cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי החוץ של הולנד
בלגיה
בין ממלכת בלגיה לבין ממלכת הולנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
במאה ה-14 הגיע תור הזהב של אזורים שונים בבלגיה, תחת שליטתו של הדוכס לבית בורגון הצרפתי. בתקופה זו פרחו הכלכלה, התעשייה והאומנות. הערים הפלמיות איפר, ברוז' וחנט שגשגו בזכות ייצור האריגים והבגדים, ובזכות הסחר בהם. בהמשך הפכה אנטוורפן לעיר נמל חשובה שאפשרה העברת סחורות לכל אירופה מהאיים הבריטיים ואליהם. באמצע המאה ה-15 הגיעה השקיעה. ארצות השפלה עברו לידי ספרד ההבסבורגית, ותושביהן פתחו במאבק ארוך נגד שלטונם של הספרדים הקתולים.
בשנת 1568 פרצה מלחמת העצמאות של מדינות השפלה, "מרד ארצות השפלה". מלחמה זו ארכה 80 שנה, ובסופה גירשו הולנד והמחוזות בני בריתה את הספרדים מעל אדמתם, ואילו בלגיה ולוקסמבורג נותרו בשליטת ספרד הקתולית ונודעו כארצות השפלה הדרומיות או ארצות השפלה הספרדיות. במסגרת חוזה אוטרכט (1713), שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, עברו ארצות השפלה הספרדיות לידי אוסטריה. בעקבות המהפכה הצרפתית פלשו הצרפתים לאזור, ובשנת 1794 כבשו את ארצות השפלה האוסטריות. הכיבוש הצרפתי היה הזרז להתבססות התנועה הלאומית הפלמית, שהתנגדה לשלטון צרפת. ארצות השפלה לשעבר הפכו לחלק אינטגרלי מצרפת, שחילקה אותן מחדש לתשעה חבלים. בשנת 1795 הוקמה הרפובליקה הבטאווית, אשר נכבשה זמן קצר לאחר מכן על ידי צרפת. בשנת 1806 הפך נפוליאון את הרפובליקה לממלכה בשם ממלכת הולנד, וב-1810 סיפח אותה ישירות לצרפת.
בשנת 1839 נחתם הסכם לונדון, ובו הכירה הולנד בעצמאות בלגיה, והמעצמות ערבו לשלום בלגיה ולנייטרליות שלה.
בשנת 1914 פלשו הגרמנים לבלגיה, ובעקבות כך הצטרפה בריטניה למלחמת העולם הראשונה, אולם הולנד נותרה נייטרלית, ואף קלטה מאות אלפי פליטים בלגים, אשר חלקם הגדול חזר מאוחר יותר לבלגיה, אולם כמה רבבות נשארו בהולנד.
בשנת 1940 נכבשו שתי המדינות על ידי גרמניה במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, ונותרו תחת כיבוש גרמני עד לשנת 1944 (בלגיה) ו-1945 (הולנד). בדצמבר 1944 התחולל בשטחי בלגיה הקרב על הבליטה, שבו ניסו הגרמנים להתקדם לעבר אנטוורפן מחדש, אך נבלמו על ידי בעלות הברית.
לאחר המלחמה הצטרפו בלגיה והולנד לנאט"ו ולאיחוד האירופי. כיום היחסים בין שתי המדינות מוגדרים "מצוינים", ונהנים מקשרים פוליטיים, כלכליים, חברתיים, תרבותיים, מינהליים ואישיים.
כיום מתגוררים בבלגיה כ-11,000 הולנדים, ואילו 35,000 בלגים מתגוררים בהולנד.
גרמניה
בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין ממלכת הולנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
היחסים בין הולנד לקיסרות הגרמנית כוננו לאחר הקמת הקיסרות בשנת 1871. במהלך מלחמת העולם הראשונה שמרה גרמניה על הנייטרליות של הולנד, וכך נשמרו היחסים בין המדינות. לאחר תבוסת גרמניה בסוף המלחמה ומהפכת נובמבר, ברח וילהלם השני, קיסר גרמניה והשתקע בהולנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה הולנד לאחר קרב קצר, והייתה תחת כיבוש גרמני עד סוף המלחמה. ניסיון של בעלות הברית לכבוש את הגשר מעל הריין בארנהם נכשל, וגרם נזק והרס רב בעיר.
בשנים הראשונות לאחר המלחמה ניסתה הולנד שוב ושוב להגדיל את שטחה באמצעות סיפוח שטחים מגרמניה, על פי תוכנית באקר-סכוט. ארצות הברית שללה את התוכניות רחבות ההיקף (סיפוח עמוק שכלל את העיר קלן, ופינוי השטח כולו מגרמנים, מלבד דוברי גרמנית תחתית, הקרובה להולנדית), אך בוועידת לונדון שהתקיימה ב-1949 הורשתה הולנד לספח שטחים בקנה-מידה קטן יותר. כמעט כל השטח שסופח הוחזר לגרמניה ב-1963. במבצע הצבעוני השחור שתכנן ב-1945 שר המשפטים ההולנדי, גורשו באישון ליל כ-3,700 גרמנים תושבי הולנד, כ-15% מהאוכלוסייה הגרמנית. התוכנית המקורית כללה את גירוש כל הגרמנים, אך הגירוש הופסק בעקבות התערבות בעלות הברית, שביקשו לעצור את זרם הפליטים שחזר לגרמניה. הצבא הבריטי בגרמניה הגיב בחריפות למבצע הצבעוני השחור, וגירש כ-100,000 הולנדים מגרמניה להולנד.
לאחר המלחמה הצטרפו גרמניה (כגרמניה המערבית) והולנד לנאט"ו ולאיחוד האירופי. כיום היחסים בין שתי המדינות מוגדרים "מצוינים", ונהנים מקשרים פוליטיים, כלכליים, חברתיים, תרבותיים, מינהליים ואישיים.
כיום מתגוררים בגרמניה כ-164,000 הולנדים.
גרמניה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של הולנד. הסחר ההדדי מהווה בין 20 ל-30% מהתל"ג ההולנדי. היבוא (בעיקר מוצרים תעשייתיים) והיצוא (בחלקו מוצרים תעשייתיים, ובחלקו מוצרי אנרגיה ומוצרים חקלאיים) לגרמניה עומד על 19–24%, ונורדריין-וסטפאליה היא שוק היצוא החשוב ביותר עבור הולנד.
לעומת זאת, השפעתה של הולנד על סחר החוץ הגרמני, היא יותר קטנה, ומהווה 6% מהיצוא הגרמני ו-8.5% מהיבוא הגרמני.
גרמניה מחזיקה בהאג, את לשכת המסחר ההולנדית-גרמנית כסניף של לשכת המסחר.
גרמניה מחזיקה בהולנד שגרירות בהאג, ו-9 קונסוליות באמסטרדם, ארנהם, איינדהובן, אנסחדה, חרונינגן, לייוורדן, מאסטריכט, מידלבורך ורוטרדם. מאידך, הולנד מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-15 קונסוליות בברלין, אאכן, ברמן, קלן, דרזדן, דיסלדורף, אמדן, פרנקפורט, המבורג, הנובר, קלווה, מינכן, מינסטר, נירנברג ושטוטגרט.
דנמרק
יחסי דנמרק–הולנד הם יחסי החוץ בין דנמרק לבין הולנד. דנמרק מחזיקה בהולנד שגרירות בהאג, ואילו הולנד מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן. שתי המדינות הן חברות מלאות בנאט"ו ובאיחוד האירופי. הנסיכה ביאטריקס קיבלה את עיטור מסדר הפיל ב-29 באוקטובר 1975. ב-31 בינואר 1998 קיבל גם המלך וילם-אלכסנדר את עיטור מסדר הפיל.
הממלכה המאוחדת
יחסי הולנד–הממלכה המאוחדת, הן יחסי החוץ בין הולנד לבריטניה, ובין שתי המדינות מתקיימים קשרים פוליטיים וכלכליים חזקים.
יוון
יחסי הולנד-יוון הם יחסי החוץ בין הולנד ליוון.
המגעים הראשונים בין שתי המדינות החלו באמצע המאה ה-17. בשנת 1834 נפתחה נציגות של הולנד בממלכת יוון, שהייתה כפופה ישירות לראש המשלחת הדיפלומטית בטורקיה. בשנת 1894 הועלה מעמדה הדיפלומטי של הקונסוליה, וביוון הופיע ראש המשלחת הדיפלומטית של הולנד. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה יוון על ידי חיילים איטלקים-גרמנים. ממשלת יוון פונתה ללונדון, והולנד נאלצה לסגור את משלחתה הדיפלומטית ביוון. ממשלת הולנד הגולה יצרה קשרים עם ממשלת יוון בלונדון, ואחרי תום המלחמה נפתחה באתונה משלחת דיפלומטית. כיום חיים בהולנד כ-13,000 יוונים.
לוקסמבורג
בין ממלכת הולנד לבין הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
גאורגיה
יחסי גאורגיה-הולנד מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים בין גאורגיה להולנד. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-22 באפריל 1992. שגרירות גאורגיה בהאג נפתחה בשנת 2007. להולנד יש שגרירות בטביליסי, מאז 2001. שתי המדינות חברות במלואן במועצת אירופה.
איטליה
יחסי איטליה–הולנד הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לממלכת הולנד.
בולגריה
יחסי בולגריה–הולנד הם יחסי החוץ בין בולגריה להולנד. שתי המדינות הן חברות מלאות בנאט"ו והאיחוד האירופי.
סרביה
יחסי הולנד–סרביה הם יחסי החוץ בין הולנד וסרביה.
שתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ב-26 באפריל 1899. כמו כן הולנד היא חברה באיחוד האירופי וסרביה מועמדת לאיחוד האירופי.
אורוגוואי
ישנה באורוגוואי קהילה הולנדית קטנה ביותר של מהגרים. עד סוף המאה העשרים לא היו אורוגוואים בהולנד אך קהילה נוצרה שם על רקע רילוקיישן ואי יציבות שלטונית באורוגוואי ששררה שם למשך 12 שנים.
בין הולנד לאורוגוואי נחתמו שני הסכמים דיפלומטיים:
אורוגוואי ייצאה להולנד בשנת 2017 סחורה בשווי 492 מיליון דולר אמריקני. הסחורה כללה בעיקר ציוד כימי ובשר. הולנד ייצאה לאורוגוואי באותה השנה סחורה בשווי 104 מיליון דולר אמריקאי. הסחורה כללה בעיקר נפט מזוקק וירקות קפואים והיא מגוונת באופן כללי.
אורוגוואי מעידה כי הולנד היא שותפת סחר חשובה ומשמעותית עבורה.
ארצות הברית
היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית לבין ממלכת הולנד מתוארים כ"מצוינים" על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית ו"קרובים" על ידי משרד החוץ ההולנדי. היחסים הרשמיים כוננו בשנת 1782, ושתי המדינות מעולם לא לחמו זו כנגד זו. נשיא ארצות הברית רונלד רייגן אמר בשנת 1982 כי "זו מערכת היחסים השלווה הכי ארוכה ורצופה שיש לנו מאשר עם כל אומה אחרת." שתי המדינות שיתפו פעולה רבות בעשורים האחרונים, נגד טרור, נגד פירטיות, משימות שלום באירופה, המזרח התיכון ומרכז אמריקה (בעיקר באמצעות נאט"ו).
מקסיקו
יחסי הולנד–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו להולנד. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובאו"ם.
ברזיל
יחסי ברזיל–הולנד הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל לבין ממלכת ארצות השפלה.
ארגנטינה
יחסי ארגנטינה–הולנד הם יחסי החוץ בין ארגנטינה הולנד.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1825. בשנת 2002 התחתן וילם-אלכסנדר, נסיך אורנז', עם הארגנטינאית מקסימה סורגייטה סרוטי, כלכלנית בחברות בינלאומיות גדולות באירופה, ארגנטינה וניו יורק, ובתו של חורחה הורסיו סורגייטה, פוליטיקאי ולאחר מכן שר החקלאות בממשלתו של חורחה רפאל וידלה. בשנת 2013 הוכתרו השניים כמלכי הולנד.
סורינאם
יחסי הולנד–סורינאם הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הולנד לרפובליקת סורינאם. שתי המדינות חולקות קשרים היסטוריים ושפה משותפת (הולנדית) והן חברות בהתאחדות הלשון ההולנדית.
בפברואר 1667 הפכה סורינאם למושבה הולנדית (שזכתה לכינוי גיאנה ההולנדית) לאחר חתימת חוזה ברדה בין הולנד לבריטניה שהסתיימה במלחמת הולנד-אנגליה השנייה. בתמורה לסורינאם העשירה בסוכר, נכנעה הולנד לבריטים ולהולנד החדשה שבארצות הברית של ימינו. חברת הודו המערבית ההולנדית הפכה לשותפה בבעלות על המושבה והחלה לייבא עבדים ממערב אפריקה לעבודה על מטעי הסוכר, הכותנה, הקפה והאינדיגו שבהולנד החדשה. סורינאם או גיאנה ההולנדית הפכה למושבה החשובה ביותר באמריקה עבור הולנד לאחר אובדן הולנד החדשה בשנת 1654. במאה ה-18, עבדים אפריקאים רבים החלו לברוח לדרום המושבה וליצור שבטים משלהם והחלו התקוממות נגד השלטון ההולנדי. בשנת 1762 זכו המתקוממים בחירותם וחתמו על חוזה עם הכתר ההולנדי להכיר בזכויותיהם הטריטוריאליות ובזכויות המסחר שלהם.
בין השנים 1799–1816 הפכה גיאנה ההולנדית למושבה בריטית לאחר שהולנד הפכה לחלק מהאימפריה הצרפתית הראשונה בהנהגתו של נפוליאון בונפרטה. לאחר תום מלחמות נפוליאון, הולנד חזרה לעצמאותה וגיאנה ההולנדית הוחזרה להולנדים. בשנת 1863, ההולנדים סיימו את סחר העבדים והיו זקוקים לכוח עבודה חדש ולכן החלו לייבא אנשים מאינדונזיה, הודו וסין לעבוד בגיאנה ההולנדית כפועלים. במקביל, כמה אלפי חקלאים הולנדים עניים עזבו את הולנד לעבוד במושבה. בתחילת המאה ה-20, הייצור בגיאנה ההולנדית עבר לייצור גומי, כריית זהב ובוקסיט, האחרון הפך לייצוא הגדול ביותר של המושבה ומשמש לייצור אלומיניום.
אינדונזיה
יחסי אינדונזיה–הולנד הם היחסים בין אינדונזיה להולנד. שתי המדינות חולקות קשר מיוחד, המוטמע בהיסטוריה המשותפת שלהן של אינטראקציות קולוניאליות במשך מאות שנים. זה החל במהלך סחר התבלינים, כאשר הולנד כוננה את עמדת המסחר של חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC) במה שכיום הוא אינדונזיה, ולאחר מכן החזיקה שם בתור איי הודו המזרחיים ההולנדיים עד אמצע המאה ה-20. אינדונזיה הייתה המושבה ההולנדית הגדולה ביותר. בראשית המאה ה-21, ממשלת הולנד התחייבה לחזק את קשריה עם אינדונזיה, וציינה כי יש לחזק עוד יותר את המגעים הכלכליים, הפוליטיים והבינאישיים.
בשנת 1970 ערך נשיא אינדונזיה סוהארטו ביקור רשמי בהולנד, שהושב על ידי המלכה ההולנדית יוליאנה והנסיך ברנהרד באינדונזיה בשנת 1971. המלכה ביאטריקס והנסיך קלאוס ביקרו גם הם באינדונזיה בשנת 1995. ב-22 באפריל 2016 ערך הנשיא ג'וקו וידודו ביקור רשמי בהולנד. ב-10 במרץ 2020, ערך המלך וילם-אלכסנדר ביקור מלכותי באינדונזיה והביע התנצלות מפתיעה על אלימות מופרזת שננקטה בשנותיה הראשונות של עצמאות אינדונזיה.
הולנד היא אחד משותפות הסחר החשובות ביותר של אינדונזיה באירופה. הסחר בין המדינות בין ינואר לספטמבר 2012 הגיע ל-3,314 מיליארד דולר, ואילו בימים אלו מתקיימים מאמצים להגביר עוד יותר את הנתון. נמל רוטרדם ונמל התעופה סכיפהול היו נקודות הכניסה העיקריות למוצרים אינדונזיים לאיחוד האירופי. באופן דומה, חברות הולנדיות ראו את אינדונזיה כשער שלהם הגדול לשוק ASEAN, שבו מתגוררים יותר מ-500 מיליון בני אדם.
טורקיה
יחסי הולנד–טורקיה הם ההתייחסות הפוליטית ושיתופי הפעולה בין הרפובליקה הטורקית לממלכת ארצות השפלה.
המגעים הראשונים בין האימפריה העות'מאנית (שלימים תהפוך לטורקיה) לבין הולנד החלו בשנת 1612. נציגות קונסולרית ראשונה הוקמה ב-1859.
שווי הייצוא ההולנדי לטורקיה עמד על 3.98 מיליארד דולרים אמריקניים ב-2014 וכלל בעיקר ברזל וטרקטורים. שווי הייצוא הטורקי להולנד עמד ב-2014 על 3.44 מיליארד דולרים אמריקנים וכלל בעיקר מוצרי הלבשה ומכוניות. ככל שהיחסים נהיים יותר עוינים כך הסחר מתפתח, הסחר נמצא במגמת עלייה מאז שנת 2009.
טורקיה והולנד חברות במספר ארגונים בין-לאומיים; מועצת אירופה, ארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו), הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי, הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, ארגון הסחר העולמי ואיחוד מדינות הים התיכון (הולנד לא שוכנת לחופי הים התיכון אך היא חברה באיחוד האירופי שחבר בעקיפין בארגון).
ב-2013, לקראת ביקורו של ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן בהולנד, זוג לסביות הולנדיות שאימצו ילד טורקי בשם יונוס (מכאן שמה של הפרשה) קראו לארדואן להתייחס לקריאותיהם של ההורים הביולוגיים של יונוס. ההורים הביולוגיים אמרו בטלוויזיה הטורקית כי הם מסרבים שזוג הלסביות יטפל בילדם, רק משום שהם לסביות. לודביק אשר, סגן ראש ממשלת הולנד, אמר לכתבים כי הנושא הוא עניין הולנדי פנימי וכי התערבות פוליטית מצד טורקיה תהיה "בלתי הולמת". הפרשה העיבה על ביקורו של ארדואן ופגישתו עם מארק רוטה.
ב-11 במרץ 2017 אסרה הולנד על שר החוץ של טורקיה, מבלוט צ'בושאולו, לנחות במדינה לקראת נאומו בעצרת תמיכה בנשיא טורקיה ארדואן. בעקבות זאת, כינה ארדואן את אנשי ממשלת הולנד "נאצים ופשיסטים". האמרה זכתה לפרסום עולמי, וראש ממשלת הולנד מארק רוטה אמר כי "האמירה מטורפת, ארדואן חצה את הגבול". על העניין אמר מארק רוטה כי "הולנד היא לא מקום עבור קמפיינים פוליטיים טורקיים".
בעת המשבר הדיפלומטי הודיעה שרת המשפחה של טורקיה פטמה בטול סייאן קאיה כי תיכנס להולנד במכוניתה, זאת לאחר שהולנד אסרה על מטוסו של שר החוץ לנחות במדינה. כאשר פטמה בטול סייאן קאיה הגיעה להולנד, היא נעצרה על ידי המשטרה וגורשה לגרמניה.
עקב המשבר, הודיע משרד החוץ הטורקי כי שגרירות הולנד באנקרה תיסגר מ"סיבות ביטחוניות".
יפן
יחסי הולנד–יפן (ביפנית: 日蘭関係, בהולנדית: Japans-Nederlandse betrekkingen) הם היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת הולנד לבין יפן.
שתי המדינות קיימו לראשונה מגעים בשנת 1609 כאשר החלו ההולנדים לקיים יחסי מסחר עם כל אזור אסיה שממזרח ומדרום לסין בתיווך המלח האנגלי ויליאם אדמס. כשגילו ההולנדים את אינדונזיה בשנת 1602 הם הקימו את חברת הודו המזרחית ההולנדית וכאשר החלו לסחור עם יפן, זו נכנסה לתחום האחריות שלה. ההולנדים סחרו בעיקר בהיראדו בשנותיהם הראשונות במעורבות ביפן. הסחורות העיקריות שנסחרו באותה התקופה בין שתי המדינות היו תבלינים, טקסטיל, חרסינה ומשי.
כאשר עמים נוצרים רבים ביפן החלו למרוד בשנת 1637 במסגרת מרד שימבארה, תמכה הולנד בשוגונות טוקוגאווה, הצד האנטי-נוצרי. הצבא המאוחד של שוגונות טוקוגאווה הגיע לטירת הארה שבנגסאקי והטיל עליה מצור. הכוחות היפניים הקטנים ביקשו את עזרת ההולנדים בהפחדה ודיכוי המרד. ההולנדים נתנו להם בתחילה אבק שרפה, ולאחר מכן אף תותחים. בסופו של דבר, לבקשת השוגון, שלחו ההולנדים אף ספינת מלחמה, שעגנה מול הטירה. לאחר מכן פתחו היפנים וההולנדים בהרעשה ארטילרית על הטירה במשך 15 ימים, אך המטרה לא הושגה, והטירה לא נפלה. לאחר מצור בן שבועיים נסוגה הספינה ההולנדית, לבקשת היפנים, שראו בבקשת העזרה ממדינה זרה בדיכוי מרידה פנימית פגיעה בכבודם, וגם מכיוון שמן הטירה הגיע מכתב שזילזל באומץ לבם של החיילים היפנים. לאחר לחימה נוספת שוחררה יפן וחיילי השוגון הוציאו להרג את כל המורדים, וגירשו את כל הנוצרים הזרים, כולל הפורטוגלים, אויבם המושבעים של ההולנדים.
לאחר המרד השתלטו ההולנדים על עמדות מסחר נחשקות באזור אדו ונגסאקי, הגדולה שבהן היא האי המלאכותי דג'ימה. במהלך תקופת הבידוד היפנית, הסאקוקו, הייתה הולנד אחת המדינות היחידות, והיחידה מאירופה, שקיימה יחסי מסחר עם יפן, בין היתר דרך האי המלאכותי דג'ימה.
ב-1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, ושתי המדינות נלחמו בקרב איי הודו המזרחיים.
ב-8 בדצמבר 1941, בעקבות ההתקפה על פרל הארבור, הכריזה הולנד מלחמה על יפן. היפנים ניצלו את כיבוש מלאיה כקרש קפיצה להתקפה על איי הודו המזרחיים, וב-16 בדצמבר פתחו במתקפה על האי בורנאו הבריטי. גנרל היסאיצ'י טראוצ'י הוביל את "קבוצת ארמיות המשלוח השנייה" לנחיתה בעיר הצפונית מירי, שהייתה מרכז לזיקוק נפט. בהגיעם לאזור נוכחו לדעת כי הבריטים הנסוגים העלו באש את שדה הנפט. עם זאת, המשיכו היפנים להנחית כוחות בבורנאו, בסרייה (Seria), קוצ'ינג (Kuching), ג'סלטון (כיום קוטה קינבאלו) וסנדקן (Sandakan), שם נכנעו הכוחות הבריטים ב-19 בינואר 1942. כעת פנו היפנים לכיבוש האיים השטחים ההולנדיים.
התוכנית לכיבוש איי הודו המזרחיים ההולנדיים קבעה כי המתקפה תערך משלושה כיוונים שונים, על ידי שלושה כוחות. "הכוח המזרחי" ינוע מהאי ג'ולו (Jolo) ומדבאו (Davao) שבפיליפינים דרומה, וישתלט על האיים סולאווסי, אמבון וטימור, בעודו מחפה על אגפו המזרחי של "הכוח המרכזי". הכוח המרכזי היה אמון על כיבוש האי טאראקאן (Tarakan) הסמוך לבורנאו, והעיר באליקפאפאן (Balikpapan) בבורנאו עצמו, וכמו כן על סיוע ל"כוח המערבי," ויחדיו ישתלטו על האי פלמבאנג (Palembang), על שדות הנפט ושדות התעופה שבו. המתקפה נפתחה ב-11 בינואר, עם כיבוש האי טאראקאן.
על אף איחוד הכוחות של בעלות הברית, עדיין נהנו היפנים מיתרון מספרי. הצי היפני שהשתתף בכיבוש איי הודו המזרחיים כלל את נושאות המטוסים היריו, אקאגי, קאגה סוריו וריוג'ו, ארבע אוניות מערכה, חמש סיירות כבדות, שלוש סיירות קלות ועשרים ושלוש משחתות. מולם, עמדו לרשות בעלות הברית שתי סיירות כבדות, שבע סיירות קלות, עשרים ושתיים משחתות, עשרים וחמש צוללות אמריקאיות ושש עשרה צוללות הולנדיות (שחסרו חלקי חילוף).
ב-28 בינואר, נפלה גם באליקפאפאן לידי היפנים, אך גם כאן העלו באש ההולנדים הנסוגים את שדות הנפט. אולם, עם התקדמותם דרומה, השתמשו היפנים בבסיסים שכבשו כבסיסי אוויר להוצאת מתקפות אוויריות על היעדים הבאים, וכך המשיכו בהתקדמותם. בתחילת פברואר, נפלה גם סומטרה לידי היפנים.
בימים שלאחר מכן, נחתו כוחות יפניים על האי ג'אווה, והחלו לסגור על הערים בטאוויה (כיום ג'קרטה), בה שכנה המפקדה המאוחדת, ובאנדונג, כמעט ללא התנגדות. כתוצאה מכך, ב-1 במרץ, התפרקה המפקדה המאוחדת של בעלות הברית, פחות מחודשיים מהקמתה. מפקד הכוחות ההולנדים הנותרים בשטח ידע כי לוחמת גרילה אינה אפשרית, שכן האוכלוסייה המקומית הייתה עוינת כלפי שליטיהם-לשעבר ההולנדיים, ועל כן, ב-8 במרץ, הורה לחייליו להניח את נשקם.
בסופו של דבר הפסידה יפן במלחמה והולנד כבשה מחדש את אינדונזיה, עמדת המסחר החשובה ביותר שלה בדרום מזרח אסיה, למרות זאת, עד מהרה קיבלה אינדונזיה עצמאות בלחץ ארצות הברית על ההולנדים. ב-24 באוגוסט 2009 הוציאו היפנים הדפס חדש למטבע 5 אירו כדי לחגוג 400 שנים ליחסים בין שתי המדינות.
ישראל
בין מדינת ישראל והולנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1949, כאשר לישראל יש שגרירות רשמית בהאג, בעוד שלהולנד יש שגרירות רשמית ברמת גן, וכן משרד מידע בירושלים ו-2 קונסוליות כבוד בערים אילת וחיפה. בין שתי המדינות ישנם יחסי ידידות קרובים וחמים, ומתקיימים ביניהן יחסי תיירות ומסחר מפותחים, וכן שיתוף פעולה רחב בסוגיות פוליטיות שונות. הולנד נחשבת לאחת המדינות הקרובות ביותר לישראל.
כיום הולנד נחשבת על ידי רבים בישראל ומחוצה לה כידידתה הקרובה ביותר של ישראל באיחוד האירופי, לצד גרמניה, ולתומכת עקבית בה במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, וזאת חרף חילוקי דעות פנימיים במערכת הפוליטית בהולנד ביחס לכך. כמו כן ראש ממשלת הולנד, מארק רוטה, ידוע בתור תומך נלהב של ישראל. במסגרת סקר שערכה שגרירות הולנד בישראל, דורגה הולנד על ידי ישראלים כמדינה השנייה הידידותית ביותר לישראל באירופה, לאחר גרמניה, בעיקר הודות לתמיכתה הפוליטית האיתנה במדינת ישראל ולרמת האנטישמיות הנמוכה יחסית בה. היחסים החמים באו לידי ביטוי במהלך פגישתו של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, עם מלך ומלכת הולנד באוקטובר 2013, במהלכה הגדיר המלך את הידידות בין שתי המדינות כ"ידידות היסטורית" שראשיתה בפועלו של הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן, וקרא להמשך המעורבות ההולנדית בתהליך השלום במזרח התיכון.
היה זה קאן שהעמיד לראשונה לרשותו של הרצל והתנועה הציונית את המימון והקשרים הפוליטיים הדרושים לקיום הקונגרסים הציונים ולהגשמת הרעיון הציוני. קאן היה מעשירי אירופה, בעליו של הבנק הפרטי Bankierskantoor van Lissa & Kann, הבנקאי הפרטי של בית המלוכה ההולנדי ויזם ציוני נלהב שהקים ומימן בהמשך רבים מהמפעלים הציונים כבנק אוצר התיישבות היהודים ובנק אנגלו-פלשתינה, חברת אשלג ארץ-ישראלית (מפעלי ים-המלח), על שמו נרכשו אדמות אחוזת בית היא ראשיתה של תל אביב, והיה לקונסול הולנד הראשון בארץ ישראל (בין השנים 1924–1928).
באוגוסט 1961 נחתמה עסקת נשק בין ישראל להולנד, במסגרתה סיפקה ישראל לצבא הולנד 80,000 עוזי. עסקה זו הייתה עסקת הנשק הגדולה ביותר שביצעה ישראל עד אז.
לאורך השנים, הולנד הייתה שותפת סחר משמעותית של ישראל, כאשר במהלכן נחתמו מספר אמנות והסכמים כלכליים בין שתי המדינות, לרבות הסכם לשיתוף פעולה בתחומי מחקר ופיתוח, וכן אמנה למניעת כפל מס אשר נועדה לעודד את יחסי המסחר בין המדינות. מאמצים אלו נשאו פרי, כאשר שנת 2012 היוותה שנת שיא בסחר ההדדי בין שתי המדינות, אשר היקפו באותה השנה נמדד על למעלה מ-5 מיליארד דולר. הדבר הופך את ישראל ליעד היצוא השלישי בהיקפו באירופה עבור הולנד, לאחר גרמניה ואיטליה, עם 2.84 מיליארד דולר, ואת הולנד ליעד היצוא השני בהיקפו באירופה עבור ישראל, לאחר בריטניה, עם 2.3 מיליארד דולר.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בהאג, האחראית על ניהול וקידום יחסי הסחר עם הולנד. מטרת הנספחות היא לסייע לחברות ישראליות להשתלב בשווקים השונים במדינה. בנוסף, הנספחות מקדמת השקעה ושותפות אסטרטגית בין המדינות. הנספח הכלכלי בהאג הוא יורם גלעדי (אחראי גם על דנמרק ושוודיה).
קטר
היחסים בין ממלכת ארצות השפלה לבין מדינת קטר מבוססים על שיתוף פעולה במגוון תחומים, העיקרי שבהם הוא הסחר שבין המדינות. שיתוף הפעולה מצד חברות שונות משתי המדינות אף הוא מתחזק לאורך השנים, כשחברות הולנדיות רבות פותחות משרדים וסניפים בקטר.
בנגלדש
יחסי בנגלדש–הולנד הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה העממית הדמוקרטית של בנגלדש לבין הולנד.
מרוקו
יחסי הולנד–מרוקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ממלכת הולנד לבין ממלכת מרוקו.
היסטוריה
החל מסוף המאה ה-16, החלה הרפובליקה ההולנדית לכונן יחסים דיפלומטיים ידידותיים עם מדינות מוסלמיות כמו האימפריה העות'מאנית ומרוקו, עקב אינטרסים משותפים ואויבת משותפת - ספרד. הולנד הייתה במלחמה עם ספרד בין 1568 לבין 1648 על עצמאותה - המרד ההולנדי. המלחמה תוארה כמלחמה דתית בין הולנד הפרוטסטנטית לבין ספרד הקתולית. גם מרוקו סבלה מספרד, היא הייתה שכנה שלה וההנהגה המרוקאית סברה כי ספרד חזקה מדי.
נעשו מספר ניסיונות לכונן יחסים ידידותיים בין הולנד למרוקו תחת אחמד אל-מנסור, עד שנפטר בשנת 1603. הנציגות הרשמית הראשונה שהגיע מהולנד למרוקו הייתה פיטר מארטן קוי, הוא הגיע כשליח למרקש בשנת 1605. קוי החזיר 135 אסירים מוסלמים לאספי שבמרוקו. האסירים היו טורקים ומוסלמים והם נלקחו על ידי ההולנדים מהספרדים בקרב ימי.
החל משנת 1608, הסולטאן המרוקאי החדש מולאי זידאן פיתח מערכת יחסים ענפה עם ארצות השפלה, ושלח מספר שגרירים לשם, כגון אל-חג'ארי והיהודי שמואל פאלאג'י, לו היה אחד החלקים המרכזיים ביותר ביצירת הקשרים שבין מרוקו להולנד. כתוצאה מחילופי השגרירים הללו, שלחו ההולנדים שלוש ספינות מלחמה שזידאן ביקש מהם. פליפה השלישי, מלך ספרד, השתמש בסחר כלי המלחמה האלה כהצדקה לגירוש המוריסקוס (המוסלמים שהתנצרו) מספרד בשנת 1609.
בין שתי המדינות נחתמה אמנת הידידות והסחר החופשי בדצמבר 1610, בהצהרה נכתב כי "תהיה הבנה וקבלה ידידותית של המדינה האחרת ושל כל ענייניה באופן מכובד, תהיה הגנה הדדית ותנועה חופשית בעת ביקור מרוקאים את הולנד וביקור הולנדים את מרוקו".
בשנת 1613 ביקר אל-חג'ארי פעם נוספת ברפובליקה ההולנדית, בה הוא היה יכול להישאר באופן חופשי בעקבות החתימה על אמנת הידידות. אל-חג'ארי נשאר בהולנד לשלושה חודשים. בזמן שהותו ברפובליקה ההולנדית הוא שוחח עם בכירים מהממשל על אפשרות של ברית בין הרפובליקה ההולנדית, האימפריה העות'מאנית, מרוקו והמוריסקוס מגורשי ספרד, נגד האויב המשותף ספרד. אל-חג'ארי כתב בספרו על היחסים המיוחדים בין האסלאם לפרוטסטנטים באותה העת.
דרום אפריקה
יחסי דרום אפריקה–הולנד הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין רפובליקת דרום אפריקה להולנד. שתי המדינות חולקות קשרים היסטוריים ומנהלות מערכת יחסים ארוכת שנים, בין השאר בגלל מושבת הכף ההולנדית, הדמיון הלשוני בין הולנדית לאפריקאנס והתמיכה הנחרצת של הולנד במאבק נגד האפרטהייד.
מצרים
יחסי הולנד–מצרים הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הולנד למצרים.
גרם המדרגות הגדול
גרם המדרגות הגדול (באנגלית: Grand Staircase) מתייחס לרצף כביר של שכבות של סלעי משקע המשתרע דרומית לפארק הלאומי ברייס קניון דרך הפארק הלאומי ציון ולתוך הגרנד קניון. בשנות ה-70 של המאה ה-19 המשיל הגאולוג קלרנס דטון אזור זה לגרם מדרגות עצום העולה מתחתית הערוץ של הגרנד קניון צפונה כאשר הצוק בקצה כל שכבה יוצר מדרגה ענקית. דטון חילק עוגת שכבות זו של ההיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ לחמש מדרגות החל מהסלעים הצעירים ביותר (כלומר השכבה הגבוהה ביותר):
מאז ביצועו גאולוגים מודרניים חלוקות נוספות של המדרגות של דטון לתצורות סלע פרטניות.
תיאור וחלוקה לתצורות
האזור המכונה גרם המדרגות הגדול מתחלק שווה בשווה בין המדינות אריזונה ויוטה. הגבול הדרומי הוא הגרנד קניון בצפון אריזונה והגבול הצפוני הוא רמת פאונסאגנט (Paunsaugunt Plateau) בדרום יוטה. את הגבול המזרחי מהווה רכס כרבולת התרנגול (Cockscomb), ואת הגבול המערבי צוקי הוריקן (Hurricane Cliffs) במערכת הקניונים של קולוב (Kolob Canyons).
להלן התצורות בגרם המעלות הגדול, החל בשכבה העליונה (הצעירה ביותר) כלפי מטה:
גאולוגיה
גילן של יחידות סלעי המשקע העיקריות שנחשפו בגרנד קניון נע בין לפני 2 מיליארד שנים ל-200 מיליון שנים. סלעי משקע אלו הושקעו במי ים רדודים חמימים ובסביבות קרובות לחוף. קרוב ל-40 שכבות סלע שונות זוהו בגרנד קניון, אחד האזורים בעולם שבהם נחקר הטור הסטרטיגרפי בצורה היסודית ביותר. לפרטים ראו גאולוגיה של הגרנד קניון.
התצורה העתיקה ביותר שנחשפת בפארק הלאומי ציון היא גם התצורה הצעירה ביותר שנחשפת בגרנד קניון: אבן גיר קאיבאב בת בערך 240 מיליון שנים. אזור ברייס קניון שמצפון מזרח ממשיך מהנקודה בה מפסיק אזור ציון ובו הסלעים הנחשפים הם מהקנוזואיקון וצעירים בכ-100 מיליון שנים. למעשה, התצורה הצעירה ביותר שנחשפת באזור ציון היא התצורה העתיקה ביותר בברייס קניון – אבן חול דקוטה. עם זאת ישנן יחידות סלע המשותפות לכל השלושה, היוצרות רצף-על של תצורות שהגאלוגים מכנים גרם המדרגות הגדול. התצורות שבברייס קניון הן יחידות הסלע הידועות הצעירות ביותר בגרם המדרגות הגדול. יחידות סלע צעירות עוד יותר, אם הן היו קיימות אי פעם, הוסרו בסחיפה.
החל בשלישון מלפני 66 מיליון שנים עברו שכבות אלו התרוממות בין 1,500 ל-3,000 מטרים וקימוט כחלק מהאורוגנזה הלרמידית שהגבירה את היכולת של נהר הקולורדו ויובליו לחצוב את ערוציהם וליצור בכך את הרמות השונות של אזור רמת קולורדו. הקניונים העיקריים של אזור זה החלו להיווצר לפני בין שישה לחמישה מיליון שנים כאשר מפרץ קליפורניה נפתח ובכך הנמיך את בסיס הסחיפה (הנקודה הנמוכה ביותר) של הנהר.
רצף המתלולים והמישורים נובע מהשוני בקשיות של שכבות הסלע. הסחיפה של סלעים קשים, דוגמת אבן חול או אבן גיר איטית מאוד בהשוואה לסלעים רכים יותר דוגמת חוואר או אבן טין. מסיבה זו נוצרו הרמות כאשר שכבות הסלעים הרכים הוסרו מעל לשכבות הסלעים הקשים. הצוקים התלולים הם תוצאה של סחיפה מהירה שבה השכבות הרכות נסחפות והשכבות הקשות מעליהם מתמוטטות שוב ושוב.
פלאונטולוגיה
בשנות ה-80 של המאה ה-19 נחפרו שלדי דינוזאורים גדולים מדרום יוטה באזורים מצפון לגרם המדרגות הגדול. בעקבות גילויים אלו היה עניין מועט בחקירות נוספות. בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 התחדש העניין בחקירות השכבות של גרם המדרגות הגדול, בייחוד לאחר ההבנה שיש סיכוי גבוה שחשיפה ואיסוף של מאובנים חדשים בשכבות שקודם לכן טרם נחקרו, חושפים את שרידיהם של מינים שטרם נתגלו עד כה – עניין בעל חשיבות ניכרת לפלאואונטולוגים צעירים המנסים להתקדם במקצועם.
דרום יוטה ממשיכה לתגמל את החוקרים בשל היותה מיקום אופטימלי לחשיפת מאובנים בפני הקרקע בשל תנאי האקלים. במקומות דרומיים יותר, באריזונה, האקלים כל כך יבש שהסחיפה היא איטית יחסית. צפונה יותר האקלימים הגשומים יותר מאפשרים צמיחת יערות שהורסים את המאובנים בפעולות השורשים והחיידקים שבקרקע. לעומת זאת בדרום יוטה מתרחשות לעיתים קרובות סופות גשם חזקות מספיק הגורמות לאירועים קצרים של סחיפה מהירה, ובעקבותיה חשיפה של שרידי מאובנים, אבל ממוצע המשקעים השנתי עדיין אינו מאפשר צמחייה הרסנית בעלת שורשים עמוקים.
גלריה
גלריית התמונות הבאה מציגה מימין לשמאל (ומדרום לצפון), טיפוס בגרם המדרגות
פרננדו אנריקה קרדוזו
פרננדו אנריקה קרדוזו (בפורטוגזית: Fernando Henrique Cardoso; נולד ב-18 ביוני 1931) הוא סוציולוג ופוליטיקאי ברזילאי ומי שהיה נשיא ברזיל בין השנים 1995–2003. הוא אחד ממייסדיה (משנת 1988) ויושב ראש לשם כבוד של מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית PSDB. היה בעבר גם סנטור (1983-1992), שר חוץ (1992) ושר האוצר (1993-1994) בעת ממשל הנשיא איתמר פרנקו. קרדוזו הוא פרופסור אמריטוס למדעי המדינה וסוצולוגיה באוניברסיטת סאו פאולו.
רקע משפחתי, לימודיו ושנות צעירותו
פרננדו אנריקה קרדוזו הוא צאצא למשפחה אמידה של מהגרים מפורטוגל. כמה מאבותיו היו פוליטיקאים בימי האימפריה הברזילאית. בשנים 1920 - 1930 אחדים מבני משפחתו היו פעילים בחוגים ה"טננטיסטים" בקרב צבא ברזיל. מצד אמו יש לקרדוזו גם שורשים אפריקאים: הייתה לו סבתא רבתא שחורה וסבתה מולטית. קרדוזו נולד בבוטפוגו, פרבר עירוני, חלק מהעיר ריו דה ז'ניירו כבן למשפחה של אנשי צבא. אולם את רוב שנות חייו חי בסאו פאולו. למד סוציולוגיה באוניברסיטת סן פאולו שם סיים דוקטורט במדעים PhD ומאוחר יותר, משטר הדיקטטורה הצבאית בארצו אילץ אותו לצאת זמנית לגלות בצ'ילה, אחר כך בפריז. לימד בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי חברה École des Hautes Études en Sciences Sociales ובקולז' דה פראנס בפריז, כמו כן באוניברסיטת פאריז-נאנטר. בשנת 1968 מונה לפרופסור ראש הקתדרה למדעי מדינה וסוציולוגיה. במהלך חייו לימד גם באוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי שבארצות הברית וכמו כן בגרמניה, באוניברסיטת מינסטר.
פעילותו הפוליטית
קרדוזו היה אחד מדמויות הפעילות במערכה לשיבת הדמוקרטיה בברזיל ובעד כיבוד זכויות האדם במדינה. נבחר לסנאט מטעם מדינת סאו פאולו ב-1982, ונבחר שוב ב-1986, לאחר ניסיון שלא עלה יפה להיבחר כראש עיריית סאו פאולו. בשנות החזרה לדמוקרטיה, בימי הממשל איתמר פרנקו, כיהן כשר החוץ בשנים 1992 - 1993. אחר כך כשר האוצר בין 1993 - 1995 הנהיג את תוכנית הריאל (Real Plan), אשר הביאה לחיסול ההיפראינפלציה בברזיל. הצלחתה של תוכנית הריאל אפשרה לו להיבחר לנשיאות ברזיל ב-1994, ולאחר תיקון החוקה ב-1998, להיבחר לקדנציה שנייה באותה השנה. עלה לכס הנשיא כמועמד מטעם קואליציה מרכז-שמאל שכללה את מפלגת הסוציאל-דמוקרטיה הברזילאית PSDB, מפלגת החזית הליברלית PFL וסיעה הקרויה מפלגת העבודה של ברזיל. מאוחר יותר לקואליציה זו נוספה מפלגת התנועה הדמוקרטית הברזילאית, והחל משנת 1996 גם המפלגה המתקדמת. חוסר המשמעת המפלגתית של חברי הפרלמנט הקשה מאוד על אישור חוקים חדשים, והרפורמות הפסיקליות ובתחום הביטוח החברתי שיזם ממשל קרדוזו לא ממושו אלא חלקית בלבד. הפוליטיקה של קרדוזו, בעלת צביון נאו-ליברלי, התאפיינה בהפרטת מפעלים רבים ובהגבלת הוצאות הממשלה. בעת הקדנציה השנייה כנשיא פיחות גדול של המטבע שנגרם על ידי המשבר הפיננסי הבינלאומי משנת 1998 שפרץ בעיקר במקסיקו, רוסיה ומזרח אסיה גרר גם את ברזיל למשבר כלכלי חמור שהתלווה בבריחות גדולות של הון. קרדוזו השיג את שיתוף הפעולה של קרן המטבע הבינלאומית בתוכנית התערבות לשלוש שנים, שהכניסה את ברזיל לחובות ענק - בערך 41 מיליארד דולר. בין האירועים החשובים שהתרחשו בעת ממשלו של קרדוזו ניתן לציין בניית הגזודוקט ברזיל-בוליביה ובשנים 2000–2001 חגיגות חמש מאות השנים ל"גילוי ברזיל" על ידי הפורטוגלים.
לאחר פרישתו מהנשיאות החל קרדוזו להרצות באוניברסיטת בראון בארצות הברית, בנושאי מדיניות כלכלית, פיתוח ערים ובירוא יערות.
ב-2005 נכלל קרדוזו, יחד עם דמויות כגון עמוס עוז, נועם חומסקי, ואצלב האוול ואומברטו אקו, ברשימת 100 האינטלקטואלים החיים החשובים ביותר בעולם של המגזין "פרוספקט" הבריטי.
בשנים 1982–1986 כיהן קרדוזו כנשיא איגוד הסוציולוגיה הבינלאומי (ISA). כיום הוא מנהל בברזיל מכון מחקרים הנושא את שמו, כמו כן מכהן בחבר הנאמנים של המכון למחקר מתקדם שבפרינסטון, הוא חבר כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות וגם במוסדות אקדמיה דומים בצרפת. כמו כן הוא חבר במועדון העולמי "גלובל אלדרס" שהוקם מיוזמתו של נלסון מנדלה.
הוא חיבר ספרים רבים. בשניים מספריו הוא כתב אודות ניסיונו כנשיא ברזיל. עם סיום כהונתו, הרבה להתראיין ולבקר את ממשל יורשו בתפקיד, מנהיג השמאל לולה.
בנוסף לפורטוגזית, הוא דובר באופן שוטף גם ספרדית, אנגלית וצרפתית.
פרופ' קרדוזו הוא כעת אלמן אחרי מות אשתו, האנתרופולוגית רות וילאסה קוראיה לייטה קרדוזו, ב-24 ביוני 2008. יש לו ארבעה ילדים (אחד מהם מקשר מחוץ לנישואים).
ג'ו סאקו
ג'ו סאקו (במלטית: Joe Sacco) הוא קריקטוריסט, עיתונאי ויוצר קומיקס אמריקאי שנולד במלטה בשנת 1960. הוא נחשב לאחד מכותבי הקומיקס הפוליטיים המשפיעים ביותר אי פעם, והוזכרו רבות בהקשרים של קומיקס פוליטי. הוא ידוע בעיקר בזכות ספרי הקומיקס הפוליטיים שלו, ובפרט בספרים "פלסטיין" (1996), "הערות שוליים מעזה", (2006), "האזור הבטוח בגוראז'דה" (2000) והמתקן (2003). שני הראשונים עוסקים בסכסוך הישראלי-פלסטיני (שסאקו מרבה לדבר עליו) והאחרונים עוסקים במלחמת בוסניה.
ביוגרפיה
סאקו נולד בעיר קירקופ שבמלטה ב-2 באוקטובר 1960. אביו לאונרד סאקו היה מהנדס ואמו כרמן סאקו הייתה מורה. בגיל שנה עבר עם משפחתו למלבורן, אוסטרליה, שם בילה את מרבית ילדותו המוקדמת עד שנת 1972, אז עברו ללוס אנג'לס. את הקריירה העיתונאית שלו החל כבר בבית הספר התיכון, כאשר עבד בעיתון הבית ספרי בעיר ביברטון, אורגון. בעוד שאת רוב זמנו בילה בפעילות עיתונאית, פרסם גם קריקטורות הומוריסטיות. הוא סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1978. הוא קיבל תואר ראשון בעיתונות מאוניברסיטת אורגון בשנת 1981 לאחר 3 שנים.
בשנותיו הראשונות לאחר סיום הלימודים היה סאקו מתוסכל מאוד מעבודת העיתונות שקיבל. הוא סיפר כי: "[לא הצלחתי למצוא] ג'וב בכתיבת מאמרים מעניינים במיוחד או קשים במיוחד, שיעשו באמת שינוי כלשהו". לאחר שעבד תקופה בכתב העת של אגודת הנוטריונים הלאומית, עבודה שנראתה לו "משעממת מאוד", חזר להתגורר במלטה כדי להתמקד בציור קריקטורות. "... החלטתי לשכוח [את העיתונאות] ופשוט ללכת ב'דרך השנייה', שהיא בעצם לקחת את התחביב שלי, קריקטורות, ולראות אם אוכל להתפרנס מזה", אמר לימים ל- BBC. הוא התחיל לעבוד אצל מו"ל מקומי ככותב ספרי הדרכה שונים. במקביל פרסם את ספר הקומיקס הראשון שלו, קומיקס רומנטי בשם "Imħabba Vera" ("אהבה אמיתית"), אחד מספרי הקומיקס האמנותיים הראשונים בשפה המלטית. "מכיוון שלמלטה אין היסטוריה של קומיקס, קומיקס לא נחשב שם כמשהו לילדים", סיפר סאקו למגזין The Village Voice, "באחד החלקים בספר, למשל, הילדה שנכנסה להריון נסעה להולנד עבור הפלה. מלטה היא מדינה קתולית, ובאותה תקופה אסור היה אפילו להתגרש. הסיפור היה יוצא דופן, אבל הם [המלטים] לא ידעו אם זה חומר מתאים עבור קומיקס או לא".
בסופו של דבר חזר סאקו לארצות הברית, ובשנת 1985 ייסד את מגזין הקומיקס האלטרנטיבי "פורטלנד פרמננט פרס" (PPP) בעיר פורטלנד, אורגון. לאחר חמישה עשר חודשים העיתון נפסק מסיבות כלכליות, וסאקו מצא עבודה בעיתון The Comics Journal ככתב חדשות הצוות. עבודתו סיפקה לו זמן ומשאבים כדי לכתוב ולערוך את אנתולוגיית הקומיקס Centrifugal Bumble-Puppy שפורסם על ידי חברת האם הוצאת הספרים של העיתון.
לאחר יציאת הספר החליט סאקו שעליו לצאת לטיול באירופה, ואת טיולו תיעד בקומיקס האוטוביוגרפי שלו "יאהו". מסעו הוביל אותו לטורקיה ובמקביל התרחשה מלחמת המפרץ, מה שהוביל אותו לסקר את התפתחות האירועים בספרו "יאהו 2". העיסוק במלחמת המפרץ הביא אותו לחקר של הפוליטיקה במזרח התיכון, וב-1991 הוא הגיע לישראל כדי לבקר בצד הישראלי והפלסטיני, ומהאינפורמציה שקיבל כתב את ספרו הפוליטי הטעון, "פלסטיין". פלסטיין הוא אוסף של סיפורי קומיקס קצרים בשחור-לבן, שחלקם עוסקים בסיפורים בדיוניים על הסכסוך הישראלי פלסטיני וחלקם תיארו במדויק שיחות של סאקו עם אזרחים פלסטינים (וגם כמה יהודים). הספר זכה בפרס הספר האמריקאי ונמכר ביותר מ-30,000 עותקים בבריטניה.
בסוף שנת 1995 נסע סאקו לסרייבו על מנת לתעד את נזקי מלחמת בוסניה, ועל סמך העדויות שאסף בעת ביקורו שם חיבר את ספר הקומיקס שלו "המתקן" ("The Fixer"), בסגנון דומה לזה של פלסטיין. ספר נוסף על נזקי המלחמה, "האזור הבטוח בגוראז'דה" ("Safe Area Goražde") פורסם בשנת 2000, במימון מלגת גוגנהיים של שנת 2001. הספר אף זכה בפרס אייזנר בקטגוריית "הרומן הגרפי הטוב ביותר".
בשנת 2005 נשלח סאקו כעיתונאי לעיראק יחד עם גדוד 23 של חיל הנחתים. על בסיס חוויותיו שם, כתב שני סיפורי קומיקס בני 8 עמודים שהתפרסמו בזה אחר זה בעיתון הגרדיאן. ב-2007 כתב מאמר בן 16 עמודים עבור מגזין הארפרז, שכותרתו הייתה "למטה! למעלה! אתה בצבא העיראקי עכשיו".
בשנת 2009 פרסם ספר נוסף על הסכסוך הישראלי פלסטיני, "הערות שוליים מעזה". הספר חוקר שני מעשי טבח באזרחים פלסטינים שהתרחשו בחאן יונס וברפיח בנובמבר 1956 על ידי צבא הגנה לישראל. ביוני 2012 פרסם ספר על העוני בארצות הברית בשם "ימי ההרס, ימי המרד" ("Days of Destruction, Days of Revolt"), שכתב יחד עם העיתונאי כריס הדגס. כיום סאקו מתגורר בפורטלנד, אורגון.
פרסים
בנוסף לפרס הספר האמריקאי לשנת 1996, מלגת גוגנהיים משנת 2001 ופרס אייזנר לשנת 2001, זכה הספר "הערות שוליים מעזה" בפרס "הרומן הגרפי הטוב ביותר של השנה" של לוס אנג'לס טיימס לשנת 2009. הספר גם זכה בפרס רידנהור לשנת 2010 ובפרס הספר של אורגון בשנת 2012.
לקריאה נוספת
מוניקה מרשל, ג'ו סאקו, Rosen Publishing Group, שנת 2005. ISBN 978-1-4042-0284-9
יצחק אלקלעי
הרב ד"ר יצחק אלקלעי (בסרבו-קרואטית בככתב לטיני: Isak Alkalaj ובכתב קירילי: Исак Aлкалај; 25 בנובמבר 1882 סמוקוב, נסיכות בולגריה – 29 בדצמבר 1978, ניו יורק, ארצות הברית) היה הרב הראשי של יהודי בלגרד, של ממלכת סרביה ובהמשך של יהודי יוגוסלביה עד לתקופת השואה. במהלך מלחמת העולם השנייה נמלט לארצות הברית ובהמשך כיהן שם כרב הראשי של קונגרס הקהילות הספרדיות.
קורות חייו
יצחק אלקלעי נולד בסמוקוב שבנסיכות בולגריה לאברהם ורבקה אלקלעי. בילדותו עברה משפחתו לסופיה בירת נסיכות בולגריה ובהמשך לזמון שבממלכת סרביה, שם כיהן אביו כחזן. אלקלעי סיים בית ספר יסודי ופרו גימנסיה בזמון ובית ספר תיכון בבלגרד. הוא רכש תואר בפילוסופיה באוניברסיטת וינה ובהמשך הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בווינה. ב-1908 מונה לרב הראשי של יהודי בלגרד, ב-1909 לרב הספרדי הראשי של ממלכת סרביה וב-1911 מונה לרב הראשי של הממלכה. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. לרב אלקלעי היו יחסים קרובים וחמים עם יורש העצר ולימים המלך אלכסנדר הראשון. ב-1919 נמנה עם מייסדי איגוד הקהילות היהודיות בממלכה. ב-1923 מונה יצחק אלקלעי ליושב ראש איגוד רבני הממלכה. ב-1932 מונה רשמית לרב הראשי של יהודי ממלכת יוגוסלביה. בשנה זו מונה לחבר הסנאט היוגוסלבי על ידי המלך אלכסנדר הראשון. ב-1936 השתתף כנציג יהדות יוגוסלביה בכינוס הראשון של הקונגרס היהודי העולמי.
בשלהי שנות ה-30 החלה ממלכת יוגוסלביה להתקרב לגרמניה הנאצית ותהליך זה לווה גם בחקיקה אנטישמית. באוגוסט 1940 החלו מגבלות לא רשמיות על רישום יהודים למוסדות חינוך. ב-4 באוקטובר 1940 פורסמו תקנות רשמיות שהגבילו את הפעילות הכלכלית של יהודי יוגוסלביה וקבעו נומרוס קלאוזוס במוסדות להשכלה גבוהה. אלקלעי נועד עם אנטון קורושץ שר החינוך היוגוסלבי במטרה להבין את מניעי הצעדים. קורושץ אשר בפועל היה מאדריכלי החקיקה האנטישמית, התחמק מתשובה. בהמשך, אולץ הרב אלקלעי להתפטר מתפקידו.
ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. העיר בלגרד הופצצה במשך 6 ימים. לאחר ההפצצה לא אותר הרב בבלגרד ויהודי בלגרד סברו שנהרג במהלך ההפצצות. מאוחר יותר התברר, כי ב-21 באפריל עלה בידי הרב אלקלעי להימלט מבלגרד כחצי שעה לפני שהגיעו לבצע חיפוש בדירתו ובמשרדו, והוא היגר בהמשך לארצות הברית. ב-1943 מונה לרב הראשי של קונגרס הקהילות הספרדיות במדינה. במקביל, כיהן בממשלתה הגולה של יוגוסלביה. בתפקידו סייע הרב אלקלעי לקליטתם ושיקומם של פליטים יהודים בארצות הברית, ואיתור קרובי משפחה של חברי הקהילה מקרב שארית הפליטה. הוא כיהן בתפקידו כרב-ראשי עד 1968.
מייזל
מייזל (או מייזיל) הוא שם משפחה גרמני יהודי, שייתכן ומבוסס על השם "מיכל".
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מרגרטה הבתולה
קיומה ההיסטורי מוטל בספק, וב-494 הכריז עליה האפיפיור גלסיוס הראשון כי המידע אינו קאנוני, אבל במהלך מסעות הצלב התחדש פולחן מרגרטה הקדושה בכנסיות המערביות. לדבר סייעה גם האמונה, כי המתעמקים בקורות חייה או העוסקים בפולחנה יזכו לשטרי מחילה רבי עוצמה
מרגרטה הבתולה נחשבת לפטרונית הנשים ההרות והלידה, ועדות לפולחן מרגרטה בהקשר זה מופיעה למשל בציורו המפורסם של יאן ואן אייק, נישואי הזוג ארנולפיני, שבו מצויר (בצד ימין ברקע) כיסא שעל מסעדו מגולפת דמותה של מרגרטה הקדושה.
ג'ול אמסטר
יהודה "ג'ול" אמסטר (1903–1983) היה איש עסקים חיפאי, מקורבו של אבא חושי ופעיל עבור ארגון ההגנה אשר נחקר בעינויים על ידי אנשי הש"י בראשות איסר בארי בימי קום מדינת ישראל, במסגרת ניסיון למצוא עדויות מרשיעות כנגד אבא חושי.
בבדיקה מאוחרת אמסטר וחושי נמצאו נקיים מכל אשמה. בשנת 1964 הסיפור התפרסם בעיתונות וממשלת ישראל התנצלה בפני אמסטר ופיצתה אותו.
פרשה זו נודעה כ"פרשת ג'ול אמסטר".
שנותיו המוקדמות
מאוחר יותר רכש רישיון למונית והפך לנהג מונית ובהמשך לבעל שתי תחנות מוניות. בנוסף, שלט במספר שפות, ביניהן ערבית ואנגלית ורקם קשרים עם קצינים בריטיים ועם נכבדים ערביים ודרוזיים.
על פי זכרונותיו של יוסף אלמוגי, אמסטר סייע להגנה תוך ניצול קשריו אלה כמו גם קווי מונית השירות שהפעיל לדמשק ולביירות.
בשנת 1939 יצא אמסטר יחד עם פעילים דרוזיים להתנקש בחיי חאג' אמין אל חוסייני אך לא הצליח לעשות זאת. לאחר מכן עסק באופן יום יומי בין אנשי ההגנה ביגור ללוחמים הדרוזיים בעוספיה.
בשנת 1947 ערב קום המדינה סייע אמסטר בזכות קשריו עם הבריטיים לארגון ההגנה להשתלט על אתרים שהצבא הבריטי פינה ולפגוע בראשי כנופיות. במקביל סייע אמסטר לאבא חושי למנוע פעולה של הפל"ים לפגיעה במשחתת בריטית, פעולה שלא אושרה על ידי הפיקוד העליון של ארגון ההגנה ושאבא חושי חשש שתפגע קשות ביישוב היהודי בעיר חיפה . פעולה זו ייתכן ויצרה את התנאים לפרשה.
פרשת ג'ול אמסטר
ב-13 במאי 1948 נעצר אמסטר במלון "עדן" בחיפה על ידי אנשי הש"י ונלקח למתקן חקירות מאולתר בבית נטוש בסידנא עלי (ליד הרצליה). יחד איתו נעצרו עוד מספר מחבריו, אשר שוחררו כעשרה ימים לאחר מכן. אמסטר נחקר ידי חוקריו, בראשות איסר בארי, על נשק שיועד לארגון ההגנה אך לא הגיע ליעדו, על מסחר בחשיש ועבירות נוספות. בנוסף נטען כי ארגן שוד של בנק האוצר הערבי או בזז אוצרות כסף שהשאירו ערביי חיפה שעזבו את העיר במלחמת העצמאות. אולם עיקר החקירה יועדה להביא את אמסטר להעיד נגד אבא חושי כי העביר מידע מסווג של ההגנה לידי שלטונות המנדט הבריטי, כמו נתיבי ספינות מעפילים. במהלך החקירה אמסטר עונה על ידי אנשיו של בארי, עקרו את שיניו ואת ציפורניו, כיבו עליו סיגריות, אך הוא לא הודה בהאשמות שטפלו עליו ולא הסכים להעיד נגד חושי.
לאחר שחרורו
בשל העינויים הקשים שעבר, הייתה בריאותו של אמסטר מעורערת. הוא גם טען שבזמן מעצרו הוחרם רכושו, וחלקו שכלל 14 מכוניות, ריהוט ל-51 דירות ומחסן צמיגים וחלקי חילוף למכוניות, נבזז. בנובמבר 1948 פנה אמסטר אל איסר בארי ודרש את טיהור שמו. בארי ענה לו שלא נמצא נגדו כל ממצא שיעיד על חוסר נאמנות, ולהפך, אמסטר היה אחד האנשים המסורים של ההגנה. אמסטר לא הסתפק בכך ופנה לנחמיה ארגוב, מזכירו של דוד בן-גוריון, בדרישה לטיהור שמו. בשלב יותר מאוחר הוא פנה אל משרד הביטחון בבקשה לשיקום. למרות שנקבע שהבקשה הוגשה באיחור ועל כן התיישנה, נקבע שיוקצבו לשיקומו 30,000 לירות, לפנים משורת הדין. אולם העברת הכסף התעכבה בגלל שאמסטר סירב לחתום על ויתור על תביעות נוספות. עוד בפברואר 1964 פנה אמסטר אל דוד בן-גוריון בדרישה לטיהור שמו. בן-גוריון הגיב בכך שכאדם פרטי הוא אינו יכול לסייע, אולם בכל מקרה אמסטר אינו זקוק לטיהור שמו שכן להאשמותיו של בארי אין כל ערך ותוקף. באוקטובר 1964 התפרסמה הפרשה בעיתונות הישראלית והאופוזיציה דרשה הקמת ועדת חקירה. הדרישה נדחתה על ידי הקואליציה בטענה שמדובר על סוגיה שחקירתה צריכה להעשות במסגרת חקירת ההיסטוריה ולא במערכת המשפטית. באותו חודש, ראש הממשלה לוי אשכול התנצל בשם ממשלת ישראל בפני אמסטר ובעקבות זאת הסכים אמסטר לקבל את הכסף שהוקצב לו והודיע שהוא רואה את הפרשה כמחוסלת.
פעילותו של בארי בפרשת אמסטר אינה ברורה כל צרכה. נטען שאיסר בארי ניסה להעליל על אבא חושי עלילת שווא ובעת חקירתו של אמסטר הוא ידע שמדובר בעלילת שווא נגד חושי וביודעין דרש מאמסטר להעיד עדות שקר. דוד בן-גוריון טען שלא עודכן לגבי פרשת מעצרו של אמסטר והוא אינו מבין את המניעים לחקירה. הוא אמר על החקירה כי "רק נוכל חסר כל מצפון עשה אותו". לעומת זאת, רב החובל אתי בארי, בנו של איסר בארי, יצא בשנת 1964 להגנת שמו של אביו וטען בפני כתב מעריב שהוברר לו היטב שבמשך 78 ימי מעצרו של אמסטר "קיבל בן-גוריון דיווח מלא על עצם המעצר, על החקירה שהוא נחקר, על דרכי החקירה ותוכנה, מהלכה וצורתה". דוד בן-גוריון לא הגיב לדברים אלו של בנו של איסר בארי.
סחלב הביצות
סחלב הביצות (שם מדעי: Anacamptis laxiflora) הוא מין בסוג בן-סחלב (בעבר שויך לסוג סחלב), הסחלב הגבוה ביותר בארץ ישראל. הצמח נדיר ומוגן.
תפוצה
משרעת התפוצה מזרח ים-תיכונית. בארץ ישראל צומח ברמת הגולן, בעמק החולה, בעמק בית שאן, עמק זבולון בשרון ובשפלה. בעבר נצפו פרטים של סחלב הביצות באזור אשדוד ואלו הועברו בשנת 1981 לשמורת מבוא אשדוד אך אלו לא נצפו בשנים האחרונות ובשנת 2016 נקבע שהפרח נכחד ממישור החוף הדרומי.
לקריאה נוספת
סחלב הביצות, אנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 11, עמ' 323
פינת חי
פינת חי או משק חי היא שם כללי למסגרת בה מוחזקים בעלי חיים בשבי, למטרות חינוך, טיפול או בידור, שאינה חווה חקלאית או גן חיות של ממש. בקטגוריה זו נכללות מגוון מסגרות, החל מפינות חי בבתי ספר וגנים בהן מוחזקות חיות מחמד קטנות, עד פינות חי מסחריות שפתוחות לקהל, בהן קיים מגוון גדול של חיות מבויתות וחיות בר, ומזכירות גן חיות קטן. ישנם קיבוצים רבים המתחזקים משק חי. המינים הנפוצים בפינות חי יהיו בדרך כלל חיות משק כגון: כבשים, עזים, ברווזים, ארנבים, תרנגולים, שרקנים, סוסים וחמורים; חיות בר קטנות כמו צבי יבשה, טווסים, תוכים, יעל נובי, מארה, דרבן מצוי, קוף סנאי, אייל חזירוני ובריכות דגים.
מקום פינות החי בחוק
עד שנת 2012 המדיניות הממשלתית בישראל לגבי החזקת חיות בר ככלל ופינות חי בפרט הייתה מעורפלת, והפיקוח היה רופף יחסית, והתקבלו תלונות רבות על מצב בעלי החיים, אשר רבים הוחזקו בתת-תנאים וללא צוות טיפול בעל ידע מתאים. בשנים האחרונות גובשה ברשות הטבע והגנים מדיניות מסודרת, והיא מהווה את המסגרת המנהלתית העיקרית המסדירה את התנאים והמסגרות בהן החוק מאפשר להחזיק חיות בר, לרבות התנאים בהן צריכות לעמוד פינות חי ומיני בעלי החיים בהן מותר לכל פינת חי להחזיק. מבחינה חוקית, ההבדל המרכזי בין פינת חי לגן חיות הוא שפינת חי פועלת בסטנדרט מקצועי נמוך יותר, ועל כן מגוון בעלי החיים שמותר להחזיק בה מוגבל.
פינות חי בבתי ספר
פינת חי בבית הספר מהווה מקום מפגש ללימוד, חקר וחוויה עם בעלי החיים בסביבת מחייתם. התלמידים יכולים להיות שותפים בהקמת פינת חי בבית ספר ולהמשיך להיות אחראים על התחזוקה השוטפת. הילדים רוכשים ערכים כמו: סבלנות וכבוד בעבודה עם בעלי החיים, הילדים רוכשים מיומנויות חקר ומפתחים את הסקרנות, הילדים נוטים לשאול שאלות רבות המזמן המפגש עם בעלי החיים, שאלות אלה יכולות להוות מנוף להוראה ושילוב בעלי החיים בתוכנית הלימודים. למשל הוראת חשבון או שפות דרך מפגש עם בעלי החיים.
המפגש עם בעלי החיים בבית הספר מאפשר יצירת קשר ראשוני שאינו שיפוטי בין התלמיד לבעל החיים, דבר היכול לחזק את ביטחונו העצמי והדימוי העצמי של הילד. פינת החי מאפשרת לתלמידים לבטא תחומי חוזק שלהם ולהתגבר על קשיים. התלמידים הבוגרים הופכים לתורנים ומלווים את הצעירים בכניסה לפינת החי ובהדרכה. פינות חי במסגרות חינוכיות משמשות לעיתים קרובות לטיפול באמצעות בעלי חיים. קיימות בנוסף גם פינות חי ייעודיות לאוכלוסיות מסוימות, כגון ילדים על הרצף האוטיסטי, חולי סרטן ובעלי מוגבלויות פיזיות.
חוץ ממקרים יוצאי דופן, בפינות חי בית ספריות מותר לגדל אך ורק מינים המותרים להחזקה כחיות מחמד פרטיות תחת ההיתר הכללי של רשות הטבע והגנים ("הרשימה הלבנה") להחזקת חיות מסוימות שאינן מגודלות לצורך חקלאי (אוגרים, ארנבונים, שרקנים, וכדומה).
פינות חי ברמות א' וב'
על פי מדיניות רשות הטבע והגנים ישנן שתי רמות של מתקנים המוגדרים בחוק כפינות חי, הנבדלות בבעלי החיים המותרים להחזקה בהן ברמת התפעול וההכשרה הנדרשת ממפעיליהן:
פינת חי (רמה א'): "ככלל, פינת חי רמה א' תוכל להחזיק בנוסף למינים המותרים להחזקה גם במגוון מינים מוגבל של מינים ישראליים, מינים מסוכנים ומינים אחרים בהתאם לנוהלי הרשות." (מתוך מסמך המדיניות של רשות הטבע והגנים). פינת חי מסוג זה מחויבת לתעד בפירוט את בעלי החיים ברשותה ותנאי החזקתם, להפעיל מערך חינוכי מסודר, ולהחזיק מטפלים מוסמכים במשרה מלאה.
בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג'
בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג' (בהונגרית: Dózsa György úti zsinagóga) הוא בית כנסת ברובע 13 בבודפשט. המבנה, שנבנה במקור כבית כנסת, משמש כיום על ידי מועדון הספורט בודפשט הונבד כאולם סיף, הפעילות הדתית נמשכת בבניין הקטן יותר (שבעבר היה אולם תרבות), תחת הדרכתו של הרב פטר דויטש.
פינת חי
פינות חי ברמות א' וב'
פינת חי בסיסית (רמה ב'): "ככלל, פינת חי בסיסית תוכל להחזיק בנוסף למינים המותרים להחזקה גם במגוון מוגבל של מינים בהתאם לנוהלי הרשות. לא תותר החזקת מינים מסוכנים ומינים מקומיים פרט לצבי יבשה מצויים".(מתוך מסמך המדיניות של רשות הטבע והגנים) מחויבת גם היא להחזיק מטפלים מוסמכים, אך סטנדרט התפעול והחינוך הנדרש בה גבוה פחות.
בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג'
היסטוריה
בית הכנסת הוקם כדי לשרת את יהודי צפון פשט לאחר כישלון בניית בית הכנסת ליפוטווארוש ליד הארנה, היום דרך דוז'ה ג'רג' (Dózsa György út). המגרש ממוקם מול בית הקברות היהודי לשעבר, בצדו השני של הכביש, ונרכש בשנת 1907. הבנייה החלה על פי תוכניותיו של האדריכל ליפוט באומהורן עוד באותה השנה, ובית הכנסת הושלם בשנת 1909. ד"ר שימון הבשי (צדוק הבשי), אז הרב הראשי הנאולוגי של פשט ויואכים וילהיים חנכו את בית התפילה.
בסוף מלחמת העולם השנייה, בשנת 1944–1945, שימש הבניין כמחנה איסוף, ולאחר סיום הלחימה, שוב פעל כבית כנסת. עם זאת, הקהילה היהודית, שהצטמצמה עקב השמדתה בשואה והגירה של רבים מהשורדים אחרי 1945, בית הכנסת פעל כבר בסוף שנות הארבעים באולם התרבות לשעבר של בית הכנסת, והמבנה הראשי שימש כמחסן.
פינת חי
פינות חי ברמות א' וב'
כל פינות החי בקטגוריות אלו מחויבות לתת את התנאים הטובים ביותר שביכולתן לתת לבעלי החיים ברשותן. הפיקוח עליהן נעשה באמצעות תקשורת שוטפת עם הרשויות ובאמצעות ביקורות פתע.
פינת ליטוף
פינת ליטוף היא חלק מפינת חי או גן חיות, הפתוח לליטוף החיות בידי הקהל. בפינת הליטוף יהיו רק חיות, שאין סכנה בליטופן. מבחינה אתית, ראוי גם שיהיו בפינת ליטוף אך ורק חיות, שאינן מפחדות ממפגש גופני עם המוני בני אדם, אך זה אינו המצב בפועל. פינות ליטוף נדרשות על פי חוק להחזיק מדריך מעל גיל 16 שיהיה נוכח בכל זמן בו למבקרים יש גישה לחיות. פינות ליטוף נדרשות על פי חוק לאפשר לבעלי החיים מקום מסתור אליו יוכל לברוח בכל רגע אם ירצה בכך. כמו כן אין לאפשר למקרים גישה לבעל חיים מסוים יותר משעה ברצף, וחובה לאפשר לבעל החיים הפסקה של 20 דקות לפחות בין שעת ליטוף אחת להבאה. בפועל, רבות מפינות הליטוף אינן עומדות בתקנים אלו.
בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג'
הבניין
בניין בית הכנסת מורכב מרחבה מרכזית מרובעת, מבואה ואולם התפילה במרכזו. החלל המרכזי מכוסה בכיפה עגולה. מתוך 800 המושבים בסך הכל, 406 היו ממוקמים בקומת הקרקע והשאר בעזרת נשים בקומה הראשונה. הקירות הפנימיים עוטרו במוטיבים גאומטריים בצבעים צהוב, כחול, אדום וחום.