cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גולדן אקס
(1992) Golden Axe - The Revenge of Death Adder
רק גיליאוס תנדרהד נשאר מקאסט הדמויות המקורי. הדמויות החדשות הן ברברי, קנטאור, וטריקס. הנבל הראשי הוא שוב דת' אדר ובגרסתו הראשונה הוא בולע כל קסם שזורקים עליו.
המשחק עולה על קודמיו מבחינת סאונד, גרפיקה, ומשחקיות. לראשונה, השחקן רשאי לבחור לאיזו דרך להתקדם במהלך השלב. בנוסף, זהו משחק גרזן הזהב היחידי שמכיל קסם שאינו עושה נזק ליריב, אלא מרפא את השחקן.
(1993) Golden Axe III
שוחרר רק מספר שבועות אחרי קודמו, בתחילת 1993, גרזן הזהב שלוש הכיל דמויות חדשות, ברברי, אמאזונה, גורילה אנושית, ופנתר.
המשחק מכיל שינויים רבים במשחקיות. לראשונה, הוא מאפשר לשני שחקנים להתמודד אחד נגד השני בדו-קרב. בנוסף, מערכת הקסמים במשחק מאפשרת לשני שחקנים לשלב ביחד את כוחם וליצור קסם חזק יותר. מערכת הקרב שונתה ולראשונה לכל דמות יש כמה אפשרויות תקיפה שונות.
למרות השינויים הרבים, המשחק זכה לביקורות מעורבות, בטענה שהמנוע הגרפי החדש הורס את החוויה ושהוא אינו מאתגר.
קוקה
בוטניקה
הקוקה הוא שיח ירוק עד, המגיע לגובה של 2-3 מטר. ענפיו ישרים, לעליו ברק ירוק כהה והם דקים, אטומים, צורתם עגלגלה והם מחודדים בקצותיהם. לאורך העלה נמתחים שני פסים כהים.
פרחיו של צמח הקוקה קטנים, ומסודרים בקבוצות קטנות על גבעולים קטנים. הכותרת מורכבת מחמישה עלים צהבהבים, ולאבקנים צורת לב. בבגרותם הופכים הפרחים לפירות אדומים הדומים לאוכמניות. עלי הצמח מכילים כאחוז אחד של האלקלואיד קוקאין (סם ממכר האסור בשימוש, מסחר והחזקה לפי החוק במרבית מדינות העולם).
טרום אינקה ואינקה
לשיח הקוקה ולעליו הייתה משמעות דתית חשובה בתקופת הטרום-אינקה. לפי עדויות ארכאולוגיות שנמצאו בחצי האי סנטה אלנה שבאקוודור ובאתרי קבורה בפרו, צמח הקוקה בוית כבר בשנת 1500 לפנה"ס. נראה שביות הצמח החל במורדות המערביים של צפון הרי האנדים, אך עקב חשיבותו הרפואית והדתית התפשט עד מהרה דרומה ומזרחה. חשיבות זו הביאה גם לדרישה גוברת לקוקה באזורים בהם לא ניתן לגדלו, ולכן תרמה לעידוד המסחר וליצירת קשרים בין תרבויות.
בתקופת האינקה, השימוש בקוקה הוגבל לאצולה, והיא הוצעה כמנחה לשמש וכדי להפיק עשן בעת קורבנות גדולים. חוקרים סבורים שכהני האינקה האמינו שהם חייבים ללעוס קוקה בעת ביצוע הטקסים הדתיים כדי שתפילותיהם יענו.
שליטי האינקה שמרו על מונופול בתחום גידול הקוקה והפצתה, כאמצעי לשמור על כוחם. השליט הואינה קאפאק (Huayana Capac, 1493-1527) חיזק את כוחו, שנפגע בעת מלחמת אזרחים, כשנתן לאצילים רבים אישור לגדל קוקה, ובכך סיים את המונופול. בזמן הכיבוש הספרדי, גידול קוקה חדל להיות סימן לכוח פוליטי או חברתי.
לקוקה היסטוריה ארוכה של יצוא מדרום אמריקה לכל רחבי העולם. בעבר התפרסמו טענות לפיהן נמצאו עקבות קוקאין במומיות מצריות, ממצאים שלכאורה משמשים כעדויות למסחר טרנס אטלנטי קדום. טענות אלו לא מקובלות עוד על הממסד המדעי.
הכיבוש הספרדי
לאחר הכיבוש הספרדי, יצאה הכנסייה הקתולית, ובפרט הישועים, כנגד צמח הקוקה, ובמיוחד כנגד השימושים הפגאניים שלו. בשנת 1551 כינה הבישוף של קוסקו את הצמח "סוכן מרושע של השטן" וקבע שכל המשתמש או מחזיק בו יועלה על המוקד. גידולי קוקה ומחסני קוקה נשרפו, וגידול הקוקה הפך להיות לא חוקי. ככזה, הפך הגידול המחתרתי לסמל של התנגדות לשלטון הזר.
הספרדים נפגעו מהאיסור על הקוקה, בעיקר משום שלעיסת הצמח הקלה על האינדיאנים שהועבדו במכרות והעלתה את תפוקתם. בשנת 1569 הכריז פיליפ השני מלך ספרד כי הצמח אינו שטני והתיר את גידולו. כדי לספק את הצריכה הגדלה על ידי האינדיאנים שהועבדו בפרך במכרות, ייסדו הספרדים מטעי קוקה והעבידו בהם בפרך עבדים מקומיים.
הקוקאין כובש את אירופה
במהלך המאה ה-16 נעשה ניסיון ראשון בעת המודרנית, על ידי ניקולאס מונארדס, לייבא עלי קוקה לאירופה, אך העלים נרקבו במהלך המסע. ניסיון כושל נוסף נעשה בשנת 1814.
בשנת 1860 זיקק לראשונה פאולו מנטגזה (Paolo Mantegazza) את הקוקאין מעלי הקוקה. באותה שנה עשה זאת גם הכימאי אנג'לו מריאני (Angelo Mariani), שהכניס את התוצר החדש לתוך סירופ לשיעול ויין ומכר אותו כיין מריאני. יין זה הפך במהרה ללהיט ברחבי אירופה, ונכנס אף לספרות - בין הגיבורים הספרותיים שהשתמשו בקוקאין ניתן למנות את שרלוק הולמס ואת ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד.
בשנת 1886 המציא ג'ון פמברטון את הקוקה-קולה שהכיל, בין השאר, תמצית עלי קוקה. מאז שנת 1903 הקוקאין מופרד מעלי הקוקה ואינו מוסף למשקה, אך חברת קוקה-קולה קונה בכל שנה 115 טון של עלי קוקה לצורך ייצור המשקה.
הכנסת עלי הקוקה למשקה הופסקה בסוף שנת 2007, לאחר שהוכח כי עלי הקוקה מזיקים למערכת העיכול.
המלחמה בקוקאין ובקוקה
בשנת 1914 נחקק בארצות הברית חוק הריסון, שאסר את השימוש ב"סמים נרקוטיים", בעיקר אופיאטים וקוקאין. ברוב אירופה נאסר השימוש בקוקאין במהלך סוף המאה ה-19 או ראשית המאה ה-20, ועד 1920 הוא נפסק כמעט לחלוטין.
בשנות ה-70 החל הקוקאין לחדור בחזרה לרחובות ארצות הברית, ובשנות השמונים היה נפוץ מאוד. בשנת 1995 המליצה המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית לעבור ממדיניות של מניעת סחר בסמים למדיניות של השמדת יבולים. ארצות הברית התחילה להפנות משאבים להשמדת יבולי קוקה בקולומביה ובבוליביה. בשנת 1999 הקצה הקונגרס של ארצות הברית 247 מיליון דולר אמריקאי להשמדת יבולי קוקה בקולומביה, בוליביה, פרו ומקסיקו, והציב יעד של הפחתת הסחר בסמים אסורים ב-80% עד 2001 (מטרה שלא הושגה). באוגוסט 2000 הקציב הקונגרס 1.3 מיליארד דולר ל'תוכנית קולומביה' - תוכנית המשתמשת בצבא ובמשטרה הקולומביאניים לצורך השמדת יבולי הקוקה.
גידולי הקוקה מושמדים באמצעות עקירה, שרפה וריסוס אווירי של קוטלי עשבים (ובמיוחד גלייפוסט). קיימות גם שיטות הדברה ביולוגיות, המשתמשות בפטרייה Fusarium oxysporum, אך הן אינן בשימוש מחשש שיוגדרו כלוחמה ביולוגית. בבוליביה ובפרו, שבהן מוגדר גידול מוגבל של קוקה כלגיטימי "מסיבות תרבותיות", אין שימוש גם בריסוס של יבולים.
מידת ההצלחה של מדיניות השמדת היבולים היא נמוכה, ממספר סיבות. הדברת יבולים באזור אחד מביאה, עקב עלייה בביקושים, להגברת הגידול באזורים אחרים, ולהעברת הגידולים לאזורים פחות נגישים. תוכניות השמדת יבולים בפרו ובבוליביה הביאו לעלייה מטאורית בהיקפי הגידול בקולומביה, לדוגמה. בסך הכול, ניתן להגדיר את מדיניות הדברת היבולים ככישלון. בשנת 2000 רוססו מעל חצי מיליון דונם של גידולי קוקה, ובכל זאת סך השטחים ששימשו למטעי קוקה גדלו בשנה זו.
מאידך, מדיניות השמדת היבולים מעוררת התנגדות עזה. המתנגדים מצביעים על מספר בעיות שיוצרת מדיניות זו:
גורמים אלו הביאו להתנגדות עממית למדיניות האמריקאית. בעקבות התנגדות זו, נבחר בשנת 2005 אבו מוראלס, המייצג את האיכרים מגדלי הקוקה, לנשיאות בוליביה, תוך שהוא מבטיח במסע הבחירות להפסיק את שיתוף הפעולה עם ארצות הברית בתחום השמדת הקוקה.
טיפוח ושימושים
את זרעי הקוקה זורעים בדצמבר ובינואר במקום מוגן מהשמש, וכאשר הם מגיעים לגובה של 40-60 סנטימטרים מעבירים אותם לשדה הפתוח. הצמח משגשג בתנאי חום ולחות, כמו אלו הנמצאים ביער גשם טרופי, אך העלים הטובים ביותר נקטפים מצמחים שגודלו במקומות יבשים יותר. ניתן לקטוף את העלים מצמחים החל מגיל חצי שנה. העלים מוכנים לאיסוף כאשר הם נשברים בעת כיפוף. הקטיף הראשון והפורה ביותר מתבצע במרץ, השני ביוני והשלישי באוקטובר. לאחר הקטיף מפוזרים העלים על בד צמר ומיובשים בשמש.
היבטים פרמקולוגיים
הרכיב הפעיל בעלי הקוקה הוא האלקלואיד קוקאין הנמצא במינון של כ- 0.2% בעלים טריים. בנוסף, העלה מכיל את האלקלואידים מתילאקגונין צינמט, בנזואילאקגונין, טרוקסילין, הידרוקסיטרופאקוקאין, טרופאקוקאין, אקגונין, קוזקוהיגרין, דיהידרוקוזקוהיגרין, ניקוטין והיגרין.
שימוש וצריכת עלי קוקה
ללעיסת עלי הקוקה, פרט להשפעות הפסיכואקטיביות, ערך תזונתי רב, במיוחד באזורים הדלים במקורות מזון בהם הוא גדל - הוא עשיר בחלבונים ובוויטמינים. תוספת האנרגיה המורגשת בעת לעיסת העלה חשובה גם היא באזורים בהם החמצן מועט ויש צורך בהליכות ארוכות. למעשה, לעיסת העלים כה מקובלת בקרב שבטי היונגה והאסימרה עד שהם משתמשים ביחידת מרחק בשם 'קוקדה', שהיא המרחק שאדם הולך עד שהוא מסיים ללעוס מלוא הפה עלי קוקה.
לעיסת הקוקה נקראת צ'אקצ'אר (chacchar) או אקוליקאר (acullicar), שמות שמקורם בשפת הקצ'ואה, או פיקצ'אר (picchar) (מאיימרה). הלעיסה גורמת תחושת דגדוג ו'נמנום' בפה. הלעיסה מקובלת מאוד גם בימינו, במיוחד באזורים ההרריים של בוליביה, ורבים רואים בלעיסת הקוקה חלק בלתי נפרד מהתרבות הלאומית. באזור הצפון מזרחי של אגן האמזונאס, נהוג להפיק מעלי קוקה קלויים וצמחים נוספים אבקה הנקראת ׳ממבה, בעלת אפקט ממריץ ופסיכואקטיבי. הממבה מיוצרת ונצרכת בעיקר על ידי שבטים ילידים מאותו האזור וקשורה לפולחן, לתרבות ולהיסטוריה שלהם.
בסופרמרקטים בפרו ובוליביה ניתן למצוא מוצרי קוקה מעובדים, כגון סוכריות קוקה וחליטת קוקה.
שימושים למזון ומשקאות
עלי הקוקה שימשו בעבר כחומרי טעם בקוקה-קולה(כשהם סחוטים מקוקאין), ובמשקה 'קוקה סֶק' הנמכר בקולומביה. כמו כן מכינים בבוליביה ובפרו משקה דמוי-תה בשם 'מאטה דה קוקה' העשוי מעלי הקוקה הנתונים במים רותחים. השפעתם המשכרת של 'קוקה סק' ו'מאטה דה קוקה' זניחה בהשוואה להשפעות של לעיסת עלי קוקה או שימוש בקוקאין מזוקק.
שימושים רפואיים
ברפואה המסורתית משמש שיח הקוקה להקלה על מחלת גבהים, הפרעות עיכול, ולהקלה כללית, בין השאר.
בתעשיית התרופות, משמשים עלי הקוקה לייצור תרופות לטיפול באקזמה, בשלבקת חוגרת, ידועים כקוטלי חיידקים גרם שליליים וכחומר מרדים (אם כי כיום משתמשים לצורך זה בתחליף סינתטי הקרוי פרוקאין).
חוקיות
סעיף 26 של האמנה היחידה בדבר סמים נרקוטיים דורשת מהחברות החתומות על האמנה, במידה והן מתירות גידול קוקה, לפקח על הגידול, להשגיח על התוצרת החל מסיום הקציר ולהשמיד כל שיח קוקה הגדל פרא או המגודל באופן בלתי חוקי. השימוש בעלי הקוקה אסור במדינות רבות, ביניהן ארצות הברית, אך מותר בפרו ובבוליביה, שם נמכרים עלי קוקה ללעיסה בחנויות ובסופרמרקטים, וכן שקיקי "תה" מעלי קוקה. עם זאת, חל איסור חמור להעביר עלי קוקה גולמיים ממדינה למדינה.
סעיף 27 לאותה אמנה מתיר שימוש בעלי קוקה כחומרי טעם, בכפוף לכך שלא יכילו אלקלואידים.
וליקי פרסלב
וליקי פְּרֶסְלַב (בבולגרית: Велики Преслав, "פרסלב הגדולה"; עד 1993 – פרסלב) היא עיר במחוז שׁוּמֶן שבבולגריה, אשר במהלך המאה ה-10 הייתה אחת מהערים החשובות ביותר בדרום אירופה. בין השנים 893 ל-972 הייתה פרסלב עיר הבירה השנייה של האימפריה הבולגרית הראשונה. פרסלב העתיקה היא שמורה ארכאולוגית לאומית הנמצאת ליד העיר המודרנית וליקי פרסלב.
השנים הראשונות של העיר
מעט מאוד ידוע על ההיסטוריה של העיר פרסלב לפני המאה ה-9. שם המקום מצביע בבירור על המוצא הסלאבי של מקימיו אך נראה שעיקר פיתוח העיר, לפני הפיכה לבירה, נעשה על ידי תושביה הבולגרים במהלך המאה ה-9. בסוף המאה ה-9 נבחרה פרסלב להיות בירת ממלכת בולגריה, בעקבות מרידה שמרכזה היה בעיר הבירה הקודמת שפרצה לאחר שהנצרות האורתודוקסית התקבלה כדת המדינה. אצילי עיר הבירה הישנה, פליסקה, והחאן ולדימיר, היו פוליתאיסטים והתנגדו לקבלת הנצרות. ב-892 הם מרדו ללא הצלחה בצאר הבולגרי. כתוצאה מהמרד הצאר הנוצרי החדש, סימאון הראשון, העביר את עיר הבירה לפרסלב. בפרסלב נתקבלה הנצרות בקלות יחסית לעומת פליסקה הפוליתאיסטית וב-864 לאחר הנצרות הבולגרים, נבנו בה מספר כנסיות.
לאחר ההכרזה על פרסלב כעיר בירה, היא התפתחה במהירות והפכה למרכז פוליטי, ספרותי, אמנותי ותרבותי בבולגריה. הצאר סימאון הראשון בנה ופיתח את הבירה במשך 28 שנים והיא הגיעה לשיא התפתחותה בזמנו של הצאר פטר הראשון.
דעיכה
ב-969 סוויאטוסלב, נסיך קייב, צר וכבש את פרסלב, וב-972 היא נכבשה והועלתה באש על ידי הקיסר הביזנטי יוחנן הראשון צימיסקס. הכובשים בזזו את אוצרות פרסלב, סמלי שלטון הצאר הבולגרי והספרים שבספריית הצאר סימאון הראשון. למרות ההרס הגדול, תושבי העיר הצליחו לשקם אותה, אבל קרנה של פרסלב ירד והיא איבדה את תפקידה בתור המרכז הכלכלי והפוליטי של בולגריה.
הבראת פרסלב
בשנותיה הראשונות של האימפריה הבולגרית השנייה התאוששה פרסלב מחורבנה כאשר פטר הרביעי, קיסר בולגריה מלך בעיר. במאה ה-13 המונגולים כבשו את העיר פעמיים והחריבו אותה. פליטי פרסלב הקימו יישוב חדש, שנקרא אף הוא "פרסלב" ומוקם בסמיכות לעיר העתיקה. כיום, שוכנת במקום העיר "וליקי פרסלב", שבה מתגוררים 9,237 תושבים (נכון לשנת 2010).
מיקור חוץ של טכנולוגיות מידע
מיקור חוץ של טכנולוגיות מידע (באנגלית: Information Technology Outsourcing) מתרחש כאשר חברה מעבירה למיקור חוץ פעילות הקשורה במחשבים או באינטרנט, למשל תמיכה טכנית או תכנות.
סיבות למיקור חוץ של טכנולוגיות מידע
ניתן לאפיין מספר סיבות עיקריות למיקור חוץ של טכנולוגיות מידע:
מיקור חוץ של טכנולוגיות מידע לאסיה
יעדים אופייניים למיקור חוץ של טכנולוגיות מידע הם הודו (עבור חברות אמריקאיות ומערביות בכלל) וסין ומדינות מזרח אירופה (עבור חברות יפניות). שילוב של הוצאות תקורה גבוהות בארצות הברית וקשרים תרבותיים חזקים בין תעשיית טכנולוגיות המידע המקומית ותעשיית טכנולוגיות המידע האסייתית גרם לחברות אמריקאיות רבות להעביר עבודות תכנות אינטנסיביות למיקור חוץ באסיה ובמזרח אירופה.
הודו תמיד היוותה שחקן מרכזי בתחום טכנולוגיות המידע. מאז הופעת 'באג אלפיים', עלה הצורך בכוח תוכניתנים זול וחברות אמריקאיות התחילו לראות את הפוטנציאל הגדול שבמיקור חוץ מעבר לים. בעקבות כך, התפוצצה תעשיית שירותי טכנולוגיות המידע כאשר חברות אלה העבירו כמעט את כל הפעילויות שלהן בתחום למיקור חוץ בהודו – מתחזוקת נתונים ועד לפיתוח תוכנה.
הודו הייתה בחירה טבעית למיקור חוץ. חברות טכנולוגיה אמריקאיות רבות נוצרו על ידי או העסיקו הודים שאינם תושבי ארצות הברית ואמריקאים ממוצא הודי. הגישור בין התרבויות שנוצר בעקבות כך, יחד עם מבחר המהנדסים המיומנים והמוכשרים דוברי האנגלית שהפיקה הודו, יצרו סביבה מושלמת לעבודה עם טכנולוגיות מידע.
למרות היתרונות הברורים שבמיקור חוץ של טכנולוגיות מידע להודו, בעיותיה הפוליטיות של המדינה והשחיתות שבממשל ההודי יצרו ועדיין יוצרות בעיות. חלק מהחברות כיום מעדיפות להעביר את פעילויותיהן למיקור חוץ במדינות צפויות יותר מבחינה פוליטית ועם פחות שחיתות כמו וייטנאם וסין. חברות אחרות מוצאות כי לקוחותיהם מעדיפים את האנגלית האמריקאית של הפיליפינים על פני האנגלית הבריטית של ההודים.
למרות העליות והירידות במהלך השנים, תעשיית שירותי טכנולוגיות המידע ממשיכה לצמוח, כאשר תעשיית התוכנה נעשית יותר תחרותית וחברות אמריקאיות מנסות לצמצם בעלויות התקורה. שוק שירותי טכנולוגיות המידע האסייתי עדיין נמצא בחיתוליו, אם כי נכון לשנת 2008 מוערכת תעשיית שירותי טכנולוגיות המידע בהודו בלבד בכ-17 מיליארד דולרים.
סטנדרטיזציה במיקור חוץ של טכנולוגיות מידע לאסיה
על מנת להתגבר על הבעיות שהתעוררו בעקבות הפערים התרבותיים והסוציאליים בין אסיה למערב, נמצא כי יש להגדיר ו'לתרגם' מחדש תהליכי סטנדרטיזציה מערביים בהקשר המקומי. סטנדרטים אמורים להוות אמצעי להפשטת תהליכים ולאפשר תקשורת ברורה ונוחה יותר בין ספק השירות לבין החברה מזמינת השירות. הרעיון המרכזי מאחורי תהליך הטמעת סטנדרטים אצל ספק השירות במסגרת מיקור חוץ לאסיה הוא יצירת איזון מעשי בין הסטנדרטים האוניברסליים לבין הייחודיות המקומית והתמודדות עם המשחק המתמשך בין הצורך לתמוך במערכת היחסים וליישם סטנדרטים יותר 'גלובליים' לבין הצורך לספק את הגמישות. דרכים נפוצות ליישום התהליך הנ"ל כוללות סדרה של הכשרות בינלאומיות למנהלים של ספק השירות ושליחת עובדי חברה ממוצא זהה לזה של הספק על מנת לתמוך, לייעץ ולהנחיל את סטנדרטי החברה והתרבות הארגונית שלה "בשפה מוכרת".
אתגרי תקשורת בין תרבויות
ביבשת אסיה מקובל לבצע מיקור חוץ בתחום פיתוח מערכות מידע, גם בתוך היבשת, בעיקר בין חברות מהודו לחברות ביפן. בתחילת התקשרויות תוכנה אלו, שני הצדדים ציפו שהפערים הבין תרבותיים יהיו מזעריים והעבודה המשותפת תוביל להישגים טובים יותר, מאשר התקשרויות חברות מהודו עם המערב. להודו וליפן יש דמיון בדת ובערכי התרבות, כמו כבוד למבוגרים והחשיבות הניתנת למשפחה. בפועל, ישנם הבדלים רבים בין שתי המדינות, למרות הקרבה הגאוגרפית ביניהן. ההבדלים באים לידי ביטוי בתקשורת ובפיתוח היחסים האישיים בין הצדדים.
התמודדות עסקית יפן והודו
עבור ההודים והיפנים גם יחד, התמודדות עם אתגרי התקשורת ופערי התרבות היוו מפתח בעיצוב המודל העסקי ביחסי מיקור החוץ ביניהם. הדאגה העיקרית הייתה כמובן כלכלית, אך המודל העסקי היה חייב להתמודד עם פערים בתקשורת ולהבין מנהגים של כל צד. הוצעו 3 מודלים עסקיים לעבודה המשותפת:
התמודדות בפיתוח יחסים חברתיים בין יפן והודו
האופן בו אנו מתקשרים (בצורה פורמלית וא-פורמלית), מפרשים ומגיבים היא מהותית בעיצוב תחושות אחדות והדדיות עם אחרים. יחסים חברתיים אכן כוללים מספר היבטים, כולל תחושת אחדות, תחושת בניית זהות מחדש והדדיות אינטרסים ורגשות. זהות משותפת מייצגת את תחושת האחדות בין שחקנים בקבוצה ללא התייחסות לביוגרפיות או למיקומים גאוגרפיים. זהות משותפת מאפשרת לשחקנים ארגוניים לראות את עצמם כחלק משלם ריבוני. התהוות ותחזוקה של זהות משותפת כזו היא תנאי מקדים לפעולות שיתוף פעולה עתידיות, בייחוד כשיש רמה גבוהה של משימות תלויות בין הקבוצות.
מאטה הארי
מאטה הארי (7 באוגוסט 1876 - 15 באוקטובר 1917) היה שם הבמה של גרטרודה מרגרטה זלה (בהולנדית: Margaretha Geertruida Zelle), רקדנית, קורטיזנה ודוגמנית הולנדית, אשר הורשעה בריגול לטובת גרמניה במלחמת העולם הראשונה ולאחר משפט צבאי הוצאה להורג על ידי כיתת יורים בצרפת.
שנותיה המוקדמות
גרטרודה מרגרטה זלה נולדה בעיר השדה ההולנדית לייוורדן. אביה, שהיה עד אז סוחר כובעים מצליח, פשט רגל ב-1889. זמן קצר אחר כך הוריה התגרשו, ב-1890, ואמה מתה, ב-1891. ב-1895 נישאה לקצין רודולף מקלאוד (MacLeod), המבוגר ממנה ב-21 שנים, ונסעה עמו לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים (אינדונזיה של ימינו, בקירוב). בהודו המזרחית נולדו לה בן ובת, אלא שהבן מת בצעירותו, לפי גרסה אחת מהרעלה על ידי המטפלת, ולפי גרסה אחרת - מסיבוכי טיפול בעגבת בה חלה בהדבקה בין דורית. ב-1902 חזרה המשפחה להולנד, שם נפרדו בני הזוג, שנישואיהם לא צלחו. הבת נותרה אצל האב, ולימים, נפטרה כשנתיים לאחר מות אמה. הזוג התגרש באופן רשמי מספר שנים לאחר הפרידה.
קריירה אמנותית ואחרת
מרגרטה הגיעה לפריז ב-1903 ושם נטלה לעצמה את הכינוי 'מאטה הארי'. מאטה פירושו במלאית: 'עין', הארי: 'יום', ובמילה אחת 'מאטאהארי' משמעותה 'שמש'. מאז הגיעה היא גרה בעיקר בצרפת, לרוב בפריז, אך גם לסירוגין בהולנד ובברלין.
מאטה הארי, לאחר שעסקה זמן מה כדוגמנית ציור, פנתה לעסוק באמנות המחול בעירום שלמדה, או למדה כביכול, במזרח אסיה, יחד עם משחק בתיאטרון. לאורך השנים רכשה לעצמה שורה ארוכה של מאהבים מן החברה הגבוהה, ואלה איפשרו לה אורח חיים של מותרות.
מלחמת העולם הראשונה
בעת שפרצה מלחמת העולם הראשונה שהתה מאטה הארי בגרמניה. זמן קצר אחר כך היא עשתה דרכה להולנד, שהייתה נייטרלית, ובה שהתה מרבית הזמן בשנתיים הראשונות למלחמה. בהולנד יצר עמה קשר דיפלומט גרמני, אשר דחק בה לרגל עבור ארצו, ואף נתן לה סכום כסף כמקדמה. באמצע 1916 מאטה הארי עשתה דרכה לפריז. שלטונות בריטניה וצרפת חשדו בה שהיא מרגלת עבור הגרמנים, ובהגיעה לצרפת היא הושמה תחת מעקב כמעט רצוף, שלא העלה דבר. בהמשך שנת 1916 גייס אותה המודיעין הצרפתי לשורותיו, ובשליחותו יצאה מצרפת בניסיון ליצור קשרים עם קצינים גרמנים בבלגיה. את דרכה היא עשתה בים כדי לעבור לגרמניה ולבלגיה דרך הולנד, אלא שבחניית ביניים בנמל אנגלי, הבריטים הורידו אותה מהספינה והיא נאלצה לעשות דרכה חזרה לצרפת דרך ספרד הנייטרלית. בספרד היא יצרה קשר עם קצינים גרמנים וצרפתים כאחד.
מעצר, משפט והוצאה להורג
ב-13 בפברואר 1917, כמה שבועות לאחר שחזרה לצרפת, היא נעצרה, נחקרה והועמדה למשפט בו הורשעה בריגול לטובת גרמניה. המשפט הצבאי נערך בדלתיים סגורות, ההליכים בו לא היו תקינים והראיות מפוקפקות ואף 'מבושלות'. בכל זאת, עמדה לחובתה העובדה שאכן יצרה קשר עם סוכנים גרמנים, וקיבלה מהם סכומים ניכרים. היא נידונה למוות על ידי כיתת יורים, ובקשת חנינה שהגישה לנשיא צרפת רמון פואנקרה, נענתה בשלילה. כיוון שכך, פסק הדין הוצא לפועל ב-15 באוקטובר.
המפרי, דוכס גלוסטר
המפרי, דוכס גלוסטר (באנגלית: Humphrey, Duke of Gloucester; 3 באוקטובר 1390 – 23 בפברואר 1447) היה בנו הרביעי וצעיר הבנים של המלך הנרי הרביעי, ושל רעייתו הראשונה מרי די בוהן. המפרי היה אחיו של המלך הנרי החמישי ודודו של המלך הנרי השישי.
מאטה הארי
הערכת פועלה
כאזרחית מדינה נייטרלית ובעלת קשרים ענפים משני צדי החזית הייתה מאטה הארי, לכאורה, הטיפוס הקלאסי של מרגלת, בפרט מאחר שדיברה כמה שפות ונודעה ביכולת פיתוי ויצירת קשרים. עם זאת, יכולותיה כמרגלת היו מוגבלות מאוד מבחינת רקע, הכשרה ותכונות אופי, וגם לא נעשה ניסיון רציני להדריכה או לתדרכה. לפיכך, גם אם שקלה קריירה כזאת, לא היה ביכולתה להביא תועלת מודיעינית משמעותית לאף אחד מן הצדדים. נראה שברקע הוצאתה להורג עמדה 'בהלת מרגלים' של ימי המלחמה, יחד עם רצונם של השלטונות להראות שהם עומדים בפרץ, וכן רצונם של שירותי הביטחון הפנימי של צרפת "המשרד השני", שאנשיהם שירתו הרחק מהחזית, להפגין תרומה למאמץ המלחמתי.
המפרי, דוכס גלוסטר
ביוגרפיה
מקום הולדתו של המפרי אינו ידוע. המפרי נקרא על שם סבו מצד אימו - המפרי דה בוהן, רוזן הרפורד.
מאטה הארי
הערכת פועלה
בשל הילת הזוהר, אשר נלוותה לדמותה ולאורח חייה, מאטה הארי זכתה לאחר מותה לפרסום ללא שום יחס לתרומתה האפסית למאמץ המודיעיני במלחמה.
המפרי, דוכס גלוסטר
ביוגרפיה
המפרי רכש השכלה (בעוד שאחיו הבכורים לחמו לאורך הגבולות של אנגליה עם ויילס וסקוטלנד). לאחר מות אביו, בשנת 1414, קיבל המפרי את התואר דוכס גלוסטר, וכן את התואר "לורד צ'מברלין של אנגליה", ומושב בפרלמנט. בשנת 1415 הפך המפרי לחבר במועצת המלך של הממלכה המאוחדת.
בתקופת מסעותיו הצבאיים של הנרי החמישי בצרפת, שימש המפרי כמפקד הצבא האנגלי וזכה להצלחה רבה בשל הידע הרב שהיה לו בלוחמת מצור (ידע שרכש במסגרת לימודיו הקלסיים). בעקבות הצלחותיו בשדה הקרב קיבל את התפקיד של מפקד דובר (Constable of Dover), לורד חמשת הנמלים ומשנה למלך (King's Lieutenant).
מאטה הארי
בתרבות ובאמנות
דמותה עובדה לסרט הקולנוע "מאטה הארי" בכיכובה של גרטה גרבו (1931) ובסרט "מאטה הארי" בכיכובה של סילביה קריסטל.
המפרי, דוכס גלוסטר
ביוגרפיה
במות אחיו, המלך הנרי החמישי, בשנת 1422, מונה המפרי לתפקיד הלורד המגן (Lord Protector) לאחיינו, יורש העצר, המלך הנרי השישי. במות אחיו הבכור, ג'ון דוכס בדפורד, טען המפרי לזכותו לכהן בתפקיד העוצר, אולם דודו-למחצה, הנרי ביופורט, חבר מועצת המלך, התנגד לכך. (בשנת 1978 נמצאה במכללת איטון צוואתו של הנרי החמישי, ובה נכתב כי רצונו של המלך היה שהמפרי יכהן כעוצר).
המפרי זכה לפופולריות רבה של תושבי אנגליה, והיה ידוע כתומך באמנויות ובהשכלה, יחד עם רעייתו ניהל חצר שוקקת בארמון פלסנטיה בגריניץ', בה התארחו אמנים, מדענים ואנשי ציבור וחברה. הפופולריות שלו איפשרה לו להתמנות לשופט הראשי של דרום ויילס. רעייתו, אלינור קובהם, הייתה לא פופולרית בקרב התושבים, ואויביו של המפרי הביאו למאסרה בעוון כישוף ולשון הרע. בעקבות המשפט פרש המפרי מהפוליטיקה.
מאטה הארי
בתרבות ובאמנות
בשנת 1995 הוציאה הזמרת הישראלית עפרה חזה שיר בשם "מאטה הארי" שמבוסס על קורותיה של הרקדנית. השיר זכה להצלחה רבה בתחנות רדיו רבות ברחבי אירופה.
המפרי, דוכס גלוסטר
ביוגרפיה
ב-20 בפברואר 1447 נאסר המפרי בעוון בגידה. הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן, ב-27 בפברואר, ונקבר בכנסיית סנט אולבנס. בתקופתו נפוצו השמועות כי למעשה נרצח בלא משפט, אולם כיום סבורים ההיסטוריונים שככל הנראה נפטר משבץ.
אגדה אורבנית מציינת כי המפרי נקבר בקתדרלת סנט פול הישנה (למעשה היה זה קברו של ג'ון מגונט).
מאטה הארי
בתרבות ובאמנות
ב-2017 שודרה בערוץ sic הפורטוגזי ובערוץ הראשון הרוסי סדרת הטלוויזיה מאטה הארי בכיכובם של ואהינה ג`וקאנטה, מקסים מאטבייב, רוטגר האוור, ג'ון קורבט ויחזקאל לזרוב.
המפרי, דוכס גלוסטר
נישואים וצאצאים
בשנת 1422 לערך נשא המפרי לאישה את ז'קלין, רוזנת אנו ורוזנת הולנד, בתו של וילם השני, דוכס בוואריה-שטראובינג ורוזן אנו.
בעקבות נישואים אלה זכה המפרי לתואר "רוזן הולנד, זילנד ואנו". לבני הזוג נולד בן אחד בשנת 1424 אולם התינוק נפטר בלידתו.
מאטה הארי
בתרבות ובאמנות
ב-1976 השיר שייצג את נורווגיה בתחרות האירוויזיון נקרא "Mata Hari" ובוצע על ידי הזמרת אנה-קרינה סטרום. ב-2021 שלחה אזרבייג׳ן לאירוויזיון שיר שנקרא “Mata Hari” ובוצע על ידי הזמרת סמירה אפנדי.
המפרי, דוכס גלוסטר
נישואים וצאצאים
הנישואים בוטלו בשנת 1428 וז'קלין נפטרה בשנת 1436.
מיד לאחר ביטול הנישואין נישא המפרי לאלינור קובהאם (פילגשו). לבני הזוג נולדו שני ילדים:
בשנת 1441 אלינור, שהייתה שנואה על ידי הציבור, הואשמה בכישוף, הוגלתה ונכלאה במקום גלותה.
אחוזתו של המפרי דוכס גלוסטר
המפרי ירש מהוריו את אחוזת גריניץ' גדר את האחוזה ובכך יצר את פארק גריניץ'. בשנת 1428 הורה המפרי על הקמת ארמון על גדת התמזה אשר נודע בשם "החצר היפה" (Bella Court ) ולימים הפך לארמון פלסנטיה. מגדל הארמון, אשר נקרא על שמו "מגדל הדוכס המפרי" נהרס בשנת 1660 ובמקום הוקם מצפה הכוכבים המלכותי.
ספריית הדוכס המפרי
המפרי היה ידוע כתומך האמנויות וההשכלה, תמך באוניברסיטת אוקספורד ותרם לה 280 כתבי יד. כתבי יד אלה היו הבסיס ל"ספריית הדוכס המפרי" המהווה כיום חלק מהספרייה הבודליינית.
אזכורים תרבותיים
הדוכס המפרי מופיע כדמות במחזהו של ויליאם שייקספיר "הנרי השישי, חלק ראשון" וכן מוזכר במחזות הנרי הרביעי, חלק שני והנרי החמישי ובספרה של מרגרט פרייזר "The Bastard's Tale".
שלט אצולה
בהיותו בן של המונרך, השתמש המפרי בשלט האצולה של המונרך כאשר ההבדל היחיד הוא בתגית הסמל.
פטר פאול רובנס
פטר פאול רובנס (בהולנדית: Peter Paul Rubens; 28 ביוני 1577 – 30 במאי 1640) היה צייר פלמי. נחשב לאחד מהציירים הפוריים ביותר מתקופת הבארוק, וכיום הוא בין הציירים האירופיים הידועים והאהובים ביותר. תמונותיו מצטיינות בסגנון מפואר, המדגיש מרקמים, תנועה, צבעים חיים וחושניות. הוא ידוע בציורים שצייר כחלק מאמנות הקונטרה-רפורמציה, ביניהם דיוקנאות, ציורי-מזבח כנסייתיים, ציורי נוף וציורים בעלי נושאים היסטוריים, מיתולוגיים ואלגוריים. נוסף לעבודתו כצייר המנהל סטודיו גדול ומצליח באנטוורפן, שציוריו פופולריים בקרב אצילים ואספני אמנות ברחבי אירופה, רובנס היה גם הומניסט בעל חינוך קלאסי, אספן אמנות ודיפלומט, שזכה לתוארי אבירות גם מפליפה הרביעי, מלך ספרד וגם מצ'ארלס הראשון מלך אנגליה.
תחילת דרכו
רובנס נולד בעיר זיגן שבווסטפאליה ליאן רובנס ומריה פֵּייפֶּלִינְקְס. אביו הקלוויניסט ואמו נמלטו מאנטוורפן לקלן ב-1568, בעקבות מהומות על רקע דתי והתנכלות לפרוטסטנטים תחת שלטון הספרדים בארצות השפלה. יאן רובנס היה לעורך דינה (ומאהבה) של אנה מסקסוניה, אשתו השנייה של וילם השתקן, והשתקע בחצרה בזיגן ב-1570. לאחר שנשלח לכלא בשל פרשיית האהבים, נולד פטר פאול רובנס ב-1577. המשפחה שבה לקלן כעבור שנה. ב-1589, שנתיים אחרי מות אביו, עבר רובנס עם אמו בחזרה לאנטוורפן, שם הוא גדל כקתולי. הדת מילאה תפקיד בולט בחלק גדול מיצירתו, ומאוחר יותר הוא הפך לאחד ממובילי הזרם הקתולי והקונטרה-רפורמציוני בציור.
באנטוורפן קיבל רובנס חינוך הומניסטי, ולמד לטינית וספרות קלאסית. בגיל ארבע-עשרה הוא החל לעבוד כשוליה עם האמן טוביאס ורהאכט (Tobias Verhaeght), שכמעט אינו מוכר כיום. לאחר מכן הוא למד בהשגחתם של שניים מהציירים המובילים בעיר באותם ימים, המנייריסטים המאוחרים אדם ון נורט ואוטו וניוס. חלק גדול מהכשרתו המוקדמת כלל העתקה של יצירות מוקדמות, למשל חיתוכי-עץ מאת הנס הולביין ותחריטים מאת מרקאנטוניו ראימונדי בעקבות רפאל. רובנס סיים את לימודיו ב-1598, והצטרף לגילדת לוקאס הקדוש כאמן עצמאי. כמו כן היה מראשי ״גילדת הרומאים״, לאחר חזרתו להלולנד.
איטליה (1600 - 1608)
ב-1600 נסע רובנס לאיטליה. הוא עצר קודם כל בוונציה, שם ראה לראשונה ציורים מאת טיציאן, ורונזה וטינטורטו, ואז השתקע במנטובה בחצר הדוכס וינצ'נצו הראשון גונזאגה. לצבעים ולקומפוזיצה של הציור הוונציאני, ובייחוד בעבודותיהם של ורונזה וטינטורטו, הייתה השפעה מיידית על ציוריו של רובנס, וסגנונו הבוגר והמאוחר הושפע עמוקות מטיציאן. בתמיכתו הכספית של הדוכס, נסע רובנס לרומא דרך פירנצה ב-1601. הוא למד שם את אמנות יוון ורומא העתיקות, והעתיק יצירות של רבי-האמנים האיטלקיים. פסל לאוקואון ההלניסטי השפיע עליו באופן מיוחד, כמו גם יצירתם של מיכלאנג'לו, רפאל ולאונרדו דה וינצ'י. כמו כן, הוא הושפע מציורים חדשים יותר ונטורליסטיים מאת קרוואג'ו. מאוחר יותר הוא צייר העתק של "קבורתו של ישו", המליץ לפטרונו, דוכס מנטובה, לקנות את "מות הבתולה", והיה לו חלק חשוב ברכישתה של "המדונה של מחרוזת התפילה" עבור הכנסייה הדומיניקנית באנטוורפן - כולם מאת קרוואג'ו. בעת שהותו ברומא השלים רובנס את ציור-המזבח הראשון שהוזמן אצלו, "הלנה הקדושה עם הצלב האמיתי", עבור בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה ברומא. רובנס נסע לספרד בתפקיד דיפלומטי ב-1603, והביא מתנות ממשפחת גונזאגה לחצר המלך פליפה השלישי. כשהיה שם הוא התרשם מהאוספים הגדולים של יצירות רפאל וטיציאן שאסף פליפה השני. הוא גם צייר דיוקן של הדוכס מלרמה רכוב על סוס (כיום במוזיאון הפראדו), המדגים את השפעתם של ציורים כמו "קרל החמישי במילברג" מאת טיציאן. זה היה הראשון מבין מסעות שעתיד רובנס לערוך, מסעות שישלבו אמנות ודיפלומטיה.
אנטוורפן (1609 - 1621)
כששמע ב-1608 כי אמו נוטה למות, הוא החל להתכונן למסע חזרה לאנטוורפן. לרוע המזל, אמו מתה לפני שהספיק להגיע הביתה. הוא מצא את עצמו בעיצומה של תקופת שגשוג מחודש בעיר: חתימת ברית אנטוורפן באפריל 1609 הבטיחה 12 שנות הפסקת אש, ואפשרה את המשך המסחר הבינלאומי של העיר. בספטמבר של אותה שנה התמנה רובנס כצייר החצר על ידי אלברט השביעי, ארכידוכס אוסטריה ואשתו איזבלה, ששלטו בארצות השפלה הדרומיות. הוא קיבל אישור מיוחד להחזיק סטודיו באנטוורפן, במקום בחצר עצמה בבריסל, ואף לעבוד עבור לקוחות אחרים. הוא היה מקורב לארכידוכסית איזבלה עד מותה ב-1633, והתבקש לעבוד לא רק כצייר אלא גם כשגריר ודיפלומט. קשריו של רובנס עם העיר התחזקו כשהתחתן ב-1609 עם איזבלה בראנט, בתו של ההומניסט יאן בראנט, בן העיר.
ב-1610 הוא עבר לגור בבית חדש ובו סטודיו פרי תכנונו (כיום מוזיאון בשם "בית רובנס"). הבית היה וילה בסגנון איטלקי במרכז העיר, ובה סדנה שבה הוא והשוליות שלו ציירו את רוב התמונות; כמו כן היו בבית אוסף האמנות האישי שלו והספרייה, שניהם בין הגדולים שבעיר. התלמיד המפורסם ביותר שלו היה אנתוני ון דייק, שעד מהרה הפך לצייר הדיקנאות המוביל בפלנדריה ועבד עם רובנס לעיתים קרובות. רובנס שיתף פעולה לעיתים קרובות גם עם אמנים רבים המומחים בתחומם, בהם צייר החיות פרנס סניידרס, שצייר חלקים מהנשר בציור "פרומתאוס הכבול", וידידו הטוב, צייר הפרחים יאן ברויגל האב. עיטורי מזבחות כמו "הקמת הצלב" (1610) ו"הירידה מן הצלב" (1611–1614) עבור קתדרלת אנטוורפן היו חשובים במיוחד עבור רובנס, וביססו את מעמדו כצייר החשוב בפלנדריה מעט אחרי בואו. "הקמת הצלב", לדוגמה, מדגימה היטב את הסינתזה שיצר רובנס בין "הצליבה" של טינטורטו בסקואולה דה סן רוקו בוונציה, הדמויות הדינמיות של מיכלאנג'לו וסגנונו האישי של רובנס עצמו. ציור זה נחשב לאחת הדוגמאות המשובחות של אמנות בארוקית דתית.
רובנס דאג באותם ימים להוציא לעצמו מוניטין ברחבי אירופה בכך שצייר תדפיסים ועמודי-שער לספרים, בעיקר עבור ידידו בלתזאר מורטוס, בעליה של ההוצאה לאור פלנטין-מורטוס. מלבד כמה תצריבים מצוינים, הוא הסתפק רק ברישומים והניח את יצירת התדפיס למומחים, בהם לוקאס פורסטרמאן. הוא גייס מספר עושי-תחריטים מתלמידיו של הנדריק גולציוס ולימד אותם בקפדנות את כל פרטי הסגנון הרצוי לו. הוא עיצב גם את חיתוכי העץ החשובים האחרונים לפני תחייתה של הטכניקה במאה ה-19.
שליחויות דיפלומטיות, ומחזור הציורים "מארי דה מדיצ'י" (1621 - 1630)
ב-1621 הזמינה אצל רובנס מארי דה מדיצ'י, המלכה-האם של צרפת, שני מחזורי תמונות אלגוריים גדולים המעלים על נס את חייה ואת חיי בעלה, אנרי הרביעי, עבור ארמון לוקסמבורג בפריז. "חיי מארי דה מדיצ'י" (כיום בלובר) הושלם ב-1625, ואף על פי שהוא החל לעבוד על המחזור השני, הוא לא השלים אותו מעולם. בנה של מארי, לואי השלושה-עשר, הגלה אותה מצרפת ב-1630, והיא מתה ב-1642 בקלן, בבית שבו חי רובנס בילדותו.
אחרי תום הפסקת האש בת שתים-עשרה השנים ב-1621, הפקידו שליטי ספרד ההאבסבורגיים מספר שליחויות דיפלומטיות בידיו של רובנס. בין 1627 ו-1630 הייתה הקריירה הדיפלומטית של רובנס פעילה במיוחד, והוא עבר בין חצרות ספרד ואנגליה בניסיון להביא שלום בין ארצות השפלה הספרדיות והפרובינציות המאוחדות. הוא גם נסע מספר פעמים לצפון הולנד כאמן וכדיפלומט. בחצרות השונות הוא נתקל מדי פעם בגישה לפיה אל להם לבני אצולה לעסוק בעבודת כפיים הכול סוג שהוא, כולל אמנות, אבל במקומות רבים קיבלו אותו כאיש המעלה. במהלך אותה תקופה קיבל רובנס תואר אביר פעמיים, תחילה על ידי פליפה הרביעי מספרד ב-1624, ואז על ידי צ'ארלס הראשון מאנגליה ב-1630. הוא גם קיבל תואר מאסטר לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' ב-1629. רובנס שהה שמונה חודשים במדריד ב-1628–1629. מלבד דיונים דיפלומטיים, הוא צייר גם כמה עבודות חשובות עבור פליפה הרביעי ופטרונים פרטיים. הוא גם החל שוב להתעמק בציוריו של טיציאן, והעתיק מספר תמונות שלו, כולל "חטאו של אדם" (1628-29). במהלך שהותו בספרד הוא התיידד עם צייר החצר דייגו ולסקס. השניים תכננו לנסוע ביחד לאיטליה תוך שנה. אבל רובנס חזר לבסוף לאנטוורפן, ואילו ולסקס נסע לאיטליה בלעדיו.
שהותו באנטוורפן הייתה קצרה, ועד מהרה הוא נסע שוב, הפעם ללונדון. רובנס נשאר שם עד אפריל 1630. יצירה חשובה מאותן שנים היא "אלגוריה של השלום והמלחמה" (1629, היום בנשיונל גאלרי). הציור קשור למאמציו של רובנס בהשכנת שלום, והוא ניתן במתנה למלך צ'ארלס הראשון.
בעוד שהמוניטין של רובנס בקרב אספני אמנות והאצולה באירופה המשיכו לפרוח בתקופה זו, הוא והסטודיו שלו המשיכו לצייר ציורים מונומנטליים עבור פטרונים מקומיים באנטוורפן. "עלייתה לשמיים של מריה" (1625-26) עבור הקתדרלה של אנטוורפן היא דוגמה בולטת אחת.
שנותיו האחרונות (1630 - 1640)
העשור האחרון לחייו של רובנס עבר עליו באנטוורפן ובסביבתה. הוא עדיין עסק בציורים שהוזמנו אצלו מפטרונים בחוץ-לארץ, למשל ציורי התקרה עבור בית המשתאות בארמון וייטהול של איניגו ג'ונס בלונדון.
ב-1630, ארבע שנים אחרי מות אשתו הראשונה, התחתן הצייר בגיל 53 עם הלן פורמאן בת ה-16. הלן היא שהייתה מקור ההשראה לדמויות שופעות הבשר ברבים מציורים בשנות השלושים של המאה ה-17, כולל "משתה ונוס", "שלוש הגרציות" ו"החלטתו של פאריס". באחרון מביניהם, שהוזמן עבור החצר הספרדית, זיהו מתבוננים בני התקופה את אשת האמן בדמותה של ונוס. בדיוקן אינטימי שלה, "הלן פורמאן בגלימת פרווה", נראה כי רובנס ביסס את דיוקנה של אשתו באופן חלקי על פסלים קלאסיים של ונוס העירומה, כמו אפרודיטה מקנידוס או ונוס מדיצ'י.
ב-30 במאי 1640 נפטר רובנס בגיל 63 משיגדון, ונקבר בכנסיית יעקב הקדוש באנטוורפן. משתי נשותיו הוליד רובנס שמונה ילדים, שלושה מאיזבלה וחמישה מהלן; הצעיר ביותר נולד שמונה חודשים אחרי מותו.
יצירתו
רובנס היה אמן פורה מאוד. התמונות שצייר על פי הזמנה היו על פי רוב בנושאים דתיים, ציורים "היסטוריים" (כולל נושאים מיתולוגיים) ותמונות ציד. הוא צייר דיוקנאות, בעיקר של חבריו, ודיוקנאות עצמיים, ובשנותיו האחרונות צייר גם ציורי נוף. הוא גם עיצב שטיחי קיר והדפסים, ואף תכנן את ביתו שלו. הוא גם תכנן את העיטורים החד-פעמיים לאירוע החגיגי שבו נכנס הקרדינל-אינפנטה פרננדו לאנטוורפן ב-1635.
הרישומים שלו רבי-עוצמה על פי רוב, אבל אינם מאוד מפורטים; הוא גם השתמש לעיתים קרובות בשיטת "סקיצת השמן", שבה מכינים טיוטה לציור כבר בצבעי שמן. הוא היה בין האמנים החשובים האחרונים שציירו על לוחות עץ, אפילו תמונות גדולות מאוד, אבל הוא צייר גם על קנווס, בעיקר בעבודות שנועדו להישלח למרחק גדול. בציורי מזבח הוא צייר לפעמים על צפחה כדי להפחית את בעיית ההשתקפות.
סטודיו
ניתן לחלק את התמונות לשלוש קטגוריות: אלו שצוירו על ידי רובנס עצמו, אלו שהוא צייר רק חלקים מהן (בעיקר פנים וידיים) ואלו שהוא רק פיקח עליהן. כפי שהיה נהוג בזמנו, הייתה לו סדנה גדולה ובה תלמידים ושוליות רבים, שחלקם - כמו אנתוני ון דייק - התפרסמו בזכות עצמם. לעיתים קרובות הוא היה שוכר אמנים מומחים אחרים כדי לבצע אלמנטים כמו חיות או טבע דומם בציורים גדולים, ביניהם פרנס סניידרס ויאקוב יורדאנס.
ערכן של יצירותיו
הציור "טבח החפים מפשע", שהתגלה לא מכבר, המתאר את טבח התמימים בברית החדשה, נמכר ללורד תומסון הקנדי במכירה פומבית של סות'בי ב-10 ביולי 2002, תמורת 49.5 מיליון ליש"ט. נכון לעת כתיבת דברים אלה (2007) זהו הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור ציור קדם-מודרני. הציור מוצג כיום בגלריה לאמנות של אונטריו בטורונטו.
ערך (סוציולוגיה)
ערכים הם אמות מידה אידיאליות המבוססים על השקפות עולם ביחס לשאלות של צדק, מוסר, אמת, אסתטיקה וסוגיות נוספות. הערכים החברתיים קובעים מה נכון וראוי בחברה מסוימת. ערך הוא עיקרון כללי הקובע מה טוב ומה רע, מכאן נובע מה מותר ומה אסור, מה ראוי ומה פסול. לכל אדם ולכל חברה יש ערכים שבהם הם מאמינים. אדם הדבק בערכים בהם הוא מאמין ורואה בהם מטרה עליונה/תכלית, עשוי לחוות תחושות של משמעות, סיפוק ואושר.
ערך מול אידיאל ונורמה
לא בכל מקרה מוצמד ערך לאידיאל, משום שאידיאל הוא על-ערכי והוא אשר מכתיב את הערכים. לדוגמה: האידיאל "האדם המושלם" עשוי להתבטא בערך "ואהבת לרעך כמוך", האידיאל הסוציולוגי עשוי להתבטא בערך שוויון, וכולי.
שמירה על ערכים בחברה
החיברות הוא התהליך שבו האדם לומד את הערכים של התרבות והתקופה שבה הוא חי ואת הצורך לפעול על פיהם.
כאשר אדם מפר ערך חברתי לרוב מצופה ממנו להפגין חרטה על מעשיו. כמו כן, החברה עשויה לנקוט בענישה כלפי אנשים המפרים ערכים בעלי חשיבות ולתגמל אנשים התורמים לערכים אלו.
ענאתא
ענאתא (בערבית: عناتا) היא עיירה פלסטינית המשתייכת לנפת אל-קודס של הרשות הפלסטינית. נכון ל-2016, בעיירה גרים כ־14,085 תושבים. מקום הכפר הקדום מזוהה לפי חוקר ארץ ישראל אדוארד רובינסון עם ענתות המקראית שבהרי בנימין.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות, הכפר היה מיושב החל מתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל. הכפר נקרא ככל הנראה על שם האלה הכנענית ענת והוא משתרע על פני שלוש גבעות המחוברות באוכפים קלים. בוואדי שבין הגבעה המרכזית למזרחית, נמצאו שרדי מערות קבורה ובהם ממצאים מתקופת הברונזה המאוחרת (התקופה הכנענית). על פסגתו המערבית של הכפר קיים בית קברות, ועל זו המרכזית בנוי הגרעין העתיק שלו, בו נמצאו בסקר ארכאולוגי חרסים החל מתקופת הברזל. בשנות ה-30 של המאה ה-20 ערך הארכאולוג, והמומחה לחרסים האמריקני ויליאם פוקסוול אולברייט חפירה ארכאולוגית בכפר.
בכפר שני אתרים, הנחשבים לקדושים בעיני המקומיים: מסגד לשעבר המוקדש ל"נביא סליח", ומערה הקשורה לנביא רומיה, שלפי דעת החוקר שארל קלרמון-גנו הוא ירמיהו הנביא. בכפר נמצאה גם חורבת כנסייה ביזנטית. לפני שצלאח א-דין כבש את ירושלים שכנה מפקדתו בענאתא.
ב-1832 נהרס הכפר בידי השליט המצרי איברהים פשה לאחר דיכוי מרד הערבים המקומיים, תומכי המשטר העות'מאני כנגד המצרים. בשנת 1850 ביקר במקום החוקר ו.מ. תומסון ודיווח "שהכל נראה נטוש והרוס והחלק המיושב תופס רק חלק קטן מהשטח. כנראה בזמנים קדמונים מסביב לכפר הייתה חומה, שחלק ממנה השתמר עד היום".
במחצית השנייה של המאה ה-19 יושב המקום בידי 10 משפחות מחירבת עלמית, שנמצאה כ-2 ק"מ צפונית-מזרחית. המשפחות שהתיישבו במקום היו: עבד אל-לטיף, איברהים, עליאן, חילווה, סלמה, חמדן, אבו הניה מוסה. ב-1948 הצטרפה אליהם משפחת אל-קיסוואני.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית. מיד אחרי מלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם לסעיף 11ב של פקודת סדרי השלטון והמשפט. שר הביטחון, משה דיין, מינה ועדה של שלושה אלופים (חיים הרצוג, רחבעם זאבי ושלמה להט) על מנת לקבוע את גבולות ירושלים. ממצאי הוועדה של האלופים הוגשו לקראת סוף יוני 1967 ואל ירושלים המערבית הצטרפה ירושלים המזרחית יחד עם 70,000 דונם. גבול ירושלים המאוחדת נקבע מטרים ספורים ממערב לשטח הבנוי של הכפר. אך עיריית ירושלים חיברה אותו לרשת המים העירונית, מאחר שהכפר היה תלוי באספקת מים ממעין פארה הסמוך שלא הספיק לכל צרכיו. ב-1969 ביקשו תושבי הכפר להסתפח לשטח המוניציפלי של ירושלים. וב-1978 חיברה העירייה את הכפר גם לרשת הביוב העירונית.
בהסכמי אוסלו נקבע כי כ-3% משטח הכפר יוגדר כשטח B, ו-97% הנותרים יהפכו לשטח C (רבות מאדמות הכפר שבשטח C הופקעו במהלך השנים להקמת מחנות צבא, כבישים עוקפים והתנחלויות).
בשנת 2015, הגישו מספר תושבי הכפר עתירה לבג"ץ, בבקשה לבטל את צו ההפקעה משנת 1975 על שטח של 288 דונם שבבעלותם, מאחר שבשטח זה לא נעשה שימוש. העתירה נדחתה בטענה שמטרת ההפקעה לצורכי ציבור מומשה. השטח נמצא בתחום השיפוט של כפר אדומים, בשטח חלה תוכנית עתידית לבניית מחלף, מרכז תחבורה. החלק האחר של השטח יועד לייעור ומטעי זיתים (מטעים שנטעו על ידי האגודה השיתופית של כפר אדומים).
שלטון מקומי
לאורך שנים למן התקופה העות'מאנית עמד בראש הכפר מוח'תאר, אולם מאז הקמת הרשות הפלסטינית ושיוך הכפר אליה הומרה שיטת השלטון המקומי בענאתא, כבכפרים אחרים בשטחי הרשות, ב"מועצת כפר" של נציגי חמולות בראשות יושב-ראש ממונה.
גאוגרפיה
ענאתא נמצאת בגובה 700 מ' מעל פני הים, כמחציתו בגבולות המוניציפליים של ירושלים. רק 1,654 דונם משטח זה הם השטח הבנוי של הכפר, שרובו נמצא בתחום הרשות הפלסטינית - למעט השכונה המערבית החדשה של הכפר, דאחיית א-סלאם, הכלולה בשטח ירושלים ונושקת ממזרח למחנה הפליטים שועפאט (אף הוא כלול בשטח ירושלים).
הכפר התרחב מאוד בשטחו בדורות האחרונים; בין 1967 ל-1987 הכפר התפשט ותפס כמעט פי חמישה מהשטח המיושב קודם לכן. השכונה המערבית, הממוקמת בשטח שסופח למדינת ישראל ב-1967, הוקמה רק אחרי הסיפוח. החל מסביבות שנת 2000, ניכרת מגמה של אורבניזציה; נבנים מבני-מגורים מרובי קומות, ואפילו נבנו שלדי מגדלים שאוכלסו רק כעבור מספר שנים.
בשיטת המינהל העות'מאני שויך ליישוב שטח הררי-מדברי שומם, המשתרע על 30,603 דונם, בעיקר לכיוון מזרח. שטח נרחב זה נמצא בשטח C ומגיע עד ההתנחלות אלון. 3,968 דונם מתוכו סופחו להתנחלויות ולבסיס צה"ל "ענתות".
ענאתא שוכנת על הדרך הקדומה מצפון ירושלים ליריחו ולידה עובר קטע הכביש החדש מהגבעה הצרפתית לפאתי יריחו. הכביש הישן הגיע רק עד עין פרת.
תוואי גדר ההפרדה בקטע עוטף ירושלים מפריד את ענאתא מירושלים ומותיר אותה מחוץ לה, ובכלל זה שכונתה המערבית, שהוקמה על שטחה הריבוני של מדינת ישראל.
אוכלוסייה
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בענאתא הייתה אוכלוסייה של 285 נפש, כולם מוסלמים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 98 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 438 תושבים, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 540 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 18,496 דונם. אשר מתוכם הוקצו 353 לחקלאות שלחין, 2,645 לגידולי דגנים ועיקר השטח שימש למרעה.
Spacewar!
Spacewar! הוא אחד ממשחקי המחשב הדיגיטליים המוקדמים.
מפתחי המשחק היו סטיב ראסל, מרטין גרץ, וווין ויטאנן, שתכננו את המשחק ב-1961 מתוך כוונה ליישם אותו על DEC-PDP-1, במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. אחרי שאלן קוטוק השיג כמה שגרות סינוס וקוסינוס מ-DEC, ראסל החל לכתוב את קוד המשחק, ובפברואר 1962, ולאחר כ-200 שעות עבודה הושלמה כתיבת המשחק בגרסתו הראשונה. תכונות נוספות פותחו בהמשך על ידי דן אדוארדס, פטר סמסון, וגרץ. חידוש בשליטה על המשחק היה השימוש בג'ויסטיק.
בשנת 1971 הצמד נולאן בושנל וטד דאבני יצרו גרסת ארקייד מתופעלת במטבעות של המשחק "!Spacewar" וכינו אותו "Computer Space". חברת Nutting Associates קנתה את המשחק, העסיקה את בושנל, וייצרה כ-1,500 מכונות Computer Space. המשחק לא נחל הצלחה רבה, ככל הנראה משום שהיה מסורבל לתפעול.
המשחק היה מיועד לשני שחקנים, כאשר כל שחקן שולט על ספינת חלל ומנסה להרוס את ספינתו של השני. כוכב במרכז המסך מושך את שתי הספינות, ודרוש תמרון כדי להימנע מלפול אליו. במקרה חירום, שחקן יכול להיכנס אל היפר-חלל, "שטח" נוסף במשחק מחוץ לשטח הרגיל, ולחזור במיקום אקראי על המסך. שימוש מרובה בתכונה זו עלול לגרום להתפוצצות ספינת החלל.
מלכה רעיה
מלכה רעיה (באנגלית: Queen consort), הוא תואר מלוכה שניתן לרעיית מלך.
יש מונרכיות שדורשות שהמלכה תהיה נסיכה בזכות עצמה. מצב זה היה מקובל בממלכות הגרמניות, שבהן נסיכים היו יכולים לשאת רק נסיכות, ובמקרה שהיו נישאים לאישה במעמד נמוך משלהם, הנישואים הללו היו נחשבים כנישואים מורגנטיים, והאישה לא הייתה מקבלת את תואר בעלה, וילדיהם לא היו זכאים להיחשב בסדר הירושה לתואר. בממלכות אחרות, כגון הממלכה המאוחדת, אין הגבלה על מעמדה של רעיית המלך, ופשוטת עם שנישאת למלך תהפוך למלכה רעיה.
בריזה
בְּרִיזָה היא רוח מקומית, המתפתחת במהלך שעות היממה עקב סירקולציה תרמית הנוצרת כתוצאה מהפרשי טמפרטורה בין הים והיבשה.
בריזת ים
במהלך שעות היום, היבשה מתחממת בקצב מהיר בהרבה מהים, בגלל קיבול החום הסגולי הנמוך של היבשה לעומת קיבול החום הסגולי הגבוה של הים. עקב כך האוויר הסמוך ליבשה מתחמם, מה שגורם לצפיפות נמוכה של עמודת האוויר מעל היבשה. בישראל טמפרטורת מי הים התיכון בחודשי הקיץ היא 30-28 מעלות צלזיוס, ואילו הפרשי הטמפרטורות בין היום ללילה ביבשה גדולים יותר. בגלל אפקט זה, תיווצר רמה ברומטרית ברום מעל היבשה שתגרום נשיבת רוח לכיוון השקע הברומטרי ברום מעל הים, הרוח הנושבת ברום לכיוון הים תיצור רמה בפני הים ושקע בפני היבשה וכך תיווצר סירקולציה של הרוח. האוויר הנושב מכיוון הים מביא מולקולות מים שהתאדו מהים ליבשה. על פני השטח תורגש רוח קרה ולחה המגיעה מכיוון הים.
לרוב, "בריזה" סתם, היא כינוי לבריזת ים ("רוח ים" בעברית).
ברוך ויינשטיין
ברוך ויינשטיין (ו' בתשרי תרנ"ט, 25 בספטמבר 1898 – 12 באפריל 1982) היה פעיל ציוני ובתנועה הרוויזיוניסטית בתקופת היישוב וראשית שנות המדינה, מראשי ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) בהנהגתו של זאב ז'בוטינסקי, ממיסדי "מפלגת המדינה העברית", וציר בקונגרסים הציוניים בבזל (1931), פראג (1933), לוצרן (1935), ציריך (1937), ז'נבה (1939) ובזל (1946).
ברוסיה - 1898–1924
ברוך ויינשטיין נולד, בעיר באלטה, שבפלך פודוליה שבאימפריה הרוסית,לבתיה (בת יוסף קרייז) ולשמואל. בילדותו עקרה המשפחה לעיר הנמל אודסה, היות שהאב שמואל היה סוחר תבואה ובעל טחנת קמח בעיר. ויינשטיין סיים בעיר את לימודיו התיכוניים ורכש השכלה משפטית במכללה בעיר נובוסיבירסק.
הוא הצטרף לארגון הנוער הציוני "הסתדרות" שנוסד בשנת 1907, ומרכזו היה באודסה, וריכז בשורותיו תלמידי בתי ספר תיכוניים. ב"הסתדרות" הכיר את שלמה יעקבי, לימים יד ימינו של המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי. הוא פעל בתנועת הנוער הציונית "הסתדרות" ובמסגרתה הרצה לבני הנוער על בעיות העם היהודי ועל הרעיון הציוני. באותה תקופה פעל בקרב ציבור הסטודנטים היהודיים שהיו חברי ארגון "החבר". הוועידה הראשונה של תנועת "הסתדרות", בדרומה של רוסיה, נפתחה באודסה ב-29 ביוני 1917. ברוך ויינשטיין נבחר להיות יושב ראש הוועידה ועורך ביטאונה Молодая Иудея (ברוסית: "יהודה הצעיר") של "הסתדרות". בישיבת הפתיחה של הוועידה נשא דברים המשורר חיים נחמן ביאליק. הוועידה השנייה של "הסתדרות" נערכה באוגוסט 1918. בשנים 1919 – 1921 היה חבר הוועד המרכזי של תנועת "החבר" באוקראינה. בהמשך הצטרף לתנועת "צעירי ציון", האגף העמלני. בוועידה "הכל-רוסית" היה ציר מטעם "צעירי ציון" ונבחר לחבר המרכז.
מאסר ומשפט
תקופת המהפכות (מהפכת פברואר, מהפכת אוקטובר) ומלחמת האזרחים שבעקבותיהן, הביאו עמהן פרעות וחורבן לאוכלוסייה היהודית ולאחריה התבסס המשטר הסובייטי אשר רדף את התנועה הציונית וכלא רבים מחבריה והתנועה נאלצה לפעול במחתרת ונרדפה על ידי היבסקציה. ב-30 באפריל 1922 נפתחה בקייב ועידה חשאית של התאחדות צעירי ציון. הדבר לא נעלם מעיני היבסקציה וביום החמישי לכינוס הוועידה, ב-4 באפריל פשטה המשטרה החשאית, הגה פה או, ועצרה 51 נפש מצירי ואורחי הוועידה, וברוך ויינשטיין בכללם. מכל הנאסרים הועמדו למשפט בפני "הטריבונל המהפכני" של פלך קייב 37 נפש. הם הואשמו ב"קונטר-רבולוציה", כלומר בפעילות אנטי-מהפכנית, קרי: כנגד המשטר הבולשביקי החדש. היה זה המשפט האנטי ציוני הפומבי הראשון שנערך ברוסיה הסובייטית. המשפט החל ב-26 באוגוסט 1922. אף על פי שהנאשמים ידעו כי זהו משפט ראווה מבוים, שפסק הדין בו נחרץ מראש, הם הגנו על עצמם באומץ והפריכו את העלילות שטפלו עליהם. בתום הישיבה הראשונה של המשפט, כאשר הנאשמים הובלו להמשך מעצרם מלווים במשמר צבאי, הם נתקבלו בדרכם בקריאות עידוד של המוני יהודים. המשמר היטה את הנאשמים מהרחובות הראשיים לרחובות צדדיים, אך ההמון המשיך לנהות אחריהם למרות ניסיון של פרשים לפזר את המתקהלים. הייתה זאת הפגנת אהדה של היהודים לתנועה הציונית הנרדפת.
ב-28 באוגוסט הוקרא פסק הדין המרשיע על ברוך ויינשטיין ועל 11 נאשמים נוספים נגזרו שתי שנות מאסר. על יתר הנאשמים (מלבד ארבעה שזוכו) נגזרו עונשי מאסר על תנאי לשנתיים. כשהובלו שנים עשר המורשעים למאסר הם פתחו בשירת התקווה. המשמר לא הצליח להשתיקם ופתח ביריות באוויר.
ויינשטיין וחבריו האסירים היו נתונים במאסר עד ל-11 באוגוסט 1923, כאשר נמסרה להם הודעה כי הוחלט להגלותם אל מחוץ לתחומי ברית המועצות. בינתיים הועברו לחרקוב, משם למוסקבה וממנה לעיר ולדימיר כ-200 ק"מ מזרחית ממוסקבה. הם הועברו בין בתי כלא אחדים, עד אשר ב-21 בינואר 1924 אפשרו השלטונות את יציאתם מברית המועצות. ויינשטיין הגיע לגרמניה, ומשם עלה לארץ ישראל.
בארץ ישראל – 1948-1924
בשנותיו הראשונות בארץ ישראל היה ברוך ויינשטיין פעיל במפלגת הפועל הצעיר, ולמחייתו עבד כפועל בעבודות ציבוריות מזדמנות. בשנת 1925 פרש מן המפלגה והקים ביחד עם אחרים, כאריה אלטמן ואריה שנארי, גוף שנקרא "הסתדרות הציונים העמלנים".
וינשטיין היה ממיסדי "הסתדרות הציונים העמלנים", שהתנגדה למלחמת המעמדות, קיבלה את עיקרון הבוררות הלאומית בסכסוכי עבודה, ועל רקע זה וחילוקי דעות נוספים פרשה ממפלגת "הפועל הצעיר" ב-9 בינואר 1926.
בתנועה הרוויזיוניסטית
בשנת 1927 נפגש עם זאב ז'בוטינסקי והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית. מאז היה לפעיל מרכזי בתנועה הרוויזיוניסטית. הוא היה ציר באספת הנבחרים וחבר בוועד הלאומי. השתתף כציר בקונגרסים הציוניים בבזל ב-1931, בפראג ב-1933, בלוצרן, ב-1935, בציריך ב-1937 ובבזל ב-1946.
בשנת 1933 היה מבין הפעילים הרוויזיוניסטים אשר בהנהגת מאיר גרוסמן פרשו מן התנועה הרוויזיוניסטית, והקימו את "מפלגת המדינה העברית". על מייסדי מפלגה זו נמנו פעילים רוויזיוניסטים נוספים כרוברט שטריקר ממנהיגי הציונים באוסטריה, ריכרד ליכטהיים וגאורג קארסקי ממנהיגי הציונים בגרמניה ובארץ ישראל, העיתונאי ד"ר הרצל רוזנבלום ("ורדי"), המשורר יעקב כהן וזליג סוסקין ממיסדי נהריה. ברוך ויינשטיין ניהל את משרד המפלגה בתל אביב. באוגוסט 1937, נפגש וינשטיין יחד עם הרצל רוזנבלום כנציגי "מפלגת המדינה העברית", עם ז'בוטינסקי, נשיא הצ"ח, באירופה, לדיון על תוכנית החלוקה של הלורד פיל (מה-7 ביולי 1937). וינשטיין ורוזבלום, לימים מחותמי מגילת העצמאות של מדינת ישראל ועורך "ידיעות אחרונות", הסתייגו מתוכנית זו ודנו עם ז'בוטינסקי בניסוח הודעה משותפת ובנקיטת צעדים מדיניים לסיכולה. כנציג "מפלגת המדינה העברית", היה ויינשטיין חבר "הוועד הפועל הציוני" בשנים 1938 – 1939.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, כשנתבררו ממדי השואה והחלו ההכנות להקמת המדינה, חזרה הצה"ר לשורות ההסתדרות הציונית, ו"מפלגת המדינה העברית" התאחדה עמה לתנועה מאוחדת של חברי הצה"ר. ויינשטיין נבחר לחבר המרכז של התנועה המאוחדת.
במדינת ישראל - 1948–1982
מספר חודשים לפני הבחירות הכלליות הראשונות לכנסת, הציע וינשטיין, כנציג ברית תנועת הצה"ר המאוחדת למנחם בגין, שהקים את תנועת החרות עם יוצאי האצ"ל, לעמוד בראשות נשיאות מפלגה אחת, המורכבת מברית הצה"ר המאוחדת ותנועת החרות. בגין דחה הצעה זו עד לקיום הוועידה ה-11 של ברית הצה"ר בארץ ישראל.
בפברואר 1949 הודיעו וינשטיין וד"ר אריה אלטמן על התפטרותם מן ההנהלה העולמית של "ברית הצה"ר המאוחדת". ד"ר אלטמן הצטרף ל"תנועת החרות", ווינשטיין הצטרף מאוחר יותר למפלגת הציונים הכלליים.
עיתונאי ועורך
ויינשטיין היה סופר ועיתונאי נודע, ממייסדי אגודת העיתונאים בתל אביב, וחבר בית הדין שלה. הוא היה משתתף מרכזי בעיתונות הרוויזיוניסטית, ככותב, כעורך וכחבר מערכות העיתונים: "דֹאר היום" (בשנים 1928 – 1930), "העם" (1931), "עיתון מיוחד" (1934) ו"המשקיף" (1941). רשימות ומאמרים משלו פורסמו גם בעיתונים: "ראזסוויט" (פריז), "חזית העם" של התנועה הרוויזיוניסטית, "העולם" של ההסתדרות הציונית, "דער נייער וועג" (לונדון, פריז, לונדון), "הבַּקֶר" של "הציונים הכלליים" ואחרים. כמו כן, ערך את קבצים אחדים, כגון: "בחזית", "נגד הזרם" ו"התקומה", ואת הירחון "מסחר וכלכלה".
א' בתשרי
בר מצווה
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בא' בתשרי היא פרשת וילך, אם ראש השנה חל ביום שני או שלישי בשנת בר המצווה. לעומת זאת, אם ראש השנה חל בשבת או ביום חמישי בשנת בר המצווה, פרשת בר המצווה תהיה פרשת האזינו.