cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'יימס בריידי
ג'יימס (ג'ים) סקוט בריידי (באנגלית: James Scott Brady; 29 באוגוסט 1940 – 4 באוגוסט 2014) היה יועץ תקשורת, דובר ופעיל חברתי אמריקאי ששימש כדובר הבית הלבן במהלך כהונתו של נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן.
בשנת 1981 נפצע בריידי קשות בראשו מקליע שירה המתנקש ג'ון הינקלי ג'וניור במהלך ניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית רונלד רייגן. הפציעה הותירה אותו עם שיתוק חלקי שהוביל לריתוקו לכיסא גלגלים. הוא סבל עד סוף ימיו מנזק מוחי ובעיות בדיבור. לאחר הירי היה בריידי לאחד מהפעילים הבולטים בהיסטוריה של ארצות הברית במאבק על הפיקוח והגבלת המכירה של כלי נשק. "חוק בריידי" הנקרא על שמו, שיזם וקידם ביחד עם רעייתו שרה ו"קמפיין בריידי", אושר בבית הנבחרים והסנאט ונחתם על ידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ב-1993.
בשנת 1996 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא קלינטון. לאחר מותו באוגוסט 2014, נקבע כי המוות יוגדר בצעד חריג כרצח, זאת כתוצאה מהשלכות הירי שספג בריידי 33 שנים קודם לכן.
אכילה רגשית
טיפול
דרך נוספת להתמודד עם אכילה רגשית היא פיתוח מודעות המאפשרת להבחין בין מצב של רעב אמיתי למצבי אכילה רגשית. בשיטות אלה האדם שואל את עצמו אם הוא מזהה מאפיינים של אכילה רגשית, כמו השתוקקות למזון שמתפתחת באופן מהיר וספונטני, או אכילה המלווה ברגשות של אשמה או בושה.
ג'יימס בריידי
ביוגרפיה
בריידי נולד בסנטרליה, אילינוי ב־29 באוגוסט 1940, בנם היחיד של הרולד ודורותי. הוא גדל בסנטרליה ובתיכון היה רץ, שיחק פוטבול וטניס, נחל הצלחה כשחיין והיה חבר בתנועת הצופים לבנים בארצות הברית, שם אף הגיע בשנת 1955 לדרגה הבכירה ביותר של צופה נשר. כבר כילד היה בריידי רפובליקני מושבע, כשהיה בן 12 בבחירות 1952 לנשיאות ארצות הברית היה נוהג לחלק תעמולה של המועמד הרפובליקני לנשיאות, דוויט אייזנהאואר בעירו, סנטרליה. הוא למד באוניברסיטת אילינוי שם היה פעיל בתנועת הרפובליקנים הצעירים. הוא סיים את לימודיו ב־1962 עם תואר בתקשורת ומדע המדינה ובסוף השנה החל לימודיו בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה. בקיץ 1962 נשלח להתמחות במחלקת ההגבלים העסקיים של מחלקת המשפטים של ארצות הברית מטעם האוניברסיטה. בריידי עזב את לימודי המשפטים ולבסוף סיים דוקטורט במינהל ציבורי באוניברסיטת דרום אילינוי בקרבונדייל, אילינוי ואז שב לוושינגטון די. סי. . הוא החל את דרכו בשירות הציבורי כחבר בצוות משרדו של סנאטור אילינוי אוורט דירקסן בין השנים 1961 ל־1962. בשנת 1964 הוא היה מנהל הקמפיין של המועמד לקונגרס מטעם המחוז ה־23 של אילינוי, ויין ג'ונס. בין השנים 1966 ל־1968 שימש כמנהל יחסי הציבור של ההסתדרות הרפואית של מדינת אילינוי ובין 1968 ל־1969 כיהן כמנהל המשרד בשיקגו של חברת הייעוץ הפוליטי הוותיקה "Whitaker and Baxter". בין 1969 ל־1973 שימש כסגן נשיא בכיר של חברת הייעוץ ויחסי הציבור "James and Thomas Advertising and Public Relations". במסגרת עבודתו בחברה ניהל בשנת 1970 קמפיין נוסף באותו מחוז, הפעם עבור המועמדת הרפובליקנית, פיליס שלאפלי.
בריידי כיהן בתפקידים שונים בממשליהם של הנשיאים ניקסון ופורד. הוא שימש כיועץ תקשורת לבית הנבחרים של ארצות הברית; עוזר מיוחד למזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית, ג'יימס לין בין השנים 1973 ל־1975; עוזר מיוחד למנהל משרד הניהול והתקציב בין השנים 1975 ל־1976; עוזר למזכיר ההגנה של ארצות הברית, דונלד רמספלד בין השנים 1976 ל־1977 ובשנת 1977 התמנה לחבר בצוותו של הסנטור ויליאם רות' מדלאוור. בשנת 1979 הוא שימש כדובר למתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית, ג'ון קונלי.
הצטרפות לקמפיין רייגן
קונלי הסיר את מועמדותו מהמרוץ והעביר את תמיכתו לרייגן. כאשר שהה בריידי בטיידווטר אין שלחופי מדינת מרילנד בחוף המזרחי, קיבל טלפון מפרופ' אדווין מיס (התובע הכללי של ארצות הברית לעתיד), מקמפיין הבחירות של המועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות 1980 לנשיאות ארצות הברית, רונלד רייגן, שהציע לו להתמנות למנהל יחסי הציבור של הקמפיין. בריידי קיבל את ההצעה.
לדעת רבים שהכירו ועבדו עמו ובראשם הנשיאים רייגן וקלינטון הוא ניחן בחוש הומור מפותח. בשלב מסוים ההומור הזה כמעט והוביל לגדיעת הקריירה שלו בעודה באִיבּה. ב־7 באוקטובר 1980, כחודש לפני הבחירות לנשיאות ובעת ששימש כמנהל יחסי הציבור של המועמד לנשיאות רונלד רייגן, נאם רייגן בעצרת בחירות בסטובנוויל, אוהיו וטען כי:. אמירה שנויה במחלוקת זו אמנם זכתה ללעג רב, אך מדעני סביבה רבים אישרו כי לה בסיס עובדתי מסוים. באחת מטיסות הקמפיין בדרך לביקור בטנסי, עבר המטוס מעל שרפת יער בהרי הסמוקי. בריידי שזיהה את ההזדמנות הביט מהחלון, הצביע על השריפה והכריז בקול, לצחוקם של הכתבים המלווים את הקמפיין על המטוס וברמיזה לאמירתו מעוררת המחלוקת של רייגן על העצים. כתב עיתון הניו־יורק טיימס שליווה אותם בטיסה והיה עד לאמירתו של בריידי, פרסם זאת בעיתון. כתוצאה מכך הושעה בריידי מקמפיין הבחירות של רייגן וסיכויו להתמנות לתפקיד דובר הבית הלבן אם רייגן ינצח בבחירות נראה לרבים בתקשורת האמריקאית כאבוד. לאחר כשבוע שב בריידי אל הקמפיין.
עם היבחרו של רייגן לנשיאות, מינה אותו לדובר משרד הנשיא הנבחר. במהלך תקופה זו שבין בחירתו לכניסתו לתפקיד, דווח כי רייגן הציע את תפקיד דובר הבית הלבן לשלושה אנשים וכולם דחו את ההצעה. לבסוף התפקיד ניתן לבריידי. באותה התקופה התרוצצו שמועות רבות אודות דעתה של הגברת הראשונה, ננסי רייגן על מראהו הפיזי של בריידי. על פי השמועות הגברת רייגן חשבה כי בריידי אינו צעיר ונאה מספיק בשביל תפקיד דובר הבית הלבן הכולל תדרוכים תכופים והופעה בפני מצלמות הטלוויזיה של כלי התקשורת. במהלך ניסיון של הנשיא רייגן להדוף את הטענות כי בריידי לא היה בחירתו הראשונה לתפקיד דובר הבית הלבן, נשאל על ידי אחד הכתבים האם לדעתו "בריידי נאה מספיק?", רייגן זעם על השאלה וניסה להגן על רעייתו מפני השמועות. הוא הוסיף כי רעייתו ננסי "לא יכלה להיות מאושרת יותר ולדעתה בריידי נאה לחלוטין". לאחר כניסתו של רייגן לתפקיד ב־20 בינואר 1981, נכנס בריידי לתפקידו כדובר הבית הלבן ה־17.
ניסיון ההתנקשות
הוא עשה זאת מתוך מחשבה שירי שכזה ירשים את השחקנית ג'ודי פוסטר - אליה פיתח אובססיה לאחר שצפה בסרט "נהג מונית" של הבמאי מרטין סקורסזה לפחות 15 פעמים. עלילת הסרט עוסקת בין היתר בניסיונו של נהג המונית טרוויס ביקל (המגולם על ידי רוברט דה נירו) להרשים אישה צעירה בשם בטסי (מגולמת על ידי סיביל שפרד) שעובדת עבור קמפיין של מועמד לנשיאות ארצות הברית. כדי למשוך את תשומת לבה מנסה ביקל להתנקש בסנאטור האמריקאי שהיא עובדת עבורו אך כשמבחין בו איש השירות החשאי בורח מבלי שהצליח להשלים את משימתו. לאחר שבטסי דוחה אותו הוא מכיר יצאנית-קטינה בת 12 אותה גילמה פוסטר שבורחת אל מוניתו מפני הסרסור שלה, ביקל לא מספיק לנסוע והסרסור הגיע אל המונית והחזירה בחוזקה משם. מכאן והלאה מפתח ביקל רצון עז להצילה וכך עושה לבסוף, ועל כך זוכה לתהילה והערכה גדולה מהתקשורת וכן גם מבטסי. הינקלי היה משוכנע שיזכה להערכתה של פוסטר וכך סוף סוף יהיה בן זוגה אם יתנקש ברייגן כמו שניסה ביקל להתנקש בסנאטור. הניסיון להתנקש בסנאטור בסרט מבוסס חלקית על מעשהו של ארתור ברמר שהתנקש בחייו של המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ורג' וואלס ב-1972 והשאיר אותו מרותק לכיסא גלגלים עד יום מותו. הקליע הראשון מבין השישה שנורו מאקדחו של הינקלי, פגע בראשו של בריידי שהלך במקביל לנשיא רייגן שניגש לרכב הנשיאותי בעודו מנופף לשלום. בריידי קרס לקרקע כאשר פניו מופנות אל המדרכה.
השירות החשאי והשוטרים ריתקו את היורה לקרקע ועצרו אותו. הינקלי ירה כ־6 קליעים בקליבר 0.22 אינץ' (5.588 מ"מ) מאקדח תופי "Röhm RG-14" לעבר רייגן ופמלייתו. בריידי נפגע מקליע שחדר לראשו דרך מרכז הגבה השמאלית, המשיך דרך קצה האונה המצחית השמאלית ונכנס לתוך האונה המצחית הימנית עד שהגיע לבסוף לאזור שמעל אוזנו הימנית. הנשיא רייגן, סוכן השירות החשאי טימותי מקארתי ושוטר משטרת מחוז קולומביה, תומאס דלהאנטי, נפצעו גם הם מהירי. לאחר הירי מיהרו ריק אהרן, יועץ תקשורת בכיר לרייגן וסוכן השירות החשאי אל בריידי שהיה שרוע על הקרקע. הם ניסו לסייע לו לאחר שדימם בכבדות מראשו. כאשר הבינו את חומרת מצבו, התנהל ויכוח בזירה על סדר פינוי הפצועים לבית החולים. בתחילה חשבו כי דלהאנטי שנורה בעורפו, נפצע באורח הקשה ביותר ורצו לפנותו ראשון. אהרן הפנה את תשומת הלב של הפרמדיק לחומרת מצבו של בריידי והוא ניגש אליו לבסוף. הוא נדהם מחומרת הפציעה ובריידי הועלה אל האמבולנס. התכנון המקורי של נהג האמבולנס היה להסיעו לבית החולים מד-סטאר וושינגטון , פחות מ-4 מיל מזירת הירי במלון וושינגטון הילטון. אהרן התעקש כי יסיעו אותו לבית החולים האוניברסיטאי הקרוב יותר לזירה, פחות מ־1.6 ק"מ (מיל אחד). בדיעבד טען מנתחו של בריידי, ד"ר ארתור קוברין כי: "הוא לא היה שורד את הנסיעה לבית החולים מד סטאר וושינגטון". הוא הגיע לחדר הטיפול הנמרץ בפחות מעשר דקות, ובכך למעשה ניצלו חייו. לבסוף בריידי, רייגן ומקארתי נלקחו שלושתם לבית החולים האוניברסיטאי ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון די. סי., שם טופל בריידי במצב אנוש.
הוא היה בסכנה ממשית לחייו והוכנס לחדר הניתוח שניות אחר הנשיא רייגן, שהוקף בטבעת אנשי השירות החשאי לבושי חלוקים רפואיים וחמושים ברובי עוזי. במהלך הניתוח גילו הרופאים כי הקליע שנורה לראשו התפוצץ בתוך חלל הראש וחלקיו המפוזרים נהדפו לחזית ותחתית הגולגולת, תוך שהם גורמים להיווצרותם של סדקים בחלקים אלו של הגולגולת. פיצוץ הקליע בתוך חלל ראשו והסדקים שנוצרו בעקבותיו, היוו מאוחר יותר את המקור למחסור בחמצן ובנוזל המוח והשדרה החיוניים כל כך לתפקוד תקין של המוח. לאחר החקירה של ה־FBI, התגלה כי הינקלי השתמש בקליעים המתפוצצים בעת הפגיעה במטרה, הנקראים "Devastator" (בתרגום חופשי לעברית: משמידן/הרסן), שהם למעשה קליעים שראשם נקדח החוצה והוחלף במכל הטעון בעופרת אזיד, כימיקל רעיל ונפיץ במיוחד. לאחר מכן הסתבר שמששת הקליעים שנורו ופגעו בנשיא רייגן, באיש השירות החשאי, טים מקארתי ושוטר מחוז קולומביה, תומאס דלהאנטי, הקליע היחיד שהתפוצץ בסופו של דבר היה זה שנורה בראשו של בריידי.
גל דיווחים כוזבים על מותו
הניתוח ארך מספר שעות והשמועות על מותו של בריידי הובילו את שלושת כלי התקשורת הגדולים בארצות הברית, ABC, NBC ו־CBS לדווח בטעות על פטירתו. במהלך הניתוח, כשהרופאים עדיין מטפלים בבריידי, שמע המנתח הפלסטי, ג'ק פישר במקלט הרדיו כי כלי התקשורת מדווחים על מותו של בריידי. הוא נכנס אל חדר הניתוח ובישר לד"ר קוברין על החדשות:. קוברין השיב לו בהומור כי:.
הבלבול שנוצר והמידע השגוי באמצעי התקשורת, הובילו אף את היועץ לביטחון לאומי של הנשיא רייגן, ריצ'רד אלן להכריז בחדר המצב של הבית הלבן בו התכנסה צמרת הממשל האמריקאי לאחר ניסיון ההתנקשות על מותו של בריידי. בהקלטה מהחדר הוא נשמע מדווח לנוכחים כי:.
בתגובה לשמועות הרבות ששררו, השיב עוזר דובר הבית הלבן, לארי ספיקס כי דיווח זה שגוי וכי בריידי נמצא "במצב קריטי". הרשתות נאלצו לתקן עצמן ולהתנצל. העיתונות הכתובה ובראשה "וושינגטון פוסט" ביקרה את שלושת הערוצים הגדולים על הולכת הציבור האמריקאי שולל והטעייתו בדיווחיהם במהלך האירוע ואחריו. השפעה מאוחרת להתנהלות כלי התקשורת האמריקאים במהלך ניסיון ההתנקשות וההכרזה על מותו של בריידי, הגיעה באוקטובר 1981 כאשר מגיש חדשות רשת ABC פרנק ריינולדס דרש מכתבת הרשת שלו בקהיר לבדוק שוב את הידיעה אודות הירצחו של סאדאת. הוא עשה זאת תוך שהוא מזכיר את הדיווח השגוי על מות בריידי כמה חודשים קודם לכן. הבדיקה החוזרת במקרה זה נעשתה על אף שהידיעה הסתמכה על דוברו האישי של סאדאת וכן על מקורות בכירים נוספים בצמרת המצרית.
לאחר הירי
האזור שנפגע בצורה הכי פחות משמעותית במוחו של בריידי היה ההמיספרה השמאלית. זאת למזלו של בריידי, שידו החזקה מבין השתיים – היא יד ימין (ההמיספרה השמאלית אחראית על עיצוב האישיות של האדם ועל האינטליגנציה וכן על השליטה המוטורית על החלק הימני של הגוף). אולם בעקבות הפגיעה המשמעותית בהמיספרה הימנית של המוח האחראית על השליטה המוטורית בחלק השמאלי של הגוף, איבד כל שליטה על ידו השמאלית וכמעט כל שליטה על רגלו השמאלית. הפגיעה המוחית פגעה גם ביכולתו לדכא ולשלוט על רגשותיו בעת שהוא מדבר. לפרקים קולו היה עולה טון והיה נדמה כי הוא חצי צוחק – חצי בוכה. הוא שהה בבית החולים כשמונה חודשים ובמהלכן החל לעבור הליך שיקומי ארוך. עקב העובדה שחצי גופו השמאלי היה משותק, הוא נאלץ להתנייד בעזרת כיסא גלגלים. אף על פי ששרד את הירי, הפציעה הותירה אותו עם השנים גם עם בעיות כגון עיוורון, בעיות בדיבור ובעיות בזיכרון ובחשיבה, כמו כישלון בזיהוי אנשים.
ב־25 באפריל 1981, השתתפה רעייתו שרה בסעודה השנתית של תא כתבי הבית הלבן בבית הלבן. היא זכתה למחווה בדמות תשואות ומחיאות כפיים סוערות מקהל הנוכחים שנעמד על רגליו. ב־4 ביולי 1981 עזב בריידי לראשונה את בית החולים כדי להשתתף בחגיגות יום העצמאות האמריקאי בבית הלבן. ב־9 בנובמבר 1981, כשבעה חודשים לאחר ניסיון ההתנקשות, הוא שב לביקור במשרד דובר הבית הלבן, שם התקבל בתשואות על ידי עובדי המשרד, כתבי הבית הלבן והנשיא רייגן. ב־23 בנובמבר 1981 עזב סופית את בית החולים ושב הביתה, בדיוק בזמן לחג ההודיה.
משפטו של ג'ון הינקלי ג'וניור
לקראת סוף אפריל 1982 החל משפטו של היורה, ג'ון הינקלי ג'וניור. במהלך המשפט צוטט בריידי באומרו על היורה:. סמוך ליום השנה לירי ועם פתיחת המשפט, חלה התדרדרות במצבו של בריידי לאחר שהצטברות של קרישי דם ברגלו הובילה לזיהום בריאותיו שהקשה על נשימתו ולמחלה במערכת העיכול שגרמה לו לבחילות תכופות. בעקבות החמרה במצבו הובהל בשנית לבית החולים האוניברסיטאי ג'ורג' וושינגטון, שם טופל במשך כארבעה שבועות.
גזר הדין קבע כי הינקלי לא אשם מחמת הגנת אי-שפיות והוא נשלח לאשפוז בבית החולים הפסיכיאטרי, סנט אליזבת' בדרום מערב וושינגטון די. סי.. הוא שוחרר לחופשי כשנתיים לאחר מותו של בריידי, ב־10 בספטמבר 2016. עם מתן גזר הדין ב־21 ביוני 1982 הגיש עורך הדין, ג'ייקוב שטיין בשם הזוג בריידי תביעה אזרחית בגובה 46 מיליון דולר כנגד הינקלי. בכך הצטרף לשוטר מחוז קולומביה לשעבר, תומאס דלהאנטי שנפצע גם הוא בכתפו, שתבע את הינקלי ב-12 מיליון דולר. תביעה נוספת בגובה 100 מיליון דולר הוגשה ביולי 1982 כנגד החברות שייצרו והרכיבו את הרובה בו השתמש היורה. באפריל 1986 דחה בית משפט פדרלי את התביעה כנגד החברות בטענה כי אין בסיס לטענות עורכי דינו של בריידי. בשנת 1995 הסכים הינקלי לשלם לבריידי, דלהאנטי ומקארתי שנפצעו מיריות אקדחו את הרווחים שקיבל ממכירת סיפור חייו כפשרה בעניין תביעת הפיצויים.
השילוב שבין המשפט ותוצאותיו לנסיגה הרפואית עמה התמודד בריידי, נתן את אותותיו. על פי דברי ד"ר קוברין: . שמונה ימים לאחר מתן גזר הדין הוא אושפז פעם נוספת, כשהוא סובל מפלביטיס. הוא עבר הליך כירורגי קבוע בבית החולים, בו שאבו הרופאים את עודפי נוזל המוח שהפעילו לחץ על מוחו. תוצאות הניתוח גרמו לשינוי דרמטי חיובי. הוא הגיב יותר לסביבתו, דיבר יותר ואף התבדח יותר מבעבר. עם השנים ולאחר שיקום ארוך טווח, חזר אליו כמעט כל תפקודו הקוגניטיבי.
ביולי 1982 השיק הנשיא רייגן ביחד עם רעייתו ננסי את "קרן בריידי" שמטרתה לספק סיוע כספי לאנשי ממשל שנפגעו כתוצאה ממעשי התנקשות. ב־20 בנובמבר 1982, כשנה וחצי לאחר הירי, שב בריידי רשמית למשרד דובר הבית הלבן. בשל הפציעה, הוא לא היה מסוגל להמשיך לעבוד בפועל כדובר הבית הלבן. עם זאת הוא נותר בתפקיד מבחינה רשמית לפחות עד סוף ממשל רייגן. לארי ספיקס ומרלין פיצווטר מילאו את התפקיד בפועל על תקן "דובר בפועל" או "סגן דובר". בכל יום שישי מרגע החזרה לעבודתו בבית הלבן, היה נערך מעין טקס קבוע בו היה ממלא מקומו מפנה את חדר דובר הבית הלבן עבורו והוא היה קורא את הדואר והמכתבים, עונה עליהם ואף מקבל פני אורחים, אך לא עסק בדברור הממשל והיה מבודד מן האירועים המעסיקים את הנשיא רייגן ואת התקשורת.
באמצע שנות השמונים (בסביבות 1985) לימד ממשל וכלכלה באוניברסיטת דרום אילינוי בקרבונדייל, אילינוי. ב־20 בינואר 1989 עם השבעתו של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש לנשיאות, סיים רשמית את תפקידו כדובר הבית הלבן.
תחילת הפעילות
בקיץ 1985, במהלך ביקור של משפחת בריידי בעיר הולדתו של ג'יימס באילינוי, חבר של המשפחה הסיע את בנם בן ה־6 של הזוג בריידי, סקוט, בטנדר שלו. סקוט מצא והרים אקדח טעון שמצא במושב, במחשבה כי מדובר בצעצוע. הוא ניגש לאימו עם האקדח וכיוון אותו לעברה. היא חילצה ממנו בזהירות את האקדח ואף אחד לא נפגע. לאחר מכן העידה כי זהו הרגע בו החליטה להצטרף לוועד המנהל של ארגון "HCI (Handgun Control Inc)", (ארגון ללא מטרות רווח ששם לו למטרה להיאבק באלימות הנגרמת מכלי נשק ולמען פיקוח על הנשק) ולצאת למאבק ביחד עם בעלה ג'יימס כדי למנוע ממשפחות נוספות לחוות טרגדיה כפי שחוותה משפחתה. בריידי עצמו קיבל הצעה להצטרף לתנועת המאבק לפיקוח על הנשק כבר ב־1982, אך נאלץ לדחות את ההצעה כי שימש עדיין רשמית כדוברו של הנשיא רייגן, חבר מוצהר באיגוד הרובאים הלאומי (NRA), אותה מטרה ששמה לה שרה להילחם כנגדה. כך נשאר למעשה מנוע למשך שארית כהונתו של הנשיא רייגן, בא בעת שרעייתו הפכה לאחת הפעילות הבולטות במאבק למען הפיקוח על הנשק. המטרה הראשונה ששמה לה לנגד עינייה הייתה להיאבק בחוק הגנת בעלי נשק (1986) של הנשיא רייגן, שעדכן וביטל חלק מסעיפי חוק הפיקוח על הנשק (1968) של הנשיא לינדון ג'ונסון ותואר כידידותי יותר ללובי הנשק בארצות הברית. היא הופיעה ברשתות הטלוויזיה ונאמה, תוך שהיא משתלחת בחברי הקונגרס. למרות מאמציה החוק עבר ונחתם על ידי הנשיא ב־19 במאי 1986.
בשנת 1988 נחלה בריידי הצלחה ראשונה בהעברת חוק מדינתי האוסר על מכירת אקדחים זולים, קטנים יחסית, בקליבר נמוך ואיכות נמוכה (כמו האקדח ששימש את הינקלי בניסיון ההתנקשות) במדינת מרילנד, אקדחים שזכו לכינוי "ספיישל ערב שבת" (Saturday Night Special ). החקיקה המוצלחת שעברה ברוב של 95 מול 41 בבית הנציגים של מרילנד וברוב של 35 מול 10 בסנאט של מרילנד היוותה לדבריו של יושב ראש בית הנציגים של מרילנד, הדמוקרטי רוי קלייטון מיטשל ג'וניור:. על אף שבריידי שימש עדיין בתפקיד רשמי כדובר הבית הלבן בממשלו של חבר מוצהר באיגוד הרובאים הלאומי, הנשיא רייגן, צילומים לאחר מעבר החוק מראים את בריידי לצד רעייתו, חוגג את הניצחון על ה-NRA, אותו כינה לראשונה לאחר ניצחון זה כ-"אימפריית הרשע". בתגובה למעבר החוק, פצח ה-NRA בקמפיין מתוקצב היטב שמטרתו הבלעדית והמוצהרת היא למחוק את החוק החדש מספר החוקים של מדינת מרילנד. כנגדם התייצב ארגון "HCI (Handgun Control Inc)", שבעזרת תקציב פָּחוּת משמעותית ובעזרת הזוג בריידי הצליח במאבקו להותיר את החוק על כנו.
חוק בריידי
הצעת "חוק בריידי למניעת אלימות באמצעות אקדחים" הועלתה לראשונה בקונגרס האמריקאי ה-100 ב-4 בפברואר 1987 על ידי חבר הקונגרס אד פייגן והסנאטור הווארד מצנבאום מאוהיו. ההצעה המקורית כללה דרישה להחלת תקופת המתנה של שבעה ימים בין הגשת הבקשה לרכישת האקדח ועד שהוא יימסר לרוכש. ביוני 1988 ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית אישרה את הצעת החוק בהצבעה קולית כתיקון ל-"חוק הכולל למניעת שימוש בסמים" (1988), במה שנודע כ-"תיקון בריידי". על אף זאת, בהצבעה בבית הנבחרים לא עבר התיקון. צמד המחוקקים פייגן ומצנבאום העלו את החוק בשנית בקונגרס ה-101 ב-4 בינואר 1989. גרסה זו קבעה כבר כי תקופת ההמתנה שהגרסה המקורית דרשה, תבוטל ברגע שתצא אל הפועל מערכת לאומית לבדיקה מיידית של רקע עברייני של רוכשי אקדחים פוטנציאליים. לאחר סיום תפקידו כדובר הבית הלבן ב־20 בינואר 1989 הצטרף בריידי לרעייתו ששימשה כיו"ר ארגון "HCI (Handgun Control Inc)". בנובמבר 1989 התייצב בריידי בפני ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית וקרא בעדותו לפניה להחלת תקופת המתנה על צרכני כלי נשק, שם נאמר לו כי תקופה שכזו תיצור חוסר נוחות אצל הרוכשים. בריידי השיב:
ב-24 ביולי 1990 ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית אישרה את החוק פעם נוספת, אך הפעם החוק לא הגיע בכלל להצבעה בבית הנבחרים, בין היתר משום שניסיונות של תומכי החוק לצרפו ל"חוק השליטה בפשע" (1990), שהם היו סבורים שישיג את תמיכת רוב חברי בית הנבחרים, כפי שהיה בסופו של דבר, לא צלחו. בנוסף יושב ראש בית הנבחרים, טום פולי רמז כי חקיקה זו היא מעוררת מחלוקת מידי מכדי שיוכל להעלותה להצבעה, ועם סופו של הקונגרס ה-101, תמה גם האפשרות להעלות את החוק להצבעה. עם התגברות התמיכה הציבורית בחוק, העלו הצמד מצנבאום ופייגן את החוק בקונגרס ה-102. הפעם הצליח בריידי להביא לתמיכתו של רונלד רייגן, נשיא ארצות הברית לשעבר, שהיה חבר ב־NRA והיה ידוע כתומך בזכות של כל אמריקאי לשאת נשק בחוק. רייגן התבטא בעד החוק בפומבי בעת קבלת תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ביום השנה העשירי לניסיון ההתנקשות בו:
הוא סבר כי "חוק בריידי" יספק מנגנון אכיפה חיוני שיביא לסיום "מערכת הכבוד" (מדיניות שסומכת על כוונת האזרחים לכבד את החוקים בלי השגחה ופיקוח) שנקבעה ב"חוק הפיקוח על הנשק" (1968). רייגן לא היה היחיד שהביע את תמיכתו ב"חוק בריידי". אליו הצטרפו הנשיאים לשעבר ג'ימי קרטר, ג'רלד פורד וריצ'רד ניקסון ששניים מהם (קרטר ופורד) אף קראו פומבית לקונגרס האמריקאי לאסור את הייצור של כלי נשק באיכות צבאית, שאחר כך נמכרים לידי אזרחים אמריקאים. מנגד, המתנגדים ל"חוק בריידי" טענו כי הוא מנוגד לתיקון השני לחוקת ארצות הברית המגן על הזכות של תושבי ארצות הברית לשאת נשק. ראש ארגון ה-NRA, צ'רלטון הסטון, שפגש בבריידי בלונדון, טען כי:.
ועדת המשפט של בית הנבחרים אישרה פעם נוספת את החוק והפעם הוא עבר גם לראשונה בהצבעה בבית הנבחרים ב-8 במאי 1991. כעת הוא עבר לאישור הסנאט כחלק מ-"חוק בקרת פשעי אלימות ואכיפת החוק" שהועלה על ידי הסנאטור הדמוקרטי מדלאוור, ג'ו ביידן ב-6 ביוני 1991 (לימים נבחר לנשיאות ארצות הברית). במקביל ה-NRA החל במאמצים כבירים לבלום את אישורו הסופי של החוק. לאחר שמאמצים אלו עלו בתוהו, במאמץ אחרון לבלימת החוק, הסנאטור הרפובליקני טד סטיבנס מאלסקה הציע בשעות הבוקר המוקדמות של 28 ביוני 1991 תיקון חלופי ל"חוק בריידי" שנודע כ-"תיקון סטיבנס". תיקון זה נועד להחליף את "חוק בריידי" ב"חוק בדיקות מיידיות". חוק זה לא היה ישים מבחינה טכנולוגית משום שלא הייתה קיימת בזמנו שום מערכת המסוגלת לבצע בדיקה מיידית של עברו של רוכש הנשק בטרם הקנייה, כדי להבטיח את עמידתו בסעיפי החוק החדש. בכך למעשה היה משאיר את המצב על כנו ובולם את מאמציהם של תומכי "חוק בריידי" ותקופת ההמתנה שדרשו שעד שתקום מערכת בדיקות מידיות שכזו, תחול על צרכן הנשק תקופת המתנה שתאפשר לבצע לו בדיקת רקע שתאשר כי עומד בתנאים שמגדיר החוק. למזלם של תומכי "חוק בריידי" תיקון זה לא עבר בסנאט ובצהרי אותו היום הודיעו הסנאטורים הווארד מצנבאום (אחד מנותני החסות של החוק) ורוברט דול (ממתנגדי החוק) כי הגיעו לפשרה שלפיה שבעת ימי תקופת ההמתנה שקבע הנוסח המקורי של "חוק בריידי" ישונו לחמישה "ימי עסקים" וכן כי תקופת ההמתנה תבוטל ברגע שתצא אל הפועל מערכת לאומית לבדיקה מיידית של רקע עברייני. גרסה זו שהייתה שונה במעט מהגרסה המקורית של החוק עברה בסנאט ומשם לוועדת שעה שתפקידה ליישב את ההבדלים בין הגרסאות השונות של "חוק בקרת פשעי אלימות ואכיפת החוק" ("חוק בריידי" נכלל בתוכו) שעברו בשני בתי הקונגרס בנוסחים שונים. הוועדה הגישה את הדוח שלה וכעת היה על שני בתי הקונגרס לאשרו. בית הנבחרים אישר את דוח הוועדה ב-26 בנובמבר 1991 וכעת היה על הסנאט לאשרו. הסנאטורים לא הצליחו להגיע לסיום הדיון על הדוח ומתנגדי החוק ניצלו זאת והתחילו בפיליבסטר מתמשך שלא איפשר את אישור החוק עד לסיום כהונת הקונגרס ה-102.
אחד המכשולים המשמעותיים בדרך לאישור החוק היה שמתנגדיו ניסו לקשור אותו בחוק פשע כולל ולא כנושא עצמאי. לכן ארגון "HCI (Handgun Control Inc)" בהובלת הזוג בריידי החל בקמפיין שזכה לתהודה רבה בדרישה לפצל בין "חוק בריידי" ל"חוק בקרת פשעי אלימות ואכיפת החוק" במטרה להעבירו במהירות עד לסיום כהונת הקונגרס ה-102 בתחילת חודש אוקטובר. ב-1 בספטמבר 1992 פצח הארגון בקמפיין לאומי ובראשו הסיסמה: "Free the Brady Bill" ("שחררו את חוק בריידי"). מסיבות עיתונאים נערכו ב-13 מדינות ובראשם הדרישה מהקונגרס לפצל בין החוקים ולהעביר את "חוק בריידי" במהירות. ארצות הברית הייתה בעיצומה של מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית והמועמד הדמוקרטי לנשיאות, ביל קלינטון מיהר לתמוך ביוזמה. המועמד הרפובליקני והנשיא המכהן, ג'ורג' בוש בחר שלא להגיב. על אף שהקמפיין נכשל, הוא הוביל לכך שנושא הפיקוח על הנשק הפך לנושא מרכזי במערכת הבחירות לנשיאות. בנוסף בעקבות קמפיין זה, לראשונה היה לתומכי הפיקוח על הנשק נשיא שהביע תמיכה במאבק שלהם, לאחר שקלינטון נבחר לנשיא ארצות הברית בנובמבר אותה השנה.
עם כינוסו של הקונגרס ה-103 בשנת 1993 ל"חוק בריידי" היו תומכים רבים מבעבר. ב-22 בפברואר 1993 הוצג החוק בבית הנבחרים, הפעם על ידי חבר בית הנבחרים הדמוקרטי, צ'אק שומר מניו יורק. שבוע לפני כן ב-17 בפברואר 1993, הצהיר הנשיא קלינטון בנאומו בפני שני בתי הקונגרס כי "אם יעבירו את "חוק בריידי", הוא יחתום גם יחתום על החוק". הייתה זו הפעם הראשונה שנשיא מכהן מצהיר כי יחתום על חוק שכזה. בנוסף לראשונה, "חוק בריידי" הועלה לבדו, לא כחלק מחוק כולל אחר כפי שהיה בפעמים הקודמות. ב-4 בנובמבר 1993 אישרה בפעם האחרונה ועדת המשפט של בית הנבחרים של ארצות הברית את החוק. ב-10 בנובמבר עבר החוק בבית הנבחרים. ב-20 בנובמבר 1993 אושר החוק בסנאט. ועדת השעה שכונסה הגיעה להסכמות על הנוסח הסופי של החוק ב-22 בנובמבר וב-24 בנובמבר אישר הסנאט את דוח הוועדה פה אחד.
החוק נחתם על ידי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון ב-30 בנובמבר בטקס בנוכחותם של בריידי ומשפחתו בחדר המזרחי בבית הלבן והחוק נכנס לתוקפו רשמית ב-28 בפברואר 1994. במעמד החתימה הסביר בריידי את הסיבה למאבק שלו למען הפיקוח על הרכישה והחזקת כלי הנשק בארצות הברית:
חוק איסור נשק חצי-אוטומטי
מאבקם של הזוג בריידי למען הפיקוח והגבלת המכירה של כלי נשק בארצות הברית לא הסתיים עם כניסתו לתוקף של "חוק בריידי". מספר אירועי ירי המוני בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 שהובילו לעשרות הרוגים ופצועים הגבירו את החשש הציבורי בארצות הברית מפני אירועי ירי המוני ועל כן דרשו פעולה מונעת כנגדם. מכאן והלאה החל להתגלגל רעיון האיסור על מכירת או ייצור כלי נשק חצי אוטומטיים לשימוש אזרחי. הצעות חקיקה בנושא הוצגו מספר פעמים בעיקר לאחר הטבח בבית הספר היסודי "קליבלנד" בסטוקטון, קליפורניה בינואר 1989, בו יורה עתיר עבר פלילי שנכנס לחצר בית הספר היסודי ירה כ-106 קליעים ב-3 דקות ורצח 5 תלמידים בגילאי 6 עד 9 ופצע כעוד 30 (הטבח הקטלני ביותר במוסד חינוך שאינו קולג' בארצות הברית עד לטבח בתיכון קולומביין ב-1999). איסור בולט עליו נאבקו הזוג בריידי, נחתם ואושר על ידי הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ב-7 ביולי 1989. האיסור אסר על ייבוא של 43 סוגי כלי נשק חצי אוטומטיים וביניהם הקלצ'ניקוב תוצרת סין והגליל והעוזי תוצרת ישראל, אך לא מנע מיצרני הנשק האמריקאים לייצר כלי נשק זהים בתוך תחומי ארצות הברית ולהפיצם למכירה לאזרחים. הזוג בריידי נחל הצלחות נוספות גם במדינות קליפורניה וניו ג'רזי שחוקקו איסור על החזקה ומכירה של עשרות סוגי כלי נשק חצי-אוטומטיים וחלקיהם. בנובמבר 1993 ובתמיכת הזוג בריידי, הצעת החוק של חברת הקונגרס הדמוקרטית, דיאן פיינסטיין - "איסור פדרלי על נשקי תקיפה" עברה בסנאט ועם אישור "חוק בקרת פשעי אלימות ואכיפת החוק" בספטמבר 1994 שהאיסור הפדרלי היה סעיף בו, נכנס האיסור לתוקף. מראש נקבע האיסור הפדרלי לתקופה של 10 שנים עם אפשרות להארכתו. עם תום 10 השנים ב-13 בספטמבר 2004, פג תוקפו של האיסור וניסיונות לחוקק אותו שוב, ניסיונות שנתמכו על ידי הזוג בריידי, עלו בתוהו (דוגמת הצעת החוק של פיינסטיין שהועלתה בקונגרס ה-113 בשנת 2013 לאחר הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק אך נפלה בסנאט). במהלך ממשל קלינטון נרקמו יחסים קרובים בין הזוג בריידי לזוג קלינטון. בריידי המזוהה במשך שנים עם המפלגה הרפובליקנית, אף נאם בוועידת המפלגה הדמוקרטית בשנת 1996 ביחד עם רעייתו לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית באותה השנה. מאז החלת בדיקות הרקע על רוכשי נשק פוטנציאליים ב-28 בפברואר 1994 ועד 31 בדצמבר 2015, בוצעו מעל 197 מיליון בדיקות רקע מתוקף "חוק בריידי" ובעקבותם נמנעו מעל 3 מיליון רכישות של כלי נשק (כ-1.5% מסך בקשות הרכישה) על ידי אנשים שלא עמדו בקריטריונים של החוק לרכישת נשק על פי משרד הסטטיסטיקות המשפטיות של מחלקת המשפטים של ארצות הברית. על אף זאת, לא ידוע האם בדיקות הרקע גרמו לירידה באלימות באמצעות כלי נשק מכיוון שהן חלות רק על מוכרי נשק ברישיון ולא על יחידים, שעל פי חוקרים מהווים את המקור לכלי הנשק של פושעים רבים. ניסיונות להרחבת חובת בדיקות הרקע גם על מקרים כאלו נכשלו פעם אחר פעם; לדוגמה הצעה שכזו הועלתה על ידי מחוקקים מהמפלגה הדמוקרטית והמפלגה הרפובליקנית ובתמיכת הנשיא אובמה ב-2013 לאחר הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק, אך נפלה באפריל ברוב של 56 תומכים מול 46 מתנגדים (כ-6 קולות מהרוב הדרוש – 60).
פעילות למען אנשים בעלי מוגבלויות
בנוסף לפעילותו למען פיקוח על כלי נשק היה בריידי פעיל למען אנשים בעלי מוגבלויות. בריידי, שהיה משותק בפלג גופו השמאלי כתוצאה מניסיון ההתנקשות, הצטרף בשנת 1989 לארגון האמריקאי על מוגבלות (NOD) ושימש כסגן יושב הראש. במהלך כהונתו היה מהתומכים הבולטים בחקיקת חוק האמריקאים עם מוגבלויות (1990). כיום יש הטוענים כי סיפורו הייחודי ומאמר הדעה שפרסם בעיתון "הניו-יורק טיימס" ב-29 באוגוסט 1989 תרמו תרומה חשובה לתמיכה הרפובליקנית ולאישור החוק. בנוסף הוא כיהן ביחד עם רעייתו כנשיא כבוד של "קרן פגועי הראש הלאומית" וכדובר של הקרן, תפקיד שבמסגרתו חרש את ארצות הברית לאורכה ולרוחבה והופיע בתשדירי שירות בטלוויזיה. החל משנת 1988 מחולק "פרס ההישג המקצועי על שם ג'יימס בריידי" מטעם "איגוד פגועי המוח של אילינוי" (BIAIL) לאנשים או ארגונים שפעלו להעלאת המודעות ושיפור חייהם של האנשים המתמודדים עם פגיעת מוחית.
הוקרה
בשנת 1982 קיבל בריידי תואר דוקטור במשפטים לשם כבוד ממקנדרי קולג' שבלבנון, אילינוי. בשנת 1983 הוענק לו פרס "צופה הנשר הנכבד" מתנועת הצופים לבנים של ארצות הברית. בשנת 1989 זכה במדליית האזרחים הנשיאותית. שרה וג'יימס בריידי קיבלו כל אחד תואר דוקטור במדעי הרוח לשם כבוד מטעם אוניברסיטת דרקסל בשנת 1993. בשנת 1994 קיבל הזוג בריידי את "פרס סמואל רוג'ר הורצ'ו" עבור השירות הציבורי המשמעותי ביותר של אזרח פרטי, פרס המוענק מדי שנה על ידי קרן ג'פרסון. בנוסף קיבל הזוג בריידי את "פרס צלחת הזהב" מאת האקדמיה האמריקאית להישגים. בשנת 1996 קיבל בריידי את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא ביל קלינטון, העיטור האזרחי הגבוה ביותר של ארצות הברית. באותה השנה הוענק לזוג בריידי "פרס מרגרט צ'ייס סמית" מאת איגוד מזכירי המדינה הלאומי (NASS) המאגד את מזכירי כל המדינות והטריטוריות של ארצות הברית.
בשנת 2000 נקרא על שמו חדר תדרוך העיתונאים בבית הלבן, "חדר תדרוך העיתונאים על שם ג'יימס ס. בריידי", כהוקרה על פועלו למען אנשים בעלי מוגבלויות ופועלו למען הפיקוח על הנשק בארצות הברית.
בתרבות
התאוששותו של בריידי לאחר הירי היא מרכזו של סרט הטלוויזיה של רשת HBO משנת 1991 – "ללא אזהרה: סיפורו של ג'יימס בריידי", כאשר את דמותו מגלם השחקן בו ברידג'ס. באחת מן הסצנות נראה בריידי כשהוא חובט ברעייתו באזור השדיים עם מקל ההליכה. בראיון לסוכנות AP מתעקש בריידי כי מעולם לא הכה את אשתו וכי סצנה זו מציגה אותו "מרושע" יותר ממה שהוא. על אף שהיא מציגה אותו ככזה לא ביקש כי יחתכו אותה בעריכה. בסצנה נוספת נראה כאשר הוא מרטיב במכנסיו, סצנה שהעיד כי גרמה לו לאי נוחות ומבוכה רבה, אך הדגיש בראיון כי זוהי אכן בעיה אמיתית ונפוצה אצלו משום שהחלק שאחראי על השליטה ביציאת השתן במוח נפגע והושבת לצמיתות בעקבות הירי. על גילום דמותו של בריידי בסרט, זכה ברידג'ס בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי מצטיין במיני-סדרה או בסרט ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
בסינגל הבכורה של הראפר אמינם, "Just Don't Give A Fuck" כחלק מאלבומו השני The Slim Shady LP משנת 1998 קיים אזכור לבריידי בתחילת הבית השני: "Slim Shady, brain dead like Jim Brady" ("סלים שיידי, מצוי במצב של מוות מוחי (הכוונה לסלנג טיפש או מטומטם) כמו ג'ים בריידי").
דמותו של בריידי גולמה גם על ידי ג'ון קונולי בסרט של רשת הטלוויזיה האמריקאית שואוטיים, "היום בו נורה רייגן". מייקל קול גילם אותו בסרט הטלוויזיה של ערוץ נשיונל ג'אוגרפיק, "להרוג את רייגן" משנת 2016. הפרק הרביעי של העונה הראשונה בסדרת הטלוויזיה "האמריקאים" מתרחש ביום ניסיון ההתנקשות ברייגן. הפרק מתאר את הדיווחים הכוזבים בתקשורת אודות פטירתו של בריידי, בטרם ההבהרה על ידם כי הוא למעשה בין החיים.
דמותו המצוירת של בריידי הופיעה פעמיים בתוכנית איש משפחה. בעונה 6 פרק 9 ("Back to the Woods") הוא מופיע בקטע מעבר של סטואי. בסצנה נוספת שנחתכה לבסוף מפרק 6 של עונה 8 ("Quagmire's Baby"), העוסק ברדיו שפיטר קונה במכירת חצר של קוואגמייר, אז הוא מגלה כי הוא יכול לתקשר דרכו עם הרוח של נשיא ארצות הברית רייגן. לבסוף מגיע פיטר עם הרדיו אל ביתו של בריידי וטוען בפניו כי הוא חייב לרייגן 20 דולר על הסופרבול של שנת 1978 (סופרבול XII). מהרגע הזה מתפתח מרדף קומי בין פיטר והרדיו רדוף רוחו של רייגן ובין בריידי רכוב על כיסא הגלגלים שלו.
ערוב ימיו ומותו
בשנים שלאחר ניסיון ההתנקשות היה בריידי נתון להליך שיקומי ארוך שכלל בין היתר רכיבה טיפולית על סוסה בשם ברני. הוא היה לוקח "בית מרקחת" של תרופות, כך תיאר זאת, כדי להתמודד ולהתגבר על ההשפעות המתמשכות והכאב היומיומי שלא עזבו מהרגע שנורה ועד מותו. הוא היה מתעייף מכל כמה צעדים ולכן היה מרותק לכיסא הגלגלים רוב הזמן. בריידי סבל מנפיחות תמידית ברגלו השמאלית וידו השמאלית המשותקת הסבה לו כאב תמידי גם כן. להשפעות הפיזיות איתם התמודד נלוותה גם התמודדות נפשית לא פשוטה. בראיון לסוכנות AP הודה כי למצב שהירי הותיר אותו בו נלווה הרבה כעס ותסכול; אדם חיוני ושמח שבבת אחת נאלץ לשוב וללמוד את הפעולות הכי בסיסיות של האדם, ממש כמו תינוק. בראיון סיפר גם כי כל פעם בה ראה את תיעוד ההתנקשות בטלוויזיה הרגיש כאילו הוא חווה מחדש את האירוע. הוא הוסיף ואמר שאם היה באפשרותו היה.
בנובמבר 1995 לקה בדום לב במהלך טיפול במרפאת שיניים, אליו הגיע לאחר שאיבד מעל ל-10 משיניו בעקבות נפילה בעת שביקר בניו יורק. הוא הובהל לבית החולים במחוז פיירפקס, וירג'יניה במצב קריטי. הרופאים הצליחו לייצב את מצבו ולהציל את חייו. בשנת 1999 עבר להתגורר ברהובות ביץ', דלאוור וביוני 2004 השתתף בהלווייתו של רונלד רייגן בוושינגטון די. סי.. בשנת 2013 עבר בריידי להתגורר באלכסנדריה, וירג'יניה.
בריידי הלך לעולמו ב־4 באוגוסט 2014 באלכסנדריה, וירג'יניה והוא בן 73. ארבעה ימים לאחר מכן קבע משרד הפתולוג הראשי של מדינת וירג'יניה כי מותו של בריידי מוגדר כרצח, שנגרם כתוצאה מהשלכות הירי שספג בשנת 1981. לאחר קביעה זו הועלו תהיות האם ניתן להעמיד לדין את הינקלי שנקבע במשפט שלאחר הירי כי הוא איננו אשם בשל הגנת אי-שפיות באשמת רצח, 33 שנים לאחר הירי. לבסוף החליט משרד התובע הכללי בוושינגטון כי הינקלי לא יועמד לדין בגין מותו של בריידי בשל קביעת אי-אשמתו במשפט שלאחר הירי.
חיים אישיים
בריידי התחתן עם סו בה קמינס בשנת 1960 ולהם בת משותפת, מליסה. הזוג התגרש בשנת 1968. ביולי 1973 התחתן בריידי עם שרה ג'יין קמפ, מורה בבית ספר ציבורי בוירג'יניה ובתו של סוכן FBI שעבד בעבר עם בריידי, אותה הכיר במסיבת קוקטייל של הוועדה הרפובליקנית הלאומית. בשנים שקדמו לנישואיהם החלה שרה לעבוד במגוון תפקידים במפלגה הרפובליקנית. לזוג בן יחיד, ג'יימס "סקוט" בריידי ג'וניור.
עוד מילדותו בסנטרליה, אילינוי ובמשך שנים (לאחר שהכינוי אומץ על ידי כתבי הבית הלבן) דבק בו הכינוי "הדוב" (The Bear) או "פו הדב" (Pooh-bear) בשל פניו העגולות והעליזות ושיערו הדליל. את רעייתו היה מכנה בריידי "רקון".
סרגיי צ'פליגין
סרגיי צ'פליגין (24 במרץ (5 באפריל) 1869 - 8 באוקטובר 1942) היה פיזיקאי ומתמטיקאי רוסי וסובייטי. הוא תרם רבות לחקר אווירודינמיקה והידרודינמיקה. על תרומתו לקידום תחומים אלו הוענקו לו מספר עיטורים ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי. בשנת 1925 לצ'פליגין הונקה מדליית ז'וקובסקי עבור עבודות בתחום מחקריו ובשנת 1929 הוא התקבל כחבר מלא באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
ביוגרפיה
סרגיי צ'פליגין נולד בעיירה במחוז ליפצק שלאחר מותו נקראה על שמו. כאשר צ'פליגין היה בין שנתיים אביו נפטר, אימו התחתנה שנית והמשפחה עברה לוורונז'. כבר בתקופת לימודים בבית הספר היה ברור שיש לו כישרון למדעים מדויקים. בגיל 14 הוא התחיל לתת שיעורים פרטיים. בשנת 1886 צ'פליגין סיים את בית הספר בהצטיינות והתקבל ללימודים באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1890 הוא סיים את הלימודים בפקולטה ללימודי פיזיקה ומתמטיקה ולפי בקשת ניקולאי ז'וקובסקי הושאר להמשך לימודים להכנה לפרופסורה. לצורך כך הוענקה לו מלגה בגובה של 50 רובל.
החל משנת 1893 צ'פליגין היה מלמד במוסדות להשכלה גבוה במוסקבה כולל אוניברסיטת מוסקבה ובשנת 1909 התקדם לדרגת פרופסור. בשנת 1911 הוא עזב את האוניברסיטה מסיבות פוליטיות אך המשיך ללמד מתמטיקה במוסדות אחרות.
לאחר מהפכת אוקטובר צ'פליגין המשיך בעבודת מחקר והרצאות לסטודנטים. בשנת 1918 לפי בקשת ניקולאי זוקובסקי הוא עבר לעבוד במכון לחקר תעופה החדש שהוקם על ידי השלטון הסובייטי. צ'פליגין עבד במוסד זה עד סוף חייו וגידל בו שורה של מתמטיקאים ופיזיקאים צעירים כולל מסטיסלב קלדיש לאוניד סדוב ומיכאיל לברנטייב.
בשנת 1942 צ'פליגין נפטר ממחלת לב בנובוסיבירסק ונטמן בנובוסיבירסק שטח מכון לחקר תעופה שנקרא על שמו. החל מאותה שנה אקדמיה למדעים מעניקה מדליה על שמו עבור המחקר בתחום המכניקה.
שאול שוחט (קצין)
שאול שוחט (נולד ב-31 באוקטובר 1944) הוא אלוף-משנה בדימוס, שהיה שהיה סגן ראש מחלקת בינה רשתית (קומינט) ביחידה 8200. וראש מחלקת משאבי אנוש הראשון במפקדת חיל המודיעין. לאחר שירותו, היה מנכ"ל חברת "כור מתכת" במשך 13 שנה, והקים את חברת "מגיש אחזקות", העוסקת בנדל"ן, בתקשורת ובשירותים רפואיים.
ילדות ומשפחה
שאול שוחט נולד בעיראק בשנת 1944 להוריו ראלי ופלורה שוחט. אביו היה פעיל בתנועת "החלוץ" והשתתף בהקמת המחתרת היהודית בעיראק. בשנת 1951 עלה שאול לארץ עם משפחתו המורחבת. המשפחה התיישבה ברמת גן, שם גדל והתחנך עד גיוסו לצה"ל בשנת 1963.
שירות צבאי
שוחט התגייס לחיל הקשר ושירת ביחידה 387 כקצין קשר ומטה. בשנת 1968 עבר לשרת ביחידה 8200 בחיל המודיעין ושימש כמפקד בסיס האזנה בסיני (בסיס אפרת). בשנים 1969–1971 נשלח על ידי צה"ל ללימודים אקדמיים באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות תואר ראשון בחוגים שפה וספרות ערבית ולימודי היסטוריה של המזרח התיכון.
בוגר המכללה לפיקוד ומטה בשנת 1975.
בין השנים 1971–1976 שימש כראש מדור פעילות חבלנית עוינת, כראש ענף אלחוט והאזנה וכסגן ראש מחלקת בינה רשתית (קומינט) ביחידה 8200. בשנת 1976 מונה לראש ענף משאבי אנוש ביחידה. בין השנים 1979–1982 מילא שוחט תפקידים מקצועיים נוספים, בין היתר ראש ענף חוגרים, בתחום משאבי אנוש.
בשנת 1982 מונה לראש מחלקת משאבי אנוש במפקדת קצין מודיעין ראשי עד שחרורו בשנת 1987. זאת הייתה הפעם הראשונה שחיל המודיעין מינה קצין מקצועי מטעמו לתפקיד זה, בדומה למקובל בחילות האוויר והים. בתפקידו זה תרם שוחט למיצוי מקסימלי בהבאת כוח אדם איכותי לחיל המודיעין וכאן ביצירת מקצועות ייחודיים חדשים ובפתרונות ייעודיים המותאמים לדרישות הספציפיות של החיל.
תפקידים אזרחיים
בשנים 1987–1989 היה ראש אגף במפעלי נייר חדרה. בשנים 1989–2002 שימש כמנכ"ל כור מתכת - חברה העוסקת בייזום, בתכנון ובביצוע פרויקטים הנדסיים מורכבים.
בשנים 2007–2010 שימש כיועץ אסטרטגי לפרויקטים בינלאומיים מיוחדים, בכללם עסקי מקרקעין.
בשנים 2010–2014 שימש כמנכ"ל מרפאות "מרחב".
משנת 2014 משמש שוחט כבעלים וכמנכ"ל של חברת "מגיש אחזקות", העוסקת בנדל"ן, בייעוץ כלכלי, ובתקשורת (קבלן משנה של חברה התקשורת נקסטקום) וכן באבחון רפואי ובהתמקדות בבדיקות EMG (מיפוי המערכת העצבית).
השכלה
תואר ראשון בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב בחוגים היסטוריה של המזרח התיכון ושפה וספרות ערבית, ותואר שני בהצטיינות בחוג למזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
פעילות ציבורית
במסגרת המרכז למורשת המודיעין משמש שוחט כחבר הנהלת קרן ענבר לעידוד המחקר והעשייה להתמודדות עם הטרור, בראשה עומד אלוף (מיל.) דני רוטשילד.
חיים אישיים
משנת 1968 נשוי לאוריה לבית יודפת, בת למשפחת ותיקה ושורשית בכפר סבא ואשת חינוך. לזוג שלושה ילדים. המשפחה מתגוררת בהוד השרון.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–פקיסטן
כהוקרה על התמיכה ההומניטרית של איחוד האמירויות בפקיסטן, מוסדות רבים, גשרים, שדות תעופה ובתי חולים בפקיסטן נקראים על שם אביו המייסד של איחוד האמירויות והנשיא הראשון, שייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן, כמו גשר שייח' זאיד בעמק סווט ושייח' זאיד, מתחם רפואי בלאהור.
היסטוריה
לאחר סיום שליטת בריטניה במדינות חוף שביתת הנשק, פקיסטן קראה לאיחוד האמירויות הערביות כי תכלול אף את בחריין וקטר כמדינות איחוד האמירויות הערביות, אולם זה מעולם לא התממש והיחסים עם איחוד האמירויות הערביות נוצרו בשנת 1971. האב המייסד של איחוד האמירויות והנשיא הראשון שייח' זאיד בן סולטאן אאל נהיאן ערך ביקורים מרובים בפקיסטן והחשיבה כבית השני שלו.
בשנת 1985 פנתה דובאי לפקיסטן אינטרנשיונל איירליינס (PIA), חברת התעופה הלאומית במדינה, כשהקימה את חברת התעופה החדשה שלה, אמירטס. PIA העניקה סיוע טכני ומנהלי לאמירויות והשכירה שני מטוסים לחברה החדשה. כהכרה בתרומתה בחרו אמירטס בקראצ'י כיעד הראשון לטיסה הראשונה שלה.
לאורך ההיסטוריה, חילופים תכופים מרובים של ביקורים רמי דרג והתייעצויות דו-צדדיות קבועות בין שתי המדינות ממשיכים להתרחש ומשקפים את העובדה שפקיסטן ואיחוד האמירויות הניחו יסודות חזקים של יחסים מועילים זה לזה, ידידות ושיתוף פעולה שליו לאורך השנים. איחוד האמירויות הערביות התגלתה כאחת השותפות הכלכליות הגדולות של פקיסטן. יוצאי פקיסטן רבים המונים כמעט 1.2 מיליון מועסקים באיחוד האמירויות הערביות. יוצאי פקיסטן באיחוד האמירויות תרמו בצורה משמעותית לקידום ההבנה הדו-צדדית ולכלכלת פקיסטן באמצעות משלוחי הכספים שלהם. מערכת היחסים בין המדינות כונתה מיוחדת. פקיסטנים הם הקבוצה השנייה בגודלה של תושבים זרים המתגוררים במדינה.
לאיחוד האמירויות יש גם יחסי קריקט ארוכים עם פקיסטן, והיא משמשת כמגרש ביתי עבור צוות הקריקט של פקיסטן בעשורים האחרונים.
בשנת 2014 הוערך המסחר בין שתי המדינות בכ-9 מיליארד דולר. בדצמבר 2019 הפקידה איחוד האמירויות הערביות 3 מיליארד דולר בבנק המדינה של פקיסטן כדי להגביר את עתודות הנזילות ומטבע החוץ של הבנק.
עם זאת, בשנים האחרונות היחסים הסתבכו במקצת על ידי איחוד האמירויות הערביות ופקיסטן שהרחיבו את קשריהם עם יריבותיהם האזוריות זו של זו, קטר והודו בהתאמה. בנוסף, איחוד האמירויות מתנגד לפרויקט נמל גוואדאר של פקיסטן עם סין. החל משנת 2019 החלו היחסים להשתפר באופן מהותי, כאשר איחוד האמירויות מוכנה להשקיע 5 מיליארד דולר במחוז בלוצ'יסטן בפקיסטן כדי לבנות בית זיקוק.
במהלך מגפת הקורונה החלה איחוד האמירויות בבדיקות חינם של פקיסטנים המתגוררים באמירויות. ב-5 במאי 2020 העלו שלטונות פקיסטן סוגיה הנוגעת להחזרת אזרחיהם מאיחוד האמירויות הערביות במהלך מגפת הקורונה. רויטרס דיווחה כי על פי גורמים פקיסטניים, העובדים הפקיסטנים שחזרו מאזור המפרץ היו בעלי מספר גבוה של חולי קורונה. דוברת המשרד, עיישה פארוקי, הדגישה כי המצב מופנה רשמית לרשויות איחוד האמירויות הערביות, שם האמינו כי הנגיף מתפשט בשל תנאי החיים הצפופים באמירויות. השליח הפקיסטני באיחוד האמירויות הפריך את הדיווחים בתקשורת על המספר הגבוה של פקיסטנים שחזרו אליהם בזמן שנדבקו, וכינה אותם "מוגזמים". ממשרד החוץ של איחוד האמירויות נמסר כי "כולם בטיסות חזרה לאיחוד האמירויות נבדקו לפני היציאה, ואלה שנמצאו נגועים לא הורשו לנסוע."
תוכנית הסיוע לפקיסטן של איחוד האמירויות הערביות
ב-12 בינואר 2011 הושקה תוכנית הסיוע הפקיסטנית של איחוד האמירויות הערביות (UAE-PAP) במטרה לסייע ולסייע לפקיסטן ולהקל על השפעת השיטפונות על ידי תשתית מחדש, בהתאם להוראות השייח' ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן, נשיא איחוד האמירויות הערביות. איחוד האמירויות הערביות פעלה על פי תוכנית שיפוץ מקיפה המתחשבת בגאוגרפיה הקשה ובתנאי מזג האוויר הקשים של פקיסטן תוך התמקדות בארבעה תחומים עיקריים של שיפוץ חברתי: בריאות, חינוך, מים ותשתיות. התוכנית נקטה צעדים חיוניים כדי לסייע לאנשי מחוז סוואט כיוון שהיא הקימה בנייה של שני גשרים, 52 בתי ספר ושבעה בתי חולים, וכן ייזום 64 תוכניות אספקת מים.
התוכנית מוקדשת לסיוע במאבק במספר משברים הומניטריים בפקיסטן. התכנית נועדה לתמוך במאמצים במאבק בעוני, לפתח חינוך, לקדם שירותי בריאות ולתרום ליצירת אפשרויות עבודה חדשות לפקיסטנים. במסגרת התוכנית, הושקו מספר פרויקטים כגון תשתיות, חינוך, בריאות וגישה למי שתייה. נכון לאוקטובר 2019, יותר מ-30,000 תלמידים פקיסטנים נרשמו לבתי ספר שנבנו על ידי איחוד האמירויות הערביות PAP במחוז סווט. במאי 2018 תרמה איחוד האמירויות הערביות 200 מיליון דולר ל-UAE-PAP.
יחסים צבאיים
איחוד האמירויות תומכת בהחלטת ארצות הברית למכור מטוסי F-16 לפקיסטן כדי לחזק את חיל האוויר הפקיסטני, ואמרה כי המכירה לא תשנה את מאזן הכוחות בין הודו לפקיסטן.
פקיסטן לא הצטרפה למבצעים בראשות סעודיה בתימן. החלטה פה אחד התקבלה בישיבה מיוחדת של הפרלמנט בפקיסטן להישאר נייטרליים בסכסוך הערבי בתימן.
פיטרבילט 389
פיטרבילט 389 (באנגלית: Peterbilt 389) היא סדרת משאיות מסוג "Tractor unit" בתצורות סמי-טריילר ופול-טריילר, המשמשות לגרירה, מתוצרת פיטרבילט  (שם רשמי: Peterbilt Motors Company) האמריקאית אשר מיוצרות מסוף שנת 2006 ועד היום בארצות הברית. בארצות הברית מוגדרים דגמי "פיטרבילט 389" כמשאיות דרגה 8 ("Class 8"), כלומר משאית שמשקל הברוטו וכושר ההעמסה הכולל שלה ("Gross vehicle weight rating", ) הוא ומעלה.
איוואן ורגיץ'
איוואן ורגיץ' (באיטלקית: Ivan Vargić; נולד ב-15 במרץ 1987) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת השוער בקרק.
פיטרבילט 389
דגמי "פיטרבילט 389" משווקים בעיקר לשוק האמריקאי וממותגים כיורש המעודכן-טכנולוגית של ה"פיטרבילט 379" הקלאסי. הם בעלי עיצוב דומה שנועד לשדר עוצמה וכולל קבינה גדולה, שמשה קדמית המורכבת משני חלונות ריבועיים, מפלטי גז (אגזוז) גדולים בצדדים, תא מנוע קדמי ("אף") ו"גריל" קדמי (רשת לאוורור המנוע) עם סמל החברה. עם זאת, דגמי "389" זמינים גם לייצוא ברחבי העולם, כולל לאוסטרליה בה הם משווקים עם מערכת היגוי מימין.
איוואן ורגיץ'
קריירה
כילד שיחק ורגיץ' בקבוצת הנוער של אוסייק, ובשנת 2006 החל להשתלב בקבוצת הבוגרים של המועדון. לאחר שתי השאלות קצרות הוא חזר למועדון, אך שיחק רק 36 משחקי ליגה לאורך 7 עונות.
פיטרבילט 389
דגם "פיטרבילט 389" הוצג לראשונה ב"בתערוכת הובלות אמריקה התיכונה" (Mid-America Trucking Show), בשנת 2006. משאיות "פטרבליט 389" נבנות באותן תצורות של דגם "פיטרבילט 379" והחליפו אותן בייצור החל ממרץ 2007.
איוואן ורגיץ'
קריירה
ב-5 בפברואר 2013 חתם על חוזה לארבע שנים וחצי ברייקה. במהלך עונת 2015/2016 שמר על רשת נקייה במשך 783 דקות, משך הזמן השני באורכו ללא ספיגה בתולדות ליגת העל הקרואטית.
פיטרבילט 389
מאפיינים טכניים
הפיטרבילט 389 היא משאית סמי-טריילר כבדה, והחלק העיקרי בה הוא הגורר אליו ניתן לחבר נגררים שונים. הגורר מורכב מתא נהג (קבינה) גדול, תא שינה (sleeper) אופציונלי, תא מנוע, יצול אחורי (אליו מתחבר הנגרר), 3 סרני גלגלים, מיכלי דלק גדולים ומכלולים נוספים המורכבים על שלדת פלדה חזקה.
איוואן ורגיץ'
קריירה
ב-1 בפברואר 2016 חתם בלאציו תמורת 2.7 מיליון אירו, אך המשיך לשחק ברייקה עד לתום העונה.
פיטרבילט 389
מאפיינים טכניים
תא הנהג הגדול מעוצב בדומה לפיטרבילט 379 ונועד לשדר עוצמה. השמשה הקדמית גדולה ומחולקת לשני חלונות שמעליהם מגיני שמש. משני צידי תא הנהג ניצבים צינורות מפלט גדולים ואנכיים. ה"גריל" שבחזית תא המנוע גדול בשטחו וגבוה, ומלפניו יש בדרך כלל לוח או סבכת מגן ממתכת. משני צידי ה"גריל" ועל הגג מותקנים פנסים ואורות דרך. תא הנהג עשוי מאלומיניום על מנת להפחית במשקל ולהקטין את צריכת הדלק. כברירת מחדל מותקן עליו (ועל תא השינה, אם קיים) גגון אווירודינמי להפחתת הגרר. לפני תא הנהג מצוי תא המנוע, הבולט קדימה כמו "אף" ארוך. היתרון בתצורה זו היא נוחות הגישה למנוע, דבר שמקל במיוחד על תיקונים בשטח.
איוואן ורגיץ'
קריירה
ב-3 בספטמבר 2018 הושאל לאנורתוסיס פמגוסטה עד לתום העונה.
פיטרבילט 389
מאפיינים טכניים
המשאית מוצעת עם מספר דגמי מנועים לבחירת הלקוח, ובהם מנועי דיזל של "Paccar" ו"קאמינס", כאשר ההספקים הם בטווח של. המנוע כולל בקרה דיגיטלית Smartlinq שמנטרת את המנוע בזמן אמת ומעבירה מידע על ביצועיו ותקינותו לנהג וכן לאחראי על תקינות הרכב. המידע מוצג לנהג בזמן אמת על גבי מחוונים ומסך מגע בגודל. דגמי המנועים הנפוצים הם:
איוואן ורגיץ'
קריירה
ב-6 בפברואר 2020 הושאל לקופר מהליגה הסלובנית השנייה עד לתום העונה.
פיטרבילט 389
מאפיינים טכניים
במדינות גדולות, דוגמת ארצות הברית ואוסטרליה, מסע הובלה יכול להימשך מספר ימים ועל כן משאיות רבות מציעות תא שינה (sleeper) שממוקם מאחורי תא הנהג וכולל מיטה, מיזוג אוויר ותאי אחסון לחפצים אישיים. תא השינה מאפשר לנהג לעשות הפסקות מנוחה ואף לישון בלילות מבלי להיות תלוי במלונות דרכים (מוטל motel). בפיטרבילט 389 ניתן לבחור האם להוסיף תא שינה או לא (פיטרבילט מציעה את שתי האפשרויות). קיימים תאי שינה במספר תצורות הנוספים לתא הנהג (בהן תא שינה עם גג נמוך) וכן עם תא שינה בתוך תא הנהג (קבינה). על תא הנהג ותא השינה מותקן כברירת מחדל גגון אווירודינמי להפחתת הגרר והקטנת צריכת הדלק.
מאפיינים נוספים:
ישראל פרידלנדר
ביוגרפיה
נולד בעיר קובל שבווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) בשנת 1876. למד באוניברסיטת ברלין, נסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בברלין ובשנת 1901 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת שטרסבורג.
בשנת 1905 נישא לליליאן (חבצלת רות) לבית בנטוויץ', בתו של הרברט בנטוויץ' ואחותם של נורמן בנטוויץ' ותלמה ילין. בני הזוג פרידלנדר התגוררו בניו יורק. ביתם בניו יורק שימש מקום מפגש לסטודנטים ולאנשי אקדמיה, לדיפלומטים ולפעילים פוליטיים וחברתיים, ונודע באווירה התרבותית ששררה בו. ישראל וליליאן פרידלנדר היו הורים לשישה ילדים.
כיהן כפרופסור לספרות מקראית בבית המדרש לרבנים באמריקה, ולימד שם תנ"ך, פילוסופיה והיסטוריה.
ב-1912 ייסד את תנועת "ישראל הצעיר" עם הרב מרדכי קפלן. ב-1914 היה בין מייסדי ארגון הג'וינט, ארגון הרווחה היהודי הבינלאומי שנוסד כדי לסייע ליהודים בארץ ישראל ובאירופה, שנקלעו למצוקה בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
פרידלנדר היה מראשי האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית ופעיל בולט בקהילה היהודית המקומית. בשנת 1920 נקטעו חייו באבּם, כאשר הצטרף למשלחת סעד שיצאה מטעם ארגון הג'וינט מארצות הברית לאוקראינה. בעת המסע נרצח פרידלנדר על ידי שודדים ליד העיר קמניץ פודולסק (Kamyanets Podilskyy) בדרכו לעיירה ונקבר בבית הקברות היהודי במקום.
לאחר מותו
ביוני 1922 עלו לארץ ישראל אלמנתו ליליאן פרידלנדר עם ילדיה, והשתקעו באחוזה המשפחתית שבנתה אחותה, ניטה לנגה, בזכרון יעקב (הידועה כיום כאחוזת לנגה). אחותה ניטה ובעלה מיכאל לנגה היו חשׂוכי ילדים, ולאחר מותם עברה האחוזה בירושה לאחותה הגדולה ליליאן. ספרייתו של פרידלנדר במדעי היהדות נתרמה לספריית פבזנר בחיפה.
אלמנתו של פרידלנדר, ליליאן, נפטרה שלושים וארבע שנים אחרי מותו, ב-31 באוקטובר 1954, באחוזת המשפחה בזכרון יעקב.
ביולי 2001, הובאו עצמותיו לקבורה באחוזת הקבר של משפחת בנטוויץ', בהר הצופים, ירושלים.
טרייסי אן אוברמן
טרייסי אן אוברמן (באנגלית: Tracy-Ann Oberman; נולדה ב-25 באוגוסט 1966) היא שחקנית טלוויזיה, תיאטרון ורדיו אנגלייה. היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד כריסי ווטס באופרת הסבון "איסטאנדרס" של ה-BBC, ובתפקיד ואלרי לואיס בסדרה הקומית "ארוחת ליל שישי" של ערוץ 4.
ביוגרפיה
אוברמן נולדה ברובע ברנט שבלונדון. היא גדלה בצפון לונדון ולמדה בבית הספר לבנות הית'פילד. אחר כך התחילה ללמוד לימודים קלאסיים באוניברסיטת לידס, ובהמשך עברה ללמוד דרמה באוניברסיטת מנצ'סטר. אחרי סיום התואר התקבלה ללימודי משחק ב-Central School of Speech and Drama. כחלק מלימודיה למדה אוברמן בשנת 1991 בבית הספר לאמנות התיאטרון של מוסקבה.
אחרי שסיימה את לימודיה ב-Central School of Speech and Drama, עבדה במשך ארבע שנים עם הלהקה השייקספירית המלכותית. ב-1993 השתתפה בהפקה זוכת הפרסים של המחזה "טמבורליין" מאת כריסטופר מרלו בתפקיד אולימפיה. בהמשך שיחקה במחזה "The Changeling", בתפקיד ג'ואן קופ במחזה "A Jovial Crew", וב"אופרת הקבצנים". ב-1994 סיימה את עבודתה עם הלהקה השייקספירית בתפקידים במחזות "מקבת'" ו"מזמור חג המולד".
אחר כך הצטרפה לתיאטרון המלכותי הלאומי. בתיאטרון הופיעה עם קנת בראנה במחזה "אדמונד" מאת דייוויד מאמט משנת 2003, ובהפקה מחודשת של הווסט אנד למחזה "בואינג בואינג בשנים 2007 ו-2008. ב-2011 שיחקה בתפקיד שרה סאליבן במחזה "Earthquakes in London". מאז שנות התשעים של המאה העשרים השתתפה אוברמן בשורה ארוכה של תסכיתים ברדיו.
תפקידיה בטלוויזיה כוללים הופעות בסדרות "דוקטור הו", "מאהבות", "רובין הוד" ו"רופאים". בשנים 1997 ו-1998 השתתפה אוברמן בסדרה הרפואית "חדר מיון", ב-1998 שיחקה בסדרה "נשקיני קייט" ובשנת 2000 הופיעה בסדרה "The Bill". היא שיחקה בתפקידים ראשיים בסדרות קומיות כגון "בוב מרטין" (2000–2001), "Lenny Henry In Pieces" עם לני הנרי (2000–2003), תוכנית המערכונים "Big Train" (מ-2002), ובסיטקום "Toast of London" (בשנים 2013–2015). אוברמן הופיעה בפרקים אחדים בשתי העונות האחרונות של הסדרה "תחבולות חדשות" בתפקיד פיונה קנדי, פתולוגית משטרתית. בשנים 2016 עד 2018 השתתפה בתוכניות הטלוויזיה "המופע של טרייסי אולמן" ו-"Tracey Breaks the News".
ב-2004 הצטרפה אוברמן לצוות שחקני אופרת הסבון של ה-BBC "איסטאנדרס" ולוהקה לגלם את כריסי וואטס. היא שיחקה בסדרה עד דצמבר 2005.