cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קברנון מהנדס לאוקוטניה
מאפיינים
זהו דג קטן דמוי-צלופח הקרוב בעיקר לאצטגנוניים ולדרקוניים השטוחים. כמותם הוא מצוי רוב חייו הבוגרים במחילה בין האלמוגים והסלעים הימיים. הוא יכול להגיע לאורך של 60 סנטימטרים והוא בעל פסים שחורים-בהירים לסירוגין לאורך גופו. הראש גדול ומזכיר מראה של קברנון, ממנו קיבל את שמו.
הפרטים הצעירים יותר מפוספסים מהפרטים הבוגרים והם נעים בהמוניהם ברחבי השונית, בה הם ניזונים מפלנקטון. כדי להתגונן מטורפים הם מתחקים לדגים ארסיים מהמין שפמית ארסית (Plotosus lineatus), ממשפחת השפמיתיים ונעים באופן דומה. צעירים אלה חוזרים למחילתם של הפרטים הבוגרים כדי לנוח בסוף היום.
הדגים הבוגרים משתמשים בלסתותיהם כדי לחפור ולפנות מקום למחילות בעומק של מעל 6 מטרים. הם מוציאים כל יום מעל 3 ק"ג של חול ואבנים קטנות מהמאורה. הצעירים נחים בהשתלשלות מהמחילה באמצעות חוטים ריריים דביקים. לא ברור ממה ניזונים הדגים הבוגרים, אך ייתכן שהם אוכלים חלק מצאצאיהם. הם אינם עוזבים כלל את המחילה בה הם חיים.
סופר
סופר הוא אדם העוסק בכתיבת סיפורת – רומנים, נובלות, סיפורים קצרים ומסות (לעיתים נקרא כך גם מי שעוסק בכתיבת ספרי עיון).
אטימולוגיה
התואר "הסופר" מופיע בתנ"ך כתפקיד של אישים שונים כגון עזרא הסופר ושפן הסופר. מדרש המובא בתלמוד הבבלי ובמדרש תנחומא מקשר את התואר לספירת האותיות שבתורה. הספירה נעשתה בתקופה הקדומה, כדי למנוע שיבושים בנוסח המקרא והעידה על בקיאות במקרא ובמסורת המובעת על ידו. אף על פי כן, לפי רבים ממפרשי המקרא ולפי המחקר המודרני המונח נגזר מהמילה סֵפֶר.
בתקופת חז"ל שימש המונח "סופר" במשמעותו הבסיסית - אדם העוסק בכתיבה (כך למשל, סופר סת"ם, שהוא סופר הכותב ספרי תורה, תפילין ומזוזות, או הממונה בבית הדין על כתיבת גיטין). בדרך כלל לתואר זה זוכה מי שאיננו בקי בכתיבה גרידא אלא נחשב למומחה בתחום עיסוקו, כולל הדינים השונים שנלווים לכתיבתו הדתית. בתקופה זו היה מקובל שלכל עיר ישנו "סופר מתא", הסופר המקומי. רש"י ותוספות נחלקים ביניהם האם הכוונה לסופר סת"ם, או לכותב שטרות חוב מקצועי (מעין נוטריון). כך או כך, עד להתפתחות העברית המודרנית במאה ה-19, לא שימש המונח "סופר" לתיאור כותב יוצר, והמונח המקובל היה "מחבר".
המונח "סופרים" (ברבים בלבד) התרחב עוד יותר ומהווה בחז"ל כינוי כללי לחכמים ולתלמידיהם, שדבריהם קרויים דברי סופרים, ועליהם נאמר "קנאת סופרים תרבה חכמה".
בעת המודרנית
על פי רוב סופרים אינם נוטים לפרסם את ספריהם באופן עצמאי, והם עושים זאת באמצעות חברות הוצאה לאור. בתמורה לעמלו מקבל הסופר שכר סופרים, שהוא אחוז מסוים ממכירות הספר, ולא שכר קבוע. בישראל רק סופרים מעטים מוצאים את כל פרנסתם (או את עיקרה) בשכר הסופרים המשולם להם, ומרביתם עוסקים בעבודה נוספת, המספקת את פרנסתם העיקרית. בין יוצאי הדופן היו ש"י עגנון, שכבר בשלב מוקדם למדי ביצירתו קיבל תשלום חודשי קבוע מהמו"ל שלו, הוצאת שוקן, כך שיכול היה להקדיש את כל זמנו לכתיבה, ועמוס עוז שקיבל שכר קבוע מכתר הוצאה לאור, תוך התחייבות לבלעדיות ההוצאה על פרסום ספריו. סופרים מצליחים הכותבים באנגלית ובשפות נפוצות אחרות זוכים לשכר סופרים נאה מאוד.
אגודת הסופרים העבריים מקבלת לשורותיה, בדרך כלל, כל סופר שפרסם לפחות שני ספרים שהגיעו לרף מינימלי של הישגים ספרותיים.
ג'וק לנדייל
ג'וק לנדייל (באנגלית: Jock Landale; נולד ב-25 באוקטובר 1995) הוא כדורסלן אוסטרלי, שמשחק בקבוצת יוסטון רוקטס מליגת ה-NBA, בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
קריירת משחק מקצועית
לאחר שלא נבחר כלל בדראפט ה-NBA 2018, הצטרף לנדייל לקבוצת פרטיזן בלגרד הסרבית. בעונתו היחידה בקבוצה קלע 12.0 נקודות בממוצע למשחק, וזכה עמה בגביע הסרבי.
לקראת עונת 2020/2021 עבר לשחק בקבוצת מלבורן יונייטד האוסטרלית. לאורך אותה עונה רשם ממוצעים של 16.4 נקודות ו-7.8 ריבאונדים למשחק, והוביל את מלבורן לזכייתה השישית באליפות הליגה האוסטרלית. בסיום סדרת גמר הליגה, מול פרת' ויילדקטס, הוענק ללנדייל פרס ה-MVP של סדרת הגמר.
באוגוסט 2021 חתם על חוזה בקבוצת סן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA.
נבחרת אוסטרליה
בטורניר גביע העולם בכדורסל 2019 שיחק לנדייל עבור נבחרת אוסטרליה, אשר סיימה במקום הרביעי. בשמונת משחקי נבחרתו רשם לנדייל ממוצעים של 6.3 נקודות ו-3.4 ריבאונדים למשחק.
במשחקי אולימפיאדת טוקיו (2020) זכה עם הנבחרת האוסטרלית במדליית הארד.
דרסטה
אנדרה ד'שון ויקר (באנגלית: Andre DeSean Wicker; נולד ב-18 באפריל 1971), הידוע בכינוי הבמה דרסטה או גנגסטה דרסטה, הוא ראפר אמריקאי שנודע בשל שיתוף הפעולה עם Eazy-E בסינגל "Real Muthaphuckkin G's". הוא גם אחיו הגדול של הראפר B.G. Knocc Out, שהשתתף גם הוא בשיר.
ילדות ונעורים
וויקר נולד וגדל בעיר קומפטון שבקליפורניה. הוא הפך לחבר בכנופיית "קריפס" יחד עם אחיו. שניהם היו מקושרים עם חבורת Nutty Blocc Compton Crips. הוא הורשע בשל תקיפת חבר כנופיה אחר בקומפטון בשנת 1985 או 1986, ונכלא בבית הכלא לעבריינים צעירים בקארמילו, קליפורניה.
תחילת הקריירה המוזיקלית
בזמן שריצה את זמן המאסר, התחיל וויקר לכתוב מילים לשירים ולשיר ראפ באופן רציני, ונשאר בקשר צמוד עם אחיו B.G. Knocc Out. לאחר שחרורו המוקדם, Eazy-E גילה את שני האחים, נפגש איתם והקליט עימם שירים. דרסטה ו-B.G. Knocc Out הוחתמו ל-Ruthless Records על ידי איזי-אי. שניהם הופיעו במיני אלבום של איזי-אי "It's On (Dr. Dre) 187um Killa" בסינגל "Real Muthaphuckkin G's". בעקבות הצלחתו של הסינגל, האחים קיבלו חשיפה והחלו להקליט את אלבום הבכורה שלהם, Real Brothas. לאחר מותו של איזי-אי, יצא לאור האלבום. כמו כן, ערכו האחים שלוש הופעות באלבומו של איזי-אי "Str8 off tha Streetz of Muthaphukkin Compton".
חיים אישיים
בינואר 1994, שרד דרסטה פגיעות מרובות מאקדח במהלך עימות בין כנופיות. הוא הורשע גם כעבריין מין.
איזידור ריינר
איזידור ריינר (באנגלית: Isidor Rayner; 11 באפריל 1850 – 25 בנובמבר 1912) היה חבר המפלגה הדמוקרטית בסנאט של ארצות הברית, שייצג את מדינת מרילנד, בין השנים 1905 ל-1912. הוא גם ייצג את מחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד מ-1887 עד 1889 ומ-1891 עד 1895. היה אחד הסנאטורים היהודים הראשונים בארצות הברית בהיסטוריה האמריקאית.
ביוגרפיה
ריינר נולד למשפחה יהודית-גרמנית בבולטימור, מרילנד, ולמד בבתי ספר פרטיים מקומיים. מאוחר יותר הוא למד באוניברסיטת מרילנד, בולטימור ובאוניברסיטת וירג'יניה. הוא החל ללמוד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין במרילנד ב-1871.
ריינר נבחר לבית הנבחרים של מרילנד וכיהן בין 1878 ל-1884. בשנת 1885, הוא נבחר לסנאט של מדינת מרילנד, וכיהן שנה אחת, עד 1886.
ריינר נבחר באותה שנה לקונגרס ה-50 של ארצות הברית. הוא לא הצליח להיבחר מחדש ב-1888 לקונגרס ה-51, אך זכה בשתי מערכות הבחירות הבאות לקונגרסים ה-52 וה-53. הוא סירב להיות מועמד למינוי מחדש ב-1894.
חמש שנים מאוחר יותר ב-1899, ריינר נבחר להיות התובע הכללי של מרילנד, וכיהן עד 1903. הוא נבחר כדמוקרט ב-1905 לסנאט האמריקני, ונבחר שוב ב-1911. בהיותו סנאטור, הוא כיהן כיו"ר הוועדה לטיפול בתביעות של אינדיאנים (בקונגרס השישים ושניים).
אלינור קרולי
אלינור קרולי (באנגלית: Elinor Crawley; נולדה ב-8 בנובמבר 1991) היא שחקנית ולשית.
ביוגרפיה
קרולי נולדה בקארדיף שבוויילס. כשהייתה בת 9 אובחנה כחולה בסוכרת מסוג 1. היא למדה בבית הספר התיכון ויטצ'רץ', והשתתפה בסדנת משחק The Workshop בקארדיף.
תפקידיה הידועים ביותר הם בדמות ת'יירי בסדרת הטלוויזיה "ויקינגים", ובדמות ססילי מיורק במיני-סדרה "מלכה לבנה".
חיים אישיים
קרולי תומכת בארגון Diabetes UK התומך בחולי סוכרת בבריטניה.
סניידר-אנפילד
סניידר-אנפילד (באנגלית: Snider–Enfield) היה רובה מחורק קנה בעל טעינת בית בליעה, אשר פותח על ידי מפעל הנשק הקל המלכותי (אנפילד) על בסיס פטנט של ג'ייקוב סניידר ושירת את כוחות האימפריה הבריטית בשנים 1901–1866.
הסניידר-אנפילד היה למעשה פיתוח של האנפילד דגם 1853 עם התאמה מהפכנית לשיטת נקירה מכנית וטעינה דרך בית הבליעה במקום מצת חלמיש וטעינת לוע שהייתה נהוגה ברובים שקדמו לו. הוא נכנס לשירות סדיר עד שהוחלף בהדרגה על ידי המרטיני-הנרי החל מ-1874, אך נותר בשירות מצומצם בכוחות שונים ברחבי העולם עד לתחילת שנות ה-20 ואף מלחמת העולם הראשונה.
דגמי הסניידר-אנפילד הראשונים יוצרו על ידי התאמת הדגם 1853 עם בית הבליעה החדש, אך עם אותו קנה ונקירה כמו הדגם הקודם. החל מהדגם השלישי של הסניידר-אנפילד, הרובים יוצרו מאפס וכללו את שיטת הנקירה החדשה קנה חדש ומספר שינויים עיצוביים קלים. גם התחמושת של הדגם החדש עברה שיפור משמעותי מהדגם 1853, כאשר המטען והקליע ישבו בכדור נחושת שבבסיסו נקודת נקירה לירי הכדור, לאחר הירי היה נותר תרמיל ריק שנפלט מבית הבליעה (בדומה לרובים מודרניים).
Jesus, Take the Wheel
Jesus, Take the Wheel (בעברית: ישו, קח את ההגה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קארי אנדרווד, מתוך אלבום הבכורה שלה, Some Hearts. השיר יצא לאור ב-3 באוקטובר 2005, על ידי חברת התקליטים אריסטה רקורדס, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי הילרי לינדזי, גורדי סמפסון וברט ג'יימס והופק על ידי מארק ברייט. לאחר שהוציאה את סינגל הבכורה שלה "Inside Your Heaven", כחלק מתוכנית הטלוויזיה "אמריקן איידול", הוציאה אנדרווד את השיר הזה, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלה שיצא בסמוך אליו.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-50 מיליון השמעות.
הצלחה
השיר זכה להצלחה רבה, כאשר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי ולמקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי של קנדה. כמו כן, זכה השיר בשני פרסי גראמי, בפרס האגודה למוזיקה הנוצרית, בשני פרסי המוזיקה של CMT, בפרס האיגוד הקנדי למוזיקת קאנטרי ובפרס האקדמיה למוזיקת קאנטרי.
איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה המשולשת, על מכירות של למעלה משלושה מיליון עותקים במדינה.
ברוכים הבאים לוויין
ברוכים הבאים לוויין (באנגלית: Welcome to the Wayne) היא סדרת אנימציה אמריקאית שנוצרה על ידי בילי לופז. היא החלה את שידוריה בארצות הברית ב-24 ביולי 2017 ובישראל ב-10 בדצמבר 2017. הסדרה הייתה במקור סדרת רשת ששודרה באתרי ניק ברחבי העולם ב-2014.
עלילת הסדרה
הוויין הוא בניין דירות ניו יורקי הצופן בחובו תעלומות רבות ויצורים משונים. הדייר החדש, אנסי מולינה, חובר לשני דיירים ותיקים, אח ואחות בשם אויילי וסרליין, ויחד הם יוצאים לסדרת הרפתקאות בנבכי הבניין המסתורי.
אמבולותריום
אמבולותריום (שם מדעי: Embolotherium; משמעות השם: "בהמת איל-ברזל") הוא סוג של יונק גדול נכחד שהיה קרוב רחוק של הקרנפים אך היה שייך למשפחת הברונתותריומים שנכחדה מסדרת מפריטי הפרסה. מאובניו נמצאו ברחבי מונגוליה.
מאפיינים
האמבולותריום הגיע לגובה ולמשקל של כשני טונות. שמו ניתן לו עקב בליטה שהייתה מעל גולגולתו ונועדה לספוג מהלומות ודמתה לאיל ברזל. על חוטמו הייתה קרן, שבניגוד לקרן הקרנף הייתה עשויה עצם והייתה בעלת עיצוב כבד יותר.
האמבולותריום היה מגושם ודמה לקרנף ענקי ומשוריין. בעבר חשבו שהקרן נועדה לנגיחה ביריבים, אך נראה שעקב היותה של העצם חלולה הם העדיפו להשתמש בה להרתעה ורק כמוצא אחרון לחמו בקרניהם. מטרת הבליטה הגדולה הייתה אולי ליצור הדהוד מריע של הזכר הקורא לנקבות.
פרודנטה דה מוראיס
פרוּדֵנטֶה ז'וזה דֶה מוראיס אֶה בארוֹס (בפורטוגזית: Prudente José de Morais e Barros, 4 באוקטובר 1841 - 3 בדצמבר 1912) היה הנשיא השלישי של רפובליקת ברזיל, והנשיא האזרחי הראשון של הרפובליקה. כהונתו כנשיא נמשכה מה-15 בנובמבר 1894 ועד 15 בנובמבר 1898. בתקופת נשיאותו התרחשה מלחמת קאנודוס, התקוממות בצפון המדינה אשר דוכאה באכזריות על ידי הצבא. בנוסף, הוא התמודד עם משבר דיפלומטי ביחסי ברזיל–פורטוגל, שנפתר הודות לויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, שעזרה לשני הצדדים להגיע להסכמה ושלום.
ביוגרפיה
פרודנטה דה מוראיס נולד בשנת 1841 בעיר איטו, מחוז סאו פאולו של האימפריה הברזילאית. אביו היה סוחר בקר אשר בעוד פרודנטה היה בן שנתיים נרצח בידי עבד שמרד נגדו (עבדות בברזיל הייתה קיימת עד לשנת 1888). לאחר מכן עבר ביחד עם משפחתו לגור בעיר פיראסיקבה (אנ'), הממוקמת במרכז מחוז סאו פאולו. בשנת 1863 סיים את למודי המשפטים שלו בבירה המחוזית סאו פאולו ושב לפיראסיקבה, שם החל את מעורבותו בפוליטיקה.
בשנת 1865, שנתיים לתוך כהונה כחבר המועצה העירונית, פרודנטה נבחר לראשות העיר פיראסיקבה. בשנת 1868 התמנה לאחר בחירות לסגן מושל מחוז סאו פאולו מטעם המפלגה הליברלית הברזילאית. לאחר מכן עזב את המפלגה הליברלית והצטרף בשנת 1876 אל המפלגה הרפובליקנית הפדרלית שקראה לסיום שלטון המונרכיה בראשות פדרו השני, קיסר ברזיל ולהקמת רפובליקה פדרלית. בשנת 1885 מונה לשנה אחת בלבד לתפקיד חבר מטעם המפלגה הרפובליקנית הפדרלית באספה הכללית (הפרלמנט של האימפריה הברזילאית), שם פעל בעד ביטול העבדות בברזיל.
בשנת 1889, לאחר היחלשות התמיכה של המגזר החקלאי והדתי במונרכיה ותסיסה אזרחית ממושכת, כת צבאית בראשות דאודורו דה פונסקה ביצעה הפיכה צבאית שהדיחה את המונרכיה והקימה של הרפובליקה הברזילאית הראשונה (נודעה לימים בתור הרפובליקה הישנה). המשטר הצבאי שהוקם בידי הכת הצבאית הביא להפיכת ברזיל לפדרלית. השלטון הצבאי מינה את פרודנטה למושלה הראשון של מדינת סאו פאולו החדשה.
הוא זכה בבחירות למושב בסנאט הברזילאי באותה שנה והתמודד לנשיאות הרפובליקה הברזילאית כמועמד אזרחי מול מועמדותו הצבאית של דאודורו דה פונסקה אך הובס במהלך הבחירות. לאחר ניצחון בבחירות הישירות הראשונות לנשיאות ברזיל אל מול אפונסו פנה, פרודנטה נבחר בהצבעה ישירה לרשת את הנשיאות בשנת 1894 מהשליט הצבאי פלוריאנו פיישוטו, שירש את פונסקה דרך קשרים פנימיים בהנהגה הצבאית. במהלך ממשלתו עמד פרודנטה מול כיבוש האי טרינדה (אנ') על ידי האימפריה הבריטית, פייס את המרד הפדרליסטי בריו גראנדה דו סול והביס בשנת 1897 את קבוצת הבדלנים שפעלו להקים מדינה ריבונית מברזיל בקאנודוס, ופעלו בראשות אנטוניו קונסלהיירו. הסכסוך שנודע בתור מלחמת קאנודוס טלטל את המדינה והחליש את מעמדו הפוליטי של פרודנטה. דרך גישור בריטי, פרודנטה הסדיר מחדש את היחסים עם ממלכת פורטוגל לאחר שאלו ניתוקו עם ההפיכה הצבאית שהפילה את המונרכיה הברזילאית במהלך שנת 1889. בשנת 1895 נחתם חוזה ידידות עם האימפריה היפנית שעודד מהגרים יפנים לבוא לברזיל, מדיניות שהביאה לתחילת הקהילה היפנית בברזיל.
בגישור של נשיא ארצות הברית, גרובר קליבלנד, נפתר סכסוך טריטוריאלי בין ברזיל לארגנטינה בעד ברזיל. בתקופת שלטונו של פרודנטה פרץ משבר כלכלי חריף בברזיל, הראשון מסוגו זה יותר מ-40 שנה. המשבר הכלכלי נבע מכך שמחסור בפיקוח אחר השקעות חיצוניות (מצב שנועד תחילה כדי לעודד את התעשייה הברזילאית) גרר אחריו שימוש נרחב במטבעות חוץ והחליש את המטבע הברזילאי לכדי אינפלציה. עם זאת, התעשייה הברזילאית לא הצליחה לעמוד בקצב לנוכח כמות ההשקעות שגדלו בהרבה במהלך תקופת המשטר הצבאי. משברים אלו וקשיים בריאותיים הובילו לירידתו של פרודנטה מהנשיאות לקראת הבחירות של שנת 1898 והחלפתו בקמפוס סאלס, שקרא לרפורמות כלכליות מרחיקות לכת בברזיל.
לאחר הירידה מהנשיאות יצא פרודנטה מהחיים הפוליטיים ושב לגור בפיראסיקבה עד לפטירתו בשנת 1912. העיר פרזידנטה פרודנטה שבמדינת סאו פאולו נקראה על שמו. מורשתו של פרודנטה סומלה בעליית החשיבות של מושלי המחוזות ותחילת תקופת "רפובליקת הקפה בחלב", במהלכה הייתה ברזיל נתונה לשליטה כלכלית ומכאן גם פוליטית של אוליגרכים ובני המעמד הגבוהה בסאו פאולו (מדינת יצור הקפה) ומדינת מינאס ז'ראיס (מייצרת החלב), שהיוו את עמוד השדרה של הכלכלה הברזילאית כולה.
תומר דבורה (אתר מקראי)
תֹּמֶר דְּבוֹרָה הוא שמו של עץ המופיע במקרא, בספר שופטים, מיקומו בין הרמה לבין בית אל. תחת עץ זה, קיבלה דבורה הנביאה את הבאים אליה למשפט.
העץ קרוי על שמה של דבורה היה מוכר לתושבי האזור הנמצא באזור הרמה. יש הסוברים כי תומר דבורה הוא המקום בו נקברה גם דבורה מינקת רבקה. קביעה זו אינה מתקבלת כי לא קיים דמיון לשוני בין הסיפורים. מעבר לכך בסיפור מינקת רבקה מסופר כי דבורה המינקת נקברה תחת עץ הקרוי אלון בכות.
ויקטור גרן שסייר בארץ ישראל במאה ה-19 מזהה את הרמה בה היה קיים עץ זה, עם הכפר ראם אללה של ימינו. יש הסוברים כי אלון תבור הוא תומר דבורה ובעל תמר, אך אחרים מזהים את מקומו של אלון תבור בח'רבת ארחא צפונית לתל אל פול.
מרכז טיסות החלל מרשל
מרכז טיסות החלל ג'ורג' מרשל (באנגלית: George C. Marshall Space Flight Center ובקיצור MSFC) הוא מרכז מחקר אזרחי השייך לממשלת ארצות הברית, המתמחה בעיקר בפיתוח משגרים ומערכות הנעה לחלליות. המרכז נמצא באחריות נאס"א והוא המרכז הגדול ביותר הנמצא ברשותה. משימתו הראשונה של המרכז הייתה פיתוח משגרי הסטורן עבור תוכנית אפולו ובהמשך הוביל ומוביל את פיתוח מערכות ההנעה של מעבורות החלל ומשגריה העתידיים של נאס"א, תכנון מטענים ואימון אנשי צוות לתפעולם, פיתוח תחנת החלל הבינלאומית והרכבתה, וניהול מערכות מיחשוב ותקשורת. המרכז ממוקם ברדסטון ארסנל על יד האנטסוויל, אלבמה והוא קרוי על שמו של גנרל הצבא ג'ורג' מרשל.
המרכז כולל גם את מרכז התמיכה המבצעית האנטסוויל (Huntsville Operations Support Center, בקיצור - HOSC), מתקן שתמך בשיגורי מעבורות החלל, תפעול מטענים וניסויים במרכז החלל קנדי ובתפעול ושיגור משימות וניסויים אל תחנת החלל הבינלאומית. HOSC משגיחים גם על שיגור משימות מנמל החלל קייפ קנוורל כאשר מטען של מרכז מרשל כלול במשימה.
נכון ל־2011, עובדים במרכז טיסות החלל מרשל כ־6,000 עובדים, מהם 2,500 הם עובדי ממשלה ו־3,500 עובדי קבלן.
היסטוריה
עם סיום המלחמה עם גרמניה במאי 1945 החלה ארצות הברית לאסוף מדענים ומהנדסים גרמניים שהיו מעורבים בפיתוח הטכנולוגיות המתקדמות של הצבא הנאצי. המבצע הידוע ביודר במהלך התוכנית היה מבצע פייפרקליפ. במסגרת מבצע זה, באוגוסט 1945, 127 מדעני טילים גרמניים, ובראשם ורנר פון בראון, חתמו על חוזי העסקה עם חיל החימוש של צבא ארצות הברית. רובם של המדענים והמהנדסים עבדו יחד עם פון בראון בפיתוח טיל ה־V-2 בפנמינדה. פון בראון ושאר המדענים והמהנדסים הועברו לפורט בליס שבטקסס והחלו לעבוד יחד עם מרכז מחקר הטילים החדש של צבא ארצות הברית.
במשך 5 השנים הבאות אותם מדענים ומהנדסים עסקו בעיקר בשיפור טיל ה־V-2 עבור צבא ארצות הברית. הניסויים בטילים בוצעו במטווח הטילים וייט סנדס שבניו מקסיקו ששכן בסמוך. לפון בראון היה עניין גדול בפיתוח טילים למטרות מדע ומחקר בחלל. ניתנה לו הרשות להשתמש ברקטת ה־Wac Corporal כשלב שני לרקטת ה־V-2, והשילוב, שקיבל את השם Bumper, שבר את שיא הגובה לאותו זמן כשהגיע לגובה 400 ק"מ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פגזי תותחים יוצרו ואוחסנו בשלושה מאגרי נשק סמוך להאנטסוויל, אלבמה. עם תום המלחמה אוחדו שלושת המתקנים למתקן אחד בשם רדסטון ארסנל. באוקטובר 1948, מפקד חיל החימוש האמריקאי קבע כי רדסטון ארסנל יהיה למרכז מחקר ופיתוח רקטות ומערכות קשורות, וביוני אותה שנה המרכז נפתח. כעבור שנה אישר מזכיר הצבא של ארצות הברית את מעבר פעילויות המחקר והפיתוח של רקטות מפורט בליס לרדסטון ארסנל, ובתחילת 1950 הועברו כ־1,000 אנשים כולל קבוצתו של פון בראון. באותו זמן נוספה האחריות לפיתוח טילים מונחים, וכך החלו בפיתוח טיל מונחה לטווח בינוני שבסופו של דבר הפך לטיל הרדסטון.
בעשור לאחר מכן התרחב מאוד פיתוח הטילים ברדסטון ארסנל. רקטות מונחות קצרות טווח רבות פותחו וגם פיתוח הרדסטון יצא לדרך. אף על פי שהרדסטון היה מיועד בעיקר למטרות צבאיות, פון בראון שמר על מטרתו לחקר החלל ופרסם מאמר בנושא. באמצע 1952, המדענים והמהנדסים הגרמנים, שעבדו תחת חוזים פרטיים, הוסבו לעובדי מדינה ובמהלך 1955–1954 הפכו רובם לארחי ארצות הברית. פון בראון מונה לרא אגף פיתוח הטילים המונחים.
בספטמבר 1954 הציע פון בראון להשתמש בטיל הרדסטון כשלב עיקרי למשגר שישמש לשיגור לוויינים לחלל. שנה אחר כך הושלם מחקר לתוכנית אורביטר (תוכנית מתחרה לתוכנית וונגארד), שפירט תוכניות ולוחות זמנים לשיגור סדרת לווייני מחקר. תוכנית זו של צבא ארצות הברית נדחתה בעקבות הבחירה לפתח את משגר הוונגארד שהיה בפיתוח צי ארצות הברית.
בפברואר 1956 נוסדה הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים (ABMA) ופון בראון מונה לראש אגף פיתוח המבצעים. אחד הפרויקטים העיקריים היה טיל חד שלבי לטווח של 2,400 ק"מ שפיתוחו החל שנה קודם לכן. הטיל, שיועד לשימוש הצי והצבא האמריקאי, קיבל את השם PGM-19 יופיטר. בחינת מערכות ההנחיה לטיל זה החלו במרץ 1956 על טיל רדסון מותאם שקיבל את השם "יופיטר A". בחינת רכב החדירה לאטמוספירה החלו בספטמבר 1956 על טיל רדסטון בעל שלב עליון מיוצב סיבובית בשם "יופיטר C". היופיטר שוגר לראשונה מבסיס חיל האוויר קנוורל במרץ 1957, וטיסתו המוצלחת הראשונה לטווח מלא הייתה ב־31 במאי. פרויקט היופיטר נלקח בסופו של דבר על ידי חיל האוויר האמריקאי. היופיטר C שפותח על ידי ABMA שוגר לטיסות מבחן (לרכבי חדירה) עם שלב ראשון רדסטון ושני שלבים נוספים, ולשיגורים במסגרת תוכנית אקספלורר עם שלושה שלבים עליונים.
בסוף מרץ 1958 הקומה מפקדת חימוש הטילים של צבא ארצות הברית (AOMC) ברדסטון ארסנל. מפקדה זו כללה את ABMA ואת תוכנית החלל שלה. באוגוסט, AOMC ו־ARPA (כיום DARPA) יזמו יחד תוכנית לבניית משגר גדול בעל דחף של כ־6.7 מגה־ניוטון על ידי שימוש במגוון מנועים רקטיים שכבר היו קיימים. בתחילת 1959 קיבל המשגר המתוכנן את השם סטורן.
למרות קיומה של סוכנות חלל רשמית, המשיך צבא ארצות הברית בפיתוח מספר תוכניות חלל משלו. ביוני 1959 השלימה ABMA מחקר סודי בשם פרויקט הורייזון עבור הצבא, בו פורטו תוכניות לשימוש במשגר הסטורן להקמת מושבה צבאית מאוישת על הירח, אך הפרויקט נדחה ותוכנית הסטורן הועברה לידי נאס"א.
תוכנית הלוויינים האמריקאית שהשתמשה במשגר הרדסטון קיבלה ב־26 בנובמבר 1958 את השם תוכנית מרקורי. במטרה לשגר בני אדם לחלל, הקופים אייבל ובייקר הפכו ליצורים החיים הראשונים ששהו בחלל וחזרו בשלום ב־28 במאי 1959. הקופים נישאו בתוך קפסולה קטנה בראשו של משגר יופיטר לגובה של 480 ק"מ ועברו מרחק של כ־2,400 ק"מ.
שנות ה־60 וה־70
ב־25 במאי 1961, רק 20 ימים אחרי טיסתו של אלן שפרד לחלל, הציב נשיא ארצות הברית דאז ג'ון קנדי את המטרה הלאומית להנחית אדם על הירח ולהחזירו בשלום עד סוף העשור. בתוכנית שהלכה והתפתחה - תוכנית אפולו - תפקידו של מרכז מרשל היה לפתח את המשגרים שישמשו את התוכנית - משגרי הסטורן. לשם כך פותחו 3 מנועים רקטיים חדשים: J-2, F-1 ו־H-1, ושודרג המנוע הקיים RL10. מנוע ה־F-1 הוא המנוע הרקטי הנוזלי העוצמתי ביותר שאי פעם היה בשימוש. כל מנוע F-1 הפיק דחף של כ־6.7 מגה־ניוטון. הניסויים הראשונים במנוע בוצעו ב־MSFC בדצמבר 1963. משפחת משגרי הסטורן כללה את הסטורן 1 - משגר דו שלבי ששימש לטיסות מבחן של החללית אפולו, הסטורן IB - משגר דו שלבי ששימש בעיקר לשיגור משימות אפולו מאוישות למסלול LEO, ומשגר הסטורן 5 - משגר תלת שלבי ששימש לשיגור המשימות המאוישות אל הירח (משגר נוסף (ששוגר פעם אחת), הסטורן INT-21, היה משגר סטורן 5 שבמקום שלב שלישי נשא את סקיילאב).
המרכז פיתח עבור התוכנית גם מכשור מדעי שהוצב על ידי האסטרונאוטים על הירח, ואת רכב הנדידה הירחי (LRV) ששימש את שלוש המשימות האחרונות בתוכנית שנחתו על הירח (אפולו 15, 16 ו־17).
בנוסף לתוכנית אפולו, עסק המרכז גם בפעילויות מדעיות שניצלו את שיגורי הניסוי של משגרי הסטורן 1:
כבר בשנות ה־60 החלו תכנונים להשתמש בחלליות אפולו ומשגרי סטורן בתוכניות אחרות מלבד תוכנית אפולו. בין התוכניות שהוצעו היה שיגור חללית אפולו מאוישת לבצע יעף על פני כוכב הלכת נוגה ושיגור תחנת חלל למסלול סביב כדור הארץ. התוכנית לשגר משימה מאוישת לנוגה נדחתה בגלל קיצוצים וחוסר עניין. תוכנית מעבדת החלל לעומת זאת פותחה עד שלבסוף שוגרה תחנת החלל סקיילאב למסלול LEO ב־14 במאי 1973. אל תחנת החלל שוגרו שלושה צוותים בני שלושה אנשי צוות כל אחד ששהו בתחנה לפרקי זמן של 24, 59 ו־84 ימים. התחנה ננטשה על ידי הצוות השלישי והאחרון ב־1974, והיא נשרפה באטמוספירה ב־11 ביולי 1979. תוכנית נוספת שהשתמשה ברכיבי תוכנית אפולו הייתה פרויקט אפולו-סויוז ב־1975, פרויקט משותף לארצות הברית וברית המועצות במסגרתו שוגרו שתי חלליות, רוסית ואמריקאית, למפגש בחלל, מפגש שסימל את סיום המרוץ לחלל.
בסוף שנות ה־60 החלו ב־MSFC לעבוד על תוכנית HEAO (High Energy Astronomy Observatory) - תוכנית לחקירת קרני X, קרני גמא וקרינה קוסמית במסלול LEO. בעקבות חוסר תקציב (ששימש את תוכנית אפולו) התוכנית נדחתה ויצאה לפועל בסופו של דבר בסוף שנות ה־70 ונמשכה עד ל־1981. התוכנית כללה שלושה לוויינים ששוגרו למסלול LEO.
שנות ה־80 וה־90
תוכנית מעבורות החלל, שעסיקה רבות את מרכז מרשל, החלה את דרכה בחלל עם שיגורה של מעבורת החלל קולומביה למשימת STS-1 ב־12 באפריל 1981. במשך שנות ה־80 וה־90 עסק מרכז מרשל בתפעול וייצור חלקי מעבורת החלל שהיו באחריותו – רקטות ההאצה, המנועים הראשיים של המעבורות, ומכל הדלק החיצוני. המרכז עסק גם בפיתוח ספייסלאב – מעבדה ששוגרה בתוך תא המטען של המעבורת וה־IUS – שלב רקטי ששימש לוויינים וגשושיות ששוגרו בתוך מעבורת החלל להמשיך ליעדם. ב־28 בינואר 1986 שוגרה מעבורת החלל צ'לנג'ר למשימת STS-51-L. דקה ו־13 שניות לאחר השיגור התפוצצה המעבורת ו־7 אנשי צוותה נהרגו. בחקירת האסון התברר כי המעבורת התפוצצה בעקבות תקלה באחת מרקטות ההאצה, עליהם היה אחראי מרכז מרשל. בעקבות כך עברו רקטות ההאצה מספר שדרוגים ובדיקות במרכז מרשל, במהלכם קורקעו המעבורות. במעבורות חזרו לשירות רק בספטמבר 1988 עם שיגור משימת STS-26.
הופעת מעבורת החלל איפשרה את הוצאתם לפועל של מספר תוכניות חלל גדולות, אשר MSFC לקחה בהם חלק חשוב:
שנות ה־2000 ואילך
במהלך שנות ה־2000 המשיך מרכז מרשל לתפעל את רכיבי מעבורות החלל שהיו באחריותו. ב־1 בפברואר 2003, עם חזרתה של מעבורת החלל קולומביה ממשימת STS-107, התפרקה המעבורת בעת החדירה לאטמוספירה ו־7 אנשי צוותה נהרגו (ביניהם האסטרונאוט הישראלי הראשון - אילן רמון). בחקירת האסון התברר כי פיסת בידוד ממכל הדלק החיצוני (שהיה באחריות מרכז מרשל), שנפלה בעת השיגור, פגעה במגיני החום של כנפה השמאלית של המעבורת. למרות האסון כמעט ולא נעשו שינויים במכל החיצוני. למעשה, נאס"א החליטה כי נפילת חלקים ממכל הדלק החיצוני בעת השיגור הוא בלתי נמנע, ועל כן הוכנס נוהל חדש לבדיקה מקיפה של המעבורת לפני חדירתה לאטמוספירה. במאי 2011 חזרה מעבורת החלל אטלנטיס ממשימתה האחרונה - STS-135 - ובכך הסתיימה תוכנית מעבורות החלל. מא פרישת המעבורות משתמשת נאס"א בשירותי החללית סויוז של סוכנות החלל הרוסית לשיגור אסטרונאוטים לתחנת החלל הבינלאומית.
לפני ביטולה על ידי ממשל אובמה ב־2010, הייתה תוכנית קונסטליישן מוקד עיסוק מרכזי של נאס"א מ־2004 (אז הוכרזה בחזון חקר החלל של הנשיא דאז ג'ורג' בוש). בתוכנית זו קיבל מרכז מרשל את האחריות לפיתוח המשגרים שישמשו את התוכנית - הארס 1 והארס 5 (ושלב העזיבה של כדור הארץ) - עבורם החל לפתח את מנוע ה־J-2X (שדרוג של מנוע ה־J-2 ששימש את משגרי הסטורן). משגרים אלו היו אמורים לשמש לשיגור החללית אוריון שיועדה להחליף את מעבורות החלל הפורשות. כאמור, ב־2010 ביטל ממשל אובמה את תוכנית קונסטליישן ופיתוח המשגרים פסק.
ב־14 בספטמבר 2011 הודיעה נאס"א כי בחרה בעיצוב למשגר חדש, שיחליף את המשגרים שפיתוחם פסק. המשגר החדש, ה־SLS, ישתמש ברכיבים שפותחו עבור מעבורות החלל (רקטות ההאצה, המנועים הראשיים ומכל הדלק החיצוני) ובמנוע ה־J-2X שפיתוחו החל. האחריות לפיתוח המשגר ניתנה למרכז מרשל.
מלבד זאת עסק המרכז ועדיין עוסק בתפעול תחנת החלל הבינלאומית וכן בפרויקטים נוספים כגון טלסקופ החלל האבל, טלסקופ החלל צ'נדרה, וטלסקופ החלל ג'יימס וב, העתיד להיות משוגר ב־2018/ הוא יהיה לטלסקופ החלל הגדול ביותר מעולם ויחליף את טלסקופ החלל האבל.
יוסף שידלובסקי
יוסף שידלובסקי (בצרפתית: Joseph Szydlowski, 21 בנובמבר 1896, פולין – 16 ביולי 1988, קיסריה, ישראל) היה מהנדס, ממציא ותעשיין מנועים יהודי-צרפתי, יליד פולין, שפעל בצרפת ואחר כך בישראל.
קורות חיים
לאחר מלחמת ששת הימים, ובתגובה לאמברגו שהטיל נשיא צרפת, שרל דה גול, על ישראל, הקים שידלובסקי בבית שמש, בשותפות עם ממשלת ישראל, מפעל לייצור מנועי סילון וחלקי מנועים, בשם "מנועי בית שמש". המפעל, שנחנך בינואר 1969, עסק גם בפיתוח מנועים ושיפוצם. חלקו של שידלובסקי נקנה על ידי המדינה ב-1981 והחברה הופרטה בשנת 1992. בנוסף היה שידלובסקי שותף להקמת מפעל "אורמת" ביבנה. שידלובסקי עלה לישראל והתגורר בקיסריה.
בשנת 1984 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במדעים טכניים מהטכניון.
נפטר ב-16 ביולי 1988 ונטמן בבית הקברות כנרת, לא רחוק מקבר אחיו אהרון שידלובסקי, ממייסדי קבוצת כנרת. "קפיטליסט עם סוציאליסט, תעשיין עם אנרכיסט", תיאר זאת ענר שלו, נכדו של אהרון.
משפחתו
יוסף שידלובסקי היה נשוי לאידה קונופצקי, אזרחית גרמניה, ולזוג נולדו שתי בנות. אחיו של יוסף שידלובסקי הוא אהרון שידלובסקי, מאנשי העלייה השנייה ומראשוני קבוצת כנרת.
הפארק הלאומי קורקובדו
הפארק הלאומי קורקובדו (בספרדית: Parque Nacional Corcovado) הוא פארק לאומי הממוקם בחצי האי אוסה במחוז פונטרנס שבקוסטה ריקה. הפארק נוסד ב-24 באוקטובר 1975, והוא משתרע על פני כ-424 קמ"ר.
זהו הפארק הגדול ביותר בקוסטה ריקה והוא משתרע על פני כשליש משטחי חצי האי אוסה.
הפארק נחשב לעיתים רבות ליהלום שבכתר במערכת הרחבה של הגנים הלאומיים והשמורות הביולוגיות הפרוסות ברחבי קוסטה ריקה. נשיונל ג'יאוגרפיק כינה את הפארק "המיקום האינטנסיבי ביותר מבחינה ביולוגית על פני כדור הארץ מבחינת המגוון הביולוגי".
הסתערות משיכות
הסתערות משיכות, המכונה גם ריצה בנקאית (באנגלית: Bank run) מתרחשת כאשר לקוחות רבים מושכים את כספם מבנק מכיוון שהם מאמינים שהבנק עלול להפסיק לפעול בעתיד הקרוב. במילים אחרות הסתערות משיכות מתרחשת כאשר, במערכת בנקאית עם רזרבה חלקית (בה הבנקים בדרך כלל שומרים רק חלק קטן מנכסיהם כמזומן), לקוחות רבים מושכים מזומנים מחשבונות בנק במוסד פיננסי בו-זמנית מכיוון שהם מאמינים כי המוסד הפיננסי הוא, או עלול להפוך, לחדל פירעון. הם שומרים על המזומנים או מעבירים אותם לנכסים אחרים, כגון איגרות חוב ממשלתיות, מתכות יקרות או אבני חן. כאשר הם מעבירים כספים למוסד אחר, זה עשוי להתאפיין כבריחת הון. ככל שהסתערות המשיכות מתקדמת היא עשויה להפוך לנבואה המגשימה את עצמה: ככל שיותר אנשים מושכים מזומנים, הסבירות לקריסה עולה, מה שגורם למשיכות נוספות. זה יכול לערער את יציבות הבנק עד לנקודה בה נגמרים לו המזומנים ובכך הוא עומד בפני פשיטת רגל פתאומית. כדי להילחם בהסתערות משיכות, בנק רשאי להגביל כמה מזומנים רשאי כל לקוח למשוך, להשעות משיכות כליל, או לרכוש מיידית יותר מזומנים מבנקים אחרים או מהבנק המרכזי.
פאניקה בנקאית (באנגלית: Banking panic) היא משבר כלכלי המתרחש כאשר בנקים רבים סובלים מהסתערויות בו-זמנית, כאשר אנשים מנסים לפתע להמיר את הפיקדונות המאוימים שלהם למזומן או מנסים לצאת לגמרי ממערכת הבנקאות המקומית שלהם. משבר בנקאי מערכתי הוא משבר בו כל או כמעט כל ההון הבנקאי במדינה נמחק. שרשרת פשיטות הרגל הנובעת מכך עלולה לגרום למיתון ארוך, כאשר עסקים מקומיים וצרכנים מורעבים מהון כאשר מערכת הבנקאות המקומית נסגרת. לדברי יושב הראש לשעבר של הפדרל ריזרב, הבנק המרכזי של ארצות הברית, בן ברננקי, השפל הגדול נגרם על ידי מערכת הפדרל ריזרב וחלק ניכר מהנזק הכלכלי נגרם ישירות על ידי הסתערויות משיכות. העלות של תיקון משבר בנקאי מערכתי יכולה להיות עצומה, עם עלויות פיסקליות ממוצעות של 13% מהתמ"ג והפסדי תפוקה כלכליים של 20% מהתמ"ג בממוצע, עבור משברים גדולים מ-1970 עד 2007.
נעשה שימוש במספר טכניקות כדי לנסות למנוע הסתערויות משיכות או למתן את השפעותיהן. טכניקות כאלו הן יחס רזרבה גבוה יותר (המחייב את הבנקים לשמור יותר מהעתודות שלהם כמזומן), חילוץ ממשלתי לבנקים, פיקוח ורגולציה של בנקים מסחריים, יצירת בנק מרכזי הפועל כמלווה של מוצא אחרון, הגנה על פיקדונות באמצעות מערכות ביטוח כמו התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות בארצות הברית, ולאחר שהחלה ההסתערות, השעיה זמנית של משיכות. טכניקות אלה לא תמיד עובדות: למשל, אפילו עם ביטוח פיקדונות, המפקידים עדיין עשויים להיות מונעים מאמונות שהם עשויים להישאר ללא גישה מיידית לפיקדונות במהלך ארגון מחדש של הבנק.
היסטוריה
ריצות בנקאיות הופיעו לראשונה כחלק ממחזורי הרחבת האשראי וההתכווצות שלו לאחר מכן. ב ואילך סבלו צורפים אנגלים שהנפיקו שטרות חוב מכשלים קשים עקב יבול גרוע, וגררו חלקים מהארץ לרעב ואי שקט. דוגמאות נוספות הן שיגעון הצבעונים ההולנדי (1634–1637), בועת הים הדרומי הבריטית (1717–1719), חברת מיסיסיפי הצרפתית (1717–1720), השפל הפוסט-נפוליאוני  (1815–1830), והשפל הגדול (1929–1939).
הסתערויות משיכות שימשו גם כדי לסחוט אנשים וממשלות. בשנת 1832 הפילה הממשלה הבריטית תחת הדוכס מוולינגטון ממשלת רוב בהוראת המלך, ויליאם הרביעי, כדי למנוע את חוק הרפורמה של 1832. מעשיו של ולינגטון הכעיסו את הרפורמים, והם איימו להסתער על הבנקים תחת קריאת ההתכנסות "עצור את הדוכס, לך על זהב!" ("Stop the Duke, go for gold!").
רבים מהמיתונים בארצות הברית נגרמו מפאניקה בנקאית. השפל הגדול הכיל כמה משברים בנקאיים שהורכבו מהסתערויות משיכות מ-1929 עד 1933. חלקם היו ספציפיים לאזורים בארצות הברית, וההסתערויות היו נפוצות ביותר במדינות שחוקיהן אפשרו לבנקים להפעיל רק סניף בודד, מה שהגדיל באופן דרמטי את הסיכון בהשוואה לבנקים עם מספר סניפים, במיוחד כאשר בנקים עם סניף בודד היו ממוקמים באזורים תלויים כלכלית בענף אחד.
הפאניקה הבנקאית החלה בדרום ארצות הברית בנובמבר 1930, שנה אחת לאחר קריסת וול סטריט 1929, ונגרמה בעקבות קריסת שורה של בנקים בטנסי וקנטקי, ובדצמבר חוותה ניו יורק הסתערויות מסיביות. פילדלפיה נפגעה שבוע לאחר מכן בשל הסתערויות משיכות שהשפיעו על מספר בנקים, אך נבלמו בהצלחה על ידי פעולה מהירה של הבנקים המובילים בעיר והבנק הפדרלי. המשיכות החמירו לאחר שקונצרנים כלכליים בניו יורק ובלוס אנג'לס קרסו בשערוריות שסוקרו באופן בולט. חלק ניכר מהנזק הכלכלי של השפל בארצות הברית נגרם ישירות על ידי הסתערויות משיכות, אם כי בקנדה לא היו הסתערויות כאלו עקב תקנות בנקאיות שונות. מילטון פרידמן ואנה שוורץ טענו כי משיכות קבועות מבנקים על ידי מפקידים עצבניים ("אגירה") נוצרו בהשראת החדשות על סתיו 1930 בהסתערויות המשיכות ואילצו בנקים לחסל הלוואות, מה שגרם ישירות לירידה בהיצע הכסף ולכיווץ הכלכלה. ניהול הבנקים המשיכו להסעיר את ארצות הברית במהלך השנים הבאות. הסתערויות משיכות פגעו בין היתר בבוסטון (דצמבר 1931), שיקגו (יוני 1931 ויוני 1932), טולידו (יוני 1931), וסנט לואיס (ינואר 1933). מוסדות שהוקמו במהלך השפל מנעו הסתערויות על בנקים מסחריים מאז שנות ה-30, אפילו בתנאים כמו משבר החיסכון וההלוואות של שנות ה-80 וה-90.
המשבר הכלכלי העולמי שהחל ב-2007 התרכז סביב כשלי נזילות בשוק שהיו דומים להסתערות משיכות. המשבר הכיל גל של הלאמות בנקים, למשל Northern Rock בממלכה המאוחדת ואינדימק בארצות הברית. משבר זה נגרם על ידי שיעורי ריבית נמוכים המעוררים בועת מחירי נכסים.
תאוריה
במסגרת בנקאות רזרבה חלקית, המשמשת בימינו ברוב המדינות המפותחות, הבנקים שומרים רק חלק קטן מהפיקדונות הדרושים שלהם כמזומן. היתר מושקע בניירות ערך ובהלוואות, שתנאיהן ארוכים בדרך כלל מהפיקדונות הדרושים, וכתוצאה מכך חוסר התאמה בין נכסים והתחייבויות. לאף בנק אין מספיק רזרבות בהישג יד כדי להתמודד עם משיכות של כל ההפקדות בבת אחת.
דאגלס דיימונד ופיליפ דיבוויג פיתחו מודל כדי להסביר מדוע מתרחשות הסתערויות משיכות ומדוע בנקים מנפיקים פיקדונות נזילים יותר מהנכסים שלהם. לפי המודל, הבנק פועל כמתווך בין לווים המעדיפים הלוואות לתווך ארוך לבין מפקידים המעדיפים חשבונות נזילים. מודל דיימונד-דיבוויג מספק דוגמה למשחק כלכלי עם יותר משיווי משקל נאש אחד, שבו הגיוני שמפקידים בודדים יעסקו בהסתערות משיכות ברגע שהם חושדים שאפשר להתחיל, אף על פי שהסתערות הזו תגרום לבנק לקרוס.
לפי המודל, השקעה עסקית דורשת הוצאות בהווה כדי להשיג תשואות, להן לוקח זמן להגיע, למשל הוצאות על מכונות ומבנים כעת על מנת להגביר את הייצור בשנים הבאות. עסק או יזם שצריך ללוות כדי לממן השקעה ירצה לתת להשקעות זמן רב להניב תשואה לפני החזר מלא של ההלוואה, ויעדיף הלוואות לפדיון ארוך, המציעות מעט נזילות פיננסית למלווה. אותו עיקרון חל על יחידים ומשקי בית המבקשים מימון לרכישת פריטים בסכומים גדולים כגון בית מגורים או מכונית. ייתכן שלמשקי הבית ולחברות המלווים לעסקים אלה יהיו צרכים פתאומיים ובלתי צפויים במזומן, ולכן הם מוכנים לרוב להלוות רק בתנאי שתובטח להם גישה מיידית לכספם בצורה של חשבונות פיקדון נזילים לפי דרישה, כלומר חשבונות עם מועד הפירעון הקצר ביותר האפשרי. מאחר שלווים זקוקים לכסף והמפקידים חוששים להעמיד הלוואות אלו בנפרד, הבנקים מספקים שירות רב ערך על ידי צבירת כספים מפיקדונות בודדים רבים, חלקם להלוואות ללווים, ופיזור הסיכונים של דרישה פתאומית למזומן. הבנקים גובים ריבית גבוהה בהרבה על ההלוואות לטווח ארוך מאשר הכסף שהם משלמים על פיקדונות לפי דרישה, מה שמאפשר להם להרוויח. אם רק מפקידים בודדים ימשכו את כספם מהבנק בכל זמן נתון, הסדר זה עובד היטב. בהיעדר מצב חירום בקנה מידה התואם או חורג מאזור פעילותו הגאוגרפי של הבנק, לא סביר שהצרכים הבלתי צפויים של המפקידים במזומנים יתרחשו באותו זמן. כלומר, לפי חוק המספרים הגדולים, בנקים יכולים לצפות רק לאחוז קטן של חשבונות המושכים את כל כספם ביום אחד, משום שצורכי ההוצאה האישיים אינם מתואמים במידה רבה. בנק יכול לתת הלוואות על פני טווח זמן ארוך, תוך שהוא מחזיק רק כמויות קטנות יחסית של מזומן בהישג יד כדי לשלם לכל המפקידים שעלולים לדרוש את כספם.
עם זאת, אם מפקידים רבים ימשכו את כספם בבת אחת, הבנק עצמו (בניגוד למשקיעים בודדים) עלול להיכנס למשבר נזילות, מפקידים נוספים ימהרו למשוך את כספם, ויאלצו את הבנק למכור רבים מנכסיו בהפסד, ובסופו של דבר אף לקרוס. אם בנק כזה ינסה לגבות את הלוואותיו מוקדם, עסקים עלולים להיאלץ לשבש את הייצור שלהם, ואנשים פרטיים יצטרכו למכור את בתיהם או רכביהם, מה שיגרום להפסדים נוספים לכלכלה הגדולה יותר. למרות זאת, רבים מהחייבים לא יוכלו לשלם לבנק במלואו את כל הסכום הדרוש וייאלצו להכריז על פשיטת רגל, מה שעלול להשפיע על נושים אחרים בתהליך.
הסתערות משיכות יכולה להתרחש גם כשהיא מתחילה על ידי סיפור שקרי. אפילו למפקידים שיודעים שהסיפור שקרי יהיה תמריץ למשוך, אם הם חושדים שמפקידים אחרים יאמינו לסיפור. כך הופך הסיפור לנבואה המגשימה את עצמה. רוברט קינג מרטון, שטבע את המונח, אף הזכיר הסתערות משיכות כדוגמה למושג בספרו "תיאוריה חברתית ומבנה חברתי". מרווין קינג, נגיד בנק אנגליה, ציין שאולי זה לא רציונלי להתחיל הסתערות משיכות, אך בהחלט רציונלי להשתתף באחת לאחר שהחלה.
משבר בנקאי מערכתי
הסתערות משיכות מציינת משיכה פתאומית של פיקדונות מבנק אחד בלבד. פאניקה בנקאית היא משבר כלכלי המתרחש כאשר בנקים רבים סובלים מהסתערויות בו זמנית. במשבר בנקאי מערכתי, כל או כמעט כל ההון הבנקאי במדינה נמחק. משבר כזה עלול להיגרם כאשר הרגולטורים מתעלמים מסיכונים מערכתיים ואפקט גלישה.
משברים בנקאיים מערכתיים כרוכים בעלויות פיסקליות משמעותיות והפסדי תפוקה גדולים. לעיתים קרובות נעשה שימוש בנזילות חירום ובערבויות גורפות על מנת להכיל משברים אלה, אם כי לא תמיד בהצלחה. בדרך כלל נעשה במשברים כאלו שימוש במדיניות פיסקלית מרחיבה. במשברי נזילות ופירעון יכול בנק מרכזי לספק נזילות כתמיכה בבנקים לא נזילים. הגנת המפקידים יכולה לעזור להחזיר את האמון, אם כי היא נוטה להיות יקרה ולא בהכרח מזרזת את ההתאוששות הכלכלית. ההתערבות מתעכבת לעיתים קרובות בתקווה שתתרחש התאוששות, ועיכוב זה מגביר את הלחץ על המשק.
חלק מהאמצעים יעילים יותר מאחרים בבלימת הנשורת הכלכלית ובשיקום המערכת הבנקאית לאחר משבר מערכתי. אלה כוללים הערכת היקף הבעיה, תוכניות לסילוק חובות ללווים במצוקה, ארגון מחדש של חברות, הכרה בהפסדי בנקים והיוון נאות של בנקים. מהירות ההתערבות היא מכרעת: התערבות מתעכבת לעיתים קרובות בתקווה שבנקים חדלי פירעון יתאוששו אם יקבלו תמיכה בנזילות והקלה ברגולציה, ובסופו של דבר עיכוב זה מגביר את הלחץ על הכלכלה. תוכניות ממוקדות, המפרטות כללים ברורים הניתנים לכימות ומכילות סטנדרטים משמעותיים לרגולציית הון, לרוב מוצלחות יותר. לפי קרן המטבע הבין-לאומית, חברות ניהול נכסים בבעלות ממשלתית ("בנקים רעים" ) אינן יעילות במידה רבה בשל אילוצים פוליטיים.
עלות תיקון המשבר עלולה להיות גדולה מאוד. במשברים בנקאיים חשובים מבחינה מערכתית בעולם מ-1970 עד 2007, עלות הזרמת ההון הממשלתי הממוצעת הייתה 6% מהתמ"ג, העלויות הפיסקליות הקשורות לניהול משברים היו בממוצע 13% מהתמ"ג (16% מהתמ"ג אם מתעלמים מהחזרי הוצאות), והפסדי התפוקה הכלכליים היו בממוצע כ-20% מהתמ"ג בארבע השנים הראשונות של המשבר.
מניעה והפחתה
מספר שיטות משמשות על מנת למנוע או להפחית הסתערויות בנקאיות.
בנקים בודדים
כמה שיטות מניעה חלות על בנקים בודדים, בלי קשר לשאר המשק.
שיטות מערכתיות
כמה שיטות מניעה חלות בכל המשק, אם כי הן עדיין עלולות לאפשר למוסדות בודדים לקרוס.
קיומם של המלווה של מוצא אחרון וביטוח פיקדונות יוצרים שניהם סיכון מוסרי, שכן הם מפחיתים את התמריץ של הבנקים להימנע מהלוואות מסוכנות. עם זאת הם עדיין מקובלים, שכן מקובל להאמין שהיתרונות של מניעה קולקטיבית עולים על העלויות של לקיחת סיכונים מופרזת.
שיטות להתמודדות עם פאניקה בנקאית כאשר המניעה נכשלה הן:
תיאורים בספרות
הפאניקה הבנקאית של 1933 היא הרקע למחזה של ארצ'יבלד מקליש משנת 1935, "פאניקה". תיאורים בדיוניים אחרים של הסתערות משיכות כוללים את אלו ב"אלו חיים נפלאים" (1946, מתרחש ב-1932 בארצות הברית) ו"מרי פופינס" (1964, מתרחש ב-1910 בלונדון).
מנהלה מקומית
מִנְהָלָה מקומית היא רמת חלוקה מנהלית מתחת לרשות מקומית. יצירת רמה נוספת זו מקובלת במדינות שונות, בדרך כלל כשהרשות המקומית היא עיר גדולה, מה שמקשה על העירייה לנהל אותה בצורה ריכוזית. סיבה אחרת ליצירת מנהלות מקומיות היא איחוד של מספר רשויות מקומיות לרשות אחת. במצב כזה, אם הרשויות לפני האיחוד היו מגובשות, וקיימת דרישה מצד הנהגותיהן לשמר רמה מסוימת של קבלת החלטות מקומית, אפשר שתוגדר מנהלה מקומית לכל אחת מהן מתחת לרמת העירייה המאוחדת.
בישראל קיימות מספר דוגמאות של מִנְהָלוֹת מקומיות, מנהלות רובע או מנהלות קהילתיות. מטרת המִנְהָלָה היא לאפשר לתושבי רובע עירוני או יישוב קהילתי, דרגות שונות של אוטונומיה קהילתית-חברתית במסגרת העירייה, הגברת מעורבות התושבים בניהול חייהם, וניצול יעיל של משאבים.
בסיס חוקי
פקודת העיריות מאפשרת לשר הפנים להכריז על הקמת רבעים עירוניים אם חפצים בכך תושבי אותו אזור. לרבעים אלה יקבע תקנון בחירות, רבעים יוכלו לקבוע תוספת תשלום ארנונה: רשאי השר להכריז שאזור פלוני הכלול בתחום העירייה יהיה רובע עירוני, אם הוכח שתושבי אותו אזור רוצים בכך.
שר הפנים השתמש בסמכותו והקים את רובע מכבים רעות בתוך העיר המאוחדת מודיעין מכבים-רעות, ואת רובע נוה מונוסון בעירית יהוד - מונוסון. עיריית ירושלים אימצה הרעיון של חלוקה לרבעים בעלי סמכויות מסוימות, ואולם בשינוי מסוים: הוקמו מנהלים קהילתיים שהם עמותות ללא סמכויות פורמליות, סביב מתנ"סים קיימים.
מנהלים קהילתיים בירושלים
בירושלים הוקמו החל משנות השמונים על פי חזונו של טדי קולק לביזור סמכויות העירייה, 28 מנהלים קהילתיים המשמשים כעמותות המנהלות מתנ"ס מקומי. תפקידם המרכזי הוא לסייע לעירייה, לתושבים ולנותני השירותים הפועלים במסגרתה לשפר את שירותיהם בתחומי החברה, הסביבה, הרווחה והחינוך. אחת ממטרותיו של המנהל הקהילתי היא הפיכת הקהילה ליוזמת ולפעילה, להבדיל מגוף שאך מגיב להחלטות העירייה. בין תפקידיה הבולטים של המנהלה הקהילתית העסקת מתכנן אורבני, אשר באמצעותו מעבירה המנהלה את התייחסות התושבים להצעות לתוכניות מתאר. המנהלים שולבו בין תפקידי המנהלות השכונתיות שהוקמו בשנות ה-70, שהתמקדו בעיקר בחיזוק הדמוקרטיה בשכונה ובפיתוח החברה האזרחית ובין תפקידי המתנ"סים שהתרכזו בעיקר במתן שירותים ובהפעלת תוכניות בתחומי התרבות, הנוער והספורט. הקמת המנהלים בירושלים לא לוותה בהסדר חקיקתי, מעמדם של המנהלים הקהילתיים עדיין לא הוגדר ולא הוגדרו גם יחסי הגומלין עם העירייה. המנהלים רוכזו תחת החברה הירושלמית למתנ"סים שנוהלה מאז הקמתה ועד 2010 צביקה צ'רניחובסקי.
בפועל עמותות אלה מנהלות לפחות פורמלית את המתנ"ס המקומי (אף כי מנהלי המתנ"סים אינם שכירים של העמותות), ומקבלות תמיכה מהעירייה, אך אינן גובות כספים מהתושבים. לעמותות אין סמכויות פורמליות, אולם בהבנות לא פורמליות עם הרשות, לעמותות מעורבות בהליכי תכנון וביצוע של פרויקטים כנציגות השכונה.
בכהונת ראש העירייה ניר ברקת החל ראש העיר בהליכי בחירות. טרם הליכי הבחירות התנהלו הליכים משפטיים בין העירייה לבין חלק מהעמותות ולבין החברה הירושלמית למתנ"סים שניסו למנוע או לדחות את הבחירות. לאחר אישור הבחירות, נקבע תקנון בחירות על ידי ועדה עירונית, כשהמנהלים נדרשו לאמץ התקנון שנקבע. מרבית המנהלים אימצו את התקנון. תקנון הבחירות קבע מספר בוחרים מינימלי, וכן ועדות ערר שונות. סבב הבחירות הראשון שהתבצע לחלק מהמנהלים הקהילתיים לא הביא את מספר הבוחרים המינימלי, ובעקבות כך החלו הליכים משפטיים העוסקים בנושא הבחירות.
פעילות ותחומי טיפול
ועד הרובע העירוני הראשון שהוקם מאז החלו איחודי הרשויות, הוא ועד רובע עירוני נוה מונוסון. הפרוגרמה של רובע זה, כפי שאושרה על ידי משרד הפנים, מועצת עיריית יהוד-מונוסון ומנהלת נוה מונוסון, מתייחסת לתחומי הטיפול הבאים:
הפרוגרמה של מנהלת רובע עירוני מכבים-רעות, כפי שאושרה על ידי משרד הפנים, מועצת עיריית מודיעין-מכבים-רעות ומנהלת רובע מכבים-רעות, מתייחסת לתחומי הטיפול הבאים:
ניתן לראות כי בכל הקשור למנהלות הסטטוטוריות של יישובים קהילתיים שאוחדו עם ערים סמוכות, אף שהמסגרת הפורמלית שלהן, ביחס תקצובן ואופן בחירתן, עוגנו בתקנות, הרי שביחס להיקף פעולתן טרם נקבעו אמות-מידה אחידות, וייתכנו הבדלים במידת האוטונומיה של כל יישוב ויישוב במסגרת עיריית-הגג בהתאם לאופיו וההיסטוריה שלו.
בית העלמין פראובראז'נסקויה
בית העלמין פראובראז'נסקויה (ברוסית: Преображенское кладбище) הוא בית קברות, הממוקם ברובע פראובראז'נסקויה, במוסקבה.
בעבר פראובראז'נסקויה היה בית קברות לאדוקי האמונה הישנה, וכיום אחד מבתי העלמין היוקרתיים במוסקבה.
אלכסנדר דיומא הבן
ביוגרפיה
אלכסנדר דיומא הבן נולד בפריז כבנו הבלתי חוקי של אלכסנדר דיומא האב, מחבר הרומן "שלושת המוסקטרים". אמו הייתה מארי-לור-קתרין לאבה, תופרת. ב-1831 הכיר בו אביו כבנו, הוציאו מחזקת אמו, והעניק לו חינוך ברמה גבוהה. עובדת היותו בן בלתי חוקי מצאה לה ביטוי במחזה שכתב ב-1858, "הבן הבלתי חוקי", בו תמך בגישה כי על אב לבן בלתי חוקי לאמץ את בנו ולשאת את אמו לאישה.
ב-1844 עקר דיומא לפרבר של פריז כדי להתגורר עם אביו. בתקופה זו פגש בקורטיזנה מארי דופלסי (Marie Duplessis), עמה הייתה לו פרשיית אהבים שארכה כשנה, ושהייתה מקור השראתו לרומן "הגברת עם הקמליות". את הרומן פרסם ב-1848, לאחר מותה של דופלסי ב-1847 משחפת. הרומן עוסק בעולם הדמימונד, ששימשו למטרות בידור של גברים. לאחר הצלחתו עובד הרומן למחזה בשם זהה, והועלה על בימת ה"תיאטר וודוויל" בפריז ב-1852. ג'וזפה ורדי כתב שנה מאוחר יותר את האופרה "לה טראוויאטה", בהתבסס על הספר והמחזה. את הליברית כתב פרנצ'סקו מריה פיאבה.
הצלחתו של דיומא בתחום המחזאות הביאה אותו להתמקד בתחום זה.
ב-1864 התחתן, ונולדו לו שתי בנות. ב-1874 התקבל כחבר באקדמיה הצרפתית. ב-1894 עוטר באות לגיון הכבוד הצרפתי, ושנה מאוחר יותר מת.
יצירתו
ביצירותיו של אלכסנדר דיומא הבן בלטה מאוד המגמה המוסרית. הוא דגל ביצירותיו בשוויון בין המינים, ביטול הדעות הקדומות ותיקון מידות.
זרזיר בקר
זרזיר בקר (שם מדעי: Buphagus) הוא סוג יחידי במשפחתו בסדרת ציפורי שיר החיים באפריקה שמדרום לסהרה. בסוג שני מינים דמויי זרזירים (Sturnidae), המבלים בערבות הסוואנה הפתוחות על גבי אנטילופות ויונקים גדולים אחרים, עמם הם מנהלים סימביוזה על ידי ניקויים מחרקים ומקרציות המשמשים להם כמזון. בעבר הם נחשבו לסוג של זרזירים אך עתה הם שייכים למשפחה נפרדת.
בסוג שני מינים הדומים אחד לשני במראם אך שונים במקורם:
שני המינים חיים רק בסוואנות ומבלים על גוף מארחיהם עליהם הם ניזונים, נחים ואף משיגים את חומרי הקינון. הם לא רק עוזרים ליונקים אלא גם שותים מהם דם מתוך פצעים, מה שעלול לגרום לזיהומים. ואולם כמעט כל יונק צמחוני באפריקה משתמש בכישורי הניקיון שלהם, העוזרים להם להתנקות מחרקים.
זבוב הזית
הזבוב הוא מסוג אוכלי-צמחים, שהפגית שלו מתפתחת בתור פרי הזית. זבוב זה נחשב לאחד המזיקים העיקריים לענף גידול הזית.
הזבוב עוקץ את הזית ומחדיר ביצית לתוכו. תיתכן עקיצה עקרה בלבד. בתוך כל פרי זית יכולה להתפתח פגית אחת בלבד. הפגית חופרת מחילה בתוך הפרי ולפני התגלמותה היא חופרת מחילה החוצה. לאחר בקיעת הזבוב החדש אל העולם, מתוך הפרי, נותר פצע בולט בצבעים של כחול ושחור על הפרי עצמו.
כריסטיאן הויגנס
כריסטיאן הויגנס (בהולנדית: , מבוטא הויחנס או האוחנס; 14 באפריל 1629 – 8 ביולי 1695) היה פיזיקאי, מתמטיקאי, אסטרונום וממציא הולנדי, יליד האג. מחלוצי המדע ומהמדענים הבולטים במאה ה-17.
עבודתו כללה תצפיות טלסקופ, רישום ותיאור של טבעות שבתאי ואת תגליתו של ירחו טיטאן, המצאת שעון המטוטלת ושיטות אחרות לבקרת זמן. בפיזיקה פיתח את התאוריה לפיה טיבו של האור גלי ואינו מורכב מחלקיקים, בניגוד לתיאורו של אייזק ניוטון, הדמות המרכזית בימיו הראשונים של המדע הממוסד. בכך היה בר הפלוגתא המרכזי לפרדיגמה האופטית שנתקבעה באותן שנים והייתה תקפה עד ניסוי שני הסדקים שהגה וביצע תומאס יאנג ב-1801, בו הוכחה תפיסת האור כגל של הויגנס כנכונה. הוא פרסם מחקרים רבים ומשמעותיים נוספים באופטיקה ובמכניקה, ועבודה חלוצית בענף ההסתברות בניסוח מתמטי של משחקי מזל. בשל כל אלה מזוהה כאחת מדמויות המפתח במהפכה המדעית ובהגות המודרנית.
ראשית ימיו והשכלתו
כריסטיאן הויגנס נולד למשפחת האצולה הויגנס, אביו קונסטנטין הויגנס, היה מזכירם של הנסיכים לבית אורנז' פרדריק הנדריק ווילם השני, שהיו למעשה הישות השולטת בארצות השפלה. אביו, קונסטנטין היה גם משורר ומלחין לעת מצוא מוערך. סבו היה מזכירו של וילם השתקן. אמו של כריסטיאן נפטרה כשהיה בן שמונה בעקבות הולדת אחותו, סוזן.
כריסטיאן נולד בהאג, בשיאה של התקופה המוכרת כתור הזהב של הולנד. כבן למשפחת אצולה מלומדת רכש את השכלתו בבית, בעזרת אביו, מורים פרטיים ובפרט על ידי המתמטיקאי יאן סטמפיון. הוא רכש השכלה נרחבת בתחומים שונים – אריתמטיקה, גאומטריה, ענפים מתמטיים נוספים, גאוגרפיה, לוגיקה, לטינית, יוונית, צרפתית, ואיטלקית. בגיל 14 החל הויגנס לגלות עניין בתחום הציור והאיור, ובזמנו החופשי נהג להעתיק תמונות של ציירים מפורסמים. בגיל 16 החל בלימודי משפטים, אך בה בעת גילה עניין רב במתמטיקה ובמדעים. כתוצאה מכך ולמרות התנגדותו אביו (שיעד לו קריירת פקיד ממשלתי) החליט הויגנס כי ברצונו להקדיש את חייו לתחום המחקר המדעי.
בשנת 1645–1647 למד הויגנס באוניברסיטת ליידן לפי החלטת אביו. החל בשנת 1646 היה פראנס ואן סחוטן למדריך פרטי להויגנס ולאחיו הגדול קונסטנטין, בעקבות המלצת דקארט. ואן סחוטן עדכן את ידיעותיו המתמטיות, ובעיקר חשף אותו לשיטות דיפרנציאליות השימושיות בגאומטריה, שפותחו אותן השנים ומעט קודם לכן בעיקר על ידי פרמה.
במרץ 1647 עבר לקולג' אורנג' החדש בברדה, עיר בה שירת אביו כאוצר. המעבר נכפה עליו לאחר שאחיו לודוויק ערך דו-קרב עם סטודנט. באמצעות מעורבותו הענפה במוסד החדש, דאג האב להמשך לימודיהם (הקולג' נסגר ב-1669). רקטור הקולג' היה התאולוג ההוגנוטי אנדרה ריבה. כריסטיאן התגורר בביתו של המשפטן יוהאן הנריק דאובר, ולמד מתמטיקה מג'ון פל. הוא סיים את למודיו בשנת 1649 ולאחר מכן שירת תקופה כדיפלומט יחד עם דוכס נאסאו לואי הנרי. כחלק ממשרתו שירת בבנטהיים ולאחר מכן בפלנסבורג. לאחר שסיים את שירותו זה ביקר בקופנהגן ובהלסינייר, הוא קיווה לחצות את הארסונד ולפגוש את דקארט בסטוקהולם, תקווה שלא צלחה.
התכתבות מוקדמת
הויגנס כתב בדרך כלל בצרפתית או בלטינית (באותם ימים השפה המקובלת בהגות ובמדע). עוד בשנותיו כסטודנט באוניברסיטת ליידן החל בהתכתבות עם המתמטיקאי מארה מרסן, שמת זמן קצר לאחר מכן, ב-1648. מרסן כתב לאביו של הויגנס על כישרונו של בנו, כריסטיאן, למתמטיקה, ואף החמיא לו. במכתבים אלו מתבררים מוקדי העניין המוקדמים של הויגנס במתמטיקה. באוקטובר 1646 מופיע הנושא גשר תלוי, וההדגמה שקו השרשרת אינו פרבולה כפי שסבר גליליי, זאת כאשר פרסום ההוכחה הפורמלית של יואכים יונגיוס איחר להתפרסם אחרי מות יונגיוס, רק ב-1669. לימים ניסח הויגנס את מהות העקומה במקביל ליוהאן ברנולי וללייבניץ. בשנים 1647–1648 עולים הניסיון הכושל של סן ואנסון לתרבע המעגל, חישוב אורך של אליפסות ועקומות, ותיאור תנודות "מיתר רוטט". כמה מתחומי העניין של מרסן בתקופה זו, כמו הציקלואיד (הוא שלח את חיבורו של אוונג'ליסטה טוריצ'לי על העקום), מרכז הקשה, וקבוע הכבידה, הם נושאים שהויגנס לקח ברצינות רק לקראת סוף המאה ה-17.
עופר השקעות
עופר השקעות בע"מ (לשעבר: אחים עופר נכסים) היא חברת החזקות ישראלית שנוסדה בשנת 1957 על ידי האחים יולי עופר וסמי עופר. החברה, שהיא בעלת השליטה בחברת הנדל"ן הציבורית מליסרון, פעילה בתחומי הנדל"ן וההשקעות בישראל ומחוצה לה. מנכ"לית החברה היא רונה אנג'ל ויושבת ראש דירקטוריון החברה היא ליאורה עופר. משרדיה הראשיים של החברה שוכנים בהרצליה.
היסטוריה
"עופר השקעות" הוקמה בשנת 1957 על ידי האחים יולי וסמי עופר שעלו מרומניה בשנת 1924. לאורך השנים הם פעלו יחדיו בתחומי הנדל"ן, הספנות, הפיננסים וההשקעות. החזקותיה הציבוריות של החברה כללו בין היתר את החברה לישראל (בין 1999 לנובמבר 2002), בנק מזרחי טפחות (1994-2019) ומליסרון (נוסדה ועודנה מוחזקת על ידי הקבוצה).