cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאהוב את וינסנט
עלילה
ארמנד מגיע לאובר-סור-אוּאז, היכן שגאשה התגורר, אך התברר לו שהלה נסע למספר ימים. ארמנד החליט להישאר בכפר עד לשובו ולשהות בפונדק שבו וינסנט נפטר. בפונדק הוא פגש את אדלין רבוקס שחיבבה את וינסנט וגם הופתעה ממותו הפתאומי. היא הציעה לארמנד לפגוש את הדייג המקומי שסיפר לו שוינסנט התיידד עם בתו של ד"ר גאשה, מרגריטי. כשארמנד פגש את מרגריטי, היא הכחישה את הקשר וכעסה עליו ברמזו שוויכוח בין אביה לווינסנט גרם להתאבדותו הפתאומית.
במהלך מפגשיו של ארמנד עם מכריו של וינסנט, הוא התוודע לתיאוריה שבה שוינסנט נורה ולא התאבד. הוא שמע על בחור בשם רנה שנהג להציק לווינסנט. רנה היה שיכור לעיתים קרובות ונהג להחזיק רובה. ד"ר מאזרי שבדק את וינסנט טען שלפי פצע הירי בגופו של וינסנט, לא הייתה אפשרות ממשית של התאבדות בדרך של ירי עצמי אלא כתוצאה מירי של אדם אחר. ארמנד מספר את התאוריה הזו למרגריטי שהתוודתה על חברות קרובה לווינסנט, אך היא סבורה שרנה לא רצח את וינסנט.
לאחר השתלשלות האירועים, ארמנד נפגש לבסוף עם ד"ר גאשה שהבטיח לשלוח את המכתב של וינסנט לאלמנתו של תיאו, ג'ואנה. גאשה הודה שהשניים התווכחו על פחדנותו של גאשה להגשים את חלומו כצייר ועל תלותו הכלכלית של וינסנט באחיו תיאו. גאשה סבר שוויכוח זה הוביל להתאבדותו של וינסנט. כשארמנד שב לביתו, הוא ואביו מתקבלים מכתב תודה בשם ג'ואנה על שליחת מכתבו האחרון של וינסנט. המכתב נחתם "באהבה וינסנט" (Loving Vincent).
קישורים חיצוניים
ביקורות
מצר יבשה
מצר יבשה או איסתמוס הוא רצועת יבשה שמקשרת חטיבות יבשה רחבות ומפרידות בין שטחים ימים. השם הלועזי איסתמוס, שפירושו ביוונית (ἰσθμός) "מעבר צר", הוא שמו המקורי של מצר קורינתוס וגם משמש בתור המונח הגאוגרפי לכול מצרי היבשה.
לעיתים קרובות בונים תעלות דרך מצרי יבשה על מנת ליצור קיצורי דרך לתחבורה ימית. דוגמאות לכך הן תעלת פנמה ותעלת סואץ שנבנו במצר פנמה ובמצר סואץ, בהתאמה.
סאטורן סקיי
סאטורן סקיי (באנגלית: Saturn Sky) היא מכונית ספורט רודסטר פתוחה מתוצרת חטיבת תאגיד סאטורן (קרוי גם : Saturn LLC) מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 2009–2006 (דגם שנת 2007) בארצות הברית
==נתונים==
סינגפור איירליינס
סינגפור איירליינס (במנדרינית: 新 加 坡 航 空 公 司; באנגלית: Singapore Airlines, ידועה גם כ-SIA) היא חברת התעופה הלאומית של סינגפור. בסיס הבית שלה נמצא בנמל התעופה סינגפור צ'נגי, מהעמוסים בעולם. נחשבת לאחת מחברות התעופה היוקרתיות והטובות בעולם, בשנת 2018 זכתה במקום הראשון בתואר "חברות התעופה הטובות בעולם", ובשנת 2019 זכתה במקום השני.
תולדות החברה
סינגפור איירליינס נוסדה ב-12 באוקטובר 1947 בשם "מלאיאן איירוויז לימיטד".
כאשר סינגפור יצרה ברית עם מלזיה בשנת 1963, שונה שמה של החברה ל"מלזיאן איירליינס" או בקיצור MAS. בשנת 1966 כאשר פורקה הברית בין המדינות שונה שמה של החברה ל"מלזיה-סינגפור איירליינס" או בקיצור MSA. השנה הבאה הייתה שנת מפנה בחברה, יעדים חדשים נוספו, וכן הגיע מטוס הבואינג הראשון של החברה מסוג בואינג 707 וזמן קצר לאחר מכן נוספו גם מטוסי בואינג 737.
החברה במתכונתה הנוכחית פורקה בשנת 1972 בעקבות סכסוכים פוליטיים בין שתי המדינות. החברה התפרקה לשתי חברות, סינגפור איירליינס ומלזיה איירליינס.
בשנת 2000 רכשה החברה 49% ממניותיה של חברת התעופה הבריטית וירג'ין אטלנטיק..
באוקטובר 2007 נמסר לחברה מטוס איירבוס A380, ובכך הפכה סינגפור איירליינס למפעילה הראשונה בעולם של מטוס זה.
בשנת 2012 מכרה החברה את כל מניותיה בווירג'ין אטלנטיק לחברת התעופה האמריקאית דלתא איירליינס.
עד 2013 הפעילה החברה את קו הטיסה המסחרי הארוך ביותר בעולם: מסינגפור לניו יורק, שהם 16,700 ק"מ בזמן טיסה של כ-18 שעות, שבוצעה במטוסי איירבוס A340 שהוסבו לצורך הפעלת הקו לתצורת מושבים הכוללת 100 מושבי מחלקת עסקים בלבד. ב-2013 בוטל הקו, והוא שב לפעול ב-11 באוקטובר 2018 במטוסי איירבוס A350-900ULR בתצורת מחלקת תיירים פלוס, ומחלקת עסקים. לאחר מגפת הקורונה שבה החברה להפעיל את הקו, ושדרגה את הטיסה בעוד כמה קילומטרים לאחר שהחלה לנחות בקו זה בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי.
בחודש ספטמבר 2016 הודיע להחברה שהיא תוציא משירות את מטוס ה-A380 הראשון שלה 9V-SKA ושהיא תחליפו באחד ממטוסי הA380 שהזמינה.
במרץ 2018 קיבלה החברה את הבואינג 787-10 הראשון של החברה. החברה היא גם לקוח ההשקה של דגם זה.
פעילות החברה בישראל
בנובמבר 2018 התפרסם שהחברה שוקלת לפתוח קו מסינגפור לתל אביב החל משנת 2019.
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא סינגפור איירליינס באתר Airliners.net
שירים שונים (נתן זך)
שירים שונים הוא אחד המייצגים המובהקים של התמורה השירית שחוללו זך ומשוררים אחרים בני דור המדינה בשירה העברית בשנות ה-50. עם יציאתו של הספר, הפך זך לאחת הדמויות המכוננות והמשפיעות ביותר בשדה הספרות העברית. מעמד זה אִפשר לזך להציב שורה חדשה של מושגי ביקורת ומאפיינים שיריים, אשר הולידו תפיסה מחודשת בנוגע לשאלה מהי שירה במיטבה.
הספר מציג מוזיקליות שירית חדשה, המבוססת על חיוּוי שירי מינימליסטי, מתוחכם ומאופק מבחינה רגשית. כמו כן, מבחינה לשונית הספר מתאפיין בדלות אמצעים פיגורטיביים ובלשון הדיבור, והטון-הדובר נוטה להשתמש לא אחת באירוניה.
ההקשר ההיסטורי
בשנת 1955 ראה אור ספר ביכוריו של זך שירים ראשונים. בשנים אלה ייסד זך עם יהודה עמיחי, משה דור, אריה סיון, בנימין הרשב ואחרים את חבורת "לקראת", שכונתה מאוחר יותר קבוצת "משוררי דור המדינה", וחוללה תמורה בפואטיקה של השירה העברית. זך היה ממובילי החבורה, שנעשתה בחלוף העשור לקבוצה מרובת כוח בשדה הספרות בישראל. לצד חבורה זו, שנמנו בה הנזכרים לעיל, פעלו משוררים נוספים דוגמת דליה רביקוביץ, דן פגיס ודוד אבידן, ששמרו על זיקה עם מהלכי הקבוצה אך גם על מידת עצמאות, הן בנוסחים הפואטיים שלהם והן בתפיסה של שיח הביקורת.
עיקרה של תמורה פואטית זו, שנתן זך היה לדוברהּ ולמנסחהּ המרכזי, היה תנועה אל שירה אישית יותר וניסיון להתרחק משירה העוסקת בנושאים פוליטיים-לאומיים ואידיאות גדולות. משוררי דור המדינה ביקשו להתקרב אל אני-סובייקט, החוֹוה את היום-יום כ"משתתף פעיל בעולם", בהיעדר פאתוס, רטוריקה וגרנדיוזיות, ובהיעדר תבנית שירית שקולה וחרוזה. במידה רבה כוננה שירת דור המדינה את המעבר מן החוץ אל הפנים, וביקשה להעביר את מעשה-השיר, על צורתו ועל תוכנו, מן המציאות החיצונית אל המציאות הפנימית.
הפולמוס עם נתן אלתרמן
בסוף שנות ה-50' פרסם נתן זך, משורר צעיר, מאמר שכותרתו: "הרהורים על שירת אלתרמן". המאמר תקף באופן חריף את שירת אלתרמן, וסימן תפנית מכריעה בשירה העברית לקראת המחצית השנייה של המאה ה-20.
ברשימה זו פרשׂ זך את מה שראה כ"כשליו השיריים" של אלתרמן, והאשימו בין השאר בפאתוס ובהתרחקות מלשון הדיבור, ב"הינזרות משפת הרחוב", וכמי שנתון בשִעבוד "למרותה של סימטריה משקלית חד גונית". אותה הסימטריה היוצרת את הבית השקול ואת משמעת החריזה היא, לטענת זך, זו "הנוטלת את נשמתה של מילה במקומה".
אולם רשימת ביקורת זו, לא רק האירה את חסרונותיו השיריים של אלתרמן, אלא גם ביקשה להעמיד מודל שירי הופכי מובהק, אנטי-אלתרמני. לטענת זך, הסכמה הסימטרית המאפיינת את שירת אלתרמן יוצרת אפקט היפנוטי אשר גורם לקוראים לקרוא את השיר בלי השתהות ובחוסר תשומת לב. לעומת זאת, "ההטעמות הבלתי-מגויסות של הנשימה, המוכתבות על ידי תוכן השיר והרגש שבו, יוצרת מתיחות המעוררת אותנו מהתרדמה ההיפנוטית של המשקל במידה מספקת כדי לשים לב".
הספר שירים שונים ממחיש את התפיסה הפואטית שהשתמעה מביקורתו של זך על שירת אלתרמן. שירי הקובץ מתאפיינים בריתמוס, בחרוז חופשי ובלשון דיבור. מצב היסוד האופייני לשיר הוא דיבור מפי אני-בודד, מהורהר, עמום, מודע לעצמו, מתבונן וספק-מעורב בעולם.
רעיונות מרכזיים
שירי הקובץ מורכבים מחומרי בסיס תמאטיים, מצומצמים בהיקפם וביריעתם. רבים משירי הקובץ עוסקים ביחסים שבינו לבינה, פרידה, בדידות, ניכור, זרות, אובדן וחידלון. כמו כן רבים משירי הקובץ דנים במעשה הדיבור השירי באופן ארס-פואטי. שירי הספר נוקטים מצד אחד לשון דיבור "רזה" ולכאורה לא-שירית, ומן הצד האחר – מוזיקליות עשירה, חד-פעמית ולא-צפויה המדגישה את הטון, את הסיטואציה ואת המתח בין מה שנאמר לבין מה שלא נאמר. לטענת חוקרת הספרות נורית בוכוייץ, שירי הספר מקיימים "מתאם שלילי בין התמאטיקה הטעונה מאוד לבין דרכי עיצובה, היוצרים הנמכה של הדרמטי ושל הטיעון".
"שיר ערב"
דוגמה לאחד משירי הקובץ המבטא היטב את חדשנותו הסגנונית של זך הוא "שיר ערב", המתאר את לבטי הדובר לאחר שנפרד מנערתו:
שיר קצר ופשוט זה ממחיש באופן ממצה את מהפכת הסגנון שזך חולל בשירים שונים. השיר מתאפיין בלשון יומיומית, פשוטה ולא מעונבת, מפתיע בדלותו הלשונית, ועושה שימוש בחזרה מעובה. השיר מתאר אירוע מצער לכאורה, אך אין הוא מתאמץ להעביר את כאב הפרידה. דרך הריתמוס של השיר ומצלולו, מועברת תחושת ה"פלונטר" שחש הדובר, דרך סיבוך ההליכה משתקפת התסבוכת הפנימית. הכאב מועבר בצורה מעודנת, פשוטה ומינימלית.
"רגע אחד שקט בבקשה"
שיר זה, הפותח את הקובץ שירים שונים, נפתח במשפט שנעשה לתו ההיכר של התמורה השירית המזוהה עם זך: "רגע אחד שקט בבקשה. אנא. אני / רוצה לומר דבר מה". האני-הדובר פונה בלשון דיבור אל נמען לא-מוגדר. הפנייה שלו מקוטעת, לא ברורה, מגומגמת, ומוסבת אל מעשה הדיבור עצמו. הסיטואציה הדיבורית אינה ברורה, ואף על פי כן היא מרתקת. בהמשך הבית מתאר הדובר דמות שעברה על פניו ("הוא הלך / ועבר על פני. יכולתי לגעת בשולי / אדרתו"), אך אין אומר הדובר מה זיקתו לדמות העוברת. הדמות מצטיירת כסוג של נווד, אולי נביא או אֵל – יש לה אדרת כמו לאליהו הנביא, והיא נושאת מאפיינים סותרים של דמות אב סמלי, שהוא מחד גיסא מלא הוד מקראי או אגדי, ומאידך גיסא, עלוב וסהרורי.
המבע של הדובר מלא חזרות, פסיחות ופערים. כך למשל הוא מאריך ומשתהה בפיסת מידע אחת: "יכולתי לגעת בשולי אדרתו / לא נגעתי". על פניו נדמה שהשיר מתאר קשר מוחמץ ופרידה מוחמצת בין אב לבנו. אמנם השיר מפזר כל מיני רמזים ואזכורים המערפלים את הסיטואציה הקונקרטית, ויוצרים תחושה של ריבוי משמעות. הבית האחרון פותר לכאורה כמה מהשאלות שהעלה השיר: האב פונה לבנו בתואר "בני". יש בזה משום תיקון של ההחמצה, אלא שאופן המסירה של המפגש מערער את כל מה שהתברר עד לנקודה זו – הבן שביקש לומר דבר-מה, שהתייסר והצטדק, אינו אומר דבר ישיר.
שני שירים אלה הם משיריו הידועים ביותר של זך, שהפכו סמלי שירתו. שירים אלה מדגימים את הפואטיקה הזכית באופן מזוקק: שירה שהיא לכאורה פשוטה, מעוכבת רגש, מוזיקלית-דיבורית, בלתי צפויה, ניסיונית ושונה מכל מה שנתפס כשירה לפני שירים שונים.
השפעת היצירה והתקבלותה
הספר שירים שונים נחשב לאחת מפסגות השירה העברית המודרנית, והוא מספרי השירה המשפיעים והחשובים עד ימינו. ספר זה קידם תמורה בכל תחומי השיר ובתפיסת השירה בכללותה, ועיצב את פניה של השירה העברית שנכתבה אחריו. רבים ממשוררי דור המדינה וממשוררי הדורות המאוחרים לה הושפעו מנוסח השירה של זך, במודע או שלא במודע.
משה לוי (קצין תותחנים)
משה לוי (24 בנובמבר 1933 - 21 במרץ 1977) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, פיקד על אגד ארטילרי 282 במלחמת יום הכיפורים.
לוי, בנם של רחל ואלברט, נולד בעיר רוסה שבבולגריה. עלה עם משפחתו ב-1948 ולמד בתיכון מונטיפיורי בתל אביב. לאחר מכן למד בטכניון ובאוניברסיטת בר-אילן. ביולי 1953 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים. במלחמת סיני שימש מפקד סוללה. בתחילת שנות השישים שימש סגן מפקד גדוד 402. במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 338, גדוד מרגמות 120 מ"מ ושימש מפקד הסיוע החטיבתי של חטיבה 5. לאחר מכן פיקד על קורס קציני תותחנים ובמלחמת ההתשה פיקד על גדוד 404. ב-1971 מונה לסגן מפקד אגד ארטילרי בסיני. במלחמת יום הכיפורים פיקד על אגד ארטילרי 282 של אוגדה 210. האגד הוקם במסגרת שלדית זמן קצר לפני המלחמה. תחת פיקודו סייע האגד בקרבות הבלימה וההבקעה ברמת הגולן. שימש סגן מפקד אוגדה ובתפקידו האחרון בשירות שימש קצין אג"ם של פיקוד הדרום. במהלך שירותו היה גם בשליחות ביטחונית באירופה.
ב-1977 נהרג בתאונת דרכים. הותיר אחריו אישה ובת, נטמן בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
Long Train Runnin'
'Long Train Runnin הוא סינגל, שבוצע על ידי להקת האחים דובי ונכתב על ידי חבר הלהקה טום ג'ונסטון. השיר יצא לאור בשנת 1973.
רקע
השיר נוגן תחילה בהופעות של הלהקה אך הוקלט רק שלוש שנים לאחר מכן. השיר נכלל באלבום The Captain and Me והגיע למקום השמיני במצעד בילבורד הוט 100.
בשנת 1982 ביצעה להקת Traks חידוש לשיר, ובשנת 1991 חודש השיר על ידי הרכב הפופ בננהרמה. גרסת רמיקס בביצוע הדובי ברדרז יצאה בשנת 1993. היא דורגה במצעדים במספר מדינות. במצעד הסינגלים הבריטי הגיעה הגרסה למקום השביעי, השיר היחיד שלהם שהגיע לעשרת הגדולים במצעד זה.
פורט ויין
פורט ויין (באנגלית: Fort Wayne) היא בירת מחוז אלן במדינת אינדיאנה בארצות הברית. העיר נמצאת בצפון-מזרח אינדיאנה, בקרבת המקום בו נשפכים הנהרות סנט מריס וסנט ג'וזף לנהר מאמי. בעיר מתגוררים כ-250,000 תושבים (נכון ל-2010), מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודל אוכלוסייתה באינדיאנה, אחרי הבירה אינדיאנפוליס. במטרופולין של העיר מתגוררים כ-415,000 איש (נכון ל-2010).
היסטוריה
הראשונים שהתיישבו במקום היו בני שבט המיאמי הילידי. באמצע המאה ה-17 הם הקימו במקום בו נמצאת כיום פורט ויין את קקיונגה, שהייתה בירתם.
ב-1790 נשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון הורה לצבא ארצות הברית להשתלט ולאבטח את אינדיאנה. האמריקאים נלחמו נגד בני המיאמי בהנהגתו של הצ'יף צב קטן, אך הפסידו בשני קרבות. בקרב השלישי הצבא בהנהגתו של הגנרל אנתוני ויין הצליח לנצח את הילידים והחריב את קקיונגה. לאחר מכן האמריקאים ניסו להתחיל במסע ומתן עם בני המיאמי, אך לאחר שהאחרונים לא הסכימו הם הביסו אותם בקרב נוסף ב-20 באוגוסט 1794. ב-22 באוקטובר 1794 האמריקאים הקימו במקום את מבצר פורט ויין, כהוקרה לגנרל.
ב-1819, שלוש שנים לאחר שאינדיאנה הפכה למדינה, המבצר נסגר ולידו נוצרה התיישבות שקיבלה את שמו. ב-3 בינואר 1829 ההתיישבות קיבלה מעמד של עיירה וב-22 בפברואר 1840 העיירה קיבלה מעמד של עיר. העיר החדשה המשיכה לגדול ב-1854 עם סיום בנייתה של מסילת רכבת שקישרה בין פיטסבורג בפנסילבניה ושיקגו באילינוי ועברה בפורט ויין.
ב-1913 שלושת הנהרות בסביבת העיר עלו על גדותיהם והותירו 15,000 תושבים חסרי בית. באותה שנה נפתח גם כביש לינקולן שעבר בעיר והיה הכביש הראשון שקישר בין החוף המזרחי והחוף המערבי בארצות הברית.
כלכלה
מימיה הראשונים כלכלת העיר מבוססת על תעשייה ולמספר תאגידים גדולים בארצות הברית יש מפעלים בעיר. בין היתר מייצרים בעיר חלקים לכלי רכב וכן מוצרי חשמל ואלקטרוניקה. כמו כן יש בעיר תעשיית ביטחון גדולה.
אקלים
פורט ויין נמצאת באזור בו שורר אקלים יבשתי לח, עם חורפים קרים יחסית וגשומים וחורפים עם כמות שלגים מתונה. ממוצע המשקעים השנתי עומד על 973.8 מילימטרים.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת אינדיאנה-אוניברסיטת פרדו פורט ויין ואוניברסיטת סנט פרנסיס.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי פורט ויין, הנמצא במרחק של כ-13 קילומטרים דרום-מערבית לעיר. הנמל מציע טיסות למספר ערים מרכזיות באזור, כמו שיקגו. בנוסף מצפון לעיר נמצא שדה התעופה סמית', המשמש בעיקר לתעופה כללית.
בעיר עובר כביש בין-מדינתי 69, המקשר בין המדינות מישיגן וטקסס.
המפיקים (סרט, 1967)
המפיקים (באנגלית: The Producers) הוא סרט קולנוע קומי אמריקני מאת מל ברוקס משנת 1967, שעובד על ידי ברוקס בשנת 2001 גם למחזמר באותו השם. בעקבות הצלחתו הגדולה של המחזמר, הופקה בשנת 2005 גרסה חדשה של הסרט, שהתבססה על המחזה. הסרט והמחזה מתמקדים בעולמם של מפיקים בעולם התיאטרון של ניו יורק, ובקו הדק המפריד בין רע וטוב: בין מחזה גרוע להפליא ומחזה המצליח להצחיק להפליא באמצעות ניסיון להיראות גרוע להפליא.
עלילה
מקס ביאליסטוק, מפיק שזה זמן רב לא הצליח להפיק מחזה מצליח בברודוויי, מאמץ את רעיונו של רואה חשבון ביישן וילדותי בשם לאופולד בלום, להפיק מחזמר שייכשל באופן מוחלט. הסיבה לשיטת פעולה מוזרה זו היא התגלית כי כאשר מחזה נכשל, יכול המפיק לגרוף לכיסו את כספם של המשקיעים, שעה שכאשר מחזה מצליח, עלויותיו עלולות להוריד את המפיק מנכסיו.
בלום, המסתייג תחילה מרעיונו שלו, מחליט לבסוף להצטרף לביאליסטוק ומתפטר מעבודתו כרואה חשבון. כדי להבטיח כישלון חרוץ למחזה אותו יפיקו, תרים השניים בקדחתנות אחר מחזה שאי הצלחתו מובטחת. אחרי מאמצים הם מוצאים את המחזה המושלם, המתואר על-ידם ככזה ה"מעליב, פוגע ומשפיל כל ציבור באמריקה": "האביב של היטלר", פרי עטו של חייל אס אס משוחרר, שנותר נאמן למפלגה הנאצית ולהיטלר עצמו.
לאחר שמצאו את המחזה הגרוע ביותר הם מחפשים את הבמאי הכושל ביותר, ומוצאים במאי שכל הצגותיו נחלו כישלון מוחלט. במאי זה מחליט לבחור שחקן שייתן להיטלר אופי שונה ממה שתואר, ולבסוף בוחר בשחקן היפי מסומם שזה עתה השתחרר מהכלא. בלום וביאליסטוק משוכנעים שכך תהיה ההפקה הכושלת שתורד מהבמה אחרי ערב אחד, וביאליסטוק מתחיל לגייס את ההון הדרוש: שני מיליון דולר. לשם כך הוא פוגש אלמנות זקנות ועשירות, מרגש אותן מינית ואמנותית ומשכנע אותן לתת לו כסף.
המחזמר "האביב של היטלר" מועלה בהשקעה מינימלית, תוך ביטחון עיוור שההצגה תנחל כישלון והקהל יזעם על אופי המחזה. עד לאמצע המערכה הראשונה הקהל אכן אינו מתלהב מהמחזמר ושני המפיקים מחליטים לצאת מהאולם כדי לא לספוג את זעם הקהל. אך בהמשך ההצגה הקהל אוהב את התיאור הלעגני של היטלר ומתאהב במחזה, שהופך ללהיט בין לילה.
בתום המחזה מגיע התסריטאי לדירתו של ביאליסטוק, תוקף את המפיקים ומאיים עליהם באקדח. בהמשך מגיעה המשטרה ועוצרת את התסריטאי ואת המפיקים בחשד לעבירות מס ולמרמה. יוצרי המחזה נשלחים לבסוף לכלא ומעלים שם מחזמר בשם "אסירי האהבה", תוך תקווה לעשות מיליונים מאחורי הסורגים.
עיבודים
משנת 2001 החל פרסום מחדש של הסרט, והעיסוק בו גבר, בעיקר על ידי הבמאית סוזן סטרומן שביימה את המחזמר ואת הסרט, אולם בין שני העיבודים יש הבדלים רבים.
מחזמר
המחזמר הועלה בשנת 2001 בארצות הברית וזכה להצלחה גדולה וזכה ב-12 פרסי טוני - המספר הרב ביותר של פרסים בהם זכה מחזה בברודוויי אי פעם. מל ברוקס עיבד את התסריט מחדש וכתב והלחין שירים (שהתווספו ל"האביב של היטלר" מהסרט המקורי). סוזן סטרומן ביימה ויצרה את הכוריאוגרפיה. השחקנים המקוריים היו: נייתן ליין (מקס ביאליסטוק), מתיו ברודריק (לאופולד בלום), גארי ביץ' (רוג'ר דה ברי), רוג'ר בארט (כרמן גיאה), בראד אוסקר (פרנץ ליפקינד), קיידי הופמן (אולה).
עלילת המחזמר שונה במקצת: במחזמר לא נבחר שחקן חיצוני לשחק את היטלר, אלא המחזאי עצמו, לאחר שהתעצבן על הנבחנים והדגים לכולם כיצד יש לעשות אודישן. לאחר מכן שובר המחזאי את רגלו, והבמאי מחליף אותו, מה שגורם לדמותו של היטלר להיות נלעגת ביותר, וזה גורם למחזאי לתקוף את המפיקים.
ההפקה הישראלית של המחזמר החלה בסוף שנת 2005 בתיאטרון הקאמרי והושקע בה כסף רב, בין היתר בשל התפאורה הענקית. את המחזמר תרגם דן אלמגור וביים מיכה לבינסון. כיכבו בו שלמה בראבא (מקס ביאליסטוק), דרור קרן (לאופולד בלום), איציק כהן (רוג'ר דה ברי, שנקרא בעברית רוג'ר דה-ביל), עידן אלתרמן (כרמן גיאה) אלי גורנשטיין (פרנץ ליפקינד), הילה עופר (אולה) ועוד. בלהקה השתתפו שחקנים, זמרים ורקדנים שחלקם התפרסמו לימים בזכות תוכניות מציאות העוסקות בתחום הבידור: מארינה מקסימיליאן (כוכב נולד 5), רוני שיינדורף (נולד לרקוד 1, גריז), ניר גרינברג (גריז), עופר רגירר (גריז) ויניב הדד (נולד לרקוד 3).
הפקת 2005
בשנת 2005 הופק מחדש הסרט כסרט מוזיקלי, מתוך שאיפה של מל ברוקס לחשוף את הצופים ברחבי העולם לחוויה של המחזמר. סוזן סטורמן הופקדה שוב על הבימוי ועל הכוריאוגרפיה, ולתפקידים הראשיים (מקס, ליאו, רוג'ר וכרמן) לוהקו השחקנים מההפקה המקורית של ברודוויי. לתפקיד אולה לוהקה אומה תורמן, ולתפקיד פרנץ ויל פרל.
אהרן שפירא
הרב אהרן שפירא (נולד בא' בניסן תש"כ, 29 במרץ 1960) הוא רבה האשכנזי של שכונת פרדס כץ בבני ברק, ושליח חב"ד לשכונה.
צביקה כספי
צביקה כספי (27 ביולי 1938 – 6 בנובמבר 2012) היה מנהל ומעבד מוזיקלי של זמר עברי ומנצח מקהלות. בין השאר ניצח על להקת הגבעטרון במשך 17 שנה (1974–1990).
אהרן שפירא
ביוגרפיה
נולד בשכונת קראון הייטס בברוקלין, ניו יורק לרב יצחק אייזיק ולאימו ציפרה שפירא, נכד בן אחר בן למגלה עמוקות.
צביקה כספי
ביוגרפיה
כספי נולד במושבה רחובות ב-1938, בן ראשון לאפריים (פישל) ומלכה זילברברג. צביקה החל לנגן בכינור בגיל 9, ומאוחר יותר הצטרף לתזמורת הגדנ"ע. בשנת 1957 התגייס לצה"ל והצטרף לתזמורת צה"ל בניצוחו של שלום רונלי-ריקליס. בתזמורת צה"ל, בנוסף לכינור, ניגן צביקה בטובה בטקסים ומצעדים. לאחר שחרורו המשיך לשרת במילואים במשך שנים רבות, בעיקר בהכנת מקהלות גדולות לאירועים מיוחדים.
אהרן שפירא
ביוגרפיה
בילדותו התחנך בתלמוד תורה של חסידות בעלז במקום. בישיבה קטנה למד בישיבת צאנז ביוניון סיטי, שם נעשה לחסידו של האדמו"ר רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז קלויזנבורג. בישיבה גדולה למד בישיבת בעלזא בירושלים; באותו תקופה הסתופף רבות בצל הרבי בעל חלקת יהושע מביאלא.
צביקה כספי
ביוגרפיה
לאחר שחרורו ב-1960 ניגן כספי זמן קצר ככנר בתזמורת קול ישראל, אך החליט שעתידו אינו כנגן אלא כמורה. הוא פרש מהתזמורת והחל ללמד מוזיקה במקומות רבים, בהם קריית עקרון, קבוצת שילר, קיבוץ גבעת ברנר, קיבוץ נגבה, ופתח תקווה. מאוחר יותר לימד בקונסרבטוריון למוזיקה בקרית אונו, ועבד עם תזמורות נוער בלוד, רמלה, ובני עטרות (שאז נקראה וילהלמה).
אהרן שפירא
ביוגרפיה
בסיוון תש"ם נישא ליוטא לאה בת נתנאל צבי וקס מנתניה, ממקורביו של הרבי מצאנז קלויזנבורג. לאחר נישואיו התגורר בקריית צאנז בנתניה ושימש משגיח בישיבת צאנז.
צביקה כספי
מחזות זמר ומופעי זמר עברי
ב-1969 פגש צביקה במפיק/זמר אמנון ברנזון, שהציע לו להיות המנהל המוזיקלי של ערב משירי לאה גולדברג שנקרא "נסיעה מדומה". שם פגש צביקה במלחין אלכסנדר (סשה) ארגוב, שהלחין את שירי המופע, והשניים נותרו ידידים קרובים במשך שנים רבות ,עד למותו של סשה ב-1995. את השירים עיבד ידידו של צביקה דניאל שליט. לאחר "נסיעה מדומה" המשיכו צביקה ואמנון ברנזון את שיתוף הפעולה במופע חדש שנקרא השטן ואשת האיכר. במופע, שכלל בלדות ושירי עם מרחבי העולם, השתתפו בנוסף לאמנון גם רפי גרנות ומיכל טל. המופע, והתקליט שיצא בעקבותיו, זכו להצלחה ניכרת ולמאות הופעות ברחבי הארץ. דרך סשה ארגוב הכיר צביקה את הצייר/במאי שמואל בונים, שהציע לו לעבוד כמנהל מוזיקלי במחזות זמר. צביקה השתתף במספר מחזות, שכללו את "מחברות החשק" בתיאטרון בימות, "שמח בנמל" בתיאטרון אלהמברה, "חגיגת קיץ" בתיאטרון הקאמרי ו"הסוחר מוונציה", גם הוא בתיאטרון הקאמרי. ב-1973 הוציאו צביקה ואמנון ברנזון מופע המשך ל-השטן ואשת האיכר שנקרא החייט ואשת הסנדלר, בו השתתפו אמנון, שלומית אהרון, רפי גרנות וקרול מריל. למרות ההצלחה הראשונית, הופעות המופע נקטעו עקב מלחמת יום כיפור.
אהרן שפירא
ביוגרפיה
במשך השנים הפך לחסיד של הרבי מלובביץ' ומוציא כל שבוע עלון עם תורתו של הרבי על פירוש רש"י.
לאחר מכן התגורר תקופה בירושלים, ולאחר כשנתיים התיישב בשכונת פרדס כץ בבני ברק. בשנת תשמ"ו מונה לרב בית הכנסת המרכזי.
צביקה כספי
שלישיית המעפיל ולהקת הגבעטרון
בתחילת שנות ה-70 החל צביקה לעבוד עם שלישיית המעפיל. במקביל להיותו המנהל המוזיקלי, החל לעבד את השירים בעצמו. עיבודיו, שתרם להם ניסיונו ככנר קלאסי, יוחדו במקוריות, יצירתיות, והרמוניה מורכבת, וזכו לפופולריות רבה. השלישייה הקליטה שלושה תקליטים במהלך העבודה המשותפת עם כספי.
אהרן שפירא
ביוגרפיה
בשנת תשנ"ד הוכתר לאב"ד מהימנא.
צביקה כספי
שלישיית המעפיל ולהקת הגבעטרון
בין השנים 1972–1974 הופיעה השלישייה מספר פעמים במופעי "ניחוחי חציר", בו הופיעו בני ההתיישבות העובדת. צביקה החל לעבוד עם מספר מהמשתתפים במופע, וב-1974 החל לעבוד עם להקת הגבעטרון. במהלך 16 השנים בהן עבד עם הגבעטרון הקליטה הלהקה 10 תקליטים, כאשר כל השירים מעובדים על ידי צביקה. בתקופה זו הרקיעה הפופולריות של הלהקה שחקים, ורבים מהתקליטים הפכו תקליטי זהב, ואחר כך פלטינה. בניצוחו של צביקה הופיעה הלהקה בכל רחבי הארץ, השתתפה בתוכניות רדיו וטלוויזיה, ויצאה להופעות בארצות הברית, אירופה, וברזיל.
אהרן שפירא
ביוגרפיה
בשנת תשס"ב, לאחר פטירתו של הרב משה בלוי, מונה לרב שכונת פרדס כץ.
צביקה כספי
חבורות הזמר
לאחר סיום עבודתו עם הגבעטרון החל צביקה לעבוד עם חבורות זמר ברחבי הארץ, ביניהן חבורות מתל אביב (התל אביבים), רעננה (הרעננים), שדות ים, בנימינה (הבינימינים), שער הנגב (קולות חמים), ורחובות (הפרדס). במהלך תקופה זו הגיש צביקה במשך מספר שנים תוכנית רדיו שבועית בשם "שישי זהב", בה השמיע שירים עבריים, סיפר סיפורים, וארח זמרים ונגנים ישראלים.
אהרן שפירא
ביוגרפיה
הקים את מפעל "מתיבתא דרש"י" שמטרתה לימוד והפצת פירוש רש"י לתורה. ב"מתיבתא" קיים ספריה למאות מפרשי רש"י, מפעילות ה"מתיבתא" שיעורי עיון ברש"י, מבחנים ומלגות, עריכת מפרשי רש"י חדשים וישנים, בעיקר מתוך כתבי יד עתיקים, והוצאתם לאור.
צביקה כספי
חיים אישיים
במהלך שירותו הצבאי, בזמן שהדריך בקורס מתופפות, פגש צביקה את נילי (נלי) קרסיק, מ"כית מבה"ד 12, והשניים נישאו ב-1961. בנם רון נולד ב-1962, ושנתיים מאוחר יותר עברו להתגורר בנוה מונוסון. ב-1967 נולדה בתם דפנה. ב-1974 עברה המשפחה לקיסריה, שם חי צביקה עד יום מותו. בגיל 74 הלך צביקה לעולמו עקב מחלת הסרטן ונטמן בבית העלמין של קיבוץ שדות ים. הוא השאיר אחריו אישה ושני ילדים.
אהרן שפירא
ביוגרפיה
לרב שפירא, בן ו-4 בנות.
ג'ייסון סמית' (פוליטיקאי)
ג'ייסון תומאס סמית' (באנגלית: Jason Thomas Smith; נולדה ב-16 ביוני 1980) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת מיזורי, ברציפות מאז יוני 2013. סמית', חבר המפלגה הרפובליקנית, מייצג מחוז קונגרס המשתרע על רוב דרום-מזרח מיזורי. טרם היבחרו לקונגרס היה חבר בית הנבחרים המדינתי של מיזורי בשנים 2005–2013.
ביוגרפיה
סמית' נולד בסנט לואיס. אביו ביל היה מכונאי כלי רכב וכומר, ואמו מרי עבדה בתאגיד "Briggs & Stratton" ועסקה בגידול כלבים. בשנת 1998 השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון סיילם. בגיל 20 קיבל סמית' שני תארים אקדמיים מאוניברסיטת מיזורי: תואר ראשון בכלכלה חקלאית ותואר ראשון נוסף במנהל עסקים. במהלך לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת אוקלהומה סיטי, היה חבר הסנאט של התאחדות הסטודנטים מטעם בית הספר למשפטים, ואף היה סגן נשיא בהתאחדות. במרוצת השנים היה לסוכן נדל"ן מורשה, וייסד בית עסק קטן המתמחה בהשקעות ופיתוח נכסים. בשנת 2004 השלים לימודי תואר שני במשפטים.
לאחר שצלח את בחינות לשכת עורכי הדין של מיזורי ב-2004, עסק סמית' בעריכת דין במשרד עורכי דין מקומי שבעיר קובה שמיזורי, והמשיך לנהל את עסקיו הקטנים לצד החווה החקלאית של משפחתו, אותה רכש כסטודנט למשפטים. החווה, השוכנת בסמוך לעיר סיילם, נמצאת בבעלות משפחתו במשך ארבעה דורות. בשלב זה הוא היה בעלים משותף של העסק לגידול כלבים שניהלה אמו. סמית' חבר ותיק באיגוד הרובאים הלאומי וצייד נלהב. הוא חבר בקהילות דתיות המשתייכות לזרם הפנטקוסטליזם ונשיא הארגון הלאומי FFA (National FFA Organization) בסיילם.
לאחר שהתפטר פרנק ברניץ מבית הנבחרים של מיזורי ב-2005, התמודד סמית' להחליפו כנציג מחוז הבחירה ה-150 שכיסה חלקים מהמחוזות דנט, פלפס, קרופורד וריינולדס. סמית' גבר על בובי סימפסון, מועמד המפלגה הדמוקרטית, ביחס של 44%–54%. בגיל 25 היה סמית' בקושי מבוגר דיו כדי להיות חבר בבית המחוקקים המדינתי, והיה לחבר הצעיר ביותר בבית הנבחרים של מיזורי. במהלך שנתו הראשונה היה עוזר סגן מצליף הרוב וישב בוועדות המשפט, ההקצבות, החינוך והחקלאות. מאז נבחר מחדש לתקופות כהונה נוספות פעמים אחדות, ובשנים 2010 ו-2012 התמודד ללא התנגדות מצד המפלגה הדמוקרטית המקומית.
סמית' התמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השמיני של מיזורי לאחר שנציגת המחוז המכהנת, ג'ו אן אמרסון, התפטרה מהקונגרס כדי לקבל את תפקיד מנכ"לית האגודה השיתופית הלאומית-חקלאית לחשמל. לאחר שנבחר על ידי הוועד המנהל של המפלגה הרפובליקנית המקומית שכן מדובר היה בבחירות מיוחדות, ניצב סמית' בפני סטיב הודג'ס, המועמד הדמוקרטי, לצד מועמדים אחרים מהמפלגה הליברטריאנית וממפלגת החוקה. ב-4 ביוני 2013 הוא גרף 67.14% מקולות הבוחרים והושבע לתפקיד באותו היום. ב-17 בינואר 2019 צעק סמית' במליאת בית הנבחרים "חזרו לפוארטו ריקו!" אל עבר חברי קונגרס דמוקרטים בשעה שטוני קארדנאס ישב בראש הישיבה. מאוחר יותר הבהיר את דבריו והתנצל בפני קארדנאס והצהיר כי התבטאותו התייחסה לביקור בפוארטו ריקו שערכו באותם ימים חברי קונגרס אחדים, בהם קארדנאס, ולא הייתה כוונה להתייחס למוצא אתני. התנצלותו התקבלה.
ז'וליאן סטו
ז'וליאן סטו (נולד ב-2 בינואר 1987 או 2 בינואר 1988) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם ולעיתים גם בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
סטו יליד שארטר, ז'וליאן עבר בילדותו לאקדמיה הצרפתית (Clairefontaine INF) לפני שהצטרף למועדון הכדורגל סנט אטיין הצרפתי. המועדון הצרפתי אינם נתנו לז'וליאן לשחק בקבוצה הבכירה והחליט שלא להמשיך את דרכו במועדון. ב-2008 חתם בטור והפך לשחקן בעל עמדה בלתי מעורערת בקבוצה.
בסוף החוזה, סטו יצר קשר עם כמה מהמועדונים בצרפת, אך לבסוף חתם בנאנסי. לאחר עונת פריצה מדהימה של סטו, עזר והיה חלק משמעותי בזכייה של נאנסי בליגה השנייה. זכה גם באותה העונה בגביע ה-UNFP לשחקן הטוב ביותר.
ב-8 ביולי 2018 חתם סטו בהפועל באר שבע לשנתיים עם אופציה לשנה נוספת. סטו ערך את הופעת הבכורה שלו בהפועל באר שבע, ב-17 ביולי 2018 בניצחון 1-3 על פלורה טאלין במסגרת משחק הגומלין של הסיבוב השני במוקדמות ליגת האלופות. ב-21 בדצמבר שוחרר מהקבוצה.
ב-7 בינואר 2019 חתם סטו בבזייה מהליגה הצרפתית השנייה.
חיים ברזיס
חיים בְּרֵזִיס (בצרפתית: Haïm Brezis; נולד ב-1 ביוני 1944) הוא מתמטיקאי יהודי-צרפתי, העוסק באנליזה פונקציונלית ובמשוואות דיפרנציאליות חלקיות. ברזיס הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פייר ומארי קירי ופרופסור אורח בפקולטה למתמטיקה בטכניון ובאוניברסיטת ראטגרס.
קורות חיים
ברזיס נולד בקנטאל בשלהי מלחמת העולם השנייה להורים שהסתתרו מפני הנאצים בכפר בצרפת. אביו היגר מרומניה לצרפת בשנות ה-30, ואמו היא יהודייה שנמלטה מהולנד. בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער "בני עקיבא" בצרפת.
הוא עוסק במשוואות דיפרנציאליות חלקיות לא ליניאריות, ובאנליזה פונקציונלית לא ליניארית. בנוסף הוא עוסק במשוואות דיפרנציאליות חלקיות מיוחדות בפיזיקה מתמטית, והתנהגותם ליד סינגולריות, למשל תאוריית גינזבורג-לנדאו בנוגע למוליכות-על, מודל תומאס-פרמי ועוד.
ברזיס קיבל תואר דוקטור בשנת 1971, באוניברסיטת פריז, בהנחייתם של גוסטב שוקה וז'אק-לואי ליונס. בשנים 1973-1985 כיהן כמרצה (Maître de conférences) באקול פוליטקניק. מאז 1972 הוא מכהן כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פייר ומארי קירי, שם הוא משמש כיום כפרופסור אמריטוס. בשנת 1987 החל להרצות כפרופסור אורח מיוחד באוניברסיטת ראטגרס, ומאז 2004 בטכניון בחיפה.
ברזיס חבר האקדמיה הצרפתית למדעים מאז 1988. הוא גם חבר האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית, ברומניה, בלגיה וספרד. הוא בעל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטאות ליידן, חיפה, בוקרשט, בייג'ינג, מדריד, שנחאי, ובית הספר הבינלאומי ללימודים מתקדמים בטריאסט.
עם תלמידיו נמנים פייר לואי ליונס שזכה במדליית פילדס וז'אן מישל קורו שזכה בפרס פרמה.
משפחתו
ברזיס נשוי לד"ר מיכל גוברין, סופרת, משוררת, ובמאית תיאטרון ישראלית, המתגוררת בירושלים, ולזוג שתי בנות. השניים נפגשו בשנת 1978 בירושלים, בעת שברזיס הגיע לביקור בעיר, ולמעשה חיפש את גוברין בעקבות מאמר שכתבה על מסעה לפולין.
ספריו
<DIV dir=ltr> </DIV>
שבלול עץ ירוק
שבלול עץ ירוק או שבלול ברקת ירוק (שם מדעי: Papustyla pulcherrima, לעיתים גם Papuina pulcherrima, שם עממי: Green Emerald Snail) הוא שבלול יבשה, שחי באי מנוס בפפואה-גינאה החדשה. בית הגידול שלו הוא יערות גשם והוא חי על עצים. הוא ידוע בעיקר בזכות הקונכייה המגדלית שלו בצבע ירוק בוהק, כמו ברקת.
תיאור
שבלול זה בולט בעיקר בזכות הקונכייה שלו, שצבועה בצבע ירוק בוהק, דבר נדיר בקרב שבלולים. צבע זה הוא צבע הקליפה החיצונית של הקונכייה, קליפה עשוית חלבון הנקראת פריוסטרקום (periostracum). מתחת לקליפה זו, הקונכייה היא בצבע צהוב. צורת הקונכייה היא חרוטית-מגדלית וכוללת 4–6 פיתולים.
תפוצה
שבלול זה הוא מין אנדמי לאי מנוס שבפפואה-גינאה החדשה. הוא חי על עצים ביערות גשם עד רום של 112 מטר מעל פני הים.
מצב שימור
כיום שבלול העץ הירוק מוגן תחת אמנת CITES ומצב שימורו, כפי שנרשם על ידי ה-IUCN, הוא "כמעט מאוים" (Near Threatened).
27 ביולי
27 ביולי הוא היום ה-208 בשנה (209 בשנה מעוברת), בשבוע ה-30 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 157 ימים.
הליבה
הליב"ה (המיזם לחופש יהודי בהר הבית) הוא ארגון ישראלי הפועל "להחזיר ליהודים את זכויות האזרח הבסיסיות של גישה חופשית, פולחן חופשי וקהילה חופשית בהר הבית". את הקבוצה מובילים המייסד יהודה גליק ולינדה אולמרט.
בהצהרה שפרסם בג'רוזלם פוסט, תוארה הליבה כ"קבוצה מגוונת של ישראלים יהודים - חילונים, חרדים, מסורתיים, דתיים לאומיים, גברים ונשים – המאוחדים בדאגתם לחוסר יכולתם של יהודים לעלות להר להתפלל, להרהר או להודות".
היסטוריה ופעילויות
הליבה הוקמה בשנת 2007 על ידי קרן העצמאות לישראל ועל ידי הקרן למורשת הר הבית. במהלך ביקורים בהר, תיעד וצילם מנהל ליבה יהודה גליק ונדליזם ופעילות בנייה בלתי חוקית, כולל צוותים מוסלמים קודחים במכונות כבדות באתר המוגן על פי חוק.
אבולוציה של האדם
הָאֵבוֹלוּצְיָה שֶׁל הָאָדָם היא תהליך ההתפתחות (אבולוציה) של המין האנושי המודרני, אדם נבון (Homo sapiens), כמו גם של מינים נכחדים נוספים בתת-שבט האדם, מתוך קופי אדם קדומים. תהליך זה התרחש במשך כעשרת מיליוני השנים האחרונות, במהלך התקופות הגאולוגיות של המִיוֹקֵן, הפְּלִיוֹקֵן, הפְּלֶייסטוֹקֵן וההוֹלוֹקֵן. האבולוציה של האדם מוכרת למדע מתוך השוואת האנטומיה, ההתנהגות ורצפי הגנום של האדם ושל קופי האדם, מתוך חקירת מאובנים של מינים נכחדים ומתוך שרידים ארכאולוגיים כגון כלי אבן מסותתים ואמנות פרהיסטורית. ממצאי המאובנים חושפים את קיומה של שושלת מסועפת, שבה לפחות עשרים מינים ידועים, שמתוכם שרדו עד ימינו רק האדם ומספר קופי אדם, כמו השימפנזה והגורילה. על פי ממצאים אלו, התהליכים העיקריים שהובילו להתפתחות האדם הם ההזדקפות על הרגליים האחוריות, שהחלה לפני כשבעה עד חמישה מיליוני שנים, ולאחריה הגידול המהיר של קליפת המוח, בשיעור של בערך פי שלושה בתוך שני מיליוני השנים האחרונות. על פי תורת האבולוציה המודרנית, תהליך זה התרחש כתוצאה ממוטציות ומגוון גנטי שנבררו על ידי ברירה טבעית וסחף גנטי.
האבולוציה של האדם היא נושא למחקר לא רק עבור העוסקים במדעי החיים אלא גם עבור אלו העוסקים בקשת רחבה של מדעי החברה ומדעי הרוח. תחום הפלאואנתרופולוגיה מאחד את חקר המאובנים עם מחקר אנתרופולוגי של חברות אדם עתיקות, ותחום הארכאולוגיה הפרהיסטורית חוקר את התרבות החומרית שלהן. תחומי הגנטיקה האבולוציונית, הגנומיקה והביואינפורמטיקה עוסקים בין השאר בפענוח האבולוציה של האדם על פי רצפי דנ"א ורנ"א, הפרימטולוגיה עוסקת בחקר הביולוגיה וההתנהגות של קופים וקופי אדם בני ימינו, והפסיכולוגיה האבולוציונית חוקרת את ההתנהגות של בני אדם בני ימינו מנקודת מבט אבולוציונית.
היסטוריה של חקר מוצא האדם
במאה ה-18 פתח חוקר הטבע השוודי קארולוס לינאוס במבצע מיון טקסונומי של כל עולם החי והצומח על בסיס המורפולוגיה והאנטומיה שלהם. את האדם והקופים הוא סיווג לאותה סדרה – ה"פרימטים" (מלטינית "ראשונים במעלה"), ולאדם העניק את השם המדעי בלטינית "הוֹמוֹ סָפִּיֶינְס" (Homo sapiens) – שם הסוג "הומו" פירושו "אדם", ושם המין "ספיינס" פירושו "נבון". מיון עולם החי חשף את הסדר ההיררכי השורר בו, ובתחילת המאה ה-19 החלו חוקרי טבע כמו ז'אן-בטיסט דה לאמארק לבדוק את רעיון המוצא המשותף של המינים על מנת להסבירו. בשנת 1859 פרסם צ'ארלס דרווין את המהדורה הראשונה של ספרו "מוצא המינים", שהציע מנגנון של שׁוֹנוּת וברירה טבעית. בספר זה נמנע דרווין מלהתייחס לסוגיה הטעונה של מוצא האדם, אבל תומאס הקסלי עשה זאת לראשונה במאמר ההיסטורי "ראיות למקומו של האדם בטבע" ב-1863, וב-1871 פרסם דרווין את ספרו "מוצא האדם", שבו חזה כי יתגלו מאובני מעבר: צורות ביניים בין קופי האדם לאדם, השערה שמולה עמדה השערה נגדית שחזתה שככל שיימצאו מאובנים נוספים הם יהיו דומים למינים המוכרים ולא יתכנסו אל צורות הביניים.
התחום המדעי המתרכז במאובני משפחת האדם נקרא פלאואנתרופולוגיה. בימיו של דרווין כבר התגלו באירופה כמה שלדים מאובנים של אדם ניאנדרטלי, אבל לא היה ברור אם הם מין נפרד מן האדם. דוגמה מובהקת ראשונה של בני אדם קדומים בעל מוח הקטן משמעותית ממוח אדם מודרני הייתה מאובן הומו ארקטוס שהתגלה בשנת 1891 באי ג'אווה שבדרום-מזרח אסיה. התפתחויות חשובות בתחום זה במאה ה-20 היו גילוי מאובני האוסטרלופיתקנים ומינים קדומים של סוג האדם במזרח אפריקה ודרומה, על ידי פלאואנתרופולוגים כריימונד דארט, רוברט ברום, משפחת ליקי, דונלד ג'והנסון וטים וייט. תגליות אלו ביססו את מוצאה האפריקני של משפחת האדם, ואת העלייה ההדרגתית שחלה בגודל המוח במשך שלושת מיליוני השנים האחרונות. עד היום נתגלו כמה אלפי מאובנים ממשפחת האדם, המסווגים כיום ל-9 עד 24 מינים נכחדים של הומינינים מדרגות שונות של שלבי ביניים בין קופי האדם לאדם.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 מתחוללת מהפכה בתחום גילוי המאובנים הודות לשיטות תִארוך רדיומטריות ופלאומגנטיות, מהן עולה שהאבולוציה של האדם התרחשה במשך שבעת מיליוני השנים האחרונות לכל הפחות, במהלך התקופות הגאולוגיות של המיוקן, הפליוקן, הפלייסטוקן וההולוקן. עדויות ארכאולוגיות למוצא האדם, בעיקר של כלי-אבן מסותתים, נפוצות הרבה יותר מאשר עדויות מאובנים, וכיום מוכרות היטב מספר תרבויות ייצור כלים מן התקופה שבמינוח הארכאולוגי נקראת התקופה הפלאוליתית. במקביל התפתחו במאה ה-20 תחומי המחקר הפרימטולוגי של קופים והמחקר האנתרופולוגי של תרבויות ציידים-לקטים בימינו, תחומים התורמים להבנה טובה יותר של ממצאי המאובנים.
מהפכה נוספת בחקר האבולוציה של האדם מתרחשת הודות לפענוח הקוד הגנטי ומבנה מולקולת הדנ"א האחראית לתורשה של יצורים חיים. החל משנות ה-70 של המאה ה-20 התאפשר מיפוי הרצף של גנים רבים, עד כדי מיפוי גנום האדם כולו, וכן גנום השימפנזה, בתחילת המאה ה-21. בתחום הגנטיקה האבולוציונית האנושית, שיטות שעון מולקולרי תארכו את האב הקדמון המשותף של האדם ושל השימפנזה לתקופה של 8 עד 4 מיליון שנים לפני זמננו, והראו שמוצא האנושות בת-ימינו הוא מאוכלוסיית בסיס קטנה שהיגרה מאפריקה במהלך כ-200 אלף השנים האחרונות. גנטיקאים אבולוציוניים כמו סוונטה פבו פיתחו שיטות פלאוגנטיות למיצוי דנ"א מעצמות מאובנות, שאפשרו גם את מיפוי הגנום הניאנדרטלי, שעל פיו מחשבים כי האב הקדמון המשותף שלו ושל האדם המודרני התקיים לפני כ-500 אלף שנה. בשנים האחרונות מתחקה המחקר אחר השינויים הגנטיים האחראים לאנושיותו של האדם.
מקומו של האדם בטבע
מנקודת מבט ביוכימית, אנטומית, פיזיולוגית וגנטית האדם הוא מין של יצור חי, שאינו נבדל באופן עקרוני מכל שאר המינים החיים על פני כדור הארץ. האדם חולק עמם אותן מולקולות בסיסיות של החיים כמו דנ"א, רנ"א, חומצות אמינו, פחמימות ושומנים, אותו קוד גנטי, ואף הגנים שלו דומים מאוד (ולעיתים אף זהים) לגנים של היצורים החיים הקרובים לו. כפי שמצא לינאוס, ניתן לסווג את האדם על פי אותם קריטריונים ששימשו לסיווג שאר עולם החי. מבחינת סיווגו הטקסונומי האדם הוא:
על פי הדמיון ברצף הדנ"א בגנום ניתן כיום לשרטט בדיוק רב את שושלת המינים החיים ובתוכם האדם.
מצד שני, האדם הוא הפרימט בעל המוח הגדול ביותר ביחס למשקל גופו, ועם מוח גדול משמעותית מהמצופה מיצור בגודלו של האדם. מגמת גידול המוח ניכרת כבר באבולוציה של החולייתנים, היונקים, הפרימטים וקופי האדם, אך מוח האדם גדול פי שלושה לערך מזה של קופי האדם החיים כיום. במדע המודרני מקובל שהבדל זה בגודל המוח הוא העומד ביסוד ייחודו הקוגניטיבי, הנפשי והתרבותי של האדם. תכונות אנטומיות נוספות ייחודיות של האדם הן גפיים קדמיות (ידיים) בעלות אצבעות גמישות ורגישות ואגודל נגדי, המאפשרים טיפול עדין בעצמים וכלים, יציבה זקופה המשחררת את הידיים ממשימת ההתקדמות, וגרון עמוק המאפשר יכולת משוכללת של דיבור. כמו כן, האדם הוא היונק בעל תקופת הינקות וההתבגרות הממושכת ביותר, יחסית לתוחלת החיים הכללית שלו.
מוצא הפרימטים, הקופים וקופי האדם
סדרת הפרימטים כוללת מספר תת-סדרות קיימות ונכחדות, שהגדולה והמפותחת מתוכן היא תת-סדרת הקופים (Infraorder: Simiiformes). הקופים הם פרימטים פעילי-יום, בעלי מוח גדול יחסית לגופם, אינטליגנציה גבוהה, התנהגות חברתית מפותחת, תקופת התבגרות ארוכה של הצעירים, ויכולת ללמוד באמצעות חיקוי ההתנהגות של פרטים אחרים. במשך הפלאוקן והאאוקן יבשות גונדוונה ולאוראסיה התפצלו אט-אט ליבשות המודרניות, וכתוצאה מכך התפתחה הפרדה בין הקופים "רחבי האף" (Platyrrhini), שהפכו למבודדים בדרום אמריקה, לבין הקופים "צרי האף" (Catarrhini) בעולם הישן. האחרונים הם הקבוצה הגדולה והמגוונת יותר, אך את כולם, לרבות האדם, מאפיינת נוסחת שיניים של שתי חותכות, ניב אחד, שתי קדם-טוחנות (מלתעות) ושלוש טוחנות בכל רבע לסת, ובסך הכל 32 שיניים בעלות תצורה בלתי-מתמחה, כלומר הן אינן מותאמות באופן מיוחד לטריפה מצד אחד או לגריסת מזון צמחי קשה מצד אחר, אלא לתפריט מגוון של אוכלי-כול.
בתקופת האוליגוקן הקופים צרי-האף התפצלו לשתי על-משפחות: קופי העולם הישן בעלי הזנב (Superfamily: Cercopithecoidea) וקופי האדם (Superfamily: Hominoidea). קופי האדם הם באופן כללי בעלי גוף גדול יותר, והזנב שלהם, שבשאר קבוצות הפרימטים הוא לרוב מפותח, התנוון. הם היו בתחילה הקבוצה המצליחה יותר, ומתקופת המיוקן ידועים עשרות מינים מאובנים שלהם על פני אסיה, אירופה ואפריקה. אבל במהלך הפליוקן והפלייסטוקן התהפך הגלגל, וכל קופי האדם פרט לסוג האדם שרדו רק ביערות גשם טרופיים באפריקה ובמזרח אסיה, אולי כתוצאה מתחרות עם הקופים בעלי הזנב, שכיום מיוצגים על ידי סוגים מצליחים ומרובי מינים כמו המקוק, הגנון והבבון. כיום קופי האדם מחולקים לשתי משפחות: הגיבוניים (Family: Hylobatidae) וקופי האדם הגדולים, או ההומינידיים (Family: Hominidae), שממנה שרדו כיום האדם, שני מיני שימפנזה, שני מיני גורילה ושני מיני אורנגאוטן.
קופי האדם הגדולים, ובעיקר מיני השימפנזה, הם בין בעלי-החיים הנבונים ביותר. שימפנזים לומדים לזהות את עצמם במראה, יכולת שחוקרים מסוימים מחשיבים כראיה למודעות עצמית, והודגם כי במידה מסוימת יש להם תאוריה של הנפש, כלומר הם מייחסים כוונות ומצבים נפשיים לקופים אחרים. הם מסוגלים לפתור בעיות המצריכות דמיון והסקה, שחלקן קשות אפילו לבני אדם. במקום חיותם בטבע שימפנזים משתמשים לעיתים במגוון כלים שונים, כגון מקלות לשליית טרמיטים ואבנים לפיצוח אגוזים. הם בוחרים כלים כאלו בשימת לב, ואף מתאימים אותם לשימוש הרצוי באופנים פשוטים, למשל שבירת ענף ליצירת מקל חד לצורך ציד חיות קטנות בתוך נקרות עץ. מכיוון שהם לומדים כישורים כאלו על ידי חיקוי שימפנזים אחרים, נוצרות אצלם בטבע "תרבויות" האופייניות לכל קהילה ושונות במנהגיהן מאלו של קהילות אחרות. סביר להניח שכישורים דומים התקיימו באב הקדמון המשותף של האדם והשימפנזה. בשִׁבְיָה שימפנזים מסוגלים ללמוד להשתמש בכלים רבים של בני-אדם, ואף לסתת כלי-אבן פשוטים. הם אינם מסוגלים לדבר משום שהאנטומיה של הגרון שלהם אינה מתאימה לכך, אך הם יכולים ללמוד להבין עשרות ומאות מילים בשפה אנושית, לתקשר באופן בסיסי בשפות סימבוליות שאינן דורשות דיבור, כמו שפת סימנים של לקויי שמיעה, ואף להמציא צירופי מילים משל עצמם, ברמה שתוארה כדומה לזו של ילדים אנושיים בני שנתיים וחצי. ישנו ויכוח בין חוקרים בתחום הבלשנות עד כמה יכולות אלו משתוות לשפה אמיתית. שימפנזים גם למדו כישורים מתמטיים בסיסיים כמו מנייה וחיבור, כולל מושג האפס, ושימוש בקטגוריות מופשטות (למשל "זהה" ו"שונה").
ההומינידים: משפחת האדם
הסיווג של האדם וקופי האדם הגדולים עבר שינויים רבים בחצי המאה האחרונה. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 עדיין היה מקובל לייחד את משפחת ההומינידים אך ורק לאדם ולאבותיו הנכחדים, בעוד קופי האדם הגדולים הופרדו למשפחה אחרת אם כי קרובה, הפונגידיים (Pongidae על שמו של Pongo, השם המדעי של האורנגאוטן). הדעה השלטת באותה תקופה ראתה בפרוקונסול, קוף אדם מאובן מלפני כ-20 מיליון שנה, את האב הקדמון המשותף של האדם והשימפנזה. אך כתוצאה מן ההתקדמות בחקר הגנום, הוברר שהאב הקדמון המשותף חי בתקופה הרבה יותר מאוחרת, בין 4 ל-8 מיליון שנה, כלומר השימפנזה קרוב לאדם הרבה יותר ממה שהיה מקובל לחשוב ואין כל הצדקה להפרידו למשפחה אחרת. יתר על כן, המחקר הגנטי הראה שהשימפנזה קרוב לאדם יותר מאשר לגורילה, ושהגורילה קרוב לאדם ולשימפנזה יותר מאשר לאורנגאוטן. מכך נובע שכל יחידה טקסונומית שתכלול את הסוגים שימפנזה, גורילה ואורנגאוטן, אבל לא את האדם עצמו תהיה בהכרח פרפילטית – היא תכלול שלושה ענפים נפרדים, בניגוד למוסכמה לכלול בכל יחידה טקסונומית ענף מונופילטי יחיד.
התוצאה הסופית של תסבוכת זו הייתה שמשפחת הפונגידיים בוטלה לחלוטין, וקופי האדם הגדולים הוכנסו אחר כבוד למשפחת ההומינידיים עם האדם. על מנת לייחד את ענף האדם מענף השימפנזה, נדרש אפוא להוסיף רמה טקסונומית נוספת מתחת רמת המשפחה ומעל רמת הסוג – ה"שבט" (tribe). הטקסונומים עדיין חלוקים בדעותיהם לגבי הסיווג הראוי ברמת השבט ותת-השבט, אך כולם מייחדים כעת לענף האדם את הכינוי "הומינינים" (hominins או homininans). למרות (או אולי בגלל) תסבוכת זו, בשפה לא-רשמית אפילו פלאואנתרופולוגים רבים עדיין משתמשים במונח "הומינידים" (hominids) לציון האדם וקרוביו הנכחדים השייכים לאותו ענף, ובמונח "קופי אדם" לציון שאר הענפים.
קרבתו הגנטית של האדם לשאר הפרימטים
שיעור ההבדל בין גנום האדם לגנום השימפנזה, כשהוא נמדד במספר זוגות הנוקלאוטידים השונים מתוך כלל הגנום, הוא כאחוז אחד. למעשה מחקרים שונים נוקבים באחוזים מעט שונים כהבדל בין גנום האדם והשימפנזה, והסיבה לכך היא השימוש במדגמים שונים ודרכים שונות לחישוב הדמיון. אך בכל שיטה בה משתמשים לאומדן, ההבדלים בין בני אדם לשימפנזים גדולים רק פי עשרה לערך מן ההבדלים בין בני אדם שונים. בהנחת קצב קבוע של הצטברות מוטציות (הנחת "השעון המולקולרי"), ניתן להסיק שהזמן שחלף מאז האב הקדמון המשותף לאדם ולשימפנזה ארוך רק בסדר גודל אחד מהזמן שחלף מאז האב הקדמון של כל בני האדם החיים כיום. הנחה זו מבוססת על התגליות בגנטיקה של אוכלוסיות כי מרבית המוטציות הן נייטרליות, ומתקבעות באוכלוסייה בסחף גנטי. מדידות גנטיות מעריכות את קצב ההופעה של מוטציות חדשות בסדר גודל של 100 לגנום לדור, ומכך ניתן להעריך שהאב הקדמון של האדם והשימפנזה חי לפני מספר מיליוני שנים. בפועל שיטות שעון מולקולרי הן מתוחכמות יותר, ומתחשבות גם בגודל האוכלוסייה, אך כל המחקרים שנערכו בנושא זה בשנים האחרונות נותנים הערכות של בין 4 מיליון ל-8 מיליון שנה. ההערכה המעודכנת לגילה של חוה המיטוכונדרית – האֵם הקדמונית המשותפת המאוחרת ביותר של כל בני האדם החיים כיום דרך שושלות אימהיות בלבד – היא כ-170 אלף שנה. פענוח הגנום הניאנדרטלי על ידי מיצוי דנ"א מעצמות מאובנות אִפשר להוסיף את הניאנדרטלים לחישובים אלו. גיל האב הקדמון המשותף לאדם המודרני ולניאנדרטלים מוערך ב-460 אלף עד 510 אלף שנה.
ראיות מרשימות ביותר לקרבת המשפחה בין האדם וקופי האדם מודגמות דווקא ברצפי דנ"א שאין להם תפקוד מעשי, אלא הם תוצאה של "תאונות" גנטיות. ניתן להמשיל מצב זה לשני תלמידים שהואשמו בהעתקה במבחן בגלל הדמיון הרב בין תשובותיהם. התלמידים עשויים לתרץ את הדמיון בטענה שהם חשבו באופן בלתי-תלוי על אותה תשובה נכונה, אבל אם מתגלות בתשובות שלהם אפילו שגיאות כתיב זהות, הראיה להעתקה הופכת משכנעת ביותר. שגיאות מעין אלו אכן שכיחות בגנום, למשל פסאודוגנים. דוגמה לכך היא הגן של גולונולאקטון אוקסידאז, האנזים האחרון בשרשרת הייצור של ויטמין C בגוף. גן זה קיים ותקין במרבית החולייתנים, אבל בכל מיני הקופים שנבדקו עד היום, כולל האדם, הוא אינו מצליח להתבטא עקב מוטציה של הזזת מסגרת הקריאה. כתוצאה מפגם גנטי זה האדם והקופים אינם יכולים לייצר ויטמין C בעצמם, והם יחלו ואף ימותו מצפדינה אלא אם כן יקבלו אותו במזונם. את הדמיון הגנטי בין הפסאודוגנים של הקופים והאדם לא ניתן לתרץ באותו התפקוד, וההסבר ההגיוני היחיד הוא שהם ירשו אותה מוטציה שהתרחשה באב הקדמון המשותף שלהם לפני עשרות מיליוני שנה. מוטציה כזו הייתה עשויה להתפשט ולהתקבע באוכלוסיית האב הקדמון כתוצאה מסחף גנטי אם היא לא הייתה מזיקה באותו זמן, למשל אם אותו אב קדמון ניזון מפירות עשירים בוויטמין C ולכן לא נזקק לייצר אותו בעצמו. דוגמה אחרת לשגיאות זהות התגלתה בפסאודוגן נוסף: אחד העותקים של הגן להמוגלובין. עותק זה נמצא במיקום זהה בגנום האדם, בגנום השימפנזה ובגנום הגורילה, אך הוא אינו מסוגל להתבטא כתוצאה ממוטציות התמרה של שני נוקלאוטידים בלבד בתחילת הרצף שלו. שני הנוקלאוטידים המותמרים זהים במדויק בפסאודוגן של האדם, השימפנזה והגורילה. שאר הרצף של הגן הוא כמעט בלתי פגוע וזהה לעותקים אחרים של המוגלובין, אך בהמשכו חסר נוקלאוטיד יחיד, ואף החוסר הזה זהה במדויק בפסאודוגנים של האדם, השימפנזה והגורילה.
פול דומר
פול דומר (בצרפתית: Paul Doumer; 22 במרץ 1857 - 7 במאי 1932) היה מדינאי צרפתי. נרצח בעת כהונתו כנשיא צרפת.
אבולוציה של האדם
ייחודו הגנטי של האדם משאר הפרימטים
גנום האדם וגנום השימפנזה נבדלים זה מזה בכמה עשרות מיליוני נוקלאוטידים. רובם מייצגים מוטציות נייטרליות, שאינן תורמות להבדלים הפנוטיפיים בין האדם ובין השימפנזה. קשה מאוד לגלות את הנוקלאוטידים המעטים מתוכם שכן תורמים להבדלים הפנוטיפיים, כלומר, את השינויים הגנטיים האחראים לאנושיותו של האדם. אף על פי שהגנומים של שני המינים כבר מופו, לא ידוע עדיין על אף גן מקודד לחלבון באדם שאינו קיים ברצף זהה או כמעט זהה בשימפנזה. לכן סביר להניח כי ההבדל טמון ברצפי בקרה – רצפי דנ"א המבקרים את פעולתם של גנים מקודדים לחלבונים. אחת השיטות לגלות רצפים כאלו היא לחפש אזורים בגנום שלא השתנו הרבה בחולייתנים קדומים ובקו ההתפתחות של השימפנזה, ולעומת זאת עברו אבולוציה מואצת בקו ההתפתחות של האדם. אזורים כאלה קיבלו את הכינוי HAR (ראשי תיבות של Human Accelerated Regions). כמאתיים מהם מופו בשנת 2006 במחקר של קתרין פולארד ועמיתים מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. למשל HAR1, בעל האבולוציה המהירה מבין אלו שהתגלו, הוא מקטע על כרומוזום 20 בן 118 זוגות נוקלאוטידים, ש-18 מתוכם השתנו בענף האדם מאז התפצלותו מענף השימפנזה, לפני כ-5 מיליון שנים, לעומת 2 זוגות נוקלאוטידים בלבד שהשתנו במשך 300 מיליון השנים שלפני כן, מאז האב הקדמון המשותף לאדם, לשימפנזה ולתרנגולת. הסתבר שקיימת חפיפה חלקית בין HAR1 ובין שני גנים של רנ"א שאינם מתורגמים לחלבון אלא מתועתקים למולקולות רנ"א שליח המשפיעות על התעתוק של גנים אחרים. התגלה כי לאחד משני הגנים האלו, HAR1F, יש תפקיד בהתפתחות הרקמה העוברית של תאי עצב בקליפת המוח, אף כי אופן פעולתו המדויק עדיין אינו ידוע.
אזור HAR מפורסם אחר הוא הגן FOXP2 על כרומוזום 7 המקודד לגורם שעתוק. מוטציות שחלו בו בשני נוקלאוטידים משותפות לגנום האדם ולגנום הניאנדרטלי, אך לא לגנום השימפנזה ושאר החולייתנים, והן קשורות ככל הנראה ביכולת הדיבור. הכנסת שתי המוטציות האלו לגן FOXP2 של עכברים גרמה לשינויים בתאי עצב במוח הגדול ולשינויים בקולות שהם משמיעים.
פול דומר
ביוגרפיה
דומר שירת שנה אחת כשר האוצר בשנת 1895, תחת לאון בורז'ואה. בין השנים 1897 ל-1902 שימש כמושל כללי של הודו-סין בשטח וייטנאם, קמבודיה ולאוס שהיה בשלטון צרפת.
אבולוציה של האדם
ייחודו הגנטי של האדם משאר הפרימטים
תאוריה שהוצעה כבר במחצית המאה ה-20, בין השאר על ידי מדענים ידועי-שם כאשלי מונטגיו וסטיבן גולד, גורסת שהאבולוציה של האדם היא במידה רבה תוצאה של נאוטניה. נאוטניה במספר גדול של מערכות בגוף עשויה להיגרם כתוצאה משינויים במספר קטן של רצפי בקרה שמפעילים את אותם גנים, ולכן תאוריה כזו עשויה להסביר את האבולוציה המקיפה שחלה באדם תוך מיליוני שנה בודדים. לפי תאוריה זו, האדם שונה משאר קופי האדם משום שהוא שומר גם בבגרותו על תכונות של קופי אדם צעירים. בפרט הוצע שהגידול במוח האדם הוא תוצאה של הארכת השלב בינקות שבו המוח עושה חלק ניכר מגידולו. מחקרים מהשנים האחרונות מראים שגנים רבים במוח האנושי אכן מתבטאים בשלב מאוחר יותר של חיי הפרט, יחסית למוחות שימפנזים. עם זאת, מחקרים אלו מראים גם שמספר קטן יותר של גנים אחרים מתבטאים דווקא בשלב מוקדם יותר. מסיבה זו חוקרים כיום מעדיפים להשתמש במונח "הטרוכרוניות" (heterochrony), כלומר אבולוציה כתוצאה משינוי מועדי התבטאות של אותם גנים בהתפתחות העוברית והתבגרות הפרט.
פול דומר
ביוגרפיה
בשובו לצרפת נבחר שוב לבית הנבחרים ובשנת 1912 נבחר לסנאט. בשנים 1921–1922 ו-1925–1926 כיהן שוב כשר האוצר. בשנים 1927 עד 1931 כיהן כנשיא הסנאט ויושב ראש ועדת התקציב.
אבולוציה של האדם
עדות המאובנים לאבולוציה של האדם
מאז התפצלות ההומינינים מענף השימפנזה לפני מספר מיליוני שנים ועד להתפצלות של ענף האדם הניאנדרטלי לפני כחצי מיליון שנה, לא שרד גנום אחר כלשהו שניתן להשוותו לגנום האדם בן-ימינו. לכן, למרות החידושים מתחום הגנטיקה האבולוציונית, גם כיום חקר האבולוציה של האדם במשך תקופה זו מסתמך בעיקר על גילויים של שרידים מאובנים. חקר המאובנים מראה על קיומה של שושלת מסועפת שממנה מוכרים כיום 9 עד 24 (תלוי באופן הסיווג) מינים ידועים של הומינינים. הסיווג נעשה באמצעות תכונות אנטומיות, כמו גודל המוח, הניתן למדידה על ידי הנפח הפנימי של חלל הגולגולת, ומורפולוגיית השלד והשיניים. את מרבית המאובנים ניתן לתארך באמצעות מגוון שיטות תארוך פיזיקליות, ולכן ניתן להדגים שתכונות אלו התפתחו באופן רציף במשך תקופה ארוכה. אך בשל ריבוי המינים, הדמיון הרב ביניהם וצורתו המסועפת של עץ המשפחה של האדם, קשה מאוד לקבוע במדויק איזה מין התפתח מאיזה מין אחר. במשך תקופות ארוכות באבולוציה של האדם התקיימו מספר מיני הומינינים באותו זמן, ולעיתים אף חיו זה לצד זה, אך גם קיום שני מינים בו-זמנית אינו פוסל את האפשרות שאחד מהם התפצל מהשני.
פול דומר
ביוגרפיה
ב-13 במאי 1931 נבחר לנשיא צרפת. ב-6 במאי 1932, בטרם מלאה שנה לנשיאותו, כאשר השתתף בטקס הפתיחה הרשמי של יריד הספרים בפריז נורה הנשיא על ידי מהגר רוסי בשם פבל גורגולוף. המתנקש היה אנרכיסט, משורר ושוחר קיצוני של איכות הסביבה, אך מקורות אחדים מציינים כי היה לא שפוי. הנשיא הוחש לבית החולים ונפטר בו בשעות הבוקר המוקדמות של ה-7 במאי 1932.