cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יניב זגורי
ביוגרפיה
בשנות העשרים לחייו עסק בעבודות מזדמנות. באותן שנים הכיר את מיכל דבש, בתו של שחקן הכדורגל של הפועל באר שבע, אליהו עופר, שהוכתרה בזמנו כמלכת היופי של המקומון "שבע". באותן שנים גם פגש לראשונה את טל קורקוס והחל לשתף עימו פעולה. קורקוס דקר את אחיו של זגורי, שרון, כי הלה הפליל אותו במשטרה. זגורי הזמין את קורקוס לפגישה בבית קפה כדי לשמוע את הסיבות לדקירה ובסיומה אף נזף באחיו. לאחר השיחה התהדק הקשר של השניים ביחסי אמון הדדי.
אחיו, חגי, המבוגר ממנו בשנתיים, היה מעורב בפשיעה לפניו וריצה עונש מאסר. במהלך מאסרו הותקף חגי זגורי על ידי העבריין ארמנד סנקר, אחיו הבכור של העבריין ירון סנקר. סנקר לבסוף נורה מטווח אפס. יניב זגורי השתלט על חלק מעסקי המשפחה בתקופה שבה אחיו שהה בכלא, עד 2006. בשנת 2004 המשטרה החלה להתייחס אליו כיעד למעקב.
באמצע העשור הראשון לשנות ה-2000 החלו להתגלות קרעים בין כנופיות פשע בעיר, כאשר פרש הארגון של שלום דומרני מחסות הארגון של איציק אברג'יל. זגורי החליט לשתף פעולה עם דומרני ובכך הפך לאויב של משפחת אברג'יל.
ב-2006 נעצר לראשונה בחשד לניסיון לשידול קטינה בת 17 לשימוש בסמים. הוא זוכה וזכה לפיצויים.
בשנת 2008 נעצר קורקוס בחשד להחזקת נשק. חוקרי המשטרה הצליחו להפוך אותו לעד מדינה. על פי ההסכם עם קורקוס, תמורת עדותו להפללת זגורי וארבעה חברים בכנופייתו קיבל קורקוס 120 אלף דולר וכרטיסי טיסה לו ולמשפחתו לכל יעד שיבחר, ותישקל הכנסתו לפרויקט של הרשות להגנת עדים. במשפט נמצאו סתירות בעדות של קורקוס והשופטים זיכו את זגורי מאשמה של עמידה בראש ארגון פשיעה והרשיעו אותו בעבירות של קשירת קשר, עבירות נשק, סחיטה באיומים והשחתת רכוש. הוא נידון ל-7 שנים בכלא. ערעור של המדינה, שביקשה להרשיע את זגורי בעמידה בראש ארגון פשע, נדחה ועונשו הופחת בתשעה חודשים עקב מחדלים בחקירה. שנתיים מאוחר יותר הורשע אחיו, חגי, בעבירות של קשירת קשר לרצח וחבלה בכוונה מחמירה ונידון ל-15 שנות מאסר בפועל.
זגורי היה גיס של שחקן הפועל באר שבע אלי אוזן, שלאחר קריירת הכדורגל שלו היה מלווה בשוק האפור. אוזן היה קשור לעסקים של משפחת אברג'יל. לאחר שהארגונים הסתכסכו, היחסים עם אוזן התדרדרו והוא התגרש מאחותו של זגורי. בנובמבר 2009 ניסה מאמן כדורגל ידוע בנגב לערוך סולחה בין אוזן לחגי זגורי. השניים נפגשו במקומות ציבוריים ופרטיים, אך ניסיונות הסולחה כשלו. ב-23 בנובמבר 2009 חוסל אוזן.
בעשור השני של המאה ה-21 הוגש נגד אשתו, מיכל זגורי, כתב אישום, אבל באוגוסט 2015 היא זוכתה.
במרץ 2016 ארב אלמוני לדבורה הירש, גרושתו של קורקוס, בחניית ביתה. הוא ירה בה למוות לעיני שלושת ילדיה. במאי 2016, לאחר שחרורו נמלט זגורי ונעלם מעיני המשטרה. ב-27 ביוני 2017 התפוצץ רכב בשדרות דרום אפריקה שבאשקלון. הוא עלה באש ונשרף כליל. בתוכו הייתה גופתו של קורקוס.
לאחר רצח קורקוס נעצרו זגורי וכמה חברים נוספים בארגון, אך הם שוחררו עקב מחסור בראיות. ב-7 באפריל 2017 נורה ונהרג אלישע סבח על ידי רעול פנים במסעדה בנתניה. עדותו של סבח, עשור לפני כן, סייעה להרשיע את אדם איטל ברצח שני נערים בפיצוציית "בון בון" בבאר שבע. איטל הורשע גם ברצח שני בדואים שאיימו על זגורי.
זגורי גורש מסין לישראל ב-2018, ונעצר בחשד לרצח של הירש וקשירת קשר לרצח קורקוס וסבח.
צ'ארלס ביקפורד
צ'ארלס ביקפורד (באנגלית: Charles Bikford; 1 בינואר 1891 – 9 בנובמבר 1967) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, שיחק בתפקידי משנה והיה מועמד שלוש פעמים לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ביוגרפיה
ביקפורד התעתד ללמוד הנדסה בMIT אך זנח זאת לטובת הופעות בתיאטרון. הוא החל לשחק בתיאטרון בשנת 1911. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין הנדסה בצבא ארצות הברית. הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בסרט "דינמיט" בשנת 1929 בבימויו של ססיל ב. דה-מיל שהיה הסרט המדבר הראשון באורך מלא.
שנה לאחר מכן הופיע בסרט אנה כריסטי (סרט, 1930) לצידה של גרטה גרבו. ביקפורד הופיע בעשרות סרטי קולנוע וטלוויזיה בתפקידי משנה. הוא היה מועמד שלוש פעמים לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר:
שורש 157
שורש 157, או דְזוּ בּוּ (בסינית: 足部, פיניין: Zú bù) הוא השורש המאה חמשים-ושבעה של הכתב הסיני. פירושו "רגל" והוא אחד מתוך 20 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משבעה קווים.
במילון קאנגשי יש 580 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
ראובן פדהצור
ראובן פדהצור (21 בפברואר 1948 – 14 באפריל 2014) היה קברניט בחברת התעופה "ארקיע" ופרשן לענייני ביטחון בעיתון "הארץ" ובגלי צה"ל. מרצה וחוקר לענייני ביטחון.
ביוגרפיה
נולד בישראל, בנם של יחיאל ורחל פדהצור ונכדו של משה פדהצור, מראשי היישוב היהודי בצפת. בנעוריו היה שוער בקבוצת הכדורגל מכבי פתח תקווה ובנבחרת הנוער.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס, אותו סיים כטייס קרב. בשנת 1992 קיבל תואר דוקטור מטעם החוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "השפעתם של "מטבחי החלטה" בקביעת מדיניות הביטחון הלאומי: ממשלת אשכול והשטחים, 1967-1969". הרצה בתוכנית ללימודי ביטחון באוניברסיטה זו, ועסק במחקר עבור מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים. לימד גם במכללה לביטחון לאומי ובמכללת נתניה, שבה ניהל את המרכז לדיאלוג אסטרטגי.
החל משנות ה-80 פרסם סקירות ומאמרי פובליציסטיקה בעיתון "הארץ" בנושאי צבא וביטחון. בין השאר התנגד לפרויקט הלביא והציג במאמריו עמדה נחרצת נגד הפיתוח וההצטיידות בישראל במערכות טילים נגד טילים ("חץ", "כיפת ברזל" ו"שרביט קסמים"). הביע התנגדות גם לתקיפת תוכנית הגרעין האיראנית על ידי חיל האוויר הישראלי. במוסף "הארץ/ספרים" התפרסמה ביקורת ספרות שלו על ספרים העוסקים בביטחון. נמנה עם מגישי התוכנית "רצועת הביטחון" בגלי צה"ל.
בנובמבר 1993 שידר ערוץ 2 תחקיר של פדהצור שעסק בביצועיו הכושלים של טיל הפטריוט במלחמת המפרץ. אף שהכתבה אושרה לשידור על ידי הצנזורה הצבאית, בעקבות שידורה נחקר פדהצור כחשוד בעבירה של החזקת מסמך רשמי כשאינו מוסמך לכך. לאחר שנחקר פעמים רבות, המליצה המשטרה להעמידו לדין בעבירת ריגול חמור, אך כעבור שנה מתחילת החקירה החליטה פרקליטות המדינה על סגירת התיק נגדו מחוסר עניין לציבור.
ראובן פדהצור נהרג בתאונת דרכים סמוך למחלף קיסריה בליל הסדר תשע"ד, 14 באפריל 2014, לאחר שעצר בשולי הכביש עם האופנוע אשר עליו רכב ונדרס בידי רכב חולף. הותיר אישה וארבע בנות. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
ג'יימס הרברט מקנייר
ג'יימס הרברט מקנייר (באנגלית: Herbert MacNair; 23 בדצמבר 1868 – 22 באפריל 1955) היה אמן, מעצב ומורה סקוטי שעבודתו תרמה לפיתוח הסגנון המודרני (סגנון ארט נובו בריטי) במהלך שנות ה-90.
ביוגרפיה
מקנייר, שנולד בגלאזגו למשפחת איש צבא, הוכשר כאדריכל במשרד גלאזגו מ-1888 עד 1895, ושם פגש לראשונה את צ'ארלס רני מקינטוש. כחלק מהכשרתם, השתתפו השניים בשיעורי ערב בבית הספר לאמנות בגלאזגו בין השנים 1888 ו-1894, ושם פגשו את האחיות מקדונלד, מרגרט ופרנסס. מקנאיר התחתן עם פרנסס, ומקינטוש התחתן עם מרגרט.
הארבעה
כל הארבעה הפכו מאוחר יותר לקולקטיב של אסכולת גלאזגו המכונה "הארבעה", מקנייר היה הפחות ידוע. בהשפעת תנועת האמנויות והאומנות, ומתנועות אירופאיות אחרות כמו סימבוליזם ואר נובו, הם היו חלוצים בסגנון גלאזגו. מקנייר הקים סטודיו משלו בגלאזגו בשנת 1895, שם עבד כמעצב בהפקת רהיטים, איורי ספרים, צבעי מים ופוסטרים. היתרונות האמנותיים של מקנאיר הושוו לא פעם לאלה של מקינטוש, אבל הייתה לו השפעה משמעותית כמורה בעקבות מעברו לליברפול ב-1898 ומינויו כמדריך לעיצוב בבית הספר לארכיטקטורה ואמנות שימושית.
בשנת 1899 הצטרפה פרנסס מקדונלד למקנייר בליברפול והשניים נישאו. בני הזוג ציירו בצבעי מים ועיצבו חללי פנים, והציגו חדר כתיבה בתערוכה הבינלאומית לאמנות מודרנית בטורינו. הם הציגו גם בליברפול, לונדון, וינה ודרזדן בתחילת שנות ה-1900. לאחר סגירת בית הספר ב-1905, ואובדן העושר של משפחת מקנייר כתוצאה מכשל עסקי, חזרו בני הזוג לגלאזגו ב-1909. הקריירה של מקנייר הלכה ודעכה מתקופה זו, ולא ידוע על יצירות שלו מעבר ל-1911.
חיים מאוחרים
בשנת 1913 עבד מקנייר לקנדה, למפעל שוקולד ולאחר מכן לחברת רכבות. הוא חזר לגלאזגו שם עבד כדוור וכמנהל במוסך. לאחר מות אשתו ב-1921, מקנאיר השמיד את כל היצירות שהיו ברשותו. לאחר מכן עבר לבית אבות, שם התגורר עד מותו ב-1955.
תאג' אלמלוכ
המלכה תאג' אלמלוכ (בפרסית: تاج‌ الملوک; 17 במרץ 1896 – 10 במרץ 1982) הייתה המלכה הראשונה של איראן מבית שושלת פהלווי, אשתו של רזא ח'אן מייסד שושלת פהלווי, ואמו של מוחמד רזא פהלווי. היא השתייכה למשפחת גנרלים ולוחמים מאזור הקווקז. מלכה לצד בעלה בין השנים 15 בדצמבר 1925 - 16 בספטמבר 1941, עד שהופל והוגלה. תאג' הייתה למלכה הראשונה באיראן שמילאה תפקיד ציבורי וכן הביעה את עמדתה הרשמית בציבור. היא מילאה תפקיד משמעותי בתקופת שלטונו של בעלה וגם של בנה מאוחר יותר. לתאג' היו ארבעה ילדים: שמס פהלווי, מוחמד רזא פהלווי, אשרף פהלווי ועלי רזא פהלווי. היא מתה בשנת 1982 מלוקמיה.
הסרת הרעלה
בחורף 1934, לדרישת רזא ח'אן, הופיעו תאג' אלמלוכ ושתי בנותיה, שמס פהלווי ואשרף פהלווי, בטקס רשמי במכללת המורים בטהראן, לבושות בבגדים מערביים וללא רעלה. זו הייתה הפעם הראשונה בה מלכה איראנית הציגה את עצמה בפומבי. לאחר מכן פרסם רזא ח'אן את התמונות שהופיעו בעיתונים וחייב גברים אחרים להסיר את רעלות נשותיהם ובנותיהם, וכך מיגר את תופעת כיסוי הראש של הנשים.
ההדחה
בשנת 1941 הודח בעלה רזא ח'אן מתפקידו בעקבות הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן והוגלה מאיראן.
עונת 1995/1996 ב-NBA
עונת 1995/1996 היא העונה ה-50 של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה עם זכייתה הרביעית של שיקגו בולס בתואר האליפות, לאחר שבסדרת הגמר ניצחה שיקגו את סיאטל סופרסוניקס בתוצאה 4–2, ומייקל ג'ורדן זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר. ג'ורדן זכה גם בתואר ה-MVP של העונה הסדירה בפעם הרביעית בקריירה לאחר שסיים כמלך הסלים של ה-NBA עם 30.4 נקודות בממוצע למשחק והוליך את הבולס למאזן העונה הסדירה הטוב ביותר של קבוצת NBA אי פעם (72–10). מספר חודשים לאחר סיום העונה נבחרו הבולס של עונה זו לאחת מ-10 הקבוצות הגדולות בתולדות ה-NBA.
בעונת 1995/1996 התרחבה ליגת ה-NBA לראשונה מעבר לגבולות ארצות הברית כשצירפה שתי קבוצות קנדיות - ונקובר גריזליס וטורונטו ראפטורס - שהגדילו את מספר קבוצות הליגה ל-29 בסך הכל. במהלך העונה, ב-29 בינואר 1996, חזר מג'יק ג'ונסון מפרישה וחתם בלוס אנג'לס לייקרס על חוזה עד לסיום העונה. ג'ונסון, ששיחק מעמדת הפאוור פורוורד לאחר שהעלה במשקל בזמן הפרישה, שיחק 33 משחקים במהלך העונה והעמיד ממוצעים של 14.6 נקודות, 5.7 ריבאונדים ו-6.9 אסיסטים למשחק, הנמוכים ביותר בקריירה בקטגוריות אלו. בסיום עונת 1995/1996 הודיע ג'ונסון על פרישה סופית ממשחק פעיל.
דראפט 1995
הדראפט בשנה זו התקיים ב-28 ביוני 1995 באולמה של טורונטו ראפטורס, הסקיי דום שבטורונטו, קנדה. בהגרלה (לוטרי) זכו הגולדן סטייט ווריורס בבחירה הראשונה, שניצלו אותה כדי לבחור את ג'ו סמית' מאוניברסיטת מרילנד. סמית' שיחק 16 עונות בליגת ה-NBA אך לא בלט ונחשב בעיני פרשנים רבים כבחירת דראפט לא מוצלחת. בבחירה החמישית בחרה מינסוטה טימברוולבס את קווין גארנט, שזכה בתואר ה-MVP של עונת 2003/04. בסך הכל נבחרו בדראפט 1995 שישה שחקני אולסטאר: קווין גארנט, אנטוניו מקדייס (בחירה שנייה), ג'רי סטאקהאוס (3), ראשיד וולאס (4), ת'או ראטליף (18) ומייקל פינלי (21). הבחירה השביעית בדראפט, דיימון סטודמאייר זכה בתואר רוקי השנה ב-NBA. שחקנים בולטים אחרים שנבחרו בדראפט 1995 כוללים את בראיינט ריבס (בחירה שישית), קורט תומאס (10), קורליס ויליאמסון (13), ברנט בארי (15), בוב סורה (17), גרג אוסטרטאג (28), אריק סנואו (43) ודיאן בודירוגה (51). ג'ון אמיצ'י, שהעמיד עצמו לבחירה בדראפט 1995 ולא נבחר, יצא מהארון בשנת 2007 ובכך הפך לשחקן ה-NBA הראשון שחושף את עצמו כהומוסקסואל.
אולסטאר
סוף שבוע האולסטאר של שנת 1996 נערך באולמה של סן אנטוניו ספרס, האלמודום שבסן אנטוניו, טקסס. הוא החל ב-9 בפברואר 1996 והסתיים במשחק האולסטאר ב-11 בפברואר.
המאמנים במשחק האולסטאר היו פיל ג'קסון משיקגו בולס המזרחית וג'ורג' קארל מסיאטל סופרסוניקס המערבית. את החמישיות למשחק האולסטאר בחרו האוהדים ואת השחקנים המחליפים בחרו המאמנים בליגה. בהצבעת הקהל לשחקני החמישייה הובילו גרנט היל מדטרויט פיסטונס ומייקל ג'ורדן משיקגו בולס שקיבלו 1,358,004 ו-1,341,422 קולות, בהתאמה, אשר הקנו להם מקום בחמישיית המזרח. פני הארדוויי, סקוטי פיפן ושאקיל אוניל השלימו את חמישיית המזרח. חמישיית המערב כללה את ג'ייסון קיד, קלייד דרקסלר, צ'ארלס בארקלי, שון קמפ והאקים אולאג'ואן. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המזרח בתוצאה 129-118, ול-MVP של משחק האולסטאר נבחר מייקל ג'ורדן שקלע 20 נקודות. שאקיל אוניל הוביל את קלעי קבוצת המזרח עם 25 נקודות, בעוד גארי פייטון ודייוויד רובינסון קלעו 18 נקודות כל אחד עבור קבוצת המערב.
פרסים עונתיים
חמישיות העונה
חמישיות ההגנה
חמישיות הרוקיז
נולן (אי, אנטארקטיקה)
האי נולן (באנגלית: Nolan Island) הוא אי מכוסה קרח, הממוקם בתוך מדף הקרח סולזברגר מול חופי ארץ מארי בירד, שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם 3.7 קילומטרים מצפון לרכס קורט.
גילוי ומיפוי האי
האי מופה על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1939–1941.
מקור השם
שמו של האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
האי נקרא על שמו של ויליאם ג'י. נולן (William G. Nolan), מצי ארצות הברית, שהיה מפעיל מכ"ם בספינת צי ארצות הברית גליישר (USS Glacier), בעונות המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957–1958 ו- 1961–1962.
דאג קלארק
דאגלס דניאל קלארק (באנגלית: Douglas Daniel Clark) (10 במרץ 1948) הוא רוצח סדרתי אמריקאי אשר הורשע במספר אישומי רצח בלוס אנג'לס, קליפורניה, יחד עם שותפתו לפשע קרול באנדי. השניים מוכרים יחדיו גם בשם "הרוצחים משדרות סאנסט".
חייו
נולד בפנסילבניה ב-10 במרץ 1948, לפרנקלין קלארק, קצין מודיעין בחיל הים. במהלך ילדותו החליפה משפחתו מגורים לעיתים קרובות בשל עבודתו של אביו, ומאוחר יותר טען שבמהלך חייו חי בשלושים ושבע מדינות שונות. ב-1957 עזב אביו את הצבא לטובת משרה אזרחית והחל לעבוד כמהנדס עבור חברת התחבורה של טקסס, אם כי תפקידו החדש היה בעל אופי דומה לקודמו שכן המשפחה נאלצה להמשיך לנוע בדרכים.
הם התגוררו באיי מרשל במשך זמן מה, שבו לסן פרנסיסקו, קליפורניה, ועברו לגור בהודו. קלארק נשלח לבית ספר בינלאומי בז'נבה ובהמשך עבר לאקדמיה הצבאית קולבר באינדיאנה, בזמן שאביו המשיך לטייל בעולם. כשסיים את חוק לימודיו ב-1967 התגייס קלארק לחיל האוויר והוצב בקולורדו ובאוהיו.
מיד לאחר מכן מצא עבודה במפעל לייצור סבון בברבנק, אולם פוטר במהרה בשל היעדרויות רבות ואיומים שהטיח כלפי עמיתיו לעבודה. אחד מהברים באותו באזור בהם ביקר לעיתים קרובות נקרא "נאשוויל הקטנה", ושם פגש קלארק לראשונה את חברתו קרול באנדי. השניים עברו לגור יחד ב-1980 וגילו שהם חולקים את אותן פנטזיות מיניות אפלות.
רציחות
קלארק החל להביא זונות לדירה שחלק עם באנדי בכדי שיוכלו לקיים שלישיות. לאחר מכן גילה התעניינות בשכנתם בת ה-11, ובאנדי עזרה לו לפתות אותה לבוא לביתם בשביל שיוכלו לצלם אותה מדגמנת תנוחות מיניות שונות. קלארק התדרדר במהרה מפדופיליה וחשף בפני באנדי את רצונו לרצוח ילדה תוך כדי קיום יחסי מין עמה. הוא שכנע אותה לרכוש עבורו שני אקדחים בטענה כי ברצונו להגשים פנטזיה בה הוא רוצח אישה במהלך קיום יחסי מין עמה, דבר שיאפשר לו להרגיש את ההתכווצויות בתוך איבר מינה בזמן המוות.
ב-31 במאי 1980 רצח קלארק את מרינט קומר, זונה שעבדה לאורך שדרות סאנסט, משם אסף אותה עם רכבו. הוא ירה בה ארבע פעמים בחזה ומשהחלה לבעוט בו, חתך את בטנה. גופתה נמצאה כעבור שלושה שבועות באזור מיוער בעמק סן פרננדו.
ב-12 ביוני 1980 סיפר קלארק לבאנדי על שתי נערות שאסף משדרות סאנסט, ג'ינה מרנו בת ה-15 וסינתיה צ'נדלר בת ה-16. הוא שילם לצ'נדלר שלושים דולר כדי שתבצע בו מין אוראלי, וירה לשתיהן בראש. לאחר מכן לקח אותן למוסך קרוב ששכר, ואנס את גופותיהן. הוא השליך את הגופות סמוך לכביש ונטורה, שם נמצאו ביום שלמחרת. באנדי המוטרדת התקשרה למשטרה והודתה שיש בידיה מידע מהימן הנוגע לרציחות, אולם סירבה לזהות את הרוצח. קלארק אמר לבאנדי שאם מי מהם ייתפס, הוא יהיה זה שישא באשמה בתקווה שהיא תשוחרר לחופשי.
ב-23 ביוני 1980 רצח קלארק שתי זונות, קארן ג'ונס ואקסי וילסון. הוא פיתה אותן להיכנס לרכבו, ירה בהן, והשליך את גופותיהן במקום בו ייראו לעיני כל, אך לא לפני שערף את ראשה של וילסון, אותו לקח איתו חזרה לביתו. כשבאנדי נתקלה בראש היא איפרה אותו לפני שקלארק השתמש בו שוב לסיפוק סטיותיו הנקרופיליות. לאחר יומיים ניקו השניים את הראש היטב ואחסנו אותו בקופסה, אותה השליכו בסמטה חשוכה.
באותו הזמן השתתפה באנדי בהופעות מוזיקליות של ג'ק מארי, מאהבה לשעבר. בתום אחת ההופעות שוחחו השניים ובשכרותה סיפרה לו באנדי על הדברים שהיא וקלארק עשו יחדיו. מארי נלחץ ורמז שהוא עשוי לספר על כך למשטרה. בכדי למנוע תרחיש אפשרי, פיתתה באנדי את מארי להיכנס לרכבה בהזמנה לשכב עמה. ברגע שנכנס פנימה ירתה בו למוות וערפה את ראשו.
באנדי הותירה מאחוריה רמזים רבים המעידים על מעשיה, וכעבור יומיים נכנעה ללחץ פסיכולוגי מצד עמיתיה לעבודה אשר מצאו את תרמילי הכדורים ברכבה, וסיפרה להם כי רצחה את מארי. הם הזעיקו את המשטרה והיא התוודתה בחקירתה על כל מעלליה עם קלארק.
קיים חשד כי קלארק רצח נערה לא מזוהה אשר עבדה כזונה בהוליווד. גופתה התגלתה ב-26 באוגוסט 1980, בניוהול, סנטה קלריטה, קליפורניה. הנערה נורתה בראשה בזמן שביצעה מין אוראלי בקלארק, שלאחר מכן לקח אותה לאזור מבודד, השעין אותה כנגד רכבו, וקיים יחסי מין עם גופתה. היא נמצאה לבושה בסווטשירט אדום בלבד. קלסתר פניה נבנה מחדש על ידי המרכז הלאומי לילדים נעדרים בניסיון לחשוף את זהותה, מאחר שגופה נרקב ושלדה התפרק עד ללא היכר.
משפט
לאחר מעצרו של קלארק נמצאו כלי הרצח חבויים במקום עבודתו. נגד באנדי הוגשו שני אישומי רצח; ג'ק מארי, והנערה הלא מזוהה, אשר לפי הודאתה נכחה במקום בעת רציחתה. בתמורה לעדותה נגד קלארק קיבלה הסדר טיעון ונידונה לחמישים ושתיים שנות מאסר עד מאסר עולם. היא מתה מאי ספיקת לב ב-9 בדצמבר 2003, בגיל 61.
אנדרה ברזיל
אנדרה ברזיל (בפורטוגזית: André Brasil; נולד ב-23 במאי 1984) הוא שחיין ברזילאי. ברזיל מתחרה בשחייה לנכים במסגרת המשלחת הברזילאית למשחקים הפאראלימפיים. הוא בעל 11 מדליות פאראלימפיות, מהן שבע מדליות זהב, ו-12 מדליות זהב באליפות העולם בשחייה לנכים.
דרבן 2006
ברזיל התחרה לראשונה באליפות העולם בשחייה לנכים שנערכה בדרבן, דרום אפריקה בשנת 2006, וזכה בארבע מדליות זהב, ושתי מדליות ארד (קטגוריה S10). במשחה ל-50 מטר חופשי זכה במדליית הזהב עם תוצאה של 24.36 שניות, במקצה ל-100 מטר חופשי זכה עם תוצאה של 52.61 שניות, במקצה ל-400 מטר בסגנון חופשי עם תוצאה של 4:08.46 דקות ובמשחה ל-100 מטר בסגנון פרפר זכה במדליית הזהב הרביעית עם 58.00 שניות.
על ארבע מדליות הזהב הוסיף ברזיל שתי מדליות ארד בהן זכה במשחים ל-200 מטר בסגנון מעורב עם תוצאה של 2:19.61 דקות ובמקצה הקבוצתי ל-4X100 בסגנון חופשי זכה עם הנבחרת במדליית הארד עם תוצאה של 4:07.44 דקות.
איינדהובן 2010
באליפות העולם בשחייה לנכים שנערכה באיינדהובן בשנת 2010 זכה ברזיל בחמש מדליות זהב ובשתי מדליות כסף. הוא זכה במדליית הזהב במקצה ל-100 מטר בסגנון פרפר כשקבע 55.99 שניות, במשחה ל-100 מטר בסגנון חופשי עם תוצאה של 50.87 שניות, ב-400 מטר חופשי עם 4:05.95 דקות, במקצה ל-50 מטרים בסגנון חופשי עם תוצאה של 23.53 שניות ובמשחה ל-100 מטר בסגנון גב עם 1:00.55 דקות.
ברזיל זכה בנוסף לחמש מדליות הזהב גם בשתי מדליות כסף, אישית וקבוצתית. במשחה האישי ל-200 מטר בסגנון מעורב הוא זכה במדליית הכסף עם תוצאה של 2:13.20 דקות ובמקצה הקבוצתי ל-4X100 בסגנון חופשי עם 3:53.79 דקות.
מונטריאול 2013
באליפות העולם בשחייה לנכים שנערכה במונטריאול בשנת 2013 זכה ברזיל בשלוש מדליות זהב ובשלוש מדליות כסף. הוא זכה במדליית הזהב במקצים ל-100 מטרים פרפר עם תוצאה של 56.76 שניות, במדליית זהב נוספת במקצה ל-50 מטר בסגנון חופשי כשסיים בזמן של 23.37 שניות, ומדליית זהב שלישית כשעצר את השעון על 51.57 שניות במקצה ל-100 מטר בסגנון חופשי.
במקצה ל-200 מטרים בסגנון מעורב, זכה במדליית הכסף בתוצאה של 2:13.19 דקות, במדליית כסף נוספת במקצה ל-100 מטרים גב, כשעצר את השעון על 1:00.44 דקות, שני רק לג'סטין זוק האמריקאי שניצח עם תוצאה של 1:00.09 דקות, וסייע לנבחרתו לזכות גם במדליית הכסף במקצה הקבוצתי ל-4X100 בסגנון חופשי עם תוצאה של 3:51.64 דקות, רק חצי שנייה אחרי הנבחרת הניו זילנדית שזכתה במדליית הזהב.
בייג'ינג 2008
ברזיל השתתף לראשונה במשלחת הברזילאית למשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) וזכה בארבע מדליות זהב. הוא זכה במדליית הזהב במשחה ל-50 מטרים בסגנון חופשי עם שיא עולם של 23.61 שניות, במשחה ל-100 מטר בסגנון חופשי עם שיא עולם נוסף של 51.38 שניות, במשחה ל-400 מטר חופשי עם שיא פאראלימפי של 4:05.84 דקות ובמשחה ל-50 מטרים בסגנון פרפר קבע שיא פאראלימפי של 59.13 שניות במקצה המוקדם ושיא עולם של 56.47 שניות במקצה הגמר.
ברזיל השתתף בשלושה מקצים נוספים, שני מקצים קבוצתיים ומקצה אישי אחד, בהם לא זכה במדליות.
לונדון 2012
באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) זכה ברזיל במדליית זהב במשחה ל-50 מטרים חופשי עם שיא עולם חדש של 23.16 שניות, לפני נתן שטיין הקנדי שסיים עם 23.58 שניות, והאוסטרלי אנדרו פסטרפילד שזכה בארד עם שיא אוקיאניה של 23.89 שניות. ברזיל זכה במדליית זהב נוספת במשחה ל-100 מטר חופשי עם שיא פאראלימפי של 51.07 שניות לפני בן ארצו פיליפ רודריגז שזכה במדליית הכסף עם 52.42 שניות ופסטרפילד שזכה בארד נוסף עם 52.77 שניות. הוא זכה במדליית זהב שלישית במקצה ל-100 מטר פרפר עם שיא פאראלימפי של 56.35 שניות, לפני הרוסי דימיטרי גריגורב שסיים עם שיא אירופאי 56.89 שניות והדרום אפריקאי אחמט האסיים שקבע שיא אפריקאי של 57.76 שניות שהספיק לו למדליית הארד.
במקצה ל-200 מטר מעורב הוא זכה במדליית הכסף כשסיים את התחרות בזמן של 2:12.36 דקות. במשחה ל-100 מטר גב זכה במדליית כסף נוספת עם תוצאה של 1:00.11 שניות, כשנכנע לשיא עולם של 1:00.01 שניות דל האמריקאי ג'סטין זוק. ובמשחה ל-400 חופשי סיים במקום הרביעי.
אדוארד מתיו וורד
אדוארד מתיו וורד (באנגלית: Edward Matthew Ward; 14 ביולי 1816 – 15 בינואר 1879) היה צייר בריטי, שהתמחה בז'אנר היסטורי. הוא ידוע בעיקר בזכות ציורי הקיר שלו בארמון ווסטמינסטר המתארים פרקים בהיסטוריה הבריטית החל ממלחמת האזרחים האנגלית ועד מהפיכה 1688.
ביוגרפיה
וורד נולד בפימליקו, לונדון. בצעירותו אייר את הספר "כתובות נדחות" שנכתב על ידי דודיו ג'יימס והוראס סמית'. הוא גם יצר איורים לסיפורים של וושינגטון אירווינג. בשנת 1830 זכה ב בפרס של האגודה לאמנויות. בתמיכתו של דייוויד וילקי ופרנסיס לגאט צ'אנטרי, והפך לתלמיד בבית הספר של האקדמיה המלכותית. בשנת 1836 הוא נסע לרומא, וזכה במדליית כסף מהאקדמיה סנט לוק עבור ציור, אשר בשנה שלאחר מכן הוצג באקדמיה המלכותית.
כסטודנט, הפך וורד לחבר ב"הקליקה", קבוצת ציירים בראשות ריצ'רד דאד. כמו שאר חברי הקליקה הוא תפס את עצמו כממשיכו של הוגארת' ודייוויד וילקי. רבים מציוריו המוקדמים נקבעו במאה השמונה עשרה והיו נושאים הוגרטיים. הוא גם צייר פרקים מההיסטוריה של המאה השבע-עשרה, שהושפעו מחשיבתו של חברו, ההיסטוריון תומאס באבינגטון מקולי. הוא גם צייר נושאים מתולדות המהפכה הצרפתית. בשנת 1843 הוא נכנס לתחרות הציורים של ארמון ווסטמינסטר, אך לא הצליח לזכות בפרס.
האופוזיציה לקדם-רפאליזם
בשנות החמישים של המאה העשרים לקח וורד חלק בעימות עם הקדם-רפאליזם, ובמיוחד ג'ון אוורט מיליי, שסגנון האמנות שלו לא נחשב בריטי. ציורו של וורד "שארלוט קורדאי" גבר על הציור "אופליה" של ג׳ון מיליי בתחרות בליברפול, מה שהוביל לדיון רחב באותה תקופה.
ציוריו ההיסטוריים הובילו לבחירתו של וורד לצייר שמונה סצנות במסדרון המוביל לבית הנבחרים, למרות העובדה שלא זכה בתחרות המקורית בשנת 1843. הסצנות האלה היו אמורות לתאר פרקים מקבילים בצד המלכותי והפרלמנטרי במלחמת האזרחים. בציוריו של וורד מתוארים הדמויות המנוגדות כמתמודדות זו עם זו מעבר למסדרון.
שנים מאוחרות
וורד המשיך לצייר גרסאות הוגארתיות לפרקים מההיסטוריה הבריטית לאורך שנות ה־60 של המאה ה־19, כגון "הסטודיו של הוגארת בשנת 1739" (1863; גלריית האמנות של יורק) "רגעי הגסיסה של צ'ארלס השני" (1865; גלריית ווקר לאמנות, ליברפול).
בשנות ה־70 של המאה ה־19 צייר כמה נושאי ז'אנר מהחיים המודרניים, אך לקראת סוף העשור החל לסבול מבריאות ירודה ודיכאון.ב־1 בינואר 1879 נמצא על רצפת חדר ההלבשה שלו, שגרונו חתוך בסכין גילוח. הוא צעק, "כעסתי כשעשיתי את זה; השטן הניע אותי".
הוא נפטר ב־15 בינואר בביתו.
מהחקירה ב־17 בינואר נמצא כי הוא התאבד תוך כדי אי שפיות זמנית.
משפחה
בשנת 1843 פגש וורד את הנרייטה וורד בת ה־11 (שמות נעוריה ונישואיה היו זהים, אך היא לא הייתה קרובת משפחתו). הם התחתנו בחשאי במאי 1848, לאחר סיוע מחברו הסופר ויליאם וילקי קולינס. אמהּ של הנרייטה מעולם לא סלחה על חתונתם. וילקי קולינס אולי ביסס את עלילת הרומן שלו בזיל משנת 1852 על נישואי וורד.
הנרייטה וורד גם הפכה לציירת מצליחה. היא הפכה למורה לאמנות בולטת לאחר מות בעלה וכתבה שני ספרים אוטוביוגרפיים על חייהם המשותפים.
ג'יימס גריימס
ג'יימס וילסון גריימס (באנגלית: James Wilson Grimes; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה השלישי בשנים 1854–1858, וכסנאטור מטעם מדינתו בשנים 1859–1869.
ראשית חייו
ג'יימס גריימס נולד בעיר דירינג שבניו המפשייר. הוא סיים את לימודיו באקדמיית המפטון ולמד בדארטמות' קולג'. הוא למד משפטים, עבר מערבה והחל לעסוק במקצועו ביישוב בטריטוריית ויסקונסין שלימים הפך להיות לעיר ברלינגטון שבאיווה. הוא גם עסק בחוואות. גריימס שימש כחבר בית הנבחרים של טריטוריית איווה בשנים 1838–1839 ובשנים 1843–1844. ב-1854 הוא נבחר כמושל איווה וכיהן בתפקיד עד 1858. בשנים 1855 ו-1856 הוא היה אחת הדמויות המובילות של המפלגה הרפובליקנית באיווה.
סנאטור
ב-1859 נבחר גריימס לסנאט של ארצות הברית כנציג איווה מטעם הרפובליקנים. הוא נבחר לכהונה שנייה ב-1865, ובסך הכול כיהן בסנאט מ-4 במרץ 1859 ועד 6 בדצמבר 1869, כאשר הוא התפטר מסיבות בריאות.
בסנאט כיהן גריימס כיושב ראש ועדת הסנאט למחוז קולומביה בשנים 1861–1865, וכיושב ראש ועדת הצי בשנים 1865–1869. הוא גם שימש כחבר בוועדה המשותפת של הקונגרס שניסחה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
ב-1861 היה גריימס נציג בוועידת השלום שהתקיימה בוושינגטון הבירה במאמץ למצוא דרכים למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית. בדצמבר אותה שנה הוא הגיש לסנאט הצעת חוק שהובילה להנהגתה של מדליית הכבוד, שבתחילה הוענקה רק לאנשי הצי וחיל הנחתים.
במהלך משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון, הפר גריימס את המשמעת המפלגתית, ויחד עם שישה סנאטורים רפובליקנים נוספים, הוא הצביע בעד זיכויו של הנשיא. שבעת הסנאטורים: ויליאם פיט פסנדן, ג'וזף ס. פאולר, גרימס, ג'ון ב. הנדרסון, ליימן טרמבול, פיטר ג. ואן וינקל, ואדמונד רוס, שהיו לשון המאזניים בהצבעה, קראו תיגר על מפלגתם ועל דעת הקהל, והצביעו נגד ההדחה. הם היו מוטרדים מהאופן בהם ההליכים תומרנו כדי לאפשר מצג חד-צדדי של העדויות. לאחר המשפט ניהל בנג'מין בטלר שימוע על הדיווחים הרווחים שסנאטורים רפובליקנים קיבלו שוחד כדי להצביע בעד זיכויו של ג'ונסון. בשימוע של בטלר, ובחקירות שהתקיימו אחריו, עלתה עדות שכמה מהקולות בעד הזיכוי הושגו תמורת הבטחות למשרות פטרונות ותמורת תשלום כספים.
מותו והנצחתו
ג'יימס גריימס נפטר בברלינגטון ב-7 בפברואר 1872, בגיל 55. הוא נטמן בבית הקברות אספן גרוב שבעיר.
על חלקת האדמה שעליה ניצב בעבר ביתו, שוכן כיום בית ספר יסודי הקרוי על שמו. העיירה גריימס שבאיווה נקראת על שמו.
שינון בסירוגין
שינון בסירוגין היא שיטת למידה שמשלבת הגדלת מרווחי זמן בין ביקורת עוקבת לבין חומר שנלמד כדי לנצל את השפעת הפיסוק הפסיכולוגית. שמות נוספים כוללים: חזרה מרווחית, התרחבות חזרתית, פרקיי זמן חזרתיים, הישנות מרחבית, תזמון מרחבי, שליפה מרחבית ושליפה מורחבת.
למרות שהעיקרון שימושי בהקשרים רבים, שינון בסירוגין בדרך כלל שימושי בהקשר שתלמיד חייב להשיג מספר גדול של ידיעות ולשמור אותן ללא הגבלת זמן בזיכרון. לכן, זה גם מתאים לבעיה של רכישת אוצר מילים בחוג לימודים של שפה שנייה, בגלל גודל מלאי שפת היעד לקבוצה פתוחה של מילים.
מחקרים וישומים
הרעיון ששינון בסירוגין יכול לשמש לשיפור הלמידה הוצע לראשונה בספר "הפסיכולוגיה של הלמידה" על ידי פרופסור ססיל אלק מייס בשנת 1932: "אולי התגליות החשובות ביותר הן אלה המתייחסות להפצה המתאימה של תקופות הלימוד ... פעולות התיקון צריכות להיות מחולקות במרווחים הולכים וגדלים בהדרגה, בערך במרווחים של יום אחד, יומיים, ארבעה ימים, שמונה ימים וכן הלאה."
ב-1939 הרברט פ. שפיצר בדק השפעות מסוג מסוים של שינון בסירוגין על תלמידי כיתה ו' באיווה שלמדו עובדות מדעיות. שפיצר בדק מעל 3600 תלמידים באיווה והראה ששיטת ששינון בסירוגין הייתה יעילה. עבודה מוקדמת זו לא זכתה לתשומת לב, ותחום זה היה שקט יחסית עד סוף שנות ה-60, כאשר פסיכולוגים קוגניטיביים, כולל מלטון, לנדאואר וביורק, בחנו את המניפולציה של תזמון החזרה כאמצעי לשיפור הזיכרון. בערך באותו זמן קורסי השפה של פימסלר פרצו דרך ביישום המעשי של תיאורית השינון בסירוגין לשפת הלמידה, וב -1973 פיתח סבסטיאן לייטנר את "מערכת לייטנר" שלו, מערכת למידה לסירוגין לכל מטרה המבוססת על כרטיסים.
עם כניסתם הגוברת של מחשבים אישיים בשנות ה-80, שינון בסירוגין החל להיות מיושם בסיוע מחשב בלמידת שפה עם פתרונות מבוססי תוכנה, המאפשר תזמון אוטומטי ואיסוף סטטיסטי בקנה מידה של אלפי כרטיסים מתוזמנים בנפרד. ] כדי לאפשר למשתמש להגיע לרמת הישג יעד (למשל, 90% מכל החומר שנזכר כהלכה בנקודת זמן נתונה), התוכנה מתאימה את הפוגות שינון בסירוגין. חומר שקשה מופיע לעיתים קרובות יותר וחומר שהוא קל מופיע לעיתים רחוקות יותר, עם קושי מוגדר לפי הנוחיות שבה המשתמש מסוגל ליצור תשובה נכונה.
שיטת חישוב
ישנן מספר משפחות של שיטות חישוב לתזמון שינון בסירוגין:
אודיה
אודֶיה אזולאי (או בשם הבמה שלה אודיה; נולדה ב-17 באפריל 2001, כ"ד בניסן ה'תשס"א) היא זמרת-יוצרת ומלחינה ישראלית, שזכתה להצלחה בשנת 2020 בעקבות צאת הסינגל "אור" ששהה במצעד הרשמי של גלגלצ שבועות רבים ובשיאו דורג במקום השישי. ביוטיוב צבר למעלה מ-4 מיליון צפיות. כמו כן, הוא כבש את המקום הראשון במצעד הוויראלי של ספוטיפיי בישראל, והיה בצמרת מצעד אפל מיוזיק.
ביוגרפיה
אודיה אזולאי נולדה וגדלה בבת ים בבית דתי ולמדה בבית ספר דתי. בסביבות גיל 11 התרחקה מהדת, והלכה לבית ספר חילוני. אך אחרי כמה שנים החלה להתקרב שוב אל הדת. בריאיון לאתר "פרוגי" אמרה: "אני יודעת שיש עניין עם שירת נשים, אבל יש לי רב שאני הולכת אליו והוא מחזק אותי מאוד". בהמשך, הוסיפה כי: "מאז החזרה בתשובה אני כותבת על נושאים קצת יותר עמוקים. על היהדות, הנפש, על בורא עולם". כמו כן, סיפרה בריאיון ל"מעריב לנוער" שניסתה להיבחן באודישנים ל"בית ספר למוסיקה". באוקטובר 2019, התגייסה לצה"ל.
שינון בסירוגין
שיטת חישוב
לאורך המדויק של פרקי הזמן אין השפעה רבה על יעילות האלגוריתם, אם כי הוצע על ידי אחרים כי פרק זמן (מורחב לעומת פרק זמן קבוע, וכו ') הוא די חשוב. תוצאות הניסוי בנוגע לנקודה זו הן מעורבות.
אודיה
קריירה
לפני שהוציאה את סינגל הבכורה שלה, הקליטה אודיה את השיר "Young and Beautiful" של הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי.
ב-18 בנובמבר 2019, יצא לאור סינגל הבכורה שלה "האהבה שלנו", שזכה להצלחה כאשר צבר למעלה מחצי מיליון צפיות ביוטיוב. את השיר הפיקו גיא ויהל, והוא נכתב על ידה.
שינון בסירוגין
זיכרון ההפוגות המדורגות של פימסלר
זיכרון ההפוגות המדורגות של פימסלר הוא סוג של שינון בסירוגין שפורסם על ידי פול פימסלר בשנת 1967. השיטה מותאמת לשימוש במערכת למידת השפה של פימסלר והיא מתאימה במיוחד ללימוד והדרכה מתוכנת שמע בשל זמן קצר מאוד (מדידה בשניות או דקות) בין כמה מהחזרות הראשונות, בהשוואה לצורות אחרות של שינון בסירוגין, שאולי לא דורשים תזמונים מדויקים כאלה.
אודיה
קריירה
לאור הצלחתו, הוציאה בינואר 2020 את הסינגל השני שלה, "רק שיישאר" שנכתב על ידה ביחד עם גיא ויהל שגם הפיקו אותו.
שינון בסירוגין
זיכרון ההפוגות המדורגות של פימסלר
מרווחי הזמן שפורסמו בעיתון של פימסלר היו: 5 שניות, 25 שניות, 2 דקות, 10 דקות, שעה אחת, 5 שעות, יום אחד, 5 ימים, 25 ימים, 4 חודשים ושנתיים.
אודיה
קריירה
במרץ 2020, יצא סינגל הפריצה שלה "אור", שזכה להצלחה רבה במצעד הרשמי של גלגלצ, כאשר שהה בו שבועות רבים ובשיאו דורג במקום השישי. ב-8 ביולי באותה השנה, יצאה הגרסה האקוסטית הרשמית שלו. באמצע שנת 2020 הוציאה את הסינגל "מה אשיב לך", לקראת סוף ספטמבר, הוציאה רמיקס רשמי ל"אור".
שינון בסירוגין
תוכנה
רוב תוכניות שינון בסירוגין (SRS, מערכת התמצאות במרחב) מעוצבות על פי הסגנון הידני של למידה עם כרטיסים פיזיים: פריטים לשינון מוכנסים לתוכנית כצירופיי שאלות-תשובות. כאשר צירוף נבחן, השאלה מוצגת על המסך, והמשתמש חייב לנסות לענות. לאחר מענה, המשתמש באופן ידני מגלה את התשובה ולאחר מכן מורה לתוכנית (סובייקטיבי) כמה קשה היה לענות. התוכנית מתכננת צירופים המבוססים על אלגוריתמים (שיטות חישוב) של שינון בסירוגין. ללא תוכנית מחשב, המשתמש צריך לתזמן (להמציא כרטיסיות רשומות) כרטיסיות פיזיות; זו השתהות מאומצת ומגבילה משתמשים לשיטות חישוב פשוטות כמו שיטת לייטנר. חידודים נוספים לגבי תוכנה:
יישומים
יישומים בולטים כוללים: אנקי, דואולינגו, קוויזלט, בריינסקייפ, סריגו, גיבור קורס, לינווסט, ממרייז, מנוזין, פליקו, סקריטר, סופר ממו, סנאפ, וואני קאני.
אודיה
קריירה
בשנת 2023 כתבה את השירים "אני" ו"יצאה שבת" לעומר אדם, המופיעים באלבומו השביעי, "סוף העולם". ב-5 בינואר הוציאה את הסינגל "בלילות" עם עופר ניסים. ב-5 בפברואר הוציאה את גרסת הכיסוי "I Wanna Be Yours" עם רד בנד. ב-12 במרץ הוציאה את הסינגל "רק אותך אהבתי". ב-15 במרץ הוציאה את הסינגל "חוזר על עצמו". ב-23 במרץ הוציאה את גרסת הכיסוי לשיר "ציפור מדבר" כחלק מקמפיין פרסומי לחברת קסטרו. ב-26 במרץ הוציאה את השיר "פסיכולוגית". ב-30 במרץ 2023 הוציאה את אלבום האולפן השני שלה, "האמת". ב-13 ביוני הוציאה את הסינגלים "אינטלקטוערסית" ו"הזוג המלכותי". ב-2 באוגוסט הוציאה את הסינגל "סטאי / אתה שלי (חלק 1)".
תוכי ים צהוב-מקור
תוכי ים צהוב-מקור (שם מדעי: Fratercula corniculata) הוא מין בגודל בינוני של עוף ממשפחת האלקיים, בסוג תוכי ים. מראהו דומה לזו של תוכי הים האטלנטי, אך בשונה ממנו, מעל לעינו של תוכי הים צהוב-המקור יש "קרן" שחורה, ובעונת הרבייה מקורו צהוב וקצהו אדום. זהו עוף ימי, ותזונתו מורכבת בעיקר מדגים קטנים, שאותם הוא משיג על ידי צלילה או שחייה; בנוסף לכך, תוכי הים ניזונים גם מדיונונים, תולעים ימיות וסרטנים.
עורפו וגבו של תוכי הים צהוב-המקור שחורים, רגליו כתומות, פניו ובטנו לבנים. מעל לעיניו יש "קרניים" שחורות. אורכו כ-38 ס"מ; משקלו של הזכר הוא כ-531 עד 754 גרם, והנקבה קטנה יותר - משקלה כ-499 עד 691 גרם.
בקיץ, תוכי הים מקננים בלהקות באיים סלעיים שסמוכים לחופיהן של סיביר, אלסקה וקולומביה הבריטית. הקינון מתבצע בדרך כלל בחללים בין סלעים או במחילות; תוכי הים עשויים להשתמש באותה מחילה עבור קינון כמה וכמה שנים. חלל הקינון מרופד לעיתים בדשא. הנקבה מטילה ביצה אחת, שמנוקדת בכתמים בהירים. הזכר והנקבה משתפים פעולה בדגירה עליה, שנמשכת 38-43 ימים. הגוזלים מואכלים על ידי הזכר והנקבה בעיקר בדגים. לאחר 38-44 ימים, הגוזלים פורחים מהקן.
יחסי כף ורדה–פורטוגל
יחסי כף ורדה-פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של קאבו ורדה לרפובליקה הפורטוגלית. שתי האומות הן חברות קהילת המדינות הדוברות פורטוגזית באו"ם.
היסטוריה
איי כף ורדה התגלו בין השנים 1460–1462 על ידי מלחים פורטוגזים וגנואים בשירות הכתר הפורטוגלי. אין עדויות להתיישבות אנושית בכף ורדה לפני בואם של הפורטוגלים. בשל קרבתה של כף ורדה לחוף אפריקה, מלחים פורטוגלים החלו להתיישב באיים ובהתחשב בעמדתם האסטרטגית, האיים שימשו כמחסן מסחר ואספקה, בדגש מיוחד על סחר העבדים האטלנטי, במיוחד לברזיל. ב הסתיימה העבדות בכף ורדה, ואנשים רבים ממוצא אפריקאי התיישבו באיים והתערבבו עם רבים מהמתיישבים הפורטוגלים שיצרו את המסטיקה בעיקר.
בשנת 1956 הקים אמילקר קברל את המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וכף ורדה (PAIGC), נלחם נגד הקולוניאליזם והחל צעדה לעצמאות. בשנת 1972, במהלך מלחמת הקולוניה הפורטוגזית, הוענקה האוטונומיה לאיים וכף ורדה הפורטוגזית קיימה את הבחירות היחידות שלה לפרלמנט בשנת 1973, אולם בניגוד למושבות פורטוגזיות אחרות, לא היה שום סכסוך מזוין בכף ורדה ובסופו של דבר עצמאות כף ורדה נבעה ממשא ומתן עם פורטוגל לאחר מהפכת הציפורנים באפריל 1974. כף ורדה קיבלה עצמאות ב-5 ביולי 1975.
תיירות
ישנן טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה קאבו ורדה איירליינס וטאפ אייר פורטוגל.
סחר
בשנת 1998 חתמו קייפ ורדה ופורטוגל על הסכם סחר חופשי. בשנת 2017 הסתכם המסחר בין שתי המדינות ב-284 מיליון אירו. פורטוגל היא השותפה השנייה בגודלה של כף ורדה (אחרי ספרד).
הספרייה הנשיאותית על שם ג'רלד פורד
הספרייה הנשיאותית על שם ג'רלד פורד (באנגלית: Gerald R. Ford Presidential Library) היא ספרייה נשיאותיות המנציחה את שמו ואת מורשתו של נשיאה ה-38 של ארצות הברית, ג'רלד פורד. הספרייה ממוקמת בקמפוס הצפוני של אוניברסיטת מישיגן בעיר אן ארבור, מישיגן, הנמצאת 130 קילומטר מהמוזיאון הנשיאותי על שם ג'רלד פורד. הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'רלד פורד מופרדים זה מזה לפי בקשתו של פורד.
היסטוריה
בספרייה יש חומר על חייו האישיים של ג'רלד פורד ואשתו בטי פורד, מכתבים שכתב בעת כהונתו כנשיא וספרים העוסקים בכהונתו כנשיא ארצות הברית. פורד ביקר מספר פעמים בספרייה עד למותו בשנת 2006. הוא ואשתו נקברו במקום.
בעודו חבר הקונגרס של ארצות הברית, פורד החל לתרום את ניירות ומסמכים מכהונתו לספרייה ההיסטורית של בנטלי באוניברסיטת מישיגן, שם רכש את השכלתו הגבוהה ב-1965. עם תום כהונתו כנשיא ארצות הברית, הציע פורד לתרום את החומרים הנשיאותיים שלו לספרייה הנשיאותית שתוקם בקמפוס האוניברסיטה ותנוהל בידי הארכיון הלאומי של ארצות הברית.
אוספים
רוב האוסף של הספרייה מורכב מניירות מימי כהונתו של פורד בבית הלבן בשנים 1974–1977. בספרייה ניתן למצוא מאמרים של בטי פורד, מאמרים נוספים לפני ואחרי תקופת הנשיאות של פורד, ראיונות מחקר וכיוצא בזה. בסך הכל, יש 3,500 שעות שמיעה של אודיו, 25 מיליון דפי מסמכים, 3,500 שעות של סרטי קולנוע העוסקים בחייו של פורד ו-450,000 תמונות.
האפולוגיה של מנדלסון: הולדת הפילוסופיה היהודית המודרנית
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2019 בעריכת ספיר צברי, בהוצאת כרמל.
רקע - "ירושלים" של מנדלסון
מנדלסון, שהותקף מצד הנוצרים והיהודים גם יחד, החל לחבר בתגובה ספר שבו שטח את השקפתו בענייני היהדות והנצרות. וב-1783 הוציא לאור את Jerusalem, oder über religiöse Macht und Judentum ("ירושלים, או על שלטון דתי ועל יהדות"). ב"ירושלים", שנחשב לחשוב ביותר מפרי עטו, קרא משה מנדלסון לסובלנות דתית ולהכרה בזכויות היהודים. לשיטתו, אין זה מתפקידה של ההנהגה הדתית לכפות דעות והשקפות, אלא רק בתחום המצוות והמעשים. כנגד הטענות על החרמות שהוציאו הרבנים, קבע מנדלסון כי היהדות היא דת סובלנית יותר מן הנצרות, משום שאין היא מצווה על השקפות אלא רק על מצוות מעשיות; ושהיא מענישה רק על חטאים הפוגעים בקהילה, רק על מעשים ולא על דעות. ב"ירושלים" גם יצא מנדלסון במפורש כנגד ההתבוללות בנוצרים, או במונחי תקופתו "אחדות האמונות". הרעיון ליצור "דת טבעית" שתתאים לכל, דאיזם, היווה בעיניו כפיית אמונה בדרך אחרת, ועל כן נגד את הנאורות והסובלנות.
הספר
ספרו של אלי שיינפלד האפולוגיה של מנדלסון מציע קריאה חדשה של אחד הספרים המרכזיים של המחשבה היהודית בעת החדשה: ירושלים מאת משה מנדלסון. ירושלים, שהוא ספר יסוד להבנת שורשי היהודי המודרני, מוצג כאן כתשובה פונדמנטלית ראשונה לביקורת (המודרנית) של היהדות כפי שנוסחה במאמר תאולוגי-מדיני על ידי שפינוזה. בכך, ספר זה מסמן את לידת הפילוסופיה היהודית המודרנית. זו התיזה של שיינפלד בספרו. ומכאן שמו של הספר: אפולוגיה מלשון תשובה, מענה, הגנה על...
באשר הוא תשובה פונדמנטלית לשפינוזה, ירושלים הוא במהותו אפולוגיה. האפולוגיה של מנדלסון.
שיינפלד מבקש להשמיע את התשובה הזו, הוא מנסה לגעת ברגע לידת הפילוסופיה היהודית המודרנית מקרוב. לשם כך שיינפלד מציע קריאה צמודה של ירושלים, קריאה שהיא במהותה פנומנולוגית: לא קונטקסטואליזציה היסטורית של הטקסט אלא ניסיון להתחקות אחר האינטואיציות הבסיסיות המונחות בתשתית הארגומנטטיבית של הספר, אינטואיציות המזינות את התזות שלו, והמקנים לספר את מובנו. קריאה פילוסופית-פנומנולוגית זו נעזרת ברגעים מרכזיים בהיסטוריה של הפילוסופיה, המאפשרים לשיינפלד לברר לעומק את ״הדברים עצמם״: מביקורת הכתב בפיידרוס של אפלטון, עד לשאלת היחס גוף-נפש במטפיזיקה של דקארט, או לדוקטרינת האמיתות אצל לייבניץ, ועד לפנומנולוגיה של הוסרל, היידגר וסארטר. וכך, בהעמידו את האפלטוניזם של מנדלסון (הנשענת על אמת של קיום) מול האריסטוטליות של שפינוזה (הנשענת על אמת של מהות), שיינפלד מראה כיצד מנדלסון – ה״סוקרטס היהודי״ – שייך למסורת פילוסופית לא פחות מיוחסת מזו אליה משתייך שפינוזה. וכיצד, לכן, התשובה של מנדלסון אינה פחות פילוסופית מזו של שפינוזה.
בנוסף – וזו מקוריות נוספת של האפולוגיה של מנדלסון – שיינפלד קורא את ירושלים מתוך פרספקטיבה של ההגות היהודית העכשווית: מתוך רוזנצווייג, מתוך לוינס, ובעיקר, מתוך ובעקבות שיעורו של בני לוי מורו. הוגים אלה מאפשרים לשיינפלד לנסח את מה שעומד במרכז מחשבת מנדלסון לדידו, דהיינו: פנומנולוגיה של ההיות-מצוּוה. רק על ידי חילוץ פנומנולוגיה כזו ניתן להשיב לתיאוריה של החוק האלוהי (היהודי) מבית מדרשו של שפינוזה – חוק שהוא, בעבור שפינוזה, פוליטי בעיקרו, כשם שהיהדות אינה אלא ישות פוליטית במהותה – וכך להיפרד סופית מההוגה מאמסטרדם. פרידה שהיא גם פרידה מההגדרה הפוליטית של היהדות, המאפשרת להבין לעומק את מה שרוזנצווייג כינה בהגותו: המטא-פוליטיות והמטא-היסטוריות של ישראל. מנדלסון מעניק בירושלים את הניסוח הפילוסופי המודרני הראשון ליהדות. אך נוכח פרויקט זה נשאלת שאלה מהותית: עד כמה פרויקט כזה אפשרי, מנקודת מבט יהודית? שאלה שלא תמיד נשאלת, וששיינפלד מבקש להתמודד עמה באופן ישיר בספרו: עד כמה ניתן לספק ניסוח פילוסופי של היהדות, מבלי לבגוד ביסודותיה האינטימיים ביותר? עד כמה ניתן להציע תרגום (traduttore) של מסורת זו לשפה אוניברסלית (פילוסופיה) שאינו מניא וביא בגידה (traditore)? כדי להשיב על השאלה הזו, שיינפלד נכנס לתוככי בית המדרש, ומנסה לבחון את הפילוסופיה היהודית של מנדלסון לאור החכמה היהודית (התלמוד). מנדלסון מועמד כך לא רק במבחן הלוגוס (הפילוסופי), אלא גם במבחן המילה (המדרשית).
זו שאלת גבולות התרגום, שאלת גבולות האוניברסליות היהודית, המכתיבה את הקצב הפנימי של הטקסט של שיינפלד, ושצפה באופן מובהק בחלקו השני של הספר. כך, דרך בחינת שאלת תרגום התורה – של מנדלסון (נתיבות השלום, תרגומו של מנדלסון על התורה לגרמנית), אך גם באופן רחב יותר (פילוסופיה יהודית כפרויקט של תרגום) – ובעיקר באמצעות עיון בסוגיית שבע מצוות בני נח (והמחלוקת של מנדלסון עם ר׳ יעקב עמדין), שיינפלד מציע בספרו הרהור על גבולות הפילוסופיה היהודית המודרנית, על ייתכנותה של פילוסופיה יהודית בכלל, ועל המחיר שכל פילוסופיה יהודית נאלצת לשלם. מחיר שהוא, אולי, מחיר כניסת היהודי למודרניות.
ד"ר שיינפלד מבסס בספר השקפה, לפיה כתיבתו של משה מנדלסון ב"ירושלים" היא אפולוגנטית - בד בבד עם הסבר חדש למושג "האפולוגיה" וטענה כי היא ראויה ואפילו מרכיב חשוב בפילוסופיה היהודית. בראייה רחבה יותר, דרך התעמקות בתשובתו של מנדלסון לתפיסותיו של ברוך שפינוזה, שיינפלד מציג ראייה רחבה של "היהדות המודרנית".
שיינפלד עצמו הגדיר את הספר:
קישורים חיצוניים
על הספר:
אלל (אנטומיה)
אָלָל (TA: Aponeurosis) הוא יריעה סיבית או גיד רחב ושטוח. אלל מורכב מרקמת חיבור צפופה. הוא מחבר בין שרירים שטוחים לעצמות או מהווה כמעין מעבר בין שריר לגיד.
במינוח האנטומי של גוף האדם לפי טרמינולוגיה אנטומיקה מופיעים:
ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר
ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר (מכונה בראשי תיבות ביוד"א) היא הישיבה המרכזית של חסידות ויז'ניץ בבני ברק. לפני השואה פעלה הישיבה בעיירה ויז'ניצא. ראש הישיבה הנוכחי הוא הרב מנחם ארנסטר.
רקע
בין השנים תרס"ב-תרע"ד הייתה ישיבה בוויז'ניץ בשם "בית ישראל" שנוהלה על ידי האדמו"ר רבי ישראל הגר (ה"אהבת ישראל") ובנו רבי מנחם מנדל הגר (לימים האדמו"ר מווישובה). הלימוד בישיבה כלל ש"ס ושולחן ערוך חושן משפט כדרך הישיבות בהונגריה וברומניה ששילבו לימוד הלכה עם לימוד תלמוד. רבי ישראל היה בוחן את הבחורים מדי ערב ראש חודש, ורבי מנחם מנדל שכיהן כראש הישיבה היה בוחן מדי ערב שבת. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עזב רבי ישראל את ויז'ניץ ועבר לגרוסוורדיין שם ניהל את חצרו עד פטירתו. בעקבות המלחמה נסגרה הישיבה.
הקמת הישיבה מחדש לאחר מלחמת העולם הראשונה
מספר שנים לאחר המלחמה החל לכהן ברבנות העיירה, רבי אליעזר הגר, בנו של האדמו"ר רבי ישראל ולימים ממלא מקומו באדמו"רות בוויז'ניץ. בשנת תרפ"ג (1923) ייסד רבי אליעזר את הישיבה מחדש בשם "בית ישראל ודמשק אליעזר" והעמיד בראשה את הרב דוד צבי שנייבאלג, דיין ומו"צ העיירה. תחת הנהגתו התרחבה הישיבה והייתה הגדולה ביותר בחבל בוקובינה. בישיבה היה, שלא כמקובל אז, חדר אוכל ופנימייה ("מלון" כפי שכונתה) לבחורים, כדי שלא יצטרכו לחזר על הפתחים לאוכל ולינה ("ימים"). בישיבה למדו שיעור בגמרא בעיון ושיעור בשולחן ערוך אורח חיים. הבחורים למדו בכוחות עצמם גמרא בקיאות ושולחן ערוך יורה דעה. בשיעורים הנמוכים למדו גם נ"ך, חומש עם רש"י וקיצור שולחן ערוך. רבי אליעזר היה בוחן ביום שישי על לימודי הגמרא ובמוצאי שבת על חומש רש"י, וכן היה מוסר שיחת מוסר. בישיבה ניתן דגש גם על יראת שמים, תפילה והשקפה יהודית וחסידית.
רוב התלמידים בישיבה הגיעו מבוקובינה ובסרביה. היו בה גם תלמידים ממרמורש וטרנסילבניה, אף על פי שרבי אליעזר החמיר את תנאי הקבלה עבורם, בשל ריבוי הישיבות באזורים אלה.
עם כניסת הרוסים לרומניה נסגרה הישיבה.
הישיבה בישראל
רבי אליעזר הגר עלה לישראל בחודש ניסן תש"ד (אפריל 1944) והקים את הישיבה מחדש בתל אביב. כשהגיע רבי משה יהושע הגר בן אחיו רבי חיים מאיר הגר לישראל, בחודש אב באותה שנה, מינהו רבי אליעזר לכהן בראשות הישיבה.
באייר תשי"א (1951), כשנה לאחר אכלוס קריית ויז'ניץ, עברה הישיבה לבני ברק ושם מקומה עד היום.
בסוף שנת ה'תשכ"ג, במהלך פרשת "המרידה" בקריית ויז'ניץ, בה פרשו חלק מהחסידים והקימו את קבוצת "הנידחים", הייתה תסיסה גם בישיבה, בעקבות כך הוחלט לסגור את הישיבה. לקראת שנת הלימודים ה'תשכ"ד (בחודש חשוון) נפתחה הרשמה מחודשת לישיבה.
בהמשך השנים עם התרחבות החצר נפתחו ישיבות נוספות לחסידות. בשנת תשנ"ח (1998) נפתחה ישיבת ישועות משה בירושלים, ובשנת תשס"ג הועברה למודיעין עילית. ישיבה נוספת, שהייתה באשדוד ולאחר מכן באלעד, נסגרה בתשע"ד. באלול תשע"ו הוקם סניף לישיבה במרכז בני ברק, בראשות הרב אליעזר שלומוביץ. בתשע"ח עברה הישיבה לאלעד.
צוות הישיבה
בראשות הישיבה עמד רבי משה יהושע הגר עד התמנותו לאדמו"ר בשנת תשל"ב (1972). לאחר מינויו התמנה במקומו חתנו ואחיינו הרב מנחם ארנסטר. במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 החל להנהיג את הישיבה בפועל בנו של הרב מנחם, הרב ישראל ארנסטר שמכהן באופן רשמי בתפקיד משגיח. משגיח הישיבה היה הרב יהושע כהן וכיום הוא הרב עקיבא טויב.
בעבר כיהנו בישיבה כר"מים הרב גדליה נדל, הרב ניסים קרליץ והרב שאול ברזם (חתנו של הסטייפלר), שלושתם פרשו עם עזיבת הנידחים.
קרב מפרץ טאי-או
קרב מפרץ טַאי-אוֹ (באנגלית: Battle of Tai-O Bay) אירע ב־4 באוגוסט 1855 והיה התנגשות ימית יוצאת דופן בין אוניות מלחמה של ציי בריטניה וארצות הברית לבין ג'ונקות מלחמתיות של פירטים סיניים. הקרב אירע במפרץ טאי-או בהונג קונג ומטרתו לחלץ בכוח אוניות סוחר שנפלו בשבי הפירטים. הכוח הבריטי-אמריקאי הכה את שודדי הים באחד מן הקרבות הגדולים האחרונים בין ציי הפירטים הסיניים לציי המערב. הוא גם היה הפעולה הצבאית המשותפת הראשונה של כוחות בריטיים ואמריקאיים.
הרקע לקרב
שלא כמו באוקיינוס האטלנטי ובים הקריבי, שבהם הודברה הפירטיות כמעט לגמרי עד 1830, שודדי הים במימי אסיה המשיכו לפעול כפי שעשו זה מאות שנים. פירטים סיניים ויפניים נלחמו אלו באלו ללא הפוגה לאורך אזורי החוף של סין, וב-1855 הגיע למאות מספר בסיסי הפירטים לאורך החוף הסיני. כאשר תקפו הפירטים אוניות סוחר, יצאו אוניות מלחמה של מדינות המערב להילחם בהם. בספטמבר 1855 תקפו ספינות פירטים מקוּלן שבהונג קונג (Coulan, Kuhlan) ארבע אוניות סוחר שלוו על ידי אוניית המשוטות החמושה "איגלט" (HMS Eaglet) ולקחו אותן בשבי. סלופ הקיטור המדחפי הבריטי אה"מ "ראטלר", שהשתייך לתחנת הצי של איי הודו המזרחית וסין, נשלח לחלץ את האוניות משביין.
אה"מ "ראטלר" מצאה את הפירטים בנמל קוּלָן, אך מאחר שהייתה אוניית מדחף לא יכלה להתקרב אל המים הרדודים ועזבה את המקום. היא יצאה לנמל הונג קונג כדי לבקש את עזרת אוניית הצי האמריקאי "פַּאוּאֶטֵן" (USS Powhatan), פריגטת קיטור מדחפית של אסקדרון איי הודו המזרחית בפיקוד קומודור ויליאם ג' מק-קלוני (McCluney), ואת סיועה של אוניית הקיטור "איגלט". על "ראטלר" פיקד קומודור ויליאם פלוז (Fellowes), וצוותה מנה 180 קצינים ומלחים. מספר אנשי הצוות של "איגלט" אינו ידוע. היא הייתה אוניית משוטות מסחרית חמושה, שנחכרה על ידי הצי לשירות בשנים 1855–1857 כדי לגרור כלי שיט בריטיים במים רדודים.
הקרב
ב-4 באוגוסט הגיעה "איגלט" למפרץ טאי-או כשהיא גוררת אחריה לפחות שש סירות-שירות מגדלים שונים, ובהן מלחים וחיילי צי בריטיים ואמריקאיים. כל סירה הייתה חמושה בהוביצר או בתותח. הבריטים הבחינו ראשונים בג'ונקת סוחר שניסתה להימלט מן המפרץ, וסירת השירות (מסוג פינאס) של "ראטלר" וסירת השירות (מסוג קאטר) של "פאואטן" נשלחו לעצור אותה. דקות אחר כך, כאשר הפינאס והקאטר נעלמו מן העין, הבחינו מפקדי הכוח הבריטי-אמריקאי באוניות הפירטים, ארבע-עשרה ג'ונקות גדולות ועשרים ושתיים קטנות יותר. כ-1,500 פירטים מילאו את הספינות, שהיו חמושות בתותחים קטנים. כמו כן נמצאו במפרץ שבע אוניות סוחר שנפלו בשבי, מרביתן ג'ונקות סיניות. למראה האויב המתקרב החלו מחצית מהג'ונקות להימלט והנותרות נשארו על עומדן והתכוננו לקרב.
ג'ונקות הפירטים פתחו באש כבדה על הבריטים והאמריקאים, אך רוב כדורי התותחים החטיאו וחלפו מעל "איגלט" והסירות החמושות. כשהגיע כוח המשלוח לטווח ירי, החלו הסירות להשיב אש והטביעו שש ג'ונקות. עם התקצרות המרחק, כשהלחימה ניטשה מטווח קרוב, ניתקה "איגלט" את סירות השירות ואנשיהן פשטו על סיפוני הג'ונקות. ארבע עשרה מהן הוכרעו בקרב פנים אל פנים תוך התנגדות עזה והועלו באש אחר כך. שבע ספינות הסוחר שוחררו משביין, אך שתיים ניזוקו קשה והועלו באש אחר כך.
בקרב הושמדו ארבע עשרה ג'ונקות גדולות ושש קטנות יותר, שש עשרה אחרות נמלטו. לפי ההערכות נהרגו, טבעו או נפצעו בקרב 500 פירטים. כ-1,000 פירטים נלקחו בשבי. אבידות האמריקאים היו שישה פצועים וחמישה הרוגים מתוך כ-100 איש. לבריטים היו כמה פצועים וארבעה הרוגים. אנדרטה להנצחת הנופלים והקרב הוקמה בהפי ולי (Happy Valley) בהונג קונג, אשר הועברה לימים לבית הקברות של הונג קונג.
אלכסנדר קמינסקי
אלכסנדר קמינסקי (28 בינואר 1903 – 15 במרס 1978) היה מורה, סופר והיסטוריון פולני. במהלך כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה הנהיג התנגדות תחת שמות צופן. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בארמייה קראיובה והיה העורך הראשי של עיתונו החשאי של הארגון, Biuletyn Informacyjny. לאחר מותו הוכר כ "חסיד אומות העולם" על ידי יד ושם ב-5 במאי 1991.}
יצירותיו
Wielka Gra (1942, 1981)
אגודת דוגוניץ'
היסטוריה
מאפייני האגודה היו: היא קיימה מפגשי קריאה ספרותיים, עסקה בהכנת מכרזים והוציאה פרסומים ספרותיים ואלה היו משמעותיים בחיי הספרות של העיר סגד. לסגד היו סופרים מקומיים מצוינים, שההקראות שלהם במפגשי האגודה הצליחו מאוד, למשל ( אישטוואן טמרקן, פרנץ מורָה, דיולה יוהאס, מיהאי צ'רזי), אוניברסיטת פרנץ יוזף (היום אוניברסיטת סגד) וגם שנדור שיק, ראש המחלקה לספרות באוניברסיטה, העביר שם ערבי הרצאות. גם מדענים כמו חתן פרס נובל (בשל בידוד והפקה של הוויטמין C) אלברט סנט-גיירגי, משוררים וסופרים מפורסמים מאזורים אחרים בהונגריה הוזמנו לערבי קריאה, לדוגמה גזה גארדוני ב-1895, בלה ויקאר (Béla Vikár) ב-1896, אוטו הרמן ב-1903, אנדרה אדי ב־1905, ארון טמאשי ב-1933, מיקלוש רדנוטי, מ-1933 עד 1939. בישיבות החברה התקיימו הרצאות גם בנושאי מדעי הטבע, רפואה ואתנוגרפיה, אך קריאת יצירות של אותה העת בסיפורת שררה ברובן המכריע. האספה האחרונה של אגודת דוגוניץ' התקיימה ב-6 ביוני 1948. בפגישה זו, הונצח יום השנה המאה למהפכת 1848 בהונגריה על ידי דיולה אורטוטאי. אגודת דוגוניץ', שהוקמה מחדש בשנת 1991, ציינה בשנת 1992 את הקמת האגודה מאה שנים לפני כן בשנת 1892.
עלי רזא פהלווי
עלי רזא היה בוגר תואר במדע המדינה מאוניברסיטת הרווארד. הוא נספה בתאונת טיסה בשמי אלבורז.
פגישה, חצי פגישה
השיר נלמד בבתי הספר התיכונים במוסדות החינוך הממלכתי בישראל במסגרת תוכנית הלימודים בספרות, כחלק מלימודי החובה לבגרות.