cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוקר סידלי הרייר
חיל הנחתים של ארצות הברית
החל מ-1979 החל חיל הנחתים לשדרג את מטוסיו לתצורה מתקדמת יותר, שסימולה היה AV-8C. מטוסי ההרייר של חיל הנחתים הוצאו משירות עד 1987, והוחלפו על ידי הדור השני של מטוסי ההרייר, AV-8B, שנכנסו לשירות ב-1985. הצלחתו של ההרייר בשירות חיל הנחתים עוררו את האפשרות להכניסו לשירות גם בחיל האוויר של ארצות הברית, אך הדבר לא יצא אל הפועל. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הוחלט על החלפתו העתידית של ההרייר II במטוסי F-35 לייטנינג II. דגם המטוס שמיועד לחיל הנחתים הוא F-35B.
חילות אוויר אחרים
שני ציים שרכשו בסופו של דבר את המטוס היו ספרד ותאילנד. המכירה לספרד הייתה מורכבת, בשל המתח בין הממשלות של שתי המדינות באותן שנים. בסופו של דבר התבצעה המכירה בתיווך של ארצות הברית, למרות שהמטוסים עצמם יוצרו בבריטניה. הספרדים החלו להפעיל את המטוס ב-1976, וכינו אותו AV-8S מטאדור. המטוס הופעל מנושאת המטוסים דֶדַאלו (Dédalo), ונועד לספק הגנה לאוניות הצי ולבצע משימות תקיפה. מאוחר יותר רכשה ספרד חמישה מטוסים נוספים ישירות מבריטניה, כדי להשלים אבדות מתאונות.
ספרד מכרה לתאילנד שבעה מטוסי הרייר חד מושביים ושניים דו מושביים ב-1998. מטוסים אלה היו חלק מהכנף שהופעלה מעל גבי נושאת המטוסים של הצי המלכותי התאילנדי, צ'אקרי נרובט. התאילנדים התקשו בתחזוקת המטוסים בשל קשיים כלכליים שהכבידו על רכישת חלקי חילוף וציוד, ובשל כך רק חלק ממטוסי ההרייר היו כשירים לטיסה בכל שלב. ב-1999, כשנתיים לאחר הרכישה, היה רק מטוס אחד פעיל. בשנת 2003 שקלו התאילנדים רכישת מטוסי הרייר ימי שיצאו משירות בצי המלכותי הבריטי. מטוסים אלה התאימו יותר למשימות ימיות ולמשימות הגנה אווירית. ואולם, הרכישה לא יצאה אל הפועל. מטוסי ההרייר האחרונים מן הדור הראשון הוצאו משירות בתאילנד ב-2006.
זכות להגנה משפטית יעילה
הזכות לסעד משפטי היא זכותו של אדם שזכויות האדם שלו הופרו לקבל סעד משפטי. הגנה כזו חייבת להיות בהישג יד לכל ולאפשר :הבאת העבריינים לדין, פיצוי הולם לנפגע ומניעת הפרות נוספות של זכויות האדם. הזכות לסעד משפטי מבטיחה שהפרט יוכל לבקש סעד מהמדינה ישירות ולא באמצעות תהליך בינלאומי. זהו כלי להגנה על זכויות אדם ברמת המדינה אשר דורש מהמדינה לא רק להגן על זכויות אדם דה יורה אלא גם דה פקטו במקרים פרטניים. הזכות לסעד משפטי מוכרת בדרך כלל כזכות אדם באמנות בינלאומיות בנושאי זכויות אדם.
הזכות לסעד משפטי באה לידי ביטוי בסעיף 8 של ההצהרה האוניברסלית בדבר זכויות האדם, סעיף 2 של האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות, סעיף 13 של האמנה האירופית לזכויות אדם, וסעיף 47 של אמנת האיחוד האירופי בנושא. זכויות יסוד.
I Am the Walrus
I Am the Walrus (בתרגום: אני הוא הניבתן) הוא שיר של הביטלס, שנכתב ב-1967 על ידי ג'ון לנון, אך נחתם על ידי לנון-מקרטני. השיר הופיע בסרט הטלוויזיה ובמיני אלבום של הביטלס מ-1967 Magical Mystery Tour.
ג'ייסון תומפסון
ג'ייסון קרלטון תומפסון (באנגלית: Jason Carlton Thompson; נולד ב-22 ביוני 1985) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת פנרבחצ'ה. הוא שיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ריידר עד שנת 2008, ובאותה שנה הוא נבחר בדראפט ה-NBA בבחירה מס' 12 על ידי סקרמנטו קינגס.
קריירה מקצוענית
תומפסון נבחר בבחירה ה-12 בדראפט 2008 על ידי סקרמנטו קינגס. בעונת שיחק תומפסון את כל 82 המשחקים, וקבע ממוצעים של 11.1 נקודות ו-7.4 ריבאונדים למשחק. העונה הבאה הייתה עונת שיא של תומפסון שקבע בה שיא קריירה למשחק של 27 נקודות ושיא בממוצעי קריירה של 12.5 נקודות ו-8.5 ריבאונדים, ב-31.4 דקות למשחק.
I Am the Walrus
השיר
לנון לווה כמה מילים מהשיר והוסיף רעיונות משלו והתוצאה הייתה "I Am the Walrus". לנון הסביר חלקים מהשיר בראיון שהעניק לפלייבוי ב-1980:
השיר מכיל צירופי מילים ומשפטים בסגנון אי-גיון (נונסנס) המושפעים מכתבי לואיס קרול ושנכתבו תוך "טריפים" של LSD. לטענת לנון בראיון עמו, השיר נכתב ברוחו של בוב דילן לפיה "אל תגיד שום דבר באופן פשוט כשאפשר לומר אותו באופן מסובך" ולפיכך הוא מכיל רמזים מעורפלים. מבחינה מלודית והרמונית השיר נע בין מספר מוקדים ובשיאו קיימת שבירה מקטע רוק-גיטרות, דרך אקורד המנוגן על ידי תזמורת למנגינה שונה לגמרי בה מושרת השורה "יושב בגן אנגלי, ממתין לשמש שתבוא/ אם השמש לא תבוא אתה תשתזף מהגשם האנגלי". אריה הים מתייחס לשיר של לואיס קרול "אריה הים והנגר". לנון הביע מורת רוח על שגילה באיחור כי אריה הים היה הנבל בשיר. שלושה רעיונות בשיר נלקחו מתוך שירים אחרים שלנון עבד עליהם. הרעיון הראשון נכתב בהשראת סירנת משטרה שלנון שמע כשהיה בביתו בוויברידג'. לנון כתב את השורה "Mis-ter cit-y police-man" בהתאם לקצב של הסירנה. הרעיון השני היה שיר על כך שלנון יושב בגינתו, ואילו השלישי היה שיר שטותי אודות ישיבה על קורנפלקס. כיוון שלא הצליח לסיים את שלושת השירים שהתבססו על רעיונות אלו, איחד אותם לשיר אחד. ברוח הגישה להמשיך ולפתח את השיר בקודה, לאחר סיומו, מוכפלת בסוף שיר מספר פעמים רב השורה "Ha Ha Everybody got one", המעורבלת יחד עם קולות רדיו שהיה פתוח בתחנת BBC ששידרה את "המלך ליר" של שייקספיר.
אחת השורות מתייחסת לשיר "Lucy In the Sky With Diamonds" מהאלבום הקודם של הביטלס.
ג'ייסון תומפסון
קריירה מקצוענית
באוגוסט 2016 חתם תומפסון בשנדונג גולדן סטארס מליגת ה-CBA הסינית.
סטטיסטיקת קריירה ב-NBA
נכון לסוף עונת.
I Am the Walrus
השיר
באחד הקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, סיפר המנצח ג'ורג' מרטין שג'ון סיפר לו פעם כי הוא אינו מצפה להיכנס לבר בספרד ולשמוע מישהו מזמזם את השיר.
הפקה
ג'ון לנון ביקש מהמפיק שלהם ג'ורג' מרטין שיעשה לו פרטיטורה לשיר.
הוא ביקש שיוסיף כלי נשיפה ברקע ומיתרים, ומעבר לזה, שמרטין יחליט בעצמו.
מכיוון שמרטין חשב שהשיר משונה, הוא הוסיף המון דברים שלפי מרטין נחשבים משונים כגון רעשים מוזרים ברקע ומהקהלה ששרה מילים כמו "חה חה חה, חי חי חי".
מרטין סיפר שבפעם הראשונה שלנון שמע את השיר הוא התגלגל מצחוק.
קאברים
להקת הבריטפופ אואזיס הוציאה גרסת כיסוי לשיר הנכללת באלבומם הראשון "Definitely Maybe".
חמי רודנר ביצע קאבר לשיר ביחד עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של ג'ורג' מרטין.
עונות מתחלפות
עונות מתחלפות (במקור: Different Seasons) הוא אוסף של ארבע נובלות מאת סטיבן קינג שראה אור ב-1982, עם נטייה דרמטית יותר "רצינית" מהאימה הבדיוני המפורסם של קינג. ארבע הנובלות קשורות ביחד באמצעות תתי-כותרות המתייחסים לכל אחת מארבע העונות. האוסף בולט בכך ששלוש מתוך ארבע הנובלות עובדו לסרטי קולנוע, אחד מהם, "חומות של תקווה", היה מועמד לפרס האוסקר עבור הסרט הטוב ביותר בשנת 1994.
כותרת
בסוף הספר מופיעה אחרית דבר שכתב קינג ב-4 בינואר 1982. באחרית הדבר הוא מסביר למה הוא לא הגיש לפרסום בעבר את נובלות - כל אחת מהן נכתבה בזמן אחר. מוקדם בקריירה שלו, הסוכנים ועורכים שלו הביעו חשש כי הוא יהיה "מסומן" כמישהו שכותב רק אימה. עם זאת, הפכו ספרי האימה שלו פופולרים למדי, והביאו לו ביקוש כסופר. לעומת זאת, את הנובלות, אשר לא עסקו בכוחות על טבעיים, היה קשה מאוד לפרסם מכוון שלא היה שוק גדול לסיפורים בדיונים "רגילים" בפורמט של 25,000 ל-35,000 מילים. לכן, הגו קינג והעורך שלו את הרעיון של פרסום הנובלות ביחד, כ"משהו שונה", ומכאן שמו של הספר באנגלית "עונות שונות".
אלכס האסל
אלכסנדר סטיבן האסל (נולד ) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי, ומייסד שותף של The Factory Theatre Company.
רון עמיר
רון עמיר (נולד ב-4 במרץ 1973) הוא צלם ישראלי. עמיר יוצר בצילום סטילס ווידאו, עיקר עבודתו עוסקת בפרויקטים חברתיים ארוכי טווח.
ביוגרפיה
בשנת 2005 קיבל עמיר את מלגת "אמן-מורה" של משרד החינוך ומשרד התרבות. במסגרת מלגה זו, הקים עמיר תוכנית ייחודית ללימודי צילום עבור תלמידי התיכון בכפר ג'סר א-זרקא, לאור הצלחת הפרויקט המלגה חודשה לעמיר במשך 4 שנים. ב-2008 זכה עמיר בפרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט. ועדת הפרס ציינה בנימוקיה בין היתר כי "... גוף העבודות של רון עמיר הוא תוצר מרתק של עבודה רבת שנים בכפר הערבי ג'סר א-זרקא. מה היא הברית בין צלם למצולם, שואל עמיר: זהו צילום שבו מהדהדות התהיות אודות היחסים ביניהם ואודות יחסיה של האמנות עם פעילות מוסרית ופוליטית. הצילומים של עמיר קוראים תיגר על ההבחנה בין פנים-חוץ, בין אינטימי למנוכר".
בשנת 2006 החל לשמש כמרצה במחלקה לצילום של המדרשה לאמנות בבית ברל, משנת 2009 משמש כמרצה במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר ומשנת 2010 מרצה עמיר גם בבית ספר מנשר לאמנות. בשנת 2014 השתתף עמיר בתוכנית השהות של ארטפורט בתל אביב.
אלכס האסל
ביוגרפיה
האסל נולד בסאות'אנד-און-סי, שבאנגליה. אביו כומר. הוא למד בבית הספר המרכזי לדיבור ודרמה לאחר שסיים את התיכון, בצ'למספורד, אסקס.
קריירה
בראשית קריירת המשחק שלו הופיע האסל במספר תפקידי במה. הוא שיחק בתפקיד האל במחזה הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי השישי, חלק ראשון, ובתפקיד הנרי החמישי, מלך אנגליה במחזה הנרי החמישי, לצד קבוצת התיאטרון הלהקה השייקספירית המלכותית.
בשנת 2017 שיחק בהפקה ההוליוודית הראשונה שלו, סודות הפרברים של ג'ורג' קלוני. מאוחר יותר באותה שנה הוא הופיע בעיבוד לרומן המיניאטורות של ג'סי ברטון. הוא גם הופיע בעונה הראשונה של הסדרה "הבנים" בשנת 2019. באותה שנה גילם סוכן מוסד בסרט אתר הצלילה בים האדום. בשנת 2021 גילם את דמותו של וישס בסדרה "קאובוי ביבופ" בהפקת שירות ההזרמה נטפליקס.
ההיסטוריות של ישו
ההיסטורִיּוּת של ישו היא שאלת ה"היסטוריות" של ישו, כלומר מידת האמיתות ההיסטורית שלו. היא חלק מהמחקר על ישו, כפי שנעשה בחיפוש אחר ממצאים ועדויות כתובות על חייו. בעוד שתאוריית "המיתוס של ישו" מציעה שישו מעולם לא היה קיים, הקונצנזוס המדעי דוחה את "המיתוס של ישו" ומקבל שאדם בשם ישו היה קיים  , אף על פי שלא כל האירועים המוזכרים בבשורות מקובלים באופן אוניברסלי. קריטריונים היסטוריים סטנדרטיים סייעו בהערכת ההיסטוריות של סיפורי הבשורה, ושני אירועים נמצאים בהסכמה כמעט אוניברסלית שאכן התרחשו: שאדם בשם ישו (ישוע) הוטבל על ידי יוחנן המטביל ושהוא נצלב בפקודת המושל הרומי פונטיוס פילאטוס.
קיומו היסטורי ותאוריית המיתוס של ישו
החיפוש אחר ישו ההיסטורי והמחקרים על חייו של ישו מבוססים בעיקר על ניתוח ביקורתי של טקסטי הבשורות, ויישום הקריטריונים הסטנדרטיים של חקירה ביקורתית-היסטורית, ומתודולוגיות לניתוח מהימנות מקורות ראשוניים ועדויות היסטוריות אחרות.
תאוריית המיתוס של ישו, שהתפתחה במסגרת המחקר האקדמי על ישו ההיסטורי, היא הדעה שסיפורו של ישו הוא חלק ממיתולוגיה, ואין שום עדות משמעותית שהוא עובדה היסטורית. לחלופין, ההיסטוריון בארט אהרמן, בפרפרזה על מחקריו של ארל דוהרטי, טוען ש:.
בעוד רעיון זה מקובל על מיעוט של חוקרים, הרוב המכריע של החוקרים אינו מחזיק בדעה זו. כמעט כל חוקרי המקרא וההיסטוריונים הקלאסיים רואים את התיאוריות בדבר אי קיומו כמופרכות, ובמחקר המודרני, תאוריית המיתוס של ישו היא תאוריית שוליים.
מקורות
הברית החדשה מייצגת מקורות שהפכו לקנוניים עבור הנצרות, וישנם בשורות אפוקריפיות רבות המהווים דוגמאות למגוון הרחב של כתבים במאות הראשונות לספירה הקשורים לישו.
הבשורות הסינופטיות
הבשורות הסינופטיות הן המקורות העיקריים למידע היסטורי על ישו ושל התנועה הדתית שייסד - הבשורה על-פי מתי, הבשורה על-פי מרקוס, הבשורה על-פי לוקאס - מספרות את חייו, שליחותו, הצליבה ותחיית המתים של יהודי בשם ישו/ע שדיבר ארמית. קיימות השערות שונות לגבי מקור הטקסטים, משום שהבשורות של הברית החדשה נכתבו ביוונית עבור קהילות דוברות יוונית, ותורגמו מאוחר יותר לסורית, לטינית וקופטית. היסטוריונים חוקרים לעיתים קרובות את המהימנות ההיסטורית של מעשי השליחים, כאשר הם לומדים את מהימנות הבשורות, שכן ספר מעשי השליחים נכתב לכאורה על ידי אותו מחבר כמו בשורת לוקס.
איגרות פאולוס
שבע איגרות פאולוס, הנחשבות בהסכמה מדעית כאמתיות (כלומר אכן נכתוב על ידי שאול התרסי - פאולוס ) מתוארכות בין 50 ל-60 לספירה (כלומר, כעשרים עד שלושים שנה לאחר פרק הזמן המקובל למותו של ישו) והן הטקסטים הנוצריים הקדומים ביותר ששרדו ועשויים לכלול מידע על ישו. אף על פי שפאולוס מספק מעט יחסית מידע ביוגרפי על ישו, ומציין שהוא מעולם לא הכיר את ישו באופן אישי, הוא מבהיר שהוא מחשיב את ישו כאדם אמיתי ויהודי. יתרה מכך, הוא טוען שנפגש עם יעקב הצדיק, אחיו של ישו ושליחיו של ישוע פטרוס ויוחנן בן זבדי.
יוספוס וטקיטוס
מקורות לא נוצריים ששימשו לחקור ולבסס את ההיסטוריות של ישו כוללים את ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלאוויוס) מהמאה הראשונה וההיסטוריון הרומי טקיטוס. מקורות אלו מושווים למקורות נוצריים, כגון איגרות פאולוס והבשורות הסינופטיות, ולרוב אינם תלויים זה בזה; כלומר, המקורות היהודיים אינם מסתמכים על המקורות הרומיים. דמיון והבדלים בין מקורות אלה משמשים בתהליך האימות.
בספרים 18 ו-20 של קדמוניות היהודים, שנכתבו בסביבות 93 עד 94 לספירה, מתייחס יוספוס פעמיים לישו. התפיסה המחקרית הכללית גורסת כי הקטע הארוך יותר, המכונה Testimonium Flavianum, מורכב ככל הנראה מגרעין אותנטי שהיה נתון לאינטרפולציה או זיוף נוצריים מאוחרים יותר. מצד שני, חוקר יוספוס לואיס פלדמן קובע כי "חוקרים מעטים הטילו ספק באמיתותם (של ההתייחסות שנמצאה בספרים 20, 9, 1) לאחיו של ישו, אשר נקרא המשיח, ששמו היה יעקב.
טקיטוס, בספר דברי הימים שלו (נכתב בסביבות שנת 115 לספירה), ספר 15, פרק 44, מתאר את השעיר לעזאזל של נירון את הנוצרים בעקבות אש רומא. הוא כותב שמייסד הכת נקרא כריסטוס (התואר הנוצרי לישו); שהוא הוצא להורג תחת פונטיוס פילטוס; וכי התנועה של חסידיו, שדוכאה בתחילה, פרצה שוב ביהודה ואף ברומא עצמה. הקונצנזוס המדעי הוא שההתייחסות של טקיטוס להוצאתו להורג של ישו על ידי פונטיוס פילטוס היא גם אותנטית וגם בעלת ערך היסטורי כמקור רומי עצמאי.
מחקר ביקורתי-היסטורי
מאז המאה ה-18, התקיימו שלושה חיפושים מחקריים נפרדים אחר ישו ההיסטורי, כל אחד עם מאפיינים מובהקים ומבוסס על קריטריונים מחקריים שונים, אשר פותחו לעיתים קרובות במהלך אותו שלב. קריטריונים שפותחו כדי להבחין בין אלמנטים מוקדמים שמקורם בעל פה מאלמנטים ספרותיים מאוחרים יותר בסיפורי הבשורה, בהתייחס לאותם אלמנטים מוקדמים כמרכיבים מקוריים בתורתו ובביוגרפיה של ישו.
חיפושים מחקריים אלו נבדלו מגישות קודמות, משום שהן מסתמכות על השיטה ההיסטורית ללימוד נרטיבים מקראיים. בעוד ניתוח טקסטואלי של מקורות מקראיים התרחש במשך מאות שנים, חיפושים אלה הציגו שיטות חדשות וטכניקות ספציפיות, כדי לבסס את התוקף ההיסטורי של מסקנותיהם. ההתלהבות שהופגנה במהלך המחקר הראשון פחתה לאחר הביקורת של אלברט שוויצר משנת 1906, שבה הצביע על חסרונות שונים בגישות ששימשו את המחקר באותה תקופה. המחקר השני החל ב-1953, והציג מספר טכניקות חדשות, אך הגיע לשיאו בשנות ה-70. בשנות ה-80 החלו בהדרגה מספר חוקרים להציג רעיונות מחקריים חדשים, ויזמו מחקר שלישי, המאופיין בגישות המחקר העדכניות ביותר. המחקר האקדמי המודרני על ישו ההיסטורי מתמקד במה שסביר מבחינה היסטורית. מאז סוף שנות ה-2000, גברו החששות לגבי התועלת של של קריטריונים אלה של אותנטיות.
ישו ההיסטורי
קיימת מחלוקת רחבה בין החוקרים על ההיסטוריות של פרקים ספציפיים המתוארים בסיפורי הברית החדשה על ישו, על פרטי חייו של ישו המוזכרים בסיפורי הבשורה, ועל משמעות תורתו. חוקרים רבים הטילו ספק באמיתותם ובאמינותם של מקורות אלה, ומעט אירועים המוזכרים בבשורות מקובלים באופו גורף על כל החוקרים.
טבילה וצליבה
שני האירועים היחידים הכפופים להסכמה כמעט אוניברסלית במחקר הם שישו הוטבל על ידי יוחנן המטביל ונצלב בפקודת המושל הרומי הרומי פונטיוס פילטוס.
לפי חוקר הברית החדשה ג'יימס דאן, כמעט כל החוקרים המודרניים רואים בטבילתו של ישו וצליבתו אירועים שהתרחשו מבחינה היסטורית. הוא קובע כי "על שתי עובדות אלו בחייו של ישו יש הסכמה כמעט אוניברסלית". ההיסטוריון ג'ון פ. מאייר רואה בצליבתו של ישו עובדה היסטורית, וקובע כי בהתבסס על קריטריון המבוכה הנוצרים לא היו ממציאים את מותו הכואב של מנהיגם. "הקריטריון של מבוכה" משמש גם כדי לטעון לטובת ההיסטוריות של טבילתו של ישו על ידי יוחנן המטביל, שכן זהו סיפור שהכנסייה הנוצרית הקדומה לא הייתה רוצה להמציא. בהתבסס על קריטריון זה, בהתחשב בכך שיוחנן הטביל למחילה על חטאים, וישו נתפס כחסר חטא, המצאת הסיפור הזה לא הייתה משרתת שום מטרה, והייתה מבוכה בהתחשב בכך שהוא מציב את יוחנן מעל ישו.
איימי-ג'יל לוין סיכמה את המצב בקביעה ש"יש קונצנזוס מסוגים לגבי המתווה הבסיסי של חייו של ישו" בכך שרוב החוקרים מסכימים שישוע הוטבל על ידי יוחנן המטביל, ובמשך תקופה של שנה עד שלוש שנים. התווכח על השלטונות היהודיים בנושא אלוהים, אסף חסידים ונצלב על ידי פונטיוס פילטוס שכיהן בשנים 26–36 לספירה.
אירועים נוספים בחייו
ישנה מחלוקת רבה לגבי ראשית חייו, ילדותו, משפחתו ומקום מגוריו, שהבשורות הקנוניות כמעט ואינן מתארות לחלוטין.
חוקרים מייחסים רמות שונות של ודאות לפרקים המאוחרים יותר בחייו. ההיסטוריון א.פ. סנדרס הציע שמונה "עובדות שאין עליהן עוררין" על חייו של ישו כמסגרת לדיון ביוגרפי :
ההסכמה על רשימה מורחבת זו אינה אוניברסלית. אלמנטים שהאותנטיות ההיסטורית שלהם שנויה במחלוקת כוללים את שני התיאורים על הולדתו של ישו ופרטים מסוימים על צליבתו. הניסים שעשה, כמו הפיכת מים ליין, האכלת ההמון, הליכה על המים ותרופות שונות, גירוש שדים ותחיות המתים; תחיית המתים שלו; אינם נחשבים אירועים היסטוריים
ג'וזף מלבי דנט
ג'וזף מלבי דנט (באנגלית: Joseph Malaby Dent; 30 באוגוסט 1849 - 9 במאי 1926) היה מוציא לאור בריטי, אוטודידקט, שפרסם את הסדרה "Everyman's Library" ("הספרייה של כולם").
ביוגרפיה
דנט נולד בדרלינגטון במשפחה ממעמד הפועלים, כילד העשירי בין תריסר ילדים. אביו, ג'ורג' דנט, היה צבע ומעצב במקצועו, חובב מוזיקה כנסייתית ולימים מורה למוזיקה. האם נקראה איזבל, לבית ריילטון. ג'וזף דנט התחנך בבית ספר יסודי ששם דגש על כישורי הקריאה והחיבור. החינוך שלו הושפע תחילה מהרוח הדתית של המתודיזם מיסודו של ג'ון וזלי. בגיל שלוש עשרה עזב דנט את בית הספר ונסע ללונדון עם חצי כתר בכיסו. אחרי פרק זמן שבו עבד כחניך בבית דפוס גילה כישרון בכריכת ספרים, ובגיל 19 נעשה, בעזרת אחד מאחיו, חניך במלאכה זו אצל כורך הספרים היפקינס בבאקלסברי בלונדון. בשנת 1872 פתח בלונדון כריכיית ספרים משל עצמו והצטיין באיכות עבודתו.
בניגוד לרצון הוריו נהג דנט מנעוריו לפקוד את התיאטרון המקומי "בארן" שבו קנה כרטיסים בשלושה פני עבור מושב בגלריה והסעה. כפעיל ב"חברה לשיפור הדדי" בעיירה, הכין דנט בגיל 15 הרצאה על הספר של ג'יימס בוזוול אודות חיי ד"ר ג'ונסון, ספר שעתיד היה להיות הראשון בסדרת "Everyman's Library" שדנט יזם. בהשפעת מחזות שראה וספרים שקרא רותק דנט על ידי עולם הספרים (במיוחד על ידי הפרוזה של וולטר סקוט) והגיע למסקנה שהספרות והספרים עשויים להביא אור בחיי בני האדם ולשפר את טיבם. כפי התבטא:
ההוצאה לאור - 1888
בשנת 1888, יש אומרים, אחרי ששנה קודם לכן כריכיית הספרים המשגשגת שלו, עלתה באש, הקים את בית ההוצאה לאור J.M.Dent ושות'. דנט דאג מאוד לבחירת הספרים ולעיצובם. בשנים 1889–1894 פרסם את יצירתו של צ'ארלס לם "המסות של אליה" (עם איורים של הרברט ריילטון), שהיה הספר הראשון שהוציא לאור (1888), אחר כך השירים והמחזות של אוליבר גולדסמית' (1889), אחר כך ספרים מאת ג'יין אוסטן, האחיות ברונטה, ג'פרי צ'וסר, אלפרד טניסון, מריה אדג'וורת, דניאל דפו, הנרי פילדינג, סמואל ג'ונסון, ויליאם בטלר ייטס ואחרים. מהדורות קטנות אלה הודפסו על נייר עבודת יד, והביאו הכנסות צנועות.
1894 Temple Shakespeare.Temple Classics
ב-1894 יזם דנט את סדרת הספרים "Temple Shakespeare" ב-40 כרכים בפורמט כיס בעריכת ישראל גולנץ, שזכתה להצלחה גדולה. בסביבות 1896 החל דנט להוציא לאור מהדורות מצומצמות ואיכותיות מן הספרות הקלאסית תחת המותג "Temple Classics".
נעזר תחילה בשירותי בית הדפוס ציסוויק, באיוריו של הרברט ריילטון ובעריכתו של אוגוסטין בירל. שם הסדרה Temple בא מהבניין בלונדון שבו שכנה ההוצאה לאור. סדרה זו המשיכה להתפרסם עד שנת 1955. בשנים 1901–1903 הוציא לאור 30 כרכי "Temple Bible" גם בפורמט כיס. אחר כך הופיעו 48 כרכי יצירות וולטר סקוט (Temple Scott), 32 כרכי דיקנס (Temple Dickens), 10 כרכי ג'יין אוסטן (Temple Jane Austen) ו-12 כרכי האחיות ברונטה (Temple Brontë). מאוחר יותר פרסם גם סדרת מחזאים (Temple Dramatists). בשנת 1909 שינה את שם ההוצאה לאור ל-J.M.Dent & Sons (ג'.מ. דנט ובניו). בהמשך דנט הרחיב את פעילותו לפרסום ספרי לימוד אקדמיים ולילדים, לספרות ילדים, ספרי עזרה עצמית ומדריכי תיירות. הוא שיווק את ספריו בהצלחה באוסטרליה, בקנדה, בצרפת, בניו זילנד, בדרום אפריקה ובארצות הברית.
1906 - Everyman's Classic Library
ב-1904 החל דנט לתכנן את "Everyman's Classic Library" (הספרייה הקלאסית של כולם), סדרת אלף ספרים בפורמט אטרקטיבי ובמחיר של שילינג אחד. הסדרה הביאה שרות בעל ערך רב לקהל דובר אנגלית, כשהיא חשפה אותו למיטב הספרות העולמית, המקורית ובתרגום, כולל שירה, פרוזה והגות של המחברים הקלאסיים היוונים והרומאים.
על מנת לעמוד בביקוש בנה דנט את בית הדפוס Temple Press בלצ'וורת'. העורך הראשון ולמעשה זה ששכנע את דנט להקים את הסדרה היה הסופר ארנסט פרסיבל ריס. פרסום הסדרה התחיל ב-15 בפברואר 1906 ועד לסוף השנה הראשונה לקיומו פורסמו 152 כותרות. הסדרה נתקלה עם זאת במשברים כשחוק זכויות היוצרים משנת 1911 הרחיב את ההגנה על הזכויות לתקופה של חמישים שנה אחרי מות המחברים והפחיתה את זמינות הספרים הוויקטוריאנים וכשמלחמת העולם הראשונה גרמה לאינפלציה ולצמצום האספקה. עד שנת 1914 הפסיקו להופיע 700 כותרות. אף על פי שלא היה זה רעיון חדש, הסדרה "Library Everyman's" הצטיינה בהיקף המרשים שלה - אלף כרכים. בעזרת הרווחים ממנה בנה דנט בית דפוס ומשרדים חדשים בקובנט גארדן. עם זאת מנע דנט פרסומם של יצירות קלאסיות שנראו לו "לא מספיק מוסריות" כגון ספרו של דניאל דפו, "מול פלנדרס". החל משנת 1913 הפך דנט ומוציא לאור העיקרי של מספרי ג'וזף קונרד. אצלו הופיעו Within the Tides, The Shadow-Line, The Rescue, Notes on Life and Letters, Suspense, and Last Essays, ב-1917 - המהדורות השניות של Youth ו-Lord Jim וב-1918 המהדורה השנייה של Nostromo. ב-1923–1928 פרסם דנט קובץ זול של כתבי קונרד (Uniform Edition) שהוצא שוב לאור בשנים 1955-1946. ג'ורג' ברנרד שו לא הרשה לעצמו לקבל את הצעתו של דנט לפרסם אחד ממחזותיו במסגרת קובץ כתבי מחזאים במחיר זול. מחזות של שו יכלו להופיע בהוצאת דנט רק ב-1960.
ההוצאה לאור אחרי מלחמת העולם הראשונה
עקב האטת העבודה בנסיבות מלחמת העולם הראשונה לא הספיק דנט לראות בחייו את הדפסת הספר ה-1000 בסדרה - "המטפיזיקה" של אריסטו, שהופיע רק בשנת 1956, ב-25 במרץ. אחד הכרכים המרשימים ביותר שהופיע בסדרה היה The Pilgrim's Regress, אוטוביוגרפיה רוחנית של ק.ס. לואיס שפורסמה בשנת 1933.
דנט, בניו, יו ריילטון דנט (1938-1874) וג'ק ובנו של ג'ק, פ. ג'. מרטין דנט, היו חברי מועצת המנהלים של ההוצאה לאור בשנות ה-20 של המאה ה-20. יו דנט הצטרף לעסק בשנת 1909 וכיהן כעורך הסדרה "Everyman's Library". ג'ק הצטרף בשנת 1915 והיה אחראי על Temple Press. פ. ד'. מרטין דנט נכנס בשנת 1924 וניהל את מחלקת הפקה. אחרי מותו של ג'וזף דנט, בשנים 1926–1938 ניהל את ההוצאה לאור וו. ג'. טיילור, שכיהן כמזכיר החברה החל משנת 1916. פ. ג'. מרטין דנט החליף את טיילור כמנכ"ל החל משנת 1955 ובשנת 1963 גם כיושב ראש החברה. בינואר 1988 ההוצאה לאור ויידנפלד וניקולסון רכשה את ההוצאה לאור דנט והבנים. היא בימינו מותג של קבוצת "אוריון".
חיים פרטיים
דנט התאלמן מנישואיו הראשונים. בנו ג'ורג' היה לכומר והתיישב באוסטרליה. מנישואיו השניים של ג'וזף דנט (החתונה התקיימה בלונדון ב-13 באפריל 1889) עם אלכסנדרה לבית קמפבל מיין, ילידת סקוטלנד, נולדו לו שמונה ילדים. שני הבנים הבכורים, פקסטון מלבי דנט ואוסטן מלבי דנט נפלו בקרב במלחמת העולם הראשונה בשנת 1915. פקסטון (1915-1890) נהרג ב-28 באפריל בקרבות איפר בבלגיה, בעוד שאחיו אוסטן (1915-1892) נהרג ב-20 ביולי בעת שרותו כחובש בקרב גליפולי בטורקיה. פרט לבנים שנהרגו במלחמה, היו לדנט ארבע בנות - מוריאל ברנט, אוליב איזבל, אלכסנדרה לואיז ואורסולה מרי, וכן שני הבנים שהמשיכו את עסק אביהם: יו ריילטון וג'ק דנט.
ג'וזף מלבי דנט הלך לעולמו ב-1926 בבית בדרך קרוידון בלונדון.
מקורות
John Sutherland, Stephen Fender Love, Sex, Death and Words:Surprising Tales from as Year in Literature Icon Books 2011
צוואר געשי
Volcanic neck
מלך החסימות של ה-NBA
מלך החסימות של ליגת ה-NBA הוא כינוי, ותואר בלתי-רשמי, הניתן לשחקן אשר סיים את העונה הסדירה עם ממוצע החסימות למשחק הגבוה ביותר בליגה.
הזוכים בתואר הוכרו רק החל מעונת, בה החלו לתעד נתון סטטיסטי זו. על מנת לזכות בתואר, על שחקן להופיע לפחות ב-58 משחקים מתוך 82 משחקי העונה הסדירה.
כרים עבדול-ג'באר, מארק איטון ומרכוס קמבי מחזיקים במשותף בשיא הזכיות בתואר, עם 4 זכיות. מלבדם, השחקנים היחידים אשר זכו בתואר יותר מפעמיים הם ג'ורג' ג'ונסון, האקים אולאג'ואן, דיקמבה מוטומבו, ת'יאו ראטליף ואנתוני דייוויס, אשר כל אחד מהם זכה שלוש פעמים. בעונת קבע איטון את שיא החסימות הממוצע בעונה (5.56), ואת שיא הליגה בסך חסימות בעונה (456).
שני שחקנים בלבד זכו בתואר מלך החסימות באותה עונה בה זכו באליפות ה-NBA: ביל וולטון בעונת, ועבדול-ג'באר בעונת.
ג'ון פלקסמן
ג'ון פלקסמן (באנגלית: John Flaxman; 6 ביולי 1755 – 7 בדצמבר 1826) היה פסל ושרטט בריטי, ודמות מובילה בנאו-קלאסיות הבריטית והאירופית. בתחילת דרכו עבד כדוגמן במפעל כלי החרס של וודג'ווד. הוא בילה מספר שנים ברומא, והיה יצרן פורה של אנדרטאות.
ראשית חייו
הוא נולד ביורק. אביו, שנקרא גם הוא ג'ון (1726–1803), היה ידוע היטב כמייצר ומוכר יציקות גבס של דמויות או עיטורים לעיצוב פנים של מבנים. שם הנעורים של אשתו היה לי, ונולדו להם שני ילדים, ויליאם וג'ון. בתוך שישה חודשים מלידתו של ג'ון, חזרה המשפחה ללונדון. אמו נפטרה כשהיה בן תשע, ואביו נישא בשנית. הוא למד מעט, ובעיקר היה אוטודידקט. הוא היה מצייר את הדוגמאות מהמלאי המסחרי של אביו, ולמד שפות קלסיות במטרה להבין אותם.
לקוחות של אביו עזרו לו בהשאלת ספרים, בייעוץ, ובהמשך בהזמנות של עבודות. משמעותי במיוחד היה תרומת הצייר ג'ורג' רומני ואיש הדת, אנתוני סטיבן מאתיו ואשתו גברת מתיו, שבביתם פלקסמן הצעיר נהג לפגוש את החברה של גילו - האמנים ויליאם בלייק ותומאס סטות'ארד, שהפכו לחבריו הקרובים ביותר.
בגיל 12 זכה בפרס הראשון של החברה לאמנויות על מדליון, שהציג בגלריה של החברה החופשית לאמנים. בגיל 15 זכה בפרס שני באגודת האמנויות המלכותית. באותה שנה, 1770, הוא נכנס לאקדמיה כסטודנט וזכה במדליית הכסף, של האקדמיה בשנת 1772, בעוד הפרס הראשון הוענק על ידי הנשיא, סר ג'ושוע ריינולדס לאמן אחר. הוא המשיך לעבוד בחריצות, גם כסטודנט וגם כמציג באקדמיה, עם ניסיונות ציור מדי פעם. לאקדמיה הוא תרם מודל שעווה של נפטון (1770); ארבעה דגמי פורטרט בשעווה (1771); חזה מטרקוטה, דמות שעווה של ילד, דמות היסטורית (1772); דמות קומדית. בתקופה זו הוא קיבל עבודה מחבר של משפחת מתיו ליצור את פסלו של אלכסנדר הגדול, אך הוא לא הצליח להשיג הכנסה קבועה מחוזים פרטיים.
עבודות פיסול
בשנת 1780 פלקסמן החל גם להרוויח כסף בפיסול אנדרטאות קבורה. האנדרטאות המוקדמות שלו כללו את אלה לתומאס צ'טרטון בכנסיית סנט מרי רדקליף בבריסטול (1780), לגברת מורלי בקתדרלת גלוסטר (1784), ולכומר תומאס וגברת מרגרט בול בקתדרלת צ'יצ'סטר (1785).
נישואים
בשנת 1782, בן 27, התחתן פלקסמן עם אן דנמן, שאמורה הייתה לסייע לו לאורך כל הקריירה. היא הייתה משכילה, ובת לוויה מסורה. בדרך כלל בילו את חופשת הקיץ כאורחי המשורר ויליאם היילי, בארתאם בסאסקס.
איטליה 1787–1794
בשנת 1787, חמש שנים לאחר נישואיהם, פלקסמן ואשתו יצאו לרומא, במסע במימון חלקי של וודג׳ווד. פעילותו בעיר כללה פיקוח על קבוצת עובדים שהיו מועסקים על ידי וודג׳ווד, אם כי הוא כבר לא עשה שום עבודה עבור הקדר בעצמו. ספרי השרטוטים שלו מראים כי בזמן שהוא למד לא רק אמנות קלאסית, אלא גם אמנות ימי הביניים והרנסאנס.
בהיותו ברומא הוא הפיק את האיורים הראשונים עבור הספרים שעבורם הוא עתיד להתפרסם, וקידמו את השפעתו בכל רחבי אירופה, והביאו את גתה לתאר אותו כ"אליל כל הדילטנטי": עיצוביו ליצירותיו של הומרוס (פורסמו בשנת 1793), ליצירותיו של אייסכילוס (הוזמנו על ידי ליידי ספנסר), וליצירותיו של דנטה (פורסמו לראשונה בלונדון ב-1807), כולם נחקקו על ידי פירולי. פלקסמן יצר מאה ואחד עשר איורים לקומדיה האלוהית של דנטה, ששימשה השראה לאמנים כמו גויה ואנגר, ושימשו כמקור אקדמי לתלמידי אמנות במאה ה-19.
חזרה לאנגליה
עוד בהיותו ברומא, שלח פלקסמן דגמים למספר אנדרטות קבר, כולל אחת בתבליט עבור המשורר ויליאם קולינס בקתדרלת צ'יצ'סטר, ואחת ללורד מנספילד במנזר וסטמינסטר.
חייו המאוחרים 1797–1826
בשנת 1797 הוא התמנה לעמית של האקדמיה המלכותית לאמנויות. הוא הציג עבודות באקדמיה מדי שנה, והציג מדי פעם אנדרטה ציבורית, כמו אלה של פסקוולה פאולי (1798) או קפטן מונטג (1802) עבור מנזר וסטמינסטר, של סר ויליאם ג'ונס מיוניברסיטי קולג' באוקספורד (1797–1801), של נלסון עבור קתדרלת סנט פול, אך לעיתים קרובות יותר אנדרטאות לכנסיות, עם נושאים סימבוליים או איורים של טקסטים מקראיים.
הוא פרסם תוכנית להצבת אנדרטה גרנדיוזית בגריניץ' היל, בדמות בגובה 61 מטר, לכבוד הניצחונות הימיים של בריטניה.
בשנת 1800 הוא נבחר לאקדמאי מלא, ובשנת 1810 האקדמיה מינתה אותו לתפקיד שנוצר במיוחד כפרופסור לפיסול. הוא היה מורה יסודי ונבון, והרצאותיו נדפסו לעיתים קרובות בין תלמידיו: אדוארד הודג'ס ביילי, באותה תקופה יצר אנדרטאות חשובות כגון עבור משפחת קוק-ירבורו בכנסיית קמפסל, יורקשייר, לסר ג'ושוע ריינולדס בסנט פול (1807); לקפטן וובה בהודו (1810), ללורד קורנוואליס באי הנסיך מוויילס (1812) ועוד.
בסביבות תקופה זו היה ויכוח רב על היתרונות של הפסלים מהפרתנון באתונה, שהובאו לבריטניה על ידי לורד אלגין, ומכאן נודעו בכינויו שיש אלגין. כאשר פלקסמן ראה אותם לראשונה בבית אלגין בשנת 1807, הוא יעץ נגד שיקומם. אבל הצהיר בעד רכישתם על ידי הממשלה. הפסלים נקנו בסופו של דבר בשנת 1816.
בשש השנים האחרונות לחייו עיצב פלקסמן קישוטים לחזיתות ארמון בקינגהאם.
בשנת 1820 נפטרה אשתו של פלקסמן. אחותה הצעירה, מריה דנמן, ואחותו שלו, מריה פלקסמן, המשיכו לחיות איתו, והוא המשיך לעבוד קשה. בשנת 1822 העביר באקדמיה הרצאה לזכר חברו הוותיק, קנובה, שמת.
פלקסמן נפטר, בן 71, ב־7 בדצמבר 1826.
הערכה
מרבית דגמיו בוצעו על ידי עוזרים. דגמי הגבס שלו, נוצקו מעיצובים שלו בחימר, מראים לעיתים קרובות טיפול רגיש יותר. בתחילת הקריירה שלו, פלקסמן עשה את עבודותיו בצורת דגמים קטנים שעוזריו היו מגדילים בעת ייצור גרסאות השיש המוגמרות. במקרים רבים, בעיקר עם האנדרטה ללורד האו, הדבר הוכח כבעייתי, ובעבודותיו המאוחרות יותר הוא הפיק גרסאות טיח בגודל מלא לעבודותיו.
המונומנטים המסובכים של פלקסמן, כמו השלושה במנזר וסטמינסטר והארבעה בקתדרלת סנט פול, נחשבים "כבדים" מדי. אבל המונומנטים הפשוטים שלו בתבליט הם איכותיים יותר. הוא הבין היטב את ההבדל בין התבליטים לפסלים. הקומפוזיציות שלו נלמדות בצורה הטובה ביותר מתוך רישומי הסטודיו שלו, אשר אוסף מקיף שלהם נשמר בגלריה פלקסמן ביוניברסיטי קולג' לונדון.
איביצה זובאץ
איביצה זובאץ (קרואטית: Ivica Zubac; נולד ב-18 במרץ 1997) הוא כדורסלן קרואטי המשחק בעמדת הסנטר, בקבוצת לוס אנג'לס קליפרס מליגת ה-NBA.
אירופה
זובאץ נולד בעיר מוסטר שבבוסניה והרצגובינה. הוא החל לשחק בגיל 10 במועדון הכדורסל בעיר סיטלוק שבבוסניה. ב-2011 עבר לציבונה זאגרב ושיחק בקבוצת הנוער שלה. בעונת 2013/2014 שיחק בקבוצת Zrinjevac מהליגה הקרואטית השנייה. בעונת 2014/2015 שיחק בקבוצת וליקה גוריצה, העולה החדשה לליגת העל הקרואטית וכן בקבוצה הבוגרת של ציבונה זאגרב. בפברואר 2016 עבר למגה לקס מליגת העל הסרבית.
לוס אנג'לס לייקרס
ביוני 2016 נבחר במקום ה-32 (סיבוב שני) בדראפט ה-NBA, על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
נבחרת קרואטיה
זובאץ היה חבר בסגל נבחרת קרואטיה עד גיל 19 שזכתה במדליית כסף, באליפות העולם שנערכה ביוון ביוני 2015. הוא רשם ממוצע למשחק של 17.6 נקודות (שלישי בטורניר) ו-7.9 ריבאונדים (שביעי בטורניר). חודש לאחר מכן השתתף עם הנבחרת עד גיל 18 באליפות אירופה שנערכה ביוון וסיים עמה במקום ה-12. הוא השיג באליפות ממוצע של 15.8 נקודות (שמיני בטורניר), 12.9 ריבאונדים (ראשון בטורניר) ו-3 חסימות (ראשון בטורניר).
פליקס גואטרי
פייר-פליקס גואטרי (בצרפתית: Pierre-Félix Guattari ; 30 באפריל 1930 - 29 באוגוסט 1992) היה פסיכואנליטיקאי, פילוסוף, סמיוטיקאי, פעיל חברתי ותסריטאי צרפתי. הוא ייסד את הסכיזואנליזה (schizoanalysis) עם ז'יל דלז ואת האקוסופיה (ecosophy) במקביל לארן נס, וידוע בעיקר בזכות שיתופי הפעולה הספרותיים והפילוסופיים שלו עם דלז, בעיקר בחיבורים אנטי אדיפוס (1972) אלף מֵישָרים (1980), שני הכרכים המהווים את "קפיטליזם וסכיזופרניה".
מרפאת לה בורד
גואטרי נולד ב- Villeneuve-les-Sablons, פרוור שתושביו בני מעמד הפועלים בצפון מערב פריז. אביו היה מנהל מפעל. בנערותו עסק גואטרי באקטיביזם-טרוצקיסטי, ובבגרותו הוכשר אצל הפסיכואנליטיקאי הצרפתי ז'אק לאקאן (שגם ערך לו אנליזה) בתחילת שנות ה-50. לאחר מכן, הוא עבד כל חייו במרפאה הפסיכיאטרית הניסיונית של לה בורד (La Borde) בניהולו של תלמידו של לאקאן, הפסיכיאטר ז'אן אורי. הוא פגש לראשונה את אורי במרפאה פסיכיאטרית פרטית בסאומרי שבאזור הלואר. גואטרי הלך בעקבות אורי ללה בורד ב-1955, שנתיים לאחר שהוקמה. לה בורד היה מקום לשיחה בין סטודנטים רבים לפילוסופיה, פסיכולוגיה, אתנולוגיה ועבודה סוציאלית.
בלה בורד גואטרי פיתח אוריינטציה חדשה במיוחד שפותחה שכללה השעיית צמד מטפל/מטופל הקלאסי לטובת דיון פתוח בטיפול קבוצתי. בניגוד לסגנון פסיכואנליטי האינדיבידואלי של האסכולה הפרויד יאנית, תרגול זה חקר את הדינמיקה של מספר נושאים באינטראקציה מורכבת. היא הובילה את גואטרי לחקירה פילוסופית רחבה יותר ומעורבות פוליטית במגוון רחב של תחומים אינטלקטואליים ותרבותיים (פילוסופיה, אתנולוגיה, בלשנות, אדריכלות ועוד).
שנות ה-60 עד שנות ה-70
בשנת 1964 נולדה ביתו עמנואלה גואטרי.
ב-1967 הופיע כאחד ממייסדי OSARLA (ארגון הסולידריות והסיוע למהפכה הלטינית-אמריקאית). ב-1968 פגש גואטרי דניאל כהן-בנדיט, ז'אן-ז'אק לבל וג'וליאן בק. הוא היה מעורב באירועי מאי 1968. קודם לכן באותה השנה פגש גואטרי לראשונה את ז'יל דלז באוניברסיטת וינסנס. האירועים היוו בסיס לדיוניהם שהובאו יחדיו בחיבורם אנטי-אדיפוס (1972), אשר מישל פוקו תיאר בהקדמה שלו לספר כ"מבוא לחיים הלא-פשיסטים". ב-1970 הקים את גואטרי את CERFI, שפיתח את הגישה שנחקרה בכתב העת Recherches. בשנת 1973, גואטרי נשפט ונקנס על ביצוע "עלבון להגינות ציבורית" על פרסום גיליון של Recherches בנושא הומוסקסואליות. ב-1977, הוא יצר את ה-CINEL ל"מרחבים חדשים של חופש" לפני שהצטרף לתנועה הסביבתית עם ה"אקוסופיה " שלו בשנות ה-80.
שנות ה-80 עד שנות ה-90
בספרו האחרון, Chaosmosis (1992), חזר גואטרי לשאלת הסובייקטיביות. שאלה זו עוברת דרך כל יצירותיו, מפסיכואנליזה וטרנסברסליות (אוסף מאמרים מ-1957 עד 1972), דרך שנות חורף (1980-1986) וקרטוגרפיות סכיזואנליטיות (1989), ועד לשיתוף הפעולה שלו עם דלז, מהי פילוסופיה? (1991). ב- Chaosmosis, גואטרי מציע ניתוח של סובייקטיביות במונחים של ארבעה פונקציות: סכמה זו מנסה לתפוס את ההטרוגניות של רכיבים המעורבים בייצור סובייקטיביות, כפי שגואטרי מבין זאת, הכוללים גם רכיבים סמיוטים.
שנים מאוחרות
ב-29 באוגוסט 1992, שבועיים לאחר ראיון לטלוויזיה היוונית עם יורגוס ולטסוס, מת גואטרי בלה בורד מהתקף לב.
בשנת 1995, לאחר מותו, פורסם החיבור Chaosophy (כאוס-סופיה), אוסף מאמרים וראיונות הנוגעים לעבודתו של גואטרי כמנהל מרפאת לה בורד הניסיונית ושיתופי הפעולה שלו עם דלז. האוסף כולל חיבורים כמו "תוכנית מאזן למכונות חושקות", החתום יחד עם דלז, ו"כולם רוצים להיות פשיסטים". הוא מספק מבוא לתיאוריות של גואטרי על "סכיזואנליזה", תהליך שמפתח את הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד אך נוקט בגישה ניסיונית וקולקטיבית יותר כלפי ניתוח.
ב-1996 יצא לאור אוסף נוסף של מאמריו, הרצאותיו וראיונותיו של גואטרי, Soft Subversions, העוקב אחר התפתחות הגותו ופעילותו לאורך שנות ה-80. המאמרים כוללים ניתוחים של גואטטרי בנושאי אמנות, קולנוע, תרבות נוער, כלכלה וכוח, ומפתחים מושגים כמו "מיקרופוליטיקה", "סכיזואנליזה" ו"להיות אישה", שמטרתם לשחרר את הסובייקטיביות ולפתוח אופקים חדשים להתנגדות פוליטית ויצירתית. לתהליכי הסטנדרטיזציה וההומוגנית של הקפיטליזם הגלובלי (שהוא מכנה "קפיטליזם עולמי משולב") ב"עידן הפוסט-מדיה". לדוגמה, הוא השתמש במונח "מיקרופוליטיקה" כדי לתחום רמה מסוימת של התבוננות בפרקטיקות חברתיות (כלכלה לא-מודעת, שבה יש גמישות מסוימת בביטוי הרצון והמוסד) ובאופן מעשי, כדי להגדיר, סגרגציה גאוגרפית, תחום ההתערבות של אנשים שפועלים לעניין את עצמם בשיח של האחר.
עונת 2000/2001 ב-NBA
עונת 2000/2001 היא העונה ה-55 של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה עם זכייתה השנייה ברציפות של לוס אנג'לס לייקרס בתואר האליפות, לאחר שניצחה בסדרת הגמר את פילדלפיה 76' בתוצאה 1–4. כוכב הלייקרס, שאקיל אוניל, קלע 28.7 נקודות למשחק במהלך הסדרה וזכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר. ל-MVP של העונה הסדירה בעונה זו נבחר אלן אייברסון שהוליך את קבוצתו, פילדלפיה, למאזן השני בטיבו בליגה (26–56) והוכתר כמלך הסלים ב-NBA עם 31 נקודות בממוצע למשחק.
דראפט 2000
הדראפט בשנה זו התקיים ב-28 ביוני 2000 בטארגט סנטר, אולמה של קבוצת מינסוטה טימברוולבס. בהגרלה (לוטרי) זכו הניו ג'רזי נטס בבחירה הראשונה, שניצלו אותה כדי לבחור את קניון מרטין מאוניברסיטת סינסינטי. דראפט זה, שכלל מעט מאוד שחקנים מובילים, נחשב בעיני פרשנים רבים כאחד החלשים אי פעם. קניון מרטין, יחד עם ג'מאל מגלור (בחירה 19) ומייקל רד (43) הם השחקנים היחידים מהדראפט שנבחרו במהלך הקריירה למשחק האולסטאר - שלושתם השתתפו במשחק אולסטאר אחד, ב-. שחקנים בולטים נוספים שנבחרו בדראפט כוללים את מייק מילר שזכה בתואר רוקי העונה (בחירה חמישית), ג'מאל קרופורד (8), הידו טורקוגלו (16), דזמונד מייסון (17), קוונטין ריצ'רדסון (18) ומוריס פיטרסון (21).
אולסטאר
סוף שבוע האולסטאר של שנת 2001 נערך באולמה של וושינגטון ויזארדס, ה-MCI סנטר שבוושינגטון די. סי.. הוא החל ב-9 בפברואר 2001 והסתיים במשחק האולסטאר ב-11 בפברואר.
משחק האולסטאר
המאמנים במשחק האולסטאר היו לארי בראון מפילדלפיה 76' המזרחית וריק אדלמן מסקרמנטו קינגס המערבית שהחזיקו במאזן הטוב ביותר במחוז שלהן. את החמישיות למשחק האולסטאר בחרו האוהדים ואת השחקנים המחליפים בחרו המאמנים בליגה. וינס קרטר מטורונטו ראפטורס, שקיבל 1,717,687 קולות, הוביל בהצבעת הקהל לשחקני החמישייה בפעם השנייה ברציפות. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המזרח בתוצאה 110–111 ובתואר ה-MVP של משחק האולסטאר זכה אלן אייברסון מפילדלפיה 76' שקלע 25 נקודות ומסר 5 אסיסטים עבור הקבוצה המנצחת.
פרסים עונתיים
חמישיות העונה
חמישיות ההגנה
חמישיות הרוקיז
פלייאוף 2001
סגל האלופה, לוס אנג'לס לייקרס: שאקיל אוניל, קובי בראיינט, דרק פישר, ריק פוקס, הוראס גרנט, רוברט הורי, בראיין שו, טיירון לו, מארק מאדסן, רון הרפר, דווין ג'ורג' וגרג פוסטר (אייזיאה ריידר, סלאבה מדבדנקו ומייק פנברת'י נכללו בסגל אך לא השתתפו בפלייאוף).מאמן ראשי: פיל ג'קסון.
The Definitive Collection
The Definitive Collection הוא אלבום אוסף מאת להקת סנטנה שהופץ לחנויות בשנת 1992, מכירותיו היו חלשות יחסית.
רשימת השירים
דיסק 1 דיסק 2
המשמר הלאומי של אוקראינה
[[קובץ:ОТО НГУ Всі.png|370px|thumb| פיקודים מבצעיים טריטוריאליים של המשמר הלאומי
]] המשמר הלאומי של אוקראינה (באוקראינית: Національна гвардія України) הוא כוח מילואים של צבא אוקראינה, המכיל יחידות מיליציה אזרחיות שמשרתות כחלק מהמשמר הלאומי.
המשמר הלאומי של אוקראינה מנוהל על ידי לשכת המשמר הלאומי הכפופה אדמיניסטרטיבית למשרד הפנים של אוקראינה ולנשיא אוקראינה. ראש לשכת המשמר הלאומי הוא מפקד המשמר הלאומי, וממאי 2019 עומד בראש הלשכה הגנרל מיקולה בלאן, שמונה לתפקידו על ידי פטרו פורושנקו.
לשכת המשמר הלאומי הוקמה לראשונה על פי חוק מ-1991. עד 2000 פעל כוח המשמר הלאומי כחלק ממשרד הפנים ופורק בשנת 2000. במתכונתו הנוכחית הוקם המשמר הלאומי ב-2014.
יחידות המשמר הלאומי נטלו חלק נכבד במבצעי חילוץ שונים והוא גם נוטל תפקידי שיטור והכוונה בעת אסון טבע חמור או בחורף קשה במיוחד, כאשר היחידות מסייעות לכוחות משטרת המדינה בעת מבצעי סילוק שלגים מצדי הדרכים, על מנת להקל על התנועה.
לאחר משבר אוקראינה המשמר הלאומי הפך לכוח מילואים שחייליו מגויסים למאבק בטרור ורבים מחיילי המשמר נטלו חלק במבצעי לוחמה במלחמת האזרחים המתנהלת במזרח.
ג'יימס רוברט בייקר
ג'יימס רוברט בייקר (באנגלית: James Robert Baker; 18 באוקטובר 1946 - 5 בנובמבר 1997) היה סופר אמריקאי.
המשמר הלאומי של אוקראינה
העשור הראשון: 1991-2000
המשמר הלאומי של אוקראינה הוקם לראשונה ב-4 בנובמבר 1991 מכוח החוק "אודות המשמר הלאומי של אוקראינה" שהסמיך את הגוף החדש להגן על ריבונותה ושלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה והגנת הסדר החוקתי ומאבק בפשעים חמורים ופעולות נגד אזרחי המדינה. הגוף ניהל מבצעים לתמיכה במשטרה המקומית בעת ניהול מבצעי חילוץ והצלה וסיפק שירותי אבטחה למתקנים אסטרטגיים במדינה. פעמים רבות שאנשי היחידה גויסו לסייע לשוטרי משמר הגבול האוקראיני במעצר מהגרים בלתי חוקיים ובסיוע לצבא. ב-11 בינואר 2000 הוחלט על פירוקו.
ג'יימס רוברט בייקר
ביוגרפיה
נולד בשנת 1946 בלונג ביץ', קליפורניה. בשנותיו כנער, החל להיות מודע לנטיותיו ההומוסקסואליות, אך חי בארון, מתוך חשש לתגובה שלילית מאביו. בשנים אלו החל להשתמש בסמים ולשתות אלכוהול.
המשמר הלאומי של אוקראינה
הקמה מחדש
בעקבות משבר אוקראינה, נשיא המדינה הזמני אולכסנדר טורצ'ינוב יזם במרץ 2014 את הקמתו מחדש של המשמר.
ג'יימס רוברט בייקר
ביוגרפיה
למד קולנוע באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בתחילת שנות ה-80 עבד כתסריטאי בהוליווד, אך לא הרגיש סיפוק מעבודתו. בשנים שלאחר מכן החל לכתוב ספרים (בתחילה תחת שם עט) שבעיקר עסקו בהומוסקסואליות, אך גם בנושאים חברתיים כמו תעשיית הבידור האמריקאית. ספריו מכרו כמות מכובדת של עותקים, אך לא היו רבי מכר והם קיבלו ביקורות מעורבות. יש שהאשימו אותו בגזענות נגד אפרו-אמריקאים ולטינים סדרך הצגת דמויות שכאלו, אך הוא דחה טענות אלו.
המשמר הלאומי של אוקראינה
מפקדים
מפקד המשמר הלאומי הוא איש בעל רקע צבאי בדרגת גנרל הצבא, הממונה על ידי נשיא אוקראינה.
ג'יימס רוברט בייקר
ביוגרפיה
לקראת אחרית ימיו, התקשה בייקר למצוא הוצאת ספרים שתהיה מוכנה להוציא את ספריו, ומצבו הכלכלי היה רעוע. הוא התאבד במוסך שלו בשנת 1997.
איגור קומארוב
איגור אנאטולייביץ' קומארוב (ברוסית: Игорь Анато́льевич Комаро́в; נולד ב-25 במאי 1964, אנגלס, מחוז סרטוב, הרפובליקה הסובייטית הרוסית, ברית המועצות) הוא איש עסקים, כלכלן ותעשיין רוסי, מנכ"ל רוסקוסמוס מה-21 בינואר 2015 עד מאי 2018.
מאז ספטמבר 2018 מכהן כנציגו המיוחד של נשיא רוסיה במחוז הפדרלי של הוולגה.
השכלה
איגור קומארוב השלים את השכלתו בשנת 1986 ככלכלן מאוניברסיטת מוסקבה.
קריירה
בשנים 1992–2002 עבד בתחום האשראי והפיננסים וניהל את "אינקום בנק", "בנק הרזרבות הלאומי" ו"סברבנק".
מ-2002 ועד שנת 2008 היה לסמנכ"ל הכספים בחברת נורילסקי ניקל, מפיקת הניקל הגדולה בעולם.
ב-2008 ייעץ למנכ"ל "רוסטכנולוגיה" ובמאי 2009 מונה לסגן נשיא חברת הרכב אווטוואז ובאוגוסט אותה שונה מונה לנשיא החברה. באוקטובר אותה השנה מונה כחבר בדירקטוריון "GM-אווטוואז". בעת כהונתו כנשיא החברה הוביל שורת שינויים בהתנהלות הכספית של החברה.
תחום החלל
באוקטובר 2013 הוא התפטר לאחר שהוחלט בממשלת רוסיה למנותו לנשיא תאגיד הטילים והחלל המאוחד (Объединённая ракетно-космическая корпорация). במקביל, ב-23 באוקטובר 2013, הוא מונה על ידי ראש ממשלת רוסיה, דמיטרי מדבדב לסגן ראש רוסקוסמוס, סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה.
ב-21 בינואר 2015 ממשלת רוסיה החליטה על מינויו למנהל סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, במסגרת תוכנית ייעול להפיכת הסוכנות הממשלתית לתאגיד ממלכתי.
בממשלה ובשלטון המקומי
ביולי 2018 מונה לסגן שר המדע וההשכלה הגבוהה. בספטמבר 2018 ולדימיר פוטין החליט למנותו לנציגו המיוחד במחוז הפדרלי של הוולגה.
חייו האישיים
איגור נשוי ואב לחמישה.
אלייז'ה קלי
אלייז'ה קלי (באנגלית: Elijah Kelley; נולד ב-1 באוגוסט 1986) הוא שחקן, זמר ורקדן אמריקאי. הוא הופיע בסרטים "רוקדים", "היירספריי", "המשרת" ובסדרת הטלוויזיה "סטאר".
ביוגרפיה
קלי נולד וגדל בלגרנג', ג'ורג'יה. בתיכון השתתף בקבוצת התיאטרון. בילדותו שיחק בפרסומות של קוקה-קולה ושיחק תפקיד בסרט "משפחתה של אמא פלורה". הוא גם הופיע במקהלת הכנסייה, מקהלת הגוספל עם משפחתו. הוריו, עברו איתו ללוס אנג'לס לאחר שסיים את לימודיו בתיכון כדי להתמקד במשחק ושירה.
קריירה
בשנת 1998, כאשר היה בן 12, הוא קיבל את תפקידו הראשון במיני-סדרה של CBS, "המשפחה של אמא פלורה" המבוססת על הרומן באותו שם מאת אלכס היילי ודייוויד סטיבנס שפורסם שנה לפני כן.
בשנת 2000 שיחק בתפקיד קטן בדרמה הקומית "28 ימים" בכיכובה של סנדרה בולוק, בתפקיד דרנל, בנה של הדמות אותה מגלמת מריאן ז'אן-בפטיסט.
בשנת 2007 שיחק קלי בעיבוד הקולנועי של היירספריי. גם הופעתו וגם הסרט זכו לביקורות חיוביות.
בשנת 2015 לוהק קלי לתפקיד הדחליל בהפקה הטלוויזיונית של הקוסם מארץ עוץ של רשת NBC
בשנת 2017 לוהק קלי לצד לוק ג'יימס בתפקיד חוזר בעונה השנייה של הדרמה המוזיקלית של לי דניאלס "סטאר" ששודרה ברשת FOX.
בשנת 2018 הוא לוהק לתפקיד של הזמר ריקי בל במיני-סדרה "סיפורו של בובי בראון".
הערות שוליים
זמרים אפרו-אמריקאים
נהר אל-כלב
נהר אל-כלבּ (בערבית: نهر الكلب, מילולית: נהר הכלב) הוא נהר במדינת לבנון, הזורם מנביעה בעיירה ג'עיתה, אל הים התיכון, 12 קילומטר צפונית לביירות. אורך הנהר 31 קילומטר. הנהר זורם בעמק תלול באזור, המיושב באוכלוסייה נוצרית.
על המתלול צופות כנסיות. לצד הנהר מצויות מערכות מערות מפותחות ומפורסמות. הנהר מפורסם בעיקר בזכות כתובות נהר אל-כלב - שהן קבוצת מצבות זיכרון היסטוריות מגולפות בסלעי גיר סמוך לשפך הנהר. זמנן מאמצע האלף השני לפנה"ס ועד ימינו. הכתובות ברובן נועדו להנצחת הישגי שליטים ומצביאים בתקופות השונות – בכתב חרטומים מצרי, בכתב יתדות, ביוונית, רומית, ערבית, צרפתית ואנגלית. האתר הוא מונומנט מרכזי בלבנון.
רומן הראשון, שליט מולדובה
רומן הראשון, שליט מולדובה או רומן מושאט (ברומנית: Roman I או Roman Întâiul או Roman Muşat, המאה ה-14) היה השליט (וויבוד או "דומֶן" של נסיכות מולדובה בין דצמבר 1391 ובין מרץ או דצמבר 1394, הראשון מבין השליטים בני בית בוגדאן או מושאט.
רקע משפחתי
כמו אחיו, פטרו מושאט, רומן הראשון היה בנה של מרגרטה מושאטה. אולם שם אביהם שנוי במחלוקת. לפי השערה מוקדמת והרווחת, היה זה השליט קוסטיה מושאט (בן של בוגדאן הראשון "המייסד" ; לפי דעות אחרות הוא נקרא שטפאן, והיה בן או אולי חתן של בוגדאן הראשון). היו שחשבו כי נקרא אמנם שטפאן, אבל (לפי הסופר קונסטנטין גאנה היה "ווייבוד" של חבל סַפֶניצה, הזהה למחוז חוטין שבבסרביה.
שליט על מדינה מאוחדת ונרחבת
רומן מושאט עלה לשלטון בעקבות מות אחיו, השליט פטרו מושאט, ומנע מבניו של פטרו, רומן פטרילוביץ' ואיוואשקו, שהיו רכים בגילם, את האפשרות לרשת את כס המלכות. היה שותף לשלטון עם אחיו פטרו, כבר קודם לכן, מפברואר 1386 ומעמד זה היה מקובל גם על מלך פולין ולדיסלב יגיילו שהיה ביחסי קרבה איתו ועם כל המשפחה. בניו של פטרו מושאט מצאו מקלט ב-1391 אצל מלך פולין.
בזמן שלטונו הנסיכות מולדובה כללה את כל השטחים שבין הקרפטים המזרחיים ובין הדנייסטר. רומן הראשון היה השליט הראשון שקרא לעצמו "וויבוד מההר ועד הים" (כפי שתועד במסמך מ 30 במרץ 1392
רומן הצליח בתקופה הקצרה שבה מלך להשלים את איחוד כל הישויות המדיניות בחבל מולדובה ולהרחיב דרומה את גבולות הנסיכות. ייתכן כי בזמנו הגיעה למולדובה לשטחה המרבי - 92.922 קמ"ר. בתקופתו מוזכר לראשונה כשייך לנסיכות מולדובה המבצר בלגורוד או ברומנית - צ'טאטיה אלבה, (בימינו בלהורוד-דנייסטרובסקי, באוקראינה).
את היחס המיוחד שהיה לרומן לנושאי הביטחון ולצבא ניתן להקיש מן המנהג של הענקת אחוזות ל"גבורים" או "אמיצים" (viteaz) כפי שמעידה התעודה שלו מ-30 במרץ 1392. בזמנו הטביע השלטון מטבעות כמו למשל גרושים מכסף, דבר ששיקף את רמת ההתפתחות הכלכלית של הנסיכות ואת ריבוי יחסי הסחר. לאחרונה סבורים כי מטבעות אלו שיוחסו לתקופת רומן הראשון הונפקו בימי רומן השני.
היחסים עם הממלכה הפולנית-ליטאית
לגבי האירועים הצבאיים והפוליטיים בשנים 1393–1394 קיים חוסר בהירות. לפי "תסריט" אחד, חלה די מהר הידרדרות ביחסים בין פולין ומולדובה. סיבה עיקרית לכך הייתה אי החזרת הסכום שלווה המלך יגיילו בשנת 1388 משליט מולדובה. נטען שב-1393 תמך רומן בגיסו, הקניאז של פודוליה, תאודור קוריאטוביץ' במאבקו נגד ויטאוטאס, הדוכס הגדול של ליטא, לצורך השליטה על קמנץ פודולסקי שהוענקה לדוכס על ידי המלך ולדיסלב. במאבק זה הנסיך של פודוליה זכה בתמיכת מלך הונגריה, זיגמונד לבית לוקסמבורג. אחרי תבוסתם של תאודור (פיודור) ובני בריתו, כולל של כוח צבאי מולדבי, בקרב בברסלב,המשיך רומן במלחמה בפולנים וכבש ביולי 1394 את חבל פוקוציה שהיה הערבון שנקבע בהסכם ההלוואה בין פולין ובין מולדובה. אולם בהמשך, הבויארים וחיל משלוח ליטאי-פולני בראשות סווידריגאילו, שפלש למולדובה בספטמבר-אוקטובר 1394 הדיחו את רומן והחליפו אותו בשליט אחר בשם שטפאן, שהיה אולי אחיין שלו (בן של אחת מאחיותיו ) או אח יותר קטן שלו או טוען לכתר ללא זכויות. רומן, היו סבורים בעבר ההיסטוריונים, נכלא אחרי הדחתו על ידי הפולנים.לאחרונה עם זאת שולטת הדעה כי כל סיפור השתתפותו הישירה של רומן במאבקים בין תאודור קוריאטוביץ' ובין המחנה של המלך יגיילו ויטאוטאס ועל הדחתו לא היו ולא נבראו, אלא התבססו על השערות ורמזים לא מבוססים על מקורות איתנים. יש סבורים כי החיילים המולדבים כביכול שלחמו בפודוליה היו למעשה רומנים ממחוז מרמורש שנשלחו על ידי מלך הונגריה ייתכן אומנם כי רומן העניק מקלט לגיסו תאודור קוריאטוביץ' ולאנשיו בדרכו לגולת הונגריה. אבל נראה לא סביר שחדשים ספורים אחרי כריתת ברית עם יגיילו, ינקוט השליט המולדבי במפנה כה עוין כלפי המלך הפולני. בנוסף לכך נמצא מסמך מ-18 באפריל 1397, שבו יורשו החוקי, השליט שטפאן הראשון מושאט, שמסתבר כי היה בנו בכורו, מנישואיו הראשונים, מדבר במילים חמות על אביו המנוח, רומן, ואין בכתוב זכר להדחה כלשהי בנסיבות אלימות. יוצא מכך כי העברת השלטון נעשתה בדצמבר 1394 בדרכי שלום עקב מותו של רומן.
היחסים עם ולאכיה
ידוע כי רומן ניהל יחסים הדוקים עם שליט ולאכיה, מירצ'ה הזקן. בשלב מסוים שלח את שני בניו הקטנים, אלכסנדרו ובוגדאן, לחצר של מירצ'ה.
היחסים עם פטריארך קונסטנטינופול
בימי שלטונם של פטרו מושאט ורומן הראשון פרץ סכסוך בין שליטי מולדובה ובין הפטריארך האקומני בקונסטנטינופול לגבי הכרת המעמד של הארכיבישופות המטרופוליטנית המולדבית. הפטריארך לא הכיר במיטרופוליט יוסיף, שהיה מקובל על המולדבים. המיטרופוליט יוסיף הושבע בתפקיד בימי פטרו מושאט בעיר האליץ' ומושבו היה בצ'טאטיה אלבה. הפטריארך מחה בדרך זו על סירוב המולדבים למנות בארצם מיטרופוליטיים יוונים שנשלחו מקונסטנטינופול. כך בימי שלטונו של רומן הגיע למולדובה בישוף יווני בשם ירמיה, אך הוא לא קיבל את הסכמתם של המקומיים ובעזיבתו את המדינה, הטיל קללה על שליט הארץ ועל שני הבישופים המקומיים, יוסיף ומלטיה (שמושבו היה כנראה בסוצ'אבה או רדאוץ) ועל העם.
העיר רומן
רומן הראשון הקים את הכנסייה הראשונה "ספנטה וינר" (Sfânta Vineri - "יום שישי הקדוש") ואת ביצורים של העיר רומן, על הגדה השמאלית של הנהר מולדובה שנקראה לכבודו. (נקראה "טרגול לוי רומן" Târgul lui Roman, כלומר היריד של רומן, או "העיר של רומן וודה" (Oraşul lui Roman Vodă) ככל הנראה העיר, שהייתה מרכז חשוב למסחר ותחנת מכס, הייתה מושבו עוד לפני עלייתו לכס המלכות. ייתכן כי רומן ביקש להפוך את העיר הזאת לבירתו. העיר שמרה עשרות שנים על מעמדו כחצר מלכותית (או נסיכותית) לצדה של הבירה סוצ'אבה עד להעברת הבירה ליאשי על ידי השליט אלכסנדרו לפושניאנו.
שונות
במותו, נקבר רומן בכנסייה הבישופית ניקולאיה הקדוש במנזר בוגדאנה ברדאוץ. קבורתו במקום הזה היא עדות שרומן לא מת מחוץ לגבולות מולדובה - בקרב או בגלות. באותו מנזר קבורים קודמיו - בוגדאן הראשון, לצקו ופטרו מושאט.
אשתו וצאצאיו
רומן היה נשוי פעמיים: שילדה לו שני בנים:
הבחירות לראשות העבודה (2005)
הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-9 בנובמבר 2005 בין מתפקדי המפלגה. יו"ר ההסתדרות עמיר פרץ ניצח את סגן ראש הממשלה ומנהיג המפלגה המכהן שמעון פרס.
רקע
בשנת 2001 התקיימו הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה לאחר התפטרותו של אהוד ברק. ברק, אז מנהיג מפלגת העבודה, הפסיד לאריאל שרון, ובעקבות כך פרש מהחיים הפוליטיים. הוא הוחלף על ידי בנימין בן אליעזר, שהובס לאחר מכן על ידי עמרם מצנע ב-2002. מצנע התפטר בשנה שלאחר מכן עקב ביצועיה הגרועים של המפלגה בבחירות לכנסת השש עשרה. כתוצאה מהתפטרותו של מצנע התקבלה ההחלטה למנות את ותיק המפלגה שמעון פרס למנהיג הזמני ביוני 2003, תוך כוונה כי יכהן למשך שנה.