cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יקטרינה הראשונה, קיסרית רוסיה
יקטרינה הייתה אמה של יליזבטה, קיסרית רוסיה ואנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה ולימים אמו של פיוטר השלישי, קיסר רוסיה. במותה ירש אותה פיוטר השני, קיסר רוסיה, שהיה בנו של אלכסיי פטרוביץ', הצארביץ' של רוסיה ונכדו של פיוטר הגדול דרך אשתו הראשונה, יבדוקיה לופוחינה.
שנותיה הראשונות
אין מסמכים או תיעוד רשמי שיכולים לאשר בוודאות את הביוגרפיה של יקטרינה, אולם היא נולדה ברינגן, השייכת כיום לאסטוניה ב-15 באפריל 1684. שמה הראשון היה מרטה סקאברונסקה, בת לאיכר ליטאי ממוצא פולני ודתה המקורית הייתה נצרות קתולית. שמה השני, סקאברונסקה (Skowronska), נובע מהמילה הפולנית של ערפדית. על פי השמועות, הוריה הם צמיתים בורחים ואביה היה קברן.
כשאביה נפטר מהתפרצות מגפה, עברה אמה לליבוניה (כיום שטח לטביה ודרום אסטוניה) ושם גם היא נפטרה במהרה בטרם עת מאותה מחלה, והותירה אחריה ארבעה ילדים. יתומה בגיל שלוש, מרתה סקאברונסקה התגוררה תחילה עם דודתה, מריה וסילבסקאיה, ולאחר מכן נשלחה לביתו של כומר בשם דאוט, ומאוחר יותר, במריאנבורג (אלוקסנה של ימינו, לטביה) לביתו של כומר לותרני אחר, ארנסט גלוק.
גלוק, שרמטב ומנשיקוב
ארנסט גלוק היה מטיף ומחנך פרוטסטנטי, שהיה הראשון שתרגם את התנ"ך ללטבית, במאריינבורג. בגיל 17 היא נישאה לפרש שוודי. באותם ימים הרוסים כבשו את מאריינבורג מידי השוודים, וכתוצאה מכך 'סופחה' גם מרטה למדינה החדשה, שם עבדה במכבסה.
מרתה עבדה במשק ביתו של פילדמרשל שרמטב. לא ידוע אם היא הייתה פילגשו, או שפשוט הייתה עקרת בית, אך שרמטב מסר אותה לידי הרוזן אלכסנדר מנשיקוב, יועץ קרוב של פיוטר הראשון. ייתכן והשניים היו מאהבים, אך מנשיקוב כבר היה מאורס לאשתו לעתיד בעת פגש במרתה. בביתו של מנשיקוב בסתיו 1705 ראה הקיסר הרוסי פיוטר בפעם הראשונה את מרתה והתאהב בה. אין עוררין על כך שמנשיקוב ומרתה נותרו חברים קרובים לכל חייהם, וייתכן שמנשיקוב ניסה לשמר את מעמדו בראי פיוטר בכך שהציג בפניו את מרתה. זמן קצר לאחר מכן מרטה ופיוטר הפכו לאוהבים ומרתה הובאה להתגורר בחצר המלוכה עם פיוטר. שנה לאחר שנפגשו מרתה ילדה ילד שקראו לו פיוטר, ולאחר שנה נוספת ילדה ילד אחר, פאבל. שני הילדים לא שרדו יותר משנה. לקיסר פיוטר ומרתה נולדו בסך הכל 12 ילדים, שניים מהם שלטו בסופו של דבר ברוסיה.
אשת פיוטר
ב-1705 הפכה לאורתודוקסית, שינתה את שמה ליקטרינה אלכסיבנה ונישאה לבסוף לפיוטר בפברואר 1712. ב-28 בדצמבר 1706 מעמדה של יקטרינה בחצר המלוכה התחזק עם לידת בתה הראשונה מנישואיה עם פיוטר. בינתיים, אנשים וחיילים מן השורה הביעו את חוסר שביעות רצונם מחיבתו של פיוטר לנערה הלא יודעת קרוא וכתוב, שהאמינו כי משפיעה על הקיסר באופן יוצא דופן. ואכן, "קטרינושקה" כפי שכינה אותה פיוטר, נהנתה באופן יוצא דופן מחסדיו של פיוטר.
אפילו במהלך מפלות צבאיות במלחמה הצפונית הגדולה, פיוטר הורה על העברת כספים רבים מהאוצר הלאומי לידי יקטרינה ובתם. פעולה זו נגדה את טבעו של פיוטר, שכן היה לו מוניטין של חסכן. הוא בנוסף נהג להביע אהבה ודאגה לה במכתביו. פיוטר העביר את מושב הבירה ממוסקבה לסנקט פטרבורג בשנת 1703. בזמן שהעיר נבנתה הוא גר בבקתת עץ בת שלושה חדרים יחד עם יקטרינה, שם בישלה וטיפלה בילדים והוא עבד בגינתם כאילו היו זוג פשוט. יש מספר רב של מכתבים המעידים על החיבה העזה בין יקטרינה ופיוטר. פיוטר העניק ליקטרינה את כל המתנות האפשריות. לאחר שכבש את אסטוניה בשנת 1711, החל פיוטר לתכנן את פארק קאדריורג בטאלין וארמון במרכזו כמתנה ליקטרינה - ומכאן שמו של הפארק, קאדריורג, שפירושו באסטונית "עמק יקטרינה". יקטרינה נהגה להצטרף לפיוטר בסעודות רבות ובמקביל הייתה לה השפעה חיובית עליו ועל התנהלותו. היא הצליחה להרגיע את פיוטר במהלך התקפי הזעם התכופים שלו, ולהפיג את כאביו בהתקפי האפילפסיה שלו.
שלא כמו קודמתה האכזרית והשאפתנית, אנה מונס האהובה על פיוטר, יקטרינה מעולם לא השתמשה בכוחו של פיטר כדי לעזור לאף אחד או לתת דחיפה לקריירה של אחרים. היא לא הייתה מעורבת בפוליטיקה אך תמיד הייתה מסוגלת להתמיד בידיעתה במתרחש בעת שיחות. בניגוד לאנשים אימפריאליים אחרים היה לה חדר שינה קטן ונוח, במקום תאי מלוכה מרווחים. היא ידעה שמאז ילדותו סבל פיוטר מפחד לא מודע לישון בחדרים גדולים - בעיקר בגלל מספר ניסיונות רצח שהתעמת איתם. פיוטר נהנה להישאר בחדר השינה הקטן של קתרין. יקטרינה, אף שהייתה בלתי משכילה, הצליחה להזדהות עם פיוטר. לעיתים פיוטר התייחס אליה כחברה טובה ובת סוד. הוא נהנה לחלוק איתה חדשות פוליטיות ולדון עמה על מחשבותיו.
בני הזוג נישאו בשנת 1707 אך הנישואים נשמרו בסוד במשך מספר שנים גם לאחר שילדה מספר ילדים. יקטרינה ליוותה את פיוטר במסעותיו כולל במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710–1711). הכוחות הרוסיים היו מוקפים ועל סף תבוסה, והיו מכותרים בידי כוחות צבא האימפריה העות'מאנית, שעלו על הרוסים במספרם. יקטרינה הציעה לפני כניעה אפשרית, להשתמש בתכשיטים שלה ושל נשים אחרות במאמץ לשחד את הווזיר הגדול בלטג'י כדי לאפשר נסיגה. בלטג'י איפשר את הנסיגה, אך לא ברור אם הונע על ידי השוחד או משיקולי מסחר ודיפלומטיה.
פיוטר חשש לשבור את מסורות אבותיו אך לבסוף נישא ליקטרינה באופן רשמי ב-9 בפברואר 1712. ב-19 בפברואר יקטרינה ופיוטר העניקו לגיטימציה לבנותיהם, אנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, נולדה בשנת 1708 ויליזבטה, לימים גם כן קיסרית רוסיה, נולדה ב-1709. הם הוכרו רשמית כנסיכות. יקטרינה ליוותה תמיד את פיוטר במסעות החוץ שלו, כולל מלחמת רוסיה–פרס (1722–1723). ב-7 במאי 1724 הוכתרה יקטרינה כקיסרית רוסיה בקתדרלת אוספנסקי בקרמלין במוסקבה. מנקודת הכתרה הלאה השניים משלו ברוסיה עד למותו.
לאחר ההכתרה החלה יקטרינה להתקרב לוויליאם מונס (אחיה של פילגשו לשעבר של פיוטר ומזכירה של יקטרינה). ויליאם מונס ואחותו החלו לספסר בהשפעה שלהם על יקטרינה ובאמצעותה על פיוטר ובכך הקשו על מאבקו הממושך של פיוטר בשחיתות השלטונית. יקטרינה, שאהבה את האח והאחות לבית מונס, העלימה עין מהשחיתות שלהם. פיוטר שכבר היה חולה ישיש שגיבש את צוואתו, וקרא ליקטרינה יורשתו וקיסרית האימפריה הרוסית, אך ביטל זאת בצוואתו כשהגיעו לאוזניו שמועות על רומן של אשתו עם ויליאם מונס (אין בנמצא ראיות שמוכיחות זאת). פיוטר גם הורה על הוצאתו של מונס, שהואשם בקבלת שוחד, להורג.
ראשו של מונס נערף בהוראת הקיסר פיוטר ב-16 בנובמבר 1724 ואחותו הוגלתה. יקטרינה לא הפגינה אבלות ודווח שהייתה במצב רוח מרומם באותו היום. פיוטר יצא איתה במכוון לטיול שבמהלכו חלפו על פני אתר ההוצאה להורג של מונס, היא שמרה על קור רוח, הסתכלה למטה ואמרה בפשטות: "חבל שלמשרתים יש כל כך הרבה רשעות". פיוטר ויקטרינה לא דיברו בחודשים שלאחר מכן, שהיו החודשים שקדמו למותו של פיוטר, אך זמן קצר לפני מותו הם הגיעו לפיוס.
קיסרית רוסיה
פיוטר מת כעבור שנה להכרזתו על יקטרינה כקיסרית וכשליטה שותפה לצידו, מבלי שיכריז על יורש, עובדה אשר עודדה את אנשי משמר המלוכה להכריז על יקטרינה כקיסרית רוסיה.
החידוש האדמיניסטרטיבי הגדול של יקטרינה היה הקמת המועצה הסודית העליונה של רוסיה הקיסרית ב-8 בפברואר 1726. היא מינתה שישה מיועציו לשעבר של פיוטר כחבריה של המועצה והעבירה למעשה את השליטה בענייני הממשלה לגוף החדש, ובכך ערערה את סמכות הסנאט והקולגות, שהיו לכלים הניהוליים העיקריים של פיוטר. במקור כללה המועצה שישה חברים - אלכסנדר מנשיקוב (שהיה לקול רב ההשפעה ביותר), פיודור אפרקסין, גבריאיל גולובקין, אנדריי אוסטרמן, פיוטר טולסטוי ודמיטרי גוליצין.
מספר חודשים לאחר מכן הצטרף למועצה חתנו של יקטרינה קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ, בעלה של אנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. בתקופת שלטונה של יקטרינה נשלטה המועצה על ידי הנסיך מנשיקוב, שהיה בפועל לשליט רוסיה. הסנאט איבד את חשיבותו וכל ענייני המדינה היו בפיקוח יועציה של יקטרינה שקיבלו גם הם את כל החלטות הליבה. רוב פעילותו הרפורמיסטית של פיוטר אבדה ושוחד ומעילות הפכו לנפוצות בממשל.
לצד זאת יקטרינה עדיין נהנתה מתמיכתם של רוב תושבי רוסיה - שלהם הוצגה כטובת לב ונדיבה. היא העניקה כספים לעניים, הפכה לסנדקית לילדי איכרים ונתנה בנדיבות כספים לכלות אלמנות. אך פעילותה בתחום מדיניות החוץ הוגבלה לפעילות צבאית משנית בקווקז ולמכתבים דיפלומטיים בהם הציגה תמיכה באינטרסים של חתנה קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ. שלטונה הקצר של יקטרינה נכנס להיסטוריה כתקופה נטולת כל סכסוכים צבאיים גדולים עבור רוסיה. מכיוון שהאומה הייתה שלווה, יקטרינה הייתה נחושה לצמצם את ההוצאות הצבאיות והיא הצליחה בכך. היא הורידה מנטל המיסים הכבד על האיכרים, מהלך שתרם למוניטין שלה כשליטה צודקת והוגנת.
עם זאת, בגלל תמיכתה של יקטרינה בקרל פרידריך, רוסיה מצאה את עצמה במהלך מול ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה עקב המאבק על נחלות נסיכות הבוחר מהנובר בשלזוויג-הולשטיין. המאבק הגיע לכדי הסלמה, עד שבאביב 1726 נשלחה שייטת בריטית לים הבלטי והטילה עוגן לפני העיירה רבל. הקיסרית הפגינה בחריפות והצי הבלטי הרוסי יצא לפעול נגד השייטת, אך במהרה קידמו דיפלומטים הסדר. בסופו של דבר הצטרפה הקיסרות הרוסית בהנהגתה אל ברית עם ספרד הבורבונית ומלוכת הבסבורג נגד ממלכת בריטניה הגדולה בכדי להגן על האינטרסים של קרל פרידריך בחבל הולשטיין.
לא מעט אנשי אצולה תמכו בכך שפיוטר, נכדו של פיוטר הגדול, יהיה היורש, אך זה לא התאים לאלכסנדר מנשיקוב, פיוטר טולסטוי וגבריאיל גולובקין, מקורבי יקטרינה שחששו למעמדם בחצר אם בן של אלכסיי רומנוב יהיה לקיסר. בתאום איתה הם הביאו קציני צבא לישיבת הסנאט והקצינים דרשו שיקטרינה תוכרז כיורשת. בלחץ הקצינים הסנט הצביע בעד יקטרינה. זה הייתה הפעם הראשונה ברוסיה שהשלטון הועבר לאישה, אך השלטון עבר ללא מהומות. יקטרינה עצמה לא התערבה בניהול ענייני המדינה, למעט בפיתוח הצי.
יקטרינה נפטרה במאי 1727 בגיל 43 כתוצאה ממחלת השחפת, ונקברה במבצר פטרופבלובסקיה לצד בעלה. ירש אותה פיוטר השני.
משפחתה
ב-9 בפברואר 1712 התחתנה יקטרינה עם פיוטר הגדול, ממנו נולדו להם 11 ילדים, אולם רק שתי בנות הגיעו לבגרות:
מימי לדר
מרים "מימי" לדר (באנגלית: Mimi Leder; נולדה ב-26 בינואר 1952) היא במאית קולנוע וטלוויזיה ומפיקה יהודייה-אמריקאית הידועה בשל סרטי הפעולה והשימוש שלה באפקטים מיוחדים. לדר הייתה הבוגרת האישה הראשונה של מכון הסרטים האמריקאי, ב-1973.
ראשית חייו
לדר נולדה בניו יורק סיטי ב-1952 לאתיל, פסנתרנית קלאסית, ולפול לדר, במאי, מפיק, שחקן, תסריטאי ועורך של סרטים כמו "My Friends Need Killing", "Attack of the Giant Horny Gorilla", ו-"Dismember Mama". היא גדלה בלוס אנג'לס, בבית יהודי. אמה הייתה ניצולת שואה שנכלאה באושוויץ. אביה, שהתמחה ביצירת סרטים עצמאיים דלי תקציב, הכיר לה ולאחיה בילדותם את עולם הפקת הסרטים. אביה לקח אותה לעיתים תכופות לקולנוע לראות את הסרטים החדשים שיצאו, ולדר ציינה שאחד הסרטים שהשפיעו עליה בילדותה היה הסרט שמונה וחצי של הבמאי פדריקו פליני. היא הייתה האישה הראשונה שהתקבלה למכון הסרטים האמריקאי, שם למדה צילום.
קריירת קולנוע
ב-1988 ביימה לדר פרקים בסדרת הטלוויזיה "Crime Story", "The Bronx Zoo" ו-"Midnight Caller", ולאחר מכן ביימה כמה פרקים לסדרת הטלוויזיה "צ'יינה ביץ'" (1988–1991) עליה הייתה מועמדת לארבעה פרסי אמי. היא יצרה את סרט הטלוויזיה "Woman with a Past" (1992), "House of Secrets" (1993) ו-"Baby Brokers" (1994), ואז הפכה לאחת הבמאיות העיקריות של סדרת הטלוויזיה "ER" (1994–2009). עבור עבודתה בסדרה זכתה בפרס אמי לסדרת דרמה יוצאת דופן ב-1995 וב-1996. ב-2009 חזרה לביים פרקים בעונתה האחרונה של הסדרה. ב-1997 הוזמנה על ידי סטיבן שפילברג כדי לביים את הסרט "פיסמייקר"
לדר המשיכה לעבוד עבור אולפני דרימוורקס של שפילברג, וביימה את הסרטים "פגיעה קטלנית" (1998), ו"תעביר את זה הלאה" (2000), ובמקביל יצרה את הסרט הקצר "Sentimental Journey" (1999), המתאר את סיפור האהבה של הוריה. כשנשאלה מה היא חושבת על הסרט "ארמגדון" שהתחרה בסרטה "פגיעה קטלנית" שיצאו שניהם באותה תקופה ועסקו שניהם במטאור קטלני שנמצא בדרכו לכדור הארץ, סיפרה שמייקל ביי הגיעה להקרנת הבכורה של "פגיעה קטלנית", מה שהפתיע אותה מאוד, ולאחר שצפה בו צילם מחדש את סוף סרטו. לאחר שביימה את "תעביר את זה הלאה" נקלעה לדר לתקופה יבשה בה לא הוזמנה לביים סרטים, וטענה שכשאישה במאית לא זוכה להצלחה מסחרית, "היא לא מוזמנת חזרה למסיבה", וציינה שבעוד שהדבר לא השפיע על עבודתה בתקופתה כבמאית טלוויזיה, הרי שהוא משפיע עליה כבמאית קולנוע. היא סיפרה שחוסר ההצלחה של "תעביר את זה הלאה" גרם לה לחוש שהיא בכלא של הוליווד לקולנוענים.
עקב התקופה היבשה שאחרי הכישלון המסחרי היחסי של "תעביר את זה הלאה", החלה לדר לממש פרויקטים נוספים בטלוויזיה ובקולנוע. היא צילמה תשעה פיילוטים והפיקה שש סדרות, כולל הסדרה "The Beast" (2001), "John Doe" (2002), "Johnny Zero" (2005) ו-"Vanished" (2006). בנוסף יצרה סרטי טלוויזיה כמו "קוד השתיקה" (2009), "U.S. Attorney" (2009) ו-"Heavenly" (2011). ב-2015 ביימה עבור רשת HBO פרק בעונתה הראשונה של הסדרה הנותרים, ובהמשך הפכה לאחת הכותבות הראשיות בסדרה.
סרטה "המין החזק", סיפורה של רות ביידר גינסבורג בדרכה להפוך לשופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית יצא לאקרנים ב-2018, והיה סרט הקולנוע הראשון שלה לאחר 18 שנה.
חיים אישיים
לדר נשואה לשחקן גארי וורנטס. בתם היא השחקנית האנה לדר. לדר ציינה כי חונכה לפמיניזם, ומחתה נגד מלחמת וייטנאם.
תיקון קייל-בינגמן
תיקון קייל-בינגמן (באנגלית: Kyl–Bingaman Amendment), על שם הסנטורים ג'ון קייל וג'ף בינגאמן, הוא חוק בדיני ארצות הברית אשר נכנס לתוקף עם אישור תקציב הביטחון האמריקני לשנת 1997.
הגבלת החוק
באוגוסט 2017 הכריזה הוועדה המייעצת על אמצעי חישה מרחוק לשימוש מסחרי, שהיא חלק ממנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי המפקחת על יישום תיקון קייל-בינגמן, כי היא בוחנת מחדש את הרזולוציה המקסימלית הקיימת לצילומי לוויין של מדינת ישראל: 2 מטר באותה עת. צעד זה ננקט בתגובה לראיות שהוצגו ולפיהן ניתן לרכוש ממקורות שאינם אמריקנים ובאופן מסחרי, תצלומי לוויין של מדינת ישראל, ברזולוציה גבוהה מן הרזולוציה המקסימלית המותרת ממקורות אמריקנים. צילומי לוויין שמקורם מחוץ לארצות הברית, ברזולוציה גבוהה מזו המותרת למקורות אמריקנים, היו זמינים באופן מסחרי מאז שנת 2012.
במרץ 2018 פורסם מחקר של הארכאולוגים אנדריאה זרביני ומיכאל פרדלי, מאוניברסיטת אוקספורד, אשר הדגימו כי צילומי לוויין של מדינת ישראל, ברזולוציה גבוהה מ-2 מטר, זמינים מזה שנים מהחברה הצרפתית איירבוס ומספר חברות לוויינים נוספות, כולל החברה הדרום קוריאנית קומפסאט, אשר מכרו תצלומי לוויין של מדינת ישראל ברזולוציה של 0.4 מטר מלוויין K3A.
בחודש אוקטובר 2018 דחתה הוועדה המייעצת של מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה האמריקני את הראיות ולפיהם תצלומי לוויין, ברזולוציה גבוהה מזו המצויה ממקורות אמריקנים, זמינים בשוק, אולם הוועדה לא הצליחה להפריך את טענותיהם של זרביני ופרדלי. לאחר בחינה נוספת בשנת 2019, מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה שינה את החלטתו וקבע רזולוציה מקסימלית חדשה, של 0.4 מטר לתצלומי לוויין של ישראל. החלטה זו פורסמה באופן רשמי בארצות הברית ביום 21 ביולי 2020.
לשינוי בחקיקה האמריקנית הייתה השפעה מיידית על המידע שניתן להפיק מתצלומי לוויין על המתרחש במדינת ישראל, כולל אתרים שהמידע על המתרחש בהם נשמר בסודיות רבה. כך למשל, בחודש פברואר 2021 הבחינה קבוצת מומחי גרעין בינלאומית כי במתחם הכור הגרעיני בדימונה מתרחשת בנייה משמעותית.
קישורים חיצוניים
נוסח החוק המקורי באתר Federation of American Scientists
רוטיל
רוטיל הוא מינרל המורכב בעיקר מטיטניום דו-חמצני, TiO2.
רוטיל הוא הצורה הנפוצה ביותר של טיטניום דו-חמצני יחד עם שני פולימורפים נדירים יותר, אנטס (לעיתים מכונה בשם המיושן "אוקהדריט") וברוקיט, מינרל אורתורומבי.
לרוטיל יש מקדם שבירה (2.63) בין הגבוהים ביותר שיש למינרלים טבעיים וכמו כן הוא מפגין נפיצות גבוהה. ברוטיל טבעי עשויים להימצא עד 10% ברזל וכמויות משמעותיות של ניוביום וטנטלום. לרוטיל מבנה זהה לפירולוזיט (MnO2) וקסיטריט (SnO2).
מקור השם רוטיל מהמילה הלטינית rutilus שפירושה "אדום" שניתנה למינרל בשל הצבע האדום כהה שאובחן בחלק מהדגימות כשהאירו אותן.
תפוצה
רוטיל הוא מינרל משני נפוץ בסלעים מותמרים בלחץ ובטמפרטורה גבוהים ובסלעי יסוד.
רוטיל הוא צורת הפולימורף של טיטניום דו-חמצני (TiO2) העדיפה ביותר בסביבות אלו משום שנפחו המולקולרי הוא הקטן ביותר מבין שלושת הפולימורפים ולפיכך הרוטיל הוא צורת הטיטניום העיקרית ברוב הסלעים המותמרים בלחץ גבוה, בייחוד סוגי האקלוגיט. ברוקיט ואנטס הם פולימורפים אופייניים של רוטיל שנוצרו בשלב ההתקררות של רוטיל שעבר התמרה.
בסביבה של סלעי יסוד הרוטיל הוא מינרל נלווה נפוץ בסלעי תהום, אם כי ניתן לעיתים למוצאו בסלעי פרץ, בייחוד כאלו שמקורם עמוק בתוך מעטפת כדור הארץ כדוגמת קימברליט ולמפרואיט. אנטס וברוקיט מצויים בסלעי יסוד בייחוד כתוצר של שינויים אוטוגניים במהלך התקררותם של סלעי תהום. לעיתים מוצאים אנטס שמקורו ברוטיל בתוך שכבת מחצבים הנוצרת כשמינרלים כבדים שוקעים בנקודות מסוימות לאורך נהרות. גבישים גדולים מפותחים היטב של רוטיל נפוצים בפגמטיטים, בסקרנים ובייחוד בגרייזן (סוג של סלע מותמר) מגרניט.
רוטיל קיים כמינרל נוסף בחלק מהסלעים שעברו התמרה כתוצאה מפעילות הידרותרמית ובסלעי גנייס ושיסט מסוימים. לעיתים קרובות הוא חודר לקוורץ כתכליל בעל גבישים מחטיים, כמו ב"פלש ד'אמור" שבקנטון גראובינדן בשווייץ.
ניתן למצוא רוטיל בכמה פגמטיטים מתקופת הפרקמבריון באזור אילת, כמו כן הרוטיל הוא מינרל שאירי באבני החול הנוביות.
מקומות בולטים בהם ניתן למצוא רוטיל כוללים את מדינת מינאס ז'ראיס בברזיל, הרי האלפים בשווייץ, ארקנסו בארצות הברית ומספר מקומות באפריקה.
חשיבות כלכלית ושימושים
רוטיל שרוסק לאבקה בעלת גרגרים דקים הוא פיגמנט לבן זוהר ונעשה בו שימוש בצבעים, מוצרי פלסטיק, נייר, מזון ויישומים אחרים הדורשים צבע לבן מבריק. השימוש בפיגמנט טיטניום דו-חמצני הוא השימוש הנפוץ ביותר בטיטניום בעולם. חלקיקים זעירים של רוטיל שקופים לאור הנראה, אבל משקפים בחזרה קרינה אולטרה סגולה. זו הסיבה שנוהגים להוסיף אבקת רוטיל לקרם הגנה לשיזוף.
מחטי רוטיל קטנות המצויות בתוך אבני חן גורמות לתופעה האופטית הידועה כאסטריזם (החזרת אור בצורת כוכב משטח הפנים של אבן החן). אבן חן מסוג זה מכונה "אבן חן כוכב" (באנגלית star" gem"). ספיר כוכב, אודם כוכב ואבני חן כוכב אחרות מעלות את ערכן של אבני החן בהשוואה לאבני חן זהות שבהם לא קיימת תופעת האסטריזם.
רוטיל סינתטי
רוטיל סינתטי יוצר לראשונה ב-1948 ונמכר תחת שמות שונים. רוטיל סינתטי טהור הוא שקוף וכמעט חסר־צבע (מעט צהבהב) בגושים גדולים. הוספה של כמות זעירה של חומרים זרים צובעת את הרוטיל הסינתטי. בשל מקדם השבירה הגבוה של הרוטיל מקבל הגביש ברק דמוי יהלום. רוטיל כמעט חסר הצבע נמכר כתחליף יהלום תחת השם המסחרי טיטניה, שהיה פעם השם הכימי של תחמוצת זו. עם זאת, כמעט שלא משתמשים בתכשיטים ברוטיל משום שבניגוד ליהלום הוא אינו קשה מספיק (אינו חסין לשריטות) מכיוון שבסולם מוס קשיותו נמדדת סביב 6.
אלף כץ
אלף כץ (בכתיב יידי: אַלעף קץ; באנגלית: Aleph Katz) הוא שם העט של משה אברהם כץ (באנגלית: Moris (Moshe) Abraham Katz; 1898, מלינוב, ווהלין, רוסיה (אוקראינה) – ינואר 1969, ניו יורק) היה משורר יידיש, בלשן, מתרגם, עיתונאי ומחזאי יהודי אמריקאי יליד אוקראינה.
קורות חיים
כץ נולד בשנת 1898 למשפחת רבנים נאורה בעיר מלינוב שבווהלין, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). התחנך חינוך דתי מסורתי בחדר, אך גם למד בבית הספר הרוסי המקומי. בשנת 1913, כשהיה בן חמש-עשרה, היגרה משפחתו לארצות הברית, והשתקעה בניו יורק. כץ חי את כל חייו בעיר.
להשלמת לימודיו עבד בימים במלאכות שונות, ובערבים למד בסיטי קולג'. הוא השתלב בעולם התקשורת היידישאי בניו יורק, וכיהן יותר מ-40 שנה כעורך החדשות של סוכנות הידיעות "יט"א" (סוכנות הידיעות היהודית). במסגרת עבודתו רבת השנים בעיתונות פרסם כץ עשרות מאמרים, מאמרי ביקורת על ספרים, ריאיונות ועוד. בין היתר כתב לעיתונים "אין זיך", "פֿרייע אַרבייטער שטימע", "די וואָך", "דאָס יידישע פֿאָלק", "ייִדישע קעמפֿער", "אויפֿקום", "צוקונפֿט", "קינדער זשורנאַל".
ספריו נדפסו בשלוש יבשות: בניו יורק, בבואנוס איירס, בריו דה ז'ניירו ובתל אביב.
אלף כץ פרסם יותר מעשרה ספרים, בהם שירי הילדים האהובים שלו, מחזות קצרים, תרגום מיצירות רוברט לואיס סטיבנסון, ומבחר משיריו בשם "כוכב השחר", שנדפס בישראל לאחר מותו.
רק שירים בודדים משלו תורגמו לעברית בידי שמשון מלצר.
מלכי הממלכה הגאורגית המאוחדת
להלן רשימת מלכי הממלכה הגאורגית המאוחדת לדורותיהם:
תאיטטוס (מתמטיקאי)
תֵאַיְטֵטוֹס (ביוונית: Θεαίτητος; 417 לפנה"ס לערך – 369 לפנה"ס לערך) היה מתמטיקאי יווני בן המאה ה־4 לפנה"ס, שתרומתו העיקרית הייתה בתחום האורכים האי־רציונליים, תרומה אשר הובאה בספר העשירי של יסודות מאת אוקלידס, וכן ההוכחה שישנם בדיוק חמישה פאונים משוכללים.
חייו
ישנה השערה שתאיטטוס היה בנו של אאופרוניוס, מהדמוס האתונאי סוניום. הוא היה ידידם של סוקרטס ואפלטון, והוא הדמות המרכזית בדיאלוג הסוקרטי של אפלטון הנושא את שמו.
תאיטטוס, כמו אפלטון, היה תלמידו של המתמטיקאי היווני תאודורוס מקירנה. תאודורוס חקר את תורת הגדלים חסרי המידה המשותפת, ותאיטטוס המשיך במחקר זה בהתלהבות רבה. בפרט, הוא סיווג צורות שונות של מספרים אי־רציונליים לפי האופן שבו הם מיוצגים כשורשים ריבועיים. תיאוריה זו מוצגת בפירוט רב בספר העשירי של יסודות.
תאיטטוס היה אחד המתמטיקאים היוונים הבודדים שהיה יליד אתונה. רוב המתמטיקאים היוונים מהעת העתיקה הגיעו מהערים היווניות הרבות הפזורות לאורך החוף האיוני, הים השחור וכל אגן הים התיכון.
מהדיאלוג האפלטוני "תאיטטוס" עולה כי מראהו דומה לשל סוקרטס בצורת אפו ובבליטה של עיניו.
ככל הנראה הוא מת מפצעים ומדיזנטריה בדרכו הביתה לאחר שלחם בקרב של אתונה בקורינתוס, שמשוער כי התרחש בשנת 369 לפנה"ס; אולם חוקרים אחרים טוענים כי הקרב שבו מת היה קרב מוקדם יותר בקורינתוס, בשנת 391 לפנה"ס.
המכתש תאיטטוס על הירח נקרא על שמו.
זרצ'ה
זָרֶצֶ'ה (בפולנית: Zarzecze, זָאזֶ'צֶ'ה; ברוסית: Заречье, זָרֶצֶ'ה; בבלארוסית: Зарэчча, זָרֶצָ'ה), המכונה בליטאית אוּז'וּפּיס (Užupis; מילולית: "מעבר לנהר") היא שכונה בווילנה, בירת ליטא.
ב-1997 הוכרזה השכונה כרפובליקה עצמאית. והיא משמשת כמדינה לכאורה בהסכמה לא-רשמית של השלטונות הליטאיים, הרואים בכך גימיק תיירותי.
היסטוריה
במאה ה-15 נבנה גשר מעל נהר הויליניה שחיבר את האזור עם העיר וילנה וכתוצאה מכך החל להתפתח במקום פרבר שוקק. כבר במאה ה-16 היה ידוע הרובע כאזור שתושביו יהודים. במהלך המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 היה רובע אוז'יפיס מאוכלס בעיקר באוכלוסייה יהודית. היהודים שהתגוררו ברובע השתייכו בחלקם לתנועת ההשכלה הליברלית ובחלקם לזרמים ביהדות אשר דגלו באורח חיים תורני. במחצית השנייה של המאה ה-19 עברו להתגורר ברובע בורגנים ואנשי צבא מהאוכלוסייה הכללית. בנוסף לבתי הכנסת ולכנסיות ברובע שכן גם מכון מדעי למחקר אונקולוגי בניהולו של הפרופסור קזימיר פלצ'ר. בתקופת השואה שימש חלק מהשכונה כחלק מגטו וילנה. לאחר המלחמה השלטון הסובייטי הקים אזור תעשייה מסיבי בסמוך לרובע, הרס את בית הקברות היהודי שהיה במקום, גילח את כנסיית הגואל שניצבה שם מאז המאה ה-19 והזניח את בתי הרובע. כתוצאה מכך בעשורים שלאחר המלחמה ועד עצמאות ליטא הרובע שקע והפך לסלאמס מאוכלס בעיקר באנשים משולי החברה כגון מכורים לסמים ואלכוהוליסטים. לאחר עצמאות ליטא ב-1990 החלו אומנים צעירים בשנות העשרים המוקדמות לחייהם לזלוג לתוך הרובע בין השאר בשל מקומו האטרקטיבי בקרבת מרכז עיר הבירה של הרפובליקה הליטאית העצמאית ובעיקר בגלל שניתן היה למצוא בו בתים נטושים למחצה שניתן היה לעבור לתוכם בלי לשלם שכירות לאיש. במהלך שנות ה-90 הרובע החל להשתקם, בתים רבים בו עברו שיפוץ והתבצע מיתוג של האזור כרובע אומנים. בהמשך הציבו האומנים שלט ברוכים הבאים בכניסה לרובע שאחת מהשפות בו היא יידיש כתזכורת ומחווה לעבר של הרובע. במהלך שנות ה-2000 הציבו האומנים פסל של המלאך גבריאל בנקודה שבה ניצבה בעבר כנסיית הגואל.
הרפובליקה העצמאית של אוז'ופיס
המסמך המפרט את עקרונות החוקה מוצג לראווה במקום מרכזי במגוון שפות, ובהן יידיש ועברית.
ה"רפובליקה" הנהיגה חגים לאומיים ואף יום עצמאות משלה (באחד באפריל), ופעם בשנה מתקיימת ביקורת דרכונים, כאקט שלטוני.
זברוץ'
בין השנים 1772–1807, וכן בין 1815–1918, היה הנהר גבול בין גליציה שבאימפריה האוסטרית מצידו האחד, והאימפריה הרוסית מצידו האחר. בעקבות ברית פולין-אוקראינה ב-1920 יועד הנהר להיות גבול בין שתי המדינות. לאחר הסכם ריגה כונן הגבול בין פולין וברית המועצות, אשר עבר לאורך הנהר.
אורכו של הנהר 247 ק"מ, ושטחו של אגן הניקוז שלו 3,330 קמ"ר.
בנו שטראוכר
ביוגרפיה
שטראוכר נולד בכפר רוחוזנה, שבקרבת סדיגורה, באימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא סיים גימזיה בצ'רנוביץ, למד משפטים באוניברסיטת וינה ועשה דוקטורט במשפטים באוניברסיטת צ'רנוביץ ב-1880 ובסיום לימודיו עבד כעורך דין. הוא היה פעיל ומנהיג של הקהילה היהודית המקומית. שטראוכר ייסד והנהיג את המפלגה העממית-לאומית יהודית המקומית. בבחירות לבית הנציגים האוסטרי ב-1891 נוצח על ידי המועמד המכהן, היינריך וגנר, אך בבחירות של 1897 נבחר מטעם המפלגה הלאומית היהודית תוך ניצחון על ראש עיריית צ'רנוביץ, הפרייהר הפולני אנטון כוחנובסקי. הוא נבחר שוב ב-1900 וגם ב-1911. במהלך השנים 1894 עד 1925 ובין 1927 ל-1928 היה נשיא הקהילה היהודית של צ'רנוביץ והשתתף בניהולם של מוסדות פילנתרופיים שונים. לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשדוכסות בוקובינה סופחה לממלכת רומניה, נבחר לפרלמנט הרומני בשנים 1920 ו-1922. לאחר ש"המפלגה העממית-לאומית יהודית" התאחדה עם "התאחדות היהודים הרומנים", שטראוכר נבחר לפרלמנט הרומני ב-1927 ברשימת המפלגה הלאומית ליברלית (רומניה). ב-1934 נוצח בבחירות על ידי מועמד יהודי אחר מאותה מפלגה.
יקינתוניים
יקינתוניים (שם מדעי: Scilloideae) היא תת-משפחה של צמחים בעלי פרחים ממשפחת האספרגיים. כל מיניה הם גאופיטים עשבוניים בעלי בצל, רב שנתיים.
היקינתוניים מוכרים במספר שיטות מיון: פוסר וספטה (Pfosser & Speta מ-1999) קבעו לראשונה את הסוגים שנשתמרו בה עד היום (2008), ו-APG II מ-2003 החזיק בהגדרה זו וקבע את מקומה של המשפחה בסדרת האספרגאים. על פי שיטת המיון קרונקוויסט (1981) כל סוגי משפחה זו נמנו עם השושניים. במשפחה 70 סוגים ולמעלה מ-1000 מינים.
מרבית הספרות הבוטנית בעברית נסמכת על מיונים ישנים יותר, בהם סוגי היקינתוניים נכללו תחת השושניים כמשפחה עצמאית. גם לפי המיון המקובל כיום בעולם הצמח (APG III שפורסם ב-2009), משפחה זו אינה מוכרת עוד, אלא הפכה לתת-משפחה בשם Scilloideae בתוך משפחת האספרגיים (Asparagaceae).
בישראל
בישראל צומחים בר תשעה סוגים במשפחת היקינתוניים: יקינתון, יקינטונית, חצב, בן-חצב, כדן, נץ-חלב, זמזומית, מצילות וכתרים.
קרנאדס
קַרְנאדס (ביוונית: Καρνεάδης; 214 לפנה"ס - 129 לפנה"ס לערך), היה פילוסוף יווני.
ביוגרפיה
באותה שנה נבחר יחד עם דיוגנס מבבל ועם קריטולאוס מן האסכולה הפריפטטית כחבר המשלחת לרומא שמטרתה הייתה לבטל את הקנס שהוטל על האתונאים אחרי שהחריבו את עיר הנמל אורופוס באטיקה שביוון. בעת שהותו ברומא נשא נאומים על אודות המשפט הרומאי. יום אחד צידד בצדק הרומאי ולמחרת הכריז כי מדובר בחלום לא מציאותי. דברים אלה עוררו את זעמו של קאטו הזקן, והסנאט הרומאי ציווה על קרנאדס ועל בני לווייתו לשוב לאתונה כדי שלא ישפיעו לרעה על בני הנעורים של רומא. קרנאדס נשאר באתונה כל ימי חייו הנותרים. אחרי מותו ב-129 לפנה"ס, תלמידו קליטומאכוס נבחר לראש האקדמיה האפלטונית.
תורתו
קרנאדס נמנה עם זרם הספקנות בפילוסופיה היוונית. הוא נאבק בדעותיהם של כל הפילוסופים מכל הסיעות והזרמים, והביע את דעותיו על דרך השלילה, באומרו כי לא ניתן לדעת דבר בוודאות. הוא עצמו לא כתב דבר, וכל אשר ידוע לנו על תורתו מקורו בקליטומאכוס שהיה תלמידו וידידו. קרנאדס צידד באתאיזם וחשב כי העולם נוצר בדרך מקרה.
בנושא המוסר דחה קרנאדס את הרעיון שקיים קשר כלשהו בין חוקי המוסר לבין הטבע. הוא חשב כי רעיונותינו בדבר צדק ומשפט אינם נגזרים מן הטבע אלא נוצרו על ידי בני האדם כדי לשרת מטרות מסוימות. לדעתו, אין ולא יהיה בידיו של האדם כל עיקרון שבאמצעותו יוכל להגיע לחקר האמת. אילו היה עיקרון שכזה, הוא היה חייב להימצא בתבונתנו, בתפיסתנו או בחושינו. אך התבונה תלויה בתפיסה, והתפיסה תלויה בתחושה. אין בידינו כל אמצעי כדי לדעת אם חושינו אינם מטעים אותנו, ואם הם משקפים נכונה את המציאות, או מעבירים למוחנו מושגים ורעיונות כוזבים.
אף על פי-כן האדם חייב לחיות בהתאם לכללים מסוימים. עלינו להיות מודרכים על ידי מה שנראה לנו קרוב יותר אל האמת. לכן, על-אף שלא ניתן להכריז על דבר כאמיתי לחלוטין, ניתן לאמתו ברמה מסוימת של הסתברות.
משפחת אריסון
משפחת אריסון היא משפחה רומנית-ישראלית-אמריקאית, אחת המשפחות היהודיות העשירות ביותר בעולם ובין המשקיעות והתורמות הגדולות ביותר בישראל.
רקע
שם המשפחה המקורי היה אריזון. משה ושרה אריזון עלו מרומניה בשנת 1882 לישראל שנשלטה אז בידי האימפריה העות'מאנית. הם התיישבו בזמארין, הכפר הערבי שהפך למושבה זכרון יעקב ובכך היו בין מייסדי המושבה. לימים תרמה הנינה שרי את מוזיאון העלייה הראשונה במושבה. בנם הבכור, מאיר (1894–1945), נישא לארה אבורטין, והוא אביו של תאודור (תד) אריסון ושתי הבנות, אביבה ורינה. מאיר היה שותף עם מאיר דיזנגוף והיינץ גרץ בחברת הספנות מ. דיזנגוף ושות'.
סבכי קוצים
סבכי קוצים (שם מדעי: Sylvia communis) הוא סבכי טיפוסי נפוץ המתרבה בכל אירופה ובאזורי האקלים הממוזג של מערב אסיה. ציפור שיר קטנה זו נודדת, וחורפת באפריקה שמדרום לסהרה בחצי האי ערב ובהודו. בישראל חולף מצוי ודוגר מצוי במרכז ובצפון ומהראשונים המגיע לאזורנו בנדידת האביב מאפריקה.
מהסוג סבכי זהו מהבודדים אשר הזוויגים שונים בצורה ברורה אחד מהשני. אצל שניהם החלק העליון בעיקר חום וצהוב בהיר בחלק התחתון, האברות המשניות בצבע ערמון. המקור חזק וצידיו בהירים, טבעת העין לבנה והרגלים צהבהבות. לזכר הבוגר יש ראש אפור וגרון לבן. לנקבה חסר את הראש האפור, והגרון חיוור יותר. שירתו מהירה וצורמנית, עם צלילים צווחניים.
זו ציפור של שטחים פתוחים ומעובדים, עם שיחים לקינון. הקן נבנה בשיחים נמוכים בו הנקבה מטילה 3–7 ביצים. בדומה למינים אחרים מהסוג סבכי היא ניזונה בעיקר מחרקים, אך אוכלת גם גרגירים ופירות רכים אחרים. בישראל היא מתחילה בדגירה בין ראשוני ציפורי השיר, מתחילה לקנן בתחילת מרץ, ובמהלך יוני שבה לאפריקה לחודשי הסתיו והחורף.
ספרייה לעיוורים ודיסלקטים
ספרייה לעיוורים ודיסלקטים היא ספרייה המשאילה ספרים המעוצבים באופן נגיש לאנשים עם לקויות והזכות להשתמש בשירותיה ניתנת רק לאנשים שמוכיחים שיש להם לקות שמפריעה לקריאת ספרים. ספרייה כזו משרתת אנשים עם לקות כגון עיוורון, דיסלקסיה או שיתוק בידיים שמונע הפיכת דפי ספרים. ספריות לעיוורים ודיסלקטים עשויות להיות חלק ממוסד גדול יותר המסייע לאנשים עם מוגבלויות ועשויות להשאיל, מלבד ספרים נגישים גם ציוד להקלת השימוש בספרים הנגישים (כמו רשמקולים הנוחים להשמעת קלטות מלל).
רבות מהספריות לעיוורים ודיסלקטים משנות בעצמן את העיצוב של הספרים שברשותן כך שיהיה נגיש לאנשים עם לקויות ומכילות בתי דפוס או אולפני הקלטות לצורך זה. שינוי עיצוב הספרים בספריות אלה הוא תהליך יקר ומסובך כשלעצמו ועשוי להפוך למסובך אפילו יותר בהתאם לדרישות חוקי זכויות יוצרים במדינות שונות. מעבר לזאת, בשל ריחוקן הגאוגרפי מהקוראים שלהן ובשל בעיות הנגישות של קוראים אלה, ספריות אלה נדרשות לשלוח את חומר הקריאה אל הקורא במקום לדרוש ממנו להגיע אליהן ולקחת את הספרים. על כן ספריות אלו תלויות בגיוס הון ובסובסידיה ממשלתית.
התפתחות והוזלת אביזרי הטכנולוגיה המסייעת הביתים מקלה על אנשים שהיו תלויים בספריות אלה להסתדר בכוחות עצמם. אולם, נכון לשנת 2010 ישנם מקרים רבים שבהם נוח יותר באופן משמעותי לקבל ספר נגיש מספרייה לעיוורים ודיסלקטים. ישנם גם מקרים שבהם אף לא אחת מהאפשרויות נוחה.
היסטוריה
במשך אלפי השנים שקדמו להמצאת הדפוס הספרים היו יקרים ונדירים ובמרבית החברות האנושיות, הקריאה בספרים הוגבלה לשכבת החברה הצרה שהייתה מלומדת. עיוור או לקויי ראייה שהשתייך לשכבה זו היה יכול לקרוא ספרים רק בעזרתו של מסייע אנושי שהקריא לו את הספרים. בחברות יוצאות הדופן שבהן מרבית האוכלוסייה כן ידעה קרוא וכתוב וכן הייתה בעלת גישה לספרים, העיוורים שבין פשוטי העם, שלא יכלו לשכור מקריא אישי, נאלצו להישאר בורים. לאנשים עם דיסלקסיה היה גורל דומה רק שהם לא הבינו מה מפריע להם לקרוא.
עם ההתפתחות הטכנולוגית של ראשית העת החדשה השתנו הן מעמדו של הספר והן מעמדה של ההשכלה בכלל, שלא נחשבה עוד לדבר מותרות. אולם, נגישות הספרים וההשכלה בכלל, לעיוורים ולאנשים עם לקויות בכלל השתפרה בקצב איטי בהרבה. החינוך המיוחד לעיוורים, כבדי ראייה ולחירשים כמו אמצעי נגישות המידע עבורם התפתחו במיוחד במהלך המאה ה-19 (זכוכית המגדלת התפתחה כבר במאה ה-18).
חינוך מיוחד ואמצעי נגישות עבור קבוצות אחרות של אנשים עם לקויות התפתחו בעיקר במחצית השנייה של המאה העשרים. אחת הסיבות לכך הייתה שבעיותיהם של רבים מבני הקבוצות האחרות, בעיקר בעלי הלקויות הקוגניטיביות, טרם הובנו די צורכן. סיבה אחרת היא שרבים מהאנשים שרכשו לקות במהלך חייהם, בעיקר בשל פציעה או מחלה זיהומית, לא שרדו ולא דרשו אמצעי נגישות. הנגישות לאנשים עם לקויות תנועה קודמה בעיקר על ידי לוחמים שנפצעו במלחמות שונות והצליחו להישאר בחיים בזכות הרפואה המודרנית.
במהלך המאה ה-19 הופץ כתב הברייל שאפשר לעיוורים לימוד קריאה כמו גם לקרוא ספרים בכוחות עצמם. באותה מאה הוקמו הספריות הראשונות שנועדו לסייע לעיוורים לקרוא. ספרים עבור קוראים שלא יכלו להגיע לספרייה נשלחו אליהם בדואר או באמצעות שליחים. ההיצע המצומצם של הספרים בברייל חייב ספריות רבות ליצור בעצמן ספרים עבור הקוראים.
התפתחויות טכנולוגיות חשמליות, מגנטיות וממוחשבות אפשרו פתרונות נגישות מידע נוספים לעיוורים, הן בספריות המיוחדות להם והן מחוצה לספריות אלה. עם התפתחות תחום הקלטת הקול החלו הספריות להקליט ספרים באולפני הקלטה ולהציע את ההקלטות לקוראים. תחילה נעשתה ההקלטה על גבי תקליט, ובהמשך, עם התפתחות הטכנולוגיה, על גבי קלטות, תקליטורים וקובצי מחשב הנשלחים בדואר האלקטרוני או מורדים מאתר אינטרנט.
דיסלקטים ואנשים עם לקויות תנועה החלו להשתמש בספריות לעיוורים רק במחצית השנייה של המאה העשרים ובעיקר ברבע האחרון שלה. זאת משום שהמודעות לבעיותיהם פיגרה אחרי המודעות לבעיות העיוורים ומשום שטכנולוגיית הברייל לא יכלה לסייע להם. מסיבה זאת, עד לשנות השבעים, מרבית הספריות שהחזיקו בעיקר בספרים המעוצבים באופן הנגיש לאנשים עם לקויות נקראו "ספריות עיוורים". נכון לשנת 2010, רבות מהספריות האלה מתכנות בשמות כמו "ספרייה לעיוורים ודיסלקטים", "ספרייה לעיוורים ומוגבלים" או בשם שאינו מגדיר את אוכלוסיית הקוראים כמו "ספריית ברייל והקלטות".
הקלטת קול אנושי
ספרים בהקלטה קולית המוקראים בידי אדם הם הספרים בעיצוב הנפוץ ביותר בספריות אלה. אך עיצוב זה יקר ועריכתו איטית. עיצוב זה דורש אולפן הקלטות, והעסקת קריינים וטכנאי הקלטות. הקלטה טובה דורשת קריינים מקצועיים ששולטים בשפה בה כתוב הספר כמו גם בעלי הכרות סבירה עם הנושא עליו הספר נכתב. הכרות עם הנושא מונעת מהקריין להגות באופן שגויי את המונחים ושמות המקומות המוזכרים בספר. כשמדובר בספרות מקצועית, היכרות עם התחום היא קריטית להקראה של סימנים מוסכמים הקשורים המופיעים בספר כגון שמות משתנים, נוסחאות או קטע הכתוב בכתב רשי.
במקרה בו יש הזמנות רבות של ספרים שטרם הוקלטו, הקורא עשוי להמתין עד שאולפן ההקלטות יתפנה ועד שמלאכת ההקלטה תסתיים. במקרים קיצוניים, הקלטתו של ספר לימוד עשויה להסתיים כאשר המהדורה שהוקלטה כבר מיושנת. ניתן להתפשר בין איכות ההקלטה לבין מהירות עריכתה ומחירה (העסקת קריינים לא מקצועיים ועריכה מרושלת), אולם לא כל ספרייה לעיוורים ודיסלקטים מוכנה לעשות פשרה זו. אם פשרה כזו נעשית, ניתן לשקול את הקלטתה של הקראה ממוחשבת.
ספר מוקלט יכול להישלח לקורא על גבי קלטת שמע או תקליטור בעיצוב דומה או זהה לעיצוב של חומר מוזיקלי המופץ במדיות אלה או כקובץ קול ממוחשב על גבי תקליטור או בדואר האלקטרוני. שוני קל מעיצוב של חומר מוזיקלי, לדוגמה קלטת איטית פי שניים מקלטת שמע של מוזיקה, נועד לדחיסה של חומר רב יותר ממה שהעיצוב של החומר המוזיקלי מאפשר כמו גם בשביל לשמור על חוקי זכויות היוצרים של ארצות הברית. על פי חוקים אלה, ספר המוקלט בספרייה לעיוורים ודיסלקטים חייב להינתן בעיצוב שאינו ניתן לשמיעה בעזרת מכשירים המצויים בידי האוכלוסייה הכללית.
ספרים המוקלטים על גבי קלטות שמע מכילים סימני התמצאות המוצגים לקורא רק כאשר הוא לוחץ על לחיץ ההרצה המהירה קדימה יחד עם לחיץ הנגינה בו זמנית. על פי רוב ישנם שני סימנים כאלה: צפצוף בודד כאשר נגמרת הקראתו של כל עמוד של הספר ושני צפצופים כאשר נגמרת הקראתו של כל פרק בספר. ספרים המוקלטים על גבי תקליטורים מכילים סימנים המאפשרים למכשיר המשמיע אותם לעבור בלחיצת כפתור מסוימת אל הפסקה הבאה בעמוד הנקרא, בלחיצה אחרת אל העמוד הבא של הספר, בלחיצה מסוג שלישי אל הפרק הבא ובלחיצה מסוג רביעי אל הכרך הבא. מכשיר השמעה של ספרים מוקלטים על גבי תקליטורים עשוי עם להציג למשתמש, על פי בקשתו, את מספר הפסקה, העמוד, הפרק והכרך. המכשיר יכול גם להצליב מידע זה עם תוכן העניינים של הספר ולדווח על שם הפרק ושם הכרך או להגיע לקטע קריאה מבוקש בעזרת קישורים מתוכן העניינים וממפתח העניינים.
ספריות לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה בישראל
במדינת ישראל מצויות מספר ספריות גדולות וקטנות לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה ובנוסף לזה חלק מהספריות המצויות מחוץ לישראל נותנות שירות בה, בעזרת הדואר והדואר האלקטרוני. הספריות נבדלות זו מזו בתוכן ספריהן (ספרייה כללית, תורנית או אקדמית), בשפות של ספריהן (עברית, אנגלית, ערבית) ובציבור אותו הן משרתות (סטודנטים ותלמידי בתי ספר פורמליים בלבד, או הציבור הרחב בעל הלקויות). ספריות אלה מתרבות וגדלות במהלך השנים. בנוסף לזאת, חלק מהספריות שאינן ספריות לאנשים מוגבלים מכילות מדור סיוע לאנשים מוגבלים (מדור עם טכנולוגיה מסייעת שבו הקורא יכול להנגיש לעצמו ספרים רגילים) או מדור עם ספרים בעיצוב נגיש.
צבעוני השרון
צבעוני השרון (שם מדעי: Tulipa agenensis subsp. sharonensis) הוא גאופיט מהסוג צבעוני בעל פרחים בצבע אדום בהיר עד כתום, תת-מין של צבעוני ההרים.
מאפיינים
צבעוני השרון נפוץ בישראל בחולות מישור החוף ובגבעות הכורכר עד הנגב. לרגלי הכרמל גדלה צורה מיוחדת שהיא צורת מעבר עם צבעוני ההרים. הפריחה בחודשים פברואר עד מרץ.
רב יצחק (פירוז שבור)
רב יצחק היה גאון ישיבת פירוז־שבור שבבבל בתקופת המעבר שבין הסבוראים לגאונים. ישיבת פירוז־שבור התקיימה מספר דורות כישיבה שלישית בבבל, במקביל לישיבת פומבדיתא ולישיבת סורא, רב יצחק היה ראש הישיבה האחרון בפירוז־שבור. בשעת כיבוש בבל בידי המוסלמים בראשותו של עלי בן אבי טאלב יצא רב יצחק לקבל את פניו בלוויית קהל יהודי גדול.
ראש הישיבה
אל העיר פירוז שבור, הסמוכה לנהרדעא, עברה ישיבת פומבדיתא בתקופת הסבוראים. לאחר חידוש הלימוד בפומבדיתא בידי רב חנן מאישקיא, בשנת ד'שמ"ט (589), המשיכה הישיבה להתקיים בפירוז־שבור מספר דורות. בראשות הישיבה עמדו רב מרי בר רב דימי, רב חיננאי מבי גיהרא, ולאחריהם - רב יצחק. התמנה לעמוד בראש הישיבה בערך בשנת ד'שצ"ו (636). לאחר פטירתו הצטרפו החכמים שנותרו בישיבה לישיבת פומבדיתא והישיבה בפירוז־שבור נסגרה. עם ביסוסן מחדש של שתי הישיבות הגדולות בסורא ובפומבדיתא, ובעקבות היחס החיובי של השלטון החדש ליהודים, לא ראו חכמי הדור עוד צורך בקיומה של ישיבה שלישית, והוחלט לסוגרה.
יש מי שכתב שרב יצחק היה ראש ישיבה בפומבדיתא, ו"פירוז שבור" שכתוב באיגרת רב שרירא גאון מתייחס לישיבת פומבדיתא עצמה, שנקראה גם בשם זה.
רב יצחק מפירוז שבור היה תלמידו של רב חנן מאישקיא.
כיבוש בבל בידי המוסלמים
לאחר למעלה מ-400 שנה של שלטון האימפריה הסאסאנית בבבל, בא הכיבוש המוסלמי ושם לו סוף. במסגרת מסע הכיבושים של האימפריה המוסלמית הגיע הצבא המוסלמי, בראשותו של עלי בן אבי טאלב, לבבל וסיפח אותה לשטחי האימפריה. בשנת ד'ת"ח (658) בערך, יצא ראש ישיבת פירוז־שבור, רב יצחק, לקבל את פניו של מנהיג הצבא הכובש. על כך מסופר באגרת רב שרירא גאון:
ואילו רבי אברהם אבן דאוד, בספר "ספר הקבלה", כתב:
התקופה
רב יצחק נחשב, לפי דעה אחת, המתבססת על איגרת רב שרירא גאון, על חכמי תקופת הגאונים; ולפי דעה אחרת - על חכמי תקופת הסבוראים. הראב"ד, ב"ספר הקבלה", מנה את רב יצחק בדור הרביעי של הסבוראים.
לפי דברי ההיסטוריון צבי גרץ, עם כיבוש בבל בידי המוסלמים התחילה תקופת הגאונים, ורב יצחק מפירוז־שבור הוא הגאון הראשון. לדבריו, הכובש, עלי בן אבי טאלב, גידל את מעמדו של רב יצחק והגדיר אותו כשני במעלה אחרי ראש הגולה. עלי גם ייפה את כוחה של ישיבת סורא בשל חיבתו לרב יצחק. דבריו של גרץ אינם מקובלים על כל החוקרים, שכן הפרטים אינם מבוססים על המקורות.
אתמולים
אתמולים הוא ספרו של חוקר ארץ ישראל צבי אילן העוסק במחקרים ותגליות בעברה של הארץ. בפרקי הספר מתוארת עבודת הארכאולוג לשלביה השונים: מאיתור המקורות למיניהם: ארכיונים - כולל אלה שבחו"ל, גנזכים, מוזאונים, ספרות זכרונות ועדויות בעל-פה - בישראל ומחוצה לה, ועד לבדיקת שטח החפירה הארכאולוגית בהתחשב בסקרים שבוצעו בה בעבר. הספר מביא את הספורים העומדים מאחורי התגליות - כולל הציפיות של יוזמי החפירה, הקשיים בעת החפירה והסיפוק בסיומה. בעמוד הראשון של הספר מבטא המחבר את הרעיון העומד בבסיס החפירה לאיתור העתיקות - השגת מידע על עברה של הארץ ואם אפשר גם על הקשר בין העבר לבין בניין הארץ בהווה.
הספר כולל שני שערים:
הזמן הקדום
שער זה מתחיל בתיאור מסעו של פרעה סתי הראשון לארץ ישראל בשנים 1301-1309 לפנה"ס, באמצעותו מובא תיאור של דרך פלשתים המקראית. אילן מציג תבליט הנמצא במצרים ובו תיאור שובו של פרעה סתי מארץ כנען כאשר הוא מוביל שלל ושבויים. הוא מביע את ההשערה לגבי הזמן שהיה דרוש לעבור את דרך ארץ פלשתים, לאור תיאורן בתבליט של עשר תחנות בדרך ממצרים לארץ ישראל, כאשר בין כל שתי תחנות סמוכות מרחק 25 ק"מ, שהוא מהלך יום של שיירה. מכך מסיק אילן שאת מדבר סיני אפשר היה לעבור בעשרה ימים.
הוא מוצא בתבליט קשר עם ישיבת בני ישראל בפיתום ורעמסס. שתי הערים זוהו בבטחה ב"תל-מסחותה" וב"קנאטיר" שבמזרח לדלתה של הנילוס, סמוך ל"ואדי תומילאת" שרואים בו את ארץ גושן.
סיפור נוסף שמביא אילן הוא על אחד הזיופים הארכאולוגיים של קרמיקה מואבית ושל חלק מספר דברים אשר נעשו על ידי מוזס וילהלם שפירא והוצגו בשנת 1883. שפירא היה אספן וסוחר עתיקות שחי ופעל בירושלים העות'מאנית. הוא התפרסם כזייפן עתיקות בינלאומי שעמד במרכזן של שתי פרשות זיוף עתיקות אשר הסעירו את עולם הארכאולוגיה וחקר המקרא בבריטניה, צרפת וגרמניה.
בשערורייה הראשונה שהסתבך בה, התברר כי אוסף חרסים מואבי בן אלפי פריטים שמכר למוזיאון בברלין אינו אלא עבודת זיוף זולה של קדרים בני תקופתנו. עשור לאחר מכן, מששיקם את המוניטין שלו כסוחר עתיקות מומחה, הסתבך בשנית כשניסה להציע למכירה למוזיאונים אחדים באירופה אוסף מגילות ובהן קטעים מספר דברים שנתגלו, לכאורה, במערות באזור ים המלח. כאשר שפירא עמד על סף סגירת עסקה עם המוזיאון הבריטי בלונדון, נקבע בידי מומחים שהמגילות מזויפות. חוות הדעת שהביאה לכישלון העסקה הביאה לאובדן המגילות ולמותו של שפירא.
אילן מספר כי אפילו ראש ממשלת בריטניה ויליאם גלאדסטון התפנה מעיסוקיו וברר עם שפירא פרטים על המגילות שכללו קטעים מספר דברים. החוקר קלרמום גאנו הצרפתי נסע למקום שבו נמצאו המגילות ומצא כי הבדואים הוליכו שולל את שפירא ואת המשלחת הגרמנית שבדקה את אמיתות הממצאים.
בעמק בית שאן
התיאור של מהלך החפירות בשרידי בית כנסת העתיק במעוז חיים בעמק בית שאן, הוא אחד הסיפורים המעניינים בספר. אילן היה רועה צאן בקיבוץ. בזמן המרעה מצא חרסים, מטבעות ושברי זכוכית. הוא הציג את הממצאים בפני מורתו "אראלה יבנאלי-טל, שממנה למדתי כיצד להסתכל, היכן ומה לקרוא". ואכן ב"גבעת הגמדים" ליד הקיבוץ, היכן שרעה את צאנו, התגלו שרידי בית כנסת. הוא מתאר כי באחד הימים עבד מחפרון במקום, הכף פגעה ברצפת פסיפס ולאחר ניקוי המקום התגלה על הרצפה ציור של מנורה. ואכן בחפירות שנערכו במקום נחשפו שרידי בית כנסת עתיק עם רצפת פסיפס (שעיטוריה כוללים מנורת שבעת קנים), שהיה קיים מסוף המאה ה-5 ועד לאמצע המאה ה-7.
דוגמה לקשר בין הדברים הכתובים במקורות לבין ממצאים ארכאולוגיים הוא מביא מחפירות בשרידי בית כנסת בבית שאן. בתלמוד ירושלמי מסכת ברכות כתוב: "תני אין מעבירין לפני התיבה לא חיפנין ולא בישנין ולא טיבעונין מפני שהן עושין היהין חיתין ועיינין" (פרק ב' הלכה ד' גמרא). פירושו של דבר, אין מתירין לבני חיפה, בית שאן וטבעון לשמש כשליחי ציבור, שכן בני מקומות אלה רגילים להחליף בדיבור ובכתיבה: אות "ה" באות "ח" ואות "ע" באות "א". ואכן בחפירות נתגלתה כתובת ארמית ובה מופיעות שגיאות כאלה: המילה "חדה" במקום "הדה" שפירושה "זה" ו"אבידתה", שפרושה "עבודה" במקום "עבידתה".
לחקלאות הקדומה בנגב
בפרק זה מדגים אילן את הקשר בין תצפיות שטח לבין לימוד העבר. יש בנגב שרידים חקלאות על פני רבבות דונם - להערכתו כ-20 אלף דונם. השאלה היא מניין הגיעו המים להשקיה. בחורבת חלוקים ליד היישוב מרחב עם הוא מגלה תעלות המאספות מים ממרחקים גדולים. עם המים הגיעה גם אדמת סחף פורייה. כאשר הוקמו סכרים באזור נאספו מים לאגירה. בנגב נמצאו תלוליות, המסודרות שורות שורות וביניהן תעלות. הערבים מכנים אותן "תולילאת אל-ענאב" - כלומר תלוליות הענבים. התאוריה הייתה שכל תלולית ריכזה טל ובמרכזה הייתה גפן שניזונה מהמים. פרופסור מיכאל אבן ארי העוסק בנושא הקים בעבדת חווה שפעלה לפי העקרונות מימי קדם. הוא מסכם, שכשם שראשוני רביבים יכלו ללמוד משיטות החקלאות בימי קדם, גם המתיישבים בימינו יכולים ללמוד מהם.
בית הכנסת במרות
בית הכנסת של קהילת מרות היה מוקד החפירה הבולטת של אילן. האתר נחשף על ידי צוות החוקרים צבי אילן ועמנואל דמתי בחפירות שנערכו מטעם רשות העתיקות. שרידי בית כנסת ולידו בית מדרש נמצאו בחורבות הכפר הערבי "מארוס", 4 ק"מ מזרחית מתל חצור, לפי הדמיון בשמות מניחים כי מדובר במֵרות עליה סיפר יוסף בן מתתיהו כי הייתה הנקודה הצפונית בגליל שבוצרה על ידו.
ממצאים נוספים
פרקים נוספים עוסקים באתרים הבאים:
שלושת המאמרים האחרונים בשער זה עוסקים ב"קופות ציבור בימי קדם", "קמיעות עתיקים: בשם האל נעשה ונצליח" וב"גאוגרפיה של צדיקים".
בעת החדשה
שער זה מתחיל בתיאור אוסף של איגרות שנה טובה שמצא אילן בארכיונים ובספריות בלונדון. מסתבר כי אגרות ברכה מארץ ישראל נשלחו לנדבנים בבריטניה. באגרות הברכה, לצד איחולי שנה טובה, נוספה מישאלה או בקשה. הברכות נשלחו בראש וראשונה מירושלים אך גם מערי הקודש האחרות: טבריה, צפת וחברון. אילן מצא חמישה טיפוסים של איגרות:
על האוצר שלא נמצא
בשנת 1815 נערכה באשקלון חפירה ארכאולוגית מיוחדת במינה. ליידי הסטר סטנהופ האנגליה מצאה מגילה ולפיה קיימים בארץ ישראל אוצרות שטמנו הצלבנים בעת כיבוש הארץ על ידי הערבים. האוצרות טמונים במקומות הבאים: במסגד באשקלון, ליד מעיינות ראש העין וגם ב"עוג'ה" - או בבקעת הירדן או בעוג'ה אל-חפיר שבנגב. המטמון באשקלון נאמד בשלושה מיליון מטבעות זהב. הסולטאן הטורקי הסכים לשותפות תמורת מחצית המטמון, מוחמד אגא א-שאמי הצטרף לתוכנית וכך החלו חפירות ליד שריד מסגד עתיק. בסוף הגיעו לארבע מיכלי אבן גדולים, אשר נמצאו ריקים. המבנה שנחפר זוהה כבית המועצה - בולהטריון - של אשקלון הרומית - ביזנטית.
השודד השחור מחברון
מכתב שנשלח מחברון ופורסם בעיתון היהודי "ג'ואיש כרוניקל" ומכתבים נוספים, מתארים את המערכת השלטונית בהרי חברון במחצית הראשונה של המאה ה-19. על פימכתבים, עבד אל-רחמאן בן הכפר דורא היה לשליט האזור. יהודי חברון העלו לו מיסים וכינו אותו בספריהם "הרב השחור". הפחה הטורקי בירושלים ניסה להכניעו אך הדבר לא עלה בידו והוא מינה אותו למושל האזור. אחיו מרדו בו, פרצו מלחמות ביניהם בחלחול ובחברון.
בשנת 1848, מונה עבד אל-רחמאן למושל העיר מטעם הטורקים לאחר שהמושל הטורקי הקודם גורש ממנה על ידי הפחה הטורקי בירושלים. בשנת 1855 החליטו הטורקים לשים סוף לתוהו ובוהו בהר חברון. הצבא הטורקי השתלט על העיר ובכך הסתיימו שנות שלטונו של עבד אל-רחמאן. עד היום נחשבת בדורא משפחתו לחשובה.
שאר ערכי השער
שער זה כולל סיפורים אחדים מתולדות היישוב בארץ:
פארק רעננה
פארק רעננה הוא פארק ציבורי בשטח של 200 דונם, המשמש כפארק הגדול והמרכזי של העיר רעננה. הפארק שוכן בקצהו המערבי של רחוב אחוזה, בגבולה המערבי של העיר, וגובל בכפר בתיה ובשכונת "לב הפארק" השוכנות מצפון לו, ובשדות שבין רעננה להרצליה מדרום וממערב. הפארק מגודר מכל עבריו, והכניסה אליו היא דרך חמישה שערים, שניים בחלקו המזרחי ושלושה בחלקו המערבי ליד האגם. הפארק נחנך בשנת 1995.
מבנה
במרכזו של הפארק אגם בצורת עלה תלתן, בדומה לזה המופיע בסמלה של העיר. את האגם חוצה גשר, וניתן לשוט בו. באגם שתי מזרקות, ושטים בו עופות מים. בחלקו הצפון-מערבי של הפארק שוכן אמפיתיאטרון המשמש להופעות תרבות שונות של אמנים מהארץ ומחו"ל בהם בקסטריט בויז, אוונסנס, אליס קופר, לורין היל, טורי איימוס, צ'יק קוריאה, איאן אנדרסון, זיגי מארלי, הקרנבריז והפט שופ בויז.
בעבר נדרשו תושבי חוץ לתשלום בכניסה לפארק בימי שבת. עתירה שהגישה עמותת אדם, טבע ודין בעניין נדחתה, ובעקבות זאת תוקנה פקודת העיריות, ונקבע בה כי אין לגבות דמי כניסה, אלא במקרים חריגים שיקבע שר הפנים באישור ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.
מאחר שהוועדה דחתה פה אחד את הכללים שהציע שר הפנים בטענה שהם נוגדים את התיקון לחוק, נאסרה למעשה גביית דמי כניסה לגנים ציבוריים בכל הארץ, ובהם פארק רעננה. מסביב לפארק ישנן מספר רב של חניות בחינם לתושבי רעננה, ובתשלום לתושבי חוץ.
ג'יי ג'יי אוקוצ'ה
אוגוסטין אזוקה "ג'יי ג'יי" אוקוצ'ה (נולד ב-14 באוגוסט 1973) הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת הקשר, ונחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים האפריקאים בדורו.
הוא מחזיק באזרחות כפולה, לאחר שבזמן שהותו בטורקיה, קיבל אזרחות טורקית תחת השם "מוחמט יאבוז".
בשנת 2004, במסגרת פרויקט פיפ"א 100, נבחר אוקוצ'ה על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם. הוא היה נציגה היחיד של ניגריה ברשימה, ואחד מחמשת האפריקאים היחידים שנכללו בה.
ביוגרפיה
אוקוצ'ה הפגין יכולת טכנית גבוהה במדי הקבוצה, ובעקבות כך הוחתם על חוזה בקבוצת איינטרכט פרנקפורט. בעונתו הראשונה בקבוצה, סיימה פרנקפורט במקום השלישי בליגה. אחד מרגעיו הזכורים במדי הקבוצה היה בעונתו השנייה בה, במשחק במסגרת הבונדסליגה מול קרלסרוהה, בו כבש אוקוצ'ה מול שוער היריבה אוליבר קאן לאחר שעבר מספר שחקנים בתוך הרחבה, כשאת חלקם הוא אף עבר פעמיים. השער נבחר על ידי אוהדים ועיתונאים רבים כשער היפה ביותר באותה שנה בגרמניה.
בשנת 1995 הסתכסכו מספר משחקני הקבוצה, וביניהם אוקוצ'ה, עם מאמן הקבוצה יופ היינקס, מה שהוביל לעזיבה של שניים משחקני הקבוצה, ובסופה של העונה ירדה פרנקפורט לליגת המשנה, ואוקוצ'ה עזב לטובת חוזה בליגה הטורקית, במדי פנרבחצ'ה. אוקוצ'ה שיחק במדי הקבוצה במשך שתי עונות, ורשם 30 שערי ליגה ב-62 משחקים, חלק גדול מהם בבעיטות חופשיות ישירות, שהפכו לסימן ההיכר שלו בקבוצה. בו בזמן, קיבל אוקוצ'ה אזרחות טורקית, תחת השם "מוחמט יאבוז". לאחר שנתיים בטורקיה, עבר אוקוצ'ה לליגה הצרפתית, שם חתם במדי קבוצת פריז סן-ז'רמן. סכום ההעברה נאמד בכ-22 מיליון דולר, מה שהפך אותה להעברה היקרה ביותר בהיסטוריה של שחקן אפריקאי באותה העת. אוקוצ'ה שיחק במדי הקבוצה ארבע עונות, ושימש בין היתר כחונך עבור כוכבה הברזילאי הצעיר של הקבוצה, רונאלדיניו.
עם תום חוזהו בקבוצה, עבר אוקוצ'ה לפרמייר ליג האנגלית, שם חתם במדי קבוצת בולטון וונדררס. על אף שהחמיץ חלקים מהעונה עקב פציעות, הוא כבש שבעה שערי ליגה, ביניהם בניצחון החשוב במאבקי ההישארות מול ווסטהאם יונייטד, שנבחר על ידי אוהדי הקבוצה בשנת 2008 לשער היפה ביותר של הקבוצה בפרמייר ליג. בעונה השנייה במועדון החל אוקוצ'ה לשמש כקפטן הקבוצה, והוביל אותה עד לגמר גביע הפוטבול ליג, שם הפסידה 1–2 למידלסברו.
בשנת 2006 נלקח מאוקוצ'ה סרט הקפטן, מה שיוחס להצעה שקיבל להצטרף לליגה בקטר. עם סיום העונה, סירב אוקוצ'ה להצעה להאריך את חוזהו בשנה, ועבר לשחק בקטר. בתום עונה אחת בלבד, חזר אוקוצ'ה לאנגליה, כשחתם במדי האל סיטי ששיחקה אז בליגת המשנה. עקב פציעות חוזרות ונשנות וירידה בכושרו, אוקוצ'ה שיחק רק 18 משחקי ליגה במדי הקבוצה, בהם לא כבש. האל סיטי הצליחה להעפיל בסיום אותה עונה לפרמייר ליג לראשונה בהיסטוריה שלה. אוקוצ'ה, שתכנן לפרוש בסיום העונה אך שינה את דעתו עקב העפלת הקבוצה לליגה הבכירה, שוחרר בסופו של דבר מהמועדון, מה שהביא לפרישתו ממשחק פעיל בגיל 35.
נבחרת ניגריה
אוקוצ'ה החל את דרכו בנבחרת ניגריה במאי 1993, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, בהפסד 1–2 ל. חודשיים אחר כך, במשחק מול, כבש אוקוצ'ה את שער הבכורה שלו בנבחרת, כשהשווה את התוצאה ל-1-1 בבעיטה חופשית, בדרך לניצחון נבחרתו 1–4 במשחק, שסייע לה להעפיל בפעם הראשונה בתולדותיה לטורניר גביע העולם.
ב-1994 זכתה ניגריה בגביע אפריקה לאומות בפעם השנייה בתולדותיה, ואוקוצ'ה נבחר לחוליית הקישור של נבחרת הטורניר. בהמשך אותה שנה, הופיעה ניגריה במונדיאל 1994 בארצות הברית, והודחה על ידי בשלב שמינית הגמר. אוקוצ'ה נכנס פעמיים כמחליף בשלב הבתים, אותו סיימה ניגריה בראש הבית, ופתח בהרכב בשמינית הגמר.
בשנת 1996 השתתפה ניגריה, עם אוקוצ'ה, בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת אטלנטה, וזכתה במדליית הזהב אחרי ניצחון על בתוצאה 2–3 במשחק הגמר. אוקוצ'ה כבש שני שערים במהלך הטורניר.