cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איומי האמאסאקי
קריירה מוזיקלית מ-2009 עד 2013
בספטמבר 2012 הוכרז, כי לציון 15 שנה של האמאסאקי בתעשיית המוזיקה ב-8 באפריל 2013, היא תוציא לאור חומר חדש במשך חמישה חודשים ברציפות, החל מהיום ה-8 בנובמבר 2012, עד 8 במרץ 2013. המהדורות הראשונות היו שני אלבומי מיני, Love and Again, אשר הועמדו למכירה ב-8 בנובמבר ודצמבר, בהתאמה. המהדורה השלישית ב-8 בינואר הייתה אלבום ההידור שלה A Classical, שכלל עיבודים קלסיים של שירים שיצאו בעבר. המהדורה הרביעית הייתה אלבום האולפן ה-14 של האמאסאקי, Love Again, שכלל את השירים משני אלבומי המיני הקודמים. ולבסוף החמישי היה ה- DVD / Blu-ray של תור ההיכל שלה 2012: שירי אהבה של מלון, שיצא במרץ. באפריל 2013 החלה האמאסאקי בסיבוב ההופעות ה-15 לחייה: הטוב ביותר, שנמשך ארבעה חודשים עד סוף יולי. רשימת הסטים שלה נבחרה על ידי המעריצים באמצעות הצבעה מקוונת, ויצאה לאור לאחר מכן כדיסק האלבום הראשון שלה ב-18 בספטמבר. גרסאות ה- DVD וה- Blu-ray יצאו ב-30 באוקטובר 2013. ב-25 בדצמבר 2013, הוציאה האמאסאקי את "Feel the Love / Merry-go-round", הסינגל הפיזי הראשון שלה מזה שלוש שנים. "Feel the Love" הלחין על ידי טטסויה קומורו והופק על ידי Dj Hello Kitty, ואילו "Merry-go-round" הופק על ידי טאקו טאקהאשי של M-Flo ומציג את הראפר ורבל. שני השירים מושפעים מאוד ממוזיקת ​​המחול-פופ המערבית.
קריירה מוזיקלית מ-2014 עד 2017
ב-18 באוקטובר 2014 הופיע האמאסאקי בסינגפור. זו הייתה הפעם השנייה שהיא הופיע בעיר לאחר הופעתה בפרסי MTV Asia Asia לפני 12 שנה.
ביולי 2015 החלה הזמרת סבב הופעות חדש Arena Tour 2015 A: Cirque de Minuit.
בדצמבר 2015 תרמה האמאסאקי מילים לשיר "יומן", סינגל הבכורה של האמן עמית מיצ'י, שעבד כאחת מזמרי הגיבוי של להקה החיה מאז 2011. המילים "יומן" זכו לזיכוי CREA, והשיר הולחן על ידי טימותי ווארד, שגם הוא היה חלק מהלהקה האמאסאקי והלחין עבורה מוזיקה מאז 2011. הסינגל של מיקי יצא לאור ב-23 בדצמבר 2015, דרך ניפון קראון.
במהלך שנת 2016 היא עבדה על אלבום חדש. במהלך שנת 2017 האמאסאקי יצאה למסע ההופעות Just the Beginning -20- Tour 2017.
המשך הקריירה המוזיקלית מ-2018
למרות בעיות שמיעה האמאסאקי ממשיכה להופיע, אך בקצב נמוך מבעבר. בפברואר 2020 היא הודיע על תחילת סבב ארצי חדש, אך בקבות התפרצות מגפת הקורונה סבב בוטל. ב-4 ביולי 2020 הזמרת הוציאה סינגל חדש. היא אמרה שמילים השיר באו בהשראה לאחר לידת בנה. ב-25 ביולי היא נתנה הופעה מיוחדת Premium Limited Live A: Natsu No Trouble ללא קהל ששודרה בטלוויזיה. בהמשך של אותו חודש שוחרר סינגל חדש.
זוגיות
ב-1 בינואר 2011 הודיעה האמאסאקי על אירוסיה לשחקן והדוגמן האוסטרי מנואל שוורץ, אותו פגשה האמאסאקי באוגוסט 2010 על סט הווידאו המוזיקלי שלה ל"וירג'ין רוד". ב-2 בינואר, מפיקיה הודיעו ​​שהיא ושוורץ התחתנו בארצות הברית יום קודם. עם זאת, ב-16 בינואר 2012, הודיעה האמאסאקי באתר האינטרנט שלה כי תתגרש משוורץ. הסיבה לגירושין הייתה כי בתחילה רצתה האמאסאקי לעבור לגור עם שוורץ בארצות הברית, אך בגלל רעידת האדמה והצונאמי שפקדו את ארץ מולדתה ב-2011, היא רצתה מאוד לא לעזוב את יפן.
ב-13 בדצמבר 2013, הוכרז באתר הרשמי שלה ב-TeamAyu כי האמאסאקי התארסה לסטודנט לרפואה אמריקאי הצעיר ממנה בעשר שנים, איתו היא הייתה מאז האביב של אותה שנה, והוסיפה: "בן זוגי הוא סטודנט רגיל, הייתי שמחה מאוד אם יוכלו לשמור עלינו בשקט". ב-3 במרץ 2014, הזמרת הודיעה באתר מועדון המעריצים שלה "Team Ayu" שהיא נשואה רשמית. על פי סוכנותה, הזוג כבר סיים את הליך הנישואין שלהם בארצות הברית בסמוך לסוף פברואר. ב-11 בספטמבר 2016, הודיעה האמאסאקי שהיא ובעלה נפרדו.
בשנת 2020 הזמרת הודיעה שילדה בן. בשנת 2021 ילדה ילד נוסף.
אובדן שמיעה
בינואר 2008, הודיעה האמאסאקי בבלוג שלה כי גורם שאינו ברור, ייתכן טינטון או מחלת Ménière, גרם לחירשות מוחלטת באוזנה השמאלית. היא אובחנה בשנת 2006 והסברה היא שהבעיה מתוארכת לשנת 2000, כבר אז היא פיתחה דלקת אוזניים אך המשיכה להופיע בניגוד לעצות הרופאים. למרות עצת הרופאים, האמאסאקי הצהירה שהיא רוצה להמשיך לשיר, וכי "כמקצוענית" היא רוצה "לספק את הביצועים הטובים ביותר לכולם". ב-20 במאי 2017, כתבה שהיא מאבדת את השמיעה באוזנה הימנית וחוותה סחרחורת ובחילה. היא נשבעה להמשיך להופיע וכתבה: "המקום בו אני מרגישה שייכת, זה המקום היחיד שאני באמת קיימת בו, אני לא יודעת שום דבר אחר."
דיסקוגרפיה
{{טורים|תוכן=
מיני אלבומים
}}
רוברט טוד לינקולן
רוברט טוד לינקולן (באנגלית: Robert Todd Lincoln; 1 באוגוסט 1843 – 26 ביולי 1926) היה מדינאי אמריקאי, מזכיר המלחמה של ארצות הברית. בנו הבכור של נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן.
חייו
רוברט טוד לינקולן נולד בספרינגפילד שבאילינוי. הוא היה הבכור מבין ארבעה בנים שנולדו לאברהם לינקולן ולרעייתו מרי טוד, והיחיד ביניהם שהגיע לבגרות. כנער התחנך בפנימיית פיליפס אקסטר, בניו המפשייר, אותה סיים ב-1860, ובשנים 1861 עד 1864, במקביל לכהונת אביו כנשיא, למד באוניברסיטת הרווארד.
עם סיום לימודיו נרשם לבית הספר למשפטים בהרווארד, אך התגייס לצבא הצפון כדי להילחם במלחמת האזרחים. הוא שירת מספר שבועות כקפטן, תחת פיקודו של יוליסס ס. גרנט, אך לא היה מעורב בפועל בקרבות של ממש, עד לסיום המלחמה באפריל 1865. הוא היה עד למעמד הכניעה של צבא הדרום ב-9 באפריל.
שישה ימים מאוחר יותר נרצח אביו בוושינגטון. לאחר הרצח עבר יחד עם אימו ואחיו טד לשיקגו, שם השלים את לימודיו במשפטים. ב-1867 מונה לעורך-דין. ב-1868 נישא למרי, והזוג הביא לעולם שלושה ילדים. ב-1875, על רקע מה שראה כבזבזנותה וניהול לקוי של רכוש המשפחה, היה לינקולן מעורב באשפוזה הכפוי של אימו מרי טוד בבית חולים פסיכיאטרי באילינוי למשך שלושה חודשים. מרי טוד לא סלחה לבנה על אשפוזה וסירבה לדבר איתו כל שארית חייה. לינקולן מת ב-1926. הוא לא נקבר לצד יתר בני משפחתו באנדרטת קבר לינקולן שבספרינגפילד, אלא בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שבווירג'יניה.
קריירה פוליטית
ב-1877 סירב לינקולן להצעתו של הנשיא רתרפורד הייז להתמנות לתפקיד עוזרו של מזכיר המדינה, אך ב-1881 קיבל על עצמו להתמנות לשר המלחמה בממשלו של הנשיא ג'יימס גרפילד. בתפקיד זה כיהן בשנים 1881 עד 1885, גם לאחר הירצחו של גרפילד ולאחר שצ'סטר ארתור התמנה לנשיא. בשנים 1889 עד 1893 כיהן לינקולן כשגריר ארצות הברית בבריטניה, ולאחר מכן שב לעסקים פרטיים כעורך דין, וכן לעסוק בתחביבו כאסטרונום חובב.
טריוויה
לינקולן הבן לא נכח בתיאטרון "פורד", בערב בו נרצח אביו על ידי מתנקש, אף על פי שהיה בין המוזמנים. לעומת זאת, בעת היותו מזכיר המלחמה בממשלו של גרפילד, נכח לינקולן בתחנת הרכבת בה בוצעה ההתנקשות, והיה עד ראייה לרצח. באורח דומה הוזמן לינקולן ב-6 בספטמבר 1901 לתערוכת "פאן-אמריקן", בבאפלו שבניו-יורק, ושהה לא הרחק מהמקום בו נורה הנשיא ויליאם מקינלי בידי אנרכיסט.
אירוע מוזר נוסף אליו נקשר לינקולן היה הצלתו מפציעה או ממוות בשנת 1863 או 1864. על פי עדותו של לינקולן, בהיותו בתחנת הרכבת בעיר ג'רזי סיטי, הוא עמד על הרציף ונדחף על ידי ההמון שצבא על דלתות הרכבת. לינקולן איבד את שיווי משקלו ונפל אל המרווח שבין הרציף לרכבת שכבר החלה בתנועה. למזלו, משך אותו אדם מאחור והחזירו אל הרציף. הוא זיהה בקלות את מצילו, השחקן המפורסם באותן שנים אדווין בות'. אחיו של בות' היה ג'ון וילקס בות', רוצחו של אברהם לינקולן ב-1865.
בידור
בידור הוא תחום תרבותי המספק לאנשים הנאה או התרגעות. הקהל יכול ליהנות מבידור באופן פאסיבי, לדוגמה בצפייה בטלוויזיה, או באופן אקטיבי, כמו במשחק. בידור, כולל את ענפי אמנות הבמה והרחוב. גם טלוויזיה, קולנוע, רדיו, עיתונות, טלוויזיה ומשחקי מחשב נחשבים כבידור. התעשייה המספקת תכנים בידוריים, נקראת "תעשיית הבידור".
על אף שמו המרמז על הומור, ענף הבידור איננו כולל רק תכנים בעלי תוכן הומוריסטי או מצחיק, אלא אף סוגות העוסקות בדרמה, מתח, אימה וכדומה.
פעילות ספורטיבית וקריאה עשויות להיחשב כבידור, אך נתפסות בדרך כלל כבילוי.
בידור בהיסטוריה
עיקר הבידור העת העתיקה היה בתחום האמנות, לרבות אדריכלות, פיסול, כתיבה, סיפור סיפורים, ציור, מיניטורות ובובות, פסלים, תכשיטים, בשמים, תיאטרון, אומנות פולחנית לרבות מומיות, כמרי דת, מכשפים וקוסמים.
קריאה
בידור הקריאה כולל בתוכו: ספר, עלון, קומיקס, ועוד.
אומנות הבמה
אמנות הבמה היא אמנות שבה פעולה שמתבצעת על ידי יחיד או קבוצה במקום ובזמן נתונים מהווה את היצירה. היא יכולה להתבצע בכל מקום, בכל זמן ולמשך כל אורך זמן. אמנות במה יכולה להיות כל מצב שמערב ארבעה יסודות בסיסים: זמן, מרחב, גוף המבצע ויחסי הגומלין בין המבצע לקהל. זאת בניגוד לאמנויות כגון ציור, שרבוט, רישום, צילום, ופיסול שבהם הפריט מהווה את היצירה.
קולנוע
קולנוע הוא תחום אמנות העוסק בצילום ועריכה של קטעי תנועה וצליל המשולבים יחדיו ליצירה אחת - סרט קולנוע. קולנוע היא גם מערכת תרבותית, במסגרתה נוצרות מאות ואלפי תוצרי תרבות הנצפים על ידי מיליונים ברחבי העולם. על אף היות של אמנות הקולנוע החדשה מבין שבע האומנויות, סרטים הם, כפי הנראה, המצרך האומנותי הפופולרי ביותר. בעבר נעשה שימוש בסרט מגנטי לצורך צפייה בסרטים או סרטונים וצילום הסרט התבצע באמצעות מצלמת קולנוע שמאוחר יותר התפתח למצלמת וידאו, שאפשר גם הפקת VHS.
טלוויזיה
תוכנית טלוויזיה היא תוכן שידורי-טלוויזיוני, אשר נועד להיות משודר באחד מערוצי הטלוויזיה השונים. תוכנית טלוויזיה בעלת קו עלילתי רציף נקראת סדרת טלוויזיה. תוכנית או סדרת טלוויזיה יכולים להכיל תוכן מציאותי, כמו במסגרת חדשות, התרחשות דוקומנטרית ותוכנית מציאות או תוכן עלילתי, כמו בסדרות דרמה וקומדיה. לתוכניות ולסדרות טלוויזיה יכולות להיות מספר מטרות, כמו מטרה בידורית, מטרה חינוכית ואף מטרה פוליטית או הבעתית-רגשית.
מחשב
אמצעי בידור על בסיס חומרה המעבד נתונים על פי תוכנית (תוכנה), רצף פקודות שניתנו מראש - לשם הפקת או יצירת משחק מחשב. את הפקודות שומרים על המחשב עצמו (כונן תקליטונים) או על דיסק קשיח או דיסק און קי. בעבר נעשה שימוש בדיסקט.
אנימציה
הנפשה, בלועזית אנימציה, היא תחום העוסק באנימה, הקניית אשליה של תנועה על גבי מסך. שימוש נרחב בהנפשות נעשה בענפי הקולנוע והטלוויזיה ובאתרי אינטרנט. בדרך כלל ההנפשה מלווה בפסקול המוקלט על ידי שחקנים.
מוזיקה
מוזיקה היא אמנות סידור הצליל והשקט במרחב הזמן והמיקום מהמאזין. בעבר נעשה שימוש בשירה, כלי נגינה, פטיפון, אריך-נגן, תקליט, קלטת שמע ותקליטור לצורך שמיעת מוזיקה. המוזיקה היא דרך הבעה, ואינה יכולה להיכלל בהגדרות ערכיות, שהרי רשימת הצלילים המוגדרים כמוזיקה משתנה בהתאם לתקופה, לאופי או לתרבות בה היא מתקיימת. למרות זאת, מקובל לסווגה ולקטלג אותה בסיווגים שונים, ואף לקבוע לה מתכונות שיש בהן מוטיבים ועקרונות אחידים.
תחרויות ספורט
כדוגמת: המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, המשחקים האולימפיים, המכביה, ליגת ה-NBA, NFL.
אומנות הקרקס
קרקס הוא מופע בידור הכולל שלל פעילויות, ובהן: אקרובטיקה, לוליינות, ליצנים, קוסמות, מופעי טרמפולינה, קסמים, להטוטנות, דיאבולו, דוויל סטיק, חד אופן, סטאף, פוי, אומנות בלונים וכדומה.
סטנד-אפ
מופע סטנד-אפ, הוא מונולוג של קומיקאי המופיע על הבמה או דיאלוג שהוא מקיים עם הקהל, ובו הוא מציג מבט שונה ומבדר על סיטואציות שונות משגרת החיים היומית. מקור השם סטנד-אפ מגיע מאנגלית; Stand Up פירושו לעמוד, כיוון שהקומיקאי לרוב עומד במהלך המופע.
משחקים
משחק הוא פעילות, הנעשית בדרך כלל לשם הנאה, בידור ולימוד. מרכיבי המפתח במשחקים הם המטרות, החוקים, האתגרים ושיתוף הפעולה ההדדי. משחקים דורשים בדרך כלל כוח פיזי או שכלי. למשחקים רבים יש עוד יתרונות מעבר להנאה, כגון למידה, חשיבה, שיפור המוטוריקה והקואורדינציה, שיפור הכושר הגופני ואינטראקציה חברתית. לפעמים מטרת המשחק היא הימורים או בילוי זמן. בתוך כך נכללים משחקי הכדור קריקט, פולו, כדורסל, בייסבול, כדורגל. ומשחקי הלוח שחמט, דמקה, גו.
עיצורים מחונככים
עיצורים מחונככים (palatalized) הם עיצורים הנחתכים בחך הקשה בנוסף לבסיס החיתוך העיקרי שלהם. עבור עיצורים וילוניים ועיצורים ענבליים משמעות החִנְכּוּךְ (פָּלָטָלִיזַצְיָה) היא הפקת הצליל קדמית יותר ועבור העיצורים המכתשיים משמעות החינכוך היא הפקת הצליל אחורית יותר.
באלפבית הפונטי הבינלאומי עיצורים מְחֻנְכָּכִים מסומנים בעיצור הבסיסי בתוספת האות j בכתב עילי. לדוגמה: [dʲ] היא הגרסה המחונככת של [d]. בשיטת X-SAMPA הם מסומנים על ידי גרש, או על ידי תוספת של קו תחתון והאות j:. לדוגמה: ['d] או [d_j] הן הגרסות המחונככות של [d].
מבחינה פונטית עיצורים נוטים לעבור חנכוך לפני תנועות קדמיות או לפני עיצור חכי מקורב. בעברית המדוברת תהליך כזה מתרחש רק כתופעה פונטית, אך אין הוא משמש להבחנה פונולוגית: מתיימר, מדיין, מיליון, מניין. בשפות הגוידליות ובשפות הסלאביות רבים מהעיצורים מתחלקים פונמית לשתי גרסאות הגייה באותם בסיס חיתוך ואופן חיתוך, עיצורים מוולנים ועיצורים מחונככים. הבחנה זאת בין עיצורים מוולנים לעיצורים מחונככים ידועה בשפות אלו לרוב גם בשמות אחרים; ברוסית, לדוגמה, משתמשים במונח "עיצורים רכים" עבור עיצורים מחונככים ובמונח "עיצורים קשים" עבור העיצורים המוולנים. באירית, לעומת זאת, משתמשים במונחים אותיות צרות ואותיות רחבות. ברומנית קיימת תופעת התנועה i הלא-הברתית, המסומנת באלפבית הפונטי הבינלאומי ב -/ʲ/ ושברובה מבוססת על חיכוך.
ראו גם
תנועת i לא-הברתית (רומנית)
שאול זימן
שאול זימן (כ"א בסיון ה'תרס"ט, 10 ביוני 1909 – כ"ח באייר ה'תשכ"ג, 22 במאי 1963) היה רופא ישראלי ומנכ"ל משרד הבריאות.
זימן נולד בליטא לקלמן זימן ולאה לבית רבינוביץ'. הוסמך לרפואה בברלין, ובמהלך לימודיו פעל בארגונים ציוניים ובעליית הנוער. בסמוך לברלין השתתף במשק הכשרה, ובשנת 1935 עלה לארץ ישראל. אביו עלה שנתיים קודם לכן, ועסק בחקלאות ובפעילות ציבורית בתחום הדת.
בארץ ישראל עסק זימן ברפואה, ובתקופת מלחמת העצמאות עמד בראש בית החולים "זיו" בירושלים. בתקופת המצור על העיר ארגן בה את שירותי הרפואה הציבורית. כשנתיים שימש רופא מחוז ירושלים מטעם משרד הבריאות. משנת 1950 שימש בתפקידים שונים במשרד, ועד 1960 היה סמנכ"ל המשרד האחראי על שירותי הריפוי וקשרי-חוץ. ב-1960 מונה למלא את מקומו של מנכ"ל המשרד היוצא שמעון בטיש, ולאחר מכן התמנה לתפקיד, בו שימש עד מותו.
בשנת 1962 נבחר זימן לוועד הפועל של ארגון הבריאות העולמי. במאי 1963 יצא בשליחות המשרד לוועידה השנתית של הארגון בז'נבה שבשווייץ, ובמהלכה נפטר. משרד הבריאות קבע הענקת פרס על שמו לרופאים בשירות הציבורי.
לוצרן (כדורגל)
מועדון הכדורגל לוצרן (בגרמנית: FC Luzern) הוא מועדון כדורגל שווייצרי, מן העיר לוצרן, אשר נוסד בשנת 1901. צבעי המועדון הם כחול ולבן, שנלקחו בהשראה מסמל העיר לוצרן, ומדגל הקנטון לוצרן.
מגרשה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון אלמנד המכיל 25,000 מקומות. למרות זאת, מסיבות אבטחה, התאחדות הכדורגל השווייצרית לא מרשה להכניס לאצטדיון יותר מ-13,000 אוהדים.
היסטוריה
ההצלחה הגדולה ביותר בתולדות המועדון הייתה זכייה בליגת העל השווייצרית בשנת 1989. הקבוצה זכתה פעמיים בגביע השווייצרי (1960 ו-1992), ולקחה את סגנות מחזיקת הגביע שלוש פעמים. מבחינת המפעלים האירופים, הקבוצה השתתפה בגביע אירופה למחזיקות גביע 3 פעמים, בהן היה הישג השיא בשנת 1960 בו הגיעה הקבוצה לרבע הגמר, בו הודחה על ידי פיורנטינה האיטלקית. בגביע אירופה לאלופות השתתפה לוצרן פעם אחת, ב-1989, והודחה בשלב הראשון על ידי פ.ס.וו. איינדהובן ההולנדית. כמו כן, הקבוצה השתתפה פעמיים בגביע אופ"א, ב-1986 כאשר הודחה בסיבוב הראשון על ידי ספרטק מוסקבה הרוסית, וב-1990, עברה הקבוצה בסיבוב הראשון של המפעל את מ.ט.ק הונגריה ההונגרית והודחה בסיבוב השני על ידי אדמירה וואקר האוסטרית. בליגה האירופית השתתפה לוצרן פעמיים, ב-2010 כאשר הודחה בסיבוב המוקדמות השלישי על ידי אוטרכט וב-2012 כאשר הודחה בשלב הפליי אוף על ידי ראסינג גנק.
לוצרן ירדה לליגה השנייה בשווייץ בסוף עונת 2002, וחזרה לליגת העל בשנת 2006, אחרי זכייה באליפות ליגת המשנה.
ב-30 במאי 2006, לוצרן היוותה יריבת מבחן לנבחרת ברזיל לקראת מונדיאל 2006. המשחק שוחק באצטדיון זנקט יאקוב פארק בבזל. תוצאת המשחק הייתה 0–8 לזכות ברזיל.
Already Gone
Already Gone (בעברית: כבר נעלם) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קלי קלרקסון, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, All I Ever Wanted. השיר יצא לאור ב-11 באוגוסט 2009, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום ה-13 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קלי קלרקסון ביחד עם ראיין טדר, אשר הפיק והלחין את השיר גם כן. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה הכפולה על מכירות של למעלה משני מיליון עותקים במדינה, מה שהופך אותו לאחד משיריה הנמכרים ביותר של קלרקסון.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה ליוטיוב באוקטובר 2009, תוך שצבר למעלה מ-60 מיליון צפיות.
מלגשית
מלגשית (Malagasy; בצרפתית: Malgache) היא השפה הרשמית של מדגסקר, ומדוברת גם על ידי מיעוט בקומורו, ראוניון ומאיוט. סך כל הדוברים בה הוא כ-17 מיליון. המלגשית שייכת למשפחת השפות האוסטרונזיות, ומבחינה גאוגרפית היא השפה המערבית ביותר במשפחה זו ובשפות המלאיו-פולינזיות, המהוות את רובן של השפות האוסטרונזיות.
השפה הספרותית נגזרת בעיקר מהניב של תת-הקבוצה האתנית המלגשית מרינה.
לפי מקורותיה, משתייכת השפה המלגשית לקבוצת ה"באריטו המזרחי" שבענף השפות הקרוי "באריטו הגדול". ענף שפות אלו מדובר בקלימנטן, החלק האינדונזי של האי בורנאו, באזור הנקרא כעת בנג'רמסין והכולל את השפות מא'אניאן, (הנחשבת הכי קרובה למלגשית) סמיהים, דוסון דייה, והמדובר גם על ידי "נוודי הים" באג'או. באזור הנזכר השפה השלטת היא המלזית, השייכת לענף אחר של השפות המלזו-פולינזיות. המרחק הגאוגרפי בין דוברי המלגשית ובין דוברי שאר השפות המקרובות אליה באינדונזיה הוא כ-7,000 ק"מ. המלגשים הגיעו מאיי דרום-מזרח אסיה לאי מדגסקר, בדרך הים, לפי השערות שונות, בסביבות 450 או 700 לספירה.
השפה המלגשית מדוברת גם באי מאיוט בכ-20 כפרים, ושמה שם "קיבושי" או "בושי" (בפי רוב תושבי מאיוט - "שיבושי").
הכתב המודרני של השפה המלגשית באלפבית הלטיני נקבע בשנת 1823 בצו מלכותי בעקבות הסכמה בין המלך ראדאמה הראשון ובין מיסיונרים בריטים שהביאו לארץ את הדפוס. אומץ העיקרון של סימונם של העיצורים כמו באנגלית וזה של התנועות כמו בשפות הלטיניות. קודם לכן כמה ממלומדי הממלכה השתמשו כבר בגרסה של האלפבית הערבי "סוראבה", "הכתב האצילי", שהתפתח בדרום-מזרח האי.
לשפה המלגשית אוצר מילים עשיר מאוד (כמה ממילוניה כוללים מעל 60,000 מילים). הדבר מאפשר לה ביטוי מדויק של מושגים מופשטים, שירה ודימויים. הבעיה העיקרית של השפה היא מאגר מצומצם מדי להבעת מושגים מתחום המדע והטכניקה.
דוגמת טקסט בשפה המלגשית
הסעיף הראשון של הכרזת זכויות האדם
הגיית השפה וכתיבתה
בשפה המלגשית קיימים טקסטים כתובים ככל הנראה החל מהמאה ה-15. כשהקימו הצרפתים את פור-דופן (Fort-Dauphin) במאה ה-17 הם מצאו שהתושבים השתמשו בכתב ערבי-מלגשי הידוע בשם "סוראבה".
האלפבית "סוראבה"
מקור המילה "סורא-בֶה" הוא המילים "סוראטרה" = "לכתוב" ו "בה"= "גדול" ומשמעותו "הכתב הגדול" או "הכתב האצילי". המילה "סוראטרה" מקורה במילה "סוראת" מהשפות המלאית והג'וונזית, שמובנה "מכתב", "כתוב", "דואר". על כן משערים כי הכתיבה הונהגה במדגסקר בהשפעה "אינדונזית", ייתכן מאוד ג'אוואית. קיימים אפיונים משותפים לכתב סוראבה ולאלפבית "פגון" שהוא הגרסה הג'וונזית של האלפבית הערבי: למשל שלוש נקודות מעל לאותיות הערביות "דא" ו"טא" בשביל עיצורים כפופים מיוחדים שבשפה הג'אוואית. יש סבורים משום כך שהמלגשים למדו את הכתב הערבי של הג'אוואים. אם נכון הדבר, תהליך זה התקיים במהלך מגעים שנמשכו אחרי תקופת ההגירת ה"אינדונזים" למדגסקר. כעדות לכך מובאות דוגמאות של מילים מלגשיות מסוימות העשויות לתמוך בקיומם של מגעים מתמשכים עם המלזים ועם הג'אוואים גם בתקופה שבה התחזקה השפעת האסלאם בשטח אינדונזיה היום. למשל, המילה המלגשית Sombidy (סומבידי) שמובנה "לשחוט (בעל חיים)" באה מהמלזית "Sembelih" (סמבליה) - שמשמעותה לשחוט בעל חיים לפי כללי הפולחן המוסלמי ושמקורה במילים "בסמיללאה" (בשם אללה) שאומרים אותם בעת השחיטה המוסלמית. המילה המלגשית אינה באה ישירות מערבית, שיש לה מילה אחרת עבור "לשחוט", אלא מאינדונזיה בתקופה של התחזקות האסלאם בה.
הנהגת האלפבית הלטיני
המלך רדאמה הראשון, המונרך המלומד הראשון של בני מרינה, למרות ששלט היטב במסורת הכתב סוראבה, החליט להחליפו באלפבית לטיני כעצתו של המיסיונר דייוויד ג'ונס והזמין את חברת המיסיון הפרוטסטנטית מלונדון להקים באי בתי ספר וכנסיות.
הספר הראשון שהודפס במלגשית היה ספר "כתבי הקודש" (ה"ביבליה" הנוצרית), כלומר התנ"ך בגרסה הנוצרית והברית החדשה שתורגם למגלשית בשנת 1835 על ידי מיסיונרים בריטיים שפעלו באזור הרמה של מדגסקר. טקסטים דתיים במהדורה ראשונה דו-לשונית פורסמו על ידי אטײן דה-פלאקור שהוציא לאור גם את המילון הראשון לשפה.
כיום בכתב האלפביתי המלגשי הכולל 21 אותיות - (דהינו 26 האותיות הסטנדרטיות של האלפבית הלטיני להוציא c, q, w, u, x), האות o מבטאים כמו ou צרפתי (אם כי באזורים מסוימים, במיוחד באזורי שפת הים הצפוניים, צפון-מערביים ומערביים - ייתכן גם היגוי כמו בצרפתית). לעומת זאת הצמד "ao" מבטאים קרוב ל o פשוט. ה i בסוף במילים נכתבת תמיד y. האות e מבטאים כמו é צרפתי. באשר לעיצורים ה r מבוטאת כמו r באיטלקית. ה -g הוא תמיד חזק, כבמילה "גמל". s מבטאים כמו "סמך" עברי. הצמד ts מבטאים כמו "צ" עברי.
פביאניצה
פביאניצה (בפולנית: Pabianice, ביידיש: פאביאניץ) היא עיר מחוז בפרובינציית לודז' שבפולין, בסמוך ללודז' מדרום מערב, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
ראשיתה של פביאניצה במאה ה-10, ובראשית המאה ה-14 הוענקו לה זכויות עיר. במאות ה-16 וה-17 התפתחה העיר, ומספר תושביה עלה, אך לאחר מכן ירד מעמדה. מהמאה ה-19 הפכה העיר למוקד תעשייה אזורי, תוך התמקדות בטקסטיל, ובכותנה בפרט.
יהודי פביאניצה
בין מלחמות העולם נמנו בעיר קרוב ל-9,000 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות. כמו כן, שימשה העיר כמרכז חסידי. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, תוך הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם, וניפוץ שמשות במוסדות יהודיים.
אחד מרבני העיר המפורסמים היה רבי מנחם מנדל אלתר, בנו של רבי יהודה לייב אלתר, ה"שפת אמת" מגור. רבי עמנואל וולטפרייד משושלת פשדבורז' כיהן בעיר באדמו"רות.
בשואה
ב-7 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי התעללות ביהודיה, תוך הרס בית הכנסת בה, והסבתו לאורוות סוסים. יודנראט שמונה בעיר בהמשך נצטווה לספק לגרמנים יהודים לעבודות כפייה, ולהכין רשימה של 500 יהודים לגירוש לקאלושין.
בפברואר 1940 רוכזו יהודי העיר בצפיפות רבה בגטו שהוקם בה, בו הועסקו בסדנאות טקסטיל ובבתי חרושת. מעת לעת שולחו קבוצות של יהודים מהגטו שבעיר לגטו לודז'. בתחילת 1942 הועסקו רבים מיושבי הגטו שבעיר במיון חפציהם ובגדיהם של הנרצחים במחנה ההשמדה חלמנו, אשר הובאו למחסן בעיר.
בין ה-16 ל-20 במאי 1942 חוסל גטו פביאניצה. ביושביו נערכה סלקציה, במסגרתה על הכשירים לעבודה הוטבעה האות A, ועל כל היתר הוטבעה האות B. במהלך האקציה ערכו הגרמנים סריקה קפדנית בבתי הגטו, וירו במסתתרים. את החולים בבית החולים בגטו השליכו הגרמנים מהחלונות. לאחר מכן, הוחזקו יהודי הגטו כיומיים במגרש ספורט במרכז העיר, תוך ירי במתנגדים. משם הועברו כ-5,600 יהודים לגטו לודז', וכל היתר שולחו ישירות בקרונות משא למחנה ההשמדה חלמנו.
מכ-9,000 יהודי פביאניצה שרדו את השואה 148 איש.
Command & Conquer: Renegade
Command & Conquer: Renegade הוא משחק מחשב מסדרת משחקי C&C. זהו המשחק הראשון בסדרה שמשתייך לז'אנר משחקי הירייה. המשחק פותח על ידי חברת Westwood למחשב ויצא בפברואר 2002.
המשחק מתחיל בנקודה שבה עומדת להסתיים "מלחמת הטיבריום הראשונה". השחקן מגלם את חייל הקומנדו בשם ניק "האבוק" פארקר שנלחם בשורות ה-GDI. במהלך המשחק, נשלח השחקן למשימות במדינות שונות ופעולותיו משפיעות מאוד על המשך המלחמה.
עלילה
המשחק מתמקד בחטיפה של שלושה חוקרי טיבריום בכירים שעובדים עבור ה-GDI על ידי אחוות ה-NOD. השחקן משתמש בדמותו של איש הקומנדו כדי לשחרר את שלושת המדענים. במהלך המשחק מתברר כי קיין, מנהיג אחוות ה-NOD, כופה על שלושת המדענים לעשות מחקר ביוכימי על הטיבריום עבור פרויקט סודי שנקרא "שחזור בראשית". מטרת המחקר היא להגיע ליכולת ייצור של חיילי עילית מהונדסים גנטית. חיילים אלה אמורים להבטיח את יתרונה האסטרטגי של אחוות נוד ועל ידי כך לסייע להם לנצח את יריביהם.
Dead 6
ה-Dead 6 היא יחידת הקומנדו של ה-GDI. השם Dead 6 ניתן לקבוצה מכיוון שהיו חברים בקבוצה שישה לוחמים. עם הזמן עזבו את הקבוצה שני חברים: האבוק וסאקורה. למרות עזיבתם דבק בקבוצה השם המקורי. לאחר עזיבת האבוק וסאקורה הוחלט בפיקוד הבכיר של ה-GDI כי כל ארבעת החיילים הנותרים ב-Dead 6 יוכרזו כמתים וכך יוכלו לפעול בחופשיות רבה יותר נגד אחוות ה-NOD ולהשלים משימותיהם.
דריל "דד-איי" מקלניס
דריל "דד-איי" (DeadEye) מקלניס הוא חבר ביחידת Dead 6 ממוצא סקוטי. דריל הוא צלף מעולה עם דיוק יוצא דופן. יריותיו המדויקות איפשרו לו לחסל את כל מטרותיו בקלות. לפני הצטרפותו ל-Dead 6 שירת ביחידת העילית של חיל האוויר המלכותי.
ניגל "גאנר" גרנט
ניגל "גאנר" (Gunner) גרנט הוא חבר ביחידת Dead 6 ממוצא אנגלי. התמחותו היא שיגור טילים. נשקו המועדף הוא משגר טילים.
שיי "הוטוויר" אביב
שיי הוטוויר (Hotwire) אביב היא חברה ביחידת Dead 6. אביב היא הצלע הישראלית בכח ושירתה במוסד לפני הצטרפותה ל-GDI. כשהיא הצטרפה ליחידת ה-Dead 6 היא לקחה על עצמה את תפקיד המהנדסת. אביב מתמחה בתיקון מהיר של כלי רכב, הנחיית פצצות וכיבוש מבנים. אביב מחזיקה בכמות כפולה של פצצות C-4 ממהנדס רגיל ומתקנת כלי רכב במהירות כפולה ממהנדס רגיל, כמו כן היא החיילת היחידה במשחק שמסוגלת להניח מוקשים.
אריך "פאץ'" וולפי
אריך "פאץ'" (Patch) וולפי הוא חבר ביחידת Dead 6 ממוצא גרמני. וולפי מתמחה בשיגור רימונים. הוא החייל היחיד שהצליח לסיים את המשימה בכפר במשחק והצליח להגיע לנקודת המוצא בעוד דד-איי, גאנר והוטוויר נתקעו מאחור עד שהאבוק הגיע לחלץ אותם. וולפי שירת בימ"מ הגרמני לפני שהצטרף ל-GDI.
סידני מוביוס
סידני מוביוס היא בתו של ד"ר אינגנטיו מוביוס המוכר ממשחקי C&C הקודמים. סידני נוהגת להשתמש בנשק מבוסס טיבריום בשדה הקרב והיא עובדת עם ה-GDI על חליפה משוריינת וחזקה בשם "חליפת מוביוס". בדומה לאביה גם היא אחת מחוקרי הטיבריום הבכירים בעולם. היא נחטפת יחד עם אביה על ידי האחוות ה-NOD. היא משוחררת במהלך המשחק על ידי יחידת קומנדו של ה-GDI, אך נחטפת שוב ומשוחררת בשנית על ידי ניק פארקר.
סאקורה אובטה
סאקורה אובטה היא חברה לשעבר במאפיית היאקוזה היפנית. הייתה שכירת חרב עבור ה-CIA לפני שהחלה לעבוד עם ה-GDI כשותפה ביחידת הקומנדו Dead 6 לצד ניק פארקר. סאקורה אוברטה היא הייתה לא רק חברתו לנשק של ניק, אלא הייתה גם בת זוגו. בסופו של דבר עזבה סאקורה את יחידת ה-Dead 6 ופותתה על ידי אחוות ה-NOD לעבור לצדם בתמורה לשכר גבוה במיוחד.
גנרל גדעון רייבשאו
גנרל גדעון רייבשאו הוא המפקד והמייסד של יחידת הקומנדו "היד השחורה" של אחוות ה-NOD. רייבשאו הוא איש קר רוח ולמרות הגובהו הנמוך (שבגללו זכה לכינוי "דרדס" מניק) רייבשאו משדר שתלטנות והוא מתואר כגבר חכם וכריזמטי. והוא נאמן מאוד למנהיגו קיין. גנרל רייבשאו היה אחראי על פרויקט "שחזור בראשית".
קרלוס מנדוזה
קרלוס מנדוזה הוא שכיר חרב בכיר שהצטרף לאחוות ה-NOD וזכה באהדת הפיקוד הגבוה של אחוות ה-NOD בזכות שירותו. מנדוזה שירת תחת פיקודו של גנרל רייבשאו וקיבל סכומי כסף נאים עבור שירותיו. מנדוזה מוצג כאיש בטוח מאוד וגאוותן. מנדוזה מתמחה בהריגת אויביו עם להביור בלי ללבוש חליפה חסינת אש ומשתמש לעיתים קרובות בטנק הלהביור של ה-NOD האהוב עליו. ניק פארקר מצליח לחסל את מנדוזה לאחר שהוא מצליח ללכוד אותו בטנק הלהביור ומפוצץ אותו.
ד"ר הלנה פטרובה
ד"ר הלנה פטרובה היא אחת משלושת המדענים שנחטפו על ידי אחוות ה-NOD. במהלך המשחק משנה פטרובה את עמדתה ועוברת לעבוד לצד אחוות ה-NOD. פטרובה לוקחת על עצמה את תפקיד החוקרת הראשית בפרוקייט "שחזור בראשית". ניסיונה הרב בחקר הטיבריום סייע רבות לאחווה במחקר לייצור חיילים מהונדסים גנטית. לבסוף מנסה פטרובה על עצמה את הניסוי. התהליך אינו עולה יפה ופטרובה עוברת מוטציה והופכת למפלצת. ניק פארקר מצליח לחסלה במעבדה.
מצב מרובה משתתפים
מצב המשחק מרובה המשתתפים של Renegade דחף את המשחק קדימה והיווה הצלחה גדולה. לשחקן הייתה האפשרות לשחק לצד ה-GDI או ה-NOD במהלך המשחק השחקן היה צובר נקודות קרדיט על ידי חיסול חיילים וכלי רכב של האויב. השחקן יכל להזמין תמורת נקודות הקרדיט שצבר כלי רכב, ציוד לחימה כגון פצצות וכו' ואף להחליף את החייל שלו בעד אחד מגיבורי המשחק.
טריומף רודסטר
טריומף רודסטר (באנגלית: Triumph Roadster) היא מכונית ספורט, בתצורת מכונית רודסטר מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית טריומף שיוצרה בין השנים 1946–1949.
יוצרו 4,501 יחידות.
ריאד
אַ-רִיַאד (בערבית: الرياض; תעתיק מדויק: אלרּיאץ', מילולית "הגַּנִּים") היא בירת הממלכה הערבית הסעודית והגדולה שבעריה. העיר שוכנת במרכז המדינה ומשתרעת על שטח מישורי של כ-1,200 קמ"ר באזור נג'ד שבמרכז חצי האי ערב, בנווה מדבר המרוחק כ-390 ק"מ מהמפרץ הפרסי, ומשמשת כבירת מחוז ריאד. ריאד היא מרכזה האדמיניסטרטיבי, הכלכלי, החינוכי, והתעבורתי של הממלכה. העיר מחולקת ל-17 תתי רשויות המנוהלות על ידי עיריית ריאד ורשות הפיתוח העירונית, שבראשה עומד הנסיך סתאם בן עבד אל-עזיז.
העיר היא האזור המפותח היחיד במרכז הממלכה. יתר ריכוזי האוכלוסייה שוכנים באזורי החוף – סביב ג'דה ומכה לחוף ים סוף, וסביב דהראן (א-ט'הראן) לחוף המפרץ הפרסי.
אף שהעיר שוכנת באזור מדברי וצחיח במיוחד, בחורף יורדים בה משקעים. חמישה סכרים האוגרים את מי השיטפונות, 96 בארות וכן מערכת צינורות מסועפת המעבירה כמויות גדולות של מים מותפלים מהמפרץ הפרסי, מספקים מים לעיר. ריאד שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 2000.
היסטוריה
מפגש הוואדיות בו שוכנת העיר נקרא בתקופה הפרה-אסלאמית "חג'ר". ההתיישבות זכתה למוניטין בגין השיחים המדבריים ועצי התמר שצמחו בה; נראה, לפיכך, כי מקור השם "ריאד" נגזר מהמילה הערבית "רַוודה" ("גן", ובריבוי: ריאד, "גנים"). תחילה התייחס השם רק לאזוריה הירוקים של ההתיישבות, ואולם בהדרגה התרחב וכלל את ההתיישבות כולה. לאורך ההיסטוריה הייתה ריאד מוקד כוחה של התנועה הווהאבית.
בשנת 1818 החריבו העות'מאנים את א-דרעיה, עיר חימר שהייתה בירתה של (המדינה הסעודית הראשונה) שכונן מוחמד אבן סעוד באמצע המאה ה-18. לאחר מכן הועברה הבירה הרשמית לריאד.
בשנת 1902 נכבשה העיר על ידי אבן סעוד, שהמשיך וכונן בשנת 1932 את "המדינה הסעודית השלישית", היא ממלכת ערב הסעודית המודרנית. ריאד נקבעה כבירתה של הממלכה החדשה, אף שעד 1982 זכתה ג'דה למעמד "הבירה הדיפלומטית". בין הערים התקיימה יריבות היסטורית שהלכה ושככה בעשורים האחרונים. קצב גידול האוכלוסייה בעיר הוא מהמהירים בעולם, מה שהביא לעיכוב משמעותי בהתפתחותה של העיר למן שנות השבעים. ב-1991 נפגעה העיר מטילי הסקאד ששיגר סדאם חוסיין במלחמת המפרץ הראשונה. בראשית המאה ה-21 אירעו מספר פיגועי טרור במוקדים שונים בעיר שביצעו בעיקר גורמים אסלאמיסטיים קיצוניים המתנגדים לבית המלוכה ולקשריו עם המערב.
בשנת 2012 התרחשה התפוצצות מכלית הדלק בריאד בה נהרגו עשרות אנשים.
דמוגרפיה
ב-1935 מנתה אוכלוסיית העיר 40,000 נפש בלבד ו-83,000 ב-1949. בשנים שלאחר מכן החלה בריאד צמיחה דמוגרפית מהירה מאוד; מ-150 אלף תושבים ב-1960 למעל ל-6.92 מיליון בני אדם לפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022, 47.8% מאוכלוסיית העיר היא ממשפחות סעודיות, ו-52.2% מהאוכלוסייה מקורה בתושבים שהגיעו מחוץ לערב הסעודית.
תחבורה
משרת את העיר נמל התעופה המלך ח'אלד, השוכן מצפון לה.
מערכת רכבת תחתית בת שישה קווים נמצאת בבנייה בעיר וצפויה להיכנס לפעילות בשנת 2021.
לזלי ג'ונס (כדורגלן)
לזלי ג'נקין ג'ונס (באנגלית: Leslie Jenkin Jones; 1 ביולי 1911 – 11 בינואר 1981) היה שחקן ומאמן כדורגל ולשי.
קריירה
ג'ונס נולד באברדייר, והחל את הקריירה שלו במועדון המקומי אברדייר אתלטיק, במקביל לעבודתו באטליז של אביו. הוא הצטרף לקארדיף סיטי באוגוסט 1929, וערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0 - 1 לסוונסי טאון בדרבי של דרום ויילס. למרות שקארדיף לא שיחקה היטב בתקופה שבה שיחק שם, הוא הצליח להבקיע 31 שערים ב-142 משחקי ליגה. בינואר 1934 הוא עבר לקובנטרי סיטי, והבקיע 27 שערים בעונתו המלאה הראשונה במועדון, שבזכותם זומן למשחק הראשון (מתוך 11 בסך הכל) במדי נבחרת ויילס. בשל מספר השערים הרב שהבקיע הוא זכה גם להתעניינות רבה של מועדונים בכירים יותר, ולבסוף עבר לארסנל ב-1937 לאחר שהנהלת קובנטרי דחתה הצעה של טוטנהאם הוטספר על סך 7,000 לירות שטרלינג.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל בהפסד 1 - 2 לגרימסבי טאון ב-6 בנובמבר 1937, בו הבקיע את השער היחיד לטובת קבוצתו. הוא סייע למועדון לזכות באליפות בעונתו הראשונה שם; ג'ונס שיחק כחלוץ שני נסוג עבור ארסנל, ובשל כך הבקיע רק שלושה שערים ב-31 משחקים באותה עונה. הוא זכה עם ארסנל במגן הצדקה בעונה שלאחר מכן, אך הקריירה הרשמית שלו שם נקטעה בשל פריצת מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה הוא שירת בחיל האוויר המלכותי, אך למרות זאת הצליח להשתתף ב-71 משחקים לא רשמיים במדי ארסנל, ובחמישה משחקים של נבחרת ויילס. עם סיום המלחמה הוא היה בן 35, ומשחקו האחרון במועדון היה מול וסטהאם יונייטד בגביע ה-FA ב-9 בינואר 1946.
הוא שוחרר מארסנל בהעברה חופשית ב-1946, והצטרף לסוונסי טאון כמאמן-שחקן. תקופתו בסוונסי הייתה קצרה, והוא עזב על מנת למלא את אותו תפקיד בבארי טאון שמחוץ לפוטבול ליג, וסיים את הקריירה שלו במועדון המקצועני ברייטון אנד הוב אלביון.
ביוני 1950 הוא התמנה לתפקיד המאמן של סקנתורפ יונייטד, והפך למאמן הראשון של המועדון במסגרת משחקיו בפוטבול ליג. הוא הביא לסקנתורפ שחקנים רבים חדשים, בעיקר כאלו מוויילס. סקנתורפ סיימה במקום ה-12 באותה עונה, שהיה הגבוה ביותר מבין ארבע הקבוצות שהצטרפו אז לשתי החטיבות של הליגה השלישית. אולם, לקראת סוף העונה נתגלעו מחלוקות בינו לבין הנהלת המועדון, והוא עזב בקיץ 1951 בעקבות ביקורות שנאמרו עליו.
היסטוריוגרפיה ישראלית
היסטוריוגרפיה ישראלית היא המחקר ההיסטורי המפורסם (היסטוריוגרפיה) של תולדות היישוב מאז ראשית היישוב היהודי החדש בארץ ישראל ועד לימינו.
שורשיה של ההיסטוריוגרפיה הישראלית במפעלי החקר של ההיסטוריה היהודית על ידי משכילים יהודים במתכונת המדעית המודרנית, שראשיתם בשלהי מאה ה-18. מפעל מחקר, אשר המשיך ושגשג במאה ה-19, ה-20 וה-21 בחיבוריהם של יהודים ושאינם יהודים ברחבי העולם. תחילתה של ההיסטוריוגרפיה הישראלית בשלהי המאה ה-19; במאה ה-20 בתקופת המנדט ולאחר הקמת המדינה, הוא התפתח ושגשג על ידי היסטוריונים וחוקרים, שחלקם היו אנשי אקדמיה, הוגי דעות או אנשי ציבור.
בעשרות השנים מאז הקמת מדינת ישראל הייתה כתיבת ההיסטוריה כלי חשוב בגיבוש הזהות הלאומית הישראלית, בהארת תפקידם של קבוצות ומפלגות שהיו הגמוניות או מנודות בעבר, בביקורת על מדינת ישראל ובנקיטת עמדה של חיוב או שלילה כלפי התנועה הציונית. בראשית מאה העשרים והעשרים ואחת היא מהווה נדבך משמעותי בשיח החברתי והפוליטי בישראל.
בתקופת המנדט הבריטי
היסטוריוגרפיה בסגנון ובאמות מידה אקדמיות מודרניות, הופיעה מראשית תקופת המנדט הבריטי. חלקה נכתבה על ידי מלומדים שחקר ההיסטוריה היה עיקר או רוב עיסוקם; בהם: החוקר והגאוגרף ישעיהו פרס איש ירושלים, וההיסטוריון והמנהיג הציוני יצחק בן-צבי אשר כתב ופרסם מחקר שיטתי ומקיף על היישוב באותן שנים.
חלק נכבד מההיסטוריוגרפיה של היישוב נערך על ידי אנשי ציבור, מנהיגים ובעלי תפקידים בהבניית החברה היישובית, בהם: ברל כצנלסון, ממנהיגי אחדות העבודה ומפא"י, ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף, דב חביב לובמן מראשי המושבה ראשון לציון, הבלש הפרטי דוד תדהר והאגרונום עבר הדני. חלקם פרסמו את זיכרונותיהם ותיארו את סדר אירועי התקופה ואת משמעותם לפי תפיסתם. כן פרסמו תעודות היסטוריות שהתגלגלו לידם בתוקף מעמדם ובמסגרת תפקידם במוסדות וארגונים.
מאידך, בשנות התקופה, רוב האקדמאים, רובם מוסמכי אקדמיות באירופה ומיעוטם בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים, עסקו באותן שנים בהיסטוריוגרפיה של ימי בית שני ובתולדות הקהילות היהודיות הגדולות בגולה. חקר הלאומיות היהודית החדשה, היישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה, והזיקה המודרנית של יהודי הגולה לארץ ישראל, כמעט ולא נערך באותה תקופה על ידי בעלי משרות באקדמיה עד להקמת המדינה.
בשנות ה-30 הוקמו הארכיונים הגדולים של היישוב היהודי. הארכיון הציוני הועבר ממשרדי ההסתדרות הציונית בברלין לביתה בירושלים, לאחר עליית הנאצים לשלטון; ונפתח לחוקרים בשנת 1934. ארכיון תנועת העבודה נוסד בשנת 1932. בארכיונים אלו הונחו יסודות עיקריים למפעלי איסוף ושימור מסמכים ההיסטוריים הקשורים ליישוב ולתנועה הציונית.
בתחילת התקופה ראו אור כרכי כתבים לתולדות חיבת ציון וישוב ארץ ישראל (1919) בעריכת אלתר דרויאנוב, אשר כללו מבחר מכתבים, הודעות רשמיות, חוזים והסכמים משנות העלייה הראשונה והעלייה השנייה. לקראת סוף התקופה פרסם משה סמילנסקי סדרת ספרים לסכם את התפתחות היישוב; פרקים בתולדות הישוב יצא ב-6 חלקים בהוצאת דביר, וזכה ל-6 מהדורות, בין 1847 ל-1978.
שנות החמישים
זמן קצר לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, הוקמה על ידי ההסתדרות הציונית העולמית "הספרייה הציונית". הוצאה זאת הוקדשה לפרסום כתבים וזיכרונות של מנהיגים ציוניים וכן מונוגרפיות בנושא התנועות הציוניות במדינות שונות. מפעל ענק שלה בראשות פרופ' בן-ציון דינור, בשיתוף עם הוצאת "מערכות", היה ספר תולדות ההגנה. ספר זה, שיצא לאור בשלושה חלקים בשנים 1954–1972, נכתב ונערך על ידי היסטוריונים מן האקדמיה כגון בן-ציון דינור ויהודה סלוצקי והיסטוריונים מנהיגי ציבור כגון יצחק בן-צבי, וכן בהשפעתם הרבה של פעילים בעמדות מפתח בתקופת היישוב היהודי ובהקמת המדינה, כמו שאול אביגור וישראל גלילי. הוצאתו לאור והפצתו במהדורות רבות הייתה על ידי משרד הביטחון, הוצאת מערכות של צה"ל ומהדרות אחדות ראו אור בהוצאת דבר. הספר התמקד בנושא ההגנה בתקופת היישוב, מאז שנות העלייה הראשונה ועד לקום המדינה. פרקי המבואות ההיסטוריים, מסתמכים על מבחר תעודות עשיר ומגוון, ונחשבים עד היום למקורות חשובים להבנת המצב בארץ ישראל בתקופות הנידונות. עם זאת, נשזרה בספר זיקה אידאולוגית חזקה לתנועת העבודה הסוציאליסטית על גלגוליה השונים; ומתאר לפי הסיפר הציוני מבית מדרשה של מפא"י את הדמויות בעלילה ההיסטורית של היישוב: הערבים, הבריטים, הרוויזיוניסטים, האזרחים והאיכרים.
בהקדמה לכרך הראשון הציג בן-ציון דינור את תפיסתו עולמו כהיסטוריון ציוני מחויב לאמת ההיסטורית; את התפעלותו כבן התקופה וכחוקר תולדותיה, ומאידך גיסא את מקומה כ"מבוא" בלבד לתקופת המדינה החדשה; ואת התיקוף, הפריודיזציה, המקובל, שטוען לתיחום תקופת היישוב, שבה עוסק הספר, באירוע ההכרזה על המדינה בה' באייר תש"ח 1948: "ספר "תולדות ההגנה בא לספר סיפור נאמן, מבוסס על תעודות מוסמכות ועדויות בדוקות, את כל "פרשת תולדותיה של התגוננות ישראל בארצו, של הגנתו על היאחזותו המחודשת בה, של היאבקותו על בנינה, על שיבת העם אליה" [כך], עד למלחמתו על חירותו ועצמאותו בה. פרשה זו שהיא אחת הנהדרות ביותר בדברי ימי ישראל מימי היותו לעם ואשר הביאה לגילוי עוז הקדומים שהיה גנוז בחביונה של האומה, שלובה ושזורה בהיאחזותו המחודשת של ישראל בארצו; הכרזת ישראל על עצמאותו ומלחמת מדינות ערב בישראל מסיימות פרשה זו, ומשמשות פתיחה ומבוא לפרשה חדשה בתולדות ישראל, לפרשת תולדותיה של מדינת ישראל".
בהוצאת "הספרייה הציונית" ראה אור גם כתב העת שיבת ציון, שנתון שהתפצל מן הרבעון "ציון", אשר עסק בשנים אלה בחקר ההיסטוריה היהודית בטרם הציונות. "שיבת ציון" נערך על ידי דינור, ושימש בימה להצגת מחקרים בנושא הציונות מן ההיבטים החברתיים התרבותיים, הדיפלומטיים והכלכליים. רוב המאמרים בכתב העת זה שילבו בין כתיבה היסטורית לבין מחויבות אידאולוגית עמוקה לציונות ולתנועת העבודה. איש האקדמיה יעקב כ"ץ, שהיה מוסמך לרבנות, סוציולוג והיסטוריון הציג גישה שונה ואחרת. הוא השתמש במחקריו בשיטות שהובאו ממדעי החברה והציג עמדה לכאורה מרוחקת, שהושפעה כביכול פחות מאידאולוגיה ציונית.
לעומת ההיסטוריוגרפיה של ראשית היישוב ראתה במבשרי הציונות מנהיגים של זרמי מחשבה קובעים בתולדות העם היהודי; זרמים אשר הולידו את הציונות המודרנית. כ"ץ סבר, חלק מן המבשרים לא התברכו ב"פוריות חברתית"; כלומר דעותיהם לא השפיעו על השיח בעם היהודי, לכן אין לראותם כמבשרי הציונות.
שנות השישים ואילך
הקמתה של מדינת ישראל והפיכתה לעובדה בזירה הבינלאומית, הקרינה על כתיבה היסטורית בשנות ה-60. המחקר ההיסטורי נגע בתחומים חדשים, שלא נחקרו על ידי החוקרים הוותיקים. פרט לחקר התנועה הציונית עצמה, הכיל המחקר נושאים כמו חקר היחסים בינלאומיים של היישוב היהודי והמעצמות הזרות, התפתחות האידאולוגיה הציונית על רקע תנועות הימין והשמאל באירופה והתפתחות התנועה הלאומית הערבית. מוקד המחקר התרכז במדינת ישראל ובתהליכם שהובילו ליצירתה; גם כאשר תהליכים אלו קרו בגולה היה הדגש המחקרי על הזיקה לארץ ישראל כישות טריטוריאלית. העיסוק בהיסטוריה מדינית הצריך רכישת כלים חדשים מעבר ללימודי היהדות – שליטה בהיסטוריה כללית ובמדעי המדינה.
בעשורים הראשונים של המדינה צמח דור חדש של היסטוריונים; חלקם היו פעילי מחתרות ולוחמים בקרבות מלחמת העצמאות. לפיכך הם הרגישו מחויבות רבה למדינה. אך בניגוד לקודמיהם, חלקם לא היו מחויבים לקו המפלגתי של תנועת העבודה ולא ראו צורך לשמש עסקני ציבור או תועמלנים, אלא ראו עצמם כאקדמאים ציוניים. כך למשל, ההיסטוריון יהודה באואר, שלאחר השתתפותו כחייל במלחמת העצמאות, היה סטודנט להיסטוריה בבריטניה ובאוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת הדוקטור שלו היה "הפלמ"ח וההגנה על רקע המדיניות הציונית במלחמת העולם הראשונה". בשנת 1960 פרסם באואר את ספרו הראשון דיפלומטיה ומחתרת במדיניות הציונית. הוא אף שילב את חקר השואה בהיסטוריה של הציונות, ועסק בנושאים חדשים במחקר כמו הבריחה ופעילות הג'וינט. ההיסטוריון ישראל קולת, אשר בתחילת דרכו כתב עבודת דוקטור בשם "אידאולוגיה ומציאת בתנועת העבודה 1905–1919". היה מחויב לתפיסת העולם הציונית-הסוציאליסטית. הוא המשיך לעסוק לאורך שנות פעילותו בקשר שבין האידאולוגיה הציונית להגשמתה. קולת שאף להפוך את ההיסטוריה של היישוב לתחום מחקר העומד בסטנדרטים מדעיים "אובייקטיביים", ובראש ובראשונה להבדיל בין אידאולוגיה, גם של ההיסטוריון וגם של מושא המחקר לבין ההיסטוריה האובייקטיבית. במידה רבה הושפע קולת במחקריו ממורו, ההיסטוריון יעקב טלמון, שביקר את המשטרים המודרניים, אשר בביסודם האידאולוגיה המוחלטת, המצדיקה כל עוולה שנועדה להביא לעתיד אוטופי לכאורה, ואופיים הוא למעשה "דמוקרטיה טוטליטרית".
בשנות ה-60 ובהמשך בשנות ה-70 הוקמו מספר מכוני מחקר של הציונות ומדינת ישראל: באוניברסיטה העברית הוקם המכון ליהדות זמננו, ובאוניברסיטת תל אביב הוקם המכון לחקר הציונות וישראל; מכוני מחקר נוספים חוץ-אוניברסיטאיים כללו את יד יצחק בן-צבי, המכון למורשת בן-גוריון בשדה בוקר, ומרכז זלמן שזר.
מלחמת ששת הימים (1967) הביאה להתעניינות מחודשת במפעל הציוני בארץ ובעולם. עם הספרים שיצאו לאור באנגלית ותורגמו בהמשך לעברית נמנים תולדות הציונות מאת זאב לאקוויר, והמהפכה הציונית מאת דוד ויטל, שעסקו שניהם ביישוב טרום-המדינה. עם זאת, בשנים אלו הושמעו לראשונה קולות שוללים מרכיבי יסוד של תפיסת העולם הציונית ביישוב, תהא "ימנית" או "שמאלית" מתוך הממסד האקדמי הישראלי; כך למשל, ספרהּ של אניטה שפירא מאוניברסיטת תל אביב בשם: המאבק הנכזב – המאבקים לעבודה עברית 1929–1939. מגמת הפקפוק בהנחות היסוד של הציונות עלתה בקנה אחד עם זרם השמאל החדש והפוסט מודרניזם שהחל מתגבש בסוף שנות ה-60 במערב אירופה ובארצות הברית. זרמים אלו ביקרו את החברה המערבית וערכיה הקפיטליסטיים, והאשימו אותה בניצול קבוצות מיעוט כגון תושבי העולם השלישי, עניים, נשים ומהגרים. את ראיית העולם הרואה במדע המדינה, בסוציולוגיה ובהיסטוריה אסכולות מחקר אמפיריות החליף הרלטיביזם התרבותי, הגורס כי אין אמת אחת מוחלטת, אלא יש נרטיבים שונים לכל קבוצה, שאין בהם אחד הצודק יותר מאחר.
בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים חזר הסכסוך הישראלי-פלסטיני לסדר היום הציבורי הישראלי, לאחר שבמשך תשע-עשרה השנים הראשונות לקיומה של ישראל לכאורה הודרה הבעיה הפלסטינית מסדר היום. בין המחקרים העוסקים ביחסי יהודים ופלסטינים שזכו לתשומת לב רבה בעת ההיא היו של יהושע פורת מהאוניברסיטה העברית, אשר ראו אור בספרו צמיחתה של התנועה הערבית-הפלסטינית, 1918–1929, ובספרו ממהומות למרידה, התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1929 - 1939. מחקרים אלו תרמו לראיה רב-צדדית של תולדות היישוב, בניית כח המגן היהודי ומהלכי המדינאים בשירות התנועה הציונית.
שנות השבעים
בעשור זה התגברה חשיפתן והוצאתן לאור של תעודות ומקורות מימי ראשית הציונות בארץ ישראל והעליות הראשונות. כותבי ההיסטוריוגרפיה פנו למחקר מקורות שיטתי, לא רק מארכיונים של מוסדות הווה רשמיים, אלא גם ממחסניהם ומרתפיהם של ארגונים ואישים, לאחר פירוקם או פטירתם של אלה; וכאמצעי מתודולוגי בניסיון להציג את האמת ההיסטורית כפי שהייתה במלאתה. כך למשל, נהגה שולמית לסקוב בספרה: הביל"ויים של אשר בקשה להראות לא רק את הישגיהם של אנשי ביל"ו, אלא את סבלם, אי התקבלותם בראשית דרכם, ו"את חבלי ההתיישבות המחודשת בארץ-ישראל", ולאחר כעשור בספרה מרשומות אחד הביל"ויים, חיים חיסין, אשר כלל מכתבים ויומנים נשכחים.
במקביל, התגברה הוצאתם לאור של אוטוביוגרפיות אשר חשפו גנוזות ונסתרות בהיסטוריה הישראלית מאז העלייה הראשונה ותרמו להצגתה מנקודת מבטם ותודעתם העצמית של חלוצים ומנהיגים. כזה למשל, היה ספרו של דוד הורוביץ, ששימש נגיד בנק ישראל בשם האתמול שלי, אשר זכה לתהודה ציבורית והפך למקור עבור כותבי ההיסטוריוגרפיה. ביוגרפיות נחשבו בעבר לז'אנר בעייתי, כיוון שנחשדו במחויבות אידאולוגית ובחוסר מדעיות. הביוגרפיה, המעלה עצם טבעה על נס את פועלו של אדם מסוים על חשבון הקולקטיב, ולא הייתה נפוצה בעשורים הראשונים של מדינת ישראל. אולם בעשור זה השתנתה המגמה, והופיעו מספר ביוגרפיות של אישים ציוניים מרכזיים, בהם וביוגרפיה על ברל כצנלסון מאת אניטה שפירא, וביוגרפיות שכתבו אנשי ציבור ועיתונאים, על דוד בן-גוריון מאת מיכאל בר-זוהר ושבתי טבת, ביוגרפיה על הרצל מאת עמוס אילון.
שאלות הרצף והתמורה בין העליות לארץ ישראל ומהותן עד שנת תרמ"ב 1881 ואחריה. עלו מחדש לסדר היום המחקר והציבורי בשלהי העשור, אף שתחילתן כבר בשנות השישים. בהיסטוריוגרפיה של העלייה הראשונה, יש הרואים את ניצניו של המפעל הציוני בארץ במפעלים וביוזמות של אנשי היישוב בטרם תרמ"ב 1882; ולעומתם, יש הסוברים, אמנם מיעוט בין חוקרי היישוב, כי העולים מראשית המאה ה-19 הכינו את התשתית הרעיונית, החברתית, המוסדית והכלכלית לקליטת היהודים שהגיעו ארצה ברבע האחרון של המאה. ויש הסוברים, כי משנת תרמ"ב נפתחה הראשית של ההווייה העברית הריבונית בארץ ישראל. הדיון על כך בין החוקרים אריה מורגנשטרן, ישראל ברטל ואחרים אשר נמשכה גם בעשור הראשון של המאה ה-21.
מלחמת יום הכיפורים (1973), הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977), שבהן עלתה תנועת החרות לשלטון, הובילו כנראה נקודת מבט חדשה של ההיסטוריה הציונית. עד מהפך 77' כותבי ההיסטוריה של הציונות ומדינת ישראל יצאו מההנחה שסיבת קיומה של מדינת ישראל מובנת מאליה; רדיפות היהודים בגלות והשואה הם ההצדקה לזכות ההגדרה העצמית של העם היהודי ולקיום מדינת ישראל. מלחמת יום הכיפורים אשר הוכיחה את הסכנה האורבת המדינה ולאזרחיה, בעוד יהודי אירופה ואמריקה חיים את חייהם בשלווה. עליית הימין והמתיחות הבין עדות בחברה הישראלית, הובילו לחשש אצל חלק מכותבי ההיסטוריה בישראל יצירתה של חברה פשיסטית ומיליטנטית, העלולה לדכא קולות עצמאיים. אך חשש זה התבדה, והשנים שלאחר המהפך אופיינו בפלורליזם שלא היה כדוגמתו בימי שלטון מפא"י.
עוד יצוין, כי משלהי שנות ה-70 מוסדות חברה שונים החלו להציג את הנרטיב הביקורתי/פוסט-ציוני לגבי הסיבות לעזיבת הפלסטינים במלחמת 1948 (חלקם עזבו מרצון וחלקם גורשו). כך היה המצב לגבי מחקרי קהילת המחקר (חוקרים אקדמאים ועצמאיים) ומאמרי עיתונות ביומונים המרכזיים, ובחלקו גם לגבי ספרי זיכרונות של ותיקי קרבות 1948.
שנות השמונים והתשעים של המאה ה-20
מלחמת לבנון הראשונה והמחלוקת על תפיסתה כ"מלחמת ברירה" הייתה קו פרשת המים בעשיה ההיסטוריוגרפית במדינת ישראל, ובמיוחד בחקר הציונות והיישוב, כפי שהתברר בעבודות שפורסמו במשך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. כך למשל, ספרה של אניטה שפירא חרב היונה נפתח בהכרזתה על המניע לכתיבתו: מלחמת לבנון והצהרתו על ידי ראש הממשלה מנחם בגין "בזכות מלחמת ברירה".
קבוצת היסטוריונים אשר חלקם כונו "ההיסטוריונים החדשים" ניסו לערער את ההסבר הציוני למהלכים ואירועים היסטוריים, אשר הציעו היסטוריונים בעלי תפישת עולם ציונית. לפי הנאמר בשיח הציבורי, "ההיסטוריונים החדשים" הם אבי שליים, אילן פפה, שמחה פלפן ובני מוריס; אף כי נראה שמוריס שינה את תפיסת עולמו בשנים האחרונות ומזדהה יותר עם הסיפר הציוני. העיתונאי תום שגב נחשב לעיתים כהיסטוריון חדש, אף שהוא עיתונאי במקצועו. ההיסטוריונים החדשים אימצו מתודולוגיה חדשה למחקר הציונות אשר בראשה ניתוח מקורות מעמדה ביקורתית חיצונית לשיח הציוני. מכאן, שרבים ממחקריהם של ההיסטוריונים החדשים העוסקים באירועים סביב מלחמת העצמאות, מכונים אצלם כ"מלחמת 1948". הם הצביעו במחקריהם כי היישוב העברי ומדינת ישראל הגו ואימצו מדיניות של דחיקת האוכלוסייה הפלסטינית לעזוב בשנים 1947 -1949. בכך שללו ההיסטוריונים החדשים אותו חלק מן הסיפר הציוני לפיו התנועה הציונית ביקשה למנוע את עזיבת הפלסטינים, אך אלו עזבו בהטפת המנהיגות הערבית. ההיסטוריונים החדשים הציגו מסכת טיעונים על חוסר נכונותו של היישוב ושל מדינת ישראל להתפשר על מנת להגיע להסכם שלום עם גורמים ערביים שונים; זאת שוב בניגוד לסיפר הציוני לפיו עשו המנהיגים ככול יכולתם להגיע להסכמי שלום. עם מתנגדיהם הבולטים של "ההיסטוריונים החדשים" נמנים המזרחן אפרים קארש, ההיסטוריונים אניטה שפירא ויואב גלבר, הסופר והביוגרף אהוד בן עזר, המשפטן השר לשעבר אמנון רובינשטיין, ופובליציסטים כבן-דרור ימיני.
למרות מחלוקות בין חוקרים לגבי נושאים שונים בהם עסקו ההיסטוריונים החדשים, לגבי הסיבות לאקסודוס הפלסטיני אין ככלל מחלוקות. משנות ה-90 ולפחות עד לתחילת שנות ה-2000, החוקרים ככלל מאמצים את הנרטיב של בריחה ביחד עם גירוש.
מחלוקת בהקשר להשמטת החלק ההיסטורי של יהודים שמוצאם אינו אירופי
מחלוקת נוספת בתחום זה היא על השמטת חלקם ההיסטורי של יהודים שמוצאם אינו אירופי בהיסטוריה ולפעמים גם עיוות או מחיקת עובדות שמציגה אותם בצורה מזלזלת שולית גם בתוכן הנילמדת במסגרת החינוך.
בית וואלה!
היסטוריה
הבניין הוקם כבית מלון בשם קסטל, שנחנך בספטמבר 1953. המלון נבנה בהשקעה של 700 אלף לירות ישראליות (כ-11.8 מיליון שקלים חדשים בערכי 2015), וכלל 100 חדרים. הוא נסגר כעבור שנתיים בלבד, בשל סכסוך בין הבעלים. אף שפעל זמן קצר, שמו של המלון, קסטל, ניתן גם לשני בתי עסק שהוקמו מעברו השני של רחוב אבן גבירול, משרד כרטיסים ותחנת מוניות, הפועלים גם כיום. במבנה משרד הכרטיסים שוכן בית קפה המכונה גם הוא "קפה קסטל".
לאחר סגירת המלון ב-1955, רכשה אותו תנועת הפועל המזרחי תמורת חצי מיליון לירות, והעבירה לשם את משרדיה, ששכנו עד אז ברחוב אחד העם. לאחר איחודה עם תנועת המזרחי והקמת המפד"ל, שימש הבניין את משרדיה הראשיים של מפלגה זו. בשל עובדה זו, שינתה עיריית תל אביב-יפו את שם הרחוב שנקרא עד אז אהבת ציון לרחוב פנקס. ניסיונות של גורמים עסקיים לרכוש את הבניין ולהחזירו לשימושו המקורי, נכשלו.
בשנות ה-90 החליטה המפד"ל להעביר את משרדיה לירושלים ומכרה אותו. מאז 2001 משמש הבניין את משרדיה של חברת וואלה! תקשורת ואת מערכת אתר האינטרנט שלה. הבניין בבעלות חברת א.ר.ל השקעות.
בשנת 2012 דחתה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה תוכנית להקים במקום הבניין מגדל בן 40 קומות.
בית ברוס
בית ברוס או שבט ברוס (באנגלית: Bruce, בסקוטית גאלית: Brùs) הוא שבט סקוטי מדרום סקוטלנד ובית מלוכה במהלך המאה ה-14 כאשר שני מלכים מבית זה משלו בסקוטלנד.
היסטוריה
נכדו של רוברט ברוס, לורד אנאדייל, שנקרא אף הוא רוברט, נשא בשנת 1219 לאישה את איזבלה, בתו השנייה של דייוויד מסקוטלנד, רוזן הנטיגדון (ונכדתו של דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד). נישואים אלה קישרו את משפחת ברוס עם משפחת המלוכה הסקוטית. רוברט, לורד אנדייל החמישי, הוכרז יורש העצר למלך אלכסנדר השלישי שהיה באותה עת בלא ילדים, אולם לאחר מכן נולדו למלך שלושה ילדים, ורוברט לא זכה בכתר.
ראו גם
מלחמתו של רוברט דה ברוס
ספינות הטילים מסדרת קומאר
קומאר (מרוסית: Комар; מילולית: יתוש) הוא קוד נאט"ו לסדרה של 112 ספינות טורפדו, ששודרגו לספינות טילים מתוצרת ברית המועצות.
תכנון ובנייה
הספינות שהיו בנויות בחלקן מעץ תוכננו ונבנו לאחר מלחמת העולם השנייה כספינות טורפדו מדגם פ-183 שבהן בשני משגרי טורפדו 533 מ"מ נגד ספינות, בנוסף הייתה גרסה ציידת צוללות שצוידה בסונאר ופצצות עומק. בשנת 1956, חומשו הספינות בשני משגרי טילי "סטיקס" במקום שני משגרי הטורפדו ותותח ה 25 מ"מ האחורי, ובכך הפכו את הספינות לספינות הטילים הראשונות.
שימוש בחיל הים המצרי
מצרים רכשה שבע ספינות קומאר בשנים 1962–1967 ששרתו עד שנות ה-90 של המאה ה-20.
ב-21 באוקטובר 1967 שתי ספינות קומאר מצריות טיבעו את המשחתת הישראלית אח"י אילת. היה זה הירי המבצעי הראשון של טילי ים-ים. המשחתת הישראלית לא הייתה מצוידת בטילים אלא בתותחים. כמו כן לא היו ברשותה אמצעי הגנה נוספים שהיו בתהליך פיתוח ויועדו לספינות הסער שתוכננו להחליף את המערך הישן של המשחתות וספינות הטורפדו. מכיוון שלא התפתח קרב בין הצדדים למצרים לא היו נפגעים.