cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אופוסום לבן-אוזן
תיאור
אופוסום לבן-אוזן הוא השני בגודלו במשפחת האופוסומים; אורך ראשו וגופו 26–50 ס״מ, אורך זנבו 25–53 ס״מ ומשקלו 500 גרם עד 2.7 קילוגרם. הזכר גדול וכבד יותר מן הנקבה. מבנה גופו של האופוסום גוצי ומגושם, גבו מקושת וראשו גדול, מסיבי וחרוטי. החרטום מחודד ומסתיים באף ריבועי עטור זיפי מישוש ארוכים. האוזניים גדולות, משולשות ובהירות. העיניים גדולות יחסית. הרגליים קצרות יחסית, בפרט הקדמיות. הזנב ארוך, עבה, גמיש וקירח ברובו. הכפיים בעלות טפרים חזקים שמסייעים לו בטיפוס. לנקבה כיס מפותח עם 13 פטמות. הפרווה של אופוסום לבן-אוזן גסה ומדובללת, והיא דקה יחסית לאופוסום גויאנה ואופוסום האנדים שחיים באזורים הרריים יותר. היא מורכבת משכבת שיער קצרה, עבה ואפורה ומעליה שכבה נוספת דלילה ולבנה. בהתאם לכך צבעו הכללי של האופוסום לא מוגדר בבירור, ונע בין אפור מלוכלך לאפור כהה או אפור כסוף. לכ-12% מהאופוסומים יש שכבה עליונה כהה יותר שמשפיעה על המראה, אם כי המין באופן כללי בהיר מקרוביו. הגב כהה יותר משאר הגוף, והכתפיים, הזרועות, והירכיים שחורים. הפנים בולטות בצבע הלבן-צהבהב שלהן, ולאורך המצח יש פס שחור מבריק שנמוג בהדרגה על החרטום. כתם ה-V השחור בין העיניים נעדר לעיתים קרובות אצל מין זה (תלוי באזור), או מסתכם בטבעות דהויות לא בולטות. סימן ההיכר של המין שהעניק לו את שמו הוא אוזניים לבנות לחלוטין, אם כי באוכלוסיות מסוימות בדרום הן עשויות להיות מוכתמות במקצת. הזנב שחור ברובו וורוד בקצהו.
תפוצה ובית גידול
אופוסום לבן-אוזן נפוץ באמריקה הדרומית; טווח התפוצה שלו גדול למדי וכולל את מרבית דרום, מרכז ומערב ברזיל רוב פרגוואי ואורוגוואי, צפון ומרכז ארגנטינה ומרכז ומזרח בוליביה. בחוף המזרחי של ברזיל הוא מוחלף על ידי אופוסום גדול-אוזן, וביתר האזור הצפוני והמערבי של היבשת הוא מוחלף על ידי האופוסום המצוי.
האופוסום לבן האוזן הוא יונק סתגלתן במיוחד, ועובדה זו באה לידי ביטוי בבית הגידול המגוון שלו: יערות נשירים של היער האטלנטי, הסוואנות הטרופיות של הסראדו, הסוואנות היבשת והקוצניות של הקטינגאס, ערבות הפמפס הפוריות, ערבות הפטגוניה הקרירות והצחיחות למחצה, כמו גם ביצות הפנטנל ואזור הגראן צ׳אקו היבש. הוא מצוי גם ביערות משניים, מופרעים או כרותים למחצה, מטעים ואדמות חקלאיות אחרות. החסמים הגאוגרפים שלו הם יער האמזונס בצפון, הרי האנדים במערב, מדבר מונטה ומדבר הפטגוני בדרום ודרום-מערב.
התנהגות ופעילות
האופוסום לבן האוזן חי בבדידות, ולמרות שהוא טפסן מיומן הוא מעדיף לבלות את רוב זמנו על האדמה. הוא יונק לילי מובהק, ויוצא לפעילות מיד לאחר השקיעה עד עלות השחר. את שעות היום האופוסום מבלה בשינה במחסה, לרוב חורי עצים, גזעים חלולים או מתחת לעלי ברומליים. הוא גם עשוי להשתכן בקינים, מאורות ומחילות נטושות של בעלי חיים אחרים. לאופוסום שטח מחיה קבוע שבו הוא מבלה את מרבית זמנו, והוא משתמש בחושיו החדים כדי לאתר מזון וטורפים.
טורפיו של האופוסום כוללים זאב הרעמה, נמרונים, שועלים, עקב צד הדרך, אנקונדה צהובה, אוח וירג'יניה, רב-חנק מצוי, ותנשמת לבנה. בתגובה לאיום הוא נכנס למצב התגוננות עם פה פעור החושף את שיניו החדות והתזת נוזל מצחין מפי הטבעת, ובמקרים קיצוניים יותר מעמיד פני מת. למרות מראהו המגושם, האופוסום מסוגל לרוץ די מהר.
תזונה
האופוסום לבן האוזן הוא יונק אוכל-כל; הוא ניזון בעיקר מחסרי חוליות, אולם תזונתו משתנה בהתאם לזמינות המזון. במהלך העונה הגשומה, האופוסום אוכלים יותר פירות, זוחלים וחיפושיות, בעוד שבעונה היבשה הוא מתבסס על ציד ציפורים ופרוקי רגליים. הרכב התזונה שלו בדרך כלל מתחלק באופן הבא: 39% חסרי חוליות, 28% צמחייה (כולל עלים, עשבים, זרעים וסיבים), 17% ציפורים, 12% פירות וזרעים ו-4% דברים אחרים. מבין חסרי חוליות, האופוסום ניזון בעיקר מחיפושיות, חיפושיות זבל ומרבה רגליים. החומר הצמחי הנצרך הנפוץ ביותר כולל חזזיות, ואסוביה וסולנום, מהסולניים, פטל מאוריציוס ותות שחור מהורדיים ופסיפלורה מהשעוניתיים. בשל חסינותו לארס, האופוסום צד גם נחשים מגוונים, מגומצן יאררקה ועד מיני אנומלפיים.
בעת האכילה, האופוסום יושב בעמדה זקופה למחצה, ובאכילת חסרי חוליות ובעלי חוליות הוא נוהג לאכול תחילה את הראש. האופוסום עוקב לעיתים אחר מרמוסטים מצויים שסורטים עצי טפירירה כדי להנות מהלשד או השרף שנוזל מהם. באזורים הסמוכים למגורי אדם, האופוסום עשוי לחטט בפחים, להזיק למטעים וגינות ולפרוץ ללולים במטרה לאכול ביצים (אם כי הוא עשוי גם להרוג תרנגולות). האופוסום תופס תפקיד חשוב בהתחדשות היער, על ידי הפצת זרעים וגלעינים בצואתו לאחר העיכול.
רבייה ומחזור חיים
כיתר קרוביו, האופוסום לבן האוזן הוא יונק פוליגמי שמתרבה עם מספר בני זוג. יש לו 2 עונות רבייה בדרך כלל, שקשורים במידה רבה לזמינות המזון. לאחר תקופת היריון קצרה של 12–14 ימים הנקבה ממליטה שגר של 4–23 וולדות זעירים שזוחלים לכיס באמצעות הגפיים ונצמדים לאחת מ-13 הפטמות. אלו שלא מצליחים לתפוס פטמה מתים. הגורים גדלים בתוך הכיס במשך החודשיים הראשונים לחייהם, ולאחר מכן מטפסים על גב האם. הם נותרים לצידה במשך במספר שבועות ונגמלים בגיל 3–4 חודשים. תוחלת החיים של האופוסום לבן האוזן קצרה מאוד, ורוב הפרטים שחיים בטבע אינם שורדים מעבר לגיל 20 חודשים.
מצב
אופוסום לבן-אוזן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בגלל תפוצתו הרחבה במיוחד שסביר להניח שתומכת באוכלוסייה גדולה, סובלנות מסוימת לשינויים בבית הגידול, התרחשותו במספר רב של אזורים מוגנים, וגם כי לא סביר שתהיה ירידה משמעותית במספריו בעתיד הנראה לעין. מגמת האוכלוסייה יציבה. במהלך המאה ה-20 המין ניצוד באלפים עבור פרוותו, אולם כיום אין ביקוש עבורה והציד אינו מהווה איום משמעותי עבורו.
רב אהרן
רב אהרן היה אמורא מהדור השישי, שמופיע בשני מקומות בש"ס, בשניהם כמביא מקור בתשובה להתלבטותו של רבינא.
טפיג'רה
טפיג'רה (שם מדעי: Tapejara; פירוש השם מטופי עתיקה: "ישות עתיקה") הוא סוג של זוחל קדום מסדרת הפטרוזאוריה שחי בקרטיקון תחתון, לפני 112 מיליון שנה. מאובניו התגלו ב"תצורות סנטנה" (Santana Formation) בברזיל. ידוע על מין אחד מסוג זה - Tapejara wellnhoferi, אך כמה מינים ששויכו אליו בעבר סווגו מחדש לסוג טופנדקטילוס.
מאפיינים
הטפיג'רה היה אחד מהמוזרים שבפטרוזאורים, בעל ראש נישא עם כרבולת עשוית עצם גדולה יחסית בגובה 30 ס"מ, שככל הנראה הייתה צבעונית ומפוארת, לצורכי תצוגה. שאר הגולגולת הייתה קטנה, חסרת שיניים ובעלת פתחי עיניים ולסת גדולים. אורכו הגיע ל-80 ס"מ ומוטת כנפיו עשויות העור הגיע לשלושה מטרים. על אף גודלו, הגיע משקלו של הטפיג'רה רק ל-5 ק"ג, עקב עצמותיו החלולות.
הטפיג'רה חי בתקופת הקרטיקון הקדום וחי בלהקות. עקב מבנה הגולגולת שלו ייתכן שבנוסף לדגים ויצורים קטנים היה ניזון גם מפירות או מזרעי צמחים.
בתרבות
פטרוזאור זה מופיע בסדרה ללכת עם דינוזאורים ובמשחקי המחשב עולם היורה: המשחק וJurassic World Evolution 2.
מגפת הקורונה באנדורה
התפשטות מגפת הקורונה באנדורה החלה בתחילת מרץ 2020.
התפשטות המגפה
ב-2 במרץ הודיעה אנדורה על מקרה ראשון של הדבקה בנגיף הקורונה בשטחה. מדובר בגבר בשנות ה-20 לחייו שחזר לאחרונה ממילאנו, שבצפון איטליה, אחד ממוקדי התפרצות הקורונה החמורים ביותר באירופה ובעולם.
בנוסף על כך, ראש ממשלת אנדורה, שאווייר אספוט הודיע כי כל מוסדות הציבור ייסגרו למשך שבועיים מלבד אלה המספקים שירותים חיוניים כמו תחנות דלק וחנויות פארם.
יום לאחר מכן, ב-14 במרץ החליטה המועצה הכללית של אנדורה כי חגיגות יום החוקה של אנדורה יבוטלו. בנוסף, הוטלו הגבלות על גבולות המדינה, ואנשים הורשו לעזוב רק לטובת סיבות רפואיות, הובלת סחורות או לטובת תושבים הנמצאים בחו"ל. מכירה של אלכוהול או טבק לתיירים נאסרה, והכמות שהותרה למכור לבעלי אזרחות אנדורית או תושבים הוגבלה.
ב-16 במרץ הכריז ראש ממשלת אנדורה, שאווייר אספוט על הפסקת הבנייה והפעילות התשתית עקב הגידול בכמות המקרים של נגיף הקורונה במדינה.
ב-17 במרץ נשא הנסיך השותף של אנדורה, ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה הודעה טלוויזיונית מיוחדת בה הוא קרא להוכרת תודה ושיתוף פעולה בקרב כולם.
ב-22 במרץ הודיעה אנדורה על מקרה המוות הראשון בשטחה. הקורבן, הוא גבר בן 88.
ב-29 במרץ הודיעה קובה על שליחת 27 אחיות ו-12 רופאים לעזור לצוות של בית חולים הכירורגי נוסטרה סנורה דה מריטקסל.
קרב גוודלקנל
קרב גוודלקנל (Battle of Guadalcanal), הידוע גם בשם המערכה בגוודלקנל, היה סדרת עימותים צבאיים, שנערכו באזור האי גוודלקנל, בין כוחות האימפריה היפנית לבין כוחות בעלות הברית, בין 7 באוגוסט 1942 ל-9 בפברואר 1943. המערכה התנהלה במסגרת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית, בעיקר אמריקאים, באיים גוודלקנל, טולאגי ופלורידה שבדרום איי שלמה במטרה למנוע מהיפנים את השימוש בהם לחסימת דרכי השיט והאספקה בין ארצות הברית, אוסטרליה וניו זילנד. בעלות הברית התכוונו תחילה להשתמש בגוודלקנל ובטולאגי כבסיסים מהם תשוגר התקפה על הבסיס היפני ברבאול. חיילי בעלות הברית הצליחו לכבוש את טולאגי ופלורידה מידי היפנים, ששהו באזור ממאי 1942, וכמו כן כבשו שדה תעופה שהיה באותה עת בבנייה בגוודלקנל (ייקרא מאוחר יותר שדה הנדרסון).
לניצחון בעלות הברית בגוודלקנל נודעה חשיבות אסטרטגית רבה. קרב גוודלקנל, יחד עם המערכה באיי שלמה והמערכה בגינאה החדשה, סימנו את המעבר של בעלות הברית ממגננה למתקפה בזירת האוקיינוס השקט, מתקפה שהביאה בסופו של דבר לכניעת יפן ולסיום מלחמת העולם השנייה.
רקע
ב-23 בינואר 1942 כבשו היפנים את עיר הנמל החשובה רבאול שבבריטניה החדשה. כדי להגן על אגפיהם, תכננו היפנים לכבוש את האי טולאגי שבקבוצת איי שלמה במערב, את העיר לאה, את סלמאואה ואת פורט מורסבי שבגינאה החדשה במזרח. ב-13 במרץ כבשו היפנים את לאה ואת סלמאואה בנחיתות מן הים, אך התקפות אוויר של מטוסים אמריקניים על צי הפלישה השמידו שלושה רבעים מכלי השיט היפניים. בשל האיום הברור שהציבו מטוסי בעלות הברית באזור, דחו היפנים את הנחיתות בטולאגי ובפורט מורסבי עד הגעת כוח ימי מספיק להתמודד מולם.
ב-3 במאי פתח הצי היפני במבצע MO, שבו כבש כוח ימי קטן את טולאגי, אך הניסיון להעביר חיילים לפורט מורסבי מספר ימים לאחר מכן נכשל, כשנושאות המטוסים משני הצדדים נלחמו אלו באלו בקרב ים האלמוגים. כחודש לאחר מכן נפגשו נושאות המטוסים של שני הצדדים פעם נוספת בקרב מידוויי, בו הנחיל הצי האמריקני תבוסה קשה לצי היפני כשטיבע ארבע נושאות מטוסים והשמיד 270 מטוסים. חשיבותו של קרב מידוויי נעוצה לא רק בכך שהיה הניצחון המשמעותי הראשון של בעלות הברית על יפן שעד אז לא נוצחה, אלא גם בעובדה שקרב זה דלדל בצורה ניכרת את מספר נושאות המטוסים שנותרו לאימפריה היפנית. עד קרבות אלו היו בעלות הברית בעמדת מגננה באוקיינוס השקט, אך ניצחונות אלה אפשרו להן ליטול את היוזמה האסטרטגית מידי היפנים.
כדי לעצור את ההתפשטות היפנית בדרום מערב האוקיינוס השקט, וכדי להגן על קווי התחבורה הימית בין ארצות הברית ואוסטרליה, הגה אדמירל ארנסט קינג, מפקד הצי האמריקני, את תוכנית הפלישה לאיי שלמה. המתקפה, כך טען, תמנע מהיפנים שימוש באיים אלה וכתוצאה מכך תסיר את האיום על דרכי התקשורת והאספקה של בעלות הברית, וגם תספק להן מאחז בדרום מערב האוקיינוס השקט. הפלישה לאיי שלמה תיערך במקביל לכיבוש גינאה החדשה על ידי כוחות צבא ארצות הברית בפיקודו של גנרל דאגלס מקארתור, כשהמטרה הסופית היא כיבוש הבסיס היפני ברבאול. אף שהנשיא פרנקלין רוזוולט נתן את הסכמתו לתוכנית, נאלצו מפקדי זירת האוקיינוס השקט להיאבק על קבלת כוח אדם ומשאבים בשל תמיכת ארצות הברית במדיניות "אירופה תחילה" של וינסטון צ'רצ'יל. לפיכך התנגד גנרל ג'ורג' מרשל, ראש המטה הכללי של צבא ארצות הברית, לתוכניתו של קינג והעלה את השאלה מי יפקד על המערכה. קינג השיב שהצי וחיל הנחתים ינהלו את המערכה בעצמם, והורה לאדמירל צ'סטר נימיץ, מפקד זירת האוקיינוס השקט, להתחיל להכין תוכניות לכך. בסופו של דבר, ב-2 ביולי, ניצח קינג בוויכוח, ותוכנית הפלישה המשיכה בברכת המטות המשולבים.
היפנים
לאחר שכבשו את טולאגי, הקימו בו היפנים בסיס מטוסים ימיים, ובראשית יוני נחתו יחידות בינוי בגוודלקנל והחלו בהכנות לבניית שדה תעופה. בראשית אוגוסט שהו בגוודלקנל 2,818 חיילים, ובסביבות טולאגי שהו כ-900 חיילים, רובם מיחידות בינוי. תפקידיהם של בסיסים אלה היה לספק הגנה לבסיס היפני המרכזי ברבאול, לאיים על נתיבי התקשורת והאספקה של בעלות הברית ולשמש אזור היערכות לקראת המבצעים המתוכננים נגד פיג'י, קלדוניה החדשה וסמואה. עם השלמת שדה התעופה תכננו היפנים לשלוח לגוודלקנל 45 מטוסי קרב ו-60 מפציצים על מנת שיספקו חיפוי אווירי לכוחות הצי בעודו עושה דרכו לדרום האוקיינוס השקט.
התבוסה בקרב מידוויי, ובעיקר אובדן המטוסים בו, הביאו את הפיקוד היפני לבטל את הפלישות לפיג'י, לסמואה, ולקלדוניה החדשה. תחת זאת הוקם ברבאול הצי השמיני, שמטרתו הייתה להגן על הכיבושים בדרום האוקיינוס השקט, והפיקוד עליו נמסר לתת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, שהשתתף בהתקפה על פרל הארבור ובפשיטה באוקיינוס ההודי. לרשותו של מיקווה עמדו ארבע סיירות כבדות, שלוש סיירות קלות, שמונה משחתות, וחמש צוללות. בנוסף, חנה ברבאול הצי האווירי ה-11, בפיקודו של תת-אדמירל נישיזו צוקהארה. לצי האוויר היו באזור 39 מטוסי קרב מסוג A6M זירו, 16 מפציצים מסוג אאיצ'י D3A, 32 מפציצי מיצובישי G4M, ו-25 מטוסים ימיים ומטוסי סיור נוספים.
היפנים, דרך שימוש במודיעין אותות, היו מודעים לפעילות רחבת ההיקף של כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, אך הסיקו שהכוחות נועדו לחיזוק אוסטרליה או לחיזוק פורט מורסבי שבגינאה החדשה.
בעלות הברית
בעלות הברית בחרו באיי שלמה (מדינת חסות של בריטניה) הדרומיים - גוודלקנל, טולאגי ופלורידה - כמטרתם הראשונה. ראשית תכננו בעלות הברית לתקוף רק את טולאגי ואת איי סנטה קרוז, אך לאחר שדיווחי מטוסי סיור ויירוט תשדורות של היפנים העידו שהם בונים שדה תעופה בגוודלקנל, נוסף כיבושו של האי למטרות המתקפה במקום כיבוש איי סנטה קרוז. הקמת שדות תעופה נוספים על ידי היפנים באיי שלמה העידו על דחיפות היציאה למתקפה, לפני שהיפנים ישיגו עליונות אווירית באזור. כוחות קרקע, אוויר וים של בעלות הברית נשלחו להקים בסיסים בפיג'י, בסמואה, בהברידים החדשים ובקלדוניה החדשה, והאי אספיריטו סנטו בהברידים החדשים נבחר לשמש מקום מושבה של מפקדת בעלות הברית בזירת דרום האוקיינוס השקט, ונקודת יציאה למתקפה. הנחיתה באיי שלמה, שכונתה "מבצע מגדל שמירה" (Operation Watchtower), נקבעה ליום 1 באוגוסט 1942.
קינג מינה את אדמירל משנה רוברט גורמלי למפקד זירת דרום האוקיינוס השקט והטיל עליו את משימת כיבוש טולאגי וגוודלקנל. ב-16 ביולי פרסם גורמלי את תוכניתו לכיבוש גוודלקנל וטולאגי, ומסר את הפיקוד על כל כוחות האוויר מבסיסים קרקעיים, שנקראו "כוח משימה 63", לידי אדמירל משנה ג'ון מקיין. כוחות אלה כללו 282 כלי טיס, בהם 79 מטוסי P-39 איירקוברה, 49 F4F ויילדקט, 28 PBY קטלינה, 32 B-17 מבצר מעופף, וכלי טיס נוספים, חלקם מיושנים.
את הפיקוד על הכוחות הימיים במבצע, שכונו "כוח המשלוח" או "כוח משימה 61", מסר גורמלי לתת-אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר. לרשותו של פלטצ'ר עמדו 82 כלי שיט, והוא חילק אותם לשני ציים: "כוח הסיוע האווירי" (או "כוח משימה 61.1"), בפיקודו של אדמירל משנה לי נויס, ו"הכוח האמפיבי" (או כוח משימה 61.2"), בפיקודו של אדמירל משנה ריצ'מונד טרנר. כוח הסיוע האווירי של נויס כלל שלוש קבוצות נושאות מטוסים ומלוותיהן: סרטוגה, בפיקודו של פלטצ'ר עצמו, ואספ בפיקודו של נויס, ואנטרפרייז, בפיקודו של אדמירל משנה תומאס קינקייד, ותפקידו היה להעניק חיפוי ימי ואווירי לחיל המשלוח.
הכוח האמפיבי של טרנר כלל אוניות תובלה וכלי רכב אמפיביים, אותם חילק לשתי קבוצות, אחת לטולאגי והאחרת לגוודלקנל. בנוסף, תחת פיקודו של טרנר היה כוח משחתות שסיפק הגנה קרובה לאוניות התובלה, קבוצת שולות מוקשים, וקבוצת הגנה רחוקה, שכלל שלוש סיירות אוסטרליות וסיירת אמריקנית, תחת פיקודו של אדמירל משנה ויקטור קראצ'לי מהצי המלכותי האוסטרלי.
גורמלי הטיל את משימת כיבוש טולאגי וגוודלקנל על דיוויזיית הנחתים הראשונה של חיל הנחתים של ארצות הברית, בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט. ונדגריפט חילק את הדיוויזיה שלו לשני חלקים לא-שווים. "הקבוצה הצפונית" בפיקודו של סגנו של ונדגריפט בריגדיר גנרל ויליאם רופרטוס מנתה כ-3,000 נחתים ומטרתם הייתה כיבוש האיים טולאגי, גווטו וטנמבוגו, ו"קבוצת גוודלקנל" בפיקודו של ונדגריפט עצמו מנתה כ-11,300 נחתים. קבוצת גוודלקנל התחלקה אף היא ל"קבוצת קרב A", שכללה את רגימנט הנחתים החמישי, ו"קבוצת קרב B", שכללה את רגימנט הנחתים הראשון, ויחידות מסייעות נוספות. מטרתה של קבוצת גוודלקנל הייתה כיבוש לונגה פוינט, אזור מישורי ששכן בחוף הצפוני של גוודלקנל ובו נמצא שדה התעופה.
רוחיר ואן דר ויידן
רוחיר ואן דר ויידן (בהולנדית: Rogier van der Weyden; בסביבות 1399/1400 – 18 ביוני 1464), צייר פלמי.
קרב גוודלקנל
בעלות הברית
בזמן טעינת אוניות התובלה בניו זילנד לקראת היציאה למבצע התברר שאין בנמצא מספיק אוניות תובלה כדי להוביל את כל הציוד לו נזקקה הדיוויזיה הראשונה. לפיכך החלו בצמצום האספקה, וציוד שלא היה נחוץ ביותר נותר בחוף. בין השאר, נשארו מאחור יחידות שלמות, 75% מכלי הרכב, וקצין האספקה הראשי של הדיוויזיה צמצם את אספקת האוכל מ-90 ימים ל-60 ימים, ואת אספקת התחמושת לעשרה ימים בלבד.
רוחיר ואן דר ויידן
ביוגרפיה
ואן דר ויידן נולד בשם רוז'ה דה לה פסטיר (Roger de la pasture) למשפחה עשירה שהתגוררה בעיר טורנה (כיום בבלגיה) מאז 1260. החל בקריירה שלו כצורף זהב, ותכשיטיו מוכיחים כי היה מיומן גם בפיסול. החל מ-1427 שימש כשוליה אצל הצייר רובר קמפן, שהיה ראש אגודת הציירים בטורנה. ב-1432 הוסמך כצייר אומן, והיה לחבר באגודת הציירים שבעיר. בציוריו הראשונים ניכרת השפעתו של הצייר הפלמי יאן ואן אייק. ב-1435 נסע לבריסל וב-1436 נתמנה לצייר העיר, תפקיד שבו אימץ לעצמו את שמו הפלמי רוחיר ואן דר ויידן (ואן דר ויידן = דה לה פסטיר = מן האחו).
קרב גוודלקנל
בעלות הברית
בנוסף לאספקת המזון והתחמושת המצומצמת, נאלצו הנחתים להסתפק ברובה ספרינגפילד מימי מלחמת העולם הראשונה, ורק בהמשך המערכה הגיעו לגוודלקנל רובי ה-M1 גאראנד המשופרים לידי החיילים האמריקנים. כאמור, אוניות התובלה השאירו את מרבית הציוד הכבד של הדיוויזיה בניו זילנד, אך בין הכוחות הנוחתים היו רגימנט הנחתים ה-11 שהיה רגימנט ארטילריה, שצויד בתותחי הוביצר 75 מ"מ, שנועדו לספק ליחידות הרובאים סיוע ארטילרי קרוב. בנוסף ליחידת הארטילריה, הצטרפו לכוחות הנוחתים גם גדוד טנקים קלים מדגם M3 סטיוארט.
רוחיר ואן דר ויידן
ביוגרפיה
ואן דר ויידן זכה להזמנות רבות לציוריו משליטים, בישופים ומנזרים, ובעבור ציוריו גבה מחיר גבוה. כמו כן צייר את דיוקניהם של דוכסי בורגונדיה פיליפ השלישי "הטוב" ושארל הראשון. רבים מציוריו שרדו עד ימינו אלה, ובהם "יום הדין האחרון" בעיר בון שבבורגונדיה, בבית החולים שהקים רולן, ראש ממשלתו של פיליפ השלישי. בשנת היובל, 1450, נסע ואן דר ויידן לרומא, נפגש עם ציירים איטלקיים וקידם את השימוש בצבעי שמן באיטליה. חזר לבריסל, המשיך לצייר, נידב את כספו למטרות צדקה והתגורר שם כל ימי חייו הנותרים. כאשר נפטר ב-1464 היה הצייר המפורסם ביותר באירופה. לציוריו נודעה השפעה על ציירים רבים ובהם על האנס ממלינג שהיה תלמידו.
קרב גוודלקנל
בעלות הברית
מלבד צי ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית, השתתפו במבצע גם יחידות מצבאות בעלות הברית האחרות. אדמירל משנה ויקטור קראצ'לי הבריטי הוביל את כוח ההגנה של הצי האוסטרלי המלכותי על אוניות התובלה, ותחת פיקודו עמדו סיירות אוסטרליות. בנוסף, תצפיתני חופים אוסטרלים נפרסו לאורך איי שלמה ובסמוך לבסיסים יפנים, ודיווחו באופן שוטף לבעלות הברית אודות פעילות הצי הקיסרי באזור, מודיעין שהיה יקר ערך. מאוחר יותר איפשרו התראות אלה לשאר כוחות בעלות הברית באזור גוודלקנל להתגונן מפני התקפה ימית או אווירית מבעוד מועד. בנוסף לתצפיתני החופים, באי גוודלקנל חיו לפני המלחמה אזרחים אוסטרלים וניו זילנדים שהנהיגו את הקהילה המקומית לפי המנדט שניתן להם. עם פרוץ המלחמה הצטרפו מספר אוסטרלים שנותרו מאחור למערך התצפיתנים. ערכם המוסף של תצפיתנים אלה התברר לאחר נחיתת בעלות הברית בגוודלקנל, כשאנשים אלה, וכן תושביו הילידים של האי, הדריכו את הנחתים האמריקנים ביער הגשם העבות שכיסה אותו.
מודיעין
בניגוד לקרב מידוויי, בו נהנה הצי האמריקני מהיתרון המובהק שבפיצוח תשדורותיו המוצפנות של האויב, בקרב גוודלקנל לא הצליחו יחידות המודיעין של בעלות הברית לפענח את הצופן היפני. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שהצי הקיסרי החליף את הצופן שלו זמן מה לפני תחילת הקרב, ומפענחי הצפנים טרם פיצחו את הצופן החדש. למרות זאת, הפיקו בעלות הברית מודיעין רב ערך מניתוח נפח התעבורה של היפנים. כך למדו אלחוטני בעלות הברית לזהות פעילות של יחידות ימיות מסוימות או לגלות את מיקומן, ואף הצליחו להסיק על פעילות עתידית מיירוט תשדורות לא מוצפנות. אולם בקרב גוודלקנל לא נהנו בעלות הברית מתמונה מלאה של כוונות היפנים, כפי שקרה בקרב מידוויי.
זירת הקרב
הקרב נערך באי גוודלקנל השוכן בדרום מערב איי שלמה. שטחו של האי 5,336 קילומטרים רבועים, והוא מכוסה ברובו ביער גשם טרופי עבות. פנים האי הוא הררי, ומורכב מרכסי הרים בגובה של עד 2,330 מטרים, הצונחים בתלילות אל חופו הדרומי של האי, ושוניות אלמוגים מונעות התקרבות אוניות לחוף. מצפון לרכס ההרים המרכזי, הופך הנוף ההררי לגבעות נמוכות העשויות שברי אלמוגים המוקפות ביער הגשם. שחיקה טבעית הביאה לכך שהחוף הצפוני של גוודלקנל מורכב ברובו מחופים חוליים המוקפים בשדות דשא גבוהים ובמטעי קוקוס. מהרכס המרכזי זורמים מספר נהרות לכיוון שפלת החוף הצפונית, ויוצרים בדרכם גאיות צרים. עם הגיעם למישור הופכים הנהרות ללגונות הזורמות לאיטן לים. בהתאם למיקומו בדרום האוקיינוס השקט, שורר בגוודלקנל אקלים טרופי, המאופיין בגשמים כבדים, לחות גבוהה וטמפרטורות גבוהות.
תנאים גאוגרפים אלה הפכו את הלחימה בגוודלקנל לקשה ביותר. מלבד החום והלחות, נאלצו חיילי שני הצדדים להתמודד עם מגוון מחלות טרופיות, כגון מלריה וקדחת דנגי. בנוסף, המבנה הטופוגרפי של האי המחורץ ברכסי הרים ובגאיות הקשה מאוד על התנועה בו, ועל מנת לעבור ביער הגשם היה על החיילים לקצץ בדרכם בצמחייה העבותה ולבוסס בבוץ העמוק שכיסה את אדמת יער הגשם.
בנוסף, האי גוודלקנל שוכן באמצע הדרך בין שני הבסיסים הראשיים של הצדדים: כ-1,000 קילומטרים מערבית למפקדת בעלות הברית באספיריטו סאנטו, וכ-1,000 קילומטרים דרומית-מזרחית לרבאול. אמנם היפנים הקימו מספר בסיסים ברחבי איי שלמה, אך לרוב היו אלה בסיסי אוויר קטנים, ולא שימשו אתרי היערכות גדולים. בשל מרחב האוקיינוס הגדול ששכן בין גוודלקנל לשני בסיסים מרכזיים אלה, נאלצו שני הצדדים להסתמך כמעט באופן בלעדי על שינוע תגבורות ואספקה בדרך הים, ולשליטה בים הייתה חשיבות מכרעת. בשל השימוש הגובר בכלי טיס לפגיעה בספינות האויב, השליטה הימית, לפחות בשעות היום, הייתה תלויה לחלוטין בהשגת עליונות אווירית מקומית באזור סביב גוודלקנל. אולם בשעות החשיכה, שעה שהפעילות האווירית הייתה מוגבלת ביותר, נודעה חשיבות רבה ליכולות לוחמת הלילה, ובתחום זה נהנו היפנים מיתרון רב על פני בעלות הברית.
הסיבה ליתרון היפני נבעה מהדוקטרינה הצבאית של הצדדים היריבים. שני הצדדים צפו שהמלחמה בים תוכרע בקרב אחד מכריע בים הפתוח בין אוניות המערכה של שני הצדדים. אולם בעוד האמריקנים הסתמכו על העליונות המספרית שהבטיחו לעצמם בוועידה הימית בוושינגטון ב-1921, תכננו היפנים לבצע שלב מקדים לקרב המכריע, בו ישלחו צוללות, משחתות וסיירות חמושות בטורפדו לערוך מתקפות ליליות על אוניות צי ארצות הברית, במטרה לגרום לו נזק ולהשיג לפחות שוויון במספר אוניות המערכה. בשל כך שקדו היפנים בין שתי מלחמות העולם על פיתוח והטמעה של דוקטרינת לחימה לילית, ערכו אימונים ליליים רבים, ואף פיתחו טורפדו שעלה בהרבה על ביצועיו של מקבילו האמריקאי. בניגוד להם, ערכו האמריקנים אימוני לילה מועטים, ועם התגברות המערכה באוקיינוס האטלנטי והפניית אוניות מלחמה להגנת השיירות, בוטלו אימוני הלילה כמעט כליל.
נחיתות
בחסות מזג האוויר סוער, התאפשר לכוחות הנחיתה של בעלות הברית להתקרב לגוודלקנל מבלי להראות בבוקר 7 באוגוסט. כוח הנחיתה התחלק לשני חלקים: החלק הראשון נשלח לתקוף את גוודלקנל, והחלק השני נשלח לטולאגי, לפלורידה ולאיים הסמוכים. ספינות המלחמה של בעלות הברית הפגיזו את חופי הנחיתה בעוד מטוסים מנושאות המטוסים הפציצו את עמדות היפנים והשמידו חמישה עשר מטוסים ימיים בבסיסם בסמוך לטולאגי.
3,000 נחתים אמריקאים נחתו בחופי האיים הקטנים גאבוטו וטנמבוגו, הסמוכים לטולאגי. באותה עת איישו את בסיס המטוסים הימיים 886 אנשי הצי היפני, שהעמידו התנגדות נחושה, אך לבסוף נפלו האיים לידיים אמריקאיות, טולאגי ב-8 באוגוסט וגאבוטו וטנמבוגו ב-9 באוגוסט. בקרב נהרגו כמעט כל המגנים היפנים, ומאה נותרים נמלטו לאי פלורידה הסמוך.
בניגוד לטולאגי גאבוטו וטנמבוגו, נתקלו הכוחות שנחתו בגוודלקנל בהתנגדות מועטה בלבד. בשעה 09:10 ב-7 באוגוסט נחתו בחופי גוודלקנל 11,000 נחתים, בין קוֹלי ללוּנגה. בדרכם ללונגה נתקלו הנחתים ביער גשם סבוך וחנו ללילה כ-910 מטרים משדה התעופה של לונגה. ביום המחרת המשיכו הנחתים להתקדם, חצו את נהר לונגה וכבשו את שדה התעופה בשעה 16:00 ב-8 באוגוסט, גם הפעם ללא התנגדות. הכוחות היפנים ששהו בשדה התעופה נטשו אותו בשל ההפגזות הכבדות, ונעו מערבה לאזור נהר מטניקאו ומבלט קרוז בהותירם מאחור מזון, אספקה, ציוד בנייה ו-13 גופות.
במהלך הנחיתות ב-7 וב-8 באוגוסט תקפו מטוסים יפנים מרבאול את כוחות בעלות הברית מספר פעמים והסבו נזק למספר ספינות. במהלך התקיפות האוויריות שנמשכו יומיים איבדו היפנים 36 מטוסים לעומת 19 אמריקאים. תת-אדמירל פלטצ'ר, שחשש לשלום נושאות המטוסים היקרות שלו בעקבות התקיפות היפניות, והיה מודאג לגבי מצב הדלק שלהם, החליט להסיג את כוחות הצי שבפיקודו מאיי שלמה בערב 8 באוגוסט, ובכך למעשה הסיר את החיפוי האווירי מכוחות הקרקע ומ"הכוח האמפיבי" בפיקודו של טרנר. כתוצאה מכך החליט טרנר להסיג גם את ספינותיו מגוודלקנל, אף על פי שיותר מחצי מהאספקה והציוד שנדרשו לחיילים על האי טרם נפרקו. הוא תכנן לפרוק את כל האספקה שיוכל במהלך ליל 8 באוגוסט, ולעזוב את גוודלקנל בבוקר 9 באוגוסט.
קרב האי סאבו
באותו לילה, בשעה שכלי הרכב האמפיבים של טרנר פרקו את תכולתם, נתקלו שני פטרולים ימיים של בעלות הברית בכוח יפני שמנה שבע סיירות ומשחתת אחת, שיצאו מרבאול. בקרב שפרץ הדגימו היפנים את עליונותם המוחצת בלוחמה לילית כשטיבעו סיירת אוסטרלית אחת ושלוש אמריקאיות, והסבו נזק רב לסיירת אמריקאית ושתי משחתות נוספות, לעומת נזק בינוני לסיירת יפנית אחת. מפקד הכוח היפני, תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, לא היה מודע לעובדה שפלטצ'ר הסיג את ציו מגוודלקנל, ולכן מיהר לסגת לרבאול מבלי שניסה לתקוף את ספינות התובלה, שנותרו חשופות. חששו היה שכוחו יהיה חשוף לתקיפות אוויריות מנושאות מטוסים אם יישאר באזור כשיעלה האור. בראייה לאחור התבררה החלטתו של מיקווה שלא לתקוף את ספינות התובלה כטעות קריטית.
פעולות ראשונות בגוודלקנל
11,000 הנחתים שנחתו בגוודלקנל התרכזו תחילה בהקמת טבעת הגנה סביב רמת לונגה ושדה התעופה. תוך ארבעה ימים הם העבירו את כל האספקה שהונחתה בחופי האי למספר מצבורים שנפרסו בתוך המתחם המוגן, והעבודה על שדה התעופה נמשכה תוך שימוש בכלים הכבדים היפניים. ב-12 באוגוסט נקרא שדה התעופה שדה הנדרסון, על שמו של לופטון הנדרסון - טייס של חיל הנחתים שנהרג בקרב מידוויי. ב-18 באוגוסט החל השדה לפעול. כמות האספקה שפרקו ספינות התובלה על החוף הייתה אמורה להספיק לחמישה ימים, ובצירוף האספקה שהשאירו היפנים מאחור עמדה לרשות הנחתים כמות מזון מספיקה לשבעה עשר יום וכמות תחמושת לארבעה ימי לחימה. כתוצאה מכך הורה ונדגריפט על. קיצוב המזון, ומתן שתי ארוחות ביום בלבד.
מעט לאחר הנחיתה פגעה בנחתים מגפת דיזנטריה. עד אמצע אוגוסט נפגע ממנה נחת אחד מכל חמישה. מחלות טרופיות עתידות היו להשפיע על יכולת הלחימה של שני הצדדים לאורך כל תקופת המערכה בגוודלקנל. אף על פי שמספר פועלים קוריאנים הסגירו עצמם לנחתים, מרבית היפנים והקוריאנים הנותרים נסוגו אל הגדה המערבית של נהר מטניקאו, והתקיימו בעיקר מקוקוס. ב-8 באוגוסט הנחיתה משחתת יפנית שהגיעה מרבאול 113 חיילים כתגבורת למוצב היפני במטניקאו.
בערב 12 באוגוסט נחתה כיתת סיור בת 25 נחתים מערבית ללונגה, בין קרוז לנהר מטניקאו, למשימת סיור ובמטרה לצור קשר עם קבוצת יפנים שהאמריקאים האמינו שמוכנים להיכנע. מעט לאחר נחיתת כיתת הסיור תקפה אותה מחלקה יפנית וחיסלה את הכיתה כמעט לגמרי.
בתגובה שלח ונדגריפט ב-19 באוגוסט שלוש פלוגות מרגימנט הנחתים החמישי לתקוף את המוצב היפני מערבית למטניקאו. פלוגה אחת תקפה לאורך שרטון בשפך הנהר בעוד פלוגה אחרת חצתה את הנהר כ-1,000 מטר בפנים האי ותקפה את הכוחות היפנים ששהו בכפר מטניקאו. הפלוגה השלישית עלתה על החוף מערבית משם באמצעות סירות, ותקפה את הכפר קוֹקוּמבּוּנה. לאחר חילופי אש שבו שלוש הפלוגות ללונגה לאחר שהרגו 65 חיילים יפנים ואיבדו ארבעה חיילים בעצמן. פעולה זו הייתה הראשונה בשורה של פעולות צבאיות באזור נהר מטניקאו במהלך המערכה.
ב-20 באוגוסט נחתו בשדה הנדרסון שתי טייסות מזרוע האוויר של חיל הנחתים: טייסת אחת הכילה 19 מטוסי קרב מדגם F4F ויילדקט ו-12 מפציצים מדגם SBD דונטלס. המטוסים בשדה הנדרסון קיבלו את השם "כוח אוויר קקטוס" על שם הקוד שנתנו בעלות הברית לאי גוודלקנל. מטוסי הקרב נכנסו לפעילות כבר ביום המחרת, שהיה היום הראשון בסדרה יומיומית של פשיטות מטוסים יפנים. ב-22 באוגוסט נוספו לכוח אוויר קקטוס חמישה מטוסי בל P-39 איירקוברה של חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
קרב טנרו
בתגובה לנחיתת בעלות הברית בגוודלקנל הטילה המפקדה הקיסרית את מטלת כיבוש האי מחדש על הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי, יחידה בסדר גודל של גיס ששהתה ברבאול, תחת פיקודו של לוטננט-גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה. בפעולת הכיבוש מחדש סייעו משחתות הצי היפני המשולב תחת פיקודו של אדמירל איסורוקו יממוטו מבסיסו בלגונת טרוק, שהשיטו את החיילים היפנים לגוודלקנל, וכן מטוסים מזרוע האוויר של הצי, שסיירו בשמי האי. לארמייה ה-17, שבאותה עת עסקה בפעילות במערכה בגינאה החדשה, היו יחידות ספורות בלבד אותן יכלו לשלוח לגוודלקנל. מתוכן חטיבת הרגלים ה-35, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל קיוטאקה קווגוצ'י, הייתה בפלאו, הרגימנט הרביעי היה בפיליפינים והרגימנט ה-28 שהה בספינות בסביבות גואם. יחידות אלה החלו להפליג לכיוון גוודלקנל דרך טרוק ורבאול, והרגימנט ה-28, שהיה הקרוב ביותר, הגיע ראשון לאי. כוח חלוץ מרגימנט זה, שכלל 917 חיילים בפיקודו של קיונאו איצ'יקי, הונחת ממשחתות על החוף בטאיבו, מזרחית למתחם המוגן של לונגה, בליל 19 באוגוסט, וצעד 14 קילומטר לכיוון מתחם הנחתים.
מכיוון שהעריכו לא נכונה את עוצמת כוחות בעלות הברית על האי, פתח הכוח היפני במתקפה חזיתית על עמדות הנחתים בנחל אליגטור (Alligator Creek), מזרחית למתחם ההגנה, בשעות הבוקר המוקדמות של 21 באוגוסט. כל ההתקפות היפניות נהדפו והם ספגו אבדות כבדות, כולל מפקד הכוח, איצ'יקי. עם עלות השחר ערכו הנחתים מתקפת-נגד על שרידי הכוח היפני בסיוע מחלקה של טנקים קלים, וחיסלו את מרביתו. 128 החיילים ששרדו מכוח איצ'יקי נסוגו חזרה לטאיבו, דיווחו למפקדת הארמייה ה-17 על תבוסתם והמתינו להוראות ולתגבורת מרבאול.
קרב איי שלמה המזרחיים
עם סיומו של קרב טנרו עשו תגבורות יפניות את דרכן לגוודלקנל. שלוש ספינות תובלה הפליגו מטרוק ב-16 באוגוסט כשעל סיפוניהן 1,400 חיילים מהרגימנט ה-28 ו-500 נחתים יפנים מכוח הנחיתה הימי המיוחד. על ספינות התובלה הגנו 13 ספינות מלחמה בפיקודו של אדמירל-משנה ראיזו טנאקה, שתכנן להוריד את הכוחות לחוף ב-24 באוגוסט. בנוסף הורה יממוטו לצ'ואיצ'י נאגומו להפליג עם שייטת נושאות מטוסים לאיי שלמה הדרומיים ב-21 באוגוסט, במטרה לספק סיוע לנחיתות ולמבצע כיבוש שדה הנדרסון מחדש. שייטת זו כללה שלוש נושאות מטוסים ושלושים ספינות מלחמה אחרות.
באותה עת קרבו לגוודלקנל שלוש שייטות נושאות מטוסים אמריקאיות שנשלחו לספק הגנה לנחתים על האי מפני ההתקפות היפניות. ב-24 וב-25 באוגוסט נפגשו שני הצדדים בקרב איי שלמה המזרחיים שבסופו נסוגו שניהם מאזור הקרב לאחר שספגו נזקים, בהם אובדן נושאת מטוסים קלה בצד היפני. שיירתו של טנאקה ספגה נזק רב ממטוסים אמריקאים משדה הנדרסון, בהם טיבוע אחת מספינות התובלה ואובדן רבים מחיילי כוח הנחיתה הימי המיוחד, ונאלצה לשוב לרבאול, שם המתינו החיילים למשלוח נוסף לגוודלקנל.
קרבות אוויר מעל שדה הנדרסון וחיזוק ההגנות בלונגה
במהלך חודש אוגוסט המשיכו להגיע לגוודלקנל קבוצות קטנות של מטוסים אמריקאים וצוותיהם. עד סוף אוגוסט כלל הכוח האווירי באי 64 מטוסים מסוגים שונים. ב-3 בספטמבר הגיע מפקד כנף הנחתים הראשונה, בריגדיר גנרל רוי גייגר, עם מטהו לגוודלקנל ונטל את הפיקוד על שדה הנדרסון ועל כל המטוסים שבו. קרבות אוויר בין מטוסים יפנים מרבאול למטוסי בעלות הברית התרחשו כמעט מדי יום. בין 26 באוגוסט ל-5 בספטמבר איבדו האמריקאים 15 מטוסים לעומת 19 מטוסים יפנים. יותר ממחצית צוותי המטוסים האמריקאים שהופלו חולצו בשלום, בעוד שמרבית הטייסים היפנים אבדו. המרחק הרב בין רבאול לגוודלקנל, כ-1,000 קילומטר, 4 שעות טיסה, הקשתה מאוד על היפנים להשיג עליונות אווירית בשמים מעל לאי. תצפיתנים אוסטרלים בבוגנוויל ובג'ורג'יה החדשה דיווחו לרוב על התקרבותם של מטוסים יפנים, ובכך סיפקו למטוסים האמריקנים בגוודלקנל התרעה מספקת בשביל להמריא ולהתכונן לתקוף את מטוסי הקרב והמפציצים היפנים. מלחמת ההתשה האווירית שהתפתחה בשמי גוודלקנל כירסמה באיטיות בכוח האווירי היפני באזור, בעוד מטוסים אמריקנים נוספים נחתו בשדה הנדרסון מדי מספר ימים.
באותה תקופה, המשיך ונדגריפט במאמציו לחיזוק ולשיפור מערך ההגנה סביב המתחם בלונגה. בין 21 באוגוסט ל-3 בספטמבר הוא העביר שלושה גדודי נחתים, בהם גדוד הפושטים הראשון וגדוד הצנחנים הראשון, מטולאגי ומגאבוטו לגוודלקנל, ובכך תיגבר את הכוח האמריקני באי בכ-1,500 נחתים נוספים.
הגדוד השלישי שהגיע לגוודלקנל – הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים החמישי – נחת באמצעות סירות בסמוך לכפר קוקומבונה ב-27 באוגוסט, במטרה לתקוף את היחידות היפניות ששהו באזור, כפי שאירע בקרב הראשון ב-19 באוגוסט. הנחתים נתקלו בתנאי שטח קשים, חום רב ובמוצבים יפנים מוסווים היטב. ביום המחרת הם גילו שהמגנים היפנים עזבו את האזור במהלך הלילה, ושבו למתחם לונגה בסירות. בקרב זה נהרגו 20 חיילים יפנים ושלושה נחתים אמריקאים.
ב-23 באוגוסט, ב-29 באוגוסט, ב-1 בספטמבר וב-8 בספטמבר הגיעו לגוודלקנל שיירות של בעלות הברית עם מזון, תחמושת, דלק מטוסים ומכונאים. עם השיירה שהגיעה ב-1 בספטמבר הגיעו גם 392 מהנדסים שנשלחו לשפר ולתחזק את שדה הנדרסון.
טוקיו אקספרס
ב-23 באוגוסט הגיעה החטיבה ה-35 לטרוק וחייליה עלו על ספינות תובלה בדרכם לגוודלקנל. הנזק שספגה שיירתו של טנאקה בקרב איי שלמה המזרחיים הביא את היפנים לשנות דרך העברת החיילים, ובמקום שיירות של ספינות תובלה איטיות נשלחו החיילים תחילה לרבאול, שם עלו החיילים על משחתות והפליגו לגוודלקנל. המשחתות היפניות נהגו להפליג לגוודלקנל דרך "החריץ" – נתיב ימי צר העובר בין איי ג'ורג'יה החדשה – ולשוב לרבאול באותו הלילה, וכך נמנעו מהתקפות אוויר; מנהג זה זכה לכינוי "טוקיו אקספרס" בקרב חיילי בעלות הברית ו"תחבורת עכברושים" בקרב החיילים היפנים. החיסרון בשיטת תובלה זו היה שמכיוון שהמקום על המשחתות היה מוגבל לא ניתן היה להעמיס עליהן ציוד רב, כגון כלי ארטילריה, כלי רכב, מזון ותחמושת, ואף מספר החיילים היה מוגבל. בנוסף, שימוש זה במשחתות הסיט אותן ממשימות הגנה על שיירות מסחר יפניות, שכעת היו חשופות לתקיפות מצד בעלות הברית. העליונות הימית המוחלטת של הצי היפני בלחימה לילית, ואי רצונן או חוסר יכולתן של בעלות הברית להתעמת עם האוניות היפניות בלילה איפשרו ליפנים לשלוט בימים שבסביבות איי שלמה במהלך הלילות, אך כל אונייה יפנית שנותרה בטווח הטיסה של המטוסים האמריקאים בשעות היום הייתה תחת סכנת מתקפה אווירית. מצב טקטי זה התקבע במהלך החודשים הבאים של המערכה.
בין 29 באוגוסט ל-4 בספטמבר הנחיתו סיירות, משחתות וספינות סיור יפניות בהצלחה כ-5,000 חיילים בטאיבו, בהם מרבית החטיבה ה-35, רוב הרגימנט הרביעי ושאריות הרגימנט ה-28. מייג'ור גנרל קווגוצ'י, שנחת עם הכוחות בטאיבו, קיבל פיקוד על כל הכוחות היפנים בגוודלקנל. שיירת תובלה הביאה 1,000 חיילים נוספים מהחטיבה ה-35 לקאמימבו, מערבית למתחם לונגה, אך נפלה קורבן להתקפות אוויריות של כוח אוויר קקטוס, ורק 600 חיילים הגיעו לחוף.
קרב רכס אדסון
ב-7 בספטמבר הציג קווגוצ׳י לקציניו את תוכניתו לחיסול כוחות בעלות הברית בגוודלקנל. לפי התוכנית נועדו כוחותיו לערוך מתקפת פתע לילית משלושה כיוונים על מתחם ההגנה האמריקני. הכוח מקאמימבו יתקוף את המתחם מכיוון מערב, שארית הרגימנט ה-28 תתקוף מכיוון מזרח, אך המתקפה העיקרית תונחת על ידי שלושה גדודים מהחטיבה של קווגוצ'י, שכללו כ-3000 חיילים, שינועו דרך הג'ונגל ויתקפו את המתחם האמריקני מדרום. באותו יום החלו כוחותיו של קווגוצ'י לצעוד מטאיבו לכיוון לונגה, כדי להגיע לעמדות המוצא לקראת ההסתערות המתוכננת. 250 חיילים הושארו מאחור כדי לשמור על בסיס האספקה של החטיבה.
בעקבות דיווח של גשש מקומי על המצאות הכוח היפני בטאיבו, בסמוך לכפר טאסימבוקו, החליט מריט אדסון, מפקד גדוד הפושטים הראשון של חיל הנחתים, לפשוט עליו. ב-8 בספטמבר נחתו חייליו של אדסון בטאסימבוקו באמצעות סירות וכבשו את הכפר, בעוד המגנים היפנים נסוגים לתוך הג'ונגל. בכפר גילו חייליו של אדסון את מצבורי האספקה של החטיבה ה-35, השמידו כל מה שיכלו, מלבד מסמכים וציוד שיכלו לשאת בדרך חזרה, ושבו ללונגה. מהמידע שנאסף בפשיטה הבין הפיקוד האמריקני, שהכוח היפני בגוודלקנל כולל לפחות 3,000 חיילים, ושהם מתכננים לתקוף את מתחם לונגה.
אדסון וקצין המבצעים של דיוויזיית הנחתים ה-1 האמינו שהמתקפה היפנית תיערך דרך רכס צר באורך 910 מטרים, שעבר במקביל לנהר לונגה מדרום לשדה הנדרסון. הרכס, שנקרא רכס לונגה, הורכב משלוש גבעות/נקודות גובה. הוא סיפק גישה טבעית לשדה התעופה, שליטה על האזור מסביבו, ובאותה עת לא היה מוגן. הם הצליח לשכנע את גנרל ונדגריפט בחשיבות ההחזקה ברכס, וב-11 בספטמבר פרס אדסון את גדוד הפושטים שלו ואת גדוד הצנחנים ה-1, שהוצב תחת פיקודו, שכללו כ-840 חיילים, על הרכס ובסביבותיו.
קשיי התנועה בג'ונגל גרמו לאיחור בהגעת כוחותיו של קווגוצ'י לעמדות הזינוק שלהם. כתוצאה מכך רק חלק מהכוחות היפניים הגיעו בזמן להשתתף במתקפה על עמדות הנחתים בליל 12 בספטמבר. הגדוד הראשון של קווגוצ'י תקף את הכוחות האמריקאים בין נהר לונגה לרכס לונגה, ואילץ פלוגת נחתים לסגת לעבר הרכס. אולם ניסיונו לאגף את הרכס מדרום נכשל, והוא נאלץ לסגת. בליל 13/14 בחודש תקף קווגוצ'י את רכס לונגה עם כל כוחותיו, בסיוע ארטילריה קלה ואש ממשחתות יפניות. ההתקפה היפנית החלה עם רדת החשיכה. תחילה תקף הגדוד הראשון את האגף האמריקני הימני, פרץ את קווי הנחתים מדרום לרכס, וניסה שוב לאגף אותו מדרום, אך ניסיונו לכבוש את החלק הצפוני של הרכס נהדף. שתי פלוגות מהגדוד השני תקפו את החלק הדרומי של הרכס, כבשו את הגבעה הדרומית ודחקו את כוחות הנחתים עד לגבעה המרכזית שלו (גבעה 123). אולם כוחותיו של אדסון, בסיוע גדוד נחתים נוסף שנשלח לתגבר אותם, הקימו מערך הגנה בצורת פרסה סביב גבעה 123, ולאורך כל הלילה הדפו, בסיוע ארטילריה, גל אחר גל של מתקפות יפניות חזיתיות, שחלקן הגיעו לקרב פנים אל פנים. ההתקפות היפניות על מתחם ההגנה האמריקני ממערב וממזרח נהדפו אף הן. ב-14 בספטמבר הוביל קווגוצ'י את שרידי כוחו מערבה לעמק מטניקאו, שם הם חברו לכוח המערבי שלו. הנסיגה היפנית דרך הג'ונגל הייתה קשה, וחיילים רבים מתו במהלכה ממחלות ומתת תזונה. במהלך הקרב עצמו ספגו כוחותיו 1200–1300 אבדות לעומת 300–400 אבדות לצד האמריקאי.
ב-15 בספטמבר שמע היאקוטאקה ברבאול על כישלון ההתקפה של קווגוצ'י ושידר את הידיעה למטה הכללי הקיסרי. בישיבת חירום בהשתתפות מטות הצבא והצי הוחלט שיש להעניק עדיפות למערכה בגוודלקנל, עקב החשיבות האסטרטגית הרבה של השגת הכרעה צבאית במערכה באי ובסביבותיו, ושל השבת השליטה היפנית באיי שלמה. כתוצאה מכך קרב גוודלקנל החל להשפיע על ניהול המבצעים היפניים באזורי לחימה אחרים באוקיינוס השקט. היאקוטואקה החליט שלא ניתן יהיה לשלוח לגוודלקנל חיילים וציוד בכמות מספקת לשם הבסת בעלות הברית, כל עוד חלק מהמשאבים שלו מופנים לסיוע למתקפה היפנית בשביל קוקודה בגינאה החדשה. לכן הוא הורה לכוחותיו בגינאה החדשה, שבאותו זמן הגיעו למרחק 48 קילומטרים בלבד מיעדם, פורט מורסבי, לעצור את המשך המתקפה שלהם ולסגת חזרה לראשי הגשר היפניים בצפון-מזרח האי, בהסכמת המטה הכללי הקיסרי. היאקוטוקה תכנן לשלוח כוחות נוספים לגוודלקנל, במטרה לערוך ניסיון נוסף לכבוש את שדה הנדרסון, ולהשמיד את הכוחות האמריקנים בגוודלקנל.
תגבורת
בעוד היפנים נערכו מחדש מערבית למטניקאו, התרכזו הכוחות האמריקאים בחיזוק ובשיפור ההגנות במתחם המוגן בלונגה. ב-14 בספטמבר העביר ונדגריפט את הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השני מטולאגי לגוודלקנל, וב-18 בספטמבר הגיעה לאי שיירה של בעלות הברית ועימה 4,157 נחתים מחטיבת הנחתים השלישית הארעית (אותה הרכיבו רגימנט הנחתים השביעי, גדוד אחד מהרגימנט ה-11 ויחידות עזר), 137 כלי רכב, אוהלים, דלק מטוסים, תחמושת, מנות קרב וציוד הנדסי. תגבורת זו איפשרה לוונדגריפט להקים קו הגנה רציף מסביב לכל מתחם לונגה. בעודה מחפה על השיירה, טובעה נושאת המטוסים האמריקאית "ואספ" על ידי טורפדו ששיגרה לעברה הצוללת היפנית "I-19" דרומית-מזרחית לגוודלקנל, ובאופן זמני נותרה הורנט נושאת המטוסים היחידה של בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט. ונדגריפט אף ערך מספר שינויים פיקודיים ושחרר מתפקידם מספר קצינים שלא עמדו בדרישותיו, וקידם במקומם קצינים אחרים שהוכיחו את עצמם, בהם היה קולונל מריט אדסון, שקיבל את הפיקוד על הרגימנט החמישי.
בין 14 בספטמבר ל-27 בספטמבר הייתה הפוגה בהתקפות האוויריות היפניות בשל תנאי מזג האוויר, ושני הצדדים ניצלו אותה לחיזוק יחידות האוויר שלהם. היפנים העבירו 85 מטוסי קרב ומפציצים לרבאול בעוד לכוח אוויר קקטוס נוספו 23 מטוסים. ב-20 בספטמבר היו 117 מטוסים יפניים ברבאול, מול 71 מטוסים אמריקניים בשדה הנדרסון.
היפנים החלו להתכונן לניסיון נוסף לכיבוש שדה הנדרסון. הגדוד השלישי של הרגימנט הרביעי היפני נחת במפרץ קאמימבו, במערב גוודלקנל, ב-11 בספטמבר, מאוחר מדי בשביל להצטרף להתקפתו של קווגוצ'י, ותוך זמן קצר חבר הגדוד לכוחות היפנים ששהו בכפר קאמימבו. שיירות של הטוקיו אקספרס ב-14, ב-20, ב-21 וב-24 בספטמבר הביאו לכוחות בגוודלקנל מזון, תחמושת ו-280 חיילים נוספים מהגדוד הראשון של הרגימנט הרביעי. במקביל, החל ב-13 בספטמבר החלו הדיוויזיה השנייה והדיוויזיה ה-38 לנוע מאיי הודו המזרחית לרבאול. היפנים תכננו להעביר 17,500 חיילים משתי הדיוויזיות האלה לגוודלקנל על מנת שייקחו חלק בהתקפה על מתחם לונגה.
פעילות לאורך נהר מטניקאו
ונדגריפט ומטהו ידעו שהכוח היפני העיקרי נסוג ממערב לנהר המטניקאו, אך מספר יחידות יפניות נותרו ממזרח לנהר, לכן הורה ונדגריפט על עריכת מספר פעולות, שנועדו לטהר את השטח בין מתחם לונגה לבין הנהר ולתקוף את הכוחות היפניים בגדה המערבית של הנהר, כדי להרחיק את היפנים ככל האפשר ממתחם לונגה, ולפגוע בהכנות שלהם למתקפה חדשה על שדה הנדרסון.
בפעולה הראשונה של הנחתים כנגד הכוחות היפנים באזור נהר מטניקאו, שנערכה בין 23 בספטמבר ל-27 בספטמבר על ידי שלושה גדודים, נהדפו הנחתים על ידי כוחותיו של קווגוצ'י. במהלך הפעולה כותרו שלוש פלוגות נחתים על ידי היפנים ממערב לנהר, ספגו אבדות רבות, והצליחו להיחלץ רק בסיוע אש תותחים מהמשחתת האמריקאית "באלארד" וספינות של משמר החופים האמריקאי.
בפעולה השנייה, שנערכה בין 7 ל-9 באוקטובר, חצה כוח נחתים גדול את הנהר, תקף את חיילי הדיוויזיה השנייה, שנחתו באזור זמן קצר לפני כן, והסב אבדות כבדות לרגימנט הרביעי היפני. פעולה זו אילצה את היפנים לסגת מעמדותיהם הקדמיות ופגעה בהכנותיהם לקראת המתקפה המתוכננת על מתחם לונגה.
בין 9 ל-11 באוקטובר פשט הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים השני על שני מוצבים יפנים כ-48 קילומטרים ממתחם לונגה, ליד מפרץ אָאוֹלָה. בפשיטה זו נהרגו 35 חיילים יפנים, 17 נחתים ושלושה אנשי הצי האמריקאי.
קרב כף אספרנס
מפקד הצבא האמריקאי בדרום האוקיינוס השקט, מילארד הרמון, שכנע את גורמלי שהנחתים בגוודלקנל זקוקים לתגבור מיידי, אם ברצונו להגן על האי בהצלחה מפני המתקפה היפנית הצפויה. וכך, ב-8 באוקטובר עלו 2,837 חיילים מרגימנט הרגלים ה-164 של הצבא האמריקאי על ספינות בקלדוניה החדשה ויצאו לכיוון גוודלקנל, לשם היו אמורים להגיע ב-13 באוקטובר. את ההגנה על השיירה סיפק "כוח משימה 64," שהכיל ארבע סיירות וחמש משחתות תחת פיקודו של אדמירל משנה נורמן סקוט.
מטה הצי השמיני של תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה תכנן לבצע סיבוב נוסף של הטוקיו אקספרס ב-11 באוקטובר. שתי נושאות מטוסים ימיים ושש משחתות נשלחו להעביר 728 חיילים, כלי ארטילריה ותחמושת לגוודלקנל. באותה עת, אך במבצע נפרד, יפגיזו שלוש סיירות כבדות ושתי משחתות, תחת פיקודו של אדמירל משנה אריטומו גוטו, את שדה הנדרסון באמצעות פגזים מיוחדים במטרה להשמיד את מטוסי כוח אוויר קקטוס ואת מתקני השדה. מכיוון שהאמריקנים נמנעו עד אז מלנסות וליירט את הטוקיו אקספרס, לא ציפו היפנים להתקל בספינות אמריקאיות באותו לילה.
מעט לפני חצות איתרו אוניותיו של סקוט באמצעות מכ"ם את אוניותיו של גוטו סמוך לכניסה למצר שבין האי סאבו וגוודלקנל. כוחותיו של סקוט היו בעמדה שאיפשרה להם לחצות את ה-T של כוחותיו של גוטו, ולהפתיע אותם. בקרב שהתפתח טיבעו האמריקנים סיירת אחת ומשחתת אחת, והסבו נזק כבד לסיירת נוספת. גוטו עצמו נפצע אנושות בקרב וכוחו נאלץ לוותר על הפגזת שדה התעופה ולסגת. בחילופי האש טובעה אחת מהמשחתות האמריקניות וסיירת ומשחתת נוספות ספגו נזקים כבדים. במקביל סיימה השיירה היפנית את פריקת החיילים והציוד בגוודלקנל ועשתה דרכה חזרה במעלה "החריץ," מבלי שתתגלה על ידי אוניותיו של סקוט. בבוקר המחרת, 12 באוקטובר, שבו על עקבותיהן ארבע משחתות משיירת האספקה היפנית על מנת לסייע לכוחות הנסוגים של גוטו, ושתיים מהן טובעו על ידי מטוסים מכוח אוויר קקטוס במהלך היום. השיירה האמריקנית הגיעה לגוודלקנל כמתוכנן ביום למחרת, ופרקה בהצלחה את החיילים ואת הציוד שעל סיפוניה.
התקפת אוניות המערכה על שדה הנדרסון
למרות הניצחון האמריקני בקרב כף אספרנס, המשיכו היפנים בתוכניתם לערוך מתקפה גדולה על מתחם לונגה. בשל דחיפות העברת התגבורות והציוד הצבאי לגוודלקנל, החליטו היפנים לקחת סיכון ולסטות ממנהגם של שימוש בכלי שיט מהירים אך קטנים, ושבו להשתמש באוניות תובלה איטיות יותר, אך בעלות גודל שאיפשר להן לשאת כלי ארטילריה וטנקים. ב-13 באוקטובר יצאה מאיי שורטלנד שיירה של שש אוניות תובלה בחסות שמונה משחתות. השיירה נשאה 4,500 חיילים מהרגימנטים ה-16 וה-230, יחידת נחתים, שתי סוללות ארטילריה כבדה ושתי פלוגות טנקים.
כדי להגן על השיירה מפני כוח אוויר קקטוס שלח יממוטו שתי אוניות מערכה מטרוק להפגיז את שדה הנדרסון. ב-14 באוקטובר, בשעה 01:33, הגיעו אוניות המערכה קונגו והרונה, בליווי סיירת קלה ותשע משחתות, לגוודלקנל ופתחו באש על שדה הנדרסון ממרחק 16 קילומטר. לאורך השעה ועשרים ושלוש הדקות הבאות ירו אוניות המערכה 973 פגזי 14 אינץ' (356 מילימטר) לתוך מתחם לונגה, ורובם נפלו בתוך שטח שדה התעופה. ההפגזה הסבה נזק כבד לשני מסלולי ההמראה, גרמה לשריפה שכילתה כמעט את כל מאגר דלק המטוסים, השמידה 48 מתוך 90 המטוסים והרגה 41 אנשים, בהם שישה טייסים. עם סיום ההפגזה שב כוח אוניות המערכה לטרוק.
למרות הנזק הכבד, הצליחו צוותי התחזוקה של שדה הנדרסון לשקם את אחד המסלולים ולהכינו לשימוש בתוך שעות אחדות. שבעה עשר מפציצי דונטלס ועשרים מטוסי ויילדקאט מאספיריטו סנטו הגיעו במהרה לגוודלקנל, והצבא וחיל הנחתים החלו בשינוע דלק למטוסים מאספיריטו סנטו. כעת היו האמריקנים מודעים לשיירת התגבורת שעשתה דרכה לגוודלקנל, ועשו מאמצים ליירטה. באמצעות שימוש בדלק ששרד את התקפת אוניות המערכה ובמצבורים שהוחבאו בג'ונגל, תקף כוח אוויר קקטוס את השיירה פעמיים ב-14 באוקטובר, אך לא גרם לנזק.
השיירה היפנית הגיעה לטָאסַפרוֹנְגָה בחצות, 14 באוקטובר, והחלה לפרוק את הציוד. לאורך 15 באוקטובר תקפו המטוסים האמריקנים את השיירה והשמידו שלוש ספינות תובלה. שאר השיירה עזבה את גוודלקנל באותו לילה לאחר שפרקה את כל החיילים וכשני-שלישים מכלל הציוד שהובילה. סיירות יפניות כבדות הפגיזו את שדה הנדרסון גם בלילות 14 ו-15 באוקטובר, השמידו מספר מטוסים, אך לא הסבו נזק נוסף לשדה התעופה.
הקרב על שדה הנדרסון
בין 1 באוקטובר ל-17 באוקטובר העבירו היפנים 15,000 חיילים לגוודלקנל וכך עמדו לרשות היאקוטאקה כ-20,000 חיילים לביצוע המתקפה. בשל אובדן עמדותיהם מזרחית לנהר מטניקאו הבינו היפנים שסיכויי ההצלחה של מתקפה מערבה לאורך החוף קלושים, ולכן החליט היאקוטאקה שהמתקפה העיקרית על שדה הנדרסון תונחת גם הפעם מכיוון דרום. על הדיוויזיה השנייה, שמנתה 7,000 חיילים תחת פיקודו של לוטננט גנרל מסאו מרויאמה, היה לנוע בשלוש שדרות ולתקוף את שדה הנדרסון מדרום, סמוך לגדה המזרחית של נהר לונגה. כדי להסיט את תשומת לב האמריקאים מהמתקפה העיקרית, הורה היאקוטאקה לכוח ארטילריה ולחמישה גדודי רגלים (כ-2,900 חיילים) תחת פיקודו של מייג'ור גנרל טדאשי סומיושי לתקוף את מתחם לונגה מכיוון מערב, לאורך החוף. גם הפעם המעיטו היפנים בהערכת עוצמת הכוח האמריקני בגוודלקנל. הם העריכו אותו בכ-10,000 חיילים בלבד, בעוד שבפועל היו לאמריקנים כ-23,000 איש בשטח האי.
ב-12 באוקטובר החלה פלוגת הנדסה יפנית לפלס שביל מנהר מטניקאו לחלק הדרומי של מתחם לונגה. השביל, שאורכו הגיע ל-24 קילומטרים, עבר דרך תואי שטח מהקשים ביותר בגוודלקנל, כולל מספר נהרות, גאיות עמוקים ובוציים, רכסים תלולים וג'ונגלים סבוכים, וקיבל את השם ״דרך מרויאמה״. בין 16 באוקטובר ל-18 באוקטובר החלה הדיוויזיה השנייה לנוע לאורך שביל זה לעבר עמדות ההסתערות המיועדות שלה מדרום למתחם האמריקני.
ב-23 באוקטובר עדיין נמצאה הדיוויזיה השנייה בדרכה לקווים האמריקנים. באותו ערב, לאחר שהבין שכוחותיו טרם הגיעו לעמדות ההסתערות שלהם, דחה היאקוטאקה את המתקפה ל-24 באוקטובר בשעה 19:00. בשלב זה, האמריקאים עדיין לא היו מודעים לתנועת כוחותיו של מרויאמה.
המטה של היאקוטאקה העביר לסומיושי את הידיעה אודות דחיית המתקפה, אך האחרון לא הצליח ליצור קשר עם כוחותיו בשטח וליידע אותם. ולכן, בדמדומי 23 באוקטובר פתחו שני גדודים מהרגימנט הרביעי ותשעה טנקים במתקפה על עמדות הנחתים בשפך נהר מטניקאו. הנחתים הדפו את המתקפה ללא קושי בסיוע ארטילריה, השמידו את כל הטנקים וחיסלו כמעט את כל הכוח היפני תוך ספיגת אבדות מזעריות.
בשעות הערב של 24 באוקטובר הגיעו לבסוף כוחותיו של מרויאמה למתחם לונגה. במשך שני לילות רצופים ערכו היפנים התקפות חוזרות ונשנות על העמדות האמריקניות ברכס לונגה אותם אייש גדוד הנחתים הראשון של רגימנט הנחתים השביעי בפיקוד לואיס "צ'סטי" פולר. רגימנט ובו למעלה מ-3,000 חיילים יפנים תקף את החלק הדרומי של מתחם לונגה, אשר הוחזק על ידי כוחות אמריקניים פרוסים בדלילות. גדודו של פולר הדף את כל ההתקפות היפניות תוך שימוש באש נשק קל ומקלעים, בסיוע אש ארטילרית, עד שהשמיד למעשה את הכוח התוקף.
בין המש"קים בגדודו של פולר היה גם הסמל ג'ון בזילון אשר פיקד בקו ההגנה על שתי כיתות של מקלעים כבדים. היפנים ירו לעברן אש נשק קל, מקלעים ומרגמות. כל אימת שתחמושת המקלעים החלה לאזול, היה בזילון רץ אחורה תוך סיכון עצמי רב ומביא לעמדות אספקת תחמושת. במהלך הקרב נפגעה אחת מחוליות המקלע שבפיקודו והיפנים השתלטו על עמדתה, וניסו להפעיל את מקלעיה נגד האמריקנים. בזילון וחייל נוסף תקפו את העמדה וטיהרו אותה מאויב. מכיוון שהמקלעים בעמדה המטוהרת נתקעו, בזילון העביר אליה מעמדה סמוכה מקלע נוסף והפעילו. לאחר מכן הוא תיקן במהירות מקלע נוסף וירה בו בעצמו. מחלקת המקלעים של בזילון חיסלה באותה התקפה לפחות 100 תוקפים יפנים. בסך הכל ירו המקלעים שבפיקודו אש רצופה במשך 48 שעות ויותר. אחד מפקודיו של בזילון תיאר לימים את הקרב כך: על פעולתיהם בקרב זה הוחלט להעניק לפולר את עיטור צלב הצי השלישי שלו ולבזילון את מדליית הכבוד של הקונגרס.
התקפות יפניות נוספות באזור המטניקאו ב-26 באוקטובר נהדפו גם הן תוך הסבת אבדות קשות ליפנים. בשעה 08:00 הורה היאקוטאקה לכוחותיו לסגת. כמחצית מהניצולים מהכוח של מרויאמה נסוגו לצפון עמק מטניקאו, בעוד הרגימנט ה-230 תחת קולונל טושינארי שוג'י קיבל פקודה לנוע לקוֹלי, מזרחית למתחם לונגה. היחידות הקדמיות של הדיוויזיה השנייה הגיעו למפקדת הארמייה ה-17 בקוקומבונה רק ב-4 בנובמבר, ובאותו יום הגיעו יחידותיו של שוג'י לקולי. הדיוויזיה השנייה, שהקרבות, תת התזונה והמחלות הטרופיות עשו בה שמות, חדלה מלתפקד כיחידה התקפית והועברה לשמש ככוח הגנה לאורך החוף עד סוף המערכה. בסך הכול איבדו היפנים במתקפות אוקטובר 3,500-3,000 חיילים לעומת כ-80 הרוגים אמריקאים.
קרב איי סנטה קרוז
בזמן שתקפו חייליו של היאקוטאקה את מתחם לונגה, נעו נושאות מטוסים וספינות מלחמה יפניות נוספות לכיוון איי שלמה הדרומיים. משם, קיוו היפנים, יוכלו לפגוש ולהשמיד כל כוח ימי של בעלות הברית (ובעיקר של ארצות הברית) שעשה דרכו לגוודלקנל בעקבות התקפתו של היאקוטאקה. נושאות המטוסים של בעלות הברית באזור, שעברו לפיקודו של אדמירל ויליאם הלסי, קיוו אף הן לפגוש ביפנים. נימיץ החליף את גורמלי בהלסי ב-18 באוקטובר לאחר שהבין שהראשון נוטה לפסימיות ולקוצר ראייה שהפריעו לו לפקד ביעילות על כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט.
שני הכוחות הימיים נפגשו והתעמתו בבוקר 26 באוקטובר, במה שנקרא לאחר מכן קרב איי סנטה קרוז. לאחר מספר התקפות אוויריות משני הצדדים נאלצו בעלות הברית לסגת מהאזור לאחר אובדן נושאת מטוסים אחת ("הורנט") ונזק כבד לאחרת ("אנטרפרייז"). נושאות המטוסים היפניות נאלצו לסגת גם הן בשל אובדן מטוסים רבים ונזק שנגרם לשתיים מנושאות המטוסים. אף על פי שבמונחים של נזק שנגרם השיגו היפנים ניצחון טקטי, אובדן המטוסים וצוותיהם היה בלתי הפיך עבור היפנים, בעוד שמספר המטוסים וצוותי האוויר שאיבדו בקרב היה נמוך בקרב בעלות הברית, ונתן להם יתרון אסטרטגי ארוך-טווח. נושאות המטוסים היפניות לא מילאו עוד תפקיד משמעותי במערכה על גוודלקנל.
פעילות מסביב ללונגה
על מנת לנצל את היתרון שהושג לאחר הניצחון בקרב על שדה הנדרסון שלח ונדגריפט שישה גדודי נחתים אליהם צירף גדוד של צבא היבשה למתקפה מערבית לנהר מטניקאו. על המתקפה פיקד מריט אדסון ומטרתה הייתה כיבוש הכפר קוקומבונה בו שכנה מפקדת הארמייה ה-17, מערבית לקרוז. על האזור הגנו חיילי הרגימנט הרביעי, שמספר חייליו הצטמצם בשל הקרבות, מחלות ותת-תזונה, תחת פיקודו של נומאסו נקגומה.