cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאי שמש ננו-גבשיים
מחקר ופיתוח
תאי שמש בעלי שכבה קולואידית מטיטניום דו-חמצני - TiO2 נחקרו ב 1991 ונמצאו כמבטחים מבחינת ניצולת המרת אנרגיית אור לאנרגיית חשמלית ומבחינת עלות ייצורם הנמוכה. כמו כן ארכיטקטורת ערוץ בודד של ננו-גביש הכוללת מערך של חלקיקים בודדים בין האלקטרודות המאפשרת לשפר את נצילות המרת האנרגיה נחקרת על ידי חוקרים באוניברסיטאות סטנפורד, ברקלי וטוקיו. ניתן להעריך כי בעתיד תאי שמש מבוססי הננו-גבישיים יציעו מגוון יתרונות כגון גמישות, מחיר נמוך, הפקת אנרגיה ירוקה ונצילות של 65%, לעומת 20%-25% בתאי שמש מדור ראשון המבוססים על סיליקון חד-גבישי c-Si. אולם ישנם ויכוחים לגבי אמינות מדידת הנצילות ולגבי התאמתם לייצור המוני. מחקרים אחרים עשו שימוש בעופרת סלניד PbSe ובקדמיום טלוריום - CdTe שכבר הוכיח את עצמו בייצור תאי שמש מדור שני המבוססים על שכבות דקות שעוביין ננומטר עד כמה מיקרומטרים.
גישות נוספות
1 תאי השמש מבוססי נקודה קוונטית - בגישה זו נלקחת בחשבון תאוריית מכניקת הקוונטים במיצוי השיטה ויכולות התאים, כמו כן ישנו שוני בין שיטות הייצור.
2 תאי שמש מבוססי חומרי צבע רגישים Dye-sensitized solar cell - ייצור בשיטה הקונבנציונלית של המוליכים למחצה המסתת גבישים ננומטרים כחלק מטופוגרפיית פני השטח של הצורן. לאחר מכן פני השטח מצופים בחומר צבע רגיש לאור המאפשר תהליכי מעבר אלקטרונים בחשיפה לאור.
תאי שמש דור שלישי נוספים
1. תאים פוטו אלקטרוכימיים2. תאים מבוססי פולימרים3. תא פרובסקייט (Perovskite solar cell) זהו תא שמש הכולל מבנה פרובסקייט סופג - המבנה הנפוץ ביותר מורכב משילוב של חומרים אורגנים ואנאורגנים (מבוססי עופרת ובדיל הליד) המשמשים בתור השכבה האקטיבית ללכידת אור השמש ליצירת אנרגיה חשמלית.
פוספטוזאורוס
פוספטוזאורוס (שם מדעי: Phosphatosaurus; מילולית: "לטאת זרחן") הוא סוג נכחד של דמוי-תנין אשר התקיים בתחילת תקופת האאוקן בצפון אפריקה שלפני 48.6 מיליון שנה מזמננו. התנין הקדום השתייך למשפחה הקדומה דריוזאוריים (Dyrosauridae), הקרובה לפולידוזאוריים.
תיאור
זהו סוג שתואר ב-1955 בידי Bergounioux ונכלל מין אחד - Phosphatosaurus gavialoides, הקרוי עקב מבנהו הדומה לגוויאל. המאובנים שלו התגלו בתוניסיה, מאלי, אף שנמצאו מאובנים לא מזוהים מניז'ר שאולי השתייכו לסוג זה, אך הדבר לא ברור לחלוטין.
דמוי-תנין זה היה דומה אולי בהתנהגותו לגוויאל הודי וניזון בעיקר מדיג, אם כי גודלו עזר לו גם להתגבר על טרף יבשתי לאורך הנהרות צפון של אפריקה הקדומה.
ארכאומטלורגיה אל-ברזלית בדרום הלבנט
התקופה הכלכוליתית
השימוש הראשון במתכות בחלקו הדרומי של הלבנט, מתוארך לתקופה הכלכוליתית (נחושת ואבן). במהלך תקופה זו היו בשימוש לפחות שתיים אם לא שלוש תעשיות נבדלות של מתכות שונות שתוצרתן נמצאה בדרום הלבנט. נמצאו למעלה מ-500 חפצי מתכת, בעיקר במטמונים, קברים ושרידי יישובים. מקורם של רוב חפצי המתכת באתרים בחלקן הדרומי של מדינת ישראל ושל ירדן ורק במיקרים נדירים הם נמצאו מצפון לנחל קנה, במרכזה של מדינת ישראל. ממצאי המתכת מתקופה זו מתחלקים לשלוש הקבוצות הבאות - כאשר רובם שייכים לשתי הראשונות:
תקופת הברונזה הקדומה
במהלך אלף השנים הבאות של תקופת הברונזה הקדומה (מסוף האלף הרביעי ועד לסוף האלף השלישי לפנה"ס) המשיכו לייצר כלים בעלי להב קצר, או חוד, תוך שימוש בטכנולוגיית הייצור הכלכוליתית - יציקה לתבניות פתוחות וחישול - של נחושת (קבוצה 2 לעיל). אותן שיטות שימשו גם לייצור חדשני של כלי נשק ארוכי להב (פגיונות וסכינים מסומררים, חרבות כבדות בעלות תקע לניצב וגרזנים דמויי אפסילון). טכנולוגיית הייצור של הנחושת שימשה גם לייצור תכשיטים העשויים ריקועי מתכת (לעיתים מעוטרים) וחוטי מתכת דקים (בעיקר טבעות וצמידים), שיוצרו לא רק מנחושת אלא גם, לראשונה, מכסף וזהב.
שרידים ארכאולוגיים של כריית נחושת בתקופת הברונזה הקדומה, ושל הפקת הנחושת מהעפרה בסמוך למכרה, נמצאו בעבר הירדן (פינאן), בעמק הערבה (תמנע) ובדרום סיני. הממצאים כוללים שרידי תעשיית נחושת בלבד: סיגי נחושת, טיפות - וגושים חסרי צורה מוגדת - של נחושת וכוריות חימר קטנות שצורתן חצי כדור עם פותה (Socket). באתר של המרינה באשקלון, המתוארך לתקופת הברונזה הקדומה א', נמצאו בורות קטנים ורדודים, ששימשו ככל הנראה להפקת הנחושת, בסמוך לשרידים תעשייתיים נוספים.
בכל הבורות נמצאה שכבת אדמה אדומה ושרופה מכוסה בשכבה דקה לבנה של קלציט. לא נמצאו כל ממצאים ארכאולוגיים, מעשי ידי האדם, שניתן לקשר אותם לשרידי החפירה. בקרבת מקום, אם כי במנותק ממערכת הבורות, נמצאו שרידים מפוזרים של שברי חרסים, חלקי עצמות, שיירים של סיגי נחושת וכמה חלקים של כוריות חימר. הממצאים תוארכו לתקופת הברונזה הקדומה א'. תארוך של רסיסי קווארץ מהשכבה האדומה, באמצעות מדידת האור הנפלט מהגביש בשתי שיטות שונות של עירור, אור לייזר (Optically stimulated luminescence - OSL) וחימום (thermoluminescence - TL), הראו שתהליכי השריפה האחרונים התרחשו לפני 5260 ± 380 שנים ו- 5180 ± 380 שנים בהתאמה.
רוב מוצרי המתכת, שמקורם בעיקר מתקופת הברונזה הקדומה א', נמצאו באתרי קבורה. אותם סוגי מתכות נמצאו באתרים ובקברים לכל אורך תקופת הברונזה הקדומה ובכל מקומות היישוב של התקופה בישראל, מהגליל העליון בצפון ועד לנחל הבשור ומלחתא בנגב הצפוני. מטמון בודד של חפצי נחושת, ככל הנראה מתקופת הברונזה הקדומה א', נמצא ללא הקשר ארכאולוגי משמעותי בשדות של כפר מונש.
במהלך תקופת הברונזה הקדומה עברה תעשיית המתכת של דרום הלבנט תהליכי התמחות והתארגנה כך ששלבים שונים של תהליך הייצור התבצעו במקומות שונים והכלים, כמו גם חומרי הגלם ותהליכי הייצור, נעשו אחידים יותר. בפעם הראשונה בהיסטוריה של המתכת בדרום הלבנט ניתן היה להבחין בדמיון צורני וטכנולוגי לתעשיות המתכת של שתי האימפריות הגדולות (מצרים ומסופוטמיה) בשני הקצוות של הסהר הפורה. לכל אורך התקופה לא נמצאה בדרום הלבנט עדות ארכאומטלורגית לייצור של ברונזה ולא נמצאו כלים עשויים ממתכת זו - וזאת בניגוד לייצור ושימוש בנחושת.
תקופת הברונזה התיכונה
מתקופת הברונזה התיכונה (מסוף האלף השלישי ועד לאמצע האלף השני לפנה"ס) נמצאו כבר מאות כלי מתכת. התפתחות כלי נשק מורכבים יותר (פגיונות ארוכים, חרבות, גרזני קרב משוכללים וכדומה) התאפשרה באמצעות מיסוג הנחושת עם ארסן או בדיל. כל כלי הנשק מתקופת הברונזה התיכונה ב', שנבדקו, נעשו מסגסוגות נחושת שכללו בדיל (2%-14% Sn) או ארסן (0.5% - 4.3% As) ולפעמים תערובת בריכוזים נמוכים של שניהם. שינויים אלה בהרכב המתכת של כלי הנשק באו לידי ביטוי גם בהרכב המתכות של חפצים קטנים, כמו סיכות רכיסה בצורת יתד (toggle pin) שנעשו ככל הנראה על ידי התכת ומיחזור שאריות מתכת. בתקופה זו החלה העופרת (Pb) למלא תפקיד חשוב יותר כתוסף שלישי ליציקות של חפצים עבים מבוססי נחושת, בעיקר גרזני קרב.
למרות שהתגלו שתי סגסוגות עקריות מהן יוצרו הכלים מבוססי הנחושת של תקופת הברונזה התיכונה ב', (1) נחושת עם ארסן ו-(2) נחושת עם בדיל, עד היום לא אובחן קשר בן סגסוגת ספציפית לסוגים מסוימים של חפצים או לתקופות שונות. שתי הסגסוגות מופיעות בחפצים דומים ובקברים המתוארכים לראשיתם כמו גם לסופם של (בערך) 400 השנה של התקופה. בנוסף, נכון להיום לא נמצא כל קשר בין מסורת מיסוג ספציפית לפיזור המרחבי של הממצאים. חפצים דומים, העשויים מכל אחת משתי הסגסוגות - נחושת ארסנית ונחושת בדיל, נמצאו באותו אזור גאוגרפי וחפצים דומים העשויים מאותו הרכב מתכת נמצאו באזורים מרוחקים אחד מהשני כמו ארץ ישראל ומצרים העליונה. ההבדלים בין תרכובות המתכת ששימשו ביריחו ובתל אל-דבאה, עליהם מצביע פיליפ, אינם בהכרח תולדה של שוני בין שני מרכזי הייצור. הם יכולים באותה מידה לנבוע מהעובדה שההשוואה נעשתה בין קבוצות שונות של כלים: כלי נשק יוקרתיים שיוצרו מסגסוגת מבוקרת של ארסן או בדיל, בתל אל-דבאה, עם כלים דומים אך בתוספת של כלים פשוטים יותר (פגיונות, סכינים, סיכות רכיסה וכדומה) ו/או ראשי חניתות העשויים מסגסוגות שונות באיכות נמוכה יותר, ביריחו.
בחינת הרכב המתכת ששימשה לייצור טיפוסי הכלים השונים מצביעה על קיומם של כמה תהליכי ייצור. ככל שעלה עוביו של החפץ כך גדלה כמות העופרת שהוספה במכוון ליציקה. כמויות העופרת הגבוהות ביותר נמדדו בגרזני מקור-הברווז, כמות פחותה יותר בגרזני הביקוע בעלי הפותה (Flat socketed axes) והרבה פחות בלהבים דקים יותר כדוגמת ראשי חניתות ופגיונות, שעובדו וחושלו במידה רבה לאחר היציקה. אבחנה זו תואמת היטב את תהליכי המיסוג המבוקרים של גרזני מקור-הברווז ופגיונות העורקים (כאשר באחרון נמצאה כמות עופרת פחותה בהרבה) מתקופת הברונזה התיכונה ב'-2, ובמידה פחותה את תהליכי הייצור של ראשי החניתות, שלמרות שמקורם היה, בעיקר, מאותה תקופה, הרכב המתכת ממנה יוצרו מבוקר פחות וניכרת בו שונות רבה. ייתכן וקיים קשר בין רמת השליטה על תהליך המיסוג ובין רמת ההשקעה ביציקה. טיפוסי הכלים המורכבים יותר, כמו מקור-הברווז, גרזני הביקוע ופגיונות העורקים, נוצקו בדרך כלל בתבנית סגורה, מעוצבת היטב, עשויה שני חלקים מאבן סטיאטיט(Steatite). לעומתם, כמה מטיפוסי הכלים שתרכובותיהם היו פחות מבוקרות, כגון ראשי חניתות וסכינים, וכלים פשוטים יותר כגון אזמלים, נוצקו בעיקר לתבניות פתוחות, מעוצבות בגסות, עשויות אבן גיר.
תקופת הברונזה המאוחרת
באתרים מתקופת הברונזה המאוחרת (החצי השני של האלף השני לפנה"ס) נמצאו מאות חפצי מתכת: כ-200 כלי נשק בעלי להב, 140 כלי קיבול, מספר כלי עבודה, ראשי חץ קטנים ופריטים קישוטיים. כל הלהבים שנבחנו עשויים ברונזת בדיל ורוב כלי הנחושת האחרים עשויים אף הם מסגסוגת נחושת ובדיל או נמצא בהם בדיל כזיהום.
בתקופה זו, נמצאו לאורך חופי הים התיכון ובתוך ספינות טרופות מתחת לפני הים, בעיקר בקרבת החוף הדרומי של טורקיה, כמויות גדולות של מטילי נחושת ובדיל (למשל, עשרה טון מטילי נחושת ושלושה טון בדיל במטען אחד של הספינה הטרופה מאולו בורון מהמאה ה-14 לפנה"ס). במקביל נמצאו בכנען, בנוסף לאוספי הכלים המקומיים, טיפוסי ברונזה שמקורם בקפריסין, מצרים, סוריה ומסופוטמיה, כולם עשויים למעשה ברונזת בדיל. חפצי יוקרה כגון חרבות מגל או להבים בעלי ניצב יצוק נוצרו מסגסוגת באיכות גבוה שהכילה בדיל בכמות אופטימאלית (11-13% ממשקלם) בעוד שבמתכת של כלים פשוטים יותר, וכנראה זולים יותר, נמצאה כמות נמוכה יותר של בדיל.
תקופת הברזל
נחושת ומתכות מבוססות נחושת הוסיפו לשמש כמתכת העיקרית במהלך החלק הראשון של תקופת הברזל (סוף האלף השני ותחילת האלף הראשון לפנה"ס). נמשך הנוהג של התכה מחדש (מיחזור) של חפצי נחושת פגומים (כפי שמלמדים שרידי כוריות חרס דמויי עציץ, סיגים, ונחירי מפוחים). מוקדים של מדורות פתוחות ובהם שרידים של ייצור מתכת נמצאו באתרים רבים בישראל המשויכים בעיקר עם יישובי הפלשתים וגויי הים בחוף השרון הצפוני בין תל אביב וחיפה (למשל: תל קסילה, תל גריסה, תל דור ותל דן בצפון). רק מאוחר יותר בתקופת הברזל החלה המתכת ברזל לשחק תפקיד עקרי כמתכת הבסיסית לכלי עבודה וכלי נשק.
נתוח אנליזות XRF של מתכות ושרידים מטלורגיים וניתוח אנליזות FTIR + XRF של יסודות ומינראלים בשכבות אפר ארכאולוגיות מאזור התעשייה הפתוח (אזור G) בתל דור איפשרו לזהות את מקומם המדויק של אתרי עבודות המתכת בסופה של תקופת הברונזה המאוחרת ותחילתה של תקופת הברזל. כמו כן ניתן היה לשחזר באופן חלקי את התהליכים הפירו-טכנולוגיים שסביר שכללו התכה של ברונזה במוקדים פתוחים. גם כחלוף אלפי שנים האפר, הפחם, הקלציט והקרקע השרופה בסביבה הקרובה של אזור עבודות המתכת שמרו על אחוז גבוה בהרבה של נחושת (כ- 0.05% ממשקלם) מאשר השכבות הארכאולוגיות שמסביב.
חפצים מבוססי נחושת המשיכו להיות נוכחים בצידם של מספר הולך וגדל של מוצרי ברזל גם בתקופות הברזל ב' ו-ג' ועד לתקופה הפרסית (החצי הראשון של האלף הראשון לפנה"ס). מטמוני כסף המכילים מטילים דמויי לשון או קוביות שוקולד (בצע כסף) ושברי תכשיטים הפכו לשכיחים יותר ויותר באתרים הארכאולוגיים בישראל כמו גם באגן הים התיכון כולו. בתקופה הפרסית ניתן למצוא עדויות לתופעה דומה גם לחופה של ישראל, מקום בו נמצאו חפצי נחושת וחפצים מבוססי נחושת בכמויות גדולות יחסית. מה שניתן היה להגדיר כ-"ערכת" המתכת הבסיסית של הפיניקים כלל בעיקר את ראשי החץ האירנו-סקיתיים בעלי שלוש הכנפיים והפותה, העשויים בעיקר ברונזת בדיל לעיתים בתוספת ארסן או עופרת שלא עברו עיבוד לאחר היציקה, וסיכות רכיסה מקושטות דמויות סיכת ביטחון (פיבולה) בצורת כף-יד עשויות ברונזת בדיל באיכות גבוהה (7-12% בדיל ממשקלם) ובתוספת של עופרת (עד 17% Pb ממשקלם). חפצים אלו עברו ריקוע לאחר היציקה על מנת לחבר את המחט הקפיצית לגוף הסיכה. מסמרים ארוכים עשויים נחושת ללא תוספות כלשהן שנמצאו באתרים חופיים כמו גם כחלק ממבנה ספינות נתגלו גם בספינה הטרופה ממעגן מיכאל.
שיור בקידושין וגירושין
בהלכה, שיור הנעשה בקנייני קידושין או גירושין היא אפשרות לפיה מעשה הקידושין או הגירושין יוגבל ביחס לאדם מסוים ולא יחול לגביו. כלומר שכלפי אדם מסוים לא יחול מעשה קידושי הבעל ולגביו איננה אסורה באיסור אשת איש. וכמו כן בגירושין, כלפי אדם מסוים לא יחול הגט ולגביו תהא עדיין נחשבת כאשת איש ולא כגרושה. ההתייחסות למקרה זה שרויה במחלוקת משנתית, מחלוקת תנאית אודות הפרשנות למחלוקת זו, ומחלוקת אמוראית אודות טעמם של החכמים.
המקור במשנה
במשנה, המתייחסת במפורש רק לאפשרות לשייר ולצמצם את חלות הגירושין שלא תחול ביחס לאדם מסוים, קובע רבי אליעזר כי אכן ניתן לעשות דבר כזה, והגירושין יחולו לגמרי ביחס לכולם מלבד אלו שנותן הגט הגביל את חלותו ביחס אליהם. לעומת זאת סבורים שאר החכמים שגט כזה הוא פסול; לדבריהם מהותו של הגט הוא בהיותו כורת את יחסי האישות שבין האיש לאשתו, וכשמו המקראי ספר כריתות; ולכן, כל יחס של אישות בין האיש לאשה, גם כזה שמגביל את הנישואין לאדם אחד בלבד, סותר את היות הגט "ספר כריתות" ושולל את זכותו להקרא ככזה. גט כזה, אינו המסמך שכונה על ידי התורה "ספר כריתות".
המחלוקת
חכמי התלמוד מוכיחים, כתוצאה מראיות שונות, כי המחלוקת המשנתית נאמרה רק כאשר התנאי היה בלשון "הרי את מותרת לכל אדם חוץ מפלוני", בלשון "שיור", ולא בלשון "על מנת שלא תנשאי לפלוני" הנחשב לתנאי לכל דבר, ובו קיימת הסכמה כי מכיוון שהתנאי אינו חלק מהגט אלא הוא חלות עצמאית המגבילה באופן עקיף את השפעת הגט (או הקידושין) אין בו כדי לקלקל את שמו כ"ספר כריתות", אך קיימת דעתו של רבי יוסי ברבי יהודה בברייתא שסובר (וכן סוברים תנאים נוספים), בניגוד למשנתנו, כי המחלוקת היא באופן שאמר "על מנת שלא תנשאי לפלוני".
טעמו של רבי אליעזר
בטעמו של רבי אליעזר, נחלקו החכמים:
חכמי התוספות מסבירים, כי למרות שאכן, ברור שהגט המדובר בפרשת הכהונה אינו גט ממשי אלא "ריח הגט" שנחשב על ידי התורה לגט קלוש רק לעניין האיסור על כהן, ניתן ללמוד מפרשה זו כי באופן כללי הגט אינו בדווקא "ספר כריתות" כמשמעותו המילולית - כורת את האשה מבעלה לגמרי, וממילא אף ניתן להסיק כי כאשר נרחיב את הגירושין כדי שיהיו גירושין מעשיים ונתיר את האשה לנישואין, יחשב הגט לגט כשר גם אם לא תותר לנישואין לכל אדם.
קידושי חוץ מפלוני
חכמי התלמוד הסתפקו האם אותה מחלוקת, בין רבי אליעזר לחכמים, נאמרה גם כאשר אדם מקדש אשה "חוץ מפלוני". הוא מסביר כי ייתכן שדבריו של רבי אליעזר נאמרו רק בדיני גירושין שבהם קיימים מקורות המוכיחים כי ניתן להגביל את חלות הגט באופן חלקי, וכן ייתכן שההפך; דבריהם של החכמים נאמרו רק בגט שכונה על ידי התורה "ספר כריתות" - כרת ונתק מוחלט; מצד שני, ייתכן שגם רבי אליעזר ואף שאר החכמים נחלקו באותה מחלוקת עצמה אף בקידושין, שכן קניין הקידושין הוקש לגירושין במילים "וְיָצְאָה מִבֵּיתוֹ וְהָלְכָה וְהָיְתָה לְאִישׁ אַחֵר".
הפיצוצים באיראן (2020)
הפיצוצים באיראן ב-2020 היו סדרת פיצוצים שהתרחשו באיראן, בחודשים יוני-יולי 2020, שמקורם בלתי ברור. הפיצוץ הראשון היה ב-25 ביוני 2020. מיקומי הפיצוצים כללו מתקן מתקדם להרכבת צנטריפוגות, אתרי טילים לכאורה,  מרכז פטרוכימי, תחנות כוח ומרפאות רפואיות. ממשלת איראן הכחישה את הדיווחים על פיצוצים באתרי הטילים שלה תוך הכרה בפגיעה במתקן ההעשרה הגרעיני הגדול ביותר שלה בנתנז.
פקידים מערביים ואיראנים הצהירו שהסיבה לפיצוצים הן התקפות סייבר ישראליות ותקיפות סמויות של ארצות הברית וישראל יחד. ממשלת אירן נשבעה להגיב אם תאושר החבלה במתקן הגרעיני שלה בנתנז.
הפיצוץ בפרצ'ין והאפלה בשיראז
בצהרי יום 25 ביוני 2020, התרחש פיצוץ במתחם הצבאי בפרצ'ין, 30 קילומטרים דרומית-מזרחית לבירה טהראן. באותה שעה חלה הפסקת חשמל במחצית העיר שיראז שבדרום המדינה שבה נמצאים מתקנים צבאיים גדולים. גורמים רשמיים הכריזו על הפיצוץ כתאונת הצטברות גזים ואמרו שהפיצוץ פגע בתחנת הכוח בשיראז וגרם להפסקה החשמל. אנליסט מערבי קבע כי הפיצוץ בפרצ'ין אירע במתקן אחסון טילים, שכלל ניסויים נסתרים בטכנולוגית פיצוץ גרעיני. אנליסט מערבי אחר טען שהפיצוץ בפרצ'ין נגרם כתוצאה ממתקפת סייבר ישראלית, בעוד שמפקד איראני בדרגה גבוהה אמר שהוא לא יכול לדעת, אם הפיצוץ היה ממתקפת סייבר, לפני שתסתיים החקירה בנושא. העיתון הכוויתי אל-ג'רידה, צטט מקור אלמוני בעל ידע שדיווח, שהמתקן נהרס בתקיפה אווירית של מטוסי קרב חמקניים ישראליים F-35.
הפיצוץ במרפאה בטהרן
ב-30 ביוני 2020, אירע פיצוץ במרכז הבריאות "סינה את'הר", בבירה טהראן, מהפיצוץ נהרגו 19 בני אדם, בהם 15 נשים ו-4 גברים. לדברי סגן ראש עיריית טהראן הפיצוץ נגרם כתוצאה מדליפה ממיכלי גז רפואיים בבניין.
הפיצוץ במתקן הרכבת הצנטריפוגות בנתנז
ב-2 ביולי 2020, אירע פיצוץ במתקן ההרכבה של הצנטריפוגות ליד העיר נתנז. שלושה רבעים מהחלקים העל-קרקעיים של המתקן שבו הורכבו הצנטריפוגות המתקדמות ניזוקו. איראן הודתה שמהפיצוץ נגרמה פגיעה חמורה במתקן, בעוד שאנליסטים מערביים אמרו שהפיצוץ השיג לאחור את תוכנית הגרעין האיראנית בשנה עד שנתיים.
רדיו פרדא האירני, דיווח, שארגון הקורא לעצמו ארגון "פנתרי המולדת" - "Homeland Panthers", נטל אחריות לפיצוץ במתקן ההעשרה הגרעיני שבנתנז. ה"ניו יורק טיימס" טען, שמקור שהוא זיהה כ"פקיד מודיעין במזרח התיכון יודע דבר", אמר לעיתון, שישראל אחראית למתקפה, ושנעשה שימוש בפצצה רב עוצמתית. בנוסף, הוא ציטט דובר, מטעם ארגון משמרות המהפכה האיראני שתדרך בנושא ושוחח עם העיתון בעילום שם, שטען שבפיצוץ נעשה שימוש במטען חבלה רב עוצמה. ה"ניו יורק טיימס" דיווח מאוחר יותר כי גורמים יודעי דבר הצהירו, שהפיצוץ ככל הנראה, נגרם כתוצאה מפגיעת פצצה, בקו גז אסטרטגי, מאידך מתקפת סייבר לא באה בחשבון. העיתון הכוויתי " אל-ג'רידה " דיווח כי ישראל היא שגרמה לפיצוץ במתקפת סייבר.
הפיצוצים בח'וזסטן
ב-4 ביולי 2020, אירע פיצוץ שפגע בתחנת הכוח שאהיד מדאג' זרגן בעיר אהוואז. מהפיצוץ נפגעו 70 בני אדם שנפצעו בעקבות דליפת גז כלור במרכז הפטרוכימי קארון בעיר מחשהר, ליד אהוואז.
הפיצוץ בבקרשהר
ב-7 ביולי 2020, שני בני אדם נהרגו ושלושה נוספים נפצעו בעקבות פיצוץ בתוך מפעל לייצור חמצן בעיירה בקרשהר, דרומית לבירה טהראן. רדיו IRIB, הרדיו הלאומי של אירן דיווח ש"טעות אנוש" הייתה הסיבה לפיצוץ.
לפי אנליסטים מערביים, המפעל היה סמוך למחסן שבו אוחסן ונגנב ארכיון המידע על תוכנית הגרעין של איראן בפשיטה של סוכני המוסד הישראלי ב-2018. המפעל שייך ליצרן רכב איראני המשתף פעולה הדוק עם משרד ההגנה האיראני וכן עם משמרות המהפכה האסלאמית.
הפיצוצים בטהרן
לפי אנליסטים מערביים הפיצוץ, פגע, במתקן טילים/מחסן השייך למשמרות המהפכה. אנליסטים ששוחחו עם ה"ניו יורק טיימס", אמרו שהפיצוץ גרם לפגיעה באזור בו קיימים מתקנים תת-קרקעיים, הקשורים לחקר נשק כימי ואתר לייצור צבאי בלתי מזוהה. גורם מודיעיני אמר ל"ניו יורק טיימס" כי ייתכן שישראל עומדת מאחורי הפיצוץ.
ב-11 ביולי 2020, אירע פיצוץ גז שהרעיד בניין מגורים בטהרן אדם אחד נפצע.
הפיצוץ במפעל הפטרוכימי במחשהר
ב-12 ביולי 2020, ארעה שריפה ואחריה פיצוץ שממנו נפגע המפעל הפטרוכימי של טונדגוויאן בדרום מערב מחשהר. דובר החברה הפטרוכימית אמר כי השריפה והפיצוץ התרחשו עקב "בעיות טכניות", בנוסף גם "מזג אוויר חם" תרם לאירוע.
הפיצוץ במשהד
ב-13 ביולי 2020, אירע פיצוץ שפגע במתחם תעשייתי סמוך לעיר משהד שבצפון-מזרח אירן. סוכנות הידיעות מהר האירנית, מסרה שהפיצוץ אירע כשמיכל אחסון של גז דחוס התפוצץ והמשטרה חוקרת את הסיבה.
הפיצוץ בצינור הנפט שבאהווז
ב-18 ביולי 2020, דווח שאירע פיצוץ בצינור הנפט בעיר אהוואז שבדרום-מערב המדינה.
פיצוץ תחנת כוח עוספיה
ב-19 ביולי 2020, אירע פיצוץ שפגע בתחנת כוח במחוז איספהאן. איש לא נפגע.
חלקה של ישראל לכאורה
על פי דיווח אחד באתר החדשות הכלכליות Business Insider, המצטט פקיד ישראלי לשעבר, בלתי מזוהה ופקיד מודיעין של האיחוד האירופי, הטוענים, שישראל עומדת מאחורי חלק מהתקיפות, כאשר המקור האירופי "חושש" שמטרת ממשלת ישראל לעורר עימות צבאי עם איראן כל עוד נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ עדיין בתפקידו. לדברי פקיד האיחוד האירופי, "יהיה לישראלים הרבה פחות תיאבון להרפתקאות ולמשימות סודיות לפוצץ מתקנים גרעיניים תחת ממשל ביידן".
תגובה
באוקטובר 2020, רפאל גרוסי, מנכ"ל הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) מאז 2019, אישר לסוכנות הידיעות AP שאיראן החלה בבניית מפעל תת-קרקעי להרכבת צנטריפוגות בעקבות הפיצוצים שאירעו באירן בשנת 2020 והוסיף שאיראן גם ממשיכה לאגור כמויות גדולות של אורניום מועשר בדרגה נמוכה. אבל לא נראה שיש לאירן מספיק אורניום מעושר כדי לייצר נשק גרעיני.
אל-מאייד
אל-מאייד (בערבית: المؤيد - הסומך ידו) היה בנו השלישי של הח'ליף העבאסי אל-מתוכל הראשון ואחיהם של אל-מסתנצר הראשון ואל-מעתז אשר לימים יכהנו כח'ליפים שניהם.
חייו
בשנת 860 הכריז אל-מתוכל על שלושת בניו כעל יורשים אפשריים, אך נטה להעדיף את אל-מסתנצר. אל-מסתנצר חשש שמא ישנה אביו את דעתו ובתמיכתו הבלתי מפורשת של פלג מהצבא הטורקי הוא ארגן את רציחתו בידי חייל טורקי ב-11 בדצמבר 861. הטורקים לחצו על אל-מסתנצר להסיר את שני אחיו ממעמדם כיורשים מחשש שינקמו את רצח אביהם. אל-מסתנצר מינה את בנו כיורש עצר וב-27 באפריל 862 חתמו שני האחים על כתב הוויתור. לאחר כחצי שנה בשלטון נפטר אל-מסתנצר מסיבות לא ידועות. הטורקים התכנסו לבחור יורש. הם פסחו על שני האחים ומינו תחתם את אל-מסתעין הראשון, נכד אחר של אל-מעתצם הראשון.
בשנת 866 הודח אל-מסתעין ואחיו אל-מעתז עלה לשלטון. מיד עם עלותו לשלטון הוא הוציא להורג את אל-מסתעין אך חיילות הטורקים הסבו את תמיכתם אל-מעתז לאל-מאייד לאחר תגרות שהתלקחו בינם ובין המע'רביים (המורים והברברים). בקנאתו, אל-מעתז הורה על הוצאתו להורג של אל-מאייד לאחר שהטורקים ניסו לשחררו על ידי הקפאתו בקרח או לחלופין על ידי חניקתו בשטיח רך. הגופה העירומה הוצגה בפני החצר כדי להראות כאילו מת מסיבות טבעיות. כמו כן הורה על כליאתו של אחיו אבו אחמד שהוביל את הלחימה לצידו.
אל-מאייד היה הנסיך העבאסי היחידי שמסופר עליו שהתנצר. לפי מסורות נוצריות, הוא הוטבל יחד עם שלושה מרעיו בידי הקדוש הנוצרי תיאודור מאדסה וקיבל עליו את השם יוחנן.
ברווז כנף-ברונזה
ברווז כנף-ברונזה (שם מדעי: Speculanas specularis; מכונה גם ברווז ממושקף) הוא מין יחידי בסוגו במשפחת הברווזיים וקרוב משפחתם של ברווז ברזילאי, ברווז קיטור וברווז מצויץ, וכמוהם הוא מצוי בטבע באמריקה הדרומית. בעבר הוא נחשב למין בסוג ברווז.
אורכו של ברווז זה עד 54 ס"מ ומשקלו עד 1 ק"ג. הוא בעל נוצות בהירות בצבעים הדומים לצבעי ברונזה, שנתנו לברווז זה את שמו. הכנפיים כהות יותר ובקצוות הן אפורות. הראש חום כהה עם פס לבן מתחת לעין ופס לבן על הצוואר. הרגליים צהובות, והזנב אפור כהה.
אקולוגיה
הברווז חי בטבע בנהרות מהירים ובאגמים שבמדרונות הרי האנדים בארגנטינה ובדרום צ'ילה. הו מצוי עד גובה של 1,800 מטר. כמו כן הוא חי בבריכות, ביצות גבוהות ויערות לחים. הוא אוכל כל הניזון הן מהחי והן מהצומח וניזון בטבילה. הוא נהנה במיוחד מאכילת שבלולים. הוא ניזון גם מפרחי נורית, אלף עלה וזרעי גומא ואגמון, עלי וזרעי הצמח Potamogeton, שעירי כנף ומיני חרקי מים. הוא חי בקבוצות קטנות או בבדידות בבגרות. הנקבה בונה קן בסביבת המים העשוי מצמחי מים ומפלומות נוצה ולפעמים אף מקננת במבנה מלאכותי.
ברווז זה איננו בסכנה בטבע, אבל צפוי להתקרב לסיכון עקב פגיעה באזור חיותו בנהרות הרי האנדים והיערות סביבם. בטבע ישנם כיום 6,000-7,000 פרטים בוגרים.
מוחמד-עלי פרדין
מוחמד-עלי פרדין (בפרסית: محمدعلی فردین, 4 בפברואר 1931 - 6 באפריל 2000) היה שחקן, במאי קולנוע ומתאבק בסגנון חופשי איראני בולט.
ביוגרפיה
פרדין נולד וגדל באזור עני בדרום טהראן. הוא היה הבכור מתוך שלושה ילדים. לאחר שהוא סיים את לימודיו בתיכון, פרדין הצטרף לחיל האוויר והפך למתאבק בסגנון חופשי בשנות העשרים שלו. הוא זכה במדליית כסף באליפות העולם בהיאבקות ב-1954 והגיע למקום הרביעי באליפות ב-1957.
פרדין היה שחקן ראשי פופולרי בקולנוע האיראני והיה ידוע בכינוי "מלך הלבבות", לאחר שהופיע בתפקיד ראשי בסרט איראני בעל אותו שם (Soltane Ghalbha).
הוא התפרסם בשנות ה-60. עבור האיראני הממוצע, הוא היה דמות הרואית ששימשה כאלטרנטיבה לכוכבי קולנוע שלא הגיעו מאיראן. הוא לרוב לוהק לתפקידים של הבחור העני הקשוח עם לב זהב שזוכה בבחורה בסוף. הסרטים שלו כוללים את "Behesht Door Nist", "Ghazal" ו-"Ganje Qarun". לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, הוא כיכב רק בעוד שני סרטים, "Bar Faraz -e- Asemanha" ו-"Barzakhiha".
הוא גם שיחק בסרט הבוליוודי "Subah-O-Sham" שיצא ב-1972.
הגבלות אחרי המהפכה
פרדין הוחרם מלעבוד כמעט לחלוטין לאחר המהפכה האיראנית. הוא יכול היה לשחק רק בסרט אחד, "The Imperilled" (Barzakhiha), אשר יצא ב-1982 וגרם לחרם עליו. הסרט "The Imperilled" בוים על ידי איראג' חאדרי ושיחקו בו כוכבים מלפני המהפכה. עם סיפור פטריוטי על התנגדות לפלישה זרה, זו הייתה הזדמנות בשביל פרדין והשחקנים האחרים לחדש את הקריירות שלהם באווירה של לאחר המהפכה. הסרט היה להיט והפך לסרט האיראני המרוויח ביותר בכל הזמנים. אבל הוא הוחרם במהרה וכתוצאה מכך השחקנים הוחרמו מלעבוד.
קישורים חיצוניים
מוחמד-עלי פרדין במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
Xbox 360
Xbox 360 היא קונסולת ההמשך של קונסולת המשחקים Xbox של חברת מיקרוסופט והיא קונסולת המשחקים השנייה שהשיקה החברה. עד אוגוסט 2016 נמכרו 84 מיליון יחידות של הקונסולה. ב 21 באפריל 2016 הודיעה מיקרוסופט כי תפסיק את ייצור ה-Xbox 360 עקב התיישנותו, אך תמשיך לתמוך בו.
השקה ופרטים טכניים
מיקרוסופט כיוונה להשקה עולמית והקונסולה הושקה ב-22 בנובמבר 2005 בצפון אמריקה לאחר מסיבת השקה במדבר מוהאבי, ב-2 בדצמבר באירופה וב-10 בדצמבר ביפן. עקב ביקוש גבוה ביותר בארצות הברית ובאירופה נרשמו חוסרים רבים במהלך ההשקה ובמספר החודשים שאחריה. למרות המאמצים לכבוש את השוק היפני התקבלה הקונסולה באופן צונן מצד הקהל היפני.
כמו בעלי ה-Xbox, בעלי ה-Xbox 360 יכולים להתחבר לשירות ה-Xbox Live של מיקרוסופט.
דרך Xbox Live ניתן לגלוש ביוטיוב, באינטרנט, לצפות בלייב סטרימים דרך Twich, לראות סרטים וטריילרים, להוריד גרסאות דמו של משחקים, לקנות משחקי Arcade ומשחקים רגילים, לקנות הרחבות למשחקים ולהתקין חלקים במשחקים שנדרש Xbox Live להתקנתם (לדוגמה- למען התקנת אונליין במשחק נדרש Xbox Live). ה-Xbox Live הוא חינמי לגמרי אך למען היכולת לשחק באונליין נדרש לקנות Xbox Gold אשר מחירו הוא 38 שקלים לחודש / 100 שקלים לשלושה חודשים / 240 שקלים ל-12 חודשים. לאחר קניית Xbox Gold, חלק מהמשחקים יהפכו לחינמיים ועל חלק מהמשחקים יהיו הנחות גדולות ומשמעותיות.
השקתה הרשמית של הקונסולה בישראל
שיווק הקונסלה בישראל החל באופן רשמי בתאריך 21 בנובמבר 2012, שבע שנים לאחר השקת המוצר בארצות הברית. מועד ההשקה הוכרז על ידי מנכ"ל מיקרוסופט סטיב באלמר, במסגרת כנס שערך בישראל ב- 5 בנובמבר 2012.
שירות האונליין Xbox Live נפתח למשתמשים ישראלים מעט קודם לכן, ב- 4 בנובמבר 2012.
Xbox 360 Elite
אחרי חודשים של שמועות והשערות, מיקרוסופט שחררה ב-28 במרץ שנת 2007 את ההודעה הרשמית בנוגע לגרסה החדשה של ה-Xbox 360. עד היום נמכרה ה-360 בשתי גרסאות: גרסת ה-Core כללה את הקונסולה ושלט חוטי, וגרסת ה-Premium שכללה קונסולה, דיסק קשיח של 20 ג'יגה, שלט אלחוטי, כבל לחיבור משולב לטלוויזיות HD וטלוויזיות SDTV, חודש חינם ברשת Xbox Live gold ואוזניות "מדונה" לשיחות קוליות ברשת.
בנוסף, הקונסולה עצמה תשתנה: בנוסף לצבע החדש, היא תכלול כאמור יציאת HDMI המסוגלת להעביר אותות וידאו וקול דיגיטליים, ותוכל לתפקד כממיר לשידורי טלוויזיה על גבי הרשת (IPTV). השינויים יאפשרו לרוכשים להוריד יותר תכנים באבחנה גבוהה כמו סדרות טלוויזיה, סרטים, דמואים ואפילו משחקים מלאים.
באוגוסט 2009, כתגובה להורדת המחירים של הפלייסטיישן 3, הורידה את המחיר של ה-XBOX 360 Elite ל-$300, ואת המחיר של ה-Premium ל-$250, אך מיקרוסופט הפסיקו לייצר את גרסת ה-PREMIUM, וימכרו אותה עד גמר המלאי. מכשיר הארקייד נשאר באותו מחיר של כ-200 דולר.
עם הוזלת המחיר של חבילת ה-Elite, מיקרוסופט הוציאה מהחבילה משחקים, שהיו בחבילה לפני הורדת המחירים.
Xbox 360 Slim
בתערוכת E3 2010 בתאריך 14 ביוני 2010 מיקרוסופט הכריזה על דגם ה-Slim (נקרא גם - Xbox 360 S) של הקונסולה. דגם זה כולל הכנה ל-Kinect (השם המעודכן לפרויקט "נטאל") וחיבור WiFi מובנה במכשיר. יחד עם זה דגם זה כולל דיסק קשיח של 250GB. כל זה באותו מחיר כמו העלית והעלית ירד מיצור.
Xbox 360 E
בתערוכת E3 2013, מיקרוסופט הציגה דגם חדש שנקרא Xbox 360 E. הדגם דומה מאוד לדגם ה-S, מחירו וסוגי הכונן הקשיח שלו זהים לדגם ה-S, אבל יש הבדלים קטנים בינו לבין ה-S:
Kinect
בקר ה-Kinect, או בשמו הישן "פרויקט נטאל" הוא בקר משחקים שאיננו מצריך שלט או בקר, אלא משתמש בתנועות הגוף. מחירו עומד על כ-150$ ליחידה, והוא פועל על כל סוגי האקסבוקס 360. הקינקט יצא ב-4 בנובמבר 2010 ויצאו לו משחקים, כגון: kinect sports (גרסה שדומה ל-Wii Sports ב-Wii) משחק ריקודים, משחק מכוניות, משחק יוגה וכן מגוון משחקי ספורט. הרעיון לתוסף החדש הגיע מחברת פריים-סנס שמיקרוסופט רכשה את הטכנולוגיה שלה. מקור שם הבקר הוא הלחם המילים "kinetic" ו"connect" המתארים היבטים עיקריים של המיזם (תנועה וקשר). מיקרוסופט הקציבה 500 מיליון דולר לאירועי ההשקה של Kinect, סכום הגדול יותר מההשקעה בפיתוח באותו פרק זמן.
הקינקט זכה להצלחה רבה. בתוך פחות מחודשיים מיום ההשקה נמכר הקינקט כ-8 מיליון יחידות בכל העולם. הטכנולוגיה העומדת בבסיסו נרכשה מחברת פריים סנס הישראלית, אשר מיקרוסופט רכשה ממנה בלעדיות לקונסולות משחק. הקינקט מורכב ממקרן אינפרא אדום ושני חיישני מצלמות CMOS בקצב 30 הרץ: החיישן הראשון מונוכרומטי ליצירת מפת עומק, בהתבסס על החזר מקרן האינפרא האדום, שמתפקד אף בחושך מוחלט, וחיישן RGB צבעונית ברזולוצית VGA. בנוסף קיים מערך מיקרופונים בקצב דגימה של 16 קילוהרץ.
טכנולוגיית התוכנה מאפשרת זיהוי תנועה תלת־ממדי של גוף מלא, זיהוי פנים וזיהוי קול. התוכנה מזהה את גוף האדם ובונה לו שלד דמיוני ומדויק. הבקר מוגבל למרחק שבין 1.2 ל-3.5 מטר בערך, והשטח הנדרש למשחק הוא בערך 6 מטר מרובע בקירוב.
בנוסף למצלמה מיקרוסופט ציידה את הקינקט במספר אמצעים: 1. חיישן תנועה, השומר שלא תזיזו בזמן המשחק את הקינקט. 2. מנוע המזיז את הקינקט למעלה ולמטה, כדי לראות מילד קטן ועד לאדם גבוה. 3. חיישנים המסתכלים על המשטח שעליו נמצא הקינקט, כדי לוודא שהוא נמצא במקום יציב. 4. מערך של 4 מיקרופונים לשמע חלק וניטרול רעשי סביבה.
השוואת מאפיינים
המידע בטבלה מתייחס לפרטים האחרונים, מידע ישן יותר ייתכן שלא יופיע.
בהשקתה של הקונסולה הייתה גם גרסה פשוטה יותר שנקראת Xbox 360 arcade שבה דיסק קשיח בנפח קטן יותר (20 GB לעומת גרסאות אחרות בהן הנפח היה 60 GB או 80 GB), מה שאיפשר לקנות את הקונסולה במחיר נמוך בכמה מאות שקלים מהגרסאות הגדולות יותר.
בית שמידט (ירושלים)
בית שמידט הוא מוזיאון של יהדות איטליה שהוקם בין השנים 1880–1920 בירושלים. המוזיאון נפתח כדי לשמר את המורשת היהודית של איטליה. המוזיאון הוקם בבניין ששימש בעבר בית ספר קתולי, ותוכנן על ידי של האדריכל הטמפלרי תיאדור זנדל. במגרש יש בניינים נוספים ששימשו בעבר בית חולים ואכסניה לצליינים. בניינים אלה משמשים כיום את קצין העיר של ירושלים ואת בית הכנסת האיטלקי "קונליאנו ויניטו" (בית הכנסת האיטלקי (ירושלים)). בית המוזיאון נקרא בית שמידט על שם האב הקתולי הוינצנטיני פרידריך וילהלם שמידט שהיה בלשן מומחה לשפות שמיות ופעיל מאוד בבית הספר.
ההיסטוריה של המקום
לדיסלאוס שניידר היה פעיל חשוב של הקתולים הגרמנים ודרש שגם הם יפעלו בעיר ירושלים. בשנת 1877, הוא רכש מגרש בירושלים במטרה להקים מרכז גרמני קתולי ראשון בירושלים. ביוזמתה של האגודה הפלשתינאית של הקתולים בגרמניה הוקם המרכז הקתולי. המרכז שימש כאכסניה לצליינים וכמקום למתיישבים חוקרים ולאנשי מדע ורוח. לאחר מספר שנים, בשנת 1886 הוקמו על המגרש שני בניינים גדולים: בית הספר ובית החולים. לשני הבניינים התקבלו אנשים משכילים ובעלי המלצות.
מבנה הבניין וסביבתו
את הבניין תכנן האדריכל הגרמני טמפלרי תיאודור זנדל בעזרת בנאים גרמנים. כל תהליך הבנייה התקיים בין 1880 ל-1920. במבנה המערבי הייתה אכסניה ובה 25 מיטות. בשנת 1925 נבנתה קומה נוספת בבניין זה. את הבניין השני ניהלו נזירות ממסדר גרמני והוא שימש כבית-ספר לבנות, שלמדו בו בתחילה 21 נערות. המבנה עצמו בן שלוש קומות. שתיים מקומותיו שימשו קפלה מעוצבת בסימטריה נאו-רנסאנסית. בית הספר נמצא ברחוב הלל 27 והוא משמש היום מוזיאון יהדות איטליה. בין שני הבניינים הייתה גינה מוקפת חומת אבן ובה שער בחזית רחוב הלל. בגלל המרחק של המבנים ממרכז העיר והרצון להרחיב את המקום ולהקים בו גם בית ספר לנערים, החליטו להעביר את המתחם אל מול שער שכם, שם הוקמה אכסניית פאולוס הקדוש ובית ספר שמידט המחודש. בחזית המבנה של בית הספר מצוי דגם חוזר של קשתות גותיות המהווה דוגמה לסגנון נאו-גותי. בקומה השלישית של הבניין סגנון הבנייה פשוט יותר. הקומה תוכננה על ידי האדריכל היינריך רנרד. בכניסה לקומה השלישית יש קפלה ששימשה כחדר אוכל לצוות. התקרה בה מקושטת בציורי קיר מפוארים.
בית הספר שמידט
לבית הספר הגיע האב הקתולי שמידט שהיה בלשן ומומחה לשפות שמיות. מאחר שפעל רבות בבית הספר, המוסד נקרא על שמו. בית הספר שמידט נבנה בין השנים 1885–1887 כבית ספר קתולי. בית הספר והאכסניה הקתולית נועדו לצליינים גרמנים, והם המפעל הקתולי הגרמני הראשון בירושלים. בתחילת מלחמת העולם השנייה נסגר בית הספר ותלמידיו הועברו למתחם בסמוך לשער שכם. בית הספר והאכסניה נשארו סגורים והיו באחריות הקונסול הספרדי בירושלים. לאחר מלחמת העצמאות הועברו למבנה מספר כיתות מבית הספר "מעלה" עד סיום הקמת המבנה החדש הסמוך למתחם ברחוב הלל 30.
המקום כיום
כיום, בבניין המזרחי יושב קצין העיר של ירושלים. בבניין המערבי נמצא בית הכנסת האיטלקי ״קונילאו ויניטו״ ולידו נמצא מוזיאון יהדות איטליה. המוזיאון נפתח לשם שימור מורשת ההיהדות של איטליה על אדמת ישראל. ייחודו של המוזיאון מתבטא בכך שהוא מיועד לנכסי התרבות של הקהילה האיטלקית. במוזיאון מוצגים תשמישי קדושה, חפצי בית, מסמכים ותעודות היסטוריות מתקופת הרנסאנס והבארוק. בנוסף לכך נמצאים בו 1423 חפצים שהועלו מאיטליה בשנות ה-60.
אנרי דה טולוז-לוטרק
אָנְרִי דה טוּלוּז־לוֹטְרֵק (בצרפתית: Henri de Toulouse-Lautrec; 24 בנובמבר 1864 – 9 בספטמבר 1901) היה צייר צרפתי שנודע בעיקר כמתעד חיי הבוהמה של פריז.
ביוגרפיה
טולוז־לוטרק נולד בעיר אלבי בדרום צרפת למשפחה אריסטוקרטית עתיקה ועשירה. הוא היה בנם היחיד של הרוזן אלפונס והרוזנת אדל דה טולוז־לוטרק, ממשפחת הרוזנים של טולוז שהיו עד המאה ה-13 בין המשפחות המשפיעות ביותר על המלוכה בצרפת. אלפונס ואדל דה טולוז־לוטרק היו בני דודים, שנישאו כחלק ממנהג מקובל במשפחות האצולה הצרפתיות, שנועד לשמר את הרכוש בידי המשפחה. אנרי נולד עם פרכת שמנעה התאחות תקינה של העצמות. בגיל 12 שבר את רגלו השמאלית ובגיל 14 את רגלו הימנית. רגליו הפסיקו לצמוח בעוד שאר גופו המשיך לגדול, וכתוצאה, הוא נותר לקוי תנועה לצמיתות ונמוך קומה – כ־1.50 מטר.
עקב נכותו היה מנוע מלהשתתף בכל פעילויות בני גילו ולכן הקדיש את עיקר זמנו לציור ולאיור, ככל הנראה בהשראת אביו ושני דודיו שהיו ציירים. באותה תקופה הירבה לצייר סוסים. בגיל 17 נטש את לימודיו לאחר שנכשל בבחינות הבגרות, והשתקע בפריז. בגיל 21 פתח סטודיו משלו, ובשנותיו הראשונות כצייר הושפע מאוד מציוריו של אדגר דגה, שהיה שכנו ואותו העריץ. נכותו וחזותו החיצונית מנעו ממנו לקחת חלק פעיל מלא בחיי פריז התוססים והססגוניים של אותה תקופה, והוא היה עסוק בשתייה, בציור ובהתבוננות בחיים שסביבו, אלמנטים שבאו לידי ביטוי ביצירתו. הוא היה לאחד מחשובי הציירים הפוסט-אימפרסיוניסטים ומאיירי האר נובו, ותיעד את חיי הבוהמה של פריז של סוף המאה ה-19. חלק מעבודות האיור שלו התפרסמו במגזין ההומור והסאטירה "לה ריר" ("הצחוק") בשלהי המאה ה-19.
במשך מרבית חייו הבוגרים היה אלכוהוליסט וסבל ממחלת העגבת, בה נדבק כתוצאה מהתרועעות עם פרוצות בפריז. לקראת סוף חייו התמוטט פיזית ונפשית, ואושפז בסנטוריום (בית מרפא). הוא נפטר בגיל 36 באחוזת משפחתו בדרום צרפת כתוצאה מעגבת ואלכוהוליזם, ונקבר לא הרחק משם.
ת"ד (פירושונים)
{{פירושונים|
אנרי דה טולוז-לוטרק
עבודתו
טולוז־לוטרק נודע כ"נשמה של מונמארטר", רובע האמנים שבו התגורר ופעל. הוא נמשך לאווירה הבוהמיאנית של הרובע, ומדי ערב היה משוטט בברים ובמועדונים שהפכו למקום עבודתו הקבוע, ובהם צייר ושתה לשוכרה. ציוריו תיארו את החיים במועדון המולן רוז', כמו גם מועדוני קברט אחרים, תיאטראות, קרקסים, וכן בתי בושת אותם פקד בתכיפות.
ת"ד (פירושונים)
ראו גם
}}
אנרי דה טולוז-לוטרק
עבודתו
ציוריו ניחנו בהסתכלות אובייקטיבית על האתרים ומושאי הציור, שנבעו ככל הנראה מבדידותו. עבודתו הייתה גרפית באופייה, עם צבעוניות רבה המתוחמת היטב בקווי מתאר ברורים. הכרזות הססגוניות שעיצב למועדוני הקברט, על צבעיהן המלאכותיים, לכדו היטב את אווירת המקומות שנועדו לפרסם. בפוסטרים הללו ניכרת גם השפעתם של ההדפסים היפניים.
בחייו הקצרים היה פרודוקטיבי בצורה יוצאת דופן. הוא השאיר אחריו למעלה מ־1,000 ציורים, 5,000 רישומים ו־350 הדפסים וכרזות. בתקופת חייו לא זכה להציג בתערוכות בעלות חשיבות, אולם כיום נחשבות יצירותיו כיצירות מופת, ומוצגות בחשובי המוזיאונים בעולם.
Salvatore
השיר תואר כשיר שנכתב "בהשראת העולם הישן", תוך שתואר גם כ-"סרנדה איטלקית".
רקע וכתיבה
את השיר בדומה ל-"Art Deco", כתבו לנה דל ריי וריק נואלס והוא הופק על ידי דל ריי, נואלס, וקירון מנזיס. דל ריי שוחחה עם הו סטפנס בתוכנית רדיו 1 ב-BBC ואמרה על השיר כי: "זה כנראה השיר היחיד באלבום שלא דומה לאף שיר אחר בו. הוא מעביר תחושה איטלקית, הקשורה לעולם הישן. זה שיר מוזר, אבל אני אוהבת את הפזמון שלו. הוא קולנועי".
ב-16 בספטמבר 2015, השיר שודר בשידור חי ברדיו BBC 1 על ידי דל ריי מפריז, צרפת. האודיו הרשמי של השיר היה אמור לעלות לערוץ ה-Vevo של דל ריי כבר באותו היום, אך לבסוף העלאתו נדחתה. "Salvatore" הועלה לרשתות הזרמות המדיה השונות ב-18 בספטמבר 2015, ביחד עם שאר שירי האלבום.
הצלחה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-40 מיליון השמעות. האודיו של השיר הועלה בשנית לערוץ ה-Vevo של לנה דל ריי ב-12 בדצמבר 2018, תוך שהצליח לצבור למעלה מ-1.5 מיליון צפיות. קליפ לא רשמי של השיר צבר למעלה מ-2.5 מיליון צפיות.
ביקורת
השיר זכה לשבחים מטעם Radio.com, ששיבחו את הביצוע הקולי של דל ריי בו ואמרו כי "לשיר יש סגנון מרומם מאוד, כמעט ערמומי. זה שיר איטי מאוד ביחס לשאר השירים שיש באלבום. בנוסף לכך, יש בו אווירה אפלה מאוד וזאת תוך שיש בו דיבור על סוף גורלי כלשהו".
קרדיטים
הקרדיטים לקוחים מתוך הכתוב באלבום Honeymoon.
"Salvatore" הוקלט באולפני אלקטריק ליידי בניו יורק, עורבב בבניין הירוק בסנטה מוניקה, קליפורניה ותוגבר בגייטוואיי מאסטרינג בפורטלנד, מיין.
בטונג מתחפר
בטונג מתחפר (שם מדעי: Bettongia lesueur; מוכר גם בכינוי האוסטרלי בּוּדִי) הוא מין כיסאי חולדתי קטן דמוי קנגורו בסוג בטונג שאנדמי לאוסטרליה, ובעבר היה אחד ממהנדסי הסביבה הבולטים ביבשת לצד הבילבי הענק עד שהוכחד ממנה. הוא התגלה בשנת 1817 על ידי משלחת צרפתית שמיפתה את חופי אוסטרליה, ולו שלוש תת-מינים.
הבטונג המתחפר נבדל באורח חייו ממיני הבטונג האחרים: הוא בעל יכולת חפירה יוצאת דופן, וחופר באדמה רשת מחילות תת-קרקעיות. הוא גם נוטה לחיות בקבוצות משפחתיות בניגוד לשאר מיני הבטונג החיים בבדידות. הבטונג פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מעשבים, עלים וזרעים. בית הגידול שלו מורכבת מערבות-עשב, דיונות חול או כיסי סבך צפופים.
בעבר, הבטונג המתחפר היה אחד היונקים הנפוצים ביותר ביבשת האוסטרלית כולה; כתוצאה מציד אינטנסיבי והכנסת השועל האדום, הוא הוכחד לחלוטין מן היבשת ושרד במספר איים קטנים במפרץ הכרישים ומול חופי פילבארה. כיום, הוא מושב בהדרגה לטבע ביבשת.
טקסונומיה ותת-מינים
הבטונג המתחפר שייך לסוג בטונג במשפחת קנגוריים חולדתיים לצד 5 מינים נוספים, והייתה לו חפיפה בעבר עם 4 מהם. יש לו 3 תת-מינים: B.l. lesueur שחי ביבשת ונכחד; B.l. graii שחי באיים דורי וברנייר; ותת-מין נוסף ללא שם שחי באיים בארו וברודי.
הגודל והמורפולוגיה משתנים במעט בין תת-המינים: תת-המין היבשתי היה הגדול ביותר, לאחריו תת-המין של דורי וברנייר, ואילו תת-המין של בארו ובודי היה הקטן מבין השלושה.
הבטונג המתחפר מוכר גם בשמו האוסטרלי בּוּדִי, אשר אומץ משפת הניונגר האבוריג'ינית בדרום-מערב אוסטרליה. הוא תואר מדעית בשנת 1824 על ידי חוקרי הטבע הצרפתים ו; השניים העניקו לו את השם המדעי - lesueur, לזכרו של הזואולוג הצרפתי שארל-אלכסנדר לסור (Charles-Alexandre Lesueur), אחד מאנשי משלחת בודן הצרפתית שמיפתה את חופי אוסטרליה בין 1800 ל-1803.
אנטומיה ומאפיינים פיזיים
הבטונג המתחפר הוא יונק קטן וקומפקטי דמוי חולדה, וגודלו כגודל נובחנית. מבנה גופו כדורי וגוצי, עם ראש גדול ונפוח ולוע קצר. הגולגולת שלו רחבה וחרוטית ובעלת חרטום ריבועי וקצר האופייני למיני הבטונג. אוזניו קצרות ועגולות, ועיניו השחורות גדולות וחרוזיות ובולטות היטב על רקע הפנים הבהירות. האף שלו קטן ועגול יותר משל קרוביו. זנבו הארוך עבה במיוחד ודליל בשיער.
רגליו האחוריות שריריות ומפותחות ומאפשרות לו לנתר לגובה רב. גפיו הקדמיות קצרות אמנם, אך הן ארוכות במעט משל בטונגים אחרים ומותאמות היטב לחפירה. כף הרגל האחורית בעלת 2 אצבעות גדולות ועבות ועוד 2 אצבעות סינדקטיליות זעירות; לעומתה, כף הרגל הקדמית בעלת 5 טפרים קצרים וחזקים. אורך ראשו וגופו של הבטונג המתחפר: 40-28 סנטימטרים, אורך זנבו: 30-22 סנטימטרים, ומשקלו: 1.8-0.4 קילוגרם לזכר ועד 1.7 קילוגרם לנקבה. הזכרים נוטים להיות גדולים וכבדים במעט מהנקבות (עד 2 קילוגרם במקרים חריגים).
כסות
הפרווה הצפופה של הבטונג המתחפר בעלת מרקם צמרירי ורך. צבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לבז', צהבהב או אוכרה, כאשר היא חיוורת ובהירה יותר באזור הירכיים והמותניים, ונוטה להתכהות לאפור כהה או לחום-שחרחר בגב ובכתפיים. מכיוון שהפרווה מורכבת משערות צהובות, חומות, אפורות ולבנות השזורות זו בזו, היא בעלת מראה מנומר וגווניה עשויים להשתנות מפרט לפרט. הגרון, החזה, הבטן והזרועות בצבע קרם, שמנת או אפרפר דהוי. הקרסוליים בצבע חום בהיר או צהבהב, ועל הירכיים, יש לעיתים כתם לבנבן עמום. כפות הידיים והרגליים ורודות בדרך כלל ובמקרים מסוימים גם הזנב. צבעו האופייני של הזנב חום-צהבהב בהיר, והוא שעיר ושחור בקצהו. פניו, לחייו וסנטרו של הבטונג המתחפר חומים או אפרפרים, ומצחו וחרטומו לרוב כהים במקצת. השפתיים והאף ורודים, וסביב העיניים והאף יש לו טבעות צהבהבות דהויות. האוזניים אפורות בצידן החיצוני, צהובות או ורודות בצידן הפנימי וכהות בקצוות. מאחר שהבטונג מבלה זמן רב בחפירה באדמת המדבר, צידו התחתון, זנבו ואף פניו עשויים לקבל גוון אדמדם בעקבות החול שהצטבר עליהם.
תפוצה וסביבת מחיה
הבטונג המתחפר אנדמי לאוסטרליה. התפוצה ההיסטורית שלו השתרעה על חלקים נרחבים מהיבשת, וכללה את מרבית אוסטרליה הדרומית ואוסטרליה המערבית (להוציא את אזור קימברלי ורצועת החוף הדרום-מערבית), המחצית הדרומית של הטריטוריה הצפונית, מערב ניו סאות' ויילס ודרום-מערב קווינסלנד. עד אמצע המאה ה-20, הבטונג המתחפר הוכחד לחלוטין מן היבשת בעקבות ציד אינטנסיבי והכנסת טורפים פולשים, וכן מהאיים: בודי ודירק הארטוך. הבטונג שרד ב-3 איים בודדים בחוף המערבי של אוסטרליה ובכך ניצל מכליה מוחלטת: האי בארו (מול חופי פילבארה), והאיים ברנייר ודורה במפרץ הכרישים.
בשלהי המאה ה-21, רשויות השימור האוסטרליות החלו בתוכניות להשבה לטבע של המין; הוא הוחזר לאי בודי בשנת 1993 לאחר שהאי נוקה מטורפים, ובהמשך הובא גם לאי פארו, לאי אלפא ולאיי מונטבלו; העדר טורפים באיים הללו גרמו לאוכלוסייה שלו לשגשג בהם. בנוסף, הוא הוחזר למספר שמורות טבע מגודרות ברחבי היבשת: הייריסון פרונג ולורנה גלן באוסטרליה המערבית, יוקאמורה ורוקסבי דאונס באוסטרליה הדרומית, ושמורת סקוטיה בניו סאות' ויילס.
בעבר, בית הגידול של המין היה מגוון במיוחד וכלל: ערבות עשב, דיונות חוליות, מישורים וגבעות של רוב מדבריות האאוטבק האוסטרלי, וכן יערות אקליפטוס פתוחים עם כרי דשא ושיחים או יערות שיטה דלילים. בית הגידול הנוכחי באיים, מורכב מחורש ים-תיכוני עם פסיפס של דיונות חול קטנות, כדורי עשב ספיניפיקס, כיסי סבך קטנים של מיני הדסיים, וגבעות סלעיות קטנות מאבן גיר או מטרוורטין. הוא נעדר מאזורים עם מצוקים וסלעים גדולים בשל אי יכולתו לחפור בהם.
התנהגות
הבטונג המתחפר הוא יונק פעיל לילה, עם אורח חיים ייחודי השונה משל הבטונגים האחרים: יש לו מערכת חברתית מפותחת יחסית, והוא ידוע ביכולת החפירה יוצאת הדופן שלו; בניגוד למינים האחרים שמסתפקים בקן עשב קטן, מין זה חופר לעצמו באדמה מחילה עמוקה וגדולה שבמרכזה נבנה קן השינה; הבטונג בונה את הקן מעשב, קש וזרדים, שאותם הוא נושא לתוך המחילה באמצעות זנבו הגמיש.
מחילתו של הבטונג המתחפר תלויה בטופוגרפיה ובסוג האדמה; היא יכולה להסתכם במנהרה קצרה ופשוטה, או להיות מפוצלת ומורכבת ולהתפרש על שטח נרחב. רשת המחילות נוצרת במקרים רבים באמצעות הרחבות של בטונגים אחרים, והיא כוללת מפלסים בעומקים שונים, מעברים רבים המקשרים את המחילות זו לזו, ובסביבות 3–120 פתחי יציאה. ברשת מחילות רחבה משתמשים במקביל 20–40 בטונגים, ולכל אחד קן ופתח יציאה אישי. לרוב יש זכר יחיד השולט עליה, ואילו הנקבות חלקן זרות וחשדניות וחלקן בעלות קרבה משפחתית (אם, בת, אחות, וכו') שעשויה לגרום להן לישון יחדיו. אף על פי שהבטונגים המתחפרים חיים יחדיו במחילות, הם יוצאים בשקיעה לתור אחר מזון בנפרד, וחוזרים למחילה לפני הזריחה. הבטונג המתחפר מחפש את מזונו בשטח ביתי קבוע סביב המחילה שאורכו נע בין 60 מטר ל-2 ק"מ, אך כאשר המזון אינו זמין הוא עשוי להרחיק אף יותר.
הזכרים בדרך כלל אגרסיביים כלפי זכרים אחרים שנכנסים למחילותיהם, ואילו הנקבות סובלניות יחסית אחת לשנייה. שני הזוויגים קולניים מאוד, ומשמיעים רפרטואר מגוון של לחישות, ציוצים ונהימות כדי לתקשר עם בני מינם. הבטונג המתחפר מאתר את מזונו באמצעות חוש הריח המצוין שלו, ומשתמש גם ביכולת החפירה שלו כדי להגיע למזון הקבור באדמה.
הבטונג נע בעיקר על רגליו האחוריות, כשהגפיים הקדמיות נמצאות בשימוש כתמיכה כשהגוף נייח או בחפירה. לבטונג הליכה מהירה והליכה איטית; ההליכה המהירה היא דו-רגלית ואופיינית לקנגוריים החולדתיים, ובמהלכה הגוף נטוי כלפי קדימה והגפיים מוחזקות קרוב לחזה, ובמקביל הזנב מתוח לאחור כמשקל נגדי. ההליכה האיטית מחומשת (ארבע רגליים וזנב) ונראית כזחילה, והיא נמצאת בשימוש במהלך החיפוש אחר מזון.
תזונה ויחסי גומלין
הבטונג המתחפר הוא יונק צמחוני, אך מגוון לעיתים קרובות בטרמיטים ובבשר פסולת ימית שנפלטה לחוף. תזונתו הצמחונית כוללת עשבים, עלים, זרעים, פקעות, פרחים, פטריות, פירות (במיוחד תאנים), אגוזים ושורשים; בקרבת מגורי אדם, הבטונג נוהג לפשוט על גינות ושדות ולאכול ירקות ודגן, עובדה שהפכה אותו לשנוא על המתיישבים האירופאים שפעלו להכחידו. כליותיו של הבטונג מותאמות לחסוך בנוזלים, עובדה המאפשרת לו לשרוד באקלים מדברי צחיח. הוא שותה מים לעיתים רחוקות, ומקבל את מרבית הלחות ממזונו.
טורפיו הטבעיים של הבטונג ביבשת אינם ידועים כיוון שהוכחד ממנה לפני שנחקרו יחסי הגומלין. סביר להניח שהוא ניצוד על ידי הדינגו, דורסי לילה ופיתונים; באיים, הטורפת העיקרית שלו היא לטאת הכוח. הטורפים הנפוצים שלו בעת המודרנית היו השועל האדום וחתול הבית שהובאו על ידי האדם ליבשת והיו בין הגורמים העיקריים להכחדתו ממנה.
הבטונג המתחפר היה אחד ממהנדסי הסביבה הבולטים של היבשת האוסטרלית: החפירות הרבות שהותיר אחריו בחיפושו אחר מזון, גרמו לאוורור האדמה ולשיפור ספיגת מי הגשמים, ויצרו מעין טלאים פוריים במדבר בשל התקבצות של זרעים ומים בתוכם. הוא שימש גם כמפיץ זרעים ונבגים באמצעות גלליו, ומערכת המחילות הענפה שיצר שימשה מקלט לבעלי חיים אחרים כדוגמת נמיית כיס מערבית, פוסום אוסטרלי ואפילו הבילבי הענק.
רבייה ומחזור חיים
הבטונג המתחפר הוא יונק פוליגמי, ומתרבה לאורך השנה ללא עונת רבייה קבועה; בתוך מערכת מחילות, הזכר מקים הרמון נקבות ומגן עליו בקנאות מפני זכרים אחרים. הנקבה ממליטה צאצא יחיד לאחר תקופת היריון של 23 ימים. הגור שוהה בכיס עד שלושה חודשים ונגמל בגיל 115 יום; לאחר מכן הוא עוזב את הכיס, אך ממשיך להתלוות לאימו עד יציאתו לעצמאות בגיל 180 יום. הן הזכר והן הנקבה מגיעים לבגרות בגיל 5 חודשים.
אף שהנקבה מתרבה מיד לאחר ההמלטה, היא מקפיאה את התפתחות העובר עד שהגור הקודם יעזוב את הכיס. בשל כך, היא עשויה להיות מטופלת ב-3 דורות צאצאים במקביל: גור מתבגר שגדל מחוץ לכיס, גור זעיר שיונק בכיס, ועובר מוקפא. במקרה שהגור שבכיס מת או נאבד, הנקבה מחדשת את התפתחות העובר המוקפא והוא נולד תוך זמן קצר. הזכר אינו משתתף בגידול הצאצא, אך מאפשר לו לשהות בתוך ההרמון עד יציאתו לעצמאות גם אם הגיע כבר לבגרות. הנקבה בדרך כלל נשארת לחיות לצד אימה במערכת המחילות, וחופרת בה מחילות נוספות לשימוש עצמי.
מצב
הבטונג המתחפר הוא דוגמה קלאסית להשפעה מרחיקת הלכת של האדם על יבשת אוסטרליה. תוך 100 שנה, הוא הפך מאחד היונקים הנפוצים ביותר ביבשת ליונק נדיר ששרד רק על מספר איים בודדים. הירידה הדרסטית במספרו במהלך המאה ה-19 מיוחסת למספר גורמים; ראשית, המתיישבים האירופאים ראו בו כמזיק יבולים הרסני לא פחות מהמכרסמים מהעולם הישן, וניסו להשמיד אותו בכל האמצעים מהאזורים החקלאיים. עדות ליחס של התושבים אליו ניתן למצוא בכתביהם של ג'ון גולד, הרברט פינילסון וזואולוגים נוספים: שנית, המרת יערות לשטחי מרעה, רעיית בקר וצאן, ותחרות על מקורות מזון ומחילות עם הארנבונים והחולדות שהובאו ליבשת על ידי האדם, דחקו אותו בהדרגה לאזור המדבר. השועל האדום וחתול הבית ששוחררו על ידי האדם באוסטרליה, המשיכו לחסל את אוכלוסייתו במדבר, בערבות העשב ובכיסי יער מבודדים והובילו להכחדתו המוחלטת מהיבשת. בנוסף, ההתיישבות האירופאית, הובילה להפסקת השריפות המבוקרות שהוצתו על ידי הילידים האבוריג'ינים וגרמו לייבוש הצמחייה ולפריצת שריפות בר גדולות.
כיום, תוכניות השימור האוסטרליות הובילו לייצוב אוכלוסיית המין. הבטונג המתחפר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), בשל היותו תלותי בתוכניות שימור של רשויות הטבע האוסטרליות. המשמעות היא, שהמין ימשיך להתקיים ביבשת ובאיים כל עוד פקחי השימור יבצעו ניטור קבוע ויוודאו שאין פלישה של טורפים לשמורות הטבע ולאיים שבהם הוא מצוי.
איומים
האיומים העיקריים הנוכחיים על אוכלוסיות הבר של הבטונג כוללים: הכנסה לא-חוקית של טורפים פולשים כדוגמת השועל האדום וחתול הבית, שריפות בר גדולות, ומחלות. חתול הבית גרם גם להכחדת אוכלוסיית בטונגים שהושבה לטבע במדבר גיבסון. חולדות ועכברים מתחרים באיים עם הבטונג על מקורות מזון, אך נחשבים לאיום זניח יחסית, להוציא את האי בודי; באי זה, החולדה השחורה הקשתה מאוד על שרידות המין, אך אוכלוסייתה צנחה בחדות בעקבות פיזור ממוקד של פתיונות ברחבי האי שגם גרם בטעות להכחדת הבטונג ממנו. רעיית יתר של בקר וצאן, ותחרות על מקורות מזון ומחילות עם ארנבונים הם איומים משניים. תנודות קיצוניות באוכלוסיות האיים כתוצאה משינויים אקלימיים נחשבת גם היא לאיום משמעותי.
שימור
התוכנית האוסטרלית להתאוששות מינים, כללה מספר פעולות הקשורות לבטונג המתחפר: הגנה על אוכלוסיות הבר ששרדו באיים דורה, ברנייר ובארו וסביבת המחיה שלהן; הקמת תוכנית לשחזור תפוצת המין ביבשת; הקמת אוכלוסיות שבויות שמהן ישוחררו פרטים לטבע; הכנסה של הבטונג לאיים נוספים בחוף המערבי ולאיים אקולוגים ביבשת (אזור טבעי מגודר); הגנה על אוכלוסיות שהוכנסו מחדש לאזורים שמהן נכחדו בעבר; ביצוע מחקר גנטי לאוכלוסיות השונות; העלאת המודעות לשימור הבטונג בקרב הקהילות המקומיות.
הפרויקט לשימור הבטונג מתקדם בהתאם לציפיות, ומשולב עם פרויקטים של מינים דומים החיים באותו בית הגידול של הבטונג המתחפר, דוגמת וולבי ארנבי אדמוני, וולבי ארנבי מפוספס ובנדיקוט סרוג מערבי. מושבות שבויות קיימות במרכז הרבייה בחצי האי פארון וביוקוקורה. הבטונג הושב לאי בודי הסמוך לבארו ולמספר אתרים ברחבי היבשת (הייריסון פרונג, לורנה גלן, יוקאמורה, רוקסבי דאונס, וסקוטיה), והובא גם לאי פארו, לאי אלפא ולאיי מונטבלו. מתוכננת גם השבה לאי דירק הארטוך מיד לאחר חיסול החתולים באי. באתרי השבה לטבע בדרום ומערב היבשת, הקהילה המקומית משותפת במאמצי השימור (גיוס פקחים למשל). מחקרים גנטיים נמצאים עדיין בראשיתם, אך מצביעים על הבדלים ברמה של תת-מין בין אוכלוסיית האי בארו לבין אוכלוסיות האיים במפרץ הכרישים. אוכלוסיות הבטונג באיים וביבשת, מנוהלים על ידי אחת משתי הסוכנויות הממשלתיות: המחלקה לגנים וחיות בר והמחלקה לסביבה ומשאבי הטבע, או על ידי הארגון לשמירת חיות הבר האוסטרליות.
האוכלוסייה העולמית של הבטונג המתחפר נאמדת בסביבות 19,000-14,500 פרטים, ונתונה לתנודות חדות בהתאם לאקלים.
חיים ז'יטלובסקי
ד"ר חיים ז'יטלובסקי (19 באפריל 1865 – 6 במאי 1943) היה סופר, עיתונאי, מהפכן ופוליטיקאי סוציאליסטי יהודי יליד רוסיה, ההוגה המרכזי של היידישיזם הרדיקלי.