cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חדף הכיס
מאפיינים
האקולוגיה של חדפי הכיס אינה ידועה דיה; הם מאכלסים יערות גשם טרופיים ברכסי ההרים של גינאה החדשה, ונמצאים בגבהים של 3,100-900 מטר מעל פני הים (העדפות הגובה משתנות בין המינים). חדפי הכיס פעילים לרוב על הקרקע בחיפוש אחר מזון, אך הם מטפסים על עצים לעיתים קרובות. בניגוד לרובם המכריע של טורפי הכיס, חדפי הכיס הם פעילי יום בדרך כלל. התזונה שלהם מורכבת בעיקר מחרקים וחסרי חוליות אותם הם מאתרים באמצעות חיטוט באדמה הבוצית של יערות הגשם. הנקבה ממליטה שגר של כ-4 וולדות אשר שוהים בתקופה הראשונה לחייהם בכיס.
האיום העיקרי על חדפי הכיס הוא אובדן בית גידול בדמות בירוא יערות וכן טריפה על ידי כלבי בית משוחררים. מצב השימור של המינים נחשב לשפיר דיו על ידי הרשימה האדומה של IUCN, והם מסווגים בקטגוריית ללא חשש (LC); הם מצויים במספר אזורים מוגנים.
מסגד הים (יפו)
מסגד הים (בערבית: مسجد البحر, "מסג'ד אלבחר") הוא מסגד קטן השוכן בטיילת חומות הים, בצדו הצפוני של גן המדרון ביפו העתיקה. המסגד עשוי מאבן כורכר ובפינתו הדרום-מערבית ניצב מינרט, שבראשו מרפסת למואזין. המסגד אינו פתוח לקהל.
המסגד הוקם ב-1675 והוכרז כווקף על ידי מושל סנג'ק עזה מוסה רדואן פאשה. במסגד זה היו המלחים המוסלמים מתפללים לפני צאתם להפלגה. ב-1962 דיווחה עיריית תל אביב כי המבנה משמש כמחסן. הרשות לפתוח יפו העתיקה ביקשה להפוך את המקום לאתר תיירות אלא שבעקבות התנגדות מוסלמית חזר המסגד לייעודו המקורי המסגד שופץ בשנת 1997. בשנת 2013 שופץ המסגד כולל צריח וחזיתות המבנה.
אלאן (כדורגלן)
אלאן מרקס לוריירו (בפורטוגזית: Allan Marques Loureiro; נולד ב-8 בינואר 1991) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר המרכזי באל-ווחדה ובנבחרת ברזיל.
קריירת מועדונים
אלאן התחיל את הקריירה שלה במדוריירה ובגיל 17 הצטרף לואסקו דה גאמה. בעונת עלה לקבוצה הבוגרת, עמה רשם עלייה לליגת העל הברזילאית בתום העונה. בתחילת עונת נפצע והחמיץ את תחילת העונה.
ביוני, אלאן חתם באודינזה מהסרייה א' תמורת 7 מיליון דולר. את הופעת הבכורה שלו ערך נגד יובנטוס, בה בישל שער.
ב-21 ביולי 2015 חתם אלאן בנאפולי. הוא ערך את הופעת הבכורה הראשונה שלו בסרייה א' במשחק הליגה נגד סמפדוריה. ב-17 בספטמבר, אלאן ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית כאשר עלה מהספסל בדקה ה-62 בניצחון 0–5 נגד קלאב ברוז'.
ב-5 בספטמבר 2020 חתם אלאן באברטון מהפרמייר ליג, תמורת 25 מיליון שטרלינג. ב-14 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 1-0 על טוטנהאם הוטספר.
ב-25 בספטמבר 2022 חתם אלאן לשנתיים באל-ווחדה מאיחוד האמירויות.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, אלאן שיחק בנבחרת הנוער של ברזיל, עמה השתתף בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2011. אף על פי שהיה יכול לייצג גם את פורטוגל ואיטליה, בחר להמשיך לייצג את ברזיל גם בבוגרים.
ב-26 באוקטובר 2018, זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת. ב-16 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת. אלאן נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2019.
מחנה הציונות הדתית
מצ"ד (מחנה הציונות הדתית), הייתה מפלגה ציונית-דתית שהוקמה על ידי פורשי המפד"ל בשנת 1983, על רקע הישארות המפד"ל בממשלה אף לאחר פינוי חבל ימית, שנתפסה כהסכמה פסיבית לפינוי.
בראש הפורשים עמד הרב חיים דרוקמן, שהיה חבר הכנסת העשירית, ופרש מסיעת המפד"ל, אך ועדת הכנסת לא אישרה לו להקים את הסיעה כבר אז, והוא כיהן כחבר סיעת יחיד.
תולדות המפלגה
בבחירות לכנסת האחת עשרה התמודדה המפלגה יחד עם פא"י במסגרת רשימת מורשה החדשה. הרשימה המאוחדת זכתה לשני מנדטים, מתוכם אחד לנציג מצ"ד, חיים דרוקמן. ב-29 ביולי 1986 פרש הרב דרוקמן, ועימו מצ"ד, מן הסיעה המשותפת וחזר למפד"ל.
מפלגת מצ"ד התמודדה גם בבחירות המקומיות בירושלים בשנת 1983 יחד עם הרשימה הדתית המקומית תדי"ר וזכתה במושב אחד במועצת העיר.
חפצי-בה
חֶפְצִי-בָהּ, היא דמות מקראית, אשת חזקיהו מלך יהודה ואם בנו מנשה מלך יהודה. שמה מופיע פעם אחת ב. שמה נעדר בסיפור המקביל על מלכות מנשה בנה ב.
חז"ל סברו כי הנביא ישעיהו נתן לחזקיהו את בתו וממנה נולדו מנשה ורבשקה: "נתן לו ישעיהו את בתו ויצא ממנו מנשה ורבשקה. יום אחד הרכיבם חזקיהו על כתפיו והביאם לבית המדרש. אמר אחד מהם: ראשו של אבא טוב לצלות עליו דגים קטנים, אמר השני: ראשו של אבא טוב להקריב עליו לעבודה זרה. חזקיהו חבטם בקרקע (השליכם ארצה), מנשה נשאר חי ורבשקה מת".
יש שסברו כי הנביא ישעיהו רמז לשמה בנבואת הגאולה, שתבוא לשתיים מאמהות מלכי יהודה עזובה וחפצי-בה: לֹא-יֵאָמֵר לָךְ עוֹד עֲזוּבָה, וּלְאַרְצֵךְ לֹא-יֵאָמֵר עוֹד שְׁמָמָה--כִּי לָךְ יִקָּרֵא חֶפְצִי-בָהּ, וּלְאַרְצֵךְ בְּעוּלָה. אחרים טוענים כי השם המופיע בפסוק ניתן לעיר ירושלים על ידי ישעיהו בתגובה לייאוש אשר אחז בעם לאחר החורבן והתחושה שה' אינו רוצה בעירו ירושלים עוד. בתגובה עונה הנביא כי שמה החדש של ירושלים הוא חפצי-בה כלומר ה' חפץ בעירו.
בספרו קדמוניות היהודים מציין יוסף בן מתתיהו כי מוצאה של חפציבה מהעיר ירושלים.
תחנת רכבת
תחנת רכבת היא מתקן או מבנה המשמש לעצירתן של רכבות באופן בטוח לשם עלייה וירידה של נוסעים ופריקתן והעמסתן של סחורות.
סוגי תחנות ואפיוניהן
תחנות רכבת מהוות מרכיב חשוב של רשת מסילות הרכבת. התחנות מתחלקות לשני סוגים עיקריים - תחנות נוסעים ותחנות משא. תחנת הנוסעים מאפשרת עלייה וירידה של נוסעים מהרכבת. התחנות הללו כוללות בדרך כלל רציפי נוסעים המאפשרים עליה נוחה אל הרכבת, וכן קופות לקניית כרטיסי נסיעה. תחנות המשא משמשות להטענה ופריקה של סחורות מרכבות המשא, וכוללות לרוב ציוד עזר שנועד לעזור בביצוע הפעולה כגון מנופים ומשטחי הטענה. בנוסף, בתחנות רכבת שונות ישנם מתקנים העוזרים לתפעול מסילת הרכבת עצמה. כמו כן קיימות גם תחנות רכבת תפעוליות המשמשות לביצוע פעולות שונות הקשורות בהפעלת מערכת הרכבות.
תחנות מוקדמות נבנו בדרך כלל עם מתקנים לטיפול גם בתנועת נוסעים וגם במשא (אם כי לרוב השטחים שהוקצו לטיפול בנוסעים ובסחורות היו מופרדים). התחנות הדו-שימושיות הללו פחות נפוצות כיום, ובמקרים רבים מתקנים לטיפול בסחורות נמצאים רק בתחנות ראשיות או בתחנות מיוחדות שנבנו במיוחד לצורך כך. בדרך כלל, תחנות רכבת ממוקמות על מסילת הרכבת, או בקצה המסילה (ואז הן נקראות מסוף). רציפים הנמצאים בתחנות הנוסעים מחוברים ביניהם בדרך כלל על ידי מעברים עיליים ותחתיים, על מנת למנוע מנוסעים לעבור מרציף לרציף דרך מסילת הרכבת עצמה. מתקנים לנוסעים כדוגמת סככות מפני גשם או שמש, ספסלים וקופות כרטיסים יכולים להיות ממוקמים הן על הרציפים עצמם והן במבנה התחנה.
נוסף על מתקנים לטיפול בנוסעים ומטען, תחנות רכבת כוללות לרוב גם מסילות שירות ומבני דפו שנועדו לטפל בקטרים וקרונות. תחנות רכבת רבות מהוות נקודות החלפה בין אמצעי תחבורה ציבורית שונים, שכן מיקומן המרכזי בערים רבות והיקף הנוסעים ברכבות דרש בנייה של תחנות רכבת תחתית, חשמליות ואוטובוסים במרחק קצר מהתחנות.
מתקנים ושירותים בתחנות רכבת
בכל תחנת רכבת ישנם אשנבים למכירת כרטיסים, או מכונות אוטומטיות למטרה זו, או שילוב של שניהם. עם זאת, בקווי רכבת שונים נמכרים הכרטיסים על הרכבת עצמה. לעיתים קרובות יש בתחנות אשנבים או דלפקים המציעים שירותים נוספים, וכן חנויות שונות. תחנות רכבת גדולות מהוות לעיתים מרכז קניות. בתחנות רבות ישנן חנויות מזון מהיר או מסעדות, וישנן תחנות בהן מצוי פאב או בר.
בנוסף לחנויות, יש בתחנות הרכבת שירותים רבים לנוסעים, כמו מתקנים למטען הנוסעים: עגלות לנשיאת המטען, שמירת מטען ומשרד אבדות ומציאות; לוחות מידע על זמני הרכבת ודלפקי מודיעין; תחנות מוניות ואוטובוסים; אולמות המתנה ובתי שימוש. מורכבותן של תחנות הרכבת משתנה: ישנן תחנות שבהן אין כמעט דבר חוץ מרציף, ולעומתן תחנות ענק ובהן אולמות רבים, קישור לקווי אוטובוס ורכבת תחתית, ומאות חנויות. במדינות רבות באפריקה ודרום אמריקה הופכת תחנת הרכבת למקומם של שווקים ועסקים אחרים, במיוחד בתחנות שבהן עוברים תיירים.
בישראל
בישראל פעילות כ-70 תחנות רכבת. הצפונית ביותר נכון לסוף שנת 2022 היא תחנת נהריה, והדרומית ביותר היא תחנת דימונה. מספר תחנות הרכבת עתיד לגדול בשנים הקרובות, בהתאם לתוכנית הפיתוח של רכבת ישראל, ובמסגרת פרויקטים כגון המסילה המזרחית, מסילת 431, הארכת קו הרכבת המהיר לירושלים, ועוד.
אנדריס פוגה
אנדריס פוגה (בלטבית: Andris Poga; נולד ב-29 ביוני 1980, בריגה) הוא מנצח לטבי.
קריירה
פוגה הוא בוגר אקדמית יאזפס ויטולס הלטבית למוזיקה, שם למד חצוצרה וניצוח. הוא המשיך ללמוד ניצוח באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה ובמקביל למד פילוסופיה באוניברסיטת לטביה.
בין השנים 2007 - 2010, היה המנהל האמנותי והמנצח הראשי של תזמורת כלי הנשיפה הסימפונית המקצועית של ריגה. אנדריס פוגה קיבל את פרס המוזיקה הגדול בשנת 2007 בקטגוריית הבכורה של השנה על הקונצרט שלו עם התזמורת הסימפונית הלאומית של לטביה.
בשנת 2010 זכה פוגה בפרס הראשון בתחרות הניצוח השנייה ע"ש יבגני סבטלנוב במונפלייה, צרפת. מ-2011 עד 2014, פוגה היה עוזר המנצח של פאבו ירווי בתזמורת פריז. מ-2012 עד 2014, הוא היה עוזר המנצח של התזמורת הסימפונית של בוסטון.
אנדריס פוגה הפך למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית הלאומית של לטביה החל מעונת 2013–2014. הוא סיים את תפקידו בתזמורת בתום עונת 2021–2022. ביוני 2019, הודיעה התזמורת הסימפונית של סטוונגר על מינויו של פוגה למנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2021–2022, עם חוזה ראשוני של 3 עונות.
אנדריס פוגה ביצע הקלטות מסחריות עבור חברות כמו Odradek Records, Skani ו-Myrios Classics.
בישראל ניצח על התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, שם ניצח על יצירתו של שמעון כהן "אביב חיי - סימפונייטה".
גאבור הולמאי
גאבור הולמאי (בהונגרית: Gábor Halmai; נולד ב-7 בינואר 1972), הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
הולמאי החל את הקריירה בקבוצת וידאוטון, מעיר הולדתו סקשפהרוואר, ובשנת 1991 עבר לבודפשט הונבד. לאחר שנתיים בהונבד, בהם זכה עם הקבוצה באליפות ונחשב לאחד הקשרים הטובים בליגת העל ההונגרית, עבר לבירסחוט הבלגית. בשנת 1996 חזר להונגריה ושיחק ארבע שנים במ.ט.ק. בודפשט, עמה זכה בשתי אליפויות ובשלושה גביעים.
לאחר זכייתה של הפועל תל אביב באליפות בשנת 2000, הוחתם הולמאי בקבוצה על ידי המאמן דרור קשטן, לקראת השתתפותה במוקדמות ליגת האלופות. כבר במחזור הפתיחה של הליגה כבש הולמאי את שער הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב, בניצחון 0-4 על מועדון ספורט אשדוד. בעונת היה שותף להישג השיא של המועדון בגביע אופ"א, כשהקבוצה נעצרה רק ברבע הגמר. באותה עונה הנהיג את קישור הקבוצה לצידם של יוסי אבוקסיס ודניס אונישנקו, וזכה עם הקבוצה בגביע הטוטו. הולמאי שיחק שלוש שנים בהפועל תל אביב, ובמדיה ערך 89 הופעות בליגה, בהן כבש 10 שערים.
לאחר התקופה בהפועל תל אביב חזר לשחק במ.ט.ק. בודפשט, עד שפרש בשנת 2005.
הולמאי ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הונגריה בשנת 1993, וצבר 57 הופעות במדים הלאומיים, בהן כבש 4 שערים.
מקסיקנה
מקסיקנה (בספרדית: Mexicana de Aviación) הייתה חברת תעופה במקסיקו. החברה שבתקופת פעילותה נחשבה כגדולה ביותר במקסיקו, ערכה טיסות פנימיות במקסיקו וכן טיסות אל צפון, מרכז ודרום אמריקה וטיסות לאירופה (ספרד ואנגליה). ב-28 באוגוסט 2010 פשטה החברה את הרגל.
תולדות החברה
החברה נוסדה ב-12 ביולי 1921, ובסיסה היה בנמל התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי.
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא מקסיקנה באתר Airliners.net
ז'ורז' סורל
ז'ורז' אֶזֶ'ן סוֹרֵל (בצרפתית: Georges Eugène Sorel; 2 בנובמבר 1847 – 29 באוגוסט 1922) היה פילוסוף וסוציולוג צרפתי, תאורטיקן חשוב בזרם הסינדיקליזם המהפכני.
ביוגרפיה
סורל נולד בשרבור ב-2 בנובמבר 1847 לאב סוחר שירד מנכסיו ולאם קתולית אדוקה. הוא למד באקול פוליטקניק בפריז והפך למהנדס במחלקה לעבודות ציבור. ב-1892, בגיל 45, הוא פרש לגמלאות ממשרתו בפרפיניאן והתיישב בפריז עם מארי אפראזי דויד, בת לאיכרים קתולים שלא נישא לה לעולם, ייתכן שבעקבות התנגדות אמה. מאוחר יותר עבר הזוג לבולון סיר סן. לאחרי מותה של מארי ב-1897 הוא הקדיש לה את ספרו הרהורים על האלימות.
מסוף שנות השמונים הקדיש סורל את חייו להגות פילוסופית, פוליטית, כלכלית וחברתית. עד 1893 היה סורל מלוכן ושמרן; אז הכריז על עצמו כסוציאליסט ומרקסיסט.
סורל קרא רבות בכתבי פרודון, קרל מרקס וג'אמבטיסטה ויקו, ומאוחר יותר הושפע מאנרי ברגסון. הוא ניהל התכתבות ענפה עם הפילוסוף האיטלקי בנדטו קרוצ'ה ועם הסוציולוג וילפרדו פרטו. בוויכוח הגדול על המרקסיזם בתחילת המאה העשרים הוא לקח את צדו של אדוארד ברנשטיין נגד קרל קאוטסקי. יחד עם יובר לגארדל הוא תרם ב-1905 לפיתוחו התאורטי של הסינדיקליזם המהפכני.
לאחר שהתאכזב מזרם זה סורל התקרב שוב לתקופה מסוימת, בין 1909 ו-1910, למלוכנים בהנהגת שארל מוראס, אך לא הסכים עם לאומנותם או עם מטרותיהם הפוליטיות. לאחר מכן פלירטט עם השמרנים של אקסיון פראנסז והשתתף בין 1911 ו-1913 בכתב העת "ל'אנדפאנדאנס" שייסד ז'אן ואריו. בכתב עת זה אימץ סורל את גישתו של מורה, שלפיה "מי שלא היה אנטישמי מתוך פטריוטיות, היה צריך להפוך לאנטישמי רק מטעמים של יעילות פוליטית". ברוח גישה זו הוא שילב במאמריו אמירות אנטישמיות חריפות. הוא טען כי היהודים הם כובשים "הרוצים לשלוט בכל", סרטן בגוף האומה הצרפתית, ואף עסק בהפצתן של עלילות הדם הקתוליות שכוונו נגד היהודים. אף על פי כן תמך סורל במשפט חוזר לדרייפוס. הוא גינה את הברית הקדושה של 1914 וקיבל בברכה את המהפכה הרוסית. לנין, לדעתו, היה "התאורטיקן הגדול ביותר של הסוציאליזם מאז מרקס."
סורל היה מיודד עם אנטוניו לבריולה וכתב הקדמה לתרגום הצרפתי של מסות על התפיסה המטריאליסטית של ההיסטוריה. על אף שלבריולה תקף את עבודתו של סורל, הוגים איטלקים אחרים כגון וילפרדו פרטו ובנדטו קרוצ'ה שיבחו את ספריו, והוא השפיע רבות על התנועה הסינדיקליסטית-לאומית, ממבשרות הפשיזם באיטליה. הוא מת בבולון סיר סן ב-29 באוגוסט 1922. הוא היה בן-דודו של ההיסטוריון אלבר סורל.
הגות
בכתביו הפוליטיים הראשונים ביקש סורל למלא חללים בתאוריה המרקסיסטית, אך התורה שיצר הייתה הטרודוקסית ביותר. הוא ביקר את נטיותיו הרציונליסטיות של מרקס, והשווה לעיתים את הפסימיות המרקסיסטית לזו של הנצרות המוקדמת. הוא לא ראה בניתוח המרקסיסטי אמת מדעית, באותו מובן שבו הבינו אותו המרקסיסטים האורתודוקסיים. על פי סורל, המרקסיזם היה "אמיתי" בשל התפקיד הגואל שהעניק לפרולטריון בתוך החברה הקפיטליסטית הדקדנטית.
סורל היה קרוב לאנרכו-קומוניזם של באקונין. כפרודון בשעתו, הוא ראה בסוציאליזם סוגיה מוסרית בראש ובראשונה. בדומה, הושפע סורל מאנרי ברגסון, שפיתח את מושג המיתוס וביקר את המטריאליזם המדעי, מפולחן הגדולה והשנאה לבינוניות שמצא אצל ניטשה, ומזיהוי השחיתות האינהרנטית בדמוקרטיה הליברלית אצל שמרנים ליברלים כטוקוויל, טן ורנאן. סורל ביקר את התפיסה שהייתה נפוצה בקרב המרקסיסטים של האינטרנציונל השני, לפיה הסוציאליזם יגיע באמצעות תהליך אבולוציוני בלתי-נמנע; הוא הדגיש את חשיבותו של הרצון ושל טקטיקות פעולה ישירה כגון שביתות כלליות, חרמות וחבלה (ייתכן שמקור הביטוי 'פעולה ישירה' הוא בסורל). מטרת הפעולה הישירה היא להפריע ישירות לתפקוד היומיומי של הקפיטליזם ולהעביר ישירות את אמצעי הייצור לשליטת הפועלים. מושג בעל חשיבות מרכזית בהגותו של סורל הוא המיתוס. סורל האמין שעל התנועה המהפכנית ליצור במכוון מיתוסים – בראש ובראשונה את מיתוס השביתה הכללית – כדי לעורר את ההמונים לפעולה. חשוב להדגיש את מעמדו האפיסטמי של המיתוס: הוא אינו נמדד לפי הסבירות האובייקטיבית של התגשמותו, אלא על פי המסקנות המעשיות של הדבקות בו. בעיני סורל, מיתוס השביתה הכללית היווה כלי חשוב ליצירת סולידריות, תודעה מעמדית והתלהבות מהפכנית בקרב מעמד הפועלים. עם זאת, הפשיסטים השתמשו בהגותו כדי לקדם את מיתוס האומה.
ניתן לשייך את סורל למסורת היעקובינית הצרפתית, כיוון שהאמין שהדרך היחידה להביא לשינוי חברתי היא באמצעות הפעלת אלימות. בתקופות שונות שיבח סורל את שארל מורה, את "אקסיון פרנסז", את לנין ואת מוסוליני על כך שתקפו את הדמוקרטיה הבורגנית. לקראת סוף חייו, הוא היה אמביוולנטי כלפי הפשיזם מחד והבולשביזם מאידך. אי לכך, סיווגו הפוליטי של סורל בין שמאל לימין נתון במחלוקת. הפשיסטים האיטלקים ראו בו מבשר, אך קשה לומר שהממשל הדיקטטורי שהקימו דמה במשהו לאידיאלים של סורל. מצד שני, תורת הפרולטריון שלו הייתה חשובה גם עבור הקומוניסטים הראשונים באיטליה, ביניהם אנטוניו גראמשי. התנועה האנרכו-סינדיקליסטית חייבת גם היא רבות לסורל, שכיום מוכר מחוץ לצרפת בעיקר בשל פירושו המקורי האנטי-דטרמיניסטי למרקסיזם, בדבקותו בכוחה של הפעולה הישירה, בתפקידו המוביל של המיתוס ובהשפעתה האנטי-ממסדית של האלימות. הגותו של סורל מהווה צומת חשוב בהיסטוריה של הפוליטיקה באירופה, כיוון שמחשבתו משקפת את ההפריה ההדדית (המבלבלת לעיתים) בין רעיונות אנרכיסטיים, סוציאליסטיים, סינדיקליסטיים, קומוניסטיים, מרקסיסטים ולאומניים בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים.
סורל היה המשפיע העיקרי על חוג פרודון, החוג האידאולוגי-פוליטי שנוסד בצרפת ב-1911, שהיווה את ראשית הפשיזם הצרפתי.
מרגרט לייטון
מרגרט לייטון (באנגלית: Margaret Leighton; 26 בפברואר 1922 - 13 בינואר 1976) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אנגלייה זוכת שני פרסי טוני, פרס אמי ופרס באפט"א, והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1971 על משחקה בסרט "המקשר".
ביוגרפיה
לייטון נולדה בכפר ברנט גרין שבווסטרשייר, מערב אנגליה. היא נישאה שלוש פעמים: למוציא לאור מקס רינהארדט, לשחקן היהודי-אנגלי מועמד פרס האוסקר לורנס הארווי ולשחקן מייקל וילדינג, ולא הביאה ילדים לעולם. בשנותיה האחרונות סבלה לייטון קשות מדלקת מפרקים, למרות זאת הצליחה לשחק עד לפטירתה בשנת 1976 ממחלת טרשת נפוצה. סרטו הקצר של עמוס גוטמן "מקום בטוח" הוקדש לזכרה של לייטון.
תיאטרון
התפרסמה בתחילת דרכה בתחום התיאטרון והופיעה לראשונה כנערה בלונדון ב"תיאטרון אולד ויק". את הופעת הבכורה שלה בברודוויי עשתה לצעדם של אגדות התיאטרון לורנס אוליבייה ורלף ריצ'רדסון. בשנת 1957 זכתה לייטון בפרס טוני על הופעתה במחזה "שולחנות נפרדים", תפקידה בתור גברת שאנקלאנד יועד בתחילה לשחקנית ויוויאן לי. בשנת 1962 זכתה בפרס הטוני השני שלה על תפקידה במחזהו של טנסי ויליאמס "ליל האיגואנה" בתור האמנית חנה ג'קלס. לייטון הועמדה לפרס הטוני פעמיים נוספות עבור הופעותייה במחזות "מהומה רבה על לא דבר" בתפקיד היתומה באטריצ'ה ו"טצ'ין טצ'ין" לצידו של אנתוני קווין.
קולנוע וטלוויזיה
לייטון שיחקה לצדם של אגדות קולנוע כדוגמת אודרי הפבורן בסרט "האישה הכועסת משאיו" ואליזבת טיילור ומייקל קיין בסרט "זי וקו". בשנת 1971 זכתה בפרס באפט"א, והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתור גברת מאודסלי, ראש הבית האריסטוקרטי האנגלי בדרמה של ג'וזף לוסי "המקשר". באותה שנה זכתה גם בפרס אמי על הופעתה בסדרת הטלוויזיה "היכל התהילה של הולמרק".
קומוז
קומוז (בטורקית: קופוז) הוא כלי מיתר עתיק חסר שריגים, נחשב לכלי הנגינה הלאומי של קירגיזסטן, ובכלל אחד מסמליה הלאומיים המובהקים. הקומוז בנוי מפיסה אחת של עץ (בדרך כלל משמש) ומשלושה מיתרים העשויים מגידים, אם כי מיתרי הקומוז המודרני עשויים מחוט דיג.
בכוונון השכיח ביותר, המיתר האמצעי מפיק את הצליל הגבוה ביותר. וירטואוזים לעיתים קרובות מנגנים על הקומוז במגוון תנוחות - מעל הכתף, בין הברכיים והפוך.
נגינה בקומוז
הקומוז משמש הן ככלי סולו והן ככלי ליווי, ככזה, בדרך כלל לשירי אפוס. לקומוז מספר כוונונים רב, אשר שמותיהם מתאימים לסגנון.
קמברקן d-a-d
קרבז e-a-e
שינגרמה d-a-e
אונגו e-a-b
טרס d-a-g
ציונות רוחנית
ציונות רוחנית היא זרם בתנועה הציונית, שגרס את התגשמות התחיה הלאומית של עם ישראל על ידי יצירת מרכז רוחני בארץ ישראל, שיהיה מרכז מחנך לתפוצות העם וישמש חוצץ מול סכנת ההתבוללות המאיימת על קיום העם. לדעת אחד העם (אשר גינצברג), אין ארץ ישראל באה לפתור את השאלה הקיומית או הכלכלית של היהודים, ואינה אמורה להיות מקלט פיזי מפני צרות הגלות, אלא מטרתה לפתור את בעייתו הרוחנית והתרבותית של העם.
רקע
אחד העם - כינויו הספרותי של הסופר אשר גינצברג, היה מייסד הזרם והוגה הרעיונות העיקרי שלו. הכינוי אחד העם פירושו - אדם ממוצע, כל האדם. הוא נולד באוקראינה למשפחה חסידית והושפע בנעוריו ממחשבת הרמב"ם ומספרות תנועת ההשכלה, נטש את אורח החיים הדתי והפך לאחד מדובריה של תנועת חיבת ציון. אחד העם הוא החשוב במפתחי הזהות החילונית – לאומית.
בשנת 1889 פרסם את מאמרו "לא זה הדרך" שקרא לשינוי מהפכני בגישת תנועת חובבי ציון. הטיעונים העיקריים במאמר היו: בהקשר זה השתמש אחד העם בביטוי "הכשרת הלבבות", שהפך במשך הזמן למושג ידוע. לדבריו, "הכשרת הלבבות" (קרי, חינוך) היא הפעולה העיקרית והראשונית שצריכה להיעשות על ידי חובבי ציון. הכשרה לפני עלייה, כתב אחד העם, אחרת אין תקווה להתיישבות החדשה בארץ-ישראל והיא תמשיך להיכשל עד להפסקתה המוחלטת.
אחד העם טען עוד, כי מזה דורות עם ישראל הפנה עורף לאינטרס הלאומי בהעדיפו את הטובה הפרטית. עתה, מכיוון שחובבי ציון רוצים לעודד את העשייה והעלייה, הם הבטיחו טובות הנאה והצלחה אישיות, בעוד שהיה עליהם להדגיש את האינטרס הלאומי הכללי.
בשנת 1891, לאחר ביקורו בארץ ישראל, פרסם אחד העם את מאמרו "אמת מארץ ישראל", בו נתן תיאור מרתיע על ההתרחשות בקשר לרכישת הקרקע הבלתי מאורגנת, ובנוסף ביקר את חובבי ציון לגבי התעלמותם מהבעיה הערבית. אחד העם זיהה את הבעיה ואת יכולת התנגדותם העתידית של הערבים לעלייה היהודית. ביקורתו זו על חובבי ציון הביאה רבים למחנהו. ביטוי לכך הייתה הקמת אגודה חדשה בשם בני משה.
הבעיה היהודית ודרכי פתרונה על פי אחד העם: אחד העם מבחין בין צרת היהודים – כיחידים לבין צרת היהדות - צרת היהודים כאומה.
צרת היהודים - היא צרתם של היהודים כיחידים, כפרטים. צרה זו משתנה מזמן לזמן ומארץ לארץ. ברוסיה באה צרה זו לביטוי באנטישמיות אלימה ופוגרומים ובגזרות כלכליות. במערב אירופה צרה זו באה לידי ביטוי באנטישמיות המודרנית ובכישלון האמנציפאציה - היהודים נחשבים כגורם זר.
צרת היהדות - צרתם של היהודים כאומה - כתוצאה מן האמנציפציה והתבוללות קיימת סכנה להכחדת העם. לאמונה הדתית אין כוח מאחד ומלכד כמקודם, ובנוסף גם האמונה ביעוד ההיסטורי - גאולה ושיבת ציון - אבד. ולכן עלולה האומה היהודית להיטמע ולהיעלם - דווקא בגלל ההשכלה והתבוללות. ארץ ישראל במצבה הנוכחי - בגלל התנגדות הטורקים, ובגלל יכולת הקליטה הדלה מאוד אינה יכולה לקלוט אלא רק כמה אלפי יהודים - ולכן ארץ ישראל אינה מסוגלת לפתור את הבעיה של צרת היהודים. לכן לדעתו של אחד העם הציונות צריכה לשים דגש על צרת היהדות ולא על צרת היהודים.
הפתרון לפי אחד העם הוא הקמת מרכז לאומי רוחני בארץ ישראל, לפי שני העקרונות הבאים: יש להקים בארץ ישראל מרכז לאומי רוחני לעם כולו, אשר יוכל לתת זכות קיום לאומית לכל הגולה היהודית. המרכז הלאומי רוחני יהיה מקלט בטוח לא ליהודים אלא ליהדות יצור רגש אחדות לאומית ויסייע בידי היהודים לגבש את זהותם הלאומית יהודית. המרכז ישמש מרכז חיקוי לכל הקיבוצים היהודים בעולם בכוחו הם יתאחדו כלל היהודים לאומה אחת ולא יתפוררו עוד לחלקים נפרדים.
המרכז בארץ חשוב לא מבחינת גודלו אלא מבחינת איכותו - הראשונים שצריכים לעלות לארץ וליישבה הם הכוהנים - היהודים בעלי תודעה לאומית ציונית חזקה - האנשים הטובים ביותר וזאת משום שא"י כרגע אינה יכולה לקלוט אלפי עולים ותפקידה הנוכחי הוא רק להוות מרכז הזדהות שיבצע את הכשרת הלבבות של האומה היהודית. אחד העם האמין שהקמת מרכז הלאומי רוחני הוא הצעד הראשון לקראת הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. הקמת המדינה לא תיעשה במהירות אלא בדרך איטית ומסודרת ולאחר חינוך יסודי מעמיק.
הקמת אגודת בני משה
אחד העם רצה בחבורת אנשים מסורים בלבם ובנפשם למטרה, ולכן הקים אגודה בשם בני משה - אגודת סתרים של אנשים בעלי תכונות של מסירות נפש, הנהגה, סובלנות וכו'. (השם "בני משה" הוא סמלי. לכאורה הנ"ל הם ממשיכי משה רבנו אבי הנבואה שהוביל את העם לא"י) חבורה זו של נבחרים (כוהנים בלשונו) היא שתכשיר את הלבבות ותחולל את המהפכה הפנימית בקרב עם ישראל לקראת גאולת האומה. בכך הייתה ביקורת כלפי דרכם של חובבי ציון.
האגודה התקיימה שנים אחדות והתפרקה. למרות זאת, הצליחה להשיג מספר יעדים:
מקורות
.
12 (סרט, 2010)
12 (באנגלית: Twelve - שתים עשרה) הוא סרט נעורים אמריקאי-צרפתי מסוגת דרמה משנת 2010 בבמויו של ג'ואל שומאכר. הסרט נכתב על ידי ג'ורדן מלמד ומבוסס על רומן בעל אותו שם מאת ניל מקדונל. הסרט עוסק בהתמכרות לסמים, אלימות ומין בקרב בני נוער עשירים מאפר איסט סייד, מנהטן. הוא יצא לאקרנים ב-6 באוגוסט 2010. הסרט קיבל ביקורות גרועות ונכשל מסחרית.
עלילה
הסרט נפתח במהלך חופשת הקיץ אצל בני המעמד הגבוה בניו יורק, וויט מייק, לשעבר נער עשיר וחסר דאגות כעת עכשיו מנסה להשיג כסף על ידי עבודה כסוחר סמים, מולי נורטון ידידתו הטובה מהצד העני של העיר אינה יודעת על עובדתו, במהלך מסיבה מוצג גם הדוגמן טוביאס ושרה לודלוי, הנערה היפה והפופולרית ביותר בבית הספר.
מגדל סולפה
מגדל סולפה הוא גורד שחקים בן 76 קומות במתחם אזור המרינה של דובאי בדובאי, איחוד האמירויות הערביות. למגדל גובה כולל של 288 מטרים, מה שהופך אותו לבניין ה-25 בגובהו בדובאי וה-172 בגובהו בעולם. בניית מגדל סולפה הסתיימה ב-2010.
ב-20 ביולי 2016 אחר הצהריים פרצה שריפה במגדל. לא נרשמו נפגעים בשריפה במגדל. אנשים רבים הורשו לחפש מקלט במגדל מלון סמוך אליו. זוהי השריפה השנייה שפרצה בגורד שחקים בדובאי.
יבסקציה
היֶבְסֶקְצְיָה (מרוסית: ЕвСекция, קיצור של Еврейская секция) הייתה המחלקה היהודית של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, שהוקמה כמתחרה למפלגות הציוניות ולבונד, במטרה לדכא הדת ו"הלאומנות הבורגנית", להחליף את היהדות המסורתית ב"תרבות פרולטרית" ובמטרה להנחיל את רעיונות הדיקטטורה של הפרולטריון למעמד הפועלים היהודי. יעד חשוב של היבסקציה היה להוריד את חשיבות הקשר לעולם היהודי לטובת השלטון הקומוניסטי. הוועידה הראשונה של היבסקציה נערכה באוקטובר 1918. במשך רוב זמן קיומה הונהגה היבסקציה בידי שמעון דימנשטיין.
יהודים זכו לייצוג רב בהנהגה המהפכנית הרוסית. עם זאת, רובם היו עוינים לתרבות היהודית המסורתית ולמפלגות היהודיות, והיו להוטים להוכיח את נאמנותם לרעיונות האתאיזם והפרולטריון הבינלאומי. אנשי היבסקציה, לעומתם, התמקדו בציבור היהודי בברית המועצות, החשיבו את מוצאם ואת קשריהם עם יהודי העולם ופחות הדגישו את הקומוניזם הבינלאומי ושוויון האדם באשר הוא. בתוכה עצמה התקיימה מתיחות בין לאומיים פרטיקולריים, שביקשו לכונן לאום יהודי בעל תרבות ומעמד משלו בתוך המסגרת הסובייטית, לבעלי נטייה קוסמופוליטית שעניינם בנושא היה להנחיל לציבור היהודי השקפה סוציאליסטית אותה יאמץ מהר ככל האפשר, מתוך הנחה שהיהודים יתבוללו באנושות הכלל-עולמית והעל-לאומית לאחר מכן.
ב-1919 השתלטו אנשי היבסקציה על מטות המפלגות הציוניות במוסקבה ובפטרוגרד, חבריהם נעצרו ועיתוניהם נסגרו. באפריל 1920 פוזר הקונגרס הציוני הכלל-רוסי על ידי פעילי היבסקציה והצ'קה; 75 נציגים נעצרו במקום, ואלפי חברים נשלחו לכלא באשמת קנוניה אנטי-מהפכנית.
דיכוי העברית
הבולשביקים החשיבו את העברית כ"שפה ריאקציונית" (אנטי-מהפכנית), היות שהייתה קשורה הן ליהדות והן לציונות, והיא נאסרה באופן רשמי על ידי הנרקומפרוס (קומיסריון החינוך) ב-1919. כתבי-עת וספרים עבריים חדלו להופיע, ועוקלו מן הספריות. מורים ותלמידים שניסו ללמוד את השפה העברית הוקעו ונשפטו באשמת פעולות "אנטי-מהפכניות". תיאטרון הבימה המפורסם היה צריך לקבל מלנין אישור רשמי לקיומו, אך סומן כ"קן ציוני" בתחילת שנות ה-20, ונאלץ לעזוב את רוסיה ולהסתובב בעולם עד שעלה לארץ ישראל ב-1926.
ב-1930, כאשר גברה הדאגה עקב הדיכוי הסובייטי המתרחב נגד התרבות העברית, קיוותה קבוצת אינטלקטואלים מערביים ידועי שם, וביניהם יהודים רבים, להשפיע ולשנות את המדיניות האנטי-עברית של המשטר, בהיות חברי הקבוצה מפורסמים מצד אחד, ובלתי מזוהים עם התנגדות לקומוניזם. הקבוצה פנתה לשלטונות ברית המועצות במכתב מחאה שחובר בידי יעקב קלצקין. בין החותמים עליו היו אלברט איינשטיין, סלמה לגרלף, תומאס מאן, פרנץ ורפל, שטפן צווייג, ארנולד צווייג, ארתור שנאבל, מקס ליברמן ואדוארד הריוט.
יידישיזם
הסובייטים ערכו מספר ניסיונות לעידוד תרבות פרולטרית סובייטית בשפת היידיש כאמצעי נגד לציונות ה"בורגנית" או לתרבות השטעטל המסורתית שנחשבה קלריקלית ונחשבת. בין השנים 1920–1938 יצא לאור עיתון סובייטי ביידיש, "דער עמעס" (ביידיש: "האמת"). במשך תקופה מסוימת במהלך שנות ה-20 צוינה היידיש כאחת מארבע השפות הרשמיות בבלארוס (ראו סמל בלארוס). במהלך שנות ה-20 וה-30 לימדו מוסדות חינוך רבים בתחום המושב לשעבר - ביידיש.
ואולם, החל משנת 1948 החלו ביוזמת סטלין רדיפות נגד אנשי התרבות היהודית; יושב ראש הוועד היהודי האנטי-פשיסטי נרצח בתאונת דרכים מבוימת בידי המשטרה החשאית הסובייטית, ובשנת 1949 נעצרו חלק מחברי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי, מהבולטים במנהיגות היהודית בברית המועצות, והואשמו באי-נאמנות לשלטון, בניהול תעמולה אנטי-קומוניסטית ואף בקשירת קשר ליצירת רפובליקה יהודית בחצי האי קרים אף שזו הייתה תוכנית שנבחנה בידי סטלין עצמו.
באוגוסט 1952 הוצאו 13 מחברי הוועד להורג, במה שנודע כהוצאתם להורג של הרוגי המלכות בברית המועצות. רוב מוחלט של היהודים אימצו את התרבות והלשון הרוסית עוד קודם; מה שנותר מהתרבות היהודית דוכא, והיידישיזם הסובייטי נגוז.
פירוק היבסקציה
היבסקציה פורקה ב-1929 לאחר יצירת האזור היהודי האוטונומי בבירוביג'ן. אך חבריה הוסיפו לפעול בקרב היהודים בתחום התרבותי והחברתי. כאשר התגבר הקו האנטי יהודי המובהק בברית המועצות, הואשמו רבים מחבריה לשעבר בסטיות לאומניות, נידונו למאסר ולגלות בסיביר, ואף הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים, יחד עם מקביליהם הלא יהודים ב-1938.
תארים רבניים
לרבנים שונים ניתנו תארים שונים, לעיתים התואר מורה על דרגה שונה (בדומה לדרגות בפרופסורה) ולעיתים משמעות התואר דומה והשינוי הוא רק בשם המקובל.
תארים מקובלים לרבנים כיום
בימינו, משתמשים בתארים אלה כמה אדמו"רים העומדים בראש קהילות חסידיות שראשיתם ברבנות ערים באירופה, לדוגמה: רבי יוחנן סופר גאב"ד ערלוי, אדמו"ר באבוב הנושא בתואר אבדק"ק באבוב, ועוד. רבנים של קהילות גדולות באירופה משתמשים אף הם בתואר גאב"ד, כגון גאב"ד אנטוורפן.
המפורסם ביותר שזכה לכינוי "הרַבּי", הוא האדמו"ר מחב"ד - רבי מנחם מענדל שניאורסון מלובביץ׳.
יחסי איראן–צ'כיה
יחסי איראן–צ'כיה הם יחסים דו-צדדיים בין צ'כיה לאיראן.
היסטוריה
יחסים בין איראן הפלהווית לצ'כוסלובקיה כוננו ב-30 באפריל 1929.
סחר וכלכלה
החל משנת 2014 חברות צ'כיות ייצאו בעיקר מוצרי מכונות, מוצרי חשמל ומוצרים אחרים לאיראן, בעוד שעיקר הייבוא מאיראן היה מורכב מפירות וירקות. צ'כיה ואיראן משתפות פעולה בטכנולוגיה גרעינית ובתחומי אנרגיה, כרייה ומסחר.
נייאון
אים נאיון (בקוריאנית: 임나연, באנגלית: Im Nayeon; נולדה ב-22 בספטמבר 1995) המוכרת בשם הבמה נאיון היא זמרת-יוצרת דרום קוריאנית, החברה בלהקת בנות בשם "Twice" שהורכבה על ידי JYP Entertainment המכילה תשע בנות, כאשר היא חברת הלהקה הכי מבוגרת.
קדם בכורה
ב־15 בספטמבר 2010 נייאון ניגשה בסתר לאודישן פתוח של JYP Entertainment אותו היא עברה בהצלחה וגויסה לתוכנית המתאמנים של JYP בדרום קוריאה. ב-2012 נייאון לקחה חלק בפרק השני של דרמת הטלוויזיה הקוריאנית "Dream High 2" של רשת השידור KBS2. תחילה, בשנת 2013 נייאון הייתה צפויה לקחת חלק בהרכב בנות אחר של JYP בשם "6mix" אך פרויקט זה בוטל והרכב הבנות לא הוצא לפועל. בשנת 2015, נייאון לקחה חלק בתוכנית ריאליטי הישרדותית בשם "Sixteen" של JYP Entertainment, סדרת טלוויזיה שבה מתמודדות שש עשרה נערות, כאשר מנצחות הסדרה הן אלו שירכיבו את הרכב המוזיקלי Twice, לבסוף זכתה נייאון עם עוד שש בנות נוספות, אליהן נוספו שתי בנות כהרכב הסופי של Twice.
קריירה עם Twice
ב-19 באוקטובר 2015, נייאון פרצה עם Twice כאשר הופיעו לראשונה עם סינגל הבכורה "Like Ooh-Ahh" המרכיב את פלייליסט הבכורה המורחב הראשון שלהן "The Story Begins". בסקר המוזיקה השנתי של גאלופ קוריאה לשנת 2017, נאייון נבחרה לכוכבת הK-pop השישית הכי פופולרית בדרום קוריאה. באותו הסקר בשנת 2018 היא שוב דורגה במקום השישי ובשנת 2019 היא דורגה במקום החמישי. בנוסף לכך, בשנת 2019 דורגה נייאון גם לכוכבת ה-K-pop השמינית הכי פופולרית בסקר של חיילים שבמהלך שירות צבאי חובה בדרום קוריאה.
ב-9 ביולי 2020 צפוי לצאת מיני אלבום יפני בשם "Fanfare" מתוכו כבר יצא סינגל הבכורה, שנקרא "Fanfare" גם הוא.
ב-24 ביוני 2022 יצא אלבום הסולו הראשון שלה, Im Nayeon.
ירון ניסקי
ירון ניסקי (נולד ב-12 בספטמבר 1976) הוא במאי, מפיק ותסריטאי ישראלי, זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה ופרס האקדמיה הקנדית לקולנוע וטלוויזיה.
ביוגרפיה
ניסקי נולד בפתח תקווה וגדל מגיל צעיר בכפר סבא. החל את דרכו המקצועית ב-1994 ככותב ועורך עיתון הקומיקס הישראלי "סטיות של פינגווינים" יחד עם אייל B ואמיתי סנדי. שימש כעורך העיתון במשך 4 שנים, במהלכן יצאו לאור 15 גיליונות. בשנת 2004 יצר וכתב את סדרת האנימציה הישראלית הראשונה מ.ק. 22 (יחד עם דורון צור ואסף הראל), שהתבססה על חוויותיו כאפסנאי. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה כסדרה הקומית הטובה ביותר לשנה זאת ונחשבת עד היום לסדרת קאלט ישראלית. בשנה זו המשיך גם את עבודתו המשותפת עם דורון צור ואסף הראל, כששימש ככותב הראשי ביחד עם צור בתוכנית הלילה "כל לילה עם אסף הראל", ששודרה בערוץ 10. בשנים שלאחר מכן שימש כתסריטאי קומי במספר רב של סדרות ותוכניות קומיות, דוגמת קצרים ותוכנית האירוח של שלישית "מה קשור". בשנת 2008 שימש כאחד ממפתחי התוכן והתסריטאים בעונה הראשונה של הסדרה רד בנד ששודרה ב- HOT. הסדרה זכתה בפרס האקדמיה על הסדרה הקומית הטובה ביותר והתסריט הקומי הטוב ביותר בשנה זו.
בשנת 2021 עלתה לשידור בערוץ כאן 11 הסדרה התיעודית "אויבים" אותה יצר.
פעילות
בשנת 2009 יצר וכתב יחד עם דורון צור את סדרת האנימציה בשפה האנגלית Security 7, אשר שודרה ברחבי העולם בערוצי האינטרנט של רשת הטלוויזיה FOX INTERNATIONAL.
בשנים 2013 ו- 2015 שימש כתסריטאי בסדרת הסאטירה "היהודים באים" ששודרה בערוץ הראשון ועסקה בהיסטוריה של עם ישראל.
בשנת 2014 החל בשיתוף פעולה עם יוצר הטלוויזיה הקנדי-ישראלי שמחה יעקובוביץ' בסדרה דוקומנטרית "Biblical Conspiracies", אשר שודרה בערוץ Discovery Science ברחבי העולם. הסדרה עסקה במחקר וניתוח של תעלומות היסטוריות תוך שימוש בכלים עיתונאיים ומדעיים ושיתוף פעולה עם מדענים וגופי מחקר ברחבי העולם.
בשנת 2017 הפיקו ויצרו ניסקי ויעקובוביץ', סרט באורך מלא לערוץ נשיונל ג'אוגרפיק. השניים חברו לבמאי הקולנוע ג'יימס קמרון למסע לחיפוש אחר היבשת האבודה אטלנטיס.
בשנת 2018 ביים סרט דוקומנטרי בשם "הנאצי הטוב" בעבור תאגיד השידור כאן וערוץ VISION הקנדי.
בשנת 2020 יצר והפיק ביחד עם שמחה יעקובוביץ והשחקן ההוליוודי סמואל ג'קסון סדרה בת שישה פרקים בשם Enslaved המספרת את סיפורו של סחר העבדים הטרנס אטלנטי. הסדרה שודרה במעל 140 מדינות ברחבי העולם.
ב -2022 יצר וביים סדרה תיעודית בת שלושה פרקים בשם המנדט אשר שודרה בערוץ כאן 11. הסדרה מתמקדת בראשית הסכסוך היהודי ערבי ומספרת על תפקידם של הבריטים ותרומתם לפרוץ הסכסוך.
קישורים חיצוניים
ירון ניסקי בראיון לגלריה על יצירת הסדרה המנדט
רחוב השומר
הרחוב חוצה את חלקה המזרחי של בני ברק מצפון לדרום. תחילתו בדרך ז'בוטינסקי והוא מסתיים בשכונת נוה אחיעזר, מדרום למחלף גבעת-שמואל ולמפעל קוקה-קולה. באמצעו הוא נפגש עם קצהו המזרחי של רחוב רבי עקיבא.
שמו
שמו הראשון של הרחוב, דרך תל ליטוינסקי, נקבע בשל היותו דרך ראשית שהובילה לתל ליטוינסקי. לימים שונה שם המקום לתל השומר, ובעקבות זאת שונה שם הרחוב להשומר.
אופי הרחוב
עד שנות ה-70 שימש רחוב השומר כגבול המזרחי של בני ברק. שטחים נרחבים מזרחית לו ועד לכביש 4 לא היו מיושבים. הולכי הרגל ברחוב היו מועטים, והוא שימש בעיקר ככביש חלופי לנהגים שביקשו לקצר את קטע הדרך שבין צומת גהה, לימים מחלף גהה, לצומת גבעת שמואל, לימים מחלף גבעת-שמואל. לאורך מקטע מרכזי של הרחוב היה נטוע "פרדס טריואקס", ומולו מתחם ביתו של שלמה לורינץ. לאורך הרחוב נבנו שני שיכוני הסתדרות ושיכון צה"ל, שהיו מיושבים באוכלוסייה חילונית.
עם הקמת השכונות החרדיות החדשות רמת אהרן ורמת אלחנן יחד עם התחרדות השיכונים הפך הרחוב לרחוב תוסס ובעל אופי חרדי מובהק.
מפעלים ובתי עסק
בשנת 1970 הוקמה בחלק הצפוני של הרחוב תחנת כיבוי אש המשרתת את אזור בני ברק. מאז שנות ה-50 ועד שנות ה-90 שכן בצפון רחוב השומר מפעל אסם. בשנות ה-90 עבר המפעל לפתח תקווה, ולאחר מכן ליקנעם עלית ולשוהם, והייצור במפעל בבני ברק הידלדל. בשנת 2002 מוזגה פעילות המפעל עם מפעל אסם בשדרות והמפעל בבני ברק נסגר. בשנת 2004 נמכר המתחם ליזמים פרטיים בכ-15 מיליון דולר ובית המשפט המחוזי דחה תביעה לביטול העסקה. באוקטובר 2007 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את הסבת ייעוד שטח המפעל מתעשייה למגורים. בתחילת 2010 נהרס מבנה המפעל והחלה בניית שכונה חדשה על השטח בשם "צמרת העיר", הכוללת שמונה בניינים ובהם כ-200 דירות. בחלק ממבנה המפעל עצמו שוכן בית כנסת וישיבה של חסידות טשרנוביל.
בדרומו של הרחוב, סמוך ליציאה הדרום-מזרחית מעיר, שוכן המפעל המרכזי של החברה המרכזית לייצור משקאות קלים, יצרני קוקה-קולה בישראל.
בצומת הרחובות השומר-ז'בוטינסקי נבנה בשנות ה-90 קומפלקס בניינים רבי-קומות על ידי חברת "קני ברק". על פי התוכנית המקורית, הבניינים היו אמורים לשמש כקניון, אולם בשל התנגדות רבני העיר הוסב ייעודם למשרדים, והם מופעלים על ידי חברת "מגדלי שקל". בסוף 2010 נמכרו הבניינים לחברה אמריקאית תמורת 30 מיליון דולר.
בסמוך למגדלי שקל שכנו בעבר בית החרושת לאריגים "פיק" ומחסני חברת "דובק". על שטחיהם נבנה מרכז מסחרי "רימונים", הכולל חנויות ושטחי מסחר, אולם שמחות, בית אבות ותחנת דלק. תחנת דלק נוספת נמצאת בקצה הדרומי של הרחוב, בסמוך למפעל קוקה-קולה. כמו כן שכן בעבר בסמוך למפעל קוקה-קולה מפעל "פיקנטי" שבבעלות משה בדש. בשנת 1992 נרצח גיסו של בדש, אריה שרגר, בידי שודדים בדרכו להפקיד את הפדיון היומי בסניף בנק ששכן בסמוך. במקום הרצח הוצבה אנדרטה לזכרו. בסמוך לה הוקם בניין משרדים "גרנד הול", ובצמוד לו היה המוסך המרכזי של חברת פז'ו. מולו מוקם מפעל "עוף בני ברק". בקרבת מקום שוכנת 'מאפיית ויז'ניץ' אחת המאפיות הוותיקות בבני ברק הפועלת ברצף 24 שעות ביממה (פרט לשבתות וחגי ישראל).
במרכז רחוב כהנמן, בקטע שבין רחוב רבי עקיבא ורחוב עזרא, ניצבת "כיכר אדלר" ובה שורת חנויות ובתי עסק. הכיכר קרויה על שם יהודה לייב (לייבוש) אדלר, מראשוני בני ברק, בונה הבית הראשון בעיר. בנו, הקבלן ישראל אדלר, בנה מטעם צעירי אגודת ישראל את השכונות החדשות לאורך רחוב השומר: רמת אהרון, רמת אלחנן ונחלת משה. שכונת נחלת משה נבנתה על שטחו של פרדס טריואקס.
מוסדות תורה וחינוך
לאורך הרחוב פרוסים מספר מוסדות תורה וחינוך. בפינת הרחובות אהרונוביץ' - השלושה שוכנת ישיבת נתיבות עולם לחוזרים בתשובה, בראשות הרב יוסף ברוק. בקצה הדרומי של הרחוב, סמוך למפעל קוקה-קולה, שוכנת ישיבה נוספת לחוזרים בתשובה - "אורייתא", בראשות הרב משה דיסלר, גיסו של הרב ברוק. בצמוד לישיבת נתיבות עולם הקים בשנות התשעים האדמו"ר מקאליב, רבי מנחם מנדל טאוב, את המרכז העולמי של חסידות קאליב. בתחילת המאה ה-21 העביר האדמו"ר את מוסדותיו לירושלים, והבניין נמכר למוסדות חסידות פרמישלן.
מול ישיבת נתיבות עולם שכן מגרש הכדורגל העירוני. במשך שנים הוא שימש את קבוצת הכדורגל "אליצור בני ברק", והוא כונה "מגרש אליצור". בשנות ה-80, עם שינוי צביון העיר והגירת האוכלוסייה הדתית-לאומית ממנה, הופסקה פעילותו של המגרש, והוקם עליו סמינר עירוני לבנות, בהנהלת הרב שמואל מאיר. בצמוד אליו שכן בית הספר הממלכתי-דתי-תורני "סגולה". בין בוגריו: הרב ד"ר בני לאו, הרב שמואל טל ואחיו נחום לנגנטל. עם הידלדלות האוכלוסייה הדתית-לאומית באזור התאחד בית הספר עם בית הספר "מוהליבר" שבצפון-מערב העיר, ובניין בית הספר "סגולה" הוסב לסמינר "בית יעקב" לבנות עדות המזרח, בהנהלת הרבנית אלקיים. בשבתות פועלת במקום קהילה דתית-לאומית ותיקה, ורבה הוא הרב אברהם שרמן. בקצה הדרומי של הרחוב, סמוך למפעל קוקה-קולה, שוכן סמינר "בית יעקב" נוסף, בהנהלת הרב אברהם כהנא.
בצומת הרחובות כהנמן-עזרא שוכן מבנה שהקים הרב ישעיהו פרנקל-תאומים להנצחת יהודי קהילת קרקוב (קראקא), שרבים מבניה נספו בשואה. אביו, הרב שמעון פרנקל-תאומים, היה מרבני קרקוב, ובארץ שימש כרבה של קריית אונו. בצמוד לבניין על שם קדושי קראקא שכנה בעבר ישיבת אורחות תורה, וכעבור זמן היא העתיקה את משכנה למבנה סמוך, שבעבר פעל בו מפעל המנעולים "ירדני". עם התרחבות הישיבה נבנה בניין נוסף בסמוך, ונרכש שטח ברחוב השומר, בסמוך למתחם הישיבה, שבו ייבנה המבנה המרכזי שלה.
מלחמות השבת
עד שנות ה-70 שימש רחוב השומר עורק תנועה מרכזי לנהגים מחוץ לעיר שהשתמשו בו כדרך קיצור חלופית לקטע-דרך בכביש 4, והייתה בו תנועה ערה של כלי רכב בכל ימות השבוע, כולל שבת. ממזרח לרחוב השומר נבנה בשנות ה-50 שיכון ההסתדרות והוא אוכלס על ידי עולים חדשים לא-דתיים. בשנות ה-70, לאחר הקמת השכונות החרדיות החדשות במזרח העיר, שינה האזור את צביונו. הדיירים החילונים בשיכון ההסתדרות עזבו ברובם את העיר ובמקומם באו זוגות צעירים חרדים. בעקבות השינויים הדמוגרפיים עלתה קריאה מצד תושבי האזור לסגור את רחוב השומר לתנועת כלי רכב בשבת ומדי שבת התקיימו ברחוב הפגנות של חרדים. כתוצאה מכך התחוללה במשך תקופה ארוכה 'מלחמת שבת' שכללה עימותים קשים מדי שבת של חרדים תושבי המקום מול כוחות משטרה וקבוצת תושבי המקום החילונים, שקיבלו תגבור מארגונים ופעילים חילונים. העירייה תלתה במקום שלטים המבקשים מהנהגים שלא לעבור ברחוב בשבת ופעילים חילוניים הסירו אותם. על מנת להרגיע את הרוחות ביקשה המשטרה ממשרד התחבורה לסגור את הרחוב לתנועה, אולם המשרד סירב. העירייה פעלה על דעת עצמה והציבה מחסומים לפני כניסת השבת כדי למנוע מעבר כלי רכב ברחוב בשבת. באחת השבתות נתקל ג'יפ שנסע ברחוב בליל שבת בשרשרת שהוצבה בערב שבת. כתוצאה מכך התהפך הג'יפ ונוסעו נהרג. האירוע הטראגי העלה את המתח לשיא. ראש העירייה, ישראל גוטליב, שנתן את ההוראה להציב את מחסום השבת, הורשע בגרימת מוות ברשלנות.
זמן קצר לאחר התאונה הסכים המפקח על התעבורה לסגור את הכביש בשבתות ובג"ץ אישר את ההחלטה. בשנת 1985 התפתחו הפגנות בקצה הדרומי של רחוב השומר בדרישה לסגור גם צד זה לתנועה בשבת.
עם הזמן הפך המקום חרדי כולו, והמאבק שכך. כיום חוק העזר העירוני אוסר תנועה של כלי רכב ברחוב השומר בשבת.
ראסל בופלינו
ראסל אלפרד בופלינו (באנגלית: Russell Alfred Bufalino; 29 בספטמבר 1903 - 25 בפברואר 1994) היה מאפיונר איטלקי-אמריקני אשר פעל בצפון-מזרח פנסילבניה, ושימש כבוס של משפחת בופלינו בין השנים 1959–1994.
ביוגרפיה
בופלינו נולד ב-29 בספטמבר 1903 במונטדורו, סיציליה, לאנג'לו בופאלינו וכריסטינה בוקולירי. בלידתו ניתן לו השם רוסאריו אלפרדו בופלינו (Rosario Alfredo Bufalino). כמה חודשים לפני לידתו, היגר אביו לארצות הברית, התיישב בפיטסטון, פנסילבניה, ועבד ככורה פחם. בדצמבר של אותה שנה, הצטרף אליו בופלינו יחד עם אמו ואחיו. כמה חודשים לאחר מכן, אביו של בופלינו מת בתאונת מכרה, והמשפחה חזרה לסיציליה. בופלינו היגר שוב לארצות הברית בינואר 1906. לאחר שאמו נפטרה ב-1910, הוא חזר שוב לסיציליה. הוא חזר לארצות הברית בפברואר 1914, והתיישב בפיטסטון. בגיל 14 עבר בופלינו לבאפלו, ניו יורק, שם הצטרף לכנופיות הפשע האיטלקיות המקומיות. ב-9 באוגוסט 1928, הוא התחתן עם קרולין "קארי" סקינדרה, שהגיעה בעצמה ממשפחת מאפיה סיציליאנית ותיקה. בבאפלו, עבד בופלינו לצד מאפיונרים חזקים רבים, וקשר קשרי ידידות ונאמנות שסייעו לו מאוד בהמשך הקריירה הפלילית שלו. ידידות קרובה במיוחד הייתה לו עם הבוס הראשון שלו ג'ון מונטנה, בעצמו יליד מונטדורו.
ב-1940 עקר בופלינו לקינגסטון, פנסילבניה, והתברג היטב בעולם הפשע המקומי. שלטונות ארצות הברית נעשו מודעים לפעילותו במהלך שנות ה-50, ועשו מספר ניסיונות לגרשו מהארץ. עם זאת, כל הניסיונות נכשלו מכיוון שממשלת איטליה סרבה לקבלו בחזרה. ב-1957, בופלינו היה בין מארגני ועידת אפאלאצ'ין הנודעת, אשר במהלכה התכנסו כל ראשי משפחות הפשע בארצות הברית באחוזתו של ג'וזף ברברה באפאלאצ'ין, ניו יורק. הוועידה הפכה לפיאסקו כאשר המשטרה פשטה על האחוזה והמאפיונרים נאלצו להימלט. בופלינו ניסה לצאת דרך השער הראשי. הוא נהג ברכב שבו נסעו עוד שלושה אנשים, ביניהם ויטו ג'נובזה. הם נעצרו בידי השוטרים שחסמו את השער, וניסו לטעון שבאו לבקר את ברברה החולה. הם נעצרו ונידונו לעונשי מאסר שנעו בין שלוש לחמש שנים, ולקנס של 10,000 דולר כל אחד. עם זאת, כל ההרשעות בוטלו בערעור ב-1960. לאחר מותו של ברברה ביוני 1959, הפך בופלינו לבוס של כנופיית הפשע שנקראה מאז "משפחת בופלינו", על שמו.
הזמר והשחקן האיטלקי-אמריקני אל מרטינו, היה בן טיפוחיו של בופלינו. אל מרטינו היה אמור לקבל את התפקיד של ג'וני פונטיין בסרט "הסנדק", אולם הבמאי פרנסיס פורד קופולה והמפיק אלברט ראדי החליטו להעביר את התפקיד לוויק דיימון. מרטינו פנה אל בופלינו שבתגובה דאג לפרסם בעיתונים כתבות מכפישות נגד קופולה וראדי. דיימון החליט לפרוש מהתפקיד מכיוון שחשש להסתבך עם המאפיה, וגם משום שהתשלום שהוצע לו לא סיפק אותו, ומרטינו קיבל את התפקיד. למרבה האירוניה, מרטינו מגלם בסרט זמר שמשתמש בקשריו עם המאפיה כדי לקבל תפקיד נחשק בסרט.
ב-20 באפריל 1973 נעצר בופלינו במועדון לילה בסקרנטון בפשיטה של ה-FBI. הוא הואשם בהפרעה למסחר בין מדינות, שיבוש מהלכי משפט, הימורים והובלת רכוש גנוב, אך מאוחר יותר שוחרר בערבות של 50,000 דולר. ב-1977 הוגש נגד בופלינו כתב אישום באשמת סחיטה, לאחר שג'ק נאפולי, שהיה בתוכנית להגנת עדים, העיד שבופלינו איים להרוג אותו בשל אי תשלום חוב של 25,000 דולר לתכשיטן בניו יורק. ב-8 באוגוסט 1978 הורשע בופלינו ונידון לארבע שנות מאסר על חלקו בניסיון הסחיטה.
בופלינו שהה בכלא שלוש שנים, ושוחרר במאי 1981, אך הוגש נגדו כתב אישום שוב, הפעם על קשירת קשר להרוג את העד, נאפולי. עד התביעה הראשי, ג'ימי פראטיאנו, אמר שהוא ומייקל ריציטלו התבקשו על ידי בופלינו להרוג את נאפולי ב-1976. בנובמבר 1981 נידון בופאלינו ל-10 שנות מאסר נוספות. ב-1989 שוחרר בופלינו מהכלא. הוא היה במצב בריאותי רעוע, ולא היה מסוגל להמשיך לנהל את משפחת הפשע שלו. הנהגת המשפחה עברה לידי בילי ד'אליה. הוא נפטר מסיבות טבעיות ב-25 בפברואר 1994.
בתרבות
בסרט "האירי" גולמה דמותו של בופלינו בידי ג'ו פשי, שהיה מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על התפקיד.
פרס אסטריד לינדגרן
פרס אסטריד לינדגרן (שוודית: Litteraturpriset till Astrid Lindgrens minne) הוא פרס בינלאומי לספרות ילדים אשר נוסד על ידי ממשלת שוודיה בשנת 2002 לכבודה של סופרת הילדים אסטריד לינדגרן. הפרס מוענק מדי שנה וסכומו כחמישה מיליון קרונות שוודיות.
הפרס ניתן לסופרים, מאיירים, לאישים או גופים הפועלים לקידום הקריאה, אשר בפועלם משקפים את "רוחה של אסטריד לינדגרן". את זוכה הפרס קובעת ועדה בת 12 חברים, המורכבת ממחברים, ספרנים, חוקרי ספרות ומבקרי ספרות. כל אחד מהחברים מתמנה לכהונה בת 5 שנים על ידי מועצת האמנות השוודית.
שמואל קליין
שמואל קליין (17 בנובמבר 1886, תרמ"ז – 21 באפריל 1940, י"ד בניסן ת"ש) היה רב, היסטוריון וחוקר הגאוגרפיה של ארץ ישראל.
קורות חיים
נולד בהונגריה לאידל הערצפעלד ולאברהם צבי קליין, רבה של סילאש באלהאש. קיבל חינוך מסורתי, ולאחר מכן השכלה כללית. למד בבית המדרש לרבנים בברלין, והוסמך לרבנות. כמו כן למד באוניברסיטאות של ברלין ושל היידלברג. בשנת 1909 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
כיהן כרב העיר טוזלה (1909–1913) ובהמשך עבר לכהן כרב העיירה נובה זמקי (1913–1928). נשא את יהודית (אדית) לבית הרשקוביץ, ולזוג לא נולדו ילדים. כשהיה בן 40 נפטר חמיו, והוא אימץ את גיסו הצעיר יהודה אליצור, שהיה אז בן 15, והפך לתלמידו המובהק.
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל, ומיד עם עלייתו ארצה החל לכהן כפרופסור לחקר הגאוגרפיה של ארץ ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. פרסם ספרים ומחקרים רבים בתחום זה, בעברית ובגרמנית.
היה חבר ועד הלשון העברית, וחבר בוועדות המקצועיות של הוועד למונחי גאוגרפיה וארכאולוגיה.
קליין נפטר בביתו בשכונת הבוכרים בירושלים בערב פסח ת"ש (1940), בן 53 במותו. נקבר בבית העלמין בהר הזיתים. על מצבת קברו נכתב:.
גיסו, פרופ' יהודה אליצור, ערך ועיבד מתוך עזבונו של פרופ' קליין את הספר "ארץ הגליל", והוא יצא שש שנים לאחר מותו, בשנת 1946.
קריסת וול סטריט 1929
נהוג לחלק את אירועי נפילת הבורסה לארבעה שלבים: יום חמישי השחור, יום שישי השחור, יום שני השחור ויום שלישי השחור, אם כי כל אחת מהנפילות נמשכה מספר ימים ולא התרחשה בבת אחת. הנפילה הראשונה החלה ביום חמישי השחור, 24 באוקטובר 1929, אך הירידות החדות של יום שני, 28 באוקטובר, הובילו להבנה כי כלכלת ארצות הברית, וכלכלת העולם כולו, נכנסות למיתון עמוק וארוך טווח. נפילת שוק המניות נמשכה כחודש.
כלכלנים והיסטוריונים חלוקים בדעתם בנוגע להשפעות של הנפילה על האירועים הכלכליים, החברתיים והפוליטיים שבאו לאחריה. במאמר שהתפרסם ב"האקונומיסט" ב-1998 נטען כי המיתון לא החל בנפילת שוק המניות וכי לא היה ברור כי נפילת שוק המניות תוביל לשפל כלכלי. ב-23 בנובמבר 1929 שאל האקונומיסט: "האם נפילה חדה בשוק המניות יכולה להוות מכשול בפני התעשייה כאשר התעשייה נמצאת ברובה במצב מאוזן ובריא? ...מומחים מסכימים כי חייב להיווצר איזשהו מכשול, אבל אין עדיין מספיק ראיות כדי להוכיח שמכשול זה ארוך או כי הוא יצור מיתון עמוק בתעשייה. אולם האקונומיסט ממשיך: "נפילה של בנקים מסוימים תתרחש בלי ספק. האם במסגרת הנסיבות יישארו לבנקים יתרות למימון מסחר ומפעלים תעשייתיים? ללא ספק המפתח למצב הוא מעמד הבנקים, ואי אפשר להעריך אותו כראוי לפני שהאבק ישקע."
בזמן הנפילה הייתה העיר ניו יורק מטרופולין גדול, ורחוב וול סטריט היה אחד המרכזים הכלכליים המובילים בעולם. הבורסה של ניו יורק (NYSE) הייתה שוק המניות הגדול בעולם.
שנות העשרים הסוערות, העשור שהוליך לנפילה, הייתה תקופה של עושר בעיר, ולמרות זהירות מפני ספקולציות, האמינו רבים שהשוק יכול לעמוד לאורך זמן ברמות מחירים גבוהות. זמן קצר לפני הנפילה, התנבא הכלכלן ארוין פישר כי: "מחירי המניות הגיעו למה שנראה כמו רמת מחירים גבוהה וקבועה". האופטימיות והרווחים הכלכליים של שוק תוסס התנפצו ביום חמישי השחור, כאשר מחירי מניות בבורסה של ניו יורק קרסו. מחירי המניות נפלו באותו יום והמשיכו ליפול בקצב שלא נחזה מראש למשך חודש שלם.
בימים שלפני יום חמישי השחור, השוק לא היה יציב. תקופות של מכירות ונפח מסחר גבוה משובצים בתקופות קצרות של עליית מחירים והתאוששות. הכלכלן והסופר ג'וד ווינסקי (Jude Wanniski) ייחס תפניות חדות אלו לדיונים בקונגרס על חוק לקביעת מכסי מגן. בתחילת שנות שלושים של המאה העשרים, לאחר הקריסה, מדד דאו ג'ונס החל להתאושש, רק כדי ליפול שנית ב-1932. ב-8 ביולי 1932 הגיע דאו ג'ונס לשיא השפל של המאה העשרים ולא שב לרמות המחירים של לפני 1929 עד 23 בנובמבר 1954.
ציר הזמן
לאחר שש שנים של עליות, כאשר העולם ראה את מדד הדאו ג'ונס מגיע לשיא של 381.17 נקודות ב-3 בספטמבר 1929, נפל השוק בחדות, כשהוא מאבד 17% מערכו בבת אחת. לאחר מכן עלו המחירים עד כדי חצי מערך הנפילה לאורך השבוע שבא אחריו, רק כדי ליפול חזרה מיד אחריו. הירידה התעצמה עד שהגיעה לשיא ביום חמישי השחור, 24 באוקטובר 1929. שיא של 12.9 מיליון מניות החליפו ידיים באותו יום.
בשעה 13:00 באותו יום (24 באוקטובר), נפגשו מספר בנקאים מרכזיים בוול סטריט כדי למצוא מוצא מהפאניקה והכאוס שהשתלטו על קומת המכירות. הפגישה כללה את Thomas W. Lamont, מנכ"ל בנק ג'יי פי מורגן; Albert H. Wiggin, מנכ"ל Chase Bank; (שלימים ימוזג לתוך JP Morgan) וCharles E. Mitchell, נשיא נשיונל סיטי בנק (לימים סיטיבנק) בניו יורק. הם בחרו בריצ'רד וויטני, סגן הנשיא של המסחר, לפעול בשמם. הודות לגב הפיננסי של הבנקים מאחוריו, החל וויטני להגיש הצעות לרכוש חבילות גדולות של מניות תעשיית הברזל בסכום גבוה בהרבה מערכן בשוק. בעוד הסוחרים מסתכלים, המשיך וויטני להציע סכומים דומים על חבילות דומות של מניות של חברות מבוססות, טקטיקה זו דומה לטקטיקה בה השתמשו כדי לסיים את הפאניקה שפרצה בבהלת 1907. אולם במקרה זה, העצירה הייתה זמנית בלבד.
במהלך סוף השבוע, סוקרו האירועים בצורה נרחבת על ידי העיתונות. ביום שני, 28 באוקטובר, "יום שני השחור" הראשון, החליטו משקיעים רבים נוספים לצאת מהשוק, והביאו לירידות מחירים נוספות בשיעור של 13%. למחרת, "יום שלישי השחור", 29 באוקטובר 1929, נסחרו כ-16 מיליון מניות כאשר בחצי שעה הראשונה של המסחר נסחרו קרוב לשלוש מיליון ושלוש מאות אלף מניות.. היקף המכירות ב-29 באוקטובר 1929 היה "...שיא שלא ישבר כמעט 40 שנה, עד 1968." הסופר ריצ'רד מ' סיילסמן כתב כי ב-29 באוקטובר נפוצו שמועות מכוונות, כי נשיא ארצות הברית הרברט הובר לא יטיל וטו על מכסי המגן, גרמו לנפילה נוספת בשוק." וויליאם סי. דורנט הצטרף למספר חברים במשפחת רוקפלר וענקים כלכליים נוספים כדי לקנות כמות גדולה של מניות ובכך להפגין את האמון שלהם בשוק, אולם מאמציהם לא הצליחו לעצור את הנפילה. הדאו ג'ונס איבד עוד 12% באותו יום, הפאניקה של המשקיעים הגיעה לשיאה כאשר לחלק מהמניות לא היו קונים כלל, בכל מחיר. המסחר נמשך עד ל-7:45 באותו ערב ובסך הכל השוק איבד 14 מיליארד דולר באותו היום, דבר שהביא את הפסדי השבוע לכדי 30 מיליארד דולר, פי עשרה יותר מאשר התקציב השנתי של הממשל הפדרלי דאז, והרבה יותר ממה שהוציאה ארצות הברית במהלך כל מלחמת העולם הראשונה.
ב-13 בנובמבר הגיע הדאו ג'ונס לשפל זמני כאשר הוא נסגר באתו יום על 198.60 נקודות. במשך מספר חודשים לאחר מכן החל השוק להתאושש, עד שהדאו ג'ונס הגיע לשיא משני של 294.07 נקודות ב-17 באפריל 1930. משם ואילך השוק התחיל בירידה קבועה עד שב-8 ביולי הגיע המדד לשיא שלילי של 41.22 נקודות, ובכך השלים ירידה של 89% מערכו בשיא. היה זה השפל הנמוך ביותר מאז המאה התשע עשרה.