cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפקט CSI
ממצאי מחקר
אף על פי שאפקט CSI הוא תופעה עדכנית, היה ידוע זמן רב לפני כי תיאורי מדיה של מערכת המשפט בארצות הברית יכולים לשנות את המודעות, הידע והדעות הציבוריות עליה. עורך דין אמר ל"ניו יורק טיימס" בשנת 1990 כי " כל עורך דין שלא צופה בפרקליטי אל איי לילה לפני שהוא הולך למשפט הוא טיפש". סקר מושבעים משנת 2002 הראה כי הצופים בסדרת הטלוויזיה השופטת ג'ודי החזיקו בדעה שגויה בכל הנוגע לנוכחות השופט בבית המשפט. תוכניות קודמות אשר היו עשויות להשפיע על התפיסה הציבורית של " מערכת החקירה או המשפט" כוללות פרי מייסון (1957–1966), קויינסי אמ אי (1976–1983) ומשפט וסדר (1990-הווה). דיווחים במדיות השונות, בנוגע למשפטים פליליים, בלוגים אינטרנטיים והצלחת פרויקט החפות גם כן תרמו למודעות הציבורית בנוגע למדעי הזיהוי הפלילי. צויקר הצהיר כי "אפקט CSI הוא, לדעתי, הוא הדבר המופלא ביותר שקרה אי פעם בעקבות סדרות". אפקט הCSI תואר על ידי החוקרים אן ג'יי שויטר ומייקל ג'יי סאקס כהתייחסות לתופעה, כביכול, של עירור הציפיות מהעולם האמיתי של קורבנות ושל חבר המושבעים בידי אפקט הCSI באשר למדע הפורנזי, וביוחד חקירה של זירת הפשע ובדיקות דנ"א. דונלד אי שלטון, ינג אס קים, וגרג ברק אמרו כי היא שינתה את אופן הצגתם של משפטים רבים כיום בכך שהתובעים צריכים להציג ממצאים פורנזיים רבים יותר בבית המשפט. בשנת 2006 הראיות שהובאו לתמיכה בהשפעה כביכול היו בעיקר אנקדוטות של אנשי אכיפת החוק והתובעים, ולכאורה נעשתה בחינה אמפירית מועטה של ההשפעה, והמחקר היחיד שפורסם עד אז העלה כי התופעה עשויה להיות מיתוס עירוני. סקר שערך דונלד אי שלטון, על 1,027 מושבעים פוטנציאלים באן ארבור, מישיגן חשף שבעוד שצופי CSI ציפו יותר לראיות מדעיות מאשר אלו אשר לא צפו בסדרה. ברוב המקרים, לא היה צורך בראיות מדעיות כדי להגיע לפסק דין. עם זאת, מחקרים עדכניים יותר מצביעים על כך שלתוכניות הטלוויזיה המודרניות הללו יש השפעה מטעה על תפיסות הציבור וציפיותיו ועל התנהגות המושבעים. בצטטו את "אפקט ה- CSI", לפחות חוקר אחד הציע לסקור את המושבעים על פי רמת ההשפעה שלהם מתוכניות טלוויזיה כאלה.
אקדמיה
אפקט ה- CSI השפיע על אופן ההשכלה וההכשרה של מדענים פליליים. בעבר כניסה לתחום המחקר הפלילי הצריכה, בדרך כלל, בתואר ראשון במדע, ואחריו תואר שני. עם זאת, הפופולריות של תוכניות כמו CSI גרמה לעלייה בביקוש לקורסים לתואר ראשון ולתוכניות בוגרים במדע פלילי. בשנת 2004, הוכפלו תוכניות הפלילים באוניברסיטה הבינלאומית בפלורידה ובאוניברסיטת קליפורניה (דייוויס), כתוצאה מאפקט ה- CSI. עם זאת, סטודנטים רבים נכנסו לתוכניות אלו עם ציפיות לא מציאותיות. ההתעניינות המקצועית במדע הפלילי גברה בקרב סטודנטים במדינות נוספות מלבד ארצות הברית כמו אוסטרליה, בריטניה, וגרמניה. הפופולריות הגוברת של תוכנית מדע הפלילי באוניברסיטת לוזאן בשווייץ יוחסה גם היא לאפקט ה- CSI. אף על פי שהפופולריות הגוברת של תוכניות הפלילים גרמה למספר רב של מועמדים לצאת לשוק, קיים חשש כי קורסים אלה אינם מכינים את התלמידים בצורה מספקת לעבודה האמיתית בפלילים, מכיוון שלעיתים קרובות הבוגרים חסרים אחיזה מוצקה של עקרונות מדעיים בסיסיים הנלמדים בתואר מדעי. בפני סטודנטים רבים בתחום הזיהוי הפלילי מוצגים תרחישים טרוויאליים יעילים עם תשובות ברורות מדי, שעשויים לתת להם תפיסות מעוותות לגבי כוחו של מדע הפלילי. משטרת אלבקרקי ניסתה לשפר את האוריינות המדעית בקרב מדעני הפלילים והמושבעים לעתיד כאחד על ידי פיתוח קורס "Citizen CSI" שמכיר לאזרחים המקומיים את "היכולות והמגבלות של טכניקות זיהוי הפלילי האותנטיות". : 605 בעוד שתוכניות פשע ופליליים סופגות לעיתים קרובות ביקורות על הצגת טכנולוגיות שאינן קיימות, הצגה זו עשויה לעודד ממציאים וצוותי מחקר, שהרי לא פעם חידושים מדעיים הוצגו לראשונה במדע בדיוני.
פשעים
אפקט ה- CSI עשוי גם לשנות את אופן ביצוע הפשעים. בשנת 2000, השנה בה הופיע לראשונה התכנית CSI (חקירת זירת פשע), 46.9% מכלל תיקי האונס בארצות הברית נפתרו על ידי המשטרה. עד שנת 2005 השיעור ירד ל 41.3%. כמה חוקרים ייחסו את הירידה הזו לאפקט ה- CSI, מכיוון שלפעמים תוכניות כמו זו מסבירות באופן מפורט ולא בהכרח מכוון כיצד עבריינים יכולים להסתיר או להשמיד ראיות. כמה קורבנות אונס דיווחו כי תוקפיהם אילצו אותם להתקלח או להתנקות באקונומיקה לאחר תקיפתם. בדצמבר 2005, פרץ ג'רמיין מקיני לבית במחוז טרומבול, אוהיו, שם רצח שתי נשים. כצופה בסדרה, עשה מקיני מאמצים יוצאי דופן כדי להסיר עדויות לפשעו: הוא ניקה את ידיו באקונומיקה, שרף את הגופות ואת בגדיו וניסה להשליך את נשק הרצח באגם. בסופו של דבר נתפס מקיני. ריי פיבי, ראש חטיבת הרצח במחוז לוס אנג'לס, העיר כי בנוסף ללימוד עבריינים כיצד להסתיר ראיות, תוכניות פשע עשויות אפילו "לעודד אותם, כשהם רואים בטלוויזיה כמה קל לחמוק מזה בלי עונש". אחרים טוענים שלתוכניות כמו CSI אין כל השפעה חינוכית על עבריינים. מקס הוק, מנהל היוזמה למדע פלילי באוניברסיטת ווסט וירג'יניה, אמר כי למרות ש- CSI עשוי לחנך פושעים, אנשים הפונים לחיי פשע בדרך כלל אינם מאוד אינטליגנטים מלכתחילה. ייתכן גם שלתוכניות הפשע יש השפעה הפוכה, כי לעיתים ניסיונות להסתרת ראיות מייצרות ראיות נוספות. הוק נתן דוגמה לכך - פושעים שנמנעו מלהשתמש ברוק שלהם לסגירת מעטפות, מחשש להשאיר עליהן דגימות דנ"א, אך השאירו שאריות שיער וטביעות אצבע על נייר הדבק בו השתמשו. תמי קליין, החוקרת הראשית בפרשת מקיני, אמרה כי מקרי הרצח שהיא חוקרת מבוצעים על ידי אנשים "שלרוב הם די טיפשים". לארי פוזנר, לשעבר נשיא האיגוד הלאומי לעורכי הדין להגנה פלילית, טען כי מכיוון שאנשים שמבצעים פשעים אלימים בדרך כלל אינם נוקטים אמצעי זהירות, סביר להניח שתוכניות טלוויזיה העוסקות הפלילים לא ישפיעו על דפוסי פעולתם. אנס סדרתי שהורשע, ג'ונתן היינס, אילץ את קורבנותיו להשמיד עדויות משפטיות. הוא נתפס רק לאחר שאחת מקורבנותיו תלשה לו שערה בכוונה, בהשראת סדרת הטלוויזיה CSI, שהתגלתה מאוחר יותר במכוניתה וקשרה אותו למקרה.
חקירות משטרה
שוטרים מרשויות אכיפת החוק מקבלים פעמים רבות שאלות ודרישות בנוגע לחקירותיהם הנובעות מתצוגות לא מציאותיות בטלוויזיה. בסקר שנערך בקרב שוטרים קנדיים ב -2010, נמצא כי חלק מהשוטרים היו מתוסכלים מהתעניינות, ולעיתים פקפוק, האזרחים המושפעים מסדרות כמו CSI, אם כי רובם ראו זאת כהזדמנות להציג לציבור עבודה משטרתית אמיתית. טכנולוגיות חדשות והגברת המודעות הציבורית למדע הפלילי עוררו עניין חדש בפתירת תיקים פתוחים וחקירות שהופסקו והגבירו את תחושת האחריות בקרב חוקרי המשטרה. עם זאת, הביקוש ההולך לראיות משפטיות עלול לגרום לעומס גדול מדי על המעבדות למחקר פלילי. חלק ממעבדות הפשע מעבדות כמה אלפי תיקים מדי שנה. רשויות אכיפת חוק רבות אין מספיק מקום אחסון לכמות הגדלה של ראיות פיזיות שהן אוספות. בחלק מחקירות, עדויות דנ"א אינן נאספות משום שאין מספיק מקום לאחסן אותן כראוי.
לאוניד קוגן
לאוניד בוריסוביץ' קוגן (ברוסית: Леонид Борисович Коган; 14 בנובמבר 1924 - 17 בנובמבר 1982) היה כנר וירטואוז רוסי-יהודי. קוגן היה בין הכנרים הסובייטיים המפורסמים ביותר. יחד עם דוד אויסטרך ואדוארד גראך, ליאוניד קוגן הוא אחד מטובי מייצגיה של מסורת הכינור הרוסית-יהודית. קוגן התרחק מפרסום וכתוצאה מכך עמדה הקריירה שלו בצל זו של חברו הטוב דוד אויסטרך, שזכה לקידום נמרץ מצד השלטונות הסובייטיים.
חיים וקריירה
קוגן נולד בדנייפרופטרובסק, אוקראינה, בן לצלם, שהיה כנר חובב. מאחר שקוגן גילה כבר בגיל צעיר עניין וכישרון לנגינה בכינור, עברה המשפחה למוסקבה, שם היה יכול ללמוד. בגיל עשר למד אצל הכנר אברהם ימפולסקי ובבית הספר המרכזי למוזיקה במוסקבה ואחר המשיך ללמוד בקונסרבטוריון של מוסקבה (1943 - 1948), שם גם השתלם בלימודי המשך בשנים 1948 - 1951.
בגיל 17, עדיין כתלמיד, יצא למסע קונצרטים בכל רחבי ברית המועצות. הוא גם זכה בפרס ראשון בפסטיבל הנוער העולמי בפראג. בשנת 1951 זכה בפרס ראשון בתחרות המלכה אליזבת בבריסל, בביצוע מזהיר של הקונצ'רטו הראשון של פגניני, שכלל פרשנות יוצאת דופן לקדנצה של סורה.
בשנת 1952 התחיל ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה. בשנת 1980 הוזמן ללמד באקדמיה קיאניה בסיינה, איטליה.
השלטונות הסובייטיים העניקו ללאוניד קוגן עיטור כבוד בשנת 1955, את התואר "אמן העם של ברית המועצות" בשנת 1964 ואת פרס לנין בשנת 1965.
קוגן נשא לאישה את יליזווטה גיללס (אחותו של הפסנתרן המפורסם אמיל גיללס), גם היא כנרת קונצרטים. בנו, פאבל קוגן, יליד 1952, היה לכנר ומנצח מפורסם.
קוגן מת מהתקף לב כשהיה ברכבת בין ירוסלבל למוסקבה, בדרכו לקונצרט שבו היה צריך להופיע עם בנו פאבל, בשנת 1982.
טכניקה
קוגן נחשב לאחד מגדולי הנגנים הטכניים והפרשנים. סגנונו נחשב למודרני יותר ובה בשעה פחות מובהק בצביונו משל בני דורו, כמו אויסטרך. נגינתו תוארה כרזה, גרמית ותוקפנית, בעלת ויבראטו מהיר וטהור יותר. הוא שמר על צליל שווה ומלא על כל המיתרים ובכל הפוזיציות, ללא דעיכה בפוזיציות הגבוהות. אולי כתוצאה מן הטכניקה של זרוע ימין שלו, לא הניח למיתר סול להישמע רך ועדין שלא לצורך.
כלי נגינה
קוגן החזיק ברשותו שני כינורות גוארנרי דל ג'זו, כינור קולין לשעבר משנת 1726 וכינור בורמסטר לשעבר משנת 1733. הוא ניגן בקשתות צרפתיות שבנה דומיניק פקאטה. ברור, ששום כלי כזה לא היה מעולם ב"בעלותו" של קוגן. כינור כזה שווה כיום מעל 4 מיליון דולר. כלים בסדר גודל כזה הושאלו כולם על ידי ממשלת ברית המועצות לנגנים נבחרים, להשתמש בהם לזמן מה. (זאת מפי כנר קונצרטים רוסי).
הקלטות
קוגן הקים שלישייה עם הפסנתרן אמיל גיללס והצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ' והקליט עמה את שלישיית הארכידוכס של בטהובן, את השלישייה ברה מינור של שומאן, שלישיות של צייקובסקי ושל קמיל סן-סאנס, את שלישיית הקרן של ברהמס ואת הרביעייה בדו מינור של פורה. בהמשך הקים קוגן שלישייה אחרת עם המנצח סווטלאנוב כפסנתרן והצ'לן לוזאנוב. קוגן היה הכנר הסובייטי הראשון שניגן והקליט את הקונצ'רטו לכינור של אלבן ברג. חברת ארלקינו הקליטה יותר מ-30 אלבומים שלו.
גאווה ודעה קדומה (סדרת טלוויזיה)
גאווה ודעה קדומה (באנגלית: Pride and Prejudice) היא סדרת טלוויזיה משנת 1995 בעלת שישה פרקים, שעובדה למסך בידי אנדרו דייוויס ומבוססת על הספר מ-1813 שכתבה ג'יין אוסטן.
ג'ניפר אילי וקולין פירת' שיחקו בתפקידים של אליזבת בנט ומר דארסי. הסדרה הופקה בידי סו בירתוויסטל ובוימה בידי סיימון לנגטון. הסדרה הופקה על ידי הבי בי סי, בתוספת מימון מרשת הטלוויזיה האמריקאית A&E NETWORK. במקור בי בי סי 1 שידרה את הסדרה בעלת הפרקים בני 55 דקות מ-24 בספטמבר עד ה-29 באוקטובר 1995. הרשת האמריקאית שידרה ב-14 בינואר 1996 שני פרקים ברצף במשך שלושה לילות רצופים.
קרוסין
קרוסין או קרוסן, הקרוי בלשון העם ובתחנות הדלק בישראל "נפט", הוא נוזל דליק חסר צבע שמתקבל מזיקוק נפט בטמפרטורות של בין C° 150 ל-C° 275. הקרוסין מורכב בעיקר מפחמימנים בעלי 12 עד 15 אטומי פחמן, אשר נפרדים מהנפט בערך בטמפרטורות אלו. בעבר היה שימוש רב בקרוסין כדלק להסקה (עד היום הוא משמש להסקה מרכזית בארצות הברית וקנדה ובמקומות שונים בעולם) ולעששיות נפט, אולם כיום הוא משמש בעיקר כדלק למנועי סילון ולמנועים רקטיים. השם "קרוסין" מגיע מהמלה היוונית "קרוס" (κερωσ, שפירושה "שעווה").
גאווה ודעה קדומה (סדרת טלוויזיה)
הספר "גאווה ודעה קדומה" מספר את סיפורן של חמש בנות משפחת בנט הרווקות באנגליה, בתחילת המאה ה-19, לאחר שצעיר עשיר ופנוי, מר בינגלי, וחברו המודע למעמדו, מר דארסי, עברו להתגורר בשכנותן. בעוד ג'יין, הבת הבכורה במשפחת בנט, מתחבבת מיד על בינגלי, לדארסי יש קשיי הסתגלות לחברה המקומית ושוב ושוב הוא מוצא עצמו מתנגש עם הבת השנייה במשפחת בנט, אליזבת.
הסדרה "גאווה ודעה קדומה" זכתה במספר פרסים, כולל פרס הבאפטא לשחקנית הטובה ביותר, ג'ניפר אילי, ופרס אמי לעיצוב התלבושות. התפקיד של מר דארסי העלה את קולין פירת' לרמה של סלבריטאי. הסצנה שבה פירת' מוצג בחולצה לבנה רטובה מוכרת כ"אחת הסצנות הזכורות ביותר בטלוויזיה הבריטית". הסדרה עוררה השראה בהלן פילדינג לכתוב את הרומנים של ברידג'יט ג'ונס, שבעיבוד הקולנועי שלהם פירת' מגלם את מושא אהבתה של ברידג'יט, מארק דארסי.
קרוסין
בדרך כלל זיקוק קרוסין ישירות מנפט גולמי מצריך טיפול ביחידת Merox או ב-hydrotreater כדי להוריד את רמת הגופרית שבו ואת פוטנציאל האיכול שלו. ניתן לזקק קרוסין גם על ידי שימוש ב-hydrocracker, שבו "משדרגים" את המרכיבים של הנפט הגולמי שאחרת היו טובים רק לדלק.
שימוש בקרוסין לבישול היה נפוץ בישראל לפני קום המדינה כדלק לפרימוסים ופתיליות. שימוש רווח נוסף היה לחימום, בעיקר בתנורי פתיליה ברובם מתוצרת פרידמן, שהיו נפוצים מאוד עד שנות ה-70. לאחר מכן השימוש בהם דעך. שימוש נוסף היה בתנורים עם ארובה. חזיון נפוץ היה מוכר הנפט שנסע ברכב קטן עם מיכל ומכר נפט לשימוש ביתי בכמויות של ליטרים בודדים.
גאווה ודעה קדומה (סדרת טלוויזיה)
עלילה
פרק ראשון - מר צ'ארלס בינגלי, גבר עשיר מצפון אנגליה, מתיישב לימי הקיץ באחוזת נת'רפילד, סמוך לכפר מריטון שבהרטפורדשייר. שלא כבעלה, מרת בנט מתרגשת וצופה כי מר בינגלי יתחתן עם אחת מחמש בנותיה: ג'יין, אליזבת, מרי, קיטי ולידיה. בנשף מקומי, ג'יין היפהפייה מוצאת חן מיד בעיני בינגלי, בעוד חברו הטוב ביותר, מר דארסי, שעליו נאמר כי הוא עשיר מבינגלי פי שניים, מסרב לרקוד עם כל אישה ובמיוחד עם אליזבת. הרושם הראשוני האומלל שדארסי עושה על אליזבת מתחזק לאחר מכן במפגש במעון לוקאס. מאוחר יותר, אליזבת ומר דארסי נאלצים לבלות מספר ימים יחד בנת'רפילד, כשאליזבת מגיעה למקום כדי לטפל באחותה ג'יין שחלתה.
קרוסין
כיום השימוש הביתי הוא בעיקר במדינות מתפתחות, שם הוא בדרך כלל גם מזוקק ברמה נמוכה יותר. יש המשתמשים בו גם כדי לפלות כינים מהשיער, אך זהו טיפול מכאיב שעלול לגרום נזק לעור.
דלק מטוסי סילון, המכונה גם "דלק סילוני" (דס"ל), הוא קרוסין שעומד בתקנים מחמירים יותר, בעיקר ב"נקודת העשן" וטמפרטורת הקפיאה.
גאווה ודעה קדומה (סדרת טלוויזיה)
עלילה
פרק שלישי - אליזבת נדהמת ומזדעזעת כאשר היא לומדת כי חברתה הנבונה, שרלוט לוקאס, קיבלה את הצעת הנישואין של מר קולינס החנפן הטיפש (לדעתה), אך ליזי ושרלוט משלימות במהרה. כאשר החבורה מנת'רפילד עוזבת ללונדון בסתיו, ג'יין נשמעת לעצתה של אחותה ליזי, ועוברת להתגורר זמן מה אצל דודה ודודתה בלונדון, משפחת גרדינר, אבל במהרה היא שמה לב שמשפחת בינגלי מתעלמת ממנה. במקביל אליזבת מוזמנת לקנט, לבקר את הזוג קולינס. השניים מתגוררים ליד רוזינגס, אחוזתה של ליידי קתרין דה ברג. כיוון שהליידי היא דודתו של דארסי, אליזבת פוגשת בו כמה פעמים. אליזבת לומדת מבן דודו של דארסי, קולונל פיצוויליאם, כי הוא היה אחראי להפרדתו של בינגלי מאחותה ג'יין. לאחר מכן, להפתעתה, דארסי מציע לה נישואין בצורה גמלונית ביותר, כשהוא מביע את הערצתו ואהבתו העמוקה אליה למרות מעמדה החברתי הנחות, ובניגוד לשיקול הדעת שלו ושל סביבתו. אליזבת מסרבת לו בנחישות כאשר היא מציינת בפניו את יהירותו, את אופיו הבלתי נעים והגאה. היא מדגישה בפניו מה רבה מעורבותו השלילית ברומן של אחותה ואחריותו למזלו הרע של מר ויקהאם. אליזבת מצהירה בגאווה יתרה ובזעם כי מסיבות אלו הוא הגבר האחרון לו תסכים להינשא.
פרק רביעי - דארסי מצדיק את מעשיו במכתב ארוך המופנה לאליזבת: הוא מעלה אפשרות, לראשונה, שאולי שפט לא נכון את רגשותיה של ג'יין כלפי בינגלי, והוא חושף את ויקהאם כמהמר שניסה לפתות את אחותו הצעירה, ג'ורג'יאנה, כדי לזכות בירושתה הכוללת 30 אלף ליש"ט. בלונגבורן, מר בנט מרשה ללידיה להתלוות אל הגדוד לברייטון, לאחר שהוזמנה לשמש כבת לווייתה של אשת הקולונל, מפקד הגדוד, למרות אזהרתה של ליזי מפני הבאות בגלל התנהגותה של לידיה. אליזבת מצטרפת לזוג גרדינר לטיול בדרבישייר והם מבקרים בפמברלי, אחוזתו הגדולה של מר דארסי, שאינו אמור להימצא בה. אליזבת מתרשמת מגודלה ומיופייה של האחוזה ומקשיבה לדיבוריה הלהוטים של מנהלת משק הבית על אופיו הטוב ויושרו של מר דארסי. באותה עת, דארסי, שלא הודיע על חזרתו לאחוזה, מתרענן בשחייה באגם הצמוד לה. אחרי פגישה בלתי צפויה ומביכה עם אליזבת, דארסי הרטוב, מחליף בגדים במהירות ומצליח, ברגע האחרון, למנוע את עזיבתה המוקדמת של החבורה. למרבה הפתעתה של ליזי, הפעם הוא מתנהג באופן לא רגיל - בפתיחות רבה, בנחמדות ובנימוס רב.
קרוסין
פרטי גילוי הקרוסין לוטים בערפל ואין ודאות לגבי זהות מגלהו. על תואר זה מתחרים אנשים משלוש מדינות שונות - הרוסים טוענים כי מזקקי הקרוסין הראשונים היו האחים דובינין, אשר החלו בזיקוקו עוד בשנת 1823; הפולנים טוענים, כי מגלה הקרוסין הוא איגנצי לוקאשביץ', ואילו האמריקאים טוענים שמגלה הקרוסין הוא הרופא הקנדי אברהם גסנר, שגילה אותו בשנות ה-40 של המאה ה-19.
גאווה ודעה קדומה (סדרת טלוויזיה)
עלילה
פרק חמישי - אליזבת והזוג גרדינר מוזמנים לסעוד בפמברלי ולהכיר את אחותו של דארסי, ג'ורג'יאנה. באותו ערב ליזי מנגנת ושרה בכישרון וכאשר היא מסיימת, היא מתחלפת עם ג'ורג'יאנה. בזמן שהאחרונה מנגנת, דארסי ואליזבת מחליפים ביניהם מבטי חיבה משמעותיים ומתחילים להבין זה את זה. בבוקר למחרת, אליזבת מקבלת שני מכתבים מג'יין, המתארים את בריחתה של לידיה מברייטון עם לא אחר מאשר מר ויקהאם. כאשר אליזבת עומדת להזעיק את דודה ודודתה, דארסי נכנס בפתאומיות לחדרה ושומע מליזי את החדשות הרעות. הוא מציע את עזרתו, מנסה להרגיעה, ואף נוגע בידה קלות. אך אליזבת מיואשת, היא בוכה ואומרת שאין מה לעשות. כשהוא עוזב, אליזבת חושבת שלעולם לא תראה אותו שוב, מכיוון שלהינשא לה כעת ימיט עליו חרפה. מר ומרת בנט מנסים להתמודד עם הסקנדל הצפוי כשהם מקבלים מכתב ממר גרדינר המסביר כי ויקהם ולידיה נמצאו וכי הם אינם נשואים, אבל יינשאו בקרוב תחת השגחתם של הזוג גרדינר. לאחר שמר בנט מצהיר על הפתעתו מהקלות שבה העניין נפתר, אליזבת מספרת לג'יין על פגישתה האחרונה עם דארסי, על הצהרת האהבה שלו כלפיה ועל רגשותיה האמביוולנטיים כלפיו.
פרק שישי - לאחר שלידיה מזכירה בטעות את השתתפותו של דארסי בחתונה, גברת גרדינר מספרת במכתב לליזי כיצד דארסי מצא את הזוג ועמד על כך שעליו לשלם את כל הוצאותיהם, משום שהוא חש אחראי לכל הפרשה עקב אי-חשיפתו בציבור את דמותו של ויקהאם. כאשר מר בינגלי שב לנת'רפילד בסתיו, דארסי מתוודה כלפיו על כך שהתערב ביחסיו עם ג'יין, מבקש את סליחתו ונותן את ברכתו לנישואיהם. ליידי קתרין דה ברג, ששמעה שמועות על אירוסיהם הצפויים של דארסי ואליזבת ומעוניינת שדארסי יתחתן עם בתה החולנית אן, מבקרת את אליזבת בפתאומיות. היא מתעקשת שאליזבת תוותר על דארסי, אך אליזבת לא מוכנה לבטל אפשרות של אירוסים עתידיים. מידע זה נותן לדארסי תקווה והוא חוזר ללונגבורן. כאשר אליזבת מודה לו על מעורבותו בנישואיה של לידיה, דארסי מתוודה לפניה שנית על אהבתו. אליזבת מודה בשינוי המוחלט ברגשותיה ומסכימה להתחתן איתו. אביה מופתע מההחלטה כיוון שתמיד חשב כי היא מתעבת אותו, אך נותן להם את ברכתו. הסדרה מסתיימת בחתונה כפולה בחורף: ג'יין ובינגלי וליזי ודארסי.
שידור והתמסחרות
בין 10 ו-11 מיליון אנשים צפו בשידור ששת הפרקים בבי בי סי 1, בין ה-24 בספטמבר ל-29 באוקטובר 1995. הפרקים שודרו שוב בכל שבוע בבי בי סי 2. לפרק האחרון היה 40% רייטינג, בעוד ששמונה מדינות זרות קנו את הזכויות לסדרה. 3.7 מיליון אמריקאים צפו בפרק הראשון כשהוא שודר ברשת האמריקאית. 12,000 העותקים הראשונים של הווידאו נמכרו בשעתיים. 70,000 עותקים נמכרו כבר בסוף השבוע הראשון. 200,000 עותקים נמכרו עוד לפני תום השנה הראשונה מאז שהסדרה שודרה. הפסקול של הסדרה זכה גם הוא לפופולריות, ונמכר ב-20,000 עותקים. הסדרה יצאה בדי וי די שלוש פעמים, פעם ראשונה בשנת 2000, פעם שנייה בספטמבר 2005, ופעם שלישית באפריל 2007.
פרסים
הסדרה "גאווה ודעה קדומה" הייתה מועמדת לפרסים שונים. ג'ניפר אילי קיבלה את פרס השחקנית הטובה ביותר. פירת' קיבל את פרס השחקן הטוב ביותר מארגון השידור התקשורתי, ובאותו טקס הסדרה קיבלה את פרס "הסדרה הדרמטית הטובה ביותר". בארצות הברית הסדרה קיבלה פרס אמי על עיצוב התלבושות.
השפעה ומורשת
כאחת הסדרות הפופולריות ביותר של הבי בי סי וה A&E NETWORK, הסדרה הייתה "תופעה תרבותית, ששימשה השראה למאות מאמרים בעיתונות, והפכה את הרומן של אוסטן לאהוד במיוחד". יחד עם הסרטים אמה, תבונה ורגישות והטיית לב מ-1995 ו-1996, הסדרה הייתה חלק מאופוריה שנגרמה מג'יין אוסטן.
בעוד ג'ניפר אילי סירבה להתמכר להצלחה והצטרפה לאקדמיה המלכותית ע"ש שייקספיר, התפקיד של מר דארסי הקפיץ את קולין פירת' לרמה של כוכב. אף על פי שלפירת' לא הפריע להיות מוכר בתור "גיבור רומנטי בעל סקס אפיל" בתפקיד ש"הפך אותו רשמית לשובר לבבות", הוא הביע את משאלתו לא להיות מקושר יותר לעולם עם "גאווה ודעה קדומה" ו הסתייג מלהופיע באותו תפקיד שוב. בהמשך הוא שיחק בתפקידים מגוונים בהפקות כמו: הפצוע האנגלי, שייקספיר מאוהב, יומנה של ברידג'ט ג'ונס, נערה עם עגיל פנינה, ואהבה זה כל הסיפור.
הסדרה דורגה מספר פעמים ובמספר מקומות כאחת ממאה הסדרות הטובות ביותר במאה העשרים.
סצנת האגם
הסדרה מוכרת לעיתים בעקבות סצנה בפרק הרביעי, שבה דארסי הלבוש מגיח מן האגם רטוב כולו ממש לפני שהוא פוגש באליזבת. בעוד מבקרים רבים זקפו את האטרקטיביות של הסצנה הזאת לזכות ההופעה המינית המושכת של קולין פירת', אנדרו דייוויס חשב שזה בלי משים אוסטן מופשטת. כשהוא כתב את הסצנה (שלא מופיעה ברומן), הוא לא ניסה להאיר משיכה מינית בין אליזבת לדארסי אלא ליצור רגע משעשע שבו דארסי מנסה לשמור על כבודו בזמן שהוא רטוב ולבוש לא כראוי. בבי בי סי התנגדו לתוכניתו הראשונית של דייוויס, שדארסי יהיה ערום, אך המפיקים ביטלו את הרעיון האלטרנטיבי שדארסי ילבש בגדים תחתונים ואמרו כי הוא מיושן ומטופש. בסופו של דבר הסצנה צולמה כשפירת' לבוש בחולצה לבנה, מכנסיים ומגפיים.
הגארדיאן טען שסצנת האגם היא "אחת הסצנות הבלתי נשכחות בהיסטוריה הבריטית". הניו יורק טיימס השווה את הסצנה לסצנה מפורסמת של מרלון ברנדו ב"חשמלית ושמה תשוקה", כאשר הוא צועק "סטלה!", והפרויקטים העתידיים של פירת' החלו להשתעשע עם הסצנה: ב"אהבה זה כל הסיפור", למשל, יש סצנה שבה פירת' נופל לאגם, וכך גם בסרט "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים".
ישיבת אונסדורף
ישיבת אונסדורף הייתה ישיבה בעיירה Huncovce (Hunsdorf בגרמנית) בהרי סלובקיה. הישיבה עמדה תחת נשיאות הרב שמואל רוזנברג (1825–1918), רבה של אונסדורף.
הישיבה מתוארת על ידי אנו – מוזיאון העם היהודי כשנייה בחשיבותה באירופה אחרי ישיבת פרשבורג.
הישיבה הוכרה כמוסד להשכלה גבוהה על ידי השלטונות ההונגריים וגם על ידי הרפובליקה הצ'כוסלובקית. בשנים 1908–1910 למדו בה 300 תלמידים מכל העולם. כאשר עזב הרב יוסף הורוביץ, ראש הישיבה, את העיר בשנת 1931, נסגרה הישיבה.
אהוד ברק
אהוד ברק (במקור: ברוֹג; נולד ב־12 בפברואר 1942, כ"ה בשבט ה'תש"ב) הוא איש צבא, פוליטיקאי ואיש עסקים ישראלי, שכיהן כראש ממשלת ישראל העשירי (1999–2001). ברק כיהן גם כשר הביטחון (2007–2013), שר החוץ (1995–1996) וכרמטכ"ל ה־14 של צה"ל (1991–1995). ברק היה חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה ומפלגת העצמאות.
במהלך כהונתו בראשות ממשלת ישראל העשרים ושמונה, נסוג צה"ל מדרום לבנון, פרצה האינתיפאדה השנייה לאחר כישלון המשא ומתן המדיני עם הרשות הפלסטינית בוועידת קמפ דייוויד וב, וישראל ניהלה שיחות שלום עם סוריה בוועידת שפרדסטאון. במהלך כהונתו כשר הביטחון תקף חיל האוויר את הכור הגרעיני בסוריה, והוצאו לפועל מבצע חורף חם, מבצע עופרת יצוקה ומבצע עמוד ענן.
הוא חולק, עם נחמיה כהן ואמיתי חסון, את התואר הלא רשמי "החייל המעוטר ביותר בצה"ל".
ביוגרפיה
ברק נולד וגדל בקיבוץ משמר השרון, הבכור מבין ארבעת ילדיהם של אסתר (לבית גודין) וישראל מנדל ברוג. ב־1912 נרצחו הורי אביו על ידי שודדים בביתם בליטא (אז חלק מהאימפריה הרוסית), וכך נותר אביו יתום בגיל שנתיים וחצי. ב־1930 עלה ישראל ברוג לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ משמר השרון. אמו של ברק, אסתר, נולדה בוורשה, פולין, למשפחה של חסידי חב"ד, והייתה חברה בתנועת הנוער "גורדוניה". ב־1936 עלתה לארץ ישראל והצטרפה אל חבריה בוגרי התנועה ב"משמר השרון", שם הכירה את אביו. ב־1940 הם נישאו. הוריה של אסתר נספו בשואה במחנה ההשמדה טרבלינקה. אחיו של ברק, אבינועם ברוג, הצעיר ממנו בכשלוש שנים, הוא הבעלים והמנכ"ל של המכון למחקרי שווקים "Market Watch".
בגיל 17, עקב חוסר משמעת, במקום כיתה י"ב, נשלח מטעם הקיבוץ לעבוד על טרקטור בשדות מושב פטיש בנגב.
קריירה צבאית
ב־8 בנובמבר 1959 התגייס לצה"ל והחל את שירותו בגדוד 9 של החרמ"ש. לאחר מספר חודשי שירות איתר אותו אברהם ארנן וצירפו לסיירת מטכ"ל המתגבשת. ברק עבר ביחידה מסלול הכשרה כלוחם בצוות של יחיאל אמסלם. לאחר כשנה היה לראשון בסיירת שיצא לקורס קציני חי"ר. הוא סיים את הקורס בהצטיינות וקיבל את הדרגות מסגן הרמטכ"ל, יצחק רבין. לאחר סיום הקורס במחצית 1962, חזר ליחידה כמפקד צוות מבצעי. בפעולותיה הראשונות של סיירת מטכ"ל פיקד על הטמנת ציוד האזנה בסוריה ובמצרים. את הצל"ש הראשון שלו קיבל בגין פעולה בסוריה ב־1962. ב־1963 חתם קבע עד שנת 1965 ומונה לפקד על המבצעים המיוחדים ביחידה. באותה שנה יצא לקורס קומנדו בצרפת והיה החניך הישראלי הראשון שהשתתף בו.
ב־1965 השלים את הבגרויות במהלך שירותו הצבאי. באותה שנה השתחרר מצה"ל, עזב את הקיבוץ והחל ללמוד תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה ב. במהלך לימודיו עבד במשרד חקירות פרטי, במשרד פרסום מקומי כקופירייטר, וכן שירת במילואים בפעילויות מבצעיות של סיירת מטכ"ל. בעקבות אחת הפעולות הללו, הועלה ב־1967 לדרגת סרן. לימודיו באוניברסיטה נקטעו כשהתגייס לשירות במלחמת ששת הימים. הוא קיבל פיקוד על צוות של חיילי מילואים ותיקי הסיירת, שסופח כיחידת סיור לחטיבה 7 וחטיבה 60 בגזרת סיני ואחר כך ברמת הגולן. לאחר המלחמה השלים את לימודיו ועבד במכון ויצמן כעוזר מחקר. באותה שנה גויס חזרה לשירות קבע בסיירת מטכ"ל ויצא לחופשת לימודים. במרץ 1968 השתתף עם סיירת מטכ"ל במבצע כראמה. עם סיום לימודיו התמנה לסגן מפקד הסיירת, עוזי יאירי. בסוף 1969 התמנה מנחם דיגלי למפקד היחידה. בינואר 1970 פיקד ברק על מבצע של סיירת מטכ"ל, שבו הותקנו "האמצעים המיוחדים" לאיסוף מודיעין אותות בעומק מצרים. בשובו מהמבצע הועלה לדרגת רב־סרן. ברק עשה קורס הסבה לשריון וכן קורס מפקדי פלוגות בשריון, שאותו סיים בהצטיינות. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגת טנקים מחטיבה 401 בגזרת תעלת סואץ לקראת סוף מלחמת ההתשה, עד מרץ 1971. ב־1 באפריל 1971 קיבל את הפיקוד על סיירת מטכ"ל. כמפקד הסיירת פיקד על כוחות היחידה בפעולת ההשתלטות על מטוס סבנה במאי 1972, והיה מהלוחמים שהגיעו למטוס בסרבלים לבנים במסווה של טכנאים. ביוני 1972 פיקד על מבצע ארגז במהלכו חטפו לוחמי היחידה קציני צבא סוריים למטרת מיקוח. באפריל 1973, השתתף ב"מבצע אביב נעורים", שבו חוסלו מנהיגי הטרור הפלסטיני בלב ביירות, במהלכו התחפש לאישה. ב־1 ביוני 1973 העביר את הפיקוד על הסיירת לגיורא זורע. הרמטכ"ל דוד אלעזר העניק לו צל"ש על פעילותו ביחידה, החמישי שלו. במהלך שירותו הוענקו לברק מספר רב של עיטורים: הוא קיבל את עיטור המופת וכן ארבע פעמים את צל"ש הרמטכ"ל. עיטור המופת הוענק לו ב־1973 במקום אחד הצל"שים שקיבל על חלקו בהובלת המבצעים "חלוץ" ו"שרקרק" בשטח מצרים ב־1963 וב־1964. את הצל"ש הראשון קיבל על הנהגת חוליה של סיירת מטכ"ל במהלך פעילות איסוף מודיעין בסוריה, נסיבות קבלת שאר העיטורים הן חסויות. בנוסף, עוטר ברק בהיותו רמטכ"ל באות לגיון ההצטיינות של ארצות הברית בדרגת מפקד.
באוגוסט 1973 הגיע ברק עם משפחתו לאוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית. לפני צאתו עברת את שם משפחתו מ"ברוג" ל"ברק". חודשיים לאחר מכן, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, שב לישראל ופיקד על גדוד טנקים מאולתר (גדוד 100) שהקים בהגיעו לארץ. גדוד 100 עסק בין השאר, עם כוחות קטנים יותר מיחידות אחרות, בחילוץ החיילים והנפגעים של גדוד הצנחנים 890 בפיקודו של איציק מרדכי, שהוכה בקרבות החווה הסינית. ב־1974 הועלה ברק לדרגת אלוף-משנה ומונה לפקד על חטיבה 401 ועל קורס מפקדי טנקים. בהמשך מונה לראש מחלקת מחקר באגף המודיעין. ב־1975 מונה לתפקיד המטה הראשון שלו – עוזר ראש אמ"ן למבצעים, במקום עוזי יאירי שנהרג בפעולת החילוץ במלון סבוי. במסגרת תפקיד זה, היה ממתכנני מבצע אנטבה. במבצע עצמו נשלח לקניה כדי לפקח על ההתארגנות לתדלוק המטוסים בדרכם חזרה לישראל. בתחילת 1977 עזב את מחלקת המבצעים ונסע שוב לסטנפורד, וכעבור שנתיים סיים בהצטיינות תואר מוסמך לניתוח מערכות. עם שובו מארצות הברית ב־1979, קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדת המילואים המשוריינת עוצבת עמוד האש, ואחר כך למפקד עוצבת סיני. במקביל כיהן כמפקד קורס מג"דים.
אלוף בצה"ל
ב־1987 מונה ברק לתפקיד סגן הרמטכ"ל. במהלך כהונתו, התנגד להמשך פרויקט הלביא ועמד בראש הצוות המתכנן של מבצע הצגת תכלית ב־1988, במהלכו חוסל אבו ג'יהאד. הוא אף הצטרף לכוחות אשר הפליגו לתוניס ופיקד על המבצע מתוך חפ"ק באחת הספינות. לקראת סוף כהונתו ב־1991, פרצה מלחמת המפרץ. אף שצה"ל לא התערב בלחימה, היה עליו להתמודד עם התקפות טילי הסקאד מעיראק על העורף האזרחי, ולתכנן את המענה המבצעי של צה"ל. אף שברק המליץ לדרג המדיני לבצע את תוכנית התקיפה של צה"ל בעיראק, קיבל ראש הממשלה יצחק שמיר את המלצת הרמטכ"ל דן שומרון שלא לבצעה. טרם קבלת ההחלטה, נלווה ברק לפגישה סודית בין שמיר לחוסיין, מלך ירדן ברובע קנסינגטון, שבה ביקשו ממנו שחיל האוויר הירדני לא יתערב כאשר יעברו המטוסים הישראלים במרחב האווירי הירדני. מאוחר יותר, בהמלצת קולין פאוול ובאישור הנשיא ג'ורג' בוש (האב), קיבל ברק עיטור אמריקאי על תרומתו למאמץ המלחמתי ולהצלחת המלחמה במפרץ.
רמטכ"ל צה"ל
ב־1 באפריל 1991 הועלה לדרגת רב-אלוף ומונה לרמטכ"ל ה־14 של צה"ל. במהלך כהונתו היה אחראי ליישום הסדרי הביטחון וליציאת כוחות צה"ל מעזה ומיריחו במסגרת מימוש הסכם אוסלו א'. כרמטכ"ל מילא תפקיד מכריע בהחלטה על ההתנקשות במזכ"ל חזבאללה ב־1992, עבאס מוסאווי.
בזמן כהונתו אירע אסון צאלים ב' ב־5 בנובמבר 1992, שבו נהרגו חמישה חיילים ועוד שישה נפצעו באימון של סיירת מטכ"ל לקראת מבצע שנועד לחסל את נשיא עיראק, סדאם חוסיין. ברק וקציני מטכ"ל נוספים, שבאו לצפות באימון, נכחו באזור. לאחר פרישתו מצה"ל ולפני תחילת הקריירה הפוליטית, התפרסם ב"ידיעות אחרונות" תחקיר שלפיו ברק נטש את המקום לפני הגשת עזרה לפצועים. הפרשה העיבה על כניסתו לחיים הפוליטיים, וברק נלחם על שמו הטוב בריאיון סוער עם ניסים משעל, שבו העיד על עצמו כי ראה לאויביו את "הלבן של העיניים". יריביו הפוליטיים ניסו להדביק לו את ההאשמה בהפקרת פצועים, וצחי הנגבי כינה אותו בנאום בכנסת "אהוד ברח". ב־15 במרץ 1999 פורסם דו"ח מבקר המדינה, אליעזר גולדברג, שקיבל את טענות ברק וניקה אותו מכל אשמה בנימוק כי "הרמטכ"ל נשאר במקום 45 דקות לפחות אחרי האסון".
בינואר 1993 הופיע ברק בפני בית המשפט העליון כטוען המרכזי מטעם מדינת ישראל בדיון על גירוש פעילי החמאס ללבנון. באותה שנה פיקד על מבצע דין וחשבון בדרום לבנון נגד ארגון חזבאללה. בשנת 1994 העיד לפני ועדת שמגר לגבי טבח מערת המכפלה. באותה שנה הורה על תכנון וביצוע מבצע עוקץ ארסי, שבמהלכו חטפה סיירת מטכ"ל בליל 21 במאי את מוסטפא דיראני מביתו בדרום לבנון. ב־14 באוקטובר אותה שנה, אישר ראש הממשלה יצחק רבין בהמלצת ברק את פעולת ההשתלטות של סיירת מטכ"ל על הבית בכפר ביר נבאלא שבו הוחזק החייל החטוף נחשון וקסמן. כוח הסיירת נכשל בניסיון החילוץ של החייל, ובפעולה נהרג וקסמן וכן קצין היחידה ניר פורז. בשנה זו גם לקח חלק בגיבוש הצדדים הצבאיים של הסכם השלום עם ירדן, והיה שליחו של רבין לשיחות עם סוריה ולבנון. בנובמבר אותה שנה נפגש בוושינגטון עם שגריר סוריה בארצות הברית, וליד מועלם, ועם הרמטכ"ל הסורי חיכמת שיהאבי, ובכך היה הרמטכ"ל הישראלי הראשון שנפגש עם הרמטכ"ל של סוריה.
שר בממשלה
ב־1 בינואר 1995 סיים ברק את תפקידו כרמטכ"ל. בחודש מרץ השתחרר מצה"ל ובמקביל יסד עם גיסו חברה עסקית בשם "Essence", ונסע לוושינגטון, שם עבד ב"" (CSIS). הוא פנה לעסקים פרטיים, אך כבר ביולי אותה שנה, לאחר תקופת צינון בת שלושה חודשים, מינה אותו ראש הממשלה יצחק רבין לשר הפנים בממשלה ה־25. אחת הפעולות שהספיק לעשות כשר פנים היא ההחלטה על הענקת אזרחות ישראלית ליונתן פולארד. לקראת השלב הסופי של הדיונים על הסכם אוסלו ב', נמנע בהצבעה על ביצוע ה"פעימות".
לאחר רצח רבין, עזב ברק ב־23 בנובמבר 1995 את משרד הפנים ומונה לשר החוץ בממשלה ה־26 בראשות שמעון פרס. מספר ימים אחר כך, ב־27 בנובמבר, השתתף ב"ועידת ברצלונה" וחתם בשם מדינת ישראל על "הצהרת ברצלונה" שהובילה להקמתו של ארגון איחוד מדינות הים התיכון. בקבלת הפנים למשתתפי הוועידה בארמונו של מלך ספרד, נפגש ברק לראשונה עם יאסר ערפאת. בדצמבר 1995 נפגש בבודפשט עם שר החוץ של תוניסיה, חביב בן יחיא והחל לנהל משא ומתן על כינון יחסים דיפלומטיים עם תוניסיה, שבסופו נפתחו באפריל ובמאי 1996 משרדי אינטרסים בשתי המדינות. בינואר 1996 ביקר במרוקו, שם נפגש לשיחה עם המלך חסן השני ונתקבל על ידי ראשי הקהילה היהודית המקומית.
חבר הכנסת באופוזיציה
בסוף מאי 1996 נערכו הבחירות לכנסת ה־14, שבעקבותיהן נותרה מפלגת העבודה באופוזיציה. ברק נעשה חבר הכנסת ומונה מטעם המפלגה לחבר בוועדת החוץ והביטחון.
ב־3 ביוני 1997 נבחר ברק בבחירות המקדימות לתפקיד יו"ר מפלגת העבודה ברוב של מעט יותר מ־50%, כשהוא גובר על יוסי ביילין, שלמה בן עמי ואפרים סנה. בספטמבר אותה שנה, לקראת כינוס מיוחד של ועידת מפלגת העבודה בעיירת הפיתוח נתיבות, הודיע ברק כי הוא "מבקש סליחה בשם מפלגת העבודה ומפא"י על כל דורותיה", על הטעויות שנעשו בעבר, לטענתו, בתהליך קליטתם של בני עדות המזרח בישראל.
במרץ 1998 אמר בריאיון לעיתונאי גדעון לוי: "אני משער שאם הייתי (פלסטיני) בגיל המתאים, בשלב מסוים הייתי נכנס לאחד מארגוני הטרור". עם זאת, הוא הוסיף שלדעתו "פעולות ארגוני הטרור הפלסטיני, הפוגעות בנשים וילדים הן חמורות, נבזיות ושפלות". ברק הותקף על אמירה זו על ידי יריביו הפוליטיים, במיוחד במהלך מסע הבחירות לראשות הממשלה.
ראש ממשלת ישראל
במאי 1999 התמודד ברק בבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה בראש תנועת ישראל אחת שהורכבה ממפלגת העבודה, ממפלגת גשר וממפלגת מימד. ברק זכה בבחירות לראשות הממשלה ברוב של 56% מול בנימין נתניהו. ישראל אחת זכתה ב־26 מושבים בכנסת (מתוכם 23 מושבים למפלגת העבודה, התוצאה הנמוכה ביותר עד לאותה עת) והייתה הרשימה הגדולה ביותר בכנסת ה־15, אולם לגוש השמאל־מרכז לא היה רוב. בליל הבחירות נשא ברק את נאום "זהו שחר של יום חדש" המפורסם, שכתב משה גאון, לקול קריאות הקהל "רק לא ש"ס". ב־6 ביולי 1999 הושבעה בכנסת הממשלה ה־28, בראשותו. בקואליציה שהרכיב ברק היו חברות ישראל אחת, ש"ס, מרצ, מפד"ל, יהדות התורה וישראל בעלייה. בנוסף לתפקיד ראש הממשלה, החזיק ברק גם בתיק הביטחון. שר האוצר היה אברהם בייגה שוחט ושר החוץ דוד לוי. כמנכ"ל משרד ראש הממשלה מינה ברק את יוסי קוצ'יק, כמנהל לשכת ראש הממשלה מינה את חיים מנדל שקד ולתפקיד יועץ התקשורת מינה את גדי בלטיאנסקי, שהושאל ממשרד החוץ.
ניצחונו בבחירות היה כרוך ב"פרשת העמותות", כאשר במהלך הבחירות הקימו תומכי ברק עמותות אחדות, חלקן פיקטיביות, ודרכן מימנו את הקמפיין האישי שלו, תוך ניצול מה שהוא כינה, בעקבות אליקים רובינשטיין, "הלקונה בחוק". מבקר המדינה קנס את מפלגת העבודה בקנסות כבדים בגין עבירות על חוק מימון מפלגות. ברק נחקר באזהרה, אולם בשלב מוקדם הוחלט שלא להעמידו לדין. רבים מאנשיו של ברק שנחשדו בפרשה, בהם בלט מזכיר הממשלה יצחק הרצוג, שמרו על זכות השתיקה. לבסוף החליטה פרקליטות המדינה שלא להעמיד איש לדין, בשל קושי לגבש כתבי אישום.
מיד לאחר הבחירות הצליח ברק להקים ממשלה רחבה אולם עד מהרה התגלו קשיים ניכרים בקואליציה. ב־5 בספטמבר 1999 פרשה יהדות התורה מהקואליציה וזאת בשל פרשת העברת המשחן, חלק מטורבינה של חברת החשמל, בשבת. בעיה משמעותית יותר החלה במרץ 2000, כאשר הקואליציה התפוררה למעשה, תוך שרבים מחבריה הפורמליים מצביעים בניגוד למשמעת הקואליציונית.
שר התחבורה וסגן ראש הממשלה יצחק מרדכי הסתבך בתחילת 2000 בפרשה של עבירות מיניות, ונאלץ לפרוש בסוף מאי 2000. בנוסף על כך שורה של סכסוכים חמורים בנוגע לסמכויות המוענקות לסגן שר החינוך מש"ס, משולם נהרי, על ידי יוסי שריד הביאו לפרישה של מרצ בסוף יוני, לאחר שברק נטה לטובת ש"ס.
לקראת סוף כהונת ממשלתו, לאחר שפרשה ש"ס מן הקואליציה, ניסה ברק להוביל מהלך שכינה "מהפכה אזרחית", שהוא יישום חלקי של הפרדת הדת מהמדינה, כולל הפעלת תחבורה ציבורית בשבת ואת חברת התעופה הלאומית אל על. אולם לאור התנגדות שותפיו לקואליציה ממפלגת מימד, והקדמת הבחירות נגנזה התוכנית.
במהלך כהונתו הוקמה ועדת טל, שבעקבות פעולתה חוקק – בתקופת ממשלתו של אריאל שרון – "חוק טל", שעוסק בהסדרת גיוס בני הישיבות לצה"ל.
שגשוג ענף ההיי טק בעולם ובישראל הביא לצמיחה כלכלית מהירה בישראלת, שעלתה עד לקצב שנתי של יותר מ-7%, תוך יציאה מהמיתון שישראל הייתה מצויה בו מאז ספטמבר 1997. גם חגיגות שנת 2000 סייעו לכלכלה, תוך שהן גורמות לצליינים רבים להגיע לישראל. שנת 2000 הייתה שנת התיירות הטובה ביותר עד אז במדינת ישראל, וביקרו בה כ־2.7 מיליון תיירים.
המגעים המדיניים מול סוריה
לאחר מותו של נשיא סוריה חאפז אל־אסד ב־10 ביוני 2000, עלה בנו בשאר לשלטון. ההערכה בעקבות חילופי ההנהגה בסוריה הייתה כי האפשרות להשיג שלום עם סוריה נדחתה לתקופה בלתי מוגבלת, מפני שבשאר אלחאפז אל-אסד היה צריך לבסס את מעמדו כנשיא, ולכן לא היה יכול להגיע לפשרות בשיחות עם ישראל.
הנסיגה מלבנון
חלק מרכזי ממסע הבחירות של ברק היה הבטחה שבתום שנה לכהונתו כראש הממשלה, יוציא את צה"ל מרצועת הביטחון בדרום לבנון, תוך הנחה שהפתרון למשבר הביטחוני יוכל לבוא רק על ידי הסכם שלום עם סוריה. אף שהשיחות עם סוריה עלו על שרטון, כאמור לעיל, החליט ברק לקחת את הסיכון שבהוצאת צה"ל מלבנון ללא הסכם.
על סמך ההבטחה לסגת מלבנון שנה לאחר הקמת ממשלתו, הציפיות היו שהנסיגה תתקיים ב־6 ביולי 2000. בסופו של דבר התבצעה הנסיגה ב־24 במאי, שישה שבועות לפני המועד הצפוי. הסיבה העיקרית להקדמת מועד הנסיגה הייתה התפוררותו של צבא דרום לבנון. כחלק מהשיחות עם סוריה עמד ברק על כך שצד"ל ישולב בצבא לבנון לאחר נסיגת ישראל מלבנון. מכיוון שהשיחות עם סוריה נכשלו, הייתה תחושה בצד"ל שהארגון לא יוכל לשרוד לאחר הנסיגה. עם התקרבות מועד הנסיגה, מרבית חיילי צד"ל עזבו את עמדותיהם. חלקם העדיפו לברוח לישראל מאשר לסכן את גורלם בלבנון, וחלקם בחרו להישאר בלבנון ולתת לממשלת לבנון למצות איתם את הדין. באוקטובר 2000 התרחשה חטיפת החיילים בהר דב.
המגעים המדינים מול הפלסטינים
במהלך המשא ומתן בקמפ דייוויד הסכים ברק לכונן מדינה פלסטינית על שטח של יותר מ־90% משטחי רצועת עזה ויהודה והשומרון, ואף לוותר על ריבונות ישראל בשכונות הערביות שבמזרח ירושלים. כמו כן הציע ברק לפלסטינים ריבונות דתית בהר הבית ו"מסדרון בטוח" מהשכונות הערביות אליו. המשא ומתן נכשל. ברק האשים את ערפאת בסירוב לבצע כל ויתור או להעלות הצעה נגדית להצעות שהעלו ברק וקלינטון. בגרסתו של ברק תמכו גם הנשיא קלינטון והנסיך הסעודי בנדר.
פרוץ האינתיפאדה השנייה והקדמת הבחירות
בשל כישלון השיחות בקמפ דייוויד, ולאחר עליית ראש האופוזיציה אריק שרון להר הבית, החלה האינתיפאדה השנייה. באוקטובר 2000 התרחשו פרשת מדחת יוסף (בראש השנה) והלינץ' ברמאללה (לאחר יום כיפור) שעוררו ביקורת על צה"ל ובפרט על ברק. במקביל החלו אירועי אוקטובר 2000, שורת הפגנות אלימות ביישובים הערבים שכללו חסימות צירים מרכזיים, בעיקר בגליל ובמרכז הארץ. במהלך דיכוי ההפגנות, נורו ונהרגו בהתפרעויות 13 ערבים, (12 אזרחים ושוהה בלתי חוקי) מאש המשטרה במחוז הצפון. אזרח יהודי אחד נהרג בכביש החוף ליד חדרה, כתוצאה מיידוי אבנים, וכן נפצעו אזרחים עוברי אורח יהודים רבים. בעקבות אופן טיפולו בהפגנות כולל הוראה לירי באש חיה, הודח מפקד מחוז הצפון במשטרה אליק רון והוקמה ועדת אור. לנוכח הרוב שהסתמן בכנסת להקדמת הבחירות, והעובדה שלמעשה מן הקואליציה הרחבה שהקים אהוד ברק בראשית שלטונו לא נותר כמעט דבר, הודיע ברק ב־10 בדצמבר על התפטרותו מראשות הממשלה ועל עריכת בחירות מיוחדות לראשות הממשלה עד סוף הקדנציה של הכנסת. בינואר 2001 יזם עם שר החוץ שלמה בן עמי, שהחליף את דוד לוי, את ועידת טאבה, שנועדה להשיג שלום עם הפלסטינים וספגה ביקורת רבה מהימין, שהציג אותה כתעלול בחירות. הבחירות, שבהן נבחר ראש הממשלה ישירות ובנפרד ממפלגתו, נערכו ב־6 בפברואר ומול ברק התמודד אריאל שרון. רוב האזרחים הערבים החרימו את הבחירות ואחוז ההצבעה הכללי היה הנמוך ביותר מאז הקמת המדינה, ועמד על 62.28%. ברק זכה רק ב־37.4% מהקולות. לאחר ההפסד בבחירות הישירות, התפטר ברק מתפקידיו כיו"ר מפלגת העבודה וח"כ, והודיע על עזיבת החיים הפוליטיים.
כאיש עסקים
לאחר שהתפטר פנה ברק לעולם העסקי, וחבר לאילי הון ולאנשי עסקים בולטים בישראל ובעולם. הוא ערך הרצאות בתשלום ברחבי ארצות הברית ושימש מקדם מכירות, יועץ ושותף במספר חברות, בהן בעלות אופי ביטחוני, למשל חברה לפיתוח שרוולי הצלה ממגדלים. הוא היה שותף בקרן ההשקעות SCP וכיהן כנשיא חברת גילת סאטקום שעוסקת בתקשורת לוויינים. בין החברות עמן היה קשור הייתה חברת המחשוב EDS וחברות הקשורות לעופר גלזר שמטרתן לנצל פצלי שמן בירדן ובנגב. עם שובו לפעילות פוליטית, העביר את עסקיו לבעלות בנותיו. מבקר המדינה ציין ב־2011 כי הליך ההעברה לקה בפגמים ושפעולות ברק לא עלו בקנה אחד עם הנורמות המצופות משר.
בשנים 2004–2006 קיבל ברק כ־2.3 מיליון דולר מקרן וקסנר, בתמורה למחקר בן 267 עמודים בנושא הסכסוך הישראלי־פלסטיני ומחקר נוסף שלא הושלם בנושא מנהיגות.
חזרה לראשות המפלגה ולממשלה
לצד עסקיו לא זנח ברק את הפוליטיקה: הוא חבר להיסטוריון בני מוריס ויחד הם ענו (בצורת ראיון) למאמר של רוברט מאלי וחוסיין אגא שהאשים את ברק בכישלון שיחות קמפ דייוויד.
ברק נקרא להעיד בוועדת אור, שחקרה את אירועי אוקטובר 2000. במסקנות הביניים הוועדה "הזהירה" אותו בשישה סעיפים ולבסוף קבעה שהוא אחראי רק בשניים מהם, שנגעו להתייחסות כללית למצב לפני אירועי אוקטובר 2000 ולאי־מתן הוראה למתן את תגובת המשטרה. הוועדה מצאה שאיננו אחראי כלל לליקויים בארבעת הסעיפים האחרים. בסופו של דבר, בשל היותו נבחר ציבור לא התקבלו נגד ברק המלצות אישיות.
בנובמבר 2004 הודיע ברק על שובו לחיים הפוליטיים ועל כוונתו להתמודד שוב על הנהגת מפלגת העבודה. לאחר בעיות עם מפקד העבודה ולאחר שנוכח כי אין לו סיכוי רב להיבחר לראשות העבודה קרא ברק ב־2 בספטמבר 2005 לכל המתמודדים להתייצב מאחורי שמעון פרס. אף שקריאתו לא נענתה, הודיע ברק על פרישתו מהמרוץ לראשות המפלגה ב־11 בספטמבר.
ב־2006, במהלך הרכבת הממשלה ה־31, עלתה האפשרות ששרי מפלגת העבודה ייבחרו על ידי מרכז המפלגה. ברק הודיע אז כי יתמודד על כל תפקיד שר אפשרי. לפי ההערכות שנשמעו באותה תקופה, סיכויו להיבחר לתפקיד שר היו גבוהים, אך לבסוף, נבחרו השרים על ידי יו"ר המפלגה, עמיר פרץ, ולא על ידי המרכז, וברק נשאר מחוץ לממשלה.
לאחר מכן הוזמן על ידי ראש הממשלה, אהוד אולמרט, להחליף את עמיר פרץ ולכהן כשר הביטחון. הוא הושבע כשר ביטחון וכסגן ראש הממשלה ב־18 ביוני 2007 על רקע עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה.
שר הביטחון
ברק כיהן כשר הביטחון בעת תקיפת הכור הגרעיני בסוריה. הוא סבר שישראל יכולה לדחות בחודשים אחדים את תקיפת הכור. ב־3 בפברואר 2008, לאחר פרסום הדו"ח הסופי של ועדת וינוגרד, הודיע ברק כי לא יפרוש מהממשלה בשל האתגרים בפניהם ניצבת ישראל, כאשר הוא התייחס ספציפית לרצועת עזה, לבנון וחזבאללה ואמר כי הוא "נשאר בממשלה כדי לתקן את הליקויים" כפי שהתבטאו בדו"ח הסופי ובשיקום צה"ל והדרג המדיני. עוד אמר כי "דו"ח וינוגרד הוא דו"ח קשה, ויש ממנו גם השלכות וגם מסקנות לא פשוטות במישור האישי והערכי. בכוונתי לחזור ולהתמודד עם מסקנות אלה בבוא העת ולקבוע מועד לבחירות". ברק שימש כשר הביטחון גם במהלך מבצע חורף חם. בתחילת 2008 מינה את "ועדת שמגר", ועדה ציבורית בראשותו של נשיא בית המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר, לקביעת עקרונות לניהול משא ומתן לפדיון שבויים ונעדרים.
זמן קצר לאחר מינויו של ברק, החל סבב לחימה חדש בין ישראל לחמאס ושאר ארגוני הטרור המרכזים רצועת עזה. הלחימה התבטאה בסיכול ממוקד של צה"ל של פעילי חמאס וירי של 42 רקטות לעבר שדרות ואשקלון ותגובת צה"ל בפתיחת מבצע חורף חם, שבסיומה הוחלט על הסכם רגיעה (תהדיאה), בת שישה חודשים, בין ישראל לבין חמאס ברצועת עזה, שהוצאה לפועל בתיווך מצרי. התהדיאה נשברה ב-5 בנובמבר 2008 במבצע אתגר כפול שבו גדוד הסיור של הצנחנים (שרף) השמיד בית ממולכד ומנהרה שחפר החמאס שלוש מאות מטרים מעבר לגדר הגבול עם רצועת עזה. המנהרה הייתה אמורה לשמש לפעילות טרור. בתגובה להשמדת הבית ממולכד והמנהרה החל ירי רקטי מסיבי של חמאס, שעיקרו כיוון למרכזי אוכלוסין אזרחיים. ירי הרקטות נמשך כל אורך נובמבר והמשיך גם לחודש דצמבר. בתגובה הורה ברק על סגירת המעברים עד שהירי יפסק.
לנוכח ההסלמה הביטחונית החלו הכנות למבצע עופרת יצוקה, שהחל ב-27 בדצמבר 2008. מטרתו של המבצע הייתה "לפגוע קשה בממשלת חמאס על מנת לגרום למציאות ביטחונית טובה יותר לאורך זמן סביב רצועת עזה, תוך חיזוק ההרתעה וצמצום ירי הרקטות ככל שניתן". בסופו של דבר הוגדרו שלושה יעדים למבצע: הראשון - ליצור רגיעה ביטחונית שתשרוד לאורך זמן; השני - למנוע את יכולת חמאס להתחמש; והשלישי - להחזיר את החייל החטוף גלעד שליט. היעד האחרון לא הוגדר חד משמעית ולא הושלם. המבצע החל בהפצצה אווירית של צה"ל על מטרות אסטרטגיות ברחבי הרצועה, ולמחרת פתיחתו ברק אישר העברת 100 משאיות עמוסות במזון ותרופות כסיוע הומניטרי לתושבי רצועת עזה. באותו היום אישרה הממשלה את הצהרתו של ברק על מצב מיוחד בעורף ביישובי עוטף עזה, וכן הפעלת משק לשעת חירום. כמו כן הוחלט לא לחדש את הלימודים באזורי העימות בדרום בתום חופשת החנוכה. במהלך היום פגעו רקטות ביישובים שונים.
במבצע נעשה אחוז שימוש גבוהה בפצצות מונחות והוצאה לפועל גם סדרת סיכולים ממוקדים של מפקדים ובכירים בארגוני הטרור. ב-3 בינואר, בחסות הפגזה ארטילרית של צה"ל לעבר מטרות טרור, החלה כניסת כוחות קרקע, בדמות חי"ר, הנדסה קרבית ושריון, לתוך רצועת עזה. במקביל החל גיוס חיילי המילואים - הקבינט המדיני-ביטחוני אישר גיוס של עשרות אלפי חיילי מילואים מהמערך הלוחם והתומך, אף שלמעשה קיבלו פחות מ-10,000 חיילי מילואים צו 8. במהלך המבצע הופנתה ביקורת בינלאומית נגד ישראל, בין היתר על השימוש בפצצות זרחן, ולאחר המבצע פסק השימוש בהם. חלק ניכר מהלחימה התנהל בשטח מיושב, כשאנשי החמאס פועלים בקרב אזרחים, מנצלים אותם בתור מגן אנושי ומסכנים אותם. ב-17 בינואר, סמוך לשעה 23:00, הכריז ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט במסיבת עיתונאים על הפסקת אש חד-צדדית שתכנס לתוקפה החל מהשעה 2:00 בלילה. עם כניסת הפסקת האש לתוקפה, החל צה"ל לדלל את כוחותיו ברצועת עזה. ראש הממשלה אולמרט, שר הביטחון ברק והרמטכ"ל אשכנזי הכריזו שיעדי המבצע הושגו, חמאס הוכה קשות ונוצרו תנאים לשינוי מהותי במציאות הביטחונית בדרומה של מדינת ישראל. אחרוני הכוחות יצאו מהרצועה ב-21 בינואר, לאחר ההשבעה של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית. המבצע הסתכם ב-13 הרוגים ישראלים (10 חיילים ו-3 אזרחים), מעל לאלף הרוגים בצד של החמאס, מתוכם לפחות 800 פעילי טרור, ופגיעה משמעותית במערך הצבאי של החמאס.
בשנת 2009 פרסם מבקר המדינה, מיכאל לינדנשטראוס, דו"ח שהצביע על כשלים ארגוניים חמורים במשלחת מערכת הביטחון לסלון האווירי בפריז ביוני אותה שנה. המשלחת נדרשה לשלם הוצאות גבוהות, ובכלל זה סוויטה שבה השתכן שר הביטחון, אהוד ברק, במלון אינטרקונטיננטל בעלות של 2,500 אירו ללילה.
ב־17 בינואר 2011 הביא ברק לפילוג מפלגת העבודה כאשר פרש ממנה עם ארבעה ח"כים נוספים כדי להקים את סיעת "העצמאות". מפלגת העבודה נותרה עם שמונה חברי כנסת.
סוגיה מרכזית שבה עסק ברק בכהונה זו היא סוגיית תקיפתם של מתקני הגרעין באיראן. הוא ציין כי: "על הגרעין האיראני מתנהל דיון ציבורי מזה שנים בישראל, ישנם אינסוף ראיונות ודיונים ציבוריים, אנחנו לא מסתירים את מחשבותינו. עם זאת, יש סוגיות מבצעיות שלא דנים בהן באופן ציבורי, כי אז לא ניתן יהיה לבצע אותן". לדעת ברק, איראן גרעינית מסוכנת יותר מאשר תקיפה באיראן אך הערכות פרשנים לגבי עמדתו שונות מאוד זו מזו.
בנובמבר 2012 חלה הידרדרות ביטחונית מחודשת בגזרת הדרום, ובעקבותיה הוחלט להוציא לפועל את מבצע עמוד ענן. ההחלטה על היציאה למבצע התקבלה בישיבה של המטבחון הממשלתי ב-13 בנובמבר. בעת ההכנות למבצע, כאשר הוחלט כי מהלך הפתיחה של המבצע יכלול בנוסף לפגיעה בתשתיות החמאס גם מהלך של סיכול ממוקד, התעקש הרמטכ"ל כי אחמד ג'עברי יהיה היעד הנבחר, על אף הקושי לאתר את מיקומו. על מנת להונות את החמאס וכדי לסייע בהשגת יתרון ההפתעה בעת פתיחת המבצע, הועברה לכלי התקשורת דיסאינפורמציה שכללה מסרים מפייסים שנושאם היה תום סבב הלחימה, וכן הצהרות כלליות בלבד של ברק על תגובה עתידית של ישראל. בבוקר יום פתיחת המבצע יצאו ברק וראש הממשלה נתניהו לסיור ברמת הגולן, מה שנתפס מאוחר יותר כמצג שווא לפיו נושא הגזרה הסורית הוא הנושא המרכזי שעומד בראש סדר היום בישראל, ולא נושא הירי מרצועת עזה.
לאחר תחילת המבצע תיאר ברק את מטרותיו: "חיזוק ההרתעה, פגיעה קשה במערך הרקטות, פגיעה כואבת בחמאס ובארגוני הטרור, צמצום הפגיעה בעורף האזרחי שלנו". ביום הראשון למבצע החלו הפצצות אוויריות, הסיכול הממוקד בג'עברי צלח, חיל הים השתתף גם כן בהפגזות וברק הודיע בפומבי כי הושמדו רוב רקטות הפג'ר 5. כמו כן, לאחר החיסול הכריז שר הביטחון על מצב מיוחד בעורף בטווח של 40 ק"מ מרצועת עזה. הממשלה אישרה הכרזה זו לתקופה של חודש. בעקבות פעולות אלו הגיב החמאס בירי של קסאמים באזור עוטף עזה וגראדים לעבר באר שבע בהמשך לעבר מרכז אוכלוסין נוספים בכל דרום הארץ ואף ירושלים וגוש דן. לקראת ערב היום השני נערך משאל טלפוני בין שרי הממשלה לאישור עקרוני לגיוס 75 אלף חיילים שאושר פה אחד. בפועל, גויסו במהלך כל המבצע כ־57,000 חיילים.
המבצע נמשך שמונה ימים, במהלכו בוצע בין היתר ניסיון סיכול כושל של מנהיג חמאס, אסמאעיל הנייה. בהוראת שר הביטחון הוצבה סוללת כיפת ברזל נוספת, חמישית במספר, כחודשיים מוקדם מן הצפוי, להגנת גוש דן. הסוללה ירטה רקטה ראשונה כשעה בלבד לאחר שהפכה למבצעית. עם ההחלטה על הפסקת האש ב-21 לחודש, מסיבת עיתונאים התקיימה בירושלים בהשתתפות נתניהו, ברק ושר החוץ ליברמן, שהודיעו על תמיכתם בהסכם להפסקת האש. הפסקת האש נכנסה לתוקף בשעה 21:00 אך בפועל גם בשעות שלאחר כניסת הפסקת האש לתוקף שוגרו לעבר יישובי הדרום רקטות ופצצות מרגמה, ולמחרת לא התקיימו לימודים ביישובים שבטווח 40 ק"מ מרצועת עזה. המבצע הסתכם בשישה הרוגים ישראלים, 155 פעילי טרור הרוגים ו-68 אזרחים עזתים הרוגים.
ב־26 בנובמבר 2012 הודיע ברק על פרישתו מהחיים הפוליטיים בשנית ועל כך שלא יתמודד בבחירות לכנסת התשע עשרה כעבור שלושה ימים, ב־29 בנובמבר, ביקר ברק בפנטגון. במהלך הביקור העניק לו מזכיר ההגנה לאון פנטה את מדליית מחלקת ההגנה לשירות ציבורי מצטיין. בעקבות פרישתו החליטה סיעת העצמאות לא להתמודד בבחירות לכנסת התשע עשרה שנערכו ב־22 בינואר 2013, וכהונתו של ברק הסתיימה עם השבעת ממשלת ישראל השלושים ושלוש ב־18 במרץ וכניסתו לתפקיד של משה יעלון.
תקופת פרישתו מהפוליטיקה
כחודשיים לאחר פרישתו הודיעה נציגות בנק יוליוס בר השווייצרי בישראל, כי שכרה את ברק לתפקיד יועץ מיוחד. בינואר 2014 מונה כדירקטור בחברת CIFC האמריקאית הנסחרת בנאסד"ק.
בנובמבר 2014 הורה היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, לבדוק טענה של ראש הממשלה לשעבר, אהוד אולמרט, לפיה ברק קיבל שוחד, ובינואר 2016 החליט לגנוז את הבדיקה.
במהלך 2016 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת ההזנק REPORTY, לאחר שגם השקיע בה.
ב־16 ביוני 2016, ברק נשא נאום בכנס הרצליה 2016 במכון למדיניות אסטרטגית במרכז הבינתחומי הרצליה בו ביקר את ממשלת ישראל השלושים וארבע ואמר: "אם הממשלה לא תתעשת - יש להפילה במחאה עממית".
במאי 2017 פרסם ברק במוסף "ספרים" של "הארץ" מאמר ביקורת ארוך ומקיף על ספרו של מיכה גודמן "מלכוד 67". במאמר זה פרס ברק כמה מעמדות היסוד של השמאל הישראלי. בפרט טען ברק כי כל מומחי הביטחון תמימי דעים שלהחזקת השטחים אין כל יתרון ביטחוני. בניגוד לטענתו של גודמן, לפיה השמאל נשען על אמון בהסדרים בינלאומיים ועל כוחה של הקהילה הבינלאומית לערוב לביטחונה של ישראל במקרה של נסיגה, ציין ברק כי רובו ככולו של השמאל הציוני נשען על כוחה הצבאי והכלכלי של מדינת ישראל כערובה לביטחונה הן בהווה והן בעתיד ואינו מטיל את יהבו על הקהילה הבינלאומית.
במאי 2018 יצא בארצות הברית ספרו האוטוביוגרפי באנגלית "My Coun­try, My Life: Fight­ing for Israel, Search­ing for Peace" (ארצי, חיי: לחימה למען ישראל, חיפוש אחר שלום). הספר זכה ב בקטגוריית אוטוביוגרפיות לשנת 2018.
בשנת 2018 נמנה ברק עם מייסדי חברת ההזנק Toka. בספטמבר 2018 מונה ליו"ר פעיל של חברת הקנאביס הרפואי קנדוק/אינטרקיור.
ביולי 2022 מונה ברק ליו"ר משותף (יחד עם יריב אלרואי) של חברת שחל טלרפואה.
חיים אישיים והשכלה
ב־1968 קיבל ברק תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, וב־1978 קיבל תואר שני בניתוח מערכות מאוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
במהלך שירותו הצבאי הכיר את נאוה לבית כהן, מורה לאנגלית. במרץ 1969 הם התחתנו ונולדו להם שלוש בנות. באוגוסט 2003 התגרשו השניים. ברק התגורר במשך שנים רבות בכוכב יאיר, ולאחר גירושיו עבר להתגורר בדירה במגדלי אקירוב בתל אביב. בעקבות ביקורת ציבורית על דירת הפאר בה התגורר, מכר את הנכס. כיום מתגורר ברק במגדל אסותא בתל אביב.
ב־27 ביולי 2007 נשא את נילי פריאל לאישה.
פנחס גרייבסקי
פנחס מרדכי גְרָיֶיבְסקי (לעיתים נכתב גראייבסקי; בכתיב יידי: גראיעווסקי; 13 במרץ 1873, י"ד באדר תרל"ג - 12 במרץ 1941, י"ג באדר תש"א) היה סופר ומתעד חיי היהודים בירושלים.
ביוגרפיה
גרייבסקי נולד וחי בירושלים כל חייו. התחנך בישיבת עץ חיים אצל רבי משה כהנוב. אביו, רבי צבי, היה ממשפחת רבנים וקודם שעלה לארץ לישראל שימש דיין ומורה הוראה בעיר סלונים. לאחר נישואיו, המשיך ללמוד תלמוד ופוסקים והיה מקורב לרבי שמואל סלנט, רבה של ירושלים. בשנת תרנ"ג נעשה לפי בקשת רבי שמואל מסלנט עוזרו של יחיאל מיכל פינס בהנהלת בית החולים ביקור חולים, בו עבד קרוב ל-43 שנים.
בשנת תרנ"ה הצטרף לאגודה הירושלמית של בני היישוב הישן בשם "ישוב ארץ הקודש", שנוסדה במגמה להכשיר בחורי ישיבות לעבודה חקלאית ולעזור להם להתיישב על הקרקע. היה גם חבר בני ברית ומנאמני המזרחי בירושלים. לרעיון יישוב הארץ תרם גם מפרי עטו במאמרים ומחקרים בעיתוני הארץ וחוץ-לארץ ובספר בשם "חיבת ציון".
עד שנת 1932 התגורר בעיר העתיקה, ומשנה זו ועד למותו התגורר בשכונת ימין משה.
נינו הוא פרופסור אייל בן אליהו.