cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פמיניזם משפטי בתאוריה ובפרקטיקה
מעבר למוסרנות: מגמות בדיני הטרדה מינית
עד ליישום דיני ההטרדה המינית היה נהוג לשפוט סוגים שונים של פגיעה מינית וניצול מיני על ידי אמות מידה מוסריות הן דתיות והן חילוניות. אמות מוסר אלו לרוב לא הדירו מעשים אלו, כיוון שבדרך כלל מעשים אלו מופנים כלפי נשים וגברים הנמצאים בעמדות כוח נחותות יותר מאלו של בעלי עמדת הכוח, האחראים למעשים אלו.
מקינון מצאה כי משנות השמונים של המאה העשרים ועד שנות האלפיים, בהתאם לפסקי הדין אשר נדונו בבתי המשפט האמריקאים, דיני ההטרדה המינית מתפרשים בחברה כ"בהלת מין" ותומכים בהשקפה ש"כל מין הוא הטרדה". גישה שכזו עלולה להביא להבנה שגויה של דינים אלו ולהסתת תשומת הלב מהסיבות אשר הביאו ליישום דינים אלו הנובעים מהטרדה.
מין לא שוויוני
למרות ההסכמה הגורפת בכל המוסדות הבינלאומיים, ביניהם האו"ם, לביטול האפליה כנגד נשים וגינוי אלימות כלפיהן, מקינון מוצאת, כי עדין בבתי המשפט של ארצות הברית, כאשר דנים במקרי אונס בהם הייתה הסכמה למין, לא נבדקת האפשרות האם הצדדים היו שווים מבחינה חברתית. כמו כן, לא נלקחת בחשבון ההבחנה, שבעלי הכוח החברתי הגדול יותר מנצלים את בעלי הכוח המועט יותר. לצערה של מקינון, מתוך אסמכתאות משפטיות שונות החל משנות התשעים של המאה העשרים ואילך, רק תשומת לב משפטית מעטה, אם בכלל, מוקדשת לשאלה, אם הצדדים מגיעים למגע מיני כשווים מבחינה חברתית. בנוסף, חסרה התייחסות בבתי המשפט לעיסוק באונס הנובע משימוש בכוח, שכן חסרה נקודת מבט כזו המכירה בכך שלמין ולמגדר הגברי מיוחסים סוגי כוח שונים.
מקינון קוראת לבתי המשפט להתמודד עם דיני התקיפה המינית באמצעות מונחים של אי שוויון, כך שחוסר שוויון הוא תנאי של כפייה. מקינון מבקשת לאפשר פירוש משפטי אחר מזה המקובל בבתי המשפט, במקרים של אונס ותקיפה מינית, כזה שיתחשב בסוגי הכוח המאפיינים את היררכיה בין הצדדים, הקיימת בחברה. מקינון מתארת זאת כך:
לא בעיה מוסרית
בפרק זה חושפת מקינון את היעדר הביקורת המגדרית בתחום המשפט על פורנוגרפיה, מה שיוצר מצב של השתקה כפויה על נשים. לדידה של מקינון דיני התועבה, שעל פיהם נשפטה הפורנוגרפיה בארצות הברית בבתי המשפט ובבית המחוקקים, משחזרים את היחס לנשים בידי הגברים. יחס זה לנשים מעודד כפייה נשית בכלל ומיניות נשית בפרט. מקינון כאן חושפת את המתח הקיים בין התאוריה הפמיניסטית, על כל זרמיה השונים, לבין דיני התועבה, המשמשים כבסיס התפיסה בבית המחוקקים ובבתי המשפט שנמצאים בשליטה גברית.
הפורנוגרפיה בהתאם להשקפה הפמיניסטית הרחבה, אפילו זו השייכת לזרם הליברלי הפמיניסטי, רואה בארוטיות כטבעית ואף בריאה, אך עם זאת מושחתת ופוגענית עקב ה"מוח הפורנוגרפי" העומד מאחורי פרסומה בעולם. התאוריות הפמיניסטיות, על כל זרמיהן, מתנגדות לאופן ראיית המציאות ופרשנותה בהיבט הפורנוגרפי.
אנדריאה דבורקין, היא אחת הפמיניסטיות הבולטות בקרב אלו המתנגדות לפורונוגרפיה. דבורקין רואה במיניות כתוצר של הבניה חברתית, מגדרית. הפורנוגרפיה, לדעתה, היא מציאות מינית המשקפת אי שיויון מגדרי. לדידה של דבורקין: בהתאם לגישה זו שחרור מיני, במובן הפמיניסטי, משמעותו שחרור התוקפנות הגברית מהמציאות הקיימת השוררת בחיי היום יום. לעומת גישה זו, בבתי המשפט ובבית המחוקקים שופטים פורנוגרפיה בהתאם לדיני התועבה. באמצעות דיון בדיני תועבה מתקיים שיח במונחים של טוב ורע, המושפעים מאמות המוסר המקובלות הנשלטים על ידי הגברים. מקינון קוראת ל: אם בעבר, הדיון בדיני התועבה בבתי המשפט ובבית המחוקקים אשר בארצות הברית שימר וחיזק את המגדר באמצעות פורנוגרפיה, כך שהיא נמנעה מן המרחב הציבורי, אך התאפשרה במרחב הפרטי. כיום הפורנוגרפיה חוגגת בכל מקום. גבולות סטנדרט התועבה, עליו מבוסס התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, המאפשר פורנוגרפיה, על בסיס חופש הביטוי, מתגלים כחמקמקים למול המציאות הקיימת בחיי היום היום, המאפשרת פורנוגרפיה בכל תחומי החיים. כתוצאה מכך נשים חיות בעולם שמייצר פורנוגרפיה.
מקינון חושפת את המתח שבין בתי המשפט ובית המחוקקים בארצות הברית, הרואים בדיני תועבה סטייה חברתית, לעומת הגישה הפמיניסטית, הרואה בפורנוגרפיה, בסיס לסדר חברתי סקסיסטי, בו הפורנוגרפיה היא הפעולה המנכיחה את עליונות המין הגברי. מקינון מאמינה כי: לדידה של מקינון, הן דיני התועבה כמו דיני האונס והפורנוגרפיה עוסקים בכוח, באידאולוגיה השלטת הגברית, זו הדוגלת בהכפפת נשים על ידי גברים. בהתאם לכך מקינון מאמינה כי:
לשון הרע ואפליה
מקינון בפרק זה מציגה את המציאות המשפטית הקיימת בשנות האלפיים בארצות הברית ביחסה לתופעת הפורנוגרפיה, ומסבירה בעקבות כך מה הביא אותה ואת שותפתה לכך, אנדריאה דבורקין, להציע חוק האוסר על פורנוגרפיה. חוק זה יחייב להגדיר את הפורנוגרפיה, ככל חומר הן של מילים והן של תמונות, בעל קונוטציה מינית, כזו המכפיפה נשים באמצעותו. מקינון מנסה להציג כיצד הפורנוגרפיה היא תופעה חברתית אשר מדירה, מכפיפה ופוגעת בנשים בכל תחומי חייהן, כאשר החברה לא מכירה בכך.
מקינון מאמינה, כי בארצות הברית קיימת הגנה על פורנוגרפיה, כך שהרגולטור המשפטי בנושא זה בוחר להתייחס לנושא זה כחופש ביטוי תוך שמירה בוטה על צד יצרני הפורנוגרפיה וצרכניהם. פורנוגרפיה מטופלת, נשקלת ונבחנת בבתי המשפט כ"ביטוי", כלשון הרע, ולא כאפליה.
מקינון ושותפתה להצעת החוק, דבורקין, קוראות תיגר על כך ש:
אונס, השמדת עם וזכויות האדם של נשים
דוגמה נוספת שמקינון מביאה היא אניסתן של הנשים המוסלמיות באותה מלחמה על ידי חיילי האו"ם, מה שמעורר את השאלה ואת הבעייתיות איתה נשים ניצבות לאורך כל ההיסטוריה:
בעקבות מלחמה זו, בפעם הראשונה עלו למשפט הבינלאומי בבית הדין הבינלאומי לצדק סוגיות לדיון כמו: שאלת אינוס נשים בעת מלחמה, שאלת הפגיעה בהן ושאלת האחריות על כך. מקינון מתארת זאת כך:
פוסט - מודרניזם וזכויות אדם
מקינון מתארת את השפעותיה של התנועה הפמיניסטית, החל משנות השבעים של המאה העשרים, על המציאות החברתית והיצירה של תודעה חדשה, כזו אשר חשפה את תפקידי הכוח הגבריים, וחשפה מציאות חברתית נשית שקודם לכן התעלמו ממנה. לדעתה של מקינון:
בספרה Toward a Feminist Theory of the state משנת 1989 מנסה מקינון לנסח את הידע החדש שנוצר עקב המהפכה הפמיניסטית והביא לשינוי בתאוריות הקיימות. מקינון שואפת להביא לשינוי בבית המשפט בארצות הברית, כזה שיחשוף את עמדת האי שיויון בחברה ואת עמדת הכוח הגברית בה. בפרק זה מציגה מקינון כיצד יישום התאוריה אותה כתבה בספר זה הביא לשינוי: ראשית, בהכרה משפטית בהטרדה מינית כאפליה על בסיס מין, ומכאן בסיס לעילה לתביעה משפטית. שנית, הכרה באלימות כלפי נשים כמעשה של אפליה על בסיס מין, ושלישית, הגשת הצעת חוק אשר רואה בפורנוגרפיה סוג של אפליה מינית. לפי מקינון:
מקינון בפרק זה מוחה על כך שהזרם האיפסטמי בפוסטמודרניזם של המאה העשרים ואחת, מנסה לדחוק הצידה את העשייה התאורטית הענפה של התנועה הפמיניסטית, והיא מראה זאת תוך התמקדות בשלושה נושאים בהם עוסק הפמיניזם והפוסטמודרניזם: נשים, שיטה ומציאות.
בתחום הנשים, לדעתה של מקינון:
חשוב למקינון להדגיש כי לפי התאוריה הפמיניסטית הנשים הן:
מקינון חולקת על התפישה הפוסטמודרניסטית המערערת על הקיום ה"נשי" ורואה בפמיניזם כגזעני, ככזה שלא רואה את השוני. לדבריה:
מקינון טוענת כי הפוסטמודרניזם הוא בעל שיטה, מתודה, כזו המאמינה כי הכל נמצא בראשנו, גם המציאות החברתית ותרגומה. בהתאם לכך מקינון מאמינה כי:
מקינון תוקפת את העמדה הפוסטמודרניסטית המאמינה שהכל פתוח לפרשנות (כולל העובדות), וטוענת כי גישה זו תביא למוות של התאוריה הפמיניסטית.
מקינון תוהה האם קיים קשר בין עלייתה של התאוריה הפוסטמודרנית, המערערת על האנושי, הסמכותי הקיים בחברה, לבין עלייתן של הנשים בחברה והכרה בזכויותיהן. לטענתה של מקינון, הגישה הפוסטמודרנית משמרת תפיסות קדם מודרניות ומנותקת מהמציאות כפי שהיא בחיי היומיום. כמו כן, היא משקפת "אליטה אקדמית" שיכולה להביא לפגיעה בזכויות אדם בעתיד.
המיניות של השמדת עם
מקינון מבהירה כי השמדת עם לא בהכרח חייבת להתבצע על ידי רצח, שכן המין הוא בעל תפקיד משמעותי בכך. תפקיד המין בהכחדת עם בא לידי ביטוי בשלוש מלחמות אשר התרחשו במאה העשרים: השואה במלחמת העולם השנייה (בשנים 1939–1945 ), המלחמה שבין סרביה ובוסניה והרצגובינה (בשנים 1992–1995 ) והמלחמה ברואנדה, אשר באפריקה (בשנת 1994).
בפרק זה מקינון מנסה להתחקות אחר השאלה, כיצד תקיפות מיניות נעשות במטרה לבצע השמדת עם, מפרספקטיבה משפטית. ההכרה בתקיפות מיניות כמטרה להשמדת עם הובאו למודעות הציבורית הבינלאומית בעקבות הודאתן של הנשים הבוסניות בתקיפות שהן חוו מצד הלוחמים הסרבים. מקינון מתארת זאת כך:
בעקבות האירועים שהתרחשו בבוסניה, החלה בחינה מחודשת של התרחשויות שקרו בשואה. התגלה, כי מעשי הזוועה המיניים לא צוינו, מתוך בחירה של הניצולות לשתוק. עם זאת ככל שמעמיק המחקר נראה כי:
מקינון מנסה להראות כיצד מבחינה משפטית האמנה הבינלאומית, שנוסדה בבית המשפט הבינלאומי בשנת 1949 (לאחר השואה) והכירה בהשמדת עם כפשעי מלחמה, לא כללה בהגדרותיה מעשי זוועה מיניים. ההכרה באונס כהשמדת עם, נוצרה בעקבות עדויות שמסרו נשות בוסניה, על מעשי הזוועות שחוו במהלך מלחמה זו, עדויות שבית המשפט הבינלאומי לא היה יכול להתעלם מהן עוד.
מקינון בפרק זה מנסה לעמוד על דקויות ההגדרה של השמדת העם, בהתאם למשפט הבינלאומי, לפיו ניתן להגדיר השמדת עם, כאשר יש לקבוצה אחת תכלית להכחיד קבוצה מסוימת. עם זאת מקינון שמה לב, כי כל מעשי הזוועה המיניים המפורטים בדיני השמדת העם בהקשר המיניות, ניתן להכילם על נשים בחיי היומיום שלהם, כתוצאה מתנאי השוויון בהן הן חיות. בהתאם לכך, טוענת מקינון, כי אותה התנהגות מינית אשר מביאה להכפפת נשים, קבוצה השרויה במצב של אי שוויון, מביאה לחיסול נשים כ"עם". לדידה של מקינון:
מקינון קוראת להכרה נרחבת של המשפט הבינלאומי העוסק בהשמדת עם, כזו שתכלול את מצב הנשים בחיי היומיום ובעיתות מלחמה בפרט, כזו שתכיר בכוח של העמדה השלטת הגברית, המנצלת את כוחה ההרסני לאורך ההיסטוריה.
השפעותיה המרכזיות של מקינון
רעיונותיה המרכזיים של מקינון, כפי שהובאו בספר, מהווים אבן דרך במשפט בישראל ובעולם. להלן מספר דוגמאות:
באלאסט קי
באלאסט קי (באנגלית: Ballast Key) הוא אי באיי הקיז במדינת פלורידה שבארצות הברית. האי הוא הדרומי ביותר באיי הקיז, ומשכך גם הדרומי ביותר בארצות הברית גופא (למעט מדינת הוואי). האי נמצא בתוך שטח שמורת הטבע הלאומית קי וסט אולם מדובר באי פרטי.
האי מרוחק כ-14.5 ק"מ מקי וסט ושטחו כ-105,218 מ"ר.
מגדל אוקסו
מגדל אוקסו או מגדל או אקס או (באנגלית: OXO Tower) הוא מגדל בגדה הדרומית של התמזה ברובע סאת'ק של לונדון שבאנגליה. משמש כיום כמשכן לאמנויות ולחנויות של אמנים.
במקור היה המבנה תחנת כוח, אולם בשנות ה-20 של המאה ה-20 נרכש על ידי ליביג אקסטרט אוף מיט (Liebig Extract of Meat Company), יצרנית אוקסו - קוביות בשר בקר. החברה בנתה את המבנה מחדש בסגנון אר דקו, על פי תכנונו של אדריכל החברה, אלברט מור, ולמבנה נוסף מגדל ובו שם המוצר העיקרי של החברה. החברה ביקשה לפרסם את המוצר על גבי המגדל, ומשעיריית הרובע סירבה לבקשה, נבנו חלונות המגדל בצורת האותיות "O" "X" "O" - כשם המוצר, בטענה שאלה אלמנטים דקורטיביים דמויי עיגול וצלב, ולא שם המוצר.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הוצע מספר פעמים להרוס את המבנה בשל השינויים שבוצעו בו והרסו את אופיו ואת אלמנטי האר דקו שהיו בו, אולם ההצעות נדחו בשל התנגדות הציבור, והמבנה נמכר בשנת 1984 תמורת 2.7 מיליון לירות שטרלינג. בשנות ה-90 שוחזר המבנה למצבו משנות ה-20. בשנת 1997 זכה המבנה המשופץ בפרס השנה של המועצה המלכותית לאמנויות בקטגוריית "שחזור עירוני".
צורך
צורך הוא כל דבר שאדם או בעל חיים זקוק (או חש שהוא זקוק) לו עבור המשך קיומו הפיזי ורווחתו הנפשית. מקובל לראות צרכים כתופעה אוניברסלית, כלומר, כל בני האדם חולקים את אותם צרכים, גם אם צרכים שונים מופיעים אצל אנשים שונים בזמנים שונים ובעוצמות שונות.
בשפת הדיבור לעיתים נעשה שימוש במילה "צורך" לצורך הבאת רצון עז או אופן הפעולה המתבקש ממצב חברתי מסוים על פי הנורמות והערכים המקובלים בה. בתחום הלוגיקה, צורך משמש לתיאור סיבתיות. בהקשר זה הצורך הוא תנאי הכרחי, כלומר דבר או מצב הדרוש (מַתְנֶה) לקיום של דבר או מצב אחר (מוּתְנֶה). למשל – בשביל שתיווצר אש יש צורך בחמצן. ערך זה יתמקד בצרכים פזיולוגיים ורגשיים.
סוגי צרכים
קיימים מספר סוגים של צרכים. על פי תאוריית הצרכים של אברהם מאסלו ישנו מדרג של חשיבות עבור הצרכים השונים. כתוצאה מכך צרכים מסוימים משמעותיים יותר מצרכים אחרים. תאוריית קיום-השתייכות-צמיחה של קלייטון אלדרפר עוסקת בצורכי קיום פיזיים, צורכי השתייכות, וצורכי צמיחה.
צרכים פיזיולוגים
צרכים פיזיולוגים של האורגניזם יכולים להשפיע על ההתנהגות שלו. זאת בעקבות מנגנון ההומאוסטאזיס, אשר פועל לצורך ויסות ואיזון המערכות הביולוגיות של הגוף. למשל, מצבי רעב וצמא יובילו לחיפוש אחר מזון ומים.
באופן זה גירויים שמובילים להנאה שמקורה פיזיולוגי יכולים לשמש לצורך חיזוק. גירויים מסוג זה מכונים חיזוקים ראשוניים. ניתן להצמיד את הגירויים הראשוניים לגירויים נייטרליים בתהליך של למידה על מנת להפוך אותם לחיזוקים משניים. לדוגמה: כסף או ציון.
צרכים פסיכולוגיים
צורך פסיכולוגי הוא תנאי לרווחה פסיכולוגית. למשל, צורך בהתקשרות בטוחה, צורך בביטחון, צורך ביחסים חברתיים. החלוקה הזו היא אמנם מלאכותית משום שכל ההתנהגויות והמצבים שפסיכולוגיה עוסקת בהם הם חלק מהטבע, ועם זאת, בפסיכולוגיה מתייחסים לצורך לעיתים קרובות לא רק כתנאי, אלא גם כסוג של הנעה. כלומר, למשל, לא רק שאדם צריך ביטחון בשביל רווחה פסיכולוגית, אלא גם שהצורך הזה מניע אותו לחפש ביטחון.
לפי המודל הסטרוקטורלי של זיגמונד פרויד, האיד הוא המקור לצרכים הפסיכולוגיים והוא פועל לפי עקרון העונג.
לפי תאוריית ההיקשרות של ג'ון בולבי, הצורך הפסיכולוגי הבסיסי הוא התקשרות, ואם נוצרת התקשרות לא בטוחה, הצורך הבסיסי הוא להשיג התקשרות בטוחה.
בשנים האחרונות בונה חוקרת האישיות, הפסיכולוגית קרול דוואק מודל אישיותי-התפתחותי-מוטיבציוני שבו היא מתארת את ההתפתחות האנושית כנשענת על 7 צרכים רגשיים. צרכים אלה מחולקים לשלושה צרכים בסיסיים: צורך בקבלה (Acceptance) צורך ביציבות ברת ניבוי (Predictability) וצורך בתחושת מסוגלות (Competence) שעל גביהם נבנים שלושה צרכים נוספים: צורך באמון (Trust) צורך בשליטה (Control) וצורך בהערכה עצמית (self-esteem/status) למעשה, כל 2 צרכים בסיסיים יוצרים צורך מתקדם יותר וכל הצרכים יחד מאפשרים את בניית הצורך בעצמי אחיד (self-coherence) – בעל זהות ומשמעות.
בשל חשיבותם של הצרכים הרגשיים, שיטות טיפול פסיכולוגי שונות שמות אותם במוקד – ביניהן סכמה תרפיה, טיפול ממוקד רגש ועוד.
צרכים קוגניטיביים
לאדם יש צורך לדעת ולהבין. צורך זה מושרש בטבע הביולוגי שלו. ההיסטוריה האנושית מלאה בדוגמאות בהם האדם חיפש אחר עובדות והסברים גם לנוכח סכנה גדולה.
השלכות רגשיות
כאשר הצרכים אינם נענים הפרט עשוי לחוות מגוון רגשות כגון תסכול, עצב, אכזבה, פחד, בדידות, חוסר אונים, כעס, אשמה, שנאה ועוד. לעומת זאת, כאשר צרכים מתמלאים, הפרט עשוי להרגיש סיפוק, שמחה, הנאה, חיות, התרגשות, הקלה ועוד.
היות שצרכים פיזיים הם תנאי לחיים, וצרכים פסיכולוגיים הם תנאי לרווחה נפשית, לעיתים קרובות צרכים מלווים בפחד – מודע או לא מודע – מאי מילוי התנאי – פחד ממוות או פחד מסבל נפשי כלשהו. למעשה, ניתן לראות צורך בביטחון פסיכולוגי כצורך בצמצום רמת הפחד.
היבטים חברתיים
ישנם גם צרכים של קולקטיב, כדוגמת צורכי הקהילה.
בכלכלה צרכים ורצונות של היצרנים והצרכנים קובעים את ההיצע והביקוש של מוצרים בשוק.
מפרצון ראמו
מפרצון ראמו (באנגלית: Rameau Inlet) הוא מפרצון מכוסה קרח בחוף הצפוני של חצי האי בטהובן, בדרום מערב האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
המפרצון ממוקם בין חצי האי פשה, וכף וסטברוק.
גילוי ומיפוי המפרצון
המפרצון מופה בהתבסס על תצלומי לווין שצולמו על ידי לאנדסאט ב-29 בדצמבר 1973.
מקור השם
שמו של המפרצון נתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
המפרצון נקרא על שמו של המלחין הצרפתי ז'אן-פיליפ ראמו; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
דיסקוגרפיה של עפרה חזה
עפרה חזה הייתה זמרת-יוצרת ישראלית, אשר הוציאה 17 אלבומי אולפן, 2 אלבומי הופעה, 18 אלבומי אוסף, 7 אלבומי וידאו, 2 אלבומי רמיקסים, 2 מיני-אלבומים ו-7 מארזי תקליטורים. חזה היא האמן הישראלי הנמכר ביותר בכל הזמנים, עם מכירות של למעלה מעשרות מיליוני עותקים מאלבומיה ושיריה. אלבומה השלושה עשר "Shaday", נמכר ביותר מכ-1.5 מיליון עותקים בסך הכול. להיטה "Im Nin'alu" נמכר בלמעלה מ-3 מיליון עותקים.
בשנת 1983, יצגה חזה את ישראל באירוויזיון 1983 עם השיר "חי", שהגיע אל המקום ה-2, ואף נמכר בלמעלה מחצי מיליון עותקים. בשנת 1993, הייתה חזה למועמדת הישראלית הראשונה לפרס גראמי כ-"זמרת מוזיקת עולם", בזכות אלבומה המצליח Kirya, שצעד שבועות רבים במקום הראשון במצעד המכירות של המגזין בילבורד, ונחשבה לזמרת הייצוגית של ישראל בעולם. בין להיטיה נמצאים שירים רבים שהפכו לנכס צאן ברזל בזמר העברי: "תפילה", "מישהו הולך תמיד איתי", "אם ננעלו", "שיר הפרחה", "לאורך הים" ועוד.
לאחר מותה של חזה ב-23 בפברואר 2000, יצאו שלל מארזי תקליטורים, אלבומי אוסף וכדומה, בהם האלבום "מנגינת הלב", שהפך לאחד מתוך עשרת האלבומים הישראלים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, כאשר נמכר בלמעלה מ-180 אלף עותקים בסך הכול. לאלבום יצא אלבום המשך בשם "מנגינת הלב 2", שזכה להצלחה גם כן.
Blonde on Blonde
רקע
הקלטת האלבום החלה בינואר 1966 והסתיימה במרץ אותה שנה. ב-25 בינואר באותה שנה הקליט דילן את השיר "(One of Us Must Know (Sooner or Later" באולפני ההקלטות של חברת קולומביה בניו יורק, בין ה-14 ל-17 בפברואר הוקלטו ארבעה שירים באולפן אחר של קולומביה הממוקם בנאשוויל, טנסי שם הוקלטו יתר שירי האלבום בין ה-8 ל-10 במרץ. האלבום הודפס ב-16 במאי אך התעכב והגיע לחנויות רק ביוני.
קבלה
מבקרי המוזיקה שבחו את האלבום; המבקר דייב מרש מהרולינג סטון הגדיר את האלבום אחד האלבומים הטובים של דילן ואחד הגדולים בהיסטוריה של הרוק'נ'רול. טים ריילי כתב עליו "הפשטה משתרעת של רוויזיוניזם בלוז אקסצנטרי, 'Blonde on Blonde' מאשר שדילן הוא נוכחות הרוק האמריקאי הגדולה ביותר מאז אלביס פרסלי."
"Blonde on Blonde" הצליח גם מבחינה מסחרית והשיב את דילן לראשות מצעדי הפזמונים וכבש את פסגת הבילבורד 200.
צד 1
הוקלט: 10 במרץ 1966 הוקלט: 8 במרץ 1966 הוקלט: 14 בפברואר 1966 הוקלט: 25 בינואר 1966
צד 3
הוקלט: 9 במרץ 1966 הוקלט: 9 במרץ 1966 הוקלט: 8 במרץ 1966 הוקלט: 14 בפברואר 1966 הוקלט: 10 במרץ 1966
צד 4
הוקלט: 16 בפברואר 1966
גרטי קורי
גרטי תרזה קורי (באנגלית: Gerty Theresa Cori; 15 באוגוסט 1896 - 26 באוקטובר 1957) הייתה ביוכימאית אמריקאית ממוצא צ'כי יהודי (שהמירה את דתה לנצרות קתולית). יחד עם בעלה גילתה את מעגל קורי עבורו זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1947. קורי הייתה האשה השלישית שזכתה בפרס נובל בתחומי המדעים והאשה הראשונה שזכתה בפרס לפיזיולוגיה או לרפואה.
קורות חייה
גרטי רדניץ נולדה בפראג, שהייתה אז חלק מהקיסרות האוסטרו הונגרית, למשפחה יהודית משכילה. אביה אוטו היה כימאי, אמה מרתה הייתה ידידה של פרנץ קפקא ודודה היה פרופסור לרפואה. היא למדה רפואה באוניברסיטה הגרמנית של פראג, וקיבלה תואר ד"ר לרפואה בשנת 1920. במהלך לימודיה הכירה את קרל קורי, והם נישאו עם גמר הלימודים לאחר שגרטי הוטבלה לנצרות קתולית. לזוג קורי היה בן יחיד.
הזוג עבר לווינה, שם עבדה קורי כרופאה בבית חולים לילדים, ובשנת 1922 הם היגרו לארצות הברית, במטרה לעסוק שם במחקר. עד שנת 1931 חיו בבאפלו ואז עברו לסנט לואיס. במשך כ-20 שנה עבדה קורי כעוזרת מחקר ורק ב-1943 קיבלה משרת מרצה בכיר. מעמד של פרופסור מן המניין היא קיבלה רק ב-1947, חודשים ספורים לפני זכייתה בפרס נובל.
גרטי קורי נפטרה בסנט לואיס ב-1957.
פעילותה המדעית
כבר בווינה, במהלך עבודתה כרופאה בבית החולים, עסקה גם במחקר ופרסמה מאמרים בהמטולוגיה. לאחר המעבר לארצות הברית נעשתה עיקר פעילותה המחקרית בשיתוף עם בעלה קרל. מחקריהם עסקו בעיקר בתהליכי המטבוליזם של פחמימות בבעלי חיים. מחקרם הראשון פורסם ב-1923. בין השאר למדו את השפעתם של הורמונים שונים על התהליך. בהמשך התמקדו בחקר מחזור הסוכרים בגוף האדם. הם בודדו את האנזימים הפועלים בסינתזה של הגליקוגן ובפירוקו. ב-1929 פרסמו את המאמר על מעגל קורי, שלימים זיכה אותם בפרס נובל. בהמשך חקרו את דרך פעולת האינסולין.
פאביוס שך
פאביוס שך (שאך, ש"ך; בגרמנית: Fabius Schach; 1 באוקטובר 1868, וֶקְשְׁנֶה, רוסיה – 3 באוקטובר 1942, טרזיינשטאט) היה מראשוני התנועה הציונית ומייסדיה בגרמניה.
קורות חיים
שך נולד בעיירה וֶקְשְׁנֶה (Viekšniai) שברוסיה (כיום בליטא, לא הרחק מהגבול עם לטביה), בנו של רב, נצר לרבי שבתי הכהן (הש"ך). התחנך בישיבות ובאוניברסיטת ברלין. בתקופת שהותו בגרמניה החל לבוא במגע עם פעילות ציונית, ובשנת 1893 התמנה למזכיר סניף האגודה להתגוננות מפני האנטישמיות בעיר קלן. בתקופה זו עבד בשיתוף פעולה עם מקס בודנהיימר, וכעבור זמן קצר מונה על ידי בודנהיימר ודוד וולפסון למזכיר האגודה היהודית-לאומית בקלן. בתקופה זו השתתף בשלוש הוועידות הראשונות של ציוני גרמניה ובשני הקונגרסים הציוניים הראשונים. לאחר מכן פסקה פעילותו עקב חשדות שהועלו נגדו על פרסום דברי התנגדות להרצל. בשנת 1899 הודיע על פרישתו מפעילות בקבוצה הציונית בקלן.
פעילותו העיקרית להפצת רעיון הציונות נעשתה בראשית דרכו בתנועה, עת פרסם את החוברת הקצרה "לשון שקמה לתחייה" (Eine auferstandene Sprache) על תחיית השפה העברית (ככל הנראה ב-1892) ואת החוברת "יהדות עממית או סאלונית" (Volks- oder Salonjudenthum; 1893) כנגד תופעת ההתבוללות בקרב יהדות גרמניה. בוועידת ציוני גרמניה הראשונה ובקונגרס הציוני הראשון לקח חלק בניסוח מטרות התנועה הציונית.
לאחר הפסקת פעילותו הרשמית בתנועה הציונית עסק שך בכתיבת ועריכת שבועונים יהודים ועבריים.
שך התגורר בברלין. ב-14 בספטמבר 1942, בעת מלחמת העולם השנייה, גורש לטרזיינשטאט, ושם נספה כעבור שבועיים וחצי, בגיל 74.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
אמילי קרפל
אמילי קַרְפֶּל (נולדה ב-2 בינואר 1980) היא זמרת, מוזיקאית, פזמונאית ומלחינה ישראלית.
שנים ראשונות
קרפל נולדה במונטריאול, קוויבק שבקנדה. ב-1983 בגיל 3 עלתה לישראל ביחד עם הוריה, וגדלה בחולון עד גיל 18. אמילי היא בתו של אבי קרפל, הגיטריסט ומייסד להקת "עוזי והסגנונות", שהייתה אחת מלהקות הקצב המצליחות בשנות השישים. קרפל התחילה ללמוד פסנתר וריקוד בגיל 5, היא המשיכה לרקוד עד שנאלצה לפרוש בגיל 17 עקב פציעה בברך. בגיל 6 עשתה את קמפיין החוצות הראשון שלה כדוגמנית ילדים לקיץ-חורף 1986 לחברת לודז'יה והמשיכה עד 1989 כדוגמנית צילום ומסלול ב-1987 השתתפה בווידאו קליפ של גידי גוב שביים הבמאי רפי בוקאי.
קריירה מוזיקלית
ב-1995, בגיל 15, הצטרפה קרפל ללהקת "צעירי תל אביב". במסגרת הלהקה השתתפה בסדרת הטלוויזיה של הלהקה "צעירים בדרך" והופיעה במאות הופעות ברחבי כל הארץ, אחת הזכורות היא ההופעה בעצרת השלום ב-1995 בערב הרצחו של ראש הממשלה יצחק רבין וכל שנה במשך 5 השנים הבאות. ב-1998 בגיל 18 התגייסה לצבא ושירתה שנה ותשעה חודשים בלהקה הצבאית הייצוגית של חיל החינוך והנוער. במסגרת השירות הצבאי, נסעה לסיבוב הופעות בניו יורק ולוס אנג'לס לגיוס כספים לאגודה למען החייל, וספרה יותר מ-300 הופעות בשירות הצבאי. עם שחרורה מצה"ל בשנת 2000 הצטרפה קרפל להופעותיה של ריקי גל כזמרת ליווי וגיטריסטית. ב-2004 קרפל השתתפה בשיר שיצא בחברת התקליטים EMI ,VIRGIN הסינגל "Surfing on a rocket" של הצמד הצרפתי AIR ועליו גרסה מיוחדת שבה קרפל שרה, בהפקתם של Nomo Heroes- שהם תומר אדם לנצינגר ועופר מאירי. ב-2005 חברה להרכב "מטרופולין". באלבום הראשון של ההרכב "מטרופולין" ביצעה את השיר "תוך דקה". לאחר כמעט שנה של סיבוב הופעות עם ההרכב, עזבה על מנת לעבוד על אלבום הסולו הראשון שלה.
אלבום הבכורה - נמשים
ב-15 באוגוסט 2008 הוציאה קרפל את אלבום הבכורה שלה, "נמשים", בהפקתם של תומר אדם לנצינגר וניר אוורבוך. האלבום יצא בחברת התקליטים הליקון. קדמו ליציאת האלבום הסינגלים "טיפה", "כאן אני עומדת" ו"נמשים", שזכו להצלחה והושמעו בתחנות הרדיו והטלוויזיה. את רוב שירי האלבום כתבה והלחינה קרפל. כמו כן כלל האלבום את השירים "אינך מבקש דבר", חלק ב' מתוך הטרילוגיה "למי שאינו מאמין" של לאה גולדברג בלחן של עובד אפרת, "עונות" שהלחינה קרפל למילותיו של יצחק לאור ובו מתארח סמי בירנבך, סולנה של להקת מינימל קומפקט. כמו כן באלבום, גרסתה של קרפל לשירה של להקת בוטן מתוק בקרקס "יום עדין".
סינגלים נוספים שיצאו מאלבום הבכורה "נמשים" היו השירים "חוץ ממך", (שתורגם לאנגלית. כ-"No One Else" ונבחר כפסקול לפרסומת של פוקס עם נועם טור ובר רפאלי וכן הדואט "בין השורות" עם אסף אמדורסקי, שכתב והלחין את השיר עם קרפל.
בנובמבר של אותה שנה זכה הקליפ "נמשים" מתוך אלבומה של קרפל בפרס הבימוי הטוב ביותר בפסטיבל שנערך בנבדה, ארצות הברית.
בסוף 2008 העלו קרפל, לנצינגר ואוורבוך מופע מקלדות ל"פסטיבל הפסנתר", שהביא עיבודי פסנתר סינטיסייזר ומכונת תופים לאלבום.
אלבום שני II
ב-23 במרץ 2012 הוציאה קרפל את אלבום האולפן השני שלה, "II", בהפקתם של תומר אדם לנצינגר שהפיק גם את אלבום הבכורה "נמשים" וגיל לואיס. האלבום יצא בלייבל של קרפל ולנצינגר, Lala Deluxe והפצתה של חברת היי פידליטי. קדמו ליציאת האלבום הסינגלים "הכפתור" ו"אושר" שזכו להצלחה רבה ומושמעים בתחנות הרדיו והטלוויזיה. שני הווידאו קליפים שיצאו עד כה כיכבו במקומות הראשונים שבועות רבים בראש מצעדי ההשמעות ע"פ מדיה פורסט. הסינגל השלישי שיצא מתוך האלבום הוא השיר "משהו" טקסט שכתבה אמילי ביחד עם גליה ירון והלחינה יחד עם תומר אדם לנצינגר. קרפל כתבה והלחינה את כל שירי האלבום, משתתפים גם כן: תומר אדם לנצינגר, גיל לואיס וגליה ירון.
פרויקטים נוספים
במאי 2021, לאחר תקופה ארוכה שבה לא הוציאה מוזיקה חדשה, שחררה קרפל את הסינגל "נוח לי" בשיתוף פעולה עם אלדד ציטרין ובהפקתו של ניר מימון. את השיר הלחין ציטרין למילים שכתב יחד עם אניה בוקשטיין.
גן יעקב
גן יעקב הוא גן בתל אביב, במתחם הבימה בין היכל התרבות, תיאטרון הבימה וביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, בין הרחובות תרס"ט ודיזנגוף. הגן נקרא על שמו של יעקב סוראסקי (1928-1952), בנו של הבנקאי אליאס סוראסקי ממקסיקו שתרם להקמתו.
הקמת הגן
גן יעקב הוקם על גבעה, שנמצאת בין בית הבימה והיכל התרבות. במקור תוכנן להקים על גבעה זאת את מוזיאון תל אביב ועל כן נבנה בית הלנה רובינשטיין בסמוך לה. אולם, על מנת לשמר את עצי השקמה העתיקים והעבותים שצמחו על הגבעה, הוחלט לבנות את מוזיאון תל אביב במיקומו הנוכחי ולהקים במקום גן שישתלב עם השקמים.
את הגן תכנן האדריכל יעקב רכטר עם אדריכל הנוף אברהם קרוון, והוא נחנך בשנת 1964. על תכנון הגן קיבל רכטר את פרס רוקח בשנת 1965. יעקב רכטר תכנן גם את היכל התרבות, שנחנך בשנת 1957 ואת ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות, משנת 1960.
הגן בנוי בשני מפלסים. הכניסה אל המפלס התחתון היא מצד בית הבימה ושדרות תרס"ט ובה מוצבים ספסלים בפינות צל מוריקות. משם עולות מדרגות אל מפלס הביניים, היוצא אל רחוב דיזנגוף מול שדרות ח"ן, והלאה, משני העברים, אל הגבעות שהשתמרו מן הגבעה המקורית, ועליהן עצי השקמה עבי הגזע. במקור, למעט עצי השקמה, לא היו בגן עצים נוספים ועל כן הוא היה שטוף שמש במהלך היום.
בין גן יעקב להיכל התרבות מפרידה בריכת מים צרה וארוכה. המפלס העליון של הגן מוקף מעקה בטון, שמטפסים עולים בעמודיו ומשתלשלים מעליו כלפי מטה.
שיפוץ הגן
במסגרת השיפוצים הכלליים באזור כיכר התרבות בשנת 2010, נכלל גם גן יעקב. בשיפוץ הורדה הרמפה מכיוון שדרות ח"ן ונוצר מעבר רציף בין כיכר הבימה לבין השדרות. כמו כן שוקמו השקמים והוסרה צמחייה עבותה.
אוהיו קי
אוהיו קי (באנגלית: Ohio Key) הוא שמו של אי באיי הקיז שבדרום מדינת פלורידה שבארצות הברית. כביש US1 חוצה את האי (ממזרח למערב), והאי נמצא ליד סמן מייל 39 של דרך זו, בין מיזורי קי לביאה הונדה קי.
בעבר כונה האי בשם "ליטל דק קי" (קי הברווז הקטן) אולם כיום שם זה משמש לכנות אי אחר, מזרחית לו. באי ממוקם כפר נופש בשם "סנשיין קי" (קי השמש הזורחת), ויש המכנים את אוהיו קי בשם זה.
בחלקו הדרומי של האי, מדרום לכביש US 1 נמצאת שמורת הטבע הלאומית אוהיו קי.
ג'יימס רודולף גרפילד
ג'יימס רודולף גרפילד (באנגלית: James Rudolph Garfield; ), פוליטיקאי אמריקני ובנו של נשיא ארצות הברית ג'יימס גרפילד.
ביוגרפיה
גרפילד נולד בעיר חירם שבמדינת אוהיו, השלישי מבין שמונת ילדיהם של בני הזוג ג'יימס ולוקרישיה גרפילד. בטרם נבחר אביו לנשיא ארצות הברית למד בבית הספר סנט פול בקונקורד שבמדינת ניו המפשייר. בהיותו בן 15 היה עד להתנקשות באביו בתחנת רכבת בוושינגטון על ידי צ'ארלס גיטו. השניים היו בדרכם למכללת ויליאמסטון במסצ'וסטס, שאליה התקבל גרפילד הצעיר, ובה החל ללמוד לאחר מותו של אביו. הוא סיים את לימודיו בשנת 1885, ואז עבר ללמוד משפטים באוניברסיטת קולומביה. ב-1888 סיים את לימודיו, התקבל ללשכת עורכי הדין של אוהיו, ופתח בקליבלנד את משרד "גרפילד את גרפילד" עם אחיו הארי אוגוסטוס גרפילד. משנת 1890 ועד מותה ב-1930 היה גרפילד נשוי להלן ניואל. נכדם של השניים, ניואל גרפילד, נישא לימים לג'יין הריסון ווקר, נכדתו של הנשיא בנג'מין הריסון.
בשנים 1896-1899 כיהן גרפילד בסנאט של מדינת אוהיו. הוא היה יועץ בכיר לנשיא תאודור רוזוולט, ושירת בנציבות שירות המדינה בשנים 1902-1903, אז התמנה לנציב החברות במשרד המסחר והעבודה, תפקיד בו שימש עד 1907. בתפקידו זה היה אחראי על חקירות בענפי הדלק, הפלדה, הרכבות ואריזת הבשר. לאחר שסיים את כהונתו שימש במשך שנתיים כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של תיאודור רוזוולט, והטיף לחיסכון בניצול משאבי הטבע של המדינה. במהלך הבחירות לנשיאות של שנת 1912 היה תומך נלהב למען כהונה שלישית של רוזוולט. ב-1914 נכשל גרפילד במירוץ לתפקיד סגן המושל של מדינת אוהיו מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
רגישות
{{פירושונים| באדם ובבעלי חיים:
אחרים:
ראו גם
}}
קו מטרופוליטן
קו מטרופוליטן (באנגלית: Metropolitan line; "עירוני") הוא הקו העתיק ביותר ברכבת התחתית של לונדון. הקו נפתח ב-10 בינואר 1863 והוא כולל כיום (2010) 34 תחנות (מתוכן 9 מתחת לקרקע). מסלול הקו שונה מיום פתיחתו, ומספר תחנות שבעבר היוו חלק ממנו נכללות היום בקווים האמרסמית' וסיטי, דיסטריקט וסירקל. המטרופוליטן היה בעבר הקו הראשי של הרכבת התחתית. כיום זהו הקו התשיעי בעומסו במערכת הרכבת התחתית של לונדון.
המטרופוליטן הוא הקו בעל מגבלת המהירות הגבוהה ביותר במערכת הרכבות התחתית של לונדון ומהירותו מגיעה למעל מ27 מטרים לשנייה. לפני סוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 עמדה מגבלת המהירות בחלקו הצפוני של הקו מתחנת הרכבת הרואו-און-דה-היל על 113 קמ"ש. מאז הוגבלה מהירות מערך הרכבות של המטרופוליטן ל-80 קמ"ש. קו המטרופוליטן וקו הסנטרל הם שני הקווים היחידים במערכת התחתית שכוללים תחנות מחוץ ללונדון רבתי.
קו המטרופוליטן הוא קו תת-קרקעי, והוא נמצא כ-5 מטרים בלבד מתחת לקרקע ונבנה בשיטת חפור וכסה - חפרו את רחובות העיר עד לעומק הרצוי וכיסו את החפירה בתקרה שעליה נמצאים פני הרחוב.
היסטוריה
תכנונים לבניית קו המטרופוליטן החלו בשנת 1853 עם ההתאגדות של רכבת המטרופוליטן הצפונית (שמה המקורי של רכבת המטרופוליטן), אשר הייתה רשאית להקים קו מרכבת גרייט וסטרן בתחנת הרכבת התחתית פדינגטון לתחנת הרכבת התחתית פרינגדון, עם חיבור לרכבת גרייט נורת'רן בקינגס קרוס. העבודה על הרכבת החלה בפברואר 1860 בשיטת הבנייה "חפור וכסה". שיטה זו גרמה להפרעה חמורה בתנועה של צפון לונדון; במהלך העבודה נהר הפליט פרץ את הביוב בתוך החפירות וגרם להצפות מרובות בחלק הבנוי של המנהרה.
המסלול הראשון נפתח מפדינגטון לרחוב פרינגדון בינואר 1863. מאוחר יותר באותה השנה, הוצע כי על כל קווי הרכבת התחתית להיות מקושרות בידי מערכת תחתית. הפרלמנט המליץ כי הדרך הטובה ביותר לעשות את זה היא לעצב "מעגל פנימי", חלק שיהיה קיים ברכבת המטרופוליטן. חלק חדש מהרכבת נבנה בידי חברה אחרת (Metropolitan District Railway) תוך שימוש במטרופוליטן שיבנה את קווי החיבור.
בין פתיחת הקו ועד לשנות ה-30 של המאה ה-20 הרכבת הורחבה עד שאורך המסילה עלה על 145 קילומטרים שרובו חושמל בהדרגה מ-1905. בשנת 1933 רכבת המטרופוליטן הולאמה בידי חברת London Passenger Transport Board והפכה באופן רשמי לקו במערכת של הרכבת התחתית של לונדון.
דפוס השירות הנוכחי
קו המטרופוליטן שונה מן הקווים האחרים של הרכבת התחתית של לונדון כיום — הוא פועל בשירות אקספרס מהיר, בדומה לקו פיקדילי אך בשעות השיא של הרכבת המהירות משתנה.
המטרופוליטן הוא הקו היחיד שאינו חולק אף נקודת מפגש עם קו הדיסטריקט. זאת מפני שחלק מתחנותיו המקוריות סופחו לתחנות קו סירקל וקו האמרסמית' וסיטי.
בעז קראוס
בעז קראוס (נולד ב-30 בספטמבר 1961) הוא עורך דין ישראלי, הנמנה עם עורכי הדין הבולטים בישראל בתחום דיני הירושה והעיזבון.
ביוגרפיה
קראוס נולד בישראל, למד במדרשית נועם, שירת כלוחם בחטיבת הצנחנים ולמד משפטים באוניברסיטת בר-אילן. את התמחותו עשה בפרקליטות המדינה ואצל יו"ר לשכת עורכי הדין עו"ד דרור חוטר ישי.
משרד עורכי הדין "בעז קראוס, משרד עורכי דין", שהקים בשנת 1986 מופיע ברשימת מאה משרדי עורכי הדין המובילים בישראל לפי דירוג החברות של "גלובס DUN'S 100", ודורג כמשרד מוביל בתחומו. קראוס הוא יו"ר ועדת ירושה בלשכת עורכי הדין וחבר בארגון הבינלאומי STEP העוסק בתחום הירושה והנאמנויות.
פועלו המשפטי
במסגרת תפקידו כיו"ר ועדת ירושה, פעל להוספת מספר שינויים בחוק הירושה על מנת לתקן את מה שלתפיסתו פגום בחוק הקיים. בין השינויים הללו ניתן למנות את תיקון סעיף 16 לחוק הירושה העוסק בהכרה בילד מאומץ כיורש, תיקון שהתקבל בשנת 2012; תיקון סעיף 5 לחוק הירושה העוסק בשלילת זכאותו של רוצח לרשת גם במצב בו לא הועמד לדין מחמת העדר כשירות; תיקון סעיף 34 לחוק הירושה בעניין הגבלת זכויות ירושה של מטפלים אשר יורשים את מטופליהם ועוד.
בין התקדימים המשפטיים שהוביל משרד עו"ד בעז קראוס, נמנה מקרה מפורסם בו רצח בן את אמו הרופאה בשישים ושש דקירות סכין. לאחר שהוכרז כבלתי כשיר לעמוד לדין הגיש בקשה לרשת את אמו, כבנה. בהליך משפטי תקדימי הביא קראוס לכך שזכאותו של הבן לרשת את אמו נשללה למרות העובדה שלא הורשע ברצח כפי שדורש חוק הירושה ותוך קביעה כי מודעות למעשה עשויה לשלול זכאות לרשת אף בהיעדר הרשעה ברצח.
תיק נוסף שבו טיפל ושהוביל לשינוי המצב המשפטי, הוא תיק בו ביקשו מאומצים לרשת את דודם המנוח, מציאות שעד לאותו מועד הייתה בלתי אפשרית לאור הוראותיו של חוק הירושה, אשר הפלה לרעה ילד מאומץ לעומת צאצא ביולוגי. מציאות בלתי שוויונית זו שונתה במהלך שהוביל קראוס לשינוי חוק הירושה והשוואת מעמדים של ילדים מאומצים למעמדם של ילדים ביולוגיים בכל הנוגע לירושת קרובי המאמץ.
דרייב (סרט)
דרייב (באנגלית: Drive) הוא סרט דרמת פשע אמריקאי משנת 2011, בבימויו של ניקולס וינדינג רפן. בסרט משתתפים השחקנים ראיין גוסלינג, קארי מאליגן, רון פרלמן, בריאן קראנסטון, כריסטינה הנדריקס ואלברט ברוקס. התסריט נכתב על ידי התסריטאי ממוצא איראני חוסיין אמיני, על בסיס רומן בעל אותו שם מאת ג'יימס סאליס.
השפעה
דמות הנהג בסרט השפיעה על המתאבק ג'יימס סיפרלי וגרמה לו ליצור את דמות ההיאבקות אורנג' קאסידי, ובדמות זו סיפרלי אימץ את שפת גופו השפופה והאדישה של הנהג. קאסידי אף מקצין את דמותו של הנהג ואת אדישותה על ידי תנוחה תמידית של ידיו בכיסי מכנסיו ו"מכות" חלשות וציניות.
עלילה
נהג עלום שם הממעט בדיבורו (ראיין גוסלינג) מועסק במוסך של שאנון (בריאן קראנסטון). הוא מבצע מעת לעת פעלולי נהיגה לסרטים מזדמנים, וכעבודת צד הוא גם משמש כנהג מילוט של שודדים. הדיוק וכישורי הנהיגה שלו באים לידי ביטוי כאשר הוא מסייע לשני פורצים להתחמק מהמשטרה. הנהג לעולם לא חושף את שמו, לא עובד פעמיים עבור אותם אנשים, ומקפיד להקצות לשודדים חמש דקות בלבד כדי לסיים את עניינם.
שאנון יוזם פגישה עם המאפיונר ברני רוז (אלברט ברוקס), ומבקש שיממן את תוכניתו להשתתף במירוץ מכוניות, ולתת ל"נהג" לנהוג במכונית המירוץ. אחרי שברני נוכח בכישורי הנהג הוא ניאות להוציא 300,000 דולר מכספו למימון התוכנית. ברני עובד יחד עם מאפיונר יהודי בשם נינו (רון פרלמן).
הנהג עורך היכרות עם השכנה שלו איירין (קארי מוליגן) ובנה הצעיר בחנות מכולת, ומסיע אותם הביתה לאחר שמכוניתם מתקלקלת. בעוד שהנהג ואיירין מפתחים קשר רומנטי, בעלה סטנדרד (אוסקר אייזק) שב הביתה מבית הכלא. סטנדרד חייב "דמי חסות" לאיש שעובד אצל רוז, המכונה קוק. קוק מכה בו נמרצות ומאיים לפגוע באיירין ובנה בניסיו אם הוא לא יסכים לבצע עבורו עבודת שוד.
הנהג שדואג לשלום איירין, מסכים לעזור לבעלה לשדוד בית עבוט. בשוד משתתפת בלאנש (כריסטינה הנדריקס), אישה הקשורה לקוק. במהלך השוד העניינים משתבשים וסטנדרד נורה למוות על ידי בעל בית העבוט. בעוד הנהג ובלאנש נמלטים, הם נרדפים על ידי מכונית מסתורית. הם מתחמקים מרודפיהם ומסתתרים עם השלל בחדר במוטל. הנהג מגלה שסכום הכסף שנגנב גבוה בהרבה מהסכום שנאמר לו. הוא מאיים לפגוע בבלאנש אם לא תגלה את האמת, והיא מספרת לו שהמכונית שרדפה אחריהם שייכת לקוק, וכי הם תכננו לרמות את הנהג ואת סטנדרד.
שניים מאנשיו של קוק מסתערים על חדרם במלון; אחד מהם הורג את בלאנש ופוצע את הנהג, לפני שהנהג הורג את שניהם. ברני מתעמת עם נינו ועם קוק ומבין שהשניים עמדו מאחורי השוד לאורך כל הדרך. נינו מסביר לברני כי הכסף מהשוד שייך לקבוצת מאפיה מהחוף המזרחי, שמתכננת להתחרות בהם באזור הפעילות שלהם בלוס אנג'לס ולדחוק אותם החוצה.
השניים מחליטים להרוג את הנהג, אולם ניסיונותיהם לא צולחים. הנהג הורג את כל אנשיהם כולל נינו. הנהג נפגש עם ברני כדי להעביר לו את כספי השוד, וכשהוא מוציא את הכסף מתא המטען הוא נדקר על ידי ברני. אך התקיפה אינה קטלנית, והנהג דוקר והורג את ברני, משאיר את גופתו על הקרקע ליד התיק עם הכסף. הנהג רוכב פצוע אל תוך הלילה, הרחק מאיירין, ומשאיר לצופים להרהר אם יחיה או ימות. למרות העמימות של הסצנה האחרונה, הבמאי ציין כי "[הנהג] נותר בחיים כדי לחוות הרפתקאות חדשות".
הפקה וביקורות
הסרט צולם כולו בלוס אנג'לס, קליפורניה, עם תקציב של כ-15,000,000 דולר. קיימים הבדלים רבים בין הרומן לסרט, אם כי האווירה ברומן נשמרת. האירועים שמחולקים בספר לשני מישורי זמן שונים (בעבר ובהווה של הגיבור), מרוכזים בסרט בסדר כרונלוגי ללא שילוב של פלאשבקים בנרטיב. הבמאי ציין שהסרט הושפע מהסרטים בוליט (1968) ויום הארבה (1975), וכי הוא מהווה מחווה ליוצר הקולנוע אלחנדרו חודורובסקי.
הסרט קיבל שבחים עת הוקרן לראשונה בתחרות ה-64 בפסטיבל קאן ואף זכה לקימת כבוד בסיום ההקרנה. כמו כן זכה הסרט בפרס הבמאי בתחרות. הוא הופץ לבתי הקולנוע בארצות הברית ובאירופה בספטמבר 2011, וזכה לשבחי הביקורות; אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורת קולנוע העניק לסרט ציון 8.2, אם כי מבקרים אחדים, בהם דייוויד אדלסטיין מהניו יורק טיימס, הגדירו את הסרט כ"זבל איכותי" עקב האלימות הקיצונית והירודה בסרט. הופעותיהם של גוסלינג וברוקס זכו גם כן לשבחים.
הציקלורמה של אטלנטה
הציקלורמה של אטלנטה (באנגלית: The Atlanta Cyclorama) היא ציקלורמה המתארת את הקרב על אטלנטה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. הציקלורמה מוצגת במוזיאון הנושא גם הוא את השם "הציקלורמה של אטלנטה" הנמצא בפארק גראנט שבאטלנטה, ג'ורג'יה.
היסטוריה
הציור נוצר בידי 11 ציירים גרמניים והושלם בשנת 1886. החל משנת 1893 הוא מוצג בתצוגת קבע באטלנטה. כשנוצרה הציקלורמה בשנת 1886 היה גובהה כ-15.24 מטר, היקפה כ-121.9 מטר ואילו משקלה כ-482 קילוגרם. אולם, במהלך שנות התצוגה והנדודים קטנו ממדיה וכיום גובהה של הציקלורמה הוא כ-12.8 מטרים ואילו היקפה כ-109 מטר. אף על פי כן ממדים אלו עדיין הופכים אותה לציור השמן הגדול ביותר בעולם.
הציקלורמה מתארת את הקרב על אטלנטה, שהתרחש ב-22 ביולי 1864, במהלכו כשלו חיילי הקונפדרציה במתקפת הנגד שלהם על חיילי צבא האיחוד. עם תום המלחמה הזמין הסנטור הרפובליקני מאילינוי ג'ון לוגאן (John A. Logan), שהיה אחד ממפקדי צבא האיחוד בקרב, את התמונה כחלק מתעמולה הבחירות שלו כמועמד למשרת סגן נשיא ארצות הברית. מכיוון שכך חלקים בתמונה מדגישים את גבורתו האישית של לוגאן ומפקדי איחוד אחרים. התמונה צוירה במילווקי שבוויסקונסין בידי "חברת הפנורמה האמריקנית" (The American Panorama Company), שהייתה צוות בן 11 ציירים גרמניים, שציירו מספר ציקלורמות של מלחמת האזרחים האמריקנית במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19. הצוות שהה באטלנטה עצמה, שוחח עם ותיקי מלחמת האזרחים ונעזר גם באמן ובעד הראיה תיאודור דייוויס (Davis), שדמותו מופיעה בציקלורמה גם כן, משך כמה חודשים, ולאחר מכן חזרו לסדנתם במילווקי להשלמת הציור. התמונה הושלמה בשנת 1886 והוצגה לראשונה בדטרויט, מישיגן, בשנת 1887. לאחר מכן נמכרה הציקלורמה והוצגה ברחבי ארצות הברית בידי קרקס נודד משך מספר שנים. כאשר הגיע הקרקס לאטלנטה אך מעטים מבני העיר ביקשו לראות את הציור המוטה לטובת צבא האיחוד שהאדיר את התבוסה שהובילה להרס עירם. כתוצאה מההיענות הנמוכה נאלץ הקרקס לפשוט רגל ומכר את נכסיו, בהם הציור ואת חיות הקרקס. החיות שנמכרו הביאו לפתיחתו של גן החיות של אטלנטה ואילו הציקלורמה, שנתרמה לעיר אטלנטה בידי איש עסקים מקומי בשנת 1898, הוצגה במבנה עץ בסמוך לו.
בשנת 1921 הועברה הציקלורמה למבנה עכשווי, גם הוא בסמוך לגן החיות של אטלנטה, שיועד לשמר את הציור העדין. בין השנים 1934–1936 נוספה בחזית הציקלורמה דיאורמה, תפאורה תלת-ממדית המשלימה את הציור, הכוללת קרקע, שיחים, פסי רכבת, תותח ו-128 חיילים. בשנת 1939 עוצבו פניו של אחד החיילים המפוסלים בתבנית פניו של קלארק גייבל, גיבור הסרט חלף עם הרוח המתרחש באטלנטה בזמן מלחמת האזרחים. בין השנים 1979–1981 התבצעו עבודות שיקום בעלות של כ-11 מיליון דולר והדיאורמה, שהייתה עשויה חימר הוחלפה בכזו עשויה פיברגלאס ופלסטיק ועוצבה מחדש.
ספי בן-יוסף
ספי בן יוסף (נולד בתל אביב ב-27 באוגוסט 1947) הוא סייר, סופר ועיתונאי.
ביוגרפיה
בנם של אסתר ואברהם בן-יוסף, ממייסדי תיאטרון הקאמרי. שירת בצה"ל באגף המודיעין והתקדם לדרגת סגן-אלוף. היה קצין בינה רשתית של האמצעים המיוחדים בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים.
בן יוסף החל להדריך טיולים עוד בתקופת התיכון. לאחר שירותו הצבאי עבד בבית ספר שדה הר גילה ובהמשך גם ניהל אותו. במקביל לעבודתו בבית ספר שדה, הדריך וניהל את מגמת מורי הדרך בבית הספר הממשלתי לתיירות, לימד בחוג ללימודי ארץ ישראל ב"מכללת בית ברל" וערך ספרות מקצועית בנושאי "ארץ ישראל" בהוצאות הספרים בירושלים, "הוצאת כרטא" ו"מפה - מיפוי והוצאה לאור". בן יוסף פרסם טור שבועי בעיתון הירושלמי "כל העיר" וכן בידיעות אחרונות. להמלצתו השבועית הוא נוהג להגניב אמירה חברתית או פוליטית. במשך 6 שנים הגיש את תוכנית הטיולים "שביל באמצע שביל בצד" בטלוויזיה החינוכית.
במשך עשר שנים היה בן יוסף עורך ביטאון החברה להגנת הטבע "טבע וארץ". (נכון ל-2016), מזה 35 שנה שבן יוסף מגיש פינה בגלי צה"ל, בה הוא ממליץ על טיולים עונתיים, כמו כן, הוא מדריך חוגי משוטטים בארץ וטיולים הרפתקניים ויוצאי דופן בחו"ל (בדרך כלל בארצות העולם השלישי וביעדים חריגים) ונותן הרצאות על מסעות בעולם.
באחד ממאמריו של בן יוסף (לפי עמית דובקין מאמר זה הפך גם לספר) הפיץ את הדיעה של הארכיאולוג מאיר בן דב שקרב מצדה לא היה ולא נברא, וכל הממצאים הם של תמרון צבאי לצורך אימונים בלבד, ושסיפורו הדרמטי של יוסף בן מתתיהו (יוסיפוס פלאביוס) אינו היסטורי. בכך תרם בן-יוסף לניפוץ המיתוס, אף שכיום רוב החוקרים סבורים שהיה שם קרב, וחלקם אף טוען שיתכן שיש אמת כלשהי בסיפור של יוסיפוס.
בן יוסף מתגורר במושב שרונה בגליל התחתון, ויחד עם בת זוגו, הוא מחזיק במשק חקלאי ובחוות סוסים.
כף וסטברוק
כף וסטברוק (באנגלית: Cape Westbrook) היא לשון יבשה מכוסה שלג, בקצה הדרום מערבי של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הכף
הכף מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בשנת 1947, ובהתבסס על תצלומי לווין שצולמו על ידי לאנדסאט בשנים 1972–1973.
מקור השם
שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
לשון היבשה נקראת על שמו של קפטן דארן אי. וסטברוק הבן (Darrel E. Westbrook, Jr) מצי ארצות הברית, שהיה מפקד כוח התמיכה הימי של ארצות הברית באנטארקטיקה במהלך מבצע דיפ פריז, בין יוני 1978 ועד יוני 1980.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–ישראל
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה המרכז-אפריקאית למדינת ישראל.
היסטוריה מוקדמת
לאחר חימום היחסים בין שתי המדינות הצעירות, שכלל ביקורים הדדיים של ראשי שתי המדינות והגעת משלחות דו-צדדיות, באוגוסט אותה השנה ביקר בבנגי, בירת הרפובליקה, נשיא המדינה יצחק בן-צבי. היה זה ביקור גומלין שנערך לכבודו של הנשיא דויד דאקו, שביקר גם הוא קודם לכן בישראל. כאות לידידות העמוקה בין הנשיאים, נקראה שדרה בבנגי הבירה (ולאחר מכן השכונה בה עוברת השדרה) על שמו של יצחק בן-צבי
ב-1966 הקימה ישראל ברפובליקה יחידה להגנת משטרו של הנשיא דאקו. במאי 1971 דן נשיא הרפובליקה ז'אן-בדל בוקאסה עם נשיא לוב, מועמר קדאפי, על השפעתה של ישראל באפריקה השחורה.
בתקופת כהונתו של נשיאה הראשון של הרפובליקה, דוד דקו, התקיים שיתוף פעולה בין התנועה נוער חלוצי לוחם לרפובליקה. בתקופה זו הוקמה תנועה חלוצית בהדרכת חמישה עשר קצינים ישראלים. כאן התקיים שילוב מוצלח של אימון טרום-צבאי והדרכה חקלאית, בהתאם למטרות הנח"ל. לתעשייתה ייבאה ישראל יהלומים גולמיים ממספר מדינות, בהן הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
ניתוק היחסים
לאחר השלב השני של ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין מדינות אפריקה וישראל על רקע מלחמת יום הכיפורים ב-1973, הנחה נשיא הרפובליקה את שגריר ארצו בירושלים להכחיש ידיעה שהתפרסמה בעיתון הארץ, ולפיה הרפובליקה המרכז-אפריקאית נמצאת על סף ניתוק יחסים דיפלומטיים עם ישראל. הנשיא ציין שבישראל נוכחים עשרות מנתיני הרפובליקה, ביניהם משתלמים. לחצי ארצות ערב עבדו על צמרת הרפובליקה וזו החליטה לנתק ולצנן את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל ב-21 באוקטובר 1973. ביולי אותה שנה הצהיר נשיא הרפובליקה כי "ישראל חייבת לסגת מהשטחים כדי לשמור על קשריה עם אפריקה".
הרפובליקה המרכז-אפריקאית, בדומה לשאר המדינות שניתקו את יחסיהן הדיפלומטיים עם ישראל, הסבירה שהקרע העיקרי לניתוק הוא בסירובה של ישראל לקיים את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם. ממשלת הרפובליקה הוסיפה להודעת ניתוק יחסי ארצה עם ישראל האשמות שגינו את "תוקפנותה הנמשכת של ישראל נגד הערבים". עוד סיבה לניתוק היחסים עם ישראל מצד הייתה פיתוי כספי שלווה במצבה הפנימי והכלכלי המעורער של הרפובליקה והפגנת סולידריות עם מצרים. עם זאת, המדינות המשיכו לקיים מגעים גלויים וסודיים.
ב-1975, על אף היעדר יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, נמנתה הרפובליקה המרכז-אפריקאית בין המדינות שהצביעו נגד החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, אשר קבעה כי ציונות היא צורה של גזענות.
חידוש היחסים
לאחר 16 שנים בהן לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, חודשו היחסים ב-16 בינואר 1989. לאחר שיקום היחסים, ערכו נשיא הרפובליקה הגנרל אנדרה קולינגבה ומשלחת בת 33 איש, ביקור רשמי בישראל בן 5 ימים ביולי 1989. הביקור תוכנן במקור להיערך בחודש מאי, אך ברגע האחרון אסרה סודאן על מטוסו של קולינגבה לטוס מעל מרחבה האווירי לכיוון ישראל על רקע יחסי ישראל–סודאן העכורים. לבסוף, כשהגיע לירושלים נפגש קלינגבה עם ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר והנשיא חיים הרצוג. בנוסף, נפגש נשיא הרפובליקה עם סגן ראש הממשלה ושר האוצר, שמעון פרס, ושוחח עמו על הסיוע הטכני שמעניקה ישראל למדינה האפריקאית ועל השקעתן של חברות ישראליות פרטיות במשק הרכב ברפובליקה.
בשנים האחרונות
ב-3 בינואר 2013 הוציא משרד החוץ הישראלי אזהרת מסע לרפובליקה על רקע התדרדרות במצב ביטחון הפנים במדינה, והעימותים בין כוחות הביטחון לקבוצות מורדים.
בחודש מאי 2017 ביקר נשיא הרפובליקה פוסטאן-ארקאנז' טואדרה בישראל בביקור רשמי ונפגש עם עמיתו ראובן ריבלין במשכן נשיאי ישראל. טואדרה לווה במשלחת פקידים, שכללה גם את שר החוץ וראש הפרוטוקול של הרפובליקה. בפגישה נדונו סוגיות הסיוע הטכנולוגי לרפובליקה על ידי ישראל, וכן בבעיות משאבי המים.
אפולודורוס
אפולודורוס (ביוונית: Ἀπολλόδωρος, אפולודורוֹס במלעיל דמלעיל – ההטעמה בהברה השלישית מהסוף) היה שם נפוץ ביוון העתיקה. זהו שם עצם בלשון זכר המורכב משם האל אפולו ומהמילה "דורון" (מתנה), ומשמעותו: "מתנת אפולו".
I Will Survive
I Will Survive (מילולית: אני אשרוד) הוא שירה המפורסם ביותר של הזמרת האמריקאית גלוריה גיינור. השיר בוצע לראשונה בשנת 1978. השיר נכתב על ידי פרדי פרן ודינו פקאריס.
הפקה
על פי דינו פיקאריס, השיר לא עסק במערכות יחסים, אלא נכתב כאשר הוא פוטר מחברת התקליטים מוטאון יחד עם פרן. השניים פתחו חברת הפקה משלהם, וחיפשו "דיווה" שתשיר את השיר, ומצאו את גלוריה גיינור כשחברת התקליטים שלה, פולידור (Polydor), העסיקה את השניים כדי להקליט שיר אחר שלה, "Substitute". את "I Will Survive" הקליטו בתור ה-B-side. צוות ההפקה וגיינור סברו שהוא השיר הטוב מהשניים וצריך להיות ב-A-side, אבל נשיא חברת התקליטים לא הסכים, והתקליט יצא כמתוכנן באוקטובר 1978. "Substitute" הגיע למקום 109 במצעד הפזמונים. בינתיים, התחילו די ג'ייז במועדונים לנגן דווקא את "I Will Survive", ועד מהרה תחנות רדיו חיקו אחריהם. פולידור לבסוף הסכימה להוציא את השיר כסינגל, ובמרץ 1979 השיר העפיל למספר 1 במצעדים.
בביצועה של גיינור, השיר הוא על אישה שממשיכה הלאה ממערכת יחסים קשה, והוא הפך עד מהרה לשיר דגל פמיניסטי להעצמה נשית. מאוחר יותר, הוא אומץ גם על ידי הומואים וקהילת הלהט"ב באופן כללי באותו האופן. מכיוון שמילות השיר באנגלית אינן ממוגדרות, נעשה בנקל שימוש בשיר להתייחסות לכל מגדר, כדוגמת גרסת הקאבר של להקת קייק, בה שר גבר, כנראה לאישה.
בין השאר מבוצע השיר כאחד משירי הנושא בסרט הקאלט הלהט"בי "פריסילה מלכת המדבר". בגרסתו הספרדית, Resistiré, מסיים השיר את סרטו של פדרו אלמודובר, "קשור אותי! אהוב אותי!". בסרט איש על הירח, דמותו של ג'ים קארי, טוני קליפטון שר את השיר לקראת סוף הסרט, ובגברים בשחור 2 שר אותו פרנק הפאג. סרטים נוספים בהם בוצע השיר כוללים את ארבע חתונות ולוויה אחת, חופשיות על הבר, ומועדון האקסיות.
ב-1981 יצאה הזמרת קוני פרנסיס לסיבוב הופעות קאמבק, לאחר שרשרת טרגדיות אישיות. השיר הראשון ששרה בהופעתה היה "I Will Survive" (אני אשרוד) שהיווה הצהרה משמעותית. בשנת 2016, חיברה הזמרת גלוריה טרווי את השיר ביחד עם שירה "Todos Me Miran", לשיר אחד, אותו שרה בכמה מהופעותיה שנערכו באותה עת.
מילות השיר
הבית הראשון בשיר נפתח במילים:
הצטננות
הצטננות (Common Cold - התקררות, צינון, צננת), או בשמה המדעי דלקת חריפה של הלוע העליון והאף (Acute Nasopharyngitis), היא מחלה נגיפית קלה ומידבקת של דרכי הנשימה העליונות (האף, הגרון, בית-הקול וקנה-הנשימה). תסמיניה כוללים, בין השאר: התעטשויות, נזלת, גודש באף, דמעות, שיעול, גרון צורב, כואב או מלא ליחה, כאב ראש, חום ועייפות. החולים עשויים לחוש גם צמרמורות.
ככלל, הצטננות נמשכת כשבעה ימים בממוצע, ואילו שיעול עם כיח או נזלת יכולים להימשך עד שלושה שבועות. הצטננות היא המחלה האנושית הנפוצה ביותר. בממוצע, שיעור ההידבקות של מבוגרים עומד על 2-4 הידבקויות בשנה, ובקרב הילדים בגיל בית-הספר אף עד 12 פעמים בשנה. ישנן אוכלוסיות בהן שלוש הידבקויות ומעלה בשנה הן מקרה שכיח. ילדים ומטפליהם חשופים יותר למחלה, כנראה בעקבות הדוחק האנושי הרב בבתי-הספר ויעילות ההדבקה בתוך המשפחה.
בניגוד לאמונה הרווחת, מדענים גילו שזנים חדשים של הנגיף עשויים להיות קטלניים בעבור ילדים וקשישים. אומנם תמותה ישירה מהצטננות נדירה למדי, ושיעורה עומד רק על אחד למיליון בקרב נסיינים בריאים, אך היא אינה בלתי אפשרית. המוות שכיח הרבה יותר עקב סיבוכים בקרב האוכלוסיות הפגיעות: ילדים, קשישים, ואלו המצויים בתקופת התאוששות שלאחר ניתוח.
פתולוגיה
המחלה נגרמת על ידי מספר רב של נגיפים (בעיקר רינו-וירוסים, נגיפי קורונה וגם סוגים מסוימים של אקו-וירוסים, פארא-מיקסו-וירוסים וקוקסאקי-וירוסים) המזהמים את מערכת דרכי הנשימה העליונות. תוארו בספרות הרפואית כמה מאות של נגיפים הגורמים להצטננות, ולנגיפים ישנה היכולת להתפתח, כך שפיתוח תרופה אינו נראה באופק. הלוע העליון הוא מוקד הזיהום.
העברה
הנגיפים מועברים מאדם לאדם בשתי דרכים: היעילה ביותר היא על ידי מגע גופני: הסובל מהצטננות מוחה את אפו ואז לוחץ את ידו של אדם אחר, המשפשף בתורו את עיניו, אפו או פיו. ישנו שיעור הידבקות נמוך יותר אך משמעותי משאיפת טיפות זערוריות הנובעות משיעול או מהתעטשות. נגיפים מידבקים של הצטננות עשויים להוותר לזמן מה על חפץ שיד אדם נגעה בו, דוגמת ידית של דלת או עגלת קניות.
הנגיף מנצל את הזרם השופע של הנזלת, ההתעטשויות והשיעול כדי להדביק את האדם הבא, עוד לפני שמערכת החיסון מביסה אותו. התעטשות פולטת ריכוז גדול הרבה יותר של 'ענן' נגיפי מאשר שיעול. ה-'ענן' בלתי נראה בחלקו ונושר בקצב איטי מספיק בשביל להוותר באוויר במשך שעות - כאשר חלק מגרעין הטיפות הזערוריות מתאדה ומשאיר באוויר "תא טיפתי" קטן הרבה יותר ובלתי נראה למעשה.