cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרברט סמואל
חזרה בבריטניה
עם שובו לבריטניה בשנת 1925 מונה על ידי ראש הממשלה סטנלי בולדווין לבדיקת הבעיות בקרב אוכלוסיית הכורים. ועדת סמואל פרסמה את מסקנותיה במרץ 1926, והמליצה על רה-אורגניזציה במכרות, אך דחתה את הרעיון של הלאמתם. כן המליצה על ביטול הסובסידיות בענף והפחתת שכר הכורים. המלצות הוועדה היו אחד הגורמים לשביתה הגדולה בשנת 1926.
סמואל שב לפרלמנט בעקבות הבחירות בשנת 1929 כנציג מחוז דרוון. שנתיים לאחר מכן הפך למנהיג המפלגה הליברלית, אחרי לויד ג'ורג', והיה ליהודי הראשון שהנהיג מפלגה גדולה באנגליה. כיהן כשר הפנים בממשלות רמזי מקדונלד. הוא פרש עם מפלגתו מן הממשלה בשנת 1932, ואיבד את מושבו בפרלמנט בשנת 1935.
בשנת 1937 קיבל את תואר האצולה ויקונט, שאותו הוריש לבנו הבכור, אדווין סמואל (1898–1978), ואחר כך לנכדו, פרופ' דוד הרברט סמואל (1922–2014). עם קבלת תואר האצולה נכנס סמואל לבית הלורדים; ה"ויקונט סמואל מהר הכרמל" שימש כמנהיג המפלגה הליברלית בבית הלורדים בשנים 1944–1955. בין תוארי הכבוד שהוענקו לו לאורך שנות פעילותו: אביר מסדר האמבט, אביר מסדר ההצטיינות, אביר מסדר האימפריה הבריטית וחבר המועצה המלכותית המכובדת ביותר של הוד מלכותו.
גם לאחר עזיבתו את ארץ ישראל הוסיף סמואל להיות מעורב בענייני התנועה הציונית, והביע התנגדות למדיניות הספר הלבן השלישי של 1939, שכללה איסור על העלייה ועל מכירת אדמות ליהודים.
סמואל נפטר בשנת 1963. חלק מצאצאיו גרים עד היום בישראל. בכמה ערים בארץ, כגון חדרה, תל אביב, נתניה ועוד, ישנם רחובות הקרויים על שמו וכן שכונת אחוזת שמואל (אחוזה) בחיפה וקריית שמואל בטבריה.
בנו אדווין נישא להדסה, בתו של המחנך, הבלשן והמילונאי העברי יהודה גור (גרזובסקי). בנו של אדווין, דוד, הקים את המחלקה לחקר המוח במכון ויצמן.
דיפלומטיה
דיפלומטיה (באנגלית: Diplomacy) היא אמנות ניהול משא ומתן, בין נציגיהן המוסמכים של קבוצות או אומות שונות. בנוסף לכך, דיפלומטיה במובן בלתי-רשמי וחברתי פירושה גם, שימוש מושכל בטאקט ובתחכום לשוני לצורך השגת הישגים אסטרטגיים, כאשר אחד הכלים הבולטים לכך הוא ניסוח הצהרות באופן מדוד, שקול ובלתי פוגע. הביטוי השגור גינונים דיפלומטיים, מהווה דוגמה לכך. כמו-כן, דיפלומטיה היא תת-תחום אקדמי הנלמד בחוגים שונים באוניברסיטאות, כגון: יחסים בינלאומיים, היסטוריה, מנהל עסקים בינלאומי ומשפטים. המונח מתייחס על פי רוב לדיפלומטיה בין־לאומית, העוסקת הלכה למעשה בניהול היחסים הבין־לאומיים על ידי דיפלומטים מקצועיים, בעיקר ביחסים בין מדינות, בענייני מסחר וביטחון לאומי. במובן זה הדיפלומטיה, בדומה לצבא, היא בבחינת אמצעי ביצוע, ולא מטרה, שדרכו מיישמת המדינה את מדיניות החוץ שלה. למעשה, הדיפלומט אינו אלא שליח מטעמו של הדרג המדיני. דהיינו, הוא אינו רשאי להכתיב מדיניות, ואת המשא ומתן הוא מנהל בהתאם לתכתיבי שולחיו, המדינאים.
רקע כללי
ישנם שני אופנים עיקריים לניהול דיפלומטיה. האופן הפשוט והעתיק ביותר הוא דיפלומטיה דו-צדדית בין זוג מדינות. דיפלומטיה דו-צדדית נפוצה גם היום - בעיקר במאמצים המובילים לכריתת חוזים בין שתי מדינות - והיא העומדת במוקד פעילותן של שגרירויות זרות וביקורים מדיניים. אופן אחר לניהול דיפלומטיה הוא דיפלומטיה רב-צדדית, המתנהלת בין מספר מדינות. ראשיתה של הדיפלומטיה הרב-צדדית הרשמית מתוארכת לקונגרס וינה, שנערך בשנת 1815. מאז, עלתה חשיבות ההיבט הרב-צדדי של היחסים הבינלאומיים. כיום, רוב הסכמי הסחר הבינלאומיים (כגון WTO ו-FTAA), הסכמי בקרת הנשק (כגון NPT) ואמנות סביבתיות (כגון אמנת קיוטו), הם רב-צדדיים. ארגון האומות המאוחדות הוא המוסד החשוב ביותר, אם כי לא היחיד, של הדיפלומטיה הרב-צדדית, המתמקדת בעיקר בענייני שיתוף פעולה בינלאומי במגוון תחומים ובענייני ביטחון קיבוצי.
קיימת דרך שלישית לניהול דיפלומטיה, שניתן לראותה כגרסה אחרת לדיפלומטיה רב-צדדית, והיא דיפלומטיה אזורית: דיפלומטיה רב-צדדית המתנהלת במסגרת חוג סגור של מדינות סמוכות גאוגרפית. בדרך כלל, הדיפלומטיה האזורית משתמשת בכלים דו-צדדיים ורב-צדדיים על מנת להשיג יעדים משותפים.
דיפלומטים ונציגויות דיפלומטיות
דיפלומט הוא מי שעוסק בדיפלומטיה; השם הקיבוצי למספר דיפלומטים ממדינה אחת הוא משלחת דיפלומטית. על פי רוב, בראש המשלחת עומד השגריר, המחזיק בדרגה הדיפלומטית הבכירה ביותר. יש לציין, עם זאת, כי השגרירים המודרניים אינם מחויבים לשבת דרך קבע בשגרירות הממוקמת במדינה המארחת. במצבי עוינות (ר' להלן) השגריר עשוי להיקרא חזרה לארצו, אולם יוסיף להחזיק במשרה ולמלא - אם כי ביעילות פחותה - את תפקידו. במקרה אחר, ייתכן כי המדינה המארחת נתפסת כזוטרה מכדי להקים בה שגרירות עצמאית; כך, למשל, שגרירי מדינות רבות המשרתים בישראל משמשים גם כנציגים הרשמיים של מדינתם בקפריסין או בירדן, מבלי שהם יושבים במדינות אלה. לבסוף, רוב מדינות העולם ממנות שגרירים רשמיים לארגונים בינלאומיים, ובראש ובראשונה ארגון האו"ם.
משלחות ישראל לארגונים בינלאומיים
למדינת ישראל חמש משלחות לארגונים בינלאומיים:
ראשית הדיפלומטיה
יש המתארכים את לידת הדיפלומטיה לערש הציוויליזציה האנושית. מנגנון דיפלומטי שהושתת על שליחים, החלפת מתנות וכללי הטקס בין ישויות מדיניות היה קיים ככל הנראה עוד במזרח הקדום, החל באלף השלישי לפנה"ס, בין מעצמות האזור (בבל, אשור ומצרים) ובינן לבין ישויות קטנות יותר. המסמכים הקדומים ביותר המעידים על משא ומתן דיפלומטי נמצאו בתל אל עמרנה במצרים ומתארים בריתות שנכרתו בין ממלכת מצרים העתיקה לחתים במאה ה-14 לפנה"ס. עדות נוספת לעובדה כי הדיפלומטיה היא עתיקת-ימים מצויה בספר התנ"ך: דוד המלך, שהשתמש בעיקר בכוח הזרוע על מנת להרחיב את ממלכתו, לא בחל בשימוש בדיפלומטיה על מנת לתמרן את השחקנים המרכזיים במערכת הבינלאומית באותה תקופה (ובראשם ארם, עמון, מואב, אדום, פלשת וצידון). כך, ברית האינטרסים שכרת עם צידון - מעצמת סחר ימית - הייתה אחד התנאים שאפשרו את התרחבות ממלכתו. מסופר אף כי דוד שלח משלחת תנחומים לעמון, אותה חשבו העמונים למשלחת ריגול וגזזו בשל כך את זקניהם של חבריה. הייתה זו הפרה של הפרוטוקול הדיפלומטי הנהוג, מה שהוביל לפלישה לעמון.
העדויות הראשונות לקיומם של מנגנונים דיפלומטיים באירופה הן מיוון העתיקה. ואולם, אף על פי שערש הציוויליזציה המערבית מיוחס לתרבות זו, דווקא הדיפלומטיה היוונית הייתה בלתי מפותחת. עיקר עניינם היה בניהול הפוליס, ערי המדינה היווניות, כאשר הברברים - הישויות המדינתיות מחוץ לעולם היווני - לא זכו לתשומת לב הכרוכה בשליחת שגרירים ובניהול משא ומתן. ביחסים שבין ערי המדינה, השליחים (אנגלוס) נשלחו לשליחויות קצרות בלבד, הוחלפו כל שנה, לא היו משכילים (אף על פי שהצטיינו בכושר שכנוע) ולא נהנו מחסינות דיפלומטית. יש הטוענים כי המלחמה הפלופונסית בין אתונה ובנות בריתה לבין ספרטה ובנות בריתה נמשכה מעבר לסיומה המתבקש דווקא משום שהיוונים לא השכילו לנהל משא ומתן מדיני מורכב, הכולל ניתוח הדדי של עמדות הצד שכנגד, התמקחות וניסיונות פשרה.
במהלך ימי הביניים הופיעה הדיפלומטיה בשני זרמים עיקריים. האחד הוא הדיפלומטיה של האימפריה הביזנטית - דיפלומטיה זריזה בין אימפריה הנלחמת על קיומה לבין מדינות השואפות להפילה. הזרם מאופיין במסורת חשאית, המדגישה את הפולחן והטקס הרבה מעבר לנהוג כיום, תוך גילום התפיסה כי האימפריה וקיסרה הם במרכז העולם; השליחים הדיפלומטיים נתפסו כעולים לרגל. הדיפלומטיה של האימפריה הביזנטית הייתה רצופה בחתרנות, בריגול ובהסכמים סותרים, וסופה שקרסה לקראת ראשית המאה ה-15.
הדיפלומטיה המודרנית
הדעה המקובלת היא, כי שורשיה של הדיפלומטיה המודרנית הם במערכת הפוליטית הסבוכה של ערי המדינה בצפון איטליה במאה ה-15. הערים קיימו מערכת מסועפת של סחר בכל רחבי הים התיכון, וסחרו גם זו עם זו. בהדרגה הבינו כי הדרך היעילה ביותר לניהול ענייניהן המשותפים: מלחמה, שיתוף פעולה ומסחר היא באמצעות שליחת סוכנים אשר ישהו דרך קבע בשטח הערים האחרות. העיר מילאנו שיחקה תפקיד מפתח בעניין, ובמיוחד בתקופת שלטונו של פרנצ'סקו ספורצה, אשר ייסד בשנת 1446 את שגרירות הקבע הראשונה ברפובליקה של פירנצה מתוך כוונה לפקח על הנעשה שם ולנהל משא ומתן מטעמו בעת הצורך. הגם שמסורות רבות של הדיפלומטיה המודרנית מקורן באיטליה, ובהן נוהג הצגת כתב האמנה לראש המדינה, יש לזכור כי הדיפלומטיה האיטלקית הצטיינה בהסכמים קצרי מועד, בציניות ובראייה מקיאווליסטית של המציאות.
מאיטליה התפשט המנהג לשאר המעצמות האירופיות. מילאנו הייתה העיר הראשונה ששלחה נציגות לחצר ממלכת צרפת בשנת 1455. עם זאת, שליטי מילאנו סירבו לארח נציגים צרפתיים שכן חששו מפני ריגול ומפני התערבות בענייני הפנים של העיר. ואולם ערי המדינה האיטלקיות הלכו ונכנעו ללחץ ונאלצו לקבל את המשלחות הזרות, בד בבד עם התחזקותן של צרפת וספרד ומעורבותן הגוברת בפוליטיקה הפנים-איטלקית, שהגיעה לשיאה בכיבושה המלא של איטליה בשנת 1527. זמן קצר לאחר מכן הקימו הממלכות האירופיות השונות נציגויות זו בחצרה של זו. ספרד הייתה הראשונה להקים נציגות קבע; בשנת 1487 מינתה שגריר לחצר ממלכת אנגליה. לקראת סוף המאה ה-16 הפכה שליחת משלחות קבע לארצות זרות לנוהג מקובל. יחד עם זאת, קיסרות האימפריה הרומית הקדושה לא שלחה נציגים קבועים, כיוון שאותם דיפלומטים לא היו מסוגלים לייצג את כלל האינטרסים של הנסיכים הגרמנים השונים (שלהלכה היו כפופים לרצון הקיסר, אולם בפועל היו עצמאים לכל דבר).
מוקד התפתחות הדיפלומטיה עבר עתה לצרפת. כינון המדינה הריכוזית בתקופתו של לואי האחד-עשר הביא לכדי ריכוז הסמכות הדיפלומטית בידי הריבון, באופן שימנע מגורמים עצמאיים לכונן מגעים ובריתות המנוגדים לרצונו. בתקופת שלטונו של המלך פרנסואה הראשון (1515-1547) ייסדה צרפת כעשר שגרירויות קבע ברחבי אירופה.
במהלך תקופה זו הלכו והתגבשו כללי היסוד של הדיפלומטיה המודרנית. בראשית המאה ה-17 חיבר ההוגה ההולנדי הוגו גרוציוס (1583-1645) שתי יצירות, דיני הימים (1609) ודיני המלחמה והשלום (1625), שהיו לאבני היסוד של המשפט הבינלאומי הפומבי. גרוציוס, שחווה על בשרו את מלחמות הדת בין הקתולים לפרוטסטנטים, הבין כי ללא משפט - ישרור כאוס. הגותו שמה קץ לאופיה הציני וקצר המועד של הדיפלומטיה האיטלקית.<BR> אדם נוסף שתרם תרומה מכרעת להתפתחותה של הדיפלומטיה המודרנית היה הקרדינל רישלייה (1585-1642), ששימש עד יום מותו כעוצר ממלכת צרפת בזמן נעוריו של לואי השלושה-עשר. רישלייה, מאבות הריאליזם המדיני, טבע את המונח Raison d'etat (היגיון המדינה): התווית מדיניות החוץ באופן המעמיד את יעדי המדינה מעבר לדעותיו ורצונותיו של הפרט, תוך חציית אידאולוגיות והתנגדויות אחרות. ההידברות הרשמית, המאפשרת זיהוי אינטרסים משותפים בצורה בלתי אמצעית, עמדה במרכז הדיפלומטיה של רישלייה, אשר תמך גם במשא ומתן נוקשה, עיקש ומתמשך ובחוזים דיפלומטיים ארוכי טווח. בנוסף, הוא סלד מאי-כיבוד הסכמים שרווח באיטליה, וסבר כי אין טעם במשא ומתן ללא כיבוד הסכמים קודמים.
רישלייה יישם את תפיסותיו בהקמתו של מוסד מהפכני, משרד לענייני חוץ, בשנת 1626. גוף זה נועד לרכז, להנחות ולתאם את פעולות המשלחות הדיפלומטיות של ממלכת צרפת ברחבי היבשת, בהתאם לרצון הריבון. בנוסף, הוא נועד לפרש רצון זה ולסייע לריבון להגדירו במונחים מעשיים. בהדרגה הלכו משרדים אלה ונפוצו בכל רחבי אירופה, ואולם בתקופה זאת לא היו זהים למקביליהם המודרניים, בעיקר משום שהרבו לעסוק גם בעניינים פנים מדינתיים. בריטניה, לדוגמה, החזיקה בשני משרדים בעלי סמכויות חופפות למדי עד שנת 1782. בנוסף, אותם משרדים היו קטנים הרבה יותר: במשרד החוץ הצרפתי, שהיה הגדול באירופה, הועסקו כשבעים עובדים בלבד לקראת סוף המאה ה-18.
הפרוטוקול הטקסי אף הוא עבר מיסוד. הנציגות הדיפלומטית הבכירה ביותר הייתה משרת השגריר. השגריר השתייך בדרך כלל לאצולה הבכירה, אם כי מדינות שנהנו מיוקרה פחותה הסתפקו באדם הנמנה עם האצולה הזוטרה יותר. על פי המוסכמות הקשוחות שהלכו והתפתחו, השגרירים נדרשו לדור במשכנים גדולים ומפוארים, לערוך משתים ולשחק תפקיד משמעותי בחיי החצר של המדינה המארחת. ברומא, שהשירות בה נתפס על ידי השגרירים הקתוליים כיוקרתי ביותר, החזיקו השגרירים הספרדי והצרפתי בפמליות בנות כמאה איש האחת. מקצוע השגרירות היה כרוך בהוצאות רבות גם במקומות יוקרתיים פחות.
הדיפלומטיה הייתה מקצוע מורכב באותה תקופה. שגרירי המדינות דורגו על פי מידרגי חשיבות וקדימות שונים, שעוררו לעיתים קרובות מחלוקות בינלאומיות. המדינות דורגו בהתאם לתואר הריבון; עבור האומות הקתוליות, שליח הוותיקן היה הראשון במעלה, לאחריו שגרירי הממלכות, ולאחריהם שגרירי הדוכסויות והנסיכויות. שגרירי הרפובליקות נתפסו כנחותים ביותר. קביעת סדר הקדימות בין שתי ממלכות שונות נשענה על גורמים שונים ומשתנים, במה שהוביל, כאמור, לעימותים מתמידים.
יסודות הדיפלומטיה המודרנית חלחלו באיטיות גם למזרח אירופה ולרוסיה, והופנמו בראשית המאה ה-18. המערכת הדיפלומטית כולה זועזעה לאחר המהפכה הצרפתית בשנת 1789 והלחימה שפרצה בעקבותיה. לראשונה הופקע ניהול הדיפלומטיה הצרפתית מידיהם של האצילים וניתן לפשוטי העם, אשר שלטו גם במדיניות החוץ של המדינות שנכבשו על ידי צבאותיו של נפוליאון. הלה סירב להכיר בחסינות שניתנה לדיפלומטים, וכלא דיפלומטים בריטים רבים באשמת קשירת קשר נגד צרפת. לא הייתה לו הסבלנות הדרושה למשך ההתנהלות האיטי של הדיפלומטיה הרשמית.
לאחר נפילתו של נפוליאון, במסגרת קונגרס וינה משנת 1815 כוננה מערכת בינלאומית של דירוג דיפלומטי מוסכם, תוך מיסוד - באמנה בינלאומית רב-צדדית - של מוסכמות שונות הנוגעות למקצוע. יחד עם זאת, המחלוקת בדבר סדר הקדימות בין מדינות ובעלי תפקידים נותרה עד לתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, או אז זכתה דרגת השגריר למעמד נורמטיבי ומקובל על הכלל.
הדיפלומטיה החוץ-אירופית
המסורות הדיפלומטית מחוץ לאירופה היו שונות בתכלית. אחת הסיבות לכך היא, כי ערכי הדיפלומטיה המודרנית ומנהגיה תובעים את קיומה של מערכת מדינות השוות זו לזו בעצמתן, בדומה לזו שהתקיימה באיטליה הרנסאנסית או באירופה של העת החדשה. לעומת זאת, באסיה ובמזרח התיכון, סין והאימפריה העות'מאנית סירבו לנהל דיפלומטיה דו-צדדית עם המדינות החלשות שבסביבתן, ולו מפני שראו עצמן כעליונות על כל שכנותיהן. העות'מאנים, לדוגמה, סירבו לשלוח משלחות למדינות אחרות, וציפו כי נציגיהן יטרחו להגיע לקונסטנטינופול, כביטוי להכרתן בעליונות הסולטאן. רק במאה ה-19, עשורים ספורים לפני קריסתה המוחלטת, הקימה האימפריה שגרירויות קבע בערים מרכזיות ברחבי המזרח התיכון. היה זה פועל יוצא של הקולוניאליזם האירופי של המאות ה-18 וה-19, אשר הפיץ ברחבי העולם גם את המסורת הדיפלומטית האירופית.
הדיפלומטיה של המאה ה-20
הקטסטרופה שחוללה מלחמת העולם הראשונה הביאה לקריסתה של הדיפלומטיה האירופית של המאה ה-19 (מקור הקונצרט האירופי), שהתמקדה בעיקר בשימור מעמדם של בתי המלוכה ובהשבתן של מדינות סוררות למשחק הבינלאומי. רבים האשימו את הבריתות החשאיות, את היעדר השקיפות ואת חוסר נכונותם של הדיפלומטים האריסטוקרטים להתחשב בדעת הציבור בתור הגורמים העיקריים שהביאו לפרוץ המלחמה.
לאחר המלחמה עברה הדיפלומטיה שינוי, שהתבטא בעלייה ניכרת בציבוריות שלה ובהתחשבות העוסקים בה בשיקולי דעת הקהל. העיסוק הדיפלומטי נעשה רב-צדדי בהשוואה לעבר, דבר שהתבטא בזינוק אדיר במספרם של ארגונים וועדות בינלאומיות, כשחבר הלאומים הוא הראשון שבהם. נוסף על כך, חלה עלייה בשכיחות פגישות בלתי-אמצעיות בין מנהיגים וראשי מדינות. משרדי החוץ, שניהלו באופן בלעדי את המשחק הדיפלומטי במשך קרוב ל-300 שנים, הלכו ואיבדו את הבלעדיות שלהם: משרדים ממשלתיים לענייני ביטחון, משפטים, סחר והגירה החלו אף הם לעסוק בענייני חוץ, וכמוהם משלחות אזרחיות פרטיות. השיפור המואץ באמצעי התקשורת הביא לתלות גדולה יותר של הדיפלומטים ברצון הריבון, שכן בניגוד לעבר לא יכלו עוד לנצל את התקשורת האיטית כדי לפעול על דעת עצמם. לבסוף, השפה הצרפתית ירדה ממעמדה הבלעדי כ"שפה הדיפלומטית", ונאלצה לחלוק את מקומה יחד עם השפה האנגלית.
חסינות דיפלומטית
הזכויות הדיפלומטיות התגבשו כבר במאה ה-17 באירופה, ונפוצו ברחבי העולם. הן מוסדו באופן רשמי באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים משנת 1961, המגינה על דיפלומטים הממלאים את תפקידם מפני רדיפה משפטית או אחרת מטעם המדינה המארחת. אם הדיפלומט מבצע פשע חמור במהלך שירותו, המדינה המארחת רשאית לגרשו. נהוג לשפוט דיפלומטים מעין אלה עם שובם לארצם.
החסינות הדיפלומטית תקפה גם לגבי "השק הדיפלומטי", או התקשורת שמקיימת השגרירות הזרה עם מדינת האם. בנוסף, אין לערוך חיפוש במסמכיהם של דיפלומטים המגיעים למדינה האם, וכן נאסר לפשוט על שגרירויות זרות במטרה להחרים רכוש או לאסור את השוהים בשטחה. עובדה זו שימשה לאורך ההיסטוריה גורמים מחתרתיים שונים, לרבות פעילי טרור ומהפכניים, בבקשם מקלט מדיני בתוך בנייני שגרירויות זרות במדינתם. בניגוד להנחה הרווחת, המשפט הבינלאומי אינו מכיר בשטח השגרירות הזרה כנמצא תחת ריבונותה של המדינה האורחת.
דיפלומטים כערובה
במקומות אחרים בעולם הונהגה מסורת שאיננה מכבדת את דיני החסינות. באימפריה העות'מאנית, בפרס ובמדינות אחרות במזרח היו הדיפלומטים בבחינת ערובה להתנהגות טובה מצד המדינה ששלחה אותם. אם אותה מדינה הפרה אמנה, או אם בני ארצם התנהגו שלא כשורה, הדיפלומטים נענשו. כך היו הדיפלומטים מנגנון כפייה שבהם השתמשו אותן מדינות על מנת לכפות כיבוד הסכמים ואמנות. רבים רואים במסורת זו בסיס למשבר בני הערובה באיראן משנת 1979. תומכי המהפכה האיראנית ביקשו להעניש את ארצות הברית על ידי כך שכלאו את הנציגים האמריקניים. הנוהג היה מקובל, ככל הנראה, גם באירופה הטרום-מודרנית ובחלקים שונים באסיה.
דיפלומטיה וריגול
המידע שאוספים מרגלים ממלא תפקיד שהולך ונהיה חשוב בדיפלומטיה. הסכמי בקרת נשק יהיו לבלתי אפשרים ללא כוחם של לווייני ריגול וסוכנים המפקחים על כיבוד ההסכם. הריגול הוא כלי מועיל ואף הכרחי לניהול דיפלומטיה יעילה על כל היבטיה, החל מהסכמי סחר וכלה בסכסוכי גבולות.
דיפלומטיה כופה
דיפלומטיה כופה (Coercive Diplomacy), הידועה בלשון היום-יום בתור "לחץ דיפלומטי", היא השימוש שעושים שחקנים במערכת הבינלאומית (ובעיקר מדינות) באמצעים שאינם צבאיים, שתכליתם לכפות על מדינה מסוימת לפעול על פי רצונם. לדוגמה, החלטתן של אחדות ממדינות האיחוד האירופי לסמן באופן מיוחד תוצרת שמקורה בהתנחלויות שביהודה ושומרון, נועדה במידה רבה ללחוץ על מדינת ישראל לפנותן. באופן דומה, מונע האיחוד האירופי מטורקיה להצטרף אליו רשמית בטרם תסכים לאיחוד קפריסין, בניסיון לכפות עליה להיענות לתביעותיו. דיפלומטיה כופה איננה בגדר פתרון קסם, ולעיתים היא עלולה להביא לתוצאות הפוכות מהמקווה: לדוגמה, חרם הנפט שהטילה ארצות הברית על האימפריה היפנית ביולי 1941, אשר נועד במקור להביא לנסיגה יפנית ממזרח סין, גרם ליפנים להכריז מלחמה על ארצות הברית, שראשיתה בהפצצת נמל פרל הארבור.
תחת המונח "דיפלומטיה כופה" נכלל גם השימוש בתמריצים ובפיתויים, אשר נועדו לגרום למדינה מסוימת לפעול באופן שישרת את מטרות מדיניות החוץ של מדינה אחרת. במהלך המלחמה הקרה, ניסו שתי מעצמות העל (ארצות הברית וברית המועצות) לזכות בתמיכתן של מדינות רבות בעולם השלישי, אשר התאחדו בגוש המדינות הבלתי-מזדהות, וזאת באמצעות הבטחת סיוע כלכלי וצבאי נרחב למדינות אלה.
דיפלומטיה במצבי עוינות
במצבי מתיחות מדינית, נהוג להחזיר את הדיפלומטים מחשש לביטחונם האישי. לעיתים ייתכן כי הדיפלומטים יוחזרו גם אם המדינה המארחת היא ידידותית, וזאת בשל החשש שמא גורמים עוינים שונים בתוך המדינה ינסו לפגוע בחברי המשלחת. שגרירים ודיפלומטים בכירים נקראים לשוב למדינת האם לצורכי "התייעצויות" כאמצעי להבעת חוסר שביעות רצון מפעילויותיה של המדינה המארחת. בשני המקרים, נותרת נציגות דיפלומטית זוטרה במדינה, על מנת לנהל את המגעים השוטפים. צעד קיצוני יותר הוא ניתוק היחסים הדיפלומטיים (שדוגמה בולטת שלו היא ניתוק היחסים עם ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים, צעד שנקטו בו רבות ממדינות הגוש המזרחי, וצעד דומה שנקטו רבות ממדינות אפריקה בעקבות מלחמת יום הכיפורים).
הדיפלומטיה איננה ננטשת גם במצבי מלחמה: במהלך מלחמות מתקיימים מאמצים דיפלומטיים רבים, החל מגיוס בעלי ברית, דרך מסעות תעמולה בינלאומיים וכלה בניסיונות להשגת הפסקת אש או שביתת נשק. המאמץ הדיפלומטי בתום המלחמה מתמקד בניסיונות להגיע להסכם שלום עם האויב, או לכל הפחות למצב שבו המציאות הפוסט-מלחמתית תהיה לשביעות רצונה של המדינה.
פעמים רבות נעזרים לשם כך ב"צד שלישי" המשמש כמתווך, תהיה זו מעצמת על בדמותה של ארצות הברית (שפעלה נמרצות במהלכים שהובילו להסכם השלום הישראלי-מצרי), מדינה נייטרלית (כמו הולנד ששימשה כמקשרת בין ברית המועצות לישראל במהלך הנתק בין השתיים, או נורווגיה שהפקידה את שטחה ומתקניה לניהול תהליך אוסלו בתחילת שנות התשעים), ואף גופים בינלאומיים (לרבות האו"ם) על ועדותיהם השונות.
הכרה דיפלומטית
אף על פי שהכרה דיפלומטית מהווה גורם חשוב בקביעת ריבונות משפטית מעמדה אינו בלעדי כפי שמעוגן בסעיף 3 של אמנת מונטווידאו המציין : "קיומה הפוליטי של המדינה איננו תלוי בהכרה מצד מדינות אחרות". עם זאת, רבים מחשיבים הכרה דיפלומטית כאחד מהגורמים החשובים ביותר המשפיעים על הקביעה האם אומה מסוימת מהווה חלק ממשפחת העמים לפחות באופן מוסדי. קבלת הכרה דיפלומטית היא משימה קשה, גם עבור מדינות ריבוניות לכל דבר. עשורים רבים לאחר שנעשתה עצמאית, מדינות רבות סירבו להכיר בהולנד באופן מלא, לרבות אלה שהיו בעלות בריתה הקרובות ביותר. כיום ישנן מספר ישויות עצמאיות ללא תמיכה דיפלומטית רחבה, כשהמשמעותית שבהן היא הרפובליקה הסינית. כמעט כל מדינות העולם אינן מכירות בקיומה העצמאי של הרפובליקה הסינית בטאיוואן, (הדבר בעיקר נובע מלחץ כבד שמפעילה הרפובליקה העממית של סין שטוענת לריבונות על טאיוואן) ורבות מקיימות עמה מגעים עצמאיים אך בלתי רשמיים. ארצות הברית, למשל, מקיימת את יחסיה עם טאיוואן באמצעות שגרירויות דה פקטו, כגון המוסד האמריקני בטאיוואן. לעיתים עשויים להתקיים מגעים גם בהיעדר הכרה דיפלומטית רשמית, כפי שהיו פני הדברים ביחסיה של איראן הטרום-ח'ומייניסטית עם מדינת ישראל.
מדינות נוספות שאינן זוכות להכרה בינלאומית הן אבחזיה, טרנסניסטריה, סומלילנד, פונטלנד, והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. בהיעדר חשיבות כלכלית ופוליטית כמו זו של טאיוואן, האומות הללו מבודדות מבחינה דיפלומטית, ואינן זוכות להכרה רבתי.
תופעה נוספת בנוף ההכרה הדיפלומטית, השואבת את הלאקונה הנ"ל באמנת מונטווידאו היא ההכרה על ידי מספר מצומצם של מדינות בעולם ב-"מדינות-בת" בעיקר להן יש זיקה ישירה, כפי שטורקיה היא היחידה המכירה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, ומשטר האפרטהייד הדרום אפריקני הכיר במדינות השחורים ה"עצמאיות" לכאורה שהקים. במקרים אחדים הכריז בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג על אי תקפות ההכרה במדינות החסות של דרום אפריקה כמו בפרשת נמיביה.
קורי טיילור
קורי טוד טיילור (באנגלית: Corey Todd Taylor; נולד ב-8 בדצמבר 1973) המוכר גם במספרו #8, הוא זמר אמריקאי, הידוע כסולן הלהקות סליפנוט ו-Stone Sour. לטיילור קול בָּרִיטוֹנִי. הוא מתאפיין בשירת הסקרים (Scream) המעורבת שלו.
חייו האישיים
טיילור נולד בדה מוין, איווה, כבכור מבין שלושה ילדים. הוא גדל בבית אמו, בווטרלו, איווה, ולא הכיר את אביו עד סביבות גיל 30. בנעוריו עבר לגור בבית סבתו. בילדותו למשפחתו לא היה כסף וקורי לבש את המכנסיים של בת דודתו. קורי נאנס בגיל 10 על ידי השכן בן ה 16 שלו, בגיל זה גם התחיל לעשן, ובגיל 11 להשתמש בסמים. בגיל 15 התנסה בפעם הראשונה בקוקאין ובבוקר שלמחר מצא את עצמו בתוך הזבל וגילה שחבריו חשבו שהוא מת וזרקו אותו לזבל. הוא התאהב במישהי בסביבות גיל 17 וכאשר הוא נפתח אליה לראשונה היא החליטה שזה יותר מדי ממה שהיא יכולה להתמודד איתו ועזבה אותו, יום לאחר מכן קורי ניסה להתאבד, אך האמא של החברה שלו עברה ליד ביתו והחליטה לבדוק מה שלומו, היא לקחה אותו לבית החולים. בנערותו, טיילור היה חבר בלהקה מקומית בדה מוין - Stone Sour, שאותה הוא ייסד ב-1992 וחזר אליה ביחד עם הגיטריסט המוביל ג'יימס רוט, בזמן התחדשות הלהקה ב-2002.
לטיילור יש בן, גריפין פארקר טיילור (נולד ב-17 בספטמבר 2002) מאשתו לשעבר (ארוסתו דאז) סקרלט סטון. לשני ההורים יש קעקועים תואמים של גריפין לסמל את הלידה של בנם (פירוש שמו), שנעשו זמן קצר לאחר לידתו. טיילור וסטון נישאו במרץ 2004, והתגרשו חמש שנים לאחר מכן. בנובמבר 2009, טיילור נישא לסטפני לובי.
קריירה מוזיקלית
לפני שהצטרף לסליפנוט, טיילור עבד בחנות מין בדה מוין. ב-1997 חברי הלהקה מיק תומסון, ג'ואי ג'ורדיסון ושון קראהאן ניגשו אליו, וביקשו ממנו להצטרף לסליפנוט כסולן. זמן קצר אחרי כן, טיילור הצטרף לסליפנוט, משאיר את Stone Sour בפער- עד להתחדשות הלהקה, שלוש שנים מאוחר יותר. טיילור החליף את מקומו של הסולן המקורי, אנדרס קולספני (Anders Colsefni), שהורד בדרגה לסולן רקע. כאשר טיילור החליף את מקומו של אנדרס, אנדרס לא היה נחוץ ללהקה והיה מתוסכל ולכן עזב את הלהקה זמן קצר אחרי שטיילור הצטרף.
העבודה העיקרית של טיילור עם הלהקה החלה ב-1998, כאשר סליפנוט הקליטה דמו, בהכוונתו של המפיק רוס רובינסון, ועסקה עם חברת ההקלטה Roadrunner Records. בשנת 2000 הגיטריסט המקורי של Stone Sour, ג'וש רנד, פנה אל טיילור עם שירים שרנד עבד עליהם באותה תקופה. טיילור היה מעוניין בהקמה מחודשת של ההרכב, ובסופו של דבר הם היו מוכנים להפיק מערך הדומה לStone Sour המקורי. בזמן שסליפנוט טיילו, טיילור ורנד עבדו ביחד במשך שנה וחצי על כתיבת שירים, עד שהם ראו את השירים שלהם כמספיק חזקים להפקה. כשעבדו תחת "פרויקט X", הקליטו Stone Sour דמו בשנת 2000. פרויקט X הוחלף זמן קצר אחר כך ל-"סופר אגו" (SuperEgo), ומאז הלהקה הקליטה את הדמו Click Here to Exit. לקראת סוף שנת 2000 ההרכב נאלץ שוב לעצור את תוכניותיו בגלל התחייבויותיהם של טיילור ורוט לסליפנוט, וההקלטה איווה (Iowa). ב-2002 הלהקה עבדה תחת שמה המקורי Stone Sour, ובאוגוסט 27, 2002, יצא אלבום הבכורה של הלהקה שנקרא Stone Sour.
בזמן שטיילור "השאיל" ללהקה את כישורי השירה שלו, הוא גם ניגן בגיטרה בארבעה משירי הלהקה שהוקלטו, "Sillyworld", "Through Glass", "Zzyzx Rd." ושיר הבונוס מ-Come What(ever) May, "Wicked Game", שלא לדבר על השיר "Bother", שיר שהופיע בשנת 2002 בפסקול של "ספיידרמן", שתייג רק אותו בתור המבצע. כמה מהשירים המוזכרים הוא מנגן לעיתים קרובות בהופעות חיות ובסולואים באתנחתות בהופעותיהם.
טיילור הופיע כאורח בכמה אלבומים, ביניהם הפרויקט ROADRUNNER UNITED- The All Star Sessions, שם תרם את קולו לשיר "The Rich Man". הוא גם הופיע עם Audacious P, להקת קאברים ל- Tenacious D שכללה אותו לצד הגיטריסט המקורי של סליפנוט- ג'וש בריינארד. בנוסף, תוכנן כי טיילור יתרום את קולו לכל שירי אלבום של אנתרקס אך כתוצאה מקונפליקטים הוא תרם את קולו רק לחלק מהשירים. הוא גם התארח כסולן בשיר "I'm Not Jesus" של אפוקליפטיקה (Apocalyptica) וגם בשיר "A Different world" של להקת Korn.
אישור סחר הוגן
מערכת אישורי הסחר ההוגן של FLO International מכסה תחום גדל של מוצרים כולל בננות, דבש, תפוזים, קקאו, כותנה, פירות יבשים, ירקות ופירות טריים, מיצים, אגוזים, שמני מאכל צמחיים, זרעים, קינואה, אורז, תבלינים, סוכר, תה, ויין.
בשנת 2006 היקף המכירות העולמי של מוצרים בעלי אישורי סחר הוגן הסתכמו בסך 1.6 מיליארד לירות שטרלינג, עליה של 41% בהשוואה לשנה הקודמת.
נכון לדצמבר 2006, 569 ארגוני ייצור ב-58 מדינות מתפתחות היו בעלי אישורי סחר הוגן.
הערות שוליים
Fairtrade certification Fair-Trade-Siegel Reilun kaupan sertifiointijärjestelmä Stiftelsen Fairtrade Max Havelaar Norge Rättvisemärkt 公平貿易認證
אדנאן יאנוזאי
אדנאן יאנוזאי (באלבנית: Adnan Januzaj; נולד ב-5 בפברואר 1995 בבריסל שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באיסטנבול בשאקשהיר ובנבחרת בלגיה.
רקע
אדנאן יאנוזאי נולד בעיר בריסל שבבלגיה, אליה היגרה משפחתו מקוסובו בשנת 1992 כדי שאביו יתחמק מגיוס לצבא היוגוסלבי. משפחתה של אמו של יאנוזאי גורשה לטורקיה על ידי השלטונות היוגוסלביים במטרה לדכא את הדרישה לעצמאות של קוסובו. מאז הכרזת העצמאות של קוסובו ב-2008, מבקר שם יאנוזאי באופן קבוע את משפחתו המורחבת בכל קיץ.
קריירת מועדונים
יאנוזאי החל את לשחק כדורגל בגיל שש במועדון הכדורגל של בריסל ובשנת 2005, בגיל עשר, עבר לאנדרלכט. במרץ 2011, בגיל 16, עבר לאקדמיית הנוער של מנצ'סטר יונייטד מהפריימר ליג האנגלית.
ב-12 באוגוסט 2016 הושאל לעונה אחת לסנדרלנד, אותה אימן מאמנו לשעבר ביונייטד, דייוויד מויס.
ב-12 ביולי 2017 חתם בריאל סוסיאדד.
ב-31 באוגוסט 2022 חתם לארבע שנים בסביליה. ב-3 בפברואר 2023 הושאל יאנוזאי לאיסטנבול בשאקשהיר עד לסוף העונה.
קריירה בינלאומית
אדנאן יאנוזאי רשאי לייצג את נבחרת, המדינה בה נולד, והוא היה יכול לבחור לייצג גם את בשל שורשיו, כמו גם את. בנוסף, יכול היה לשחק גם בנבחרת, אך היא עדיין לא הייתה חברה ב-FIFA כשהתחיל לשחק בקבוצות הבוגרות. ב-23 באפריל 2014 הוא החליט לייצג בסופו של דבר את בלגיה, ב-13 במאי 2014 נכלל בסגל הסופי של בלגיה לקראת מונדיאל 2014. באותו מונדיאל גם שותף במשחקה האחרון של נבחרת בלגיה בכדורגל בשלב הבתים נגד נבחרת קוריאה הדרומית שבו נבחרתו ניצחה 0–1.
את שערו הראשון בנבחרת כבש יאנוזאי בניצחון 0–1 על אנגליה בשלב הבתים של מונדיאל 2018.
יוסף הקומס
יוסף הקומס או יוסף מטבריה היה יהודי מומר בן המאה ה-4 לספירה שחי בצפון ארץ ישראל וניסה לנצר את היהודים תושבי הגליל.
מקורות
המקור היחיד לסיפורו של יוסף הקומס הוא הספר פנריון של אפיפניוס מסלמיס, שם, בחלק המדבר על האביונים (פסקאות 4-12 של פרק 30) הוא מזכיר את סיפורו של יוסף.
תולדות חייו
יוסף נולד בטבריה וחי בימי הקיסר קונסטנטינוס, ממנו קיבל תואר קומס (comes) ואישור לבנות כנסיות בטבריה, ציפורי, כפר נחום ועוד.
על פי אפיפניוס, כיהודי היה בעל משרה רמה (אפוסטול) אצל נשיא הסנהדרין (לפי אפיפניוס היה זה הלל נשיאה אבל כפי הנראה היה זה אביו, רבי יהודה נשיאה השני).
לפי יוסף, כך כתב אפיפניוס, כאשר הלל הנשיא היה על ערש דווי הוא פנה לבישוף טבריה וביקש ממנו שיטביל אותו לנצרות ויעניק לו את המיסטריון (סקרמנט) ובתמורה העניק הלל לבישוף כמות זהב מכובדת. אחרי שלושה ימים נפטר הלל. לפני מותו מינה את יוסף כאחד משני מחנכיו של בנו של הנשיא, שהיה עדיין קטין. בעת היותו מחנך, מצא יוסף בגנזכו של הנשיא את ספרי הברית החדשה בעברית וקרא בהם, אולם עדיין לא השתכנע להמיר את דתו.
ישו הופיע ליוסף בחלום וציווה עליו להאמין בו, כשיוסף סירב - הוא חלה במחלה קשה. אחרי שהבריא ניסה את הנצרות על ידי כך שלקח אדם שהיה מטורף, התווה עם מים את צורת הצלב על פניו של המטורף תוך שהוא אומר ואכן המטורף נרפא. יהודים סברו שאכן הריפוי התקיים אולם הוא נעשה בעזרת שימוש בשם המפורש.
כאשר הגיע לבגרות, מינה אותו הנשיא החדש להיות אפוסטול ומינה אותו להיות גובה המיסים והמעשרות בקיליקיה ואף הממונה על החיים היהודים שם. הוא נתפס שם קורא בבשורות ונלקח לבית הכנסת, אולם הבישוף המקומי חילץ אותו. יוסף התיידד עם הקיסר קונסטנטין, בפניו התוודה כי הוא הפך לנוצרי וזה מינה אותו להיות קומס ואישר לו מימון לבנות כנסיות ביישובי היהודים בגליל.
יוסף חזר לטבריה, שהייתה בירתם של יהודי הגליל, ובנה בה כנסייה בתוך מקדש פגאני שבנייתו לא הושלמה. בסוף ימיו עבר מטבריה לבית שאן, היה היחיד בבית שאן שגינה את האריאניות, על מנת להתחמק ממינוי כבישוף, נשא אישה שנייה אחרי מות אשתו הראשונה.
למרות סתירות ואי-דיוקים בסיפור (ראו מאמרו של ז. רובין), ולמרות העובדה שאין תימוכין נוספים לסיפור, הכריזה הכנסייה הקתולית על יוסף כקדוש. יומו נחוג ב-22 ביולי.
דקס
דקס (באנגלית: Dax) הוא שמו של שיתופן טרילי בדיוני המופיע ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים". דקס הוא בעל חיים המזכיר תולעת בעלת תבונה; הוא בא בימים, וצורתו החיצונית דומה לשבלול; והוא חי בסימביוזה בתוך גופם של שרשרת של טרילים, גזע של חייזרים דמויי-אדם, המשמשים לו כפונדקאים. לאחר שמושתל בניתוח, מתמזג השיתופן עם הפונדקאי שלו, בתהליך שנקרא "התאחדות" ("Joining"), אשר לאחריו הוא הופך לחלק מהותי מהגוף של הפונדקאי שלו, לכל שארית חייו של הפונדקאי. בהתאחדותם, האישיויות של השיתופן והאישיות של הפונדקאי מתמזגות, וכך בעצם נוצרת אישיות חדשה ומובחנת. הטריל המאוחד לוקח על עצמו את שמו של השיתופן כשם המשפחה החדש שלו. לדוגמה, לאחר שהתאחדה עם השיתופן דקס, אזרי טיגאן הפכה לאזרי דקס. לכל פונדקאי בשרשרת יש גישה לזיכרונות של הפונדקאים הקודמים, כמו גם לכישוריהם ולניסיון שצברו במהלך חייהם.
שניים מהפונדקאים של דקס, ג'דזיה דקס ואזרי דקס, מופיעות כדמויות ראשיות בסדרה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9". בסך הכל, לדקס היו כפונדקאים ארבעה גברים וחמש נשים, והוא חי כבר למעלה מ-300 שנים. הוא השתתף בכמה מהאירועים החשובים ביותר בהיסטוריה של מסע בין כוכבים, כגון חתימת הסכם השלום בין הפדרציה לבין האימפריה הקלינגונית וגילוי חור התולעת הסמוכה לכוכב הלכת באג'ור.
לילה דקס
לילה היא הפונדקאית הראשונה של השיתופן דקס. לילה, חברותית ונעימת-מזג, היא האישה הראשונה שנבחרה לכהן בגוף המחוקק של הטריל. היא אימצה לעצמה את המנהג של להצמיד את ידיה מאחורי גבה, על מנת לרסן את תנועות היד המוגזמות שהיו לה, בזמן שנאמה בפומבי (מנהג אשר אותו ירשה ממנה ג'דזיה).
טובין דקס
הפונדקאי השני של דקס הוא טובין, מהנדס ומתמטיקאי בעל שם בהיסטוריה של טריל, שהצליח למצוא פתרון מקורי למשפט האחרון של פרמה. טובין הוא פחדן, ביישן, החש בעיקר מבוכה באירועים חברתיים (אפילו מצוין כי בקושי היו לו חיי מין). הוא נטול דמיון, מאוד עצבני, מעולם לא השתכר, נוהג לכסוס את ציפורניו ולהתנצל שוב ושוב, גם בלי שום סיבה אמיתית.
אמוני דקס
אמוני, הפונדקאית השלישית של דקס, היא מתעמלת אולימפית, מאומנת היטב וגמישה, המסוגלת לבצע תעלולי אקרובטיקה. בטרם אוחדה עם שיתופן, היא חששה כי האיחוד יפגע בריכוז ובקואורדינציה הגופנית שלה, אך בפועל - קרה בדיוק ההפך. כאשר שימשה כשופטת בתחרות אתלטיקה קלה באוניברסיטת מיסיסיפי, היא פגשה את לאונרד מק'קוי הצעיר. אמוני לחצה את ידו, והייתה לה תחושה כי הוא יהפוך לרופא, באומרה: "היו לו ידיים של מנתח".
אודריד דקס
אודריד היא הפונדקאית הרביעית של השיתופן דקס. במהלך חייה היא התקדמה ושימשה כראש הוועדה לסימביוזת הטריל, וילדה לפחות שני ילדים: נימה וגרן. היא נשית, חמה ואימהית. לדבריה, בחירתה לראש הוועדה והולדת בנה הראשון היו הימים המאושרים ביותר בחייה.
טוריאס דקס
טוריאס הוא הפונדקאי הראשון של דקס אשר משרת בצי הכוכבים. הוא טייס ניסוי של מעבורות חלל. בעודו מטיס מעבורת חדשה של צי הכוכבים - המעבורת חוותה כשל קריטי במערכות, שהחלו לקרוס בזו אחר זו, דבר שהוביל לתאונה שעליה שילם טוריאס בחייו. לאחר מותו, מסמכים רשמיים בטריל מעידים כי השיתופן דקס התקיים בקיפאון במשך שישה חודשים, ולאחר מכן הושתל אל תוך גופו של קורזון. אולם, בסופו של דבר מתגלה כי מסמכים אלו הם רק כיסוי של ממשלת טריל, על כך שהשיתופן דקס עבר לפונקאי ג'וראן - רוצח פסיכופת.
ג'וראן דקס
ג'וראן בלאר הוא מוזיקאי מוערך בכוכב הלכת טריל, אשר נבחר לשמש כפונדקאי הבא של השיתופן דקס, לאחר מותו בטרם עת של הפונדקאי הקודם, טוריאס.
קורזון דקס
קורזון דקס הוא הנושא ונותן בהסכמי השלום בין הפדרציה לבין האימפריה הקלינגונית. בעקבות כך, קורזון הפך לדמות ידועה בקרב הקלינגונים, נערץ ומוערך. קורזון הוא אדם קליל וכריזמטי, ועם זאת - יהיר, אנוכי ומניפולטיבי.
קורזון היה החונך של ג'דזיה, בעת שזו הייתה מועמדת לקבלת שיתופן, אולם הוא התאהב בה והדיח אותה מן התוכנית, על מנת להסתיר את רגשותיו כלפיה. עם זאת, כאשר היא הגישה מחדש את מועמדותה - הוא לא התנגד לכך, מאחר שחש רגשות אשמה על שהדיח אותה מלכתחילה.
קורזון הוא הסנדק של דקס, בנו של הקלינגון קאנג. כאשר דקס הצעיר נרצח - ג'דזיה יוצאת עם חבריו הקלינגונם של קורזון - בהם קור - על מנת לנקום את מותו.
קורזון מת כתוצאה מהתקף לב, על כוכב הלכת רייזה. עם מותו, השיתופן דקס הועבר לגופה של ג'דזיה.
וראד דקס
וראד (השחקן ג'ון גלובר), הוא טריל לא מקושר, אשר גונב את השיתופן דקס מג'דזיה, למשך מספר שעות. וראד היה מועמד לאיחוד, אך מועמדותו נפסלה. הוא מכריח את ד"ר באשיר לנתח את ג'דזיה, להסיר מגופה את השיתופן ולהשתיל אותו בתוך גופו, אף כי ידוע כי ניתוק שיתופן מפונדקאי, לאחר שהוטמע בתוכו, יוביל בהכרח למותו של הפונדקאי. מאוחר יותר, דקס מוצא מגופו של וראד, בטרם הטמעתו הסופית, והוא מוחזר אל תוך גופה של ג'דזיה.
בזמן שדקס מחוץ מגופה, ג'דזיה מעירה עד כמה בודדה וחסרת ביטחון היא מרגישה. וראד דקס לעומתה, נראה באותו זמן בעל מוטיבציה גבוהה להמשיך ולהוציא לפועל את תוכניתו הבלתי-מוסרית של וראד, למרות תחושה מתמשכת של ידידות שהוא חש כלפי בנג'מין סיסקו וייתר אנשי הצוות.
ידרין דקס
ידרין דקס (השחקן גארי פרנק) הוא פונדקאי של דקס בציר זמן חלופי, כנוצר כתוצאה ממסע בזמן של הדיפאיינט כ-200 שנה אל העבר. ידרין הוא הנין-רבא של וורף ושל ג'דזיה דקס. קיומו נמחק מן המציאות כאשר הדיפאיינט מצליחה למנוע את התאונה, שגרמה לה לחזור מלכתחילה לעבר, ובכך כל ציר הזמן החלופי הזה - נמנע.
אחמד קטאמש
אחמד סולימאן מוסא קטאמש (נולד ב-1950 באזור בית לחם) הוא סופר פלסטיני המזוהה עם החזית העממית לשחרור פלסטין. היה עצור מנהלית בידי ישראל מעל 8 שנים במצטבר.
ביוגרפיה
נולד ב-1950 באזור בית לחם למשפחת פליטים פלסטינית שמקורה באזור ירושלים.
נעצר על ידי ישראל ב-1 בספטמבר 1992 ובנובמבר הוגש נגדו כתב אישום על סיוע לארגון לא חוקי. לאחר ששופט הורה לשחררו באוקטובר 1993, קטאמש הוחזק במעצר מנהלי במשך 5 שנים ו-7 חודשים, עד 15 באפריל 1998, בלא שהוגש כנגדו כתב אישום. לאחר שחרורו השלים דוקטורט במדע המדינה.
קטאמש הוא ממובילי הזרם הנוקשה בחזית העממית. הוא התנגד לדיאלוג עם יאסר ערפאת ואף נעצר ב-1999 על ידי הרשות הפלסטינית. ב-2001 הוזכר שמו כמועמד להחליף את מנהיג החזית אבו עלי מוסטפא לאחר שזה חוסל בידי ישראל.
ב-2010 לימד באוניברסיטת אל-קודס בירושלים.
ב-21 באפריל 2011 נעצר שוב בידי צה"ל. ב-3 במאי 2011 עמד להשתחרר ואז הוצא נגדו צו מעצר מנהלי לשישה חודשים על ידי אל"ם יאיר קולס, קצין המודיעין של פיקוד מרכז. הצו הוארך שוב ושוב. ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הכיר בקטאמש כאסיר מצפון וקרא לשחרורו המיידי בלא-תנאי. ב-26 בדצמבר 2013 שוחרר קטאמש לאחר שנתיים וחצי במעצר מנהלי.
ג'ון בינג
אדמירל ג'ון בינג (באנגלית: John Byng) (29 באוקטובר 1704 - 14 במרץ 1757) היה אדמירל בריטי, אשר הועמד למשפט צבאי והוצא להורג על שכשל "לעשות ככל יכולתו" בקרב מינורקה, בתחילת מלחמת שבע השנים.
אחמד קטאמש
ביוגרפיה
ב-14 במאי 2017 נעצר שוב והושם במעצר מנהלי ל-3 חודשים.
ג'ון בינג
הכישלון הצבאי עורר זעם רב בבריטניה. בינג נקרא לשוב לאנגליה והועמד למשפט צבאי על שהפר את פקודות הצי. הנוסח של פקודות אלה תוקן זמן קצר קודם לכן, וקבע עונש מוות לקצינים מכל הדרגות אשר לא יעשו ככל יכולתם להכות באויב, הן בעת קרב והן במרדף אחר אוניותיו. בית הדין הרשיע את בינג, והוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-14 במרץ 1757 בפורטסמות', על סיפונה של אה"מ "מוֹנַארְק".
אחמד קטאמש
ביוגרפיה
קטאמש הוא תושב אל-בירה, נשוי לסוהא ברגותי ואב לבת.
יחסי גואטמלה–יוון
יחסי גואטמלה–יוון הם היחסים הדיפלומטיים בין גואטמלה ויוון.
סקירה כללית
יוון כוננה יחסים דיפלומטיים עם גואטמלה ב-2 ביולי 1965. יוון תמכה בתקיפות ביוזמות בינלאומיות למתן סיוע לגואטמלה למען הדמוקרטיזציה של המדינה והגנה על זכויות האדם, והיא גם הקצתה סיוע הומניטרי במספר הזדמנויות. הביטוי העיקרי של היחסים הבילטרליים הוא תמיכה הדדית של מועמדויות בתוך ארגונים בינלאומיים, במיוחד האומות המאוחדות. היחסים הפוליטיים הבילטרליים בין שתי המדינות ברמה טובה מאוד. יש מספר קטן של גואטמלים יוונים החיים בגואטמלה. הסחר בין גואטמלה ליוון הוא נרחב למדי. יוון היא המדינה האירופית במקום ה-7 (שווה ערך ל-5%) שמייבאת מגואטמלה, יותר מאשר צרפת ופולין.
משה יהושע ארלנגר
רקע: רפואת העיניים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בירושלים
בשנת 1882 נוסד בירושלים "בית החולים סנט ג'ון" (בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון בירושלים). בית החולים נוסד ביוזמת חברי המסדר הבריטי המוקדש ליוחנן המטביל (מסדר סנט ג'ון) ופעל במימונם. בית החולים שירת בעיקר את האוכלוסייה הערבית אך גם את היהודית, והטיפול ניתן בו בחינם. בית החולים נסגר בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ולאחר המלחמה חודשה פעילותו.
ב"בית החולים מאיר רוטשילד" פעלה מחלקת עיניים החל משנת 1900, אך מספר המיטות בה היה מצומצם. גם בבתי החולים "שערי צדק" ו-"משגב לדך" טיפלו במחלות עיניים, אך לא רופאים עסקו בכך אלא עוזרים וחובשים. ד"ר אהרן מאיר מזי"א, שעבר לירושלים בשנת 1902 היה בעל ידע במחלות עיניים.
הצורך הדחוף בבית חולים למחלות עיניים בא לביטוי אף בכתב העת חבצלת וזאת עקב הגרענת, שנחשבה למגפה שהטרידה מאוד את תושבי הארץ במשך שנים רבות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה
נולד לאברהם ארלנגר (היה מראשי היהדות האורתודוקסית בשווייץ במאה ה-19 וראש הקהילה היהודית האורתודוקסית בלוצרן) וברטה (לבית הרץ) בלוצרן שווייץ, בן שני במשפחה דתית שלה 13 ילדים (נולדו 15 ילדים, אהרן נפטר בגיל צעיר, יוסף נהרג בתאונת דרכים בגיל 34) ועוד 2 ילדים מאומצים.
ארלנגר למד רפואה בציריך, ברלין וקינגסברג. סיים את לימודי הרפואה בשנת 1906. התמחה במחלות עיניים בברלין.
בירושלים
בשנת 1908 הגיע ארלנגר לארץ ישראל כרופא העיניים היהודי הראשון מטעם הארגון הפרנקפורטאי "למען ציון" (מייסודה של חברת חרדים מפרנקפורט). התיישב בירושלים. ב-1909, נתמנה למנהלו הראשון של בית החולים למחלות עיניים בירושלים. בשנת 1909, טיפל בית החולים ביותר מ-25,000 חולים, כולל 170 ניתוחי עיניים. ארלנגר טיפל בחולים רבים שסבלו מגרענת. בית החולים שכן בבית שכור בשכונת מאה שערים, וכלל 40 מיטות אשפוז. במרפאת בית החולים התקבלו מדי יום חולים לטיפול חינם.
בשווייץ
בשנת 1911 שב ארלנגר ללוצרן. בשנת 1913 התחתן עם גרטה לבית הופבאואר. לזוג נולדו 3 בנות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הציע ארלנגר עם הרב לוינשטיין להקים את ארגון "מגן דוד אדום", שבדומה לארגון הצלב האדום יטפל בפצועים יהודים, כדי שלא ישכבו בצל הצלב.
ארלנגר עמד בראש "תלמוד תורה" והספרייה היהודית.
באפריל 1933 הגיעו בני הזוג ארלנגר לביקור בארץ ישראל.
ארלנגר נפטר בשנת 1963 בשווייץ.
זליג סוסקין
זליג אויגן סוּסקין (25 במרץ 1873, קרים – 26 בפברואר 1959, תל אביב) היה מראשוני התנועה הציונית ואגרונום שפעל כאיש מקצוע בפיתוח ההתיישבות החקלאית. מוכר כאחד ממייסדי נהריה.
קורות חיים
סוסקין נולד ליחזקאל ורחל בכפר צ'ורבש בחצי האי קרים שבאימפריה הרוסית. עם סיום בית הספר התיכון למד במכון החקלאי הגבוה בברלין והוסמך שם כאגרונום. הוא המשיך בלימודים אקדמיים באוניברסיטת רוסטוק וסיים שם דוקטורט בפילוסופיה. במהלך לימודיו היה חבר אגודת הסטודנטים הציונים שייסדו שמריהו לוין וליאו מוצקין. טרם עלייתו ארצה נמנה עם מייסדי "המרכז הציוני" ברוסיה ומייסדי "קרן היסוד".
בשנת 1896 עלה סוסקין לארץ ישראל בשליחות חובבי ציון, לשם ניהול העבודה החקלאית בקרב מייסדי באר טוביה (שכונתה אז "קסטינה", על שם הכפר הערבי השכן). כעבור שנתיים עבר לנהל את נטיעות האקליפטוסים בביצות חדרה וניהל את הכשרת הקרקע לנטיעת הפרדס בגן שמואל.
ב-1898 התלווה אל בנימין זאב הרצל בעת ביקורו בארץ ישראל, ובעקבות זאת נרתם לעריכת מחקרים לבדיקת האפשרויות לחקלאות באזורים שונים בארץ. ב-1903 השתתף בקונגרס הציוני השישי, שם נבחר לוועדה לחקר ארץ ישראל, יחד עם אוטו ורבורג ופרנץ אופנהיימר. במסגרת זו השתתף במשלחת לאל עריש שחקרה את האזור לבקשת הרצל. חלק ממחקריו החקלאיים נערכו בשיתוף פעולה עם אהרן אהרנסון, שעמו ייסד בשנת 1900 משרד לייעוץ והדרכה בתחום החקלאות והמטעים.
בשנת תשי"ח זכה בפרס ישראל למדעי הטבע (חקלאות).
סוסקין נפטר בשנת 1959 בבית החולים הדסה שבתל אביב והובא למנוחות בבית העלמין בנהריה.
העיר נהריה קראה רחוב על שמו.
Eden
Eden (בעברית: עֵדֶן) הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. האלבום יצא לאור ב-9 בנובמבר 1998, על ידי חברות התקליטים איסט וסט רקורדס ואנג'ל רקורדס. כמו כן, מתוך האלבום יצאו הסינגלים; "Eden", "Deliver Me", "So Many Things", "The Last Words You Said" ו-"Dust in the Wind".
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הקלאסיים.
רקע ויציאה
Eden בדומה לאלבומים נוספים של ברייטמן, הופק על ידי פרנק פיטרסון. בארצות הברית, זכה להצלחה רבה כאשר נמכר שם בכ-500,000 עותקים ועל כך, קיבל את תואר הזהב מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA). בסמוך לצאתו של Eden, יצאה ברייטמן לסיבוב ההופעות, "One Night in Eden Tour", שנתמך על גביו.
פרק זמן מסוים לאחר צאתו של Eden, יצא אלבום הווידאו, One Night in Eden.
הקוסם מארץ עוץ - דמויות
להלן רשימת דמויות מתוך העולם הבדיוני של הספר "הקוסם מארץ עוץ", ומסדרות הספרים, סרטי הקולנוע ותוכניות הטלוויזיה שנוצרו בעקבותיו.
דורותי גייל
דורותי וטוטו עפים ביחד עם סופת ציקלון עד לארץ עוץ. הסופה מפילה את דורותי על ביתה על המכשפה המרשעת מן המזרח והורגת אותה. מטרתה של דורותי בסיפור המקורי הוא להגיע לקוסם מעיר האיזמרגד (ברקת) כדי שיחזיר אותה לביתה שבקנזס. חבריה הטובים הם הדחליל, איש הפח והאריה.
שם משפחתה של דורותי גייל נחשף רק בספר השלישי, "עוצמה מעוץ" (Ozma of Oz) ועד אז פשוט קוראים לה דורותי.
אף על פי שבסרט המפורסם משנת 1939 דורותי אומרת את המשפט המפורסם "אין מקום כמו הבית" בסדרת הספרים המקורית בספר מספר שש "עיר הברקת של עוץ" דורותי מחליטה לעבור לגור בארץ עוץ ולוקחת עמה את דודה הנרי ודודתה אם, מכיוון שלא רצתה לעזוב את הדחליל, שבו התאהבה במהלך הספר הראשון, ואף הבטיחה לו שתחזור ותישאר בארץ עוץ לתמיד.
דורותי מופיעה בכל ספרי ארץ עוץ מלבד הספר השני.
הדחליל
"הדחליל" הוא דחליל מדבר שכל גופו מלא בקש. בדרכה של דורותי לעיר הברקת היא עצרה והסתכלה על הנוף בשדה תירס, ואז ראתה את הדחליל שעומד חי באמצע השדה. היא הורידה אותו מהעמוד עליו היה תלוי וצירפה אותו למסעה לעיר הברקת. משאלתו של הדחליל הייתה לקבל מוח מהקוסם הגדול של עוץ, משאלה שלבסוף "הוגשמה" על ידיו. לאחר שהקוסם עזב את ארץ עוץ וחזר למולדתו הוא מינה את הדחליל להיות מושל העיר איזמרגד בשל חוכמתו הרבה. מאוחר יותר הדחליל הופך גם להיות המושל של האי הכסוף. בנוסף לספר הראשון והמקורי של ארץ עוץ מופיע הדחליל בספרים נוספים. הספר התשיעי בסדרה (הדחליל מארץ עוץ) הוא ספר שמוקדש כולו לדחליל ומספר את מסעותיו. הדחליל הוא הדמות הקסומה הראשונה שהופכת לידידה של דורותי והוא נחשב לחברה הטוב ביותר בארץ עוץ, ולאחר מכן גם לאהוב לבה.
איש הפח
"איש הפח" הוא איש שגופו עשוי כולו מפח, לאחר שהמכשפה המרשעת מן המזרח כישפה אותו וגרמה לו לאבד את כל חלקי גופו ולהחליפם בחלקי פח. כאשר דורותי והדחליל היו בדרכם אל עיר הברקת הם נתקלו באיש הפח שהיה חלוד מכדי לזוז. הם שימנו את גופו וסיפרו לו על מסעם. איש הפח שיתף אותם במשאלתו להשיג לב לגופו העשוי פח, וביקש להצטרף עמם למסע לעיר הברקת. לאחר שדורותי הרגה את המכשפה המרשעת מן המערב וחזרה לקנזס, ולאחר שאיש הפח "קיבל" את הלב בו חפץ, הוא הפך למלך של ארץ הווינקיס שהעריצו את טוב לבו ורצו בו כמלכם. בספרי ההמשך מצוין ששמו האמיתי הוא "ניק צ'ופר" (מהמילה האנגלית Chop = לחתוך, שמרמז על מקצועו כחוטב עצים).
האריה הפחדן
האריה "הפחדן" פגש את דורותי, הדחליל ואיש הפח כאשר היו בדרכם אל עיר הברקת. הוא סיפר להם על משאלתו להיות אמיץ כמו שמלך החיות אמור להיות. הוא הצטרף למסע אל עיר הברקת ושם זכה באומץ כפי שחפץ. לאחר שהרג עכביש ענק שעשה ביער נזקים חמורים ביותר, המליכו אותו החיות למלך היער.
טוטו
טוטו הוא כלבהּ של דורותי שמגיע איתה לארץ עוץ. טוטו שונה משאר החיות בארץ עוץ מכיוון שהוא אינו מדבר כלל - לפחות כך מבין הקורא עד הספר השמיני בסדרה, שם טוטו מתחיל לדבר לראשונה, וכאשר הוא נשאל מדוע הוא לא עשה זאת עד עכשיו הוא אמר "לא היה לי שום דבר חשוב לומר".
שאר B1
שאר B1 (בצרפתית: Char - טנק) היה טנק כבד מתוצרת צרפת, שפיתוחו החל בשנות ה-20, והוא השתתף במלחמת העולם השנייה.
בעת המערכה על צרפת ב-1940, השאר B1 נחשב לאחד הטנקים החזקים והעוצמתיים בשדה הקרב, הודות לשילוב של כוח אש ומיגון; הוא היה מצויד בתותח בקוטר 75 מ"מ בתובה ותותח 47 מ"מ בצריח, ושריונו העבה היה כמעט חסין לאש הטנקים הגרמנים והתותחים נגד-טנקים שלהם. אולם ה-B1 סבל מלא מעט ליקויי תכנון, שהיו תוצאה של חשיבה מיושנת שלא תאמה את שדה הקרב המודרני, דוגמת מהירות נסיעה הנמוכה, והצריח בו היה רק איש צוות אחד, שעליו היה לטעון, לכוון את האש, לתת פקודות לנהג וכיוצא בזה. תכנונו של השאר B1 השפיע על פיתוחו של הטנק הבינוני M3 לי האמריקני.
לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים, נפלו שלל מספר רב של טנקי שאר B1 בידי הוורמאכט, שהכניסם לשירות מצומצם בשם Panzerkampfwagen B-2 740 f.
אטביזם
המונח אטביזם (שמקורו במילה הלטינית atavus ומשמעותו; אב-קדמון) מציין נטייה לחזור אחורה לתכונה של אבות קדמונים. אטביזם הוא נסיגה אבולוציונית בין אם ממשית או משוערת, כגון תכונות שמופיעות מחדש לאחר שנעלמו לפני דורות. אטביזם מתרחש משום שגנים של תכונות פנוטיפיות שהיו קיימות בעבר נשמרים לעיתים קרובות ב-DNA, למרות שאינם באים לידי ביטוי בחלק או ברוב האורגניזמים שאוחזים בהם.
דוגמאות
דוגמאות שנצפו כוללות:
אטביזם נצפה גם אצל בני אדם. לדוגמה, אצל תינוקות שנולדו עם זנב קטן. אפשר גם לראות לכך עדות בבני אדם בעלי שיניים גדולות בדומה לאלו של קופים אחרים.
אטביזם בהיסטוריה
במשך פרק הזמן שבין קבלת האבולוציה והופעת ההבנה המודרנית של גנטיקה, אטביזם שימש בהסברת חזרתה של תכונה מסוימת באינדיבידואל אחרי מספר דורות של היעדרותה. מקרה כזה שמתגלה באינדיבידואל מכונה לעיתים קרובות "נסיגה". במונח זה משתמשים בדרך-כלל בהקשר להופעתן מחדש של תכונות פרימיטיביות באורגניזמים באופן בלתי צפוי.
המושג אטביזם נשמע רבות מפיהם של דרוויניסטים חברתיים, אשר טענו כי גזעים נחותים הפגינו תכונות אטביסטיות, וייצגו תכונות פרימיטיביות יותר מאשר אלו של בני גזעם. הן המונח אטביזם, והן תאוריית החוק הביוגנטי של הקל, רווים מושגים של אבולוציה במשמעות של התקדמות, של צעידה לקראת מורכבות גדולה יותר ויכולת גבוהה יותר.
הקרימינולוג האיטלקי צ'זארה לומברוזו השתמש במושג אטביזם כחלק מההסבר האינדיבידואליסטי של הגורמים להידרדרות לפשיעה, בשנות השבעים של המאה ה-19. הוא ניסה לזהות תכונות נפוצות בקרב פושעים ותייג את אלו שמצא כאטביסטיות, תכונות "נסיגה" אשר קבעו התנהגות פושעת "פרימיטיבית". עדותו הסטטיסטית והסברה שתכונות פיזיות קובעות פשיעה בלתי-נמנעת (רעיון זה קרוב בהשקפתו לאאוגניקה) הופרכו זה מכבר, אולם הרעיון שתכונות פיזיות עשויות להשפיע על הסבירות להתנהגות פושעת עדיין רווח בחוגים מסוימים.
הרעיון שבאופן כלשהו ניתן להביא לידי אטביזם באופן מצטבר על ידי רבייה סלקטיבית, הוביל לשחזור גזעים שנכחדו כגון שור הבר. גזע זה פותח מגזעים קדמונים בעלי תכונות פרימיטיביות נבחרות, בניסיון "להחיות" את שור הבר הנכחד.
אזכורים תרבותיים לאטביזם
המונח אטביזם מאוזכר לעיתים אף בדיונים על תרבות. מקצת מהמדענים החברתיים מתארים את חזרתן של נטיות ישנות, "פרימיטיביות יותר" (לדוגמה, דעות לוחמניות, הזדהות שבטית, וכדומה – כל דבר המרמז על אווירה חברתית ופוליטית, אשר אופיינית לתקופה שלפני אלפי שנים) כ"אטביסטית". "אטביזם חוזר ונשנה" הוא כינוי נפוץ לאמונה, שאנשים בעידן המודרני מתחילים לחזור לצורות חשיבה וצורות התנהגות שנחשבות נסיגה לזמנים עברו. בייחוד משתמשים בזה הסוציולוגים בהקשר לאלימות. מרקסיסטים מתייחסים למעמדות הפרה-קפיטליסטים (כגון מעמד האיכרים, אריסטוקרטיה והמעמד הבורגני-זעיר) כ"אטביסטיים" על מנת לציין, שאינם מתאימים לחלוקת המעמד הדו-קוטבית (בורגנים/פרולטריון) של החברה הקפיטליסטית המודרנית. על-כן, מרקסיסטים רואים בהם כוח ראקציונרי שינסה לעצור לא רק את הסוציאליזם, אלא אף את תהליך הבורגנות עצמו.
תת-התרבות הנאו-פגאנית משתמשת גם היא באותה טרמינולוגיה ("אטביזם" או "אטביזם חוזר ונשנה") על מנת לתאר כיצד מדינות מערביות, מודרניות חוות את שקיעתה של הנצרות ועליית תנועות דתיות, ששואבות השראה מדתות פגאניות, אשר היו קיימות לפני מאות שנים. יש המציינים לשבח את הופעת התנועה לאיכות הסביבה, את המחקר המדעי, ואת הליברליזם החברתי, אשר תורמים באופן הולך וגדל לחברה חילונית, כזו שהרגשות הדתיים בה נקשרים לעיתים קרובות יותר עם הבעת הערכה לעולם הפיזי ולא יוצאים נגדו. לעיתים קרובות, שימוש במונחים אלו בהקשר לרוחניות אלטרנטיבית או בהקשר מיסטי מרמז על שימוש באלימות על מנת להביע את ההשקפות הדתיות המשתנות – לדוגמה, בספר "אדוני הכאוס" גל של שריפת כנסיות ברחבי סקנדינביה תואר כחלק ממגמה זו, משום שרוב מבצעי העבירה הגדירו עצמם "פגאנים" אשר מבקשים למגר את מה שהם מכנים דיכוי דתי של מאות שנים על ידי הנצרות.
אטביזם הוא מונח מפתח בהסבר של ג'וזף שומפטר למלחמת העולם הראשונה במאה ה-20 של אירופה הליברלית. הוא תומך בגישה הליברלית של יחסים בינלאומיים אשר גורסת כי קהילה בינלאומית אשר מושתתת על מסחר תימנע ממלחמה בשל ההרסנות והעלות היחסית שלה. הסיבה שלו למלחמת עולם ראשונה נעוצה ב"אטביזם", ובעטיו, כך הוא טוען, שרידי הממשל באירופה (הקיסרות הגרמנית, האימפריה הרוסית, האימפריה העות'מאנית, והאימפריה האוסטרו-הונגרית) דחפו את אירופה הליברלית למלחמה, ולא המבנה הליברלי של היבשת גרם לזה. הוא השתמש ברעיון זה על מנת לומר כי ליברליזם ומסחר ימשיכו להוות השפעה משככת ביחסים בין מדינות, וכי מלחמה לא תעמוד על הפרק בין אומות שבנויות על קשרי מסחר.
פול ג'ונסון בספרו "היסטוריה של יהודים" רואה את האטביזם בעלייתם של החשמונאים לשלטון בקרב היהודים במאה ה-2 לפנה"ס במסגרתה החזירו החשמונאים אמונות והתייחסות מקודשת לבית המקדש ולכל מה שקשור אליו.
א-זיתונה
א-זיתונה (בערבית: الزيتونة, תרגום: "הזית") היא מועצה מקומית פלסטינית בנפת רמאללה ואל-בירה, שנוסדה בשנת 2005 כתוצאה ממיזוג של הכפרים אבו שוחידים ואל-מזרעה אל-קיבאלייה. בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית א-זיתונה 7,921 תושבים, לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
המועצה שוכנת בגובה של בין כ-750 מטר מעל פני הים לכ-550 מטר, דרומית לכפר כובאר וממערב לכפרים אבו קש, ביר זית וסורדא.
אטימולוגיה
משמעות שם היישוב "אל-מזרעה אל-קיבאלייה": "מזרעה" הוא "החווה" בערבית והתוספת "קיבאלייה" "הדרומית", נועדה להבחינו מ"מזרעה" נוספת באזור, ממזרח, המכונה "מזרעה א-שרקיה", "אלשרקיה" (המזרחית).