cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רומן בעבודה: ימי חיינו
עלילה
ליודמילה קלוגינה היא אשת עסקים חסרת רחמים, בעלת סוכנות לדירוג אשראי. אנטולי נובוסלצב הוא אנליסט פיננסי, אופנוען קנאי ואב לשני ילדים. עמיתה וחברתו של נובוסלצב, אולגה פטרובנה ריז'ובה, מנסה לשכנע אותו בכך שהוא ראוי להיות ראש המחלקה. במהלך שנותיה כסטודנטית באוניברסיטה, יצאה עם סגן המנהל החדש, יורי סמוחוואלוב. השלישייה הזו - נובוסלצב, סמוחוואַלוב ואולגה - למדה באותה קבוצה באוניברסיטה. לאחר שפגש את חברו הוותיק, מנסה סמוחוואלוב לקדם אותו לראש המחלקה, תוך ניצול עמדתו והשפעתו על קלוגינה. כל הניסיונות להשפיע עליה אינם יעילים. העובדים קוראים לה "הכוס שלנו" מאחורי גבה. בנובוסלצב היא רואה עובד איטית ומובטל. סמוחוואלוב מציע לו לפלרטט מעט עם אשת העסקים הקשה כדי להתקדם בקריירה שלו ומזמין את שני הגיבורים לנסוע לטורקיה למסיבה שלאחר העבודה, שם הוא מנסה לחבר ביניהם. נעלב כי קלוגינה מתעלמת מחיזוריו, אנטולי יפרמוביץ' השיכור מסדר שערורייה ובנוכחות האורחים מכנה אותה "קשה" ו"חסרת לב" ואז דוחף אותה לבריכה.
למחרת נובוסלצב וקלוגינה מוצאים את עצמם בשיירה על רכבל, אשר במקרה, נעצר פתאום. בשיחה לקראת הציפייה לתיקון המתקן, האיש מנסה להתנצל, אך הוא עושה זאת בצורה מגושמת כל כך שהוא גורם לליודמילה פרוקופייבנה לבכות. הוא מנסה להרגיע אותה והיא מספרת לו על בדידותה. בשלב זה הגיבורים, שחוו לאחרונה עוינות הדדית, עושים את הצעד הראשון אחד כלפי השנייה. אנטולי יפרמוביץ' ממשיך להתקדם ביחסיו עם הבוס - תחילה מתוך רצון להשיג קידום, אך בהמשך הוא מפתח רגשות אמיתיים כלפיה. ריז'ובה עדיין לא שכחה את הלהבה הישנה שלה עם סמוחוואלוב, היא הייתה מאוהבת בו עוד מאז האוניברסיטה אך כל הזמן דחה אותה. אהבתה כלפיו הופכת לידע ציבורי בשל סכסוך בין האחרון לנובוסלצב, שרבים עם קלוגינה. סמוחוואלוב מפוטר בגלל קלטת סקס, בה הוא מתעלס במשרד של אשת עסקים עם אישה הדומה לה (מסתבר שזה ריז'ובה בפאה) והוא עצמו מתגלה כסוכן של חברה מתחרה, שתפקידו היה לערער את המוניטין של הסוכנות.
באפילוג, הזוג רוכב על אופנוע במוסקבה.
תפקידי משנה
}}
ביקורת
הסרט זכה בעיקר לביקורות שליליות בתקשורת הרוסית, שלא ראתה בעין יפה את הצורך בעשיית רימייק לסרט הסובייטי המצליח.
ארגון צופי קוריאה
ארגון צופי קוריאה הוא הארגון הלאומי של תנועת הצופים בדרום קוריאה.
תנועת הצופים הוקמה בקוריאה בשנת 1922 כשהייתה תחת שלטון יפני, ושלחה נציגים לתחרות הצופים הראשונה של המזרח הרחוק בבייג'ינג בשנת 1924. עם זאת, נאסר על תנועת הצופים לפעול על ידי שלטונות הכיבוש משנת 1937 עד 15 באוגוסט 1945. תנועת הצופים הייתה קיימת בכל אזורי חצי האי הקוריאני לפני מלחמת קוריאה בשנת 1950. ארגון הצופים העולמי הכיר בארגון צופי קוריאה בשנת 1953. כמות החניכים של צופי קוריאה בשנת 2011 הייתה 201,455 צופים רשומים.
ד"ר קים יונג-וו, צופה הנמר הראשון ושר ההגנה של קוריאה לשעבר, זכה באות זאב הארד, בשנת 1975.
צופים במהלך השלטון היפני
רשויות צבא יפניות לא עודדו בעקביות את תנועת הצופים בשטחים הכבושים. במקרים שבהם התנאים המקומיים היו נוחים, הרשויות היו מתירות פעילות צופית מקומית או אישור לצופים היפנים להוביל פעילות צופית בסגנון יפני (Shōnendan), ולעיתים אף הפכו פעילות זו לחובה. מצד שני, במקום בו התנאים לא היו נוחים, והיה חשש כי החניכים יטפחו רגשות אנטי-יפניים באמצעות צופיות, הרשויות היו אוסרות זאת לחלוטין. רשויות הכיבוש היפניות אסרו כל פעילות צופית בין השנים 1937 עד 1945.
תוכנית חינוכית
"צופה הנמר" הוא האות הגבוה ביותר שניתן לקבל בתנועת הצופים של קוריאה.
תוכנית ענפה של צופי אוויר מאוד פופולרית בקוריאה.
מוטו הצופים הוא 준비, מבוטא jun bi, הכנה בקוריאנית.
רשמית עלי הכותרת החיצוניים העגולים של סמל פלר-דה-ליס הסגול מבוססים על הטאגוק, המסמל תקווה לאיחוד חצי האי הקוריאני. ראש טיגריס המסמל גבורה מופיע גם הוא בסמל צופי קוריאה.
מועצות
צופי קוריאה מפעילים 21 מועצות, 18 גאוגרפיות, 3 דתיות, ומועצה לאומית לצוות ועובדי מטה התנועה.
אירועים עולמיים ואזוריים
במהלך השנים, צופי קוריאה אירחו מספר רב של אירועים עולמיים ואזוריים:
צופים בצפון קוריאה
צפון קוריאה חלקה היסטוריה משותפת של הצופים עם דרום קוריאה עד 1950, אך כיום היא אחת מארבע המדינות העצמאיות היחידות בעולם שאין בהן צופים. צפון קוריאה הקימה במקום זאת את חיל החלוץ הצעיר תחת איגוד הילדים הקוריאני.
עונת 1954/1955 בליגה ב'
עונת 1954/1955 בליגה ב' הייתה העונה השלישית והאחרונה של ליגה ב' כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
בסיום העונה 13 קבוצות ירדו לליגה ב' שהפכה להיות הליגה השלישית בחשיבותה.
חוק איסור אפיית לילה
חוק איסור אפיית לילה נכלל בספר החוקים של מדינת ישראל משנת 1951 עד 1998 במסגרת דיני העבודה בישראל, ואסר אפייה מסחרית בשעות הלילה, משעה 22:00 ועד שעה 6:00, בנימוק שאפייה בלילה מזיקה לבריאות העובד, ויש לה השפעה רעה על כל אורח החיים של העובד. לא הייתה הקפדה על קיומו של החוק, והוא בוטל.
רקע
ההתנגדות לאפייה בלילה הייתה, יחד עם הדרישה שלא לעבוד ביום ראשון, יעד מרכזי של ארגוני אופים במקומות שונים בעולם במהלך המאה ה-19. ביוני 1925 אימץ ארגון העבודה הבינלאומי את אמנת עבודת לילה (מאפיות), 1925, שנכנס לתוקף במאי 1928.
בשנות ה-30 עמדה הדרישה לחוק שיאסור עבודה בלילה במאפיות במרכז פעילות אגודת פועלי האפייה בארץ ישראל. בין הדוברים נגד אפיית לילה היה ד"ר אביגדור מנדלברג, שהתריע על הנזקים שבעבודה בלילה. במהלך מלחמת העולם השנייה הושגה הסכמה בין המאפיות הגדולות על ביטול אפיית הלילה, אולם היו מאפיות קטנות שניצלו את ההזדמנות להרחבת עסקיהן. בשנת 1945 כונסה ועדה יהודית-ערבית לדון בחקיקת איסור אפייה בלילה, אולם הנציג הערבי התנגד לחוק כזה בטענה שהוא יפגע ביכולת התחרות של הפועל הערבי, ועל כן איסור אפייה בלילה לא נחקק. לאחר הקמת המדינה הושגו הסכמים למניעת אפייה בלילה.
חקיקת החוק
הצעת חוק איסור אפיית לילה הוצגה בידי שר העבודה בפני מועצת המדינה הזמנית בדצמבר 1948. החוק נתקבל בקריאה ראשונה בכנסת בנובמבר 1950, ללא התנגדות. החוק נתקבל בקריאה שנייה וסופית בפברואר 1951, זמן קצר לפני פיזור הכנסת הראשונה, שוב ללא מתנגדים. הדיונים העיקריים סביב החוק בעת ההצבעה היו לגבי הכינוי למעסיק ("מעביד" כמופיע בחוק או "נותן עבודה" כדרישת יעקב גיל) ולגבי ייצוג העובדים בידי ארגון העובדים הגדול ביותר כלשון החוק, בלא מתן ייצוג לארגונים אחרים. החוק היה חוק העבודה הראשון שחוקק על ידי הכנסת.
באוגוסט 1954 אישרה הממשלה תיקון לחוק המתיר גם במאפיות קטנות לשני אנשים לבצע עבודות הכנה במהלך הלילה. התיקון עבר בקריאה ראשונה בדצמבר 1954 ושוב בכנסת השלישית באוקטובר 1955. התיקון נתקבל לבסוף בסוף 1957 וכלל בנוסף להתרת עבודת שני אנשים בהכנות בלילה גם הסמכת השר להתיר אפייה מ-5:00 בבוקר והגדלת הקנס על הפרת החוק. ביולי 1973 תוקן החוק שוב באופן שהתיר לשר העבודה, בהסכמת ארגון העובדים להתיר אפייה מ-4:00 בבוקר.
ביולי 1998 בוטל החוק. בדברי ההסבר לביטול החוק נכתב שמוצע לבטל את החוק בגלל התקדמות החקיקה הסוציאלית והסתירה בין החוק לחוק יסוד חופש העיסוק.
פסיקה
בשנת 1956 פסק בית המשפט המחוזי כי שקילת בצק בלילה מותרת. לעומת זאת, קבע בית המשפט העליון שחלוקת בצק לגושים קטנים אסורה.
הפעלת החוק
החוק נכנס לתוקף ב-1 באפריל 1951 ובעקבות זאת פורסם שהלחם יסופק רק החל משעה 9:00 בבוקר יום ראשון. מיד עם כניסת החוק לתוקפו קבעה שרת העבודה שעבודות הכנה, כהסקת התנור והכנת הבצק יותרו מ-4 בבוקר ובמוצאי שבתות וחגים מ-3 בבוקר. במקביל נתנו היתרי עבודה זמניים במקרים מסוימים לצורך אספקת לחם לצבא ולמעברות. אולם לא תמיד הסכימו העובדים לעבוד בלילה ועל כן הלחם שסופק לחיילים היה ישן. באותה שנה התירה שרת העבודה אפיית לילה לפני ראש השנה ולאחריו. כן הותרה אפיית לילה בגלל יום העצמאות ויום הבחירות.
בשנים הראשונות לכניסת החוק לתוקף נעשו ביקורות במאפיות ונתנו התראות למפירי החוק. בהמשך הוטלו קנסות על מאפיות שהפרו את החוק. אולם הקנסות היו נמוכים והפרות החוק היו נפוצות. היו מאפיות שנקנסו שוב ושוב ואף מי שנידון למאסר לאחר עבירות חוזרות. בעוד בשיווק הלחם הונהגה חלוקה של השוק בין המאפיות, בתחום הלחמניות והכעכים הייתה תחרות חופשית ועל כן המאפיות אפו בלילה כדי להקדים להביא את תוצרתם לשוק. בסוף שנות ה-60 עלו תלונות שבאזורים מסוימים החוק אינו נאכף כלל.
בית הלל שלוש
הקמת המבנה
ב־1933 חזר הלל שלוש מצרפת, בה למד הנדסה ובניין ערים ובה היה פעיל מקצועית, והשתלב בתנופת הבנייה הגדולה בארץ. עם חזרתו לארץ הקים בשנת 1933 את משרדו בסמוך לבית אביו והחל לתכנן בתל אביב לפי אסכולת הבאוהאוז משרדים, בתי קומות, בתי קפה בסגנון אירופי, את מועדון השייטים על שפת הירקון ועוד. כן ערך תוכניות בניה ברחובות, גבעתיים וישובים אחרים, בהם "עיר הסרטים" באשקלון.
חוק איסור אפיית לילה
דרישות לשינוי החוק
בסוף 1955 החלו להישמע קולות להתרת אפיית לילה על מנת להוזיל את מחיר הלחם, אולם החוק לא בוטל. בתחילת 1957 הפגינו אופים בדרישה לתיקון החוק כך שיותר להתחיל באפיית לחמניות כבר מ-5 בבוקר, כפי שנהוג בפועל. דרישות לביטול החוק, שהופר בקביעות, חזרו שוב ושוב במהלך השנים, אך נתקלו בהתנגדות ההסתדרות.
בית הלל שלוש
הקמת המבנה
הלל נפטר ב־1971 ועם הזמן עבר המבנה מידי משפחת שלוש ונטמע בשדרת רוטשילד.
חוק איסור אפיית לילה
דרישות לשינוי החוק
בתחילת 1977 ביקש שר המסחר והתעשייה, חיים בר-לב, משר העבודה, משה ברעם להסכים לביטול החוק.
בית הלל שלוש
המבנה כיום
משנות ה-90 ועד שנות ה-2000 שדרת רוטשילד חוותה עדנה מחודשת אך הבניין עצמו נותר חבוי מעין עד שבשנת 2012 "גילו אותו מחדש" דוד טור ושלומי זידן ופתחו במקום את "קפה אירופה".
גם בצורתו זו המבנה שימר על ייחודיותו (מבנה צר בעל 3 קומות) והותיר זכר לבעלים המקוריים בדמות מעקה מדרגות בו משולבים ראשי התיבות של הלל שלוש. המבנה הוא מבנה לשימור.
דניאל אלטר
דניאל (דני) אלטר (נולד ב-21 ביוני 1953) הוא במאי ומפיק ישראלי. שימש מנהל מתנ"ס בחברה למתנ"סים; כיהן כמנכ"ל תיאטרון החאן בירושלים, כמנכ"ל עמותת "אמנות לעם" וכמנכ"ל תיאטרון אנסמבל הרצליה.
ביוגרפיה
נולד בגבעתיים. בגיל 13 עבר להתחנך בקיבוץ שובל במסגרת המוסד החינוכי מבואות הנגב. למד משחק ובימוי בתיאטרון "פרגוד" הירושלמי והיה תלמידו של אריה מארק. אלטר הוא בוגר לימודי בימוי בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים, שם למד בשנים 1978–1980. השתלם בדרמה סנטר שבלונדון, בלימודי בימוי אצל ראובן אדיב. בסוף שנת 1980 הצטרף לתיאטרון קריית שמונה כשחקן ובמאי תחת ניהולה האמנותי של פנינה גרי. שיחק בהצגות "תל-חי 20" מאת דן אילן, בבימויו של אברהם דנא וב"שווים ושווים יותר" מאת סמי מיכאל, בבימויו של בנימין צמח. ביים את ההצגות "עירנו" מאת תורנטון ויילדר ו"האביב מתעורר" מאת פרנק ודקינד.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה עסק בפעילות הפגתית-תרבותית-אמנותית במקלטי קריית שמונה והאזור, וביים מופעים בבתי הספר האזוריים עמק החולה שבכפר בלום ועינות ירדן.
בשנת 1982 נבחר לשמש מנהל המתנ"ס במושבה יסוד המעלה. במסגרת תפקידו ביים את האירוע "100 שנים למושבה".
כיהן כמנכ"ל תיאטרון החאן בירושלים בשנים 1984–1992. בתקופת כהונתו יצא התיאטרון ממשבר של שביתות ועיצומים, וחוסר של קהל וכסף, לפריחה אמנותית וכלכלית. מספר המנויים גדל ל-5,000, ותקציבו הציבורי של התיאטרון גדל משמעותית. התיאטרון הציג במוסקבה, בבוכום שבגרמניה ובברלין. בתקופה זו גויס כסף רב לשיפוץ מבנה התיאטרון, האולם שודרג, מערכות התאורה וההגברה הוחלפו, ובפעם הראשונה בישראל הוקמה מערכת תרגום סימולטני, בעזרת שקופיות אשר תרגמו את ההצגות לשפה הרוסית. בתקופת כהונתו הפיק התיאטרון 34 הצגות. המחזאית ענת גוב העלתה שם את המחזה הראשון שכתבה בתיאטרון ציבורי "אהבת מוות", הבמאית דורית ירושלמי ביימה לראשונה בתיאטרון ציבורי את "צייד עכברושים" מאת פיטר טוריני. אלדד זיו כתב וביים את "לס מואה טמה" ואת "ינתי פרזי". בתקופה זו ייסד אלטר את אגודת ידידי התיאטרון.
בשנים 1992–1994 כיהן אלטר כמנכ"ל עמותת "אמנות לעם", תחת ראש מנהל התרבות במשרד החינוך יוסי פרוסט, ושרת התרבות שולמית אלוני. בתקופה זו החלה פעולה תרבותית-אמנותית באתרי הקרוונים של העולים וביישובים דוברי הערבית, תקציב העמותה גדל בצורה ניכרת והגירעון המצטבר כוסה.
בשנים 1995–2010, דניאל אלטר הקים ועמד בראש חברה פרטית אשר עסקה ביזמות תרבותית, בבימוי, בהפקת אירועים ופסטיבלים, הפקת אירועי קונספט, ייעוץ לגופים תרבותיים אמנותיים והרצאות בקורסים להפקות אירועים. שימש יועץ למשרד התיירות, הפיק בין השאר את פסטיבל הזית בגליל, פסטיבל אבן בגליל במעלות, פסטיבל רנסנאס ביחיעם, ביים בין השאר את מופע 30 שנים לעיר קצרין, מופע 50 שנים לחבל לכיש, אירוע הפתיחה של הכנס השנתי לציון 40 שנים לקרן ירושלים, אירועי 50 שנים לקיבוצים ברעם וחולתה, ולמושבים עמקה, מדרך עוז, כפר קיש והיוגב; ואת מופע 25 שנים לנווה אטי"ב ו-75 שנים למושב בלפוריה. הקים את התיאטרון הקהילתי בכפר ורדים וביים במסגרתו את המחזה "חברה" מאת חנן פלד ואת המחזה "ליל העשרים" מאת יהושע סובול.
בשנים 2010–2012 כיהן כמנכ"ל תיאטרון אנסמבל הרצליה. בשנים 2012–2013 כיהן כמנכ"ל "אה ג'רוזלם בע"מ", חברה בינלאומית שהפיקה את המחזמר "אה ג'רוזלם" בשפה האנגלית, אשר הועלה בין השאר במגדל דוד בירושלים.
בשנים 2012–2015 שימש מנהל בית הקולנוע לב בשוהם ומנהל קשרי קהילה של רשת בתי קולנוע לב. במסגרת עבודתו הניהולית ייסד את פסטיבל הקולנוע "שוהם בלב העולם".
בשנים 2018–2020 שימש כמנהל התרבות, התכנים וההשכלה בעמותת "נווה אשכול" במועצה אזורית אשכול בעוטף עזה. משנת 2021 ועד היום משמש כיועץ האסטרטגי של רהט לתרבות ואמנות.
בשנת 2021 ביים ערך והפיק את האירוע לציון 80 שנים לפלמ"ח במועצה האזורית אשכול. בשנת 2022 ביים ערך והפיק את האירוע לציון 40 שנים לפינוי סיני וחבל ימית במועצה האזורית אשכול. כמו כן הוא מביים ומפיק בהתנדבות בכפר הנוער ניצנה את אירועי סיום הלימודים עם הנערים הבדואיים.
דניאל אלטר נשוי לצביה ואב לארבעה. מתגורר במודיעין.
פעילותו הציבורית
משנת 2015 עוסק בעבודה ציבורית-התנדבותית במועצה האזורית אשכול שבעוטף עזה ובמודיעין. במסגרת זו הוא מגייס משאבים לפעילות, ומפיק את אירועי ההתרמה עבור "יחד למען החייל סניף אשכול".
דניאל אלטר ייסד, והוא עורך, מנחה ומפיק את שבתות תרבות באשכול; חבר הוועדה להקמת "המשכן לאמנויות פלסטיות באשכול"; חבר הוועדה ושותף לכתב גלי צה"ל בדרום רמי שני בהקמת הרדיו האזורי אשכול; מתנדב בעמותת "מנדלת הלב" – מעגל קהילתי תומך בחולי סרטן ומשפחותיהם במודיעין.
זלוצ'ב
זלוצ'ב (בפולנית: Złoczew) היא עיירה במחוז שיירדז שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
זלוצ'ב נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1605 הוענקו לה זכויות עיר בידי המלך זיגמונט השלישי ואזה.
בשנת 1808 נשרפה העיירה, אך לאחר מכן השתקמה. בשנת 1870 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני, בעקבות מרד ינואר, אך זה הושב לו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
יהודי זלוצ'ב
יהודים התיישבו בעיירה בסוף המאה ה-17, ומסוף המאה ה-18 התקיימה במקום קהילה עצמאית עם בית כנסת. במהלך מלחמת העולם הראשונה שדדו קוזקים ופולנים את יהודי העיירה.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, לצד פעילות של הבונד ושל אגודת ישראל. בשנים אלה נמנו בעיירה 1,879 יהודים, כ-40% מתושביה. בשנת 1931 נערכו ביהודי העיירה פרעות בידי תושביה הפולנים.
בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ביצעו מיד טבח המוני ביהודיה, ושרפו את רוב בתיהם. עקב כך, נמלטו מהעיירה רוב יהודיה. בפברואר 1940 רוכזו 368 היהודים שנותרו בעיירה ויהודי הכפר הסמוך קלונובה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בעיירה, ממנו שולחו למחנה ההשמדה חלמנו במאי-יוני 1942.
מפת דה-פייר
מפת דה פייר (בצרפתית: De-Pierre), או, בשמה המלא: מתווה אמיתי ומקיף של עיר הקודש הנודעת בעולם ירושלים, היא מפה עתיקה של העיר ירושלים שצוירה על ידי הצליין האוסטרי דה פייר, בווינה, בשנת 1728.
המפה מצויה כיום באוסף המפות ע"ש ערן לאור שבספרייה הלאומית בירושלים.
תיאור המפה
המפה מתארת בצורה מפורטת את העיר העתיקה של ירושלים תוך דיוק בתיאור חומת העיר העתיקה שנבנתה על ידי הסולטאן סולימאן המפואר, מבני הר הבית ומגדל דוד, אולם תוך ציור חופשי של המבנים המקיפים את העיר העתיקה ומיקום רחובות העיר העתיקה.
המבט על העיר העתיקה הוא מבט מכיוון הר הזיתים לעבר העיר (היינו מכיוון מזרח למערב). בתחתית המפה מופיעים נהר הירדן ובצידה השמאלי מופיע אזור ים המלח.
על המפה מתוארים אירועים היסטוריים ואירועים המוזכרים בתנ"ך, כך ניתן לראות את העץ עליו תלוי אבשלום, וכן שנים משנים עשר המרגלים כשהם אוחזים אשכול ענבים, דוד כשהוא נלחם בגוליית, אברהם ושלושת המלאכים, וכוכב בית לחם.
המפה הוקדשה לקיסרית אליזבטה - כריסטינה, אשתו של קארל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
גודלה של המפה 84.3 ס"מ על 53.4 ס"מ.
גליה יהב
גליה יהב (3 באפריל 1968–16 באוקטובר 2016) הייתה אמנית, אוצרת ומבקרת אמנות ישראלית.
ביוגרפיה
יהב נולדה וגדלה בתל אביב. בשנים 1973–1974 הופיעה כילדה בתוכנית הטלוויזיה הלימודית "נעמי שמר וידידיה מרחוב האוניברסיטה" בהנחייתה של נעמי שמר. בשנים 1990–1994 למדה לימודי אמנות במדרשה לאמנות של המכללה האקדמית בית ברל ולאחר מכן למדה תאוריה וביקורת בבית הספר קמרה אובסקורה בהנחייתה של אריאלה אזולאי, והשלימה תואר שני בחוג לפרשנות וביקורת באוניברסיטת בר-אילן.
עבודתה האמנותית עוסקת בסוגיות פמיניסטיות ומגדריות. בסרט "Blind Spot" (1999) הציגה אירועי אוננות המצולמים בבית; העבודה "פסטרמה דבש או ארכיון אהבה" (1998) הציגה מזכרות ממאהביה ומאהבותיה: תצלומים, חפצים וטקסטים.
יהב אצרה יותר משלושים תערוכות, בהן "אסון האהבה" במשכן לאמנות בעין חרוד, "בעד מי אנה פרנק הייתה מצביעה" בגלריה קו 16 בתל אביב ו"נשורת" ו"ליקוי" בגלריה ג'ולי מ' בתל אביב. לאחר ההתנתקות מרצועת עזה אצרה את התערוכה "עזה כמוות אהבה - ברכת דרך", שהוצגה בגלריה של בית ספר מנשר לאמנות.
בשנת 2010 יצאה להגנתו של יצחק לאור, לאחר שעלו נגדו טענות על אונס והטרדות מיניות.
הייתה בת זוגו של יורם קופרמינץ. ב-16 באוקטובר 2016 נפטרה ממחלת הסרטן.
אוצרות
2007 2006 2005 2004 2003 2002 2001 2000 1997
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
מלך זגורודסקי
אלימלך (מלך) זָגוֹרוֹדְסקי (זגור) (בכתיב המקורי (היידי): זאַגאָראָדסקי; בכתב לטיני: Zagorodsky; 1 בדצמבר 1868, כ"ז בכסלו ה'תרכ"ט, פיהוסט, פלך מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 23 בספטמבר 1953, י"ד בתשרי תשי"ד, תל אביב) היה פעיל ציוני ואגרונום ארצישראלי.
קורות חיים
זגורודסקי נולד בפיהוסט שבפלך מינסק, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), בנם של מאיר יוסף (מלמד, תלמיד חכם, ממשפחת רבנים מנייסוויז') והניה זגורודסקי (בתו של ראש ישיבה במיר). בהיותו בן ארבע עברו הוריו לעיירה דויד-הרדוק, בה למד בחדר. בהיותו בן עשר הצטרף לאחיו הגדול, הסופר ישראל חיים זגורודסקי, ולמד עמו בבית מדרש בסטולין. שם נחשף לספרות ההשכלה. לאחר מכן עבר למינסק והיה בה בין מייסדי אגודת "חובבי ציון". החל לעסוק בהוראה, ובשנותיו במינסק, אנטופול ובחצי האי קרים לימד מתמטיקה וגרמנית. במושבות הגרמניות בחצי האי קרים החל להתמחות בעבודה חקלאית. שם גם הקים בית ספר ללימוד עברית באמצעות שימוש בשפה העברית, ובשנת 1894 פרסם את ספרו "לשון הקודש", ובו הנחיות הוראה. לאחר מעברו לסימפרופול פעל במשותף עם ד"ר אביגדור יעקובסון, ייסד בעיר ספרייה עברית וערך אירועים תרבותיים וציוניים. בשנת 1905 נבחר לשמש ציר ל"וועידה לשווי זכויות". זגורודסקי המשיך בעבודתו החינוכית, ייסד בתי ספר לשבת והורה בהם ספרות וחשבון.
בשנת 1906 עבר לברלין ולמד בבית הספר הגבוה לחקלאות, לצד לימודי פילוסופיה באוניברסיטה. בפעילותו הציונית השתתף בדיונים כלליים שנערכו בביתו של אוטו ורבורג. באותה עת השלים דוקטורט בנושא גידול בננה ו-Voandzeia subterranea (מין של קטנייה ממערב אפריקה). בגרמניה עבד בתחנת ניסיונות חקלאית במקלנבורג ובפוליטכניקום לייצור סוכר.
לאחר שהוכשר בקניגסברג בחליבה, עלה בשנת 1911 לארץ ישראל. בסיועו של ורבורג התקבל לעבוד כיועץ חקלאי ואגרונום במשרד הארצישראלי. בתפקיד זה החל בהוצאת כתב העת "החקלאי", כתב עת שימושי ומדעי למקצועות החקלאות שהופיע בשנים תרע"ב–תר"פ. מתוקף עבודתו ביקר בנקודות יישוב שונות, היה ממארגני הסתדרות הפרדסנים בפתח תקווה, ממייסדי הסתדרות האגרונומים ומייסד המחלבה בעקרון, ועסק בניהול המושבות במרחביה, רוחמה, הר טוב וכרכור. בשנת 1914 גורש למצרים, והיה ממייסדי בית הספר לפליטים שהוקם באלכסנדריה ובו לימד מדעים. בתום המלחמה שב לארץ ישראל ועסק בהדרכה חקלאית. ממצרים הביא מיני צמחים שונים. בתל אביב נבחר לשופט בית משפט השלום העברי.
זגורודסקי כתב מאמרים רבים בעיתונות העברית, ופרסם מספר ספרים גולת הכותרת של עבודתו המדעית העברית הייתה "מילון כל-בו לחקלאות", שהופיע בשנים תרצ"ט-תש"א בסיוע ועד הלשון. המילון זיכה אותו בפרס ביאליק לחוכמת ישראל לשנת תרצ"ט (1939).
זגורודסקי היה נשוי משנת 1905 עד מותו לד"ר אידה זגורודסקי לבית וולוביק (1879–1957). אשתו, ילידת בוברויסק, הייתה רופאת שיניים שפעלה במקצועה עד שנאלצה להפסיק את עבודתה עקב מחלה שלקתה בה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. אחר-כך התמסרה לעבודה ציבורית, הייתה שותפה לייסוד מרפאה לתלמידי בית ספר, ייסדה בית תינוקות ברחוב בוגרשוב והייתה פעילה בוויצו. ואולם עיקר מרצה הוקדש לטיפול בבעלה החולה, בעיקר לאחר פרישתו לגמלאות.
ב-1940 מסר זגורודסקי את כל רכושו כעיזבון בחיים לקרן קיימת לישראל. נפטר בשנת 1953, בגיל 85. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
מספריו
בעריכתו:
תרגום:
פונטה קאנה
פונטה קאנה היא חלק מהרובע פונטה קאנה-בוארו-ורון-מקאו שבתחום העיר איגוויי בפרובינציית La Altagracia, הפרובינציה העשירה ביותר ברפובליקה הדומיניקנית. האזור עתיר בחופים, בתי מלון בסגנון הכל-כלול ובאתרי נופש וספא שצופים על הים הקריבי ועל האוקיינוס האטלנטי והוא נחשב למקום בילוי פופולרי מאז שנות ה-70.
גאוגרפיה ואקלים
באזור פונטה קאנה חיה אוכלוסייה של כ-100,000 איש בקצב גידול טבעי של 6% לשנה. בצפון, נמצאים החופים והכפר Cabeza de Toro והחופים Bávaro ו- El Cortecito. העיר הקרובה ביותר היא איגוויי שקיימת כבר 500 שנה. העיר מרוחקת 45 קילומטרים מפונטה קאנה ונמצאת במרחק של כשעה נסיעה ממנה. יזמים אירופאים, בעיקר רשתות בתי מלון מספרד, הם הבעלים של כמעט כל אתרי הנופש בפונטה קאנה (48 מתוך 50).
בוארו (Bávaro) הוא האזור שמתחיל ב-Cabeza de Toro ומסתיים בחוף Macao. בהמשך למלונות בחוף המזרחי, בווארו נחשב למרכז של שירותים ויש בו מרכזי קניות, מסעדות מזון מהיר, בתי מרקחת, מסעדות גורמה, בנקים, מרפאות, בתי מלאכה, סופרמרקטים ובתי ספר. העיר העיקרית באזור היא ורון, שנמצאת לאורך הכביש שיוצא ממערב ושעולה כיום בשטחה של Higüey. העיר נחשבת לעיר שבה ההתפתחות העירונית היא ספונטנית ודלה ומשמשת כיום כבסיס העירוני לעובדי המלונות ובני משפחותיהם. בעיר זו נמצאת תחנת דלק ותחנה נוספת קיימת רק ב-Bávaro. אלו הן שתיים מתוך ארבע תחנות הדלק של פונטה קאנה. קיימת תחנת דלק באיגוויי במרחק של 48 ק"מ מערבה בצומת Fruisa שנפתחה באפריל 2010 ומנוהלת על ידי חברת טקסקו. תחנה נוספת נמצאת במרחק 3 ק"מ דרומה מחוף מקאו קרוב לשדה התעופה על הכביש הראשי והיא מנוהלת על ידי חברת של (Shell).
אקלים
האקלים בפונטה קאנה הוא טרופי-לח-יבש (סוואנה) כפי שהוגדר לפי שיטת קפן. מזג האוויר יציב כל השנה והטמפרטורה הממוצעת היא 30°C. העונה החמה והלחה נמשכת ממאי עד אוקטובר ובמהלכה הטמפרטורות במהלך היום מגיעות ל 35°C. מנובמבר עד מרץ הטמפרטורות בערב נעות סביב 20°C. גשמים מעטים יורדים באזור, בעיקר בשל תוואי הקרקע השטוח שהוא שילוב של סוואנה והרים.
פעילויות ונקודות ציון
האזור מציע פעילויות מגוונות ופעילויות ספורט ימי שונות כמו סירות מרוץ, אומגות, שיט בקטמרנים, דיג, ספא, יאכטות פרטיות, שחייה עם דולפינים, צלילה ושנירקול, שחייה עם כרישים וחתולי ים, צפייה בלווייתנים וכן ביקור בשונית האלמוגים ובאיים קטנים כמו Catalina ו- Saona.
עיר הבירה סנטו דומינגו והפארק הלאומי Los Haitises בסמנה נמצאים במרחק קצר. הבזיליקה הקתולית שנבנתה ב-1962 ושתוכננה על ידי 2 ארכיטקטים צרפתיים נמצאת באיגוויי הקרובה שהיא בירת האזור כבר 500 שנה.
ישנם מספר אתרי נופש שנבנים במקום כגון: Puntacana Resort ו-Club, Cap Canaone, Majestic Elegance וכן Motel 6.
באוויר
שדה התעופה הבינלאומי של פונטה קאנה הוא אחד מנמלי התעופה העמוסים ביותר בקריביים. בשנת 2014 עברו בו 5.9 מיליון נוסעים. השדה נבנה על ידי Grupo Puntacana בשנת 1984 במטרה לקדם את התיירות באזור והוא שדה התעופה הפרטי הראשון בחצי הכדור המערבי.
אלעזר ניסן טייטלבוים
רבי אלעזר ניסן טייטלבוים (ה'תקמ"ו, 1786 - ח' בתשרי ה'תרט"ו, 1854) רבה של דרוהוביץ'.
אשראי חברתי
אשראי חברתי הוא פילוסופיה כלכלית אשר פותחה על ידי קליפורד יו דאגלס (1879–1952), מהנדס בריטי, אשר כתב ספר בשם זה בשנת 1924. אשראי חברתי מתואר על ידי דאגלס בתור "מדיניותה של פילוסופיה"; הוא כינה את הפילוסופיה שלו "נצרות מעשית". פילוסופיה זו היא בין-תחומית בטבעה, וכוללת את התחומים כלכלה, מדע המדינה, היסטוריה, הנהלת חשבונות ופיזיקה. בהנחתו שהמקום הבטוח היחיד עבור עוצמה הוא בידיים רבות, אשראי חברתי הוא פילוסופיה ביזורית, אשר מדיניותה היא לפזר את הכוח לאינדיבידואלים. ניתן לסכם את הפילוסופיה של אשראי חברתי במילותיו של דאגלס, "מערכות נוצרו עבור אנשים, ולא אנשים עבור מערכות, והאינטרס של האדם, אשר הוא התפתחות עצמית , נמצא מעל לכל המערכות, בין אם הללו תאולוגיות, פוליטיות או כלכליות."
אלעזר ניסן טייטלבוים
ביוגרפיה
אלעזר ניסן נולד בתמוז ה'תקמ"ו (1786) בשינאווא שבגליציה לחיה שרה ורבי משה טייטלבוים (ה"ישמח משה"). נישא לרוזא בלומא, בתו של רבי אהרן, רבה של חודרוב. בשנת ה'תקצ"ד נתקבל לרב בסיגט בהמלצת אביו ובהשתדלות משפחת כהנא. אולם חסידי קוסוב בעיר שבקשו למנות את רבי יוסף שטרן לתפקיד לא הסכימו עם מינויו של רבי אלעזר ניסן, ובעקבות כך שררה מתיחות רבה בעיר, מתיחות שהובילה בשנת ה'ת"ר לחזרתו של רבי אלעזר ניסן לאוהלי עירו של אביו.
אשראי חברתי
על פי דאגלס, מטרתו האמיתית של הייצור היא צריכה, ועל הייצור לשרת את האינטרסים האמיתיים של הצרכנים הבאים לידי ביטוי חופשי. על כל אזרח להיות שותף בעל ירושה מועילה, לא ישירה, בהון המשותף הקהילתי, אשר ניתנת לו בזכות גישה דינאמית ומלאה לפירות התעשייה. זו מובטחת על ידי הדיבידנד הלאומי והמחיר המפוצה. הצרכנים, משסופק להם כוח קנייה נאות, יעצבו את מדיניות הייצור באמצעות הפעלת הקול הכספי שלהם. בהשקפה זו, משמעות המושג דמוקרטיה כלכלית איננה שליטת העובדים על התעשייה. אשראי חברתי מוציא את מדיניות הייצור מידיהם של מוסדות בנקאיים, ממשלה ותעשייה, תוך שהוא מעלה תמונה של "אריסטוקרטיה של יצרנים, המשרתת דמוקרטיה של צרכנים, ומקבלת ממנה אשראי" (כאשר את המילה "אשראי" כאן יש להבין במשמעותה הכפולה, בתור אמון וגם בתור כסף).
אלעזר ניסן טייטלבוים
ביוגרפיה
עם פטירת אביו בכ"ח בתמוז ה'תר"א (1841) בקשו למנותו כממלא מקומו באוהלי, אך הוא סירב והציע במקומו את בנו רבי יקותיאל יהודה. מאוחר יותר התמנה כרבה של דרוהוביץ' שם שימש עד פטירתו.
אשראי חברתי
תאוריה כלכלית
דאגלס לא הסכים עם כלכלנים קלאסיים אשר חילקו את גורמי הייצור רק לאדמה, עבודה והון. בעוד שדאגלס לא הכחיש את קיומם של גורמים אלה בייצור, הוא האמין כי "הירושה התרבותית של החברה" היא הגורם העיקרי. ירושה תרבותית מוגדרת בתור הידע, הטכניקה והתהליכים אשר ניתנו לנו בצורה מצטברת, למן מקורות התרבות. כתוצאה מכך, האנושות אינה צריכה "להמציא את הגלגל מחדש" שוב ושוב. "איננו אלא המנהלים של אותה ירושה תרבותית, ובכך הירושה התרבותית היא הרכוש של כולנו, ללא יוצא מן הכלל." אדם סמית, דייוויד ריקארדו וקארל מרקס טענו שהעבודה יוצרת כל ערך. בעוד שדאגלס לא התכחש לכך שכל העלויות הן בסופו של דבר תוצאה של הוצאות עבודה כלשהן (בעבר או בהווה), הוא התנגד לקביעה שהעבודה של העולם כיום יוצרת את כל העושר. דאגלס עושה הבחנה קפדנית בין ערך, עלות ומחיר. הוא טען שאחד הגורמים המובילים לטעות מחשבתית במונחי טבעו ותפקודו של הכסף הייתה האובססיה של כלכלנים בנוגע לערך והיחס בינו לבין מחירים והכנסות. בעוד שדאגלס הכיר ב"ערך בשימוש" בתור תאוריה לגיטימית של ערכים, הוא טען גם שערכים הם סובייקטיביים ולא ניתן למדוד אותם באורח אובייקטיבי. בכך, הוא דחה את הרעיון שתפקידו של הכסף הוא לפעול בתור תקן, או אמצעי מדידה, של ערך. דאגלס האמין שתפקידו של הכסף הוא לפעול כאמצעי-תקשורת, אשר באמצעותו יכוונו הצרכנים את חלוקת הייצור.
אלעזר ניסן טייטלבוים
ביוגרפיה
בנו רבי נחום צבי מילא את מקומו כרבה של דרוהוביץ'. דברי תורתו נדפסו בספר "זיכרון אלעזר".
אשראי חברתי
תאוריה כלכלית
התאוריה של האשראי החברתי בדבר "חבלה כלכלית" קשורה קשר הדוק לרעיון של ירושה חברתית. בעוד שדאגלס האמין כי גורם הירושה החברתית בייצור הוא ראשון במעלה בהגדלת העושר, הוא האמין גם שחבלה כלכלית היא הגורם הראשון במעלה להקטנתו. המילה "עושר" wealth נגזרת מן המילה האנגלית העתיקה wela, או "רווחה", ודאגלס האמין שעל כל הייצור להגדיל את הרווחה האישית. מכאן שייצור אשר אינו מגדיל את הרווחה האישית ישירות הוא בבחינת בזבוז, או חבלה כלכלית.
על פי השיטות המודרניות של ניהול חשבונות, מכריחים את הצרכן לשלם עבור כל עלויות הייצור, כולל הביזבוז. ההשפעה הכלכלית של חיוב הצרכן לשלם על כל הבזבוז שבתעשייה היא, שהצרכן מחויב לעבוד הרבה יותר מהדרוש. דאגלס האמין שמאמץ מבוזבז יכול להיות מקושר ישירות לבלבול ביחס למטרתה של המערכת הכלכלית, והאמונה שהמערכת הכלכלית קיימת כדי לספק תעסוקה על מנת להפיץ סחורות ושירותים.
דאגלס טען לשלוש אפשרויות שונות של מדיניות ביחס למערכת הכלכלית:
דאגלס האמין שברירת-המדיניות השלישית היא זו שעליה יש לבסס מערכת כלכלית, אבל שבלבול מחשבתי איפשר למערכת התעשייתית להישלט על ידי שתי המטרות הראשונות. אם מטרתה של המערכת הכלכלית שלנו היא לספק את הכמות המקסימלית של סחורות ושירותים תוך השקעת מינימום של מאמץ, אזי היכולת לספק סחורות ושירותים בעזרת מינימום של תעסוקה היא בעצם רצויה. דאגלס העלה את ההצעה שאבטלה היא התוצאה ההגיונית של החלפת בני אדם במכונות בתהליך הייצור, וכל ניסיון להפוך את התהליך, באמצעים של מדיניות אשר נועדה להשיג תעסוקה מלאה, מחבל ישירות בירושה התרבותית שלנו. דאגלס האמין גם שאנשים אשר נפלטו מן המערכת התעשייתית בגלל תהליך המיכון, עדיין צריכים להיות בעלי היכולת לצרוך את פירות המערכת, מכיוון שהוא העלה את ההצעה שכולנו יורשים של הירושה התרבותית, והצעתו לדיבידנד לאומי מבוססת ישירות על אמונה זו.
דאגלס ביקר את הכלכלה הקלאסית מכיוון שזו הייתה מבוססת על כלכלת-סחר-חליפין, בעוד שהכלכלה המודרנית היא כלכלה המבוססת על כסף. בתחילה היה מקורו של הכסף במערכת היצרנית, כאשר בעלי עדרים נקבו חורים בעיגולי עור כדי לציין ראשי בקר. עיגולים אלה יכלו להיות מוחלפים אחר כך תמורת תירס, ומגדלי התירס יכלו אחר כך להחליפם בראש בקר בתאריך מאוחר יותר. המילה pecuniary מגיעה מהמילה הלטינית pecunia, שמשמעותה המילולית המקורית היא "בקר". כיום, מערכת הייצור ומערכת הכסף הן שתי ישויות נפרדות. דאגלס הראה כיצד הלוואות יוצרות פיקדונות, והציג הוכחה מתמטית בספרו "אשראי חברתי". אשראי בנקאי מהווה את רובו המוחץ של הכסף, והוא נוצר בכל פעם שבנק נותן הלוואה. דאגלס היה גם הראשון שהבין את טבעו של הכסף כאשראי. המילה credit מגיעה מהמילה הלטינית credere שפירושה "להאמין". "תכונתו המהותית של כסף, אם כן, היא שאדם יאמין שיוכל להשיג את מה שהוא רוצה בעזרתו."
על פי הכלכלנים, כסף הוא אמצעי-חליפין. דאגלס טען שזה היה אולי נכון פעם, כאשר מרבית העושר יוצר על ידי יחידים, אשר לאחר מכן החליפו אותו אלה עם אלה. אבל בכלכלה המודרנית, חלוקת העבודה מחלקת את הייצור לתהליכים מרובים, והעושר נוצר על ידי אנשים שעובדים ביחד. למשל, עובד במפעל למכוניות אינו מייצר עושר כלשהו (המכונית) בעצמו, אלא רק בצמידות לפועלי רכב אחרים, ליצרני הכבישים, הדלק, הביטוח וכו'. בהשקפה זו, עושר הוא מאגר אשר ממנו כל האנשים יכולים למשוך, וכסף הופך להיות מערכת כירטוס. היעילות אשר מרוויחים יחידים כאשר הם משתפים פעולה בתהליך הייצור זכתה בפי דאגלס לכינוי "תוספת ארגון שאינה כלולה בהכנסות" – אשר הצטברויות שלה במהלך ההיסטוריה מהווים את מה שדאגלס כינה ירושה תרבותית. האמצעי למשיכה ממאגר זה הוא כסף אשר אותו מחלקת המערכת הבנקאית.
דאגלס האמין שאין לראות את הכסף כסחורה, אלא לחליפין בתור כרטיס, אמצעי לחלוקת פירות הייצור. "ישנם שני צדדים לשאלה זו של כרטיס המייצג משהו שאותו נוכל לכנות, אם נרצה, ערך. ישנו הכרטיס בעצמו – הכסף אשר יוצר את הדבר שאנו מכנים "ביקוש אפקטיבי" – ויש דבר אשר נקרא מחיר, העומד מולו." כסף הוא ביקוש אפקטיבי, והאמצעי לאסוף כסף זה מחדש הוא מחירים ומיסים. כאשר הון אמיתי הולך ומחליף את העבודה בתהליך המודרניזציה, על הכסף להפוך יותר ויותר לאמצעי חלוקה. הרעיון שהכסף הוא אמצעי חליפין מתקשר לאמונה שכל העושר נוצר על ידי העבודה הנוכחית בעולם, ודאגלס דחה בבירור את האמונה הזו, כשהוא מכריז שהירושה התרבותית של החברה היא הגורם הראשוני ביצירת העושר, אשר הופך את הכסף למנגנון חלוקה, לא אמצעי חליפין.
דאגלס טען גם שבעיית הייצור, או המחסור, נפתרה מזמן. הבעיה החדשה היא של הפצה וחלוקה. אולם, כל עוד הכלכלה המסורתית הופכת את המחסור לערך, הבנקים ימשיכו להאמין שהם יוצרים ערך עבור הכסף שהם מייצרים בכך שהם גורמים לכך שיהיה בו מחסור. דאגלס ביקר את המערכת הבנקאית בשני סעיפים:
את הראשונה זיהה דאגלס בתור בעלת מדיניות אנטי-חברתית. לגבי השנייה, הוא טען שהיא שוות-ערך לטענה לבעלות על האומה כולה. כסף, טען דאגלס, אינו אלא ייצוג מופשט של האשראי האמיתי בקהילה, שהוא יכולתה של הקהילה לספק סחורות ושירותים, בזמן ובמקום שבו הם נדרשים.
משפט A+B
בינואר 1919, היה "השקפה מכנית של הכלכלה" מאת דאגלס למאמר הראשון שהופיע ב"העידן החדש" בעריכתו של א.ר. אוראג', בתור ביקורת על השיטות האופייניות בהן נמדדת פעילות כלכלית:
בשנת 1920, הציג דאגלס את משפט A+B בספרו, “עוצמת אשראי ודמוקרטיה"', כאבחון ביקורתי של מתודולוגיית החשבונאות הנוגעת להכנסה ולמחירים. בהוצאה הרביעית, האוסטרלית משנת 1933, דאגלס אומר:
הניתן בהלוואות (משיכות-יתר בבנק) או אשראי ייצוא.”
מלבד ראיות אמפיריות, דאגלס טוען שמשפט דדוקטיבי זה מראה שסך כל המחירים גדל בקצב גדול יותר מסך כל ההכנסות כאשר רואים אותו בתור תזרים.
בעלון שלו שיצא תחת הכותרת "הכלכלה הישנה והחדשה", דאגלס מתאר את הגורם לתשלומי B:
על פי דאגלס, התוצאה העיקרית של הבעיה אותה זיהה במשפט A+B היא חוב הגדל באופן מעריכי. יתרה מכך, הוא האמין שכופים על החברה לייצר סחורות שאותן הצרכנים או שאינם רוצים, או שאינם יכולים להרשות לעצמם לרכוש. אלה האחרונות מייצגות מאזן מסחרי חיובי: כלומר מצב בו המדינה מייצאת יותר מכפי שהיא מייבאת. אבל לא ייתכן שכל המדינות ישאפו למטרה זו בו זמנית, היות שמדינה אחת חייבת לייבא יותר מכפי שהיא מייצאת בעוד שאחרת מייצאת יותר מכפי שהיא מייבאת. דאגלס העלה את ההצעה שהתוצאה של מדיניות זו בטווח הארוך היא מלחמת-סחר, אשר אחריה אופייני בואה של מלחמה אמיתית – ומכאן ססמת האשראי החברתי, “כל הקורא לתעסוקה מלאה קורא למלחמה!”, מבית היוצר של מפלגת האשראי החברתי של בריטניה וצפון אירלנד, תחת מנהיגותו של ג'ון הרגרייב. הראשונה מייצגת עודף ייצור הון או התחמשות צבאית. התחמשות צבאית מצריכה שימוש אלים בכלי נשק או צבירה עודפת שלהם. דאגלס האמין שייצור הון עודף הוא רק בבחינת תיקון זמני, מכיוון שעלות ההון מופיעה במחירי מוצרי הצריכה, או המיסים, מה שיחריף עוד יותר את הפער העתידי בין הכנסות לבין מחירים.
החלפתה של העבודה בהון בתוך תהליך הייצור משמעה שהוצאות תפעול (B) עולות ביחס להכנסות העובדים (A), מכיוון ש"B הוא הייצוג הכספי של מנוף ההון".. כפי שהצהיר דאגלס במאמרו הראשון, “אשליית ייצור-העל":
אם הוצאות תפעוליות עולות ללא הרף ביחס להכנסה, ייתקל כל ניסיון לייצב או להגדיל את ההכנסה במחירים מאמירים. אם ההכנסה קבועה או מאמירה, וחיובים שוטפים גדלים בעקביות כתוצאה מהתקדמות טכנולוגית, אזי מחירים, אשר שווים להכנסה פלוס הוצאות שוטפות, חייבים לעלות אף הם. לא רק זאת אלא שכל ניסיון לייצב או להפחית מחירים חייב להיתקל בנפילה בהכנסות, על פי ניתוח זה. כפי שמדגימה עקומת פיליפס, אינפלציה ואבטלה מתחלפים זה בזה, אלא אם כן המחירים מופחתים מכספים שמוצאם מחוץ למערכת היצרנית. על פי משפט A+B של דאגלס, הבעיה המערכתית של מחירים מאמירים, או אינפלציה, איננה "יותר מידי כסף שרודף אחרי מעט מידי סחורות", אלא הוא הקצב הגדל והולך של הוצאות תפעוליות בייצור כתוצאה מהחלפת העבודה בהון בתוך התעשייה. דאגלס לא העלה את ההצעה שאינפלציה איננה יכולה להיגרם מיותר מידי כסף שרודף מעט מידי סחורות לצריכה, אבל על פי הניתוח שלו אין זו הסיבה היחידה לאינפלציה, ואינפלציה היא מערכתית על פי כללי חשבונאות העלויות בהינתן שהוצאות תפעוליות עולות ביציבות ביחס להכנסה. במילים אחרות אינפלציה יכולה להתקיים אפילו אם לצרכנים אין מספיק כוח קנייה לקנות בחזרה את כל הייצור. דאגלס טען שישנם שני גבולות אשר שולטים במחירים, גבול תחתון הנשלט על ידי עלות הייצור, וגבול עליון הנשלט על ידי מה שהמוצר יביא בשוק הפתוח. דאגלס הציע שזו הסיבה לכך שדפלציה נחשבת לבעיה בכלכלה המסורתית מכיוון שבנקאים ואנשי עסקים נוטים לשכוח את הגבול התחתון של המחירים.
מחיר מפוצה ודיבידנד לאומי
דאגלס הציע לחסל את הפער שבין כוח-קנייה לבין מחירים על ידי הגדלת כוח הקנייה של הצרכנים באמצעות אשראי אשר אינו מופיע במחירים בצורה של החזר-כספי ודיבידנד. בכינויים "מחיר מפוצה" ו"דיבידנד לאומי (או צרכני)", תוטל על משרד אשראי לאומי המשימה לחשב את גודל ההחזר והדיבידנד על ידי אומדן של המאזן הלאומי וחישוב הסטטיסטיקות הצבורות של ייצור וצריכה.
העלות הפיזית לייצר משהו היא החומרים וההון אשר נצרכו בייצורו, ועוד כמות סחורות הצריכה אותה צרכה העבודה שנדרשה לייצורו. צריכה כוללת זו מייצגת את העלות הפיזית, או האמיתית, של הייצור.
כאשר Consumption = עלות מוצרי-הצריכה, Depreciation = פיחות של הון אמיתי, Credit = אשראי שנוצר, Production = עלות הייצור הכולל.
בהתבסס על מסקנתו שעלות הייצור האמיתית פחותה מעלותו הכספית של הייצור, נקבע החזר המחיר של דאגלס (מחיר מפוצה) על ידי היחס שבין הצריכה לייצור. מכיוון שהצריכה לפרק זמן מתאפיינת בהיותה קטנה מהייצור על פני אותו פרק זמן בחברה תעשייתית, צריכה עלות המוצרים האמיתית להיות נמוכה מהעלות הכספית.
למשל, אם עלותו הכספית של מוצר היא 100$, והיחס בין צריכה לייצור הוא 3/4, אזי העלות האמיתית של המוצר היא 100$(3/4)=75$. כתוצאה מכך, אם הוציא הצרכן 100$ על מוצר, תחזיר לו רשות האשראי הלאומית 25$. המוצר עלה לצרכן 75$, הקמעונאי מקבל 100$, והצרכן מקבל את ההפרש של 25$ באשראי חדש שנוצר על ידי רשות האשראי הלאומית.
הדיבידנד הלאומי מוצדק על ידי הדרת העבודה מתהליך הייצור כתוצאה מהגדלה טכנולוגית של פריון הייצור. כאשר עבודה אנושית מוחלפת בהדרגה על ידי מכונות בתהליך הייצור, האמין דאגלס שעל האנשים להיות חופשיים לצרוך בעודם נהנים מכמויות גדלות והולכות של פנאי, ושהדיבידנד יספק את החירות הזו.
ביקורות על משפט A+B והפרכתן
מבקרי המשפט, כמו ג'.מ. פלן, הוטריי וג'.מ. קיינס טוענים שאין כל הבדל בין תשלומי A ו-B. מבקרים אחרים, כמו גארי נורת', טוענים שקווי המדיניות של האשראי החברתי הם אינפלציוניים. "משפט A+B פגש בהתנגדות כמעט אוניברסלית מכלכלנים אקדמיים מכיוון שאף על פי שתשלומי B יכולים להיעשות בתחילה ל"ארגונים אחרים", הם לא בהכרח יאבדו לתזרים כוח הקנייה הזמין. תשלומי A ו-B חופפים במהלך הזמן. אפילו אם תשלומי B מתקבלים ומוצאים לפני שהמוצר הגמור זמין לקנייה, מתוגבר כוח הקנייה על ידי תשלומי B המתקבלים במהלך הייצור הנוכחי של סחורות אשר תהיינה זמינות לקנייה בעתיד."
א.וו. ג'וזף הגיב לביקורת מסוימת זו במאמר שניתן לחברה האקטוארית של ברמינגהאם, "בנקאות ותעשייה":
ובתגובה לד"ר הובסון, חזר דאגלס על התזה המרכזית שלו: "אם לחזור על הדברים באופן חד משמעי, המשפט אותו ביקר מר הובסון: השכר, המשכורות והדיבידנדים שהופצו בתקופה נתונה אינם קונים, ואינם יכולים לקנות את התוצרת של אותה התקופה; את התוצרת הזו ניתן לקנות, ז"א להפיץ, בתנאים הנוכחיים על ידי משיכה, ומשיכה הולכת וגוברת, מכוח הקנייה שמופץ ביחס לייצור עתידי, וזה האחרון נובע בעיקר ובמידה הולכת וגדלה מאשראי פיננסי אשר נוצר על ידי הבנקים."
הכנסות משולמות לעובדים כחלק מתוכנית רב-שלבית של ייצור. על פי המוסכמות המקובלות של כללי החשבונאות, הכנסות אלה הן חלק מעלותו הפיננסית ומחירו של המוצר הסופי. על מנת שניתן יהי לרכוש מוצר באמצעות הכנסות שהתקבלו ביחס לייצורו, יהיה צורך לחסוך את כל ההכנסות האלה עד להשלמת המוצר. דאגלס טען שאנשים מוציאים את הכנסותיהם בדרך כלל על ייצור שהיה בעבר, כדי לענות על צורכי החיים בהווה, והכנסות אלה לא תהיינה זמינות לרכישת מוצרים אשר יושלמו בעתיד – מוצרים אשר חייבים לכלול, במחירם, סכום של הכנסה אשר שולמה במהלך ייצורם. כתוצאה מכך, אין הדבר מכסה כל כך את העלות הפיננסית של הייצור, אלא יותר מעביר את החיובים מתקופת חשבונאות אחת הלאה בתור חיובים מצטברים כנגד תקופות עתידיות. במילים אחרות, על פי דאגלס, ההיצע לא מייצר ביקוש מספיק לכיסוי כל עלויות הייצור. דאגלס התנגד לתקפותו של חוק סיי בכלכלה.
בעוד שג'ון מיינרד קיינס התייחס אל דאגלס בתור "טוראי, אולי, אבל לא רב-סרן (מייג'ור) בצבא הכופרים האמיץ", הוא כן הצהיר שדאגלס "זכאי לטעון, למשל כנגד כמה ממתנגדיו המסורתיים, שהוא לפחות לא התעלם לחלוטין מן הבעיה שתלויה בעינה של המערכת הכלכלית שלנו." בעוד קיינס טוען שמשפט A+B של דאגלס "אינו כולל אלא הרבה ערפול", הוא מגיע למסקנה דומה לזו של דאגלס באומרו:
הביקורת הטוענת שמדיניות האשראי החברתי היא אינפלציונית, מבוססת על מה שהכלכלנים קוראים "התאוריה הכמותית של הכסף", אשר אומרת שכמות הכסף כפול קצב המחזוריות שלו שווה לכוח הקנייה הכולל. דאגלס היה ביקורתי למדי לגבי תאוריה זו באומרו, "מהירות המחזור של הכסף במובן הרגיל של הביטוי, היא – אם יורשה לי לנסח זאת כך – מיתוס מוחלט. אין כל יצירה של כוח קנייה נוסף על ידי מהירות המחזור של הכסף. הקצב בו עוברות סחורות מיד-ליד, כפי שניתן לאמר, מוגבר, על ידי קצב ההוצאה, אבל לא ניתן לבטל יותר עלות באמצעות יחידה אחת של כוח-קנייה, מאשר יחידה אחת של עלות. בכל פעם שיחידה אחת של כוח קנייה עוברת דרך מערכת העלויות היא יוצרת עלות, וכאשר היא חוזרת שוב אל אותה מערכת עלויות, בדרך של קנייה והעברה של יחידת הייצור אל מערכת הצריכה, היא יכולה להתבטל, אבל לכל התהליך אין כל קשר למה שקרוי מהירותו של הכסף, כך שהתשובה בכל מקרה היא, שאינני מתייחס כלל למהירות הכסף במובן זה." ממשלת האשראי החברתי של אלברטה פרסמה בדו"ח של וועדה את מה שנתפש כטעות ביחס לתאוריה זו: "הטעות שבתאוריה טמונה בהנחה המוטעית שכסף "עובר-ושב", כאשר בעצם הוא מונפק כנגד ייצור, ונמשך בתור כוח-קנייה כאשר הסחורות נקנות לצריכה."
מבקרים אחרים טוענים שאם ההפרש בין הכנסה למחירים קיים כפי שדאגלס טוען, היה על הכלכלה להתמוטט תוך זמן קצר. הם טענו גם שישנן תקופות זמן בהן כוח הקנייה עולה בכמותו על מחיר סחורות הצריכה שעומדות למכירה.
דאגלס השיב לביקורות אלה בעדותו לפני הוועדה החקלאית של אלברטה:
תאוריה פוליטית
דאגלס הגדיר את הדמוקרטיה בתור "רצון העם", לא שלטון הרוב, מה שמעלה את האפשרות שאשראי חברתי יכול להיות מיושם על ידי כל מפלגה פוליטית אשר נתמכת בדרישה ציבורית אפקטיבית. ברגע שהיא מיושמת על מנת להביא לשילוב מציאותי של מטרות ואמצעים, תחדל פוליטיקת-המפלגות להתקיים. דמוקרטיית קלפי מסורתית אינה עולה בקנה אחד עם אשראי חברתי, אשר מקבל את זכותו של כל אינדיבידואל לבחור בדבר אחד בכל פעם, ולבחור לצאת, בהסכמה, מהתקשרויות שאינן מספקות. דאגלס מקדם את מה שהוא מכנה "בחירה אחראית", שבמסגרתה האנונימיות בקלפי תחדל מלהתקיים. "יש לעשות את הבוחר האינדיבידואלי לאחראי באופן אינדיבידואלי, לא ממוסה באופן קולקטיבי, בשל בחירתו." דאגלס האמין שיש להחליף את פוליטיקת המפלגות ב"איחוד האלקטורים" אשר בו תפקידו היחידי של בעל התפקיד הרשמי אשר נבחר יהיה ליישם את הרצון העממי. דאגלס האמין שיישומה של מערכת כזו הכרחי, אחרת תהפוך הממשלה לכלי שרת בידי אנשי הממון הבינלאומיים. דאגלס התנגד גם לבחירות החסויות בטענה שהדבר מוביל לחוסר אחריות אלקטוראלית, בכנותו אותה טכניקה "יהודית" אשר שימשה כדי להבטיח שבראבס ישוחרר וישאיר את כריסטוס להיצלב.
דאגלס ראה את החוקה בתור אורגניזם, לא ארגון. בראייה זו, מיסוד עליונות החוק חיונית להבטחת ההגנה על זכויות האינדיבידואל מפני בית מחוקקים בעל עוצמה מוחלטת. דאגלס האמין גם שיעילות הממשלה הבריטית נקבעת מבנית על ידי יישום התפישה הנוצרית של השילוש: "בצורה מסוימת, ריבונות באיים הבריטיים במשך אלפיים השנים האחרונות הייתה משולשת. בין אם נסתכל בשילוש תחת השמות מלך, לורדים ופשוטי העם, או בתור מדיניות, סנקציות ומינהל, השילוש-באיחוד התקיים, והצלחתנו הלאומית הייתה הגדולה ביותר כאשר התקרבנו לאיזון (שלעולם אינו מושלם)."
בהתנגדו להקמת מפלגות אשראי-חברתי, האמין דאגלס שלעולם אל לה לקבוצה של חובבים נבחרים לכוון קבוצה של מומחים בעלי יכולת בעניינים טכניים. בעוד שהמומחים הם אלה שבסופו של דבר אחראים להשגת תוצאות, המטרה שצריכה לעמוד לעיניהם של פוליטיקאים היא הפעלת לחץ על אותם מומחים להביא את תוצאות המדיניות בהן רוצה האוכלוסייה. על פי דאגלס, "תפקידו הנבון של הפרלמנט צריך להיות לכפות את כל הפעילויות שהן ציבוריות מטבען להתבצע כך שהאינדיבידואלים מהם מורכבת החברה יקבלו מהן את מירב התועלת. ברגע שהעניין נתפש, נהייה ברור לעין האבסורד הנפשע של מערכת המפלגות."
היסטוריה
לדאגלס הייתה קריירה בתחום ההנדסה שהביאה אותו למקומות שונים ברחבי האימפריה הבריטית בשירותן של חברות חשמל, רכבות ומוסדות אחרים. בגיל 31 למד באוניברסיטת קיימברידג' אבל עזב אחרי 4 סמסטרים בלי לקבל תואר. בזמן שארגן מחדש את העבודה בתעשייה האווירית הבריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם דאגלס לב שהעלויות השבועיות הכוללות של הסחורות שיוצרו עלה על הסכומים ששולמו לעובדים בצורת שכר, משכורות ודיבידנדים. הדבר נראה מנוגד לתאוריית הכלכלה הריקארדית הקלאסית, שכל העלויות מופצות בו זמנית בצורת כוח קנייה.
בהיותו מוטרד מן הניתוק לכאורה שבין האופן בו כסף זורם לבין מטרותיה של התעשייה (“לספק סחורות ושירותים”, לדידו), החליט דאגלס ליישם שיטות הנדסיות למערכת הכלכלית.
דאגלס אסף מידע מלמעלה ממאה עסקים בריטיים גדולים ומצא שבכל מקרה, מלבד בחברות שהיו בדרכן לפשיטת רגל, הסכומים ששולמו במשכורות, שכר ודיבידנדים היו תמיד פחותים מן העלות הכוללת של הסחורות והשירותים שיוצרו בכל שבוע: לעובדים לא שילמו מספיק כדי שיוכלו לקנות בחזרה את מה שהם ייצרו. הוא פרסם את תצפיותיו ומסקנותיו במאמר "האשליה של על-ייצור" ב english review בשנת 1918, שם הציע את הסברה הבאה: “שאנו חיים תחת שיטה של חשבונאות אשר עושה את אספקת הסחורות והשירותים של המדינה לעצמה לבלתי אפשרית מבחינה טכנית.” הסיבה, סיכם דאגלס, הייתה שהמערכת הכלכלית מאורגנת באופן כזה שימקסם את הרווח עבור אלה שיש להם כוח כלכלי על ידי יצירתו של מחסור בלתי הכרחי.
שחרורם של העובדים ממערכת זו על ידי יישור קו בין כוח הקנייה לבין הייצור הפכה לבסיס לרעיונות רפורמת האשראי החברתי של דאגלס. ישנם שני יסודות עיקריים בתוכנית הרפורמה: "דיבידנד לאומי" אשר יחלק כסף (אשראי נטול חוב) באופן שווה לכל האזרחים, מעל ומעבר להכנסותיהם, על מנת לעזור לגשר על הפער שבין כוח קנייה ומחירים; וגם מנגנון עדכון מחירים, הנקרא "מחיר צודק" (או מחיר מפוצה) אשר ימנע מראש כל אפשרות לאינפלציה. המחיר הצודק יקטין למעשה את המחיר הקמעונאי באחוז אשר ישקף את היעילות הפיזית של מערכת הייצור. דאגלס שם לב לכך שעלותו של הייצור היא צריכה; הכוונה בכך שהעלות החומרית המדויקת של הייצור שווה לכלל המשאבים אשר נצרכו בתהליך הייצור. ככל שיעילותו החומרית של הייצור עולה, יקטין מנגנון המחיר הצודק את מחירם של המוצרים עבור הצרכן. הצרכנים יוכלו באופן זה לרכוש כמה שהם רוצים ממה שהיצרנים מייצרים ולשלוט אוטומטית במה שממשיך להיות מיוצר על ידי צריכתם אותו. חירות הפרט, חירות כלכלית ראשונית, הייתה המטרה המרכזית של הרפורמה של דאגלס.
כתביו המוקדמים הופיעו בעיקר בכתב בעת האינטלקטואלי הבריטי "העידן החדש". עורכו של פרסום זה, אלפרד אוראג', הקדיש את "העידן החדש" ומאוחר יותר את "שבועון האנגלי החדש" להפצתם וקידומם של רעיונותיו של דאגלס, עד למותו ערב שידור הרצאתו בבי.בי.סי. על אשראי חברתי, 5 בנובמבר 1934, במסגרת הסדרה "עוני ושפע".
בשנת 1920 הוציא דאגלס שני ספרים, "דמוקרטיה כלכלית" ו "כוח אשראי ודמוקרטיה" שאחריהם ב 1924 יצא "אשראי חברתי". בין יצירותיו המוקדמות האחרות של דאגלס היו "השליטה בייצור והפצתו", ו"מונופול האשראי". מעניינות במיוחד הראיות שהציג לוועדה הנבחרת לבנקאות ומסחר של בית המחוקקים התחתון הקנדי בשנת 1923, ולוועדת מקמילן לכספים ותעשייה של הפרלמנט הבריטי בשנת 1930, אשר כללו חילופי דברים עם הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס, ולוועדה החקלאית של בית המחוקקים של אלברטה בשנת 1934 במהלך כהונתה של ממשלת "האיכרים המאוחדים של אלברטה" באותו מחוז קנדי.
תורותיו של דאגלס חדרו לשירה ולכתבים הכלכליים של עזרא פאונד. ספרו הראשון של רוברט היינליין (שהתפרסם לאחר מותו) “עבורנו, החיים: קומדיה של מנהגים" מתאר ארצות הברית של העתיד הקרוב הפועלת על פי עקרונות האשראי החברתי. היינליין ראה את האשראי החברתי בתור המסלול לאוטופיה שבה העוני יחוסל ובעלי הסטיות הנפשיות אשר מפריעים ליחסים החברתיים (אנשים אשר היום היו מכונים פושעים) מטופלים כחולים הזקוקים למירב העזרה שהחברה יכולה לספק להם לריפוי פצעיהם הנפשיים.
היסטוריה פוליטית
בשנותיה המוקדמות של התנועה, התנגדה מנהיגות מפלגת הלייבור ללחץ של חברי האיגודים ליישם את האשראי החברתי, היות שההשקפות ההירארכיות של סוציאליזם פביאני, צמיחה כלכלית ותעסוקה מלאה היו מנוגדות לדיבידנד הלאומי ולביטולה של עבדות השכר כפי שהציע דאגלס. בניסיון להוריד את קרנה של תנועת האשראי החברתי, מסופר שאחד הפביאנים בשם סידני ווב הכריז שלא אכפת להם אם דאגלס צודק טכנית או לא – הם פשוט לא אוהבים את המדיניות שלו.
בשנת 1935 נבחרה ממשלת "האשראי החברתי” הראשונה באלברטה, קנדה, תחת מנהיגותו של ויליאם אברהרט. ספר מאת מוריס קולבורן ששמו “משמעותו של אשראי חברתי” שכנע את אברהרט שהתאוריות של דאגלס היו חיוניות להבראתה של אלברטה מן השפל הכלכלי הגדול. אברהרט הוסיף מנה גדושה של נצרות פונדמנטליסטית לתאוריות של דאגלס. תנועת האשראי החברתי הקנדית, אשר טופחה במידה רבה באלברטה, קיבלה באופן זה גוון חברתי שמרני בו היא ממשיכה להחזיק עד היום.
לאחר שייעץ לפני כן לממשלה המחוזית של איכרי אלברטה המאוחדים, הפך דאגלס יועץ לאברהרט, אבל נסג מכך כעבור זמן קצר בגלל חילוקי דעות אסטרטגיים. אברהרט חיפש עצות מסורתיות ומקובלות לגבי ניהולו הכספי של המחוז, והתכתובת הלחוצה בין השניים פורסמה על ידי דאגלס בספרו, “הניסוי של אלברטה”..
דאגלס שלח עוד שני יועצים טכניים מומחים לאשראי חברתי מהממלכה המאוחדת, ל. דניס ביירן וג'ורג' פ. פאוול. אולם כל הניסיונות להעביר חקיקת אשראי חברתי הוכרזו "מעבר לסמכות" על ידי בית המשפט העליון של קנדה ומועצת המלך בלונדון. בהתבסס עת התאוריות המוניטאריות של סילביו גזל, הנפיק ויליאם אברהרט תחליף מטבע שנודע בשם תעודות שפע. אבל שטרות אלה ירדו בערכם הנקוב ככל שהחזיקו בהם יותר זמן, ודאגלס יצא בגלוי נגד הרעיון:
תחת ארנסט מאנינג, אשר החליף את אברהרט לאחר מותו בטרם עת, נטשה מפלגת האשראי החברתי של אלברטה בהדרגה את מקורותיה והפכה להיות מזוהה ברבים כתנועה ימנית פופוליסטית. בכתב העת של המזכירות, “הצעת חוק לניהול טוב יותר של האשראי של אלברטה", פרסם דאגלס ניתוח ביקורתי של תנועת האשראי החברתי באלברטה, שבו אמר, “ממשלת מאנינג אינה ממשלת אשראי חברתי יותר משהממשלה הבריטית היא של הלייבור (העובדים)”. מאנינג האשים את דאגלס ואת חסידיו באנטישמיות, והמשיך בטיהור המפלגה מכל ה"דאגלסים" כביכול. מפלגת האשראי החברתי של קולומביה הבריטית ניצחה בשנת 1952 במחוז שממערב לאלברטה, אבל היה מעט מן המשותף בינה לבין דאגלס והתאוריות שלו.
מפלגות אשראי חברתי נהנו גם מהצלחה אלקטוראלית כלשהי ברמה הלאומית בקנדה. מפלגת האשראי החברתי של קנדה נוסדה בתמיכה ממערב קנדה, ולבסוף בנתה בסיס תמיכה נוסף בקוובק. אשראי חברתי הצליח יפה ברמה הלאומית גם בניו זילנד, שם הייתה זו המפלגה השלישית בגודלה למשך כמעט 30 שנה.
פילוסופיה
דאגלס תיאר את האשראי החברתי בתור "מדיניותה של פילוסופיה" והזהיר מפני ראייתה בתור תוכנית לרפורמה מוניטארית בלבד. הוא טבע את שמה של פילוסופיה זו בתור "נצרות מעשית" – כאשר הסוגיה המרכזית בה היא האינקרנציה. דאגלס האמין שקיים קאנון (סט של כתבים רוחניים) העובר דרך היקום כולו, וכי ישו היה גלגולו החומרי של קאנון זה. עם זאת, הוא האמין שהנצרות נותרה בלתי אפקטיבית כל עוד היא נשארה טרנסצנדנטלית. הדת, אשר נגזרת מן המילה הלטינית religare - “לקשור שוב", נועדה להיות קשירה בחזרה אל המציאות. אשראי חברתי עוסק בהתגלמות העקרונות הנוצריים בעניינינו האורגניים. ליתר דיוק, עניינו הוא בעקרונות החיברות וכיצד למקסם את יתרונות החיברות אשר תורמים לשביעות רצונו של האינדיבידואל בחברה – תוך צמצום החסרונות שבחיברות. מטרתו של האשראי החברתי היא למקסם את ריבונותו של המקודש הנוכח בעולם. אשראי חברתי עולה בקנה אחד עם הדוקטרינה הנוצרית של ישועה על ידי חסד אלוהי בלתי מותנה, ועל כן איננו תואם אף אחד מסוגי הדוקטרינה של ישועה על ידי עבודה. עבודה, לא תמיד מן ההכרח שתנבע מכוונה טהורה או שתהיה בעלת תוצאה רצויה והיא בפני עצמם בבחינת "סמרטוט מטונף". למשל, המערכת הנוכחית מאפשרת את וודאות קיומן של מלחמות הרסניות, הכרוכות בבזבוז מתועב – מה שמספק המון "עבודה" לכולם. אשראי חברתי כונה כבר האלטרנטיבה השלישית לדואליות חסרת התוחלת של ימין-שמאל.