cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פסטיבל הזיכרון
האירוע מתקיים באולם הרויאל אלברט הול בשבת שלפני יום הזיכרון במעמד המלכה, בני משפחת המלוכה, ראש ממשלת בריטניה ושרים בממשלתו. הוא מוקדש להעלאת זכרם של הנופלים במלחמות בריטניה לאורך השנים ולהצדעה לוותיקי הכוחות המזוינים שלה, למשרתים בפועל ולבני משפחותיהם ובפרט לחיילים שנפגעו במהלך שירותם. האירוע, שאורכו כשעתיים, מופק על ידי הלגיון הבריטי המלכותי.
בחלקו הראשון של האירוע מתקיימות בעיקר הופעות של זמרים אזרחיים, להקות ומקהלות השרים שירים מסורתיים. חלקו השני, מעמד הזיכרון (Act of Remembrance), מוקדש לזיכרון הנופלים. הוא נפתח במצעד לתוך האולם של חיילים מזרועות הצי, הצבא וחיל האוויר של בריטניה ומתנדבים של הלגיון הבריטי המלכותי וארגונים אזרחיים נוספים, המתייצבים כולם במסדר. מושרים בו מזמורים ושירים פטריוטיים, נקראות תפילות ונישאת תרועת אבל שלאחריה שתי דקות דומיה. האירוע מסתיים בשירת ההמנון הלאומי הבריטי ובשלוש תרועות הידד למלכה.
האירוע משמש גם להצגת פעילות הסעד של הלגיון הבריטי המלכותי למען חיילי בריטניה וותיקי המלחמה שלה. בשנים האחרונות הוא מתמקד בחיילי בריטניה המשרתים בחזיתות עיראק ואפגניסטן ובבני משפחותיהם.
האירוע כולו מלווה בנגינת ובתהלוכת תזמורות צבאיות ושירי לכת. תכניו הם לרוב הם מאופקים ורציניים, אך לעיתים משולבים בהם רגעים קלילים יותר, המיועדים למשוך קהלים צעירים. סמלו הוא פרח הפרג, שהוא גם סמל הלגיון הבריטי המלכותי וסמל הזיכרון לנופלים בבריטניה כולה. כל הנוכחים באירוע עונדים אותו על דש בגדם ובשיאו, ברגעי הדומיה, נופלים עלי הפרג מתקרת האולם.
האירוע מתקיים פעמיים: המופע הראשון, בשעות אחר הצהריים, פתוח לקהל הרחב. המופע השני, היוקרתי יותר, מתקיים בשעות הערב בנוכחות האורחים רמי המעלה ופתוח רק לחברי הלגיון הבריטי המלכותי. מופע זה משודר בטלוויזיה על ידי רשת ה-BBC.
תראקיה המזרחית
תראקיה המזרחית (בטורקית: Doğu Trakya, ביוונית: Ανατολική Θράκη, בבולגרית: Източна Тракия), המכונה גם תראקיה הטורקית או טורקיה האירופית, הוא החלק של טורקיה שהוא גאוגרפית חלק מדרום מזרח אירופה. הוא מהווה 3% משטחה של טורקיה אך מהווה 14% מכלל אוכלוסייתה. שאר חלקי הארץ נמצאים בחצי האי האנטולי וכן ברמת ארמניה, הממוקמים מבחינה גאוגרפית במערב אסיה. העיר הגדולה ביותר באזור היא איסטנבול, החוצה את הבוספורוס בין אירופה לאסיה.
לתראקיה המזרחית יש חשיבות היסטורית שכן היא נמצאת ליד מסדרון סחר ימי מרכזי ומהווה את מה שנותר מהאזור העות'מאני לשעבר רומליה. לאזור יש גם חשיבות גיאו-אסטרטגית ספציפית מכיוון שמסדרון הים, הכולל שני מיצרים צרים, מספק גישה לים התיכון מהים השחור עבור צי של חמש מדינות: רוסיה, אוקראינה, רומניה, בולגריה וגאורגיה. האזור משמש גם כאזור חיבור עתידי של רשתות הרכבת המהירות הטורקיות, הבולגריות והיווניות הקיימות.
אקלים
בתראקיה המזרחית יש אקלים ים-תיכוני היברידי / אקלים סובטרופי גשום על חוף הים האגאי וחוף ים מרמרה, אקלים ימי על חוף הים השחור ואקלים יבשתי לח בפנים הארץ. הקיץ חם, לח ויבש ברמה בינונית ואילו החורף קר ולח ולפעמים מושלג. אקלים החוף שומר על טמפרטורות מתונות יחסית.
גאוגרפיה
תראקיה המזרחית הוא שטח של 23,764 קמ"ר (3 אחוז משטחה של טורקיה), מעט קטן יותר מסרדיניה, ואוכלוסייה של כ-11 מיליון איש או כ-14 אחוז מכלל האוכלוסייה הטורקית (בשנת 2015); צפיפות האוכלוסייה היא בסביבות 430 אנשים / קמ"ר, לעומת כ-80 אנשים / קמ"ר בטורקיה האסיאתית, אשר נקרא גם אנטוליה או אסיה הקטנה. עם זאת, הצפיפות מוטה על ידי המטרופולין של איסטנבול. שתי היבשות מופרדות על ידי הדרדנלים, הבוספורוס (הידוע בכינויו המיצר הטורקי ) וים מרמרה, מסלול של כ-361 ק"מ. החלק הדרומי ביותר של תראקיה המזרחית נקרא חצי האי גליפולי. טורקיה האירופית גובלת במערב יוון לאורך 212 ק"מ ובצפון עם בולגריה לאורך 269 ק"מ, עם הים האגאי מדרום מערב והים השחור מצפון מזרח.
היסטוריה
תראקיה המזרחית היוותה במה לכמה אירועים חשובים בהיסטוריה, כולל:
ההרג ההמוני והעקירה של בולגרים תראקיים בשנת 1913 וחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה בשנת 1923 בין יוון לטורקיה טיהרו אתנית את האוכלוסיות האורתודוקסיות. היהודים טוהרו אתנית כתוצאה פוגרומים בתראקיה בשנת 1934.
הקהילות המוסלמיות תועדו כטורקיות, ואילו חברי הכנסייה של הפטריארכיה האקומנית תועדו כיוונים.
תראקיה המזרחית של המאה ה-21 מהווה את מה שנשאר מרומליה הטורקית, שהשתרעה פעם צפונה עד הונגריה ומערבה עד בוסניה. רומליה אבדה חלקית משנת 1699 ואילך, עד שבשנת 1912 אבד חלקה הגדול במלחמת הבלקן הראשונה. כמה משטרים קטנים הוקמו במהלך מלחמת הבלקן השנייה, והעניקו לתראקיה המזרחית את הגבולות שנותרו כיום.
ביי (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
הלשכה לענייני אינדיאנים
הלשכה לענייני אינדיאנים (באנגלית: Bureau of Indian Affairs, בראשי תיבות BIA) היא סוכנות של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית בתוך מחלקת הפנים של ארצות הברית שתפקידה אדמיניסטרציה וניהול של 225,000 קילומטרים רבועים של אדמות המוחזקות בנאמנות על ידי ארצות הברית עבור האינדיאנים בארצות הברית: שבטי ילידים וילידי אלסקה.
ה-BIA היא אחת משתי הלשכות תחת שיפוטו של תת-השר לענייני אינדיאנים (Assistant Secretary for Indian Affairs): הלשכה לענייני אינדיאנים והלשכה לחינוך אינדיאנים (Bureau of Indian Education), המספקת שירותי חינוך לבערך 48,000 ילידים.
במקור כללה האחריות של ה-BIA מתן טיפול רפואי לאינדיאנים בארצות הברית ולילידי אלסקה. בשנת 1954 הועבר תפקיד זה למחלקת הבריאות, החינוך והרווחה (המכונה כיום מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית), והוא ידוע כיום בשם שירות הבריאות לאינדיאנים (Indian Health Service).
ארגון
הלשכה שוכנת בוושינגטון די. סי.. בראשה עומד מנהל הלשכה הכפוף לתת-המזכיר לענייני אינדיאנים. תת-המזכיר הנוכחי היא טארה סוויני (Tara Sweeney).
חקיקה מוקדמת וסוכנויות ראשונות
סוכנויות הקשורות לילידי אמריקה היו קיימות בממשלת ארצות הברית מ-1775, כאשר הקונגרס הקונטיננטלי השני הקים שלוש סוכנויות הקשורות לאינדיאנים. בנג'מין פרנקלין ופטריק הנרי היו בין המפקחים הראשונים שמונו לנהל משא ומתן על בריתות עם ילידי אמריקה על מנת להבטיח את הנייטרליות שלהם במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
המשרד למסחר עם האינדיאנים (1806–1822)
ב-1789 הציב הקונגרס של ארצות הברית את הטיפול בקשרים עם ילידי אמריקה במחלקת המלחמה שזה עתה נוצרה. ב-1806 יצר הקונגרס את משרת "המפקח על המסחר עם האינדיאנים" (Superintendent of Indian Trade), או "המשרד למסחר עם האינדיאנים" (Office of Indian Trade) בתחומי מחלקת המלחמה, שהיה מופקד על תחזוקת רשת התחנות של סחר הפרוות. תומאס ל. מקקיני (Thomas L. McKenney) היה נושא המשרה מ-1816 עד שבוטלה מערכת התחנות ב-1822. הוא פיקח על הסוחרים המורשים מטעם הממשל במטרה להבטיח שליטה מסוימת בטריטוריות של האינדיאנים ולקחת חלק במסחר הרווחי.
הלשכה לענייני אינדיאנים (1824-עד ימינו)
ביטול מערכת הפייטוריה הותירה חלל ריק בתוך הממשל האמריקני ביחס לקשרים עם ילידי אמריקה. המשרד לענייני אינדיאנים הוקם ב-11 במרץ 1824 על ידי מזכיר המלחמה ג'ון קלהון, שייצר את הסוכנות כחטיבה בתחומי המחלקה שלו, בלא אישור מטעם הקונגרס של ארצות הברית. הוא מינה את מקקיני כמנהל הראשון של המשרד, שקיבל כמה שמות. מקקיני העדיף לקרוא לו משרד האינדיאנים (Indian Office), בעוד שקלהון העדיף את השם הנוכחי.
ב-1832 יצר הקונגרס את המשרה הנציב לענייני אינדיאנים (Commissioner of Indian Affairs). ב-1849 הועבר הטיפול בענייני האינדיאנים למחלקת הפנים של ארצות הברית. ב-1869 היה איליי פארקר (Ely Samuel Parker) ליליד האמריקאי הראשון שמונה כנציב לענייני האינדיאנים.
בין המדיניויות השנויות ביותר במחלוקת של הלשכה לענייני אינדיאנים הייתה ההחלטה בשלהי המאה ה-19 לחנך את ילדי הילידים בפנימיות נפרדות לילידים, שבהן הדגש היה על הטמעה ואיסור השימוש בשפות האם שלהם, במנהגיהם ובתרבותם. החינוך היה מכוון לתרבות האירופאית-אמריקנית.
המאה ה-20
שם הסוכנות שונה מ"המשרד לענייני אינדיאנים" ל"הלשכה לענייני אינדיאנים" ב-1947.
שנות ה-70 של המאה ה-20 היו תקופה סוערת בהיסטוריה של הלשכה בשל התעוררות האקטיביזם האינדיאני, והדרישות הגוברות לכבד את הזכויות והריבונות שנקבעו בבריתות שנחתמו. הופעתן של קבוצות פעילים כדוגמת תנועת האינדיאנים האמריקניים (American Indian Movement בראשי תיבות AIM) הדאיגו את הממשל האמריקני. ה-FBI הגיב הן בצורה גלויה והן בפעולות חשאיות (באמצעות הקמת COINTELPRO ותוכניות אחרות) כדי לדכא את התקוממויות אפשריות בקרב השבטים הילידים.
כחלק ממשלת ארצות הברית שכלל כוח אדם בשמורות האינדיאנים הייתה המשטרה של הלשכה לענייני אינדיאנים מעורבת בפעולות פוליטיות כדוגמת:
הלשכה הייתה מעורבת בתמיכת בנשיאים שבטיים שנויים במחלוקת, ובראשם דיק וילסון, אשר הואשם בהיותו רודן שהשתמש בקרנות של השבטים לממן כוח צבאי למחצה, "שומרי אומת האוגלאלה" (Guardians of the Oglala Nation), שבו השתמש כנגד יריביו, והפחדה של מצביעים בבחירות של 1974, גזל של כספים ופשעים אחרים. ילידים רבים ממשיך להתנגד למדיניות של הלשכה לענייני אינדיאנים. הנושאים השנויים במחלוקת במיוחד הם הבעיות ביישום הבריתות, הטיפול במסמכים ובהכנסות מאדמות הנאמנות.
המאה ה-21
ב-2013 הושפעה הלשכה באופן רציני מהקיצוץ בתקציב של 800 מיליון דולר, שהשפיע במיוחד על שירות הבריאות האינדיאני שתקציבו היה כבר מקוצץ.
שעות נוספות של עובדים
הלשכה לענייני אינדיאנים נתבעה ארבע פעמים בתובענה ייצוגית בטענה על עבודה מעבר לשעות העבודה על ידי הפדרציה של עובדי השירות האינדיאני, איגוד עובדים שמייצג את העובדים האזרחים הפדרליים של הלשכה לענייני אינדיאנים, הלשכה לחינוך אינדיאני, תת-המזכיר לענייני אינדיאנים והמשרד של הנאמן המיוחד לענייני אינדיאנים. הטענות הן להפרות נרחבות של חוק עבודה הוגנת (Fair Labor Standards Act) ודרישה לפיצויים בעשרות מיליוני דולרים.
נכסי נאמנות
קובל נגד סלזר (Cobell vs. Salazar), תובענה ייצוגית גדולה הקשורה לאדמות הנאמנות יושבה בדצמבר 2009. התביעה הוגשה כנגד מחלקת הפנים של ארצות הברית, שהלשכה היא חלק ממנה. ללשכה יש אחריות לניהול חשבונות הנאמנות של האינדיאנים. זו הייתה תובענה ייצוגית בקשר לניהול והחשבונאות של יותר מ-300,000 חשבונות נאמנות של אינדיאנים וילידי אלסקה על ידי הממשל הפדרלי. קרן הסדר ובה 3.4 מיליארד דולר שנועדו לחלוקה בין השותפים לתובענה. מטרת הקרן פיצויים לגבי הטענות שפקידי ממשל אמריקניים קודמים ניהלו באורח לא תקין את נכסי הנאמנות של האינדיאנים. בנוסף, ההסדר הקים קרן ובה 2 מיליארד דולר המאפשרת שבטים המוכרים לממשל הפדרלי לרכוש בחזרה באופן וולונטרי ולאחד חלקות קרקע מפוצלות.
קאימקאמיה
קאימקאמיה (בערבית: נפה), כינוי לצורת שלטון אשר רווחה, בתוספת שינויים מסוימים, בלבנון בין השנים 1863–1843.
הקמת הקאימקאמיות
בשנים 1840 - 1843, מעט לאחר נסיגתו של איברהים פאשא מאזור הר הלבנון, חלה תמורה גדולה ביחסים בין הדרוזים והמרונים בהר הלבנון ונוצר מתח רב בשטח. על מנת להפיג מתח זה ולהסדיר שלטון בהר ניסח הנסיך האוסטרי מטרניך, בשנת 1843, במסגרת מאמציה של אוסטריה להשיג שליטה בלבנון, הסדר ייחודי. מטרניך ביקש למנות שני קַאִימַקַאמים (שליטי נפה) שיהיו כפופים לואלי של צידון: אחד מרוני, האמיר חיידר אבו למעמבית אבו אל-למע (משפחת נכבדים שהתגוררה בלבנון מאז תחילת האלף השני והתנצרה), שישלוט בקאימקאמיה נוצרית, והשני דרוזי, האמיר אחמד ארסלאן מבית ארסלאן (בית ארסאלאן, בית נכבדים, הוא צאצא לבית תנוך, השליטים הראשונים בלבנון. למעשה הם הגלגול הנוכחי לפלג היזבקי), שישלוט בקאימקאמיה דרוזית. "המשפחות הנכבדות", משפחות מרוניות שהיוו את המרכז השלטוני בלבנון, הביעו אי-שביעות רצון מההסדר, שיצר מעמד שליטים חדש שלא יכלו לתמרן אותו ולשלוט בו. גם עבור הדרוזים המצב היה מורכב, שכן בגלל הפילוג בעם הם העדיפו שליט מחוץ ללבנון אשר יהיה נטול פניות לגבי הפלגים השונים. בנוסף, ההסדר לא נתן מענה לאחת הבעיות הקשות בהר הלבנון: היישובים המעורבים בקאימקאמיה הדרוזית. לכל הבעיות הפנימיות בהר הלבנון ולסכסוך שכבר היה קיים בלבנון הוסיפו המעצמות האירופאיות את הסכסוכים והתחרות שהיו ביניהן ובכך שיתקו למעשה לחלוטין את יכולת התפקוד של הקאימקאמיות.
ייסוד מוסד "הוַכִּיל"
מחלוקות רבות צצו סביב אי-ההסכמה על דרך השליטה במקומות המעורבים-עדתית בקאימקאמיה הדרוזית. לבסוף, החליטו הטורקים לשלוח בשנת 1844 את אחד מנציגיהם, הקפודאן ח'ליל פאשא, לאזור. משימתו הייתה לגבש פתרון אפשרי למצב, יחד עם הואלי ועם הקונסולים הזרים. הפתרון שגיבש ח'ליל פאשא היה: מינוי שני וכילים בכל מקום יישוב מעורב, אחד דרוזי והשני מרוני. הווכילים ייצגו את האיכרים בני עדתם, בפני השייח'ים מן העדה השנייה. הוכילים הם אשר יגבו בשם המשפחות החזקות (המקאטעג'ים)מיסים. לאחר שנתברר כי בהצעות אלו לא היה כדי לפתור את הבעיה, החריפה המתיחות שהייתה קיימת ממילא בהר הלבנון ובין שתי העדות פרצו מאורעות דמים חמורים בהרבה מקודמיהם בעבר. השייח'ים הדרוזים שלטו רק במרכז ובדרום הר הלבנון ולכן רק שם מונו וכילים. בצפון הר הלבנון לקחה הכמורה את תפקיד התיווך.
הקמת המג'לס (המועצה)
כיוון שרגיעה לא הושגה גם לאחר ייסוד מוסד הוכיל, נאלצה האימפריה העות'מאנית לשלוח בדחיפות את מיניסטר החוץ שלה, שֶכִּיבּ אפנדי, להר הלבנון. גם הוא הצליח להביא את הצדדים לידי הבנה והסכמה זמנית על מבנה שלטוני רק לאחר מעורבות צבאית. לאחר שחקר את הנושא פרסם שכיב אפנדי את מסקנותיו במסמך שנקרא "הסכם שכיב אפנדי" שעיקריו היו: לאחר "הסדר שכיב אפנדי" נעשו העניינים בשטח מורכבים אף יותר: השייח'ים הדרוזים בדרום נאלצו להתמודד גם עם נציגי הכמורה במג'לס משום שהכנסייה תמכה באיכרים בני עדתה. ראשי "המשפחות החזקות" עמדו מול הווכילים, הקאימקאם, הכנסייה וגם מול האיכרים עצמם. מצבם של השייח'ים במרכז הר הלבנון היה גרוע אף יותר והוביל לכך שהם נאלצו למכור חלק מאדמותיהם לאיכרים. מוסד הוכיל, שהיווה חידוש, הצליח לעמוד בקאימקאמיה הדרוזית מול "המשפחות", שדיכאו את איכריהן, משום שזכה בתמיכה נרחבת מצד הכמורה המרונית (אשר נמצאה בתהליך מתמיד של התחזקות). גם בקאימקאמיה הנוצרית הגיבו השייח'ים על הסדר שכיב אפנדי בהגברת לחצם על העם. גם כאן תפסה הכנסייה, בפועל, את מקום הווכילים. כל אלה והמשבר הכלכלי החמור שפקד את "המשפחות החזקות" תרמו לירידה בעוצמתן ובמעמדן הפוליטי של "המשפחות" ובראשן השייח'ים, אדוני המוקטעאת. בסופו של דבר, בדרום לא נשאר כמעט זכר לכוחן הפיאודלי ולסמכויותיהן. במרכז, חלק מהמשפחה השלטת (בית ח'זאן המרוני) ניסה להשתמש באיכרים ככלי נגד הקאימקאם (בעוד חלקה האחר תמך בקאימקם), אך למעשה האיכרים ארגנו נגדם מרד.
פרנק בורמן
פרנק בורמן (באנגלית: Frank Borman; נולד ב-14 במרץ 1928) הוא טייס חלל בתוכנית ג'מיני ובתוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח.
השכלה
בורמן נולד בגארי שבאינדיאנה. בורמן למד טיסה כבר בגיל 15. סיים את האקדמיה הצבאית האמריקאית בווסט פוינט בשנת 1950 כבוגר במדעים. בשנת 1957 השלים תואר שני בהנדסה אווירונאוטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה. בשנת 1970 השלים את התוכנית המתקדמת למינהל בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד.
שירות צבאי
בורמן שירת בחיל האוויר האמריקאי כטייס קרב, מדריך וטייס ניסוי. היה עוזר הוראה (מתרגל) בתרמודינמיקה ומכניקה של נוזלים במכללה הצבאית בווסט פוינט. בעת בחירתו לנאס"א היה מדריך טיסה בבית הספר לטיסה בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה.
שירות בנאס"א
בשנת 1962 נבחר על ידי נאס"א לתוכנית ג'מיני ואפולו. בשנת 1965 היה מפקד ג'מיני 7, שם, יחד עם ג'יימס לוול, ביצע את החבירה הראשונה בחלל, עם ג'מיני 6. בשנת 1967 השתתף בוועדת החקירה לאסון אפולו 204 (שכונתה "אפולו 1" מאוחר יותר). מאוחר יותר קיבל את תפקיד מנהל תוכנית אפולו, והנהיג את הצוות שתכנן מחדש את חללית אפולו. השתתף במשימת אפולו 8, שהייתה הפעם הראשונה שבני אדם עזבו את מסלול כדור הארץ, והקיפו את הירח.
עזב את נאס"א וחיל האוויר ב-1970 בדרגת קולונל.
לאחר נאס"א
בתום שירותו היה ליועץ מיוחד בחברת התעופה איסטרן איירליינס. מאוחר יותר קיבל תפקיד סגן נשיא לפעולות בחברה. הוא המשיך להתקדם בחברה זו עד לתפקיד נשיא ומנכ"ל החברה, עד לפרישתו בשנת 1986.
שירת כשגריר נשיאותי מיוחד במזרח הרחוק ואירופה, ובתפקיד זה השיג תמיכה לשיחרור השבויים האמריקאים בצפון וייטנאם.
אותות ועיטורים
בנוסף, כמו אסטרונאוטים רבים אחרים, הוא קיבל לאחר פרישתו מנאס"א במהלך השנים שלל אותות כבוד מגופים ממשלתיים ופרטיים. בשנת 1968 הוא נבחר לאיש השנה של המגזין טיים יחד עם ג'יימס לוול וויליאם אנדרס.
המלך נפטון
למרות שהסרט כלול ב-VHS של שנות השמונים של הסדרה ו-DVD של אוצרות וולט דיסני, הוא לא נבחר לאוסף ה-DVD של מהדורת פלטינום, בגלל עירום בתולת הים ושתייה מרובה (בגלל שהסרט פנה לקהל המבוגרים). בעוד שלבנות הים חסרות פרטים אינטימיים, הן עשויות להיחשב בלתי מתאימות לקהל מודרני.
עלילה
המלך נפטון מקיים חצר בקרקעית האוקיינוס, מבודר על ידי יצורי הים השונים שלו. האהובים עליו הם חבורה של בנות ים (כולן ברונטיות למעט בלונדינית בודדת) שנראות בגודל יד לצד המלך הגדול מהחיים. לאחר שהודחו מנוכחותו של המלך, בנות הים משטחות להתרווח על סלע ולהירגע. הן מזוהות על ידי להקה של פיראטים זועמים שמנסים ללכוד אותם באמצעות לאסו. בנות הים בורחות כולן מלבד הבלונדינית אשר לובשת לאסו ונמשכת אל ספינת הפיראטים הצוללים. לאחר מכן בת הים הצעירה והמבוהלת מותקפת על ידי הפיראטים האכזריים, אך קופצת עליה ומושכת את שערם, למרות שהיא עושה עבודה טובה כדי להדוף אותם. פיראט אחד כועס על כך שאחד הנתינים האהובים ביותר שלו נלקח כבן ערובה וסבל, המלך נפטון פותח בהתקפה על הפיראטים ומתחולל קרב ימי פנטסטי. יצורי הים עובדים יחד כדי לחקות מכונות מלחמה כמו מטוסים ופצצות, טורפדות צוללות ועוד ציוד מודרני. במהלך ההתקפה פיראט אחד גורר את בת הים ומכניס אותה לתיבת אוצר כדי לשמור אותה כבעל ערך. הפיראטים עושים עבודה הוגנת להדוף את התוקפים שלהם, אז נפטון עולה אל פני השטח ומזעיק סערה תוך כדי מערבולת ענקית עם הקלשון שלו. בסופו של דבר, הוא קופץ על גבי ספינת הפיראטים, ומצליל אותה ישר לקרקעית האוקיינוס.
אין זכר לפיראטים מלבד חזה בודד שמתחיל לקפוץ מעצמו. בת הים הבלונדינית מבצבצת ממנו, מעוטרת בזהב ופנינים. חבריה ממהרים להתפאר בתכשיטים והם מבצעים עוד בלט מים יפהפה להנאתו של המלך נפטון.
הפקה
לפי ה-DVD של וולט דיסני אוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב',
השפעה
בשנת 1933 פרסמה דאבלדיי את הפופ אפ סימפוניות טיפשיות, ספר פופ-אפ הכולל איורים בצבע מלא בהשראת המלך נפטון ו"תינוקות ביער".
חברת וולט דיסני השתמשה שוב בדמותו של המלך נפטון, בסרט הקצר של מיקי מאוס משנת 1936 "מבעד למראה", כמו גם בפינגווין בעל הדם הקר, קטע בסרט "שלושת הקבלרוס" משנת 1945.
במאי הסרט הקצר, ברט גילט, השתמש בעיצוב דמות דומה עבור המלך נפטון בסרט של פליקס החתול מ-1936, "השטויות של נפטון" מסדרת הסרטים המצוירים "מצעד הקשת" של אולפני ואן ביורן.
כמה אלמנטים של הסרט הזה (במיוחד המתקפה של נפטון על הפיראטים) שימשו מאוחר יותר כרפרנס לקרב האחרון בסרט "בת הים הקטנה" משנת 1989.
מדיה ביתית
הסרט הופץ ב-19 בדצמבר 2006, באוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב'.
טאראס: השיבה
טאראס: השיבה (באוקראינית: Тарас. Повернення; נקרא גם "טאראס: פרידה מהמדבר" ) הוא סרט עלילתי אוקראיני שביים וכתב אולכסנדר דניסנקו, המספר על תקופת גלותו של טאראס שבצ'נקו בקזחסטן. הסרט הופק בשיתוף פעולה בין אוקראינה וקזחסטן.
תקציר עלילת הסרט
1857. הסרט מספר על טאראס שבצ'נקו בגלות בשבועות האחרונים הקשים של שהותו במצודת נובופטרובסקי במנגיסטאו (שבקזחסטן), לפני הדחתו משורות הצבא. עלילת הסרט מבוססת על סיפור רדיפת שבצ'נקו על ידי סוכני המשטרה החשאית של הצאר.
הפקה
התסריט של הסרט זכה בתחרות התסריטים הבינלאומית לרגל 200 שנה לשבצ'נקו במרץ 2012, אך מעולם לא הועלה לכדי הפקה. הסוכנות הממשלתית לענייני קולנוע דרשה מהתסריטאי והבמאי אולכסנדר דניסנקו לשנות את התסריט ולהסיר סצנות המכוונות נגד האימפריאליזם הרוסי והשוביניזם, אלכסנדר דניסנקו לא הסכים לכך והפרויקט נסגר.
הדיונים על החייאת הפרויקט התחדשו בשנת 2015, זמן קצר לאחר סיפוח חצי האי קרים, כאשר הגישה האוקראינית כלפי רוסיה שובה הייתה עוינת והפעם הממשל הסכים לממן את ההפקה. ביולי 2016 החלו הצילומים בקייב במצודת קוסוי קאפוניר. במהלך אוגוסט וספטמבר התקיימו הצילומים במנגיסטאו (קזחסטן). בדצמבר הושלמו צילומי הפנים באולפן הקולנוע של אודסה.
באפריל 2017 התקיים משלחת קולנוע נשלחה לקפשגאי (קזחסטן). בחודש מאי נערכו צילומים במבצר בלגורוד ובסביבת בלגורוד-דניסטר. ביוני צולמה הסצנה האחרונה בסרט. באופן כללי, 38 מיקומים ולמעלה ממאה ניצבים השתתפו בצילומי הסרט, מה שמהווה שיא לקולנוע האוקראיני המודרני.
מימון
הסרט זכה לתמיכה ממשלתית : התקציב הכולל - 44.8 מיליון הריבניה, מחצית מהכספים (22.4 מיליון) סופקו על ידי הסוכנות הממלכתית לקולנוע ("גוסקינו").
רומן
במרץ 2018 פרסמה הוצאת הספרים "מועדון החוג המשפחתי" רומן מאת אלכסנדר דניסנקו באותו שם, ("טאראס: השיבה"), שבה המחבר כלל סיפורי סיפורים, סצינות ודמויות נוספות. הרומן שפורסם הוא החלק הראשון בטרילוגיה של דניסנקו בשם "שלוש נשמות, שלושה עורבים, שלוש ליריות" ("Три душі, три ворони, три лірники").
שחרור
ביום חמישי, 9 במרץ 2017, ביום השנה ה-203 להולדת המשורר והסופר האוקראיני טאראס שבצ'נקו, שוחרר טיזר מהסרט "טאראס: השיבה". עם זאת, במשך זמן רב לא הוכרז מועד הקרנת הבכורה. ב-9 במרץ 2019, נערך הקרנת טרום בכורה של הסרט במוזיאון הלאומי טאראס שבצ'נקו.
ב-13 בספטמבר 2019, בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל הבינלאומי "ברוקיבקה" בקמניץ-פודולסקי.
כמו כן, לדברי המפיק ולדימיר פיליפוב, גרסת טלוויזיה בת 4 פרקים של הסרט תוצג בהמשך בערוצי הטלוויזיה האוקראינית.
פרסים
בפסטיבל ברוקיבקה הבינלאומי בספטמבר 2019 בקמניץ-פודולסקי, זכה הסרט בפרס הגבוה ביותר של הפסטיבל עבור הסרט העלילתי האוקראיני הטוב ביותר, עבודתו של במאי הצילום אלכסנדר קרישטלוביץ' הוכרה כטובה ביותר. מיטב הביצועים של התפקידים הראשיים זכו להכרה כשהוענקו פרסים לשחקנית אנה טופצ'י (תפקידה של אגטה אוסקובה) והשחקן יורי שולגן (תפקידה של אירקלי אוסקובה).
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של בוקובינה באוקטובר 2019 הצלם קרישטלוביץ' זכה בפרס עבור עבודת הצילום הטובה ביותר.
בסוף אוקטובר 2019 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי Misto Mrii בריבנה, הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר.
The Essential Barbra Streisand
The Essential Barbra Streisand (ידוע גם כ־The Ultimate Collection – האוסף האולטימטיבי בכמה מדינות באירופה) הוא אלבום האוסף החמישי של הזמרת ברברה סטרייסנד אשר יצא ב־29 בינואר 2002 על ידי קולומביה רקורדס.
אלבום האוסף מכיל אוסף של שירים ולהיטים בולטים לאורך הקריירה של הזמרת, בתוספת שני שירים חדשים. בשנת 2008 יצאה מהדורה מחודשת של אלבום האוסף, על ידי חברות התקליטים קולומביה ולגסי רקורדס, אשר כוללת תקליטור נוסף עם 9 שירים נוספים.
הצלחה
אוסף זה נחשב לאוסף הגדול ביותר שהוציאה עד כה. האלבום זכה להצלחה כאשר הגיע לראש מצעדי המדינות של אירלנד, סקוטלנד, בריטניה ולעשירייה הפותחת של מדינות נוספות כולל מצעדי סוף שנה של 4 מדינות. בנוסף האלבום הגיע למעמד פלטינה ב־4 מדינות ולמעמד פלטינה כפולה בבריטניה.
Replay (פירושונים)
{{פירושונים|
בעבור חופן דולרים
בעבור חופן דולרים (באנגלית: A Fistful of Dollars; באיטלקית: Per un Pugno di Dollari) הוא מערבון ספגטי איטלקי משנת 1964 בבימויו של סרג'ו לאונה ובכיכובם של קלינט איסטווד וג'אן מריה וולונטה. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1964 באיטליה ובשנת 1967 בארצות הברית. סרט זה היה זה שהניח את הבסיס לז'אנר מערבוני הספגטי. בעבור חופן דולרים הוא חלקה הראשון של טרילוגית האיש ללא שם של סרג'ו לאונה שהחלה ב-1964 איתו, המשיכה ב-1965 עם "הצלפים" והסתיימה ב-1966 עם "הטוב, הרע והמכוער", בכל הסרטים קלינט איסטווד גילם את דמות הגיבור המרכזי.
בעבור חופן דולרים, כמו גם שני הסרטים האחרים בטרילוגיה, צולם באזור מדבר אלמריה שבספרד.
עלילה
זר רכוב על סוס המציג את עצמו בשם ג'ו, מגיע לעיירת הגבול המקסיקנית סן מיגל, במהרה הוא מגלה כי בעיירה מתנהל סכסוך בין שתי משפחות על השליטה בעיירה; שלושת האחים רוחו, רמון המנהיג (ג'אן מרי וולנטה המשחק גם ב"הצלפים") האינטליגנטי והמוכשר, דון מיגל (אנטוניו פרייטו) ואסטבן, ונגדם השריף ג'ון בקסטר ואנשיו. הזר מבין מיד כי במצב שנוצר הוא יכול לרמות את שתי המשפחות וכך להרוויח כסף רב. ההזדמנות לה מחכה ג'ו מגיעה כאשר פלוגה של חיילים מקסיקנים המלווה משלוח של זהב מגיעה לעיירה, המשלוח אמור להעביר את הזהב לפלוגה של חיילים אמריקאים ליד הנהר בתמורה לתחמושת אמריקאית מודרנית. מנהיג משפחת רוחו, רמון, לוקח את אנשיו לכיוון הנהר כשהם מחופשים לחיילים אמריקאים וכשמגיעים החיילים המקסיקנים עם הזהב הוא טובח בהם ולוקח את הזהב. ג'ו רואה את הטבח ממסתור בקרבת מקום, לאחר שרמון ואנשיו הולכים הוא לוקח שתי גופות אל בית הקברות של העיירה, לאחר מכן הוא מגלה לשני הצדדים כי שני חיילים לא נהרגו בקרב והם יושבים בבית הקברות. כל אחד מהצדדים רוצה להגיע ראשון אל ה"ניצולים", משפחת בקסטר רוצה לתפוס את שני החיילים על מנת שישמשו עדים על הרצח שבוצע כך שהשלטונות יענישו את משפחת רוחו, ורוחו רוצים להגיע על מנת להרוג את שני החיילים ובכך לחסל את הסיכוי האחרון להרשעתם. בבית הקברות מתפתח קרב יריות, לבסוף מצליח רמון לירות ולהרוג (כך הוא חושב) את שני ה"ניצולים" ואחיו אסטבן מצליח לקחת בשבי את אנטוניו, בנו של השריף בקסטר.
ג'ו שואל את בעל הפונדק בו הוא מתארח, סלבוניטו (חוסה קלבו), אודות מריסול והלה מסביר לו כי מריסול נשואה לאדם שרמון טוען כי רימה במשחק קלפים ועל כן רמון לקח את מריסול כבת ערובה. באותו הלילה, בעוד הרוחו חוגגים את ניצחונם על הבקסטרים, רוכב ג'ו לעבר הבקתה בה מוחזקת מריסול. הוא יורה בשומרים שבבקתה, משחרר את מריסול ואת בעלה הנמצא בבקתה הסמוכה והורס את תוכן הבקתה כך שייראה כאילו ההתקפה ארעה על ידי חבורה גדולה. ג'ו נותן למריסול ולבעלה מעט כסף כדי לחיות, ומורה להם לקחת את בנם ולברוח מהעיירה. מריסול שואלת את ג'ו "למה אתה עושה זאת בשבילנו?" ובפעם היחידה בסרט מספק ג'ו סיבה למעשיו ואומר "כי הכרתי פעם מישהי כמוך שלא היה מי שיעזור לה".
ג'ו חוזר בחזרה לביתם של הרוחו אך בדרכו חזרה הוא מתגלה. רמון כולא אותו במרתף הבית ומכה אותו קשות. לאחר העינויים שעובר, משאירים רמון ואנשיו את ג'ו במרתף הבית, אך ג'ו מהתל בשומרים ובורח לחצרו של בונה ארונות הקבורה הזקן (ג'וזף אגר המשחק גם ב"הצלפים"). רמון מורה לאנשיו לחפש את "האמריקנו" בעיירה ומשנכשלים כל החיפושים הוא חושב כי ג'ו מצא מקלט אצל הבקסטרים. רמון ואנשיו מגיעים לביתם של הבקסטרים ומעלים אותו באש תוך שהם יורים בכל מי שבורח החוצה כולל בג'ון בקסטר עצמו, באשתו ובבנו. ג'ו, בעזרתו של בונה ארונות הקבורה הזקן, מתחזה למת ובורח בתוך ארון קבורה אל מחוץ לעיירה, שם הוא מתחבא מספר ימים בתוך מערה, תוך כשהפונדקאי סלבוניטו ובונה הארונות מספקים לו את צרכיו. לאחר מספר ימים מספר לו בונה הארונות הזקן כי רמון תפס את סלבוניטו והוא מענה אותו בדרישה שיגיד לו היכן נמצא "האמריקנו". ג'ו שומע את המידע ומחליט כי הגיע הזמן לצאת מן המחבוא, הוא נכנס לעיר בצהרי היום ומתקדם לעבר רמון ואנשיו. רמון מנסה לירות בו מספר פעמים ואינו מבין מדוע הכדורים אינם חודרים את גופו, עד שג'ו מרים את בגדו ותחתם מתגלה שריון מתכת, הוא מוריד את השריון ובבת אחת יורה בכל אנשיו של רמון וברובהו. הוא זורק את אקדחו שלו על הרצפה, ומזכיר לרמון את דבריו בעבר על יתרון הרובה הארוך על פני האקדח, רמון וג'ו מתכופפים במהירות וטוענים את נשקיהם, אך בשל העובדה שהרובה גדול ומסורבל יותר מהאקדח, ג'ו עושה זאת מהר יותר ויורה ברמון למוות.
הפקה
בעבור חופן דולרים יועד מלכתחילה על ידי לאונה לחדש את ז'אנר המערבונים באיטליה. לדעתו המערבונים האמריקאים של שנות ה-50 כבר נמאסו על הקהל על כן גם הפחיתו בהוליווד את תהליך יצורם של סרטים אלו. לאונה ידע שעדיין יש ביקוש רב באירופה למערבונים. ב"בעבור חופן דולרים" הוא ניסה להכניס את נקודת המבט האיטלקית-אירופאית, לתוך המערבון האמריקאי.
בתחילה ניסה לאונה ללהק לתפקיד האיש ללא שם את הנרי פונדה, אך חברת ההפקה לא יכולה הייתה להרשות לעצמה ללהק לתפקיד כוכב הוליוודי כה גדול. לאחר מכן הציע לאונה לצ'ארלס ברונסון לשחק את התפקיד, אך הוא דחה את ההצעה בטענה כי התסריט לא מספיק טוב. שחקנים אחרים שדחו את התפקיד היו טאי הרדין, ג'יימס קובורן וריצ'רד הריסון. לאחר שהריסון סירב לקבל את התפקיד, ביקשו ממנו המפיקים שיגיד להם שם של שחקן לא מאוד ידוע שמתאים לשחק את התפקיד, והריסון הציע את איסטווד כאחד שיכול לשחק קאובוי משכנע. הריסון אמר מאוחר יותר כי זו אולי התרומה הגדולה ביותר שלו לקולנוע.
הסרט צולם בספרד והוא היה בעצם זה שהניח את הבסיס לז'אנר מערבוני הספגטי שהתפתח בשנות ה-60 של המאה ה-20.
איסטווד סייע בעצמו ביצירת הדמות עם הסגנון הייחודי של האיש ללא שם. הוא קנה ג'ינס שחורים בחנות הספורט של שדרות הוליווד, את הכובע בחנות בסנטה מוניקה ואת הסיגרים בחנות בבוורלי הילס. ביום השנה ליציאת גרסת ה-DVD של הסרט, נאמר כי בעת שאיסטווד שיחק בסרט הוא לא היה מעשן, על כן הוא חש טעם רע של הסיגר בפיו ולכן החזיק אותו בצידו השמאלי של פיו ולא באמצע הפה. לאונה התרגל במהירות לסגנון הייחודי של איסטווד ואמר עליו כי "אני אוהב את קלינט איסטווד, כי יש לו רק שתי הבעות פנים, אחת עם כובע ואחת בלעדיו".
מוזיקה
המוזיקה לסרט נכתבה על ידי אניו מוריקונה, היא מורכבת מכלים סטנדרטיים כמו חצוצרה וכן משריקות. מוריקונה אמר כי חלק מהמוזיקה נכתבה לפני הסרט ולכן לפעמים לא הייתה מותאמת לחלוטין לסרט מבחינת הזמן, פעמים רבות העדיף לאונה להאריך את הסצנות על מנת לסיים את קטע המוזיקה, זו אחת הסיבות לאיטיותו של הסרט.
מקורות
למרות שהסרט פורסם כ"הסרט הראשון מסוגו", העלילה והצילום היו מבוססים במידה רבה על סרטו של אקירה קורוסאווה, "יוג'ימבו", מפיקי "יוג'ימבו" אף הגישו תביעה בנושא. קורוסאווה כתב ללאונה על הסרט: "זה סרט מצוין, אבל זה הסרט שלי".
לבסוף זכה קורוסאווה בתביעה וקיבל 15% מהזכויות על הסרט ואת הזכות להפצתו באופן בלעדי ביפן, טאיוואן וקוריאה הדרומית. קורוסאווה אמר לאחר מכן כי הוא הרוויח יותר כסף מסרטו של לאונה מאשר מה שהרוויח מסרטו שלו.
הצלחה
הסרט נחל הצלחה גדולה באיטליה ובאירופה. זמן קצר לאחר יציאת הסרט בארצות הברית כתב בוסלי קראוטר בניו יורק טיימס כי כמעט כל קלישאה של המערב ניתן היה לראות בסרט ואף ביקר בהתנשאות את משחקו של איסטווד.
בתרבות הפופולרית
בעבור חופן דולרים מצוטט לעיתים קרובות בתרבות הפופולרית. דוגמאות מפורסמות הן בסרטים בחזרה לעתיד 3, ולהרוג את ביל ובתוכנית הטלוויזיה מסע בין כוכבים. הסרט האיש האחרון שנשאר שיצא בשנת 1996 בכיכובו של ברוס ויליס, הוא שילוב בין בעבור חופן דולרים לבין יוג'ימבו. הספר "האקדוחן" מתוך סדרת הספרים המגדל האפל הושפע גם הוא מהסרט.
שחר שוחט
שחר שוחט (נולד ב-14 בפברואר 1966) הוא תת-אלוף במיל' בצה"ל. כיהן כמפקד מערך ההגנה האווירית.
קורות חייו
לאורך שירותו ביצע שוחט מגוון תפקידים בשדה ובמטה. הבולטים ביניהם: מפקד סוללת טילי קרקע-אוויר, מפקד יחידת טילי קרקע אוויר, מפקד יחידת "חרב מגן" (טילי חץ), ראש ענף תורה והדרכה במערך ההגנה האווירית, ראש ענף פיתוחים וניסויים, מפקד כנף 168, מפקד כנף 167, וראש תוכנית "עת האסיף" באגף התכנון.
פיקד על מערך ההגנה האווירית במהלך מבצע צוק איתן, שבו היה למערך ההגנה האווירית תפקיד מרכזי בהגנה על העורף בישראל.
שוחט בעל תואר שני במדע המדינה (אוניברסיטת חיפה), תואר ראשון במדעי החברה (אוניברסיטת בן-גוריון), בוגר הקורס למנהיגות משפיעה (High Impact Leadership) באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית, וקורס דירקטורים מטעם המרכז הישראלי לניהול. שוחט בוגר המכללה לביטחון לאומי, המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, וקורס מתקדם בפורט בליס ארצות הברית.
ב-5 באוגוסט 2015 הוחלף על ידי צביקה חיימוביץ' ופרש מצה"ל.
לאחר שחרורו מונה לסמנכ״ל אסטרטגיה ופיתוח עסקי בחטיבת ההגנה האווירית של רפאל.
לקריאה נוספת
מכתביו
יז'י לרסקי
יז'י יאן לרסקי (בפולנית: Jerzy Jan Lerski; 20 בינואר 1917, לבוב – 16 בספטמבר 1992, סן פרנסיסקו) היה משפטן פולני-אמריקאי, חוקר מדע המדינה, היסטוריון וחסיד אומות העולם.
קורות חייו
לרסקי למד בגימנסיה בלבוב (שבעת זו השתייכה לפולין - כיום באוקראינה) ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת לבוב. הוא החזיק בעמדות ליברליות והתנגד לאנטישמיות ולאפליית סטודנטים יהודים באוניברסיטאות פולניות. בין היתר התנגד לנוהל של הקצאת מקומות ישיבה נפרדים ליהודים - "ספסלי יהודים" (getto ławkowe) - ולנומרוס קלאוזוס. הוא היה פעיל פוליטי בתנועת הנוער הסוציאל-דמוקרטי הפולני (Polska Młodzież Społeczno-Demokratyczna), תנועה שהתנגדה ללאומנות ולאנטישמיות. בשנת 1938 הוכה לרסקי על ידי סטודנטים אנטישמים אך המשיך בפעילותו.
פעולותיו להצלת יהודים בפולין הכבושה
ב-1940, לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה, הגיע לרסקי לבריטניה, שם היה פעיל בשורות המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS). הוא הוצנח על ידי הממשלה הפולנית הגולה והגיע לוורשה כשברשותו כסף רב, בדולרים, שיועד לארגון היהודי הלוחם. הכסף הגיע לאדולף ברמן וזה יצר קשר בין לרסקי לבין מנהיגים של המחתרות היהודיות בוורשה ובקרקוב. לרסקי השתתף בהברחת יהודים מבתי כלא וממחנות ריכוז. עם שובו ללונדון מסר מידע על המתרחש באזורי הכיבוש לממשלת פולין הגולה, כולל מידע שהדפיס אחד מארגוני המחתרת היהודיים בוורשה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה היגר לרסקי לארצות הברית והיה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת סן פרנסיסקו. בין היתר הרצה באוניברסיטאות ביפן, פקיסטן וסרי לנקה.
הנצחה
בשנת 1985 הכיר יד ושם בלרסקי בתואר חסיד אומות העולם.
גל קלווין
במכניקת הזורמים, ובפרט בתחומים של מדעים פלנטריים ואוקיינוגרפיה פיזיקלית, גלי קלווין הם גלים לא נפיצים בעלי אורך גל ארוך (של עשרות קילומטרים) הנוצרים כתוצאה מאיזון של הכבידה עם כוח קוריוליס ותנאי שפה. ישנם שני סוגים של גלי קלווין - גלי קלווין חופיים הנוצרים על שפת החוף, וגלי קלווין משווניים המתקדמים ממערב למזרח לאורך קו המשווה.
לגלי קלווין חשיבות במטאורולוגיה ואקלים. גלים קלווין משווניים הם חלק חשוב ביצירת תופעת אל ניניו, וגלים חופיים משפיעים רבות על תופעת הגאות והשפל.
הסבר
בהזנחת כוח קוריוליס, וכאשר גלי המים מתקדמים בתווך חופשי, גלי מים יכולים להתקדם עבור כל כיוון התקדמות של הגל. כוח קוריוליס פועל במאונך לכיוון ההתקדמות של פרודות זורם במים, ולכן עבור גל המתקדם בכיוון x יפעלו כוחות בכיוון y. כך שמצב בו המים נעים רק בכיוון התקדמות הגלים אינו אפשרי. קיימים פתרונות בהם הזרימה מתקדמת לא רק במקביל לכיוון הזרימה. גלים אלו נקראים גלי סברדרופ. פתרונות אלו לא יכולים להתקיים כאשר מגבילים את הגל באמצעות חוף ארוך בכיוון מסוים, באופן בו הזרימה לא יכולה להתקדם אל מעבר לקו החוף.
מפתרון של משוואות התנועה, מתברר שדווקא הגבלה באמצעות קו חוף יכולה לאפשר פתרון בו הגלים מתקדמים רק בכיוון המקביל לקו החוף. פתרון כזה לא אפשרי במעמקי הים, שם אין כוח היכול לאפס את כוח קוריוליס. לעומת זאת, בקרבת החוף כוח קוריוליס יכול להתאזן עם הכוח שתנאי השפה מפעיל על המערכת, ומתקבל פתרון הדועך ככל שמתרחקים לעבר לב הים. פתרון כזה הוא גל קלווין חופי.
גל קלווין משווני מתקבל באופן דומה בקרבת קו המשווה, הסימטריה של המערכת מחייבת שלא תהיה זרימה בניצב לקו המשווה. ולכן מתקבלים גלים לאורך קו-המשווה הדועכים ככל שמתרחקים ממנו.
משוואות התנועה
כדי שלכוח קוריוליס יהיה השפעה על תנועת המערכת, מספר רוסבי ומספר אקמן של המערכת צריכים להיות קטנים. דבר זה מחייב שהאורך האופייני במערכת יהיה גדול, ובפרט מהירות ההתקדמות של הגלים חייבת להיות נמוכה ואורך הגל של הגלים צריך להיות מסדר גודל של מספר קילומטרים, ולכן הזרימה יכולה להיות מטופלת כזרימה במים רדודים. עבור זרימה כזו איברים ריבועיים במשוואות התנועה יכולים להיות מוזנחים, ומשוואות התנועה מקבלות את הצורה הבאה:
משוואת הרצף:
כאשר H הוא העומק הממוצע, ו-\eta הוא העומק הרגעי בנקודה.
משוואת התנע בכיוון x:
כאשר g הוא הגרוויטציה, ו- הוא פרמטר קוריוליס המקומי.
משוואת התנע בכיוון y:
גלי קלווין חופיים
נדרוש כעת שקיים חוף המקביל לציר ה-y, כך שאגן הזרימה הוא עבור x>0. תנאי זה מחייב ש-u=0 עבור x<0. ובנוסף לא יכול להתקיים זרימה המאונכת לציר הזרימה כלומר. לכן משוואת הזרימה המתקבלות הן:
שתי המשוואות הראשונות מתארות גל לא נפיץ המתקדם בכיוון \pm y במהירות c=\sqrt{gH}. הגלים האלו מקיימים. הצבה של משוואה זו במשוואה השלישית נותנת:
פתרונות בהם האקספוננט חיובי אינם פיזיקליים ולכן נקבל שבחצי הכדור הצפוני שבו f>0 הפתרון הוא:
בעוד בחצי הכדור הדרומי שבו f<0 הפתרון הוא:
המשמעות של פתרונות אלו הוא שהגל מקבל אמפליטודה מקסימלית בקרבת החוף. כאשר בחצי הכדור הצפוני הגל מתקדם באופן בו החוף נמצא בצד ימין ביחס לכיוון התקדמות הגל, ואילו בחצי הכדור הדרומי החוף נמצא בצד שמאל ביחס לכיוון התקדמות הגל.
גלי קלווין משווניים
בקרבת קו המשווה, פרמטר קוריוליס מתקרב לאפס. באזור זה אפשר להגדיר מערכת צירים מקומית כך ש-y מכוון צפונה ו-x מכוון מזרחה. קו המשווה יוגדר כקו בו y=0. פרמטר רוסבי מוגדר כנגזרת החלקית של פרמטר קוריוליס לפי y, כלומר מתקיים:. בקרבת קו המשווה מתקיים f=\beta y. נציב זאת במשוואות הזרימה:
במצב זה, הסימטריה ביחס לקו המשווה מובילה לכך שאין זרימה מעבר לקו המשווה כלומר u_y=0. באופן דומה לגלים חופיים נקבל גל לא נפיץ המתקדם בכיוון \pm x במהירות c=\sqrt{gH}. הגלים האלו מקיימים. הצבה של משוואה זו במשוואה השלישית נותנת:
הפתרון החיובי איננו פיזיקלי ולכן הפתרון הפיזיקלי היחיד הוא:
פתרון זה מתאר גל המתקדם מזרחה, בעל אמפליטודה מקסימלית בקו המשווה, הדועך באופן גאוסיאני ככל שמתרחקים מקו המשווה בעל רוחב של.
בפועל, גלים משווניים בדרך כלל לא מופיעים כשינוי בגובה פני המים, אלא כשינוי בעובי שכבת התרמוקלינה. במצב זה את קבוע הכבידה יש להחליף כאשר \Delta \rho הוא השינוי בצפיפות בין המים בשכבת התרמוקלינה למים מתחתיה. הוא העובי הממוצע של התרמוקלינה, ו-. הצבה של גדלים אלה נותנת c=2m/s ו-.
הופעה בטבע
גלי קלווין מופיעים בטבע כאשר גל הנוצר כתוצאה מגאות ושפל או כתוצאה מרוחות מתקדם מאגן גדול אל עבר אגן קטן יותר, בו הגל מתקדם כגל קלווין. דוגמה ידועה היא גלי גאות ושפל המתקדמים בצפון האוקיינוס האטלנטי ונכנסים אל עבר התעלה האנגלית, גלים אלה מתקדמים בתעלה האנגלית כגלי קלווין, ולכן הם נשענים יותר על הצד שמימין, במקרה הזה מדובר בחוף הצרפתי של התעלה. כתוצאה מכך, גלי הגאות בצד הצרפתי של התעלה הם בגובה ממוצע של 5–6 מטרים בעוד בצד האנגלי גלי הגאות הם בגובה של 2–3 מטרים. תופעה דומה מופיעה הים האדריאטי כתוצאה מגלי-גאות בים התיכון.
דוגמה נוספת היא סערות בפינה הצפון מזרחית של האיים הבריטיים היוצרים גלים באזור זה. גלים אלו מתקדמים דרומה לאורך החוף הבריטי, מזרחה לאורך החוף הצפוני של בלגיה והולנד, ופונים צפונה לאורך החוף המערבי של גרמניה ודנמרק. גלים אלה מגיעים בסופו של התהליך לחוף המערבי של נורווגיה, לאחר מסע של כ-30 שעות.
פירסט
פירסט (בגרמנית: Fürst) הוא שם משפחה גרמני, שמשמעו נסיך. המילה האנגלית "first", שמשמעה "ראשון", נהגית גם היא "פירסט".
גימבל
גימבל הוא סוג של תמיכה צירית המאפשרת סיבוב של אובייקט ביחס לציר יחיד.
מערך של שלושה גימבלים, אשר מושחלים אחד לתוך השני כך שציריהם ניצבים, מעניק חופש תנועה זוויתית מלאה (3 דרגות חופש) לאובייקט שבתוכו, שכן כל אחד משלושת הגימבלים מאפשר סיבוב ביחס לאחד מצירי התנועה האפשריים: גלגול, סבסוב או עלרוד.
מערך גימבלים מאפשר למצב הזוויתי של גוף המוצב על הגימבל הפנימי להישאר בלתי תלוי בסיבוב של המשענת שלו (ראו הדמיה), ולכן שילובו משמש בשלל יישומים טכנולוגיים הדורשים פלטפורמות מיוצבות.
המשענת הגימבלית המשמשת כמשען למצפנים ומנגנונים אחרים נקראת לפעמים מתלה קרדן על שמו של המתמטיקאי והפיזיקאי האיטלקי ג'ירולמו קרדאנו (1501 - 1576) שתיאר אותו בפירוט. אף על פי כן, קרדן לא המציא את הגימבל, וגם לא טען שהוא הראשון שתיארו. האמצעי המכני הזה ידוע מאז העת העתיקה, ותואר לראשונה על ידי המהנדס בן המאה ה-3 לפנה"ס פילו מביזנטיום, אם כי כמה חוקרים מודרניים מצדדים בטענה כי לגימבל אין ממציא יחיד בר-זיהוי.
היסטוריה
הגימבל תואר לראשונה על ידי הממציא היווני פילו מביזנטיום (280–220 לפנה"ס). פילו תיאר סיר דיו בצורת תמניון משוכלל עם פתח בכל פאה, אשר ניתן לסובבו כך שכאשר כל פאה היא למעלה, ועדיין ניתן לטבול את העט בדיו - אך עם זאת הדיו לעולם לא זולג דרך הפתחים שבפאות האחרות. זה הושג בעזרת העיקרון של הצבת צנצנת הדיו שבמרכז הסיר על שלוש טבעות מתכתיות קונצנטריות כך שהיא נותרה נייחת ללא קשר לאופן שבו הסיר החיצוני הסתובב.
מנועים רקטיים
ביישומים של הנעת חלליות, המנועים הרקטיים מוצבים בדרך כלל על צמד גימבלים כדי לאפשר למנוע יחיד לבצע ניהוג וקטורי הן בציר העלרוד והן בציר הסבסוב. כדי לשלוט בגלגול, צמד מנועים עם בקרת עלרוד או סבסוב דיפרנציאלית משמשים לייצר מומנט מסביב לציר הגלגול של כלי הרכב החללי.
כרונומטרים ימיים
קצב הפעולה של כרונומטר ימי מכני הוא רגיש לאוריינטציה שלו. מסיבה זו, כרונומטרים מכניים הוצבו בעבר על גימבלים, כדי לבודד אותם מהטלטלות של ספינה בים.
נעילת גימבל
המונח נעילת גימבל מתייחס לאובדן דרגת חופש במערך גימבלים תלת-צירי אשר מתרחש כאשר הצירים של שניים מהגימבלים מובאים לכדי מצב של הקבלה, מה שנועל את המערכת באופן סיבוב דו-ממדי מנוון. אף על פי שיש רק שתי קונפיגורציות שגורמות לנעילת גימבל מדויקת, מבחינה מעשית נוצרים קשיים משמעותית בתפקוד המערך כבר בסמוך לאוריינטציות האלו. כאשר מערך גימבלים קרוב לקונפיגורציית הנעילה, סיבובים קטנים של פלטפורמת הגימבל בכללותה מצריכים תנועות מהירות ביותר של הגימבלים המקיפים. אף על פי שהיחס הוא אינסופי רק בנקודה של נעילת הגימבל, מגבלות המהירות והתאוצה המעשיות של הגימבלים - אודות לאינרציה (המסה של כל טבעת גימבל), חיכוך במסבים, התנגדות הזרימה של האוויר או זורם אחר מסביב לגימבלים, והיבטים פיזיקליים והנדסיים אחרים - מגבילים את התנועה של הפלטפורמה בסמוך לנקודת הנעילה.
פלשתינה סקונדה
פלשתינה סקונדה (מלטינית: Palaestina Secunda או Palaestina II; תרגום: "פלשתינה השנייה") הייתה ישות מנהלית ביזנטית ובירתה סקיתופוליס (בית שאן), שראשיתה סמוך לשנת 409, עת פרסם הקיסר תיאודוסיוס השני צו לחלוקת וארגון מחדש של כל הפרובינקיות במזרח האימפריה הביזנטית.
הצו חילק את הפרובינקיה סוריה פלשתינה לשתיים: "פלשתינה פרימה", שהשתרעה על שטחי יהודה ושומרון, מישור החוף ובירתה קיסריה, ו"פלשתינה סקונדה" ("פלשתינה השנייה"), שהשתרעה על שטחי הגליל והגולן וחלקים מצפון עבר הירדן, וזאת בנוסף על "פלשתינה סלוטאריס" ("נושעת, ניצלת") ששטחה נגרע מפרובינקיית סוריה פלשתינה כבר בשנת 358 ועתה נקראה "פלשתינה טרטיה" ("השלישית").
היירוקליס מנה במחצית הראשונה של המאה הששית 11 ערים בפלשתינה סקונדה. גאורגיוס מקיפרוס הוסיף לרשימה זו במחצית השנייה של אותה מאה, שלוש יחידות גאוגרפיות לא עירוניות: טטרקומיה ("ארבעת הכפרים"), מחוז הגולן וכפר נאיס (נעין).
מבחינת אוכלוסייה התגוררו בפרובינקיה יהודים, אוכלוסייה דוברת יוונית וארמית שהייתה פגאנית והתנצרה בהמשך. האוכלוסייה היהודית הפכה את הגליל והגולן למרכז יהודי לאחר התבוסה של מרד בר כוכבא. רובו של היישוב היהודי בארץ ישראל נמצא בתחומי פלשתינה סקונדה. בחלק הצפון מזרחי של פרובינקיה התגוררו יטורים וערבים. בשנת 614 נכבשה הפרובינקיה על ידי האימפריה הסאסאנית, הכיבוש זכה לתמיכה מצד האוכלוסייה היהודית ובראשם בנימין מטבריה. לפי המקורות הנוצריים נהרסו הרבה כנסיות. הפרובינקיה נכבשה מחדש על ידי האימפריה הביזנטית בשנת 628. בשנת 636 כבשו המוסלמים את הפרובינקיה והיא חדלה להתקיים. השלטון המוסלמי כלל את שטחה במחוז ג'ונד אל-אורדון כחלק מארץ בלאד אל-שאם.
מבחינה דתית היוותה הפרובינקיה מרכז יהודי חשוב ומשגשג במהלך המאות 5-4 לספירה. התלמוד הירושלמי הושלם במהלך תקופה זו. הסנהדרין ישב בטבריה עד תחילת המאה ה-5 לספירה. שאר האוכלוסייה בפרובינקיה התנצרה, נשארו מעט יהודים-נוצרים בציפורי וכפר נחום. השלטון הביזנטי תמך בנצרות ובנה כנסיות, ועודד הגירה של נוצרים לתחומי הפרובינקיה. בעקבות עידוד הנצרות מצד השלטון הפכו היהודים למיעוט בפרובינקיה.
2010 בקולנוע
בערך זה מופיעה סקירה של שנת 2010 בקולנוע הכוללת סיכומי אירועים בולטים, טבלת שוברי קופות לשנה זו בעולם ובארץ, אנשי קולנוע שנפטרו ופרסים.
ליאוניד בריילובסקי
ליאוניד בריילובסקי (באנגלית: Leonid Brailovsky; 23 במאי 1867 – 7 ביולי 1937) היה אדריכל רוסי, אמן, מעצב, מורה בתפוצה הרוסית באיטליה.
ביוגרפיה
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה בשנים 1895–1898 נסע לפריז ורומא. משנת 1898 לימד אדריכלות בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בשנת 1899, הצטרף כמורה באוניברסיטה הממלכתית לאמנויות ותעשייה של סטרוגנוב במוסקבה ושימש כפרופסור בבית הספר, ובשנת 1906 היה חבר בוועדת החינוך.
בריילובסקי עבד כאדריכל, אך נודע בעיקר כאמן שיצר ציורים בצבעי מים של חורבות עתיקות, אנדרטאות, עיצוב הפנים של מקדשים וארמונות. בשנות ה-1900 למד והעתיק ציורי פרסקו בכנסיות ירוסלב, רוסטוב ונובגורוד. הוא השתתף בתערוכות של החברה לצבעי מים רוסיים, והיה חבר באגודות רבות נוספות.
הוא עסק בעיצוב פנים, ביצע סקיצות של רהיטים וחפצי ברונזה. משנת 1909 עבד בעיקר כמעצב תפאורה במופעים ריאליים בתיאטראות קטנים וגדולים. בשנת 1916 זכה בריילובסקי בתואר אקדמאי.
הוא נפטר בשנת 1937 ברומא. עבודותיו נמצאות באוספים מוזיאונים של גלריית טרטיאקוב, המוזיאון הרוסי, מוזיאון הסורבון בפריז, מוזיאוני הוותיקן ואחרים.
המרה לקתוליות
הקשר עם מרכז הנצרות העולמי, בא לידי ביטוי בחייהם של בני הזוג בריילובסקי. ליאוניד ורעייתו רימה הגיעו לתובנה של אחדות הכנסייה, ולכן המירו את דתם לכנסייה הקתולית. המעבר גרם להם לאהוב את מולדתם, המקומות הקדושים שלה, התרבות ההיסטורית והרוחנית.
בשנת 1932, נערכה תערוכה של 40 ציורים של בריילובסקי המתארים אנדרטאות של אמנות דתית רוסית. אוסף זה נתרם על ידי האפיפיור פיוס ה-11 שהחליט לארגן יחידה מיוחדת של ציור רוסי.
פייטרו פרוג'ינו
פייטרו פרוג'ינו (באיטלקית: Pietro Perugino; סביבות 1446 או 1450–1523) היה צייר איטלקי בתקופת הרנסאנס. הוא השתייך לאסכולת אומבריה והשפעתו ניכרת על ציירי תקופת שיא הרנסאנס ובהם רפאל שהיה תלמידו הידוע ביותר.
ביוגרפיה
הוא נולד בשם פייטרו ונוצ'י בעיירה סיטה דלה פיבה שבחבל אומבריה. על משפחתו לא ידוע רבות מלבד שם אביו, כריסטופורו ונצ'י. הכינוי פרוג'ינו נגזר משם בירת אומבריה, פרוג'ה. הוא החל ללמוד ציור בפרוג'ה ובארצו, אולם אין פרטים מדויקים על תקופה זו בחייו. משוער שהיה שוליה של פיירו דלה פרנצ'סקה יחד עם לוקה סיניורלי. נראה שסיים את הכשרתו ב-1472 כיוון שאז הגיע לפירנצה ועבד אצל אנדראה דל ורוקיו באותה תקופה בה למדו שם לאונרדו דה וינצ'י, דומניקו גירלנדיו, פיליפינו ליפי ואמנים מפורסמים אחרים. הוא צבר מוניטין עד שבין 1478 ל-1480 הזמין אותו האפיפיור סיקסטוס הרביעי לעטר את קירות הקפלה הסיסטינית שבקריית הוותיקן. הוא יצר פרסקאות שמתארות את משה וציפורה, את טבילת ישו והידוע שבהם, ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס. חלק מיצירותיו נמחקו על ידי מיכלאנג'לו ב-1535 כדי לפנות מקום ליצירתו "יום הדין האחרון". האמן פינטוריקיו עבד עמו כתלמיד-שותף וקיבל שליש מהרווחים. לאחר העבודה בוותיקן חזר לפירנצה בערך בשנת 1486. ביולי 1487 הואשם על פי הודאתו יחד עם עוד צייר פלורנטיני בהכאתו למוות של אדם שלישי (שמו אינו ידוע). פרוג'ינו נאשם בתקיפה ונקנס בעשרה פלורין זהב, ואילו הצייר השני נאשם ברצח והוגלה מהעיר לכל חייו. שנים אלו, עד 1500 היו הפוריות ביותר בעבודתו. בין יצירותיו מתקופה זו ניתן למנות את "הצליבה", "פייטה", "הבשורה" וקישוט המזבח בפאנו. רבים מציוריו בתקופה זו מאופיינים בכך שהם מתרחשים תחת פורטיקו, כשהדמויות ניצבות בצפיפות בחזית התמונה ולעיתים גם באמצע המישור, ולעומת זאת הרקע נמשך ללא הפסקה בנוף של גבעות ועצים דלילים. בתקופה זו נסע לרומא עוד פעם אחת והקים סטודיו בפירנצה. ב-1499 פרסה גילדת הבנקאים של פרוג'ה את חסותה עליו והזמינה אותו לעטר את אולם הקבלה שלה. הוא ניהל את העבודה שם כשנה כשאת מרבית העבודה בפועל ביצעו תלמידיו. על פי ג'ורג'ו ואזארי, תלמידו המפורסם ביותר של פרוג'ינו, רפאל השתתף בעבודות אלו, שכוללות פורטרט עצמי של פרוג'ינו. הוא ביצע עוד מספר עבודות בפירנצה, אך החל לספוג ביקורת על כך שסגנונו חוזר על עצמו והוא לא מצליח להראות חדשנות. ב-1505 עבר לפרוג'ה והמשיך לעבוד שם, אם כי בהיקפים נמוכים יותר. ב-1508 הוזמן שוב לרומא על ידי האפיפיור יוליוס השני כדי לצייר את החדרים שנקראו מאוחר יותר "חדרי רפאל". הוא צייר את התקרה שם, אולם זמן קצר לאחר מכן קיבל רפאל את מלוא התהילה והוזמן ליצור את קישוטי קירות החדרים במקומו של פרוג'ינו. ב-1512 חזר פרוג'ינו לפרוג'ה והמשיך לקבל הזמנות לעבודות בכנסיות בעיר ובערים נוספות כטרווי ופונטיגננו. הוא מת בפונטיגננו ב-1523 מהתפרצות של המוות השחור ונקבר כקרבנות רבים של המגפה, בחיפזון, במקום לא ידוע.
הביוגרפיה של פרוג'ינו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
עבודותיו מוצגות בחשובי המוזיאונים בעולם, בהם גלריית אופיצי והאקדמיה לאמנות של פירנצה, מוזיאון הלובר, גלריה בורגזה, פינקוטק הישן במינכן וארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
אנטוניו אדאן
אנטוניו אדאן (בספרדית: Antonio Adán Garrido; נולד ב-13 במאי 1987 במדריד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ספורטינג ליסבון.
בית הכנסת קהל בילאווה בסרייבו
בית הכנסת הספרדי "קהל בילאווה" בסרייבו (בלאדינו: Il Kal Di La Bilava) היה בית כנסת אשר פעל בשכונת ביילאווה שבעיר סרייבו בבוסניה, בין השנים 1901–1941. בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה הופקע בית הכנסת על ידי שלטונות האוסטאשה ושימש כבית מעצר.
היסטוריה
קהילה יהודית ספרדית התקיימה בסרייבו החל מאמצע המאה ה-16. ב-1581 נחנך "בית הכנסת קהל ישן" אשר מוקם בתוך שכונת החצר היהודית בעיר שנקראה "אֶל קוֹרְטִיז'וֹ" (El Cortijo, מלאדינו: החצר). לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) השתלטה האימפריה האוסטרו-הונגרית על שטחי בוסניה והעיר סרייבו עברה תנופת פיתוח ובינוי שהוביל לגידול במספר התושבים ובכלל זה בני הקהילה היהודית. בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה למעלה מ-4,000 נפשות. מבנה בית הכנסת קהל ישן היה צר מלהכיל את מספר המתפללים ובמקביל התיישבו בני הקהילה היהודית באזורים שונים העיר. בשכונת ביילאווה (בבוסנית: Bjelave) התגוררו משפחות יהודיות רבות והיא כונתה בפיהם בילאווה.
המבנה
ב-1892 נוסדה העמותה "חברת בית תפילה" על ידי אברהם פאפו ומטרתה להקים בית כנסת "פרטי" שלא באמצעות מוסדות הקהילה בשכונת ביילאווה. ב-1901 הוקם בית הכנסת. הבניין עוטר בחזיתו במגיני דוד ובתבליטי מנורת שבעת הקנים. בבית הכנסת פעלו שתי ישיבות: ישיבת "עונג שבת" וישיבת "אהבת בחורים". ב-1914 נוסדה במקום עמותה בשם "עזרת יתומים" על ידי בן ציון פינטו ומשה מאיסטרו (שכונה "חם בוכור", Ham Bohor) והמבנה נרכש והועבר לבעלות העמותה. במהלך מלחמת העולם השנייה, באפריל 1941 לאחר החלת שלטון האוסטאשה, הופקע הבניין מידי העמותה והוסב למתקן כליאה. לאחר המלחמה שימש משכן למספר ארגונים מטעם שלטונות יוגוסלביה וכן למגורים. בראשית המאה ה-21 נאבקו ראשי הקהילה בסרייבו לקבל את המבנה בחזרה לרשותם, וסירבו להצעה להפעילו בדמי שכירות סמליים.
אשוח לבן
אשוח לבן (שם מדעי: Abies concolor; באנגלית: White fir או גם Colorado white-fir), הקרוי בשפות רבות אשוח קולורדו, הוא מין אשוח שתחום התפוצה הטבעי שלו בהרים של מערב אמריקה הצפונית, בגבהים בין 900 ל-3,400 מטרים. זהו עץ מחטני ירוק עד גדול הצומח לגבהים שבין 25 ל-60 מטרים וקוטר גזע עד שני מטרים. העץ פופולרי כעץ נוי וכעץ חג המולד.
תיאור
החוטרים יוצרים מערכת שורשים שיפודיים. המין זקוק לקרקעות עמוקות עבור מערכת השורשים העמוקה שלו. השורשים מקיימים מיקוריזה עם הפטריות Cenococcum geophilum ו-Pisolithus arrhizus.
בעצים צעירים קליפת הגזע דקה בגוון אפור בהיר ההולכת ומתעבה עם השנים ומגיעה בבסיס העץ עד 18 סנטימטרים והיא נסדקת בחריצים אורכיים עמוקים המגלים לעיתים קרובות את הפרידרם (הרקמה בין האפידרמיס לשיפה) הפנימי הצהבהב דמוי השעם.
הענפים בהתחלה חלקים וגונם אפור בהיר, אחר כך הם הופכים למחוספסים וגונם אפור עד אפור-חום. העלים הם דמויי מחט, שטוחים באורך בין 2.5 ל-6 סנטימטרים, ברוחב 2 מילימטרים ובעובי בין 0.5 מילימטר למילימטר אחד, העלים הארוכים ביותר בין מיני האשוח. צבעם מלמעלה ירוק עד ירוק-כחלחל, ולמטה שני פסי פיוניות בגוון כחול-לבן. קצה העלה מחודד מפוצל במקצת עד קהה. סידור העלים הוא בצורת מברשת על הענף, כאשר העלים מפותלים, בייחוד לקראת קצה הענף כלפי מעלה וקדימה. לעלים יש ריח של גרידת לימון. העלים נושרים בין שמונה לעשר שנים לאחר צמיחתם.
אשוח לבן הוא צמח חד ביתי. העץ מתחיל לייצר זרעים בגיל 30 עד 40 שנים. בגיל זה מופיעים האצטרובלים הזכריים באורך 1.6 סנטימטרים בגון אדום או ורוד על ענפים שצמחו בשנה קודמת. אצטרובלים אלו מפוזרים באמצע הנוף של העץ או בתחתיתו. עונת ההאבקה נמשכת כתלות באזור בין מאי ליולי. האצטרובלים הנקביים שוכנים בשליש העליון של נוף העץ. צורתם גלילית, אורכם 6–12 סנטימטרים, רוחבם 4.5-4 סנטימטרים וגונם ירוק או סגול ההופך לחום בהיר כשהם מבשילים. האצטרובל כולל 100–150 קשקשים. קשקשי החפה המגנים על הזרעים קצרים וחבויים באצטרובל סגור. הזרעים מכונפים. אורכם בין 8 ל-12 מילימטרים, כשרוחב הכנף בין 1.5 ל-1.8 סנטימטרים. אלף זרעים שוקלים בין 25.6 ל-52.9 גרם. הם מתפזרים כשהאצטרובל מתפרק בין ספטמבר לאוקטובר. סנאים נוהג לאגור את הזרעים.
תת-מינים
הדעות חלוקות בין החוקרים האם לאשוח הלבן יש שני תת-מינים כמפורט בהמשך או שאלו שני מינים נפרדים: