cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ערן זהבי
פ.ס.וו. איינדהובן
במרץ 2022, זהבי נבחר על-ידי UEFA כ"שחקן השבוע" של שמינית-הגמר בליגה האזורית – לאחר שכבש צמד בחוץ מול פ.צ. קופנהגן הדנית, במשחק הגומלין אותו ניצחה קבוצתו 0–4. ב-14 באפריל 2022 במסגרת רבע-גמר הליגה האזורית, זהבי כבש את שערה היחידי של קבוצתו מול לסטר סיטי האנגלית, מבישול של מריו גצה, כשקבוצתו מפסידה בתוצאה 1–2 הכוללת את צמד המשחקים ביניהן.
חזרה למכבי תל אביב
בפני זהבי עמדו שתי הצעות, האחת מקבוצת בוטפוגו הברזילאית והשנייה ממכבי תל אביב מליגת העל. לאחר התלבטות ארוכה חתם על חוזה לשתי עונות במכבי תמורת שכר של מיליון יורו לעונה.
ב-4 באוגוסט 2022 כבש בבכורה המחודשת שלו בקבוצה, כאשר עלה כמחליף במשחק מוקדמות הליגה האזורית בחוץ מול אריס סלוניקי היוונית, שהסתיים בניצחון קבוצתו בתוצאה 0–2.
ב-29 באוגוסט 2022 זהבי שיחק לראשונה מאז החזרה במשחק ליגה במחזור השני מול הפועל חדרה, במשחק הוא כבש את השער הראשון ולאחר מכן בישל שער נוסף, המשחק הסתיים בתוצאה 6–0 לקבוצתו.
ב-17 בספטמבר 2022 הגיע זהבי ל-100 שערי ליגה במדי מכבי תל אביב, כאשר כבש בפנדל מול בית"ר ירושלים במשחק שהסתיים בתוצאה 4–0 למכבי תל אביב.
זהבי בנוסף כבש שני צמדים ברצף מאז שובו לליגת העל הישראלית – הראשון בניצחון החוץ 0–4 על בית"ר ירושלים ב-16 בינואר 2023, והשני בניצחון 3–0 על מכבי חיפה ב-23 בינואר 2023.
נבחרות ישראל
ב-20 באוגוסט 2008 ערך את הופעתו היחידה במדי נבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21, במשחק ידידות בו נכנס כמחליף במחצית השנייה מול בלארוס הצעירה שהסתיים בניצחון ביתי 0–1 לזכות ישראל.
ב-2 בספטמבר 2010 ערך זהבי את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ישראל הבוגרת, במשחק מול נבחרת מלטה באצטדיון רמת גן במסגרת מוקדמות יורו 2012, ובסך הכל שותף בחמישה משחקים במהלך קמפיין זה.
לקראת קמפיין מוקדמות מונדיאל 2018 מונה זהבי לקפטן הנבחרת. ב-2 בספטמבר 2017 הושעה מהנבחרת לאחר שזרק את סרט הקפטן במהלך משחק באצטדיון סמי עופר מול נבחרת מקדוניה, לאחר שספג קריאות בוז וקללות מהקהל הישראלי. למחרת הודיע זהבי על פרישתו מנבחרת ישראל. באוגוסט 2018 שב לנבחרת לאחר שהתנצל על המקרה.
ב-24 במרץ 2019 כבש זהבי שלושער ראשון בנבחרת, בניצחון הביתי 4–2 על נבחרת אוסטריה במסגרת מוקדמות יורו 2020 וזאת לאחר שאוסטריה כבר הובילה 0–1 משער בדקות הראשונות. זהבי זכה לציון הנדיר 10 הן ב"ידיעות אחרונות" והן ב"מעריב השבוע" על ביצועיו במשחק זה. ב-7 ביוני 2019 כבש זהבי שלושער נוסף ברצף, בניצחון החוץ 3–0 על נבחרת לטביה במוקדמות יורו 2020 ובכך שבר את שיא ההבקעות של הנבחרת בטורניר מוקדמות, שעמד על שישה שערים. וכן הפך לשחקן הראשון מאז שייע פייגנבוים שכובש שני שלושערים ברציפות במדי נבחרת ישראל. בסך הכל כבש זהבי 11 שערים במוקדמות יורו 2020 ונכלל בנבחרת הטורניר של אופ"א.
ב-14 באוקטובר 2020 כבש שלושער נוסף, הפעם במשחק החוץ נגד נבחרת סלובקיה במסגרת ליגת האומות 2020/2021, והוביל את הנבחרת לניצחון 3–2 לאחר פיגור 0–2 במחצית המשחק. בכך הפך זהבי לראשון בנבחרת ישראל שהבקיע שלושער שלוש פעמים.
ב-1 בספטמבר 2021 במוקדמות מונדיאל 2022 כבש זהבי שלושער רביעי בנבחרת (הראשון שעושה זאת בישראל), במשחק חוץ מול איי פארו בו ישראל ניצחה 4–0. שלושה ימים לאחר מכן כבש צמד מול אוסטריה במשחק ביתי בו ישראל ניצחה 5–2.
ב-12 באוקטובר 2021 במוקדמות מונדיאל 2022 במשחק מול מולדובה, כבש זהבי את שערו ה-33 בנבחרת ובכך התמקם במקום הראשון ברשימת כובשי השערים בנבחרת ישראל בכל הזמנים. הוא עקף את השיא הקודם שהיה שייך למרדכי שפיגלר (32 שערים) וחגג את שערו במחווה לשפיגלר כאשר הניף את ידו באותה התנועה שבה חגג שפיגלר את שערו במונדיאל 1970.
במרץ 2023 כתב זהבי בפוסט באינסטגרם כי הוא החליט לא להשתתף יותר במשחקי הנבחרת. זהבי כתב שהוא "נדחק החוצה" מהנבחרת ושההחלטה התקבלה לאחר שלא אושר לו לישון בחדר מלון לבד בלילות שלפני משחקים. בתגובה טענו יוסי בניון ואלון חזן שההחלטה לא לשתף את זהבי בסגל הנבחרת התקבלה כיוון שהוא לא הסכים להחלטותיהם המקצועיות.
פרופיל שחקן
זהבי התחיל את דרכו כחלוץ במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ובתחילת הקריירה המקצועית שיחק גם כקשר התקפי מאחורי החלוץ וכשחקן אגף. בעונת 2009/2010 הסיט המאמן אלי גוטמן את זהבי לעמדת קשר מרכזי בסגנון "50/50", שעוזר בהנעת הכדור ותומך גם בהגנה וגם בהתקפה. במקביל המשיך זהבי לשחק לעיתים בכל עמדות הקישור, ובמשחק אחד אף שימש כמגן ימני. כשעבר מפלרמו למכבי תל אביב, חזר זהבי לשחק בתפקידים קדמיים יותר, תחילה כקשר התקפי, ובהמשך, תחת הדרכתו של מאמנו באותה עת פאולו סוזה, החל לשחק גם בתור שחקן כנף וחלוץ. זהבי התבסס בעמדה זו ולמעשה משחק כ"חלוץ מדומה" – כזה שעוזר לקישור ההתקפי וגם משמש כחלוץ החוד. מאפיינים בולטים במשחק שלו הם סיומת חזקה מול השער, משחק "בנגיעה אחת" ותנועה ללא כדור, דבר המאפשר לו להתפנות משטחים צפופים ולהתמקם בעמדה מיטבית לקבלת הכדור.
בנוסף לכך, ערן זהבי נקרא על ידי רבים "הווינר הגדול של הכדורגל הישראלי" בעקבות שערי ההכרעה הרבים שכבש לזכות קבוצותיו. דוגמאות בולטות הן משחק האליפות של הפועל תל אביב, משחקה של מכבי תל אביב נגד פ.צ. בזל במוקדמות ליגת האלופות, הניצחון על בית"ר ירושלים בפלייאוף העליון של עונת 2015/16, בו שבר את שיא הכיבושים של שחקן יחיד לעונה, ומשחק הדרבי בו ניצחה מכבי תל אביב 3–2 לאחר שלושער שלו.
חיים אישיים
זהבי נולד וגדל בראשון לציון, ישראל. אביו אילן זהבי עלה לישראל בצעירותו מצרפת. אמו אתי זהבי היא צברית. בילדותו התגרשו הוריו, והקשר עם אביו נותק. מחזיק גם בדרכון צרפתי דרך אביו, מה שמסייע לשחק בליגות אירופאיות מסוימות שלא על תקן שחקן זר.
שירת בצה"ל על תקן ספורטאי מצטיין.
ביוני 2012 נישא לבת זוגו הישראלית שי לוי. ב-2013 נולד בנם הבכור, וב-2015 נולדו להם בנות-תאומות.
במאי 2021, בעודו נמצא עם קבוצתו ההולנדית PSV איינדהובן, עברו אשתו ושלושת ילדיו שוד אלים בביתם באמסטרדם שבהולנד. כחצי שנה לאחר מכן, שוב פרצו גנבים לבית המשפחה באמסטרדם, בעוד זהבי ומשפחתו שהו בבית הבראה בדובאי. למרות המקרים הטראומטיים, המשיך זהבי לשחק בקבוצה עד לתום העונה בליגה ההולנדית, אך האירועים הללו נחשבים כמכריעים מבין אלה שהובילו להחלטתו לעזוב את הולנד בסיום העונה ולחזור לישראל וכן לליגה הישראלית.
מועדונים
מעודכן ל-6 באגוסט 2023
נבחרת לאומית
מעודכן ל-12 בנובמבר 2021
אסתר אשל
אסתר אשל (נולדה ב-11 בפברואר 1958) היא פרופסור חבר לחקר המקרא וחקר כתובות מתקופת בית המקדש הראשון וספרות מימי בית המקדש השני, חברת סגל אוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
אסתר אשל נולדה בחיפה ב-1958. את התואר הראשון במקרא למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיימה אותו בשנת 1985.
תחומי המחקר וההתמחות של אשל עוסקים באפיגרפיה מתקופות המקרא, בית המקדש הראשון והשני, מגילות מדבר יהודה וספרי מקרא מתקופת שיבת ציון. לאחר שסיימה את לימודיה לתואר הראשון במקרא באוניברסיטה העברית, עבדה במפעל המקרא ובמכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית, כעוזרת מחקר של פרופסור משה גושן-גוטשטיין ופרופסור חיים רבין במחקר על התרגומים הארמיים למקרא. כמו כן שימשה כעוזרת מחקר של פרופסור עמנואל טוב ופרופסור משה ויינפלד בחקר מגילות מדבר יהודה.
את לימודי התואר השני סיימה בשנת 1991. את עבודת התזה שלה כתבה בהנחיית פרופסור עמנואל טוב, והיא עסקה בנושא "עריכה הרמוניסטית בחמישה חומשי תורה בתקופת בית שני". במהלך שנות התשעים עבדה כעוזרת מחקר של פרופסור ג'ון סטרגנל, וסייעה לפרסום טקסטים ממגילות מדבר יהודה. בהמשך עבדה כאוצרת משנה במוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
במשך השנים 1992-1995 עבדה ברשות העתיקות, והייתה אחראית לפרסום האוסטרקונים שנתגלו במרשה בחפירתו של פרופסור עמוס קלונר. את תואר הדוקטור סיימה בשנת 2000, את עבודת הדוקטורט כתבה בהנחיית פרופסור מיכאל סטון בנושא "האמונה בשדים בארץ-ישראל בימי הבית השני". אשל החלה להרצות באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לתנ"ך בשנת 1997. בשנת 2000 הפכה למרצה בכירה, והחל משנת 2013 היא מכהנת כפרופסור חבר.
כמו כן עבדה בהוראה במהלך השנים 1998-1995 בשלוחה של האוניברסיטה העברית ברחובות ובמכללה האקדמית באשקלון בשנים 2002-2000. בשנת 2010 החלה לשמש ממלאת מקום למנהל מרכז יסלזון לתולדות ישראל לאור האפיגרפיה באוניברסיטת בר-אילן, והחל משנת 2013 היא מנהלת המרכז.
אשל היא חברת מערכת בכתבי עת אקדמיים רבים כגון מערב (MAARAV), Journal of Ancient Judaism, Henoch, Journal of Biblical Literature.
אשל מתגוררת בירושלים. הייתה נשואה להיסטוריון והארכאולוג פרופסור חנן אשל, שנפטר בשנת 2010. לשניים נולדו שני ילדים ונכדים.
ארץ קטנה עם שפם
ארץ קטנה עם שפם הוא שיר עברי שחיבר הפזמונאי מאיר גולדברג והלחינה וביצעה קורין אלאל. השיר נכלל באלבום אנטארקטיקה (1989), בהפקתה של יהודית רביץ, שנאמר עליו ש"הקפיץ את קורין אלאל ללב המיינסטרים". השיר היה לאחד מלהיטיה הגדולים של אלאל, ולשיר המזוהה עם הפוליטיקה הישראלית ועם החברה הישראלית.
השיר עוסק בישראל – שהיא כ"חצי סיכה על מפת העולם", "חצי סיכה בין סעודיה לים", "קליפת בננה על מפת העולם" – בסיטואציה הפוליטית ובדמותה של המדינה. ה"שפם" שבשיר הוא שפמו של ראש הממשלה יצחק שמיר (בכהונתו השנייה); פירושים נוספים לשפם: סמל הרומז לכוחניות ולרשע של זמנים אפלים בהיסטוריה היהודית הקרובה, או סמל לפחד הישראלי מפני הסביבה הערבית ה"משופמת" במזרח התיכון. המילים "שחקן קולנוע דופק על שולחן / אנחנו תכף נרגיש את זה כאן" מתייחסות לרונלד רייגן, נשיא ארצות הברית עד ינואר 1989 (שבצעירותו היה שחקן קולנוע הוליוודי מצליח); הכוונה היא שכל הצהרה פוליטית של הנשיא בוושינגטון מורגשת מיד בירושלים. לצד דימויים אקטואליים שהיו נכונים לשעתם, בשיר יש מגוון אמירות המשקפות את הסיטואציה הישראלית, התפיסה העצמית הישראלית והתלונות הישראליות גם מפרספקטיבה רחבה יותר: "אנחנו פקק בפתחו של בקבוק" – כאילו הישראלים עומדים בפתח הגיהנום, צריכים לעצור מבעד לחצים גדולים מלהתפרץ (ביטוי קרוב ל"וילה בג'ונגל"); "הכול מוכן כאן למכירת החיסול" – החשש שגורלו של הפרויקט הציוני, שהצליח להתגשם בצורת מדינה לעם היהודי, תלוי על בלימה (קרוב לאמירה הישראלית ההיסטורית "האחרון שיצא מלוד, שיכבה את האור"); "הכל גלוי דרך חור המנעול"; "כל השחקנים זרים"; ו"כל המקומות קדושים [בעוד יש] סיכויים קלושים לתפוס מקום".
בקליפ בתוכנית "זהו זה" מוצגת קורין אלאל כמורה בכיתה שתלמידיה הם חברי הלהקה המלווה אותה.
נסים גרתי
נסים גרתי (נולד ב-1945) הוא פרופסור אמריטוס לכימיה, במכון קזאלי לכימיה יישומית, במכון לכימיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ויזם ומנכ"ל של חברת הביוטכנולוגיה "LDS Biotech". גרתי מתמחה במערכות מפוזרות ומדעי הקולואידים, תחליבים ומיקרו-תחליבים. הוא חוקר וממציא בעל שם עולמי ונמצא ברשימת הממציאים התורמים ביותר באוניברסיטה העברית. פרופ' גרתי היה חבר בהנהלת האוניברסיטה, בוועד המנהל והועד הפועל. היום הוא חלק מחבר הנאמנים של המכללה האקדמית הדסה ירושלים.
ביוגרפיה
גרתי נולד בעיר פלובדיב שבבולגריה להורים רינה ואשר ועלה עימם לישראל בשנת 1949 במסגרת עליית יהדות בולגריה.
בשנת 1975 קיבל גרתי תואר דוקטור בכימיה אורגנית שימושית מהאוניברסיטה העברית. לאחר שסיים את לימודי הכימיה, הוא החל לשמש כמרצה בין השנים 1977–1980. את דרגת הפרופסור קיבל בשנת 1984. בשנת 2009 הפך לפרופסור מן המניין ובשנת 2015 היה לפרופסור אמריטוס.
במשך שנים רבות עסק במחקר על חומרים פעילי שטח. במסגרת מחקריו פיתח גרתי עם עמיתיו חומרים המשמשים כמייצבים לתחליבים. מפעל "אדומים כימיקלים" עסק בייצור חומרים אלו.
בשנת 2011 הוכר על ידי האוניברסיטה כ-Distinguished professor בשל היותו בעל-שם בקהילה הבינלאומית בתחום התמחותו ובשל תרומתו המחקרית המקורית והמתמשכת וזכה לקבלת קתדרה לשם כבוד על שם משפחת רטנר ארצות הברית (Ratner Chair of Chemistry).
בשנת 2013 הוכתר פרופ' גרתי על ידי האוניברסיטה כאחד מ-23 הממציאים והתורמים החשובים ביותר של המוסד וזאת בשל תרומותיו בחקר מדעי המזון כמו גם מבנים ננומטריים להובלה של חומרים פעילי שטח וקידום נושא תוספי תזונה בתעשייה.
במהלך הקריירה שלו, שימש פרופ' גרתי פעמיים כמנהל מכון קזאלי לכימיה שימושית ומנהל בית-הספר לכימיה שימושית וטכנולוגיה. הישגיו המדעיים כוללים כתיבה של מעל 400 מאמרים מדעיים בכתבי עת מבוקרים ומובילים, פרסום 14 ספרים, כתיבה של 85 פרקים בספרים שונים ורישום מעל 100 פטנטים רשומים שהוגשו בין השנים 2007–2019 כמו גם הנחיה של כ-60 תלמידים לתואר דוקטור ו-95 תלמידים לתואר מוסמך.
בשנת 2013 הקים את חברת "Lyotropic Delivery Systems", בה הוא פעיל עד היום כמנכ"ל. החברה עוסקת בהכנת מבנים נוזליים ננומטרים המאפשרים שחרור מבוקר ויעיל יותר של תרופות ושל תוספי תזונה ובריאות. הקנאבידיול הפעיל לטובת תרופה שניתן ליטול בבליעה.
גרתי נשוי לריקי, שעלתה אף היא מפלובדיב.
צ'ארלס קנינג, רוזן קנינג הראשון
צ'ארלס קנינג, רוזן קנינג הראשון (באנגלית: Charles Canning; 14 בדצמבר 1812 - 17 ביוני 1862) היה מדינאי בריטי ומושל הודו השביעי והאחרון בשלטון חברת הודו המזרחית הבריטית. הוא היה המושל במהלך המרד ההודי הגדול והיה המושל הכללי הראשון של הראג' הבריטי שהחליף את השלטון הקודם.
חייו
קנינג נולד בברומפטון שבלונדון לג'ורג' קנינג שהיה איש פוליטיקה וראש ממשלה לתקופה קצרה, וג'ואן קנינג. בשנת 1836 נכנס צ'ארלס לעולם הפוליטיקה מטעם המפלגה השמרנית, שנה מאוחר יותר עם מות אימו הוא ירש את תואר האצולה ויקונט ועבר לבית הלורדים. הוא שירת במספר תפקידים לאורך השנים ביניהם תת-מזכיר פלמנטרי לענייני חוץ ושר היערות והחורש. ביולי 1855 קיבל צ'ארלס את המינוי למושל הכללי של הודו לאחר עזיבתו של הלורד דלהויז, הוא יצא מאנגליה בדצמבר והתחיל את תפקידו בהודו בסביבות פברואר 1856.
מכניסתו לתפקיד גילה קנינג גישה סלחנית ומתפייסת אל מול ממלכות החסות והאוכלוסייה ההודית. אך, שנה לאחר כניסתו לתפקיד, במאי 1857 פרץ המרד ההודי הגדול אשר היה ביטוי לסלידה ארוכה בקרב האוכלוסייה ההודית כלפי חוסר הרגישות של השלטון הבריטי. קנינג נחשב לדמויות הבולטות שבזכות החלטותיו, קור רוחו וחוכמתו הודו הבריטית שרדה את המרד. קנינג עצמו בזכות ההצלחה מצידו, המשיך למשול על הודו גם כאשר השלטון נלקח מחברת הודו המזרחית הבריטית לידי הפרלמנט הבריטי, הוא אף זכה לשבחים ותארים, ביניהם הוענק לו אבירות במסדר האמבט ותואר 'רוזן'.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–סודאן
יחסי איחוד האמירויות הערביות–סודאן הם ההיחסים הדו-צדדיים בין האמירויות הערביות המאוחדות לרפובליקת סודאן.
היסטוריה
ב-26 בנובמבר 2016, ביקר נשיא סודאן עומר אל-באשיר באיחוד האמירויות הערביות על מנת לקדם את שיתוף הפעולה בין שתי המדינות.
לאחר נפילתו של עומר אל-באשיר באפריל 2019, איחוד האמירויות הערביות וערב הסעודית תומכות ב"מדינה העמוקה הסודאנית, המורכבת במיוחד משירותי הביון ומפקדי הכוחות הצבאיים, כנגד התגייסות החברה האזרחית".
שיתוף פעולה צבאי
באמצע דצמבר 2014, איחוד האמירויות הערביות וצבא סודאן השתתפו בתרגיל "גיבורי חוף 1" במשך שבוע בפיג'אב, סודאן. תרגיל זה התמקד במיוחד בהגנה על החופים והכשרת חיילים.
מפקד היחידות הצבאיות למחצה כוחות תמיכת ראפיד, מוחמד חמדאן הסודאני, שולח כוחות ללוב ולתימן מטעם איחוד האמירויות הערביות.
הארמייה התשיעית (בריטניה)
הארמייה התשיעית של הצבא הבריטי הייתה ארמייה בריטית שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הארמייה התשיעית הוקמה ב-1 בנובמבר 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה. הארמייה ריכזה תחתיה את כוחות היבשה של חבר העמים הבריטי בארץ ישראל ועבר הירדן (ובהמשך גם בקפריסין). כמפקדה הראשון של הארמייה מונה הנרי מייטלנד וילסון. הארמייה המשיכה להגן על האזור עד סיום המלחמה ב-1945, ובפועל לא השתתפה בקרבות.
נסים פרץ
הרב נסים פרץ (ו' בתשרי תש"ז; 10 באוקטובר 1946 - כ"ח בשבט תשע"ב 21 בפברואר 2012) היה מקובל, מוהל, רב. עמד בראש מוסדות בית אל בבני ברק.
ביוגרפיה
פרץ נולד למימון פרץ אשר עסק בצורפות, ולסוליקה, בשנת תש"ז בעיר דאדס במרוקו (סמוך למארקש), רוב חייו במרוקו היו בעיר סטאט, שם שהו הוריו בהמתנה לעלייה לארץ ישראל.
בעת היותו בן חמש בערך עלו הוריו לישראל, בהגיעם לארץ שוכנו במעברת ירוחם, שם היו מספר צריפים של הצבא ומספר צריפים עבור העולים ממרוקו.
באחד הימים בתקופת שהותם במעברה, נחטף הרב עם עוד כמה מילדי המעברה על ידי הפדאיון הערבים, ולאחר שהצבא שחרר אותם, החליט אבי המשפחה שהוא לא נשאר במקום זה.
לואי הראשון, רוזן מונפנסייה
לואי דה בורבון (באיטלקית: Luigi di Borbone; נולד ב-1405, נפטר ב-מאי 1486) היה חבר בבית בורבון.
נסים פרץ
ביוגרפיה
המשפחה עברה למעברה התימנית בגן יבנה, שם למד הרב אצל ה'מורי' התימני כי באותה תקופה הם היו המשפחה היחידה ממרוקו באותה מעברה. עד שלאחר זמן מה הביאו לשם משפחות נוספות ממרוקו והקימו בית ספר ליוצאי העדה.
לואי הראשון, רוזן מונפנסייה
ביוגרפיה
לואי נולד בשנת 1405 והיה בנם השלישי של ז'אן הראשון, דוכס בורבון ומארי, דוכסית אוברן. הוא היה רוזן מונפנסייה, קלרמון-אן-אוברן וסאנסרה ודופין ד'אוברן והיה אחיו הצעיר של שארל הראשון, דוכס בורבון. הוא ייסד את ענף בורבון-מונפנסייה של בית בורבון, שבסופו של דבר השתלט על הדוכסות בשנת 1505. לואי מת במאי 1486 ובנו ז'ילבר, רוזן מונפנסייה ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו
בשנת 1428 נשא לאישה את ז'אן, דופין ד'אוברן, בתו ויורשתו של ברוד השלישי, דופין ד'אוברן ורוזן קלרמון-אן-אוברן. לאחר מותה בשנת 1436, הוא שמר על התארים הללו (סבתו מצד אביו הייתה אן מאוברן, בתו של הדופין ברוד השני), וב-5 בפברואר 1442, התחתן עם גבריאל לה טור, בתו של ברטרנד החמישי ד'לה טור, רוזן אוברן ובולון. לזוג נולדו ארבעה ילדים:
נסים פרץ
תחילת המסלול הלימודי של הרב
עד גיל 11 שנים למד הרב בבית ספר אזורי, ואחר כך עבר לישיבה פנימייתית תורנית 'שערי שלום' במסמיה, ישיבה זאת הייתה בניהולה של מפלגת 'פועלי אגודת ישראל' (פא"י) כאשר בראשות הישיבה היו עומדים אז הרב צבי הוסטר והרב שלמה לוי. מו"ר היה מקורב אליהם כדרכו ואף לאחר פטירתם הזמינוהו לעמוד בהספד עליהם.
בעת שהותו בבית הספר של פא"י בגן יבנה הציע לו מפקח בשם הרב מונק לבוא ללמוד בישיבה. הוא הסכים ונלקח ללמוד בפתח תקווה בישיבת 'נחלת ראובן' שהייתה נספחת לישיבת 'לומז'ה'.
ישיבה קטנה 'נחלת ראובן', 'אוצר התלמוד'
עם כניסת הרב לישיבת 'נחלת ראובן' שבראשה עמד אז הרב ראובן כץ שהיה הרב הראשי לפתח תקווה. ועוד רבנים חשובים, בהם הרב יוסף ברוכמן. נוכחו ראשי הישיבה שרמתה הלימודית אינה הולמת את יכולתו והחליטו להצמיד לו אברך שילמד איתו חברותא. פרץ הדביק את הפער תוך זמן קצר ותוך שנה מהיכנסו לישיבה הפקידו בידיו קבוצת בחורים שהוא יקדם אותם בלימוד.
הרב יוסף ברוכמן שראה את יכולות התלמיד החדש, עקב אחריו וחזה שמתלמיד זה עתיד לצאת אחד מגדולי תלמידי החכמים של יהדות ספרד.
לאחר שלוש שנים בישיבה זו נדרש פרץ לבחור אם להמשיך בעולם הישיבות או ללמוד בתיכון לתעודת בגרות. בשלב זה משפחתו ומקורביה לחצו עליו להוציא בגרות והרב אכן הלך לישיבה תיכונית שנקראה 'אוצר התלמוד' בראשות הרב אושפיזאי, שם שהה שנה אחת והוציא תעודת בגרות מצוינת.
ישיבה גדולה 'אוצר התלמוד', ותחילת פעילותו בהרבצת תורה
ישיבת 'אוצר התלמוד' נסגרה לאחר כשנה בערך ומיד לאחר מכן נפתחה מחדש באותו בניין על ידי הרב יעקב אריאלי שהיה ראש הישיבה, וכן היה מג"ש שם הרב מיכאל ארליך אביו של האדמו"ר מקוידינוב. לישיבה זו התקבצו תלמידים ממס' ישיבות כמו קול תורה היישוב ועוד.
הרב ובחור נוסף בשם גרשון שוויטלו הצטרפו לישיבה זו (הרב היה בקשר עד סוף ימיו עם הבחור השני שכיום נושא משרה חשובה) עד גיל 21 שאז הישיבה נסגרה.
בתוך אותה תקופה שהרב למד אצל הרב אריאלי, הרב מיכאל ארליך הקים ישיבה לבחורים מכל רחבי הארץ לחזק אותם בלימוד התורה. את הרישום הראשוני לישיבה זו הוא עשה על ידי פרץ שבתקופת בין הזמנים היה מכתת רגליו מחיפה בצפון ועד באר שבע בדרום, ונכנס לבתי ספר ומקבל רשות דיבור בפני ילדי כיתה ח' ומנסה להלהיב אותם בעניין הישיבה הנפתחת ולעזוב את האפשרויות האחרות העומדות לפתחם.
לאט לאט פרץ קיבץ עבור הרב ארליך קבוצת בחורים לישיבה והרב ארליך ביקש ממנו שימשיך לעזור לו. הרב הביע נכונות והיה מגיע כל יום בשעות הערב לאחר גמר לימודיו, היה נוסע באוטובוס ומגיע לישיבה והיה מפתה את הבחורים שהוא יעזור להם בכל נושאי הלימודים ביניהם מתמטיקה ועוד, ובתנאי שילמדו גמרא איתו הוא היה מקדם אותם עוד ועוד. והיה נותן בהם מוסר ועבודת השם.
המשגיח בישיבת אוצר התלמוד היה הרב יצחק בן פז (כיום ראש ישיבה בבית וגן) לימים היה לרב פרץ התלבטות האם להמשיך בעזרה לרב ארליך בביסוסה של ישיבתו. כי הרב ארליך טען שאם הרב פרץ לא ימשיך לעזור הישיבה עלולה להיסגר (כפי שאכן קרה לבסוף), או להקדיש את כולו לתורה ועבודה. הרב בן פז החליט לקחת את הרב לשאלת רב אצל הסטייפלער, והוא הכריע שהרב פרץ יעזוב את הרב ארליך, לטובת המשך לימודים בישיבת חברון בירושלים.
נישואיו וממשיכי דרכו
בהגיעו לפרקו נשא הרב לאשה את רחל, בתו של החזן הרב רפאל אבוהב, ממנו למד את מלאכת ה'מילה' ושימש כמוהל שנים רבות עד סמוך לפטירתו. לאחר חתונתו התחיל ללמוד קבלה. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, ייסד את מוסדות בית אל וישיבת מסילת ישרים בהם התחנכו אלפי תלמידים, חלקם בתורת הקבלה.
זמן מה לפני פטירתו, הקים את התלמוד תורה ורשת הגנים- 'תורת ישעיהו' המונה מעל 100 תלמידים. הניח אחריו 13 ילדים.
הרב נפטר בבית החולים שיבא-תל השומר ברמת גן לאחר מחלה קשה ב-כ"ח בשבט תשע"ב. כ-20,000 איש ליוו אותו בדרכו האחרונה, הוא נטמן בבית העלמין ויז'ניץ חלקת בית א-ל בבני ברק.
נכון לחודש אוקטובר 2013, בניו הרב שלום, הרב משה חיים והרב אברהם ישראל, משמשים כרבנים במוסדות הרב, ומקדישים את חייהם לפעילות ציבורית. חתנו הגדול הרב שמואל אביטן ידוע כמחברם של ספרים רבים, ביניהם הלכות שמיטה, והגהה מחדש של ספר תרומת הדשן עליו כתב הגהות. חתנו הרב אלישיב קוביוף הקים ישיבה בעיר אלעד, בה לומדים בכל מחזור מעל 120 בחורים.
המסע של פליקס
המסע של פליקס (בצרפתית: Drôle de Félix; בתרגום מילולי לעברית: פליקס המצחיק או פליקס המדהים) הוא סרט מסע צרפתי משנת 2000, שכתבו וביימו אוליבייה דוקסטל וז'אק מרטינו. בסרט מככב סמי בוג'ילה בתפקיד פליקס.
יוהאן קרל בר
יוהאן קרל בר (בגרמנית: Johann Karl Bähr; 18 באוגוסט 1801 – 29 בספטמבר 1869) היה צייר וסופר גרמני.
המסע של פליקס
תקציר העלילה
פליקס (סמי בוג'ילה), צעיר הומו ממוצא ערבי המתגורר בדייפ, הוא מובטל וחיובי ל-HIV. לאחר מות אמו, בזמן שהוא מנקה את דירתה, הוא מגלה שאביו, אותו לא פגש מעולם, מתגורר במרסיי. פליקס מחליט לתפוס טרמפים דרומה כדי לפגוש את אביו.
יוהאן קרל בר
ביוגרפיה
קרל בר נולד בריגה כבן של איש העסקים יוהאן אולריך בר. אביו תכנן עבורו קריירה כאיש עסקים, אך בניגוד לדעת אביו, בשנת 1824 התחיל קרל בר ללמוד באקדמיה לאמנות בדרזדן בשנת 1824. הוא הפך לתלמידו של מנהל הגלריה פרידריך מתיאי. בשנת 1825 עבר לפריז ולמד אצל צייר הנוף ז'אן ויקטור ברטין. שם פגש את ז'אן-בטיסט קמיל קורו, איתו סייר ברומא עד 1826. בביקור נוסף של קרל בר באיטליה, בין השנים 1827 ל-1829, הכיר את הצייר יוזף אנטון קוך.
המסע של פליקס
תקציר העלילה
פשע השנאה הגזעני שלו היה עד ממשיך לרדוף את פליקס בשל חוסר יכולתו לעשות דבר מה בעניין. בהמשך, פליקס מגלה שהקורבן נפטר והמשטרה עצרה את הרוצח. כאשר הוא מגיע למרסיי, הוא מחליט שלא לפגוש את אביו ובמקום זאת יוצא לחופשה רומנטית בתוניסיה עם אהובו.
יוהאן קרל בר
ביוגרפיה
בר החל להתפרנס כצייר פורטרטים וחזר לדרזדן בשנת 1832, שם פנה לתחום הציורים ההיסטוריים. הוא התחתן עם בתו של סוחר האמנות גספרו וייס בשנת 1829. מותה בטרם עת גרם לו לנסוע שוב לאיטליה בשנת 1834, שם פגש את פטר פון קורנליוס ואת הוראס ורנה, שהשפיעו עליו אמנותית. לאחר מכן עבד שוב בריגה ולבסוף נסע לדרזדן בשנת 1836.
בדרזדן לימד משנת 1840 באקדמיה לאמנות, ומונה לפרופסור בשנת 1846. בדרזדן הוא הצטרף עד מהרה למעגל החברתי סביב לודוויג טיק והיה חבר קרוב של יוליוס מוזן. בשנת 1855 ערך את היכרותו של ארתור שופנהאואר.
המסע של פליקס
תגובות וביקורות
על פי אתר האינטרנט Rotten Tomatoes, לסרט דירוג של 69%, המבוסס על 39 ביקורות, עם ציון ממוצע של 6.3 מתוך 10. ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 63, המבוסס על 16 ביקורות, מה שמעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
יוהאן קרל בר
ביוגרפיה
קרל בר צייר ציורים היסטוריים בנוסח בתי הספר של דיסלדורף ובלגיה. בין היתר נודע בציור דיוקן של קספר דויד פרידריך.
תיאטרון בימות
תיאטרון בימות היה תיאטרון ישראלי שפעל בשנים 1964–1977.
היסטוריה
מנהל התיאטרון ומייסדו היה יעקב אגמון, ששימש בשנת 1965 כמנהלו האדמיניסטרטיבי של תיאטרון הבימה. שחקניו המרכזיים היו גילה אלמגור, אבנר חזקיהו ויוסי בנאי.
הצגתו הראשונה המלאה, שהועלתה ב-1966, הייתה "לבלוב האהבה" מאת מארי שיסגאל. הובאה אליה התפאורה המקורית מברודוויי שעיצב אוליבר סמית. בתפקיד הראשי כיכב אבנר חזקיהו. הייתה זו סאטירה על התרבות האמריקאית. ההצגה נכשלה מבחינת קהל הצופים. ב-1967 הועלתה ההצגה "הזוג המוזר" מאת ניל סיימון.
שתי הצגות בכיכובם של יוסי בנאי וגילה אלמגור, נחלו הצלחה רבה. האחת הייתה "הכלה וצייד הפרפרים" מאת ובבימוי נסים אלוני והשנייה הייתה "הרכבת התחתית" מאת לירוי ג'ונס.
ב-1968 עלה השלאגר "איש חסיד היה", ערב סיפורים ושירים חסידיים בלבוש מודרני, בעריכת דן אלמגור. השחקנים לבשו ג'ינס וניגנו על גיטרות.
ב-1969 העלה התיאטרון את המחזה "בוסתן ספרדי" בבימויו של יוסף מילוא ובהפקתו של יעקב אגמון. בהפקה זו שיחקו: רבקה רז, דודו אלהרר, אתי גרוטס, אברהם מור, אלברט כהן, מיכל נדיבי וברוך ברקין. המחזה הוצג 384 פעמים זכה בפרס כינור דוד, הוסרט והוקרן בערוץ 1 בשנת 1970. באותה שנה הופיע יוסי בנאי בערב שירי ז'ורז' בראסנס שנקרא "אין אהבות שמחות" שיצא ב־2 תקליטים ('הגורילה' ו'אין אהבות שמחות').
באותה שנה, העלה התיאטרון את "לילה במאי". המחזה הראשון של הסופר א.ב. יהושע שהועלה על הבמה. המחזה נחשב כאחד מאבני הדרך של הדרמה הישראלית, ומציג את ההוויה הישראלית, כפי שהיא משתקפת בלילה אחד של משפחה בירושלים, בתקופת המתח וההמתנה לפני פרוץ מלחמת ששת הימים.
ב-1970 העלה התיאטרון את "נפוליון - חי או מת!", מחזהו של נסים אלוני, בבימויו. ההצגה זכתה לשבחי הביקורת, אולם לא משכה צופים רבים וירדה כעבור שבועות ספורים. באותה שנה הוצג גם "עולמו של ג'ק ברל" משירי המשורר והזמר ז'אק ברל בהשתתפות ישראל גוריון, ריקי גל, דני ליטני ויהודית שוורץ שיצא על גבי תקליט. בשנה זו גם בוצעה הפקה מחודשת של ההצגה "תל אביב הקטנה" עם רחל אטאס, חנן גולדבלט ואושיק לוי.
ב-1971 הופיעה חוה אלברשטיין בערב שירים שיצא ב־2 אלבומים (חוה בהופעה).
ב-1972 הוקמה חבורת בימות שהעלתה ערב משירי נעמי שמר, שגם יצא על גבי תקליט.
ב-1972 פתחה חברת "בימות" מחדש את "מועדון התיאטרון" בתל אביב והוא הפך לקברט סאטירי. באותה שנה הוצגה שם ההצגה "איך אנחנו נראים" שאותה כתבו אפרים סידון, ב. מיכאל, קובי ניב, זיוה יריב ועמוס קינן וביימה עדנה שביט. קברט סאטירי נוסף שכתבו סידון, מיכאל וניב עם יהונתן גפן וביים דוד לוין בשם "לוקש 73" יועד להופעה במוצאי יום כיפור 6.10.1973 אבל בשל פרוץ מלחמת יום כיפור בוטל והועלה בגרסה מעודכנת ב-1974 בשם "המלחמה האחרונה".
ההוצאות שהלכו וגדלו, המיסים הרבים והתחרות עם תיאטראות אחרים, שהעלו הצגות קליטות יותר, גרמו לסגירת התיאטרון ב-1972. באמצע שנות ה-70 רכש משרד החינוך את תיאטרון "בימות" והפך אותו לתיאטרון ציבורי. בשנת 1976 הועלה בבימות המחזה "מסעות בנימין השלישי" שהיה מבוסס על ספרי מנדלה מוכר ספרים עם פזמונים של נעמי שמר כולל השירים 'שלג על עירי' ו'סימן שעוד לא הגענו' ושיחקו בו בין היתר ספי ריבלין, אברהם מור, מתי סרי, יוסי פולק ודורון נשר.
ב-1977 נסגר התיאטרון סופית.
קזימיר פונק
קזימיר פונק (פולנית: Kazimierz Funk, אנגלית: Casimir Funk; 23 בפברואר 1884 - 20 בנובמבר 1967) היה ביוכימאי אמריקאי, יהודי יליד פולין. בשנת 1912 הוא טבע את המונח ויטמין.
ביוגרפיה
נולד בפולין למשפחה יהודית. אביו, יעקב (ז'אק) איזראיליביץ' פונק, היה רופא עור ידוע בוורשה. הוא למד באוניברסיטת ברן בשווייץ, שם סיים דוקטורט בגיל 20. אחר כך עבד במכון פסטר בפריז, בבית חולים בגרמניה ובמכון מחקר ליסטר בלונדון (Lister Institute). בשנת 1915 נסע לארצות הברית, ובניו יורק עבד במספר מכוני מחקר. בשנת 1920 התאזרח בארצות הברית. בשנת 1923 חזר לוורשה בזכות מלגה מטעם קרן רוקפלר, ושימש כראש המחלקה לביוכימיה במכון להיגיינה. בשנת 1927 נסע לפריז והקים בה חברת תרופות פרטית בשם Casa Biochemica. בשנת 1939 חזר לארצות הברית, שם נשאר עד ליום מותו, ועמד בראש מכון המחקר Funk Foundation for Medical Research.
גילוי הוויטמינים
לאחר שקרא את המאמר של כריסטיאן אייקמן, אשר מצא שאנשים אשר אוכלים אורז מלא סובלים פחות ממחלת הבריברי, ניסה פונק למצוא את הגורם באורז המלא אשר מונע את המחלה. בשנת 1912 חקר את שכבת הסובין (המעטפת החיצונית) של האורז וגילה בתוכה מולקולה המתמוססת במים, מורכבת מחנקן הקשור לשלושה אטומי חמצן, ובכך גילה את הוויטמין B1 (תיאמין). הוא הניח שאמין זה הוא מה שחסר לאלה שתפריטם מורכב אך ורק מאורז לבן, ולכן הם לוקים במחלות שונות כמו הבריברי.
מכיוון שהבין שאמין הוא חומר חיוני לחיים, קרא לו בשם "vital amine", או "vitamine". בהמשך התגלו ויטמינים שאינם אמינים, והשם שונה ל-vitamin, ללא האות e בסוף המילה.
מחסומים
מחסומים הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2003 בבימויו של יואב שמיר. הסרט צולם בסגנון "סינמה וריטה" כתיעוד של שגרת החיים משני צדי המתרס של המחסומים שהציב צה"ל ביהודה ושומרון, דרך אוסף של סיטואציות יומיומיות. "מחסומים" הוא אחד הסרטים התיעודיים המצליחים ביותר שהופקו בישראל.
רקע
החל משנת 1967 המחסומים הפכו לנקודות המפגש הראשונות בין האוכלוסייה הפלסטינית האזרחית בשטחים ובין חיילי צה"ל. יואב שמיר תיעד במצלמתו את המתרחש במספר מחסומים צבאיים ברמאללה, ג'נין ושכם במהלך השנים 2001–2003. בראיון עמו אמר כי כולם קורבנות, החיילים והפלסטינים, וכי מטרתו הייתה להראות את השלכות הכיבוש על הפלסטינים, אבל יותר מכך, השפעתו על החברה.
מחסומים פתח את פסטיבל דוקאביב 2004 שהתקיים בסינמטק תל אביב. הסרט הופק בתמיכת ערוץ 8 (נגה תקשורת) והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
תקציר
המצלמה מתעדת את האנשים שעוברים במחסומים השונים, שחלקם עמוסים יותר מאחר. האירועים המתועדים כוללים מצבים בנאליים למדי או מתסכלים, בהם אנשים עוברים דרך המחסום ללא כל קושי לאחר שהציגו תעודה מזהה, אבל גם תקריות קשות יותר, שבהן שמיר בחר להתמקד.
ביקורת
אף שהסרט תואר תחילה כ"אנטי ישראלי" הוא הוצג בפני חיילים ומפקדים בצה"ל, ומחלקת ההסברה של משרד החוץ שקלה לעשות בו שימוש.
מרב יודילוביץ' אמרה על הסרט שהוא "לא נוח לצפייה", אבל הוא מראה את שני הצדדים באופן מאוזן, כפי שניתן אולי להבין מההחלטה שהתקבלה בצה"ל לכלול את הסרט בהקרנות למפקדים, כשהוא ערוך מחדש.
פסטיבלים ופרסים
מחסומים זכה ביותר פרסים מכל סרט תיעודי ישראלי אי פעם. הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים הדוקומנטריים אידפא, והיה הסרט הישראלי הראשון שזכה בפרס בתחרות יוריס איוונס (Joris Ivens) במסגרת זו. הסרט נבחר על ידי מכון הקולנוע בוושינגטון כאחד ממאה הסרטים התיעודיים הטובים בכל הזמנים, ובמקום הרביעי ברשימת עשרים הסרטים הנבחרים לציון עשרים שנה לפסטיבל אידפא.
בנוסף, הסרט הוקרן בפסטיבלים הבאים:
RK-Bro
RK-Bro הם צמד מתאבקים, המורכב מהמתאבקים רנדי אורטון ורידל. השניים מופיעים בארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, כחלק מתוכנית הדגל של הארגון, Raw.
שם הצמד נגזר מהאותיות הראשוניות של שמו של אורטון "RKO" בשילוב עם כינויו של רידל "Bro". השניים הם פעמיים אלופי הזוגות של Raw.
היסטוריה
ב-3 במאי בפרק של התוכנית Raw, אורטון ורידל ניצחו את אליאס וג'קסון רייקר; ניצחון שהגדיל את מאזן הצמד ל-0–2. שבוע לאחר מכן בתוכנית, RK-Bro הצטוותו יחדיו עם צמד יותר מנוסה מהם בדמותם של הניו דיי (קופי קינגסטון ואקסבייר וודס) וביחד הארבעה גברו על AJ סטיילס, אומוס, אליאס ורייקר. ב-21 ביוני בפרק של התוכנית Raw, אורטון התמודד מול ג'ון מוריסון בקרב העפלה לקרב כסף בבנק של האירוע כסף בבנק, שבסופו הוא נחל הפסד. שבוע לאחר מכן בתוכנית, אורטון היה אמור להתמודד מול AJ סטיילס ודרו מקינטייר בקרב הזדמנות אחרונה להעפיל לקרב הכסף בבנק; לעומת זאת, אורטון לא היה כשיר להתחרות בקרב זה בשל סיבות אינן ידועות. לכן, קרב באטל רויאל התקיים ובו המנצח מילא את מקומו של אורטון בקרב המשולש. שותפו של אורטון לצמד RK-Bro, רידל, שיכנע את בכירי הנהלת ה-WWE, אדם פירס וסוניה דוויל, לאפשר לו להתחרות בקרב הבאטל רויאל, שבו אם ינצח, הוא ייצג את אורטון בקרב המשולש. אף על פי שרידל ניצח בקרב הבאטל רויאל, מקינטייר ניצח בקרב המשולש והשיג את המקום האחרון של המותג Raw בקרב הכסף בבנק של הגברים.
קרולין ברדואה
קרולין ברדואה (גרמנית: Caroline Bardua ; 11 בנובמבר 1781 – 2 ביוני 1864) הייתה ציירת גרמנית. היא הייתה אחת הנשים מהמעמד הבינוני שהצליחה ליצור לעצמה קיום בסיסי כאמנית עצמאית.
ביוגרפיה
קרולין ברדואה הייתה בתם של יוהאן אדם ברדואה, משרתם של אלכסיוס פרידריך כריסטיאן, הדוכס מאנהלט-ברנבורג, וסופי סבין קירשנר.
לימוד האמנות הראשון שלה היה בין השנים 1805–1807 אצל הנס היינריך מאייר בויימאר. שם היא הכירה את יוהאן וולפגנג פון גתה, שאת דיוקנו היא ציירה. בין השנים 1808–1811 היא, יחד עם לואיז סיידלר, הייתה תלמידתו של גרהרד פון קיגלגן בדרזדן. בסדנתו היא ותלמידים אחרים הפיקו עותקים של ציורים. היא התוודעה גם לאנטון גרף ולקספר דויד פרידריך, שהיה אז לא ידוע. לאחר סיום הלימודים קרולין ואחותה, הזמרת וילהלמין ברדואה, נסעו יחד לפריז ולפרנקפורט.
בשנת 1819 הגיעו שתי האחיות, שנותרו לא נשואות כל חייהן, לברלין, שם ניהלו סלון. אחד האורחים היה המשורר אוגוסט פרידריך ארנסט לנגביין. בהתחלה עבודתה של קרולין הייתה מבוקשת מאוד בברלין, אך מצב זה השתנה במהרה לרעה.
תערוכה בשנת 1822, בה הוצגו עבודותיה של קרולין יחד עם עבודותיו של וילהלם פרידריך שדו, הייתה אחד הגורמים העיקריים לנפילתה. דיוקנאותיה של הנסיכה אלכסנדרין מפרוסיה, והנסיך ובני משפחה אחרים ספגו ביקורת קשה בהשוואה לציורים של שדו שבניגוד לברדואה קיבל הכשרה אקדמית.
בשנת 1827 נאלצו שתי האחיות לוותר על מגוריהן בברלין מסיבות כלכליות.
לאחר מכן הן ניהלו אורח חיים נוודי, ולעיתים קרובות עברו בין ערים קטנות כמו היידלברג או קרפלד, ונמנעו מכל תחרות. שתי האחיות המשיכו לחיות יחד.
לאחר מותה של קרולין בשנת 1864 פרסמה וילהלמין ביוגרפיה של אחותה ואז נפטרה כעבור שנה בשנת 1865.
קרוליין ברדואה הייתה בעיקר ציירת פורטרטים. נושאי הדיוקנאות שלה כוללים את קספר דייוויד פרידריך, קרל מריה פון ובר, ניקולו פאגאניני, יוהאן וולפגנג פון גתה, אשתו כריסטיאן פון גתה, ויוהנה שופנהאואר.
ג'וליה זהר
ג'וליה זהר (בערבית: جوليا زهر, נולדה ב-1955) היא אשת עסקים ערבייה ישראלית נוצרית, בעלים ומנכ"לית של מפעל אל-ארז. היא האישה הראשונה שמנהלת מפעל בחברה הערבית ויו"ר קרן "מסירה" של ארגון הג'וינט. זוכת אות התעשייה "מטעם התאחדות התעשיינים - מחוז צפון" ב-2015 ואחת מ-50 הנשים המשפיעות של גלובס לשנת 2019.
ביוגרפיה
זהר למדה חינוך באוניברסיטת חיפה והייתה מורה למתמטיקה ועוזרת למנהל ברשת בתי הספר "מפתן". לאחר עיסוק רב-שנים בהוראה ובחינוך, פרשה זוהר מתחום זה בשנת 2003 לאחר שהתאלמנה מבעלה אסעד. בניסיון לשמר את מפעל חייו, החלה לנהל את מפעל "אל ארז" שהקים.
אל ארז
"אל ארז" הוא מפעל לייצור טחינה וחלבה. תוצרת המפעל משווקת בישראל ומשנת 2005, גם בעולם - בעיקר בארצות הברית. מוצר המפעל זכה במקום הראשון באיכות המוצר בהשוואה לאחרים, בבדיקת תוכנית התחקירים "כלבוטק" בשנת 2013. המפעל בבעלות משפחת זהר, לאחר שהועבר לשליטתם של ג'וליה וילדיה לאחר פטירתו של בעלה.
פעילות חברתית
זהר מתגוררת בנצרת ואם לשניים. בנה יוסף מנהל את חברת הבת אל ארז US שפועלת בארצות הברית.
פרסים
2021- אות אבירת מרכז פרס לשלום ולחדשנות
2022 - תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן
ריי קוני
ריימונד ג'ורג' אלפרד קוני (באנגלית: Raymond George Alfred Cooney; נולד ב-30 במאי 1932) ידוע בשם ריי קוני הוא מחזאי ושחקן אנגלי. המחזה המצליח ביותר שלו, "Run for Your Wife", רץ תשע שנים על בימות הווסט אנד בלונדון. 17 ממחזותיו הוצגו בווסט אנד.
ביוגרפיה
קוני החל לשחק ב-1946 והופיע בשנות החמישים והשישים במחזות שביים בריאן ריקס מסוגת "פארסות וייטהול" (Whitehall farces). בתקופה זו כתב את המחזה הראשון שלו "One For The Pot". ב-1961 כתב יחד עם טוני הילטון תסריט לסרט על פי קומדיה באותו שם. יחד עם בנו מייקל הוא כתב פארסה בשם "טום, דיק והארי".
ב-1983 ייסד את "תיאטרון הקומדיה" והיה למנהלו האומנותי. ביתה של הלהקה היה בתיאטרון שאפטסבורי בלונדון. בתקופת כהונתו הועלו על במת התיאטרון יותר מעשרים מחזות בהם "פיגמליון בכיכובם של פיטר או'טול וג'ון ת'או, "Loot", ואת "Run for Your Wife" ("בעל בריבוע" או "פרפר ברשת" או "נשוי במנוסה"). במקביל לתיאטרון פעלה הלהקה גם בתחום הרדיו הקולנוע והטלוויזיה.
קוני הופיע גם בסרטי קולנוע וטלוויזיה, כולל בעיבוד קולנועי של הקומדיה "לא עכשיו יקירתי" (Not Now, Darling) שכתב ב-1973 בשיתוף עם ג'ון צ'פמן.
ב-2005 הוענק לו תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית OBE, כהכרה בתרומתו לתיאטרון.
ב-2012 הפיק וביים את הסרט "Run for Your Wife" המבוסס על המחזה שלו.
בנו מייקל קוני הוא תסריטאי ומחזאי בזכות עצמו, בין סרטיו הידועים הסרט זהות.
גלובוס גרופ
קבוצת גלובוס גרופ או ג.ג (במקור קבוצת "גולן-גלובוס") היא תאגיד תקשורת ישראלי הכולל אולפני קולנוע וטלוויזיה קריית התקשורת נווה אילן ו- אולפני ג.ג. תל אביב, רשת בתי קולנוע גלובוס מקס, חברות הפצת הסרטים "גלובוס יונייטד" (כיום nmc united entertainment) ו-סרטי נח וחברת הפקת סרטים ותוכניות טלוויזיה (גלובוס הפקות). החברה הייתה בבעלות הקולנוען והמפיק יורם גלובוס.
היסטוריה
החברה הוקמה על ידי בני הדודים מנחם גולן ויורם גלובוס, שהקימו בשנת 1963 את חברת ההפקות "סרטי נח" (על שם אביו של גולן) במטרה להפיק ולהפיץ את הסרטים שגולן ביים. במהלך שנות השישים והשבעים הם הפיקו עשרות סרטים, שחלקם זכו להצלחה ופופולריות רבה בישראל: "סאלח שבתי","אסקימו לימון", "קזבלן", "מבצע יונתן", שהצליח גם ברחבי העולם והיה מועמד לפרס האוסקר ולפרס גלובוס הזהב ועוד רבים. במקביל הוקמה בשנת 1970 רשת בתי הקולנוע "גולן-גלובוס", שרכשה או הקימה בתי קולנוע ברחבי הארץ.
בשנת 1989 רכש יורם גלובוס את חלקו של מנחם גולן בקבוצה, ושמה שונה בהמשך ל"גלובוס גרופ". חברת הפקות הסרטים "קנון גרופ" מוזגה עם חברת הסרטים האמריקאית "MGM" (מטרו-גולדווין-מאייר), יורם גלובוס מונה לנשיא "MGM" ו-Chief Operating Officer של חברת MGM ויונייטד ארטיסטס. באותה עת בישראל ניהל את פעילות הפקת הסרטים ואולפני ג.ג. המפיק איציק קול, יונתן צ'יזיק שימש כיושב ראש משותף. את רשת בתי הקולנוע ניהל במשך שנים רבות אמנון גלובוס, אחיו של יורם גלובוס. אך ב-1997 התפטר, ותבע את אחיו על כספים שטען שהיה חייב לו.
החזקות
קבוצת גלובוס גרופ כללה את החברות:
אנישוארה קושמיר-סטנצ'ו
אנישוארה קושמיר-סטנצ'ו (ברומנית: Anișoara Cușmir-Stanciu נולדה ב-28 ביוני 1962) היא אתלטית רומניה בעברה. היא אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984), סגנית אלופת עולם (הלסינקי 1983) ושיאנית עולם (1983 - 1985) בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה
קושמיר-סטנצ'ו נולדה בבראילה.
1981
באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט, רומניה בשנת 1981 זכתה קושמיר-סטנצ'ו במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.77 מטר.
1983
בתחרות שנערכה בבוקרשט ב-15 במאי 1983 קבעה קושמיר-סטנצ'ו בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 7.21 מטר. חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה אף היא בבוקרשט ב-4 ביוני היא שיפרה פעמיים את שיאה העולמי, 7.27 מטר ו-7.43 מטר. שיא זה החזיק מעמד שנתיים ו-3 חודשים ונשבר על ידי הייקה דרקסלר ממזרח גרמניה (7.44 מטר). חודש לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה באדמונטון קנדה ביולי היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.06 מטר.
סגנית אלופת העולם
חודש לאחר מכן, באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד באוגוסט אותה שנה זכתה קושמיר-סטנצ'ו במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.15 מטר, אחרי הייקה דרקסלר (7.27 מטר) ולפני קרול לואיס מארצות הברית (7.04 מטר).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה קושמיר-סטנצ'ו במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.96 מטר, לפני ואלי יונסקו (6.81 מטר) וסוזן הירנשו מבריטניה (6.80 מטר).
מרק ולש
מרק אנתוני ולש השלישי (באנגלית: Mark Anthony Welsh III; נולד ב-26 בינואר 1953) הוא גנרל בדימוס שכיהן כראש המטה של חיל האוויר של ארצות הברית.
ביוגרפיה
ולש נולד בטקסס. בשנת 1976 סיים את לימודיו באקדמיית חיל האוויר והחל את שירותו בחיל. למד טיסה, הטיס מטוסי A-10 ו- F-16 ומטוסי אימונים, וצבר למעלה מ-3,400 שעות טיסה. השתתף במלחמת המפרץ. מילא שורה ארוכה של תפקידי פיקוד, לרבות פיקוד על טייסת קרב, מפקד כנף קרב, מפקד כנף באקדמיה של חיל האוויר ומפקד כוחות האוויר של ארצות הברית באירופה (במסגרת תפקיד זה פיקד על חיל האוויר השלישי, שתחום פעילותו מכסה למעלה מחמישים מדינות). כמו כן כיהן בתפקידי מטה שונים, לרבות כקצין במטה חיל האוויר ובפנטגון וכעוזר לעניינים צבאיים למנהל סוכנות הביון המרכזית, תפקיד שבו שימש כמקשר לעניינים צבאיים בין הסוכנות לבין משרד ההגנה של ארצות הברית. באוגוסט 2012 החל לכהן כראש המטה ה-20 של חיל האוויר של ארצות הברית. ב-1 ביולי 2016 סיים את תפקידו והוחלף על ידי גנרל דייוויד גולדפיין.
ולש הוא בעל תואר ראשון במדעים מהאקדמיה של חיל האוויר ובעל תואר שני בניהול משאבי מיחשוב מאוניברסיטת ובסטר. כמו כן למד באוניברסיטה לביטחון לאומי, בתוכנית המנהלים של בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד ובמספר בתי ספר לפיקוד ומטה של ארצות הברית.
פצצת פיצוח מסלולים
פצצת פיצוח מסלולים (פפ"ם) היא פצצה שלרוב כוללת חימוש מצרר, וייעודה הוא פגיעה במסלול המראה והוצאתו מכלל שימוש. הפצצה מוטלת מעל שדה תעופה אויב ומותירה סדקים עמוקים במסלול ומכתשים עמוקים שמצריכים תיקון מתמשך.
כפי הנראה, השימוש המכריע ביותר בפצצות פיצוח מסלולים התרחש בעת מלחמת ששת הימים. כחלק ממבצע מוקד תקף חיל האוויר הישראלי את חילות האוויר של מדינות ערב השכנות בפצצות אלה. הפצצות היו למעשה פצצות רב-שלביות: המעטפת החיצונית התפרקה עם פגיעה במסלול והשלב השני היו רקטות שביקעו את מסלול ההמראה ועשו בו שמות.
תכנון ההפצצה
בסוף שנת 1962 הורה מפקד חיל האוויר, האלוף עזר ויצמן, לראש ענף מבצעים, סא"ל יעקב נבו, לתכנן מבצע להפצצה של שדות התעופה של מדינות ערב. נבו בחר להיעזר בסרן רפאל סברון, מתכנן זוטר מענף מבצעים. השניים סברו כי תקיפה אפקטיבית של שדות התעופה הערביים צריכה להתמקד במסלולי ההמראה והנחיתה שתביא ללכידת המטוסים על הקרקע, ובכך תתאפשר השמדתם ביעפי תקיפה נוספים ותמנע נחיתה של מטוסי האויב שבאוויר.
מאחר שהמסלולים נבנו מבטון עבה, בחנו המתכננים חלופות שונות להשבתתם וערכו ניסויים. נמצא שכל סוגי אמצעי הלחימה שהיו בשימוש חיל האוויר אינם מתאימים לתקיפת המסלולים: ירי רקטות על מסלולי הבטון יוצר בהם חורים קטנים וקלים לתיקון, ירי תותחי המטוסים שורט קלות את הבטון ופצצות הברזל היצוק מקפצות על המסלול או מתגלגלות ממנו ועלולות להחטיא אותו ואף מסכנות את הטייס. המתכננים שקדו לפיכך בפיתוח פצצות ייחודיות שיפערו בבטון חור גדול שיביא להשבתתו למשך זמן מספיק עד ליעף התקיפה הבא.
למחלקת ההדרכה בחיל האוויר, בפיקוד שעיה גזית, הועברה בקשה לביצוע אימוני הפצצה מדויקת לטייסות חיל האוויר. בנגב שופץ מסלול ישן, הוצבו בו מטרות שמדמות מטוסי אויב ובו בוצעו האימונים להפצצת המסלול.
חיל המודיעין וענף מודיעין של חיל האוויר נתבקשו לאסוף מידע על כל שדות התעופה במדינות ערב. לאחר גמר האיסוף בנו המתכננים טבלאות מפורטות ומדויקות שבהן הקצו לכל שדה תעופה את מבני המטוסים המתאים להתקפתו, את המסלולים שיש להרוס, משקל הפצצות שיוטלו על כל מסלול וכו'. לכל שדה תעופה ומסלול הוגדרו נתיבי טיסה עד ליעד וזוויות כניסה ויציאה מיעף ההפצצה. על גבי מפות המסלולים סומנו המקומות במסלול שבהם יש להטיל פצצה בהתאם לסוגי המטוסים שבו ולמרחקי ההמראה הדרושים למטוסיו. בדרך כלל סומנו שתי פגיעות דרושות לכל מסלול במרחק של שליש מכל צד.
בשנות ה-70 בנו האמריקאים פצצות מסוג סנק-איי אך הן לא היו יעילות לחיל האוויר הישראלי משום שהן נועדו למטרות רכות ולא לחדירת מסלולים. הפתרון עלה בדעתו של יואש צידון, והוא פנה לחברת מאטרה הצרפתית על מנת שתפתח פצצה זו. פצצה זו נקראה "אולר חד" או פפ"ם. במהלך שנת 1965 נעשו מספר ניסיונות בפצצות אלו בידי טייסת 116 של חיל האוויר הישראלי. בהמשך אותה שנה נקנו זכויות הייצור של הפצצה, והיא שוכללה במעבדה המרכזית של תע"ש, בהנהלת אברהם מקוב. על ייצור פצצה זו קיבל מקוב את פרס ביטחון ישראל.
אורך הפצצה היה 1.6 מטר וקוטרה היה 18 ס"מ. הפצצה שקלה 70 ק"ג והראש הקרבי שקל 43.5 ק"ג.
הפעלת הפצצה
הפעלת הפצצה נעשתה במספר שלבים פשוטים. בהתחלה היה הטייס מטיל את הפצצה בגובה של מאה מטרים. לאחר מכן נפתח מצנח שהאט את הפצצה והיטה אותה לזווית של 60 מעלות, לאחר זמן קצר הופעל מנוע רקטי שהאיץ את מהירות הפצצה והיא התפוצצה לאחר כ-6 שניות. המכתש שיצרה פצצה זו במסלול תקני היה בקוטר של 5 מטרים ובעומק של כ-1.5 מטר.
במבצע מוקד
בחודש פברואר 1967 סופקו לחיל האוויר 253 פצצות מסוג פפ"ם, 187 מהסוג הקטן ו-66 מהסוג הגדול. בשלב הראשון של מלחמת ששת הימים, שפרצה ב-5 ביוני, במבצע מוקד, נעשה שימוש בפצצות אלו על מנת להשבית את שדות התעופה המצריים. במהלך המלחמה השתמשו ב-155 פצצות שהוטלו בעיקר בגל התקיפה הראשון. הנפגעים העיקריים היו חיל האוויר הסורי ובעיקר חיל האוויר המצרי שספג אבדות קשות ובסיסיו המבצעיים שותקו כבר בימיה הראשונים של המלחמה. תוצאות המבצע היו השגת עליונות אווירית מוחלטת שאפשרה לחיל האוויר לסייע לכוחות השריון והרגלים ולסיים את המלחמה בשישה ימים.
לאחר המלחמה הייתה התעניינות נרחבת וכלל עולמית בנוגע לרכישת הפצצה.
הפצצה במלחמות נוספות
הפצצה הישראלית שודרגה על ידי הצרפתים בשנת 1977 והולידה את הפצצה "מטרה דורנדל". הפצצה שוקלת 450 קילוגרמים ומחוברים אליה מצנח נתיק, רקטת האצה ושני ראשי קרב. הפצצה הוטלה ממטוס שטס בגובה נמוך, בזווית הנכונה רקטת ההאצה שיגרה את הפצצה לעבר מסלול ההמראה ויצרה בו מכתש. שני ראשי הקרב התפוצצו גם הם וכך יצרו נזק נוסף והעמיקו את המכתש שנוצר על המסלול. הנזק מפצצה זו הרבה יותר קשה לתיקון מאחר שהיא פוגעת ביסודות של המסלול ולכן מצריכה טיפול רב יותר. חיל האוויר האמריקאי עשה שימוש בפצצה בעת מלחמת המפרץ בשנת 1991. הפצצות הוטלו מעל לשדות תעופה של חיל האוויר העיראקי ממטוסי F-111.
פצצת פיצוח מסלולים אכזרית מסוגה פותחה על ידי בריטניה. שמה היה JP233, ולא רק שהיא יצרה בורות במסלולי ההמראה בהם פגעה אלא הותירה בהם מוקשים מסוכנים. כלומר, צוותי תחזוקה שבאו לתקן את המסלול היו חשופים לפיצוץ משני שיכול היה להוביל לחבלה בגופם או למותם. בעקבות הסכם שאסר שימוש בהטמנת מוקשים עליו חתמה בריטניה, הנשק הוצא מכלל שימוש.
קתלין בייקר
קתלין סומרס בייקר (באנגלית: Kathleen Somers Baker; נולדה ב-28 בפברואר 1997) היא שחיינית אמריקאית, היא אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), אלופת עולם (בודפשט 2017) במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב. היא סגנית אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016), סגנית אלופת העולם (בודפשט 2017), ושיאנית העולם לשעבר במשחה ל-100 מטר גב.
ביוגרפיה
בייקר נולדה וגדלה בווינסטון סיילם, קרוליינה הצפונית. אמה ואחותה הבוגרת אף הן שחייניות מצטיינות. בשנת 2010 הובחנה כלוקה במחלת קרוהן. היא התאמנה בהדרכתו של דייוויד מארש בשארלוט ב-SwimMAC Carolina ולומדת באוניברסיטת ברקלי.
2013
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 2013 סיימה בייקר במקום רביעי במשחה ל-50 מטר גב ופעמיים במקום שישי, במשחה ל-100 מטר גב ובמשחה ל-200 מטר גב.
2014
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בגולד קוסט, קווינסלנד, אוסטרליה באוגוסט 2014 סיימה בייקר במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.35 דקות. בשלב המוקדמות היא סיימה במקום חמישי כללי ושלישי מבין השחייניות האמריקאיות בתוצאה של 1:01.09 דקות ומאחר ורק שתי שחייניות מכל מדינה עולות לשלב הגמר היא שחתה בגמר ב', אותו כאמור היא ניצחה. נוסף לכך, היא סיימה במקום 12 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:13.38 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחה, קטר בדצמבר אותה שנה זכתה בייקר במדליית כסף, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי, כשחיינית שלישית היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 24.90 שניות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.07 שניות, במקום 11 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:04.99 דקות ובמקום תשיעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב. את סגנון הגב היא שחתה בתוצאה של 58.46 שניות.
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 סיימה בייקר במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.99 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 59.63 שניות. היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקמות. את סגנון הגב היא שחתה בתוצאה של 59.98 שניות.
2017
באליפות ארצות הברית שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה ביוני 2017 ושהיוותה את המבחנים האמריקאים לאליפות העולם, זכתה בייקר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 58.57 שניות, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:06.38 דקות ומדליית כסף, במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש נוסף של 27.69 שניות. באליפות העולם עצמה שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי היא זכתה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם לילי קינג, קלסי וורל וסימון מנואל בשיא עולם חדש של 3:51.55 דקות, לפני רוסיה שקבעה שיא אירופה חדש של 3:53.38 דקות ואוסטרליה (3:54.29 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה במשחה ל-100 מטר גב שיא אישי חדש של 58.54 שניות, מדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.58 שניות, אחרי קיילי מאס שקבעה שיא עולם חדש של 58.10 שניות ולפני אמילי סיבום מאוסטרליה (58.59 שניות) ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.48 דקות, אחרי אמילי סיבום (2:05.68 דקות) וקטינקה הוסו (2:05.85 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.50 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא ארצות הברית של 27.48 שניות ועלתה מהמקום השלישי למשחה הגמר.
2018
באליפות ארצות הברית שנערכה באירוויין, קליפורניה בסוף יולי 2018 זכתה בייקר ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש של 58.00 שניות, שיפור לשיא העולם בן השנה של קיילי מאס (58.10 שניות), לפני אוליביה סמוליגה (58.75 שניות) ורגן סמית' שקבעה שיא עולם חדש לנוער של 58.83 שניות, במשחה ל-200 מטר גב ביחד עם רגן סמית' שקבעה שיא עולם לנוער בתוצאה של 2:06.43 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אליפות חדש של 2:08.32 דקות, לפני מלני מרגליס (2:09.43 דקות) ואלה איסטין (2:10.84 דקות).
2019
במהלך ההכנות שלה לאליפות העולם חלתה בייקר באפריל 2019 בדלקת ריאות קשה ושברית צלע בעת שהותה בישראל. המחלה מנעה ממנה להתאמן במשך כשבעה שבועות. באליפות העולם עצמה שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי אותה שנה היא סיימה פעמיים במקום שישי, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.69 שניות ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.56 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 59.31 שניות ועלתה רביעית לשלב חצי הגמר שבו היא קבעה תוצאה של 59.03 שניות ועלתה מהמקום הרביעי למשחה הגמר. נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.68 דקות.
אגוז הקיא
אגוז הקיא (שם מדעי: Strychnos nux-vomica) הוא עץ בר גדול, בעל עצה לבנה וקשה וקליפה עבה. הענפים מכוסים בקליפה לבנבנה-אפורה. העלים נגדיים, מבריקים ודמויי ביצה. הפרחים לבנים-ירקרקים והפרי (ענבה גדולה בגודל תפוח) בעל ציפה עסיסית. הזרעים מרים מאוד ומכילים אלקלואידים רעילים, ביניהם סטריכנין (רעל עכברים). העץ גדל ביערות אסיה הטרופית (הודו ומלזיה).
שימושים רפואיים
הפרי רעיל מאוד ומסוכן. בימי הביניים שימש אגוז הקיא לטיפול בשיתוק הפנים ולעידוד הקאה. אין שימוש בפרי ברפואה המודרנית, אך ברפואה המסורתית משמש כמרכיב בטיפול במחלת הנפילה.
ועדת הכלכלה בעצרת הכללית של האומות המאוחדות
הוועדה השישית העצרת הכללית של האומות המאוחדות (המוכרת בכינוי "ועדת הכלכלה והפיננסים") היא אחת משש הוועדות המרכזיות ב. הוועדה עוסקת בענייני כלכלה גלובלית ופיננסיות עולמית.
הוועדה נפגשת מדי שנה בתחילת אוקטובר ומטרתה לסיים את עבודתה עד סוף נובמבר של אותה שנה. כל 193 המדינות החברות באו"ם יכולות להשתתף בדיוני הוועדה.
מנדט
עבודת הוועדה נופלת מתחת לאחד עשר אשכולות נושאים:
שיטות עבודה
עבודת הוועדה מתחילה בדרך כלל בתחילת אוקטובר ומסתיימת במרבית המקרים בסוף נובמבר, אם כי בדרך כלל ניתנות הרחבות המאפשרות לוועדה להמשיך בעבודתה עד תחילת אמצע דצמבר. עבודתה מחולקת לשני שלבים עיקריים: השלב הראשון כולל דיונים כללים והשלב השני כולל נקיטת פעולות בנושאים ספציפיים יותר. השלב הראשון (שהוא הדיון הכללי כאמור), נמשך עד שבוע ומתחיל בנאום מרכזי של דובר מוזמן. השלב השני נמשך כארבעה שבועו ובמהלכו מתנהל משא ומתן על טיוטות של הצעות חוק.
הוועדה גם נפגשת מדי שנה בפגישה משותפת עם המועצה הכלכלית והחברתית של הארגון.
הרכב
אלו חברי הוועדה נכון לפברואר 2021 :