cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וסילי קליוצ'בסקי
כתביו
(עדויות זרים על המדינה המוסקבאית) (הפעילות הכלכלית של המנזר סולובצקי במחוז בלומורסק) ("חיי הקדושים" ברוסיה הקדומה) - עבודת מסטר (סיפור הניסים של איקונת אם האלהים מוולדימיר) (הדומה של הבויארים ברוסיה הקדומה) - עבודת דוקטורט (הרובל הרוסי במאות ה-16–18 ביחסו לרובל של היום) (מקור הצמיתות ברוסיה) (מס הגולגולת ושחרור החולופים ברוסיה) ; Русская история.Полный курс лекций, 1993) קורס שלם להיסטוריה הרוסית בחמישה חלקים דיוקנאות היסטוריים. נציגים של החשיבה ההיסטורית - הערכית ו.א.אלכסנדרוב הוצאת פרבדה, מוסקבה 1991 ("חשיבותו של סרגיי הקדוש מראדונז' עבור העם והמגינה הרוסית", "נדבנים ברוסיה הקדומה", "אפיוני הצאר איוואן האיום", "הצאר אלכסיי מיכאילוביץ'", חיי פיוטר הגדול עד להתחלת המלחמה הצפונית" ("אפוריזמים. דיוקנאות ומחקרים היסטוריים. יומנים" בהוצאת מיסל, מוסדקבה, 1993 (תולדות האחוזות הרוסיה. שיעורים. - כתב יד 1886)
פסודוסקפירינכוס
פסודוסקפירינכוס (שם מדעי: Pseudoscaphirhynchus) הוא סוג של דגי גרם סחוס גרמי ממשפחת החדקניים החיים רק במרכז אסיה לימת אראל והנהרות הקרובים אליה. בסוג זה 3 מינים שכולם מצויים בסכנת הכחדה חמורה, וייתכן שהמין חדקן סיר דריה כבר נכחד מאחר שהוא לא נראה מאז 1960 בטבע.
סוג זה כולל את המינים הקטנים ביותר במשפחה שאורכו של הקטן ביותר, חדקן גמדי לא עולה על 27 סנטימטרים ומשקל 50 גרם. המינים בעלי גוף שטוח, חוטם שטוח ודק בעל בינים ארוכים העוזרים לחוש את הסביבה והם בעלי "שובל" ארוך ודק על אונת הזנב העליונה.
סוג זה מקורב לסוג סקפירינכוס הנפוץ בנהרות אמריקה הצפונית.
הרולד מיינר
הרולד דייוויד מיינר (באנגלית: Harold David Miner; נולד ב-5 במאי 1971) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1992–1996. ממוצעיו הכוללים לאורך 4 עונותיו בליגה הם 9.0 נקודות, 2.2 ריבאונדים ו-1.2 אסיסטים למשחק.
הצטיינותו כשחקן בליגת התיכונים ובליגת המכללות האמריקאיות, ויכולות ההטבעה המרשימות שלו, העניקו לו השוואות רבות למייקל ג'ורדן, והוא אף הוכר בכינוי "בייבי ג'ורדן". עם זאת, מיינר לא עמד בציפיות הגבוהות ממנו, ופרש ממשחק כבר לאחר 4 עונות ב-NBA, בגיל 25.
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 1992 נבחר מיינר בבחירה ה-12, על ידי מיאמי היט. במהלך עונת הרוקי שלו זכה בתחרות ההטבעות של ה-NBA, ושנתיים לאחר מכן זכה בפרס פעם נוספת. לאורך 3 עונותיו עם ההיט שימש לרוב כשחקן ספסל, וקלע 9.6 נקודות בממוצע למשחק.
דסיור ניו-גינאי
טקסונומיה
המינים בסוג זה תוארו מדעית במהלך המאה ה-19, ובתחילה סווגו כמינים בסוג פסקוגל או בסוג אנטכינוס. בשנת 1937, הוקצה עבורם סוג נפרד על בסיס מאפיינים מורפולוגיים וגנטיים. המעמד הנוכחי של הסוג אינו מוסכם; הזואולוג האוסטרלי קולין גרובס טען בשנת 2005 שיש להקים סוג נפרד עבור כל אחד ואחד מהמינים, בהתבססו על ניתוח מורפו-קלדיסטי שבוצע בשנת 2002; בטקסונומיות המתבססות על גרובס, הסוג דסיור ניו-גינאי כולל כיום מין יחיד בלבד: דסיור קצר-שיער. לעומת זאת, בדיקות גנטיות מולקולריות שבוצעו ב-1998, ב-2000 וב-2007, תומכות בכך שיש להשאיר את הסוג על כנו, שכן המינים אינם נבדלים כל כך גנטית עד כדי פיצול מלא לסוגים נפרדים. בנוסף, טקסונומיות מסוימות מותירות בסוג זה שני מינים (קצר-שיער ורחב-פס), ומפצלות את השאר לסוגים. ארגון השימור IUCN ממשיך להתייחס לכולם כאל מינים.
מבין טורפי הכיס, הסוגים הקרובים ביותר מבחינה גנטית לדסיור הניו-גינאי הם הדסיור המנומר בעל מידות הגוף הגדולות והפרווה הזיפית והמנומרת, והסוג דסיור מפוספס הכולל מספר מינים בעלי פרווה אדמדמה-כחלחלה מפוספסת.
מאפיינים
מיני הדסיור הניו-גינאי חולקים ביניהם קווי דמיון רבים: הם בעלי מבנה גוף גוצי וגמיש, ראש עגלגל עם חרטום מחודד וזנב דקיק ארוך. יש להם רגליים ואוזניים קצרות במיוחד, עיניים גדולות ואף זעיר. הם בעלי טפרים חזקים ורפידות דביקיות בכפות הרגליים המקנות להם יכולת טיפוס מעולה על עצים. הפרווה שלהם קצרה יחסית לטורפי כיס אחרים, ומורכבת משערות זיפיות צפופות. צבעם של המינים נע בין אפרפר לחום או בז', כאשר הגחון בהיר משאר הגוף, והסנטר לבנבן. על חוטמם הוורדרד יש שפם זיפי ארוך. מידות הגוף שלהם נעות בין 12 ל-32 ס"מ ומשקלם 30–200 גרם. הזכרים לרוב גדולים באופן ניכר מהנקבות.
כל המינים בסוג אנדמיים לגינאה החדשה, כולל מספר איים סמוכים. בית הגידול שלהם הוא ביערות גשם טרופיים בגבהים של 2,600-600 מטר מעל פני הים. הם ניזונים בעיקר מחרקים בכל הגדלים, וכן מחולייתנים קטנים. חלק מהם פעילים ביום וחלק בלילה. את שעות המנוחה הם מבלים בקינים מוגנים - בצמרות העצים או מתחת לאדמה. הנקבה ממליטה לכל היותר 4 גורים לאחר תקופת הריון של 19 ימים. המידע אודות האקולוגיה והרבייה של המינים לוקה בחסר - בין השאר בשל בית הגידול הבלתי נגיש שלהם.
דאסו ראפאל
דאסו ראפאל (בצרפתית: Dassault Rafale; נהגה בצרפתית: "רַאפָאל") הוא מטוס קרב רב-משימתי תוצרת חברת דאסו תעופה הצרפתית. הראפאל תוכנן בהתאם לדרישות הביטחון של הצבא הצרפתי, אשר ביקש לאחד את הטיפול במטוסיו השונים לכדי פלטפורמה אחת ובכך לחסוך בעלויות ההכשרה והתפעול של המטוס. על-פי גישה זו, תוכננה גם גרסה M של המטוס, המתאימה לנושאת מטוסים.
המטוס בנוי מעיצוב של כנפי דלתא וכולל שני מנועי סילון על אף גודלו הקטן יחסית והקומפקטי. בסגולות המטוס לשמש בעבור עליונות אווירית, אמנעה אווירית, ביון, הפצצה טקטית בלב שטח עוין, סיוע אווירי קרוב, סיוע בלוחמה אווירית והרתעה גרעינית. בדגמיו השונים המטוס מסוגל לשאת טילי אוויר-אוויר, אוויר-קרקע ואוויר-ים. המטוס, שנועד במקור כמטוס יחיד למלא את עיקר הדרישות המבצעיות של חיל האוויר הצרפתי, הפך לשלד המבצעי של החיל ונבנה בשיתוף של דאסו תעופה, קבוצת תאלס וסארפאן. המטוס פעל במלחמת האזרחים הראשונה בלוב, מבצע סרוואל, מלחמת האזרחים בסוריה, מלחמת האזרחים ברפובליקה המרכז-אפריקאית ועוד.
תכנון ופיתוח
מטוס הראפאל תוכנן, פותח ומיוצר על ידי חברת דאסו תעופה הצרפתית. תכנונו החל בשנת 1976, עת נוצר הצורך להחליף את המטוסים המתיישנים של צבא צרפת, כגון ה-F-8 או היגואר. במקור, קיוותה החברה לאגד תחתיה מספר חברות אירופיות בתחום התעופה הצבאית ליצירת מטוס אירופי מאוחד, אולם שאר מדינות אירופה נטו דווקא לתמוך בפרויקט אחר – יורופייטר 2000, ששמו הוחלף לאחר מכן ל-יורופייטר טייפון. דאסו מצאה את עצמה לבדה אך החליטה להמשיך בכל זאת בפרויקט. טיסת הבכורה של האבטיפוס הראשון של הראפאל (סומן כ-Rafale A) התקיימה ב-4 ביולי 1986. בסך הכול יצרה החברה ארבעה אבות טיפוס של המטוס טרם המעבר לייצור סדרתי.
בקיץ 1992 נערכו בארצות הברית ניסויים בדגם M של המטוס, המיועד לנושאות מטוסים. ב-1993 בוצעו ניסויי המראה ונחיתה ראשונים על נושאת המטוסים הצרפתית "פוש" (Foch ). טייסת הים הראשונה של המטוס (טייסת F12 של חיל הנחתים הלאומי של צרפת) הפכה למבצעית החל מחודש יוני 2004. הטייסת הראשונה של חיל האוויר הצרפתי שהפעילה את המטוס היא טייסת 1/7 "פרובאנס" (Provence), שהפכה למבצעית ב-27 ביוני 2006. המטוס תוכנן כך שכל מערכותיו האלקטרוניות בנות-החלפה בין סדרות הייצור השונות, בשל ההבנה כי ההתפתחויות בתחום הזה מהירות מאוד.
חלוקה לגרסאות
תוכננו ארבע גרסאות שונות למטוס, כל אחת מותאמת לפי דרישות המשימות המבצעיות שלה. גרסה C הייתה אמורה להיות גרסה ניסיונית בלבד, אולם בעקבות מלחמת קוסובו, החליטו הצרפתים כי גרסה דו-מושבית תוכל להיות לתועלת, במיוחד במשימות ביון ועל כן גרסה זו הפכה מניסיונית למבצעית. הגרסה האחרונה (N) בוטלה במהלך שנת 2004. על-פי התכנון, אמור חיל האוויר הצרפתי לקבל לידיו בסך הכל 234 מטוסים ואילו חיל הים הצרפתי אמור לקבל כ-60 מטוסים. למטוס ישנן ארבע גרסאות: 1. גרסת יבשה (עבור חיל האוויר) חד-מושבית (דגם B), 2. גרסת יבשה דו-מושבית (דגם C), 3. גרסת ים חד-מושבית (דגם M), 4. גרסת ים דו-מושבית (דגם N).
המטוסים בעלי יכולת ההמראה מנושאות מטוסים הם מטוסי קרב חד-מושביים, והם המטוסים המובנים על בסיס דגם M. הם נועדו להפוך למטוסי הקרב היחידים של הצי הצרפתי, והחליפו בשירות את מטוס הקרב ווט F-8 קרוסיידר, מטוסי הסיור אטנדר IV ומטוסי התקיפה דאסו ברגואה סופר אטנדר (גם הם מפס הייצור של חברת דאסו). הם כוללים את הסט הרגיל של שינויים במנשא הכנפיים ובבטן המטוס, כולל ציוד נחיתה מוארך ומחוזק, מסגרת אוויר מחוזקת, וו עצירה לשעת נחיתה, ומערכת אלקטרוניקה מיוחדת המובנת לנחיתה על נושאות מטוסים. הרגל הקדמית-מרכזית נמחקת בגרסה זו של המטוס, כדי לפנות מקום לאותו ציוד נחיתה.
עלות הפיתוח של המטוס
הסנאט הצרפתי סיכם את עלות תשתית הפיתוח של הראפאל ב-43.56 מיליארד אירו לאורכם של 40 שנה, נכון ל-2011, כאשר עלות הייצור וההחזקה של מטוס ראפאל אחד נעה בין 51 ל-56 מיליארד אירו. הנתון הזה תאם עבור 286 מטוסים שהונפקו ונכנסו לשירות, והוא בנוסף על כך גם דמה למדד "PAUC" של הפנטגון, עם הפחתה של עלויות הפיתוח כמו גם רכישות של המטוס מטעם ארצות שקנו אותו מידיה של צרפת. מטרת תוכנית הפיתוח המקורית של הראפאל הייתה להגיע לייצור של 225 מטוסים עד 2017. בעקבות הערכת העלויות המחודשת בידי הסנאט ב-2011, בוצע קיצוץ בתקציב המטוס לנוכח הייצור המואץ כך שעם התקציב הנותר ניתן היה להשקיע יותר בעבור כל יחידה לשעצמה.
בעוד הראפאל יקר, הוא גם מהווה את לה ליבה של העוצמה האווירית של צרפת. תפקידיו המובילים בחזית ויכולתו הגרעינית אינם ניתנים להחלפה, והמבצע בלוב ב-2011 הוכיח שהוא התפתח למלא תפקיד מרכזי במלחמות הקונבנציונליות של צרפת ברחבי העולם. תוכנית ראפאל חשובה לא פחות לתעשיית התעופה והחלל של צרפת כמו לתעשיית הביטחון, מכיוון שמטוס הקרב מהווה את לב הפיתוח והמחקר הצרפתי. הראפאל היה אחראי לצעדים משמעותיים בקידום מדעי האלקטרוניקה וההנדסה החשמלית בצרפת, תכנון מנוע, מחשוב, חיישנים וכו'. דאסו, תאלס וסנקמה יצאו החברות המובילות בפיתוח המשותף של המטוס. ובנוסף לחברות הללו היו מעורבים בפיתוח של המטוס למעלה מ-500 קבלני משנה. בסך הכל, מוערך כי הפיתוח והתחזוק של המטוס הוביל ליצירה של בסביבות 7,000 משרות ישירות ועקיפות. נכון לספטמבר 2013, הוכנסו לשימוש 121 מטוסי ראפאל, נכון לאוקטובר 2014, הסך הכולל עלה ל-133.
מאפיינים
הראפאל כולל בתוכו מגוון רחב מאוד של טכנולוגיות חדשות, כולל טכנולוגיות חמקנות ממכ"ם. עם זאת, בתחום זה הוא אינו משתייך לדור החדש של מטוסי הקרב (כגון ה-F-117 או ה-B-2 האמריקאיים). הוא מצויד בזוג כנפי דלתא בזווית חדה וכן בזוג קנארדים פעילים קדמיים. מערכת בקרת טיסה ספרתית ובעלת שתי מערכות גיבוי ספרתיות ועוד שתי מערכות גיבוי אנלוגיות, לכל מערכת מקור חשמלי עצמאי. במהלך הייצור נעשה שימוש רב בחומרים מרוכבים כגון סיבי פחמן וקוולאר, ואף בסגסוגות ליתיום-אלומיניום. המטוס מצויד בשני מנועי M88-2 E4 של חברת SNECMA המפיקים דחף מקסימלי של 75 kN (קילו-ניוטון) כל אחד עם מבער אחורי. המטוס (ככל מטוסי הקרב המודרניים) מסוגל גם לשאת מכלי דלק נתיקים וכן להיות מתודלק באוויר ממטוס תדלוק. עם מכלי דלק נתיקים, יכול המטוס לשאת כעשרת אלפים ליטרים קרוסין. בגרסה הימית קיימת מערכת מיוחדת האוגרת אנרגיה בכן הנסע בעת הבלימה, כך שאנרגיה זו תוכל לשמש את המטוס לאחר מכן על-מנת לסייע לו בהמראה הקצרה מסיפון נושאת המטוסים, ללא צורך להיעזר ב"מקפצה" בקצה מסלול ההמראה.
עיצוב אווירודינמי
מערכת בקרת הטיסה של הראפאל משיגה את הרמה הגבוהה ביותר של בטיחות טיסה על ידי מינוף הניסיון הרב של דאסו תעופה בטכנולוגיית טס-על-חוט, כאשר לחברה ותק של מעל למיליון שעות טיסה ללא תאונה אחת של המערכת. הראפאל נחשב בטוח וקל להטסה בכל תנאי האקלים, ויכול לבצע תדלוק אווירי מזוויות שונות. מערכת בקרת הטיסה של המטוס מציעה טיסה אוטומטית במצב מעקב אחר הקרקע באמצעות תחליף למכ"ם בכל תנאי מזג האוויר, ומאפשרת לו לטוס ללא עקבות או עם כמות עקבות מינימלית במרחב האווירי של היריב: גורם שרידות חשוב בסביבת איום גבוה.
חתך המכ"ם של המטוס נשמר לערך הנמוך ביותר האפשרי על ידי בחירת עיצוב חיצוני וחומרים מתאימים. רוב מאפייני העיצוב החמקניים מסווגים, אבל חלקם נראים בבירור, כמו הדוגמאות המשוננות בקצה האחורי של הכנפיים והקנארדים. דאסו תעופה הוכרה מזה זמן רב בתכנון כלי טיס המחזיקים מעמד מעל 30 שנות פעילות ללא שדרוגים מבניים כבדים. העיצוב הסופי של האווירודינמיקה במטוס מבוסס על אותו עיצוב של המיראז' 2000. חומרים מרוכבים להסתרה מפני מכ"ם נמצאים בשימוש נרחב בראפאל והם מהווים 70% מהמשטח החיצוני של המטוס. הם גם אחראים לעלייה של 40% ביחס משקל ההמראה המרבי למשקל הריק בהשוואה למטוסים הבנויים מאלומיניום וטיטניום.
הנעת טורבו-מניפה M88
הראפאל מונע בשני מנועי סילון מסוג טורבו-מניפה סנקמה M88 (Snecma M88). המנוע מציע יחס דחף למשקל גבוה עם אמצעי תחזוקה קלים, אמינות שילוח גבוהה ועלויות תפעול נמוכות יחסית. ה-M88 משלב טכנולוגיות מתקדמות כגון דיסקים מדחסים בעלי להבים אינטגרליים ("בליסקים"), מבער בעל רמת זיהום נמוך עם פליטות ללא עשן, להבי טורבינה חד-גבישיים בלחץ גבוה וציפויים מחומרים מרוכבים מסביב למנוע שעומדים בפני לחץ. הצתת M88 מייצרת דחף של 4,536 קילו-ניוטון (10,971 פאונד) במצב יבש ו-7,257 קילו-ניוטון (16,620 פאונד) עם מבער אחורי.
המטוס מצויד ב'מערכת שליטה דיגיטלית מוחלטת על המנוע' (Full Authority Digital Engine Control; FADEC), המספק טיפול ושימור יציבות הדלקה של המנוע ללא דאגות לפגיעה אפשרית במעטפת הטיסה: ניתן לטרוק את המצערת ממצב פתיחות מוחלטת ולשוב למצב זה בטווח זמן מינימלי של שלוש שניות ממצב סרק עד מבער מלא. ב-2008 הושקה תוכנית M88 TCO ("עלות בעלות כוללת") כדי לשפר עוד יותר את עמידות המנוע ולהפחית את עלויות התמיכה.
בהתבסס על פרויקט 'מנועי המטוסים של סארפאן' (Safran Aircraft Engines; ECO) הצליחה החברה לשדרג את המדחס של המנוע בלחץ גבוה ואת טורבינת הלחץ הגבוה שלו: מערכת הקירור שופרה והוצגו רכיבים חזקים יותר לעמידות בפני לחץ, מה שהגביר את העמידות הכוללת במעל 50%. תוחלת החיים הממוצעת של המנוע בין כל שיפוץ הורחבה במידה ניכרת עבור מספר מודולים, מה שעזר למזער עוד יותר את ההשפעה של תחזוקה מתוכננת על זמינות המנוע. ה-M88 הוא נושא למאמץ שיפור מתמיד של פרויקט ECO, שהוביל לפיתוח של הגרסה העדכנית ביותר של M88-4E, המתבססת על תוכנית ה-TCO. גרסה זו, המציעה חיי מנוע ארוכים יותר, נמצאת בשירות מלא נכון ל-2022. משלוחי הייצור של הגרסה החלו עוד ב-2012, ומטוסי ראפאל היוצאים כעת מפס הייצור מצוידים במנועי M88-4E.
מכ"ם אלקטרוני
הראפאל הוא מטוס הקרב המבצעי הראשון - ועד כה האירופי היחיד - שמשתמש במכ"ם סריקה אלקטרוני. מכ"ם RBE2, שפותח על ידי קבוצת תאלס החל משנות התשעים. בהשוואה למכ"מים עם אנטנות קונבנציונליות, רמות חסרות תקדים של מודעות למצב בשטח מושגות עם זיהוי ומעקב מוקדם יותר אחר מטרות מרובות. עם זריזות האלומה המעולה שלו וכוח המחשוב העצום שלו, ה-RBE2 מציע ביצועים יוצאי דופן שלא ניתן לשכפל על ידי מכ"מים מכניים לפעולות סריקה.
עם צירופו של המכ"ם למטוס, נועדו עבודו מספר סגולות ויכולות ביצועיות: 1. זיהוי ומעקב אחר מספר מטרות אוויריות ללחימה מטווח קרוב ויירוט לטווח ארוך, בכל מזג אוויר ובסביבות קשות לפעולה; 2. היכולת לעקוב אחר מטרות בתוך או מחוץ לתחום החיפוש, מה שמביא את היתרון האולטימטיבי בקרבות אוויר; 3. יצירת מפות תלת־ממדיות בזמן אמת למעקב אחר פני שטח מעל אזור לא מוכר בתנאי עיוורון. הראפאל הוא מטוס הקרב היחיד מהדור הרביעי שמציע פונקציה כזו; 4. יצירת מפות קרקע דו-ממדיות ברזולוציה גבוהה בזמן אמת לעדכוני ניווט, זיהוי וציון מטרות קרקעיות; 5. איתור ומעקב אחר מטרות ימיות מרובות.
המכ"ם בנוסף גם מתואם עם מערכת מיקוד הלייזר של תוכנת Meteor. המכ"ם מבוסס על מערכת סריקה אלקטרונית פסיבית (Passive electronically scanned array). זוהי מערכת אלקטרונית שבה ניתן לכוון את אלומת גלי הרדיו באופן אלקטרוני כדי להצביע לכיוונים שונים (כלומר, מערך מופע), שבה כל רכיבי האנטנה מחוברים למשדר יחיד (כגון מגנטרון, קלסטרון או צינור גל נודד) או מקלט.
חיישנים ועיבוד נתונים
מה שגורם להבדל המהותי בין הראפאל למטוסי הקרב שקדמו לו הוא תהליך "היתוך נתונים מרובה חיישנים" של המטוס הפועל על נתונים שסופקו על ידי כל חיישניו. למעשה, תפיסת "היתוך נתונים מרובה חיישנים" המיושמת במטוס מאפשרת לטייס לפעול כ"מקבל החלטות טקטי", במקום להיות רק מפעיל חיישנים. הליבה של היכולות המשופרות הללו של המטוס טמונה ב"יחידת עיבוד נתונים מודולרית" (MDPU). יחידת עיבוד הנתונים מורכבת מ-19 יחידות קולטות מידע חיישני (LRU), כאשר 18 מהן מספקות בנפרד פי 50 מכוח העיבוד של מחשב משימה טיפוסי שהופעל במטוסי קרב מהדור הקודם.
ה-MDPU הוא אבן הפינה ליכולת השדרוג של הראפאל. המערכת מאפשרת אינטגרציה חלקה של כלי נשק חדשים ויכולות חדשות לאוויוניקה כדי לשמור על הרלוונטיות הלוחמתית של הראפאל לאורך השנים, ככל שהדרישות הטקטיות מתפתחות, וכאשר תעשיית המחשבים ממשיכה להפיץ דורות חדשים של מעבדים ותוכנות. "היתוך נתונים מרובה חיישנים" מספק קישור בין מרחב הקרב המקיף את המטוס לראשו של הטייס עם היכולת הייחודית שלו לתפוס את התוצאות של מצבים טקטיים ולקבל החלטות הגיוניות.
הטמעה של מערכת היתוך הנתונים בראפאל מתורגם למסלולים מדויקים, אמינים וחזקים, תצוגות לא עמוסות, עומס עבודה מופחת של הטייס ותגובה מהירה יותר שלו, ובסופו של דבר למודעות מצב מוגברת. מערכת העיבוד נעשה בשלושה שלבים: 1. הקמת קובצי מסלול מאוחדים וחידוד המידע העיקרי המסופק על ידי החיישנים; 2. התגברות על מגבלות חיישנים בודדים הקשורות לאורך גל או תדר, שדה ראייה, רזולוציית זווית ומרחק וכו', על ידי שיתוף מידע מסלול שהתקבל מכל החיישנים; 3. הערכת רמת הביטחון של רצועות מאוחדות, דיכוי סמלים מיותרים של רצועות ופיזור התצוגות השונות לכדי יצירת תצוגת מצב אחידה.
דאסו תעופה פיתחה ממשק טייס קל מאוד לשימוש (MMI), המשלב את קונספט השליטה הידנית בג'ויסטיק עם מסכי מגע המוצגים בקסדה לבירור המצב בשטח. הממשק מסתמך על חבילת ציוד משולבת עם היכולות הבאות: 1. עבור פעולות קצרות טווח: טיסת ראש למעלה באמצעות שדה ראייה רחב בתצוגה עילית (HUD); 2. עבור פעולות לטווח בינוני וארוך: ניתוח של המצב הטקטי בכללותו ("התמונה הגדולה"), תוך שימוש ב"תצוגת ראש למטה" (HLD) בתמונה צבעונית. תמונת HLD ממוקדת באותו מרחק כמו תמונת ה-HUD לצפיית עיני הטייס כדי לאפשר מעברי עין מהירים בין תצוגות ראש למעלה, ראש למטה ותצוגת העולם החיצוני; 3. ניהול משאבי המערכת באמצעות מסכי מגע צבעוני משמאל ומימין למיקום מושבו של הטייס.
חימוש המטוס
הראפאל מסוגל לשאת מגוון רחב של סוגי תחמושת. הוא מצויד בבסיסו בתותח GIAT DEFA 30 מ"מ. למטוס 14 נקודות נשיאה לנשק ומערכות (13 בגרסה הימית) עם יכולת נשיאת מטען מרבית של כ-9.5 טון. 1-3 מכלי דלק נתיקים (שלוש נקודות משא). קיימים שני סוגים של מכלים: המטוס גם מסוגל לשאת ציוד אלקטרוני מתקדם וציוד ביון. נקודות הנשיאה של המטוס תוכננו לפי תקן נאט"ו, כך שניתן לעשות המרה די מהירה לסוגי תחמושת שונים בעת הצורך.
מערכות נשק
כמקובל במטוסי קרב חדשים, מצויד תא הטייס בטכנולוגיות מתקדמות כגון: "סטיק" צדדי, תצוגה עילית, מסכים הולוגרפים במקום מסכים רגילים וכו'. שלוש תצורות עיקריות של מערכות נשק הוגדרו עבור המטוס על ידי צבא צרפת, עם אפשרויות לתצורות נוספות בהתאם לדרישות לקוחות פוטנציאליים אחרים:
המטוס מצויד במכ"ם RBE2 בעל יכולת מעקב אלקטרונית (ולא מכנית כמו במכ"מים ישנים יותר) המאפשרים לו (כך על-פי הדיווחים הרשמיים) לעקוב אחר כ-40 מטרות ו"לנעול" על 8 מטרות בו-זמנית. בנוסף, המכ"ם יכול לבצע מעקב קרקע ברדיוס של כ-10 קילומטר (אם כי במקרה כזה, יוותר על חלק מיכולותיו האוויריות). למטוס מערכת הגנה עצמית מסוג SPECTRA המתריע בפני אנשי הצוות על איום אווירי או קרקעי על המטוס.
פרס המוזיקה של MTV אירופה לאמן ההיפ הופ הטוב ביותר
פרס המוזיקה של MTV אירופה לאמן ההיפ הופ הטוב ביותר מוענק מאז 1998. הפרס נקרא במקור אמן הראפ הטוב ביותר, שמו שונה לכינויו הנוכחי ב-1999. אמינם זכה בפרס זה תשע פעמים.
זוכים ומועמדים
הזוכים רשומים ראשונים ובאותיות מודגשות.
חסוס דה טוורנגה
הריסות המסיון הישועי חֵסוּס דֶה טַוַורַנְגֶה (בספרדית: Jesús de Tavarangué, "ישו מטוורנגה") שוכנות עשרה ק"מ צפונית-מערבית למיסיון הישועי לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה וכ-30 ק"מ צפונית לעיר אנקרנסיון (Encarnación) בדרום-מזרח פרגוואי.
היסטוריה
יישוב בשם חסוס דה טוורנגה הוקם בשנת 1685 במקום אחר, והועבר למיקומו הנוכחי מספר שנים לאחר מכן כאשר הוקם מיסיון בשם זה. המיסיון פעל עד שנת 1767, אך הכפר חסוס שהוקם בצמוד ממזרח לו עדיין מאוכלס. מתחם המיסיון אינו גדול והוא בנוי בצורת מלבן באורך של 450 מטר וברוחב של 360 מטר. השריד החשוב ביותר שנשמר במקום הוא הקומה הראשונה של מבנה הכנסייה, ובו שתי שורות עם שבעה עמודים בכל אחת. בניית הכנסייה החלה בשנות החמישים של המאה ה-18 אך לא הסתיימה כאשר המיסיון חדל מלפעול. לצידה השתמרו שרידים של הכיכר המרכזית, הקלויסטר, בתי מגורים ובתי קברות.
בשנת 1993 הוכרז אתר המיסיון כאתר מורשת עולמית יחד עם אתר המיסיון הישועי לה סנטיסימה טרינידאד דה פרנה. שני מיסיונים אלה הצטרפו למיסיונים הישועיים של הגוארני בארגנטינה ובברזיל שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית בשנת 1983, ובשנת 2000 צורפה לרשימה גם חוות הישועים בקורדובה בארגנטינה.
ליאם גריגן
ליאם תומאס גריגן (באנגלית: Liam Thomas Garrigan; נולד ב-17 באוקטובר 1981) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה אנגלי. בנעוריו למד ב-"Northern Stage Company" שבקינגסטון אפון האל, ואחר כך היה סטודנט בוייק קולג'. תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בדמות ניק יורק בסדרת הדרמה "הולבי סיטי" של ה-BBC. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד אל-חרזי בסדרה "24: Live Another Day" של רשת פוקס, ובדמות המלך ארתור בסדרה "עד עצם היום הזה" של רשת ABC.
ביוגרפיה
בגיל צעיר שלחה אותו אימו לשיעורי תיאטרון. בגיל 5 הופיע בתפקיד גמד בהפקה של "הקוסם מארץ עוץ" ב-Northern Theatre. אחר כך בגיל שבע למד משחק אצל מייסד התיאטרון ריצ'רד גרין. אחרי שלמד בבית הספר היסודי סנט מרי, המשיך ללמוד בווייק קולג', והתמקד בלימודי תיאטרון, היסטוריה וספרות אנגלית. באותה עת גם המשיך בשיעורי משחק ב-Northern Theatre, והופיע בתיאטרון הלאומי ובפסטיבל אדינבורו. הוא התכונן לאודישנים לבתי ספר למשחק, והתקבל לבסוף לבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
בטלוויזיה הופיע גרינגן בדרמות של ה-BBC כגון "הולבי סיטי", "רופאים", "משפחה וחיות אחרות", ובסדרה "מיס מארפל" של ערוץ ITV1. גריגן גילם את אלפרד במיני-סדרה "עמודי תבל" של Starz TV. בסדרה "Ultimate Force" שיחק גריגן בתפקיד קורפורל אדוארד דווייר בעונה השלישית של הסדרה. ב-2008 וב-2010 כיכב בסדרת הדרמה האירית "Raw". בינואר 2011 הופיע גריגן בעונה השנייה של הסדרה המלחמתית "Land Girls" של ערוץ BBC One. מ-2012 עד 2013 כיכב בתפקיד סמל ליאם בקסטר בסדרה "מכת מחץ". ב-2014 לוהק לתפקיד איאן אל-חרזי בסדרה "24: Live Another Day". באותה שנה הופיע בסרט הפעולה האמריקאי "הרקולס האגדה מתחילה". בינואר 2014 השתתף גריגן בפרק כפול בסדרה "עדות אילמת". ב-2015 שיחק בתפקיד המלך ארתור בסדרה "עד עצם היום הזה".
חיים אישיים
בספטמבר 2016 התארס גריגן עם הזמרת-יוצרת בת' ראולי. השניים התחתנו ב-1 ביולי 2017.
ישעיה בקיש
הרב ישעיה בקיש (סביב ה'ש"ה, 1545 – ה'ש"ף, 1620) היה רב ממוצא ספרדי, היה מקובל, פרשן מקראי, ודיין בבית הדין הרבני בפאס במרוקו. כתביו עוסקים בתקנות, בפרשנות ובקבלה.
קורות חייו
נולד בפאס שבמרוקו סביב שנת ה'ש"ה. רבותיו היו רבי יצחק אבזאמל ורבי יהודה עוזיאל. נתמנה לדיין בפאס ונמנה עם מתקני התקנות שתיקנו המגורשים. חבירו רבי שמואל אבן דנאן מרבה להביא מתורתו. מתלמידיו נמנים רבי יוסף הקטן ואביו רבי שמואל. תורתו הינה מגוונת ומתפרשת על פרשנות המקרא והמדרש, הן בדרך הפשט והן בדרך הסוד. רבי ישעיה עושה שימוש בשיטת הנוטריקון שעל ידה הוא מבאר פסוקים שונים. שרידים מתורתו מצויים בכתבי יד שונים שהעתיקו חכמי מרוקו.
ישעיה בקיש הוזכר בעבודתו של פרופ' משה חלמיש על הקבלה בצפון אפריקה מאז המאה ה-16.
בספר שרשי השמות מאת הרב משה זכות (הרמ"ז) נכללו ציטוטים ארוכים מאת הרב בקיש.
ביבליוגרפיה
[archive]. (Nouvelle édition : Kerem Hemer, les Takanot de Fes et de Castille(hébreu), Bibliothèque Sépharade, Institut Bné Issakhar, Jérusalem, 2013) Oxford, 1932, 2 vol
מרכבים
מרכבים היא חברה ישראלית לייצור רכבי תחבורה ציבורית ובפרט מיניבוסים, אוטובוסים נמוכי רצפה, אוטובוסים עירוניים, אוטובוסים תיירותיים, אוטובוסים ממוגני ירי, ואף אוטובוסים להובלת אסירים בבתי הכלא בישראל. חברת מרכבים שייכת לחברת מאיר חברה למכוניות ומשאיות הישראלית וחברת וולוו העולמית. המפעל הראשי שלה נמצא באזור התעשייה של קיסריה.
חברת מרכבים בונה אוטובוסים מדגמי שלדות הבאים: וולוו, מרצדס-בנץ, מאן, דאף וסקאניה. החברה מייבאת את השלדות מחו"ל ובונה את המרכבים בישראל.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1946 באזור התעשייה רמת סיב בפתח תקווה בשם "מגן-צ'טווד", כשותפות בין חברת "מפעלי מגן" לייצור כספות מברזל ומפלדה שהקים התעשיין יעקב גולדמן, והחברה הבריטית לכספות "צ'טווד" (Chatwood). הקמת המפעל נמשכה כשנה וחצי במהלכם יובא ציוד וחומרי גלם ממפעלי "צ'טווד" בבריטניה, כולל מבנה המפעל ששימש להרכבת טנקים בזמן מלחמת העולם השנייה. המפעל תוכנן לייצר, בנוסף לכספות, גם ריהוט משרדי ממתכת ושלדות של אוטובוסים. המפעל החל לפעול בפברואר 1948.
במפעל "מגן-צ'טווד", הורכבו אוטובוסים של חברת "ליילנד" הבריטית וייצרו קרונות משא עבור רכבת ישראל.
בשנת 1956 עבר המפעל לבעלות קונצרן כור תעשיות, זרוע התעשייתית של חברת העובדים של ההסתדרות ושם החברה שונה ל"מרכבים". הרכישה לא כללה את קו הייצור לכספות, אותו המשיך להחזיק יעקב גולדמן בשם חדש - "מגן גולדמן". גולדמן נפטר בשנת 1969 ומפעל "מגן גולדמן" פשט את הרגל בשנות ה-80. ב-1969 העסיק המפעל כ-250 עובדים. בשנת 1996 מכרה כור תעשיות 49% ממניות החברה לחברת וולוו העולמית, ויבואנית וולוו מאיר חברה למכוניות ומשאיות בשנת 1999 מכרה כור תעשיות את יתרת מניותה בחברה למאיר חברה למכוניות ומשאיות. חברת וולוו העולמית המשיכה להחזיק 26% ממניות החברה.
בשנת 2000 עבר המפעל לפארק תעשייה קיסריה.
פרידריך פון קלייסט
פרידריך אמיל פרדיננד היינריך גראף קלייסט פון נולנדורף (בגרמנית: Friedrich Emil Ferdinand Heinrich Graf Kleist von Nollendorf; 9 באפריל 1762 – 17 בפברואר 1823), נולד ומת בברלין, היה גנרל-פלדמרשל פרוסי וחבר במשפחת היונקרים הוותיקה פון קלייסט.
ביוגרפיה
קלייסט נכנס לצבא הפרוסי בשנת 1778 ושירת במלחמת הירושה הבווארית ובמלחמות המהפכה הצרפתית. עד 1799 הועלה קלייסט לדרגת מיור וקיבל פיקוד על גדוד גרנדירים.
קלייסט שירת במלחמות נפוליאון ולחם בינה. ב-1807 הוא יצא לחופשה ממושכת אך ב-1808 הופקד על חטיבת חי"ר ובשנה שלאחר מכן מונה למפקד ברלין. במהלך מלחמת השחרור הוא קיבל קורפוס איתו לחם בקרבות קולם ולייפציג. בשנת 1814, הוא קיבל את התואר רוזן נולנדורף (מהשם הגרמני של העיירה Nakléřov, כיום חלק מפטרוביצה בצ'כיה) על תפקידו המכריע בקרב זה.
לאחר לייפציג, קלייסט חסם את מבצר ארפורט, והביא לכניעתו, ולאחר מכן, בתחילת 1814, הצעיד את חייליו לצרפת, שם הקורפוס שלו צורף לצבאו של בליכר. לאחר מכן לחם בקרב על לאון ובהתקפה על פריז. בתום המלחמה הועלה קלייסט לדרגת גנרל חיל הרגלים. במהלך מאה הימים קיבל קלייסט את הפיקוד על קורפוס פרוסי (הקורפוס הצפון גרמני שהיה אמור לפעול באופן עצמאי מצבא בליכר של הריין התחתון; לכן הוא לא היה מעורב בקרבות ליני וווטרלו.
חופת מיין
חופת מיין (על שם האזור הגאוגרפי שסביבות נהר המיין בגרמניה, נקראת גם חופה דמיין) היא טקס חופה שהיה נהוג ביהדות אשכנז, בנוסף לטקס החופה הרגיל.
רקע
בעוד שבטקס הנישואים המוכר כיום מברכים ברכת חתנים פעם אחת לפני הסעודה (במהלך טקס החופה), במסכת סופרים מובא מנהג לברך ברכת חתנים בבוקר ובערב, קודם הסעודה. מנהג זה הגיע ככל הנראה כדי לצאת ידי השיטות שסוברות שאין לברך ברכת חתנים קודם החופה, ושתי החופות היו שתי צורות של חופות לצאת ידי כל השיטות.
צורת הטקס
לפני תפילת שחרית של יום החתונה, הולכים המשתתפים בטקס לבית אבי החתן ומלווים את החתן לחצר בית הכנסת או לפתח אולם החתונה. הרב מוליך את החתן למקום החופה, כשהמשתתפים מלווים את החתן בלפידי אש תוך כדי שירה. הרב מושיב את החתן על ספסל, כשבינתיים הולכים לבית הכלה להביאה למקום החופה. הכלה הולכת עם חברותיה ומלוותיה, כשפניה מכוסות בבד, ושתי השושבינות מוליכות אותה. בבוא הכלה, מעמיד הרב את החתן ומוליכו לקבל את פני הכלה, כשלצידם הולכים כמה מחשובי הקהל. החתן הושיט את ידו לכלה, בעוד הרב אוחז בידו, והזוג מתיישב על הספסל. הציבור משליך חיטים על הזוג וקורא לעברם: "פרו ורבו". הזוג יושב יחד על הספסל. לאחר זמן קצר השושבינות מחזירות את הכלה לביתה, והחתן הולך לבית הכנסת לתפילת שחרית, כשהקהל והילדים מובילים אותו.
בשונה ממנהגי הראשונים, בחופת מיין לא ברכו ברכת חתנים וברכת נישואין במהלך חופת הבוקר, אלא רק בחופה ובקידושין בערב. סימוכין למנהג זה, נמצא בהגהות מרדכי, שניתן להקדים את החופה לקידושין, ולכן בברכת החתנים חותמים "על ידי חופה וקידושין", חופה לפני קידושין.
מנהגים דומים ניתן למצוא בתוספות המביאים מנהג שמוליכים את הכלה לבית החתן בבוקר יום החופה. ובתקופות מאוחרות יותר, בפולין נהגו לבוא בבוקר יום החופה לכסות את פני הכלה.
המנהג היום
בעקבות חורבן קהילות גרמניה והגירת רוב יהודי גרמניה לארצות הברית וישראל, פסקו רוב יוצאי גרמניה מלערוך חופת מיין (כמו גם מנהגים נוספים). אולם, מעטים מיוצאי גרמניה ממשיכים גם כיום נוהגות לערוך את טקס חופת מיין, ואף מציבים את הדבר כתנאי לשידוך עם ילדיהם.
יעקב (קובה) גבר
יעקב (קוּבַה) גֶּבֶר היה אדריכל ובנאי ישראלי. גבר תכנן במהלך חייו כמאתיים מבני ציבור, שכונות מגורים, מבני תעשייה, בתי ספר ומבני תרבות, שעיקרם נבנה בקיבוצים ובהתיישבות העובדת. גבר תכנן את מפעלי גרנות, שהיו הגדולים בארץ בעת הקמתם, והיה מהמתכננים הראשונים של חדרי אוכל קיבוציים בהם נהוג שירות עצמי. אביהם של האמנים ציבי גבע ואביטל גבע.
קורות חיים
גבר נולד בורשה בשנת 1907, למשפחה מסורתית בה האם השתייכה לחצר חסידית אך חש ריחוק מן הדת בגיל צעיר, ובהשפעת קרוב משפחה החל לפנות אל הסוציאליזם. בשנות העשרים היה גבר חבר בהסתדרות "השומר הצעיר" בעירו. בשנת 1930 עלה גבר לארץ ישראל והשתקע בקיבוץ עין שמר. גבר למד את מלאכת הבנייה מאנשי משמר העמק שנחשבו לבנאים מצטיינים, והחל לרכז את קבוצת הבניין של קיבוץ עין שמר בשנות השלושים. בשנת 1932 החל גבר לתכנן יחד עם קבוצת אנשים שכללה את יעקב אופנהנדין ומשה שטרום זרמי את מבנה קולנוע אוריון בכרכור, שנחנך בשנת 1940 תחת השם 'עין אור', ונבנה בסגנון מודרניסטי פונקציונלי. במסגרת השתתפותו בקבוצת הבנייה של עין שמר השתתף גבר בבניית היישוב גן השומרון. עבור מושב זה תכנן גבר מספר רב של מבנים, ביניהם גן ילדים, גן ציבורי, מעבדה ועוד מבני ציבור ומבנים פרטיים. כמו כן עמד בראש הקבוצה שבנתה את רחוב הבוטנים בפרדס חנה, שתוכנן בידי לוטה כהן. בשנת 1944 תכנן גבר את "בית הפועלים" בכרכור. בשנת 1946 תכנן גבר את "בית אלימלך" בקיבוץ עין שמר, שנבנה לזכר אלימלך שטרקמן, שנפל במצור על גבעת חיים. החל משנת 1947 עבד גבר כאדריכל במחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי. באותה שנה תכנן גבר את "בית חביבה" בקיבוץ מענית. בראשית שנות החמישים, עבד גבר במחלקה הטכנית של קיבוצי השומר הצעיר.
במסגרת עבודתו בקיבוץ הארצי נשלח גבר בין השנים 1951–1952 להשתלם באדריכלות בווינה, כאשר פרויקט הגמר שלו כלל תכנון בית ספר ל - 250 תלמידים. באותה שנה נולד בנו הבכור, ציבי גבע. בשנת 1955 מונה גבר לתפקיד מהנדס ראשי במועצה אזורית מנשה, לאחר שהוא התנה את הפיכת התפקיד מעבודה אדמיניסטרטיבית בעיקרה לתפקיד הכולל תכנון. בשנת 1958 תכנן גבר את בית מפ"ם בכרכור, בו התקיימו הופעות מוזיקה, תיאטרון, הקרנות סרטים ופעילויות מפלגתיות עד לשנות התשעים. בשנת 1961 נחנך מפעל אמבר אותו תכנן גבר. בשנות השישים והשבעים המשיך גבר להיות שותף מרכזי בתכנון מפעלי גרנות, שהיו הגדולים בארץ בעת הקמתם. כחלק ממפעלים אלה קמה בשנת 1966 מנפטה בעמק חפר, בתכנון גבר בשלהי שנות השישים תכנן גבר מסגד במייסר. בשנת 1968 תכנן גבר אנדרטה בכפר גליקסון. באותה שנה תכנן יחד עם האדריכל משה אילני את מכון משואה בתל יצחק.
בשנת 1970 הקים גבר יחד עם אדריכלים נוספים את האגודה השיתופית מ.ט.מ (משרד טכני מנשה) שישבה בחדרה, כשמטרתה הייתה ביצוע עבודות תכנון בכל רחבי הארץ. באותה תקופה יזם גבר הקמה של חדרי אוכל קיבוציים בהם הגשת המזון התבצעה בשירות עצמי, דבר חדשני לארץ באותה תקופה. גבר תכנן חדרי אוכל קיבוציים רבים, ביניהם בקיבוצים עין החורש ושדות ים. בשנות השבעים והשמונים המשיך גבר בתכנון מבנים רבים, ביניהם אצטדיון עירוני קריית שמונה, וכן המשך הרחבת מפעלי גרנות. באותו עשור תכנן גבר את מסלול ההליכה בנחל מערות. בשנות השמונים החל גבר להשתתף בשחזור 'חצר הראשונים' בעין שמר, שבמרכזה עומד בית האבן הראשון בקיבוץ, ועוד מספר מבנים מקוריים ומשוחזרים משנות הקיבוץ הראשונות. החצר הושקה בשנת 1996 במלאת 60 שנה לקיבוץ. גבר נפטר בשנת 1993, מותיר אחריו את בניו, האמנים ציבי גבע ואביטל גבע, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ עין שמר.
המרד היעקוביטי של 1715
המרד היעקוביטי של 1715 (בגאלית סקוטית: Bliadhna Sheumais) היה הניסיון של ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט (הטוען לכתר הזקן) להחזיר את כיסאות אנגליה, אירלנד וסקוטלנד עבור בית סטיוארט הגולה.
בבראמאר, אברדנשייר, בעל הקרקע המקומי הרוזן ממאר הניף את הדגל היעקוביטי ב-27 באוגוסט. מתוך מטרה לכבוש את טירת סטירלינג, הוא נבלם על ידי כוחות בית הנובר שמספרם היה גדול בהרבה, בפיקודו של הדוכס מארגייל, ב-Sheriffmuir ב-13 בנובמבר. לא הייתה תוצאה ברורה, אבל נראה שהרוזן האמין, בטעות, שהוא ניצח בקרב, ועזב את שדה הקרב. לאחר הכניעה היעקוביטית בפרסטון (14 בנובמבר), המרד הסתיים.
רקע כללי
המהפכה המהוללת של 1688 הדיחה את ג'יימס השני והשביעי, שהוחלף בבתו הפרוטסטנטית מרי השנייה ובעלה ההולנדי ויליאם השלישי, ששלטו כמונרכים משותפים. זמן קצר לפני מותו של ויליאם במרץ 1702, חוק ההסדר 1701 הוציא באופן סופי קתולים מכס המלכות, ביניהם בנו של ג'יימס, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט. מאחר שלאחותו הפרוטסטנטית למחצה אן לא היו ילדים בחיים, החוק הגדיר כיורשת שלה את הפרוטסטנטית, סופיה מהנובר, שמתה חודשיים לפני אן באוגוסט 1714. זה להכתרת את בנה הבכור ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, והעניק לוויגים הפרו-הנובריים את השליטה בממשלה במשך 30 השנים הבאות.
התמיכה הצרפתית הייתה מכרעת לגולים מבית סטיוארט, אך קבלתם את הירושה הפרוטסטנטית בבריטניה הייתה חלק מהתנאים שסיימו את מלחמת הירושה הספרדית בשנים 1701–1714. זה הבטיח ירושה חלקה של ג'ורג' הראשון באוגוסט 1714, והסטיוארטים גורשו מאוחר יותר מצרפת על פי תנאי האמנה האנגלו-צרפתית משנת 1716. ממשלת הטורים של 1710–1714 העמידה לדין באופן פעיל את מתנגדיהם הוויגים, שכעת נקמו, והאשימו את הטוריים בשחיתות: רוברט הארלי נכלא במצודת לונדון בעוד הלורד בולינגברוק ברח לצרפת והפך למזכיר המדינה החדש של ג'יימס.
ב-14 במרץ 1715, ג'יימס פנה לאפיפיור קלמנס האחד עשר בבקשה לעזרה עם מרד יעקוביטי: "העניין הוא לא כל כך לגבי בן מסור, מדוכא על ידי עוולות אויביו, אלא יותר לגבי כנסייה נרדפת המאוימת בהרס, הפונה להגנה עזרה של האפיפיור הראוי שלה". ב-19 באוגוסט כתב בולינגברוק לג'יימס כי "..הדברים מתנהלים בקצב מהיר עד לנקודה זו, שאו שאתה, אדוני, בראש הטורים, חייב להציל את הכנסייה והחוקה של אנגליה או ששניהם חייבים ללכת לאיבוד ללא תקנה לנצח". מתוך אמונה שהגנרל הגדול מרלבורו יצטרף אליו, ב-23 באוגוסט כתב ג'יימס לדוכס מברוויק, אחיו הבלתי חוקי ואחיינו של מרלבורו, כי; "אני חושב שזה עכשיו יותר מתמיד עכשיו או לעולם לא".
הנפת נס המרד
למרות שלא קיבל אישור מג'יימס כדי להתחיל את ההתקוממות, הרוזן ממאר הפליג מלונדון לסקוטלנד, וב-27 באוגוסט קיים בבראמאר באברדינשייר את מועצת המלחמה הראשונה. ב-6 בספטמבר בבראמאר, מאר הניף את הדגל של "ג'יימס השמיני והשלישי", וזכה לשבחים מ-600 תומכים.
הפרלמנט הגיב בחוק ההשעיה של Habeas Corpus משנת 1715, והעביר חוק שהחרים את אדמות המורדים היעקוביטים המורדים לטובת חוכריהם שתמכו בממשלת לונדון. כמה מדייריו של מאר נסעו לאדינבורו כדי להוכיח את נאמנותם לכתר הנובר ולרכוש בעלות על אדמתו של מאר.
מאבק על סקוטלנד
בצפון סקוטלנד הצליחו היעקוביטים. הם כבשו את אינוורנס, טירת גורדון, אברדין ודרומה משם את דנדי, למרות שלא הצליחו לכבוש את פורט ויליאם. בטירת אדינבורו, הממשלה אחסנה נשק עבור עד 10,000 איש ו-100,000 פאונד ששולמו לסקוטלנד כאשר היא נכנסה לאיחוד עם אנגליה. לורד דראמונד, עם 80 יעקוביטים, ניסה בחסות הלילה לכבוש את הטירה, באמצעות סולם. עם זאת, הסולם התגלה כקצר מדי, והותיר אותם תקועים עד הבוקר, אז הם התגלו ונעצרו. לאחר מכן נטען כי עלילה זו אורגנה על ידי ד"ר וויליאם ארתור, הבוטנאי של המלך וגיסו של הוויגי הסקוטי הבולט, היוניוניסט וההנוברי סר ג'ון קלרק, הברון קלרק.
עד אוקטובר, הכוח של מאר, שמונה כמעט 20,000 איש, השתלט על כל סקוטלנד מעל פירת' אוף פורת', מלבד טירת סטירלינג. עם זאת, מאר לא היה החלטי, והכיבוש היעקוביטי של פרת' והמעבר דרומה על ידי 2,000 איש היו כנראה ביוזמת הכפופים לו. ההיסוס של מאר נתן למפקד כוחות בית הנובר, הדוכס מארגייל, זמן להגביר את כוחו עם תגבורת מחיל המצב האירי.
ב-22 באוקטובר, מאר קיבל את המינוי שלו מג'יימס שמינה אותו למפקד הצבא היעקוביטי. מספר כוחותיו עלו על צבא הנובר של ארגייל בשלושה לאחד, ומאר החליט לצעוד על טירת סטירלינג. ב-13 בנובמבר שני הכוחות נאספו לקרב ב-Sheriffmuir. הלחימה הייתה חסרת הכרעה, אך לקראת סופה מנו היעקוביטים 4,000 איש לעומת 1,000 לוחמים של ארגייל. כוחו של מאר החל להתקדם לעבר ארגייל, שהיה מוגן בצורה גרועה, אך מאר לא הכריע את הקרב, אולי מתוך אמונה שהוא כבר ניצח בקרב (ארגייל איבד 660 איש, פי שלושה ממאר). במקום זאת, מאר נסוג לפרת'. באותו יום של קרב שריפמויר, אינברנס נכנעה לכוחות הנובר, וכוח יעקוביטי קטן יותר בראשות מקינטוש מבורלום הובס בפרסטון.
אנגליה
בין מנהיגי המרד היעקוביטי במערב אנגליה היו שלושה עמיתים ושישה חברי פרלמנט. הממשלה עצרה את המנהיגים, כולל סר וויליאם ווינדהאם, בליל 2 באוקטובר, ולמחרת השיגה בקלות את הלגיטימציה של הפרלמנט למעצרים אלה. הממשלה שלחה תגבורת להגן על בריסטול, סאות'המפטון ופלימות'. אוקספורד, המפורסמת ברגשותיה המלוכניים, נפלה תחת חשד ממשלתי, וב-17 באוקטובר הוביל הגנרל פפר את הדרגונים לתוך העיר ועצר כמה יעקוביטים מובילים ללא התנגדות.
אף על פי שהמרד העיקרי במערב נמנע, התקוממות משנית מתוכננת בנורת'מברלנד יצאה לדרך ב-6 באוקטובר 1715, כולל שני אצילים של הממלכה, ג'יימס רדקליף, הרוזן השלישי מדרוונטווטר, וויליאם ווידינגטון, הברון הרביעי של וידרינגטון, ואציל לעתיד, צ'ארלס רדקליף, מאוחר יותר דה יורה הרוזן החמישי מדרוונטווטר. אציל לעתיד אנגלי אחר, אדוארד הווארד, לימים הדוכס התשיעי מנורפוק, הצטרף למרד מאוחר יותר בלנקשייר, וכך גם דמויות בולטות אחרות, כולל רוברט קוטון, אחד מהג'נטלמנים המובילים בהנטינגדונשייר.
ב-15 בנובמבר הגיעו 3,000 חיילים הולנדים לנהר התמזה וכעבור זמן מה הגיעו עוד 3,000 חיילים הולנדים להאל. עם מעשה תמיכה זה, ההולנדים מילאו את חלקם באמנת המחסום, שקבעה כי ההולנדים יספקו 6,000 חיילים כדי להגן על 'הירושה הפרוטסטנטית'. מעשה ידידות זה אילץ את ג'ורג' הראשון לתמוך בהולנדים נגד הקיסר על הטמעת המחסום, דבר שג'ורג' ביקש להימנע ממנו. כאשר שתי המעצמות הימיות משרטטות קו מאוחד נגד אוסטריה, המשא ומתן העיקש הסתיים במהירות לשביעות רצונה של הרפובליקה ההולנדית. חיילים הולנדים השתתפו בכמה פעולות קלות בסקוטלנד.
לאחר מכן
ב-22 בדצמבר נחת ג'יימס בסקוטלנד בפטרהד, אך עד שהגיע לפרת' ב-9 בינואר 1716, הצבא היעקוביטי מנה פחות מ-5,000 איש. לעומת זאת, כוחותיו של ארגייל רכשו ארטילריה כבדה והתקדמו במהירות. מאר החליט לשרוף מספר כפרים בין פרת' לסטירלינג כדי למנוע מצבא ארגייל את האספקה. ב-30 בינואר הוביל מאר את היעקוביטים מפרת'; ב-4 בפברואר כתב ג'יימס מכתב פרידה לסקוטלנד, כשהפליג ממונטרוז למחרת.
שבויים יעקוביטים רבים נשפטו על בגידה ונידונו למוות. ב-14 במאי 1716, הנרי אוקסבורג נתלה, נגרר ובותר בטייברן. חוק השיפוי מיולי 1717 חנן את כל אלה שהשתתפו בהתקוממות, אך כל שבט מקגרגור, כולל רוברט רוי מקגרגור, הודר במיוחד מהיתרונות של חוק זה.
בשנים מאוחרות יותר, ג'יימס, הידוע כיום בתור הטוען לכתר הזקן, עשה שני ניסיונות נוספים לתפוס את כס המלכות הבריטי. ב-1719, למרות התמיכה הספרדית, הוא הובס שוב בקרב גלנשיל. בנו של ג'יימס, צ'ארלס אדוארד סטיוארט, המתחזה הצעיר, ניסה לזכות בכס המלוכה עבור אביו בשנת 1745, אך הובס בקרב קלודן. ג'יימס מת ב-1766.
קיילה מייסונט
ביוגרפיה
מייסונט נולדה בניו יורק סיטי ב-20 ביוני 1999 ובגיל 5 החלה לרקוד. לפני פעילותה כשחקנית טלוויזיה, הופיעה במספר פרסומות ומחזות זמר בברודוויי. את פעילותה כשחקנית טלוויזיה החלה ב-2011 בסרט הקצר "A New York Fairy Tale". ב-2012 הופעה בפיילוט של הסדרה "Shmagreggie Saves the World" אך לבסוף הפיילוט לא נמכר. מ-2012 עד 2015, הופיעה בתור לינדזי, דמות משנית בסדרה "דוג בלוג". ב-2013 הופיעה בסדרה "משפחה נרדפת" של ניקלודיאון ב-3 פרקים וב-2015 הופיעה כשחקנית אורחת בסדרה "Mulaney". החל מ-2016 משחקת כדמות ראשית בסדרה של ערוץ דיסני "הארלי באמצע".
תאוריית החלונות השבורים
תאוריית החלונות השבורים הוצגה על ידי ג'יימס וילסון וג'ורג' קלינג במאמר שפרסמו במרץ 1982 בכתב העת "The Atlantic Monthly". המאמר, שכותרתו היא "חלונות שבורים - המשטרה וביטחון השכונה", טוען כי מה שמתחיל בהזנחת התיקון של חלון שבור יחיד, יגרור, במהלך הזמן, גאות בפשיעה ובאלימות, ולהפך: הקפדה על שמירת האיסורים החברתיים ותיקון החלונות השבורים, תפחית פשיעה ואלימות.
פסקת פתיחה
בשנות השבעים הכריזה מדינת ניו ג'רזי על "תוכנית שכונות נקיות ובטוחות", שמטרתה שיפור איכות חיי הקהילה ובמסגרתה הוצאו שוטרים מהניידות לסיורים רגליים, אף על פי שמפקדי המשטרה ראו בסיור רגלי פגיעה בניידות המשטרה, במהירות התגובה, וביכולת השליטה בסיירים הרגליים. השוטרים ראו בסיור הרגלי עבודה קשה, בעיקר בלילות קרים וגשומים ולעיתים הקצאת שוטרים לסיור רגלי שימשה כאמצעי ענישה. גם מומחי אקדמיה הטילו ספק ביכולת סיור רגלי להשפיע על ערכי הפשיעה. חמש שנים לאחר תחילת התוכנית פרסם מכון המשטרה בוושינגטון, הערכה של הפרויקט והסיק שהסיור רגלי לא הקטין את שעורי הפשיעה, אולם הגביר את תחושת הביטחון של התושבים ושיפר את אהדתם למשטרה. הסתבר גם, שלשוטרים הרגליים היה מוראל גבוה יותר, סיפוק, וגישה טובה יותר לתושבים, מאשר לשוטרי הניידות. תחושת הביטחון מושפעת מפחד פשיעה, שאמנם לא השתנתה, אך גם מהפחד להיות מוטרדים על ידי קבצנים, שיכורים, מסוממים, פרחחים, זונות, משוטטים, ותמהונים, והסיירים העלו את רמת הסדר הציבורי. שיכורים ומכורים יכלו לשבת ברחוב, אבל לא לשכב. אנשים יכלו לשתות ברחובות צדדיים, אולם לא ברחוב הראשי. בקבוקים היו צריכים להיות בתוך שקיות נייר. נאסר באיסור חמור לפנות לאנשים, או לבקש מהם נדבות. אנשים שהפרו את הכללים, נעצרו בעוון שוטטות וצעירים רעשניים נדרשו לשמור על שקט. הסתבר שתושבי ניוארק נתנו ערך גבוה לסדר ציבורי, וחשו הקלה ורגיעה, כשהמשטרה עזרה להם לשמר את הסדר.
פסקה שנייה
קיימת בדרך כלל זיקה חד משמעית בין אי סדר לבין פשע, כרצף התפתחותי. סוציולוגים ואנשי משטרה נוטים להסכים כי אם בבניין קיים חלון שבור הנותר ללא תיקון, עד מהרה כל יתר החלונות יהיו שבורים. הדבר נכון הן בשכונות מסודרות והן בשכונות מוזנחות. שבירת חלונות אינה מתרחשת משום שאזורים מסוימים מאוכלסים במנפצי חלונות, בעוד אחרים מאוכלסים על ידי חובבי חלונות, אלא חלון שבור הוא אות לכך שלאיש לא אכפת, לכן אין בעיה לנפץ חלונות נוספים.
פיליפ זימברדו דיווח ב-1969 על מספר ניסויים שבחנו את תאוריית החלונות השבורים. הוא החנה רכב ללא לוחית זיהוי ומכסה מנוע פתוח ברחוב ברובע הברונקס, שנחשבה שכונת עוני ורכב זהה ברחוב בפאלו אלטו, שנחשבה שכונה אמידה. המכונית בברונקס הותקפה על ידי "ונדלים" תוך עשר דקות ותוך עשרים וארבע שעות נופצו החלונות, הוסרו כל החלקים, הריפוד נקרע וילדים החלו להשתמש במכונית כמתקן משחקים. המכונית בפאלו אלטו חנתה באין מפריע יותר משבוע, אז ניפץ זימברדו בפטיש חלק מהרכב ותוך זמן קצר חברו אליו עוברי אורח. תוך מספר שעות, המכונית הייתה הפוכה והרוסה לחלוטין. בגלל טבע חיי הקהילה בברונקס הוונדליזם התחיל הרבה יותר מהר מאשר בפאלו אלטו, אולם ונדליזם יכול להופיע בכל מקום מרגע שאיסורים חברתיים, תחושת הכבוד ההדדי והמחויבות החברתית נשברים על ידי מעשים שנראים כאיתות שלאיש לא אכפת. התנהגות "לא מפוקחת" מובילה גם להתמוטטות הבקרה הקהילתית. שכונה יציבה של משפחות יכולה להשתנות בכמה שנים, או אף כמה חודשים, לג'ונגל עוין ומאיים: ממה שמתחיל בנכס שננטש, עשבים, חלונות שבורים, לא מן הנמנע, שתפרח פשיעה רצינית. התושבים ישנו את ההתנהגות שלהם בהתאם. הם ילכו ברחוב לעיתים רחוקות יותר בשתיקה ובצעד מהיר, לא מתערבים בנעשה. אזור כזה פגיע לפלישת פשיעה.
בשנות השישים, כשמהומות עירוניות היוו בעיה עיקרית, החלו אנשי מדעי החברה לחקור באופן יסודי את הפונקציה המשטרתית בשמירת הסדר ולהציע דרכים לשיפורה לא על ידי הגברת הביטחון ברחובות (הפונקציה המקורית) אלא הקטנת שכיחות האלימות הכבדה והצעת דרכים לפתור יותר פשעים, לבצע יותר מעצרים, ולאסוף ראיות טובות יותר כדי שהתושבים יהיו מאוימים פחות. הן ראשי המשטרה והן מומחים חיצוניים, הדגישו את הלחימה בפשיעה כפונקציה בתוכניותיהם, בהקצאת משאבים, ובפריסת כח אדם. כתוצאה מכך, הפכה המשטרה להיות לוחמת טובה יותר בפשיעה ובלי ספק מודעת גם לאחריותה לסדר, אולם החוליה שבין שמירת הסדר ומניעת הפשיעה, שהייתה ברורה לדורות הקודמים, נשכחה. חוליה זו דומה לתהליך בו חלון שבור אחד הופך לרבים. הפשיעה החמורה ברחוב פורחת באזורים בהם הסדר הציבורי נחלש. מקבץ הנדבות שלא סולק, הוא, בעצם, החלון השבור והראשון. גנבים ושודדים, בין אם מזדמנים או מקצועיים, מאמינים שקטנים סיכוייהם להיתפס אם יפעלו ברחובות בהם קורבנות פוטנציאליים ממילא מאוימים נוכח התנאים השולטים. אם השכונה איננה יכולה להישמר מהקבצן המטריד עוברים ושבים, יכול גנב להניח, שלא יזמינו משטרה או שיתערבו אם גנבה מתרחשת.
אחדים מראשי המשטרה מודים שתהליך זה מתרחש, אך טוענים ששוטרים בסיור ממונע יכולים להתמודד עם מצב זה כמו שוטר רגלי. לכאורה, יכול הראשון לשוחח עם די אנשים כמו האחרון, אך המציאות של מפגש תושב–משטרה משתנה פלאים על ידי כלי הרכב. שוטר רגלי אינו יכול להפריד עצמו מאנשי הרחוב, בעוד הרכב מהווה מחסום. מניסיון, רוב התושבים אוהבים לדבר עם אנשי משטרה, ברגל אתה נגש לאדם ביתר קלות, ומשוחח איתו באופן שוטף יותר, מאשר אדם ברכב.
פסקה שלישית
האם על פעילות השיטור ברחוב להיות מעוצבת על ידי כללי השכונה במקום על ידי חוקי המדינה? העתקת תפקיד המשטרה משמירת סדר לאכיפת חוק, הביאו אותה לפעול יותר ויותר תחת השפעת ההגבלות החוקיות ותלונות אמצעי תקשורת פרובוקטיביים, כשהיא נכפית על ידי החלטות בתי המשפט ועל ידי נוהלים פנימיים. לפיכך, פונקציית שמירת הסדר של המשטרה נשלטת כעת על ידי חוקים שפותחו כדי להסדיר את יחסי המשטרה עם חשודים בעבירות. משך מאות בשנים, תפקיד המשטרה כשומר, לא נשפטה בראש ובראשונה במונחי ציות לנהלים נאותים, אלא, בעיקר, במונחים של השגת היעד הרצוי. היעד היה סדר. מושג מעורפל במהותו, אך מצב שאנשי קהילה נתונה ידעו לזהות, כאשר ראו אותו. שום שופט, או חבר מושבעים, לא ראו מעולם אדם שנתפס בגין הפרת הסדר הסביר בשכונה, משום שרוב מקרים טופלו באופן לא רשמי ברחוב, וכי שום תקנות כלליות לא אפשרו להסדיר טיעונים לגבי אי סדר, וכך, לא יכול שופט להועיל יותר משוטר. עד ממש לאחרונה, ואפילו כיום במספר מקומות, ביצעה המשטרה מעצרים בעילות כגון "אדם חשוד", "שוטטות", או "שכרות בציבור", אישומים אלה התקיימו לא מפני שהחברה רוצה ששופט יטיל עונש על משוטטים או שיכורים, אלא מפני שהיא רוצה שלשוטר יהיו כלים חוקיים לסלק אנשים בלתי רצויים מהשכונה. מעצר שיכור, או משוטט יחיד שלא הזיקו לאיש נראה כאי צדק, אולם מחדל בטיפול בחבורת שיכורים, או משוטטים, יכול להרוס קהילה שלמה. כלל ייחודי שנראה סביר במקרה פרטי, איננו סביר כשהוא הופך אוניברסלי ומוחל על כלל המקרים, מפני שלא נלקח בחשבון הקשר בין חלון שבור אחד לבין אלפי חלונות שבורים. הבעיה נשארת בעינה: איך יכולה המשטרה לחזק את מנגנוני השליטה החברתית הלא פורמליים של קהילות, במטרה למזער פחד במקומות ציבוריים? אכיפת חוק, כשלעצמה, איננה תשובה - כנופיה יכולה להרוס קהילה בנוכחות מאיימת, מבלי להפר את החוק.
פסקה רביעית
ייתכן שהרגישות היתרה, של תושבי קהילות קטנות, לנושאים קהילתיים מול צורכי הפרט, עוזרת להסביר מדוע הם מרוצים יותר מהמשטרה שלהם, מאשר תושבי שכונות דומות בערים גדולות. ייתכן שהן התושבים בעיירות הקטנות והן המשטרה שם, ראו עצמם כעוסקים, בשיתוף פעולה, במאמץ לקיים תקן מסוים של חיים קהילתיים, בעוד התושבים והמשטרה בעיר הגדולה, חשו עצמם, פשוט, כצרכנים וכספקים של שירותים. אם זה נכון, על מפקד משטרה חכם לנסות וריאציות מתקדמות על בסיס הניסוי של ניוארק ולבדוק בדייקנות יתר, מה פועל באילו סוגי שכונות. הבטים רבים של שמירת סדר בשכונות יכולים, כנראה, להיות מטופלים טוב יותר בדרכים שמערבות את המשטרה באופן מינימלי, אם בכלל. מרכז קניות הומה ופרבר שקט ומטופח אינם זקוקים כמעט לנוכחות משטרתית בולטת. בשני המקרים, היחס בין שומרי החוק והסדר לבין פורעי חוק וסדר, גבוה דיו, בדרך כלל, כדי לעשות את הבקרה החברתית הבלתי פורמלית ליעילה.
גם באזורים הנמצאים בסכנת גורמי אי-סדר, סיורי אזרחים יכולים לתת מענה הולם, כגון זו של "שומרי הקהילה": עד למאה התשע עשרה שומרים מתנדבים, לא שוטרים, סיירו בקהילותיהם לשמירת הסדר מבלי ליטול את החוק לידיהם, מבלי להעניש אנשים, או להשתמש בכוח. נוכחותם הרתיעה גורמי אי סדר. יש כיום מאות קבוצות כאלה בקהילות כגון, אין מידע רב על השפעת קבוצות אלה על הפשיעה אולם תושבים מוצאים את נוכחותם מרגיעה, ובכך הם תורמים לתחושת סדר ואדיבות.
פסקת סיום וסיכום
תושבים יכולים לתרום רבות, אך המשטרה היא המפתח לשמירת הסדר. פסיכולוגים הסיקו שאנשים אינם נוטים לצאת לעזרת בני אדם שהותקפו או מבקשים עזרה לא בשל אדישות או אנוכיות, אלא בשל העדר ביסוס סביר לתחושת מחויבות ליטול אחריות אישית. שוטר חייב לקבל אחריות כשזו מתבקשת. יחידת משטרה חייבת להקצות את השוטרים הקיימים כשהמפתח הוא שכונות בנקודת הקיצון: כשהסדר הציבורי מתדרדר אך אינו בלתי הפיך, היכן שחלון צפוי להתנפץ וחייב להיות מתוקן במהירות, לפני שינופצו כל החלונות. כדי למקם את הסיור באופן מושכל, על יחידת המשטרה להחליט היכן שוטר נוסף יביא לשינוי הגדול ביותר בהבטחת תחושת ביטחון, ייתכן שכדאי לעודד שוטרי סיור להגיע אל תחנות המשטרה ומהן בתחבורה ציבורית וכשהם באוטובוס או בקרון הרכבת התחתית, יאכפו איסור עישון, שתייה, התנהגות פרועה וכדומה על ידי עצם הפסקת העבירה וללא טיפול מעבר לכך.
הדרישה החשובה ביותר היא לתת את הדעת לכך ששמירת סדר היא תפקיד חיוני. אנחנו מחויבים לחזור לנקודת המבט שנטשנו, שהמשטרה חייבת להגן על הקהילה בכלל ועל האנשים המרכיבים אותה בפרט. כשם שהרופאים מכירים ביתרון טיפוח הבריאות על פני חשיבות הטיפול בתחלואה, כך המשטרה וכולנו חייבים להכיר בחשיבות שימור הקהילה השלמה, בלי חלונות שבורים.
יישום התאוריה במשטרת ניו יורק
לטענת חוקרים מסוימים פועלו זה נחל הצלחה וניו יורק הפכה לעיר בטוחה יותר לתושביה ולמבקרים בה, אולם אחרים חולקים על כך ומצביעים על נתונים המראים שבאותה תקופה חלה ירידה ניכרת בפשיעה בכל ארצות הברית, גם בערים בהן לא יישמו את השיטה.
קונסטנטין פרבוכין
קונסטנטין פרבוכין (ברוסית: Константи́н Перву́хин;   2 ביוני 1863 - 8 בפברואר 1915) היה צייר נוף, סופר וצלם אימפרסיוניסטי אוקראיני ורוסי קשור לתנועת הנודדים.
ביוגרפיה
אביו היה מודד עבור השלטון המקומי. הוא החל את לימודי האמנות שלו אצל האמן האוקראיני, דמיטרו בזפרצ'י. בשנים 1884 עד 1885 למד ב"בית הספר לציור חרקוב" אצל מייסדה, מריה רייבסקיה-איבנובה.
לאחר 1885, הוא התגורר בסנט פטרסבור ג, שם לקח שיעורים פרטיים מאיליה רפין. מ-1886 עד 1887, הוא היה סטודנט מדי פעם באקדמיה האימפריאלית לאמנויות ועבד עם פרופסור פאבל צ'יסטיאקוב. באותה שנה, הוא הפך לחבר בהנודדים ולאחר מכן מכר כמה ציורים לפאבל טרטיאקוב.
ב-1902 עבר למוסקבה ושימש כמורה באוניברסיטה הממלכתית לאמנויות ותעשייה של סטרוגנוב עד 1912. הוא התפטר הנודדים ב-1903 ויחד עם אפולינרי וסנצוב, אברם ארכיפוב, אלכסיי סטפנוב, איליה אוסטרוכוב ואחרים, הפך לאחד ממייסדי "איחוד האמנים הרוסים", שהתקיים עד 1923.
הוא גם עבד כמאייר עבור כתבי עת, ובשנת 1910, צילומיו זיכו אותו בחברות בהאגודה הרוסית לצילום.
אדסל קורסייר
אדסל קורסייר (באנגלית : Edsel Corsair) היא מכונית סלון, מתוצרת חטיבת Edsel בקונצרן המכוניות האמריקאית פורד אשר יוצרה בין השנים 1959–1958 בארצות הברית וקנדה
בקנדה דגמי "אדסל ריינג'ר" יוצרו באמצעות יצרנית הרכב הקנדית Ford Motor Company of Canada (חברת בת של פורד).
שדה הליגנד
תאוריית שדה הליגנד (לרוב באנגלית: Ligand field theory או LFT) היא תאוריה בכימיה אי אורגנית המתארת את הקישור הקואורדינטיבי שנוצר בין הליגנדים ובין יוני המתכת בקומפלקסים. קומפלקסים הם תרכובות בהן יש יון מתכת מרכזי, והוא קשור למספר אטומים או מולקולות, שלרוב אינם מתכות, הקרויים ליגנדים. הקישור בין הקומפלקס לליגנד הוא קישור קואורדינטיבי, שבו שני האלקטרונים לקשר נתרמים על ידי הליגנד.
תאוריה זו מיישמת את שיטת האורביטלים המולקולריים על הקומפלקסים (בעיקר משיקולי סימטריה). בונים קומפלקס אוקטאהדרלי על ידי התבוננות באורביטלי החזית. מטבלת האופי המתאימה ניתן לבנות את מערך האורביטלים של הקומפלקס.
בהתחלה מתייחסים לליגנדים ככאלה היוצרים קשר בן שני אלקטרונים עם המתכת ותורמים למערך האורביטלות שני אלקטרונים המאכלסים את כל האורביטלות הקושרות קשרי סיגמא. האורביטלים כדוריים והקישור הוא על הצירים (אורביטלות משותפות). כל ליגנד מגיע עם זוג אלקטרונים. ניתן לראות שייווצר קישור סיגמא בין אורביטלי הקטיון על הצירים ואורביטלי הליגנדים.
אכלוס האלקטרונים
לקטיון יכול להיות מספר משתנה של אלקטרונים והוא מקבל אלקטרונים שמקורם בליגנדים. ראשית מתאכלסים אלקטרוני הליגנדים. ללא תלות במספר האלקטרונים שבאים מיון המתכת - אלקטרוני המתכת יאכלסו אורביטלים לא-קושרים או אורביטלים אנטי-קושרים, ולמעשה לא יתרמו לקשר הנוצר בין הליגנדים ליון המתכת.
מספרם הכולל של האורביטלים שייווצרו הוא N) .N+9 - מספר הליגנדים, כל ליגנד מביא אורביטל אחד. 9 - מספר האורביטלים שמביא הקטיון). מספר האורביטלים הקושרים יהיה N. הרווח האנרגטי, החוזק של הקומפלקס הנוצר, בא מאלקטרוני הליגנדים.