cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יואל גמזו
מניו יורק המשיך גמזו למילאנו, פריז, לונדון וקבע את משכנו בברלין. בלונדון הקים את תזמורת מאהלר הבינלאומית, שנגניה מתכנסים שלוש פעמים בשנה ויוצאים למסעות קונצרטים ברחבי העולם. בשנים האחרונות ניצח גמזו על תזמורות שונות בעולם וזכה בפרס בתחרות על שם מאהלר בגרמניה.
ב-2012 התמנה לכהונת "מנצח בית ראשי" בבית האופרה של קאסל.
גמזו הוא נכדו של מבקר התיאטרון חיים גמזו.
פורשה סוג 12
פורשה סוג 12 (בגרמנית: Porsche Type 12) הוא רכב משפחתי, אשר הורכב בו מנוע כוכבי, אשר תכנן פרדיננד פורשה עבור יצרנית האופנועים הגרמנית צונדאפ בשנת 1931.
באותה שנה, בשנת 1931 ייסד פרופ' פרדיננד פורשה בעיר שטוטגרט, את חברת פורשה כחברה לתכנון וייעוץ הנדסי.
צונדאפ מיתגה את דגם ה-"פורשה סוג 12" תחת הסיסמה "Auto für Jedermann" (מכונית לכולם).
יוצרו 3 יחידות אשר אבדו במלחמת העולם השנייה. הדגם האחרון אבד בהפצצת שטוטגרט על ידי בעלות הברית בשנת 1945.
דגם ה"פורשה סוג 12" הזכיר בצורתו החיצונית את דגם הסיטרואן 2CV מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית שיוצר בין השנים 1948–1990.
דגם החיפושית משנת 1938 דמה חיצונית ל"פורשה סוג 12", בהתחשב בעובדה שמספר מרכיבים שנלקחו מדגם "פורשה סוג 12" הורכבו בדגם "VW Type 1" על ידי המתכנן פרדיננד פורשה.
גיל סיגל
גיל סיגל (נולד ב-23 ביוני 1966) הוא פרופסור חבר בקריה האקדמית אונו ובאוניברסיטת וירג'יניה, פרופסור חבר (אורח) בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב וראש המרכז למשפט רפואי וביו-אתיקה בקריה האקדמית אונו. פרופ' סיגל הוא מנתח אף אוזן וגרון, ראש וצוואר בכיר, בבית החולים "שיבא" ובמרפאה שברמת אביב.
ביוגרפיה
בין השנים 1984–1991 למד רפואה באוניברסיטת תל אביב. במקביל, בין השנים 1988–1993, למד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון במשפטים. בין השנים 2004–2006 השתתף בלימודי דוקטורט במשפטים באוניברסיטת וירג'ניה ובמאי 2009 הוענק לו תואר דוקטור (J.S.D) במשפטים.
בשנים 1996, 1998-1999 שימש מרצה אורח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב. ב-1999 מונה מרצה למשפטים באוניברסיטת מנצ'סטר. ב-2002 מונה למרצה בכיר בפקולטה למדעי רווחה ובריאות ובבית ספר למשפטים של אוניברסיטת חיפה. ב-2003 הצטרף כעמית ב"מכון לאתיקה מעשית", באוניברסיטת וירג'יניה. ב-2004 פעל כעמית מחקר לאתיקה רפואית, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ויועץ ועמית מחקר לרשלנות רפואית בבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד. באותה שנה מונה למרצה למשפט רפואי באוניברסיטת בר-אילן. בסוף 2005 מונה למרצה בכיר בקריה האקדמית אונו וב-2008 מונה לפרופסור בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
עלי בריקדות
עלי בריקדות הוא שיר של איש בית"ר ולוחם האצ"ל מיכאל אשבל, אותו כתב בהתבססות על תרגום ועיבוד השיר היידי פּאַרטיזאַנער ליבע (אהבת פרטיזן) של יוסל קוטלר. השיר מתאר זוג אוהבים הנלחמים שניהם למען החרות הלאומית והקמת מדינה עברית על מלוא ארץ ישראל השלמה, כשהדובר פונה לאהובתו בדברי פרידה ערב היציאה למלחמה ומעודד אותה לצאת עימו להילחם, ומבקש ממנה להמשיך את חייה במאבק גם אם ימות במהלכו.
סיפורו של השיר
העיבוד והגרסה העברית לשיר נעשתה על ידי אשבל בהקדשה לחברתו מהאצ"ל שרה לבני, אשר שירו של קוטלר נגע לליבה, ולאחר שבאחד ממפגשי האצ"ל שר אותו לבקשתה - אמרה לו כי עליו לתרגמו לעברית. הוא הציג אותה בתור האהובה המדוברת בשיר - בפותחו אותו ב"הַיּוֹם שָׂרָה הַקְּטַנָּה נִפָּרֵד בְּצֵאתִי לַמִּלְחָמָה" - ככינויה של לבני (אז רוזנברג) בין חבריה לשורות האצ"ל. ובכך בעצם העמיד את עצמם בתפקיד זוג האוהבים של השיר, כאשר הוא הפונה אליה, מדרבן אותה ומבקש ממנה.
גיל סיגל
ביוגרפיה
סיגל מרצה לתואר שני במשפטים בקורס "משפט רפואי", ומרצה לתואר ראשון במשפטים בקורס דיני נזיקין בהקריה האקדמית אונו במקביל, סיגל עובד במחלקה הכירורגית "א.א.ג וניתוחי ראש צוואר", בבית החולים תל השומר.
עלי בריקדות
סיפורו של השיר
הוא כתב את השיר בה'תש"ו (1946) בעודו שוהה בתא הנידונים למוות בכלא עכו - לשם הובא לאחר שנגזר דינו לתלייה בידי בית המשפט הבריטי על חלקו במחתרת. בעקבות חטיפת קצינים בריטיים כבני ערובה בידי האצ"ל לא בוצע גזר הדין, אך הוא נפל זמן לא רב לאחר מכן - בפריצה לכלא עכו. לאחר מותו קיימה שרה את צוואתו בשיר ו"בחרה לה שני מאנשי גונדתו" (-פלוגתו) בנישואיה לאיתן לבני - איש המחתרת גם הוא.
גיל סיגל
ביוגרפיה
סיגל מתגורר בפתח תקווה, נשוי ואב לארבעה.
עלי בריקדות
סיפורו של השיר
השיר הוברח בדרך עלומה מהכלא אל חבריו של מיכאל למחתרת, ופשט ברחביה ובקני בית"ר כאש בשדה קוצים, הוא היה למעין המנון הלוחמים בסוף ימי המנדט ובתקופת מלחמת השחרור וסמל לנכונות להקרבה במלחמה לשחרור העם והמולדת. מפקד האצ"ל, מנחם בגין, כתב על השיר:
גיל סיגל
ביוגרפיה
סיגל הוא בנה של אנט סיגל, אחיה של מיכל בר-אשר סיגל ונכדה של סוזן דניאל-נטף.
חברות בוועדות לאומיות וציבוריות
סיגל חבר ב-9 ועדות ציבוריות ולאומיות, בנושאי משפט רפואי ואתיקה:
עלי בריקדות
תוכן השיר
בתוכן השיר פונה הכותב אל אהובתו ומעודד אותה להחזיק במאבק למען הקמת המדינה ולשמור על אהבתם - "חַבְּקִינִי קְחִי מִקְלָע וְאִתִּי לַשּׁוּרָה!", על אף הפרידה הכרוכה שביציאה למלחמה - אשר בה נפתח השיר, בהכרזה הדרמטית "הַיּוֹם שָׂרָה הַקְּטַנָּה נִפָּרֵד בְּצֵאתִי לַמִּלְחָמָה אֶת הַמְּדִינָה לְכוֹנֵן מִשְּׁתֵי גְּדוֹת הַיַּרְדֵּן" והעובדה כי פגישותיהם לא תהיינה פגישות רגילות ומהנות של זוג אוהבים, אלא שהיה יחדיו בשדה הקרב - "עֲלֵי בָּרִיקָדוֹת נִפָּגֵשׁ", תוך מילוי תפקידם הלוחמתי והתרכזות בו ובאידיאל בשמו הם באים - השגת חרות לאומית: עֲלֵי בָּרִיקָדוֹת חֵרוּת נִשָּׂא בְּדָם וָאֵשׁ, רוֹבֶה אֶל רוֹבֶה קָנֶה יַצְדִיעַ, כַּדּוּר אֶל כַּדּוּר יָרִיעַ".
גיל סיגל
חברות בוועדות לאומיות וציבוריות
המועצה הלאומית לביו-אתיקה, הוועדה העליונה לניסויים בבני אדם (מפברואר 2002), הוועדה הציבורית לקביעת מוות מוחי (מינואר 2009), הוועדה הציבורית למידע גנטי (מפברואר 2002), הוועדה האתית המלווה למרכז לאומי להשתלות (מ-2010, הוועדה הציבורית לעניין חולה הנוטה למות (מ-2004), הוועדה הארצית לבחירת מין העובר (מינואר 2009), ועדת האתיקה של הקריה האקדמית אונו (מ-2010), המועצה לניסויים בבעלי חיים (כנציג האקדמיה הלאומית למדעים בתחום המשפטים).
עלי בריקדות
תוכן השיר
בחלקו השני של השיר מפנה הכותב את תשומת הלב לאפשרות שייפול במלחמה - "וְאִם בִּתְלִיָּה אֶמְסֹר אֶת חַיַּי לָאֻמָּה", ובהתחשב באפשרות זו הוא מבקש מאהובתו - שלא תשקע ביגונה, אלא תמשיך בחייה ובמאבק תוך נישואין לחבר אחר במחתרת - השותף גם הוא לרעיונות והאידיאות המשותפים שלהם אשר למענם נפל - "בַּחֲרִי לָךְ שֵׁנִי מֵאַנְשֵׁי גֻּנְדָּתִי". משמעותית דוגמת המוות בה בחר - תלייה, בשונה מבשיר היידישאי המתאר מוות בקרב עצמו. זהו מאפיין נוסף בשיר שנכתב כשיר של מאבק המחתרת בבריטים, שנהגו לתלות את חבריה. ערך מוסף יש לדוגמה זאת בהתחשב בכך שהשיר אכן נכתב בידי אשבל בעודו בתא הנידונים למוות - ממתין לביצוע גזר דינו - מוות בתלייה.
גיל סיגל
מודל "Conduct Analysis" להתנהלות עסקית-אתית
משנת 2010 סיגל מפתח ומוביל סדנאות לארגונים מסחריים גדולים במשק (בנקים, גופי תקשורת, וחברות ביטוח) שנועדו לאפשר להם לנהל את הפעילות העסקית מתוך 'ראייה עסקית-אתית', במסגרת מודל "Conduct Analysis" ("ניתוח התנהגות").
עלי בריקדות
ההתבססות על השיר היידשאי
השיר מבוסס על השיר היידשאי "פּאַרטיזאַנער ליבע" - אהבת הפרטיזן (מכונה גם "אויף דער קאנאנע" - על התותח), אשר נכתב על ידי יוסל קוטלר, כפניה ל"ליבע מאַריאָן" - מרים האהובה, ומתייחס למאבק הקומוניסטי. השיר העברי כולל מוטיבים משלו - מודגשת בו השאיפה לחרות הלאומית, חזון המדינה היהודית בארץ ישראל השלמה משתי גדות הירדן וראיית המוות במלחמה כ"מסירת החיים לאומה".
גיל סיגל
מודל "Conduct Analysis" להתנהלות עסקית-אתית
המודל שם דגש על התנהלות אתית בניהול משברים ביחסי לקוח-חברה, במטרה למקסם את יחסי הציבור של החברה ובד בבד למנוע התערבות רגולטורית שעלולה לפגוע באינטרס של החברה.
עלי בריקדות
ההתבססות על השיר היידשאי
מנגד, לא בולט בו הרצון לשמור על האהבה בעיצומה של המלחמה, וקשירתה של האהבה האישית עם האהבה של האידיאל, כמו בפּאַרטיזאַנער ליבע המכריז "אהבת לב אל לב גם תחת אש צולבה תהבהב, אהבה של עצמה, של עצמה אדומה" ברומזו לצבע האדום המזוהה עם הקומוניזם.
גיל סיגל
מחקרים בולטים
סיגל הוא מן החוקרים הקוראים לשינוי המצב המשפטי בישראל בנוגע לתרומת איברים. לדבריו, החוק צריך לשנות את ברירת המחדל מ"אינך נחשב תורם אלא אם הסכמת" ל"אתה נחשב מסכים לתרומה אלא אם סירבת". הסיבה העיקרית היא כי כל אחד נחשב מועמד לקבל איבר, ולכן כל אחד צריך להיות מוכן לתרום.
עלי בריקדות
הלחנה וביצוע
לחן השיר הוא הלחן של השיר המקורי ביידיש, שהלחין אליהו טייטלבוים. מלבד כמארש פנימי בתוך האצ"ל וראשית ימי צה"ל, השיר בוצע לראשונה בידי "זמרת המחתרות" שולמית לבנת.
גיל סיגל
מחקרים בולטים
סיגל גיבש, בשיתוף עם ד"ר יובל קרניאל, קוד אתי הנותן מענה מקיף לתוכניות ריאליטי ודוקו-ריאליטי. הקוד מיושם בהפקות של שידורי קשת.
סיגל ערך מחקר מקיף על "בדיקות גנטיות באוכלוסייה החרדית ("דור ישרים")", בשיתוף ובמימון אוניברסיטת וינה. במחלוקת שהתגלעה בשנת 2014 בקרב חברי המועצה הלאומית לביואתיקה, בשאלת המסגרת החוקית הראויה להתמודדות עם שביתות רעב של אסירים, נמנה סיגל על התומכים בתיקון המצב החוקתי הנוכחי.
גישתו ביחס ל"משפט רפואי" ואתיקה
סיגל יזם את פרויקט "ביו-אתיקה כחול לבן" (הוצאת מוסד ביאליק והקריה האקדמית אונו) שבו מתחדדת עמדתה הייחודית של ישראל בתחומי המשפט הרפואי והביו-אתיקה אל מול ארצות הברית מחד ואירופה מנגד. בכך מבקש סיגל לקומם את האוטונומיה הביו-אתית של ישראל.
סיגל תומך בערכים קהילתיים, והדבר מודגם בכתיבתו בנושא השתלות איברים, חיסונים ובריאות הציבור. נושא הדוקטורט שלו במשפטים עסק ב-Collective Action Problem in Public Health. החידוש בעבודתו התייחס לגיוס תובנות מעולם הפסיכולוגיה ההתנהגותית לפתרון בעיות בתחום בריאות הציבור והרפואה.
סיגל פרסם מאמרים רבים בתחום הטכנולוגיה הרפואית, מחשבים וטלה-רפואה. בסדרת מאמרים אלו הוא התווה את מפת הדרכים המשפטית-אתית למעבר של הרפואה לתווך דיגיטלי. חלק מעבודה זו אף שימש כבסיס לנייר עמדה של המכון הלאומי למדיניות בריאות ("כנס ים המלח") בשנת 2010.
המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945) - מתקפת אוניות השטח
המערכה באוקיינוס האטלנטי הייתה המערכה הארוכה ביותר במלחמת העולם השנייה. הצי הגרמני תקף את התעבורה הימית אל בריטניה במטרה לנתק אותה ממקורות האספקה והתגבורות שלה; בעלות הברית, תחילה הצי המלכותי הבריטי וציי חבר העמים הבריטי, בעיקר הצי הקנדי, ומאוחר יותר גם צי ארצות הברית, נלחמו מול הניסיונות הגרמניים.
עיקרה של המערכה היה המאבק בין הצוללות הגרמניות לבין אוניות הליווי של בעלות הברית שיצאו מנמלים שונים וביניהם לוריאן. ואולם הפיקוד הגרמני תלה את עיקר תקוותיו בשלב הראשון של המלחמה באוניות השטח של הצי הגרמני, והן מילאו תפקיד משמעותי יחסית במהלך השלב הראשון של המערכה, עד תחילת 1942; לאחר מכן הצליחו הבריטים לחסל למעשה איום זה. שאר השלבים התבססו יותר על הצוללות הגרמניות בשילוב עם אוניות השטח, איום שחוסל עם פענוח האניגמה.
הצי הגרמני בתחילת המערכה
הצי הגרמני הקיסרי של מלחמת העולם הראשונה, שהיה קרוב בהיקפו וברמתו לצי הבריטי הוטבע רובו ככולו על ידי מפקדיו לאחר הכניעה במלחמה. מפקד הקריגסמרינה - הצי הגרמני המתחדש - גרוס אדמירל אריך רדר תכנן תוכנית ארוכה ומקיפה לחידוש הצי. במסגרת תוכנית זו היה הצי אמור לכלול 13 אוניות מערכה מסוגים שונים, 12 סיירות כבדות, 8 נושאות מטוסים, ועוד. ואולם, השלמת התוכנית נועדה ל-1947; עם פרוץ המלחמה ב-1939 לא היה הצי הגרמני מוכן למלחמה.
יחד עם זאת, בשלב הראשון של המלחמה היה מספרן של הצוללות קטן מאוד יחסית. אוניות השטח הן שהיוו את האיום העיקרי על השיירות הבריטיות, והאוניות החזקות ביותר היו סיירות כבדות, שהוגדרו על ידי הגרמנים כ- Panzerschiff ("אונייה משוריינת"); הבריטים הגדירו אוניות אלו כסוג בפני עצמן, חזק יותר מסיירת ופחות חזק מאוניית מערכה; סוג זה הוגדר כאוניית מערכה זוטא, Pocket Battleship.
שתיים מאוניות אלו, הסיירות הכבדות "ליצו" (Lützow) ואדמירל גרף שפה, היו בים עוד לפני הכרזת המלחמה, ויצאו מיד לתקיפת אוניות סוחר. "ליצו" הוחזרה לגרמניה לקראת הפלישה לנורווגיה לאחר שהטביעה שתי אוניות סוחר בלבד; "אדמירל גרף שפה" הצליחה להטביע תשע אוניות באוקיינוס ההודי עד שנלכדה ב-13 בדצמבר 1939 בידי כוח משימה בריטי נחות ממנה בפתח הנהר ריו דה לה פלטה באורוגוואי. לאחר שנפגעה קשות בקרב הטביע רב החובל של "אדמירל גרף שפה" את אונייתו, והתאבד.
שתי אוניות מלחמה נוספות שהתפרסמו יותר מהקודמות היו הסיירות שרנהורסט וגנייזנאו. הן יצאו לפשיטה ראשונה ב-23 בנובמבר, ואז הטביעו את אוניית הסוחר החמושה "רוולפינדי" (Rawalpindi) בצפון האוקיינוס האטלנטי לפני שחזרו לבסיסן. אוניות אלה היוו איום מתמיד על השיירות עד 1941, בשל מהירותן הרבה וחימושן הכבד.
המתקפה העיקרית של אוניות השטח
פעולות הצי הגרמני נגד השיירות הושהו במהלך הפלישה הגרמנית לנורווגיה, באפריל 1940. ואולם, לאחר שנורווגיה נפלה לידי הגרמנים, הופנו אוניות השטח חזרה לתקיפת השיירות.
דוגמה לכוחן של אוניות השטח הייתה התקפתה של אוניית המערכה זוטא אדמירל שר על השיירה HX-84. השיירה, בת 37 אוניות סוחר, הייתה מלווה באוניית סוחר חמושה אחת בלבד, ג'רוויס ביי (עדיין לא היו די אוניות ליווי כדי לתת מענה מספיק לשיירות). "אדמירל שר" הבחינה בשיירה ב-5 בנובמבר 1941, וניגשה להתקפה. אוניית הליווי, למרות שהייתה נחותה באופן מוחלט מהאונייה הגרמנית וחסרת כל סיכוי פנתה כדי לתקוף את "אדמירל שר". אוניית המלחמה הגרמנית הטביעה אותה תוך כמה דקות, והמשיכה להטביע חמש אוניות סוחר נוספות; ואולם, הזמן שחלף עד להטבעת ה"ג'רוויס ביי" אפשר לשאר אוניות השיירה להתחמק ולמנוע אסון כבד בהרבה. רב החובל של ה"ג'רוויס ביי" זכה לצלב ויקטוריה על גבורתו והקרבתו.
התקפתה של "אדמירל שר" הייתה חמורה כל כך, עד שהבריטים השעו את כל תנועת השיירות, וכל יחידות צי הבית (home fleet) הופנו כדי ללכוד אותה; ואולם, האונייה הגרמנית הצליחה לחמוק לאוקיינוס ההודי ולהמשיך בהתקפתה במהלך פברואר 1941. הבריטים המשיכו במצוד, אך "אדמירל שר" הצליחה לחמוק ולחזור לקיל, ב-1 באפריל 1941.
הבריטים חידשו תוך זמן קצר את השיירות, אך הן לוו על ידי אוניות מערכה וסיירות כבדות. האוניות הגרמניות העדיפו לא להיכנס לקרב מול אוניות אויב בעלות עדיפות עליהן, ועובדה זו מנעה מסיירות הקרב שרנהורסט וגנייזנאו לתקוף כמה שיירות שהיו מוגנות בידי אוניות מערכה. יחד עם זאת, שתי סיירות הקרב האמורות פשטו גם הן באוקיינוס האטלנטי, מינואר עד מרץ 1941, והטביעו בפשיטה זו 22 אוניות סוחר. הן הגיעו לנמל ברסט כדי להצטייד מחדש ולאפשר תיקון נזקים.
שיאן של הפשיטות הללו הייתה גיחתן של אוניית המערכה ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן. ביסמרק היוותה סיכון חמור ביותר לשיירות, עקב חימושה הכבד ומהירותה הרבה. "ביסמרק" יצאה מהים הבלטי ב-21 במאי 1941. ב-24 במאי לפנות בוקר יורטה על ידי סיירת המערכה הבריטית הוד ואוניית המערכה פרינס אוף ויילס. "הוד" ספגה פגיעה ישירה במחסן התחמושת שלה והתפוצצה, ואולם "ביסמרק" נפגעה במכלי הדלק שלה ואיבדה דלק רב; הערכת המצב הייתה שעל האונייה להגיע לברסט כדי לטפל בדליפה ושלא תוכל להמשיך בגיחה. הבריטים המשיכו לעקוב אחרי "ביסמרק", וב-26 במאי הצליחו מפציצי טורפדו מנושאת המטוסים ארק רויאל לגרום למערכת ההיגוי של "ביסמרק" נזק כבד, שמנע ממנה לחזור לנמל. למחרת, ב-27 במאי, טובעה "ביסמרק" על ידי אוניות מערכה בריטיות.
סוף המתקפה של אוניות השטח
למרות התחושה שאוניות השטח הגרמניות יצרו איום כבד, למעשה הייתה זו הגיחה האחרונה של אוניות אלו. שרנהורסט וגנייזנאו, שעגנו בברסט, היו מוקד לתקיפות אוויריות בריטיות בלתי פוסקות, יחד עם פרינץ אויגן; היטלר חשש לאובדנן, והורה להן לחזור לגרמניה. בפברואר 1942 הצליחו האוניות הגרמניות לחמוק חזרה לוילהלמסהבן במבצע קרברוס, ללא שהצי הבריטי או חיל האוויר המלכותי יצליחו למנוע זאת. התחמקותן של האוניות הגרמניות נתפסה ככישלון בריטי, אך בפועל הוסר האיום שהיוו אוניות אלה על השיירות באוקיינוס; הן לא חזרו שוב לזירה זו.
הצי הגרמני סבל במערכה זו מנחיתות מספרית קשה; כאמור לעיל, התוכנית הגרמנית לבינוי צי חזק הייתה אמורה להגיע למספרים משמעותיים רק ב-1944, ולהשלמה רק ב-1947. אונית השטח חששו מהתמודדות ישירה מול הצי הבריטי, גם בשל החשש מאובדן יחידות הצי המועטות שהיו ברשותן, וגם כנראה בשל המוניטין והשם של הצי הבריטי, כצי החזק והמנוסה בעולם.
אוניות פשיטה
בנוסף לאוניות השטח ה"קונבנציונליות", עשו הגרמנים שימוש באוניות פשיטה. אוניות אלה היו אוניות סוחר רגילות שהוסבו לשאת תותחים, מבלי לשנות את מראיהן. בשל חזותן התמימה הן היו יכולות להתקרב לאוניות של בעלות הברית ולהטביע או ללכוד אותן.
גרמניה הפעילה עשר אוניות מעין אלו. היו אלה אוניות בתפוסה שנעה בין 3,860 ל-9,400 טון; הן היו חמושות בתותחי 150 מ"מ, צינורות טורפדו וחימוש אחר, ונשאו גם מטוס ימי לסיור. כל אלה היו מוסווים, כך שמרחוק נראו אוניות אלה כאוניות תמימות. האוניות תדלקו וקיבלו אספקה מאוניות גרמניות שפעלו ברחבי האוקיינוס, ולעיתים גם מבסיסים יפניים; הן פעלו בעיקר בדרום האוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס ההודי. ההסוואה של אוניות אלו הייתה טובה מאוד, ורק במהלך 1943 הנהיגה האדמירליות הבריטית שיטה יעילה לזיהוי ששללה מהגרמנים את יכולתם להסתוות לאוניות תמימות.
מטרתן העיקרית של אוניות אלה הייתה ליצור בלבול ומבוכה בכל שיטת השיירות, ולהכריח את הצי הבריטי להקצות כוחות גדולים לחיפוש אחריהן, וכך לפזר את כוחותיו. בסך הכל, הטביעו אוניות אלה 133 אוניות סוחר בתפוסה כוללת של כמעט 830,000 טון.
אלדד הדני
אֶלְדָּד הַדָּנִי היה סוחר ונוסע יהודי במאה ה-9. הרבה לספר בכל מקום אליו הגיע על קורות חייהם של עשרת השבטים, דבר אשר גרם להתעוררות רבה בנושא זה. מקום מוצאו אינו ידוע, אך בכתביו כתב כי הוא אזרח "מדינה יהודית עצמאית" במזרח אפריקה, וככל הנראה התכוון לאתיופיה של ימינו. כתביו משלבים הן אלמנטים ריאליסטיים והן דמיוניים.
מוסכם על החוקרים על היותו של אלדד אישיות היסטורית, וכן על כך שהוא כתב בעברית (עם השפעות ערביות רבות) את ספרו על הלכות שחיטה ואת האיגרת הקרויה על שמו.
השפעת כתביו
הוא סיפר שמוצאו מחוילה הקדומה שעליה אומרת התורה "אֶרֶץ הַחֲוִילָה אֲשֶׁר שָׁם הַזָּהָב" מעבר לנהר הסמבטיון, ומעבר להרי כוש, במקום שבו שוכנים השבטים דן, נפתלי, גד ואשר (ומכאן שמו, הדני - משבט דן). מקום תחילת מסעו הייתה מדינה זו, וממנה הוא הגיע לבבל, לקירואן ולספרד. סיפורו על עשרת השבטים האבודים גרם להתעוררות בקרב הקהילה היהודית בכל מקום שעבר. אלדד הביא עמו למסעותיו הלכות שטען כי הגיעו ממדינתו. הלכות אלו, שנכתבו בעברית, עסקו בשחיטה של בעלי חיים (כשרים) והן מוצגות בשמו של יהושע בן נון, או, על פי גרסאות שונות, בשמו של עתניאל בן קנז. סיפורו של אלדד התפשט במהירות, וישנן לא פחות משמונה גרסאות חשובות שונות לסיפורו.
מקורו ועניינו
בקרב החוקרים ישנה מחלוקת באשר לאישיותו וליצירתו. אחדים טוענים כי כתביו היו כתבים פולמוסיים כנגד הקראים; אחרים טוענים כי היה שליח, קראי דווקא, ממזרח בבל; אחרים טענו, לפי מסורות השחיטה שהציג, כי היה מביתא ישראל, או מקהילה יהודית כלשהי בדרום ערב. על פי בדיקה כמותית של ההשפעות הלשונית בלשונו של אלדד בכתביו מניחים שלמה מורג ויצחק גלוסקא כי מוצאו בצפון תימן.
סיפוריו של הדני עוררו סקרנות רבה. פרופסור דוד צבי מילר סבר כי הממלכה המוזכרת נמצאת בדרום חצי האי ערב או בקרן אפריקה ונסע לחקור בעצמו את המקום. נסיעה זו הייתה חלק מהתמקדותו בחקר הלשונות השמיות המדוברות באזור.
לוול
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
אטב כביסה
אטב כביסה או אטב הוא כלי תפיסה המאפשר תפיסת הבגדים על חבל כביסה למטרת ייבושם לאחר כיבוסם.
היסטוריה
אטב כביסה עשוי עץ, ולו חלק אחד הומצא על ידי קהילת השייקרים בראשית המאה ה-18. גרסה מאוחרת של אטב זה נרשמה כפטנט בארצות הברית על ידי ג'רמי ויקטור אופדבק. אטב זה היה מוט עץ, שבו חריץ שאפשר תפיסת הבד שנתלה על חבל הכביסה. החריץ הצר מנע את נפילת האטב. אטבים אלה היו עשויים עץ גמיש אשר שמר על צורת החריץ הצרה.
האטב המודרני הומצא על ידי דייוויד סמית' מורמונט בשנת 1853 והוא כולל שתי פיסות עץ או פלסטיק המוחזקות יחד באמצעות קפיץ.
דגם זה של אטב פותח על ידי סולון מור בשנת 1887.
בתרבות
הפסל קלאס אולדנבורג יצר פסל בשם "אטב כביסה" (Clothespin) הממוקם כיום מול בית עיריית פילדלפיה שבארצות הברית.
דל (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קרסנאיה זאריה לנינגרד
קרסנאיה זאריה (ברוסית: Футбольный клуб Красная заря; מילולית: מועדון הכדורגל "השחר האדום") היה מועדון כדורגל סובייטי מהעיר לנינגרד.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1922. עד 1930, המועדון התחרה בתחרויות מחוזיות בלנינגרד, מ-1931 עד 1935 — בתחרויות העיר ומשנת 1936 נטל חלק בליגת העל הסובייטית. בשנים 1938–1939 שיחק תחת השם "אלקטרוסילה".
ויויאן פרנץ'
ויויאן פרנץ' (באנגלית: Vivian French) היא סופרת ילדים ומספרת סיפורים בריטית. פרנץ' חיברה ופרסמה מעל 200 ספרים, בהם סדרת ספרי "מועדון הנסיכות", סדרת ספרי "אגדות מחמש הממלכות" שהם ספרי פנטזיה לילדים, עיבודים למעשיות וסיפורי עמים ושירים לפעוטות.
ויויאן פרנץ נודלה בבדפורדשייר וסיימה אוניברסיטת אקסטר.
פרנץ' החלה לפרסם ספרי ילדים בשנת 1990, לאחר קריירה בתיאטרון.
בשנת 2016 היא התקבלה למסדר האימפריה הבריטית.
איחוד הקיבוצים
איחוד הקיבוצים היא תנועה קיבוצית שנוסדה בשנת 1951.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, עבר משבר קשה על תנועת הקיבוץ המאוחד, על רקע מחלוקת קשה בדבר הזיקה - האידאולוגית והמעשית לברית המועצות הקומוניסטית. קבוצת המיעוט שכללה את תומכי מפא"י פרשה מהקיבוץ המאוחד ובמהלך כנס בנען, הקימו חמישה עשר הקיבוצים הפורשים גוף ארצי חדש בשם "איחוד הקיבוצים". מספר חודשים מאוחר יותר התאחד איחוד הקיבוצים עם חבר הקבוצות, ל"איחוד הקבוצות והקיבוצים".
המשבר, שהתרחש ברוב קיבוצי הקיבוץ המאוחד, לווה בעימותים קשים, עד כדי פילוג, כאשר קיבוצים נחלקו לשניים, וחברויות ואף משפחות התפרקו.
במהלך התקופה הקצרה בה היה איחוד הקיבוצים ישות עצמאית, ניסו חבריו להקים תנועת נוער (נוער האיחוד), עיתון, להרחיב סמינר (בית ברל) למרכז רעיוני ואף העלו קיבוץ אחד על הקרקע. בספטמבר 1951 עלו על הקרקע בנגב המערבי, ליד סעד ומפלסים הגרעינים "יגב" ו"שמח" בוגרי תנועת הנוער החלוצית "הבונים" יוצאי מצרים וטנג'יר שהתארגנו לעליה על הקרקע באפיקים וקבלו הכשרתם גם באיילת השחר ובעין חרוד. מאוחר יותר שונה שמו של המקום לכפר עזה.
ארא דינקג'יאן
ארא דינקג'יאן (אנגלית: Ara Dinkjian, ארמנית: Արա Տինքճեան; נולד 1958) הוא מוזיקאי אמריקאי-ארמני. נחשב לאחד מנגני העוד המובילים בעולם ולמי שהצליח לשלב את הכלי האוריינטלי עם סגנונות והרכבים מערביים.
ביוגרפיה
דינקג'יאן נולד בניו ג'רזי להורים ממוצא ארמני אביו היה זמר מקצועי ואת הופעתו הראשונה על במות עשה בזמן התערוכה העולמית של ניו יורק (1964), עת היה בן שש, בנגנו על דרבוקה. דינקג'יאן קיבל מלגה לבית הספר הארט, מכללה לאמנויות הבמה בהרטפורד, קונטיקט. דינקג'יאן למד כמה כלי נגינה מערביים ומזרחיים (פסנתר, גיטרה, דרבוקה) אולם התמקד בנגינת עוד. ובשנת 1980 סיים את לימודיו, וקיבל את התואר הראשון והיחיד במדינה בעוד, לאחר שקיבל אישר לכך באופן חריג.
לאחר שסיים את לימודיו החל דינקיג'יאן להופיע בחתונות ארמניות ופגש את אמן כלי ההקשה הארמני, ארטו טונשבויאשיאן, שהגיע באותה עת לארצות הברית. השניים החליטו להקליט כמה שירים של טונשבויאשיאן באולפן ביתי, ובאופן מקרי הגיעה ההקלטה לידי חברת RCA רקורדס, שיצרה איתם קשר והציעה להפיק להם אלבום מוזיקה, הם גייסו במהירות נגנים נוספים והקליטו את אלבום הבכורה שלהם "Picture", תחת השם "נייט ארק". מתוכו התפרסמה היצירה "השיבה הביתה" ("Homecoming"), ששימשה כפתיח של סדרת הטלוויזיה "החמישייה הקאמרית". שירו של יואב יצחק "זה הזמן לסלוח", הוא גם גרסה ליצירה אינסטרומנטלית מאלבום זה (שנקראת "Picture" כשם האלבום). להקת "נייט ארק" פעלה כ-15 שנים והקליטה 5 אלבומים.
בשנת 1998 הופיעה דינקג'יאן לראשונה בישראל, עם להקת "נייט ארק", במסגרת פסטיבל ישראל.
בשנת 2002 נבחר לייצג את ארמניה בפסטיבל העוד הבינלאומי הראשון, שנערך בסלוניקי.
בנובמבר 2006 השתתף ב"פסטיבל העוד" בירושלים, יחד עם אביו אוניק דינקג'יאן. באותה שנה גם הקליט את האלבום "Armenian in America" עם נגן כלי ההקשה זוהר פרסקו והקלידן עדי רנרט. האלבום כולל 12 יצירות אינסטרומנטליות שכתב דינקג'יאן, המשלבות מוזיקה ארמנית מסורתית ומוזיקה עכשווית.
בנובמבר 2010 ערך מופע איחוד להקת "נייט ארק" ב"פסטיבל העוד" בירושלים.
בספטמבר 2012 השתתף בפסטיבל הג'אז של לונדון.
זולטאן סאנטו
זולטאן סאנטו (במקור שרייבר, בהונגרית: Szántó Zoltán; נג'קניז'ה, 17 בדצמבר 1893 – בודפשט, 26 במרץ 1977) היה דיפלומט יהודי-הונגרי, פוליטיקאי קומוניסטי, שר בלי תיק בממשלת אימרה נאג' השלישית.
ביוגרפיה
זולטאן סאנטו נולד במשפחה יהודית. אביו שאנדור שרייבר היה קצב, אמו הייתה סלינה גינסברגר. הוא סיים תיכון מקצועי. בשנת 1908 הצטרף כשוליית נגר לתנועת הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP). הוא התכונן במקור לקריירה רפואית, אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע ממנו להמשיך את לימודיו. הוא סיים את לימודיו בבית הספר לקצינים בשנת 1914 ולאחר מכן נשלח לחזית המזרחית, שם נפל בשבי הרוסי בשנת 1916, במחנה השבויים בא בקשר עם התנועה המהפכנית הרוסית.
ישראל טויסיג
רבי ישראל טויסיג, הבית ישראל ממאטרסדארף (תרמ"ט, 1889 – ו' בתשרי תשכ"ח, 10 באוקטובר 1967) היה רב ופוסק בעיר מאטערסדארף אוסטריה אונגריה לאחר המלחמה עלה ירושלים, רבן של מאה שערים ובתי אונגרין.
זולטאן סאנטו
ביוגרפיה
בקיץ 1918, שוחרר מהשבי והותר לו לחזור הביתה, להירשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא הפך במקביל למפקד פלוגה של הצבא בבודפשט. במהלך מהפכת החרציות, הוא ופלוגתו צידדו ב"מועצה הלאומית ההונגרית" ומילאו תפקיד פעיל בהגנה על הגשרים על הדנובה. סאנטו היה אחד הראשונים שהצטרפו למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) בנובמבר. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה מפקד גדוד של הצבא האדום וקומיסר פוליטי חטיבתי. לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית היגר לאוסטריה. ב-11 ביוני 1919, בבודפשט, כסטודנט לרפואה עדיין, התחתן עם שרה טרק, גם היא הייתה סטודנטית לרפואה, בתם של וילמוש טרק ושל רוזה פרידמן.
ישראל טויסיג
ביוגרפיה
נולד בפאפא שבהונגריה, להינדל ודוד יששכר טויסיג. נישא לקרובת משפחתו חיה הנלה, בתו של הרב יוסף פרסבורגר, ראב"ד העיר מטרסדורף ומחבר הספר "תפארת יוסף" (נפטר בשנת תרפ"ד). לאחר נישואיו התגורר כעשרים וחמש שנה במטרסדארף בסמוך לחותנו.
זולטאן סאנטו
ביוגרפיה
סאנטו השתתף בארגון מחדש של ה-KMP, הפך לחבר חליף בוועד המרכזי של המפלגה בשנת 1926 וחזר להונגריה בהוראות המפלגה באותה שנה. הוא נעצר בבית בשנת 1927 ונידון ל-8 וחצי שנות מאסר. לאחר ריצוי עונשו היגר למוסקבה בשנת 1935, שם ייצג את ה-KMP באינטרנציונל הקומוניסטי (הקומינטרן).
במהלך מלחמת העולם השנייה ערך את שידורי רדיו קושוט שהוקם במוסקבה. הוא חזר להונגריה בשנת 1945 והיה חבר באספה הלאומית הזמנית. בין השנים 1947–1949 היה שגריר בבלגרד ואחריו בין 1949–1955 היה השגריר בפריז, בשנים 1955–1956 השגריר בוורשה. ב-3 בנובמבר 1956, כאשר הוקמה ממשלתו השלישית של אימרה נאג', מונה לשר בלי תיק בממשלה. בעקבות ההתערבות הסובייטית קיבל מקלט מדיני עם משפחתו בשגרירות יוגוסלביה בבודפשט. במשפטו של אימרה נאג' העיד נגד אימרה נאג' כעד מטעם התביעה ולכן לא הוגשה נגדו תביעה.
ישראל טויסיג
ביוגרפיה
לאחר האנשלוס עלה עם בני קהילתו לארץ ישראל והתיישב בבתי אונגרין בירושלים. אחיו נהרגו בשואה. במשך שנים רבות כיהן כרבה של בתי אונגרין וכמו"ץ של העדה החרדית.
זולטאן סאנטו
ביוגרפיה
סאנטו פרש לגמלאות בשנת 1958 וחי בפנסיה עד מותו.
ישראל טויסיג
ביוגרפיה
בנו שמעיה נפטר בחייו, והוא הוציא לזכרו את הקונטרס "בית שמעיה". בשנת תשכ"א נפטרה אשתו.
נפטר בו' בתשרי תשכ"ח ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
זולטאן סאנטו
משפחתו
אחיו היו בלה סאנטו, רז'ה סאנטו וגיזלה סאנטו.
חמים וטעים (מחזמר)
חמים וטעים (באנגלית: Some Like It Hot) הוא מחזמר המבוסס על סרט בעל אותו שם, עם לחן מאת מארק שיימן, מילים לשירים מאת סקוט וויטמן ושיימן ותסריט מאת מת'יו לופז ואמבר ראפין. המחזמר, כמו הסרט, עוקב אחר סיפורם של מוזיקאים מעידן הג'אז בתקופת היובש.
בשנת 2023 היה המחזמר מועמד לפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
ברודוויי (2022)
המחזמר תוכנן במקור לרוץ בתיאטרון קאדילק פאלאס בשיקגו, אבל מאוחר יותר הוכרז שההרצה מבוטלת עקב מגפת הקורונה.
הפקת המחזמר החלה בהצגות מקדימות ב-1 בנובמבר 2022 בתיאטרון שוברט בברודוויי, וערב הפתיחה התקיים ב-11 בדצמבר, בבימויו של קייסי ניקולאו ובכיכובם של כריסטיאן בורל כג'ו/ ג'וזפין, קווין דל אגילה כאוסגוד, ג'.האריסון גי כג'רי/ דפני ואדריאנה היקס כשוגר.
עלילה
מתרחש בשיקגו בתקופת היובש אשר גורמת לכולם לצימאון להתרגשות קטנה, חמים וטעים הוא סיפורם הצוהל של שני מוזיקאים שנאלצים להימלט מעיר הרוחות לאחר שהיו עדים לפגיעת אספסוף. עם גנגסטרים בעקבותיהם, הם חיים במנוסה בתור החברות החדשות ביותר בלהקה הגדולה ביותר שחצתה את המדינה אי פעם. האם הם יכולים להסתתר מבלי לאבד את עצמם לחלוטין? או שמא האספסוף, האמת ואולי אפילו האהבה עצמה ישיגו אותם סוף סוף?
מלהולנד דרייב
מלהולנד דרייב (באנגלית: Mulholland Drive) הוא מותחן פסיכולוגי אפל משנת 2001 שכתב וביים דייוויד לינץ'. לינץ' זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן, והיה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר בטקס פרס האוסקר על הסרט. הסרט נבחר לסרט הגדול ביותר במאה ה-21 על ידי 177 מבקרי קולנוע מרחבי העולם, ברשימה שנערכה על ידי ה-BBC.
עלילת הסרט, המשולבת עם אלמנטים סוריאליסטיים, מספרת על שחקנית מתחילה בשם בטי אלמס (נעמי ווטס), שעברה ללוס אנג'לס, ובביתה מכירה אלמונית (לורה אלנה הרינג), אשר לאחר תאונת דרכים ברחוב הנושא את שם הסרט, מאבדת את זיכרונה ושוכחת את שמה. ביחד הן מנהלות מעקב אחר זהותה של האלמונית.
עלילת הסרט
העלילה המוצגת בסרט אינה ליניארית.
הסרט נפתח בצעירים רוקדים. לאחר כדקה מופיעים הבזקים של אישה בלונדינית באור הזרקורים (נעמי ווטס) כשברקע נשמעות תשואות. בחלק מההבזקים מופיעים יחד איתה גם איש ואישה זקנים.
בחושך, רואים הצופים מיטה מנקודת מבטו של אדם העולה על יצועו. המבט עובר על שמיכה, מגיע לכרית ואז שוקע בתוכה. התמונה מתעמעמת ונעלמת.
אישה בעלת שיער כהה (לורה הרינג) נוסעת בערב בלימוזינה במלהולנד דרייב, כשהלימוזינה נעצרת בפתאומיות, היא מגלה שהנהג חמוש, ובעצם היא קורבן להתנקשות. מכונית הדוהרת במהירות מתקרבת אליהם, מתנגשת בהם בחוזקה, והורגת את כל יושבי הלימוזינה פרט לאותה אישה.
האישה יוצאת מהלימוזינה בהלם ובבלבול, בורחת ממקום התאונה, ומגיעה לרחוב סמוך. למחרת בבוקר, אישה מבוגרת המתגוררת באחד הבתים ברחוב יוצאת מביתה, והאישה שברחה נכנסת לבית הריק.
שחקנית מתחילה בשם בטי אלמס (נעמי ווטס) מגיעה להוליווד כדי לנסות את מזלה במשחק. הצופים לומדים על כך משיחה שהיא מנהלת עם איש ואישה זקנים שהיו איתה בטיסה להוליווד. זהו אותו זוג זקנים שהופיע בהבזקים בתחילת הסרט. בטי עוברת לבית דודתה השחקנית, שנסעה לצילומי סרט בקנדה. בדירה היא מוצאת את האישה בעלת השיער הכהה, כשהיא מבולבלת ולא זוכרת את שמה. האישה מבחינה בכרזה של הסרט גילדה, בכיכובה של ריטה הייוורת', ומאמצת לעצמה את השם "ריטה". בטי מחליטה לעזור לריטה לחפש את זהותה, והן פותחות את תיקה של ריטה, ומגלות בו סכום כסף גדול בשטרות מזומנים ומפתח כחול, שהן אינן יודעות מה הוא פותח.
אדם הסועד בדיינר בשם "ווינקיז" בשדרות סנסט, מספר לעמיתו על סיוט שחווה בחלומו, ובו ראה יצור מפחיד ומוזר מאחורי אותו דיינר, היוצר מצב רע ומפחיד. השניים הולכים אל מאחורי הדיינר, היצור המפחיד מופיע, והאיש מתמוטט. מתנקש ביש-גדא מגיע למשרד, הורג שלושה אנשים בתוכו, וגונב ספר טלפונים לא ידוע.
ריטה נזכרת שנסעה בדרך מלהולנד. השתיים מתקשרות מטלפון ציבורי ליד הדיינר "ווינקיז" למשטרה, כדי לבדוק אם הייתה שם תאונת דרכים. לאחר שהן נענות בחיוב הן בטי וריטה יושבות בדיינר, שם משרתת אותן מלצרית בשם דיאן. כתוצאה, ריטה נזכרת בשם "דיאן סלווין". הן מתקשרות לאישה באותו השם לאחר שחיפשו אותה בספר הטלפונים, אך זו אינה עונה.
לאחר מכן, בטי הולכת למבחן בד לסרט הוליוודי, והצוות הבוחן אותה מתרשם ממנה מאוד. אחרי שיחה עם סוכנת שחקנים שנכחה במבחן הבד, לוקחת אותה הסוכנת לסט צילומים של סרט בשם "סיפורה של סילביה נורת'", הסרט מבוים על ידי אדם קשר, וקמילה רודס עוברת בו מבחן בד, שבו היא מבצעת תזמורת בצורת לשיר "I've told every little star" של לינדה סקוט. אדם בוחר בה לתפקיד, תוך שהוא משתמש בביטוי: "זאת הבחורה". באותו זמן בטי עוזבת את הסט, לאחר שאדם מסתכל עליה בערגה.
בטי וריטה הולכות אל דירתה של דיאן סלווין, ופורצות לדירתה לאחר שאף אחד לא פותח את הדלת. במיטה בדירה הן מגלות גופה במצב ריקבון. הן חוזרות מזועזעות אל ביתה של בטי, ושם בטי מסייעת לריטה להכין לעצמה פאה בלונדינית בתסרוקת זהה לזו של בטי. אחר-כך השתיים מקיימות יחסי מין ובטי מודה כי היא מאוהבת בריטה. בלילה ריטה מדברת מתוך שינה ומעירה את בטי. לבקשת ריטה, השתיים נוסעות מיד למופע קברט ספרדי בתיאטרון בשם "סילנסיו", שהוא השם שהגתה ריטה בשנתה.
במועדון הן רואות מופע תזמורת בצורת, שבו המנחה שב ומדגיש שהצלילים מוקלטים וכי "הכל כאן אשליה". בזמן המופע נשמע קול נקישות על דלת ובטי מתחילה לרעוד בחוסר שליטה עד שריטה מרגיעה אותה. זמרת קינה ספרדית ("מקוננת") עולה לבמה ומציגה גרסה ספרדית לשיר "בכי" של רוי אורביסון. בטי וריטה בוכות, ואילו הזמרת מתעלפת ומפונה מהבמה בעוד קול השירה ממשיך להישמע. בטי מוצאת בארנקה קופסה כחולה ונעולה, שחור המנעול שלה מתאים בצורתו למפתח הכחול שנתגלה לפני-כן בתיקה של ריטה.
בטי וריטה מגיעות לביתה של בטי, ובעת שריטה מוציאה את המפתח בטי נעלמת. לאחר שריטה קוראת לבטי באנגלית ובספרדית, ריטה פותחת את הקופסה הכחולה, מבט הצופים נכנס אל תוך הקופסה ומיד אחר-כך הקופסה נופלת על הרצפה בעוד שנראה כי ריטה נעלמה אף היא.
האישה הזקנה בעלת השיער האדום, שהיא דודתה של בטי ובעלת הדירה בה השתכנה, מגיעה לחדר וסוקרת אותו, אולם החדר ריק ומסודר.
הבוקר מופיע על מפתן החדר בו נתגלתה גופתה של דיאן סלווין, ואומר לה שהגיע הזמן לקום. דיאן, הפעם מגולמת על ידי נעמי ווטס ונראית דומה לבטי, קמה ממיטתה. נשמעות נקישות בדלת, ואחרי פתיחתה מתגלה שכנתה של דיאן, האומרת לדיאן שבלשים חיפשו אותה שוב. דיאן מתגלה כאישה מדוכאת ומתוסכלת וכשחקנית כושלת. היא מאוהבת בקמילה רודס, המגולמת הפעם על ידי לורה אלנה הרינג, אולם קמילה משחקת בה ודוחה אותה ממנה.
בהזמנתה של קמילה, דיאן מגיעה למסיבה בביתו של אדם קשר במלהולנד דרייב. כשהיא מגיעה לשם בלימוזינה, דיאן מגלה את קמילה, האומרת לה לבוא בדרך קיצור. בסיום ההליכה מגלה דיאן שהגיעה לביתו של אדם. אדם, כרגע במאי מצליח, נראה מאוהב בקמילה. בארוחת הערב בביתו, מתברר שדיאן הגיעה להוליווד לאחר שדודתה נפטרה, ושהיא הכירה את קמילה לאחר שעשתה מבחן בד לסרט "סיפורה של סילביה נורת'".
אישה אחרת, המגולמת הפעם על ידי מליסה ג'ורג', מנשקת את קמילה בארוחת הערב, והשתיים מציצות על דיאן. קמילה ואדם עומדים להודיע הודעה חשובה, והם צוחקים ומתנשקים בעוד דיאן הנסערת צופה בהם.
דיאן יושבת עם המתנקש ב"ווינקיז", ומציגה בפניו את התמונה של קמילה תוך שהיא אומרת: "זו הבחורה". היא מציגה לו גם סכום כסף גדול בשטרות מזומנים בתוך תיקה. הם מקבלים שירות ממלצרית בשם בטי, שהיא בעלת מראה זהה למלצרית ששמה היה קודם דיאן. דיאן מבחינה ליד הדלפק באיש שהתלונן על סיוטיו והתמוטט לפני כן. המתנקש אומר לדיאן שכשהעבודה תיגמר, היא תמצא מפתח כחול. היא שואלת אותו מה המפתח פותח, ובתגובה הוא פורץ בצחוק. מאחורי הבניין, הייצור - אשר מתגלה עתה כאדם מלוכלך חסר בית, מכניס את הקופסה הכחולה לתוך שקית נייר ומפיל אותה על הרצפה. משקית הנייר יוצאים שני אנשים זעירים. זהו זוג הזקנים שהופיע קודם בסרט.
הצופים רואים שוב את דיאן בדירתה, כשהיא בוהה במפתח הכחול המונח על שולחנה. נשמעות נקישות על הדלת. שני האנשים הזעירים נראים זוחלים מתחת לדלת הסגורה. הנקישות ממשיכות. הזקנים, עתה בגודל רגיל, תוקפים את דיאן. היא בורחת בפחד לכיוון מיטתה, מוציאה מהשידה שבסמוך אקדח ויורה בעצמה.
אחרי מספר תמונות המציגות אובייקטים ודמויות מהסרט, מוצגת הבמה במועדון סילנסיו. אישה שהייתה בקהל במועדון, ונראתה עד עתה כבובה, לוחשת את המילה "סילנסיו".
משמעות הסרט
סיום הסרט עשוי להעלות סימני שאלה רבים, ולרוב נדרש מהצופים להנהיר את עלילת הסרט בעצמם על פי האינטרפטציה האישית שלהם. לינץ' טען וטוען בתוקף כי הסרט כן מגולל סיפור קוהרנטי ונהיר חרף טענות של כמה מבקרי סרטים. יחד עם זאת, לינץ' סירב להסביר את הסרט פרט לעשרה רמזים, שאמורים לסייע לצופים לפענח את עלילתו ומשמעותו של הסרט:
דיאן היא שחקנית צעירה המגיעה ללוס אנג'לס כדי לפתח קריירת משחק. היא מפתחת מערכת יחסים תלותית בקמילה רודס ומתאהבת בה לחלוטין. קמילה נוחלת הצלחה מסוימת כשחקנית ומלוהקת לסרטו של הבמאי המצליח, אדם קשר, כנראה בזכות טובות הנאה מיניות. קמילה נפרדת מדיאן וחושפת בפניה, באקט של השפלה, את יחסיה עם אדם. דיאן מוצאת את עצמה לאחר כישלונות מקצועיים ורומנטיים ומפתחת תסמינים דיכאוניים. לבסוף היא שולחת מחסל הרוצח את קמילה. כאשר היא לא מסוגלת לשאת עוד את מוסר הכליות, היא הוזה את שני הזקנים אשר הופיעו בתחילת הסרט בסצנת תחרות הריקודים של דיאן בצעירותה ושאולי מסמלים את הציפיות שתלו בה, ולבסוף שמה קץ לחייה.
בזמן שבין הרצח של קמילה להתאבדותה של דיאן, האחרונה חולמת את סיפורה של בטי אשר מהווה כמעין אלטר אגו שלה. החלום מציג את העולם המושלם מבחינת דיאן או לפחות את הפנטזיה האולטימטיבית שלה. בטי, כמו דיאן, מגיעה ללוס אנג'לס מאונטריו לאחר זכייתה בתחרות ריקודים כדי לנסות את מזלה כשחקנית. היא מתגלה כשחקנית מחוננת שעומדת לבצע את קפיצתה הגדולה. בחלומה קמילה שורדת ניסיון התנקשות, מאבדת את הזיכרון וזקוקה לעזרתה ותמיכתה של בטי, ההפך המוחלט מדיאן שהזדקקה לעזרת של קמילה על מנת להתמיין לתפקידי משחק. ריטה, השם הבדוי שמאמצת קמילה בחלום, היא הגרסה המושלמת של קמילה מבחינת דיאן/בטי. השתיים מפתחות זוגיות בריאה ויציבה שנמשכת עד לסוף החלום.
עוד בחלומה, אדם קשר הוא במאי כושל שנאלץ ללהק שחקנית אלמונית בניגוד לרצונו על ידי מאפייה אלמונית ולא מוסברת. ניתן לראות בכך את התירוץ האידיאלי של דיאן לכשלונה, שבעולמה האידיאלי לא היא אשמה בכך וגם בתסכולה בדרך שקמילה זכתה בהצלחה. אדם, מושא שנאתה של דיאן במציאות, סובל מרצף אירועים טרגיים: הוא נסחט בעבודה, אשתו בוגדת בו וחשבון הבנק שלו נחסם.
ההצגה במועדון סילנסיו מדגישה לבטי/דיאן שלפעמים מה שנראה כאמיתי מתברר כבדיה או אשליה. חשיפת האשליה של המנחה, החצוצרן והזמרת גורמים לבטי לרעוד כנראה מהחשש מהאמת. חשש זה מביא בסופו של דבר את החלום לידי סיום.
רוב הדמויות בחלום שלה הן דמויות המופיעות בסצנת ארוחת האירוסין של קמילה. בעקבות הקינאה שלה, והעלבון שהיא מרגישה, עוצמת הרגשות שלה מאוד גבוהה. לכן כל דמות בסצנה מקבלת תפקיד מקביל בחלום. למשל: אימו של אדם מנסה לנחם אותה, כאשר היא מניחה את ידיה על ידה, ולכן היא מקבלת את הדמות של האמא הדואגת לכל מחסוריה בחלום. הבוקר עם הכובע, שאינו קשור במציאות לסצנה, מקבל תפקיד מיסטי בחלום.
קבלת הסרט
חברת יוניברסל הפיצה את הסרט ב-12 באוקטובר 2001 והוא גרף למעלה מחצי מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו. עד היום הסרט גרף למעלה מ-20 מיליון דולר בסך הכל, כאשר למעלה משבעה מיליון מתוכם נאספו בארצות הברית לבדה. הסרט לא נחשב להצלחה כלכלית גדולה במיוחד ורשם רווח נמוך יחסית.
הסרט נחשב בעיני רבים כאחת מיצירותיו הבולטות של דייוויד לינץ' וכן אחד הסרטים החשובים של המאה ה-21. הוא מדורג במקום ה-28 ברשימת 250 הסרטים הטובים ביותר של המגזין היוקרתי "סייט אנד סאונד", ולסרט החמישי הטוב ביותר מאז 1968 על ידי אותו מגזין. הסרט הוגדר כסרט הטוב ביותר של העשור הראשון של המאה על ידי המגזין מחברות הקולנוע, טיים אאוט ניו יורק, התאחדות המבקרים של לוס אנג'לס ועוד. בשנת 2016 בחרו בו 62 מבקרי הקולנוע המובילים בעולם, במסגרת משאל שערך ה-BBC, לסרט הטוב ביותר של המאה ה-21 עד אז.
עם זאת, הוא לא חף מביקורות שליליות. מספר מבקרים כגון מבקרי מגזין וראייטי וה-The New York Observer ועוד, העלו בו דופי וחלקם אף קטלו אותו. עם זאת, יש לציין כי הביקורות ברובן חיוביות.
דמברטון אוקס
דמברטון אוקס (באנגלית: Dumbarton Oaks) הוא השם המקובל לספריית ואוסף המחקר דמברטון אוקס (Dumbarton Oaks Research Library and Collection), השוכנת במבנה היסטורי בג'ורג'טאון, וושינגטון די. סי..
המכון מנוהל בידי חבר הנאמנים של אוניברסיטת הרווארד. מייסדיו, רוברט וודס בליס (1962-1875) ואשתו מילפרד בארנס בליס (1969-1879), מסרו את הנכס לידי האוניברסיטה ב-1940. מכון המחקר שקם כתוצאה מהעיזבון מוקדש לתמיכה במחקרים בתחומים של האימפריה הביזנטית, של התקופה הפרה-קולומביאנית, וללימודים של אדריכלות נוף; בעיקר באמצעות מענקי מחקר, כנסים, תערוכות ופרסומים. דמברטון אוקס גם פותחת את גניה ואוספי המוזיאון שלה בפני הציבור ומארחת הרצאות לקהל הרחב וסדרת קונצרטים.
Bcl-xL
Bcl-xL (ראשי תיבות של B-cell lymphoma-extra large) הוא חלבון טראנסממברנלי במיטוכונדריה המשתייך למשפחת Bcl-2, ומשמש כחלבון אנטי-אפופטוטי במסלול המיטוכונדריאלי של האפופטוזה ומונע שחרור של חלבונים פרו-אפופטוטיים כמו ציטוכרום c לציטוזול, אשר יביאו להפעלת קספאזות ולבסוף למוות תאי מתוכנת.
רקע
משפחת החלבונים Bcl-2 מבקרת את תהליך האפופטוזה, וביתר דיוק את ההוצאה לפועל של המסלול המיטוכונדריאלי של האפופטוזה אשר מגיע לשיאו בהגדלת החדירות של הממברנה החיצונית של המיטוכונדריה ושחרור של פקטורים אפופטוטיים (שגורמים לאפופטוזה) לציטוזול. משפחת חלבונים זו מחולקת לחלבונים פרו-אפופטוטיים ולחלבונים אנטי-אפופטוטיים, כאשר האחרונים מנטרלים את פעילות הראשונים על ידי יצירת אינטראקציה איתם.
מהבחינה המבנית, חלבוני משפחת Bcl-2 הם חלבונים גלובולריים קטנים הבנויים בעיקרו של דבר מסלילי אלפא. סלילי אלפא אלו חולקים רצפים הומולוגיים שמורים גנטית (עד ארבעה כאלו), אשר כל אחד מהם מכונה "דומיין BH" (Bcl-2 Homology; כך שקיימים הדומיינים BH3, BH2, BH1 ו-BH4) ובאמצעותם נוצרות האינטראקציות בין החלבונים השונים במשפחה.
Bcl-xL הוא אחד מהחלבונים האנטי-אפופטוטיים, יחד עם חלבונים נוספים כדוגמת Bcl-2 ו-MCL-1; החלבונים הפרו-אפופטוטיים במשפחה זו מתחלקים ל-2 קטגוריות: בקטגוריה הראשונה חברים חלבונים דוגמת Bax ו-Bak להם שניים או שלושה דומייני BH, ובקטגוריה השנייה חברים חלבונים להם דומיין BH3 בלבד (BH3-Only proteins) כדוגמת Bid, Bad ו-Noxa.
פעילות
ל-Bcl-xL ולחלבונים האנטי אפופטוטיים במשפחת Bcl-2 מבנה דומה לזה של החלבונים הפרו-אפופטוטיים Bax ו-Bak, ובנוסף לדומיינים BH2, BH1 ו-BH3 מורכבים גם מדומיין BH4 אשר הוא חשוב למאפיינים האנטי-אפופטוטיים שלהם. יכולת יצירת התעלה של Bak/Bax דורשת אקטיבציה על ידי חשיפת הדומיינים במבנה התלת-ממדי שלהם באופן שמסייע להכוונת Bak/Bax אל ממברנת המיטוכונדריה. חדירתם של Bak/Bax למיטוכונדריה והאוליגומריזציה שלהם שם נעשית בעזרתו של Bid ושל חלבונים נוספים בעלי דומיין BH3 בלבד, הנקשרים ישירות ל-Bak/Bax. "העסקה" של החלבונים בעלי דומיין BH3 אלו, כך שלא יוכלו לאקטב את יצירת התעלה של Bak/Bax, נעשית על ידי Bcl-xL וחלבונים אנטי-אפופטוטיים אחרים בעלי דומיין BH4 הקושרים אותם. כאשר ניתן סיגנל פרו-אפופטוטי (המקדם מוות תאי), Bid וחלבונים פרו-אפופטוטיים אחרים משתחררים מ-Bcl-xL, ומסייעים באקטוב Bak/Bax ליצירת תעלה בממברנה החיצונית של המיטוכונדריה.
למעשה, הכמויות היחסיות של החלבונים הפרו- והאנטי-אפופטוטיים הן אלו הקובעות את גורל התא, והאם יתרחש מוות תאי או לא; ככל שקיימת כמות גדולה יותר של Bcl-xL, כך לא ייווצרו תעלות והממברנה החיצונית של המיטוכונדריה תהיה בלתי חדירה לפקטורים פרו-אפופטוטיים, והתא ישרוד. וכן להפך, אם קיימת כמות גדולה של חלבונים פרו-אפופטוטיים המאקטבים את Bax ו-Bak, כך שפעולתו האנטי-אפופטוטית של Bcl-xL אינה מתבצעת, תיוותר תעלה בממברנה החיצונית של המיטוכונדריה דרכה ידלפו פקטורים פרו-אפופטוטיים לציטוזול ויתחילו קסקדה של אירועים אפופטוטיים בתא.
בעוד מסלול האיתות המדויק של Bcl-xL טרם נתברר די צרכו, ההנחה כיום היא של-Bcl-xL מנגנון שונה מאוד מזה של Bcl-2. נמצא כי Bcl-xL הוא פונקציונלי בהרבה (בערך פי עשרה) מאשר Bcl-2 כאשר מושרה על ידי התרופה הכימותרפית דוקסורוביצין, ויכול להיקשר באופן ספציפי לציטוכרום c ולמנוע אפופטוזה. במחקר שנעשה על נמטודות נמצא כי Bcl-xL אף יכול למנוע את יצירת קומפלקס האפופטוזום על ידי Apaf1 וקספאז 9, ופועל באופן ישיר על Apaf-1.
מבחינה קלינית, חוסר תפקוד של Bcl-xL בעכברים גרם לייצור לא תקין של תאי דם אדומים, לאנמיה חמורה, להמוליזה ואף למוות. בנוסף נמצא כי חלבון זה דרוש לייצור תקין של טבעות הם, ומתפקד כפקטור הישרדות עיקרי האחראי לכמחצית מ"אותות ההישרדות" שהפרואריתרובלסטים (Proerythroblast; השלב הראשון מתוך ארבעה בהתפתחות נורמובלסטים, תאי דם אדומים בעלי גרעין) מוכרחים להתקבל על מנת שתאים אלה ישרדו ויהפכו לבסוף לכדוריות תא אדומות.
מבנה
Bcl-xL מורכב מ-8 סלילי אלפא המחוברים אחד לשני על ידי לולאות (loops). שני סלילי אלפא מרכזיים (α5 ו-α6) שאורכם כ-30 אנגסטרום ומורכבים בעיקר משיירים הידרופוביים המאורגנים בצורה אנטי-מקבילית יוצרים את הליבה של החלבון; בצד אחד הם מאוגפים על ידי הסלילים האמפיפטיים α3 ו-α4 ובצד השני על ידי α1, αI ו-α7, כך שהליבה מבודדת מממסים.
α2 ו-α3 מחוברים על ידי שייר טירוזין בודד, Tyr105, דבר המתבטא באוריינטציה כמעט אנכית של 2 סלילים אלו. בסליל α6 באתר של חומצת האמינו פרולין, Pro 180, קיים פיתול הגורם לשינוי הכיוון שלו. הקצה הקרבוקסילי של החלבון (α7) מחובר ל-α6 באמצעות פיתול (turn) לא רגיל המורכב מ-2 שיירי גליצין שמורים במידה רבה (Gly 186 ו-Gly 187); נמצא כי מוטציה באתר של Gly 186 גורם לאנזים לאבד את היכולת לקשור את Bax. הסליל בקצה האמיני יוצר אינטראקציות הידרופוביות נרחבות עם α5, α2 ו-α6, וככל הנראה בעל חשיבות רבה לייצוב המבנה הכללי של החלבון. הלולאות שבין α3 ו-α4, בין α4 ו-α5 ובין α5 ו-α6 מורכבות מ-14, 4 ו-3 שיירים, בהתאמה, ובכל אחד מהמקרים הלולאה מאפשרת היפוך של כמעט 180°.
מוטציות בדומיינים BH1 ו-BH2 אצל Bcl-xL מבטלות את הפעילות האנטי-אפופטוטית שלו, וחוסמות את יכולת ההטרודימריזציה שלו עם חלבונים אחרים ממשפחה זו.
האיש שבפנים
האיש שבפנים (באנגלית: Inside Man) הוא סרט מתח-פעולה בבימויו של ספייק לי שיצא לאקרנים בשנת 2006.
עלילה
השוד מתבצע בבוקר של יום עבודה שגרתי בבנק כאשר השודדים מתחפשים לצוות צבעים ואגב כך מכניסים לתוך סניף הבנק את הציוד הדרוש להמשך ביצוע השוד. הצוות משתק את מצלמות האבטחה ולאחר מכן חוטף את עובדי הבנק ואת הלקוחות כבני ערובה. השודדים מודיעים לשוטר מזדמן על השוד ולאחר מכן דורשים מהמשטרה אוטובוסים ומטוס לצורך מילוט כתנאי לשחרור בני הערובה. במהלך כל השוד לבושים השודדים בסרבלים של צבעים המכסים את כל גופם וגם את פניהם ודורשים גם מבני הערובה להתלבש בבגדים אלה. הבלש פרייז'ר (דנזל וושינגטון) מנסה ביחד עם שותפו ועם המפקח האחראי (וילם דפו), לסכל את דרישות שודדי הבנק.
לאחר כיממה שבה לא הושגה כל התקדמות ולאחר שהוחלט במשטרה לפרוץ פנימה אל הבנק ולחלץ בכוח את בני הערובה, יוזמים השודדים את יציאתם המפתיעה של כל בני הערובה ושלהם עצמם החוצה אל הרחוב כאשר כולם לבושים בסרבלי צבעים. לאחר שלושה ימי חקירה אינטנסיביים מתגלה למשטרה כי אין להם כל אפשרות להבחין בין בני הערובה לבין השודדים מאחר שכולם היו לבושים בסרבלי צבעים המכסה גם את פניהם. גם בני הערובה ששוחררו ונחקרו אינם מצליחים לסייע למשטרה בפענוח השוד מאחר שבמהלכו הם היו מכוסים בסרבלים.
מוטיבים יהודיים בסרט
בסרט מוטיבים יהודיים רבים:
חאק א-דין הראשון
סולטאן מצרים א-נאסר מוחמד עודד את האמיר חאק א-דין לתקוף את אתיופיה. האמיר לכד את שגרירו של הקיסר האתיופי עמדה ציון הראשון כאשר חזר מקהיר. הלה נדרש בכפייה להתאסלם, אך סירב והוצא להורג.
לפי הספר "הניצחונות האדירים של עמדה ציון קיסר אתיופיה", הידיעה על כך ששגרירו הוצא להורג הכעיסה כל כך את הקיסר, עד שהלה יצא מיד לכיוון יפאט עם עוד שבעה פרשים. בספר נטען שכאשר הגיע לשם, הקיסר טבח גברים רבים מצבא יפאט; צבאו של עמדה ציון צר על בירת יפאט ולקח כשלל כמות ניכרת של זהב, כסף, ארד וגם בגדים.
האמיר הובס מאוחר יותר על ידי הקיסר האתיופי עמדה ציון בשנת 1328.
מאבק נוצות
מאבּק נוצות הוא מתקן המשמש לניקוי אבק מרהיטים או יצירות אמנות. המתקן עשוי ידית (לרוב עשויה עץ או פלסטיק אך לעיתים גם שריון צב או שנהב), אליה מחוברות נוצות. בעבר נעשה שימוש בעיקר בנוצות יען אולם כיום נעשה שימוש גם בנוצות תרנגולת או נוצות סינתטיות העשויות חומרים פלסטיים. קיימים מתקנים עם נוצות נשלפות, כך שניתן להשאיר אותן מכוסות ומוגנות מפני נזק בזמן שהמתקן אינו בשימוש.
מאבק נוצות מאפשר ניקוי מדפים שמונחים עליהם חפצים רבים, כי גמישות הנוצות מאפשרת ניקוי האבק מבלי להזיז את החפצים, וכן מאפשרת ניקוי קורי עכבישים המצויים בפינות גבוהות או בסמוך לתקרות.
היסטוריה
מאבק הנוצות הומצא באיווה שבארצות הברית בשנת 1870, בייצור מברשת מנוצות תרנגול הודו. בשנת 1874 נוסדה חברת הוג דסטר (Hoag Duster) לייצור מברשות על בסיס רעיון זה. באותה שנה סוזן היבארד מלייק ז'נבה שבויסקונסין פיתחה מנוצות תרנגול הודו את מאבק הנוצות, וב-13 בנובמבר 1874 רשמה פטנט שמספרו 177,939 אשר נרשם ב-30 במאי 1876. רישום פטנט זה הביא למאבק משפטי ממושך בינה לבין בעלה, ג'ורג' היבארד, ולבסוף בדצמבר 1881 קבע בית המשפט לערעורים של המחוז השביעי בשיקגו כי סוזן היא בעלת הפטנט.
מאבקים מנוצות יען פותחו ביוהנסבורג שבדרום אפריקה בשנת 1903 על ידי המיסיונר הנרי בקנר. בקנר שב לארצות הברית ובשנת 1913 פתח חברה לייצור מאבקים העשויים נוצות יען באתול שבמסצ'וסטס.
הבלדה על הכומתות הירוקות
הבלדה על הכומתות הירוקות (אנגלית: Ballad of the Green Berets) הוא שיר פטריוטי אמריקאי על הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית המכונים "הכומתות הירוקות". למרות חוסר הפופולריות של מלחמת וייטנאם, השיר החזיק במקום הראשון במצעד בילבורד במשך חמישה שבועות בשנת 1966.
השיר נכתב על ידי רובין מור, שכתב ספר עיון על יחידת הכומתות הירוקות, ושר אותו סמל המחלקה בארי סאדלר, אשר שירת בעצמו בכומתות הירוקות ונפצע ברגלו במהלך קרב.
השיר מופיע בפס-הקול של הסרט הכומתות הירוקות של ג'ון ויין. כמו כן השיר מופיע בסרט הישראלי סוסעץ של יקי יהושע. השיר זכה למספר רב של ביצועים שונים וגם של פארודיות.
פמוט
פמוט (ברבים: פמוטים או פמוטות) הוא מעמד לנר אחד או יותר, המשמש כגוף תאורה, לטקסים דתיים או למטרות נוי ודקורציה. על אף שכיום תאורה חשמלית מייתרת את השימוש בנרות, פמוטות משמשים בבתים רבים כאלמנט דקורטיבי המייצר אווירה ייחודית באירועים מיוחדים, חברתיים ורומנטיים כאחד. לפני המצאת החשמל, נרות היו בשימוש נרחב לצורכי תאורה והועברו מחדר לחדר באמצעות פמוטות קצרים יותר מאלו הנהוגים כיום, בעלי שוליים רחבים לאגירת השעווה הניגרת מן הנר.
סוגים
פמוטות מיוצרים מחומרים שונים העמידים לחום ואינם מתקלפים, נסדקים או דליקים. חומרים נפוצים לייצור פמוטות הם מתכות כגון כסף, פליז, ברזל וזהב, וכן חומרים מורכבים כזכוכית, קריסטל וקרמיקה. מספר הקנים שבפמוט מהווה גם הוא חלק מהעיצוב. קיימים פמוטות מסוגים שונים:
שימושים דתיים
נרות ופמוטות נמצאים בשימוש גם בטקסים דתיים שונים, והם למעשה פמוטות מסוגים שונים:
ניתן למצוא פמוטות שונים גם בכנסיות כתשמיש קדושה נוצרי.
הוריישיו הורנבלואר
הוריישיו הורנבלואר (באנגלית: Horatio Hornblower) הוא דמות בדיונית של קצין בצי המלכותי הבריטי בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, גיבור סדרת הרומנים ההיסטוריים-ימיים פרי עטו של סי. אס. פורסטר. ספרים אחדים עובדו לקולנוע ולטלוויזיה.
דמותו
על פי פורסטר, הורנבלואר נולד ב-4 ביולי 1776. אמו כנראה נפטרה בעת לידתו. אביו היה רופא כפרי; את ילדותו בילה הורנבלואר במחוז קנט. פורסטר מתאר את הורנבלואר כאדם גבוה יחסית ורזה (בספרים המאוחרים מצמח הורנבלואר כרס קטנה, שמרגיזה אותו מאד). הוא מעט מגושם בעיני עצמו, ותמיד מקנא במלחים שתחת פיקודו, המסוגלים לטפס בזריזות ובקלילות על התרנים הגבוהים ביותר גם בליל סערה, ונהנים מחוסן פיזי. חולשה בולטת אחרת שלו היא מחלת הים שהוא לוקה בה בתחילת כל מסע - הורנבלואר סובל ממנה קשות ומקנא מאוד בפקודיו שאינם מאבדים את יציבותם בים ואינם נתקפים בבחילה וסחרחורת. הורנבלואר שונא להיות במצב של שכרות, ונמנע ככל האפשר משתייה.
הורנבלואר הוא מתמטיקאי מעולה, נווט מוכשר, וימאי מצוין. בנעוריו למד צרפתית וסיף מפיו של גולה צרפתי, שניסה ללמדו גם ריקוד, אך נכשל בשל תכונה יוצאת דופן אחרת של הורנבלואר (או היעדר תכונה, למעשה) - היותו חירש צלילים, עובדה שאותה מסתיר הורנבלואר בקנאות.