cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רב הונא
ראשות ישיבת סורא
למרות היותו תלמיד חכם וראש ישיבה פופולרי ותלמידיו רצו לשמשו, הקפיד רב הונא שלא להשתמש בתלמידיו לעבודות שאינם רגילים לעשות בעירם, בטענה שאינו מסכים להתכבד על ידי מעשה הגורם להם ביזיון. פעמים רבות היו מגיעים אליו לדון בדיני ממונות והוא טיפל לא פעם, גם בעבריינים, כדוגמת חנן בישא. רב הונא אף הורה לקצץ את ידו של אדם אלים שהיה מכה אדם אחר באופן קבוע ומתמשך. פרופסור חנינה בן מנחם קובע כי בפסיקה זו ובפסיקות דומות אחרות ניתן להבחין בשיטתם של חכמי בבל הקובעת את הפסיקה לפי המצב הנדון, בניגוד לשיטת חכמי ארץ ישראל שאינם משנים מהכללים הכתובים. לדבריו, ניתן לתלות דבר זה ברקע ההיסטורי של שתי התקופות: בתקופת חכמי ארץ ישראל שהו החכמים בעת ובמקום אחד עם הנוצרים שהגדירו את עצמם כיהודים חדשים ושינו מצוות והלכות רבות, והחכמים חששו ממתן לגיטימציה לכיתות אלו ולהעניק למשפט העברי פרשנויות שלא נקבעו לפי הכללים הרגילים. לפי יובל סיני ניתן גם לתלות זאת בכלל שלפיו בארץ ישראל נענשים על כל סטייה קלה מדין תורה, דבר שגרם לחכמים לחשוש מכל פסק שאינו נכון לחלוטין, וכתוצאה מכך התנהגו בזהירות יתרה ונמנעו מפסיקות שאינן ברורות לחלוטין, בניגוד לתפיסה הבבלית.
בית הדין
רב הונא עמד בראש בית דין מפורסם. הוא היה זהיר ומתון בפסיקת הלכה; הוא חשש מעונש משמים שעלול לבוא עליו כתוצאה מפסק דין מעוות. מסיבה זו, הוא היה נוהג לכנס עשרה תלמידי חכמים שישהו בבית הדין ויצטרפו לכל אחד מפסקי הדין שלו, כדי שאם חלילה יפסקו פסק דין מעוות - יתחלקו כולם בעונש במידה שווה, ואף אחד מהם לא ייענש בצורה משמעותית.
אודות הנהגתו של רב הונא בבית דינו מובא בתלמוד הירושלמי:
תלמידיו
רב ענן, אמורא שחי בדורו היה צעיר ממנו ונחשב לתלמידו. בתלמוד מובא כי הוא שלח לרב הונא מכתב (בבקשה לתת ליתומה שעמדה להינשא, נדוניה מעשירית הנכסים שהותיר אביה) שבו קרא לרב הונא בתואר "הונא חברי". רב הונא, שהיה גדול הדור סבר שמדובר בפגיעה בכבוד התורה, ושלח את רב ששת שישב לפניו לומר לרב ענן בלשון זה: ענן ענן, מי יושב בבית הקרואים בבית האבל? הוא הזהיר את רב ששת שאם לא יאמר לו כך, הוא יהא בשמתא. רב ששת הוכרח ללכת לרב ענן ולמסור לו את הדברים, אך הקדים לפניו: מר (אתה) רבי, אך רב הונא הוא רבו של רבי (רבו של רב ענן) והוא ציווה עלי לומר כך - ואם לא אהיה בשמתא, ואז מסר לו את דבר השליחות. פנה רב ענן למר עוקבא בבקשה להסביר לו את פשר הדברים. מר עוקבא הסביר לו כי רב הונא רמז לו, שאין ראוי לרב שאינו יודע את ההלכה מי יושב בראש הקרואים בבית האבל לקרוא לרב הונא, הגדול ממנו בתורה, בשם "הונא חברי", וזו הייתה כוונת רב הונא.
אודות קשריו עם רב המנונא, מסופר, כי רב הונא שמע מתלמידו רב חסדא, שהיה חברו הקרוב של רב המנונא, על גדולתו, וביקש מרב חסדא שישלח אותו אליו. כאשר רב המנונא הגיע לרב הונא, ראה רב הונא שאין לרב המנונא כיסוי ראש. שאל אותו רב הונא: מדוע אינך הולך עם כיסוי ראש? השיב לו רב המנונא שאינו נשוי (רק הנשואים הלכו עם כיסוי על ראשם). אמר לו רב הונא: אל תבוא לראות את פני יותר עד שתינשא. רב הונא סבר שאדם שלא נשא אישה עד שמלאו לו עשרים שנה, יהיה כל ימיו בהרהור עבירה.
על תלמידיו נמנו גם רב יוסף, רב סחורה (מוזכר בתלמוד עשרות פעמים ותמיד במסירת אגדות ופסקים משמו), רבה שלמד אצלו בישיבת סורא, רב גידל, רב חלבו, רב ששת, רב אחא בר יעקב, רב הונא (השני), רב נחמן בר יצחק, רבי זירא, רב המנונא, רמי בר שמואל, רב יצחק בריה דרב יהודה, רב חגא ורב אויא סבא.
רב חסדא
גדול תלמידיו והמפורסם מביניהם היה רב חסדא. היחסים ביניהם היו כרב ותלמיד, אך שיטתם התלמודית והשקפתם הייתה שונה בנושאים רבים. פרשני התלמוד והמחקר עוסקים רבות ביחסים שבין שני החכמים, ובהשפעה ההלכתית של השניים. על פי החוקר ג'פרי הרמן הייתה ביניהם מערכת יחסים מורכבת, שכללה ביטויים של הערכה רבה ובצידה מחלוקות רבות וביקורת הדדית.
רב הונא היה ראש ישיבת סורא אחרי פטירת רב ושמואל, וכיהן בתפקיד זה 40 שנה. רב חסדא היה תלמידו, וברבות הימים גדל והיה תלמיד-חבר וגם בר פלוגתא, ואף הקים בית מדרש עצמאי ארבע שנים לפני פטירתו של רב הונא. הם נקראו בכינויים "זקני סורא" ו"חסידי בבל" המתייחסים תמיד אל זוג זה, ובסוגיות רבות מוזכר משא ומתן הלכתי ביניהם, הן בקושיות והן במחלוקות.
לפעמים סייע רב חסדא לפסיקותיו של רב הונא בעזרת הידע התורני הרחב שרכש, ולפעמים היו ביניהם מחלוקות.
הערכה הדדית
רב חסדא שימש דוגמה לתלמיד שכיבד את רבו וסירב להורות הלכה במקומו, שלא לפגוע בסמכותו. לפי דברי רב יוסף לאביי, בדיון על האיסור להורות הלכה במקום רבו, "אפילו ביעתא בכותחא בעו מיניה מרב חסדא כל שני דרב הונא, ולא אורי". כלומר, רב חסדא סירב לענות בימיו של רב הונא אפילו על השאלה האם מותרת אכילת ביצה בכותח (מאכל חלבי) - דבר שברור שמותר הלכתית. אם כי איסור זה (לענות לשאלות הלכתיות מפני כבודו של רבו) שהטיל רב חסדא על עצמו היה מוגבל לסורא, עירו של רב הונא, אבל בעירו שלו, כפרי, נחשב רב חסדא למורה ההלכה. רב הונא אמר על רב חסדא: חסדא שמך וחסדאין מילך (=חסודים ונאים דבריך).
מובא כי רב הונא שאל את בנו, רבה בר רב הונא (בצעירותו): מדוע אינך מצוי אצל רב חסדא, המוסר הלכות ופסקים ומסביר אותם בצורה ברורה? הבן ענה לו שרב חסדא עוסק ב"ענייני העולם" ונותן לו הדרכות בענייני בריאות, במקום ללמדו תורה. ענה לו רב הונא הוא עוסק בחיי הבריוֹת, ואתה אומר שעוסק ב"ענייני העולם"? כל שכן, לך אליו!
במסכת בבא מציעא, בהלכות השבת אבדה, הוזכר במשנה דינו של אדם שמצא אבדה של אביו ואבדה של רבו, ויכול להשיב רק אחת מהן לבעליה: "אבדת אביו ואבדת רבו - של רבו קודמת, שאביו הביאו לעולם הזה, ורבו שלמדו חכמה מביאו לחיי העולם הבא". במסגרת הדיון התלמודי במשנה זו, שאל רב חסדא את רב הונא: "תלמיד וצריך לו רבו מאי?" - תלמיד שלומד גם אצל רב אחר ומשמיע לרבו שמועות הלכתיות ששמע מפי אחרים (ונמצא שגם הוא "לימד" מעט את רבו מתורתם של אחרים), האם אבדתו של הרב - שכאן אינו רבו הבלעדי - קודמת לאבדת אביו? את השאלה הבין רב הונא כרמז אליו וכהתרסה כלפיו, ולכן ענה: חסדא, חסדא, איני צריך לך, אתה צריך לי עד ארבעין שנין (כלומר,עד שתגיע לגיל ארבעים). היה מקובל שרק במלאת לו ארבעים שנה עומד התלמיד על דעת רבו. ההמשך מסופר בתלמוד. בשל מקרה מצער זה, חל ריחוק בין שני החכמים ותקופה מסוימת הם לא נפגשו. באותה תקופה ישב רב חסדא וצם ארבעים תעניות משום שנפגע רב הונא מדבריו, ורב הונא ישב וצם ארבעים תעניות משום שחשד בכוונתו של רב חסדא.
היחס לראש הגולה
ההיסטוריון ג'פרי הרמן קובע, כי רב הונא ורב חסדא היו חלוקים בשאלת היחס לראש הגולה ולמעמדו.
הרמן הסיק כי בין רב הונא ראש הגולה היו יחסי הערכה הדדיים, וכי משפחת ראש הגולה נהגה להתייעץ בקביעות עם רב הונא בעניינים הלכתיים, ומביא את הדוגמאות הבאות: מכל המקורות האלו ניתן להסיק, כי רב הונא העניק מעמד נכבד במיוחד לראש הגולה. לכך יש לצרף את העובדה שרב הונא עצמו היה ממשפחת ראש הגולה, ובפרט להשערתו של החוקר אהרון היימן שהיה נכדו של רב הונא הראשון שהיה ראש הגולה.
לעומת רב הונא היה יחסו של רב חסדא לראש הגולה שלילי ביותר. דוגמה ליחס של רב חסדא לראש הגולה מובאת בתלמוד הבבלי ובה ממשיל רב חסדא את ההנהגה הפסולה של ראש הגולה לרועה, שכאשר הוא כועס על צאנו הוא מעוור את עיני הכבשה הצועדת בראש העדר (המשכוכית), כדי להכשיל את העדר ולהוביל את כולם לעברי פי פחת. באותו האופן הקב"ה העמיד לעם ישראל מנהיג פסול כמו ראש הגולה ומקורביו המוליכים את העם שולל.
הרמן מונה כמה דוגמאות למחלוקות בין רב הונא לרב חסדא ביחס לראש הגולה:
במשפט העברי
התלמוד מלא וגדוש בדבריו של רב הונא - בעיקר בדברי הלכה. ידועה במיוחד דעתו כי "ברי ושמא - ברי עדיף". מחידושיו היא גם סוגיית גדול עומד על גביו, האומר כי גם אדם שעושה מעשה ללא כוונה, מעשיו ייחשבו כאילו נעשו בכוונה, אם נעשו בנוכחות אדם אחר.
דיני משפחה ואישות
לעומת זאת, החמיר רב הונא בחובות המוטלות על האישה כתקנות שמטרתן להגביר את האהבה שבין בני הזוג, ואף על פי שהמשנה קובעת כי אישה שמכניסה לבית בעלה - מכספה הפרטי שהרוויחה לפני נישואיה - שפחות, ממלאה היא בכך את חובת שבע המלאכות המוטלת עליה, הרי שאינה פטורה מהפעולות המביאות לידי קירוב דעת בין בני הזוג: מזיגת כוס לשתייה, הצעת המיטה בחדר השינה והכנת המים לרחיצה.
באגדה
מרובים גם דברי האגדה והמוסר המיוחסים לרב הונא. כך למשל הוא אומר: "כל שיודע בחברו שהוא רגיל ליתן לו שלום - יקדים לו שלום. ואם נתן לו ולא החזיר נקרא גזלן". אמרה ידועה נוספת שלו היא: ואמרה נוספת שהפכה לפתגם נפוץ:.
באיסורים
לפי מחקר שנערך באוניברסיטת חיפה, ניתן למצוא בשיטתו של רב הונא את האומץ לחדש הלכות, גם כאלו המקילות יותר מפסיקות אחרות של רבותיו רב ושמואל. מחקר זה מביא כדוגמה שתי פסיקות של רב הונא בהלכות ריבית; שתיהן עוסקות באיסור סאה בסאה, כלומר אסור להלוות סחורה מסוימת - שאינה כסף מזומן - בשער שהוא זול יותר, ולהשיבה בזמן אחר כאשר הוא יקר יותר, אף על פי שהוא מחזיר בסופו של דבר את האובייקט בגודלו או בכמותו המקורית, נחשב הדבר לריבית מכיוון ששויה גבוה יותר.
אודות משנה זו קובע רב ששת בשם רב הונא:. ברש"י מופיעים שני פירושים, לפי אחד מהם האיסור הוא ללוות מעות כאשר ההסכם הוא שאם ההלוואה לא תשולם עד זמן פלוני ישלם הלווה פירות בשער העכשווי. אף על פי שכבר הוזכר שמותר לעשות מעשה זה כאשר מדובר במכירה, ובתנאי שהשער היציב בשוק נקבע, חמורים הכללים כאשר מדובר בהלוואה.
לפי פירוש אחר של ההלכות גדולות המופיע ברש"י, אמרתו של רב הונא קשורה למשנה המתרת הלוואת סאה בסאה במקרה שמטרתה היא "עד שיבוא בני", ואודות משנה זו מחדש רב הונא כי אסור ללוות פירות בכמות קצובה כדי לשלם כמות שווה בזמן מאוחר יותר, ואף על פי שניתן לקנות כעת סחורה זו בכמות כזו במחיר זה בשוק, לא ניתן להחשיב מקרה זה בו האדם עדיין לא קנה את הסחורה, למקרה שעליו מתואר במשנה שללווה יש את הסחורה המבוקשת לו בביתו אלא שהגישה אליה מנועה ממנו זמנית.
אמרה זו של רב ששת גרמה לפליאה אצל תלמידיו של רב ששת, כתוצאה מפסק סותר של רב הונא, שלפיו נראה שרב הונא פסק כי כאשר נקבע המחיר היציב בשוק, נחשב הדבר כאילו יש ללווה את הפירות והוא יכול להשיבם בכל רגע, ואין מדובר בפעולת הלוואה במובנה הרגיל, בדומה להיתר של "עד שיבוא בני". פסק זה ניתן על ידי רב הונא כמענה לשאלה שנשאל אודות בני ישיבות שרגילים היו ללוות בחודש תשרי כמות מסוימת של פירות, ולשלם את שוויים בחודש טבת - אף על פי שאז מחירם התייקר - כמות שווה של פירות, האם מותר לעשות כך, והשיב: הנה חיטים בעיר היני, והנה חיטים בעיר שילי, הרי אם היו רוצים אותם תלמידי חכמים לפרוע את כמות הפירות באופן מיידי וודאי היו יכולים ללוות כסף מחבריהם ולהשיב את דמי הפירות באותו מחיר שבו קיבלו אותם, ומכיוון שכך נמצא שגם אם ישלמו לבסוף פירות במחיר גבוה יותר עבור הפירות שלוו, אין ההפרש עבור זמן ההלוואה וטרחת ההמתנה לתשלום, שהרי זו לא הייתה נגבית בהכרח וניתן היה להתחמק ממנה בקלות. לפי גודבלאט, מסיפור הדברים נראה כי הלוואה זו שנעשתה כל הנראה עם חכמים בוגרים ששילבו תלמוד תורה עם מסחר, הייתה מעשה נפוץ מאוד. כאשר שמע רב ששת את פסקו הסותר של רב הונא, הוא נזכר שרב הונא אכן חזר בו מפסקו הראשון המחמיר, ובעקבות פסק של רבי אלעזר הוא חזר בו.
לפי בן ציון אלעש, בני ישיבות אלו הם ככל הנראה סוחרים ששילבו לימוד תורה באחת הישיבות לצד מסחר לפרנסה, להנחה זו סימוכין מפרק הזמן שהם קצבו להלוואה - שלושה חודשים הם פרק זמן מקובל עבור טיפול ובדיקת טיב סחורה חקלאית, בפרק זמן זה ניתן לבחון את התנאים הדרושים לצמיחת הפירות ואת טיבם. למרות הפסיקה הקודמת של רב הונא, נראה שרב הונא מקיל בהלוואות אלו ואף קובע שדי בכך שניתן להשיג פירות בכמות שווה בהיני ושילי, עיירות במרחק כ-50 ק"מ מסורא מקום מושבו של רב הונא, ולמרות זאת נחשבת אפשרות זו כאדם ש"יש לו" פירות, כדוגמת האדם המלווה עד שיבוא בנו. רב הונא אסר לבכות על מת שנפטר יותר מהכתוב בהלכה . הוא אף קבע כי . לפיכך הזהיר גם אשה שהתגוררה בשכנותו ושאחד מבניה מת שתפסיק להרבות בבכיה על בנה, וכשלא נענתה לאזהרה הוא הוסיף והזהיר אותה כי אם תמשיך בבכייתה עליה להכין תכריכים לבא בתור. עקשנותה של האשה לא ידעה גבולות, וגם כאשר בצורה זו מתו שבעת בניה היא המשיכה בבכייה, ולאחר שרב הונא הזהיר אותה כי היא עצמה הבאה בתור ולא התייחסה לאזהרה, היא מתה. לרב הונא השפעה מכריעה על מעמד האשה ביהדות, ובניגוד לדעתו של ריש לקיש הוא קבע שאשה יכולה להפטר מחיוב מעשי ידיה על ידי וויתור על חיוב מזונות המוטל על הבעל, ובכך למעשה העלה לעניין זה את מעמד האשה, שיכולה להפטר מחיוב מעשי ידיה, לעומת הבעל שאינו יכול להפטר מתשלומי חיוב המזונות. רב הונא מסר בשם רבו רב שהאב נאמן לאסור את בתו ולהעיד שהיא מקודשת, בתקופה שהיא קטנה או נערה שבידו נתונה הסמכות ההלכתית לקדשה, וזאת על פי עדותו היחידה מהתורה אף על פי שאין עמו עד אחד המצטרף עמו, ואף על פי שהוא קרוב שעל פי כללי עדות אינו כשר להעיד, כנלמד מהפסוק, שבו האב מעיד לפני בית הדין כי מסר את בתו לנישואין, ובית הדין מקבל את דבריו.
פסיקה כ"אחרים"
ב7 מקומות בתלמוד פוסק רב הונא "הלכה כאחרים" ("אחרים" הוא כינויו של רבי מאיר). רב הונא הוא היחיד שפוסק כך.
אלקטרה (סופוקלס)
אלקטרה (ביוונית: Ηλέκτρα) הוא מחזה טראגי יווני של סופוקלס. התאריך בו הוא נכתב לא ידוע, דמיון בסגנון הכתיבה עם המחזות "פילוקטטס" (409 לפני הספירה) ו"אדיפוס בקולונוס" (401 לפני הספירה) מוביל חוקרי ספרות להניח כי הוא נכתב לקראת סוף הקריירה של סופוקלס. המחזה סובב סביב דמותה של אלקטרה, וסביב נקמתם שלה ושל אחיה אורסטס באימם קליטמנסטרה ובאביהם החורג אייגיסתוס.
רקע
כאשר המלך אגממנון חוזר ממלחמת טרויה עם פילגשו הטרייה קסנדרה, אשתו קליטמנסטרה (שלקחה לה למאהב את אייגיסתוס, דודנו של אגממנון) הורגת אותם. קליטמנסטרה מאמינה כי הניאוף היה מוצדק, מכיוון שאגממנון הקריב את בתם איפיגניה לפני המלחמה, כפי שהצטווה על ידי האלים. אלקטרה, בתו של אגממנון וקליטמנסטרה, הצילה את אחיה התינוק אורסטס מאימהּ על ידי ששלחה אותו לסטרופיאוס מלך פוקיס. המחזה מתחיל שנים מאוחר יותר כשחוזר אורסטס כאדם בוגר עם מזימה לנקמה.
עלילת המחזה
אורסטס מגיע עם חברו פילאדס, בנו של סטרופיאוס, ופדגוג, כלומר חונך (משרת ותיק של אורסטס, שלקח אותו מאלקטרה לסטרופיאוס). מזימתם היא להביא את החונך להכריז שאורסטס מת בתאונת מרכבה, וששני אנשים (שהם לאמיתו של דבר אורסטס ופילאדס) יגיעו זמן קצר לאחר מכן להגיש את צנצנת האפר של שרידי גופתו.
אלקטרה מתאבלת על אביה, בתחילה לבדה, ואז (בשירה) עם מקהלה שמתלווה אליה. היא מקוננת במרירות, בתחילה בפני אחותה כריסותמיס על שהיא משוכנת באותו בית עם מרצחי אביה, ולאחר מכן בפני אימהּ על רצח אביה. תקוותה היחידה היא שיום אחד יופיע אחיה לנקום. כאשר מגיע השליח עם בשורות על מות אורסטס, נושמת קליטמנסטרה לרווחה. אלקטרה לעומת זאת שבורה מהידיעה. כריסוטמיס אז נכנסת: היא ראתה מְנָחוֹת על קברו של אגממנון ומבינה שאורסטס חזר. אלקטרה מבטלת את טיעוניה, בטוחה שאורסטס מת. לפתע היא פונה אל אחותה עם הצעה להרוג את אייגיסתוס, אולם כריסותמיס מסרבת לעזור בטענה כי התוכנית אינה מעשית.
אחרי שירת המקהלה מגיע אורסטס, אוחז בידו צנצנת שמכילה לכאורה את אפר גופתו. הוא אינו מזהה את אלקטרה, וגם היא אינה מזהה אותו. הוא מוסר לה את צנצנת האפר והיא מבכה אותה בקינה גדולה, לא מודעת כי למעשה אחיה חי וניצב מולה. לאחר שאורסטס מבין את האמת, הוא חושף את זהותו בפני אחותו הנסערת. היא יוצאת מגדרה מרוב שמחה על שהוא חי, אולם בהתרגשותם הם כמעט חושפים את זהותו, והחונך יוצא מהארמון על מנת לזרז אותם. אורסטס ופילאדס נכנסים לבית ורוצחים את אמו קליטמנסטרה. כשאייגיסתוס חוזר לביתו, הם מניחים את גופתה בזריזות תחת סדין ומציגים לו אותה כגופתו של אורסטס. הוא מרים את הכיסוי ונוכח מי נמצא תחתיו, ואז אורסטס מגלה לו מי הוא. הם מובילים את אייגיסתוס לאח ההסקה והורגים אותו שם - אותו מקום שבו מצא אגממנון את מותו. המחזה נגמר עם הסצנה הזו, לפני שמוכרז מותו של אייגיסתוס.
עבודות דומות
סיפור נקמתו של אורסטס מופיע בסוף האפוס "נוסטוי", והאירועים מסופרים גם באודיסיאה. נושא זה היה פופולרי בטרגדיות היווניות, ויש גרסאות ששרדו מכל שלושת כותבי הטרגדיות היווניות הגדולים: אייסכילוס, סופוקלס, ואוריפידס. הראשון והארוך ביותר הוא נושאות הנסכים בטרילוגיה האורסטיאה של אייסכילוס (458 לפני הספירה). אוריפידס כתב את המחזה אלקטרה. הוא מספר גרסה שונה מאוד של הסיפור מזו של סופוקלס למרות ששניהם נכתבו פחות או יותר באותו הזמן בקירוב.
המחזה בישראל
בשנת 2014 המחזה הועלה בתיאטרון הקאמרי, על פי תרגום מאת אהרן שבתאי, בבימוי כפיר אזולאי, בתפקיד אלקטרה - אולה שור סלקטר, בתפקיד אורסטס- אודי רוטשילד.
בין הספירות
בין הספירות היא הצגתה של נעמי יואלי, בשיתוף קבוצת התיאטרון רות קנר. ההצגה מבוססת על "1948: בין הספירות", ספרה של נתיבה בן-יהודה, הוצאת כתר, 1981
אודות ההצגה
יואלי, שנפגשה עם בן-יהודה פעמים רבות וראיינה אותה, גילמה בהצגה את דמותה של בן-יהודה וזכרונותיה מהפלמ"ח בחדשים הראשונים של מלחמת העצמאות. זוהי הצגה רב-תחומית, שמפגישה בין שפות בימתיות, מוזיקליות וחזותיות ומציגה שני קטבים ביניהם נעה החברה הישראלית אז והיום:  הקוטב האידיאליסטי טקסי של קידוש המולדת ומולו הקוטב של הלם הקרב הקיבוצי.
ליאור לרמן עיבדה סרטון ארכיוני של מסכת משנת 1937 שהוסרט בסטודיו של דניה לוין בהשתתפותה ובהשתתפות רקדני הסטודיו. כן עיבדה תצלום של טקס קבלת שבת שהתקיים בגמנסיה הרצליה בהשראת ברוך בן-יהודה, אביה של נתיבה בן-יהודה, שהיה גם מנהל הגימנסיה הרצליה, מורה ומחנך. המוזיקאי יוסי מר-חיים זיקק זכרונות מלודיים, הדים של התקופה ופסיעות בעקבות הדיבור של נתיבה. האמן הדס עפרת בנה על הבמה מדורה כבויה מאפר מדורות. בשלב מסוים נכנסים לבמה שחקני קבוצת התיאטרון רות קנר והופיעו כמקהלת שחקנים, שרו משירי התקופה וחילקו לקהל קרטושקעס.
ההצגה הציגה לראשונה בתיאטרון תמונע בכ"ט בנובמבר 2008 והוצגה עד 2010. בהמשך הועלתה גרסה קאמרית של ההצגה בהשתתפות נעמי יואלי ויוסי מר חיים.
להקת האחים אולמן
להקת האחים אולמן (The Allman Brothers Band) הייתה להקה אמריקאית שנוסדה ב-1969 והייתה מאז פעילה בהרכבים שונים עד לפירוקה בשנת 2014. בתחילת דרכה, נחשבה הלהקה כחלוצה וחדשנית בסגנון הרוק הדרומי, וכן כאחת מלהקות הרוק המובילות בארצות הברית. בנוסף לרוק, משולבים במוזיקה של הלהקה הסוגות: בלוז, ג'אז וקאנטרי. כיום נחשבת הלהקה כמי שהשפיעה על מוזיקאים רבים בתחום הרוק, במיוחד בארצות הברית.
התחלה
הלהקה הוקמה בג'קסונוויל, פלורידה ב-26 במרץ 1969, והורכבה מדווין אולמן (גיטרה מובילה), אחיו גרג אולמן (שירה, אורגן), דיקי בטס (גיטרה מובילה, שירה), ברי אוקלי (גיטרת בס), בוטש טראקס (תופים) וג'אי ג'והני ג'והנסון (תופים).
האחים אולמן עצמם, דווין וגרג שגדלו בדייטונה ביץ' (פלורידה), החלו בלהקת גאראז' ששמה היה תחילה "Escorts", לאחר מכן "The Allman Joys" ולבסוף עברו ללוס אנג'לס שם נקראה הלהקה "Hour Glass". לאחר שני אלבומים כושלים, התפרקה הלהקה ודווין החל לנגן עם דיקי בטס, בוטש טראקס וברי אוקלי בג'קסונוויל. דווין, שניגן באותה עת כנגן אולפן אצל אמנים ידועי שם, צירף גם את ג'והנסון, מתופף שניגן איתו בעבר וכך נוצר הגרעין של הלהקה. זמן מה לאחר מכן הצטרף גם גרג אולמן להרכב.
להקת האחים אולמן הופיעה מספר רב של פעמים בדרום ארצות הברית לפני שהוציאה את אלבום הבכורה שלה, "The Allman Brothers Band". אלבום זה הוקלט באולפני FAME באלבמה, לאחר שהמפיק ריק הול זיהה את כישרונו של דווין אולמן שניגן כנגן אולפן בהקלטה של וילסון פיקט. האלבום, שאופיין בסגנון בלוז-רוק, זכה לביקורות חיוביות, אולם הצליח לעניין מספר מועט של מאזינים.
בשנת 1970 יצא לאור Idlewild South, אלבומה השני הלהקה, אשר הופק על ידי טום דאוד, וזכה להצלחה גדולה. השירים "Revival" ו-"Midnight Rider" הוכיחו שהלהקה מסוגלת ליצור גם שירים קצרים אשר יותר מתאימים לרדיו. לאחר יציאתו לאור של האלבום, השתתף דווין בהקלטות האלבום Layla and Other Assorted Love Songs עם להקתו של אריק קלפטון, דרק אנד דה דומינוס.
בשנת 1971 יצא לאור אלבום בהופעה חיה, At Fillmore East, אשר הוקלט ב-12 במרץ וב-13 במרץ של אותה שנה במועדון הרוק, הפילמור איסט בניו יורק. האלבום זכה להצלחה גדולה ונחשב עם השנים לאחד מאלבומי ההופעה הטובים ביותר בכל הזמנים. האלבום הציג את התערובת הייחודית של הלהקה, אשר שילבה בין ג'אז, הארד רוק ובלוז. בעיבודי השירים ניכרה נגינת הגיטרות התאומות של דווין אולמן ודיקי בטס, כמו גם קול הבלוז של גרג אולמן.
אובדן וניצחון
מעט אחרי שהאלבום At Fillmore East הגיע למעמד של תקליט זהב, נהרג דווין אולמן כשהאופנוע עליו רכב התנגש במשאית. התאונה אירעה במייקון, ג'ורג'יה, ב-29 באוקטובר 1971. האובדן השפיע קשות על הלהקה, אך זו החליטה להמשיך. במקביל, המשיך האלבום להיות מושמע ברדיו, והגדיל את חוג מעריצי הלהקה.
דיקי בטס מילא את מקומו של דווין באלבום האחרון שבו השתתף, Eat a Peach. האלבום היה לפרקים רך ("Blue Sky", "Little Martha") ומלנכולי יותר ("Melissa", "Ain't Wastin' Time No More").
הלהקה ניגנה במספר הופעות בהרכב של חמישה נגנים עד שהחליטה לצרף את הקלידן צ'אק ליוולץ, זאת על מנת להוסיף עוד כלי נגינה מוביל, ללא לקיחת מקומו של דווין באופן ישיר. מספר שבועות לאחר מכן, ב-11 בנובמבר 1972, נהרג ברי אוקלי בתאונת אופנוע שהתרחשה במרחק לא רב מהמקום בו התרחשה תאונתו של דווין אולמן.
באותה עת, הופעותיה של הלהקה הפכו להיות מהבולטות בארצות הברית. ככל הנראה, ההופעה המפורסמת ביותר שלהם התקיימה ב-28 ביולי 1973 ב"ג'אם הקיץ בוואטקינס גלן". ההופעה נערכה ליד וואטקינס גלן, ניו-יורק, בשיתוף עם הלהקות "The Grateful Dead" ו-"The Band". כ-600 אלף צופים הגיעו למסלול המרוצים שבו נערכה ההופעה. בעקבות הצלחת הלהקה בתקופה זו, הרכבי רוק דרומי רבים אחרים התבלטו, בהם "להקת מרשל טאקר" ו"לנרד סקינרד".
שיא נוסף בהצלחת הלהקה התרחש בערב ראש השנה הלועזי, 1973, כאשר היחצ"ן, ביל גרהאם, ארגן שידור ארצי של הופעת הלהקה בסן פרנסיסקו, ב-"Cow Palace". ההופעה כללה עיבודים חדשים לשירים מוכרים כמו "You Don't Love Me" והשתתפו בו אורחים כמו ג'רי גרסיה מ-"The Grateful Dead".
מהומה ופירוק
למרות הצלחת הלהקה, חילוקי דעות בין חברי הלהקה החלו לגרום לפירוקה. גרג אולמן ודיקי בטס החלו בקריירות סולו. באותה תקופה גרג נישא לזמרת שר וחזר ונפרד ממנה תוך חשיפה תקשורתית גדולה. בנוסף, צריכת סמים נתנה את אותותיה על הלהקה. מוזיקלית, בטס וליוול משכו לכיוונים מנוגדים בזמן שגרג אולמן ניסה לתווך באמצע. מתח זה גרם לחוסר אחידות האלבום הבא של הלהקה, "Win,Lose or Draw" ,שיצא לאור ב-1975, כשחלק מחברי ההרכב לא השתתפו בכל הקטעים או עשו זאת בהקלטה מרחוק. הקטעים הבולטים הבודדים היו: גרסת הכיסוי ל-"Can't Lose What You Never Had" של מאדי ווטרס, קטע אינסטרומנטלי של בטס בשם "High Falls", ושיר הנושא של אולמן, המושפע מג'קסון בראון. ההרכב הצליח להחזיק מעמד עד 1976, בה גרג אולמן נעצר על ידי השלטונות בעוון עבירות סמים. ליוול, ויליאמס וג'והנסון הקימו הרכב בשם "Sea Level" בזמן שבטס קידם את קריירת הסולו שלו.
במקביל, חברת התקליטים Capricorn הוציאה אלבום אוסף, "The Road Goes On Forever", ואלבום בהופעה חיה, "Wipe the Windows, Check the Oil, Dollar Gas". מכירות האלבומים היו דלות.
ההרכב התאחד ב-1978 והוציא ב-1979 את האלבום ב-"Enlightened Rogues". בהקלטת האלבום השתתפו חברי הרכב חדשים: דן טולר (גיטרה) ודייוויד גולדפלייס (בס), אשר החליפו את ויליאמס וליוול. האחרונים המשיכו להתרכז בהרכב "Sea Level". שירי האלבומים זכו להשמעות ברדיו, אך באופן כללי פופולריות הלהקה ירדה מאוד יחסית לעבר. בנוסף, הלהקה וחברת התקליטים שלה,Capricorn, נכנסו לקשיים כלכליים. הלהקה עברה לחברת התקליטים Arista. לאחר מכן הלהקה הוציאה שני אלבומים נוספים תוך פיטורים של ג'יימו מהלהקה והתפרקה פעם נוספת ב-1982.
גרג אולמן הקים במהרה את "להקת גרג אולמן" יחד עם האחים טולר והחל סיבוב הופעות במקומות קטנים. בטס, ליוול, טראקס וגולדפלייס הקימו להקה בשם BHLT (ראשי התיבות של שמותיהם). שנתיים מאוחר יותר התפרקה להקה זו.
ב-1987, חברת התקליטים Epic החתימה את אולמן ובטס על חוזי סולו נפרדים. אולמן ולהקתו הוציאו שני אלבומים בשנתיים הבאות. להקתו של דיקי בטס הוציאה אלבום אחד ב-1988. בתוך תקליטים אלו התקיימה סדרה של שיתופי פעולה בין חברי להקת האחים אולמן בעבר. דבר זה, כמו גם התעניינות מצד חברת תקליטים גדולה, הניחו את היסוד לתקופה הבאה של פעילותה והצלחתה של להקת האחים אולמן.
תחייה מחדש
ב-1989 התאחדה הלהקה וחזרה לתודעת הציבור האמריקאי, זאת בעקבות הצלחתו של אולמן כסולן, פרסום חומר ארכיוני של הלהקה והתחלה של הופעות קבועות. וורן היינס (גיטרה, שירה), ג'וני ניל (קלידים ומפוחית) ואלן וודי (בס) הצטרפו לחברים המקוריים אולמן, בטס, ג'יימו וטראקס.
אחרי סיבוב הופעות במלאת 20 שנה לקיום הלהקה, הלהקה הוחתמה בחברת Epic והוציאה ב-1990 את האלבום "Seven Turns", שזכה לביקורות חיוביות. בשנים שלאחר מכן ניל עזב את הלהקה וכמו כן יצאה סדרה של אלבומים שמכירותיהם היו בינוניות אף שזכו לביקורות טובות. אלבומים אלו היו "Shades Of Two Worlds" ו-"Where It All Begins", שניהם כוללים את נגן כלי ההקשה החדש, מארק קווינונס. ב-1995 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק נ' רול, וב-1996 זכתה בפרס גראמי על הביצוע הטוב ביותר של קטע רוק אינסטרומנטלי לקטע "Jessica". כאשר היינס ווודי החליטו ב-1997 להתרכז בהרכב שהם הקימו, היינס הוחלף על ידי הגיטריסט ג'ק פירסון, בעוד וודי הוחלף בבס על ידי אותייל בוברידג'. דרק טראקס, אחיינו של חבר הלהקה המקורי בוטש טראקס, החליף את פירסון ב-1999.
ב-2000, מנעה הלהקה מדיקי בטס להופיע איתם בסיבוב הופעות הקיץ שלה מסיבות אישיות ומקצועיות. בסיבוב זה, הוא הוחלף על ידי ג'ימי הרינג. בטס הגיש תביעה נגד שלושת חברי הלהקה המקוריים האחרים ופרידת הקיץ הפכה לקבועה. כמו כן, ב-2000 נמצא מת נגן הבס לשעבר אלן וודי. באותה שנה הלהקה גם הוציאה את האלבום בהופעה חיה "Peakin' At The Beacon" שתיעד את המסורת השנתית של סבב הופעות בחודש מרץ בתיאטרון ה-Beacon בעיר ניו יורק. הלהקה הופיעה במועדון זה, שנמצא בהאפר ווסט מנהטן כ-200 פעם מאז 1989. מסורת זאת מכונה בשם "Beacon Run" בקרב מעריצי הלהקה שבאים מכל קצות ארצות הברית, קנדה ומערב אירופה כדי לראות הופעות אלו.
וורן הינס החל להופיע שוב עם הלהקה ב-2000 והצטרף באופן קבוע ב-2001. האלבום בהפקתו, "Hittin' the Note", יצא ב-2003 וזכה לשבחים, כמו גם ה-די.וי.די Live At the Beacon Theatre שיצא לאור ב-2003. האלבום One Way Out שיצא ב-2004 תיעד אף הוא את ההופעות ב-Beacon.
ההרכב קיבל מועמדויות לפרס גראמי ב-2003 ו-2004 לקטע הרוק האינסטרומנטלי הטוב ביותר. ב-2003, כלל מגזין ה"רולינג סטון" את דווין אולמן, דיקי בטס, ורן היינס ודרק טראקס ברשימת מאה הגיטריסטים הטובים ביותר בכל הזמנים, כשאולמן דורג במקום השני וטראקס כגיטריסט הצעיר ביותר ברשימה.
להקת האחים אולמן בהרכבה הנוכחי ממשיכה את קשר עם הקהל הצעיר דרך הופעות משותפות עם להקות חדשות. בנוסף הם ממשיכים להופיע בפסטיבלים שונים, שביניהם פסטיבל בן יומיים משלהם.
שיריה של להקת האחים אולמן הופיעו במסעות פרסום שונים ובתוכניות טלוויזיה.
ב-2014, הודיעה הלהקה כי היא תתפרק במהלך השנה. ב-29 באוקטובר של אותה שנה, הופיעה הלהקה בפעם האחרונה בניו יורק.
ב-27 במאי 2017 נפטר גרג אולמן לאחר שסבל מבעיות בריאות שונות.
הר וגיא
הר וגיא הוא חטיבת ביניים ובית ספר תיכון אזורי על גדת נחל דן, בקיבוץ דפנה שבגליל העליון. בבית הספר לומדים כ-1,100 תלמידים מיישובי האזור.
בית הספר "הר וגיא" נוסד בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, כבית חינוך משותף לשלושה קיבוצים: דפנה, הגושרים ומנרה, ושמו נקרא כך משום ששילב תלמידים מעמק החולה ומהרי נפתלי. במהלך שנות ה-60 וה-70 הצטרפו אליו כל קיבוצי הקיבוץ המאוחד מאצבע הגליל ומרמת הגולן, בעוד קיבוצי איחוד הקבוצות והקיבוצים ומושבי האזור הקימו בית ספר אזורי משלהם ("עמק החולה") בכפר בלום; ואילו קיבוצי השייכים לתנועת הקיבוץ הארצי הקימו את המוסד החינוכי "עינות ירדן" בעמיר. בעקבות איחוד התנועה הקיבוצית וטשטוש ההבדלים בין התנועות, לומדים כיום ב"הר וגיא" תלמידים מיישובים נוספים באזור, כולל מספר מושבים.
את תורת הלמידה שפותחה בבית הספר מאמצים כעת גם במקומות נוספים, ועל סמך הניסיון שנרכש בו פותחה במחוז הצפון של משרד החינוך תוכנית היערכות לשעת חירום, שתיושם במקרה שבו הלימודים יושבתו עקב הרעה במצב הביטחוני.
האגודה לתרבות הדיור
האגודה לתרבות הדיור היא עמותה ישראלית שמטרתה טיפוח איכות החיים ושמירה על הרכוש המשותף בבתים משותפים. האגודה הוקמה בשנת 1964 כמלכ"ר על ידי ממשלת ישראל.
האגודה נחשבת כתאגיד ממשלתי מתוקף ועל כן נמצאת בפיקוח רשות החברות הממשלתיות. נכון לשנת 2020 מנכ"ל האגודה הוא ראובן צדוק. הנהלת האגודה יושבת ביהוד. באגודה חברים כיום כ-30,000 ועדי בית המהווים כ-400,000 משקי בית המשלמים דמי חבר של כ-30 ש"ח ליחידת דיור לשנה. האגודה מספקת שירותים משפטיים, הנדסיים, מידע והדרכות.
שירותי האגודה
האגודה מעניקה סל שירותים שנתי לחבריה הכוללים שירותים משפטיים, שירותים הנדסיים, הטבות מיוחדות, קורסים ושירותי פניות הציבור. שירותים אלו כוללים לדוגמה (רשימה חלקית):
פרסומי האגודה
האגודה מפרסמת עיתון לחבריה פעם ברבעון המפרסם את סל השירותים, חדשות הקשורות לאגודה, עצות בענייני ניהול הבית המשותף, אחזקתו ושיפוצו, ראיונות שונים ומידע נוסף הקשור לדיור בישראל. העיתון מחולק חינם לחברי האגודה וניתן לרכישה על ידי אחרים.
ארנסט פלקזיג
ארנסט פלקזיג (בגרמנית: Ernst Flechsig) (5 באוקטובר 1852 - 11 באוקטובר 1890), שחמטאי גרמני.
פלקזיג סיים בתיקו דו-קרב עם פריץ רימן 5-5 בשנת 1885.
ג'ונתן היידט
ג'ונתן דייוויד היידט (בשם מלא באנגלית: Jonathan David Haidt; נולד ב-19 באוקטובר 1963) הוא פסיכולוג חברתי יהודי-אמריקאי. תחום התמחותו של היידט הוא היבטים פסיכולוגים וחברתיים של תפיסות מוסר.
מחקריו
היידט סיים את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת ייל בשנת 1985 ואת הדוקטורט באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1992. כיום הוא פרופסור לפסיכולוגיה בבית הספר למנהל עסקים "שטרן" של אוניברסיטת ניו יורק. הוא מחברם של שני ספרים אשר נכללו ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס": "The Happiness Hypothesis: Finding Modern Truth in Ancient Wisdom" ו־"The Righteous Mind: Why Good People are Divided by Politics and Religion". הוא הוזכר כאחד מ"בכירי הוגי הדעות בעולם" על ידי המגזינים Foreign Affairs ופרוספקט.
בספרו "The Righteous Mind" (תורגם לעברית תחת הכותרת "למה אתם תמיד צודקים") טען היידט שבני אדם מחווטים לשישה סוגים של רגישויות מוסריות: חמלה, חירות, הוגנות, נאמנות, סמכות וקדושה. היידט, המזדהה כליברל וכתומך המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית, טען שהמערך המוסרי של ליברלים נסמך כמעט רק על שני המושגים הראשונים (חמלה וחירות), בעוד המערך המוסרי של שמרנים נסמך על כל ששת הסוגים הללו. היידט תיאר זאת כחיסרון של הגישה הליברלית-פרוגרסיבית, הן ברמה המעשית (חוסר אטרקטיביות בעיני הבוחרים) והן ברמה העקרונית (תפיסה חלקית של נפש האדם). עוד הוסיף היידט ששמרנים מיטיבים להבין ליברלים מאשר להפך, משום ששמרנים רגישים לערכי החמלה והחירות היקרים לליברלים, בעוד ליברלים אינם מבינים את המשמעות המוסרית שיש בעיני שמרנים לערכים כמו סמכות וקדושה.
הבחירות לנשיאות הרשות הפלסטינית 2005
ב-9 בינואר 2005 נערכו בחירות ברשות הפלסטינית שבהן נבחר מחמוד עבאס (אבו מאזן) לתפקיד יושב ראש הרשות הפלסטינית. עבאס, יו"ר אש"ף ונציג הפת"ח, זכה ב-62% מקולות המצביעים והוא החליף את יאסר ערפאת אשר כיהן בתפקיד מאז הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית ב-1996 ועד למותו ב-11 בנובמבר 2004. למקום השני הגיע מוסטפא ברגותי עם כ-20% מקולות המצביעים. חמישה מתמודדים נוספים זכו בקולות מועטים באופן יחסי. הבחירות הוחרמו על ידי החמאס והג'יהאד האיסלאמי.
באופן רשמי הסתיימה כהונתו של אבו מאזן בינואר 2009 על פי החמאס או בינואר 2010 על פי אש"ף, אך למעשה בשל הסכסוך בין החמאס לפת"ח לא נערכו בחירות והוא המשיך בכהונתו באופן לא דמוקרטי ובלא מנדט אמיתי מבוחריו.
המרוץ לבחירות
בשלבים מוקדמים של המרוץ הודיע גם חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית ומפקד התנזים לשעבר, מרואן ברגותי, שישב בכלא הישראלי בשל פעילות טרור רצחנית נגד ישראלים, על התמודדותו לתפקיד. בסקרים שנערכו זכה ברגותי לתמיכה ניכרת, אך ב-12 בדצמבר בעקבות שיחות עם אנשי הפת"ח שחששו מפגיעה בסיכוייו של עבאס, הודיע ברגותי על פרישתו מהמרוץ. רשימת המועמדים הסופית כללה שבעה מועמדים, כאשר שני המועמדים המובילים היו מחמוד עבאס, נציג הפת"ח, וד"ר מוסטפא ברגותי שרץ באופן עצמאי ונתמך על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין.
כמו כן עבד א-סתאר קאסם הודיע על השתתפותו בבחירות אך בסופו של דבר לא התמודד.
יום הבחירות
ברחבי הרשות הוצבו כ-2,900 קלפיות. במזרח ירושלים התנהלה ההצבעה בשישה סניפי הדואר בהם היו זכאים להצביע כ-6,000 איש שנרשמו בפנקס הבוחרים. על הבחירות פיקחו כ-800 משקיפים מהעולם בראשות נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר. קודם יום הבחירות הודיע צה"ל על שורה של הקלות שיאפשרו את ניהול הבחירות באופן תקין.
הקלפיות נפתחו בשבע בבוקר ונסגרו בתשע בערב, שעתיים לאחר מועד הסגירה המתוכנן. דובר ועדת הבחירות המרכזית טען כי הסיבה להארכה היא "הסחבת שנוקטת מדינת ישראל במימוש זכות ההצבעה במזרח ירושלים". הפלסטינים האשימו את מדינת ישראל בהפרעות נוספות למהלך הבחירות, ובין היתר התלוננו על ירי לעבר קלפי בח'אן יונס. במהלך יום הבחירות קיבלה ועדת הבחירות המרכזית החלטה שנויה במחלוקת המאפשרת הצבעה באמצעות תעודת זהות בלבד, וזאת לאחר שכשליש מבין הזכאים להשתתף בבחירות לא נרשמו לפנקס הבוחרים.
תנועות החמאס והג'יהאד האיסלאמי הודיעו כי למרות החרם שהטילו על הבחירות, הן תשתפנה פעולה עם המנצח.
תוצאות הבחירות
על פי התוצאות שהוכרזו על ידי ועדת הבחירות המרכזית ב-12 בינואר 2005 זכה מחמוד עבאס ב-62% מקולות המצביעים. 70% מאלו הרשומים בפנקס הבוחרים השתתפו בבחירות. למעלה מ-30% מהזכאים להשתתף בבחירות לא נרשמו אליהן.
כינור
היסטוריה
פסל המציג כלי פריטה דמוי נבל בן כ־4,700 שנה מהתקופה הנאוליתית נמצא בקבר באי היווני קרוס. זאת לעומת ממצאים של חליל קדום בן 40,000 שנה מהתקופה הפלאוליתית. לא נמצאו פסלים או שרידים של כלי מיתר קדומים ובפרט לא נמצאה עדות קדומה לכלי קשת כלל. ציור של כלי פריטה שמיוחס לכינור המקראי או "קתרוס" נמצא בקבר בני חסן במצרים, וכלי נגינה קדומים מסוג זה נמצאו בארצות יבשת אסיה.
במאה השש־עשרה כלי הקשת נקראו לפי האופן שבו ניגנו בהם. לדוגמה: "ויולה דה גמבה" היא כלי־קשת של הרגל ו"ויולה דה בראצ'ו" היא כלי־קשת של הזרוע, שהוא כבר אביו הישיר של הכינור. כמו כן, במהלך תקופת הבארוק התפתחו במשפחת כלי־הקשת כלי־נגינה בגדלים שונים. לדוגמה, ה"Violino Piccolo" שהיה מכוון קוורטה מעל למנעד הכינור המודרני, ואף האוקטובס, שהמנעד שלו נמוך באוקטבה מן הקונטרבס וגובהו פי־שניים מקומת אדם ממוצע. במרוצת השנים נותרו רק רביעיית כלי־הקשת המוכרים לנו כיום, כשהכינור הוא בעל המנעד הגבוה מביניהם.
הכינור המודרני, בו משתמשים היום פותח במאה ה־16. בנוגע אליו הועלו ספקולציות לגבי תפקיד היפותטי של היהודים בפיתוחו. מחקר שערך רוג'ר פריור, מרצה בדימוס מאוניברסיטת בלפסט, אירלנד, העלה סברה, כי היהודים הם שהמציאו את הכינור המודרני בספרד והביאו אותו לאיטליה לאחר גירוש ספרד בשנת 1492. פריור אף העלה את האפשרות, שאיננה מוכחת, כי אמאטי, בונה הכינורות הראשון בקרמונה שבאיטליה ומורו של סטרדיוואריוס, היה "ממוצא יהודי". עוד רמז לקשר בין אנוסים מספרד ומפורטוגל נמצא בסיפור קונסורט כלי הקשת בחצרו של הנרי השמיני, מלך אנגליה, שיהדותם של נגניו התגלתה לאחר שנחשדו כמאראנוס והושמו בכלא, שם מתו שניים מהם ושמותיהם העבריים בעליל נמצאו על צוואת האחד וחתימת השני כעד לצוואה זו.
מלבד תוספות זניחות כגון המכתוף, צורת הכינור השתמרה כפי שהיא מאז המאה השמונה עשרה, על־אף ניסיונות מספר לבצע שינויים בצורת הגוף, החומרים מהם הכינור עשוי והמבנה האקוסטי.
כיום נפוץ גם כלי הנגינה "הכינור החשמלי", שהוא כינור חסר תיבת־תהודה, שרטט מיתריו נקלט בפיקאפ דרך האוויר או דרך גשר הכינור, וצלילו מוגבר באמצעות מגבר חשמלי. כלי נגינה זה עדיין נחשב לחלק ממשפחת כלי הנגינה הקורדופוניים, מכיוון שהצליל מופק ממיתריו, ולא באופן סינתטי כגון האורגן החשמלי.
החומר ממנו נעשו מיתרי הכינור היה לאורך השנים בעיקר מעיים של כבש הבית. המיתרים נעשו משכבת המעיים האמצעית, המורכבת מקרום־שרירים חזק. במאה השש־עשרה לופף המיתר הנמוך בכינור בחוט כסף, על־מנת להכביד את משקלו. ב־1930 הומצא המיתר המלופף העשוי פלדת־כרום, ובשנת 1970 הומצאו המיתרים הסינתטיים העשויים מניילון, תחת שם המותג "דומיננט" (Dominant). מיתרי דומיננט הם המיתרים לכינור הנפוצים ביותר בעולם כיום, בשל איכותם ומחירם הנוח.
קשת המשיכה הומצאה במרכז אסיה, באזור טג'יקסטן ובוכרה של ימינו. היא הגיעה מהודו דרך פרס אל הערבים, אשר הביאו אותה לאירופה במהלך המאה התשיעית. בתחילה, נראתה קשת המשיכה כמו הקשת המוזיקלית וקשת הציד. החל מהמאה ה־15 והלאה המשיכה הקשת להתפתח, ונוספו לה הקצֶה, המַאחַז והעָקֵב. בשלהי המאה השבע־עשרה הותקנה במאחז ממסרת שאפשרה לכנר למתוח את הקשת כרצונו. היה זה פראנסואה טורט (François Tourte) שנתן לקשת את צורתה הסופית, כשאורכה 74–75 סנטימטרים, אורך שיער־הסוס 65 סנטימטרים ונקודת האיזון 19 סנטימטרים מעל העקב. הקשתות כיום עשויות לרוב מעץ, שהוא חומר גמיש, או מקרבון, שהוא יותר קשיח ועמיד.
הכינור המקראי (כפי הנראה לא כלי קשת) הוא כלי הנגינה הראשון המוזכר בתנ"ך, שם נאמר שהיה אחד הכלים הראשונים שהומצאו: . כלי זה מוזכר, יחד עם נֵבֶל, פעמים רבות בספר תהלים ובהקשר למלך דוד, הן בסיפורים אודותיו והן בהקשר לחידוש המקדש בימי עזרא ונחמיה, כשהכלי נקרא אז "כינור המלך דוד" (ראו: הכינור המקראי).
חלקי הכינור
הכינור מורכב מהחלקים הבאים:
חלק נוסף של הכינור אשר נמצא בנפרד ממנו הוא המכתוף, שאותו מרכיב הכנר על צלעותיו של הכינור בחלקו האחורי. המכתוף נשען על כתפו של הכנר, על מנת לספק נוחות בזמן הנגינה. כמו משענת הסנטר, חלק זה אינו הכרחי וניתן להחליף אותו בחומרים עדינים אחרים.
הפיזיקה של הכינור (יצירת הצליל)
צלילו הייחודי של הכינור נוצר כתוצאה מפעילות־גומלין של כלל חלקיו השונים. משיכת הקשת על מיתריו גורמת להם לרטוט. רטט זה מועבר דרך הגשר והנשמה של הכינור לגוף הכינור (בעיקר לבטן וגב הכינור), מה שמאפשר לצליל להדהד היטב לאוויר שסביב הכינור. המתח והסוג של המיתרים, הקשת ומבנה גוף הכינור תורמים כולם לעצמה ולאיכות הצליל.
המיתרים
מיתרי הכינור מתוחים החל מתפס המיתרים, על הגשר, לאורך השחיף ועד לסיפית ומסביב למפתחות, כך שקצוותיו של המיתר הם למעשה נייחים ומאפשרים את היווצרותם של עמודי־אוויר. תדר היסוד והצלילים העיליים של התו המנוגן תלויים במאפייני המיתר, כגון מתח, אורך, מאסה, גמישות ("קפיציות") ומידת העמעום.
הגשר
הגשר קובע את אורך המיתר בחלקו התחתון. הוא צריך להיות מסוגל לעמוד בלחץ של כ־89 ניוטון. הלחץ מועבר לבטן הכינור, פעולה שמשפיע על הצליל של כלי נגינה רגיש. הזווית של המיתר בנקודת הגשר משפיעה על הלחץ, ולרוב היא 158 מעלות.
יתר מזאת, הגשר מעביר את הרטט מהמיתרים אל בטן וגוף הכינור. התנודה החשובה ביותר של הגשר היא צידית, ונגרמת על ידי התנועה הרחבית של המיתר הרוטט. אפשר להסתכל על הגשר כאילו היה מסנן מכני, או כסידור של מאסת קפיצית שמשפיעה על גוון הצליל.
הקשת
הרטטת המיתר נעשית לרוב באמצעות קשת שעשויה מסרט דק של שערות סוס אשר מתוחות בין שני הקצוות של הקשת. במקור הקשת נעשתה לרוב מעץ שיטה, אך כיום עשויה בדרך כלל מעץ ברזיל ה״טרנמבוקו״, בעוד קשתות זולות עשויות פיברגלס, ולאחרונה מנסים קשתות עשויות סיבי פחמן. אורכה, משקלה ונקודת־המשען של הקשת מתוקננות. הכנר יכול להבחין בשינוי בצליל ובאופן הנגינה בין קשתות שונות, בהתאם למשתנים שהוזכרו וכמו גם צפיפות החומר של הקשת ומומנט ההתמד.
שיער הסוס משוח בשרף (קולופוניום), שמונע מהקשת מ"לברוח" בזמן הנגינה. סוגים שונים של שרף קיימים, כל אחד מהם גורם לאחיזה וחיכוך נייד שונים במיתר.
בזמן הנגינה באמצעות קשת, המשתנים הנכרים ביותר עליהם שולט הכנר הם מהירות תנועת הקשת, עצמת לחיצת הקשת על המיתר והמיקום בו הקשת חוצה את המיתר. ככלל, ככל שהמיתר יקוצר באמצעות לחיצת אצבעו של הכנר על המיתר, כך יקרב הכנר את הקשת אל הגשר. כמו כן, יכול הכנר לשלוט בכמות הקשת שנוגעת במיתר על ידי הטיית הקשת. כנרים מיומנים בהצבת הקשת בקירוב לניצב למיתר, וזווית הקשת יחסית למיתר תשתנה להתאמת נוחות הנגינה וצליל הכינור.
הגוף
גופו של הכינור מוכרח להיות חזק מספיק על־מנת לתמוך במתח שנוצר על ידי המיתרים, אבל גם קל מספיק כדי שירטוט היטב. גוף הכינור מורכב משני לוחות קמורים שנקראים "בטן" ו"גב" הכינור – כאשר הבטן פונה אל המיתרים, והיא מעוטרת "בחורי f". בין הבטן לגב הכינור נמצאות "צלעות" הכינור, ובהם "מגרעות C". הצלעות מחוברות לגוף הכינור (לבטן ולגב) על ידי שוליים, המספקים הדבקה נוספת לגוף הכינור.
הגב והבטן מחוברים על ידי מוט קטן מעץ אשר נקרא "נשמה" (באנגלית: Sound Post). הוא נמצא מתחת למיתר ״מי״ (המיתר הגבוה מבין הארבעה), ותפקידה של הנשמה היא להעביר את רטט הצליל שלו היטב לכל גוף הכינור. הנשמה מוחזקת באמצעות לחץ ואינה מודבקת. גוף הכינור משמש כתיבת תהודה, והוא הסוכן שמעביר את הרטט שנוצר על ידי המיתרים לאוויר שסביב הכינור. לבניית והרכבת גוף הכינור חשיבות אדירה לאיכות הצליל שייווצר ממנו, ועל איכות הכלי. מערכת יצירת הצליל של הכינור כוללת את הגב והבטן (ובמידה מסוימת גם את הצלעות), "קורת הבס" שנמצאת מתחת ולאורך הבטן, הגשר והנשמה. בנוסף למצבי הרטיטה הנגרמים לכינור בזמן הנגינה, גוף הכינור הסגור מפעיל מהוד הלמהולץ.
טכניקת הנגינה על הכינור
הכינור נחשב לאחד הכלים הקשים ביותר לנגינה, משום שהטכניקה שהוא דורש מורכבת ממאפיינים רבים. ביד ימין יש להפעיל את הקשת. אצבעות יד שמאל צריכות ללחוץ בדיוק במקומות הנכונים על המיתרים בצוואר הכינור, להפקת הצלילים, בטונים המדויקים. זאת בלי כל סריג עזר, בניגוד, למשל, לסריג בצוואר הגיטרה. שליטה בטכניקה של הנגינה בכינור דורשת שנים רבות של תרגול והתמדה בו.
לכינור ארבעה מיתרים המכוונים בקווינטות זכות; סול, רה, לה, מי (מהנמוך לגבוה). זה הוא הכיוון הקלאסי והנפוץ יותר. ישנו עוד סוג של כיוון מיתרי הכינור הנקרא כיוון "ערבי", שבדרך־כלל משתמשים בו במוזיקה ערבית, והוא: סול, רה, סול, רה (מהנמוך לגבוה). בניגוד לפסנתר, ניתן לנגן עם הכינור גם מנגינות בסולמות המקאם הערביים, שבהם המרחקים בין תו לתו אינם תמיד כפולה שלמה של חצי טון.
על כינור לא בהכרח מנגנים עם קשת – ישנה טכניקה נוספת לנגינה על כינור הנקראת פיציקטו. נגינת פיציקטו מתבצעת על ידי פריטה בעזרת האצבעות על מיתרי הכינור, דבר היוצר צליל "קטן", והרבה מלחינים משתמשים בטכניקה הזאת. צורת הרישום של "פיציקטו" בתווים היא .pizz, ועל מנת להורות למבצע לחזור ביצירה לנגן בקשת נהוג לכתוב arco (שמשמעותו "קשת" בלטינית).
הכינור המקראי
לפי רשימת היוחסין של אדם הראשון בספר בראשית, יובל, המנגן הראשון, השתמש ב"כינור":
כלי נגינה בשם 'כינור', בדרך כלל יחד עם עוגב, מוזכר עוד פעמים רבות בספר תהלים, או בהקשר לנגינתו של דוד לפני שאול, בטרם היותו למלך:
כינור דוד גם מוזכר בספרי עזרא ונחמיה בהקשר לחידוש בית המקדש השני, לרוב יחד עם נבל, מצילתיים וחצוצרות. הלויים מנגנים בכינורות אלו והם מתוארים כ"כינורות המלך דוד".
מן הפסוקים עולה כי כלי זה היה כלי פריטה המנוגן ביד, ובעל קול הדומה להמיית יונים.
בעקבות הכתוב במזמור תהלים נ"ז פסוק ט': נאמר בתלמוד הבבלי כי כינור דוד הופעל ברוח:
צורה זו של נבל או לירה יוונית, במשמעות הכינור המקראי של דוד, נראתה גם במטבעות בר כוכבא. זהו כלי נגינה תלת־מיתרי בעל תיבת תהודה מעור ומעץ. היו שפירשו שהנבל המקראי הוא כלי קשת, בדומה לכינור של ימינו, אך יש גם דעות שהנבל אינו אלא סוג של תוף עשוי חרס, דמוי דרבוקה בימינו.
הכינור באמנות
הכינור המקראי המופיע בתנ"ך מוזכר ככלי נגינה אשר המלך דוד ניגן בו, אם כי נראה שלא היה זה הכינור המוכר לנו מתקופות מאוחרות יותר, אלא נבל יד.
הכינור נחשב ככלי שיהודים וצוענים מפורסמים בניגון בו. בקרב הקהילות היהודיות בגולה היה מקובל ללמד ילדים נגינה בכינור, בין השאר משום שכינור אפשר לקחת ולשאת כשנאלצים להימלט, שלא כמו פסנתר.
ההצגה והסרט "כנר על הגג" (במקורו: טביה החולב) בארצות הברית מספר על התפתחות העיירה היהודית ועזיבת המסורת, על רקע נגינת הכינור המשמשת כעוגן ומעוררת געגוע. שם הסרט לקוח מן הציור המפורסם של מארק שאגאל.
ב־1988 פורסם הסרט הקנדי "הכינור האדום" המתאר את קורותיהם של אנשים אחדים שברשותם כינור מוזר הצבוע אדום.
קיימות מספר יצירות אמנות שנושאיהן כינור, בהקשר לשואה.
נגני כינור מפורסמים רבים הם יהודים וביניהם: יהודי מנוחין, דוד אויסטרך, יאשה חפץ ועוד, ובהווה: יצחק פרלמן, שלמה מינץ, חגי שחם ואחרים. .
הכינור משמש גם כחלק מלהקת הכליזמר. קיים סרט ובו נראים ונשמעים נגני כינור בחתונה החסידית בעיירה מונקטש טרם חורבן הקהילה היהודית שם.
ההקלטה המוקדמת ביותר שנותרה בימינו מסלילי הפונוגרף של תומאס אדיסון והמעבדה שלו, משנת 1878 כוללת ביצועי כינור עממי בשיר 'הו סוזנה'. הקלטות איכותיות נסיוניות באמצעות האור נעשו על ידי מעבדת בל עוד בשנת 1937 ובהן הקלטות תזמורת כלי קשת. אוורי פישר, נגן כינור חובב, ומאוחר יותר מייסד חברת פישר הקלטות, החל בשנת 1934 בחקר התנהגות קולית ואקוסטיקה, והמציא מספר דרכים לשיפור משמעותי בשיטות ההשמעה וההקלטה. בשנת 1961 היה זה פישר אשר ייצר את המגבר הראשון המופעל בטרנזיסטורים ללא שפופרת ריק.
יצירות לכינור ותזמורת
יצירות רבות נכתבו לכינור ולתזמורת, או לרביעיית כלי קשת. למשל, נכתבו לכינור קונצ'רטי רבים. מוצרט חיבר חמישה קונצ'רטי לכינור, בטהובן חיבר קונצ'רטו אחד לכינור, וכמוהם גם ברוך, קונצ'רטו בסול מינור, צ'ייקובסקי, קונצ'רטו ברה מז'ור ומנדלסון, קונצ'רטו במי מינור.
אלבריגו אבאני
אלבריגו אבאני (נולד ב-1 בינואר 1963 במאסה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן טכני בנבחרת איטליה.
אבאני החל את הקריירה במילאן, ושיחק בה לאורך 13 עונות, רוב קריירת המשחק שלו. יחד עם הקבוצה הגיע להישגים מרשימים, בהם שני גביעי אירופה ושלוש אליפויות איטליה. בהמשך שיחק במועדונים נוספים באיטליה, בהם סמפדוריה, רג'אנה וקרארזה. לזכותו של אבאני 15 הופעות במדיה של, אותה ייצג במונדיאל 1994, בו סיימה במקום השני.
לאחר פרישתו חזר למילאן כמאמן נוער במשך למעלה מעשור. את תפקידו כמאמן נוער המשיך לאחר מכן גם בנבחרות איטליה השונות, שם שימש בתפקידי אימון שונים. כיום הוא משמש כמאמן טכני בנבחרת הבוגרת של איטליה.
קריירת משחק
בעונת, בעוד קבוצתו בליגת המשנה, תפס אבאני מקום של קבע בהרכב וסיים את העונה עם 35 הופעות (שיא קריירה אישי). מילאן חזרה לסרייה א', וגם שם שמר אבאני על מקומו בהרכב. בעונת נאלץ אבאני להחמיץ את מירב שלביה של העונה ולהסתפק בשבע הופעות ליגה בלבד, בגלל פציעה קשה שפקדה אותו.
לקראת עונת הגיע למילאן המאמן אריגו סאקי, שהעריך את יכולותיו המקצועיות של אבאני ואת יכולתו לשחק במספר עמדות לאורך הקו השמאלי. כתוצאה מכך, היה אבאני לאחד משחקני ההרכב הקבועים באותה העונה, ותרם שני שערי ליגה ב-27 הופעות בדרך לזכייה בתואר הראשון בקריירה, אליפות איטליה.
במהלכה של עונת שיחקה מילאן בשני מפעלים אליהם העפילה בזכות הזכייה באליפות אירופה - הגביע הביניבשתי והסופר קאפ האירופי. על אף שלא שותף בגמר גביע אירופה, היה אבאני לחלק משמעותי בזכייתה של מילאן בשני התארים הנוספים. בסופר קאפ האירופי, ששוחק אז בשיטת בית-חוץ, פתח אבאני בהרכב בצמד המשחקים מול ברצלונה. לאחר שהמשחק הראשון בחוץ הסתיים בשוויון 1-1, כבש אבאני את השער היחיד במשחק הגומלין והעניק לקבוצתו את התואר. בגביע הביניבשתי, שם פגשה מילאן את אתלטיקו נסיונל מקולומביה, החליף אבאני את דייגו פוזר בדקה ה-65. דקה אחת בלבד לסיום ההארכה כבש אבאני את שער הניצחון לזכות מילאן, קבע את תוצאת הסיום (1-0) ואף זכה בתואר השחקן המצטיין של המשחק. את העונה סיימה מילאן עם זכייה שנייה ברציפות באליפות אירופה, הפעם לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון. לאחר שלא שותף שנה קודם לכן, הפעם פתח אבאני בהרכב ושיחק לכל אורך הגמר.
בעונת שוב סייע אבאני לקבוצתו לזכות בסופר קאפ האירופי, כאשר פתח בהרכב וכבש מול סמפדוריה במשחק החוץ, שער שקבע שוויון 1-1 בסיום. בגומלין שוב פתח אבאני בהרכב, ומילאן ניצחה 2-0 בדרך לזכייה בתואר. מילאן אף השלימה זכייה שנייה ברציפות בגביע הביניבשתי, אך ללא אבאני שלא נכלל בסגל למשחק. הצטרפותו של פאביו קאפלו לתפקיד המאמן עונה אחר כך ביססה את שליטתה של מילאן בזירה המקומית, והיא השלימה שתי זכיות רצופות בתואר האליפות, כולל בעונת שהייתה העונה ה-13 והאחרונה של אבאני בקבוצה. באותה העונה העפיל עם קבוצתו בפעם השלישית לגמר גביע אירופה, שחנך באותה העונה את מתכונת ליגת האלופות. אבאני לא שותף במשחק הגמר מול אולימפיק מרסיי, בו נוצחה מילאן 1-0 והחמיצה הזדמנות לזכות בתואר.
בסיום העונה, ולאחר 13 עונות במילאן, סיים אבאני את דרכו בקבוצה. בסך הכול ערך אבאני 393 הופעות במדי המועדון, מתוכן 296 הופעות ליגה, וכבש 19 שערים (14 בליגה). הוא זכה עם מילאן ב-12 תארים, מתוכם שישה תארים מקומיים ושישה תארים יבשתיים ובינלאומיים.
לקראת עונת הצטרף אבאני לסמפדוריה של המאמן סוון-יוראן אריקסון. עונת הבכורה שלו בקבוצה הייתה מוצלחת אישית וקבוצתית, כאשר אבאני השתלב בהרכב הפותח של המאמן השוודי וערך 31 הופעות. סמפדוריה רשמה הישג נאה כשסיימה את העונה במקום השלישי, כאשר רק מילאן ויובנטוס מקדימות אותה. כמו כן, כבר בעונת הבכורה שלו בסמפדוריה הצליח אבאני לזכות עמה בקופה איטליה, תואר אותו לא הצליח להשיג עם מילאן. סמפדוריה פגשה לגמר כפול את אנקונה, והופתעה עם שוויון 0-0 בחוץ בתום המשחק הראשון. בגומלין, הנחצית ראשונה הסתיימה בשוויון 0-0 ולא סימנה את הבאות. עד לסיום כבשה סמפדוריה שישה שערים, והביסה בסיום 6-1 את יריבתה בדרך לזכייה בתואר. בדקה ה-85 כבש אבאני בפנדל את השער שקבע את תוצאת המשחק.
בשתי העונות הבאות שמר אבאני על מקומו כשחקן הרכב, אך סמפדוריה התקשתה לשחזר את הישגיה וסיימה פעמיים רצופות במקום השמיני. בעונת, עונתו האחרונה במועדון, איבד אבאני את מקומו בהרכב ושותף עשר פעמים בלבד בליגה. בסך הכול בארבע עונות במדי סמפדוריה ערך אבאני 93 הופעות ליגה במדיה, בהן כבש פעמיים.
לקראת עונת עבר אבאני בן ה-34 לרג'אנה, היורדת הטרייה לסרייה ב'. אבאני שיחק במועדון במשך חצי עונה בלבד, בטרם הושאל למחצית השנייה של העונה לקרארזה מתחתית הליגה השלישית. אבאני, שסייע לקבוצה לשרוד בליגה בסיום העונה, פרש בתום העונה ממשחק פעיל בגיל 35.
נבחרת איטליה
הקריירה הבינלאומית של אבאני החלה בגילאים הצעירים, במדי. בשנת 1988 נכלל בנבחרת האיטלקית למשחקים האולימפיים. איטליה העפילה עד לחצי הגמר, אך שם הפסידה בהארכה לברית המועצות. במשחק על מדליית הארד נחלה איטליה הפסד 3-0 לגרמניה וסיימה רביעית בטורניר.
על אף עברו בנבחרות הצעירות והיותו שחקן הרכב במילאן, נותר אבאני מחוץ לזירה הבינלאומית במשך תקופה ארוכה. מעברו של סאקי, מאמנו במילאן, לאימון נבחרת איטליה בנובמבר 1991, הביא להופעת בכורה של אבאני במדי הנבחרת בגיל 28. את הופעת הבכורה ערך כחודש בלבד לאחר מינויו של סאקי, בניצחון הביתי 2-0 על במסגרת מוקדמות יורו 1992. במשחק זה, לצדו של אבאני, ערכו הופעת בכורה גם דינו באג'ו ודמטריו אלברטיני. איטליה כשלה לבסוף להעפיל לטורניר הגמר.
במרוצת שלוש השנים הבאות, שותף אבאני בעיקר במשחקי ידידות, שמונה בסך הכול, ובשתי הופעות רשמיות בלבד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. עם זאת, הוא זומן על ידי סאקי למונדיאל 1994 בארצות הברית. אבאני פתח בהרכב במשחקה הראשון של איטליה בטורניר, נמול, אך הוחלף על ידי דניאלה מסארו במחצית בדרך להפסד 1-0 בסיום. אבאני לא שותף במשחקיה הבאים של איטליה בשלב הבתים, וכן בשמינית, רבע וחצי הגמר - סך הכול חמישה משחקים רצופים בהם לא שותף. איטליה הצליחה להעפיל למשחק הגמר מול, אותו פתח אבאני על הספסל. חמש דקות מפתיחת ההארכה עלה אבאני מהספסל במקומו של דינו באג'ו, ושיחק 25 דקות באותו המשחק. לאחר שוויון 0-0 עברה ההכרעה לדו-קרב בעיטות עונשין. אבאני היה הבועט השלישי של איטליה מתוך חמישה בועטים, והיה לאחד משני היחידים שהשכילו לכבוש עבור איטליה בדו-קרב. לאחר השער של אבאני החמיצו מסארו ורוברטו באג'ו, איטליה הפסידה בסיום 3-2 וסיימה במקום השני בלבד בטורניר.
אבאני הספיק לערוך שתי הופעות נוספות בהמשך אותה שנה, במסגרת מוקדמות יורו 1996. הופעתו האחרונה הייתה בניצחון החוץ 2-0 על במסגרת המוקדמות, ב-8 באוקטובר 1994. בסך הכול ערך אבאני 15 הופעות במדי איטליה.
קריירת אימון
עם פרישתו ממשחק פעיל שב אבאני למילאן, המועדון בו החל את קריירת המשחק. במשך 11 שנים היה למאמן במחלקות הנוער של המועדון, כולל זכייה באליפות עם קבוצת הנוער עד גיל 17 בשנת 2007.
לקראת עונת התמנה אבאני לתפקיד מאמן סן מרינו מהליגה הרביעית באיטליה. הוא הוביל את קבוצתו למקום השני בטבלה, שזיכה אותה במקום בפלייאוף ההעפלה לליגה השלישית. בפלייאוף עברה סן מרינו את חצי הגמר, אך הפסדיה בצמד משחקי הגמר מול גוביו ונשארה בליגה הרביעית. אבאני סיים את דרכו במועדון בסוף העונה.
בקיץ 2010 הצטרף לצוות המקצועי של נבחרות הנוער האיטלקיות, תחילה כעוזר מאמן הנבחרת עד גיל 19 ומאמן הנבחרת עד גיל 18 (במקביל). לאחר שנה בשני התפקידים, קודם לתפקיד מאמן הנבחרת עד גיל 19, ואימן את שתי הנבחרות במקביל. בשנת 2013 קודם אבאני לתפקיד מאמן הנבחרת עד גיל 20, תפקיד בו החזיק במשך ארבע שנים. בקיץ 2017 קודם לתפקיד מקצועי בנבחרת איטליה הבוגרת, כמאמן טכני תחת המאמן ג'אמפיירו ונטורה.
נקודת הבזק
נקודת הבזק בכימיה היא הטמפרטורה הנמוכה ביותר שבה נוזל הופך לאדים, ויוצר תערובת דליקה עם האוויר.
על מנת להצית חומר הנמצא בנקודת ההבזק יש צורך במקור הצתה, וזאת בניגוד ל"נקודת ההתלקחות" המתארת את הטמפרטורה שבה חומר נדלק מעצמו ללא מקור הצתה חיצוני.
בדרך כלל משתמשים במונח נקודת הבזק על מנת לתאר את תכונותיהם של דלקים נוזליים. השימוש במונח נוגע הן לדלקים מתלקחים והן לדלקים בוערים.