני הוכתר כאלוף קטגוריית ה-E3.
בתום עונת 2008/9 הוכתר תומר שמש, רוכב הוסקוורנה כאלוף קטגוריית ה-E1, רוכב סוזוקי נמרוד חמו זכה באליפות קטגוריית ה-E2 ורוכב KTM נדב לוגסי הוכתר כאלוף קטגוריית ה-E3.
בתום עונת 2009/10 הוכתר הדר עציוני, רוכב KTM כאלוף קטגוריית ה-E1, רוכב אפריליה יוני לוי זכה באליפות קטגוריית ה-E2 ורוכב הוסקוורנה תומר שמש הוכתר כאלוף קטגוריית ה-E3.
בתום עונת 2010/11 הוכתר זיו כרמי, רוכב KTM כאלוף קטגוריית ה-E1, רוכב אפריליה יוני לוי זכה באליפות קטגוריית ה-E2 ורוכב KTM הדר עציוני הוכתר כאלוף קטגוריית ה-E3.
אדירי התכלת
אדירי התכלת הם דמויות קומיקס ישראלי אשר מככבים בכותר קומיקס שקרוי על שמם. הם נוצרו על ידי עופר זנזורי והיו פרויקט הביכורים של הסטודיו זנזוריה קומיקס. הקומיקס מספר על קבוצת גיבורי על החיים בישראל של ימינו. לכותר זה ישנם מספר תת-כותרים כגון "המגשר" ו"הדר" המשמשים קשתות בסיפור העל של הכותר.
סיפור רקע
הסיפור מתחיל בשני נערים בבית ספר תיכון לקראת צבא, עופר: נער מקובל, ספורטאי שלא מצליח בלימודים ולכן נישאר כיתה, ומשה: נער חנון מכיתתו של עופר, חרשן בלימודים, לא מקובל שרוצה להשתלב בחברה. עופר מנצל את זה וכל פעם שמגיע מבחן בבית הספר, עופר קורא למשה לבלות איתו אך בעצם הוא רוצה שהוא יעזור לו ללמוד ולמחרת המבחן שוב חוזר להתעלם ממנו ולבלות עם שאר המקובלים. למשה נמאס מזה אך הוא מבחין שעופר זקוק לו וזה מעלה לו את הביטחון העצמי וגורם לו לדבר מהתנשאות אל עופר ולהתייחס אליו בזלזול.
מקארוב PM
היסטוריה
האקדח Makarov PM פותח בסוף שנות ה-40 כתחליף לאקדח TT. האקדח פותח על ידי ניקולאי מקארוב ונושא את שמו.
אדירי התכלת
סיפור רקע
עופר שצריך את משה ממשיך להתנהג אליו טוב אף על פי שבראשו הוא לא סובל אותו, הדבר יוצר מתח גדול בין השניים. כששוב מגיע יום הלמידה למבחן מסרב משה לעזור לעופר ללמוד, עופר מבטיח לו שייקח אותו לסיבוב בג'יפ שלו אחרי שילמדו. באותו סיבוב מרגיז משה את עופר ולעופר נמאס ומחליט ללמד את משה לקח ונוהג בפראות כדי להפחיד אותו עד שלבסוף גלגל המכונית נתקע בחוט תיל בחוף הים שנמצא ליד הקריה למחקר גרעיני שם בדיוק מתבצע ניסוי גרעיני שיוצא מכלל שליטה ויורה קרן בדיוק לעבר עופר ומשה. הם מרגישים מוזר וממהרים לעזוב את המקום. בינתיים בקריה למחקר גרעיני רואים שכלי רכב ואזרחים נפגעו מן הקרן וממהרים לחפש אותם. בינתיים עופר ומשה מגלים שהם מפתחים יכולות מיוחדות כמו קריאת מחשבות זה של זה, משה מפתח כוח מהירות ועופר גדל לממדים עצומים. וכל אחד מהם מתמודד עם זה בצורה שונה. אך הם לא יודעים שהנסיעה בג'יפ לא רק השפיעה עליהם אלא הולכת להשפיע על כל סביבתם.
מקארוב PM
היסטוריה
האקדח הוכנס רשמית לשירות בשנת 1951, ושימש כנשק תקני של קציני צבא, שוטרים ואנשי כוחות הביטחון בברית המועצות. כמו כן האקדח סופק לצבאות של ברית ורשה ולמדינות אסיה ואפריקה שונות. פרט לברית המועצות האקדח יוצר (לפי רישיון סובייטי) גם בבולגריה, בגרמניה המזרחית ובסין. בסוף שנות ה-90 פותח דגם משופר MP-448 אך הוא הצליח להיכנס לשימוש רחב.
ב-2003 הוחלף המקארוב PM על ידי האקדח Gsh-18 ויריגין PYa.
אדירי התכלת
קשת הדר
קשת הדר היא המשך לשש החוברות הראשונות בכותר. הקשת, שלה מתוכננים ארבע חוברות מתרחשת כשלושה חודשים לאחר הקשת הראשונה. שעון המלווה את החוברת מראה כמה זמן נותר עד לאירוע שעלול להתרחש, ככל שהחוברת מתקדמת הזמן שנותר הולך ומתקדם. קשת זו מהווה חוברות 7-9 בכותר הראשי, כותרת הכותר היא "הזמן לא עוצר גם שאכפת".
עלילת הקשת מתמקדת בהדר, שמאז הקשת הקודמת עובדת בשירות הביטחון. כאשר קולטן נעלם ופיצוץ בו נהרגים מספר אנשים, מבקשת הדר את עזרתו של עצום שעובד כמאבטח במועדון לעזור לה. לאחר שיחה קצרה מסכים עצום לעזור לה לחפש את קולטן. הקוראים מגלים שקולטן נמצא כלוא אצל פרופסור להט ושפרופסור להט הוא זה שהיה אחראי לפיצוץ אם כי בטעות, אך אינו מתחרט ומתחנן לבצע אירוע גדול שעדיין לא ידוע מה הוא אך לפי דבריו הוא אמור "להפוך את ישראל". בשיחה עם ד"ר זרוע שהסגיר את עצמו למשטרה משוחח עם הדר, בשיחה מגלה הדר כי איש בשם "הסנדלר" רוצה לפגוע בה ולכן עשה עסקה עם פרופסור להט וד"ר זרוע, העסקה היא ש ד"ר זרוע ופרופסור להט יסופקו לאנשי הסנדלר כוחות על בתמורה למעבדות סודיות וציוד. ד"ר זרוע שולח את הדר למקום בו הוא שלח את קולטן כך שם נמצאים בריונים המכוונים אותה לעבר הסנדלר. החוברת הראשונה מסתיימת כאשר פרופסור להט מגלה שאחד ההרוגים בפיצוץ היה אחיו.
המגשר
המגשר שהיה קומיקס אורח בגיליון מספר 6 של אדירי התכלת. מככב בקשת הקרויה על שמו בעלת הכותרת: "חליפות ותמורות". הקשת מונה ארבע חוברות ולמרות הוצאת החוברות לפני קשת הדר בסדר הכרונולוגי של אדירי התכלת, קשת המגשר נחשבת למאוחרת יותר והמספור בכותר עצמו הוא 11–14.
עלילת הקשת מספרת על יחידה משטרתית מיוחדת הפועלת סביב כישרונו של אמציה חמציה הידוע בתור "המגשר". יכולתו של אמציה היא לעבור לממד הרביעי ובכך בין היתר לעקוב אחרי אנשים ללא ידיעתם, היחידה זקוקה לעזרתו של אמציה כדי לעקוב אחרי מלחמת הכנופיה שמפרה את הסדר הציבורי ונעשית חמורה יותר ויותר, בעזרת אמציה מצליחה היחידה לגלות פרטים חדשים על הפרשה.
אמנות
את האמנות בקומיקס זה היה אמור לצייר משה זנזורי, אחיו של עופר זנזורי. אך לבסוף דבר זה לא קרה, ועופר היה צריך לצייר את הקומיקס בעצמו. משה צייר את העטיפות של שלוש החוברות האחרונות של ההרצה הראשונה (חוברות 4, 5, 6) ועופר ערך וצבע אותם.
האמנות ב"המגשר"
האמנות בדפי קשת "המגשר" אינה צבעונית כשאר הכותר ומורכבת בגווני שחור, אפור, לבן וורוד, הדבר נותן לקשת מראה יותר אפל משאר הכותר. על כך כתב אלי אשד במאמר על הכותר: "הסיפור עצמו מציג את הצד האפל החשוך תרתי משמע של אשדוד ונראה כמו המקביל הבאטמני לסדרת "אדירי התכלת " הסופרמנית המציגה את אשדוד של אור היום". חלק מעיצובי הדמויות ב"המגשר" מבוסס על פניהם של אנשים אמיתיים, לפני הוצאת המגשר ביקש זנזורי מאנשים שישלחו את תמונות פניהם כדי וכך ביסס על פיהם את דמויות הקומיקס ובהם גם דמות המבוססת על פניו. עמודי השער של המגשר המציגים את דמויות הקשת הם בעצם תמונה שלמה אשר נוצרת כאשר ארבעת עמודי השער של המגשר מוצגים זה לצד זה.
האמנות ב"הדר"
שלא כמו שאר חלקי הכותר שאותם מאייר עופר זנזורי לבדו בקשת הדר מצטרפים אליו אומנים שונים, כאשר כל אומן מאייר מספר דפים בחוברת השלמה ובפעם הראשונה גם אחיו של עופר, משה זנזורי, מאייר גם בתוך דפי החוברת עצמה. האומנים המשתתפים הם: אהוד בר-אל, דדי דובי, אוהד שגיא, שלי גלר, דניאל פיאררט, ניצן איינאו, שרבן ואיתי הומינר יחד עם האחים זנזורי. כאשר את עיצוב האותיות ובלוני הדיבור נעשים על ידי אורית גיל שבמספר עמודים משמשת גם כצובעת. כפי הנראה כמו בסדרת המגשר גם בקשת זו עמודי השער יצרו תמונה שלמה אחת. את השער אייר משה זנזורי וצבע רועי פלד.
מקומות אמיתיים בישראל
בקומיקס מופיעים כמה מאתרים קיימים מישראל שהועתקו וצוירו לקומיקס:
קומיקסים אורחים
בדרך כלל בחוברת אדירי התכלת ישנם קומיקסים אורחים קצרים של זנזוריה קומיקס:
החוברות
ב-2014 הופץ הקומיקס דיגיטלית באפליקציית הקומיקס Comixology.
כנופיה
כְּנוּפְיָה היא קבוצה חברתית של שלושה אנשים או יותר, אשר דרך התקבצות, תצורה וגיבוש התארגנות, חולקים חבריה זהות משותפת. כיום משמשת המילה בעיקר לתיאור ארגון פשיעה או כל התארגנות בעלת כוונות לא חוקיות. לעיתים משמשת המילה כסלנג לתיאור קבוצה מגובשת של אנשים בעלת כוונות זהות. על אף שהשימוש במילה הוא לרוב בהקשרים שליליים, קבוצה חברתית אשר מגדירה את עצמה בשונה מנורמות המיינסטרים מאפשרת לחבריה לאמץ לעצמם את התיאור "כנופיה" כהצהרה לזהות או אפיון משותף.
דיווחים על מעשי הרג הקשורים בפעילותן של כנופיות נפוצים בעיקר בערים הגדולות של ארצות הברית, שם קיימות הכנופיות הוותיקות ביותר וישנו התיעוד הרב ביותר של פעילותן ומיפוי של החברים בהן המוּכרים לכוחות הביטחון המקומיים. בממשל הפדרלי של ארצות הברית מעריכים כי כנופיות מרוויחות את מרבית הכספים שלהן מסחר בסמים, וסך עסקאות אלה מוערך בסך של כ-352 מיליארד דולר. מחלקת המשפטים של ארצות הברית מעריכה שישנן במדינה כ-30,000 כנופיות ולהן כ-760,000 חברים. אלה משפיעים על יותר מ-2,500 קהילות שונות ברחבי ארצות הברית.
אטימולוגיה
בעברית מקור המילה הוא מארמית, והיא "כינופיא" או "כנופיאתה" ובמקור פירושה חבורה, אספה, או אנשים שהתקהלו.
המילה באנגלית, Gang, מגיעה מהמילה באנגלית עתיקה "Gan" שמשמעה "ללכת". המילה התלכדה עם המילה "Gangr" אשר הגיעה מנורדית עתיקה ומשמעה "קבוצה של אנשים". המילה תארה במקור חבורת עובדים, ובממלכה המאוחדת עדיין נעשה בה לעיתים קרובות שימוש במובן זה, אך בקונוטציה שלילית.
היסטוריה
התארגנות בכנופיות קיימת מאות שנים, במדינות שונות ובתחומי פעילות והיקף שונים. היאקוזה ביפן, כנופיות המערב הישן של אמריקה וכנופיית גריידי וקריפס, הטריאדה והסנייקהדס בסין, החשישיון בסוריה והמאפיה בסיציליה הן רק דוגמאות לכנופיות שונות במהלך ההיסטוריה.
במהלך שנות ה-20 היו בשיקגו מעל 1,000 כנופיות שונות. במהלך המאה ה-19 בלונדון ילדים עניים או יתומים רבים שרדו את חיי הרחוב באמצעות הצטרפותם לכנופיות כייסים אשר הופעלו על ידי מבוגרים. בתקופה זו בממלכה המאוחדת ילדים פושעים נענשו ונשפטו כמבוגרים. הם נשלחו לבתי כלא של מבוגרים, הועברו לקולוניות פושעים באוסטרליה, ולעיתים גם הולקו או הוצאו להורג בגין גנבות קטנות.
בשנת 1850 תועדו בניו יורק יותר מ-200 קרבות רחוב בין חברי כנופיות צעירים ובכל הערים הגדולות במהלך התקופה הוויקטוריאנית פעלו כנופיות.
הכנופיות המוקדמות הללו היו ידועות ברווחים שעשו ממעשים לא חוקיים שונים, אך ברוב המדינות הן לא עסקו בסחר בסמים שכן זה הוצא מחוץ לחוץ רק לאחר החתימה על אמנת האופיום הבינלאומית בשנת 1912. מספר הכנופיות המעורבות בסחר בסמים גדל באופן משמעותי בשנות ה-70 ובשנות ה-80 של המאה ה-20, אך ישנן כנופיות אשר אינן מעורבות בתחום זה.
סימנים
סימני כנופיות הם אמצעים ויזואליים או מילוליים המשמשים את חברי הכנופיות להצהרה על השיוך החברתי לכנופיה מסוימת. הסימנים יכולים להיות בצורות שונות כגון סלוגנים, קעקועים, סמלים ייחודיים או סימני-ידיים ומחוות גופניות. רבים מהסימנים הללו, במיוחד סלוגנים וסימני-ידיים, הפכו לחלק מהתרבות הפופולרית. הסימנים המגוונים כוללים אמצעים ואלמנטים שונים אשר מזוהים עם חברי הכנופיה: צבעים מסוימים, סמלי גרפיטי, וסגנון לבוש או עיצוב שיער מסוים. כנופיות יכולות לאמץ לעצמן סמל ייחודי, או להשתמש בווריאציות או בסמלים עצמם: כוכבים שונים, צלבי קרס, וצלבים רגילים, סמלי-לולאות, כתרים, קילשונים, דגלים מסוימים, צורות וחיתוכי-דיבור אופייניים, מילות קוד, סלנג וסימנים וסמלים נוספים המתקשרים לאופייה של הכנופיה, האמונות של חבריה והטקסים שלה - אשר באמצעותם היא מבדילה עצמה מכנופיות אחרות.
כמעין "שפה אלטרנטיבית", משתמשות כנופיות רחוב בסימני-ידיים, מוזיקה, סגנון דיבור וסימון גרפיטי כרמזים שמטרתם לאיים על כנופיות אחרות, ללעוג להן ולסמן אזורי שליטה. מחקר שנערך בנושא התמקד בקשר שבין טרור לבין משמעות הסמלים קבע: "... סמלים הם חשובים מכיוון שיש להם תפקיד חשוב בדרבון הטרוריסט לפעולה, ובהגדרת המטרות לפעולה."
אוכלוסייה
בשנת 2007 היו לכל הפחות 30,000 כנופיות ו-800,000 חברי כנופיות ברחבי ארצות הברית. כ-900,000 חברי כנופיות מתגוררים בקהילות קטנות ברחבי ארצות הברית, וכ-147,000 היו בבתי כלא במדינה בשנת 2009. מספר חברי הכנופיות בלוס אנג'לס מוערך בכ-120,000 איש, והיא נחשבת ל"בירת הכנופיות של אמריקה" וזאת למרות שבשיקגו היחס בין מספר חברי הכנופיות לאוכלוסייה הוא גבוה יותר. גם במדינת אילינוי ישנו יחס גבוה (בין 8 ל-11 חברי כנופיות לכל 1,000 איש) ובקליפורניה (בין 5 ל-7 חברי כנופיות לכל 1,000 איש). ההשתייכות האתנית של חברי הכנופיות בארצות הברית, נכון לשנת 1999, היא שהיספאנים מהווים כ-47% מכלל חברי הכנופיות, אפרו-אמריקאים 31%, לבנים 13% ואסיאתים כ-6%.
יותר מ-1,000 כנופיות ידועות כפועלות בממלכה המאוחדת, נכון לשנת 2009. יש בין 25,000 ל-50,000 חברי כנופיות באל סלוודור שבמרכז אמריקה. בקרטלי הסמים המקסיקניים משתייכים כ-100,000 איש, ושלטונות המדינה מנהלות מאבק משטרתי-צבאי ממושך כנגדם, הנקרא מלחמת הסמים במקסיקו.
היאקוזה הוא אחד מארגוני הפשיעה הגדולים ביותר בעולם. ביפן, נכון לשנת 2005, היו לארגון כ-86,300 חברים המוכרים לרשויות. על הטריאדה בהונג קונג נמנים כ-160,000 חברים, נכון לתחילת המאה ה-21. בשנות ה-50 הוערך כי בהונג קונג ישנם 300,000 חברי טריאדה. ממשלת הרפובליקה העממית של סין טוענת כי הערכת המשטרה היא שישנם 1,221 כנופיות בסגנון טריאדה במדינה, מאז החלה מלחמת הרשויות בהן בשנת 2006, ויותר מ-87,300 איש נעצרו.
השפעת כנופיות על התרבות
לתרבות הפנימית של הכנופיות השפעה לא מבוטלת על התרבות הכללית. ביטויי סלנג כנופיות משתרבבים לשפה, אומנות רחוב של כנופיות משפיעה על האומנות הכללית, וישנם סרטים רבים העוסקים בכנופיות ותרבותן.
גם למוזיקה חדרו השפעות של תרבות הכנופיות. סגנון הראפ הושפע משירים המזוהים עם כנופיות, ותת סגנון שלם, הגנגסטא ראפ, צמח על רקע זה. השיר "The Battle Of Eping Forest" של ג'נסיס עוסק בקרב כנופיות שהתרחש במציאות.
קמוב Ka-50
המסוק נבנה ונוסה בשנות ה-80, אך נכנס לשירות מבצעי בצבא רוסיה רק ב-1995. זהו מסוק כבד, חמוש ומשוריין היטב, אך עם זאת מסוגל להגיע למהירות של כ-300 קמ"ש. כמו כן מסוק זה מצטיין ביכולת תמרון גבוהה ביותר, הודות לצורה המיוחדת שבה בנויים הרוטורים שלו.
רקע
שמועות ופרסומים ראשונים אודות הפיתוח של המסוק החדש על ידי הרוסים התחילו עוד ב-1984. בימים ההם, למומחים במערב עדיין לא היה מושג באיזה סוג מסוק מדובר ואיזה תפקיד הוא יקבל בשדה הקרב המודרני.
הנחיה לפתח מסוק קרב חדש שבעתיד עשוי להוות את בסיס מערך המסוקים סובייטי ירדה ב-1976 מהדרגים הבכירים של הממשל הסובייטי. כבר בימים ההם התחילו להסיק ולהבין שלצבא הסובייטי אין מסוק קרב מתקדם דיו שמסוגל להתמודד עם האיומים החדשים שמתפתחים בשדה הקרב המודרני. מאוחר יותר, במהלך השנים הראשונות של הלחימה הסובייטית באפגניסטן, הדרגים הבכירים בצבא ובממשל הסיקו סופית כי לברית המועצות אין כלי אווירי שמסוגל להעניק סיוע אווירי ראוי עבור כוחות היבשה שלחמו מול לוחמי הגרילה האפגניים. מסוק המיל מי-24, שהשתתף אז בלחימה באפגניסטן כשל במשימתו: הוא היה גדול מידי, כבד מידי, איטי מידי, מצויד באמצעי לחימה מיושנים מאוד והיווה מטרה קלה עבור נשק הנ"מ שהיה בידי האויב.
בנוסף למסקנות של הדרג הבכיר, באמצע שנות ה-70 סוכני הק.ג.ב. סיפקו מידע אודות פיתוח של דור מסוקי קרב חדשים בארצות הברית. מאוחר יותר התברר שמדובר במסוקי AH-64 אפאצ'י. ידיעות אלו גרמו לממשל הסובייטי להאיץ את פיתוח מסוק הקרב החדש.
על פיתוח המסוק החלו לעבוד יחד חברת מיל וחברת קמוב, אך עם התקדמות הפרויקט הופסק שיתוף הפעולה וכל חברה המשיכה בפיתוח דגם עצמאי משלה. חברת קמוב התחילה לפתח דגם תחת השם V-80, על הפרויקט היה אחראי מהנדס צעיר ומוכשר בשם סרגיי מיחייב. מטרתם הייתה ליצור מסוק קטן, קל, מהיר ובעל אמצעים חדשים ומודרניים שיתאימו לשדה הקרב החדש. המבנה של המסוק היה ייחודי מאוד - הוא היה בעל שני רוטורים שמסודרים באופן קואקסיאלי וצוות המסוק היה מורכב רק מטייס אחד.
הדגם שפיתחה מיל קיבל את השם מיל מי-28. צוותו היה מורכב משני טייסים והמבנה שלו היה מבנה של מסוק סטנדרטי. בתחילת שנות ה-80, הייתה תחרות רבה בין שתי החברות. בסופו של דבר בשנת 1985, לאחר טיסות ניסוי רבות של שני המסוקים, הדרג המדיני קיבל את ההחלטה להמשיך לממן את הפרויקט של קמוב על מנת לפתח אותו כמה שיותר מהר. עם זאת, הפרויקט של מיל לא נסגר.
תמונות ראשונות של מסוק הקרב V-80 הופיעו לראשונה לקראת סוף שנות ה-80. כשהתמונות הופיעו, המומחים המערביים התקשו להבין את המבנה הייחודי של המסוק ואיך מבנה זה אמור לסייע למסוק בעתיד. המסוק קיבל את השם Ka-50 בשנת 1992, ובאותה השנה המסוק הוצג לראשונה בסלון אווירי שנערך ברוסיה בז'וקובסקי. המפרט הטכני, הביצועים של המסוק באוויר, החימוש, המערכות המתקדמות והעיצוב הדהימו את משקיפי עולם התעופה בחדשנותם.
בשנת 1993 התחילו ניסויים סופיים של המסוק, פותחה תורת לחימה ותוכנית לשילוב המסוק במערך הלחימה הרוסי. שנתיים לאחר מכן, ב-1995, נשיא הפדרציה הרוסית הנחה על רכישה מסיבית של המסוקים והסבת מערך המסוקים למסוקי Ka-50. בשל המשבר הכללי ברוסיה שפרץ לאחר נפילת ברית המועצות הוחלט לדחות את הרכישה המסיבית של מסוקי קמוב ובמקום זאת לרכוש את מסוקי המי-28. המסוק של מיל אמנם היה בעל ביצועים נחותים יותר ואמצעים פחות מתקדמים מאלו של קמוב אך עם זאת העלות שלו גם הייתה נמוכה יותר. הממשל החליט כי מערך המסוקים יוסב למערך של מיל מי-28, אך בכל זאת הוחלט לרכוש מספר קטן של מסוקי Ka-50 עבור משימות מיוחדות.
בשנות ה-80 במקביל לפיתוח של V-80, צוות הפיתוח של קמוב הציע הצעה נוספת לדרג הבכיר של ברית המועצות. ההצעה כללה לפתח מסוק קרב חדש בעל מערכות אלקטרוניות חדשות ומיוחדות שיופעל בכל מזג אוויר ובכל תוואי השטח לטובת איסוף מודיעין, ופגיעה במטרות איכות שיכול להוות גם סוג של "מפקדה" באוויר. הממשל הרוסי התלהב והשתכנע מהרעיון ושוב הוריד הנחיה לפיתוח מסוק חדש. בשל קשיים כלכליים שהתחילו לתקוף את ברית המועצות כבר בשנות ה-80 הוחלט לא לבנות דגם חדש של מסוק אלא לקחת דגם שכבר קיים ולנסות לשפר ולהתקין עליו את המערכות המתקדמות.
בחברה הוחלט לקחת את הדגם הקיים V-80, שכבר אז היה בתהליכים מתקדמים של פיתוח ולהסב אותו למסוק חדש למטרות שהוצגו. עם הזמן, המסוק קיבל את השם המבצעי Ka-52. הוא בעל מבנה דומה מאוד של רוטורים קואקסיאליים אך בניגוד לקודמו יוטס על ידי צוות שיכלול שני טייסים. מבנה תא הטייס בנוי בצורה כזאת שהטייסים יושבים אחד על יד השני (דבר שלא מקובל במסוקי קרב).
ב-1997, בשיתוף פעולה בין חברת קמוב לתעשייה האווירית של ישראל שופר Ka-50 לצרכים של הצבא הטורקי. המסוק נקרא Ka-50 Erdogan (ארדואן- "לוחם מולד"). המסוק דומה מאוד במבנהו, מוטס על ידי צוות של שני טייסים היושבים אחד מאחורי השני, ובעל שיפורים במערכות האוויוניקה.
השם "כריש שחור" נדבק למסוק לאחר יציאתו של הסרט באותו שם בשנת 1993, בסרט מסופר על המסוק שמשתתף בלחימה בצ'צ'ניה.
מבנה הרוטורים הייחודי
המסוק מתאפיין ברוטור קואקסיאלי, האחד מעל לשני, ומסתובבים לכיוונים נגדיים סביב לציר משותף. דבר זה מבטל את הפיתול האופייני למסוקים רגילים הדורשים רוטור זנב לביטולו. היעדר רוטור הזנב חוסך כ-30% מהספק המנוע הדרוש, ובמקומו הרוטורים הכפולים מאפשרים למסוק לתמרן בגמישות ובזריזות רבה יותר. בנוסף, המסוק בעל מהירות מרבית גבוהה יותר, ומהירות טיפוס גבוהה יחסית למסוקים טהורים.
מבנה תא הטייס: מושב מפלט, מערכות ניווט ואוויוניקה
דבר בולט נוסף במסוק הוא תא הטייס. המסוק מוטס על ידי טייס אחד בלבד. לאחר ניסויים ומחקרים רבים בחברת קמוב הגיעו למסקנה כי טייס אחד יכול לתפעל גם את מערכות החימוש והניווט של המסוק וגם להטיס אותו במקביל. דבר זה מתאפשר על ידי מערכות אוויוניקה חדשות שמותקנות בתוך המסוק, המערכות הללו בעת הצורך לוקחות על עצמן תפקידים מסוימים על מנת לאפשר לטייס להמשיך בעבודתו. לדוגמה, חלק ממערכות הניווט לוקחות על עצמן את מטלות ההטסה של המסוק בזמן שהטייס מתרכז בהשמדת המטרה.
מערכות אוויוניקה
מערכת ABRIS – היא מערכת ניווט מתקדמת המותקנת בתוך המסוק. המערכת מאפשרת מיפוי וטופוגרפיה, ניתוח השטח, מזג האוויר וכיווני הרוח, תכנון מסלול טיסה ונקודות ציון. בנוסף לזה המערכת מחוברת למערכות החימוש של המסוק ומאפשרת הוצאת נתונים מדויקים של המטרה, מעקב ופיזור המטרות בין חברי המבנה.
מערכת "Shkval" – מערכת אלקטרו–אופטית המאפשרת לטייס להינעל ולבצע ירי על המטרה. החיישן של המערכת נמצא בחרטום ומורכב ממצלמת יום ומציין לייזר שמאפשר להנחות את טילי הנ"ט אל המטרה. הטייס שרואה את המטרה, יכול לשלוט במצלמה או לבחור באופציה בה המצלמה אוטומטית ננעלת על המטרה. המערכת מסוגלת לבצע עקיבה אוטומטית אחרי המטרה בלי התערבותו של הטייס ובזאת מאפשרת לטייס להתרכז בטיסה וניווט. בנוסף לזה המערכת משמשת להוצאת נתוני מפה כמו מרחק ואזימוט. חשוב לציין שהמערכת משמשת להכוונה של כל מערכות החימוש של המסוק ולא רק לטילי הנ"ט.
מערכת שליטה דרך קסדה (K-041) – מערכת המאפשרת לטייס לשלוט במערכת "Shkval" ולהינעל על המטרה דרך הקסדה. לאחר הפעלת המערכת מופיע עיגול מטרה בצג הקסדה של הטייס, הטייס צריך לכוון את העיגול על המטרה שהוא רואה בעין. הנתונים אוטומטית מועברים למערכות הניווט והחימוש של המסוק ומאפשרים להינעל על מטרה. מערכת זאת גם מסייעת לטייס לשלוט בחימוש ובמטלות הטיסה במקביל.