cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יואו ז'וו
צאצאיו
צאצא דור 72 ליוּאוּ זְ'ווֹ הגן על מורשתו בשנתו ה53 של הקיסר צְ'ייֵנְלונְג, ובצו קיסרי קיבל את התואר "דוקטור לחמש הקלאסיקות" (五經博士; Wǔjīng Bóshì) מאקדמיית האנלין ואת תואר יורשו. בשנתה השלישית של הרפובליקה בסין, הוחלף התואר ל"פקיד הפולחן ליוּאוּ זְ'ווֹ".
במקדשי קונפוציוס, לוח רוחו של יוּאוּ זְ'ווֹ נמצא שישי מבין תריסר החכמים, במזרח. הוא צורף לרשימת החכמים רק בשנת 1714, בתקופת הקיסר צְ'ייֵנְלונְג משושלת צִ'ינְג, עקב בקשה של פקיד בכיר שפעל על פי הוראות שקיבל בחלום לטענתו. ייתכן כי מניעיו של הפקיד היו להבליט את מעלותיו של יוּאוּ זְ'ווֹ, או להחזיר את הסימטריה ללוחות החכמים, סימטריה שאבדה עם צירופו של דְזוּ שִׂי לרשימה.
תוארי כבוד
במהלך שושלת טאנג, הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג העניק לזָ'אן צְ'יוֹ את תואר האצולה "רוזן יֵן" (汴伯). במהלך שושלת סונג הוסיף לו הקיסר גֶ'נְדְזונְג את התואר מרקיז פִּינְגְיִין (平阴侯). בתקופת שושלת מינג תיקן הקיסר שְׁדְזונְג את כינויו ל"המכובד הקדום החכם יוּאוּ".
סקאלה (פולין)
סקאלה (בפולנית: Skała) היא עיירה במחוז קרקוב שבפרובינציית פולין קטן בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
סקאלה נזכרת מהמאה ה-13 ככפר בבעלות הבישוף של קרקוב, ובמהלך המאה ה-14 הוענקו לה זכויות עיר והיתר לקיים בה ימי שוק וירידים שנתיים.
בראשית המאה ה-18, במהלך המלחמה הצפונית הגדולה, הועלתה העיירה באש בידי השוודים. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי סקאלה
יהודים ישבו בעיירה מסוף המאה ה-18, ובמהלך המאה ה-19 מספרם בה גדל, והם נטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי. לאחר מלחמת העולם הראשונה נמנו ביישוב 604 יהודים, והתקיימה בו פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בתחילת מלחמת העולם השנייה, מונה בה יודנרט, והוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה משפילות, איסור הליכה על מדרכות, חובת ענידת סרט זרוע וחובת תשלום סכומי כופר. מעת לעת ביצעו אנשי ס"ס שהגיעו לעיירה מעשי התעללות ורצח אקראיים בקרב יהודיה. בהמשך שולחו כ-300 יהודים מהעיירה למחנה העבודה פלאשוב.
ב-28 באוגוסט 1942 פשטו על העיירה אנשי ס"ס ושוטרים גרמנים, פולנים ואוקראינים, וריכזו את יהודיה באלימות בכיכר השוק בה, תוך ירי בנמלטים. משם נלקחו יהודי העיירה למחנה המעבר בסלומניקי, בו הוחזקו כשבועיים בשדה פתוח. לאחר סלקציה שולחו רוב יהודי העיירה מהמקום למחנה ההשמדה בלז'ץ. יהודים מעטים שעוד נותרו בעיירה לאחר האקציה רוכזו ב-10 בנובמבר 1942, וגורשו לוולברום, תוך רצח כולם במהלך הדרך.
גסטון אלברס
קריירת מועדונים
אלברס גדל במחלקות הנוער של בוקה ג'וניורס מלו, סרו לארגו ודפנסור ספורטינג. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של דפנסור ספורטינג במסגרת ליגת העל האורוגוואית. הוא ערך 33 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-7 באפריל 2021 חתם אלברס בבוסטון ריבר מליגת העל האורוגוואית.
ב-28 בינואר 2022 הושאל אלברס למשך עונה וחצי לחטאפה מלה ליגה. בחצי העונה הראשונה של ההשאלה לא ערך הופעות במדי המועדון. ב-28 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד ויאריאל במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2022/2023. ב-4 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 5-1 לוולנסיה במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
Adobe Dreamweaver
Adobe Dreamweaver (אדובי דרימוויבר) היא תוכנה המשמשת ליצירה ועריכה של דפי אינטרנט ואתרי אינטרנט אשר פותחה במקור על ידי חברת Macromedia, עד אשר נרכשה החברה על ידי אדובי מערכות ב-2005. קיימות גרסאות של התוכנה למערכות ההפעלה חלונות ו-Mac OS.
סקירה
בגרסאותיה הראשונות הוצעה דרימוויבר כתוכנת עריכה המשלבת את הפרודוקטיביות של עיצוב ויזואלי WYSIWYG, עם מצב שליטה ועריכה של קוד ה-HTML. שילוב זה היה נדיר כאשר התוכנה יצאה לשוק בסוף שנות התשעים, דבר שסייע רבות לתפוצתה. בהמשך הוספו לה טכנולוגיות חדישות, כגון תמיכה בCSS, ג'אווה סקריפט, ותמיכה בשפות צד-שרת כגון PHP ו-ASP.
כחלק מעורך ה-WYSIWYG, דרימוויבר יכולה להסתיר מהמשתמש את הפרטים של קוד ה-HTML, דבר המקל על מתחילים בתחום ביצירת דפי אינטרנט ואתרים בסיסיים. כמו כן, עורך הקוד של דרימוויבר מתקדם גם הוא, ומקל על כתיבה של תסריטים מסובכים על ידי הטעמה של הפקודות והאופרטורים השונים בצבעים נבדלים (לכל שפה יש סכמת צביעה משלה), הדגשת שגיאות תחביר, והשלמה אוטומטית של קודים. התוכנה גם מספקת כלי ניהול למסגרת האתר, כאשר ניתן בה לנהל תיקיות שורש של מספר אתרים, לתכנן את מבנה הקישורים של כל אתר באמצעות דיאגרמות, ולהתחבר לשרת מרוחק לצורך העלאת האתר לרשת.
בכך, דרימוויבר משמשת כסביבת פיתוח משולבת המכסה את כל האספקטים בפיתוח האתר: עיצוב גרפי, כתיבת קוד, וניהול האתר.
היבט מכובד של דרימוויבר בגרסאותיה החדשות הוא המבנה בר-ההרחבה. כעת ניתן להרכיב תוספות לתוכנה ("Extensions"), אשר כל אחד יכול לפתח, בדרך כלל ב-HTML או JavaScript. דרימוויבר נתמכת בקהילה רחבה של מפתחים, המפתחים הרחבות מגוונות, ומאפשרים את הורדתם או רכישתם של אלה דרך אתר התוכנה.
דרימוויבר מספקת סכמת צביעה מובנית למטרות סימון קוד, בשפות הבאות:
הגירה המונית
הגירה המונית היא תופעה בה קבוצות גדולות של אנשים מהגרים מאזור גאוגרפי אחד למשנהו. הגירה המונית שונה מהגירה של בודדים או של קבוצות קטנות, וכן מהגירה עונתית המתרחשת באופן קבוע בקהילות חקלאיות.
במהלך ההיסטוריה אירעו מקרים רבים של הגירה המונית שכונו בשם "ההגירה הגדולה" או בשמות דומים, בהם:
בשנים 1846 עד 1914 התרחשו גלי הגירה המונית רבים בעולם. היסטוריונים זיהו שלושה גורמים עיקריים לגלי ההגירה הללו: התפתחות התחבורה, שגרמה לירידה דרמטית בעלות ההגירה; פיתוח כלכלי מואץ בארצות הברית ובאירופה, שעודדו הגירה אליהן; וגבולות פתוחים בין המדינות. בתקופה זו היו הגירות המוניות גם באזורים נוספים בעולם, בהן גם הגירה פנימית. בסין, רבים היגרו מהכפרים ההרריים לערי החוף, וכן סינים רבים היגרו למטעי תה ומפעלי טקסטיל בהודו, ולאזורי תעשייה בצפון אירופה. במצרים, פרויקטים כמו הקמת תעלת סואץ ופיתוח חקלאי לגידולי כותנה משכו כמויות גדולות של מהגרים משאר אזורי המדינה.
רוב ההיסטוריונים כוללים במונח "הגירה המונית" גם מקרים של הגירה בכפייה וטרנספר, כמו סחר העבדים האטלנטי, חלוקת הודו ואפילו יציאת מצרים.
בארצות הברית החלה להתפתח בשנת 1825 תפיסה בשם "נייטיביזם" המתנגדת תקיפות להגירה המונית. תפיסה זו קיימת עד היום ומהווה חלק מהשיח הפוליטי הציבורי בארצות הברית. בין השאר גרמה תפיסת הנייטיביזם לכך שארצות הברית נעלה את שעריה בפני פליטים יהודים מגרמניה הנאצית שניסו להימלט מהשואה.
למידה לאורך החיים
למידה לאורך החיים (באנגלית: Lifelong learning) או למידה מתמדת מתייחסת לכל הפעילויות שאנשים עושים במהלך חייהם כדי לקדם את הידע, המיומנויות והכישורים שלהם בתחום מסוים, מתוך מוטיבציה אישית, חברתית או תעסוקתית. למידה מתרחשת בכל שלבי החיים, מהלידה ועד המוות, בכל הקשרי החיים, במוסדות השכלה, במקום העבודה, בבית ובקהילה. כוללת גם למידה פורמלית וגם למידה בלתי־פורמלית.
המושג למידה לאורך החיים קיבל משמעויות אחרות בתקופות שונות. בשנות ה־70 המושג נקשר לתפיסה ההומניסטית ולרעיונות של דמוקרטיה וחופש. בשנות ה־90 הדגש עבר לאספקטים כלכליים, כאשר הלמידה לאורך החיים נתפסה ככלי להאצת צמיחה כלכלית, לייצור עבודות ולהגברת תחרותיות בכלכלה המבוססת על ידע. במאה ה־21, המושג למידה לאורך החיים קיבל משמעויות נוספות של הכללה, לכידות חברתית ורווחה נפשית.
מבוגרים רבים עוסקים בלמידה לצורך העשרה חברתית וצמיחה אישית, כמו גם כדי להישאר מעודכנים ולהיות פעילים כאזרחים בתוך הקהילה.
פיתוח יכולת למידה לאורך החיים
המאפיינים והמיומנויות שצריך לפתח הלומד לאורך החיים. למידה רפלקטיבית וחשיבה ביקורתית יכולות לעזור ללומד לסמוך על עצמו בלמידה כיצד ללמוד, ובכך להשתפר בניהול, ארגון ושליטה בתהליך הלמידה שלהם (קאנדי, 1990). סייפ (1995) חקר באופן ניסיוני מורים "פתוחים" ומצא שהם מעריכים הכוונה עצמית, שיתוף פעולה, רפלקציה ואתגר, לקיחת סיכון בלימוד שלהם נראה אצלם הזדמנות, ולא איום. דאנלוב וגראבינגר (2003) הוכיחו על מנת להכין התלמידים בהשכלה הגבוהה להיות לומדים לאורך החיים, חייבים לפתח יכולת ההכוונה העצמית, מודעות מטא-קוגניטיבית ונטייה ללמידה (מרים, קפארילה ובאומגרטנר2007)
היבטים כלכליים
אחת המטרות של הלמידה לאורך החיים היא רכישת מיומנויות אשר יאפשרו ללומד לעבוד באופן יעיל יותר ולעמוד בתחרות של הכלכלה הגלובלית. הכלכלה הגלובלית המשתנה באופן תדיר מעלה את הצורך הגובר והולך בהכשרה מקצועית במסגרת מקומות העבודה. בפן המקצועי, למידה לאורך החיים כוללת רצף של פעילויות לימוד והכשרה הכוללות הכשרה למקצוע חדש Reskilling ושדרוג ידע ומיומנויות Upskilling.
בשנת 2020, משרד מבקר המדינה העריך שמקצועות בסיכון גבוה להיעלמות כוללים נהגים, מנופאים, עובדי חשובת, עובדי טלמרקטינג, סוכני נסיעות, פקידי מזכירות, חלק מעובדי הייצור ועובדי מלונאות.
למידה לאורך החיים מוכרת על ידי מכללות ואוניברסיטאות מסורתיים כתקפה בנוסף להשגת התואר. גם תהליכי למידה אשר מתרחשים בחלקים או לפי קטגוריות עניין יכולים להיות בעלי ערך לאינדיבידואל והקהילה. האפקט הכלכלי של מוסדות חינוך בכל הרמות ימשיך להיות משמעותי בעתיד כאשר קורסי למידה פורמליים יתקיימו ונושאים מבוססי עניין יהיו מבוקשים. המוסדות מייצרים אזרחים משכילים שקונים סחורה ושירותים בקהילה ומוסדות החינוך וסגל העובדים מייצרים פעילות כלכלית במהלך הפעולות והפעילות המוסדית. בדומה למוסדות הבריאות, מוסדות החינוך נמצאים בין המעסיקים המובילים בערים רבות בעולם. בין אם מדובר בבית ספר בנוי או מקוון יש אפקט כלכלי כלל עולמי ללמידה, כולל למידה לאורך החיים, לכל קבוצות הגיל. הלומדים לאורך החיים, כוללים אנשים בעלי תעודות אקדמאיות או מקצועיות הנוטים למצוא עבודה עם שכר גבוהה, ומשאירים רשמים כספיים, תרבותיים ויוזמות על הקהילות לפי אשת החינוך קסנדרה ב. וייט.
ספורטינג ליסבון
מועדון הספורט של פורטוגל (בפורטוגזית: Sporting Clube de Portugal) הוא מועדון כדורגל פורטוגלי, הידוע בפורטגל כספורטינג, ומחוץ לפורטוגל כספורטינג ליסבון. ספורטינג היא אחת משלוש הקבוצות המובילות בפורטוגל, יחד עם בנפיקה ליסבון ופורטו. הקבוצה זכתה 19 פעמים באליפות הליגה, 17 פעמים בגביע הפורטוגלי, 9 פעמים בסופר קאפ הפורטוגלי ופעם אחת בגביע אירופה למחזיקות גביע, ב-1964. ספורטינג ליסבון היא אחת משלוש הקבוצות היחידות בפורטוגל (יחד עם בנפיקה ליסבון ופורטו) שמעולם לא ירדו לליגה השנייה.
לאורך השנים הצליחה מחלקת הנוער של המועדון לנפק שחקנים רבים וטובים, ובהם: לואיש פיגו, כריסטיאנו רונאלדו ולואיש בואה מורטה. מחלקת הנוער של ספורטינג צוינה על ידי לואיס פליפה סקולארי וחוסה פקרמן כאחת הטובות בעולם.
שנים ראשונות
המועדון נוסד על ידי ז'וזה הולטראמאן רוקאט (ז'וזה אלבלדה) עם תמיכה כספית של סבו, אלפראדו אאגאסטו דאס נוים הולטראמאן, אשר היה הויקונט של אלואלאד ושימש כנשיא הראשון של הקבוצה. המועדון הוקם ב-1902 בשם ספורט קלוב דה בלאס, שלאחר מכן השתנה למועדון כאמפו גראנד ספורטינג ב-1904, וב-1906 קיבל את שמו הנוכחי, ספורטינג קלאב דה פורטוגל.
ספורטינג שיחקה את משחק הליגה הראשון שלה (הליגה הראשונה של הכדורגל הפורטוגלי) ב-20 בינואר 1935, וניצחה 0–6 את אקדמיקה דה קוימברה. שנה לאחר מכן, ב-1936, ספג המועדון את התבוסה הקשה ביותר בתולדותיו במשחק מול פורטו, כשהקבוצה הובסה 10–1. שנה לאחר מכן נקמה בה ספורטינג כשניצחה אותה בתוצאה 9–1. בשנת 1941, בהדרכתו של המאמן ההונגרי יוז'ף סאבו, חגג המועדון את אליפות הליגה הראשונה בתולדותיו.
השנים הגדולות
ספורטינג הגיעה לשיאה במהלך שנות ה-40 וה-50. הקבוצה זכתה בשבע אליפויות ליגה בשמונה עונות בין 1947 ל-1954, כולל ארבע אליפויות חסרות תקדים ברציפות.
ספורטינג וקבוצת פרטיזן בלגרד עשו שתיהן היסטוריה ב-4 בספטמבר 1955, כששיחקו במשחק הראשון אי פעם בגביע אופ"א למועדונים. ז'ואאו מרטינס כבש את השער הראשון אי פעם בתחרות, בדקה ה-14. המשחק הסתיים בתיקו 3–3. ספורטינג גם חנכה את האצטדיון החדש שלה, אצטדיון José Alvalade, ב-10 ביוני 1956, שהיה מגרשה הביתי עד 2003.
בשנות ה-60, ספורטינג השיגה הצלחה יבשתית, כשזכתה בגביע אופ"א למחזיקות גביע 1963/1964 כשניצחה במשחק הגמר בגמר את מ.ט.ק. בודפשט ההונגרית. הייתה זו הפעם היחידה שבה קבוצה פורטוגלית זכתה בתואר גביע אופ"א למחזיקות גביע.
שנות הבצורת
המנג'ר האנגלי מלקולם אליסון הגיע לספורטינג ב-1981, ובהדרכתו זכה המועדון בדאבל המקומי (אליפות הליגה והגביע הפורטוגלי), ב-1982. לאחר מכן, בין 1982 ל-2000 סבלה ספורטינג מבצורת של תארים. אף על פי שניצחה את היריבה בנפיקה ליסבון 4–0 בסיכום לזכייה בסופר קאפ הפורטוגזי ב-1987, אוהדי ספורטינג נאלצו לחכות עד 1995 כדי לראות את קבוצתם זוכה בתואר נוסף לאחר שניצחה את מאריטימו 2–0 בגמר הגביע הפורטוגלי. ניצחון זה העניק לספורטינג מקום בסופר קאפ הפורטוגלי של העונה שלאחר מכן בו זכתה הקבוצה. באותה עונת 1995/1996, ספורטינג הגיעה גם לגמר הגביע הפורטוגלי אך הפסידה 3–1 לבנפיקה.
נקודות השיא של תקופה זו כללו ניצחון 1–7 על היריבה המושבעת בנפיקה ליסבון ב-14 בדצמבר 1986. ספורטינג הגיעה גם לחצי גמר גביע אופ"א ב-1991 עד שהודחה על ידי אינטר מילאנו.
שנות ה-2000
בשנת 2000 זכתה ספורטינג באליפות במחזור האחרון עם ניצחון 4–0 על סלגיירוש, וסיימה בצורת של 18 שנה ללא אליפות. בעונה שלאחר מכן, ספורטינג זכתה גם בסופר קאפ אך סיימה רק במקום השלישי בליגה. בעונת 2001/2002, זכתה ספורטינג באליפות הליגה ה-18 שלה, זכתה בגביע וגם בסופר קאפ לשנת 2002.
בעונת 2004/2005 העפילה הקבוצה לגמר גביע אופ"א, אך הפסידה במשחק הגמר 1–3 לצסק"א מוסקבה הרוסית, במשחק אשר התקיים באצטדיונה הביתי, אצטדיון ז'וזה אלבלדה. הקבוצה הגיעה שוב עד לשלב חצי גמר הליגה האירופית בעונת 2011/2012 אז הודחה על ידי אתלטיק בילבאו. ספורטינג גם הגיעה לראשונה לשלב הנוקאאוט של ליגת האלופות בעונת 2008/2009, אך הובסה בשמינית הגמר על ידי באיירן מינכן עם הפסד מצטבר של 12–1. בזירה המקומית, לספורטינג לא היו הצלחות באותן שנים.
בעיות כלכליות
תחת המאמן לאונרדו ז'רדים בעונת 2013/2014, ספורטינג סיימה במקום השני בליגה, ובכך הבטיחה השתתפות בליגת האלופות בעונת 2014/2015 לראשונה מזה חמש שנים, אך לא צלחה את שלב הבתים.
בעונת 2014/2015 זכתה ספורטינג בגביע הפורטוגלי ה-16 בתולדותיה, התואר הראשון של המועדון מזה שבע שנים. בעונת 2015/2016 ספורטינג לא זכתה בתואר, וסיימה במקום השני בליגה עם 86 נקודות, שתי נקודות אחרי בנפיקה, למרות ששברה את שיא הנקודות שלה בליגה.
2021–הווה
בעונת 2020/2021, לאחר שהודחה מהליגה האירופית על ידי ל.א.ס.ק. לינץ, ספורטינג זכתה בגביע הליגה וסיימה את תקופת 19 השנים שלה מבלי לזכות באליפות הליגה הפורטוגלית וזכתה בתואר בפעם ה-19 בתולודתיה. ב-31 ביולי גם זכתה בסופר קאפ התשיעי שלה לאחר ניצחון 2–1 על ספורטינג בראגה.
בשלב הבתים של ליגת האלופות בעונת 2021/2022 ספורטינג העפילה ספורטינג לשלב שמינית הגמר בפעם הראשונה מאז עונת 2008/2009, שם הודחה על ידי מנצ'סטר סיטי בתוצאה 0–5 בסיכום שני המשחקים.
אצטדיון
ספורטינג משחקת באצטדיון ז'וזה אלבלדה, שנבנה לקראת יורו 2004. ב-2005 אירח האצטדיון את משחק גמר גביע אופ"א בו הפסידה ספורטינג לצסק"א מוסקבה על אף יתרון הביתיות.
סגל שחקנים
נכון ל-3 בפברואר 2023
(קפטן)
(קפטן שני)
(בהשאלה מברצלונה)
פמיניזם בדלני
פמיניזם בדלני הוא סוג של פמיניזם רדיקלי, לפיו התנגדות אפקטיבית לפטריארכיה היא באמצעות התמקדות אך ורק בנשים וילדות. אמונת זרם פמיניסטי זה הוא שהפטריארכיה היא השורש של דיכוי נשים, והכוח המדכא הגדול ביותר, ולכן, פעילות בתוך מסגרת פטריארכלית אינה יכולה להביא לשחרורן של נשים, וכדי להביא להעצמתן ושחרורן על נשים לפעול במרחבים של נשים בלבד, בהם נוכחות גברית אסורה. רק במרחבים אלו, כך על פי הבדלניות, תוכלנה להשתחרר מציפיות גבריות ומן המבט הגברי. על פי הפמיניזם הבדלני, לגברים אין שום יכולת לתרום באופן חיובי לתנועה הפמיניסטית, גם כאשר כוונותיהם טובות, גברים משכפלים את הדינמיקה ויחסי הכוח של הפטריארכיה. התאורטיקנית מרילין פריי מתארת את הפמיניזם הבדלני כ"סוגים ומצבים שונים של הפרדה מגברים וממוסדות, מערכות יחסים, תפקידים, ופעילויות אשר מוגדרים על ידי גברים, נשלטים על ידי גברים, ופועלים לטובת גברים ותחזוקת פריווילגיות של גברים – כשהפרדה זו יזומה ומתוחזקת על ידי נשים, כרצונן".
כמו התנועה הפמיניסטית שהולידה אותה, הבדלנות הפמיניסטית מתבטאת לרוב כפמיניזם לסבי, פועל יוצא של הגישה של התנתקות מגברים בכל אורחות החיים, כולל הרגשיים והמיניים. פמיניסטיות בדלניות מתנגדות לקיום יחסים הטרוסקסואליים, ולכן חברות בתנועה זו נוטות לחיות בפרישות או לנהל יחסים עם נשים. גישה זו עומדת בבסיס הלסביות הפוליטית, אך גם בדלניות הטרוסקסואליות קוראות להתנזרות מיחסי מין עם גברים.
פמיניזם בדלני הטרוסקסואלי
אחת הדוגמאות הראשונות לפמיניזם בדלני הטרוסקסואלי היה תא 16, ארגון שנוסד בשנת 1968 על ידי רוקסן דנבר.
בכתב העת הרדיקלי שהוציאה הקבוצה, חברות התא רוקסן דנבר וליסה לגהורן המליצו לנשים "להיפרד מגברים שאינם פועלים באופן במודע לשחרור נשים". אך הקבוצה מעולם לא תמכה בלסביות כאסטרטגיה פמיניסטית, אלא קידמה התנזרות, או לחלופין תקופות של התנזרות במסגרת יחסים הטרוסקסואליים. דנבר ולגהורן ראו בלסביות "לא יותר מאשר פתרון אישי".
עם זאת, העבודה של תא 16 הניחה את היסודות התאורטיים של הבדלנות הלסבית.
בדלנות לסבית
בדלנות לסבית היא צורה של בדלנות פמיניסטית הספציפית ללסביות. היא נחשבה על ידי פמיניסטיות לסביות גם כטקטיקה מיידית וגם כאסטרטגיה לכל החיים. לסביות בדלניות רבות קנו שטחי קרקע בהם יכלו לחיות בנפרד מגברים ומנשים הטרוסקסואליות.
בדלנות לסבית הפכה לפופולרית בשנות ה-1970 בעת שלסביות רבות היו בספק אם למיינסטרים החברתי, ואף לתנועה הלהט"בית, היה מה להציע להן.
בדלנות לסבית בארצות הברית
ב-1970, שבע נשים (כולל הפעילה הלסבית דל מרטין) התעמתו עם הכנס הצפוני של ארגונים הומופילים לגבי הרלוונטיות של התנועה לזכויות הגייז לנשים שבה. הצירים בכנס קיבלו החלטה לטובת שחרור נשים, אך דל מרטין הרגישה שהם לא עשו מספיק, וכתבה את "אם זה כל מה שיש" ("If That's All There Is"), מאמר רב השפעה בו היא גינתה את ארגוני זכויות הגייז כסקסיסטיים. בקיץ 1971, קבוצה לסבית המכנה את עצמה "The Furies" ("האיריניות" או פיוריז - על שם אלות הנקמה הרומיות) הקימו קומונה ללסביות בלבד,שם פרסמו עיתון חודשי באותו השם. הקומונה כללה שתים עשרה נשים, בגילאי שמונה עשרה עד עשרים ושמונה, כולן פמיניסטיות, לסביות, ולבנות, וכן שלושה ילדים. הן חלקו מטלות ובגדים, התגוררו יחדיו, והחזיק גם בכסף משותף. הן פתחו בית ספר בו לימדו נשים כישורים כמו תיקון כלי רכב ותיקוני בית, כדי שלא יהיו תלויות בגברים. העיתון יצא מינואר 1972 ועד יוני 1973; בעוד הקומונה עצמה התפרקה ב-1972. קבוצות ידועות אחרת של לסביות בדלניות כוללות את "The Gutter Dykes", "The Gorgons", ו-"The Radicalesbians". שרלוט באנץ', אחת החברות בקומונה, ראתה את הבדלנות הפמיניסטית כאסטרטגיה, "צעד ראשון", או נסיגה זמנית מאקטיביזם של המיינסטרים כדי להשיג מטרות ספציפיות ולקדם התפתחות אישית. לסביות אחרות, כגון זוכת למדה את פרס, הסופרת אילנה דייקוומון (Elana Dykewomon), בחרו בבדלנות כפרקטיקה לכל החיים.
בנוסף לתמיכה בהיפרדות מיחסי עבודה, וקשרים אישיים או מזדמנים עם גברים, הפיוריז המליצו שלסביות בדלניות יקיימו קשרים "רק (עם) נשים אשר חתכו את קשריהן לפריווילגיה גברית", בנימוק ש"כל עוד נשים עדיין מפיקות תועלת מהטרוסקסואליות, ומקבלות את הביטחון והפריווילגיות שהיא מעניקה, הן בשלב מסוים ייאלצו לבגוד באחיותיהן, ובמיוחד באחיות הלסביות אשר אינן נהנות מאותן ההטבות".
היה זה חלק מרעיון גדול יותר אותו פיתחה באנץ' בספרה משנת 1976 Learning from Lesbian Separatism (לקחים מבדלנות לסבית), בו כתבה: "בחברה המושתתת על עליונות גברית, הטרוסקסואליות היא מוסד פוליטי", וכן של הפרקטיקה של בדלנות לסבית היא דרך להימלט משליטתה.
בספרה משנת 1988, Lesbian Ethics: Toward New Value (אתיקה לסבית: לקראת ערך חדש), התייחסה הפילוסופית הלסבית שרה לוסיה הוגלנד לפוטנציאל הטמון בבדלנות לסבית לעודד לסביות לפתח אתיקה קהילתית בריאה המבוססת על ערכים משותפים. הוגלנד עושה הבחנה (שבמקור נכתבה על ידי הלסבית הבדלנית, הסופרת ג'וליה פנלופי) בין "תת-התרבות הלסבית" לבין "הקהילה הלסבית", כאשר חברות בתת-התרבות "מוגדרת במונחים שליליים על ידי תרבות חיצונית, עוינת", ואילו חברות בקהילה מבוססת על "הערכים שאנחנו מאמינות שאנחנו יכולות להחיל כאן".
החוקרת אקולס הבחינה בין הבדלנות של הפמיניזם הרדיקלי שצמח בחצי הראשון של שנות ה-70 לבין התנועה שצמחה מתוכה, אך באופנים מסוימים פעלה מתוך עקרונות סותרים - הפמיניזם התרבותי. בעוד הבדלניות הרדיקליות פעלו מתוך עקרונות של התנגדות לפטריארכיה, הפמיניזם התרבותי ביקש להתוות תרבות-נגד, או תרבות נשים שפועלת בתוך או במקביל לתרבות השליטה הגברית, אך מבלי למגר אותה.
הפרקטיקה של בדלנות לסביות לפעמים משלבת מושגים הקשורים להומולאומיות ולסביות פוליטית.
לסביות רדיקלית
התנועה הלסבית הרדיקלית היא תנועה לסבית פרנקופונית, הדומה לתנועה הלסבית הבדלנית שהתקיימה בארצות הברית. היא קמה בצרפת בשנות ה-1980 המוקדמות, בהשראת כתביה של הפילוסופית והתאורטיקנית הפמיניסטית הצרפתייה מוניק ויטיג, והתפשטה במהרה לפרובינציה הקנדית קוויבק.
ויטיג, בהתייחסות לרעיונות של סימון דה בובואר, אתגרה רעיונות של מהותנות ביולוגית, בטענה כי בעלי הכוח בחברה מבנים את הבדלי המין והגזע לצורך מיסוך ניגודי עניינים ושמירה על עמדות שליטה. והיא ובעלות בריתה ראו בהטרוחברתיות  (מונח מתחום הסוציולוגיה אשר מתאר את היחסים החברתיים עם אדם מן המגדר "ההפוך" בהקשר של בינאריה מגדרית, בדרך כלל לא מהסוג המיני או הרומנטי) כמו גם בהטרוסקסואליות, היבטים של הטרו-כוח, שאליהם צריך להתנגד.
בדלנות הייתה, במובן הזה, הזדמנות עבור לסביות להפחית את ההשפעה של הבדלי הכוח המובנים האלו על חייהן.
צרפת
התנועה הפמיניסטית המודרנית בצרפת התחילה מאוחר יותר מאשר במדינות מערביות אחרות, ונקודת הפתיחה שלה נחשבת למאורעות מאי 1968, כאשר רוח האקטיביזם הרדיקלי הביא מספר פעילות, ביניהן מוניק ויטיג, אנטואנט פוק וז'וזיאן שאנל, להקים את Mouvement de libération des femmes, התנועה לשחרור נשים. כתביה של ויטיג הפכו לקאנוניים לא רק עבור התנועה בצרפת, אלא עבור התנועה הלסבית הרדיקלית באשר היא. בספרה Les Guerilleres, מתארת ויטיג מלחמה אכזרית בין המינים, נשים הנלחמות בגברים בקרבות עקובים מדם. בעבודות מאוחרות יותר, היא הגדירה את הלסביות כמאבק נגד הפטריארכיה, וראתה את הסירוב להטרוסקסואליות כחותר תחת הבסיס המוסדי והאידאולוגי לדיכוי נשים. בכך, תרמה ויטיג לרעיון הלסביות הפוליטית, והניחה יסודות להוגות נוספות, כדוגמת אדריאן ריץ' והמאסה המכוננת שלה "הטרוסקסואליות כפויה והקיום הלסבי" (1980). אך ויטיג העבירה ביקורת על התנועה הבדלנית האמריקאית, מכיוון שזו לא מיצבה את ההטרוסקסואליות כמשטר שאותו צריך להפוך, אלא כמסגרת שבתוכו לסביות ביקשו לייצר מרחבים מהותניים משלהן.
במהלך שנות ה-1970, התנועה הרדיקלית בצרפת דעכה לטובת תנועת écriture féminine, או "כתיבת נשים", אותה מייצגת ההוגה הלן סיקסו, שהפכה את התנועה ליותר פילוסופית ומבקרת תרבות, מאשר בעלת אידאולוגיות פרקטיות.
אנגליה
קבוצת לידס הייתה שונה בקבוצות בדלניות אחרות שכן היא התנגדה להתייחסות לבדלנות כסגנון חיים או מטרה בפני עצמה, אלא כאמצעי במאבק בפטריארכיה ובדיכוי נשים. העמדות של הקבוצה גם באו תחת התקפה מצד קבוצות לסביות אחרות שהתנגדו לטענה שלסביות היא בחירה.
איטליה
התנועה הפמיניסטית באיטליה במחצית השנייה של המאה ה-20 התמקדה בעיקר בזכויות בהקשר של איסורי הכנסייה הקתולית, כך שמאבקים מרכזיים היו על הזכות להתגרש והזכות להפלות, מאבקים המקושרים דווקא להטרונורמטיביות וחיים משותפים עם גברים. אך בסוף המאה ובתחילת המאה ה-21, הפמיניזם האיטלקי החל יותר ויותר לעסוק ברעיונות בדלניים, בדיוק כאשר התנועות-האחיות בארצות הברית ומקומות אחרים שככו. לדברי החוקרת קרון לזארו-וייס, התנועה מתקיימת בעיקר בכתיבה, תרבות ותאוריה, ולא כתנועה פרקטית או אסטרטגיה, והיא טוענת שהסיבה היא שהפמיניזם האיטלקי מעולם לא "מצא בית", והתקיים תמיד בתוך תנועות אחרות, כמו תנועות סוציאליסטיות או אנרכיסטיות. ולכן, מאז שנות ה-90 מפתחות רעיונות של הוגות שהשפיעו על דור קודם של פמיניסטיות בארצות אחרות, כמו אדריאן ריץ', מרי דיילי, ושולמית פיירסטון. גם במרחב התאורטי הזה, בדלנות פמיניסטית אינה הזרם המרכזי באיטליה, שם גם פמיניזם הטרוסקסואלי מתקשה להתקיים מאז הגל הסוחף של התקופה שלאחרי התקופה הפאשיסטית, אז היו עיקר ההישגים למען זכויות נשים, מתוך המאבקים הרדיקליים של התקופה.
קניה
הכפר אומוג'ה שבקניה קם בשנת 1990 כיישוב מטריארכלי לנשים בלבד. המייסדת, רבקה לולוסולי ייעדה את הכפר כמקום מפלט לנשים שורדות אלימות מצד בני זוגן או הסביבה, וכן ילדות הנמלטות מנישואים כפויים. לולוסולי היא בת לאומת הסמבורו, שם נשים כפופות לחלוטין לגברים: אין ביכולתן להחזיק בקרקע או רכוש אחר, והן עצמן נחשבות לרכושם של הגברים. הן עוברות השחתה גניטלית, נישואים כפויים, אונס ואלימות מצד בעליהן. בשנות ה-90 היה גל דיווחים על אונס נשות סמבורו מצד חיילים בריטים, אשר כתוצאה הועמדו למשפט חיילים בגין אונס של 1,400 נשים, אך כל ההליכים בוטלו. הנשים שדיווחו על אונס נודו ממשפחותיהן, והפכו למחוסרות דיור או אמצעי מחייה. לולוסולי החליטה שעדיף להן לחיות בכוחות עצמן. היא מאמינה שביטחונן של נשים תלוי בהתנתקות מגברים. כחמישים נשים חיות בכפר, עם 200 ילדים. בנוסף להצעת מחסה לנשים וילדות בכפר, הנשים הקימו בית ספר אזורי ומעבירות סדרות חינוך בנוגע להשחתה גניטלית ונישואי ילדות. הנשים, ולולוסולי בפרט, חוות איומים והתקפות תכופות מצד גברים בני עמן.
בישראל
התפתחות הפמיניזם הרדיקלי בישראל עבר מסלול שונה מזה של התנועות האחריות שלה, ובשל כך, לא התפתח בה פמיניזם בדלני.
כאשר הפמיניזם הרדיקלי היה בשיאו באירופה ובצפון אמריקה, מסוף שנות ה-60 ועד סוף שנות ה-70, התנועה הפמיניסטית רק התחילה להתעורר בישראל, ועד מהרה, התגלו הבדלים אידאולוגיים בין שלוש הקבוצות העיקריות שקמו בשלוש הערים הגדולות - חיפה, תל אביב, וירושלים - כאשר הראשונות נטו יותר לכיוונים ליברליים, ולקחו מן הפמיניזם הרדיקלי בעיקר את המנהגים של העצמה והעלאת תודעה. בירושלים, לעומת זאת, התנועה הפמיניסטית קמה מתוך ארגוני פוליטיקה רדיקלית אחרים, אשר בהם הנשים לא הרגישו שזכויותיהן על סדר היום - ביניהם מצפן, ארגון טרוצקיסטי אנטי-ציוני, ושס"י, ארגון שמאל סוציאליסטי. עבור מספר גדול של נשים אלה, הנושא של הכיבוש היה במרכז עולמן הפוליטי, ומהן נולדו ארגונים דוגמת נשים בשחור, והן הפגינו בעד זכויות נשים באירועים פוליטיים, לצד הפנתרים השחורים, ובאחד במאי - ובמסגרת זו, מן ההכרח, לא הייתה קריאה לבדלנות. פעילות פמיניסטית לסבית מוצהרת נולדה רק בסוף שנות ה-70, כשקם הארגון אל"ף (ארגון לסבי פמיניסטי), אחר שבמהלך שנים התנועות הפמיניסטיות בישראל ניסו להיאבק בכל תפישה המקשרת בין פמיניזם ללסביות. גם במסגרת מה שכונה "תקופת הפריחה" של הפמיניזם הלסבי, היו פערים בין אלה שראו בפעילותן הפוליטית את עיקר הדברים, ואלה שראו בזהות הלסבית ובמסגרת המתואמת לה מטרה עיקרית. ארגון אל"ף התקיים רק שנה וחצי, אך התנופה של הפמיניזם הלסבי המשיך. על אף שלא הוגדר כארגון לסבי, המרכז הפמיניסטי קול האישה אשר קם בירושלים בתחילת שנות ה-80 היה בעיקרו לסבי, אך כאן צצה בעיה אחרת: רבות מן המשתתפות היו דוברות אנגלית, וביקשו לנהל פעילות בשפתן. הן גם הביאו איתן מונחים ומושגים שלא נולדו בסביבה הישראלית, ונוצר פער חד בין היתר בין החברה האשכנזית האמידה לבין נשים מקומיות, ובעיקר מזרחיות, שלא מצאו עצמן במסגרת הזו, ומאוחר יותר הקימו תנועה משלהן. הפעילה הלסבית-פמיניסטית דורית אורטל ("ציפציף"), האמינה שיש דברים שניתן לשאול מהפמיניזם האמריקאי, וארגנה ב-1981 את מצעד "לקחת חזרה את הלילה" שהיה כבר לתנועה בינלאומית נגד אלימות כלפי נשים, ואשר התקיים בירושלים ביום האישה הבינלאומי, 8 במרץ. גם כאן, הארגון לא היה בעיקרו לסבי בפעילותיו, על אף זהות חברותיו, שרבות מהן חשו שהן נלחמות על מה שחשוב לנשים סטרייטיות. אי לכך, החלו לפעול במסגרת "קהילת מלחה", מה שכינו "אזור אוטונומי ארעי", בו קראו תיגר על הנורמות של העולם הסטרייטי - בעיקר במובנים של מיניות ותשוקה, והיו מנהלות שם מסיבות לסביות "בוץ'-פם" - חלוקה בין לסביות עם נראות גברית ואלה עם נראות נשית. חלוקה זו הייתה פופולרית בארצות הברית 20–30 שנים קודם לכן, ושוב ישראל לא הייתה מתואמת עם תנועות בחו"ל. בשנות ה-80 בארצות הברית, למשל, זהויות אלה באו תחת מתקפה כשאולות מן העולם הסטרייטי. בשלב ההתפתחותי-פוליטי שבאנגליה וצפון אמריקה פנו לסביות פמיניסטיות לבדלנות, בישראל הן היו עסוקות במאבק על עצם זהותן, לצד מאבקים פוליטיים שוחקים. אך היו פעילות, כמו חיה שלום, שטענו שארגונים אלה פעלו כחממה וחישלו את הלסביות הפמיניסטיות למאבקים שעוד לפניהן. היא האמינה שיש בישראל צרכים מיוחדים ללסביות פמיניסטית, בשל האופי ה"היברידי" של המקום, וב-1987 היא הקימה את קל"ף (קהילה לסבית פמיניסטית) כמסגרת פלורליסטית, אשר גם הוציאה ביטאון "קלף חזק". במשך כשני עשורים, היה ארגון זה הארגון הלסבי-פמיניסטי המרכזי, ובשל אופיו, גם הוא לא היה בדלני, על אף שאולי היו בין חברותיו לסביות בעלות אידאולוגיה בדלנית.
בעשור השני של המאה ה-21, קמה קבוצה קווירית רדיקלית, "משפריצות" שהטיפה לבדלנות מן ההטרונורמה. אך בשל אופייה ה"אנרכיסטי מגדרית", והייצוג הטרנסג'נדרי הגדול שבה, שבא לעיתים בקונפליקט ישיר עם פמיניזם של המיינסטרים בשל תפישות של בינאריה מגדרית ודטרמיניזם ביוגולי (הגישה הגורסת שמין ומגדר מתואמים לחלוטין), התקשה הקולקטיב להזדהות כפמיניסטי, ואף אירע בו פיצול בין אלה שהזדהו כפמיניסטיות ומי שגרסו שפמיניזם הוא א-פריורי טרנספובי.
ביפוביה וטרנספוביה
הבדלנות הלסבית התייחסה בעוינות רבה לנשים ביסקסואליות. גישה זו לא הייתה רק משום שסקס עם גברים היה אסור על פי עקרונות התנועה, אלא כי הבדלניות הלסביות האמינו שמבחינה היררכית, לביסקסואליות יש יתרונות עליהן, ושהן יכולות להימנע מדיכוי כי הן יכולות "לעבור מתחת לרדאר", ולוודא את מעמדן כבנות זוג לגברים עם הביטחון הנלווה לכך בחברה הפטריארכלית. הן ראו ביכולת הזו לעבור, לכאורה, בין גברים לנשים לא רק כיתרון, אלא כבגידה בנשים, כסטטוס שחותר תחת המאבק הפמיניסטי, כפי שכתבה חברת הפיוריז לורטה אולמשניידר, "זה הן או אנחנו". הרוב המכריע של המרחבים הבדלניים היו מיועדים למה שהפעילות כינו Womyn-born womyn, או "אישה שנולדה כאישה" (יחד עם האיות האלטרנטיבי שבא לאתגר את הנורמה ששמה גברים במרכז). כלומר – מי שזוהתה בלידתה כנקבה, גודלה כבת, ומזוהה ומזדהה כאישה. גישה זו מדירה מראש נשים טרנסג'נדריות או בעלות כל זהות בלתי בינארית. רבות ממנהיגות הזרם הבדלני או הלסביות הפוליטית כתבו מאסות וספרים נגד טרנסג'נדריוּת וטרנסקסואליוּת, ביניהן רובין מורגן, שילה ג'פריז ((2013) Gender Hurts: A Feminist Analysis of the Politics of Transgenderism), כתבת הגרדיאן ג'ולי בינדל, והסופרת ג'רמיין גריר ((1999) The Whole Woman). הטענות המרכזיות של המחזיקות בגישה זו כוללות שטרנסג'נדריזם, כפי שהן מכנות זאת, מחזקת תפקידי מגדר פטריארכליים וסטריאוטיפים מגדריים; שמגדר הוא מהותי למין (נקבה היא אישה וזכר הוא גבר), שגם אם ניתן לכבד זהויות מגדריות, נשים טרנסג'נדריות חוברתו כגברים ומחזיקים בפריווילגיות גבריות; ושככל שמדובר בגברים מדובר בסכנה לנשים ולכן צריך להחזיק במרחבים בטוחים לנשים אליהן אין לנשים טרנסג'נדריות גישה. ג'ניס ריימונד, בספרה The Transsexual Empire: The Making of the She-Male משנת 1979, כתבה שהתופעה הטרנסקסואלית נועדה "לעשות קולוניזציה לזהות, פוליטיקה, תרבות ומיניות הפמיניסטיות" וכן ש"כל הטרנסקסואלים אונסים את גופן של נשים על ידי רידוד הצורה הנשית לכדי חפץ, וניכוס גוף זה לעצמם... הם פשוט כורתים את האמצעי הברור ביותר לפלישה אל נשים, כדי לעשות רושם שאינם פולשניים."
ב-2008, נטבע המונח TERF (Trans-Exclusionary Radical Feminist) על ידי פמיניסטיות רדיקליות כדי לתאר זרם מחשבה זה, ולהבחין בינו לבין הזרם הרדיקלי שהוא פרו- או נייטרלי לגבי טרנסג'דריות. עם התעוררות האקטיביזם הטרנסג'נדרי בשנות ה-2010, וסימון והתנגדות גדולה לגישה זו, החלו רבות ממחזיקות דעות אלה לראות במונח כינוי גנאי.
התייחסויות תאורטיות
ואלרי סולאנס, במניפסט החלאה אותו כתבה ב-1967, הציעה כי גברים הרסו את העולם, ושזה כעת תפקידן של נשים למגר את הגברים מן העולם על מנת לתקן את המעוות.
בשנת 1982 פרסמה ברברה סמית, אחת המחברות של הצהרת קולקטיב נהר קומבהי, שיחה על פמיניזם שחור ואקטיביזם לסבי שניהלה עם אחותה, בברלי סמית. בדיון היא מביעה חששות כי, "מכיוון שלסביות של צבע נאלצות להיאבק בו זמנית נגד גזענות של נשים לבנות (ונגד סקסיזם), בדלנות מעכבת את היכולת לכרות בריתות (נחוצות) עם גברים של צבע". סמית כתבה כיצד גזע ממקם לסביות של צבע באופן שונה ביחס לגברים מאשר לסביות לבנות, מכיוון ש"נשים לבנות עם פריווילגיה מעמדית לא שותפות בדיכויין עם גברים לבנים. הן נמצאות בעמדה ביקורתית ואנטגוניסטית, בעוד נשים שחורות ונשים אחרות של צבע בהחלט חברות לדיכוי עם הגברים בני אותו הגזע כמותן". סמית הבחינה בין התאוריה של בדלנות לפרקטיקה, וקבעה כי זו הדרך שבה הבדלנות יושמה אשר הובילה ל "התייחסות מבודדת ו'סינגל-אישו' (של סוגיה בודדת) בהבנה וביישום של פוליטיקה [פמיניסטית], אשר מתעלמת מהטווח הרחב של דיכויים אשר נשים חוות".
הפמיניסטית סוניה ג'ונסון, בעוד שבכללי עודדה מדיניות בדלנית רחבה, ציינה כי הסיכון בבדלנות פמיניסטית הוא שהיא מגדירה את עצמה באמצעות מה שהיא מנסה להיבדל ממנו, כלומר גברים.
המשוררת הלסבית ג'ול גומז התייחסה במאסה Out of the Past להיסטוריה האישית שלה, ולנשים ההטרוסקסואליות והגברים השחורים השזורים בה, והסבירה כי "התנתקות מכל אלה שהיו חלק מההישרדות שלנו היא זינוק שהרבה נשים של צבע לעולם לא יוכלו לבצע".
מבקרת התרבות אליס אקולס מתארת את התהוותה של התנועה הלסבית הבדלנית כתגובה למה שהיא רואה בתור גישות הומופוביות מצד ארגונים פמיניסטיים הארגון הלאומי לנשים. אקולס טוענת כי הופעת נושא המין (הלסבי) "הטריד פמיניסטיות הטרוסקסואליות רבות, שמצאו בתנועת הנשים הפוגה מבורכת מן המיניות". היא ראתה בבדלנות לסבית אסטרטגיה להתיר את הקשר בין לסביות וסקס, כדי שנשים הטרוסקסואליות בתנועה הפמיניסטית ירגישו יותר בנוח.
בדלנות בספרות ובתרבות
עקרון מרכזי של הבדלנות הלסבית הייתה בניית קהילות חלופיות באמצעות "יצירת ארגונים, מוסדות, ומרחבים חברתיים של נשים... חנויות ספרים, מסעדות, הוצאה לאור קולקטיבים, וליגות סופטבול עודדו פריחה של תרבות לסבית".
ספרות
בספרה הדיאלקטיקה של המין, קבלה התאורטיקנית הפמיניסטית-רדיקלית ש"אין אפילו ספרות אוטופית פמיניסטית בנמצא". פיירסטון הגדירה אוטופיה כזו כמקום בו החברה נפטרת מהבדלים ביולוגיים בין המינים (למשל, תפקידי רבייה), וכן ממגרת את יחסי הכוחות הקיימים בין קבוצות שונות, בהתבסס על מין, גזע, או מעמד חברתי-כלכלי.
אך למעשה, בדלנות לסבית ובדלנות פמיניסטית היוו השראה ליצירה רבה של אמנות ותרבות ששיקפו את החזון של חברה אשר נשים במרכזה, ובעיקר מדע בדיוני פמיניסטי-לסבי, שבו טכנולוגיות חדשות בתחום הרבייה האנושית יצרו אוטופיות לסביות, וביטלו את הצורך בגברים לצורך רבייה אנושית.
https://www.atlantis-press.com/php/download_paper.php?id=13090 utopian wirting "rediccovered"... 70s, due to pressure/rise of women's studies These three important women's utopian texts have been largely ignored within mainstream utopian studies, and did not appear in utopian bibliographies until the 1970s. It was not until feminist critics began to address the neglect of women's utopias in the 70s that women's utopian texts became visible for the first time, and in the process, many were discovered, recovered and some republished.
בין הספרים שעסקו באוטופיות בדלניות ומיגור הבדלי מין ומגדר:
כתבי עת
בשנות ה-1970, לסביות ופמיניסטיות הקימו רשת ענפה של פרסומים, הוצאות לאור, מגזינים, וכתבי עת המיועדים, כפי שהקפידו לציין, "לנשים בלבד" או "ללסביות בלבד", מגמה שהמשיכה עד שנות ה-1990. ביניהם, המגזין הלסבי שיצא לאור בלונדון, Gossip: a journal of lesbian feminist ethics, Lesbian Feminist Circle, כתב עת לסבי שפורסם על ידי קולקטיב בוולינגטון, ניו זילנד, כתב העת האוסטרלי Sage: the separatist age פרסומים קנדיים כללו את Amazones d'Hier, Lesbiennes d'Aujourd'hui, ממונטריאול, והמגזין Killer Dyke פורסם על ידי "Flippies" (Feminist Lesbian Intergalactic Party המפלגה הלסבית-פמיניסטית האינטרגלקטית), שהייתה מבוססת בשיקגו. והירחון The Furies של הקולקטיב הספרטיסטי באותו השם..
מוזיקה
שנות ה-1970 המוקדמות היו תקופה פורה בז'אנר שנקרא Womyn's music (כאשר האיות באנגלית של המילה אישה מוציאה כל הקשר למילה גבר, man או men), אשר רוב היוצרות והעוקבות שלו היו פמיניסטיות בדלניות. מקסין פלדמן ואלכס דובקין היו שתי יוצרות מוקדמות בתחום.
פסטיבל מוזיקת הנשים במישיגן נוסד בשנת 1976, ונערך מדי קיץ עד שנת 2015. הפסטיבל הוקם על טהרת עקרון הבדלנות, כדי "לתמוך בצורך של נשים להתנתק מדי פעם... מהפוליטיקה, מוסד, ותרבות של גברים". בנוסף למוזיקה והופעות, הפסטיבל כלל סדנאות בנושאים פמיניסטיים ופעילויות אחרות. הפסטיבל עורר מחלוקת כאשר גירש ממנו נשים טרנסג'נדריות, והעימות החריף שנוצר בקרב קהילות פמיניסטיות ולהט"ביות בנושא זה היה בין הסיבות העיקריות שהפסטיבל הפסיק להתקיים.
קולנוע
סרט הערפדים הגרמני משנת 2010, "We Are the Night", עוסק ברעיון הבדלנות. בסרט, הערפדיות קיימו ג'נדרסייד נגד הערפדים לקראת סוף המאה ה-19, ומסכימות בינן לבין עצמן לעולם לא להפוך גברים בני אנוש לערפדים, וכן חיות בחברה של נשים בלבד.
הסרט הפולני משנת 1984, Sexmission, עוסק בחברה דיסטופית בה חיות נשים בלבד, אחר שכל הגברים מתו. הסרט הוא קומי-סאטירי, המרמז על החיים בגוש המזרחי בתקופה לפני נפילת חומת ברלין.
אהרן כהן (ראש ישיבה)
הרב אהרן כהן (י' בניסן ה'תרס"ד, 26 במרץ 1904 - י"ח בסיון תשכ"א, 2 ביוני 1961) היה ראש ישיבת חברון.
קורות חייו
בשנת תרפ"ד עלה לארץ ישראל יחד עם בני ישיבת סלובודקה שהשתכנה בחברון. בי"ד בסיון תרפ"ט נישא לצילה, בתו של הרב משה מרדכי אפשטיין.
בשנת תשי"ד היה פעיל בייסוד בית היתומות בית לפליטות בירושלים, ואף מינה את אשתו צילה להיות 'נשיאת ועדת נשים למען בית לפליטות' ועסקה בגיוס תרומות לצורך רכישת בנין עבור בית היתומות.
בשנת תרצ"ד, לאחר פטירת חותנו, החל למסור שיעורים בישיבת חברון וכעבור זמן התמנה לאחד מראשי הישיבה.
נפטר בי"ח בסיון תשכ"א לאחר מחלה.
אלסנדרו מירסי
אלסנדרו מירסי (באיטלקית: Alessandro Miressi; נולד ב-2 באוקטובר 1998) הוא שחיין איטלקי, אלוף אירופה (גלאזגו 2018) ושיאן איטליה במשחה ל-100 מטר חופשי.
ביוגרפיה
מירסי נולד וגדל בטורינו.
אלוף אירופה
שלושה ימים לאחר האליפות, בתחרות שנערכה ברומא קבע מירסי במשחה ל-100 מטר חופשי שיא איטליה חדש של 47.92 שניות, שיפור לשיא בן השנתיים של לוקה דוטו (47.96 שניות).
היי-טק בישראל
ראשית תעשיית ההיי־טק בישראל הייתה במסגרות ממשלתיות, בחיל המדע שלימים הפך לרשות לפיתוח אמצעי לחימה, בתעשייה האווירית לישראל ובגופים נוספים. אבן הדרך הראשונה של התעשייה הפרטית הייתה הקמתה של חברת אלרון בשנת 1961 על ידי עוזיה גליל, ובתמיכתו של דן טולקובסקי.
תעשיית ההיי־טק בישראל מרוכזת בעיקרה באזור גוש דן, אך היא משתרעת עד חיפה בצפון, ירושלים במזרח ובאר שבע בדרום. אזור זה זכה לכינוי סיליקון ואדי. נכון ל-2016, שלוש הערים בהן התרכז המספר הגדול ביותר של חברות היי־טק היו תל אביב עם כ-1,500 חברות, רעננה עם כ-427 והרצליה עם כ-415.
התפלגות חברות ההיי־טק בישראל
נכון למאי 2012, כרבע מהחברות הנסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב הן חברות היי־טק (141 מתוך 563) אך הן מהוות רק כ-12% (18 מיליארד דולר) מסך שווי החברות. מנתונים אלה הבורסה מוציאה את שלוש חברות הפארמה הנסחרות בתל אביב שאומנם נופלות תחת ההגדרה של "טכנולוגיה מתקדמת", אך בשל גודלן הלא פרופורציונלי של כ-30% מסך השווי בבורסה (בעיקר חברת טבע) הן נכללות בקטגוריה נפרדת. חברות ההיי־טק הנסחרות בתל אביב מתחלקות כדלקמן:
הכשרת עובדי היי־טק
כוח האדם העיקרי לתעשיית היי־טק מגיע מהאוניברסיטאות ומהמכללות (בעיקר מהחוגים למתמטיקה, מדעי המחשב, הנדסת חשמל, הנדסת תוכנה, מערכות מידע, ותעשייה וניהול) מהיחידות הטכנולוגיות של צה"ל (ממר"ם, יחידה 8200, יחידה 81, מצו"ב, מצפ"ן ועוד) ומבתי ספר למפתחי תוכנה.
בישראל מתקיימים גם לימודי תעודה להכשרת עובדים למקצועות ההיי־טק. בקורסים אלה ניתן לרכוש כלים בתחומים הנדרשים בתעשיית ההיי־טק כגון תכנות, רשתות מחשבים, אבטחת מידע, מערכות מידע, חומרה ועוד. לימודי התעודה נערכים במכללות פרטיות ובחברות תוכנה שבהן פועל גם מערך הכשרת עובדים.
מתוך צורכי התעשייה בעובדים צמחו גם מסלולי הכשרה אינטנסיביים, הידועים גם בשם בוטקאמפ (Bootcamp). ההכשרות מתקיימות במקרים רבים על ידי חברות תוכנה, אורכן הוא כמה חודשים מרוכזים, לאחר תקופת ההכשרה הסטודנטים משתלבים בשורות החברות בתפקידי מפתחים.
בשנת 2018 יצאה רשות החדשנות בתוכנית סיירות תכנות, מתוך מטרה לענות על חוסר בכוח אדם בהיי־טק הישראלי. הסיירות הן הכשרות חוץ אקדמיות שבהן מכשירים מתכנתים ועובדים בתחום מדעי הנתונים, הן מתקיימות בשיתוף עם עמותות וחברות הכשרה, מרביתן מיועדות לאקדמאים בתחומי מדעי המחשב, מדעים והנדסה.
במועצה להשכלה גבוהה פועלים להעלאת מספר הסטודנטים הלומדים את מקצועות ההיי-טק וההנדסה בישראל. בין היתר מתמקדים במתן תמריצים למוסדות לימוד ללימוד מסלולים במקצועות ההיי־טק ופיתוח של תשתיות ההוראה. במל"ג אושר גם תואר ראשון בלימודי היי־טק, מסלול לתואר אקדמי שבו מקבלים הסטודנטים הכשרה למקצועות ההיי־טק, שפותח מתוך שאיפה להגדיל את מספר הסטודנטים למקצועות מדעי החברה המשתלבים בתעשיית הטכנולוגיה העילית.
טירת פוסנהופן
טירת פוסנהופן (בגרמנית: Schloss Possenhofen) היא טירה בגרמניה, הנמצאת בעיירה פקינג שבמדינת בוואריה, על יד אגם סטרנברג. הטירה מפורסמת כיום בעיקר בשל העובדה שהנסיכה סיסי גרה בה בילדותה.
היסטוריה
הטירה נבנתה כטירת עץ ב-1536 בידי יאקוב רוזנבוש (Jakob Rosenbusch), אשר האזור הוענק לו בידי דוכסי בוואריה. הטירה לא נותרה דורות רבים בידי משפחת רונבוש. היא נהרסה בידי השוודים מלחמת שלושים השנים, אולם שוקמה ועברה מספר ידיים עד שב-1760 רכש הגנרל לה רוז את כל האזור. ב-1834 רכש את הטירה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה וגר בה יחד עם אשתו לודוביקה, נסיכת בוואריה. מקסימיליאן שיפץ את הטירה, והוסיף לה קומות וקפלה. בתו של מקסימיליאן, הנסיכה סיסי, העבירה בטירה זו את שנות ילדותה המאושרות לפני שנישאה לפרנץ יוזף הראשון והפכה לקיסרית אוסטריה, ומכאן פרסומה של הטירה.
בסרטים שנעשו על סיסי, תופסת הטירה מקום חשוב. כך לדוגמה בסדרת האנימציה "סיסי הנסיכה", אשר בה מכונה הטירה בקיצור בשם "פוסי". גם בסרט "סיסי" מ-1955, ישנן סצנות המתרחשות בפוסנהופן, אולם הן צולמו למעשה בטירת פושל (Schloss Fuschl) באזור זאלצקמרגוט באוסטריה.
הטירה נותרה בבעלות צאצאיו של מקסימיליאן גם לאחר מלחמת העולם הראשונה ואובדן מעמדה של המשפחה. עם זאת, נעשה בה שימוש פחות ופחות עד שב-1940 היא נמכרה לארגון "הרווחה הלאומית הנציונל-סוציאליסטית" (Nationalsozialistische Volkswohlfahrt), והארגון מסר אותה לידי הלופטוואפה שהשתמש בה כבית חולים. השימוש האינטנסיבי הרס את עיצוב הפנים של הטירה, ופגע גם בעיצוב החיצוני. בתום מלחמת העולם השנייה היסודות היו רעועים וחלקים מהמתחם אף נמצאו בסכנת התמוטטות. היו שהמליצו להרוס את הטירה ולבנות במקומה בית מלון מודרני.
ב-1981 רכשו את הטירה בעלים חדשים אשר דאגו לשפץ את המקום. כיום נמצאת הטירה בידיים פרטיות, ולא ניתן לראות אותה מבפנים. עם זאת, שפת האגם כמו גם שני דונם בגנים הקדמיים של הטירה, פתוחים לציבור.
איגוד האוניברסיטאות הרוסיות
איגוד האוניברסיטאות הרוסיות, או בשמו הרשמי התאחדות האוניברסיטאות הקלאסיות של רוסיה; (ברוסית: Ассоциация классических университетов России; בראשי תיבות: ACUR) הוא ארגון ללא כוונת רווח המאגד את 47 האוניברסיטאות הקלאסיות ברוסיה. האיגוד נוסד ב־25 ביוני 2001 על פי החלטה של 24 אוניברסיטאות רוסיות. מאז הקמתה, 23 אוניברסיטאות נוספות, העומדות בקריטריונים של אוניברסיטה קלאסית, התקבלו כחברים ב־ACUR. האיגוד הוקם על ידי ראשי אוניברסיטת מוסקבה ומשום כך, דקאן האוניברסיטה הוא גם יושב ראש האיגוד.
האוניברסיטאות החברות באיגוד
הערה: # - אוניברסיטאות מייסדות
ניז'ני נובגורוד (כדורגל, 2015)
מועדון הכדורגל ניז'ני נובגורוד (ברוסית: Футбольный клуб Нижний Новгород) היא קבוצת כדורגל רוסית מהעיר ניז'ני נובגורוד המייצגת את מחוז ניז'ני נובגורוד. המועדון משתתף בליגת העל הרוסית בכדורגל מאז עונת 2021/2022, כשקודם השתתפה בליגת הכדורגל הלאומית מאז הקמתה. הישג השיא של ב היא העפלה לשמינית גמר הגביע בעונות 2017/2018, 2018/2019, 2019/2020.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ביוני 2015 במקומה של קבוצת וולגה ניז'ני נובגורוד שפורקה בשל קשיים פיננסיים. בשנתה הראשונה הקבוצה נקראה "וולגה-אולימפץ" עד לפירוקה של וולגה ניז'ני נובגורוד שאז הושמטה המילה וולגה מהשם. מאז הקמתה ועד עונת 2016/2017 הקבוצה התמודדה בליגה הרוסית השנייה. בעונת 2016/2017 העפילה לראשונה לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה ובעונת 2017/2018 העפילה לשמינית גמר הגביע.
לקראת עונת 2018/2019 הקבוצה שינתה את שמה למועדון הכדורגל ניז'ני נובגורוד, החליפה מאמן ועדכנה לוגו חדש. בעונת 2018/2019 העפילה שוב לשלב שמינית גמר הגביע, אך הודחה בשלב זה על ידי אורל. בעונת 2019/2020 שחזרה הישג זה לאחר שגברה על קרסנודאר בשלב 16 האחרונות, הישג שחזרה עליו גם בעונת 2020/2021 כשלא העפילה משלב הבתים של הגביע (16 האחרונות) אך התמקמה בצמרת טבלת הליגה הלאומית והבטיחה השתתפות בליגת העל לראשונה בתולדותיה, החל מעונת 2021/2022.
בעונת הבכורה שלה בליגה, 2021/22, הקבוצה הראתה משחק מרשים מול יריבות עדיפות ממנה, כשסחטה ניצחונות מול רוסטוב, דינמו מוסקבה וספרטק מוסקבה והפכה לקבוצה הראשונה בהיסטוריה של הליגה שהצליחה להשיג 11 נקודות ב־7 מחזורים כבר בעונתה הראשונה אי פעם בליגה. בנוסף, ניז'ני נובגורוד כבשה בכל אחד משבעת משחקיה הראשונים בליגת בעל והפכה לקבוצה השנייה בלבד בהיסטוריה של הליגה שכבשה בשבעה מחזורי פתיחה של העונה לאחר שעלתה מליגת המשנה, אחרי אלניה ולדיקווקז ב2012/13.
סגל נוכחי
נכון ל-17 ביולי 2022
(בהשאלה מלוקומוטיב מוסקבה) (בהשאלה מזניט סנקט פטרבורג)
(בהשאלה מספרטק מוסקבה)
(בהשאלה מלוקומוטיב מוסקבה)
אצטדיון הקבוצה
מאז עונת 2017/2018, הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון ניז'ני נובגורוד החדש שנחנך באפריל 2018 ומכיל 44,899 מושבים.
מיוני 2015 ועד 2018 הקבוצה אירחה את משחקיה באצטדיון לוקומוטיב ניז'ני נובגורוד, המכיל 17,856 מושבים ושימש גם את הקבוצות החובבניות האחרות בעיר: וולגה ניז'ני נובגורוד ולוקומוטיב ניז'ני נובגורוד.
ספונסר ובעלים
המועדון הוקם בשנת 2015 בחסות ממשלת מחוז ניז'ני נובגורוד.
מאז אוקטובר 2021, חברת בת של תאגיד גזפרום, גזפרום טרנסגז ניז'ני נובגורוד, מהווה לספונסר הקבוצה הראשי.
הישגים
ליגת הכדורגל הלאומית
ליגת הכדורגל המקצוענית (אורל-עבר הוולגה)
הגביע הרוסי'''
מועצת הפניות לחיילים משוחררים
מועצת הפניות לחיילים משוחררים (באנגלית: The Board of Veterans' Appeals) הוא בית דין מניהל הכפוף להמחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית. בית הדין שוכן בוושינגטון די. סי. מועצת הפניות לחיילים משוחררים זה הגוף שקובע האם יוצאי צבא ארצות הברית זכאים לקבל הטבות ושירותים בהתאם לבעיות שנגרמו להם בעקבות השירות. סמכות השיפוט של המועצה משתערת כל השאלות בעניינים הקשורים להחלטת המזכיר לענייני חיילים משוחררים על חוק המשפיע על מתן הטבות ליוצאי הצבא שנפגעו במהלך השירות.
המועצה מנוהלת על ידי יו"ר המועצה, שממונה על ידי נשיא ארצות הברית.
היסטוריה
מועצת הפניות לחיילים משוחררים הוקמה ביולי 1933 והיא פועלת עד היום.
בשנת הכספים של 2018 הוציאה המועצה למעלה מ־81,000 החלטות עבור חיילים משוחררים ובני משפחותיהם, המהווה המספר הגבוה ביותר של החלטות שהוועדה קיבלה מאז 1988.
מסביב לעולם ב-80 יום (סרט, 1988)
עלילה
ז'אן פספרטו הצרפתי הצעיר מגיע ללונדון בשנת 1872 כדי לעבוד כמשרתו האישי של מר פיליאס פוג ממש באותו יום שהאדון שלו מבצע הימור שמשנה את חיי שניהם. מר פוג מבטיח לחבריו במועדון שעכשיו ניתן לטייל מסביב לעולם ב-80 יום או פחות; הם חולקים עליו ולכן הוא מאתגר את עצמו לצאת למסע ולהוכיח שהם טועים. הוא מהמר איתם על סך 200,000 פאונד שהוא יפליג משם, יסייר בעולם ויחזור למקום הזה בדיוק בעוד שמונים יום או פחות. לאחר שקיבלו את ההימור שלו, חברי המועדון נפרדים ממנו ומאחלים לו בהצלחה במסע הארוך שלו ברחבי העולם. פספרטו מחבב מיד את המאסטר הנחוש החדש שלו, אבל למרות זאת, המשרת הצעיר לא מתלהב מדי להפליג הרחק מלונדון על סיפונו של כדור פורח. יום אחד לפני עזיבתם, בנק אנגליה הותקף ונשדד על ידי אדם שמראהו הפיזי דומה להפליא למראהו של מר פיליאס פוג. בלש בשם פיקס חוקר את הפשע ומכריז כי פיליאס פוג אשם בשוד הבנק ומסתתר מאחורי זהותו של ג'נטלמן אציל.
מר פוג ופספרטו עפים באמצעות הבלון הפורח מעל צרפת, איטליה והאלפים השווייצרים. בטוח שהוא יזכה בהימור שלו, מר פוג לא מסרב להוציא כל כסף שהוא צריך כדי שהמסע שלו ימשיך ללא הפרעות, גם אם זה אומר רכישת פילים. במהלך רכיבה על גבי פיל מבומביי לכלכותה, מר פוג ופספרטו נתקלים בתהלוכת סאטי, שבה אמורה להקריב אישה צעירה בשם אאודה את חייה (בניגוד לרצונה) על ידי קבוצת פגאניים. הם מחלצים את הנערה ומובילים אותה משם בבטחה לגור עם קרוב משפחה רחוק.
הרפתקאות ותקלות נוספות עוקבות אחר שני העמיתים כאשר הם חוצים את האוקיינוס השקט וארצות הברית, כשהבלש פיקס צופה ועוקב אחריהם. עם שובם ללונדון ביום ה-79 למסע, פיליאס פוג מואשם בשוד על ידי הבלש ומוכנס לתא המעצר. פוג לכוד בתא עד שנראה שזה מאוחר מדי עבורו להציג את עצמו במועדון בזמן כדי לזכות בהימור. לאחר מכן מר פיקס מופיע בתא בו מוחזק פוג ואומר לו שהוא עשה טעות איומה, ושהאיש האחראי באמת לשוד נתפס זה עתה. מר פוג מכה את מר פיקס בחוטם והבלש נופל על הקרקע מחוסר הכרה. פוג חוזר למעונו עם משרתו פספרטו, משלים עם העובדה שאיבד את הונו בהימור. כשהם מאמינים שהכל אבוד, עיתון מקומי מראה שהם טעו לגבי התאריך, וזה למעשה יום אחד מוקדם ממה שהם חשבו כי הם חצו את קו התאריך הבין-לאומי בזמן שהקיפו את כדור הארץ בכיוון מזרח. פוג ופספרטו ממהרים למועדון שם הם מציגים את עצמם בדיוק בזמן כדי לזכות בהימור. חברי המועדון מריעים להצלחתו של פוג וכולם מודים שהוא צדק והוכיח את טענתו. לאחר מכן מר פוג מבטיח לחבריו שלמעשה ניתן לעשות טיול מסביב לעולם תוך לא יותר מ-66 ימים, למורת רוחו של פספרטו שחושש מעוד טיול הרפתקני מסביב לעולם.
הפקה
הסרט הופק על ידי רוז פיליפס והציג מוזיקה מקורית מאת סיימון ווקר. הסרט חיקה את הסדרה הספרדית של חברת ההפקה BRB Internacional, "מסביב לעולם עם ווילי פוג" (1981), בשימושה בבעלי חיים מואנשים בתפקידי בני האדם; מר פיליאס פוג מוצג כשועל אדום וז'אן פספרטו כקוף.
בישראל
הסרט הופץ פעמיים בישראל באמצעות קלטות וידאו תחילה בשנת 1990, כשעל בימוי הדיבוב אחראי ניקו בר ועל הפקת הדיבוב שרון מלמד (שניהם שימשו גם כמדבבים הבלעדיים של הסרט), ובהפצתו השנייה, בשנת 1997, מורן לכיש היה אחראי על בימוי הדיבוב ועוזי פוקס, סאלי אמיגה וענבר שטגר עזרא שימשו כמפיקי הדיבוב. המדבבים בהפצה השנייה כוללים את:
מוחמד א-תקי
מֻחַמַד אִבְן עַלי אַ(ל)-תַקי הוא האימאם השיעי התשיעי, על פי מסורת התריסריים. הוא ירש את אביו בתפקיד אימאם הקהילה השיעית בהיותו רק בן שמונה.
יוליוס ולהאוזן
יוליוס וֶלְהַאוּזֶן (גרמנית: Julius Wellhausen; 17 במאי 1844 – 17 בינואר 1918) היה חוקר מקרא, מזרחן ותאולוג נוצרי פרוטסטנטי (לותרני) גרמני. ולהאוזן נחשב לחוקר המרכזי בקרב מייסדי מחקר המקרא המודרני. הוא אסף מסקנות שגיבשו חוקרים שקדמו לו וגיבש אותן לכלל שיטה שרבים מעקרונותיה מקובלים עד היום על חוקרי מקרא. מלבד מחקריו במקרא עסק גם בחקר האסלאם והנצרות ובהיסטוריה.
מוחמד א-תקי
במהלך השלטון העבאסי
הח'ליף אל-מאמון שהזמין את מוחמד לחיות עמו בבגדאד, שימש כפטרונו. מאוחר יותר, נישא מוחמד אל-תקי לבתו של אל-מאמון, אום אל-פאדל, את הח'טבה (דרשה) לאחר הטקס נשא אל-מאמון בעצמו. מרבית הביוגרפיות השיעיות מתקשות להסביר את היחס הטוב שהפגין אל-מאמון כלפי מוחמד, לאחר שבראייתם רצח את אביו של א-תקי. יש הטוענים כי אוהב הפילוסופיה והמדע, אל-מאמון, התקשה להתעלם מחוכמתם הרבה של בנו ואחיו של עלי א-רידא (האהל אל-בית) ועל כן מינה תומכים רבים של השיעה למשרות בכירות והתייחס בצורה טובה לאימאם הצעיר. כמו כן, אל-מאמון היה זקוק לתמיכת הפרסים והשיעים כדי להבטיח את יציבות שלטונו.
לטענת מקורות שיעים, במהלך שהותו בבגדאד, אל-מאמון, פטרונו של א-תקי הפגיש אותו כשהיה רק בן 17 עם טובי חכמי הדת והפילוסופים של אותה העת, שהתפעלו מחוכמתו הרבה ויכולת הביטוי הגבוהה שלו, מקורות אחרים אף מקדימים את המאורע למועד בו האימאם היה בן 12 בלבד.