cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דייוויד השני, מלך סקוטלנד
קורות חיים
בשנת 1346, בהתאם לתנאי ברית אולד פלש דייוויד השני לאנגליה, על מנת לסייע לצרפתים במלחמתם באנגליה, אולם נשבה על ידי הצבא האנגלי בקרב צלב נוויל ב-17 באוקטובר 1346, ונותר כלוא באנגליה במשך 11 שנים. בהיותו בשבי, התגורר דייוויד בטירת אודיהאם שבהמפשייר ובטירת וינדזור שבברקשייר. תנאי שביו של המלך היו טובים, ומשא ומתן לשחרורו החל זמן קצר לאחר שוביו.
ב-3 באוקטובר 1357 סוכמו תנאי השחרור, והסכם נחתם בבריק שעל הנהר טוויד. הסקוטים הסכימו לשלם 100,000 מארקים לפדיון מלכם. הפרלמנט הסקוטי אישר את ההסכם בישיבה שנערכה במנזר סקון ב-6 בנובמבר 1357.
עם שובו של דייוויד לסקוטלנד, התברר שבשל עונייה של המדינה לא ניתן לשלם את דמי הפדיון. מספר תשלומים שולמו, אולם כשהתברר שלא ניתן לשלם את מרבית הסכום הציע דייוויד השני למלך אדוארד השלישי להפוך את אחד מבניו ליורש הכתר הסקוטי. בכינוס שנערך ב-1364 דחה הפרלמנט הסקוטי בתוקף את ההצעה להפוך את ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס ליורש העצר הסקוטי והמלך הבא.
ב-20 בפברואר 1364 נשא דייוויד השני לאישה את מרגרט דראמונד (רעייתו הראשונה נפטרה בשנת 1362). מרגרט הייתה אלמנתו של סר ג'ון לוג'י. דייוויד התגרש ממנה ב-20 במרץ 1370 ולא נולדו להם ילדים. מרגרט נסעה לאביניון ופנתה לאפיפיור שיבטל את הגירושים, בלא הצלחה.
דייוויד השני עצר מספר מהאצילים שהתנגדו להצעה בניסיון להשיג תמיכה בה, אולם נפטר זמן קצר לאחר מכן, בטירת אדינבורו ב-22 בפברואר 1371 ונקבר במנזר הולירוד.
זמן קצר לפני מותו תכנן דייוויד השני לשאת את פילגשו אגנס דאנבאר, אולם לא הספיק לעשות זאת.
בהיעדר צאצאים, ירש את דייוויד השני אחיינו (המבוגר ממנו), רוברט השני. דייוויד השני היה אחרון מלכי סקוטלנד מבית ברוס.
איחוד גרמניה מחדש
איחוד גרמניה (בגרמנית: Deutsche Wiedervereinigung) התרחש ב-3 באוקטובר 1990, כאשר שטחי גרמניה המזרחית, שעד האיחוד היו תחת שלטון קומוניסטי, אוחדו לתוך גרמניה המערבית הדמוקרטית.
רקע
אחרי הכנעת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה חולקה גרמניה לארבעה אזורי כיבוש. בירת גרמניה, ברלין, אף שהייתה בתוך האזור הסובייטי, חולקה בעצמה לארבעה אזורי כיבוש.
הכוונה המקורית הייתה שבעלות הברית המנצחות ימשלו בגרמניה במשותף, אולם עם גבור המתח של המלחמה הקרה אוחדו בשנת 1949 אזורי הכיבוש הבריטים, הצרפתיים והאמריקאים ליחידה אחת שהיוותה את הבסיס להקמת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה שזכתה לעצמאות מלאה בשנת 1955. בשנת 1949 גם הוקמה באזור הכיבוש הסובייטי במזרחה של גרמניה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית. העיר ברלין חולקה אף היא, וחומה נבנתה כדי לחצוץ בין שני חלקי העיר.
בתחילה היו עוד תקוות לאיחוד בין שתי המדינות הגרמניות, אולם עם דחיית תוכנית סטלין על ידי גרמניה המערבית, השתלבותה של גרמניה המזרחית בגוש המזרחי והשתלבות גרמניה המערבית בגוש המערבי, חודדו ההבדלים בין שתי המדינות.
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות גרמניה אחזו בגישות שונות לשאלת האיחוד האפשרי בין המדינות. גרמניה המערבית טענה שהיא היורשת הבלעדית של הרייך הגרמני, ורק לה הזכות לייצג את העם הגרמני. כפועל יוצא מגישה זאת הוטל חרם על גרמניה המזרחית, שהוגדרה בידי שכנתה המערבית כמדינה בלתי לגיטימית תוך מאמץ לבודד אותה בזירה הבינלאומית. אף על פי שגישה זו רוככה בשנות השבעים כתוצאת ממדיניות האוסטפוליטיק, היא מעולם לא ננטשה.
גרמניה המזרחית ניסתה לנתק את עצמה מההיסטוריה הגרמנית. טענתה הייתה שעם כיבוש הרייך הגרמני בידי בעלות הברית בשנת 1945 הוא חדל מלהתקיים, ושתי המדינות שהוקמו על חורבות הרייך הן מדינות חדשות בלי שום מחויבות וזיקה למדינות הגרמניות של העבר.
הדרך לאיחוד
עם עלייתו לשלטון של מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות החלה רוח חדשה של רפורמות לנשב בגוש המזרחי, והמטרה של איחוד גרמניה שקודם נראתה בלתי אפשרית החלה להיראות מציאותית. הרפורמות בגוש המזרחי לא פסחו על גרמניה המזרחית. ב-9 בנובמבר 1989 נפלה חומת ברלין. הממשלה אולצה להתפטר בעקבות גלי מחאה ציבורית והיחלשות התמיכה הסובייטית בה. במזרח גרמניה נערכו, לראשונה, בחירות דמוקרטיות במרץ 1990, שהובילו להקמת ממשלה לא-קומוניסטית.
עם נפילת הקומוניזם נשללה ההצדקה לקיומה של גרמניה המזרחית כישות נפרדת. משא ומתן בנוגע לאיחוד נפתח בין ארבע המעצמות הכובשות ושתי הגרמניות.
בהסכם שהושג, אמנת השתיים פלוס ארבע, ויתרו הכוחות הכובשים על כל טענות טריטוריאליות לגבי גרמניה והסכימו לאיחוד בין שתי המדינות הגרמניות. גרמניה, מצידה, הכירה בסיפוחם של השטחים המזרחיים של הרייך הגרמני על ידי ברית המועצות ופולין, והסכימה להטיל על עצמה הגבלות צבאיות.
אמנת איחוד גרמניה
הפרלמנט של גרמניה המזרחית, קיבל החלטה ב-23 באוגוסט 1990 המצהירה על הצטרפותה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית לרפובליקה הפדרלית של גרמניה, והרחבת תחום יישומו של חוק יסוד הרפובליקה הפדרלית על שטח מזרח גרמניה, כפי שמותר בסעיף 23 לחוק היסוד של גרמניה המערבית, שתהיה בתוקף מ-3 באוקטובר 1990.
הכרזת ההצטרפות המזרח גרמנית לרפובליקה הפדרלית, כפי שנקבע בסעיף 23 לחוק היסוד של גרמניה המערבית, אושרה על ידי וולקסקאמר ב-23 באוגוסט, והוצגה רשמית על ידי נשיאתה, סבין ברגמן-פוהל, לנשיא המדינה. של הבונדסטאג המערב-גרמני, ריטה סוסמוט, באמצעות מכתב ב-25 באוגוסט 1990. כך, באופן רשמי, הליך האיחוד מחדש החל עם הצטרפותה של גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית, וקבלת גרמניה המזרחית את חוק היסוד שכבר היה תקף במערב גרמניה. המהלך החל למעשה כהחלטה ריבונית חד-צדדית של מזרח גרמניה, כפי שמותר על פי הוראות סעיף 23 לחוק יסוד מערב גרמניה כפי שהיה קיים אז.
בעקבות החלטת ההצטרפות של מזרח גרמניה, נחתם "הסכם האיחוד מחדש של גרמניה", הידוע בשפה הגרמנית בשם "Einigungsvertrag" (אמנת האיחוד) או "Wiedervereinigungsvertrag" (הסכם איחוד מחדש), שעבר בתהליך משא ומתן בין שתי הגרמניות מאז 2 ביולי 1990. ההסכם נחתם על ידי נציגי שתי הממשלות ב -31 באוגוסט 1990.
האיחוד
גרמניה אוחדה רשמית ב-3 באוקטובר 1990, בהתאם להסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה, ושטחה של מה שהיה עד אז גרמניה המזרחית, חולק לחמש מדינות (ברנדנבורג, סקסוניה, תורינגיה, סקסוניה-אנהלט ומקלנבורג-פורפומרן), לפי השיטה הפדרלית של גרמניה. החוקה הגרמנית הוחלה גם על 5 מדינות המחוז החדשות.
החוקה הגרמנית תוקנה כדי להרגיע את שכנותיה של גרמניה, ולפי התיקון אין שום חלקים מגרמניה שלא הצטרפו לפדרציה.
תוצאות האיחוד
רוב העסקים המזרח גרמנים לא יכלו לעמוד בתחרות עם המערב, ונסגרו. התעשייה המזרח גרמנית, שבעבר נתמכה על ידי ממשלת מזרח גרמניה, הופרטה ופורקה. כתוצאה מכך נסקה האבטלה במזרח גרמניה לשיעור גבוה בהרבה מזו שבמערב, וחלק גדול מכוח העבודה המזרח גרמני, במיוחד העובדים המיומנים ביותר, היגרו למערב.
העובדה שהאיחוד נעשה על ידי הצטרפות של מדינות מזרח גרמניה ולא של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית כיחידה שלמה, הביאה לרגשות התמרמרות במזרח ולראייה של תהליך האיחוד כ"סיפוח" או "כיבוש".
זיוה אגמי-כהן
ביוגרפיה
באפריל 2010 קודמה לדרגת תת-ניצב ומונתה לראש היחידה הארצית לחקירות הונאה, כיהנה בתפקיד עד 2013. במהלך כהונתה הייתה אחראית לניהול החקירה בפרשת הולילנד, בסיומה הומלץ להגיש כתבי אישום נגד ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט, ואנשי ציבור ועסקים נוספים שרובם הורשעו בבית המשפט. פרשות בולטות נוספות בתקופתה היו חקירה והמלצה להעמדה לדין של הרב הראשי יונה מצגר בחשד לביצוע עבירות של קבלת שוחד, מרמה והלבנת הון, חקירה והמלצה להעמדה לדין של ראש עיריית בת ים שלומי לחיאני, פרשת הרב יאשיהו פינטו ופרשת דני דנקנר.
ב-2014, לאחר פרישתה ממשטרת ישראל, פתחה משרד עורכי דין המתמחה בעבירות צווארון לבן ודיני מיסים. ב-1 במרץ 2021 הצטרפה לתנועת הביטחוניסטים.
בדצמבר 2021, במסגרת תפקידה כעורכת דין, הוקלטה בסתר נותנת המלצה לבצע האזנות סתר, בניגוד לחוק.
ISDN
Integrated Services Digital Network - ISDN - (אנגלית: רשת דיגיטלית לשירותים משולבים) היא טכנולוגיה אשר מאפשרת שימוש בקו טלפון רגיל (זוג שזור) על מנת להעביר בנוסף לטלפון, מסר אנלוגי בקידוד דיגיטלי ללא צורך בהמרה של אנלוגי לדיגיטלי או להפך.
הטכנולוגיה מאפשרת חיבור רשת טלפוניה ורשת מחשבים על אותה תשתית באופן דיגיטלי. היתרון בכך הוא שהפרעות קו שנוצרות בקו אנלוגי, מופחתות משמעותית – דבר המשפיע על הסיכוי להופעת שגיאות במידע הדיגיטלי העובר בקו.
רוחב הפס בטכנולוגיה זו, שהוצגה לראשונה בסוף שנות ה־80, נאמד על 128 קילוביט לשנייה, ולכן מהיר פי שניים ויותר מחיבור Dial-up אך איטי משמעותית מטכנולוגיית ADSL וטכנולוגיות דומות שמשמשות גם הן לתקשורת נתונים דרך קווי טלפון. בנוסף, טכנולוגיה זו מאפשרת שיחות וידאו והעברת מסרי וידאו.
בהודו ובארצות נוספות, היו משתמשים ב־ISDN לצורך גישה לאינטרנט עד שטכנולוגיית ה־ADSL נכנסה לשימוש. כאמור, ADSL מגיעה למהירויות של עד 10 מגהביט לשנייה.
השימוש בטכנולוגיית ISDN מצמצם עלויות מעצם כך שאין צורך לבצע המרה מאנלוגי לדיגיטלי או להפך, מפני שהיא עוברת כבר באופן דיגיטלי, ולכן גם עובדת מהר יותר. אין צורך במודם רגיל יותר, ומה שנקרא מודם ISDN הוא בעצם מתאם. הנתונים עוברים בצורה דיגיטלית ולכן חוסכים זמן פעולה, חשמל וציוד מיותר נוסף הכרוך בשימוש בקו אנלוגי.
הקמראטה הפלורנטינית
הקמראטה הפלורנטינית (באיטלקית: Camerata Fiorentina) הייתה קבוצה של הומניסטים, מוזיקאים, משוררים ואינטלקטואלים בפירנצה של סוף תקופת הרנסאנס, שהתכנסו בחסותו של הרוזן ג'ובאני דה בארדי לדון במגמות באמנויות השונות, בעיקר מוזיקה ודרמה, ולהנחותן. פגישותיהם התקיימו בעיקר משנת 1573 בקירוב עד לסוף שנות ה-80 של המאה ה-16, בביתו של בארדי, ושמם יצא כמי שחשובי הפלורנטינים והמפורסמים שבהם פוקדים את מפגשיהם כאורחים תדירים.
המפגש המוקדם ביותר ברשומות נערך ב-14 בינואר 1573 בבית הרוזן בארדי. חברי הקבוצה הידועים שנכחו במפגש, פרט לבארדי, היו ג'וליו קאצ'יני, פיירו סטרוצי ווינצ'נצו גליליי (אביו של האסטרונום גלילאו גליליי). גם אוטאביו רינוצ'יני וג'ירולאמו מיי השתתפו.
הגורם שאיחד אותם הייתה ההשקפה, שהמוזיקה נעשתה מושחתת ושיבה לצורות ולסגנון של היוונים העתיקים תשפר את אמנות המוזיקה ועל ידי כך, גם את החברה.
הדעה הייתה, שהיוונים נקטו בסגנון שבין דיבור לשיר, וזה הסגנון שהפיק הפיתוח הזה. הם הושפעו מג'ירולאמו מיי, המומחה הראשון במעלה ליוון העתיקה שטען, בין השאר, שהדרמה של יוון העתיקה הוצגה בעיקר בשירה ולא בדיבור. אומנם, קיימת האפשרות שמיי טעה, אבל התוצאה הייתה פריחה של פעילות מוזיקלית שלא דמתה לשום דבר אחר באותה תקופה, בעיקר בניסיון לשחזר את השיטות הקדומות.
סגנון הרצ'יטטיב, שהיה מקורב במידה רבה לסגנון הדרמטי היווני, הומצא בעקבות הניסויים האלה. הרצ'יטטיב נקשר בראש ובראשונה עם התפתחות האופרה.
הביקורת שהקמראטה מתחה על המוזיקה של זמנה התרכזה בשימוש-יתר בפוליפוניה, על חשבון בהירות הטקסט המושר והיכולת להבינו. באופן פאראדוכסלי, הייתה זו אותה ביקורת נגד הפוליפוניה מצד ועידת טרנטו, שהתכנסה בעשורים שקדמו להקמת הקמראטה, אף כי השקפת העולם של שתי הקבוצות הייתה שונה מן הקצה אל הקצה. התיאורים הקדומים של ההשפעה הרגשית והמוסרית שהייתה לטרגדיה ולקומדיה של יוון העתיקה, שהושרו, לפי תפיסתם של חברי הקמראטה, בקו יחיד עם ליווי אינסטרומנטלי פשוט, שבו את לבם והניעו אותם ליצירת מוזיקה מסוג חדש.
בשנת 1582 ביצע וינצ'נצו גליליי את המוזיקה שחיבר לקינת אוגולינו מתוך "התופת" של דנטה. היה זה חיקוי גלוי של מה שהיה בעיניו סוג של מוזיקה יוונית עתיקה (המוזיקה לקינה הלכה לאיבוד).
גם קאצ'יני ידוע כמי שביצע כמה משיריו הוא, שהיו, פחות או יותר, שירה מלודית מעל ליווי אקורדים פשוט.
הסגנון המוזיקלי שהתפתח מן הניסויים המוקדמים הללו נקרא מונודיה; הוא התפתח, במשך העשור האחרון של המאה ה-16, באמצעות יצירותיהם של מלחינים כמו יאקופו פרי, שעבד יחד עם המשורר אוטאביו רינוצ'יני, לאמצעי ביטוי דרמטי רחב-יריעה. בשנת 1598 הפיקו פרי ורינוצ'יני, את "דפנה", אופרה שלמה שהושרה בסגנון מונודי; בכך נבראה והוצגה לראשונה הצורה החדשה שנקראה אופרה. מלחינים אחרים באו עד מהרה בעקבותיהם ובעשור הראשון של המאה ה-17 כבר הייתה ה"דרמה המוזיקלית" החדשה נפוצה ברבים, בחיבור ובביצוע. יש לזכור, שהצורה החדשה, האופרה, הסתמכה גם על צורה פיוטית פסטורלית קיימת, שכונתה "אינטרמדיו", בעיקר בכל הנוגע ללבריות; החידוש היה בעיקר בסגנון המוזיקלי.
מכל המהפכות בתולדות המוזיקה, ייתכן שזו הייתה המחושבת והשקולה ביותר: זו אחת מדוגמאות ספורות במוזיקה, לפני המאה ה-20, שההלכה קדמה למעשה.
בארדי, גליליי וקאצ'יני הניחו אחריהם כתבים המבארים את רעיונותיהם. בארדי כתב את ה-(Discorso (1578, מכתב ארוך אל ג'וליו קאצ'יני, גליליי הוציא לאור את ה-Dialogo della musica antica et della moderna מן השנים 1581-82), ובשנת 1602, הרבה אחרי שהקבוצה התפרקה, כתב קאצ'יני את Le nuove musiche
מוצאים את נמו
מוצאים את נמו הוא סרט קולנוע מונפש מבית אולפני דיסני ופיקסאר משנת 2003. הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר לשנת 2003 והיה לאחד מסרטי האנימציה המצליחים והנודעים ביותר בהיסטוריה. הסרט אף שבר שיא כאשר יצא למכירה בפורמט ה-DVD, עת מכר 8 מיליון עותקים ביום אחד.
ב-14 בספטמבר 2012 הופצה בבתי הקולנוע בארצות הברית ובמספר מדינות נוספות גרסת תלת מימד לסרט.
עלילת הסרט
גיבורי הסרט הם דגים מואנשים, בראשם שני דגי שושנון: נמו ואביו האלמן הדאגן בר-דג (נקרא בגרסה המקורית ״מרלין״). שניהם מתגוררים בתוך שושנת ים הגדלה בשונית אלמוגים מרהיבה ביופייה אי שם בחופי אוסטרליה. בר-דג איבד את אשתו, ואת הביצים המופרות שהיו להם בתקיפה של דג טורף מלבד נמו. כתוצאה מאירוע זה הוא מפחד מהאוקיינוס. הוא מבטיח לנמו כשהוא עדיין בביצה, שהוא לא יתן לו שמשהו יקרה לו.
כאשר נמו הולך לבית הספר לראשונה הוא מתרחק יתר על מידה בדרכו, ונלכד על ידי רופא שיניים צוללן הלוקחו כדג נוי לאקווריום שבמרפאתו.
בר-דג מתחיל בחיפושים אחר בנו האובד ומוצא בדרכו את דוגי (דורי בגרסה המקורית), דגה ידידותית אך שכחנית המתנדבת לעזור לו בחיפושיו אחר בנו. בדרכם הם מוצאים את משקפתו של הצולל, ועליה כתובה כתובתו. דוגי מתבררת באופן מפתיע כמי שיודעת לקרוא אנגלית, כך מתוודעים הם שנמו נמצא בסידני. השניים עוברים בדרכם הרפתקאות רבות, הכוללים מפגש עם כרישים תרבותיים שכמעט נגמר באסון, ירידה לחושך שהם מתחמקים מחכאי, דיבור עם דגי סרדין, תמרון מסוכן בתוך להקת מדוזות, שיט על גבי צבי ים בזרם ושהייה בתוך לועו של לווייתן כחול. בר-דג מבין כי הגן על נמו יותר מדי, ומנע ממנו חוויות חיוביות. הוא נחוש למצוא את נמו ולספר לו את מה שעבר.
בתוך כך נמו מוצא חברים חדשים באקווריום שבמרפאתו של רופא השיניים, הם עורכים לו קבלת פנים חגיגית והוא מתחבב עליהם במהירות. אך מיד מתברר שהרופא הועיד את נמו כמתנה לאחייניתו המופרעת דרלה, מה שעלול לגרום למותו המיידי. לאחר תוכנית בריחה שכשלה, נמו ניצל בזכות תושייתו של מנהיג הדגים, גיל המורי, והוא צולל דרך תעלות הביוב היישר לאוקיינוס הגדול.
בר-דג ודוגי מגיעים לנמל סידני ומתגלים על ידי השקנאי נייגל, ידידם של דגי האקווריום, שלוקח אותם ובורח מלהקת שחפים המנסים לגנוב את טרפו לכאורה, בשנייה האחרונה.
בעזרת נייגל מצליחים בר-דג ובנו להיפגש עד שהרופא מגרש את השקנאי ובהמשך נמו משתחרר מהאקווריום לעבר הביוב, אך במהרה נלכד עם דוגי ודגים נוספים ברשת דייגים. נמו, אשר עד ההרפתקה היה תלוי לגמרי באביו, למד בעזרת חברים אשר פגש באקווריום מרפאת השיניים כיצד להסתדר בכוחות עצמו ובעת זו משתמש ביכולותיו אלו כדי להציל אותו ואת אביו. נמו חוזר לבית הספר ומביא איתו תלמיד חדש - צב ים מהזרם.
בסוף הסרט כל דגי האקווריום מצויים בשקיות מלאות מים, לאחר שקלקלו את מכשיר הניקוי של הרופא. מצליחים להתגלגל בשקיות לעבר האוקיינוס - אבל תקועים בתוך השקיות.
הפקה
הסרט הוקדש לגלן מקווין, אנימטור של פיקסאר, אשר נפטר כתוצאה ממלנומה באוקטובר 2002, שבעה חודשים לפני יציאת הסרט (הסרט יצא לאקרנים במאי 2003).
מסרים
המסר החשוב ביותר שמעביר הסרט, לדעת מרבית מבקריו, הוא ההסתכלות החדשה שהוא נותן על חיי דגי הנוי, מתוך נקודת המבט של הדג. הוא ממחיש את התעללות בני האדם לכאורה, בבעלי החיים, בכך שהופך את השעשועים היום יומיים של ילדים, כמו "רשת קטנה", "צלילה" ו"דגי נוי", להתעללות מרושעת ואכזרית וחטיפת הדגים מחיק הוריהם.
מבחינה מסוימת הוא מתאר תופעה של הינזרות מאכילת דגים וצמחוניות, בכך שחבורת כרישים רצחנית מתכנסת להכרזת הימנעותם מאכילת דגים בסיסמה "דגים הם חברים ולא מזון".
הסרט מתאר גם את צייד הדגים בנימה השמדתית, בכך שרשת דייגים ענקית מאיימת לצוד כמות עצומה של דגים ונמו בתוכם, הדגים נראים נואשים וחסרי אונים בשעה שהדייגים עסוקים בצייד בשלווה.
כמו כן, עוד מסר חשוב זה על מערכת היחסים של האב ונמו. במשך ההרתפקאה, האבא רואה איך העולם נראה, ומבין שהוא היגן על נמו יותר מדי, כדי לראות את הנפלאות העולם.
פסקול
תומאס ניומן הלחין את פסקול הסרט וקיבל מועמדות לפרס אוסקר על כך.
הזמר הבריטי רובי וויליאמס שר את שיר הנושא של הסרט "Beyond The Sea" (במקור בוצע על ידי בובי דארין).
דמויות ומדבבים
את הדיבוב לעברית הפיקה וביימה שפרירה זכאי.
כנסיית מריה מגדלנה
כנסיית מריה מגדלנה היא כנסייה רוסית השוכנת על מורדותיו המערביים של הר הזיתים בירושלים. היא מוקדשת למרים המגדלית, שלפי המסורת הנוצרית הייתה תלמידתו של ישו שהלכה אחריו בדרכו לצליבה, והייתה הראשונה לראותו לאחר שקם לתחייה.
המסורת הנוצרית
מרים המגדלית מתוארת בברית החדשה כתומכת מרכזית בישו, ונודעה כ"שליחת השליחים" (apostolorum apostola). על־פי ספרי הבשורה, היא הייתה אחת מהנשים שנכחו בצליבתו של ישו ובקימתו לתחייה. יום חגה של מרים חל ב־22 ביולי, בכנסייה הקתולית, בכנסייה האורתודוקסית ובכנסייה האנגליקנית.
בנייה
השטח נקנה על ידי הצאר אלכסנדר השלישי ואחיו כדי לבנות כנסייה לכבוד אימם הצארית מריה אלכסנדרה (במקורה נסיכה גרמנית), שמריה מגדלנה הייתה הקדושה הפטרונית שלה. כנסיית מריה מגדלנה תוכננה על ידי האדריכל הרוסי גריים. סגנון בנייתה משקף את הכנסיות הרוסיות במאות ה-15–17. ייחודה הוא בכיפות המצופות זהב טהור דמויות הבצל, המזכירות את כנסיות הקרמלין במוסקבה. כיפות אלו העניקו לה את שמה העממי 'כנסיית הבצלים'. הקדשת הכנסייה למרים המגדלית, אינה קשורה אף היא בכל מסורת הקושרת את דמותה דווקא לאתר זה. נראה כי השם שנבחר נועד לרמוז בעיקר לשמה של מריה אלכסנדרובה, אמו של הצאר אלכסנדר השלישי. לטקס חנוכת הכנסייה ב-1888 נשלחו הנסיכה יליזבטה פיודורובנה, ובעלה סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וראש החברה הפרבוסלבית בארץ ישראל. הזוג הוסיף לבנות מבני דת וצליינות בירושלים, ובהם חצר סרגיי.
תיאור הכנסייה
כנסיית מריה מגדלנה בולטת על סביבותיה בשל גודלה וכיפותיה הזהובות. למרות זאת, חלקה הפנימי צנוע למדי ומעוטר בתמשיחי קיר פשוטים וריהוט מינימלי. ארבעה ציורים של מרים המגדלית מעטרים את צידי פנים הצריח. על קיר החזית המזרחי של הכנסייה מתוארת מרים המגדלית העומדת בפני הקיסר הרומי טיבריוס ובידיה ביצה אדומה (המסרת מספרת שמרים פגשה בקיסר וסיפרה לו אודות ישו וניסיו. הקיסר לא האמין ואז חל נס. הביצה שהביאה לו כמנחה הפכה אדומה). שלושת הציורים הנוספים מתארים את ישו פוגש במרים במגדלא, מרים נותרת לצד הצלב ומרים פוגשת ראשונה את ישו לאחר תחייתו. הציורים הם פרי מכחולו של הצייר אלכסנדר איוואנוב, גדול ציירי רוסיה במאה ה-19, והוא הוזמן במיוחד על ידי הנסיכה יליזבטה עבור הכנסייה. בקופסאות הרליקטים המוצגות ניתן למצוא גם את עצמותיה של מרים המגדלית. איקונין של קדושה זקנה המופיע בכל הכנסיות הרוסיות הוא האיקונין של סנט מטריונה ממוסקבה.
מלפני הבמה בחלקה הימני נמצא גם איקונין של מרים, אם ישו, הנקרא 'הודיגיטריה' (Hodigitria), לו מיוחסות סגולות לחולל נסים (ריפוי וזליגת דמעות מור מעיניה). מקור האיקונין הוא בלבנון במאה ה-16, שם ניצל משריפה, והועבר לירושלים לריפוי חולים רבים ממגפת החולירה. על פי המסורת, האיקונין הובא לירושלים על ידי אליאס הארכיבישוף של לבנון בשנות ה-30, ששמע בשלושה חלומות שונים את קולה של מרים המורה לו להפקיד את האיקונין בידי מריה אם מנזר מריה מגדלנה.
בתחומי הכנסייה קבורות שלוש נשים: האחת היא הנסיכה יליזבטה, שנרצחה במהלך המהפכה בשנת 1918 על ידי הצ'קה (המשטרה החשאית הרוסית). עקב היותה אהודה על העם הרוסי ועושת חסדים, לקחו אותה חיילי הצבא הלבן עימם בנסיגתם מזרחה וקברו אותה בבייג'ינג שבסין. בהוראת אחותה ויקטוריה הוצאו עצמותיה ב-1920 והועברו לירושלים כדי להגשים את הבקשה שהעלתה בעת חניכת הכנסייה בירושלים, להיקבר בכנסיית מריה מגדלנה בהר הזיתים. בקשתה כובדה, ואחרי מסע ארוך בארון מתים הגיעה גופתה לכנסייה, בה היא מוצגת עד היום בתוך ארון זכוכית מימין לבמה ומעליו שרידי חפציה האישיים. האישה השנייה הקבורה בכנסייה היא ברברה, בת לווייתה של יליזבטה, שנרצחה אף היא בידי אנשי הצ'קה. גופתה מוצגת בארון זכוכית זהה ליליזבטה משמאל לבמה.
האישה השלישית הקבורה בכנסייה היא הנסיכה אליס, נסיכת באטנברג, אמו של פיליפ, בעלה של אליזבת השנייה. בשנות השלושים של המאה ה-20 היא שהתה במנזר הסמוך לכנסייה והביעה את רצונה להיקבר ליד קרובתה יליזבטה. היא נפטרה בשנת 1969, ועצמותיה הועברו לקריפטה של הכנסייה בשנת 1988. הנסיכה אליס הוכרזה לאחר מותה כחסידת אומות העולם. מלך בריטניה, צ'ארלס השלישי אף נטע עץ על שמה בשדירת חסידי אומות העולם במוזיאון יד ושם בירושלים.
מנזר
בשנת 1934 נוסף בשטח הכנסייה מבנה נוסף המשמש כמנזר, ובו פועלות כ-30 נזירות בנות לאומים שונים.
כנסיית מערת התרדמה
במורד החצר, מתחת ליסודות הכנסייה, מצויה מערה. המסורת המקומית מזהה במערה זו את המקום בו נרדמו פטרוס הקדוש, יוחנן בן זבדי ויעקב בן זבדי, שליוו את ישו לגת שמנים (המסורת הקתולית מזהה מערה זו במערת הבגידה הסמוכה). במקום הוקמה כנסייה קטנה, בה נערכות תפילות ערב. במערה מצוי איקונין המתאר את ישו מתפלל על "סלע היגון" שבגת שמנים.
סלע תומאס המפקפק
סמוך לגדר הכנסייה הצפונית מצוי חלק מסלע (חלקו שני מצוי מעבר לגדר, על המדרכה) המיוחס עוד מן התקופה הביזנטית למקום עליו ניצב תומאס המפקפק בעת עלייתה של מריה, אם ישו, לשמיים ועליו קיבל ממנה את חגורתה. הסיפור מיוחס לספר חיצוני המיוחס ליוסף הרמתי הנקרא "עזיבתה של מרים" (Passing of Mary), ערב מותה של מרים התאספו השליחים באופן פלאי בירושלים והיא דיברה אליהם ומסרה להם את מילותיה האחרונות. תומאס לא הגיע כיוון שהיה בהודו. סביב מיטתה האזינו השליחים לדבריה ולאחר תרדמת המוות שלה, קברוה בגת שמנים. תומאס הגיע שלושה ימים לאחר מותה ובעודו עומד על סלע סמוך קברה ראה את גופה נלקח לשמיים. הוא פרץ בבכי ותפילה וביקש נחמה, ומרים זרקה מהשמים את חגורתה שמיד זכתה להערצת כל השליחים.
עמוד הבגידה
מול שער הכניסה הראשי לכנסייה, בתוך הגדר המקיפה את מתחם גת שמנים, ניצב עמוד אבן עתיק שמקורו לא ידוע, הנקרא 'עמוד הבגידה' או 'עמוד הנשיקה'. עמוד זה מסמל את המקום בו נישק יהודה איש קריות את ישו, וכך הסגירו לחיילים הרומאיים, על פי המתואר בהבשורה על-פי מרקוס בברית החדשה:
משה אשכנזי (שחקן)
משה אשכנזי (נולד ב-19 בספטמבר 1983) הוא שחקן, קומיקאי וסטנדאפיסט ישראלי.
ביוגרפיה
אשכנזי נולד וגדל בעכו, למד במגמת תיאטרון בניהולה של סימונה מזרחי בבית ספר התיכון "אורט דרסקי", עכו. את צעדיו הראשונים עשה בשנת 2004, כשבתום שירותו הצבאי עבר לתל אביב ולמד בקורס משחק בבית הספר "הסטודיו" של יובל כרמי. באותה שנה החל ללמוד בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים בניהולו של איציק ויינגרטן (2004–2007).
קריירה
בשנה השנייה ללימודיו אשכנזי החל לשחק בתיאטרון הערבי-עברי ביפו. הוא שיחק בהצגה "גריניץ'", פרי עטו ובבימויו של שי פיטובסקי. הוא גילם את דמותו של משה שולמן, בחור שמאבד את אביו. אחר-כך שיחק בתפקיד עבד, סוחר נשים ערבי, בהצגה "המערב הפרוע", בבימויו של סיני פתר, ובתפקיד הכומר בהצגה "אמא קוראז'", בבימויו של יגאל עזרתי.
במקביל כתב ושיחק ביחד עם איתמר מלול, במופע מערכונים בצוותא בשם "אשכנזי ומלול".
ב-2008 קיבלו הצמד פינה קומית בתוכנית הרדיו היומית "רדיו ללא הפסקה" של דידי הררי.
ב-2009 הגיש פינה קומית בתוכנית הלילה "לילה לבן" בערוץ 2, רשת, וגם שיחק בתפקידי אורח בסדרות ותוכניות הטלוויזיה "בנות הזהב", "טוב שבאת", "לשם שינוי", "פולישוק", "סימני שאלה" ו"אנחנו לא משוגעים".
ב-2012 התפרסם בשלושה פרויקטים גדולים שיצאו במקביל: הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "אננדה", שיצרה דנה מודן ושודרה בהוט 3; גילם את דמותו של עומאר, נווד ערבי צעיר המטייל בהודו; באחד התפקידים הראשיים בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק" (2012) גילם את דמותו של נסי, בחור שמתעורר מתרדמת של תשע שנים ונושא איתו סוד גדול מעברו; ובתפקיד משני בסרט הקולנוע "הדילרים" של עודד דוידוף (2012). הוא גילם את דמותו של יאיר, סוחר סמים ירושלמי. עוד באותה שנה שיחק בסרט "קשת בענן" בבימויו של אלירן אליה. הסרט עוסק במבצע איתור גופות חיילנו לאחר אסון הנגמ"שים, אשכנזי מגלם בו את דמותו של חובש ביחידה קרבית.
הוא הנחה סדנאות משחק והומור עם נוער בסיכון, במסגרת פרויקט יוצרים צעירים עם קשת ופרויקט שח"ם בפריפריה. בנוסף, החל לעבוד על מופע סטנד-אפ אישי, ומשחק בהצגה "כיוונים" שכתב וביים אסף שלמה, שעוסקת במשחקי נשק בצבא ומציגה בצוותא. בשנת 2013 החל להשתתף בפאנל התוכנית "הדיבור", המשודרת בערוץ 24, בהנחיית אלירז שדה. כמו כן באותה שנה שיחק בסדרה "פצועים בראש" כדמות משנה, בתור מנהל ה"פרגולה" - בר בתל אביב.
ב-2015 השתתף אשכנזי בתוכנית הסאטירה "הכל שפיט" ששודרה בערוץ הראשון.
החל משנת 2016 מגלם אשכנזי את לירוי בסדרת הדרמה "מטומטמת" המשודרת בהוט 3. באותה שנה הצטרף גם לצוות השחקנים בסדרת הטלוויזיה "מפלצות קטנות" בערוץ 2, בתפקיד עידן.
ב-2018 השתתף בסדרה "בשבילה גיבורים עפים", בקשת 12. באותה שנה החל לגלם בתיאטרון הבימה את מני במחזמר "מיקה שלי", המבוסס על שירי יאיר רוזנבלום.
ב-2019 החל לגלם את סרג'יו קונסטנזה (במקביל לשלומי קוריאט) במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" המבוסס על הסרט של הגשש החיוור בתיאטרון הבימה. באותה שנה העלה מופע סטנד-אפ חדש.
ב-2020 שיחק בסדרה "הנחלה", בתפקיד גבע פיילוט. בנוסף לכך גילם תפקיד קטן בסדרה "מקיף מילאנו", בכאן חינוכית.
ב-2021 שיחק את דמותו של העוזר הפרלמנטרי "עדי מדינה" בסדרה "מותק בול באמצע" ששודרה בכאן 11. בנוסף בשנה זו אשכנזי מגלם את אודי ב"זאת שלי". באותה שנה שיחק בסדרה "בעלת החלומות" בHOT בידור, בתפקיד צחי טולדנו.
בשנת 2022 השתתף בעונה השמינית של "רוקדים עם כוכבים" בקשת 12 הודח שביעי, וחזר לנבחרת המאוחדת לאחר ניצחונו בפרק גלגל ההצלה מבין הזוגות שהודחו. הודח סופית בהדחה השתים עשרה.
מפברואר 2023 הוא הפרזנטור של זוגלובק.
ולרי בלנקי
ולרי ולדימירוביץ' בלנקי (ברוסית: Валерий Владимирович Беленький; נולד ב-5 בספטמבר 1969) הוא מתעמל יהודי יליד אזרבייג'ן. בעבר הוא התחרה עבור ברית המועצות, אזרבייג'ן וגרמניה. הוא אלוף אולימפי (ברצלונה 1992) ופעמיים אלוף עולם (שטוטגרט 1989 ואינדיאנפוליס 1991) בתחרות הקבוצתית, בעל מדליית ארד אולימפית אישית, בקרב-רב (ברצלונה 1992), פעמיים אלוף עולם (אינדיאנפוליס 1991 ולוזאן 1997) בתרגיל סוס סמוכות ופעמיים ברציפות בעל מדליית ארד מאליפות העולם (פריז 1992 וברמינגהאם 1993) בתרגיל מקבילים.
ביוגרפיה
בלנקי נולד וגדל בבאקו, אזרבייג'ן למשפחה יהודית.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט באוקטובר 1989 זכה בלנקי במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם שנערכה באינדיאנפוליס בשנת 1991 זכה בלנקי בשתי מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל סוס סמוכות.
באליפות העולם שנערכה בפריז באפריל 1992 זכה בלנקי במדליית ארד, בתרגיל מקבילים. נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בתרגיל סוס סמוכות. שלושה חודשים לאחר מכן, באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית (585.400 נק'), לפני סין (583.750 נק') ויפן (578.250 נק') ומדליית ארד בתחרות קרב רב (58.625 נק'), אחרי ויטלי שרבו (59.025 נק') וגריגורי מיסוטין (58.925 נק'), שלושתם מהמשלחת המאוחדת. נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום חמישי בתרגיל טבעות (9.825 נק') ובתרגיל מתח (9.787 נק') ובמקום שביעי בתרגיל סוס סמוכות (9.250 נק').
מאחר שלא הייתה באזרבייג'ן פדרייצת התעמלות הוא התחרה באליפות העולם שנערכה בברמינגהאם בשנת 1993 תחת הדגל האולימפי וזכה בפעם השנייה ברציפות במדליית ארד, בתרגיל מקבילים. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בתחרות קרב רב ובמקום שמיני בתרגיל סוס קפיצות.
בשנת 1994 קיבל בלנקי אזרחות גרמנית ובאליפות העולם שנערכה בבריזביין, אוסטרליה באפריל אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בתרגיל טבעות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בתחרות קרב רב (56.312 נק'), אחרי ויטלי שרבו שסיים שלישי (56.350 נק'), במקום שביעי בסוס סמוכות.
באליפות העולם שנערכה באצ'יזן, מחוז פוקואי, יפן בשנת 1995 סיים בלנקי במקום חמישי בתחרות קרב רב.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיים בלנקי בתחרות קרב-רב במקום שישי ובתחרות הקבוצתית הוא סיים במקום שביעי.
באליפות העולם שנערכה בלוזאן, שווייץ בשנת 1997 זכה בלנקי בפעם השנייה במדליית זהב, בתרגיל סוס סמוכות. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בתרגיל טבעות.
באליפות העולם שנערכה בטיינג'ין, סין בשנת 1999 זכה בלנקי בפעם השנייה במדליית זהב, בתרגיל סוס סמוכות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שיש בתרגיל סוס סמוכות.
לאחר שפרש מספורט תחרותי החל בלנקי לאמן התעמלות מכשרים, כולל את מרסל נגוין סגן אלוף האולימפי בקרב-רב (לונדון 2012).
Independent Women Part I
Independent Women Part I (בעברית: נשים עצמאיות חלק אחד) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הבנות האמריקאית דסטיניז צ'יילד. את השיר הוציאה לאור ב-29 באוגוסט 2000 חברת התקליטים קולומביה רקורדס, והוא נכלל כסינגל הראשון מתוך פסקול הסרט "המלאכיות של צ'רלי". בנוסף, נכלל מאוחר יותר גם באלבומה השלישי של הלהקה, Survivor. הוא נכתב והופק על ידי ביונסה נואלס, סמואל ברנס, קורי רוני וג'ין-קלאוד אוליבר. "Independent Women Part I" הוא שירה הראשון של הקבוצה בו מישל ויליאמס ופרה פרנקלין, שהודיעה לפני הוצאתו על פרישתה, השתתפו.
רקע
"Independent Women Part I" שימש כסינגל מוביל הן לפסקול של "המלאכיות של צ'רלי" והן באלבומה השלישי של הלהקה, Survivor. נחשף שאביה של נואלס, מתיו, הגיש את הרצועה למפיקי הסרט ללא ידיעתה של הדסטיניז צ'יילד.
ביקורות
בטקס פרסי גראמי לשנת 2001 קיבל "Independent Women Part I" מועמדות בקטגוריית "השיר הטוב ביותר שנכתב עבור סרט קולנועי, טלוויזיוני או מדיות חזותיות אחרות". הוא גם דורג במקום ה-85 ברשימת "100 השירים האהובים ב", שפורסמה במאי 2002. הוא נבחר לשיר ה-18 המצליח ביותר של העשור הראשון של המאה ה-21 במצעד שירי העשור של הבילבורד.
הצלחה מסחרית
"Independent Women Part I" זכה להצלחה בארצות הברית, והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. בשבוע הבא נשאר במקום הראשון, עקב ההכנסות הגבוהות של ה"מלאכיות של צ'רלי". בעקבות ההשמעות הרבות שצבר בתחנות הרדיו השונות בארצות הברית שהה במשך תשעה שבועות בראש מצעד שירי הרדיו. הוא המשיך להופיע במקום הראשון בילבורד הוט 100 במשך אחד-עשר שבועות רצופים מנובמבר 2000 עד פברואר 2001. במהלך השבוע העשירי צפו מבקרי המוזיקה כי יכשל להישאר במיקומו שבוע נוסף. לכן הוציאה הלהקה תקליטור מקסי שהצמיח את מכירותיו. במהדורת 2000–2001 של ספר השיאים של גינס הופיע בתור השיר של להקת בנות שנשאר במקום הראשון הכי הרבה זמן. "Independent Women Part I" גם עמד בראש מצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ במשך שלושה שבועות.
בממלכה המאוחדת, "Independent Women Part I" הופיע לראשונה במקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי בשבוע של 2 בדצמבר 2000.[13][14] איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI) העניק לו מעמד פלטינה על נתוני מכירות של למעלה מ-600,000 עותקים. הוא היה הסינגל ה-25 הנמכר ביותר של שנת 2000 במדינה. השיר גם הגיע למקום הראשון בניו זילנד.
קיקיון מצוי
קִיקָיוֹן מָצוּי (שם מדעי: .Ricinus communis L) הוא שיח או עץ ירוק-עד וחד-ביתי, כלומר, באותו פרט מצויים פרחי זכר וגם פרחי נקבה, אך שני הטיפוסים מצויים באותה תפרחת, פרחי זכר בבסיס התפרחת ומעליהם פרחי נקבה. צמח זה הוא מין יחיד בסוגו, נמנה עם משפחת החלבלוביים (Euphorbiaceae), נפוץ ברחבי העולם ומוצאו מהאזורים הטרופים היבשים עונתיים של צפון מזרח אפריקה, מהארצות אריתריאה, אתיופיה, סומליה ואולי מקניה.
ג'וזף דאן (יזם)
ג'וזף "דדי" דאן (באנגלית: Joseph "Daddy" Dunn; 1746 – 1827) היה יזם וכומר אנגלי, שצוין בשל ייבוא והפצת גז ברחבי בריטניה, בעיקר באזור פרסטון. דאן שינה במהירות את כל לנקשייר על ידי העברת תאורת פחם לגז לאזור.
קיקיון מצוי
מורפולוגיה
קיקיון מצוי הוא שיח או עצים קטן, חד-ביתי, קירח, מסתעף מבסיסו, גובהו מטר אחד עד 4 מ', ואף לגובה של עד 12 מטר. הקיקיון מכיל מוהל לא חלבי אלא צהבהב.
קיקיון מצוי הוא מהיר צמיחה, וגזעו וענפיו מכוסים שעווה דקה המשווה להם גוון כחלחל. הענפים שבירים.
ג'וזף דאן (יזם)
קריירה עסקית
בהיותו כומר ישועי, היו לו קשרים רבים בכל רחבי הארץ, וכמו כן גם כמה בחו"ל. באמצעות קשרים אלה הוא הודיע על אנשי עסקים שיכולים לתת לו את השיטות לייבא גז לאזור פרסטון.
קיקיון מצוי
מורפולוגיה
הפטוטרות ארוכות ובעלות בלוטות צוף גדולות שנמצאות גם בשולי הטרף. הלוואים מאוחים, צבעם ירוק כהה בוהק, לעיתים קרובות העורקים אדומים.
ג'וזף דאן (יזם)
תאורה משופרת
באמצעות ניסויים כימיים, הוא גיבש טכניקת תאורת גז טובה יותר לעוצמה ובהירות ארוכים יותר, ובשנת 1816 היה לו מספיק אמון בעצמו וברעיון שלו להקים את חברת Preston Gaslight Company (חברת תאורת הגז של פרסטון).
קיקיון מצוי
מורפולוגיה
התפרחות גדולות, חיקיות או אמיריות מסוג מכבד, דהיינו צירה הראשי מסתעף לענפים נושאי פרחים. באותה תפרחת מצויים פרחי זכר ופרחי נקבה. הפרחים הזכריים בחלק התחתון של התפרחת והנקביים בחלק העליון.
ג'וזף דאן (יזם)
הצלחה עסקית
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19, בעקבות הצלחת החברה שלו, הפכה פרסטון לעיירה השנייה באנגליה אחרי לונדון שהוארה במלואה בגז פחם. משרדי החברה שלו היו באוונהם.
קיקיון מצוי
מורפולוגיה
הפרחים קטנטנים על פי רוב (ס"מ אחד), חד-מיניים, בעלי 3 עד 5 עלי עטיף עשבוניים (עטיף פשוט), בצבע צהבהב עד ירקרק ובשל כך, הפרחים נראים כחסרים דווקא עלי כותרת.
הפרחים הזכריים שנמצאים בחלקו התחתון של המכבד הם בעלי אבקנים מרובים, שזיריהם מאוחים ומסועפים בחלקם העליון.
הפרחים הנקביים שנמצאים בחלקו העליון של המכבד, בעלי שחלה של 3 עלי שחלה, 3 מגורות ועמוד שחלה אדום המפוצל ל-3 עד 6 זרועות. בראש כל אחת מהזרועות צלקות גדולות ושעירות מאוד.
הפרי הלקט זיפני (מכוסה זיפים עבים וקשים) המתפרק ל-3 מגורות חד-זרעיים. קוטרו 1 עד 3 ס"מ.
הזרעים שאורכם ס"מ אחד עד 1.8 ס"מ, קשים, חלקים ומבריקים ומנומרים בעלי פסים ונקודות בצבע חום בהיר וכהה. לכל זרע יש בקצהו גופיף שומני בהיר, המכונה קרונקולה, קרוב לפומה, החלק החופשי של הזרע.
הזרע בעלי אנדוספרם (רקמת אחסנה של מזון) גדול שתאיו מכילים בעיקר שמן, כ-50%, הידוע כשמן קיק. הזרע של הקיקיון מכיל בקליפתו את הרעל ריצין (כ-3%). העובר בזרע פחוס מאוד.
פנולוגיה
העלווה מצויה כל השנה. הפריחה מסוף פברואר ועד תחילת דצמבר. פרי ירוק מצוי מתחילת אפריל ועד אמצע יולי ופרי בשל מסוף יולי ועד אמצע ספטמבר ופרי בהפצה מסוף ספטמבר ועד תחילת יוני.
האבקה היא האבקה זרה על ידי רוח.
הריבוי באמצעות זרעים בלבד. קיקיון מצוי יכול להניב זרעים כעבור שישה חודשים בלבד לאחר נביטתו. הפצת הזרעים באמצעות מים זורמים, מי נגר, בוץ המופץ על ידי בעלי חיים, נמלים שנמשכים לקרונקולה שבקצה הזרע ובאמצעות האדם המעתיק אדמה עם זרעים ממקום למקום.
בית גידול ותפוצה
מוצא הקיקיון מהאזורים הטרופים היבשים עונתיים של צפון מזרח אפריקה, מארצות אריתריאה, אתיופיה, סומליה ואולי מקניה. הוא התפשט מחוץ לאזורי מוצאו למקומות רבים ברחבי העולם כגידול חקלאי להפקת חומרי גלם שימושי בתעשייה. היום הוא מצוי ברוב האזורים החמים בעולם.
עקב מוצאו הטרופי של הצמח הוא רגיש לקור, ומת בטמפרטורות שמתחת לאפס מעלות צלזיוס. בארצות שבהן חורף קר מגדלים את הקיקיון כצמח חד שנתי. זנים עמידים הוכנסו כבר לפני מאה שנים וחמישים לרוסיה ולסין. בארץ ישראל הוא גדל בצִדי דרכים ובמזבלות בכל אזורי הארץ ובקרקעות שונות בעיקר באזור צפון הארץ ומישור החוף.
קיקיון מצוי כצמח פולש בישראל
קיקיון מצוי נחשב לצמח פולש בישראל בעל קצב התפשטות מהיר ונזק משמעותי. הוא פולש בעיקר בחבל הים-תיכוני, בעיקר בבתי גידול לחים, אך גם בבתי גידול יבשים ומופרים, שם הוא משמש כצמח חלוץ.
השימוש ברפואה העממית והמודרניים
רעילות זרעי הקיקיון הייתה ידועה לרופאים בימי קדם, לכן עיקר השימוש ברפואה העממית היה בעלי הקיקיון. השימוש הנפוץ ביותר היה שיכוך כאבי ראש באמצעות הנחת עלים מורטבים בחומץ על מקום הכאב. שמן הקיקיון ידוע מזה שנים רבות בהודו, מצרים וסין כחומר משלשל. קליפת שורש הקיקיון הוא סם משלשל חזק ששימש לשיכוך כאבים.
בעשור האחרון נודע על מספר רב של הרעלות אשר נגרם כתוצאה מבליעת זרעי הקיקיון. רעילותם של הזרעים היא גבוהה, ופגיעתם קשה ויכולה להמית. ישנן עדויות לכך שבמצרים הקדומה, לפני כ־3,000 שנה, השתמשו בזרעי הקיקיון להכנת מרקחות למחושי בטן ולפגיעות של טפילים. כבר אז ידעו המצרים על רעילותם הגבוהה של הזרעים ובנוסף לשיקויים ותרופות, הם היו מפיקים מהם רעל לשימושים שונים.
שימושים
באזורים הטרופיים וסובטרופיים מגדלים את הקיקיון כצמח להפקת שמן. הזנים התרבותיים רובם רב-שנתיים קצרי חיים שעשויים להגיע לגובה של 10 עד 12 מ'. מצויים גם זנים חד-שנתיים שגובהם מטר אחד בלבד, המשלימים גידולם ב150 ימים עד 180 שנים. ארצות הייצור העיקריות הן הודו, ברזיל וסין. כיום מיחסים חשיבות רבה ומחקר להפקת יעילה של אנרגיה מביומסה של קיקיון באמצעות טכנולוגיית האצות וההמרה הביוכימית.
מזרעיו של הקיקיון, המכילים 50% שמן, מפיקים את שמן הקיק באמצעות סחיטה (כבישה קרה) או מיצוי בעזרת ממיס אורגני. 95% מחומצות שומן בשמן קיקיון הן מהחומצה הריצינולאית אשר נשמרת לאורך זמן, והיא זה שאחראית לתכונות המשלשלות של השמן. חומצה זו מגרה את רירית המעי ומאלצת את הקיבה לייצר אנזימי עיכול (ליפאז) בכמות גדולה יותר. ואחר כך המעיים מתחילים גם הם לעבוד במרץ רב יותר.
כמו כן מגדלים אותו כצמח נוי בארצות רבות, ואף פותחו זנים בעלי עלים בצבעים שונים.
זרעי הקיקיון משמשים לקישוט ולעשיית מחרוזות ושאר תכשיטים.
בשפה העברית
שמו העברי של הצמח קיקיון נזכר 5 פעמים בספר יונה כצמח שהצמיח ה' מעל ליונה כדי להצל על סוכתו של יונה הנביא ושצמח וקמל במהירות. לקיקיון המקראי ישנן שתי מסורות זיהוי מבוססות, האחת שמדובר בצמח הנקרא בימנו קיקיון מצוי והשני דלעת. ועל כן, הקיקיון המקראי הוא הקיקיון של ימנו ברמת הסתברות גבוהה, אך לא ודאית.
השם "קיקיון" ניתן במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 607 עמ' 36) משנת 1930 על סמך המקורות במשנה ובתלמוד ואושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 776 עמ' 39.
הקיקיון אינו מאריך שנים, אך יכול להגיע לגודלו המלא תוך עונת גידול אחת. ונראה שהצמח ביונה הוא הצמח המוכר כיום, לאור התיאור בתלמוד הבבלי:
בתרגומי התנ"ך לשפות שונות ניתן למצוא זיהויים מגוונים לקיקיון המופיע בספר יונה: גפן, דלעת, קיסוס וקיקיון מצוי. אף על פי שאין תמימות דעים לזיהוי הקיקיון בספר יונה, באחד המחקרים שנכתבו לאחרונה ישנה העדפה לזהותו עם הקיקיון המצוי בשל המסר של ה' ליונה: החיים הרבה יותר מורכבים מאשר "טוב" ו"רע". אכן, בקיקיון המצוי ישנה תכונה של רעילות מצד אחד ורפואה מצד שני. כמו כן, הקיקיון המצוי בעל העלים הגדולים אכן נטה להתייבשות מהירה. בעברית, המילה "קיקיוני" היא מטבע לשון המתאר דבר ארעי, שהגיע לגודל מלא תוך זמן קצר ועתיד להיעלם באותה מהירות בה הופיע, בדומה לקיקיון המתואר בספר יונה.
סיפור יונה מופיע אף בקוראן בשינויים קלים, שם נקרא הקיקיון – "מין יקטין". במונח זה תורגם לערבית "הקיקיון" בפירוש הפוליגלוטה לספר יונה. רוב מוחלט של פרשני הקוראן זיהו את ה"יקטין" עם הדלעת. (כך גם הרמב"ם מתאר את ה"יקטין"). חלק מוסיפים שזהו שם כולל ל"כל צמח המתפרס על פני הארץ ואינו מקיים גזע כמו אבטיח, מלון הקטא, אבטיח הפקועה ודומה להם." (טברי). זיהוי זה של הקיקיון נשמר אצל הערבים ואצל הקראים ועבר אל פרשני ימי הביניים שהיו בזיקה לתרבות הערבית (אבן עזרא לדוגמה) וכך נשתמרו עד ימינו.
ראמי יוסף
ראמי יוסף (בערבית: رامي يوسف; נולד ב-) הוא קומיקאי, שחקן, תסריטאי ובמאי אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס פיבודי.
ביוגרפיה
יוסף ערך את הופעת הבכורה שלו בסיטקום See Dad Run של ניק אט נייט בו היה לו תפקיד ראשי. בשנת 2017 הופיע יוסף בתוכנית האירוח לייט שואו עם סטיבן קולבר שם ביצע את מופע סטנד-אפ משלו.
בשנת 2022 יצר יוסף עם הסטנדאפיסט מוחמד "מו" עמר (אנ') את סדרת הטלוויזיה הקומית "מו" עבור שירות נטפליקס. הסדרה קיבלה ביקורות טובות מצד המבקרים.
ויקטור מטקלף
ביוגרפיה
ויקטור מטקלף נולד ביוטיקה, ניו יורק לוויליאם ולשרה פ. (לבית הווארד) מטקלף. הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים של יוטיקה, באקדמיה החופשית של יוטיקה ובמכון הצבאי ראסל בניו הייבן, קונטיקט. ב-1872 הוא החל ללמוד בקולג' ייל, שם הוא היה חבר באחוות דלתא קאפא אפסילון. בשנתו הראשונה ללימודים הוא עזב והחל ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל. הוא סיים את לימודיו ב-1876 והתקבל ללשכת עורכי הדין של קונטיקט. ב-1877 הוא המשיך את השכלתו המשפטית בקולג' המילטון והתקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק. ב-1877 הוא החל לעסוק בעריכת דין ביוטיקה וב-1879 הוא עבר לאוקלנד, קליפורניה. במסגרת עיסוקו שם בעריכת דין הוא טיפל בענייני מקרקעין ומסחר.
ב-1881 נשא מטקלף לאישה את אמילי קורין ניקולסון ושניים נולדו שני בנים. אחד מהם התחנך באקדמיה הימית של ארצות הברית והשני היה לאיש עסקים בקליפורניה.
מטקלף נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית וכיהן בו מ-1899 ועד 1904. בקונגרס הוא היה חבר בוועדה לענייני הצי ובוועדת המיסוי והתקצוב. פעילותו החקיקתית לטובת טיוב אדמות צחיחות הובילה אותו לקשרים עם הנשיא תאודור רוזוולט.
ב-1 ביולי 1904 מינה הנשיא רוזוולט את מטקלף כמזכיר המסחר והעבודה בקבינט שלו. במסגרת תפקיד זה, נשלח מטקלף על ידי הנשיא לסן פרנסיסקו ב-1905 כדי לתווך בין מועצת החינוך של העיר לבין 91 תלמידים יפנים שכניסתם לבתי הספר הציבוריים סורבה. על פי הפשרה שהושגה הורשו התלמידים להתקבל לבית הספר, בעוד שיפן חדלה להנפיק דרכונים לעובדים. בהמשך נשלח מטקלף שוב על ידי הנשיא לסן פרנסיסקו כדי לסקור את הנזק שאירע ב-1906 כתוצאה מרעידת האדמה בסן פרנסיסקו. הוא כיהן בתפקידו כמזכיר המסחר והעבודה עד -12 בדצמבר 1906 ואז מונה כמזכיר הצי. בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא פיקח על המשט של הצי הלבן הגדול. הלחצים שהיו מנת חלקו כחבר הקבינט גבו ממנו מחיר בריאותי וב-13 בנובמבר 1908 הוא התפטר מתפקידו.
לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים חידש מטקלף את עיסוקו בעריכת דין באוקלנד והיה מעורב גם בעסקי בנקאות. כחודש לאחר מותה של רעייתו אמילי, נפטר ויקטור מטקלף באוקלנד ב-20 בפברואר 1936. הוא נטמן בבית הקברות מאונטיין וייו שבעיר.
מונגקה חאן
מוֹנְגְּקֶה חַאן (1208-1259, נקרא גם מאנגו) היה החאן הגדול הרביעי של האימפריה המונגולית. מונגקה היה בנו של טולוי, שהיה בנו הצעיר של ג'ינגיס חאן. מונגקה כיהן כחאן בין השנים 1251 ועד מותו.
שנותיו הראשונות
מונגקה היה שותף למערכה האירופאית (1236-1242), בין השאר בהרס קייב ובהתקפה על הונגריה. הוא חזר למונגוליה בקיץ 1241, לפני סופה הבלתי צפוי של המערכה בעקבות מותו של אוגדיי חאן.
עלייתו לשלטון
לאחר מותו של גויוק, החאן הגדול השלישי, מצא עצמו מונגקה מוביל את קבוצת צאצאי ג'ינגיס חאן ששאפו להדיח את צאצאי אוגדיי מהשלטון. באטו, המבוגר מביניהם, שהיה בנו של דז'וצ'י, היה קרוב למלחמה בגויוק ב-1248, שנמנעה בעקבות מותו של האחרון. לאחר מותו של גויוק, שיתף באטו פעולה עם אלמנתו של טולוי על מנת לסכל את תוכניותיה של אלמנת גויוק - ששלטה בפועל - להעביר את השלטון לאחד מבני משפחתה. באטו כינס קורילטאי בסיביר ב-1250 (הקורילטאי הראשון שלא כונס במונגוליה עצמה). על אף נסיונותיו של באטו, כונס קורילטאי במונגוליה ב-1251, ובחר במונגקה כחאן.
ההתפשטות המונגולית בתקופתו
בתקופת שלטונו כחאן, התמקד מונגקה בהרחבת האימפריה יותר מאשר קודמו. הוא עסק במלחמה בסין מול שושלת סונג, והצליח להביא לכיבוש חונאן ב-1254 ולכיבוש הודו-סין, שאיפשרו למונגולים לפלוש משלושה כיוונים שונים. הוא מינה את אחיו הולאגו חאן לעמוד בראש הפלישה לתוך מרכז העולם המוסלמי. המערכה האירופאית הוזנחה, אך ידידותו של מונגקה עם באטו הבטיחה את שלמות האימפריה.
מותו והשפעותיו
במהלך קרב בסין ב-1259, חלה מונגקה באופן מסתורי בדיזנטריה, ומת. מותו עצר את התקדמותו של הולאגו בדרום-מערב אסיה והוביל למלחמת האזרחים הטולויית בין אחיו קובלאי חאן ואריק בוק, שמוטטה את אחדותה של האימפריה המונגולית.
בר (עסק)
בר (באנגלית: Bar) הוא בית עסק קמעונאי, בו מוגשים משקאות אלכוהוליים, כמו בירה, יין, משקאות מזוקקים, קוקטיילים, משקאות אחרים כמו מים מינרליים ומשקאות קלים, ולעיתים קרובות נמכרים בו חטיפים, כמו צ'יפס או בוטנים, לצריכה במקום. בסוגים מסוימים של ברים, כגון פאבים, קיימת גם הגשת אוכל מתפריט מסעדה.
ברים מספקים ללקוחותיהם כיסאות בר גבוהים לאורך דלפק, או כיסאות הממוקמים מסביב לשולחנות. ישנם ברים הכוללים בידור על במה, כגון תזמורת חיה, מופעי סטנד-אפ, רקדניות גו-גו או חשפניות. ברים המציעים בידור או מוזיקה חיה מכונים לעיתים קרובות מועדוני לילה. סוגים של ברים נעים בין ברים זולים לבין מקומות אלגנטיים של בידור עבור האליטה, לעיתים קרובות בצמוד למסעדות יוקרה.
בברים רבים יש מועדים של מכירה מוזלת, המכונה "Happy hour", על מנת לעודד לקוחות להגיע בשעות שאין שעות-עומס. ברים מצליחים, המלאים עד אפס מקום, עשויים לדרוש תשלום דמי כניסה, או לחייב כל לקוח לרכוש משקה אחד לפחות, במהלך שעות השיא שלהם. יש ברים בהם מועסקים שומרי סף, על מנת להבטיח שהלקוחות הנכנסים למקום עם בגיל חוקי, כדי לסלק מהמקום לקוחות שיכורים או אלימים, ו/או כדי לגבות דמי כניסה. ברים כאלה לעיתים קרובות כוללים בידור, אשר עשוי להיות להקה חיה, סולן, סטנדאפיסט, או תקליטן המנגן מוזיקה מוקלטת.
המונח "בר" נגזר מהדלפק המיוחד שעליו המשקאות מעורבבים ומוגשים. לקוחות יכולים לשבת או לעמוד בבר והמשקאות יוגשו להם על ידי הברמן. בהתאם לגודל של הבר והגישה אליו, אלכוהול עשוי להיות מוגש ללקוחות ליד הבר על ידי הברמנים, ליד השולחנות על ידי מלצרים, או על ידי שילוב של השניים. בדרך כלל, מאחורי הבר מותקנים מספר מדפים, עליהם מסודרים כוסות ובקבוקי שתייה חריפה.
היסטוריה
לאורך ההיסטוריה, מקומות ציבוריים המיועדים לשתייה זכו לשמות רבים ושונים. בעידן הקולוניאלי של ארצות הברית, טברנות היו מקום מפגש חשוב, בעוד רוב המוסדות האחרים היו חלשים. במהלך המאה ה-19, מסבאות היו מאוד חשובות לשעות הפנאי של מעמד הפועלים. כיום, גם כאשר העסק משתמש בשם אחר, כגון "בית מרזח" או "סלון", האזור שבו הברמן מוזג או מערבב משקאות בדרך כלל מכונה "בר".
המכירה ו/או הצריכה של משקאות אלכוהוליים הייתה אסורה במחצית הראשונה של המאה ה-20 במספר מדינות, לרבות פינלנד, איסלנד, נורווגיה, וארצות הברית. בארצות הברית, בארים לא חוקיים שפעלו בתקופת היובש נקראו "ספיק איזי".
חברת תקשורת בריטית מפרסמת 50 הברים הטובים בעולם בתדירות שנתית.
הגבלות
בתחומי שיפוט רבים קיימים חוקים האוסרים על קטינים מלהיכנס לברים. במקומות בהם ללקוחות אשר מתחת לגיל השתייה חוקי כן מותר להיכנס לברים, כמו במקרה עם פאבים שמגישים אוכל, הם אינם רשאים לשתות. בחלק מתחומי השיפוט, ברים אינם רשאי לשרת לקוחות שהם כבר שיכורים. בערים ובעיירות יש בדרך כלל מגבלות חוקיות על המקומות בהם ברים עשויים להיות ממוקמים, וכן על סוגי האלכוהול שמותר להגיש ללקוחות. למשל, ישנם ברים שלהם רישיון למכור בירה ויין, אבל הם אינם רשאים למכור משקאות מזוקקים. בחלק מתחומי השיפוט, לקוחות אשר קונים אלכוהול חייבים להזמין גם אוכל. בתחומי שיפוט מסוימים, בעלי הבר אחראים, מבחינה משפטית, על התנהגות הלקוחות שהם משרתים (אחריות זו עלולה להתעורר במקרים של נהיגה בשכרות, העלולה לגרום לפציעות או אף למקרי מוות).
מדינות מוסלמיות רבות אוסרות על פתיחת ברים (או אף על החזקה או מכירה של אלכוהול) מטעמי דת, אך ישנן מדינות מוסלמיות, כגון קטר ואיחוד האמירויות הערביות, שכן מתירות פתיחת ברים באזורים מאוד מסוימים, אך מאפשרות רק למי שאיננו מוסלמי לשתות בהם.
סוגים
הבעלים והמנהלים של בר עשויים לבחור את שמו של בר, העיצוב, התפריט, המשקאות, התאורה, ואלמנטים אחרים שהם חושבים שימשכו סוג מסוים של לקוחות, בהם הם מעוניינים. עם זאת, יש להם השפעה מוגבלת בלבד על הגודל ועל ההרכב של קהל הלקוחות בפועל, כך שגם אם בר נועד במקור לשרת לקוחות מפרופיל דמוגרפי אחד, ייתכן ועם הזמן, הבר יהפוך לפופולרי דווקא בקרב קהל לקוחות מרקע אחר לגמרי. לדוגמה, גיי בר עם רחבת ריקודי דיסקו, המיועד לקהל לקוחות להט"בי, עשוי, עם הזמן, למשוך דווקא יותר ויותר לקוחות הטרוסקסואלים; בר בלוז עשוי להפוך לבר של אופנוענים, אם רוב לקוחותיו הם רוכבי אופנועים.
בידור
ישנם ברים המסווגים על פי סוג הבידור שהם מספקים ללקוחותיהם:
לקוחות
ישנם ברים המסווגים על פי סוג הלקוחות הפוקדים את המקום:
בר (דלפק)
הדלפק שמאחוריו עומד הברמן ואשר עליו הוא מגיש את המשקאות ללקוחותיו נקרא "בר". מונח זה מוחל, כסינקדוכה, על מוסדות שתייה שנקראים "ברים". דלפק זה, בדרך כלל, הוא גם מקום אחסון של מגוון רחב של בירות, יינות, משקאות חריפים, וכן מוצרי מזון ומשקה שאינם אלכוהוליים, המאורגן כדי להקל על העבודה של הברמן, בעיקר בשעות עומס.
שימוש המילה "בר" בהקשר זה נעשה כבר בשנת 1591, על ידי המחזאי רוברט גרין, ביצירתו A Notable Discovery of Coosnage.
דלפקים המשמשים לצורך הגשה של סוגים אחרים של אוכל ושתייה יכול גם כן להיקרא "ברים", אפילו אם אינם מגישים משקאות אלכוהוליים כלל. דוגמאות לשימוש שכזה במונח זה כוללות בר סלטים, סושי בר, בר מיצים, גלידריות ועוד.
La Roux
La Roux היא להקת פופ בריטית. בלהקה חברים אלי ג'קסון כסולנית, ובן ליגמד כמפיק והיוצר. הלהקה מושפעת בעיקר מלהקות סינת'פופ בריטיות, כמו: "The Human League", "Heaven 17", "Blancmange" ו"Yazoo". התירגום מצרפתית של שם ההרכב הוא "הג'ינג'ית" (או The Red). אחרי שהלהקה לא הצליחה זמן מה, אביה של ג'קסון הביא את הקלטות ההרכב למכר שקשור לתעשיית המוזיקה.
(Trouble in Paradise (2014
אחרי 5 שנים של הפסקה, ביולי 2014 שוחרר האלבום השני של הלהקה. בתהליך העבודה על האלבום החדש, הרגישה אלי שהיא הולכת בדרך יצירתית שונה מבן לנגמייד שותפה לאלבום הבכורה ובן זוגה לשעבר. בסופו של דבר החליטה הזמרת להקליט את האלבום עם הטכנאי Ian Sherwin, שלקח את מושכות ההפקה. הסינגל הראשון של האלבום השני היה "Let Me Down Gently", בלדת אווירה נוגה, אשר זכה לביקורות מצוינות. הסינגל השני הוא "Kiss and not tell". האלבום דורג במקום הראשון במצעד 30 האלבומים הטובים ביותר לשנת 2014 במגזינים הנחשבים "טיים אאוט - לונדון" ו"הניו יורק פוסט".
הלניקה
הלניקַה (ביוונית: Ἑλληνικά) הוא שמם של כתבים העוסקים בנושאים יווניים (הלניים). כמה חיבורים על ההיסטוריה של יוון במאה ה-4 לפנה"ס, שנכתבו בתבנית של תוקידידס או סטו ממנה, נשאו את התואר הלטיני המקובל "הלניקה". החיבור "הלניקה" ששרד, מאת הסופר היווני הקדום קסנופון, הוא יצירה חשובה המהווה את אחד המקורות העיקריים לשבע השנים האחרונות של המלחמה הפלופונסית שלא כוסו על ידי תוקידידס, כמו גם לתוצאות המלחמה הזו.
תקציר
"הלניקה" של קסנופון הוא תיאור היסטורי יווני קלאסי המחולק לשבעה ספרים המתארים את ההיסטוריה היוונית–פרסית בשנים 411–362 לפנה"ס. שני הספרים הראשונים מתארים את השנים האחרונות של המלחמה הפלופונסית מהרגע המדויק בזמן בו מסתיימת ההיסטוריה של תוקידידס. חמשת הספרים הבאים מתמקדים בעיקר בספרטה כעיר המדינה הדומיננטית ביוון לאחר סיום המלחמה, וממשיכים לתקופה הידועה כהגמוניה התבאית בעקבות תבוסתה של ספרטה בקרב לאוקטרה. החוקרים מאמינים ששני הספרים הראשונים נכתבו בתקופה הרבה יותר מוקדמת, כשקסנופון עדיין חי באתונה, ואילו ספרים 3 עד 7 נכתבו לאחר שקסנופון גורש מאתונה והתגורר בספרטה. החיבור מסתיים בסיכום של קסנופון כי החיבור ההיסטורי שלו הסתיים, אך היסטוריון אחר עשוי להמשיך אותו. ההלניקה היא המקור הראשוני היחיד לתקופה מסוף המלחמה הפלופונסית ועד זמנו של אלכסנדר הגדול. קסנופון הכיר אישית את הדמויות הפוליטיות המובילות בספרטה והיה עד לקרבות ולמסעות רבים שתוארו בהלניקה. ההלניקה ראויה לציון כמקור ההיסטורי הראשוני החשוב היחיד בין תור הזהב של אתונה לבין עליית מוקדון. התיאור בהלניקה מתחיל כהמשך להיסטוריה הבלתי גמורה של תוקידידס של המלחמה הפלופונסית. נטען כי קסנופון היה עורך חיבוריו של תוקידידס לאחר מותו. זה אפשר לקסנופון להמשיך ישירות את תיאורו. הספר הראשון מכסה את תקופת "המלחמה הדקליאית" של המלחמה הפלופונסית בשנים 411–406 לפנה"ס. בשנים אלה של המלחמה, הציים היריבים של ספרטה ואתונה נלחמו באזור הלספונטוס. בתחילה, הצי האתונאי נחל כמה ניצחונות ימיים גדולים. ספר 1 מספר גם על החזרת אלקיביאדס לצבא האתונאי וחזרתו לאתונה בשנת 407 לפנה"ס.
ספר 2 מתאר את השנים 406–402 לפנה"ס ואת סיומה של המלחמה הפלופונסית עם כניעת אתונה בשנת 404 לפנה"ס. המפקד הספרטני ליסנדרוס הורה להרוס את החומות הארוכות של אתונה, ואתונה נקשרה רשמית עם ההגמוניה הספרטנית. הספרטנים גם הקימו ממשלה חדשה. ספר 2 מתמקד בעיקר בפוליטיקה הפנימית של אתונה בעקבות המלחמה. משטר האוליגרכיה שהוקם על ידי הספרטנים, המכונה משטר שלושים הטיראנים, הופל והיה חידוש של הדמוקרטיה באתונה.