cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישיבה ציונית
ישיבה ציונית היא ישיבה המזוהה עם הציונות הדתית.
היסטוריה
הרב אברהם יצחק הכהן קוק זיהה כבר בתחילת המאה ה-20 את חוסר ההתאמה בין הישיבות של היישוב הישן בארץ ישראל לבין העולים הדתיים שהתגוררו במושבות ובמרכז היישוב החדש ביפו.
בעיה דומה ואף חריפה יותר הייתה לציונים דתיים חברי הפועל המזרחי אשר היו שונים בלבושם ובאורח חייהם מהמקובל בישיבות. הציונים הדתיים נאלצו לבחור בין לימודים בישיבות חרדיות כישיבת חברון אשר אליהן לא התאימו מבחינה חברתית-תרבותית לבין ויתור על לימודים בישיבה. הרב משה צבי נריה הקים את ישיבת כפר הרואה בשנת 1938 עבור הציונים הדתיים. הישיבה החלה את דרכה כישיבה קטנה בה לא למדו מקצועות חול.
לאחר קום המדינה, ובעקבות האכזבה החרדית ממנה, הפער בין הציונים הדתיים לבין הישיבות החרדיות התרחב במידה רבה. ישיבת כרם ביבנה הוקמה בשנת 1954 עבור קבוצה של בוגרי בני עקיבא אשר ביקשו ללמוד בישיבה. במקביל החלו בוגרי התנועה להגיע גם לישיבת מרכז הרב, שהייתה אז קטנה מאוד. בשנת 1961 הוקמה ישיבת שעלבים שגם היא קלטה תלמידים מקרב הציונות הדתית.
במהלך שנות החמישים והלאה הושגו כמה סוגים של "הסדרים" עם צה"ל ביחס למסלול שירות בצבא שיאפשר לתלמידי הישיבה שירות משותף בצבא לתקופה מקוצרת, וכך קמה ישיבת ההסדר. התבססות מסלול ישיבות ההסדר נתן דחיפה לישיבות הציוניות, אשר קלטו תלמידים רבים אשר היו מעוניינים במסלול השירות הצבאי של ההסדר. מספר ימים לאחר מלחמת ששת הימים הוקמה ישיבת הכותל בעיר העתיקה בירושלים. שנה מאוחר יותר קמה ישיבת הר עציון בגוש עציון. ישיבות נוספות קמו בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים בקריית ארבע, ברמת הגולן ובימית (1976). בעקבות אסון מעלות הוקמה ישיבת מעלות. בשנת 1977 הוקמו גם ישיבות במעלה אדומים ובקריית שמונה.
בעשורים הראשונים של ישיבות ההסדר הורכב כוח ההוראה בהן מכמה סוגי רבנים: חרדים אשר הסכימו ללמד בישיבות ציוניות, דוגמת הרב גולדוויכט שהיה תלמיד של החזון איש; בוגרי ישיבות ותיקות אשר היו ציונים או ראו בחיוב את הציונות; עולים מחוץ לארץ, דוגמת הרב ליכטנשטיין בישיבת הר עציון והרב רבינוביץ בישיבת ברכת משה; וגם בוגרים של הישיבות הציוניות דוגמת הרב צפניה דרורי והרב דב ליאור.
בשנות ה-80 וה-90 התרחבה מאוד המגמה של הקמת ישיבות ציוניות והיום יש מעל 100 ישיבות ציוניות ברחבי ישראל. מגמה זאת נובעת מרצונם של מקומות יישוב רבים בקיומן של ישיבות בתחומם, מריבוי האישים והגוונים בתוך הציונות הדתית המעוניינים לתת ביטוי ייחודי בישיבה משלהם בהתאם לשיטתם ומהגידול במספר בוגרי החינוך הציוני דתי המעוניינים ללמוד בישיבות.
סגנון הלימוד בישיבות הציוניות
מתוך ההבדלים בין השקפת העולם הציונית והחרדית, נוצרו גם הבדלים בתחום הלימוד. הישיבות הציוניות דומות לשאר הישיבות בסדר היום הבסיסי שלהן, וכן בבסיס סגנון לימוד הגמרא וההלכה, אולם הן עוסקות גם בתחומים נוספים, בעיקר באמונה מחשבת ישראל - תחום שכמעט אינו קיים בעולם הישיבות החרדי, ובישיבות הציונית עוסקים בו בהרחבה ובהעמקה. בוגרים רבים של ישיבות אלו מעבירים שיחות ומוציאים ספרים בתחום האמונה והמחשבה.
מבחינת לימוד גמרא, ישנן ישיבות כגון מרכז הרב, בית אל והר עציון שבהן הלימוד דומה לזה הקיים בישיבות הליטאיות לעומת ישיבות אחרות כגון עתניאל ומעלות שבהן לימוד הגמרא יותר משולב עם לימודי מחשבה וחסידות. בתחום לימודי האמונה, בישיבות שיצאו ממרכז הרב הלימוד המחשבתי הוא בעיקר על פי שיטותיהם של ריה"ל, המהר"ל מפראג והרב קוק, כשבישיבות הקו מדובר אף בתחום כמעט יחידאיים. בישיבות אחרות ניתן משקל רב יותר לרמב"ם, לרב סולובייצ'יק ועוד. כמו כן, בישיבות ציוניות רבות, בעיקר בישיבת הר עציון ובנותיה, שמים דגש על לימוד תנ"ך בהעמקה, יותר מאשר בישיבות אחרות. בחלק מהישיבות הציוניות התפתחו גם סגנונות ייחודיים ללימוד הגמרא: לימוד "אליבא דהלכתא" המתמקד בהשלכות המעשיות של הסוגיות הנלמדות בגמרא, לימוד המדגיש יותר את הצד המחשבתי שמאחורי פשט הגמרא, העמקה בלימוד ה"אגדתות" ועוד.
ישנן ישיבות ציוניות המגלות פתיחות גם למקורות הנמצאים מחוץ ל"ארון הספרים היהודי", וניתן למצוא בהם גם ספרי הגות ומחשבה שאינם תורניים, כאשר הרבנים ותלמידיהם בוחרים בקפידה לאילו נקודות מהדעות ה"חיצוניות" יש מקום בבית המדרש, ומה צריך להישאר בחוץ, בהתאם לביטוי התלמודי "תוכו אכל, קליפתו זרק".
הבדל נוסף בין הישיבות הציוניות לחרדיות הוא מיקומן של הישיבות, כאשר הגישה בציבור הציוני-דתי היא להתפרס על פני כל הארץ, ולהקים ישיבה בכל מקום שבו יש צורך בחיזוק התורה (כגון בגוש דן), חברה (כגון בעיירות פיתוח) או ההתיישבות (כגון ביהודה ושומרון). כיום הישיבות הציוניות מפוזרות בכל רחבי הארץ.
מיפוי הישיבות
קשה לאפיין אפיון מלא של הגותה של כל ישיבה, או לפרט את כל הישיבות הקיימות, אך ניתן לתאר מיון של קווי המתאר הכלליים בשדה הישיבות. עם זאת, השדה הוא דינמי, והמצב הנוכחי מושפע גם מן ההיסטוריה הארוכה של הישיבות הציוניות. ישנו גם מספר לא מבוטל של מכינות קדם צבאיות המקורבות לישיבות או פועלות בחסותן, ואילו אינן מפורטות כאן.
ככלל, ניתן לחלק את הישיבות הציוניות לחמש קבוצות עיקריות:
הקבוצות מנהלות בתוכן ובינן לבין עצמן מערכת מורכבת של קשרים. בראשות רוב הישיבות עומד ראש ישיבה שהתחנך בישיבה ציונית. לא תמיד הקשר הזה מבטיח המשכיות רעיונית מלאה. למשל, הרב אליהו בלומנצוייג, ראש ישיבת ההסדר ירוחם, התקרב לדרכן של ישיבות הקו והרב רא"ם הכהן, ראש ישיבת עתניאל שגישתו חסידית - שניהם בוגרי ישיבת הר עציון.
מבית המדרש של "מרכז"
מתוך ישיבת מרכז הרב (המכונה "מרכז" במלעיל), שהקים הרב קוק יצאו שתי קבוצות ישיבות הדומות זו לזו מבחינות רבות, אך שרויות במחלוקת עזה ביחס לכמה נושאים. שתי הקבוצות שייכות לתת-הזרם הדתי שיש המכנים אותו "חרד"לי" או תורני-אמוני.
'מרכז הרב' ובנותיה
ישיבת מרכז הרב, שאיננה ישיבת הסדר, נוסדה על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק בשנת 1924. הישיבה זכתה לתנופה של ממש בימיו של בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק והיא הישיבה הראשונה שניתן לשייך אותה לזרם הציוני דתי. בקיץ 1997 התפלגה ממנה ישיבת "הר המור" בראשות הרב צבי טאו, בעקבות מחלוקת על ראשות הישיבה, טענות של הפורשים בדבר כוונה להקים מכון להכשרת מורים בתוך ישיבת "מרכז הרב" (דברים שהוכחשו בידי הישיבה וראשה הרב אברהם שפירא), ועל רקע של מחלוקת השקפתית ארוכת שנים. בעקבות פרישה זו נוצר המושג "ישיבות הקו" המאפיין את הישיבות הקרובות לרוחו של הרב טאו.
בין הישיבות הקרובות לרוחה של "מרכז הרב" ניתן למנות את הישיבות הגבוהות בית אל, קדומים ונתיבות ישראל, ישיבות ההסדר ברכת יוסף באלון מורה, ניר קריית ארבע וישיבת הגולן, ואחרות. ישיבות תיכוניות וקטנות כגון ישיבת ירושלים לצעירים, ישיבת בני צבי וישיבת דרך חיים (גמזו), מוסדות נעם-צביה, תלמודי תורה (כמו תלמוד תורה מורשה), מדרשות לבנות (כמו מדרשת בת-ציון) ומוסדות נוספים. בהשוואה לישיבות הקו, ישיבות אלה מגלות יותר פתיחות ללימודים שאינם ישיבתיים (כגון מכוני הוראה, בחלקן) והתנגדות פחותה לחלק מהגישות האקדמיות; אך נוטות יותר לביקורתיות על מוסדות המדינה ולמאבק חריף יותר על "ארץ ישראל השלמה" ועוד.
ישיבות הקו
כינוי ישיבתי זה מתייחס לישיבות הקשורות ל"קו" המותווה בידי הרב צבי ישראל טאו ולישיבתו, ישיבת הר המור. ישיבות אלו מדגישות את תורתם של הרב קוק ושל בנו, הרב צבי יהודה קוק, על פי פרשנותם של הרב טאו ותלמידיו. בין הישיבות הקרובות לרוחה של "הר המור" יש למנות את ישיבת עטרת כהנים, ישיבת שבי חברון, ישיבת מצפה רמון וישיבת איילת השחר שבאילת. לישיבות אלו קשורים גם מוסדות מסוגים אחרים, ישיבות קטנות (כגון ישיבת מעלה חבר) ומדרשות לבנות, כגון מדרשת הרובע. ישיבות אלו מתאפיינות בעיקר בשני דברים:
ישיבת הר עציון ובנותיה
ישיבת הר עציון, המכונה "הגוש" (בגלל מיקומה באלון שבות שבגוש עציון) הוקמה על ידי אנשי גוש אמונים (ברובם מתלמידי הרצי"ה קוק), שהזמינו את הרב יהודה עמיטל, מתלמידי הרב יעקב משה חרל"פ, לעמוד בראשה. לימים הצטרף אליו הרב אהרן ליכטנשטיין, חתנו של הגרי"ד סולובייצ'יק מבוסטון. בשל כך, למרות היות מייסדיה מתלמידי הרצי"ה - היא נפרדת לחלוטין מדרכה של מרכז הרב ובנותיה. יש בה פתיחות ללימוד תורתו של הרב קוק ותורות חסידיות שונות, אך השפעתו של הרב סולובייצ'יק מורגשת ביותר, בין השאר בדגש הנרחב יחסית על לימוד הגמרא ביחס לישיבות אחרות, בסגנון הלימוד הליטאי בשיטת בריסק, בסגנון ההגותי ובהשקפת העולם.
בשל עמדותיה הפוליטיות והגישה הפתוחה לסוגיית המודרנה נחשבת ישיבת הר עציון כסמן פתוח פוליטי יחסית בעולם הישיבות הציוניות. הישיבה מתאפיינת בריבוי דעות שונות גם בין אנשי הצוות שלה, וכך למשל רבים חלקו על עמדתו של הרב יהודה עמיטל בסוגיית תוכנית ההתנתקות.
בין הישיבות הקרובות בקו שלהן לישיבת הר עציון: ישיבת ירוחם בראשות הרב אליהו בלומנצוייג (יש לה אלמנטים מסוימים בקו המחשבתי שקרוב יותר לדרכה של מרכז הרב). ישיבת אורות שאול בראשות הרבנים יובל שרלו ותמיר גרנות וישיבת עתניאל בראשות הרבנים רא"ם הכהן ובנימין קלמנזון קרובות בקו המחשבתי שלהן להר עציון אך שונות בקו הלימודי שלהן והן שמות דגש רב יותר על לימודי מחשבה וחסידות.
ישיבות "החסידות החדשה"
בעקבות התפתחות "החסידות החדשה" בציבור הציוני דתי, קמו ישיבות רבות המשלבות אווירה ותכנים חסידיים בלימודן. ישיבות אלה אינן נפרדות לגמרי מהקבוצות האחרות שנמנו, אך יש להפריד אותן מן האחרות, הואיל והן מציגות דרך אחרת בעבודת ה', והדגשים אחרים בתכני הלימוד הנוטים יותר למשנת החסידות. תלמידיהם גם מתאפיינים בהופעה חיצונית שונה מאלו של ישיבות אחרות.
הישיבה הראשונה ממין זה הייתה ישיבת שפע של הרב עדין שטיינזלץ הרב שג"ר והרב פרומן שלא שרדה במתכונתה המקורית והתגלגלה לישיבות שונות כמו תקוע ושיח. לאחר מכן נפתחו ישיבות ברוח חסידית הקשורות בזרמים אחרים ברוחן המחשבתית כמו עתניאל ומעלה גלבוע הקשורות ל"הר עציון" ויש הקרובות יותר לישיבות הקו או ישיבת מרכז הרב כמו ישיבת רמת גן, ישיבת רועה ישראל ישיבת רמת השרון ומגדל העמק. או לחסידות חב"ד כמו ישיבת עוד יוסף חי.
הדרך הרעיונית שלהם אינה זהה או דומה לישיבות חסידיות חרדיות דוגמת ישיבות תומכי תמימים, אלא שילוב של חסידות בדרך הציונית לאומית.
בלתי מזדהות ואחרות
בנוסף לקבוצות אלו, ישנן ישיבות רבות שקשה לשייך אותן לאחת מן הקבוצות. וישנן גם תת-קבוצות, שאינן גדולות עדיין מבחינה חברתית ורעיונית.
בתוך ה"בלתי מזדהות" יש קבוצת ישיבות ותיקות בעלות אוריינטציה נוטה מעט לחרדיות. הבולטות מתוכן הן ישיבת כרם ביבנה וישיבת שעלבים.
ישיבות ותיקות נוספות הן ישיבת הכותל, ישיבת ברכת משה במעלה אדומים, ישיבת ההסדר קריית שמונה בראשות הרב צפניה דרורי וישיבת אור עציון בראשות הרב חיים דרוקמן.
ורטיגו פרוקסיזמלי פריפרי
ורטיגו פרוקסיזמלי פריפרי (באנגלית: Benign Paroxysmal Positional Vertigo, ובראשי תיבות – BPPV) היא בעיה הנגרמת כתוצאה מפתולוגיה באוזן הפנימית. התסמינים הם אירועים חוזרים של ורטיגו פוזיציונלי (positional vertigo), כלומר תחושה של סיבוב או סחרחורת הנגרמת כשיש שינויים בתזוזת הראש.
קלספיקיציה
ורטיגו, מונח רפואי שלרוב נוטים לבלבל עם סחרחורת, הוא תופעה נפוצה יחסית, אשר מתחלקת למספר סוגים שונים. ורטיגו מסוג BPPV מאובחן אצל כ-17% עד 42% מכלל האנשים המתלוננים על ורטיגו.
תסמינים וסימפטומים
תסמונת BPPV מאופיינת על ידי אפיזודות קצרות, של שניות עד דקות, של ורטיגו חמור, לעיתים עד כדי בחילות והקאות. התסמינים יכולים לקרות עם כל שינוי של תנוחת הראש אך בדרך כלל הם הכי חמורים בעת שכיבה עוברית, כשהאוזן הפגועה היא למטה. לרוב אין אובדן שמיעה.
בדיקה גופנית
בבדיקה גופנית ניתן להתרשם מניסטגמוס רוטטורי המאופיין בסטיית המבט לכיוון האוזן הפגועה. הניסטגמוס נחלש ונעלם עם הזמן, ולא אמור להימשך מעל 30 שניות או דקה. קיים מבחן הנקרא דיקס הולפייק (Dix hallpike) שבו מזיזים את החולה באופן מסוים כדי לנסות ולאפיין את הניסטגמוס הקיים ואת משכו. אחד מהמאפיינים של ורטיגו מסוג BPPV הוא, שתחילת הניסטגמוס היא מושהה- כלומר מתחילה כמה שניות לאחר התנוחה הגורמת לגירוי הוורטיגו. כמו כן, הניסטגמוס והורטיגו חולפים לאחר שניות עד דקות, ובביצוע מבחן זה פעמים נוספות, התגובה הולכת ונחלשת (זאת לעומת ורטיגו ממקור מרכזי, שאיננו BPPV, ובו לא חייב להופיע ניסטגמוס, ואם הוא מופיע אזי הופעתו היא מיידית ואין התעייפות של ההופעה כאשר חוזרים על המבחן).
באופן כללי, מטופלים הסובלים מ-BPPV לא אמורים לסבול בנוסף מחסרים נוירולוגיים שונים כגון נימול או חולשה. אם תסמינים אלו קיימים, יש לבחון סיבות נוספות לקיום הוורטיגו, כגון שבץ שמקורו במערכת הסירקולטורית האחורית במוח.
ביגל (פירושונים)
{{פירושונים|
ורטיגו פרוקסיזמלי פריפרי
סיבות
בתוך הלבירינת, איבר בתוך האוזן הפנימית האחראי על שיווי המשקל, קיימים קריסטלים מסידן הקרויים אוטוקוניה (otoconia). אצל מטופלים עם BPPV, חלקיקים אלו ניתקים ממקומם הטבעי (ב- utricle) והם נודדים עם הזמן לאחת מהתעלות הסמי-סירקולריות באוזן הפנימית - בעיקר לתעלה הפוסטריורית עקב מיקומה האנטומי. כאשר יש תזוזה של הראש ביחד לכוח הכובד, חלקיקים אלו מביאים לתחושה של ורטיגו. תופעה זו קרויה בשם canalolithiasis- מצב בו יש גירוי של התעלות הסמי-סירקולריות על ידי חלקיקים אלו הצפים בהן.
טיפול
הטיפול ב- BPPV כולל ביצוע מניפולציות תנועתיות הנקראות Repositioning maneuvers- מסובבים את החולה באופן מסוים הקשור לכוח המשיכה, באופן בו החלקיקים מסולקים מתוך התעלה אל אזור הקרוי vestibule שם הם נספגים. בתקופה החריפה של המחלה ניתן להשתמש גם בתרופות לדיכוי של המערכת הווסטיבולרית- כגון אנטיהיסטמינים, אנטיכולינרגיים, בנזודיאזפינים ותרופות סימפטומימטיות.
ביגל (פירושונים)
ראו גם
}}
אריברט, נסיך אנהלט
אריברט, נסיך אנהלט (גרמנית: Aribert von Anhalt; 18 ביוני 1866 - 24 בדצמבר 1933), היה העוצר של דוכסות אנהלט לתקופה קצרה בשנת 1918.
ביוגרפיה
אריברט נולד ב-18 ביוני 1866 בוורליץ, לפרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו-קתן ואנטוינטה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של אדוארד, נסיך סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן.
ב-6 ביולי 1891 התחתן אריברט עם מריה לואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין, בתם של כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין והלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור. בן דודה של מריה לואיזה, וילהלם השני, קיסר גרמניה, היה פעיל מאוד בהסדרת השידוך.
עם זאת, הנישואין היו בלתי מאושרים ולא הניבו צאצאים. שנים לאחר מכן נטען שאריברט היה למעשה הומוסקסואל ואף נתפס במיטה עם משרת, על ידי מריה לואיזה או על ידי אביו. בדצמבר 1900 עשה אביו שימוש בזכותו כדוכס אנהלט, וביטל את הנישואין. הנסיכה מריה לואיזה, ששהתה אז בביקור רשמי בקנדה, שבה מיד לבריטניה. בזיכרונותיה היא התייחסה לשבועת הנישואין שלה כמחייבת והיא מעולם לא נישאה שנית. יחד עם זאת, היא מתייחסת בזיכרונותיה בזעם לנישואיה וברור שהיא סלדה מבעלה לשעבר.
ב-21 באפריל 1918 מת אחיו אדוארד, דוכס אנהלט, ובנו יואכים ארנסט, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו, אולם מכיוון שהיה קטין, שימש אריברט כעוצר הדוכסות. ב-12 בנובמבר 1918 התפטר יואכים ארנסט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה התגורר אריברט במינכן, עד למותו ב-24 בדצמבר 1933.
ג'ימה
היסטוריה
עד סוף המאה ה-19 שכנה העיר בפרברים הצפוניים של ג'ירן, בירתה של ממלכה גדולה של בני אורומו, שנקראה במקור 'הירמתה'. מיקומה של העיר במאה ה-19, על נתיב השיירות הנע בין שאווה וממלכת קאפה, וכ-9 קילומטרים מארמונו של מלך ג'ימה, הוא שהקנה לה את חשיבותה. לפי דונלד לוין, העיר משכה אליה מן המחוזות השכנים אלפי אנשים, בני קבוצות שונות.
העיר השוכנת כיום לחוף נהר אווטו, פותחה ב-1930, על ידי קולוניאליסטים איטלקים. באותה תקופה, כחלק ממאמציהם להחליש את הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, ביקשו האיטלקים להפוך את ג'ימה למרכז חשוב ללימוד האסלאם ויסדו בה אקדמיה ללימודי פיקה.
לפי הרברט ס. לואיס, בתחילת שנות השישים ג'ימה הייתה "השוק הגדול ביותר בדרום-מערב אתיופיה, שמשך, ביום טוב של העונה היבשה, עד לכשלושים אלף איש."
בשנות השבעים, ג'ימה הייתה זירה להתרחשויות אלימות שהחלו באפריל 1975, על רקע המאבק בין סטודנטים קיצונים שנשלחו לארגן את הכפריים המקומיים, שאמורים היו ליהנות מרפורמת המקרקעין, לבין המשטרה המקומית שצידדה בבעלי האדמות. הסטודנטים ופלחים שהצטרפו אליהם אסרו בעלי אדמות קטנים מן האזור, פלחים עשירים ושוטרים מקומיים. צעד זה הוביל להסלמת העימות וגרמה לדרג לשלוח יחידות מיוחדות לג'ימה על מנת שיסייעו למשטרה המקומית. האירועים הסתיימו במותם של 24 סטודנטים, במאסרם של אחרים ובסגירת מחנות הסטודנטים. זמן רב לפני מלחמת האזרחים האתיופית של מאי 1991, העיר ג'ימה נכבשה על ידי האיחדג, החזית הדמוקרטית המהפכנית העממית של אתיופיה. ב-13 בדצמבר 2006, ממשלת אתיופיה הכריזה על קבלת הלוואה של 98 מיליון דולר מהבנק לפיתוח אפריקה לשם סלילת כביש מהיר בין ג'ימה והעיירה מיזן טפרי לדרום-מערב אתיופיה. ההלוואה אמורה הייתה לכסות 64% מן העלות המשוערת של הפרויקט.
דמוגרפיה
מפקד אוכלוסין שנערך ב-2007 על ידי הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה הראה כי אוכלוסיית האזור עומדת על 120,960 נפש, מהם 60,824 גברים ו-60,136 נשים. עם שטח של 50.2 קמ"ר, צפיפות האוכלוסין עומדת על 2,394.30 נפש לקמ"ר, כולם עירוניים. 32,191 בתי אב נספרו באזור, המצביעים על ממוצע של 3.76 נפש לבית.
אתרים
כמה מבנים שרדו מתקופת ממלכת ג'ימה, בהם ארמון המלך אבא ג'יפר. בעיר קיימים מוזיאון, אוניברסיטה, מספר שווקים ושדה תעופה. בנוסף, בעיר נמצא 'מרכז ג'ימה למחקר', שנוסד בשנת 1968, ואשר מתמקד בחקלאות ומשמש גם כמרכז הלאומי להשבחת תנובת וזני הקפה במדינה.
מוחמד אלמאע'וט
מוחמד אלמאע'וט (ערבית: محمد الماغوط) (1934 – 3 באפריל 2006) היה משורר וסופר סורי. נולד בעיר סלמיה שבמחוז חמה בסוריה. נחשב ממניחי היסודות של השירה הערבית המודרנית, חלוץ במבנה ובסגנון השיר. את רוב שיריו כתב בעת שהותו בלבנון בשנות ה-60 של המאה הקודמת.
בנוסף לשירה כתב אלמאע'וט מאמרים סאטיריים, סיפורים קצרים, מחזות וכן כתב לטלוויזיה ולקולנוע. אלמאע'וט ידוע, בין השאר, במחאה שהביע כנגד שלטון הדיכוי במדינה הערבית.
חייו
מוחמד אלמאע'וט נולד בעיר סלמיה במחוז חמאת בסוריה. גדל במשפחה ענייה מאוד, ואביו היה חקלאי שעבד באדמות של אחרים כל חייו. למד לאחר שהשלים לימודיו בחטיבת ביניים בעיר סלמיה, עבר לדמשק כדי ללמוד בבית ספר תיכון חקלאי. לאחר חזרתו לעיר מולדתו הצטרף אלמאע'וט למפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית שהתחרתה במפלגת אל-בעת'. הוא משך את חברותו מן המפלגה בשנות השישים לאחר שנכנס לכלא. בתקופה זו עבד אלמאע'וט בחקלאות, ופרסם שיר שכותרתו "ג'אדה יפו" בכתב העת לאומנות בביירות, ולאחר מכן הצרף אלמאע'וט לשירות הצבאי ובתקופה זו כתב את שירו "פליטים בין החול", שיר שפורסם בכתב העת אלג'ונדי בתאריך 1 במאי 1951. לאחר סיום שירותי הצבאי שב והתיישב אלמאע'וט בעיר מולדתו סלמיה.
ההתנקשות בחייו של "עדנאן אלמאלקי" ביום 22 באפריל 1955 הייתה נקודת מפנה בחייו של אלמאע'וט בו הואשמה המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית בהתנקשות בחייו. כתוצאה מההתנקשות הזאת נרדפו חברי המפלגה ונעצרו רבים מהם, ביניהם אלמאע'וט עצמו. הוא נכנס לכלא "אלמוזה", ומאחורי הסורגים החלה יצירתו הספרותית הגדולה. במהלך מאסרו הכיר את המשורר עלי אחמד סעיד אסבר שידוע בכינויו "אדוניס". בתקופת האחדות בין סוריה למצרים (הרפובליקה הערבית המאוחדת) היה אלמאע'וט מבוקש בדמשק, ולכן החליט לברוח לביירות בסוף שנות החמישים ונכנס ללבנון באופן בלתי חוקי. בביירות הצטרף למגזין "שירה", שם פגש את המשורר יוסף אלח'אל שעזר לו בעבודה. וגם נוצר בינו לבין המשורר "בדר שאכר אל-סיאב חברות ואחווה אמיתית. כמו כן הכיר אלמאע'וט בביתו של אדוניס את המשוררת סניה סאלח שהפכה בעתיד לאשתו.
לאחר שאלמאע'וט הפך למשורר בעל שם, חזר לדמשק, ושם פרסם את האוסף הראשון שלו "הצער באור הירח" בשנת 1959. שנה אחר כך פרסם את האוסף השני שלו "חדר במיליוני קירות ". הקשר בין אלמאע'וט לסוניה סאלח התחזק לאחר בואה לדמשק להשלמת לימודיה באוניברסיטה. השניים נישאו והולידו את שתי בנותיהם שאם וסלאפה.
בשנות השבעים אלמאע'וט היה עורך מגזין "המשטרה" שבו פרסם הרבה מאמרים ביקורתיים תחת הכותרת "הנייר האחרון". באותה תקופה התחיל לכתוב את מחזאות כגון ""דייעת תשרין" ו "ג'ורבה", ובהם התייחס לציבור בפשטות ללא מורכבות. בשנות השמונים עבר אלמאע'וט לגור במדינת איחוד האמירויות הערביות בה עבד בעיתון "אלח'ליג'". בצהריים ביום שני 3 באפריל 2006 הלך אלמאע'וט לעולמו בגיל 72 שנים, לאחר מחלה שנמשכה יותר מ-10 שנים.
פריטיוף ננסן
דוקטור פְרִידְטִיוֹף נַנְסֶן (בנורווגית: Fridtjof Wedel-Jarlsberg Nansen, 10 באוקטובר 1861 – 13 במאי 1930) היה ספורטאי מצטיין, חוקר אזורי החוג הארקטי, מדען, ממציא, סופר, דיפלומט ומדינאי נורווגי, שניסה בשנים 1893–1896 להגיע באונייה אל הקוטב הצפוני, ואף על פי שנכשל זכה להערכה בזכות הגילויים החשובים שגילה בעת מסעותיו וחדשנותו המקורית בתחום הציוד והלבוש של חוקרי אזורי הקוטב. ננסן הוביל את המשלחת שחצתה לראשונה את האי גרינלנד.
ננסן המציא את בקבוק ננסן, מכשיר לדגימת מים מעומקים שונים.
ננסן הוא יוזם דרכון ננסן לפליטים חסרי אזרחות, הקרוי על שמו ובזכותו זכה בפרס נובל לשלום (1922).
מוצא משפחתו
מוצא משפחת ננסן בדנמרק. הנס ננסן (1598 - 1667) היה סוחר, מהחוקרים הראשונים של הים הלבן. הוא התיישב בקופנהגן וב-1654 היה לראש עירייה שלה. המשפחה המשיכה לחיות בקופנהגן עד מחצית המאה ה-18, כאשר אנכר אנטוני ננסן עבר לנורווגיה, שבאותה תקופה הייתה כפופה לדנמרק. בנו, הנס ליירדך ננסן, היה משפטן ולאחר היפרדות נורווגיה מדנמרק ב-1814 היה נציג העיר סטוונגר בפרלמנט הראשון של נורווגיה שם היה תומך בולט של האיחוד עם שוודיה. הנס ננסן סבל משבץ מוחי ומת ב-1821 - בנו בן ה-4 באותם ימים, בלדור פריטיוף ננסן, עתיד להיות אביו של פריטיוף ננסן. בלדור ננסן היה לעורך דין והתחתן פעמיים, בפעם השנייה עם נכדתו של מי שהיה משנה למלך נורווגיה מטעם מלך שוודיה וסייע לניסוח חוקת נורווגיה. לזוג היו שלושה ילדים, הבכור מת בצעירותו והשני היה חוקר אזורי הקוטב, ננסן.
ילדותו ולימודיו
משפחת ננסן התגורר בחווה, באזור כפרי, כמה קילומטרים מבירת נורווגיה. ננסן הקטן התחיל להחליק על מגלשי סקי מאולתרים כבר בגיל שנתיים. בקיץ עסק בשחייה ובדייג, בסתיו בצייד ובחורף בהחלקה על מגלשי סקי.
ננסן נולד בנורווגיה ובילדותו הצטיין בספורט חורפי ואף החזיק זמן מה שיא עולמי בהחלקה מהירה על קרח למרחק של מייל אחד וזכה 12 פעמים באליפות ארצו בסקי למרחקים.
ננסן לא הצטיין בבית הספר, כי העדיף מחנאות ביערות, למסעי מחנאות היה יוצא לתקופות של שבועות וכך פיתח את יכולתו להתקיים בטבע. ב-1880 צלח את המבחן המקובל בארצו לכניסה ללימודי אוניברסיטה, examen artium ובשנה שלאחר מכן התחיל ללמוד זואולוגיה באוניברסיטה המלכותית של כריסטיאנה. הוא בחר בלימודי זואולוגיה בתקווה שלימודים אלה יאפשרו לו שהות בטבע.
בתחילת 1882 הציע הזואולוג הנורווגי פרופסור לננסן לצאת להפלגה, כדי לחקור בשטח את הזואולוגיה הארקטית וננסן הגיב בהתלהבות. הוא התחיל לעשות הכנות בעזרת רב חובל אקסל קרפטינג, שפיקד על ספינה לציד כלבי ים בשם "ויקינג". ההפלגה התחילה ב-11 במרץ 1882 ונמשכה חמישה חודשים.
בתחילת המסע התרכז ננסן בנושאים המדעים ובעזרת מדגמי מים הוכיח, בניגוד למה שהיה מקובל קודם לכן, שהקרח הימי מתחיל להיווצר מעל פני המים ולא תחתם. הוא גם הוכיח שזרם הגולף זורם מתחת לשכבת מים קרים. לאחר תחילת ציד כלבי הים ננסן השתתף בציד והפך לקלע מומחה. הספינה נלכדה בקרח בקרבת אזור שלא נחקר עדיין של גרינלנד וננסן רצה לצאת לחקור אותו, אך הדבר לא התאפשר. בתקופה זו נבטה בו המחשבה על חקירת גרינלנד ואפילו חצייתה.
עם שובו מההפלגה ננסן לא חזר ללימודים האוניברסיטאיים, אך קיבל, בהמלצת קולט, את תפקיד האוצר של מחלקת הזואולוגיה במוזאון ברגן. הוא עבד וערך מחקרים, כשהוא מתרכז בתחום החדש יחסית של נוירואנטומיה ובעיקר בחקר מערכת העצבים המרכזית של יצורים ימיים נחותים. ב-1887 פרסם מחקר בתחום זה, מחקר שהפך לתזה שלו לדוקטורט. ננסן ערך סיורים ברחבי אירופה, נפגש עם מדענים ידועי שם ויצר איתם קשרים.
חציית גרינלנד
האי גרינלנד, שמרבית שטחו מכוסה קרח ושלג בגובה רב מאוד, נחקר רק בשוליו, באזורי החוף. התהלכו אגדות רבות על מה יש בפנים היבשת, האם יש אזור לא מכוסה קרח, האם תנאי האקלים שם שונים ואולי מצדיקים את שם האי (הארץ הירוקה). ב-1883 ניסה אדולף אריק נורדנשלד לחצות את גרינלנד במסע ממערב למזרח, שהתחיל ממפרץ דיסקו. ב-1886 ניסה רוברט פירי את אותו מסלול - שניהם התקדמו רק כ-160 קילומטרים ונאלצו לחזור על עקבותיהם.
ההכנות למסע
בתקופת עבודתו בברגן תכנן ננסן מסע לחציית האי גרינלנד. ננסן חשב שקבוצה היוצאת מהחוף המערבי של גרינלנד חייבת לשוב על עקבותיה בסופו של דבר, כי החוף המזרחי לא מאוכלס ולא ניתן לתאם עם כלי שיט הגעה במועד קבוע מראש ומשום כך הוא תכנן מסלול הפוך, יציאה מהמזרח וחצייה לכיוון המערב המאוכלס. החיסרון במסלול של ננסן היה נעוץ באי יכולת נסיגה, אם משהו משתבש, לא היה לאן לסגת, אבל מצב זה התאים לצורת הפעולה של ננסן. התוכנית של ננסן לחציית גרינלנד הייתה שונה מאוד מתוכניות קודמיו, הוא דחה את התוכניות המצריכות מאמצים ומשאבים גדולים ותכנן משלחת שתכלול רק שישה אנשים עם מזחלות קלות הנמשכות על ידם. למטרה זו תכנן במיוחד את המזחלות, את הלבוש, את שקי השינה ואת תנורי החימום.
הסיקור התקשורתי היה סקפטי, למשלחת לא ניתנו יותר מעשרה אחוזי סיכויי הצלחה ובהתאם לכך הגיבו גם השלטונות, ובמיוחד חברי הפרלמנט הנורווגי, שלא הסכימו להשתתף במימון המשלחת. חרף התנגדות השלטונות, נמצא המימון הדרוש במענק של איש העסקים הדני אוגוסטין גאמל ותרומות קטנות של נורווגים, תרומות שנאספו על ידי הסטודנטים.
נמצאו מתנדבים רבים, ששאפו לצאת עם ננסן במשלחת שלו, אך הוא חיפש במיוחד גולשי סקי מנוסים. נורדנשלד המליץ לו לגייס לאפים, עם שחי בצפון נורווגיה וננסן נשמע לו וגייס לצוותו שני לאפים, את סמואל באלטו ואת אולסה נילסן רווטה. שלושת חברי המשלחת הנוספים שנבחרו היו רב חובל אוטו סוורדרופ, שלאחרונה עבד כיערן, אולוף כריסטיאן דיטריכסון, שהיה קצין צבא וכריסטיאן כריסטיאנסן, מכר של סוורדרופ. כל חברי המשלחת היו בעלי ניסיון בחיים בחיק הטבע וגולשי סקי מנוסים.
זמן קצר לפני יציאת המשלחת הציג ננסן את התזה שלו לדוקטורט, אך תוצאות הבחינה נודעו רק לאחר יציאת המשלחת.
המסע לגרינלנד
ב-3 ביוני 1888 יצא ננסן עם המשלחת שארגן לחציית גרינלנד ממזרח למערב בגלישה על מגלשיים, הם הפליגו מאיסאפיירד'ור בספינה לציד כלבי ים בשם יאסון. כעבור שבוע נראו כבר חופי גרינלנד, אך התקדמותם אל החוף נמנעה על יד בנקיז בתנועה דרומה. ב-17 ביולי החוף היה עדיין במרחק 20 קילומטרים, אך ניתן היה לראות את הפיורד סרמיליק, ממנו סבר ננסן שאפשר לעלות על מעטה הקרח של האי. ננסן החליט להוריד למים סירות קטנות ולצאת איתן אל האי. ההתקדמות לא צלחה כמצופה, הסירות נכלאו בבנקיז ונסחפו איתו דרומה. תנאי מזג האוויר היו לא טובים ואת מרבית הזמן בילו במחנאות על הקרח. עד 29 ביולי הגיעו למרחק של 380 קילומטרים דרומה לנקודה בה ירדו מהספינה. באותו יום הגיעו ליבשה, אך הנקודה הייתה דרומית מדי לצורכי תוכניותיהם, לכן, לאחר מנוחה קצרה, ננסן הורה לעלות על הסירות ולהתחיל לנוע צפונה. במהלך 12 הימים הבאים נאבקו להתקדם צפונה בין הקרחונים. ביום הראשון פגשו מחנה גדול של מקומיים וגם בהמשך פגשו מקומיים.
ב-11 באוגוסט, לאחר התקדמות של כ-200 קילומטרים הגיעו לפיורד אומיוויק, שם החליט ננסן לשנות את מסלולו ולהתחיל בחצייה, כדי לא להחמיץ את העונה המתאימה. הם הקדישו ארבעה ימים להתכוננות הדרושה לפני העלייה על כיפת הקרח וב-15 באוגוסט יצאו לדרך. הכיוון שלהם היה צפון מערבי, כשהם מכוונים אל כריסטיאנשאב, במערב גרינלנד, באזור מפרץ דיסקו, במרחק של כ-600 קילומטרים. במהלך הימים הבאים הם נעו בקושי רב על פני קרחונים עם בקיעים נסתרים רבים. מזג האוויר היה עוין ופעם אפילו נאלצו לעצור לחלוטין למשך שלושה ימים בגלל סערות וגשם בלתי פוסק. ב-26 באוגוסט ננסן סיכם שאזלו הסיכויים להגיע לכריסטיאנשאב עד מחצית ספטמבר, מועד בו מפליגה משם הספינה האחרונה לפני קיפאון החורף. ננסן החליט שוב לשנות את המסלול, בהציבו כמטרה הגעה לגודתאב, דרך קצרה ב-150 קילומטרים מקודמתה. חברי המשלחת קיבלו בשמחה רבה את קיצור הדרך.
ב-11 בספטמבר הגיעו לגובה של 2,730 מטר מעל פני הים, בפסגת מעטה הקרח של האי, מקום בו בלילה הטמפרטורה ירדה עד 50C-, אולם מכאן והלאה הדרך היורדת הייתה קלה יותר, למרות מזג האוויר העוין ופני השטח המסוכנים. מה שהאיט את התקדמותם היה השלג הטרי, שירד עליהם והכביד מאוד על משיכת המזחלות. ב-26 בספטמבר הגיעו לשולי פיורד מערבי ושם סוורדרופ אילתר כלי שיט בעזרת עצי ערבה שצמחו שם ובד האוהל שלהם. ב-29 בספטמבר יצאו ננסן וסוורדרופ להפלגה בכלי השיט המאולתר ובעזרת משוטים נעו לאורך הפיורד. 4 ימים מאוחר יותר, ב-3 באוקטובר 1888 הגיעו לגודתאב, שם קיבל אותם הנציג הדני של היישוב ובישר לננסן על הצלחת התזה שלו וקבלת הדוקטורט. יתר חברי המשלחת הגיעו ב-12 באוקטובר.
החזרה מגרינלנד
כשהגיעו לגודתאב זה היה אחרי מסע של 49 ימים ו-78 ימים מאז ירדו מהספינה שהביאה את המשלחת. בדרך הקפידו חברי המשלחת למדוד ולרשום מדידות מדעיות לגבי המסלול שלהם. בגודתאב התבשרו שאין כלי שיט שמפליגים משם בזמן הקרוב ורק מכתבים יוכלו לשלוח בעזרת סירה, שעמדה לצאת בסוף החודש. חברי המשלחת נאלצו להישאר במקום והם צדו דגו וחקרו את חיי המקומיים עד 15 באפריל 1889, כאשר הפליגו משם בספינה הדנית Hvidbjørnen. הספינה עם המשלחת הגיעה לקופנהגן ב-21 במאי, אך הידיעות על בואה הקדימו אותה ולמשלחת המתינה קבלת פנים של גיבורים. קבלת פנים זו החווירה לעומת מה שהמתין להם באוסלו, שם באו לקבל את פניהם בין שלושים לארבעים אלף איש, שליש מהתושבים. החגיגה נמשכה עם שורה ארוכה של קבלות פנים והחלטה לייסד את החברה הגאוגרפית הנורווגית.
לננסן הוצע והוא קיבל את תפקיד אוצר האוסף הזואולוגי של האוניברסיטה המלכותית פרדריק, משרה שלא חייבה אותו לדבר ורק הבטיחה לו הכנסה מכובדת. המשימה הראשונה אליה נרתם הייתה כתיבת סקירה על המשלחת ומוצאותיה. הוא מצא זמן לנסוע לאנגליה, שם נפגש עם נסיך וולס, מי שעתיד להיות אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ולאחר מכן נשא דברים בכינוס של החברה הגאוגרפית המלכותית, שם הבטיח לו נשיא החברה, שהוא השיג את המקום הנכבד ביותר בין נוסעי החוג הארקטי והעניק לו את מדליית נותני החסות של החברה הגאוגרפית לשנת 1891. גופים רבים הרעיפו עליו פרסים וקבוצת אוסטרלים הציעה לו להוביל משלחת לקוטב הדרומי, אך הוא סירב, כי לדעתו הגעה לקוטב הצפוני תשרת טוב יותר את האינטרסים של נורווגיה.
נישואי ננסן, ילדיו ובתיו
ב-11 באוגוסט 1889 ננסן הודיע על אירוסיו עם הזמרת אוה סארס, אותה הכיר כמה שנים לפני כן באתר סקי. הארוסה הייתה בתו של פרופסור לזואולוגיה שנפטר בילדותה. ב-6 בספטמבר, באותה שנה, נערכה החתונה. נישואים אלה הפתיעו רבים, כי ננסן התבטא לא פעם נגד מוסד הנישואין.
ננסן בנה לו בית למשפחתו ב-1891 מרווחי ספרו על המסע בגרינלנד. בתו הבכורה, ליב, נולדה לפני הפלגת פראם, בנו, קארה, נולד ב-1897 ואחריו נולדה הבת אירמלין ב-1900, אחריה נולד בן נוסף, אוד, ב-1901 ובן האחרון, אסמונד, נולד ב-1903. עוד בטרם הגיח לאוויר העולם הבן האחרון הבית היה כבר קטן על המשפחה, לכן ננסן רכש חלקת קרקע ובנה עליה בית מרשים, שזכה לשם פולהוגדה, שם נולד ב-1903 צעיר הבנים, אוסמונד, שסבל משיתוק מוחין.
אוה ננסן נפטרה בדצמבר 1907 מדלקת ריאות. בשנת 1919 הוא התחתן עם סיגרון מונטה.
הרעיון
הנריק מוהן, מטאורולוג נורווגי פרסם תאוריות המבוססות על העובדות שנמצאו בגרינלנד שברים מאוניית הקיטור האמריקאית "ז'אנט" (1878), שאבדה סמוך לחופי סיביר, וסחופת עצים, שנמצאה במחוזות סוולבארד וגרינלנד, רמזו על הימצאות זרם אוקיינוס הנובע מתחת לכסות הקרח הארקטי ממזרח למערב, זרם שנושא עמו סחופת עצים ממחוזות סיביריים אל סוולבארד ומערבה משם. ננסן קרא זאת ב-1884 והתחיל לחשוב על האפשרויות הגלומות בכך.
חוקרי קטבים נודעים דוגמת אדולפוס גרילי, אלן יונג, ג'וסף הוקר ועוד הגיבו בזלזול ואף היו טענות, שזאת תוכנית לא הגיונית המובילה להרס עצמי. ננסן הופיע בפני הפרלמנט הנורווגי בנאום נלהב והשיג את תמיכתו והחלטה להעניק תמיכה למשלחת. בנוסף לתמיכת הפרלמנט התחיל איסוף תרומות מהציבור וזה הבטיח את המימון הדרוש.
ההכנות
לפי רעיונותיו של ננסן הוא נזקק לספינה מיוחדת במינה לצורכי מסעו המתוכנן צפונה. ננסן שכר את בונה הספינות מלרוויק לבניית אונייה בעלת מאפיינים אלה. פראם היא ספינה תלת-תורנית, באורך כולל של 39 מטר ורוחב של 11 מטרים. הספינה רחבה ורדודה שלא כרגיל, כדי לשפר את יכולתה לעמוד במתקפות הקרח שילחץ עליה בכל עוצמתו.
"פראם" נבנתה עם שכבה חיצונית של עץ גרינהארט לעמוד בדחיקות הקרח וכמעט ללא שדרית, כדי להתאים אותה למים הרדודים שננסן ציפה לפגוש בדרכו. ההגה והמדחף נבנו כך שניתן יהיה לפרק אותם. גם בידוד הספינה נעשה בקפדנות, כדי לאפשר לצוות לחיות בה עד חמש שנים. עוד כללה הספינה טורבינת רוח, שהפעילה מחולל לאספקת חשמל לתאורה במנורות קשת. ב-6 באוקטובר 1892 אוה ננסן השקתה את הספינה במספנה של קולין ארצ'ר אשר בלרוויק.
ננסן החליט שיהיו במשלחת 12 איש, כולל אותו ואת רב החובל אוטו סוורדרופ, שנבחר על ידו להיות קפטן הספינה וסגנו בהנהגת המשלחת. על 10 המקומות הנותרים במשלחת התחרו אלפי מועמדים מוכשרים. קצין בדרגת סגן ונהג כלבים מנוסה התחרה על תפקיד של מַסִיק, כי יתר התפקידים כבר אוישו.
המשלחת
ב-1893 הפליג ננסן בפראם יחד עם צוות של 12 אנשים לכיוון מזרח לאורך חופי ים הקרח הצפוני, אך לפני היציאה לדרך התגרש מרעיתו, כדי שלא תישאר עגונה, אם לא יצליח לשוב. פראם עמדה במבחן ולא ניזוקה, אך זרם המים לא הוביל אותה לקרבת הקוטב הצפוני. למרות זאת, יצא ננסן מהאונייה עם מלווה וגלש על מחליקים לכיוון הקוטב ואף הצליחו להתקרב כ-400 ק"מ בקירוב. בשלב זה החליט ננסן לוותר על חלומו וחזר דרומה. את החורף העבירו ננסן ואנשי הצוות בבקתה מעורות של סוסי ים ומאבנים וניזונו מבשר דובים לבנים וביולי 1896 לאחר שלוש שנים מתחילת המסע הגיעו לקבוצת איים בים הקרח ומשם המשיכו לנורווגיה.
ננסן גם חקר את סיביר וגרינלנד ולאחר מכן היה לפרופסור באוקיינוגרפיה ובזואולוגיה ושגריר נורווגיה בלונדון. כיהן כנציג ארצו בחבר הלאומים, ומונה נציב עליון לפליטים בארגון זה.
ננסן והפליטים
אחרי שכבר לא היה מסוגל פיזית לצאת למשלחות חקר וגילוי, ננסן פנה לתחום הדיפלומטי וניצל את פרסומו הרב, כדי לקדם יוזמות למען מוכי הגורל באירופה. ננסן עשה רבות בעבור שבויים ופליטים, בסיוע הן מדיני והן כספי ובייסוד מוסדות ואמנות בינלאומיים למענם. נודע במיוחד "דרכון ננסן" שניתן מטעם הנציבות לאנשים שאיבדו את נתינותם, ואִפשר להם לעקור לארצות אחרות. ב-1921 ניהל ננסן את פעולות הסיוע של ארגון הצלב האדום לנפגעי הרעב ברוסיה הסובייטית. על מעשיו אלה זכה ננסן בפרס נובל לשלום (1922).
סמל מיקרונזיה
סמל מיקרונזיה הוא הסמל הלאומי הרשמי של המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה. על הסמל כתוב באנגלית: "Government of the Federated States of Micronesia" (בעברית: "הממשלה של המדינות הפדרליות של מיקרונזיה") וגם רשום "PEACE UNITY LIBERTY" (בעברית: שלום אחדות חופש) במרכז הסמל. הסמל אומץ על ידי הקונגרס של המדינות הפדרליות של מיקרונזיה ולאחר מכן אושר על ידי הקונגרס של ארצות הברית.
התפוחים
להקת התפוחים (באנגלית: The Apples) היא הרכב מוזיקלי ישראלי המונה תשעה חברים - הכולל מתופף, נגן קונטרבס, ארבעה נשפנים, שני תקליטנים וסאונדמן. ההרכב מנגן מוזיקת פאנק, ג'אז וגרוב.
היסטוריה
להקת התפוחים החלה את דרכה ב־2002, כאשר חברו חברי ההרכב האלקטרוני RadioTrip (עופר טל, המוכר בכינוי "SchoolMaster", ואורי ורטהיים, המוכר בכינוי "MixMonster") למתופף יוני הלוי ולבסיסט שי רן. הרעיון היה ליצור בסיס פאנקי שמשולבים בו דגימות, סקראצ'ינג וחטיבת כלי נשיפה דומיננטית. ההופעות הראשונות שלהם היו למעשה סטים ספונטניים, עתירי אלתורים, אשר היוו את הבסיס לאלבום הראשון של התפוחים, "מיץ", שראה אור ב־2003 והוקלט כולו במפגש הקלטות אחד.
אלבומם השני,, יצא באוקטובר 2005. באלבום זה, ריכזו התפוחים במשך 43 דקות, 9 קטעים המאופיינים בסגנונם הפאנק-גרובי. השקת האלבום לוותה בסיבוב הופעות ששיאו היה בערב ראש השנה במועדון "קומפורט" בתל אביב מול קהל של כ־700 איש. בסיבוב ההופעות של קיץ 2006 הופיעה הלהקה שוב ב"קומפורט", בפסטיבל ישראל, פסטיבל שנטיפי, מועדון "הצוללת הצהובה" בירושלים ובמועדון "הסיטי הול" בחיפה. בחודש יוני 2006 הודפס באנגליה במהדורת ויניל. התקליט מכיל בונוס מיוחד – "רצועת הסקראץ' העברית הראשונה" – דגימות וכלים לסקראצ'ינג, לשימוש תקליטנים.
באוקטובר 2006 הוציאו התפוחים סינגל על תקליטון דרך חברת התקליטים "Freestyle Records", הממוקמת בלונדון. האלבומים מופצים ברחבי העולם על ידי שתיים מחברות ההפצה הגדולות באירופה, "Goya Music" ו־"SoulSeduction".
בינואר 2007 יצאה להקת התפוחים לסיבוב הופעות בן שלושה שבועות בממלכה הבריטית, אותו החלו במועדון ה-"Jazz Cafe" המארח מדי ערב את מיטב האמנים מתעשיית המוזיקה העולמית.
להקת המחול ורטיגו יצרה מופע מחול מודרני בשם "Sunny Side Up" לשירי הלהקה. המופע הועלה לראשונה בינואר 2007 במרכז סוזן דלל.
בחודש יוני 2007 הוציאה הלהקה סינגל (EP) על גבי תקליטון דרך חברת התקליטים Freestyle Records, ובו חידוש ללהיט "Killing in the Name Of" של הלהקה "Rage Against the Machine", אשר אזל מהחנויות תוך מספר ימים ספורים, והפך ללהיט בתחנות רדיו ורחבות ריקודים באירופה ובאוסטרליה.
מאז יצאה הלהקה למספר סיבובי הופעות נוספים באירופה, ובחודש מאי 2008 הוציאה את אלבומה השלישי Buzzin About, על גבי תקליט ויניל ועל גבי תקליטור, דרך חברת התקליטים הבריטית "Freestyle Records".
בשנת 2010 יצא אלבומם הרביעי, "Kings", ובו שיתפה הלהקה פעולה עם פרד ווסלי, הטרומבוניסט והמנהל המוזיקלי של ג'יימס בראון, ועם שלמה בר, סולן להקת "הברירה הטבעית".
הלהקה הוציאה לאור את אלבומה החמישי, "Fly On It" בתחילת שנת 2012, וליוותה את השקתו במסע הופעות באנגליה.
פקארי מגוון
פקארי מגוון או פקארי צווארון (שם מדעי: Pecari tajacu) הוא מין יונק מהסוג פקארי המצוי באזורי צפון-מרכז ודרום אמריקה. הוא ידוע גם בשם "חזיר מקסיקני" אך זו טעות נפוצה. למרות הדמיון הפיזי לחזיר, הפאקרי אינו שייך למשפחת החזיריים אלא למשפחת הפקאריים.
פקארי מגוון ניזון בעיקר מפירות, שורשים, פקעות, אגוזים, עשב, וחולייתנים קטנים. באזורים המיושבים על ידי בני אדם, הם ניזונים גם מצמחי נוי ופקעות של צבעוני.
פקארי מגוון נחשב כיצור יום, כלומר פעיל בעיקר בשעות היום. הוא חי בקבוצות של עד 12 פרטים (בממוצע בין 6 ל-9 פרטים). בדרך כלל ישנים במחילות או תחת שורשי עצים. אף על פי שבדרך כלל מתעלמים מהאדם, במקרה שחשים באיום ובסכנה הם עלולים לתקוף אנשים. בנוסף, יש להם ניבים ארוכים, שנשחזים בכל פעם שהפקארי פותח וסוגר את הפה, המשמשים להם כהגנה. לפקארי ישנו מנגנון נוסף, במקרה שהסכנה מאוד קרובה, הוא משחרר ריח מושק חזק.
טיסה 9268 של מטרוג'ט
טיסה 9268 של מטרוג'ט הייתה טיסה בקו שארם א-שייח'-סנקט פטרבורג שהתרסקה ב-31 באוקטובר 2015 בחצי האי סיני עקב התפוצצות מטען חבלה שהוטמן בה על ידי מחבלים, פעילי מחוז סיני של המדינה האסלאמית. כל 224 נוסעי המטוס, מדגם איירבוס A321, נספו. זהו אסון התעופה הכבד ביותר במצרים, ואסון התעופה הכבד ביותר במטוסי משפחת איירבוס A320.
ההתרסקות
המטוס, של חברת קוגלימאביה (תחת שם המותג מטרוג'ט) הרוסית, היה בן 18 שנים, צבר כ-56,000 שעות טיסה בכ-21,000 טיסות. הוא היה בבעלותה של חברה אירית, והושכר במאי 2012 לחברת קוגלימאביה. היו בו 217 נוסעים ו-7 אנשי צוות. צוות המטוס ו-214 מנוסעיו היו רוסים, ושלושה נוסעים היו אוקראינים. מרבית הנוסעים היו תיירים.
המטוס המריא ב-05:51 בבוקר שעון קהיר מנמל התעופה הבינלאומי שארם א-שייח', וב-06:20 נעלם ממסכי המכ"ם. המטוס התפרק בעודו באוויר ושבריו התפזרו על שטח נרחב. מטוס של חיל האוויר המצרי מצא את המטוס המרוסק כ-50 ק"מ דרומית לכפר אל-חסנה, מצפון מזרח לנח'ל.
בעקבות ההתרסקות
לנוכח החשד שעלה לכך שהמטוס התרסק כתוצאה מפצצה שהוטמנה בו, הודיעו חברות התעופה אייר פראנס ולופטהנזה שיימנעו מלטוס בשמי סיני עד לבירור סיבת ההתרסקות, ובעקבותיהן קיבלו חברות תעופה נוספות החלטה דומה. ב-6 בנובמבר הורה ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, על השעיית הטיסות מבריטניה לסיני, ורוסיה הודיעה על השעיית טיסות למצרים בעקבות החשד שבמטוס הוטמנה פצצה, בינואר 2018 הודיעה רוסיה על חידוש הטיסות בין מצרים לרוסיה, חברת איג'יפטאייר הודיעה על חידוש הטיסות בקו קהיר - מוסקבה.
הגורם להתרסקות
"מחוז סיני של המדינה האסלאמית" טען שאנשיו הפילו את המטוס, אך שר התחבורה הרוסי, מקסים סוקולוב, הודיע שטענה זו אינה נכונה. הוא, ודוברי הממשל המצרי, התבססו על כך שהמטוס היה בגובה 12,000 מטר, שהוא גובה שמחוץ לטווח של טילי נ"מ פשוטים שנמצאים בידי "מחוז סיני", וכן על עובדת התבקעות המטוס לשניים עוד בשהייתו באוויר, שאינה אופיינית למטוס שנפגע מטיל.
ב-2 בנובמבר, פרסמו מומחים לחקר התרסקויות מטוסים חוות דעת שבה הם מאשימים את המצרים בטיוח החקירה כדי שלא לפגוע בתיירות. הם טענו שייתכן שהמטוס אכן הופל על ידי המדינה האסלאמית, אומנם לא על ידי טילי נ"מ כפי שהמצרים סברו בתחילה ושללו, אלא במטען שהועלה למטוס. רק כך אפשר להסביר את התבקעות המטוס לשניים. כעבור יומיים, אישרו גורמי מודיעין בארצות הברית שזהו התרחיש הסביר ביותר. פורסמה הערכה של חוקרים בריטים, המתבססת על יירוט תשדורות של אנשי המדינה האסלאמית, המטוס הופל באמצעות פצצה שהוטמנה בתא המטען. ההודעה הבריטית על כך נעשתה בעת ביקורו של נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי בבריטניה, והעמדה הבריטית גררה תגובות נזעמות במצרים וברוסיה. גם בארצות הברית התפרסם מידע מודיעיני בדבר תשדורות של אנשי המדינה האסלאמית בסיני המעידות על הפלת המטוס באמצעות פצצה. במצרים המשיכו אמצעי התקשורת בגישה שהטענות על פיגוע הן מזימה שנועדה לפגוע במצרים. ב-17 בנובמבר הודיעה רוסיה רשמית שהמטוס הופל בידי המדינה האסלאמית, עקב מציאת שרידי חומר נפץ בין שברי המטוס. בניגוד להודעות אלה, ב-14 בדצמבר הודיעה מצרים כי אין ראיה לפעילות טרור או לפעילות פלילית שגרמה להתרסקות המטוס.
רוסיה הכריזה על פרס בסך 50 מיליון דולר, שיינתן למי שימסור מידע שיוביל ללכידת האחראים לפיצוץ המטוס.
אליפות אירופה בכדורסל 3x3 פריז (2021)
אליפות אירופה בכדורסל 3x3 לשנת 2021 הייתה אליפות אירופה השישית בכדורסל 3x3, שהתקיימה בפריז, צרפת בהשתתפות 12 הנבחרות הטובות באירופה שהעפילו מ-8 בתי המוקדמות. האליפות התקיימה בין ה-10 עד ב-12 בספטמבר ובסופה זכתה סרביה בפעם השלישית ברציפות בתואר אלופת אירופה לאחר שניצחה בגמר את ליטא. פולין זכתה במקום ה-3 לאחר ניצחון על רוסיה.
מבנה התחרות
בשלב הבתים חולקו הקבוצות ל-4 בתים בני 3 קבוצות כל אחד. כל קבוצה פגשה פעם אחת כל קבוצה בבית, בסך הכל 2 משחקים ובסופן 2 הראשונות בכל בית העפילו לשלב רבע הגמר, ממנו החלו הקבוצות לשחק בשיטת נוקאאוט, ברבע, בחצי וגמר. שתי המפסידות בשלב חצי הגמר נפגשו למשחק על מדליית הארד.
חיי דני הקדוש
"חיי דני הקדוש" (בצרפתית: Vie de Saint-Denis),הוא כתב יד שנוצר בפריז במחצית הראשונה של המאה ה-14. הוא מונה שלושה כרכים, הכוללים את קורותיו של דני הקדוש וכן היסטוריה של צרפת עם זיקה מיוחדת לפולחן של הקדוש וניסיו. מדובר בתיאור המפורט ביותר של חיי דני הקדוש הידוע לנו, אולם בנוסף לטקסט, 77 המיניאטורות המעטרות את עמודיו של כתב היד מציגות גם תיאור של העיר פריז בתחילת המאה ה-14. בזכות זאת, הפך כתב היד מושא למחקר לא רק עבור היסטוריונים של תולדות האמנות אלא גם עבור היסטוריונים של ימי הביניים, שחקרו את המיניאטורות בניסיון להסיק מהן תובנות לגבי התנהלות החיים בפריז של המאות ה-13-14.
ההיסטוריה של כתב היד
כתב היד נוצר במנזר המלכותי סן-דני עבור הכתר הצרפתי. מתוך רשומות ספרן הספרייה המלכותית, אנו יודעים כי כבר ב-1411 נעלם החלק השלישי של כתב היד (החלק ההיסטורי בו מסופרות תולדותיה של צרפת ומלכיה) ונחשב לנעדר. מרשומה נוספת מן המאה ה-15, אנו יודעים כי כתב היד כבר לא נכלל באוסף הספרייה המלכותית, אולי הושאל ואולי ניתן כמתנה. בנקודה מסוימת במאה ה-15 הגיע הספר לידיה של ז'ן דה לאוואל (Jeanne de laval), אשתו של רנה ד'אנז'ו (René d'Anjou), פטרון גדול של אמנות. סמל משפחתם מופיע בדף הראשון של כתב היד וכן באחרון. ייתכן כי ז'ן ירשה את כתב היד, אפשרי שהגיע לידיה דרך רנה, ומשנפטרה, תרמה את כתבי היד היוקרתיים שברשותה למועצת הכנסייה של סן-טוגל ב-לאוואל (chapter of Saint-Tugal in Laval). ידוע כי בשנת 1662 הופיע כתב היד ברשימת הפריטים שניתנו למלך לואי ה-14 על ידי הרוזן Hippolythe de Bethune וכבר נמצא במתכונת שלושת הכרכים שאנו מכירים כיום. לא ברור כיצד הגיע כתב היד לידי הרוזן, שסמלו הוטבע על הכריכות החדשות. לאחר שהוענק כתב היד למלך, נשאר בספרייה המלכותית שבבוא הזמן הפכה לספרייה הלאומית של צרפת, אז קיבל כתב היד את מספורו הנכון להיום.
פטרון
פטרון כתב היד היה הכתר הצרפתי שלא חסך במשאבים כאשר הגיע הדבר לפטרונות אמנות. במשך שנים היה כתב היד חלק מהספרייה המלכותית של פריז של ימי הביניים, והוא נחשב לכתב היד היוקרתי ביותר שיוצר אחרי ספר התהילים של לואי הקדוש. פיליפ החמישי קיבל את כתב היד ביום הכתרתו מגיל (Gilles), אב המנזר של סן דני. הכנתו של כתב היד החלה כנראה בסביבות 1314, בימיו של פיליפ הרביעי, שהיה בקיא בשפה הלטינית – השפה בה נכתב כתב היד, מה שכנראה לא היה המקרה של יורשו, עבורו הוסף התרגום לצרפתית.
סופר
זהותו של הסופר מתבהרת מתוך כתב יד "אח" של "חיי דני" (אשר מקוטלג בתור BNF ms. Lat. 5286). זהו מעין העתק של "חיי דני" וכולל טקסט ומיניאטורות הזהות לו כמעט לחלוטין, אך אינן צבועות. במכתב הפותח את כתב היד מוזכר איב (Yves) בתור הנזיר האחראי על מלאכת הכתיבה, קיבוץ המקורות ויצירת הטקסט כפי שהוא מופיע בכתב היד. הידע אודות איב מוגבל למה שהאב גיל מספר אודותיו: נזיר בסן-דני.
מאיירים וסגנון
חוקרים שונים דנו באפשרויות השונות לגבי ייחוס מלאכת עיטור כתב היד למאיירים מפורסמים שפעלו בפריז. חלק מן החוקרים טוענים כי באיור כתב היד השתתף אחד משני המאיירים הגדולים: מאסטר הונורה (Master Honore), שדמויותיו מתאפיינות בגבות בצורת V, לחיים מסומנות וכתובות מזהות, וז'אן פוסל (Jean Pucelle), בעוד אחרים טוענים כי מאחורי מלאכת העיטור עומדים מאיירים שאינם מוכרים לנו. דעה נוספת מייחסת את העבודה לאמן ושמו מקיוט (Maciot), שידוע שהועסק על ידי החצר הצרפתית בעשור השני של המאה ה-14.
בעוד חלק רואים בכתב היד טיפוס "פריזאי", אחרים מאמינים שהוא היה יכול להיווצר רק כתוצאה מהשפעות מן הצפון, דבר אשר הופך אותו ל"שולי" בעשייה הפריזאית. יחד עם זאת, קיימים מספר כתבי יד שניתן להגדירם בתור "אחים" לכתב היד הזה, דבר אשר מקשה לקבל את שוליותו.
הצבעים הדומיננטיים במיניאטורות הם גוני הוורוד, הכחול, האדום, הירוק והזהב, אשר מעניק איכות חגיגית ליצירה כולה.
תוכן ואיקונוגרפיה
לצד ההגיוגרפיה של חיי דני הקדוש, מלוות את הטקסט 77 מיניאטורות אשר מראות ערים בהן פעל דני, ושהמרכזית שבהן היא פריז. יתר על כן, יוצרי הקודקס בחרו להראות לא רק את העיר בתור רקע לפעולותיו של הקדוש, אלא לתת לה מקום נכבד שיראה את התנהלותם של חיי היומיום בתוכה. נראה כי האמנים ניסו לתת ביטוי לארכיטקטורה שהייתה מוכרת להם, דבר המתבטא בייצוג לחומת העיר, למבנים מרכזיים (כמו הארמון המלכותי והרוזטה שעיטרה כמה מן הכנסיות החשובות בעיר) ולמגדלי הגשר, המזכירים מאוד את מגדלי ארמון הלובר כפי שניתן לראותו בספר השעות של הדוכס מברי (Très Riches Heures du Duc de Berry). המסגרת של המיניאטורות עשויה להיות מושפעת מצריחי התומכות הדואות אשר בצד הדרומי של אזור המקהלה של קתדרלת הנוטרה-דאם.
בכתב היד ניתן ייצוג מרכזי וחשוב במיוחד לגשרים של העיר פריז, ובמיניאטורות, מוביל הגשר הגדול אל הגדה הימנית של נהר הסן בעוד הגשר הקטן מוביל אל זו השמאלית. וירג'יניה אגברט (Virginia Egbert), שחקרה את סצנות הגשרים בכתב היד, השוותה אותן למקורות כתובים וקבעה כי התמונה שעולה מהן לגבי פריז של תחילת המאה ה-14 מייצגת אותה בצורה מהימנה למדי. אף על פי שקיים חוסר התאמה מסוים, כגון העובדה שבסוף המאה ה-13 התמוטטו גשרי האבן ובמקומם נבנו גשרי עץ, וכן היעדרותם של כמה מאוכלוסיותיה הבולטות של פריז (למשל אנשי הכמורה, הסטודנטים והאצולה), ניתן עדיין להתייחס אל כתב היד בתור מקור היסטורי אמין לייצוג חיי היומיום בפריז סביב שנת 1300.
לצד אגברט, ישנם חוקרים אשר אינם רואים במיניאטורות של כתב היד ייצוג הולם לפריז של התקופה שסביב 1300. קמיל סרצו'ק (Camille Serchuk) למשל רואה בהן ייצוג ויזואלי לז'אנר הספרותי של שבחי הערים שהיה נפוץ באותו הזמן. סרצ'וק מצאה את האלמנטים המתוארים מילולית בז'אנר שבחי הערים בצורתם הוויזואלית במיניאטורות של "חיי דני", ולכן אינה נוטה לקבלן בתור תיעוד היסטורי אמין למציאות.
בחלקים המייצגים את פריז בכתב היד מתוארות עשרות דמויות, אשר ניתן לזהות בתור סוחרים, בעלי מלאכה, קבצנים, נכים, עיוורים, אנשי קרקס וכאלו העוסקים בפעולות פנאי ושעשועים. מתוך אותם תיאורים, מצטיירת פריז כעיר של אנשים רגילים אשר עסוקים במלאכות יומיומיות. אצולה וכמורה נעדרים באופן מעורר חשד, כמו גם רשויות החוק. הסיבה לכך עשויה להיות המתח שהיה קיים בינם לבין פיליפ הרביעי, שעבורו נוצר כתב היד במקור. בין אם היה המתח הגורם להיעדרות או לאו, הרושם הכללי שמקבל המתבונן מבטא אידיליה עירונית מסוימת. בתוך כך, עצם הייצוג שמעניק כתב היד לכל אותן דמויות מהווה חידוש אדיר שיחזור על עצמו רק מאה שנים מאוחר יותר.
בשאלת המהימנות עסקו גם שרלוט לקזה (Charlotte Lacaze) ואליזבת בראון (Elizabeth Brown). לקזה טוענת כי תמונות השלום והשגשוג באות לייצג את שלטונו הטוב של פיליפ הרביעי וכי סצנות הגשרים מכילות מסר חשוב והן מיועדות להדגיש את החיים הטובים בפריז בזכות משטרו הטוב. לקזה הראתה כי באותה התקופה היה הביטוי "parisius-paradisus" מוכר למדי לתושבי העיר, והסבירה כי יש לראות את הרעיון שמאחורי המיניאטורות רצון להציג את פריז בתור גן-עדן ארצי. לעומת זאת, בראון, שהשתמשה בגילוייה של לקזה, טענה כי יש לצמצם את גן-העדן לתחומי כנסיית המנזר המלכותי של דני הקדוש בלבד. על ידי ניתוח של הטקסט שנמצא בכתב היד וקישורו למיניאטורות, הסבירה כי אמנם לדעת הסופר איב היה דני כמעיין נובע כל טוב עבור צרפת כולה, אך רק כנסיית המנזר היא המקום הקדוש, מאחר ששם נמצאים שרידי הקדושים הפטרונים. לדעתה, תיאור העיר בכתב היד ארצי למדי, ואילו האלמנט אשר מוסיף להן את קדושתן הוא הקדוש עצמו.
ניכוס הקדושה בכתב היד
בעת העיון בכתב היד של "חיי דני הקדוש" ניתן לזהות מקורות שונים עבור האפיזודות ואף עבור האיקונוגרפיה המופיעות. ראשית, יש לזכור כי הטקסט עצמו הורכב מכתבים שונים שנאספו על ידי הסופר איב וחוברו יחדיו על מנת ליצור את הנראטיב העשיר ביותר אשר מגולל לא רק את חיי הקדוש, אלא גם את הניסים שחולל לאחר המוות (post-hummus) עבור מלכי צרפת וכן מגיש את הקורפוס המלא של כתביו. בסיפור של חיי דני אנו מזהים אירועים מתוך הביבליה הנוצרית כמו סיפורו של דניאל בגוב האריות, הנערים בכבשן האש, החיזיון לפני המרטיריום וכמובן הצליבה. בפעולת שילוב המוטיבים מחיי דמויות בולטות בביבלייה – שהן בגדר פרפיגורציה לישו או, לחלופין, ישו עצמו – מנכס המחבר לדני קדושה נוצרית. זאת ועוד, מכל הקדושים, דני הוא ללא ספק הקדוש אשר מחקה בצורה הקרובה ביותר את הפסיון של ישו והעובדה כי זה האחרון מופיע לפניו בגופו כדי להעניק לו את יין ולחם המיסה האחרונה בחייו, מוסיפה לו קדושה.
דוגמה אחרונה לקשרים הסימבוליים שבין המיניאטורות תהיה זו בה נגלים לעיני הקדושים גופות המומרים, ובה נוף הגשרים הרגיל מפנה את מקומו לגלגלי טחנות הקמח המופעלים על ידי זרם הנהר. תמונה זו מאזכרת את טחנת הקמח המיסטית של פאולוס, שאף תוארה באחד מחלונות הויטראז' בכנסיית סן-דני בימי האב סוז'ה. טחנת הקמח המיסטית מסמלת את מעבר ההבטחות והנבואות מן הברית הישנה (החיטה) לתורת וברכת הברית החדשה (הקמח), כל זאת דרך ישו (פעולת הטחינה). משמעויות נוספות עשויות להתווסף להופעת טחנות הקמח; בין אם מדובר בתהליך של סינון ובין אם העברת המסר כי משמעותם האמיתית של כתבי הקודש נסתרת מאלו שאינם מאמינים ושרק דרך הפירושים הקדושים יוכלו אלו המבקשים את המשמעות הנכונה "לפצח את מעטפת הגרעין" ולהשיג גמול רוחני.
התוכן והאיקונוגרפיה, אם כן, מנסים שניהם ליצור מקום קדוש בעזרת נראטיב מקודש, אלגוריות וסימבוליזם בשפע. על כך יש להוסיף את סגנונו של כתב היד, הן בסקריפט (script – מערכת צורת האותיות) והן במיניאטורות עצמן ובמה שמיוצג בהן. הסגנון הגותי המשותף לכלל המרכיבים חורג אפילו מעבר להסבר "טעם התקופה" (שכן במאה ה-14 היה מעמדו של הסגנון הגותי מבוסס ואף חרג מגבולות המונרכיה הצרפתית) ומצוי בכך שהוא טומן בחובו משמעות של פטריוטיזם צרפתי במתכונתו הראשונית ביותר, ומקורו, לא במקרה, בכנסיית המנזר המלכותי של דני הקדוש. הכנסייה, ששופצה במאה ה-12 נחשבת למבנה הגותי הראשון, ובזכות הקשר הקרוב עם הכתר הפך הסגנון שבה – וכך גם כונה – ל"סגנון צרפתי". הגותיות הארכיטקטונית באה לידי ביטוי בכתב היד בתיאור מבנים ספציפיים (ארמונו של פיליפ הרביעי במיניאטורת ההקדשה), במגדלים התוחמים כל מיניאטורה ומיניאטורה ועוד.
מידע קודיקולוגי
במקור, היו שלושת הכרכים כרך יחיד, עם טקסט בלטינית אשר לווה במיניאטורות כאשר התרגום הצרפתי לטקסט הוסף מעט לאחר מכן. בתחילת המאה ה-15 אבד החלק השלישי וההיסטורי של נסי דני שהתרחשו בחיי המלכים הפרנקים. במאה ה-17 חולק כתב היד לשלושה חלקים ונכרך מחדש ובצורה זו מוכר לנו כיום:
המיניאטורות
בכתב היד 73 מיניאטורות המתפרסות על פני עמוד שלם ועוד 4 מיניאטורות קטנות יותר. הן מלוות לרוב בטיטולי (tituli) – כתובות מלוות אשר מסבירות את המיניאטורה. אף אחת מן המיניאטורות אינה חולקת דף עם טקסט בצרפתית, עובדה אשר תורמת לקביעה כי כתב היד תוכנן מלכתחילה בשפה הלטינית בלבד. רק 4 מתוך 77 המיניאטורות אינן מתארות אירועים מחיי הקדוש, אחת מהן היא מיניאטורת ההקדשה.