cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מינרלוגיה
כבר בעת העתיקה עסקו חוקרים במינרולוגיה. מרכז ההתעניינות שלהם היה סיווג המינרלים על פי התגבשות הסלעים בטבע. מדע המינרלוגיה המודרני עדיין עוסק בסיווג זה אך מתבסס על ניתוח המבנה האטומי של המינרלים. עקב כך, תחומיים מדעיים כגון פיזיקת מצב מוצק והנדסת חומרים חופפים במידה רבה את תחומי העיסוק של המינרלוגיה.
צבי הירשפלד
ביוגרפיה
נולד בריגה שבגוברניית ליבוניה של האימפריה הרוסית לאליהו מאיר ולחיה מלכה הירשפלד. אמו הייתה בת הרב אברהם אבא ורנר, שהיה הרב הראשי של פינלנד ולאחר מכן רבהּ של קהילת "מחזיקי הדת" בלונדון. אביו של אליהו מאיר, שמואל הירשפלד, עלה לארץ ישראל בשנת 1887 עם אשתו גרונה ועם חלק מבני משפחתו. בשנת 1889 עלה צבי הירשפלד לארץ ישראל עם הוריו ושלוש אחיותיו. בשנת 1892 התייתם מאביו, ואמו שלחה אותו למשפחתה בלונדון, שם שהה ארבע שנים, ובסיומן שב לארץ.
בשנת 1901 נישא הירשפלד לברכה קרישבסקי, בת חיים יעקב קרישבסקי. לשניים הייתה היכרות משפחתית קודמת, שכן כעשר שנים לפני כן נשא אחיה של ברכה, ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי, את דודתו - אחות אביו - של הירשפלד, בתיה. ביתם של צבי וברכה הירשפלד בראשון לציון היה שוקק חיי תרבות וכן שימש כתובת של עזרה וסיוע לנזקקים.
בשנת 1913 נענה הירשפלד להצעתם של ארתור רופין ויהושע טהון מטעם המשרד הארצישראלי של ההסתדרות הציונית לנהל את המשק בנחלת ג'ממה, שנרכשה עבור אגודת ""שארית ישראל" במוסקבה. הוא הציע להנהלת האגודה במוסקבה לקרוא להתיישבות החדשה בשם "רוחמה", על שם הפסוק בספר הושע, והצעתו התקבלה. הירשפלד הקפיד להעסיק פועלים יהודים בלבד.
בשנת 1914 נסע הירשפלד למוסקבה למסור להנהלת האגודה דין-וחשבון על מצב המשק, ויומיים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה שב ארצה. בשל המלחמה נותק הקשר עם הנהלת האגודה ברוסיה והופסקה העברת הכספים. הירשפלד לווה כספים ומשכן את אחוזתו הפרטית בראשון לציון, כדי להמשיך בעיבוד המשק ברוחמה.
בשל מיקומה של רוחמה בקרבת החזית, התנדב הירשפלד לסייע לחיילים יהודים שהיו בדרכם אל החזית וממנה. כמו כן סייע לאנשי ניל"י ששהו באזור לצורך פעולות חשאיות. הירשפלד חפר באר, שסיפקה מים לאנשי הסביבה. בשנת 1918, כשנסוג הצבא העות'מאני מדרום הארץ, נעשה ניסיון כושל לפוצץ את הבאר כדי למנוע מן האנגלים להשתמש בה, והיא שרדה. בשנת 1946 חיבלו חיילים בריטים בבאר בעת שערכו חיפושים במקום בניסיון למצוא נשק אצל חברי "ההגנה". הבאר היא אחד השרידים היחידים שנותרו מן ההתיישבות הראשונה של רוחמה.
בשנת תרע"ח (1918) חלה הירשפלד במחלת טיפוס הבהרות שפרצה אז בארץ, והוא מת בראשון לציון בח' בניסן תרע"ח, כבן 36.
על קברו הוקמה מצבה מעמוד שיש עליו כתוב. המצבה נמצאה במקום המשוער של בית הכנסת העתיק של עזה, והובאה על ידי הירשפלד לרוחמה.
35 שנה לאחר מותו נקרא על שמו היישוב שדה צבי שבצפון הנגב, וכן רחוב בראשון לציון.
נום (מצרים העתיקה)
מצרים העתיקה
ניתן לעקוב אחר חלוקת מצרים העתיקה לנומים עד לפני תקופת השושלות (לפני המאה ה-32 לפני הספירה). במקורם, נומים אלו היו ערי-מדינה אוטונומיות, אך מאוחר יותר התאחדו. לפי מסורת קדומה, הפרעה מנס השלים את האיחוד הסופי.
לא רק שחלוקת מצרים לנומים החזיקה מעמד מעל לשלושת אלפים שנה, שטחי הנומים האינדיבידואליים והסדר שלהם נשארו יציבים במידה ניכרת. חלק מהנומים, כגון Xois שבמרכז הדלתא או Khent במצרים העליונה, הוזכרו עוד באבן פלרמו, שנחרתה בתקופת השושלת החמישית (המאות ה-24 וה-25 לפני הספירה). שמות נומים אחרים, כגון Bubastis, לא מוזכרים לפני הממלכה החדשה (המאות ה-16 עד ה-11 לפנה"ס). תחת המערכת ששרדה את רוב ההיסטוריה של מצרים הפרעונית, הארץ הייתה מחולקת ל-42 נומים.
מצרים התחתונה, מבירת הממלכה הישנה ממפיס ועד לים התיכון, נחלקה ל-20 נומים. הראשון, סקארה, השתרע סביב ממפיס וגיזה באזור קהיר של היום. הנומים מוספרו מדרום לצפון לאורך דלתת הנילוס, תחילה ממערב ואז למספרים הגבוהים יותר במזרח. כך אלכסנדריה הייתה הנום השלישי; Bubastis הייתה השמונה-עשר.
מצרים העליונה חולקה ל-22 נומים. הראשון היה סביב יב קרוב לגבול מצרים עם נוביה באשד הנהר הראשון - באזור של אסוואן של היום. מנום זה המספרים הלכו ועלו עם הנהר, ברצועה צרה של אדמה פורייה שהיוותה את עמק הנילוס. Waset (תבאי העתיקה או לוקסור של ימינו) הייתה בנום הרביעי, אל-עמארנה הייתה ב-14, וMeidum הייתה ב-21.
בית תלמי ומצרים הרומית
בתקופה השלטון היוונית-רומית על מצרים, חלק מהנומים שונו ואחרים נוספו. למשל תלמי שינה את הנום של קרוקודילופוליס לארסינו (Arsinoe). אדריאנוס יצר נום חדש, Antinoopolites כאשר Antinoopolis הייתה בירתו של הנום.
הנומארך
בראשות כל נום עמד נומארך. תפקיד זה עבר בתקופות מסוימות בירושה, בעוד שבתקופות אחרות הבחירה לתפקיד בוצעה על ידי הפרעה. לרוב, כאשר הממשך המרכזי היה חזק, הנומארכים היו ממונים על ידי המלך. אולם, כאשר השלטון המרכזי היה חלש - כמו בתקופות פלישה חיצונית, או מלחמת אזרחים - היו נומים שהקימו לעצמם שושלות של מושלים. סכסוכים בין נומארכים כאלו היו נפוצים בזמנים שהשלטון המקומי קרס, כגון בזמן תקופת הביניים הראשונה, בין השושלות השישית והאחת עשרה, עד שאחד השליטים המקומיים הצליח לתפוס את השלטון על כל המדינה ולהכריז על עצמו כפרעה.
המשכיות הנומים
הנומים שרדו את תקופת בית תלמי ועד לתקופה הרומית. תחת שלטון הרומאים, נומים עצמאיים הטביעו לעצמם מטבעות, שנקראו "מטבעות נומיים", ששיקפו תרבות ומסורת מקומית. הנומים במצרים שמרו על חשיבותם כיחידות אדמיניסטרטיביות עד ארגונם מחדש על ידי הקיסרים דיוקלטיאנוס וקונסטנטינוס.
מהשנים 307/8 לספירה, הנומים הוחלפו ביחידות קטנות יותר הנקראות פאגי (pagi). מושלי היחידות הללו נקראו פאגארך (pagarch). תפקידם הראשי היה לנהל את איסוף המיסים. מאוחר יותר הפאגארך קיבלו גם סמכויות צבאיות מסוימות. הפאגארכים היו לעיתים קרובות בעלי אדמות עשירים ששלטו על הפאגי ממנו צמחו.
רשימת הנומים
הנומים מסודרים בטבלאות נפרדות למצרים העליונה ולמצרים התחתונה.
בתרבות
בסדרה משפחת קיין והאלים המצריים, העולם עצמו מחולק לנומים. הנום הראשון הוא מצרים, העשרים ואחד הוא ברוקלין, הארבעה עשר הוא פריז וכו׳.
Office Live
Office Live הוא שירות שפיתחה מיקרוסופט ואמור לספק פתרון מבוסס-רשת לניהול העבודה המשרדית.
שירות Office Live מפותח על ידי מיקרוסופט, ואמור לספק פתרון לעבודה משרדית מבוסס רשת. כמו כן, השירות אמור לענות על שירותים נוספים שפותחו על ידי מתחרותיה של מיקרוסופט, המאפשרים עבודה מלאה הכוללת שימוש במעבד תמלילים, גיליון נתונים ושאר תוכנות משרדיות בלי צורך בהתקנה על המחשב.
השירות משויך למותג Live שמציין את הדור החדש של שירותי הרשת מבית מיקרוסופט, המבוססים על אפליקציות אינטרנט דינאמיות לשימושים שונים.
תכונות
Office Live של מיקרוסופט, לא מחליף את חבילת Microsoft Office הרגילה, אלא אמור לשמש ככלי העבודה המנהלי במשרד. כדי לאפשר זאת הוא מכיל את התכונות הבאות: ניהול לקוחות, ניהול עובדים, ניהול משימות, ניהול זמן, ניהול מסמכים, מערכות לניהול תהליכי שיווק ופרסום, ניהול שותפים וניהול פרויקטים.
כדי לאפשר ל-Office Live לשמש כתוכנה של העסק, יש מנגנון הרשאות ותפקידים המאפשר גישה של כל אחד לתחומי אחריותו.
Office Live מאפשר עבודת צוות וחלוקת משימות במסגרת אזורי עבודה צוותיים לשיתוף ידע ומידע בין צוותים קטנים יותר. זאת כשלכל אזור כזה יש אפשרות להשתמש ביישומים העסקיים שהוזכרו בצורה ממוקדת לצוות ולא רק לחברה.
כמו כן, ניתן יהיה במסגרת Office Live להקים אתר אינטרנט ייצוגי לעסק באמצעות מערכת קלה לניהול ולעדכון (אפשר גם על סמך היישומים האחרים לניהול העסק), ולפתוח כתובות דואר אלקטרוני המבוססות על הדומיין של החברה. Office Live, מבוסס האינטרנט, אמור לעבוד ביחד עם חבילת ה-Office השולחנית, ואינו בא להחליף אותה.
חבילות השימוש
שירותי ה-Office Live, מתומחרים במסגרת שלוש חבילות שימוש למטרות שונות, כשבכל חבילה ישנן אפשרויות שונות ושירותים שונים בהם ניתן להשתמש:
ליסה קודרו
ליסה ואלרי קודרו (באנגלית: Lisa Valerie Kudrow; נולדה ב-30 ביולי 1963) היא שחקנית וקומיקאית יהודייה-אמריקאית, הידועה בעיקר בשל גילום דמותה של פיבי בופה בקומדיית המצבים "חברים " (1994 - 2004). קודרו זכתה בפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית בשנת 1998, מתוך חמש עשרה מועמדויות סך הכל.
ביוגרפיה
קודרו נולדה וגדלה בשכונת אנסינו שבלוס אנג'לס, קליפורניה להורים יהודים. קודרו אף חגגה בת מצווה. אמה, נדרה ס. (נולדה שטרן, 1934), היא סוכנת נסיעות ואביה, ד"ר לי נ. קודרו, הוא רופא העוסק במחקר כאב ראש, מה שהשפיע על בחירת תחום לימודיה. היא למדה בתיכון בלוס אנג'לס, והשלימה תואר ראשון בפסיכוביולוגיה במכללת ואסר, במשך כ-8 שנים עסקה במחקר. מחקרה המשיך את מחקר אביה, ועסק בכאב ראש.
קריירה
בסוף שנות ה-80 נטלה קודרו חלק בפעילותה של קבוצת שחקני תיאטרון מאולתר, שם התיידדה עם קונאן אובריין ואף הייתה לבת-זוגו לזמן-מה. ב-1990 ניסתה להתקבל לסאטרדיי נייט לייב, אך הפקת התוכנית בחרה בשחקנית אחרת. בשנת 1993 התקבלה קודרו לסדרה פרייז'ר ופוטרה במהלך צילומי פרק הפיילוט. תפקידה הטלוויזיוני המשמעותי הראשון היה אורסולה בופה, מלצרית מעופפת בסדרה "משתגעים מאהבה". בעקבות תפקיד זה קיבלה קודרו את אחד התפקידים הראשיים בסדרה "חברים" (1994–2004). היא גילמה בסדרה את פיבי בופה. על תפקיד זה היא זכתה ב-1998 בפרס אמי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית והייתה מועמדת לו חמש פעמים נוספות. דמותה של אורסולה, שגילמה קודרו ב"משתגעים מאהבה", שולבה גם במהלך הסדרה "חברים" בתור אחותה התאומה הזהה של פיבי. בעקבות הצלחת הסדרה, בשתי העונות האחרונות שלה קיבלה תשלום של מיליון דולר לפרק (כשאר חמשת כוכבי הסדרה האחרים).
בשנת 1998 היא דיבבה את דמותה של אפרודיטה (אלת היופי והאהבה היוונית) ב"הרקולס הסדרה".
בזמן שהשתתפה ב"חברים", הופיעה קודרו גם בסרטים הקומיים "רומי ומישל - פגישת מחזור", "ההפך ממין", "שיחה ממתינה", "בואו נדבר על זה" ו"בואו נדבר על זה פעם שנייה" ובסרט הדרמה "וונדרלנד".
ב-2005 עלתה לשידור ב-HBO הסדרה הקומית "הקאמבק", בה השתתפה קודרו כשחקנית ראשית, יוצרת, כותבת ומפיקה בפועל (יחד עם מייקל פטריק קינג). הסדרה צולמה בסגנון של תוכנית מציאות וקודרו גילמה בה את ואלרי צ'ריש, שחקנית כושלת שמנסה לחזור לתהילתה הישנה. הסדרה זכתה לביקורות מעורבות בקרב המבקרים והקהל, ובכל זאת לא זכתה לרייטינג גבוה וירדה בתום עונתה הראשונה.
בין השנים 2010–2012, הפיקה קודרו בפועל את הגרסה האמריקאית לתוכנית הדוקומנטרית הבריטית "מי אתה חושב שאתה?", אשר שודרה במשך 3 עונות ברשת NBC, והופיע באחד הפרקים.
ב-19 ביולי 2011, עלתה לשידור ברשת שואוטיים הסדרה הקומית "טיפול אונליין" בה משתתפת קודרו כשחקנית ראשית, כותבת ומפיקה בפועל. "טיפול אונליין" היא סדרת אינטרנט בת ארבע עונות (וממשיכה לעונה חמישית) אשר הוחלט להעלות אותה לשידור כסדרה בטלוויזיה. קודרו משחקת בסדרה את פיונה ואליס, תרפיסטית שהגתה רעיון לסוג טיפול חדש – "טיפול באינטרנט". הסדרה נרכשה לשידור בישראל באוקטובר 2012 על ידי חברת הכבלים HOT. במאי 2018 עלתה גרסה ישראלית לסדרה בערוץ כאן 11 בשם "הפסיכולוגית".
בשנת 2014 חודשה הסדרה "הקאמבק" בכיכובה.
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד ראשי במותחן "הבחורה על הרכבת" לצידם של אמילי בלאנט, לוק אוונס, אליסון ג'ני, אדגר רמירס ולורה פריפון.
בשנת 2020 שיחקה תפקיד אורח בסדרה "המקום הטוב". שם גילמה את פאטי, פילוסופית מיוון העתיקה שלאחר שהגיעה למקום הטוב, מרגישה שאינה נהנית משום דבר שם. באותה שנה גם השתתפה בתוכנית ספיישל של כוכבי "חברים", שהתאחדו ונפגשו באולפן הצילומים המקורי והעלו זכרונות מהסדרה. התוכנית הופקה עבור HBO MAX.
חיים אישיים
ב-27 במאי 1995 התחתנה קודרו עם מישל סטרן, פרסומאי צרפתי אותו פגשה בצילומים של "חברים". ב-7 במאי 1998 נולד בנם, ג'וליאן מוריי. ההיריון של קודרו שולב במהלך העונות הרביעית והחמישית של הסדרה "חברים", במהלכן פיבי שימשה אם פונדקאית עבור אחיה, פרנק, ואשתו אשר אין ביכולתם להביא ילדים לעולם.
נסים משיח (קצין)
ניסים משיח (6 באוקטובר 1932 - 20 בפברואר 2020) היה מעפיל מבולגריה, לחם בשורות האצ"ל ושירת בחיל הים הישראלי. היה מניצולי טיבוע המשחתת אילת. יצא לגמלאות בדרגת סגן אלוף ונעשה מהנדס אלקטרוניקה.
משפחה וילדות
האב שם טוב משיח היה צורף במקצועו. האם אזמרלדה ממשפחת מורנו, נולדה במקדוניה. המשפחה התגוררה בסופיה בירת בולגריה. לזוג נולדו שני ילדים. הבת בתיה בשנת 1926 ובשנת 1932 נולד הבן נסים. נסים משיח גדל בבולגריה. עד להיותו כבן 8 התגוררה משפחתו בעיר הבירה סופיה. בשנת 1940 נאלצה המשפחה להימלט מאימת הנאצים ומצאה מחבוא בכפר פרדיננד. בתום המלחמה שבו לעיר סופיה. נסים חבר לתנועת בית"ר והיה פעיל בשורותיה עד לעלייתו לארץ.
עליה ושירות
בשנת 1947, בהיותו בן 15, עלה לארץ עם חבריו לתנועת בית"ר, באוניית המעפילים קיבוץ גלויות שנתפסה על ידי הבריטים. המעפילים הוחזקו במעצר בקפריסין למשך כחודשיים עד לשיחרורם. כשהגיע לארץ ישראל התגייס למחנה האצ"ל בנתניה ונלחם בהתקפת האצ"ל על יפו. כאשר הוצבו יוצאי האצ"ל בין יחידות צה"ל נמצא משיח צעיר מדי לגיוס. הוא שוחרר ועבד במשך כשנה במפעל מרצפות של קרוב משפחתו.
שירות בחיל הים
בשנת 1950 התגייס משיח לצה"ל והוצב לחיל הים. בחיל הים רכש את מקצוע האלחוטאי, המשיך בשירות קבע ונעשה רב-סמל.
קורס חובלים - בשנת 1959 התנדב לקורס חובלים מחזור ח' בשנת 1960. לקראת סוף הקורס עבר תאונת דרכים ונפצע באגן הירכיים. אושפז בבית החולים למשך כשנתיים. היות שקודם לפציעתו עבר את כל המבחנים הוכר כמסיים ונעשה קצין ים. אף כי הוגדר כנכה פנה לרמטכ"ל דרש וקיבל אישור לשרת בכלי שיט.
המשחתת אילת
סרן נסים משיח, נעשה קצין ה באח"י אילת ולקח חלק בכל הפלגותיה. הוא השתתף בפעילות ב ובקרב רומני. באירוע טיבוע המשחתת פעל נמרצות: חילץ ימאים לכודים בחדר ההגה, אילתר מכשיר קשר עד שהצליח להעביר את ההודעה על הפגיעה ליחידת צה"ל בסיני, ובכך הכניס את מערכת ההצלה לפעולה. בעת השהייה במים שמר על ערנותו של חייל פגוע לידו וכאשר הגיעה סירת החילוץ כיוון אותה לניצול אחר ששמע את קולו. משיח היה אחרון הניצולים שנמשו מן המים.
המשחתת אח"י יפו
לאחר טיפול רפואי קצר, התגבר משיח במהירות על הלם הטיבוע ועבר לשרת כקצין הגנ"ק במשחתת אח"י יפו (ק-42), עד שהוצאה משירות פעיל בשנת 1969.
ציון לשבח
משיח הומלץ על ידי מפקד השייטת אל"ם נפתלי רוזן לציון לשבח וכבר היה בדרכו לטקס הענקת האות, אך מסיבה כל שהיא ההמלצה בוטלה. בחודש יולי 2018 הוענקה לסא"ל דימ' נסים משיח תעודת הערכה ממפקד זרוע הים, אלוף אלי שרביט.
יחידת קשר וגילוי
בשנת 1971 קיבל משיח את הפיקוד על יחידת קשר וגילוי במפקדת חיל הים ושימש כמפקדה בתקופת מלחמת יום הכיפורים. בתקופת הלחימה פעלו כוחות חיל הים באופן רצוף במספר גזרות ויחידת השליטה הימית עמדה בהצלחה בדרישות הנובעות מכך.
השכלה ואזרחות
משיח סיים את שירותו בשנת 1974 ולאחר פרישתו מצה"ל למד הנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב.
תפקידים אזרחיים
משיח עבד כמהנדס אלקטרוניקה בחברה לייעוץ ותכנון "הנכ"ל" של תעש מערכות. לאחר שהמשפחה עברה לכפר ורדים עבר למפעל טלרד במעלות עד שפרש לגמלאות.
בתחום האישי
בשנת 1962, במהלך שהותו הממושכת בבית החולים בעקבות פציעתו, הכיר את אלישבע ממשפחת קולמן, שהייתה אז האחות שטיפלה בו בבית החולים. הזוג נישא כעבור שנה. במהלך נישואיהם נולדו להם ארבעה ילדים: בשנת 1963 מיכאל, ב-1965 דניאל, הבת רות בשנת 1968 ובשנת 1974 בן הזקונים אוריאל. ארבעתם שירתו בצה"ל ונעשו מהנדסים בתחומים שונים. בשנת 1985 עברה המשפחה להתגורר בגליל. הם היו מראשוני המתיישבים בכפר ורדים.
משיח נפטר ביום ה' 20 בפברואר 2020, הניח אחריו אלמנה, בת, שלושה בנים ושבעה נכדים.
רוחי פתוח
רַוְחִי פתוח (בערבית: روحي فتوح; נולד ב-1949) הוא יו"ר לשעבר המועצה המחוקקת הפלסטינית.
פתוח כיהן כנשיא הזמני של הרשות הפלסטינית בעקבות מותו של יאסר ערפאת ב-11 בנובמבר 2004. לפי החוק הפלסטיני, הוא כיהן כנשיא זמני למשך 60 יום, ובסופם נערכו בחירות. בבחירות ניצח מחמוד עבאס (אבו מאזן), ופתוח סיים את תפקידו כנשיא הרשות ב-15 בינואר 2005.
כחבר בתנועת פת"ח, פתוח היה לדובר המועצה המחוקקת הפלסטינית ב-10 במרץ 2004. הוא נבחר למועצה ב-1996 כנציגה של העיר רפיח, שם נולד וחי רוב חייו. הוא שירת כמזכיר המועצה עד נובמבר 2003, מכיוון שנבחר לשר החקלאות בממשלתו של אחמד קריע (אבו עלאא).
במרץ 2004, ארגון הפת"ח מינה את פתוח כמועמד למשרה של דובר המועצה המחוקקת, ברוב של 34 תומכים ו-10 מתנגדים. פתוח נחשב כמתון. הוא תמך באחמד קריע ובנשיא אבו מאזן.
הנמלה של לנגטון
הנמלה של לנגטון היא מכונת טיורינג דו-ממדית עם סט פשוט מאוד של כללי התנהגות אבל תוצאה מורכבת. היא הומצאה על ידי כריס לנגטון בשנת 1986 ופועלת על סריג מרובע של תאים שחורים ולבנים. האוניברסליות של הנמלה של לנגטון הוכחה בשנת 2000. לנמלה יש גרסאות שונות, כגון טיורמיטים שמוסיפים יותר צבעים ויותר מצבים.
חוקים
הנמלה של לנגטון יכולה להיות מתוארת גם כאוטומט תאי, שבו הרשת היא בצבעים שחור או לבן ויש לו את המרובע "הנמלה" שהוא אחד משמונה צבעים שונים שהוקצו לשינוי השילוב של המשבצות וכיוון תנועה נוכחי.
מצבי התנהגות
כללים פשוטים אלה מובילים להתנהגויות מורכבות. כאשר מתחילים ברשת לבנה לחלוטין ניתן לזהות שלושה מצבי התנהגות המתרחשים זה לאחר זה: כל התצורות הראשוניות הסופיות שנבדקו הגיע בסופו של דבר לאותו דפוס חוזר על עצמו, המצביעות על כך ש"הכביש" הוא המשכה של כל מסלול של הנמלה של לנגטון, אבל אף אחד לא הצליח להוכיח שזה נכון לכל התצורות הראשוניות. ידוע רק שהמסלול של הנמלה הוא תמיד חסר גבולות, ללא קשר לתצורה הראשונית - דבר זה ידוע כמשפט כהן-קונג.
גרסאות במספר רב של צבעים
גרג טורק וג'ים פרופן חשבו על הרחבה פשוטה של הנמלה של לנגטון. במקום שני צבעים ניתן לשים כל מספר של צבעים, כשסדר הצבעים מחזורי, ופיתחו שיטה פשוטה למתן שמות: לכל אחד מהצבעים ניתנת אות "L" או "R" שמסמלות את כיוון התנועה של הנמלה. לפי שיטה זו הנמלה של לנגטון היא "RL". חלק מהנמלים של לנגטון בשיטה זו יוצרים דפוסים סימטריים פעם אחר פעם. אחת הדוגמאות הפשוטות לנמלה כזו היא הנמלה "RLLR". תנאי אחד היוצר מצב זה הוא שהשם של הנמלה נראה כרשימה מחזורית, כלומר שהוא מורכב מזוגות רצופים של "LL" או "RR".
טיורמיטים
גרסה נוספת של הנמלים של לנגטון היא לאפשר מצבים מרובים של מכונות טיורינג - כאילו לנמלה עצמה יש צבע שיכול להשתנות. נמלים אלו נקראות טיורמיטים, הלחם של "טרמיטי מכונת טיורינג" (באנגלית:"Turing machine termites"). התנהגויות נפוצות שלהם כוללות יצירת כבישים, צמיחה של כאוס וצמיחה בספירלה.
גרסאות במספר רב של נמלים
מספר רב של נמלים של לנגטון יכולות להתקיים במישור דו־ממדי יחדיו, ויכולות ליצור יחד אוטומטים שבונים מספר רב של בניינים מורכבים. אין צורך לפתור בעיות כגון הימצאות שתי נמלים באותה המשבצת, מכיוון ששתיהן משנות את המשבצת באותה הצורה.
טיורמיטים מרובים יכולים להתקיים במישור דו־ממדי יחדיו, כל עוד יוצרים כללים למקרה בו הם נפגשים. אד פג' ג'וניור המציא גרסה שבה הנמלים יכולות לפנות גם ימינה וגם שמאלה, יש נמלים שיכולות להתפצל ויש נמלים שמשמידות אחת את השנייה כשהם נפגשות.
תיאטרון יידיש
התיאטרון בשפת היידיש התפתח והגיע לשיאו בתקופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ונמשך עד למלחמת העולם השנייה. מרכזו היה באזורים היהודיים התוססים במזרח אירופה ובמרכזה, אך ניתן היה למצוא אותו גם בפריז, בלונדון, בברלין, דרום אמריקה ואולי יותר מכל בניו יורק. התיאטרון הציג רפרטואר רחב של סגנונות: אופרטה, קומדיה מוזיקלית, מופעי רֶוְויוּ נוסטלגיים וסאטיריים, מחזות דרמה נטורליסטית, אקספרסיוניסטית, מודרניסטית ומלודרמה.
תיאטרון יהודי
הן בספרות המקראית והן בספרות חז"ל לא ניתן למצוא תיאטרון או דרמה במובן המודרני. אמנם יסודות דרמטיים, דהיינו שילוב של שירה וריקודים, קיימים בשירת האזינו ובשיר השירים, ובספר איוב יש שמירה על עקרונות הדרמטיות הכלליים – הוא מכיל דיאלוגים, תיאורים של הדמויות והאירועים הדרמטיים – אך לא ניתן לראות באלמנטים אלו "תיאטרון" במובן המקובל כיום.
הסופר הדרמטי היהודי היחיד בתקופה הבתר-מקראית הוא יחזקאל מאלכסנדריה, שחי במאה הראשונה לפני הספירה, וכתב מחזה בשם Exagoge, המתאר את יציאת מצרים. מהיצירה שרדו רק 300 פסוקים ביוונית. בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי נירון, הופיעו יהודים באולמי התיאטרון של רומא כמו גם בציבור. שחקן יהודי בשם "אליטורוס" (Aliturus או Alityros), מתואר על ידי יוסף בן מתתיהו כשחקן במה מועדף על ידי הקיסר. בתלמוד מופיעה התנגדות נמרצת להשתתפות בתיאטראות ומופעי שעשועים מהסביבה ההלניסטית והרומית. הורדוס נתן לבנות תיאטרון, אמפיתיאטרון וכן היפודרום בכמה מערי פרובינקיית פלשתינה, כולל בירושלים. אולם לאחר שבמאה השנייה לספירה הוחלפו יותר ויותר טרגדיות בקומדיות, שבחלקן הוצגו היהודים ומנהגיהם באור נלעג, אסרו החכמים להשתתף בבניית אצטדיונים ואמפיתיאטראות.
בתרבות היהודית רווחה מסורת של רקדנים המופיעים מחופשים בריקודי מצווה בסיום חתונות. בקרב יהודי איטליה בתקופת הרנסאנס האיטלקי פעלו להקות-תיאטרון שהופיעו אצל דוכסי מנטובה. בתקופה זו ראה אור המחזה העברי הראשון: "צחות בדיחותא דקידושין" מאת יהודה סומו, איש מנטובה. גרסאות מעודנות פחות של הופעות מסוג זה התקיימו גם בגרמניה במאה ה-18.
"ספר תחכמוני" של יהודה אלחריזי מהמאה ה-12 מכיל דיאלוגים בין מאמין לבין כופר, בין אדם לאשתו, בין יום ללילה, בין יבשה לים ועוד. בתיאטרון היידיש המוקדם בלטו דיאלוגים מסוג זה.
ניצנים ראשונים
תיאטרון היידיש החל את דרכו בימי הביניים במופעי "פורים שְפִּיל", שהיו דומים למחזות מקראיים מהסביבה הנוצרית, אך בניגוד אליהם שמרו על נאמנות למקור. מופעים אלו התאפיינו לעיתים קרובות במשחק מוגזם (overacting), וקושטו באתנחתאות של ריקודים, שירים ומוזיקה. עם הזמן התרחב הרפרטואר של הפורים-שְפִּילן, והחל לכלול פרקי מקרא אחרים כגון מכירת יוסף, דוד וגוליית, עקדת יצחק, "משה רבינו בעשרייבונג" חנה ופנינה וחכמת שלמה. עם זאת, גם אלו לא יכולים היו, כשלעצמם, להביא לצמיחתו של תיאטרון יידיש ללא פעולותיו של משה מנדלסון במאה ה-18, שהביאו עמן אוריינטציה אינטלקטואלית וחינוכית חדשה ("ההשכלה"). מגבלות כגון איסורים שונים על התחפשות (למעט בפורים) ומתן הופעות, כמו גם איסור עשיית פסל ותמונה, איבדו מחומרתם או נעלמו לחלוטין ביהדות המודרנית. בנוסף, תיאטרון היידיש לא צמח בד בבד עם שאר התיאטראות האירופיים, ככל הנראה גם בשל העובדה שהשפה ה"לאומית" המועדפת על היהודים הייתה עברית ולא יידיש, אולם למעשה רק קומץ יהודים שלטו באותה תקופה בשפה העברית מחוץ לתחומי הדת והתפילה.
בוורשה וסביבותיה הופיעו אמנם ב-1830 אפיזודות קצרות של תיאטרון יידיש, אך הן לא הותירו חותם לטווח הארוך. לפי דיווח מתקופה זו, בוורשה פעלו לא פחות מ-19 להקות חובבניות של תיאטרון יידיש, וכן להקה מקצועית אחת, שהציגה בפני קהל גדול ומעורב של יהודים ולא-יהודים דרמה בת חמש מערכות על משה רבנו שנכתבה על ידי א. שרטספיערער (Schertspierer; שֶרְטְסְפִּירֶר) מווינה עם "דמויות מאופיינות היטב, מצבים דרמטיים טובים ושפה טובה". הדיווח מציין כי רעיון להעלאת מחזה על אסתר המלכה בעברית, נדחה על ידי אותה להקה בנימוק שהשפה העברית אינה מובנת כל צורכה בקרב הקהל שלה. על פי אותו מקור, התיאטרון היה "מוגן" בידי גנרל צבאי, מה שיכול לרמז על הסיבה שבעטיה התיאטרון לא המשיך לשגשג.
תיאטרון יידיש מודרני
בין יתר האישים הנחשבים למחזאים יידיים מוקדמים ניתן למנות את אברהם בר גוטלובר (כתב את הקומדיה "דער דעקטוך, אדער, צוויי חופות אין איין נאכט" בין 1830 ל-1840), ישראל אקסנפלד (נפטר ב-1868), יואל בר פלקוביץ ("רבי חיימלה דער קאזין", אודסה, 1866; "רחל די זינגערין", ז'יטומיר, 1868), שלום יעקב אברמוביץ' ("די טאקסה", 1869), והירש לייב זינגר (1844–1931). יצירותיו של שלום עליכם נחשבות אף הן לבעלות חשיבות רבה עבור תיאטרון היידיש המודרני.
התיאבון של הקהל לתיאטרון יידיש הוליד במהירות להקות מתחרות רבות. בין הפופולריות ביותר היו אלה של "פרופסור" משה הורביץ (1844–1910), של יוסף לטיינר (1853–1935), שכתב כשמונים יצירות תיאטרון, ושל שמ"ר (נחום מאיר שייקביץ'), אחד הסופרים הפופולריים ביותר מרוסיה, שהרכיב יחד עלילות ומלודיות ביעילות רבה הרבה יותר מזו של גולדפדן "האב".
על אף שלידתו של תיאטרון היידיש הייתה ביאשי שברומניה, עיקר התפתחותו התחוללה באימפריה הרוסית שבאותה תקופה חיו בה כ-5 מיליון דוברי יידיש כשפת אם. להקת התיאטרון של ישראל רוזנברג הייתה זו שסיפקה לראשונה ברוסיה ביצועים מקצועיים של תיאטרון יידיש, עת הופיעה באודסה בשנת 1878. העיר הבינלאומית אודסה הפכה למשך מספר שנים לבירת התיאטרון היידי, עם הגעתו של גולדפדן עצמו לאודסה, ועם הקמת התיאטרון היידי באודסה על ידי האינטלקטואל אוסיפ מיכאילוביץ לרנר והסופר נחום מאיר שייקביץ'.
יהודי רוסיה היו קהל מתוחכם, ורבים מהם השתתפו בקביעות בהצגות תיאטרון בשפה הרוסית, ובייחוד באודסה, שם התקיימה פעילות תיאטרון ממדרגה ראשונה. כל שלוש הלהקות הגדולות ביצעו הפקות משלהן למחזה "אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקוב. אולם מה שנראה היה לרגע כטומן בחובו עתיד מזהיר, נקטע באִבּו בעקבות צו ממשלתי מ-14 בספטמבר 1883 אשר אסר על הצגות תיאטרון ביידיש ברחבי האימפריה הרוסית.
התפתחות תיאטרון היידיש במזרח אירופה
עם זאת, תיאטרון היידיש הוסיף לשרוד במזרח אירופה. להקות נודדות המשיכו לבצע את הרפרטואר של גולדפדן ברומניה, בקרקוב (1887) ובגליציה, שבהן חלו הגבלות פחות חמורות מאשר באימפריה הרוסית. בשנת 1889 אף ייסד יענקב בער גימפל (1840–1906), זמר מקהלה ותיק בתיאטרון העירוני הפולני, מוסד ייחודי במזרח אירופה: תיאטרון קבוע בלבוב, שהצליח להעלות רפרטואר ביידיש ברציפות עד מלחמת העולם השנייה.
בתוך המהפכה הרוסית של 1905–1906 הפציע עידן חדש על תיאטרון היידיש והתרבות היהודית בכללה. המגבלות הרוסיות על הצגות ביידיש שככו בהדרגה, והעיתונות היומית ביידיש קיבלה מעמד חוקי והחלה לפרוח – עם תפוצה של מאה אלף עותקים בשנת 1906, ותפוצה כפולה מזו בסוף העשור. תרבות ההמונים היהודית המודרנית שמוקדהּ היה בוורשה התהוותה כמעט בן לילה. בבת אחת אפשר היה למצוא לא רק חדשות מהעולם ביידיש, אלא יצירות בהמשכים של סופרים אהובים, כמו גם לוחות זמנים של תיאטרון היידיש וביקורות. להקות יידישאיות נהרו אל ורשה והחלו לבצע בחמישה מקומות שונים, כולל בתיאטרון אחד שנבנה במיוחד למטרה זו – תיאטרון "אֶרְמִיטָז'" (ערמיטאַזש) שבכיכר מוּרָאנוֹב, בשנת 1905 הקים יצחק זנדברג (1871–1915) תיאטרון בלודז' שבו הופיעו להקות תיאטרון ביידיש ברציפות עד 1914. ערים כווילנה, ביאליסטוק ולובלין החלו ליהנות מהתיאטרון באופן סדיר ועיירות קטנות יותר זכו לביקורי הלהקות.
פרץ הכריז מלחמה על תיאטרון זה, וקרא "איינגעזונקען זאָל עס ווערן!" ("שישקע לאנחות!"). הוא ואנשיו החילו על תיאטרון זה את המונח "שוּנְד" (זבל, תיאטרון זול), שעד כה נעשה בו שימוש בתחום ספרות היידיש, והטיפו ליצירה תיאטרלית חדשה, "ספרותית, אמנותית ומעודנת". תיאטרון יידיש פופולרי זה, שעד ימינו ידוע לנו עליו רק מעט, משך קהל יהודי רועש והפגנתי בהמוניו. ההופעות הכילו תערובות של קומדיה, פארסה ומלודרמה, וכללו כמעט תמיד שירה וריקודים. מנהלי הבמה של ההצגות המקצועיות-למחצה הללו היו אנונימיים, וכמעט לא נעשה שימוש בתסריטים. ההתרחשות על הבמות הפרימיטיביות, שאובזרו בתפאורות פשוטות, סבבה בעיקר סביב השחקן או השחקנית הראשיים. ובכל זאת, המשורר איציק מאנגר תיאר את התיאטרון הזה כדלקמן: "בלי לימודי תיאטרון, מבלי אולפני משחק, הם שיחקו... הם שיחקו 'עם הלב', וזה היה טוב, יותר מאשר טוב. זה היה משחק לשם משחק, תיאטרון לשם תיאטרון. הם התעלמו מה'טקסטים' לעגו ל'מחברים'... הם אילתרו בחופשיות על הבמה והאלתורים היו מלאים בחן".
באותו זמן (1905) הגיח בוורשה כישרון ענק לשורות תיאטרון היידיש הישן, שנדמה היה שבכוחו ליצור סוג תיאטרון שעליו חלם פרץ: אסתר רחל קמינסקה, תופרת ענייה מהעיירה, ארגנה יחד עם בעלה אברום יצחק קמינסקי הרכב ביידיש שערך סיורי הופעות באימפריה הרוסית בשנות ה-90 של המאה ה-19, וכעת שב לוורשה כדי לגלות חופש חדש וסוג חדש של רפרטואר.
בין מלחמות העולם
בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, וגם לאחריה, פעלו מספר להקות של תיאטרון יידיש מקצועי במרכזים היהודיים בליטא ובפולין. בווילנה שבליטא פעלו בעיקר הבימה, וכן הלהקה הווילנאית, שהמופע "הדיבוק" שהעלו הוכיח כי תיאטרון היידיש מסוגל לייצר אמנות ברמה עולמית. הלהקות ערכו סיורי הופעות רבים ברחבי אירופה וארצות הברית, בהם הציגו דרמות ברמה גבוהה למדי שנגזרו בדרך כלל מהספרות האירופית הקלאסית באותה תקופה, אך בנוסף פיתחו אסתטיקה משלהן. בפולין פעלו הלהקות "וואַרשעווער יידישער קונסט-טעאַטער" (בראשי תיבות: "וִויקְט" – 'התיאטרון האמנותי היהודי של ורשה'), שייסדו בשנת 1924 זיגמונט טורקוב ואידה קמינסקה, בתה של אסתר-רחל קמינסקה; ה"וואַרשעווער ניַיער יידישער טעאַטער" ("וְונִיט" – 'התיאטרון היהודי החדש של ורשה), שנוסד על ידי יונס טורקוב בשנת 1929; וה"יונג-טעאטער" (התיאטרון הצעיר), שייסד ד"ר מיכאל וייכרט בשנת 1932.
במקביל, משך תיאטרון קברט מתוחכם ביידיש (תיאטרון קְלֶיְין קוּנְסְט - אמנות זעירה) קהל רב. יעקב שטרנברג ביים רֶוְויוּ מוזיקלי סאטירי בבוקרשט בשנים 1917–1918. בוורשה נוסד בשנת 1926 תיאטרון זעיר בשם "עזאזל", ואחריו "אררט", שהוקם על ידי משה ברודרזון בלודז' בשנת 1927. היה זה ברודרזון שגילה את שמעון דז'יגאן וישראל שומאכר, שהפכו לצמד הקומיקאים המפורסם ביותר בפולין.
ההיסטוריה של התיאטרון היידי בברית המועצות קשורה בשמו של אלכס גרנובסקי (1890–1937). בשנת 1919 ייסד גרנובסקי בסנקט פטרבורג אולפן, שעבר שנתיים לאחר מכן למוסקבה ונקרא "התיאטרון היהודי הלאומי" (ברוסית: Государственный Еврейский Театр, ובקיצור: ГОСЕТ). לאחר שגרנובסקי והתיאטרון שלו הואשמו בחַרקוֹב בשנת 1928 ב"התנגדות ימנית", יצא גרנובסקי באותה שנה לסיור הופעות מוצלח בגרמניה, אוסטריה וצרפת, ולא שב יותר לרוסיה. שלמה מיכאלס היווה דמות חשובה נוספת בתיאטרון היידי בברית המועצות; בשנת 1948 הוא נרצח על ידי המשטר הסטאליניסטי, ב"טיהור" אשר כוּון כלפי פעילים תרבותיים יהודים, ובמיוחד כלפי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
תיאטרון יידיש בארצות הברית
לאחר שממשלת הצאר אסרה על הצגות תיאטרון ביידיש בשנת 1883, היגרו עשרות שחקנים יהודים למערב וייסדו תיאטראות ביידיש בערים רבות: בפריז, שם הקים גולדפדן את בית הספר למשחק שהיה פעיל למשך זמן קצר; בווייטצ'אפל שבלונדון; בבואנוס איירס, שם נוסד התיאטרון היידי הראשון בשנת 1901; אך מעל לכל בארצות הברית, שם חווה התיאטרון היידיש בלואר איסט סייד שבניו יורק את "תור הזהב" שלו בעשורים הראשונים של המאה ה-20, עם מחזותיו המלודרמטיים של יעקב גורדין.
מחזותיו של גורדין עסקו בעיקר במאבק המשפחה היהודית עם סכנות העולם החדש, ועם מחזותיו הידועים נמנים "המלך ליר היהודי" ("דער יידישער קעניג ליר") והתרגומים והעיבודים שלו לטולסטוי. בנוסף לגורדין פעלו אז בעיקר שלמה ליבין (1872–1955), דוד פינסקי (1872–1959) וליאון קוברין (1872–1946). החל משנת 1882 ובמהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 הציגו להקות תיאטרון חובבניות הפקות ביידיש בניו יורק, שהובילו בהמשך למופעי סופשבוע קבועים ב"גן באורי", "התיאטרון הלאומי" ותיאטרון "תאליה" (Thalia). בהצגת השתתפו לרוב שחקנים אלמונים כמו בוריס טומשבסקי, שהיו מאוחר יותר לכוכבים.
תור הזהב הראשון של תיאטרון הדרמה ביידיש באמריקה הסתיים עם הגעתם של כחצי מיליון מהגרים יהודים חדשים לניו יורק בשנים 1905–1908, שכמו המהגרים מ-1880, התעניינו ברובם בתיאטרון קליל. יעקב אדלר, דוד קסלר וקֶנִי לִיפְּצִין המשיכו להציג תיאטרון קלאסי, אבל בוריס ובסי טומשבסקי שבו לסגנונם הקודם, ועשו הון על מה שבני הזוג אדלר הגדירו בבוז תיאטרון "שוּנְד". המחזות "הלב היהודי" של ג'וזף לטיינר זכו אז להצלחה, בעוד שמחזותיו המאוחרים של גורדין כמו "אמריקנה דמנטיה" (1909) נחלו בתחילה כישלון מסחרי. לקראת שנת 1911 התהפכה המגמה, עם ההצלחה המסחרית של אדלר בהצגה של טולסטוי "הפגר החי" (הידוע גם בשם "הגאולה"), שתורגמה ליידיש על ידי קוברין. הן התיאטרון הרציני והן הפחות רציני המשיכו לפעול, כפי שכותב גורדין בזיכרונותיו: "אמנות ושונד כאחד מצאו את הקהל שלהם",
התיאטרון בארצות הברית הוסיף לחוות עליות ומורדות לאורך השנים; בשנת 1918 כתב יצחק גולדברג כי "התיאטרון ביידיש, חרף העובדה שרק אתמול יצאו ממנו מחזאים דגולים, ניצב כיום על סף הכחדה". שנה לאחר מכן זכה התיאטרון לתחייה מחודשת עם העלאת ההצגות "הדיבוק" (1919) מאת ש. אנ-סקי, שנחשב למחזה מהפכני בתיאטרון היידיש ובתיאטרון המיינסטרים גם יחד; המחזה "הגולם" מאת ה. לייוויק; וכן מחזותיו של שלום עליכם. בשנת 1925 התפרסם ב"ניו יורק טיימס" מאמר שבו נטען כי "התיאטרון היידי עבר אמריקניזציה יסודית... זהו כיום מוסד אמריקני יציב ובלתי תלוי עוד בהגירה ממזרח אירופה".
אחדים מהמורים למשחק המשפיעים ביותר בארצות הברית במאה ה-20 כמו סטלה אדלר (בתם של יעקב ושרה אדלר ואחותו של השחקן לותר אדלר) ולי שטרסברג, טעמו את טעם התיאטרון הראשון שלהם ב"יידישער ברודוויי" - תיאטרוני היידיש שמילאו את השדרה השנייה והלואר איסט סייד בניו יורק. אף על פי שכמה משיטות המשחק שפותחו על ידם היו תגובה מרוסנת לסגנון המלודרמטי וה"גדול מהחיים" שאפיין את התיאטרון ביידיש, סגנון זה הותיר עליהם בכל זאת את חותמו. לתיאטרון היידיש הייתה גם השפעה רבה על ההומור היהודי, במיוחד בארצות הברית.
בתקופת השואה ולאחריה
מלחמת העולם השנייה והשואה ששמו קץ לתרבות היהודית בת מאות השנים במזרח אירופה, על כל גווניה, גזרו גם כליה על תיאטרון היידיש; הרוב המכריע של יוצריו וקהל היעד שלו נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם. אולם תיאטרון היידיש הוסיף לפעול לסירוגין גם בתוך החורבן, ואף הצליח לקיים סוג של חיים לאחר המוות במזרח אירופה שלאחר המלחמה.
זמן קצר לאחר הפלישה הגרמנית לוורשה החלו להעלות בעיר הצגות לא רשמיות, קונצרטים והקראות שנערכו בחצרות הבתים ושתואמו באמצעות רשת של ועדי הבתים. במקביל צצו מספר גדול של בתי קפה ומועדוני לילה אשר שירתו קהל צופים מגוון של מתעשרים חדשים מהברחות, מלשינים, ואנשי המשטרה היהודית. זמן קצר לאחר הקמת גטו ורשה בנובמבר 1940 התירו הנאצים לפתוח חמישה תיאטראות יהודיים, ככל הנראה כחלק מתוכניותיהם "למסד" אותם ולנצל זאת כלכלית. התיאטראות, שפעלו עד סוף שנת 1941, זכו לפופולריות בקרב האוכלוסייה הכמהה למעט הסחת דעת משגרת האימה היומיומית, אולם התנאים בבתי התיאטרון היו קשים: ניתן היה להשיג שישה כרטיסים במחיר כיכר לחם בלבד, ובתוך התיאטרון רעדו השחקניות מרוב קור.
בגטו לודז', שהיה תחת שלטונו הדיקטטורי של מרדכי חיים רומקובסקי, ניתנה הרשאה לפתוח תיאטרון יידיש אחד, שמשך קהל של כ-70,000 איש בחודשים מרץ-דצמבר 1941 בלבד. בשנים 1941–1944 יצרה קבוצת אמנים יהודים שגורשו לגטו טרזין ממערב ומרכז אירופה, רפרטואר יוצא דופן של תוכניות תיאטרון ומוזיקה בשפה הגרמנית. לא בכל הגטאות התירו הנאצים לקיים תיאטרון, אולם קונצרטים ומופעים לילדים אורגנו בין היתר בערים צ'נסטוחובה, פיוטרקוב, קרקוב, ראדום, וקובנה. להקת תיאטרון יידיש חובבנית העלתה הצגות בחדר הניקוי של בית הקברות היהודי בוולוצלאווק שבפולין. ברומניה, שבה הממשלה הפשיסטית של הגנרל יון אנטונסקו התנגדה לשלטון נאצי ישיר, הורשו יהודים להציג בתיאטרון היהודי באראשאום רק ברומנית עבור יהודים אחרים. יוצאי דופן היו ההופעות ביידיש שאורגנו בבתי הכנסת במסווה של תפילה. לאחר המלחמה שבו היהודים להציג בתיאטרון זה ביידיש.
למופע התיאטרון הראשון שהועלה בגטו וילנה בינואר 1942, קדם פולמוס מר שהגיע לשיאו עם הופעת עלונים שעליהם התנוססה הסִסמה "אויף א בית עולם שפילט מען נישט קיין טעאטער" ("אין מציגים תיאטרון בבית עלמין"). במהלך ששת החודשים שקדמו לו, נרצחו עשרות אלפי יהודי וילנה ביער פּוֹנָאר הסמוך. אף על פי כן זכה התיאטרון, בפיקוחו של מנהיג הגטו יעקב גנס, לפופולריות רבה. פעילות תרבותית זו בגטו וילנה תועדה במחזה גטו. גם ילדי בית ספר השתתפו בתיאטרון זה, לעיתים קרובות בבימויה של מירה ברנשטיין (1908–1943), שמעשיה הונצחו בשירו המפורסם של המשורר אברהם סוצקבר, "די לערערין מירע" ("המורה מירה").
עם תום המלחמה החלו הניצולים היהודים לחזור לפולין, בעיקר מברית המועצות. "כמו היונה של נוח ששבה עם בשורה", כפי שתיאר זאת המבקר שלמה בֵּלִיס-לֵגִיס,. ביימו יונס טורקוב ודיאנה בלומנפלד קונצרט שירים ביידיש בלובלין המשוחררת, עוד בטרם סיים הצבא האדום להילחם בצבא הגרמני ברחבי פולין. בימים שלאחר שחרור מחנה ברגן-בלזן הוקמה במחנה להקת תיאטרון יידיש שסיירה גם במחנות עקורים ובבתי חולים.
בפולין הועלו בשנת 1946 מופעי תיאטרון יידיש בוורוצלב ובלודז' – פעילות שקיבלה תמריץ עם חזרתם של אידה קמינסקה ויעקב רוטבאום לפולין. הלהקה שהקימו השנים ערכה סיורי הופעות נרחבים, וקמינסקה הפכה לדמות נערצת בקרב קהילות יהודיות בפולין ברחבי העולם. ב-1950 הקימה קמינסקה את התיאטרון היהודי בוורשה. גם לאחר הגירתה של קמינסקה ורבים אחרים מפולין על רקע מסע אנטישמי שהונע על ידי ממשלת פולין בשנת 1968, המשיך להתקיים בה תיאטרון יידיש. בשנת 1948 הוקם תיאטרון יידיש גם בבוקרשט. שני התיאטראות הללו ביטאו לאורך עשרות שנים את ההישגים של "מיעוט לאומי" יהודי תחת הקומוניזם, ושרדו את נפילת הקומוניזם. הם מעלים עד היום רפרטואר של קלאסיקות ביידיש ויצירות מופת של התיאטרון העולמי. ההופעות מושכות קהל מקומי ובינלאומי, שרובם נעזרים בתרגום סימולטני באמצעות אוזניות לשפות נגישות יותר.
בשנת 2001 הוקם בקלן שבגרמניה לראשונה לאחר המלחמה "תיאטרון מיכואלס". הועלו בו הצגות כגון "די יידן" (היהודים) ו"מיט א ביסל מזל" (עם קצת מזל), כשהמוטו של התיאטרון הוא "לאכן ביז דער רעבע קומט" (לצחוק עד שהרבי יגיע).
תיאטרון יידיש בארץ ישראל
הניסיון הראשון להצגת תיאטרון יידיש בארץ ישראל נעשה בשנת 1894, אז הציגה להקת חובבנים בירושלים את האופרטה "שולמית" של גולדפדן. כאשר היא הוצגה שוב בשנת 1914, כבר הטילו גדוד מגיני השפה העברית פצצות סירחון לאולם. ניסיונות נוספים שנעשו במהלך השנים להציג תיאטרון יידיש נתקלו במחאות דומות, כולל יידוי אבנים על אולמי ההופעה. יעקב זרובבל תיאר את מלחמת השפות בשנות השלושים כך: "גרוע מהרדיפות הוא הפוגרום השיטתי, הפסיכולוגי והאידאולוגי, הנהוג על ידי החברה הרשמית כנגד הזכות לשימוש בלשון יידיש".
דחיקת היידיש קיבלה צביון רשמי עם הקמת המדינה. ב-10 באוגוסט 1949 הטילה "הועדה לביקורת סרטים ומחזות" איסור רשמי על עריכת מופעים ביידיש; האפשרות להופיע ביידיש הותרה רק ללהקות זרות שביקרו בישראל ולתקופה שלא תעלה על 6 שבועות. מי שניצלו היטב היתר זה היו הצמד "דז'יגאן ושומאכר", השחקן יוסף בולוף, ושחקנים נוספים שזכו להצלחה רבה, וקהל צופיהם הגיע בתחילת שנות השישים לכחצי מיליון איש. למרות האיסור, הוקם בפברואר 1951 תיאטרון היידיש "תיאטרון גולדפדן" בתל אביב. נגד התיאטרון, שנסגר כעבור מספר חדשים בעיקר מסיבות כלכליות, הוצא צו על תנאי אשר אסר על המשך העלאת מופעים. כאשר אחד ממייסדי התיאטרון, נתן וולפוביץ', הפר את הצו והעלה את ההצגה "הערשעלע אָסטראָפּאָלער" של משה גרשנזון, הוא נתבע על כך למשפט. בעקבות העמדתו לדין הוא פרסם רשימה בעיתון היידי הישראלי "לעצטע נייעס", שבה תיאר את תחושותיו הקשות:
החשש מהדומיננטיות של היידיש על חשבון העברית הלך ופחת ככל שהתמעטו דוברי היידיש. מפנה זה בא לידי ביטוי בדברי ראש הממשלה דוד בן-גוריון, בישיבת הממשלה שדנה בעתירת שחקני תיאטרון גולדפדן לבג"ץ: בשנת 1963 פעלו לפחות שלש להקות יידיש ישראליות שהופיעו בקביעות. שחקני הלהקות היו מאוגדים תחת איגוד מקצועי, וזכו לקהל נאמן של כ-300,000 איש בשנה. בשנת 1965 העלה הבמאי שמואל בונים יחד עם משפחת בורשטיין את "די מגילה" - "המגילה" של איציק מַאנְגֶר – הצגה שהועלתה 250 פעמים ברציפות. עם זאת, מארגני ההצגות נאלצו לשלם מסים גבוהים, במסגרת המיסים המיוחדים שהוטלו על מופעים ב"שפות זרות".
חדירת היידיש למרכז התרבות בישראל קיבלה תנופת יתר מסוף שנות השמונים ואילך. בשנת 1987 נוסד תיאטרון ה"יידישפיל", שמאז הקמתו העלה 42 הפקות אשר הוצגו בפני קהל רחב בישראל וברחבי העולם. עם יוצריו נמנים סופרים כגון אהרן מגד, אפרים קישון, מוטי אברבוך, יוסף בר-יוסף וכן יהושע סובול. בין היתר כתב סובול עבור ה"יידישפיל" את המחזה "געבירטיג", המתאר את עולמו של הטרובדור היידי מרדכי גֶבִּירְטִיג, שחיבר שירי ערש ואהבה, בהם השיר הנודע "העיירה בוערת", שחובר בתגובה לפוגרום ביהודי העיירה פְּשִיטִיק באמצע שנות השלושים. במהלך השנים נטל התיאטרון חלק בפסטיבל ישראל, כמו גם בפסטיבלים בינלאומיים חשובים רבים, והופיע בין היתר בערים ויסבאדן, לונדון, פרנקפורט, אמסטרדם, וינה, לוס אנג'לס ווילנה.
בשנת 1996 חוקקה הכנסת חוק להקמת הרשות הלאומית לתרבות היידיש, שתכליתה "להעמיק בעם את הכרת תרבות היידיש על כל צורותיה ולטפח לשם כך את חקר התרבות האמורה והוראתה", וכן "לקדם, לסייע ולעודד את היצירה בת זמננו בלשון היידיש".
רבינא
רבינא - אמורא בבלי בן הדור החמישי והשישי, שהיה בצעירותו תלמידו של רבא, ובזקנותו ישב בבית מדרשו של רב אשי ונחשב לתלמידו.
רבינא היה בעל קרקעות וסוחר. מכיוון שלא עמד בראש ישיבה, אינו מוזכר באגרת רב שרירא גאון, ותאריך הפטירה שלו אינו ידוע במדויק. בן אחותו ותלמידו היה רבינא האחרון.
לפי המובא בתלמוד משמע, שבניגוד לאמוראים רבים שנולדו לאב או סב תלמידי חכמים, אביו לא היה חכם בתורה, ואת חכמתו בתורה השיג על ידי עמלו.
משפחתו
אחיינו היה רבינא האחרון.
סידור התלמוד
לפי שיטת רש"י והרמב"ם הוא רבינא שסידר יחד עם רב אשי את התלמוד הבבלי, בניגוד לשיטת רב שרירא גאון הסובר שהכינוי "סוף התלמוד" מיוחס לאמוראים האחרונים ולא לסידור התלמוד, והם רבינא בנו של רב הונא ורב אסי האחרון ראש ישיבת פומבדיתא.
קטאן ג'וניור
קטאן ג'וניור היא גרסה עצמאית למשחק המתיישבים של קטאן שתוכננה על ידי קלאוס טויבר. המשחק הופץ לראשונה בשנת 2012 ותורגם לעברית על ידי חברת "הקוביה" בשנת 2019. המשחק מיועד לשניים עד ארבעה שחקנים.
חוקי המשחק
רוב חוקי המשחק זהים לחוקי משחק הבסיס עם מספר שינויים עיקריים:
מסעות לגילוי מקור הנילוס (ספר)
מסעות לגילוי הנילוס (באנגלית: "Travels to Discover the Source of the Nile") הוא חיבורו רב-הכרכים של מגלה הארצות הסקוטי ג'יימס ברוס ששהה בקרן אפריקה במשך כמעט 12 שנים.
תוכן
החיבור מתאר את שראה ברוס באתיופיה ובסולטנות סנאר ובמחוז העות'מאני של חבש (Habeş), וכולל תיאור מקיף של ההיסטוריה והתרבות המקומית. ברוס פרסם את חיבורו בשנת 1790, לאחר ששב לסקוטלנד, אולם זה התקבל בזלזול ובביטול, כמו גם הדברים שסיפר מיד לאחר שחזר ללונדון ב-1774. בין היתר נטען כי תיאוריו מוגזמים, והנרי סולט, נוסע אחר שביקר באתיופיה בראשית המאה ה-19, מתח על ברוס ביקורת נוקבת והאשימו בחוסר דיוק ובהסתרת עובדות. עם זאת, חלק ניכר מהאמור בחיבור אושר לימים על ידי נוסעים שביקרו באתיופיה מאוחר יותר. ב-1813 הוציא לאור הבלשן אלכסנדר מארי (Alexander Murray) מהדורה חדשה וערוכה של החיבור, והוסיף לה הערות, נספחים וחלק מהאוטוביוגרפיה של ברוס.
ג'ון הלדיין
ג'ון ברדון סנדרסון הלדיין (באנגלית: John Burdon Sanderson Haldane; ), שנודע בקיצור כ-JBS Haldane, היה מדען בריטי. עיקר תרומתו המדעית הייתה בשטחי הפיזיולוגיה, הגנטיקה והביולוגיה האבולוציונית. הוא היה מתמטיקאי שתרם תרומות חדשניות בתחומי הסטטיסטיקה והחינוך הביומטרי בהודו. עוד היה פוליטיקאי וכתב ספרות מדע פופולרי. זכה לפרסים רבים, בעיקר בתחומי הביולוגיה.
ביוגרפיה
הלדיין נולד למשפחת אצולה סקוטית חילונית. מחקרו הראשון פורסם בגיל עשרים, בשיתוף עם אביו, כשהיה סטודנט לתואר ראשון. במלחמת העולם הראשונה לחם בשורות הצבא הבריטי. בתום המלחמה המשיך במחקרו באוקספורד. בשנים 1922–1932 לימד ביוכימיה בטריניטי קולג' שבקיימברידג'. הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובשנת 1933 מונה לפרופסור חבר לגנטיקה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. בשנת 1956 היגר להודו ועבד במכון לסטטיסטיקה בכלכותה ולאחר מכן באודישה.
מחקרו הראשון בנושא גנטיקה פורסם בשיתוף עם אחותו נעמי, בשנת 1915, והפך לציון דרך באשר לאופן שבו מודגם קשר גנטי בין יונקים. עבודותיו הבאות עזרו לבסס את האיחוד בין הגנטיקה המנדליאנית לבין האבולוציה הדרווינית בדרך הברירה הטבעית. עם רונלד פישר וסיואל רייט הניח הלדיין את היסודות לסינתזה האבולוציונית המודרנית, מונח שלימים נודע כנאו-דרוויניזם בין היתר בעקבות ספרו של ריצ'רד דוקינס, הגן האנוכי, משנת 1976. עבודתם החלוצית בתחום השילוב בין מתמטיקה וביולוגיה הייתה בסיסו של ענף מדעי חדש, גנטיקה של אוכלוסיות. מאמרו "מוצא החיים" משנת 1929 היווה בסיס לתאוריית "המרק הקדום", הקרויה כיום אביוגנזה, תאוריה שפותחה באופן בלתי תלוי גם על ידי המדען הסובייטי אלכסנדר אופרין ולימים נודעה בשם "תאוריית אופרין-הלדיין". תאוריה זו היא הבסיס להבנה המודרנית של המוצא הכימי של החיים. "תאוריית המלריה" שלו, בדבר וריאציה גנטית שהופכת אוכלוסיות אפריקאיות לפגיעות יותר לאנמיה חרמשית אך מגנות עליהן מפני מלריה, זכתה לאישוש מחקרי. הלדיין היה הראשון למצוא את מקומם של הגנים להמופיליה ולעיוורון צבעים על הגנום האנושי, בכרומוזום X.
הלדיין היה סוציאליסט ומרקסיסט. הוא היה יושב ראש ועדת המערכת של "העובד היומי" (Daily Worker), עיתון קומוניסטי שיצא לאור בלונדון בשנים 1940–1949. הוא התאכזב מהטוטליטריות של טרופים ליסנקו בברית המועצות וגינה את המפלגה הקומוניסטית, אך המשיך להעריץ את לנין.
הלדיין היה הראשון להעלות את רעיון את הפריות המבחנה, בספרו הבדיוני "דדלוס" (Daedalus). בשנת 1923 הגה, בנאום שנשא באוקספורד, את רעיון השימוש באנרגיה גרעינית. הוא טבע רבים מהביטויים המשמשים כיום בתחום המחקר הביולוגי, בהם "שיבוט" (Clone), "טראנס" (כמו בביטוי "טראנסגני"), "דרווין" (יחידת מדידה של אבולוציה) ועוד.
הלדיין מת מסרטן המעי הגס וציווה לתרום את גופתו למדע, באמרו שהוא מבקש להישאר שימושי גם אחרי מותו.
יורקשייר
יורקשייר הוא מחוז היסטורי של אנגליה. המחוז ממוקם בצפון אנגליה והוא הגדול במחוזות הממלכה המאוחדת. באזור ההיסטורי מצויים האזורים המנהלתיים המודרניים של יורקשייר והאמבר ומערב יורקשייר.
סמל יורקשייר הוא סמל בית יורק, "שושנת יורק הלבנה".
מקור השם
מקור שמו של אזור יורקשייר הוא בשם האזור האדמיניסטרטיבי מסוג שייר של העיר יורק. מקור שמה של העיר יורק הוא בשם הלטיני "אבוראקום" (שם שהוא עיוות לטיני של השם הברטוני המקורי). מקור המילה "שייר" במילה האנגלית הקדומה "סקיר" שמשמעה "שטח אדמה".
התקופה הקלטית
תושבי יורקשייר הראשונים היו קלטים. שני שבטים קלטיים התגוררו באזור - הבריגנטים והפאריסיים. הבריגנטים שלטו בשטח שהיה לימים צפון ריידינג של יורקשייר ומערב ריידינג של יורקשייר (היינו צפון אנגליה של ימינו); והפאריסיים שלטו בשטח שהיה לימים מזרח ריידינג של יורקשייר. ככל הנראה מדובר באותו שבט אשר שלט בצפון מערב צרפת והעניק לעיר פריז את שמה. בירת הפאריסיים הייתה העיר פטואריה הסמוכה לשפך נהר ההאמבר.
התקופה הרומית
מלכי הקלטים באותה עת, המלכה קרטימנדואה ובעלה ונוטיוס  שמרו על יחסים טובים עם הרומאים ששלטו בדרום אנגליה, אולם לאחר שקרטימנדואה עזבה את בעלה, תוך שהיא שומרת על נאמנותה לרומאים, פתח ולוקאטוס במרד כנגדה וכנגד בני בריתה הרומאים. בעקבות המרד, הגנרל הרומאי קווינטוס פטיליוס קריאליס כבש את ממלכת הבריגנטים בשנת 71.
לאחר הכיבוש הרומי בוצרה העיר יורק ונבנו חומותיה. העיר הפכה לבירת פרובינקיית "בריטניה אינפריור" ובירת המשנה של בריטניה הרומית.
שנתיים לפני מותו של הקיסר הרומי ספטימוס סוורוס הפכה יורק לבירת בריטניה. הקיסר, ששהה בעיר בין השנים 209–211, ניהל ממנה את האימפריה הרומית כולה, והעיר הייתה דה פקטו לבירת האימפריה.
בראשית המאה החמישית עזבו הרומאים את בריטניה וחשיבותה של יורק פחתה.
התקופה הקלטית השנייה והתקופה האנגלית העתיקה
בעקבות עזיבת הרומאים שבה יורקשייר לשליטת שבטים קלטיים קטנים. בין הממלכות הקטנות של תקופה זו נודעו ממלכת אבראוק שהייתה באזור יורק וממלכת אלמט באזור יורקשייר המערבית. אלמט נותרה ממלכה עצמאית עד ראשית המאה השביעית עת שאדווין מלך נורת'מבריה (האנגלית) גירש את קרטיק, אחרון מלכי אלמט, וכבש את ממלכתו. נורת'מבריה של אותה עת השתרעה מהים האירי עד הים הצפוני מאדינבורו בצפון ועד האלאמשייר שבדרום יורקשייר.
ממלכת יורוויק
כלכלת ממלכת יורוויק, שהתבססה על מסחר עם שטחים נוספים בשליטת הוויקינגים, פרחה, ויורק הפכה למרכז מסחרי. סחורות אל העיר הגיעו מצפון מערב אירופה ואף מחופי הים התיכון. בשלהי השלטון הוויקינגי עברה יורקשייר מידי המלכים הדנים לידי המלכים הנורווגים. אריק האראלדסון (המכונה אריק גרזן הדם) היה המלך הוויקינגי העצמאי של יורוויק. שלטונו האכזרי הביא לכך שתושבי יורקשייר הסכימו ברצון לשלטון אנגלי בממלכתם בשנים הבאות.
זמן קצר לאחר שלטונו הפכה יורקשייר לחלק מממלכת וסקס, ויורקשייר שבה להיות חלק מאזור נורת'מבריה, אף שלאזור נותרה אוטונומיה מסוימת, ולאצילי האזור נותרו סמכויות חקיקה. בנוסף, מנהגים נורדיים מסוימים, ושיטת המשפט הוויקינגית נותרו בתוקף באזור יורקשייר.
הכיבוש הנורמני
מרד שהחל ביורק היה לזרז אשר שינה את ההיסטוריה של אנגליה כולה. שבועיים קודם לקרב הייסטינגס בשנת 1066 נאלץ הרולד השני, מלך אנגליה לכבוש את יורקשייר. אחיו, טוסטיג גודווינסון ומלך נורווגיה הארולד הארדראדה כרתו ברית וניסו להשתלט על צפון אנגליה, ואף ניצחו בקרב פולפורד. בעקבות ניצחונם יצא הרולד השני לקרב כנגדם, הביס אותם בקרב גשר סטמפורד וכבש מחדש את יורקשייר, אולם באותה עת נחת ויליאם הכובש בדרום אנגליה. הרולד עזב את יורקשייר ויצא לקראתו, אף שצבאו לא הספיק להתאושש מדיכוי המרד, וצבאו של הרולד הובס בקרב הייסטינגס. בתבוסה זו החל הכיבוש הנורמני של אנגליה.
תושבי יורקשייר מרדו כנגד הנורמנים בספטמבר 1069 בסיוע סווין השני, מלך דנמרק, וניסו לשחרר את יורק, אולם הנורמנים שרפו את העיר ומנעו בכך את כיבושה. ויליאם הכובש פתח במדיניות אדמה חרוכה, הורה על שריפת כל היבולים והרג את כל הבקר בין יורק לדרהאם. תושבי הכפרים של נורת'מברלנד הוצאו להורג, כפריהם נשרפו וכל יבולם הושמד. בחורף של אותה שנה גוועו כפריים רבים ברעב ובקור. על פי אורדריקוס ויטליס כ-100,000 תושבי צפון אנגליה נפטרו מהרעב.
בשנים שלאחר מכן נבנו מנזרים רבים ביורקשייר. כמו כן, אצילי יורקשייר ובעלי האדמות שאפו להגדיל את הכנסותיהם על ידי בניית הערים בארנסלי, דונקסטר, קינגסטון שעל הנהר האל, לידס, סקרבורו ושפילד. מבין הערים שקדמו לכיבוש הנורמני, שלוש ערים שיקמו עצמם מההריסות: יורק, ברידלינגטון ופוקלינגטון.
בעקבות שיקומה של יורקשייר גדלה אוכלוסייתה, עד הרעב הגדול שפקד את בריטניה בין השנים 1315–1317.
במהלך המגפה השחורה שפגעה ביורקשייר בשנת 1349 נפטרו כשליש מתושבי יורקשייר.
מלחמת השושנים
בעקבות הדחתו של ריצ'רד השני, מלך אנגליה בשנת 1399 פרצה מחלוקת בין בית יורק לבית לנקסטר. מחלוקת זו הפכה למלחמת אזרחים שנודעה בכינוי "מלחמת השושנים". חלק מהקרבות (בהם קרב וייקפילד וקרב טווטון) התרחשו ביורקשייר. קרב טווטון נחשב לעקוב שבקרבות שהתרחשו באנגליה אי פעם.
ריצ'רד השלישי, אחרון המלכים לבית יורק, הובס על ידי הנרי השביעי, מבית לנקסטר, בקרב בוסוורת'. לאחר הקרב נשא הנרי לאישה את אליזבת מיורק, ביתו של אדוארד הרביעי מבית יורק, ובכך סיים את המלחמה. בנוסף אוחדו סמלי שני הבתים ויצרו יחד את שושנת טיודור - כסמל שנועד לאחד את אנגליה.
מלחמת האזרחים והמהפכה התעשייתית
בשנים שלאחר מלחמת השושנים החלה יורקשייר להפוך למרכז אזור הטקסטיל של אנגליה. גלגלי מים שעשו שימוש בנחלים הרבים של יורקשייר איפשרו מיכון של תעשיית הטקסטיל, בעיקר באזור מערב ריידינג.
ב-1536 החל הנרי השמיני בפירוק המנזרים. פירוק זה הביא לתחילת המרידה העממית שנודעה לימים בשם העלייה לרגל של החסד. בתקופה זו, בעוד שרוב חלקי אנגליה הפכו לפרוטסטנטיים, נותרו חלקים מיורקשייר קתוליים. רבים מהנוצרים הקתולים הוצאו להורג בתקופת שלטונה של אליזבת הראשונה. לימים, אחת מהמוצאות להורג, מרגרט קליתרו הוכרזה על ידי הכנסייה הקתולית כקדושה נוצרייה.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית שהחלה בשנת 1642 נחלקו תושבי יורקשייר בנאמנותם. חלק תמכו בפרלמנט וחלק במלך. העיר קינגסטון שעל הנהר האל ידועה בכך שסגרה שעריה בפני המלך ומנעה ממנו להיכנס לעיר.
ערים אחרות היו בסיסים לתומכי המלוכה. הערים לידס ווייקפילד נכבשו על ידי המלוכנים, אולם זמן קצר לאחר מכן נכבשו על ידי תומכי הפרלמנט. המלוכנים ניצחו בקרב ביצת אדוואלטון ובכך זכו בשליטה ברוב שטחי יורקשייר, למעט אזור האל, אולם תומכי הפרלמנט תקפו את המלוכנים מבסיסם באזור האל, וכבשו את יורקשייר עיר אחר עיר, עד שניצחו בקרב ביצת מארסטון שהביא לשליטת הפרלמנט בכל צפון אנגליה.
במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17 התפתחה תעשיית הצמר באזור לידס, האל ושפילד וכריית פחם הפכה לענף תעשייתי עיקרי במערב ריידינג. המהפכה התעשייתית הביאה לבנית כבישי אגרה בראשית המאה ה-18 ובמקביל התפתחו עיירות המרפא סקרבורו והארוגייט.
יורקשייר המודרנית
במהלך המאה ה-19 התפתחה התעשייה באזור ויורקשייר הפכה למרכז של תעשיות הפחם, הטקסטיל והפלדה (בייחוד באזור שפילד).
הפריחה הכלכלית הביאה לבניית שכונות עוני רבות שבהן התגוררו עובדי המפעלים בתנאים קשים ביותר. תנאים קשים אלו הביאו להתפרצות מחלת הכולרה בשנים 1832–1848. בשלהי המאה ה-19 החלה בניית מערכות מים וביוב מודרניות אשר מנעו מגיפות נוספות.
בשנת 1889 בוצעה חלוקה אדמיניסטרטיבית של יורקשייר לשלוש מועצות מקומיות, ועריה של יורקשייר הפכו לערי מחוז.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 שונתה החלוקה האדמיניסטרטיבית של יורקשייר (בעקבות חוק השלטון המקומי 1972), ובשנת 1996 בוצעה חלוקה מחודשת של מחוזות האזור.
גאוגרפיה
הגבול ההיסטורי הצפוני של יורקשייר הוא הנהר טיז הזורם אל הים הצפוני. הים הצפוני הוא הגבול המזרחי של יורקשייר, בעוד שנהר ההאמבר ונהרות דון ושיף הם הגבול הדרומי. הגבול המערבי של יורקשייר הוא המורדות המערביים של גבעות פיניין.