cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלמה בראון
הרב שלמה בראון ד"ר (בהונגרית: Braun Salamon; פוהו, 4 בדצמבר 1869 – ?, לאחר 1938) היה רב, מורה, סופר, סגן המפקח הראשי על מוסדות החינוך היהודי בבודפשט מטעם הקהילה היהודית של פשט. תרומתו בחינוך הדור הצעיר לערכי ומסורת היהדות הייתה משמעותית בכל מהלך חייו.
ביוגרפיה
שלמה בראון הוא בנם של יעקב בראון ושל קרולין דויטשלנדר. בין השנים 1884-1894 היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט, שבמהלכם היה תלמיד גם בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין במשך שנה (Hochschule für die Wissenschaft des Judentums). ב-1893 קיבל דוקטורט במדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), ולאחר מכן הסמכה להוראת הונגרית וגרמנית. סמיכה לרבנות קיבל ב-1895. משנת 1897 היה מורה בבית הספר חטיבת ביניים לבנים של הקהילה היהודית של פשט ומשנת 1925 סגן המפקח הראשי על כל מוסדות הלימוד היהודיים של הקהילה. הוא פרש לגמלאות ב-1938.
משפחתו
אשתו הייתה רוז'ה קליין (1874–?), בתם של מיהאי קליין ורוזה גולדשטיין. הם נישאו ב-31 באוקטובר 1897 בבודפשט.
ילדיהם:
נרי ברנס
נרי אנטוניו ברנס קארדנאס (בספרדית: Nery Antonio Brenes Cárdenas; נולד ב-25 בספטמבר 1985 בלימון) הוא אתלט קוסטה ריקני המתחרה בריצת 400 מטר.
חייו
ברנס התחרה לראשונה באליפות העולם שנערכה בהלסינקי ב-2005 ללא הצלחה רבה וסיים במקום ה-39. באליפות העולם שנערכה כעבור שנתיים באוסקה שיפר משמעותית את הישגיו והעפיל לשלב חצי הגמר, בו סיים במקום ה-11, בשיא אישי חדש של 45.01 שניות. באותה שנה זכה גם במדליית ארד באליפות צפון אמריקה, מרכז אמריקה והקריביים.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה ב-2008 סיים ברנס במקום הרביעי. באותה שנה השתתף לראשונה במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת בייג'ינג (2008). הוא סיים במקום העשירי, בתוצאה 44.94 שניות, שהיוותה שיא אישי חדש עבורו. בשנת 2009 סיים במקום הרביעי באליפות מרכז אמריקה והקריביים באתלטיקה, ובשנת 2010 זכה בשתי מדליות זהב בתחרויות אזוריות גדולות: המשחקים האיברו-אמריקאיים שנערכו בסן פרננדו שבספרד ומשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו במאיאגואס שבפוארטו ריקו. במאיאגואס אף שיפר את שיאו האישי והעמידו על 44.84 שניות.
בשנת 2011 התחרה ברנס באליפות העולם שנערכה בטגו. הוא לא הצליח לשחזר את הישגיו, והסתפק במקום ה-17. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגואדלחרה באותה שנה רשם יכולת טובה יותר, וזכה במדליית הזהב תוך שהוא משפר את שיאו ל-44.65 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה באיסטנבול ב-2012 רשם ברנס את הישג השיא שלו, כשזכה במדליית זהב. התוצאה שקבע, 45.11 שניות, היוותה הן שיא אליפות והן שיא אישי חדש.
באולימפיאדת לונדון (2012) היה ברנס רחוק משיאו. הוא סיים במקום ה-24 במוקדמות, 4 מאיות השנייה פחות מתוצאה שהייתה מספיקה כדי להעפיל לשלב חצי הגמר.
אל-מדרסה א-טשתמוריה
אל-מדרסה א-טשתמוריה (בערבית: المدرسة الطشتمرية) היא מבנה מדרסה ממלוכית סמוך לכותל המערבי ברחוב השלשלת 106 בעיר העתיקה של ירושלים, מזרחית למפגש הרחוב עם רחוב משגב לדך. זוהי אחת משלוש מדרסות שנבנו בתקופה הממלוכית באזור זה שסביב הר הבית, בנוסף למדרסת אשרפיה ואל-מחכמה.
לפי הכתובת המצויה במקום, נבנתה המדרסה והקבר הסמוך לה בשנת 1382 או 1383, על ידי האמיר טשתמור אלעלאא'י, חמיו של הסולטאן הממלוכי ברקוק (שלו מיוחסת בניית חאן אל-סולטאן בעיר העתיקה), שהוגלה אל העיר בסוף ימיו. בנו קבור במקום, מימין לכניסה למבנה. מן המבנה יוצאת גזוזטרה ששימשה להקראת קטעי קוראן לעוברים ושבים.
חזית המדרסה היא דוגמה לאדריכלות ממלוכית בירושלים. מבנה השער (הפורטל) מורכב ממוקרנס עיטורי נטיפות); משקוף הדלת בנוי תשליב אבנים (jogglers) - אבנים משתלבות בשני צבעים שונים ובצורות גאומטריות דמויות-עלים כאשר אחת היא תשליל (נגטיב) של השנייה והחזית בנויה מתשליב אבנים אדום-לבן (אבלק). דלתות המבנה הן דלתות עץ כבדות, מצופות בברזל. הברזל מוצמד לדלת העץ על ידי מסמרים בעלי ראש רחב, המסודרים בתבנית קישוטית. משני צידי הפתח נבנו שני ספסלי אבן נמוכים (מצטבא), לטובת שומרי המבנה ועוברי-אורח.
המדרסה אינה פעילה עוד. המבנה משמש למחסן ולמשרדי הלשכה המוסלמית, ומוסד לייעוץ משפטי ובוררות עבור תושבי מזרח העיר המוסלמים.
דליה מררי
דליה מררי (נולדה באוגוסט 1942) היא פרופסור חבר בדימוס בבית ספר למקצועות הבריאות בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. היא מייסדת ונשיאת העמותה הישראלית לפסיכוסומטיקה במיילדות וגינקולוגיה, ומאז 2012 ראש התוכנית לטיפול באומנויות חזותיות בלימודי התואר השני במכללה האקדמית לחברה ואמנויות.
ביוגרפיה
מררי נולדה בנהלל למשפחת דיין. סבה אליהו וסבתה בתיה, אנשי העלייה השנייה, היו ממייסדי המושב. הוריה איטה ואיתן היו ממקימי קיבוץ חניתה ואביה, שהיה בן דודו של משה דיין, שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. למדה בתיכון בבית הספר החקלאי "עיינות", ובתקופת הצבא התנדבה לשרת בישוב ספר, משגב עם שבגבול ישראל–לבנון. בשנת 1961 נישאה לאריאל מררי, שמוכר כיום כמומחה בינלאומי לטרור ולהם שתי בנות, עו"ד עמית מררי, המכהנת כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה למשפט פלילי, ויעל מררי צוקרמן, פסיכולוגית קלינית מומחית.
בשנים 1961–1964 למדה בבית הספר לריפוי בעיסוק בירושלים. התמחתה בתחום הפסיכיאטרי ושמשה אחר כך כראש מחלקה בבתי החולים הפסיכיאטריים טלביה (1964-5) וגהה (1971-1984). בשנים 7–1976 למדה תרפיה באמנות חזותית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1985 קיבלה תואר שני (M.A) בתרפיה באמנות מאוניברסיטת לסלי שבקיימברידג', מסצ'וסטס, בארצות הברית. עבודת המאסטר שלה עסקה ב"ביטויי דפרסיה סמויה בציוריהם של חולים סכיזופרניים". בשנת 1994 קיבלה תואר דוקטור (Ph.D.) בפסיכותרפיה ואפידמיולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטורט שלה עסקה ב"מאפיינים פסיכולוגיים של זוגות הפונים להפריה חוץ-גופית והשפעותיהם הפסיכופיזיולוגיות על מהלך הטיפול ותוצאותיו". העבודה זכתה ב-1994 בפרס האגודה האפידמיולוגית הישראלית לעבודת המחקר הטובה ביותר.
פעילותה המדעית
מררי הייתה בין מקימי החוג לריפוי בעיסוק בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שם הרצתה ופיתחה תוכניות לימוד מאז 1978. בשנים 1994- 1998 כיהנה כראשת החוג הראשונה שבאה מתחום הריפוי בעיסוק (ראשי החוג שלפניה היו רופאים) והייתה חברת מועצת הפקולטה לרפואה. רבים מסגל החוג כיום הם תלמידיה לשעבר. באותן שנים יזמה והובילה את תוכנית המ.א. בחוג, והייתה בין מקימי בית הספר למקצועות הבריאות בפקולטה לרפואה. כמו כן, הקימה קליניקה של ריפוי בעיסוק לילדים במסגרת האוניברסיטה.
בשנת 1996 יסדה מררי, יחד עם ד"ר יהודית אכמון, את העמותה הישראלית לפסיכוסומטיקה במיילדות ובגינקולוגיה, המסונפת לעמותה הבינלאומית בשם זה (International Society of Psychosomatic Obstetrics and Gynecology), והיא מכהנת כנשיאת העמותה עד עתה. בעמותה חברים כ-100 אנשי מקצוע מתחומי הבריאות ובהם גינקולוגים, פסיכולוגים, פסיכיאטרים, עובדים סוציאליים, ועוד. העמותה עוסקת בקידום שיתוף הפעולה המחקרי והיישומי בין אנשי מקצוע מתחומים שונים העוסקים בהיבטים הפסיכוסומטיים של בריאות האישה.
פרופ' מררי נמנתה על צוות ההקמה של המכללה האקדמית לחברה ואמנויות, בה היא מכהנת כראש התוכנית לתרפיה באמנות חזותית וחברה בוועד המנהל ובמועצה האקדמית של המכללה.
מררי הייתה עמיתת מחקר ב-Mind/Body Medical Institute בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד על יד בוסטון ועמיתת מחקר במכללת ולסלי במסצ'וסטס, ארצות הברית (1998–2000). מ-1998 היא חברת הוועד המנהל של הארגון הבינלאומי לפסיכוסומטיקה במיילדות וגינקולוגיה. היא נמנית עם הוועדה המייעצת הבינלאומית של כתבי עת מקצועיים, ובהם Journal of Psychosomatic Obstetrics and Gynecology, ו-Archives of Women's Mental Health Journal והוזמנה לשפוט מאמרים שהוגשו לכתבי עת מדעיים שונים. מררי השתתפה בכנסים רבים בישראל ומחוצה לה, בהם הציגה את מחקריה. פעילותה האקדמית כללה חברות בעמותות אקדמיות, ובהן: American Psychosomatic Society, New York Academy of Sciences , International Society of Women’s Mental Health, International Society of Psychosomatic Obstetrics and Gynecology Medart International, האגודה הישראלית לריפוי בעיסוק, האגודה הישראלית לריפוי באמנות.
תרומתה המחקרית
במחקרה בנושא הדיכאון המוסווה בקרב חולים סכיזופרניים איתרה פרופ' מררי אפשרות לזהות סימנים אובדניים בציוריהם של חולים הלוקים בסכיזופרניה, שהנטיה האובדנית שלהם אינה מזוהה בדרכים אחרות. עבודה זו תרמה ליכולת אבחון אובדנות מוסווית באמצעים לא-ורבאליים.
מחקרה של מררי, שעסק בהשפעות הפסיכולוגיות על תהליך ההפריה החוץ-גופית (IVF) מהווה תרומה לידע בתחום זה. היא הייתה בין הראשונים שבדקו את השוני בעמדות בני הזוג בתהליך ההפריה החוץ-גופית והראשונה שבחנה את השינויים הפסיכופיזיולוגיים בקרב הנשים לאורך כל שלבי ההפריה, ואת השפעת הלחץ הנפשי על הצלחת הטיפול. מחקר נרחב זה זוכה לציטוטים רבים בספרות המקצועית, והוא נבחר בשנת 1993 על ידי Fertility Digest כאחד מששת המחקרים המעניינים והרלוונטיים בתחומו בעולם.
לאחר חזרתה ארצה מהמכון Mind/Body Medical Institute בהרווארד, הוזמנה מררי לערוך מחקר משווה לזה שנערך בבוסטון, לנשים העוברות טיפולי IVF במרכז הרפואי שיבא. לצורך המחקר נשלח צוות מהמרכז הרפואי להשתלמות במודל המחקרי-טיפולי הנהוג במכון בבוסטון. המחקר בדק את השפעת טיפול קוגניטיבי-התנהגותי על תוצאות הטיפול בהפריה חוץ-גופית, על השפעתו על הדיכאון והחרדה של הנשים ובני זוגן.
Funhouse Tour: Live in Australia
Funhouse Tour: Live in Australia הוא אלבום ההופעה השלישי של הזמרת פינק, שיצא לאור ב-14 באוקטובר 2009, על ידי לה-פייס רקורדס בפורמט DVD, אודיו ובלו-ריי. אלבום הווידאו מכיל קטעים מתוך סיבוב ההופעות "Funhouse Tour" אשר צולמו ב-17 וב-18 ביולי 2009 בסידני אוסטרליה.
אלבום הווידאו זכה להצלחה, במיוחד באוסטרליה שם הגיע למעמד של 32 פלטינות עם מכירות של 480 אלף עותקים.
רשימת שירים של גרסת ה-DVD/Blu-ray
רצועות בונוס:
רשימת שירים גרסת CD
רצועות בונוס:
פטריק לפברה
פטריק לפברה (בהולנדית: Patrick Lefevere; נולד ב-6 בינואר 1955) הוא רוכב אופני כביש בעבר וכיום מנהלה המקצועי של קבוצת קוויק סטפ. על פי דירוג אתר cyclingranking.com, לפברה הוא המנהל המקצועי המצליח ביותר בהיסטוריה.
קריירה כרוכב וכמנהל מקצועי
לפברה נולד בפלנדריה שנמצאת בבלגיה. הוא לא היה רוכב מוצלח או הישגי במיוחד, וההישגים הגדולים שלו היו ניצחון בקטע בודד בוואלטה אספנייה 1978 ובקורן–בריסל–קורן באותה שנה.
משנת 1985 עד 1987 לפברה עבד כמאמן של קבוצת לוטו (כיום לוטו סודאל). בשנת 1988 הוא היה המאמן של קבוצת TVM, ובשנת 1989–1990 עבד בקבוצת ווינמן.
משנת 1991–1994 לפברה היה המאמן המקצועי של MG-GB ביחד עם רוג'ר דה ולמינק. היא הייתה הקבוצה הבכירה הראשונה בה לפברה עבד, עם רוכבים בכירים כמו דוידה רבלין ומריו צ'יפוליני.
ביולי 2002, לאחר שחברת מאפי הודיעה שתעזוב את קבוצת האופניים, לפברה ניפגש עם ראשי חברת קוויק סטפ הבלגית והם הפכו לספונסר הקבוצה החדש. הקבוצה שינתה את שמה במשך השנים, אך חברת קוויק סטפ נשארה הספונסר הראשי בכל השנים האלו עד היום.
ב-2005 ניצח תום בונן את אליפות העולם באופני כביש לאחר ספרינט רב משתתפים. ב-2011, הקבוצה איבדה את הספרינטר שלה ווטר וויטלנד, לאחר שמת עקב התרסקות במהירות גבוהה בקטע השלישי של הג'ירו ד'איטליה, קטע למחרת, כל הקבוצה עזבה את המרוץ עקב המאורע.
ב-2013, טוני מרטין ניצח את אליפות העולם בנגד שעון. שנה לאחר מכן, מיכל קוויאטקובסקי שיחזר את ההישג של בונן מ-2005 וניצח את אליפות העולם.
בבא תמא
בית הכנסת הגדול לעדת הבוכרים - בבא תמא הוא בית כנסת בנוסח יהדות בוכרה, בעבר היה בית הכנסת המרכזי בשכונת הבוכרים בירושלים.
מבנה בית הכנסת
בית הכנסת נוסד בשנת 1895 (ה'תרנ"ה) מעיזבונו של ר' בבא בן ר' יעקב תמא, יהודי ממוצא בוכרי. מבנה בית הכנסת ממוקם במפגש רחוב הבוכרים ורחוב יחזקאל בשכונת הבוכרים שבמרכז ירושלים.
לפי מדריך ישראל החדש ריהוט הפנים של בית הכנסת אינו שומר על הסגנון הבוכרי, ומלבד הפרוכת העשויה מלאכת רקמה בוכרית, משי רקום בחוטי זהב, יתר הריהוט בסגנונות אחרים: ארון הקודש בסגנון מזרח-אירופי והבימה בסגנון ארצישראלי, השכיח בבתי הכנסת של צפת העתיקה.
מרבני בית הכנסת
כבית הכנסת המרכזי בשכונת הבוכרים, שימשו בתפקיד רב בית הכנסת בבא תמא, נכבדי רבני העדה הבוכרית בישראל, במקביל לכהונתם ברבנות השכונה כולה.
חיידקים גראם-שליליים
מבנה חיידקים גראם-שליליים
חיידקים גראם-שליליים מפגינים במבנה התא שלהם את המאפיינים הבאים: גם בחיידקים גראם-חיוביים ניתן למצוא את החלל הפריפלזמי, אולם בשונה מחיידקים גראם-שליליים הוא קטן הרבה יותר.
הבחנה באמצעות צביעת גראם
חיידקים גראם-שליליים הם חיידקים שלא משמרים את הצבע הסגול בעקבות צביעה בקריסטל ויולט בעת צביעת גראם. לפיכך, על מנת שיהיה ניתן להתבונן בחיידקים אלה במיקרוסקופ, יש לבצע במהלך צביעת הגראם שלב של שטיפה בכוהל ומיד אחריו צביעת ניגוד באמצעות ספרנין (Safranin), או פוקסין (Fuchsine), המקנים לחיידקים אלה את הגוון הוורוד-אדום המפורסם.
פתוגניות וטיפול
בשל המבנה הייחודי של חיידקים גראם-שליליים, הנובע מנוכחות קרום חיצוני שעליו קבועות מולקולות LPS המשמש כאנדוטוקסין, זיהום עמוק בחיידקים גראם-שליליים (זיהום רקמה עמוקה, אלח דם) עלול להוביל להרעלת דם (Septicemia). הרעלת דם באה לידי ביטוי בעלייה חדה בחום הגוף, צניחת לחץ דם וכן בקרישה תוך-כלית מפושטת (DIC). מצב זה מסכן חיים ודורש התערבות רפואית מיידית.
נוכחות גליקוקליקס וקרום חיצוני תורמת רבות לשרידותם של חיידקים גראם-שליליים שכן הם מהווים מחסום פיזי בפני חדירת אנטיביוטיקות ודטרגנטים שונים שעלולים לפגוע בדופן הפפטידוגליקנית ובקרום התא. כך לדוגמה, נוכחותם מקנה עמידות בפני האנזים ליזוזים ואנטיביוטיקות רבות מקבוצת הפניצילינים. אולם שלמות הקרום החיצוני תלויה, כאמור, בראש ובראשונה בנוכחות קשרים הידרופוביים שנוצרים בתיווך יוני סידן ומגנזיום בין קבוצות הזרחה במולקולות ה-LPS לחלבוני קרום חיצוני אחרים. לכן קשרים אלה מהווים אתר מטרה אידיאלי לאנטיביוטיקות מקבוצת הפולימיקסינים (פולימיקסינים נקשרים אל ה-LPS וכך נמנע קישור של קבוצות הזרחה אל חלבוני הקרום החיצוני), או לחומרי כלציה שונים, דוגמת EDTA וטטרציקלינים (חומרים אלה סופחים את יוני הסידן והמגנזיום ובכך פוגעים בקשרים ההידרופוביים המתווכים על ידי יונים אלה). ערעור שלמות הקרום החיצוני גורם לעלייה בחדירותו לאנטיביוטיקות שונות.
הדופן הפפטידוגליקנית מהווה אתר מטרה לאנטיביוטיקות מקבוצת הפניצילינים. עיכוב סינתזת הדופן בעקבות נטילת אנטיביוטיקות אלה גורמת ליצירת חורים בדופן החיידקים, דבר שמוריד בצורה ניכרת את יכולת עמידותם בפני לחצים אוסמוטיים. בתור מענה פיתחו חיידקים גראם-שליליים רבים יכולת לסנתז איזופורמים שונים של אנזימי בטא לקטמאז שגורמים להידרוליזת טבעת הבטא לקטם, המהווה את הרכיב הפעיל באנטיביוטיקות אלה, וכך למעשה מנטרלים אותן. אנזימי בטא לקטמאז מאוחסנים בחלקם הגדול בחלל הפריפלזמי.
חיידקים גראם-שליליים שכיחים ברפואה
הרשימה הבאה כוללת חיידקים גראם-שליליים שכיחים שעלולים לגרום לזיהומים בבעלי חיים ובבני האדם.
ביל ווקר
ויליאם "ביל" ווקר (באנגלית: William "Bill" Walker; נולד ב-16 באפריל 1951) הוא פוליטיקאי אמריקאי עצמאי, אשר כיהן כמושל אלסקה בשנים 2014–2018. הוא יליד אלסקה השני שכיהן בתפקיד זה.
ביוגרפיה
ווקר נולד בפיירבנקס שבאלסקה, כבן למשפחה בת ארבעה ילדים. הוא למד לתואר ראשון במשפטים בקולג' לואיס & קלארק (Lewis & Clark College) שבאורגון. ב-1978 נבחר לראשות עיריית ואלדז, עיירה קטנה במרכז אלסקה, ושירת בתפקיד זה למשך שנה. לאחר מכן המשך לשרת כחבר במועצת העיר ולבסוף כתובע הכללי של העיר וכאחראי על התחום המשפטי ברשות הגז של אלסקה.
בתחילת דרכו הפוליטית היה חבר ווקר במפלגה הרפובליקנית, ואיתגר את המושל המכהן שון פארנל בפריימריז הרפובליקנים, אך לא גבר עליו וקיבל רק 34% מן הקולות. הוא התמודד גם בבחירות למושל ב-2014 כשהפעם רץ כעצמאי. תחילה עמדו במרוץ למושל שלושה מועמדים: המושל הרפובליקני המכהן, ווקר ומועמד המפלגה הדמוקרטית. בספטמבר 2014 הודיע ווקר, במסיבת עיתונאים משותפת עם המועמד הדמוקרטי בריאן מאלוט, כי החליטו השניים על ריצה משותפת בבחירות, כשווקר מועמד למושל ומאלוט לסגן המושל. בסופו של דבר, גבר ווקר על המושל המכהן בבחירות הכלליות בנובמבר 2014, לאחר מרוץ צמוד.
ב-1 בדצמבר 2014 הושבע לתפקידו כמושל אלסקה. במהלך כהונתו, ביולי 2015, השתמש בסמכותו והרחיב את המדיקייד (שירותי בריאות עבור אוכלוסיות עניות), כך שאזרחי המדינה זכאים מעת זו להטבות פדרליות כחלק מרפורמת הבריאות של הנשיא ברק אובמה. ב-16 באוקטובר 2018, התפטר מתפקידו סגן המושל ביירון מאלוט, לאחר שלטענתו העיר הערות לא הולמות כלפי אישה. שלושה ימים לאחר מכן הודיע ווקר כי משהה את מסע הבחירות מחדש שלו לתפקיד מושל, ועל תמיכתו במועמד הדמוקרטי, מארק בגיץ'. ב-3 בדצמבר סיים באורח רשמי את תפקידו, והוחלף במייק דאנליבי הרפובליקני.
ווקר מתגורר עם אשתו באנקורג', ואב לארבעה ילדים.
לילה לילה
לילה לילה הוא שיר בלדה של המשורר הישראלי נתן אלתרמן. השיר נכתב על ידי אלתרמן "לתוכנית מס' 14 של תיאטרון "לי-לה-לו" בשם "רק למבוגרים", אשר בכורתו הועלתה ב-4 בפברואר 1948, בראשיתה של מלחמת העצמאות. הולחן על ידי המלחין מרדכי זעירא.
השיר נעשה אהוד ביישוב ובחברה הישראלית והושר על ידי זמרים והרכבים קוליים רבים וכן בעיבודים תזמורתיים. בין היתר בוצע השיר על ידי שלומית אהרון, שרונה אהרון-ברוזה, רונית אופיר, אריק איינשטיין, אילנית, שלמה ארצי, תיאודור ביקל, יהורם גאון, מקהלת הגבעטרון, מיקי גבריאלוב, אפרת גוש, גאולה גיל, צמד הדודאים, שושנה דמארי, אברהם וילקומירסקי, ריקה זראי, הצ'לן דורון טויסטר, יפה ירקוני, שמעון ישראלי, שרה ושלמה כהן, דליה לביא, שולמית לבנת, שלישית המעפיל, שולי נתן, אביבה סמדר, רמה סמסונוב, אסתר עופרים שבצעה אותו גם בביצוע סולו, גם עם אבי עופרים וגם עם גידי גוב, צמד הפרברים, אברהם פררה, אהובה צדוק, עליזה קאשי, רונה קינן, מל קלר ותזמרתו, הלל רווה, גיתית שובל, שלישית שוקולד מנטה מסטיק ושילה פרבר. כן ביצעו את השיר זמרים שאינם דוברי עברית כהארי בלפונטה וננה מושקורי. השיר אף תורגם ובוצע בפינית
השיר מופיע בפסקול הסרט "הפוגה", הסרט הארוך הראשון שהופק במדינת ישראל.
בשל היבטי האבלות המובעים בו וההקשר ההיסטורי שבו נתחבר, הוא מנוגן בימי מועד וזיכרון, וגם בתוכניות מוזיקה בימי חולין.
פרקי השיר ותכניו
השיר כתוב כשיר ערש. בדומה לשירי ערש אחרים, המסר שבשיר הוא "בחוץ קורים אסונות, אבא לא כאן, אבל אני מגינה עלייך"
. נושאי השיר המחורז, הכולל ארבעה בתים, הם אובדן הרֵעִים, האהבה ובני הזוג. האני השר מתאר מעין עלילה על-זמנית, שבה מאבדת האישה, דמות מהותית שעשויה להיות אם או קרובת משפחה אחרת, בת זוג ורעיה, ואולי אף כלל האומה, את רעיה ואהוביה בשל אירועי הזמן: פגעי הטבע, מערכה צבאית ושכחה; ותוך כדי כך מאזכר המשורר נדודים בדרכים, מלחמה וציפייה לשובם של הרֵעִים שאינה מתגשמת.
הבית הראשון פותח את השיר בתפאורת תיאורי טבע, המספקים למאזינים מידע על הזמן ביממה שבו פונה האני השר אל האישה הממוענת: לילה שבו חושך ואפלה:
בבית השני מוגברת התביעה לשלווה פנימית, כזו המאפשרת שינה, במילים: „עִצְמִי אֶת עֵינַיִךְ”; והדובר מתחיל למסור את רצף הבשורות הממוענות לאישה; הראשונה בהן היא כי מתכוונים להגיע אליה שלושה רוכבים - „פרשים” - אולי לוחמים הבאים ממערכה ארוכה, בשורה שלכאורה מעוררת ציפייה למפגש מרגש:
אולם הבית השלישי סותר את רושם המפגש הצפוי, ומפרט את הבשורות המרות:
סיפורי האובדן השונים של "הפרשים" מובאים בזה אחר זה, וכל אחד מהם מראה פן שונה של הרס האדם וקשריו עם זולתו; ה„טרף” מציין את הפגעים בגוף מכוח עליון שנכפו על האדם, ה„חרב” את מאבקיו של האדם עם אויביו מבחירתו, ו„את שמך לא זכר” - השכחה, רצונית אם לאו, שמשמעה אובדן ההקשר והמשמעות של היחסים, המתחוללת בתודעתו ובנפשו של יציר אנוש.
הבית הרביעי מסכם את הבשורות במילים חוזרות על רוח הסערה ועל ליל האפלה ומציין את ההעדר, המחסור והחלל הריק שאל מולם ניצבת ממוענת הבשורות:
קיאן רונאן
קיאן רונאן (באנגלית: Kian Ronan; נולד ב-9 במרץ 2001) הוא כדורגלן גיברלטרי-אנגלי המשחק בעמדת המגן בלינקולן רד אימפס ובנבחרת גיברלטר.
קריירה
בנעוריו שיחק רונאן במועדון איפסוויץ' טאון. ב-14 בנובמבר 2018, רונאן הצטרף בהשאלה לקבוצת מילדנהול טאון מהליגות החובבניות באנגליה.
בשנת 2019, רונאן הצטרף לקבוצת מנצ'סטר 62 מליגת העל הגיברלטרית.
ב-24 באוגוסט 2019, רשם רונאן את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–3 לסנט ג’וזף במסגרת הליגה.
ב-7 בדצמבר 2019, כבש רונאן את שערו הראשון במועדון נגד אירופה פוינט במסגרת הליגה, המשחק הסתיים בניצחון 1–3 לטובת מנצ'סטר 62.
ב-8 ביולי 2020, הוא חתם במועדון הפאר הגיברלטרי לינקולן רד אימפס.
ב-17 באפריל 2021, כבש רונאן את שער הבכורה שלו במועדון נגד מונס קאלפה במסגרת הליגה.
ב-6 ביולי 2021, רשם רונאן את הופעת הבכורה שלו במוקדמות ליגת האלופות נגד פולה אש מלוקסמבורג.
ב-16 בספטמבר 2021, רשם רונאן את הופעת הבכורה שלו בשלב הבתים של הליגה האזורית בהפסד 0–2 לפאוק סלוניקי היוונית.
נבחרת לאומית
ב-5 בספטמבר 2020, ערך רונאן את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו בנבחרת גיברלטר במסגרת ליגת האומות של אופ"א נגד נבחרת סן מרינו.
ברוך לייזרובסקי
שמאל|ממוזער|200px|רבי ברוך לייזרובסקי הרב ברוך לייזרובסקי (ה'תרס"ו, 1906 - י' באדר ב' ה'תש"ס, 17 במרץ 2000) היה רב פולני בוגר ישיבות ליטא, שכיהן כרבה הראשי של מינכן (1946–1952), גאב"ד פילדלפיה מטעם הקהילה האורתודוקסית בעיר, וסגן יושב ראש אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
ביוגרפיה
נולד לרב שרגא ולמטלא לייזרובסקי, בתחילת דרכו למד באיוויה אצל הרב שמואל וינטרוב, מאוחר יותר באולקניק בסניף ישיבת נובהרדוק שבראשו עמד אחיו הרב יצחק לייזרובסקי. בבגרותו למד בישיבת ראדין אצל רבי נפתלי טרופ ולאחר פטירתו אצל רבי ברוך יוסף פייבלזון ורבי מנחם מנדל זקס שגם העניק לו כתב סמיכה לרבנות בציינו כי הוא בקי בשלושה סדרים: מועד, נשים ונזיקין. לאחר נישואיו נסמך גם על ידי הרב מרדכי שטיינברג רבה של רוז'ינוי והרב ישראל יעקב לידר, רבה של טיקטין.
התגורר בלודז' והיה מקורבו של הראב"ד ר' משה מנחם יוסף סגל. בלודז' כיהן משנת 1934 כרב בית הכנסת "חברה ש"ס" של יוצאי ליטא שהגיעו ללודז' בשל עסקיהם, והיה מעביר בו שיעור יומי בגפ"ת. בתקופת שהותו בלודז' השתתף בכתיבת כתב העת התורני "חידושי תורה" של בני ישיבת מיר בעיר. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש לודז' בידי הנאצים, הועבר עם שאר יהודי העיר לגטו לודז'. הוא נתפס ונשלח לאושוויץ, משם נשלח לדכאו שם הועבד בסלילה ועבודות שונות במשך שנה, עד שחרור המחנה בידי הצבא האמריקאי. הוא נלקח לבית החולים בסנטה אטיליה ושם החלים. עם התארגנות מחנות העקורים, קיבל הרב לייזרובסקי יחד עם רבנים נוספים שטיפלו בכינון חיים דתיים לחפצים בכך מקרב העקורים, הם קיבלו משרד במשרדי "הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים" במינכן וארגנו אגודת רבנים שאיגדה את הרבנים הפליטים ששימשו כרבנים במחנות השונים. הרב לייזרובסקי התמנה התמנה כסגן יו"ר "אגודת הרבנים באשכנז". מיד לאחר כינון האגודה, נזקקו הרבנים לטפל בשאלות סבוכות של עגונות מלחמת העולם השנייה ובעניינים יומיומיים של סידורי גיטין וקידושין, הם כתבו לבנו של הרב חנוך ארנטרוי, רבה האחרון של מינכן לפני המלחמה כדי להשיג עותק של גט שנכתב במינכן, כדי לברר את המסורת המקומית בכתיבת הגט, אך לא מצאו גט כזה. הם נאלצו לסדר את הגירושין בפירת, שמסורת כתיבת הגיטין שם הייתה ידועה.
ב-1946 התגבשה קהילה יהודית מסודרת במינכן, עם נציגים לתנועות הפוליטיות השונות. הוכרזו בחירות לרבנות העיר והרב לייזרובסקי נבחר למשרה. בתפקידו זה כונן את החיים היהודיים בקהילה, הוביל את הקמת בית הכנסת הגדול, מקווה, תלמוד תורה, מערכת כשרות, ארגוני חסד ושיעורי תורה. ב-1948 נישא לחיה רבקה לבית פלקר, ניצולת השואה אף היא, שכל משפחתה נספתה והיא אומצה בידי דודה הרב חיים צבי טויבש, הרב הראשי לציריך. ב-1952 עזבו כבר רוב העקורים את גרמניה, לרב לייזרובסקי הוצעה אזרחות אמריקאית, הוא חשש לשלומם של ילדיו הקטנים במדינת ישראל הצעירה, ולכן סירב לעצתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג לעלות לישראל ונסע לארצות הברית.
עם בואו לארצות הברית, הגיע לפילדלפיה והתמנה כרבן של קהילות "תפארת ישראל" ו"בית יעקב" במערב העיר. בשנת ה'תשי"ד (1954) התמנה לחבר הבד"ץ המקומי בראשות רב הקהילה האורתודוקסית הרב אפרים אליעזר יאלעס, והיה גם חבר בוועד הכשרות. בשנת ה'תשכ"ו (1966) נבחר לסגן יושב ראש אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
בשנת ה'תשמ"ט, 1989, לאחר פטירת הרב יאלעס, התמנה על ידי הקהילה האורתודוקסית לכהן במקומו כגאב"ד פילדלפיה. הוא נפטר בגיל 94 בערב שבת פרשת זכור, י' באדר ב' ה'תש"ס, 17 במרץ 2000. ארונו הועלה לארץ ישראל והוא נקבר בבית הקברות בבית שמש.
בתו ליבא מלכה רות נישאה לרב דוב אהרן בריזמאן המכהן כרב באלקינס פארק שבפנסילבניה.
חיים מופלאים (ספר)
חיים מופלאים: פצלי ברג'ס וטבע ההיסטוריה (באנגלית: Wonderful Life: The Burgess Shale and the Nature of History) הוא ספר משנת 1989 על האבולוציה של הפאונה של תור הקמבריון מאת הפלאונטולוג סטיבן ג'יי גולד מסגל אוניברסיטת הרווארד. הספר נכנס לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, וזכה בפרס רון-פולנק (Rhone-Poulenc Prize) של החברה המלכותית ב-1991, בפרס פורקוש (Forkosch Award) של האגודה ההיסטורית האמריקאית והיה ברשימת העולים לגמר של פרס פוליצר ב-1991. גולד תיאר את ספרו המאוחר יותר יד מלאה: התפשטותה של מצוינות, מאפלטון עד דרווין (Full House: The Spread of Excellence from Plato to Darwin) ככרך נלווה ל"חיים מופלאים".
תקציר
התזה של גולד ב"חיים מופלאים" הייתה כי מצבים התלויים זה בזה משחקים תפקיד מרכזי בהיסטוריה האבולוציונית של החיים. הוא ביסס את טיעונו על המאובנים השמורים בצורה יוצאת דופן של פצלי ברג'ס, מרבץ עשיר של מאובנים המתוארך לפני 505 מיליון שנה. גולד טוען כי בתקופה זו, מעט לאחר הפיצוץ הקמבריוני, היו הבדלים גדולים יותר בין צורות גוף אנטומיות (מערכות) ממה שקיים כיום. עם זאת, מרבית המערכות הללו לא הותירו צאצאים מודרניים. כל בעלי החיים מפצלי הברג'ס, טוען גולד, הותאמו להפליא לסביבתם, וקיימות עדויות מועטות לכך שבעלי החיים ששרדו הותאמו טוב יותר מבני דורם הנכחדים.
גולד טען שאם ניתן הזדמנות "לגלגל אחורה את קלטת החיים" ולתת לה להתנגן שוב, אנו עשויים למצוא את עצמנו חיים בעולם שמאוכלס בצאצאי הלוציגניה (Hallucigenia) ולא צאצאים של פיקאיה (Pikaia) (האב הקדמון של כל בעלי החוליות). גולד הדגיש כי טענתו לא התבססה על "אקראיות" אלא על "תלויות"; תהליך שבאמצעותו תוצאות היסטוריות נובעות מרצף בלתי צפוי של מצבים קודמים, כאשר כל שינוי ברצף משנה את התוצאה הסופית. מכיוון שכשירות לתנאים קיימים אינה מבטיחה הישרדות לטווח הארוך - במיוחד כאשר התנאים משתנים בצורה קטסטרופלית - הישרדותם של מינים רבים תלויה יותר במזל מאשר בתכונות קונבנציונליות של עליונות אנטומית. גולד גורס כך: "תכונות המקדמות את יכולת ההישרדות במהלך הכחדה המונית עושות זאת בדרכים מקריות שאינן קשורות לסיבות להתפתחותן מלכתחילה". גולד טבע קודם את המונח Exaptation כדי לתאר תכונות מועילות להפליא, שהן הסתגלות אבולוציונית, אך נוצרות מסיבות שאינן הברירה הטבעית ההדרגתית.
גולד ראה באופביניה (Opabinia) - יצור משונה בעל חמש עיניים וזרבובית קדמית - בעל חיים כה חשוב להבנת הפיצוץ הקמבריוני, עד שרצה לקרוא לספרו "מחווה לאופביניה".
תגובת הציבור
"חיים מופלאים" טיפס במהירות ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס תוך שבועות מהוצאתו לאור. הספר עורר דיון נרחב בנוגע לאופי ההתקדמות והמגבלות באבולוציה. התזה השנויה במחלוקת של גולד הייתה שאם תוחזר שוב ההיסטוריה של החיים, לא סביר שתחזור האינטליגנציה האנושית. בסקירתו כתב הביולוג ריצ'רד דוקינס כי: "חיים מופלאים הוא ספר כתוב יפהפה ועם זאת מבולבל לגמרי. להפוך דיווח מורכב וטכני של האנטומיה של תולעים ושאר תושבים לא בולטים של ים בן חצי מיליארד שנה לספר שלא ניתן להפסיק לקוראו, הוא מבצע ספרותי מבריק. אבל התאוריה שסטיבן גולד סוחט מהמאובנים שלו היא בלגן מעציב". ביולוג האבולוציה ארנסט מאייר טען שגולד "הפך את התלויות לנושא כל כך מרכזי ב"חיים מופלאים", ואני הגעתי למסקנה שבכך ייתכן שהוא בגדול צודק."
חלק מהשחזורים האנטומיים שציין גולד בספרו הוכחו אחר-כך כשגויים, בייחוד השחזור שביצע סיימון קונווי מוריס להלוציגניה ב-1997. השחזור של קונווי מוריס היה "כל כך מוזר, קשה כל כך לדמיין כבעל חיים הפועל ביעילות". גולד העלה השערה שההלוציגניה עשויה להיות "נספח מורכב של יצור גדול יותר, שעדיין לא נחשף". רק מאוחר יותר הוכיחו הפלאונטולוגים לארס רמסולד (Lars Ramskold) וחוֹאוּ שְׂייֵנְגוָאנְג שבשחזור של קונווי מוריס הוא הפך את בעל החיים, כששחזר אותו כך שהקוצים על גבו הפכו לרגליים מוזרות, וכי ההלוציגניה השתייכה כנראה למערכה נושאי ציפורניים.
התזה המהותית של הספר היא עדיין נושא למחלוקת בין ביולוגים אבולוציוניים בימינו.
יחסי הונדורס–ישראל
יחסי הונדורס–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים המתקיימים בין רפובליקת הונדורס לבין מדינת ישראל. לאורך השנים, שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה הדוק בתחומי מדיניות חוץ, פוליטיקה, כלכלה, מסחר, צבא ותרבות.
נציגויות
לישראל יש שגרירות בטגוסיגלפה, ולהונדורס יש שגרירות בירושלים. קונסול הכבוד של הונדורס בישראל הוא הזמר יהורם גאון.
היסטוריה
במהלך ההצבעה בהעצרת הכללית של האו"ם על תוכנית החלוקה ב-29 בנובמבר 1947, נמנעה הונדורס בהצבעתה. בנובמבר 1948 הודיעה הונדורס כי היא מכירה בישראל, והייתה למדינה ה-18 להכירה בישראל.
בשנת 1955 הגיש הציר הישראלי הראשון בהונדורס את כתב אמנתו לראש המדינה. בשנת 1985 פתחה הונדורס שגרירות בישראל.
בשנת 1986 ביקר שר החוץ של הונדורס קרלוס לופס קונטררס בישראל.
בשנת 2014, סיפקה התעשייה האווירית לישראל לחיל האוויר של הונדורס שלושה מכ"מים בשווי 30 מיליון דולר עבור מאבק בסחר בסמים.
באוקטובר 2015 ביקר בישראל נשיא הונדורס חואן אורלנדו ארננדס, בוגר קורס של המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי, והצהיר במהלך ביקורו בירושלים, "כל עוד אני נשיא, הונדורס תעמוד לצד ישראל". באוגוסט 2016 הגיש ארננדס לאישור הקונגרס של הונדורס הסכם חתום עם ישראל לחיזוק הכוחות המזוינים של המדינה למלחמה בפשע מאורגן .בדצמבר 2016 ביקר ארננדס בירושלים, ונפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו. במהלך הפגישה נחתמו מספר הסכמי הגנה וביטחון דו-צדדיים בין המדינות, ושר הביטחון אביגדור ליברמן ושר ההגנה של הונדורס חתמו על הצהרה לשיתוף פעולה ביטחוני בין המדינות. במאי 2017 פרצה שערורייה לאחר שאשתו של הנשיא, אירושקה אלביר, אמרה בראיון לעיתון אל הרלדו כי "היטלר היה מנהיג גדול". לאחר מכן, היא פרסמה מכתב המופנה לקונגרס היהודי של אמריקה הלטינית, בו התנצלה והסבירה כי מעולם לא אמרה שהיטלר "עשה משהו טוב" אלא רק ציינה את "תכונות המנהיגות שלו".
בהצבעה בעצרת הכללית של האו"ם על גינוי הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל בדצמבר 2017, הייתה הונדורס אחת מ-9 מדינות שהצביעו נגד ההחלטה יחד עם גואטמלה, ישראל, ארצות הברית, איי מרשל, מיקרונזיה, נאורו, פלאו וטוגו. מאוחר יותר הודיע הנשיא ארננדס על "בחינת אפשרות העברת השגרירות בישראל לירושלים". ב-5 באפריל פורסם כי הנשיא ארננדס ידליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות לשנת 2018. הדבר גרר ביקורת ציבורית על רקע הרג מפגינים בהונדורס, וב-9 באפריל ביטל הנשיא את בואו.
ב-24 במרץ 2019, הכריז נשיא הונדורס על הכרת ארצו בירושלים כבירת ישראל ועל פתיחה של נציגות דיפלומטית של ארצו בשטחה. ב-1 בספטמבר באותה שנה הגיע לביקור בישראל על מנת לחנוך את המשרד המסחרי של הונדורס בירושלים. לאחר פחות מחודשיים, ב-2 בדצמבר דווח כי שגרירות הונדורס צפויה להיות מועברת לירושלים, ובמקביל שגרירות ישראל צפויה להיפתח מחדש בטגוסיגלפה, בירת הונדורס, וזאת בפעם הראשונה מאז 1995, לאחר שנסגרה בשל קיצוצים בתקציב משרד החוץ במהלך השנים.
בדצמבר 2020, לאחר שהונדורס נפגעה קשות מהוריקן אטא ומהוריקן יוטא  ביקשה סיוע מישראל. על אף הקשיים שיצרה באותה עת מגפת הקורונה, יצאה להונדורס משלחת סיוע ישראלית של 15 אנשי מילואים של פיקוד העורף בפיקודו של מפקד יחידת החילוץ וההצלה הארצית גולן ואך.בפברואר 2021 אישר ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו כי ישראל העבירה חיסונים נגד נגיף הקורונה מהמלאי שברשותה להונדרס בתמורה לתמיכה בישראל במוסדות הבין לאומיים. יחד עם גואטמלה והרשות הפלסטינית מספר החיסונים הגיע ל-15 אלף חיסונים. בהמשך הודיע ראש המל"ל מאיר בן שבת כי החליט להקפיא את ההנחיה להעברת חיסונים למדינות זרות עד שהנושא ייבחן משפטית, וביקש את חוות דעת היועץ המשפטי לממשלה בנושא.
ב-24 ביוני 2021 נחנכה שגרירות הונדורס בירושלים במעמד הנשיא חואן אורלנדו ארננדס. במהלך ביקורו של ארננדס ערך פגישה עם ראש הממשלה נפתלי בנט, לצד פגישה של שרי החוץ של שתי המדינות, עובדי הממשל הנשיאותי ומחלקת המיסים של הונדורס. בסיומן נחתמו הסכמים דו-צדדיים בתחום החקלאות, ניהול המים, שירותי הבריאות, החינוך וחילופי מידע בפיתוחים חדשניים בין הונדורס לישראל.
רעש
רעש הוא צליל בלתי רצוי הגורם להפרעה או קול חזק.
באקוסטיקה הגדרה של צלילים כרעש עשויה להיות סובייקטיבית: ישנם צלילים אשר אנשים מסוימים מגדירים כרעש ואנשים אחרים לא, למשל סוגות מוזיקה מסוימות, פעמוני כנסייה, צפירת שבת, קריאת המואזין, קולות ילדים משחקים. רעש יכול להיות כל צליל חסר משמעות או כוונה.
לעומת זאת, ישנם צלילים שלרוב אין ויכוח לגבי הפרעתם לכלל הציבור הנמצא בטווח קליטתם. דוגמאות לרעשים אלה הם רעשי מנועים חזקים כמו של מטוסים או פטישי אוויר. ישנם גם צלילים שנקבע בחוק או בתקנות כלשהן שבמקום או בשעה מסוימים הם אסורים. לדוגמה, בישראל, אסור להשמיע רעשי מסיבת ריקודים בשכונת מגורים לאחר שעה 23:00 בלילה. כמו כן הוטלו הגבלות על שימוש בצופרי רכב. דוגמה אחרת לרעש לא חוקי היא ויכוח קולני במסדרונות בית משפט. רעשים קבועים שאין ויכוח על היותם רעש ולא צליל נעים מכונים "זיהום רעש".
החדרתם של צלילים לתחום הפרטיות של אדם או של קבוצת אנשים בניגוד לרצונם מהווה גרימת רעש. היא עלולה להיחשב כמעשה פוגעני בתלות במימד העוצמה של הרעש, במימד הטיב, המהות והאופי של הרעש, במימד ההתנהגות של הרעש על-פני ציר הזמן וכן בתלות בנסיבות החדרת הרעש. המושג רעש עולה בהקשר של עוולת מטרד ליחיד וכן בהקשר של עוולת מטרד לציבור.
ממפגעי רעש אקוסטי קבועים ניתן להתגונן בעזרת בידוד אקוסטי, או אטמי אוזניים או משינוי המערכת המפיקה את הרעש כגון הפיכת מחשב אישי רגיל למחשב שקט.
נזקי רעש אקוסטי
נזק לשמיעה: גלי קול חודרים לאוזן ועוברים דרך מערכת עדינה ומורכבת אל המוח. תאי שערה זעירים הנמצאים בתעלת האוזן הפנימית "מסמנים" לעצב השמיעה לשלוח תדר חשמלי למוח. המוח מפענח את התדר הנ"ל כקול. רעש יכול להשפיע ולפגוע בכל שלב במעלה מסלול השמע, החל מקרע בעור התוף בשל טראומה, דרך נתק בין עצמות השמע באוזן התיכונה, פגיעה בתאי השיער החיצוניים באוזן הפנימית ועד לפגיעה עצבית.
הפגיעה העצבית יכולה להתרחש באמצעות שני מסלולים. מסלול אחד מכונה Auditory Deprivation והוא מתרחש כאשר תאי השערה נהרסו מהרעש. עקב חוסר התפקוד שלהם סיבי העצב אינם מקבלים גירוי והם מתנוונים. המסלול השני מכונה Synaptopathy והוא מתרחש עקב חשיפה חד פעמית לרעש שגרם לנזק עצבי קבוע. חשיפה חד פעמית לרעש מזיק גורמת להפרשת יתר של Glutamate. עקב הכמות העודפת שלו הוא אינו מספיק להיספג ולהתפנות ובמקום הופך לרעלן הפוגע בסינפסה.
רעש שעוצמתו מעל 70 דציבלים נחשב רעש מזיק, רעש מעל 65 דציבלים נחשב רעש הפוגע באופן משמעותי באיכות החיים, ורעש מעל 60 דציבלים נחשב רעש מפריע. רעש מזיק יכול להיות רעש מתמשך או רעש התקפי חזק.
עוגמת נפש: רעש חזק ופתאומי עלול לגרום לבהלה, למתיחת שרירים, להזרמה של אדרנלין רב לדם, להאצת קצב הלב, להעלאת לחץ הדם ולהזעת יתר. תופעות אלה מזכירות התקפי לב. בנוסף לכך, מגורים או עבודה במקום רועש עשויים להוות מטרד שתוצאותיו הן עצבנות כרונית, מגרנות וקושי לנהל אורח חיים תקין.
רעשים אקוסטיים פוגעים גם בבריאותם ואורח חייהם של בעלי חיים. רעשים אקוסטיים בים (רעשים ממנועי ספינות, סונאר ועוד) פוגעים ביונקים ימיים ועלולים לשבש את חוש הניווט שלהם באופן זמני או קבוע.
רעש במוזיקה
וגם להפך, היצירה המוזיקלית הכי מקובלת עלולה להפוך לרעש אם משמיעים אותה בעוצמה חזקה באופן חריג. למעשה כל מוזיקה המושמעת יוצאת מתוך רעש או שקט יחסי מאחר שאין מקום בו השקט הוא מוחלט.
רעש בפיזיקה
בהשאלה, המונח רעש מציין בפיזיקה ובאלקטרוניקה אות בעל תכונות אקראיות מסוימות. רעש יכול להיות תוספת בלתי רצויה של אותות אקראיים לאותות העוברים במערכת האלקטרונית, לדוגמה רחשים או זמזום במערכת סטריאו או תוספת של "שלג" בתמונת טלוויזיה כאשר האות חלש.
ישנם מספר סוגים של רעש שניתן למדוד, כגון "רעש לבן" שבו מופיע טווח שלם של תדירויות צליל, "רעש ורוד" שבו הגלים הארוכים חזקים יותר ו"רעש כחול" שבו הגלים הקצרים חזקים יותר. קיימים מכשירים אלקטרוניים אשר מבטלים את הרעש על ידי יצירת צליל אשר מאזן ומשתיק את התדירויות אשר בני-אדם מגדירים כרעש.
מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים
רעש שנמצא בסביבה החיצונית של האדם ונקלט על ידי החושים שלו, מכניס רעש למערכת העצבית באמצעות תהליכי התפיסה.
על פי רוב, הרעש נתפס כמזיק לתפקוד הקוגניטיבי. עם זאת, התופעה של תהודה אקראית, שבה חל שיפור אותות בעקבות רעש על יד הגדלת היחס בין האות לרעש, נמצאת גם במערכת העצבים. לכן כמות מסוימת של רעש יכולה דווקא להיטיב עם התפקוד הקוגניטיבי. תהודה אקראית יכולה להעצים את התפקוד הקוגניטיבי משום שהיעדר מוחלט של רעש הוא לא המצב המיטבי עבור יכולת האיתור של אותו חלשים במערכות לא ליניאריות, כמו מערכת התפיסה של יצורים חיים. למעשה, קיימת רמת רעש אידיאלית שבה יכולת הקליטה של אותות חלשים מוגברת. היחס בין התפקוד הקוגניטיבי לרמת הרעש הוא בצורת '∩' (או U הפוכה), כך שהביצוע המיטבי מתרחש ברמות רעש מתונות.
בהתאם לכך, נמצא שרעש יכול לשפר את התפקוד הקוגניטיבי של אנשים עם הפרעת קשב, אך לפגוע בתפקוד של אנשים ללא הפרעת קשב. מכאן ניכר שאנשים עם הפרעת קשב זקוקים לכמות גדולה יותר של רעש לצורך תפקוד קוגניטיבי מיטבי.
המרגל הישראלי בדמשק
רקע היסטורי
אלי כהן (1924–1965) היה מרגל ישראל שנשלח על ידי המוסד ופעל בסוריה, עד שנלכד בידי כוחות המודיעין הסוריים והוצא להורג. הוא זכור, בישראל ובעולם, כאחד מגדולי המרגלים של ישראל, בכך שחבר לצמרת השלטון הסורי, והעביר מודיעין לישראל בסתר במשך מספר שנים. לוי אשכול, ראש ממשלת ישראל בעת מלחמת ששת הימים, אמר כי "מעשיו של אלי כהן חסכו למדינת ישראל חטיבות רבות של חיילים, והמידע שהביא לפני מלחמת ששת הימים היה מידע שלא יסולא מפז, והביא לניצחון הגדול במלחמת ששת הימים".
I'll Never Find Another You
"I'll Never Find Another You" (בעברית: "לעולם לא אמצא אחרת כמוך") הוא סינגל משנת 1964 של להקת המשחרים, שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי בפברואר 1965, והיה הסינגל שהגיע למקום השני במצעד המכירות של הממלכה המאוחדת בשנת 1965. השיר זכה לפופולריות בארצות הברית והגיע למקום הרביעי במצעד מוזיקת פופ, ולמקום השני במצעד "easy listening" של בילבורד הוט 100.
את השיר כתב והפיק טום ספרינגפילד, שהיה אחראי לרוב להיטי המשחרים.
ביולי 2018 הושמע השיר בפרסומת לטלוויזיה של וסטפאק בנק באוסטרליה, בביצועה של ג'וליה ג'קלין.
ב-2011 נוסף השיר לארכיון הלאומי של סרטים וצלילים של אוסטרליה "Sounds of Australia".
גרסאות נוספות
ב-2010 ביצעו את השיר בו גיברד, סולן להקת Death Cab for Cutie, ואשתו הזמרת והשחקנית זואי דשנל, עבור ארגון Teen Feed שמטפל בחסרי בית צעירים.
הרד
{{פירושונים|
ראו גם
}}
היינץ קסלר
היינץ קסלר (בגרמנית: Heinz Keßler; 26 בינואר 1920 – 2 במאי 2017) היה איש צבא ופוליטיקאי מזרח גרמני. כיהן כרמטכ"ל צבא גרמניה המזרחית בשנים 1967 - 1979 וכשר ההגנה בממשלת מזרח גרמניה בשנים 1985 - 1989.
ביוגרפיה
נולד בעיר לאובן שבשלזיה התחתונה (היום נמצאת העיר בתחומי פולין) למשפחת פועלים. הוריו נמנו עם תומכי המפלגה הקומוניסטית. לאחר עליית הנאצים לשלטון סולק היינץ קסלר מבית הספר בשל הדעות הפוליטיות של בני משפחתו. בשנת 1940 גויס לוורמאכט. שירת כמקלען בדיוויזיית חיל הרגלים ה-134. הדיוויזיה השתתפה בפלישה לברית המועצות ב-1941. ב-15 ביולי 1941 ערק קסלר מיחידתו ונכנע לחיילי הצבא האדום.
במהלך שהייתו במחנה השבויים בקזחסטן החל לשתף פעולה עם שוביו. יחד עם שבויים גרמנים נוספים ערך שידורי תעמולה בחזית בהם קרא לחיילי הוורמאכט להיכנע. ביולי 1943 היה בין מייסדי הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית. עד לסוף המלחמה עבד בתחנת הרדיו של הוועד. בשנת 1945 הצטרף אל שורות המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
עם תום המלחמה עבר לשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה. בשנת 1946 מונה ליושב ראש הסניף הברלינאי של תנועת הנוער הגרמני החופשי. בשנת 1948 נבחר למזכיר הכללי של התנועה. בשנת 1950 נבחר לפרלמנט המזרח גרמני. באותה שנה הוא התמנה לראש מטה של המשטרה הלאומית האווירית, יחידה אווירית שהוקמה במסגרת המשטרה הצבאית המזרח גרמנית (היסוד לצבא של מזרח גרמניה). בשנת 1952 מונה קסלר למפקד המשטרה האווירית. בשנת 1955 הוא נשלח ללימודים באקדמיה צבאית של חיל האוויר הסובייטי במוסקבה. בספטמבר 1956, לאחר חזרתו ממוסקבה, התמנה קסלר למפקדו הראשון של לוּפְטשְטְרַייטְקְרֶפְטֶה (חיל האוויר של צבא העם הלאומי). בשנת 1967 הועלה קסלר לדרגת גנרל-אוברסט והתמנה לראש המטה הכללי. בינואר 1971 נפצע קסלר קשה בתאונת דרכים והיה במשך יותר משנה מאושפז בבית החולים, בתקופה זו סגנו, פריץ שטרליץ תיפקד כרמטכ"ל. קסלר לא התאושש לגמרי מפציעתו, לכן ב-1979 עזב את תפקיד הרמטכ"ל והתמנה לתפקיד קצין פוליטי ראשי של הצבא.
ב-3 בדצמבר 1985 מת באופן פתאומי היינץ הופמן, מי שהיה שר ההגנה של מזרח גרמניה במשך יותר מ-25 שנים. בעקבות מותו של הופמן מינה אריך הוניקר, מנהיג מזרח גרמניה, את קסלר לתפקיד. בנוסף לכך התקבל קסלר כחבר בפוליטבורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
לאחר איחוד גרמניה הועמד קסלר לדין באשמת רצח אזרחים מזרח גרמנים, שניסו לברוח למערב. ב-16 בספטמבר 1993 הוא נמצא אשם באופן עקיף במות האזרחים ונידון ל-7.5 שנות מאסר. בשנת 1998, לאחר שריצה 2/3 מתקופת מאסרו הוא שוחרר מהכלא.
אנטון רובינשטיין
אנטון גריגורייביץ' רובינשטיין (ברוסית: Антон Григорьевич Рубинштейн; 28 בנובמבר 1829 - 20 בנובמבר 1894) היה פסנתרן, מלחין ומנצח רוסי ממוצא יהודי. יכולותיו כפסנתרן השתוו לאלו של פרנץ ליסט, והוא נודע כאחד מגדולי הווירטואוזים בפסנתר. רובינשטיין הקים את הקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, אשר ביחד עם הקונסרבטוריון של מוסקבה שהוקם על ידי אחיו, ניקולאי רובינשטיין, עזר לביסוס המוניטין והכישרון המוזיקלי באימפריה הרוסית.
קורות חיים
רובינשטיין נולד להורים ממוצא יהודי בעיירה אורפטינצי (כיום במולדובה) שעל גדות נהר הדניסטר, כמאה וחמישים קילומטרים צפון-מערב לאודסה. טרם יום הולדתו החמישי, הסב מצד אביו דרש מכל בני משפחת רובינשטיין להמיר דתם מיהדות לנצרות האורתודוקסית.
רובינשטיין, שגדל כנוצרי, חי בבית שבו דיברו שלוש שפות - יידיש, רוסית וגרמנית. שנים לאחר מכן, כאשר מילי באלאקירב וחבריו בקבוצת "החמישה" הלאומית קבעו שהמוזיקה שלו אינה "רוסית", ייתכן שרובינשטיין חזר במחשבתו אל ילדותו הרב-לאומית, כאשר כתב על עצמו במחברותיו:
"רוסים קוראים לי גרמני, גרמנים קוראים לי רוסי. יהודים קוראים לי נוצרי, נוצרים קוראים לי יהודי. פסנתרנים רואים בי מלחין, מלחינים רואים בי פסנתרן. קלאסיקנים רואים בי חדשן, חדשנים רואים בי שמרן. אני מגיע למסקנה שאני קירח משני הצדדים - אינדיבידואל מעורר רחמים".
המרת הדת אפשרה לרובינשטיין לנדוד בחופשיות, מה שלא התאפשר ליהודים ברוסיה בזמנו. אביו של רובינשטיין הקים מפעל לייצור עפרונות במוסקבה. אמו, מוזיקאית מוכשרת, החלה לתת לאנטון הצעיר שיעורי פסנתר בגיל חמש. קצב התקדמותו היה מהיר באופן מסחרר. כעבור שנה וחצי, אלכסנדר וילוינג, מורה בכיר לפסנתר במוסקבה, שמע את נגינתו של רובינשטיין הצעיר, וקיבל אותו כתלמיד ללא תשלום. רובינשטיין נתן את הופעתו הפומבית הראשונה בגיל תשע, בקונצרט צדקה בפארק פטרובסקי שבמוסקבה. בהמשך של אותה שנה שלחה אותו אימו, מלווה בווילוינג, להירשם לקונסרבטואר של פריז. המנהל לואיג'י כרוביני סירב לקבלו, ואף לבחון אותו, כיוון שמספר המועמדים שביקשו להירשם לקונסרבטוריון עלה בהרבה על מכסת התלמידים האפשרית.
רובינשטיין ווילוינג נשארו בפריז כשנה. בדצמבר 1840, ניגן רובינשטיין ב- Salle Erard לפני קהל שבו נכחו גם פרדריק שופן ופרנץ ליסט. לאחר הקונצרט, הזמין שופן את רובינשטיין לסטודיו שלו וניגן למענו. ליסט שיבח את רובינשטיין וראה בו יורש, אך המליץ לווילוינג לקחת את רובינשטיין לגרמניה ללמוד הלחנה. במקום ללכת לפי עצתו של ליסט, לקח וילוינג את רובינשטיין למסע קונצרטים נרחב באירופה ובמערב רוסיה, שבמהלכו פגש ילד הפלא את שופן ואת ליסט וכן את בני משפחת הצאר ואת המלכה ויקטוריה. הם חזרו למוסקבה ביוני 1843, לאחר היעדרות של כשלוש שנים וחצי. זמן קצר טרם שובם, ניגן ליסט בסנקט פטרבורג, וחזר על העצה שנתן לווילוינג בפני אמו של רובינשטיין. נחושה בדעתה ללכת אחר עצתו של ליסט, ולתת לאנטון ולאחיו ניקולאי, חינוך מקיף ביסודות המוזיקליים התאורטיים, שלחה אותם עם וילוינג למסע קונצרטים ברחבי רוסיה, כדי לאסוף מספיק כסף עבור הלימודים. בתום המסע, נשלחו לסנקט פטרבורג לנגן לפני הצאר ניקולאי הראשון ומשפחת המלוכה בארמון החורף. אנטון היה בן 14, ניקולאי היה בן 8.
באביב 1844, נסעו אנטון, ניקולאי, אימם ואחותם, לובה, לברלין. שם פגש את פליקס מנדלסון וג'אקומו מאיירבר. מנדלסון, ששמע את רובינשטיין לראשונה כאשר זה היה במסע הקונצרטים של וילוינג, טען שאנטון אינו זקוק עוד לשיעורי פסנתר, אך שלח את ניקולאי לתיאודור קולאק להמשך לימודים. מאיירבר הפנה את שני האחים לזיגפריד דן ללימודי הלחנה ותאוריה. נוסף על לימודי המוזיקה, כומר יווני-אורתודוקסי הדריך את שני האחים ביסודות הקטכיזם והדקדוק הרוסי. השיעורים הלא-מוזיקליים לא האריכו ימים. אף-על-פי-כן, רובינשטיין המשיך להעשיר את עולמו התרבותי והאמנותי. הוא שלט ברוסית, גרמנית, צרפתית ואנגלית על בוריין, ויכול היה לקרוא ספרות ספרדית ואיטלקית.
בקיץ 1846 חלה אביו של רובינשטיין אנושות, ואנטון הושאר לבדו בברלין כאשר אמו, אחיו ואחותו חזרו לרוסיה. תחילה המשיך את לימודיו עם דן, ולאחר מכן עם אדולף ברנהרד מרקס, בדגש על הלחנה. בגיל 17, ידע כי חלפו ימי "ילד הפלא". אנטון נסע לווינה בתקווה להתקבל כתלמידו של פרנץ ליסט. תגובתו של ליסט הייתה מפתיעה, ובהתחשב בעובדה שליסט היה ידוע כנדיב, אף הייתה יוצאת דופן. לאחר שרובינשטיין ניגן לפניו, אמר ליסט בקור: "אדם מוכשר צריך להגיע אל פסגת שאיפותיו בעזרת כוחותיו האישיים בלבד". בנקודה זו בחייו, רובינשטיין חי בעוני הולך ומחמיר. ליסט לא עשה דבר על מנת לעזור לו. גם אנשים אחרים שרובינשטיין פנה אליהם בתקווה לקבלת תמיכה מהם, לא עזרו. רובינשטיין החל לתת שיעורים פרטיים בפסנתר כדי לקיים את עצמו בדוחק, המשיך בהלחנה, ואף כתב ביקורות פילוסופיות וספרותיות. לאחר שנה בווינה הופיע בקונצרט באולם בזנדורפר, וזכה לתגובות פושרות. החודשים שבהם התרכז בהלחנה קיצצו משמעותית את זמני התרגול שלו בפסנתר. רובינשטיין יצא למסע קונצרטים בהונגריה (בצוותא עם חלילן), בסיומו שב לברלין והמשיך במתן שיעורים פרטיים.
חזרה לרוסיה
מהפכת 1848 אילצה את רובינשטיין לשוב לרוסיה. בחמש השנים הבאות התגורר בסנקט פטרבורג, המשיך ללמד, לתת קונצרטים, והופיע תכופות בפני משפחת המלוכה. הדוכסית ילנה פאבלובנה, אחותו של הצאר ניקולאי הראשון, נעשתה לפטרוניתו הראשית. למן 1852, נעשה רובינשטיין דמות דומיננטית בחיי המוזיקה של סנקט פטרבורג, הן כסולן, הן כמלווה לטובי הנגנים והזמרים אשר פקדו את הבירה הרוסית.
עוד מסע קונצרטים
ב- 1854 החל רובינשטיין במסע קונצרטים ברחבי אירופה, שנמשך כארבע שנים. היה זה לו סיבוב קונצרטים משמעותי ראשון לאחר כעשור. כעת, בגיל 24, חש בשל דיו להופיע כפסנתרן וירטואוז מן המניין, וכן כמלחין בעל חשיבות. עד מהרה השיג מחדש את המוניטין כווירטואוז יוצא דופן. איגנץ מושלס כתב על רובינשטיין ב-1855 מה שיהפוך לדעת רבים: "בעוצמה ובביצוע אין נעלים ממנו".
כמקובל באותה התקופה, מרבית הקונצרטים של רובינשטיין הוקדשו ליצירותיו שלו. בחלק מן הקונצרטים שימש הן כמנצח ליצירותיו התזמורתיות, הן כסולן באחד מן הקונצ'רטי שלו לפסנתר. אחת מנקודות השיא שלו באותה התקופה הייתה ניצוח על תזמורת הגוונדהאוס המפורסמת מלייפציג, בביצוע הסימפוניה השנייה שלו (מכונה "אוקיינוס"); ביצוע יצירתו באחד המקומות הנחשבים ביותר לביצוע יצירה מוזיקלית, נחשב לו לכבוד גדול. הביקורות היו מעורבות לגבי יכולותיו של רובינשטיין כמלחין, אך היו חיוביות יותר בכל הנוגע ליכולותיו כפסנתרן, לאחר רסיטל, שערך מספר שבועות לאחר מכן.
רובינשטיין עשה הפסקה קצרה במסע הקונצרטים שלו ושהה שלושה חודשים בחורף 1856-7, עם ילנה פבלובנה ומרבית משפחת המלוכה בניס שבצרפת. שלושת החודשים הללו היו משמעותיים במבט לאחור. רובינשטיין שם לב לעובדה שנוסף על האינטליגנציה הגבוהה של פטרוניתו, הייתה לה השפעה על אחיה, ניקולאי הראשון (השפעה דומה הייתה לה גם על אחיינה, אלכסנדר השני, מה שהביא, בין השאר, לשחרור מעמד הצמיתים ברוסיה הצארית). יחד עמה ועם אנשים נוספים, החלו לעלות תוכניות כיצד ניתן לשפר את החינוך המוזיקלי ברוסיה. השיחות והתוכניות שהועלו הניבו פרי, כאשר נוסדה לראשונה "החברה המוזיקלית הרוסית" ב- 1859.
פתיחת הקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג
פתיחת הקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, הקונסרבטוריון הראשון ברוסיה, וגדילתה של "החברה המוזיקלית הרוסית", חלו ב- 1862. נוסף על היותו של רובינשטיין מייסד המוסד המוזיקלי ומנהלו הראשון, הוא עבד גם בגיוס כישרונות מוזיקליים לסגל ההוראה.
היו בחברה הרוסית שהופתעו מכך, שקונסרבטוריון רוסי אכן ינסה להיות רוסי. כאשר רובינשטיין בישר כי בכיתות ילמדו בשפה הרוסית ולא בשפה זרה, התקבל הדבר בתמיהה והשתאות. רובינשטיין הוסיף כי "אכן זה היה מפתיע שתאוריית המוזיקה תונחל לתלמידים במוסדנו בפעם הראשונה ברוסית... עד עתה, אם חפץ מאן דהוא ללמוד את תאוריית המוזיקה, היה עליו ללמוד אצל מוזיקאי זר, או לצאת לגרמניה".
באותה תקופה הגיע רובינשטיין לשיא הצלחתו כמלחין, מן הקונצ'רטו הרביעי לפסנתר ולתזמורת מ- 1864 ועד לאופרה "השד" מ- 1871. בין שתי יצירות אלו נכתבו בין השאר היצירה התזמורתית "דון קישוט", שצ'ייקובסקי מצאה "מעניינת וכתובה היטב" אך "אפיזודית", והאופרה "איוואן האיום", שבוצעה לראשונה בניצוחו של באלאקירב. בורודין הגיב על "איוואן האיום" באומרו כי "המוזיקה טובה, אין אדם יכול לזהות שזה רובינשטיין. אין במוזיקה שום השפעה ממנדלסון, לעומת יצירותיו הקודמות".
מסע ההופעות באמריקה
בעקבות מתחים רבים עם באלאקירב וקבוצת "החמישה", בצד מחלוקות נוספות, פרש רובינשטיין מהקונסרבטוריון ב- 1867 וחזר להופיע כפסנתרן קונצרטים ברחבי אירופה. בניגוד להופעותיו הקודמות, ניגן יותר מיצירותיהם של מלחינים אחרים. בהופעותיו הראשונות, הקודמות, היה נוהג לנגן בעיקר את יצירותיו שלו.
לבקשת חברת הפסנתרים Steinway & Sons, יצא רובינשטיין למסע הופעות בארצות הברית בעונת 1872-3 חוזהו של רובינשטיין עם סטיינוויי חייב אותו להופיע במאתיים קונצרטים בתמורה לסכום הבלתי-מקובל באותה תקופה, 200 דולרים לקונצרט (ששולמו בזהב - רובינשטיין לא האמין בבנקים האמריקנים ולא בשטרות הכסף האמריקני), כולל הוצאות אש"ל. רובינשטיין נשאר באמריקה 239 ימים, ונתן 215 קונצרטים בערים רבות - לעיתים שניים ושלושה ביום.
רובינשטיין כתב על החוויה האמריקנית: "יישמרנו האל מעבדות שכזו! תחת תנאים כאלו אין סיכוי לאמנות - אדם הופך לאוטומט, מבצע עבודה מכנית; לא נשארת לאמן שום תכונה; הוא אבוד... ההכנסות וההצלחה היו תמיד מספקות, אך כל העסק היה כה משעמם עד שהתחלתי לתעב את עצמי ואת מה שעשיתי. כה גדולה הייתה אכזבתי, ששנים אחרי-כן, כשנתבקשתי לחזור על מסע ההופעות שלי באמריקה, סירבתי מיד".
חרף אומללותו, רובינשטיין הרוויח ממסעו לאמריקה סכום כסף שאפשר לו ביטחון כלכלי למשך שארית ימיו. לאחר חזרתו לרוסיה, מיהר להשקיע בנדל"ן ורכש דאצ'ה בפטרהוף, לא הרחק מסנקט פטרבורג, לו ולמשפחתו.
שנותיו האחרונות
רובינשטיין המשיך להופיע מפעם לפעם בקונצרטים, הן כפסנתרן, הן כמנצח. ב- 1887, חזר לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, על מנת לנסות לשפר את רמתו של המוסד המוזיקלי. תלמידים שלא עמדו בסטנדרטים החדשים שהציב נשרו מן הלימודים, מורים רבים פוטרו או הועברו לתפקיד משני, והקריטריונים להצלחה במבחני הכניסה לקונסרבטוריון הוחמרו. רובינשטיין ערך פעמיים בשבוע כיתות לימוד למורים, אשר כללו לימוד של הספרות השלמה של יצירות הפסנתר החשובות, ונתן למוכשרים שבתלמידים מספר שיעורים פרטיים. במהלך השנה האקדמית של 1889-90, העביר מדי שבוע לתלמידיו רסיטלים משולבים בהרצאות. רובינשטיין פרש שנית, ויצא מרוסיה - ב-1891, לאור דרישות הצאר כי הקבלה לקונסרבטוריון, ולאחר מכן גם הענקת הפרסים השנתיים, יותנו במוצאם של התלמידים, ולא לפי שיקולים מקצועיים. הדרישות הללו נבעו ככל הנראה מרצון לפגוע במועמדים ובתלמידים היהודים. רובינשטיין עבר להתגורר בדרזדן, גרמניה, והחל מחדש מסע קונצרטים, ברחבי גרמניה ואוסטריה. רוב הקונצרטים נועדו למטרות צדקה.
רובינשטיין אף העביר שיעורים פרטיים למספר תלמידים, ושימש מורה קבוע לתלמיד אחד, יוזף הופמן, שעתיד להיות אחד הפסנתרנים המעולים במאה העשרים.
על אף אכזבתו מסממני הגזענות בפוליטיקה הרוסית, חזר רובינשטיין מפעם לפעם לרוסיה, לבקר את מכריו ואת בני משפחתו. הקונצרט האחרון שנתן נערך בסנקט פטרבורג, ב- 14 בינואר 1894. כאשר בריאותו החלה להתדרדר במהירות, חזר רובינשטיין לפטרהוף בקיץ 1894. הוא נפטר שם מאוחר יותר באותה שנה, ב-20 בנובמבר, לאחר מחלת לב שסבל ממנה זמן מה.