cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויאצ'סלב וולודין
ביוגרפיה
מ-1986 עבד כמרצה במכון. בשנת 1990 נבחר כחבר המועצה העירונית של סראטוב ומ-1992 היה לסגן יושב ראש הדומה המחוזית של סראטוב. ב-1995 השלים לימודיו באקדמיה הרוסית לשירות המדינה שתחת נשיא רוסיה ובשנת 1996 מונה לסגן מושל מחוז סראטוב. לאחר שהסתכסך עם המושל, דמיטרי איאצקוב החליט לפרוש משירות המדינה ועזב למוסקבה לעסוק בעסקים ולאחר מכן הצטרף לתנועת מולדת, שהוקמה על ידי ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב.
ב-1996 למד במכון המשטרה בסנקט פטרבורג. ב-1999 נבחר כחבר הפרלמנט מטעם מפלגת "מולדת - רוסיה כולה" והיה לחבר במושב השלישי של הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית. היה לסגן יו"ר המפלגה וליו"ר הסיעה הפרלמנטרית. במהלך בחירות 2003 נבחר שוב כחבר פרלמנט, מטעם מחוז הבחירה מספר 156 בלאקובסקי לאחר שזכה לתמיכת 82% מהבוחרים וכיהן כסגן ראשון ליו"ר סיעת רוסיה המאוחדת.
משנת 2005 ועד ספטמבר 2011, היה למזכיר נשיאות המועצה הכללית של מפלגת רוסיה המאוחדת. בשנת 2007 נבחר שוב כחבר פרלמנט ועד אוקטובר 2010 כיהן כסגן יושב ראש הדומה הממלכתית. באוקטובר 2010 מונה לסגן ראש ממשלת רוסיה — מזכיר הממשלה במקום סרגיי סוביאנין שמונה לתפקיד ראש עיריית מוסקבה. בדצמבר 2011 מונה לסגנו הראשון של ראש סגל הקרמלין. במהלך הבחירות לנשיאות רוסיה 2012 היה חבר בצוות ממטה הבחירות של ולדימיר פוטין.
בבחירות 2016 נבחר מטעם רוסיה המאוחדת כחבר בפרלמנט ובספטמבר 2016 פוטין הציע למנות לתפקיד יושב ראש הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית. הצעתו נתמכה על ידי מפלגות הפרלמנט מועמדותו אושרה על ידי נציגי רוסיה המאוחדת לקראת מינויו בישיבת המליאה הראשונה שנערכה ב-5 באוקטובר 2016. ב-7 באוקטובר 2021, לאחר הבחירות לדומה הממלכתית, נבחר מחדש לקדנציה נוספת בהצבעה שנערכה במסגרת ישיבת המליאה הראשונה של הדומה השמינית, ברוב של 80%.
השפעות ארוכות טווח של הקורונה
השפעות ארוכות טווח של הקורונה (באנגלית: Long COVID) הם סיבוכים של מחלת נגיף קורונה 2019 (COVID-19). מתוך האנשים שאובחנו כחיוביים לקורונה כ-10 עד 20 אחוז חוו מגוון תסמינים שנמשכים יותר מחודש, ו־2.3 אחוז (1 מכל 44 אנשים) חוו תסמינים שנמשכים יותר מ־12 שבועות. סימפטומים לטווח ארוך כוללים עייפות קיצונית, כאבי ראש, קוצר נשימה, תתרנות, עיוות חוש הטעם, כאבי שרירים, חום נמוך, בעיות בתפקוד הקוגניטיבי ("ערפל מוחי"), נשירת שיער ואובדן שיניים. מחקרים נערכים על היבטים שונים של ההשפעות הללו, אך נכון לדצמבר 2020, מוקדם להסיק מסקנות, אם כי מחקר אחד הציע גורמי סיכון להתפתחות המחלה.
מערכות בריאות במדינות או בתחומי שיפוט מסוימים גויסו לטיפול בקבוצת חולים זו על ידי יצירת מרפאות מיוחדות או מתן ייעוץ לרופאים.
מחקרים ראשוניים הראו שהחיסון נגד COVID-19 מפחית את הסיכון לסבול מההשפעות ארוכות הטווח. עם זאת, השאלה עד כמה הסיכון מפחית את ההשפעות ארוכות הטווח טרם נענתה וההערכות בעניין מתפרשות על פני טווח רחב. מחקר שפורסם ב-Nature במאי 2022, על סמך בחינה של 13 מיליון בני אדם, דיווח שהסיכון להשפעות ארוכות טווח יורד בעקבות החיסון רק במידה מועטה של כ-15%. לעומת זאת, מחקרים אחרים טענו לירידה הרבה יותר גבוהה של עד 80%.
רקע כללי
החל מהדיווחים הראשונים על המחלה בדצמבר 2019 דרך התפשטות מגפת הקורונה, החל להתברר כי מחלת נגיף הקורונה היא מחלה ארוכת טווח עבור אנשים רבים, כמו אצל אנשים שסבלו מזיהום ראשוני קל או בינוני וכן אצל אלו שאושפזו בבית חולים עם זיהום חמור יותר.
כמה מחקרים מוקדמים מצביעים על כך שבין 1 מכל 5 ל-1 מתוך 10 אנשים עם מחלת נגיף הקורונה יחוו תסמינים הנמשכים יותר מחודש. ניתוח מוקדם של המכון הלאומי לחקר הבריאות בבריטניה מעלה שתסמינים ארוכי טווח של מחלת נגיף הקורונה עשויים לנבוע מארבע תסמונות: נזק קבוע לריאות וללב, תסמונת טיפול פוסט אינטנסיבי, תסמונת התשישות הכרונית, והמשך סימפטומים של מחלת נגיף הקורונה. מחקר מנובמבר 2020 הגיע למסקנה כי מאובחני מחלת נגיף הקורונה נמצאים בסיכון מוגבר להשלכות פסיכיאטריות – 20% מהנדבקים מאובחנים כסובלים מהפרעה פסיכיאטרית תוך 90 יום, כאשר חרדה, דיכאון ונדודי שינה הם הנפוצים ביותר.
מטא־אנליזה שפורסמה בשנת 2022 ובחנה נתוני מחקר על 80,000 ילדים מצאה שכ־25% מהילדים שנמצאו מאומתים לנגיף הפגינו תסמין ממושך אחד לפחות, כאשר התסמינים הנפוצים ביותר היו קשורים לפן הנפשי.
רוב (עד 80% ) של מי שאושפזו עם בעיות חמורות נותרו עם השפעות לטווח ארוך כולל עייפות וקוצר נשימה. חולים עם זיהום ראשוני חמור, במיוחד אלה שנזקקו להנשמה מלאכותית כדי לסייע בנשימה, עשויים לסבול גם מתסמונת טיפול פוסט אינטנסיבי לאחר התאוששות.
טרמינולוגיה
"Long COVID" הוא מונח שנוצר על ידי מטופלת, שלפי הדיווחים שימש לראשונה במאי 2020 כהאשטאג בטוויטר על ידי אליסה פרגו.
אנשי המכון הלאומי לבריאות בבריטניה (NICE) חילקו את התסמינים שמופיעים לאחר ההחלמה לשלוש קבוצות: עד ארבעה שבועות לאחר ההחלמה התסמינים מוגדרים כ"זיהום אקוטי", כלומר כהמשך ישיר של המחלה. בטווח שבין ארבעה ל–12 שבועות התסמינים מוגדרים כ"לונג קוביד" ("Long COVID") ואילו תסמינים שנמשכים יותר מ–12 שבועות לאחר ההחלמה ולא ניתן להסביר אותם על ידי אבחנה אחרת מוגדרים כ"פוסט קוביד".
תסמינים
תסמינים שדווחו על ידי אנשים עם השפעות ארוכות טווח כתוצאה מהנגיף כוללים:
גורמי סיכון
על פי מחקר של קינגס קולג' לונדון שדווח ב־21 באוקטובר 2020 (אך טרם עבר ביקורת עמיתים ) גורמי הסיכון להשפעות ארוכות טווח עשויים לכלול:
מחקר שערך קינגס קולג' לונדון מצא כי לפי ההערכות 10% מהסובלים ממחלת נגיף הקורונה בבריטניה לא התאוששו תוך שלושה שבועות, וכ-250,000 איש חוו תסמינים במשך 30 יום ויותר.
באפריל/מאי 2020, 143 מטופלים שאושפזו בטיפול אקוטי היו במעקב ברומא, איטליה, ו־87.4% דיווחו על לפחות סימפטום אחד מתמשך, במיוחד עייפות וקוצר נשימה.
אוניברסיטת לסטר ובתי החולים האוניברסיטאים של לסטר ומכון הבריאות הלאומי מבצעים מחקר עיקרי בנושא ההשפעות הבריאותיות ארוכות הטווח של מחלת נגיף הקורונה.
ב־1 בספטמבר 2020 פרסם "לאנסט" מאמר של 15 רופאים המסכם את התלונות הנפוצות ביותר של אנשים שהחלימו ממחלת נגיף הקורונה, שחוו דרגות חומרה שונות בשלב החמור, כפי שנראו בפרקטיקה הקלינית שלהם. הם דיווחו על מחקר תצפיתי שנערך בקרב 100 חולים שהחלימו שפורסם ביולי 2020 ומצא כי 78 מהחולים הללו הראו ממצאים חריגים ב־MRI קרדיווסקולרי (חציון 71 יום לאחר האבחנה), ו־36 מהם חוו קוצר נשימה ועייפות חריגה. בעוד שלא היה ידוע על השלכות ארוכות טווח של המחלה, החוקרים אמרו שיש צורך במחקר על היבטים של תופעות ארוכות טווח אלה, כולל חיזוי של אילו חולים עלולים לסבול מהשפעות כאלה, ניהול השלב החריף שעשוי לסייע במניעת תסמינים, שלבי התגובה החיסונית בחולים אלה, גורמים גנטיים אפשריים וטיפולים בתסמינים.
ב־9 בנובמבר 2020, מחקר מצא כי לחולי קורונה היה סיכוי של כ־18.1% לפתח הפרעה פסיכיאטרית תוך 90 יום ממועד הידבקות במחלת נגיף הקורונה, בעוד 5.8% מהחולים הללו קיבלו לראשונה אבחון פסיכיאטרי. בנובמבר 2020 אמר ד"ר אנתוני פאוצ'י כי "בין 5% ל-35% מחולי הקורונה סובלים מתסמינים מתמשכים כמו עייפות, קוצר נשימה, כאבי שרירים, הפרעות שינה ו"ערפל מוחי".
תגובה ציבורית
קבוצות מרובות של חולי קורונה הצטרפו לקבוצות באתרי מדיה חברתית שמבוססות על בסיס בינלאומי או על אזורים גאוגרפיים קטנים יותר. ברבים מהקבוצות הללו אנשים מפרסמים תסכולים מהחיים לצד הסימפטומים ומכך שאנשי מקצוע בתחום הרפואה פוטרים את ההשפעות הללו ככאלה שלא קשורות לנגיף.
מילאן טרייקוביץ'
מילאן טרייקוביץ'  (בסרבית: Милан Трајковић, ביוונית: Μίλαν Τραΐκοβιτς; נולד ב-17 במרץ 1992) הוא אתלט קפריסאי יליד סרביה בענפי ריצת 110 מטר משוכות וריצת 60 מטר משוכות.
2013
ב-2013, זכה טרייקוביץ' במדליית זהב במשחקי מדינות אירופה הקטנות בלוקסמבורג, לאחר שחצה ראשון עם תוצאה של 14.03 שניות. בהמשך עונת 2013, הוא השתתף באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23, וסיים במקום השמיני בגמר בתוצאה של 14.22.
2015
ב-2015, טרייקוביץ' זכה שוב במדליית זהב במשחקי מדינות אירופה הקטנות, לאחר שניצח עם זמן של 13.86 שניות.
2016
באליפות אירופה באתלטיקה 2016, טרייקוביץ' סיים חמישי בגמר בתוצאה של 13.44. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), טרייקוביץ' החל את השתתפותו בסיבוב הראשון בתוצאה של 13.59 שניות, שהספיקה לו להעפיל לחצי הגמר, בו סיים במקום השני בתוצאה של 13.31 שניות. בגמר, הוא סיים במקום השביעי, עם תוצאה של 13.41. עם העפלתו לגמר, הפך טרייקוביץ' לאתלט הקפריסאי הראשון שמעפיל לגמר בתחרות הזו במשחקים האולימפיים.
2017
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2017 (ריצת 60 מטר משוכות) טרייקוביץ' קבע את שיאו האישי בחצי הגמר (7.56 שניות) ועלה לגמר, שם סיים שישי בתוצאה של 7.60 שניות. באליפות העולם באתלטיקה 2017, הוא לא הצליח להעפיל אל הגמר, לאחר שסיים חמישי בחצי הגמר עם תוצאה של 13.32. הוא קבע את שיאו האישי בריצת 110 מטר משוכות (13.25 שניות), בתחרות בלונדון.
2018
טרייקוביץ' סיים רביעי במשחקי חבר העמים הבריטי, בתוצאה של 13.42 שניות. באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018, טרייקוביץ' העפיל לגמר לאחר שקבע 7.51 בחצי הגמר. בגמר, טרייקוביץ' זינק מוקדם ובכך פסל.
2019
טרייקוביץ' זכה במדליית זהב ב-אליפות אירופה באתלטיקה באולם 2019 (60 מטרים משוכות), לאחר שסיים עם זמן של 7.60 שניות. באליפות העולם באתלטיקה 2019, טרייקוביץ' סיים שמיני בגמר, עם תוצאה של 13.87.
לואי השני, דוכס בורבון
לואי דה בורבון, שנקרא הטוב (בצרפתית: Louis II de Bourbon; 4 בפברואר 1337 – 10 באוגוסט 1410), היה דוכס בורבון השלישי.
ביוגרפיה
לואי נולד ב-4 בפברואר 1337 ובנם של פייר הראשון, דוכס בורבון ואיזבל מוולואה, דוכסית בורבון, בתם של שארל, רוזן ולואה ומאוט משאטיון (אחותו של פיליפ השישי, מלך צרפת). הוא ירש את הדוכסות לאחר שאביו פייר הראשון, דוכס בורבון נהרג בקרב פואטייה בשנת 1356. על פי הדיווחים, הוא היה קצת לא יציב מבחינה נפשית, ובמיוחד בעל תכונה של התמוטטות עצבים שהיא כנראה תורשתית; תכונה זו הוכחה גם באחותו ז'אן מבורבון (אשתו של שארל החמישי, מלך צרפת), אחיינו שארל השישי, מלך צרפת (המכונה "המטורף"), אביו הדוכס פייר וסבו לואי הראשון, דוכס בורבון.
בשנת 1390, לואי השיק את מסע הצלב הברברי נגד השושלת החפסידית בתוניס, בשיתוף עם הגנואים. מטרתו הייתה לדכא פיראטים שבסיסם היה בעיר מהדיה, אך המצור לא הצליח. לואי מת במונטלוקסון ב-10 באוגוסט 1410, בגיל 73.
משפחתו
ב-19 באוגוסט 1371 התחתן לואי עם אן מאוברן (1358 – 1417), רוזנת פורז ובתו של ברוד השני, דופין אוברן, ואשתו הרוזנת מפורז. היה להם:
ג'נה קולמן
ג'נה לואיז קולמן (באנגלית: Jenna-Louise Coleman; נולדה ב-27 באפריל 1986) היא שחקנית בריטית. בשנת 2013, היא הסירה את שמה האמצעי וכעת היא ידועה בשם ג'נה קולמן. היא ידועה בעיקר בשל תפקידיה כקלרה אוסוולד, בת לווייתו של הדוקטור, בסדרה "דוקטור הו" וכמלכה ויקטוריה בסדרה "ויקטוריה".
ביוגרפיה
קולמן נולדה בבלקפול, לנקשייר שבאנגליה למשפחה נוצרית. יש לה אח מבוגר ממנה בשם בן. היא למדה בבית הספר ארנולד, שם השתייכה לאגודת התיאטרון. במסגרת האגודה היא שיחקה במחזה Crystal Clear בפסטיבל אדינבורו, תפקיד עבורו קיבלה פרס.
קולמן חשפה בראיון כי סבתה העניקה לה את השם ג'נה בעקבות הדמות ג'נה וויד, המגולמת על ידי פריסילה פרסלי, באופרת הסבון האמריקאית משנות ה-80 "דאלאס".
קריירה
קולמן זכתה לפרסום ראשוני בשל תפקידה כג'סמין תומאס באופרת הסבון "אמרדייל", שם הופיעה בין השנים 2005 - 2009.
בנוסף, זכתה לפרסום בינלאומי כשהחלה לגלם את קלרה אוסוולד, בת לווייתו של הדוקטור, בסדרה "דוקטור הו", בין השנים 2012-2015. היא החלה לשחק בסדרה עוד בזמן שבני לווייתו הקודמת של הדוקטור, והמשיכה גם אחריהם. לאחר ששיחקה במשך חצי עונה לצד מאט סמית, הדוקטור התחדש לשחקן הסקוטי פיטר קפלדי והיא המשיכה לשחק בעונה 8. היא גילמה את דמותה של קלרה עד סוף עונה 9.
ב-2011 גילמה את סוזן בראון בעיבוד של ה-BBC לרומן "מקום בצמרת" מאת ג'ון בריין. באותה שנה גם השתתפה בתפקיד קטן בסרט "קפטן אמריקה", בתור חברתו של באקי.
בשנת 2016 עלתה סדרת הדרמה התקופתית עטורת השבחים "ויקטוריה", בה משחקת קולמן את הדמות הראשית. הסדרה מספרת את חייה של המלכה הצעירה מראשית כהונתה. בשנת 2018, התארחה בארבעה פרקים בסדרה "הבכי", וב-2020, התארחה בפרק בסדרה "בתוך מספר 9".
חייה האישיים
החל משנת 2015, קולמן נמצאת במערכת יחסים עם השחקן טום יוז שמשחק גם הוא בסדרה "ויקטוריה". בעבר יצאה עם השחקן הסקוטי ריצ'רד מאדן ועם השחקן קרל דאויס.
קולמן מעורבת בתחום הצדקה בדרום אפריקה, מעוררת מודעות לנגיף ה-HIV ומשמשת כשגרירה לעמותת One To One Children's Fund.
ראיין ראוולוסון
ראיין ני אינה ארנאלדו ראוולוסון (בצרפתית: Rayan Ny Aina Arnaldo Raveloson; נולד ב-16 בינואר 1997) הוא כדורגלן מלגשי בעמדת הקשר באוסר.
קריירת מועדונים
בקיץ הצטרף לטרואה בה שיחק שנתיים.
ב-20 במאי 2021 חתם בלוס אנג'לס גלאקסי מה-MLS.
קריירה בינלאומית
השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019.
חמצן (כתב עת)
"חמצן" היה שבועון לנוער שיצא בין השנים 1984–1986 בהוצאתו של חיים בר און ובעריכת שמוליק שם-טוב ושלומית כנען. מטרת כתב העת הייתה להיות "התשובה האינטליגנטית למעריב לנוער", שבועון הנוער הנפוץ בישראל באותה תקופה.
תוכני השבועון שמו דגש על נושאים חברתיים מנקודת מבט סוציאליסטית ואנרכיסטית, והובעו בו דעות רדיקליות לזמנן בקשר לחינוך ולפוליטיקה. כמו כן התפרסמו בו כתבות וסיפורים הקשורים במין ובגיל ההתבגרות באופן ישיר, יוצא דופן לתקופה, ותיאורי הופעות חיות של להקות שוליים, בביקורת על הופעה של שרון בן-עזר, למשל, שעוררה סערה, נאמר שהיא מאוננת עם המיקרופון. בעיתון התפרסם באופן קבוע מדור מחשבים ותכנות בשפת בייסיק, אחד ממדורי המחשוב הראשונים לנוער שיצאו באופן סדיר. כמו כן התפרסם בו סיפור בהמשכים מאת גלילה רון פדר בשם "פרופיל 97", בו ציון, גיבור "אל עצמי", מתגייס לצה"ל. דן תורן כתב טור סיפורים בשם "קומונה עכשיו" שעסקו בניסוי חברתי.
תפוצתו של השבועון הייתה 40,000 עותקים והוא חולק חינם בפתחי בתי ספר תיכוניים בכל יום שלישי בשבוע, באישור משרד החינוך. חלק ממנהלי בתי הספר לא התירו את הפצת העיתון בשטחם, דבר שהפך אותו רק ליותר פופולרי ואטרקטיבי בעיני בני הנוער.
בנובמבר 1985 נקראו שם-טוב, כנען ובר-און למשטרה באשמה של הסתה למרד וקריאה למלחמת אזרחים, שלא היה לה המשך.
במרץ 1986 נסגר העיתון מחוסר הצדקה כלכלית, לאחר כ-70 גיליונות.
משה אייזנשטדט
משה אלעזר אייזנשטדט
ריאליזם ופורמליזם
כבר לפני סוף המאה התשע-עשרה התחילו הסרטים להתפתח בשני כיוונים עיקריים: הריאליסטי והפורמליסטי. באמצע שנות התשעים של המאה התשע-עשרה בצרפת שעשעו האחים לומייר את הקהל בסרטיהם הקצרים, שטיפלו בהתרחשויות של חיי יום-יום. סרטים כמו "רכבת מגיעה לתחנה" קסמו לצופים דווקא משום שנדמה היה שהם תופסים את הזרימה והספונטניות של מאורעות, כפי שהם נתפסים בחיים. באותו הזמן בערך יצר ז'ורז' מלייס כמה סרטי פנטזיה, שהדגישו מאורעות על טהרת הדמיון. סטים כמו ה"מסע לירח" היו תערובת אופיינית של סיפור שרירותי ותחבולות צילום. במובנים רבים אפשר לראות באחים לומייר את אבות המסורת הריאליסטית בקולנוע ובמלייס את אבי המסורת הפורמליסטית.
"ריאליזם" ו"פורמליזם" הם מונחים יחסיים ולא מוחלטים. כאשר משתמשים בהם לציון נטייה לקיצוניות זו או אחרת, תוויות כאלה יכולות להועיל, אבל בסופו של דבר אלה הן תוויות בלבד. רק סרטים מעטים הם פורמליסטיים לגמרי בסגנונם, ועוד פחות מהם ריאליסטיים לחלוטין. יש גם הבדל גדול בין ריאליזם לריאליה (מציאות), אם כי לעיתים קרובות שוכחים את ההבחנה הזאת. ריאליזם הוא סגנון מסוים, ואילו המציאות (הריאליה) הפיזית היא המקור של כל חומרי הגלם לסרטים, הן הריאליסטיים והן הפורמליסטיים. כמעט כל במאי הסרטים פונים אל עולם שמאפשר לצלמו בחיפוש אחר נושא. ואולם, דרך השימוש שלהם בחומר- כיצד הם מעצבים ומתמרנים אותו- היא הקובעת את הדגש הסגנוני שלהם.
באופן כללי, סרטים ריאליסטיים מנסים לשעתק את פני המציאות בעיוות קטן ככל האפשר. בצילום עצמים ואירועים, יוצר הסרט מנסה להראות את שפעת החיים. במאים ריאליסטים ופורמליסטים כאחד חייבים לבחור (ולפיכך, להדגיש) פרטים מסוימים מתוך הריבוי הכאוטי של המציאות, אבל בסרטים ריאליסטיים יסוד הבחירה בולט פחות. בקיצור, הריאליסטים מנסים לשמר את האשליה, שלפיה העולם בסרטיהם לא עבר מניפולציה, וכי הוא בבואה אובייקטיבית של העולם הממשי. לעומת זאת, לפורמליסטים אין יומרה כזאת. הם מסגננים ומעוותים את חומרי הגלם שלהם במתכוון, באופן שרק צופה תמים במיוחד יטעה לחשוב שהדימוי הקולנועי של עצם או אירוע הוא הדבר עצמו.
בסרט ריאליסטי אנו מבחינים בסגנון רק לעיתים רחוקות; האומן נוטה להעלים את אישיותו. קולנועיים ריאליסטיים מעוניינים בתוכן יותר מאשר בצורה. הם משתמשים במצלמה בדרך שמרנית. המצלמה היא מנגנון, המשעתק את פניהם של עצמים מוחשיים בפרשנות מעטה ככל האפשר. הבמאים ריאליסטיים מסוימים מבקשים לשוות לדימוייהם מראה מחוספס, שאינו מייפה את חומריו היופי צורני המודע לעצמו. "אם זה יפה מדי, זה מזויף", היא הנחה סמויה בעבודתם. הם מחשיבים מאוד את הפשטות, הספונטניות, הישירות. אין להסיק מכך, כי אין מעשה-אומנות בסרטים אלה, שכן הקולנוע הריאליסטי, במיטבו מתמחה באמנות המסתירה אומנות.
בסרטים פורמליסטיים קיים סגנון יתר. הבמאים מעוניינים לבטא באופן סובייקטיבי לא מוצנע את חוויות המציאות שלהם, ולא את האופן שבו אחרים תופסים אותה. לעיתים קרובות הם מכונים גם "אקספרסיוניסטים", משום שהביטוי האישי חשוב לא פחות, ואולי יותר, מנושא הסרט. אקספרסיוניסטים עוסקים, לעיתים קרובות, באמיתות רוחניות ופסיכולוגיות, שאותן ניתן להעביר כך הם חשים, באמצעות עיוות של פני העולם החומרי. המצלמה היא השיטה שבאמצעותה מפרשים את הנושא, ובאמצעותה מדגישים את המהותי והעקרוני בו, ולא את טבעו האובייקטיבי. בסרטים פורמליסטיים אפשר למצוא דרגה גבוהה של מניפולציה, של עיצוב- מחדש של המציאות. רוב הבמאים הריאליסטים יטענו, שעניינם העיקרי הוא בתוכן ולא בצורה או בטכניקה. הנושא הוא תמיד הדבר החשוב ביותר בסרט, וכל מה שמסיח את הדעת מהתוכן חשוד בעיניהם. בצורתו הקיצונית נוטה הקולנוע הריאליסטי לעבר הדוקומנטרי; שהדגש בו הוא על צילום מאורעות ואנשים ממשיים. הקולנוע הפורמליסטי, לעומת זאת, נוטה להדגיש את הטכניקה ואת דרך הביטוי. בצורתו הקיצונית ביותר מתגלה סגנון זה בקולנוע האוונגרדי.
מארק ורשבסקי
מרק ורשבסקי
מארק וארשבסקי
מרק ורשבסקי
.th
.th היא הסיומת הלאומית (ccTLDs - Country Code Top Level Domains) של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בתאילנד.
סיומת זו מנוהלת על ידי Thai Network Information Center Foundation. הסיומת .th נרשמה בשנת 1988.
הרשמה
הרשמה לקבלת סיומת co.th היא תהליך מורכב, מסיבה זו רוב אתרי האינטרנט בתאילנד רשומים תחת הסיומת com.
על מנת להירשם בסיומת co.th, נדרש תיעוד של מסמכי החברה המכילים את שמה אשר חייב להיות זהה לשם המתחם אותו מעוניינים לרשום. לדוגמה אם מעוניינים להירשם תחת acme.co.th, שם החברה חייב להיות .Acme Co. בנוסף חברה יכולה לרשום לעצמה שם מתחם אחד בלבד תחת co.th.
יוטונהיימן
יוטונהיימן (בנורווגית: Jotunheimen) הוא אזור הררי המשתרע על פני 3,500 אלף קמ"ר בנורווגיה. 29 ההרים הגבוהים ביותר בנורווגיה (ובסקנדינביה כולה) נמצאים כולם באזור יוטונהיימן. ההר הגבוה ביותר באזור יוטונהיימן (וכמו גם בכל אזור צפון אירופה) הוא גלדהפיגן אשר גובהו 2,469 מטרים מעל פני הים.
אזור יוטונהיימן משתרע על הגבול בין המחוזות ינלנה ווסטלן.
אזור יוטונהיימן פופולרי מאוד בקרב מטיילים ומטפסי הרים, ואיגוד טיולי ההרים הנורווגי מחזיק במספר בקתות הרים באזור יוטונהיימן, וכמו כן מתחזק שבילים מסומנים שונים המגיעים לבקתות ואף לחלק מהפסגות.
דיוויזיית המילואים ה-13 (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-13 (בגרמנית: 13. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא לחמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-7, שהיה חלק מהארמייה השנייה. הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב שרלרואה, והשתתפה לאחר מכן במצור על מובז'. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות השונים, ובשנת 1916 היא השתתפה בקרב ורדן. בשנת 1917 לחמה הדיוויזיה בקרב השני על האן, ובשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים. לאחר המלחמה חזרו חיילי הדיוויזיה לגרמניה, וב-17 בספטמבר 1918 פורקה הדיוויזיה.
רבקה אופיר
רבקה (רבקי) אופיר (נולדה ב-1948), היא ביולוגית במרכז מדע ים המלח והערבה והמנהלת המדעית של שלוחת ערבה תיכונה. בעלת תואר דוקטור מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מחקריה עוסקים בתחום הצמחים. היא בנתה מודלים לפעילות צמחי מדבר בריפוי מחלות, במסגרת זו קטלגה כ-200 צמחי מדבר באוסף צמחים במרכז המדע. כן בנתה מודלים לריפוי סרטן על ידי צמחיית מדבר, בין היתר הציטראל אשר הורג תאים סרטניים מבלי לפגוע בתאים רגילים.
קורות חיים
אופיר נולדה כבת רביעית לבלומה ואליעזר גלעוז ממקימי מושב כפר ויתקין שבעמק חפר. היא גדלה והתחנכה במושב. אביה פרסם ספרים בנושא ההתיישבות הציונית בשרון. אופיר למדה במגמה הריאלית בתיכון בנתניה. בתום שירותה הצבאי כקצינה, למדה תואר ראשון בפיזיקה וכימיה באוניברסיטה העברית, ולאחר מכן המשיכה לתואר שני בביולוגיה. במסגרת לימודיה בבית הספר לרפואה בהדסה עין כרם בדקה את ההבדל בין תא סרטני לתא בריא.
בשנת 1982 החלה בכתיבת הדוקטורט באוניברסיטת בן-גוריון בנושא "מנגנוני השרית לוקמיה בעכברים על ידי הנגיף". היא השלימה אותו בשנת 1987. לאחר מכן עברה לסן דייגו ללימודי פוסט דוקטורט בהנדסה גנטית. עם שובה לארץ התקבלה לעבודה במחלקה לאימונולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון, ולאחר מספר שנים עשתה פוסט דוקטורט נוסף במלבורן שבאוסטרליה. היא הצטרפה למרכז מחקר שהוקם בחצבה. בשנת 1998 הקימה ספרייה של צמחי מדבר ובה 250 צמחים שונים. היא משערת כי צמחים שמתמודדים ושורדים תנאים מדבריים יכולים להיות יעילים בריפוי.
אופיר חקרה תרופות לסרטן, כדוגמת לימפומה, סרטן השד ומלנומה, וכן מחלות הקשורות לחלבוני סוכך, מחלות ניווניות במוח ואלצהיימר. במהלך מחקרה היא גילתה כי בצמח הלימונית ישנו ציטראל, חומר פעיל הנלחם בהצלחה בהתפשטות תאים סרטניים ואינו פוגע בתאים נורמליים. אולם על טיפול מסוג זה לא ניתן לכתוב פטנט ולכן התקשתה בגיוס תקציב למחקר נוסף. התגלית פורסמה בכתב העת המדעי Planeta Medica, במסגרת מאמר משותף עם ד"ר נתיב דודאי ופרופ' יעקב ויינשטיין. כשהמחקר על אודות הלימונית התפרסם בעיתון, פנתה לאופיר קוראת וציינה שהכלבה שלה אוכלת רק את שיח הלימונית מהגינה, היא חולה בסרטן וחיה הרבה מעבר לזמן שהרופאים ניבאו לה, עד שהחלימה לגמרי.
בעלה, מוישלה אופיר, אותו הכירה במהלך לימודי התואר הראשון, ממקימי מושב חצבה בערבה, נהרג בתאונה. לזוג שלושה ילדים וחמישה נכדים.
מדרסת אשרפיה
מדרסת אשרפיה, או מדרסה אל-אשרפיה (בערבית: مدرسة الأشرفية) היא מדרסה אסלאמית בצד המערבי של חראם א-שריף (הר הבית) בירושלים. היא נבנתה בשנים 1480 עד 1482 על ידי הסולטן הממלוכי אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי וקרויה על שמו. המבנה נחשב לאחד המבנים המייצגים את האדריכלות הממלוכית בירושלים.
היסטוריה
בשנת 1465 בנה הנסיך חסן אלזהירי מדרסה בשם "סולטניה" בהר הבית עבור הסולטן, שמת בשנת 1467. לאחר מותו ביקש יורשו, הסולטן אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי, לקבל לבעלותו את המדרסה. קאיתבאי היה סולטן רב עוצמה שבנה מאות מבנים בממלכה הממלוכית, שרובם שרדו עד ימינו בארץ ישראל, סוריה, מצרים ומכה.
קאיתבאי לא היה מרוצה ממבנה המדרסה המקורי, שהיה כנראה צנוע בהשוואה למדרסות שהוא בנה בקהיר. הוא הורה להרוס את המבנה ולבנות מדרסה חדשה. זו נבנתה בין השנים 1480 ל-1482. קאיתבאי הזמין צוות של בנאים ובעלי מלאכה מקהיר לעבודה על פרויקט זה, ובראשם אדריכל קופטי. היה זה אירוע נדיר יחסית, בו סולטן ממלוכי יזם פרויקט בנייה משמעותי מחוץ לקהיר. שלושה חודשים לאחר השלמת המדרסה הורה קאיתבאי לבנות מחדש גם את הסביל (מתקן מי שתייה) מצפון-מזרח לו, שם הוא ניצב גם כיום.
מפעל הבנייה הונצח בכתובת בכניסה למדרסה, לצד השער: "הבניין של מדרסה מבורכת זו הוקם במצוות האימאם הנעלה אמיר המאמינים סולטאן ... מלך אל אשרף אבו נאסר (יזכה לניצחון אדיר)... בשנת 1482."
למימון הבנייה השתמש קאיתבאי בהכנסות החקלאים מהכפר אומלבס, ששימשו גם לשיפוץ המסגד הגדול בעזה.
רעידת אדמה חזקה הרסה חלק ניכר מהקומה העליונה של המדרסה בשנת 1496, וכיום שרדו רק חלקים מהקומות התחתונות. במבנה נערכו מחקרים ארכאולוגיים נרחבים, בהם נאספו נתונים רבים אודות המבנה המקורי.
תיאור אדריכלי
המדרסה נבנתה סביב חצר מלבנית גדולה, בדומה למדרסה של קאיתבאי בקהיר ולמבנים אחרים מאותה תקופה. עם זאת, בצד המזרחי של החצר נבנתה לוג'יה בעלת שלוש קשתות המשקיפה לכיפת הסלע. מעונות לתלמידים נבנו במדרסה בלדייה הסמוכה.
אל-אשרפיה דומה בסגנונה למדרסות המצריות, ובעיקר לאלו שהוקמו בתקופת שלטונו של קאיתבאי במצרים. עם זאת, היא שונה בפרטים רבים, שהותאמו למקום, או הושפעו מתפקידה ומעצם מיקומה בצמוד למסגד אל-אקצא. העיטורים העשירים עשויים לפי מיטב מורשת האמנות הממלוכית, שהגיעה בתקופה זו לשיאה. לא בכדי מתוארת מדרסת אל-אשרפיה על-ידי ההיסטוריון מוג'יר א-דין "פנינת הר הבית" וכן "שנייה רק לכיפת הסלע ואל-אקצא."
למדרסה שני חלקים נפרדים: הקומה התחתונה, הכוללת אולם רחב ידיים וגרם מדרגות המוליך לקומה השנייה, והקומה העליונה, החשובה יותר, ובה חדרי מגורים ושירותים, חצרות וחדרי לימוד. חלקה הקדמי של הקומה העליונה הרוס כיום. במשך שנים ארוכות היה המבנה מוזנח, אך לקראת סוף המאה ה-20 עבר שיפוצים נרחבים, ובין השאר תוקנו נזקי רעידת האדמה של 1927.
המדרסה כיום
חלק ניכר מהמבנה משמש כיום כבית ספר על-יסודי לבנות, בו מלמדים את השריעה. בשטח המסגד שבבית הספר נמצאות שתי מצבות, אחת מהן היא של שייח' מוחמד אל-חלילי, מלומד מוסלמי וחוקר פיקה שמת בשנת 1734. אגף נוסף במבנה משמש כמשרד של המחלקה לכתבי יד של ספריית מסגד אל-אקצא, ומשחזרים בו כתבים מוסלמים עתיקים הכתובים בערבית ובפרסית. החלקים הנותרים במבנה משמשים כבתי מגורים למספר משפחות. בשנת 2000 ביצעה מנהלת הווקף שיפוץ מקיף במבנה.
דיסקוגרפיית האלבומים של דנה אינטרנשיונל
הזמרת-היוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל הוציאה שמונה אלבומי אולפן, שני אלבומי אוסף, מיני-אלבום אחד ומארז תקליטורים אחד. אלבום הבכורה שלה דנה אינטרנשיונל, יצא לאור באפריל 1993 במסגרת שיתוף פעולה עם הדי ג'יי עופר ניסים. הוא זכה להצלחה מסחרית והשיק את הקריירה של אינטרנשיונל במוזיקת הדאנס. בישראל, זכה האלבום להצלחה רבה כאשר נמכר בלמעלה מ-16,000 עותקים בסך הכול. בין היתר, זכה האלבום להצלחה לא צפויה בארצות ערב השכנות לישראל ובמצרים ובירדן בפרט.
מגנונה (Maganuna) שיצא לאור בשנת 1996 עזר בפיתוח הקריירה הארצית והבין-לאומית של אינטרנשיונל כאחד. הוא הוקלט בארבע שפות שונות והפצתו הייתה בין-לאומית. במסגרת הקלטותיו סיימה את חוזה ההקלטות שלה עם IMP דאנס וחתמה עם ניסים על אחד חדש עם הליקון. האלבום עצמו פורסם בהוצאת חברת הבת, ביג פוט רקורדס. לימים, עלתה ההשערה כי המהלך נעשה משום שהם. מגנונה עצמו הצליח לשחזר את הצלחת אלבומיה הקודמים ונמכר בלמעלה מ-23,000 עותקים בסך הכול.
בשנתיים שעקבו ליציאת מגנונה, הוחלט שאינטרנשיונל תוציא את אלבום האוסף הראשון שלה, דיווה – האוסף (1998). הוא הופץ בישראל בלבד לאחר זכייתה באירוויזיון 1998 וזכה להצלחה חסרת תקדים כאשר נמכר בלמעלה מ-150,000 עותקים בסך הכול, מה שהקנה לו את תואר הפלטינה המרובעת. זהו האלבום הנמכר ביותר של הזמרת ואחד מהאלבומים הישראליים הנמכרים ביותר בכל הזמנים במקביל, הוציאו חברות התקליטים IMP והליקון את The Album באירופה כשניסו לרכב על גל ההצלחה שלה באירוויזיון. הוא הוכן במהירות, והכללתם של חומרים ושירים שהעבודה עליהם לא הושלמה הביאה את נציגיה של דנה להתנער ממנו עד כדי בקשה שלא לרכוש אותו. אינטרנשיונל דיברה על הסוגיה והצהירה:.
אלבומה החמישי Free, יצא לאור באפריל 1999 והופץ בשלוש מהדורות שונות – אירופאית, יפנית וישראלית, הנבדלות זו מזו בתוכנן. בעקבות ביטול החוזה עם סוני מיוזיק חתמה דנה בחברת תקליטים צרפתית קטנה בשם CNR מיוזיק. מטרת האלבום הייתה להצליח במדינות העולם ולהמשיך בפיתוח הקריירה הבין-לאומית של הזמרת, לאחר זכייתה באירוויזיון 1998. הוא נמכר בלמעלה מ-10,000 עותקים בסך הכול בישראל, אך ברחבי העולם הצליח להימכר בלמעלה מ-50,000 עותקים בסך הכול. זהו האלבום הבין-לאומי האחרון של אינטרנשיונל.
נוסרת אמין
חייה
נוסרת אמין נולדה באספהאן למשפחת סוחרים. בילדותה למדה בבית ספר מקומי, שם למדה לימודי קוראן ותרבות פרס. היא המשיכה ללמוד גם אחרי שהתחתנה (בגיל 15). בעלה, שהיה קרוב משפחתה, נקרא חאג' מירזא מועין א-תוג'אר. אביה, חאג' סייד מוחמד עלי אמין א-תוג'אר, תמך בהמשך לימודיה ואף עזר לממנם. דודתה, האשמיה א-תוג'אר, אחותו של האב, הייתה בעצמה פוסקת הלכה מוסמכת, ואחייניתה איפתיח'אר א-תוג'אר קיבלה הסמכה גם היא והייתה לפוסקת מוסמכת. בשנת 1965 הקימה נוסרת אמין בית ספר תיכון לבנות (דַבּירסתאן-י דוח'תַראנה-י אמין) באספהאן, בשם "מַכְּתַב-י פאטמה". הלימודים בבית הספר כללו לימודי פרסית, ערבית, אנגלית, פילוסופיה, משפט מוסלמי ותרבות מוסלמית. הלימודים היו ברמה גבוהה ואפשרו לבוגרות המוסד להגיע לשלב המכין במרכזי הלימוד וההסמכה המסורתיים.
לנוסרת אמין נולדו שמונה ילדים, אך רק אחד מהם זכה להגיע לבגרות.
היא קבורה בבית הקברות תח'ת-י פולאד שבעיר אספהאן.
דיסקוגרפיית האלבומים של דנה אינטרנשיונל
בשנת 2001, יצא אלבומה השישי יותר ויותר, שסימן את חזרתה לשוק המוזיקה הישראלי. על האלבום עבדה אינטרנשיונל במשך שנה וחצי לצד דני דותן ואלי אברמוב. הוא זכה להצלחה ארצית ונמכר בלמעלה מ-23,000 עותקים בסך הכול. כבר בשנה העוקבת הוחלט להוציא מיני-אלבום שני, אך ההחלטה נגוזה לטובת אלבום אולפן נוסף בשם החלום האפשרי (2002) שפורסם בהוצאת IMP, מראשית הקריירה של הזמרת. הוא זכה להצלחה ונמכר בלמעלה מ-16,000 עותקים בסך הכול, מה שהקנה לו את תואר הזהב. בעקבות יציאת החלום האפשרי, החליטה אינטרנשיונל על מהלך חדש של הוצאת מארז תקליטורים שיכיל את כל הסינגלים מהאלבום המקורי בתוספת של מספר רמיקסים. הוא דורג בראש מצעד האלבומים של מוסיקה נטו ונמכר בלמעלה מ-8,000 עותקים על אף הפצתו המוגבלת.
האלבום האחרון של אינטרנשיונל, הכל זה לטובה, יצא לאור באוגוסט 2007 לאחר ארבע שנות הפסקה מאז אוסף הסינגלים (2003). הוא זכה להצלחה ארצית ונמכר בלמעלה מ-20,000 עותקים בסך הכול.
ישראל לוי
תולדות חייו ומחקריו
ישראל לוי נולד ב-1841 באִינוֹבְרוֹצְלַב (Inowrazlaw) שבפרובינציית פּוֹזֶן (Posen) של ממלכת פרוסיה (כיום Inowrocław בפולין) לנחום בן יצחק הלוי וליהודית בת יצחק הכהן. בין השנים 1864–1869 למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו ובאוניברסיטת ברסלאו; בשלוש מהן היה תלמידו של יעקב ברנייס, והושפע ממנו. קיבל תואר דוקטור, וב-1872 התמנה למשרת מרצה בכיר שאינו פרופסור (דוֹצֵנְט) בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות שנפתח באותה שנה בברלין.
ב-1 במאי 1883, לאחר פטירתו של דוד יואל, התמנה למופקד הקתדרה לספרות תלמודית ולרב הסמינר (Seminarrabbiner) בברסלאו, וכיהן כראש הסמינר עד מותו ב-1917.
היה מקיים תורה מצוות בדקדקנות קיצונית ומתוך אדיקות רבה. בקיאותו בתלמוד הייתה רחבה במידה יוצאת-דופן, וגישתו המחקרית התאפיינה ברוח ביקורתית וחדה ובשימת-לב לפרטים.
במחקרו הראשון שהתפרסם, "קטעים ממשנת אבא שאול (Über einige Fragmente aus der Mischna des Abba Saul, ברלין, 1876), הניח לוי את היסוד להבחנה בקבצים הקדומים שבמשנה.
לוי הלך בעקבות מאיר איש שלום, הראשון שאסף ציטוטים של המכילתא דרשב"י האבודה ממקורות שונים; ב"מילה אחת על אודות מכילתא דר' שמעון" (Ein Wort über die Mechilta des R. Simon, ברסלאו, 1889) – מחקר יסוד בתחום מדרשי ההלכה – הראה שמדרש הגדול מכיל למעשה את רובה של המכילתא דרשב"י וכן קטעים אבודים מספרי זוטא.
לוי, מומחה לתלמוד הירושלמי, היה הראשון שהבחין בהבדלים בין מסכת נזיקין בירושלמי לשאר המסכתות בו, ותלה זאת בעריכות שונות בעלות מאפיינים נבדלים. משנת 1895 ועד 1917 פרסם פירוש לששת הפרקים הראשונים למסכת בבא קמא בירושלמי. יעקב זוסמן מעיר כי עם פרסום החוברת הראשונה, ב-1895,
פרסומיו המועטים ידועים באיכותם המחקרית המעולה, ועדיין נחשבים כיום לבעלי ערך רב.
דניאלה דורון
דניאלה דורון (נולדה ב-20 ביולי 1977) היא יוצרת טלוויזיה, תסריטאית, מורה לכתיבה, מגישה ועיתונאית.
ישראל לוי
פרסומיו
תורגם לעברית בידי אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' (אז"ר) - קטעים ממשנת אבא שאול, בתוך מסלות לתורת התנאים, תל אביב, תרפ"ח (ובמהדורות צילום נוספות).
דניאלה דורון
ביוגרפיה
דניאלה דורון נולדה בהרצליה ב-1977 וגדלה בעיר. אמה הייתה מגישת הרדיו שרה'לה דורון.
ישראל לוי
ספר יובל לכבודו
בשנת תרס"א 1911, במלאת לו שבעים בית המדרש לרבנים בברסלאו הוציא לכבודו ספר יובל וביניהם חוקרי תלמוד ידועי שם. הספר יצא לאור במהדורה נוספת בפריז בשנת תרע"ד 1914 ושוב במהדורה חדשה בירושלים שלאחר קום המדינה בשנת תשל"ב 1972.
דניאלה דורון
ביוגרפיה
כתסריטאית כתבה דורון לסדרות "שירות חדרים" (רשת) ו"אלישע" (ערוץ הילדים) ולפני כן כתבה תסריט לסדרות "אולי הפעם" (yes), "ראש גדול" (yes), "אגדת דשא" (ערוץ 10) ו"המזימה" (ערוץ 10). בשנת 2008 קיבלה מענק פיתוח ממפעל הפיס על התסריט לקומדיה הרומנטית "תקופות קצרות". בנוסף, חיברה שאלות טריוויה לשעשועונים רבים ("אחד נגד מאה", "משאבת הכסף", "לעוף על המיליון", "אל תפיל את המיליון", "המרדף" ועוד).
ב-2006 החלה דניאלה דורון ביצירת סדרת הטלוויזיה הקומית "מי נתן לך רישיון?", יחד עם טליה לביא ומיכל ויניק, שם שימשה התסריטאית הראשית של הסדרה והשתתפה בתפקיד אורח בחלק מהפרקים. הסדרה, שהייתה מועמדת לפרס התסריט ולפרס הסדרה הקומית בתחרות פרסי האקדמיה, כוללת 11 פרקים ומגוללת את קורותיהן הפרועות של שלוש חברות – צעירה ערבייה שרוצה להיות נהגת מונית, מורה לנהיגה לסבית ויורשת מפונקת שהופכת את הלימוזינה שלה לשירות הסעות לחוגים עבור ילדי עשירים. הסדרה שודרה בערוץ 1 ב-2014, וזכתה לביקורות נלהבות.
לאחר שלימדה קורס כתיבת תסריט בבית הספר לאמנויות מנשר, הקימה דורון ב-2008 את סדנת כתיבת התסריט "דראפט ראשון" - סדנה שבה היא מלמדת תסריטאות לקבוצות של מתחילים ומתקדמים. מדי שנה מעבירה דורון את יסודות הכתיבה לעשרות תלמידים מבוגרים, ומלווה אותם בתהליך העבודה על היצירות שלהם. כמו כן, היא עורכת תסריטים וחברה בהנהלת איגוד התסריטאים.
דורון חיה בתל אביב עם בן זוגה ושני ילדיהם, שזוכים בטוריה לכינויים "במבינו" ו"פיקולינו".
אברהם שיפרין
אברהם שיפרין (בבלארוסית: Аўраам Ісакавіч Шыфрын; 8 באוקטובר 1923, מינסק, ברית המועצות - 5 במרץ 1998, ירושלים, ישראל) היה פעיל זכויות אדם ציוני יליד ברית המועצות, סופר, עורך דין ופעיל פוליטי ישראלי שבילה עשור בכלא הסובייטי בעוון ריגול לכאורה, עבור ארצות הברית וישראל.
אברהם שיפרין היה אחד מברי-הסמכא המובילים בעולם על מערכת הכליאה ומחנות עבודת הפרך ברוסיה הסובייטית (ה"גולאג"). עדויותיו של שיפרין לפני ועדת המשנה לביטחון פנים של הסנאט של ארצות הברית ושל ועדות אחרות של הקונגרס ב-1973, סיפקו לעולם המערבי לראשונה רישום רחב על היקף פעילות מחנות העבודה ברחבי ברית המועצות.
ביוגרפיה
שיפרין נולד למשפחה יהודית במינסק. אביו, יצחק שיפרין, נעצר בשנת 1937 ונידון באשמת שווא לעשר שנות "עבודה מתקנת" בקולימה (סיביר). לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות נשלח שיפרין, כבנו של אויב העם, לשרת ב"שטראפבאט", מגדודי העונשין של ברית המועצות, ימים ספורים אחרי תחילת הקרבות נפצעו או נהרגו רוב מוחלט של חיילי היחידה, שלא אומנו ולא חומשו די הצורך. שיפרין נפצע והובל לבית חולים, בהבינו כי המשטר הסטליניסטי אינו רואה כל חשיבות בהישרדותם של בני אויבי העם, זייף את שמו הפרטי, תאריך ומקום לידתו, והמתין לשחרורו. עם החלמתו הוצב ביחידה אחרת בהתאם לזהותו החדשה, קיבל תפקידי פיקוד ועיטורים שונים, הוא השתתף בקרב קניגסברג וזכה למדליה בגין קרב זה. הוא השתחרר מן הצבא האדום ב-1945 בדרגת מאיור.
בין השנים 1949–1953 עבד כפרקליט עבור משרד ההגנה ובמקביל השתתף בפעילות ציונית מחתרתית. בשנת 1953 הואשם בריגול עבור ארצות הברית וישראל ונידון למוות. מאוחר יותר, הומר עונש המוות שלו למאסר של עשרים וחמש שנים בגולאג, חמש שנות גלות לאזורים מרוחקים, וחמש שנים של שלילת זכויות האזרח. בשנת 1963 שוחרר שיפרין מכלאו, לאחר שאיבד את אחת מרגליו בשנות הכלא. בשנת 1970 התאפשרה עלייתו לישראל. בעדות שמסר בפני ועדת החוקה של הסנאט בשנת 1973, מסר שיפרין כי שבויי מלחמה אמריקנים הוחזקו במחנות שבויים סובייטיים. עדות זו פותחה מאוחר יותר בידי הסופר האמריקאי נלסון דה מיל שהעמיד אותה בבסיס ספרו "בית הספר לקסם אישי" (1988).
שיפרין היה נשוי לאליאונורה שיפרין ממנהיגות מפלגת הימין הישראלית "ימין ישראל". הוא התגורר בזכרון יעקב ובשנותיו האחרונות בירושלים.
אדוארדו, רוזן סבויה
אדוארדו, רוזן סבויה (באיטלקית: Edoardo di Savoia; 1284 – 4 בנובמבר 1329), היה רוזן סבויה בין השנים 1323–1329.
ביוגרפיה
אדוארדו נולד בשנת 1284 בפריז, לאמדאו החמישי, רוזן סבויה ולסיביל מבאז'ה, בתם של גידו השני, רוזן באז'ה ובאטריצ'ה ממונטפראט.
בשנת 1323 מת אביו אמדאו החמישי, רוזן סבויה, ואדוארדו עלה לשלטון במקומו. בשנת 1325 הובס אדוארדו בקרב וארי על ידי גיגה השמיני, רוזן ויינרואה ואמדאו השלישי, רוזן ז'נבה, ובקושי הצליח להימלט משדה הקרב. בשנת 1327 התמרדו תושבי מאוריין נגד בישוף העיר, ואדוארדו החזירו לשלטונו. בשנת 1328 התקין אדוארדו אמת מים מעץ, על מנת לספק לטירתו בשיאמברי מים טריים כל יום.
ב-4 בנובמבר 1329 מת אדוארדו בגנטילי בפתאומיות, ואחיו איימונה, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
בשנת 1307 התחתן אדוארדו עם בלאנש מבורגונדי, רוזנת סבויה, בתם של רובר השני, דוכס בורגונדי ואנייה מצרפת, דוכסית בורגונדי, ממנה נולדה לו בת אחת:
בראון בס
מוסקט דגם יבשה (באנגלית: Land Pattern Musket) בכינויו הנפוץ בראון בס (Brown Bess) היה מוסקט חלק קדח בעל טעינת לוע, אשר פותח על ידי הצבא הבריטי ושירת את כוחות האימפריה הבריטית, צבא ארצות הברית, צבא שוודיה, צבא מקסיקו ומדינות נוספות בין שנת 1722 לאמצע המאה ה-19.
הבראון בס היה מזוהה במיוחד עם כוחות האימפריה הבריטית ("המעילים אדומים") במהלך המאה ה-18 וה-19 והוא אחד המוסקטים המוכרים והנפוצים של העת החדשה. בצבא הבריטי שימש המוסקט בעיקר את כוחות הרגלים והפרשים (לרוב בדגם קרבין) בין 1722 עד ל-1838 והם הוצאו בהדרגה משירות לטובת רובים מדויקים יותר כגון הסניידר-אנפילד והמרטיני-הנרי. כוחות צבאיים שונים סביב העולם המשיכו להשתמש בבראון בס עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-19.
מוסקט הבראון בס מוכר במיוחד עבור השימוש הנרחב בו במהלך המלחמות הנפוליאוניות ובמהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
שירות
בתור נשק חיל הרגלים העיקרי של הצבא הבריטי והנשק הנפוץ גם בשאר היחידות, הבראון בס שירת מפיתוח בשנת 1722 ועד ל-1838, כאשר הוא היה מצוי ביחידות הצבא עד לסביבות 1854 עם תחילת מלחמת קרים. בשירות של מעל מאה שנים בתקופה בה האימפריה הבריטית הייתה מצויה בהתרחבות, הבראון בס לקח חלק בעימותים צבאיים רבים בהם מלחמות האינדיאנים, מלחמת שבע השנים, מלחמת העצמאות של ארצות הברית, המלחמות הנפוליאוניות, מלחמת 1812 ורבים אחרים.
מוסקטים שנמכרו לצבא מקסיקו שימשו אותו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו. לוחמים מאורים מניו זילנד רכשו מוסקטי בראון בס רבים מסוחרים אירופאים והם שימשו אותם באופן נרחב במלחמות המוסקט הבין-שבטיות. לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-19 לוחמי זולו עשו את אחד השימושים האחרונים במוסקטי בראון בס בעימות צבאי, כאשר הם נלחמו כנגד הבריטים, שבעצמם הפסיקו להשתמש בבראון בס כ-40 שנים לפני כן.
קהילת יהודי אוסטראה-אוסטרוג
קהילת יהודי אוסטראה שבמחוז ווהלין התקיימה החל מהמאה ה-15 ועד מלחמת העולם השנייה שבה נכחדה רוב הקהילה. הקהילה מנתה רבנים חשובים וידועים ביניהם הרב ישעיה הלוי הורוביץ, המהרש"א והט"ז. בשל גדולי התורה הרבים שישבו בעיר, היו שכינוה: "אות תורה" (בהגייה אשכנזית "אות תורה" נשמע קרוב מאוד לשם העיר אוסטראה). רק כ-60 מיהודי העיר שנותרו בה עם הכיבוש הגרמני שרדו, ורק חמש משפחות יהודיות חזרו לחיות במקום. כיום אין יהודים באוסטרואה.
ראשית הקהילה
העיר אוסטראה השוכנת במערב אוקראינה בחבל ווהלין, כונתה ברוסית ובאוקראינית אוסטרוג (שפירושו ברוסית מבצר, על שם המבצרים והחומות שהקיפו את העיר). בפי היהודים נקראה אוסטראה. עדויות ראשונות להתיישבות היהודים בעיר קיימות החל מהמאה ה-15. התאריך הראשון שמופיע במצבות העתיקות ביותר הוא ה'ר"ה (לערך 1445), וכן מופיע אזכור ליהודים באוסטרוג במסמכי האוצר הפולני משנת 1447. על יהודי העיר נגזר גזרת גירוש יחד עם שאר יהודי ליטא ב־1495, אך התאפשר להם לשוב אליה בשנת 1503.
באוסטראה הייתה קהילה מאורגנת עם מוסדות יהודיים. המוסדות היו ממונים על בתי ספר, בתי יתומים ובתי אבות. כמו כן פעלו בה מוסדות צדקה כגון: "הקרן לתמיכה במשפחות שכולות", "הכנסת כלה" ו"ביקור חולים".
אוסטראה כמרכז ללמדנות וחסידות
החיים היהודים באוסטראה הגיעו לשיא פריחתם בשנים 1555-1461. אוסטראה הייתה אחד המרכזים החשובים ללימוד תורה בפולין, ולראשי הישיבות שלה יצא שם במדינה כולה. במשך כמאה שנים חיו ופעלו באוסטראה רבנים גדולים, היו שכינו את אוסטראה: "אות תורה", מכיוון שגדולי ישראל רבים ישבו בה. ראשון רבניה היה ר' קלונימוס קלמן האברקאסטן, ואחריו כיהנו גדולי תורה מסוגם של ר' שלמה לוריא (המהרש"ל), ר' ישעיה הורוביץ בעל "שני לוחות-הברית", שמואל איידליש (המהרש"א) ודוד בן שמואל הלוי (הט"ז). לדברי ר' הלוי, הייתה ישיבת אוסטראה החשובה בפולין, וסיפקה רבנים ומלמדים לקהילות רבות.
על שמו של המהרש"א אף כונתה העיר בידי היהודים "עיר המהרש"א". בעיר נתפרסם 'בית הכנסת המהרש"א' שנחשב לאחד היחידים בעל קדושת בית כנסת, ללא ההיתר המיוחד ללמוד בה ולסעוד בה ולשמש אף כ'בית מדרש'.
עוד בימי הבעש"ט הייתה הקהילה מרכז חסידי גדול. ר' נתן מנמירוב (נתן מברסלב) חי בה תקופה. נתח נכבד מהקהילה היו החסידים מאז שלרב העיר נבחר תלמיד הבעל שם טוב הרב מאיר מרגליות (נפטר בה'תק"ן, סביבות 1790). הרב פנחס מקוריץ חי בעיר זו תקופה מסוימת ורבי ייב"י יסד בה את חצרו החסידית. כמו כן פעלו בעיר הרב אשר צבי מאוסטראה והרב יצחק אייזיק כץ, שניהם תלמידי המגיד ממזריטש.
בעיר היו מספר בתי דפוס עבריים מוכרים, וביניהם מראשוני בתי הדפוס לספרי החסידות.
המאה ה-17
הקהילה נחרבה לחלוטין בימי גזרות ת"ח ות"ט (1648): מתוך כ-7,000 יהודים נשארו בעיר ב-1661 חמש משפחות בלבד. לפי קינה שנכתבה לזכרם, נרצחו שבעת אלפים היהודים תושבי העיר. בין הנמלטים בהתקפה הקוזקית הראשונה על העיר מתקופה זו היה רבי דוד סג"ל - בעל הט"ז. ישנם מספר תיאורים שכולם כוללים זוועות והתנהגות פרועה ואכזרית מצד הלוחמים האוקראינים נגד יהודי העיר.
בפברואר 1649 חזרו חלק מיהודי אוסטראה לעירם לשקם את חייהם, אך עד מהרה הותקפה אוסטראה שוב בידי הקוזאקים. בערך 300 יהודים נרצחו, בתי העץ של היהודים הועלו באש, בתי הלבנים פורקו ובתי הכנסת היו לאורוות. החורבן היה גדול ועברו שנים עד שהתאוששה הקהילה. בשנת 1678 החל שיקומה של העיר. בין השאר נפגע ושוקם גם בית הכנסת המהרש"א, בית כנסת שהוקם כפי הנראה לא יאוחר מהמאה ה-16.
תחום ההשפעה של קהילת אוסטראה מבחינה טריטוריאלית היה הגדול ביותר בכל פלך ווהלין והוא השתרע מן הנהר הורין במערב עד הדנייפר במזרח וכלל גם את החלק הצפוני של פלך קייב. לפי רשימת חלוקת מס הגולגולת ב-1700, שנתקבלה בהתוועדות בהורוכוב, היו כפופות לאוסטראה 23 קהילות, אחדות מהן גדולות. אוסטראה הייתה עיר מפורסמת ברבניה ובישיבה שלה גם לאחר גזירות ת”ח ות”ט.
המאה ה-18
באסרו-חג פסח (כלומר יום לאחר 'אחרון של פסח', בכ"ג בניסן ה'תקכ"ח 1768), בימי טבח עשרות אלפי יהודי העיר אומן בעת "מרד ההיידמקים", יהודי העיר שכרו שכירי חרב טטרים אשר פירקו ועצרו את מסעם של האיכרים מסביבת העיר שמטרתם הייתה לטבוח ביהודי העיר. וב-1792 ניצלה הקהילה שוב כאשר חיילים רוסיים תקפו את בית-הכנסת, שבטעות חשבוהו למבצר. בעקבות זאת נקבע מאז יום ז' בתמוז כ"פורים של אוסטראה".
בשנת תקל"א בשריפה שפקדה את בניין הקהילה, נשרף ספר הקהילה ואיתו רשומות היסטוריות חשובות מתולדות היישוב היהודי שם.
המאה ה-19
במאה ה-19, בתקופת השלטון הרוסי, גדלה האוכלוסייה היהודית באוסטראה פי שלושה ויותר. רוב היהודים עסקו במסחר, בעיקר בענף העצים, התוצרת החקלאית והסחר בבהמות. בענפי המלאכה היה הענף החשוב ביותר ייצור עגלות וכרכרות, התוצרת נשלחה למרחקים. במחצית השנייה של המאה ה-19 החזיקו היהודים במספר מפעלים: 2 מנסרות, כמה בתי חרושת לעיבוד עורות, בית חרושת לנרות ומפעל לייצור רהיטים. בסוף המאה ה-19 נוסדו שני בנקים יהודיים – ” קופת מלווה וחיסכון” ו”בנק לקרדיט הדדי”. הבנקים האלה המשיכו להתקיים עד תחילת מלחמת העולם הראשונה. מסילת הברזל רובנו-קייב, שנסללה בסוף המאה ה-19, עברה במרחק 14 ק”מ מאוסטראה ועובדה זו פגעה בסיכוייה להתפתח מבחינה כלכלית.
מדי פעם פגעו ביהודי אוסטראה מגיפות ושריפות, הקשה מכולן הייתה השריפה הגדולה שפרצה בשנת 1889, במהלכה נשרף רכוש רב ובין היתר נשרפו גם פנקסי הקהילה הישנים.
בסוף המאה ה-18 מנתה הקהילה כ-2,000 איש וב-1847 - 7,300. בסוף המאה ה-19 גדל המספר ל-9,200 ומעלה (יותר מ-60% מכלל האוכלוסייה). למרות שיהודי אוסטראה היוו 75% מכלל אוכלוסיית העיר, הם לא יוצגו בשלטון המקומי ובפקידות.
בזמן מלחמת העולם הראשונה
ב-1920 יהדות אוסטראה ובמיוחד יהדות אוקראינה נפגעו בשנות המהפכה הרוסית. הניסיונות להקים רפובליקה אוקראינית עצמאית ומלחמות האזרחים פגעו ביהודים. בשנת 1421 עברה אוסטראה לידי הפולנים, בהתאם להסכם ריגה בין פולין ורוסיה. הגבול הפולני רוסי הוצב במזרח העיר. סמכויות הקהילה שניטלו ממנה בתקופת השלטון הרוסי הוחזרו אליה. ככל שעבר הזמן ניתנו לקהילה סמכויות רבות יותר. הקהילה היהודית פעלה באופן אוטונומי, והפעילות הציונית פרחה.
באוסטראה הייתה פעילות ציונית מגוונת. הצהרת בלפור נתנה דחיפה להגברת הפעילות הציונית. האגודה הציונית יצאה מהמחתרת וריכזה סביבה את מיטב הנוער ביהודי בעיר. עם השתרשות הרעיון הציוני נתגלעו מחלוקות ביחס לדרכי הגשמת הציונות. בעיר התחילו לפעול תנועות "החלוץ", "המזרחי", ה"שומר הצעיר", "בית"ר", "הנוער הציוני" ועוד.
בין מלחמות העולם
לאחר מלחמת העולם הראשונה ועם עצמאותה של פולין נערכו פרעות ביהודים, אך היו רק פצועים ונזק לרכוש. עם התרת פעילות ציונית גלויה, הוקמו תנועות נוער ומוסדות ציוניים בעיר, אף שרוב יהודיה היו שומרי מצוות. לקונגרס הציוני הי"ח בשנת 1933 הצביעו 1,445 יהודים.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו באוסטרוג 10,500 יהודים.
מוסדות לימוד
בשלהי המאה ה-19 נוסד באוסטראה “תלמוד תורה” לבני עניים שהפך להיות במרוצת הזמן בית ספר דתי “תחכמוני”. המורים בו היו בעלי מקצוע ובתוכנית הלמודים נכללו גם לימודי חול ושפות. הממשלה הרוסית קיימה באוסטראה בית ספר לנערים יהודיים, שמוריו ומנהלו היו יהודים. זה היה מוסד בעל רמה גבוהה ורבים מבוגריו המשיכו את לימודיהם במוסדות להשכלה גבוהה. באוסטראה היה גם בית ספר פרטי לבנות. בשנת 1910 נוסדה במקום ישיבה קטנה, שהתקיימה עד סוף מלחמת העולם הראשונה. בהמשך הוקמה במקומה “ישיבת המהרש”א” שפעלה עד ספטמבר 1939. בראשית המאה ה-20 נפתחו כמה ספריות קטנות. בשנת 1905 אוחדו הספריות האלה לספרייה ציבורית אחת שנכללו בה ספרים ביידיש וברוסית.
מוסדות הקהילה וארגוני חסד
באוסטראה הייתה קהילה מאורגנת עם מוסדות יהודיים, שכללו בתי ספר, בתי יתומים ובתי אבות. בקהילה פעלו גם מוסדות צדקה כמו: "הקרן לתמיכה במשפחות שכולות", "הכנסת כלה" ו"ביקור חולים". חודשים אחדים לאחר שפרצה מלחמת העולם הראשונה, החלו להגיע לאוסטראה פליטים יהודיים, בייחוד מגאליציה. במקום נוסד סניף של “הוועד היהודי לסיוע” (ייקופו), וזה גייס אמצעים כספיים, תמך בפליטים ובמשפחות המגויסים.
בראשית המאה ה-20 התחילו לפעול באוסטראה תנועות פוליטיות. הראשונה הייתה אגודת “חובבי ציון”. כמוכן פעלו באוסטראה שתי אגודות ציוניות, שהתאחדו. בשתיהן יחד היו למעלה מ-100 חברים. לאחר מכן החלו לפעול תנועות נוספות: “ציונים סוציאליסטים” (ס”ס), וה”בונד הצעיר".
לאחר מהפיכת פברואר 1917 החלה התעוררות גדולה בציבור היהודי. המפלגות יצאו מן המחתרת ונפתחו סניפים של ה”בונד”, “אחדות”, “צעירי ציון”, “פועלי ציון” ועוד. הוקם ועד ציוני עירוני לשם תיאום הפעילות של התנועות הציוניות במקום. לראשונה נתקיימו בחירות ונבחרה הקהילה הדמוקרטית ואליה נכנסו נציגים של מפלגות וקבוצות מקצועיות. למפלגות הציוניות היה רוב והן יכלו להעביר החלטה ששפת ההוראה בבתי הספר היהודיים תהיה בעברית.
כיבוש האזור והשפעותיו על הקהילה
בחודש ספטמבר 1939 נכבשה אוסטראה על ידי הצבא הרוסי, בהתאם לחוזה אי התקפה בין סטלין להיטלר. מ-23.08.1939 על פיו חולק שטחה של פולין בין רוסיה לגרמניה. אוסטראה סופחה לשטח הכיבוש של ברית המועצות. לאחר כיבוש זה צומצמו סמכויות ועד הקהילה עד למינימום. אזרחי העיר קיבלו אזרחות סובייטית. תעודות זהות ובהם צוין מוצאם הסוציאלי. לבעלי רכוש ולעסקנים נירשם בתעודה סעיף 11, סעיף שפירושו הגבלות שונות כגון, איסור להתגורר באזור הגבול ולעיתים מאסר והגליה. היו יהודים שעקרו לעיירות שכנות, בהן יכלו להסתתר מבלי שהכירו אותם. מפעלי החרושת והמסחר הולאמו. חלק מבעלי המפעלים והעסקנים הוגלו. בעלי המלאכה התחייבו להצטרף לקואופרטיבים. הפעילות הציבורית היהודית פסקה. נאסרה התארגנות יהודית. התנועה הציונית ותנועות הנוער הפסיקו פעילותם. האנטישמיות האוקראינית התגברה וזקפה ראש. השלטונות שהצהירו על שוויון בין כל הדתות והגזעים, לא נקפו אצבע, ואפשרו לאוקראינים לפגוע ביהודי העיר.
הטבח הראשון
כמה ימים לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים מונה יודנראט. בי”א באב תש”א (4 באוגוסט 1941) נצטוו היהודים להתרכז במקום אחד ומשנתאספו הם הוקפו באנשי אס.אס. המושל הצבאי של אוסטראה התערב וטען, שהעיר הרוסה והוא זקוק לכוחות עבודה כדי לנקותה ולשקמה. אנשי האס אס בחרו בערך 2,000 זקנים, נשים וחולים, הובילו אותם אל מחוץ לעיר ורצחו אותם.
למחרת הטבח החרימו הגרמנים את כל דברי הערך של היהודים ומלבד זאת הטילו עליהם לשלם כופר בסכום של 100,000 רובלים.
הטבח השני
ביום ה'שלושים' לטבח הקודם, בט’ באלול תש”א (1 בספטמבר 1941), נערכה אקציה נוספת. הפעם נאספו מרצונם כשלושת אלפים נשים וגברים יהודיים והובלו לכאורה לעבודת כפייה, אך למעשה נאספו במרחק רב מהעיר בבית חרושת שהיה שייך ליהודי 'לייבל', בתוך חורשת 'העיר החדשה' הסמוכה לעיר. המתחם הוקף במשטרה אוקראינית, ומעט חיילי ס.ס. שהסתובבו קודם לכן בתוך העיר. משם היהודים הועלו לתוך משאיות בקבוצות של שלושים איש ואלו הובילו אותם ליער ניקיטין ושם רצחו אותם בתעלות שהוכנו מראש. רובם של היהודים שנשארו באוסטראה היו נשים וילדים. הרצח נמשך עד שעות הערב, ואז קבוצה של זקנות וזקנים שוחררו לשוב לביתם. לפי רישומי הקהילה היהודית נרצחו ביום זה עוד כ-2,500 מיהודי העיר.
רוב חברי היודנרט המקורי נרצחו בשתי אקציות. חברי היודנראט שמונו לאחר מכן, וכן חמשת השוטרים היהודיים, זכו להערכה חיובית מפי הניצולים.
יהודי אוסטראה הועסקו בעבודות כפייה במנסרה, בכריתת עצים ביערות, בעבודות טעינה ופריקה בטחנת אוז’נין ובמתן שירותים שונים. במקום שרר רעב ואנשים סבלו מתת תזונה. יהודים אחדים הוצאו להורג על הברחת מזון.
צעירים התארגנו בקבוצות במטרה לברוח ליערות ולהילחם שם, אך משנכשלו הניסיונות לרכוש נשק התפוררו הקבוצות.
הקמת הגטו
לאחר הטבח השני יהודי אוסטראה שנותרו בחיים רוכזו בגטו שהוקם בחלק ההרוס של העיר. ביוני 1942 נסגר הגטו. בגטו הצטופפו 3,000 נפש בערך, הצפיפות הגיעה בממוצע ל-10 איש בחדר. בספטמבר 1942 הצטרף היודנראט של אוסטראה למאמצי היודנראט של זדולבונוב ומיזוץ’ לבטל את גזירת החיסול. בראש הפעולה עמד המהנדס שמחה שלייפשטיין, יושב-ראש היודנראט של זדולבונוב, ומקורבו של הגרמני חסיד אומות העולם הרמן גרבה. בעצתו של גרבה אספו היהודים זהב ודברי ערך כדי לשחד את הגביטסקומיסר שיבטל את רצח היהודים בשלושת היישובים שהוזכרו. החיסול אמנם נדחה לאוקטובר, אך לא בוטל. בינתיים נאסר שלייפשטיין ונרצח.
הטבח השלישי והשמדת הקהילה
ביום חמישי, ד’ בחשוון תש”ג (15 באוקטובר 1942), קצת יותר משנה אחר הרצח הקודם, החלה השמדת יהודי אוסטראה. בכל ערי ועיירות הסביבה כבר הושמדו היהודים, ואוסטראה נותרה אחרונה בווהלין עם יהודים, ללא מפלט שאפשר להימלט אליו. שלשה ימים קודם לכן נמסר ליהודים בסוד על התוכנית להשמידם. על מנת להרגיעם, מפקד המשטרה המקומית קומרובסקי, מפקד כוחות המשמר האוקראינים - טקצ'נקו, והשליט הגרמני נפגשו עם היודנראט, יומיים לפני הטבח, ודנו עמם בעניינים שוטפים, דרשו עוד שלל של רהיטים, והתלוצצו עמם, שהם 'מרוצים מיהודי אוסטראה'. למחרת עם שחר הגטו הוקף בכוחות המשטרה הפולנית המקומית ואנשי המשמר האוקראינים, ובשמונה בבוקר קומורובסקי מסר לאברהם קומדנט, ראש היודנרט, פקודה לכל היהודים להתייצב עד הצהריים במגרש של מנסרה בפאתי העיר והגטו, עם מזון וצידה לשני ימים.