cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיאודליזם
פוליטיקה של רגשות בתקופה הפיאודלית
כך למשל, קורבן מתאבל או כועס הזקוק לעזרה מאדונו בהשגת נקמה ייגש אליו בעצב, בבכי וביראת כבוד מתוך ניסיון לגרום לאדון לכעוס. המטרות הרגשיות והפוליטיות הטמונות במחוות כאלה נועדו לעורר בשומע רחמים כלפי הקורבן ולגרום לכעס כלפי תוקפיו. בנוסף, הן נועדו לעורר את כבודו של האדון ולעיתים לגרום לו בושה על מנת שיפנה את כעסו כלפי אויבי הקורבן. על אף שאנשים בוכים לא בהכרח הרגישו צער כפי שאנו מכירים אותו היום, הצגתו של עצב נחשבה כמעשה פוליטי וכחלק מתהליך של הבעת דרישה פוליטית. דוגמה לכך ניתן לראות בכרוניקה מאת סוגריוס (1080–1151), אב מנזר סן דני מ-1122 ועד מותו, על חייו של לואי השישי, מלך צרפת בין השנים 1108–1137:
ניתן לראות כי נזירים וראשי כנסיות משליכים את עצמם בבכי לרגליו של המלך בבקשת עזרה מפני אציל ששודד את אדמתם. לא רק זאת, אלא הם גם מנסים לבייש את המלך בשני אופנים; ראשית, הם מזכירים את נדיבותם של המלכים הקודמים שנתנו אדמות אלו לכנסיות. בכך הם רומזים שהוא פחות מן המלכים הקודמים שכן הוא אינו מגן על אדמות אלו. שנית, הם רומזים כי הוא אינו מבצע את תפקידו כנציג אלוהים, כיוון שאינו מגן על האדמות השייכות לאלוהים.
המניע מאחורי הבעת הרגשות והניסיון לעורר רגש של חרפה או כעס באדם אחר, כרוך במושג הכבוד שהיה בעל חשיבות רבה בקרב אנשי התקופה. בקרב אנשי קבוצת הכבוד, במקרה זה האצילים, הכבוד היה הבסיס לתביעות לגיטימיות במסגרת הקבוצה, והחברים בקבוצת הכבוד דאגו כל הזמן לבסס את כבודם ולשמור עליו. כל פרט בקבוצה היה תלוי באופן שבו העריכו אותו עמיתיו. למוניטין בעייתי הייתה משמעות פוליטית, מי שלא עמד על זכויותיו עלול היה למצוא את עצמו מחוץ למשחק, כלומר מחוץ לקבוצת הכבוד והמשחק הפוליטי. מכיוון שחרפה שהומטה על הווסאל עשויה הייתה לדבוק גם באדונו, העדיף הווסאל להדגיש את החרפה הכרוכה בהימנעות מהתגייסות של האדון על פני פנייה לחסדיו. לכן כאמור, הניסיון לעורר כעס או בושה באדון. כך למשל, פנה הנרי השני מלך אנגליה לאציליו, על פי הכרוניקה של ג'ורדן פנטום, בניסיון לגייס אותם נגד בנו:
ניתן לראות כי לשימוש ברגשות ולפנייה אל הרגש היו חשיבות רבה בפוליטיקה של התקופה הפיאודלית. הפנייה הייתה בעיקרה מתוך ניסיון לעורר רגשות של כבוד וחרפה אצל שומעיה, ולגרום לפעולה. זאת בשל החשיבות הגדולה שנתנו בני התקופה לכבוד, ובשל הרצון להימנע מהחרפה שעלולה להיות מוטלת עליהם.
חובות האדון והווסאל
יחסים פיאודו-וסאליים מבוססים על חובות הדדיות, מתנות ומענקים. הווסאל התחייב להיות נאמן לאדונו, לא להתייצב נגדו, להגיש לו עזרה (צבאית למשל) ועצה (להשתתף בקבלת החלטות ולסייע לו בשיפוט). לצמד חובות אלה קראו Consilium et auxilium. בנוסף לכך ציפו מווסאלים להגיש לאדוניהם מתנות וסיוע מיוחד בשעת הצורך (פדיון משבי, חיתון הבת וכן הלאה). כוחו הפוליטי של אדון התבסס על יכולתו לגייס סיוע צבאי ופוליטי מן הווסאלים שלו הסמוכים לשולחן אדוניהם שהחזיקו אותם בחצרם. שיטה זו נדחקה לטובת הפקדת מתנה בידיו של הווסאל, לרוב נחלה קרקעית המניבה הכנסות או מישרה שלה צמודות הכנסות כאלה. מענק מותנה זה נקרא בשם פיאודום. הפיאודום לא היה רכושו של הווסאל אלא מענק, שאותו 'החזיק' מטעמו של האדון, כל עוד מילא את חובותיו כלפיו; כמענק אישי היה צריך גם לחזור לרשות האדון עם מותו של הווסאל או כאשר זה הפר את חובותיו כלפי האדון.
הפיאודליזם והאחוזה (סניוריה)
על פי רוב העניקו אדונים כפיאודום לווסאלים שלהם נחלות מניבות הכנסות, אחוזות המאוכלסות באיכרים אריסים. מכאן הקשר בין מערכת היחסים שבין אדונים ווסאלים במסגרת האליטה לבין מערכת היחסים שבין כלל האדונים לבין האיכרים (המערכת הסניוריאלית או המנוריאלית).
הכנסייה במערכת הפיאודלית
הכנסייה נתנה חסות לאיכרים שיעבדו את האדמות והקרקע שלה. מאמינים רבים מסרו לכנסיות ולמנזרים אדמה וקרקעות בתמורה לגאולת נשמותיהם, כך הרחיבה הכנסייה את שטחה והשיגה קרקעות ועושר רב.
האחוזה הפיאודלית
האחוזה הפאודלית פעלה כיחידה עצמאית שסיפקה לעצמה את רוב צרכיה. בטירה חיו האדון ובני משפחתו עם האבירים.
האבירים
נלקחו בגיל צעיר לגור ולהתחנך בטירה של האדון. הם טיפלו בסוסים, בכלי הציד ובכלי הנשק. במלחמות שימשו כנושאי כליו של האדון. האדון היה יוצא עם האבירים לצוד. האבירים נהגו לערוך משחקים ותחרויות בהם ניסו להפיל זה את זה.
קרלוס אדה
קרלוס אדה (בערבית: كارلوس إدة; נולד בשנת 1956), הוא פוליטיקאי לבנוני. מאז 2000 הוא נשיא החזית הלאומית הלבנונית, ממשיכו של דודו ריימונד אדה. בחירתו לתפקיד הפתיעה רבים, משום שאדה חי בברזיל מאז 1976, ובקושי דובר ערבית ספרותית.
בשנת 2005, הוא נכשל במירוץ למושב המרוני של ג'בייל, אזור בו מפלגתו זוכה מסורתית לכח גדול, כשהוא זוכה 32,125 קולות בלבד אל מול 50,840 עבור המועמד המרוני של הזרם הפטריוטי החופשי (מפלגתו של מישל עאון). הוא מתנגד חריף לעדתיות, להשפעה הסורית בלבנון, והוא בעד פרוק הנשק של חזבאללה. כנשיא החזית הלאומית הלבנונית, הוא מחזיק בתואר "العميد" משמעותו "ראש עדה/מועצה" בערבית.
תחבורה יבשתית
תחבורה יבשתית היא תחבורה המתקיימת על הדרכים, בשונה מתחבורה מסילתית שבה התחבורה מתקיימת על מסילות שעליהן נעות בעיקר רכבות. בעבר התקיימה תחבורה יבשתית בעיקר על ידי סוסים, אולם כיום היא כוללת בעיקר כלי רכב.
היסטוריה
עם התפרסות האימפריה הרומית נוצר צורך לאפשר לחיילים דרכים לתעבורה מהירה ממקום למקום. הדרכים של אותם זמנים היו מלאות בוץ ורפש, דבר שהאט באופן משמעותי את קצב תנועת הפלוגות. כדי לפתור בעיה זו, החלו הרומאים בבניית דרכים גדולות רחבות ומסודרות, שקיבלו את השם דרכים רומיות. הדרכים הרומיות השתמשו במצע מסילה עמוק, הבנוי מאבנים גרוסות, כדי להבטיח כי הדרך תישאר יבשה תמיד. המים יצופו מעל האבנים והדרך לא תימלא רפש וטיט.
בתקופת המהפכה התעשייתית, ועקב התפתחות המסחר בין ערים ומדינות, הפך פיתוח הדרכים למשימה הכרחית. ג'ון לאודון מק'אדם עיצב את הדרך המודרנית הראשונה. הוא פיתח ריצוף זול העשוי מאבן ומשמן, תוך שבקצוות הדרכים יצר כעין שיפוע יורד, כדי לגרום למים להישפך אל מחוץ לדרך. באותו הזמן יצר תומאס טלפורד אתגר של ממש בבניית רחובות חדשים וגשרים.
תחבורה מודרנית
כיום עשויים כבישים בעיקר מאספלט ומבטון. על בסיס התוכנית של מק'אדם, מעורבב חומר האספלט עם מעט אבנים וחול. האספלט ידוע ככביש גמיש שיכול לעמוד בגריסה מתמדת תחת תנועה. בטון משמש בעיקר למשטחים לטעינת סחורה, עקב יכולתו לשאת על גביו מטענים כבדים, אלא שהוא יקר יותר, ודורש זהירות רבה יותר בהכנת הבסיס. בדרך כלל מצופים כבישי בטון בשכבה דקה של אספלט, כדי ליצור משטח שחיקה.
דרכים מודרניות מעוצבות כדי לשאת כלי רכב כבדים יותר ומהירים יותר, אי לכך הן דורשות משטח עבה יותר, ותת-רבדים רבים יותר. תת-רבדים הם שכבות של אבן חצץ וחול התומכים בכביש עצמו. דבר זה נדרש כדי למנוע חדירת מים אל השכבות התחתונות של הכביש, ביצור השכבות התחתונות אמור להבטיח חסימה משמעותית של הצטברות מים תחת הכביש.
חלק חשוב בעיצובו של כביש הוא השוליים, הממלאים מספר צרכים, כגון מקום לעצירת כלי רכב במקרה של תקלה, מסלול חירום ואף חנייה (במקום עירוני). בדרך כלל אזור השוליים מעוצב נמוך יותר משאר הכביש, כדי לאפשר למי הגשמים לזרום מטה ולא לחלחל פנימה אל תוך הכביש, השוליים הם מטבעם מקום צר ובדרך כלל אינם יכולים לאפשר נסיעת כלי רכב עליהם, זו גם הסיבה שנסיעה שם אסורה על פי חוקי התנועה.
קישורים חיצוניים
תחבורה יבשתית באתר משרד התחבורה
ערביזציה
ערביזציה (בערבית: تعريب) הוא תהליך של חיזוק ההשפעה התרבותית הערבית על מדינות אשר אינן ערביות. בתהליך הופכות המדינות בהדרגה לאזור בו השפה הערבית והתרבות הערבית הם שכיחים. הדוגמה הבולטת ביותר לתהליך זה היה התפשטות כיבושי האסלאם במאה ה-7 אשר הפיצו את התרבות הערבית, השפה הערבית, ומשום שהכיבושים בוצעו על ידי ערבים מוסלמים הם הובילו להפצת דת האסלאם באזורים הכבושים.
לאחר עליית האסלאם בחצי האי ערב, התרבות הערבית והשפה הערבית החלו להתפשט ברחבי העולם באמצעות סחר בין מדינות ערב למדינות באפריקה, ובאמצעות נישואי תערובת לאוכלוסייה המקומית הלא-ערבית במצרים, בסוריה, בארץ ישראל, בעיראק ובסודאן.
לשפה הערבית והתרבות הערבית הייתה גם השפעה רבה על מדינות רבות אחרות אשר התרבויות שלהם הושפעו באופן ניכר מההתפשטות של דת האסלאם.
מתודולוגיית תכנת ותקן
מתודולוגיית תכנת ותקן (ידועה גם בשם מהר ומלוכלך, או אד הוק) היא מתודולוגיה לפיתוח ותחזוקת תוכנה בצורה מהירה וללא תהליך מסודר. מתודולוגיה זו שמה דגש רב על המהירות שבה נעשים שינויים ותיקונים למערכת התוכנה, תוך התעלמות מודעת מנושאי התחזוקתיות והאיכות הפנימית של התוכנה. מתודולוגיה זו מאפשרת הוספה מהירה של פונקציונליות חדשה למערכת, אך מחייבת חיזוק של המבנים הפנימיים של התוכנה מעת לעת וערכת בדיקות מקיפה. ללא האחרונים, שימוש עקבי במתודולוגיה זו יגרום בהכרח לשחיקה מעריכית באיכות הפנימית של התוכנה, עד לנקודה שבה עלות הוספת פונקציונליות חדשה שווה או גדולה לעלות בניית התוכנה כולה מחדש, שלאחריה אין הצדקה כלכלית להמשיך לתחזק את התוכנה.
יתרונות: חסרונות:
פיתוח אד הוק מתאים במיוחד לפרויקטים קטנים בעלי פונקציונליות מצומצמת (לדוגמה: תרגילי תכנות באוניברסיטה או אפליקציות פשוטות).
מלחמת ההתשה
מלחמת ההתשה (בערבית: حرب الاستنزاف, חַרְבּ אֶל־אִסְתִנְזַאף) הייתה מלחמה בין ישראל לבין מצרים, שהחלה ב-11 ביוני 1967 ונמשכה עד 7 באוגוסט 1970, מועד שבו הסכימו הצדדים על הפסקת אש שנכנסה לתוקף למחרת. המלחמה החלה כיוזמה מצרית להתשת ישראל תוך הפרת הסכם הפסקת האש שסיים את מלחמת ששת הימים. את השם "מלחמת ההתשה" ("חרב אל-אסתנזאף") העניק לה נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, והיא הסתיימה בהתשה של שני הצדדים.
המלחמה נמשכה למעלה משלוש שנים לאורך החזית המצרית, הירדנית והסורית. עיקר הלחימה היה בחזית תעלת סואץ שבה צבא מצרים וצה"ל ניהלו מלחמת התשה זה כנגד זה. הצבא המצרי ביצע הפגזות חוזרות ונשנות של המוצבים לאורך תעלת סואץ. בנוסף, נעשה ניסיון מצד המצרים להוביל באו"ם החלטה שתאלץ את ישראל לסגת מסיני. ישראל ניסתה לשמר את הישגיה במלחמת ששת הימים, ופעלה במלחמת ההתשה למניעת הישג קרקעי מצרי. מלחמת ההתשה החלה בעצימות נמוכה לאורך קו התעלה זמן קצר לאחר סיומה של מלחמת ששת הימים. העימות הסלים לעצימות גבוהה החל במרץ 1969.
בחזית המצרית, המלחמה התאפיינה בהפגזות כבדות של ארטילריה מצרית על עמדות צה"ל לאורך התעלה, ופשיטות קומנדו מצריות. בתגובה הפעיל צה"ל את חיל האוויר שניסה לשתק את מקורות הירי לאורך התעלה ובשלב מאוחר יותר עבר לתקיפת מטרות רבות בעומק מצרים. בנוסף, יזמה ישראל פשיטות קומנדו ופשיטות משוריינות לשטח מצרים. תקיפות אלו, שאיתן לא יכלו המצרים להתמודד, גרמו להתערבות סובייטית ישירה במלחמה. המלחמה הובילה לעליית המעורבות הסובייטית במצרים, ובסופו של דבר להתבססות של חיל האוויר הסובייטי להגנת ערי מצרים שהובילה לקרב אווירי ישיר בין ישראל לברית המועצות. בנוסף חימשה ברית המועצות את מצרים בסוללות ארטילריה להגנה אווירית, ששינו את המאזן האסטרטגי והשפיעו משמעותית על מלחמת יום הכיפורים.
בסופו של דבר, המלחמה נגמרה בתיקו אסטרטגי. אף צד לא הצליח להדביר את הכוחות של היריב. לצד מלחמה זו התנהלה גם מלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
תוצאות מלחמת ששת הימים
בתום מלחמת ששת הימים השתנו יחסי הכוחות בסכסוך הישראלי-ערבי בצורה מהותית. ישראל ריבעה את שטחה וניצחה במערכה רב חזיתית תוך השמדת הנתח העיקרי שלצבאות אויביה מצרים, סוריה וירדן והשגת עומק אסטרטגי, בעיקר בחזית המצרית, הודות לכיבוש חצי האי סיני והתבססות צבאית על הגזרה המזרחית תעלת סואץ. בחודשים שאחרי המלחמה התחוללו כמה שינויים חשובים בזירה הגאו-פוליטית. ישראל סיפחה את מזרח ירושלים, מנהיגי מדינות ערב התכנסו בוועידת ח'רטום וקבעו כי אין בכוונתם להכיר בישראל, לערוך איתה משא ומתן, לחתום איתה על הסכם שלום או לנטוש את מאבקם של הפלסטינים. זמן קצר אחר כך התקבלה החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, שקראה לנסיגה ישראלית מהשטחים שנכבשו ולשלום בר קיימא במזרח התיכון. כל צד פירש את ההחלטה בהתאם לאינטרסים שלו. ישראל רצתה להיכנס למשא ומתן לשלום, והייתה מוכנה לוותר על מרבית השטחים שכבשה במהלך המלחמה בתמורה לשלום. לעומתה, מדינות ערב סירבו להסדר שלום של קבע, ובראש ובראשונה לדרישת ישראל למשא ומתן ישיר. הן טענו כי על ישראל לקיים את הנסיגה מהשטחים לפני כל משא ומתן. מטעם האו"ם הוקם גוף מתווך בראשות הדיפלומט גונאר יארינג. בעזרת התיווך שלו הצליחו הצדדים להגיע להסדר חילופי שבויים מהיר, אך לא התקדמו למשא ומתן. ממשלת ישראל קיימה מגעים חשאיים עם חוסיין, מלך ירדן. עם זאת, הוא סירב לקדם את ערוץ הקשר החשאי בין ירדן לישראל עקב תלות במצרים, שהתנגדה מכל וכל למשא ומתן. סיבה נוספת להתנגדותו הייתה התבססותם של ארגוני טרור פלסטינים בתוך ירדן, שהוציאו משטחה פעולות חבלה וטרור לעבר ישראל. ארגונים אלה היו הגורמים שהתניעו את מלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
מלחמת ששת הימים הסתיימה בתבוסה מצרית מוחצת. בסיומה החזיקו כוחות צה"ל בגדה המזרחית של תעלת סואץ. אנואר סאדאת, סגנו של נשיא מצרים, כתב באוטוביוגרפיה שלו: "אלה שהכירו את נאצר יבינו, כי לא ב-28 בספטמבר 1970 מת האיש, אלא ב-5 ביוני 1967, שעה אחת בדיוק לאחר שפרצה המלחמה". תחילה התפטר נאצר מנשיאות מצרים. עם זאת, לאחר שההמונים יצאו לרחובות וקראו לו לחזור בו, וכמוהם גם הנהגת ברית המועצות שהפצירה בו להישאר בתפקיד, הוא אכן חזר בו. עקב התנגדות למשא ומתן המדיני החליט נאצר שיש לפעול נגד ישראל בדרך צבאית אך מדודה, תוך כדי מערכה ארוכה שבה ינוצלו נקודות החוזקה של מצרים ומדינות ערב, כגון וסיבולת להתמודדות ארוכה במצב של לחימת התשה. בתוך כך יחשפו חולשותיה של ישראל. ניסיונו להוביל למלחמת התשה כוללת גם בחזית הירדנית והסורית לא התממשה, ומלבד ארגוני הטרור הפלסטינים, כגון הפת"ח, לא הייתה היענות ממשית לקריאתו. מצרים דרשה, כתנאי מקדים לכל משא ומתן, את נסיגת ישראל חזרה לגבולות שקדמו למלחמת ששת הימים, ודרישה התחלתית זאת שמה קרשים בגלגלים של כל ניסיון לקדם את המשא ומתן המדיני.
ישראל
מלחמת ששת הימים התחוללה בזמן שבו שישראל הייתה נתונה בסכנה קיומית. בסיומה היא השיגה, לראשונה, עומק אסטרטגי. בתמיכה אמריקאית של ממשל ג'ונסון, היא קיבלה צידוד בינלאומי בעמדתה שלא תתקיים שום נסיגה מהשטחים שנכבשו ללא הסדר של שלום קבע. תורת הביטחון הישראלית, שהתבססה על גישת ההבקעה לפי המוטו "ההגנה הטובה ביותר היא ההתקפה", נחלה ניצחון אדיר במלחמה. הניצחון במלחמה גם העביר לידי ישראל את שדות הנפט של סיני, ואת אתרי התיירות הגדולים בגדה המערבית. הוא אף הוביל לתחילתו של גל עלייה חדש, מה שהוסיף ותרם לסיום המיתון ולגאות הכלכלית בין מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים. לאחר הניצחון שלטה מדינת ישראל בכל שטחי ארץ ישראל השלמה. מכאן והלאה לא היו עוד לישראל שאיפות אפשריות להתפשטות מדינית. עובדה זו העלתה תהיות באשר ליעדים הקרקעיים במלחמה הבאה, כמו גם באשר לעדכון תורת הביטחון. עד לאותה הנקודה התבססה תורת הביטחון על הצורך בקרב הבקעה מהיר שמטיל את הכף לטובת ישראל ומערער את המאזן האופרטיבי של אויביה. כעת, כשלישראל לא נותרו שאיפות התפשטות וגבולה הדרומי מבוסס על גבול טבעי (תעלת סואץ), קשה להתאים את גישת ההבקעה למצב החדש בשטח.
נוכח הקיפאון במשא ומתן המדיני לאחר המלחמה, ההערכה באמ"ן הייתה שתוך זמן מה מדינות ערב יסלימו מחדש את העימות, ויש להתכונן למלחמה הבאה. מלחמה זו תיערך בתנאי גבולות הביטחון החדשים שנוצרו כתוצאה מהניצחון במלחמת ששת הימים. לפיכך, בסיומה של המלחמה השקיעה ממשלת ישראל תקציבים נוספים בביטחון. משוואת סדר העדיפויות בהקצאת משאבים בין החילות, לפיה חיל האוויר במקום הראשון, חיל השריון במקום השני, ושאר החילות אחריהם, נשמרה. משום כך, גדל תקציבו של חיל האוויר והגיע לכדי מחצית מסך התקציב של הצבא. כדי לענות על הדרישות החדשות של המצב בשטח, התוכנית הרב שנתית (תר"ש) 'מכבי' בוטלה והוחלפה בתר"ש 'גושן', שנועדה לתכנון החימוש, הקצאת המשאבים וההתנהלות הכללית של הצבא בחמש השנים מ-1970 ועד 1974. בנוסף לכך, החליטה הממשלה להאריך את שירות החובה למתגייסים לצה"ל, משנתיים וחצי לשלוש שנים, כדי להיענות לצורכי הביטחון החדשים. הצבת הכוחות בגבולות המדינה הוגדלה משמעותית מכפי שהייתה טרם המלחמה. צה"ל גם החל להעביר בסיסים ולבנות בסיסים חדשים במרחבים הגדולים של חצי האי סיני. אחרי מלחמת ששת הימים קו הגבול היבשתי הצטמצם ל-650 ק"מ והגבול הימי התארך ל-1,000 ק"מ.
במקביל, כדי לשמור על העדיפות הטכנולוגית, ישראל הוסיפה להשקיע ברכש צבאי מואץ. חיל האוויר קלט מטוסי קרב דאגלס A-4 סקייהוק ומקדונל דאגלס F-4 פנטום מתוצרת אמריקאית, ותוך מספר שנים הפך הפנטום למטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר, על חשבון המיראז' 3. התלות ברכש צבאי מצרפת נחתכה לגמרי כתוצאה מהאמברגו הצרפתי על ישראל שהוטל זמן קצר לפני מלחמת ששת הימים, אך ב-1969, נשיא צרפת החדש ז'ורז' פומפידו, אישר את קיומה של עסקת רכש מיראז'ים שנחתמה מבעוד מועד אך עוכבה כתוצאה מהאמברגו, וצוות ישראלי השתלט על ספינות שרבורג, שהעברתן לישראל גם כן נעצרה כתוצאה מהאמברגו, והשיטו אותם מהמספנות בצרפת לישראל. חיל הים עבר מהפך במסגרתו הכלי העיקרי שלו התחלף מהמשחתת לספינת הטילים. עבור חיל השריון נרכשו טנקי M48 פטון נוספים ושובחו הקיימים, וגם נעשה ניסיון רכישה של טנקי צנטוריון שנכשל כאשר בריטניה נסוגה מהצעתה לעסקה בלחץ מדינות ערב. במקביל החל הפיתוח של טנק מערכה תוצרת כחול לבן, שבסופו של דבר הבשיל לכדי טנק המרכבה. צה"ל גם השתמש בכלי נשק שנלקחו שלל מידי המצרים במלחמה, כגון טנקים מדגם T-54.
בתוך צה"ל נערכו מספר שינויים ארגוניים לאחר המלחמה, בין היתר הקמת האוגדה הסדירה הראשונה, היא אוגדת סיני. הועלו הצעות להקים מפקדת חילות השדה, אך הן לא התקבלו באותה העת. מבחינת ההנהגה, בפברואר 1969 נפטר ראש ממשלת ישראל לוי אשכול והוחלף בגולדה מאיר. לכל אורך מלחמת ההתשה כיהן משה דיין בתור שר הביטחון. הרמטכ"ל יצחק רבין סיים את תפקידו בראשית 1968 ובהמשך התמנה לשגריר בארצות הברית. הוא הוחלף בתפקידו ברא"ל חיים בר-לב. אלוף פיקוד הדרום ישעיהו גביש כיהן בתפקיד עד דצמבר 1969, אז הוחלף בידי אריאל שרון. מרדכי הוד המשיך בתפקידו כמפקד חיל האוויר לכל אורך מלחמת ההתשה ואברהם אדן כיהן כמפקד גייסות השריון החל במרץ 1969. במהלך המלחמה הוחלף שלמה אראל באברהם בוצר בתפקיד מפקד חיל הים.
מלחמת ההתשה נערכה בחזית התעלה, הרחק מהעורף הישראלי, וללא גיוס מילואים חריג, ולכן לא הייתה לה השפעה ישירה על העורף, שבו נמשכו החיים כסדרם. עם זאת, קורבנותיה השפיעו על מורל הציבור בישראל. הזדהות יוצאת דופן של העורף עם הלוחמים הייתה ביוזמתו של שר הביטחון משה דיין: התנדבותם של קציני מילואים מבוגרים, הפטורים משירות צבאי, ללחימה של חודשים אחדים בחזית התעלה, תוך שהם מעניקים מניסיונם ומבגרותם ללוחמים הצעירים. מתנדבים אלה כונו "נמרים".
מצרים
הצבא המצרי נחל תבוסה חריפה במלחמת ששת הימים. שני שלישים מחיל האוויר שלו הושמדו וצבא היבשה התפורר. מתוך עשרים חטיבות נותרו בין שבע לתשע מתפקדות בלבד. יתר על כן, עיקר הארטילריה שלה נחרבה. בתוך מצרים עצמה ההמונים המשיכו לגבות ולתמוך בנאצר, אך מעמדו מבחינת הצבא נחלש, ועל כן הוא ביצע טיהור פוליטי והדיח עשרות רבות של קצינים. נאצר הדיח את מפקדו העליון של צבאו, עבד אל-חכים עאמר, שבהמשך גם התאבד, ועל מקומו הוא מינה את הרמטכ"ל מוחמד פאוזי לשר המלחמה ואת מי שהיה מפקד החזית הירדנית במלחמת ששת הימים, עבד אל-מונעם ריאד, לרמטכ"ל הצבא המצרי. אחמד איסמאעיל עלי נעשה למפקד חזית תעלת סואץ של הצבא המצרי. מפקד חיל האוויר, מוחמד סידקי מחמוד, הודח והועמד לדין על כישלונו המחפיר במלחמה. מי שהיה האחראי הישיר על הטיהור היה שר המלחמה החדש פאוזי. בנאום שנשא נאצר בנובמבר 1967, הודה שהצבא איבד בערך שמונים אחוז מציודו וכמעט את כל מטוסיו. נאצר עצמו סבל מבריאות רופפת, ודרך נאומים חוצבי להבות הוא שלהב את ההמונים לתמוך בו בהמשך המאבק צבאי נגד ישראלי, מה שתרם לו בייצוב שלטונו. ההנהגה הצבאית החדשה שמה דגש בגיוס על חיילים וקצינים בעלי השכלה שיוכלו להפעיל מערכות נשק מתקדמות.
כדי לשקם את הצבא המצרי הועמקה משמעותית השותפות בין מצרים לברית המועצות. זמן קצר אחרי המלחמה ביקרו במצרים יו"ר נשיאות הסובייט העליון ניקולאי פודגורני ורמטכ"ל הכוחות המזוינים של ברית המועצות מרשל מאטוויי זכארוב. צי הים התיכון של הצי הסובייטי קיבל היתר לעגון בחופי מצרים, ונאצר רצה להסדיר חוזה הגנה ביחד עם ברית המועצות. ההנהגה הסובייטית החליטה לספק במהרה תחמושת, אימונים והדרכות לצבא המצרי, וכבר באוקטובר 1967, ארבעה חודשים אחרי המלחמה, מספר הטנקים המצרים הגיע לשני שלישים מהכמות שלו לפני המלחמה, ומלאי המטוסים היה שמונים אחוז מגודלו לפני המלחמה. ארצות הברית עקבה בדאגה אחר שיתוף הפעולה המתהדק בין ברית המועצות למצרים. ההנהגה הסובייטית רצתה הכינה את מצרים לקראת עימות מחודש עם ישראל, אך היא עצמה רצתה להימנע מעימות חדש במזרח התיכון, והיועצים הסובייטים ניסו בעקביות למנוע הסלמה של העימות לכדי סבב לוחמה חדש. על אף חילוקי דעות שהתגלו מפעם לפעם, שיתוף הפעולה בין הקצונה המצרית ליועצים הסובייטים היה דיסקרטי ומוצלח. מלוא האבדות חיל האוויר המצרי השלימו הסובייטים עוד בסוף שנת 1967. בישיבת הממשלה המצרית בפברואר 1968 סקר שר המלחמה פאוזי את מצב הצבא ואמר שהסיוע הסובייטי הביא להשלמת 70% מהאבדות של כוחות היבשה. פאוזי גם ציין שהסיוע הרב ניתן למצרים ללא כל תמורה.
כתוצאה מכך ברית המועצות העמיקה את החדירה האזורית שלה, לא רק במצרים אלא גם בבעלת בריתה סוריה. המידע המודיעיני לגבי פעילות הרוסים שהיה בדי ישראל היה מצומצם יחסית, וראש אמ"ן אהרן יריב אמר בהקשר: "אנחנו יודעים מעט מאוד, וכל מערבי יודע מעט מאוד, על מה שנעשה בגוש הסובייטי ומה שנעשה בצמרת הרוסית. אנחנו לא יודעים מי הגופים אשר קובעים בעניין זה או אחר ומה הגורמים אשר משפיעים עליהם ." ועדיין, ההערכה של אמ"ן, נוכח הידיעות שכן היו בהישג יד, הייתה שברית המועצות פועלת לקרר את מצרים ומדינות ערב בכלל, ומנסה למנוע הידרדרות למלחמה כוללת. סיבה אפשרית אחת הייתה שעימות מסוג זה יעמיק גם את המעורבות האמריקאית באזור, דרך הגברת התמיכה בישראל, ובמקרה של מלחמה בה הטכנולוגיה הישראלית מתוצרת אמריקאית תגבר על התוצרת הסובייטית, הדבר יפגע אנושות בשוק הרכש הצבאי של ברית המועצות. לפיכך, ההערכה בישראל הייתה שברית המועצות לא תתערב ישירות במצב של לחימה למעט במצבי קיצון. ארצות הברית אכן העמיקה את תמיכתה בישראל נוכח החדירה הסובייטית, וממשל ניקסון אישר מענק שנתי מורחב לישראל מתוך התקציב הפדרלי.
טיבוע אח"י אילת וההסלמה
מטרתה של מצרים במלחמת ההתשה הייתה להפעיל לחץ על ישראל, על-מנת שתיסוג משטחי סיני שנכבשו במלחמת ששת הימים, או לפחות תיסוג מקו התעלה כך שתתאפשר פתיחתה לשיט. שליט מצרים נאצר הודה שאין ביכולתו לכבוש מחדש את סיני מידי ישראל, אך הוא יכול התיש אותה ולשבור את רוחה, כך טען, דרך לוחמת שחיקה. מטרתה של ישראל הייתה לסכל את מטרתה של מצרים, כלומר להמשיך ולעמוד בגבולות שנקבעו ולהבהיר למצרים שבכוח לא תוכל להשיג דבר. תחילה פעלה ישראל בדרך של מגננה – מציאת פתרונות לעמידה בהתקפות בקו התעלה במינימום נפגעים. תחילתה של המלחמה, וחלק ניכר מכל מהלכה, היה בהתקפות ארטילריה ופשיטות קומנדו מצריות על מוצבי צה"ל שלגדות תעלת סואץ. במהלך המלחמה הלכה וגברה המעורבות של ברית המועצות במצרים, תחילה באספקה נרחבת של נשק וציוד, ולאחר מכן שיגור יועצים צבאיים, טכנאים ואף לוחמים. במקביל לאירועים על גדת התעלה, צה"ל פעל גם למיגור קיני הטרור ששרצו ברצועת עזה, ובראשם תאי פת"ח שנתמכו בידי מדינות ערב. לאחר כמעט שנה של שקט יחסי בגזרה, בראשית קיץ 1968 חודשו תקריות האש בידי מצרים. ב-8 בספטמבר 1968 פתחו המצרים בהפגזה ארטילרית לאורך התעלה, ובה נהרגו עשרה חיילי צה"ל. לאורך הקיץ חלו תמורות, עליות וירידות במינון ההפצצות ותקריות האש, ובאוקטובר החלה הסלמה משמעותית. בתגובה להסלמה התכנסה ממשלת ישראל, בראשות לוי אשכול, ונקטה שינוי מדיניות. עד לנקודה זו הסכימה הממשלה לשיבה לגבול הבינלאומי שהתקיים טרם המלחמה בתמורה לשלום, אך כעת קבעה החלטת הממשלה: "גבול בטוח בין ישראל ומצרים מחייב שינויים בגבול הבינלאומי לשעבר, לרבות השארת רצועת עזה בתחומי ישראל, המשך השליטה הישראלית בשארם א-שייח' תוך רציפות טריטוריאלית עם מדינת ישראל והסדרי ביטחון חיוניים אחרים. " ב-26 באוקטובר פתחו המצרים בהפגזה נוספת שלוותה בפשיטות קומנדו, והסבו לצה"ל חמישה עשר הרוגים. בתגובה ערך צה"ל, ב-31 באוקטובר, את "מבצע הלם", שבו פשטו כוחות צנחנים, מוטסים במסוקי "סופר פרלון", על שלושה יעדים בעומק מצרים (כ-350 קילומטר). הכוחות חיבלו בתשתיות אזרחיות, בין היתר בנגע חמאדי, על גדות נהר הנילוס, בלב מצרים. החבלות כללו תחנת שנאים, סכר וגשר מעל הנילוס. פשיטה זו, שפגעה באספקת החשמל לכל מצרים, הביאה לרגיעה בחזית התעלה. לפי הרמטכ"ל בר-לב, המהלך "נתן מכה לתודעתם" של המצרים.
מות רמטכ"ל מצרים
כתוצאה מהפעולה הישראלית בנגע חמאדי, התגלה להנהגה המצרית שהעורף שלה חשוף בצורה חמורה בפני פעילות ישראלית עוינת. על כן החליטה קהיר להעביר משאבים לחיזוק העורף ובינתיים הפחיתה את סך הפעילות נגד ישראל בגזרת התעלה. לעיתים נצפו מישראל גם קצינים מצרים בצידה השני של התעלה שהורו לחייליהם לנצור את האש ולהימנע מתקריות לוחמה, וגישה זאת הייתה הכלל באותם חודשים. ישראל ניצלה פתח זמן זה, שנמשך מספר חודשים, כדי לשקול ולאמץ את שיטת ההגנה הנוקשה עבור סיני ולהתחיל בבנייתו של קו בר-לב. אך מצרים לא הפסיקה לגמרי את הפעילות העוינת שלה מול ישראל, והמשיכה בעיקר בפעולות גרילה וצליפה. מאות עובדים, בעיקר חקלאים, עמלו מדי יום בחיץ החקלאי משני צדי התעלה. הצלפים המצרים תקפו את חקלאים וחיילים ישראלים והטילו מוקשים בעוד ישראל מצידה נמנעה מלהשיב באותו מטבע כדי להימנע מפגיעה באזרחים המצרים שעבדו לפרנסתם מצידה השני של התעלה.
הטלת המוקשים נעשתה בחדירות של חיילים מצרים לגדה המזרחית של התעלה שבאו מפורט סעיד, בין עם דרך סירות או דרך הביצות בצפון הגזרה. סך ההיתקלויות גדלו משמעותית בפברואר 1969 וישראל התמודדה יותר ויותר מול לוחמה זעירה. ראש אג"ם עזר ויצמן העריך שהצליפות והמיקושים נועדו לפגוע במאמץ בניית קו המעוזים הישראלי. במטה הכללי הוחלט שיש ליזום פעולה צבאית רועשת, שהמטרה המקורית שלה הייתה להרתיע את מצרים ובמקביל גם לפגוע במערך סוללות הנ"מ שמצרים הציבה בגדה המערבית של התעלה. הציפייה הייתה התגובה הישראלית תוביל לשקט בגזרה למספר שבועות ובמהלכן יושלם קו המעוזים. בבוקר שבת, 8 במרץ, חדרה רביעיית מיג-21 מעל שטחי סיני ובאחר הצהריים החלה הארטילריה המצרית להפגיז לעבר הגדה המזרחית. לפי הגנרל מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי, הפעולה המצרית נועדה להרוס את קו המעוזים הישראלי. בתגובה צה"ל השתמש בכוח האש הארטילרי שלו והבעיר באש תחנות כוח, מוצבים לאורך הגזרה, מתקני נפט בסואץ, בתי זיקוק, בסיסי צבא מצרים וגם סוללת טילים מצרית. ביום השני לקרב, בצל האש הארטילרית, ביקרה הקצונה המצרית הבכירה בקו החזית, והרמטכ"ל, עבד אל-מונעם ריאד, נהרג מאש צה"ל. לאחר מכן נצרה מצרים את האש והלחימה נעצרה.
אירועי אביב וקיץ 1969
ההכרה של המטה הכללי של צה"ל, כמו גם של הדרג המדיני הישראלי, בכך שמדובר ביותר מסדרת תקריות אש ולמעשה במלחמה נייחת, חלחלה בתהליך הדרגתי. כאשר התברר גודל המאמץ המצרי, היה קיים חשש תמידי שצבא מצרים יחפש פרצה ובה יחליט לפתוח במתקפה כוללת ובצליחה של התעלה. לצד זאת, הדעה הכללית, כפי שביטא אותה שר הביטחון משה דיין, הייתה שאין פני מצרים למלחמה כוללת נכון לאותה העת. כמו כן היה גם קיים חשש מצידה של ישראל וארצות הברית מפני האפשרות של התערבות סובייטית בעימות במקרה והכף תיטה נגד מצרים. נאצר מצידו יצא בנאומים בפני קהלי המונים, ואמר שמצרים נמצאת במלחמה נגד ישראל, שמטרתה למנוע מהאחרונה להפוך את גבול הפסקת האש לגבול של קבע, דבר שמצרים ראתה בקו בר-לב את מימושו. למעשה, ההנהגה המצרית הייתה מודעת למגבלותיה, ולא עמדה לפתוח במתקפה כוללת לצליחת התעלה בשום נקודה בשנים 1969–1971. בתחילתה התקיימה מלחמת ההתשה כמלחמה בין כוחות היבשה בלבד, שבה היה למצרים יתרון בולט בכמות הארטילריה שעמדה לרשותה. בצה"ל הוחלט להחזיק במעוזים בכל מחיר, ועל חיל ההנדסה הישראלי הוטל להקים מהר ככל האפשר ביצורים שיחזיקו מעמד מול ההפגזה הכבדה של המצרים. תחת הפגזה כבדה, החל חיל ההנדסה לחזק את קו בר-לב. חלק נכבד מעבודות הביצורים נעשה תחת אש כבדה, כאשר מפעילי הצמ"ה והדחפורים הרימו סוללות עפר, חפרו שוחות ותעלות נ"ט. במקביל, אנשי מחלקת הביצורים של החיל בנו עמדות מחופרות (בונקרים) והניחו מעליהם שכפ"צ (שכבות פיצוץ) שהיו מורכבים מפסי רכבת מברזל שהוצמדו בחזקה למשטח אחד (אלתור שהתברר כהצלחה ביצורית). הודות לעבודתם המאומצת של אנשי חיל ההנדסה, הצליחו המעוזים להחזיק מעמד בהפגזות הכבדות, אך המצרים הצליחו לגרום לנפגעים בצירי התנועה בין המעוזים (בחודשים יוני-יולי נהרגו 75 חיילי צה"ל). מצרים נקטה בטקטיקה של מטחי אש, צליפות, הרעשה מתמשכת, שחיקת הכוחות הישראלים, ביצוע מארבים ופשיטות צליחה שמטרתם הייתה להעלות את מספר האבדות בקרב הישראלים ולפגוע בחוסן ובמורל של מדינת ישראל. צה"ל לא היה מורגל או מוכן ללוחמה סטטית בעצימות גבוהה. במיוחד הטרידה של הפיקוד עוצמת האש המצרית, כגון שיטת הטפטוף הספורדי של מטחי ארטילריה, שנועדה להסב אבדות בנפש לצד הישראלי ולהדיר שינה מעיני החיילים הישראלים. ההנהגה המצרית, לפי העולה מעדויותיהם של אשים כגון הגנרל גמאסי או דובר העיתון 'אל-אהראם' מוחמד חסנין הייכל (איש סודו ושופרו הפומבי של נאצר), יחסה חשיבות רבה לקוצר הנשימה של הציבור הישראלי, וניסתה לפגוע בלכידות החברתית ובעמידה של החברה הישראלית דרך מלחמת התשה ארוכה. קהיר התייחסה לעורף האזרחי כאל נקודת התורפה של ישראל. נוכח ההפגזות המצריות, ישראל הכניסה לקו החזית גם טנקים, שכוח האש שלהם כוון בעיקר לעבר מטרות תשתית. ההפגזה המתמשכת גם הקשתה על צה"ל בהעברת אספקה בסיסית לכוחות הנמצאים בקו המעוזים, ועוררה קשיים לוגיסטיים. במסגרת ההפגזות באזור מוצב טמפו של צה"ל, נפצע באפריל מפקד חטיבה 14 קלמן מגן.
לאחר מספר תקריות הגבול בקו המעוזים לאורך תעלת סואץ, חידש צה"ל את הפשיטות כנגד מטרות אסטרטגיות בעומק מצרים. ב-29 באפריל 1969 נערך מבצע בוסתן 22 במהלכו המריא מסוק סופר פרלון ובו כוח מסיירת צנחנים מא-טור שבסיני. הכוח הונחת סמוך לעיר לוקסור שבמצרים, כ-300 ק"מ מגבול ישראל, הניח מטעני חבלה בשישה עמודי מתח גבוה שהובילו חשמל מסכר אסואן לעמק הנילוס ולקהיר וכן חיבל באנטנת קשר. לאחר שהכוח הצמיד את חומר הנפץ לעמודים כמתוכנן, נשלח מסוק אחר לפנותו. תוצאות המבצע היו הריסת ששת עמודי המתח הגבוה, שיבושים בזרימת החשמל באזור הדלתא של הנילוס והרס של אנטנת הקשר. ב־11 במאי 1969 מבצע בולמוס 3, צלחו צוותים של סיירת מטכ"ל ושייטת 13 את התעלה, צליחה שקטה, ללא מנועים. עם הגיעם לחוף הכינו מארב מוצלח על הכביש, הסתערו על רכב מצרי, פגעו בו, הרגו שני חיילים מצרים ושבו לגדה המזרחית. שני לילות לאחר מכן ב-13 במאי 1969 יצאו הכוחות למבצע בולמוס 4, פשיטה נוספת לגדה המערבית של תעלת סואץ. המצרים גילו את כוחות היחידה בעת החציה ופתחו באש חזקה. סג"ם נהרג ובנימין נתניהו כמעט טבע. ב-17 ביוני 1969 ביצעו שלא במתכוון מטוסי מיראז' 3 שהיו במשימת צילום מעל קהיר בום על-קולי וגרמו לנזק למבנים ולניפוץ שמשות באזורי המגורים. לאחר התקרית יזמה ישראל הרעשות דומות שגרמו נזק רב למבנים ברובעי היוקרה של קהיר במטרה להגביר את הלחץ על מצרים. ב-1 ביולי 1969 נערך מבצע בוסתן 25א – פשיטה של שלושה כוחות צנחנים של צה"ל, מוטסים במסוקי סופר פרלון, על נקודות משמר מצריות בכביש ראס זעפרנה שבמצרים. ההנהגה המצרית נהגה להפחית, בפרסומיה הרשמיים, מהנזק שנעשה לתשתיות שלה בפשיטות הישראליות, כדי לשמור על יוקרתה בעיני העם המצרי. מצרים השיבה באותו המטבע, דרך פשיטות לגדה המזרחית של התעלה, ובליל 7-8 ביולי פשט כוח מצרי על מעוז צה"ל מול העיר אסמאעיליה בחיפוי הרעשה ארטילרית. החיילים במעוז, כלקח מפעמים קודמות, התחלקו כך ששני צופים נשארו בחוץ גם במהלך ההפגזות, וכך איתרו במהרה את הכוח המצרי.
את הפשיטות ביצעו יחידות העילית של צה"ל: סיירת מטכ"ל, שייטת 13, סיירת חרוב וסיירת שקד. לעומת זאת, הצבא המצרי, אמנם התמיד בשימוש ביחידות הקומנדו המובחרות שלו בפשיטות הראשונות לגדה המזרחית, אך במהלך המלחמה שינה גישה ורוב הפשיטות שביצעה מצרים לגדה המזרחית של התעלה נעשו בידי יחידות חי"ר. בלילה שבין 10 ל-11 ביולי 1969 פשטו המצרים על חניון טנקים במוצב המזח, הרגו 8 חיילים, פצעו 9 וחטפו חייל אחד, שמת בשבי. הפעולה לוותה בהפגזה שגבתה מחיר כבד נוסף. מהדיונים במטה הכללי עולה שבפיקוד צה"ל הייתה הנחה שגויה לפיה מצרים גם כן מוציאה לפועל מבצעי פשיטות רק בעזרת יחידות עילית. כך למשל עוזר ראש אג"ם תא"ל יצחק חופי שיבח את הביצוע של הפשיטה המצרית, אך טען שהיא אינה משקפת את המצב בצבא המצרי כולו, ופשיטות מסוגה הן נחלתן של יחידות הקומנדו המצרי בלבד. עיקר הפעילות הצה"לית ההתקפית באותה העת נועדה לשם נקיטת היוזמה, שיתוק, במידת האפשר, של האש המצרית, והקלה על הגדה המזרחית של התעלה כדי לאפשר את ההשלמה של קו המוצבים ואת תיקונם של המעוזים שנפגעו במסגרת הלוחמה.
כניסת חיל האוויר למעגל הלחימה
הלחימה של מלחמת התשה הייתה א-סימטרית. ראשית, התמודדה למעשה אוגדה סדירה אחת של צה"ל מול כל הצבא המצרי. נוסף על כך, ישראל לראשונה נאלצה לפעול במלחמה נייחת, שאינה מוכרעת בדרך של תמרון קרקעי אלא בעוצמת אש. עיקר עוצמת האש של מצרים הייתה בארטילריה שלה, בעוד עבור ישראל, עיקר עוצמת האש נמצאת בחיל האוויר, שהיה פגיע מפני נשק הנ"מ המצרי החדש, שתופעל בידי זרוע ההגנה האווירית של הצבא המצרי. בקיץ 1969, החליט הדרג המדיני-ביטחוני על הכנסת חיל האוויר לתוך הקרבות. לפי הרמטכ"ל בר-לב, לכניסת חיל האוויר למערכה היו שלוש מטרות: לפגוע בתשתית הצבאית המצרית ולהוכיח להנהגה המצרית שאין ביכולתה לפתוח במלחמה כוללת, להביא את מצרים לשוב להפסקת אש חדשה ולסייע לכוחות על הקרקע. האישור לפעולה התקפית של חיל האוויר ניתן מידי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת רק לאחר מספר חודים של היסוסים, שנבעו בעיקרם מחשש של חברי הכנסת שהכנסת חיל האוויר למערכה עלולה להוביל להתערבות סובייטית ישירה או לדרדר את העימות למלחמה כוללת . מטרת-העל הישראלית הייתה לקחת את היוזמה וללחוץ על מצרים לשוב להפסקת האש. הכנסת חיל האוויר לעימות כן חיזקה את עמידתה של ישראל והגדילה משמעותית את מספר האבדות בצד המצרי, אך לא הצליחה לשבור את רוח הקרב של הצבא המצרי או להוביל את ההנהגה בקהיר להסיק ששיבה להפסקת האש היא האופציה הטובה ביותר עבורה. זמן קצר לאחר סיומה של מלחמת ששת הימים קלט החיל את מטוסי הסקייהוק, וב-1969 החל לקלוט גם את מטוסי הפנטום הראשונים.
בלילה שבין 19 ו-20 ביולי 1969 נערכה הפשיטה על האי גרין, שבמסגרתה פשטו כוחות של שייטת 13 ושל סיירת מטכ"ל על האי גרין שבצפון מפרץ סואץ, דרומית לפתח התעלה, ולאחר לחימה קשה שלטו בו במשך כשעה וחיבלו במבנים שבו. על הפעולה פיקדו מפקד הסיירת מנחם דיגלי ומפקד השייטת זאב אלמוג. עיכוב בהגעת כוחות הסיירת אפשרה לכוחות המצרים על האי להתארגן מחדש ולהשיב אש לכוחות התוקפים. האי היה בסיס צבאי מצרי, וסוללות הנ"מ שלו זינבו בחיל האוויר ופגעו בחופש הפעולה שלו. מפקד החיל, מרדכי הוד, הגדיר את האי "עצם בגרון" של חיל האוויר. צה"ל איבד שישה לוחמים, והכוחות המצרים ספגו בין 60 ל-70 הרוגים. לצד האבדות של צה"ל, לפעולה נוצרה הילה הרואית בישראל, והרמטכ"ל בר-לב אף טען שיש ללמד אותה בכל בית ספר ללוחמת קומנדו. הפשיטה על האי גרין פגעה במורל המצרי, וסימנה את מעבר היוזמה במלחמה לידי ישראל.
במהלך יולי 1969 יזם חיל האוויר הישראלי סדרה של קרבות אוויר באזורים שאינם מוגני טילים מצפון למפרץ סואץ באמצעות פטרול של מטוסי מיראז' מעל אדמת מצרים שפיתו הזנקת מיגים וזאת במטרה לשחוק את חיל האוויר המצרי. אורגנה שיטה, לפיה זוג מטוסים ישראלים חודר למרחב האווירי של מצרים עילית ומפתה את המצרים להעלות לאוויר מטוסי קרב כדי ליירט אותם. במקרה והפיתוי מוצלח, זוג מטוסים ישראלים נוסף, שהמתין לאות לפעולה, חותר למגע ומפיל את מטוסי היירוט המצרים. בקרבות אלה שכונו קרבות טקסס ואריזונה הופלו כ-20 מטוסים מצריים. בקרבות אוויר אלה נקבעה שליטתו של חיל האוויר הישראלי בתחום האווירי בעומק של 30 ק"מ ממערב לתעלה. נוכח פעילות סוללות הנ"מ של מצרים, שסופקו לידיה מברית המועצות, חיל האוויר עמד בפני סכנה משמעותית, והיה עליו להגביל את תחום הפעילות שלו. רק באזור שבין קנטרה למבואות פורט סעיד יכול היה חיל האוויר לפעול חופשי מסכנת טילי הנ"מ. חיל האוויר כן פיתח שיטות חדשות להתמודדות מול סוללות הנ"מ, ובמטה הכללי ההתלבטות הרבה באשר להפעלת החיל נסובה בין היתר סביב שאלת החשיפה של השיטות החדשות הללו.
לבסוף התקבלה ההחלטה להוציא לפועל את מבצע בוקסר, שנמשך עשרה ימים רצופים עד 28 ביולי וכלל תקיפה מסיבית של חיל האוויר הישראלי על יעדים לאורך התעלה, בהם סוללות טילי קרקע-אוויר, סוללות תותחי נ"מ, מתקני מכ"ם, סוללות ארטילריה, מוצבים וטנקים. כ-300 חיילים מצרים נהרגו בתקיפה זו, שבה החלה מעורבותו ההולכת וגוברת של מערך התקיפה של חיל האוויר הישראלי במלחמה זו, עד להפיכתו לגורם העיקרי הנושא בעול הלחימה. תקיפות אלה הביאו לצמצום ניכר במספר הנפגעים בכוחות היבשה של צה"ל. הפגיעה למערך האווירי המצרי הייתה כה כבדה שהוא לא הגיב כאשר חיל האוויר הישראלי הפציץ מטרות לאורך קו האש בגדה המערבית של התעלה. בסיום המבצע הישראלי הגיעה תגובת מצרים, כאשר מטוסי מיג-17 וסוחוי-7, בגיבוי מיג-21, תקפו סוללות טילי MIM-23 הוק ישראליות בגדה המזרחית של התעלה. בתגובה עלה חיל האוויר הישראלי להפצצה נוספת, במהלכה הופצצה גם תעלת המים המתוקים שסיפקה מים למוצבים המצרים בגדה המערבית, אף שלא הייתה בבנק המטרת שיועדו לחיל האוויר. כתוצאה מכך היה על מצרים, כמו ישראל, לספק מים במכליות תובלה לכוחות שהיו בחזית. בהמשך הפכו תקיפות חיל האוויר למדודות ובררניות יותר, שכן כל מבצע דרש הקצאת משאבים גדולה ביחס לנדרש מחיל האוויר בחזיתות השונות, הירדנית והסורית. נכון לאוקטובר 1969,המערכה על האש נוצחה בידי ישראל, שהשמידה את עיקר הכוח הארטילרי המצרי בדה המערבית של התעלה. נכון לאוגוסט, הפעילות של חיל האוויר הפכה לדבר שבשגרה, ולא הצליחה לשנות מהותית את המאזן האסטרטגי ולהביא את מצרים לשוב להפסקת האש. בישראל היה חשש מפני תגובה רוסית, נוכח העובדה שחיל האוויר וההגנה האווירית המצרית אומנה ותודרכה בידי מומחים סובייטים. בין היתר נקלטה ידיעה שספינת מלחמה סובייטית ששהתה בפורט סעיד קיבלה אישור להשיב באש על כוחות צה"ל בנסיבות מקלות. עדיין נשמרה הנחת עבודה בדרג המדיני-ביטחוני לפיה אין מוסקבה מעוניינת בהתערבות בלחימה. ב-8 בספטמבר 1969 הרחיב צה"ל את הלחימה לגזרת מפרץ סואץ – נערך מבצע רביב, שתחילתו בהטבעת שתי ספינות טורפדו מצריות במפרץ סואץ על ידי כוח של קומנדו ימי, והמשכו פשיטה משוריינת ישראלית במערב המפרץ, שבה ספגו המצרים כמאה הרוגים. הכוח המשוריין נע שישים קילומטרים והשמיד כל כוח שעמד בדרכו לפני שפונה חזרה על ידי נחתות של חיל הים. במהלך הפשיטה השמיד הכוח את המכ"ם במוצב הצבא המצרי בראס זעפרנה, ותפס את אויביו המצרים בהלם והפתעה מוחלטת. הכוח הישראלי גם ניתק את קו הטלפון לאורך החוף, ופיקוד החזית המטה הכללי המצרים ידעו על ההתרחשות רק מספר שעות לאחר שכוחות צה"ל כבר התפנו ושבו לשטח ישראל. הודות לתצלום והסרטה של המבצע בידי הכוח, הוא זכה לתהודה ופרסום בינלאומי. מספר חודשים מאוחר יותר, הרמטכ"ל בר-לב הגדיר בפני ועדת החוץ והביטחון של הכנסת את מטרות המלחמה: "קודם כל, להחזיק את מערך הנ"מ [המצרי] סגור. שנית, להביא למיתון בירי באזורים בהם פותחים המצרים באש. שלישית, באזור המפרץ להמשיך ללחוץ ולהכות, במגמה להפוך את ההתשה לדו-סטרית." הכישלון המצרי נוכח הפעולה הצה"לית הרתיח את נאצר, והוא מצידו הדיח את מפקד הצי המצרי, והדיח גם את הרמטכ"ל אחמד איסמאעיל עלי, שכיהן בתפקיד רק חצי שנה. על מקומו הוא מינה לרמטכ"ל את מפקד זרוע המודיעין הצבאי, מוחמד אחמד צאדק.
בבוקר ובצהרי 11 בספטמבר פתח חיל האוויר המצרי בגיחת תקיפה על מעוזים ישראלים, בתגובה למבצע רביב. התפתחו קרבות אוויר והופלו שבעה או שמונה מטוסי קרב מצרים. עיקר הפגיעות של צה"ל נגרמו בעקבות הנחיתות לעומת הארטילריה המצרית, וחיל האוויר הצליח, ברובו, לחפות על חיסרון זה. באוקטובר הוציא לפועל צה"ל פשיטות נוספות על הגדה המערבית של התעלה, במסגרתן היו משימות שונות, מחבלה בקווי טלפון, התקנת מכשירי האזנה, ירי רקטי על תשתיות ועוד. ב-22 בינואר 1970 נערך "מבצע רודוס", שבמסגרתו כבש כוח צנחנים ישראלי, שהונחת ממסוקים, את האי שדואן שבמפרץ סואץ, מדרום לשרם א-שייח', תוך גרימת אבדות כבדות למצרים. מטוסי תקיפה ישראלים הטביעו שתי טרפדות ואוניית עזר מצרית. הפשיטה נמשכה יותר משלושים שעות, ובסיומה חזרו הכוחות הפושטים לישראל. במהלך המבצע הסתבכו הכוחות בשדה מוקשם לא מוכר. אף על פי כן, הוכתרה הפעולה בהצלחה רבה. כעבור יומיים הגיעה לאילת נחתת ובה ציוד ששימש את הלוחמים. בעת פריקת הציוד התפוצצה משאית תחמושת שירדה מהנחתת. באסון משאית התחמושת נהרגו 24 בני אדם ועשרות נפצעו.
מבצעי פריחה
הראשון שהציע לפתוח בהפצצות עומק של חיל האוויר בלב מצרים כדי לשנות את משוואת מלחמת ההתשה היה ראש אג"ם, האלוף עזר ויצמן, בישיבת מטכ"ל בספטמבר 1969. לאורך חודש דצמבר כתש חיל האוויר הישראלי את הקו הקדמי של הכוחות המצרים, אלא שהדבר לא השפיע על גרף האבדות של צה"ל או על הפעילות היום-יומית של הצבא המצרי. כתוצאה מכך, ישראל הסיקה שעליה להסלים את המערכה כדי לעורר שינוי בעמדה המצרית. בתחילת החודש הציג צה"ל תוכנית להפצצת מטרות עומק בתוך מצרים, במטרה להוציא אותה משיווי משקל אסטרטגי, ובאמצע החודש ביקש סגן ראש הממשלה יגאל אלון לפרט את אפשרויות התקיפה של קהיר ואלכסנדריה בפני שרי הממשלה. לאחר שהפיקוד הצבאי הציג בפני הממשלה את התוכנית למבצע "פריחה", תקיפה רבתי של מטרות עומק במצרים, כולל בערים הגדולות ולכל אורך עמק הנילוס, דעת השרים הייתה חלוקה. השרים אלון ועזר ויצמן תמכו נמרצות בפעולה, וכמוהם רוב שרי הממשלה. השרים אבא אבן, פנחס ספיר, חיים משה שפירא וישראל ברזילי הסתייגו, וכמוהם גם דיין, שחשש מהתערבות סובייטית. ראש הממשלה, גולדה מאיר, לא השתכנעה בעד הפצצות העומק אלא כאשר קיבלה הערכה מצידו של השגריר בוושינגטון, יצחק רבין, שארצות הברית תראה באור טוב את הפעילות הישראלית, שכן משמעותה תהיה נקיטת יוזמה שמיועדת לקרב הפסקת אש חדשה. יתרה מכך, רבין גם ביקר בארץ ולקח חלק בשיחות הדרג המדיני-ביטחוני באשר לאפשרות להסלים את העימות ולפתוח בהפצצות עומק. במהלך הדיונים הוא השמיע תמיכה חד משמעית בהוצאה לפועל של תוכנית "פריחה". בדיעבד נטען, בידי חלק מהשרים, שאחת ממטרות ההפצצות הייתה פגיעה ביוקרתו וביציבות משטרו של נאצר.
ב-1 בינואר אושרו הפצצות העומק הראשונות בידי הממשלה. כצעד מקדים נערכה ב-25 בדצמבר תקיפה גדולה של חיל האוויר הישראלי, שבמהלכה הושמדו שתים עשרה סוללות של טילי קרקע-אוויר ששימשו להגנה על אזור קהיר, ולמחרת, ב-26 בדצמבר 1969, נערך מבצע תרנגול 53, שבו נגנב המכ"ם המצרי החדש P-12, שהיה ממוקם ק"מ אחד מראס-ערב אשר לחוף מפרץ סואץ. ב-7 בינואר 1970 החלה ישראל בסדרת "מבצעי פריחה" – הפצצות של חיל האוויר הישראלי על מחנות צבא בעומק מצרים. המטרות שנבחרו לא היו בעלות חשיבות גדולה, ולהפצצתן הייתה בעיקר מטרה מוראלית. ההפצצה האחרונה בסדרה זו נערכה ב-13 באפריל 1970. ההפצצות בצעו על די צוותים של זוג או רביעיית פאנטומים, שכושר נשיאת החימוש שלהם היה גדול פי שמונה מזה של המיג-17. עיקר ההפצצות נעשו בדלתא של מצרים, שם נמצא ריכוז האוכלוסין העיקרי שלה, וישראל נמנעה מלתקוף את ערי הנמל בהן חנו כוחות של צי ברית מועצות, אלכסנדריה בראשן, כדי להימנע מעימות עם מוסקבה. לאחר שני ההפצצות הראשונות, אישרה הממשלה את המשך הפעילות לפי עצת הרמטכ"ל בר-לב, בקצב של שתי הפצצות עומק בשבוע, לצד פשיטות ומבצעים מיוחדים. רבין העריך, שכדי לשמור על התמיכה האמריקאית הקיימת בישראל, לפיה ישנה בוושינגטון הסכמה שבשתיקה להפצצות העומק, על האחרונה להימנע מכיבוש שטח מצרי, פגיעה באזרחים או פגיעה מהותית בתפקוד של הצבא המצרי.
ראש אמ"ן אהרון יריב הדגיש, נוכח הפצצות העומק, את חשיבות הפגיעה במורל הציבורי במצרים. בשונה מגזרת התעלה, הנמצאת בפריפריה האזרחית של מצרים, קהיר לא יכלה להכחיש את ההפצצות ואת הפגיעות של ישראל כאשר הן נעשו מעל ראשם של מיליוני תושבי עמק הנילוס. כמו כן, אמ"ן העריך, הערכה שגויה כפי שהתברר מאוחר יותר, שברת המועצות לא תשלח יחידות מצבאה להגנתה של מצרים. לפי ראש הממשלה מאיר, מטרות הפצצות העומק היו להלן: צמצום הפגיעות בקו התעלה, הקלת הלחץ על הכוחות בתעלה, ערעור הביטחון האזרחי במצרים ושיבוש תוכניותיה למלחמה כוללת. מאיר הייתה ספקנית באשר לאפשרות שההפצצות יובילו להפסקת אש מחודשת, ולצד זאת דחתה את הטענות לפיהן מטרת הפעולה היא להפיל את משטר נאצר: "לא אנו בחרנו בו ואין זה מתפקידנו להפיל אותו. ייפול - ייפול, אבל אין זו כוונתנו. " חיל האוויר המצרי עלה לאוויר כדי ליירט את המטוסים הישראלים, ונערכו קרבות אוויר רבים מעל ערי מצרים. במרץ החליטה הממשלה לצמצם את הפצצות חיל האוויר. כמו כן, כדי להימנע מתקלות שעלולות לעורר תקריות דיפלומטיות, כגון פגיעה במרכז אזרחי, הוחלט להינע מהפצצות ברדיוס של עשרים קילומטר מקהיר. מצרים ניסתה להשיב באותו מטבע, ובאפריל ביצעה תקיפות עומק לתוך סיני, אך מטוסיה לא יכלו להפציץ בטווח מעבר לאל-עריש.
התערבות ישירה של ברית המועצות בלחימה
ההנהגה המצרית רצתה להשיב לישראל באותו מטבע ולבצע תקיפות עומק בתוך ישראל, אך לא הייתה לה את היכולת האופרטיבית להביא את הדבר לידי ביצוע ובעלות בריתה, כגון עיראק, והיו שקועות עד צוואר בקשיים פנימיים ולא נחלצו לעזרתה. על כן החליט נאצר, בצעד נואש, לפנות לברית המועצות כדי שזאת תתערב ישירות במלחמת ההתשה תוך הצבת הכוחות המזוינים שלה על אדמת מצרים. ב-22 בינואר הוא יצא לפגישה חשאית במוסקבה, נועד עם שליט ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב והפציר בו לתמוך במצרים דרך התערבות ישירה. היה זה מקרה תקדימי, שכן מעולם קודם לכן לא התערבה ברית המועצות ישירות במאבקה של מדינה לא-קומוניסטית, ולדבר הייתה חשיבות רבה במסגרת המלחמה הקרה, וכך גם התייחסו אליה בהתאם בהנהגה האמריקאית. בתום שלושה ימי דיונים אישר ברז'נייב את בקשתו של נאצר, והורה לשלוח למצרים דיוויזיה של סוללות SA-3 שתוך חודש תיפרס להגנת העורף ואזור עמק הנילוס. בנוסף, הודיע ברז'נייב, שתוך חודש יפרסו במצרים שלוש בריגדות אוויר, בהן 95 מטוסי מיג-21 משופרים, שמטרתם תהיה הגנת העורף המצרי והם יפעלו לפי הוראות הפיקוד המצרי. ברית המועצות גם מכרה למצרים 50 מטוסי סוחוי-7 ומערכות מכ"ם חדישות. למבצע הסובייטי ניתן שם הקוד מבצע קווקז.
בפברואר 1970 התרחבה המעורבות הישירה של ברית המועצות לצד מצרים, והתווספו לכוח שברז'נייב הבטיח גם ארבעה מטוסי סיור מדגם מיג-25, שהוצבו על אדמת מצרים והשתתפו באופן פעיל בלחימה. הכוחות הסובייטיים הוצבו בעומק מצרים, באזורי קהיר, אלכסנדריה וסכר אסואן, והביאו להפסקת ההפצצות הישראליות בעומק מצרים. רק ב-13 במרץ נצפתה לראשונה בידי ישראל וארצות הברית שיירת כלי רכב נושאים סוללות SA-3. הרכבת האווירית הסובייטית למצרים גדלה, עם 66 גיחות בינואר, 32 בפברואר ו-120 במרץ (כולל רק גיחות שאותרו וזוהו בידי אמ"ן). כתוצאה מההתערבות הישירה של ברית המועצות חלו מהמורות בזירה הדיפלומטית, וארצות הברית החלה מהססת להיענות לבקשות הסיוע ואספקת הנשק של ישראל, כתוצאה משלל סיבות, החל בחשד שישראל מנסה דווקא להפיל את שלטון נאצר דרך הפצצות העומק וכלה בחשש מכך שהעמקת ההתערבות הסובייטית תוביל לעימות צבאי ישיר בין ישראל לברית המועצות שיחייב את אמריקה להתערב ויגרום להסלמה במלחמה הקרה. באפריל 1970 החלו טייסים רוסים לבצע גיחות מבצעיות מעל שמי מצרים, ומגע ראשון ביניהם לבין חיל האוויר הישראלי נוצר בגיחת צילום ישראלית. הטייסות הסובייטיות נעו בנתיב אווירי מצומצם מעל שמי קהיר, והיו להם הוראות ליירט מטוסים ישראלים שחדרו את הנתיב. ב-18 באפריל, במהלך גיחה מבצעית של חיל האוויר, נדמה היה שמטוסים רוסים נעים ליירוט המטוסים הישראלים, אך לא נוצר מגע. במטה הכללי פקפקו בכוונות המעשיות של ברית המועצות, ולא הצליחו לקלוט תדרים או הוכחות מודיעיניות כלשהן לגבי הוראות סובייטיות ליירוט המטוסים הישראלים. על תקרית הכמעט-מגע בין המטוסים ב-18 באפריל, אמר הרמטכ"ל בר-לב שזו היא: "סנונית אחד [ש]עוד לא מבשרת את האביב. " ישראל, בתיאום עם ארצות הברית, פרסמה ברבים את המעורבות הסובייטית הישירה. במקביל, ברית המועצות הפעילה מערכות הגנה אווירית רבות בעורף המצרי, כדי לשתק את חיל האוויר הישראלי בגזרה. כתוצאה מהפעלת המערכות ומהתבססות הטייסות וכלל חיל המשלוח הסובייטי, החליטה ישראל, בהסכמה גדולה בקרב הדרג המדיני-ביטחוני, לעצור את מבצעי הפצצות העומק ולהימנע מהמשכן בניסיון למנוע התנגשות צבאית ישירה עם מעצמת-על. כתוצאה מכך הוגבלה פעילותו של חיל האוויר לגזרת התעלה.
"אופנסיבת האביב" המצרית
עם הגיבוי הסובייטי בעורף, החלו המצרים לקדם את מערך טילי הנ"מ מזרחה, לכיוון התעלה, תוך שהם מצמצמים את השליטה הישראלית במרחב האווירי. חיל האוויר השקיע מאמץ רב בעצירת התקדמותם של טילי הנ"מ, ובהפצצותיו נהרגו 4,000 פועלים שעסקו בהקמת עמדות הטילים. לזרוע ההגנה האווירית של מצרים, שהייתה המענה המעשי היחיד שלה לחיל האוויר הישראלי, הייתה חשיבות מכרעת על מהלך האירועים, ונאצר אף טען, בשיחה עם שליט לוב מועמר קדאפי, שבלעדיה מלחמה נגד ישראל תהיה בחזקת "התאבדות". על כן החלה מצרים לקדם, בצורה איטית והדרגתית עם כי מוצלחת, את מערך ההגנה האווירית שלה. כדי לוודא שחיל האוויר הישראלי לא יהיה מסוגל לנטרל את המערך, מצרים בנתה אותו בצורה דחוסה ומרוכזת, שהקשתה על הפעולה הישראלית בתגובה. מערך ההגנה האווירית נפרס על גבי שני צירים, האחד קהיר–איסמעיליה והשני קהיר–סואץ. ישראל הגבירה את הפעילות המבצעית, את החדירות, הפשיטות וגיחות התקיפה, כמו גם את התקיפות נגד תשתיות מצריות, כולן בחזית התעלה, ודרך כך האטה את ההתפרסות המבצעית של מערך ההגנה האווירית המצרי, אך במקביל הסתכנה יותר ויותר בהתעמתות ישירה מול טייסות חיל המשלוח הסובייטי. פריסת המערך לעבר התעלה עלתה במחיר דמים כבד עבור מצרים.
בחודשים מאי ויוני החליט המטה הכללי לתגבר את הכוחות בגזרה הצפונית של התעלה, ולהגביר את הפעילות בה. ב-16 במאי 1970 ביצע חיל האוויר הישראלי את מבצע קשת אווירי שבו הופצץ נמל ראס בנאס והוטבעה משחתת מצרית מדגם סקורי. ב-30 במאי 1970 הופלו שני מטוסי F-4 פנטום ישראלים באמצעות טילי קרקע-אוויר, ולאחר מכן הופלו מטוסים נוספים. ב-30 במאי 1970 חדרה יחידת קומנדו מצרית לצד הישראלי של התעלה, המארב המצרי פתח באש לעבר טנק ישראלי ולעבר נגמ"ש והשמיד אותם. לאחר מכן פתחו כוחות מצריים בהרעשה ארטילרית במטרה לעכב הגעת תגבורת ישראלית ולאפשר לחיילי הקומנדו לסגת חזרה לשטח מצרים. לקראת ערב נתקל כוח שפינה נפגעים של צה"ל מהמארב הראשון במארב נוסף, שגם בו נפגעו חיילי צה"ל. בחדירה המצרית נהרגו 18 חיילי צה"ל ושלושה נשבו. בתגובה הפציץ חיל האוויר במשך שלושה ימים ובמאות גיחות מטרות מצריות רבות בגזרה הצפונית והמרכזית של תעלת סואץ, ניתק את פורט סעיד מתעבורה יבשתית ופגע קשה בכוחות קרקעיים שבגזרה.
מיד לאחר המפלה הסובייטית ב"רימון 20" הגיע מפקד חיל האוויר הסובייטי, מרשל פאבל קוטאחוב, למצרים, כדי להעריך בקרת נזקים וללמוד את המצב מקרוב. שלטונות ברית המועצות הבינו כי לעימות ישיר עם ישראל עשוי להיות מחיר שיתבטא לא רק באובדן ציוד וחיי אדם, אלא גם באובדן יוקרה בקרב בעלות בריתם (השמחה לאיד של הטייסים המצרים, שעד אז קיבלו יחס מזלזל ממקביליהם הסובייטים, לא נעלמה מעיניהם), והעובדה שישראל נמנעה מלחשוף בפומבי את מפלתם לא מבטיחה התנהגות מרוסנת מצד ישראל להבא. כן עלה בקרב השלטונות הסובייטים חשש כי המשך ההסלמה עלול לסבך אותם בעימות ישיר עם ארצות הברית, ממנו ביקשו להימנע בכל מחיר.
בזירה הימית
בראשית העימות, לפני קריסת הפסקת האש, טביעת הצוללת דקר הובילה לחשדות מפני האפשרות שבוצע טיבוע בזדון בידי הצבא המצרי, אך מאוחר יותר התברר שאין שחר לטענות אלו. היוזמה המצרית התבטאה בפגיעה בכלי שיט בנמל אילת באמצעות צוללי קומנדו ימי שהגיעו מעקבה. במערב אפריקה נפגעה דוברת קידוח שהייתה בדרכה למפרץ סואץ. פעולות חיל הים הישראלי כללו פשיטות על מוצבי חוף שנערכו בשיתוף לוחמי שייטת 13: מבצע בולמוס 3, מבצע בולמוס 4, מבצע בולמוס 5 (הראשון שבו עסקו לוחמי השייטת בלחימה יבשתית) והפשיטה על האי גרין. פעולת הנחיתה המשוריינת במפרץ סואץ - מבצע רביב, תחילתו במבצע אסקורט - הטבעת שתי ספינות טורפדו מצריות במפרץ סואץ על ידי כוח של שייטת 13. יחידה 707 השתתפה במבצע רביב, ומאוחר יותר גם במבצע סרג'נט ובמבצע ויקטוריה, שנערכו בשיתוף עם סיירת שקד.
השיט לישראל וממנה לא נפגע. לאחר ניסיון הפגיעה במכלית 'קורל-סי' קיבלו מכליות הדלק בים האדום אבטחה צמודה. התקופה מאופיינת בצמיחה גדולה של חיל הים הישראלי בבניין כוח ספינות סער, הצוללות מסדרת T, סירות קומנדו ימי, ספינות סיור (דבורים ויתושים). חיל הים הישראלי שיפר את התארגנותו המבצעית והוקמו בסיסי שליטה חדשים בחופי סיני, הים התיכון וים המלח. הוקמו מתקני תחזוקה בחיפה אשדוד ואילת, בסיס ההדרכה הצטייד במתקני אימון ממוחשבים ומפקדת החיל הועברה לבסיס הקריה בתל אביב. הפעילות העיקרית בזירה הימית הייתה הפקת נפט במערב חצי האי סיני ומפרץ סואץ והובלתו לאילת. מחצית מתצרוכת הנפט של ישראל סופקה בדרך זו.