cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המטבח של ערביי ארץ ישראל
אכילה בחוץ
בתי קפה או "מַקְהַה" מגישים משקאות חמים ומשקאות קלים, ובדרך כלל מוגבלים ללקוחות הגברים - הלוקחים חלק בפעילויות פנאי כגון: משחקי קלפים או שש-בש ועישון נרגילה. חנויות מתיקה או "מאחל אל-חילוויאת", ניתן למצוא בשווקים של ערים ועיירות גדולות, הם מציעים מגוון רחב של דברי מתיקה שנפוצים אצל הפלסטינים, כגון, כנאפה, בקלאווה ועוגיות בטעם אניס. לעיתים קרובות חנויות משפחתיות מציעות לפחות סוג אחד של דברי מתיקה שהם עצמם יצרו. העיר שכם מפורסמת במיוחד בעולם בשל הממתקים הערבים המשובחים שלהם, ובעיר יש כמה מחנויות המתיקה העתיקות ביותר בארץ ישראל.
משקאות קלים
משקאות קלים נפוצים בבתים פלסטיניים ובעיר רמאללה אף יש מפעל לייצור בקבוקים של קוקה-קולה, ואילו בעזה, חברון ושכם יש מרכזי הפצה. מפעל פפסי קולה בעזה נסגר ב-2007.
מי ורדים או מי נענע הם משקה נוסף שבדרך כלל מוסף לממתקים והמנות הפלסטיניות. עם זאת, הוא זה גם משקה פופולרי בפני עצמו, ונתפס כמרענן בקיץ הלוהט. עשבי תיבול כגון מרווה יכולים גם להיות מבושלים עם מים ליצירת משקה שמשמש לעיתים למטרות רפואיות. משקה חם עשוי מחלב ממותק עם סחלב מעוטר באגוזי מלך, פיצפוצי קוקוס וקינמון, ידוע כסחלב והוא מוגש בעיקר בעונת החורף.
קפה ותה
שני משקאות חמים שהפלסטינים צורכים הם: קפה, שמוגש בבוקר ובמשך כל היום, ותה אשר לעיתים קרובות שותים אותו בערב. תה בדרך כלל מתובל בנענע או "מרמיה" (מרווה). הקפה המבוקש ביותר הוא בדרך כלל קפה טורקי או קפה ערבי. קפה ערבי דומה לקפה טורקי, אך הוא מתובל בהל והוא בדרך כלל לא ממותק.
בקרב הבדואים ורוב הערבים ברחבי אזור ארץ ישראל, קפה מר, המכונה "קָהוָוה סאדה" ("קפה פשוט"), היה לסמל של הכנסת אורחים. מזיגת המשקה הפכה לטקס; זה בדרך כלל כולל את המארח או בנו הבכור שנע בסיבוב בכיוון השעון בין האורחים - שהסטטוס שלהם נקבע על ידי גילם ומעמדם - ומוזג קפה לכוסיות קטנות מפליז. כאורח, זה נחשב "מנומס" להסכים רק לשלוש כוסות קפה ואז לסיים את הכוס האחרונה בלאמר "דאימן", כלומר "תמיד", כשהכוונה בפועל "שתמיד יהיה לך את האמצעים להגיש קפה".
משקאות חריפים
משקה חריף שנצרך בקרב הפלסטינים הנוצרים והרבה מהמוסלמים הפחות אדוקים הוא ערק. הערק הוא משקה אלכוהולי טהור בטעם אניס, המעורבב עם מים כדי לרכך אותו ולתת לו צבע לבן שמנת. הוא נצרך במהלך אירועים מיוחדים כגון חגים, חתונות, ומפגשים או עם "מֶזֶה". בירה היא גם משקה נצרך ובכפר הפלסטיני טייבה שבאזור בנימין יש את מבשלת הבירה היחידה בגדה ובעזה. בנוסף לבירה רגילה, מבשלת הבירה מייצרת בירה נטולת אלכוהול למוסלמים דתיים.
ארוחות חג
ישנו הבדל חד בין המנות הפלסטיניות הנאכלות על בסיס יומי בהשוואה לאלו המיועדות לחגים - הכוללים משפחה ואירועים דתיים למוסלמים ולנוצרים.
רמדאן
בעבר, במהלך חודש צום הרמדאן, ה"מֻסַחִר" של העיירה היה צועק ומתופף בתוף שלו כדי להעיר את תושבי העיר לארוחת ה"סוחור" ('שחר') - בדרך כלל בשלב מוקדם מאוד בבוקר, החל מ-4:00-6:00 בבוקר. הארוחות הנאכלות בשעה זו בבוקר הן קלות וכוללות: לבן, גבינה, לחם וביצים מטוגנות או מבושלות יחד עם נוזלים שונים לשתייה. קריאת המואזין לתפילת שחר מסמנת את תחילתו של ה"סואן" (הצום).
המונח אפטאר מקבל משמעות שונה בחודש הרמדאן שבו הוא משמש כדי לתאר את 'שבירת הצום' בניגוד למשמעות הרגילה שלו של ארוחת בוקר. אפטאר מתחיל במרק, שנעשה מעדשים או ירקות או פריקה. שורְבָּת פריקה ("מרק פריקה") עשוי מחיטה ירוקה סדוקה המבושלת במרק עוף. ישנו מגוון רחב של ארוחות המוגשות במהלך האפטאר, החל מצלחות קטנות או קערות של מנות מבוססות ירקות או "סנייה" (צלחות או מגשים גדולים) של בשר מסוים. מנות קטנות הנפוצות על שולחן ארוחת הערב הן "במיה" - שם לבמיה ברסק עגבניות, מלוח'יה - תבשיל מלוכיה - או "מקאלי", מערך של עגבניות מטוגנות, חצילים, תפוחי אדמה, פלפלים וקישואי זוקיני. פילאף או פריקה פשוט בדרך כלל מוגשים לצד הבשר בארוחת הערב. כל משפחה מכינה מנות אקסטרא על מנת לכבד את שכניהם ואת אלו פחות ברי המזל - שחייבים לקבל את אותו המזון שנאכל בבית.
חג הקורבן
חג הקורבן או עיד אל אדחא הוא מועד לציון העלייה לרגל למכה הנקראת החג', כחלק ממנהג החג נהוג לשחוט כבש או כל בהמה אחרת ולהכין מבשרה לסעודת החג.
המאכל המאכל המרכזי לחג הוא בשר כמו המחרוף, שהוא כבש טחון על האש עם חומוס. בנוסף לצריכת הבשר בחג נוהגות מספר משפחות מוסלמיות לצרף לסעודה מיני מתיקה בהם עוגת שמנת ממולאת באגוזים.
הוראת שעה
הוראת שעה היא חיקוק שתוקפו הוגבל בזמן מראש. זאת, להבדיל מיתר החוקים והתקנות, שעומדים בתוקף כל עוד לא בוטלו או תוקנו. בדרך כלל, הדבר נעשה כדי לאפשר לבחון את יישומה של החקיקה עד לקביעתה כהסדר קבוע.
היסטוריה
הוראת השעה הראשונה בישראל נקבעה בחוק המעבר (הוראת שעה), התש"ט-1949, שנחקק ב-6 באפריל 1949, ובו נקבע כי סמכויותיו של הנשיא יועברו ליושב ראש הכנסת בעת שהוא שוהה בחו"ל. מילוי מקומו של הנשיא טרם הוסדר אותה שעה, ומאחר שהנשיא עמד לצאת לחו"ל, נוצר צורך בהסדרת הנושא. מאוחר יותר נקבעו ההוראות בדבר מילוי מקומו של נשיא המדינה בחוק רגיל, וכיום הן מעוגנות בחוק יסוד: נשיא המדינה.
בדרך כלל, הליך חקיקתה של הוראת שעה אינו שונה מהליך החקיקה הרגיל: חוק שהוא הוראת שעה נחקק ככל חוק אחר, ותקנות שהן הוראות שעה מותקנות ככל תקנה אחרת. עם זאת, במספר חוקים נקבעו מנגנונים שמאפשרים את הארכתם בדרכים אחרות. בחוק טל ובחוק האזרחות והכניסה לישראל נקבע מנגנון שאפשר את הארכת הוראת השעה בצו באישור מליאת הכנסת. תוקפם של חוקים אלה אכן הוארך בדרך זו, ואולם כשרצתה הממשלה להכניס תיקונים בחוק האזרחות והכניסה לישראל במסגרת הארכת הוראת השעה, היה עליה לעשות זאת בהליך החקיקה הרגיל. מנגנון אחר נקבע בחוק פיקוח אלקטרוני על משוחררים בערובה ומשוחררים על-תנאי ממאסר (הוראת שעה), ולפיו השר לביטחון הפנים יכול היה להאריך את תוקפה של הוראת השעה בצו באישור ועדת המדע והטכנולוגיה. מאחר שההליך היה חריג, נקבע כי ניתן להאריך בדרך זו את תוקפה של הוראת השעה רק פעם אחת, ולתקופה שלא תעלה על שנה. הארכת החוק בפעם השנייה הייתה בהליך חקיקה רגיל.
הטעמים לשימוש בהוראת השעה
השימוש בהוראות שעה נעשה משלושה טעמים עיקריים: לעיתים החקיקה בהוראת שעה נעשית מיותר מטעם אחד, כמו החקיקה בנושא נגיף הקורונה החדש שהייתה הן נקודתית לנגיף מסוים, הן לתקופת ניסיון עד להתבהרות המצב והן בעייתית בשל הגבלות זכויות האזרח.
תקופת תוקפה של הוראת שעה
מעצם טיבה של הוראת שעה, תקופת תוקפה היא חודשים ספורים או שנים ספורות. עם זאת, כמה מהוראות השעה בישראל נשארו בתוקף במשך שנים רבות. כך, למשל, הוראת השעה המעמידה את תקופת השירות בצה"ל של גברים על 3 שנים, שנכנסה לתוקף ב-18 ביוני 1995, והוארכה לאחר מכן 14 פעמים, עד לביטולה בשנת 2013.
לעיתים פוקע תוקפה של הוראת שעה, וכעבור זמן מה הוא מוארך למפרע ממועד הפקיעה. מצב זה, הנובע מטיפול לקוי בהארכת התוקף של הוראת השעה, גורם לחוסר בהירות בתקופה שבין פקיעת התוקף לבין הארכתו, מפני שלא ברור האם המחוקק החליט בפירוש שאין לו עניין יותר בהוראת שעה זו, או שבכוונתו להאריכה. תקנות מס הכנסה (שיעור המס על הכנסה בעד עבודה במשמרות), תשמ"ז-1986, הותקנו בשנת 1986 בתוקף לשנה אחת, ומדי פעם הוארך תוקפן לשנה או שנתיים נוספות, כשפעמים אחדות ההארכה נעשתה למפרע.
הוראת שעה לתיקון חוק יסוד
חוקי יסוד הם הדרך שבחרה הכנסת לשם גיבוש הדרגתי של חוקה לישראל. אף שחוקה מתאפיינת ביציבות יחסית לחקיקה רגילה, חוקי היסוד עברו שינויים רבים, ולא רק תוקנו בהוראת שעה, אלא אף נחקק חוק יסוד כהוראת שעה.
בשנת 2009 נחקק כהוראת שעה, חוק־יסוד: תקציב המדינה לשנים 2009 ו־2010 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), שנועד לאפשר חקיקת תקציב דו־שנתי, בניגוד לחוק־יסוד: משק המדינה, שבו נקבע "התקציב יהיה לשנה אחת".
פסק־דין של בג"ץ, שניתן ב־23 במאי 2021, עסק בעתירה שביקשה להורות על בטלותו של תיקון מס' 50 לחוק־יסוד: הכנסת, שבו נקבעו, בהוראת שעה, הוראות ביחס לתקציב המדינה לשנת הכספים 2020. לפי הכרעת רוב ההרכב, בחקיקת הוראת שעה זו נעשה שימוש לרעה בסמכות המכוננת של הכנסת, ובפעם הראשונה במשפט הישראלי נפסל חוק יסוד:
שילוש דלוני
בגאומטריה חישובית, שילוש דלוני או "תילות דלוני" של קבוצת נקודות במישור הוא שילוש של קבוצת הנקודות (כלומר, חלוקה של הקמור של קבוצת הנקודות למשולשים כך שכל הנקודות בקבוצה הן קודקודים של המשולשים) כך שאף נקודה אינה נמצאת בתוך המעגל החוסם אחד מהמשולשים. תכונה זו של השילוש הופכת אותו לאופטימלי, מבחינות מסוימות, משום שהיא מבטיחה שהמשולשים שירכיבו את השילוש יהיו עבים ושמנים, ולא ארוכים ודקים.
הגדרה פורמלית
ישנן מספר דרכים שקולות להגדיר שילוש דלוני עבור קבוצת נקודות במישור:
אם הנקודות נמצאות "במצב כללי" (כלומר, אין שלוש נקודות על אותו ישר, ואין ארבע נקודות על אותו מעגל), אז קיים שילוש דלוני יחיד. לעומת זאת, אם יש בקבוצה שלוש נקודות על אותו קו, לא קיים שילוש שאינו מנוון, ואם יש ארבע נקודות על אותו מעגל, השילוש אינו יחיד.
גמר גביע אירופה וליגת האלופות
גביע אירופה בכדורגל (כיום ליגת האלופות) הוא טורניר כדורגל עונתי שנוסד ב-1956. הליגה פתוחה לכל האלופות של הליגות הכלולות באופ"א (למעט ליכטנשטיין שלה אין ליגה), וכן לקבוצות שסיימו במקום השני עד הרביעי בליגות הבכירות. לפני עונת נקרא הטורניר בשם "גביע אירופה". בשנים הראשונות לקיומו רק האלופות יכלו להתחרות בו, אך ב-1997 הותר גם לקבוצות שסיימו במקום השני. ריאל מדריד זכתה בגמר הראשון של הטורניר.
אם קבוצה מנצחת בשלושה משחקי גמר רצופים, או חמישה בסך הכל, היא רשאית לשמור ברשותה את הגביע כך שמתחילים בהכנתו של גביע חדש. נכון ל- שש קבוצות הגיעו להישג זה: ריאל מדריד, אייאקס אמסטרדם, באיירן מינכן, מילאן, ליברפול וברצלונה.
ריאל מדריד זכתה בטורניר ארבע עשרה פעמים מאז היווסדו, והיא הקבוצה שעשתה זאת הכי הרבה פעמים. היא זכתה גם בין ל-, ובכך קבעה שיא של חמש זכיות רצופות. יובנטוס היא הקבוצה שהפסידה בגמר הכי הרבה פעמים (7).
ראשית הטורניר
גביע האלופות הרשמי הראשון התרחש בעונת 1955/1956 כאשר 16 קבוצות השתתפו בו ונחשבות למייסדות הטורניר: מילאן (איטליה), AGF אורהוס (דנמרק), אנדרלכט (בלגיה), יורגודן (שוודיה), גוורדיה ורשה (פולין), היברניאן (סקוטלנד), פרטיזן (יוגוסלביה), פ.ס.וו. איינדהובן (הולנד), ראפיד וינה (אוסטריה), ריאל מדריד (ספרד), רוט-וייס אסן (גרמניה המערבית), פ.צ. זארבריקן (חבל הסאר), סרבט (שווייץ), ספורטינג ליסבון (פורטוגל), סטאד ריימס (צרפת) ו-וורוס לובוגו (הונגריה). משחק ליגת האלופות הראשון התקיים ב-4 בספטמבר 1955, והסתיים בתיקו 3-3 בין ספורטינג ליסבון לפרטיזן, הגול הראשון בהיסטוריה של הטורניר הובקע על ידי ז'ואאו בפטיסטה מרטינס לזכות ספורטינג. גמר הבכורה של הטורניר התקיים בפארק דה פראנס בין סטאד ריימס לריאל מדריד, והסתיים בניצחונה של ריאל מדריד שחזרה מפיגור ל-4-3, הודות לשערים של אלפרדו די סטפנו, מרקוס אלונסו (מרקיטוס), והקטור ריאל (צמד).
ריאל מדריד הצליחה להגן על התואר גם בעונה לאחר מכן בביתה, סנטיאגו ברנבאו, כשניצחה את פיורנטינה בגמר. לאחר מחצית ללא שערים, מדריד הבקיעה פעמיים ב-6 דקות, ניצחה את המשחק וזכתה בגביע השני שלה. ב-1958 לא הצליחה מילאן לנצח אף על פי שהובילה פעמיים במהלך המשחק, אך ריאל מדריד חזרה פעמיים למשחק, והגמר שנערך באצטדיון הייזל, המשיך להארכה, שם הכריע את המשחק שערו של פרנסיסקו חנטו, וריאל זכתה בתואר השלישי ברציפות שלה.
עונה לאחר מכן בעונת 1958/1959 היה שחזור של הגמר מעונת הבכורה כאשר ריאל מדריד פגשה את סטאד ריימס בגמר פעם נוספת וניצחה 2-0 בנקרשטדיון שבגרמניה, וזכתה בגביע הרביעי ברציפות.
קבוצת איינטרכט פרנקפורט הייתה הקבוצה הלא-לטינית הראשונה שהגיעה לגמר גביע האלופות ב-1960 שנערך בהאמפדן פארק, אך הובסה 7-3 בידי ריאל מדריד שזכתה בפעם החמישית ברציפות (שיא שלא נשבר עד היום) במשחק הגמר שקבע שיא של מספר השערים שנכבשו למשחק בגמר הטורניר, כאשר פרנץ פושקש מבקיע רביעייה מרשימה, ואלפרדו די-סטפנו מבקיע שלישייה. משחק זה שודר ב-BBC ובתחנות טלוויזיה אירופיות אחרות, וצפו בו 135,000 אנשים.
מנצ'סטר יונייטד הייתה באחת התקופות הטובות בתולדותיה, אז כונו שחקניה "תינוקות באזבי", בזמן הקמת המפעל, וזכתה בשתי אליפויות ליגה והעפילה לגמר הטורניר ולגמר גביע ה-FA ב-. יונייטד נחשבה אז כאחת המועמדות ליטול מריאל את תוארה. בדרך חזרה ממשחק הגומלין של רבע הגמר מול הכוכב האדום בלגרד, שבעקבותיו העפילה יונייטד לחצי הגמר, המטוס שנשא את השחקנים והצוות המלווה התרסק בשדה תעופה במינכן. האסון האווירי במינכן גבה את חייהם של שמונה שחקנים, ובכך מנע מיונייטד להוות יריב משמעותי לדומיננטיות של ריאל.
השליטה המוחלטת של ריאל מדריד במפעל, הסתיימה בעונת 1960/1961, כאשר היריבה המרה ברצלונה הדיחה אותה כבר בסיבוב הראשון. ברצלונה עצמה הפסידה לבנפיקה ליסבון 3-2 בגמר שנערך באצטדיון ונקדורף. עונה לאחר מכן בגמר הטורניר, הצליחה בנפיקה לנצח את ריאל מדריד 5-3 באצטדיון האולימפי באמסטרדם, ולזכות בתואר בפעם השנייה ברצף. בנפיקה שהגיע לגמר בפעם השלישית ברצף בעונת 1962/1963, הצליחה להבקיע במשחק הגמר שנערך באצטדיון ומבלי ולהוביל משערו של אאוזביו, אך הכוכב הברזילאי-איטלקי ז'וזה אלטפיני כבש צמד ונתן את הגביע בפעם הראשונה בהיסטוריה למילאן האיטלקית, כאשר הוא יוצא מתחומי חצי האי האיברי בפעם הראשונה.
אינטר מילאנו שראתה את יריבתה המרה זוכה עונה לפני כן, הצליחה להגיע לגמר הטורניר בעונת 1963/1964, וניצחה את ריאל מדריד 3-1 באצטדיון ארנסט האפל. הגביע נשאר בעיר מילאנו בפעם השלישית ברצף אחרי שבגמר 1965, ניצחה אינטר את בנפיקה 1-0 באצטדיונה הביתי, הסן סירו. עונה לאחר מכן ריאל הצליחה להדיח את אינטר בחצי הגמר של 1966, וזכתה בטורניר בפעם השישית לאחר שגברה על פרטיזן בלגרד באצטדיון הייזל שבבריסל. פרנסיסקו חנטו הוא השחקן היחיד מריאל שזכה בכל ששת הטורנירים.
סלטיק הייתה לקבוצה הבריטית והצפון אירופית הראשונה שזכתה בטורניר, לאחר שגברה על אינטר בתוצאה 2-1 בגמר שנערך בליסבון, ושחקניה באותה תקופה כונו "האריות מליסבון". סלטיק היא הקבוצה היחידה שזכתה בטורניר כאשר כל שחקניה נולדו באזור הסמוך לאצטדיון שלה.
עשר שנים לאחר האסון במינכן הייתה מנצ'סטר יונייטד לקבוצה האנגלית הראשונה שמנצחת בגמר, לאחר שגברה על בנפיקה 4-1 לאחר הארכה במשחק שנערך באצטדיון ומבלי. מאט באזבי, מאמן היונייטד בזמן האסון, שרד למרות הפציעות הקשות שספג והיה המאמן של הקבוצה גם בגמר זה, בנוסף לשני ניצולים אחרים - בובי צ'רלטון (שהבקיע שני שערים בגמר) וביל פולקס. בנפיקה הייתה קרובה לנצח במשחק, אך אאוזביו החמיץ בעיטה לשער בשניות האחרון לזמן הרגיל של המשחק.
שלוש זוכות ואסון הייזל
בעשור שלאחר זכיית היונייטד רק שלוש קבוצות זכו בטורניר, כל אחת שלוש פעמים, והעפילו באופן קבוע לשלבים המתקדמים. הקבוצה הראשונה שעשתה זאת הייתה אייאקס אמסטרדם ההולנדית, שהפסידה למילאן בגמר של 1969. לאחר הזכייה של פיינורד ב-1970 הצליחה אייאקס לזכות בשלוש אליפויות רצופות (ניצחונות על פנאתינאיקוס, אינטר ויובנטוס) כשהיא משחקת בסגנון הטוטאל פוטבול בהנהגתם של יוהאן קרויף, רוד קרול, יוהאן ניסקנס, ארי האן ופיט קייזר.
כל אחד מהשחקנים הללו היה יכול לשחק במגוון עמדות ותפקידים, כולל חילופים בין חלוצים למגנים. שיטת המשחק הזו פותחה על ידי רינוס מיכלס ושופרה על ידי סטפן קובץ', ועד לעזיבתו של קרויף לברצלונה ב-1973 נראה היה כי לא ניתן לגבור על אייאקס שהשתמשה בה. ב-20 השנים שלאחר מכן לא זכתה אייאקס להצלחות רבות בטורניר.
באיירן מינכן הייתה הקבוצה הבאה שזכתה בטורניר, ועשתה זאת שלוש פעמים ברציפות בין 1974 ל-1976. מנהיג הקבוצה באותה תקופה היה פרנץ בקנבאואר, ולצידו שיחקו ספ מאייר, גרד מילר, אולי הנס ופול ברייטנר. באיירן הוסיפה שינויים משל עצמה לטוטאל פוטבול ההולנדי. היא גברה על אתלטיקו מדריד במשחק חוזר ב-1974, על לידס יונייטד במשחק מתוח בפארק דה פראנס ב-1975, ועל איי אס סנט אטיין במשחק שנערך בגלאזגו ב-1976. באיירן לא הצליחה לשחזר את הצלחתה לאחר הגמר בסקוטלנד, ולא זכתה בתואר במשך עשרים וחמש שנים.
בשנת 1977 זכתה ליברפול לראשונה בתולדותיה, ופתחה ברצף של שש זכיות אנגליות רצופות בגביע, ושבע זכיות מתוך שמונה אפשריות. היא גברה על בורוסיה מנשנגלדבך בתוצאה 3-1 ברומא, וב-1978 הייתה לקבוצה הבריטית הראשונה שזוכה בגביע פעמיים ברציפות, לאחר שגברה על קלאב ברוז' הבלגית במשחק שנערך בומבלי.
ליברפול הודחה בסיבוב הראשון של הטורניר ב-1979, ובמקומה זכתה בתואר נוטינגהאם פורסט לאחר ניצחון בגמר במינכן על מאלמה השוודית, ובהדרכתו של המאמן הידוע בריאן קלאף. כעבור שנה היא ניצחה את המבורג בסנטיאגו ברנבאו, ובכך הפכה לזוכה היחידה בטורניר עם יותר ניצחונות בו מאשר אליפויות בליגה המקומית.
ליברפול הצליחה להעפיל לגמר של 1981, שנערך בפריז, וגברה בו על ריאל מדריד בתוצאה 1-0. כעבור שנה זכתה בגביע אסטון וילה, לאחר שגברה בגמר ברוטרדאם על באיירן מינכן. המבורג הצליחה לזכות בגביע בשנה שלאחר מכן בעקבות ניצחון על יובנטוס, ולמנוע זכייה אנגלית בתואר לראשונה מזה שבע שנים.
ליברפול חזרה וזכתה בתואר ב-1984 לאחר ניצחון על רומא, והייתה לקבוצה הראשונה מאז ריאל מדריד בשנות ה-50 שזוכה בגביע ארבע פעמים. משחק זה זכור בשל התנהגותו של השוער ברוס גרובלאר מליברפול, שעשה מחוות גופניות מלגלגות לכיוונם של שחקני רומא לפני שבעטו לעברו את הכדור. היא הצליחה להעפיל לגמר גם בשנה שלאחר מכן, אך הפסידה בתוצאה 0-1 ליובנטוס (משער בפנדל של פלאטיני) במשחק שזכור בגלל מותם של 39 אוהדי יובנטוס באצטדיון הייזל.
בעקבות אסון הייזל הוחלט להשעות את כל הקבוצות האנגליות מתחרויות אירופיות למשך חמש שנים, ואילו על ליברפול, שאוהדיה נתפסו כאחראים לאסון, הוטלה השעיה של שנה נוספת. ההשעיה פגעה רבות בהצלחתן של קבוצות הכדורגל האנגלי, שנאבקו להותיר את חותמן לאחר ששבו מההשעיה. רק כעבור 14 שנים מהאסון הצליחה קבוצה אנגלית לשוב ולזכות בתואר.
לאחר האסון
הרחקת הקבוצות האנגליות גרמה לסיום תקופת הדומיננטיות שלהן בטורניר. בשלוש השנים שלאחר האסון זכו בטורניר שלוש קבוצות חדשות: סטיאווה בוקרשט ב-1986 (עם ניצחון על ברצלונה בגמר), פורטו ב-1987 (עם ניצחון 2:1 על באיירן מינכן אחרי שפיגרה 1:0) ופ.ס.וו. איינדהובן ב-1988.
מילאן הצליחה לזכות בתואר ב-1989, והגנה על זכייתה בשנה שלאחר מכן. הזכיות הללו ידועות בזכות משחקם של שלושת ההולנדים מרקו ואן באסטן, רוד חוליט ופרנק רייקארד. ב-1991 החמיצה מילאן את ההזדמנות לזכות בגביע שלישי ברציפות, והפסידה לכוכב האדום בלגרד שגברה על מרסיי בדו-קרב פנדלים לאחר שהגמר ביניהן הסתיים בתיקו 0-0. הגמר של 1991 היה היחיד בשנים 1989 עד 1998 שבו לא נטלה חלק קבוצה איטלקית. האיסור על הקבוצות האנגליות כבר לא היה בתוקף עם תחילת עונת 1990/1991, אך ליברפול (שזכתה באליפות אנגליה) לא הייתה יכולה להשתתף בטורניר כיוון שעליה הוטל עונש של שנה נוספת.
ב-1994 גברה מילאן על ברצלונה בתוצאה 4 - 0, וזאת אף על פי שלפני המשחק נחשבה כבעלת סיכויים נמוכים לנצח בגלל היעדרם של שחקני מפתח בהגנה. מרסל דסאי, מגן מילאן, שיחק במרסיי כשזו גברה על הקבוצה האיטלקית ובכך קבע שני תקדימים: הוא היה השחקן הראשון שזוכה בתואר במשך שנתיים רצופות עם שתי קבוצות שונות, והוא היה גם השחקן הראשון שמנצח עם קבוצה אחת, עובר לקבוצה השנייה ואז מנצח גם איתה.
מילאן העפילה גם לגמר שלישי ברציפות ב-1995, אך הפסידה בתוצאה 0 - 1 לאייאקס אמסטרדם ששיחקה עם החלוץ בן ה-19 פטריק קלייברט. היה זה הניצחון הראשון של הקבוצה ההולנדית מאז 1973, אז ניצחה בשלושה גמרים ברציפות, וחלק משמעותי מהסגל שהוביל את אייאקס לניצחון בגמר שיחק גם במדי נבחרת הולנד. אייאקס העפילה גם לגמר של 1996, אך הפסידה ליובנטוס בדו-קרב פנדלים אחרי 1:1 בסיום 90 דקות.
לאחר קבלת חוק בוסמן
בתקופה זו נאלץ עולם הכדורגל להסתגל לשינויים הרדיקליים שנכנסו לתוקף בגלל חוק בוסמן, שלפיו שחקנים לאחר תום חוזה רשאים לעבור לקבוצות אחרות ללא צורך לשלם סכום העברה תמורת כרטיס השחקן שלהם. המשמעות המרכזית של החוק עבור קבוצות ליגת האלופות הייתה ביטול מכסת השחקנים הזרים ממדינות האיחוד האירופי, כיוון שהם לא נחשבו יותר לזרים ויכלו לשחק בחופשיות בכל אחת ממדינות האיחוד.
בורוסיה דורטמונד תחת אימונו של המאמן אוטמר היצפלד זכתה בגביע היחיד בתולדותיה ב-1997 לאחר שניצחה את מנצ'סטר יונייטד בחצי הגמר ואת האלופה המכהנת יובנטוס בגמר בתוצאה של 3:1, וזאת אף על פי שנחשבה כבעלת סיכויים נמוכים לנצח בגמר.
כעבור שנה החליטה אופ"א לאפשר גם לקבוצות שסיימו במקום השני בליגה שלהן להתחרות בטורניר. הבסיס להחלטה זו היה הרצון לכלול קבוצות בכירות נוספות ובכך להגביר את הפופולריות של הטורניר. למרות השינוי הייתה זו ריאל מדריד, אלופת ספרד, שזכתה בגביע ראשון מאז 1966 לאחר שניצחה את יובנטוס שהעפילה לגמר שלישי ברציפות.
עונת 1998/1999 זכורה בתור עונת ה"טרבל" של מנצ'סטר יונייטד. יונייטד סיימה ללא הפסד את משחקי הבית המוקדם שכלל את ברצלונה ובאיירן מינכן, ואז הדיחה את האיטלקיות אינטר ויובנטוס. לפני הגמר זכתה היונייטד באליפות הפרמייר ליג ובגביע ה-FA. הקפטן רוי קין היה מושעה מהגמר, והחליף אותו השוער הדני פטר שמייכל ששיחק את משחקו האחרון בקבוצה.
באיירן מינכן, יריבת יונייטד, הייתה מועמדת גם כן לזכייה בטרבל והצליחה להוביל במשחק כבר לאחר שש דקות בעקבות שער של מריו באסלר. נראה היה כי באיירן תנצח במשחק, וכאשר השופט פיירלואיג'י קולינה הורה על תוספת זמן של שלוש דקות כל השחקנים (כולל שמייכל) נעו לעבר רחבת העונשין של באיירן לפני שדייוויד בקהאם בעט את בעיטת הקרן. מהלך זה הוכיח את עצמו לאחר שהמחליף טדי שרינגהאם הצליח להבקיע את שער השוויון. כדקה לאחר מכן בעט בקהאם קרן נוספת, שבאמצעותה בישל שרינגהאם את שער הניצחון לאולה גונאר סולשייר הנורווגי. אלכס פרגוסון, מאמן היונייטד, אמר בראיון שלאחר המשחק "כדורגל, לעזאזל", בציטוט שמסמל את אותו הגמר. הייתה זו זכייתה הראשונה של יונייטד מאז 1968, והראשונה של קבוצה אנגלית מאז ליברפול ב-1984.
שנות ה-2000
בעונת 1999/2000 הוכנסו הקלות חדשות בתנאי הכניסה לליגת האלופות, כאשר שלוש הליגות הראשונות בדירוג אופ"א (לה ליגה הספרדית, סרייה א' האיטלקית והבונדסליגה הגרמנית) שלחו ארבע נציגות כל אחת, ואילו שלוש הבאות בדירוג (הפרמייר ליג האנגלית, ליגה 1 הצרפתית וליגת העל ההולנדית) שלחו שלוש נציגות כל אחת.
בעונה זו חזרו הקבוצות הספרדיות לשלבים המתקדמים של הטורניר. לליגה הספרדית היו שלוש נציגות בחצי הגמר (ריאל מדריד, ברצלונה וולנסיה). הגמר בין ריאל מדריד לוולנסיה היה הראשון בהיסטוריה של הטורניר שבו שיחקו שתי קבוצות מאותה מדינה. בדרך לגמר הדיחה ריאל את האלופה מנצ'סטר יונייטד ברבע הגמר ואת סגניתה באיירן מינכן בחצי הגמר. בגמר עצמו ניצחה ריאל בתוצאה 3 - 0.
ולנסיה העפילה לגמר שני ברציפות והפסידה גם בו, הפעם לבאיירן מינכן שהדיחה את האלופה ריאל מדריד בחצי הגמר. המשחק הסתיים בתיקו 1 - 1, ודו-קרב הפנדלים בתוצאה 5 - 4 לטובת הגרמנים. בזכות הניצחון היה אוטמאר היצפלד מבאיירן למאמן הראשון שזוכה בטורניר עם שתי קבוצות, לאחר שב-1997 עשה זאת עם בורוסיה דורטמונד.
ריאל התמודדה בגמר של 2002 מול באייר לברקוזן, שהייתה הקבוצה הראשונה שמעפילה לגמר מבלי לזכות קודם לכן באליפות מקומית. הנהלת ריאל הנהיגה באותה תקופה מדיניות של החתמת כוכב כדורגל ("גלקטיקו") בכל שנה, ובאותה עונה היה זה זינדין זידאן שעבר לשורותיה תמורת 71 מיליון לירות שטרלינג. זידאן הגשים את הציפיות שתלו בו והוביל את ריאל לניצחון 2 - 1 ולזכייה תשיעית בתואר, לאחר ניצחון בחצי הגמר על ברצלונה. ספרד שוב נהנתה מדומיננטיות בחצי הגמר בפעם השלישית ברציפות, וזכייתה של ריאל הייתה השלישית בתוך חמש עונות.
הקבוצות האיטלקיות שבו לשלבים המתקדמים של הטורניר בעונה שלאחר מכן, וזאת ששפל המדרגה מבחינתן היה אפס נציגות ברבע הגמר של 2002. בגמר של 2003, שנערך באולד טראפורד במנצ'סטר, גברה מילאן על יובנטוס בתוצאה 3 - 2 בדו-קרב פנדלים, לאחר 0 - 0 בתום תשעים הדקות. ניצחון זה היה סמלי עבור הקפטן המנצח פאולו מלדיני, שהניף את הגביע 40 שנים בדיוק לאחר שאביו צ'זארה הניף את הגביע בלונדון. קלארנס סיידורף זכה בטורניר בפעם השלישית, לאחר שקודם לכן עשה זאת עם אייאקס (1995) וריאל מדריד (1998).
בגמר של 2004 גברה פורטו על מונקו בתוצאה 3 - 0. שתי הקבוצות לא היו מועמדות כלל להעפלה לגמר, ובדרך הצליחו להדיח את מנצ'סטר יונייטד, ריאל מדריד וצ'לסי. עונה אחת לפני הזכייה הצליחה פורטו לזכות בגביע אופ"א. הרוסי דמיטרי אלניצ'ב היה לשחקן השלישי (מלבד רונאלד קומאן ורונאלדו) שהבקיע בשני גמרים אירופיים שונים ברציפות, ואילו ויטור באיה היה לשחקן העשירי שזוכה בכל שלושת התארים האירופיים האפשריים.
ליברפול של המאמן רפא בניטז העפילה לגמר של 2005, לראשונה מאז אסון הייזל ב-1985. יריבתה מילאן העפילה לגמר שני בתוך שלוש שנים. במחצית הראשונה של המשחק הובילה מילאן בתוצאה 3 - 0 משער של מלדיני ושניים של הרנן קרספו, אך במחצית השנייה השוותה ליברפול משערים של סטיבן ג'רארד, ולדימיר שמיצר וצ'אבי אלונסו, ובכך כפתה הארכה. בזמן ההארכה הציל השוער הפולני דודק שני שערים מרגליו של אנדריי שבצ'נקו, ובדו-קרב הפנדלים שנערך בסיום ההארכה הציל שני פנדלים שבזכותם ניצחה ליברפול. ליברפול סיימה באותה עונה רק במקום החמישי שלא מקנה מקום בטורניר, אך בעקבות פסיקה מיוחדת של אופ"א נקבע כי הזוכה בטורניר תשתתף בו בשנה שלאחר מכן בכל מקרה.
ב-23 במאי 2007 נערך משחק הגמר בין ליברפול למילאן, בפעם השנייה בתוך שלוש שנים. מילאן ניצחה בתוצאה 2 - 1 מצמד של פיליפו אינזאגי, וליברפול הצליחה רק לצמק בדקה ה-89 משער של דירק קויט. בדרך לגמר הדיחה ליברפול את איינדהובן ברבע הגמר ואת צ'לסי בחצי הגמר. מילאן הדיחה ברבע הגמר את באיירן מינכן, ובחצי הגמר את מנצ'סטר יונייטד (עם הפסד באולד טראפורד 3:2 כשבדקה ה-5 פיגרה 1:0 משער עצמי של שוערה של מילאן דידה ואחר כך הובילה 2:1 מצמד של קאקא (22, 37) ואז צמד של וויין רוני (68, 89) קבע את תוצאת המשחק, אך מילאן החזירה עם 3:0 ענק בסן סירו) שנחשבה אז כמועמדת המובילה לזכייה בתואר.
בגמר של 2008, שנערך באצטדיון לוז'ניקי במוסקבה, התמודדו צ'לסי ומנצ'סטר יונייטד. היה זה הגמר הראשון בתולדות הטורניר שבו התמודדו שתי קבוצות אנגליות. יונייטד הובילה במחצית הראשונה משער של כריסטיאנו רונאלדו בדקה ה-26. סדרה של טעויות בהגנת היונייטד אפשרה לפרנק למפארד להשוות את תוצאת המשחק בדקה האחרונה של המחצית. אף על פי ששתי הקבוצות הגיעו להזדמנויות אחדות במחצית השנייה התוצאה נותרה 1 - 1, ובסופו של דבר המשחק עבר להכרעה בדו-קרב פנדלים. שתי הקבוצות הבקיעו את שתי הבעיטות הראשונות, אך הבעיטה של כריסטיאנו רונאלדו נעצרה על ידי פטר צ'ך. אולם, הקפטן ג'ון טרי החמיץ את הבעיטה שלו ואת ההזדמנות לנצח עבור צ'לסי את המשחק. בסיבוב הבעיטות השני הבקיע ראיין גיגס, ואילו אדווין ואן דר סאר מנע מניקולא אנלקה להבקיע ובכך הבטיח את זכייתה של יונייטד בפעם השלישית.
ב-27 במאי 2009 נערך בסטאדיו אולימפיקו שברומא משחק הגמר בין ברצלונה למנצ'סטר יונייטד, שקודם לכן זכו בדאבל במדינתן. ברצלונה עלתה ליתרון של 1 - 0 משער של סמואל אטו במחצית הראשונה לאחר בישול של אנדרס אינייסטה, ובמחצית השנייה בישל צ'אבי לליונל מסי את השער השני והאחרון במשחק. בכך הייתה ברצלונה לקבוצה הספרדית הראשונה שמשלימה זכייה בכל שלושת התארים הבכירים באותה עונה (טרבל). ז'וזפ גוארדיולה, מאמן ברצלונה, היה למאמן הצעיר ביותר שזוכה בטורניר. ב-22 במאי 2010 נערך גמר ליגת האלופות באצטדיון סנטיאגו ברנבאו במדריד בין אינטר מילאנו האיטלקית ובאיירן מינכן הגרמנית, שהסתיים בניצחון 2 - 0 לטובת אינטר מצמד של הארגנטיני דייגו מיליטו. אינטר השלימה זכייה בטרבל בסיכום עונת, והייתה לקבוצה השנייה ברציפות שעושה זאת בליגת האלופות. ב-26 במאי 2011 נפגשו באצטדיון ומבלי שבלונדון ברצלונה ומנצ'סטר יונייטד. ברצלונה ניצחה 3 - 1 משערים של פדרו רודריגס, ליונל מסי ודויד וייה, אל מול שער שוויון זמני של ויין רוני, ובכך השלימה זכייה שנייה בגביע בתוך שלוש שנים ושלישית בתוך שש שנים.
ב-19 במאי 2012 נערך באליאנץ ארנה שבמינכן משחק הגמר של עונת 2011/2012 בליגת האלופות בין באיירן מינכן לצ'לסי. במשחק עצמו עלתה באיירן ליתרון בדקה ה-83 מנגיחה של תומאס מילר, אך כעבור חמש דקות איזנה צ'לסי את התוצאה מנגיחה של דידייה דרוגבה וכפתה הארכה שהסתיימה ללא שערים. במהלך ההארכה החטיא שחקנה של באיירן, אריאן רובן, בעיטת עונשין. בתום דו-קרב בעיטות עונשין, גברה צ'לסי על באיירן בתוצאה 3 - 4, וזכתה לראשונה בתולדותיה בתואר.
לגמר של עונת 2012/2013 העפילו בורוסיה דורטמונד ובאיירן מינכן לאחר שגברו בשלב חצי הגמר על ריאל מדריד וברצלונה בהתאמה. באיירן מינכן עלתה ראשונה ליתרון משערו של מריו מנדז'וקיץ', דורטמונד השוותה כעבור 8 דקות מבעיטת פנדל של אילקאי גונדוגאן שהספיק רק עד לדקה ה-89 בה אריאן רובן קשרה ההולנדי של באיירן מינכן כבש את שער הניצחון. באיירן השיגה ניצחון בתוצאה 2:1 והניפה את הגביע בוומבלי לראשונה מ-2001.
גמר ליגת האלופות ב-2014 נערך באצטדיון האור בליסבון בין ריאל מדריד לאתלטיקו מדריד, והיה זה הגמר הראשון בו נפגשו שתי קבוצות מאותה העיר. המשחק החל בשער של שחקן אתלטיקו, דייגו גודין, שהחזיק עד לדקה ה-93 במשחק בתוספת זמן, אז השווה סרחיו ראמוס את התוצאה ל-1:1 והמשחק המשיך להארכה. בהארכה הבקיעה ריאל מדריד שלושה שערים ב-10 דקות האחרונות של המשחק, והמשחק הסתיים בניצחונה של ריאל 4:1 על אתלטיקו, שהניפה את גביע ליגת האלופות בפעם העשירית בהיסטוריה שלה.
גמר ליגת האלופות 2015 נערך בהאצטדיון האולימפי של ברלין בין ברצלונה ליובנטוס. המשחק החל בשער מהיר של איוואן רקיטיץ' מברצלונה בדקה ה-4, יתרון שהחזיק עד הדקה ה-55 אז הצליח אלברו מוראטה מיובנטוס להשוות את התוצאה. בדקה ה-68 קבע לואיס סוארס מברצלונה יתרון לקבוצה, ובדקה האחרונה של תוספת הזמן קבע ניימאר את תוצאת המשחק, 3:1, וניצחון לברצלונה שהניפה את גביע ליגת האלופות בפעם החמישית מצידה.
הגמר ב-2017 נערך באצטדיון המילניום בקארדיף, והפגיש את ריאל מדריד עם יובנטוס. המשחק החל עם שער יתרון של ריאל מדריד מרגלי כריסטיאנו רונאלדו בדקה ה-20. יתרון זה החזיק 7 דקות עד לשוויון שקבע מריו מנדז'וקיץ' מיובנטוס. בדקה ה-61 קבע שחקן ריאל קאסמירו יתרון לריאל, ו-3 דקות לאחר מכן הרשית רונאלדו פעם נוספת. בדקה ה-90 קבע מרקו אסנסיו מריאל את תוצאת המשחק, 4:1 וניצחון של ריאל מדריד שהניפה את גביע האלופות האירופי בפעם ה-12.
הגמר ב-2018 נערך באצטדיון אולימפיסקי בקייב והפגיש את ריאל מדריד שהגיעה לגמר בפעם השלישית ברציפות, ובפעם ה-15 בהיסטוריה, עם ליברפול שהצליחה להעפיל לגמר לראשונה אחרי 11 שנים. הגמר החל במחצית מאופסת, שלאחריה קבע בדקה ה-51 כרים בנזמה מריאל יתרון לקבוצתו. 4 דקות בלבד לקחו לסאדיו מאנה מליברפול להשוות, ובתום הדקה ה-55 התוצאה הייתה 1:1. גארת' בייל מריאל מדריד הבקיע צמד בדקות ה-64 ו-83 וקבע את תוצאת המשחק הסופית 3:1, ששלח את ריאל להניף את גביע האלופות בפעם ה-13 בהיסטוריה שלה.
הגמר ב2019 שנערך באצטדיון ונדה מטרופוליטנו במדריד, הפגיש בין שתי קבוצות אנגליות: ליברפול שהגיעה לגמר בפעם השנייה ברציפות, וטוטנהאם שזוהי הפעם הראשונה בהיסטוריה שלה בגמר ליגת האלופות. המשחק נפתח בסערה, כאשר מוחמד סלאח מליברפול קבע יתרון 1:0 לקבוצתו משער בפנדל לאחר נגיעת יד ברחבה של קשר טוטנהאם מוסא סיסוקו. התוצאה נשמרה לאורך כל המשחק ועד לדקה ה-87, אז הבקיע דיבוק אוריגי מליברפול וקבע את תוצאת המשחק, 2:0 לליברפול, שהניפה את גביע האלופות בפעם השישית בהיסטוריה שלה.
הגמר ב-2020 היה אמור להיערך ב-30 במאי באצטדיון אטאטורק באיסטנבול אך בגלל מגפת הקורונה המשחק נדחה ושוחק ב-23 באוגוסט באצטדיון האור בליסבון ביחד עם כל משחקי הנוקאאוט החל מרבע הגמר שנערכו בליסבון.
הגמר הפגיש בין באיירן מינכן אלופת גרמניה, לפריז סן-ז'רמן אלופת צרפת. שתי הקבוצות יכלו להשלים טרבל לאחר שזכו באליפות ובגביע במדינתם. המשחק נגמר בתוצאה 1-0 לבאיירן מינכן משער של קינגסלי קומאן בנגיחה בדקה ה-59. באיירן זכתה בגביע.
לגמר של 2021 העפילו צ'לסי ומנצ'סטר סיטי לדרבי אנגלי שני תוך שלוש שנים, קאי האברץ כבש את שער הניצחון בדקה ה-42 והעניק לצ'לסי גביע שני בתולדותיה באצטדיון הדרגאו שבפורטו.
בגמר של 2022 נרשמה היסטוריה כשבפעם הראשונה נפגשו שתי קבוצות בגמר בפעם השלישית כשריאל מדריד וליברפול העפילו לגמר בפריז. ב-1981 ליברפול ניצחה בפריז 0-1 וב-2018 ריאל מדריד ניצחה בקייב 1-3. במשחק עצמו נכבש שער אחד שכבש ויניסיוס ג'וניור בדקה ה-59 והעניק לריאל מדריד את התואר בפעם ה-14. כתוצאה מכך קבע המאמן האיטלקי קרלו אנצ'לוטי שיא זכיות למאמן במפעל, עם זכייה רביעית בקריירה (2003 ו-2007 עם מילאן, 2014 ו-2022 עם ריאל מדריד).
בגמר של 2023 נרשמה היסטוריה כשבפעם הראשונה זכתה מנצ'סטר סיטי בגביע האלופות. במשחק עצמו נכבש שער אחד שכבש רודרי בדקה ה-68.
דיקדיק
דיקדיק (שם מדעי: Madoqua) הוא סוג של אנטילופה קטנה, ממשפחת הצבאיים, המצוי באזורי סוואנה מישוריים במזרח אפריקה ובדרומה.
מאפיינים
לדיקדיק בוגר גובה כתפיים הנע בין 30 ל-40 סנטימטרים, כשאורך גופו 50–75 סנטימטרים ומשקלו נע בין 3 ל-5 קילוגרם. החוטם מוארך, והפרווה הרכה חומה-אפורה בפלג הגוף העליון, לבנה באזור הבטן וחומה-צהובה באזור הרגליים. הזכרים גדולים במידת-מה מהנקבות, ואחד ההבדלים החיצוניים בינם לבין הנקבות הוא זוג הקרניים הקטנות (3–7 סנטימטרים) והמשופעות לאחור שיש לזכרים, שלעיתים מכוסות בציצית שיער.
בית הגידול המועדף על הדיקדיק הוא סוואנה עשירה בעשבים ובשיחים שיכולים לשמש לו למאכל. הוא מעדיף במיוחד עלווה רכה. בסוואנות המישוריות הדיקדיק חי לצד אוכלי עשב אחרים, דוגמת הג'ירף, הזברה ומינים שונים של אנטילופות. הדיקדיק מסוגל לחיות גם בסביבות שונות במקצת, דוגמת אזורים מיוערים או מסולעים, אבל הוא מעדיף לחיות באזורים בהם הצמחייה לא גבוהה דיה כדי להסתיר לו את הראייה ואפשרות התצפית על טורפים.
על פי רוב, הדיקדיקים חיים בזוגות או בקבוצות קטנות דומות. הדיקדיק הוא אוכל עשב, ותזונתו מתבססת על עלים, נבטים, גרגרים ופירות. הוא מקבל את הנוזלים הדרושים לו מהעלים שהוא אוכל, ולכן בדרך כלל אין לו צורך לשתות, אולם אם יש מקור מים זמין בקרבת מקום בדרך כלל הוא לא יהסס לשתות. כדי לחסוך באנרגיה ובנוזלים, הדיקדיק פעיל בעיקר בשעות החשיכה. ראשו המוארך מסייע לו לאכול את עלי השיטה הקוצנית וצמחים קוצניים אחרים מבלי להיפגע מהקוצים. הדיקדיק הוא בעל חיים ביישן מאוד, ובטבע קשה להבחין בו בשל ממדיו הקטנים ובשל צבעיו שדומים לצבע העשב שבסביבתו הוא חי. כאשר הדיקדיק מבחין בטורף או נבהל מדבר כלשהו, הוא מנסה להתחבא ולא לבלוט בשטח, או לחלופין לרוץ במהירות במסלול זיגזג שנועד להטעות טורפים, תוך כדי הפקת צליל דמוי "דיק-דיק" שמתריע על הסכנה. הדיקדיק יכול להגיע למהירות מרשימה של כ-40 קילומטרים לשעה, ובדרך כלל הוא מצליח להימלט ממרבית הטורפים.
הדיקדיק הוא בעל חיים מונוגמי החי בטריטוריה מוגדרת; את גבולות הטריטוריה שלו הוא מסמן בעזרת גללים והפרשת ריח מבלוטה מיוחדת. הזכרים הם אלה שמגנים על הטריטוריות. הריון הנקבה נפרס על פני כשישה חודשים, ובסופו נולד עופר יחיד ששוקל כ-1.5 קילוגרמים. הנקבה והזכר מטפלים בעופר יחד, ובדרך כלל הוא יישאר איתם עד הלידה הבאה. בדרך כלל מתבצעות 2 מחזורי הריון והמלטה בשנה. בדרך כלל אחד בסוף העונה הגשומה והשני בסוף עונת היובש. הדיקדיק מגיע לבגרות מינית בין גיל 6 ל-8 חודשים. בין טורפיו הטבעיים של הדיקדיק ניתן למנות את הפיתון, העיט, הקרקל, האריה, הנמר, הברדלס, הצבוע, כלב בר אפריקאי והתן יש ובבונים צדים עופרי דיקדיק.
הדיקדיק ניצוד עבור בשרו ופרוותו. בציד-חובבים הדיקדיק אינו פופולרי, משום שקריאותיו מזהירות בעלי-חיים אחרים וגורמות להם לברוח. רק אחד ממיני הדיקדיק, דיקדיק כסוף, מצוי בסכנת הכחדה. מין זה אנדמי לסומליה, ובשל המצב הפוליטי הקשה ששורר בה מצבה הנוכחי של אוכלוסייתו איננו ידוע לאשורו.
מיון
בסוג דיקדיק כלולים ארבעה מינים:
מנות
מָנוֹת הוא יישוב קהילתי באזור הגליל המערבי הנמצא ליד שלומי ושייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
היסטוריה
מצפה מנות אמור היה לקום כמושב אך עקב מצבם הרע של המושבים בתקופת הקמת היישוב (1980) ובעיקר עקב חוסר משאבים חקלאיים הוחלט לבסוף שלא להקימו כמושב, אלא כמצפה שהוא יישוב קהילתי.
הגרעין הראשון של המתיישבים היה מבני מושבי הסביבה ומנה 12 משפחות, אשר לצורך העלייה על הקרקע התאגדו כאגודה חקלאית של תנועת המושבים. כיום (2020), היישוב הוא יישוב קהילתי (מצפה) לכל דבר ומונה כ-100 משפחות, ביניהן כ-30 משפחות הבונות את ביתן בהרחבת היישוב.
רוב תושבי היישוב עוסקים בתיירות ומפעילים צימרים לפרנסתם. חלק קטן מהם עוסק בחקלאות ואילו אחרים עובדים במקצועות חופשיים, מחוץ ליישוב.
ליישוב תוכנית עתידית לבניית 30 בתים נוספים ועם סיום תוכנית ההרחבה מתוכננות להתגורר ביישוב כ-120 משפחות.
בשנת 2008 התגלתה סמוך ליישוב מערת נטיפים, ועל שמו היא נקראת מערת מנות.
גאוגרפיה
גובהו הממוצע של היישוב הוא 243 מטרים מעל פני הים והוא ממוקם למרגלות הרי הגליל העליון. במערבו נמצא גבעת שטוחה בשם גבעת חרדלית. מצפון ליישוב חולף אפיק נחל כזיב ומדרום לו נפגשים נחל נחת ונחל אשחר ויוצרים את נחל שעל.
מוזיאון לאמנות יהודית
המוזיאון לאמנות יהודית בהיכל שלמה (בעבר נקרא מוזיאון לאמנות יהודית ע"ש וולפסון) הוא מוזיאון המציג תערוכות מתחומי מורשת, יודאיקה, ותרבות יהודית ישראלית. המוזיאון נמצא ברח' המלך ג'ורג' בירושלים.
תולדות המוזיאון
המוזיאון הוקם בשנת 1959 עם הקמת היכל שלמה על ידי המייסד יהודה לייב ביאלר שהיה חבר בהנהלת איגוד המוזיאונים ובעזרתו של משה מושקוביץ. בשנת 1977 רכש המוזיאון אוסף של השיל גולניצקי באמצעות תרומה של הפילנתרופ יצחק וולפסון. בשנת 1979 קיבל המוזיאון בהשאלה אוסף של תשמישי קדושה ויודאיקה של מקס גרונד. בשנת 2006 קיבל המוזיאון אוסף של הפילוסוף הצרפתי אנדרה נהר.
בתצוגה מיוחדת במוזיאון מוצגים גווילי ספרי תורה שהובאו מווילנה. הרקע להבאתם הוא מגעים שהתנהלו עם ממשלת ליטא בינואר 2002, על מנת לשנות את החוק הליטאי המכריז שספרי התורה הם חפצי תרבות שאסור להוציאם מהמדינה. בעקבות הצלחת לחץ אמריקאי של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש ניתן חלון הזדמנויות דיפלומטי של 48 שעות בהם יצאה משלחת אישים בראשות הרב הראשי הרב ישראל מאיר לאו לווילנה, והביאה לישראל 345 ספרי תורה, גווילים ומגילות בהם ספר תורה מוכתם בדם, חלקם מוצגים במוזיאון לאמנות יהודית.
בשנת 2021 חודש המוזיאון ועבר שיפוץ.
תצוגות המוזיאון
המוזיאון מציג אוסף נדיר של חפצי קדושה מקהילות יהודיות בישראל ומחוצה לה מתקופת בית ראשון ועד לימים אלה ונחשב לאחד האוספים החשובים בעולם.
כמו כן, במוזיאון תערוכות קבועות:
בנוסף במוזיאון ישנן תערוכות מתחלפות.
בקומה שמעל המוזיאון נבנה אודיטוריום רב מקומות, שבו נערכים כינוסים שונים.
נועד להט
נועד להט המכונה גם ניאו (נולד ב- 8 ביוני 1984) הוא לוחם MMA ישראלי. להט מתמחה בג'ודו וג'ו ג'יטסו ברזילאי, והוא הישראלי השני (לצד מוטי הורנשטיין) שהתחרה אי פעם במסגרת ה-UFC, ארגון הלחימה המשולבת הגדול בעולם, והראשון שניצח בו קרב.
להט נוהג לעלות לקרבות שלו עם סמל מגן דוד מצויר על מגן השיניים ועל מכנסיו.
נכון לדצמבר 2018, מאזן הקרבות שלו כלוחם MMA עומד על 13 ניצחונות ו-4 הפסדים.
ביוגרפיה
להט גדל באלפי מנשה, אמו בטי שירתה כתת-גונדר בשירות בתי הסוהר ושימשה קצינת המודיעין הראשית של הארגון. הוא החל את דרכו בעולם אמנויות הלחימה בגיל 5, כשהוריו רשמו אותו לחוג ג'ודו מקומי באלפי מנשה. בתור ג'ודוקא להט זכה במספר תארים מקומיים ושירת בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים על אף שהייתה לו אופציה לשרת בתור ספורטאי מצטיין. לאחר סיום שירותו הקרבי חזר להתאמן בג'ודו, אך לבסוף קיבל החלטה להתמקצע בג'ו ג'יטסו ברזילאי ולשם כך טס לברזיל באוקטובר 2007. בברזיל קיבל את הכינוי "ניאו" על שם הדמות מסרטי המטריקס, לאחר שהמקומיים התקשו להגות את שמו הפרטי. להט התאמן בברזיל במשך שנתיים אצל מאמני ג'ו ג'יטסו מוערכים, ובשנת 2009 עבר לסן חוזה שבקליפורניה, והחל להתאמן במכון לאמנויות לחימה-, מכון בעל שם באימון לוחמי MMA וביניהם קיין ולסקז. תוך כדי שהתאמן במכון וצבר ניסיון בלחימה משולבת, עבד לפרנסתו כמאמן ג'ו ג'יטסו וכשומר בבר. ב-10 בנובמבר 2010 זכה להט בתואר העולמי בג'ו ג'יטסו (במשקל עד 70 ק"ג) בתחרות שהתקיימה בלונג ביץ' שבקליפורניה.
ב-UFC
לאחר שהרשים באימונים ובקרבות במסגרת התחרויות ב-AKA וצבר שבעה ניצחונות ללא הפסד, ב-27 בינואר 2014 להט קיבל הצעה לחוזה מהארגון הגדול בענף, ה-UFC. החוזה כלל השתתפות בארבעה קרבות לפחות במסגרת ה-UFC בקטגוריית משקל נוצה (עד 66 ק"ג), עם אפשרות להארכתו בהתאם להישגים. ב-23 במרץ 2014 עלה להט לקרב ה-UFC הראשון שלו בעיר נאטאל שבברזיל, נגד לוחם ברזילאי בשם גודפרודו פאפיי. לאחר 2:39 דקות בתוך הקרב ספג נוקאאוט ממכת ברך של יריבו והפסיד.
ב-26 ביולי 2014 עלה לקרב השני שלו ב-UFC בעיר מגוריו סן חוזה נגד יריב אמריקאי בשם סטיבן סיילר. בתום שלושת הסיבובים של הקרב נקבע שלהט הוא המנצח לאחר החלטת שופטים. בכך הוא הפך לישראלי הראשון שמנצח במסגרת קרבות ה-UFC. בסיום הקרב, להט התעטף בדגל ישראל, ובנאום הניצחון שלו לצד המנחה ג'ו רוגן אמר שהוא מתכוון לחזור לישראל כדי ליטול חלק במערך הלחימה במבצע צוק איתן כחייל מילואים.
ב-20 ביוני 2015 עלה להט לקרב השלישי שלו ב-UFC. הקרב התקיים באולם הO2 וורלד בברלין נגד ניקלאס בקסטרום השוודי. להט ניצח בהחלטת שופטים 28:28 28:29 28:29. ב-7 בפברואר 2016 הפסיד להט בנוקאאוט בקרב שנערך בלאס ווגאס לצ'יליאני דייגו ריבאס, וספג את הפסדו השני ב-UFC.
בבלאטור
ביוני 2016, לאחר ארבעה קרבות ב-UFC, להט עבר לבלאטור, הארגון השני בגודלו בעולם לאמנויות לחימה משולבות. הקרב הראשון בו השתתף במסגרת הארגון נערך ב-10 בנובמבר 2016, באירוע בלאטור 164, בהיכל מנורה מבטחים, תל אביב מול הלוחם סקוט קליב. להט ניצח בסיבוב הראשון בחניקה אחורית. ב-31 במרץ 2017, השתתף להט באירוע באלטור 175 שנערך בשיקגו, ארצות הברית, נלחם מול לויד קרטר וניצח אותו בחניקה אחורית. ב-16 בנובמבר נלחם נגד ג'רמיה לביאנו באירוע באלטור 188 שהתקיים בהיכל מנורה מבטחים, תל אביב, וניצח אותו בהחלטת שופטים אחידה. ב-17 באוגוסט 2018, השתתף להט באירוע באלטור 204 שנערך בדרום דקוטה, נלחם מול דריאן קלדוול והפסיד בנוקאאוט טכני.
Another Day
Another Day הוא שיר שהוקלט על ידי פול מקרטני בניו יורק בשנת 1970, בזמן עבודתו על התקליט Ram. הוא יצא לאור כסינגל בחברת ההקלטות אפל רקורדס בפברואר 1971, כאשר השיר "Oh Woman, Oh Why" נמצא בצדו השני של התקליטון.
הפקה
השיר היה להיט גם בארצות הברית וגם בבריטניה, הגיע ל-5 המובילים במצעדי המכירות משני צידי האוקיינוס. מקום חמישי בארצות הברית ומקום שני בבריטניה באפריל 1971. באוסטרליה השיר ניצב במקום הראשון במשך שבוע. גם בצרפת השיר הגיע למקום ראשון. בישראל השיר הגיע למקום הראשון במשך שבוע בגל הקל ומאוחר יותר הגיע למקום ה-5 במצעד השנתי הלועזי של התחנה.
ה'תש"ם
פרסי ישראל
מקבלי פרס ישראל לשנת תש"ם הם:
פרס ישראל
פרס ישראל הוא פרס שמעניקה מדינת ישראל במגוון רחב של תחומים. הענקת הפרס נערכת מדי שנה במוצאי יום העצמאות בירושלים בטקס ממלכתי בהשתתפותם של ראשי המדינה, אך שמות הזוכים מתפרסמים חודשים אחדים קודם לכן. הענקת הפרס החלה בשנת 1953 ביוזמתו של שר החינוך, בן-ציון דינור (אשר זכה בעצמו בפרס בשנת 1958 ובשנת 1973).
דינור אמר על הפרס:
מאפייני הפרס
פרס ישראל מוענק לאזרחי ישראל שהיו תושבים בה בשלוש השנים שקדמו להצעת מועמדותם לפרס, כיחידים או כחלק מקבוצה, ובעבר גם לתאגידים ישראליים (במקרים מיוחדים ניתן הפרס לאזרחים זרים תושבי ישראל) אשר הצטיינו באחד המקצועות והתחומים המזכים בפרס (כמפורט להלן). כל תושב ישראל רשאי להמליץ על אחר כמועמד לקבלת הפרס. הזוכים בפרס נבחרים על ידי ועדת שופטים ציבורית, בהחלטה המתקבלת פה אחד. לכל אחד מתחומי הפרס ועדת שופטים משלו, וזו ממונה רק לשנה אחת. ועדות השופטים מגישות לשר החינוך את המלצתן להענקת הפרס, ובדרך כלל השר מקבל המלצה זו.
יוקרתו הרבה של פרס ישראל אינה נובעת מגובה הפרס. בשנת 2008 היה גובה הפרס 75,000 ש"ח, סכום נמוך יחסית לגובהם של פרס וולף, פרס דן דוד ופרס א.מ.ת, המוענקים אף הם בישראל.
התחומים שבהם מוענק הפרס
על מנת להקיף את כל התחומים האפשריים, הוחלט כי פרס ישראל יינתן בכל שנה בתחומים אחרים, ותהיה מחזוריות של התחומים במהלך השנים. התחומים הראשיים ותחומי משנה שבהם מוענק כיום הפרס הם:
מדעי היהדות, מדעי הרוח ומדעי החברה: מדעי החיים ומדעים מדויקים:
תרבות, אמנות, תקשורת וספורט:
טכנולוגיה ומחשבים
מפעל חיים - תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה
בשנת 1968 הוחלט להעניק לדוד בן-גוריון פרס ישראל למפעל חיים, אך הוא סירב לקבלו. בשנת 1972 החליטה הממשלה להוסיף תחום זה לתחומי הפרס, והזוכה הראשון בתחום זה היה אברהם הרצפלד.
מחזוריות תחומי המשנה
תחומי המשנה משתנים משנה לשנה, במחזורים של בין ארבע ושבע שנים.
בשנת תשס"ז, למשל, הוענקו פרסים בתחומים הבאים:
זוכי פרס ישראל
מרבית התחומים שבהם מוענק הפרס הם תחומי מחקר מדעי, ובעקבות זאת מרבית הזוכים הם חוקרים באוניברסיטאות בישראל. הפרס על מפעל חיים מוענק בכל תחומי החיים בישראל, ובהתאם לכך קהל הזוכים בו מגוון יותר. גם בתחומי התרבות, האמנות, התקשורת והספורט יוצא הפרס מגבולות האוניברסיטאות.
בדרך כלל מוענק הפרס לזוכים בשלב מתקדם של הקריירה שלהם ולארגונים ותיקים בישראל. בפרט נהוגה גישה זו בפרס על מפעל חיים. ישנם ארגונים שחרגו מהכלל הזה והוחלט להעניק להם "פרס על מפעל חיים", כגון התזמורת האנדלוסית הישראלית, שהוכרזה כזוכה בפרס לשנת תשס"ו לאחר 12 שנות פעילות בלבד, והמכון הישראלי לדמוקרטיה, שלאחר 16 שנים של פעילות ציבורית, הוחלט שיקבל את הפרס בשנת תשס"ט. הזוכה הצעירה ביותר היא דינה פייטלסון, שהייתה בת 27 בעת קבלת הפרס לחקר החינוך בשנת 1953. הזוכה הצעיר ביותר הוא עזרא פליישר, שהיה בן 31 בעת קבלת הפרס לספרות יפה בשנת 1959. פליישר היה ידוע בשם העט י' גולה, ובעת הענקת הפרס ישב בכלא ברומניה עקב פעילותו הציונית.
עם הזוכים בפרס ישראל גם כאלה שזכו בפרסים בינלאומיים יוקרתיים. שישה מ-13 חתני פרס נובל הישראלים, ש"י עגנון, אברהם הרשקו, אהרן צ'חנובר, ישראל אומן, עדה יונת ודן שכטמן, זכו בפרס זה לאחר זכייתם בפרס ישראל. שלושה מחמשת חתני פרס טיורינג הישראלים, מיכאל רבין, אמיר פנואלי ועדי שמיר, זכו בפרס זה קודם לזכייתם בפרס ישראל.
תקנון הפרס קובע כי "אפשר לקבל את פרס ישראל פעם אחת בלבד". טרם הוספת כלל זה זכו בפרס פעמיים בן-ציון דינור, ש"י עגנון ויעקב כהן.
מחלוקות סביב פרס ישראל
סביב רבים ממקבלי הפרס שורר קונצנזוס באשר לזכותם לפרס זה, בזכות מוניטין שצברו בציבור הרחב. רבים אחרים מוכרים בעיקר בתחום האקדמי שבו הם פעילים, וזוכים לתמיכתו. עם זאת, יוקרתו של הפרס, כפרס הממלכתי העיקרי בישראל, מביאה לכך שלעיתים נכרכת ההחלטה על מתן הפרס במחלוקת פוליטית עזה.
עתירות לבג"ץ
בשנת 1997 החליטה ועדת הפרס להעניק את הפרס לעיתונות לעיתונאי שמואל שניצר. לאחר שהוכרז על ההחלטה, הוגשה עתירה לבג"ץ נגד ההחלטה. התברר שוועדת הפרס לא הייתה מודעת לכך שמספר שנים קודם לכן פרסם שניצר מאמר שקרא לעצירת העלייה מאתיופיה, בתואנה רפואית, ובעקבות תלונה שהוגשה למועצת העיתונות קבע בית הדין של מועצת העיתונות כי במאמר "יש משום האשמות בלתי מבוססות על רקע קבוצתי ועדתי" וכי מאמרו פוגע קשות "בחוסנה של החברה הישראלית כחברה קולטת עלייה" ו"גרר עמו בוז והסתייגות מבני העדה האתיופית" ובכך עבר שניצר על כללי תקנון האתיקה של מועצת העיתונות. בג"ץ הורה להחזיר את הדיון בפרס לוועדת הפרס. שניצר, בינתיים, לא שעה לקריאתו של נשיא המדינה עזר ויצמן להתנצל או לחזור בו מדבריו. בנסיבות אלה, כשברקע גם הרוחות הסוערות על פרשת תרומות הדם של עולי אתיופיה שנחשפה ב-1996, כשהתכנסה ועדת הפרס שנית הוחלט שלא להעניק את הפרס לשניצר.
מאז הוגשו לבג"ץ עתירות רבות כנגד החלטות ועדות הפרס, שכולן נדחו. רוב העתירות דרשו לשלול מזוכה את הפרס. קבוצה אחת של עתירות טענה שהזוכה אינו ראוי לפרס. העתירות נגד הענקת הפרס על מפעל חיים לשולמית אלוני, והענקת הפרס ליגאל תומרקין ולזאב שטרנהל טענו שהם אינם ראויים לפרס על רקע התבטאויות שנויות במחלוקת. השופטת עדנה ארבל התייחסה לטענות אלו בנימוקים לדחיית העתירה בפרשת שטרנהל:
טענה נוספת שהועלתה בעתירות לשלילת הפרס עסקה בניגוד עניינים של אחד או יותר מחברי ועדת הפרס. בעתירות כנגד הענקת הפרס למכון הישראלי לדמוקרטיה, ולשמעון מזרחי. כנגד טענות אלו קבעו השופטים שלא סביר לדרוש במדינה קטנה כמו ישראל שלא יהיה קשר כלשהו בין חברי ועדת הפרס, אשר צריכים להיות בקיאים בתחום שבו ניתן הפרס.
היו גם עתירות אחרות כנגד פרס ישראל. בעתירה אחת דרש העותר שפרס ישראל יוענק לו. בעתירה אחרת יצא הצייר משה גרשוני כנגד שלילת הפרס ממנו בגלל סירובו להופיע בטקס הענקת הפרס. גם עתירות אלו נדחו על ידי בית המשפט.
יש הסוברים, כמו דניאל פרידמן ומאיר הופמן, כי מאחר שפרס ישראל ניתן כאות כבוד והערכה אין מדובר כלל בהחלטה שפיטה ובית המשפט העליון טעה בהתערבו בעניין הענקת הפרס לשניצר. שופטי בית המשפט העליון לא קיבלו עמדה זו מפאת האופי הממלכתי של הפרס המחייב לשיטתם ביקורת שיפוטית, הגם שהיו בהם, כמו אליהו מצא, שפקפקו בצדקת ההתערבות בעניין הפרס לשניצר. עמדת בית המשפט העליון היא שאין עילה להתערבות בית המשפט אם החלטתה של הוועדה התקבלה בתום-לב ועל בסיס שיקולים מקצועיים ענייניים. בפסק הדין בעניינו של שמעון מזרחי, כתב השופט אשר גרוניס באופן כללי על עותרים כנגד הענקת הפרס לאחר: "יהיו כאלה שיאמרו שמדובר בחוסר פירגון ויהיו אחרים שירחיקו לכת ויטענו שעותרים המעוניינים בשלילת הפרס מהאחר פועלים מתוך צרות עין" והשופט חנן מלצר ביקש מהציבור לפרגן לזוכים ולהניח לפרס ישראל ולזוכים בו. באותו מקרה אף הושתו על העותרים הוצאות משפט גבוהות יחסית לעתירות מעין אלו.
בשנת 2021 המליצה ועדת פרס ישראל במתמטיקה ומדעי המחשב להעניק את הפרס לפרופ' עודד גולדרייך ממכון ויצמן למדע, על מחקריו בנושא סיבוכיות חישובית, אך שר החינוך, יואב גלנט, נמנע מלאשר את המלצת הוועדה עקב התבטאויות פוליטיות של גולדרייך, ובעקבות זאת עתרה הוועדה לבג"ץ נגד השר. בהחלטת ביניים אישר בג"ץ לשר לבדוק תוך 30 ימים האם דעותיו של פרופ' גולדרייך מצדיקות שלא לאשר את המלצת הוועדה. בהמשך לכך הודיע השר גלנט שהחליט שלא להעניק את הפרס. בפסק הדין, שניתן לאחר שהוחלף שר החינוך, ביטל בג"ץ את החלטתו של גלנט, והורה להשיב את בחינתה של המלצת הוועדה אל שרת החינוך, על מנת שתשוב ותשקול אם לאשר המלצה זו. השרה יפעת שאשא-ביטון החליטה אף היא שלא להעניק את הפרס לפרופ' גולדרייך. נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, דוד הראל, וחמישה מנשיאיה בעבר פרסמו מחאה על החלטת השרה. נשיאי שבע אוניברסיטאות בישראל הביעו אף הם מחאה על החלטת השרה. במרץ 2022 הורה בג"ץ לשרת החינוך להעניק את הפרס לגולדרייך.
מסרבים ומסורבים
אחדים מאלה שנמצאו ראויים לפרס סירבו לקבלו. "בעיתוי הנוכחי, כשהמדינה שלנו פצועה ושסועה, אני מרגיש שקשה לי לקבל את הפרס ולכן אני נאלץ בצער לוותר על הכבוד הגדול הזה." על כן הוחלט ע״י הועדה להעניק את הפרס לזמר דקלון (יוסי לוי).
מחאות וביקורת כנגד זוכי פרס ישראל
בשנת 2004 המליצה ועדת השופטים על הענקת הפרס לאמן יגאל תומרקין. שרת החינוך, התרבות והספורט, לימור לבנת, פנתה לוועדה בבקשה שתבחן מחדש המלצה זו, לאור פניות רבות של אזרחים "לבטל את הענקת הפרס לתומרקין בשל התנהגות והתבטאויות פוגעות של הפסל". הוועדה בחנה שוב את העניין ועמדה על החלטתה הקודמת להעניק את הפרס לתומרקין.
בשנת 1992 מחה יובל נאמן, מזוכי פרס ישראל 1969, על הענקת הפרס לסופר אמיל חביבי, תוך שהוא משליך את תעודת הפרס שלו לכיוונו של חביבי.
התפלגות הזוכים
רובם הגדול של זוכי הפרס הם גברים יהודים אשכנזים. עד שנת 2009 הוענק הפרס ל-620 איש, מתוכם רק ל-90 נשים (כ-15%). בשליש ממספר השנים שבהן הוענק הפרס כל הזוכים היו גברים. עד שנת 2011, רק שישה אנשים שאינם יהודים זכו בפרס: השייח' אמין טריף וכמאל מנצור בני העדה הדרוזית, אלדין חתוקאי בן העדה הצ'רקסית-מוסלמית, והנוצרים מכרם ח'ורי, אמיל חביבי והאב מרסל דיבואה. אף על פי שכ-15% מאזרחי ישראל הם ערבים-מוסלמים, איש מהם לא זכה בפרס מעולם. מתוך 158 זוכים בפרס ישראל בתחומי התרבות השונים עד 2008 (כולל מוסדות), היו כ-10 מזרחיים.
התפלגות זאת הביאה לביקורת בתקשורת. בעקבות הענקת הפרס בשנת 2007 שאל המבקר והעורך בני ציפר: . לאחר חלוקת הפרסים ב-2009 כתב הפרשן רינו צרור:
ביקורת זאת זכתה להד בדו"ח מבקר המדינה שקבע "התהליך שלפיו נבחרים הזוכים מוביל לכך שאין הלימה בין התפלגות האוכלוסייה לבין מקבלי הפרס במהלך השנים", והמליץ: "ראוי שהמשרד ימנה ועדה מקצועית אשר תהיה אחראית לקביעת התקנון ולשינויים בו וכן תבחן מעת לעת את התאמתו לשינויים המתחוללים בחברה הישראלית כך שירחיבו את מעגל מקבלי הפרס ויאפשרו את הענקתו גם לבאים מקבוצות אוכלוסייה נוספות מבלי לפגוע במצוינות הנדרשת לקבלתו".