cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גאסטון, רוזן אה
ביוגרפיה
בשנת 1889 בוטלה המונרכיה בברזיל, והוקמה הרפובליקה הברזילאית הראשונה, וגאסטון ומשפחתו יצאו לגלות בצרפת. בשנת 1891 מת חמיו פדרו השני, קיסר ברזיל, ואשתו הוכרה על ידי המונרכיסטים כאיזבל הראשונה, קיסרית ברזיל, עד מותה בשנת 1921. בשנת 1920 בוטל חוק הגירוש על בני המשפחה הקיסרית בברזיל, ובעקבות כך עברו בני המשפחה להתגורר בפטרופוליס, ברזיל, אולם במהלך המסע מת גאסטון ב-28 באוגוסט 1922 בריו דה ז'ניירו.
משפחתו
ב-15 באוקטובר 1864 התחתן גאסטון עם איזבל, נסיכת ברזיל, בתם של פדרו השני, קיסר ברזיל ותרזה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
גוסטב לה גרה
ז'אן-בטיסט גוסטב לה גרה (בצרפתית: Gustave Le Gray; 30 באוגוסט 1820 – 30 ביולי 1884) היה צייר, שרטט, פסל, יוצר הדפסים וצלם צרפתי. הוא כונה "הצלם הצרפתי החשוב ביותר של המאה התשע-עשרה" בגלל חידושיו הטכניים, הוראתו של צלמים ידועים אחרים ו"הדמיון יוצא הדופן שהביא ליצירת תמונות."
ביוגרפיה
גוסטב לה גרה נולד ב-30 באוגוסט 1820. הוא היה בן יחיד, והוריו עודדו אותו להיות פקיד אצל עורך דין, אבל מגיל צעיר הוא שאף להיות אמן. הוא הוכשר במקור כצייר, ולמד אצל פרנסואה-אדואר פיקו ופול דלארוש. הוריו מימנו טיול לשווייץ ולאיטליה כדי שילמד אמנות, והוא חי באיטליה בין השנים 1843–1846 וצייר דיוקנאות וסצנות כפריות. ב-1844, הוא הכיר והתחתן עם פלמירה מדלנה גרטרוד לאונארדי, כובסת שאיתה נולדו לו שישה ילדים, אבל רק שניים שרדו לבגרות.
לה גרה הציג את ציוריו בשנים 1848 ו-1853. לאחר מכן עבר לצילום בשנים הראשונות להתפתחותו.
הוא עשה את הדגרוטיפ הראשון שלו עד 1847. הצילומים המוקדמים שלו כללו דיוקנאות; סצנות טבע כמו יער פונטנבלו; ומבנים כגון טירות של עמק הלואר.
ב-1851, הוא הפך לאחד מחמשת הצלמים הראשונים שנשכרו כדי לתעד אנדרטאות ומבנים צרפתיים. באותה שנה הוא עזר לייסד את "החברה ההליוגרפית" (Société Héliographique), "ארגון הצילום הראשון בעולם." לה גרה פרסם חיבור על צילום, שיצא בארבע מהדורות, ב-1850, 1851, 1852 ו-1854.
ב-1855 פתח לה גרה סטודיו "מרוהט בפאר". באותה תקופה, בהיותו לצלם הרשמי של נפוליאון השלישי. בהדרגה הוא הפך לצלם פורטרטים מצליח. יצירתו המפורסמת ביותר מתוארכת לתקופה זו, 1856 עד 1858, במיוחד נופי הים שלו. הסטודיו היה מקום מפואר, אך למרות הצלחתו האמנותית, עסקיו היו כישלון כלכלי: העסק נוהל בצורה גרועה ונקלע לחובות. לכן הוא "סגר את הסטודיו שלו, נטש את אשתו וילדיו, וברח מהארץ כדי להימלט מהנושים שלו".
הוא החל לסייר בים התיכון ב-1860 עם הסופר אלכסנדר דיומא. הם פגשו בג'וזפה גריבלדי במהלך הטיול ולה גרה צילם את גריבלדי ופלרמו. תמונותיו המדהימות של ג'וזפה גריבלדי ופלרמו תחת הפצצה סיציליאנית הפכו מיד למפורסמות ברחבי אירופה. דיומא נטש את לה גרה ואת המטיילים האחרים במלטה והצטרף לכוחות המהפכניים כתוצאה מסכסוך אישי. לה גרה נסע ללבנון, אז סוריה, שם סיקר את תנועות הצבא הצרפתי עבור מגזין בשנת 1861. פצוע, הוא נשאר שם לפני שיצא למצרים. באלכסנדריה הוא צילם את אנרי ד'ארטואה ואת אדוארד השביעי בעתיד מלך בריטניה. בשנת 1862 חזרה אשתו ליאונרדי לרומא, ביקשה וקיבלה 150 פרנק לסיוע כספי. ב-1863 ביקשה ליאונרדי מלה גרה לספק לה פנסיה חודשית של 50 או 60 פרנק.
הוא התבסס בקהיר ב-1864; התפרנס כפרופסור לציור, תוך שמירה על חנות צילום קטנה. הוא שלח תמונות לתערוכה העולמית ב-1867 אבל הן לא ממש משכו את תשומת לב. הוא קיבל עמלות מסגן המלך אסמאעיל פאשא. מתקופה מאוחרת זו נותרו 50 תמונות.
בשנת 1868, אוסף של נופי ים מצולמים מאת גוסטב לה גרה נתרם על ידי אספן האמנות המיליונר צ'אונסי האר טאונסנד למוזיאון ויקטוריה ואלברט. (הוא שמר אותם בתיקים יחד עם צבעי המים והתחריטים שלו. לכן הם נשארו במצב מצוין, נשמרו בסטנדרטים של מוזיאון כמעט מאז יצירתם.)
ב-16 בינואר 1883 נולד לו בן מאנאיס קנדוניה בת ה-19. רישום לידת בנם בוטל עקב היעדר הוכחה למותה של ליאונרדי.
לה גרה מת ב-30 ביולי 1884, בקהיר. ילדו היחיד שנותר בחיים מנישואיו לליאונרדי, אלפרד, הוגדר כיורש שלו.
עבודות
לה גרה תיעד אנדרטאות צרפתיות בשליחות ממשלת צרפת עם צלמים צרפתים אחרים.
הוא היה צלם פורטרטים מצליח, צלם דמויות כמו נפוליאון השלישי ואדוארד השביעי. הוא גם התפרסם בזכות נופי הים שלו. הוא בילה 20 שנה בקהיר, מצרים, אך יש מעט יצירות מתקופה זו.
מכירת צילומיו
באוקטובר 1999, סותביס מכרה לקונה אנונימי את הדפס האלבומים של לה גרה "עץ אשור, פונטנבלו" תמורת 419,500 ליש"ט, שהיה שיא עולמי לתצלום היחיד היקר ביותר שנמכר אי פעם במכירה פומבית. באותה מכירה פומבית, נמכר הדפס אלבומי של "הגל הגדול, סטה" מאת לה גרה במחיר שיא עולמי חדש של 507,500 ליש"ט או 840,370 דולר ל"אותו קונה אנונימי" שהתגלה מאוחר יותר כשייח סעוד אל-ת'אני מקטר.
השיא נמשך עד מאי 2003 כאשר אל-ת'אני רכש דאגרוטיפ מאת ג'וזף-פיליבר ז'ירו דה פראנגי תמורת 565,250 ליש"ט או 922,488 דולר.
יחסי הולנד–קוריאה הדרומית
יחסי הולנד–קוריאה הדרומית מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הולנד לקוריאה הדרומית.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 באפריל 1961. בשנת 2011 חגגו שתי המדינות 50 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
ב-27 בספטמבר 2016 נפגשו מנהיגי שתי המדינות, נשיאת קוריאה הדרומית פאק גון-הייה וראש ממשלת הולנד מארק רוטה, בסיאול, והם דנו בצעדים להגברת שיתוף הפעולה בנושא חילופי סחר, אנרגיה ותעשיות יצירתיות. שני המנהיגים שיתפו את דעתם בנוגע לצעדים שיתופיים בכל הנוגע לתגובות לנושאי תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית ולנושאים אחרים של שיתוף פעולה אזוריים ובינלאומיים. במהלך הפסגה ביקשה הנשיאה פאק מרוטה למלא "תפקיד פעיל" בלחץ על קוריאה הצפונית לסיים את שאיפותיה והפרובוקציות הגרעיניות שלה באמצעות סנקציות ודיפלומטיה, והיא חזרה והדגישה כי החידה הגרעינית של קוריאה הצפונית לעולם לא תיפתר אם הקהילה הבינלאומית לא תצליח לסיים את האובססיה "המטורפת" של המשטר הקומוניסטי לנשק גרעיני.
יחסי סחר
בשנת 2019 סך היצוא מקוריאה הדרומית להולנד הסתכם ב-4.243 מיליארד דולר, כולל בעיקר מכוניות חשמליות, דלק סילוני ונפט, סגסוגות מתכת ומכוניות נוסעים. היבוא של קוריאה הדרומית מהולנד הסתכם ב-4.196 מיליארד דולר כולל בעיקר ציוד למטרת ייצור מוליכים למחצה, מעגלים משולבים מוליכים למחצה, רכיבי ציוד לייצור מוליכים למחצה וחלב.
ההשקעה של קוריאה הדרומית בהולנד הסתכמה ב-16.6 מיליארד דולר, ואילו ההשקעה של הולנד בקוריאה הדרומית הסתכמה ב-31.4 מיליארד דולר.
אחרי סין קוריאה הדרומית היא שוק הייצוא הגדול ביותר של הולנד באסיה. הולנד היא שותפת הסחר השלישית בגודלה של קוריאה הדרומית ב.
פפרוני
מקור שמו של הפפרוני במילה האיטלקית peperone, שפירושה גמבה, ובאיטליה עצמה הוא מכונה salamino piccante ("סלאמי חריף").
הפפרוני מקובל כתוספת לפיצה. בניגוד לנקניקים אחרים, לא נהוג לאוכלו בנפרד. הפפרוני הוא תוספת פיצה נפוצה בארצות הברית. לעומת זאת, בישראל הפפרוני פחות נפוץ כתוספת לפיצה משום שבהתאם לחוקי הכשרות היהודיים, הוספת מרכיב בשרי לפיצה חלבית מהווה עבירה על איסור בשר בחלב. לעומת זאת באירופה נהוג לאכול את המקור האירופי - ה"סלאמי", בעיקר מאיטליה ומגרמניה.
הגרסה ה"קלאסית" של הפפרוני מיוצרת כאמור משילוב של בשר חזיר ובקר יחדיו, אך ניתן להכין פפרוני מסוגי בשר שונים כמו אווז וכו'.
אדרסון מוראס
אדרסון סנטנה דה מוראס (בפורטוגזית: Ederson Santana de Moraes; נולד ב-17 באוגוסט 1993 באוססקו שבברזיל), הידוע בקיצור כאדרסון, הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בעמדת השוער בקבוצת מנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג ובנבחרת ברזיל.
תחילת הקריירה
אדרסון נולד באוססקו שבמדינת סאו פאולו, ברזיל, ובשנת 2008 החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של סאו פאולו המקומית. לאחר עונה אחת במחלקת הנוער של המועדון, עבר אדרסון למחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון הפורטוגלית. הוא שיחק במחלקת הנוער של המועדון ובמשך שנתיים, שלאחריהן עזב לקבוצת ריבייראו מהליגה הפורטוגלית השלישית. אדרסון שיחק במועדון במשך עונה אחת, בה ערך 29 הופעות ליגה.
ריו אבה
בקיץ 2012 חתם אדרסון בריו אבה מליגת העל הפורטוגלית. ב-18 באוגוסט ערך אדרסון את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–1 למאריטימו במסגרת המחזור הראשון בליגה. בסך הכל ערך אדרסון שתי הופעות ליגה בלבד בעונת.
בעונת זכה אדרסון לדקות משחק רבות יותר, וערך 18 הופעות ליגה. במסגרת הגביע הפורטוגלי ערך אדרסון שש הופעות, כולל הופעה בהפסד 0–1 לבנפיקה ליסבון בגמר הטורניר. בגביע הליגה הפורטוגלית ערך אדרסון שלוש הופעות, אך לא שיחק בגמר, בו הפסידה ריו אבה לבנפיקה ליסבון.
בעונת לא הצליח אדרסון לבסס את מעמדו כשוער הראשון הקבוע של הקבוצה, וערך 17 הופעות ליגה. ב-6 בנובמבר 2014 ערך אדרסון את הופעת הבכורה שלו במפעלים האירופיים, כששיחק 90 דקות בתיקו 2-2 נגד סטיאווה בוקרשט במסגרת המחזור הרביעי בשלב הבתים של הליגה האירופית.
בנפיקה ליסבון
ב-27 ביוני 2015 הצטרף אדרסון לבנפיקה ליסבון, אלופת ליגת העל הפורטוגלית. בחודש יולי הוא חתם על חוזה לחמש שנים במועדון עם סעיף שחרור של 45 מיליון אירו בעסקה ששווייה 500 אלף אירו, כשריו אבה ממשיכה להחזיק ב-50% מהזכויות הכלכליות עליו. את עונת החל אדרסון כשוער השני של הקבוצה, גיבוי לבן ארצו ז'וליו סזאר, ואף ערך ארבע הופעות בבנפיקה ליסבון ב', קבוצת המילואים של המועדון, בליגה הפורטוגלית השנייה. ב-21 בנובמבר 2015 הורחק אדרסון בכרטיס אדום בעודו יושב על ספסל הקבוצה בהפסד 1–2 לספורטינג ליסבון במסגרת הסיבוב הרביעי של הגביע הפורטוגלי. ב-29 בדצמבר ערך אדרסון את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–1 על נסיונל מדיירה במסגרת גביע הליגה הפורטוגלית. ב-5 במרץ 2016 ערך אדרסון את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, כשפתח בהרכב במקומו של ז'וליו סזאר הפצוע בניצחון 0–1 על ספורטינג ליסבון במסגרת המחזור ה-25. ב-9 במרץ שיחק אדרסון 90 דקות בניצחון 0–1 על זניט סנקט פטרבורג במסגרת משחק הגומלין של שלב שמינית הגמר של ליגת האלופות לעונת 2015/2016. הוא ערך שתי הופעות נוספות במפעל בשלב רבע הגמר, בו הודחה בנפיקה ליסבון על ידי באיירן מינכן. עד לסוף העונה אדרסון תשע הופעות ליגה נוספות, שעזרו לבנפיקה ליסבון להבטיח את אליפות פורטוגל בפעם ה-35 בהיסטוריה והשלישית ברצף. ב-25 במאי שיחק אדרסון 90 דקות בגמר גביע הליגה הפורטוגלית, בו ניצחה בנפיקה ליסבון את מאריטימו בתוצאה 2–6.
בעונת הפך אדרסון לשוער הראשון של המועדון. הוא ערך 27 הופעות ליגה, בעונה נוספת בה זכתה בנפיקה ליסבון באליפות פורטוגל. בליגת האלופות ערך אדרסון שבע הופעות, שתיים מתוכן בשלב שמינית הגמר בו הודחה בנפיקה ליסבון על ידי בורוסיה דורטמונד. ב-10 בפברואר 2017 הורחק אדרסון בכרטיס אדום ישיר בדקה ה-41 בניצחון 0–3 על ארוקה במסגרת המחזור ה-21 בליגה. ב-28 במאי שיחק אדרסון בגמר גביע הפורטוגלי, בו ניצחה בנפיקה ליסבון את ויטוריה דה גימארייש בתוצאה 1–2. בסך הכל ערך אדרסון 37 הופעות ליגה במועדון.
מנצ'סטר סיטי
ב-1 ביוני 2017 עבר אדרסון למנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג תמורת 40 מיליון אירו, והפך לשוער השני היקר ביותר בהיסטורית המשחק לאחר ג'אנלואיג'י בופון. כן הפך אדרסון לשחקן בנפיקה ליסבון שנמכר במחיר הגבוה ביותר, יחד עם אקסל ויטסל. בעונתו הראשונה במדי מנצ'סטר סיטי אדרסון בלט בזכייה של הקבוצה בפרמייר ליג. בעונת 2018/2019 אדרסון שמר על יכולתו הטובה מהעונה הקודמת, ועזר לסיטי לזכות באליפות שנייה ברציפות כאשר לצד יכולות מרשימות בשער הוא מספק משחק רגל משובח ומעורב במשחק של הקבוצה, סיטי השלימה גם זכייה בגביע ה-FA ובגביע הליגה האנגלי. אדרסון זכה באותה עונה במקום בנבחרת העונה של הליגה. בעונת 2019/2020 אדרסון שמר על 16 רשתות נקיות בפרמייר ליג וזכה בתואר כפפת הזהב, כמו גם בעונת 2020/2021 בה ספג 19 שערים.
קריירה בינלאומית
אדרסון זכה עם נבחרת ברזיל עד גיל 21 בטורניר טולון לשנת 2014, בו ערך הופעה אחת נגד נבחרת קטר עד גיל 21.
אדרסון נכלל בסגל המורחב של נבחרת ברזיל לקראת קופה אמריקה 2016, אך לא נכלל בסגל הסופי לטורניר בשל פציעה. ב-24 במרץ 2017 ישב אדרסון לראשונה על ספסל הנבחרת, בניצחון 1–4 על נבחרת אורוגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
ב־11 באוקטובר 2017 ערך אדרסון את הופעת הבכורה בנבחרת ברזיל בניצחון 0–3 על צ'ילה במסגרת מוקדמות המונדיאל.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר מונדיאל 2022.
סחר תבלינים
סחר התבלינים (באנגלית: Spice trade) מתייחס לסחר בין תרבויות היסטוריות באסיה, צפון מזרח אפריקה ואירופה. תבלינים כמו קינמון, הל, זנגביל, פלפל וכורכום היו ידועים ושימשו בעת העתיקה למסחר בעולם המזרחי. תבלינים אלה מצאו את דרכם למזרח התיכון לפני תחילת התקופה הנוצרית, שם הוחזקו המקורות האמיתיים של התבלינים על ידי הסוחרים, ונקשרו אליהם סיפורי אגדות. ההיבט הימי של הסחר, נשלט על ידי העמים האוסטרונזיים באיי דרום-מזרח אסיה, שהקימו את דרכי הסחר הקדומים מדרום-מזרח אסיה (ובהמשך מסין) לסרי לנקה והודו לפחות בשנת 1500 לפני הספירה. סחורות אלה הועברו דרך היבשה לעבר הים התיכון והעולם היווני-רומי בדרך הבשמים, וגם בנתיבי רומא-הודו על ידי סוחרים הודים ופרסים. מסלולי הסחר הימיים האוסטרונזיים התרחבו מאוחר יותר למזרח התיכון ומזרח אפריקה כבר באלף הראשון לספירה, והתוצאה הייתה הקולוניזציה האוסטרונזית של מדגסקר.
באזורים ספציפיים, קיסרות אקסום (בערך המאה החמישית לפנה"ס - המאה ה-11 לספירה) הייתה חלוצה בסחר דרך הים האדום, עוד לפני המאה הראשונה לספירה. במהלך האלף הראשון הפכו אתיופים לכוח המסחר הימי של ים סוף. באותה תקופה, נשלטו ברובם דרכי סחר מסרי לנקה והודו על ידי טמילים שרכשו טכנולוגיה ימית ממגע אוסטרונזי מוקדם. באמצע המאה השביעית לספירה לאחר עליית האסלאם, החלו הסוחרים הערבים להשתלט על נתיבים ימיים אלה ושלטו בנתיבי הימיים המערביים של האוקיינוס ההודי.
סוחרים ערבים השתלטו בסופו של דבר על העברת סחורות עם סוחרי הלבנט והוונציאנים לאירופה עד לעלייתם של הטורקים העות'מאנים שהשתלטו על המסלול בשנת 1453. נתיבים יבשתיים סייעו בתחילה בסחר התבלינים, אך נתיבי סחר ימי הובילו לצמיחה אדירה בפעילות המסחרית. במהלך התקופות המאוחרות של ימי הביניים, סוחרים מוסלמים שלטו בנתיבי מסחר תבלינים ימיים ברחבי האוקיינוס ההודי, התחברו עם אזורי המקור במזרח אסיה ושילחו תבלינים מאימפריות סחר בהודו מערבה למפרץ הפרסי והים האדום, שממנו הובילו נתיבי היבשה לאירופה.
הסחר השתנה בעידן הגילויים האירופיים. במהלכו, סחר התבלינים, במיוחד בפלפל שחור, הפך לפעילות חשובה עבור סוחרים אירופאים. המסלול מאירופה לאוקיינוס ההודי דרך כף התקווה הטובה נפתח על ידי הנווט החוקר הפורטוגזי ואסקו דה גאמה בשנת 1498, והביא ליצירת מסלולי ים חדשים חדשים למסחר.
ההתחלה
המצרים סחרו בים סוף בתבלינים מקרן אפריקה, ומחצי האי ערב. מוצרי יוקרה הנסחרים בנתיב הבשמים כללו תבלינים הודים, משי וטקסטיל משובח. סחר התבלינים היה קשור בנתיבי יבשה מוקדמים, אולם נתיבי הים התבררו כתנאי חשוב שעזר לצמיחת הסחר. שושלת תלמי פיתחה סחר עם הודו באמצעות נמלי ים סוף.
אנשים מהתקופה הנאוליתית סחרו בתבלינים, אובסידיאנים, צדפות ים, אבנים יקרות וחומרים בעלי ערך גבוה עוד בראשית האלף העשירי לפני הספירה. הראשונים שהזכירו את הסחר בתקופות היסטוריות הם המצרים. באלף השלישי לפני הספירה, הם סחרו עם ארץ פונט, שלפי ההערכה הייתה ממוקמת באזור המקיף את צפון סומליה, ג'יבוטי, אריתריאה וחוף הים האדום של סודאן. רשת הסחר הימית האמיתית הראשונה באוקיינוס ההודי הייתה של העמים האוסטרונזיים באי דרום-מזרח אסיה, שבנו את הספינות הראשונות שיצאו לאוקיינוס הם הקימו דרכי סחר עם דרום הודו וסרי לנקה כבר בשנת 1500 לפני הספירה, והביאו חילופי תרבויות חומריות (כמו קטמרנים, סירות רפסודות ועוד) ומוצרים כמו קוקוס, בננות וקנה סוכר. כמו כן יצרו חיבור עם התרבויות החומריות של הודו וסין. בעיקר אינדונזים, סחרו בתבלינים (כקינמון) עם מזרח אפריקה בעזרת סירות קטמרן ושייטו בעזרת הרוחות המערביות באוקיינוס ההודי. רשת סחר זו התרחבה והגיעה עד אפריקה וחצי האי ערב, והתוצאה הייתה הקולוניזציה האוסטרונזית של מדגסקר במחצית הראשונה של האלף הראשון לספירה. הסחר המשיך לתקופות היסטוריות, ובהמשך הפך ל"דרך המשי הימי".
במחצית השנייה של האלף הראשון לפני הספירה השתלטו השבטים הערבים של דרום ומערב ערב על הסחר היבשתי מדרום ערב לים התיכון. בצפון השתלטו הנבטים על דרך הסחר שחצתה את הנגב מפטרה לעזה. הסחר הפך את השבטים הערבים לעשירים מאוד. אזור דרום ערב נקרא על ידי יודון-ערב הסעודית (הערבית המוערכת) על ידי היוונים והיה על סדר היום של כיבושי אלכסנדר ממקדוניה לפני שמת. ההודים והערבים שלטו בסחר בים עם הודו. בסוף המאה השנייה לפני הספירה, היוונים ממצרים למדו מההודים כיצד להפליג ישירות מעדן לחוף המערבי של הודו באמצעות רוחות המונסון (היפאלוס) והשתלטו על סחר בים.
סחר ערבי ואירופה מימי הביניים
רומא מילאה חלק בסחר התבלינים במהלך המאה החמישית, אך תפקיד זה, שלא כמו הסחר הערבי, לא נמשך לאורך ימי הביניים. עליית האסלאם הביאה שינוי משמעותי בסחר, שכן סוחרים יהודים וערבים, במיוחד ממצרים, השתלטו בסופו של דבר על העברת סחורות דרך הלבנט לאירופה.
סחר התבלינים הביא עושר רב לבית עבאס, ואף נתן השראה לאגדות מפורסמות כמו זו של סינבד המלח. מלחים וסוחרים מוקדמים אלה היו בדרך כלל מפליגים מעיר הנמל בצרה ובסופו של דבר לאחר הפלגות רבות הם היו חוזרים למכור את סחורתם כולל תבלינים בבגדאד. התהילה של תבלינים רבים כמו אגוז מוסקט וקינמון מיוחסת לסוחרי התבלינים המוקדמים האלה.
הקשר המסחרי ההודי עם דרום-מזרח אסיה התגלה כחיוני עבור סוחרי ערב ופרס במאות ה-7 וה-8. סוחרים ערבים - בעיקר צאצאים של מלחים מתימן ועומאן - שלטו בנתיבים ברחבי האוקיינוס ההודי, תוך מגע עם אזורי המקור במזרח הרחוק - ב"איי התבלינים" הסודיים (איי מלוקו ואיי בנדה). סולימאה אל-מאהר כותב: "מזרחית לטימור נמצאים האיים של בנדם שבהם גדל אגוז מוסקט. איי גידול הציפורן נקרא מלוקו ....."
מוצרים ממולוקה נשלחו לסחר בהודו, ועברו דרך נמלים כמו קוז'יקודה, ודרך סרי לנקה. משם הם נשלחו מערבה דרך נמלי ערב למזרח הקרוב, למצר הורמוז שב וג'דה בים סוף ולעיתים נשלחו למזרח אפריקה, שם הם שמשו למטרות רבות, כולל טקסי קבורה. העבאסים השתמשו באלכסנדריה, דמייט, עדן כנמלי כניסה להודו ולסין. סוחרים שהגיעו מהודו בעיר הנמל עדן כיבדו את סולטן תימן בבשמים שונים.
נתיבי היבשה הובילו לחופי הים התיכון. מהמאה ה-8 עד המאה ה-15 החזיקה הרפובליקה של ונציה והרפובליקות הימיות הסמוכות את המונופול של הסחר האירופי עם המזרח התיכון. סחר המשי והתבלינים, הכולל תבלינים, קטורת, עשבי תיבול, סמים ואופיום, הפכו את מדינות העיר הים תיכוניות לעשירות מאוד. התבלינים היו בין המוצרים היקרים והמבוקשים ביותר בימי הביניים, ששימשו ברפואה. כולם יובאו מאסיה ואפריקה. סוחרים ונציאנים חילקו אז את הסחורה דרך אירופה עד עליית האימפריה העות'מאנית, שהובילה בסופו של דבר לנפילתה של קונסטנטינופול בשנת 1453, תוך חסימת האירופאים מנתיבי ים יבשתיים חשובים משולבים.
עידן הגילויים האירופאיים
הרפובליקה של ונציה הפכה למעצמה חזקה, ולשחקן מפתח בסחר התבלינים המזרחי. מעצמות אחרות, בניסיון לשבור את האחיזה הוונציאנית בסחר התבלינים, החלו לבנות יכולת ימית. עד אמצע המאה ה-15 בוצע הסחר עם המזרח דרך המשי, כאשר האימפריה הביזנטית ומדינות העיר האיטלקיות ונציה וגנואה שימשו כמתווכי האמצע.
אולם בשנת 1453 כבשו העות'מאנים את קונסטנטינופול וכך התמוטטה האימפריה הביזנטית. כעת, השליטה על דרך המסחר היחידה שהייתה באותה תקופה הייתה בידי העות'מאנים. הם היו במצב שאפשר להם לגבות מיסים כבדים על סחורה שעברה מערבה. האירופאים המערביים, שלא רצו להיות תלויים במעצמה המוסלמית ששאפה להתפשטות נוספת, התכוונו למצוא מסלול ימי חלופי סביב אפריקה.
המדינה הראשונה שניסתה לעקוף את אפריקה הייתה פורטוגל, שהתחילה, מאז ראשית המאה ה-15, לחקור את צפון אפריקה ביוזמת אנריקה הספן. לאחר הצלחות מוקדמות אלה ובמחשבה על מונופול במסלול ימי אפשרי להודו, חצו הפורטוגזים לראשונה את כף התקווה הטובה בשנת 1488, במהלך משלחת בראשות בארתולומיאו דיאש. רק תשע שנים מאוחר יותר בשנת 1497 בהוראתו של מנואל הראשון מפורטוגל, ארבעה כלי שיט בפיקודו של הנווט וואסקו דה גאמה הקיפו את כף התקווה הטובה והמשיכו לחוף המזרחי של אפריקה למלינדי כדי לחצות את האוקיינוס ההודי לקוז'יקוד בחוף מלבר, בדרום הודו. שם הייתה בירת שליטי מדינת זמורין המקומיים. העושר של הודו היה פתוח כעת לאירופאים. האימפריה הפורטוגזית הייתה הראשונה באירופה שצמחה מסחר התבלינים.
זה היה בזמן שספני איטליה, ספרד ופורטוגל דרכם לראשונה על אדמת "העולם החדש". כריסטופר קולומבוס היה הראשון לעשות זאת בשנת 1492, כאשר הפליג מערבה באוקיינוס האטלנטי במהלך משלחת להודו. במקום להגיע לאסיה, קולומבוס הגיע לאמריקה, ונחת באיי במה שהם איי בהאמה. מתוך אמונה שהגיע למעשה להודו, קרא לילידים "אינדיאנים", שמשתמשים בו עד היום כדי לתאר את העמים הילידים של אמריקה. רק שמונה שנים מאוחר יותר בשנת 1500, הנווט הפורטוגזי, פדרו קברל, תוך ניסיון לשחזר את דרכו של ואסקו דה גאמה הפליג מערבה וגילה את מה שהיום היא ברזיל. לאחר שהשתלט על היבשה החדשה, חזר קברל אל מסעו מעבר לאוקיינוס האטלנטי לקצה הדרומי של אפריקה והודו, וסוף סוף הגיע לשם בספטמבר 1500 - פתח לראשונה מסלול מהעולם החדש לאסיה - וחזר לפורטוגל בשנת 1501.
משנת 1507 - 1515 ניסה אלבוקרקי לחסום לחלוטין את דרכי המסחר הערביות והמסורתיות האחרות שנפרשו מחופי מערב האוקיינוס השקט עד הים התיכון, דרך כיבוש בסיסים אסטרטגיים במפרץ הפרסי ובכניסה לים האדום. בראשית המאה ה-16 הייתה לפורטוגזים שליטה מוחלטת על דרך הים האפריקאית. כמו כן שלטו ברשת ארוכה של נתיבים שקישרו בין שלושה אוקיינוסים, ממולוקה (איי התבלין), בגבולות האוקיינוס השקט, דרך מאלקה, הודו וסרי לנקה (משם, לאחר מכן קישרה לסין ויפן), לליסבון בפורטוגל (אירופה), דרך האוקיינוסים ההודי והאטלנטי.
בית המלוכה הספרדי, ארגן את משלחתו של כריסטופר קולומבוס כדי להתמודד עם פורטוגל על סחר התבלינים עם אסיה, אך במקום זאת הוא הגיע לעולם חדש. החיפוש אחר מסלול לאסיה התחדש מספר שנים לאחר מכן, לאחר שהמגלה וסקו נונייס דה-בלבואה חצה את מיצר פנמה בשנת 1513 והפך לאירופאי הראשון שראה את האוקיינוס השקט מהעולם החדש, ואישר כי אמריקה היא יבשת נפרדת. הכתר הספרדי ארגן הפלגה מערבה גדולה עם פרדיננד מגלן, על מנת להגיע לאסיה מספרד מעבר לאוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט. ב־21 באוקטובר 1520 חצתה משלחתו את המיצר הנושא את שמו בקצה הדרומי של דרום אמריקה, ופתח את האוקיינוס השקט לחקירה אירופאית. ב־16 במרץ 1521 הגיעו הספינות לפיליפינים וזמן קצר לאחר מכן לאיי התבלינים, ובסופו של דבר הביאו לסחר במסלול מערבה הראשון לכיוון אסיה.
לאחר מותו של מגלן בפיליפינים, הנווט חואן סבסטיאן אלקנו קיבל פיקוד על המשלחת והסיע אותה על פני האוקיינוס ההודי בחזרה לספרד, לשם הגיעו בשנת 1522 על סיפונה של הספינה האחרונה שנותרה: הוויקטוריה. החוקרים הללו הפכו לאנשים הראשונים שהקיפו את כדור הארץ. במשך המאות הבאות שלטה ספרד ברשת סחר עצומה שקשרה בין שלוש יבשות: אסיה, אמריקה ואירופה. נוצר מסלול תבלינים עולמי: ממנילה בפיליפינים (אסיה) לסביליה בספרד (אירופה), דרך אקפולקו במקסיקו (צפון אמריקה).
דיפוזיה תרבותית
אחד החילופים הטכנולוגיים החשובים ביותר של רשת סחר התבלינים היה העברת טכנולוגיות ימיות להודו, המזרח התיכון, מזרח אפריקה וסין על ידי העמים האוסטרונזים. טכנולוגיות אלה כוללות סירות מסוגים שונים, קטמרנים, וכנראה גם סירות מפרש. התהליך עדיין ניכר בשפות בסרי לנקה ובדרום הודו.
אוסטרונזים יצרו גם מספר התיישבויות בדרום הודו, סרי לנקה ומזרח אפריקה, מה שהיווה מרכיב חשוב בסחר התבלינים. הם ייבאו את הבננות, אגוזי קוקוס מבויתים מהאוקיינוס השקט, בטטות יאם, אורז יבש, טארו ענק, ג'ינג'ר, פלפל, אגוז ארקה, וקנה סוכר.
מוסדות דתיים הינדים ובודהיסטיים בדרום-מזרח אסיה, היו קשורים לפעילות כלכלית ומסחר, שכן פטרונים הפקידו כספים גדולים אשר ישמשו אחר כך לטובת הכלכלה המקומית על ידי ניהול אחוזות, קידום פעילויות מסחר. הבודהיזם התפשט בעיקר לצד הסחר הימי וקידם אמנות ואוריינות. האסלאם התפשט ברחבי המזרח והגיע בדרום-מזרח אסיה הימית במאה העשירית. סוחרים מוסלמים מילאו חלק מכריע בסחר. מיסיונרים נוצריים, כמו סנט פרנסיס חאווייר, סייעו להתפשטות הנצרות במזרח. הנצרות התמודדה עם האסלאם כדי להפוך לדת השלטת באיי מלזיה. עם זאת, ילידי איי התבלין התרגלו בקלות לקלוט הבטים שונים של שתי הדתות.
הכרת השפה הפורטוגזית הפכה חיונית לסוחרים העוסקים בסחר. סחר פלפל קולוניאלי שינה באופן דרסטי את חוויית המודרניות באירופה ובקרלה והביא, יחד עם הקולוניאליזם, קפיטליזם מוקדם לחוף מלבר בהודו, שינוי תרבויות של צורת עבודה ומעמדות.
סוחרים הודים העוסקים בסחר תבלינים הביאו את המטבח ההודי לדרום-מזרח אסיה, ובמיוחד למלזיה ואינדונזיה, שם הפכו תערובות תבלינים ופלפל שחור לפופולריות. לעומת זאת, המטבח והגידולים הדרום מזרחיים של אסיה התפשטו גם להודו ולסרי לנקה, שם עדיין קיימת דומיננטיות של אורז ותבשילי חלב קוקוס.
אנשים אירופאים התחתנו עם ההודים, והפיצו בהודו כישורים קולינריים חשובים, כמו אפייה. אוכל הודי, שהותאם לחיך האירופי, הגיע לאנגליה עד שנת 1811, כאשר מפעלים בלעדיים החלו לספק את טעמם של הסקרנים ושל החוזרים מהודו. אופיום היה חלק ממסחר התבלינים וכמה אנשים שהיו מעורבים בסחר התבלינים הונעו על ידי התמכרות לאופיום.
נס אדום
"נס אדום" (באנגלית: "Red Ensign") הוא דגל ימי בריטי המורכב מדגל אדום, שבפינתו העליונה הקרובה לניצב נמצא דגל בריטניה. קודם לארגון מחדש שעבר הצי המלכותי הבריטי בשנת 1864 שימש דגל זה את ה"שייטת האדומה" שסיירה באזור הים הקריבי וצפון האוקיינוס האטלנטי. בהמשך הפך הדגל לדיגלו של הצי הסוחר הבריטי והוא משמש כדגלה האזרחי הימי של הממלכה המאוחדת.
בנוסף הוא היווה, יחד עם הנס הכחול, בסיס לדגלן של מושבות בריטניה והמדינות שהיו במקורן מושבות באימפריה הבריטית, כאשר בכל מושבה הוסף סמל המושבה, לרוב במרכז החלק הרחוק מהניצב.
מקור הדגל
מקורו של הדגל בתחילת המאה ה-16. הדגל שימש את המושבות המסחריות של בריטניה, והונף על ספינות סוחר פרטיות, והוכר בצו מלכותי, בניגוד למושבות הכתר שהשתמשו בדגל הכחול אותו נשאו ספינות צי מלכותיות. חוק האיחוד 1707 אשר איחד את סקוטלנד, אנגליה וויילס לממלכה המאוחדת קבע גם עיצוב חדש לדגל האדום הבריטי - שבו התנוסס בראש הדגל דגל בריטניה.
בשנת 1801 משנוספה אירלנד לאיחוד הבריטי - שונה הדגל ונוסף לו צלב פטריק הקדוש.
חוק צי הסוחר, 1854 הורה כי הנס האדום הוא הדגל המדויק להנפה של ספינות צי סוחר בריטיות. הוראה זו אושררה מחדש בחקיקה הבריטית במשך השנים (ב-1889, 1894 (סעיף 73) ובשנת 1995).
אוסטרליה
נס אוסטרליה האדום משמש עדיין אוניות סוחר אוסטרליות, וכן דגל אשר מונף בבתים פרטיים ובאירועים לא רשמיים. הממשל האוסטרלי משתמש בנס הכחול - דגל אוסטרליה הרשמי.
צי הסוחר האוסטרלי רשאי להניף רק נס אדום אוסטרלי, אולם אוניות נופש רשאיות להניף כל אחד משני הדגלים.
ברמודה
ברמודה, מושבת כתר בריטית משתמשת בנס אדום שעליו נמצא סמל ברמודה. השימוש בדגל החל באופן לא רשמי בשנת 1910 עת ניתן לברמודה השלט ההרלדי שלה, ובשנת 1967 הפך הדגל לדגל ברמודה הרשמי.
הסמל, בצבעי ירוק ולבן, מראה אריה אדום מחזיק מגן המראה את הספינה "מסע בים" טובעת. ספינה זו טבעה בחוף ברמודה בשנת 1609, בעקבות סופת הוריקן.
קנדה
המונח "נס אדום" משמש בעיקר לכנות את נס קנדה האדום - שהיה בפועל דגל הלאום של קנדה. השימוש בדגל החל בשנת 1867 ובשנת 1892 הדגל אומץ רשמית כדגל צי הסוחר של קנדה. בשנת 1924 הונף רשמית בכל שגרירויות קנדה ברחבי העולם, והחל משנת 1945 הונף על כל בנייני הממשל הקנדיים.
לקנדה יש גם דגל כחול המשמש את הצי המלכותי הקנדי.
נס קנדה האדום הוחלף בשנת 1965 לאחר וויכוח ציבורי בדגל עלה האדר.
ניו זילנד
נס ניו זילנד האדום מורכב מדגל בריטניה בקצהו העליון של הדגל הקרוב לניצב, והצלב הדרומי - המיוצג על ידי ארבעה כוכבים בעלי חמישה קצוות - במרכז הדגל. הדגל הפך לדגל הרשמי של צי הסוחר הניו זילנדי בשנת 1901.
דגל זה ממשיך להיות מונף באזורים המאוריים של ניו זילנד, בהתאם לחוק "ההגנה על דגלים, סמלים ושמות" משנת 1981. החוק מתייחס למנהג המאורי לצייר על הדגלים ולרשום את שם השבט או המשפחה המאורית עליו - בדוגמה לעיל - טאקיטימו (TAKITIMU) היא קבוצת שבטים מאוריים.
כיום, אוניות סוחר ניו זילנדיות יכולות לבחור להניף את הדגל הכחול של ניו זילנד או את נס ניו זילנד האדום.
דרום אפריקה
איחוד המדינות של דרום אפריקה השתמש בנס האדום של דרום אפריקה כדגל לאום בין השנים 1910 ו-1928. על הדגל מצויר שלט האצולה של דרום אפריקה. דגל זה, כמו גם הדגל הכחול של דרום אפריקה, לא זכו לתמיכת הציבור.
פלשתינה-א"י
אכיפת תקנה 917 החלה ככל הידוע רק עם רישומה של האונייה 'הר כרמל' שהייתה בבעלות חברה עברית בשם 'לויד ימי ארץ ישראלי', בחודש מאי 1935.
דגל צי הסוחר המנדטורי היה נס אדום שכלל עיגול לבן עם הכיתוב PALESTINE. הדגל בוטל בידי אדמירלות צי הסוחר הבריטי ביום 15 במאי 1948, עם סיום המנדט והקמת מדינת ישראל. לבקשת הסוכנות היהודית הסכימה האדמירלות שספינות ישראליות הנמצאות בלב ים ימשיכו לשאת את הנס האדום עד הגעתן לנמל הבית שלהן. בהמשך חזרה בה האדמירלות מהסכמתה בכל הנוגע לספינות המשייטות בימים מרוחקים ונמצאות מרחק שבועות רבים מחופי ישראל, והודיעה שספינות אלה אינן זכאיות עוד להגנת הצי המלכותי הבריטי, שכן רישומן הבריטי אינו בתוקף עוד.
משפטי נירנברג
משפטי נירנברג היו סדרת משפטים שנערכה לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנים 1945 ו-1946, על ידי בעלות הברית בעיר נירנברג שבבוואריה (גרמניה). במשפטים הועמדו לדין מספר נאשמים בפשעי המלחמה ופשעים נגד האנושות כגון רצח עם, וראשי המשטר בגרמניה הנאצית. פסקי הדין שניתנו במסגרתם קבעו הלכות חדשות בתחום דיני מלחמה, במסגרת המשפט הבינלאומי הפומבי.
רקע
שר האוצר של ארצות הברית הנרי מורגנטאו הציע תוכנית כוללת של דה-נאציפיקציה של גרמניה. זו נודעה לימים כ"תוכנית מורגנטאו". בתוכנית פורטו שיטות של גירוש, עבודות כפייה ודיכוי כלכלי הדומה לאלה של חוזה ורסאי. גם צ'רצ'יל וגם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט תמכו בתוכנית זו ואף ניסו לקבל על כך אישור בוועידת קוויבק בספטמבר 1944. עם זאת, ברית המועצות הכריזה על העדפתה להליך משפטי (ככל הנראה ראתה בכך הזדמנות למשפט ראווה). מאוחר יותר הודלפו פרטים לציבור ועוררו בכך מחאה רבתי. רוזוולט, שחש בחוסר ההסכמה הרווח בציבור, זנח את התוכנית.
ביטולה של תוכנית מורגנטאו יצר את הצורך לשיטה חלופית של טיפול בהנהגה הנאצית. תוכנית "משפט פושעי מלחמה ארופאיים" נהגתה על ידי מזכיר המלחמה הנרי ל' סטימסון ומחלקת המלחמה. רוזוולט מת באפריל 1945. הנשיא החדש, הארי טרומן, הביע תמיכה חזקה בהליך משפטי.
לאחר סדרה של דיונים בין ארצות הברית לבריטניה, ברית המועצות וצרפת, הגיעו להסכמה לגבי פרטי המשפט. נקבע כי המשפטים ייפתחו ב-20 בנובמבר 1945 בעיר נירנברג.
הקמת בית הדין
בוועידת טהראן (1943), ועידת יאלטה (1945) וועידת פוטסדאם (1945) אישרו שלוש המעצמות הגדולות – ארצות הברית, ברית המועצות ובריטניה – את הפורמט להענשת האחראים לפשעי מלחמה בזמן מלחמת העולם השנייה. גם לצרפת הוקצה מקום בין חברי הטריבונל.
תנאי כניעת גרמניה הנאצית, כפי שהוגדרו בכתב הכניעה ממאי 1945, העניקו למועצה משותפת של בעלות הברית את השליטה והריבונות בגרמניה, ובכלל זה הסמכות להחליט על העמדה לדין של פושעי מלחמה. את הבסיס החוקי למשפטים סיפקה אמנת לונדון מתאריך 8 באוגוסט 1945 אשר הגבילה את ההליך ל"הענשת פושעי המלחמה העיקריים מבין מדינות הציר האירופיות". כ-200 פושעי מלחמה גרמנים הועמדו לדין במסגרת משפטי נירנברג, ועוד כ-1,600 במסגרת הליכי שיפוט צבאי מסורתיים. היות שסמכות בית הדין הוגבלה להפרות של חוקי מלחמה, לא היה בסמכותו לדון בפשעים שהתרחשו לפני 1 בספטמבר 1939 – התאריך הרשמי של פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ברית המועצות הציעה להקים את בית הדין בברלין, הבירה הכבושה וסמל התבוסה הנאצית והניצחון הסובייטי, אולם בעלות הברית האחרות העדיפו את נירנברג, שהייתה באזור שבשליטה אמריקנית. לבד מהחשיבות הסמלית שמצאו בקיום המשפטים בעיר בה התקיימו באופן מסורתי עצרות המפלגה הנאצית, נמצא היכל המשפט של נירנברג גדול דיו ובמצב תקין לקיום המשפט, ובצידו מתקן כליאה הולם.
סדרת המשפטים
"משפטי נירנברג" היו סדרה של משפטים שנערכו בעיר נירנברג ובהם נשפטו פושעי מלחמה נאצים. המשפט הראשי שהתנהל בפני בית המשפט הבינלאומי נגד ראשי המשטר (המדינות התובעות נ. הרמן גרינג ואחרים) וסדרה של 12 משפטים שהתנהלו בפני בתי דין צבאיים של צבא ארצות הברית ובהם הועמדו לדין 185 אישים, מתוכם 142 נמצאו אשמים. 24 מתוכם הוענשו בהוצאה להורג, 20 קיבלו מאסרי עולם, והשאר קיבלו עונשי מאסר שונים באורכם. המשפטים הצבאיים נגעו לאיינזצגרופן (ארצות הברית נ. אוטו אולנדורף ואחרים), לפיקוד העליון הגרמני (ארצות הברית נ. וילהלם פון לאב ואחרים), לרופאים, לתעשיינים, ולקטגוריות נוספות.
בסך הכול התקיימו שלושה עשר משפטים בין 1945 ו-1949.
המשפט הראשי
המשפט הראשון היה משפט פושעי המלחמה הראשיים, ובדרך כלל כאשר נזכרים "משפטי נירנברג" הכוונה היא למשפט זה. משפט זה נערך בפני טריבונל צבאי בינלאומי (International Military Tribunal ובראשי תיבות IMT) שבו היה ייצוג לארבע המעצמות: ארצות הברית, בריטניה, צרפת וברית המועצות. הוא התקיים מ-20 בנובמבר 1945 ועד 1 באוקטובר 1946. במשפט זה נשפטו 22 אישים, ביניהם הרמן גרינג, ראש הלופטוואפה ואחד מיועציו הראשיים של היטלר, מרטין בורמן, מזכיר המפלגה הנאצית, שהועמד לדין שלא בפניו, יואכים ריבנטרופ, שר החוץ הגרמני בתקופת השלטון הנאצי, ורודולף הס, ממלא מקומו של היטלר.
התובעים והשופטים
צוות התביעה הורכב מהאנשים הבאים: עשרים ושלושה עורכי דין מארצות הברית, ובראשם השופט רוברט ג'קסון; אחד עשר עורכי דין מברית המועצות, ובראשם התובע רומן רודנקו; שבעה עורכי דין מבריטניה, ובראשם פרקליט המדינה של בריטניה, סיר הרטלי שאוקרוס; וחמישה עורכי דין מצרפת.
צוות השופטים הורכב משמונה שופטים - שניים מכל אחת מארבע המדינות. ארבעת השופטים הראשיים היו פרנסיס בידל מארצות הברית, אנרי דה ובר-דונדיו מצרפת, סר ג'פרי לורנס מבריטניה, ואיבן טימופייביץ' ניקיצ'נקו מברית המועצות.
המשפטן היהודי ד"ר יעקב רובינסון שימש יועץ לענייני יהודים לשופט רוברט ה. ג'קסון שעמד בראש צוות הקטגוריה מטעם ארצות הברית. שמו של רובינסון נקשר כמי שמילא תפקיד מפתח בשכנועו לקבל כהולם את הרעיון החדש פשע נגד האנושות כסעיף אישומם של הנאצים בפשעים נגד היהודים (המונח הופיע לראשונה בכתבי אישום במשפטי נירנברג). אחרי משפט פושעי המלחמה הראשיים, הוא הוסיף לעקוב מקרוב אחרי בירור דינם והליכי ענישתם של פושעי מלחמה בסדרת משפטים הידועה בשם "משפטי נירנברג הנוספים". הוא ייעץ, למשל, לתובע הראשי במשפטו של פרידריך פליק, בריגדיר גנרל טלפורד טיילור.
ארגונים
שישה ארגונים הועמדו למשפט, וזאת על מנת לסייע בכך שכשיובאו למשפט חברי ארגונים אלו יהיה אפשר להרשיעם על סמך חברותם בארגון בלבד. עם תום משפט פושעי המלחמה הקדיש הטריבונל עוד זמן מה לבחינת אחריות הארגונים.
ואלו הארגונים:
אישים
סעיפי האישום היו כדלהלן: 1. קשירת קשר, או השתתפות בהסתה למען ביצוע פשעים נגד השלום. 2. השתתפות בתכנון או ביצוע מלחמה תוקפנית, או פשעים אחרים נגד השלום. 3. פשעי מלחמה. 4. פשעים נגד האנושות.
מהלך המשפט ותגובות הנאשמים
תגובות הנאשמים לאישומים היו שונות. היו כאלו, ובראשם הרמן גרינג, אשר המשיכו להתנהג כאילו עודם שולטים באירופה ביד רמה. הם כפרו בסמכותו של בית הדין לדון באישומים, ועמדו על כך שכל מעשיהם נעשו בסמכות ולטובת העם הגרמני (התבדחותו של גרינג בחקירה הנגדית - "תשאלו כל גנרל וכל חייל פשוט, אם הם מעדיפים ללכת למלחמה או הביתה") היו כאלו אשר הכחישו את אחריותם האישית והטילו את האשמה על השיטה, שלא יכלו לסרב לפקודותיו של היטלר ושהיו רק בורג במכונה, על אף המשרה הרמה שבה אחזו (אלפרד יודל - "יש לי מצפון נקי לפני אלוהים ולפני בני עמי"), והיו אנשים כהנס פרנק, אשר הביעו חרטה. ידועה אמרתו של הנס פרנק: "אלף שנים תעבורנה, ואשמת גרמניה לא תימחה". אלברט שפר קיבל אחריות על עצמו בהיותו חלק מהממשלה הנאצית למרות שטען שלא השתתף ולא היה מודע לרבים ממעשי הזוועה של המשטר. בעת הוצאתו להורג של יוליוס שטרייכר (שהוגדר בפסק הדין כ"אויב היהודים מספר אחת") קרא שטרייכר ""הייל היטלר! משתה פורים 1946!".
אחד מרגעי השיא הדרמטיים של המשפט התרחש ביום 29 בנובמבר 1945, כאשר במסגרת טיעוני התביעה הוצג סרט תיעודי שהופק על בסיס חומר שצילמו חיילי בעלות הברית בעת שחרור מחנות הריכוז בגרמניה חודשים אחדים קודם לכן. הסרט כלל תמונות קשות לצפייה של ניצולים מזי רעב וערמות אינסופיות של גופות, והקרנתו בליווי קריינות מתאימה הביאה לתגובות קשות מצד הקהל באולם המשפט. גם השופטים לא היו יכולים להישאר אדישים לנוכח המראות, והיו ביניהם שמחו דמעה. אפילו אצל חלק מהנאשמים נצפו תגובות של בכי והסבת המבט מן המסך. קודם להקרנה הדגישה התביעה כי כל אחד מהנאשמים נושא בחלק מן האחריות לזוועות שמתעדות התמונות.
ביצוע גזרי הדין
עשרת הנאשמים הנותרים שנידונו למוות הוצאו להורג על ידי התליין האמריקאי ג'ון וודס באולם ההתעמלות שצמוד לכלא נירנברג בחצות 16 באוקטובר 1946, וגופותיהם נשרפו במחנה הריכוז דכאו.
יתר הנאשמים שנדונו לעונשי מאסר ריצו אותם בכלא שפנדאו בברלין. הנאשם רודולף הס, אשר טען כי אינו שפוי וכי אינו זוכר דבר, היה האחרון מביניהם שנותר בחיים, הוא התאבד בתאו בתליה בשנת 1987.
מורשת
לאחר משפטי נירנברג הועמדו לדין גם אנשי ממשל נאצים בדרגים נמוכים יותר, ורופאים נאצים שערכו ניסויים מזוויעים בבני אדם. משפטי נירנברג שימשו מודל לבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק, שבו הועמדו לדין מנהיגי האימפריה היפנית, על פשעיהם במהלך מלחמת העולם השנייה, למשפט אייכמן ומאוחר יותר אף לבית הדין הפלילי הבינלאומי. למשפטי נירנברג השפעה רבה על התפתחותו של המשפט הפלילי הבינלאומי. פסקי הדין השפיעו על ניסוחם של:
בנדר: ההונאה האחרונה
בנדר: ההונאה האחרונה (ברוסית: Бендер: Последняя афера) הוא סרט עלילתי רוסי, סרט ההמשך של בנדר: זהב האימפריה. את התפקידים הראשיים גילמו סרגיי בזרוקוב וארם ורדוואניאן. הסרט יוקרן בבכורה בשנת 2021.
עלילה
איברהים בנדר ואוסיה זדוניסקי הפכו מפורסמים מדי - הם מבוקשים על ידי המשטרה של שתי מדינות: רוסיה וטורקיה. במרדף אחר מוט הזהב של הרוזן רומיאנצב, הם יצטרכו להתחפש לאמני קרקס, טרוריסטים ואפילו שתי גברות הנוסעות על ספינה, אם ובת. כך מגיעים אוסיה ובנדר לטורקיה. בינתיים, אמו של אוסטאפ מוצאת את עצמה בציפורניו של קראולי הקודר, שמתייחס לאורחיו העשירים כמהגרות עניות פתיות. בצירוף מקרים מדהים, מוט הזהב מגיע לאוצר של קראולי. המצוד אחר התכשיט יסתיים בטירה מרושעת מימי הביניים.
הפקה
הסרט צולם על ידי חברת Sreda בבעלות אלכסנדר צקאלו ובשיתוף פעולה עם ערוץ טלוויזיה רוסיה-1.
הפצה
הסרט יצא לצפייה ב-5 בנובמבר 2021 בשרתי Kinopoisk.ru, Premier ו-ivi.ru. ההנחה היא שבעקבות הסרטים "בנדר: זהב האימפריה", "בנדר: ההתחלה" ו"בנדר: ההונאה האחרונה" תופק סדרה על אוסטפ בנדר.
פלוריה סיגיסמונדי
פלוריה סיגיסמונדי (באנגלית: Floria Sigismondi; נולדה ב-1 בינואר 1965) היא במאית קולנוע, תסריטאית, במאית וידאו קליפים, אמנית וצלמת איטלקייה-קנדית.
היא ידועה בעיקר בזכות כתיבת ובימוי הסרט "The Runaways" ובבימוי קליפים מצליחים לאמנים שונים כמו: כריסטינה אגילרה, ג'סטין טימברלייק, ריהאנה, לאונרד כהן, קייטי פרי ודייוויד בואי. כמו כן, ביימה פרסומות למותגים כמו גוצ'י, מאק, טארגט ונייקי. בנוסף לכך, ביימה כמה פרקים של תוכניות הטלוויזיה "סיפורה של שפחה" ו-"אלים אמריקאים".
קורות חיים וקריירה
סיגיסמונדי נולדה בפסקארה, אברוצו, איטליה. הוריה, לינה ודומניקו סיגיסמונדי, היו זמרי אופרה. משפחתה, כולל אחותה אנטונלה, עברה להתגורר בהמילטון, אונטריו, קנדה, כשהייתה בת שנתיים. בילדותה, הייתה עוסקת בתחום האומנות בצורה שכונתה "אובססיבית". החל משנת 1987, למדה ציור ואיור במכללת אונטריו לאומנות. כיום, שונה שמה לאוניברסיטת אונטריו לאמונות ועיצוב (OCADU). בהמשך, לקחה קורסים בצילומים, אותם עברה בהצלחה.
באוקטובר 2004, היא ילדה את בתה הראשון, טוסה ורה סיגיסמונדי-ברלין. סיגיסמונדי מתגוררת בשלושה מקומות: טורונטו, ניו יורק ולוס אנג'לס. בתה קרויה על שם האופרה האיטלקית "טוסקה". פלוריה עצמה נקראה על שם הדמות הראשית שם. סיגיסמונדי מופיעה בסרטים התיעודיים הקנדיים "Flicker" ו-"Cinéma Vérité: Defining the Moment".
כמו כן, היא זכתה בפרס ה-MVPA פעמיים. בנוסף לכך, היא ביימה את הקליפ של ג'סטין טימברלייק לשיר "Mirrors", שזכה בפרס הווידאו קליפים של MTV.
כבמאית קולנוע
סרטה הראשון של סיגיסמונדי באורך מלא היה "The Runaways". הסרט נוצר בהשראת הלהקה The Runaways. הסרט עוסק ברובו במערכת היחסים בין ג'ואן ג'ט לבין שרי קרי. כמו כן, סיגיסמונדי כתבה את התסריט של הסרט, שהתבסס על ספרה של קרי, Neon Angel: A Memoir of a Runaway. הסרט הוקרן בבכורה עולמית בשנת 2010 בפסטיבל סאנדנס ועלה לאקרנים בקנדה ובארצות הברית במרץ 2010.
בשנת 2020 ביימה סיגיסמונדי את סרט האימה "טבעת החנק", אשר קיבל השראה מהנובלה של הנרי ג'יימס "Turn of the Screw", שיצאה בשנת 1898. הסרט היה בכיכובם של מקנזי דייוויס ופין וולפהרד. הסרט זכה להצלחה רבה, כאשר גרף 18.5 מיליון דולר, אך הקרנותיו בבתי הקולנוע נקטעו, בעקבות מגפת הקורונה.
חלק מהווידאו קליפים שביימה
כבמאית
כצלמת
נבחרת הרפובליקה של קונגו בכדורגל
נבחרת קונגו בכדורגל, הידועה בכינוייה "השדים האדומים", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של הרפובליקה של קונגו. נחשבת לנבחרת אפריקאית ממוצעת מבחינה סטטיסטית ללא אף הופעה בגביע העולם בכדורגל, אך עם הופעות בגביע אפריקה לאומות וזכייה בו ב-1972.
שיאי שחקנים
נכון ל-23 במרץ 2023.
שאטובלייר
מוקדי משיכה תיירותיים הם מפלי טריניטי, מפלי דרקויו וממצאים ארכאולוגיים של ההתיישבות של שבטי הקריבים. הכלכלה המקומית מבוססת בעיקר על חקלאות.
בשנות התשעים של המאה ה-18 אירעו במקום חלק מאירועי מרידה של שבטי הילידים נגד השלטון הבריטי.
נבחרת ספרד בכדורסל עד גיל 20
נבחרת ספרד בכדורסל עד גיל 20 היא הנציגה של ספרד בתחרויות כדורסל בינלאומיות, והיא מאורגנת ומנוהלת על ידי פדרציית הכדורסל הספרדית. הנבחרת מייצגת את ספרד באליפות אירופה עד גיל 20 ובתחרויות בינלאומיות אחרות עד גיל 20.
צ'רנוביצר מורגנבלאט
צ'רנוביצר מורגנבלאט (בגרמנית: Czernowitzer Morgenblatt; מילולית: עיתון הבוקר של צ'רנוביץ) היה עיתון בבעלות יהודית שיצא לאור בשפה הגרמנית בין השנים 1940-1918. העיתון יצא לאור בצ'רנוביץ, שעה שזו הייתה תחת שלטון ממלכת רומניה.
היסטוריה
העיתון נוסד במאי 1918 על ידי העורכים ואליאס ויינשטיין יוליוס ואבר. האחרון היה אחראי לעריכת העיתון המקומי "וולקסוור" בשנים 1912-1904. קהל היעד של העיתון היו דוברי הגרמנית שהתגוררו בבוקובינה, ובכלל זה יהודים, ש-40% מהם שישבו באותו אזור היו דוברי גרמנית. המורגנבלאט לא הזדהה עם מפלגה פוליטית מסוימת במאמריו. זאת, בשונה מעיתונים יהודיים אחרים שהוצאו לאור באותם הימים בצ'רנוביץ, כגון "וולקסוור" שהזדהה עם המפלגה הלאומית היהודית, או "אוסטיידישה צייטונג", שהזדהה עם הציונים הכלליים. העיתון נסגר ב-28 ביוני 1940, בפקודת שלטונות ברית המועצות שכבשו את צ'רנוביץ וסביבותיה באותו יום.
קארלי סימון
קארלי סימון (באנגלית: Carly Simon; נולדה ב-25 ביוני 1945) היא מוזיקאית וזמרת פופ אמריקאית ממוצא יהודי.
ילדות
קרלי סימון נולדה בשנת 1945, בעיר ניו יורק שבארצות הברית למשפחה מהמעמד הגבוה, אביה היה איש עסקים מצליח ומוציא לאור, ממייסדי הוצאת הספרים סיימון ושוסטר, אחת מחמש הוצאות הספרים הגדולות ביותר בארצות הברית, שתחביבו היה נגינה בפסנתר. אימה הייתה זמרת ופעילה לזכויות האזרח, האב ממוצא יהודי גרמני, והאם קתולית.
ראשית הדרך
את דרכה המוזיקלית החלה בגיל 19, עת הקימה עם אחותה לוסי, את הצמד "האחיות סימון". בשנת 1964 יצא אלבומן הראשון "הכירו את האחיות סימון". באותה השנה יצא גם אלבומן השני, ובשנת 1969 הוקלט אלבומן השלישי והאחרון שהוקדש כולו לשירי ילדים (בשנת 1973 יצא האלבום בגרסה עדכנית לצליל של שנות ה-70).
בשנת 1968 הצטרפה ללהקה "זיכרון הפיל" (Elephant's Memory), הידועה יותר כלהקת הליווי הניו-יורקית של ג'ון לנון ויוקו אונו בהופעותיו ברחבי ארצות הברית.
שנות השיא
בשנת 1971 הקליטה שיר סולו ראשון לפסקול של סרט הקולנוע של הבמאי מילוש פורמן, התפשטות (Taking Off), בו גם קיבלה תפקיד משנה. באותה השנה יצא אלבום הבכורה שלה כסולנית, שנקרא בפשטות "קרלי סימון". האלבום כלל להיט שהצליח להגיע לראשי מצעדי הפזמונים והביא לכך שעוד באותה שנה הוקלט אלבומה השני "צפייה" (Anticipation). בסופה של אותה שנה זכתה סימון בפרס גראמי למוזיקאית הצעירה.
ייחודה מבין הזמרות הרבות, היא העובדה שכתבה והלחינה את מרבית שיריה וכן ניגנה בכולם. סימון נחשבת לאחת מהזמרות היוצרות הבולטות של המחצית הראשונה של שנות ה-70' אז החלה תופעה זו של זמרות-יוצרות.
בשנת 1972 נישאה למוזיקאי ג'יימס טיילור. מנישואין אלו נולדו לה שני ילדים. בשנת 1983 התגרשו השניים.
הפריצה הגדולה שלה התרחשה בשנת 1973 עם הוצאת אלבומה השלישי "ללא סודות" (No Secrets). אלבום זה הכיל מספר רב של להיטים והתארחו בו מספר רב של מוזיקאים. בין המוזיקאים שהתארחו באלבום ניתן למנות את פול מקרטני ואשתו לינדה מקרטני, מיק ג'אגר, קט סטיבנס, קלאוס פורמן, הפסנתרן ניקי הופקינס, המעבד התזמורתי פול בקמסטר ונגן כלי ההקשה ריי קופר. להיטה הגדול ביותר שיצא מאלבומה זה היה You're So Vain. שיר זה הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים (וביניהם של הבילבורד, במשך 3 שבועות).
המשך הדרך
ב-1988 זכתה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב על כתיבת וביצוע השיר "Let the River Run" עבור הסרט "נערה עובדת". בשנת 1994 היא שיתפה פעולה עם אנדראס פולנוויידר וכתבה שיר לאלבומו החדש.
פאבל סאדירין
פאבל פיודורוביץ' סאדירין (ברוסית: Павел Фёдорович Садырин; 18 בספטמבר 1942 – 1 בדצמבר 2001) היה כדורגלן ומאמן סובייטי-רוסי.
קריירה
סאדירין שיחק בעמדת הקשר במועדונים זבזדה פרם ובזניט לנינגרד. כמאמן, הוא הוביל את זניט לאליפות ברית המועצות היחידה שלהם בעונת 1984. בשנת 1991 הוא זכה בגביע ובתואר הסובייטי האחרון עם צסק"א מוסקבה. סאדירין גם העפיל פעמיים לליגת העל: עם צסק"א (בשנת 1989) ועם זניט (בשנת 1995) ובשתי הקבוצות הוא נחשב לאגדה.
סטדירין שימש גם כמאמן נבחרת רוסיה בשנים 1992–1994 והוביל את רוסיה להשתתפות במונדיאל 1994.
בשנת 2001 הוא הלך לעולמו ממחלת הסרטן.
בלו ויינס
בלו ויינס (באורדו: بلیو وینز) ובתרגום - ורידים כחולים, היא עמותת נשים שבסיסה בפשאוור, ח'ייבר פח'טונח'ווה, שבפקיסטן. הארגון פועל כדי לחזק ולהניע נשים סיסג'נדריות וטרנסג'נדריות לפעולה קולקטיבית למען זכויותיהן ולמען ייצוג הולם.
רקע
בלו ויינס נוסדה על ידי קבוצת נשים פעילות ב-1999, קודם כל כדי להפיץ מידע ולהעלות מודעות לסרטן השד בח'ייבר פח'טונח'ווה (KPK) ובאזורים השבטיים המנוהלים פדרלית (FATA). עד מהרה, פעילותה התרחבה לכיוונים חדשים, והעמותה פועלת בשיתוף עם מגוון ארגונים עממיים כדי להבטיח ולשמר את זכויותיהן של נשים ולמען זכויות טרנסג'נדרים בח'ייבר פח'טונח'ווה.
פעילות
העמותה פועלת נגד אלימות כלפי נשים, והיא חברה באיחוד לסיום האלימות נגד נשים וילדות (End Violence Against Women & Girls Alliance). בין יתר פעילותיה היא מקדמת מניעה ומיגור של תופעת נישואי ילדות, וחברה בארגון "ילדות, לא כלות".
ב-2013, בלו ויינס יצרה שותפות עם KIOS, מלכ"ר פיני, כדי לתעד מקומות עם ריבוי מקרים של הטרדה מינית בפקיסטן. הפרויקט הוביל לכך ש-46 נשים הגישו תביעות, בסיוע העמותה. בלו ויינס מציעה סדנאות והכשרה לנשים בהתמודדות ומניעת הטרדה מינית במקום העבודה. באותה שנה, בלו ויינס פרסמה מניפסט המעודד נשים כדי לממש את זכותן להצביע.
בלו ויינס ממשיכה לפעול להנגשת שירותי בריאות לנשים עניות ואלה שחיות באזורים מרוחקים.
בין היוזמות המרכזיות של בלו ויינס כלולה היוזמה למען זכויות לאנשים טרנסג'נדרים בפקיסטן. בנוסף לאספקת עזרה ומשאבים, כגון מתן מכונות תפירה לאנשים בקהילה הטרנסג'נדרית, העמותה עזרה להקים את איחוד TransAction למען זכויות לאנשים טרנסג'נדרים ב-KPK. ב-2017, בלו ויינס, יחד עם TransAction, דרשה הגנות משפטיות עבור אנשים טרנסג'נדרים ב-KPK, בקמפיין שהיה להצלחה היסטורית - KPK הפך למחוז הראשון בדרום אסיה שבו יש הגנות משפטיות מסוג זה.
יוזמה נוספת של בלו ויינס היא MEN UNiTE.
בנוסף ליוזמות אלו, בלו ויינס מציעה סיוע משפטי לנשים שורדות אלימות, ופועלת למען ממשל תקין ושקיפות שלטונית, שתתקיים במסגרת השתתפות אזרחית-קהילתית.
עלמה רוויל
עלמה רוויל (באנגלית: Alma Reville; 14 באוגוסט 1899 - 6 ביולי 1982) הייתה תסריטאית ועורכת תסריט  ממוצא בריטי, אשר הייתה אשתו של הבמאי אלפרד היצ'קוק ותרמה רבות ליצירה של סרטיו.
קריירה וחיים אישיים
עלמה רוויל נולדה בנוטינגהאם, אנגליה. היא הבת השנייה של מת'יו אדוארד ולוסי רוויל.
רוויל ידועה בעיקר משיתוף הפעולה ארוך השנים שלה עם בעלה סר אלפרד היצ'קוק שאיתו היא נפגשה לראשונה באולפני "סרטי פרמאונט" בלונדון בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. היא שיתפה פעולה עם הבמאים הבריטים רטולד ירטל ומוריס אלבי למרות שרוב עבודתה התמקדה בסרטיו של היצ'קוק. היא הומרה לנצרות הקתולית לפני נישואיה.
רוויל והיצ'קוק התחתנו ב-2 בדצמבר 1926 בכנסיית ברומפטון שבלונדון. בתם, פטרישיה היצ'קוק, נולדה ב-7 ביולי 1928. רוויל הייתה ידועה בחדות עיניה ובשמיעתה הטובה. היא אף הבחינה במהלך צילומי הסרט "פסיכו" (1960) שהשחקנית ג'נט לי בלעה רוק במהלך סצנה שבו היא הייתה אמורה להיות מתה.
בשנת 2012 הלן מירן גילמה את דמותה של רוויל בסרטו של סצ'ה גרבסי "היצ'קוק" על הפקת הסרט "פסיכו". מירן קיבלה ביקורות חיוביות על גילום דמותה של רוויל ואף הייתה מועמדת לגלובוס הזהב ולפרס גילדת שחקני המסך. באותה שנה אימלדה סטאונטון גילמה את דמותה בסדרת הטלוויזיה של רשת HBO "הנערה של היצ'קוק" על יחסם של היצ'קוק (טובי ג'ונס) והשחקנית טיפי הדרן (סיינה מילר).
פרושיים
פְּרוּשִׁיִּים (שם מדעי: Fringillidae), משפחה מרובת מינים בסדרת ציפורי השיר, שתזונתה מורכבת בעיקר מזרעים ותפוצתה העיקרית בחצי הכדור הצפוני.
ישנן 4 תת-משפחות במשפחה:
פירוש השם ומאפיינים
קיימים מיני עופות אחרים המכונים "פרושיים", לעיתים תכופות, אף שאינם שייכים למשפחת הפרושיים. ציפורים אלו נכללות במשפחות בעלות הדמיון הרב אסטרילדיים (Estrildids), שתפוצתן באזורים הטרופים של העולם הישן ובאוסטרליה. גם כמה קבוצות של משפחת הגיבתוניים נקראות פרושיים.
טקסונומיה
מבנה הטקסונומיה המדויק של הפרושיים האמיתיים (Fringillidae) שנוי עדיין במחלוקת. יש הממיינים את ה-Hawaiian honeycreepers כתת-משפחה נוספת (פרושי הוואי) או ממיינים את הקרדינליים ואת ה-fringilline כשבטים (Carduelini and Fringillini) בתוך תת-משפחה אחת; הפרושיים ששירתם ערבה לאוזן נחשבו בעבר לטנגריים בשל הדמיון הכללי במראה ובאורח החיים, עד שהוגדר שיוכם האמיתי; הגיבתוניים והדרוריים האמריקאים נחשבו בעבר כתת-משפחה נוספת (Emberizinae) אך עתה הם מוגדרים כמשפחה נפרדת.
מחקרים
בשל קצב הגידול האנושי הגואה והתפתחות התעשייה, נוצר מצב שבו ציפורים רבות ממשפחת הפרושיים ניזונות מאוכל תעשייתי במקום אוכל טבעי. זאת מפני שפעמים רבות הפסולת האנושית היא ציד קל יותר מאשר מזון טבעי.
במחקר שפורסם בשנת 2018 נמצא כי אם ציפורים ממשפחת הפרושיים ימשיכו להתקיים על בסיס שאריות של אוכל אנושי, הדבר עלול לפגוע בהם אנושות, הן בהיבטים אבולוציוניים ובהבדלים בין מין ומין והן בסיכויי ההישרדות שלהם ככלל.
פרושיים בישראל
המינים הבאים מצויים בארץ ישראל:
כמו כן מגודלים בשבי עוד מיני פרושים כמו הקנרית.
שמואל להיס
שמואל לָהִיס (18 בנובמבר 1926 - 5 במרץ 2019) היה עורך דין ישראלי, שכיהן כמנכ"ל הסוכנות היהודית. הורשע על חלקו בטבח חולא (1948), שאירע בעת היותו סמ"פ בחטיבת כרמלי במלחמת העצמאות, ונחון על ידי הנשיא יצחק בן-צבי בשנת 1955.
ביוגרפיה
במלחמת העצמאות היה להיס סמ"פ בגדוד 22 של חטיבת כרמלי. ב-23 ביוני 1948 נמנה עם שומריהם של עצורים במחנה יונה, מרביתם עולי אלטלנה. במהלך פעילות זו פצע בירייה את אחד העצורים. הפרקליטות הצבאית הגיעה למסקנה שלהיס ירה בחוסר זהירות ויש להאשימו בפציעה שלא כחוק.
בהמשך המלחמה מונה למפקד פלוגה בגדוד 22, בדרגת סגן ראשון, והיה אחד מהאחראים לטבח חולא. סמג"ד בחטיבה, דב ירמיה, גילה זאת, ולהיס טען בפניו כי הייתה זו נקמתו על רצח חברו הטוב ביותר בטבח בית הזיקוק בחיפה. בעקבות כך החליף אותו ירמיה. להיס הועמד לדין בבית דין צבאי באשמת רצח של אנשים אחדים. במשפטו טען שהפשע בוצע מחוץ לגבולות ישראל, ולכן הדין הישראלי אינו חל עליו. בית הדין הצבאי דחה טענה זו, אבל אִפשר דחייה במשפט על מנת לאפשר עתירה לבג"ץ. בדיון בבג"ץ טענה המדינה כי אין לבג"ץ סמכות לפרש את החוק הצבאי. בפברואר 1949 דחה בג"ץ את הטענה של להיס ואת טענת הממשלה, ואפשר למשפט להמשיך. להיס הואשם שב-31 באוקטובר רצח 18 אנשים, ולמחרת רצח 15 אנשים. הוא זוכה מחמת הספק מהאשמה הראשונה, אך הורשע באשמה השנייה ונדון לשבע שנות מאסר. להיס ערער על ההרשעה ועל העונש בפני בית הדין הצבאי העליון שבראשות האלוף איתן אבישר. בית הדין הותיר את ההרשעה בעינה, אך הפחית את העונש לשנת מאסר אחת, שאותה ריצה במעצר פתוח במחנה פיקוד הצפון. בג' באייר ה'תש"י (יום העצמאות) ביטל נשיא המדינה, חיים ויצמן, את העונש שהוטל על להיס.
ב-1955 קיבל להיס חנינה בדיעבד מנשיא המדינה יצחק בן-צבי. במהלך השנים שינה להיס את גרסתו לגבי מה שהתרחש בטבח חולא, כדי להצדיק את מעשיו, ובריאיון איתו מ-2010 טען טענות המנוגדות לאירועים שפורטו בכתב האישום. לדבריו התרחש כביכול קרב קשה לכיבוש הכפר, והטבח לא בוצע על ידי חטיבת כרמלי אלא על ידי חיילים מחטיבה אחרת.