cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איליי בראון
אלייז'ה "אלי" בראון (באנגלית: Elijah Brown; נולד ב-13 באוגוסט 1999) הוא שחקן אמריקאי, המוכר מתפקידיו בתור דילן ווקר בסדרה "שקרניות קטנות: הפרפקציוניסטיות" (2019) ובשל הופעתו בתור אוטו "אובי" ברגמן הרביעי בסדרה "אחת שיודעת" (2021–2023).
ביוגרפיה
אלייז'ה בראון נולד ביוג'ין, אורגון ב-13 באוגוסט 1999. אימו, קייטי בראון, הייתה בעלת קו בגדים לפני שהפכה לסוכנת נדל"ן. לבראון יש אחות צעירה יותר, סשה. בתיכון, בראון היה חלק מתיאטרון סאות' יוג'ין.
החל משנת 2021, בראון מתגורר בברוקלין, ניו יורק כדי להיות קרוב יותר לסט של סדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת".
קריירה
במרץ 2018, פורסם כי בראון לוהק לסדרת הדרמה "שקרניות קטנות: הפרפקציוניסטיות". בראון שיחק בתפקיד ראשי את דמותו של דילן ווקר. זה היה האודישן הראשון שלו ותפקידו הראשון על המסך. הסדרה עלתה לראשונה ב-20 במרץ 2019, ולאחר עונה בת 10 פרקים בוטלה בספטמבר 2019.
לבראון היה תפקיד אורח בתור דייב בסדרת הטלוויזיה "נאחזת בקרח". הוא הופיע בשני פרקים של העונה היחידה של הסדרה, שהוקרנה בנטפליקס ב-1 בינואר 2020.
בשנת 2020 בראון שיחק בתפקיד הראשי בסרט התבגרות"על החיים ועל המוות", שיצא לאקרנים בנטפליקס ב-1 ביולי 2020.
עונש מוות בארצות הברית
[[קובץ:Death penalty in the United States.svg|ממוזער|260px|
המדינה הלאומית-לגיונרית
המדינה הלאומית-לגיונרית (ברומנית: Statul Național-Legionar) היה השם הרשמי של ממלכת רומניה בתקופה של 134 ימים, בין 14 בספטמבר 1940 ובין 14 בפברואר 1941.
איליי בראון
קריירה
במרץ 2020, הוכרז כי בראון הצטרף לצוות השחקנים הראשי של סדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת" המשודרת ב- HBO Max. בראון מגלם את אוטו "אובי" ברגמן הרביעי בסדרה, שהוקרנה לראשונה ב-8 ביולי 2021.
עונש מוות בארצות הברית
]] [[קובץ:Death penalty in the United States with hiatuses.svg|ממוזער|260px| מקרא
]] עונש מוות בארצות הברית הוא עונש מוות משפטי המתקיים בארצות הברית. עונש מוות מתקיים כיום ב-27 מדינות באיחוד מתוך 50. ארצות הברית היא אחת מארבע המדינות הדמוקרטיות המפותחות בהן מתקיים עונש מוות והמערבית היחידה. ארצות הברית היא גם אחת מ-54 מדינות בהן מתקיימים עונשי מוות, והייתה הראשונה שהשתמשה בזריקת רעל כשיטת ביצוע לעונש מוות, מאז אומצה גם על ידי חמש מדינות נוספות, כאשר בשלוש מדינות עדיין משתמשים בשיטה זו, סין, תאילנד ווייטנאם. בסינגפור וביפן, הוצאות להורג מתבצעות בתלייה. בטאיוואן, שיטת הביצוע המועדפת הייתה זמן רב בכיתת יורים, אם כי מעולם לא נעשה בה שימוש. גם זריקות רעל נחשבו בעבר על ידי הרשויות כאופציה אך נותרה כאופציה בלבד.
נהוג ברחבי העולם כי נידונים למוות מקבלים תרופת הרגעה לפני ההוצאה להורג, ללא קשר לשיטה הנהוגה.
היסטוריה
עונש המוות המתועד הראשון בוצע ב-1608 על קפטן ג'ורג' קנדל, אשר הוצא להורג על ידי כיתת יורים בגין ריגול מטעם ממשלת ספרד.
15,269 אנשים הוצאו להורג בארצות הברית בין 1608 ל-1991. בשנים 1930 עד 2002, בוצעו 4,661 הוצאות להורג, כשני שלישים מהם ב-20 שנה הראשונות. בנוסף, הוציא צבא ארצות הברית להורג 135 חיילים בין השנים 1916 ל-1955 (האחרון).
תנועת הביטול
שלוש מדינות ביטלו את עונש המוות בגין רצח במהלך המאה ה-19: מישיגן (שמעולם לא הוציאה להורג) בשנת 1847, ויסקונסין בשנת 1853 ומיין בשנת 1887. במינסוטה בוטל עונש מוות בשנת 1911, בורמונט בשנת 1964, באיווה ובוירג'יניה המערבית בשנת 1965 ובדקוטה הצפונית בשנת 1973. בהוואי בוטל עונש מוות ב-1948 ובאלסקה ב-1957. פוארטו ריקו ביטלה אותו בשנת 1929 ומחוז קולומביה בשנת 1981. אריזונה ואורגון ביטלו את עונש המוות בהצבעה ב-1916 ובשנת 1964 בהתאמה, אך שתיהן החזירו אותו, שוב, בהצבעה, כעבור מספר שנים. אריזונה החזירה את עונש המוות בשנת 1918 ואורגון בשנת 1978. באורגון, החזרת עונש המוות בוטלה על ידי בית המשפט העליון במדינה בשנת 1981, אך המצביעים באורגון החזירו שוב את עונש המוות בשנת 1984. פוארטו ריקו ומישיגן הן שתי הרשויות השופטות היחידות בארצות הברית שאסרו במפורש עונש מוות בחוקותיהן: בשנת 1952 ובשנת 1964 בהתאמה.
בשנת 2020 שימש עונש מוות רק 5 מתוך 50 המדינות: אלבמה, ג'ורג'יה, מיזורי, טנסי וטקסס. הוצאות להורג ממשלתיות, התרחשו רק ב-20 מתוך 195 מדינות העולם. הוצאות להורג על פשעים שונים, במיוחד רצח ואונס, התרחשו מאז הקמת ארצות הברית ועד תחילת שנות השישים.
החזרתו (1976)
לאחר מקרה טרוי ליאון גרג ב-1973, 37 מדינות חוקקו חוקי עונש מוות חדשים במה שנקרא חוק גרג נגד ג'ורג'יה. כמה מדינות הגיבו בחקיקת חוקי עונש מוות חובה שקבעו עונש מוות לכל מי שהורשע בצורות רצח מסוימות. מדינות אחרות אימצו הליכי משפט וגזר דין מפוצלים, עם מגבלות שונות.
ב-2 ביולי 1976, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית את "הליך ג'ורג'יה". לפי הליך זה, בשלב הראשון, חבר המושבעים מחליט על אשמת הנאשם, אם הנאשם חף מפשע או שלא הורשע אחרת ברצח מדרגה ראשונה, לא יוטל עונש מוות. בשלב השני, חבר המושבעים קובע אם קיימים גורמים מחמירים מסוימים, האם קיימים גורמים מקלים כלשהם, ובמשפטים רבים שוקלים את הגורמים המחמירים בהערכת העונש הסופי – מוות או מאסר עולם – עם או בלי אופציית שחרור. באותו יום קבע בית המשפט שעונש מוות הוא חובה בחוק בכל מדינות ארצות הברית.
הוצאות להורג התחדשו בארצות הברית ב-17 בינואר 1977, כאשר גארי גילמור ניצב בפני כיתת יורים ביוטה. אף על פי שמאות אנשים נידונו למוות בארצות הברית במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, רק עשרה אנשים מלבד גילמור (שוויתר על כל זכויות הערעור שלו) הוצאו להורג לפני 1984. בעקבות ההחלטה, אחוזי השימוש בעונש מוות בארצות הברית זינקו, זאת בניגוד למגמות בדמוקרטיות אחרות בעולם בהן השימוש בעונש מוות נדחה או ירד לחלוטין מהפרק.
המאה ה-21
בשנת 2007, ניו ג'רזי הפכה למדינה הראשונה שביטלה את עונש המוות בהצבעה בחקיקה, לאחר מכן ניו מקסיקו בשנת 2009, אילינוי בשנת 2011, קונטיקט בשנת 2012 ומרילנד בשנת 2013.
ב-11 באוקטובר 2018, הפכה מדינת וושינגטון למדינה ה-20 שמבטלת את עונש המוות. ניו המפשייר הפכה למדינה ה-21 לבטל את עונש המוות כשביטלה אותו ב-30 במאי 2019. קולורדו הפכה למדינה ה-22 שביטלה את חוק עונש המוות כאשר המושל ג'ארד פוליס חתם על הצעת חוק לביטולו ב-23 במרץ 2020 והפך את כל עונשי המוות הקיימים במדינה לחיים ללא תנאי ולביטולם.
11 מדינות ערכו משאל עם העוסק בעונש מוות. כל אלה הביאו להחזרתה, לדחיית ביטולה, להרחבת תחום היישום שלה, לקבוע בחוקת המדינה שהיא איננה חוקתית, או לזרז את הליך הערעור בתיקים הוניים.
הזרקת רעל
משנת 1976 ועד 24 בדצמבר 2020 התרחשו 1,529 הוצאות להורג בארצות הברית, מתוכן 1,349 בהזרקת רעל, 163 בהתחשמלות, 11 בשאיפת גז, 3 בתלייה ו-3 באמצעות כיתת יורים. רובם הגדול במדינות הדרום, 1,249 במספר. כמו כן 190 במערב התיכון, 86 במערב ורק 4 בצפון מזרח המדינה. מדינת טקסס לבדה ביצעה 576 הוצאות להורג. 11 הוצאות להורג נערכו על ידי הממשלה הפדרלית. מאז 1999 מספר ההוצאות להורג פחת מאוד ו-17 ההוצאות להורג בשנת 2020 היו לכמות המועטה ביותר מאז 1991.
עונש המוות הפך לנושא במהלך הבחירות לנשיאות ב-1988. הנושא עלה לכותרות ב-13 באוקטובר 1988 במהלך עימות בין שני המועמדים לנשיאות: ג'ורג' הרברט ווקר בוש ומייקל דוקאקיס, כאשר ברנרד שו, מנחה העימות, שאל את דוקאקיס: "נגיד, אם קיטי דוקאקיס (אשתו) תיאנס ותירצח, האם היית רוצה שעל האנס והרוצח יוטל גזר דין מוות?" דוקאקיס השיב: "לא, אני לא, ואני חושב שאתה יודע שהתנגדתי לעונש מוות במהלך כל חיי. אני לא רואה שום הוכחה לכך שזה מרתיע, ואני חושב שישנן דרכים יעילות יותר להתמודד עם פשע אלים."
מחקר שפורסם ב-לאנסט בשנת 2005 מצא כי ב-43% מהמקרים של הוצאות להורג על ידי הזרקת רעל, רמת סמי השינה בדם אצל הנידון לא הייתה מספקת כדי להבטיח חוסר הכרה שלו בזמן ההזרקה. אף על פי כן, בית המשפט העליון פסק בשנת 2008, שוב בשנת 2015 ובפעם השלישית בשנת 2019, שזריקה קטלנית אינה מהווה ענישה אכזרית ויוצאת דופן.
המדינה הלאומית-לגיונרית
המדינה הלאומית-לגיונרית נוסדה בעקבות ברית בין הגנרל יון אנטונסקו והתנועה הלגיונרית בהנהגת הוריה סימה, ברית שהולידה את ממשלת יון אנטונסקו השנייה, הדיחה את קרול השני, מלך רומניה ותפסה את השלטון ברומניה תחת הנהגה סמלית של מיכאי הראשון, מלך רומניה.
על פי צו שפורסם על ידי המלך מיכאי בעיתון הרשמי נקבע:
המדינה הלאומית-לגיונרית הגדירה עצמה כ"לאומית-נוצרית" ו"טוטליטרית".
התנועה הלגיונרית הייתה תנועה אנטישמית מוצהרת ועם הגעת אנשיה לעמדות שלטוניות פעלה לנקום במי שרדף אותה בעבר, לפגוע ביהודים וברכושם ולהעשיר את אנשיהם ואת קרנותיהם. בחקיקה נמשכה המגמה של חקיקה אנטישמית מפלה ובתקופת המדינה הלאומית-לגיונרית חוקקו מעל 20 חוקים נגד היהודים. חוקקו גם חוקים שהפלו לטובה את המיעוט הגרמני ברומניה.
בתקופת המדינה הלאומית-לגיונרית הוקם גוף חדש, המשטרה הלגיונרית, גוף ביצועי, צבאי למחצה, לפי הדוגמה הנאצית.
המדינה הלאומית-לגיונרית הונהגה על ידי שני כוחות שכל אחד מהם שאף להנהגה בלעדית והיו קיימים ביניהם מתחים שהלכו וגברו, במיוחד בנושא הטיפול ביהודים. שני הגופים היו בעד הדרת היהודים ושוד רכושם, אך בעוד אנטונסקו ותומכיו רצו לעשות זאת בצורה הדרגתית, כדי לא לפגוע בכלכלה הרומנית ואת רכוש היהודים רצו לנתב לאוצר המדינה, הלגיונרים רצו לעשות זאת מהר ככל האפשר ואת רכוש היהודים לנתב לכיסיהם. המתח בין שני המחנות הלך וגבר והגיע לשיאו במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, שהיוו אקורד הסיום בשותפות הזאת - עם דיכוי המרד, אנטונסקו הרכיב את ממשלתו השלישית, ללא נציגים של התנועה הלגיונרית, הכריז על סוף המדינה הלאומית-לגיונרית ועבר למשטר של דיקטטורה צבאית בראשותו.
עונש מוות בארצות הברית
הזרקת רעל
ב-25 ביולי 2019 הורה היועץ המשפטי לממשלה ויליאם בר לחדש את ההוצאות להורג הפדרליות לאחר הפסקה בת 16 שנים, וקבע חמישה מועדי ביצוע לדצמבר 2019 ולינואר 2020.
חלוקה
בשנים האחרונות קיים בממוצע עונש מוות אחד על כל 200 הרשעות ברצח בארצות הברית.
באלבמה יש שיעור עונש מוות הגבוה ביותר ביחס לנפש, זאת מכיוון שאלבמה הייתה אחת המדינות הבודדות שאיפשרו לשופטים לעקוף המלצת חבר מושבעים לטובת מאסר עולם, דבר שהופסק במרץ 2017.
בין מדינות
התפלגות עונשי המוות בין מדינות עומד ביחס חופף לאוכלוסיותיהן ושיעורי הרצח. בקליפורניה, שהיא המדינה המאוכלסת ביותר, יש גם את מספר הוצאות המוות המתוכננות הגבוהה ביותר, עם למעלה מ-700 אסירים. בויומינג, שהיא המדינה הפחות מאוכלסת, יש רק אדם אחד שמצפה לעונש מוות.
עם זאת, הוצאות להורג קורות במהירות רבה יותר לאחר גזר הדין במדינות שמרניות. טקסס, שהיא המדינה השנייה באוכלוסייתה בארצות הברית, בוצעו למעלה מ-500 הוצאות להורג בחמישים שנה האחרונות, יותר משליש מהסך הלאומי. קליפורניה ביצעה 13 הוצאות להורג בלבד באותה תקופה, ולא הוציאה להורג מאז 2006.
בין גזעים
אפרו אמריקאים מהווים 41% מהאסירים שהוצאו להורג, בעודם מהווים רק 12.6% מכלל האוכלוסייה. הם היוו 34% מאלה שהוצאו להורג בפועל מאז 1976. עם זאת, מדובר בייצוג חסר יחסית לשיעור הרוצחים שהורשעו, 52.5% מכלל עברייני הרצח בין 1980 ל-2008 היו אפרו אמריקאים.
כ-13.5% מהאסירים עליהם חל גזר דין מוות הם ממוצא היספני או לאטיני, בעוד שהם מהווים 17.4% מכלל האוכלוסייה במדינה.
כ-1.81% מהאסירים עליהם חל גזר דין מוות הם ממוצא אסייתי, אם כי אסייתיים מהווים כ-5.6% מכלל האוכלוסייה בארצות הברית.
בין המינים
החל מ-1 באוקטובר 2016, מרכז המידע לעונש מוות מדווח כי ישנן 54 נשים הממתינות לעונש מוות. נתון זה מהווה 1.86% מכלל אוכלוסיית האסירים הממתינים לעונש מוות. 16 נשים הוצאו להורג מאז 1976, לעומת 1,426 גברים באותו פרק זמן, כלומר, נשים היוו 1.1% מההוצאות להורג ב-40 השנים הראשונות. מאז 2016 לא הוצאה להורג אישה לעומת 82 גברים שהוצאו להורג באותו פרק זמן, והפחיתה את הנתון הנ"ל ל-1.05%.
מאז 1608 בוצעו 15,391 הוצאות להורג, מתוכם 575, או 3.6%, היו נשים. כמו כן, כל 8 ההוצאות להורג הפדרליות שבוצעו מאז 1976 היו של גברים. מתוך 16 הנשים שהוצאו להורג ברמת המדינה, 6 התקיימו בטקסס, 3 באוקלהומה ו-2 בפלורידה. 25% (4) אפרו-אמריקאים, והשאר (12) היו לבנות מכל מוצא אתני. היסטורית, המדינות שהוציאו להורג הכי הרבה נשים הן קליפורניה, טקסס ופלורידה, אם כי בניגוד לטקסס ופלורידה, קליפורניה לא הוציאה להורג אישה ב-50 שנה האחרונות. ההתפלגות הגזעית של נשים שנידונות למוות היא 61% לבנות, 21% שחורות, 13% לטיניות, 3% אסיאתיות ו-2% אינדיאניות אמריקאיות.
נשים
בשנת 1632, 24 שנים לאחר ההוצאה להורג הראשונה של גבר, ג'יין צ'מפיון הפכה לאישה הראשונה שידוע שהוצאה להורג בעקבות גזר דין. היא נידונה למוות בתלייה לאחר שהורשעה ברצח תינוקות. כשני שלישים מהנשים שהוצאו להורג במאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 הורשעו ברצח ילדים. נשים היוו רק חמישית מכל ההוצאות להורג בין השנים 1632 ל-1759.
נשים בולטות שהוצאו להורג ניתן למצוא את מרי סוראט שהוצאה להורג בתלייה בשנת 1865 לאחר שהורשעה בקשירת קשר להתנקשות באברהם לינקולן. מרגי ולמה ברפילד הורשעה ברצח וכאשר הוצאה להורג בזריקה קטלנית בשנת 1984, הפכה לאישה הראשונה שהוצאה להורג מאז שהוסר האיסור על עונש מוות בשנת 1976. וונדה ז'אן אלן הורשעה ברצח בשנת 1989 והוצאה להורג בהזרקת רעל בינואר 2001. היא הייתה האישה השחורה הראשונה שהוצאה להורג בארצות הברית מאז 1954. עורכי הדין של אלן לא הכחישו את אשמתה, אך טענו כי התובעים ניצלו את מנת המשכל, הגזע וההומוסקסואליות שלה כחלק מהסיבות להחלטתם.
השלטון הפדרלי מוציא להורג נשים לעיתים רחוקות. אתל רוזנברג הוצאה להורג בגין ריגול ב-19 ביוני 1953. בוני בראון האדי הוצאה להורג בגין חטיפה ורצח מאוחר יותר באותה שנה ב-18 בדצמבר.
ב- 13 בינואר 2021, לאחר מאבק משפטי ממושך, הוצאה להורג בזריקת רעל ליסה מונטגומרי, שהורשעה בהריגת אישה בהיריון, כריתתה וחטיפת תינוקה. מונטגומרי היא האישה התשיעית שהוצאה להורג על ידי הרשויות הפדרליות.
נוער
בשנת 1642, הצעיר הראשון אי פעם, תומאס גראונגר, נידון למוות בפלימות', מסצ'וסטס בגין זואופיליה. מאז, 361 צעירים אחרים נידונו לעונש מוות.
בשנת 2005 בוטל עונש המוות לנוער. לפני כן, כל נער בן 16 ומעלה יכול היה להישפט למוות בכמה מדינות, האחרון שבהם היה סקוט האין, שהוצא להורג באוקלהומה בשנת 2003 בגין שריפת שני אנשים למוות כשהוא בן 17 בלבד. מאז 2005 לא נערכו הוצאות להורג ואפילו לא דיונים בהוצאת בני נוער להורג בארצות הברית.
שיטות ביצוע
כל 27 המדינות עם עונש מוות בגין רצח עושות זאת באמצעות הזרקת רעל כשיטת ההוצאה להורג. חוק עונש המוות הנותר של ורמונט בגין בגידה מספק התחשמלות כשיטת ההוצאה להורג. מדינות מסוימות מאפשרות שיטות אחרות מלבד הזרקת קטלנית, אך רק כשיטות משניות ניתן להשתמש רק על פי בקשת האסיר, או אם הזרקת קטלנית אינה זמינה.
ההוצאות להורג האחרונות על ידי שיטות אחרות חוץ מזריקה קטלנית הן כדלקמן (כולן נבחרו על ידי האסירים):
סטטיסטיקת ביצוע
מספר האנשים שהוצאו להורג בארצות הברית מאז 1977
דעת קהל
מאז 1937 חברת גאלופ סקרה ושאלה: "האם אתה בעד עונש מוות לאדם שהורשע ברצח?" החברה תיעדה עלייה חדה בתמיכה בעונש מוות בין 1966 ל-1994. עם זאת, התמיכה החלה לדעוך, ירידה מ-80% בשנת 1994 ל-56% בשנת 2019. יתר על כן, התמיכה משתנה במידה ניכרת בהתאם למאפייני היעד ולאלטרנטיבות שהוצגו, עם תמיכה נמוכה בהרבה בהריגת קטינים וחולי נפש (26% ו-19% בהתאמה).
סקרי Pew Research הראו ירידה בתמיכה האמריקאית בעונש מוות: 80% בשנת 1974, 78% בשנת 1996, 55% בשנת 2014 ו-49% בשנת 2016. הסקר משנת 2014 הראה הבדלים משמעותיים בתמיכה בעונש מוות לפי גזע: 63% מהלבנים, 40% מההיספנים ו-36% מהשחורים, בהתאמה, תמכו בעונש מוות באותה שנה. עם זאת, בשנת 2018, הסקרים של Pew הראו כי התמיכה הציבורית בעונש המוות גדלה ל-54% מ-49% ב-2016. מאז 2016 התמיכה בקרב הרפובליקנים והדמוקרטים לא השתנתה במידה נכרת, אך תמיכתם של העצמאים (לא רפובליקנים ולא דמוקרטים) המצדדים בעונש מוות גדל בשמונה נקודות האחוז (מ-44% ל-52%).
בנובמבר 2009, סקר נוסף של גאלופ מצא כי 77% מהאמריקאים מאמינים כי המוח מאחורי פיגועי 11 בספטמבר, ח'אלד שיח' מוחמד, צריך לקבל עונש מוות אם יורשע, גבוה ב-12 נקודות משיעור התמיכה הכללית בעונש מוות בסקר של גאלופ, הסקר האחרון באותה תקופה. תוצאה דומה נמצאה בשנת 2001 כאשר הנסקרים נשאלו על הוצאתו להורג של טימותי מקווי בגין הפיגוע באוקלהומה סיטי בו מתו 168 בני אדם.
שורש 1
שורש 1, רדיקל 1 או יִי בּוּ (一部, פיניין: Yī bù) הוא השורש הראשון של הכתב הסיני. הוא נכתב בקו אופקי ישר ומשמעו "אחד". הוא אחד מ -6 משורשי קאנגשי (214 רדיקלים בסך הכל) הנכתבים על ידי קו אחד.
במילון קאנגשי, יש 42 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
Pumzi
נשימה (באנגלית: Pumzi) הוא סרט קנייתי מסוגת מדע בדיוני משנת 2009 שכתבה וביימה הבמאית ונורי קהיו. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים האפריקאי של סאנדנס 2010. הסרט משתייך לז'אנר האפרופוטוריזם ומגולל את סיפורה של הצעירה אשה, המתרחש כשלושים וחמש שנים אחרי מלחמת העולם השלישית.
עלילה
הסרט מגולל את סיפורה של הצעירה אשה, המתרחש כשלושים וחמש שנים אחרי מלחמת העולם השלישית. אשה מגלה את החיים מחוץ לקהילתה הפוסט אפוקליפטית המתגוררת מתחת לאדמה, ואשר חבריה נוטלים "מדכאי חלומות" כדי להימנע מפיתוח ציפיות לעתיד טוב יותר. חלק מן המבקרים מבינים את הסרט כסרט אשר מתייחס להרס באפריקה בעקבות תוכניות ההתאמות לבנק העולמי. אחרות רואות בו יצירה אקופמיניסטית, שבה נשים הן המושפעות ביותר מהרס הסביבה הרס אך גם נמצאות בחוד החנית של שיפור החברה.
אפרו-פוטוריזם
הסרט נשימה משתייך לז'אנר האפרו-פוטוריזם. האפרו-פוטוריזם מתאר מצב עתידי של ציוויליזציה (הממוקמת ביבשת אפריקה), המאוכלסת בעיקר על ידי אנשים שחורים. כמו כן, הסרט הופק על ידי סטודיו דרום אפריקאי אשר מורכב מקבוצת יוצרים אשר שואפים להטמיע תוכן תרבותי וחדשני מתוך מדינות אפריקה במסגרת ז'אנר זה.
הסרט עוסק בהשלכות החברתיות, הפוליטיות והפסיכולוגיות הפוטנציאליות של עולם שנמצא במחסור מוגבר של משאבים כמו מים וחיים אורגניים טבעיים.
נמל התעופה הבין-לאומי דנוור
נמל התעופה הבין-לאומי דנוור (באנגלית: Denver International Airport) הוא נמל תעופה הממוקם בקרבת העיר דנוור במדינת קולורדו שבארצות הברית. הוא נמל התעופה הגדול בארצות הברית מבחינת שטחו (136 קילומטרים מרובעים), והוא השלישי בגודלו בעולם בשטחו. אחד ממסלוליו הוא המסלול הארוך ביותר (4,877 מטר) בשימוש ציבורי בארצות הברית.
בשנת 2009 היה נמל התעופה מדורג עשירי בעולם מבחינת מספר הנוסעים שעברו דרכו (50 מיליון), ובמקום הרביעי בעולם מבחינת מספר תנועות המטוסים (606 אלף).
הקמת הנמל
נמל התעופה הוקם על מנת להחליף את נמל התעופה הקודם של דנוור, נמל סטייפלטון, שסבל ממגבלות הפעלה רבות ומחוסר אפשרות להרחבה. הוא ממוקם בפרברים הצפון-מזרחיים של דנוור, כ-40 קילומטר ממרכזה. האתר להקמתו, המרוחק יחסית מן העיר, נבחר על מנת למנוע מטרדי רעש, להשיג שטח מספיק לסלילת מסלולי טיסה ולאפשר עתודת שטח להרחבת הנמל בעתיד לפי צורכי התחבורה.
הקמת הנמל החלה בספטמבר 1989. הוא היה אמור להיפתח באוקטובר 1993, אך בעיות ואירועים שונים (כולל כישלון מערכת הובלת מטען הנוסעים שהותקנה בו (ראו להלן)) הביאו לדחיית הפעלת הנמל עד ל-28 בפברואר 1995. בהקמתו השתתפו 11 אלף עובדים ועלותה הייתה 4.8 מיליארד דולר (כמעט 2 מיליארד יותר מתקציב ההקמה המתוכנן).
מבנה הנמל
בנייני השירות לנוסע בנמל – טרמינל ג'פסן ושלושה בנייני מסופים (A, B, C) – מקובצים כולם במרכז שטחו ובמקביל זה לזה. ששת מסלולי הטיסה (ארבעה בכיוון צפון-דרום, שניים בכיוון מזרח-מערב) פרוסים סביבם במרווח וללא כל הצטלבויות ביניהם. מבנה הנמל מאפשר להוסיף לו בעתיד עד שישה מסלולים נוספים. המסלול הארוך בנמל (16R/34L, 4,877 מטר) מאפשר גם למטוסי נוסעים כבדים ועמוסים - כולל האיירבוס A380 - להמריא מן הנמל למרות הגובה הניכר שלו (1,655 מטרים מעל פני הים).
מבנה בנייני השירות לנוסע נקבע בהשראת מבנהו של נמל התעופה של אטלנטה. עם זאת, המרווח בין הבניינים הוא גדול יותר מזה שבאטלנטה (כ-500 מטר בין מסופים A ו-B, כ-450 מטר בין מסוף B ו-C). בשל כך יכולים מטוסים המגיעים לשער או עוזבים אותו לנסוע על המסלולים מבלי שיצטרכו להמתין לסיום תנועתו המקבילה של מטוס בעמדת חניה במסוף שממולם.
בשלושת בנייני המסוף קיימים 136 שערי עלייה למטוס ובהם גשרי עלייה. הבניינים נבנו במרחק מספיק ממסלולי ההסעה על מנת לאפשר את הארכתם בעתיד (מסוף B הוא כיום ארוך יותר משני המסופים האחרים). לאחר שתמוצה אפשרות ההארכה שלהם ניתן יהיה להקים בנמל עד שני בנייני מסוף נוספים (D ו-E) מצפון לבנייני המסוף הקיימים.
טרמינל ג'פסן, השער היבשתי לנמל, נקרא על שמו של חלוץ הבטיחות בתעופה אלרוי ג'פסן (Elrey Jeppesen). הוא ידוע בשל עיצוב גגו – כיפות לבנות מפיברגלס דק, הנתמכות בתרנים ובמיתרי מתכת, שנועדו לייצג את הפסגות המושלגות של הרי הרוקי הסמוכים לדנוור. משני צידיו נבנו חניונים רחבי ידיים למכוניות. בטרמינל נערך הבידוק לקראת טיסה של נוסעים יוצאים, בטרם יורשו להמשיך אל בנייני המסוף.
המעבר מן הטרמינל נעשה באמצעות גשר להולכי רגל המוביל ממנו למסוף A או באמצעות רכבת הנוסעת בין הטרמינל והמסופים מתחת למפלס המסלולים (בין מסופים B ו-C אין מעבר של הולכי רגל אלא רק של רכבת). גשר הולכי הרגל הוא כה גבוה מעל פני הקרקע עד כי מטוסים הנמצאים בהסעה יכולים לחלוף מתחתיו.
כל הטיסות הבינלאומיות שעל נוסעיהן לעבור בדיקת ביקורת גבולות ומכס בנמל מגיעות למסוף A. שמונה שערים במסוף זה משמשים לצורכי הטיסות הבינלאומיות. מבנה שערים אלו גם יאפשר בעתיד עלייה למטוס בשני מפלסים – אפשרות הדרושה לצורך מתן שירות בנמל למטוסי איירבוס A380.
במהלך בניית הנמל תוכנן להתקין בו מערכת להובלת מטען הנוסעים אשר תהיה משותפת לכל בנייני השירות לנוסע (טרמינל ומסופים). מערכת זו התגלתה ככישלון. היא הייתה נגועה בבעיות קשות שהצריכו חודשים של תיקונים ושינויים, שהעלו את עלות הקמתה במיליון דולר ליום (בנוסף לעלות המקורית של 186 מיליון דולר). היא הביאה לדחיית תחילת הפעלתו של נמל התעופה ב-15 חדשים ובמקומה הותקנו לבסוף מערכות נפרדות לכל אחד מן הבניינים.
ב-2008 הותקנה בנמל מערכת אנרגיה סולארית המכילה 9,200 לוחות ופרוסה על שטח של 30 אלף מטרים מרובעים. היא מייצרת 3.5 מגוואט חשמל בשנה – מחצית תצרוכת החשמל של הרכבות המובילות נוסעים בין בנייני הנמל.
בנין טרמינל נוסף מתוכנן להיבנות מדרום לטרמינל ג'פסן ובסמוך אליו. השלמתו מתוכננת ל-2016. הוא יכיל גם מלון ותחנת רכבת, אשר תחבר את הנמל למרכז העיר דנוור (בנוסף לקווי האוטובוסים המשרתים כיום את הנמל). האדריכל שנבחר לתכנן פרויקט הרחבה זה הוא סנטיאגו קלטראווה.
כאשר יורחבו מתקני הנמל עד למקסימום האפשרי הוא יוכל לשרת 110 מיליון נוסעים בשנה.
הנמל מופעל על ידי עיריית דנוור ומחוז דנוור.
תנועת מטוסים ונוסעים בנמל
נמל התעופה של דנוור היה באופן מסורתי מן היותר עמוסים בארצות הברית עקב מיקומו במרכז שטחה. הנמל הוא בסיס הפעולה המרכזי (Airline hub) השני בגודלו של חברת יונייטד איירליינס (אחרי נמל התעופה אוהייר בשיקגו) וכן של חברות תעופה נוספות. הוא אחד מנמלי המוקד (Focus City) של חברת סאות'ווסט איירליינס.
יעדי הטיסה הפנים-ארציים הפופולריים ביותר מן השדה (2010-2011) היו לוס אנג'לס (981 אלף נוסעים), פיניקס, אריזונה (937 אלף) ולאס וגאס (889 אלף). יעדי הטיסה הבינלאומיים הפופולריים ביותר (2009-2010) היו לונדון (357 אלף נוסעים), קנקון, מקסיקו (218 אלף) וטורונטו (207 אלף).
מצד תמר
מצד תמר הוא מצודה מהתקופה הרומאית-ביזנטית מאמצע המאה ה-3 לספירה עד סוף המאה ה-7 לספירה בצפון הר הנגב. תחילת ההתיישבות באזור הייתה בתקופה הנבטית, ואז הייתה כאן תחנה בדרך המוליכה ממואב ומכיכר הירדן דרך ממשית לבאר שבע והלאה ממנה. המצד ממוקם בראשו של מעלה תמר - שביל קדום היורד מרכס חצרה אל הערבה ודרום ים המלח.
תולדות המחקר וזיהוי האתר
אלברכט אלט ורבים אחריו זיהו את האתר, ששמו הערבי הוא ""קצר ג'היניה אל-פוקה"", עם תמרה הנזכרת במקורות הרומאיים-ביזנטיים, כגון אצל תלמי במפת פויטינגר, באונומסטיקון של אבסביוס, בנוטיציהדיגניטטום ועוד. יוחנן אהרוני, וכן מיכאל אבי-יונה, זיהו את תמרה הרומאית בחצבה, אך בחפירות שנערכו בחצבה לא נמצאו ממצאים מן התקופה הביזנטית המאוחרת. לדעת החופר מחזקים השיקולים הגאורגרפים-היסטוריים את קביעת מיקומה של מצודת תמר במקום זה, כפי שקבע אלט.
שרידי המצד נסקרו לראשונה בידי פ' פרנק ב-1923 ואחריו בידי ג"א קירק ב-1937. בשנת 1973 החלו באתר חפירות מטעם אוניברסיטת תל אביב בראשות מרדכי גיחון, והן נמשכו בשנים 1974–1976. מהחפירות עלה כי המצודה הוקמה על אתר נבטי. כמקורות מים למצודה שימשו עין צפית בנחל צפית ומאגרי מי שיטפונות באזור.
תולדות האתר
ישנן עדויות ארכאולוגיות, לכך שמצד תמר הוקם כבר בתקופה הנבטית, וכאשר השתלטו הרומאים על מדינת הנבטים בשנת 106 לספירה, כבשו אותם כשם שכבשו מבנים ויישובים אחרים באזור, והחזיקו בו עד לימי הדריאנוס, ואולי אף מאוחר יותר. הוא שוקם על ידי הקיסר אורליאנוס בעת ארגונו מחדש של הממשל הרומאי במזרח בעקבות מרד תדמור, משנת 207 לספירה ואילך, ומאז שימש כמצודה עד להכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
העדויות הארכאולוגיות למוצאו הנבטי של בניין המצודה הן הכלים נבטיים הלא מצוירים, שנמצאו בשכבות התחתונות, ורובדי האשפה והאפר שנערמו מחוץ לחומה הדרומית-מזרחית, ושמפלסיהם כוללים כמויות גדולות של שברי חרסים נבטים מצוירים: שכבות חול חוצצות ביניהם לבין המפלסים העליונים, בהם לא נמצאו כלים נבטיים מצוירים. החוקרים מפרשים את היעלמות הקרמיקה הנבטית כתוצאה של הכיבוש הרומאי, בעוד שהקרמיקה הבלתי מצוירת הוסיפה לשמש את חיל-המצב החדש. המשכיות זאת מרמזת על המשך שירותם של הנבטים במעוזים בנגב. המצודה שופצה ושוקמה בשליש האחרון של המאה השלישית לספירה על ידי הרומאים, כך ניתן להסביר את הצטברותן של שכבות האשפה התחתונה שמחוץ לחומה הדרום מזרחית. תמרה הייתה חוליה בלימס הרומאי המאוחר והביזנטי. מבניה הפנימיים נבנו לפחות פעם אחת מחדש מן היסוד, כנראה בעקבות רעשי האדמה שפקדו את האזור מדי פעם.
על פי רשימת הכוחות הרומאיים משלהי המאה הרביעית חנה במקום "הגדוד הפלסטיני". במאה החמישית לספירה הפכו הכוחות הסדירים למיליציה חקלאית ולתפקידי המצודה התווספו ייעודים מנהליים שונים. בעקבות הכיבוש הפרסי 614 לספירה התחולל כאן הרס רב, והמצודה שוקמה בחופזה כדי לקדם את פני הכובשים הערביים.
בין הממצאים הקטנים נתגלו שלושה מטמונים ובהם 450 מטבעות, קטעי פפירוס זעירים ועליהם כתובות, שפע של קרמיקה, וחותם עם דיוקנו של זאוס-סראפיס. נמצאו גם קרוב לשלושים כתובות ביוונית, ובהם ראשי תיבות וקיצורים שיש ליחס לאדריכלים, לבנאים או לסתתי אבן. הכתובות נכתבו אדום על גבי אבנים אשר טוחו בשלב מאוחר יותר
תוכנית המצד
תוכנית המצד היא ריבועית. בארבע פינות נבנו מגדלים רבועים בולטים וגבוהים שהיוו את עיקר הביצור. כניסה יחידה ומבנים פנימיים הנשענים על החומות וערוכים סביב חצר מרכזית קטורה (ללא גג). מידות המצודה: 36X36 מ', מידות המגדלים: 6X6 מ'. במרכז החצר נמצאת בריכת מים גדולה. עוביין הממוצע של החומות 1.25 מ'. הן בנויות אבני גזית בטוחות בחוץ בטיח לבן מבריק ובפנים טיח שונה. הובחנו שיפוצים ותיקונים שנערכו בחומות ולפחות במקום אחד ניכרה התמוטטות החומה ברעידת אדמה כאשר הנדבכים נפלו בזה אחר זה לחצר. מגדלי החומה שהשתמרו לגובה 5 מ', התרוממו כנראה לחומות ונשאו בראשם את עמודי הירי. הוכנו זיזים, עליהם הונחו קורות עץ באורך של כ-5 מ', ששימשו לקירוי הקומה הראשונה.
למצודה 37 חדרים, שגודלם 4X4 מ' כל אחד, החדרים, המקורים תקרת עץ, פנו רובם לחצר הקטורה. השער היחיד נקבע במרכז החומה הצפונית-מערבית, אשר מצידו האחד חדר המשמר ומצידו האחר חדר גדול ובו בית מלאכה או המאפייה המרכזית. שורות החדרים בדרום-מערב ובדרום-מזרח היו מיועדים למגורי ה"הקנטוריה" ומפקדיה. בחדרים שבצפון-מזרח שכנה המפקדה, הבריכה (גודלה 10X10 מ' ועומקה 3.8 מ') שבמרכז החצר המרכזית הייתה מקורה. מערכת של 12 אומנות או יותר נשאו קורות עץ, ועליהן הונחו לוחות אבן. את מימיה קיבלה הבריכה מן הגגות השטוחים של החדרים.
איגור גירקין
איגור וסבולודוביץ' גירקין, ידוע גם כ איגור איבנוביץ' סטרלקוב (ברוסית: Игорь Всеволодович Гиркин; נולד ב-17 בדצמבר 1970) הוא מדינאי, איש צבא ופוליטיקאי, פובליציסט וסופר רוסי, ופושע מלחמה מורשע. פנסיונר של שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה (2013-1996), דבק בדעות מונרכיסטיות ואוהד אידאולוגי של התנועה הלבנה.
ביוגרפיה
איגור גירקין נולד במוסקבה ב-1970. למד במכון ההיסטורי והארכיוני של מוסקבה. התעניין בהיסטוריה מילדות. עם סיום לימודי ההיסטוריה התנדב לשרת בנקודות חמות ולהילחם בטרנסניסטריה ובבוסניה. לאחר מכן התגייס למשך שנה לצבא, ממנו השתחרר בדרגת סמל ולאחר מכן שירות בשירות הביטחון הפדרלי - בין השאר במאבק בדאגסטן ובמלחמת צ'צ'ניה השנייה. עם התחממות השטח בדונבאס יצא לשם.
סטרלקוב זכה לפרסום נרחב כמשתתף פעיל במלחמה בדונבאס, הוא דמות צבאית ופוליטית של הרפובליקה העממית של דונצק. בלילה של 12 באפריל 2014 הוא עבר את הגבול ובראש קבוצה חמושה של 52 חיילים הגיע לסלוביאנסק. בהמשך מספר חודשים הוא הנהיג את המורדים במהלך הקרבות בעיר סלוביאנסק, ובהמשך הנהיג את כוחות המיליציה העממית בדונצק.
מ-12 במאי עד 14 באוגוסט 2014 - מפקד הכוחות המזוינים של הרפובליקה העממית של דונצק, מ-16 במאי עד 14 באוגוסט - שר ההגנה של הרפובליקה העממית של דונצק, מ-6 ביולי הכריז על עצמו כמפקד הצבאי של דונצק.
ב-21 ביולי 2023 נעצר גירקין על ידי הרשויות ברוסיה לאחר שיצא בביקורת גלויה נגד פוטין.
גלי סמבירא
גלי סמבירא (נולדה ב-1972) היא מנהלת ארגונים חברתיים ומשמשת מנכ"לית משרד ההסברה.
ביוגרפיה
בשנת 2004 קיבלה תואר שני בפסיכולוגיה ארגונית מאוניברסיטת בר-אילן. עבודת הגמר שלה היא בנושא "ההתנדבות העובדת : חוזה פסיכולוגי של מתנדבים לשנת שרות, מאפייניו והשפעתו על מחויבות ארגונית, שביעות רצון והתנהגות אזרחית". בשנת 2013 קיבלה תואר דוקטור בלימודי מגדר מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "התפקיד שאין לו שם : חווייתה של ההורה המגדלת במשפחות לסביות משולבות".
בשנים 1996–2000 עבדה במדרשת שדה בוקר. בשנים 2004–2006 שימשה סמנכ"לית קרן אורן. בשנים 2007–2011 שימשה מנהלת מקצועית ב"שיתופים". בשנים 2012–2014 שימשה מנכ"לית מכון שחרית. שימשה ראש תחום נערות בסיכון במיזם הלאומי יניב, ראש תחום מפתחי הדרכה בצה"ל, מנהלת פנימייה, מתכננת תהליכים להשפעה חברתית במשרדי ממשלה אחדים, מנכ"לית עמותת יצחק נבון.
נמנית עם מייסדי מרכז לחיות יחד - המרכז לשותפות ישראלית חדשה; הרשת המסורתית והאיחוד המסורתי, לקידום המסורתיות בישראל; אני אשה, ארגון תשתית לנשים בישראל.
שימשה מרצה בלימודי תואר שני לניהול מלכ"רים באוניברסיטה העברית בירושלים, בקורסים ניהול חברתי ומנהיגות אזרחית.
בשנת 2005 יצא לאור בהוצאת חרגול ספרה "שלושים חודשי אהבה".
ב-1 במאי 2023 מונתה על ידי שרת ההסברה, גלית דיסטל-אטבריאן, למנכ"לית משרד ההסברה.
קישורים חיצוניים
על ספרה "שלושים חודשי אהבה":
פרנד
פרנד (באנגלית: Friend) פירושו "ידיד". {{פירושונים|
ראו גם
}}
באד קיסינגן
באד קיסינגן (בגרמנית: Bad Kissingen) היא עיירת ספא במדינת בוואריה שבגרמניה. העיירה שוכנת מדרום ל על נהר, והיא אחד מאתרי הבריאות, שהתפרסמו כ"ולטבאד" (Weltbad, "מרחצאות עולמיות") במאה ה-19. בשנת 2021 הפכה העיר לחלק מאתר המורשת העולמית של אונסק"ו בשם "ערי הספא הגדולות של אירופה".
היסטוריה
העיירה תועדה לראשונה בשנת 801 בשם chizzicha, והייתה ידועה בעיקר במעיינות המינרלים שלה, המתועדים כבר משנת 823. באותו זמן, קיסינגן הייתה בשליטת מנזר פולדה, מאוחר יותר היא הועברה לבעלותם של הרוזנים מ ונמכר לבישופי וירצבורג במאה ה-14. קיסינגן הוזכרה לראשונה בשם "אופידום" (עיירה) בשנת 1279. העיירה התפתחה לספא במאה ה-16 ותיעדה את האורח הרשמי הראשון בספא שלה בשנת 1520. בשנת 1814 הפכה קיסינגן לחלק מבוואריה. העיירה גדלה והפכה לאתר נופש אופנתי במאה ה-19, והורחבה בתקופת שלטונו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה. מלכים וקיסרים כמו הקיסרית אליזבת מאוסטריה, הצאר אלכסנדר השני ולודוויג השני, מלך בוואריה, שהעניק את התור "באד" (מרחצאות) לקיסינגן בשנת 1883, היו בין אורחי הספא בתקופה זו. מבקרים ידועים אחרים באתר הנופש כללו את הסופר לב טולסטוי, המלחין ג'ואקינו רוסיני והאמן אדולף פון מנצל.
ב-10 ביולי 1866, במהלך המיינפלדצוג (המערכה בנהר מיין) של מלחמת אוסטריה–פרוסיה, קיסינגן הייתה אתר קרב עז בין הכוחות הבוואריים והפרוסים, שהסתיים בניצחון פרוסי.
הקנצלר הקיסרי אוטו פון ביסמרק ביקר פעמים רבות בספא של קיסינגן, ובשנת 1874 במהלך ה הוא ניצל שם מניסיון התנקשות של הקתולי אדוארד פרנץ לודוויג קולמן. בשנת 1877 נכתב כאן תזכיר קיסינגן (בגרמנית: Kissinger Diktat), שבו הסביר ביסמרק את עקרונות מדיניות החוץ שלו. ביתו לשעבר של ביסמרק בקיסינגן הוא כיום מוזיאון ביסמרק. ביוני 1911 ניהלו אלפרד פון קידרלן-וכטר, מזכיר המדינה הגרמני, ושגריר צרפת ז'יל קמבון משא ומתן בבאד קיסינגן על מרוקו מבלי להשיג פתרון. כישלון המשא ומתן הוביל למשבר אגאדיר.
קהל הלקוחות של אתר הנופש השתנה במאה ה-20, כאשר אנשים רגילים החליפו יותר ויותר את האצולה כאורחים. הספא נסגר לשנה בשנת 1945, הפעם היחידה בתולדותיו.
זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה הוקם קסרקטין מנטויפל (Manteuffel Kaserne) בקצה המזרחי של מרכז העיר באד קיסינגן על ידי הצבא הגרמני כחלק מתוכנית היטלר להרחיב את הוורמאכט הגרמני. בשנת 1945, הצבא האמריקאי נכנס לעיירה ללא קרב והשתלט על הקסרקטין, ששמו שונה לקסרקטין דיילי בשנת 1953. הקסרקטין נסגר בשנות ה-90 של המאה ה-20 לאחר נפילת מסך הברזל, כשהחיילים האמריקאים נסוגו.
לאחר המלחמה בנתה מחלקת הביטוח הלאומי מרפאות בעיר. שינוי חקיקת הבריאות בשנות התשעים צמצם את ההזדמנויות לפוליסות ביטוח בריאות גרמני שמימנו ביקורים בספא, מה שהוביל לאובדן מקומות עבודה. כתוצאה מכך, נעשו מאמצים למשוך סוג לקוחות חדש, שנעזר לא מעט בסקר EMNID אשר הכתיר את באד קיסינגן כעיר הספא המפורסמת ביותר.
בשנת 2015 נרשמו בעיירה כ-1.5 מיליון לינות של יותר מ-238,000 מבקרים. עם פתיחת ה-KissSalis Therme בפברואר 2004, הוקם בבאד קיסינגן מרכז פנאי לספא, ובדצמבר 2004 נפתחה בעיר האקדמיה הגרמנית-סינית לכדורגל, שם התגורר והתאמן "צוות הכוכבים של 08" הסיני לקראת המשחקים האולימפיים בבייג'ינג בשנת 2008.
אתר מורשת עולמית
באד קיסינגן הייתה אחת מעיירות הספא המובילות במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אשר בגרמנית נקראות ולטבאד ("Weltbad", מרחצאות עולמיות). הן נבדלות מאתרי ספא אחרים בעיקר באמצעות הקריטריונים הבאים:
באד קיסינגן ועוד עשר ערי מרחצאות ספא מסורתיות כאלו הפכו לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "ערי הספא הגדולות של אירופה" בשנת 2021.
אדריכלות
קיומה של סופריוריס סלינה (superioris salina, לטינית: "מלחה עילית") ידוע כבר בשנת 823 במיקום אתר הפקת המלח אונטרה סלינה (Untere Saline) של ימינו. חורבת טירת בוטנלאובן, שנבנתה בסביבות 1180, מתנשאת מעל העיר. בשנת 1738 צייר האדריכל את הנוף הכללי של קיסינגן של ימי הביניים המאוחרים עם חומת עיר עבה ו-14 מגדלים בשטח של 240 על 240 מטר.
כיום העיר העתיקה ורובע הספא יוצרים שני אזורים עירוניים מנוגדים מאוד: היישוב מימי הביניים, שהורחב לעיר במאות ה-13 וה-14, ורובע הספא הצמוד, שתוכנן על גבי לוח שרטוט במאה ה-18. חומת העיר המפרידה בין שני האזורים, שנמשכה לאורך הצד הדרומי של גראבנגאסה עד למגדל האש, נעלמה לגמרי. קודם כן נקבע לודוויגשטראסה כרחוב הראשי החדש של העיר שהורחב לעיירת ספא מרווחת. בנוסף, בעידן השגשוג שלפני מלחמת העולם הראשונה הוחלפו בתים ישנים בבניינים היסטוריים גדולים בחזיתות הראשיות בתוך העיר העתיקה. מאז אוחדו שני האזורים כמקבץ של מבנים המוגנים בחוק.
רובע הספא
רובע הספא התפתח באזור מיקום המעיינות ביציאה הדרומית של הרחוב הראשי של העיר העתיקה (Untere Marktstraße של היום). המקבץ הגדול ביותר של בנייני ספא היסטוריים באירופה נבנה בשלושה שלבים, בתכנון שלושה אדריכלים תחת חסותם של שלושת השליטים הבאים: שלב ראשון (1737–1738) בתכנון : ערוץ הנהר הוסט מחדש, נוצרה גינת ספא חדשה ונוצרו התנאים לכל הפיתוח המבני שלאחר מכן של רובע הספא. עם זאת, במקביל תכנן נוימן מבנה מרחצאות זעיר, שספג ביקורת חריפה על ידי בני דורו ומאוחר יותר נהרס והוחלף במלון רויאל קורהאוס. שלב שני (1834–1842) בתכנון : כתוצאה מגן הספא החדש, היה צורך להעביר את גשר הזאלה לצפון, באמצעות גשר לודוויג (Ludwigsbrücke) החדש (1836–1837). בניית החזית בסגנון הרנסאנס הקדום של פירנצה (1834–1838) עם אולם רוסיני הקשור באורך 200 מטרים, הייתה הבניין הראשון שנבנה על הרציף שיצר נוימן. אחר כך הוקם המבנה שקיבל את הכינוי "מחסן הקנקן" (Krugmagazin)ששימש כמחסן לקנקני מי המעיין ששווקו לרחבי אירופה (1839), ולבסוף "אולם המעיין" (Brunnenhalle) הפתוח (1842), בניגוד חד לקצה הדרומי של בניין הארקדה, הממחיש באופן מרשים את התפתחותו האדריכלית של גרטנר. זו היה פרויקט הנדסה האזרחית הראשונה בבוואריה ובמקביל אחת ממבני השלד הראשונים בברזל יצוק בגרמניה. שלב שלישי (1910–1913) בתכנון : ה"טרקלין" (Wandelhalle; 1910–1911) נבנה בסגנון האר נובו הקלאסי מדרום לבניין הארקדה לאחר הפסקה ממושכת בבנייה. באורך של 90 מטרים ושטח של 2,640 מטרים רבועים, הוא נחשב לטרקלין הגדול ביותר באירופה. עם תוכנית המבנה דמוי צלב והספינה, ועם הפנים המחולק לשלוש שורות עמודים, הוא עוצב בצורה של בזיליקה. הבניין החדשני הוקם תוך שמונה חודשים בלבד תוך שימוש בבנייה מודרנית מבטון מזוין, עם במה מסתובבת לתזמורת הספא, שימושית הן לפנים והן לגן הספא. אולם המזרקה החדש שולב באגף המערבי, והחליף את הראשון שנהרס בשנת 1909. "בניין יורש העצר" (Regentenbau; 1911–1913) מצפון לבניין הארקידה, בסגנון נאו-בארוק, נבנה במקום פארק ספא והפך לסמל העיר. ליטמן השלים את מכלול הבניינים הענק ברובע הספא עם מרכז החברתי והאירועים האלגנטי הקלאסי, המשרת היום גם קונגרסים גדולים יותר, עם מבואה, אולם גדול (אולם מקס ליטמן), אולם ירוק ואולם לבן. כרכרות האורחים והמכוניות עדיין יכולים לנסוע עד היום במבואה הפתוחה. בניין יורש העצר כולל גם במובן הרחב יותר את חצר התכשיטים (Schmuckhof), חדרי קריאה ומשחקים ובית הקפה קורגארטן ("גן המרחצאות).
הגדה המערבית של הזאלה (1868–1906): ממדיו של בית המרחץ לויטפולד (Luitpoldbad, במקור: Aktienbad) שתוכנן בסגנון נאו-רנסאנס על ידי אלברט גאול (Albert Geul) (1868–1871, הורחב בשנים 1902–1906) הם 130 על 80 מטר. האגף הצפוני (1878–1880) הושלם על ידי היינריך פון היגל ווילהלם קארל פון דודרר. כיום הוא המשכן של קזינו לויטפולד המנוהל על ידי קזינו מדינת בוואריה. בסביבות שנת 1900 היה בית המרחץ לויטפולד עם 236 בקתות הרחצה שלה בית המרחץ הגדול ביותר באירופה. בתחילת המילניום השני, גילתה חברת הילטון אינטרס להמיר את המתחם הענק והפנוי למלון, שנכשל בגלל עלויות עצומות הנדרשות לשימור מונומנט מוגן. בשנת 2018 הושלם השיפוץ הכללי לשימוש חדש במדינה החופשית כאתר אירועים ומרכז אדמיניסטרטיבי בעלות של 39 מיליון יורו.
מבנים אזרחיים אחרים
בית העירייה הישן הוא בעיצוב רנסאנס משנת 1577. בית העירייה של היום הוא האחוזה לשעבר של משפחת האציל פון האוסליין, שנבנתה על ידי יוהאן דינצנהופר בשנת 1706. בין השנים 1838 - 1913 נבנתה ארקדה (Arkadenbau) מסביב לגן הספא על ידי פרידריך פון גרטנר, כמו גם אולם המזרקה (Brunnenhalle) והטרקלין (Wandelhalle), בהתאם לעיצוב של מקס ליטמן. ליטמן עיצב גם את תיאטרון הספא (Kurtheater), שהושלם בשנת 1905, ואת אולם הקונצרטים (Regentenbau), שנחנך בשנת 1913. בניין תחנת הרכבת, עם חזית בסגנון התחייה של הרנסאנס, נבנה בשנת 1874 בפיקוחו של פרידריך בורקלין. KissSalis Therme נפתח בשנת 2004. זהו אחד ממרחצאות הבריאות הגדולים באירופה, ופרויקט הבנייה הגדול ביותר בעיר מאז מלחמת העולם השנייה. נקודת עניין נוספת היא הקזינו בפארק הספא.
יהודים בבאד קיסינגן
התושבים היהודים הראשונים התיישבו בבאד קיסינגן במאה ה-13. מאז פרעות רינדפלייש שהסתיימו בשנת 1298 הם חיו כיהודים מוגנים (Schutzjude) בין היתר בקיסינגן תחת חסות משפחת האצילים פון ארטל, שהובילה להקמת גטו עירוני. המצב השתפר רק עם משנת 1813. הרבנות בנפת באד קיסינגן הוקמה בשנת 1839. בית הכנסת הישן נבנה בשנים 1851–1852 כתחליף למקום התפילה שנבנה בשנת 1705. בשנת 1902 נבנה בית הכנסת החדש על פרומנדשטרסה בתכנונו של האדריכל כבניין מייצג לאירוח אורחי ספא יהודים. בית הכנסת הישן נהרס בשנת 1928. בשנת 1925 הייתה הקהילה, שמנתה 504 חברים, אחת מעשר הקהילות היהודיות הגדולות בבוואריה.
בשנת 1934 עוררה פרשת בריכת השחייה (Schwimmbadaffäre) סערה בינלאומית כאשר מועצת העיר סירבה להכניס יהודים לבריכת השחייה של העיר, וגרמה לאורחי ספא יהודים רבים להתרחק מהעיר. בית הכנסת החדש ניזוק במהלך הפוגרומים בנובמבר בשנת 1938. למרות הנזקים הניתנים לתיקון, מועצת העיר באד קיסינגן הרסה אותו בשנת 1939. בשנת 1942 גורשו תושבים יהודים לגטו איזביצה בפולין וטרזיינשטט בצ'כיה, 69 יהודים מקיסינגן נרצחו.
לאחר תום המלחמה לא היו עוד יהודים בבאד קיסינגן והקהילה חדלה להתקיים. מאוחר יותר התגוררו בעיירה 25 יהודים שוב. בשנת 1959 נבנה חדר תפילה על פרומנדשטרסה וב-1993 על רוזנשטראסה עם בית ההבראה עדן-פארק הכשר, בית ההארחה היחיד הכשר היחיד בגרמניה.
בשנת 2008 החליטה מועצת העיר באד קיסינגן להניח אבני נגף בעיירת הספא כחלק מפרויקט שטולפרשטיין להנצחת קורבנות הנאציזם. אז הוקמה יוזמת השטולפרשטיין של אזרחי באד קיסינגן (Bürger-Initiative Bad Kissinger Stolpersteine). אבני הנגף הראשונות הונחו בשנת 2009.
בין היהודים הידועים שמקורם בבאד קיסינגן: ג'ק שטיינברגר, חתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1988 ומאיר לב (Meyer Löb) שב-1817 בחר בשם המשפחה קיסינגר על שם העיירה. הוא היה סבא רבא רבא של הנרי קיסינג'ר.
אפודי הזהב
אפודי הזהב או פסיון זהוב (שם מדעי: Chrysolophus pictus) הוא מין של פסיון גדול מסדרת התרנגולאים החי בטבע באזור מערב סין, והוא הופץ על ידי האדם גם לאזורים אחרים. לפסיון צבעים זהובים ובוהקים ומכאן שמו.
מאפיינים
אורכו של אפודי בוגר 90–105 סנטימטרים וזנבו הארוך והצבעוני מהווה כשני שלישים מאורכו. לפסיונים הזכרים לבוש מרשים וצבעוני של ציצת זהב אדומה בקצהה על ראשם, מניפה כתומה ומפוספסת שחור על צווארם, רגליים צהובות, בטן אדומה, גב וכנפיים ירוקים ומעט כחולים, ולקראת הזנב צהוב ואדום וזנב אפור-לבן מנוקד וארוך ביותר. לעומת זאת הנקבות הן אפורות ומוסוות הרבה יותר טוב, הן קטנות ומגיעות בדרך כלל רק לאורך 70 סנטימטרים, וזנבן קצר בהרבה.
הפסיונים חיים ביערות הרריים במערב סין, ביערות סבוכים והם די ביישנים ונדירים. כמו רוב התרנגולאים, הם נוטים לשהות הרבה על הקרקע, ולא לעוף אלא בשעת סכנה. בלילות הם ישנים על ענפי עצים. בגלל צבעיו המרשימים אפודי הזהב הופץ על ידי האדם לאזורים אחרים כגון לבריטניה.
מזונם העיקרי הוא עלים, זרעים, פירות יער וחסרי חוליות קטנים.
שורש 3
שורש 3 או ג'וּ בּוּ (丶部, פיניין: Zhǔ bù) הוא השורש השלישי של הכתב הסיני. הוא נכתב כקו נטוי קצר או נקודה ופירושו "להצביע על סיום" הוא אחד משישה שורשי קאנגשי (מתוך 214 שורשים סה"כ) המורכבים מקו אחד בלבד.
במילון קאנגשי, יש רק 10 תווים (מתוך 49,030) שמכילים את שורש זה.
Awolnation
Awolnation היא להקת רוק אמריקאית, שהוקמה על ידי אהרון ברונו, הלהקה חתומה בBetter Noise Music והמיני-אלבום הראשון שלהם, Back from Earth, יצא לראשונה בiTunes ב-18 במאי 2010. ב-15 במרץ 2011, הם הוציאו את אלבום האולפן הראשון שלהם Megalithic Symphony והוא הכיל את הלהיט הבולט ביותר שלהם "Sail" שהגיע בשיאו למקום ה17 במצעד הבילבורד הוט 100, מספר 4 במצעד הרוק של הבילבורד ומספר 5 במצעד השירים אלטרנטיביים של הבילבורד.
Creation, Back from Earth (2009–2010)
בשנת 2009, ה-Red Bull Records פנו אל אהרון, ושאלו אותו אם הוא רוצה להשתמש בחינם באולפן ההקלטות שלהם בלוס אנג'לס. הוא הקליט כמה שירים באולפן ובסופו של דבר חתם בחברת התקליטים. ברונו היה בהרבה להקות לפני שהוא יצר את Awolnation, כולל Home Town Hero עם דרו סטיוארט ו- Under the Influenance of Giants עם דייב אמזקואה. ברונו כותב את כל השירים בעצמו, אך מכבד את דעתם של חברים קרובים, משפחה ואמנים אחרים.
Megalithic Symphony וסיבוב ההופעות (2011–2014)
הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה Megalithic Symphony באופן דיגיטלי ב־15 במרץ 2011, ופיזית ב־29 במרץ 2011 ברד בול רקורדס. באלבום מופיעים בסך הכל 14 שירים, כולל הסינגלים " Sail", "Not Your Fault" ו-"Kill Your Heroes". רצועות בונוס מוצעות גם ברכישת האלבום הדיגיטלי. רצועות אלה כוללות את "Shoestrings", "Swinging from the Castles" ו- "I'm Have Dreaming".
"Sail" הגיע לשיא במקום 17 במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית, 27 במצעד האוסטרלי, 33 במצעד של ניו זילנד ו-17 במצעד הסינגלים בבריטניה. "Sail" שימש גם בסרטון היוטיוב של ג'ב קורליס, ג'וב קורליס, 'Grinding the Crack', שנכון ליוני 2017 צפה ביותר מ־31 מיליון צפיות.
בית הכנסת צלאת בן שאיף
בית הכנסת צלאת בושאיף בזליתן, לוב היה בית כנסת היסטורי ואתר עלייה לרגל ל"ג בעומר וסוכות ליהודי לוב.
Awolnation
Run, סיבוב ההופעות וחזרתו של קריסטופר ט'ורנס (2014–2016)
בשנת 2015 יצאו לאלבום שלושה סינגלים: הסינגל המוביל שלו, "(Hollow moon (Bad Wolf", ב־26 בינואר, "Windows" ב -3 במרץ ו- "I Am" ב 17 במאי.
בית הכנסת צלאת בן שאיף
היסטוריה
על פי חלק מהמקורות, בית הכנסת נבנה בערך בשנות ה-60 של המאה ה-11. מסורת אחת מספרת שהוא נבנה על ידי יהודי בשם שאייף ואשתו שוישה. על פי מקור אחר, בית הכנסת נבנה או הורחב על ידי אדם בשם בושאייף בשנת 1860.
Awolnation
Run, סיבוב ההופעות וחזרתו של קריסטופר ט'ורנס (2014–2016)
הלהקה הוציאה את אלבום האולפן השני שלה, Run, ב־17 במרץ 2015. האלבום זכה לביקורות חיוביות, האלבום זכה להצבעות של 68 מתוך 100, מ6 מבקרים.
בית הכנסת צלאת בן שאיף
היסטוריה
בתקופת השלטון העות'מאני המבנה הפך למקום עלייה לרגל וללימוד של ספר הזוהר. בית הכנסת נשרף בשנת 1868 על ידי מוסלמים, ונבנה מחדש בשנת 1870 על ידי פאשה מטריפולי בהוראת הסולטאן העות'מאני. שרפה נוספת, הפעם ללא כוונת זדון, הרסה את בית הכנסת בשנת 1912, כאשר טריפולי הייתה בשליטת איטליה. הוא נבנה מחדש זמן קצר לאחר מכן. בית כנסת אחר בבנגאזי נבנה על פי אותו המודל של בית הכנסת צלאת בן שאיף. לאחר יציאת המונים של יהודים מלוב בין השנים 1949–1951, בנו עולים לובים בישראל העתק של בית הכנסת בזיתן, מושב הסמוך ללוד.
Awolnation
Run, סיבוב ההופעות וחזרתו של קריסטופר ט'ורנס (2014–2016)
בספטמבר 2015 אמר ברונו כי הגיטריסט דרו סטיוארט עזב את הלהקה כדי לבלות עם משפחתו. את מקומו החליף הגיטריסט של אירונטום, זאק איירונס (בנו של נגן ברד הוט צ'ילי פפרס לשעבר ג'ק איירונס).
בית הכנסת צלאת בן שאיף
היסטוריה
בית הכנסת בזליטן היה בשימוש עד עזיבת אחרוני היהודים את לוב לאחר מלחמת ששת הימים. בית הכנסת נותר על כנו עד שנות השמונים כשהוא סגור, ובשנת 1984 נכתב במעריב שהלובים לא הרסו את בית הכנסת מחשש שיבולע להם. לבסוף נהרס בית הכנסת בהוראתו של מועמר קדאפי, והוחלף במתחם דירות.
Awolnation
Run, סיבוב ההופעות וחזרתו של קריסטופר ט'ורנס (2014–2016)
בשנת 2015 שוחררה ערכת מוזיקה למשחק הווידאו Counter Strike: Global Offensive בשם I Am. הערכה כוללת שירים הן מ-Megalithic Symphony והן מ-Run.
ב־8 ביולי 2016 פרסמה Awolnation גרסה חלופית של Run בשם (Run (Beautiful Things, שם מוחלפות המילים החוזרת "מסוגלים לעשות דברים נוראיים" ל"מסוגלים לעשות דברים יפים". בקליפ זה נראה אדם עם גלימה ועם קסדה שרשום עליה AWOL אוחז בפנס סגול כשהוא מגיח מהים.
Here Come the Runts וסיבוב ההופעות (2016–2019)
בסוף 2016 / תחילת 2017, Awolnation החלה לפרסם הודעות מוצפנות לחשבונות המדיה החברתית השונים שלהם באשר לאלבום חדש. נראה כי הנושא המרכזי של פוסטים אלה מתייחסים בהשראה לאלבום החדש. אחת מן ההודעות הכילה התצלומים של אהרון שישב על מגבר עם גיטרה בידיו. אחר היה של אהרון והמתופף איסאק נגר עם גיטרה ביד. חלק מההאשטגים הכלולים בתמונות אלה היו # 2017, #trilogy, #newalbum ו- #thesagacontinues.
ב־7 בפברואר 2017 פרסם נגן הבס מארק וולוך תמונה באינסטגרם שלו באולפן הביתי האישי של אהרון עם המפיק אריק סטנמן, המאשר את מעורבותו בעבודת אלבום עתידי.
ב־12 באוקטובר 2017 הוציאה הלהקה סינגל חדש בשם "Passion" שיופיע באלבום השלישי.
ב־6 בנובמבר 2017 הכריז אהרון על שמו של האלבום החדש, Here Come the Runts, לצד הוצאת שיר חדש "Seven Sticks of Dynamite". הלהקה יצאה לסיור הופעות "Here Come the Runts", שיצא לדרך ב -11 בפברואר, שכלל קונצרטים ברחבי צפון אמריקה ואירופה.
לפני צאת האלבום הוציאה הלהקה סינגל, Manacle Man, ב־15 בדצמבר 2017. סינגל נוסף, "Handyman", יצא ב-19 בינואר 2018. האלבום יצא ב-2 בפברואר 2018.
Angel Miners & The Lightning Riders וסיבוב ההופעות (2019-היום)
ב־5 בנובמבר 2019, הלקה חתמה כעת בחברת התקליטים Better Noise Music, הלהקה הוציאה את הסינגל "The Best" מתוך אלבום האולפן הרביעי. הסינגל יצא יחד עם קליפ. הם גם הכריזו על סיבוב הופעות 2020. ב־29 בנובמבר 2019 הוציאה הלהקה את הסינגל השני "California Halo Blue". השיר יצא יחד עם קליפ וקאבר לשיר Drive של the Cars.
ב־4 בפברואר 2020, הלהקה חשפה כי אלבומם הבא, Angel Miners & The Lightning Riders, עתיד לצאת ב-24 באפריל 2020. באותו יום הם הוציאו סינגל בשם ''Mayday!!! Fiesta Fever'', בהשתתפות אלכס אברט.
סגנון מוזיקלי
המוזיקה של Awolnation תוארה כרוק אלטרנטיבי, רוק אלקטרוני, אינדי רוק, ופופ רוק.
חברי הלהקה
חברים נוכחיים
חברים לשעבר
אליעזר ניצברג
הרב אליעזר ניצברג (ה'תר"ט, 1849 – ה'תרצ"ה, 1935) מהזרם הליטאי, נחשב לאחד מגדולי דורו בתורה, בחריפות ובבקיאות. חיבר את הספרים: "דמשק אליעזר", יד אליעזר", "תורת אליעזר", "דבר אליעזר".
ביוגרפיה
ניצברג נולד בשנת ה'תר"ט בעיר פרוז'ני שבפלך גרודנו שבליטא לאביו הרב דוד יהודה ואמו רלה. משחר נעוריו ניכרה שקידתו העזה לתורה. נישא ובגיל 26 כבר שימש כאב"ד בעיירה קטנה הולינקה שבפלך סובאלק שם היו לו התנאים להתמסר ללימודים ולחיבור ספריו. בהיותו בן 34 סיים הרב את כתיבת ספרו הראשון "דמשק אליעזר" (כרך ראשון, וילנה, תר"נ). הספר הוא פרוש לחושן משפט וכולל חידושים וביאורים בעניינים הנוגעים להלכה. בספר חידושים אמיתיים שהתקבלו בברכה ולהסכמה מפוארת של גדולי הדור ההוא. כ-30 שנה שימש הרב ניצברג אב"ד בהולינקה, שם סיים את כרך ב' של הספר "דמשק אליעזר" (וילנה תרנ"ז), ואת "דברי אליעזר" בשני כרכים (וילנה תרס"ג, תרע"א) - חידושים וביאורים על שולחן ערוך אבן העזר.
בשנת תרע"א (1911) נבחר לשמש כאב"ד בעיר קובל שבמחוז ווהלין שנחשבה בימים ההם עיר גדולה ובה כ- 13,000 יהודים וכ- 40 בתי כנסת. הרב התחבב על כל שכבות הציבור למרות שרוב תושבי העיר היו חסידים, והחלה אז לנשב רוח הציונות. לדרשותיו ולפסיקותיו של הרב יצאו מוניטין למרחוק. בשנת 1921 עם כיבוש קובל על ידי הפולנים אסרוהו היות שסירב למסור לשלטונות על הקומוניסטים שבין היהודים. בלחץ הקהל הוא שוחרר. בקובל הדפיס הרב ניצברג עוד 3 ספרים. "תורת אליעזר" (וילנה תרפ"ה) ובו חידושים וביאורים על שולחן ערוך ואורח חיים, ואת הספר "יד אליעזר" בשני כרכים (ורשה תרצ"א) העוסק בחידושים וביאורים על שולחן ערוך יורה דעה. לפני פטירתו חיבר ספר נוסף שלא זכה לסיימו.
בתו אידה נישאה לסופר ההוגה קלמן גוטנבוים.
בט"ז בשבט תרצ"ה נפטר הרב. בתי המסחר היהודיים בקובל נסגרו לרגל מותו וכל יהודי העיר והרבנים מהסביבה השתתפו בהלוויית הצדיק.
חברי הסנאט של ארצות הברית
[[קובץ:Us senate 116th congress.svg|ממוזער|492x492 פיקסלים|
]] בסנאט של ארצות הברית ישנם 100 חברים. לכל מדינה יש זכות לשלוח לסנאט שני נציגים, כך שבסנאט מאה סנאטורים. הייצוג השווה של מדינות בסנאט הוא אחד הסעיפים הבודדים בחוקה שלא ניתנים לשינוי על ידי תיקון של החוקה בהסכמת שני שלישים מהמדינות, אלא נדרשת הסכמת כל המדינות המעורבות.
להלן רשימת הסנאטורים המכהנים של ארצות הברית החברים בסנאט של ארצות הברית בקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
חברי הסנאט
מקרא:
אלפרד דומט
אלפרד דומט (באנגלית: Alfred Domett; 20 במאי 1811 – 2 בנובמבר 1887) היה מדינאי קולוניאלי ומשורר בריטי. הוא כיהן כראש ממשלת ניו זילנד הרביעי.
ראשית חייו
דומט נולד ברובע סאת'ק שבלונדון, כבנו הרביעי של נתניאל דומט, שהיה בעל ספינות. הוא החל ללמוד בקולג' סנט ג'ון בקיימברידג', אך הפסיק את לימודיו ב-1833. ב-1835 הוא החל ללמוד במידל טמפל ועבר את בחינות לשכת עורכי הדין ב-1841.
בועל ארמית
בספרות ההלכה, בועל ארמית הוא יהודי המקיים יחסי מין עם גויה. קיימים איסורים מדאורייתא ומדרבנן על מעשה זה.