cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יצחק נוי
עבודה ברדיו
עבד כעורך בכיר ברדיו, ובמשך שנים רבות הגיש ברשת א' תוכנית שבועית, בה סקר קטעי עיתונות מהמערב בנושאי חברה ופוליטיקה, ואחר-כך גם בנושאי טכנולוגיה ומדע. לאחר מכן עבר לרשת ב' של קול ישראל. ברשת ב' שידר את יומן החוץ - "השעה הבינלאומית", ובמקביל, את תוכנית השחר "אור ראשון" וכן תוכנית של סקירת עיתונות מהמערב. הוא הגיש את "שבת עולמית" - סקירת עיתונות עולמית, מדי שבת בבוקר. תוכניותיו היו מוגשות בשידור חי, ללא עריכה. כמו כן הגיש תוכניות דוקומנטריות של קול ישראל לציון תאריכים היסטוריים - תוכניות שערך בשיתוף עם העורכים חדווה אלמוג ויגאל בוטון. החל מ-11 במרץ 2017 עברה התוכנית למתכונת של שידור במשך שעתיים בין 08:00 ל-10:00.
בתחילת שנת 2008 עמד נוי בפני החלטה על פרישה מ"קול ישראל", שלבסוף בוטלה בעקבות התערבות מאזינים. ב-10 בנובמבר 2008 הודיע כי בכוונתו לפרוש לגמלאות בסוף חודש דצמבר באותה שנה, ובכך לסיים את עבודתו לאחר 43 שנים ברשות השידור. ב-29 בדצמבר 2008 הגיש בפעם האחרונה ברשת ב' את תוכניתו "השעה הבינלאומית", ובסופה נפרד ממאזיניו והודה לכל אלו שהשתתפו בתוכנית בחמש השנים בהן הגיש אותה. בין מאות מרואייניו היו מומחים מתחומים רבים. הבולטים בהם היו אנשי אקדמיה ומחקר, פוליטיקאים ואנשי מדע מהארץ ומהעולם.
גם לאחר שפרש לגמלאות, המשיך נוי להגיש בשבתות את "שבת עולמית". לאחר שבשבועות קודם לבחירות לכנסת ה-18 השתתף כקריין בתשדיר בחירות של מפלגת האיחוד הלאומי, הוחלט להשעותו מהגשת "שבת עולמית", בטענה כי עבר על כללי האתיקה. עם זאת, הוחלט כי כיוון שהקריינות נעשתה בהתנדבות, ישוב לשדר לאחר הבחירות.
ביוני 2019 הושעה מתפקידו לאחר שהתבטא בשידור בגזענות כנגד בדואים. באפריל 2022 סיים להגיש את "שבת עולמית" מפאת מחלתו.
השתתפות בסרטים
אחדים מספריו הוסרטו ושודרו בטלוויזיה הישראלית, בהם ספרו "אור ואלכסנדרה", שבעקבותיו יצר חיים כאלב את הסרט "הניצחון של ברק", שבו נוי אף שיחק. נוי השתתף גם בשני סרטים נוספים של חיים כאלב, "הפרדס של סבא" ו"גן עדן טרזין". כמו כן השתתף בתפקיד משני בסרט "פרשת איילנד" (1980)
ספריו לילדים
נוי חיבר ספרי ילדים, אשר חלקם הוגשו בתחילה כסיפורים בהמשכים ב"תוכנית לאם ולילד", בהם
ישיבת מאור התורה
ישיבת מאור התורה היא ישיבה חרדית-ספרדית השוכנת בשכונת מקור ברוך בירושלים. הישיבה כוללת ישיבה קטנה, ישיבה גדולה, ובעבר כללה אף כולל אברכים, המונים יחד כ-500 תלמידים. הישיבות הוקמו על ידי הרב אברהם סלים, לזכר אביו הרב חכם נתן סאלם.
היסטוריה
בשנת ה'תשנ"ד (1994), הקים הרב סלים את הישיבה הגדולה. בהמשך צירף את ראש ישיבת חברון הרב דוד כהן אשר מוסר שיעור כללי מדי שבוע. חלק נכבד מבוגרי הישיבה הקטנה ממשיכים את לימודיהם בישיבה הגדולה. הר"מים הם הרבנים שלום משה טולידאנו (בנו של הרב יעקב טולידאנו)  יעקב שרבני (שניהם חתני הרב סלים), בנימין כהן, אפרים זאב גרבוז, חזקיה סלים (בנו של ראש הישיבה) ואורי מלכיאל. משגיח הישיבה היה הרב פנחס אלגרבלי במשך כ- 28 שנה, אך למגינת כל לב הוא נפטר ב-י"ח באב ה'תשפ"ב ה-15/08/2022 ובמקומו נתמנה לתפקיד המשגיח הרב שמעון וייס, משגיח לשעבר בישיבת יסודות התורה.
הישיבות שוכנות בשני בניינים ברחוב דוד ילין בשכונת מקור ברוך בירושלים. לבחורי הישיבה הקטנה בניין פנימייה ברחוב אלפנדרי. הסמוך. וכן ברחוב רש"י פנימיות בחורי הישיבה הגדולה פזורות בדירות שונות בשכונת מקור ברוך. בניין הישיבה גדולה עבר מספר סבבי הרחבה. בתמוז ה'תשס"ח (יולי 2008), הונחה אבן הפינה לבניין הישיבה החדש הנבנה בשכונת סנהדריה, במעמד הרבנים אהרן יהודה לייב שטינמן, שמואל אוירבך ועוד. בפברואר 2019 יצאה הישיבה בקמפיין מימון המונים לכיסוי הוצאות הבנייה. בחורף תשפ"ג לאחר קבלת האישורים להגדלת שטח הבניה, התחדשו העבודות בבניין הישיבה החדש.
סגנון הלימוד בישיבה הוא על פי שיטת הלימוד המקובלת בישיבות ליטא.
ראש הישיבה הרב סלים הוא בנו של רבי נתן סאלם, בוגר ישיבת פוניבז' ותלמידו של הרב אלעזר מנחם מן שך, שתמך בו בהקמת הישיבה. לצד זאת, הרב עובדיה יוסף, סייע לישיבה.
פנינה, בתו של הרב בן ציון הכהן רבין ורעייתו של הרב סלים, מנהלת את משק הישיבה. חתנו הרב בינימין טולדנו הינו ראש הישיבה הקטנה.
ויל מקדונלד
ויל מקדונלד (באנגלית: Will McDonald נולד; 21 בספטמבר 1999)  הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי.
ביוגרפיה
מקדונלד נולד בסידני, אוסטרליה.
קריירה
ב-7 במאי 2012, לוהק מקדונלד לתפקידו הגדול הראשון בטלוויזיה כשהצטרף לצוות השחקנים הראשי של הסדרה האוסטרלית הפופולרית קרוב רחוק, שם גילם את ג'ט ג'יימס עד 1 ביולי 2015, עד שדמותו בסדרה גויסה לצבא. ויל קיבל את התפקיד שבוע אחרי שנבחן לתפקיד של ג'ט וגילה שהוא קיבל אותו. ב-19 בנובמבר 2015 חזר ויל כאורח לסדרה ועזב זמן קצר לאחר מכן. הוא חזר שוב כאורח ב-22 במאי 2017 והופעתו האחרונה הייתה ב-19 ביוני אותה שנה. ויל חזר לסדרה במרץ 2019, ועזב שוב ב-30 במאי של אותה שנה.
בשנת 2018 שיחק לצד זאווייר סמואל בסרט הטלוויזיה "Riot" ובסרט הקולנוע "The School". בשנת 2021 התארח בסדרת הטלוויזיה הקומית רוק הצעיר. באותה שנה לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה תיכון הלבבות השבורים.
בשנת 2022 שיחק בסרט "Blaze" שהוצג בפסטיבל הסרטים טרייבקה בשנת 2021.
הלמוט בהלקה
הלמוט בהלקה (בגרמנית: Hellmuth Böhlke; 7 בפברואר 1893 – 8 באפריל 1956) היה גנרל גרמני במלחמת העולם השנייה.
ראשית חייו
בהלקה נולד ב-7 בפברואר 1893 בלובהאן ליד דנציג, ובמלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא הקיסרות הגרמנית. על פעולותיו במלחמה הוא קיבל את עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה ושנייה ואת אות הפציעה בשחור. לאחר סיום המלחמה הוא עבר לשירות המשטרה וקודם לדרגת אובר לויטננט ב-1 ביולי 1920. ב-15 באוקטובר 1935 הוא עבר לשרת בוורמאכט בדרגת מיור וב-1 ביוני 1938 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
מלחמת העולם השנייה
כשפרצה מלחמת העולם השנייה הוא פיקד על גדוד ברגימנט הרגלים ה-21 בדיוויזיה ה-17 במהלך ההתקפה על פולין בספטמבר 1939. ב-21 בינואר 1941 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-260 של הדיוויזיה ה-113 וב-15 בפברואר מונה למפקד רגימנט התחלופה ה-46 של הדיוויזיה ה-193. ב-15 במרץ 1941 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-430 של הדיוויזיה ה-129 שאיתה הוצב במהלך מבצע ברברוסה בגזרה המרכזית של החזית המזרחית, וב-27 באוקטובר 1941 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-13 במאי 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-20 בספטמבר 1942 הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-12 בפברואר 1943 הוא מונה למפקד רגימנט הרייכסגרנדירים ה"הוך אנד דויטשמאסטר" של דיוויזיית הגרנדירים ה-44, שהועברה לאיטליה באוגוסט 1943. ב-1 בינואר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בפברואר מונה למפקד הדיוויזיה ה-334, אשר התפרסה באזור פסקארה על חוף הים האדריאטי. ב-1 באוגוסט 1944 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. באוקטובר 1944 היא שובצה לקורפוס הפאנצר ה-14 והשתתפה בקרבות ההגנה באזור בולוניה, שם הייתה כפופה אף פעם לקורפוס הצנחנים ה-1. ב-25 בינואר 1945 הוא קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ולאחר כניעת קבוצת ארמיות C הוא נלקח בשבי ליד רימיני בסוף אפריל 1945.
לאחר המלחמה
ביוני 1947 הוא הועבר למחנה השבויים 11 בבריטניה. לאחר שחרורו הוא התגורר במינכן עד מותו ב-8 באפריל 1956.
קוסקוס נמרי
קוסקוס נמרי (שם מדעי: Spilocuscus) הוא סוג של חיית כיס ממשפחת הקוסקוסיים החיים באי גינאה החדשה ובקווינסלנד שבאוסטרליה.
יונקים אלה הם מבין המינים הגדולים ביותר בדמויי-הקוסקוס המודרניים ומגיעים לאורך 35–65 סנטימטרים ולמשקל 1.5-6 קילוגרמים, אך קטנים יותר מהסוג קוסקוס דובי.
הם מותאמים לחיים ביערות הגשם ונתלים על ענפים ברגליהם ובזנבם. הם מזכירים באורח חייהם קופים, אך מדובר באבולוציה מתכנסת עקב אורח חיים דומה. הם ניזונים בעיקר מפירות, וחלקם בסכנת הכחדה עקב כריתת יערות הגשם.
אבישר הר-שפי
ביוגרפיה
הר-שפי הוא בנם של דב, בעל מפעל אריזות בבית-אל, ופעיל מנהיגות יהודית, וד"ר בטחה הר-שפי, מרצה לתלמוד בהיברו יוניון קולג'. הוא אחיה של מרגלית הר-שפי ונכדם של הרב פרופ' פינחס פלאי ופנינה פלאי. למד בישיבת ההסדר קריית שמונה ולאחר מכן אצל הרב שג"ר בישיבת שיח יצחק. בשנת 2010 אושרה עבודת הדוקטורט שלו בנושא "'מלכין קדמאין': מיתוס מלכי אדום בספרות הזוהרית", בהנחיית פרופ' צבי מרק בחוג לספרות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2004 פורסם ספר שיריו הראשון "סוסי אש" ובשנת 2006 ערך את האנתולוגיה "עד פתח הגן - איורי נחום גוטמן ומשוררים עבריים בעקבות התנ"ך" (הוצאת אבן חושן) ואת קובץ המאמרים של ישיבת שיח יצחק: "גשם: על תעניות וגשמים בעקבות מסכת תענית" (תשס"ד).
בעבר ערך את כתב העת משיב הרוח לשירה יהודית ישראלית ועורך את כתב העת "עתר". מלמד חסידות וקבלה בישיבת שיח יצחק, בבית מורשה בירושלים ובמכללת יעקב הרצוג. נשוי למשוררת סיון הר-שפי.
הפיגועים בקופנהגן (1985)
הפיגועים בקופנהגן היו פיגועי טרור פלסטיני שהתרחשו ב-22 ביולי 1985 ובמהלכם התפוצצו שתי פצצות בפיגוע שאירע בקופנהגן, בירת דנמרק. הפצצה הראשונה התפוצצה במשרדי נורת'ווסט איירליינס, והשנייה התפוצצה בסמוך לבית הכנסת הגדול של קופנהגן. מספר פצצות אחרות לא הופעלו בסופו של דבר, כאשר פצצה אחת תוכננה לפוצץ את משרדי חברת התעופה הישראלית, "אל על", אך לבסוף הוחלט שלא להפעילה, ופצצה שנייה תוכננה להתפוצץ בחצר ארמון כריסטיאנסבורג, בו מתכנס הפרלמנט הדני.
הפיגוע בוצע על ידי זוג הפלסטינים, אבו טאלב ומרטן אימנדי, אשר בגין מעשיהם הם נידונו למאסר עולם בשוודיה. שני שותפים נוספים נענשו אף הפעם: הראשון מביניהם קיבל שש שנות מאסר והשני שנת מאסר אחת.
הפיגועים
הפצצה הראשונה התפוצצה במשרדי חברת התעופה האמריקאית, נורת'ווסט איירליינס ב-22 ביולי 1985, בשעה 10:20. באותם ימים הייתה החברה חברת תעופה האמריקאית היחידה עם משרדים בקופנהגן. עשר דקות לאחר מכן, בשעה 10:31 התפוצה פצצה בבית הכנסת הגדול של קופנהגן, שהוא בית הכנסת העתיק ביותר בסקנדינביה. פצצה נוספת אותרה על ידי המשטרה הדנית בטרם הופעלה (ואותרה בניהאון). שישה זרים הובאו לחקירה קצרה על ידי המשטרה הדנית, חלק מהנחקרים הצליחו לעזוב את דנמרק בעזרת סירה לכיוון שוודיה. על פי דיווחים של כתבי חדשות נמצאה פצצה נוספת, הפעם זו הייתה בחצר של ארמון כריסטיאנסבורג, שם מתכנס הפרלמנט הדני.
אחריות
ארגון המזוהה עם המיליציה הלבנונית, חזבאללה התקשר למשרדי סוכנות הידיעות "AP" ולקח את האחריות על הפיגוע, אם כי מומחים רבים סברו כי חזבאללה היה "אופורטוניסטי" באירוע.
אבו טאלב, אחד מהמחבלים שהיו מעורבים באירוע, היה גם חבר בארגון לשחרור פלסטין ובחזית העממית לשחרור פלסטין. בשנת 2000, במהלך המשפט שנערך בעקבות חטיפת טיסה 103 של פאן אמריקן, טען אבו טאלב, כי גיסתו נהרגה בישראל על ידי ראש ממשלת ישראל, אהוד ברק, אשר לדברי אבו טאלב ירה בה. בנוסף לכך, טאלב נחשד בקיום קשרים עם המפקדה הכללית של החזית העממית לשחרור פלסטין, בהתחשב כי כל העצורים גם היו פלסטינים התחזק החשד כי הפיגוע תוכנן בעידודם של מספר תנועות פלסטיניות.
חקירה ומשפט
פריצת הדרך בחקירה הגיעה רק ב-1988, אז נעצר מרטן אימנדי בברודביהאבן, לאחר שניסה להבריח שלושה אנשים דרך דנמרק. משטרת דנמרק לקחה את טביעת האצבע שלו, אשר הייתה תואמת לטביעת האצבע שמצאה המשטרה על המזוודה שתוכננה להתפוצץ בניהאון. בינתיים, גם המשטרה השוודית עצרה שלושה חשודים נוספים באופסלה. כל ארבעת החשודים הועמדו לדין בשוודיה.
אחד החשודים, מחמוד מוגרבי נשבר בסופו של דבר בחקירותו, והודה כי היה לו חלק בפיגועים, מוגרבי הצהיר כי הוא ניסה לפוצץ פצצה במשרדי חברת התעופה הישראלית, אל על אך כאשר שם לב שזיהו אותו הוא החליט לנטרל את הפצצה ולהשליכה למי הים הבלטי, באזור נמל ניהאון. למעשה, עדותו של מוגרבי הייתה העדות המרכזית במשפט של החבורה. אימנדי ואבו טאלב נידונו למאסר עולם בדצמבר 1989, מוחמד מוגרבי ואחיו מוסטפא נידונו לשש שנות מאסר ושנת מאסר בהתאמה בגין שיתוף הפעולה עם המפגעים.
הפרוזה הכפרית
הפרוזה הכפרית (ברוסית: Деревенская проза - "דרוונסקאיה פרוזה" או Деревенская литература) הייתה בשנות ה-1950 בתקופת "ההפשרה" של ניקיטה חרושצ'וב ואחר כך עד לשנות ה-1980 מגמה בספרות הרוסית הסובייטית, שהתמקדה בחיים העכשוויים ובערכים המסורתיים של הכפר הרוסי.
היסטוריה
ראשיתה, לפעמים, מזוהה עם המסות הבקורתיות על הקולקטיביזציה של החקלאות שפורסמו בתחילת שנות ה-1950 במגזין הספרותי "נובי מיר" על ידי ולנטין אובצ'קין ורשימותיהם של אלכסנדר יאשין, אנטלי קלינין, יפים דורוש ואחרים. עם זאת רוב היצירות שכונו "פרוזה כפרית", כפי שמעיד שמה, היו כתבי פרוזה - רומנים ונובלות. הנציגים הבולטים של "הפרוזה הכפרית" הסובייטית היו אלכסנדר יאשין, וסילי בלוב, פיודור אברמוב, ולנטין רספוטין, בוריס מוז'אייב, וסילי שוקשין. מבקרים אחדים מחשיבים אף את אלכסנדר סולז'ניצין בקטגוריה זו, הודות לסיפורו הקצר "ביתה של מטריונה".כביטאון חצי-רשמי של הזרם שימש המגזין הספרותי "נאש סוברמניק" ("בן זמננו").
רבים מכתבי הפרוזה הכפרית נטו לאידיאליזציה של חיי הכפר הרוסי המסורתי ומחבריהם ביטאו, בדרך כלל באופן מתון את רוח הלאומנות והשמרנות הרוסית משנות ה-1980- 1970. הסאבטקסט הלאומני היה, לפי סברות אחדות, הסיבה ליחס הסלחני ואף תומך של ההנהגה הסובייטית כלפי הסופרים הנ"ל, ב"תקופת הקפאון", בהשוואה לרדיפה הקשוחה נגד נציגי "הפרוזה הצעירה" ו"הפרוזה העירונית" הדיסידנטיות.
תהליך הפרסטרויקה בסוף שנות ה-1980 הביא לעלייה משמעותית בעיניין הציבור ביצירות החדשות של אחדים מנציגי זרם זה ("בערה" מאת רספוטין,"הבלש העצוב" מאת ויקטור אסטאפייב, "כולם ראשונים" מאת בלוב), אולם שינויי המצב החברתי-פוליטי אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי והתפרקות ברית המועצות היטה את מרכז הכובד של הכתיבה הספרותית לכיוונים רבים אחרים והפופולריות של הפרוזה הכפרית ירדה בקרב הקהל. עם זאת ליצירות של הסופרים ה"כפריים" נשמרה חשיבות עצומה בשימור התרבות הלאומית הרוסית והזיכרון ההיסטורי הרוסי. במיוחד השתקפה בהן טרגדיית הקולקטיביזציה (כמו בספר "מוז'יקים ובאבושקות" של בוריס מוז'אייב)
קישורים חיצוניים
Главная страница «Первого сентября» • Главная страница журнала «Литература» • Содержание №5/2001
ג'ון צ'ייפי
ג'ון לסטר הובארד צ'ייפי (באנגלית: John Lester Hubbard Chafee; 22 באוקטובר 1922 – 24 באוקטובר 1999) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית, כמושל רוד איילנד ואחר כך כנציגהּ בסנאט של ארצות הברית. צ'ייפי שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה, והיה אביו של לינקולן צ'ייפי.
ראשית חייו ושירות צבאי
צ'ייפי נולד בפרובידנס, בירת רוד איילנד, נצר למשפחה ממנה יצאו פוליטיקאים רבים. הוא היה בנם של ג'נט מליסה (לבית האנטר) וג'ון שארפ צ'ייפי. סבא רבא שלו, הנרי ליפיט, היה מושלה ה-33 של רוד איילנד בשנים 1875–1877 ובין דודיו מדרגה שנייה נמנים המושל ה-44 צ'ארלס וורן ליפט, והנרי פרדריק ליפט, שייצג את רוד איילנד בסנאט של ארצות הברית בשנים 1911–1917. דודו זכריה צ'ייפי, היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת הרווארד, ופעיל זכויות אזרח בולט. בן דודו היה פרדריק ליפיט, לשעבר מנהיג המיעוט בבית הנבחרים של רוד איילנד. לצ'ייפי שתי בנות וארבעה בנים, בהם לינקולן צ'ייפי, שכיהן גם הוא כמושל רוד איילנד וכסנאטור מטעמה.
ג'ון צ'ייפי סיים את לימודיו היסודיים בבית הספר גורדון שבפרובידנס ב-1931 ואז למד בתיכון קאונטרי דיי שבאותה העיר. ב-1940 סיים את לימודיו באקדמיית דירפילד במסצ'וסטס. כאשר האימפריה היפנית הובילה את המתקפה על פרל הארבור היה צ'ייפי סטודנט בשנה השלישית שלו ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת ייל. בעקבות המתקפה וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, קטע צ'ייפי את לימודי התואר הראשון שלו והתגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית. הוא בילה את יום הולדתו ה-20 בלחימה בקרב גוודלקנל, מ-8 באוגוסט ועד נובמבר 1942, אז דיוויזיית הנחתים הראשונה הצטרפה לקרב במקום יחידתו של צ'ייפי. לאחר שקיבל דרגת לוטננט משנה (Second Lieutenant), לחם בקרב אוקינאווה ב-1945.
לאחר המלחמה, הוא השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת ייל ב-1947 ושלוש שנים אחר כך, ב-1950 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. באוניברסיטת ייל היה חבר באחווה דלתא קאפה אפסילון באחוות הגולגולת והעצמות. ב-1951 שב לשירות בפעיל בחיל הנחתים ושירת במלחמת קוריאה, ולחם כמפקד פלוגה ד' בגדוד הראשון ברגימנט הנחתים השביעי. על שירותו הצבאי של צ'ייפי בכוחות המזוינים של ארצות הברית עוטר במספר עיטורים צבאיים, בהם מדליית השירות הקוריאני, מדליית המערכה באוקיינוס השקט, מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה, והמדליה הקוריאנית של האומות המאוחדות.
קריירה פוליטית מוקדמת
צ'ייפי נעשה לראשונה פעיל בפוליטיקה מאחורי הקלעים כאשר סייע בבחירת ראש עיר לפרובידנס בשנות ה-50 של המאה ה-20. הוא התמודד למושב בבית הנבחרים של רוד איילנד ב-1956 ובהמשך נבחר גם לתפקיד מנהיג מפלגת המיעוט. הוא נבחר מחדש ב-1958 וב-1960, שנה שבה רפובליקנים רבים נחלו הפסדים ברוד איילנד.
צ'ייפי נבחר למושל המדינה ב-1962. הוא סייע בייסוד מִנהל התחבורה הציבורית של רוד איילנד וביצירת התוכנית "האקר הירוק", מאמץ שימור סביבתי. ב-1968 שימש כיושב ראש אגודת המושלים הרפובליקנים. הוא כיהן בתפקידו כמושל עד לשנת 1969, במהלכה הפסיד באורח מפתיע למועמד המפלגה הדמוקרטית פרנק ליצ'ט, שנשב לאנדרדוג במערכת הבחירות. הגורמים שהובילו להפסדו בבחירות כוללים את העובדה שצ'ייפי התמודד שלוש פעמים עם מצע המתנגד נמרצות למס הכנסה, אמר כי גביית מס הכנסה היא הכרחית, ואת השהיית מסע הבחירות שלו לאחר שבתו טריבי בת ה-14 נהרגה בתאונת רכיבה.
ב-1969, מעט אחרי שהפסיד בבחירות על תפקיד מושל רוד איילנד, מונה צ'ייפי למזכיר הצי של ארצות הברית בידי הנשיא ריצ'רד ניקסון. כהונתו של צ'ייפי כמזכיר הייתה בסימן נכונות לקבל החלטות נועזות ולדבוק בהן. סימן זה התבטא בהחלטתו למנות את האדמירל אלמו זומוולט לראש המבצעים הימיים על פני 33 קצינים בכירים נוספים, והתמודדותו עם פרשת פואבלו. אחת מן הפעולות הזכורות ביותר שלו כמזכיר הצי היא הסתייגותו מההמלצה למפקד הפואבלו לויד מ. באצ'ר בידי בית דין צבאי לשחרר את סגל אניית הביון רק אחרי שיבטח ביטחונה. מכיוון שהיה ברור כי קוריאה הצפונית היא אשמה בפרשה ולא באצ'ר או הספנים בסיפון הפואבלו, אמר צ'ייפי כי "באצ'ר ואנשיו סבלו מספיק", וכי חקירת העניין בבית דין צבאי רק תזרה מלח על הפצעים. הוא שימש כמזכיר הצי עד 1972, אותה שנה בה התפטר כדי להתמודד לסנאט.
סנאטור מטעם רוד איילנד
אחרי שהפסיד בבחירות לסנאט של ארצות הברית ברוד איילנד ב-1972 לסנאטור הדמוקרט המכהן קלייבורן פל, נבחר צ'ייפי לסנאט ב-1976, ונהיה לרפובליקני הראשון שזכה בבחירות לסנאט ברוד איילנד מאז 1930. הוא הצטרף לוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט ב-1977 ושם את איכות הסביבה בראש מעייניו, ולעיתים קרובות התייצב נגד עמדות מפלגתו בענייני סביבתנות לשמחת ארגוני שימור סביבתי. הוא כיהן כיו"ר הוועדה בתקופת כהונתו האחרונה בשנים 1995–1999. כאות הוקרה לפעילותו בתחום הסביבתנות, זכה צ'ייפי בפרס הסביבה ע"ש ליידי בירד ג'ונסון.
בין הצעות החוק שצ'ייפי דחף נמנה "חוק המים הנקיים" משנת 1986, ותיקון "חוק האוויר הנקי" ב-1990. הוא גם היה אדריכל "תוכנית הסופרפאנד" לניקוי אתרים בעלי פסולת רעילה וממנסחי "חוק זיהום נפט" משנת 1990. צ'ייפי דגל בזכות להפלה מלאכותית ותמכה בהסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה. הוא נקט עמדה מתונה בכל הנוגע למסים ולסיוע ממשלתי לנזקקים. בנושאים חברתיים, צ'ייפי היה בין חברי הסנאט הליברלים ביותר. הוא התנגד לעונש מוות, להנהגת תפילות בבתי ספר ציבוריים ולאיסור על הומוסקסואלים לשרת בצבא ארצות הברית. צ'ייפי היה אחד הרפובליקנים הבודדים שהביעו את תמיכתם בחוקים נוקשים לפיקוח על נשק. הוא נתן חסות להצעת חוק שלו הייתה עוברת הייתה אוסרת על "ייצור, יבוא, יצוא, מכירה, רכישה, העברה, קבלה, החזקה או שינוע של אקדחי יד ותחמושת ידנית."
בשלהי שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 נהיה צ'ייפי תומך נלהב בשיפור מערכת הבריאות בארצות הברית. הוא תמך בהרחבת תוכנית ה"מדיקייד" לילדים ממשפחות עם הכנסה נמוכה ולנשים בהיריון, נתן את חסותו לחקיקה שמטרתה הייתה להרחיב את הזמינות של שירותים ביתיים וקהילתיים לאנשים עם מוגבלויות ופעל להקמת מרכזי הכשרה בריאותית פדרליים. ב-1992 מונה ליו"ר כוח המשימה הרפובליקני של הסנאט לבריאות, וחתר לביסוס קונצנזוס בקרב הרפובליקנים בשאלת שירותי הבריאות הציבוריים. ב-1993 הוא הצטרף לסנאטור הדמוקרטי ג'ון ברו מלואיזיאנה בהקמת "הקואליציה המרכזית של הסנאט": קואליציה המורכבת משישה סנאטורים דמוקרטים וששה רפובליקנים התומכים הסכמה דו-מפלגתית ברפורמת הבריאות. הוא נתן חסות לחקיקה שהרחיבה את המימון למדינות ארצות הברית המסייעות לבני נוער לצאת ממעגל האומנה לחיים עצמאיים.
ב-12 בפברואר 1999 הצביע צ'ייפי נגד שני הסעיפים בהם הואשם הנשיא ביל קלינטון במסגרת הליך ההדחה נגדו. צ'ייפי היה חבר בוועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית והיה יו"ר ועדת המשנה של ועדת הכספים לענייני בריאות, אם כי החותם הגדול ביותר שהשאיר אחריו היה בענייני איכות והגנת הסביבה. הוא מילא בנוסף תפקידי הנהגה בסיעה הרפובליקנית בסנאט, כיו"ר הוועידה הרפובליקנית בסנאט בשנים 1985–1990. פחות משבועיים לפני מותו, צ'ייפי היה אחד מארבעה הרפובליקנים היחידים בסנאט שהצביעו בעד אשרור האמנה למניעת ניסויים גרעיניים. האמנה נועדה לאסור ניסויים גרעיניים תת-קרקעיים והייתה האמנה הבינלאומית הראשונה שלא עברה בסנאט מאז הסכם ורסאי.
מותו
חודשים ספורים לאחר שהצהיר כי לא יתמודד מחדש לסנאט בבחירות שייערכו ב-2000, נפטר צ'ייפי באופן פתאומי בעקבות אי-ספיקת לב ב-24 באוקטובר 1999 — יומיים בלבד לאחר יום הולדתו ה-77 — במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד שבבת'סדה, מרילנד. הוא הותיר אחריו את רעייתו וירג'יניה קואטס צ'ייפי ואת חמשת ילדיו, בהם לינקולן, שמונה למלא את מקומו של אביו בסנאט ואחר כך זכה בכהונה מלאה בבחירות 2000. ב-2000 הוענקה לצ'ייפי מדליית החירות הנשיאותית בידי הנשיא קלינטון.
בפטיסט קנייס
גנרל בפטיסט קנייס (בגרמנית: Baptist Knieß; 17 באפריל 1885 – 10 בנובמבר 1956) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
קנייס נולד ב-17 באפריל 1885 בגרינשטדט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1901 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-5 (ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה, ובאביב 1917 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר קנייס ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בדצמבר 1928 הועלה קנייס לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1930 מונה למפקד הגדוד ההדרכה של רגימנט הרגלים ה-21 (הבווארי). ב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באפריל 1934 מונה למפקד משמר הגבול ברגנסבורג. ב-1 באפריל 1935 הועלה קנייס לדרגת אוברסט, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-63. ב-1 ביוני 1938 הועלה קנייס לדרגת גנרל מיור, וב-1 באפריל 1939 מונה למפקד הלנדווהר בהיילברון.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה מונה קנייס למפקד הדיוויזיה ה-215, שהייתה בעתודת הארמייה השביעית. במהלך המערכה על צרפת לחם קנייס כחלק מהקורפוס ה-37 במסגרת הארמייה הראשונה, וב-1 ביולי 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. בינואר 1942 הועברה הדיוויזיה שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה ה-16 כחלק מקורפוס הפאנצר ה-39, וב-3 באוגוסט 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-12 בנובמבר 1942 מונה קנייס למפקד קורפוס המילואים ה-66, ולאחר כיבוש צרפת של וישי, נשלח הקורפוס בפיקודו לצרפת כחיל כיבוש. ב-1 בדצמבר 1942 הועלה קנייס לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובאוקטובר 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-85 בדרום צרפת, כחלק מהארמייה ה-19. הקורפוס בפיקודו לחם במהלך מבצע דרגון, ובדצמבר 1944 לחם במהלך הקרב על הבליטה, כחלק מהארמייה השביעית. ב-29 במרץ 1945 פרש קנייס מתפקידו, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני.
לאחר המלחמה
בשנת 1947 שוחרר קנייס מהשבי. לאחר שחרורו התגורר קנייס במינכן עד למותו ב-10 בנובמבר 1956.
פסגת קושינג
פסגת קושינג (באנגלית: Cushing Peak) היא פסגה בחלק הצפוני של הרי סטריבוג, באי בראבנט בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת 3 קילומטרים דרומית-מזרחית למפרץ גויו.
הפסגה מתנשאת מעל מוצאו של קרחון ליסטר שממזרח לה ומעל קרחון אושאנה שממערב לה.
גובהה של הפסגה 950 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה מופיעה במפה של ממשלת ארגנטינה משנת 1953, בתרשים זה אינה לה שם.
הפסגה צולמה מהאוויר על ידי חברת האנטיג אירוסרוויירס בע"מ בין השנים 1956–1957, ומופתה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס על תצלומי אוויר אלה בשנת 1959.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הפסגה נקראת על שמו של הארווי קושינג, רופא אמריקאי, חלוץ בתחום הכירורגיה.
פסגה זו, בדומה לשמות אתרים רבים באזור, נקראת על שמו של חלוץ בתחום הרפואה.
פול סקרדון
פול סקרדון (באנגלית: Paul Scardon; 6 במאי 1874 - 17 בינואר 1954) היה שחקן, מפיק ובמאי על במות אוסטרליה וניו יורק.
חייו
כשהיה בן 15, סקרדון הופיע לראשונה על הבמה כקונטוריסט בוודוויל. הוא התקדם מזה לפנטומימה ואז הצטרף ללהקה בראשותו של ג'יי סי ויליאמסון, שטיילה בניו זילנד ובאוסטרליה במשך חמש שנים. ב-1905 הוא הצטרף ללהקה בראשותו של נאנס אוניל, וסיבוב ההופעות של הלהקה הביא אותו לארצות הברית.
השתתף בין היתר בהצגות הבאות בברודוויי: "כוללים את גברת באמפסטד-לי" (1911), "בקי שארפ" (1911), "הקקדו הירוק" (1910), "האנל" (1910), "החייבים" (1909), "אגנס" (1908), "בן דודנו האמריקאי" (1908) ו"בריגדיר ג'רארד" (1906).
סקרדון נסע להוליווד בשנת 1910. בקולנוע, הוא עבד עבור Majestic Pictures, אולפני Reliance-Majestic ואולפני Vitagraph. הוא ביים את בלאנש סוויט ב"בעל לא מוכן", את בסי באריסק בכמה מההפקות המצליחות ביותר שלה, ואת רוב המלודרמות שבהן כיכבה אשתו, השחקנית בטי בליית'. סקרדון, שפרש עם כניסתם של סרטי הסאונד, חזר לקולנוע כשחקן בשנות ה-40 של המאה ה-20, שם שיחק בתפקידים קטנים עד שפרש מתעשיית הקולנוע ב-1948.
מותו
סקרדון היה נשוי לשחקנית בטי בליית' מ-1919. ב-18 בינואר 1954 מת סקרדון מהתקף לב בפונטנה, קליפורניה, בגיל 79.
יצחק גוריון
יצחק גוריון (יצחק לבקוביץ; ט"ז באדר תרנ"ה, מרץ 1895 – 1971) היה חבר מפלגת אחדות העבודה וההסתדרות הכללית, חבר בברית הבריונים, איש התנועה הרוויזיוניסטית, אחראי על המחלקה המשפטית באצ"ל, סופר ועיתונאי.
קורות חייו
יצחק גוריון נולד בלומזה שבפולין, בנם של מישה בת ניסן נורינסקה ויעקב לבקוביץ. למד ב"חדר" ובישיבות רדזמין וגור. היה חבר בוועדה המארגנת של ארגון "החלוץ". עלה לארץ ישראל באלול תרע"ג 1913 כחלוץ. והיה שומר במושבות הגליל וברחובות. אחרי מלחמת העולם הראשונה, היה פעיל במפלגת אחדות העבודה ובהסתדרות הכללית. כמו כן, היה חבר "ועד קהילת יפו-תל אביב", בשנים 1925–1927.
בשנת 1918 נשא את רבקה (לבית נדבורנה) ולהם נולדה בת: בת-ציון. רבקה נפטרה בתל אביב ב-17 באוגוסט 1921. בשנת 1923 נשא את צפורה (לבית נורינסקה), ולהם נולדו שתי בנות: דרור ונעמה. צפורה נפטרה ב-16 בספטמבר 1956.
בשנת 1929, פרש גוריון מתנועת העבודה והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית. היה ממייסדי הסתדרות העובדים הלאומית, היה חבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הלאומית וחבר המועצה הארצית שלה. וכן, היה חבר המזכירות הארצית של ארגון עובדי הצה"ר ובית"ר. בראשית שנות השלושים, היה מחברי "ברית הבריונים". החל בפעילותו באצ"ל בשנת 1934, ובה התמיד עד לפירוקו בשנת 1948.
במסגרת פעילותו כאחראי על המחלקה המשפטית של האצ"ל, היה אחראי על הקשר עם עצירי אצ"ל, מרגע מעצרם ועד ליציאתם מהכלא. גוריון עמד בקשר עם עורכי הדין שייצגו את חברי הארגון, והיה בקשר מיוחד עם עורכי הדין מקס זליגמן ומקס קריצמן; בעזרתם היה נכנס לבית הכלא כעוזרם. גוריון היה אחראי על ה"זעקס" – הדואר המחתרתי – אשר באמצעותו נשמר הקשר עם העצירים והאסירים, ובאמצעותו הועבר המידע שהביא לפריצת כלא עכו. גוריון שימש גם קצין קשר של הארגון – היה אחראי על הקשר עם עיתונאים, ראשי עיריות ובעלי תפקידים בוועד הלאומי. הוא עמד בקשר אישי כמעט יומיומי עם ראש המטה של הארגון, תחילה שלמה (לוי) לב-עמי, ולאחר מעצרו של לב-עמי עם חיים לנדאו, ובמידת הצורך אף עם מנחם בגין. רוב בעלי התפקידים שאיתם עמד גוריון בקשר לא ידעו שהוא מילא תפקיד באצ"ל אלא סברו שהוא בעל קשרים בארגון בגלל שייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית.
לצד עבודתו באצ"ל עבד גוריון גם בתנועה הרוויזיוניסטית ב"ועדה לעזרה למשפחות עצורים", אשר פעלה למען העצירים והאסירים הקשורים לתנועה. עבודתו בתנועה הרוויזיוניסטית העניקה כיסוי לפעילותו באצ"ל.
גוריון היה חבר מערכת עיתון "המשקיף" ועורך העיתון בשנים 1939–1940. הוא פרסם בעיתון, באופן מושכל, מידיעותיו על המתרחש בבתי הכלא ובבתי המעצר. כמו כן כתב מאמרים בעיתונים: "העם", "חזית העם", "הירדן" ובעיתונים שונים בגולה.
שייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית הייתה ידועה לבולשת הבריטית בארץ ישראל, ועל כן הוא נעצר פעמים רבות בשנות השלושים ובשנות הארבעים. היכרותו של גוריון את בתי המעצר ובתי הכלא כעציר, הייתה אחת הסיבות לרגישותו הרבה לצורכיהם של האסירים ובני משפחותיהם וליכולתו לנהל את המחלקה המשפטית.
לאחר קום המדינה היה חבר בתנועת החרות, חבר מרכז התנועה עד שנת 1950 וחבר המועצה הארצית שלה. הוא כתב בעיתון "חרות", המשיך את עבודתו בהסתדרות העובדים הלאומית והיה ממקימי סיעת תכלת לבן בהסתדרות הכללית. במקביל, התמסר גוריון לכתיבת ספרי זיכרון על תקופת המנדט הבריטי והמחתרות העבריות.
Wine From Tears
Wine From Tears (בעברית: "יין מדמעות", תעתיק: "ויין פרום טירס") היא להקת דום-דת' מטאל מלודי/גותי מרוסיה.
הלהקה מנגנת דום-דת' מלודי עם השפעות של מטאל גותי,  ונקראת על שם שיר של להקת הבלאק מטאל Thy Serpent. השירה נעשית בגרואלינג האופייני לדת' מטאל, אך בחלק מהשירים יש גם שירה נשית נקייה ואף שירה גברית נקייה. שיריה עוסקים בעיקר בדיכאון, כאב, צער ואובדן.
הרוצח של הליצן
הרוצח של הליצן הוא הספר הראשון בטרילוגיית הפנטזיה "פיץ והליצן", מאת הסופרת האמריקאית רובין הוב. הספר ממשיך את סיפורו של פיץ-אביר ("פיץ"), עשר שנים אחרי אירועי הספר "גורלו של ליצן".
עלילה
פיץ, ממזר למשפחת הרואים למרחק המולכת על שש הדוכסיות, השתמש בעבר בקסם האומנות שעובר במשפחתו כמתנקש בשירות מלכו. לאחר שסיכן את חייו בגבורה, פיץ הניח לבני משפחתו וחבריו הקרובים להאמין כי נהרג, והמשיך בחייו תחת השם טום תלתל גירית. פיץ נהנה מעשר שנים שלוות עם אשתו מולי וילדיו כבעל הקרקעות של יערות נצרים, האחוזה הכפרית שהייתה שייכת לאביו.
כשדבורה עוקבת אחרי הילדים האחרים ביערות נצרים הם מגלים זאת, ואחד מהם סותר לה, מה שמשחרר את לשונה (ההסבר הוא שדבורה נולדה עם לשונה דבוקה לחכה ולכן לא יכלה לדבר בבהירות עד האירוע). כשמולי מתה בפתאומיות, פיץ מתפרק, וסרפד רוצה לקחת את דבורה איתה לטירת הצבי.
הופעתם של זרים בעלי עור חיוור מזכירה לפיץ את היעלמותו המצערת של הליצן, חבר אהוב שעזר לעצב את גורלו של פיץ מילדותו. הגעתם מבשרת גם על משבר מתקרב וטרגדיות חדשות, כולל איום ברור ומידי על חייה של בתו הצעירה, דבורה הרואה למרחק.
פיץ חושש לחייהם של הליצן ובתו, ונמשך חזרה לעולם התככים של חצר טירת הצבי, שם הוא חייב לאסוף את השברים של חייו הקודמים בניסיון להציל את אהוביו מסכנה.
פיץ ודבורה הולכים עם חידה לעיירה מי אלונים לקנות דברים לפסטיבל החורף. זה אמור להיות יום בילוי של אב ובת ודבורה מצפה לו, אבל לצערה של דבורה – לאנט (פיץ-זקיף) וחרפה מצטרפים אליהם. הם מתפצלים לשתי קבוצות, כשפיץ, דבורה וחידה רואים אדם מענה את כלבתו בניסיון לגרום לאנשים לקנות את גוריה. פיץ, שיכול לחוש ברגשות הכלבה, הורג אותה מתוך רחמים וכמעט והורג את בעליה, אבל במקום זאת קונה את הגורים מהאיש כדי להציל אותם. הזעם שלו מפחיד את דבורה וחידה, אבל גם גורם לה להתגאות בו. הם עוצרים לאכול במסבאה כשלאנט וחרפה מצטרפים אליהם. דבורה לא מרוצה מנוכחותם ויוצאת לשירותים. בחוץ, היא נתקלת בקבצן עיוור ומחליטה להיות אמיצה כמו אביה. היא עוזרת לקבצן וכשהיא נוגעת בו, הוא יכול לראות דרכה. פיץ, שדאג שמשהו קרה לה, מגיע בדיוק כשהקבצן מחבק אותה. הוא תוקע סכין בקבצן, במחשבה שהוא מנסה לפגוע בדבורה. הקבצן מתגלה כליצן, מעונה ומעוור ומתנהג באופן משונה. פיץ מנסה לטפל בו, אבל נכשל. הוא מחליט לקחת את הליצן לטירת הצבי כדי לרפא אותו בעזרת האומנות ושולח את דבורה הביתה עם לאנט וחרפה, שכועסים שהיום שלהם נהרס וחושבים שפיץ לא מתייחס אליהם כמו שצריך.
חידה, פיץ והליצן מגיעים לטירת הצבי דרך עמוד אומנות. כשהם חוזרים לבסוף ליערות נצרים, דבורה מרגישה שהם מזניחים אותה. חגיגה ושקד (שקדנות, נער האורווה של יערות נצרים) מעודדים אותה וזהירה דואגת לצרכיה. למחרת, כשדבורה ושקד לומדים עם הילדים האחרים, יערות נצרים מותקפת. התוקפים נחלקים לשתי קבוצות: הקבוצה הראשונה מורכבת מאנשים חיוורים לבושים בלבן המונהגים על ידי אישה המלווה ב"איש ערפל" שנראה כמו ילד, הקבוצה השנייה מורכבת משכירי חרב מצ'לסד שבוזזים את יערות נצרים והורגים ואונסים את התושבים. אביו וסבו של שקד מתים באורוות הבוערות. שקד מספיק להוציא את גנדרנית וסוס נוסף והוא ודבורה מנסים לברוח. שקד נפגע מחץ ומושאר מאחור למות, אבל דבורה נלקחת על ידי האנשים החיוורים שמצהירים שהיא "הבן הבלתי צפוי". כשהם מתכוננים לעזוב, אחד התוקפים מנסה לאנוס את חרפה, אבל דבורה אומרת שהיא צריכה את חרפה איתה ומצילה אותה. הספר נגמר כשהתוקפים עוזבים עם חרפה ודבורה.
ביקורות
הספר התקבל בביקורות חיוביות ברובן. הטלגרף והאתר Tor.com פרסמו ביקורות אוהדות לספר, והטלגרף כינה אותו "אומנות גבוהה".
היורשים (סרט, 2015)
היורשים (באנגלית: Descendants) הוא סרט טלוויזיה מוזיקלי מקורי של ערוץ דיסני ששודר לראשונה ב-31 ביולי 2015. הסרט מתעד את חיי ילדיהם של חלק מנבלי דיסני הגדולים ביותר כשהם לומדים בבית הספר יחד עם ילדיהם של הגיבורים. בסרט מככבים מיטשל הופ, שרה ג'פרי, ג'דדיה גודאייקר, דיאן דואן, בראנה דאמיקו, דאב קמרון, בובו סטיוארט, קמרון בויס וסופיה קרסון.
בשנת 2016 יצא לאור באנגלית ספר של "היורשים" ששמו "חזרה לאי האבודים", אותו כתבה הסופרת מליסה דה לה קרוז (כותבת "המכשפות מאיסט אנד"). לסרט יצא בשנת 2017 סרט המשך הממשיך את עלילותיהם של ארבעת ילדי הנבלים. ובשנת 2019 יצא לאור הסרט השלישי של ״היורשים״ הסוגר את עלילת הסרטים הקודמים.
עלילת הסרט
לאחר שבל והחיה נישאו, הם הקימו יחד עם הממלכות האחרות את "ארצות הברית של אורדון", איחוד של כל הממלכות, ונבחרו להיות שליטיה. את הנבלים מכל הממלכות, ביניהם קרואלה דה ויל, מליפיסנט, המלכה הרעה, וג'אפר, הם שלחו לאי הנמצא בסמוך ליבשה ונקרא "אי האבודים", עליו שומר קסם המונע מכל השוכנים בו לברוח או להשתמש בקסמים בעצמם.
שנים חלפו מאז ועתה לכולם, הגיבורים והנבלים, כבר יש ילדים. בן, בנם המתבגר של בל והחיה, צפוי לעלות לכס המלוכה בקרוב והוא כבר החליט מה תהיה ההכרזה הראשונה שלו: גאולה ליורשיהם של הנבלים. כניסיון לתוכנית החדשה הוא משחרר מהאי את קרלוס, מאל, איווי וג'יי, ילדיהם של ארבעת הנבלים שצוינו מעלה (Rotten To The Core). הארבעה מגיעים לבית הספר בו לומדים ילדיהם של כל הגיבורים מהאגדות עם משימה מהוריהם: עליהם לגנוב את שרביט הקסמים של הפיה הסנדקית על מנת שיוכלו לשחרר את שוכני "אי האבודים" מכלאם.
באמצעות מראת הקסמים של איווי, ארבעת היורשים מאתרים את שרביט הקסמים במוזיאון שנמצא סמוך לבית הספר. לאחר שפרצו למוזיאון, מאל נתקלת בפסל של אימה, והיא מתחילה לחקור את המשמעות של להיות טוב לעומת רע (Evil Like Me). ארבעתם נכשלים במשימה לאחר שג'יי מפעיל בטעות את האזעקה, והם בורחים.
ביום הראשון ללימודים, ג'יי מתגייס לקבוצת הפוטבול של בית הספר, קרלוס משתחרר מפחד הכלבים שלו ומתיידד עם הכלב של בית הספר, איווי פוגשת את צ'אד מקסים, שמנצל את התאהבותה בו כדי שתעשה לו את שיעורי הבית, ואילו מאל מתיידדת עם ג'יין, בתה של הפיה הסנדקית. מל מנצלת את חוסר הביטחון של ג'יין כדי להתיידד איתה, ומכשפת אותה כדי שתיראה יפה יותר, מה שגורם ללוני, בתה של מולאן, ולבנות אחרות לבקש ממאל שתעשה להן מהפך. איווי לומדת באמצעות בנו של שטיא, דאג שהפיה הסנדקית תשתמש בשרביט הקסמים בטקס ההכתרה של הנסיך בן, וכל בית הספר, כולל ארבעת היורשים המרושעים, מוזמן. הנסיך בן מבקר את מאל, שמבקשת ממנו לשבת קרוב לשרביט בטקס, אך בן עונה לה שרק המשפחה שלו והמשפחה של החברה שלו, אודרי, מורשים לשבת קרוב לשרביט. מאל רוקמת תוכנית כדי להפוך לחברה של בן ולקבל גישה לשרביט. בעת הכנת שיקוי האהבה, מאל ושאר חבריה מגלים שהם זקוקים לדמעה שנוצרה כתוצאה מעצב אמיתי, כדי לסיים את השיקוי. לוני מופיעה ומפריעה לקבוצה, ותוך כדי העלאת זיכרון ישן, היא מתחילה לדמוע על הארבעה שלא יודעים אהבה מהי, אפילו לא מהוריהם. מאל מזדרזת ולוקחת את הדמעה של לוני בלי ידיעתה, ומשתמשת בה כדי להשלים את השיקוי. לאחר מכן, מאל נותנת לבן את השיקוי, בצורה של עוגייה, והשיקוי נכנס לתוקף. אחרי שבן, ג'יי וקרלוס עובדים יחד כדי לנצח במשחק הפוטבול, בן מצהיר על אהבתו למאל (Did I Mention), מה שמרגיז את אודרי וגורם לה לפלרטט עם צ'אד, אשר בתורו מרגיז את איווי.
צ'אד גונב את מראת הקסמים של איווי, והיא נאלצת להיבחן במבחן מבלי לרמות. כשהיא מקבלת את הציון "טוב" במבחן, היא מבינה שהיא למעשה אינטליגנטית ושהיא מעולם לא הייתה צריכה את מראת הקסמים שלה, ומספרת על כך לדאג, שמתאהב בה. בן מזמין את מאל לדייט, ואיווי עוזרת לה להתכונן. בדייט, בן ומאל מתחילים להכיר אחד את השנייה. בן מזמין אותה לשחות, אך מאל מסרבת. בעודה צופה בו שוחה, מאל מתחילה לתהות אם הרגשות שלה כלפי בן הם אמיתיים (If Only). כשהיא אינה רואה אותו, היא קופצת למים במטרה לחפש אותו, אך מכיוון שהיא אינה יודעת לשחות, היא מתחילה לטבוע. בן מושך אותה מהמים, ושואל אותה אם היא באמת אוהבת אותו, היא משיבה לו שהיא אינה מכירה את התחושה של לאהוב. בן אומר לה שאולי הוא יוכל ללמד אותה את התחושה.
ביום ההורים (Be Our Guest), כל הארבעה משוחחים עם הוריהם בצ'אט, מכיוון שהם אינם יכולים לעזוב את "אי האבודים". בן מציג את מאל בפני הוריו, שמוכים תדהמה. עד מהרה, יום ההורים נהפך לאסון וכל הגיבורים וילדיהם מנדים ומשפילים את מאל, איווי, קרלוס וג'יי. איווי מרססת את צ'אד בשיקוי שינה שקיבלה ממאל, ולאחר מכן, כל הארבעה עוזבים בכעס, ובל וביסט מאשימים את בן בהשתלשלות האירועים. לאחר מכן, במהלך ארוחת צהריים, כל הנערים לועגים לארבעה. מאל מבטלת את קסם היופי שהטילה על ג'יין ומאיימת שתעשה את אותו הדבר לשאר הבנות.
ביום ההכתרה, מאל מגיעה לטקס עם מגש בראוניז, שבתוכו יש נוגדן לשיקוי האהבה, במטרה להתנצל בפני בן, אך מגלה שהשפעת השיקוי פגה בדייט שלהם, כשהוא נכנס לאגם במטרה לשחות, ולמעשה הוא היה מודע לכך כל הזמן, בבהלה, מאל שואלת אותו אם הוא זייף את הרגשות שלו כלפיה, והוא עונה לה שהרגשות שלו כלפיה אמיתיים ונותן לה את טבעת החותם שלו, באמונה שמאל נתנה לו את השיקוי מפני שהיא באמת מאוהבת בו. לאורך כל הטקס, מאל מתלבטת האם היא צריכה לגנוב את השרביט ולתת אותו לאימה, או אולי להיות אדם יותר טוב כפי שבן מצפה ממנה להיות. לפתע, ג'יין גונבת את השרביט במטרה לעשות לעצמה מהפך קסום, אך בטעות מבטלת את הקסם שמוטל על "אי האבודים", מה שמאפשר למליפיסנט, קרואלה דה ויל, ג'אפר והמלכה הרעה לברוח. מל מצליחה לחטוף את השרביט מג'יין, כדי למלא את רצונה של אימה, אך מנגד מסתפקת מפני שהיא מאוהבת בבן, שמשכנע אותה שהיא טובה ושהיא וחבריה צריכים לעשות את הבחירות שלהם ולא לחזור על הטעויות של הוריהם. בעודה מחזירה את השרביט לפיה הסנדקית, מל מודה שהיא אוהבת את החברים שלה ושלהיות עם בן בבית הספר זה מה שיעשה אותה מאושרת. מליפיסנט מופיעה פתאום ומקפיאה את כל הנוכחים בטקס למעט ארבעת היורשים המרושעים. מליפיסנט כועסת על מאל ואומרת לה שהיא נכשלה. מליפיסנט לוקחת את השרביט, אך כשמאל, איווי, קרלוס וג'יי מנסים למנוע ממנה לעשות זאת, היא הופכת לדרקון ענקי ותוקפת את הארבעה. מאל מצליחה להכניע את אימה, שנהפכת ללטאה קטנה. כל הנוכחים מופשרים, ומאל, איווי, קרלוס וג'יי בוחרים להיות טובים. לאחר מכן, במסיבה, כולם רוקדים ושרים יחד (Set It Off), אך מאל מחייכת חיוך ערמומי לעבר הצופה, רומזת לו שזה לא סוף הסיפור.
הפקת הסרט
ב-12 בדצמבר 2013, ערוץ דיסני הודיע על הפקת הסרט ושיחרר את תוכן העלילה. הצילומים החלו באביב 2014. קני אורטגה, במאי שעבד בעבר עם ערוץ דיסני על הטרילוגיה המצליחה היי סקול מיוזיקל, הכריז שיביים את הסרט.
הסופרת מליסה דה לה קרוז כתבה רומן שמהווה פריקוול לסרט בשם "אי האבודים", אשר יצא לאור ב-5 במאי 2015.
שידור הבכורה בארצות הברית זכה לכ-6.6 מיליון צפיות.
ספיישל מאחורי הקלעים
ב-9 באוגוסט 2015, בערוץ דיסני שידרו ספיישל מיוחד המתאר את הנעשה מאחורי הקלעים של הסרט, במהלכו השחקנים סיפרו על חוויית הצילומים על הסט. הספיישל שודר בערוץ דיסני ישראל ב-10 בספטמבר 2015.
ספין אוף אנימציה
הדמויות מדובבים על ידי השחקנים ששיחקו אותן בסרט:
כמו כן מצטרפות לסדרה ארבע יורשות חדשות:
פסקול
ב-31 ביולי 2015 יצא פסקול הסרט הנקרא (Descendants (Original TV Movie Soundtrack. היורשים הוא סרט מוזיקלי ובו שבעה שירים. לפסקול הסרט נוספו עוד שלושה שירים מקוריים שנחתכו מהסרט.
ויקטור משולם
ויקטור משולם (בסרבו-קרואטית: Viktor Mešulam, במקדונית: Виктор Мешулам; 6 במאי 1918, ביטולה, ממלכת סרביה – 30 באוגוסט 1997, ירושלים, ישראל) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ומאיור בצבא העממי היוגוסלבי. משולם היה ראשון היהודים במקדוניה שהצטרף לכוחות הפרטיזנים וכיהן כמפקד גדוד. הוא היה אחד הקצינים היהודים המעוטרים ביותר מקרב יהודי מקדוניה הצפונית. ב-1951 נמלט עם משפחתו לישראל דרך יוון לאחר שנחשד באהדת הסטאליניזם. ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים וניתוק היחסים הדיפלומטיים עם יוגוסלביה החזיר את עיטוריו הצבאיים הרבים בלווי מכתב מחאה ליוסיף ברוז טיטו.
קורות חייו
ויקטור משולם נולד בביטולה ב-1918 לבן ציון ולשרה לבית קלדרון. היו לו 6 אחים ו-3 אחיות. אביו היה גבן וכן עסק במכירת פחם. היה חבר הנוער החלוצי ובנערותו נשלח להכשרה בת שנתיים בסובוטיצה. בהמשך הצטרף לתנועת "תכלת לבן" בביטולה ומונה לראש קן התנועה.
משולם שירת בצבא ממלכת יוגוסלביה במשך שנתיים בחיל התותחנים. ביוני 1941, לאחר הפלישה ליוגוסלביה והכרעת הממלכה, היה הראשון מבני יהדות מקדוניה הצפונית שהצטרף לכוחות הפרטיזנים של טיטו ולחם כרובאי ביחידת הפרטיזנים המקדונית הראשונה שהוקמה ונקראה "כח הפרטיזנים של שם דמיאן גרואב". חצי שנה מאוחר יותר הצטרף בנו רוסו ובהמשך אסתר עובדיה וז'מילה קולונומוס. משולם לחם ביוגוסלביה, ביוון ובאלבניה, נגד כוחות בולגריים, גרמניים וכן מול הצ'טניקים. בהמשך, מונה למפקד הגדוד השלישי בחטיבת הפרטיזנים המקדונית החמישית. לאחר מלחמת העולם השנייה מונה למושל הצבאי של ביטולה.
ב-1945 נשלח לאקדמיה הצבאית היוגוסלבית בבלגרד ולאחר תום לימודיו, בנובמבר 1946 מונה לתקופה קצרה למפקד חטיבת הרגלים המקדונית השנייה. בהמשך, מונה לראש מטה הפיקוד ההגנה הלאומית של מחוז פרישטינה. בפרישטינה הכיר את נינה לבית מאנדיל והשניים נישאו. בשנה זו מונה לסגן הנספח הצבאי היוגוסלבי בטורקיה. ב-1950 הוצב בתפקידי מטה בבלגרד ובהמשך בנובי סאד. משולם היה קומוניסט נוקשה וסטליניסט. באותה העת, התחולל עימות בין יוגוסלביה לגוש המזרחי שהועצם בשל עימות אישי בין שליט ברית המועצות יוסיף סטלין לשליט יוגוסלביה טיטו. התקופה שכונתה "תקופת האינפורמבירו" לוותה במתח צבאי בין יוגוסלביה לשכנותיה מהגוש המזרחי ובמתח פוליטי פנים יוגוסלבי שלווה ב"טיהורים" המוניים שביצע יוסיף טיטו במערכת הצבאית והמערכת הפוליטית וכליאת מתנגדי משטר בגולאג גולי אוטוק. מקורביו של משולם העבירו לו ידיעה כי מתכוונים לאסור אותו על רקע עמדתו הפוליטית. הוא נמלט ברכבת ליוון ביחד עם אשתו נינה ובנו הצעיר בן-ציון, ומשם עלה לישראל והצטרף לאחיו יצחק משולם שהתגורר בירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים וניתוק היחסים הדיפלומטיים עם יוגוסלביה, החזיר ויקטור משולם את עיטוריו הצבאיים לאות מחאה נגד המרשל טיטו. ב-1981 שב באישור ממשלת יוגוסלביה לביקור במקדוניה. הוא התקבל על ידי עשרות רבות מחייליו וחבריו בכוחות הפרטיזנים ובצבא העממי היוגוסלבי. ממשלת יוגוסלביה אף העמידה לרשותו אמצעי תחבורה. ב-1982 הדליק משואת זיכרון בטקס הממלכתי לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה. באותה השנה, בספטמבר, ביקר שוב במקדוניה וקיבל בביטולה עיטור על פועלו בכוחות הפרטיזנים.
משפחתו
אחיו של ויקטור משולם יצחק משולם, עלה לישראל ב-1931. כיהן כיושב ראש ועד העובדים של סולל בונה וכחבר מועצת עיריית ירושלים תחת טדי קולק. ב-1934 עלה בעקבות יצחק משולם, אח נוסף גבריאל משולם. בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדב גבריאל לחיל החפרים בצבא הבריטי והשתתף במערכה על יוון. לקראת הכרעת המערכה לטובת הגרמנים הוחלט לפנות את כוחות הצבא הבריטי באזור קלמטה. גבריאל משולם הסיר את מדי הצבא, לבש בגדים אזרחיים והסתתר במערה באזור הסמוך לעיר. בהמשך חבר לכוחות הפרטיזנים ופגש באחיו ויקטור משולם שהיה מפקד כוח פרטיזנים. גבריאל מסר לוויקטור שבכוונתו לחזור לביטולה כדי לסייע בפרנסת המשפחה. לשווא ניסה ויקטור להניא את אחיו מלשוב לביטולה וגבריאל שב לעיר. במרץ 1943 גורשה משפחת משולם ביחד עם יהודי ביטולה על ידי כוחות הצבא הבולגרי למחנה המעצר מונופול בסקופיה ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה. כל המשפחה נספתה בשואה.
כאמור ב-1951 עלה ויקטור משולם לישראל ביחד עם רעייתו ובנו בן-ציון שנפטר בהמשך בגיל צעיר. בארץ נולדו לו שני ילדים נוספים, בן ובת. ויקטור משולם הלך לעולמו בירושלים ב-1997 והוא בן 79.
עיטוריו הצבאיים
ויקטור משולם היה אחד הקצינים המעוטרים ביותר מקרב יהודי מקדוניה הצפונית:
קרל דקר
גנרל קרל דקר (בגרמנית: Karl Decker; 30 בנובמבר 1897 – 21 באפריל 1945) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
דקר נולד ב-30 בנובמבר 1897 בבורנטין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס דקר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-54. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף דקר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1935 הועלה דקר לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1936 מונה למפקד גדוד הנ"ט ה-38 והועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה דקר מפקד גדוד הנ"ט ה-38, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-3, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין במסגרת הקורפוס ה-18. ב-10 באפריל 1940 מונה דקר למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הפאנצר ה-3, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-3 במסגרת הקורפוס הממונע ה-16. במהלך הקרב על יוון לחם דקר עם גדודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-3 במסגרת הקורפוס ההררי ה-18, ולאחר מכן במסגרת הקורפוס הממונע ה-40, וב-15 במאי מונה דקר למפקד רגימנט הפאנצר ה-3. ב-13 ביוני קיבל על פעולותיו בקרב תרמופילאי את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-3 במסגרת הקורפוס הממונע ה-24. ב-1 בפברואר 1942 הועלה דקר לדרגת אוברסט, וב-1 באוגוסט 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-7 בספטמבר 1943 מונה דקר למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, וב-1 בדצמבר 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-4 במאי 1944 קיבל דקר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 ביוני 1944 הועלה לדרגת גנרל לויטננט. ב-15 באוקטובר 1944 מונה דקר למפקד קורפוס הפאנצר ה-39, ופיקד עליו בקרב על הבליטה. ב-1 בינואר 1945 הועלה דקר לדרגת גנרל חיל השריון, ולחם עם הקורפוס בקרבות בגרמניה.
ב-21 באפריל 1945 הבין דקר שכבר אין תקווה בהמשך ההתנגדות, ובשל כך התאבד בגרוסברונסרודה שבבראונשווייג. לאחר מותו ב-26 באפריל 1945 הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
נעם ברקן
נעם ברקן (נולדה ב- 28 בפברואר 1977) היא עיתונאית ומרצה ישראלית. עובדת כעיתונאית בעיתון ידיעות אחרונות בסיקור תחומי פלילים, משפט וחברה, אירועי קיצון, טראומות, אסונות ומשברים. עיקר עבודתה עוסקת בהעלאת מודעות לתופעת האלימות במשפחה, רצח נשים בידי בני זוגן וקידום זכויות נפגעי ונפגעות תקיפה מינית ואונס.
ביוגרפיה
ברקן נולדה בחיפה בשנת 1977. למדה בתיכון אליאנס ושירתה בצבא. סיימה תואר ראשון משולב במדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב ובבית בספר כותרת לעיתונאות ותקשורת. נשואה ואם לשלושה בנים. מתנדבת במד"א כחובשת.
ברקן מרצה במחלקה לתקשורת בבית הספר למדעי החברה והרוח של המכללה האקדמית כנרת.
בינואר 2023 הוענק לברקן אות המאבק באלימות מינית לשנת 2023 מטעם איגוד מרכזי הסיוע לנפגעי ונפגעות תקיפה מינית.
קריירה עיתונאית
בשנת 1999 עשתה התמחות כעורכת משנה של תוכנית הבוקר בוקר טוב ישראל בהגשת מיכה פרידמן. בשנת 2005 החלה לכתוב במקומונים "כל העמק והגליל" וידיעות חיפה (ידיעות תקשורת). בשנת 2006 החלה לכתוב בעיתון מעריב בתחום הפלילים ובתחום המוניציפלי של אזור המרכז. בשנת 2008 הצטרפה לידיעות אחרונות ככתבת בריאות בדסק החדשות ולאחר מכן הייתה כתבת הרווחה של העיתון. בשנים האחרונות ברקן כותבת בעיקר במוספי העיתון "שבעה ימים", "המוסף לשבת" ו-"24 שעות".
באפריל 2023 מונתה ברקן לכתבת לעינייני הצפון של רשת 13.
סיקור עיתונאי
כתבותיה עוסקות ברווחה, אוכלוסיות מוחלשות, אלימות במשפחה והעלאת מודעות לתקיפות מיניות של גברים ונשים, פלילים, משפט ואירועי קיצון. בשנת 2006, בהיותה עיתונאית במעריב סיקרה את מלחמת לבנון השנייה, ובשנת 2009 סיקרה מטעם ידיעות את מבצע עופרת יצוקה.
בשנת 2010 נשלחה על ידי ידיעות אחרונות לסקר את רעידת האדמה בהאיטי. בין היתר ליוותה את פעילותה של משלחת צה"ל בהקמת בית חולים שדה והתלוותה למשימות החילוץ של יחידת חילוץ והצלה של פיקוד העורף.
בשנת 2014 במהלך מבצע צוק איתן, סיקרה את מאבק משפחת אורון שאול שנעדר מאז.
בשנת 2015 נשלחה מטעם העיתון לסקר את רעידת האדמה בנפאל. בין היתר התלוותה למשלחת הישראלית שחיפשה אחר הישראלים הנעדרים ומנותקי הקשר של פיקוד העורף וסיפרה את סיפוריהם של תושבי הכפרים שניזוקו.
בהמשך תחקיר על רפי יעקובי, הפסיכולוג ששידל מטופלות לקיים יחסי מין עם בנו ועם גברים רבים – במסגרת התחקיר הגיעה לקליניקה של יעקובי עם מצלמה נסתרת ותיעדה את האופן שבו הוא מטפל. לאחר התחקיר הוגשה תלונה למשרד הבריאות, ולאחר מספר דיונים בבית הדין המשמעתי רישיונו כפסיכולוג נשלל.
ברקן הייתה בין החושפות הראשונות של פרשת אלון קסטיאל, פרסום ראיון ראשון חשוף עם הנפגעות שבחרו להיחשף בפנים גלויות וחשיפת העובדה שדווקא המתלוננות הראשונות לא נכללו בכתב האישום.
לאחר ההרשעתו של רומן זדורוב בבית המשפט העליון התעמקה ברקן בפרשת הרצח של הילדה תאיר ראדה ופרסמה כתבות ותחקירים בנושא. ברקן חשפה כי הטלפון של תאיר ראדה נעלם ולאחר פרסום הכתבה הוא נמצא.
טור
{{פירושונים| אישים
נעם ברקן
סיקור עיתונאי
בתחקיר בן שלושה חלקים חשפה ברקן סכנות האורבות לילדים ברשת. שבועיים של שיטוט בזהות בדויה של ילדה בת 12 חשפה בכתבה עולם מזעזע שמתקיים במקביל למציאות היומיומית.
טור
ראו גם
}}
נעם ברקן
סיקור עיתונאי
בינואר 2020 חשפה את "תמלילי החקירה הגנוזים של אייל גולן" – 12 שעות חקירה שמעולם לא נחשפו של הזמר אייל גולן בחקירתו במשטרה.
בין הסיפורים והתחקירים הבולטים של ברקן "דקה אחר דקה שמענו את הקול של שירה נחלש, עד שלא שמענו אותה בכלל" - ראיון ראשון עם משפחתה של שירה איסקוב ששרדה ניסיון רצח על ידי בעלה לשעבר. "הסדר טעון" - מונולוגים של נשים נפגעות אלימות במשפחה שהתיק בעניינן נסגר בעסקת טיעון מקלה לבני הזוג הפוגעים.
מוקדמות מונדיאל 1990 - אירופה
116 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1990, והתחרו על 24 מקומות בטורניר הגמר. , המארחת, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית והותירו 22 מקומות לשאר הנבחרות.
לאירופה (אופ"א) הוקצו 14 מקומות, מתוכם 1 למארחת איטליה ועל 13 המקומות האחרים התחרו 32 נבחרות.
מהלך המוקדמות
משחקי המוקדמות באירופה החלו ב-21 במאי 1988 והסתיימו ב-18 בנובמבר 1989. 32 הנבחרות (לא כולל איטליה המארחת) חולקו לארבעה בתים בני חמש נבחרות כל אחד ולשלושה בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. נקבע כי שבע הנבחרות שסיימו במקום הראשון יעפילו אוטומטית למונדיאל, וכן הנבחרות שסיימו במקום השני בבתים שבהם היו חמש נבחרות. הנבחרות שסיימו במקום השני בבתים שבהם היו ארבע נבחרות דורגו בטבלה נפרדת לאחר סיום המשחקים, ושתי הנבחרות הראשונות בטבלה זו העפילו למונדיאל.
בהגרלת המשחקים שובצו הנבחרות לחמש קבוצות דירוג, שנקבעו עשרה ימים קודם לכן ומהן הורכבו שבעת הבתים. קבוצות הדירוג מפורטות להלן:
בית 1
רומניה העפילה. דנמרק לא העפילה למונדיאל כיוון שהייתה הנבחרת בעלת המאזן הגרוע ביותר מבין הנבחרות שסיימו במקום השני בבתים שבהם היו ארבע נבחרות.
בית 2
שוודיה ואנגליה העפילו.
בית 3
ברית המועצות ואוסטריה העפילו.
בית 4
הולנד וגרמניה המערבית העפילו.
בית 5
יוגוסלביה וסקוטלנד העפילו.
בית 6
ספרד ואירלנד העפילו.
בית 7
בלגיה וצ'כוסלובקיה העפילו.
קונסטנטי גורסקי
קונסטנטי אנטוני גורסקי (בפולנית: Konstanty Antoni Gorski; 13 ביוני 1859 לידא - 31 במאי 1924 פוזנן) היה מלחין, כנר, מורה ומנצח פולני, יליד בלארוס.
ילדותו ושנות לימודיו
קונסטנטי אנטוני גורסקי נולד בלידא, אז בפלך וילנה של האימפריה הרוסית, בשנת 1859 במשפחה של ציפריאן גורסקי ואמיליה, בת לבית שירבינסקי. גדל במיוחד על אחוזה של המשפחה ביישוב נדז'צ'ה (Nadrzecze). גם ילדים אחרים במשפחה קיבלו חינוך מוזיקלי. האח הבכור, יאן ניגן בצ'לו, והופיע בקונצרטים בארצות הברית וברוסיה, האחות יאדוויגה ניגנה בפסנתר. אולם קונסטנטי היה המוכשר בין אחיו.