cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תוכן מיני
תוכן מיני הוא גורם בעל משמעות רבה ברוב מערכות דירוג התוכן, כגון עבור תוכניות טלוויזיה, סרטים ומשחקי וידאו. הזמינות הגוברת של תוכן מיני, במיוחד באינטרנט, הגדילה את החשיפה של אנשים לתוכן מיני. עם זאת, חשיפה כזו לא תמיד רצויה.
מחקרים הראו שחשיפה לתוכן מיני משפיעה על מחשבותיהם והתנהגותם של אנשים, אם כי קיימת מחלוקת לגבי מידת ההשפעה. גרט מרטין האלד, פסיכולוג מאוניברסיטת קופנהגן, שחיבר מחקר בנושא זה, מצא כי צפייה ב-"מדיה בעלת אופי מיני מפורשת" מהווה רק 0.3% עד 4% משינויי ההתנהגות. כמו כן, המחקר מצא כי "הנתונים שלנו מצביעים על כך שגורמים אחרים כגון נטיות אישיות - חיפוש אחר תחושה ספציפית - במקום צריכה של חומר מיני מפורש עשוי למלא תפקיד חשוב יותר במגוון התנהגויות מיניות של מתבגרים ומבוגרים צעירים."
ברנדנבורג (עיר)
ברנדנבורג על נהר האפל (בגרמנית: Brandenburg an der Havel) היא עיר בת 71,534 נפשות (נכון ל-31.12.2011) במדינת ברנדנבורג בגרמניה.
מיקום גאוגרפי
ברנדנבורג על נהר ההָאפֶל נמצאת במערב מדינת ברנדנבורג כ-70 ק"מ ממערב לברלין, והיא שוכנת על הנהר האפל, בין פוטסדאם למגדבורג. האזור משופע ביערות ומשובץ באגמים. באזור העיר ברנדנבורג נמצאות שמורות טבע ואזורים מוגנים רבים, והעיר עצמה נמצאת באמצע שמורת הטבע Westhavelland.
היסטוריה
משנת 1806 ועד 1808 נשלטה העיר על ידי כוחות צרפתיים. בזמן המהפכה של 1848 הועברה האספה הלאומית של פרוסיה לעיר עד לפיזורה בדצמבר 1848. בשנת 1830 מנתה העיר 13,538 תושבים, ובשנת 1846 חוברה העיר במסילות רכבת לברלין ולמגדבורג, ולאחר מכן גם לערים אחרות. ב-1897 נסעה בה רכבת קלה הנמשכת באמצעות סוסים.
עקב התיעוש הוכפלה אוכלוסיית העיר בעשור האחרון של המאה ה-19, והיא מנתה 51 אלף איש. בתחילת המאה ה-20 נודעה העיר בתעשיית המתכת והטקסטיל שלה, שאמנם בזמן המשבר הכלכלי העולמי הגיעה לפשיטת רגל.
עם עליית הנאצים לשלטון גדלה חשיבות העיר עקב תעשיית הברזל שלה, וב-1935 החל בה ייצור מכוניות אופל. בברנדנבורג שכן ברנדנבורג-גרדן, אחד ממחנות הריכוז הראשונים, שהיה מחנה מעצר ובית כלא למתנגדי המשטר. יותר מ-10,000 אסירים מצאו בו את מותם, עד ששוחרר על ידי הסובייטים ב-27 באפריל 1945. בזמן מלחמת העולם השנייה בשנים 1944 ו-1945 נהרסו בהפצצות ובקרבות קרקע 15 אחוז מבתי העיר ו-70 אחוז ממבני התעשייה שבה.
דתות
רוב האוכלוסייה היא נוצרית פרוטסטנטית ומיעוטה קתולית. מזה שנים מספר יש בעיר שוב קהילה יהודית קטנה.
מחוזות בורקינה פאסו
מבחינה מנהלית בורקינה פאסו מחולקת ל-13 מחוזות (regions). המחוזות מחולקים לנפות.
לוריין בויל
ביוגרפיה
בויל נולדה באוקלנד. היא בוגרת אוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
2006
במשחקי חבר העמים שנערכו במלבורן, אוסטרליה בשנת 2006 זכתה בויל במדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי (8:02.20 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.90 דקות.
2008
בויל השתתפה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי וכשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:58.01 דקות, אך השחיינית השלישית פסלה וכך גם קבוצתה.
2010
במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי, הודו בשנת 2010 היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי (7:57.46 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.45 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.96 דקות.
2011
באוניברסיאדת שנג'ן (2011) שנערכה בשנג'ן, סין בשנת 2011 זכתה בויל ב-5 מדליות, מהן 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי (4:07.78 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי (8:26.30 דקות). מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי (1:59.19 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי (7:59.60 דקות, כשחיינית אחרונה - 1:58.60 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי (16:26.37 דקות).
2012
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה בויל במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ניו זילנד חדש של 8:22.72 דקות. כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא ניו זילנד חדש של 8:25.91 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:06.25 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה שיא ניו זילנד חדש של 4:03.63 דקות ועלתה מהמקום הרביעי למשחה הגמר.
אלופת עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר 2012 זכתה בויל בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:08.62 דקות, לפני לוטה פריס מדנמרק (8:10.99 דקות) וקלואה סוטון מארצות הברית (8:15.53 דקות). תוך כדי המשחה היא קבעה תוצאה של 4:01.85 דקות ב-400 מטר. יממה לאחר מכן, ביום הולדתה, היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:01.24 דקות, אחרי מלני קוסטה מספרד (4:01.18 דקות) וקלואה סוטון (4:01.20 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.27 דקות, בשלב המוקמות היא קבעה שיא אישי חדש של 1:55.40 דקות ועלתה מהמקום הרביעי.
שלוש מדליות ארד באליפות העולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 זכתה בויל ב-3 מדליות ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:03.89 דקות, אחרי קייטי לדקי מארצות הברית שקבעה שיא אישי חדש של 3:59.82 דקות ומלני קוסטה שקבעה אף היא שיא אישי חדש של 4:02.47 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אוקיאניה חדש של 8:18.58 דקות, שיפור לשיאה מהמוקדמות (8:21.00 דקות), אחרי לדקי שקבעה שיא עולם חדש של 8:13.86 דקות ולוטה פריס (8:16.32 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אוקיאניה חדש נוסף של 15:44.71 דקות, אחרי לדקי שקבעה שיא עולם חדש של 15:36.53 דקות ולוטה פריס שקבעה שיא אירופה חדש של 15:38.88 דקות.
שיאנית עולם (בריכת 25 מטר)
בתחרות שנערכה בבריכת 25 מטר בוולינגטון, ניו זילנד באוגוסט 2014 קבעה בויל במשחה ל-1500 מטר חופשי שיא עולם חדש של 15:22.68 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-8 חודשים של מיריה בלמונטה מספרד (15:26.95 דקות). שיא זה החזיק מעמד 4 חודשים ונשבר על ידי בלמונטה (15:19.71 דקות).
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן רוסיה באוגוסט 2015 זכתה בויל בשתי מדליות כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אוקיאניה חדש של 8:17.65 דקות, אחרי קייטי לדקי שקבעה שיא עולם חדש של 8:07.39 דקות ולפני ג'סמין קרלין מבריטניה (8:18.15 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אוקיאניה חדש של 15:40.14 דקות, אחרי קייטי לדקי שקבעה שיא עולם חדש נוסף של 15:25.48 דקות ולפני בוגלרקה קפש מהונגריה שקבעה שיא לאומי חדש של 15:47.09 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.38 דקות.
אימוץ
אימוץ הוא הליך המקנה לאדם מעמד חוקי של הורה על ילד שנולד לאנשים אחרים. הליך האימוץ מחייב את המאמץ לגדל את הילד המאומץ בפועל והוא מתאפשר אחרי שהאנשים להם נולד הילד, איבדו את הזכויות החוקיות עליו או נפטרו. אימוץ יכול להיעשות על ידי זוג שהילד מצטרף אל משפחתם, על ידי מבוגר שמקים משפחה חד הורית או על ידי בן זוג חדש של מי שכבר יש לו ילדים, לדוגמה, גבר שהתחתן עם אלמנה ומאמץ את ילדיה.
למרות העדר תהליך של היריון מצד בני הזוג המְאמְצים ביחס למאומץ - נהוג בעברית המודרנית (וכך ננהג גם בערך זה) לכנות את האדם המאמץ בשם "הורה" מאמץ, וזאת משום שבתום תהליך האימוץ - אין הבדל בין יחסו החוקי של ילד מאומץ כלפי האדם המאמץ אותו - לבין יחסו החוקי של ילד ביולוגי כלפי הורהו הביולוגי (אם לא ויתר על זכויותיו כלפי ילדו).
במדינות שונות חוקים שונים לאימוץ ולתהליכים שלאחר האימוץ. בחלק מהמדינות נהוג אימוץ "סגור", שבו נמנע כל מגע בין הילד המאומץ (שלעיתים אף אינו יודע שהוא מאומץ) לבין הוריו הביולוגיים (האנשים להם הוא נולד). במדינות אחרות יש דרגות שונות של "פתיחות", המאפשרת מידה מסוימת של קשר בין הילד לבין הוריו הביולוגיים.
בישראל מוסדר אימוץ ילדים בחוק אימוץ ילדים התשמ"א-1981.
סיבות שכיחות למסירה לאימוץ
מרבית הילדים נמסרים לאימוץ משום שהוריהם הביולוגיים החליטו שאינם יכולים לדאוג לילד כראוי. במרבית מדינות העולם יש לרשויות החוק סמכות להפקיע ילדים מחזקת הוריהם ולמסרם לאימוץ במשפחה אחרת, או למשפחה אומנת, במקרים בהם ההורים הביולוגים אינם מסוגלים (לדעת הרשויות) לדאוג לילד כראוי. חלק קטן יחסית מהילדים המאומצים הם יתומים, שהוריהם נפטרו בטרם בגרו הילדים. ביהדות, אימוץ ילדים יתומים הוא מצווה, אם כי בשונה מהחוק בישראל ובמדינות אחרות בעולם, אימוץ על-פי ההלכה אינו מבטל את הזיקה המשפטית בין הילד לבין הוריו הביולוגיים. חלק אחר הוא ילדים שננטשו בידי הוריהם בבית-החולים לאחר לידתם, בדרך כלל משום שנולדו מחוץ לנישואין, או שנולדו בעלי מום. נטישת ילדים בבית החולים מהווה במרבית המדינות עבירה פלילית.
במקרים מסוימים ילדים אומצו על ידי משפחות לאחר שהופקעו מרשות הוריהם הביולוגיים בשל יחס פטרוני של השלטון לתרבות ההורים. האבוריג'ינים באוסטרליה סבלו בעבר ממדיניות כזו, כמו גם האינדיאנים בארצות הברית ובקנדה ועוד.
לעיתים קורה כי הורים, שמסרו את ילדיהם לאימוץ, חוזרים בהם. בחלק ממדינות העולם, חוקי האימוץ מאפשרים פרק-זמן מסוים בו יכולים ההורים הביולוגיים לשנות את דעתם ולקבל את ילדם בחזרה לחזקתם. בשנת 2004 הגיע מקרה כזה לכותרות בישראל, לאחר שאם ביולוגית ביקשה לקבל את בנה בחזרה, וההורים המאמצים התנגדו להחזירו, והתנהל מאבק משפטי בין הצדדים. למעשה, מאבקים מסוג זה אינם נדירים, אולם בדרך-כלל מוטל עליהם חיסיון משפטי מלא, מתוך שיקולי טובת הילד.
סיבות שכיחות לקבלת ילד מאומץ
מרבית ההורים המאמצים מעוניינים לאמץ תינוקות בני יומם, שהם בני הגזע של ההורים המאמצים וחסרי לקות. מדינות שונות מציגות מגבלות ודרישות שונות להורים כדי שיוכלו לאמץ תינוק חסר לקות. בשל הביקוש הרב לאימוץ תינוקות חסרי לקות על מי שמאמץ אותם יש להוכיח חוסן כלכלי ולעמוד בדרישות נוספות. חלק מהסיבה לדרישות אלו הן שעל הרשויות להוכיח שהן מספקות לילדים משפחה מוצלחת יותר מהמשפחות שמהן הן מפקיעות ילדים. מנגד, הביקוש הנמוך לאימוץ ילדים שעברו את גיל חמש ולילדים בעלי מום, הופכים את הרשויות לפחות בררניות עבור המשפחות המאמצות ילדים אלה. יתרה מזו, אמוץ ילד בעל לקות מקנה במדינות רבות קיצבה קבועה עבור המשפחה המאמצת והטיפולים הרפואיים של ילד שאומץ אחרי שאובחן כבעל לקות הם על חשבון המדינה.
ישנן מדינות שהחוק בהן אוסר את מסירתו לאימוץ של ילד להורים בני דת שונה מהוריו המקוריים, בין אם המאמצים הם אזרחי אותה מדינה ובין אם לא. דוגמה למדינה כזו היא הודו.
ההורים המאמצים הם בדרך-כלל זוגות נשואים חשוכי ילדים, מטעמי עקרות או מטעמי נטייה מינית. עם זאת, יש הבוחרים באימוץ מסיבות אידאולוגיות, ובהם גם אנשים שלא מעוניינים להביא לעולם ילדים ביולוגיים ודוגלים בסוג של אלהורות. מאבקים משפטיים רבים נערכים במדינות שונות בעולם כדי לאפשר גם לזוגות חד-מיניים המקיימים תא משפחתי לאמץ ילדים. בישראל, לדוגמה, התיר פסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה לזוג לסביות לאמץ האחת את ילדי רעותה.
הביקוש הגבוה לאימוץ ילדים והתפתחות שוק שחור בתום מלחמת העולם השנייה
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הביקוש לילדים מאומצים בישראל ובעולם היה גדול מאוד. הסיבות לכך היו מגוונות - נשים רבות לא יכלו ללדת בעיתן בזמן המלחמה. בעיות התזונה, התנאים הקשים של המלחמה ועבודה במפעלי תעשייה הגדילו את אחוזי העקרות. זוגות רבים במזרח אירופה, כולל יהודים איבדו את ילדיהם וניסו להקים משפחה חדשה בתום המלחמה. לאחר שהצליחו להתבסס מבחינה כלכלית פנו זוגות אלה לאימוץ ילדים, בעיקר בשנות ה-50. כמו כן בגלל פופולריות של האימוץ נעלמו עכבות חברתיות שמנעו את האימוץ גם בחברות שמרניות יותר. זמן מה לאחר המלחמה ביקוש זה לילדים קיבל מענה של יתומי מלחמה, אבל זרם זה של ילדים פסק במהירות והביקוש היה גדול בהרבה מההיצע.
בשנת 1955 העריכה העיתונאית רות בונדי כי בארצות הברית יש מיליון זוגות הורים המחפשים תינוק לאימוץ, לעומת 53 אלף תינוקות הנמסרים לאימוץ בצורה חוקית בכל שנה. דבר זה יצר שוק שחור של מאות מתווכים שונים כמו סוכנויות אימוץ עורכי דין ואחרים לשם אימוץ תינוקות. מחיר ילד נע בין 300 עד 2000 דולר. סוכניות האימוץ האלה לא מצאו מספר מספיק של תינוקות לאימוץ בתוך ארצות הברית ולכן הקימו רשת ענפה לשם הברחת ילדים מקנדה. ידוע כי זוגות יהודים מארצות הברית פנו אל מוסדות הסעד בישראל בתקווה כי בישראל יהיה קל יותר להשיג ילד.
בונדי העריכה כי מספר הזוגות המבקשים לאמץ ילדים בישראל גדול פי 5 עד פי 7 ממספר הילדים שנמסרים לאימוץ בצורה חוקית. במספר מקומות בישראל ביקשו לסגור את רשימת המבקשים בגלל עודף ביקוש. כללי האימוץ דרשו פרנסה קבועה, מקום מגורים, מצב בריאותי תקין של שני ההורים ו"רמה מוסרית והשכלתית נאותה". עם זאת הורים יכלו לחכות שנים בתור לפני שקיבלו ילד, ולא היה ביטחון שיקבלו ילד כלל בגלל עודף הביקוש. מי שהתעייפו מצפייה של שנים או שחששו כי תורם יגיע רק כשיהיו זקנים מדי, ניסו להשיג ילד בדרכים אחרות - כמו רופא מיילד שנתקל באמהות לא נשואות או באמצעות מנהלת מוסד ילדים. אם ערוץ זה לא היה זמין היו הורים שפנו לשוק החופשי בניסיון לשלם למי שישיג להם ילד.
איחוד
לילדים מאומצים רבים, כמו גם להורים ביולוגיים שילדיהם נמסרו לאימוץ (ברצונם או בניגוד לרצונם), יש רצון טבעי לפגוש בבני משפחתם הביולוגית. בישראל, ילד מאומץ שהגיע לגיל 18 יכול לפתוח את תיק האימוץ הממשלתי, בו רשומים פרטי משפחתו הביולוגית, ואם גם הוריו הביולוגיים מעוניינים בכך, הוא יוכל לפגשם.
תיקי האימוץ נשמרים, בין השאר, כדי למנוע גילוי עריות שלא מדעת בין ילדים מאומצים לקרובי משפחתם הביולוגית.
אימוץ בישראל
בישראל מוסדר אימוץ ילדים בחוק אימוץ ילדים התשמ"א-1981 ומטופל על ידי השירות למען הילד. חוק עבודת נשים מקנה להורה מאמץ זכויות דומות ביסודן לאלה של הורה ביולוגי, כגון הזכות לחופשת אימוץ (המקבילה לחופשת לידה), והזכות לקיצור יום העבודה.
משך ההמתנה לאימוץ ילד או תינוק: קשה מאוד לקבוע כמה זמן מועמדים ימתינו עד סיום השלבים של אבחון ואישור עד שיקבלו הצעת ילד/ה לאמץ. הדבר תלוי ביכולות ונכונות של המועמדים לאמץ מול הנתונים והצרכים של התינוקות והילדים אשר זקוקים להורים מאמצים.
קריטריונים לאישור מועמדות לאימוץ:
סטטיסטיקות
בשנות ה-60 אומצו בישראל כמאתיים ילדים מדי שנה. כ-80% מהילדים נולדו מחוץ לנישואין לאמהות צעירות, כשליש עד גיל 17 וכ-40% בין גיל 18–25. מספר המבקשים לאמץ היה גבוה בהרבה ממספר הילדים שנמסרו לאימוץ.
אימוץ חו"ל
בשל המיעוט היחסי של תינוקות הנמסרים לאימוץ, נפוץ בישראל המנהג של אימוץ ילדים ממדינות אחרות. אימוץ מסוג זה מכונה אימוץ חו"ל. הילדים המאומצים הם בדרך-כלל יתומים או ילדים שנמסרו לאימוץ במדינות נחשלות יחסית, שם הביקוש לילדים מאומצים נמוך יותר. במקרים נדירים הילדים המאומצים נקנים תמורת כסף מהוריהם הביולוגיים; במקרים נדירים עוד יותר, הילדים נחטפו מהוריהם הביולוגיים ונמסרו לאימוץ (ללא ידיעת ההורים המאמצים, שהאמינו שמדובר בילד שנמסר לאימוץ באופן חוקי, כמו למשל בפרשת קרולין ברונה).
הליכי אימוץ בין ארצי
על פי החוק, אימוץ בין ארצי מבוצע אך ורק באמצעות עמותה שנקראת עמותה מוכרת, שקיבלה הרשאה מיוחדת ועמדה בתנאים שנקבעו והיא מוכרת על ידי שר העבודה והרווחה ושר המשפטים לצורך טיפול בנושא (הרחבה על עמותת אימוץ מוכרת תנתן בהמשך). עבור עמותה מוכרת נקבעו בחוק תפקידים רבים ושונים. עמותה מוכרת מצויה בפיקוח של "הרשות המרכזית לאימוץ בין ארצי", גוף השייך למשרד העבודה והרווחה.
ההתקשרות של ההורה המאמץ עם עמותה מוכרת נעשית בחוזה. במסגרת החוזה נקבעות ההתחייבויות של כל אחד מהצדדים – ההורה מצד אחד, העמותה המוכרת מצד שני; כן נקבעים האופן, המועדים והתנאים להעברת התשלום לעמותה, לעיתים תוך הפקדת חלקו בנאמנות אצל עו"ד מטעם העמותה.
לאחר התקשרות זו מתחיל הליך פרוצדורלי הכולל מספר שלבים – גם לאחר החזרה לישראל, נמשך הקשר עם עמותת אימוץ לפחות שלוש שנים נוספות, תקופה שבה על העמותה לבצע בדיקות תקופתיות ומעקב, לשם דיווח על מצב הילד לרשויות האימוץ במדינה הזרה ובישראל. בשל הפרוצדורות הסבוכות בהליך אימוץ ילד בחו"ל וההקשרים המשפטיים הרבים של הליך אימוץ בין ארצי, מומלץ להורה המבקש לאמץ להיעזר בייעוץ וייצוג משפטי כבר בשלב הראשוני של לפני החתימה על הסכם עם עמותת אימוץ מוכרת.
במקרים רבים הליך אימוץ מלווה בחששות ובחוסר ודאות הנובע ממורכבות הליכי אימוץ בין ארצי, מריבוי הגורמים המעורבים בו (ההורה הביולוגי, רשויות החוק במדינה הזרה וכו'), וכמובן מהאלמנטים הנפשיים והפסיכולוגיים הנובעים מעצם טיבו של הנושא – בניית תא משפחתי. ליווי משפטי יקל על חוסר הוודאות, לפחות בכל המרכיבים המשפטיים והבירוקרטים. כפי שניתן להבין, גם כאשר נוצר קשר רגשי ונפשי עמוק בין הילד וההורה המאמץ כבר מהרגע הראשון של המפגש ביניהם - הרי עד לקבלת ה"חותמת הרשמית" והסופית, לעיתים על ההורה לעבור דרך מפותלת. הליווי המשפטי יכול להקל על ההורה לעבור דרך זו בבטחה עד לאימוץ סופי של הילד.
Real-time Transport Protocol
Real-time Transport Protocol (בראשי תיבות: RTP) הוא פרוטוקול תקשורת להעברת אותות קול ווידאו בזמן אמת ברשתות תקשורת. פרוטוקול זה מאפשר יישומים אינטרנטיים כגון טלפון מבוסס אינטרנט וועידת וידאו; מדובר באחד הפרוטוקולים המקובלים והנפוצים לצרכים אלו.
הפרוטוקול שייך לשכבת היישום של מודל ה-OSI; ברמת שכבת התעבורה, הפרוטוקול פועל לרוב מעל UDP. הפרוטוקול פועל יחד עם פרוטוקול RTCP (RTP Control Protocol), המשמש לבקרה בסיסית על התוכן המועבר ב-RTP, ומרכז נתונים סטטיסטיים כמו גם נתוני איכות שירות (QoS). לפרוטוקול קיימת גם גרסה מוצפנת, SRTP; לעיתים נעשה שימוש בפרוטוקול ZRTP לצורך אותנטיקציה והצפנה.
בפרוטוקולי Voice over IP, ישנו שימוש ב-RTP לצורך העברת השמע בשיחות; העברת השמע בעזרת RTP מתאפשרת לאחר קבלת מידע בסיסי אודות הצדדים המשתתפים בשיחה, המועבר מעלי פרוטוקולי איתותים שונים, כדוגמת SIP ,H.323 ,MGCP MEGACO.
הפרוטוקול פותח על ידי IETF בשנת 1996, במסגרת קבוצה שעבדה על קביעת סטנדרטים להעברת תוכני מולטימדיה ברשתות תקשורת. התקן פורסם תחילה כ-, ולאחר מכן בגרסה נוספת ב-.
תיאור כללי
פרוטוקול RTP מאפשר העברת נתוני מולטימדיה (שמע ווידאו) בזמן אמת, בין שני משתמשים או יותר. בעזרת הפרוטוקול אפשר מחד להעביר מולטימדיה באופן יעיל ומהיר, ומאידך לשמור על סדר ולטפל באיבוד נתונים. הפרוטוקול בנוי בצורה אבסטרקטית, המאפשרת הוספת פורמטים נוספים ללא שינוי המבנה הליבתי. מדובר באחד הפרוטוקולים בהם נעשה שימוש נרחב ביישומי שמע ווידאו ברשתות תקשורת מודרניות.
הפרוטוקול נתמך בשימוש מעל TCP בשכבה הרביעית, אך בפועל מתאר זה אינו מיושם לרוב - זאת בעקבות latency גבוה שיוצר TCP בשכבה הרביעית, הנגרם כתוצאה מהעברת חבילות רבות אודות וידוא ה-session. על כן, לרוב ישנו שימוש בפרוטוקול UDP בשכבת התעבורה; על מנת לפצות על כך ש-UDP לא מבצע סנכרון ובקרה, מומשו מספר שדות בחבילת RTP אשר ממלאים תפקיד זה.
הפרוטוקול RTP מחולק למעשה לשני חלקים:
כמות חבילות ה-RTCP הוא יחסית נמוך, ועומד על כ-5% מתוך כלל המידע שעובר.
בפרוטוקול, כל העברת מולטימדיה בין מספר גורמים מכונה RTP session, הבנוי מכתובות ה-IP של צדדי השיחה, והפורטים בהם ניתן השירות. מקובל לבחור פורטים עוקבים עבור חבילות ה-RTP וה-RTCP באותו ה-session.
מבנה חבילת RTP
להלן מבנה החבילה בפרוטוקול (RTP בלבד, ללא השכבות שמתחת).
בראשית החבילה, כמקובל בפרוטוקולי מודל השכבות, מופיעים שדות מידע כלליים אשר מגדירים את מבנה חבילת המידע בהמשך (כדוגמת אורכי שדות, כמות מזהים וכיוצא בזה). פירושי השדות הייעודיים הם:
הרי הדסון
הרי הדסון (באנגלית: Hudson Mountains) הם קבוצת הרים חרוטיים געשיים, המהווים נונאטאקים מעל גיליון הקרח האנטארקטי, במערב ארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
ההרים מצויים בסמוך ממזרח למפרץ קראנטון ולמפרץ פיין איילנד, בקצה המזרחי של ים אמונדסן.
ההרים גובלים בצפונם במדף הקרח קוסגרוב ובדרומם בקרחון פיין איילנד.
אורכה של קבוצת ההרים 112 קילומטרים.
שיא גובה ההרים 749 מטרים מעל פני הים.
בשנת 1974 נצפה קיטור באזור, וכן בהתבסס על תצלומי לווין משנת 1985 מהם ניתן להניח שאירעה התפרצות געשית, יש הסוברים כי מדובר בהרי געש פעילים.
גילוי ומיפוי ההרים
ההרים התגלו על ידי חברי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בטיסות שיצאו מאוניית צי ארצות הברית בר (USS Bear) פברואר 1940.
היקף שטח הרים מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה בדצמבר 1946.
ההרים מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בשנת 1966.
מקור השם
שמם של ההרים ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההרים נקראו על שמו של קפטן ויליאם לוורת' הדסון (William L. Hudson), רב החובל של אוניית צי ארצות הברית פיקוק (USS Peacock), שהפליגה מצפון לאזור במרץ 1839, במסגרת משלחת החקר של ארצות הברית.
ערים של אהבה
ערים של אהבה (באנגלית: Cities of Love) היא סדרת סרטי דרמה שנוצרה על ידי עמנואל בנביהי. הסדרה עוקבת אחר סדרת סיפורי אהבה המתרחשים בערים בעולם, כל סרט מוקדש לעיר אחרת.
הסרטים כוללים את: אוהב אותך, פריז מ-2006, אוהב אותך, ניו יורק מ-2008, אוהב אותך, טביליסי ואוהב אותך, ריו מ-2014 ואוהב אותך, ברלין מ-2018. הסרטים הבאים הם אוהב אותך, רוטרדם, אוהב אותך, שנחאי, אוהב אותך, ירושלים, אוהב אותך, ונציה, אוהב אותך, דלהי, אוהב אותך, מרסיי ואוהב אותך, ניו אורלינס.
הבמאי הרוסי יגור קונצ'לובסקי הפיק את "אוהב אותך, מוסקבה" ששומר על אותו קו עלילה של סיפורים שונים המתרחשים במוסקבה, אך הסרט לא נכלל כחלק מסדרת הסרטים, מאחר שהסיפורים אינם מתמקדים בסיפורי אהבה, אלא גם של חמלה ואנושיות.
תיק 2000
תיק 2000 (המכונה גם פרשת נתניהו-מוזס) הוא חקירה פלילית שעניינה במערכת היחסים בין ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ובין מו"ל "ידיעות אחרונות" ובעל השליטה בעיתון נוני מוזס. החקירה נוהלה על ידי היחידה הארצית לחקירות הונאה במשטרת ישראל החל מינואר 2017. על פי החשד הציע מוזס לנתניהו שינוי ניכר לטובה באופן הסיקור של נתניהו ובני משפחתו בכלי התקשורת בשליטתו, ולשינוי לרעה באופן הסיקור של יריביו הפוליטיים, בתמורה לכך שנתניהו ינצל את השפעתו לקדם חקיקה שתטיל מגבלות על "ישראל היום" ותביא להטבות כלכליות משמעותיות למוזס ולעסקיו. כמו כן נחקר הקשר בין אנשי "ידיעות אחרונות" לח"כ איתן כבל, שנמנה עם יוזמי הצעת חוק שאמורה הייתה להגביל את פעילותו של "ישראל היום" ובכך להיטיב עם "ידיעות אחרונות".
חקירת משטרה
ב-10 ביולי 2016 אישר היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, למשטרת ישראל לקיים בדיקה בעניין, על פי המלצת פרקליט המדינה, שי ניצן, וראש אגף החקירות והמודיעין, ניצב מני יצחקי. החקירה התבססה על שתי הקלטות שנעשו ביוזמת ראש הממשלה ובוצעו בחשאי בטלפון הסלולרי של ארי הרו, לשעבר מנהל לשכתו של נתניהו, במעון ראש הממשלה בירושלים. ההקלטות מתעדות מפגשים בין נתניהו למוזס, מו"ל ידיעות תקשורת הכוללת בין היתר את העיתון "ידיעות אחרונות" והאתר "ynet". על פי פרסומים, ההקלטות התגלו במכשירו של הרו בעת שנחקר בפרשה אחרת. העיתונאי גיא פלג מ"חברת החדשות" ("ערוץ 2") פרסם קטעים מתמלילים של השיחות, לכאורה, שקיימו השניים.
על פי החשד, לאורך השנים קיימו השניים שלוש סדרות של פגישות בשנים 2008–2009, בשנת 2013 ובשנת 2014, ובמהלכן דנו בהטלת מגבלות על "ישראל היום", ובאופן סיקורו של נתניהו בכלי התקשורת מקבוצת "ידיעות אחרונות". החשד מתמקד בעיקר בפגישה מ-4 בדצמבר 2014, שהתקיימה בפתח תקופת הבחירות לכנסת העשרים.
במהלך החקירה נגבו עדויות של כ-80 איש, בין היתר זומנו להעיד שר התיירות יריב לוין והשר להגנת הסביבה זאב אלקין, עורך "ידיעות אחרונות" רון ירון, עורך "ישראל היום", עמוס רגב, העיתונאי אבי רצון, מנכ"ל משרד התקשורת שלמה פילבר, הבעלים של "ישראל היום" שלדון אדלסון ואשתו מרים.
ב-4 באוגוסט 2017 חתם ארי הרו, ראש הסגל לשעבר של בנימין נתניהו, על הסכם עד מדינה, שבמסגרתו התחייב למסור ראיות בחקירות ראש הממשלה בתיק זה ועוד.
בינואר 2018 נחקרו באזהרה ח"כ איתן כבל ומו"ל "ידיעות אחרונות" ארנון מוזס, על קשריהם בשנת 2014 בעניין "חוק ישראל היום". לפי משה נוסבאום, בידי חוקרי המשטרה ממצאים המעידים כי בתקופת חקיקת החוק (שבסופו של דבר לא אושר בכנסת) התנהלו בין כבל למוזס למעלה מ-60 שיחות טלפון וחילופי מסרונים, וכן יותר מ-50 שיחות טלפון וחילופי מסרונים בין כבל לרון ירון, אז עורך "ידיעות אחרונות". לפי דיווח אחר ב"הארץ" במשטרה בודקים החשד שח"כ כבל קיבל ממו"ל "ידיעות אחרונות", ארנון מוזס הערות ותיקונים ל"חוק ישראל היום".
סיכום החקירה
ב-13 בפברואר 2018 פורסמה עמדת משטרת ישראל שלפיה נתגבשה תשתית ראייתית להגשת כתב אישום נגד נתניהו בעבירות של בקשת שוחד ומרמה והפרת אמונים ונגד מוזס באשמת הצעת שוחד. לאחר הודעת המשטרה מסר נתניהו הודעה מפורטת שבה הכחיש את טענות המשטרה ואמר כי מבחינה מעשית לא רק שלא קידם את המהלכים להצרת צעדיו של "ישראל היום", אלא התנגד ל"חוק ישראל היום" ואף פיזר את הכנסת כדי למנוע ממנו לעבור. לדברי נתניהו, שרים וחברי כנסת רבים פעלו למען מוזס ובשליחותו לגבי אותו חוק, אולם מלבדו איש לא נחקר בעניין זה. הוא ציין גם טענות שהועלו ולפיהן נתניהו הפעיל חוקרים פרטיים כנגד חוקרי המשטרה, וטען כי טענות אלה פגעו בשיקול דעתם של החוקרים. גם פרקליט המדינה שי ניצן והפרקליטה המלווה ליאת בן ארי המליצו להעמיד לדין את נתניהו בעבירה של קבלת שוחד. כן הוחלט על סגירת התיק נגד כבל.
ב-21 בנובמבר 2019 הודיע מנדלבליט על הגשת כתב אישום בתיק זה, נגד נתניהו בעבירה של מרמה והפרת אמונים ונגד מוזס בעבירה של ניסיון למתן שוחד. ב-28 בינואר 2020, לאחר שנתניהו משך מהכנסת את בקשתו לחסינות, הגיש היועץ המשפטי לממשלה את כתב האישום לבית המשפט המחוזי בירושלים, יחד עם תיק 1000 ותיק 4000. המשפט החל ב-24 במאי 2020.
ב-23 בדצמבר 2020, הודיעה הפרקליטות לחברת ידיעות אחרונות בע"מ, כי היועץ המשפטי לממשלה שוקל העמדתה לדין בשל חשדות בפרשת 2000. היא חשודה בעבירת הצעת שוחד מכוח פעולותיו ומחשבתו הפלילית של ארנון מוזס, שהיה נושא משרה בתאגיד.
בדצמבר 2020 בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות בישראל הורה לידיעות אחרונות להשעות את ארנון מוזס מעבודה עיתונאית עד להכרעה בעניינו בהליך הפלילי.
פרידריך פון אמרלינג
פרידריך פון אמרלינג (בגרמנית: Friedrich von Amerling; 14 באפריל 1803 – 14 בינואר 1887) היה צייר אוסטרו-הונגרי. צייר דיוקנאות רשמי של פרנץ יוזף ואחד משני ציירי הדיוקנאות הבולטים במאה ה־19, לצד פרדיננד גאורג ולדמילר.
צייר הדיוקנאות האוסטרי פרידריך פון אמרלינג נולד בשנת 1803 בספיטלברג. בשנת 1815 החל את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות בווינה ובשנת 1824 עבר לאקדמיה בפראג שם הפך לתלמידו של יוסף ברגלר הצעיר. במהלך שהותו בלונדון ב־1827 וב־1828 למד מצייר הדיוקנאות תומאס לורנס. לאחר מכן שהה בפריז, שם לימד אותו הצייר הוראס ורנט. לאחר שובו לביתו הפך פרידריך פון אמרלינג לאחד הדיוקנאות הנחשבים ביותר של הבורגנות הווינאית והמשפחה הקיסרית האוסטרית. הצייר הועלה לאצולה בשנת 1878.
היבודונטים
היבודונטים (שם מדעי: Hybodontiformes) היא סדרה של כרישים נכחדים אשר חיו בין הקרבון למיוקן ולאורך כל עידן המזוזואיקון. הכריש האחרון שחי בסדרה הוא המיוסינצ'דוס (Miosynechodus).
בני סדרה זו היו בעלי גדלים שונים שהגדול ביניהם היה הכריש הענקי פטיכודוס שהגיע לאורך 10 מטרים, דומה לאורך של כריש ענק. למינים רבים בסדרה היו שיניים שטוחות שנועדה למחוץ רכיכות קשות שריון. אחרים היו טורפים המזכירים את הכרישים המוכרים.
מאובניהם התגלו ברחבי העולם בשכבות תצורות של מינים ימיים. כמעט כל המאובנים כללו שרידי שיניים, מאחר ששלד הכרישים מורכב מסחוס רך יחסית שמתקשה להתאבן. ככל הנראה רבים מהם היו נפוצים במימי הקרטיקון והכילו מינים טורפים גדולים רבים אשר שחו בימים לצד מוסזאוריים טורפים, דמויי עמלץ אימתניים וזוחלי ים גדולים נוספים. לאחר הכחדת הקרטיקון הקבוצה דעכה יותר אך הצליחה לשרוד עד תקופת המיוקן.
סאוטה
סאוטה (בספרדית: Ceuta – "סֶ֫אוּטָה", בערבית: سبتة – "סַ֫בְּתַה") היא מובלעת ספרדית בצפון אפריקה הממוקמת בקצה הצפוני של המגרב במרוקו לחוף הים התיכון ומצר גיברלטר, אחד מהשטחים הקטנים שנשארו ממרוקו הספרדית ההיסטורית. שטחה של סאוטה הוא כ-28 קמ"ר. המובלעת מתנהלת כמחוז אוטונומי של ספרד. מרוקו טוענת לריבונות על השטח, ותובעת את העברתו לשליטתה, אולם הקהילה הבינלאומית מכירה בו כחלק מספרד.
היסטוריה
במאה ה-5 לפנה"ס שלטו באזור אנשי קרתחדשת שכינו את העיר "אבילה" או "אבן-חק" . האימפריה הרומית השתלטה על העיר בשנת 42 לספירה, והפכה את העיר לנמל צבאי. באותה תקופה נקראה העיר "ספטם" (Septem), וזהו, כנראה, מקור שמה הנוכחי של העיר. כעבור 400 שנה נפלה העיר לידיהם של הוונדלים, ולאחר מכן השתלטו עליה ויזיגותים מאזור ספרד (היספניה), והאימפריה הביזנטית.
בשנת 1309 נכבשה העיר בידי ממלכת פאס בסיועה של אראגון. בשנת 1415 כבשו הפורטוגזים את העיר בניסיון לדחוק את רגלי המוסלמים ולהשתלט על נתיבי הסחר. בשנת 1580 אוחדו כתרי פורטוגל וספרד. בשנת 1640 הפכה פורטוגל שוב לעצמאית, ונכנסה למלחמה עם ספרד. בתקופה זו כבר היו רוב תושבי סאוטה ספרדים, והתייצבו לצד ספרד במלחמה. ב-1 בינואר 1668 הכירה פורטוגל בבעלות מלך ספרד על העיר במסגרת אמנת ליסבון. בראשית המאה ה-20 נמצאה סאוטה בלב הטריטוריה שכונתה מרוקו הספרדית, שטח שהיה נתון לשלטון קולוניאלי ספרדי לפי אמנת פאס משנת 1912. ב-1956 הכירה ספרד בעצמאות מרוקו, והעבירה את "מרוקו הספרדית" לידי ממלכת מרוקו, אולם הערים סאוטה ומלייה נותרו בידי ספרד כיוון שנחשבו לחלק בלתי-נפרד ממנה. סאוטה נחשבה בעבר לחלק ממחוז קדיס, אולם כיום היא נחשבת לעיר אוטונומית.
לאחר שנים של הסתננויות יחידים סבלה המובלעת החל מספטמבר 2005 מניסיונות הסתננות המונית של מהגרים אפריקאים שמשתמשים בה (ובמלייה) כדרך להיכנס לאיחוד האירופי שספרד חברה בו. למרות שכבר ב־1992 נחתמה אמנה בין ספרד ומרוקו המסדירה את החזרת המהגרים הבלתי חוקיים למרוקו, אמנה זו אינה ממומשת, ובפועל אפריקאים המסתננים לתוך המובלעת (למעט מרוקאים) זוכים בסופו של דבר למעמד של פליטים. התגברות ההגירה הביאה את השלטונות הספרדיים להקמת גדר ההפרדה של סאוטה, כמו כן היו מקרים של ירי לעבר המהגרים, שספרד ומרוקו מאשימות בו זו את זו.
אורוסקופיה
אורוסקופיה היא שיטה רפואית היסטורית לבדיקת שתן. בשיטה בוחנים את השתן ויזואלית במטרה לאתר מוגלה, דם או סמפטומים אחרים המצביעים על מחלה.
התיעודים היסטוריים הראשונים לאורוסקופיה מתוארכים לאלף הרביעי לפני הספירה. שיטה זו הייתה נפוצה ביוון הקלאסית והייתה דומננטית גם בתקופה הביזנטית ובשיא ימי הביניים. עם זאת, בעת החדשה בה הרפואה החלה לאמץ שיטות מדעיות יותר, האורוסקופיה נחשבה לשיטה שאינה מספיק מבוססת מדעית והיא נזנחה.
הרפואה המודרנית לא זנחה לגמרי את האורוסקופיה. בחינה ויזואלית של השתן עשויה ללמד על מצבי מחלה שונים. למשל, דימום בדרכי השתן יכול להתבטא במאקרו-המטוריה, שזהו דם בשתן שנראה לעין. רמות גבוהות של בילירובין ישיר יתבטאו בשתן בצבע חום.
יוהאן לאופולד, נסיך הכתר של סקסוניה-קובורג-גותה
יוהאן לאופולד, נסיך הכתר של סקסוניה-קובורג-גותה (בגרמנית Johann Leopold von Sachsen-Coburg und Gotha, 2 באוגוסט 1906 - 4 במאי 1972), היה נסיך הכתר האחרון של דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה.
ביוגרפיה
יוהאן לאופולד נולד בקובורג ב-2 באוגוסט 1906 לקרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה ולויקטוריה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין, בתם של פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין וקרולינה מטילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, זמן קצר לאחר שב-14 בנובמבר 1918 התפטר אביו מהשלטון, בעקבות תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה והמהפכה הגרמנית. מצד אביו היה יוהאן לאופולד נינה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בשנת 1930 החל יוהאן לאופולד בלימודי כלכלה, אמנות ומשפטים באוניברסיטת בון. ב-9 במרץ 1932 התחתן יוהאן לאופולד עם פאודורה פון דר הורסט בנישואים מורגנטיים, ובשל כך נאלץ לוותר על זכויותיו לרשת את תוארי אביו. ב-1 באפריל אותה שנה הוא הצטרף למפלגה הנאצית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת כסמל ברגימנט נ"מ. בשנת 1948 הוגשה נגדו תביעה על גילוי עריות עם ילדיו, שעליה נידון למאסר על תנאי, ולאחר מכן הוא ניתק את הקשר עם משפחתו.
משפחתו
ב-9 במרץ 1932 התחתן יוהאן לאופולד עם פאודורה פון דר הורסט, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
גלקסיית החמניה
גלקסיית החמניה (נקראת גם M63 מ-Messier 63 וכן NGC 5055) היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים כלבי ציד ומרחקה משביל החלב הוא כ-37 מיליון שנות אור. M63 היא העצם הראשון בקטלוג מסיה שהתגלה על ידי פייר מאשן - חברו ועוזרו של שארל מסיה.
היסטוריה
גלקסיית החמניה התגלתה ב-14 ביוני 1779 על ידי פייר מאשן שעזר לשארל מסיה במציאת עצמים דמויי שביט ותיעודם בקטלוג מסיה. שארל מסיה תיאר את הגלקסיה כערפילית עמומה, דומה ל-M59. בשנת 1787 צפה ויליאם הרשל בגלקסיה וציין שצורתה אליפטית, שצירה הארוך בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח גדול פי אחד וחצי מרוחבה ושמרכזה בהיר בהרבה משוליה. בשנת 1850 זיהה ויליאם פרסונס שלגלקסיה מבנה של זרועות ספירליות וזו אחת הגלקסיות הספירליות הראשונות שזוהתה ככזו.
ב-25 במאי 1971 זוהתה בגלקסיה סופרנובה מסוג I שבהירות נראיתה הגיעה לדרגה 11.8.
תצפית
גלקסיית החמניה נמצאת כ-5 מעלות מצפון-מזרח לכוכב קור קרולי (α בכלבי ציד) ומעט פחות מ-6 מעלות דרום-דרום-מערבית לגלקסיית המערבולת. ניתן לצפות בה בקלות בטלסקופ חובבים ואפילו במשקפת איכותית כאשר תנאי התצפית טובים, אך נחוץ טלסקופ מקצועי על מנת להבחין במבנה הספירלי. בשוליים המערביים של הגלקסיה ניתן לראות כוכב בהיר יחסית עם בהירות מדרגה 9.3, כוכב זה שייך לשביל החלב ואינו קשור לגלקסיית החמניה.
מאפיינים
גלקסיית החמנייה היא גלקסיה בינונית, אורכו הזוויתי של צירה הארוך (כפי שנראה משביל החלב) הוא למעלה מ-10 דקות קשת שממרחק של כ-37 מיליון שנות אור שקול לקוטר של כ-105,000 שנות אור. מסתה של הגלקסיה מוערכת בכ-76 מיליארד מסות שמש או שמינית ממסת שביל החלב. זרועותיה של גלקסיית החמניה רבות, קצרות יחסית וצפופות והן מכילות אזורים של יצירת כוכבים חדשים.
הגלקסיה שייכת לקבוצת גלקסיות קטנה הקרויה קבוצת M51 על שם גלקסיית המערבולת, והיא השנייה הכי בהירה בו אחרי גלקסיית המערבולת. למעשה לכל שאר הגלקסיות החברות בצביר בהירות מדרגה 13 ומעלה כך שקשה לראותן בציוד חובבים.
יעקב אייכלר
יעקב אייכלר (נולד בשנת תשי"ט, 1959) הוא עיתונאי ישראלי, כיום מגיש תוכנית יומית בכאן ב' העוסקת באקטואליה, וכן מגיש מדי פעם בערוץ כאן 11. בעבר הגיש חדשות ופרשן פוליטי בערוץ הכנסת ובגופי תקשורת נוספים.
ביוגרפיה
נולד בירושלים, למנשה אייכלר שהיה פעיל בלח"י ושירת בצנחנים לאחר קום המדינה. אחיו הוא ישראל אייכלר, חבר הכנסת מטעם יהדות התורה.
בעבר שימש אייכלר ככתב החדשות של רשת א' וכתב פוליטי של העיתון "המחנה החרדי". בנוסף, שידר בערוץ החרדי הפיראטי "קול שמחה".
בדצמבר 2006 נבחר ליו"ר "תא הכתבים הפרלמנטריים" לאחר שבבחירות חשאיות זכה לתמיכת 17 מ-23 הכתבים הפרלמנטריים.
בנוסף לעיסוקיו בתחומי התקשורת, עבד אייכלר כקבלן של חברת הבנייה "מ. קעניג". הוא אחד ממייסדי ארגון זק"א ופעיל בו במשך שנים, וכמו כן שימש בהתנדבות כנהג אמבולנס של מד"א.
במאי 2010 מונה יעקב אייכלר כאחד מחמשת נציגי הציבור במועצת הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
באוקטובר 2016 פורסם כי אייכלר יעזוב את ערוץ הכנסת ויעבור לתאגיד השידור הישראלי. ב-15 במאי 2017 התחיל להגיש תוכנית בכאן ב'. תחילה הגיש תוכנית בשעה 19:00, ולאחר מכן עבר להגיש את תוכנית סיום היום בשעה 23:00 למשך שעה, בימים ראשון שני שלישי ורביעי.
חיים אישיים
אייכלר, חסיד בעלז, מתגורר בירושלים, נשוי ואב ל-13 ילדים.
ג'ון האוסמן
ג'ון האוסמן (באנגלית: John Houseman; 22 בספטמבר 1902 - 31 באוקטובר 1988) היה שחקן ומפיק קולנוע אנגלי-אמריקאי, ממוצא יהודי. זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב. בשנותיו האחרונות נודע בעיקר בזכות גילום דמותו של פרופסור צ'ארלס קינגספילד בסרט הקולנוע "המרוץ אחר הגלימה", ולאחר מכן בסדרת הטלוויזיה שנשאה את אותו השם.
שנותיו הראשונות
האוסמן נולד בבוקרשט בשם ז'אק האוסמן (Jacques Haussmann), בן לאם בריטית ממוצא ולשי ואירי ולאב יהודי יליד אלזס, שניהל עסק לממכר דגנים. הוא התחנך באנגליה (Clifton College, בריסטול), קיבל אזרחות בריטית ועבד בסחר בדגנים בלונדון, עד שהיגר לארצות הברית ב-1925, שם אימץ לעצמו את שם הבמה ג'ון האוסמן.
קריירה
האוסמן עזב את עבודתו כסוחר בשוק הדגנים הבינלאומי ופנה לתיאטרון בעקבות קריסת בורסת המניות של ניו יורק ב-1929. בראשית דרכו המקצועית הפיק מספר הצגות תיאטרון בברודוויי, כולל "מלון הלבבות השבורים", "שלוש אחיות" של צ'כוב ומספר מחזות של שייקספיר. הוא אף ביים מספר הצגות, ביניהן "נערת הכפר" ו"דון חואן בגיהנום" של ג'ורג' ברנרד שו. ב-1933 גייס אותו המלחין וירג'יל תומסון לביים את האופרה "ארבעה צדיקים בשלוש מערכות", שנוצרה בשיתוף פעולה של תומסון עם גרטרוד שטיין.
ב-1934 חיפש האוסמן ללהק שחקנים למחזה שעמד להפיק, בהתבסס על דרמה שנכתבה על ידי ארצ'יבלד מקליש, ועסקה באיש עסקים מוול סטריט, שעולמו חרב עליו בעקבות קריסת הבורסה ב-1929. אף על פי שהדמות הראשית במחזה הייתה של אדם בסוף שנות החמישים לחייו, האוסמן החליט ללהק לתפקיד שחקן צעיר בשם אורסון ולס, אותו ראה מופיע בהצגה רומיאו ויוליה. האוסמן שכנע את ולס לעזוב את ההפקה בה השתתף באותה עת, אחרי הצגה אחת בלבד, ולגלם את התפקיד הראשי במחזה שהפיק. המחזה, "פאניקה", הוצג לראשונה במרץ 1935, והשתתפה בו גם זיטה ג'והאן, אשתו לשעבר של האוסמן. המחזה לא זכה להצלחה וירד מהבמות לאחר שלוש הצגות בלבד, אולם הוא היווה את ראשיתו של שיתוף הפעולה המקצועי הפורה בין האוסמן לוולס.
ב-1936 הוקם פרויקט התיאטרון הפדרלי, אחד הפרויקטים שהוקמו במסגרת תוכנית הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, שנועד לספק תעסוקה לשחקני ועובדי תיאטרון מובטלים. האוסמן נבחר להיות אחד ממנהלי הפרויקט, ואחד הצעדים הראשונים שעשה היה לשכור את שירותיו של ולס לביים את המחזה "מקבת'". מוזיקת הליווי למחזה הולחנה על ידי וירג'יל תומסון. המחזה זכה לשבחי המבקרים ולהצלחה רבה, והכרטיסים לכל ההצגות נמכרו מראש.
לאחר 10 חודשי עבודה בפרויקט התיאטרון הפדרלי, האוסמן וולס עזבו את הפרויקט ועברו לנהל במשותף פרויקט ממשלתי אחר להפקת הצגות תיאטרון במנהטן, בשם פרויקט מספר 891. הפקתם הראשונה הייתה מחזהו של כריסטופר מרלו "ההיסטוריה הטרגית של ד"ר פאוסטוס", שוולס ביים ואף הופיע בו בתפקיד הראשי. ביוני 1937 הפיקו במסגרת הפרויקט את המחזה מעורר המחלוקת "The Cradle Will Rock" (בתרגום חופשי: "העריסה תתנענע"), שנכתב על ידי מארק בליצשטיין. המחזה, שבויים על ידי וולס, נחשד על ידי השלטונות כאוהד את השמאל ואת האיגודים המקצועיים, והתפרסם כדוגמה למחזה שנעשה ניסיון לצנזרו. זמן קצר לפני המועד שנקבע להצגת הבכורה, ובניסיון למנוע את העלאת המחזה, הודיעו השלטונות על איסור זמני להעלאת הפקות חדשות בתיאטרון שהיה בבעלות ממשלתית. על כל שחקני המחזה נאסר לעלות לבמה בערב הבכורה. בתגובה, צוות השחקנים ועובדי הבמה עזבו את התיאטרון הממשלתי וצעדו ברגל 20 רחובות לתיאטרון אחר, כשהקהל הולך אחריהם. המחזה הוצג עם אלתורים ושינויים ספונטניים רבים, זכה להצלחה רבה ושוחזר מספר פעמים בערבים שלאחר מכן. עם זאת, התקרית הביאה לפיטוריו של האוסמן ולהתפטרותו של ולס מפרויקט מספר 891.
באותה שנה, לאחר שעזבו את הפרויקט הממשלתי, העלו האוסמן וולס את "The Cradle Will Rock" כהפקה עצמאית על בימות ברודוויי. במקביל, הקימו את תיאטרון מרקורי, להקת תיאטרון ניו יורקית שזכתה לשבחים רבים. הלהקה שמה לעצמה למטרה לטפח כישרונות צעירים, להעלות מחזות מסוגים חדשים ולפנות לאותם קהלים שפקדו את ההצגות שהעלו במסגרת התיאטרון הממשלתי. תיאטרון מרקורי התמחה בהצגת מחזות קלאסיים, שנותרו רלוונטיים ואקטואליים גם בעידן המודרני. ההפקה המפורסמת ביותר של התיאטרון הייתה גרסה מסחרית ומחודשת למחזה "יוליוס קיסר". ולס, שביים את המחזה, הלביש את השחקנים בתלבושות מודרניות ושינה את הטקסט השייקספירי כך שיתאים לצרכיו ויהווה התרסה מול הפאשיזם והנאציזם שהיו אז בשיא כוחם.
בשלב מסוים ולמשך תקופה קצרה, העלה התיאטרון גם תסכיתים ששודרו ברדיו. התסכית המפורסם מכולם, ששודר ב-30 באוקטובר 1938 וגרם לבהלה רבה בקרב הציבור, היה "מלחמת העולמות", שהתבסס על הרומן הבדיוני בעל אותו השם שנכתב על ידי ה.ג'. וולס. באותה שנה, ובמקביל להוראת משחק במכללה הניו יורקית הפרטית ואסאר, הפיק האוסמן את סרטו הראשון של ולס, "Too Much Johnson". הסרט לא הושלם, מעולם לא הוקרן בהקרנה פומבית ומקובל היה לחשוב כי אף עותק שלו לא שרד. באוגוסט 2013 נמצא העתק יחיד של הסרט במחסן באיטליה, והוא עתיד לעלות לרשת האינטרנט בסוף 2013.
שיתוף הפעולה של האוסמן וולס המשיך בהוליווד. באביב 1939 חתם ולס על עסקה עם אולפני הקולנוע של RKO, להפקת שני סרטים בהשתתפות צוות שחקני תיאטרון מרקורי, כשוולס עצמו אמור להפיק, לביים ולשחק בהם, ולקבל חופש אמנותי מלא. במהלך העבודה על הסרט הראשון פרץ בין האוסמן לוולס סכסוך חריף, שהביא לסיום השותפות העסקית והחברות ביניהם. למרות זאת, האוסמן מילא תפקיד מכריע בהפקת הסרט "האזרח קיין" ב-1941. ולס טילפן להאוסמן וביקש ממנו לשוב להוליווד ולפקח על עבודת התסריטאי הרמן מנקייביץ', עד שישלים את כתיבת התסריט לסרט, ובמיוחד למנוע ממנו גישה לאלכוהול. האוסמן הסכים. אף על פי שוולס לקח את הקרדיט לעצמו על כתיבת התסריט, האוסמן פרסם את העובדה שהקרדיט הגיע למנקייביץ', ובכך גרם לקרע סופי בינו לבין ולס. האוסמן עצמו לקח קרדיט על עיצוב קווי העלילה ועל עריכת התסריט.
לאחר שנפרדו דרכיהם של האוסמן וולס, חזר האוסמן לתיאטרון, ובין השנים 1941 - 1939 ביים שני מחזות ("השטן ודניאל וובסטר" ו"ליברטי ג'ונס") והפיק מחזה נוסף ("Native Son") בברודוויי. במקביל, מונה לתפקיד סגן נשיא חברת ההפקות ההוליוודית של דייוויד או. סלזניק. בעקבות המתקפה על פרל הארבור התפטר מתפקידו, הצטרף למשרד ההסברה המלחמתית האמריקאי והחל לנהל את שידורי קול אמריקה.
בין השנים 1962–1945 הפיק 18 סרטי קולנוע עבור אולפני הקולנוע של סרטי פרמאונט, יוניברסל ומטרו גולדווין מאייר, כולל הסרט האפל מ-1946 "הדליה הכחולה", "מכתב מאישה אלמונית" (1948), "יוליוס קיסר" (1953), עליו היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר ושבועיים בעיר זרה (1962). עם זאת, הוא זכה לראשונה לפרסום ולהכרה עולמיים רק ב-1973, עת גילם את דמותו של הפרופסור למשפטים צ'ארלס קינגספילד בסרט הקולנוע "המרוץ אחר הגלימה". על תפקידו זה זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב. בעקבות הצלחת הסרט, הוא המשיך לגלם את דמותו של פרופסור קינגספילד גם בסדרת טלוויזיה בעלת אותו שם, שארבע העונות שלה שודרו ברשתות CBS ו-Showtime לסירוגין בין השנים 1986–1978. על תפקידו בסדרה היה מועמד פעמיים לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה דרמטית. ב-1955 הפיק את "קורי העכביש" בבימויו של וינסנט מינלי. ב-1956 הפיק את הסרט "תאווה לחיים" על חיי ואן גוך.
האוסמן היה ממייסדי מגמת המשחק בבית הספר ג'וליארד לאמנויות הבמה בניו יורק, ואף לימד משחק בבית הספר במשך מספר שנים. בין תלמידיו שהפכו לשחקנים מפורסמים היו רובין ויליאמס, קווין קליין וכריסטופר ריב.
בשנות השמונים התפרסם בשל תפקידו כסבא אדוארד סטראטון השני בסדרה הקומית "Silver Spoons" בכיכובו של ריק שרודר, וכן בשל סרטוני הפרסומת של חברת ההשקעות סמית' בארני בהם הופיע. במיני סדרה המצליחה מ-1983, "רוחות מלחמה", גילם את דמותו של הפרופסור היהודי אהרון ג'אסטרו. תפקיד זה זיכה אותו במועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב. ב-1988 הופיע בסרטים "האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!" ו"מארח השדים", שיצאו לאקרנים לאחר מותו.
חייו האישיים
האוסמן היה נשוי פעמיים: ב-1929 נשא לאשה את השחקנית האמריקאית זיטה ג'והאן, ממנה התגרש ב-1933. ב-1952 התחתן בשנית, עם ג'ואן האוסמן, לה נותר נשוי עד יום מותו. לשניים נולדו שני בנים.
קיבל אזרחות אמריקאית ב-1943. כתב ספר זיכרונות בשלושה חלקים: "Run-Through" (1972), "Front and Center" (1979) ו-"Final Dress" (1983),שמבקרים רבים החשיבוהו כאחד הטובים בסוגתו.
האוסמן נפטר ממחלת הסרטן ב-31 באוקטובר 1988, בביתו שבמאליבו, קליפורניה.
הארגז
הארגז הוא מפעל רב-תחומי בישראל העוסק בייצור כלי תחבורה ציבורית, מערכות אחסון ומערכות קירור תעשייתיות, מבנים ניידים וריהוט.
קטיפה
קטיפה היא סוג של בד ארוג, המתאפיין באריגה בעלת צפיפות אחידה ובפלומת אניצים רכה המסגלת לו מגע רך וייחודי.
הארגז
היסטוריה
הארגז נוסד ב-18 באוגוסט 1932 כקואופרטיב עובדים לייצור ארגזים לפירות הדר. הוא הוקם בסיוע חברת "יכין" שהייתה הלקוחה הראשונה של הארגז. בית החרושת הראשון של קואפרטיב הארגז נוסד ב-1 במאי 1933 בתל אביב, רחוב סלומון - פינת הגר"א. לאחר כשלושה חודשים של פיתוח והקמת בית החרושת הוכנסו למפעל מכונות חדישות והחלו בעבודה סדירה. במהלך שנת 1933 חיפשו מייסדי המפעל תעסוקה נוספת ויצרו קשר עם חברת "המומחה" שעבודתה העיקרית הייתה פיתוח וייצור מרכבים מעץ לאוטובוסים. ב-15 בספטמבר 1933 החלה הקמת מפעל נוסף ל"הארגז" בנווה שאנן בתל אביב. בעת הגשמים העזים בנובמבר 1938 חדרו מים למפעל בנוה שאנן והפועלים עמלו במשך שעות רבות להציל את חומרי הגלם. בשנות ה-40 ייצרה החברה גם רהיטי מתכת משרדיים.
סיוע למאבק היישוב
במהלך שנת 1936 חבר המפעל לארגון "ההגנה" משום שהיה על קו החזית. במפעל ייצרו משוריינים ועמדות מגן שסייעו לשמירה בלילות. כמו כן שימש מחסן העצים העצום של המפעל כמחסן סודי לנשק הארגון (סליק).
במהלך מלחמת העולם השנייה התרחב המפעל וקלט עובדים שכירים רבים. בעקבות זאת הוחלט בשנת 1945 להסב את הארגז לחברה שמחציתה בבעלות חברת העובדים של ההסתדרות וחציה בבעלות עובדי הקואפרטיב.
קטיפה
ייצור הבד
ניתן לייצר קטיפה מסוגים שונים של חוטים. חומר הגלם האידיאלי לייצור קטיפה הוא חוטי משי. קטיפה מיוצרת רבות גם מסיבי כותנה, אך אופן ייצור זה מניב בד יוקרתי פחות. בשנים האחרונות מיוצרים גם בדי קטיפה סינתטיים, בעיקר מפוליאסטר, ניילון, ויסקוזה, אצטט ואף משילובים בין חומרים סינתטיים לחומרים טבעיים (כגון ויסקוזה ומשי). קטיפה מיוצרת לעיתים גם מפשתן או מצמר. לעיתים נהוג להוסיף לחומר הגלם גם מעט לייקרה, על מנת לשפר את גמישותו.
הארגז
סיוע למאבק היישוב
דגם ליילנד טייגר (כונה: סוחוי) מודל 1949, נבנה בבית החרושת "הארגז" בעבור קואופרטיב שחר ושובץ לעבודה בסניף נהרייה.
קטיפה
ייצור הבד
בד הקטיפה נארג באמצעות נול מיוחד אשר אורג שתי פיסות אריג בעת ובעונה אחת. קטיפה נחשבה באופן מסורתי כבד יקר אשר שימש למוצרי מותרות. קטיפה היא בד קשה לניקוי, וכיום נהוג לנקותו באמצעות ניקוי יבש.
הארגז
לאחר קום המדינה
בשנת 1949 בעלי חברת "הארגז" החליטו לקחת על עצמם לייצר ג'ריקנים, קסדות ומגוון ציוד לוגיסטי למען צה"ל שהוקם אך לפני זמן קצר. בעקבות ההצלחה החליטו מנהלי "הארגז" ליזום פרויקטים נוספים כגון שיתוף פעולה עם חברת "אמפא", הסוכנת הבלעדית לייבוא מקררי "פילקו" מארצות הברית. שיתוף פעולה זה הביא להקמת חברת "אמקור" בית חרושת של מקררים חשמליים בשכונת ביצרון. שבסמוך לו הוקם גם מפעל חדש ל"הארגז".
קטיפה
היסטוריה
מקור אמנות אריגת הקטיפה הוא כנראה בקשמיר העתיקה, ומתוארך לתחילת המאה ה-14.
הארגז
קרונות רכבת
בשנות ה-90, במפעל הארגז-צריפין, בוצעו פרויקטי שיפוץ לקרונות משומשים שנקנו מחברת הרכבות הלאומית של צרפת עבור רכבת ישראל, הקרון הראשון של הפרויקט נמסר לרכבת ישראל ב-1994. כמו כן, שימשה חברת הארגז כקבלן משנה עבור חברת רכבות אלסטום שבנתה וסיפקה קרונות חדשים (המכונים מו-דו ספרדים) לרכבת ישראל. לצורך ביצוע הפרויקטים האלה נבנתה שלוחת מסילות למפעל שהתפצלה משלוחה לבסיס צריפין.
קטיפה
היסטוריה
ריצ'רד השני, מלך אנגליה, הורה בצוואתו משנת 1399 שגופתו תיעטף בבד אותו כינה "Velveto", ככל הנראה סוג של קטיפה (באנגלית: Velvet).
הארגז
מכירת החברה
בשנת 1996, החליטה חברת העובדים של ההסתדרות למכור את החברה במכרז, שבו זכתה קבוצת משקיעים מארצות הברית, אך המכירה לא יצאה לפועל. בשנת 1998, התדרדר מצבה הכספי של החברה והוחל ביישום תוכנית הבראה שכללה חיסול פעילויות מפסידות, ומכירת חלק משטחי נדל"ן שבידי החברה. כמו כן יושם הסדר הנושים ועורך דין פנחס רובין מונה כנאמן.
קטיפה
היסטוריה
המקורות האירופיים המוקדמים ביותר של אריגת קטיפה אמנותית הם לוקה, ג'נובה, פירנצה וונציה האיטלקיות. גנואה משמשת גם כיום כמקור מרכזי לייצוא קטיפה. מאוחר יותר הפכה אמנות אריגת הקטיפה פופולרית בקרב אורגים פלמים, ובמאה ה-16 נחשבה העיר ברוז' כיצרנית קטיפה איכותית לא פחות מזו האיטלקית.
הארגז
מכירת החברה
בינואר 2000 נרכשה החברה מידי ההסתדרות על ידי אנשי העסקים יצחק תשובה ושלום חגי המכהן כיו"ר הקבוצה. בעקבות שינוי הבעלות עברה קבוצת הארגז תהליך התייעלות כולל, ונכנסה לתחומי פעילות חדשים. ב-2004 רכשה החברה את מפעל טכנופח שבאזור התעשייה ברקן. המפעל נוסד ב-1980 ועוסק בייצור מארזים לתחום התקשורת, ארונות, שולחנות בקרה וארגזי אחסנה לציוד. ב-2007 רכשה החברה את מפעל "תדיטל אוטומוטיב אלקטרוניקס", המייצר בקרים אלקטרונים לרכב. מפעל "תדיטל" הוקם ב-1997 בעומר על ידי קבוצת תדיראן. אחר כך עבר לבעלות התעשיין גד פרופר.
בעשור השני של המאה ה-21 "הארגז" הוא אחד מספקי האוטובוסים הראשיים של חברות אגד, דן, וחברות אוטובוסים ציבוריות ופרטיות נוספות בישראל. מפעל הארגז הוא יצרן המרכבים השני בגודלו בישראל, אחרי חברת "מרכבים" (העוסקת גם היא בייצור מרכבים לכלי רכב ותחבורה ציבורית). אך ספקים סינים השתלטו על כ–50% משוק האוטובוסים הישראלי.
Just Cause 3
Just Cause 3 הוא משחק מחשב המשתייך לסוגות הפעולה וההרפתקה, הוא פותח על ידי חברת Avalanche Studios והופץ על ידי Square Enix. ההכרזה על הפצת המשחק יצאה ב-11 בנובמבר 2014, והוא המשחק השלישי בסדרת משחקי Just Cause, לאחר המשחק השני שראה אור בשנת 2010. המשחק נפתח להפצה עולמית ב-1 בדצמבר 2015 והוא רץ על מחשבי ווינדוס, פלייסטיישן 4 ו-Xbox One.
במשחק, השחקן מפעיל את דמותו של לוחם החירות "ריקו רודריגז". עליו לעזור לכוחות המורדים בגנרל "סבסטיאנו די רבלו", דיקטטור השולט בטריטוריית מדיצ'י הבדיונית שלחופי הים התיכון. המוצר זכה בעיקר לביקורות חיוביות בגין המשחקיות שלו, ומנגד קיבל מעט ביקורות שליליות בנוגע לבעיות טכניות על הרצתו בקונסולות משחק.
משחקיות ועלילה
מדינת "מדיצ'י" היא מדינת איים בדיונית קטנה בחופי הים התיכון שתושביה דוברי ספרדית (אם כי כל המשחק והמלל המופיע בו באנגלית). על המדינה השתלט בהפיכה צבאית הדיקטטור "סבסטיאנו די רבלו" האכזר. כל קבוצת איים מחלוקת למספר פרובינציות, ובכל אחת מהן פרושים כוחות צבאיים חמושים. בכל פרובינציה מספר יישובים לאזרחים ומספר בסיסים צבאיים. ריקו רודריגז הוא הדמות הראשית במשחק ואותה מפעיל השחקן. הוא חמוש בקרס משוכלל עם כבל אותו הוא משגר מספר מטרים לפניו ובעזרתו נצמד לכל משטח. בנוסף לקרס שבידו השמאלית יש לו גם מצנח רחיפה ו"חליפת כנפיים" בעזרתה הוא יכול לדאות באוויר.
לכוחות המורדים, אליהם משתייך ריקו, ישנם כלי רכב בעלי צבע כחול-בהיר. גם נתבי הקליעים שלהם פולטים צבע כחול זה. דגל המורדים הוא טריקולור עם פסים אנכיים המורכב מהצבעים כתום, לבן וכחול בהיר ובמרכזו סמל של שור. מנגד, כל המתקנים וכלי הרכב של כוחותיו של די רבלו צבועים באדום. דגלם אף הוא טריקולור, אך עם פסים אופקיים בצבע אדום, לבן וירוק. במרכז הדגל מופיעים שלושה כוכבים צהובים, כך שדגלם מזכיר מאוד את דגל סוריה, ובפרט את דגל הרפובליקה הסורית. כוחותיו של העריץ חובשים כומתות אדומות ומדי חאקי. במקרה של התפרעויות במדינה או שמיעת קולות נפץ או ירי הם מוזעקים מיד ומגיעים עם רכבי קומנדקר ולעיתים אף עם טנקים ואפילו מסוקים.
השחקן מתקדם במשחק בשני אופנים: הוא משחרר את פרובינציות מדיצ'י, וכן הוא מסייע למורדים במשימות מיוחדות. כדי לשחרר יישוב על ריקו להרוס את כל הפסלים ושלטי החוצות הנושאים את דמותו של הגנרל די רבלו שבו, צלחות לוויין, רמקולים ומשאיות המפיצות תעמולה ואת תחנת המשטרה המקומית תוך כדי שחרור השבויים בה. בסיום, עליו להניף את דגל המורדים ביישוב. כדי לשחרר בסיס צבאי על ריקו להרוס מיכלי דלק וגז, צלחות לווין ענקיות, מגדלי אנטנות, שנאים ועמדות פיקוד. עם ההתקדמות במשחק היישובים והבסיסים הצבאיים נהיה גדולים יותר ומכילים יותר אלמנטים וכן יותר חיילי אויב. כמן כן בערים ובבסיסי הצבא רמת הקושי עולה ויש להרוג גם את מפקדי הכוחות כדי להצליח להשתלט עליהם. ברגע שהשחקן מסיים לשחרר בסיסי צבא או יישובים, חוברים אליו כוחות מהמורדים ונפרשים בשטח.
ריקו יכול להשתלט על כל כלי הרכב המוצגים במשחק ובכללם גם טנקים, אוניות קרב, מסוקים ומטוסים. הוא פשוט נועץ סכין או דקר, פותח את חופת תא הטייס או הצריח, שולף משם את הטייס או הנהג ולוקח שליטה. ריקו נושא מטעני נפץ הנצמדים לכל משטח ומופעלים בשלט רחוק. בנוסף הוא נושא עימו רובה, כלי לשיגור רקטות, אקדחים המצריכים שימוש בשתי הידיים ורימונים. הוא אוסף נשקים מחיילים אותם הוא מחסל, וכן בכל אזור ישנו מחסן נשק נגיש. לפני כניסה לשטח קרב קשה השחקן יכול לבקש "הצנחה" של נשקים. בלחיצת כפתור ריקו משגר לשמיים זיקוק ומטוס של כוחות המורדים מצניח אותם בתוך מכולה. בשלב יותר מתקדם במשחק, ריקו מקבל חליפת כנפיים משופרת המזכירה ג'ט פק ומאפשרת לו לשגר את עצמו לאוויר ולדאות ללא שימוש בכלי טיס. רובוטי-קרב כבדים (Mech) ורחפות חשמליות מתווספות גם הם לארסנל בהמשך.
להלן מספר חברים בולטים בצוות המורדים המלווים את ריקו לאורך המשחק בערוץ הקשר ובמשימות עצמן. "דימה דה-מצרי" (ממוצא מצרי) היא מדענית העוזרת למורדים לפתח כלי נשק ולשבש את היכולות הטכנולוגיות של הצד השני. "מריו פריגו" הוא חבר ילדות טוב של ריקו, וממנהיגי המורדים. הוא מרבה להתלוצץ ולהשתטות, אך הוא אינו סוכן שטח יעיל ובעל עמידות כמו של ריקו. "טום שלדון" הוא סוכן כפול אמריקאי שמסייע לריקו לפי אינטרס ומנגד נפגש בסתר עם הגנרל די רבלו. במשימות השונות במשחק, ריקו צריך להבטיח שחבריו המורדים לא ייהרגו כאשר הם נכנס לטריטוריה עוינת כדי לרגל ולהשיג מכשירים שונים. המשימות כוללת גם שחרור אסירים, הרכבת כלי נשק מיוחדים, ריגול ועוד. בנוסף למורדים ולכוחות די רבלו, קיימים במשחק גם "תאגיד עדן" הבונה רחפות ורובוטים מתוחכמים וכן קבוצת "היד השחורה" (The black hand), ארגון צבאי שחייליו מיומנים היטב ולובשים חליפות מגן חזקות ומתוחכמות.