cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תפיסת קרקעות ביהודה ושומרון
תקופת פליאה אלבק
מאז אלבק ליוותה באופן קבוע הקמת התנחלויות חדשות, והצורך בחוות הדעת שלה התחזק לאחר בג"ץ אלון מורה. היא נהגה לסייר בשטחי יהודה ושומרון בג'יפים ובמסוקים כדי לאתר אדמות בלתי מעובדות הרחוקות מספיק מהכפר הסמוך כדי שייחשבו אדמות מדינה. בתחילה היה היועץ המשפטי לממשלה חותם על חוות הדעת שלה, אבל יצחק זמיר העביר אליה את הסמכות לחתום בעצמה. אלבק אמרה שזה היה לאחר שזמיר לא רצה לחתום על חוות דעת שבה נאמר שלא ניתן להשתמש בקרקעות מסוימות שכן הן בבעלות פרטית.
חלק מההתנחלויות הוקמו על אדמות שיהודים קנו באופן פרטי מבעליהם הערבים. אולם הליך רישום הקרקעות לזכות הקונה נתקל פעמים רבות בעיכובים גדולים והמוכרים הערבים חששו לחייהם אם יתפרסם שהם מכרו אדמות ליהודים. על כן החל משנת 1990 השתרש נוהג על פיו כאשר יהודים קונים אדמות מערבים הם מבקשים מהמדינה להכריז עליהן אדמות מדינה ולהקצותן לרוכש. באופן זה, מוכר הקרקע הערבי אינו נחשף כמי שמכר קרקע ליהודי. הליך זה גם מקל על הרוכש להתמודד עם התנגדויות אמיתיות או בדויות של ערבים המתנגדים להעברת הבעלות בקרקע, שכן בעוד ברישום רגיל של העברת קרקעות חובת ההוכחה מוטלת על הרוכש, על פי החלטת ממשלה בהליך בו אדמות מוכרזות אדמות מדינה חובת ההוכחה היא על המתנגד להכרזה. עלו טענות בשמאל שהליך זה שימש גנבים שזייפו הסכמי מכירה של קרקעות.
גדר ההפרדה
בשנים 2002—2006 נבנתה על ידי ממשלת ישראל בראשות אריאל שרון גדר גבול סמוך לאורכו של הקו הירוק, שגם תוחזקה ושופצה בהמשך. מטרתה המוצהרת של הגדר, לפי מדינת ישראל, היא ביטחונית: מניעת כניסתם של מחבלים לישראל, ובפרט מניעת כניסתם של מחבלים מתאבדים.
גורמים שונים בישראל ובעולם טוענים כי קיים פער בין הצהרותיה לבין כוונותיה האמיתיות של מדינת ישראל, וכי מניעיה של ישראל בהקמת הגדר אינם ביטחוניים בלבד, וכוללים גם סיפוח קרקעות והרחבת התנחלויות. מדינת ישראל עצמה הודתה בדיון שנערך בבית המשפט בעניין תוואי הגדר ליד אזור עזון ונבי אליאס, כי תוואי הגדר באזור נקבע על בסיס תוכנית מתאר להרחבת ההתנחלות הסמוכה צופים, ולא משיקולים ביטחוניים בלבד. כמו כן, ישנם מקומות בהם הקשתה או מנעה הגדר מעבר של חקלאים פלסטינים אל אדמות אותן עיבדו.
חוות מרקנהוף
רקע
האזכור התיעודי הראשון לחווה, שהפכה לימים למרקנהוף, הוא משנת 1397. ממנו עולה כי החווה הייתה בבעלות מנזר סנט מרגן. בשנת 1462 מכר המנזר את החווה לעיר פרייבורג. במהלך הדורות הבאים עברה הבעלות עליה כמה שינויים עד שבשנת 1648 נרכשה החווה על-ידי מתיאס מארק (Mathias Markh) והחלה להיקרא על שמו. צאצאים של משפחת מארק החזיקו בחווה במשך הדורות הבאים עד שחרבה בשרפה שאחזה בה בשנת 1760. בהמשך בנה אותה מחדש אחד הצאצאים, סיימון מארק, אשר היה הבעלים האחרון שנשא את השם "מארק". בתו, מריה, שירשה את החווה, נישאה לאדם בשם מישל גרמלסברכר, וצאצאי המשפחה אמנם המשיכו להחזיק בחוות מרקנהוף ולעבדה, אך לא נקראו יותר בשם "מארק".
החווה הציונית ופעילותה
בשנת 1919 רכש את החווה תעשיין יהודי מפרייבורג בשם קונרד גולדמן והפך אותה להכשרה ציונית. ההכשרה פעלה בחווה כ-6 שנים, עד 1925.
בחוות מרקנהוף התנסו הצעירים היהודים במגוון היבטים של חקלאות, תוך שימת דגש על ההיבטים הרלוונטיים לארץ ישראל. בראש וראשונה הם עברו מחזור שלם של גידול תבואה: חריש, זריעה, קציר, טיפול בתבואה, טחינתה לקמח וכמובן - אפיית לחם. תוך כדי כך למדו להפעיל את הכלים החקלאיים הנחוצים ליישום המחזור החקלאי. על שאר ההתנסויות בחווה ניתן ללמוד מתוך זיכרונותיו של שם זיו:
בוגרי החווה הציונית בארץ ישראל
על פי הרשומות באתר החווה בגרמנית הוציאה החווה הציונית כ-300 בוגרים, אולם ראובן פרנקשטיין, שחוקר את תולדות החווה וכתב עליה ספר, גורס שמדובר במספר קטן יותר: 150 עד 200 בוגרים לכל היותר. בשנת 1921 עלתה לראשונה קבוצת בוגרים קטנה לארץ ישראל (אז פלסטינה). הייתה זו קבוצה בת שבעה אנשים, שהיו חלק מקבוצה מגובשת בחווה. בהמשך הצטרפו אליה שאר החברים ממרקנהוף וכמה חברים נוספים. הקבוצה החליפה כמה פעמים את מקום מושבה בארץ, אך בסוף התיישבה בעמק הירדן וייסדה את קיבוץ בית זרע. השם "קבוצת מרקנהוף" ניתן לה על-ידי ארתור רופין, שיצר איתה קשר עוד בגרמניה. שם זה נשאר איתה והפך למושג היסטורי, אך למעשה היו עוד "קבוצות מרקנהוף" שעלו לארץ והקימו או הצטרפו לקיבוצים וישובים שונים. קבוצת מרקנהוף הייתה, למשל, גם בבית אלפא. ההבדל הוא, שכל הקבוצות התפרקו וחבריהן התפזרו בארץ, ורק הקבוצה בבית זרע נשארה מגובשת, משמעותית ומובילה בקיבוץ.
חוה רוזנברג
חוה רוזנברג (נולדה בשנת ה'תש"ך, 1960) היא סופרת חרדית ישראלית.
ביוגרפיה
רוזנברג נולדה בירושלים, בתו של הרב שמואל וינברג, שהיה מראשי החינוך העצמאי, ונכדתו של האדמו"ר מסלונים, רבי אברהם וינברג (השלישי).
החלה את דרכה כמורה לספרות בבית ספר מטרסדורף בירושלים, ואחר כך לימדה קורסים לספרות ולכתיבה בבתי המורה בישראל. בעברה אף עסקה בכתיבת מחזות. כיום היא עורכת עיתון הילדים של "המודיע" - "המודיע הצעיר", ומלמדת באופן פרטי כתיבה יוצרת. רבות מהכותבות ומהסופרות במגזר החרדי הן תלמידותיה. בנוסף משמשת רוזנברג כמרצה מבוקשת בקרב ציבור הנשים החרדיות, והיא מוזמנת רבות לערבי נשים. הרצאותיה עוסקות לרוב בהתמודדות אמונית פסיכולוגית עם קשיי החיים, כשהרצאתה בדרך כלל בנויה כסיפור. רוזנברג עובדת גם כמטפלת אישית בנשים.
רבים מסיפוריה ראו אור כסיפור בהמשכים בעיתונים החרדיים "המודיע", "זרקור", "משפחה" ו"בקהילה", ואחר כך יצאו לאור כספר. סיפוריה נסובים אודות דמויות חרדיות שנתקלות בקשיים כלכליים, רגשיים ואחרים. מאפיין מרכזי של כתיבתה הוא שילוב של קטעי הגות ומחשבה רבים שהיא שמה בפה גיבוריה, או כקטעים נטולי הקשר עלילתי אך בעלי הקשר רעיוני. רוב ספריה מיועדים למבוגרים ולנוער, אך היא כתבה גם לילדים. שמות העט שלה הם: חני רוזן, '''א. שרי, אלישבע שין, נאווה, תמר נון במוסף 'קטיפה' של "יתד נאמן" ונעמה''' שתחתיו מתפרסמים סיפורים בהמשכים במוסף 'בתוך המשפחה' של 'משפחה' העוסקים בנושא התמודדות עם זוגיות, שלום בית וגירושין.
רוזנברג התאלמנה בשנת 2005. מתגוררת בשכונת ארזי הבירה בירושלים. גיסה הוא רבי אברהם וינברג, האדמו"ר מסלונים.
שמירת הנפש
שמירת הנפש הוא שם כולל לכמה פסוקים במקרא המזהירים בנוגע לשמירת הנפש. קיימים פירושים שונים באשר לפשרה של "שמירת נפש" זו, הנפוץ בהם מפרש כי הכוונה היא להישמרות מסיכונים פיזיים. אף ציווי מסוג זה אינו נמנה במניין המצוות כחלק מתרי"ג מצוות, בספרי מוני המצוות.הפסוק הנפוץ ביותר הוא, המשמש במקומות שונים, ביהדות ובתרבות הכללית, כאזהרה להישמרות מסיכונים.
מקורות מקראיים ופרשנויות
בספר דברים נכתב: ; במקום נוסף נכתב:.
שני פסוקים אלו אינם עוסקים בהקשרם המקורי בשמירת הנפש במובנה הפיזי, והם נסובים אודות דברים אחרים, אך מובא בתלמוד בבלי שהגמון אחד למד משם על החובה להיזהר בשמירת הנפש. מכאן הסיק רבי מרדכי יפה בספר ה"לבוש":
ואכן הרמב"ם פוסק להלכה כי כל מעשה שיש בו סכנת נפשות, מהווה עבירה על מצוות שמירת הנפש. אך המהרש"א כותב כי להלכה אין כל איסור על נטילת סיכונים פיזיים שנובע מפסוקים אלה, מהסיבה שהם אינם עוסקים בנושא זה.
פירושים נוספים עוסקים בשמירה רוחנית על הנפש במובנה הערטילאי, על פני החברה והתרבות היהודיות:
יישומים הלכה - למעשה
החפץ חיים פוסק להלכה, בהסתמך על חוות דעת של רופאים, כי האיסור בעישון סיגריות נובע מהציוויים על שמירת הנפש. אך לעומתו הרב משה פיינשטיין והרב עובדיה יוסף פוסקים כי הדבר אינו מהווה ביטול ציווי מהתורה, וזאת על פי הפסוק המבטא אמונה כי אלוהים שומר מפני סיכונים הנובעים מדבר ש"דשו בו רבים" (שנהגו רוב העולם לעשותו). אך גם הם מודים כי על פי רוח ההלכה רצוי שלא לעשן. לעומתם כתב הרב אליעזר יהודה ולדנברג בספר "ציץ אליעזר":
טרגובישטה
טָרְגוֹבִישְטֶה היא מילה סלאבית אשר משמעה "ישוב שוּק". מקור המילה מימי הביניים והיא מתייחסת ליישובים אשר קיבלו היתר רשמי מהריבון לקיים בתוכם שוק, בדרך כלל שוק מרכזי לכל האזור.
ברקליום
בֵּרְקֵלִיּוּם (Berkelium) הוא יסוד כימי רדיואקטיבי מסדרת האקטינידים, שסמלו הכימי Bk ומספרו האטומי 97. היסוד הטרנס-אורני החמישי.
היסטוריה
הברקליום נוצר לראשונה בדצמבר 1949 על ידי סטנלי ג. תומפסון, גלן תיאודור סיבורג, קנת סטריט, ג.ר. ואלברט גרסיו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. כאשר חמשת המדענים הפגיזו 241Am בקרינת אלפא במאיץ חלקיקים, נוצר האיזוטופ 243Bk ו-2 נייטרונים חופשיים.
היסוד קרוי על שם האוניברסיטה. האיזוטופ היציב ביותר שלו הוא 247Bk שנוצר על ידי הפצצת 243Am בחלקיקי אלפא, וזמן מחצית החיים שלו הוא 1,380 שנה.
תרכובות
מאז שנת 1949 הצליחו ליצור כמה תרכובות של ברקליום:
למרות התרכובות הרבות שיצרו מאז גילוי הברקליום, עדיין לא נמצאו שימושים מיוחדים לתרכובות אלו וגם לברקליום עצמו מלבד שימושי מחקר.
שמעון כשר
שמעון כשר (1914 – 1968) היה חוקר, סופר ומשורר עברי דתי.
ביוגרפיה
נולד בפולין לרב מנחם מנדל כשר. בשנת 1924, בהיותו בן עשר, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והמשפחה התגוררה בירושלים. למד בישיבות בעיר, בבית המדרש למורים של המזרחי ובאוניברסיטה העברית. היה ממובילי הטון בתנועת בני עקיבא בתחילת דרכה, מעורכי ביטאונה "זרעים" ומכותביו הבולטים.
אביו שהיה חסיד גור, הקים את ישיבת שפת אמת בהוראת האדמו"ר מגור, ועמד בראשה בשנתיים הראשונות לקיומה, ולאחר מכן יזם את הוצאת סדרת הספרים "תורה שלמה", כאשר שמעון סייע בידו בהוצאת הכרכים הראשונים של הסדרה.
שירת בצה"ל כקצין בצנזורה הצבאית ממלחמת העצמאות עד מותו. במקביל עסק במחקר על התורה וחיבר את הספר "פשוטו של מקרא", על פשט התורה שבכתב לאור התרגומים, דברי חז"ל, ראשונים ואחרונים. כמו כן פרסם בין השנים 1938 – 1964 ארבעה ספרי שירה. תקופה מסוימת היה מקורב ליצחק למדן.
היה נשוי לצפורה, בתו של הרב יעקב רבינוביץ' תאומים, רבה של רוגולי, שהיה בנו של הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים.
נפטר בפתאומיות בשנת 1968, בהיותו בן 54.
מגדל קהיר
מגדל קהיר ניצב על גבי האי ג'זירה שבנהר הנילוס במרכזה של קהיר בירת מצרים. המגדל, שגובהו 187 מטרים, הוא מהמבנים הבולטים והמוכרים ביותר בנופה של העיר, והיה המבנה הגבוה ביותר ביבשת אפריקה בעשר השנים הראשונות לקיומו (1961–1971).
המגדל, היצוק בטון, ניצב ברובע זמאלכ על האי ג'זירה. הקמתו החלה בשנת 1956 והסתיימה חמש שנים לאחר מכן. הוא תוכנן על ידי האדריכל המצרי נעום שביב. מעטהו העשוי בתבנית מחוררת מיועד להידמות לפרח הלוטוס - אחד מסמליה של מצרים העתיקה. בראש המגדל נמצאים יציע תצפית ומסעדה מסתובבת, שמהם נשקף נופו של מטרופולין קהיר (המסעדה משלימה סיבוב אחד מדי 70 דקות). הוא משמש גם כמגדל תקשורת.
בשנות השישים טען נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר כי העביר למימון בניית המגדל סכום של 6 מיליון דולר, שהוענק לו עצמו על ידי ממשלת ארצות הברית במטרה לשחד אותו.
מאלוקה
מאלוקה (באנגלית: Maloca) היא מבנה מסורתי גדול של האינדיאנים ביער האמאזונאס, בקולומביה ובאזורים הגובלים בה בברזיל ופרו. למושג יש לעיתים פירושים שונים בהתאם לשפה המקומית ולמאלוקה שימושים שונים בעבר ובהווה, ובהתאם לאופי השבט. בעבר היא שימשה למגורים של חברי הקבוצה במתחם, וכללה גם מרחב מקודש להתכנסות ולטקסים יומיים ועונתיים. כיום היא משמשת בעיקר כמבנה קהילתי וכמרחב המקודש.
אטימולוגיה
משמעותה המקורית של המילה "מאלוקה" בפורטוגזית היא "פשיטה עוינת". עם העמקת הכיבוש האירופי-לטיני בדרום אמריקה, המושג "מאלוקה" ציין פשיטה במעבה הג'ונגל על קבוצת ילידים, ובהקשר אחר את ההתקפות הילידים האינדיאנים על האירופים בארגנטינה וצ'ילה. המבנה המסורתי הגדול שימש מתחם הגנה לכלל השבט. בפורטוגזית המושג החל לציין גם "בקתה אינדיאנית" וגם "מקלט", ומאלוקה בברזיל היא גם מילה נרדפת כללית ל"בקתה". בקולומביה, בה המבנה המסורתי הגדול הוא השכיח יותר, השם הפך למסמן של מתחם הקבוצה ביער, כשבמרכזו עמד המבנה שכיום נקרא "מאלוקה" בספרדית.
המאלוקה בתרבות של ילידי האמזונאס
המאלוקה המסורתית שימשה לעיתים כמקום המגורים לעשרות נפשות, אך יחסי המין נעשו מחוץ למאלוקה, הרחק ביער. כיום, עם מעבר רוב הקהילות למתחמים כפריים, המאלוקה היא לרוב מבנה ציבור, המשמר את התפקיד החברתי והטקסי כחלק משימור המסורת, אולם יש מקומות בעומק הג'ונגל שבהם השתמר גם השימוש המקורי.
לוקאנים
הלוקאנים פלשו לאזור בסביבות המאה ה-5 לפנה"ס וגירשו את תושביו המקוריים אל ההרים שמצפון. הפולשים התיישבו במרכז האזור, וזאת עקב היותם של חופי המחוז מיושבים בצפיפות על ידי קולוניות יווניות חזקות. הלוקאנים דיברו שפה הדומה לשפת תושבי איטליה הקדומים. לפי תיאוריו של ההיסטוריון סטראבון, ניהלו הלוקאנים דמוקרטיה חוקתית. בקומץ הכתבים והמטבעות אשר נמצאו באזור ומתוארכים לתקופת הלוקאנים נעשה שימוש ביוונית כשפת הכתיבה. החל מהמאה ה-3 לפנה"ס החלו הלוקאנים סובלים מהטרדות מצד שכניהם היוונים, אשר נהנו מתמיכת מדינת אפירוס.
בשנת 298 לפנה"ס כרתו הלוקאנים ברית עם רומא, שהחלה להשפיע על התרבות הלוקאנית. אולם בשנת 281, כאשר נחת פירוס מלך אפירוס בחופי איטליה, חזרו הלוקאנים בהם והיו הראשונים להודיע על תמיכתם בו. משעזב פירוס במפתיע השתעבדה לוקאניה לרומא במלחמה אשר נמשכה כ-10 שנים.
האיבה לרומא, שהפכה לטבעם של הלוקאנים, הביאה אותם לתמוך בצבאותיו של חניבעל במהלך המלחמה הפונית השנייה (216 לפנה"ס), תמיכה שהביאה הרס רב על המחוז מצד שני הצבאות אשר ניהלו בו חלק מקרבותיהם.
במלחמת בעלות הברית בשנים 90 -89 לפנה"ס שוב חברו הלוקאנים לאויבי רומא, ולחמו ברומא לצד שבטים אחרים, כמו הסאמניטים, ועד מהרה הוכרעו. לוקאניה מעולם לא התאוששה מהאסונות שניחתו עליה במהלך המלחמות. נטישת היוונים את מושבותיהם, והמלריה אשר החלה פושטת בדרום איטליה, הביאו את המחוז לשפל כלכלי ותרבותי אשר נמשך למעשה עד לימינו.
עקרון ההערכה של דוביי
עקרון ההערכה של דוביי הוא מושג בתחום תורת המשחקים.
ערך שפלי מקיים את העקרונות הבאים: יעילות, סימטריה, שחקן אפס וחיבוריות. כיוון שהמוטיבציה של העיקרון האחרון אינה משכנעת, ובמקרים רבים לא ברור מדוע עיקרון זה סביר, ישנם אפיונים נוספים לערך שפלי שאינם משתמשים בעקרון החיבוריות.
תנאים: תהי \Sigma_N קבוצת המשחקים הפשוטים המונוטונים שמשתתפים בהם N שחקנים.(משחק (N,v) נקרא מונוטוני אם לכל שתי קואליציות S ו-T,, מתקיים: ). מכיוון שסכום של משחקים ב \Sigma_N אינו ב \Sigma_N, עקרון החיבוריות אינו מתאים למשפחה זאת.
לשם כך הגדיר Dubey בשנת 1975 את עקרון ההערכה (valuation axiom) הבא: מושג פתרון \varphi עבור המשפחה \Sigma_N מקיים את עקרון ההערכה אם לכל שני משחקים (N;v) ו-(N;w) ב \Sigma_N מתקיים:
כאשר:
ערך שפלי הוא מושג הפתרון היחיד עבור המשפחה \Sigma_N המקיים את עקרונות היעילות, הסימטריה, שחקן האפס וההערכה.
קלוד בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן השלושה-עשר
קלוד בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן השלושה-עשר (באנגלית: Claude Bowes-Lyon, 13th Earl of Strathmore and Kinghorne; 21 ביולי 1824 - 16 בפברואר 1904), היה סבה של אליזבת, המלכה האם ואבי-סבה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ביוגרפיה
קלוד נולד ברדבורן, הרטפורדשייר ב-21 ביולי 1824, לתומאס בווס-ליון, לורד גלמיס ולשארלוט ליון-בווס, ליידי גלמיס, בתו של ג'וזף ולנטיין גרימסטיד.
בשנת 1846 מת סבו תומאס בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן האחד-עשר, ומכיוון שאביו תומאס בווס-ליון, לורד גלמיס מת קודם לכן בשנת 1834, ירש אחיו תומאס ליון-בווס, רוזן סטראטמור וקינגהורן השנים-עשר את תאריו. בשנת 1865 מת אחיו תומאס ללא ילדים, וקלוד ירש את התואר "רוזן סטראטמור וקינגהורן" ואת נחלות המשפחה הנרחבות באנגליה ובסקוטלנד.
קלוד שיחק קריקט ברמה גבוהה, והופיע ב-4 הופעות קריקט מדרגה ראשונה, 3 פעמים הופיע במועדון הקריקט מרילבון בין השנים 1843–1846, ופעמים רבות הופיע במשחקי חובבנים.
בשנת 1874 מונה קלוד לתפקיד לורד הסגן של אנגוס, אותו מילא עד מותו. בשנת 1870 החל קלוד לכהן כנציג עמית בפרלמנט הסקוטי, תפקיד אותו מילא עד לשנת 1892, ובשנת 1887 קיבל גם תואר אצולה אנגלי בנוסף לתארו הסקוטי.
ב-16 בפברואר 1904 מת קלוד במהלך טיול באיטליה, ואת תוארו ירש בנו קלוד ג'ורג' בווס-ליון, רוזן סטראטמור וקינגהורן הארבעה-עשר.
משפחתו
ב-28 בספטמבר 1853 התחתן קלוד עם פרנסיס דורה סמית, בתו של אוסוולד סמית מבלנדון הול, ממנה היו לו 11 ילדים:
ארכאוזואולוגיה
ארכאוזואולוגיה, או זואוארכאולוגיה, היא תחום מחקר המשלב בין ארכאולוגיה וזואולוגיה. התחום עוסק בחקר שרידי בעלי חיים מאתרים ארכאולוגיים, בעיקר עצמות, שיניים, קרניים, קונכיות, קליפות ביצים וכדומה, לצורך הבנת חברות אנושיות קדומות והתפתחותן. שרידי בעלי חיים הם ממצא שכיח בחפירות ארכאולוגיות. הם עשויים להעיד על הרכב מזונן של אוכלוסיות קדומות, אופן הכנת המזון, וההקשר התרבותי והחברתי שבו הוא נצרך. בנוסף, שרידי בעלי החיים עשויים לשקף את הסביבה הקדומה ודרכי ניצולה על ידי האדם. המחקר הארכאוזואולוגי משמש לאיתור תפניות מרכזיות באבולוציה של האדם, כגון אכילת בשר, התפתחות הציד והדיג וביות בעלי החיים. בנוסף, הארכאוזואולוגיה תורמת תרומה חשובה להכרת הכלכלה, האקולוגיה, התרבות וחיי הרוח בכל התקופות.
התפתחות המחקר
תחום הארכאוזואולוגיה התפתח בהדרגה במהלך המאה ה-20. שורשיו של תחום המחקר נטועים עוד לפני כן, החל מאמצע המאה ה-19, כאשר הארכאולוג הבריטי ג'ון לובוק (John Lubbock; 1913-1834) השתמש במונח "zoologico-archaeologist" ככינוי לחוקרים הראשונים שבחנו עצמות בעלי חיים מחפירות ארכאולוגיות. חוקרים אלה היו פלאונטולוגים, שנתנו דעתם בעיקר על שחזור הסביבה הקדומה והאבולוציה של הפאונה העתיקה. ההיבטים הכלכליים והחברתיים של הממצאים הוזנחו בדרך-כלל, ועיקר הדגש הושם על זיהוי טקסונומי של העצמות. בארץ ישראל, החוקרת המשפיעה ביותר בהיבט זה הייתה הפלאונטולוגית הבריטית דורותיאה בייט (Dorothea Bate; 1951-1878), שהשתתפה באופן פעיל במספר חפירות של אתרים פרהיסטוריים. בשנת 1937 פרסמה בייט תיאור כמותי של שינויים בשכיחות הפרסתנים במהלך יישובו של נחל מערות, במטרה לשחזר את תהפוכות האקלים בתקופת הפליסטוקן.
ההתייחסות לשרידי בעלי החיים כממצאים ארכאולוגיים של ממש, העשויים לתרום ללימוד אורחות החיים הקדומות של האדם, התפתחה במחצית השנייה של המאה ה-20, בעיקר משנות ה-60 ואילך, בהשפעה חזקה של גישת הארכאולוגיה החדשה והמגמה הכללית של רתימת תחומים ממדעי הטבע לשירות הארכאולוגיה. חוקרים שהגדירו עצמם במפורש כארכאוזואולוגים או כאנתרופולוגים, ורבים מהם באו מרקע ארכאולוגי, השתמשו בשרידי בעלי החיים כדי להבין את התזונה הבשרית בימי קדם, את מנהגי האכילה ומשמעותם החברתית ואת אופי היישוב באתר הקדום. חוקרים אלה עשו שימוש נרחב בהתפלגות חלקי השלד השונים של בעלי החיים שהתגלו באתר (שמצביעה, למשל, אלו חלקי גוף של בעלי החיים הניצודים הובאו למחנה) ובמידע הדמוגרפי על חיות העדר באתר (לדוגמה, האם בעדרי הצאן נשחטו זכרים צעירים ונקבות בוגרות, מה שעשוי להעיד על ניצול העדר לחלב ולא רק לבשר).
בשלב הבא בהתפתחות המחקר שולבה הטפונומיה כתת-תחום של הארכאוזואולוגיה, בעיקר משנות ה-80 המוקדמות. הטפונומיה הארכאוזואולוגית עוסקת בזיהוי וכימות תהליכי השינוי, ההרס, הקבורה וההשתמרות שעובר שריד של בעל חיים מאז היותו אורגניזם חי ועד שהגיע למעבדתו של הארכאולוג. זיהוי וכימות תהליכי ההרס חיוניים להבנת המגבלות של פירוש הממצא הארכאוזואולוגי; לחלקי השלד או המינים שהובאו לאתר סיכוי בלתי שווה להשתמר ולהגיע לידי החוקר, תלוי בגורמי ההרס המופעלים עליהם (למשל, אם טורפים גדולים נשכו את מאסף העצמות לאחר נטישת האתר, עצמות רבות כחוליות, צלעות ומפרקים ייפגעו מכדי להשאיר שריד ארכאולוגי). בנוסף, המחקר הטפונומי עשוי לשפוך אור על התנהגות האדם ובעלי החיים, למשל הבדלה בין ציד לבין איסוף נבלות כטכניקה להשגת מזון מן החי אצל ציידים-לקטים.
המחקר הארכאוזואולוגי המודרני מתייחס בדרך-כלל לממצאי שרידי בעלי החיים כממצא ארכאולוגי שתכלית מחקרו היא להבין את החברה הקדומה שיצרה אותו, ומשלב שיטות כמותיות וטפונומיות להערכת רמת השימור של הממצא ולדליית מרב המידע ממנו. לאור שכיחותם של שרידי בעלי חיים בממצא הארכאולוגי ושפע המידע שמופק מהם על ההתנהגות האנושית בימי קדם, הארכאוזואולוגיה מוכרת כיום כאחת ההתמחויות הטכניות החשובות בארכאולוגיה. חוקרי התחום בעולם מאוגדים במועצה הבינלאומית לארכאוזואולוגיה, המונה יותר מ-500 חברים.
תחום המחקר
המחקר הארכאוזואולוגי מתייחס לתקופת קיומו של האדם ולשאלות המחקר הקשורות אליו, להבדיל מהמחקר הפלאונטולוגי או הפלאו-זואולוגי שעוסק גם בשרידים קדומים בהרבה ובשאלות מחקר זואולוגיות ואקולוגיות. כך, המחקר הארכאוזואולוגי חובק את תור הפליסטוקן וההולוקן, או את התקופות הארכאולוגיות למן התקופה הפלאוליתית התחתונה ועד לעת החדשה. הארכאוזואולוג חוקר שרידי בעלי חיים שהצטברו בידי האדם (כגון פסולת שחיטה ואכילה), באתרי היישוב של האדם (כגון בעלי חיים מלווי-אדם) או מאספים טבעיים בזמן ובמקום הקשורים לאדם. יש המשתמשים במונח ecofact לשרידים ארכאולוגיים שמקורם ביולוגי, כעצמות בעלי חיים, להבדיל מ-artifact - חפצים מעשי ידי אדם. שרידי בעלי החיים המתגלים באתרי האדם מלמדים רבות על הנוף התרבותי ועולם הטבע שבו התקיים והתפתח, ועל אופן השפעתו על סביבות עתיקות מאז התהוות האדם בתקופות הפרהיסטוריות ועד התפתחות הציוויליזציות האנושיות בתקופות ההיסטוריות ובתקופה המודרנית. תחום מקביל מבחינות רבות הוא מחקר שרידי הצמחים מאתרים ארכאולוגיים (ארכאובוטניקה).
כך, למשל, חקר שרידי בעלי החיים שהתגלו באתרים פרהיסטוריים מלמד על האבולוציה של הציד האנושי, על דפוסי המחיה של ציידים-לקטים קדמונים ועל השתכללות שיטות הציד שהובילו במרוצת הזמן לראשית ביות בעלי החיים אצל החברות החקלאיות הראשונות. לימוד עצמות בעלי חיים מתקופת המקרא מאפשר להכיר לעומק את התפתחות שיטות ניצול חיות המשק והתבססות חברות הרועים והחקלאים באזור ארץ ישראל. לימוד הממצא הארכאוזואולוגי מאפשר גם לבחון מתי והיכן התפתח טאבו לאכילת בעלי חיים מסוימים (דוגמת הטאבו לאכילת חזיר שמתגלה לראשונה באתרים מתקופת הברזל), מתי הופיעו והתבססו בארץ בעלי חיים מארצות שכנות (כמו הגמל והתרנגולת) ועד מתי היו בה חיות שנכחדו כמו האייל האדמוני, הקרנף, הפיל וההיפופוטם.
מאסף עצמות ארכאולוגי עשוי להכיל מגוון רחב של מיני בעלי חיים והגדרתם דורשת מידה רבה של מיומנות. בין הארכאוזואולוגים יש כאלו המתמחים בשרידי קבוצות בעלי חיים מסוימים. אלה כוללים למשל שרידי דגים, ציפורים, שרידי חולייתנים זעירים ושרידי רכיכות. חקר כל אחת מקבוצות בעלי חיים אלה מוסיף מידע מהותי על עולם החי הקדום ועל אופן ניצולו על ידי האדם בתקופות השונות.
ארכאוזואולוגים רבים עוסקים בעיקר בחקר שרידי בעלי החיים הגדולים (בעיקר יונקים מגודל ארנבת ומעלה), היות שאלה הם בדרך כלל הנפוצים ביותר באתרים ארכאולוגיים ומספקים מידע רב על הכלכלה, על אופי המחיה ועל הסביבה הקדומה. בארץ ישראל, בעלי החיים שניצודו במהלך רוב התקופות הפרהיסטוריות הם הצבי הארץ-ישראלי, היחמור המסופוטמי ובקר הבר. בעלי החיים המבויתים החשובים ביותר הם מיני הצאן והבקר. שרידי עופות נפוצים לעיתים באתרים מתקופות שונות ומספקים גם הם מידע רב ערך על עונת היישוב של האתר.
חוקרי שרידי הדגים אוספים מידע על שלל מיני הדגה שנאספו בעת העתיקה. תוצאות מחקריהם מלמדות על התפתחות שיטות הדיג ועל התפתחות דגמי מסחר בעולם העתיק. שרידי הדגים המתגלים בישראל יכולים היו להיאסף בים התיכון, בים סוף או במקווי מים מתוקים ובנהרות. שרידי דגים רבים נמצאו באתרים פרהיסטוריים בעמק הירדן, למן הקדומים ביותר, כגון עובדייה וגשר בנות יעקב, ועד אתרי התקופה האפיפלאוליתית כגון אוהלו II ועינן. ניתן לשער שרוב שרידי הדגים, לפחות באתרים המאוחרים יותר, מייצגים את הרחבת תפריטו של האדם והכללת מקור מזון עשיר ויציב כדגה בכלכלתו. מיני דגים מיובאים באתרים מקראיים רבים מתקופת הברזל בישראל, כמו נסיכת הנילוס ממצרים, מוסיפים מידע על המסחר העתיק, כמו גם על המעמד החברתי של האנשים באתרים שבהם הם התגלו.
שרידים של חולייתנים זעירים ובעיקר של מיני מכרסמים ואוכלי חרקים מהווים מקור למידע על תנאי הסביבה בעבר ואמצעי לשחזור שינויי אקלים במשך הזמן. שרידים אלה נמצאים בריכוזים גבוהים במיוחד במערות בתוך שכבות ארכאולוגיות מתקופות פרהיסטוריות.
המחקר מגלה כי ריכוזים אלה נוצרו בשל הפעילות של טורפים שונים, כגון התנשמת שהשתמשה במערות כמקום קינון והביאה אליהן את שרידי טרפה. מתקופות מאוחרות יותר נמצאו שרידים של בעלי חיים קטנים שחיו בסימביוזה עם האדם במקומות יישובו, כגון עכבר הבית, והם מעידים על מעבר מניידות להתיישבות קבע. ישנן גם עדויות נדירות למקרים בהם חולייתנים זעירים שימשו כמזונו של האדם הן בתקופות פרהיסטוריות והן בתקופות מאוחרות יותר.
חוקרי רכיכות עושים שימוש בשרידי קונכיות המתגלים באתרים ארכאולוגים. רוב השרידים, לפחות אלה שאפשר לשייך באופן ודאי לפעילות האדם, שייכים לרכיכות ימיות, אם כי ידועים מקרים בהם נמצאו שרידים רבים של חלזונות יבשה. צפיפות גבוהה של שרידי רכיכות יכולה להצטבר באתרים חופיים בהם נאספו ונאכלו רכיכות. אתרים כאלה נדירים בארץ ישראל. לעומת זאת, ברבים מהאתרים התגלו שרידי רכיכות שנאספו בים התיכון, בים סוף או במקווי מים מתוקים כפריטי קישוט הגוף. פריטים אלו התגלו בקונטקסטים פולחניים, בקברים ובחפצי יומיום. לעיתים ניתן לשחזר את דגמי הנדידה או המסחר של אוכלוסיות קדומות, לפי קונכיות שהובאו ממרחקים.
בחפירה
איסוף העצמות במהלך החפירה הארכאולוגית יכול להתבצע במספר שיטות. בעבר היה נהוג איסוף ידני בלבד, כאשר עובדי החפירה שומרים עצמות בהם נתקלו במהלך עבודתם. כיום, מקובל לסנן את העפר מהחפירה כדי לאפשר איסוף מיטבי של כל שרידי בעלי החיים כולל שברים ועצמות קטנות. במקרים רבים, נהוג למיין את המשקע שנותר אחרי סינון העפר כדי לאסוף באופן שיטתי שרידי בעלי-חיים קטנים כגון דגים, מכרסמים, זוחלים ודו-חיים. היות שחשיבות רבה נודעת להקשר הארכאולוגי של הממצא ולעיתים ממש לאופן שבו מונחות העצמות בשטח, נוהגים לעיתים למפות ולצלם את שרידי בעלי החיים כפי שנתגלו בחפירה, ותמיד מתייגים אותם עם כל המידע על מיקומם האנכי והאופקי באתר.
במעבדה
שיטות המחקר בארכאוזואולוגיה המודרנית עוסקות בזיהוי האנטומי והטקסונומי של שרידי בעלי החיים, איסוף נתונים דמוגרפיים (גיל וזוויג) ותצפיות טפונומיות. הנתונים שמתקבלים משמשים לשחזור הכלכלה, החברה והסביבה הקדומה באמצעות ניתוח כמותי והשוואה לנתונים מניסויים ומתצפיות אתנוגרפיות בהווה.
שרידי בעלי-החיים שנאספו בחפירה מוגדרים, במידת האפשר, לחלק שלדי (עצם מסוימת, שבר ממנה או קבוצת עצמות) ולטקסון ביולוגי (מין, סוג, משפחה, קבוצת גודל וכדומה). ההגדרה מתבצעת באמצעות השוואת הפריט הארכאולוגי לפריט מקביל באוספים אוסטאולוגיים של בעלי חיים מודרניים, שזהותם, הזוויג והגיל שלהם ידועים.
בנוסף לזיהוי העצם נהוג לציין האם נמצאו עליה סימנים לפעילות צריכה, כגון סימני שחיטה, שרפה, חיתוך או ביתור, הכאה במקבת לפיצוח העצם, או עיבודה באופנים שונים כדי ליצור כלי או פריט אחר. סימנים אלו מעידים על הדרך בה עובד ונצרך מזון מן החי. תהליכים שמקורם אינו אנושי מותירים אף הם את רישומם על העצמות. בין אלה ניתן למנות סימני כרסום של טורפים (כמו כלבים או צבועים) ומכרסמים, בליה שנגרמה עקב חשיפה ממושכת לשינויי טמפרטורות ולשמש, ורמיסה. לזיהוי תהליכים אלה חשיבות רבה, שכן הם מאפשרים ניטור של התערבות לא-אנושית ביצירת המכלול ומונעים בכך היסקים מוטעים על אופן התהוותו.
לעיתים ניתן לקבוע את גיל החיה במותה ואת זוויגה (זכר או נקבה) על-פי שרידיה הארכאולוגיים. למשל, אמת-מידה נפוצה לקביעת גילם של אוכלי-עשב במותם היא מידת שחיקת שיניהם. לקביעת הזוויג משתמשים במדדים צורניים ובמדידות שונות של ממדי עצמות שבהם נבדלים זכרים מנקבות. מדידות אלו מאפשרות גם לעקוב לאורך משכי-זמן ארוכים אחרי מגמות שינוי בגודל או בפרופורציה של מיני בעלי-חיים. שינויים בממדי הגוף נושאים מידע רב-ערך על האקלים הקדום, בעיקר תוך שימוש בכלל ברגמן לפיו ישנו מתאם שלילי בין גודל גופה הממוצע של אוכלוסייה ממין ביולוגי לטמפרטורה של הסביבה בה היא שוכנת. בנוסף, שינויים בגודל הגוף ובפרופורציות לאורך זמן משמשים סמן לביות בעלי-חיים, שכן חיות-משק נבדלות במדדים אלו מחיות-בר מהן בויתו. גם שינויים בהרכב הזוויגים באוכלוסייה מבויתת שונים מהרכבם באוכלוסייה ניצודה, ולפיכך משמשים מדד לביות.
התפלגויות חלקי שלד בממצא הארכאולוגי משמשות מדד לאיכות הבשר אותו צרכו אוכלוסיות אנושיות עתיקות. שיחזור התפלגות חלקי השלד הוא הליך מורכב, שכן רקמות העצם באברי הגוף השונים של בעלי-חיים משתמרות בממצא הארכאולוגי במידה שונה התלויה בין היתר בצפיפותן. איכות נתחי הבשר שנאכלו על ידי אוכלוסיות אנושיות עתיקות מאפשרות להבדיל בין צריכת מותרות לשיירים, ובכך תורמת התפלגות חלקי השלד להבנת מבנה המעמדות בחברות עתיקות. באתרים פרהיסטוריים קדומים, משמשת התפלגות חלקי השלד דרך להבחין בין גישה ראשונית לשניונית לחיות ניצודות, ובכך מסייעת להבהרת סוגיות הנוגעות באכילת נבלות בניגוד לציד כצורת השגת הבשר על ידי האדם הקדמון. סוגיה זו מרכזית מאוד, שכן ציד של יונקים גדולים מקובל כאחד הסמנים להתנהגות מודרנית.
חקר עולם החי הפרהיסטורי
ממצאים ארכאוזואולוגיים הם אחד ממקורות המידע החשובים ביותר אודות עולם החי של הפליסטוקן וההולוקן, ומאפשרים להתחקות אחר שינויים בתנאי הסביבה, לפי מיני בעלי החיים המזוהים. מינים רבים של בעלי חיים מתקיימים באזור אקולוגי מסוים ולכן מציאתם בחפירה מאפשרת לשחזר את הסביבות שבהם ניצודו. רצף של שכבות מאפשר להתחקות אחר שינוי הסביבה הקדומה בזמן. במקומות בהם מידע היסטורי אודות החי הקדום נדיר או לא קיים, הארכאוזואולוגיה היא האמצעי היחיד לשחזור עולם החי הפרהיסטורי ועשויה לספק את הרקע ההיסטורי המתאים למאמצי שימור בעלי חיים.
ציד והתנהגות מודרנית בתקופה הפלאוליתית
במערות ובאתרים פתוחים של האדם הקדמון מתגלים לעיתים קרובות שרידים ארכאוזואולוגיים רבים, אשר משמשים לחקר האינטראקציה בין האדם הקדמון, הטורפים הגדולים שחיו בפלייסטוקן ובעלי הפרסות ששימשו להם כטרף. מטרת הניתוח לשחזר את אופן הצטברות שרידי בעלי החיים, להבין את תהליכי ההרס שעברו עליהם ולהשליך מכך על אורח החיים של האדם בתקופות קדומות.
האתגר המרכזי הוא להפריד את שרידי מזונו של האדם משרידי מזון של שוכני מערות אחרים, למשל צבועים, שייתכן וחיו במערה בתקופות אחרות, ומשרידים של בעלי חיים שמתו באתר באופן טבעי. בנוסף, המחקר מנסה לגלות, ובמידת האפשר לכמת, את שורת התהליכים שהובילו מבעל חיים בטבע בעבר לפריט ארכאולוגי בהווה. בחירת ציד של מינים מסוימים ופרטים מסוימים בעדר, דפוסי נשיאה שונים של בעלי חיים לאתר המגורים הנחפר, שיטות עיבוד וצריכה ותלאות הזמן גרמו לשורה של שינויים במאסף השרידים שיש להביאם בחשבון.
מאז סוף המאה ה-20 הצטברו עדויות טפונומיות רבות לכך שהאדם הפלאוליתי היה מסוגל לצוד בעלי-פרסות בוגרים באופן שיטתי ואף עסק בכך כדפוס מחייה מרכזי (לצד ליקוט צמחי מאכל). במערות מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה, ובעיקר מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ואילך (החל מכ־400 - 250 אלפי שנים לפני זמננו) נמצאו כמות גדולה של שרידי בעלי-פרסות שעליהם סימני חיתוך, הפקת מח-עצם וצלייה. הפרטים שנבחרו היו בעיקר בוגרים וכל חלקי הגוף המזינים הובאו לאתר - בהתאמה עם ציד אנושי מכוון ושיטתי, ובניגוד לדפוס המצופה מאסטרטגיית קיום המסתמכת על איסוף חלקי נבלות שהותירו טורפים, או הסתמכות מועטה על מזון מן החי. ציד, נשיאה, עיבוד וצריכה של בעלי חיים גדולים חייבו תקשורת בין חברי הקבוצה וייתכן שתרמו משמעותית לאבולוציה הביולוגית והתרבותית של האדם.
ביות בעלי-חיים
הופעתן של חיות המשק (עז, כבש, בקר וחזיר) החל מהתקופה הנאוליתית (בין 9000 ל-5000 לפנה"ס בקירוב), היא נושא מחקר מרכזי בארכאוזואולוגיה. ביות בעלי חיים וצמחים שינה ללא היכר את פני החברה האנושית, שכן תוצרת משק החי והשדות אפשרה גידול אוכלוסין וצבירת עודפי ייצור. אלו בתורן היוו את המצע הכלכלי והחברתי לצמיחת חברות מעמדיות גדולות ומורכבות.
תחום הארכאוזואולוגיה נוגע ישירות בממצא בעלי-החיים מהתקופה הנאוליתית, ומאפשר לאתר בדיוק רב מוקדי ביות בזמן ובמרחב. מאחר שמוקדי ביות בעלי-החיים הראשונים מצויים סביב הסהר הפורה, לממצא הארכאוזואולוגי מישראל נגיעה ישירה להבנת התהליכים שהובילו לביות ומיקומם. ביות בעלי החיים החל עוד לפני התקופה הנאוליתית. הכלב בוית בסוף התקופה האפיפלאוליתית (התרבות הנאטופית), ככל הנראה מהזאב. לאחר התקופה הנאוליתית בויתו, בין השאר, החתול, החמור והגמל החד-דבשתי (שלושתם במזרח התיכון), הסוס והגמל הדו-דבשתי במרכז אסיה והתרנגול בדרום אסיה.
המחקר הארכאוזואולוגי מבדיל בין מין בר למין מבוית לפי שורה של מדדים, כגון: הופעת מין שלא היה ידוע קודם באותו מקום כמין בר (למשל - הופעת הכבש בארץ-ישראל בראשית התקופה הנאוליתית, לאחר שלא היה ידוע מקודם כמין בר באזור זה); הקטנת גודל הגוף (ביונקים) ביחס למין הבר (כגון ההקטנה בגודל הזאבים שמרמז על ביות הכלב, והקטנת גודל דרסטית במעבר מבקר-בר לבקר-בית); ושינויים מורפולוגיים בשלד כגון הצטופפות השיניים בלסת חזיר הבית, יחסית לזרבובית הארוכה של חזיר הבר.
היבטים חברתיים, דתיים ופוליטיים
בתחילת המאה ה-21 גדל העניין בשרידים ארכאוזואולוגיים כאמצעי לחקירת אתניות, ריבוד חברתי, השפעה פוליטית-חברתית ומנהגים דתיים, גישה שכונתה "ארכאוזואולוגיה של החברה". מנהגי צריכת המזון מן החי קשורים באופן הדוק לזהות אתנית, דתית וחברתית. בשל כך, שרידי המזון הבשרי באתר ארכאולוגי עשויים לשמש כאמצעי להבחין בין קבוצות אתניות שונות בחברה מגוונת.
דוגמה ידועה היא צריכת החזיר בארץ ישראל. התקיימו דיונים רבים סביב תקופת הברזל א' (מאות 12 - 11 לפנה"ס בקירוב), בה הופיע לראשונה ישראל כקבוצה מובחנת מהכנענים ומגויי הים (ובהם הפלשתים) בארץ ישראל. הועלתה ההצעה כי העדרן של עצמות חזיר מאתרים בני-התקופה יכולה לציין אותם כאתרים ישראליים, בניגוד לקבוצות אחרות בהן הייתה אכילת בשר חזיר מקובלת, למשל בקרב הפלשתים. המחקר הארכאוזואולוגי משמש כלי מרכזי בדיון זה, ומסייע בזיהוי שרידי חזירים באתרים, בקביעת היותם חיות משק או חיות ציד, ובמקורם כבעלי-חיים מקומיים או מיובאים.
התפתחות של דגמי שחיטה ייחודיים בשלהי ימי הבית השני (בתקופה הרומית), משמשת אמצעי נוסף להבחנה בין קבוצות אתניות שונות בחברה. טביעת האצבע היהודית מתבטאת גם בטאבו לאכילת בשר מיני בעלי חיים נוספים מחזיר (מיני דגה שאינם טהורים) והימנעות מאכילה של חלקי גוף מסוימים (כמו איסור אכילת גיד הנשה בקרב יהודים).
הפיזור של שרידים ארכאוזואולוגיים באתר מורכב עשוי ללמד היכן צרכו נתחים מובחרים או מזון יוקרתי, ולעומת זאת היכן הסתפקו בכמויות קטנות יותר של בשר או בחלקי גוף פחות נחשבים, וכך לשמש סמן למעמד חברתי-כלכלי בארכאולוגיה. בנוסף, ניתן לפעמים להבחין בצריכת מזון "מיוחדת", שרידי אירועים כמשתאות או הקרבה פולחנית, לפי מאפיינים בלתי רגילים (בהשוואה לאשפת שחיטה יומיומית). סמנים מקובלים הם כמויות יוצאות דופן של שרידי בעלי חיים שחוטים, דגש על חיות גדולות ומרשימות במיוחד או על קבוצת גיל מסוימת, הטמנת השיירים בתשומת לב מיוחדת, וצריכה או שרפה של חלקי גוף מסוימים.
מוקדי מחקר ארכאוזואולוגי בישראל
תחום המחקר הארכאוזואולוגי האקדמי בישראל נוסד על ידי פרופ' איתן צ'רנוב באוניברסיטה העברית. נכון להיום מתנהל המחקר הארכאוזואולוגי במספר מוסדות אקדמיים.
אוספים זואולוגיים משמעותיים קיימים באוניברסיטה העברית (אוספי הטבע הלאומיים בקמפוס גבעת-רם, אוצרת האוסף: ד"ר רבקה רבינוביץ'), במוזיאון הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב (אוצר האוסף: ד"ר שי מאירי), ובמעבדה לארכאוזואולוגיה באוניברסיטת חיפה.
סטנלי מתיוס (שופט)
תומאס סטנלי מתיוס (באנגלית: Thomas Stanley Matthews, נודע בבגרותו בשם סטנלי מתיוס; ) היה עורך דין, איש צבא, שופט וסנאטור מטעם אוהיו, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ממאי 1881 ועד למותו.
ראשית חייו
סטנלי מתיוס נולד בסינסינטי, אוהיו. הוא היה הבכור מבין 11 ילדיהם של תומאס ג' מתיוס ואשתו השנייה, איזבלה בראון מתיוס. ב-1840 הוא סיים את לימודיו בקניון קולג'. בתקופת לימודיו הוא הכיר את רתרפורד הייז, לימים, נשיא ארצות הברית, והתיידד עם ג'ון קליוורגוס זאכוס, רופא ואיש ציבור. מתיוס עבר עם זאכוס לעיר הולדתו סינסינטי והשניים היו שותפים לדירה. בסינסינטי למד מתיוס משפטים בהדרכתו של סלמון צ'ייס, לימים נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, אך עבר לקולומביה, טנסי, שם הוא עסק בעריכת דין וערך את העיתון המקומי. ב-1844 הוא שב לסינסינטי ובשנה שלאחר מכן הוא התקבל ללשכת עורכי הדין. בסינסינטי הוא ערך את העיתון Cincinnati Morning Herald, שבו הובעו דעות נגד העבדות ועסק בעריכת דין.
ב-1849 הקימו מתיוס, זאכוס, איינסוורת' ראנד ספופורד ותשעה אחרים את "המועדון הספרותי של סינסינטי"  שנה לאחר מכן הצטרף אליהם הייז. בין החברים הבולטים במועדון היה ויליאם הווארד טאפט, לימים נשיא ארצות הברית ונשיא בית המשפט העליון. על אורחי המועדון נמנו ראלף וולדו אמרסון, בוקר טי. וושינגטון, מארק טוויין, צ'ארלס דיקנס, אוסקר ויילד ורוברט פרוסט.
ראשית הקריירה
עם פרוץ מלחמת האזרחים התפטר מתיוס מתפקידו כתובע הפדרלי וקיבל מינוי כלוטננט קולונל ברגימנט הרגלים ה-23 של אוהיו במסגרת צבא האיחוד. מפקדו היה רתרפורד הייז וברגימנט זה שירת גם ויליאם מקינלי. הרגימנט לחם בקרב רציף קרניפקס. ב-26 באוקטובר 1861 מונה מתיוס כקולונל ברגימנט הרגלים ה-51 של אוהיו וב-11 באפריל 1862 הוא מונה כבריגדיר גנרל בצבא המתנדבים של ארצות הברית. אף על פי שמינוי זה הוגש אך לא אושר, הוא פיקד על בריגדה בארמיית אוהיו ומאוחר יותר בארמיית קמברלנד.
שופט, עורך דין ופוליטיקאי
ב-1863, לאחר שנבחר לבית המשפט העליון של סינסינטי, פרש מתיוס מהשירות הצבאי. שנתיים לאחר מכן הוא שב לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי. במהלך תקופת השיקום הוא ייצג גורמים בענף הרכבות.
ב-1876 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית. בראשית 1877 הוא ייצג את רתרפורד הייז בפני "הוועד האלקטורלית" שמונתה כדי ליישב את המחלוקת בנוגע לתוצאות הבחירות לנשיאות של 1876. באותה שנה ניצח מתיוס בבחירות ביניים לסנאט שנערכו כדי לאייש את מושבו של ג'ון שרמן שהתפטר. עם תום כהונתו זו לא התמודד מתיוס לבחירה מחדש.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-26 בינואר 1881, לקראת תום נשיאותו, מינה רתרפורד הייז את מתיוס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בהתאם לסיכום עם השופט נח סוויין שהתפטר מבית המשפט העליון של מנת שמתיוס, חבר משותף שלו ושל הייז, יחליף אותו. המינוי נתקל בהתנגדות בסנאט של ארצות הברית בשל קשריו ההדוקים של מתיוס עם בעלי אינטרסים בענף הרכבות ובשל קשריו ההדוקים משכבר הימים עם הנשיא הייז. כתוצאה מכך, וועדת המשפט לא נקטה בשום פעולה בנוגע למינוי עד לתום כהונת הקונגרס.
עם השבעתו, הגיש הנשיא החדש ג'יימס גרפילד מחדש את מועמדותו של מתיוס. המועמדות הוגשה ב-14 במרץ 1881, עשרה ימים בלבד לאחר השבעתו של גרפילד. אף על פי שהיה זה מינוי חדש של נשיא חדש, התהיות הקודמות בנוגע להתאמתו של מתיוס לתפקיד עדיין עמדו על הפרק, ונמתחה ביקורת נוקבת על גרפילד על ההצגה המחודשת של המועמדות. על אף ההתנגדות, ועל אף המלצת ועדת המשפט של הסנאט לדחות את המינוי, ב-12 במאי הצביעה מליאת הסנאט ברוב של 24 תומכים מול 23 מתנגדים בעד אישור מינויו של מתיוס. הייתה זו ההצבעה בהפרש הצר ביותר עבור מועמד לבית המשפט העליון בכל ההיסטוריה של הסנאט.
מתיוס הושבע לתפקידו ב-17 במאי 1881 והוא כיהן על כס השיפוט עד למותו. הוא נחשב לאחד השופטים הפרוגרסיביים ביותר באותה תקופה.
פסק הדין ייק וו נגד הופקינס
בפסק הדין "ייק וו נגד הופקינס", קבע בית המשפט העליון, בחוות דעת שהתקבלה פה אחד ונכתבה על ידי מתיוס, שיישומו של החוק היה מפלה ושלפיכך לא היה צורך אפילו לשקול אם הצו עצמו היה בכלל חוקי. אף על פי שבעלי המכבסות הסיניים לא היו ברוב המקרים אזרחים אמריקאים, פסק בית המשפט שהם עדין היו זכאים להגנה שוויונית על פי התיקון ה-14 לחוקה. מתיוס גם ציין שבית המשפט פסק קודם לכן שהיה זה מקובל לעצור את פקידי הרשות כאשר הם ביזו את תפקידם. הוא גינה את החוק כניסיון גס להדיר את הסינים מהפעלת מכבסות בסן פרנסיסקו ובית המשפט פסל את החוק, הורה על ביטול כל ההאשמות כנגד שאר בעלי המכבסות הסיניים שנעצרו.
חיים אישיים
ב-1843 נשא מתיוס לאישה את מרין אן "מיני" בלאק. לזוג נולדו עשרה ילדים, מתוכם נפטרו ארבעה במהלך התפרצות מחלת השנית ב-1859. לאחר המגפה נותרו בחיים בן ובת, שנפטרה ב-1868 בגיל 16. ארבעת ילדיהם הצעירים של בני הזוג נולדו לאחר המגפה.
מרי אן נפטרה בגיל 63 ב-1885. ב-1886 נישא מתיוס בשנית למרי ק. ת'קר, אלמנתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית תומאס קלארק ת'קר.
בתו של מתיוס, ג'יין מתיוס, נישאה לעמיתו של אביה בבית המשפט העליון, השופט הוראס גריי. בתו השנייה, אווה לי מתיוס, הייתה למורה ונזירה, שייסדה את קהילת ההישתנות, שהייתה מעורבת בפעילות צדקה באוהיו, הוואי וסין. בנו, פול קלמנט, היה בישוף של הדיוקסיה האפיסקופלית של ניו ג'רזי בשנים 1915–1937. בנו, נכדו של מתיוס, תומאס סטנלי מתיוס, היה עורך המגזין טיים בשנים 1949–1953.
סטנלי מתיוס נפטר בוושינגטון די. סי. ב-22 במרץ 1889 ונטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבסינסינטי.
יונתן פיין (סופר)
יונתן פיין (נולד ב-7 בספטמבר 1984) הוא סופר ומתרגם ישראלי.
חייו
יונתן פיין נולד וגדל בתל אביב, למד בתיכון עירוני ד'. שירת בצבא בגדוד חי"ר ממוכן. סיים תואר ראשון בספרות ומדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בספרות איטלקית בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד כעורך חדשות וכותב רשימות על ספרות בעיתונים הארץ, ynet ומעריב, והיה ראש תחום תוכן בחברה Finance magnates, עוסק בתרגום פרוזה מאנגלית ומאיטלקית.
פיין נשוי, אב לשניים ומתגורר בתל אביב.
תרגום
פיין תרגם שבעה עשר ספרים, ביניהם:
ערער גלעיני
ערער גלעיני (שם מדעי: Juniperus drupacea) הוא עץ מחטני ירוק עד ממשפחת הברושיים. פרחיו ערוכים באיצטרובלים.
הערער הגלעיני נפוץ במזרח התיכון, בעיקר ביערות הארז והאלון של לבנון וטורקיה. בארץ גדל הערער הגלעיני בחרמון. רוב הפרטים גדלים בגובה של 1300 מטר מעל פני הים ומעלה, והם מפותחים ביותר במיפנים צפוניים סלעיים שגובהם בין 1600-1800 מ'.
קתדרלת סנליס
קתדרלת סנליס (בצרפתית: Cathédrale Notre-Dame de Senlis) היא קתדרלה קתולית בסנליס, צרפת. הקתדרלה בנויה בסגנון גותי מוקדם.
הקתדרלה נבנתה בשנים 1153–1191 בסגנון גותי מוקדם ומקורה בקמרון בעל 6 צלעות. האפסיס נתמך על ידי תמיכות דואות. במאה ה-13 נוסף לה צריח מחודד על המגדל הדרום המערבי. בית הרוחב נבנה מחדש בשנים 1530–1556 בסגנון גותי לוהב (Flamboyant) אחרי שניזוק בשרפה, והשערים הצדדים יחד עם הקפלות המזרחיות גם הם מתקופה זו. הקתדרלה שימשה כמושב הבישוף של סנליס עד שבישופות זו בוטלה בקונקורדאט של 1801 בה הועברה להיות תחת חסותה של הדיוקסיה של בובה.
ברנאר דה פונטנל
ברנאר דה פונטנל (בצרפתית: Bernard de Fontenelle; 11 בפברואר 1657 - 9 בינואר 1757), פילוסוף ומדען צרפתי. כיהן כנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים.
חייו
פונטנל נולד בעיר רואן (כיום בירת חבל נורמנדי עלית) לאב שהיה פרקליט בפרלמנט של רואן ולאם שהייתה אחותם של המחזאים פייר קורניי ושל תומה קורניי. הוא למד בקולג' של הישועים ברואן והצטיין בלימודיו. פונטנל נועד להיות פרקליט כאביו, אולם בילה את חייו כפילוסוף וכמדען. הוא החל כמשורר והתחרה על פרס האקדמיה הצרפתית אך ללא הצלחה. ב- 1680 היה נוכח בכישלון הטרגדיה שלו "אספאר" שאחרי כן העלה באש.
ב- 1683 ספרו "דיאלוג חדש של המתים" זכה להצלחה רבה. ב- 1686 פרסם את "שיחות על ריבוי העולמות" שביסס את מעמדו כסופר מן המדרגה הראשונה. פונטנל שם לעצמו כמטרה להסביר לציבור את התאוריות האסטרונומיות של רנה דקארט.
ב- 1687 עבר להתגורר בפריז. הוא התפרסם בחברת המשכילים הצרפתים של התקופה, אך שלא כוולטר נמנע מלהרבות באויבים. ב- 1691 נבחר לאקדמיה הצרפתית למרות התנגדותם של ניקולה בואלו ושל ז'אן רסין. ב- 1697 נבחר לנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים, משרה שבה שימש במשך ארבעים ושתיים שנה. בתפקידו זה כתב את "ההיסטוריה של התחדשות האקדמיה למדעים" שהופיע בשלושה כרכים (1708, 1717, 1722).
רעיונותיו הפילוסופיים של פונטנל (על תיקון החברה) והמדעיים (על אפשרות של חיים בכוכבים אחרים) היו חידוש בדורו, והוא מציג אותם בספרו "שיחות על ריבוי העולמות".
בציטוט מפורסם מספרו נאמר: "אני יכול לראות מכאן כיצד נראים תושביו של נוגה - הם דומים למורים של גרנדה, אנשים נמוכים וכהי עור, שהשמש שזפתם, מלאי חוכמה ומזג לוהט, תמיד מאוהבים, כותבים חרוזים, אוהבי מוזיקה, עורכים פסטיבלים, נשפי מחולות ותחרויות בכל יום ויום."
ג'ורג' גרנוויל
ג'ורג' גרנוויל (באנגלית: George Grenville; 14 באוקטובר 1712 – 13 בנובמבר 1770) היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית שכיהן כראש ממשלת בריטניה. גרנוויל היה בן למשפחה בעלת השפעה פוליטית ונבחר לראשונה לפרלמנט ב-1741 מטעם מחוז הבחירה של בקינגהאם. הוא היה חלק מקבוצה של פוליטיקאים צעירים שפעלה בחסותו של ויקונט קובהם (Cobham) שביניהם נמנה ויליאם פיט האב. הוא הוכתר כרוזן טמפל (Earl Temple) בין 1779 ל-1784 ומ-1784 כמרקיז בקינגהאם (Marquess of Buckingham).
ב-1754 התמנה גרנוויל לתפקיד גזבר הצי (Treasurer of the Navy), תפקיד אותו מילא בשתי תקופות עד 1761. באוקטובר 1761 הוא בחר להישאר בממשלה וקיבל את המינוי של מנהיג בית הנבחרים ובכך נגרם קרע בינו לבין גיסו ובעל בריתו הפוליטי ויליאם פיט האב שהתפטר מתפקידו. גרנוויל מונה כתוצאה מכך כמזכיר המדינה הצפוני וכלורד הראשון של האדמירליות על ידי ראש הממשלה הלורד ביוט. ב-8 באפריל 1763 התפטר לורד ביוט וגרנוויל החליפו בתפקיד ראש הממשלה. ממשלתו ניסתה לגרום לשליטה בהוצאה הציבורית ושאפה לקיים מדיניות חוץ החלטית. הצעד הידוע ביותר במדיניותו של גרנוויל היה חוק הבולים של 1765, שהיה מס מקובל בבריטניה והוא ביקש להטילו על המושבות בצפון אמריקה. הצעד הזה גרם להתנגדות נרחבת במושבות ומאוחר יותר בוטל החוק. יחסיו של גרנוויל עם עמיתיו ועם המלך נעשו בהדרגה מתוחים וב-1765 הוא הודח על ידי המלך ג'ורג' השלישי והוחלף על ידי הלורד רוקינגהם. בחמש השנים האחרונות לחייו הוביל גרנוויל קבוצה מתומכיו באופוזיציה והוא ופיט התפייסו באופן פומבי.
ראשית חייו
ג'ורג' גרנוויל נולד בבית ווטון (Wotton House) שבמחוז באקינגהאמשייר ב-14 באוקטובר 1712. הוא היה בנם השני של ריצ'רד גרנוויל ושל אשתו הסטר טמפל (Hester Temple). הוא היה אחד מחמישה בנים שכולם נבחרו מאוחר יותר לפרלמנט. אחותו הסטר גרנוויל נישאה לויליאם פיט האב. כוונת ההורים הייתה שג'ורג' יוכשר כעורך דין. גרנוויל קיבל את חינוכו באיטון קולג' ובכרייסט צ'רץ' שבאוקספורד והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1736.
ראשית הקריירה הפוליטית
בשנת 1741 נבחר גרנוויל לפרלמנט כאחד משני הנציגים של מחוז הבחירה של בקינגהאם והמשיך לייצג את המחוז במשך 29 השנים הבאות עד ליומו האחרון. הוא הצטרף לחוג הוויגים הפטריוטים שהיוו אופוזיציה לרוברט וולפול. הפטרון העיקרי שלו היה הלורד קובהאם, שהיה מנהיג סיעה שעליה נמנו ג'ורג' גרנוויל, אחיו ריצ'רד, ויליאם פיט האב וג'ורג' לייטלטון (Lyttelton), קבוצה שהייתה ידועה כ"נערי קובהם" (Cobham's Cubs).
בדצמבר 1744 מונה גרנוויל כלורד הראשון של האדמירליות בממשלתו של הנרי פלהם. ביחד עם בעלי בריתו הפוליטיים, אחיו ריצ'רד וויליאם פיט האב, הם אילצו את פלהם לקדם אותם על ידי מרידה בסמכותו. ביוני 1747 הוא מונה כלורד של האוצר.
גרנוויל ופיט הצטרפו לאופוזיציה והיו לראשי המבקרים של ממשלתו של דוכס ניוקאסל. השניים דגלו ביצירתה של המיליציה הבריטית. עם התדרדרות המצב הצבאי בעקבות אובדנה של מנורקה, הממשלה נחלשה באופן הולך וגובר עד שבסתיו 1756 היא התפטרה.
גזבר הצי
לאחר התפטרות הממשלה הוביל פיט מהלך להקמתה של ממשלה חדשה בראשותו של ויליאם קוונדיש, דוכס דבונשייר. גרנוויל חזר למשרתו הקודמת כגזבר הצי והדבר היווה עבורו אכזבה, שכן הוא ציפה לקבל את התפקיד המכובד והמשתלם יותר כאחראי על תקציב הצבא (Paymaster of the Forces). לכך נוספה סדרה של עלבונות שהטיחו פיט ואחרים כלפי גרנוויל. מכאן והלאה הרגיש גרנוויל כעס כלפי פיט והתקרב לנסיך מוויילס הצעיר וליועץ שלו הלורד ביוט ששניהם היו ממתנגדיו של פיט.
ב-1758 כגזבר הצי הוא העביר חוק שהיה יסוד למערכת הוגנת יותר של תשלום שכר לימאים ולתמיכה במשפחותיהם בהיותם בים וזכה לתשבחות על האנושיות והיעילות שלו. גרנוויל המשיך לכהן במשרתו במהלך השנים שבהן זכתה בריטניה לניצחונות. באותה תקופה מת בנו בן השבע לאחר מחלה קשה וגרנוויל שהה לצידו בביתם הכפרי בווטון והגיע ללונדון לעיתים רחוקות.
ב-1761, התפטר פיט על רקע הוויכוח על המלחמה עם ספרד, וכתוצאה מכך הוא מונה כמנהיג בית הנבחרים במסגרת ממשלתו של הלורד ביוט. נראה היה שתפקידו של גרנוויל היה למנוע מפיט למתוח ביקורת על הממשלה.
מזכיר המדינה
במאי 1762 מונה גרנוויל כמזכיר המדינה הצפוני ובתפקיד זה הוא נקט קו קשוח במשא ומתן עם צרפת ועם ספרד לקראת סיומה של מלחמת שבע השנים. גרנוויל דרש שישולמו פיצויים גדולים יותר בתמורה לכך שבריטניה תשיב את השטחים שכבשה במלחמה, בעוד שביוט העדיף עמדה נדיבה יותר, שבהמשך הייתה הבסיס לחוזה פריז שנחתם ב-1763. במקום זאת גרנוויל היה כעת מקורב יותר לביוט יותר מאשר לבעלי בריתו לשעבר אשר היו קולניים יותר בהתנגדותם להסכם השלום מאשר היה גרנוויל עצמו. באוקטובר הוא מונה כלורד הראשון של האדמירליות. הנרי פוקס מונה במקומו כמנהיג בית הנבחרים וכפה את קיומו של הסכם השלום באמצעות החלטת הפרלמנט.
עמדתו של בויט החלה להיות בלתי מקובלת בציבור עד שהוא ביקש להגיש את התפטרותו למלך בכמה הזדמנויות. באי רצון קיבל בסופו של דבר המלך את ההתפטרות והסכים שגרנוויל יהיה ליורשו, למרות שהוא לא היה חביב על המלך. באפריל 1763 מונה גרנוויל כראש ממשלה.
ראש ממשלה
צעדו הראשון של גרנוויל כראש ממשלה הייתה הגשת תביעה משפטית כנגד ג'ון וילקס שפרסם את סדרת המאמרים "צפון בריטניה" (The North Briton) שלעגו לנאומו של המלך ב-23 באפריל 1763. וילקס הואשם בהמרדה ובהוצאת לשון הרע ולאחר דו-קרב עם אחד מתומכיו של גרנוויל, נמלט לצרפת. בהמשך נבחר וילקס כמה פעמים לפרלמנט, הכניסה לבניין הפרלמנט נאסרה עליו והוא היווה מקור לבעיה עבור כמה ממשלות.
בעוד בריטניה מנסה להתאושש מההוצאות שהיו כרוכות בניהולה של מלחמת שבע השנים ועם צורך גדול במימון הצבא הבריטי במושבות בצפון אמריקה, הייתה משימתו הדחופה ביותר של גרנוויל לשקם את הכלכלה הלאומית. כמו כן היה עליו להתמודד עם מרד פונטיאק של שבטים אינדיאנים בצפון אמריקה ב-1763. הצעדים הבולטים שלו היו התביעה כנגד וילקס וחקיקתו של חוק הבולים, שהיה ראשית הניכור בין המושבות לבין בריטניה.
חוק הבולים
במרץ 1765 הוגש חוק הבולים והוא אושר בנובמבר אותה שנה. היה זה מס שהוטל באופן בלעדי על המושבות באמריקה ועל פיו נדרש תשלום מס על כל עיתון או מסמך משפטי. החוק גרם לשערורייה ציבורית ולמרי ציבורי בכל רחבי המושבות.
מדיניות החוץ
בסכסוכים עם צרפת וספרד הצליח גרנוויל להבטיח את מטרותיה של בריטניה על ידי שליחת כוחות במסגרת מה שכונה מאוחר יותר "דיפלומטיית ספינות התותחים". בתקופת הכהונה של ממשלתו גדל בידודה הבינלאומי של בריטניה, עקב כישלונה לקיים את הבריתות עם המעצמות האירופאיות האחרות, מצב עניינים שכתוצאה ממנו נאלצו הממשלות הבאות של בריטניה להתמודד מול כמה מדינות במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית כשלצידה לא ניצבת אף בעלת ברית ראויה לשמה.
התפטרות
המלך עשה מאמצים רבים לשכנע את פיט לבוא לעזרתו על ידי הקמת ממשלה, אך ללא הצלחה. בסופו של דבר הוטלה המשימה על הלורד רוקינגהאם. כאשר רוקינגהאם הסכים לקבל את התפקיד, הדיח המלך את גרנוויל ביולי 1765.
שנותיו האחרונות
לאחר תקופה בה היה פעיל באופוזיציה לממשלתו של פיט בין השנים 1766–1768, הפך גרנוויל להיות פוליטיקאי קשיש שנמנע מהשתייכות לסיעה או למפלגה מסוימת בפרלמנט. הוא ראה קבוצה מכובדת של תומכיו נבחרים מחדש בבחירות של 1768, ביניהם רוברט קלייב וג'ורג' גרמין (Germain) וכן אחיו הבכור.
בסוף שנת 1768 התפייסו גרנוויל ופיט והשניים איחדו כוחות והחזירו את השותפות ביניהם שהתפרקה ב-1761 כאשר פיט התפטר מהממשלה. גרנוויל הוביל את התביעה המשפטית כנגד וילקס וכנגד המוציאים לאור והמדפיסים של מאמריו בעוון בגידה והסתה, כאשר פרסמו מאמרי ביקורת כנגד נאומו של המלך ג'ורג' השלישי. לאחר שהפסיד במשפט, סר חנו של גרנוויל בדעת הקהל שהתייחסה לצעדו כניסיון להשתקתה של העיתונות ולהשגת שליטה עליה. למרות מאבקו האישי בווילקס, ראה גרנוויל בניסיונה של הממשלה להרחיקו מבית הנבחרים כצעד אנטי-חוקתי והתנגד לעקרון הפעולה של הממשלה.
בעקבות הפלישה הצרפתית לקורסיקה ב-1768 התנגד גרנוויל למשלוח סיוע לרפובליקה הקורסיקנית. הוא מתח ביקורת על כישלונה של ממשלתו של גרפטון להתערב בנעשה וגרס כי חולשתה של הממשלה תעודד את צרפת.
חניה לאופניים
חניה לאופניים הוא מתקן המשמש להעמדת האופניים ונעילתם בזמן שאינם בשימוש. מתקני חניה לאופניים עשויים להיות מונחים על הקרקע באופן חופשי, או להיות מעוגנים אל הקרקע, למדרכה או לבניין. עם התרחבות השימוש באופניים, גדל מגוון מתקני החניה והם נבדלים זה מזה בצורתם, בעיצובם, ברמת הבטיחות שלהם ובהתאמתם לסביבות שונות.
מתקני החניה מאפשרים לרוכבים לחנות בביטחה ובנוחות. כיום מוצבים מתקני חניה לאופניים באופן וולנטרי על ידי גופים מסחריים וציבוריים, כגון רשויות מקומיות, מוסדות חינוך, מקומות בילוי, בתים פרטיים וחניונים של מתחמי משרדים.