cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנה הדוויג בול
ביוגרפיה
בשנת 1909, ניסתה שוב בול לסייע לארמנים, אך ניסיון זה נקטע באבו בשל התפשטות הידיעה אודות הטבח בנפת אדנה שבקיליקיה (כיום חלק מטורקיה). משלא צלח הדבר בידה, המשיכה בול לסמינר הוראה מסיונרי. בסופו של דבר, לאחר שהוסמכה לחינוך, עברה בול לקיליקיה. באזור זה היא עבדה כמורה בבית יתומים ארמני במארש, בין השנים 1911-1916. בשנת 1915, הייתה בול עדה למעשה הטבח בקיליקיה ופעלה להצלת חייהם של כמעט אלפיים ילדים ארמנים ונשים ארמניות. בתקופה זו הוכרה העיר מארש כ"עיר היתומים". בול נקראה לחזור מהעיר מארש בשנת 1916 ונדרשה לעזוב.
בשנת 1921, נשלחה בול לחלב שבסוריה על ידי ארגון "סיוע נוצרי לאלפו" (בלעז: "Chrétienne en Orient to Aleppo") שהוקם זה מכבר, שם הקימה מחנה פליטים לניצולי רצח העם הארמני. בנוסף לכך, היא קידמה סיוע רפואי לחולי דבר, הייתה שותפה לבניית שני בתי חולים, ארגנה סדנאות אריגה וגינון, לימדה שיעורי ארמנית וכן עסקה ביוזמות נוספות שנועדו לשפר את חייהם ואיכות חייהם של הפליטים.
בשנת 1951, בעת שהחלו הפליטים לבקש מקלט בארמניה הסובייטית, בול לא קיבלה אשרה מטעם רשויות ברית המועצות. בהמשך אותה השנה היא חזרה לאירופה. היא נפטרה במוסד סיעודי למסיונרים ב-3 באוקטובר 1981, בפאתי העיר היידלברג שבגרמניה.
חייה של בול, כמו חייהן של עוד ארבע פעילות הומניטריות אירופאיות, שהיו עדות לזוועות רצח העם הארמני, מסופרים בסרט "מפת הגאולה" (באנגלית: "Map of Salvation"), שיצא ב-2015.
ויין (פירושונים)
{{פירושונים| מקומות אישים: אחר
ג'ומנג'י
ג'ומנג'י (באנגלית: Jumanji) הוא סרט פנטזיה אמריקאי משנת 1995 שבמרכזו משחק לוח עתיק לילדים שגורם למשחקים בו להיות מעורבים באופן מוחשי בסכנות האורבות בג'ונגל, במפגשים רבים עם חיות בר וציידים והמשחק התמים למראה הופך להיות חוויה אדירה ומפתיעה כאחד.
כוכב הסרט הוא רובין ויליאמס שמשתחרר מהמשחק אחרי 26 שנים בהן היה לכוד בתוכו וכדי לחזור למציאות יש להגיע לנקודת הסיום של המשחק. יחד עם וויליאמס מככבים בסרט בוני האנט כחברתו של ויליאמס, קירסטן דנסט ודייוויד אלן גריר.
הסרט מבוסס על ספרו הפופולרי של כריס ואן אולסבורג שיצא ב-1981 ונושא את אותו שם. היה זה הספר הראשון של ואן אולסבורג שעובד לקולנוע.
לאחר שיצא סרט זה הוא הפך לזיכיון בעל אותו שם, הכולל נכון לאוקטובר 2021 3 סרטים נוספים
עלילת הסרט
בשנת 1869 קוברים שני נערים צעירים ביער של ניו המפשייר תיבה גדולה הנעולה היטב. מאה שנים מאוחר יותר מוצא אלן פאריש, (אדם האן בירד) ילד בן 12 את התיבה באתר בניה, פותח אותה ומגלה משחק לוח עליו כתוב ג'ומנג'י. הוא לוקח את המשחק לביתו ומציע לידידתו שרה ויטל (לורה בל באנדי) שבאה לבקרו להצטרף למשחק.
המשחק פועל באופן מוזר: כאשר שחקן זורק את הקוביות, חייל המשחק שלו נע בעצמו על פי סכום הקוביות. כבר בתור הראשון של שרה נתקלים השניים במתקפת עטלפים גדולים מאפריקה ובתור השני, תורו של אלן, הוא נשאב לתוך המשחק ומקבל הודעה כי ישהה בג'ונגל עד שמישהו יגלגל בקוביות סכום של 5 או 8. שרה המבוהלת שנשארת לבד, סוגרת המשחק ורצה לביתה תוך כדי שלהקת העטלפים רודפת אחריה.
26 שנה מאוחר יותר רוכשת נורה שפרד (ביבי ניווירט) את הבית הנטוש בו התגוררה בעבר משפחת פאריש שעזבה אחרי שבנם נעלם. היא עוברת לגור עם שני הילדים של אחיה (שנהרג עם אשתו בתאונת סקי) ג'ודי (קירסטן דנסט) ופיטר (בראדלי פירס). שני הילדים מוצאים בעליית הגג את לוח המשחק המאובק ומנסים לשחק.
אחרי שבמשימה הראשונה הם מותקפים על ידי יתושי ענק, פיטר מגלגל את הסכום 2 ומזה מגיעה חבורת קופים למטבח. כאשר הקופים יצאו מהבית ג'ודי ראתה את ההוראות שעליהן רשום: "אל תתחילו את המשחק אלא אם בכוונתכם לסיים. כל הדברים ייעלמו כאשר מישהו יגיע אל הסוף ויצעק את שמו." מפני שלפיטר יצא דאבל פיטר שוב זורק את הקוביות עם הסכום 5 והשניים מגלים אריה אדיר ממדים שרוצה לטרוף אותם. מי שמגיע להציל את המצב ברגע האחרון הוא אלן פאריש עצמו (הפעם בדמותו של רובין ויליאמס) שהצליח להשתחרר מהג'ונגל בזכות פיטר שהטיל 5 בקוביות.
כדי לסיים את המשחק הם מבינים כי הם חייבים למצוא את שרה ויטל (בוני האנט) שהתחילה את המשחק לפני 26 שנים והרביעייה עוברת חוויות גדולות ומסעירות עד שאחד מהם מצליח לנצח והכל חוזר לקדמותו. הדברים שנשאבו חזרה למשחק הם היתושים, הקופים, האריה, צמחים אשר צומחים מהר מאוד, צייד, מנוסת בהלה של חיות, מראה קופי אצל פיטר, מבול, רצפה טובענית, עכבישי ענק ורעידת אדמה. כאשר אלן מנצח אלן ושרה מוצאים את עצמם שוב ב-1969, בדיוק באותו מקום וזמן בו התחילו את המשחק.
הם מחליטים לזרוק את לוח המשחק לנהר ומקווים שאף אחד לא ימצא אותו. בסצנת הסיום רואים שתי ילדות דוברות צרפתית שמטיילות על חוף הים כשבמרחק לא רב לפניהם נמצא לוח המשחק.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות לא מחמיאות במיוחד ולציון של 50% בלבד באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 32 ביקורות.
דיני ישראל
עורכי כתב העת הנוכחיים הם ד"ר שי ווזנר מאוניברסיטת תל אביב ופרופסור סוזן לאסט סטון (Suzanne Last Stone) מישיבה יוניברסיטי (המשמשת גם כמרצה אורחת בפקולטה למשפטים בתל אביב).
היסטוריה
כתב העת נוסד בשנת 1969 על ידי פרופסור זאב פלק מהפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ויצא לאור מטעם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1970, הצטרף לעריכה פרופסור אהרן קירשנבאום, שערך יחד עם פלק את כתב העת במשך שבע שנים. בשנים אלו, כתב העת עסק בעיקר בתחום דיני המשפחה בראי המשפט העברי וההלכה היהודית והיווה במה אקדמית מרכזית לתחום זה.
בשנת 1977 קירשנבאום החל לערוך את כתב העת בעצמו – תפקיד שאותו מילא עד לשנת 1998, במקביל לעשייה נמרצת שהקדיש לפיתוח חקר המשפט העברי באקדמיה. עם פרישתו לגמלאות של קירשנבאום, התמנה בשנת 2001 מחליפו, אריה אדרעי. בשנת 2006 הצטרפה לתפקיד העורכות ראש המרכז לחקר המשפט העברי בישיבה יוניברסיטי, פרופסור סוזן לאסט סטון וב-2016 הצטרף ד"ר שי ווזנר.
מתחרו של "דיני ישראל" הוא "שנתון המשפט העברי", שנוסד בשנת 1973 בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית על ידי שופטי בית המשפט העליון מנחם אלון וחיים כהן.
מעמד כתב העת
"דיני ישראל" נחשב כיום לאחד מכתבי העת המובילים בתחום המשפט העברי בישראל. מאמרים המתפרסמים בו מצוטטים תדיר בספרות המשפטית ובפסיקת בתי המשפט בישראל ובפרט בפסיקת בית המשפט העליון.
אף שכתב העת עוסק בתחום צר וספציפי מבחינה משפטית ומחקרית, הוא זוכה להערכה אקדמית גבוהה בישראל ומוכר ככתב עת מסוגה "עלית" ברשימות ובדירוגים אקדמיים שונים.
בשנת 2012 דורג כתב העת בקטגוריה B של "מדד ירושלים לסיווג כתבי עת במשפטים", שהוכן על ידי וועדה בראשות פרופ' איל זמיר. המדד משוקלל ומכיל כתבי עת זרים וישראליים יחדיו. רק כתבי עת זרים, של מוסדות המשתייכים ברובם לליגת הקיסוס בארצות הברית, נכללו תחת קטגוריה A ("כתבי העת המעולים ביותר בתחום"). לקטגוריה B ("כתבי העת הטובים ביותר ברוב תת-התחומים של הדיסציפלינה") נכללו 4 כתבי עת ישראליים, ובהם "דיני ישראל", שנכלל יחד עם מתחרו "שנתון המשפט העברי". כתבי העת הנוספים הם "עיוני משפט" ו"משפטים" - כתבי העת הכלליים המובילים בשפה העברית.
בשנת 2016 זכה כתב העת להישג דומה במדד אחר: הוא דורג בקטגוריה א' של "מדד אוניברסיטת בר-אילן לבחינת דרוג כתבי עת במשפטים", שהוכן על ידי וועדה בראשות פרופ' אורן פרז. קטגוריה א' מגלמת את מרכזיותם ואיכותם של כתבי עת משפטיים בשפה העברית בישראל. הקטגוריה מכילה 7 כתבי עת בשפה העברית. 5 מבין כתבי העת הם כלליים ואילו "דיני ישראל" הוא היחיד, יחד עם "שנתון המשפט העברי", הנחשב לכתב עת נושאי, שהצליח להתברג לצמרת. לעומתם, כתבי עת נושאיים אחרים דורגו בקטגוריות ב' או ג'.
אופי הפרסומים בכתב העת
"דיני ישראל" הוא כתב עת דו-לשוני ומפורסמים בו מאמרים בעברית ובאנגלית כאחד. כותבי המאמרים הם בעיקר חוקרים מובילים ומוערכים בתחומי כתב העת מהארץ ומחו"ל.
לצד מאמרים אקדמיים, מפורסמות בכתב העת גם רשימות קצרות כגון הערות פסיקה, מסות וביאורים לסוגיות הלכתיות נקודתיות בהיקף מצומצם.
לעיתים, כתב העת נוהג להקדיש את כרכיו לעיון במשנתם של משפטנים בכירים המתמחים במשפט העברי או מוציא לאור כרכים נושאיים. כך, למשל, ראו אור כרכים המוקדשים לאישים פרופסור אהרן קירשנבאום, פרופסור מרדכי עקיבא פרידמן, פרופסור יוחנן סילמן, וכן כרכים נושאיים שעסקו בבתי הדין הרבניים בישראל, הלכה וכלכלה, דיני ממונות, טעמי מצוות ועוד.
מבנה מערכת כתב העת
למערכת "דיני ישראל" יש מבנה ייחודי ביחס למערכות כתבי עת משפטיים אחרים. בראש המערכת מכהנים שלושה עורכים ראשיים: שניים מאוניברסיטת תל אביב ואחד מטעם ישיבה יוניברסיטי.
תחת העורכים הראשיים פועלות שתי מערכות אקדמיות:
מחר (שיר של אביב גפן)
מחר הוא שיר שכתב, הלחין וביצע אביב גפן, ונכלל באלבומו ה-11 "עם הזמן", אשר יצא בשנת 2006. השיר היה לשיר העברי המושמע ביותר באותה שנה, על פי נתוני אקו"ם.
רקע
השיר נכתב על חבר של גפן, אשר חברתו בגדה בו והם נפרדו.
קליפ
הקליפ לשיר צולם ב-10 בפברואר 2006 באחת הקומות העליונות שבמגדלי עזריאלי, ובוים על ידי רועי ורנר ותמיר וקסלר. בקליפ נראה גפן מנסה להגיע להסדר גירושין עם אשתו. במהלך הקליפ הוא מראה לה תמונות שלה עם עוד גבר, ומאשים אותה בבגידה. ליאת ביין מגלמת את עורכת דינו של גפן.
במהלך הקליפ אפשר לראות את חברי להקת התעויוט בתפקידים שונים: דניאל סלומון, הקלידן, בתור האחראי על הפרוטוקול; הראל בן-עמי, הגיטריסט, בתור השליח שמביא את התמונות; שלומי צידקי, הבסיסט, בתור עורך הדין של האישה; ותומר צדקיהו, המתופף, בתור האדם שמביא צלחת עוגיות. בנוסף, עופר מאירי, אשר עיבד את השיר עם גפן, מופיע בתמונות שהשליח מביא, בתור הגבר איתו אשתו של גפן בוגדת בו.
מיקומי שיא
השיר צעד 13 שבועות במצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג', כאשר בשלושה שבועות רצופים מתוכם עמד בראש המצעד. השיר דורג במקום ה-6 במצעד הפזמונים השנתי לשנת תשס"ו.
במצעד השנתי של גלגלצ, השיר הגיע למקום ה-11.
צ'יקה ומפירו
צ'יקה ומפירו (בספרדית: Chica Vampiro, בתרגום חופשי: "נערה ערפדית") היא טלנובלה קולומביאנית משנת 2013. הטלנובלה עוסקת במערכת יחסים בין אדם לערפד ועל מכשולים בדרך לאהבה נצחית.
הסדרה שודרה במקור במשך עונה אחת בת 120 פרקים. בישראל משודרת הסדרה בערוץ זום, תוך פיצול לשתי עונות בנות 60 פרקים.
עלילה
דייזי אובריאן היא נערה רגילה שאוהבת לבלות עם חבריה וחולמת להיות זמרת מפורסמת. רגע לפני מסיבת יום הולדתה ה-16, בדרך לפגישה עם אהוב ליבה, מקס, היא מעורבת בתאונת דרכים קשה. כדי להציל אותה, הוריה הערפדים נושכים אותה והופכים אותה לנערה ערפדית, ומאותו רגע חייה משתנים מקצה לקצה. כשהיא מנסה להסתגל לאורח החיים החדש שלה, מסתבכת עוד יותר מערכת היחסים שלה עם מקס, שלא שותף לסוד הערפדים. ללא ידיעתו של מקס, לחייה של דייזי נכנס מירקו, כוכב רוק ערפדי שמתאהב בה מהרגע הראשון ונחוש לא פחות לזכות בליבה.
בפרק 60 (האחרון בעונה הראשונה לפי פיצול הפרקים בישראל) מתרחשות כמה תפניות בעלילה: יחסיהם של דייזי ומקס מתחזקים, מירקו מגלה כי אהבתו האמיתית היא לוסיה ולא דייזי. בפרק האחרון דייזי מספרת למקס שהיא ערפדית, מקס מציע לה נישואים ומבקש ממנה לנשוך אותו.
טליה טוקטלי
טליה טוקטלי (נולדה ב-1 בפברואר 1949) היא פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית. טוקטלי הייתה מרצה בכירה במחלקה לעיצוב קרמי וזכוכית בבצלאל והחל משנת 2009 היא משמשת כעורכת כתב העת הישראלי "1280°c" (1280 מעלות צלזיוס).
ביוגרפיה
טליה טוקטלי נולדה בשנת 1949. אביה, הנס ציילר, היה ניצול שואה אוסטרי, שהיגר לארץ ישראל בשנת 1939 במסגרת עליית הנוער. המפגש הראשון של טוקטלי עם הקרמיקה היה במסגרת חוג בתקופת לימודיה התיכוניים. לאחר שירותה הצבאי למדה במחלקה לקרמיקה בבצלאל. בין מוריה שם הייתה גדולה עוגן, שהתנסתה באותה עת במעבר מקדרות ועיצוב קרמי לפיסול חופשי בקנה מידה גדול. לאחר סיום לימודי התואר הראשון בשנת 1973, הוסיפה טוקטלי שנת התמחות במסגרת לימודי postgraduate במחלקה לקרמיקה בבצלאל, ובהמשך למדה גם במחלקה לאמנות בבצלאל, שם למדה פיסול אצל יעקב אפשטיין (1976) ורישום אצל יוסף הירש (1985).
במחצית שנות התשעים של המאה ה-20 החלה טוקטלי ליצור עבודות המתייחסות אל הביוגרפיה המשפחתית שלה. בשנת 1996 הציגה טוקטלי תיבת תצוגה מזכוכית ובתוכה כרית עשויה חומר קרמי. על הכרית הוטל צילה של דוגמת עיטור רקמה, אשר הוטבעה על גבי הזכוכית. עבודות נוספות שיצרה טוקטלי, עשו שימוש בחפצים מתוך הירושה המשפחתית של אביה. פסלוני פורצלן דקורטיביים, כמו גם פריטים משפחתיים אחרים, שימשו מקור לשכפול וליצירה של עבודות שונות. ב"העפלה אל האוורסט" (2006), לדוגמה, השתמשה טוקטלי בפסלון בדוגמת כלב, אשר שוכפל בכמה עותקים שנתלו, בעזרת חוטים צבעוניים, על גבי קיר.
7/11
7/11 הוא שיר של הזמרת האמריקאית ביונסה ממהדורת הפלטיניום של אלבומה החמישי, Beyonce. השיר יצא כסינגל השני מן המהדורה בתאריך ה-25 בנובמבר 2014. השיר נכתב על ידי ביונסה ו-Detail, והופק על ידי בובי ג'ונסון, סידני סוויפט ודטאייל. 7/11 הוא שיר מסוג טראפ עם נגיעות של היפ הופ. השיר כולל גם ראפ על ידי ביונסה שעבר עיוות.
עם שחרורו, השיר קיבל ביקורות חיוביות בעיקר על ידי מבקרי מוזיקה ששיבחו את השיר כשיר מועדונים טוב עם קצבים תזזיתיים. לשיר יצא וידאו קליפ שראה אור לראשונה בערוץ היוטיוב של ביונסה ב-21 בנובמבר 2014. בקליפ השיר נראית ביונסה רוקדת במקומות שונים יחד עם רקדניותיה. הקליפ צולם כנבדל מקליפים שונים במצלמה ביתית, ואף קטעים נלווים בקליפ צולמו בעזרת מוט סלפי. הקליפ זכה לשבחים על האופי האישי, המהנה והרגוע של הקליפ אשר לא צולם עם תקציביים גבוהיים כנבדל מהקליפים באלבום. כמו כן, קליפ השיר גרף 11 מיליון צפיות ביומו הראשון ביוטיוב, ונכון למרץ 2020 לקליפ מעל ל-524 מילון צפיות.
"7/11" הגיע למקום הראשון במצעד ה-R&B/Hip-Hop של ארצות הברית, ולמקום ה-13 במצעד הבילבורד הוט 100. כמו כן, השיר הגיע למעמד פלטינה בארצות הברית עם מכירות של מעל מ-1,000,000 עותקים. בנוסף, השיר הגיע למקום ה-61 במצעד סוף שנה של הבילבורד הוט 100 לשנת 2015.
בטקס ה-VMA של MTV שנערך ב-30 באוגוסט 2015 בהיכל מיקרוסופט שבלוס אנג'לס, הייתה ביונסה מועמדת לחמישה פרסים שונים, ביניהם "קליפ השנה" ו-"הקליפ הנשי הטוב ביותר" על קליפ השיר, מתוכם זכתה בפרס אחד על העריכה הטובה ביותר.
מקס גלר
מקסים "מקס" גלר (נולד ב-20 באפריל 1971) הוא מתאבק עבר ישראלי, סגן אלוף אירופה (1991).
ביוגרפיה וקריירה
גלר נולד במינסק שבבלארוס למשפחה יהודית ועלה לישראל בסוף שנות ה-80. לאחר שעלה לארץ הצטרף למועדון הפועל תל אביב. הוא זכה באליפויות ישראל בשנים 1990 ו-1991.
באוגוסט 1990, גלר זכה במדליית כסף בטורניר "אליפות בלגיה הפתוחה" לאחר שניצח יריבים מבלגיה, צרפת וספרד והפסיד בגמר ליריב שווייצרי.
באליפות אירופה בשנת 1991 שנערכה בשטוטגרט שבגרמניה הוא זכה במדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 68 ק"ג בסגנון החופשי. באליפות העולם באותה השנה שנערכה בוארנה שבבולגריה, הוא סיים במקום ה-19 מתוך 28 מתמודדים.
באולימפיאדת ברצלונה 1992, התחרה גלר בקטגוריית המשקל הקל (עד 68 ק"ג) בסגנון החופשי וסיים במקום ה-11 מתוך 21 מתחרים לאחר ניצחון אחד ושני הפסדים; הוא ניצח בתוצאה 1–2 את חסוס רודריגז מקובה, הפסיד בתוצאה 0–2 לפתיח אוזבס מטורקיה והפסיד שוב בהתמודדות מול אנדרה אלקש ההונגרי לאחר ששניהם נפסלו עקב פסיביות וחוסר יוזמה. באליפות אירופה אותה השנה הוא סיים במקום השביעי. באליפות אירופה בשנת 1993 הוא סיים במקום החמישי.
באליפות העולם בשנת 1994 שנערכה באיסטנבול שבטורקיה, גלר סיים במקום ה-11. באליפות אירופה באותה השנה שנערכה ברומא שבאיטליה הוא שוב סיים במקום ה-11.
מירב מורן
מירב מורן (נולדה ב-24 בדצמבר 1967) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת לענייני תחבורה, נדל"ן ותכנון עירוני בעיתון "דה מרקר".
ביוגרפיה
מירב מורן נולדה בקיבוץ געש כבת הצעירה מתוך ארבעה ילדים, לרמי מורן, ד"ר בתחום הבוטניקה, ולדליה מורן, אשת חינוך שניהלה לימים את ארכיון תנועת השומר הצעיר ומקימת ארכיון חיים הרצוג. אחותה היא השחקנית נטע מורן. בשנת 1970 נסעה עם משפחתה לשליחות בת 3 שנים מטעם הסוכנות היהודית ללימה בירת פרו.
בסוף שנות ה-80 שימשה ככתבת בעיתונים "חדשות" ו"על המשמר". בשנים 1990–1993 שימשה כדוברת חברת "ידע מחשבים", נציגת חברת אפל בישראל. בשנים 1994–1996 שימשה כדוברת משרד המדע בעת כהונתה של השרה שולמית אלוני.
בשנת 2000 החלה לשמש כעורכת המהדורה הדיגיטלית הראשונה של "עכבר העיר" בחברת IOL. ב-2002 מונתה לתפקיד עורכת עיתון "גלריה" באתר האינטרנט של "הארץ". בשנת 2006 החלה לשמש כעורכת המדור הפיננסי ומדור הדעות של העיתון "גלובס." בין השנים 2012–2017 שימשה כסגנית עורכת מוסף הנדל"ן של גלובס.
למירב מורן תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדעי הארכיונאות מהאוניברסיטה העברית.
צ'ארלס בת'רסט, ויקונט בלדיסלאו הראשון
צ'ארלס בת'רסט, ויקונט בלדיסלאו הראשון (באנגלית: Charles Bathurst, 1st Viscount Bledisloe; 21 בספטמבר 1867 – 3 ביולי 1958) היה פוליטיקאי בריטי מהמפלגה השמרנית שכיהן בשנים 1930–1935 בתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד.
ראשית חייו
צ'ארלס בת'רסט נולד בלונדון כבנו השני של צ'ארלס בת'רסט והתחנך בבית הספר שבעיר שרבורן שבמחוז דורסט ובאיטון קולג' ולמד באוניברסיטת אוקספורד, שם הוא סיים ב-1890 תואר במשפטים. לאחר הוא המשיך בלימודי משפטים באינר טמפל והחל את עבודתו כעורך דין ב-1892. במות אחיו הבכור הוא ירש את האחוזה המשפחתית, לידני פארק שבמחוז גלוסטרשייר.
חבר הפרלמנט
בת'רסט עבד כעורך דין לענייני מקרקעין. בבחירות הכלליות בינואר ובדצמבר 1910 הוא נבחר לבית הנבחרים הבריטי במסגרת המפלגה השמרנית מטעם מחוז הבחירה של וילטון שבמחוז וילטשייר. לאחר ששירת כמזכיר הפרלמנטרי במשרד לענייני מזון הוענק ב-1917 לבת'רסט התואר אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית והתואר ברון בלדיסלאו. הוא המשיך לכהן כחבר הפרלמנט עד 1928, החל מ-1924 הוא שימש כמזכיר הפרלמנטרי למשרד החקלאות והדיג והחל מ-1926 הוא היה חבר במועצה המלכותית.
המושל הכללי של ניו זילנד
לאחר סיום כהונתו בפרלמנט הוענק לבת'רסט התואר אביר מפואר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש והוא מונה לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד, תפקיד אותו מילא משנת 1930 ועד 1935 וזכה בו לאהדה רבה ולכבוד. חוש המצפון החברתי שלו הקנה הערכה רבה אליו במהלך תקופת השפל הגדול, בשל העובדה שהוא עמד על כך שמשכורתו תקוצץ כפי שקוצצו משכורותיהם של משרתי הציבור באותה תקופה. הלורד בלדיסלאו גם הטביע את חותמו על יחסי הלבנים והמאורים, כאשר הוא רכש בעצמו את אתר חתימת הסכם ואיטנגי והעניק אותו לאומה כאתר זיכרון. ב-1934 הוקדש אתר זה כשמורה לאומית. טקס חנוכת האתר התקיים בנוכחות אלפי אנשים, הן מאורים והן לבנים. בלדיסלאו המשיך לגלות עניין באתר גם לאחר תום כהונתו ושובו לאנגליה. הוא גם לקח חלק בהכרה בתנועת המלך באמצעות פיתוח קשרי ידידות שקשר עם המלך קורוקי והנסיכה פואה הרנגי.
בלדיסלאו גם קידם את קיומם של כמה מפעלי ספורט, שהמפורסם בהם הוא "גביע בלידסלאו" הקרוי על שמו והמוענק בתחרות השנתית המתקיימת משנת 1931 ועד היום בין נבחרות הרוגבי של אוסטרליה וניו זילנד. ב-1935 הוענקה לו מדליית היובל של המלך ג'ורג' החמישי.
לאחר שובו לאנגליה ב-1935 הוענק לו התואר ויקונט בלדיסלאו. הוא המשיך לכהן בכמה ועדות ומועצות והוענקו לו תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בריסטול, אוניברסיטת אדינבורו ואוניברסיטת אוקספורד. ביום הולדתו ה-90 הוענקה לו מדליה מטעם החברה החקלאית המלכותית של אנגליה. הוא היה חבר בבונים החופשיים ובמהלך כהונתו כמושל הכללי הוא היה הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של ניו זילנד.
הלורד בלדיסלאו מת בלינדי ב-3 ביולי 1958 בגיל 90 ואת תוארו ירש בנו הבכור, בנג'מין לודלאו בת'רסט.
הספרייה הנשיאותית על שם דונלד טראמפ
הספרייה הנשיאותית על שם דונלד טראמפ (באנגלית: Donald J. Trump Presidential Library) היא הספרייה הנשיאותית, שתנציח את שמו ואת מורשתו של נשיאה ה-45 של ארצות הברית, דונלד טראמפ.
תוכניות הבנייה
כמו בספריות נשיאותיות אחרות, יש צורך לממן ולמצוא מבנה עבור הספרייה עוד לפני שהארכיון הלאומי של ארצות הברית ייקח את הספרייה תחת חסותו.
ביקורת
התייחסות נוספת של העיתון לספרייה על שמו של טראמפ הייתה כאשר מבקר האדריכלות והאומנות של העיתון, פיליפ קניקוט טען כי לא מומלץ לבנות את הספרייה מאחר שקיים חשש כי טראמפ ישתמש בספרייה על מנת להלבין ולהאדיר את תדמיתו. אך טענתו של קניקוט ספגה ביקורת ונשללה על ידי אחד מתומכיו הבולטים של טראמפ, ראש לימבו.
סמיון שויחט
סמיון שויחט (ברומנית: Semion Șoihet וברוסית: Семён Михайлович Шойхет; 1 בינואר 1931 – 24 בדצמבר 2010) היה אדריכל ופעיל ציבור יהודי בברית המועצות וברפובליקת מולדובה.
חרדון אוסטרלי מזוקן
חרדון אוסטרלי מזוקן (שם מדעי: Pogona vitticeps) הוא מין של זוחל מהסוג חרדון מזוקן שבמשפחת החרדוניים החי במרכזה של אוסטרליה באזורי בתה, מדבריות וערבות עשב חמימות. הוא נפוץ מאוד כחיית מחמד.
החרדון הוא לטאה בינונית שמגיעה עד לאורך 60 סנטימטרים, כשמחצית מזה מהווה הזנב. לחרדון אין הבדלים בין גודל הזכר לנקבה, אך לזכרים יש זנב רחב יותר, ראשים וזקנים גדולים יותר ופתחי ביב בולטים יותר. צבעם מגוון, מחום בהיר עד אדמדם, כתום, ורדרד ולעיתים כהה יותר. החרדון מכוסה בקשקשים רחבים וקוצניים הבולטים בעיקר מתחת לסנטרו בעל שק התהודה, ומשווים לו מראה של "זקן". לצד העיניים ישנו פס חום ולאורך הצידיים ישנו רכס קוצני נוסף. הרגליים קצרות ובעלות טפרים חדים.
סמיון שויחט
שויחט נולד במשפחה יהודית בעיר דובסרי, אז בברית המועצות וכעת במולדובה ובהמשך המשפחה עברה לוורונז'. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס אביו, מיכאיל, לצבא האדום ואימו עם שלושת ילדיה פונו למרכז אסיה. אביו נהרג במלחמה. פרט לאימו ואחיו כל בני משפחתו המורחבת מתו בשואה. שויחט למד אדריכלות במכון הפוליטכני של טשקנט ולאחר סיום לימודיו עבד בבניית מסילות רכבת בנור-סולטן.
חרדון אוסטרלי מזוקן
החרדון הוא חיית יום המנצלת את חום השמש כדי לחמם את גופה, אך בשעות הצהריים במדבר החרדון נסוג למחסה של סלעים או גזעים. לטאות אלה ניזונות בעיקר מחרקים עליהם הן מזנקות בזריזות.
ניק זגרניצ'ני
ניק זגרניצ'ני (נולד ב-21 בנובמבר 1969) הוא מתאבק עבר ישראלי, סגן אלוף אירופה (1993).
חרדון אוסטרלי מזוקן
חרדונים הנפגשים ביניהם מתחרים על היררכיה באמצעות מחוות ראשים מהירה ותוקפנית, ואם היריבים לא נרתעים הם יילחמו בעזרת לסתותיהם או טפריהם. הם יודעים לזנק באוויר כדי לחטוף מזון או להגיע לעמדה גבוהה יותר.
ניק זגרניצ'ני
ביוגרפיה
זגרניצ'ני נולד באוקראינה למשפחה יהודית ועלה לישראל בשנת 1991. לאחר שעלה לארץ הצטרף למועדון ההיאבקות של הפועל תל אביב.
סמיון שויחט
בסיומו של משא ומתן ממושך קיבל שויחט אישור לחזור למולדובה. העבודה הראשונה שקיבל במולדובה הייתה פיתוח תוכניות בניין ערים עבור הערים לאובה, טירספול, ריבניצה, דובסרי, טיגינה, קומראט וקאחול. ביצוע תוכניות אלה בהצלחה היקנתה לשויחט מוניטין טובים. לאחר תקופת ניסיון של שלושה חודשים התקבל לעבודה ב-Urbanproiect, שם עבד יותר מחמישים שנים והגיע לדרגת מנהל הפרויקט.
ניק זגרניצ'ני
ביוגרפיה
באליפות העולם בשנת 1991 שנערכה בוארנה שבבולגריה, זגרניצ'ני סיים במקום השמיני בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג.
סמיון שויחט
בשנים 1993 - 2004 הנהיג את התאחדות הארגונים והקהילות היהודיות ברפובליקת מולדובה.
ניק זגרניצ'ני
ביוגרפיה
זגרניצ'ני ייצג את ישראל באולימפיאדת ברצלונה 1992 והתחרה בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג בסגנון יווני-רומי. הוא סיים במקום ה-11 מתוך 19 מתחרים לאחר ניצחון אחד ושני הפסדים. בקרב הראשון הוא ניצח בתוצאה 8–10 את עומר אלמס מטורקיה, בקרב השני הוא הפסיד בתוצאה 1–2 למארק פולר האמריקאי ובקרב השלישי הפסיד שוב בתוצאה 0–4 לווילבר סאנצ'ז הקובני.
סמיון שויחט
סמיון שויחט קיבל תואר אדריכל אמריט, ב-1984 קיבל את פרס המדינה בתחום הספרות, האומנות והאדריכלות, ב-1995 קיבל את אות תהילת העבודה וב-2004 את אות הכבוד (מולדובה).
ניק זגרניצ'ני
ביוגרפיה
באליפות אירופה בשנת 1993 שנערכה באיסטנבול שבטורקיה, זכה זגרניצ'ני במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג. באליפות העולם בשנת 1994 הוא סיים במקום ה-11 ובאליפות אירופה באותה השנה הוא סיים שוב במקום ה-11.
בשנת 1995 הוא עבר להתחרות בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג. באליפות העולם באותה השנה הוא סיים במקום ה-22 ובאליפות אירופה אותה השנה הוא סיים במקום ה-14. באליפות אירופה בשנת 1996, הוא סיים במקום ה-7.
לאחר פרישתו מהיאבקות תחרותית, הוא החל לאמן במועדון ההיאבקות של הפועל תל אביב ובין היתר אימן את מיכאל ביילין, זוכה שתי מדליות ארד מאליפות העולם.
מסעוד אל מדיוני
מסעוד אל מדיוני (25 בנובמבר 1886 אוראן, אלג'יריה הצרפתית – 23 במרץ 1943, סוביבור, גנרלגוברנמן), הידוע גם בשם סעוד ל'אוראנה (Saoud l'Oranais, מילולית: סעוד מהעיר אוראן), היה מוזיקאי יהודי ממוצא אלג'יראי ובעל בית הקפה שהפך מרכז תרבותי מרכזי, קפה אוראן. הוא היה מלחין, כנר וזמר, וכן מייסד בית ספר למוזיקה, ומורה מרכזי למוזיקה האלג'ירית הקלאסית ובמוזיקת ההאוזי האלג'ירית. כמורה, הוא לימד והכשיר כמה מהדמויות המובילות במוזיקת ההאוזי, בכלל זאת רנט ל'אוראנז ולילי בוניש. הוא היה דודו של הפסנתרן האלג'יראי מוריס אל מדיוני.
ביוגרפיה
מסעוד היה בנם של דונה בן סעיד ושמואל אל מדיוני, שהיה יצרן סיגרים בעיר אוראן. ב-27 בדצמבר שנת 1905 מסעוד נישא לג'וליה בן שושן.
אל מדיוני שירת בצבא הצרפתי אלג'ירי בין השנים 1907–1909, ולאחר מכן שירת בצבא שוב במהלך מלחמת העולם הראשונה בין 1914 ל-1919 בקזבלנקה. בשנת 1924 חזר מקזבלקה לאוראן, וחזר למקצועות המוזיקה. בתקופה הזו הוביל תזמורת ב"קפה אוראן", אליה קיבל את סולטנה דאוד בת ה-13 מתאהרת והכשיר אותה כזמרת, אותה כינה רנט ל'אוראנז, שם במה שדבק וליווה אותה בקריירה בינלאומית כזמרת האוזי ומוזיקה אלג'ירית קלאסית. כך קרה גם עם לילי בוניש, שהגיע ללמוד אצל מסעוד ל'אוראנז כשהיה בן 10. ב-29 באוקטובר 1933, מסעוד פתח בית ספר למוזיקה אלג'ירית קלאסית בשם "לה מולודיה".
מסעוד הקליט רבות, במגוון של סגנונות במוזיקה האלג'ירית ובמגוון חברות תקליטים (Pathé, Polyphon, Parlophone, HM, Philips, and Baidaphon). רשימת השירים שכתב מסעוד כוללת להיטים רבים: אנא לוליה, מחאני זין, כליוני נמות, אנחבכ אנחבכ ועוד.
בשנת 1938 היגר מסעוד אל מדיוני עם משפחתו לצרפת, לצד יהודים ומוסלמים רבים מצפון אפריקה. בעיר מרסיי פתח שוב בית קפה מוזיקלי, והמשיך בקריירה מוזיקלית פורחת.
הוקרה והנצחה
לאחר מותו של מסעוד אל מדיוני, רנט ל'אוראנז כתבה והקליטה לזכרו את השיר Nechkar El Karim (Chant de louange), ("שיר הלל"). השיר מתאר את מותו של מסעוד כתוצאה מהאלימות הנאצית "בלילה וערפל".
האלבום Pianoriental של הפסנתרן מוריס אל מדיוני הוקדש לדודו מסעוד אל מדיוני, ותמונתו של מסעוד מופיעה על כריכת האלבום.
שמו של מסעוד אל מדיוני מופיע במאגר המרכזי של שמות קורבנות השואה ביד ושם.
לגונה (פירושונים)
{{פירושונים|* לגונה – גוף מים רדוד המופרד מגוף מים גדול יותר ברצועת חול, איי מחסום או שונית
שבוע המודעות לא-מיניות
שבוע המודעות לא-מיניות הוא שבוע מודעות של הקהילה הא-מינית שמצוין באופן שנתי החל משנת 2009. שבוע זה מצוין בחציו השני של חודש אוקטובר והוא נוצר על מנת לקדם מודעות ולחגוג גאווה א-מינית, א-רומנטית, דמיסקסואלית ועוד נטיות אחרות על הקשת הא-מינית.
מטרות
המטרות לציון שבוע זה כוללות את הסיבות הבאות:
ציון
שבוע המודעות לא-מיניות הוא שבוע בינלאומי המאורגן על ידי ארגון "שבוע המודעות לא-מיניות" (AAW) הנוצר על מנת לעורר את המודעות לנטיות הרומנטיות והמיניות שנופלות תחת הקשת הא-מינית, הכוללות א-רומנטיות, דמיסקסואליות, א-מיניות ועוד. שבוע המודעות לא-מיניות נוצר כדי לקדם את המודעות לאותם סטראוטיפים שגויים שאנשים תחת הקשת הא-מינית חווים. הם מקיימים את מטרתם ברובה דרך שיתוף תכנים א-מיניים במדיה - סרטונים, כתבות, ראיונות, סרטי תעודה ועוד פלטפורמות שונות ברשת ואמצעי התקשורת.
בנוסף מתנדבי הארגון מרחבי העולם מקיים אירועים קהילתיים הכוללים קורסים, הרצאות או פרזנטציות בנוגע לא-מיניות, הסברה בנוגע לאפליה והשמצת א-מיניים בתרבות הפופ ובמדיה.
בישראל, בדומה לפעילות בעולם רובה מתבצעת במדיה - ראיונות לתקשורת, רדיו וטלוויזיה.
חיים אנלין
חיים אנלין (5 בינואר 1948 - 2 בפברואר 2016) היה ספורטאי פאראלימפי.
אנלין נולד בתל אביב ולמד בבית הספר היסודי "בלפור" ובתיכון עירוני ה' בעיר. שירת בצה"ל כלוחם ומ"כ בחטיבת גולני. ב-1968, בקרב עם חולית מחבלים ברמת הגולן נפגע מכדור בעמוד השדרה ושותק בפלג גופו התחתון.
במסגרת בית הלוחם תל אביב התאמן בקליעה ברובה ובחץ וקשת. ב-1976 השתתף באולימפיאדת הנכים בטורונטו, קנדה, בקליעה ברובה. כמו כן השתתף בתחרויות בינלאומיות נוספות באנגליה (משחקי סטוק מנדוויל) אוסטריה ובלגיה.
אנלין למד מזרחנות וערבית באוניברסיטת תל אביב ועם תום לימודיו חזר לצבא ב-1975 כאזרח עובד צה"ל באגף המודיעין. זמן קצר לאחר מכן התנדב לשירות קבע, עבר קורס קציני מודיעין והתקדם בשירות עד דרגת סגן-אלוף. פרש לגמלאות בשנת 1992.
ב-1991 זכה באליפות צה"ל בחידון ידיעת הארץ ומורשת קרב.
במסגרת פעילות בית הלוחם למד צורפות, ציור ורישום. עבודותיו הוצגו במספר תערוכות קבוצתיות של ארגון נכי צה"ל ואמני "צוות - ארגון גמלאי צה"ל" ובשלוש תערוכות יחיד. אנלין גם עורך פעיל באתר האינטרנט "נוסטלגיה אונליין" לשימור התרבות הישראלית.
ב-1977 נישא לספורטאית הפאראלימפית אורה אנלין (גולדשטיין), לזוג בת ושלוש נכדות. אנלין התגורר ברמת ישי.
מלחמת האזרחים הכורדית
פיצול ה-KDP, פרישתו של טאלבאני והקמת ה-PUK
לאחר הקמת מפלגת ה-KDP בשנת 1946, החל מאבק פנים-מפלגתי על משרת המזכיר הכללי בין חמזה עבדאללה, המזכיר הכללי של המפלגה שנבחר לתפקיד עם הקמת המפלגה ב-1946, לבין אבראהים אחמד שהצטרף למפלגה לאחר שעזב את ה-KDPI, המפלגה המייצגת את המיעוט הכורדי באיראן. המאבק יצר פילוג במפלגה בין המחנה השמרני של ה-KDP שהיה מזוהה עם מוסטפא בארזאני, נשיא המפלגה שתמך בעבדאללה, לבין המחנה האינלקטואלי-מרקסיסטי בהנהגתו של אחמד וחתנו טאלבאני. מחנה בארזאני היה מזוהה עם הכורדים בצפון ההררי, בעוד שמחנה אחמד-טאלבאני היה משויך לכורדים של אזור סולימאניה הדרומי יותר, שנחשבו ממעמד חברתי גבוה יותר. שתי הקבוצות הללו החזיקו בדעות קדומות האחת על השנייה, מטען אשר העמיק את הקרע בין המחנות.
בזמן שהותו של בארזאני בברית המועצות לאורך מרבית שנות ה-50, ביצע אחמד השתלטות על המפלגה, ולאחר שובו של בארזאני החל מאבק עיקש ביניהם על השליטה במפלגה שנגמר בגירושם של תומכי אחמד-טאלבאני לאיראן, מהלך שלאחריו איראן העבירה את תמיכתה מאחמד לבארזאני, מה שאפשר לאחרון לחזק את שליטתו במפלגה. בתגובה לכך, כמו גם מתוך הזדהות אידאולוגית מסוימת, מחנה אחמד-טאלבאני יצר קשרים עם מפלגת הבעת' העיראקית. לאחר שהשיג את השליטה בעיראק ב-1968, הגיע משטר הבעת' העיראקי להסדר עם טאלבאני שלפיו תועבר לידיו השליטה באזורים סולימאניה-כירכוכ. יתרה מכך, הפשמרגה שהיו תחת שליטתו של טאלבאני שיתפו פעולה פעמים רבות עם כוחות המשטר בלחימה נגד תומכיו של בארזאני, דבר שגרר ביקורת חריפה וטענות כי טאלבאני בוגד בעם הכורדי.
לאחר תבוסתו של בארזאני לכוחות המשטר במרץ 1975 בלחימה שפרצה לאחר כישלון המשא ומתן סביב יישום "המניפסט של מרץ", שהיה הסכם בין הכורדים למשטר העיראקי שנועד להסדיר את מעמדם במדינה תמורת קבלת אוטונומיה בצפון עיראק, המפלגה התפצלה למספר פלגים. גלגולה הישיר של המפלגה המקורית הפך ל-KDPPC (ר"ת KDP Provisional Command) שהוקמה על-ידי שני בניו של מלא מוסטפא, מסעוד ואידריס, יחד עם מוחמד עבד אל-רחמאן בנובמבר 1975 ובשנת 1979 שינתה את שמה ל-KDP. לאחר מותו של אידריס בשנת 1987, הפך מסעוד למנהיגה הבלעדי של המפלגה. הפלג המשמעותי הנוסף הוא ה-PUK בהנהגתו של ג'לאל טאלבאני שהוקם בדמשק ב-1975, ושנתיים לאחר מכן העביר את המטה שלו לאזור סולימאניה. כבר בשלב זה התקיים מאבק מזוין בין הפלגים כאשר לוחמי KDP נשלחו לסכל משלוחי נשק שיועדו ל-PUK. לאחר פרוץ מלחמת איראן-עיראק, כל אחד מהצדדים תמך במיליציות הכורדיות שלחמו במיליציות של הצד האחר וכך המאבק בין הפלגים הכורדיים הסלים לכדי לחימה כוללת כבר בשנת 1981 שנמשכה לעד חתימת הסכם הפסקת האש בין הצדדים בשנת 1986 והקמת ארגון גג משותף בשם החזית הכורדית העיראקית (IKF). המטרה המוצהרת של ה-IKF הייתה הפלת שלטונו של סדאם חוסיין, כינון שלטון דמוקרטי בעיראק והסדרת מצבם המדיני של הכורדים. טאלבאני ומסעוד בארזאני כיהנו שניהם כנשיאי הארגון.
בחירות והקמת ממשלת החבל הכורדי (KRG)
כתוצאה מלחצים הולכים וגוברים על משטר צדאם, הן עקב האינתיפאדה הכורדית של 1991 והן עקב האמברגו האווירי שהטילו האמריקאים, התקיימו במאי 1992 בחירות ב-IKF שהובילו להרכבת פרלמנט ביוני וממשלה, ה-KRG, ביולי. יחסי הכוחות בין ה-KDP ל-PUK התחלקו שווה בשווה ושתיהן החזיקו ב-50% מהקואליציה שישבה בארביל. בשנת 1993 התחוללו תמורות פוליטיות וכלכליות משמעותיות שהגבירו את המתח בין מחנות ה-KRG:
העימותים של שנת 1994
בשנת 1993 החלה לחימה בין ה-PUK ל-IMK, קבוצה כורדית שנתמכה על-ידי איראן. על אף בקשותיו של בארזאני להרגעת הרוחות, הפשמרגה (כוחות מיליציה כורדיים) של ה-PUK תקפו את מעוזי ה-IMK בחלבג'ה. הלחימה נמשכה כחודש ובמהלכה נהרגו כ-200 איש. התגובה החריפה של ה-PUK הובילה לקרע ביניהם לבין ה-KDP, וכך, התפצל החבל הכורדי בצפון עיראק בין אזור סולימאניה שהיה בשליטת ה-PUK ובין אזור ארביל שהיה בשליטת ה-KDP. במאי 1994 החל עימות צבאי בין שתי המפלגות שבמהלכו ה-PUK השתלטה על בניין הפרלמנט בארביל. עד לתחילת חודש יוני, כ-600 איש נהרגו בעימות. ארצות הברית ניסתה לתווך כדי להשיג הפסקת אש בין הצדדים, אך מאמצים אלה העלו חרס ובמהלך שנת 1995 מניין ההרוגים עלה ל-2,000.
הקרב בארביל
החל מתחילת שנות ה-90' סדאם היה נתון ללחצים בינלאומיים כבדים, בפרט מצדן של ארצות הברית והאו"ם, שהטילו אמברגו על ייצוא הנפט מהמדינה, בנוסף להכרזה על חלקים נרחבים בצפונה ודרומה של המדינה כאזורים אסורים לטיסה. בפרט, החלטה 968 של האו"ם, המוכרת כתוכנית "נפט תמורת מזון", שאיפשרה לממשל העיראקי לייצא נפט בתמורה לרכישת מזון לאזרחיו, במטרה להקל על המשבר ההומניטרי במדינה – סימלה את הניצחון האסטרטגי שהשיגה ארצות הברית באמצעות פגיעה בריבונותו של סדאם ושלילת מנוף הלחץ של המשבר ההומניטרי למול הסנקציות שהטיל עליו המערב. לכן, על מנת לשפר את מעמדו בזירה הבינלאומית, סדאם שאף לחתור תחת האינטרס האמריקאי.
בשנת 1996 כוחות ה-PUK פלשו לצפון עיראק בסיוע איראני וכבשו את ארביל, העיר הכורדית הגדולה בצפון המדינה. בתגובה, בארזאני פנה לסדאם וביקש ממנו סיוע צבאי לטובת כיבוש מחדש של ארביל מידי ה-PUK. סדאם, שזיהה הזדמנות לבצע מהלך משמעותי למול מדינות המערב, נענה לבקשה. ב-31 באוגוסט 1996 כוחותיו של בארזאני, מגובים בכ-30,000 חיילים עיראקים, ביצעו מהלך צבאי נרחב במהלכו כבשו את ארביל, סולימאניה וקוי סנג'ק, עיר הולדתו של טאלבאני. לאחר המהלך נסוגו כוחותיו של סדאם מצפון המדינה. כוחות ה-PUK ברחו להרים על מנת להיערך מחדש לאחר תבוסתם, ובאוקטובר שיגרו מתקפת נגד בה החזירו לידיהם את מרבית השטחים שכבשו מהם כוחות ה-KDP, למעט ארביל.
התמרון העיראקי לצפון המדינה העלה חששות בארצות הברית מפני פגיעה באינטרס האמריקאי באזור, בפרט פגיעה ודיכוי של האוכלוסייה הכורדית בניגוד להחלטה 688 של מועצת הביטחון ופעולות תוקפנות נוספות מצד משטר סדאם. בתגובה, הוחלט בארצות הברית על מבצע Desert Strike. המבצע כלל מתקפת טילי שיוט על תשתיות הגנה אווירית של צבא עיראק, בפרט אתרי שיגור של טילי קרקע-אוויר ותאי שליטה. כמו כן, ארצות הברית ובריטניה הכריזו על שינוי גבולות האמברגו האווירי, בפרט העברת הגבול הצפוני מקו רוחב 32 צפון לקו רוחב 33 צפון.
ההתערבות הטורקית
הלחימה בין הצדדים נמשכה לאורך שנת 1997, כאשר במקביל ארגון ה-PKK, מיליציה כורדית טורקית המתנגדת לשלטון הטורקי החל משנות ה-80 המוקדמות, ביצע פעולות טרור נגד מיעוטים תומכי KDP ונגד אזרחים טורקים. טורקיה ראתה במלחמת האזרחים הכורדית הזדמנות להנחיל מכה ניצחת ל-PKK, וחברה לכוחות ה-KDP לשתי מתקפות משותפות על כוחות ה-PKK וה-PUK בחבל הכורדי במהלך מאי ואוקטובר 1997, כאשר המטרה הייתה לפגוע בלוחמי ה-PKK ולחזק את שליטת ה-KDP באזור הן מתוך תקווה שתרסן את ה-PKK ותמנע את הוצאתם של פיגועי טרור בתוך שטחיה של טורקיה והן על מנת לשנות את מאזן הכוחות האזורי מול איראן, שהייתה הפטרון הראשי של ה-PKK. המבצע הסב אבדות כבדות ל-PUK ול-PKK, ונהרגו במהלכו כ-1,200 לוחמים ועוד מספר בלתי ידוע של אזרחים. ב-24 בנובמבר באותה שנה נחתמה הפסקת אש שהביאה לסיום הלחימה, למעט מספר אירועים נקודתיים ומצומצמים.
הסכם וושינגטון וסיומה של מלחמת האזרחים
בתחילת שנת 1998 החליפו טאלבאני ובארזאני מכתבים שהיוותה בסיס לשיחות שלום שהתקיימו עד ספטמבר של אותה שנה, שבו נחתם בוושינגטון הסכם הפסקת אש בתיווך אמריקאי שלאחריו הגיע העימות לסופו. הנקודות המרכזיות בהסכם היו חלוקת הרווח הכלכלי מנתיבי הסחר וההברחה; חלוקה שוויונית של הכוח הפוליטי; מניעת פעילות PKK בשטחי צפון עיראק ומניעת גישה של הצבא העיראקי לאזורים הכורדיים. כמו כן, ארצות הברית התחייבה להגן על האוכלוסייה הכורדית מפני המשטר העיראקי, אשר במקביל הסתייעה בתוכנית נפט תמורת מזון של האו"ם ששיפרה באופן ניכר את תנאי המחיה בתחומי האוטונומיה הכורדית.
תוצאות המלחמה והשלכותיה
במובנים רבים, מלחמת האזרחים שימשה כמעין ניסוי כלים עבור הפלגים הכורדיים בזירה המקומית והבינלאומית, והקשרים שנוצרו במהלכה בין המפלגות הכורדיות השונות לבין המדינות השכנות והקהילה הבינלאומית נותרו במידה רבה בעינם עד לימינו – מפלגת ה-PUK נמצאת עד היום בקשרים הדוקים עם איראן, שבאו לידי ביטוי בסירובה לשתף פעולה עם ה-KDP לאחר משאל העם על עצמאות כורדיסטן ב-2017; מפלגת ה-KDP עומדת בקשרים פוליטיים וכלכליים הדוקים עם טורקיה, שאף יוצרים תלות של הכורדים בייצוא הטורקי; ה-PKK עדיין נוכח ופעיל בצפון עיראק, המשמש כבסיס מבצעים ממנו מנהל את המאבק האלים מול טורקיה; הממשל העיראקי עדיין נמנע מהתערבות ישירה בנעשה בחבל - גם אם עקב השינוי במעמד החוקי של החבל הכורדי ולא מתוך חשש מהתגובה הבינלאומית - למעט מקרים בהם ההנהגה הכורדית מערערת את הסטטוס קוו, כפי שקרה למשל עם כיבוש כרכוכ לאחר משאל העם על עצמאות כורדיסטן ב-2017; וארצות הברית עדיין זכורה במידה מסוימת כאחראית ליציבות החבל ושלומם של תושביו הכורדים. השינוי העיקרי שהתרחש מאז המלחמה הוא במאזן הכוחות בין שתי המפלגות הגדולות, שינוי שהגיע לשיאו כאשר ב-2005 טאלבאני, שהבין את עמדת הנחיתות הפוליטית בה היה מצוי למול בארזאני, נטש את הזירה הפוליטית הפנים-כורדית והושבע כנשיא עיראק. חותמת רשמית למאזן הכוחות בין המפלגות ניתנה בבחירות 2009 לממשלת החבל האוטונומי (KRG), בהן בארזאני זכה ב-70% מקולות המצביעים במרוץ לנשיאות.
מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית
מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית, או בקיצור המפלגה הסוציאליסטית (בספרדית: Partido Socialista Obrero Español, ידועה גם בראשי התיבות PSOE המבוטאים פֵסואה), היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית בספרד.
המפלגה נוסדה במדריד ב-1879 על ידי מנהיג הפועלים פבלו איגלסיאס פוסה (Paulino Iglesias Posse). ב-1910 היא זכתה לראשונה לייצוג פרלמנטרי כאשר איגלסיאס נבחר לקורטס. המפלגה הייתה חלק מהחזית העממית (ספרד) שניצחה בבחירות של 1936, בסוף תקופת הרפובליקה הספרדית השנייה. המפלגה הוצאה מחוץ לחוק ב-1939 אחרי נפילת הרפובליקה במלחמת האזרחים, ופעיליה נרדפו בתקופת הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו.
בקונגרס ה-26 שנערך ב-1974 בגלות בצרפת נבחר לראשונה פליפה גונסאלס למזכיר הכללי של המפלגה. בחירתו סימנה עליה של דור צעיר שנולד אחרי מלחמת האזרחים. גונסאלס הוביל את המפלגה לנטישת שורשיה המרקסיסטיים ואימוץ אידאולוגיה סוציאל-דמוקרטית. בשתי מערכות הבחירות הראשונות שנערכו בספרד לאחר החזרת הדמוקרטיה, ב-1977 וב-1979 זכתה המפלגה הסוציאליסטית במקום השני, והייתה מפלגת האופוזיציה הראשית. המפלגה ניצחה בבחירות של 1982, וגונסאלס כיהן כראש ממשלת ספרד במשך ארבע קדנציות רצופות עד ההפסד בבחירות ב-1996.
לפידי החירות
החל משנות ה-90 חברות הטבק חזרו על רעיון זה בשיווק טבק לנשים במדינות רבות בעולם - לפיו עישון סיגריות הופך נשים לעצמאיות, מתקדמות, אופנתיות, ומושכות יותר וכי העישון עוזר לנשים לפרוץ מחסומים שונים כמו מחסומי גזע או מעמד חברתי-כלכלי.
עישון כפעילות בלתי הולמת לנשים
לפני המאה העשרים העישון נתפס כהרגל מושחת ולא הולם לנשים. ציירים הולנדים השתמשו בסיגריות כסמל של טיפשות אנושית במאה ה-17. במאה ה-19, סיגריות נתפסו כאביזרים של " נשים שנפלו " וזונות. עישון של נשים נתפס כלא מוסרי ומדינות מסוימות ניסו למנוע מנשים לעשן על ידי אכיפת חוקים. בשנת 1904 נידונה אישה בשם ג'ני לאשר לשלושים יום בכלא על כך שסיכנה את המוסר של ילדיה על ידי עישון בנוכחותם ובשנת 1908 העבירה מועצת העיר ניו יורק פה אחד תקנה שאסרה על עישון על ידי נשים בפומבי. באופן דומה ב-1921 הוצעה הצעת חוק לאסור על נשים לעשן במחוז קולומביה.
מספר קבוצות נשים נאבקו גם נגד עישון נשים. ליגת הטבק הבינלאומית לחצה על יוצרי סרטים להימנע מלהציג נשים מעשנות סיגריות בסרטים אלא אם כן הנשים המוצגות היו בעלות אופי "לא מכובד" וקבוצות נשים אחרות ביקשו מנערות צעירות לחתום על התחייבויות שאומרות שהן לא ישתמשו בטבק. קבוצות אלו ראו בעישון פעילות לא מוסרית ואיום. אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר נשים קיבלו את עבודתם של גברים שיצאו למלחמה, הן גם החלו לעשן אף על פי שזה עדיין נחשב טאבו. סיגריות היו דרך לנשים לערער על נורמות חברתיות ולהילחם למען שוויון זכויות כמו גברים. בסופו של דבר עבור נשים, הסיגריה באה לסמל "עצמאות מרדנית, זוהר, פיתוי וקסם מיני גם לפמיניסטיות וגם לפלאפריות".
פרסום לנשים
חברות סיגריות החלו לפרסם באופן ממוקד לנשים בסוף שנות ה-1920. בשנת 1928 ג'ורג' וושינגטון היל, נשיא חברת הטבק האמריקאית, הבין את השוק הפוטנציאלי שניתן למצוא בנשים ואמר: "זה יהיה כמו לפתוח מכרה זהב ממש בחצר הקדמית שלנו". עם זאת, חלק מהנשים שכבר עישנו נתפסו כמעשנות בצורה לא נכונה. בשנת 1919 אמר מנהל מלון שנשים "לא ממש יודעות מה לעשות עם העשן. הם גם לא יודעים איך להחזיק את הסיגריות שלהם כמו שצריך. למעשה הם עושים בלגן מכל ההופעה." חברות הטבק נאלצו לוודא שלא ילעגו לנשים על השימוש בסיגריות בפומבי והיזם פיליפ מוריס אף נתן חסות לסדרת הרצאות שלימדה נשים את "אומנות העישון".
כדי להרחיב את מספר הנשים המעשנות, החליט היל לשכור את אדוארד ברנייס, שהיום ידוע כאבי יחסי הציבור, כדי לעזור לשכנע נשים לעשן. ברנייס החליטה לנסות לבטל את הטאבו החברתי נגד נשים מעשנות בפומבי. הוא קיבל עצות מהפסיכואנליטיקאי א.א. בריל, שקבע שזה נורמלי שנשים מעשנות בגלל קיבעון אוראלי ואמר, "היום האמנציפציה של נשים דיכאה רבות מהרצונות הנשיים שלהן. יותר נשים עושות כעת את אותה עבודה כמו גברים. נשים רבות אינן מביאות ילדים לעולם; למי שכן יולדת יש פחות ילדים. תכונות נשיות מוסתרות במסכה. סיגריות, המשוות נשים לגברים, הופכות ללפידים של חופש."
גם הפמיניסטית רות הייל קראה לנשים להצטרף לצעדה ואמרה, "נשים! הדליקו עוד לפיד של חופש! להילחם בעוד טאבו מין!" בנרייס דאג לפרסם את הצילומים בעיתונות וצעדת הנשים נתפסה כמחאה אותנתית למען שוויון ועוררה דיון ברחבי המדינה.
הצעד של ברנייס הצליח לפגוע בטאבו נגד עישון, והכוונת פרסום טבק לנשים הובילה לשיעורי עישון גבוהים יותר בקרב נשים בשנים הבאות. ב-1923 נשים רכשו רק 5% מהסיגריות שנמכרו; ב-1929 אחוז זה עלה ל-12%, ב-1935 ל-18.1%, והגיע לשיא ב-1965 ב-33.3%, (עם תחילת הגילוי של נזקי העישון) שיעורי העישון האלה נשארו ברמה זו עד 1977.
תחייה מחודשת בשנות ה-90
בשנות ה-90 חברות הטבק המשיכו לפרסם סיגריות כ"לפידים של חופש", כאשר ביקשו להרחיב את השווקים שלהן ברחבי העולם, בעיקר במדינות מתפתחות. מותגים כמו "וירג'יניה סלים" המשיכו להעלות בשווקים החדשים את רעיון לפיו עישון מייצג מודרניות וחופש. השימוש בדימויים אלה בעת פרסום הסיגריות, בהכוונה לנשים, בוצע במיוחד במדינות בהן נשים זכו ליותר שוויון ושחרור.
הדימויים המשמשים בקמפיינים הפרסומיים שונות לפי האזור. בספרד השתמשו בתמונות של נשים בעבודות גבריות, כמו טייסת קרב, כדי לפנות לנשים צעירות - ושיעורי העישון בקרב נשים צעירות בספרד גדלו מ-17% ב-1978 ל-27% ב-1997.
חברות הטבק השתשמו בסיגריות כדימוי של אמנציפציה גם במזרח ובמרכז אירופה, שם הסיגריות הוצגו כסמלים של חופש מערבי. בשנות ה-90 גרמניה (לאחר האיחוד בין מזרח למערב גרמניה) הפכה למוקד פרסום לעישון, ובין 1993 ל-1997 שיעורי העישון בקרב נשים בגילאי 12–25 בגרמניה עלו מ-27% ל-47%, בהשוואה לעלייה בעישון בקרב גברים באותה קבוצת גיל, שהייתה קטנה בהרבה.
ביפן, סיגריות שונות שפורסמו לנשים עודדו נשים להיות מיוחדות. סקר של משרד הבריאות והרווחה היפני הראה שבין 1986 ל-1999 העישון בקרב נשים עלה מ-10.5% ל-23.2%.
פרסומות בדרום אפריקה הראו נשים מעשנות חוצות מחסומים גזעיים לדוגמה תמונות של נשים שחורות מקבלות סיגריות מגברים לבנים. בהודו נשים הוצגו בבגדים מערביים עם סיגריות כסימן לשחרור וניידות חברתית וכלכלי כלפי מעלה.
כיסא קורולי
כיסא קוּרוּלי (בלטינית: sella curulis) הוא סוג של כיסא המוכר בשימוש בתקופתה של רומא העתיקה ובאירופה, עד המאה ה-20. הייצוג שלו ברומא הקדומה כסמל לכוח פוליטי או צבאי עבר במרוצת הדורות בין תרבויות אחרות, כאשר עשו בו שימוש בהקשר זה מלכים באירופה, נפוליאון ושליטים אחרים.
רומא העתיקה
ברפובליקה הרומית ובאימפריה הרומית, היה הכיסא הקורולי (מקורה של המילה קורולי כנראה מ-currus שפירושה "מרכבה") המושב עליו קיבלו מגיסטרים אשר החזיקו בסמכות האימפריום, זכות ישיבה. בין בעלי תפקידים אלה נכללים דיקטטורים, מגיסטר אקוויטום, קונסולים, פראיטורים, קורולי איידלים ופרומגיסטראטים, זמניים או נושאי משרה בפועל. בנוסף, קנסורים וכן כוהני יופיטר הורשו לשבת על כיסא קורולי, הגם שבעלי תפקידים אלו לא החזיקו בסמכות האימפריום. ההיסטוריון הרומאי טיטוס ליוויוס כתב שכוהני שלושת האלים הגדולים זכו בכבוד לשבת על כיסא קורולי.
לפי ליוויוס הכיסא הקורולי, כמו הטוגה הרומאית, מקורו באטרוריה והוא שימש על מצבות זיכרון אטרוסקיות כדי לזהות מאגיסטרים. עם זאת, כיסאות קדומים יותר הנתמכים על מסגרת דמוית צלב מוכרים מהממלכה החדשה של מצרים. אחת הדוגמאות הקדומות ביותר שתועדו לשימוש בכיסא קורולי ממש היא משנת 494 לפנה"ס כאשר הזכות לשבת על כיסא קורולי בקירקוס מקסימוס ניתנה לדיקטטור הרומאי מאניוס ולריוס מקסימוס לאחר ניצחונו על הסאבינים. לפי ההיסטוריון הרומאי דיו קסיוס בתחילת שנת 44 לפנה"ס הוציא הסנאט צו לפיו זכה יוליוס קיסר לכיסא קורולי בכל מקום פרט לתיאטרון, לשם הובאו כיסא מוזהב וכתר נושא יהלום שהציבו אותו בדרגה אחת עם האלים. כסוג של כתר, הרשות לכיסא קורולי הוענקה גם למלכים זרים אשר נחשבו באופן פורמלי לבני ברית של העם הרומאי. כיסא קורולי ניתן גם כסוג של מדליה או כמצבת זיכרון ומבטא מעמד מגיסטרי. כאשר הוא חצוי על ידי האסטה הכיסא הקורולי הוא סמלו של האל יונו.
באופן מסורתי, הכיסא הקורולי שברומא הוכן או צופה בשנהב. רגליו המעוקמות של הכיסא יצרו צורת X רחבה והוא לא כלל משענת אחורית או זרועות אחיזה. למרות היוקרתיות שבו, כיסא זה נבנה במכוון כך שלא יהיה נוח לישיבה לפרק זמן ארוך, וסימל בצורה דו משמעית הן את הציפייה שנושא התפקיד הרשמי ימלא את תפקידו הציבורי בצורה יעילה המדודה בזמן, והן שהתפקיד מטעם הרפובליקה הוא זמני, לא נצחי. את הכיסא ניתן היה לקפל ולפיכך להעבירו בקלות ממקום אחד למשנהו. הדבר תואם את תפקידם המקורי של מגיסטרים ופרומגיסטראטים כמפקדים המצויים בשטח הנדרשים לעבור ממקום למקום. המסורת הקשורה בכיסא הקורולי התפתחה לדרגת חשיבות סמלית גבוהה שהתבטאה, בכיסאות שנועדו לשמש כמצבות זיכרון, סמל של כוח שאף פעם לא נשכח במסורת האירופאית, גם לאחר ירידתה של רומא מהבמה ההיסטורית.
שלמה חביליו
שלמה חביליו (1 באפריל 1921 – 23 במאי 2017) היה איש מערכת הביטחון ודיפלומט ישראלי, שירת כקצין בארגון ההגנה ובצה"ל. במוסד היה ראש יחידת "מסגרת" ופעל בצפון אפריקה להגנה על הקהילות היהודיות המקומיות והעלאת היהודים. כיהן כשגריר ישראל בקמרון ובקולומביה וראש המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ.
ביוגרפיה
חביליו נולד בעיר העתיקה בירושלים, בן למשפחה ספרדייה ותיקה. אביו היה בעל מפעל לייצור ממתקים. הוא למד בבית ספר אליאנס. בגיל 14 הצטרף לארגון ההגנה. בגיל 18 הצטרף למנגנון הקבע של ההגנה ושימש בתקופת המרד הערבי הגדול כנוטר. הוא היה מפקד הגדנ"ע בירושלים, עבר קורס מפקדי מחלקות בג'וערה וקורס קשרים הראשון ושימש מפקד החי"ש בירושלים. ב-1945 נשלח במסווה של סוחר ארמני למצרים במטרה להקים את שלוחת ההגנה במקום, שתפעל כמחתרת להגנה על הקהילה היהודית המקומית. חביליו נישא ב-1947 לחיה לבית רוזנבלט אותה הכיר בעת שליחותו למצרים כשהייתה פעילה בתנועת החלוץ וגויסה על ידו להגנה. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד גדוד בחטיבת ירושלים ומפקד מרחב דרום ירושלים. הוא פיקד על החלק הדרומי של מבצע קלשון. במהלך המלחמה נפצע באורח קשה בקרבות באזור בעיר העתיקה. ב-1950 מונה לסגן מפקד חטיבת ירושלים וב-1953 מונה למפקד חטיבה 10.
בעקבות ניסיונו במצרים, גויס ב-1954 למוסד ונשלח לצפון אפריקה לבחינת הקמת מחתרות שיגנו על היהודים המקומיים. הוא ערך סיור של מספר חודשים במרוקו, אלג'יריה ותוניסיה, בשובו לישראל ייסד את יחידת "מסגרת", שהתבססה תחילה על קבוצה של כ-20 מפקדים בעלי עבר ביטחוני, כולל רעייתו של חביליו. הקבוצה בראשותו נשלחה לצרפת וממנה עברו אנשיה למדינות היעד השונות בצפון אפריקה לסיוע לקהילות המקומיות. במשך שש שנים פיקד חביליו על שליחי המוסד וארגן את מבצע יכין להעלאתם החשאית של יהודי מרוקו.
ב-1961 שב לישראל והצטרף למשרד החוץ בו שירת עד 1978. ב-1962 מונה לקונסול כללי באיסטנבול, ב-1964 מונה לשגריר בקמרון וב-1969 מונה בנוסף גם לשגריר ישראל (לא תושב) בגינאה המשוונית. ב-1971 מונה לראש המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי וכן שימש שגריר ישראל בקולומביה. לאחר פרישתו שימש יושב ראש ארגון המחתרת והעפלה בצפון אפריקה וחבר הנהלת עמותת "ביחד", תנועה רעיונית של יוצאי צפון אפריקה. ב-1997 הוענק לו תואר יקיר ירושלים.
חביליו היה בוגר החוג להיסטוריה והחוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית.
רשת (מכשיר)
רשת, בשימושה העיקרי, היא אריג בעל חורים בגודל מסוים, בעל שימושים רבים בתעשייה, בחקלאות ועוד.
ישנן מספר סיבות עיקריות לשימוש ברשת. האחת, מתן אפשרות לעצמים בגודלם קטן מגודל החורים לעבור דרכם תוך השארת חלקים שאינם מסוגלים לעבור בחורים מפאת גודלם בצידה השני שלי הרשת. קרי, זהו סוג של מיון בסיסי. לדוגמה, רשת לדיג דגי טונה מאפשרת לדגים קטנים יותר לעבור מבעד לחריריה, ואילו דגי הטונה נלכדים בה. סיבה שנייה היא היתרון הכלכלי של שימוש בפחות חומר גלם מאשר חומר אטום בעל אותו השטח (למשל בניית גדר במקום בניית קיר). סיבה שלישית היא הצורך לראות מה מתרחש בעברה השני של הרשת. לדוגמה, רשת שער במשחק כדורגל מאפשרת לקהל הצופים לראות מה מתרחש בעברה השני.
יצחק פרנקנטל
יצחק שלמה פרנקנטל (נולד ב-27 ביולי 1951) הוא פעיל שלום ישראלי, מייסד חוג ההורים - פורום המשפחות.
ביוגרפיה
יצחק פרנקנטל נולד בבני ברק למשפחה דתית יוצאת גרמניה. אביו, משה יהודה (ליאו) פרנקנטל, היה מחלוצי תעשיית החלב בישראל ובעליה של חברת הגלידות סנוקרסט.
בעקבות הטרגדיה שפקדה אותו, הקים פרנקנטל את חוג ההורים - פורום המשפחות, המורכב מהורים שכולים יהודים ופלסטינים, הנפגשים במטרה לקיים דיונים ולקדם את רעיונות השלום והפיוס בין העמים. כמו כן ייסד את מכון אריק, העוסק בקירוב בין ישראלים לפלסטינים ומקדם את הפיוס בין העמים בדרכים חינוכיות.
בשנת 2001 שודר בערוץ 2 הסרט הדוקומנטרי "צוואת הבן", בבימוי איתן וצלר, אודות פועלו של יצחק פרנקנטל. הסרט שודר גם ברשת ה-BBC.
בשנת 2007 להגיש תוכנית שבועית ברדיו כל השלום.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה הוצב במקום סמלי ברשימת מפלגת העבודה. בבחירות לכנסת ה-17 היה במקום סמלי ברשימת מרצ ובבחירות לכנסת ה-18 היה במקום סמלי ברשימת התנועה הירוקה-מימד.
באפריל 2016 הותקף בצעקות בעצרת התמיכה בחייל אלאור אזריה, לאחר שהחזיק שלט מחאה בסמוך למקום האירוע.
מקאו אדום-כתפיים
מקאו אדום-כתפיים או ארה נוביליס (שם מדעי: Diopsittaca nobilis) הוא מין של תוכי היחיד בסוג Diopsittaca ובעל שני תת-מינים, Noble ו-Hahn, שניהם תוכים טרופיים קטנים בגודלם (30–40 סנטימטרים לתוכי בוגר). זהו המקאו הקטן ביותר בשבט. למקאו אדום-הכתפיים יכולת קליטת וחיקוי קול טובה. מקורו הידוע בטבע הוא ביערות הגשם של אמריקה הדרומית. על פי אמנת וושינגטון, מקאו אדום-כתפיים הוא בעל חיים מוגן, לכידתו, והסחר בפרטים שנלכדו בטבע הוא בלתי חוקי ונחשב כעבירה חמורה.
תיאור
אורכו של מקאו אדום-כתפיים הוא בין 30 ל-40 סנטימטרים והוא הקטן ביותר מבין מיני המקאו. ראשו גדול ומבנה אסוף, צר יחסית, ומזכיר לולב. אורכו של הזנב מגיע לפעמים לאורך שאר גופו של התוכי. הוא בעל נוצות בינוניות בבהירותן על כל גופו, ונוצות בצבע כחול כהה על קצה ראשו מעל המקור. בבגרותו מופיעות נוצות אדומות על כתפיו המעניקות לו את שמו. עיניו כתומות ופניו לבנות. בנוסף לזאת נוצות הכנפיים המוסתרות הן בצבע ירוק-זית כהה.
תת-מינים
ישנם שני תת-מינים ידועים ומתועדים, ומין מתועד לא ידוע. המין שאינו ידוע:
בניגוד לשם המקובל לתוכי זה, "ארה נוביליס", הוא אינו ארה, וזהו רק שם נפוץ שנתנו לו, מאותה סיבה גם השם "ארה אדומת-כתף" הוא רק כינוי. התוכי שייך לשבט האריני, שהם בעצם ה"מקאו", והמין של תוכי זה הוא Diopsittaca, ולא Ara.
זאב הודי
זאב הודי (שם מדעי: Canis lupus pallipes) הוא תת-מין של זאב מצוי מהסוג כלב. הוא דומה מאוד לתת-המינים הקרובים אליו זאב ערבי (Canis lupus arabs) וזאב טיבטי (Canis lupus chanco) וכן לזאב ההימלאיה (Canis lupus chanco). זאבים אלה חיים בדרום אסיה, בעיקר בהודו ובמזרח התיכון, כולל בישראל, בה הוא נפוץ בעיקר ברמת הגולן - שם הוא מזיק גדול למגדלי פרות וכבשים, וכן במרכז, בירושלים וביהודה ושומרון.