cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד לוין (במאי)
קריירה
ב"הבימה" ביים את "שעת האפס" (1968), "שמשון" (1969), "הכיסאות" (1970), "הארכיטקט והקיסר" (1971), "בקץ הימים" (1972), "אמא קוראז'" (1975), "ריצ'רד השלישי" (1976), "המלך ג'ון" (1976), "הנפש הטובה מסצ'ואן" (1977), "וויצק" (1978), "הקמצן" (1980), "מדיאה" (1981), "רומולוס הגדול" (1982), ו"אופרה בגרוש" (1982).
מ-1975 היה במאי בית וב-1978 מונה למנהל האמנותי של "הבימה" וכיהן בתפקידו עד 1985. בתקופת כהונתו הוזמן "הבימה" למקומות שונים בעולם: "הדיבוק" בבימוי ג'וזף צ'ייקין לדיסלדורף, "טרוילוס וקרסידה" שביים דוד אסריג לפסטיבל שייקספיר בשטוטגרט, "סיפור פשוט" שביים יוסי יזרעאלי לפסטיבלים בבולטימור וציריך ו"מדיאה" שביים דוד לוין לפסטיבל הבינלאומי בדנוור.
בשנת 1986 החל לביים באירופה. ביים בתיאטרון העירוני בדיסלדורף, בקאמרשפיל בהמבורג, בתיאטרונים הלאומיים בברמן, מינכן ושטוטגרט, בתיאטרונים העירוניים בקרפלד, מגדבורג, בתיאטרון הלאומי בשוורין, בפסטיבל באד הרספלד, בתיאטרונים העירוניים בנירנברג, בילפלד, בזל, אודנסה, כמו כן ביים בגלאזגו ובלונדון. ביים מחזות של סופוקלס, אוריפידס, איבסן, ביכנר, שילר, שקספיר, טנסי ויליאמס, ארתור מילר, יהושע סובול, דייוויד מאמט, חנוך לוין, מולייר, ג'ק שאפארד, ריצ'רד נלסון, ברטולט ברכט ואחרים. בגרמניה ביים את "ריגולטו" ואת "לה טרוויאטה".
בשנת 1992 ביים ב"הבימה" את "מחול המוות" ואת "מסע ארוך לתוך הלילה".
בשנת 1994 עבר לגור בלונדון והמשיך לביים ברחבי אירופה, ואחרי חמש שנים עבר לעיר אדינבורו בסקוטלנד.
בשנת 2003 ביים את המחזה "פר גינט" ב-"Arcola Theatre" במזרח לונדון.
בשנת 2009 הוזמן לביים עבור הפסטיבל הבינלאומי באדינבורו את הפואמה הדרמטית "עדותה של קרסיד" של המשורר רוברט הנריסון (Robert Henryson; 1425–1506). באותה שנה ביים בפסטיבל הפרינג' באדינבורו את "אנשים" (People), רוויו מוזיקלי מפרי עטו.
תיאטרון ה"פלזנס" (Pleasance Theatre) באדינבורו הפיק והעלה מופע שכלל 22 שירים שכתב לוין באנגלית והולחנו על ידי תשעה מלחינים.
בשנת 2012 הועלה בתיאטרון אנסמבל הרצליה המחזה "אברם" שכתב, בבימויו של עודד קוטלר.
חיים אישיים
לוין התגורר עם אשתו השלישית, אליסון ריאך, באדינבורו סקוטלנד, קודם גר בלונדון ובתל אביב מעת לעת. ללוין שני בנים: המחזאי והבמאי בן לוין ואסף לוין, ו-6 נכדים.
לוין נפטר ב-29 בינואר 2022 בגיל 87, והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
ספרי שירה
ב פרסם לוין שירים בכתב העת "מטעם". ולאורך השנים, פרסם 12 ספרי שירה:
האודות של שלמה
האודות של שלמה הן אוסף של 42 אודות המיוחסות לשלמה. האודות מתוארכות בדרך כלל למאה הראשונה או למאה השנייה לספירה, אם כי מספר חוקרים הציעו תאריכים מאוחרים יותר. האודות ככל הנראה נכתבו במקור ביוונית או בסורית, ורוב החוקרים מאמינים שהן נכתבו על ידי נוצרי שהתגייר, ולפני גיורו היה שייך לקהילת האיסיים, מכיוון שהאודות מכילות קווי דמיון רבים לכתבים שנמצאו בקומראן. היו שטענו שהסופר ראה באופן אישי את יוחנן, או אפילו היה תלמידו. מספר מעוט של חוקרים טענו כי לאודות מקור גנוסטי, אך תאוריה זו אינה זוכה לתמיכה רחבה.
היסטוריה
כתבי היד הקדומים ביותר של האודות מתוארכים לסביבות סוף המאה ה-3 ותחילת המאה ה-4 לספירה: Pistis Sophia בקופטית, ציטוט לטיני של פסוק מאודה 19, והטקסט היווני של אודה 11 בפפירוס בודמר ה-11. לפני המאה ה-18, האודות נודעו רק באמצעות ציטוט של פסוק אחד והכללתן בשתי רשימות של ספרות דתית.
המוזיאון הבריטי רכש את Pistis Sophia (קודקס Askewianus) בשנת 1785. כתב היד הקופטי, שהיה קודקס בעל 174 דפים, חובר כנראה בסוף המאה ה-3. כתב היד מכיל את הטקסט המלא של שתיים מהאודות, חלקים של שתיים אחרות, ומה שמאמינים שהיא אודה 1 (אודה זו אינה מאושרת בשום כתב יד אחר וייתכן שאינה מלאה).
לאחר גילוי חלקים של האודות בPistis Sophia, חוקרים חיפשו אחר עותקים שלמים יותר. בשנת 1909 גילה ג'יימס רנדל האריס ערימה של דפים בכתב יד סורי שהונחו על מדף בחדר העבודה שלו. כתב היד הוא הטקסט השלם ביותר מבין הטקסטים הקיימים של האודות. כתב היד מתחיל בחלק השני של הפסוק הראשון של אודה 3 (שתי האודות הראשונות אבדו). כתב היד כולל את כל האודות עד סוף אודה 42. עם זאת, כתב היד של האריס הוא עותק מאוחר – בוודאי לא לפני המאה ה-15.
בין 1955 ל-1956 רכש מרטין בודמר מספר כתבי יד, ובין השאר פפירוס בודמר ה-11, מכלול יווני של ספרות דתית נוצרית שנאסף במצרים במאה ה-3. הפפירוס כולל את אודה 11 (בעלת הכותרת ΩΔΗ ΣΟΛΟΜΩΝΤΟϹ), הכולל קטע קצר באמצע האודה שאינו קיים בגרסה שלו בכתבי האריס. עדויות פנימיות מצביעות על כך שהקטע הנוסף הזה הוא המקורי, ושכתב היד המאוחר יותר של האריס השמיט אותו.
שפה ותאריך
אף על פי שחוקרים קדומים סברו שהאודות נכתבו במקור ביוונית או עברית, יש כיום הסכמה שסורית/ארמית היו שפות המקור. נראה שמקום מוצאם היה אזור סוריה. ההערכות לגבי תאריך החיבור נעות בין המאה הראשונה למאה השלישית לספירה. היו שטענו כי אודה 4 דנה בסגירת המקדש בליאונטופוליס במצרים, עובדה שמתארכת את הכתב הזה לשנת 73 לספירה. אחד הטיעונים המרכזיים לקיום מועד מוקדם יותר הוא גילוי אזכורים ואף ציטוטים מהאודות בכתביו של איגנטיוס הקדוש מאנטיוכיה. אזכורים אפשריים נמצאים גם בכתביהם שליוסטינוס מרטיר ואירנאוס. לאודות יש קווי דמיון ברורים לבשורה על פי יוחנן, דבר שמרמז שהסופר היה חי באותה קהילה שבה נכתב הספר.
קיימת הסכמה רחבה שהאודות קשורות לבשורה על פי יוחנן ולמגילות ים המלח, ולכן צ'ארלסוורת' מסיק שהכותב היה איסי שהומר לקהילה היוהנית.
שימוש ליטורגי
האודות של שלמה חוברו, אולי, לשימוש ליטורגי. בכתבי היד הסוריים, כל האודות מסתיימות בהללויה, וכתבי היד של האריס מסמנים מילה זו באמצע אודה באות הסורית הא (ܗ). השימוש בצורות ציווי ברבים מצביעות על כך שהאודות פונות לקהילה.
אוונגליזם
חלק מהאודות שמות דגש על הפצת הכרת האל, ועל התנצרותם של אחרים.
קשר למזמורי שלמה
מבחינה טכנית האודות נכתבו כאנונימיות, אך בכתבי יד עתיקים רבים, האודות של שלמה מצויות יחד עם מזמורי שלמה, והאודות החלו להיות מיוחסות לאותו מחבר. לעומת זאת, בניגוד למזמורי שלמה, האודות הן רעיון הרבה פחות יהודי במראהו, והרבה יותר נוצרי. האודות מתייחס במפורש לא רק לישו, אלא גם לרעיונות של לידת בתולים, חרדת הגיהנום והשילוש הקדוש. אדולף הרנק הציע שהגרסה הנוכחית היא תוצאה של שינוי נוצרי לטקסט יהודי במקור.
קשר לטקסטים קתולים וקאנוניים
יש הקבלות הן בסגנון והן בתאולוגיה בין האודות של שלמה לבין כתביהם של איגנטיוס מאנטיוכיה, כמו גם לבשורה על פי יוחנן. לדוגמה, גם האודות וגם הבשורה משתמשים במושג ישו כלוגוס, וכותבים במטאפורות עדינות. האריס מפרט את קווי הדמיון הבאים בין האודות לספרות יוהנית:
משוער כי אודה 22, פס' 12 ("היסוד של הכל הוא הסלע שלך [של אלוהים]. ועליה בנית את מלכותך, והיא הפכה למשכן הקדושים.") עשויה להיות גרסה מוקדמת יותר של האימרה בבשורה על פי מתי פרק ט"ז, פס' 18.
טובה (קיסר יפן)
הקיסר טוֹבָּה (ביפנית: 鳥羽天皇; 24 בפברואר 1103 - 20 ביולי 1156) היה קיסר יפן ה-74 לפי הרשימה המסורתית של קיסרי יפן. שלטונו נמשך מ-1107 עד 1123.
גנאלוגיה
לפני עלייתו לכס הקיסרות היה שמו הפרטי מונהיטו-שינו (宗仁親王). הוא היה בנו של הקיסר הוריקאווה ואמו הייתה פוג'יווארה נו אישי. טובה נשא לאישה שלוש נשים ולקח מספר פילגשים, שהולידו לו 14 בנים ובנות.
אירועים בחייו
במהלך השנים הראשונות לשלטונו של טובה הייתה השליטה נתונה למעשה בידיו של סבו, הקיסר-לשעבר שירקאווה, בהתאם למסורת בה הקיסר מפנה את כסאו ליורשו, אך ממשיך לשלוט במדינה.
תהימליץ' אוהינגה
תהימליץ' אוהינגה (Thimlich Ohinga) הוא אתר ארכאולוגי השוכן בדרום-מערב קניה, כ-20 ק"מ מזרחית לחופי ימת ויקטוריה. משמעות שמו של האתר היא "יער מפחיד" (Thimlich), בעוד שמשמעות המילה "אוהינגה" (Ohinga, ברבים Ohingni - אוהינגני) היא יישוב או מתחם בנוי מאדמה או אבנים שנפוץ מאוד באזור ימת ויקטוריה. תהימליץ' אוהינגה הוקם במאה ה-16 והיה בשימוש עד אמצע המאה ה-20. זהו המכלול הגדול והשמור ביותר ששרד מסוג זה של מבנים, והוא מייצג מסורת של בנייה יבשה על ידי אוכלוסיית הרועים באגן ימת ויקטוריה. המקום מסווג כמונומנט לאומי מאז 1981 ובשנת 2018 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
האתר הוקם לפני כ-500 שנה, והמחקר ההיסטורי כמו גם מסורת שבעל-פה, מראים כי הוא נושב ונעזב פעמים מספר ובידי קבוצות אוכלוסייה שונות. עם אלה נמנות קבוצות בנטו וקבוצות של שבטים נילוטיים, בייחוד לו. מאפיין זה של יישוב בידי קבוצות שונות היה הנורמה באזור ימת ויקטוריה, ולפי מסורת שבעל פה היו אלה שבטי בנטו אשר יישבו את האתר לראשונה. בסוף המאה ה-17 יושב האתר בידי קבוצה נילוטית וזו הרחיבה את המבנים הקיימים ובנתה מבנים נוספים מחוצה לו. הן קבוצות הבנטו והן הקבוצות הנילוטיות אימצו את סגנון הבנייה היבשה (בנייה ללא חומר, דוגמת מלט או בטון). האתר שינה בעלות, לעיתים מסיבות שכיום אינן ברורות, עד שהמגורים בו פסקו בתחילת המאה ה-20. עם זאת, גם לאחר מועד זה המשיך ונהג השימוש במקום לצורכי מרעה.
מאפיינים
האתר משתרע על-פני שטח של 210 דונם, והוא מורכב מארבעה אוהינגני, שבכל אחד מהם מתחם גדול עם מאפיינים פנימיים דוגמת מתחמים קטנים יותר עבור דירים ולולים, קירות נמוכים, מבנים, גדרות לגינות ופרוזדורים. במתחמים מבנים מעוגלים הבנויים בצורת שלוחות של הקיר ההיקפי. קוטרם הממוצע הוא 5 מטרים והם שימשו לצרכים שונים כגון בישול, אחסון, דישה, בורות להדלקת אש וייבוש דגנים. בנוסף קיים באתר מתחם תעשייתי לעיבוד ברזל. גובהם של הקירות באתר נע בין מטר וחצי ל-4.5 מטרים, ורוחבם כמטר אחד עד 3 מטרים. הם בנויים משלוש שכבות - שכבה פנימית וחיצונית של אבני בזלת בגודל ובצורה משתנים, ושכבה אמצעית שעשויה מאבנים קטנות ואשר תומכת בשתי השכבות האחרות. האבנים הונחו באופן כזה, שלמרות היעדר יסודות בעומק האדמה ואף שהבנייה היא יבשה, הקירות יציבים.
אלסי וייטאקר מרטינז
אלסי וייטאקר מרטינז (באנגלית:Elsie Whitaker Martinez ; 1 במרץ 1890 - 31 בינואר 1984) הייתה ידועה ביופייה בנעוריה ובגיל מבוגר. היא הייתה המוזה של סופרים ואמנים מפורסמים ומקורבת לרוב האנשים בקהילה הבוהמיינית של צפון קליפורניה.
ביוגרפיה
אלסי וייטאקר נולדה ב־1 במרץ 1890 במניטובה, קנדה, בתו של הסופר וכתב המלחמה הרמן וייטאקר.
היא ומשפחתה עברו לפיידמונט, קליפורניה בשנת 1902.
לחבייר מרטינז ואלסי וייטאקר מרטינז נולדה בת ב -13 באוגוסט 1913, מיקאלה מרטינז (1913–1989) היא הפכה לאמנית ידועה. בשנת 1944 נישאה לאמן ראלף דוקאס ושינתה את שמה למיקלה מרטינז דוקאס.
בשנים 1962 ו-1963, אלסי התראיינה בהרחבה לתיעוד בע"פ כחלק מסדרה על ההיסטוריה האמנותית והתרבותית של מפרץ סן פרנסיסקו. הראיון נערך לבקשתו של ג'יימס די הארט, פרופסור לאנגלית, ששימש כיועץ.
היא עברה לסן פרנסיסקו בשנת 1981, לאחר שהתגוררה שנים רבות בכרמל.
היא מתה ב -31 בינואר 1984 בסן פרנסיסקו לאחר מחלה קצרה.
היא הייתה בת 93. היא קבורה בבית הקברות סן קרלוס במונטריי, קליפורניה.
4Q120
4Q120 (נקראת גם pap4QLXXLevb; VH 46; Rahlfs 802; LDAB 3452) היא מגילה המכילה קטע מתרגום השבעים לספר ויקרא, שנמצאה סמוך לקומראן במערה מספר 4, ומוצגת כיום במוזיאון רוקפלר בירושלים.
ההיסטוריה של המגילה
המגילה היא חלק ממגילות קומראן - הנקראות גם מגילות מדבר יהודה. אלו אוסף מגילות הנמצאו באזור מדבר יהודה, מערב ים המלח, החל משנות ה-40 של המאה ה-20.
המגילה נמצאה במערה מס. 4 הסמוכה לקומראן, ומתוארכת לתחילת המאה הראשונה לספירה, או סוף המאה הראשונה לפני הספירה.
לאחר חקירת המגילה ותיעודה, המגילה הועברה למוזיאון רוקפלר הנמצא בירושלים, ושם היא מוצגת.
תיאור כתב היד
כתב היד כתוב על פפירוס דק, כאשר הכתב נמצא על שני צידי הפפירוס. מדובר על 97 חלקי (פרגמנטים) פפירוס, שרק על 31 חלקים ממנו ניתן לפענח טקסט כלשהו. כתב היד מכיל חלקים של ספר ויקרא מפרק א פסוק יא, ועד פרק ה פסוק כה, הכתובים ביוונית, כלומר - המגילה כתובה כחלק מתרגום השבעים, תרגום התורה והתנ"ך ליוונית.
המגילה נמצאת במצב מאוד מקוטע, כאמור - 97 חלקי פפירוס. בנוסף לכך, בתוך הטקסט ישנם חללים המשמשים להפרדה בין מושגים ושאר חלוקות בתוך הטקסט, וישנו גם שימוש בסימן מיוחד (⌐) להפרדה בין פסקאות שונות בטקסט.
ΙΑΩ
אחד המאפיינים הייחודיים של הטקסט במגילת 4Q120 הוא ההופעה של האותיות ΙΑΩ במקום שם י-ה-ו-ה, אחד משמותיו של אלוקים. אלו הופעות כמעט יחידות של התחליף הנ"ל לשם העברי, כאשר במגילות אחרות מופיעים שמות כגון: "κύριος", כתיבת השם בעברית או אפילו כתיבת ארבע נקודות - " .... " במקום שם האלוקים.
עמנואל טוב טוען שהחלפת שם י-ה-ו-ה ב-ΙΑΩ היא מוקדמת יותר מכינויים כתובים אחרים לאלוקים, ושכינוי זה הוא הוכחה לכך ש"הפפירוס מייצג גרסה מוקדמת של הכתוב היווני" בניגוד לטקסט של כתבי היד הראשיים והמוכרים יותר.
צב כוכב הודי
צב כוכב הודי (שם מדעי: Geochelone elegans) הוא מין של צב אסייתי ממשפחת צבים יבשתיים.
מאפיינים
אורכו של צב זה יכול להגיע ל-30 ס"מ ואף ל-42 ס"מ. משקלו יכול להגיע בפרטים הגדולים ל-13 ק"ג אך בדרך כלל הרבה יותר נמוך. הוא בעל שריון כחול כהה עם עיטורים בצורת כוכב בצבע צהוב. הרגליים ארוכות וכך גם הצוואר אך הם קרובים לשריון.
הצבים חיים ברחבי הודו וסרי לנקה ומצויים ביערות, יערות פתוחים ושדות. צב זה אוכל בעיקר עשב וגם עלים, פירות, ונבלות.
צב זה מגודל בהרבה פינות ליטוף וגני חיות כחיית מחמד. בטבע הוא מצוי בסכנת הכחדה.
סלע וורד (אנטארקטיקה)
סלע וורד (באנגלית: Ward Rock) הוא גבעה עגולה סלעית החשופה מקרח בהרי סקוט, בארץ אנדרבי, במזרח אנטארקטיקה, שבאנטארקטיקה.
הגבעה הסלעית ממוקמת בסמוך ממזרח לגבעות האוורד.
גובהה של הגבעה 513 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הגבעה
הגבעה מופתה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
מקור השם
שמה של הגבעה ניתן לה על יד ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
תומאס מטקלף
תומאס מטקלף (באנגלית: Thomas Metcalfe; 20 במרץ 1780 – 18 באוגוסט 1855) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, סנאטור והמושל העשירי של קנטקי. מטקלף היה המועמד הראשון לתפקיד מושל קנטקי שנבחר על ידי ועדה מיוחדת. נוסף על כך, מטקלף היה מושל קנטקי הראשון שלא היה חבר במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
מטקלף רכש את השכלתו בצעירותו אצל אחיו הבכור ועבד לראשונה כבונה באבן. הוא סייע לבנות את בית המשפט ב, הידוע כבית המשפט העתיק ביותר בקנטקי. מאוחר יותר, יריביו הפוליטיים לעגו לו על מקצועו זה, והעניקו לו את הכינוי "פטיש האבן הישן". הקריירה הפוליטית שלו החלה בכך שכיהן בארבע קדנציות כחבר. שירותו בבית הנבחרים הופסק במלחמת 1812. במהלך המלחמה פיקד מטקלף על פלוגה שהגנה על. בגיל 38 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית. מטקלף כיהן כחבר בית הנבחרים במשך חמש קדנציות, ואז התפטר כדי להתמודד על תפקיד מושל קנטקי. בבחירות, שנערכו ב-1828 והוכרעו ברוב של 709 קולות, ניצח מטקלף את ויליאם ברי. קודמו של מטקלף, ג'וזף דשה, היה המום מההפסד של מפלגתו, שאיים לא לפנות את אחוזת המושל. עם זאת, דשה כיבד בסופו של דבר את רצון העם, ואיפשר מעבר שלטון מסודר.
הדאגה העיקרית של מטקלף כמושל הייתה סוגיית פיתוח התשתיות בתוך קנטקי. בין הפרויקטים המוצעים שלו היו כביש המחבר בין ללואיוויל ותעלה במפלי אוהיו. כשהנשיא אנדרו ג'קסון הטיל וטו על התקציב לבניית כביש אגרה המחבר בין ללקסינגטון, הורה מטקלף לבנות אותו בכל מקרה, ושילם עבור הכביש מתקציב מדינתו. לאחר כהונתו כמושל, הוא כיהן ב, והשלים את כהונתו החלקית של ג'ון קריטנדן בסנאט של ארצות הברית ב-1848. לאחר מכן, פרש לאחוזתו במחוז ניקולאס, שם נפטר ב-1855 כתוצאה מכולרה. בקנטקי נקרא על שמו.
חייו המוקדמים
תומאס מטקלף נולד ב-20 במרץ 1780 לג'ון מטקלף ולשרה דנט מטקלף ב שבוירג'יניה. אביו שירת במלחמת העצמאות של ארצות הברית כקפטן. ב-1784, משפחתו של מטקלף עברה ל שבווירג'יניה (כיום בקנטקי). שנים מספר לאחר מכן הם עברו לחווה חקלאית ב שבקנטקי. מטקלף רכש השכלה בסיסית בלבד. בגיל 16 חונך מטקלף אצל אחיו ולמד בנייה באבן. שלוש שנים מאוחר יותר נפטר אביו, והשניים עסקו בפרנסת משפחתם. מטקלף הפך אחד מבוני האבן וקבלני הבניין הבולטים בתקופת ההתיישבות של קנטקי. מספר מבתי האבן שלו, לרבות ביתו הראשון ב, שרדו, והם רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. מבנים נוספים שנבנו על ידי האחים מטקלף הם ובית המשפט של מחוז גרין, הידוע כבית המשפט העתיק ביותר בקנטקי, והכנסייה הפרסביטריאנית בווסט יוניון בדרום אוהיו.
ב-2 באוקטובר 1801, מטקלף התגייס כלוטננט לגדוד ה-29 של מיליציית קנטקי. הוא הועלה לדרגת קפטן ב-12 באוקטובר 1802. ב-1806 לערך, התחתן מטקלף עם ננסי מייסון מ, וירג'יניה. לזוג נולדו ארבעה ילדים. בין 1817 ל-1820, מטקלף בנה בית למשפחתו במחוז ניקולאס. האחוזה כונתה "מקלט יער" על ידי המדינאי הנרי קליי, כשבביקורו הראשון בבית החדש שנבנה, אמר למטקלף, "טום, יש לך כאן מקלט יער אמיתי".
קריירה פוליטית
הקריירה הפוליטית של מטאלף החלה ב-1812, כשנבחר לייצג את בבית הנבחרים של קנטקי. עם זהותו, כהונתו בבית הנבחרים פסקה לאחר שנקרא לשרת במלחמת 1812. ב-1813 ייסד מטקלף פלוגה של מתנדבים ופיקד עליהם בקרב. בזמן שהותו במלחמה, בחרו בו מצביעי אזור הבחירה שלו לבית הנבחרים של קנטקי לכהונה שנייה ברוב מוחץ. רק שלושה עשר קולות התנגדו למינוי. הוא המשיך לכהן בבית הנבחרים של קנטקי עד 1816.
בבית הנבחרים של ארצות הברית
בגיל 38 נבחר מטקלף ל, תוך שהוא מנצח את יריבו הפוליטי, ג'ושוע דשה. במהלך כהונתו בבית הנבחרים, שנפרשה על פני חמש קדנציות, כיהן מטקלף כיושב ראש שתי ועדות בבית הנבחרים. מטקלף התנגד לפעילותו של, אך העדיף מתן אשראי לרוכשי קרקעות ציבוריות. ב-1821 הציע להעניק זכויות קדימה ברכישה לפולשים. כבעל עבדים בעצמו, התנגד מטקלף להגבלות על עבדות במיזורי ולרכישת לואיזיאנה.
בנאומו השנתי של ג'יימס מונרו לבית הנבחרים בדצמבר 1822, הוא קרא לקונגרס לדווח כיצד להתמודד בצורה הטובה ביותר עם ה, שאכלסו את הטריטוריה שנרכשה לפלורידה. כיו"ר הוועדה לענייני אינדיאנים, מסר מטקלף את דו"ח הוועדה ב-21 בפברואר 1823. הוועדה שלו מצאה כי על פי תנאי הסכם אדמס-אוניס, שהעבירה את השליטה בפלורידה לארצות הברית מספרד, הסמינולים אמורים להיות בעלי השליטה במקום. בהתאם לכך, המליצה הוועדה לתת לכל הסמינולים מענק קרקע. הם קיוו כי צעדים אלה יסייעו לשבור את הנאמנות השבטית של הסמינולים ולזרז את מיזוגם לחברה הלבנה.
ב-1826 כיהן מטקלף בוועדה שחקרה את הטענות, שלפיהן סגן הנשיא ג'ון קלהון נהנה באופן לא ראוי מחוזה שהעניק בעת שכיהן כמזכיר המלחמה בשנת 1822. בעוד קלהון זוכה מכל אישום, חברו מקרוליינה הדרומית, ג'ורג' מקדאפי, תקף את מטקאלף באשר להליכים שביצעה הוועדה וזיכו את קלהון מאשמתו. ההתכתבות הפכה לסוערת, ומקדאפי אתגר את מטקאלף לדו-קרב. למטקאלף הייתה הזכות לבחור את תנאי הדו-קרב. הוא בחר ברובים כנשק במרחק של 90 רגל. מקדאפי התעקש שפצעים מדו-קרב קודם הותירו אותו ללא יכולת להתעסק עם רובה, והציע אקדחים כחלופה. מטקלף ענה כי הוא מעולם לא השתמש באקדח בחייו. משלא הצליחו להגיע להסכמה על תנאי הדו-קרב, נטשו שני הצדדים את העניין לחלוטין.
מושל קנטקי
מטקלף התפטר מבית הנבחרים ב-1 ביוני 1828, כדי להתמודד על תפקיד מושל קנטקי. הוא נבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית והיה המועמד הראשון לראשות קנטקי שנבחר בשיטה זו. מטקלף ניצח את ויליאם ברי בהפרש של 709 קולות, אך שותפו למירוץ ג'וזף אנדרווד נוצח על ידי המועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ג'ון בריטהיט. בחירתו של מטקלף לתפקיד ב-1828 הייתה הפעם הראשונה שבה זכה מועמד, שלא היה מועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. חרף כך, רק דמוקרטי-רפובליקני אחד כיהן בתפקיד בין כהונתו של מטקלף לבין בחירתו של ב-1851.
ג'וזף דשה, המושל היוצא, סירב להאמין שמפלגתו הפסידה בבחירות. הוא לא אהב את מטקלף לא רק בגלל השתייכותו למפלגה הנגדית, אלא גם בגלל עיסוקו כבונה באבן. מתנגדיו של מטקלף תקפו אותו בהצביעם, בין השאר, על איכותם הקלוקלת, לטענתם, של מבני האבן שלו. על מתנגדיו אמר מטקלף "הם עשויים לומר מה שהם אוהבים על דעותיי, אבל האדם הראשון שיעז לתקוף את דמותי, ארוצץ את גולגולתו בפטיש האבן שלי, כפי שהייתי מבקע סלע". עם התפשטותה של אמירה זו, קיבל מטקלף את הכינוי "פטיש אבן ישן". חרף איומיו להישאר באחוזת המושל עד להתכנסות בית הנבחרים, כיבד דשה את רצון העם, ועזב את המעון ב-2 בספטמבר 1828.
מטקלף פעל בכהונתו למען פיתוח התשתיות בתוך קנטקי. הוא פיקח על הקמת כביש המחבר בין ללואיוויל. כאשר הנשיא אנדרו ג'קסון הטיל וטו על סיוע פדרלי למסלול המחבר את ללקסינגטון, המשיך מטקלף לבנות אותו בעזרת תקציב המדינה. כהונתו של מטקלף כללה גם את הזמנת מסילת הברזל הראשונה של המדינה ותחילתן של תוכניות לתעלה במפלי אוהיו. בהמלצת המושל, אישר בית הנבחרים של קנטקי סיוע נוסף לחינוך והקמת בתי ספר מחוזיים.
ימיו האחרונים ומותו
לאחר כהונתו כמושל, ייצג מטקלף את מחוזות ניקולאס ו ב בין 1834 ל-1838. ב-1836 כיהן כבוחר המועמד לנשיאות מהמפלגה הוויגית, ועמד בראש הועידה הוויגית של קנטקי ב, ב-26 באוגוסט 1839. מ-1840 עד 1849, כיהן כנשיא מועצת השיפורים הפנימיים של המדינה. לאחר מכן נבחר כנציג המפלגה הוויגית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את כהונתו של ג'ון קריטנדן. הוא כיהן בו מ-23 ביוני 1848 עד 3 במרץ 1849. במהלך כהונתו הקצרה טען שקנטקי תישאר חלק מהאיחוד.
האן ואן מייחרן
הנריקוס אנטוניוס "האן" ואן מייחרן (בהולנדית: Henricus Antonius "Han" van Meegeren; 10 באוקטובר 1889 – 30 בדצמבר 1947) היה צייר הולנדי שנודע ביצירותיו המזויפות.
ילדות ונעורים
האן ואן מייחרן נולד ב-10 באוקטובר 1889 בעיר דוונטר שבהולנד, למשפחה ממעמד הביניים. מגיל צעיר גילה עניין באמנות, אך אביו, שהיה נוקשה וקפדן, הכריח אותו לפנות ללימודי אדריכלות, ובגיל 18 החל ואן מייחרן ללמוד אדריכלות בקולג' בדלפט. הוא עבר בקלות את בחינות הכניסה והצטיין בלימודיו, אך לא נמשך לאדריכלות ואף לא טרח לגשת לבחינות הגמר. במקום זאת התמקד בשיעורי האמנות וההיסטוריה של האמנות והתאמן בציור, וכך זכה במדליית זהב שהוענקה לו על ידי הנהלת הקולג' על ציור פרי מכחולו. בנוסף עיצב בית-סירות עבור מועדון החתירה שבו השתתף. לאחר שש שנות לימוד בקולג' יצא לעיר האג, שם תכנן לעסוק בציור.
קריירת ציור חוקית
ב-18 באפריל 1912 התחתן ואן מייחרן עם אנה דה ווגט, אמנית כמוהו, ובנם ז'אק נולד ב-26 באוגוסט באותה שנה. בשנת 1914 החל לעבוד כעוזר למורה אמנות. באביב 1915 נולדה בתו פאולין, וואן מייחרן החל לעסוק בציור כדי להגדיל את הכנסתו המועטה. במשך השנים הבאות רכש ואן מייחרן בהדרגה מוניטין כצייר, בפרט בזכות היכרותו יוצאת הדופן עם ההיסטוריה של האמנות ובמיוחד עם תור הזהב של הציור ההולנדי. בשנת 1917 החלו יצירותיו להתפרסם בתצוגות. בשנת 1923 התגרש ואן מייחרן מאשתו, שעברה להתגורר בפריז יחד עם ילדיהם. ואן מייחרן החל להתמקד בציור דיוקנאות, ויצר מדי פעם זיופים קטנים כדי להגדיל את הכנסתו. בשנת 1928 התחתן עם השחקנית יוהנה אורלמנס.
זייפנות
בתקופה זו שלט הקוביזם בעולם האמנות האירופי, וסגנון הציור הקלאסי של ואן מייחרן נחשב למיושן וחקייני. הביקורת פגעה בו עמוקות, והוא תקף בחריפות את מבקרי האמנות במאמרים ובמכתבים שהתפרמו בעיתונות, אך צעד זה רק הרע את מצבו. הוא החליט להוכיח שהוא מסוגל ליותר מאשר חיקוי אמנים גדולים; הוא ייצור יצירה שתתחרה ביצירותיהם, ותוליך שולל את גדולי המומחים.
תחילת קריירת הזייפנות
הוא בחר למושא הזיוף שלו את יאן ורמיר, אחד הציירים האהובים עליו. לבחירה זו היו כמה גורמים: ציוריו של ורמיר החלו להתפרסם רק בתחילת המאה העשרים, ולכן לא נערך עליהם מחקר מקיף. התגלו רק 35 יצירות פרי מכחולו, ואחת מהן התגלתה רק בשנת 1932; מקרה זה גרם לוואן מייחרן להניח ש"גילוי" יצירות נוספות של ורמיר לא יעורר חשד. בנוסף, בשל נדירותן, היו היצירות יקרות ומבוקשות מאוד.
לאחר שנודע לו כי לדעתו של מומחה האמנות ורמיר למד ציור באיטליה, בחר ואן מייחרן בציור "ארוחת ערב באמאוס" של האמן האיטלקי קאראווג'ו כמודל לציור המזויף. לאחר שסיים לצייר הציג ואן מייחרן את היצירה בפני ידידו, עורך דין בשם ג'. א. בון, והשניים רקמו יחד סיפור מפורט על "גילוי" היצירה. על פי הסיפור, ואן מייחרן פגש במשפחה איטלקית ממוצא הולנדי שביקשה ממנו למכור בעבורם חלק מירושה שהגיעה לידיהם, כולל ציור של ורמיר, והבריח את הציור מגבולות איטליה הפשיסטית תוך סיכון חייו.
בון שלח לברדיוס מכתב ובו תיאר את היצירה ואת סיפור גילויה. ברדיוס נסע לפריז כדי לבחון את היצירה, והתרשם ממנה לטובה. כל ממצאיו תמכו באמינותה, ובנוסף תמכה היצירה בתיאוריה שלו, לפיה ורמיר הושפע בסגנונו ממוריו האיטלקיים. ברדיוס פרסם מאמר, שבו כתב:
אף על פי שוואן מייחרן תכנן מלכתחילה לחשוף את הזיוף מייד, הוא החליט לשמור את הסוד בתמורה ל-520,000 גילדן שהוצעו לו ממוזיאון ברוטרדם תמורת הציור. הציור הועבר למוזיאון, שם קיבל מקום מרכזי בתערוכת אמנות לכבוד מלכת הולנד וילהלמינה.
"ישו והנואפת"
בכסף שקיבל עבור הציור קנה ואן מייחרן אחוזה גדולה בעיר ניס שבצרפת ושם המשיך ליצור זיופים, שאת חלקם מכר בסכומים גדולים. בשנת 1938 צייר ציור בשם "ישו והנואפת" בשמו של ורמיר, וציור זה זכה לקבלת פנים נלהבת במיוחד בעולם האמנות. אך המצב הפוליטי המידרדר באירופה גרם לוואן מייחרן לשוב להולנד ולהותיר אחריו את הציור.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ביצע הרמן גרינג, מראשי המשטר הנאצי, ביזת יצירות אמנות ברחבי אירופה הכבושה. בין היתר קנה דרך סוכן אמנות גרמני בשם את "ישו והנואפת" של ואן מייחרן תמורת 137 ציורים בזוזים אחרים והציג אותו באחוזתו קארינהאל. באוגוסט 1943 הפציצו כוחות ארצות הברית את גרמניה, וכדי להגן על אוסף האמנות שלו נאלץ גרינג להחביא אותו במכרה מלח אוסטרי יחד עם עוד כ-8,000 יצירות אמנות שנגנבו על ידי הנאצים. ב-17 במאי 1945 נכנסו כוחות ארצות הברית למכרה ומצאו את היצירות המוחבאות. אנשי הצבא האמריקאי תחקרו את מידל וביקשו לדעת כיצד השיג את "ישו והנואפת", והוא סיפר שהציור נמכר לגרינג על ידי האן ואן מייחרן.
מעצר ומשפט
ב-29 במאי 1945 נעצר ואן מייחרן באשמת שיתוף פעולה עם האויב, על כך שמכר לנאצים אוצר תרבותי לאומי. הראיות היו מוצקות, וואן מייחרן היה צפוי להישלח למאסר עולם או אפילו לעונש מוות. ב-12 ביוני, לאחר שבועיים במעצר, הודה ואן מייחרן בזיוף. הוא טען כי הציור הוא מעשה ידיו, ולכן זכותו למכור אותו לגרמנים. יתר על כן, הוא עשוי להיחשב כגיבור לאומי, שהרי בתמורה לציור המזויף הוא קיבל 137 יצירות אמנות הולנדיות מקוריות. אך טענותיו של ואן מייחרן התקבלו בחוסר אמון ואף בלעג. הוא הוחזק במעצר במשך מספר חודשים, ורק אז הוחלט לבחון את טענותיו לעומק. הוא הועבר למעצר בית בבניין ממשלתי, שם היה עליו לצייר ציור נוסף בסגנונו של ורמיר. בנוכחות עדים ועיתונאים צייר ואן מייחרן את הציור המזויף האחרון שלו, "ישו בין הרופאים". הציור אכן חיקה את ורמיר באופן כמעט מושלם.
במקביל מונתה ועדה בינלאומית שבדקה את טענתו של ואן מייחרן, לפיה יצירות רבות אחרות, שזוהו בשנים האחרונות כפרי מכחולם של ציירים הולנדיים, זויפו גם הן על ידו. הוועדה בדקה בבדיקות מעבדה שמונה ציורים שלטענתו של ואן מייחרן היו מזויפים. הבדיקות העלו כי הציורים הכילו שרף סינתטי זהה לזה שנמצא בסטודיו של ואן מייחרן, ומכיוון שחומר זה יוצר לראשונה במאה העשרים, היה ממצא זה הוכחה מוחצת לכך שהציורים מזויפים. סימנים נוספים, כגון חוסר התאמה בין הסדקים שנוצרו בשכבת הצבע לבין סוג האבק שנמצא בהם, אישרו גם הם את הזיוף.
ב-29 באוקטובר 1947 נפתח משפטו של ואן מייחרן באמסטרדם. המשפט זכה להתעניינות וסיקור נרחב של אמצעי התקשורת. התביעה דרשה עונש מרבי של שתי שנות מאסר, על זיוף והונאה, אך ב-12 בנובמבר גזר בית המשפט על ואן מייחרן שנת מאסר אחת, ועד ההעברה למאסר הוחזר ואן מייחרן לביתו.
זיקנה ומוות
משפטו המסוקר של ואן מייחרן הקנה לו פרסום חיובי כגיבור לאומי על כך שהונה את מומחי האמנות, ובפרט את הרמן גרינג. בסקר ציבורי נמצא כי הפופולריות שלו נמצאת במקום השני אחרי זו של ראש הממשלה ההולנדי. כישרונו כצייר זכה להכרה מלאה, כפי ששאף בתחילה, וציוריו נקנו בסכומים גדולים הרבה יותר מקודם. ב-26 בנובמבר, יום לפני התאריך שבו היה אמור להתחיל לרצות את עונשו, לקה ואן מייחרן בהתקף לב והובהל לבית חולים. חודש לאחר מכן, עדיין באשפוז, לקה בהתקף לב נוסף. הוא מת למחרת, בגיל 58, ונקבר בבית הקברות הציבורי של דיפנווין. על פי צו בית המשפט, רכושו נמכר והרווחים הועברו לבעלי החוב שלו.
צב כוכב בורמזי
צב כוכב בורמזי (שם מדעי: Geochelone platynota) הוא מין של צב אסייתי ממשפחת צבים יבשתיים. צב זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה.
מאפיינים
אורכו של צב זה יכול להגיע ל-26 ס"מ בממוצע. הוא בעל שריון אפור עד שחור כהה עם עיטורים בצורת כוכב בצבע צהוב. הרגליים ארוכות וכך גם הצוואר אך הם קרובים לשריון.
הצב חי רק ביערות הטרופיים של בורמה ואולם הוא ניצוד בטבע למאכל בבורמה ובשוק הסיני. ציד זה הוא בלתי חוקי והצב הוא מין מוגן. ישנם רק כמה פרטים בוגרים בודדים בטבע.
Action Without Borders
Action Without Borders (ידוע גם בשם Idealist) הוא מוסד ללא כוונת רווח שנוסד בשנת 1995 בידי עמי דר ושוכן בערים ניו יורק ופורטלנד, אורגון.
ארגון Idealist מצהיר כי הוא רשת עולמית של אנשים וארגונים הפועלים יחדיו במטרה לחיות בעולם שבו כלל האנשים יחיו בחופשיות ובכבוד.
מטרתו היא ליצור רשת חברתית של אנשים המעוניינים להתנדב ולעסוק בפעילויות למען הזולת. הוא מקשר בין למעלה מ-2 מיליון בני אדם מדי חודש המחפשים עבודה ופעילויות התנדבותיות על ידי מודעות המפורסמות על ידי 110,000 ארגונים ברחבי תבל.
הארגון פעיל באנגלית, ספרדית, צרפתית ולו משרדים בארצות הברית ובארגנטינה.
פרנק מייסלר
פרנק מייסלר (באנגלית: Frank Meisler; 30 בדצמבר 1925 – 24 במרץ 2018) היה אמן, אדריכל, פסל, צורף ואמן יודאיקה יהודי ישראלי.
קורות חיים
פרנק מייסלר נולד בשנת 1925 בעיר דנציג (כיום גדנסק). בסוף אוגוסט 1939 נמלט יחד עם 14 ילדים אחרים מהנאצים במסגרת מבצע ההצלה קינדר-טרנספורט; הילדים הובלו בקרון בקר מתחנת הרכבת פרידריכשטראסה, בברלין, ולאחר מכן באונייה דרך נמל הים בהולנד, עד לתחנת רחוב ליברפול בלונדון, בריטניה. שלושה ימים לאחר עזיבתו, הוריו נעצרו וגורשו לגטו ורשה, ומאוחר יותר נרצחו באושוויץ, דבר שנודע לו רק מספר שנים לאחר סיום המלחמה. בהגיעו ללונדון שהה אצל קרובי משפחתו, שתי דודותיו וסבתו. הוא למד בבית ספר תיכון אנגלי פרטי לבנים, הארו. למד אדריכלות באוניברסיטת מנצ'סטר, ולקח חלק בהקמת נמל התעופה לונדון הית'רו.
בשנת 1960 עלה לישראל והשתקע ביפו העתיקה. הוא החל לעסוק בפיסול כתחביב, ועם הזמן הפך תחביבו למקצוע, והוא הקים סטודיו ביפו העתיקה. עד מותו ב-2018 מייסלר פעל ויצר מתוך הסטודיו שלו ביפו, ועבד על פרויקטים ברחבי העולם.
בתו היא המעצבת התעשייתית, מרית מייסלר.
עבודותיו
מייסלר עוסק בעבודותיו ביודאיקה, ובדמויות מחיי היהדות, התנ"ך והציונות. הוא צורף במתכות יקרות כגון ברונזה, כסף וזהב טהור.
פסליו נוצרים לרוב במהדורה מוגבלת, כשכל אחד יחיד ומיוחד. לאורך השנים הוזמנו ונרכשו עבודותיו על ידי ראשי ממשלה ואנשי ציבור בארץ ובעולם. עבודותיו הוצגו בתערוכות בתל אביב, האיים הקריביים, מוסקבה וקייב, וכן בתצוגת קבע בגלריות ביפו העתיקה. אנדרטאות ופסלים פרי יצירתו הוצבו במרחב הציבורי ברחבי העולם בירושלים, לוס אנג'לס, מיאמי, סנטו דומינגו, אנגליה, גרמניה, רוסיה, אוקראינה ופולין.
מיצירותיו:
אנדרטאות להנצחת מבצע ההצלה קינדר-טרנספורט
מייסלר, שהיה בין הילדים שניצלו במסגרת מבצע ההצלה קינדר-טרנספורט, נבחר לעצב ולתכנן את סדרת האנדרטאות לזכר המבצע. האנדרטאות מנציחות את האירועים וסיפורי החיים של הילדים, שהשתנו בין השנים 1938–1939. ארבע האנדרטאות עשויות ברונזה חומה בוהקת, ומתארות קבוצות של ילדים בגודל טבעי עומדים על במה מבטון, ובשלושתן מופיעים פסי רכבת. דמויות הילדים הצעירים שעומדים בקבוצה לפעמים מתרכזות סביב דמות ילד "בוגרת" יותר, והן מציגות מציאות אבסורדים של ילדים קטנים עם מזוודות גדולות שיוצאים למסע אמיץ לבדם, כאשר חסרונם של ההורים, "הנוכחים-נעדרים", צורם. במהלך ההכנות ליצירת הפסלים ביצע מייסלר עבודה היסטוריונית בכך שחקר את בגדי הילדים, המזוודות, התיקים, כלי הנגינה, הצעצועים, השיער והתסרוקות, כדי להתאימם לרוח התקופה של סוף שנות השלושים.
הרעיון ליצירת אנדרטת ההנצחה הראשונה החל בבריטניה, כאשר במהלך ארוחה בה נכח הנסיך צ'ארלס הוא הביע את רצונו בפני מייסלר להקים אנדרטה לציון 70 שנים לקינדר-טרנספורט, כדי להוקיר את הילדים שהגיעו ללונדון והיוו בבגרותם חלק חשוב בהיסטוריה של בריטניה.
האנדרטאות הוצבו ברחבי אירופה לפי תחנות דרך מרכזיות במסעם של ילדי הקינדר-טרנספורט:
ב-2015 נחנך פסל קינדר - טרנספורט בהמבורג בשם The Last Farewell.
פרסים
בשנת 1999 הוענקה למייסלר על ידי האקדמיה הצ'כית לאמנויות יפות מדליית הזהב על שם "פרנץ קפקא" להישג אמנותי. ב-2002 הוענקו לו שני תוארי דוקטור לשם כבוד, מהאקדמיות הרוסית והאוקראינית לאמנויות יפות. ב-2012 הוענק לו על ידי שגריר גרמניה בישראל "צלב ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה" עבור תרומתו ליחסים בין גרמניה לישראל.
ספרו
האוטוביוגרפיה של פרנק מייסלר, "על הוויסלה מול מזרח" (On the Vistula Facing East), יצאה לאור בשנת 1996, על ידי אנדרה דויטש, לונדון.
טירת פח'ר א-דין אל-מעני
טירת פח'ר אל דין אלמעני (בערבית: قلعة فخر الدين المعني) היא טירה הנמצאת על גבעה המתנשאת מול אתר העיר תדמור שבסוריה. היא נקראת על שמו של האציל פח'ר א-דין השני אשר הרחיב את טווח שלטונם של הדרוזים במאה ה-16 לעיר תדמור. הטירה נבנתה ככל הנראה על ידי הממלוכים במאה ה-13.
אוקרושקה
אוקרושקה (ברוסית: окро́шка) הוא מרק רוסי על בסיס יוגורט, עם ביצים וירקות. אוקרושקה הקלאסי עשוי בדרך כלל מירקות טריים, תפוחי אדמה מבושלים, ביצים קשות, בשר, ויש המוסיפים קוואס. כמו כן, נהוג להוסיף למרק שמנת חמוצה. יש המחליפי את הקוואס במים מינרליים. האוקרושקה תמיד מוגש קר, ולעיתים אף מוסיפים לו קוביות קרח על מנת לשמור על הטמפרטורה הקרה שלו במזג אוויר חם.
ווקאליזה
ווֹקָאליזה היא קטע קולי – יצירה או תרגיל בחימום קולי – המבוסס על הברה (על פי רוב, הברה פתוחה) אחת או יותר, ללא מילים.
עם יצירות הווקאליזה הידועות במוזיקה הקלאסית ניתן למנות את "פסטורלה" של איגור סטרווינסקי (1907) ו"ווקאליזה"  של רחמנינוב (1915). במוזיקה הפופולרית הישראלית ידועה היצירה "תמונה" (1978), שחיבר יצחק קלפטר ושרה יעל לוי.
מוטי חביב
מרדכי "מוטי" חביב (נולד ב-17 ביוני 1952) הוא שדרן ספורט ישראלי.
קורות חייו
חביב החל את דרכו ככתב בעיתון "חדשות הספורט", שהיה עיתון הספורט הנפוץ ביותר בישראל בשנות ה-70 וה-80, ומשם הגיע לרדיו. באמצע שנות ה-70 אף התגורר בחיפה לצורך שידור משחקי הבית של הפועל ומכבי חיפה.
חביב היה מהשדרים הבכירים של תוכנית הספורט הפופולרית ברשת ב' של קול ישראל, "שירים ושערים", יותר מ-30 שנה. המעבר לטלוויזיה התרחש ב-1998, כשהחל לשדר בערוץ המזרח התיכון את משחקיה של מכבי חיפה בגביע אופ"א, והנחה מדי מוצ"ש את תוכנית האולפן "מפגש מחזור". החל משנת 2004 משדר את הליגה גם בטלוויזיה, בערוצי הספורט של צ'רלטון. חביב שידר לרדיו משני מונדיאלים (איטליה 1990 וארצות הברית 1994), מאולימפיאדת סיאול (1988) ומעוד עשרות משחקי נבחרת ישראל בארץ ובעולם. במהלך שידוריו סיגל לעצמו את ה'ריש' המתגלגלת שהפכה לסימן ההיכר שלו לאורך השנים. מילים כגון: "ארררבע דקות" או "ארררבע אפס" הפכו להיות חלק ממנו ואף קיבלו דגש מיוחד בחיקוי שקיבל בתוכנית הספורט "בובה של לילה".
במקביל לשידוריו ברדיו, שימש במשך שנים רבות כעורך מדור הספורט של העיתון "על המשמר" עד לסגירתו ב-1995.
בתחילת שנות ה-90 היה ממקימי מחלקת הספורט ב"מת"ב", שם הגיש וערך תוכנית ספורט שבועית ואת מהדורת החדשות לסירוגין עם מיקי חיימוביץ'. במשך 13 שנה ניהל את מחלקת הספורט ובד בבד שידר וערך את משחקי הקבוצות השונות בכדורגל, כדורסל, כדוריד וכדורעף באזור השידור של החברה (חולון-בת ים, נתניה-חדרה, חיפה והגליל העליון).
חביב ערך את השבועון "שבועספורט" לבני נוער ואת השבועון "לעניין" שיצא באזור המרכז. מתחילת שנות ה-90 עובד כעיתונאי ספורט ברשת המקומונים של "ידיעות תקשורת" באזור השפלה, חולון-בת ים ורמלה-לוד, וכן בחינמון "ישראל פוסט" מיום הקמתו ב-2007.
בשנת 2002 לוהק לסרט הקולנוע הישראלי "בית"ר פרובנס" שביים אורי ענבר, על פי תסריט של יובל פרידמן. חביב שיחק בתפקיד עצמו, כלומר שדר הספורט שמשדר את המשחק הגורלי בין בית"ר גבעת צורים הצנועה למכבי תל אביב במסגרת גביע המדינה.
בתחילת עונת המשחקים של 2019/20 החל להגיש את התוכנית הפרלמנט של ספורט1 אשר שודרה בחבילת הערוצים של ספורט1 בבעלות צ'רלטון בכל יום שישי בשעה 17:00 יחד צוות הפאנל הכולל את יעקב בוזגלו, שייע פייגנבוים וג'ימי טורק.
נח פלר
נח פֶלֶר (1908, קובנה, ליטא הרוסית – 1986, פתח תקווה) היה רופא מנתח ישראלי, חוקר בדרגת פרופסור, פעיל ציוני ממייסדי בית החולים השרון בפתח תקווה ומנהלו במשך 27 שנה.
ביוגרפיה
נח פלר נולד בשנת 1908 בעיר קובנה (אז באימפריה הרוסית; כיום בליטא), בן ללייב ושרה פלר. היו לו שלושה אחים ושתי אחיות. לאביו הייתה מצבעה ומכבסה לניקוי כימי בעיר.
בשנת 1926 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קובנה. בהיותו סטודנט עבד בהתנדבות בבית החולים היהודי המקומי "ביקור חולים" (בזמנו הפנוי ובעיקר בחופשים).
בשנת 1933 קיבל תואר דוקטור לרפואה. זמן קצר לאחר מכן נשא לאשה את לאה גינצבורג, שאותה הכיר עוד בתנועת הצופים. הזוג הצעיר הצטרף אל "הגרעין הליטאי" של "השומר הצעיר" ובמסגרתו עלו ביולי 1933 לארץ ישראל. חברי המחנה "הקיבוץ הליטאי" בפתח תקווה שהקדימו אותם בשנה-שנתיים שיכנו אותם ב"אוהל משפחה".
הסיכויים לקבל עבודה כרופא בארץ באותן שנים של העלייה החמישית היו כמעט אפסיים. לאחר מאמצים קיבל עבודה זמנית לתקופה קצרה כרופא אזורי (נודד) בעמק חפר, ואחר כך שוב כמחליף של רופא קבוע בבית החולים "שערי צדק" בירושלים. בחלוף חודש מצא את עצמו שוב מחוסר עבודה. אך לבסוף הועסק כמתנדב בעבודה זמנית בבית החולים "הדסה" בתל אביב.
השינוי הגיע עם עלייתו ארצה של הכירורג הנודע מגרמניה פרופ' מכס מרכוס שהתמנה כמנהל המחלקה הכירורגית בבית החולים "הדסה". הוא היה זקוק לאסיסטנט קבוע במחלקתו, ופלר קיבל תפקיד זה - והפעם בשכר.
בשנת 1934 הצטרף "הקיבוץ הליטאי" לקיבוץ בית זרע. נח ולאה פלר לא היו בין העוברים לעמק הירדן. קשריהם עם חברי קיבוצם נחלשו. הזוג עבר לתל אביב. אמצעים כספיים לא היו להם; קרוב משפחתה של לאה, זלמן רובשוב (לימים זלמן שזר, נשיאה השלישי של מדינת ישראל), שבימים ההם היה מעורכי העיתון "דבר", איכסן אותם בביתו עד שמצאו חדר לעצמם. לאה היא זו שקיבלה את ההחלטה המכרעת לא לעבור לקיבוץ כדי לסייע לקידום הקריירה של בעלה.
כאיש תנועת העבודה ו"השומר הצעיר" נפשו של ד"ר פלר הייתה קרועה בין בית החולים "הדסה" לבין "קופת חולים" של ההסתדרות הכללית. למזלו עלה ארצה מגרמניה מנתח נודע נוסף, ד"ר מטולסקי, והתמנה ככירורג רופא ראשי במרפאה המרכזית של "קופת חולים" ברחוב מזא"ה 3 בתל אביב. הוא היה זקוק לאסיסטנט והציע לד"ר פלר לגשת למכרז (אז המילה "מכרז" נקראה "קונקורס" מלטינית concursus שהשתרשה ברוסית: конкурс ודרכה הגיעה לעברית) על משרה זו. ד"ר פלר זכה במשרה ועבר בסוף שנת 1934 ל"קופת חולים" (למורת רוחו של פרופ' מקס מרכוס).
בינואר 1936 קיבל קביעות, הספיק לבקר את הוריו בליטא, ועם שובו עבר לעבוד לצידו של המנתח הנודע פרופ' שאול נתן (אף הוא עולה מגרמניה) במחלקה הכירורגית של בית החולים החדש שנפתח בפתח תקווה "בית החולים למושבות יהודה והשרון", אשר תוך זמן קצר הפך ל"בית החולים בילינסון" (כיום חלק ממרכז רפואי רבין), על שמו של ד"ר משה בילינסון, רופא ויו"ר הוועד המפקח של קופ"ח ומי שיזם את הקמתו של בית החולים, אשר נפטר שלושה שבועות בלבד לאחר חנוכת המוסד באוקטובר 1936. בבית חולים זה עבד ד"ר פלר שש שנים לערך.
בתקופה זו התחזקו קשריו עם "ההגנה". צוות בית החולים העביר קורסים לעזרה ראשונה. חשיבותם של הרופאים עלתה לאחר פרוץ מאורעות הדמים ב-1936; בית החולים הפך למוקד רפואי ראשון במעלה, בו הוגשה עזרה דחופה לנפגעי המאורעות. בשנת 1938 כאשר הוקמה "גדר הצפון" גויס ד"ר פלר לצוות הרפואי של המבצע ונמנה עם הצוות שטיפל במאות העובדים והמגינים.
בשנת 1942, במטרה לקצר את התור לניתוחים, החליטה הנהלת קופת חולים כללית להקים שלוחה לבית החולים בילינסון. בשלב ראשון הוחכר מבנה חד-קומתי ושמו נקבע כ"בילינסון ב'", לימים (בראשית שנות ה-50) בית חולים "השרון". פלר עמד בראש קומץ רופאים מנתחים מ"בילינסון" שהיוו את הגרעין המייסד של בית החולים. הוא מונה כמנהלו הראשון ובתפקיד זה כיהן עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1975. כן שימש במקביל כמנהל המחלקה לכירורגיה כללית.
במלחמת העצמאות תרם את תרומתו בהצלת חיי הלוחמים ואחרי המלחמה שובץ כקצין מילואים בדרגת סרן בחיל הרפואה.
על יסודו, פיתוחו, וביסוסו של בית החולים "השרון" ועל מסירותו ללא גבולות לחברים שאושפזו בו, ועל הישגיו הרפואיים קיבל בשנת 1969 את "פרס העבודה" של ההסתדרות.
ביולי 1975 פרש לגמלאות.
בשנת 1978 הוענק לו תואר יקיר העיר פתח תקווה.
פרופ' נח פלר נפטר בשנת 1986.
בפתח תקווה נקרא רחוב על שמו.
יחסי גיאנה–גרמניה
יחסי גיאנה–גרמניה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה השיתופית של גיאנה לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים עם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה התקיימו מאז שנת עצמאותה של גיאנה, 1966. ב-16 בספטמבר 2016 נחגגו 50 שנה ליחסים הדדיים.
כלכלה ופיתוח
בשנת 1994 נחתם הסכם דו-צדדי להגנה ולקידום השקעות. קיימים עדיין יחסים בין גרמניה ל (CARICOM) שגיאנה חברה בה. בפרט, פרויקטים לפיתוח כלכלי והגנה על הסביבה. בשנת 2005 החליטו מדינות ה-G8 לבטל חובות עבור מדינות רבות, כולל גיאנה.
במדיניות הפיתוח מתמקדים במימון בתחום האקולוגי. גרמניה מממנת פרויקטים של הגנת יערות הגשם, מאז שנת 1998 "מערכת האזורים המוגנים בגיאנה" מסובסדת בהיקף כולל של 24 מיליון אירו.
ווקאליזציה
ווקאליזציה פירושה "השמעה בקול" או "השמעת צליל", ובהשאלה – הנחיה לאופן השמעת קול או צליל.
קולבוטן (כדורגל נשים)
קולבוטן פוטבול (שמו המלא בנורווגיה: Kolbotn Fotball Kvinner) הוא מועדון כדורגל נשים מהעיר קולבוטן שבאקרסהוס, נורווגיה.
מאז 1995, משחקת הקבוצה בליגת העל הנורווגית, ולזכותה שלוש אליפויות וגביע מדינה אחד.
היסטוריה
קבוצת כדורגל הנשים של מועדון הספורט קולבוטן הוקמה ב-1985, ובמשך כעשר שנים שיחקה בליגות הנמוכות של נורווגיה. השינוי חל ב-1994, אז סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה השנייה, והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגת העל. בעונת הבכורה של קולבוטן בליגה הראשונה, חתמה בקבוצה החלוצה הישראלית, סילבי ז'אן, שמהר מאוד הפכה לכובשת הבכירה שלה. הישג השיא של ז'אן עם הקבוצה הייתה ההעפלה לגמר גביע המדינה ב-1998, שם הפסידה 4-0 לטרונדהיימס-ארן.
בשנת 2002 זכתה הקבוצה באליפות ראשונה בתולדותיה, לאחר שהפסידה רק משחק אחד במהלך העונה. שנה לאחר מכן היא השתתפה בפעם הראשונה בגביע אופ"א (ליגת האלופות כיום), והגיעה עד רבע הגמר. היא זכתה בשתי אליפויות רצופות בשנים 2005 ו-2006, ובגביע הנורווגי ב-2007. באותה שנה היא אף העפילה עד לחצי גמר גביע אופ"א, והפכה לקבוצה הנורווגית השנייה אי פעם שמגיעה להישג זה.
איי בונין
איי בּוֹנִין, הידועים גם כקבוצת אוגסווארה (小笠原群島), הם ארכיפלג המונה למעלה מ-30 איים טרופיים וסובטרופיים באוקיינוס השקט, כ-1,000 ק"מ דרומית לטוקיו, יפן. ביולי 2011 הוכרזו האיים כאתר מורשת עולמית טבעי של אונסק"ו בשל בעלי החיים והצמחים בהם אשר עברו תהליכים אבולוציוניים ייחודיים הודות לניתוקם מהיבשת. מסיבה זו איים אלה גם מכונים "איי גלאפגוס של המזרח".
שטחם הכולל של האיים הוא 73 קמ"ר ומתגוררים בהם 2,440 בני אדם, מרביתם באי צ'יצ'יג'ימה. מבחינה מנהלית האיים משתייכים למחוז טוקיו, ובהגדרה, המונח ארכיפלג אוגסווארה (小笠原諸島) כולל, בנוסף לקבוצת איי בונין, גם איים געשיים ומספר איים בודדים המשתייכים לתחום המוניציפלי של אוגסווארה, אם כי גאוגרפית הם אינם חלק מאיי בונין.
מקור השם בוֹנין הוא מהמילה העתיקה "בוּנין" (無人, אשר כיום נהגית מוּג'ין) שמשמעה בלתי מיושב.
היסטוריה
אבנים מסותתות וכלים פרהיסטוריים, שנתגלו באי מינאמי איוו ג'ימה בשלהי המאה ה-20, וכן כלי אבן באי צ'יצ'יג'ימה, מעידים כי איי בונין היו מיושבים בתקופות קדומות. הגילוי האירופאי הראשון של האיים מיוחס למגלה הארצות הספרדי ברנרדו דה לה טורה בשנת 1543. באותה העת לא היו האיים מיושבים. בשנת 1670 התגלו האיים כאשר ספינה שהייתה בדרכה מקישו לאדו נקלעה לסערה ונסחפה אל חופי האיים. חמש שנים לאחר מכן חקרה משלחת מטעם השוגון את האיים והכריזה עליהם כשטח יפני. שמם של האיים – איי בוּנין – ניתן להם אז.
בשנת 1727 טען סדאטו אוגסווארה, רונין אשר שייך עצמו לצאצאי סדיורי אוגסווארה, כי האיים נתגלו על ידי סדיורי בשנת 1593 וכי השטח ניתן לו כפייף מטעם טויוטומי הידיושי. חקירה נוספת גילתה כי מדובר בתרמית וכי קיים ספק באשר לקיומו של סדיורי אוגסווארה. כעונש, הוגלה אוגסווארה על ידי השוגונות בשנת 1735.
בשנת 1827 נכבשו האיים בידי האימפריה הבריטית. שלוש שנים מאוחר יותר הגיע אמריקאי בשם נתניאל סבורי לצ'יצ'יג'ימה וייסד את יישוב הקבע הראשון באיים, יחד עם 29 אנשים נוספים מהוואי ומאירופה. בשנת 1847 הגיעו לאיים מתיישבים באמצעות ספינת ציד הלווייתנים הווארד. הם הקימו בתחילה את מושבתם באי הדרומי. בשנת 1853 ביקר הקומודור מת'יו פרי באיים ורכש מסבורי חלקה בפורט לויד תמורת 50 דולר.
בשנת 1862 עברו האיים חזרה לשליטת יפן. היפנים נתנו לכל אי שם של בן משפחה ו-38 מתיישבים יפנים הגיעו לאיים. בשנת 1876 הופקדו האיים תחת משרד הפנים היפני, ושש שנים לאחר מכן קיבלו כל תושבי האיים ממוצא אירופי ואמריקאי אזרחות יפנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה פונו בכוח רוב תושבי האיים אל יפן גופא. בצ'יצ'יג'ימה הוקם בסיס צבאי יפני, שמפקדו, סואאו מאטובה, נודע בביצוע מעשים קניבליים נגד שבויי מלחמה והוצא להורג לאחר המלחמה בשל פשעיו. מטוסו של הנשיא לעתיד ג'ורג' הרברט ווקר בוש התרסק במימי האוקיינוס סמוך לאי צ'יצ'יגימה, והוא חולץ משם על ידי צוללת אמריקאית. קרב איוו ג'ימה התרחש באי איוו ג'ימה השייך לארכיפלג אוגסווארה.
איי בונין נכבשו על ידי האמריקאים ב-1945, ותושביהם ממוצא אמריקאי או אירופי הורשו לחזור אליהם. האיים הוחזרו ליפן בשנת 1968, ואז גם הורשו לחזור התושבים היפנים אליו.
כיום כמעט כל תושבי האיים הם אזרחים יפנים והשפה המדוברת בהם היא יפנית. ככל הנראה התפתחה באי שפת פידג'ין במהלך המאה ה-19.
הסוג דיונון ענק צולם לראשונה בטבע לחופי איי בונין ב-27 בספטמבר 2005 והוא ניצוד בדצמבר 2006. ב-21 בדצמבר 2010 פקדה את האיים רעידת אדמה במגניטודה של 7.4 בסולם מגניטודה לפי מומנט. בעקבות חשש מצונאמי הונחו התושבים לעלות למקומות גבוהים.
גאוגרפיה
איי בונין מקובצים בשלוש קבוצות איים הנקראות על שם האי הגדול בכל קבוצה: מוקוג'ימה (אי החתן), צ'יצ'יג'ימה (אי האב) והאהאג'ימה (אי האם). בנוסף, בארכיפלג אוגסווארה נמצאים גם איי וולקנו, קבוצה של שלושה איים געשיים (מצפון לדרום): "קיטה איוו ג'ימה", איוו ג'ימה ו"מינאמי איוו ג'ימה", וכמו כן האיים נישינושימה, אוקינוטורישימה ומינאמיטורישימה, אם כי, כאמור, גאוגרפית הם אינם חלק מאיי בונין, אך מנהלית הם נכללים בתחום המוניציפלי של אוגסווארה.
לרוב האיים קווי חוף תלולים, פעמים רבות עם צוקים המשתפלים אל הים בגובה של 50 עד 100 מ', אולם בשולי האיים גם שוניות אלמוגים וחופים רבים. הנקודה הגבוהה ביותר באיים היא האי הגעשי "מינאמי איוו ג'ימה" המתנשא לגובה של 916 מ'.
גאולוגיה
איי בונין נוצרו בתקופת האאוקן, לפני כ-48 מיליון שנה. הם חלק מקשת איזו-בונין-מריאנה ושוכנים מעל אזור הפחתה של הלוח הפסיפי תחת הלוח הפיליפיני, הפחתה שיוצרת שקע אוקייני מזרחית לאיים. הקרום של איי בונין נוצר מפעילות געשית כשההפחתה החלה לפני 45–50 מיליון שנה, והוא עשוי בעיקר מסלע געשי אנדזיטי הנקרא בוניניט, שעשיר בתחמוצת מגנזיום, כרום וצורן דו-חמצני. איי בונין יכולים לייצג את החלקים החשופים של אופיוליט שטרם ניצב על קרום האוקיינוס. הסלעים באיי וולקנו צעירים הרבה יותר – איוו ג'ימה הוא הר געש רדום המאופיין בנביעה של מספר מעיינות חמים, בפעילות של פומרולות ובהתפרצויות פריאטיות. כך למשל יצרה התפרצות כזו ב-1957 מכתש בקוטר של 35 מטרים ובעומק של 15 מטרים.
אקולוגיה
איי בונין יוצרים אזור אקולוגי מובחן, שלו מאפיינים של יער גשם ממוזג תת-טרופי בעל עלים רחבים, עם מגוון ביולוגי רחב ואנדמיות גבוהה. באיים ישנם כ-500 מינים של צמחים, 43% מתוכם אנדמיים. מבין אלה שאינם אנדמיים, ישנם צמחים שמקורם בצפון-מערב אסיה מחד ובדרום-מזרחה מאידך, אשר משקפים מספר רחב של תהליכים אבולוציוניים.
ילנה דולינין
ילנה דולינין (נולדה ב-6 בפברואר 1978) היא אתלטית ישראלית. אלופת ישראל בחצי מרתון (2015). החזיקה בשיא ישראל בריצת מרתון (2:35:59 שעות) מספטמבר 2016 ועד נובמבר 2018.
ביוגרפיה
דולינין נולדה ביקטרינבורג ברוסיה. התאמנה בצעירותה בריצה. בגיל 17 החלה ללמוד כלכלה באוניברסיטת יקטירנבורג. ב-1999 עלתה לישראל והשלימה תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן. לאחר לימודיה החלה לעבוד בתחום.
בשנת 2015, בגיל 37, חזרה להתאמן באופן מקצועי בהדרכת מוטי מזרחי במועדון איילות.
בשנת 2016, בתחרות המרתון הראשונה שלה, במרתון ברלין קבעה דולינין שיא ישראלי חדש של 2:35:59 שעות, שיפור של 37 שניות לשיא בן ה-12 שנים של נילי אברמסקי (2:36:36 שעות)., שיא זה החזיק מעמד כשנתיים ונשבר על ידי צ'מטאי-סלפטר.
דולינין נשואה ואם לשלוש בנות.
הישגים
2015 2016
בינג סו
בינג סו או בינגסו (באנגלית: bingsu / bingsoo) משמעות מילולית: "קינוח של פתיתי קרח", הוא קינוח קוריאני פופולרי עם תוספות מתוקות שונות, כמו למשל פירות שונים קצוצים, חלב מרוכז, סירופ פירות, ועוד.
מדובר בפתיתים קפואים ויבשים שהמרקם שלהם אוורירי מאוד ומוסיפים להם טעמים שונים, רטבים, פירות וציפויים נוספים שונים שיוצרים קינוח במראה של כמה שכבות.
פתיתי השלג הם למעשה פתיתי קרח בעל מרקם ייחודי ומתיקות עדינה, כאשר רגע לאחר יצירתם ובעודם קפואים הם מקבלים צבע וטעם מחלב ממותק או מיץ פירות. הפתיתים מרכיבים את השכבה התחתונה ומעליהם מניחים שכבה עליונה מאפשרויות שונות שיחד מייצרים קינוח עם מרקם אוורירי. בין התוספות האפשריות: שוקולד, תות שדה, בננה ואפילו תה ירוק.
הקינוח הקוריאני המקורי בשם פטי בינג סו (באנגלית: Patbingsu) מכיל אזוקי - שעועית אדומה.
מאכל זה נוצר במקור כפתיתים/שבבים של קרח בשילוב עם ממרח של שעועית אדומה (המכונה פט, 팥). ישנם סוגים רבים של קינוח זה הקיימים בתרבות העכשווית.
היסטוריה
כיום לרוב מדובר בקינוח המורכב מפתיתי קרח בנוסף לשניים או שלושה מרכיבים אחרים, לרוב ממרח שעועית אדומה (אזוקי), tteok (עוגת אורז קוריאנית), ואבקת אגוזים טחונים.
הצורות הראשונות של הקינוח הזה היו קיימות כבר בתקופת שושלת ג'וסון (1392–1910). רשומות ממשלתיות מראות כי אנשים בתפקידים רשמיים חלקו ביניהם קינוח של קרח כתוש עם פירות שונים.
ידוע כי הצורות המודרניות של קינוח זה מקורן בתקופת קוריאה תחת השלטון היפני (1910–1945) אז החלה ההיכרות של העם הקוריאני עם מנה קרה המכילה ממרח שעועית אדומה. השילוב של ממרח שעועית אדומה ופתיתי קרח הוא המצאה קוריאנית. במהלך מלחמת קוריאה (1950–1953), השפעות זרות הובילו לתוספת של מרכיבים נוספים כגון קוקטייל (סלט) פירות, גלידה, פירות, אגוזים, דגנים שונים, סירופים, וקצפת.
בשנות ה-70 וה-80, המרכיבים הפופולריים כללו קוקטייל פירות, קצפת ודובדבנים מסוכרים.
וריאציות
ישנם מגוון סוגים וטעמים של בינג סו. סוגים רבים לא בהכרח זהים לסוגים המסורתיים וחלקם אף אינם כוללים את ממרח השעועית האדומה. מספר טעמים פופולריים הם: תה ירוק, קפה, יוגורט.
צב כוכבי
צב כוכבי (שם מדעי: Geochelone) הוא סוג של צבים אסייתיים ממשפחת צבים יבשתיים.
בינג סו
זמינות
בינג סו ניתן למצוא ברוב מסעדות המזון המהיר, בתי קפה, והמאפיות בדרום קוריאה. פטי בינג סו הוא גם קינוח פופולרי מאוד בבתי קפה בקוריאה-טאון של ונקובר, ניו יורק, לוס אנג'לס, אטלנטה ותאילנד.
צב כוכבי
צבים אלה בולטים בזכות שריונם הכהה הגבוה ובעל הבליטות דמויות הכוכבים שעליהם. הם חיים ביערות של הודו וסרי לנקה או של בורמה ושני המינים מצויים בסכנת הכחדה.
מינים
בעבר היו בסוג מינים נוספים: צב כוכב בורצ'רדי (Geochelone burchardi) וצב כוכב וולקניקה (Geochelone vulcanica) מהאיים הקנריים והמין Geochelone gymnesica מהאיים הבלאריים. שלושה מינים אלו היו צבים ענקיים הרבה מקרוביהם החיים.
כפר ברו
כפר ברו הוא ישוב המופיע בתעודות מזמן מרד בר כוכבא ומזוהה עם מינאת אל-חסן הנמצא ממזרח לים המלח, מעל המעיינות החמים (חממאת מעין) של ואדי זרקא-מעין, כחמישה קילומטרים מצפון מערב למכוור, לערך מול נחל דרגה. הכפר מוזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו, בספרות התלמודית, באונומסטיקון של אוסביוס, בביוגרפיה של הנזיר פטרוס מאיבריה ובמפת מידבא. הימצאותו של הכפר בתעודות מימי מרד בר כוכבא מראה כי חלק מעבר הירדן המזרחי, הפראיה, היה תחת שליטת מינהלו של בר כוכבא.
זיהוי כפר ברו
הכפר מופיע כמקום כתיבת שטר שהתגלה בפפירוס שנמצא בנחל צאלים והנקרא מס 8 (ראה להלן). בתחילה, קרא החוקר מיליק את מקום כתיבת השטר, הנזכר בשורה 1, "כפר בביו", אך מאוחר יותר הציעו אברמסון וגינזברג כי יש לקרוא "כפר בריו/ בריי". היגוי זה אומץ על ידי ברושי וקימרון. הם הציעו לזהות את כפר ברו במיניאת אום-חסן, מעל המעיינות החמים של ואדי זרקא, ליד ואדי זרקא-מעין (נ.צ: 207113 ), כ 5 ק"מ מצפון מערב למכוור.
מספר מקורות קדומים אחרים מורים כי יש לחפש את "ברו" באזור זה: