cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הגניוס היהודי
אנשי עסקים בולטים
בתחילת המאה העשרים, ברומניה, היהודים היוו כ-4,6% מהאוכלוסייה, אך לפי הסטטיסטיקה הרשמית מתוך 623 עסקים תעשייתיים, שהשתמשו במכונות, 23,66% היו של יהודים. יהודי רומניה התבלטו הרבה מעבר לחלקם באוכלוסייה גם בתעשיית הטקסטיל, בתעשייה הכימית, בזיקוק הנפט, בייצור השימורים, ייצור מוצרי עץ ורהיטים ובייצור חומרי הבנייה. מקס אאושניט היה הטייקון הגדול ביותר ברומניה וכונה "מלך הברזל", משום שליטתו בתעשיית המתכת. האחים המומרים נוימן בארד הקימו תעשייה משגשגת בתחומי המזון והטקסטיל.
ברשימת עשירי העולם של פורבס, נכון לאוקטובר 2017, בין 20 העשירים הראשונים יש שישה בעלי מוצא יהודי (30%): מארק צוקרברג, לארי אליסון, מייקל בלומברג, לארי פייג', סרגיי ברין ושלדון אדלסון. אף על פי שיהדות רוסיה הנוכחית מהווה פחות מרבע אחוז מאוכלוסיית רוסיה, ברשימת עשירי רוסיה יש 25 בעלי מוצא יהודי ובעשיריה הפותחת יש 4 בעלי מוצא יהודי. יהדות אוסטרליה מהווה 0.4% מאוכלוסיית אוסטרליה, אך ברשימת עשירי אוסטרליה היהודים הארי טריגובוף, פרנק לואי, אנתוני פראט וג'ון גנדל ממלאים ארבעה מקומות בעשירייה הראשונה. צמד האחים היהודים ממוצא עיראקי, דוד וסימון ראובן, עומדים במקום הראשון ברשימת עשירי בריטניה ואירלנד ובמקום השלישי נמצא היהודי הרוסי לן בלווטניק. בצרפת, איש העסקים הצרפתי-ישראלי פטריק דרהי ממוקם במקום החמישי מבין עשירי צרפת ובמקום החמישי בישראל. בני משפחת ספרא נמנים בין היהודים העשירים בעולם, ובן המשפחה יוסף ספרא מברזיל הוא הבנקאי העשיר בעולם.
סופרים, משוררים ומחזאים בולטים ממוצא יהודי
היצירה הספרותית של בעלי המוצא היהודי מתאפיינת בכמה קווים מיוחדים רק להם. קובץ של יצירות ספרותיות יהודיות עתיקות הוא רב המכר הגדול ביותר אי פעם, התנ"ך. בפי הנוצרים נקרא התנ"ך "הברית הישנה", והוא מהווה לצד "הברית החדשה" (גם הוא נכתב על ידי בעלי מוצא יהודי), את אוסף הספרים המקודש לנוצרים, המכונה "ביבליה". ראשוני המוסלמים העריכו גם הם את ספר התנ"ך, וכינו בזכותו את היהודים ואת הנוצרים "עמי הספר". התנ"ך תורגם, כולו או לפחות חלקים ממנו, ל-2454 שפות וניבים.
פיזור היהודים בעולם יצר מצב בו הם השתמשו בשפות רבות ושונות ממקום למקום. בחלק מהמקומות היהודים המציאו לעצמם שפות בנות כילאיים, בין עברית ובין השפה המקומית, שפות יהודיות. היהודים לא רק דיברו בשפות המקומיות ובשפות היהודיות, הם גם יצרו יצירות ספרותיות בעברית, בשפות היהודיות ובשפות המקומיות. היצירה בשפות היהודיות באה לידי ביטוי בשפות העיקריות, יידיש ולאדינו. בלאדינו היצירה העיקרית הייתה ילקוט מעם לועז של יעקב כולי. ביידיש הייתה ספרות, שירה ואפילו מחזאות, יצירות רבות ומגוונות והיוצרים הבולטים היו מנדלי מוכר ספרים, שלום עליכם, י"ל פרץ, ש. אנ-סקי, שלום אש, יצחק בשביס-זינגר שזכה בפרס נובל לספרות, פרץ מרקיש, קדיה מולודובסקי, יחיאל די-נור ורבים אחרים.
באנגלית, שפתם של יהדות ארצות הברית, יהדות אוסטרליה, יהדות בריטניה, יהדות דרום אפריקה ועוד, כתבו סופרים יהודים רבים וחלקם, כמו נדין גורדימר, סול בלו ובוב דילן שזכו בפרס נובל לספרות. לצידם בלטו החל משנות ה-50 של המאה ה-20 גם אייזק אסימוב, מגדול סופרי המדע בדיוני ויוצר פורה ואהוד, מחבר שלושת חוקי הרובוטיקה, הרלן אליסון, סינתיה אוזיק, חיים פוטוק, מרדכי ריצ'לר, ג'וזף הלר, מחבר מלכוד 22 ורומנים מעמיקים נוספים, ג'רום דייוויד סלינג'ר, מחבר התפסן בשדה השיפון, ספר שהכה גלים בארצות הברית ובעולם, הרולד רובינס, בלווה פליין וסידני שלדון, מחברי רבי מכר, אריך סגל, מחברו של סיפור אהבה, כותבי הרומנים ההיסטוריים הווארד פאסט (אחי גיבורי התהילה), הרמן ווק (המרד על הקיין), ליאון יוריס (אקסודוס), אירווינג סטון (התאווה לחיים), נורמן מיילר ואחרים. היו גם סופרים שהתמקדו בהוויה היהודית, כמו פיליפ רות ונעמי רגן וכותבים בולטים נוספים כמו המחזאי ארתור מילר (כולם היו בניי, מותו של סוכן, ציד המכשפות ועוד), יז'י קושינסקי (הציפור הצבועה, להיות שם), ברנרד מלמוד ורבים נוספים.
בצרפתית בלטו מרסל פרוסט, מחבר בעקבות הזמן האבוד, פטריק מודיאנו, זוכה פרס נובל לספרות, אנדרה שוורץ-בארט, רומן גארי הידוע גם בשם אמיל אז'אר, אנדרה מורואה, ז'ורז' פרק, אנה לנגפוס, המחזאי אז'ן יונסקו ורבים נוספים. נקודה מיוחדת לגבי הסופרים היהודים שכתבו בצרפתית, חלקם באו מארצות אחרות, רוסיה, רומניה, פולין, מרוקו, תוניסיה, אלג'יריה ועוד. בצרפתית כתב גם אלי ויזל, שזכה בפרס נובל לשלום. בצרפת ידועה גם הלן סיקסו כאחת מהאינטלקטואליות המובילות.
בגרמנית בלטו זוכי פרס נובל לספרות כמו פאול הייזה, אלפרידה ילינק ואליאס קנטי, אך גם ארנולד צווייג ושטפן צווייג, פרנץ קפקא ופאול צלאן, היינריך היינה, ליון פויכטוונגר, יעקב וסרמן, אנה זגרס, שטפן היים, ויקי באום, ארתור קסטלר, פרנץ ורפל, ברתולד אוארבך, יורק בקר, מקס ברוד, לודוויג ברנה, אלפרד דבלין ועוד רבים. גם בין כותבי הגרמנית היו בעלי מוצא יהודים בני ארצות לא גרמניות, כמו אליאס קנטי ופרנץ קפקא.
ברוסית בלטו בכתיבתם איליה ארנבורג, איסאק באבל, וסילי גרוסמן, סמואיל מרשק, קורניי צ'וקובסקי, אנטולי ריבקוב, איליה אילף וזוכה פרס נובל לספרות בוריס פסטרנק ורבים אחרים.
ברומנית כתבו עשרות סופרים, משוררים ומחזאים ממוצא יהודי ובלטו במיוחד מיכאיל סבסטיאן, שרק חלק מיצירותיו מזוהות בשמו, בעוד שיצירות רבות נמכרו לסופרים רומנים, שפרסמו אותן תחת שמם והמשוררת נינה קסיאן, שפיתחה קריירה נוספת באנגלית, לאחר מציאת מקלט מדיני בארצות הברית. המחזאי הפורה אלכסנדרו מירודן הוציא לאור בישראל ירחון בשפה הרומנית.
פרס פוליצר, על שמו של המוציא לאור והעורך היהודי ג'וזף פוליצר הוא הפרס היוקרתי ביותר בתחום העיתונות הכתובה ומוענק על ידי הפקולטה לעיתונות של אוניברסיטת קולומביה - 51% מהזוכים הם ממוצא יהודי.
מוזיקאים יוצרים בולטים
אין לנו ידיעות על המוזיקה שנוגנה בבית המקדש ומי היו מלחיניה. חורבן בית המקדש השני בשנת 70 לספירה וביטול עבודת המקדש בעקבותיו, שמו קץ לנגינה האינסטרומנטלית של הלויים. השימוש בכלי נגינה לליווי התפילה נאסר בין היתר משום "זכר לחורבן", והמוזיקה בכלל, שנתפסה לעיתים כמקור בידור חסר תכלית, הוגבלה בעיקר ל"שמחת מצווה" או לאמנות קולית (גברית) בלבד בבתי הכנסת. מגבלה זו הותירה חותם עז במורשת המוזיקלית היהודית; המיומנויות שצברו הלויים במשך דורות לא נוצלו בבתי הכנסת, ונעלמו עם השנים המלחין היהודי הראשון שהתפרסם היה סלומונה רוסי, שפעל בשלהי הרנסאנס ותחילת הבארוק. הייתה מחלוקת ביהדות, אם מותר לנגן ולשיר לאחר חורבן בית המקדש, אך רבני איטליה התירו זאת בחגים ובמועדים.
במהלך המאה ה-19 השתלבו מוזיקאים יהודים במידה הולכת וגדלה במוזיקה האמנותית שרווחה במערב אירופה. היינריך היינה, במאמרו "על התיאטרון הצרפתי", התייחס אמנם לפליקס מנדלסון כאל "היורש הלגיטימי לכס המלוכה של מוצרט", אולם החברה הנוצרית התייחסה בדרך כלל למוזיקאים היהודים כנטע זר. נוסף לריכרד וגנר, שהביע עמדה אנטישמית בוטה במאמרו היהדות במוזיקה, הפגינו גם מוזיקאים הנחשבים ליברליים יותר זלזול כלפי העמיתים היהודים. כך למשל כונה איגנץ מושלס "הנער היהודי הזה" במכתב ששלח איגנץ שופאנציג לבטהובן בשנת 1823, והיינריך מארשנר כינה את הפסנתרן הפולני קארל טאוסיג "היהודי הקטן", וכתב על "זיוף המוזיקה של היהודים" במכתב ששלח לאשתו.
חמשת המלחינים היהודיים הגדולים בבתקופה הרומנטית באו מרקע תרבותי יהודי ברור והזדהו כיהודים: ג'אקומו מאיירבר (הוגנוטים, "הנביא", "רוברט השד") ז'אק פרומנטל הלוי ("היהודייה"), פליקס מנדלסון ("אליהו"), ז'אק אופנבך וגוסטב מאהלר. בנוסף לכך גילו מספר מלחינים יהודים בולטים בני המאה ה-19 עניין חולף בנושאים יהודיים היסטוריים או דתיים. בהם ניתן למנות את שארל-ולנטן אלקאן, קרל גולדמארק, פרדיננד הילר, יוזף יואכים, אייזק נייתן (מנגינות עבריות) ואנטון רובינשטיין.
המלחין הבולט ביותר ממוצא יהודי לאחר גוסטב מאהלר היה ארנולד שנברג, שחיבר כמה יצירות על נושאים יהודיים, בהן "כל נדרי", ואופרה לא גמורה בשלוש מערכות "משה ואהרון". מיצירותיו החשובות השישייה "ליל הוד" וגורה לידר. שנברג בלט בחדשנותו, מנהיג האסכולה הווינאית השנייה ויוצר שיטת שנים-עשר הטונים. תלמידיו החשובים היו אלבן ברג ואנטון וברן. ארנסט בלוך, מלחין שווייצרי, חיבר את "שלמה" לצ'לו ותזמורת, ו"סוויטה עברית" לכינור ופסנתר. מהמוזיקה שהלחינו דריוס מיו ומריו קסטלנואובו-טדסקו, שבאו שניהם מרקע יהודי מסורתי עולה תמונה דומה. מיו, ממנהיגי האסכולה הצרפתית החדשנית וחבר בקבוצת השישה, נחשף כילד באקס-אן-פרובאנס למוזיקה של הקהילה היהודית הפרובאנסלית. האופרה שלו "Esther de Carpentras" עושה שימוש במורשת המוזיקלית העשירה הזו. גם קסטלנואובו-טדסקו, שהיגר לאמריקה ערב מלחמת העולם השנייה, הושפע במידה רבה מחינוכו היהודי-ספרדי.
מקומם של היהודים בולט גם במוזיקה הפופולרית בת זמננו. בין היוצרים הבולטים בתחום נמנים בוב דילן (במקור רוברט צימרמן, חתן פרס נובל לספרות), לאונרד כהן וברברה סטרייסנד (כלת אוסקר, גראמי, אמי וטוני). כמה ממלחיני הפסקולים הבולטים ביותר בקולנוע הם יהודים: אלפרד ניומן (זוכה 9 פרסי אוסקר), אלן מנקן (זוכה 8 פרסי אוסקר, 7 פרסי גלובוס הזהב, וכן גראמי, אמי וטוני), הנס צימר (זוכה 2 פרסי אוסקר וכן גלובוס הזהב), דני אלפמן והווארד שור (זוכה 3 פרסי אוסקר על שר הטבעות וכן פרסי גראמי).
במאי קולנוע וטלוויזיה בולטים
ענף הקולנוע, כתחום חדש, שאין בו מסורות ומגבלות, התאים לכניסת היהודים אליו. יתר על כן, תעשיית הסרטים האמריקאית לא נחשבה ל"ענף מכובד", לכן היו פחות חסמים בפני כניסת יהודים אליו.
במהלך תחילת העשור הראשון של המאה ה-20, כאשר תעשיית הקולנוע עדיין הייתה בתחילת דרכה, מהגרים רבים, בעיקר יהודים, מצאו תעסוקה בתעשיית הקולנוע האמריקנית בעיקר משום שרבים מהם לא הצליחו להשתלב בתעשיות האחרות בשל אפליה אשר הייתה קיימת באותה העת במקומות העבודה האמריקאים כלפי האוכלוסייה היהודית בארצות הברית. בתחילה התקיימו בעיקר הקרנות הסרטים בתיאטראות אשר זכו לכינוי "ניקלאודיאונים" (Nickelodeons), משום שמחיר הכניסה לסרט היה ניקל אחד בלבד (חמישה סנט). תוך מספר שנים, אישים כגון סמואל גולדווין, קארל למל, אדולף צוקור, ג'סי לסקי, לואי ב. מאייר והאחים וורנר (הארי וורנר, אלברט וורנר, סם וורנר וג'ק וורנר) החלו לעסוק בהפקת סרטים. במהרה הם עמדו בראש אולפני הסרטים של תעשיית הקולנוע האמריקאית. ראשי האולפנים סללו בהמשך גם את הדרך עבור יוצרי סרטים רבים אשר היגרו לארצות הברית ממדינות אחרות על מנת לעבוד בתעשיית הקולנוע האמריקאית.
בין המהגרים היהודים מגרמניה לארצות הברית בלטו שלושה במאי סרטים, שקליטתם הצליחה מאוד, ארנסט לוביטש, שביים בארצות הברית 26 סרטים וזכה בפרס אוסקר, פריץ לאנג, שביים בארצות הברית 20 סרטים ופרידריך וילהלם מורנאו, שעד מותו המוקדם הספיק לביים בארצות הברית 4 סרטים.
הבורוכוביזם
על פי גישת דב בר בורוכוב, שהתבססה על הפילוסופים ריכארד אוונאריוס, ארנסט מאך, ואלכסנדר בוגדנוב, השכל היהודי חותר למוניזם מוחלט, מלשון "מונו" – יחיד. נטייה זו מתבטאת במונותאיזם הדתי, במחשבה הפילוסופית של הרמב"ם ושל שלמה אבן גבירול, ובעת החדשה ניסה ברוך שפינוזה לגבש פילוסופיה מוניסטית מחמירה.
לפי בורוכוב, היהודים אינם מסתכלים על המציאות בעיניים אובייקטיביות, אלא קובעים אידיאל אחד כמטרה, ומכופפים את המציאות כדי להגשים אידיאל זה. ההגות היהודית מצטיינת באחדות המבנה, בעקביות מפליאה ובהיעדר יכולת לפשרה.
מוזיקה יהודית אמנותית
רקע מוזיקלי
בתרבות האנושית ידוע על שילוב המוזיקה בטקסים דתיים, במקדשים, בבתי תפילה של כל העמים. כוחה של המוזיקה מוזכר בתנ"ך הן בציון שירת הלויים בבית המקדש, "עֲ‍לֵי עָשׂוֹר וַעֲלֵי נָבֶל עֲלֵי הִגָּיוֹן בְּכִנּוֹר" . הן בסיפורו של שאול המלך אשר הזמין את דוד לנגן לו כדי להרגיע את נפשו. כמו כן, בסיפור הקרב של שלושת המלכים: מלך יהודה, מלך ישראל ומלך אדום נגד מואב. ביציאתם לקרב חסרו מים לחיילים. יהורם מלך ישראל פונה אל אלישע הנביא בתחינה שיתנבא ויביא מים. אלישע דורש: "קחו לי מנגן" ובכוחה של המוזיקה מביא מים לצבאות.
הגניוס היהודי
הבורוכוביזם
לפי בורוכוב, בניגוד לפילוסופיה היוונית, הרוח היהודית איננה מתייחסת אל העולם כפי שהוא נראה ואיננה מקבלת הוכחה במישרין, אלא מתייחסת אל העולם כפי שהוא צריך להיות: מוניזם סובייקטיבי – ad absurdum (אבסורד). הגניוס היהודי חותר לכפות את חזונו על המציאות ההיסטורית בכוח רצונו. לכך יש שתי השלכות על האופי היהודי: השלכה ראשונה היא הנטייה "התלמודית" לפילפול לוגי, שמטרתו ליישב את המציאות העובדתית עם ציפיות החזון, והשלכה שנייה היא הרצון להוכיח את אמיתות החזון על ידי הגשמתו בפועל, בכוח רצון אידיאליסטי ובנכונות להקרבה עצמית של יחידים למען עמם.
מוזיקה יהודית אמנותית
רקע מוזיקלי
חכמי המסורה אשר עמלו על יצירת אחידות לתפילה היהודית, המציאו את הניקוד העברי ואת טעמי המקרא בהמצאתם זו יצרו נדבך משמעותי לסטנדרטיזציה של התפילה היהודית. אולם לטעמי המקרא נוסחים שונים, לכן לא ניתן לדעת כיצד נשמעה התפילה ביום שמנגינתה חוברה. תהליכים דומים קורים בכנסייה הנוצרית. במאה ה-9 בתקופתו של קרל הגדול עקב הדרישה של הכנסייה לאחד את התפילה הנוצרית, מומצאים התווים הראשונים. המצאת התווים הביאה למהפכה בעולם המוזיקה המערבית: היא יצרה שפה אחידה מובנת לכל לומדיה.
הגניוס היהודי
הבורוכוביזם
בורוכוב דימה את המציאות היהודית של תקופתו לפירמידה הפוכה ובה היסוד היצרני, הפועלים והאיכרים, מעטים והיסוד האינטלקטואלי גדול במיוחד וחיפש דרכים לתיקון המצב ונורמליזציה של המציאות היהודית.
מוזיקה יהודית אמנותית
רקע מוזיקלי
שפת התווים ביסודה היא שפת סימנים בעלי ערכי משך וגובה צליל. בהמשך נוספים עוד ערכים כגון עוצמה, מפעם ודגשים שונים. שפת התווים המערבית הלכה ותפסה מקום נכבד בתיעוד המוזיקלי ובהלחנה מערבית עד ימינו. יסודותיה: סידור הקולות, ההרמוניה ומרכיביה השונים מהווים נדבך משמעותי בצידוקים הניתנים לביצוע מוזיקה בסגנון מערבי בבית הכנסת.
הגניוס היהודי
יהודים ושחמט
הפופולריות של השחמט בקרב היהודים הייתה כה גדולה עד שהמשחק זכה לכינוי "המשחק היהודי". משה צ'רניאק, מי שהיה אלוף ישראל בשחמט והשחמטאי המקצועני הראשון בישראל, טען:
מוזיקה יהודית אמנותית
עובדיה הגר הנורמנדי
סוגיית עובדיה הגר בתחום המוזיקלי נמצאת עדיין במחקר. שלוש נעימות שנמצאות בקטעי גניזה בגניזה הקהירית שמורים כעת בספריית האוניברסיטה בקיימברידג' ובספריית הסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק. נעימות אלו, הרשומות בתווים בצורת נוימות, נכתבו בידי עובדיה הגר במחצית הראשונה של המאה ה-12. כתבי תווים אלו הם המסמך הצלילי המוקדם ביותר של מוזיקה מבית הכנסת, הרשום בתווים מערביים שניתנים לקריאה באמצעים הידועים לחוקרי המוזיקה.
הגניוס היהודי
יהודים ושחמט
רמב"ם מזכיר את המשחק בפירוש המשניות (סנהדרין ג), אך מנה אותו בין המשחקים האסורים בגלל ההימורים על התוצאה. רוב הפוסקים היהודים קבעו שמותר לשחק שחמט בשבת וחיזוק לכך אפשר למצוא בדבריו של הרב גבריאל פונטרימולי, בספרו פחד יצחק: "עינינו ראו המצחקים כמה עונג יש להם באותו הצחוק, ולכן האישקאקי מוכנים לדבר היתר ואין בהם איסור מוקצה".
מוזיקה יהודית אמנותית
עובדיה הגר הנורמנדי
עובדיה הגר שהיה בן אצולה נוצרי אשר החליט להתגייר, ידע לכתוב מוזיקה בתווים מערביים. אחד הרישומים שנמצאו הוא בבחינת תעתיק משוכתב של קנטילציה מקראית, כלומר ביצוע מוזיקלי של טקסטים מקראיים בבית הכנסת, אותה יש להניח למד עובדיה הגר באחת מקהילות המזרח הקרוב, שם שהה לאחר התגיירותו בשנת 1102. מבין הנעימות, השלמה ביותר היא "מי על הר חורב" שנשמעת בצורה מאוד דומה לשירה גריגוריאנית.
הגניוס היהודי
יהודים ושחמט
ספר השחמט הראשון הידוע נכתב על ידי הספרדי לואיס ראמירז (Luis Ramírez), שמוצאו היה ממשפחת יהודים אנוסים. החיבור בין היהודים ובין משחק השחמט הצדיק בשנת 1874, בברלין, הופעתו של ספר המוקדש לכך, Schach bei den Juden (שחמט אצל היהודים) מאת ד"ר משה שטיינשניידר, שהופיע בגרמנית.
מוזיקה יהודית אמנותית
השירים אשר לשלמה
סלומונה רוסי המכונה בעברית שלמה מן האדומים, מלחין יהודי שפעל בחצר דוכסות גונזגה שבמנטובה מסוף המאה ה-16 עד שנות השלושים של המאה ה-17. ספרו "השירים אשר לשלמה" מהווה אחת התעודות הראשונות להלחנת מוזיקה לבית כנסת. בתקופה זו, תחילת תקופת הבארוק, משמש רוסי מלחין חצר וכותב מוזיקה חילונית. בהקדמה לספר מתאר המלחין את השתלשלות העניינים אשר הביאו להוצאתו. הוא מעלה את סוגיית ביצוע מוזיקה אמנותית בסגנון תקופתו בבית הכנסת - סוגיה שנויה במחלוקת. בשער הספר כתוב: רוסי שם דגש מיוחד על כך שהשירים מולחנים בחוכמת המוזיקה וכאן הכוונה לחכמת ההרמוניה המערבית בסגנון הרנסאנס המאוחר והבארוק המוקדם, כמו כן מציין את מספר הקולות בו מולחנות היצירות. רשימה מדויקת של הטקסטים אותם הלחין ניתן למצוא בערך על רוסי.
הגניוס היהודי
יהודים ושחמט
היהודים המשיכו לשחק שחמט אפילו במחנות העבודה והריכוז הנאציים וביד ושם שמורות 13 ערכות שחמט ששמשו לכך. ההצלחה הבלתי רגילה של היהודים בתחום השחמט משכה חוקרים, שבאו לבדוק את הקשר בין השחמט ובין האינטליגנציה, אך התוצאות היו בלתי צפויות - מסתבר שאין צורך באינטליגנציה גבוהה, כדי להצליח בשחמט, אבל העיסוק בשחמט יכול לפתח את האינטליגנציה של העוסקים בו.
היהודים לא רק שחקו שחמט, הם גם תרמו לתאוריה של משחק השחמט. בתחום הפתיחות יש את ההגנה נימצו-הודית הנושאת בצדק את שמו של אהרון נימצוביץ', פתיחת רטי על שמו של ריכרד רטי, הגנה הולנדית של אליאס סטיין ועוד תרומות רבות של שחמטאים יהודים. שחמטאים יהודים, כמו סאלו פלור, כתבו ספרי תאוריה שחמטאיים.
מוזיקה יהודית אמנותית
מעורבותו של יהודה אריה ממודנה
עוד מציין מודנה, כי חכמת המוזיקה נשכחה בקרב היהודים עקב התלאות וצרות הגלות. הוא כותב במילים אלו: . בימיו החלה סגירה של היהודים בגטאות. הידוע שבגטאות הוא גטו ונציה, שם התפתחה תרבות מוזיקלית יהודית מעניינת בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18.
הגניוס היהודי
יהודים ושחמט
השחמטאי היהודי ג'רלד אברהמס, שחיבר ספרי שחמט רבים, התבטא בנושא בספרו The Jewish Mind וקבע שהצטיינות היהודים בשחמט נובעת מכך ש:
מוזיקה יהודית אמנותית
קשיים הלכתיים
יהודה אריה ממודנה וכן סלומונה רוסי עומדים על קשיים הלכתיים בביצוע מוזיקה אמנותית במסגרת בית הכנסת. קשיים אלו קשורים להלכות הנובעות מחורבן בית המקדש. הפסוק "איך נשיר את שיר ה' על אדמת ניכר" נתפס כהלכה האוסרת אמירה זמרתית (קנטילציה) בבית הכנסת. הלכה נוספת האומרת "אל תשמח ישראל אל גיל בעמים" גם היא נתפסה כהלכה האוסרת את הביצוע של מוזיקה בסגנון מערבי בבית הכנסת. מספר עדויות כתובות לבעיה הלכתית זו ניתן למצוא בכתביו של מודנה ובמכתבים ששלח למען השגת הסכמה מרבני איטליה של תקופתו, לביצוע מוזיקה אמנותית בבית הכנסת.
הגניוס היהודי
הלמדנות היהודית ושכרה
היהדות התנגדה לבערות והלל אמר "אין בור ירא חטא". ניתן לפרש שכוונתו הייתה שאדם ללא ידע מועד לחטוא כי הוא אינו יכול ללמוד מה לעשות (אם כי הפרשנות הקלאסית היא בור בהלכה, ולא בור במדעים). ביהדות קיימות מצוות המונעות בערות בכך שהן מחייבות את האדם ללמוד קרוא וכתוב: כל יהודי מצוּוה ללמוד תורה (דבר שנעשה בקריאה בפה בדווקא כמו שכתוב ). כמו כן, קרוא וכתוב הם מהדברים שעל האב ללמד את בנו על פי ההלכה בנוסף חובה על האב ללמד את בנו אומנות. ואף הותר בשבת ללמד את הילד אומנות בשבת כי זה מצווה
מוזיקה יהודית אמנותית
פסק
לאחר מקרה פרארה פנה מודנה לאחד עשר רבנים ברחבי איטליה והשיג מהם הסכמה לביצוע מוזיקה בסגנון מערבי בבית הכנסת. בפסק הלכה שהוציא כתב מספר רב של פסיקות וסיבות להצדקת המעשה.
הגניוס היהודי
הלמדנות היהודית ושכרה
בספר "המיעוט הנבחר: כיצד עיצב הלימוד את ההיסטוריה הכלכלית של היהודים", מאת צבי אקשטיין ומריסטלה בוטיצ'ילי, מועלה הרעיון שהחובה, שהוטלה על כל אב יהודי ללמד בניו תורה, הייתה חובה כבדה ויקרה, כי הלימודים היו יקרים וזה הכביד על פשוטי העם, היהודים החקלאים העניים. בין המאה השלישית והמאה השישית הסתמן תהליך של הפיכת הבנים היהודים ליודעי קרוא וכתוב, בשונה מהמצב בעמים אחרים ובו זמנית התמעטות של מספר היהודים, ירידה במספרם מ-5.5 מיליונים בסביבות שנת 65 לספירה, ל-1.2 מיליונים בסביבות שנת 650 והערכה היא שהיה תהליך של המרת דת, במיוחד בין המתקשים לממן לימודים לילדיהם. בתקופה זו ושנים רבות אחריה בני העם היהודי היו חברה בה הגברים ידעו קרוא וכתוב ובכך התבדלו מהמוני האנאלפביתים שסביבם. התפשטות האימפריה המוסלמית הענקית, שבתוך גבולותיה חיו מרבית היהודים, יצרה הזדמנויות רבות לפיתוח המסחר, הזדמנויות שלשם ניצולם נדרשו ידיעת קרוא וכתוב וחשבון. היהודים, בהיותם משכילים יחסית, ניצלו הזדמנויות, עברו לגור בערים וסיגלו לעצמם עיסוקים מבוססי השכלה. למרות אי השתייכותם לדת השלטת, הצליחו היהודים, הודות להשכלתם, להשתלב גם באדמיניסטרציה של השלטונות המוסלמים, בעיקר בתחום ניהול הכספים והגיעו לדרגות בכירות ביותר, כך חסדאי אבן שפרוט, שמואל הנגיד, מנשה בן אברהם אל קזאז, דון יוסף נשיא וגם אחרים.
מוזיקה יהודית אמנותית
פסק
בהמשך לאחר סדרה של הנמקות בין היתר ציטוטים מהרמב"ם, עמד מודנה על הסוגיות הבאות:.
הגניוס היהודי
הלמדנות היהודית ושכרה
היהודים נהנו מאוטונומיה קהילתית וניהלו את חייהם. הם גם שמרו על קשרים עם קהילות יהודיות בערים וארצות אחרות, קשרי מסחר וחיתון. לצורכי המסחר ושמירת הקשרים למדו היהודים שפות נוספות, לכן היו מבוקשים כמתורגמנים ויכולתם לבקר ואף לעקור מארץ לארץ הייתה עדיפה.
מוזיקה יהודית אמנותית
פסק
בחלק אחר כתב "ואנו אשר היינו בעלי המוזיקא בתפלותינו והודאותינו עתה נהיה לבוז אל העמים אשר יאמרו וכי אין אתנו עוד חכמה ונצעק אל אלהי אבותינו ככלב וכעורב. סוף דבר אין בזה ודאי משום "אל תשמח ישראל אל גיל" ולא עלה על דעת שום ב"ד או חכם לאסור מלשבח לה' בקול היותר נעים שאפשר ובחכמה הזאת המעוררת הנפשות לכבודו".
הגניוס היהודי
הלמדנות היהודית ושכרה
מרבית יהודי בבל זנחו את עבודת האדמה, עברו לערים והשתלבו במעמד הבינוני והגבוה. משורות יהודי מצרים יצאו אדמיניסטרטורים שעלו לגדולה והפכו נושא לקינאת המוסלמים. הרווחה הכלכלית, ממנה נהנו היהודים בתור הזהב של יהודי ספרד, אפשרה להם להתפנות לאומנויות, היסטוריה, פילוסופיה, אסטרונומיה ומחקר בסיסי וכך התבלטו יהודים, כמו הרמב"ם, יצחק בן יוסף הישראלי, רבי לוי בן גרשון ואברהם זכות, אך גם בארצות אחרות בלטו יהודים מלומדים, כמו עמנואל טוב עלם, אסטרונום ומתמטיקאי שיזם את השימוש בשברים עשרוניים.
מוזיקה יהודית אמנותית
חנוכת בית הכנסת בסיינה
בית הכנסת הקטן והיפה בסיינה נחנך בשנת 1786. לחנוכת הבית, נערך טקס שנמשך כמה ימים ובו שובצו קטעי קריאה וקטעי שירה מולחנת. המקור נמצא בכתב יד בארכיון הכללי לתולדות ישראל בירושלים. הלחנים מיוחסים לזבולון גאליקי ופרנצ'סקו דרי שהיו כנראה מדרי הקהילה בתקופה. מילות הטקס רוכזו בקונטרס שיצא לכבודו ונדפס בליוורנו.
הגניוס היהודי
הלמדנות היהודית ושכרה
הכימאי וההיסטוריון ג'אורג' סרטון, הנחשב למייסד תחום ההיסטוריה של המדע טען שבין השנים 1150 - 1300 כ-15% ממלומדי התקופה היו יהודים (95 מתוך 626).
מוזיקה יהודית אמנותית
"קנטטה עברית בדו-שיח" להושענא רבה מאת קרלו גרוסי
עדויות רבות מעידות על העובדה שליל הושענא רבה שימש במאות ה-17 וה-18 כהזדמנות לעריכת הצגות מוזיקליות במיוחד באיטליה. ביצוע הצגות אלו טופח במיוחד בידי חברות מסוג ה"שומרים לבוקר" ששמו להן למטרה להפיץ את נוהג התפילה לפני עלות השחר. חברות אלו שפעלו מסוף המאה ה-16 הושפעו מתנועת המקובלים מצפת. מבין המקורות הרבים המעידים על פעילות מוזיקלית בליל הושענא רבה, נשתמר מקור מוזיקלי נוסף אחד מן המאה ה-17 - "קנטטה עברית בדו-שיח" מאת קרלו גרוסי. היצירה נדפסה בשנת 1681 בקובץ יצירותיו של המלחין הנקרא: "שעשועי הגדולים..." הקנטטה בוצעה בגטאות ונציה או מודנה בליל חג - הוא ליל הושענא רבה - אדם אחד עובר אורח ("הלך") נתקל בחבורת אנשים המפליגים בזמרת שירי שבח לה' בחדווה "נכפלת". קבוצה זו נמנית עם חבורת "שומרים לבוקר" כפי שמלמדנו הבית האחרון. ההלך מציג בפני בני החבורה שאלות במטרה לעמוד על הסיבה המיוחדת לשמחתם. בני החבורה משיבים לו וכך מתפתח דו-שיח בין סולן (ההלך) ומקהלה (חבורת "שומרים לבוקר") המגלה לנו שהמדובר הוא בחגיגת יום השנה לייסוד החברה החל בהושענא רבה.
הגניוס היהודי
קנאה ופרעות
הצלחת היהודים ועלייתם במדרג הכלכלי הפכה אותם למושא לקינאת המוסלמים. חלק מיהודי מצרים נהגו באורח חיים בזבזני ועוררו עוד יותר את קינאת המוסלמים. משורר מצרי אלמוני כתב:
מוזיקה יהודית אמנותית
"קנטטה עברית בדו-שיח" להושענא רבה מאת קרלו גרוסי
אחי ורעי הן כבר ידוע כי נתנה ליל זה לאל תפארת אך הייתה בכם ששון גוברת טעם לשבח תאמרו מדוע...
הגניוס היהודי
קנאה ופרעות
מצב זה גרם במאה העשירית ובמאה האחת עשרה לשלושה גלים של פרעות ביהודי מצרים ולפרעות גרנדה, שבמהלכן נרצח יהוסף הנגיד.
מוזיקה יהודית אמנותית
"קנטטה עברית בדו-שיח" להושענא רבה מאת קרלו גרוסי
שובע שמחות נפגשו דע הלך נתערבה שמחה בשמחתנו חברה נדיבי עם ותפארתנו תודה מביאים בית אדוני מלך.
הגניוס היהודי
רכוש של מגורשים
היהודים היו בעבר מיעוט נסבל בעל זכויות פחותות יחסית לרוב בארצות בהן ישבו ולעיתים, שינו השלטונות את טעמם וגירשו את היהודים. בדרך כלל לגירוש נלווה גם גזל רכוש היהודים וכך נאלצו היהודים לעבור לארץ אחרת ולהתחיל מחדש. במסעי הצלב ובמיוחד בגזירות תתנ"ו יהודים רבים איבדו את חייהם והניצולים היו אלה שהצליחו לברוח וכשברחו, ברחו על נפשם, ללא רכושם. בשנת 1420 הואשם אחד מפרנסי העיר היהודים בעיר אנס שבאוסטריה עילית הואשם בעלילת שווא של חילול לחם הקודש. עלילה זו גרמה לכך שהקיסר אלברכט החמישי, ארכידוכס אוסטריה פקד לאסור את כל יהודי אוסטריה. 270 יהודים הועלו על המוקד בפומבי והשאר גורשו מאוסטריה בחוסר כל. בכך הייתה אוסטריה הראשונה בין מדינות מרכז אירופה שגירשה את תושביה היהודים. היהודים למדו מהתנסויות אלה שהרכוש היחיד, שלא יכולים לגזול מהם, זה הידע שרכשו ובהתאם לכך השקיעו יותר ברכישת ידע עבורם ועבור צאצאיהם. דוגמה טובה היו מגורשי ספרד ופורטוגל, שהתקבלו בזרועות פתוחות באימפריה העות'מאנית בזכות הידע הרב שהביאו איתם.
מוזיקה יהודית אמנותית
"קנטטה עברית בדו-שיח" להושענא רבה מאת קרלו גרוסי
להאזנה בלווית תמונות של ונציה
הגניוס היהודי
הגבלות בתעסוקת יהודים
בארצות רבות הוגבלו היהודים ותעסוקתם ובעיקר נמנעה מהם האפשרות לרכוש אדמה חקלאית. בתקופות בהן 90% או יותר מהתושבים היו חקלאים זו הייתה מגבלה רצינית מאוד. גם הצטרפות לגילדות מקצועיות הייתה בעייתית, כי הגילדות היו מאורגנות על בסיס דת משותפת וכך נדחקו היהודים אל המקצועות שבני הרוב לא חפצו בהם מסיבות שונות, כמו הלוואה בריבית וחכירת גביית המיסים ותחומים בהם היה להם יתרון ברור, כמו חלפנות כספים ורפואה. במהלך מסעי הצלב הגיעו סוחרים נוצרים ממערב ומדרום אירופה למזרח התיכון והחלו לעסוק במסחר, שקודם לכן היה בידי היהודים וכך דחפו אותם עוד יותר אל העיסוק בהלוואה בריבית. הוונציאנים, שרצו לדחוק את ידי היהודים מהמסחר, תבעו מהם להתנצר ולא, לאסור על היהודים לנגוע בכל חפץ שיש בו סימן הצלב, סימן שהיה נפוץ מאוד בכל הסחורות.
מוזיקה יהודית אמנותית
קזאלה מונפראטו
אירועי ליל הושענא רבה קבלו צורה מיוחדת במינה בקהילת קזאלה מונפראטו מאז שנת 1732. עדויות על אירועים אלו נמצאות בכתב יד שבספריית לנין במוסקבה. חוקר המוזיקה משה גורלי גילה שם את כתב היד בשנת 1964. לאחר גילוי זה הקדיש כמה פרסומים לנושא וכן ביצע בביצוע מודרני את אחת היצירות בשנת 1972. במובן מסוים ניתן לזהות מרכיבים אורטוריים ביצירות שהולחנו לאירועים אלו. אירועים אלו נועדו לחברה הדומה ל"שומרים לבוקר" (חברת "זריזים"). יוזם האירועים המוזיקליים של השנים 1732-1733 היה יוסף חיים קציגין ואבן על שמו חקוקה בבית הכנסת המפואר של קזאלה מונפראטו. הטקסטים חוברו על ידי חבר אחר בקהילה אדם בשם ש.ח. ירק, והלחנים מוגדרים כלחנים אנונימיים. הבולט שבלחנים הוא הקטע המסיים "לכו נרננה", הנשמע בהחלט כלקוח מתוך הסגנון האורטורי של ג.פ הנדל על פי המסורת של בני המקום, מיוחסים לו חלק מן הלחנים של האורטוריה, אף על פי שאין לכך סימוכין.
הגניוס היהודי
החינוך היהודי העצמאי
מצוות לימוד התורה לא נשתכחה מהיהודים וחשיבותה בלטה מאוד על רקע החברה המוסלמית והחברה הנוצרית בהן יודעי הקרוא וכתוב היו מיעוט קטן. המצווה הוטלה על האב, אך בהדרגה, בקהילות היהודיות, היא הפכה לחובה חברתית והמוסדות הקהילתיים הקימו מוסדות חינוך, בעיקר למען בני העניים, שידם לא השיגה את הממון הדרוש לחינוך הילדים.
מוזיקה יהודית אמנותית
קנטיקום הבראיקום
"דיברטיסמן" לברית מילה בארבע הקהילות בדרום צרפת (מחוז וינישין אזור אביניון) מקור כתב יד בספריה הלאומית בפריז. היצירה בנויה כקנטטה ולכן גם נקראת "קנטיקום הבראיקום". מלחין מקומי בשם לואי סאלאדן, אצלו הוזמנה היצירה, כתב את אחת היצירות הטובות ביותר שנתגלו עד כה בקרב הקהילות היהודיות באירופה בתקופה הנדונה דהיינו המאה ה-18. שחזור היצירה מבוסס על שני כתבי יד: כתב היד של הפרטיטורה השמור בספרייה הלאומית בפריז, ו"סדר הקונטיריס", קובץ תפילות ופיוטים של יהודי ארבע הקהילות שבדרום צרפת אשר נדפס באביניון בשנת 1764-65. בסוף המאה ה-17 פנה אחד מנכבדי הקהילה אשר ציפה להולדת בן, למלחין שילחין פיוטים המיועדים לברית מילה. יש להניח כי יצירה זו בוצעה בברית המילה של בנו ומאז ואילך נשאה חן בעיני בני הקהילה שחזרו וביצעו אותה. הפיוט המרכזי: "ילד היולד" נשתרש כמנגינה חד קולית בפי בני הקהילה עד שלהי המאה ה-18.
הטקסטים
הגניוס היהודי
האמנציפציה והשלכותיה
מאז חורבן בית המקדש השני ואובדן העצמאות היהודית היהודים היו למיעוט בעל מעמד נחות יחסית לרוב השליט במדינות בהן הם חיו. חוסר השוויון התבטא במיסוי עודף ובכל מיני חוקים ותקנות, כמו חובת לבוש מיוחד, הטלאי הצהוב, כובע היהודים, שבועת היהודים, הגבלת אזורי המגורים, הדרה מהשירות הצבאי וממוסדות החינוך הממלכתיים ועוד. ב-1787 זכו קרוב ל-2500 יהודי ארצות הברית לשוויון זכויות וכעבור ארבע שנים, ב-1791, האספה הלאומית הצרפתית קיבלה את "חוק שוויון היהודים הכללי" ומכאן נפתחה הדרך למתן שוויון זכויות ליהודים בכל מקום אליו הגיעו צבאות נפוליאון.
מוזיקה יהודית אמנותית
קנטיקום הבראיקום
(1) אשיר לאלי
הגניוס היהודי
האמנציפציה והשלכותיה
היהודים, ששנים רבות התחרו בתחומים שונים עם יתר תושבי אותן ארצות, כשהם באים מעמדה נחותה, נהנו מאוד מהמצב החדש המאפשר להם תחרות יותר שוויונית (עדיין היו מגבלות שנבעו ממסורות, ממנהגים ומעצם היות היהודים מיעוט) ואנרגיות חדשות הובילו אותם להשגת עמדות מפתח בארצותיהם.
מוזיקה יהודית אמנותית
קנטיקום הבראיקום
צורי וגואלי
הגניוס היהודי
האמנציפציה והשלכותיה
הלא יהודים לא נשארו אדישים לשינוי, חלק מהם היו מודאגים מהתחרות הנוספת מצד היהודים, תחרות על משרות בשירות הציבורי, באקדמיה ועוד, משרות שעד האמנציפציה היו סגורות בפני היהודים וכעת נפתחה דרכם אליהן. במצב זה התעוררה אנטישמיות ואפילו הגיעו הדברים לכדי פרעות, כמו פרעות "הפ-הפ", שהתפשטו על פני כל הקונפדרציה הגרמנית. בפרעות אלה השתתפו ואפילו הובילו אותן אינטלקטואלים גרמנים, פרופסורים וסטודנטים, שחששו מהתחרות היהודית.
האמנציפציה של היהודים באירופה התקדמה בהדרגה מזרחה ומשאביה הגיעו גם למדינה החדשה, רומניה. השליט של רומניה, אלכסנדרו יואן קוזה, רצה להעניק זכויות אזרח ליהודים, אך בגלל ההתנגדות העזה מצד חוגים רחבים מאוד של הציבור הרומני, הודיע שתהיה זאת אמנציפציה הדרגתית. קוזה נקט אומנם בכמה צעדים ראשונים של אמנציפציה, אך הדחתו בראשית 1866 שמה סוף לתהליך. יון ברטיאנו, המנהיג הרומני הליברלי הבטיח אזרחות ליהודים, אבל שוב התקוממו החוגים האנטישמים, בעת הדיונים על החוקה יצאו המוני רומנים לרחובות בוקרשט והרסו את בתי הכנסת. לחצם נשא פרי והחוקה שהתקבלה בשנת 1866 שללה בסעיף 7 את האפשרות של הענקת אזרחות רומנית למי שאינו נוצרי. גם מינויו של ברטיאנו לראש ממשלה כמה שנים מאוחר יותר לא שינה את המצב והיהודים מצאו עצמם במצב גרוע מכפי שהיה לפני כן - הם היו במעמד של חסרי אזרחות כלשהי וחייבים בכל חובות האזרחים הרומנים, כולל שירות צבאי.
מוזיקה יהודית אמנותית
קנטיקום הבראיקום
בקול רינה ותודה
הגניוס היהודי
נומרוס קלאוזוס
האמנציפציה פתחה את שערי בתי הספר התיכונים והאוניברסיטאות בפני היהודים והם נהרו אליהם בהמוניהם.
מוזיקה יהודית אמנותית
קנטיקום הבראיקום
בשמחה וגילה
הגניוס היהודי
נומרוס קלאוזוס
ההונגרים החליטו לשנות את המצב וחוקקו ב-1920 את חוק נומרוס קלאוזוס, החוק האנטישמי הראשון באירופה במאה העשרים. החוק, שקבע מכסות לפי חלקם באוכלוסייה של הקבוצות השונות, היה מכוון נגד היהודים, אף על פי שהיהודים לא הוזכרו במפורש. התוצאה הייתה ירידה חדה באחוזי היהודים בחינוך האוניברסיטאי. יהודים רבים, שלא הצליחו להתקבל ללימודים, היגרו מהונגריה, לבדם או עם משפחותיהם, אל ארצות בהן יוכלו ללמוד.
מוזיקה יהודית אמנותית
קנטיקום הבראיקום
תוך קהל ועדה
הגניוס היהודי
נומרוס קלאוזוס
גם בפולין הופעל כלי הנומרוס קלאוזוס, כדי לצמצם את כמות הסטודנטים היהודים והוא הוריד את כמות הסטודנטים היהודים מ-24,6% בשנת הלימודים 1921 - 1922 ל-13,2% בשנת הלימודים 1935 - 1936.
מוזיקה יהודית אמנותית
קנטיקום הבראיקום
(2) נשמחה יחד
הגניוס היהודי
נומרוס קלאוזוס
ברומניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, כשהיהודים זכו סוף-סוף בהתאזרחות, האנטישמיות, שניזונה במידה רבה מהתחרות על מקומות העבודה של בוגרי בתי הספר התיכוניים והאוניברסיטאות, התעצמה, בעיקר משום שהכמות היחסית של היהודים, באוניברסיטאות באופן כללי ובפקולטות לרפואה במיוחד, הייתה גדולה בהרבה מחלקם באוכלוסייה הכללית. בשנת הלימודים 1920–1921 למדו רפואה באוניברסיטת בוקרשט 1,808 סטודנטים, כש-537 מתוכם היו יהודים (29,7%) - באותה תקופה אחוז היהודים באוכלוסייה הרומנית נע סביב 4%. בהונגריה השכנה הייתה תופעה דומה והשלטונות הנהיגו שם נומרוס קלאוזוס, הסטודנטים הרומנים שאפו אפוא להנהיג גם ברומניה הגבלות דומות.
מוזיקה יהודית אמנותית
קנטיקום הבראיקום
אלוהינו אחד
הגניוס היהודי
נומרוס קלאוזוס
אחרי מהפכת אוקטובר בוטלו מגבלות נומרוס קלאוזוס ברחבי רוסיה, פרט לאזורים שהיו בשליטת הצבא הלבן. בברית המועצות ובגוש הקומוניסטי לא הונהג נומרוס קלאוזוס, אך מדיניות קומוניסטית לעידוד וקידום בני הפועלים והאיכרים פגעה בעקיפין ביהודים, שהיו בני סוחרים ואינטלקטואלים.
מוזיקה יהודית אמנותית
קנטיקום הבראיקום
אל חי עולמים
הגניוס היהודי
נומרוס קלאוזוס
גם בארצות הברית הונהג נומרוס קלאוזוס נגד יהודים, לא ככלי של המדינה, אלא ככלי של אוניברסיטאות שונות, בעיקר היוקרתיות.
ויליאם מייקל רוזטי
ויליאם מייקל רוזטי (באנגלית: William Michael Rossetti; 25 בספטמבר 1829 – 5 בפברואר 1919) היה מבקר ספרות, ביוגרף וסופר אנגלי.
הגניוס היהודי
נומרוס קלאוזוס
הלחץ שהפעיל הנומרוס קלאוזוס על הצעירים היהודים, ששאפו לרכוש השכלה, היה גורם חשוב מאוד ביוזמות להקמת מוסדות להשכלה גבוהה עבור יהודים בארץ ישראל, הטכניון בחיפה והאוניברסיטה העברית בירושלים.
מוזיקה יהודית אמנותית
קנטיקום הבראיקום
לשמונה ימים
ויליאם מייקל רוזטי
ביוגרפיה
רוזטי נולד בלונדון. אביו, גבריאלה רוזטי, היה משורר איטלקי ופליט מנאפולי, שביקש מקלט מדיני בבריטניה. אמו הייתה פרנצס פולידורי, מחנכת משכילה ששימשה גם כדוגמנית לציירים וצלמים (בהם לואיס קרול). אחיו היו המשוררת כריסטינה רוזטי, מחברת "שוק הגובלינים", הצייר והמשורר דנטה גבריאל רוזטי והסופרת מריה פרנצ'סקה רוזטי.
מוזיקה יהודית אמנותית
קנטיקום הבראיקום
נתת אלינו ברית בבשרנו חוק לעולמים
הגניוס היהודי
חברה רב-לשונית
היהודים, שהתפזרו בעולם, הביאו איתם לכל מקום את שפת אבותיהם, השפה ששימשה אותם בטקסים הדתיים. במקומות בהם התיישבו, דוברו שפות אחרות והם נאלצו ללמוד את שפת המקום, כדי לתקשר עם סביבתם ועם הרשויות. מציאות זו הפכה כמעט את כל היהודים לדו-לשוניים או פוליגלוטים. שליטה בשפות נוספות על פני שפת המקום הייתה שימושית מאוד עבור העוסקים במסחר בינלאומי ויהודים רבים עסקו בכך.
השימוש השגור בשתי שפות, שפת הקודש ושפת המקום, הוביל ליצירת אוצר מילים מעורב, שהתפתח לשפה מיוחדת של היהודים. קיומן של שפות מקומיות שונות הובילו ליצירתן של שפות יהודיות שונות: יווניטיקה, יידיש, לאדינו ועוד. היהודים לא הסתפקו בשימוש התקשורתי בשפות היהודיות, בנפוצות שבהן, ביידיש ובלדינו הם גם פיתחו תרבות ענפה שכללה שירה, סיפורת, מחזות, פתגמים ועוד.
דוקטור אלן ביאליסטוק מאוניברסיטת יורק בקנדה ערכה מחקר שתוצאותיו הצביעו על כך שלדו-לשוניים היו הישגים הרבה יותר טובים במגוון משימות קוגניטיוויות פשוטות בהשוואה לחד-לשוניים. מעבר לכך, דו-לשוניים לומדים בקלות רבה יותר שפה שלישית.
במחקר האינטליגנציה
במחקר הפסיכולוגי העדכני של אינטליגנציה חלוקות הדעות בנוגע לממשותו וסיבותיו של הגניוס היהודי. במחקרים עדכניים אשר נערכו במדגמים אקראיים מייצגים ועברו ביקורת עמיתים, קשה למצוא ראיות מובהקות למנת משכל ממוצעת גבוהה יותר או להישגים אקדמיים גבוהים יותר אצל יהודים, אף כי חוקרים רבים סבורים שתופעות אלו אכן קיימות.
המחלוקת באיזו מידה יש לייחס תופעות אלו לסיבות תורשתיות או לסיבות סביבתיות משקפת את המחלוקת הנרחבת של תורשה מול סביבה בתחום הפסיכולוגיה, ובעיקר לגבי סיבותיהם של הבדלים בין חברות אדם שונות בתוצאות מבחנים קוגניטיביים, ובהישגים אקדמיים, כלכליים ותרבותיים. בשנת 2016 נערך מחקר שסקר את הדעות בתחום זה אצל מומחי אינטליגנציה בעולם אשר חוקרים הבדלי מנת משכל בין אוכלוסיות. במחקר זה, ניסוח השאלה שהמומחים התבקשו לחוות את דעתם עליה בנושא הגניוס היהודי הייתה: "תוצאות [מנת משכל] של יהודים בעולם המערבי הן מן הגבוהות ביותר. מדוע?". בשיקלול דעת כל המומחים, החשיבות שיוחסה לתורשה הייתה 28%. המומחים ייחסו חשיבות משוקללת של 40% לסיבות סביבתיות בתחומי החינוך והתרבות, 25% לסיבות סביבתיות אחרות דוגמת עושר ובריאות, ו-11% לשגיאות מתודולוגיות במדידה, למשל הטיות במבחנים. המחקר גם מצא כי המחלוקת בין המומחים על חשיבות התורשה הייתה גדולה מאשר לגבי כל סיבה אחרת, וכמה מהם סברו שאין לה חשיבות כלשהי.
המומחים בסקר זה גם נשאלו לגבי מדינת ישראל: "תוצאות [מנת משכל] בישראל נמוכות מאלו שבצפון, מערב ומרכז אירופה. מדוע?". בשאלה זו יוחסה לתורשה חשיבות המשוקללת קטנה יותר: 20%, מול חינוך ותרבות 34%, סיבות סביבתיות נוספות 38% (ובכללן הגירה: 8%) ו-7% לשגיאות מתודולוגיות. למעשה, בשאלת הגניוס היהודי, החשיבות המשוקללת שיוחסה לתורשה הייתה הגבוהה מבין השאלות השונות שנשאלו המומחים. למשל בשאלה: "אחת המדינות עם התוצאות הגבוהות ביותר במבחני הערכה בינלאומיים (ובייחוד מבחן פיז"ה) היא פינלנד. מדוע?", החשיבות המשוקללת שיוחסה לתורשה הייתה 15% בלבד. בממוצע לכל השאלות שנשאלו לגבי הבדלי מנת משכל בין אוכלוסיות שונות החשיבות המשוקללת שיוחסה לתורשה הייתה 17%.
במסגרת מחקר גנטי וקוגניטיבי רב-משתתפים שנערך לאורך עשרות שנים במשפחות בוויסקונסין, מחקר נוסף התמקד ב-53 מתוך המשתתפים אשר דיווחו על הרקע הדתי של משפחתם כיהודי, ובדק אותם מול 2,603 משתתפים שדיווחו עליו כקתולי ו- 2,027 משתתפים שדיווחו עליו כלותרני. היתרון המשוקלל של המשתתפים מרקע יהודי בשני מבחני מנת משכל ובהשגים אקדמיים היה 0.57 סטיות תקן, אשר בהנחת סטיית תקן של 15 או 16 נקודות המקובלת בתקנון מבחני מנת-משכל מקבילה לכ-9 נקודות IQ. ב-DNA של נבדקים אלו נמצאו גם יותר אללים גנטיים אשר במחקר המקורי בכלל האוכלוסייה התגלו כמנבאים אחוז קטן של מנת משכל גבוהה יותר ושל הצלחה אקדמית.
יתרון של 7 עד 15 נקודות IQ (כחצי סטיית תקן עד סטיית תקן שלמה) הוא היתרון שבדרך-כלל נוקבים בו כיתרון של יהודים במדינות המערב על ממוצע האוכלוסייה הלא יהודית. אך במאמר סקירה נרחב משנת 2012 שעסק בהבדלי אינטליגנציה, העירו המחברים, ובכללם חוקרי האינטליגנציה ריצ'רד ניסבט וג'יימס פלין, שכל התוצאות הללו נמצאו במדגמי נוחות, שעלולים לסבול מהטיות בהשוואה למדגמים מייצגים כמו דגימה אקראית. ניסבט גם סבר שהבדל מנת משכל בגודל כזה אינו מספיק להסברת היתרון של יהודים בקריטריונים אקדמיים מדעיים מסוימים כמו זוכי פרס-נובל, ומכאן שיש צורך בהסבר נוסף, שלדעתו עשוי להיות נטייה תרבותית אצל אנשים מרקע יהודי לעיסוק בתחומים אקדמיים אלו. נטייה תרבותית להישגים בפער כזה כלל איננה יוצאת דופן לדעתו. הוא הביא כדוגמה את יתרונם הגדול בהשגים של מדענים איטלקים על האנגלים במאה ה-15, ואת יתרון ההשגים ההפוך והגדול באותה מידה של האנגלים על האיטלקים במאה ה-18. המהפך ביתרונות אלו במשך תקופת זמן של 300 שנה (כ-9 דורות בלבד) קרוב לוודאי פוסל כל הסבר תורשתי סביר, שכן הבדלים תורשתיים בדרך-כלל נזקקים לדורות רבים כדי להתפתח.
תאוריית החבילה המשולשת
איימי צ'ואה, פרופסור למשפטים באוניברסיטת ייל ממוצא סיני-פיליפיני, כתבה יחד עם בעלה היהודי, ג'ד רובנפלד, גם הוא פרופסור למשפטים באותה אוניברסיטה, ספר בשם "החבילה המשולשת", שטוען למציאת הסבר לגניוס היהודי לצד גניוסים נוספים.
המחברים מנסים להסביר מה גורם לאנשים מסוימים להצליח יותר מאחרים מבחינת עושר, מעמד ואומדני הצלחה קונבנציונליים אחרים. הם טוענים שאנשים מצליחים (בחברה האמריקאית) משתייכים לאחת משמונה קבוצות אתניות בולטות. בני הקבוצות האלה, שהם קובנים, בני מזרח אסיה, הודים, יהודים, לבנונים, מורמונים, ניגרים ואירנים, חולקים ביניהם שלושה מאפיינים תרבותיים, שגורמים להם להגיע להצלחה, ואלה מכונים בספר "החבילה המשולשת". מרכיבי החבילה המשולשת, לדעת המחברים, הם תחושת עליונות קבוצתית, חוסר ביטחון עצמי ושליטה עצמית, כולל יכולת דחיית סיפוקים. הספר והתאוריה זכו לחשיפה רבה מאוד.
הפסיכולוגים ג'ושוע הארט וכריסטופר שבריס ערכו מחקר שבדק את תאוריית החבילה המשולשת ותוצאותיו לא אוששו אותה. במחקר השתתפו 1,258 נבדקים ולא נמצאה שום עדות תומכת בטיעוני תאוריית החבילה המשולשת. היכולת לדחות סיפוקים נמצאה כמנבאת הצלחה, אבל המרכיבים האחרים, שהרכיבו את משולש הניבוי, לא הוכיחו את עצמם.
ההשערות הגנטיות
מחפשי ההסבר לבולטות היהודית בתחומים המצריכים אינטלקט גבוה חשבו גם על האפשרות שמדובר ביתרון גנטי, יכולת מולדת, העוברת בתורשה, שמבדילה את היהודים משאר הבריות. הסבר כזה תאם תפיסה עממית ופסאודו-מדעית של היהודים כגזע נבדל. היו לא מעט דעות שראו ביהודים גזע בפני עצמו, ואף בטיוטת הצהרת בלפור דובר על בית לאומי ל"גזע היהודי", מונח שהוחלף בהמשך בבית לאומי ל"עם היהודי".
בגרמניה הנאצית הונהגה תורת הגזע מבוססת על דרוויניזם חברתי, שעל פיה היהודים הוגדרו כגזע נפרד, הם הוגדרו כתת-אדם. הגדרות תורת הגזע היו מבולבלות ולא עקביות ועם נפילת גרמניה הנאצית נפלה גם תאוריה זו.
התקדמות מדעית בתחום הגנטיקה ובמיוחד פיענוח הגנום האנושי החזירו את הדיון על הגנום היהודי. קיומן של מחלות תורשתיות נפוצות במיוחד בין יהודים היווה רמז חזק לקיום בסיס גנטי משותף. פרופסור ברכה רגר הגיעה למסקנה, על סמך סקירת המחקרים בתחום, שלאוכלוסיות היהודיות מאירופה ומן המזרח התיכון יש גנים משותפים, שמקורם באוכלוסייה יהודית, שחיה במזרח הקרוב לפני כ-3000 שנה. בהמשך חל פיצול באוכלוסייה זו וניכרים בה השפעות של האוכלוסיות בקרבן חיו היהודים. הקביעה שלמרבית בני העם היהודי יש בסיס גנטי משותף, אף על פי שיש שוני מסוים בחזותם של בני קהילות שונות הולכת ומתבססת, מבלי לקבוע אם הבסיס הגנטי המשותף מקורו באבות קדומים משותפים או בקשרי הנישואין בין בני הקהילות השונות, בתוך הקהילות ובין הקהילות, כולל נישואי קרובים רבים. אין זיהוי לגנים יהודים ואין זיהוי של גנים האחראים על האינטלקט האנושי.
השערת השידוכים
כבר ב-1953 כתב המתמטיקאי נורברט וינר על התופעה של רבנים, שנחשבו חכמים, ששידכו ילדיהם לילדי רבנים כמוהם או לילדי סוחרים מצליחים וכך המשיכו את הדורות. סטיבן פינקר, פסיכולוג-ניסויי יהודי-קנדי, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד ומומחה במדעי ההכרה ציין שהתרבות היהודית מעודדת את הלמידה ותלמידים גרועים עלולים למצוא עצמם בחוסר יכולת להשיג שידוך. הוא לא פסל את האפשרות שמשום כך התרחש בתוך העם היהודי תהליך ברירה טבעית - הפרטים האינטליגנטיים בחברה זכו ליתרון משמעותי בתוכה ולכן התרבו יותר וגרמו לשינוי המאגר הגנטי של העם היהודי. גם בתקופה המודרנית, בחברה היהודית החרדית, עדיין נהוג מוסד השידוכים ויש קריטריונים לבחירת בני הזוג. בבחירת החתן בודקים את הייחוס שלו, האם בין אבותיו היו רבנים חשובים ובודקים גם את הצטיינותו בלימודים, האם יש לו סיכוי להתמנות לתפקיד דיין. תאוריה זו פופולרית בציבור, אך לא הוצגו לה ראיות ממשיות במחקר הגנטיקה.
השערת קוקרן
האנתרופולוגים האמריקנים גרגורי קוקרן, ג'ייסון הארדי והנרי הרפנדינג, פרסמו בשנת 2005 מאמר מדעי בו הציגו השערה כי לא מדובר בגניוס יהודי, אלא בגניוס יהודי "אשכנזי". להשערת קוקרן ועמיתיו, ה"אשכנזים" הם היהודים שהגיעו לאחר חורבן בית שני לאירופה, ובימי הביניים עסקו במשרות ניהול וכספים, שדרשו יכולות קוגניטיביות, וכך פיתחו יכולות גבוהות בתחום. הם סברו שהצטיינות האשכנזים בתחומים שונים היא בזכות מנת משכל (IQ) גבוהה, וכראייה ציינו שה-IQ עובר חלקית בתורשה ומהווה מדד מרכזי להישגים, וכן על הממצאים שה-IQ של יהודים במדינות המערב גבוה מממוצע האוכלוסייה במדינותיהם. קוקרן, הארדי והרפנדינג טוענים במאמרם, שמסביבות שנת 800 לספירה ועד 1650 לספירה, רוב יהודי אשכנז אחזו במשרות ניהול וכספים, שדרשו יכולות קוגניטיביות של חשבונאות וניהול. לטענתם, לילדים של המוצלחים מבין היהודים (דהיינו, העשירים מביניהם) היו אחוזי שרידות גדולים יותר. הם גם העלו את ההשערה שאותם גנים האחראים למחלות תורשתיות האופייניות ליהודים אשכנזים, אחראים (כאשר נושאים רק עותק אחד שלהם) גם לאינטליגנציה גבוהה יותר.
השערת קוקרן ועמיתיו לא אוששה מחקרית, וספגה ביקורת רבה, בין השאר על ידי הגנטיקאי אנדרו קלארק, שטען כי החוקרים "עשו את כל הטעויות הקלאסיות האפשריות בהבנת תהליכי התורשה". ההסבר הגנטי המקובל כיום להופעתן של מחלות תורשתיות נדירות, ביהודים אשכנזים כמו גם באוכלוסיות אחרות, הם תהליכי סחף גנטי, אפקט המייסד ו"צוואר בקבוק" באוכלוסייה, ולאו דווקא תהליכי ברירה טבעית.
ויליאם מייקל רוזטי
ביוגרפיה
ב-1848 נמנה עם שבעת החברים המייסדים של האחווה הפרה-רפאליטית, חיבר את המניפסט שלה וערך את ביטאונה, The Germ.
רוזטי עבד כפקיד ציבור, אך הרבה לכתוב. בין היתר פרסם ביוגרפיות ביקורתיות של המשורר אלג'רנון צ'ארלס סווינברן ושל הצייר ג'יימס אבוט מקניל ויסלר. כן חיבר סדרת ביוגרפיות של משוררים אנגלים מצ'וסר ועד לונגפלו, אנתולוגיה של שירה מארצות הברית וסקירה על חיי אחיו, דנטה גבריאל רוזטי, שראתה אור ב-1889, שבע שנים לאחר מותו.
בשנת 1868 ערך את הספר הראשון משירי המשורר האמריקני וולט ויטמן שהיה אמור לצאת לאור בבריטניה. הספר לא הותר לפרסום ונגנז.
רוזטי תרם רבות למהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה שראתה אור ב-1911 בתחום תולדות האמנות.
חיים אישיים
בשנת 1874 נשא לאשה את לוסי, בתו של הצייר פורד מדוקס בראון, ידידו של דנטה גבריאל רוזטי. לזוג נולדו חמישה ילדים:
מוזיקה יהודית אמנותית
קנטיקום הבראיקום
(3) שלח תשבי מהר והביא בזכות בריתך לעם עמוסיך ירוץ כצבי כנאום נביא פדה מרעיתך משיני לביא
(4) ילד היולד יהיה בסימן טוב יגדל ויחיה כמו גן רטוב יעלה ויצליח יינצל מקטוב אמן כן יעשה אדוני (היצירה בביצוע קולי בשני חלקים המקושרים בתחתית הערך במדור קישורים חיצוניים).
יחסי אזרבייג'ן–אלבניה
יחסי אזרבייג'ן–אלבניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין רפובליקת אלבניה. שתי המדינות חברות בארגון המדינות הבלתי מזדהות ובארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
סקירה כללית
אלבניה הכירה בעצמאותה של אזרבייג'ן ב-4 בינואר 1992. היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-23 בספטמבר 1992. בשנים 2012–2013, ראש ממשלת אלבניה, סאלי ברישה, ביקר באזרבייג'ן כחלק מביקור עבודה.
היחסים בין אלבניה לאזרבייג'ן הם יחסים טובים ולבביים. בין היתר, שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה מלא בתחומים כגון מדע, חינוך, התרבות והספורט. ב-28 בנובמבר 2012, שר התרבות והתיירות האלבני פגש את שר הנוער והספורט האזרבייג'ני, במהלך דיונם, נחתמו מספר הסכמים דיפלומטיים על מנת לחזק את הקשרים בין המדינות.
יחסים כלכליים
בשנת 2016, היקף הסחר בין המדינות הסתכם בסך 269 אלף דולר אמריקאי כאשר אלבניה ייצאה לאזרבייג'ן סחורה בשווי 189 אלף דולר אמריקאי ואזרבייג'ן ייצאה לאלבניה סחורה בשווי 80 אלף דולר.
אלבניה מייצאת לאזרבייג'ן בעיקר נעלי גומי, הלבשה תחתונים לנשים, חליפות נשים, צמר, כותנה ועוד. אזרבייג'ן מייצאת לאלבניה בעיקר נפט מזוקק.
מרטינה גדק
מרטינה גדק (בגרמנית: Martina Gedeck; נולדה ב-14 בספטמבר 1961) היא שחקנית גרמניה, שזכתה לתשומת לב בינלאומית בשל תפקידיה בסרטים "חיים של אחרים", "כנופיית באדר מיינהוף" ו"המטבח של מרתה".
גדק זכתה בפרסים רבים, כולל פרסי הקולנוע הגרמני בשנת 1997 לתפקיד שחקנית משנה בסרט "החיים זה כל מה שתקבל", ובשנת 2002 פרס השחקנית הראשית בסרט "המטבח של מרתה".
קריירת המשחק
בשנת 1994, משכה גדק את תשומת לב הציבור עם תפקידה בסרט הקומי "אולי... אולי לא", ובשנת 1995 זכתה לשבחים על תפקידה בדרמת הטלוויזיה "הולייסנגרטל". בשנת 1997 קיבלה גדק את פרס הקולנוע הגרמני לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה על הופעתה כמלצרית ביישנית ב"רוסיני של הלמוט דיטל".
לקראת סוף שנות התשעים הפכה גדק לאחת משחקניות האופי הגרמניות המוערכות ביותר בגרמניה, עם תפקידים בסרטים כגון "הנער היהודי לוי", ובדרמת הטלוויזיה "שנותיך הטובות ביותר" של הבמאי דומיניק הגרף.
בשנת 2022 השתתפה בסרט הדרמה "Die stillen Trabanten".
פמיניזם משפטי בתאוריה ובפרקטיקה
פמיניזם משפטי בתאוריה ובפרקטיקה (באנגלית, Legal Feminism in Theory and Practice) הוא ספר המאגד את רעיונותיה המרכזיים של קתרין מקינון פרופסור למשפטים בארצות הברית, אחת ההוגות הבולטות בפמיניזם רדיקלי משפטי.
עידית שורר איגדה ותרגמה את כתביה המרכזיים של מקינון, הנחשבים למשפיעים ביותר בארצות הברית ובעולם, ובעריכתה של פרופ' דפנה ברק ארז הספר יצא לאור בישראל בשנת 2005, בהוצאת רסלינג.
נושאי הספר
מקינון, ברעיונותיה ובפרסומיה האקדמיים הרבים, העמידה במרכז הדיון את העמדה, כי יש לשאול את השאלה הפוליטית העוסקת בחלוקת הכוח בחברה, ולא את השאלה המשפטית של השוני, הכל כך שגורה בעולם המשפט.
ספר זה מאגד את רעיונותיה העיקריים אשר השפיעו בתחום הפמיניזם בכלל ובעולם המשפט בפרט. מקינון ברעיונותיה קוראת לשורה ארוכה של רפורמות בנושאים שבהם זיהתה מצבים של דיכוי נשים באמצעות מין ואלימות, ובעיקר אונס, פורנוגרפיה, זנות, הטרדה מינית והתעללות מינית כפשע מלחמה. ברעיונות המובאים בספר מקינון קוראת תיגר על חיי היומיום הנשיים ותפיסתם בחברה ובבית המשפט, ומציעה דרכים חדשות להתמודדות עמם. פרופ' דפנה ברק ארז, אשר כתבה את המבוא לספר זה, כתבה כי:
ספר זה מחולק לעשרה פרקים על פי הפירוט הבא:
שוני ושליטה: על אפליה מינית
קתרין מקינון קוראת תיגר על הגישה השלטת בפוליטיקה, במשפט ובתפיסה החברתית. הגישה השלטת אותה מקינון מבקרת היא גישת השוני. האידאולוגיה עליה מתבססת גישת השוני היא זו הרואה בכך שאין שוני בין גברים ונשים, על כן זכותן של הנשים לדרוש את מה שיש לגברים. בהתאם לתפיסה זו, סבורה מקינון, הסטנדרט הקיים, לפיו נמדדת הנייטרליות הוא גברי, זכרי. כלומר: אמת המידה לפיה נמדדת הנייטרליות החברתית היא גברית. גישה זו אומנם פתחה בפני הנשים צוהר חלקי לתחומי החיים השונים כמו לתעסוקה, להשכלה, לעיסוקים ציבוריים, בצבא, באקדמיה וכדומה, אך עדיין השאירה הרבה נושאים שנתפסו "נשיים" מחוץ לנייטרליות, מחוץ לסטנדרט שהוא גברי, מה שהשאיר את הנשים בחברה בכלל, בבית המחוקקים ובבית המשפט בפרט, בעמדה של נחיתות. על פי גישה זו יש להכחיש את השוני הקיים על מנת לזכות ביחס שווה. כתוצאה מהבעייתיות בייצוג הנשים על ידי גישת שוני זו, התפתחה תפיסה נוספת של שוני, לפיה יש לקחת בחשבון את השוני המגדרי תוך כדי שיפוט מוסרי. חלוצת תפיסה זו היא קרול גיליגן. דוגלי תפיסה מוסרית זו האמינו, כי קיים שוני בין המינים, ולאישה קיים "קול שונה" ייחודי לה, ובהתאם לכך יש לייחס לה משמעות חברתית, משפטית ייחודית. על פי מקינון, גם תפיסה זו פוליטית, כיוון שעל פיה נשים נאלצו להסתפק בקול הייחודי "השונה" שניתן להן מטעם החברה. על פי מקינון:
מקינון מציעה גישה חלופית- ביקורתית לשתי גישות המייצגות את השוני, גישה המכונה על ידה הגישה השלטת. על פי גישה זו שאלת השוויון היא שאלה של חלוקת כוח. על פי גישה זו המגדר מובנה מהחלוקה החברתית המתקיימת מיחסי כוח, בהם מתקיימים יחסים של עליונות גברית וכפיפות המין הנשי. מקינון מציעה: עצם הדרישה לשינוי בחלוקת הכוח היא דרישה להגנה מיוחדת. מקינון מציעה לבחון את המגדר לא בהיבט של שונות אלא בהיבט של שליטה וכוח. לדעתה של מקינון:
התרבות של מי ? הערה על פסק דין מרטינז נגד פואבלו סנטה קרלה
בפרק זה קתרין מקינון מציגה באמצעות פסק דין מרטינז, שנדון בבית המשפט העליון אשר בארצות הברית, את היחס של מערכת המשפט האמריקאית לסוגיית השוויון בין המינים, תוך ביטוי בוטה לעליונות הגברית השלטת שם. מקינון מבקרת את המערכת המשפטית האמריקאית ומכנה אותה "המשפט הלבן". היא טוענת בנוסף, כי אף על פי שקיים איסור על אפליה בארצות הברית, מאז שנות החמישים של המאה ה-20, אפליה קשה נוכחת בבתי המשפט של ארצות הברית, מה שבא לידי ביטוי על ידי ניכוס ערכים לבנים וגבריים כ"סטנדרט" במערכת משפטית זו. מקינון טוענת כי:
ג'וליה מרטינז היא אישה ילידה אמריקאית אשר תבעה את השבט האמריקאי שלה, פואבלו סנטה קרלה, על קניין זכויותיה בו. מרטינז תבעה את שבטה בעילת אפליה, כנגד הכלל שלו, הקובע שאם בת השבט נישאת מחוץ לשבט, הילדים של בני הזוג אינם חברים בשבט, לעומת מצבו של גבר הנישא לאישה שאינה בת השבט, ילדיהם ייחשבו כבני השבט. בתביעה זו בחר בית המשפט העליון להשאיר את ההכרעה בריבונות האינדיאנית, כך שהשאיר את פתרון הסוגיה במסגרת השבט. על פי מקינון החלטת בית משפט זו הנכיחה את חשיבות הפיקוח על הנשים בחברה האמריקאית, מאשר הפיקוח על הקרקעות. מקינון סבורה כי:
מעבר למוסרנות: מגמות בדיני הטרדה מינית
בפרק זה דנה מקינון בדיני הטרדה מינית אשר בארצות הברית, אשר יכלו, לדעתה, להביא לשינוי בהבנייה החברתית, כזה שיהפוך את הנשים לשחקניות שוות בזירה החברתית, ויוכלו לשמש ככלי משחק פעיל בה.
על רקע ההיסטוריה של פסיקות בתי המשפט ותהפוכות פוליטיות בארצות הברית ובעולם מקינון מצרה על כך, שדיני ההטרדה מינית לא הביאו את בית המשפט האמריקאי והחברה האמריקאית להבין, כי הטרדה מינית איננה שאלה של קוד מוסרי, אלא תשובה של אפליה מינית. לדידה של מקינון הטרדה היא:
עם זאת, התופעה החברתית, המכונה כיום הטרדה מינית, השתנתה כך שהפכה בהתאם למקינון: