cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ההגמוניה הספרטנית
רקע
במשך תקופה ארוכה התנדנדה המלחמה ללא הכרעה, עד שהמצביא הספרטני ליסנדרוס הנחיל לצי האתונאי תבוסה מוחצת בקרב אייגוספוטמוי, ובמרץ 404 לפנה"ס נכנעה אתונה לאחר מצור קצר. הספרטנים לא שעו לתחנוניהם של חלק מבעלי בריתם להחריב את אתונה כליל, והסתפקו בתנאי שלום נוקשים שנועדו להבטיח שאתונה לא תוכל עוד לתקוף ערים אחרות. אתונה ויתרה על כל האימפריה שלה פרט לאטיקה וסלמיס, הצי האתונאי פורק, וכל האזרחים שהוגלו מהעיר הוחזרו אליה. לאחר שקיבלו האתונאים את תנאי הכניעה באפריל 404 לפנה"ס, נכנס הצי של ליסנדרוס לפיראוס, והחומות הארוכות נותצו לצלילי חלילים. ליסנדרוס ביטל את הדמוקרטיה האתונאית, וייסד במקומה משטר פרו-ספרטני (שלטון השלושים).
אופי השלטון הספרטני
את הריק השלטוני שהותירה מאחוריה אתונה כמעצמה אימפריאלית, מיהרה ספרטה לתפוס. במסגרת חוזה שחתמה ספרטה עם פרס בשנת 411 לפנה"ס, עברו כל שטחיה של אתונה באסיה לידי פרס. הליגה האטית-דלית פורקה, וכל שטחיה של אתונה ביוון ובאיים "שוחררו". הספרטנים הבטיחו תמיד לשחרר את יוון מעריצותם של האתונאים ולהעניק "חירות", אולם בפועל התברר עד מהרה שהיוונים רק החליפו אדון. ספרטה מעולם לא הכינה תוכנית ערוכה מראש כיצד לנהוג בשטחים כבושים ונגררה על פי המאורעות. כל השטחים שנכבשו במהלך המלחמה, עברו, כמובן מאליו, באופן "זמני" לשליטת ספרטה. הספרטנים ביטלו את המשטרים שהיו עד אז בערי המדינה, והחליפו אותם באוליגרכיות פרו-ספרטניות. בראש כל אוליגרכיה כזו הועמדה מועצה בת 10 אנשים שנקראה "דיקארכיה". על פי רוב, הספרטנים לא הסתפקו בכך ובכל עיר הועמד נציב ספרטני מיוחד שנקרא "הרמוסטס" (ἁρμοστής). במקרים מסוימים (כמו אתונה) אף הושאר בעיר חיל מצב ספרטני. מיותר לציין שכל הערים שילמו מס לספרטה.
לאחר המלחמה, הפך ליסנדרוס לשליט הלא רשמי של כל שטחיה של ספרטה מחוץ לפלופונסוס. כל הערים שנכבשו באופן זמני בידי ספרטה במהלך המלחמה, והובטחה להן חירות לאחריה, נותרו בשליטת ספרטה, וליסנדרוס עבר מעיר לעיר ונתן הוראות לדקארכיות וההרמוסטסים. התעמולה שלו דאגה להבליט את ניצחונו המרשים על האתונאים בשירי תהילה שחוברו לכבודו, ובפסלים בדמותו שהוצבו בדלפי. בסאמוס שונו החגיגות לאלה הרה לחגיגות לכבוד ליסנדרוס ("ליסנדריאה"). ליסנדרוס הקים לעצמו חצר בסאמוס, ומשם ניהל את האימפריה. רק באיחור מה קלטו הספרטנים שלמעשה האימפריה החדשה היא לא האימפריה של ספרטה, אלא האימפריה של ליסנדרוס.
מלחמת האזרחים באתונה
האוליגרכים, שהיו בעלי קרקעות, נטו פחות להרפתקאות מלחמתיות ונטו לשמור על השלום, בניגוד למשטרים דמוקרטיים. באמצעות כך קיוותה ספרטה לשמור על שלטונה בצורה יציבה. עם זאת, השיטה הספרטנית נידונה לכישלון, משטרים האוליגרכים לא החזיקו מעמד. ספרטה הטילה מס כבד על הערים היווניות אותן "שחררה" מהשלטון האתונאי וגרמה למרמור רב בקרבם. וגם בעלות בריתה לשעבר לא נטו לה חסד וביקשו להצר את דרכיה. הראשונה שהתמרדה הייתה אתונה. בשנת 403 לפנה"ס הגולים הדמוקרטים בהנהגתו של תרסיבולוס תקפו את אתונה האוליגרכית. הם השתלטו על פיראוס, ומאז כונו "אנשי פיראוס". האתונאים שנותרו נאמנים למשטר הספרטני זכו לכינוי "אנשי העיר". תרסיבולוס הביס את "אנשי העיר" בקרב מוניכיה, ומנהיגם של אלו האחרונים, קריטיאס נהרג בקרב.
'השלושים' ביקשו עזרה מספרטה, וליסנדרוס תמך בצורה נלהבת בבקשתם. הוא השיג עבורם הלוואה של 200 טלנטים כסף. אחיו ליביס הטיל מצור עם הצי על פיראוס, והוא עצמו הגיע עם כוחות רגליים של הופליטים מספרטה. עם זאת, עד מהרה סר חינו בעיני השלטונות, ובאוגוסט של אותה שנה המלך פאוסניאס מונה כמפקד החדש, כביכול כדי לסייע לליסנדרוס, אולם בפועל כדי לצמצם את כוחו. פאוסניאס הביס אמנם את "אנשי פיראוס" בקרב, אולם העדיף להגיע לפשרה, שהתאימה לרצונותיה של ספרטה ונגדה את תוכניותיו של ליסנדרוס. הונח לתרסיבולוס לחזור לאתונה ולחדש בה את הדמוקרטיה, בתנאי שיישאר נאמן לספרטה, בעוד האוליגרכים הפרו-ספרטנים קיבלו את אלווסיס שהוכרה כעיר נפרדת מאתונה. בהמשך השתלטו הדמוקרטים גם על אלווסיס, אולם ספרטה שתקה על כך.
קשר קינדון
בפועל, ספרטה המנצחת הפסידה מהמלחמה לא פחות מאתונה המנוצחת. ליסנדרוס הביא עמו ממלחמותיו סכום כסף גדול, וכסף רב נוסף זרם מהערים הכבושות. עד אז השתמשו הספרטנים במטבעות מיוחדים עשויים ברזל, אשר לא היו קבילים מחוץ לספרטה. המלחמה שינתה כל זאת. עד אז הספרטנים היו רגילים בהסתפקות במועט, אולם כעת הכסף הזר הפך חלק מהתושבים לעשירים, בעוד אחרים איבדו את ההכנסות מאחוזותיהם ונאלצו למכור אותן. על פי החוקים הספרטנים, אזרח ספרטני היה חייב להחזיק בחלקת אדמה ברשותו ולהיות זמין לשירות בצבא. אלה שלא עמדו בדרישות אלו, סולקו מהסיסיטיה (מועדוני החיילים שהיוו את הבסיס החברתי של האזרחים הספרטנים), ובכך איבדו למעשה את מעמד האזרחות שלהם. כך התמעט בהדרגה מספר האזרחים בספרטה. מספר הספרטנים ירד משיא של כ-9,000 במאה ה-7 לפנה"ס לכ-1,000 בשנת 330 לפנה"ס, עד שבתקופה ההלניסטית כללה ספרטה רק כמה מאות אזרחים. לדבר זה הייתה השפעה מכרעת על חולשתה הצבאית של ספרטה.
המצב החדש התנקם בספרטה לראשונה בשנת 397 לפנה"ס. צעיר ספרטני בשם קינדון, שהיה אחד אותם רבים שאיבדו את מעמדם, קשר קשר עם צעירים רבים במצב דומה ועם מספר רב של הלוטים, ותכנן להרוג את כל הספרטנים. אחד מהשותפים למזימה סיפר על כך לאפורים, שהצליחו בעורמה להביא למעצרו של קינדון. קינדון לא עמד בחקירה, והסגיר את כל שותפיו.
מסע המלחמה הספרטני לפרס
בשנת 448 לפנה"ס הגיעה אתונה להסכם שלום עם פרס (שלום קאליאס), וספרטה הגיעה להסכם כזה בשנת 411 לפנה"ס. לאחר המלחמה הפלופונסית, קיבלה פרס מידיה של ספרטה את כל נחלותיה של אתונה באסיה. בשנת 401 לפנה"ס, מרד הנסיך הפרסי כורש הצעיר בשלטונו של אחיו ארתחששתא השני. לכורש היו קשרים מעולים עם היוונים, והוא הכיר היטב את יתרונותיהם כלוחמים. למזלו, המלחמה הפלופונסית הותירה יוונים רבים מבוטלים, והללו היו נכונים להשכיר עצמם כשכירי חרב לכל המרבה במחיר. עד מהרה קיבץ כורש צבא של 12,000 שכירי חרב יוונים בפיקודו של קלארכוס, לשעבר ההרמוסטס הספרטני של ביזנטיון. אף ספרטה שלחה לעזרתו 700 לוחמים. כורש הובס בקרב קונקסה, וחייליו היוונים מצאו עצמם ללא פרנסה וללא פיקוד. היות שנותרו מנותקים בארץ זרה ועוינת, בחרו לצאת למסע ארוך במטרה לעבר הים כדי להגיע לשטחים יוונים, מסע שנודע בעברית בשם "מסע הרבבה".
בטווח הקרוב, השפעתו של מסע הרבבה הייתה מעטה, אולם הוא שינה לחלוטין את דעות היוונים בנוגע לפרסים. רבבת יוונים, ללא מורי דרך, כסף או מזון, הצליחו לחצות את פרס תוך שהם מקיימים את עצמם ולהגיע בשלום. עם זאת, הערים היווניות שתמכו בכורש, חששו מפני נקמה, והם פנו לספרטה בבקשה לעזרה. בתגובה, שיגרו הספרטנים בסתיו 400 לפנה"ס או בראשית 399 לפנה"ס צבא שכלל כ-5,000 חיילים רגלים ו-400 פרשים בראשותו של המצביא תיברון. על הצבא הפרסי בזירה זו פיקד הסטראפ טיספרנס, אשר נחשב למצביא ומדינאי מוכשר. תיברון הובס בידי טיספרנס, וגורל דומה פקד את מחליפו דקרילידס. בשנת 398 לפנה"ס החליט אגסילאוס השני מלך ספרטה לצאת בעצמו לאסיה עם 8,000 חיילים נוספים. אלא שאז נתנה הרודנות הספרטנית לראשונה את אותותיה, כאשר תבאי אתונה וקורינתוס סירבו להשתתף במסע המלחמה. התבנים הגדילו לעשות, וכאשר אגסילאוס רצה להקריב לארטמיס על אדמתם קודם יציאתו, הם הפכו את המזבח עם הקורבנות עליו. אגסילאוס לא סלח על העלבון.
אגסילאוס הביס את טיספרנס בקרב והגיע עד סרדיס. טיספרנס הוצא להורג. ומחליפו טיתראוסטס הצליח לשכנע את אגסילאוס לנוע צפונה אל הסטראפיה של אויבו פרנבזוס. פרנבזוס הבין שאגסילאוס לא יעזוב את אסיה מרצונו הטוב, אך גם ידע שיקשה עליו לנצח אותו. לפיכך, הוא שלח את טימוקרטס מרודוס אל יוון, כדי שיעניק מתנות כסף לערי יוון לצורך מרד בספרטה. ואכן, עד מהרה החלו קורינתוס, ארגוס ואתונה לנקוט במדיניות אנטי-ספרטנית.
המלחמה הקורינתית
העילה המיידית למלחמה הייתה סכסוך שולי בין פוקיס ללוקריס. תבאי תמכה בלוקריס, וספרטה מיהרה לנצל זאת כדי להכריז עליה מלחמה. תבאי שיגרה משלחת לאתונה, שמיהרה להתייצב לימינה של תבאי. הספרטנים הובסו בשנת 395 לפנה"ס בקרב הליארטוס (שבו נהרג גם ליסנדרוס), ועקב כך מיהרו להצטרף לברית האנטי-ספרטנית גם קורינתוס וארגוס, ועוד כמה ערים קטנות יותר. הספרטנים הזעיקו את אגסילאוס מאסיה, והוא מצדו אמר שהפרסים גירשו אותו באמצעות "אלף קשתים" (על המטבעות הפרסיים באותה תקופה הייתה מוטבעת דמות של קשת). בעלות הברית, בסיוע כסף פרסי, הקימו צי גדול והביסו את הספרטנים בקרב קנידוס. לאחר הקרב עברו האתונאים בין הערים הספרטנים באיוניה, גירשו את ההרמוסטסים וחידשו את המשטרים הקודמים. לספרטנים נותרו רק שני בסיסים באזור ההלספונטוס, אבידוס וססטוס. הדבר לא הטריד את ספרטה יתר על המידה, שכן כוחה תמיד היה בצבא היבשה ולא בצי. מנגד הספרטנים ניצחו בקרבות נמאה וקורונאה.
באמצעות הכסף הפרסי, אתונה שיקמה מחדש את החומות הארוכות, שחיברו את העיר עם נמל פיראוס. במשך רוב המלחמה נותרו הספרטנים כשידם על העליונה ביבשה אך חלשים בים. חברות הקואליציה לא יכלו לגבור על הפלנקס הספרטני בשדה הקרב, אך הן הוסיפו לשמור על שלמות הברית ביניהן ומנעו מן הספרטנים לנוע כחפצם במרחבי מרכז יוון. במהלך השנים הבאות ניסו הספרטנים להוציא את קורינתוס ואת ארגוס ממעגל הלחימה, אך חברות הקואליציה האנטי-ספרטנית שמרו על חזית מאוחדת, בעוד אתונה ותבאי מנצלות את טרדותיה של ספרטה כדי לחזק את כוחן בשטחים שהיו נתונים בעבר להשפעתן ונשמטו מידיהם בגלל התעצמותה של ספרטה. קרב יוצא דופן במלחמה היה קרב לכאיון במהלך שנת 391 לפנה"ס, שבמהלכו נהרגו כ-250 הופליטים ספרטנים על ידי כוח אתונאי בהנהגתו של איפיקרטס.
עם זאת, בהדרגה החליטו הפרסים שהם מחזקים את האתונאים יותר מדי, והאתונאים כבר החלו לתמוך בכמה מאויביה של פרס. על כן החליטו הפרסים, כי אין עוד תועלת במדיניות החלשת ספרטה על ידי תמיכה באויבותיה. הפרסים סברו שהטוב ביותר מבחינתם הוא להביא את שני הצדדים להסכם שלום כעת, כאשר שניהם מותשים ואינם מסוגלים עוד להוות איום על פרס. הסטראפ הפרסי טיריבזוס הגיע להסכם עם המצביא הספרטני אנטלקידס על פיו תציע ספרטה הסכם שלום לבעלות הברית, ובאם אלה יסרבו תתמוך פרס בספרטה. אתונה החליטה שמיצתה את המלחמה, והסכימה למשא ומתן. שאר בעלות הברית לא השתוקקו להילחם ללא התמיכה האתונאית, ונאלצו גם הן להגיע לפשרה. בשלהי שנת 398 לפנה"ס נחתם בסרדיס "שלום אנטלקידס", הידוע גם בשם "שלום המלך" (על שם מלך פרס).
שיא ההגמוניה הספרטנית וקריסתה
שתי המרוויחות העיקריות משלום אנטלקידס היו ספרטה ופרס. פרס הייתה כעת בטוחה מפני פשיטות יווניות מזדמנות, וספרטה מונתה על ידה כשומרת השלום ביוון, ובכך למעשה ניתנה לה סמכות לפרק ליגות ובריתות. קורינתוס וארגוס, שבמהלך המלחמה הפכו לעיר אחת, אולצו להיפרד מחדש, ותבאי נדרשה לפרק את הליגה הבויאוטית שבהנהגתה. פלטאיה הוקמה מחדש. ייתכן שאף נאלצה להיכנס בעל כורחה לברית עם ספרטה. הספרטנים ראו במנדט שקיבלו אישור לטענתם שהם הכוח החזק ביותר ביוון, והם מיהרו לנצל מעמד זה. הקורבן הראשון הייתה מנטיניאה, שהספרטנים מיהרו להאשים אותה בשלל האשמות, שכללו בין היתר טענה שהמנטינאים שמחו כאשר ספרטה הפסידה בקרבות. כעונש, דרשו הספרטנים מהמנטינאים לפרק את חומותיהם. המנטינאים סרבו, והספרטנים הטילו עליהם מצור. לאחר שהמנטינאים נכנעו, החמירו הספרטנים את התנאים, ופירקו את מנטיניאה לחמישה כפרים עצמאיים, ושישים מבכירי האזרחים בעיר גורשו. בשנת 383 לפנה"ס הכבידה ספרטה את ידה על פליוס, ודרשה את הסגרת האקרופוליס של העיר לידי חיל מצב ספרטני. אגסילאוס הטיל מצור על העיר, שנמשך עשרים חודשים, וכאשר פליוס נכנעה, הקים בית דין מיוחד בן 100 איש שדן באופן חופשי את בני העיר, מי למוות ומי לחיים.
בשנת 382 לפנה"ס, שתי ערים חשובות בכלקידיקי, אקנתוס ואפולוניה, ביקשו מספרטה עזרה כנגד הליגה הכלקידיקית שבראשה עמדה אולינתוס. 10,000 ספרטנים יצאו בשני ראשים אל כלקידיקי, ואחד הראשים הללו חנה בקיץ של אותה שנה ליד תבאי. אחד ממנהיגי תבאי, שהיה פרו-ספרטני, הציע למצביא הספרטני פויבידאס לנצל את ההזדמנות וללכוד את תבאי. פויבידאס קיבל את ההצעה בהתלהבות, ומכיוון שתבאי הייתה שקועה באותו יום בחגיגה דתית, הצליח ללכוד בקלות את הקדמאה - המבצר הראשי של תבאי. שלטונות תבאי נאלצו לקבל את הכיבוש כעובדה מוגמרת, נעצר איסמניאס, מנהיג מתנגדי ספרטה בעיר, ו-300 מתומכיו נמלטו לאתונה. ביוון נגעלו רבים מהתנהגותה של ספרטה, ופויבידאס ותומכיו בני תבאי, נאלצו לטעון שלתבנים היה קשר סודי עם האולינתים, כך שתפיסת הקדמאה הייתה מעשה התגוננות. איסמניאס הוצא להורג בעוון קשרים עם הפרסים, מעשה הנחשב לנבזי ביותר בהתחשב בכך שספרטה החזיקה במעמדה אך ורק בתמיכתו של מלך פרס. במקביל, משטרים אוליגרכיים פרו-ספרטניים הוקמו גם בתספיאה ואורכומנוס, כך שלספרטה הייתה שליטה מוחלטת ביוון התיכונה.
לאחר פרשה זו, המשיכו הספרטנים בהתקדמות מהירה לכיוון אולינתוס, לאחר שהשיגו הסכם עם אמינטס השלישי מלך מוקדון. באביב 381 לפנה"ס הספרטנים והאולינתים התנגשו בקרב מול חומות אולינתוס. הספרטנים ניצחו, אולם אבדות האולינתים היו זעירות והם הצליחו לסגת בשלום אל מאחורי החומות שלהם. באביב 381 לפנה"ס נערך קרב נוסף, והפעם הפסידו הספרטנים ומפקדם טלאוטיאס (אחיו של אגסילאוס) נהרג. הספרטנים שלחו לזירה תגבורות, וכמפקד החדש מינו את המלך אגסיפוליס הראשון. אגסיפוליס השם את סביבותיה של אולינתוס, ובשנת 380 לפנה"ס אף כבש את טורונה. עם זאת, במהלך הקיץ הוא חלה ומת, ופוליביאדס מונה כמפקד במקומו. פוליביאדס הטיל מצור על אולינתוס, ולאחר שהעיר הורעבה ונותרה בלי אספקת מזון, היא נכנעה בשנת 379 לפנה"ס. הליגה הכלקידיקית פורקה, והערים החברות בה הפכו לחברות בליגה הפלופונסית.
באותה שנה (379) הגיעה למעשה ההגמוניה הספרטנית לשיאה. ספרטה חשה כעת חופשייה לנצל עד תום את בעלות בריתה, תוך שהיא מחלקת אותן לעשר יחידות מנהליות שכל אחת מהן הייתה מחויבת להעמיד לרשותה של ספרטה כעשירית מכוחה הצבאי. בהמשך פטרה חלק מהערים משליחת חיילים לצבא הפלופונסי המשותף, והורתה להן לשלם מס כבד במקום. שיטה זו, שבה חלק מהערים מספקות חיילים והאחרות כסף, אפשרה לספרטה להחזיק צבא חזק, אך גם סיפקה לה את האמצעים לכלכלו. עם זאת, עוד באותה שנה גם החלה ההתרסקות של האימפריה הספרטנית. האוליגרכים ששלטו בתבאי מטעם ספרטה, הקשיחו את שלטונם יתר על המידה. בדצמבר של אותה שנה, התארגן נגדם קשר בידי הגולים התבנים באתונה. מנהיגי הקשר, פלופידס ומלון, שיגרו שבעה מאנשיהם אל תוך העיר כשהם מחופשים לנשים. הללו רצחו את מנהיגי האוליגרכים, ותוך זמן קצר נכבשה העיר מחדש בידי האזרחים ששחררו את כל האסירים הפוליטיים. חיל המצב הספרטני הותקף, ועד מהרה הגיעה לעזרת התוקפים יחידה צבאית אתונאית. מפקד חיל המצב הספרטני נבהל, והסכים לסגת בתנאי שלא יפגעו באנשיו. הוא וסגנו הוצאו להורג כשחזרו לספרטה.
הספרטנים הזועמים דרשו מאתונה הסבר על שליחת הכוחות לעזרת תבאי. בלית ברירה, אתונה הוציאה להורג את אחד מן המפקדים שיזמו את המסע, והשני הוגלה מהעיר. ניסיונותיהם של התבנים להסביר את עצמם לא עשו רושם, והמלך הספרטני קלאומברוטוס הראשון יצא בראש כוח גדול אל תבאי. עם זאת, מסע המלחמה שלו התברר עד מהרה כהפגנת כוח ותו לא, ולאחר שבועיים, בתחילת שנת 378 לפנה"ס, הוא חזר לספרטה לאחר שתיגבר את חיל המצב הספרטני בתספיאה. כך נפתחה "המלחמה הבויאוטית". בשנת 375 לפנה"ס הובסו שתי מורות (יחידות צבאיות גדולות) ספרטניות בקרב טגירה על ידי התבנים. ההכרעה הסופית הייתה בקרב לאוקטרה בשנת 371 לפנה"ס; המצביא התבני אפמינונדס הצליח להביס את הצבא הספרטני העיקרי תחת המלך קלאומברוטוס, שנהרג בקרב. ההפסד הספרטני בקרב זה סימן את סופה של ההגמוניה הספרטנית ביוון. הבכורה עברה לזמן קצר לתבאי, מנצחת קרב לאוקטרה. המשבר הגדול קרה לא רק בשל מותו של מלך ספרטה והאבדות הכבדות שספגו הספרטנים - היו קרבות שבהם הספרטנים הפסידו והיו קרבות שבהם ספגו אבדות כבדות, אך הייתה זו הפעם הראשונה שבה כוח כלשהו הצליח להביס בצורה מוחצת כל כך צבא ספרטני שלם שנהנה מעדיפות בכוח אדם. בקרב זה נשבר מיתוס העוצמה הצבאית הספרטנית.
אחרית דבר
התבנים לא הסתפקו בניצחון בלאוקטרה, אלא פלשו לתוך פלופונסוס עצמו בחורף שנת 370\369 לפנה"ס. המדינות האחרות חששו מעליית כוחה של תבאי. אתונה ניתקה את עצמה מהברית עם תבאי וצידדה בספרטה. מעשי האיבה חודשו בשנת 362 לפנה"ס בהתנגשות גדולה בקרב מנטינאה. שוב התבנים ניצחו, אך המצביא אפמינונדס נהרג בקרב. אף על פי שתבאי נותרה הפוליס החזקה ביותר ביוון, מותו של אפמינונדס, החליש אותה מאוד, כיוון שהוא היה הגורם העיקרי להצלחותיה. כך נפתח עידן "ההגמוניה התבנית". ההגמוניה הסתיימה למעשה עם הפסדה של תבאי למוקדון במלחמת הקודש השלישית בשנת 346 לפנה"ס, ונשברה סופית עם התבוסה המשותפת של אתונה ותבאי בקרב כירונאה (338 לפנה"ס).
פרנסיס הופקינסון
פרנסיס הופקינסון (באנגלית: Francis Hopkinson; 21 בספטמבר 1737 – 9 במאי 1791) הוא סופר אמריקאי, בין החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית כנציג ניו ג'רזי בקונגרס. שימש גם כשופט פדרלי בפנסילבניה. הוא מילא תפקיד מרכזי בעיצובו של דגל ארצות הברית הראשון.
ביוגרפיה
לאחר שובו, עסק הופקינסון במסחר בפילדלפיה ונישא לאן בורדן ב-1 בספטמבר 1768, נולדו להם חמישה ילדים. ב-1 במאי 1772 התמנה הופקינסון לפקיד המכס של ניו קאסל שבדלאוור. הוא עבר לברודנטאון שבניו ג'רזי ב-1774, הפך לחבר במועצה המחוזית של ניו ג'רזי, וחבר בלשכת עורכי הדין של ניו ג'רזי ב-8 במאי 1775. הוא התפטר מכל מינויו הממשלתיים בשנת 1776, ומ-22 ביוני, ייצג את ניו ג'רזי בקונגרס הקונטיננטלי השני שבו חתם על מגילת העצמאות. הוא עזב את הקונגרס ב-30 בנובמבר 1776 כדי לשרת במנהלת הצי שבפילדלפיה. כחלק מהממשלה של האומה הצעירה, הוא היה הגזבר של משרד המילווה הקונטיננטלי ב-1778. התמנה לשופט בית משפט האדמירלי בפנסילבניה בשנת 1779 ושוב ב-1780 ו-1787.סייע לאשרר את החוקה בוועידה החוקתית ב-1787. ב-24 בספטמבר 1789, הוצע שמו על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון לתפקיד שופט בית המשפט המחוזי בפנסילבניה. הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית, וקיבל את המינוי שלו, ב-26 בספטמבר 1789.
רק שנים מעטות לאחר כניסתו לתפקיד שופט פדרלי, הופקינסון נפטר בגיל 53 מהתקף אפילפטי פתאומי. הוא נקבר בכנסיית המשיח בפילדלפיה כמו אישים אמריקאים חשובים אחרים כבנג'ימין פרנקלין. בנו של הופקינסון יוסף, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית והיה גם הוא שופט פדרלי. הופקינסון היה ממעצבי הדגל האמריקאי, אך לא קבל הכרה על כך בחייו.
יצירתו
הופקינסון היה סופר חובב ומשורר בתקופה שפילדלפיה, והמושבות בכלל לא היו מעורות באומנות. הוא כתב חרוזים סאטירות פוליטיות בצורה של שירים וחוברות. חלקם היו בעלי תפוצה רחבה, שסייעו בעוצמה לעורר ולעודד את רוח העצמאות המדינית שצמחה ממהפכה האמריקנית.
כתביו העיקריים הם סיפור יפה... (1774), סאטירה על המלך ג'ורג', הנבואה (1776), וקתכיזם פוליטי (1777). מאמרים בולטים אחרים הם "שיטות לניהול מריבה", "מסה על טיוח" ו"למידה מודרנית". ניתן למצוא רבים מכתביו ב"מסות שונות" ו"כתבים מזדמנים", שפורסמו בפילדלפיה בשלושה כרכים בשנת 1792 (ראו ביבליוגרפיה).
הופקינסון היה מוזיקאי חובב אך נחשב. הוא החל לנגן בצ'מבלו בגיל שבע עשרה, ובמהלך שנות החמישים של המאה ה-18. הוא ניגן אריות מועתקות ביד, שירים, וקטעים אינסטרומנטליים של מלחינים אירופאיים רבים. ב-1759 הוא הוכר כמלחין הראשון שנולד באמריקה, שניצח בתחרות קומפוזיציה לעיתון, עם יצירתו "My Days Have Been So Wondrous Free". בשנות השישים הוא כבר ניגן מספיק טוב בצ'מבלו כך שיכל להופיע לצד נגנים מקצועיים בקונצרטים. כמה משיריו הבולטים: "האמנה ", "קרב החביות ", ואת "הגג החדש, שיר על מכניזם פדרלי". הוא ניגן גם בעוגב בכנסיית המשיח בפילדלפיה והלחין או ערך מספר פיוטים ומזמורים: "אוסף לחני מזמורים עם כמה המנונים ופיוטים חלקם חדשים לגמרי, לשימוש איחוד כנסיות המשיח וכנסיית סנט פטר שבפילדלפיה " (1763), "מזמור הודיה, מעובד לחגיגיות חג הפסחא: מיועד להתבצע ביום ראשון, ה30 במרס 1766, בכנסיית המשיח, פילדלפיה " (1766), ו"מזמור לדוד, עם עשרת הדיברות, אמונה, תפילתו של אלוהים, וכו'. במטר" (1767). בשנות השמונים, הופקינסון התאים הרמוניקת זכוכית שאפשר לנגן בה עם קלידים והמציא את הבלמוניק, כלי שעבד על ידי צלילים של כדורי מתכת. בשנת 1788 הוא פרסם אוסף של 8 שירים שהוקדש לידידו ג'ורג' וושינגטון ובתו בשם "שבעה שירים לצ'מבלו " וקול.
ספרים
The Miscellaneous Essays and Occasional Writings of Francis Hopkinson, Esq Printed by T. Dobson, 1792. Available via Google Books: 1 2 3
מאמרים
A Pretty Story Written in the Year of Our Lord 1774. Printed by John Dunlap, 1774.Google Books
יצירות מוזיקליות
Collection of Plain Tunes with a Few from Anthems and Hymns. Printed by Benjamin Carr, 1763.
Temple of Minerva. (The First American Opera) Printed by Benjamin Carr, 1781.
Seven Songs for the Harpsichord or Forte Piano. Printed by T. Dobson, 1788.
הוויכוח על הדגל
הופקינסון טען שעצב את "הדגל הראשון" הרשמי של ארצות הברית וביקש תשלום על עבודתו מהקונגרס. הקונגרס סירב בתואנה שאנשים רבים היו מעורבים בעיצוב הדגל, ושהופקינסון כבר קיבל תשלום כעובד ציבור. שיקול נוסף היה שקבלת העיצוב של הדגל ב-1777, שהגדירה את דגלי ארצות הברית הרשמיים, לא קבעה את סידור הכוכבים. עיצובים רבים לדגל הרשמי היו בשימוש בזמן שהתקבלה ההחלטה, עם כוכבים מסודרים בריבוע, זר, שורות, או המעגל המוכר "בטסי רוס".
העיצוב הראשון של כוכבים ופסים שנעשה על ידי הופקינסון, היה שלושה עשר כוכבים מסודרים לסירוגין. מבחינה טכנית הסידור הזה מכונה קווינקוני משום שהוא מבוסס על חזרה על מוטיב של חמש יחידות- סידור בריבוע ובמרכז. סידור זה יוצר קשר אלכסוני חזק בין היחידות. בדגל של שלושה עשר כוכבים, סידור זה יצר את קווי המתאר של צלבי סנט ג'ורג' וסנט אנדרו, כפי שהם מסודרים גם בדגל הבריטי. הופקינסון עיצב גם דגל עם כוכבים מסודרים במעגל. בדומה לדגל הבטסי רוס המוכר, פרט לכך שהוא משתמש בכוכבי שישה קודקודים ולא חמישה.
סמל ארצות הברית
פרנסיס הופקינסון סייע לוועדה השנייה שעיצבה את סמל ארצות הברית או החותם הגדול של ארצות הברית. הסמל, שעוצב על ידי ויליאם ברטון, מכיל פירמידה לא גמורה עם עין קורנת, תמונה שבה הופקינסון השתמש כאשר עיצב את שטר 50 הדולר הקונטיננטלי.
הדיוויזיה העשירית (הודו)
דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10 (באנגלית - Indian 10th Infantry Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים בצבא הודו הבריטית שלחמה בזירות שונות בזמן מלחמת העולם השנייה.
הקמת הדיוויזיה
הדיוויזיה הוקמה בחופזה, בשנת 1941 כאשר מרד רשיד עאלי אל-כילאני חייב העברה מהירה של כוחות לעיראק. הכוחות היחידים שניתן היה להקצות במרחב היו כוח בסדר גודל של חטיבה מתוגברת שעמד להפליג מקראצ'י למלאיה בפיקודו של הגנרל ויליאם ארצ'יבלד קנת' פרייזר. באפריל 1941 הוסט הכוח ממסלולו והופנה לבצרה, שם היה מעורב בלחימה לדיכוי המרד. באפריל-מאי 1941, בעיראק, תוגבר הכוח ביחידות שונות, עד שגובש לכלל דיוויזיית רגלים. במאי 1941 חלה פרייזר והוחלף בגנרל ויליאם סלים.
שירות בזירת המזרח התיכון
תחת פיקודו של סלים, שירת הכוח בזירת המזרח התיכון, כחלק מקבוצת כוחות שהתאגדו אד-הוק במסגרת המערכה העיראקית, שנקראה כוח עיראק. כוח עיראק לחם בתחילה בעיראק, ולאחר הבסת כוחותיו של רשיד עאלי אל-כילאני והחזרת השליטה של העוצר ההאשמי הפרו בריטי עבד אל-אילה בעיראק, המשיך הכוח ולחם במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון, ביוני 1941, כנגד כוחות צרפת של וישי, במטרה להשליט על סוריה ולבנון את כוחות צרפת החופשית. לאחר מכן לחם כוח עיראק במסגרת הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן שנועדה להבטיח כי איראן לא תצטרף אל כוחות מדינות הציר והתרחשה כמעט ללא התנגדות של ממש.
המערכה במדבר המערבי
במרץ 1942, לאחר הצטרפות האימפריה היפנית ללחימה, קיבל סלים פיקוד על כוחות הבריטים בבורמה, והפיקוד על הדיוויזיה הועבר למייג'ור ג'נרל תומאס ויינפורד ריס. הדיוויזיה הועברה ללחימה במסגרת המערכה במדבר המערבי והוכפפה אל הקורפוס ה-13 של הצבא הבריטי. ביוני 1942 קיבלה הדיוויזיה פקודה להחזיק בעמדות הסמוכות לגבול שבין מצרים ללוב למשך 72 שעות במהלך נסיגת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי אל אל עלמיין. ריס טען כי הדבר אינו אפשרי, כי כוחות הדיוויזיה אינם מרוכזים דים, וכי עבודות הביצורים במקום אינן מספיקות. בתגובה פוטר ריס על ידי ויליאם גוט, מפקד הקורפוס ה-13, והעביר את הפיקוד על הדיוויזיה למייג'ר ג'נרל ג'ון סבסטיאן ניקולס. כפי שחזה ריס הצליח רומל לפרוץ את קו ההגנה שיצרה הדיוויזיה.
לאחר תבוסה זו נשלחה הדיוויזיה לקפריסין לשם ארגון מחדש, והושמה תחת פיקודו של מייג'ור ג'נרל אלאן ברוס בלאקסלנד. לאחר מכן הוצבה בעיראק, כחלק מהארמייה העשירית של הצבא הבריטי, שהורכבה מהיחידות שהרכיבו בעבר את כוח עיראק. ביולי 1943 הוצב מייג'ר ג'נרל וילפריד לואיס לויד כמפקד הדיוויזיה, וכאשר נהרג לויד בהתרסקות מטוס בינואר 1944 הוצב מייג'ר ג'נרל דניס וייטהורן ריד כמפקד הדיוויזיה.
המערכה האיטלקית
במרץ 1944 הוצבה הדיוויזיה במסגרת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בחזית האדריאטית. המערכה לחמה במסגרת המערכה האיטלקית ועלתה לאורך חצי האי האיטלקי צפונה, בלחימה רצופה לחציית הקו הגותי ולאחר מכן עד הניצחון במאי 1945. לאחר מכן הוצבה הדיוויזיה במשימות אבטחה ביוגוסלביה ובטרייסט עד שהושבה להודו, בשנת 1947.
תאונת מלתחה
תצלומי פפראצי אשר מציגים ידוענים בעת תאונות מלתחה מתפרסמים בכלי המדיה השונים, וצילומיהם של מפורסמים אשר חושפים את איברים אינטימיים בטעות מופיעים בעיתונים, בטלוויזיה, ובאתרי אינטרנט. פרסום זה יוצר קונפליקט בנוגע לפגיעה בפרטיות הידוענים, אל מול זכות הציבור לדעת. הוחלט אפוא, ברוב אמצעי התקשורת, לרסן את אופי התמונות באמצעות פקסול האיברים האינטימיים של המצולם. צנזורה זו משתנה בהתאם לאופיו של אמצעי התקשורת והחלטתו, ונעה בין פקסול איברי המין בלבד באופן שטחי והשארת שאר הגוף חשוף (כולל השדיים), ועד טשטוש מוחלט של כל מאפיין שעלול להיתפש כעירום.
יונתן דייויד
הרב יונתן דוד דייוויד (נולד ה'תר"צ) הוא ראש ישיבת "פחד יצחק" בירושלים, וראש ישיבת רבי חיים ברלין בברוקלין ניו יורק.
אוגוסטוס (ספר)
אוגוסטוס (באנגלית: Augustus) הוא רומן מאת הסופר האמריקאי ג'ון ויליאמס, העוסק בחייו של הקיסר הרומאי אוגוסטוס. זהו הרומן הרביעי והאחרון של ויליאמס.
יונתן דייויד
בתוארו בישיבת רבי חיים ברלין הוא נושא באופן רשמי לצד ראש הישיבה בפועל, הרב אהרן שכטר, ובתקופות קבועות בשנה בהן הוא שוהה בניו יורק, משמש בתפקידו בפועל. במקביל הוא משמש גם כראש כולל האברכים "אור אליהו" המתקיים בשכונת הר נוף לצד ישיבת "פחד יצחק".
אוגוסטוס (ספר)
מבנה הספר
הספר בנוי בצורת רומן מכתבים, והוא מורכב כולו ממכתבים דמיוניים שכתבו אנשים המקורבים לאוגוסטוס. ישנם גם קטעי יומנים, והמחבר אף העתיק קטעים מחיבורו של טיטוס ליוויוס, וכן קטע מ-"תיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי". בין כותבי המכתבים נמנים קיקרו, ברוטוס, אנטוניוס, אוקטביה, קלאופטרה, ליוויוס, סטראבון, מאיקנס, הורטיוס וניקולאוס איש דמשק. הספר נראה כמדויק היסטורית, אולם כפי שמציין המחבר בהקדמה "אם ישנה אמת ביצירה הזאת, היא אמת בדיונית יותר מאמת היסטורית, ואהיה אסיר תודה לקוראים אם יקבלו את דברי ככוונתם - כיצירה בדיונית לגמרי."
יונתן דייויד
ביוגרפיה
הרב דייוויד נעשה תלמיד מובהק של הרב יצחק הוטנר החל מימי נעוריו, בשעה שבא ללמוד בישיבת רבי חיים ברלין. הוא למד זמן מה גם בישיבת מיר בירושלים. במשך כשנה לימד בהוראת הרב חיים קרייזווירט כיתה ח' באנטוורפן שבבלגיה.
אוגוסטוס (ספר)
עלילה
החלק הראשון של הספר מוקדש לאוגוסטוס, הנקרא בתחילה אוקטוויאנוס. הוא מתאר את יחסיו עם דודו יוליוס קיסר, השולח אותו לאפולוניה כדי שלא יהיה מעורב בפוליטיקה הרומאית. לאחר מכן מתוארת דרך עלייתו לשלטון של אוגוסטוס, מלחמתו נגד ברוטוס וקסיוס ולאחר מכן נגד אנטוניוס וקלאופטרה. החלק השני מוקדש לבתו של אוגוסטוס יוליה, ההופכת בהדרגה מאשה אצילה ומכובדת, לאשה מושחתת רודפת תענוגות שאביה נאלץ לגרש אותה לאי פאנדאטריה שם היא כותבת את יומנה. החלק השלישי מורכב ממכתבים שאותם כותב אוגוסטוס בימיו האחרונים, לידידו ניקולאוס איש דמשק בהם הוא חולק את הרהוריו על מה שהמריץ אותו להפוך למנהיג רומא. בסוף הספר מובא מכתב מרופאו של אוגוסטוס אל סנקה, בו הוא מספר על מותו של אוגוסטוס, ועל כך שהמכתבים שלו לא הגיעו מעולם אל יעדם, כיוון שניקולאוס מת עוד לפני כן.
יונתן דייויד
ביוגרפיה
מספר שנים לפני פטירתו הודיע הרב הוטנר שהרבנים שכטר ודייוויד ישמשו יחד כראשי ישיבת רבי חיים ברלין. בחיי הרב הוטנר היו יושבים בכותל המזרח של הישיבה הרב שכטר מימין, הרב הוטנר במרכז והרב דייוויד משמאל. כיום, הרב דייוויד שוהה רוב הזמן בירושלים, אך מגיע לברוקלין לרובו של חודש ניסן ולחלק מחודש תשרי, ובאותם הזמנים הוא משמש כראש ישיבה שני בישיבת רבי חיים ברלין.
הרב דייוויד ידוע בפרט כבקי בתורת המהר"ל מפראג.
היה נשוי לרבנית ד"ר ברוריה דייוויד (נפטרה בחג הפסח ה'תשפ"ג, אפריל 2023), בתו היחידה של רבו הוטנר. אחיו הוא הרב הלל דייוויד, פוסק בברוקלין.
יצירתו התורנית
הרב דייוויד ורעייתו ערכו את סדרת הספרים "פחד יצחק" של חמיו, הרב הוטנר. הוא סייע לאשתו בכתיבת הביוגרפיה של אביה ב"ספר הזיכרון לגר"י הוטנר".
הרב דייוויד ערך את הספר "אגרות וכתבים" של הרב הוטנר ופרסם לאחר פטירתו ספר נוסף של שיחות רבו (רובן מסיכומי הרב דייוויד) בשם "מאמרי פחד יצחק".
ישיבתו מפרסמת קונטרסים משיחותיו, מתוך "מאמרים" שהוא מוסר כמה פעמים בשנה.
אאולוס פוסטומיוס אלבינוס מגנוס
אָאוּלוּס פּוֹסְטוּמְיוּס אַלְבִּינוּס מַגְנוּס (בלטינית: Aulus Postumius Albinus Magnus; המאה ה-2 לפנה"ס) היה מצביא רומאי שפיקד על הכוחות הרומאיים בקרב סותול.
ביוגרפיה
אאולוס היה ככל הנראה בנו של ספוריוס פוסטומיוס אלבינוס מגנוס. אחיו היה ספוריוס פוסטומיוס אלבינוס.
אחיו שימש קונסול בשנת 110 לפנה"ס, בתחילת מלחמת יוגורתה. ספוריוס רצה לשים קץ למלחמה במהירות האפשרית, ועל כן גייס צבא והפליג לנומידיה. אולם יוגורתה, מלך נומידיה, בכוונה תחילה נמנע מעימות חזיתי והמלחמה התארכה מעבר לצפוי. ספוריוס היה מוכרח לחזור לרומא אם היה ברצונו להיבחר כקונסול גם בשנה הבאה, ועל כן מינה את אאולוס כמפקד והפליג חזרה לאיטליה. אאולוס שרצה לעשות את מה שאחיו נכשל בו, גייס בינואר של אותה שנה את הצבא והחל לנוע לכיוון העיר סותול, שם היה האוצר המלכותי של יוגורתה. מקום העיר כיום לא ידוע. פאולוס אורוסיוס מספר שאאולוס תקף בהזדמנות זו גם את העיר קאלאמה.
סותול הייתה מבוצרת היטב, ואאולוס הטיל עליה מצור. יוגורתה העמיד פנים שברצונו בשלום, וכך הצליח להסיח את תשומת לבו של אאולוס. יוגורתה כיתר בחשאי את המחנה הרומאי, ותקף אותו בקרב סותול. הקרב היה קצר ובסופו הובסו הרומאים. אאולוס נלקח בשבי. יוגורתה הסכים לשחרר אותו בתנאי שייכרת עמו חוזה שלום. אאולוס נאלץ לעבור טקס משפיל במהלכו ננעצו בקרקע שני רומחים, ורומח נוסף מעליהם, והוא וכל אחד מחייליו נאלצו לעבור תחתיהם. אאולוס צווה לעזוב את אפריקה תוך עשרה ימים, וכך אכן עשה. הוא חזר לרמא והתקבל שם בזעם. מכאן ואילך לא ידוע עליו כמעט כלום.
מנואל אוגרטה
מנואל אוגרטה ריביירו (בספרדית: Manuel Ugarte Ribeiro; נולד ב-11 באפריל 2001) הוא כדורגלן אורוגוואי, המשחק בעמדת הקשר בפריז סן ז'רמן   ובנבחרת אורוגוואי.
פניקס
אוגרטה נולד במונטווידאו בירת אורוגוואי, והחל את קריירת הכדורגל שלו בשורות מחלקת הנוער של המועדון המקומי סיטי פארק, לפני שהצטרף למערך הנוער של סנסרו אתלטיקו פניקס. הוא עלה לקבוצה הבוגרת כבר בגיל 15, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-4 בדצמבר 2016, בניצחון 4–1 על דאנוביו. בכך, הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר במאה ה-21 בליגת העל באורוגוואי (בגיל 15 שנים ו-233 ימים). בתחילה שיחק אוגרטה כחלוץ, לפני שהוסב לעמדת הקשר.
אוגרטה מונה לקפטן הקבוצה בגיל 18 והבקיע את שערו הראשון ב-10 במרץ 2019 בניצחון 0–2 נגד ראסינג קלוב דה מונטבידאו.
פמליקאו
ב-29 בדצמבר 2020 חתם אוגרטה על חוזה לחמש שנים בפמליקאו הפורטוגלית תמורת תשלום של 3 מיליון יורו עבור 80% מהזכויות שלו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית ב-17 בינואר 2021, בניצחון 0–2 על ק.ד. סנטה קלרה. ב-21 בפברואר הוא הבקיע את שערו הראשון עבור הקבוצה בניצחון 0–1 על ריו אבה.
ספורטינג ליסבון
ב-9 באוגוסט 2021 חתם אוגרטה על חוזה לחמש שנים בספורטינג ליסבון, תמורת תשלום של 6.5 מיליון יורו עבור מחצית מזכויותיו.
ב-14 באוגוסט, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1–2 על ספורטינג בראגה בליגה הפורטוגלית.
קריירת נבחרות
אוגרטה ייצגה את אורוגוואי בכל הנבחרות מתחת לגיל 20. ב-29 בדצמבר 2019, המאמן הראשי של נבחרת אורוגוואי עד גיל 23, גוסטבו פריירה, שם את אוגרטה בסגל הסופי של של הנבחרת לטורניר הקדם אולימפי CONMEBOL 2020. בתחרות זו, הוא שיחק שבעה מתוך תשעה משחקים, וגם כבש שער ב-1–1 מול ברזיל בשלב האחרון, מה שעזר לאורוגוואי להגיע למקום השלישי.
ב-5 במרץ 2021, אוגרטה זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2022 נגד ארגנטינה ובוליביה. בשל דחיית המשחקים, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-5 בספטמבר 2021 בניצחון 4–2 נגד בוליביה.
נכלל בסגל נבחרת אורוגוואי בטורניר מונדיאל 2022.
תארים
ספורטינג ליסבון
רוברט לורנס סטיין
רוברט לורנס "ר. ל." סטיין (באנגלית: Robert Lawrence "R. L." Stine; נולד ב-8 באוקטובר 1943) הוא סופר יהודי-אמריקאי. סטיין שמכונה "סטיבן קינג של הילדים". הוא סופר שכתב מאות ספרי אימה כולל סדרת ספרי "רחוב פחד" ונספחיה, וסדרת "צמרמורת" ונספחיה - שניהם עובדו לסרטי קולנוע וטלוויזיה.
ביוגרפיה
ב-1986 כתב סטיין את ספר האימה הראשון שלו שנקרא פגישה עיוורת. הוא המשיך לכתוב עוד ספרים רבים כאלה, כולל שמרטפית ושמה סיוט, חוף הרוחות ועוד.
ב-1989 התחיל לכתוב את ספרי עלילות רחוב פחד. לפני שהחל בכתיבת סדרת צמרמורת הוא כתב שלושה ספרי מדע בדיוני הומוריסטיים שנקראו טיפשים באימון (Jerks in Training), שוטים בפטרול (Bozos on Patrol) ומפסידנים בחלל (Losers in Space). ב-1992 התחיל סטיין לפרסם את סדרת צמרמורת. על פי רשימת פורבס של ארבעים הבדרנים המרוויחים ביותר לשנת 7–1996 נמצא סטיין במקום ה-36 עם הכנסה של 41 מיליון דולר. ספריו נמכרו ביותר מ-400 מיליון עותקים בכל העולם, נכון ל-2008. העיתון USA Today כינה את סטיין כסופר רבי המכר מספר אחד באמריקה.
בשנות ה-90 הוא נרשם ברשימת האנשים המעניינים ביותר של העיתון פיפל וב-2003 הוא נכנס לספר השיאים של גינס כסופר סדרות הילדים הנמכר ביותר בכל הזמנים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 עבד סטיין על כתיבת חמש סדרות שונות: Mostly Ghostly, Rotten School, עלילות רחוב פחד (Fear Street), The Nightmare Room, Goosebumps HorrorLand.
ב-22 ביוני 1969 נישא סטיין לג'יין ולדהורן שנעשתה עורכת וסופרת. הקימה ב-1983 את הוצאת פאראשוט (Parachute Press).
בנם היחיד מתיו נולד ב-1980 ועובד בתעשיית המוזיקה.
חנו (בן בומילקר)
חנו (בפיניקית: 𐤇𐤍𐤀 𐤁𐤍 𐤁𐤃𐤌𐤋𐤒𐤓𐤕, בלטינית: Hanno) היה מצביא קרתגי. אחיינו של חניבעל ברקה, נכדו של חמלקרת ברקה, ובנו של בומילקר.
ביוגרפיה
חנו היה בנו של השופט בומילקר, ושל בתו הבכורה של המצביא חמלקרת ברקה. על שנות ילדותו לא ידוע דבר. הוא נזכר לראשונה במהלך מסע חניבעל לאיטליה, מסע מלחמה שעליו פיקד דודו חניבעל ברקה. לפני קרב נהר הרון נשלח חנו עם יחידה מובחרת מרחק של כארבעים קילומטרים מהמחנה העיקרי, כדי לאגף כוח גאלי עוין שחנה בגדתו הצפונית של נהר הרון. הגאלים לא שמו לב לכך, וחנו ואנשיו הלכו ללא הפרעה. כשמצאו מקום מתאים החלו לבנות דוברות שבעזרתן יוכלו לחצות את הנהר. לאחר שהיו בידם מספיק כאלו, חצו את הנהר במהירות והלכו בדממה מאחורי המחנה הגאלי. כשכבר היו בעורף הגאלים חנו הורה לאנשיו להדליק מדורות ולסמן בעשן לחניבעל שהוא הגיע. עוד לפני כן חניבעל פרש את חייליו הכבדים על החוף, ואת הפרשים וקלי הנשק העלה על הסירות וחיכה לאות. כשראה את העשן הורה לחיילים שעל הספינות לחצות את הנהר בפעולה ראוותנית. הגאלים שראו זאת התארגנו על החוף והרעישו במטרה להרתיע את הקרתגים. הגאלים היו כל כך מרוכזים בחניבעל ואנשיו עד שלא שמו לב לאנשיו של חנו שהתגנבו בשקט למחנה שלהם. כשראה חנו שחניבעל מתחיל לחצות, הורה לאנשיו לבזוז את המחנה הגאלי ולהבעיר את האוהלים. כמו כן הקרתגים החלו לתקוף את המאסף הגאלי. הגאלים שהבחינו בכך מיהרו להציל את אוהליהם ולהתגונן על נפשם. בינתיים חניבעל נחת על החוף ללא הפרעה, ערך את חייליו ותקף את הגאלים שנמצאו מכותרים משני הצדדים. הללו ספגו אבדות כבדות ולבסוף נאלצו להימלט. הקרב הסתיים בניצחון קרתגי מוחץ.
מאז אותו מאורע חנו נעלם מהמקורות, ונזכר שוב רק בשנת 203 לפנה"ס כמפקד יחד עם עזרובעל בן גיסקו על המערכה נגד סקיפיו אפריקנוס בצפון אפריקה, במהלכה הובסו בקרב המישורים הגדולים בידי סקיפיו ומסיניסה הנומידי. לא ידוע מתי חזר לאפריקה או למה, אולם הוא ועזרובעל לא הצליחו למנוע מאוטיקה ליפול בידיו של סקיפיו, ובלית ברירה קראה מועצת הזקנים של קרתגו לחניבעל לשוב לאפריקה. מכאן ואילך חנו לא נזכר עוד במקורות.
יוז'ף רבינוביץ'
יוז'ף רבינוביץ' (בהונגרית: Rabinovits József; אודסה, 21 בנובמבר 1884 – ברית המועצות, 30 בספטמבר 1940) היה צורף הונגרי-יהודי, פובליציסט, מדפיס, גזבר, פוליטיקאי קומוניסטי, חבר מייסד של ה- KMP (המפלגה הקומוניסטית ההונגרית), שנוסדה בשנת 1918 והייתה המפלגה הקומוניסטית הלניניסטית הראשונה בהונגריה. רבינוביץ' היה גיסו של שאנדור קלנר. בשנת 1940 היה קורבן הטיהור הסטליניסטי.
משפחה
יוז'ף רבינוביץ' נולד כבנם של מור רבינוביץ' והרמינה רבינוביץ'. ב-30 במרץ 1919 התחתן בבודפשט עם אֶאוּגֶנִיָה סגדין, בתם של ליפוט סגדין והרמין שנפלד. בתו נדיה הייתה במשך 29 שנים המתורגמנית (מהונגרית לרוסית ולהפך) של מזכיר המפלגה הקומוניסטית וראש ממשלת הונגריה יאנוש קאדאר.
ל"ג בעומר
ל"ג בעומר הוא היום השלושים ושלושה (ל"ג) לספירת העומר (י"ח באייר), ונחשב החל מהמאה ה-12 ליום שמחה מסורתי, וכנקודת ציון להפסקת מנהגי האבלות הנוהגים בימי ספירת העומר. בין היתר יש המזהים את ל"ג בעומר עם פרוס העצרת המוזכר במשנה.
בין המנהגים המרכזיים בל"ג בעומר: הדלקת מדורות (מנהג שנעשה נפוץ בדורות האחרונים ובעיקר מאז קום מדינת ישראל, עם זאת בשנים האחרונות בעקבות שינוי אקלים התופעה הולכת ומצטמצמת), עליה למירון להילולת בר יוחאי ועריכת טקס החלאקה לילדים (אלו שנולדו בימי ספירת העומר - אין לספר אותם, אלא בל"ג בעומר), לימוד ספר הזוהר המזוהה עם רבי שמעון בר יוחאי, משחקי חץ וקשת, ותהלוכות לפידים.
במדינת ישראל ל"ג בעומר הוא יום חופשה במערכת החינוך, אך מרבית מקומות העבודה פועלים כסדרם.
בספרות הרבנית
ל"ג בעומר אינו מוזכר במשנה ובגמרא, אולם המנהג הקדום בצרפת ופרובאנס היה לסיים את מנהגי האבלות של ספירת העומר ביום ל"ג בעומר ולעשותו יום שמחה. האזכור הראשון של ל"ג בעומר כיום שמחה מופיע בשם רבי יוסף בן יוסף ארבוני, בחיבור של משה בן אברהם עסרי ממהדיה, שנכתב בסביבות שנת 1150 ונמצא בגניזת קהיר. מנהג הפסקת האבלות מוזכר לראשונה בספר המנהיג של רבי אברהם בן נתן הירחי, שנכתב בתחילת המאה ה-13. אשר כותב בשם ר' זרחיה הלוי:
בספר אורחות חיים לרבי אהרון הכהן מלוניל (תחילת המאה ה-14), מוזכר ונדחה מנהג ל"ג בעומר. בן זמנו, רבי מנחם המאירי, תולה לעומתו מסורת זו כבר בגאונים. האזכור האשכנזי הראשון לל"ג בעומר מופיע בספר אבי העזרי של רבי אליעזר בן יואל.
מאוחר יותר הציע המהרי"ל נימוק למנהג השמחה ביום ל"ג מתוך ניסיון ליישב את המנהג עם גרסת התלמוד לפיה תלמידי רבי עקיבא מתו בכל התקופה מפסח עד עצרת. לדבריו לא נהרגו מהמגפה בשבתות, חגים וראשי חודשים, כך שימי המגפה מנו בסך הכל ל"ב ימים. לפיכך, לדעתו, סופרים ל"ב ימים ואז "עושים למחרתם שמחה לזכר". עם זאת, גם חישוב זה מתבסס לכאורה על מנייה שגויה של ימים אלו.
לפיכך, מקור הפסקת מנהגי האבלות בל"ג בעומר לוט בערפל. בתקופה שבה נקבעה ההפסקה, המאה ה-12 או המאה ה-11, הייתה יכולת לבצע זאת בעקבות האחידות של ספירת העומר והיכולת לקשור את התאריך י"ח באייר עם ל"ג בעומר.
בעת האחרונה, כתב החת"ם סופר על פי המדרש כי המן התחיל לרדת ביום זה. קביעה זו, העומדת בסתירה למסורות אחרות בנוגע למועד ירידת המן, נבעה כנראה על רקע התנגדותו להילולות הרשב"י.
בספרות המחקר
התאריך י"ח באייר, שבו חל ל"ג בעומר, היה יום בעל משמעות ליהדות הגליל מכמה סיבות:
אלחנן ריינר שיער שמקור התאריך ל"ג בעומר במסורת הארץ-ישראלית של תענית על פטירת יהושע בן נון בי"ח באייר, שהתגלגלה לאירופה באמצעות עולי רגל בני אותה תקופה, עד שהתאריך נקשר בטעות להפסקת מותם של תלמידי רבי עקיבא ולהפסקת האבלות. שמחה עמנואל דחה אפשרות זו, מכמה סיבות. האחת, צום יהושע הוא אחד מרשימת צומות קדומה שהייתה מוכרת באירופה. אין סיבה שדווקא יום זה יתקבע. השנייה, י"ח באייר היה בארץ ישראל יום אבל, ולא יום שמחה, ולא סביר שעולי הרגלים טעו כל כך בהעברת המידע. השלישית, בספרות של עולי רגלים בני התקופה אין כל עדות לציון מיוחד של י"ח באייר שנהג בארץ ישראל. לכן, טוען עמנואל, נראה שהופעתו של ל"ג בעומר בכתב במאה ה-13 מבוססת על מסורת קדומה יותר שנשמרה עד אז בעל פה.
רבי שמעון בר יוחאי
המקור הראשון לעלייה לקבר הרשב"י כיעד עיקרי ביום ל"ג בעומר, הוא מהמאה ה-16. בספרו של רבי חיים ויטאל, תלמיד האר"י, הוא כותב שזהו היום בו הוסמך רשב"י, ולפי אחת הגרסאות של דבריו, הרי זה גם היום שבו הוא נפטר.
לפי האידרא זוטא שבספר הזוהר, רבי שמעון גילה לתלמידיו על ערש דווי חלק מסודות הקבלה, אולם לא מצוין שם שהדבר נעשה בל"ג בעומר. רבנים וחוקרים, החל מהחיד"א, טוענים כי מקור הקביעה כי הרשב"י נפטר בל"ג בעומר הוא בטעות העתקה, בה המילה "שמחת" (וקיצורה "שמ'") פוענחה כמילה "שמת", ובאמת זהו יום "שמחתו" של רשב"י, כלומר היום שבו סמכו רבי עקיבא להוראה, בתוך חמשת "רבותינו שבדרום" (מסכת יבמות סב ע"ב).
הרעיונות שעומדים בבסיס הילולת רשב"י התפשטו בישראל ובגולה, והעניקו משמעות ליום זה. דמותו של הרשב"י בל"ג בעומר משלבת חכמה קבלית לצד צדיק שמגן, מרפא ומברך. דמותו כצדיק שפורס חסות בל"ג בעומר, היוותה השראה לעליות לקבר ולהדלקות לזכר צדיקים רבים אחרים בישראל ובגולה.
התנגדות
עם זאת, התנגדו רבים מחכמי ישראל להפיכת ל"ג בעומר ליום טוב. המפורסם שבהם הוא החת"ם סופר, שכתב: לדעת החת"ם סופר אין לעלות כלל למירון בל"ג בעומר, משום שלא ייתכן עוד מקום שיעשו אליו עלייה לרגל חוץ מירושלים. גם המנהג לשרוף בגדים היה שנוי במחלוקת, משום איסור "בל תשחית".
למרות האמור, כיום נחגג ל"ג בעומר בקרב העדות השונות בהקשר של הרשב"י, ללא הסתייגויות הלכתיות משמעותיות.
מים ופרוס העצרת
ב פירשו את המונח "פרוס העצרת" כ-15 יום, ובמאה ה-12 השוו אותו עם ל"ג בעומר. קשר זה זוכה לחיזוק בדעתו של רבי יהושע כי י"ז באייר היה היום שבו "נפתחו ארובות השמיים" בימי נח, כך שהיום הראשון למבול היה י"ח באייר:
במאה ה-12 התקיימו עליות לקברי הלל ושמאי בפסח שני, שבהן התרחשו על פי חלק גדול מהתיאורים נסים של נביעת מעיין:
השערות מחקריות
יש מן החוקרים הסבורים שהמשמעות הראשונית של המנהגים בספירת העומר קשורה בחרדה של עובד האדמה להצלחת הקציר, שכן ספירת העומר היא תקופת הקציר. בין היתר, קשור גם ל"ג בעומר בחרדה זו. החוקר זכריה גורן העלה השערה כי המספר ל"ג בספירת העומר היה משמעותי עקב קדושתו של המספר 33. ראייה לכך יש בספר ויקרא, שם נאמר כי מי שיולדת בן זכר תהיה טהורה מדמי הנידה לאחר 33 ימים:
אש והילולות צדיקים
שתי דמויות מרכזיות מופיעות באגדות הקושרות את מנהגי האש לל"ג בעומר:
העדות הראשונה לשימוש באש בל"ג בעומר היא בהילולת רבי שמעון בר יוחאי. עם זאת, ייתכן כי המנהג הושאל מהילולת שמואל הנביא בחודש אייר בירושלים. מנהג הדלקת האש התפשט בישראל ובגולה וכלל הדלקת נרות ומשואות בבית כנסת ובבתים. המדורות עצמן נפוצו בעיקר בישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20, עם פעילותה החינוכית של הציונות להטמעת משמעותו הציונית של החג.
דמיון לחגי אש אחרים
היו שהזכירו דמיון בין ל"ג בעומר למנהגים של חגי אש רבים בעולם, כמו ליל ולפורגה שחל באותה עונה של השנה ושמנהגיו כוללים הדלקת מדורות ושריפת דחלילים או חגיגות ה-1 במאי, המאיאלס. ישנם קווי דמיון רבים בין ל"ג בעומר לאותם חגים, אך אין עדות לאימוץ ישיר של מנהגי הבערת המדורות על ידי היהדות. עם זאת, ייתכן כי הצלבנים הביאו עמם את מנהגי האש באביב, אותם אימצו המוסלמים שלאחר מכן חיקו היהודים בעלייה לקבר שמואל הנביא. מנהגי העלייה לקבר שמואל הנביא הועברו כנראה להילולת הרשב"י במאה ה-16, ולאחר מכן התגלגלו במדורות ל"ג בעומר המוכרות.
חגי האש ברחבי העולם נערכו בדרך כלל בסמיכות ליום הקצר או ליום הארוך בשנה, לרוב בראש גבעה, בשעות הערב. מראה האש וכיוון העשן קושרו להצלחת היבול, בדומה למקורו החקלאי של ל"ג בעומר כחלק מספירת העומר, ולוו לפעמים בגלגלי קש בוערים המסמלים את השמש. נהגו לחגוג בריקוד, שירה, סיפור ואכילה ושתייה סביב המדורה במשך הלילה. כמו כן, נפוצו מנהגי מנחות. נקודת דמיון נוספת היא הקישור של חגי אש לכלולות, בדומה להיתר הנישואין בל"ג בעומר. בחלק ניכר מחגי המדורות הללו נהגו להבעיר דחלילים. חוקרים משערים כי מקור הבערת הדחלילים הוא בפולחנים עתיקים בהם הוקרבו בני אדם, תוך עידון הדרגתי של המנהג. הדבר דומה למנהג הלא רשמי של הבערת דחלילים המסמלים אויבים שונים בישראל.
מנהגי ל"ג בעומר
ל"ג בעומר מכיל מספר מרכיבים, שמקורותיהם מרובים. המרכיבים, ומשקליהם משתנים מקהילה לקהילה ומתקופה לתקופה:
סיום האבלות
רבים מהנוהגים מנהגי אבלות בימי ספירת העומר מפסיקים את אבלותם בל"ג בעומר או מיד עם צאתו, בהתאם למסורת לפיה תלמידי רבי עקיבא פסקו למות ביום זה. גם בקרב אלה שממשיכים לנהוג מנהגי אבלות עד חג השבועות, יש שמתירים את את מנהגי אבלות בל"ג בעומר כדין יו"ט.
הילולת רבי שמעון בר יוחאי
בל"ג בעומר נוהרים מאות אלפים למקום ציון קברו של רבי שמעון בר יוחאי למרגלות הר מירון, לחוג שם את החג. בכל שנה בשנה בערב ל"ג בעומר ולאורך החג עצמו משמשת חלקת ציונו של קברו של הרשב"י מקום להילולה. הילולה זו נקראת בארמית: "הילולה דרבי שמעון בר יוחאי", ובמשך ארבעה ימים רצופים מגיעים אליה כחצי מיליון איש ואישה. בערב של יומה האחרון של ההילולה מתחילים האירועים המסורתיים של החג ל"ג בעומר. ההדלקה המרכזית במדינת ישראל הפותחת את אירועי הילולתו של הרבי שמעון בר יוחאי היא הדלקת "מדורת האש הנצחית" כחלק מהאירועים, מתקיים טקס ה"חלאקה", בו נגזזים שערות ראשיהם של ילדים אשר הגיעו לגיל 3.
המנהג של עלייה לקבר הרשב"י התפתח בהדרגה מתוך מנהגי עלייה לקברים אחרים, בעיקר קברי הלל ושמאי. גם המועד, ל"ג בעומר, הפך בהדרגה להיות מרכז הפולחן. להילולת רבי שמעון בר יוחאי קיימים מספר מקורות אפשריים:
עדויות לעלייה לקברי צדיקים במירון קיימות מסוף המאה ה-11. החל מהמאות ה-12 וה-13 הדיווחים, חלקם בידי יהודים וחלקם בידי ערבים, ממוקדים ומוסרים אודות עלייה לקברי הלל ושמאי, וכן על נס של הופעת מים מתוך סלע. החל מהמאה ה-13 נמסר על השתטחויות על קברי צדיקים בעונת האביב, בעיקר בפסח שני, הסמוך לל"ג בעומר של ימינו. עדות מהימנה לעלייה לקבר הרשב"י בל"ג בעומר יש רק מהמאה ה-15:
במאה זו יש תיעוד של יחוס ל"ג בעומר לתאריך חתונתו של הרשב"י, וכן של פטירתו. ככל הנראה, המעבר מקברי הלל ושמאי לקבר הרשב"י נעוץ במסורת ספר הזהר, שהובאה על ידי יהודי ספרד שעלו לישראל בתקופה זו. המנהגים הקודמים היו בעיקר תפילה על המים. אולם, עולי ספרד הביאו מנהגים עשירים יותר, והפכו את מירון למקום התעלות רוחנית. שלושת סוגי הביקורים במירון היו: ביקור לשם תפילה בעתות משבר, ותפילה להורדת גשם בסוכות; ביקורי מקובלים וחבורותיהם לצורכי התייחדות ועיון בזהר בשלושת הרגלים כתחליף לעלייה לירושלים, בהשראת האר"י; קביעות של לימוד תורה וקבלה לצורך תפילה ותיקון על הגלות. התייחדות במירון בהקשר קבלי המשיכו, בתאריכים שונים, גם במאות הבאות.
מנהגי ההילולה הידועים היום התפתחו במאה ה-16. ייתכן כי מנהגים אלו הובאו מירושלים, שם הייתה נהוגה הילולת שמואל הנביא שבקבר שמואל הנביא. דפוס זה התפתח בימי הביניים באתרים שונים, על ידי הנוצרים. השתטחות על קברי צדיקים הייתה מנהג נוצרי, שסיפח את חגיגות מאי והפך להילולות של מזון ושתייה. המוסלמים העתיקו מנהגים אלו, ויצרו את הזיארות, התהלוכות החגיגיות. לאחר מכן, הגיע תורם של היהודים להעתיק את מנהגי ההשתטחות באביב מהמוסלמים. במאה ה-16 נאסר על היהודים לקיים את פולחן שמואל הנביא, שמנהגיו קשורים באש, בשמן, בתספורת ילדים ובמועד פטירת הצדיק. ככל הנראה, הועבר הפולחן למירון בי"ח באייר, שהיה יום בעל משמעות קיימת.
במאה ה-16 דווח על ישיבה של שלושה ימים של האר"י ואנשי ביתו בל"ג בעומר, כהמשך של מסורת קיימת. עלייה זו נחשבת על ידי רבים למקורה של הילולת הרשב"י:
המונח "הילולא דרבי שמעון" הוזכרה לראשונה במאה ה-17, אז גם תועדה הזיארא ההמונית לראשונה בהקשר זה. במאה ה-18 כבר יש עדות לחיבור בין מנהגי האבלות לזכר תלמידי רבי עקיבא וסיומם בל"ג בעומר לבין הרשב"י.
קריאה בספר הזוהר
מאז המאה ה-16, הייתה הילולת בר יוחאי מועד קבלי באופיו, שניתן לו על ידי יהודי ספרד שגרו בצפת. המאפיין הקבלי המיידי והבולט של ל"ג בעומר הוא דמותו של רבי שמעון בר יוחאי, שלפי המסורת הוא מחברו של ספר הזהר. פטירתו של רבי שמעון בר יוחאי, שמועדה יוחד לל"ג בעומר, מתואר באידרא זוטא. עם התפשטות מנהגי ל"ג בעומר בגולה, בעקבות עליית חשיבותה של הילולת בר יוחאי, נוצרה גם מסורת של קריאה בקטעים מסוימים בספר, ובפרט באידרא זוטא.
במאה ה-17 היה תיעוד של הילולות ל"ג בעומר לכבוד הרשב"י בגלויות והמנהג התפשט בקרב החסידות ובקרב יהדות המזרח במאה ה-18. את מקום העלייה לקבר תפסה בחלק מן המקומות הקריאה הטקסית בספר הזהר, בזכות תפוצת העיון בו באותה התקופה וכן האמונה כי קריאה בו משמעותית גם בלא הבנת הכתוב.
טקס הקריאה כולל את הפיוט "בר יוחאי" של ר' שמעון לביא, שהוא בעל משמעויות קבליות, את המאמר "פתח אליהו" מתיקוני הזהר, ומאמרים מספר הזהר העוסקים ברשב"י. מסורת אחרת היא סיום מחזור הקריאה השנתי בספר הזהר. במאה ה-18 יצא לאור ספר ליקוטי מאמרי הזהר שיש ללמוד בל"ג בעומר, המכונה "תיקון לליל ל"ג בעומר", סדר ל"ג בעומר", "סדר לימוד ל"ג בעומר" או "הילולא רבא". במאה ה-19 כבר נחשב המנהג, לשמוח בל"ג בעומר, לקדום.
בפרס, בה ספר הזהר היה מקובל ביותר, היו עורכים סעודת חג גדולה, שרים, קוראים בזהר ושרים את תרגומו הפרסי של "בר יוחאי" (הגרסה העברית המקורית מושרת בכל שבת). מארח הסעודה היה אדם שנדר לרשב"י לארח אותה בעבור ריפוי חולים. עקב ריבוי בעלי הנדרים, עורכים את הסעודות מספר ימים לפני ואחרי ל"ג בעומר.
על פי שיטת הספירות שבאמצעותה מפרשים את ספירת העומר בקבלה, לכל יום בספירה יש כינוי ייחודי, ול"ג בעומר מכונה "הוד שבהוד". על פי מספר התייחסויות, יש לל"ג בעומר משמעות ייחודית בספירת העומר, הקשורה לתיקון ולהתעלות. לדוגמה, בספר הקבלי בני יששכר:
הדלקת אש
מקורה של הדלקת האש בל"ג בעומר הוא בהילולת רבי שמעון בר יוחאי. בגולה התפתח מנהג, בעקבות הילולת הרשב"י, של הדלקת משואות או נרות על גגות בתי הכנסת ולעיתים גם בבתים או על גגותיהם, לזכר הרשב"י ולזכר צדיקים אחרים. מנהג זה הופץ גם לחגיגות ל"ג בעומר בירושלים ובחברון. אימוץ החג על ידי הציונות, והתכנים של מרד, גבורה ויציאה לטבע, הביאו למנהג בו יוצאים ילדים ונוער להדליק מדורות ולחגוג בל"ג בעומר. בשנות ה-20 התרבו מאוד המדורות ברחבי הארץ, בעקבות פעילות חינוכית אינטנסיבית.
בקרב ילדים, נוער ואף מבוגרים, נהוג לערוך מדורות גדולות, בהן מקובל להכין בצל ותפוחי אדמה אפויים (על ידי הטמנתם בגחלים של המדורה, לעיתים לאחר עטיפתם בנייר אלומיניום), המכונים "קרטושקעס" או "קרטופלך" (תפוחי אדמה ביידיש), וכן לערוך פיקניקים או "על האש". סביב חלק מהמדורות נערכות גם פעילויות חברתיות כגון משחקי חברה, שירה בציבור, סיפורי צ'יזבטים ושיחות חברים. לעיתים נמשכות המדורות עד שעות הבוקר המוקדמות (בעיקר אצל בני נוער וצעירים).
כאמור, נהגו בישראל להוסיף למדורה דחליל, בדמות צורר אנטישמי כמו אדולף היטלר, חאפז אל-אסד או גמאל עבד אל נאצר אך בעשורים האחרונים, קיום מנהג זה פחת ונעלם כמעט לחלוטין.
בעקבות תופעת שינוי אקלים ומאז תחילת המאה ה-21 הולכים ומצטמצמים אירועי הדלקת המדורות.
תופעות לוואי
היקף המדורות הגדול בל"ג בעומר מביא עמו מספר תופעות לוואי: בהתאם לכך נעשות פעילויות הסברתיות שונות למזעור הסכנות והנזקים.
חץ וקשת ומחנאות
בל"ג בעומר נוהגים לירות בחץ וקשת ולערוך תחרויות ספורט. ל"ג בעומר קלט מנהגים כמו יציאה לטבע וחץ וקשת מחגיגות ה-1 במאי (המאיאלס) או מליל ולפורגה, מנהגים כפריים אירופאיים בימי הביניים שהיו קשורים במלחמה במזיקים בעונת הקציר. מנהגים אלו בחודש מאי כללו אירועי ספורט וקליעה בקשת.
בסוף המאה ה-14 המנהג לצאת לטבע ולערוך משחקי ספורט כבר היה קיים ומסורתי. המהרי"ל קבע כי זהו יום שמחה, ומסיבת סיום מסכת לימודים, ותלמידי החדר ומלמדיו היו יוצאים בצוותא לטבע. מנהג מרכזי היה אימוני חץ וקשת. מנהג זה הוסבר בציטוט מקינת דוד "ללמד בני יהודה קשת", שפורש בהקשר של מלחמות בר כוכבא או בהקשר של מלחמות ביצר הרע. הגרסה הקבלית מייחסת את הירי בחץ וקשת למסורת שבחייו של רשב"י לא הייתה קשת בענן, שהיא סימן קללה, וצדיקותו הבטיחה בעצמה את שלום העולם. מיתוס בר כוכבא כמנהיג ולוחם יהודי, שהצדיק את המנהגים הכמו-צבאיים, החל להתפתח מעט לפני גירוש ספרד, כמענה לטענות הנוצרים על חולשת העם היהודי.
מנהג זה אומץ על ידי הציונות, בזכות התכנים של גבורה, מרד וחיבור לטבע. בשנת 1893 נוסד הארגון אהבת ציון במסגרת טיול ל"ג בעומר. הארגון שינה את שמו ל"בר כוכבא" בהמשך, וחובבי ציון היו עורכים טיולים וחגיגות בטבע. לאחר הקמת צה"ל צוין ל"ג בעומר בתחרויות קליעה ומטווחים טקסיים בהשתתפות חיילים ונוער.
מנהגים נוספים הם עריכת משתה, שעשועים, ומשלוחי מנות לבני שישים באותה השנה, אכילת ביצים צבועות (בנימוק שביצה היא סימן לאבלות, וביצה צבועה היא סמל להפסקתה), ומנהג לפיו המלמד היה נותן לתלמידים ממתקים ושתייה על חשבונו.
עצרות וטקסים
כנגזרת מהיציאה לטבע בל"ג בעומר בגולה, התפתחו גם תהלוכות בסגנון צבאי. במסגרת התהלוכות, היה מתמנה מפקד חד יומי, שתפקידו לארגן את התהלוכה הגאה. מנהגים אלו ידועים עוד מהמאה ה-17. גם מנהג זה היה מבין המנהגים שאומצו על ידי הציונות, בזכות התאמתו לצורכי התנועות.