cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נמל התעופה סכיפהול
היסטוריה
לאחר תום המלחמה החל השדה לשמש טיסות נוסעים מועטות ושירותי מטען אווירי. ב-17 במאי 1920 חנכה חברת KLM את קו התעופה הסדיר הראשון שלה, בין אמסטרדם ללונדון, ועד סוף השנה עברו במקום 440 נוסעים. התנועה בסכיפהול גדלה, אך הוא סבל מבעיית ניקוז ומהצפות, אשר גרמו למטוסים להתקע לעיתים בבוץ. ב-1926 רכשה עיריית אמסטרדם את השדה והקימה במקום רחבת חניה מבטון בגודל של 50 על 100 מטר, וכן את בית הנתיבות הראשון. הבניין נחנך לפני אולימפיאדת אמסטרדם ב-1928, אך נהרס בהפצצה אווירית גרמנית במלחמת העולם השנייה, בחודש מאי 1940. ב-1935 נסלל מסלול הטיסה הראשון בסכיפהול. לאחר כיבוש השדה בידי הנאצים הם הרחיבו אותו וחיברו אותו לרשת מסילות הרכבת, אך הוא סבל מהפצצות כבדות של בעלות הברית לקראת סוף המלחמה. לפני נסיגתו מהמקום הרס הורמאכט את השדה באופן מכוון.
מיד עם תום המלחמה, החל שיפוצו של השדה וכבר ב-8 ביולי 1945 נחתה בו הטיסה הראשונה. יצרנית המטוסים פוקר הקימה מפעל בסמוך לשדה התעופה בשנת 1951. ב-1963 אושרה הקמתו של בית הנתיבות החדש, כ-2.5 ק"מ ממערב לבניין הקיים, והוא נחנך ב-1967. לשם הקמתו הוסט כביש מהיר A4 מאמסטרדם לרוטרדם מערבה, ובמקום נבנה מחלף המשרת את הנמל. בית הנתיבות החדש זכה לשם "סכיפהול מרכז" (Schiphol-Centrum), והוא המשיך להתפתח באופן מתמיד בהתאם לתפיסת "בית הנתיבות האחוד". ב-1975 כבר הכפיל בית הנתיבות את גודלו, וסכיפהול מזרח הפך למסוף מטען בלבד.
סכיפהול זכה ביותר מ-120 פרסים במהלך השנים. דירוג סקייטראקס הכיר בו במספר הזדמנויות כנמל התעופה הטוב בעולם ובאירופה, והעניק לו דירוג של 4 כוכבים. להלן גרף התפתחות תנועת הנוסעים בנמל:
נתוני תנועה
נמל התעופה סכיפהול מדורג במקום החמישי באירופה וה-12 בעולם מבחינת היקף תנועת הנוסעים השנתי העובר דרכו. בשנת 2008 עברו בסכיפהול 47,430,019 נוסעים, כ-68% מהם ליעדים באירופה. בשנת 2005 פעלו טיסות מסכיפהול ליותר מ-260 יעדים ב-91 מדינות. מבחינת היקף תנועת המטען העוברת בנמל הוא ניצב במקום השלישי באירופה וה-14 בעולם, ובשנת 2007 שונעו דרכו 1,566,828 טונות של מטען.
תשתית
בית הנתיבות בסכיפהול נבנה במתכונת של בית נתיבות אחוד, אך החל בשנות ה-90 הוא פוצל לשלושה אולמות נפרדים (1, 2 ו-3), שלהם חלק אווירי משותף, המוליך אל שמונה זרועות (B עד H ו-M). אולם הנוסעים החדש ביותר נבנה בשנת 1994. הוא הורחב ב-2007 וזכה לשם "טרמינל 4", אף שאינו נפרד פיזית מהבניין. סך הכל יש בנמל התעופה 188 עמדות חניה למטוסי נוסעים, והגישה לחלק גדול מהם הוא באמצעות גשרי עלייה למטוס.
מאז הקמתו של בית הנתיבות בשנות ה-60, הושם דגש על פיתוחו של מרכז קניות פטור ממכס שסיסמתו "See Buy Fly". בצד היבשתי של הנמל הוקם מרכז קניות בשם "Schiphol Plaza". זה נחנך ביולי 1995 והוא נגיש לנוסעים וללא נוסעים. בשנת 2002 נחנכה בנמל שלוחה קטנה של רייקסמוזיאום באמסטרדם.
בשנת 2015 החלו ליישם בנמל התעופה מודל חדשני לניהול תשתיות - מתחום הכלכלה המעגלית - גישה כלכלית החותרת למניעת בזבוז, על ידי ניצול מרבי של חומרי גלם או אנרגיה. נמל התעופה התקשר עם חברת פיליפס בחוזה לרכישת תאורה בשיטת ה-Pay per Service Unit, שבה במקום שנמל התעופה רוכש מפיליפס נורות, הוא רוכש ממנה תאורה. במודל זה, נמל התעופה משלם עבור כל אספקת תאורה ברמה מסוימת שהוגדרה בין הצדדים ללא הגדרה כיצד תושג עוצמת ופריסת התאורה הזו. פיליפס מתקינה את התשתיות (אמצעי התאורה והמעגלים החשמליים), מספקת את התחזוקה ומשלמת את חשבון החשמל. בצורה כזאת, לפיליפס יש תמריץ לספק מוצר עם מחזור חיים ארוך (כי המוצר נותר כל הזמן בבעלותה), תחזוקה וצריכת אנרגיה מינימליים, ובעת הצורך יכולת תיקון נוחה ומהירה. יישום מודל הרכש המתואר לעיל, הביא לירידה בצריכת האנרגיה ובצורך בתחזוקה שוטפת, דבר שהתבטא בהפחתה בהוצאות לתאורה בשדה התעופה סכיפול, בהשוואה למודל הקודם בו נקנו נורות והשדה היה אחראי לתחזוקתן וגריטתן.
מסלולי טיסה
שישה מסלולי טיסה משרתים את נמל התעופה סכיפהול. הקצר שבהם, המכונה "המסלול המזרחי" (Oostbaan) או "מסלול פוקר" (Fokkerbaan), שוכן בחלקו המזרחי של נמל התעופה, והוא המסלול שנסלל ראשון. בהמשך החל לשמש המסלול בעיקר לתעופה כללית. ארבעה מסלולים הערוכים בצורת שבשבת מסביב ל"סכיפהול מרכז", נסללו בשנות ה-60, במקביל להקמתו של בית הנתיבות. שניים מהם מקבילים בכיוון צפון-דרום (18/36) ממזרח וממערב לבית הנתיבות. שני האחרים הם מסלול 06/24 מדרום לבית הנתיבות ומסלול 09/27 מצפון לו. הכביש המהיר A4 ומסילת הרכבת לאמסטרדם עוברים במנהרות מתחת לאחרון. המסלול השישי והחדש ביותר הוא "מסלול הפולדר" (Polderbaan) שנחנך בשנת 2003 צפונית-מזרחית לנמל התעופה. המסלול בכיוון דרום-צפון (18/36) ומקביל לשניים מהמסלולים האחרים. הוא מרוחק במידה כזו מבית הנתיבות, שנדרשה הקמת מגדל פיקוח נוסף לידו, ומשך נסיעת המטוסים אליו אורך כ-15 דקות.
תחבורה
כביש מהיר A4 חוצה את נמל התעופה, ומוליך צפון-מזרחה לאמסטרדם, ודרום-מערבה לרוטרדם ולהאג. הגישה לסכיפהול מזרח היא מכביש מהיר A9.
מאז שנת 1978 מחובר הנמל לרשת מסילות הרכבת ההולנדית, ותחנת הרכבת נהרסה ונבנתה מחדש בשנת 1995. בתחנה שישה רציפים שביניהם שלושה איי רציפים. מסילת הרכבת עוברת מתחת לנמל התעופה במנהרה שאורכה כמעט שישה קילומטרים. רכבות רבות מחברות את הנמל לאמסטרדם (רבע שעה), האג (חצי שעה) ורוטרדם (כשעה). עוד יוצאות ממנו רכבות בינלאומיות ליעדים בגרמניה ובבלגיה.
מנמל התעופה יוצאים אוטובוסים למספר יעדים קרובים במערב הולנד. בנוסף, נמל התעופה סכיפהול נגיש גם באופניים, ומסלול אופניים מסומן מקיף אותו.
אפטר אייט
אפטר אייט (באנגלית: After Eight; מילולית: "אחרי שמונה") הוא מותג שוקולד בריטי המבוסס על מוצרים המכילים שוקולד ומנטה.
המוצר המקורי תחת מותג זה, "After Eight Thin Mints", כולל ריבועים דקים של שוקולד כהה הממולאים במנטה. חברת רונטרי'ז החלה לייצרו ב-1962, ושמו נועד לרמוז על ייעודו כחטיף שלאחר ארוחת הערב. מאז 1970 מיוצר השוקולד במפעל בקאסלפורד שביורקשייר והאמבר, ומאז רכישתה של רונטרי'ז על ידי נסטלה ב-1988, משווקת אותו האחרונה.
שכבת המנטה הפנימית מכילה סוכרוז ואינוורטאז, היוצרים מרקם שמאפשר את עטיפתו בשוקולד. לאחר הייצור, האינוורטאז גורם לפירוק הסוכרוז לגלוקוז ולפרוקטוז, ומרקם המנטה הופך פחות מוצק.
פרט ל-"Thin Mints" מייצרת החברה מספר מוצרים נוספים תחת שם המותג "After Eight", כגון "Delights" (עיגולי שוקולד כהה הממולאים במנטה), "Straws" (מקלות שוקולד כהה ממולאי מנטה) ו-"Biscuits" (ביסקוויטים עם שוקולד ומנטה).
מוצרי החברה הם כשרים חלבי בהשגחת ה-OU
ערן שגיא סשיצקי
ערן שגיא סשיצקי (נולד ב-1 בינואר 1978) הוא מורה, במאי וסופר ישראלי.
קורות חייו
שגיא נולד בתל אביב וגדל בקריית אונו. למד בתיכון בן צבי. בעל תואר ראשון בפילוסופיה וקולנוע ותואר שני באמנות, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
לימד בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. עובד כמורה לקולנוע וספרות וכמחנך בתיכון אלון ברמת השרון.
בשנת 2011 יצא לאור ספרו הראשון, זה קורה מהר, בהוצאת זמורה ביתן ובעריכת עלמה כהן-ורדי. זהו רומן על אלון השמיניסט ועל אלי, חברת הילדות היפה והפרועה שלו. שגיא מתאר "את חיי גיבוריו ואת הנעורים עצמם, היפים והמפתים כל כך, עם כל התקוות וההבל והבדידות ושיברונות הלב" (מתוך העטיפה).
בשנת 2014 יצא לאור ספרו השני, אקלים, גם הוא בהוצאת זמורה ביתן ובעריכת עלמה כהן-ורדי. הוא מספר את סיפורם של שני זוגות: מיקה ואביתר, העוברים לגור בדירה ישנה בתל אביב, ואורי ועמית, המתגוררים בבית שממול. משחק של זוג מול זוג ושל כל אחד בינו ובין עצמו.
בשנת 2016 ביים וידאו קליפ לשיר 'כן כן כן' של יוסי בבליקי ואילה בן פורת.
בשנת 2017 יצא לאור ספרו השלישי, (היילי), בהוצאת אינדיבוק ובעריכת ארז שוייצר. הרומן מתאר את קורותיה של דניאלה, שחקנית תל אביבית, המשתתפת בהפקה קולנועית המצולמת בטוקיו.
בראשית שנת 2017 סרטו התיעודי, טוקיו 905, השתתף בתחרות הישראלית של פסטיבל אפוס לסרטי תרבות ואמנות. באוקטובר של אותה שנה הסרט הוצג בהקרנות סדירות בסינמטק תל אביב.
בשנת 2018 רקד והיה שותף ליצירת המחול זה לא ככה (יחד עם אורי טורקניץ' ורותם פרימר), יצירה שהוצגה בפסטיבל א-ז'אנר בתיאטרון תמונע. באותה שנה פרסם סיפור בשם 'אב' ב'מאזנים', וסיפור נוסף בשם 'יפניות במסדרון' שיצא באסופת 'תן' השלישית (אנשי העכברים).
בשנת 2021 סרטו התיעודי, הצופה (שבוים יחד עם יעל דנון) הוצג במסגרת האוצרות התיעודית של פסטיבל קולנוע דרום. באותה שנה כתב סיפור העומד בבסיס יצירת המחול בשביל מה? מאת אורי טורקניץ'. בשנת 2022, הצופה הוצג במסגרת התחרות הישראלית של פסטיבל אפוס לסרטי תרבות ואמנות כמו גם בפסטיבל הקולנוע התיעודי של לונדון.
שגיא מתגורר בתל אביב.
ספריו
סרטיו
זינא
זִנא (ערבית: زِنَاء, زِنًى או زِنًا) הוא מושג במשפט האסלאמי אשר מתאר יחסי מין לא כשרים.
על פי עולם ההלכה המוסלמית, זנא כוללת בתוכה את הניאוף (יחסים לא כשרים בין אנשים נשואים), את הזנות והיצאנות (קיום יחסים בתמורה לכסף או תגמול חומרי אחר), את האינוס (כפיית יחסים מיניים שלא בהסכמה) ואת משכב בהמה, גילוי עריות ומעשי סדום.
שיחת טלפון
שיחת טלפון היא יצירת קשר (לרוב קולי) באמצעות רשת טלפון בין שני צדדים, הצד המתקשר והצד המקושר.
המידע המועבר
בשיחה מועבר בין שני הצדדים קול (בשיחת טלפון סטנדרטית), מידע (כאשר שני הצדדים משתמשים במודם), או העתק של מסמך (כאשר הצדדים משתמשים בפקס). השיחה יכולה להתקיים בין טלפון קווי, טלפון סלולרי או טלפון לווייני או כל שילוב ביניהם. כמו כן אפשר לקיים שיחת ועידה כאשר השיחה מתבצעת בין שלשה צדדים או יותר.
צ'ינו דה פיסטויה
צ'ינו דה פיסטויה היה אחד משלושת המשפטנים החשובים באיטליה במאה ה-14, לצידם של בלדו וברטולו. בשנים 1331-1317 לימד משפטים באוניברסיטאות בפירנצה, בולוניה נאפולי ובעיקר בסיינה ופרוג'ה. בתחום המשפט ספרו החשוב ביותר הוא "Lectura in codicem (1314-1312), שבו פירש את ה"קורפוס יוריס קיוויליס" של יוסטיניאנוס.
שיחת טלפון
המידע המועבר
שיחות הטלפון מתבצעות על גבי רשת הטלפון, שיכולה להיות או רשת ציבורית או רשת פרטית, כאשר בדרך כלל הרשתות הפרטיות מחוברות אף הן לרשת הציבורית על מנת לאפשר למשתמשי הרשת הפרטית להתקשר אל מחוץ לרשת.
צ'ינו דה פיסטויה
לקריאה נוספת
(בגרמנית)
שיחת טלפון
המידע המועבר
רוב שיחות הטלפון ברשתות הציבוריות נעשות באמצעות פרוטוקול תקשורת ISUP. רשתות פרטיות ישתמשו לרוב ב-QSIG או ב-DPNSS אך לעיתים גם ב־SIP.
עלות
ברוב מקומות העולם, המחייג משלם את עלות השיחה, אך במקרים מסוימים כמו בחיוג חוזר ועוד, הצד המקבל משלם.
כיום במדינות רבות, קיימים מסלולי שיחה עבור מספר דקות (מוגבל או לא) בסכום קבוע מראש, על מנת לאפשר חיסכון בתשלום. לרוב המסלול כולל גם שירותי אינטרנט ומסרונים.
שיחות טלפון בינלאומיות
שיחת טלפון בינלאומית נעשית בדומה לשיחת טלפון מקומית, אך בתחילת החיוג יש להוסיף ספרות למעבר לספק השירות של שיחות טלפון בינלאומיות, וקידומת טלפון בינלאומית של המדינה אליה נעשה החיוג. העברת השיחה הבינלאומית נעשית לעיתים בכבל טלפון תת-ימי או בתקשורת לוויינית.
שיחת הטלפון הבינלאומית הראשונה מבוצעת ב-7 בינואר 1927 מניו יורק ללונדון.
בישראל היה השירות של שיחות טלפון בינלאומיות מונופול של חברת "בזק", עד לפתיחתו לתחרות בשנת 1998.
יחסי אוסטרליה–סנגל
יחסי אוסטרליה–סנגל הם היחסים הדו-צדדיים בין אוסטרליה לסנגל.
סקירה כללית
סנגל מוסמכת כיום לאוסטרליה דרך שגרירותה בטוקיו, יפן.
במאי 2012 הוכרז כי אוסטרליה תקים שגרירות בדקר, סנגל, שתהיה השגרירות האוסטרלית הראשונה במדינה אפריקאית דוברת צרפתית. הבטחה זו סייעה לספק קולות אפריקאים לאוסטרליה כדי להשיג מושב במועצת הביטחון של האו"ם באוקטובר 2012. במאי 2013, ההבטחה נדחתה ללא הגבלת זמן עקב קיצוצים בתקציב במשרד החוץ והמסחר תחת ממשלת גילארד.
יחסי סחר
קוד הכרייה של סנגל משנת 2003 מבוסס על אלו של אוסטרליה וקנדה. מנהל המכרות והגאולוגיה של סנגל מקדם באופן פעיל השקעות בכרייה באוסטרליה. מספר חברות כרייה הרשומות בבורסת ניירות ערך האוסטרלית כולל BHP, Mineral Deposits Limited, Bassari Resources, Erin Resources, ו-First Australian Resources (בשיתוף עם Petrosen, חברת הנפט הלאומית של סנגל), יש פרויקטים בסנגל, בעיקר כריית זהב, חולות מינרליים, ונפט וגז.
רשת טלפון
רשת טלפון היא רשת תקשורת המשמשת לשיחת טלפון בין שני צדדים או יותר.
ישנם סוגים שונים של רשת טלפון:
עירד אייכלר
עירד אייכלר (נולד ב-12 באוגוסט 1975) הוא יזם חברתי ישראלי, מייסד ויו"ר קבוצת שכולו טוב ומיזמים נוספים. ממפתחי "מודל היחידה המשלבת", זוכה פרס האו"ם לשילוב אנשים עם מוגבלויות בעבודה מטעם Zero Project לשנת 2017.
ביוגרפיה
אייכלר נולד בבאר שבע. בשנת 1993 התגייס לצה"ל ושירת בחיל ההנדסה. בשנת 1996 מונה לראש לשכת מפקד יק"ל ובשנת 1997 שוחרר בדרגת סגן. בשנת 2001 סיים לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה וקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן. באותה שנה מונה למרכז שבט צופי ראש העין, ובשנת 2002 מונה למנהל מנהל תחום חברתי ברשת מעונות "תפארת עלומים". בשנת 2008 סיים לימודי תואר שני במנהל עסקים במכללה למנהל בשנת 2012 השתתף בקורס לניהול אסטרטגי בבית ספר למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
יזמות חברתית
בשנת 2000 יזם יחד עם נדב גופר וגלעד שחם את קהילת "מחנה", מחנה עבודה מדי שנה לשבוע במדבר כאירוע של נתינה ושותפות קהילתית.
עבד כמדריך בהוסטל של נערות חוסות, ולאחר מכן כרכז חברתי בדיור של אנשים הלוקים בפיגור. במהלך עבודתו זיהה שכל ההתנהלות של המשתקמים היא בתוך גבולות המסגרת, ללא אינטראקציה עם הסביבה, והגיע למסקנה שצריך למצוא את הדרכים להוציא אותם למעגלים רחבים יותר לקשר בריא עם החברה. הוא יזם מסיבות, טיולים ואירועים, ובהמשך חשב על האפשרות לפתוח מפעל שבו הם יוכלו לעבוד. כך בשנת 2005 הקים את קבוצת שכולו טוב, עמותה שמטרתה לקדם את השתלבותם של אנשים עם התמודדויות נפשיות בקהילה, על ידי יצירת הזדמנות שווה בתחומי התעסוקה, החברה, התרבות והפנאי ככלי לקידום מסע ההחלמה האישי של כל מתמודד. נכון ל-2016 הקבוצה מספקת שירותי שיקום בכל רחבי הארץ לכ-3000 מתמודדים, ומעודדת את עובדיה השכירים ואת המתמודדים המקבלים שירותים במסגרתה להתנדב ולתרום בעצמם לקהילה באמצעות עשייה חברתית. מגוון המסגרות והיוזמות משתכללים ומתרחבים משנה לשנה. קבוצת "שכולו טוב" כוללת בתוכה מעל עשרה מיזמים שונים.
בשנת 2009 ניהל בהתנדבות את נושא הרווחה בקרן לפיתוח לוד (הוקמה ב-2008)
בשנת 2010 היה אייכלר בין מייסדי Esco - בית הספר לעסקים חברתיים.
בשנת 2014 מונה אייכלר לחבר דירקטוריון בחברת "עדן - אירועים על המים". בשנת 2015 היה ממייסדי "חברלה" - פסטיבל התנדבותי למען אזרחים ותיקים.
בשנת 2017 קיבל אייכלר יחד עם הגר אלוש ועופר כהן, פרס בוועידת האו"ם למדינות המיישמות את אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות באירוע מטעם "Zero Project", ארגון בינלאומי כדי לצמצם את הדרתם של בעלי נכויות ברחבי העולם, על פעילותם למען אנשים בעלי נכות נפשית.
כחלק מפרויקט השילוב, פיתח אייכלר את "המודל המשלב", שנועד לסייע לאנשים בעלי מוגבלויות להשתלב בשוק העבודה. המודל הצליח להביא לשילוב של 25% מהמשתקמים בשוק העבודה, מה שהביא להתעניינות גוברת והולכת במודל בגרמניה, יוון, ספרד, איטליה, אירלנד, וייטנאם, דרום אפריקה ואוסטרליה.
באותו חודש הגיע לישראל המשלחת החמישית של נציגי האיגוד הגרמני לתעסוקה מוגנת להמשך שיתופי פעולה עם קבוצת שכולו טוב ואנשי שיקום בישראל.
7chairs, פרויקט נוסף בפיתוחו, פלטפורמה ושיטת הנחיה בטקסט, המיועד לקבוצות תמיכה מקוונות במספר מצומצם ובהנחיה לקבוצות יעד בהם נוער בסיכון, אנשים המתמודדים עם מחלות מורכבות ועוד. מיזם הן בעברית והן באנגלית. חלק מהקבוצות בשיתוף עם גורמי קהילה.
ביקורת
ב-7.10.2021 פורסמה כתבה נרחבת בעיתון TheMarker כי משכורתו השנתית של אייכלר מהעמותה בשנת 2021 עמדה על כ-750,000 שקלים ובשנה שלפני כן על 810,000 שקלים. זאת בעוד שכרם השעתי של מתמודדי הנפש בעמותה נע בין 12-7 שקלים לשעה בלבד.
חיים אישיים
אייכלר חי בניר אליהו. הוא נשוי ואב ל-4 ילדים, ומשנת 2014 משמש כחבר הנהלת הקיבוץ.
ב.ד.ב ריאזאן (כדורגל נשים)
ב.ד.ב ריאזאן (ברוסית: Женский футбольный клуб «Ряза́нь-ВДВ») הוא מועדון כדורגל נשים רוסי לשעבר מהעיר ריאזאן שהוקם בשנת 1996 בחסות חיל הצנחנים הרוסי ומכאן גם משמעות שמו: "חיל הנחיתה האווירית" (Воздушно-десантные войска, ВДВ) וסמל היחידה שימש גם כסמל המועדון (מצנח מעל זוג מפציצים). בעיר ממוקמת האקדמיה המרכזית של חיל הצנחנים הרוסי והעיר נחשבת ל"בירת הצנחנים".
המועדון נחשב לאחד המעוטרים ברוסיה ולרשותו זכייה בארבע אליפויות לאומיות וזכייה בשני גביעים לאומיים. הישג השיא במפעלים האירופיים היה ההעפלה לשלב רבע גמר ליגת האלופות לנשים בעונת 2000/2001.
היסטוריה
באוקטובר 2020 המועדון פורק אך הוקם מחדש בדצמבר 2020.
מרדכי מילמן
מרדכי (מרק) מילמן (1909–1938) היה לוחם ארצישראלי שנפל במלחמת האזרחים בספרד. כקפיטן בבריגדות הבינלאומיות, מילמן היה הארצישראלי שהגיע לדרגה הגבוהה ביותר בשורות הכוחות הרפובליקניים במלחמת האזרחים.
ביוגרפיה
מרדכי מילמן נולד ב-1909 בעיירה קטנה ליד אומן באוקראינה, לשרה וישראל מילמן. אביו היה בעל בית דפוס מבוסס. בשנת 1919, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, המהפכה ומלחמת האזרחים ברוסיה, התחוללו פוגרומים באזור בהובלתו של הלאומן האוקראיני סמיון פטליורה. באחד הפוגרומים נכנסו כוחותיו של פטליורה לכפר עם אספסוף מקומי, רצחו עשרות יהודים ובזזו את רכושם. בין הנרצחים היה גם ישראל, אביו של מרדכי. בית הדפוס נשרף. הילד מרדכי בן ה-10, אחיו בן השנה ואימו ניצלו, אך נותרו חסרי כל ונאלצו לנדוד לעיר אומן, בה התגוררה משפחת האם. בשנת 1922 עלתה המשפחה לפלשתינה והתיישבה בתל אביב, בשכנות לבני משפחה שהגיעו לפניהם. האם עבדה כפועלת בבית חרושת לסיגריות, ומאוחר יותר פתחה קיוסק ברחוב קינג ג'ורג'. המשפחה החד-הורית סבלה מעוני וקשיי פרנסה מתמידים.
מרדכי למד בגימנסיה "הרצליה" ותואר כספורטאי, כבחור חברותי ונוטה להתיידד. מחוסר אמצעים בבית, נאלץ הנער לצאת לעבוד ולהפסיק את לימודיו. מילמן הפסיק גם את פעילותו בתנועת הצופים, אך לא את חברותו בארגון ההגנה. לצד פרנסת המשפחה, ניסה לחסוך כסף כדי לצאת ללימודי רפואה או משפטים מחוץ לישראל, ובמקהיל המשיך ללמוד באופן עצמאי לבחינות הכניסה. הוא מצא לבסוף עבודה כגובה כספים ב"מכבי" תל אביב.
בדצמבר 1936 הגיע מרדכי מילמן לביקור בפריז, שם פגש את בן דודו, זאב, קומוניסט מושבע שגורש מפלשתינה על ידי הבריטים. בן הדוד הוא שכנראה השפיע עליו ושכנע אותו להתגייס לבריגדות הבינלאומיות שנלחמו נגד הלאומנים בהנהגת פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים בספרד. לפני כן מרדכי היה רחוק מפעילות פוליטית בכלל ומהקומוניזם בפרט. בעניין זה, מספרת רחל צור מילמן, אחייניתו של מרדכי, כי סבתה שרה, אימו של מרדכי, לא סלחה לבן הדוד עד סוף ימיה.
מרדכי מילמן הגיע לספרד בפברואר 1937. בתחילה לא סיפר לאימו שהוא נלחם לצד הרפובליקנים בספרד. כדי שלא תדאג, כתב מילמן לפני צאתו לדרך כ-60 מכתבים מסודרים לפי תאריכים. הוא הפקיד את המכתבים בידי ידידה בפריז, שהבטיחה לשלוח אותם לאימו בתל אביב מדי שבוע. כך אכן היה, עד שנודע לאימו שהוא נלחם בספרד.
לאחר הגיעו לספרד נשלח מילמן, יחד עם מתנדבים מכל רחבי העולם, למחנה אימונים באלבסטה, ששימשה כבסיס לבריגדות הבינלאומיות. באלבסטה חולקו המתנדבים הבינלאומיים ליחידות לפי ניסיונם, כישוריהם וארצות מוצאם. לאחר תקופת טירונות נשלח מילמן לחזית במרץ 1937. הוא השתתף בקרבות בגוודלחרה, מול כוח גדול של חיילים מאיטליה הפשיסטית. (בין הכוחות הרפובליקנים שניצבו מול כוח זה הייתה גם "פלוגת גריבלדי", שהורכבה ממתנדבים איטלקים אנטי-פשיסטים. לכן, הקרב מתואר לעיתים כמעין מלחמת אזרחים איטלקית על אדמת ספרד). מילמן הצטיין בקרב זה, והפגין אומץ, תושייה, קור רוח ומנהיגות, שקנו את הערכת חבריו. הוא מונה לקומיסר פוליטי – תפקיד ייחודי שהועתק מתורת הלחימה של הצבא האדום הסובייטי – ונשלח לחזית אקסטרמדורה. כדובר צרפתית, צורף מילמן בחודש יולי 1937 לגדוד הצרפתי-בלגי שנלחם באזור ברונטה. הכוח הרפובליקני ספג שם אבדות כבדות, שנגרמו מהפגזות ארטילריות עזות והפצצות אוויריות של מטוסי "יונקרס" גרמניים. לאחר מכן צורף מילמן לבריגדה ה-15, שם הועלה לדרגת קפיטן וקיבל את הפיקוד על הגדוד ה-24 (שכונה "הבטליון הספרדי" משום שהיה מורכב בעיקר ממתנדבים דוברי ספרדית, רובם מאמריקה הלטינית). בינואר 1938 לחמה הבריגדה ה-15 בתנאים קשים ובטמפרטורות מתחת לאפס בהרים באזור העיר טרואל.
ב-25 ביולי 1938, לאחר שקיבל אספקה קטנת היקף של נשק, תחמושת ואף מטוסים מברית המועצות, פתח הצבא הרפובליקאי במערכה לצליחת נהר האברו, במאמץ להגן על החיבור של אזור מדריד עם קטלוניה. ב-26 ביולי חצו הרפובליקנים את הנהר במספר מקומות, אך נתקלו בכוחות פשיסטיים גדולים, מגובים במטוסים גרמניים, ארטילריה וטנקים. אלה גם פתחו את הסכרים במעלה הנהר כדי להקשות על החצייה. גדודו של מילמן נלחם כשמצדיו אנשי הגדוד האמריקאי ("אברהם לינקולן") והגדוד הבריטי. הלחימה הייתה קשה והצבא הרפובליקאי ספג אבדות כבדות. הצבא הלאומני פתח בהתקפת נגד, והתקדם בהרים דרומית לסיירה פאנדולס.
ב-5 בספטמבר 1938 נהרג מרדכי מילמן מכדור צלף בראשו. הוא נהרג כשבועיים לפני שעזבו הבריגדות הבינלאומיות את ספרד, שעה שאמו, שרה, המתינה לו בפריס, שם הבטיח מרדכי לפגוש אותה כשיקבל חופשה. חבריו הקימו מצבת אבן לזכרו על הגבעה שעליה נהרג, כשלושה קילומטרים ממזרח לעיר גנדסה (Gandesa). חברו מילטון וולף (Milton Wolff), מפקד הגדוד האמריקאי "אברהם לינקולן", כתב:
חמישייה לפסנתר (שוסטקוביץ')
החמישייה לפסנתר  בסול מינור של דמיטרי שוסטקוביץ', אופוס 57, היא אחת מיצירותיו המוכרות של המלחין להרכב קאמרי.
כמו חמישיות פסנתר רבות אחרות (של שומאן, ברהמס ופרנק כדוגמה), היא נכתבה לפסנתר ורביעיית כלי קשת (שני כינורות, ויולה וצ'לו).
רקע
שוסטקוביץ' החל להלחין את היצירה בקיץ 1940 כשהיה בן 34 וסיים מלאכתו בספטמבר אותה שנה. החמישייה בוצעה לראשונה כחודשיים לאחר מכן על ידי רביעיית בטהובן (אשר ביצעו את הפרמיירות לרוב רביעיות המיתרים של המלחין) ושוסטקוביץ' עצמו על הפסנתר.
הפרמיירה תפסה מקום בקונסרבטוריון של מוסקבה, וזכתה להצלחה רבה. בשנת 1941, היצירה זכתה לפרס ברית המועצות (באותה תקופה נקרא "פרס המדינה ע"ש סטלין") ושוסטקוביץ' קיבל מענק בסכום של 100,000 רובל (לעיתים מוגדר כפרס הכספי הגבוה ביותר לו זכתה יצירה קאמרית).
מוזיקה
החמישייה מחולקת לחמישה פרקים:
מבנים מסורתיים וסגמנטים אקספרסיוניסטים מוצגים לאורך כל החמישייה. שני הפרקים הראשונים, פרלוד ופוגה מאסיביים, כתובים באנלוגיה ישירה לפסנתר המושווה של באך וכוללים מגוון רחב של טכניקות מסורתיות ונושאים מנוגדים בולטים.
הפרק השלישי הוא סקרצו וטריו, המהווה את שיאה של היצירה ולעיתים קרובות מנוגן כהדרן. בניגוד ליציבות והפאר המאפיינים את שני הפרקים הראשונים, הסקרצו מאופיין במוזיקה ריקודית פרועה וצבעונית, הכוללת פרודיות וסרקזם ציני האופייניים למלחין.
הפרק הרביעי הוא אינטרמצו איטי (התמוה עקב מיקומו הלא מסורתי) המאופיין בייאוש פנימי המתגבר עד לשיאה של סערת רגשות, שלאחריה חוזר עד תומו לאופיו הרגוע והאיטי.
הפינאלה כתוב בצורת סונאטה מסורתית וכולל מוטיבים שונים המתפתחים לאורך הפרק. מקצב מארש מרומז מבזיק לכל משך הפרק, השזור באזכורים לפרק האינטרמצו ונגמר בנימה אופטימית.
פטריק פירס
תחילת דרכו
פטריק פירס נולד בדבלין ברחוב גרייט ברנסוויק, הקרוי כיום רחוב פירס (Pearse Street) על שמו ועל שם אחיו וילי. אביו, ג'יימס פירס, שהיה שייך לדת היוניטרית, הגיע לאירלנד מבירמינגהאם שבאנגליה, והקים עסק סיתות מצליח, והמשפחה חייתה בנוחות של מעמד הביניים. אימו הייתה בת למשפחה אירית, והשפה המדוברת בביתה הייתה אירית. אביה היה מתומכי תנועת "אירלנד הצעירה" בשנת 1848, והיה חבר באחווה הרפובליקנית האירית.
אביו היה אוטודידקט, ופירס גדל מוקף בספרים. הוא גם אימץ פוליטיקה רדיקלית מגיל צעיר, וסיפר כיצד היה מתפלל לאלוהים למען שחרורה של אירלנד מהבריטים, ומבטיח שיקדיש למאבק זה את חייו. לאביו היו שני ילדים מנישואים קודמים, אמילי וג'יימס, ומנישואיו השניים, למרגרט בריידי, נולדו האחים וילי ופטריק פירס. את חינוכו המוקדם קיבל בבית הספר של "האחים הנוצריים", שם גם פיתח אהבה גדולה לשפה האירית.
הוא הצטרף לתנועת התחייה האירית, שביקשה להשיב את השפה והתרבות אותן ניסו הבריטים להשכיח במדיניות מכוונת, לפיה היה מותר ללמד בבתי הספר רק אנגלית, ויצירות אנגליות. פירס האמין כי הדרך לגיבוש הזהות והלאומיות האירית עוברת דרך השפה. הוא החל ללמד אירית, וב-1908 פתח בית ספר דו-לשוני, בו למדו התלמידים באירית ובאנגלית.
בגיל 23 החל לערוך את An Claidheamh Soluis ("חרב האור"), ביטאונה של "הליגה הגאלית, הארגון המרכזי של התחייה האירית. בדצמבר 1913 הושבע פירס לארגון ה-IRB, האחווה האירית הרפובליקאית. הארגון פעל למען סיום השלטון הבריטי באירלנד והחלפתו ברפובליקה אירית.
גיבורי צעירותו של פירס באו מהפולקלור האירי, אך כשהגיע לשנות ה-30 לחייו החל להתעמק בסיפוריהם של גיבורי המאבק הרפובליקני האירי, דוגמת חברי האירים המאוחדים תאובלד וולף טון ורוברט אמט. השניים היו פרוטסטנטים, אך את ההשראה למרידת 1916 שאב פירס הקתולי האדוק מהם.
ב-1900 השלים תואר BA בשפות מודרניות, ובהן אנגלית, אירית וצרפתית, באוניברסיטה המלכותית של אירלנד. באותה שנה הוסמך כבריסטר. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1901, אך טען בפני בית המשפט רק במקרה אחד, של המשורר ניל מקברייד, אשר הואשם בכך ששמו מופיע בכתב "בלתי קריא" על פני עגלתו – כלומר, בשפה האירית, שהוצאה מהחוק. הוא הפסיד במשפט, אך המקרה הפך לסמל של המאבק האירי. על פסק הדין כתב פירס בטורו בעיתון ש"בפועל, הייתה זו קביעה שאירית היא שפה זרה על אותו משקל של יידיש".
סנט אנדה
בעזרתם של תומאס מקדונה, אחיו הצעיר וילי, אמו מרגרט, ושתי אחיותיו, בית הספר הוכח כהצלחה. לפיכך, פתח פירס גם בית ספר דומה לבנות, סנט איטה.
אך המיקום החדש, בבית אחוזה מוקף חורשות, גרר גם בעיות כספיות לבית הספר, ופירס נכנס לחובות. בפברואר 1914 הוא יצא למסע גיוס כספים בארצות הברית, וכך הצליח להבטיח את המשך קיומו של בית הספר.
המתנדבים האירים ושלטון עצמי
ב-1912, הציע ג'ון רדמונד, מנהיג המפלגה הפרלמנטרית האירית, אשר הייתה המפלגה המייצגת בבית הנבחרים הבריטי, הביא את הממלכה המאוחדת לכדי התחייבות לחוקק חוק שלטון עצמי באירלנד. פירס, כמו רפובליקנים אחרים, קיבל את ההחלטה ברגשות מעורבים. הוא היה אחד מארבעת הדוברים בהפגנה המונית למען שלטון עצמי שהתקיים בדבלין, יחד עם רדמונד, ג'וזף דוולין – חבר פרלמנט ומנהיג הלאומנים הצפוניים, ואוון מקניל – מנהיג בליגה הגאלית. פירס נאם באירית, והצהיר ש"עם מספיק אומץ, יש לנו מה להרוויח; אך יוזהרו האנגלים, שאם יבגדו בנו שוב, תהיה מלחמה אדומה ברחבי אירלנד".
בנובמבר 1913 הוזמן פירס לאספת ההקמה של המתנדבים האירים, ארגון שקם בתגובה להקמת כוח המתנדבים מאלסטר אשר נלחמו בעד השלטון הבריטי. מטרת הארגון הייתה "לשמר ולהבטיח את הזכויות והחירויות המשותפות לכל תושבי אירלנד".
חוק השלטון העצמי לא עבר בפרלמנט, אך באופן שהבטיח דחייה למועד מאוחר יותר, ולא את עצירתו. אחר כך הוא אושר, אך פריצת מלחמת העולם הראשונה דחתה שוב את השמתו.
בינתיים, ג'ון רדמונד ניסה להשתלט על המתנדבים האיריים, מתוך חשש שאלו יהוו איום ל"סמכות הלאומית" שלו. למרות התנגדות מצד האחווה הרפובליקנית האירית, הוועדה המנהלת של המתנדבים הצביעה לחלוק עם רדמונד את המנהיגות, והוקמה ועדה משותפת לצורך זה. פירס היה בין המתנגדים, וכתב: "המנהיגים באירלנד כמעט תמיד נטשו את העם ברגעים קריטיים; ולפעמים אף מכרו אותם. תנועת המתנדבים ננטשה על ידי מנהיגיה."
המתנדבים התפצלו עקב מחלוקת זו, וכן בשל סוגיית התמיכה בבעלי הברית במלחמה, ובמיוחד במאמצים הצבאיים של בריטניה. הרוב הלך עם רדמונד, שהאמין שתמיכה בבריטניה תבטיח את השלטון העצמי האירי. המיעוט עמד על שלו בהתנגדות לתמיכה בבריטים, ואף פעלו באופן מכוון נגד גיוס לצבא הבריטי.
האחווה האירית הרפובליקנית
ב-1 באוגוסט 1915 הוא נשא דברים בהלווייתו של המנהיג הפניאני ג'רמיה או'דונובן רוסה. הוא היה המנהיג הרפובליקני הראשון אשר צולם כשהוא נואם. בסיום דבריו אמר:
מרד הפסחא ומותו
כמה ימים לפני חג הפסחא ב-1916, הוציא פירס בשם ה-IRB פקודה לכל יחידות המתנדבים ברחבי אירלנד להתכונן לשלושה ימים של תמרונים החל מיום ראשון הפסחא, כסימן לתחילת ההתקוממות הכללית נגד הבריטים. כאשר אוון מקניל, רמטכ"ל המתנדבים, גילה שמתבצעת תוכנית ההתקוממות ללא סיוע בנשק מצד גרמניה, הוא ביטל את הפקודה באמצעות מודעה בעיתון, ואז יצאה פקודה של הרגע האחרון מצד ה-IRB להתקדם עם התוכנית – וכתוצאה, הגיעו למרידה עצמה מספר קטן מהמתוכנן של משתתפים.
פירס נעצר על ידי הבריטים יחד עם עוד ארבעה עשר מחבריו למרד, בהם גם אחיו וילי. פירס והאחרים נדונו למוות בירייה. טום קלארק, תומאס מקדונה ופירס עצמו היו הראשונים שהוצאו להורג ב-3 במאי בכלא קילמיינהאם שבדבלין. פירס היה בן 36 במותו.
ג'ון מקסוול, מפקד הכוחות הבריטיים באירלנד, שיגר מברק לראש הממשלה אסקווית, עם המלצה לא להחזיר את גופותיהם של האחים פירס למשפחתם, באומרו: "הסנטימנטליות האירית תהפוך את קבריהם למקדשי מרטירים אליהם יעלו לרגל כל שנה, מה שיהפוך להפרעה מתמשכת בארץ זו". מקסוול גם מנע מאמו של פירס לקבל מכתב שכתב לה טרם הוצאתו להורג, וכן שני שירים שכתב ב-1 במאי 1916. הוא שלח לאסקווית גם עותקים של אלה, עם ההערה שחלק מהתכנים "מעוררים דחייה".
כתביו
פירס כתב סיפורים ושירים באירית ובאנגלית. הידועים מבין שיריו הם "The Mother", ("האם") "The Fool" ("השוטה"), "The Rebel" ("המורד") ו-"The Wayfarer" ("הנווד"). הוא גם חיבר מספר מחזות אלגוריים בשפה האירית, ביניהם The King, ("המלך") The Master ("האדון"), ו-The Singer ("הזמר"). בין סיפוריו הקצרים באירית נכללים Eoghainín na nÉan ("אוונין של הציפורים"), Íosagán ("ישו הקטן"), An Gadaí ("הגנב"), Na Bóithre ("הדרכים"), ו-An Bhean Chaointe ("האישה המקוננת").
את רעיונותיו בנושא חינוך הוא ריכז במסה "מכונת הרצח". הוא כתב מספר גדול של מאמרים ומסות פוליטיות, בין המפורסמים ביניהם "The Coming Revolution" ("המהפכה המתקרבת") ו-"Ghosts" ("רוחות").
מוניטין
כל בני משפחת פירס זכתה למוניטין כלאומנים מובילים: אמו, מרגרס פירס, שירתה כטאכטה דאלה (חברת דאל אירן, הפרלמנט האירי, בבית הנבחרים) וגם אחותו, מרגרט מרי פירס, שירתה כסנאטורית בשנאד ארין (הסנאט האירי).
דבר אחד שידוע אודותיו זה שהוא התבייש בסטרביסמוס, מצב שגרם למצמוץ בעינו השמאלית, ולכן נטה להצטלם רק בפרופיל מצד ימין.
על שמו
יש מספר גדול של מועדוני ומתקני ספורט הקרויים על שמו, ביניהם קבוצות כדורגל, מגרשים, ומועדוני כדורגל בבלפסט, קורק, דרי, לימריק, ארמה, דניגול, דבלין, לונגפורד, דונדאלק, באליביי, רוסקומון, אניסקורתי, ויקלו, ואצטדיון בסולטהיל.
מץ
מץ (Metz; בגרמנית מבטאים: מֶץ; בצרפתית: מבטאים ; נכתב לעיתים בעברית מיץ) היא עיר בצפון מזרח צרפת במחוז מוזל שבחבל גראנד אסט, עד הרפורמה המנהלית של שנת 2015 הייתה מץ עיר הבירה של חבל לורן. העיר יושבת על הנהרות מוזל וסיי. העיר סמוכה למשולש הגבולות בין צרפת, גרמניה ולוקסמבורג. יותר מ-50 מקומות בעיר נחשבים לאתרים מונומנטליים והיסטוריים, ביניהם קתדרלת סנט אטיין המפורסמת.
היסטוריה עתיקה
השבטים הקלטים שלטו בעיר מ-450 לפנה"ס ועד הכיבוש הרומי בשנת 52 לפנה"ס, אז העיר קיבלה מעמד מרכזי של אופידום והפכה למרכז סחר חשוב של מתכות וטרקוטה. כעיר מבוצרת היטב שנמצאת בצומת דרכים של מספר כבישים צבאיים, העיר נהייתה לאחת הערים החשובות ביותר בגאליה, אף יותר מלוטטיה (שמה של פריז המודרנית באותו זמן). בעיר שכן אחד האמפיתיאטראות החשובים בגאליה, ואקוודוקט באורך של 23 ק"מ.
הפשיטות הראשונות על העיר בידי האלמאנים והפרנקים החלו במאה ה-3. העיר הותקפה על ידי אטילה וההונים בשנת 451. בסוף המאה ה-5 נפלה העיר לידי הפרנקים.
בירת ממלכת אוסטרזיה וממלכת לותרינגיה
מאז תקופת המלך זיגברט הראשון הייתה מץ למקום משכנם של המלכים מהשושלת המרובינגית של אוסטרזיה. כאשר השושלת הקרולינגית עלתה אל כס המלוכה של הפרנקים, המשיכו תושבי העיר לשמר את רצונם הטוב של השליטים. השליט קרל הגדול שקל להפוך את מץ לבירת האימפריה שלו, אך לבסוף החליט למקם את בירתו באאכן. בניו, המלך לואי החסיד והבישוף דרוגו ממץ נקברו בעיר ב-840 וב-855, בהתאמה.
לאחר חתימת הסכם ורדן ב-843 הייתה מץ לבירת ממלכת לותרינגיה שנשלטה בידי לותאר הראשון. לאחר מותו של לותאר השני חולקה ממלכת לותרינגיה, ובירתה, מץ, בין פרנקיה המזרחית ופרנקיה המערבית. ב-869 הוכתר שארל הקירח בעיר מץ לשליט לותרינגיה.
בשנת 910 הפכה מץ כולה לחלק מפרנקיה המזרחית ולאחר מכן לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה. ב-959 נהייתה מץ לבירת לותרינגיה העליונה, שמוכרת כיום כלורן, עד המאה ה-11. ב-1096, במהלך מסע הצלב הראשון, השתתפה מץ בגזירות תתנ"ו. קבוצה של צלבנים נכנסה לעיר והכריחה את בני הקהילה היהודית של העיר להמיר את דתם לנצרות קתולית, ורצחו 22 אנשים שסירבו להמיר את דתם.
רפובליקת מץ
בשנת 1189 קיבלה מעמד של עיר אימפריה חופשית. העיר ארגנה שלוש רשויות מחוקקות, והרשויות הפכו את העיר לרפובליקה אוליגרכית חופשית שפיקדו עליה 21 חברי מועצת העיר. רפובליקת מץ התקיימה עד המאה ה-15, והייתה לתקופה המשגשגת ביותר של העיר שנודעה אז כעיר עשירה. מץ הייתה אז למרכז בנקאות חשוב שנשלט בידי היהודים ולאחר מכן בידי הלומברדים.
רפובליקת מץ נאלצה לעיתים קרובות להילחם על עצמאותה: בשנת 1324 נלחמה מץ כנגד דוכסי לורן ולוקסמבורג, וכמו כן כנגד הארכיבישוף של טריר; בשנים 1363 ו-1365 נגד שודדים אנגליים בפיקוד ארנאוד דה קרבול; בשנת 1444 נגד הדוכס רנה מאנז'ו והמלך שארל השביעי; ובשנת 1473 נגד דוכס לורן, ניקולס הראשון. למרות כל המלחמות, מץ הצליחה לשמור על עצמאותה.
בשנים 1354 ו-1356 הקיסר קרל הרביעי כינס במץ דיאטים, שבהן הוכרז צו הזהב של 1356 ותוקנו ההיבטים החוקתיים החשובים של האימפריה הרומית הקדושה. שליטיה של מץ הרגישו שהעיר נכבשת בידי ממלכת צרפת והאימפריה הרומית הקדושה, ורצו להתחמק מהמסים הקיסריים ומהנוכחות בדיאטים הקיסריים. לאחר מכן גדל הניכור בין העיר הקיסרית החופשית לבין המדינות הקיסריות, וגדל עקב הצרות הדתיות והפוליטיות של המלחמה השמלקלדית.
השתלבות בתוך הממלכה הצרפתית
בשנת 1552, חתמו מלך צרפת אנרי השני וחברי ברית שמלקלדן על הסכם שמבור, ומץ עברה בפועל לידיהם של מלכי צרפת. אוכלוסיית העיר קיבלה ברוגע ובהבנה את תנאי ההסכם. הקיסר קרל החמישי ערך ניסיון צבאי במטרה לתקוף בכוח את העיר מץ, וכיתר אותה בשנים 1552–1553. כוחותיו של קרל החמישי הובסו בידי כוחותיו של צבא צרפת, בפיקודו של פרנסואה, דוכס גיז ומץ הושבה חזרה לצרפת.
כאשר חולקה צרפת למחוזות לאחר אספת המעמדות של שנת 1789, הפכה מץ לעיר הראשית של מחוז מוזל. תושבי העיר תמכו ברעיון של המהפכה הצרפתית. במהלך הקואליציה האנטי-צרפתית השישית כיתרו אויביה של צרפת של נפוליאון את העיר מץ, אך תחת צבאו של הגנרל פייר פרנסיס ג'וזף דורוט היה בלתי אפשרי לכבוש את העיר.
מלחמת צרפת–פרוסיה והסיפוח הגרמני
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871, מץ הייתה למפקדה הראשית של הצבא הצרפתי, תחת פיקודו של הגנרל פרנסואה אשיל בזן. לאחר הקרבות של קולומבי, מארס-לה-טור וגרבלוט, גנרל בזן נסוג במטרה להגן על מץ, ונכנע לאחר מספר חודשים של מצור. לאחר חתימת הסכם פרנקפורט ב-1871 סופחה מץ אל האימפריה הגרמנית, כחלק מחבל אלזס-לורן, ונוהלה ישירות בידי הממשלה הקיסרית ששכנה בברלין. העיר שמרה על חשיבותה האסטרטגית והפכה לעיר חשובה של חיל המצב הגרמני, והגרמנים בנו ביצורים נוספים סביב העיר.
מלחמות העולם ואחריהן
בעקבות שביתת הנשק עם גרמניה בסוף מלחמת העולם הראשונה, הצבא הצרפתי נכנס למץ בנובמבר 1918 והעיר הושבה לצרפת לאחר חתימת הסכם ורסאי. לאחר המערכה על צרפת ב-1940 במהלך מלחמת העולם השנייה, העיר סופחה פעם נוספת לגרמניה, הפעם לרייך השלישי, לתוך רייכסגאו הקרוי בשם ווסטמרק. ב-1944, העיר הותקפה בידי הארמייה השלישית של ארצות הברית תחת פיקודו של פטון, והתקפה זו ספגה התנגדות כבדה מצד הצבא הגרמני. הקרב על מץ נמשך מספר שבועות, אך לבסוף נכבשה העיר בידי האמריקנים בנובמבר 1944, והושבה לצרפת אחרי מלחמת העולם. בשנות ה-50 הפכה מץ לבירת חבל לורן המודרני, שהתפצל מאלזס, ונותרה בתפקיד עד 2015. בתחילת שנת 2016 אוחדו מספר חבלים לגראנד אסט ומץ אינה משמשת יותר כבירת החבל.
החוק המקומי
החוק המקומי (צרפתית: droit local) יושם כחלק מהמערכת המשפטית של מץ, הפועלת במקביל לחוק הצרפתי. החוק, שנוצר ב-1919, משמר את החוק הצרפתי שפעל בצרפת לפני 1870 ונשמר בידי הגרמנים במהלך סיפוח אלזס-מוזל, אך בוטל בשאר חלקי צרפת ב-1871. החוק גם משמר את החוק שפעל באימפריה הגרמנית עד שנת 1918, את ההוראות הספציפיות שאומצו על ידי הרשויות המקומיות, ואת החוק הצרפתי שהחל לאחר שנת 1919 ופעל רק בתחום הקרוי אלזס-מוזל. זהו חוק מקומי הפעיל בתחומים שונים כגון דת, חברה, עבודה וכספים. ההבדל הבולט ביותר בין צרפת לאלזס-מוזל הוא היעדר החילוניות הנוקשה באלזס-מוזל. אלזס מוזל עדיין נשלטת לפי החוק שפעל לפני 1905, המספק את התמיכה הציבורית בקהילה הקתולית והלותרנית, בכנסיות הקלוויניסטים ובקהילה היהודית.
מנהל
כמו כל מחוז מנהלי ברפובליקה הצרפתית החמישית, מץ מנוהלת בידי ראש העיר והעירייה, שנבחרים באמצעות בחירות דמוקרטיות כל 6 שנים. בעירייה ישנם ראש עיר ו-54 חברי מועצה, ומועצת עירייה שמתקיימת ביום חמישי האחרון של כל חודש. מאז 2008, ראש עיריית מץ הוא הסוציאליסט דומיניק גרוס.
מץ היא חברה באיגוד הערים של מץ, המאגד 40 ערים למטרופולין שמרכזו במץ.
הנוף העירוני
מץ היא ביתם של סגנונות ארכיטקטוניים רבים, העדים למילניום בו הושפעה מץ מתרבויות שונות. כעיר היסטורית וחשובה של חיל המצב, העיר הושפעה גם מהאדריכלות הצבאית במהלך ההיסטוריה. העיר ידועה בשל אדריכלות אבן הגיר הצהובה שלה.
הרובע ההיסטורי של מץ שימר את תכנון הערים הגאלו-רומי באמצעות הקארדו העובר בו, שנקרא בזמנו ויה סקרפונסיס, והדקומנוס העובר בו. בין השרידים הגאלו-רומיים הידועים בעיר נמנים המרחצאות, חלקים מן האקוודוקט, ובזיליקת סנט-פייר-אקס-נוניין.
כיכר סנט-לואיס עם הארקדות, משמשת כסמל חשוב לאדריכלות שיא ימי הביניים, יחד עם הקפלה של מסדר אבירי היכל שלמה. דוגמאות בולטות בעיר לאדריכלות ימי הביניים המאוחרים הן קתדרלת סנט אטיין הגותית, מספר כנסיות וארמונות ברחבי העיר, ושני אסמים. האדריכלות הרנאסנסית בעיר ניכרת בארמונות ומבני פאר מן המאה ה-16, כגון ארמון זקני העיר. משני צדי שער הקתדרלה ניצבים פסלי הכנסייה המנצחת והיהדות המובסת, שעיניה חסומות, חניתה שבורה ולוחות הברית שבידיה הפוכים. חלק מן הויטראז'ים של הקתדרלה הם יצירות של האמן היהודי מרק שגאל.
בית העירייה של מץ והמבנים הסובבים את כיכר העיר הם עבודתו של הארכיטקט הצרפתי ז'אק-פרנסואה בלונדל שעיצב וחידש את המרכז של העיר מץ בהקשר של עידן הנאורות. בנוסף, מבנים נאו-קלאסיים מן המאה ה-18 כגון בית האופרה ובית המשפט נמצאים בעיר.
האזור המלכותי של מץ נבנה במהלך הסיפוח הראשון של מץ לאימפריה הגרמנית בידי אוטו פון ביסמרק. במטרה ״לגרמן״ את העיר, הקיסר וילהלם השני החליט ליצור בעיר רובע שעיצובו מאופיין באדריכלות גרמנית הכוללת מבני רנסאנס, ואדריכלות רומנסקית או נאו-קלאסית, עם אלמנטים של אר נובו ואר דקו. בנוסף, אבן הגיר הצהובה הייחודית לעיר, הוחלפה באבנים שמוצאן בחבל הריין שבגרמניה, כמו אבן חול ורודה או אפורה, גרניט ובזלת. האזור מאופיין בבניינים חשובים בעיר, כמו תחנת הרכבת המרשימה ומשרד הדואר המרכזי שנבנו על ידי האדריכל הגרמני יוּרגן קרוֹגר.
מרכז פומפידו-מץ, שעוצב על ידי האדריכל היפני שיגֵרוּ באן, הוא מוזיאון המייצג יוזמה אדריכלית חזקה לרגל כניסתה של מץ אל המאה ה-21. המרכז הוא אבן הפינה של אזור האמפיתיאטרון של העיר, והוא נמצא כיום בבנייה וייזום על ידי האדריכלים ניקולאס מישלן, ז'אן-פול ויגייה, כריסטיאן דה פּוֹרזַמפּארק והמעצב פיליפ סטארק. פרויקט הבנייה צפוי להסתיים בשנת 2015.
ביצורי העיר
מן העת העתיקה ועד ימינו, העיר הייתה מבוצרת ברציפות כדי להגן את העיר ולספק עמדת קרב לכוחות המגנים על העיר. חומות מן התקופה הקלאסית ועד המאה ה-20 ניצבות בעיר ליד הגנים הציבוריים לאורך הנהרות מוזל וסאיל. טירת גשר מן המאה ה-13, אחת מן האחרונות באירופה, הקרויה שער הגרמנים, הפכה לאחד מסמלי העיר. כיום נותרו שרידים מן המצודה מן המאה ה-16 הניצבים בעיר. צריפים חשובים מן המאות ה-18 וה-19 פרושים כיום ברחבי העיר, ובכמה מהם יש גם עניין ארכיטקטוני, מה שהופך אותם למתקנים אזרחיים, כגון הארסנל.
אקולוגיה עירונית
תחת הנהגתם של בוטנאים כמו ז'אן-מארי פֶּלְט (Pelt), מץ הנהיגה מדיניות של אקולוגיה עירונית בשנות ה-70. בגלל הסימנים העירוניים לכישלון של תכנון נכסי הדירה העירוניים לאחר המלחמה, המבוסס בעיקר על מושגים של CIAM, ז'אן-מארי פלט, אז הקונסול המוניציפלי של מץ, יזם את חידוש הגישה האקולוגית לתכנון עירוני. מדיניותו של פלט התממשה במץ על ידי תכנון של אזורים ירוקים רחבים סביב הנהרות מוזל וסאיל, והקמת אזור גדול להולכי רגל.
מאז, רעיון האקולוגיה העירונית עדיין קיים במץ באמצעות שיפוץ מתמיד של מבנים עתיקים, בנייתם של פרויקטים חדישים (כגון מרכז פומפידו-מץ), ויצירת גנים ציבוריים על פי המאפיינים של אדריכלות נוף.
חינוך והשכלה
מץ היא משכנם של בתי ספר רבים, וביניהם האוניברסיטה של לורן שלה שני מרכזים: האחד במץ והשני בנאנסי. באוניברסיטת לורן יש 55,000 סטודנטים, 101 מרכזי מחקר מוסמכים המאורגנים על פי 9 תחומי המחקר, ו-8 מכללות לתואר שלישי.
תחבורה עירונית
עיקרה של התחבורה הציבורית במץ הוא במערכת אוטובוסים מהירה הקרויה מטיס (Mettis). למאטיס יש מערכת תחבורה מתוכננת משלו, הכוללת את הקווים A ו-B מקשרים בין המקומות החשובים של העיר (למשל העיר התחתית, האוניברסיטה ובתי החולים).
מסילות רכבת
תחנת הרכבת הראשית של מץ מקושרת לרשת הצרפתית של הרכבות במהירות גבוהה TGV, המפעילה קווי רכבת ישירים ממץ לפריז וללוקסמבורג. זמן הנסיעה ברכבת ממץ לפריז הוא 82 דקות. בנוסף, בעיירה לוּבּיני, 25 ק"מ מדרום למץ, נמצאת תחנת הרכבת הראשית של לורן, המופעלת גם היא על ידי רשת TGV, ומפעילה רכבות מהירות לערים נאנט, רן, ליל ובורדו (מבלי לעצור בפריז). בנוסף לכך, מץ היא אחת התחנות הראשיות ברשת הרכבות המחוזית של לורן הקרויה מֶטרוֹלוֹר.
אוטוסטרדות
מץ ממוקמת בצומת של שתי אוטוסטרדות חשובות: האוטוסטרדה המזרחית מפריז לשטרסבורג, שהיא עצמה חלק מהדרך האירופאית E50 המקשרת את פריז לערים כמו ריימס, נירנברג, פראג, קושיצה, אומן ורוסטוב על הדון, והאוטוסטרדה A31 המקשרת בין לוקסמבורג לים התיכון דרך הערים נאנסי, דיז'ון וליון.
שדות תעופה
שדה התעופה הבינלאומי הקרוב ביותר למץ הוא נמל התעופה לוקסמבורג-פינדל. בנוסף, במרחק שעה ורבע נסיעה ברכבת מתחנת הרכבת של לורן נמצא נמל התעופה שארל דה גול בפריז. בנוסף, סמוך למץ נמצא שדה התעופה הלאומי מץ-נאנסי-לורן המקשר את מץ למספר יעדים בצרפת ובאלג'יריה.
תחבורה ימית
מץ ממוקמת במפגש הנהרות מוזל וסֶאיִי, ששניהם פתוחים לשיט. המרינה של מץ מקשרת את מץ לערים נוספות בעמק המוזל (כגון שנגן, טריר וקובלנץ) דרך נהר המוזל.
יהדות מץ
בימי הביניים הייתה בעיר קהילה יהודית, שראשיתה המדויקת אינה ברורה. ככל הנראה נולד בעיר רבנו גרשום, מנהיג יהודי אשכנז בסוף המאה העשירית. מאוחר יותר שכן בעיר בית מדרשם של כמה מבעלי התוספות. בשנת 1365 גורשו יהודי מץ.
לאחר שחזרה העיר לידי צרפת באמצע המאה ה-16, התיישבו בעיר ארבע משפחות לפי היתר מצומצם שנבע מצורכי הצבא הצרפתי. קהילה של ממש נוצרה בסוף אותה מאה, ברובע יהודי ועם מוסדות אוטונומיים. בעשורים הבאים התפתחה הקהילה במהירות, וממחצית המאה ה-17 הפכה העיר למרכז יהודי חשוב. אף שבמספר תושביה לא הייתה מץ הקהילה הגדולה ביותר, היא זכתה לתהילה בעולם היהודי, במספר תחומים: הקהילה חוותה פריחה כלכלית, על אף נטל המיסים הגבוה, ומוסדותיה היוו מודל לחיקוי. בפרט זכתה מץ לתהילה תורנית כאשר משכה אליה רבנים נודעים כמו רבי יעקב ריישר, רבי יעקב יהושע פלק, רבי אריה לייב גינצבורג, ורבי יהונתן אייבשיץ, שגם ניהלו במץ ישיבה גדולה. ערב המהפכה הצרפתית כללה אוכלוסיית מץ למעלה מאלפיים יהודים, ואוכלוסיית אלזס-לורן היהודית היוותה את הריכוז הגבוה ביותר של יהודים בצרפת כולה. בשנים אלו הוקם במץ בית דפוס עברי, והחלו תהליכי מודרניזציה בין יהודי העיר. לאחר המהפכה ירדה מץ מגדולתה וכבר לא נחשבה לקהילה משמעותית באירופה כולה, אך עדיין הייתה אחת הקהילות הגדולות והחשובות ביהדות צרפת. הוקמה בה קונסיסטוריה מחוזית, ובית מדרש לרבנים ארצי. בראשית המאה ה-20 חוותה הקהילה גל הגירה ממזרח אירופה. בשואה נפגעה הקהילה, אך לאחר השואה שבה פעולתה להתחדש, וגם כיום היא קהילה משמעותית בצרפת.
כיום יש בקהילה מערכת חינוך יהודית עד לגיל תיכון, מספר בתי כנסת פעילים, עירוב, מקווה, מערכת כשרות, וסניף של תנועת הצופים היהודים בצרפת.
יחסי גרנדה–יוון
סקירה כללית
יוון כוננה יחסים דיפלומטיים עם גרנדה ב-20 ביולי 1982. יוון סיפקה לגרנדה סיוע לפיתוח וסיוע הומניטרי בעבר. על פי נתונים מהמשרד הקונסולרי של השגרירות בקראקס, אין יוונים המתגוררים בגרנדה.
ארי גורלי
ארי גורלי (נולד ב-4 בפברואר 1971 במושב יודפת) הוא זמר-יוצר ישראלי.
ביוגרפיה
גורלי החל ללמוד וליצור מוזיקה מגיל צעיר. בגיל 12 הקים את הלהקה היוצרת הראשונה שלו ("טרויה").
למד אצל מספר מורים, ביניהם המלחינה מרי אבן-אור ופרופסור ארווין יונגר, ולמד עוד לפני גיוסו לצה"ל קומפוזיציה באקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב.  אחרי שירותו הצבאי סיים בהצטיינות את בית הספר למוזיקה "רימון", בו המשיך לימים כמרצה בכיר וכיועץ אקדמי.
בספטמבר 2004 יצא אלבומו הראשון של גורלי, "נשיקות קטנות" (הד ארצי), שזכה לביקורות נלהבות. גורלי כתב והלחין בעצמו את כל שירי האלבום, ועל העיבודים היו אחראים יחד איתו - משה לוי ובסיסט להקת הדג נחש יאיא כהן אהרונוב. בדצמבר 2004 התחרה גורלי בפסטיבל השירים של ישראל, שבו שר את השיר "שיר מנוחה" בדואט עם לירז צ'רכי. השיר הגיע למקום הרביעי בתחרות.
בשנת 2005 הצטרף גורלי להרכב "ארבעים מעלות", שביצע שירים של משוררים בלחנים מקוריים - ביניהם יהודה עמיחי, לאה גולדברג, יונה וולך ורבים נוספים. גורלי ניהל את ההרכב מוזיקלית והלחין חלק מהרפרטואר. בפברואר 2008 הוציא ההרכב אלבום בשם "אהבה בשירי משוררים". הוצאת הדיסק הביאה לשחרור זכויות השימוש בשיריה של יונה וולך, שהיו מוגבלות עד אז.
בתחילת שנת 2008 פרץ גורלי לתודעת הקהל הרחב, כאשר הוציא את השיר "דבש", כסינגל מתוך אלבומו השני "משקל הדירה" (התו השמיני, מרס 2008). השיר, דואט עם רעות יהודאי שהלחין גורלי למילים של טל רביב, זכה להיות שיר השנה והשיר המושמע ביותר ברדיו באותה שנה.
במשך השנים מעורב גורלי בפרויקטים מוזיקליים רבים ועשייה חברתית, בין השאר – "פזמון הנפש" עם "עמיתים", העוסק בשילוב מתמודדים עם מגבלה נפשית בקהילה, הדרכת נוער בעיר לוד, השתתפות בפרויקט "פסטיבל בשקל", הנחיה של המיזם "מעגל יוצרים מארח" (מופע ייחודי בו נפגשים אמנים וותיקים כמו שלומי שבן, אסף אמדורסקי ואלון אולארצ'יק עם יוצרים צעירים) ועוד. גורלי גם עוסק רבות בהדרכה והפקה מוזיקלית של כותבים/זמרים/מלחינים בתחום השירים, ומעביר סדנאות בנושא, כולל סדנה שהעביר ליוצרים מטעם אקו"ם.
בתחילת שנת 2023, השלים גורלי עבודה על מופע ואלבום הסולו השלישי שלו - "הללויה" - מחווה לשירי לאונרד כהן יחד עם סיון טלמור, גל ניסמן, אבבה דסה, מיקה קרני, וכפיר בן ליש.
גורלי גרוש ואב לשניים, ומתגורר ביישוב חופית.
פיטרו לונגי
פיטרו לונגי (באיטלקית: Pietro Longhi; 5 בנובמבר 1701 – 8 במאי 1785) היה צייר ונציאני של סצינות חיים בתקופתו.
ביוגרפיה
פיטרו לונגי נולד בוונציה בקהילה של סנט מריה, ילדו הראשון של הצורף אלסנדרו פלקה ואשתו אנטוניה. הוא אימץ את שם המשפחה Longhi כשהוא החל לצייר. בתחילה לימדו אותו הצייר מוורונה אנטוניו בלסטרה, שהמליץ אז על הצייר הצעיר לחניכות אצל צייר אחר בבולוניה, שהיה מוערך מאוד בימיו בציורים דתיים וגם לסגנון ז'אנר והושפע מעבודתם של הציירים ההולנדים.
לונגי חזר לוונציה לפני 1732. הוא התחתן בשנת 1732 עם קתרינה מריה ריזי, ונולדו להם אחד עשר ילדים (שרק שלושה הגיעו לגיל הבגרות).
בין ציוריו המוקדמים ישנם כמה יצירות מזבח ונושאים דתיים. עבודתו המתועדת הראשונה הייתה ציור מזבח לכנסיית סן פלגרינו בשנת 1732. בשנת 1734 הוא השלים ציורי קיר בקירות ותקרת האולם בקע סגרדו, המייצג את נושא "מות הענקים". בסוף שנות ה-1730 החל להתמחות ביצירות ז'אנר בקנה מידה קטן שהובילו אותו בעתיד להיתפס כויליאם הוגארת הוונציאני, כשהוא מצייר נושאים ואירועים של חיי היומיום בוונציה. סצינות הפנים החשובות של לונגי משקפות את פניה של המאה ה-18 בהיבט הפרטי והבורגני, שהיו פופולריות ביותר.
רבים מציוריו מראים ונציאנים בהופעות ובילויים, כמו תיאור קהל אנשים המתבונן במבוכה בקרנף הודי. ציור זה, המוצג בגלריה הלאומית בלונדון, מתעד את קלרה הקרנף שהובא לאירופה בשנת 1741 על ידי רב החובל ואמרגן הולנדי מליידן. קרנף זה הוצג בוונציה בשנת 1751. ישנן שתי גרסאות לציור הזה, כמעט זהות למעט שני דיוקנאות. בסופו של דבר, נראה הציור עם רמזים מוסריים - שכן הצעיר משמאל מחזיק כלפי מעלה את הקרן שנוסרה מהקרנף, סמל פאלי - אולי הצגת הקרן, כסמל פאלי מסבירה את הנשים ללא מסיכה.
ציורים אחרים מתעדים את הפעילויות היומיומיות כמו בתי הימורים ("רידוטי") שהתרבו במאה ה-18. כמעט מחצית מהדמויות בציורי הז'אנר שלו חסרות פנים, מוסתרות מאחורי מסכות קרנבל ונציאני. בחלקם, נראה כי תנוחת המסכות הן בנסיבות בלתי ברורות או תמימות. הצגת הדמויות בעדינות הדומה לתצוגה של בובות, מרמזת על נקודת מבט סאטירית של האמן כלפי נושאיו. היא עומדת בסטירה להצגת הדמויות המיומנות שלו בציורי ההיסטוריים הקודמים שלו ורישומיו. הרישומים הרבים של לונגי, בדרך כלל בגיר שחור או בעיפרון המוגברים בגיר לבן על נייר צבעוני, נעשו לרוב כרישומים עצמאיים, ולא כטיוטות לציורים.
משנת 1763 היה לונגי מנהל האקדמיה לרישום וגילוף. מתקופה זו החל לעבוד רבות על דיוקנאות, ונעזר באופן פעיל בבנו, אלסנדרו.
לונגי נפטר ב־8 במאי 1785 בעקבות מחלה קצרה.
מורשת
לונגי לא רק עזב את עולם המיתולוגיה המפואר של ההיסטוריה, שלעיתים קרובות עורר את האצולה הוונציאנית, אלא גם התגורר בתנאים כפי שמעט ציירים בוונציה עשו זאת מעולם. "לונגי הוא החלון שלנו למה שקרה בחדרי החדרים בוונציה". קבע המבקר ברנרד ברנזון כי: "לונגי צייר עבור חובבי התמונות את חייהם שלהם במצבים הביתיים והאופנתיים הרגילים שלהם. בסצינות סידור השיער אנו שומעים את הרכילות שבמספרה. בסצנות ההלבשה שומעים את הפטפוטים של המשרתת; בבית הספר לריקודים, שומעים את המוזיקה של הכינור. אין שום ביטוי טרגי במקומות שהוא צייר. כולם לבושים יפה, רוקדים, שותים קפה, כאילו אין שום דבר אחר בעולם שהם רצו לעשות. בציוריו בולטת נימה של אדיבות גבוהה, של עידון רב, יחד עם עליזות רבה. אווירה זו, מבדילה את תמונות של לונגי מיצירות של הוגארת, שיש בהן צער, רוע ואכזריות."
מסכות
בציורים רבים מתאר לונגי דמויות מכוסות פנים העוסקות במעשים שונים, מהימורים ועד פלירטוטים. הסצנות מתרחשות במקומות שבהם ההתכנסות בדרך כלל היא לדמויות מכוסות פנים שעוסקות בעניינים פרטיים כמו מפגשים רומנטיים.
ב"שרלטן" (1757) הדמות ההמרכזית נמצאת ברקע, שם הוא עומד על גבי שולחן מוקף נשים מעריצות וילד צעיר. בחזית נראה גבר מכוסה פנים שמרים חלק משמלתה של אשה עם מסיכה. יש תחושה של דואליות שכן האירוע המרכזי של הגבר בראש השולחן מנוגד למציאות החיים הוונציאנית המיוצגת על ידי בני הזוג המפנקים את עצמם. הציור רומז לדואליות של המסכה המשמשת להסתרה פיזית, אך גם כדי לחשוף את רצונותיהם הלא מודעים של החובשים אותה.
בציור "הרידוטו" בוונציה (1750 לערך), מתאר לונגי את אחד מאולמות ההימורים המרכזיים בוונציה. הסצנה עמוסה בדמויות מכוסות פנים ולא מוסתרים. נקודת המוקד ביצירה זו מתארת סצנה מוכרת של אישה ביישנית וגבר אגרסיבי שמרים את שמלתה. חוזר על דמויותיהם של הזוג הפלרטטני, לונגי מציג את הרידוטו כמקום בו האליטה החברתית - שלא הייתה מפגינה התנהגות כזו בציבור - נוטשת את כל המעצורים ורודפת אחר רצונותיה האמיתיים.
זמרי
{{פירושונים|
הסגת גבול (אזרחי)
הסגת גבול במשפט האזרחי היא פגיעה בקניינו של אדם אחר על ידי שימוש במקרקעין השייכים או מוחזקים על ידיו, ללא קבלת רשותו. בניגוד להסגת גבול בהיבטה הפלילי, במקרה של הסגת גבול בהיבט האזרחי, מתיר חוק המקרקעין, במקרים מסוימים, עשיית דין עצמי כנגד מסיג הגבול. בנוסף, עומדת למחזיק המקרקעין הזכות להגיש תביעה נזיקית, אם נגרם לו נזק כספי בעקבות הסגת הגבול.
המסגרת החוקית
סעיף 18 לחוק המקרקעין קובע כי מחזיק המקרקעין רשאי להפעיל כוח במידה סבירה כנגד מסיג הגבול (עשיית דין עצמי) באחד משלושת המקרים הבאים:
המחזיק כדין
לפי הגדרת סעיף 15 לחוק המקרקעין, מחזיק הוא אדם השולט באופן פיזי במקרקעין או אם אדם אחר שולט מטעמו על המקרקעין.
עוולת הסגת גבול במקרקעין
בנוסף לזכותו של מחזיק המקרקעין בהפעלת דין עצמי (במקרים מסוימים) כנגד מסיג הגבול, עומדת לו הזכות להגיש תביעה לפיצויים, אם נגרם לו נזק ממוני כתוצאה מהסגת הגבול.
לפי סעיף 29 לפקודת הנזיקין, על מנת שיוכל מחזיק המקרקעין להגיש תביעה נזיקית כנגד מסיג הגבול, צריכים להתקיים שני תנאים:
טקס פרסי אופיר לשנת 2019
טקס פרסי האקדמיה לקולנוע ה-30 להענקת פרסי אופיר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה התקיים ב-22 בספטמבר 2019 ושודר בערוץ כאן 11 בשידור חי. לראשונה הטקס נערך בהיכל התרבות בכפר סבא, זאת לאחר מספר שנים שנערך באשדוד.
ב-22 ביולי 2019 פורסמה רשימת המועמדים בתחרות. ההכרזה על המועמדים בוצעה בשידור חי בעמוד הפייסבוק של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה ובערוץ כאן 11 בהגשת יובל שרף, שגם הנחתה את הטקס לצד צחי הלוי. הסרט "הבלתי רשמיים" זכה למספר הרב של מועמדויות.
בשנה זו הוענקו שני פרסים מיוחדים: פרס על מפעל חיים הוענק לבמאית והתסריטאית מיכל בת-אדם ופרס על הישגים מקצועיים הוענק למבקר הקולנוע והמרצה נחמן אינגבר.