cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Without You (שיר של בדפינגר)
הצלחה
בנוסף לכך, הוקלט השיר באולפני אבי רוד בלונדון שבבריטניה.
גרסתו של הארי נילסון
Without You (בעברית: בלעדיך) בשנת 1971, הקליט הזמר-יוצר הארי נילסון, את השיר מחדש. השיר הופק מחדש על ידי ריצ'רד פרי והופץ כסינגל מתוך האלבום Nilsson Schmilsson. השיר זכה להצלחה בינלאומית כאשר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
יעקב (קובה) וילן
בהמשך, שימש וילן חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות מטעם מפ"ם והיה ראש האגף לביטחון סוציאלי של ההסתדרות ואחראי על קרנות הפנסיה ההסתדרותיות.
Without You (שיר של בדפינגר)
גרסתו של הארי נילסון
בנוסף לכך, קיבל את תואר הזהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
יעקב (קובה) וילן
נפטר בשנת 2004, ונקבר בקיבוץ נגבה בו היה חבר.
Without You (שיר של בדפינגר)
גרסתה של מריה קארי
Without You (בעברית: בלעדיך) הוקלט מחדש בשנת 1994, על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי. השיר יצא לאור באותה השנה בה הוקלט, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, כסינגל מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Music Box.
יעקב (קובה) וילן
בנו הוא חבר הכנסת לשעבר, אבשלום וילן.
Without You (שיר של בדפינגר)
גרסתה של מריה קארי
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
הצלחה
כבר בצאתו, זכה השיר להצלחה חסרת תקדים כאשר כבש עשרות פסגות מצעדים במדינות שונות כמו אוסטריה, קנדה, אירופה, גרמניה, איסלנד, ניו זילנד, הממלכה המאוחדת, שווייץ, ושוודיה. כמו כן, זכה השיר בתואר "שיר השנה" באוסטריה, גרמניה ושווייץ.
השיר הפך לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, תוך שהיה לשיר השלישי הנמכר ביותר בשנת 1994.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מריה קארי ב-17 בנובמבר 2009. הקליפ הוא מעין הופעה, בה קארי ביצעה את השיר. אותה ההופעה הפכה לאחת מההופעות המפורסמות ביותר שהיו, תוך שצברה למעלה מ-270 מיליון צפיות.
אלכסנדר וייסברג-ציבולסקי
אלכסנדר וייסברג-ציבולסקי (באנגלית: Alexander Weissberg-Cybulski; 8 בנובמבר 1901 – 4 באפריל 1964) היה פיזיקאי יהודי אוסטרי-פולני, שהיגר בשנות השלושים לברית המועצות מתוך אידיאליזם ורצון לתרום מהידע המדעי שלו לחברה הסובייטית. נאסר בימי הטיהורים הגדולים באשמת שווא של ריגול. כאזרח אוסטרי הוסגר על ידי הסובייטים לידי הנאצים בראשית מלחמת העולם השנייה, ברח מהם, ושרד את המלחמה והשואה בפולין. בראשית שנות החמישים פרסם ספר ובו העלה על הכתב את חוויותיו בברית המועצות, מתקופת האימה של המעצרים ההמוניים, ממעצרו וממשפטו. ספר זה התייחד בהיותו עדות ישירה מפי אחד מנאשמי משפטי הטיהורים.
ראשית דרכו
נולד בשם אלכסנדר וייסברג בקרקוב שבגליציה, אז חלק מאוסטרו-הונגריה. בהמשך, בזמן השואה, הוסיף לשמו את השם ציבולסקי.
אביו היה סוחר יהודי אמיד בשם שמואל וייסברג. בהיותו בן חמש עברה משפחתו לווינה בירת אוסטריה. וייסברג הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית (SPD) בהיותו בן שבע-עשרה. בשנת 1927 הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
באוסטריה למד וייסברג פיזיקה, מתמטיקה ואלקטרוניקה. הוא הוסמך בשנת 1929 וקיבל דיפלומה בפיזיקה שימושית. מווינה עבר לברלין, בירת גרמניה, ושם נתקבל כאסיסטנט של פרופסור במכון לפיזיקה באוניברסיטת ברלין.
בברלין התרועע וייסברג עם אנשי רוח אוהדי הקומוניזם ובהם ברטולט ברכט וארתור קסטלר. באותן שנים, שהיו שנות עליית הפאשיזם והנאציזם, הייתה לרבים מאנשי הרוח באירופה ואף בארצות הברית אהדה עצומה לברית המועצות בה ראו את התגשמות הסוציאליזם והיא נראתה בעיניהם כחומת מגן מפני הנאציזם והפאשיזם. רבים מהם באו אישית לברית המועצות כדי להשתתף במה שראו כבניין הסוציאליזם. וייסברג-ציבולסקי היה אחד מאנשי רוח אלה. מתוך אידיאליזם עקר בחודש מרץ 1931 לברית המועצות יחד עם אשתו והחל לעבוד כמדען במכון האוקראיני לפיזיקה שימושית בעיר חרקוב. וייסברג עבד בתחום הפרדת הגזים, ייסד את "העיתון הפיזיקלי של ברית המועצות" והיה לאחד מעורכיו.
וייסברג הכיר את הסופר ואיש הרוח ארתור קסטלר עוד מימיו בברלין, וקסטלר, שהיה באותה עת אוהד הקומוניזם, התארח בביתו של וייסברג, בעת שערך מסע בברית המועצות.
בטיהורים הגדולים
עד מהרה התפכח וייסברג מאשליותיו לגבי ברית המועצות והקומוניזם. היו אלה ימי הרעב הגדול באוקראינה שנגרם על ידי מדיניותו של סטלין, ומיליונים נספו בו. יתרה מזאת, במהלך שנות השלושים החלו הטיהורים הגדולים, שהתבטאו ראשית לכל במעצרים המוניים של חפים מפשע ובחרדת כל אדם מיום המחרת, ומהשאלה על מי ייפול הפור וגורלו יהיה מעצר, משפט ראווה ופסק דין דרקוני של הוצאה להורג או מאסר של שנים ארוכות במחנות המעצר - "הגולאגים", בסיביר או בחוף הים הצפוני.
בראשית שנת 1936 עצר האו גה פה או את אשתו לשעבר (ממנה התגרש בשנת 1934, אך המשיך לשמור על קשרי ידידות עמה) באשמה כי הגניבה עיטורים של צלב הקרס לאגרטלים מקרמיקה שיצרה, וכי הטמינה אקדחים כדי להתנקש בסטלין. לווייסברג-ציבולסקי היה ברור כי הוא הבא בתור, ואכן ב-1 במרץ 1937 הוא נעצר, נחקר בעינויים וחתם על כך שהיה בקשר עם הגסטפו והטרוצסקיסטים. ההליכים נגדו ארכו זמן רב והוא חזר בו מהודאותיו הכפויות. מברק שנשלח לסטלין, ועצומה שהוגשה לתובע הכללי של ברית המועצות אנדריי וישינסקי, ששניהם נוסחו על ידי ארתור קסטלר ועליהם חתמו שלושה חתני פרס נובל מצרפת לא נענו כלל. גם אלברט איינשטיין שלח מכתב לסטלין בעניינו, אותו ניסח בלשון עדינה:
מכתבים דומים שנשלחו על ידי חתני פרס נובל, ובהם בני הזוג אירן ז'וליו-קירי ופרדריק ז'וליו-קירי לא נענו אף הם.
בימי מלחמת העולם השנייה
לאחר שלוש שנים במעצר, בעוד ההליכים המשפטיים נגדו טרם נסתיימו, היה וייסברג-ציבולסקי קרבן לתעתוע נוסף של הגורל. לאחר שהנאצים תקפו את פולין בספטמבר 1939, התקדמו הסובייטים, בהסכמה עם הנאצים שהושגה בעקבות הסכם ריבנטרופ מולטוב, אל החלקים המזרחיים של פולין. במסגרת שיתוף הפעולה הסובייטי-נאצי ששרר באותה עת, הוסגר וייסברג-ציבולסקי, בתוך קבוצה של עשרות פליטים גרמנים ואוסטרים; קומוניסטים, סוציאליסטים ואנטי-נאצים לידי הגסטפו. ההסגרה התבצעה בליל ראש השנה האזרחית 1940 בגשר שעל נהר הבוג המערבי ליד העיר ברסט ליטובסק, נהר שהיה הקו שהפריד בין שני חלקי פולין, זה שבשליטה נאצית וזה שבשליטה סובייטית.
בשלב ראשון העבירו הנאצים את אנשי הקבוצה לכלא בעיר ביאלה פודלסקה ומאוחר יותר לכלא בוורשה. בכלא זה הופרדו היהודים שבאנשי הקבוצה מיתר חברי הקבוצה. 5 יהודים הועברו לכלא בלובלין ויתר אנשי הקבוצה הועברו לעומק גרמניה.
אחרי שהייה של חודשיים בכלא בלובלין שוחרר וייסברג מן הכלא ועבר לחיות בקהילה היהודית בקרקוב, כשהוא עונד את אות הקלון בצורת סרט שרוול ועליו מגן דוד כיתר בני הקהילה. וייסברג חי בקרקוב אצל קרובי משפחתו. על המשך פעולתו כפיזיקאי בא קץ. הוא הצליח בדרך כלשהי ליצור קשר עם אלברט איינשטיין, שניסה ללא הצלחה לגרום ליציאתו מפולין למנילה בירת הפיליפינים כדי לקבל משרת דיקן באוניברסיטה שבה. מהלך זה, של יציאת יהודי מפולין, היה אפשרי עדיין עד להתקפה הנאצית על ברית המועצות ב-6 ביוני 1941, אולם המהלך לא צלח וויסברג התבטא כי לאורך שנים לא יכל יותר לחזור לעיסוק שכה אהב - לפיזיקה.
ב-21 במרץ 1941 רוכזו יהודי קרקוב בגטו קרקוב. וייסברג נכלא אף הוא בגטו וכאשר נתברר לו כי הוא מצוי ברשימת מבוקשים המיועדים להשמדה, הצליח לברוח מגטו קרקוב ושהה עד ספטמבר 1942 בגטאות של הערים בוכניה וטרנוב ומשם הגיע לגטו ורשה. בתקופת ריכוז יהודי הגטו והובלתם להשמדה (ה"אקציות") חי וייסברג בפחד מתמיד ובאימה, הן ממשלוח להשמדה והן מן המלשינים שעסקו בציד יהודים והסגרתם לנאצים. כשגברה השמדת יהודי פולין והפכה להשמדה טוטאלית, מצא וייסברג מקלט אצל אשה פולנייה משכילה ויפת תואר בשם סופיה ציבולסקי שהסתירה אותו בביתה.
לאחר המלחמה
עם סיום המלחמה, לאחר כניסת כוחות ברית המועצות לפולין והשתלטותם עליה, נשא וייסברג את סופיה לאישה והוסיף את שם משפחתה, ציבולסקי, לשם משפחתו על מנת להסתיר את זהותו האמיתית מאנשי הנ.ק.ו.ד.. בשנת 1946 הצליחו וייסברג ציבולסקי ואשתו לצאת מפולין והגיעו לשוודיה והחל משנת 1951 גרו בלונדון.
תיעוד מעצרו ומשפטו
בשנת 1952 פרסם וייסברג-ציבולסקי את ספר זכרונותיו מימי הטיהורים הגדולים, "קשר השתיקה". הספר נתפרסם זמן לא רב לאחר שהתפרסם בשנת 1950, הספר האל שהכזיב (The god that failed), שהיה אנטולוגיה של שישה סופרים מן המערב, שנסחפו בשנות השלושים לקומוניזם ולתמיכה בברית המועצות, והתפכחו מאמונתם זו עקב הטרור הסטליניסטי. בספר מספר כל אחד מן השישה על דרכו לקומוניזם ועל התפכחותו ממנו. ששת הסופרים היו ארתור קסטלר, אנדרה ז'יד, סטיבן ספנדר, ריצ'רד רייט, איניאציו סילונה ולואי פישר. הסיפור הארוך והמרכזי בקובץ הוא סיפורו של ארתור קסטלר. הספר עורר הד רב בעולם הספרותי והפוליטי, בשיאה של המלחמה הקרה. ספרו של וייסברג-ציבולסקי הוא מעין פרק שביעי שנוסף לקובץ, אלא שעתה כספר של למעלה מ-500 עמודים. הספר הוא תיאור חי מפי עד ראייה, של אדם שחי בברית המועצות בתקופת הטיהורים הגדולים. ותיאור האימה והחרדה האישית של כל אדם מפני האפשרות הקרובה כי הוא יהיה הקרבן הבא של הטיהורים. הספר כולל תיאור מפורט של הליכי החקירה והמשפט, של העינויים, הווידויים הכפויים וההליכים המבוימים. בפתח הספר הופיעה הקדמה של ארתור קסטלר בשם "פני רוסיה לאן?".
במדינת ישראל הופיעו שני הספרים בתרגום עברי באותה שנה, שנת 1953. שני הספרים עוררו עניין רב בישראל. הופעתם הייתה בתקופה של המחלוקות החריפות בין מפא"י ומפ"ם בקשר ליחס לברית המועצות ובשאלה באיזה צד מן הצדדים הלוחמים במלחמת קוריאה על ישראל לתמוך. ביחסי ישראל והגוש הסובייטי חלה, בתקופה זו, הרעה ניכרת בעקבות משפטי הראווה שנערכו בשנת 1952 בצ'כוסלובקיה, בהשראה סובייטית, למספר מנהיגים קומוניסטים ובראשם היהודי רודולף סלנסקי ולשני אזרחים ישראלים מרדכי אורן ממנהיגי מפ"ם ושמעון אורנשטיין, יחסים שהגיעו לשפל עם ניתוקם בשנת 1953 של הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל על ידי ברית המועצות. במרץ של אותה השנה מת סטלין, על רקע אירועים אלה היה פרסומם של שני הספרים בישראל דבר בעיתו.
תומאס ג'יין
חיים אישיים
ג'יין נולד בבולטימור שבארצות הברית. לסינתיה, סוחרת אומנות ולמייקל אליוט, מהנדס גנטי. כשהיה בן 20 נישא ג'יין והתגרש מהשחקנית עיישה האוור, בתו של השחקן ההולנדי המפורסם ראטגר האוור. ג'יין היה מאורס במשך שלוש שנים לשחקנית האנגלייה אוליביה דאבו.
בשנת 2002 התארס עם השחקנית האמריקאית-יהודייה פטרישה ארקט, ב-2003 נולדה בתם המשותפת, ובשנת 2006 נישא הזוג בטקס בוונציה.
בשנת 2008 ג'יין נעצר על ידי שוטרי סיור על כביש קליפורניה בעוון נהיגה תחת השפעת אלכוהול, מבדיקה שנעשתה לג'יין התגלה בנוסף שהוא נהג עם רישיון נהיגה לא תקף. בשנת 2009 החלה ארקט הליכי גירושין כנגד ג'יין, הליכים שהפכו לרשמיים בשנת 2011.
קריירה
ב-2001 גילם ג'יין את דמותו של אגדת הבייסבול מיקי מנטל בדרמת הספורט של בילי קריסטל "61" והופיע בדרמה "החטא הראשון" בתור הבלש וולטר דאוונס החוקר את האמריקאית השוהה בקובה, ג'וליה ראסל (אנג'לינה ג'ולי). ב-2002 הופיע בקומדיה "הכי מתוק שיש" בתפקיד פיטר דונאו, הגבר המאורס בו מתאהבת גיבורת הסרט כריסטינה וולטרס (קמרון דיאז). ב-2003 הופיע בעיבוד הקולנועי לספר האימה של סטיבן קינג "לוכד החלומות".
ב-2004 שיחק בעיבוד הקולנועי השני לקומיקס הפופולרי "המעניש" בתפקיד הראשי של המעניש פרנק קאסל. ב-2007 היה ג'יין שותף בהפקת סרט האימה של דייוויד ארקט "המסומם", בו גם שיחק בתפקיד ראשי ושיחק בתור הדמות הראשית של דייוויד דרייטון המתבצר בסופרמרקט מפני יצור קטלני המסתתר בערפל, במותחן האימה של פרנק דרבונט "הערפל". ב-2008 שיחק במותחן הפעולה העתידני "יומני המוטאנטים" בתור חייל הקפיטול ג'ון מיץ' האנטר ובסרט הפשע "קילשוט" בתור וויין קרלסון, העד לרצח של הרוצח השכיר בלאקבירד (מיקי רורק). ב-2009 ביים את סרטו הראשון, מותחן המסתורין "ארץ אפלה" ושיחק בתפקיד ראשי. לאחרונה היה ג'יין מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב על תפקידו הקומי כג'יגולו ריי דרקר בסדרה "מצויד".
ב-2016 שיחק בסרט המלחמה "אינדיאנפוליס" לצדם של ניקולס קייג', טום סייזמור ומאט לנטר, ושיחק בסרט האימה "הצעיף" לצד ג'סיקה אלבה.
עתיד לככב ולהפיק בפועל דרמת פשע אוסטרלית בשם "Troppo".
פרס באפט"א לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר
פרס באפט"א לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר (באנגלית: British Academy Television Award for Best Drama Series) הוא אחד הפרסים החשובים שבין פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה. באתר הרשמי של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה מתוארת קטגוריית הפרס שהיא פתוחה לסדרת דרמה שהיא "יותר מפרק אחד ובכל פרק יש סיפור עלילה שעומד בפני עצמו, אבל סיפורן של הדמויות הראשיות נמשך לאורך הסדרה".
הפרס הוענק לראשונה בשנת 1992 עבור תוכניות ששודרו ב-1991. לפני כן פרס סדרת הדרמה היה כלול בפרס "סדרת הדרמה או המיני-סדרה הטובים ביותר" יחד עם מיני-סדרות. מ-1992 והלאה פוצלו הפרסים ונוצר פרס נפרד עבור מיני-סדרת הדרמה הטובה ביותר.
אישטוואן אבוני
אישטוואן אבוני, (בהונגרית: Abonyi István; בודפשט, 18 באוגוסט 1886 – בודפשט, 5 ביוני 1942) היה שחמטאי יהודי-הונגרי, אמן שחמט, עסקן שחמט, סופר מומחה לשחמט. ממייסדי "איגוד השחמט ההונגרי" וממייסדי איגוד השחמט הבינלאומי - (פיד"ה). הנשיא לשעבר של "האיגוד הבינלאומי של שחמט בהתכתבות". היה העורך הראשי של "עולם השחמט ההונגרי".
ביוגרפיה
אבוני נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף אבוני (1858–1914) רופא, רופא שיניים, עורך, ושל פלורה מנגולד (1864–1919). הוא למד משפטים ועבד כעורך דין בבודפשט. לאחר מות אביו, כיורש של הון רב, חלק ניכר מהאנרגיה, הידע והסמכות שלו הוקדשו לטובת עולם השחמט. במקרים רבים העניק תמיכה כספית משמעותית לשחמט או לחלק מנציגיו. אשתו הייתה אנה בויאר, דודתו של איבאן בויאר.
קריירת השחמט
בשנת 1907 באליפות השחמט ההונגרית דורג במקום 2–3, אחרי ליאו פליישמן. הוא נחשב לאחד משחקני הבליץ החזקים בעולם, דבר שאושר על ידי תוצאותיו: בשנת 1921 בבודפשט וב-1923 בווינה השיג מקום ראשון, בשנת 1924 בפריס מקום שני. בין השיאים שלו נמצא שבין ה-21–22 בינואר 1928 שיחק בו זמנית (סימולטנית) נגד כ-300 יריבים על 105 לוחות. המשחקים נמשכו בין השעה 7 בערב עד השעה 6 בבוקר למחרת. במשחקים אלה ניצח ב-79 השיג תיקו ב-20 והפסיד רק ב-6 משחקים בלבד. במשך זמן מה הוא החזיק בשיא העולמי של משחק השחמט הסימולטני.
הוא גם השתתף בטורנירי שחמט בהתכתבות והשיג תוצאות מצוינות בשנות השלושים. הוא היה מנהל הנבחרת ההונגרית, שניצחה 1.5-0.5 מול גרמניה בשנת 1936 והגיעה ל-1:1 בשנים 1939–1940 מול לטביה.
כעסקן שחמט
אבוני היה מזכיר, מזכ"ל, נשיא ומנכ"ל "חוג השחמט של בודפשט" בין השנים 1914-1940. הוא היה ממייסדי איגוד השחמט ההונגרי, אחר כך מזכירו, מזכירו הכללי והנשיא בין השנים 1921-1937. בינואר 1928, כהוקרה על תרומותיו לתחום תרבות השחמט, הוענק לו התואר "יועץ ממשלתי מלכותי ראשי של הונגריה".
עבודתו בתאוריית השחמט
על שמו נקראת תחבולת אבוני (1. e4.3 d5.2 Nf3), אותו שיחק לראשונה בשנת 1912.
יחד עם ז'יגמונד ברס וגיולה ברייר, מילא תפקיד מרכזי בהרחבה ובבדיקה המעשית של תורת גמביט בודפשט.
בשנת 1922 פרסם המגזין הגרמני לשחמט Deutsches Wochenschach את גרסת אבוני של גמביט (תחבולת) בודפשט, שידוע גם בשם "טריק אבוני".
פעילותו המקצועית והעיתונאית
בין השנים 1917–1919, וכן כאשר הופעל העיתון מחדש בשנת 1922, הוא היה העורך של עולם השחמט ההונגרי (Magyar Sakkvilág). הוא היה מנהל מדורי השחמט של "העולם" (Világ) (1916), "כרוניקה בתמונות" (Képes Krónika) (1922-1923) וב"עיתון המעניין" (Érdekes Újság) (1924).
חמארה (כפר)
חמארה (חַמַרָה) היה ישוב יהודי חלוצי שנועד להיות מושב עובדים בגליל העליון המזרחי. נוסד באוקטובר 1919 (תר"פ) באתר ממזרח לכפר גלעדי, ונעזב בשל קשיי המחיה והתקפות פורעים ב-1 בינואר 1920.
כמה מחברי הקבוצה בחמארה יסדו בשנת 1922 (תרפ"ב) את מושב "עין טבעון" הוא כפר יחזקאל.
הקרקע והמתיישבים
קרקעות חמארה נרכשו מידי ערבים על ידי הברון רוטשילד, והועברו לבעלות יק"א ב-1900. בקרקעות אלה נוסד תחילה קיבוץ כפר גלעדי בתרע"ז 1916. פקידות יק"א הקצתה כ-1,000 דונם ליישוב חדש נוסף, שנקרא באופן זמני חמארה או חמרה. הקמת היישוב נתמכה על ידי יק"א וההסתדרות הציונית באמצעות בנק אנגלו-פלשתינה.
בשנת תרע"ט 1919 יק"א פנתה אל חברי קבוצה שהתארגנה להתיישבות במתכונת של מושב עובדים; חלקם עבדו בחווה במגדל, רובם אנשי העלייה השנייה ובעלי משפחות. רוב חברי הקבוצה היו חקלאים במקצועם: ירקנים, פלחים ונוטעים. בכ"א באב תרע"ט 1919 נערכה אספה כללית של הקבוצה במרחביה, והוגדרו היסודות שעליהם יבנה המושב.:
המתיישבים תכננו גם כי המושב יכונן על יסוד עבודת היחיד בחלקתו, אבל הכשרת הקרקע, בניית המושב ומוסדות הציבור, קניית צורכי המושב מבחוץ ומכירת תוצרתו תעשינה באופן משותף. וכן תינתן הרשות לקבוצות קטנות של חברי המושב להוציא לפועל עבודות שונות או לפתח ענפי משק באופן משותף. המתיישבים ניגשו לעבודתם בתקווה שהקרן הקיימת לישראל תוסיף להם שטח של 4,000 דונם נוספים, אשר יספיק להם בשביל מושב בן מאה חברים. באתר המיועד ליישוב החדש בקרקעות חמארה התיישבה קבוצת חלוצים שמנתה 16-14 נפש, חיל חלוץ של חבורה גדולה.
עזיבת היישוב
לאחר נסיגת הצבא הטורקי מארץ ישראל בשלהי מלחמת העולם הראשונה נאבקו יחידות חמושות של ערבים כנגד שלטון הצרפתים; בין השאר באזור הגליל הצפוני, אשר הריבונות עליו הייתה בדיונים בין צרפת לבין בריטניה. הכנופיות החמושות עסקו למעשה בטיהור אתני של הכפריים הנוצרים באזור, וגם את ההתיישבות היהודית ראו בעין רעה. ארבע נקודות עבריות בגליל הצפוני היו בסכנה מתמדת של התנכלות והתנפלות: מטולה, כפר גלעדי, תל-חי וחמארה. חמארה, דהיינו שני צריפיה שאִכלסו אדם ובהמה, הייתה במרחק של כ-3 ק"מ מכפר גלעדי. היא נתפסה כנקודה הפגיעה והחלשה ביותר מבין ארבעת היישובים. הצריפים הוקמו על אם הדרך שבה הלכו ערביי הסביבה בדרכם מן הגולן לעמק החולה ולכפרי הנוצרים שמצפון למטולה; יתרון בימי שלום, וחסרון בתקופת הפקר ואלימות.
"כאשר החלה המתיחות בצפון חפרנו תעלות מגן סביב הצריפים אבל גדר לא הייתה סביבם. החבאנו את נשקנו שיהיה בהישג יד ושמרנו היטב בלילות".
ריילי 12/6
ריילי 12/6 (באנגלית: Riley 12/6) היא מכונית סלון אשר יוצרה במספר תצורות נוספות, מתוצרת יצרנית הרכב Riley Motor אשר יוצרה בין השנים 1932 – 1935 בבריטניה.
חמארה (כפר)
עזיבת היישוב
בתאריך י' בטבת תר"ף 1 בינואר 1920: "התנפלו ערבים, בדרך בין חמרה לכפר-גלעדי על י. הרועה וא. מחמרה, הפשיטום את בגדיהם. מא. גזלו סוסה, שהובילה שק קמח, ושלחו את א. להודיע לחברים, כי נשבּה, והם דורשים בעדו כֹפר שלשים לירות [מצריות]. השבוי [י.] נמלט והגיע אלינו [לכפר גלעדי]. הוא ספר, כי הובילוהו למחנה האויב. שם נמצאו כמאה וחמִשים רוכבים וצבא רגלי רב, המזוין ברובים ורמוני יד. עלה לו להמלט. היריה שירו בו לא פגעה בו, והרודפים לא המשיכו לרדֹף אחריו. לפנות ערב בא ד. מחמרה והודיע שמצב קבוצת חמרה קשה. ונחוצה עזרה תכופה. ארבעה חברים [מכפר גלעדי] הלכו לחמרה להגן. בבואם מצאוה ריקה ועזובה מאנשים". לאחר העזיבה הבהולה פנו חברי הקבוצה אל המושבה מטולה. הרגשתם הייתה "קשֶה וגם מיואש. מה שלא שוּדד נשרף. ומלבד העגלות והפרדות והרתמה - לא נשאר להם דבר". הם שהו במטולה עד עזיבתה גם כן בעקבות מאורעות תל חי. בסתיו תרפ"א 1920 החלה חזרתם של חברי קיבוץ כפר גלעדי ואיכרי מטולה, אך חמארה לא הוקמה מחדש. חלק מחברי הקבוצה היו ממייסדי המושב כפר יחזקאל.
טד, החוקר המבולבל
טד, החוקר המבולבל (בספרדית: Las aventuras de Tadeo Jones; בתרגום חופשי: הרפתקאותיו של טד ג'ונס) הוא סרט אנימציה ספרדי משנת 2012. את הסרט ביים אנריקה גאטו. הסרט הופץ ומופץ על ידי חברת סרטי פרמאונט. הסרט היה מועמד בפרס גויה לסרט האנימציה הטוב ביותר לשנת 2012.
בשנת 2017 יצא סרט המשך בשם "טד החוקר החופר" ובשנת 2022 יצא סרט המשך נוסף ששמו "טד החוקר החופר חוזר".
עלילה
בילדותו, טד חלם על הרפתקאות מסוכנות ותגליות מדהימות. הוא העריץ את אינדיאנה ג'ונס, אבל המציאות היא אחרת, טד הוא רק עובד בניין רגיל, אבל גורלו עומד להשתנות לאחר שבטעות לוקחים אותו לארכאולוג ידוע לשמצה אשר שולח אותו לפרו לצורך חפירות ארכאולוגיות כדי למצוא את אוצרות האינקה העתיקים. שם חושבים שהוא הארכאולוג וטד מנצל זאת.
יוסף שיינין
הרב יוסף שיינין (נולד בשנת 1940) הוא רבה הראשי האשכנזי של אשדוד.
ואז היא הגיעה
ואז היא הגיעה הוא סרט קומדיה רומנטית ישראלי משנת 2017.
יוסף שיינין
ביוגרפיה
נולד לציפורה ולרב מנחם מנדל שיינין, תלמיד ישיבת חברון בעיר חברון ומשגיח רוחני בישיבת רחובות. למד בישיבת פוניבז'. נישא לעטרה הדסה, בתו של הרב דוד סלומון. בגיל צעיר התמנה לרבה של טירת כרמל, שם פתח ישיבה בהיקף מצומצם. לאחר שרבה הראשון של אשדוד, הרב סיני אדלר עבר למבשרת ציון, מונה כרב ראשי, לצידו של הרב ישראל אליזרע, הרב הראשי הספרדי. עם פטירת הרב אליזרע, בשנת תשס"א, נותר הרב שיינין כרבה הראשי היחיד של העיר, עד מרץ 2010, אז נבחר הרב חיים פינטו לרבה הספרדי של העיר.
ואז היא הגיעה
תקציר העלילה
דן פרייליך (מיכאל אלוני), צעיר מאופק ומנומנם, מבלה את ימיו כעורך דין במשרד של אביו שבחיפה ועתיד להתחתן עם חברתו הנצחית, תמר (אפרת דור). אולם כשדן פוגש את מירב (חן אמסלם-זגורי), מלצרית ירושלמית יפה, תוכניותיו משתנות והוא מתאהב עד מעל הראש. בעידודה של מירב, הוא מחליט לחזור לאהבתו הישנה - המוזיקה - אך מכאן המצב הולך ומסתבך, ודן מוצא את עצמו כלוא במשולש אהבה מטלטל.
יוסף שיינין
ביוגרפיה
הרב שיינין משמש גם כראש כולל להוראה מורשת מנחם - אשדוד שהוקם לזכר אביו. לכולל שני סניפים, בבית כנסת אהל יעקב ובבית הכנסת לזכר נספי אגוז.
במהלך שנת תשפ"ב הוקם ברובע י"ב בעיר אשדוד, בית מוסדות מורשת מנחם, מבנה בן ארבע קומות בפינת הרחובות בני ברית שד' בן עמי, ובו כולל האברכים, שעבר מרובע ב'. ובית כנסת על עדתי לתושבי האזור. וכן מעונות יום של מוסדות מורשת מנחם, בשם 'צלילי הטף'.
יושידה שואין
יושידה שואין (ביפנית: 吉田松陰, בשמו המלא - יושידה טוראג'ירו פוג'יווארה-נו-נוריקאטה, 20 בספטמבר 1830 מצומוטו, על יד האגי, צ'ושו - 21 בנובמבר 1859 אדו, בימינו טוקיו) היה מומחה בטקטיקה צבאית, הוגה דעות, מחנך, ופעיל פוליטי מתקופת שלהי השוגונות טוקוגאווה (תקופת בקומאצו). הוא היה מורם של רבים מפעילי "אישין שישי" (שישי= "אנשי חזון") וממייסדי תנועת "סונו ג'וי" ("כבדו את הקיסר, גרשו את הברברים") שתרמו תרומה ניכרת ל"רסטורציית מייג'י". יושידה שואין, שהוצא להורג על ידי עריפת ראשו, הפך בעיני היפנים לדמות אלילית תחת השם שואין נו מיקוטו, אליה הוקדשו שני מקדשים.
יוסף שיינין
ביוגרפיה
ב-2010 נמנה הרב שיינין על חותמי מכתב הרבנים שאסרו על השכרת דירות לערבים.
יושידה שואין
הפרת המשמעת ועונשו
בסוף שנת 1851 עזב שואין את הלימודים לצורך מסע בן 4 חדשים ברחבי צפון מזרח יפן. קיבל למעשה רשות בעל-פה לכך אולם יצא לדרך מבלי להמתין להגעת ההיתר בכתב, זאת מתוך מחווה של התגרות. מעשה התגרות זה נחשב כעלבון קשה הידוע כ"דאפאן" או "בריחה מן האן". הוא חזר להאגי בשנת 1852. נענש על ידי איבוד מעמדו כסמוראי ושלילת מלגתו. אביו, סוגי יורינוסוקה, התמנה לאפוטרופוס עליו. עם זאת התאפשר לשואין בנסיבות אלה לבלות 10 שנים בלימודים בכל מקום ביפן שיבחר.
יוסף שיינין
ביוגרפיה
אחיו, הרב נחום שיינין היה אב בית דין בתל אביב וכן דיין במינוי זמני בית הדין הרבני הגדול.
יושידה שואין
הפרת המשמעת ועונשו
ב-16 בינואר 1853 הורשה יושידה שואין לשוב לאדו (טוקיו של ימינו) ולהמשיך בה את לימודיו. בדיוק בימים שבהם הוא שב לאדו, הגיע ליפן הקומנדור מת'יו ק. פרי עם אוניות של חיל הים האמריקאי.
יוסף שיינין
כתביו
הרב שיינין חיבר בשנת תשנ"ח את הספר "הדר יוסף" בנושאים שונים בש"ס, הכולל בין היתר התכתבות עם הרב יוסף שלום אלישיב בהלכות הנוגעות לפסולי חיתון. ובו הסכמות מגדולי הדור, זצ"ל ושליט"א.
יושידה שואין
ניסיון הבריחה ומאסרו
שייטת אמריקאית בפיקודו של מת'יו פרי ביקרה ביפן ב-1853 וב-1854. כמה חודשים אחרי הגעתו לאוראגה, הגיש המלומד סקומה שוזאן בקשה לממשל השוגון ("בקופו") לאשר למועמדים מוכשרים לנסוע לארצות הברית על מנת ללמוד את דרכי תרבות ה"מערב" מתוך העיקרון "דע את אויביך". אחרי שבקשתו נדחתה, החליטו סקומה ושואין להתגנב על סיפון אחת האוניות של פרי כדי לנסוע ללימודים ב"מערב". מול מה שנראה כאיום מצד הזרים ה"ברברים", סבר יושידה שואין חיוני לדגול בהפצת החינוך, בתגמול המוכשרים בחברה ובביטול הפריבילגיות וללמוד את תרבות הזרים ולרכוש את הידע שהצטבר בידם. בו זמנית ביקש לחזק לערכים היפניים המסורתיים - רגישות לטבע, כבוד לרוחניות וההנאה מהחיים הפשוטים.
במרץ 1854 הגיע פרי לחתימת הסכם ראשון בין ארצות הברית ליפן והשייטת שלו עגנה בנמל שימודה (במחוז שיזואוקה), אחד משני הנמלים שנפתחו בפני האמריקאים לפי החוזה שסוכם. זמן קצר לפני עזיבתו של פרי נסעו יושידה שואין ועוד ידיד לנמל שימודה שבו עגנו "אוניותיו השחורות" )(ביפנית -"קורופונה") של פרי, כדי לנסות לעלות על אחת מהן. הם מסרו קודם לכן מכתב ערוך בסינית מנדרינית שבו ביקשו רשות לנסוע על אחת האוניות. באישון הלילה הם הסתננו על האוניית הדגל "מיסיסיפי" (לפי מקורות אחרים על אניית "פוהטן") .מלחיו של פרי הבחינו בהם והורידו אותם בכוח על החוף. זמן קצר לאחר מכן נעצרו השניים על ידי חיילי השוגון. גם מתוך המאסר ניסו העצורים להגניב החוצה מסר כתוב לפרי. שואין נשלח לכלא באדו, וכעבור שנה להאגי, בתנאי מעצר בית. יושידה לא הצליח מעולם להגיע לפרי, שלא למד את שמו, אך רשם על התקרית ביומנו. בין היתר כתב פרי: (2.1.2015 - מאמיה ג'ון -Yoshida Shōin: The Revolutionary and Teacher Who Helped Bring Down the Shogunate תרגום מיפנית, 2.4.2015" באתר Nippon Communication Foundation -Nippon.com Your Doorway to Japan)
בית הספר "שוקה סונג'וקו"
בעת היותו בכלא ניהל שואין בית ספר. אחרי שחרורו ממעצר בנובמבר 1857 לקח על עצמו את ניהול בית הספר הפרטי הקטן של דודו, בכפר הולדתו מצומוטו. בית הספר נקרא שוקה סונג'וקו, כלומר "בית-הספר הכפרי מתחת לאורנים", והוא לימד בו בפועל למשך שנתיים ועשרה חדשים. שיעוריו התמקדו באמנויות המלחמה ובפוליטיקה. מכיוון שנאסר עליו לנסוע, שלח את תלמידיו לערוך מסעות מחקר ברחבי יפן. שואין לימד עת תלמידיו לנאמנות לקיסר שהוא הוא האדון האמיתי ביפן. הוא חייב את הפתיחות לזרים של שוגוני טוקוגאווה רק כדי להעשיר את האומה על באמצעות הידע שברשות הזרים ולפתח עוצמה צבאית. הוא דגל באחדות בין אדו (מושבם של השוגונים) וקיוטו (בירת הקיסר) על מנת להגן על יפן מפני איום השיעבוד לזרים. הוא סבר ששלטון השוגונים הפך למושחת ובלתי יעיל. הישגי תלמידיו היו מצוינים. עם 92 תלמידיו נמנו רבים ממייסדי הרפורמה של תקופת מייג'י. שניים מהם היו לראשי ממשלה של הקיסר מוצוהיטו, 4 היו לשרים, עוד 4 למושלי מחוזות או סגני מושלים. בנוסף קמו מקרב תלמידיו 12 שמילאו תפקידים של דיפלומטים, שופטים, קצינים בכירים, ויועצים טכניים. יש משערים כי אנשים מוכשרים מבין תלמידיו לא הגיעו לממש את כישוריהם עד הסוף מפני שנפלו במלחמה בכוחות השוגונות למען רסטורציית מיי'ג'י, למשל בקרב הקודאטה, שבו נהרגו 12 מחניכי יושידה שואין.
המאבקים הפוליטיים ביפן ו"רדיפות אנסיי"
החל משנת 1854 בתקופה הנקראת בהיסטוריה של יפן "אנסיי" (1860-1854) נקרעה החברה היפנית בין המחנה מסיס לשוגון טוקוגאווה, בראשות אי נאוסוקה, השליט מהיקונה, שתמך בהסכמים עם המעצמות הזרות בשם הסיסמה "לפתוח את הארץ" ולמחנה הקסנופובי שחשש מפני השתלטות המעצמות ה"מערביות" המפותחות על יפן ודגל ב"גירוש הברברים". ההתנגדות לפתיחות התרכזה בחצר הקיסר - ה"טנו" - בקיוטו והצטרפו אליה רבים מחסידי יושידה שואין, אנשי "סונו ג'וי". אחרי ששמע על ההסכם עם ארצות הברית ללא אישור הקיסר, הקצין יושידה שואין את דעותיו, התנגד בחריפות ל"פתיחות בפני הזרים" ותמך גם הוא במדיניות הבידוד ו"גירוש הברברים".
ב-1858 התחיל איאי נאוסוקה, שהפך לעוצר השוגונות - "טאירו"- ושחתם הסכמים עם מעצמות ה"מערב", רדיפות נגד מורדי הסונו ג'וי בקיוטו, אדו ולבסוף בפרובינציה. רבים מחסידי יושידה שואין נתפסו. באותה שנה בחר גם יושידה שואין בדרך המרד המזוין. כששלח אי נאוסוקה אל הקיסר את היועץ מנאבה אקיקאצו כדי לבקש (ללא הצלחה) את תמיכתו ב"הסכם האריס" שנחתם בשנת 1858 עם ארצות הברית, תכנן שואין מרד וקרא לרונין לעזרה, אולם לא זכה לתמיכה רבה. עם זאת יחד עם קומץ תלמידים תכנן להתנקש בחייו של מנאבה בקיוטו. התוכנית לא יצאה לפועל והמרד נכשל. שוב ,בתחילת שנת 1859 נעצר יושידה שואין ונכלא בבית הסוהר נויאמה בהאגי. המתנגדים למדיניות השוגון ביקשו למנוע את התחזקות כוחו ותמכו בחיזוק מעמד הקיסר, שבו ראו תהליך לטובת הגנתה והתפתחותה של יפן.
הוצאתו להורג
בשנת 1859 החליטו בצ'ושו להעביר את האסירים שנחשבו מסוכנים ביותר אל בתי הסוהר באדו. אחרי העברתו לבית הכלא הידוע לשמצה טנמאצ'ו הודה יושידה שואין בניסיון ההתנקשות, אך המשיך מן הכלא לנהל הכנות למרד. הוא לא ציפה לעונש מוות עד שבני טוקוגאווה הוציאו להורג שלושה מידידיו. כשבא תורו שמר על קור רוח ותליינו סיפר שמת כמו אציל. היה בן 29 במותו. לפני מותו כתב:" (ציטוט ב- N.Taylor Gregg ,) יושידה שואין נקבר בחלקת משפחתו בהאגי, על יד המקדש טוקו-ג'י.
בשנת 1860 דמו ננקם על ידי סמוראים מאנשי שישי, שארבו לאיאי נאוסוקה על יד שער המבצר של הזוגון ורצחו אותו.
לת'ם
לת'ם (באנגלית: Lethem) היא בירת מחוז טקוטו עליון אסקיבו עליון שבגיאנה. העיירה קרויה על שמו של סר גורדון ג'יימס לת'ם שהיה מושל גיאנה הבריטית בין השנים 1941 – 1947.
העיירה שוכנת על גדות נהר טקוטו שמהווה את הגבול בין גיאנה לברזיל, ממול לעיר הברזילאית בונפים שבמדינת רוריימה. בנוסף להיותה בירת המחוז, לת'ם היא צומת דרכים המקשר רבים מהכפרים בסביבה לבירה ג'ורג'טאון. הגשר על הנהר טקוטו, שבנייתו הושלמה ב-2009, מקשר בין שתי המדינות. הציפייה היא שדרך הגשר יגיעו סחורות ברזילאיות לנמל ג'ורג'טאון בדרך שיכולה להיות מהירה יותר מאשר לנמלים ברזילאים.
פייזאבאד
פייזאבאד (בפשטו: فيض آباد) היא עיר בצפון־מזרח אפגניסטן, עם אוכלוסייה של כ-39,555 אנשים. היא משמשת כבירת מחוז בדח'שאן והעיר הגדולה ביותר בו. היא שייכת לנפת פייזאבאד ונמצא בגובה של 1,254 מטר. פייזאבאד הוא המרכז המסחרי והמנהלי העיקרי של אזור הרי פמיר. נהר הקוצ'ה עובר בעיר.
היסטוריה
העיר נקראה Jauz Gun עד 1680 בגלל חוות האגוז ("jauz") הרבות באזור. השם שונה לפייזאבאד, שניתן לתרגם באופן גס כ"מעון של שפע אלוהי, ברכה וצדקה", כאשר הגלימה של הנביא מוחמד נמסרה לעיר. המסורת קובעת שהוא הובא לכאן על ידי מוחמד שייח' זיא ושייח' ניאז לאחר שווייס הקוראן הביא אותו לבאלך.
באותה תקופה העיר החליפה את מונג'אן כבירת בדאקשאן. מאוחר יותר, בשנת 1768, לקח אחמד שאה דוראני את הגלימה לקנדהאר, והקים שם את מסגד גלימת הנביא מוחמד בשנת 1695 (לספירה). ה-Sahibzádas מסמרקנד הוציאו את שריד הנביא מהבירה בשנת 1734. בגדיו שהגיעו מהמערכה הטורקית נלקחו על ידי טמורלן לסמרקנד. בזמן שהשריד הועבר להודו הוא נתפס על ידי מיר יאר בג שהפקיד אותו בפייזאבאד.
בשנת 1821 נהרסה העיר על ידי מוחמד מוראד בג, והתושבים עברו לקונדוז. אך לאחר שסופחה על ידי עבדור רחמן חאן, העיר חזרה לחשיבותה הקודמת, והפכה למרכז מסחר אזורי חשוב.
ב-1979 הפכה העיירה למוקד של קבוצות גרילה שביקשו להדוף את הפלישה הסובייטית. פייזבאד נכבשה על ידי הכוחות הסובייטיים ב-1980 והפכה לבסיס לחיל המצב הסובייטי.
ארגונים לא ממשלתיים רבים שפעלו במחוז בדאקשאן לאחר נפילת הטאליבין במסגרת פלישת ארצות הברית לאפגניסטן ב-2001 מיקמו את המטה שלהם בחלק החדש של העיר. ליד העיר גרמניה הובילה את צוות השיקום המחוזי. המחנה מבוסס על מנחת סובייטי ישן.
מרי סאת'רלנד מקסוול
מרי סאת'רלנד מקסוול (8 באוגוסט 1910 – 19 בינואר 2000) ידוע גם כרוחיה רבאני (ערבית ופרסית روحية رباني) אך מוכרת יותר בכינוי אמת אלבהאא (שפחתו של בהאא) – רוחיה ח'אנום. הייתה אשתו של שוגי אפנדי רבאני (שוקי אפנדי), שומר הדת הבהאית בין השנים 1921–1957. היא מונתה על ידו לאחת מ"ידי אמונת האל", ושיחקה תפקיד חשוב בהעברת האחריות בין השנים 1957–1963 (מרגע מותו של שוקי אפנדי ועד לבחירות הראשונות של בית הצדק העולמי).
שנים ראשונות
"לפני קצת יותר משנה בעודי בעכו, חלפתי ערב אחד מול דלתו של המאסטר. בתו רוחה הייתה עמי, ובידי החזקתי את תינוקה הקטנטן. לפתע ראיתי את אדוננו האהוב... מביט אליי בתשומת לב. 'את אוהבת את התינוק הזה'? הוא שאל. 'אני אוהבת אותו', השבתי. ...אחר כך שאל אותי: 'את רוצה תינוק?' 'אהיה שמחה מאוד שיהיה לי אחד', השבתי. 'את יודעת למה לא היה לך עוד תינוק?' כיוון שנבחרת להיות משרתת לאל; נועדת לשרת את האל; לא יכולת לקבל ילד משום שהיה עלייך להקדיש זמנך לשרת את האמונה'. אחר כך שאל 'האם את בוחרת לקבל ילד?' הסתכלתי אליו במלוא הערצה, והשבתי, ' אני בוחרת במה שייבחר האל - אין לי בחירה זולת בחירתו שלו'. ...אחר כך אמר עבד אל-בהאא', 'זוהי הבחירה הטובה ביותר'. 'אתפלל שהאל יישלח את הטוב ביותר עבורך'."
דבר הולדתה של מרי אף התפרסם בכרך הראשון של כתב העת הבהאי Star of the West.
חינוכה של מרי ושנות הלימוד שלה, היו חלקיים ולא רציפים, בעיקר בשל רצונה של אמה לספק לה חינוך ליברלי ופחות נוקשה מן השיטות שרווחו בתקופה זו. מלבד תקופות קצרות במוסדות לימוד שונים במונטריאול ומרילנד, חונכה מרי גם בביתה, בידי אומנת ומורים פרטיים. לדבריה של מרי, הסיבה לדרך החינוך הלא שגרתית שעברה, הייתה מצבה הבריאותי הרופף של אמה. מרי הייתה נתונה לדאגות רבות סביב האם, אשר אף הייתה על סף מוות מספר פעמים.
אך למרות חוסר העקביות בשנות הלימודים, בזכות סקרנותה הטבעית רכשה מרי השכלה בנושאים מגוונים באופן עצמאי.
שנות הנישואין לשוגי אפנדי
בשנת 1937, לקראת סוף תקופת העלייה לרגל של מרי ואמה, סיפרה אמו של אפנדי למאי מקסוול, על כוונת בנה להינשא למרי. מרי לא ידעה על כך, אלא רק לאחר כמה שבועות. היה זה כאשר יום אחד הגיע אחותו הקטנה של אפנדי ומסרה לה שהוא מבקש לראותה בחדרו. ח'אנום הייתה נוהגת לאמר ש"היינו שנינו לבד משך רבע שעה בלבד, לפני שנישאנו". השניים נישאו ב 24 במרץ 1937 בחיפה. במעמד זה העניק שוגי אפנדי למרי את הכינוי רוחיה ח'אנום. במכתב אשר כתבה מאי מקסוול לחברתה בספטמבר 1938, ניתנת לנו הצצה ייחודית למאורע:
"כמו שניתן היה לצפות, נישואיו של השומר היו פשוטים לגמרי... אך עם זאת, מושלמים היו ביופיים ובפשטותם. ...ב 24 במרץ לקח אותה השומר במכוניתו אל מקדשו של בהאא' אללה, ובו קרא שתי תפילות בחדר המקודש הפנימי...  לאחר מכן כל המשפחות בירכו וחיבקו אותם, תעודות הנישואין היו חתומות... ואז היה זה תורנו לחבקם, ולהרגיש כל שניתן היה להרגיש ברגע מדהים שכזה".
אהבתה של מרי את שוגי אפנדי והערצתה אותו, מקבלות ביטוי בין היתר, בשורה מתוך מכתב אשר כתבה מרי לאמה, שנה לאחר נישואיה: "אם היו שואלים אותי מהי התמה של חיי, הייתה משיבה, 'שוגי אפנדי'".
אבל שנות הנישואין הראשונות לא היו פשוטות כל כך עבור רוחיה ח'אנום. היה עליה להסתגל לריחוק מהוריה ולחיים יחד עם משפחתו של חתנה תחת קורת גג אחת. גם אי ידיעת השפה הפרסית לא הייתה פשוטה עבורה, כי אף על פי שבני המשפחה דיברו עמה אנגלית, ביניהם היו מדברים פרסית, והיא חשה ריחוק מה בשל כך. אך בזכות אמונתה הרבה, הצליחה ח'אנום להתגבר על הקשיים הרבים. עדות להבנתה העמוקה את משמעות האמונה, מתבטאת בשיר שכתבה שנים מאוחר יותר, ב 1954 שנקרא 'זוהי אמונה'.
תפקידים שמילאה
ח'אנום הייתה אישה רבת פעלים ועשייה. היא מילאה תפקידים רבים, את המרכזי שבהם, מזכירתו של אפנדי, לקחה על עצמה מיד לאחר נישואיה ושימשה בו משך 20 שנה, עד למותו. בנוסף, הייתה מעורבת בנושאים מגוונים כמו הפצת הדת ועד אקולוגיה, גזענות ועוד. בין השאר, הייתה ממייסדות ארגון ARC (Alliance of Religions and Conservations) – ארגון אשר מטרתו לסייע לדתות המרכזיות בעולם לפתח תוכניות אקולוגיות, בהתבסס על האמונות ושיטות הלימוד הייחודיות לכל דת. בשנת 1960 היא ביקרה את איימוז אברט גיבסון בהיותו פועל להצת הדת הבהאית בנוודה. במסגרת תפקידה כמפיצת הדת הבהאית, החל משנת 1964 יצאה למסעות רבים מסביב לעולם. מסעות אלה היו מבחינתה צוואתו של שוגי אפנדי אליה. היא ציינה שיום אחד כאשר שאל אותה אפנדי מה תעשה לאחר לכתו, הוא אמר לה, את תטיילי מסביב לעולם ותעודדי את חברי הדת. כך הגיעה לבקר בלא פחות מ 185 מדינות ברחבי העולם בהן פועלות קהילות בהאים. היא שהתה 4 שנים בדרום אפריקה, שנה בברזיל ואף הגיע עד רכסי ההרים הגבוהים של פרו ובוליביה. במשך כחצי שנה הספיקה לבקר 36 קבוצות שבטיות שונות, מסע אשר תועד בסרטה הדוקומנטרי "The Green Light Expedition". מסעותיה באפריקה תועדו בספרה "The Great African Safari". היא נפגשה עם מנהיגים רבים, ביניהם: היילה סלאסי שליט אתיופיה, אינדירה גאנדי ראש ממשלת הודו, קרלוס מנם נשיא ארגנטינה, אדוארד סגה ראש ממשלת ג'מייקה ועוד.
מותה
רוחיה ח'אנום מתה בחיפה, בשנת 2000, בגיל 89. מקום מנוחתה הוא בגן קבר שנבנה עבורה בחיפה בפינת הרחובות הפרסים ואיראן.
ניקוס קאזאנצאקיס
ניקוס קאזאנצאקיס (Νίκος Καζαντζάκης, נודע גם בשם העט פטרוס פסילוריטי; 18 בפברואר 1883 - 26 באוקטובר 1957) היה סופר, מחזאי, מתרגם, ותייר יווני, הוגה דעות, פעיל ציבור ופוליטיקאי יווני, שהגיע למעלה של שר בממשלה. הוא חיבר שירים, סיפורים, רומנים ורשמי מסע וידוע בעיקר בשל ספריו "זורבה היווני" והפיתוי האחרון, ספרים שזכו לגרסאות קולנועיות פופולריות.
ביוגרפיה
קאזאנצאקיס נולד בשנת 1883 באזור הרקליון, שנקרא אז צ'אנדאקס, שבאי כרתים, בתקופה בה תושבי כרתים נאבקו נגד השלטון העות'מאני. ניקוס היה הבן הבכור מבין ארבעת ילדיהם של מיכאליס קאזאנצאקיס, סוחר בתוצרת חקלאית וביין מהכפר ורווארי (בהמשך שונה שם הכפר למירטיה) ושל רעייתו מאריה מבית כריסטודולאקיס. אחריו נולדו במשפחה שתי אחיותיו, אנסטסיה ואלני ואח צעיר שמת בילדותו. בשנים 1897 - 1899 המשפחה נאלצה לעבור לאי נקסוס, הם נמלטו מאירועים דוגמת טבח קנדיה. שם למד ניקוס בבית הספר הצרפתי אצל הנזירים הפרנציסקנים ולמד צרפתית ואיטלקית. לאחר שובם לכרתים המשיך את הלימודים בבית הספר התיכון של הרקליון.
בשנת 1902 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת אתונה ובשנת 1907 החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת סורבון, פריז. שם פגש את הנרי ברגסון והושפע ממנו רבות.
עם חזרתו ליוון, החל לתרגם מצרפתית ליוונית מסות פילוסופיות וכתבים של ברגסון, כמו גם כתבים של ניטשה ודרווין וספרות ילדים ונוער. בשנת 1914 קאזאנצקיס פגש את אנגלוס סיקליאנוס ויחדיו טיילו במשך שנתיים במקומות שונים ביוון והלה הושפע רבות מן הלאומנות של ידידו סיקליאנוס.
בשנת 1926, ביקר בארץ ישראל ויצר קשר עם שחקנית תיאטרון הבימה אותה פגש קודם בברלין. הוא ביקר אותה בתל אביב ואחר כך ביקר במקומות הקדושים בירושלים. הביקור שימש לו אחר כך השראה לכתיבת "הפיתוי האחרון".
בשנת 1945, עמד בראשה של מפלגה קטנה שהשתייכה לשמאל הלא קומוניסטי ביוון, ובעקבות כך התמנה לשמש כשר בלי תיק בממשלה היוונית של אותם זמנים. לאחר כשנה הוא התפטר מתפקידו. באותה שנה התחתן בשנית עם אלני סאמיו.
ב-1951 יצא ספרו "הפיתוי האחרון" (עובד ב-1988 לסרט "הפיתוי האחרון של ישו") בו הציג את ישו מנצרת כאדם הקרוע בספקות ורחוק משלמות. תיאור זה, יחד עם הצגת פאולוס השליח כרמאי ועוד פרטים, הביא עליו את חמת הממסד הנוצרי. הכנסייה היוונית האורתודוקסית ניסתה לתבע אותו לדין באשמת כפירה, והוותיקן הכליל את הספר ברשימת הספרים האסורים. עוד בימיו תורגמו עבודותיו ל-49 שפות שונות. רק ב-1955 הודפס הספר ביוון עצמה, לאחר התערבות מיוחדת של פאולוס, מלך יוון.
בסוף שנת 1957, חרף מחלת הלוקמיה שממנה סבל, ערך קאזאנצאקיס טיול אחרון לסין ויפן. עם שובו נפל למשכב, הועבר לפרייבורג, גרמניה, ושם נפטר מחוליו. הוא נקבר בחומה הסובבת את העיר הירקליון, מכיוון שהכנסייה היוונית האורתודוקסית סירבה שייקבר בבית קברות. על מצבתו נכתב: "איני מפלל לדבר, איני ירא מדבר, אני חופשי." (Δεν ελπίζω τίποτα. Δε φοβούμαι τίποτα. Είμαι λεύτερος.)
מקס הזועם
מקס הזועם (באנגלית: Mad Max) הוא שמו של זיכיון קולנועי אוסטרלי, סדרת סרטי פעולה ומדע בדיוני, כשתחילה הייתה לטרילוגיית סרטים (שהחלה ב-1979 בכיכובו של מל גיבסון ובבימויו של ג'ורג' מילר והושלמה ב-1985). ב-2015 יצא סרט רביעי בסדרה, מקס הזועם: כביש הזעם, בבימויו של מילר ובכיכובו של טום הארדי.
הטרילוגיה מתארת, בעיקר החל מהסרט השני, עולם פוסט אפוקליפטי מנוכר ואפל שבו כנופיות אופנוענים ופאנקיסטים משליטות טרור ואימה על הכבישים ודרכי הגישה, זאת כדי לשלוט במשאב היקר ביותר - הדלק.
ניקוס קאזאנצאקיס
הנצחתו
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית. נמל התעופה של כרתים נקרא על שמו של קאזאנצאקיס.
מקס הזועם
מקס הזועם (1979)
מקס רוקטנסקי (מל גיבסון) הוא שוטר היוצא למסע נקם לאחר שכנופיית אופנוענים חסרי מעצורים ופסיכוטיים גורמת לפציעתו האנושה של שותפו גוס (סטיב ביסלי) ולאחר מכן רוצחת בצורה אכזרית את אשתו ג'סי (ג'ואן סמואל) ואת בנו הקטן. תחושות הזעם והצער מלווים את מקס לאורך המשך סרטי הטרילוגיה וניכר כי הוא לאט לאט מאבד את הערכים המוסריים שהיו בו כשוטר והופך בעצמו לאיש חסר מעצורים ומסוכן.
ניקוס קאזאנצאקיס
הנצחתו
פעמים רבות הוגש שמו כמועמד לפרס נובל לספרות, אך לא זכה להיבחר, ב-1956 העדיפו על פניו את חואן רמון חימנס וב-1957 את אלבר קאמי.
מקס הזועם
מקס הזועם (1979)
בהמשך צולמו "מקס הלוחם בדרכים" (1981) ו"מקס הזועם וכיפת הרעם" (1985). הסרט נחשב כפריצת דרכו של מל גיבסון להכרה בינלאומית, מעבר לגבולות אוסטרליה. למרות תקציבו הנמוך של הסרט, הוא נכנס לספר השיאים של גינס כסרט המוצלח ביותר ביחס להשקעה הכספית בו (עד שפרויקט המכשפה מבלייר לקח את התואר בשנת 2000). בהשקעה ראשונית של 300,000 דולרים אוסטרליים בלבד גרף סכום אדיר של 100 מיליון דולר ברחבי העולם.
מקס הלוחם בדרכים (1981)
הסרט השני בסדרה, בוים אף הוא על ידי ג'ורג' מילר וגרף אף הוא סכום כסף נכבד. עלילת הסרט מתרחשת מספר שנים לאחר אירועי הסרט הקודם, בעולם אפוקליפטי ואנרכי לחלוטין, כאשר כל הרשויות למעשה התמוטטו ומקס מגיע לקבוצת מורדים אשר חיים בשממה המדברית ונאלצים להילחם מול מנהיג כוחני וחסר רחמים בשם הומאנגוס, העוטה מסכת ברזל כדי להסתיר את פניו המושחתות ולצדו כנופיה של אופנוענים אכזריים וחסרי רחמים. הומאנגוס רוצה לשים את ידיו על הדלק, המשאב היקר ביותר שנפל לידיהם של המורדים, ולחסלם כולל את מקס.
ניקוס קאזאנצאקיס
לקריאה נוספת
Patrick M. O'Neil, Great World Writers: Twentieth Century, Marshall Cavendish, 2014. עמ' 705–712.
מקס הזועם
מקס הזועם וכיפת הרעם (1985)
הסרט השלישי בסדרה בוים אף הוא על ידי ג'ורג' מילר ובכיכובו של מל גיבסון. אירועי הסרט מתרחשים 15 שנים לאחר אירועי הפרק הקודם בסדרה. הסרט מציג את מקס הבודד מטייל ברחבי השממה אך נלכד בידי מנהיגת כנופיות אכזרית אשר גולמה בידי הזמרת המפורסמת טינה טרנר והכריחה את מקס להילחם מול אנשיה עד מוות כדי להישאר בחיים.
קנדיס פארקר
קנדיס ניקול פארקר (באנגלית: Candace Nicole Parker; נולדה ב-19 באפריל 1986) היא כדורסלנית אמריקאית המשחקת בעמדות הפורוורד בקבוצת שיקגו סקיי מליגת ה-WNBA.
מקס הזועם
מקס הזועם: כביש הזעם (2015)
הסרט הרביעי בסדרה בוים אף הוא על ידי ג'ורג' מילר, אך במקומו של מל גיבסון לוהק טום הארדי לתפקידו של מקס ולצדו שרליז ת'רון, ניקולס הולט ויו קיז-ביירן, השחקן שגילם את "חותך הבהונות", הנבל הראשי בסרט הראשון ששב לגלם את דמותו של הנבל הראשי בסרט זה, אימורטן ג'ו, מנהיג אכזרי ומפחיד של צבאותיו הנקראים "בני המלחמה" ורוצה לשלוט בשממה המדברית ובעולם כולו.
קנדיס פארקר
קריירת הכדורסל
פארקר החלה את קריירת הספורט שלה כששיחקה בקבוצת הכדורסל של התיכון בו למדה, ואף הובילה אותו לשתי זכיות באליפות מדינת אילינוי בשנת 2003 ו-2004. היא פרצה לתודעה הלאומית כבר כשהייתה בת 17, כשניצחה בתחרות ההטבעות של המשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן את ג'יי אר סמית' וג'וש סמית', שניהם לימים שחקנים בליגת ה-NBA.
מקס הזועם
זרם הסייברפאנק
הסרט נחשב אחד הסרטים החשובים של זרם הסייברפאנק, זרם בספרות המדע בדיוני המבוסס על תרבות השוליים של שנות השבעים והשמונים של המאה העשרים ובעיקר על הפאנק. בסרט מתואר עולם מנוכר שבו אין דין ואין דיין ומקס כאנטי גיבור שפועל רק מדחפים חזקים של שנאה וזעם.
קנדיס פארקר
בליגת המכללות
לאחר סיום לימודיה התיכוניים החלה פארקר ללמוד ניהול ספורט ופסיכולוגיה באוניברסיטת טנסי, ושיחקה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה המתמודדת בחטיבת החוף המזרחי של ליגת המכללות (נקראת SEC).
מקס הזועם
מקס הזועם (2015)
משחק וידאו ששוחרר על ידי חברת SE ל-PC, ל-XBOX ONE, ול-PS4.
קנדיס פארקר
בליגת המכללות
כבר בעונת ה שלה הייתה פארקר לשחקנית מרכזית בקבוצת האוניברסיטה. בעונתה הראשונה בליגת המכללות הייתה פארקר לאישה הראשונה שמטביעה במשחק במסגרת טורניר אליפות המכללות, ונבחרה לפרשמנית המצטיינת, ולחמישייה המצטיינת בחטיבה.
פארקר הובילה את טנסי לשתי אליפויות בליגת המכללות, וזכתה בתואר השחקנית המצטיינת של פיינל פור טורניר אליפות המכללות בשתי הזכיות. נוסף על כך זכתה פארקר פעמיים בפרס וודן, פעם אחת בפרס נייסמית' והייתה לשחקנית שהגיעה ל-1,000 נקודות בקריירה במספר המשחקים המועט בהיסטוריה של המכללה.
מקס הזועם
מקס הזועם (2015)
משחק הווידאו ממקם את מקס במדבר שומם, ומטרת המשחק היא לשפר את הרכב ולהשתלט על מוצבים, להילחם ולהתגבר על אויבים.
קנדיס פארקר
בליגת ה-WNBA
בשנת 2008 העמידה עצמה פארקר לבחירה בדראפט ה-WNBA ונבחרה בבחירה הראשונה על ידי לוס אנג'לס ספארקס. כבר במשחק הבכורה שלה בליגת ה-WNBA קלעה פארקר 34 נקודות, שיא הנקודות למשחק בכורה בליגה, והוסיפה 12 ומסרה שמונה אסיסטים. היא הייתה לשחקנית השנייה בתולדות הליגה שמטביעה במשחק, ורשמה לראשונה בהיסטוריה של ליגת הנשים הישג של חמש על חמש כשקלעה 16 נקודות, הורידה 16 ריבאונדים, מסרה חמישה אסיסטים, חסמה 6 פעמים וחטפה חמישה כדורים מול אינדיאנה פיבר. פארקר סיימה את העונה עם 18.5 נקודות למשחק, הייתה למלכת הריבאונדים של הליגה כשקטפה 9.5 למשחק והייתה לשחקנית היחידה בהיסטוריה שזכתה הן בתואר רוקי השנה והן בתואר ה-MVP של העונה הסדירה ב-WNBA.
את חודש המשחקים הראשון של עונת החמיצה פארקר בשל הולדת בתה הבכורה, אולם עם שובה למגרשים היא שבה במהרה לכושר משחק. היא סיימה את העונה עם 13.1 נקודות למשחק, שנייה בקבוצתה רק לליסה לסלי, הובילה את הליגה עם 2.1 חסימות למשחק ועם 9.8 כדורים חוזים הייתה למלכת הריבאונדים של הליגה שנה שנייה ברציפות. בסיום העונה נבחרה לחמישיית העונה השנייה ולחמישיית ההגנה השנייה.
בפתיחת עונת הציגה פארקר יכולת גבוהה כשרשמה ממוצעים הגבוהים בקריירה של 20.6 נקודות ו-10.1 ריבאונדים אולם לאחר עשרה משחקים בלבד פרקה את כתפה ולא שבה לשחק בשארית אותה העונה. פארקר חזרה למגרשי ליגת ה-WNBA בפתיחת העונה הבאה, עונת. באותה העונה בהם רשמה 18.5 נקודות ו-8.6 ריבאונדים ונבחרה לראשונה בקריירה למשחק האולסטאר של ה-WNBA אולם במהלך העונה נפגעה בברכה, לקחה חלק ב-17 משחקים בלבד, ואף החמיצה את ההשתתפות במשחק הראווה.
בעונת שיחקה פארקר את כל 33 משחקי העונה הסדירה. היא רשמה 17.3 נקודות למשחק, הייתה לקוטפת הריבאונדים המצטיינת של קבוצה עם 9.7 ולחוסמת המצטיינת בליגה עם 2.3 גגות במשחק. במשחקי הפלייאוף קלעה פארקר 28.8 נקודות למשחק והורידה 11.0 כדורים חוזרים אך לא הצליחה למנוע את הפסד קבוצה 0–2 מול מינסוטה לינקס.
בעונת 2016 זכתה עם לוס אנג'לס באליפות הליגה, היא נבחרה ל-MVP של סדרת הגמר.
בעונת 2021/2022 זכתה עם שיקגו סקיי באליפות הליגה אחרי שניצחו 3-1 בסדרת הגמר את פיניקס מרקורי.
באירופה
מאז שנת 2009 משחקת פארקר בקבוצת אוגמ"ק יקטרינבורג מליגת העל הרוסית לנשים, במקביל למשחקה בליגת ה-WNBA. בשנותיה בקבוצה זכתה פארקר בחמש אליפויות הליגה הרוסית (2010 - 2014), בחמישה גביעים (2010 - 2014), באליפות היורוליג לנשים (2013) ושלוש פעמים הגיעה עם קבוצתה עד לחצי-גמר היורוליג (2010 - 2012, 2014). פארקר זכתה עם הקבוצה גם בסופרקאפ האירופאי המפגיש את זוכת היורוליג עם אלופת היורוקאפ בשנת 2013.
בנבחרת ארצות הברית
פארקר שיחקה לראשונה במדי נבחרת ארצות הברית במשחקי אליפות העולם בכדורסל נשים שנערכו בברזיל בשנת 2006. כבר במשחק הבכורה שלה במדים הלאומיים, רשמה פארקר דאבל דאבל של 12 נקודות ו-10 ריבאונדים וסייעה לנבחרתה להביס את נבחרת סין 72-119.
באליפות אמריקה לנשים 2007 הייתה פארקר לקלעית המצטיינת של נבחרת ארצות הברית, במשותף עם טינה תומפסון, עם 13.8 נקודות למשחק וסייעה לנבחרתה לנצח בכל חמשת משחקי הטורניר ולזכייה במדליית הזהב. במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג (2008) הייתה בורג משמעותי וקלעה 9.4 נקודות בזכית הנבחרת במדליית הזהב האולימפית, ובאולימפיאדת לונדון (2012) תרמה 10.5 נקודות והייתה לקוטפת הריבאונדים המצטיינת של ארצות הברית עם 7.8 למשחק.
חייה האישיים
אחיה של פארקר, אנתוני, הוא כדורסלן עבר ששיחק בליגת ה-NBA וביורוליג. בשנת 2008 נישאה פארקר לשלדן ויליאמס, אף הוא כדורסלן המשחק בליגת ה-NBA, ובשנת 2009 נולדה בתם הבכורה. בנובמבר 2016 נפרדו קנדיס ושלדן ושלושה חודשים אחרי בפברואר 2017 התגרשו. בדצמבר 2021 פרסמה בחשבון האינסטגרם האישי שלה כי היא נמצאת במערכת יחסים עם בת זוג מזה שנתיים, וכי הן מצפות לילד יחדיו.
Love the Way You Lie (Part II)
(Love the Way You Lie (Part II (בעברית: אוהבת את הדרך בה אתה משקר (חלק 2)) הוא שיר של הזמרת הברבדית ריהאנה, שנכלל באלבום האולפן החמישי שלה, Loud, בהשתתפות הראפר האמריקאי אמינם, שכתב את השיר, יחד עם סקיילר גריי והמפיק אלכס דה קיד. זהו שיר ההמשך לסינגל "Love the Way You Lie" משנת 2010, המופיע באלבום האולפן השביעי של אמינם, Recovery. השיר זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים ובוצע בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית לשנת 2010 ב-21 בנובמבר 2010, כחלק ממיקס עם "What's My Name?" ו-"(Only Girl (In the World".
רקע כללי
Love the Way You Lie ו- (Love the Way You Lie (Part II התבססו על דגימה שנכתבה והוקלטה בסוף 2009 על ידי גריי. גריי הסבירה, "כתבתי את הדגימה בהתחלה לעצמי כי חשבתי, יש לי את השיר הגדול הזה, ועכשיו יש לי הזדמנות לפרסם דברים משלי". לבסוף השיר נכלל ב-Loude, "ברגע שריהאנה והצוות שלה שמעו את הדגימה שלי, הם רצו אותו לאלבום של ריהאנה, אז הייתי צריכה לקבל את ההחלטה האם אני הולכת לתת להם את זה או לא. אבל עשיתי זאת, וכך היה". רצועת הדמו של גריי, ששמה "Love the Way You Lie (Part (III", נמצא במיני-אלבום שלה, The Buried Sessions of Skylar Gray, שיצא ב-17 בינואר 2012.
הצלחה במצעדים
גם הגרסה המקורית וגם גרסת הפסנתר של (Love the Way You Lie (Part II לא היו זמינים לרכישה בנפרד ברוב חנויות iTunes, וניתן היה לקנות אותן רק יחד עם מהדורת ה-iTunes של האלבום. השיר נכנס לראשונה למצעד קנדה הוט 100 במשך השבוע של ה-4 בדצמבר 2010, במקום ה-19, ושהה במצעד במשך שמונה שבועות. בדרום קוריאה השיר הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד הבינלאומי. השיר מוקם לראשונה במקום ה-160 במצעד הסינגלים הבריטי בעקבות הצלחה במכירות הדיגיטליות, עם צאתו של Loud.
הופעות חיות
ריהאנה ביצעה גרסה מקוצרת של השיר במסגרת מיקס עם What's My Name? ו-(Only Girl (In the World בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית לשנת 2010 ב-21 בנובמבר 2010. ריהאנה פתחה את ההופעה בגרסת אקפלה ל-(Love The Way You Lie (Part II.
ריהאנה ואמינם ביצעו את השיר יחד לראשונה בטקס פרסי גראמי ה-53 ב-13 בפברואר 2011, במסגרת מיקס עם "I Need a Doctor" בביצוע אמינם, ד"ר דרה, סקיילר גריי ואדם לוין, שביצעו קולות רקע. ההופעה התחילה בכך שריהאנה שרה על בימת מרכז הקהל בליווי אדם לוין. לאחר מכן הופיע אמינם על הבמה המרכזית כדי לבצע את החלק שלו בשיר, בעוד שריהאנה התקדמה מבימת מרכז הקהל והצטרפה אליו. לאחר מכן השיר התחלף ל-I Need a Doctor. השיר אף נכלל בחלק ההדרן בסיבוב ההופעות "Loud Tour", של ריהאנה, יחד עם Umbrella. ריהאנה ביצעה את (Love the Way You Lie (Part II ב-Radio 1's Hackney Weekend ב-24 במאי 2012, כשיר השמיני ברשימת ההשמעה של האלבום.
שמואל מסטצ'קין
שמואל מֶסְטֶצְ'קִין (1908 – 2 ביוני 2004) היה אדריכל ישראלי, בוגר לימודי ארכיטקטורה בבאוהאוס והאדריכל הראשי של הקיבוץ הארצי משנות ה-40 עד לשנות ה-70. היה לאחד האדריכלים המשפיעים בתנועה הקיבוצית ומראשוני מתכנני "הסגנון הבינלאומי" בארץ ישראל.
איש תנועת העבודה, ממייסדי תנועת הנוער העובד, ממתכנני "חומה ומגדל" ומייסד בית הספר המקצועי הראשון בארץ ישראל, כיום מכללת מקס פיין-עמל.
ביוגרפיה
מסטצ'קין נולד בשנת 1908 בעיר ואסילקיב שבאוקראינה, ובשנת 1923 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. מסטצ'קין חי ופעל בתל אביב עד מותו בגיל 96, בבית שאותו תכנן בכיכר הבימה.
הקמת הנוער העובד ולימודיו בבאוהאוס
לאחר שעלה עם משפחתו לארץ ישראל, החל ללמוד בבית הספר המקצועי של תנועת המזרחי, "תלמוד תורה" שבנווה שלום, תל אביב. מסטצ'קין למד במגמת המתכת בבית הספר, ובמקביל ללימודיו עסק יחד עם ישראל גלילי ומשה פלמן בהתארגנות קבוצת נערים פועלים בעידודו של המחנך דוד כהן. יחד הקימו את תנועת הנוער העובד, שמסטצ'קין היה ממייסדיה. על אף ניסיונותיו של ברל כצנלסון לקדם את מסטצ'קין לעמדות הנהגה בתנועה הקיבוצית, הוא בחר בלימודים המקצועיים בבית הספר לעיצוב ואדריכלות באוהאוס בדסאו שבגרמניה, שם למד בין השנים 1930-1933. מסטצ'קין סיפר כי במבחן הקבלה לבית הספר שנערך לו הוא נדרש להפוך יריעת בד גס למשהו שימושי. הוא קלע מהיריעה חבל עליו אמר שבו יתלה את עצמו אם לא יתקבל.
בבאוהאוס למד תחת הנהלתו של מיס ון דר רוהה וכתלמידיהם של וסילי קנדינסקי וג'וזף אלברס, אולם לימים פעל מסטצ'קין תחת השפעת תורתו של הנס מאייר, מנהלו השני של בית הספר שסולק מתפקידו בשנת 1930, השנה בה החל מסטצ'קין את לימודיו במוסד. מאייר דגל באדריכלות סוציאליסטית הפועלת מתוך תפיסת תיקון חברתי-כלכלי. אג'נדה זו הייתה המשך ישיר לפועלו של מסטצ'קין בנוער העובד ושירתה אותו לאחר מכן בפועלו בתכנון הקיבוצי בישראל.