cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנה מניאני
פרסום בארצות הברית
לאחר הפסקה בת שלוש שנים, חזרה מניאני לשחק בסרטים. בשנים שלפני כן היא דחתה הצעות מהוליווד להשתתף בסרטים, אך ב-1955 נעתרה וכיכבה בסרט "השושנה המקועקעת", על פי תסריט של טנסי ויליאמס (שחיבר גם את המחזה), שכתב את התפקיד הראשי למחזה כשדמותה של מניאני לנגד עיניו. מניאני סרבה לשחק על במות ברודוויי אך נאותה להשתתף בסרט שהופק על ידי חברת סרטי פרמאונט ובוים על ידי דניאל מאן. בסרט גילמה מניאני אלמנה ממוצא סיציליאני השוקעת בדיכאון לאחר מות בעלה ומתעוררת לחיים עם התבגרות בתה והגעת גבר חדש לעיירה (ברט לנקסטר). מניאני זכתה על משחקה בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר. היא לא נכחה בטקס האוסקר ואת הפרס קיבלה בשמה, מריסה פאוואן, שגילמה בסרט את בתה והייתה מועמדת לפרס על תפקיד שחקנית המשנה. על הופעתה בסרט, כתב מבקר הקולנוע זאב רב-נוף:
לאחר ששיחקה בסרט איטלקי נוסף, חזרה מניאני לארצות הברית ב-1957 ושיחקה מול אנתוני קווין בסרטו של הבמאי ג'ורג' קיוקור, "הרוח היא פראית" (Wild Is the Wind). הסרט לא זכה להצלחה גדולה והוא זכור כיום הודות לשיר הנושא שלו שהולחן על ידי דימיטרי טיומקין ובוצע בסרט על ידי ג'וני מאתיס. ב-1959 וב-1960 שיחקה בשני סרטים איטלקיים. באחד מהם, "גיהנום בכרך" יחד עם ג'ולייטה מזינה. מאוחר יותר ב-1960, יצא למסכים סרט הוליוודי נוסף בכיכובה, "המין הנמלט" (The Fugitive Kind), בבימויו של סידני לומט ובכיכובם של מניאני, מרלון ברנדו, ג'ואן וודוורד ומורין סטייפלטון. מניאני גילמה בסרט דמות של בעלת חנות שהחיים לא האירו לה פנים, הנאבקת, מול נשים אחרות בעיירה, על ליבו של נווד צעיר המזדמן לעיירה ועובד אצלה בחנות. גם סרט זה נעשה על פי מחזה של טנסי ויליאמס, "אורפיאוס בשאול" שגם השתתף בכתיבת התסריט.
סוף הקריירה
ב-1962 שיחקה מניאני בסרטו של פייר פאולו פאזוליני, "מאמא רומא". היא שיחקה בסרט דמות של אשה שעסקה בעבר בזנות ומנסה להבטיח לבנה בן ה-16 חינוך של המעמד הבינוני. בסרט, שהיה במידה רבה מחווה ל"רומא עיר פרזות" של רוסליני, ניסה פאזוליני לשחזר את איכות ואופי משחקה של מניאני מהעבר, אך נכשל, לטענתו, כיוון שהיא בחרה לשמור על עצמאותה כשחקנית ולא הלכה בעקבות חזונו האמנותי. עם זאת, טען פאזוליני, כי לא היה מחליף אותה ככוכבת הסרט גם לו ניתנה לו הבחירה שנית.
מניאני עייפה מכך שלוהקה בעקביות לתפקידים בעלי אופי דומה. ב-1963 היא אמרה: "נמאס לי לגמרי מהתפקידים הקבועים של אישה קולנית והיסטרית ממעמד הפועלים". ואמנם, החל משנות ה-60 פחתו הסרטים בהם נטלה חלק. לאחר שהשתתפה ב-1963 בקומדיה צרפתית-איטלקית, "הירושה של ג'וזפה" (Le magot de Josefa) מול הקומיקאי הצרפתי בורביל ובתפקיד משנה בסרט איטלקי ב-1965, חזרה מניאני ב-1969 לשחק בדרמה קומית הוליוודית, "הסוד של סנטה ויטוריה". במאי הסרט, שעסק בעיירה איטלקית ערב סיום מלחמת העולם השנייה, היה סטנלי קריימר והכוכבים האחרים היו אנתוני קווין ווירנה ליזי. במהלך הצילומים הפכה סצנת ריב אלימה בין קווין ומניאני לריב אמיתי. מניאני בעטה בחוזקה בקווין וחבטה בו בצווארו. כשזה התלונן ש"זה לא כתוב בתסריט", ענתה לו מניאני כי עליו לזכור שהיא אמורה לנצח במריבה.
ב-1972 השתתפה (ללא מזכה) בסרטה האחרון, סרטו של פליני, רומא, בדמותה היא. לקראת סוף הקריירה שלה צוטטה מניאני כאומרת: "עבר הזמן שבו השליתי את עצמי שעשיית סרטים היא אמנות. סרטים היום נעשים על ידי אינטלקטואלים ... שתמיד מנסים להוכיח שהם מלמדים משהו".
חיים פרטיים
ב-1933 נישאה לבמאי הקולנוע אלסנדריני. ב-1940 הם נפרדו אך הנישואים נותרו בתוקף עד 1950. ב-1942 נולד לה בן, צ'לינו (שכונה על ידי מניאני, לוקה) כתוצאה מרומן עם השחקן מסימו סראטו. לוקה חלה בשיתוק ילדים בילדותו. מניאני הקדישה חלק גדול משנותיה לטיפול בבנה ולקחה אותו לטובות שבמרפאות אירופה במטרה לשפר את מצבו. אולם, גם לאחר כל הניתוחים והטיפולים שעבר, נזקק לוקה לקביים ובהמשך בילה את רוב זמנו על כסא גלגלים. אחת מהסיבות העיקריות להסכמתה להשתתף בסרטים אמריקאים הייתה השכר הגבוה שהשתכרה בהפקות אלו, דבר שאפשר לה לממן את הטיפולים היקרים. גם בהפקות האיטלקיות היא דרשה סכומים גבוהים על השתתפותה. מאוחר יותר, נישא לוקה לג'יליולה פאנזה (אחותו של הבמאי רוברטו פאנזה) ובתם, אוליוויה, היא שחקנית קולנוע.
למניאני הייתה מערכת יחסים ארוכת שנים עם הבמאי רוברטו רוסליני. בשלב מסוים היו אלו גם יחסים רומנטיים. שנים מספר לאחר שנטשה אותו בזעם וניתקה איתו את קשריה, בעקבות הרומן שלו עם אינגריד ברגמן, השלימו השניים והיו ידידים.
מניאני התפרסמה במגעה הבלתי אמצעי וחסר גינוני הכוכבות בקרב האנשים הפשוטים, אנשי הרחוב ברומא. התנהגותה הטבעית זיכתה אותה באהדה רבה בקרב הציבור האיטלקי ובמיוחד ברומא עירה. אהדה זו התבטאה גם בצער הרב שירד על רומא עם מותה ובמסע ההלוויה שלה בו נכח עם רב. עם זאת, מגעה עם תעשיית הקולנוע התאפיין בדרישות שונות בבררנות ובקפריזות.
יהדות כורדיסטן
יהדות כורדיסטן היא קהילה יהודית עתיקה אשר התקיימה בעבר באזור ארם נהריים, בין שלוחות הפרת והחידקל עד ימת אורמיה. האזור הגאוגרפי של כורדיסטן כולל את צפון-מערב איראן, צפון עיראק, צפון-מזרח סוריה, דרום-מזרח טורקיה, דרום ארמניה וקצה גבול אזרבייג'ן. תחום זה השתייך בעבר לממלכות הקדומות: מדי, פרס, אשור ובבל.
משערים כי גל הגולים הראשון שהגיע לכורדיסטן היה בימי בית ראשון, ואחריו הגיעו גלים נוספים ככל הנראה עד ימי בית שני. קהילה יהודית של ממש נוצרה ככל הנראה בימי גלות בבל ובימי עזרא. רוב הקהילות היהודיות ישבו באזור עיראק ואיראן של היום ופחות באזור טורקיה וארמניה.
עוד לפני הקמת המדינה עלו יהודים רבים מכורדיסטן לארץ ישראל, בעיקר לירושלים והסביבה. עם הקמת המדינה עלתה כמעט כל הקהילה היהודית שהייתה בכורדיסטן, למעט מספר מועט של יהודים שנשארו באזור. בזמן מלחמת עיראק עלו יהודים נוספים מכורדיסטן לישראל כתוצאה מהעברת השליטה בחלק העיראקי לידי צבאות בריטניה וארצות הברית.
בישראל מתגוררים על פי ההערכות לפחות כ-130 אלף איש שמוצאם מכורדיסטן. בכורדיסטן העיראקית עדיין קיימת קהילה יהודית קטנה, ואף קיים אגף יהודי במשרד הדתות הכורדי.
היסטוריה
על פי מסורות המצויות בידי יהודי כורדיסטן, היהודים הראשונים הגיעו לכורדיסטן עוד בימי בית ראשון והיו מצאצאי עשרת השבטים. וכך כתוב בספר מלכים ב':. בין האזורים האלה נימנת גם כורדיסטן (אחד האזורים הוודאיים שזוהו הוא "חבור", שם שהשתמר עד ימינו כאחד מיובלי החידקל הנמצאים בקרבת העיר זאכו). אליהם הצטרפו אחר כך יהודים מגולי ירושלים שבממלכת יהודה, אשר הובלו לבבל על ידי נבוכדנאצר, מלך בבל, וכך הוקמו באזור היישובים הראשונים של יהודים.
ליד האזור בו התיישבו היהודים, שכנה ממלכת חדייב אשר מלך בה מונבז השני יחד עם אימו הלני המלכה. בימי בית שני אחדים ממשפחת המלוכה קבלו עליהם את דת ישראל. המלכים קיימו קשר הדוק עם ירושלים וכמה מבני משפחתם עלו לחיות בה. קיימת מסורת יהודית המייחסת את הלני המלכה וצאצאיה לנצר של שושלת בית חשמונאי שאבד ושב למקורותיו. מעריכים כי קברי המלכים שהתגלו בסוף המאה ה-19 באזור ירושלים המזרחית הם קברי הלני המלכה ובני משפחתה. אם ממלכת חדייב אכן שכנה באזור ההררי של כורדיסטן, מתחזקת ההנחה שלא גל אחד יסד את הקהילות באזור זה אלה מספר גלים.
היישוב היהודי לא פסק בכורדיסטן, אך היה מנותק ממרכזי היהדות, אפילו מאלה הקרובים אליו בבבל (היום עיראק). התנאים הטופוגרפיים ההרריים הקשו על מעבר נוח באזורים אלו וכן גם תנאי מזג האוויר. בנוסף לכך, הימצאותם של שודדי דרכים בגאיות ובמעברי ההרים היה שכיח, והיוו סיכון חמור שלא איפשר תנועה חופשית באזור.
היהודים דברו ארמית חדשה צפון-מזרחית, הדומה ללשון התלמוד הבבלי. גם שכניהם הנוצרים האשורים מדברים בשפה זו. הנוסע היהודי רבי בנימין מטודלה, אשר ביקר באזור בשנת 1170 כותב:. סמוך לביקור זה, התחוללה בכורדיסטן תנועה משיחית שהשאירה רושם רב על היהודים. מחוללה היה דוד אלרואי שנשא עמו חזון משיחי ולאומי.
אישיות מפורסמת של יהדות כורדיסטן הייתה אסנת ברזאני שעמדה בראש ישיבה בכורדיסטן במאה ה-17. אסנת הייתה בתו של הרב שמואל ברזני ולימדה בישיבה שהקים. היא נישאה ליעקב מזרחי, בכיר תלמידיו של אביה, אשר ירש את מקומו של האב כראש הישיבה. לאחר מות בעלה, אסנת עמדה בראש הישיבה עד פטירתה בשנת 1670 לערך. היא כתבה פירוש לספר משלי, אשר אבד. על הכבוד הרב שרחשו לה בני דורה ניתן ללמוד, למשל, מאיגרת ששלח לה הרב פנחס חרירי, ובה הוא פונה אליה בתארים "כמוהר"ר" (כבוד מורנו ורבנו הרב רבי) ו"אמי רבנתי".
אישיות רבנית רמת מעלה הוא הרב עלואן שמעון אבידני מחבר חמשת כרכי מעשה הגדולים ובהם שלושת אלפי משלים ומעשיות על פרשיות התורה.
בשנת 1616 הופיעו באזור שליחים מיהודי ירושלים ובשנת 1669 הגיעו שליחים במטרה להפיץ את תורתו של שבתי צבי. החל משנת 1760 הגיעו שליחים גם מצפת, מטבריה ואפילו מקהילות באירופה. במאה ה-19 גברה תנועת השליחים מארץ ישראל אבל, בניגוד לעבר, לא היה זה רק למטרת איסוף תרומות אלא גם לחקר הקהילות היהודיות ומוצאן. ביקורים אלה עודדו את בני המקום שחשו כי הבידוד בו שהו נפרץ.
בספרות היהודית, נזכרים יהודים שעלו מכורדיסטן לארץ ישראל כבר במאה ה-18 והתיישבו בעיר צפת. יהודי כורדיסטן היו מבין ראשוני יהדות המזרח שהתיישבו בירושלים. תחילה באו טיפין טיפין אך עד מהרה גבר זרם העולים, והרדיפות המתמידות שאפיינו במיוחד את סוף המאה ה-19 אף הגבירו את קצב עלייתם.
תקופת המנדט הבריטי בעיראק
לאחר שהבריטים הסכימו לדרישות הערבים הלאומנים והסירו את השלטון הצבאי (1922) היהודים המשיכו ליהנות מרב הזכויות שהיו להם בתקופת השלטון הצבאי- זכויותיהם קובעו על ידי הפרלמנט העיראקי בשנת 1924, והם קבלו שוויון זכויות כמעט מלא. הקהילה היהודית יוצגה בפרלמנט העיראקי על ידי חמישה צירים, ובהמשך קבלו אף סנטור יהודי אחד.
המנדט הוביל לבסוף לכינון העצמאות העיראקית, שהביאה לעליה מאסיבית של יהודי כורדיסטן בשנות ה-50 של המאה ה-20.
שפה ותרבות
המשותף לכלל יוצאי כורדיסטן, שמבדיל אותם מאחיהם בשאר הקהילות מרחבי המדינות השוכנות באזור, הוא ניב משותף של השפה הארמית (כיום ארמית חדשה צפון-מזרחית), השונה מעט מאזור לאזור אך בעל תווים דומים. על אף הדמיון הרב, הקהילות היהודיות השונות בכורדיסטן אינן זהות וכול אזור מתאפיין בניב שונה מעט, במנהגים ייחודיים, ובאורח חיים ומנטליות נפרדים. הבדלים אלו נובעים מהמרחק והניתוק הפיזי של כל קהילה משכנתה, אך ייתכן כי הדבר נעוץ גם בגלי גולים נפרדים שהגיעו בתקופות שונות לאזור. בנוסף לארמית-היהודית הייחודית, דיברו בני הקהילה הכורדית-יהודית את הניב הכורדי אזורי, שהיא שפה איראנית-מערבית וכן את שפת המקום. יוצאי כורדיסטן העיראקית, למשל, דיברו בנוסף לארמית גם את הניב הקורמנג'י ועיראקית. בני הדור השני שימרו ברובם את הארמית, אך בדרך כלל לא את הניב הקורמנג'י.
החל משנת 1972 חוגגים יוצאי יהדות כורדיסטן בסוכות את חג הסהרנה, אף שבכורדיסטן נחגגה הסהרנה המרכזית בחול המועד פסח שכן הסהרנה הוא חג אביבי במהותו. חגיגות הסהרנה מתאפיינות בהילולה גדולה, שבין השאר כוללת יציאה של כלל חברי הקהילה לטבע לסעודות, תרומות, שירה ותחרויות שירה, נגינה על תוף וזורנה וריקוד. בשנים האחרונות פועלים חלק מבני העדה להחזיר את הסהרנה למועד המקורי, אסרו חג הפסח, במקביל למימונה.
הארגון הארצי של יהודי כורדיסטן
בשנת 1971 התכנסו כ-350 נציגי העדה הכורדית מכל רחבי ישראל בכנס יסוד במעוז ציון, בהשתתפות ראש הממשלה, שרים, חברי כנסת ואישי ציבור. בכנס זה הוחלט על הקמתו של "הארגון הארצי של יהודי כורדיסטן". בכנס זה נקבעו גם מטרות הארגון: בראש הארגון עמד מהיווסדו חביב שמעוני ומאז פטירתו בשנת 1994, עומד בראש הארגון סימן-טוב אברהם.
ראש הארגון הנוכחי הוא יהודה בן יוסף נשיא העדה הכורדת בישראל נחמיה יצחק ז"ל היה שר החוץ לעינייני הכורדים וקשרי ידידות עם הכורדים בכורדיסטאן ובגולה ראש הארגון סולידרי ותמיכה בעם הכורדי היא עמנואלה סייאר ברזאני.
אורמיה-ריזאיה
עיר באזרבייג'ן האיראנית. יהודי אורמיה נקראים נאש דידן (אנשים שלנו). במלחמת העולם הראשונה העיר נפלה לידי הרוסים ונערכו פרעות ביהודים ורבים נרצחו באכזריות. יהודים רבים נמלטו לבגדד. שפתם העיקרית של יהודי אורמיה היא ארמית אך היו בניהם גם דוברי רוסית ועברית. הקהילה היהודית באורמיה הייתה קהילה היהודית הגדולה באזור והיוותה מרכז למספר קהילות מסביבה.
עליית הקהילה מחולקת ל-3 גלים עיקריים- מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, במחצית השנייה של שנות השלושים, לאחר הקמת מדינת ישראל. לאחר הקמת המדינה הייתה התעוררות ציונית אצל יהודי אורמיה ובשנות החמישים המוקדמות בעקבות התעוררות ציונית זאת התקיימה העלייה הגדולה ביותר. על פי הערכות ב-1948 חיו באורמיה-ריזאיה כ-2,000 יהודים שרובם עלו לארץ ישראל ומעטים היגרו לאיראן.
אורפה
עיר בכורדיסטן הטורקית. רוב יהודי אורפה, המכונים "אורפלים", עלו לארץ ישראל ב-1896. יהודי אורפה לא דברו כורדית וארמית אלא ערבית וטורקית, ונבדלו משאר הקהילות בכורדיסטן האיראנית או העיראקית. בהגיעם לירושלים הקימו בתי כנסת נפרדים והמשיכו לבדל עצמם מן הקהילה הכורדית בירושלים.
ארביל
עיר בכורדיסטן העיראקית. בשנת 1947 יהדות ארביל מנתה 5,500, שדברו בעיקר ערבית ומעטם דיברו ארמית. לקראת סוף המאה ה-19 עד תחילת המאה ה-20 עלו משפחות בודדות מבני הקהילה לארץ ישראל אך רוב הקהילה עלתה בשנים 1950–1951.
בית תנורא
כפר בכורדיסטן העיראקית. קהילת יהודי בית תנורא הייתה קהילה קטנה. בשנת 1937 נמצאו בבית תנוריא כ-20 משפחות יהודיות שעברו לדהוכ, ובשנת 1951 עלו לארץ ישראל והתיישבו במושב נס הרים.
בראשי
כפר ליד דוהוכ. במהלך מלחמת העולם הראשונה הטורקים רוקנו את מחסני המזון של העיר לטובת הצבא הטורקי וגרמו לרעב כבד, בעקבות כך רבים מצאו את מותם. בסיום המלחמה נמצאו בבראשי 50 משפחות ובשנת 1929 רוב יהודי בראשי עלו לארץ ישראל והשאר עברו לערים סמוכות.
ברזאן/ברזני
עיר בכורדיסטן העיראקית. הייתה שגורה בפי היהודים האימרה: "כי מסינדור תצא תורה ודבר השם מברזני". תושבת המקום, אסנת ברזני, היא אחת מהאישויות המפורסמות ביותר בקהילה הכורדית היהודית. עד סוף מלחמת העולם הראשונה חיו בברזאן כ-400 יהודים. בשנים 1919–1922 היו מרידות נגד הבריטים והיהודים ברחו לעקרא ולכפרים סמוכים. בשנת 1947 חיו בברזאן כ-20 יהודים שעלו לארץ ישראל בשנים 1950–1951.
ג'יזרה
כפר גדול על גדות נהר החידקל, כיום בקרבת משולש הגבולות בין טורקיה, עיראק וסוריה. הכפר המקורי הוקם על אי שנוצר בשל נפתלי הנהר ומכאן שמו (גזירה- אי). הכפר חובר בגשר שכונה "הגשר הגדול" (גישרא רוואה) לדרך המובילה לזאכו בדרום ולקמישלי במערב. בכפר חיו יהודים, נוצרים מהכנסייה האשורית ומוסלמים כורדים. היהודים מנו כמה עשרות משפחות. עד שנת 1924 רובן עלו לארץ ישראל או עזבו דרומה לקהילות גדולות יותר (זאכו, מוסול). ליהודי גזירה היה ניב מיוחד מקומי של הארמית המודרנית. רובן התיישבו בירושלים. בית כנסת קטן שנוסד על ידי בני הקהילה קיים עד היום בשכונת זיכרון יוסף.
זאכו
עיר במחוז דהוכ שבכורדיסטן העיראקית, על גבול טורקיה. מאמצע המאה התשע עשרה החלו יהודי זאכו לעלות לירושלים כבודדים, עליה זו היוותה גרעין חשוב בגיבוש וקליטת יהודי זאכו האחרים שעלו לאחר מלחמת העולם הראשונה בקבוצות, בתקופת מלחמת העולם הראשונה היו על פי דוח של חברת כי"ח כ 2400 יהודים בזאכו. לאחר הקמת המדינה עלתה כול יהדות זאכו במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
כירכוכ
עיר בכורדיסטן העיראקית. בשנת 1947 חיו בכירכוכ כ-300 משפחות יהודיות וכולם עלו לארץ ישראל בשנת 1951.
נירווא
עיר בכורדיסטן העיראקית. בזמן מלחמת העולם השנייה הוצתו חלקים מהעיר, ובתי הכנסת. היהודים עזבו את העיר ועברו לעמדיה, למעט שלוש משפחות.
סאלמאס
עיר בצפון כורדיסטן האיראנית.
סננדג'
עיר בכורדיסטן האיראנית.
כרמאנשאה
עיר בכורדיסטן האיראנית.
סאבלאר (sablaɣ)
עיר בכורדיסטן האיראנית.
סאכיז
עיר בכורדיסטן האירנית, רוב היהודים שחיו בה עלו לארץ בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, תחת הנהגתו של המנהיג הרוחני של יהודי כורדיסטן האיראנית החכם שמואל ברוכים. חברי הקהילה התיישבו בירושלים, מושב נס הרים, ובפטיש שבדרום הארץ. שפתם של יהודי הקהילה היא ארמית. בשונה מהרבה גלויות שעלו לארץ בשנות ה-50 של המאה ה-20, קהילה זאת עלתה לישראל כשהם יודעים לדבר עברית על בוריה.
מיאנדוב
עיר בכורדיסטן האירנית, גם קהילה זאת עלתה במסגרת גל העלייה של החכם שמואל ברוכים, שפתם של קהילה זו היא טורקית אזרית בשונה משאר קהילות יהודי כורדיסטן הדוברים ניבים שונים של ארמית.
באנה, סרדשת
יישובים כפריים בכורדיסטן, בגבולה המזרחי.
סונדור/סנדור/סינדור
כפר חקלאי ששכן למרגלות הרים ונחלים. לקהילה היהודית בעיר היה בית כנסת ששימש גם כתלמוד תורה. יהודי הכפר התפרנסו בעיקר מחקלאות, אריגה וסריגה, ודיברו ערבית וכורדית-כורמנג'ית. בהשוואה לכפרי הסביבה, חיי היהודים בכפר היו טובים, וכשפרצו פרעות כנגד יהודי כורדיסטן בשנת 1943, הגנו תושבי הכפר המוסלמים על היהודים. בשנת 1951 חיו בסונדור כ-100 משפחות וכולם עלו לארץ ישראל.
סולימאניה
עיר בכורדיסטן העיראקית, סמוך לגבול טורקיה. יהודי סולימאניה מנו 300 משפחות, רוב רובם עלו לארץ ישראל בשנת 1951 למעט נשים בודדות שנישאו למשפחות מוסלמיות.
עמדיה
עיר בצפון כורדיסטן העיראקית, שחולקה לעיר תחתית ועיר עליונה, ובשניהן רובע יהודי ושני בתי כנסת, אחד מהם עתיק. הנוסע בנימין מטודלה שביקר באזור בין השנים 1167 - 1170 כתב על חיי הקהילה היהודית בכפר. בעמדיה חיו כ-400 יהודים ובשנים 1950 -1951 עלו לארץ ישראל.
עקרא
שוכנת במדרון תלול על הר קלעה, והייתה מחולקת לשלושה רבעים של מוסלמים, נוצרים ויהודים. על פי המסורת המקומית שעברה מדור לדור, התגוררו שם היהודים מתחילת האלף השני. אותה מסורת מייחסת את שם העיירה לשם העיר "עקרון" המוזכרת בתנ"ך, וכמו שמות של מקומות אחרים בכורדיסטן, הועתק שמה ממקורות יהודיים והותאם ללשונם של המקומיים. בתחילת המאה ה-20 הרובע היהודי הכיל כ-350 משפחות שהתפרנסו מעיסוק כסוחרים, אורגי בדים, חייטים וצורפים. במקום שכן בית כנסת עתיק שנבנה מאבני בזלת, זהה לבית הכנסת שבברזאן. אחד מרבני הקהילה היה הרב החכם ששון ברזאני, בנו של חכם צמח ברזאני, רב קהילת ברזאן. היחס ליהודים מצד המוסלמים והנוצרים המקומיים היה טוב, וקשרים רבים נרקמו ביניהם. בקהילת יהודי עקרא התגוררו שתי חמולות גדולות - משפחת עידו ומשפחת גבאי. ראש משפחות גבאי, שזכה לכינוי המכובד חוואג'ה כינו, נחשב כמנהיג הקהילה כולה וקשר קשרים עם ראשי השלטון המקומי. ב-1946 התרחשה תקרית שהובילה למהומות בין שתי החמולות, ובמסגרת ה"סולחה" שהתקיימה ביניהן עברו בני משפחת עידו להתגורר בקרב קהילת יהודי מוסול.
בשנים 1950–1951 עלו לישראל כל יהודי הקהילה במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
צ'לא
הייתה חלק מכורדיסטן העיראקית עד שסופחה לטורקיה בשנת 1925, ומאז שייכת לכורדיסטן הטורקית. בשנת 1933 ישבו בצ'לא כ-30 יהודים, שעסקו באריגה, במסחר ובחקלאות. בשנת 1951 עלו כולם לארץ ישראל.
קמישלי
עיר בכורדיסטן הסורית. היהודים ייצרו לעצמם דפוסי-חיים נבדלים משאר התושבים, שמרו על מסגרת חיים יהודיים מסורתיים ובנו לעצמם בתים שחוברו אחד אל השני ויצרו גטו יהודי מיוחד. אחרי שנות ה-30 העסקים שגשגו, היהודים זכו ליחס טוב, ומספרם הגיע ל-3,000 נפשות. במהלך מלחמת העולם השנייה נוצר קשר בין חיילי הבריגדות ובין יהודי קמישלי ובהשפעתם צעירים רבים עלו לארץ ישראל. מיום הכרזת האו"ם על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ב-29 בנובמבר, מצבה של הקהילה היהודית הורע. היהודים נרדפו ונשדדו בעידוד השלטונות, פוטרו ממשרות ממשלתיות ונושלו ממקור פרנסתם. היהודים נתפשו בידי המקומיים כבוגדים ונאסר עליהם לבקר בגנים ציבוריים ובבתי קולנוע או לדבר אחד עם השני ברחוב. נשים יהודיות היו מושלכות לבתי כלא ואחרי כן מובאות לבתי כנסת, שם הכו בהן לעיני הקהל. בשנת 1963 מספר היהודים ירד עד ל-800 נפשות. בפרוץ מלחמת ששת הימים גברו הרדיפות ומספרם ירד ל-150 נפשות. על היהודים הוטלו מגבלות ואיסורים והם סבלו מרעב וממחלות. אחרי פניות רבות הגיעה אליהם עזרה כספית מהנדבן יצחק שלום. רבים עזבו את קמישלי ועלו לארץ ישראל.
על-משפחה (טקסונומיה)
על משפחה (באנגלית: superfamily) הוא מונח בביולוגיה המתאר קבוצה הטקסונומיות הנמצאת בהיררכיה של מיון עולם הטבע מעל רמת המשפחה.
סיומות לטיניות
שמות מדעיים של טקסונים בעל-משפחה ב מסתיימים בסיומת acea- לצמחים ואצות, oidea- לפטריות ו oidea- בבעלי חיים.
תחנת הכוח הגרעינית רובנו
תחנת הכוח הגרעינית רובנו (באוקראינית: Рівненська АЕС) היא תחנת כוח גרעינית הראשונה שנבנתה בשטח אוקראינה הסובייטית, 150 ק"מ צפונית לרובנו, אוקראינה. לצורכי הקמה ותפעול המתקן הוקמה עיר חדשה, קוזנצובסק (על שם אנטולי קוזנצוב; ב-2016 שמה שונה לוורש). תחנת הכוח מורכבת מארבעה כורים גרעיניים שהראשון שבהם פועל החל מ-1980 והרביעי מ-2004.
החלטה על בניית תחנת כוח חדשה התקבלה ביוני 1971 ובשנת 1973 החלו עבודות הבנייה. הקמת הכור הראשון הסתיימה בשנת 1980 והשני בשנת 1981. הכור השלישי החל לפעול בשנת 1986. הקמת הכור הרביעי החלה בשנת 1986 והוא היה צריך להתחיל לפעול בשנת 1991, אך בנייתו הוקפאה. בשנת 1989 תחנת כוח רובנו, הראשונה בברית המועצות, עברה בדיקות של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית וקיבלה ציון בטיחותי גבוה.
בשנת 1993 הוחלט על חידוש עבודות הקמה של הכור הרביעי והוא נכנס לבדיקות לקראת הפעלה בשנת 2004.
סביב המתקן הוקמה מערכת בקרת איכות הסביבה שכוללת 16 תחנות ניטור באתר התחנה ו-13 בקרבתה.
התחנה מייצרת כ-10% מכלל יצור החשמל באוקראינה. התחנה נמצאת בבעלות "אנרגואטום", חברה ממשלתית שבבעלותה כל תחנות כוח גרעיניות הפועלות בתחום אוקראינה. בהתאם לתכנון המקורי בשנים 2010 ו-2011 היה צורך לסגור שני הכורים הראשונים. בהתאם להחלטת הממשלה בתחנה בוצעו עבודות שדרוג נרחבות שאיפשרו להאריך הפעלת הכורים עד לשנת 2030. בתחנת הכוח מועסקים כ-8,400 עובדים.
מבנה התחנה
הכורים גרעיניים שפועלים בתחנה:
דף הכל הספק של 2,657 מגוו"ט.
תוכניות הקמה של כורים מס' 5 ומס' 6 בוטלו בשלב זה.
ויקטור דרגונסקי
ויקטור יוזפוביץ' דְרָגוּנְסקי (ברוסית: Виктор Юзефович Драгунский; 30 בנובמבר 1913, ניו יורק – 6 במאי 1972, מוסקבה, רוסיה הסובייטית) היה סופר ילדים ושחקן יהודי-רוסי.
קורות חיים
דרגונסקי נולד בניו יורק להורים יהודים שהיגרו לארצות הברית מהומל שברוסיה הלבנה. אמו באה מהאינטליגנציה הרוסית (משפחה של רופאים ומורים); אביו היה בנו של בעל מכולת. בעקבות קשיי תעסוקה וחיי עוני חזרו הוריו איתו להומל בשנת 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה מת אביו מטיפוס ואמו התחתנה עם קומיסר סובייטי שמת ב-1920. ב-1922 נישאה אמו בשלישית, עם מיכאיל רובין, שחקן התיאטרון היהודי, והמשפחה נסעה איתו ברחבי רוסיה. ב-1925 הגיעו למוסקבה; רובין נסע לסיבוב הופעות ולא שב, וויקטור, יחד עם אמו ואחיו הצעיר, השתקעו בעיר. כדי לעזור בפרנסת המשפחה החל דרגונסקי לעבוד עוד כשהיה נער (כשייט בנהר מוסקבה, כחרט, כפועל לייצור ציוד רכיבה). בשנת 1934 סיים לימודי תיאטרון והופיע כשחקן בתיאטראות שונים במוסקבה. בהמשך היה ליצן בקרקס מוסקבה, הלחין מילים לפזמונים וחיבר מערכונים לתיאטרון.
את דרכו כסופר החל בגיל 48. ספרו הראשון, "סיפורי דניס" (ברוסית: Денискины рассказы; דניס הוא שם בנו הבכור), ראה אור בשנת 1961 וכבש מיד את קהל הקוראים. הרפתקאותיו של דניס, תלמיד בית הספר היסודי, נחשבים היום לקלאסיקה והם נכללים בספרי הלימוד בבתי הספר ברוסיה. הם גם תורגמו לשפות רבות, בהן הינדי ויפנית. גם כיום, שנים לאחר שחוברו, ילדים אוהבים לקרוא את הרפתקאותיו המצחיקות, החכמות ומלאות התום של דניס וחבריו.
ויקטור דרגונסקי מת בשנת 1972 מהתקף לב, והוא בן 59 בלבד.
שני ילדיו של ויקטור דרגונסקי, דניס דרגונסקי (יליד 1950), פילולוג, סופר ועיתונאי, וקסניה דרגונסקיה, דרמטורגית, סופרת ילדים ומבקרת אמנות, חיים במוסקבה.
ארנסט, מרקיז באדן-דורלאך
ארנסט הראשון, מרקיז באדן-דורלאך (בגרמנית: Ernst I. von Baden-Durlach; 7 באוקטובר 1482 – 6 בפברואר 1553) היה מייסד הקו המכונה "ארנסטין" של בית באדן, הקו שממנו יצאו הדוכסים הגדולים המאוחרים. הוא היה המרקיז השליט של באדן-פפורצהיים מ-1533 והתגורר בפפורצהיים מ-1537. בשנת 1565, בנו קרל השני העביר את הבירה לדורלאך ובכך שינה את שם ארצו לבאדן-דורלאך. הוא נאלץ להתמודד עם הרפורמציה הקרובה והמלחמות העות'מאניות התכופות באירופה. בתקופה סוערת זו, הוא ניסה לשמור על עמדה נייטרלית בין הפרוטסטנטים והקתולים. הוא לא השתתף במלחמה השמלקלדית.
ביוגרפיה
ארנסט נולד ב-7 באוקטובר 1482 והיה בנם השביעי של כריסטוף הראשון, מרקיז באדן ואוטיליה מקצנלנבוגן.
ארנסט נועד בתחילה - כמו רוב אחיו - לכמורה והוסמך בשנת 1496 בגרבן-נוידורף על ידי הכומר הכללי של דיוקסיית שפייר. אבל הוא לא היה מוכן לוותר על הירושה שלו ושינה מקריירה רוחנית לצבאית. בשנת 1509 הוא השתתף במערכה של הקיסר מקסימיליאן הראשון נגד הרפובליקה של ונציה.
אביו, כריסטוף הראשון, הציע להפוך את בנו החמישי, פיליפ הראשון ליורשו הבלעדי, שכן פיליפ היה המוכשר ביותר לשלוט במדינה וכריסטוף רצה להימנע מחלוקת שטחו. ב-18 ביוני 1511, כריסטוף דרש מהאחוזות של רוטלן, זאוזנברג ובאדנוויילר להישבע אמונים לפיליפ, אך הם סירבו. במפגשים הבאים של האצולה ברוטלן ובשנת 1512 בקנדרן, הם סירבו להישבע אמונים לפיליפ, כי הם לא יימשכו למאבקים הפנימיים של בית באדן. ארנסט איים על האצולה שהוא יגיב באלימות אם הם יעשו כבוד לאחיו.
ארנסט ניהל חלקים של באדן בשם אביו משנת 1515 ואילך, וכך גם אחיו פיליפ הראשון וברנהרד השלישי. לאחר מותו של פיליפ, ברנהרד השלישי וארנסט חילקו את המדינה למרקיזויות של באדן-באדן ("קו ברנהרדין") ובאדן-דורלאך ("קו ארנסטין"). שני החלקים אוחדו ב-1771 תחת המרקיז ואחר כך הדוכס הגדול קרל פרידריך, צאצא של קו ארנסטין, לאחר הכחדת הקווים האחרים.
משפחתו
המרקיז התחתן לראשונה ב-29 בספטמבר 1510 עם אליזבת מברנדנבורג-אנסבך-קולמבאך, בתו של פרידריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך. נולדו להם הילדים הבאים:
נישואיו השניים של המרקיז היו ב-1518 עם אורסולה מרוזנפלד, בתו של וולף פון רוזנפלד. אלו היו נישואים מורגנטיים. במהלך חייו של ארנסט, זה היה שנוי במחלוקת אם בנו קרל יכול לרשת את המרקיזות. בסופו של דבר, קרל יכול היה רק לרשת את המרקיזות מאחיו למחצה מכיוון שהאפוטרופוסים של בני הדודים שלו בקו ברנהרדין לא התנגדו. בשנת 1594, הנישואים המורגנטיים הללו צוטטו בבית המשפט הקיסרי כטיעון כאשר המרקיז ארנסט פרידריך - נכדו של ארנסט - ערער על זכות הירושה של ילדיהם של המרקיז אדוארד פורטונאט ומריה מאיקן.
נולדו להם שלושה ילדים:
המרקיז התחתן בפעם השלישית ב-1 במרץ 1544 עם אנה בומבסט מהוהנהיים, אך לא נולדו להם ילדים.
מכינה קדם-צבאית חנתון
במכינה מתגוררים בין 30-70 חניכים החיים יחד בחיי קבוצה. הלימודים במכינה נוגעים בנושאים רבים כגון ציונות, תנ"ך, קבלה, חסידות, כלכלה וחברה, פוליטיקה והיסטוריה. בנוסף על הלימודים, חניכי המכינה מתנדבים במסגרות רבות באזור הגליל ובפרט באזור בקעת בית נטופה בתדירות של כיומיים בשבוע. עבודה קהילתית זו כוללת עבודה עם תוכניות התנדבות, התנדבות עם נוער, קשישים, בעלי צרכים מיוחדים והקהילה הערבית באזור (כפר מנדא). דגש נוסף בחיי המכינה הוא הכרת הארץ באמצעות טיולים (סדרות) המתקיימות אחת לחודש. המכינה פועלת גם במישור ההכנה לשירות הצבאי – זאת באמצעות הכנה פיזית ומנטלית.
המכינה נחשבת לאחת החזקות והיוקרתיות בארץ, וידועה בהכשרת בוגרים רבים אשר מתגייסים ליחידות מובחרות בצה״ל.
יאן ונחור אוף הסלינק
יוהנס "יאן" ונחור אוף הסלינק (נולד ב-7 בנובמבר 1978 באולדנזאאל, הולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
יאן ונחור אוף הסלינק כבש 59 שערי ליגה במדי קבוצת טוונטה אנסחדה במהלך חמש עונות בליגה ההולנדית. בקיץ 2001 הוא חתם בפ.ס.וו. איינדהובן ובמהרה הבהיר את כישוריו כחלוץ, כאשר כבש 22 שערים בעונתו הראשונה באיינדהובן.
למרות זאת, בשתי העונות הבאות במדי פ.ס.וו הוא לא הצליח למצוא את הרשת בתדירות שלה התרגל, כאשר בעונה הראשונה כבש רק 8 שערים ובבאה רק 12. בסוף עונת, נאמר לו שהוא רשאי לחפש לעצמו מועדון אחר. למרות זאת, הוא נשאר באיינדהובן, ובעונת, הסלינק הציג משחקים מדהימים והוא כבש 19 שערים ב-28 משחקים. הוא גם זכה לזימון מחדש לנבחרת במרץ 2005, לאחר הפסקה של ארבע וחצי שנים מהנבחרת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ב-11 באוקטובר 2000 מול פורטוגל. הוא שותף במהלך מונדיאל 2006, בתור מחליף מאוחר במשחק הסיבוב השני של הולנד מול פורטוגל.
ב-24 באוגוסט, יאן ונחור אוף הסלינק עזב את איינדהובן, וחתם על חוזה לשלוש שנים במדי סלטיק הסקוטית, עם אופציה לעוד שנה. סלטיק שילמה עבורו כ-3.4 מיליון פאונד. במדי סלטיק הוא כבש בהופעת הבכורה שלו, כאשר עלה כמחליף במשחק מול היברניאן. במשחקו הבא בקבוצה, מול אברדין, הוא כבש את שער הניצחון מחוץ לרחבה, במשחק שהסתיים בתוצאה 0–1. הוא כבש את שערו האירופי הראשון במדי סלטיק במשחק ליגת האלופות מול מנצ'סטר יונייטד. בעונת הוא כבש שער ניצחון שהעניק לקבוצתו את אליפות סקוטלנד.
בקיץ 2009 עבר ונחור אוף הסלינק להאל סיטי מהפרמייר ליג. כעבור עונה עבר לראפיד וינה האוסטרית. בנובמבר 2011 חזר לקדנציה נוספת בפ.ס.וו. איינדהובן, שם שיחק עד לפרישתו ממשחק פעיל ב-15 במאי 2012.
קנגרטיטיווק
קנגרטיטיווק (בגרינלנדית: Kangertittivaq; בדנית: Scoresby Sund, "מצר סְקוֹרְזְבִּי") הוא הפיורד הארוך בתבל.
הפיורד, שאורכו 350 ק"מ, משתרע במזרח גרינלנד, בארץ טונו, ועם זרועותיו הרבות הוא מהווה את קומפלקס-הפיורדים הגדול בעולם. בנוסף, זהו גם אחד הפיורדים העמוקים בתבל – עומקו המרבי למעלה מ-1,500 מטר.
החוף הדרומי של קנגרטיטיווק מתאפיין בהרים גדולים ותלולים. זהו המקום שמסמן את המעבר מהאזור הארקטי-העליון לאזור הארקטי-המרכזי של האי. בפנימו של הפיורד שורר אקלים מוגן יותר מאשר במזרחו – כאן ביתם של לווייתנים, דולפינים ומכרסמי-שלג כמו גם כבש המושק ומיני עופות מים, ושנה אחר שנה נוצרים קרחונים במימי הפיורד משוליהם של הקרחונים היבשתיים.
בתוך הפיורד מצוי ארכיפלג איים, שמתוכם הגדול הוא ארץ מילן, המוקפת בסבך מערכת הפיורדים. בשטח של 3,913 קמ"ר, ארץ מילן היא האי השלישי בגודלו בגרינלנד.
הגדול מבין היישובים המעטים שלשפת הפיורד, הוא העיירה איטוקורטורמיט (Ittoqqortoormiit), שיושבת סמוך למפגשו של הפיורד עם ים גרינלנד ובה כ-500 תושבי-קבע.
את האזור מיפה לראשונה מגלה הארצות האנגלי ויליאם סקורזבי ב-1822, שמאוחר יותר נתן לפיורד את שמו.
גן הפסלים באמירים
גן הפסלים באמירים הוא גן פסלים הממוקם במושב אמירים, ומציג פסלים מאוסף מוזיאון ישראל.
הגן הוקם בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, בעיצובו של האדריכל איתמר רעיוני. הוא מציג 21 פסלי שיש, ברונזה וברזל, שהושאלו על ידי מוזיאון ישראל. מבין הפסלים המוצגים, רק שלושה הם עבודותיהם של האמנים הישראלים דוד פלומבו ודינה רקנאטי, ואילו שאר העבודות נוצרו על ידי אמנים לא ישראלים.
אוסטר אוטוקרט
אוסטר J1 אוטוקרט או גרסתו הצבאית AOP 5 (ראשי תיבות של Air Observation Post, עמדת תצפית אווירית) הוא דגם של מטוס קל, חד מנועי, בעל כנף עילית. האוסטר נבנה על ידי חברת אוסטר הבריטית במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה. החל מ־1942 יוצרו מהדגם הצבאי כ־800 מטוסים והחל מ־1945 יוצרו מהדגם האזרחי 420 מטוסים.
האוסטר של חיל האוויר המלכותי שימש כמטוס תצפית קל שפעל בשיתוף עם יחידות ארטילריה בריטיות. טייסות AOP שירתו בצפון אפריקה ובאיטליה מ־1943, ולאחר הפלישה לנורמנדי - גם בצרפת. במספר טייסות שרתו טייסים של חיל האוויר המלכותי הקנדי תחת פיקוד בריטי.
עם תום המלחמה, עוצב הדגם AOP5 כמטוס אזרחי ומנועו הוחלף לקל יותר. הדגם החדש, אוסטר J1 אוטוקרט, נמכר בהצלחה כמטוס אזרחי וייצורו נמשך עד 1952.
מטוסי אוסטר בישראל
בטרם הקמתם של מדינת ישראל וחיל האוויר הישראלי, פעל ביישוב שירות האוויר (ש"א) של "ההגנה". עם הקמתו של שירות האוויר בנובמבר 1947, היה אוסטר J1 אוטוקרט אחד משבעת המטוסים שעמדו לרשות השירות. האוסטר, שכונה "האוסטר הציווילי", היה המטוס הראשון לנחות בגוש עציון הנצור ב־7 בפברואר 1948.
בינואר 1948 רכש שירות האוויר 20 מטוסי אוסטר מפורקים מהצבא הבריטי, במסווה של עסקה עם הסוכנות היהודית. המטוסים הובלו מבסיס עקרון של חיל האוויר המלכותי ליקב נטוש במושבה שרונה (היום בשטח הקריה). במרתפי היקב עמלו טכנאים להכשיר את המטוסים לטיסה, וב־3 במרץ עשה ראשון המטוסים המשופצים את טיסת הבכורה שלו. בסך הכל הוכשרו לטיסה 18 מתוך 20 המטוסים.
על מטוסי האוסטר, שצלילי מנועיהם הקנו להם את הכינוי "פרימוס" על שם מתקן החימום הרועש, נצבעו מספרי רישוי שחלקם זהים, כדי להטעות את הבריטים, שלא העלו בדעתם שמהגרוטאות שמכרו יושמשו מטוסים. המטוסים הוצבו בטייסת א' בשדה רדינג (לימים שדה דב) תחת פיקודו של אלי פיינגרש. הם תוחזקו בעזרת גרוטאות שהשאירו מאחוריהם הבריטים.
מספרם הגדול יחסית של המטוסים וצרכי השעה, איפשרו להקים נספחים (טייסות) נוספים. ב־10 בפברואר הוקמה טייסת הנגב בניר עם תחת פיקודו של עזר ויצמן ובאפריל הוקמה טייסת הגליל ובסיסה ביבנאל תחת פיקודו של שהוחלף לאחר נפילתו על ידי משה פלד.
המטוסים שימשו במשימות של סיור, צילום וקישור וכן הובילו אספקה ליישובים נצורים, אם בנחיתה והמראה ממנחתים מאולתרים ואם על ידי "הצנחת" מזון ותחמושת עטופים בנסורת בתוך שקים. המטוסים שימשו גם לחילוץ פצועים ואף שימשו כמטוסי תקיפה קלים. מחלונות המטוס השליכו אנשי הצוות פצצות ודרך דלתות המטוס ירו במקלעים. מטוסי האוסטר נשאו בעיקר המאמץ בחודשים הראשונים למלחמת העצמאות, עד הכרזת העצמאות והגעתם של מטוסים מתקדמים יותר, דוגמת המסרשמיט. ב-7 ביולי 1948 נפל אמנון (זיסט) ברמן מעל לוד בהטיסו אוסטר. המטוסים נותרו בשירות עד שנת 1952.
לימים הונצח האוסטר בישראל בבול לכבוד יום העצמאות התשעה עשר של ישראל ובמדליה שנושאים את דמותו.
טקס פרסי גלובוס הזהב ה-76
טקס פרס גלובוס הזהב ה-76 הוא טקס פרסים שבמסגרתו הוענק פרס גלובוס הזהב למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של השנה החולפת. הטקס התרחש ב-6 בינואר 2019 במלון בוורלי הילטון בבוורלי הילס, קליפורניה. הפרס ניתן מטעם איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד.
מנחי הטלוויזיה סנדרה או ואנדי סמברג הנחו את הטקס בפעם הראשונה. בטקס זה לא היה מועמד אף ישראלי. במהלך הטקס הוענק לג'ף ברידג'ס פרס מפעל חיים ע"ש ססיל בי. דה-מיל. הספר הירוק זכה במירב הפרסים בטקס, שלושה במספר, כולל פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי. רפסודיה בוהמית ורומא זכו כל אחד בשני פרסים. הרצח של ורסצ'ה: סיפור פשע אמריקאי ושיטת קומינסקי היו בין תוכניות הטלוויזיה שזכו במספר פרסים.
זוכים ומועמדים
המועמדים הוכרזו ב -6 בדצמבר 2018 על ידי טרי קרוז, דנאי גורירה, לזלי מאן וכריסטיאן סלייטר. הזוכים מופיעים בטקסט מודגש.
סרטים עם מועמדויות מרובות
15 הסרטים הבאים קיבלו מספר מועמדויות:
סרטים עם זכיות מרובות
שלושת הסרטים הבאים זכו במספר פרסים:
סדרות טלוויזיה עם מועמדויות מרובות
16 סדרות הטלוויזיה הבאות קיבלו מספר מועמדויות:
סדרות עם זכיות מרובות
שתי הסדרות הבאות זכו במספר פרסים:
סויוז T-2
ב-9 ביוני 1980 התנתקה החללית מתחנת החלל וחזרה לכדור הארץ.
1943 בברית המועצות
1943 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-26 למהפכת אוקטובר.
ב-22 ביוני 1941 החלה המלחמה בין גרמניה לבין ברית המועצות הידועה ברוסיה כ"מלחמת הפטריוטית הגדולה" ושהייתה חלק של מלחמת העולם השנייה. המלחמה הסתיימה בשנת 1945 בתבוסה מוחצת של גרמניה.
הנהגה
מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר של המפלגה הבולשביקית והחל ממאי 1941 בתפקיד ראש הממשלה, מרכז בידיו את השלטון במדינה.
לוס אנג'לס צ'רג'רס
לוס אנג'לס צ'רג'רס (באנגלית: Los Angeles Chargers) היא קבוצת פוטבול שנוסדה בשנת 1960 יחדיו עם שבע קבוצות נוספות שהרכיבו את ה־AFL, שלימים התאחדה עם ה־NFL. בראשית הדרך שיחקה הקבוצה בלוס אנג'לס תחת השם לוס אנג'לס צ'רג'רס, כעבור שנה, בשנת 1961 עברה לסן דייגו, מושבה עד 2017. בינואר 2017 הודיעה הקבוצה שתשוב לשחק בלוס אנג'לס.
את משחקיה הביתיים בסן דייגו שיחקה הקבוצה באצטדיון קוואלקום. הבעלים של הקבוצה בעת היווסדה היה בארון הילטון, בנו של קונרד הילטון אשר ייסד את רשת מלונות הילטון.
בשנותיה הראשונות ב־AFL הייתה ידועה הקבוצה בקו התקפי משופע בכוכבים דוגמת לאנס אלוורת', פול לואו, קית' לינקולן וג'ון הדל מחד ומאידך בהגנת ברזל בראשותם של ארל פייזון וארני לאד. תלכיד זה הוביל את הקבוצה להישגים רבים ובראשם זכייה באליפות ה־AFL של שנת 1963 לאחר ניצחון בגמר על הבוסטון פטריוטס בתוצאה 10–51.
בשנת 1970 ולאחר האיחוד של ה־AFL עם ה־NFL שובצה סן דייגו לבית המערבי של ה-AFC שם היא ממוקמת עד היום.
ציון הדרך המשמעותי ביותר של הצ'רג'רס ב־NFL היה ההגעה לסופרבול מספר 29 בשנת 1995 אשר התקיים במיאמי. הקבוצה תחת המאמן בובי רוס הגיעה כאנדרדוג למשחק זה והובסה על ידי הסן פרנסיסקו 49' 26-49. שלושת השחקנים הבולטים של הצ'רג'רס באותה עונה היו נייטרון מינס, ג'וניור סיאו ורודני האריסון.
בדראפט 2004 הקבוצה בחרה באיגור אולשנסקי והוא הפך ליוצא ברית המועצות הראשון שהחל לשחק בליגה ובין היהודים הבודדים ששיחקו בה.
בעונת 2020 מתוכננים הצ'רג'רס לעבור לאצטדיונם החדש אצטדיון לוס אנג'לס בהוליווד פארק הנבנה באינגלווד סמוך לנמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס במימון הבעלים של לוס אנג'לס ראמס סטן קרונקי ובעלות של 1.86 מיליארד דולר.
וילהלם מרשל
וילהלם מרשל (בגרמנית: Wilhelm Marschall; 30 בספטמבר 1886 – 20 במרץ 1976) היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה. לפני כן התבלט כמפקד צוללות במלחמת העולם הראשונה ועל כך עוטר בפור לה מריט.
מלחמת העולם השנייה
מרשל בחר לפקד אישית על הסיירות "שרנהורסט" ו"גנייזנאו", אשר נודעו בכינוי "האחיות המכוערות". מרשל בחר את גנייזנאו כספינת הדגל שלו. ב-21 בנובמבר 1939 יצאו ה"אחיות" למשימתן המבצעית הראשונה: גיחה לים בין איסלנד ואיי פארו. המטרה הייתה לפגוע באוניות בריטיות המשייטות באזור זה, להמשיך מערבה כדי לסייע לאוניית המערכה הגרמנית "דויטשלנד", שנתקלה בבעיות טכניות והייתה בדרכה חזרה לגרמניה ולהגן על אוניות סוחר גרמניות. ב-23 בנובמבר נתקלו האוניות הגרמניות באוניית הסוחר החמושה "רוואלפינדי" (Rawalapindi) של הצי הבריטי. מרשל דרש מהספינה הבריטית להיכנע, אך רב החובל של רוואלפינדי סירב. לאונייה הבריטית לא היה כל סיכוי מול האוניות הגרמניות, והיא הוטבעה תוך 15 דקות. מתוך צוות של 272 קצינים ומלחים ניצלו 38 איש, שנאספו על ידי האוניות הגרמניות. סיירות הקרב הבריטיות "ריפאלס" ו"הוּד" הפליגו במהירות לאזור הקרב, אך סופה שהתחוללה באזור הסתירה את האוניות הגרמניות מהכוח הבריטי, והן הצליחו לחזור לווילהלמסהאפן ב-27 בנובמבר. שתי האוניות סבלו מתקלות שונות, ושהו בנמל לתיקונים עד פברואר 1940.
תחת פיקודו של מרשל, השתתפו "האחיות" במערכה בנורווגיה. לקראת סוף חודש מאי היה ברור שבעלות הברית הפסידו את המערכה. הבריטים החלו לפנות את כוחותיהם בדרך הים במבצע alphabet (אלפבית) בין 5 ביוני ל-8 ביוני, והצי הגרמני נערך למבצע "יונו" כדי לפגוע בשיירות הפינוי. למטרה זו פיקד מרשל על שייטת אשר כללה את "האחיות" וכן את "אדמירל היפר", ארבע משחתות וחמש אוניות סיוע. השייטת יצאה מקיל ב-4 ביוני, והגיעה סמוך לחופי צפון נורווגיה ב-8 ביוני. אחר הצהריים זיהתה שרנהורסט עשן במזרח. הייתה זו נושאת המטוסים הבריטית אה"מ גלוריוס (Glorious), שהייתה מלווה במשחתות "אקסטה" ו"ארדנט". הכוח הבריטי הפליג בנפרד מהכוח הבריטי המרכזי שהיה מצפון לו; לא ברור מדוע התיר הפיקוד הבריטי לאונייה להפליג לבדה. מפקד השייטת הבריטית הורה לאחת המשחתות לבדוק את זהות האוניות הזרות, ומשהתקרבה פתחו האוניות הגרמניות באש. הכוח הבריטי לא היה מוכן כלל לקרב; ובתוך שעה הטביעו האוניות הגרמניות את נושאת המטוסים ואת שתי המשחתות; 1,519 קצינים ומלחים, בהם אנשי צוות אוויר, טבעו בים, ורק 39 ניצלו על ידי אונייה נורווגית שאספה אותם מאוחר יותר.
חרף העובדה שהקרב היה ניצחון גרמני, הרי שהוא נחשב לכישלון כיוון ששרנהורסט נפגעה קשה, ובסופו של דבר הצליחו הבריטים להתפנות. מרשל הודח מתפקידו בנימוק שמטרתו הייתה לפגוע בשיירות ולא להסתבך בקרב עם אוניות מלחמה בריטיות, והוא חרג מתפקידו. ב-26 באוגוסט 1940 הוא מונה למפקח על החינוך של הצי, ובדצמבר 1941 למפקד קבוצת הצי הדרומית. ב-23 במרץ 1942 הוענק לו הצלב הגרמני בזהב. ב-12 באוגוסט של אותה שנה מונה למפקד כוחות הצי בחופי צרפת, וב-21 בספטמבר למפקד קבוצת הצי המערבית. ב-1 במרץ 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-אדמירל. ב-20 באפריל של אותה שנה הוא פרש משירות פעיל, אולם הוחזר ב-4 ביוני 1944 כ"זונדרבאוולמכטיגטר" (סוכן מיוחד) מטעם הצי לדנובה, וב-24 בנובמבר של אותה שנה עזב שוב. הוא הוחזר פעם שנייה ב-19 באפריל 1945 ומונה למפקד קבוצת הצי המערבית פעם שנייה.
אחריתו
עם סיום המלחמה הוא נלקח בשבי, ושוחרר רק ב-1947. הוא נפטר בעיר מלן ב-20 במרץ 1976 בגיל 89.
מוקדמות יורו 1960
מוקדמות יורו 1960 הוא טורניר כדורגל שנערך באירופה בין ספטמבר 1958 ליוני 1960, ובמסגרתו התמודדו 17 נבחרות לאומיות החברות באופ"א על ארבעה מקומות בטורניר הבכורה של אליפות אירופה בכדורגל, יורו 1960, שנערך בצרפת.
טורניר המוקדמות כולו התנהל בשיטת בית-חוץ, ללא שימוש בחוק שערי חוץ. 17 נבחרות נרשמו לטורניר, ממנו נעדרו מספר נבחרות בולטות כגון, , ו. על מנת להדיח נבחרת אחת ולהגיע ל-16 נבחרות שיתמודדו בשלב שמינית הגמר, נבחרו ו להתמודד ביניהן בסיבוב מוקדם. אמנם, מספר משחקי שמינית גמר כבר שוחקו עוד בטרם שוחק הסיבוב המוקדם, כך שהמשחק הראשון אי פעם במסגרת מוקדמות אליפות אירופה התקיים ב-28 בספטמבר 1958, ובו אירחה את  וגברה עליה 3-1. טורניר המוקדמות הסתיים לאחר שלב רבע הגמר, וארבע הנבחרות שצלחו את השלב העפילו לטורניר הגמר. מתוך הארבע, נבחרה צרפת לארח את הטורניר.
שגרירות הרפובליקה של קונגו בישראל
שגרירות קונגו בישראל היא הנציגות הדיפלומטית של הרפובליקה של קונגו בישראל. השגרירות ממוקמת בהרצליה והשגריר משנת 2013 הוא ז'אן-מארי נגקלה.
רקע
השגרירות הישראלית ברפובליקה של קונגו נפתחה בנובמבר 1960, ולשגריר מונה ירחמיאל ירון.
השגרירות
בדצמבר 1962 מונה פול טאטי, בוגר בית הספר הלאומי של צרפת מעבר לים ומנהל אזרחי לשעבר של אפריקה המשוונית הצרפתית, מונה לשגריר הרפובליקה של קונגו בישראל.
בפברואר 1963, פול טאטי הציג את כתב האמנה לנשיא יצחק בן צבי. לאחר מכן הוקמה שגרירות קונגו ברחוב בלפור 18 ברחביה בירושלים.
היחסים בין המדינות נפסקו בנובמבר 1972, והשגרירות נסגרה.
ב-1991 חודשו היחסים בין המדינות, וקונגו פתחה מחדש את השגרירות ברחוב משכית 9 בהרצליה, ולא בירושלים, כמו מרבית הנציגויות הדיפלומטיות בישראל.
שגרירי קונגו בישראל
פול טאטי היה השגריר הראשון של קונגו בישראל.
שגרירים וראשי משלחות הבאים כוללים את ג'וזף מאקוסו, אלי דינגה, גבריאל אגנבו, מוריס אקואלה, פייר-מישל נגוימבי, דייוויד מאדוקה וגיא-נסטור איטואה, מ-2006 עד 2013.
אוליבר הביסייד
אוליבר הביסייד (באנגלית: Oliver Heaviside; 18 במאי 1850 – 3 בפברואר 1925) היה מהנדס חשמל, מתמטיקאי ופיזיקאי אוטודידקטי אנגלי.
הביסייד השתמש במספרים מרוכבים לחקר מעגלים חשמליים, פיתח שיטות מתמטיות על מנת לפתור משוואות דיפרנציאליות (אחר כך נמצאו שקולות להתמרת לפלס), ניסח מחדש את משוואות מקסוול במונחים של חשמל, כוח מגנטי, ושטף, ופיתח באופן עצמאי את האנליזה הווקטורית. אף על פי שהיה בסכסוך עם הממסד המדעי למשך רוב חייו, שינה הביסייד את פני המתמטיקה והמדע.
קורות חיים
הביסייד נולד בקמדן טאון שבלונדון. הוא תואר כנער נמוך אדמוני ויפה עיניים. בילדותו סבל ממחלת השנית, אשר הותירה אותו עם לקות שמיעה. הוא היה תלמיד טוב בבית הספר. בעלה של דודתו מצד אימו, צ'ארלס הידסטון שהיה אחד ממציאי הטלגרף ומומחה בינלאומי בטלגרפיה ואלקטרומגנטיות התעניין בלימודיו של הביסייד. הביסייד עזב את בית הספר בגיל 16 על מנת ללמוד בביתו טלגרפיה ואלקטרומגנטיות, עד גיל 18. הוא החל לעבוד כמפעיל טלגרף והפך במהרה למפעיל ראשי. הוא המשיך ללמוד ובגיל 21 ו-22 פרסם מחקר שעסק במעגלים חשמליים וטלגרפיה. בגיל 24 עזב את עבודתו וחזר להקדיש את כל זמנו ללימודים בבית הוריו. הוא נשאר רווק למשך כל חייו.
בשנת 1873 נתקל הביסייד במאמרו המפורסם של ג'יימס קלרק מקסוול (החדש באותה העת) "על חשמל ומגנטיות". בערוב ימיו כתב הביסייד:
"אני זוכר את הפעם הראשונה שראיתי המסה הגדולה של מקסוול כשהייתי צעיר ... זיהיתי שזהו ספר גדול נהדר, עם אפשרויות בלתי נדלות... הייתי נחוש להשתלט על הכתוב בספר, אך לא הייתי מודע לגודל המשימה. לא היה לי הידע הנדרש לניתוח מתמטי (בבית הספר למדתי רק אלגברה וטריגונומטריה שאת רובן שכחתי) ולכן הייתה לפני העבודה רבה. היה עלי לבלות מספר שנים לפני שיכולתי להתמודד עם ספרים שכאלו. כדי להגיע להבנה היה עלי לוותר על גישתו של מקסוול ולדבוק בדרכי שלי, שבה התקדמתי מהר יותר... כך הצלחתי להביא את הבשורה בסיוע הפרשנות שלי למשוואותיו של מקסוול."
הביסייד המשיך לעסוק במחקר כל העת, ועזר לפתח את התאוריה שהובילה לקו התמסורת. משוואותיו של הביסייד עזרו לקדם את יישום הטלגרף. בשנת 1880 חקר הביסייד את נטייתו של זרם חילופין לזרום על פני המוליך בקווי טלגרף (אפקט העור). באותה שנה רשם כפטנט באנגליה, את הכבל הקואקסיאלי. בשנת 1884 ניסח מחדש את משוואות מקסוול, בעוד הניסוח המקורי עמד על 12 משוואות ב-12 נעלמים, ניסוחו הכחוש של הביסייד משתמש בפיתוחיו בכתיב ווקטורי ומסתפק בארבע משוואות בשני משתנים, זהו הניסוח המקובל כיום. משוואות מקסוול מתארות את אופן תנועתם ומנוחתם של מטענים חשמליים ודיפולים מגנטיים, ואת מערכת היחסים בין אלה, דהיינו השראה אלקטרומגנטית וגלים אלקטרומגנטיים.
בין השנים 1880 ו-1887 פיתח הביסייד את סימון ה-D כאופרטור לנגזרת, שיטה שבעזרתה ניתן לפתוח משוואות דיפרנציאליות על ידי הפיכתן למשוואה אלגברית. השיטה הייתה שנויה במחלוקת בתחילה. בשני מאמרים שפרסם בשנים 1888 ו-1889 חישב הביסייד את העיוות של שדות חשמליים ומגנטים סביב מטען נע ואת ההשפעות עליו בכניסתו לתווך צפוף, ובכך חזה את מה שמכונה כיום קרינת צ'רנקוב.
בשנת 1902, הציע הביסייד את קיומה של שכבה באטמוספירה קנלי-הביסייד המוכרת כיום כיונוספירה. על פי הצעתו של הביסייד ניתן באמצעות שכבה זו לשדר ולקלוט אותות רדיו חרף העקמומיות של כדור הארץ. קיומה של היונוספירה אושר בשנת 1923. התחזיות של הביסייד, בשילוב עם תורת הקרינה של פלאנק, גרמו להפסקת הניסיונות לגילוי גלי רדיו מהשמש ומעצמים אסטרונומיים אחרים, במשך כשלושים שנה, עד לפיתוח הרדיו-אסטרונומיה בשנת 1932.
בשנותיו האחרונות חל שינוי ניכר בהתנהגותו. אף על פי שאורח חייו היה פעיל והוא נהג לרכוב על אופניים בנעוריו, חלה התדרדרות בבריאותו בעשור השישי לחייו. הביסייד גם החל לצבוע את ציפורניו ורוד ולהעביר אבני גרניט לתוך ביתו כדי שישמשו לו כרהיטים. בשנת 1922 היה הביסייד הזוכה הראשון של מדליית פאראדיי, שנוסדה באותה שנה.
ג'ורג' פיצג'רלד סקר את עבודתו של הביסייד וערך השוואה בינו לבין מקסוול. את מקסוול מתאר כגנרל שכבש שטחים חדשים אך לא הספיק למצוא דרכים טובות ביותר או להכין מפה מסודרת. .
פשאוור
פשאוור (בפשטו: پېښور, מבוטא פחאוור; באורדו: پشاور Pēšāwar) היא בירת פרובינציית ח'ייבר פח'טונח'ווה ואחת הערים הגדולות בפקיסטן. העיר ממוקמת מזרחית למעבר ח'ייבר ובסמוך לגבול עם אפגניסטן. על פי מפקד האוכלוסין האחרון שבוצע בשנת 2017, היו בעיר כ-1.9 מיליון איש והיא העיר השישית בגודלה בפקיסטן. העיר והאזורים הסמוכים אליה נשלטו במשך השנים על ידי אימפריות רבות: הממלכה האחמנית, אלכסנדר מוקדון והממלכה הסלאוקית, הסקיתים, האימפריה המאורית, אימפריית קושאן, שושלת שאי, האימפריה המוסלמית, האימפריה הע'זנווית, האימפריה המונגולית, האימפריה המוגולית, האימפריה הסיקית והאימפריה הבריטית.
היסטוריה
פשאוור ממוקמת באזור שנשלט בעבר על ידי שבטים ממקור הודו-איראני. האזור היה חלק מממלכת גנדהארה העתיקה החל מהמאה ה-6 לפני הספירה והיה קשור לתרבות עמק האינדוס ולמלכויות שהיו באזור אפגניסטן כמו באקטריה. על פי ההיסטוריון טרטיוס צ'נדלר (Tertius Chandler), מנתה אוכלוסיית העיר ב-100 לפני הספירה כ-120,000 נפש והייתה העיר השביעית בגודלה בעולם באותה עת.
בתקופות שונות נשלטה ממלכת גנדהארה על ידי אימפריות חיצוניות. במאה ה-6 לפני הספירה כבש כורש את האזור וכלל אותו בממלכה האחמנית וב-327 לפני הספירה נכבש האזור על ידי אלכסנדר מוקדון ונשלט על ידי ההלנים עד 305 לפני הספירה, בה העביר יורשו של אלכסנדר, סלאוקוס הראשון את האזור לשליטת האימפריה המאורית בראשות צ'נדרגופטה מאוריה.
באמצע המאה ה-2 לפני הספירה נשלט האזור על ידי המלך היווני-באקטרי, אאוקרטידס ועל ידי יורשיו, מלכי באקטריה, ששלטו באזור פקיסטן הקדומה וצפון הודו. אחריהם שלטו במקום מלכים פרתיים והודו-פרתיים שהמפורסם בהם היה גונדופרס. הוא ויורשיו שלטו באזור עד אמצע המאה ה-1 לספירה, אז נכבש האזור על ידי קוג'ולה קאדיפיסס, שליט אימפריית קושאן.
תחת שלטונו של המלך הקושאני קנישקה הראשון, ששלט החל מ-127 לספירה (ואולי אף כמה שנים לפני כן) הפכה פשאוור לבירתה המזרחית של גנדהארה. היא אף הפכה למרכז לימודי בודהיסטי. קנישקה בנה בפשאוור את המגדל שנחשב אז כגבוה בעולם - סטופה ענקית שנועדה למשכן לשרידים של בודהה. על פי עדויות נוסעים מאותה תקופה התנשאה הסטופה לגובה של כ-120 מטרים ותוארה כסטופה הגדולה והמרשימה ביותר מכל הסטופות הקיימות. היא נהרסה מפגיעת ברק ושופצה מספר פעמים וקיימת עדות משנת 634 לספירה כי עדיין עמדה אז על תילה.
באמצע המאה ה-16 הפך הכובש הפתאני שר שאה סורי את השגשוג בפשאוור לפריחה של ממש כשסלל את "דרך שהי" שחיברה בין דלהי וקאבול ועברה במעבר ח'יבר ובפשאוור. כינויה של העיר "עיר הפרחים" נולד בזמן שלטון המוגולים כתוצאה מנטיעת גנים רבים שצורתם הועתקה ממערב פרס. לאחר שקיעתה של האימפריה המוגולית במאה ה-18 נשלטה העיר על ידי הפרסים בראשותו של השאה נאדר.
ב-1747 צורפה העיר למחוז הפתאני שבאימפריה הדוראנית אותה יסד אחמד שאה דוראני. ב-1834 פלשו הסיקים לפשאוור וכבשו אותה מידי אפגניסטן. המושל הסיקי אוויטבייל (Avitabile) הקים חומת לבני בוץ סביב העיר. פשאוור חזרה לשלטון אפגני אחרי מותו של השליט הסיקי רנג'יט סינג. מ-1849 עבר האזור לשליטת האימפריה הבריטית והיה נתון בו עד הקמת פקיסטן ב-1947. בזמן השלטון הבריטי נבנתה חומת לבנים על בסיס החומה הסיקית וחלקים נרחבים ממנה קיימים עד היום.
ב-1973 נאמדה אוכלוסיית העיר בכ-275,000 נפש. במפקד האוכלוסין שנערך ב-1982 נמנו בעיר 566,248 נפש.
בעיר אירעו מעשי טרור רבים בעשורים הראשונים של המאה ה-21, בהן נאבקה תנועת הטליבן בממשלת פקיסטן. בין הבולטים במעשים אלו היה טבח התלמידים ב-15 בדצמבר 2014 בו נהרגו לפחות 145 אנשים, מורים ותלמידים על ידי טרוריסטים מארגון הטליבן. בשנת 2022 התרחש פיגוע במסגד השיעי של העיר. בשנת 2023 התרחש פיגוע נוסף בו נהרגו כ-100 אנשים.
גאוגרפיה ואקלים
פשאוור ממוקמת בעמק בסמוך לקצהו המזרחי של מעבר ח'ייבר וכמו המחוז בו היא נמצאת, יושבת על הלוח האיראני. אדמת העמק מכילה טין, חול ועפר מתקופה גאולוגית מאוחרת. שטחים אלו כוללים מישורים המוצפים לעיתים. שטחי ההצפות נמצאים בין נהר קבול ובין נהר בודני נולה (Budni Nullah). נהר קבול נכנס למחוז בחלקו הצפון מערבי ומתפצל למספר ערוצים. שני הערוצים המרכזיים הם אדיזאי (Adizai) הזורם במזרח לאורך הגבול עם מחוז צ'רסדה ושאח אלאם (Shah Alam) המתאחד עם נהר נאגומן (Naguman). אורכו של מחוז פשאוור, בו נמצאת העיר, הוא כ-50 קילומטר (צפון-דרום) ורוחבו הוא 30 קילומטר (מזרח-מערב). וגובהו הממוצע הוא 347 מטר. עמק פשאוור, העגול בצורתו, משתרע בין הרי חיבר בצפון מערב, גבעות בצפון מזרח המפרידות בינו ובין עמק ומחוז סוואט. בדרום נמצאת שלוחת המשך של רכס סאפד קו (Safed Koh) המגיע מאפגניסטן עד עמק האינדוס הזורם בין פשאוור ורוואלפינדי.
החורף בפשאוור מתחיל בנובמבר ונמשך עד סוף מרץ. הקיץ נמשך ממאי ועד ספטמבר. טמפרטורת המקסימום בקיץ מגיעה מעל 40 מעלות צלזיוס וטמפרטורת המינימום בקיץ היא 25 מעלות. בחורף טמפרטורות המקסימום והמינימום הן 18 מעלות ו-4 מעלות בהתאמה. גשמים יורדים באזור במשך כל השנה. חודש מרץ הוא הגשום ביותר במחצית הראשונה של השנה וחודש אוגוסט הוא הגשום ביותר במחצית השנייה. עם זאת, כמות הגשמים בחורף עולה על זו של הקיץ. ב-30 השנים האחרונות עומד ממוצע המשקעים השנתי בפשאוור על מעט מעל 400 מילימטר. הלחות בעיר משתנה מחודש יוני בו נמדד ממוצע מינימלי של 46% ועד אוגוסט בו נמדד ממוצע של 76%.
איכות הסביבה באזור פשאוור נפגעה קשות כתוצאה מהגידול המואץ באוכלוסייה בעשורים האחרונים. זיהום אוויר ורעש הן בעיות משמעותיות במספר אזורים של העיר. לתופעות הללו תורמים גם חוסר תכנון של הצמיחה האורבנית ומסגרות חוקיות שאינן מספקות. איכות המים, שבעבר נחשבה כיוצאת מן הכלל בטיבה, גם היא מתדרדרת במהירות. בנוסף, בשנים 1965-1985, איבדה העיר כ-13,000 דונם של אדמה חקלאית ואדמה לא מעובדת שנוצלו להרחבת השטח הבנוי. באותן שנים גם הצטמצם שטח הפארקים והשטחים הירוקים מ-660 דונם ל-300 דונם.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר מכילה שתי קבוצות אתניות עיקריות: הפתאנים מהווים את הרוב וקבוצת ההינדקוואנים - קבוצה אתנית הודו-איראנית המהווה את קבוצת המיעוט. בנוסף, קיימות אוכלוסיות, בגודל של מספר אלפים לכל אחת, של טג'יקים, חאזארים, אוזבקים, פרסים, פאנג'בים, אנשי שבט צ'יטרל וצוענים.
מעל ל-99% מאוכלוסיית פשאוור היא מוסלמית. למרות האופי המוסלמי הברור של פשאוור המודרנית, בעברה היא הייתה בית לקהילות דתיות קטנות שונות כגון יהודים אפגניים, זורואסטרים, בהאים, הינדים וסיקים. חלוקת הודו הבריטית להודו ולפקיסטן ב-1947 והקמת מדינת ישראל ב-1948 הביאו להיעלמותן של הקהילות היהודיות, ההינדית והסיקית מפשאוור. עם זאת, קיימות עדיין בעיר קהילות קטנות של נוצרים, זורואסטרים ובהאים.