cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלבים בחלל
עלילה
לאחר שנתפסו הכלבים מועברים לרכבת לבייקונור שם הם מגיעים למרכז הכשרה סובייטי לטיסת חלל. הם פוגשים את המאמן שלהם, כלב רועה גרמני בשם קזבק, שנאלצת לבחור את שני הכלבים הטובים מהקבוצה. חודש לפני תאריך ההשקה הקבוצה הנבחרת היא בולה ומולה, אך ביום האימונים האחרון מגיעה וניה למקום הראשון, עם בלקה וסטרלקה במקום השני והשלישי בלקה וסטרלקה צריכים לטוס עם וניה, כי הוא היה הראשון וקבוצת הטיסה נבחרת רשמית.
בסוף טיסתם, סטרלקה רצתה להישאר בחלל, מכיוון שאמה אמרה שאביה, סיריוס, חי בין הכוכבים. קזבק מופיע כשהוא שומר על טיסתם ומנסה לשכנע את סטרלקה לחזור. הם רואים היווצרות חפצים שטסים לעברם, וחושבים שהם כלבי חלל, אך התברר שהם מטאוריטים, הם נפגעו ממטר מטאוריטים והטיל נורה מהנזק. סטרלקה, ווניה וקזבק הולכים לחלק האחורי של הרקטה כדי להילחם בשריפה עם נוסחת האכלה שלהם כמים. בלקה פוחד אך בכל זאת קופץ דרך טבעת האש אל מושב הנהג כדי להפנות את הרקטה לכיוון כדור הארץ. סטרלקה מכבה את האש, וקזבק מודה באהבתו לבלקה. הכלבים מסתכלים על קבוצות שונות וסטרלקה מצדיעה לסיריוס במקום אביה. צוות טיסת הכלבים מחזירם לכדור הארץ בחיים.
הדום הקרח מרקטור
הדום הקרח מרקטור או קרחון ההדום מרקטור (באנגלית: Mercator Ice Piedmont) הוא הדום קרח בעל שיפוע מתון, במזרח ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
כלבים בחלל
עלילה
סטרלקה, בלקה ווניה מקבלים תוארי גיבורים ומגלים שקזבק נשאר מאחור, אך המדען האחראי על הפרויקט אומר להם שהתעמולה הסובייטית לא תאפשר לעולם לחשוף כי היה מקום לחסכון בטיסה.
הדום הקרח מרקטור
הדום הקרח ממוקם במוצאו של מפרצון מובילאויל.
ההדום נוצר במפגש של שלושה קרחונים יובליים: גיבס, לאמרז, קול, ו-ויירהאוזר.
כלבים בחלל
עלילה
חיות המחמד האחרות של קנדי, בראשות החתול, לא מאמינים לסיפורו של פושוק, למעט כלב צרפתי אחד שרואה את טלאי הקוסמונאוט על כריתו של פושוק. לאחר מכן הוא מבקש ממנו לספר מה קרה אחר כך. סטרלקה חוזרת לגור עם אמה. וניה מקיימת כנסים ומספרת את סיפורה לכל מי שמוכן להקשיב. בלקה חוזר לקרקס ככוכב הראשי. קזבק חי יחד עם אהובתו בלקה, וכולם חיים באושר ועושר.
במהלך סצנות שאחרי הכתוביות מוצגים קטעי ארכיון אמיתיים של תוכנית החלל הסובייטית וכלבי החלל.
הדום הקרח מרקטור
גילוי ומיפוי הדום הקרח
הדום הקרח התגלה עת שצולם מהאוויר על ידי לינקולן אלסוורת ' בטיסתו מעל האזור בנובמבר 1935.
כלבים בחלל
מדיה ביתית
הסרט יצא ב-DVD, Blu-ray, Blu-ray 3D ו-Digital Copy ב-8 ביוני 2012.
הדום הקרח מרקטור
גילוי ומיפוי הדום הקרח
הדום הקרח מופה על ידי וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג - אשר סבר כי מדובר בעמק גדול בסמוך לחוף.
כלבים בחלל
ביקורת
הסרט דורג 5.2 מתוך 10 באתר imdb, עם 37% עגבניות רקובות בהתבסס על 866 הצבעות.
סרטי המשך
"כלבי החלל: הרפתקאה אל הירח" (Белка и Стрелка: Лунные приключения) הוא סרט המשך שהקרנת הבכורה שלו בארצות הברית נערכה ב-26 באוגוסט 2016. סרט שלישי בסדרה (Белка и Стрелка. Карибская тайна) יצא לאקרנים ברוסיה בספטמבר 2020.
הדום הקרח מרקטור
גילוי ומיפוי הדום הקרח
הדום הקרח נסקר על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בדצמבר 1958, ומופה כהדום קרח לראשונה על בסיס סקר זה.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
ההדום נקרא על שמו של המתמטיקאי והגאוגרף הפלמי גרארדוס מרקטור, אשר מצא, בשנת 1568, דרך לתיאור של הגלובוס על פני מפה שטוחה - היטל מרקטור.
לקריאה נוספת
• Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Amy M. Mathie, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Kevin M. Foley, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers, Coastal-Change and Glaciological Map of the Larsen Ice Shelf Area, Antarctica: 1940–2005, USGS
• Huber, Jacqueline and Cook, Alison J. and Paul, Frank and Zemp, Michael (2017), A complete glacier inventory of the Antarctic Peninsula based on Landsat7 images from 2000 to 2002 and other preexisting data sets, Earth system science data., 9 (1). pp. 115-131. https://doi.org/10.5194/essd-9-115-2017
• Pedro Skvarca, Changes and surface features of the Larsen Ice Shelf, Antarctica, derived from Landsat and Kosmos mosaics, Annals of Glaciology, Volume 20 1994, pp. 6-12, DOI: https://doi.org/10.3189/1994AoG20-1-6-12
מוש בן ארי
מוֹש בן ארי  (נולד ב-26 בספטמבר 1970) הוא זמר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין ומסעדן ישראלי.
ביוגרפיה
בן ארי נולד בעפולה. אביו, ראובן בן-ארי (במקור: חלאסצי), עלה מעיראק. אימו, שולמית, עלתה מצרפת. כילד הוא התוודע לראשונה למזמורי מוזיקה יהודית מסורתיים ואתניים שהיו חלק מחיי היומיום שלו. התחיל לנגן בגיטרה בגיל 16 ומאז למד מוזיקה ברחבי העולם, כולל בהודו, במדבר סהרה ובסיני. בצבא שירת כחייל קרבי בחטיבת הנח"ל בזמן האינתיפאדה הראשונה.
קריירה
ב-1995 היה בין מקימי להקת "שבע", שהוציאה ב-1997 את אלבומה הראשון, "החתונה השמימית". בן ארי כתב והלחין עבור האלבום את השיר "סאלאם" ("עוד יבוא שלום עלינו"), שזכה להצלחה ונחשב ללהיטה הגדול ביותר של הלהקה. ב-1999 יצא אלבומה השני של הלהקה, "יומם ולילה", שמתוכו התפרסם ביצועה של הלהקה ל"שיר למעלות" בלחנו של יוסף קרדונר. בשיר זה שימש בן ארי כסולן.
בשנת 2002 יצא אלבום הסולו הראשון של בן ארי, "עד אלי". באלבום 11 רצועות, בנוסף לרצועת הבונוס "ואיך שלא", גרסת כיסוי לשירו של אריאל זילבר. האלבום כולל את הסינגל "עד אלי", וכן דואטים עם להקת שוטי הנבואה בשיר "Jah is One" ועם דין דין אביב בשיר "ועוד יום". באותה שנה יצא אלבומה השלישי של להקת "שבע", "גן".
ב-2003 הקליט בן ארי את אלבומו השני, "דרך", בהפקתו המוזיקלית של מרק סמוליאן. האלבום יצא ב-2004 וכלל את הסינגלים "את", "יה", "ים" וכן את שיר הנושא של האלבום, "דרך". בן ארי כתב והלחין את כל שירי האלבום. על אלבום זה קיבל בן ארי אלבום זהב, ומועמדות בקטגוריית "אלבום השנה" בטקס פרסי עמ"י של ערוץ 24.
בשנת 2005 השתתף בן ארי בהקלטת אלבום הופעה של להקת "שבע" בשם "הופעה חיה באוסטרליה". באלבום נכלל שיר חדש שהלחין בן ארי יחד עם חבר הלהקה אמיר פייס בשם "שיר חדש". בסוף שנת 2006 יצא אלבומו השלישי של בן ארי, "מסע ומתן", בהפקתו המוזיקלית של אסי אילון. מהאלבום יצאו הסינגלים "אנצל", "בין הצלילים", "ממריאים", "חלום" ושיר הנושא "משא ומתן". באלבום נכללה גם גרסת כיסוי לשיר "ילד מזדקן" (במקור של להקת כוורת). בתוך כשנתיים, בנובמבר 2007, הגיע האלבום למעמד אלבום זהב, לאחר שמכר יותר מ-20 אלף עותקים.
ביוני 2011 יצא אלבומו החמישי של בן ארי, "תסתכל לי בעיניים," מתוכו התפרסמו הסינגלים "תלמד למחול", "סתכל לי בעיניים" ו"אספר לך הכול". השיר "סתכל לי בעיניים" הגיע לראש מצעדי הפזמונים. את האלבום הפיק המוזיקאי פילוני.
בשנת 2012 יצא אלבום אוסף ראשון של בן ארי, בשם "העשור הראשון". באלבום נכלל שיר אחד חדש שנכתב עבורו, "תני לי סימן", שכתב והלחין בן ארי יחד עם הזמרת דיקלה ועם פילוני.
בשנת 2013 יצא אלבומו השביעי של בן ארי, "כמו בחיים". מתוכו התפרסמו הסינגלים "מה עושים" ו"כמו בחיים".
ביוני 2014 החל להשתתף כמנטור בעונה השלישית של תוכנית הכישרונות "The Voice ישראל", לצד אביב גפן, שרית חדד ושלומי שבת.
סגנון יצירה
בן ארי משלב ברוח הגרוב שמאפיינת אותו אלמנטים אתניים מזרחיים. בשיריו הוא משלב רוק רך בהשפעות אתניות מזרחיות וגם רגאיי.
החוף של מוש
החל מ-2015, נכנס בן ארי כאחד השותפים באילת בחוף של מוש. ברצועה הזו יש מאהל גדול, על החול פרוסים מרבדים וכריות, ומוזיקה מרגיעה מתנגנת ברקע. אולם אין שירותי הצלה. כל זאת בניסיון לדמות את החוויה בסיני.
חיים אישיים
בן ארי אב לשני ילדים, בנו הבכור מנישואיו עם שירלי נאוי, ובתו מהאמריקאית-ישראלית פמלה סאפר.
בשנת 2012 בן ארי התחתן עם אינקה, דוגמנית בלגית שהתגיירה, וב-2013 הם התגרשו.
יוליוס ברוצקוס
יוליוס (יולי) ברוצקוס (בעברית: יהודה ליב בן דוד; ברוסית: Юлий Давидович Бруцкус, יולי דווידוביץ' ברוצקוס; בליטאית: Julius Bruckus; 1 בינואר 1870, פולאנגן, ליטא הרוסית – 27 בינואר 1951, פתח תקווה) היה רופא, מראשי ארגון הבריאות היהודי העולמי, פעיל ציוני, ממייסדי וראשי התנועה הרוויזיוניסטית, פוליטיקאי ליטאי, ציר לסיימאס הראשון ושר בלי תיק לענייני יהודים בממשלת ליטא, מראשי "אורט" ו"אזע" (החברה לשמירת בריאות היהודים), היסטוריון, פובליציסט וחוקר תולדות יהדות מזרח אירופה.
קורות חיים
יהודה ליב (יוליוס) ברוצקוס נולד ב-1 בינואר 1870 בפולאנגן שבפלך קורלנד שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (כיום ליטא), בן לדוד ברוצקוס, סוחר ענבר. ב-1878 עברה משפחתו למוסקבה, שם שנה קודם לכן הקימו יוסף ודוד ברוצקוס (דודו ואביו של יוליוס) מפעל למוצרי עור. התחנך בגימנסיה במוסקבה. בשנת 1894 סיים את הפקולטה לרפואה באוניברסיטת מוסקבה. עוד בהיותו סטודנט היה חבר באגודת "בני ציון". אז פרסם (ביחד עם לאון בראמסון) מורה דרך ביבליוגרפי לספרות על היהודים. כמו כן היה חבר באגודת "חובבי ציון".
היה יושב ראש המרכז הציוני ברוסיה, חבר המרכז של "הברית להשגת זכויות מלאות לעם ישראל ברוסיה", וציר למספר קונגרסים ציוניים עולמיים. בקונגרס הציוני העולמי השמיני בהאג בשנת 1907, נבחר לוועד הפועל הציוני הגדול. היה חבר המועצה של "אוצר התיישבות היהודים" ('קולוניאל באנק') וחבר הוועד המרכזי של יהודי רוסיה בווילנה. השתתף בווילנה בוויכוחים בין ציונים ובונדאים.
צידד ב"עבודה המעשית" בארץ וב"עבודת ההווה" (מונח שבו השתמש הפילוסוף היהודי מרטין בובר) בגלות.
אחרי מהפכת 1917 נבחר לאספה המכוננת הכל רוסית מטעם "הרשימה היהודית" של פלך מינסק. עמד בראש פעולות "הועד המרכזי של ציוני רוסיה", כאשר התנועה ירדה למחתרת, ונאסר בוועידה הציונית במוסקבה ב-23 באפריל 1920 והושם בכלא יחד עם עוד 106 ציונים ממשתתפי הוועידה.
בשנת 1922 חזר לליטא וסייע לכונן מוסדות יהודיים אוטונומיים ברפובליקה הליטאית הראשונה שקמה ב-1918. היה דמות מרכזית בוועידה השנייה של נציגי הקהילות היהודיות שהתקיימה בקובנה בפברואר 1922. בין ה-13 בנובמבר 1922 ל-12 במרץ 1923 היה ציר מטעם הסיעה היהודית בסיימאס הראשון. בינואר-פברואר 1923, כיהן זמנית כשר בלי תיק לענייני יהודים בממשלת ליטא בראשותו של ארנסטס גאלבנאוסקאס, בהחליפו בתפקיד זה את הד"ר מקס סולובייצ'יק.
בשנת 1924, עם הגבלת הזכויות האוטונומיות של היהודים בליטא, עבר לגרמניה, והשתקע בבירתה ברלין. שם עמד בראש פעולות הארגון ההומניטרי היהודי - צרפתי "אוז"ה" (חברה לשמירת בריאות היהודים; שימש כסגן נשיא הארגון), הצטרף להנהלת "אורט", ופעל בשטחים שונים.
אחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933 עבר לפריז ונבחר לנשיא כבוד של אגודת "אוז"ה" העולמית.
השתייך זמן מסוים למפלגה הרוויזיוניסטית, אך יצא משורותיה בשנת 1935, והצטרף ל"מפלגת המדינה". מטבעו היה סינתטי ודרכו למזג זרמים שונים לפעולה ציונית מקיפה.
בזמן מלחמת העולם השנייה נאסר בצרפת ידי ממשלת וישי אך הצליח להשתחרר ובשנת 1940 להגר לארצות הברית, שם עמד בראש "התאחדות ציוני רוסיה".
פעל רבות בביקוריו במחנות הריכוז לשחרורם של היהודים הכלואים בהם.
בשנת 1949 עלה לישראל. התיישב בפתח תקווה ועמד בראש עבודת אגודת "אוז"ה" בארץ. היה פעיל בברית הציונים הכלליים בתל אביב.
בכל פעולתו הציבורית מצא תמיד זמן לעבודה מדעית. בייחוד התעניין בתולדות ראשית היישוב היהודי בפולין וברוסיה, וביתר ייחוד - בממלכת הכוזרים הפלאית, בתולדות הקראים במזרח אירופה, בדרכי המסחר בין היהודים במערב אירופה ויהודי קייב בתחילת האלף השני לספירה וכיוצא בזה. היה היסטוריון בעל שם ופרסם מחקרים רבים.
נפטר בפתח תקווה ב-27 בינואר 1951. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ב-12 בפברואר 1951, ארגנה התאחדות יהודים יוצאי רוסיה וליטא כנס לזכרו בפריז.
אחיו הצעיר פרופ' בוריס דב ברוצקוס היה עסקן ציבור, כלכלן יהודי-רוסי נודע, מדען, מומחה לבעיות אגרריות של ברית המועצות וחוקר בעיות, מהמומחים הגדולים באירופה בשאלות כלכלה, ובמיוחד בבעיות חקלאות והתיישבות של יהודים, ופרופסור לכלכלה חקלאית באוניברסיטה העברית בירושלים. אחותו מרגלית נישאה לשלמה גפשטיין.
אחיינו דוד אנטול ברוצקוס היה אדריכל וצייר ישראלי.
אימפריית החושים
אימפריית החושים (בצרפתית: L'Empire des sens, ביפנית: 愛のコリーダ, Ai no Korīda) הוא סרט ארוטי יפני-צרפתי של הבמאי היפני נגיסה אושימה משנת 1976.
עלילת הסרט
הסרט, המבוסס על סיפור אמיתי, עוסק באהבה ובתשוקה שבין נערה צעירה בשם סאדא ומאהבה שהוא גם אדונה קיצ'י סאן. הסרט מגולל את מערכת היחסים בין השניים, שסובבת בעיקר סביב יחסי המין שביניהם, המקוימים בתדירות הולכת וגדלה. חיפושם האינטנסיבי אחר אתגרים חדשים לסיפוק תאוותם מסתיימת במותו של קיצ'י סאן. סאדא חונקת אותו תוך כדי קיום יחסי מין, וכורתת את איבר מינו. הסרט שזור לכל אורכו בצילומים ברורים של האקטים המיניים.
צינזור הסרט בישראל
הסרט מ-1976 נאסר להקרנה בישראל. חבר המועצה לביקורת סרטים ומחזות, מבקר הקולנוע ד"ר יגאל משיח, תקף את ההחלטה. "אחת התופעות המעניינות ביותר בישיבה העצובה ההיא הייתה ההתכחשות לאלימות", כתב משיח במוסף "דבר השבוע". "אויב הצנזורים, כך נראה, הוא הסרט המיני. עם האלימות הם יכולים לחיות. אני אויב מושבע של כל צנזורה אמנותית. אבל ההתכחשות לאלימות חושפת פעם נוספת את ההגמוניה הדתית שהשתלטה על חיינו גם על הצנזורים החילוניים. הפוליטיקאים הדתיים הרודים בנו אינם רואים באלימות אויב פוליטי. בתל אביב אפשר לראות סצינות של אלימות נוראה שעברו את הצנזורה ללא ציוץ... אבל אם חלילה יופיעו על המסך כמה איברי-מין, שומו שמיים! את האבסורד הזה לא הבנתי מעולם. ראשים מותזים בקלוז-אפ, גופות אדם מתפוררות באוויר, אבל אסור להביט בגוף האדם. כאילו הייתה האלימות מעשה שגרתי שקל להשלים עמו ולהביט בו, אבל איברי המין שלנו משהו נסתר שאם יחשוף אותם הקולנוע, יתמוטט המוסר. כאילו זיון טוב אחד יעביר את כולנו לעבודה זרה. הא לכם אמת מידה תרבותית, היגיון מוסרי".
בראשית שנת 1994 פנתה חברת "סטיישן פילם" למועצה לביקורת סרטים בבקשה חוזרת לאשר את הקרנתו של הסרט בבתי הקולנוע בישראל. ב-18 באפריל 1994, המועצה, שצפתה בסרט, החליטה פה אחד לפסול את הקרנתו. בהודעה שנשלחה לחברת סטיישן פילם נאמר כי "הסרט עובר את גבולות הטעם הטוב".
עקב טענות שהועלו כנגד ההחלטה, למשל בדבר איכותו האמנותית של הסרט, התכנסה הוועדה שוב ב-11 ביולי, על מנת לדון בהחלטה הקודמת. ברוב דעות הוחלט להמשיך ולאסור את הקרנתו של הסרט. ב-8 באוגוסט התכנסה המועצה בשלישית על מנת לדון בתוכן הסרט, ושוב החליטה לאסור את הקרנתו, אם כי הפעם נאמר במכתב שנשלח מטעם יו"ר המועצה כי "ייתכן, והמועצה הייתה מוצאת דרך לאשר את הסרט אם היית מוציא מתוכו, לפי הערכתי, כשמונה קטעים". בעקבות ההחלטה השלישית של המועצה לאסור את הקרנת הסרט, עתרו מפיצי הסרט בישראל לבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ).
לאחר הגשת העתירה לבג"ץ, התכנסה המועצה בפעם הרביעית על מנת לדון בהקרנת הסרט, והחליטה לאשר את הקרנתו בכפוף למגבלות הבאות: הגבלת גיל הצפייה ל-18 ומעלה, וכן השמטת תשעה קטעים מן הסרט שלדעת המועצה "עלולים לפגוע ברגשות הציבור ובמוסר החברתי". מפיצי הסרט בישראל, שעתרו כאמור לבג"ץ, טענו בפני בית המשפט כי הם אמנם מסכימים להגבלת הגיל שנקבעה, אך חולקים על ההשמטות הנדרשות, למעט שניים מתוך תשעת הקטעים שבהם מופיעים גם קטינים.
החלטת בג"ץ
העתירה לבג"ץ נתקבלה ברוב דעות. בפסק הדין, שהפך לאבן דרך בכל הקשור לחופש הביטוי במדינת ישראל, קבע בג"ץ כי חופש הביטוי הוא זכות יסוד בישראל, הנובעת מהיותה מדינה דמוקרטית שוחרת חופש. נקבע כי חופש הביטוי משתרע גם על הביטוי הקולנועי, בין אם הוא מסחרי ובין אם לאו, וכי גם הביטוי הפורנוגרפי חוסה בצלו של חופש הביטוי. במקרה זה של "אימפריית החושים" אומנם הסרט הוא בעל אופי פורנוגרפי, אולם הוא בעיקרו בעל ערך אמנותי, שהרי אין לבחון את הקטעים הפורנוגרפיים במנותק מהסרט כולו, אלא כמכלול שלם של יצירה. את זה, על פי קביעת בג"ץ, לא עשתה המועצה לביקורת סרטים. לפיכך קבע בג"ץ שעל המועצה לביקורת סרטים להתיר את הקרנת הסרט בבתי הקולנוע בישראל, ללא השמטת קטעים, למעט שני הקטעים עליהם הוסכם, ותוך הגבלת הצפייה בו לגילאי 18 ומעלה.
אסטרדה
אסטרדה (מצרפתית: estrade, מעין במה להופעות) היא סוג של אמנות הבמה של צורות קטנות בכיוון עסקי השעשועים בעיקר, כולל כיוונים כמו שירה, ריקוד, קרקס על במה, אשליה, ז'אנר דיבורי, פרודיה, ליצנות.
האסטרדה הרוסית היא כיום קבוצה מגוונת של אנשים יצירתיים המייצגים גם את ז'אנר אסטרדת השירה וגם ז'אנרים אחרים של אמנות הבמה. ז'אנר אסטרדת השירה מיוצג על ידי: אלה פוגצ'ובה, מוסלים מגומאייב, ולרי לאונטייב, סופיה רוטרו, פיליפ קירקורוב, אולג גזמנוב, לב לשצ'נקו, יוסיף קובזון, הרכבים ווקאליים ואינסטרומנטליים (VIA), להקות פופ ולהקות רוק: "סמוצבטי", "פסניארי", "משינה ורמני", "זמלניאה", "אריה", "אליסה", "מומיי טרול","זמפירה" ורבים אחרים. ז'אנר דיבורי מיוצג על ידי אמנים כמו גנאדי חזנוב, יבגני פטרוסיאן, יפים שיפרין, ויקטור קוקליושקין, קלרה נוביקובה, סמיון אלטוב, אלנה סטפננקו, ליון איזמילוב, מיכאל זדורנוב, פאבל ווליה, גאריק מרטירוסיאן, צוות אורלסקיאה פלמניאה ואחרים. כסוג של פעילות תרבותית וכלכלית, אסטרדה היא חלק בלתי נפרד מעסקי השעשועים.
קיימים גם תיאטרוני אסטרדה, למשל תיאטרון אסטרדה של מוסקבה, תיאטרון אסטרדה של סנט פטרסבורג ותיאטרון אסטרדה של קייב. בתיאטרונים כאלה, ככלל, ז'אנר דיבורי שולט וגם הופעות הומוריסטיות וסאטירה.
בעיתונות, כשכותבים על זמרי אסטרדה וכוכבי אסטרדה, לעיתים משתמשים בסיווג אלגורי, ומוסיף תואר לשמו של אמן האסטרדה. לדוגמה, "פרימדונה של האסטרדה הרוסית", "מלך הזוהר", "מלך השאנסון הרוסי", "פטריארך אסטרדה". כמו כן, לעיתים קרובות ניתן להוסיף תואר כבוד רשמי המהווה חלק ממערכת פרסי המדינה של הפדרציה הרוסית, כמו "אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית" או "אמן העם של הפדרציה הרוסית".
בננה
הבננה מוגדרת מבחינה בוטנית כ"עשב", משום שאין לה גזע מעוצה כמו לעצים רגילים, אלא גבעול מעובה, המורכב משכבות קונצנטריות של גלדים רבים (בדומה לבצל). גידול זה מכונה "גזעול".
פירות הבננה המוארכים מכונים "אצבעות" וגדלים בקבוצות צפופות, המכונות "כפות". הכפות מסודרות לאורך שדרה, ויוצרות אשכול. צבע קליפת הפרי משתנה מירוק לצהוב עם ההבשלה, כאשר במקביל מתפרק העמילן הנמצא בפרי והופך לפרוקטוז. בשלב הסופי, הופך צבע הקליפה לחום ולשחור, עד שהפרי נרקב, ואינו ראוי עוד למאכל.
היסטוריית זני הבננה
הבננה התרבותית, המשמשת למאכל, מוכרת לאדם מהתקופה הפרה-היסטורית. מקורה של הבננה התרבותית בדרום-מזרח אסיה, משם היא הופצה על ידי האדם לכל האזורים הטרופיים והסובטרופיים. ככל הנראה, הערבים היו אלה שהביאו את הבננה למערב אפריקה, ובמהלך המאה ה-16 העבירו אותה הספרדים לאמריקה. כיום, עיקר יצוא הבננות לכלל ארצות העולם מקורו בארצות אמריקה הדרומית והתיכונה. מוצא הזנים התרבותיים משני מיני בר, הגדלים עד ימינו ביערות דרום-מזרח אסיה: Musa acuminata ו-Musa balbisiana.
פירותיהם של מיני הבר, אבותיהם של הבננה התרבותית, אינם אכילים ומלאים בצפיפות גדולה של זרעים. זרעים אלו גדולים למדי, וקוטרם מגיע לכעשרה מילימטרים ויותר. מוטציות והכלאות טבעיות בין שני מינים יצרו את הזנים המתורבתים. כל הזנים המתורבתים הם טריפלואידים, כלומר, תאיהם מכילים שלושה עותקים של כל כרומוזום. כתוצאה מכך, זנים אלו עקרים ואינם מייצרים זרעים. משום כך, ריבוי הבננה מתבצע באופן של רבייה וגטטיבית, ונוצר מנצרים, המתפתחים מבסיס הצמח. עובדה זו הופכת את הבננה לפגיעה במיוחד, משום שבניגוד לריבוי מיני, בו יש מגוון גנטי ושינויים בין דור מסוים של צמחים ובין הדור שלאחריו, כולל תהליך חיסוני נרכש, בריבוי וגטטיבי אין לצמחים אפשרות לפתח עמידות בפני מחלות חדשות.
כיום, מרבית הבננות בשוק העולמי משתייכות לקבוצת זנים מצומצמת – קבוצת "קבנדיש" (Cavendish). בשל קיומה של קבוצת בננות אחת בלבד, היה קיים בעבר חשש רב, שהתפשטות של מחלה קטלנית כלשהי- עלולה להשמיד את כל מטעי הבננות המסחריים. תופעה כזו כבר התרחשה בשנות ה-40 של המאה ה-20. דוגמה למחלה מסוג זה, היא "מחלת פנמה", הנגרמת על ידי פטריית קרקע. באותה תקופה מרבית הבננות שגודלו היו מהזן המתורבת "גרוס מישל", המחלה התפשטה במהירות, והשמידה תוך כעשרים שנים את כל המטעים המסחריים באמריקה התיכונה. מאוחר יותר נמצא, למזלם של המגדלים ושל הצרכנים חובבי הבננות, שהזנים מקבוצת "קבנדיש" אינם נפגעים מן המחלה, ותוך מספר שנים מועט הצליחו להחליף את זן בננות זה בזנים חדשים. בשנות השישים, התגלה גזע חדש של הפטרייה השייכת ל"מחלת פנמה", העשוי לתקוף גם את בננות ה"קבנדיש", ומאז נעשים מאמצים למנוע את התפשטות המחלה.
במקביל, מנסים כיום לגלות או ליצור זני בננה עמידים למפגעים, באמצעות ניסויים ומחקרים. ניסויים אלו מתבצעים בשני מישורים:
הבננה בישראל
הבננה הובאה לארץ ישראל במהלך המאה ה-10. היה זה המוז הערבי, שפירותיו טעימים ועסיסיים. כיום מגדלים את זן ה"מוז הנמוך" בכמויות מסחריות, בשפלת החוף ובעמק הירדן, אזורים שבהם הסיכוי לפגיעת הקרה ביבול בחודשי השנה הקרים נמוך. בישראל מגדלים כ-20,000 דונמים של בננות, המניבים כ-60,000 טונות של בננות בשנה. שיווק הבננות בארץ נמשך אמנם רוב חודשי השנה, אך שיאו בחורף ובאביב (בשלהי הקיץ קיים לרוב מחסור בבננות). חלק הארי של היבול המתקבל נועד לצריכת השוק המקומי, ומיעוטו – מיוצא.
ענף הבננות בארץ מתבסס כמעט בלעדית על זן בשם "גרנד ניין" או על זנים דומים לו מבחינה גנטית. בשנת 2017 החלה מועצת הפירות בתוכנית להגדלת מגוון זני הבננות בישראל, בדגש על זנים מתוקים וטעימים יותר מהגרנד ניין. בחודש דצמבר 2019 הודיעה מועצת הפירות על השקה של שני זנים חדשים בשם "פיסאנג מאס" ו"פראתה אנה"
גידול בננה
צמח הבננה גדל מפקעת תת-קרקעית הקרויה "עיקר". הגבעול גדל במהירות ומגיע לגובהו המקסימלי ולבגרות בתוך פרק זמן של כשנה – מרגע תחילת תהליך היווצרות הצמח מן הפקעת. לאחר הגיעו של הצמח לבגרות הוא פורח, מניב פרי ומת. לאחר מות הצמח הקודם, מתפתח מן הפקעת צמח חדש, שיניב פרי בתוך כשנה, לאחר שהגיע לבגרות, וחוזר חלילה. במילים אחרות, ניתן לומר כי באקלים טרופי מחזור החיים של צמח כזה הוא כשנה. לעומת זאת, בישראל, בה יש תנאי אקלים סובטרופי, מחזור חייו של צמח הבננה ארוך יותר, ועשוי להגיע לשנה וחצי עד שנתיים. בשל מחזור חייו הקצר של צמח הבננה, משימת החקלאי היא לפקח, שבכל זמן נתון יהיו במטע צמחים מגילאים שונים. זאת כדי לקבל יבול בכל שנה, וכדי להימנע ממצב, בו לא קיימים במטע, בכל זמן נתון, צמחי בננה מניבי פירות.
ככל שהמטע מזדקן היבול הולך ופוחת. אורך חיי המטע, כלומר משך הזמן שבו ניתן להמשיך ולגדל דורות נוספים של צמחי בננה באותו שטח, מוגבל ותלוי בתנאי האקלים והקרקע. בארצות דרום אמריקה, ניתן להמשיך ולגדל מטע במשך כעשרים שנה. בישראל, לעומת זאת, אורך חיי מטע בננות קצר בהרבה, ונע בין חמש לשבע שנים בלבד, ולעיתים רחוקות עד עשר שנים. משום כך, קיים צורך קבוע לטעת מטעים חדשים. עד התקופה האחרונה נהגו החקלאים להשתמש בנצרים צעירים או "עיקרים", אשר נלקחו ממטע בוגר, לצורך נטיעה חדשה. חסרונהּ של שיטה זו הוא שצמחים כאלו נגועים בדרך כלל במחלות ובמזיקים, ושתילת צמחים אלו במטע החדש מעבירה אליו, לרוע המזל, את אותם הגורמים הפתוגניים. כיום, רוב המטעים המסחריים החדשים נטועים בצמחים שמקורם בתרבית רקמה. צמחים אלה מיוצרים ומגודלים במעבדות, בתנאים סטריליים, והם נקיים ממחלות וממזיקים. בעקבות הקטנת יבולי בננות באפריקה, פלורנס ואמבוגו חקרה אפשרויות לשיפור המצב תוך שימוש בביוטכנולוגיה.
בישראל מגדלים את אותם הזנים הגדלים באזורים הטרופיים, ומייצאים אותם לאירופה ולצפון אמריקה. בשל מזג האוויר הקר, הפרי בארץ קטן מהמקובל בשוק העולמי. למרות התנאים הלא אופטימליים, טמפרטורות החורף הנמוכות והמחסור במים, הרי שהודות למחקר מפותח, להתמחות מקצועית של מגדלי הבננות והיות צמחי הבננות בארץ נטולי מחלות, השכילו האגרונומים הישראליים לפתח יבולים אשר אינם נופלים בהרבה באיכותם מאיכות היבולים בארצות הטרופיות. היתרון של תחלואת הבננות הנמוכה הפך את ישראל לאחת הספקיות החשובות של שתילי בננות המיוצאים לכל רחבי העולם. ישראל היא אחת החלוצות בעולם בריבוי שתילי בננה בתרבית, ומייצאת שתילי בננה למטעים בכל רחבי העולם.
ריבוי צמח-הבננה
ציפת פרי הבננה נטולת זרעים. ריבוי צמחי הבננה נעשה באמצעות ניצני החטרים (ענף), הגדלים מקנה השורש של צמח-האם. תוך כדי תהליך הריבוי מנתקים את הצמחים הצעירים שהתפתחו מניצני המשנה, עם שורשיהם, ושותלים אותם בקרקע. את הנצר הבכור, שסיים את מחזור חייו, כורתים ומרחיקים מן המטע.
מזון ומשקה
בשונה מישראל, מרבית גידולי הבננה בעולם אינם של הזנים הנאכלים כפרי טרי ומתוק, אלא של זנים המשמשים כמזון בסיסי, המהווה מקור עיקרי לפחמימות בתזונת האוכלוסייה. זנים אלו מכונים גם "פלנטיין". הפרי של זנים אלה מכיל עמילן רב גם בהבשלה מלאה, ובדרך כלל אינו מתוק. הוא נאכל ללא הקליפה, טרי או מעובד בטיגון, בישול, ייבוש, קלייה או אפייה. בארצות טרופיות רבות, הפלנטיין והבננה מגודלים לצריכה מקומית, ומהווים את המזון העיקרי של האוכלוסייה. שיא צריכת הבננה הוא בארצות מזרח אפריקה, כ-300 ק"ג לנפש בשנה.
קמח בננה הוא אבקה המיוצרת באופן מסורתי מבננות ירוקות. מבחינה היסטורית, קמח בננה היה בשימוש באפריקה ובג'מייקה, כאלטרנטיבה זולה יותר לקמח חיטה. הוא משמש כיום לעיתים קרובות כתחליף נטול גלוטן לקמח חיטה, או כמקור לעמילן עמיד.
בדרום מזרח אסיה, בעיקר בבורמה, גם פרח הבננה משמש למאכל. באתיופיה, מגדלים מין בננה הנקרא "אנסט" (Musa ensete), אשר פירותיו אינם אכילים, והחלק הנאכל בו הוא השורש ולעיתים גם פנים הגזעול. במקסיקו קיים המאכל טמלה, אשר מורכב מבשר וקמח תירס, אשר עטופים עלי בננה. במזרח אפריקה ובבלגיה, מייצרים מזני בננה מסוימים בירה. באוגנדה, מייצרים מזנים אחדים משקה חריף המכונה "וואראג'י".
בננה היא מרכיב בקינוחים רבים, כגון: בננה ספליט, בננה לוטי, בננה פוסטר, עוגת בננות ועוד. כמו כן, ניתן לאכול את הבננה כחלק מהפירות היבשים. מאכל זה מכונה "בננה צ'יפס", והוא עשוי להופיע בצורת פלחים מיובשים, או כפצפוצים.
שימושים נוספים
קיימים מיני בננה רבים שאינם אכילים ויש מהם המשמשים לנוי. במזרח אסיה (הפיליפינים) מגדלים מין הקרוי "בננה טקסטיליס" (Musa textilis) או "אבּאקָה", ממנו מפיקים סיבים, שהם מן החזקים ביותר בעולם הצומח. סיבים אלו, המכונים "סיבי מנילה" משמשים לייצור חבלים חזקים ביותר, המכונים "חבלי-מנילה"  ושקים עמידים במיוחד. עם המצאת הניילון וחומרים פלסטיים נוספים, פחתה חשיבותו של חבל ה"מנילה".
בימי הביניים נעשה שימוש בעלי הבננה כתחליף לנייר כתיבה. על פי הרמב"ם, שימש הפרי המתוק לריפוי הכבד והטחול.
בננות משמשות כלי חינוכי למדידת קרינה מייננת, בשם מק"ב.
ערך תזונתי
הערכים התזונתיים בפרי הבננה עשויים להשתנות בין הזנים השונים, שלבי ההבשלה, או אזורי הגידול. לפני הבשלתה, רוב הפחמימות בבננה הן עמילן. בתהליך ההבשלה, הופך העמילן לפרוקטוז, המקנה לבננה את טעמהּ המתוק.
הבננה מומלצת כמקור אנרגיה בזכות הסוכרים השונים שבה, ולסובלים מלחץ דם גבוה – בזכות תכולת האשלגן הגבוהה הנמצאת בה. יש הטוענים אך עדיין ללא הוכחות חד משמעיות, שהיא בעלת סגולות רפואיות רבות, העשויות להפחית את הסיכוי להיווצרות בעיות רפואיות נוספות, כדוגמת אנמיה, עצירות, עייפות, כאבי ראש, בחילות ואף דיכאון. זאת בזכות המינרלים והוויטמינים שהיא מכילה.
במדינות המזרח הרחוק, וביניהן הודו, נהוג לאכול גם את קליפת הבננה. לאור מחקרים שסקרו את ערכיה התזונתיים של קליפת הבננה, נמצא כי היא מכילה ערכים גבוהים ביותר של ויטמינים כגון B6 ו-B12. בנוסף, מכילה הבננה גם מגנזיום, אשלגן, סיבים תזונתיים כגון פרוטאין ואנטי אוקסידנטים כגון לוטאין. קליפת הבננה מכילה גם טריפטופן, אשר מעלה את רמת הסרוטונין בדם, וכתוצאה מכך משפר את מצב הרוח. בנוסף, הסיבים התזונתיים המצויים בקליפה, כמו גם חומרים אחרים בעלי ערך תזונתי, גורמים לתחושת שובע לאחר אכילתהּ, מעודדים חילוף חומרים ותורמים להרזיה. ניתן לאכול את קליפת הבננה לאחר שטיפה, בצורתה הטבעית, אך גם ניתן לבשלהּ, להרתיחהּ או לטגנהּ.
ברכתה
הבננה מוזכרת בספרות ההלכתית בשמה העברי העתיק "מוז" או "מאוזי"ש", וברכתה נידונה בשל אופי גידולה המיוחד כבר בפסקי הגאונים. ר' יוסף קארו בספרו "בית יוסף" על ארבעה טורים (אורח חיים סימן ר"ג) כתב:
לדעתם, כיוון שהצמח מת בכל שנה, ומתחדש מהשורש, אין זה בגדר עץ, וברכת הבננה היא 'בורא פרי האדמה'. דעה זו היא בניגוד לדעת חכמי אשכנז בעלי התוספות והרא"ש (כפי שמובאים דבריהם שם בארבעה טורים) הסוברים שכל פרי שאינו צריך זריעה מחודשת בכל שנה, דינו כפרי העץ וברכתו בורא פרי העץ. להלכה נפסק בשולחן ערוך "על המאוזי"ש, בורא פרי האדמה", וכך נהוג כיום.
פרוטוקול דמשק
פרוטוקול דמשק היה מסמך מתקופת מלחמת העולם הראשונה, אשר ניתן לפייסל אבן חוסיין על ידי שתי אגודות הסתרים הערביות אל-פתאת ואל-עהד בעת ביקורו השני לדמשק שבמהלכו נועד עם בכירים טורקיים בקונסטנטינופול. אגודות הסתרים הכריזו שהן תתמוכנה במרד נגד האימפריה העות'מאנית אותו ארגן אביו של פייסל חוסיין בן עלי. האגודות התנו זאת בכך שהתנאים בפרוטוקול יועברו אל הבריטים. דרישות אלו, אשר הגדירו את הטריטוריה של מדינה ערבית עצמאית שתוקם במזרח התיכון ותכיל את כל האדמות של אסיה המערבית, הפכו מאוחר יותר למצע הדיונים במכתבי חוסיין-מקמהון.
דיונים עם הוריישו קיצ'נר
ב-5 בפברואר שנת 1914 נפגש בנו של השריף, עבדאללה (לימים עבדאללה הראשון, מלך ירדן), עם הוריישו קיצ'נר, המושל הבריטי במצרים וסודאן. הפגישה נערכה בקהיר ובמהלכה שאל עבדאללה האם הבריטים יגישו לחוסיין סיוע במקרה שהטורקים יתקפו את חג'אז. תגובתו של קיצ'נר הייתה שלילית. ברם, חודשיים לאחר מכן נפגש עבדאללה עם רונאלד סטורס, מזכירו של קיצ'נר, ובפגישה זו הבטיח לו המזכיר שבריטניה תבטיח את הסטטוס קוו כנגד "התוקפנות הטורקית".
עד שהגיעה תשובתו של קיצ'נר באוקטובר הטורקים כבר הצטרפו אל הגרמנים קיצ'נר כעת הכריז שאם האמיר והאומה הערבית יתמכו בבריטניה במלחמה, הבריטים יכירו בעצמאות של האמירות ושל הערבים ויתר על כן אף יגנו על הערבים נגד אויבים מחוץ. ואז קיצ'נר הוסיף על דעת עצמו משפט שעתיד לעורר מחלוקת בלונדון ובמזרח התיכון שנים רבות לאחר מכן. הוא אמר "ייתכן שהערבים מהגזע האמיתי ישלטו על החליפות במכה או באל-מדינה וכך עשוי לצמוח טוב, בסיוע האל, מכל הרשע שמשתולל כעת. בתגובתו חוסין לא הזכיר את החליפות אלא אמר שהוא לא יוכל מידית לקטוע את היחסים עם הטורקים בשל מעמדו באסלאם.
הטורקים מכריזים על ג'יהאד
ב-11 בנובמבר 1914, הכריזו הטורקים על ג'יהאד נגד מדינות ההסכמה ודחקו בחוסיין בן עלי השריף של מכה, לתמוך בהם ולשלוח חיילים לתגבור כוחותיהם.
זמן לא רב לאחר ההכרזה הגיעו אל חוסיין נציגים משתי אגודות הסתרים הערביות בינואר 1915 במטרה לשכנעו להנהיג מרד כנגד האימפריה. בד בבד בנו הבכור של חוסיין עלי אבן חוסיין חשף מזימה טורקית להפיל את השריף ולהעלות במקומו את עלי ח'יידאר, ראש ענף המוטאליב העשוק במשפחת שריף. חוסיין הורה לבנו פייסל (לימים פייסל הראשון מלך עיראק) להטיח בפני הווזיר הגדול בקונסטנטינופול את העדויות למזימה, אך גם לבקר בדמשק על מנת לבדוק את ההתכנות של מרד יחד עם מנהיגי אגודות הסתרים. פייסל עשה זאת ב-26 במרץ שנת 1915. לאחר חודש שיחות פייסל לא היה מרוצה מהכוח שבידי התנועה הערבית וסיכם שמרד לא יוכל להצליח ללא סיוע של אחת מהמעצמות. כשהגיע לקונסטנטינופול באפריל והתבקש על ידי הטורקים לסייע לג'יהאד, הוא החל להיות מודאג ממעמד משפחתו בחג'אז.
עם שובו, ביקר פייסל בדמשק על מנת לחדש את השיחות עם שתי אגודות הסתרים. במהלך ביקור זה קיבל פייסל את המסמך שלימים יקרא "פרוטוקול דמשק". המסמך הצהיר שהערבים ימרדו בסיוע בריטניה ובתמורה תוכר עצמאות הערבים באזור שמשתרע מדרום טורקיה, גובל במזרח עם פרס ועם המפרץ הפרסי, גובל במערב עם הים התיכון וגובל בדרום עם הים הערבי.
פגישה בטאיף
בעת התייעצויות בטאיף שבסעודיה בין חוסין ובניו בשנת 1915 נקט פייסל בקו הזהיר, עלי התנגד למרד ועבדאללה תמך בקו של פעולה. לבסוף הציב השריף את יוני 1916 כתאריך תחילת המרד. הוא החל להוועד עם הנציב העליון מטעם בריטניה במצרים, הנרי מקמהון באמצעות מכתבי חוסיין מקמהון.
1936 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1936.
זואולוגיה
7 בספטמבר - הזאב הטסמני האחרון, מת בגן החיות הובארט (Hobart Zoo), בהובארט, באי טסמניה שבאוסטרליה.
קים בייסינגר
קימילה אן "קים" בייסינגר (באנגלית: Kimila Ann "Kim" Basinger; נולדה ב-8 בדצמבר 1953) היא שחקנית קולנוע ודוגמנית אמריקאית זוכת פרס האוסקר.
ביוגרפיה
נולדה באתנס, ג'ורג'יה שבארצות הברית. אימה, אן לי, הייתה דוגמנית, שחקנית ושחיינית שהופיעה בכמה מסרטיה של אסתר ויליאמס. אביה, דונלד וייד בייסינגר, היה נגן בלהקה ומנהל הלוואות; כחייל צבא ארצות הברית, הוא לחם במלחמת העולם השנייה והשתתף בנחיתה בנורמנדי ביום הפלישה. היא הייתה השלישית מבין חמישה ילדים.
קריירה
בגיל 16 החלה בקריירת דוגמנות, במהלכה זכתה בתואר "מיס אתנס" ובתואר "מיס ג'ורג'יה ג'וניור". מאוחר יותר חתמה על חוזה דוגמנות עם סוכנות "פורד מודלס", ותוך זמן קצר עיטרו פניה שלל מגזיני אופנה ומאות כרזות ופרסומות. בגיל 20 הגיעה למעמד דוגמנית-על המרוויחה $1,000 ליום. במקביל השתתפה בשיעורי משחק כדי להגשים את שאיפתה האמיתית - להיות כוכבת קולנוע.
ב-1976, לאחר חמש שנות קריירת דוגמנות משגשגת, החליטה להתמקד בקריירת משחק. לשם כך נסעה ללוס אנג'לס והחלה לככב בסרטים. יופייה וחושניותה מיקמו אותה על תקן "היפה" המושכת צופים בקומדיות וסרטי פעולה. ב-1984 שיחקה בסרט "הטוב מכולם" לצידו של רוברט רדפורד. תפקידה המפורסם ביותר היה בדרמה הרומנטית-ארוטית של אדריאן לין, "תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים" (1986). באותה שנה שיחקה בסרט "ללא רחמים" לצד ריצ'רד גיר. ב-1992 כיכבה במותחן הארוטי "משולש מסוכן", לצידו של ריצ'רד גיר. כמו כן שיחקה בסרט "הבריחה" (1994) ביחד עם אלק בולדווין בו הופיעה בעירום, ובקומדיות רבות, בהן "נאדין", "כלה מכוכב אחר", כל הזמן את אשתי", "שודדת על עקבים" ו"עולמו של ויין 2". בנוסף שיחקה בסרט הפעולה/קומיקס "באטמן" (בו גילמה את ויקי וייל, צלמת עיתונות בלונדינית המתאהבת בברוס ויין). במטרה להפגין יכולות משחק משמעותיות יותר, שיחקה גם בכמה סרטי דרמה, כשהבולט בהם היה סרטו של בארי לוינסון "הטוב מכולם" (1984), עליו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב.
ב-1998 זכתה בייסינגר בפרס גלובוס הזהב ובפרס האוסקר על תפקידה בסרט "סודות אל איי", בו גילמה יצאנית. לאחר זכייתה באוסקר לא שיחקה במשך שנתיים, אך שבה לשחק ב-2002 כשכיכבה בתפקיד אמו של ראביט (אמינם) ב-"8 מייל" ובסרט "יחצ"ן במילכוד" לצד אל פצ'ינו. ב-2004 בשלושה סרטים: "דלת נסתרת", על פי ג'ון אירווינג, בקומדיה "אלביס מלך לנצח" ובמותחן "סלולר". ב-2006, היא הופיעה בסרט "המאבטח" ובסרט "הימור גורלי". בשנת 2008 גילמה את לאורה בסרט הדרמה "ערבה בוערת" בכיכובה של שרליז ת'רון. בשנת 2009 שיחקה בדרמת הפשע "לילות אל.איי" בכיכובו של בילי בוב תורנטון. ב-2010 הופיעה בדרמה "צ'ארלי סנט קלאוד" בכיכובו של זאק אפרון. בשנת 2014 השתתפה בדרמת הספורט "ריצה למרחקים ארוכים".
חיים אישיים
בשנים 1993–2002 הייתה נשואה בשנית לשחקן אלק בולדווין. לזוג בת אחת בשם איירלנד בולדווין (נולדה ב-1995).
פונקציית L
פונקציית L היא פונקציה מרומורפית במישור המרוכב. טור L הוא טור דיריכלה שבדרך כלל מתכנס בחצי מישור, ומתפתח לפונקציית L דרך המשכה אנליטית. פונקציית זטא של רימן היא דוגמה לפונקציית L, והשערה חשובה בעניין זה היא השערת רימן.
התיאוריה של פונקציות L הפכה לחלק מהותי, ועדיין מבוסס השערות במידה רבה, מתורת המספרים האנליטית. נוסחת המכפלה של אוילר יוצרת קשר הדוק בין פונקציות L לתאוריה של מספרים ראשוניים.
למעשה קיימת גם פונקציית L לתבנית מודולרית אשר מוגדרת דומה לפונקציית L של עקום אליפטי.
משפט טניימה-שימורה מראה את הקשר בין פונקציות L של עקומים אליפטיים ותבניות מודולריות, ואף טוען כי לכל עקום אליפטי ישנה תבנית מודולרית בעלת פונקציית L אשר זהות זו לזו. כך המשפט קשר לראשונה בין שני תחומים הנראים שונים לכאורה.
קרן התשובה
קרן התשובה היא עמותה לשיקום עבריינים מעולם הפשיעה, האלימות והסמים, והשבתם לחיק החברה בישראל.
היסטוריה
העמותה נוסדה בשנת 1972 על ידי הרב אברהם חזן, במהלך כהונתו כרב הראשי של משטרת ישראל, משמר הגבול ושירות בתי הסוהר, במטרה לאפשר לאסירים משוחררים לחיות אורח חיים דתי, ללמוד תורה ולהתפרנס מחוץ לגבולות הכלא. הרב חזן עמד בראש העמותה במשך 31 שנים, עד לפטירתו. החל משנת 2003 עומד בראש העמותה בנו, רו"ח יואל חזן.
העמותה דוגלת בשיקום דרך לימוד אודות נפש האדם, לימוד התורה, וסיוע בשגרת חיים והקמת משפחה, מה שיגרום לאסירים ועבריינים להאמין בעצמם ולחזור לחיים הרגילים, וגם בסלילת דרך כלכלית ובמקביל לעבוד או ללמוד במסגרות רגילות. לאורך השנים סייעה העמותה בשיקום מאות אסירים והקימה שלושה הוסטלים גדולים לשיקום אסירים.
קרן התשובה זוכה גם לעידוד ותמיכה מצד שירות בתי הסוהר. מחקר שערכה נציבות שב"ס בסוף 1999 העלה כי 92% מכלל מטופלי קרן התשובה לא חזרו לבתי הסוהר. יש לנתון זה משמעות רבה: בעוד שהממוצע הארצי של שיבה לבתי הסוהר לאסירים ללא תוכנית שיקום, מגיע לממדים של 67%, חוזרים לבתי הסוהר רק 8% מקרב מטופלי קרן התשובה. עבודת מחקר שביצע הקרימינולוג ד"ר אורי טימור, כיום מרצה באוניברסיטת בר-אילן, למען קבלת תואר דוקטור באוניברסיטה העברית, העלתה כי נתונים אלה מובהקים ומתקיימים לאורך כל הדרך, ולדברי החוקר המצב בשטח אפילו אופטימי יותר מבחינת הישגי קרן התשובה.
לאחר כניסתו של יואל חזן לתפקיד יו"ר העמותה, נוספו לפעילות העמותה מישורים נוספים של עזרה למשפחות במצוקה וסיוע לארגונים כמו מכינות ושיקום בני נוער תחת השם החדש ״קרן חזן - ע’’ש ולעילוי נשמות הרב אברהם ורוחמה חזן״
בשנת 2017 החל שיתוף פעולה בין קרן התשובה למכינה קדם-צבאית "מכינת ליאל" ע"ש סמ"ר ליאל גדעוני, הפונה לנוער במצבי סיכון אשר קיבל פטור משירות צבאי. המכינה משמשת עוגן שיקומי ומציעה סט כלי טיפול ייחודיים: חוות סוסים טיפולית, כלבייה לאילוף כלבים של המכינה, קורסים והכשרות מקצועיות ועוד. אחוזי הגיוס לצבא לאחר המכינה עומדים על כ-90%. במכינה מקיימים מסגרת בוגרים אשר מלווה את הבוגרים בזמן שירותם הצבאי על מנת למנוע הידרדרות ונשירה מהמסגרת הצבאית. מסגרת הבוגרים מאפשרת גם תמיכה של מקום מגורים לחיילים בודדים אשר חלקם בוגרי המכינה.
אהבה מוסיקה
אהבה מוסיקה (מוכר כאהבה, מוזיקה) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית דיקלה. האלבום יצא לאור ב-1 באפריל 2000, בהוצאת חברת התקליטים פונוקול. את האלבום הקליטה דיקלה בין 1999–2000. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים: "בוקר טוב", "בוחרת להיות", "אהבה מוסיקה", "אהבתך" ו"תבלינים".
עם צאתו זכה האלבום לביקורות חיוביות, ואף הוכתר על ידי "ידיעות אחרונות" כאחד מחמשת האלבומים הטובים ביותר של שנת 2001.
רקע והפקה
את האלבום הפיק המוזיקאי רן שם טוב, כמו גם את אלבומה השני, עולם. כל שירי האלבום נכתבו על ידי דיקלה ומשה לוי, והולחנו על ידי אותם השניים גם כן. האלבום מכיל בתוכו שירים בסגנון המוזיקה הערבית, ביחד עם הסגנון הים תיכוני.
בעקבות צאתו של האלבום, הוזמנה דיקלה להופיע בפסטיבל לינקולן סנטר, שהתקיים בניו יורק ב-17 ביולי 2000. דיקלה פתחה את הפסטיבל במופע משותף שהתקיים ביחד עם הזמרת האלג'יראית סועאד מאסי. לצדה של דיקלה הופיעו הזמרים רן שם טוב, יונתן לוי, דדי סעדי, נועה וקס וגיא יונה.
בשנת 2018 נכלל האלבום ברשימת 70 האלבומים הישראליים הטובים ביותר בכל הזמנים שערכו "ישראל היום". בנוסף לכך, נכלל האלבום גם ברשימת 70 האלבומים הישראליים הטובים ביותר בכל הזמנים, שאותו בחר הקהל הישראלי לפי הצבעה שנערכה תחת חסותם של "ישראל היום".
הקונגרס הציוני העולמי ה-14
הקונגרס הציוני ה-14 התקיים ב-18 - 31 באוגוסט 1925 בעיר וינה שבאוסטריה. יושב ראש הקונגרס היה ד"ר חיים ויצמן.
הקונגרס התנהל על רקע תחילתו של גל העלייה הרביעית. גברה בו הביקורת על ההנהגה הציונית, שהחלה בקונגרס ה-13.
כמו כן, הוחלט לבטל את השקלים המיוחדים של המפלגות, ולאשר את "השקל המאוחד".
הרכב הקונגרס
שלוש מאות ועשרה צירי הקונגרס התחלקו כדלהלן. חיים ויצמן שימש כיושב ראש הקונגרס.
נאום ויצמן
בנאומו התייחס יו"ר הקונגרס חיים ויצמן להתייחסות הציונות לתושביה הערבים של ארץ ישראל. ויצמן גרס כי הקונגרס
מוניקה ויטי
מוניקה ויטי (3 בנובמבר 1931 – 2 בפברואר 2022) הייתה שחקנית איטלקייה. נודעה במיוחד בתפקידיה הדרמטיים בסרטים של מיכלאנג'לו אנטוניוני בשנות ה-60 של המאה ה-20 המוקדמות (ה"טטרלוגיה של הניכור": אוונטורה, הלילה, ליקוי החמה והמדבר האדום). לאחר מכן שינתה כיוון, והייתה במשך 40 שנה הכוכבת מספר אחת של קומדיות הקולנוע האיטלקיות: (Commedia all'italiana) ("La ragazza con la pistola", "Amore mio aiutami" "Dramma della gelosia", "Polvere di stelle") רבות מהן בבימויו של מריו מוניצ'לי.
הופיעה לצד שחקנים, כמו מרצ'לו מסטרויאני, ריצ'רד האריס, טרנס סטמפ, מייקל קיין, דירק בוגארד, אלברטו סורדי, אוגו טוניאצי, ויטוריו גסמן, נינו מנפרדי.
מוניקה ויטי זכתה חמש פעמים בפרס דוד די דונטלו כשחקנית הטובה ביותר, שבעה פרסי גלובוס הזהב כשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב על מפעל חיים, ובפרס אריה הזהב על מפעל החיים בפסטיבל ונציה לקולנוע. ויטי בלטה גם ככותבת תסריטים לשלושה סרטים, ובבימוי הסרט "סקנדל סודי" (1990).
על ידי התמודדותה האמיצה מול הדעות הקדומות ותעשיית הקולנוע, הייתה ויטי גם דמות לחיקוי וסמל במאבק למען מעמד האישה בחברה.
ילדותה וצעירותה
מוניקה ויטי נולדה ברומא בשם מריה לואיזה "מריזה" צ'צ'ארלי לאב רומאי ולאם מבולוניה. בת יחידה מבין ארבעת ילדי הוריה. בילדותה חיתה מריזה במשך שמונה שנים במסינה. באותה תקופה כונתה על ידי בני המשפחה ""setti vistìni", כלומר "שבעה בגדים", בגלל רגישותה הרבה לקור שגרמה לה ללבוש שכבות ביגוד רבות זו מעל זו. "שבע שמלות תחתוניות" Sette Sottane הפכה לימים כותרת ספרה האוטוביוגרפי הראשון, שבעקבותיו הופיע Il letto e una rosa "מיטה וורד אחד". ויטי תארה את ילדותה כעצובה למדי, הרגישה כבולה על ידי הדרישות המסורתיות הפטריארכליות כלפי בחורות במשפחתה, אך בגיל 14 החליטה בניגוד לציפיות, לבחור בקריירה של שחקנית. להבדיל מרוב בני המשפחה, שבחרו להגר לארצות הברית, נשארה באיטליה ונקשרה קשר הדוק לתרבות ארצה. פחד טיסה גרם לה מאוחר יותר לדחות הצעות מפתות לעבוד באולפנים מעבר לאוקיינוס.
תחילת הקריירה בתיאטרון
את משיכתה לתיאטרון גילתה כשבימי מלחמת העולם השנייה שעשעה את אחיה הקטנים על ידי משחק עם בובות. אחרי שנרשמה תחילה למכללת פיטמן, הופיעה לראשונה בגיל 14 וחצי על הבמה במחזה La nemica "האויבת" מאת דריו ניקודמי במסגרת ערב צדקה, שם גילמה בת 60 ששכלה בן במלחמה. השתתפה בהמשך בסיור של להקת שחקנים איטלקים בגרמניה והופיעה ברומא בהפקה של המחזה של מקיאוולי "מנדרגולה".
נכנסה לעולם הבמה למרות הסתייגויות רבות כלפיה. נתוניה הפיזיים - העיניים הרחוקות זו מזו, צורת שפתיה ואפה הנשרי משהו, הנמשים - נחשבו לפגמים ול"אנטיפוטוגניות". היו אנשי מקצוע שהעירו בתחילת הקריירה שלה על קולה הצרוד וה"דרמטי מדי", אף על גובהה ה"מופרז", על דקות גזרתה ועל הצבע ה"בלונדיני מדי" של שיערה. טענו שפניה משקפות מפורשות מדי את רגשותיה. לימים טענה בצחוק שסללה את הדרך לנשים הפחות יפות בזירת הקולנוע.
בסופו של דבר החליטה בשנת 1946 להירשם לאקדמיה הלאומית לאמנויות הבמה ברומא (האקדמיה ע"ש סילביו ד'אמיקו), את לימודיה סיימה בשנת 1953. עם מוריה באקדמיה נמנו מייסד המוסד, סילביו ד'אמיקו, אורציו קוסטה וסרג'ו טופאנו שהדריך את עבודת הגמר שלה. בהמלצתו שובצה הבוגרת הצעירה בהצגה עם "איפיגניה באאוליס" מאת אוריפידס ובשנה הבאה שיחקה לצידו ב"קמצן" מאת מולייר בבימויו של פרזן. היא גילמה באותה תקופה גם את אופליה בדרמה "המלט" מאת ריקרדו באקלי. בעצת טופאנו אימצה מריזה צ'צ'ארלי בשנת 1954 שם אמנותי - ויטי - לפי שם משפחת אמה - ויטיליה, ומוניקה לפי גבורת ספר שקראה, ושצליל שמה מצא חן בעיניה.
פריצת הקריירה הקולנועית
עם תום לימודיה התחילה קריירה של שחקנית תיאטרון וטלוויזיה. נמנתה עם הראשונים ששיחקו באיטליה במחזות של ברכט ויונסקו. בקולנוע שיחקה לראשונה בשנת 1954 בתפקיד זעיר בקומדיה הקולנועית "!Ridere! Ridere! Ridere", (בימוי: אדוארדו אנטון, תסריט: אטורה סקולה) מבלי ששמה הוזכר ברשימת הקרדיטים. ב-1958 הופיעה בסרט Le Dritte או "נעורים רומאיים". . בשנת 1957, בדיוק כשעמדה להתחתן עם מחזר אדריכל, התוודעה ויטי לבמאי מיכלאנג'לו אנטוניוני שגרם לפריצת דרכה האמנותית. במרץ 1957 היא הצטרפה ללהקה של אנטוניוני, "תיאטרו נובו" במילאנו. אנטוניוני שיבץ אותה בשנים 1960–1964 בסרטיו - הדרמה האקזיסטנציאלית L'avventura (אוונטורה (1960), La Notte (הלילה), L'eclisse (ליקוי חמה), Deserto rosso (המדבר האדום) שבו הצטיינה כדמות נשית מיוסרת, בעלת יופי קר ואלגנטיות. ויטי הפכה לבת זוגו ולמוזה של אנטוניוני למשך כמה שנים. עם זאת היא שיחקה גם בסרטים של במאים איטלקים אחרים כמו אטורה סקולה - ב-Drame de la jalousie (דרמת הקנאה). . אחרי פרידתה מאנטוניוני הייתה בת הזוג של הצלם קרלו די פלמה (שביים אותה בשלושה סרטים באמצע שנות ה-70). . בשנת 1968 זכתה ויטי בפרס התפקיד הנשי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן על גילום התפקיד אסונטה בסרטו של מריו מוניצ'לי "הנערה עם האקדח". . ב-1970 שיחקה בסרט "קנאה נוסח איטליה" ("משולש הפיצה") לצדו של מרצ'לו מסטרויאני. . החל משנות ה-1970 הופיעה פחות ופחות, למרות כמה עבודות משותפות חשובות - למשל עם לואיס בונואל ב"רוח החופש".
חייה הפרטיים
למוניקה ויטי היו שלוש מערכות זוגיות עיקריות בחייה: הראשונה בשנים 1957–1967 עם מיכלאנג'לו אנטוניוני, אחר כך עם צלם הקולנוע קרלו די פלמה (שגם ביים אותה בשלושה סרטים באמצע שנות ה-70) ולאחר מכן עם הבמאי והצלם רוברטו רוסו, שהיה צעיר ממנה ב-26 שנה, איתו התחתנה בחשאי בקמפידוליו ב-28 בספטמבר 2000 אחרי 27 שנות זוגיות. באותה שנה נראתה בלווייה של ויטוריו גסמן. ויטי הופיעה בציבור בפעם האחרונה בשנת 2002 בבכורת המחזמר של ריקרדו קוצ'אנטה "נוטר דאם דה פארי". מאז נאלצה השחקנית להתרחק מהזירה הציבורית בגלל מחלת אלצהיימר או סוג אחר של קיהיון שבו חלתה. בשנת 2011 כשהתקשורת הוקירה אותה לרגל מלאת גיל ה-80 לא יכלה להשתתף בחגיגה.
פרסים ואותות הוקרה
. מוניקה ויטי זכתה בפרס  12 פעמים:
בתיאטרון
תיאטרו דלה ארטי, רומא בכורה בתיאטרו אליזאו, רומא
תיאטרון בטלוויזיה
בשנת 1980 השתתפה בתוכניות טלוויזיוניות שהוקדשהו לחייה ולפעילותה האמנותית - Qualcosa di Monica, בבימוי רוברטו רוסו, "מה שלומך...צוחקת?!" - La fugidiva.
ספרים
אוטוביוגרפיים:
מקורות
'' הפרק 5 - ריאיון עם מוניקה ויטי, 1963
קישורים חיצוניים
Tamara Marcelli Paloscenico:Monica Vitti, un'italiana tra le stelle 4.11.2015 באתר Gli Scrittori
אפלן
אפלן (בהונגרית: Eplény) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
הכפר הוקם בשנת 1992 לאחר שהתפצל מהעיר זירץ
גריגורי פיכטנגולץ
ביוגרפיה
פיכטנגולץ הקים אסכולה לאנליזה פונקציונלית באוניברסיטת לנינגרד. הוא קיבל תואר פרופסור בשנת 1929, ובשנת 1935 – תואר דוקטור למדעים. הוא הקים את הקתדרה לאנליזה מתמטית בפקולטה למתמטיקה ומכניקה שבה הוא לימד, ועמד בראש המושב במשך הקריירה האקדמית שלו. בשנת 1953 אולץ לעזוב את האקדמיה על ידי השלטונות.
לאחר הקמת ברית המועצות, כיהן פיכטנגולץ בוועד היועצים של משרד החינוך של רוסיה הסובייטית, בתפקיד זה היה יו"ר של ועדה שבנתה תוכניות לימודים. בשנת 1934 הוא יזם את האולימפיאדה המתמטית הראשונה בברית המועצות.
במהלך חייו פיכטנגולץ קיבל אות מדען מצטיין בברית המועצות ועיטור הדגל האדום של העמל. בשנת 1953, לפני מותו של סטלין, בעיצומה של המערכה האנטישמית "נגד הקוסמופוליטיזם" בברית המועצות, אולץ פיכטנהולץ לפרוש מתפקידו באוניברסיטת לנינגרד.
פרסומים
הפרסום הידוע ביותר של פיכטנגולץ הוא סדרת ספרי לימוד בעלת שלושה כרכים על החשבון האינפיניטסימלי, בשם "קורס בחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי" (ברוסית: Курс дифференциального и интегрального исчисления). הספרים שימשו כספרי לימוד אוניברסיטאיים סטנדרטיים בברית המועצות, מזרח אירופה וסין. כמו כן הם תורגמו לשפות נוספות כגון גרמנית ויצאו לאור במספר רב של הוצאות, כולל במאה ה־21.
בשנת 1922 תרגם פיכטנגולץ לרוסית, יחד עם יעקב טמרקין, את ספרו של שארל דה לה ואלה פוסן בשני כרכים, "קורס באנליזה אינפיניטסימלית" (בצרפתית: Cours d'analyse infinitésimale).
דיארון פוקס
נעורים וקריירת מכללות
פוקס נולד בניו אורלינס שבלואיזיאנה וגדל ביוסטון שבטקסס. הוא בנם של ארון פוקס ולוריין האריס-פוקס. במהלך לימודיו בתיכון הצטיין בנבחרת הכדורסל של בית הספר. הוא נבחר ל"מר כדורסל של טקסס" והשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
קריירה מקצועית
בדראפט ה-NBA 2017 נבחר במקום החמישי, על ידי סקרמנטו קינגס. בעונתו הראשונה ב-NBA רשם ממוצעים של 11.6 נקודות ו-4.4 אסיסטים למשחק. בעונת הציג שיפור ניכר, עם ממוצעים של 17.3 נקודות ו-7.3 אסיסטים למשחק, וסיים במקום השלישי בהצבעות לפרס השחקן המשתפר של העונה ב-NBA (אחרי פסקל סיאקם ודיאנג'לו ראסל). לקראת סוף עונתו השלישית, ב-31 ביולי 2020, קלע שיא קריירה של 39 נקודות בהפסד סקרמנטו מול סן אנטוניו ספרס.
בעונת 2022/2023 נבחר פוקס לראשונה בקריירה למשחק האולסטאר של הNBA.
פוקס זכה בתואר שחקן הקלאץ' של השנה בשנת 2023, השנה הראשונה בה מוענק תואר זה.
ג'סיקה ראביט
ג'סיקה ראביט (באנגלית: Jessica Rabbit) היא דמות בדיונית שנוצרה על ידי הסופר גארי וולף ברומן ההומוריסטי שלו "מי צינזר את רוג'ר ראביט?". לימים נעשה שימוש בדמות על ידי חברת וולט דיסני ואמבלין אנטרטיינמנט, בסרט שהפיקו תחת השם "מי הפליל את רוג'ר ראביט" המבוסס אך בקושי על ספרו של וולף.
על פי הספר, ג'סיקה הייתה דמות פורנו-קומית שתמונותיה הופיעו בלוחות שנה זולים ושהתאפיינה בגילויי אובססיביות ביחס לבעלה המנוכר אליה, שהיה כוכב פורנו-קומי בשם רוג'ר ראביט.
בסרט, דמותה לובשת צורה מעט שונה בהשוואה לספר, בהיותה אדם "לוהט" למדי (ראביט היה שם משפחתו של בעלה) בצורת זמרת מונפשת במועדון ערב הקרוי בשם "מועדון הדיו והצבע". בסרט היא אחת ממספר דמויות אחרות החשודות בהפללת בעלה, כוכב מונפש מפורסם אחר. דיבוב קולה של ג'סיקה נעשה על ידי השחקנית קת'לין טרנר, שאומנם לא זכתה לשבחים רבים במיוחד על כך, אך זכתה להם בסרטים דומים שהופקו בעקבותיו.
בסצנה הראשונה של ג'סיקה בסרט, רעייתו של מפיק הסרט סטיבן ספילברג, איימי אירווינג, לוהקה לשירת השיר "Why Don't You Do Right?" (למה שלא תנהג בהגינות?).
היא אמרה לווליאנט:
כשהסרט הופיע לראשונה, נתגלעה מחלוקת בענף הבידור הנוגעת לסצנה שבה נראים בחטף חלקיה המוצנעים של ג'סיקה. במהלך הסצנה, ג'סיקה ואדי נזרקים יחדיו ממונית, דבר שגרם לשיפולי השמלה האדומה שלה להשתפל לעבר ירכיה שנפשקו מעט.
במשך מספר תמונות במהלך נפילתה השנייה, לבושה התחתון נעלם לכאורה תוך חשיפת אבריה המוצנעים. במהלך שלוש התמונות הללו האזורים המוצנעים של ג'סיקה כהים יותר בצבעם בהשוואה לעור רגליה החשופות ובוודאי שלא כמו הצבע האדום הכהה הדומה לצבע הלבוש התחתון שלה. צייר האנימציה וההיסטוריון של חברת דיסני, מארק קאוזלר, חקר את התמונות הללו והסיק שמדובר בטעות צבע.
חוק בשר ומוצריו
חוק בשר ומוצריו, תשנ"ד-1994 אוסר ייבוא לישראל של בשר ומוצריו הראויים למאכל אדם, אלא אם ניתנה לבשר זה תעודת הכשר מטעם הרבנות הראשית לישראל. לשר הכלכלה נתונה סמכות מוגבלת לאשר מתן רישיונות לייבוא בשר שלא ניתנה לגביו תעודת הכשר, והחוק לא ביטל את תוקפם של רישיונות לייבוא בשר שניתנו לפני אישורו.
היסטוריה חקיקתית
בשל דרישה של מפלגת ש"ס, שהייתה חלק מהקואליציה, בעקבות הערתו של השופט אור, הוחלף חוק היסוד בנוסח מורחב שלו, שבו נכלל סעיף שכונה "פסקת ההתגברות", שמאפשר לכנסת לחוקק חוק שעומד בסתירה לחוק היסוד, לזמן מוגבל, כל עוד הוא התקבל ברוב רגיל של חברי הכנסת (סעיף 8(א)): "הוראת חוק הפוגעת בחופש העיסוק תהיה תקפה אף כשאינה בהתאם לסעיף 4, אם נכללה בחוק שנתקבל ברוב של חברי הכנסת ונאמר בו במפורש, שהוא תקף על אף האמור בחוק-יסוד זה; תוקפו של חוק כאמור יפקע בתום ארבע שנים מיום תחילתו, זולת אם נקבע בו מועד מוקדם יותר". כמודל לסעיף זה שימשה הוראה דומה בצ'רטר הקנדי על הזכויות והחירויות.
בהמשך לכך אושר בכנסת השלוש עשרה, ב-15 במרץ 1994, חוק יבוא בשר קפוא, שבמסגרתו הוגבל ייבוא בשר קפוא, כך שנאסר ייבואו לישראל אלא אם ניתנה לו תעודת הכשר מטעם הרבנות הראשית לישראל. דברי ההסבר להצעת החוק מבהירים שהוא נועד להתגבר על פסיקת בג"ץ:
בתיקון לחוק שונה שמו ל"חוק בשר ומוצריו". במסגרת התיקון הורחבה תחולתו של החוק, מבשר קפוא בלבד ל"כל סוגי בשר ומוצריו הראויים למאכל אדם, לרבות בשר ומוצריו של בעלי כנף לסוגיהם". דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את הצורך בהרחבה זו: עוד נוספה לחוק הקביעה, בעקבות הסכם עזה ויריחו תחילה, שהחוק חל גם על העברת בשר משטחי עזה ויריחו.
חברת מיטראל, העותרת בבג"ץ שהוזכר לעיל, עתרה מחדש לבג"ץ בדרישה לפסול את חוק בשר ומוצריו, אך עתירתה נדחתה פה אחד בהרכב מורחב של תשעה שופטים.
ביולי 2002 הציע חבר הכנסת יוסף לפיד לבטל את חוק בשר ומוצריו, אך הצעתו נדחתה ברוב של 30 מתנגדים לעומת 11 תומכים ושני נמנעים.
פרופ' דפנה ברק-ארז העירה כי החוק היה "בעל תכלית כללית שאינה מכוונת לנושא החזיר באופן מיוחד. אולם, בעקיפין, לחקיקתו הייתה תוצאה מיוחדת בתחום זה. כעת, מקורו של בשר חזיר בישראל יכול להיות רק בחזירים המגודלים בה במסגרת החריגים המוגבלים שנקבעו לכך בחוק איסור גידול חזיר (בשונה מבשר לא כשר אחר, שמקורו יכול להיות בכל אזור אחר בישראל)."
אדוארד אוונס
אדמירל אדוארד רטקליף גארת' ראסל אוונס, ברון מאונטאוונס הראשון, (באנגלית: Edward Ratcliffe Garth Russell Evans, 1st Baron Mountevans 28 באוקטובר 1881 - 20 באוגוסט 1957), שנודע בכינוי "טדי" אוונס, היה קצין בצי הבריטי וחוקר אנטארקטיקה. הוא שירת כמשנה למפקד במשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט לקוטב הדרומי בשנים 1913-1910 וכרב חובל של ספינת המשלחת "טרה נובה". אוונס עוטר באות השירות המצוין (DSO) ובמדליה על גבורה בלב ים (SGM).