cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמות רחובות בירושלים
השמות
דרכים היסטוריות: השמות הראשונים שנתנו לרחובות העיר הם שמות פשוטים המתארים את היעד שבסוף הדרך, כשמדובר בעיקר בדרכים שהתחילו בעיר העתיקה ו'נבלעו' בעיר עם התפתחותה - רחוב יפו, דרך שכם, דרך חברון, דרך בית לחם, דרך יריחו ודרך עזה. דמויות: המקור לרוב שמות רחובות העיר הוא שמות של דמויות ואנשים. הרחובות הראשיים: שדרות הרצל, שדרות חיים בר-לב, רחוב בר-אילן, כביש בגין, אליהו גולומב, דב יוסף ועוד. בשכונות החרדיות הדמויות הם, ברובם, רבנים ומנהיגים חרדים. רוב ככל רחובות מזרח ירושלים קרויים על שם דמויות ממהיסטוריה הערבית-מוסלמית. גם במקומות שרוב הרחובות אינם קרויים על שם אנשים, משתרבבים בדרך כלל מספר שמות אנשים.
מקבצי דמויות: במושבה היוונית וגוננים יש רחובות רבים על שם תנאים ואמוראים (כגון: רבן שמעון בן גמליאל, רבן יוחנן בן זכאי, בני בתירה). במוסררה מצויים מספר רחובות הקרויים על שם מלכים - יהודים (כגון: דוד המלך, שלמה המלך, שלומציון המלכה, הלני המלכה וד'ו נואס). בשכונת בקעה (גאולים) קרויים הרחובות על שם שבטי ישראל והשופטים. באבו תור (גבעת חנניה) הרחובות קרויים על שם אישים (ומקומות) ממשפחת דוד המלך (עובד, אביגיל, עשהאל, צרויה, נעמי, בת שבע, נחשון, עמינדב, ישי). בגאולה רוב הרחובות קרואים על שם נביאי התנ"ך. בתלפיות מזרח נקראה קבוצת רחובות על שם עולי הגרדום (כגון: דב גרונר, אליעזר קשאני, שלמה בן יוסף ועוד), כשרחוב אחד נקרא 'עולי הגרדום'. במושבה היוונית יש מקבץ רחובות על שם מלכי בית דוד. ברסקו יש רחובות רבים הקרויים על שם משוררים (כגון: שאול טשרניחובסקי, ש"י עגנון, דוד שמעוני ומרדכי טמקין).
מנהיגים: כל ראשי ממשלת ישראל זכו לרחוב בירושלים (פרט לשמעון פרס) מהם שדרות (לוי אשכול, משה שרת ויצחק רבין) ומהם כבישים ראשיים (דוד בן-גוריון, גולדה מאיר, מנחם בגין, יצחק שמיר ואריאל שרון), וכן חלק מנשיאיה (כגון: חיים ויצמן, יצחק בן צבי ו"הנשיא השישי" (חיים הרצוג) ). הרבה מראשי הציונות זכו שיקרא רחוב על שמם בירושלים (כגון: בנימין זאב הרצל, זאב ז'בוטינסקי ועוד). מנהיגים לא-ישראלים מהעת החדשה לא זכו לזאת, פרט למלך ג'ורג' וווינסטון צ'רצ'יל (בהר הצופים) הבריטים וג'ורג' וושינגטון, אברהם לינקולן (ליד טלביה) והארי טרומן (ברמות) האמריקאים.
מנהיגים היסטוריים: רק מנהיגים היסטוריים מעטים זכו לרחוב בירושלים, רובם מההיסטוריה היהודית. בין המלכים שמלכו בירושלים, רק שאול המלך, דוד המלך, שלמה המלך ושאר מלכי בית דוד (במושבה היוונית, פרט לצדקיהו שבבקעה), יהודה המכבי ושמעון המכבי (במקור ברוך) שלומציון המלכה ויוחנן הורקנוס (ליד מגרש הרוסים) ואגריפס (במחנה יהודה) זכו שיקרא רחוב על שמם בה. שאר מלכי החשמונאים, כמו כל מלכי ישראל ומלכי ירושלים הצלבנית לא זכו להנצחת שמם ברחובות העיר. מלכים לא יהודים שנקרא רחוב על שמם בירושלים: מלכי-צדק, ארוונה היבוסי, כורש, עומר בן אל-ח'טאב, צלאח א-דין וסולטאן סולימאן. מבין האבות והאמהות, התמונה עגומה: יש רק רחובות 'רחל אמנו' (בקטמון) ו'רבקה' (בבקעה).
תעשיות: הרחובות באזור התעשייה תלפיות קרואים בעיקר על שם תעשיות ובעלי מלאכה (כגון: האומן, הסדנא, החרושת והרכב), הרחובות באזור התעשייה עטרות גם הם קרואים על שם דברים הקשורים בתעשייה (כגון: מפעלות, היוזמה, התוצרת, הנחושת והמדפיסים). בבית הכרם ישנה קבוצת רחובות על שם בעלי מלאכה (הבנאי, הסוללים, הסתת והחוצב). בגבעת שאול ישנו רחוב בשם בית הדפוס, וברוממה ישנם האדריכל והארכיטקט, ו'הקבלן' בהר נוף.
אירועים: שתי מלחמות הונצחו ברחובות ירושלים: מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים. רחובות בשכונת קטמון, שנכבשה במהלך מלחמת העצמאות, קרויים על שם חילות ואירועים במלחמה, מ'כובשי קטמון' ו'הפלמ"ח', עבור ב'המשוריינים', 'השיירות' ו'המצור', ועד לבית אשל, יד מרדכי, בארות יצחק ונגבה (מישובי הנגב היהודיים בפרוץ המלחמה). בשכונה נמצא גם רחוב המנציח את 'מבצע קדש'. מלחמת ששת הימים, שרישומה בלט על גבולות ירושלים, השאירה את זכרה ברמת אשכול וגבעת המבתר, בהם רוב הרחובות קרוים על שם מקומות שנכבשו במהלך המלחמה, פרט לשדרות לוי אשכול, ראש הממשלה במהלך המלחמה, ורחוב 'ששת הימים'. בפסגת זאב (מרכז) רוב הרחובות נקראו על שם מפקדי צה"ל במהלך המלחמה, חילותיו ויחידותיו: שדרות משה דיין, דרך עוזי נרקיס, חיל האוויר, חיל החימוש, שדרות סיירת דוכיפת, גדוד מכמש. בנוסף, קטעים מכביש 60 המבדילים בין מזרח העיר ומערבה קרויים בשמות הקשורים במלחמה: שדרות חיים בר-לב, דרך עוזי נרקיס, חיל השריון, 'הצנחנים' ואפילו 'פיקוד המרכז' מתפצל ממנו. בגבעה הצרפתית נקראו הרחובות על שם הלוחמים היהודים בתקופת המנדט ובשואה, 'לוחמי הגטאות', 'ההגנה' 'האצ"ל' ו'הלח"י' ו'הפרטיזנים', יחד עם 'בר כוכבא' שהיווה להם דמות השראה. ישנו גם רחוב ברמות הקרוי משפט דרייפוס.
מקומות: רחובות תלפיות נקראו במקורם על שם יישובים ואתרים הנצפים מהשכונה: הירדן, הגלעד, כפר עציון, בית הערבה, ים המלח, עין גדי וכדומה. הרחוב הראשי בשכונה, נקרא בתחילה בשם 'דרך אפרתה', שכן הוא שימר תוואי של דרך עתיקה מירושלים לבית לחם (כיום הוא נדד למקום אחר בשכונה, מותיר את מקומו לרחוב 'ביתר'). בנחלאות וזיכרון יוסף רוב הרחובות קרויים על שם אזורים, נחלים וערים בארץ (כגון: לוד, שפרעם, טבריה, גזר, חלוחול, שומרון, יזרעאל, ארנון והיבוק). במקור ברוך יש קבוצת רחובות הקרויה על שם מקומות בצפון (ארבל, כנרת, כפר נחום, פקיעין ומירון יחד עם מודיעין). ברוממה יש מספר רחובות על שם יישובים מהעת החדשה (פתח תקווה, ראשון לציון, זכרון יעקב, ראש פינה וגדרה). בסן סימון ישנם שלושה רחובות על שם מקומות עתיקים (מכוור, הורקניה ואלכסנדריון). ובעטרות יש רחוב על שם ירושלים עצמה. בקריית מנחם קרואים הרחובות על שם מדינות בעולם (כגון: מקסיקו, קולומביה, דהומיי ואיסלנד) וכן חלק מרחובות קריית היובל (בוליביה, אורוגוואי, גואטמלה ווולטה עלית ), וכן יש רחוב הקרוי על שם אתיופיה במאה שערים. יש לציין שמספר רחובות ראשיים בשכונות העיר נושאים את שם השכונה (כך 'עין כרם' בעין כרם, 'בית וגן' בבית וגן, 'שרפאת' בשרפאת, 'שדרות נווה יעקב' בנווה יעקב ועוד) כן יש שכונות ורחוב ראשי בהן שנקראו על שם אישיות אחת (כך בשדרות לוי אשכול ברמת אשכול ו'משה שרת' ברמת שרת) כן יש רחוב במאה שערים הקרוי 'כפר השילוח', אף היא שכונה בירושלים. מספר רחובות בעיר קרויים על שם אתרים להם הם סמוכים (כך הכותל, בתי מחסה, דרך שער האריות והשער החדש בעיר העתיקה והחומה השלישית במוסררה).
בעלי חיים: במלחה רוב הרחובות קרואים על שם בעלי חיים (כגון: 'הנמר', 'השועל', 'היען'), בגלל גן החיות התנ"כי הסמוך. יש רחובות על שם בעלי חיים, בעיקר עופות, גם בגילה (כגון: 'השליו', נשר, 'החסידה' וליש). יש גם רחוב 'הצבי' ברוממה, אך הוא קרוי על שם עיתון "הצבי" ולא על שם בעל החיים.
צמחים: חלק מרחובות גילה קרויים על שם פרחים ובשמים (כגון: 'הסיגלית', 'הצבעוני', 'הרוזמרין', אפרסמון ועוד. כן יש בה את הרחובות דגן, תירוש ויצהר). גם בעיר גנים מרבית הרחובות קרואים על שם פרחים (כגון: 'החלמית', הנורית, הצלף, הכרכום ואף השלכת). במחנה יהודה יש קבוצת רחובות שקרויה על שם עצים (כגון: הדקל, התפוח, השזיף, האשכול, ארבעת המינים ופרי העץ). ייתכן שהרחוב 'עץ חיים' הסמוך (על שם ישיבת עץ חיים השוכנת בסמוך, אשר דומה בשמו לעץ החיים) השפיע על כך.
אבנים: חלק מרחובות גילה קרויים על שם אבנים, בעיקר אבני החושן (כגון: לשם, אחלמה, ברקת והשיש).
ספרים: בקריית בעלז, קריית צאנז וגבעת משה ישנם קבוצת רחובות שנקראו על שם ספרים, כהנצחה למחבריהם (כגון: דברי חיים, מנחת יצחק, אבן האזל ושפע חיים). כשיש עוד רחובות הקרויים על שם ספרים שפזורים בעיר, כגון הטורים, גשר החיים (במקור ברוך), פרי חדש, חפץ חיים (בזיכרון משה), עבודת ישראל, חיי אדם (במאה שערים), דור דור ודורשיו (בעמק רפאים), אוצר הגאונים ואביר יעקב (בנווה יעקב). גם כתבי-עת שונים זכו להנצחה ברחובות ירושלים, כגון המליץ, הצפירה (בעמק רפאים), החבצלת (במוסררה), תורה מציון, הצבי והמאסף (ברוממה).
מזלות: קבוצת רחובות בפסגת זאב קרויה על שם מזלות גלגל המזלות (כגון מזל אריה, מזל טלה ועוד) כשהרחוב הראשי קרוי נתיב המזלות.
יהדות: בהיות העיר מקום משכן לבית המקדש, רבים מהרחובות ברובע היהודי נושאים שמות הקשורים לו (כגון: הביכורים, העומר, הנבל, העוגב, החצוצרות, ומשמרות הכהונה), אך גם על שם חב"ד, אור החיים, הקראים ואפילו 'היהודים'. בנוסף, מספר רחובות ברמות נקראו על שם מושגים יהודיים (כמו: נרות שבת, הדף היומי, שירת הים ועוד) וכן במאה שערים (כגון: חברת ש"ס, עין יעקב, עונג שבת, הכנסת אורחים ואוצר הספרים). בהר חומה נקרא רחוב 'שמחת כהן', יום-חג במנהג צפון מערב אפריקה.
נצרות: בריכוז הנוצרי של העיר, הרבעים הנוצרי והארמני, מספר רחובות קרויים על שם מוסדות נוצרים (כמו הפטריאכיה היוונית, הפטריאכיה הארמנית וסנט ג'יימס) ואפילו 'הנוצרים'.
מוסדות: ישנם רחובות ירושלמים שנקראו על שם מוסדות ששוכנים בהם (כך הפטריאכיה הארמנית ברובע הארמני, בנק ישראל בקריית הלאום, הנשיא בטלביה, דרך אגודת הספורט בית"ר אגודת הספורט הפועל ואגודת הספורט מכבי במלחה ליד אצטדיון טדי) או שכנו (כך בשערי צדק במרכז העיר ומשגב לדך ברובע היהודי) ולפעמים כינויים על שם מוסדות (כגון רחובות על שם קק"ל וקרן היסוד בסמוך לבניין המוסדות הלאומיים ברחביה). ישנם גם מוסדות שנקראו רחובות לכבודם בלא קישור למיקומם (כך הוועד הלאומי בגבעת מרדכי, הקונגרס הציוני ברמות, עזרת תורה בעזרת תורה).
שונות: שני רחובות בעיר קרויים על שם תאריכים: כ"ט בנובמבר (בקטמון) ותרמ"ב (במאה שערים). שלוש אוניות מעפילים הנצחו במלחה (סטרומה, פאטריה ויציאת אירופה). שמות של מספר רחובות בעיר דוד נלקחו מפסוקי שיר השירים (פרדס רימונים, גינת אגוז וערוגות הבושם).
התואר הנלווה
רוב הרחובות קרויים פשוט "רחוב פלוני אלמוני", אך ישנם עוד סוגים של כינויים. המצוי שבהם הוא "שדרות" המשמש לכינוי לרחוב בעל אי תנועה במרכזו, בדרך כלל רחוב ראשי אך לפעמים מדובר במדרחוב, כמו שדרות אריאל בבית הכרם ושדרות מאגנס בגבעת רם. כך מצוי הכינוי "דרך", בדרך כלל ברחוב הקרוי על שם עיר (כך דרך חברון, דרך שכם ודרך א-טור), אך לפעמים ברחוב ראשי הקרוי על שם אדם (כך דרך עוזי נרקיס ודרך יצחק שמיר). רחובות קצרים קרויים לעיתים "מבוא" (כגון מבוא נהגי הפרדות, מבוא הררי ומבוא פלי"ם בגבעה הצרפתית, מבוא רפידים ברמת אשכול ומבוא עולה ומבוא בנין בקטמון), ורחובות העיר העתיקה מכונים לעיתים "סמטה". כינוי נוסף הוא מעלות או מעלה, הבא בעיקר לציין שביל או מדרגות (כך מעלות המחנך ומעלה קדיש סלומון בבית הכרם, מעלות האדמו"ר מבוסטון בהר נוף ומעלות חנה סנש בקריית היובל) אך גם רחובות של ממש כמו מעלות עיר דוד (בעיר דוד), מעלה השלום (בהר ציון) ומעלה זאב (בגבעת אורנים). כינויים נוספים: נתיב (נתיב זהרה בקטמון), משעול (המשעול האחרון בעמק קדרון וקבוצת משעולים ברמות) ושביל (שביל טובה ושביל האריה באזור התעשייה תלפיות). ישנם גם שלושה רחובות הקרויים על שם צורתם: מעגלות הרב פרדס (בנוה יעקב), מעגל בית המדרש (בבית הכרם) ומעגלי הרי"ם לוין (בסנהדריה).
בנוסף לשם הרחוב, לפעמים ניתן גם תואר. המצוי הוא התואר "הרב" הצמוד לרוב הרחובות הקרויים על שם רבנים, שבנוסף להם מופיע גם התואר "רבי", בעיקר בשמות תנאים שבמושבה היוונית וגוננים, אך גם רבי אריה במחנה יהודה) ורבי נחמן מברסלב (במאה שערים) ועוד, כמו כן ישנם מספר "רבינו" (רבנו גרשום בבוכרים ורבנו תם), ה'אדמו"ר' (כמו האדמו"ר מליובאוויטש ברמת שלמה והאדמו"ר מבויאן ומרוזין בהר נוף והאדמו"ר מויז'ניץ, מבעלז והאדמו"רים מגור בסנהדריה) ו'חכם' (כמו חכם ברוכים וחכם שמעון בתל ארזה וחכם אברהם במלחה). כינויים נוספים: פרופסור רקח (בגבעת רם) ופרופסור פולצקי (בגילה), המשורר אצ"ג והמשוררת זלדה (ברמות), הצייר יוסי, ד"ר קובובי (ברמת דניה), הצלם רחמים (ברמת שרת), אלוף שמחוני (ברחביה) האלוף יוחאי בן נון (בבית הכרם) והאלוף עוזי נרקיס, זכריה הרופא (במאה שערים), והמלך ג'ורג'. מבין מלכי ישראל, רק ארבעה מכונים "המלך" בשם הרחוב - שאול המלך, דוד המלך, שלמה המלך וחזקיהו המלך, ומבין הנביאים שמואל הנביא, נתן הנביא וחולדה הנביאה מוכתרים ב"הנביא".
הקשר בין שמות הרחובות לשכונות
יש קשר בין שמות רחובות לשכונות בהם מצויים הרחובות. קשר זה נובע מ:
יוצאי דופן מעניינים:
אדוארד וירטס
אדוארד וירטס (בגרמנית: Eduard Wirths; 4 בספטמבר 1909 – 20 בספטמבר 1945) היה איש האס אס ופושע מלחמה נאצי, שירת כרופא האס אס הראשי במחנה ההשמדה אושוויץ מספטמבר 1942 עד ינואר 1945. בפיקודו שירתו במחנה כעשרים רופאי אס אס - בהם יוזף מנגלה, קרל קלאוברג והורסט שומאן, ונערכו ניסויים רפואיים מחרידים בבני אדם, בניגוד מוחלט לאתיקה הרפואית ולמשפט הבינלאומי.
שנים מוקדמות ושירות צבאי
וירטס נולד בעיר גרולדסהאוזן (Geroldshausen, ליד וירצבורג) בבוואריה, גרמניה, למשפחה קתולית בעלת נטייה לסוציאל-דמוקרטיה. אביו שירת כחובש צבאי במלחמת העולם הראשונה ובעקבות שירותו סבל מדיכאון, נטה לפציפיזם ועודד את בניו ללמוד רפואה. אדוארד הושפע במיוחד מאביו ונחשב לרופא קפדן, צייתן ואמין - תכונות שסייעו בקידום דרכו המקצועית. אחיו הצעיר הלמוט וירטס היה גינקולוג מצליח שהגיע לאושוויץ כדי להשתתף בניסויים רפואיים, אך התקשה להתמודד עם המראות הקשים ועזב לאחר מספר ימים.
וירטס למד רפואה באוניברסיטת וירצבורג בשנים 1930–1935, ובאותה תקופה היה לתומך נלהב של המפלגה הנאצית. ביוני 1933 הצטרף למפלגה ולאס אה, בשנת 1934 התנדב לאס אס ובשנת 1939 הצטרף לוואפן אס אס והשתתף בלחימה בנורווגיה ובחזית המזרחית. באביב 1942 עבר התקף לב ונשלח לשירות עורפי - הוא בחר לעבור הכשרה ניהולית במחנה הריכוז דכאו ומונה לרופא האס אס הראשי במחנה הריכוז נוינגמה ביולי 1942.
שירות באושוויץ
וירטס היה אחראי לניסויים רפואיים שרירותיים, פסאודו-מדעיים ואכזריים, שהובילו למותם של אסירים רבים, לרבות ניסויים הקשורים בגינקולוגיה ובמחלת הטיפוס. הוא חקר בעיקר גידולים בצוואר הרחם ותהליכי עיקור נשים באמצעות הסרת שחלות וקרינה. הניסויים בוצעו בנשים יהודיות בבלוק 10, וכללו בין השאר הליכי כריתה של צוואר הרחם. באביב 1943 האחריות לניהול הסלקציות במחנה עברה מהמפקדה לצוות הרפואי בראשותו של וירטס, שביצע סלקציות בעצמו. הוא תיעד את כל מקרי המוות של האסירים במחנה כמוות מסיבות טבעיות אף על פי שרובם נרצחו, ובני אדם שנרצחו בתאי הגזים עם הגעתם למחנה לא נכללו בתיעוד כלל - אופן התיעוד נידון במהלך משפט אייכמן. בספטמבר 1944 קודם לדרגת שטורמבאנפיהרר (רב-סרן), ולקראת תום המלחמה קודם לדרגת אוברשטורמבאנפיהרר ס"ס (מקבילה לסגן-אלוף).
בסיום מלחמת העולם השנייה נלכד בידי בעלות הברית והוחזק בידי כוח בריטי. ביודעו שצפוי לו אישום בפשעי מלחמה, התאבד בתלייה ב-20 בספטמבר 1945.
פיליפ סלזניק
פיליפ סלזניק (8 בינואר 1919 – 12 ביוני 2010) הוא סוציולוג אמריקאי שחקר את התנהגותם של ארגונים בירוקרטיים, וניתח את כשליהם.
סלזניק התמקד במנגנון ההאצלה (delegation), כלומר- תהליך בו דרג ניהולי גבוה בהירארכיה הארגונית מעניק סמכויות שונות למספר יחידות משנה נמוכות ממנו.<BR> על-פי סלזניק, להאצלה שתי תוצאות:
אסון הסכר בברזיל (2019)
אסון הסכר בברזיל אירע ב-25 בינואר 2019 כשסכר ברומדיניו במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל קרס, וגרם למותם של לפחות 186 בני אדם, ולמפולת בוץ במכרה הסמוך ובבתים באזור. מפעילת הסכר הייתה חברת "ואלי" הברזילאית, אשר החזיקה בחצי מהבעלות על סכר "בנטו רודריגס", שקרס אף הוא בנובמבר 2015.
האסון התרחש בזמן שמאות מפועלי המכרה אכלו ארוחת צהריים. הקריסה גרמה למפולת של בוץ ופסולת, שהגיעה עד לכפרים הסמוכים. מכון איניוטים, המוזיאון הפתוח הגדול בעולם, פונה אף הוא מחשש להצפה.
ב-28 בינואר, זמן קצר לאחר האסון, נפל ערך המנייה של ואלי ב-24% שאיבדה ערך של 71.3 מיליון ריאל ברזילאי, במה שהייתה הירידה הגדולה ביותר בהיסטוריה של בורסת סאו פאולו. נשיא ברזיל, ז'איר בולסונארו, שלח שלושה שרים לעקוב אחרי מאמצי החילוץ וההצלה של הלכודים בבוץ. ישראל שלחה משלחת סיוע לאזור שנחתה ב-28 בינואר.
יום לאחר הקריסה הטילו הרשויות בברזיל קנס של 250 מיליון ריאל על ואלי.
רובע תרבות ורוח ברמת גן
רובע תרבות ורוח ברמת גן הוקם בשנת 1965 ביוזמתו של ראש העיר אברהם קריניצי.
רובע התרבות הוקם בשכונת רמת יצחק על פסגת הר הבנים ועל שטחים במורד ההר בין רחוב צל הגבעה לרחוב חיבת ציון. גרם מדרגות, העולה מרחוב חיבת ציון עד לפסגת הר הבנים, מחבר בין בנייני הרובע. ברובע תרבות ורוח כלולים בית יד לבנים, בית צופי רמת גן, בית צבי, בית עמנואל, הספרייה העירונית המרכזית, מוזיאון רמת גן ותיאטרון רמת גן.
בית יד לבנים
בית יד לבנים הוקם ברחוב מעלה הבנים 20, על פסגת הר הבנים, בתוך גן הר הבנים, ברובע תרבות ורוח, להנצחת בני רמת גן שנפלו במלחמות ישראל. כפי שמסופר בפוסטר המוצג על ידי עיריית רמת גן על עמוד המידע ברחבת בית יד לבנים, בשנת 1952 נבנה על פסגת הר הבנים (אז הר הלוויתן), הגבעה הגבוהה ביותר ברמת גן, מאגר מים שתפקידו לספק מים לתושבי רמת גן. המאגר תוכנן על ידי המהנדס דוד פריצקר והאדריכל אלפרד נוימן מהטכניון. מאגר המים שקוע שני מטרים מתחת לפני הקרקע ומתנשא לגובה של חמישה מטרים מעל פני הקרקע. ליד המאגר הוקם מגדל תצפית בגובה 20 מטרים.
ההצעה להקים בית להנצחת בני רמת גן שנפלו במלחמות ישראל הועלתה בשנת 1957. לאחר בחינת מספר חלופות מקום הוחלט להקים בית יד לבנים על גג מאגר המים.
תכנון הבית התחיל בשנת 1959. הבניין תוכנן על ידי משרד האדריכלים אנדריי לייטרסדורף ואיליה בלזיצמן.
הכניסה לבניין מתאפשרת בשתי דרכים: באמצעות שביל מעגלי עולה המקיף את מאגר המים מצד דרום, או באמצעות מעלית שקופה. שתי דרכי גישה אלה מאפשרות ליהנות מהנוף הנשקף מראש הגבעה. הבית תוכנן בצורת האות ח'. כאשר חדר ההתייחדות נמצא במרכז וחדרי ההתכנסות בצדדים. על הגג תוכננה מרפסת גדולה וחצר פנימית. בחדר ההתייחדות הוצב פסיפס של נחום גוטמן ואליעזר אנסקי. קירות אולם ההתייחדות חופו בלוחות אבן עליהם חקוקים שמות חללי המלחמות מבני רמת גן וכן שיר שכתב אורי צבי גרינברג. המגדל שולב במבנה החדש על ידי חיפויו באבן.
הבית נחנך בשנת 1965.
בשנת 1969, לאור הצלחת הפרויקט, הזמין ארגון יד לבנים את אדריכלי הבניין לתכנן את הרחבתו ולהוסיף לו אולם כנסים בן 430 מקומות. הצעתם של לייטרסדורף ובלזיצמן לא התקבלה ושטח החצר נסגר והוסב, בשנת 2019, בתכנון אדריכלים אחרים, לאולם תערוכות.
בבית יד לבנים וברחבה שלרגליו מתקיימת מדי שנה עצרת הזיכרון המרכזית של העיר רמת גן ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, וכן עצרות הזיכרון לשואה, לגבורה ולמרד ביום השואה. כמו-כן נערכים בו אירועים לזכר חללי צה"ל שנפלו במערכות ובקרבות שונים. בנוסף לכך מתקיימות בבית פעילויות תרבות הכוללות תערוכות של אומנים.
בית צופי רמת גן
בית צופי רמת גן הוקם בשנת 1964 ברחוב מוריה 29 על פסגת הר הבנים, בתוך גן הבנים, במתחם רובע תרבות ורוח.
שבט צופי רמת גן הוקם בשנת 1945 בהמשך לבקשותיהם של הורי תלמידי הגימנסיה אוהל שם, על ידי ותיקי העיר משה למלשטרייך ויוסף מרגולין.
בעשרים וחמש השנים הראשונות לפעילותו, השבט ישב בסמוך למיקום הנוכחי של בית צבי.
בשנת 1964, עיריית רמת גן, ביוזמתו של ראש העיר אברהם קריניצי, הקצתה לשבט הצופים, לצורך הקמת בית הצופים, מגרש בן שני דונם על הצלע הדרום מזרחית של "הר הבנים", בתחומי רובע התרבות, בסמוך לבית יד לבנים.
עלות הבנייה המוערכת הייתה 700,000 לירות ישראליות. הנהלת צופי רמת גן קיבלה לצורך כך שתי תרומות: 100,000 לירות ישראליות מהקבלן מאיר עבדאללה, בתנאי שהמבנה ייקרא על שמו, ותרומה בעילום שם בסך 40,000 לירות ישראליות. עיריית רמת גן התחייבה להשתתף במחצית עלות הבנייה (לירה מול לירה). יתרת הכסף נאספה על ידי ועדה ציבורית שהוקמה לצורך גיוס הכספים, בה היו חברים בין היתר בנק קופת עם, בנק קרדיט ומועדון רוטרי.
השבט עבר למשכנו הקבע ברחוב מוריה 29, בשנת 1969. למבנה הראשי נוספו בשנת 1972 חדרי פעילות. האדריכל הרמת גני אבא אלחנני בנה בצמוד לבניין הראשי את "אוהל אהוד", מועדון לבוגרי תנועת הצופים ברמת גן, להנצחת בנו, אהוד אלחנני, בוגר השבט, שנפל במלחמת יום כיפור בקרבות ברמת הגולן.
בית צופי רמת גן הוכרז על ידי עיריית רמת גן כמבנה לשימור.
בית עמנואל
בית עמנואל הוקם בשנת 1957 ברחוב חיבת ציון 18, בשכונת רמת יצחק. בית עמנואל להנצחת זכרו של הטייס עמנואל רוטשטיין שנפל במלחמת העצמאות, הוקם ביוזמה משותפת של משפחת רוטשטיין, עיריית רמת גן, וחיל האוויר. עיריית רמת גן הקציבה לצורך הבנייה מגרש ציבורי ברחוב חיבת ציון 18. משפחת רוטשטיין השתתפה במימון הבנייה וחיל האוויר תרם את המוצגים להקמת המוזיאון המתוכנן וסיפק את ההדרכה.
בבית עמנואל הוקם מוזיאון ובו מוצגים שנתרמו על ידי חיל האוויר, כגון אביזרים טכניים משוכללים מתקופות שונות בתולדות חיל האוויר הישראלי. הבית נפתח בנוכחות רבים מתושבי רמת גן וביניהם הורים שכולים. נשאו דברים סגן ראש העיר שלום זיסמן, ראש העיר אברהם קריניצי, המנהל הכללי של משרד הביטחון שמעון פרס, מפקד חיל האוויר אלוף דן טולקובסקי ואימו של הטיס עמנואל רוטשטיין ז"ל.
לצורך הפעלת הבית הוקמה ב־25 באוגוסט 1956 חברה בע"מ שאינה חברת מניות בשם "בית עמנואל רוטשטיין פקד טייס".
בתחילה התקיימו בבית חוגי גדנ"ע אוויר בשיתוף עם חיל האוויר במטרה לעודד נערים מכיתות י' עד יב' להתגייס לשירות משמעותי בחייל. במשך השנים הרחיב הבית את פעילותו לחוגים נוספים, כמו דרמה יוצרת, ציור, שחמט ועוד, המועברים לילדים וגם למבוגרים, וכן פעילות תרבותית שכללה אירועים, הרצאות, שחרית לשבת ועוד. בשנת 1982 החליטה הנהלת בית עמנואל על הפעלתו כמרכז קהילתי שיענה על הצרכים החברתיים והתרבותיים של תושבי האזור, על שיתוף פעולה עם המוזיאון העירוני לצורך קיום תערוכות ועם התזמורת הקמרית הישראלית רמת גן.
בשנת 1987 הוקמה על ידי עיריית רמת גן חברת מפעלי בית עמנואל (חל"צ - חברה לתועלת ציבור) במטרה לספק שירותי חינוך משלים לאוכלוסייה העיר. החברה מפעילה קייטנות, מועדוניות וחוגים מסוגים שונים. פעילותה של חברה זאת התמזגה עם פעילות בית עמנואל.
בימינו מוקדש מחצית מחלל הבית לגן ילדים של העירייה ובמחצית השנייה מתקיימים חוגים לילדים ולמבוגרים.
בית צבי
בית צבי – בית הספר לאמנויות הבמה, מיסודה של המועצה לתרבות ולאומנות הוקם בשנת 1961 וזוכה לתמיכת משרד החינוך והתרבות ועיריית רמת-גן, הוא הגדול והוותיק בבתי הספר להוראת המשחק בישראל.
הבניין בו שוכן בית הספר לאומנויות הבמה תוכנן על ידי האדריכל יוסף קלארווין והוקם בשנת 1950 ברחוב שועלי שמשון 2 בשכונת רמת יצחק ברמת גן.
המוזיאון העירוני
המוזיאון העירוני רמת גן הוקם ברובע התרבות, בשכונת רמת יצחק, ברחוב חיבת ציון 18.
המוזיאון נבנה בשני שלבים:
בשנת 1957, נבנתה הקומה הראשונה, במפלס הרחוב, ובה בית עמנואל שפעל כאתר הנצחה וכמוזיאון של חיל האוויר. קומה זאת תוכננה על ידי האדריכל שמואל רוזוב. בשנת 1958 קיבלה עיריית רמת גן תרומה בסך 75,000 לירות ישראליות ממשלת ארצות הברית לבניית מוזיאון בעיר. תרומה זאת שימשה לבניית קומה שנייה מעל קומת בית עמנואל. הקומה השנייה תוכננה על ידי האדריכל נחום זלוטוב ובנייתה הושלמה בשנת 1959. היא מתפרסת על כל השטח שבין רחוב חיבת ציון לבין רחוב שועלי שמשון.
בשנת 1993, לאחר השלמת בניית תיאטרון רמת גן בשטח בין הספרייה המרכזית לבין מוזיאון רמת גן, הוקמה על גג התיאטרון רחבת כניסה, במפלס רחוב שועלי שמשון, ובשני צדיה שני גרמי מדרגות המחברים בין רחוב שועלי שמשון לבין רחוב חיבת ציון וזאת על מנת לאפשר גישה לכניסה משני הרחובות.
המוזיאון העירוני ומוזיאון בית עמנואל נוהלו כיחידה אחת על ידי ועדה אומנותית אשר קבעה סדרי עדיפויות לגבי קיום תערוכות האומנים השונים באולמות המוזיאון ובאולם בית עמנואל.
במוזיאון אולם מרכזי וגלריה. המוזיאון מחולק היום (שנת 2023) לשני אגפים, המוזיאון לאומנות המזרח הרחוק והמוזיאון לאומנות רוסית.
אוסף נהרי הוצג לראשונה בארץ בשנת 1953, במוזיאון תל אביב הישן. לאחר מותו הפתאומי של יחיאל נהרי נודע כי בצוואתו משנת 1958 הוא ציווה לתרום את האוסף לעיר מגוריו, רמת גן.
בשנת 1974 הוצג האוסף לראשונה ברמת גן, אך רק לתקופה קצרה, ולאחר מכן הוחזר לארגזים ונשמר במחסני עיריית רמת גן.
האוסף עבר למשכנו, לתצוגת קבע, בנובמבר 1988.
המוזיאון לאומנות רוסית על שם מריה ומיכאל צייטלין נפתח בשנת 1996.
ב-25 בינואר 1959 כתב אברהם קריניצי, ראש העיר הראשון של רמת גן, למריה צייטלין על כך שעומדים לבנות ברמת גן מוזיאון חדש לאמנות. הוא התחייב להעמיד לרשות אוסף צייטלין חלל תצוגה מיוחד שייקרא על שמו של בעלה המנוח. האוסף הגיע מניו-יורק לנמל חיפה בקיץ 1959.
האוסף כלל את יצירותיהם של אמנים מפורסמים מהאסכולה הרוסית של תחילת המאה ה-20, בהם ולנטין סרוב, לאון באקסט, נטליה גונצ'רובה, מיכאל לריונוב, פנחס קרמן ואחרים. חלק מהתמונות באוסף נדירות ובעלות ערך היסטורי רב לתקופה שלפני המהפכה הבולשביקית.
האגף על שם מריה ומיכאל צייטלין נפתח רק בשנת 1996. עד אז, חלק מהיצירות הוצגו בספרייה המרכזית ברמת גן וחלקם הגדול אוחסן במחסן בפארק הלאומי.
הספרייה העירונית המרכזית
בשנת 1961 מונתה ועדה ציבורית לבחינת הצורך בהרחבת הספרייה. באותה עת היו בספרייה "דביר ביאליק" 45,000 ספרים והמקום לא סיפק יותר את דרישות תושבי רמת גן. הספרייה העירונית המרכזית החדשה נבנתה כחלק מרובע תרבות ורוח, ברחוב חיבת ציון 14, בסמוך לתיאטרון רמת גן ולמוזיאון העירוני רמת גן, מול בית צבי. אבן הפינה לבניין הספרייה הונחה בפברואר 1964 בנוכחות ראש העיר, אברהם קריניצי, חברי הנהלת העירייה ומועצתה, משפחת פרומצ'נקו אליהו ומכובדים נוספים. לרגל האירוע פורסמה "מגילת היסוד לבית אליהו פרומצ'נקו – משכן הספרייה העירונית המרכזית ברמת גן". טקס חנוכת הספרייה התקיים ב-31 בדצמבר 1967. הבניין תוכנן על ידי האדריכל שלמה גלעד יחד עם המהנדסים א. לוריא ומ. רוזנברג. עיצוב הפנים והריהוט תוכננו ובוצעו על ידי אדריכל הפנים משה ספיר.
זהו בניין בן שלוש קומות. בקומת הקרקע אולם השאלה, כיתות, מקלט ואולם הרצאות. הכניסה לקומה זאת מתאפשרת דרך הפוּאָיֶיה של תיאטרון רמת גן הסמוך. בקומה הראשונה פועל אולם קריאה, אולם עיתונות, חדרי עיון, ספריית נוער ומחסן ספרים. הקומה השנייה כוללת גלריית אולם הקריאה, חדר קריאה של ספריית הנוער ומשרדים. הספרייה יועדה לאכלס עד 200,000 ספרים. עלות ההקמה הייתה מיליון לירות ישראליות, מתוכם רבע מיליון נתרם על ידי משפחת פרומצ'נקו – מבעלי מפעל "עלית" שעל שם אבי המשפחה, אליהו פרומצ'נקו, נקראת הספרייה.
בכניסה לספרייה הותקן בשנת 1980 פסיפס של האומן יצחק זרחין מחצור הגלילית.
פסל אברהם לינקולן
פסל נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן, יצירתו של הפסל סידני לב (Sidney Loeb), תושב שיקגו שנפטר בשנת 1972. נתרם על ידי הנדבן האמריקאי ליאון גִילְדֶסְגֵיים ממדינת ניו יורק. גילדסגיים עמד על כך שהפסל יינתן כמתנה מהעם האמריקאי לעם בישראל לכן הדבר דרש את הסכמת הקונגרס. אישור הקונגרס התקבל ב־19 בינואר 1976. הפסל הוצב בחזית הספרייה העירונית ברחוב חיבת ציון 16 ברמת גן. בבסיס הפסל ציתות מנאומו של הנשיא אברהם לינקולן לרגל מינויו לנשיא ארצות הברית בשנת 1865:
וציטות מספר ויקרא פרק כ"ה, פסוק י'
הוכן בתרומת הליגה לידידות אמריקה - ישראל. טקס הסרת הלוט נערך ביום 23 מאי 1976 במעמד ראש הממשלה יצחק רבין, ראש העירייה ד"ר ישראל פלד, נציג אישי של נשיא ארצות הברית הרב ה. שכטר, שר הטקס של שגרירות ארצות הברית טומס צ'אניגן ותורם הפסל ליאון גילדסגיים. המשורר עמיחי חסון מתאר את הפסל במחזור השירים "הרואה" (בתוך הספר "שירים על סף").
פסל משפחת האדם
ב-1 בדצמבר 1976 נחתמה ברית ערים תאומות בין עיריית רמת גן לבין רובע ברנט בעיר לונדון. להנצחת ברית זאת הוצב בשנת 1981 הפסל "משפחת האדם" של הפסל יצחק עופר בחזית הספרייה המרכזית של רמת גן ובמקביל נשלח פסל זהה לעיריית רובע ברנט כדי שיותקן שם בחזית בניין העירייה.
תיאטרון רמת גן
תיאטרון רמת גן ע"ש אולב החמישי, מלך נורווגיה הוקם כחלק מרובע תרבות ורוח בשכונת רמת יצחק ברמת גן, ברחוב חיבת ציון 16, בין הספרייה המרכזית למוזיאון העירוני רמת גן, מול בית צבי. זהו התיאטרון הראשון שנבנה ברמת גן מאז הקמתה. טקס הנחת אבן הפינה לתיאטרון התקיים בשנת 1992.
התיאטרון הוקם הודות לתרומתם הנדיבה של ממשלת נורווגיה ובית המלוכה הנורווגי ונקרא על שם אולב החמישי מלך נורווגיה.
אולם תיאטרון רמת גן הוא היחיד מסוגו בארץ הכולל "במה פורצת", אשר את גובהה ניתן לקבוע על פי צורכי ההפקה. לבמה הפורצת מעבר תת-קרקעי, ממנו יכולים השחקנים להגיע לבמה ובאותו האופן גם "להיעלם" ממנה. בתיאטרון 328 מקומות ישיבה עם אפשרות הרחבה ל-400 (תוספת כיסאות על משטח הבמה הפורצת).
הבניין תוכנן על ידי האדריכל אלכס כהן. בחזית התיאטרון רחבה גדולה, ומעל גג התיאטרון, בואך רחוב שועלי שמשון, נבנתה רחבה נוספת בה נמצאת הכניסה למוזיאון רמת גן.
טקס הפתיחה התקיים ב-30 במאי 1993 בנוכחות ראש העיר צבי בר, שרת החינוך בממשלת ישראל, שולמית אלוני ושרת החינוך בממשלת נורווגיה, אוסה קליבלנד. התיאטרון החדש מצטרף לתיאטרון הספרייה בו 130 מקומות ישיבה, ולאולם תיאטרון בו 120 מקומות ושני אולמות בני 50 מקומות ישיבה בבית צבי.
בתיאטרון מתקיימת פעילות מגוונת בכל תחומי אומנויות הבמה. מלבד הצגות הרפרטואר, מקיים התיאטרון פעילות קבועה של שבתות תרבות, קונצרטים, הרצאות, הופעות מחול עירוניות, ערבי זמר וטקסים עירוניים. כמו כן, הוא משמש כתיאטרון הבית להפקות בית צבי השונות, ומארח את הפקות מגמת התיאטרון של בית הספר התיכון בליך.
ויקטור דה סאבאטה
ויקטור דה סאבאטה (באיטלקית: Victor de Sabata, 10 באפריל 1892 - 11 בדצמבר 1967) היה מנצח ומלחין איטלקי.
ויקטור דה סאבאטה מוכר ברבים כאחד החשובים והמכובדים בין מנצחי האופרה של המאה ה-20, בייחוד בזכות ביצועי ורדי, פוצ'יני ווגנר שלו. הוא נודע גם בפרשנויותיו למוזיקה תזמורתית. כמוהו כבן-זמנו, וילהלם פורטוונגלר, דה סאבאטה ייחס להלחנה יתר חשיבות מלניצוח, אבל ההכרה בת-הקיימא שהשיג כמנצח עלתה על זו שנחל כמלחין. סופרים ומבקרים שונים קשרו כתרים לדה סאבאטה כמתחרה בארטורו טוסקניני על תואר גדול המנצחים האיטלקים במאה העשרים
חייו
דה סאבאטה נולד בטריאסטה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום באיטליה. אביו הקתולי, אמדיאו דה סאבאטה, היה מורה לשירה ומנצח מקהלה ואמו, מוזיקאית חובבת מוכשרת, הייתה יהודיה. דה סאבאטה החל לנגן בפסנתר בגיל ארבע ובגיל שש חיבר גאבוט לפסנתר. לימודי המוזיקה הרשמיים שלו החלו אחרי שמשפחתו עברה למילאנו בסביבות 1900. במילאנו למד דה סאבאטה בקונסרבטוריון על שם ג'וזפה ורדי, שם הצטיין בפסנתר, כינור, תאוריה, הלחנה וניצוח, וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בהלחנה, פסנתר וכינור. בשנת 1911 ניגן בתזמורת תחת שרביטו של ארטורו טוסקניני ובהשפעתו גמר אומר להיות למנצח.
בשנת 1918, בן 26, התמנה דה סאבאטה למנצח האופרה של מונטה קרלו, עמה העלה מגוון יצירות משלהי המאה ה-19 ומראשית המאה ה-20 וזכה לשבחים מפי מוריס ראוול. דה סאבאטה היה למנהל המוזיקלי של לה סקאלה במילאנו, משרה בה התמיד למשך יותר מ-20 שנה. סגנון ניצוחו הנמרץ ומלא החיים הניע צופה אחד לתאר את הופעתו בעת הניצוח כ"הכלאה בין יוליוס קיסר לשטן". לאחר מלחמת העולם השנייה התפשטה הקריירה שלו אל מעבר לגבולות איטליה והייתה לבינלאומית. הוא ביקר תדיר כמנצח אורח בלונדון, בניו יורק ובכרכים אחרים בארצות הברית. בעבודתו האופראית לאחר המלחמה הופיעו תחת שרביטו זמרות מהוללות כמו מריה קאלאס ורנאטה טבאלדי. ראויה ביותר לציון הקלטת "טוסקה" המפורסמת שלו לחברת HMV ("קול בעליו"), עם קאלאס בשנת 1953. התקף לב קטע את הקריירה שלו באותה שנה. דה סאבאטה מת ממחלת לב, בבדידות ובאלמוניות, בסאנטה מרגריטה ליגורה, ליגוריה, איטליה, בשנת 1967.
1918 - 1929
בשנת 1918 התמנה דה סאבאטה למנצח האופרה של מונטה קרלו, שם ניצח על אופרות מסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. בשנת 1925 ניצח על הצגת הבכורה העולמית של "הילד והקסמים" מאת ראוול. ראוול אמר כי דה סאבאטה הוא מנצח "שכמותו לא פגשתי עוד מימי" ולמחרת כתב לו פתק, שבו אמר, "הענקת לי אחת מן השמחות השלמות ביותר בקריירה שלי". בשנת 1921, כשניצח עדיין על אופרה במונטה קרלו, התחיל דה סאבאטה בקריירה של מנצח סימפוני עם התזמורת של האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא. ב-1927 ניצח לראשונה בארצות הברית על התזמורת הסימפונית של סינסינטי, כמחליפו של פריץ ריינר בשמונת הקונצרטים הראשונים של העונה. הוא חזר על כך בעונת 1928.
1929 - 1945
בפעם הראשונה ניצח דה סאבאטה על תזמורת לה סקאלה במילאנו בשנת1 1926 ומשנת 1929 ניצח שם על הפקות אופרה. בשנת 1930 החליף את טוסקניני כמנצח הראשי של לה סקאלה. זמן קצר אחרי קבלת התפקיד, התפטר עקב מחלוקת עם התזמורת. טוסקניני כתב אליו לשכנעו לחזור בטענה, כי העדרו פוגע הן בו והן בתיאטרון. דה סאבאטה השתכנע, חזר ונשאר בתפקידו זה למשך יותר מ-20 שנה. בשנות ה-30' יצא דה סאבאטה למסעות קונצרטים ברחבי איטליה ומרכז אירופה. בשנת 1933 ערך את ההקלטות המסחריות הראשונות שלו עם תזמורת רשות השידור האיטלקית בטורינו. בין השאר ניצח על יצירה משלו, "יובנטוס".
בשנת 1939 ניצח בפסטיבל ביירוית על טריסטן ואיזולדה של ריכרד וגנר. דה סאבאטה היה המנצח השני שמוצאו מחוץ לארצות דוברות הגרמנית שניצח בביירוית. קדם לו טוסקניני, בשנים 1930 ו-1931. בשנת 1939 הוציא דה סאבאטה הקלטות מעולות של יצירות ברהמס, וגנר וריכרד שטראוס עם התזמורת הפילהרמונית של ברלין. בשנה זו גם קשר ידידות אמיצה עם הרברט פון קאראיין הצעיר. לשאלה, איך הורשה דה סאבאטה לעבוד בגרמניה הנאצית על אף מוצאו היהודי למחצה, אין מענה ברור.
1945 - 1953
אחרי מלחמת העולם השנייה גדלה הקריירה של דה סאבאטה לממדים בינלאומיים. הוא הופיע לעיתים קרובות כמנצח אורח בלונדון, בניו יורק ובערים אחרות בארצות הברית. בשנת 1946 הקליט לחברת דקה עם הפילהרמונית של לונדון. ב-1947 הקליט לראשונה לחברת HMV, עם תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, בין השאר את ההקלטה הראשונה מאז ומעולם של "משחקים" מאת קלוד דביסי. בשנה שלאחריה ערך עוד הקלטות עם אותה תזמורת. בשנת 1950 הוחזק באופן זמני באליס איילנד עם עוד כמה אירופאים בתוקף חוק מקקארן החדש (בגין עבודתו באיטליה בתקופת משטרו הפשיסטי של מוסוליני). במרץ 1950 ו-1951 ניצח דה סאבאטה על הפילהרמונית של ניו יורק בסדרת קונצרטים בקרנגי הול, שרבים מהם נשמרו משידורי רדיו ומהווים כיום כמה מן הפריטים החשובים ביותר במורשתו המוקלטת.
משכנו הקבוע של דה סאבאטה המשיך להיות לה סקאלה, מילאנו, שם עבד בין השאר עם שתי זמרות סופרן בדרכן לכוכבות: מריה קאלאס ורנאטה טבאלדי. באוגוסט 1953 הקליט עם מריה קאלאס את ההקלטה המסחרית היחידה שלו לאופרה: "טוסקה" של פוצ'יני, לחברת HMV (בהקלטה השתתפו גם ג'וזפה די סטפנו וטיטו גובי עם התזמורת והמקהלה של לה סקאלה.
התקף לב ופרישה
ההקלטה של "טוסקה" הייתה אמורה להיותה ראשונה בסדרת הקלטות של רוב הרפרטואר האופראי של דה סאבאטה בחברת HMV, אבל זמן קצר אחריה סבל דה סאבאטה התקף לב קשה, שהביא אותו להפסקת הופעותיו הפומביות. האופרה "מיטרידאטה אאופטורה" של אלסנדרו סקרלטי, שעליה היה אמור לנצח, עם קאלאס בתפקיד הראשי, הוחלפה בהודעה של הרגע האחרון ב"מדיאה" של כרוביני בניצוח ליאונרד ברנשטיין. דה סאבאטה התפטר ממשרתו בלה סקאלה ואת מקומו תפס עוזרו, קרלו מריה ג'וליני. בין 1963 ל-1957 מילא את התפקיד הניהולי של מנהל אמנותי בלה סקאלה. תקופת כהונתה התייחדה בהתפייסות עם טוסקניני (לאחר יחסים צוננים במשך עשרים שנה) בעת הפקה של "לה וסטראלה" של ספונטיני בשנת 1954.
דה סאבאטה חזר לנצח רק עוד פעמיים, האחת בהקלטת אולפן של הרקוויאם של ורדי ביוני 1954 לחברת HMV, והשנייה, האחרונה, בטקס האזכרה לטוסקניני, שם ניצח על מרש האבל מתוך סימפוניית ארואיקה של בטהובן בבית האופרה לה סקאלה במילאנו, לאחר הרקוויאם של ורדי בקתדרלה של מילאנו ב-1957. העשור האחרון של חייו הוקדש להלחנה, אבל לא הניב הרבה. אף כי וולטר לג פנה אליו בהצעה לנצח על תזמורת פילהרמוניה ב-1964 והציע לו להשלים את האופרה "טורנדוט" של פוצ'יני, אף לא אחת מאפשרויות אלה לא יצאה לפועל. דה סאבאטה נהנה מפתרון בעיות מתמטיות בתקופת פרישתו. הוא מת לבדו בהתקף לב בסנטה מרגריטה ליגורה, ליגוריה, ב-1967. בטקס האזכרה שלו ניגנה תזמורת לה סקאלה ללא מנצח, כמחווה של כבוד.
פרס בתחרות למוזיקאים צעירים, בחסות נפת ג'נובה ומחוז ליגוריה, המתקיימת בסנטה מרגריטה, נקרא על ויקטור דה סאבאטה.
סגנון הלחנה
יצירותיו של דה סאבאטה כתובות בסגנון רומנטי-מאוחר, המזכיר את רספיגי וריכרד שטראוס. הן נחלו הצלחה ניכרת בשנות ה-20' של המאה העשרים ובוצעו על ידי מנצחים כמו טוסקניני ווולטר דאמרוש, אבל נשכחו בימינו. ייתכן שאחת הסיבות לכך היא, שדה סאבאטה פעל מעט, יחסית, לביצוע ולפרסום יצירותיו הוא, כיוון שגרס, שאם המוזיקה שלו ראויה להצלחה, עליה להצליח בזכות עצמה, או להיכשל. דעת המבקרים על יצירותיו חלוקה זה מכבר. לדוגמה, בשנת 1926 תיארה ביקורת בטיים מגזין את "גת שמנים" שלו כ"מוזיקה רדודה, חסרת מקוריות, שאפילו גאוניותו הפילנתרופית של טוסקניני לא יכלה לשוות לה ייחוד." לעומת זאת, מבקר שכתב בראשית שנות ה-2000 ל"אינטרנשיונל רקורד רוויו" אמר על אותה יצירה עצמה, ש"היא מכילה צלילי תזמורת מן המלבבים ביותר ששמעתי מזה שנים".
משה בוצ'קו
הרב משה בּוֹצ'קוֹ (תרע"ז, 13 באפריל 1917 - ט' בתשרי תשע"א, 17 בספטמבר 2010) היה ראש ישיבת עץ חיים במונטרה שבשווייץ, והחל מ-1986 בירושלים, שם הסב אותה לישיבת הסדר בשם "היכל אליהו".
קורות חיים
נולד בשווייץ בשנת 1917 במוצאי אחרון של פסח. למד בישיבה שהקים אביו, הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו, במונטרה שבשווייץ, והוסמך לרבנות בצעירותו. לא הסכים להתפרנס מההוראה בישיבה, וכאביו ניהל מפעל קטן יחד עם אחותו, מרים ויינגורט, וחילק את זמנו בין לימוד התורה וניהול העסק.
לאחר מלחמת ששת הימים ושחרור ירושלים החליט לציין בישיבה את יום ירושלים, על אף הביקורת שספג בשל כך בקרב יהדות אירופה, שהתנגדו לפנייתו לציונות. בשנת תשמ"ו (1986) עלתה הישיבה לישראל. הרב בוצ'קו ואתו כל המורים והתלמידים קבעו את מושבם בירושלים וייסדו מחדש את הישיבה כישיבת הסדר, אשר נקראה על שם מייסדה "היכל אליהו". בישיבה פעלה גם תוכנית מח"ל - תלמידים מצרפת שבאו לישראל לישיבה ולהתנדבות לשירות צבאי. רבים מבוגרי תוכנית זו עלו אחר כך לארץ.
בשנת תשנ"ו (1996) עברה הישיבה ליישוב כוכב יעקב בבנימין, והרב משה בוצ'קו ביקש מבנו - הרב שאול דוד בוצ'קו - שיעמוד בראשה.
הרב משה בוצ'קו נפטר בערב יום הכיפורים תשע"א (2010) ונטמן בבית הקברות סנהדריה. השאיר אחריו חמישה ילדים, בתו היא נעמי וולפסון ונכדו הוא הרב אלישע וולפסון, ראש ישיבת הר הבית.
שיטת לימודו
הרב בוצ'קו לא נהג לעיין במפרשים רבים בלימוד הסוגיה, משום שמבחינתו לימוד סוגיה פירושו להזדהות עם הלימוד מתוך עיון מדוקדק, ולא להיות קרוע בין פירושים שונים. הלומד צריך לבחור את הפירוש המשכנע ביותר לדעתו.
זריקה (ספורט)
באתלטיקה, ענפי הזריקה הם אלה שבהם המטרה היא זריקתו של עצם מסוים למרחק רב ככל האפשר. תחרויות של הטלת אבנים או עצמים כבדים אחרים ידועות מזמנים קדומים. הומרוס סיפר על תחרויות כאלה באיליאדה.
ענפי הזריקה הם:
We Care a Lot
We Care a Lot ("אכפת לנו מאוד") הוא אלבומם הראשון של להקת פיית' נו מור. האלבום לא היה מוכר לכשיצא לראשונה, עיקר פרסומו הגיע רק לאחר יציאתו בשנית כעשור לאחר מכן. השיר הפותח את האלבום הפך לסינגל המוצלח ביותר שלהם, שהיווה סאטירה על ארגוני צדקה שונים כלייב אייד ובמיוחד על השיר "We Are the World". גרסה נוספת לשיר "As the Worm Turns" הוקלטה מחדש עם מייק פאטון ושוחררה כבי-סייד בתקופת האלבום Angel Dust.
מונותאיזם
מוֹנוֹתֵאִיזְם הוא אמונה באל אחד ויחיד, בניגוד לפוליתאיזם – אמונה באלים רבים. מקור המילה מיוונית: μόνος (מונוס) = אחד, θεός (תאוס) = אלוהות. המונח כשלעצמו מציין רק את ייחודו או בלעדיותו של האל האחד, ושלילת אלים נוספים, אך יש המייחסים לרעיון המונותאיסטי גם את שלילת הגשמות האלוהית.
האמונה לפני המונותאיזם
האמונה העממית באסיה הקטנה שהתבטאה במיתולוגיה היוונית והתגלגלה לאחר מכן גם לתרבות הרומאית, מאמינה באלים רבים – שכל אחד ואחד מהם אחראי על תחום חיים אחר – לדוגמה, אל הגשם, אלת הפריון, אלת המלחמה וכדומה.
אמונה נוספת שהמונותאיזם יצא נגדה היא האמונה הגנוסטית הדואליסטית שנוצרה על ידי זרתוסטרה – המאמינה שישנם שני אלים – האל הטוב והאל הרע. שניהם נמצאים ביניהם במלחמה מתמדת, שאנו העדים לתוצאותיה. אמונה זו רווחה במיוחד ברחבי הממלכה הפרסית, עד לתקופה יחסית מאוחרת בה כבש את מקומה האסלאם.
הופעת המונותאיזם
בנוסף למונותאיזם הגורס שיש אלוהים אחד ואין בלתו, התפתחו שני זרמים אחרים הדוגלים בעבודת אל בודד:
מבשר המונותאיזם
הדמות הבסיסית המייצגת את המונותאיזם האברהמי היא אברהם אבינו, שנחשב ביהדות, בנצרות ובאסלאם לאבי האמונה המונותאיסטית. זאת בשל יציאתו נגד עבודת האלילים שהייתה נהוגה ברוב העולם, ואף בבית אביו. לפי תפיסה זו החל המונותאיזם באור כשדים שבעיראק. בספר בראשית פרק י"ב, פסוק ח כתוב כי אברהם קורא בשם ה' בארץ כנען. קיימים מדרשים המתארים את שבירתם של הפסילים של אביו באור כשדים (בראשית רבה). באסלאם בדומה מתואר בסורת הנביאים מאבקו של אברהם שבו הוא קורא תיגר על עבודת האלילים של אנשי עירו ושובר את הצלמים. וכן בסורת הפרה, פסוק 258, שבו מתואר מאבקו של אברהם בשליט, כאשר הוא מבקש ממנו להעלות את השמש בדומה לאל. גם בנצרות בברית החדשה אברהם מועלה על נס ומצוין כמופת למאמין שנכון לבצע הרבה הקרבות למען אמונתו.
המונותאיזם ביהדות
מקובל שהיהדות היא הדת המונותאיסטית הראשונה שבין הדתות המונותאיסטיות האברהמיות, שקמה כניגוד לעבודת האלילים שרווחה בקרב עמי האזור בתקופה זו. בפשטות בריאת העולם בתנ"ך מתוארת כמי שנעשית במאמרו של אל יחיד ומופשט ללא כל מאבק, בניגוד למיתוסי בריאה אחרים כמו אנומה אליש, שבהם הבריאה נעשית תוך כדי התגוששות בין כמה אלים.
בתורה יש ביטויים רבים האוסרים את העבודה הזרה, ומחייבים את האמונה באל אחד. בעשרת הדיברות נאמר: "לא יהיה לך אלהים אחרים על פני". בנוסף, אחד הפסוקים המכוננים ביהדות הוא "שמע ישראל, ה' אלהינו, ה' אחד". ישנם עוד פסוקים רבים המורים על יחידותו של האל, כמו "ראו עתה כי אני אני הוא ואין אלוהים עמדי אני אמית ואחיה מחצתי ואני ארפא ואין מידי מציל"; "למען ידעו ממזרח שמש וממערבה כי אפס בלעדי אני יי ואין עוד"; "זכרו רִאשֹׁנוֹת מעולם כי אנכי אל ואין עוד אלהים ואפס כמוני".
בניגוד לאמונה הגנוסטית המאמינה בשני אלים, נאמר בספר ישעיהו: "יוצר אור ובורא חושך, עושה שלום ובורא רע" – מכאן שלפי האמונה היהודית האל הוא אחד והוא היוצר את הניגודים, ואחראי הן למה שנתפס בעינינו כטוב והן הנתפס בעינינו כרוע.
מצד שני, מופיעים בתנ"ך לא מעט פסוקים שמהם נובע כי קיימות מספר ישויות עליונות הנקראות "אלוהים" או "בני האלוהים". לדוגמה, בסיפור הבריאה שבספר בראשית נאמר: "ויאמר אלהים נעשה אדם בצלמנו כדמותנו...". דוגמה נוספת מאותו הספר: "וַיִּרְאוּ בְנֵי הָאֱלֹהִים אֶת בְּנוֹת הָאָדָם כִּי טֹבֹת הֵנָּה..".  בסיפור מגדל בבל נאמר: "ויאמר יהוה...הבה נרדה ונבלה שם את שפתם...". בספר דברים נאמר: "כי יהוה אלהיכם הוא אלהי האלהים...". דוגמה נוספת, מספר תהילים: "אֱ‍לֹהִים נִצָּב בַּעֲדַת אֵל, בְּקֶרֶב אֱלֹהִים יִשְׁפֹּט". בספר איוב נאמר: "ויבואו בני האלהים להתייצב על יהוה...". ככל הנראה הפסוקים המנוגדים מייצגים תפיסות שונות של המחברים.                                                                                                                                                                                                 יש בהוגי היהדות שראו את מהות מצוות התורה בתור אנטיתזה לאמונה האלילית. גישה זו מפתח הרמב"ם בחיבורו "מורה נבוכים".
היחס למונותאיזם בפילוסופיה היוונית
הפילוסופיה היוונית, שהחליפה את המיתולוגיה היוונית, הגיעה בשלביה הקלאסיים לחשיבה מונותאיסטית. כבר קסנופנס נחשב למבשר רעיונות אלה, וניתן למצוא אותם גם אצל אריסטו. עם זאת עולם המחשבה היווני-רומי היה שונה במהותו מעולם הדתות המונותאיסטיות. בניגוד לעולם היווני-רומי בו שלטה (להוציא דיוגנס) התפיסה של אחדות בין צורכי הגוף והנפש, הדתות המונותיאסטיות הניחו כי התנזרות גופנית מעלה את האספקטים הרוחניים באדם. העולם היווני-רומי היה מרוכז בהווה לעומת תפיסות משיחיות-אידיאליסטיות שאפיינו את הדתות המונותיאיסטיות.
בעקבות המטפיזיקה של אריסטו, פיתחו בימי הביניים כמה פילוסופים מוסלמים, יהודים ונוצרים תפיסה פילוסופית אריסטוטלית של המונותיאיזם הדתי. כך, לא רק ששללו את המימד הפיזי של האלוהים, אלא גם זיהו את האל עליו מדברת דת ההתגלות עם אלוהי אריסטו: אלוהים הוא הסיבה הראשונה לכל המציאות, עצם אחד פשוט (כלומר שאין בו עצמו ריבוי או תרכובת של היבטים שונים זה מזה), עצם יחידאי שאי אפשר להשוותו או לדמותו בשום היבט לשום עצם אחר, אל שאיננו נע ואין בו שום שינוי, אל המצוי תמיד כשיא המימוש של עצמותו (בפועל ולא בכוח), אל מופשט המוגדר כשכל, היודע את עצמו בלבד (ואת נבראיו הוא יודע 'מבפנים', כיוון שהוא סיבתם ומחוללם), שמציאותו זהה עם מהותו, ואולי הוא חסר רגשות, מלבד שכלתנות טהורה. על רקע זיהויו האריסטוטלי של האל (או: 'הסיבה הראשונה'), כשכל טהור, התחבטו כמה תאולוגים בשאלה האם אפשר בכלל לייחס לאלוהים רצון חופשי וספונטני, הנדמה לכאורה כאפיון שונה מ'שכל טהור'. זיהויו של המונותיאיזם הדתי עם אלוהי אריסטו מעורר את השאלה האם בכלל מדובר באישיות או סתם בעקרון מופשט ראשיתי מכונן.
התפשטות המונותאיזם
בתקופה מאוחרת יותר קמו בהשפעת היהדות שתי דתות מונותאיסטיות נוספות – הנצרות והאסלאם, שנסמכו בכתביהן על בסיס האמונה היהודי, ושללו את ריבוי האלים. בניגוד ליהדות, שלא ראתה ערך בהפצה המונית של הדת, הדתות החדשות שאפו להרחיב את מעגל המאמינים בכל דרך אפשרית. האסלאם לקח זאת צעד אחד קדימה ובקוראן כתוב במפורש שעל המאמין בתורת מוחמד להרוג את כל עובדי האלילים שאינם מוכנים לשנות את דתם. גם המיסיונרים הנוצרים פועלים עד היום כדי להפיץ את הבשורה הנוצרית אף במקומות הנידחים בעולם.
עם התפשטות הנצרות והאסלאם באירופה בצפון אפריקה ובמזרח התיכון ומאוחר יותר בשאר חלקי העולם הלך וקטן מספרם של עובדי האלילים. מיליונים רבים שינו את דתם, אם בכוח השכנוע ואם בכוח הזרוע, וגבר מאוד כוחו של המונותאיזם. במקביל, או אפילו בתקופה מוקדמת יותר בהיסטוריה, התפתחו במזרח דתות מונותאיסטיות נוספות, ארבע כתות של ההינדואיזם – וישנויזם, שיוויזם, שקטיזם וסמרטיזם, וכן הסיקיזם ודתות חדשות כמו הקאו דאי, שנוסדה בתחילת המאה ה-20 בעיר טאי נין שבווייטנאם ומונה כיום כ-5 מיליון מאמינים בווייטנאם וכ-3 מיליון בארצות אחרות. כמו כן קיימות דתות מונותאיסטיות כגון הדת השומרונית, הדת הבהאית והדת הדרוזית אשר התפצלו במהלך השנים מהיהדות והאסלאם.
שוקבא
שוקבא (בערבית: شقبا או شقبه, תעתיק מדויק: "שקבא" או "שקבה") הוא כפר פלסטיני הנמצא בנפת רמאללה ואל-בירה, הממוקם 17.7 ק"מ מצפון-מערב לרמאללה וצפונית ליישובים ניל"י ושיבתין. ממערב לו נמצא הכפר קיביה. באמצע שנת 2016 מנה הכפר 5,755 תושבים ובשיפוטו נמצאים 13,183 דונם.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות אזור הכפר היה מיושב כבר מתקופת הברזל II. כ-3 קילומטרים ממערב לכפר, על תוואי גדר ההפרדה, נמצאת "ח'רבת דסרה" - אתר ארכאולוגי, הממוקם על תל נישא ושולט, שהוכרז כאתר עתיקות בשנת 1944.
מדרום לכפר נמצאת מערת שוקבא, בה נמצאה לראשונה התרבות הנאטופית.
גרעין הכפר הנוכחי הוקם מסביב לקבר שייח ("שייח אחמד") ומסגד מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
התקופה העותמאנית
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר, וכתב:.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בשוקבא הייתה אוכלוסייה של 530 נפש, כולם מוסלמים, במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-696 נפש. בשנת 1945 אוכלוסיית הכפר מנתה 840 תושבים, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית. לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B. תושבי הכפר היו ועדיין מעורבים במאבק נגד גדר ההפרדה אשר חלק ממנה הוקם על אדמותיהם ולטענתם פוגעת בחייהם. מועצת הכפר ומספר מתושבי הכפר אף עתרו ב-2004 לבג"ץ בעניין זה ועתירתם נדחתה. בנובמבר 2006 אישר ראש הממשלה אהוד אולמרט את הרחקת גדר ההפרדה מהקו הירוק באזור שוקבא, כדי שתכלול את ההתנחלויות ניל"י ונעלה. בנוסף לגדר, נסלל כביש 446 בתוואי חדש שיחבר את מודיעין עילית ואת ניל"י ונעלה עם ההתנחלות עופרים. לפלסטינים אין גישה לכביש בקטע זה. בשתי נקודות, ליד הכפר נעלין וליד שוקבא, נסללו שני מעברים תת-קרקעיים מתחת לכביש לצורך מעבר לפלסטינים. כך מצאו 25 אלף תושבי הכפרים באזור את עצמם במעין מובלעת שגבולותיה הגדר על הקו הירוק ממערב, והכביש והגדר סביב ניל"י ונעלה ממזרח.
2001 בקולנוע
בישראל
מספרי הכרטיסים נמסרו ממפיצי הסרטים.
הוקי רצפה
הוקי רצפה (באנגלית: Floor hockey) הוא משחק ספורטיבי הדומה להוקי קרח, ממנו התפתח.
במשחק משחקות שתי קבוצות, המורכבות מ-5 שחקנים ושוער אחד. את המשחק נהוג לשחק על משטחי רצפה שטוחים, כגון מגרשי כדורסל כאשר השחקנים נוהגים ללבוש נעלי ספורט. השחקנים משתמשים במקלות מעוקלים כדי לשלוט בדיסקית במטרה לחבוטה לעבר שער הקבוצה היריבה ולהבקיע שערים. המטרה של כל קבוצה היא להבקיע את הדיסקית/כדור לשער של הקבוצה היריבה באמצעות המקל בלבד. הקבוצה אשר חבטה את הדיסקית/כדור יותר פעמים לתוך שער הקבוצה היריבה היא המנצחת.
המשחק נפוץ בעיקר באמריקה הצפונית (ארצות הברית וקנדה) ובאירופה.
ציוד
לכל שחקן יש מקל (נהוג לשחק עם המקלות הסטנדרטיים של משחקי הוקי שדה, הוקי קרח, במקלות בנדי, או במקלות פלסטיק קלי משקל). במשחק לא נהוג תמיד לשחק באמצעות ציוד מגן.
ציוד השוער כולל קסדה עם רשת למיגון הפנים, מגן גרון, מגן חזה, מגני רגליים ו"מכנס" שמגן על הברכיים והירכיים.
בנוסף לכך נהוג להשתמש בדיסקית (Puck), או בכדור פלסטיק קל משקל, ובשני שערים.
כללים
במשחק הוקי רצפה משתתפות 2 קבוצות המונות 6 שחקנים כל אחת: 5 שחקני שדה ושוער אחד. המשחקים נערכים על מגרשים שטוחים בגודל 29 מטרים על 15 מטרים. המטרה של כל קבוצה היא להבקיע את הדיסקית/כדור לשער של הקבוצה היריבה באמצעות המקל בלבד. הקבוצה אשר חבטה את הדיסקית/כדור יותר פעמים לתוך שער הקבוצה היריבה היא המנצחת.
השוערים רשאים להשתמש בכל אמצעי אפשרי כדי לעצור את הדיסקית/כדור (עם הגוף, הכפפות, או עם המקל שלהם).
משחק הוקי רצפה נמשך שתי מחציות בנות 20 דקות כל אחת, כאשר ישנה הפסקה בת 10 דקות בין המחצית הראשונה למחצית השנייה. אם בתום המחציות לא הושגה הכרעה, מתקיימת הארכה בת 5 דקות, שנערכת בשיטת "שער זהב" - הקבוצה הראשונה להבקיע בהארכה מוכרזת כמנצחת. אם המשחק לא הוכרע לאחר ההארכה, מתקיים דו-קרב מכות עונשין.
שעון המשחק נעצר במקרים של הבקעת שער, עבירה, פסק זמן, או אירוע חריג אחר. המשחק מתחדש בכדור ביניים (Faceoff) במרכז המגרש (שני כדורים בכל צד של המגרש ואחד מרכזי).
עבירות
על העבירות שלהלן השחקן שביצע את העבירה יוצא מהמשחק לשתי דקות:
קפה רוול
רוול היה בית קפה אשר שכן בתל אביב ברחוב דיזנגוף 111. את קפה רוול הקימו בשנת 1948 שני קונדיטורים יוצאי אירופה – גוסטב רוזנברג וקרל ולר, שעל פי הצעתו של חברם העיתונאי אלכסנדר זאובר חיברו את האותיות הראשונות של שמות משפחתם וקיבלו את הצירוף "רוול". בית הקפה עבר בהמשך לבעלות האחים קצנגולד ושותפים נוספים.
בקפה רוול נהגו לשבת אנשי הבוהמה התל אביבית, אנשי הציונות הכללית ואחרים. בית הקפה היה מעוצב בקפידה, היה חדשני לאותה התקופה ומפואר, ושימש כ"אולם קפה" ענק. היו בו 60 מקומות ישיבה בפנים ועוד 90 מקומות ישיבה בחוץ, על המדרכה, ובמהרה הוא הפך ל"מקדש הרכילות" של תל אביב.
האוכלוסייה הבורגנית של תל אביב הגיעה אליו כדי לראות, להראות ולהיראות, ובית הקפה היה הומה עד לשעות הקטנות של הלילה. לפעמים פקדו את בית הקפה אף גולדה מאיר ופולה בן-גוריון.
בשנת 1972 אירעה תקרית בקפה רוול שזכתה לפרסום רב. נערה צעירה ילדה תינוקת אל תוך אסלת השירותים ונמלטה מהמקום. הנערה אותרה והתינוקת נמסרה לאימוץ. לכשגדלה התינוקת, היא שינתה את שמה ל-"רוול".
ירידת קרנו של רחוב דיזנגוף במחצית השנייה של שנות השבעים הביא לסגירת רוול באוגוסט 1980.
כיום, במקום בית הקפה שוכנת חנות "דארלן" שאף היא שייכת למשפחה.
בתרבות
קפה רוול נזכר בשירה של נעמי שמר, "חמסינים במשלט":
קפה רוול נזכר בשיר של ארז ביטון, "שיר קניה בדיזנגוף", וגם ב"שיר שכירה בווילשיר אבניו" מאת אריק ברמן, שמתייחס במילותיו לשירו של ביטון.
תרבות חסונה
תרבות חסונה היא תרבות ארכאולוגית מהתקופה הנאוליתית, שהתקיימה בצפון מסופוטמיה בתחילת האלף השישי לפנה"ס. שמה של התרבות ניתן לה על שם אתר המפתח תל חסונה (Tell Hassuna), השוכן במחוז נינוה בעיראק. ממצאים מהתרבות הזאת נמצאו באתרים נוספים אחרים, כמו תל שמשרה (Tell Shemshara).