cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'יגמונד באטורי
בשנת 1588 הדיאטה הכריזה את ז'יגמונד באטורי כבגיר, אולם רק אחרי שנתן הסכמתו לגירוש הישועים. משום כך הטיל עליו האפיפיור סיקסטוס החמישי חרם שהוסר לבסוף ב-1590 והישועים הורשו לשוב כעבור שנה. יחסו האוהד הגלוי של ז'יגמונד באטורי כלפי הקתולים עשה אותו לא פופולרי בקרב נתיניו הפרוטסטנטים. הוא החליט להצטרף לליגה הקדושה נגד האימפריה העות'מאנית. משלא הצליח לשכנע את הדיאטה לתמוך בתוכניותיו הוא ויתר על הכתר ביולי 1594, אולם מפקדי הצבא שכנעו אותו לחזור בו מהחלטתו. לפי הצעת מפקדיו דיכא את האצילים שהתנגדו למלחמה בעות'מאנים. רשמית הוא חבר לליגה הקדושה והתחתן עם מריה כריסטינה, אחיינית של רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שישב בפראג. שכניו הרומנים, מיכאל האמיץ, שליט ולאכיה, ושטפן רזבאן, שליט מולדובה, הכירו בחסותו. כוחותיהם המאוחדים הביסו את הצבא העות'מאני בקרב ג'ורג'יו. אחרי ניצחון זה באה סדרת ניצחונות עות'מאנים. בעקבות זאת, בהתחלת שנת 1598 התפטר ז'יגמונד לטובת הקיסר רודולף השני. כפיצוי קיבל את הדוכסויות רציבוז' ואופולה. דודו מצד האם, אישטוואן בוצ'קאי שכנע אותו לחזור בסוף הקיץ, אך לא עלה בידו לעשות שלום עם הטורקים. ב-1599 ויתר על טרנסילבניה לטובת אחיו, אנדראש באטורי והתיישב בפולין. בשנים הבאות טרנסילבניה סבלה מפשיטות קבועות ומעשי שוד של שכירי חרב וכוחות עות'מאניים. ז'יגמונד שב מפולין בשנת 1601 בראש צבא פולני, אך לא הצליח לחזק את מעמדו. שוב התפטר לטובת הקיסר רודולף השני והתיישב בבוהמיה ביולי 1602. אחרי שהואשם בקשר נגד הקיסר, הושלך בשנים 1610–1611 למשך 14 חדשים לכלא בפראג. הוא מת באחוזתו בליבוכוביצה בבוהמיה.
ילדות וצעריות
ז'יגמונד באטורי היה בנם של קרישטוף באטורי ואשתו השנייה, ארז'בט לבית בוצ'קאי. לפי הכרוניקן הטרנסילבני אישטוואן סמושקזי הוא נולד בוואראד, כיום אוראדיה ברומניה בשנת 1573. באותה עת שלט בטרנסילבניה אישטוואן באטורי שומיאי הבן. אחרי שנבחר כמלך פולין בשלהי שנת 1575 תחת השם סטפאן באטורי הוא אימץ את התואר נסיך טרנסילבניה והעביר לאחיו, קרישטוף את התואר וויבוד טרנסילבניה. סטפאן באטורי הקים בקרקוב קנצלריה נפרדת על מנת לפקח על ניהול הנסיכות. אביו ודודו של ז'יגמונד היו רומים-קתולים בדתם, בעוד אמו הייתה רפורמית. לפי דברי הישועי אנטוניו פוסווינו, הוכיח ז'יגמונד את נאמנותו לדת הקתולית עוד בגיל שבע. אמו צחקה מאדיקותו ואמרה שהוא רק רצה למצוא חן בעיני דודו. בנעוריו היה ז'יגמונד עוין במיוחד לאנטי-טריניטריסטים כגון האוניטריאנים. אמו הלכה לעולמה מוקדם משנת 1581.
וויבוד טרנסילבניה
אחרי מות אשתו, קרישטוף באטורי חלה קשה.לפי דרישתו, בסביבות 15 במאי 1581 הדיאטה של טרנסילבניה שהתכנסה בקולוז'וואר (כיום קלוז'-נאפוקה ברומניה) ובחרה בבנו, ז'יגמונד כוויבוד. מכיוון שז'יגמונד היה קטין, אביו על ערש דווי הקים מועצת עוצרות מורכבת משנים עשר אצילים. בראש המועצה הוא מינה את בן דודו, דנש צ'אקי ואת גיסו, אישטוואן בוצ'קאי. קרישטוף באטורי הלך לעולמו ב-27 במאי. ב-3 ביולי 1581 אישר הסולטאן העות'מאני מוראט השלישי את בחירתו של ז'יגמונד כווייבוד טרנסילבניה והזכיר בהזדמנות זאת את חובת התשלום השנתי של 15,000 פלורינים לשער הנשגב. בזמן הזה אציל הונגרי צעיר בשם פאל מארקהאזי שחי באיסטנבול, הציע לשלם לטורקים סכום כפול ולהוסיף עוד מס בשווי של 100,000 פורלינים אם ימונה לשליט טרנסילבניה. הוא זכה בתמיכת הווזיר הגדול קוג'ה סינאן פאשה. לאור הנסיבות דרש הסולטאן מוראט גם מז'יגמונד אותם התשלומים, אולם אישטוואן באטורי ושלוש האומות של טרנסילבניה דחו את הדרישה. אחרי שקיבל את המס המקורי, בנובמבר 1581 הסכים הסולטאן לאשר את עלייתו של ז'יגמונד לשלטון. סטפאן באטורי דאג לחינוכו של ז'יגמונד והסמיך את הישועים יאנוש ללסי וגרגיי ואשארהיי כמוריו האישיים לדברי סמושקזי הורה סטפאן באטורי למלוויו של ז'יגמונד לשוחח בפניו בעת הארוחות על נושאים כמו ארצות העולם, מלחמות וציד . הוא ארגן מחדש את הממשל בטרנסילבניה ומינה מועצת העוצרות בת שלושה חברים:שאנדור קנדי, פרקש קובאצ'וצי ולאסלו שומבורי, שהיו אחראים לניהול הנסיכות כל עוד הווייבוד היה קטין. הדיאטה הטרנסילבנית הציעה לנסיך לפזר את המועצה, אך הוא עשה זאת רק ב-1 במאי 1585 ומינה במקומה עוצר אחד - הקלוויניסט האדוק יאנוש גיצי.
נסיך טרנסילבניה בחסות עוצר
אחרי מות סטפאן באטורי ב-13 בדצמבר 1586 ירש ז'יגמונד באטורי את התואר נסיך טרנסילבניה. הוא היה עדיין קטין וגיצי המשיך לשלוט במדינה כעוצר. ז'יגמונד באטורי הוזכר כאחד המועמדים לכס המלכות של האיחוד פולין-ליטא. יועציו ידעו שאין לו סיכוי גדול לזכות, אולם ביקשו להראות את זכותה התקפה של משפחת באטורי לשלטון באיחוד הפולני-ליטאי. קובאצ'וצי הודיע על מועמדותו של ז'יגמונד בסיים האיחוד ב-14 באוגוסט 1587. כעבור חמישה ימים בחר הסיים בזיגמונט השלישי ואזה כמלך פולין. בעת מלחמת הירושה הפולנית (1588-1587), כוחות מטרנסילבניה תמכו בזיגמונט נגד הארכידוכס האוסטרי מקסימיליאן השלישי מהבסבורג שטען גם כן לכתר פולין וליטא גם בטרנסילבניה עצמה פרץ סכסוך ירושה. בני דוד של ז'יגמונד, בולדיז'אר באטורי ואישטוואן באטורי (1601-1553) שבו מפולין לטרנסילבניה. בולדיז'אר רצה לקחת בידיו את השלטון בנסיכות וקבע את מושב חצרו בפגראש שבה התרכזו המתנגדים לשלטונו של העוצר יאנשו גיצי. קנצלר טרנסילבניה, קובאצ'וצי, שמר על נייטרליות בסכסוך.
באוקטובר 1588 הציע פרלמנט הנסיכות, הדיאטה הטרנסילבנית, להכריז על בגרותו של ז'יגמונד באטורי בתנאי שיגרש את הישועים מטרנסילבניה. הוא דחה את הדרישה, בעיקר מכיוון שלא רצה לגרש את הכומר המוודה שלו, אלפונסו קאריו. הדיאטה פוזרה, אבל בני דודיו שכנעו את ז'יגמונד שלא לפעול נגד הדיאטה, שנשלטה על ידי פרוטסטנטים. הדיאטה כונסה מחדש בשלהי 1588. ב-8 בדצמבר הורה ז'יגמונד על גירוש הישועים והפרלמנט שבא על סיפוקו הכריז אותו בוגר.
סכסוכים פנימיים
באותו קיץ נסע ז'יגמונד לקרקוב בעילום שם על מנת להתחיל משא ומתן בנוגע לנישואיו לאנה לבית ואזה, אחות המלך זיגמונט של פולין. גם השידוך הזה הוצע על ידי הכס הקדוש שביקש לאפשר לז'יגמונד למשול בפולין בהיעדר זיגמונט שהיה גם מלך שוודיה, אולם תוכנית זו לא יצאה לפועל.
באוגוסט הכריז הסולטאן מוראט השלישי מלחמה נגד הקיסר רודולף השני . הסולטאן הורה לז'יגמונד באטורי לשלוח תגבורות אל הכוח הצבאי העות'מאני שנמצא בהונגריה. לפי מקורות דיפלומטיים הוזיר הגדול תכנן לכבוש את טרנסילבניה. להצעתו של יאן זמויסקי, הקנצלר של פולין, שיגר ז'יגמונד שליחים אל מלכת אנגליה, אליזבת' עם בקשה להתערב לטובתו בשער העליון. היא נענתה בחיוב והורתה לשגרירה באיסטנבול, אדוארד ברטון לתמוך בז'יגמונד. האפיפיור קלמנס השמיני ביקש לשכנע את ז'יגמונד באטורי להצטרף לליגה הקדושה שארגן נגד האיום העות'מאני. אחרי שצבאו של רודולף הביס את העות'מאנים בשורה של קרבות בסתיו 1593 החליט ז'יגמונד לחבור גם הוא לליגה הקדושה בתנאי שהקיסר רודולף יכיר בעצמאות טרנסילבניה מארצות הכתר ההונגרי. עם זאת בשלושה כינוסי דיאטה בין מאי ליולי סירבו נציגי שלוש האומות להכריז מלחמה נגד האימפריה העות'מאנית. אז ז'יגמונד באטורי התפטר ובשלהי יולי השאיר בידי בולדיז'אר באטורי את השלטון בנסיכות. בולדיז'אר באטורי היה מוכן לקחת בידיו את רסני השלטון אולם נתקל בהתנגדותם של אצילים בכירים כמו קבואצ'ותי וקנדי שהחליטו להקים מועצת אצילים שתעסוק בניהול טרנסילבניה.
מפקדי הצבא, לרבות אישטוואן בוצ'קאי והאח קאריו שיכנעו את ז'יגמונד לשוב לשלטון ב-8 באוגוסט. הם שכנעו את הנסיך להורות על מעצרם ב-28 באוגוסט של קובאצ'וצי, קנדי, בולדיז'אר באטורי ועוד תריסר אצילים שהתנגדו למלחמה בעות'מאנים. העצורים הואשמו בקשר נגד השלטון., לשאנדור וגאבור קנדי ולעוד שני חברי מועצת המלוכה נערפו ראשיהם. בולדיז'אר באטורי, קובאצ'וצי ופרנץ קנדי הוחנקו למוות במאסר . פרט לאחד כל האצילים שנרצחו היו פרוטסטנטים, רובם אוניטריאנים. רבים מקרוביהם המירו דתם לקתוליות כדי למנוע את הפקעת אחוזותיהם.
הליגה הקדושה
ב־5 באוקטובר 1594 החליט ז'יגמונד להצטרף לליגה הקדושה יחד עם שליט מולדובה, ארון הטיראן, ועם מיכאל האמיץ, שליט ולאכיה. השליטים הרומנים התחילו במשא ומתן ישיר עם האפיפיור, אולם ז'יגמונד שראה אותם כבני חסותו, מנע זאת מהם .ב-28 בינואר 1595 חתם שליחו של ז'יגמונד, אישטוואן בוצ'קאי, בפראג, על מסמך שאישר את חברותה של טרנסילבניה בליגה הקדושה. לפי החוזה הכיר הקיסר רודולף לז'יגמונד את הזכות התורשתית למשול בטרנסילבניה ובפרטיום ולהתשמש בתואר נסיך, אבל צוין שעל טרנסילבניה להתאחד מחדש עם ממלכת הונגריה במקרה של משפחתו של ז'יגמונד תישאר ללא יורשים. הדיאטה של טרנסילבניה אשררה את החוזה ב-16 באפריל 1595. הדיאטה החליטה באותו מעמד לאסור על חידושים בתחום הדת. בעקבות החלטה זו התחליו רדיפות נגד שומרי השבת הסקלרים בכיסא אודווארהיי
בשם שליט ולאריה, מיכאי האמיץ, משלחת בויארים וכמרים בכירים הוולאכים שהגיעו לגיולאפהרוואר (אלבה יוליה) הכירו ב-20 במאי 1595 בחסותו של ז'יגמונד על טרנסילבניה. בהתאם לחוזה שנחתם נאסר על שליט ולאכיה לכרות ברית עם מעצמות זרות ללא אישורו של ז'יגמונד באטורי. הוגבלה אף סמכותו של השליט לדון את הבויארים למוות . דיאטת טרנסילבניה הוסמכה להטיל מיסים בוולאכיה באמצעות מועצה מורכבת מתריסר בויארים. אחרי שארון וודה, שליט מולדובה, סירב לחתום על חוזה דומה, פלש ז'יגמונד למולדובה, כבש את יאשי ולקח את השליט בשבי. הוא העלה על כיסא מולדובה את שטפאן רזבאן אותו אילץ להישבע לו אמונים. אחר כך הכריז ז'יגמונד על עצמו
אלק (עיירה)
אלק (בהונגרית: Elek) היא עיר בנפת גיולה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה. עד ל הייתה בה קהילה יהודית קטנה.
ז'יגמונד באטורי
הליגה הקדושה
ב-6 באוגוסט התחתן ז'יגמונד עם מריה כריסטינה מהבסבורג, אחיינית הקיסר רודולף. אולם נישואים אלה לא מומשו בחדר המיטות. ז'יגמונד האשים את מרגיט מאילאט, אמו של בולדיז'אר באטורי, בן דודו המוצא להורג שכישף אותו וגרם לו לאין אונות..ההיסטוריון לסלו נאג' מציין שבני דורו של ז'יגמונד באטורי לא התייחסו בשום מקום ליחסיו עם נשים, משיכול לרמוז על היותו הומוסקסואל.
אלק (עיירה)
יהודי אלק
יהודים ישבו באלק במאה ה-19 וב-1944 נרצחו רבים מהם בשואת יהודי הונגריה.
ז'יגמונד באטורי
הליגה הקדושה
לפני סוף החודש אוגוסט כבש גיירג' בורביי, הבאן של קאראנסבש, את המבצר ליפה (כיום ליפובה, במחוז אראד) ועוד מבצרים עות'מאנים לאורך הנהר מורש. קוג'ה סינאן פאשה פלש לוולאכיה ואילץ את מיכאי האמיץ לסגת לטרנסילבניה. מיכאי הצליח אחר כך להביס את הפולשים הטורקים בקרב קלוגרן אבל לא יכול למנוע מהם לכבוש את טרגובישטה ואת בוקרשט. הוא נסוג לסטויינשט (כיום במחוז ארג'ש) כדי להמתין שם לתגבורות מטרנסילבניה ומולדובה.
מכיוון שהצבא העות'מאני עלה בהרבה על גודל כוחותיו של ז'יגמונד, הוא הציע לסקלרים (ששועבדו למעמד של צמיתים בשנות ה-1560) להחזיר את חירויותיהם המסורתיות תמורת התייגייסותם למלחמה נגד העות'מאנים. הסלקרים נענו בחיוב, מה שאיפשר לז'ידמונד לצאת למתקפת-נגד בוולאכיה בהתחלת חודש אוקטובר 1595. ב-25 באוקטובר 1595 הצבאות המאוחדים של טרנסילבניה, ולאכיה ומולדובה ניצחו את הצבא העות'מאני שנמצא בנסיגה בקרב ג'ורג'ו. אפ על פי שלא היה קרב מכריע הוא איפשר לז'יגמונד ולמיכאל האמיץ לשמור עת בריתם עם הליגה הקדושה. תוך התעלמות מתפקידם הבולט של הסקלרים במלחמה, ב-15 בדצמבר 1595 הדיאטה הטרנסילבנית סירבה להחזיר לעם את חירויותיהם. בינתיים בינואר 1596 ז'יגמונד יצא לפראג כדי לשאת ולתת עם הקיסר רודולף. את ניהול ענייני הנסיכות הטיל בימים ההם על אשתו ועל אישטוואן בוצ'קאי. הסקלרים ניסו להבטיח את חירותם אבל בוצ'קאי דיכא אותם האכזריות באירוע שכונה "קרנבל הדמים" בתחילת שנת 1596. אחרי שרודולף השני הבטיח לז'יגמונד תגבורות וכספים על מנת שיוכל להמשיך במלחמה בטורקים.חזר הנסיך הטרנסילבני לארצו ב-4 במרץ 1596. הוא הטיל מצור על טמשוואר, כיום טימישוארה, אבל הפסיק אותו נוכח הגעתם של 20,000 חיילים עות'מאנים לא רחוק מהעיר. בקיץ פלש הסולטאן מהמט השלישי אל "הונגריה המלכותית". ז'יגמונד חיבר את כוחותיו עם הצבא הקיסרי שנמצא תחת פיקודו של מקסימליאן מהבסבורג. יחד עם זאת ב-23–26 באוקטובר 1586 העות'מאנים יכלו להם בקרב מזקרסטש.
טוצ'ין
טוצ'ין (באוקראינית: Tyчин, בגרמנית: Tutschin, בפולנית: Tuczyn, ביידיש: טוטשין) הוא יישוב עירוני במחוז רובנו במערב אוקראינה. היישוב שוכן באזור ההיסטורי של ווהלין, כ-18 ק"מ ממזרח לבירת האובלסט, רובנו.
היסטוריה
משפחת האצולה הפולנית סיימשקו (Siemaszko) מושרשת בטוצ'ין. בשנת 1650 הייתה העיירה בבעלות משפחת דנילוביץ', אחר כך בידי משפחת לובומירסקי, ובידי משפחת וולבסקי מהמאה ה-18 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה. קרן סטניסלב לובומירסקי הקימה שתי כנסיות עץ, cerkwie, בשנת 1711 (Paraskewy) ובשנת 1730 (Przemienienia Pańskiego). בני משפחת וולבסקי בנו כנסייה בסגנון קלאסי בשנת 1796.
קהילה רומית קתולית נוסדה בטוצ'ין בשנת 1590 והיא כללה כפרים רבים בסביבת היישוב. בשנת 1938 מנתה הקהילה הקתולית 2,660 נפש, כמעט כולם פולנים.
באזור טוצ'ין הייתה אוכלוסייה גרמנית משמעותית. גרמנים רבים החלו להגיע בשנות השישים של המאה התשע עשרה. הרוב המכריע היו לותרנים גרמנים, שבתחילה קיבלו שירותידת מהקהילה הלותרנית בז'יטומיר הרחוקה. הכנסייה הלותרנית בטוצ'ין הוקמה בשנת 1888. בשיאה, לפני מלחמת העולם הראשונה, שירתה הקהילה למעלה מ-25,000 גרמנים בלמעלה מ-80 כפרים, באזור גדול בהרבה מזה שכוסה על ידי הקהילה הקתולית, ובכל זאת לא הוקם בניין כנסייה לותרנית עד שנת 1929. מספר הגרמנים צנח בצורה חדה לפני מלחמת העולם הראשונה, כאשר רבים מהם היגרו לצפון אמריקה. רק כ-6000 נותרו בעיירה במהלך שנות המלחמה.
לפני מלחמת העולם השנייה הייתה טוצ'ין עיירה מרכזית במחוז והייתה בה אוכלוסייה גדולה של יהודים (כ-3000), וכן פולנים ואוקראינים, בתוספת שרידי האוכלוסייה הגרמנית שהייתה במקום בעבר.
מלחמת העולם השנייה
לאחר ששמעו על השמדת הגטו היהודי ברובנה, החליטו המנהיגים היהודים בטוצ'ין להתנגד לנאצים. בערב יום רביעי, 23 בספטמבר 1942, הוצב מצור על גטו טוצ'ין. מנהיגי המרד הכריזו על כוננות מלאה; קבוצות הלחימה נכנסו לתפקידים. עם שחר 24 בספטמבר התקדמו כוחות גרמנים וכוחות עזר אוקראינים לעבר גדרות הגטו. כאשר כוחות ההתנגדות נתנו את האות, הובערו בנייני הגטו והמחסנים הגרמניים בקצהו. הקבוצות הלוחמות פתחו באש, פרצו את גדר הגטו והפצירו באוכלוסייה לברוח. בחסות עשן וירי נמלטו ליער כ-2,000 איש - כשני שלישים מאוכלוסיית הגטו, כולל נשים, ילדים וקשישים. הלהבות המשיכו לבעור בשארית אותו היום ולמחרת; גם הירי המשיך. כמה גרמנים ואנשי משטרת העזר האוקראינית נהרגו. שליש מאוכלוסיית הגטו נפל, כולל כמעט כל הלוחמים. המרד הסתיים בשבת, 26 בספטמבר, כאשר ראשי המתנגדים הסגירו את עצמם לגרמנים, כיוון שלא הצליחו לעמוד בתנאים ביערות הסמוכים. מחציתם של יתר הבורחים נלכדו ונרצחו תוך שלושה ימים. כ-300 נשים, מטופלות בתינוקות, שלא היו מסוגלות לעמוד בתנאי היער, חזרו לטוצ'ין ונורו. רבים מהיתר נפטרו; אחרים הוסגרו לגרמנים או נרצחו על ידי איכרים בסביבה. כמה צעירים מיהודי טוצ'ין הצטרפו לפרטיזנים ונהרגו בקרב. מבין 3,000 יהודי טוצ'ין, רק 20 עדיין היו בחיים ב-16 בינואר 1944, עת שוחררה העיירה.
התנועה למען ארץ ישראל טובה
התנועה למען ארץ ישראל טובה היא עמותה (מלכ"ר) התנדבותית א-פוליטית, שבראשה עמד השופט מיכה לינדנשטראוס (לימים מבקר המדינה) אשר פעלה בישראל לאורך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-20.
התנועה הוקמה על ידי גרעין מהעיר חיפה ששם לעצמו מטרה להצביע על נקודות אור חיוביות בחברה הישראלית. פעילות התנועה כללה אירועי הוקרה, פעילות התנדבותית בקהילה, ומתן פרס הוקרה לדמויות תורמות בחברה הישראלית. בין הזוכים במהלך השנים: מנחם אלון, שולמית כצנלסון, אורי לופוליאנסקי וצבי השביט.
בשנת 1991 זכתה התנועה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים על תרומתה "לקידום ועידוד הסבלנות, הסובלנות, הכבוד וההבנה ההדדיים והשכנות הטובה, בחינוך ובמעשה, קידום שלטון החוק, ערכי הדמוקרטיה והשמירה על זכויות האדם".
מנשייה
מנשייה (בערבית: منشيّة) או אל-מנשייה (בערבית: المنشيّة) הוא שם נפוץ לכפרים ויישובים ערביים בארץ ישראל. מקור השם בפועל הערבי "אנשא" שפירושו "בנה", "הקים". "מנשייה" פירושו "מבנה" או "שיכון". שם זה ניתן לשיכונים או כפרים בקרבת ערים.
יום האוננות הבין-לאומי
יום האוננות הבין-לאומי (באנגלית: International Masturbation Day), המוכר גם כיום האוננות הלאומי (National Masturbation Day) הוא מועד בין-לאומי שמטרתו לחגוג את ה"זכות לאונן". יום האוננות הבינלאומי הראשון נערך ב-7 במאי 1995, ביוזמתה של רשת חנויות הסקס האמריקנית Good Vibrations, כתגובה לפיטוריה של ראש שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית, ג'וסלין אלדרס. אלדרס, האישה השחורה הראשונה שמונתה לתפקיד, פוטרה על ידי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, ב-1994, משום שהציעה לשלב "אוננות" בתוכנית לימודי החינוך המיני לתלמידי בתי הספר.
מאז שהיום הוכרז, הוא התארך לכל אורך חודש מאי, וכיום נקרא חודש האוננות הבינלאומי.
קירשנר
קירשנר (Kirschner, Kirshner ,Kürschner) הוא שם משפחה ממקור גרמני. בכתיב Kürschner, לרוב מעיד כי אב קדום של המשפחה עסק בפרוונות (בגרמנית קירשנר בכתיב זה משמעותו "פרוון").
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מגדלנה אנדשון
אִוָוה מָגְדַלִנָה אָנְדֶשוֹן (בשוודית: Eva Magdalena Andersson; נולדה ב-23 בינואר 1967) היא פוליטיקאית שוודית העומדת בראש מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה (S). הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה של שוודיה שכיהנה כראש ממשלת שוודיה החל מ-30 בנובמבר 2021 ועד 18 באוקטובר 2022.
ביוגרפיה
מגדלנה אנדשון נולדה בשנת 1967, בת יחידה ליירן אנדשון, מרצה לסטטיסטיקה באוניברסיטת אופסלה, ולבירגיטה אנדשון, מורה. בצעירותה הייתה שחיינית מצטיינת.
למדה בתיכון באופסלה. בשנת 1983 הצטרפה ל, וב-1987 נבחרה לנשיאת סניף אופסלה של התנועה. לאחר סיום לימודיה בתיכון עברה לסטוקהולם לשם לימודים ב, ובשנת 1992 קיבלה תואר שני בכלכלה. בשנים 1992–1995 המשיכה שם בלימודים לתואר דוקטור, אך לא סיימה את התואר. בסתיו 1994 שהתה ב בווינה, ובאביב 1995 למדה באוניברסיטת הרווארד.
עם סיום לימודיה עבדה בשנים 1996–1998 כיועצת פוליטית לראש ממשלת שוודיה, יירן פרסון. בשנים 1998–2004 הייתה מנהלת התכנון במשרד ראש הממשלה. בשנים 2004–2006 הייתה ב. בשנים 2007–2009 הייתה יועצת פוליטית לראש האופוזיציה, מונה סהלין. היא פרשה מתפקיד זה כאשר מונתה למנהלת, תפקיד שבו שימשה עד 2012. היא התפטרה עם בחירתה כמועמדת של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית לקראת הבחירות לריקסדאג (בית הנבחרים של שוודיה) של שנת 2014.
עם ניצחון מפלגתה בבחירות, אנדשון נבחרה לריקסדאג ומונתה ל בממשלתו של סטפן לוון. היא מונתה שנית למשרה זו לאחר הבחירות של 2018.
בדצמבר 2020 נבחרה לראש הוועדה של קרן המטבע הבין-לאומית (IMFC), לקדנציה של שלוש שנים (היא אישה ראשונה בתפקיד זה)
הקמת הממשלה
בקיץ 2021 התרחש בשוודיה משבר פוליטי פנימי בתוך גוש השמאל, שבעקבותיו נפלה ממשלת לוון השנייה, שהוקמה בהרכב זהה שבועיים לאחר מכן. באוגוסט 2021, חודש לאחר הקמתה מחדש, הודיע ראש הממשלה סטפן לוון, בראיון ברשת הטלוויזיה הממלכתית, על כוונתו להתפטר בסתיו 2021 מראשות המפלגה והממשלה. ההתפטרות נכנסה לתוקפה בראשית נובמבר 2021. ב-4 בנובמבר 2021 נבחרה אנדשון לתפקיד מנהיגת המפלגה. ב-10 בנובמבר התפטר לוון מראשות הממשלה, וכעבור מספר ימי התייעצויות הרכבת ממשלה חדשה הוטלה על אנדשון. היא השיגה את תמיכתן של ומפלגת השמאל, וב-24 בנובמבר 2021 אישר הריקסדאג את מינויה לראש ממשלת שוודיה (אישה ראשונה בתפקיד זה), מינוי שאמור היה להיכנס לתוקפו החל מיום שישי, 26 בנובמבר. בכך הייתה לאישה הראשונה שנבחרה לראשות הממשלה של שוודיה על ידי הריקסדאג, ושוודיה חדלה להיות המדינה הנורדית היחידה שמעולם לא בחרה אישה לראשות הממשלה, אף שלבסוף הדבר לא התממש בפועל. שעות אחדות לאחר בחירתה היא כשלה באישור הצעת תקציב המדינה, ובמקום זאת אושרה הצעת התקציב של האופוזיציה, בעקבות הצבעת מפלגת הירוקים שגם פרשה מהקואליציה, אנדשון נאלצה להודיע על התפטרותה מראשות הממשלה, כפי שהחוק מחייב במקרה זה.
אנדשון התפטרה על בסיס ההסכמה לפיה על ראש ממשלה להתפטר אם מפלגה עוזבת את קואליציית השלטון. היא הודיעה ל שהיא מעוניינת לעמוד בראש ממשלת מיעוט סוציאל-דמוקרטית חד-מפלגתית (100 מתוך 349 חברי הריקסדאג), וישנה אפשרות כי תיבחר מחדש לראשות הממשלה על ידי הריקסדאג, שכן כל המפלגות שתמכו בה בהצבעה הראשונה — מפלגת המרכז, מפלגת הירוקים ומפלגת השמאל — הצביעו על נכונותן לתמוך בה שוב בהצבעה הקרובה לראשות הממשלה, אשר נקבע מועדה ל-29 בנובמבר. ההצבעה עברה עם 173 מתנגדים (המהווים פחות ממחצית חברי הפרלמנט) מול 101 תומכים. אנדשון נכנסה לתפקיד ב-30 בנובמבר באופן רשמי.
כהונה בראשות הממשלה
באפריל 2022, ממשלתה התמודדה עם מהומות לאחר שפוליטיקאי מהימין הקיצוני יזם שריפה של ספרי קוראן.
בתקופת כהונתה חלה התחממות ביחסים בין ישראל לשוודיה, לאחר תקופה ארוכה של יחסים קרים ומתוחים, בעיקר בשל התבטאויות רבות נגד ישראל מצד הממשלה השוודית וראש הממשלה הקודם, סטפן לוון, והביקורת הרבה בשוודיה על מדיניות ישראל בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני. בספטמבר 2021, שר החוץ הישראלי יאיר לפיד ושרת החוץ השוודית אן לינדה נפגשו, הודיעו על סיום המשבר ביחסים ועל חידוש הקשר בין משרדי החוץ, וכי ישובו לשתף פעולה בפורומים הבינלאומיים. כעבור חודש לינדה הגיעה לביקור בישראל.
תפקידים נוספים
במקביל לתפקידיה בפוליטיקה השוודית מילאה אנדשון שלל תפקידים בכלכלה העולמית:
חיים אישיים
אנדשון נשואה מאז 1997 לריקארד פריברי, פרופסור לכלכלה בבית הספר לכלכלה של סטוקהולם, ולהם שני ילדים. הם מתגוררים ב, פרוור של סטוקהולם. היא ובעלה חובבים פעילות פנאי בחיק הטבע, ולעיתים קרובות הם יוצאים לטרקים, לשיט קיאקים ולטיפוס הרים.
פנרוס
פנרוס או קטטר חיצוני הוא מוצר בצורת קונדום המולבש על הפין דרכו מתנקז השתן אל שקית. הפנרוס מיועד בעיקר לנכים או אנשים סיעודיים המתקשים להגיע לשירותים, כמו גם לאנשים הסובלים מבריחת שתן.
שימוש
במחקר שביקש להשוות בין איכות חיים בשימוש במוצרי ספיגה לעומת פנרוס בקרב משתמשים שסבלו מבריחת שתן בינונית או קשה, נמצא כי רוב המשתתפים העדיפו את השימוש בפנרוס על פני מוצרי ספיגה. המשתתפים דרגו את השימוש בפנרוס כטוב יותר מבחינות רבות ביניהן יעילות, תחושת ביטחון, חופש, דימוי עצמי ודיסקרטיות.
עם זאת, בשימוש לטווח ארוך למעלה מ-40% מהמשתמשים יפתחו זיהום בדרכי השתן. בנוסף, 15% מהמשתמשים לטווח ארוך יפתחו בעיות בעור, ביניהן: דלקת, כייבת ונקרוזיס.
GJ 3379
GJ 3379 הוא הכוכב הקרוב ביותר בקבוצת הכוכבים אוריון, הוא ממוקם במרחק של 16.8 שנות אור מכדור הארץ.
הכוכב הוא ננס אדום בעל סיווג ספקטרלי של M3.5V. בבהירות נראית של הכוכב היא 11.33 ובהירותו המוחלטת היא 12.68, עקב בהירותו הנמוכה, לא ניתן לראות את הכוכב בעין בלתי מזוינת מכדור הארץ.
הכוכב ממוקם בחלקה העליון השמאלי של קבוצת הכוכבים אוריון, מתחת לכוכב ביטלג'וז. המהירות הרדיאלית של הכוכב היא 30.0+ קילומטר לשנייה.
ישנן השערות אשר קובעות כי בעבר הכוכב היה ממוקם קרוב יותר למערכת השמש. לפי השערות אלה, הכוכב היה במרחק מינימלי של 4.30 שנות אור (1.32 פארסק) לפני 163,000±3,000 שנה.
אוצרות תוכן
אוצרות תוכן (content curation) היא מעשה של איסוף, זיהוי, בחירה ושיתוף התוכן המקוון הרלוונטי ביותר מהאינטרנט וממשאבים מקוונים אחרים (מאמרים, פוסטים בבלוגים, סרטוני וידאו, תמונות, טוויטים) על נושא מסוים כדי להתאים לצרכים של קהל יעד ספציפי. יש הסבורים כי אוצר תוכן טוב מוסיף תוכן מקורי שלו: מחשבות, יצירות, פתרונות וכדומה.
מקור
הפעולה של אצירת תוכן כוללת ניהול וקידום השימוש של הנתון מנקודת יצירתו, כדי לוודא שהוא מתאים למטרה עכשווית, וזמין למציאה ושימוש חוזר. תפקידיו של אוצר תוכן יכולים להיות מוסברים בדרך הברורה ביותר דרך השוואה לתפקיד הקלאסי של אוצרים – לדוגמה, אוצרים במוזיאונים. בדרך כלל, האוצר הוא מומחה תוכן האחראי על איסוף התוכן בשביל המוסד. במסגרת תפקידו כאחראי על האוסף, מחובתו לשמר וגם לשפר את הערך שלו ולחלוק את התוכן עם הציבור.
רשתות חברתיות ואוצרות תוכן
לרשתות חברתיות ומנועי חיפוש כמו פייסבוק, טוויטר וגוגל, יש תפקיד גדול בארגון המידע בפלטפורמות שלהם. משלב התכנון ועד האלגוריתם, האינטרנט חלק ממלחמות כוח שמתעסקות בגישה למידע, שליטה על תוכן, ומערכת היחסים בין הפצה וקליטה. עם זאת, למשתמש יש היום יותר גמישות באינטראקציה עם ארגון עצמי ובאצירת מידע בשפע. ארגון תוכן גורם לערך אישי עבור הפרט ובנוסף מאפשר ערך חברתי - מכיוון שתקשורת מסורתית (טלוויזיה, רדיו) אינם יכולים לפרסם תמונות וסרטונים במהירות כמו רשתות חברתיות, אנשים ומקורות חדשותיים רבים פונים אליהן כדי להשיג מידע נוסף.
המשטרה הלאומית של אוקראינה
המשטרה הלאומית של אוקראינה (באוקראינית: Національна поліція України) היא המשטרה המרכזית המופקדת על אכיפת החוק, שמירת הסדר הציבורי וביטחון הפנים ברפובליקת אוקראינה, כחלק ממערך הביטחון האוקראיני.
המשטרה הלאומית החליפה את המיליציה, שפעלה קודם ופועלת מכוח חוק המשטרה הלאומית 2015.
בראש המשטרה עומד מפקד המשטרה הלאומית, האחראי לניהולה, בהתאם למדיניות הנקבעת על ידי שר הפנים האוקראיני. מפקד המשטרה הלאומית הנוכחי הוא איהור קלימנקו, שמונה ב-2019, במקומו של סרגיי קניאזב שכיהן מ־8 בפברואר 2017 והחליף את ואדים טרויאן שמילא את מקומו מה-14 בנובמבר 2016 ומונה במקומה של חטיה דקאנואידזה (שכיהנה מ-4 בנובמבר 2015 ועד נובמבר 2016).
מטה המשטרה נמצא בבניין מפקדת המשטרה הלאומית בקייב, ברחוב חבר האקדמאי בוהומולץ 10.
נכון למאי 2016, במשטרת אוקראינה משרתים 156,500 שוטרים.
היסטוריה
הרעיון יצא לפועל במרץ 2014 כאשר הראדה העליונה העבירה את החוק למלחמה בשחיתות שבמסגרתו הוחלט לקצץ את מספר השוטרים מ-324,000 ל-245,000. באפריל 2014 ממשלת אוקראינה אשררה את הצעת החוק ואישרה לפטר 79,400 שוטרים.
באוגוסט 2014 יועץ שר הפנים האוקראיני, אנטון הראשצ'נקו, הכריז כי רק 10-15% משוטרי המיליציה נשארו בתפקידם במשטרת מחוז דונצק, מאחר ש-1,700 שוטרים פוטרו ו-300 נוספים ערקו לשורות הבדלנים במסגרת העימות המזרח-אוקראיני. באותו החודש אישרה הממשלה תוספת תקציב לצורך עריכת הרפורמה המשטרתית להפיכת המיליציה למשטרה הלאומית.
עקב אירועי יברומאידאן ובחירת ממשלה חדשה, הלכה וקרמה עור וגידים החלטה להקים משטרה לאומית חדשה כאשר שר הפנים האוקראיני ארסן אבקוב הציג את תוכניתו לקיצוץ מספר השוטרים ל-160,000 עד לסוף 2015. הרפורמה יצאה לדרך עם פירוק מינהל פיקוח הרכב הממלכתי (משטרת התנועה האוקראינית, שספגה ביקורת רבה על רמת השחיתות הגבוהה בה). המינהל הוקם מחדש כמשטרת הסיור של קייב, ולשורותיה גויסו 2,000 שוטרים חדשים מתוך 33,000 נבחנים. המגויסים אומנו בסיוע כוחות המשטרה של ארצות הברית.
באוגוסט 2015 הוקמה המשטרה הלאומית בעיר לבוב, וכוחות משטרה חדשים הוקמו בשאר המדינה עד ל-7 בנובמבר 2015, התאריך שבו חדלה המיליציה מלהתקיים הלכה למעשה באוקראינה.
כלי רכב
בנוסף, ישנם מכוניות ישנות המשמשות כנידות סיור בעיקר בעיירות נידחות.
טרמינולוגיה
לפי פרופסור אולכסנדר פונומאריב מהמכון לעיתונות של אוניברסיטת קייב, המינוח האוקראיני הנכון ל"שוטר" הוא "פוליציאנט" (поліціянт). זאת בניגוד למינוח המושאל מרוסית – "פוליצייסקי" (поліцейський), הנמצא בשימוש נפוץ לציון קצין המשטרה הלאומית.
היינריך השישים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר
היינריך השישים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר (בגרמנית: Heinrich LXVII Fürst Reuß jüngere Linie; 20 באוקטובר 1789 - 11 ביולי 1867) היה נסיך רויס הקו הצעיר בין השנים 1854–1867.
ביוגרפיה
היינריך נולד ב-20 באוקטובר 1789 בשלייץ, להיינריך הארבעים ושניים, נסיך רויס-שלייץ וגרה ולקרולינה, נסיכת הוהנלוהה-קירכברג, בתם של כריסטיאן פרידריך קרל, נסיך הוהנלוהה-קירכברג, ולואיזה שרלוטה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג. בשנת 1805 התגייס היינריך לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת השחרור הגרמנית ובלחימה בצרפת. בשנת 1818 הוא הועלה לדרגת מיור, ובשנת 1824 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט. בשנת 1840 הוא הועלה לדרגת אוברסט, בשנת 1845 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1851 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
בשנת 1854 מת אחיו היינריך השישים ושניים, נסיך רויס הקו הצעיר ללא ילדים, והיינריך עלה לשלטון במקומו. תחת שלטונו הוא מינה את אדוארד היינריך-כריספנדורף כשר אוצר, ובשנת 1856 מינה אותו לתקן את החוקה הריאקציונרית בחוקה ליברלית שאושרה על ידי הפרלמנט.
הוא נחשב לאיש בעל כישרון, ידע, ניסיון עסקי, והיה פופולרי מאוד בארצו. כנסיך הוא היה בעל ברית קרוב של פרוסיה. בשנת 1859 הוא העברי את מקום מגוריו משלייץ לגרה. באוקטובר 1857 ייסד היינריך את עיטור הצלב האזרחי של כבוד. בשנת 1860 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, אולם במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה הוא נשאר נייטרלי כלפי הסכסוך. בשנת 1866 הוא עשה הסכם עם ממלכת פרוסיה על צירוף הנסיכות לקונפדרציה הצפון-הגרמנית. ב-11 ביולי 1867 מת היינריך, ובנו היינריך הארבעה עשר, נסיך רויס הקו הצעיר עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-18 באפריל 1820 התחתן היינריך עם אדלהייד, נסיכת רויס-אברסדורף, בתם של היינריך החמישים ואחד, נסיך רויס-אברסדורף והרוזנת לואיזה פון הוים, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
מאיר שריב
מאיר שריב (שרייבר) (31 ביולי 1937 – 25 ביוני 2001) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף ששירת כמפקד מערך הנ"מ בחיל האוויר.
ביוגרפיה
שריב נולד בחיפה. ב-1955 התגייס לצה"ל, שירת בחיל התותחנים במערך הנ"מ ולאחר מכן בחיל האוויר אליו עבר המערך. ב-1972 מונה לקצין הגנת נ"מ במפקדת חיל האוויר ומילא תפקיד זה במהלך מלחמת יום הכיפורים. לאחר המלחמה שונה שם המפקדה למפקדת כוחות הנ"מ ושריב המשיך לשרת בתפקיד עד 1977, תקופה בה קלט המערך את מערכת טילי MIM-72 צ'פרל ותותחי ה-M61 וולקן. לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי שירת כסגן מבקר מערכת הביטחון ושימש סגן יושב ראש הוועדה הצבאית המשותפת של ישראל ומצרים לליווי הסכם השלום. בשנים 1982 עד 1984 שירת כמפקד כוחות הנ"מ.
לאחר שחרורו עבד בחברת ראדא תעשיות אלקטרוניות כממונה על השיווק וסמנכ"ל בכיר.
שריב היה בוגר תואר ראשון במדעי הטבע באוניברסיטת תל אביב, בוגר המכללה לביטחון לאומי והתוכנית לקידום מנהלים של אוניברסיטת תל אביב.
נפטר ב-25 ביוני 2001.
משפחתו
היה נשוי לבינה ולמשפחה נולדו שלושה ילדים: יצחק (צחי), רחל (רחלי), ואסף (אסי).
סוזן סימרד
סימרד ידועה בעיקר בזכות המחקר שערכה על הרשתות התת-קרקעיות של יערות המאופיינים בפטריות ושורשים. היא חוקרת כיצד הפטריות והשורשים הללו מקלים על תקשורת ואינטראקציה בין עצים וצמחים של מערכת אקולוגית. בתוך התקשורת בין עצים וצמחים יש חילופי פחמן, מים, חומרים מזינים ואותות הגנה בין עצים. סימרד היא גם מנהיגה של TerreWEB, יוזמה שנועדה להכשיר סטודנטים לתארים מתקדמים ועמיתים פוסט-דוקטורנטים במדעי השינוי העולמי ותקשורת המדע.
סימרד השתמשה באיזוטופי פחמן נדירים בתור נותבים הן בניסויי שדה והן בחממה כדי למדוד את הזרימה והשיתוף של פחמן בין עצים ומינים בודדים, וגילתה, למשל, כי שדר ואשוח דאגלס חולקים פחמן. עצי שדר (לבנה) מקבלים פחמן נוסף מאשוח דאגלס כאשר הם מאבדים את עליהם, ומספקים פחמן לעצי אשוח דאגלס שנמצאים בצל.
עצי אמא
סימרד זיהתה סוגי עצים אותם כינתה "עץ רכז" או "עץ אם". עצי האם הם העצים הגדולים ביותר ביערות, והם משמשים מוקדים מרכזיים לרשתות מיקוריזיות (mycorrhizal networks) ענקיות מתחת לאדמה. עץ אם תומך בשתילים בכך שהוא מדביק אותם בפטריות ומספק להם את חומרי ההזנה הדרושים להם כדי לגדול.
היא גילתה שאשוח דגלאס מספק פחמן לשתילי אשוח. היא גילתה שיש יותר פחמן שנשלח לשתיל אשוח רך שהגיע מעץ האם הספציפי שלו, מאשר מאשוח אקראי שלא קשור לעץ האשוח הספציפי הזה. כמו כן, נמצא כי עצי האם משנים את מבנה השורשים שלהם כדי לפנות מקום לעצים צעירים.
שיתוף פעולה בין המינים
סימרד גילתה כי "עצי אשוח השתמשו ברשת הפטרייתית כדי לסחור בחומרים מזינים עם עצי שדר". לדוגמה, מיני עצים יכולים להשאיל זה לזה סוכרים מכיוון שלגרעונות יש דפוס התרחשות עונתי. זהו חילוף מועיל במיוחד בין עצים נשירים ועצים מחטניים שכן החסרים האנרגטיים שלהם מתרחשים בתקופות שונות. נראה שהתועלת "בכלכלה תת-קרקעית שיתופית זו היא בריאות כללית טובה יותר, יותר פוטוסינתזה וגמישות רבה יותר מול הפרעות".
תקשורת מדע
סוזן סימרד היא חסידה של תקשורת מדע. באוניברסיטת קולומביה הבריטית היא יזמה יחד עם עמיתותיה ד"ר ג'וליה דורדל וד"ר מיה קרזיץ' (Maja Krzic) את תוכנית תקשורת המדע TerreWEB, אשר מכשירה סטודנטים לתארים מתקדמים להפוך למסבירים טובים יותר של מחקריהם מאז 2011. סימרד הופיעה בפלטפורמות ובמדיה שונים שאינם מדעיים, כמו הסרט התיעודי הקצר Do trees communicate, שלוש הרצאות TED  והסרט התיעודי Intelligent Trees, שבו היא מופיעה לצד היערן והסופר פטר וולבן. מגזין New Scientist ראיין את סימרד ב-2021. סימרד פרסמה ספר שבו היא סוקרת את תגליותיה על חיי העצים והיערות יחד עם הערות אוטוביוגרפיות.
תרבות פופולרית
חייה ויצירתה של סימרד שימשו השראה לפטרישיה וסטרפורד, דמות מרכזית ברומן זוכה פרס פוליצר של ריצ'רד פאוורס משנת 2018 The Overstory, שבו וסטרפורד הוגה את הרעיון החלוצי והשנוי במחלוקת שעצים יכולים לתקשר זה עם זה, וזוכה ללעג ממדענים אחרים לפני שטענתה זוכה לאישוש.
מחקריה של סימרד זכו להתייחסות בעונה 2, פרק 11 של סדרת אפל TV פלוס טד לאסו כאשר המאמן בירד אומר: "אתה יודע, בעבר היינו מאמינים שעצים מתחרים זה בזה על האור. עבודת השטח של סוזן סימרד ערערה את התפיסה הזו, וכעת אנו מבינים שהיער הוא קהילה סוציאליסטית. עצים פועלים בהרמוניה כדי לחלוק את אור השמש."
חיים אדן
חיים אדן (נולד ב-2 בפברואר 1965) הוא מדבב ובמאי דיבוב ישראלי ומקים אולפן הדיבוב וידאופילם אינטרנשיונל.
היה במאי דיבוב בסדרות: "אווטאר: כשף האוויר האחרון", "טקי הטרקטור", "בלינקי ביל", "על מה ולמה", "בראם", "ללכת עם דינוזאורים", "ההרפתקה הגדולה", "מאחורי הדגלים", "אני חיה", "רוץ דייגו רוץ", "עיר הקטרים", "מגלים עם דורה", "יוצאים לטיול עם חתול תעלול", "אומי זומי" ו"החיות שלנו".
אדן גם דיבב דמויות שונות בסדרה אקס-מן, דיבב קולות רקע ב"מפלצת של מלון" וב"סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר", ודיבב את רקס בסרט "כלבים נגד חתולים: נקמתה של קיטי".
יוסף טונקל
יוסף טונקל (ביידיש: יוסף טונקעל 1881 - 9 באוגוסט 1949, י"ד באב תש"ט) היה סופר ומשורר יהודי בשפה יידיש וקריקטוריסט יליד בלארוס (אז באימפריה הרוסית), שפעל בעיקר בפולין ובארצות הברית. נודע בכתיבתו ההומוריסטית, תחת שם-העט "דער טונקעלער", כלומר "האפל". ההומורסקות, הסיפורים, הסצנות, הפרודיות והמחזות שלו מהווים במידה מסוימת המשך למורשת הספרותית של שלום עליכם.
ילדות ולימודים
יוסף טונקל נולד בבוברויסק למשפחתו של מלמד עני מבוברויסק. ילד חולני וצולע, מוכשר מאוד בציור, נשלח בעזרת כמה נדיבים שבקהילה היהודית, ללמוד בבית הספר טרוטנב לציור בווילנה. סיים שם את לימודיו בשנת 1899, אולם בגלל קוצר ראייה חמור, העדיף לעזוב את הקריירה של צייר לטובת העיסוק בכתיבה יצירתית. מגיל 15 הפך לחילוני.
פעילותו בפולין ובאמריקה
בשנת 1901 פרסם שיר ראשון בכתב העת "דער יוד" של יוסף לוריא, שנערך בוורשה והודפס באוסטרו-הונגריה, בעיר קרקוב. מאז שיריו, סיפוריו הסטיריים, מחזותיו וסיפורי הילדים שכתב התפרסמו בעיתונות ביידיש ברחבי אירופה וצפון אמריקה. בהתחלה צייר גם קריקטורות.
בשנים 1906–1910 שהה בארצות הברית והקים בניו יורק את השבועון ההומוריסטי "דער קיבעצער", שהמשיך אחר כך להופיע תחת השם "דער גרויסער קונדס". חזר הבייתה לבוברויסק בגלל חירום משפחתי ובשנת 1911 השתקע טונקל בוורשה ועבד בעיתון "דער מאמענט" כעורך מוסף ההומור השבועי שלו, "דער קרומער שפיגעל" ("המראה העקומה"). נהג לחתום "חושך" או "דער טונקעלער". בימי מלחמת העולם הראשונה חזר טונקל לבוברויסק ואחר כך שהה באוקראינה, בעיקר בקייב ואודסה. בתום המלחמה שב לפולין, הפעם מדינה עצמאית, וגם לעיתון "דער מאמענט". מדי פ0עם פרסם גם בעיתונים כמו "דער היינט" ו"פאלקסצייטונג", תחת שם העט "אנדרוגינוס".
בשנות העשרים המוקדמות עיבד ליידיש את כתבי המשורר הגרמני וילהלם בוש. פרסם ספרים, מחזות, פיליטונים, הומורסקות ופרודיות רבים, ובסיורי הופעות ברחבי פולין משחק כמה מהם על הבמה. אחרי פתיחת מועדון הקברט "עזזאל" בוורשה, טונקל היה אחראי על חלק מהרפרטואר שלו. קטעי ההומור שכתב הוצגו גם במועדון הקברט "סמבטיון", שנפתח בוורשה בשנת 1927 וגם בלודז'.
ימי מלחמת העולם השנייה. הבריחה לארצות הברית
פריצת מלחמת העולם השנייה מצאה אותו בבלגיה. יחד עם קבוצה של פליטים יהודים נמלט מפני הנאצים, עבר בצורה בלתי חוקית את הגבול לצרפת, אך נעצר כעבור זמן על ידי שלוטנות וישי שגרשו אותו למרכז מאסר ליהודים זרים בשטרסבורג. שם התיידד עם הסופר ו. ווביורקה. ב-1941 הצליח בדרך נס לברוח מן המחנה ולמצוא דרכים לברוח לארצות הברית. התיישב בניו יורק ומצא שם מיד עבודה ביומון הפורוורד. גם אחרי שחלה קשה לא עזב את העט והמשיך לכתוב לעיתון כמיטב יכולתו. בסוף ימיו איבד את חוש הראייה.
יוסף טונקל נפטר בניו יורק בשנת 1949.
ספרים
טונקל פרסם מעל שלושים ספרים.
הלמשטדט
הלמשטדט (בגרמנית: Helmstedt) היא עיר בסקסוניה התחתונה בגרמניה.
היסטוריה
ב־1457 היא הצטרפה לברית ערי הנזה. הרפורמציה הפרוטסטנטית הגיעה לעיר ב־1542 ורוב כנסיות העיר הפכו לפרוטסטנטיות. יוליוס, הדוכס של בראונשווייג ווולפנביטל הקים בה את אוניברסיטת הלמשטדט בשנת 1576. האוניברסיטה הייתה לאחת האוניברסיטאות הפרוטסטנטיות הראשונות ולאחד ממרכזי הלימוד החשובים באזור, אך בתחילת המאה ה-19 ירדה קרנה, וב־1809 סגר אותה מלך וסטפאליה ז'רום בונפרטה.
ב־1832 הייתה הלמשטדט למרכז מחוז. עד סוף המאה ה־19 התפתחה בסביבות העיר תעשיית הפחם. כמו כן, העיר הפכה למוקד משיכת תיירים בזכות מעיינות המים שנמצאו לידה (Bad Helmstedt).
כאשר גרמניה חולקה לאחר מלחמת העולם השנייה, נשארה העיר בגרמניה המערבית ולידה שכן אחד ממעברי הגבול העיקריים בין שתי המדינות, מעבר הלמשטדט-מריינבורן, המכונה גם "צ'קפוינט אלפא" (Checkpoint Alpha); המעבר בוטל עם איחוד גרמניה ב־1990 וכיום נמצא במקום אתר היסטורי.
משפט הפירוק של לבג
במתמטיקה, ובפרט בתורת המידה, משפט הפירוק של לבג הוא משפט הקובע כי ניתן לפרק כל מידה סיגמא-סופית לחלק רציף בהחלט ולחלק סינגולרי ביחס למידה סיגמא-סופית אחרת. משפט זה הוא למעשה הרחבה של משפט רדון־ניקודים.
המשפט קרוי על שמו של אנרי לבג.
ניסוח פורמלי
בהינתן מרחב מדיד ושתי מידות סיגמא-סופיות על המרחב \mu,\nu, אזי קיימות זוג מידות על המרחב  כך ש:
יתר על כן, פירוק זה הוא פירוק יחיד.
עבור מידה סופית
במקרה שבו \nu היא מידה סופית, מגדירים:
ניתן להוכיח באמצעות הלמה של צורן כי ל-\mathcal{L} קיים איבר מקסימלי ולסמנו ב-z. בגלל סופיות המידה \mu, בהכרח מתקיים כי z מקבלת את הערך \infty עבור קבוצה ממידה אפס (ביחס ל-\mu). כמו כן, לכל מתקיים כי f\le z
כמעט בכל מקום (גם כן, ביחס ל-\mu). לכל A\in\Sigma מגדירים: מובן כי: נותר רק להוכיח כי. לכל מגדירים. זוהי מידה מסומנת, לכן לפי משפט הפירוק של האן קיימת קבוצה חיובית כך ש- היא קבוצה שלילית. מגדירים. לכל מתקיים. לכן:
הדבר נכון לכל, לכן בהכרח. עבור כל מגדירים:
בגלל החיובית של P_n ניתן להוכיח כי. מצד שני, בגלל המקסימליות של z, מחויב כי \mu(P_n)=0. הדבר נכון לכל, לכן בהכרח. התקבל אפוא כי ו-\mu(P)=0, לכן. מ.ש.ל.
עבור מידה סיגמא-סופית
במקרה שבו \nu היא מידה סיגמא-סופית ניתן לפרק את המרחב \Omega לכמות בת מניה של קבוצות זרות עבורן המידה \nu היא סופיות. לכל ולכל A\in\Sigma מגדירים ברור כי \nu_n מידה סופית, לכן לפי תוצאת המשפט למקרה הסופי עבור \mu_n,\nu_n, לפרק אותה ל- כתוצאת המשפט. מגדירים:
ניתן להוכיח כי הוא הפירוק הרצוי. מ.ש.ל.
פירוק מידות לפי מידת לבג
ממשפט הפירוק של לבג ניתן להסיק כי כל מידה \mu המוגדרת על המרחב לפי סיגמא-אלגברת בורל ניתנת לפירוק
כך ש:
הכללה למידות מסומנות ומרוכבות
משפט הפירוק של לבג ניתן להכללה עבור מידות סיגמא-סופיות מסומנות או מרוכבות. נוסח המשפט נותר זהה מלבד הסרת ההנחה לחיוביות.
על-מנת להוכיח את הרחבה זו יש להשתמש במשפט הפירוק של ז'ורדן כדי לפרק את המידות לחלק חיובי ושלילי ולהוכיח את המשפט לכל חלק בנפרד.
משפט רדון-ניקודים
בעוד משפט הפירוק של לבג מתייחס לשתי מידות סיגמא-סופיות כלליות, במקרה שבו אחת המידות רציפה בהחלט ביחס לשניה ניתן להסיק את משפט רדון-ניקודים מההוכחה של ממשפט הפירוק שהוצגה למעלה:
במקרה שבו \nu\ll\mu, לפי משפט הפירוק של לבג, אבל במקרה זה היא הפרש של שתי מידות רציפות בהחלט ביחס ל-\mu, לכן אף היא רציפה ביחס ל-\mu. מקבלים אם כן כי היא גם סינגולרית וגם רציפה, לכן היא בהכרח מידת האפס. כלומר. כזכור, נוצרת על-ידי אינטגרציה של פונקציה  כלשהי, וזהו בדיוק משפט רדון-ניקודים.
הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה
הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה (באיטלקית: Ferdinando di Savoia-Genova, 15 בנובמבר 1822 – 10 בפברואר 1855), היה בנו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה וחותנו של אומברטו הראשון, מלך איטליה.
ביוגרפיה
פרדיננדו נולד בפירנצה ב-15 בנובמבר 1822, לקרלו אלברטו, נסיך קריניאנו ומריה תרזה מאוסטריה, בתם של פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה ולואיזה מנאפולי וסיציליה.
בשנת 1831 מת קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה ללא ילדים, ואביו עלה לשלטון במקומו כקרלו אלברטו, מלך סרדיניה, והעניק לפרדיננדו את התואר "דוכס ג'נובה".
במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה בשנים 1848 ו-1849 פיקד פרדיננדו על דיוויזיה, ולאחר החזרת השלום באיטליה הוא מונה למפקד הכללי של הארטילריה בצבא סרדיניה, והחל בביצוע שיפורים ביחידות הארטילריה.
בעקבות מהפכת 1848 בסיציליה היה פרדיננדו מועמד לכס המלוכה בסיציליה, ואף קיבל הבטחה מבריטניה שתתמוך במועמדותו. ב-11 ביולי 1848 הצביעה האספה הלאומית של סיציליה פה אחד להציע לו את הכתר, אולם כשהגיעו להציע לו את כס המלוכה, הוא נעדר מהמפקדה המלכותית עקב תפקידו כמפקד דיוויזיה. לאחר התבוסה של סרדיניה לכוחות האימפריה האוסטרית בפיקודו של יוזף רדצקי פון רדץ, הרגיש פרדיננדו שהוא נאלץ לדחות את ההזדמנות להפוך למלך סיציליה.
במהלך מלחמת קרים היה פרדיננדו אמור להתמנות למפקד חיל המשלוח הסרדיני, אך בעקבות מצב בריאותו הרעוע דחה את ההצעה. פרדיננדו לא התאושש ממחלתו, וב-10 בפברואר 1855 הוא מת בטורינו בגיל 32, ובנו הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ירש את תאריו.
משפחתו
ב-22 באפריל 1850 התחתן פרדיננדו עם אליזבת, נסיכת סקסוניה, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
מנהג חוקתי
מנהג חוקתי (באנגלית: Constitutional convention) או מוסכמה חוקתית היא מסורת בלתי רשמית ובלתי מקודדת שמוסדות המדינה נוהגים לפיה. במדינות מסוימות, בעיקר במדינות חבר העמים העוקבות אחר שיטת וסטמינסטר ושמערכותיהן הפוליטיות נובעות מהחוקה הבריטית הלא רשמית, רוב תפקידי הממשלה מונחים על ידי מוסכמה חוקתית ולא על ידי חוקה רשמית כתובה.
כמה מנהגים חוקתיים פועלים בנפרד או לצד חוקות כתובות, כמו בקנדה מאז הוקמה המדינה עם חקיקת חוק החוקה, 1867. במדינות אחרות, בעיקר בבריטניה, שאין בה מסמך חוקתי כולל יחיד, מוסכמות לא כתובות הן עדיין בעלות חשיבות חיונית בהבנת אופן פעולת המדינה. עם זאת, ברוב המדינות, מוסכמות ישנות רבות הוחלפו או הוחלפו על ידי חוקים (תהליך שנקרא קודיפיקציה).
הגדרות
המונח "מוסכמה חוקתית" שימש לראשונה על ידי חוקר המשפט הבריטי אלברט ואן דייסי בספרו משנת 1883, "Introduction to the Study of the Law of the Constitution". דייסי כתב כי בבריטניה, פעולותיהם של שחקנים ומוסדות פוליטיים נשלטות על ידי שתי מערכות כללים מקבילות ומשלימות:
מאה שנה לאחר מכן, כתב החוקר הקנדי פיטר הוג:
מקורות
מוסכמות חוקתיות נוצרות כאשר הפעלת סוג מסוים של סמכות, שאינה אסורה בחוק, מעוררת התנגדות כה רבה, עד שלא ניתן, בהזדמנויות עתידיות, לעסוק בהפעלת סמכות זו.
לדוגמה, המנהג החוקתי שראש ממשלת בריטניה לא יכול להישאר בתפקיד ללא תמיכה של רוב קולות בית הנבחרים נגזרת מניסיון לא מוצלח של משרדו של רוברט פיל למשול ללא תמיכת רוב בבית, בשנים 1834–1835.
אכיפה בבתי המשפט
מוסכמות חוקתיות אינן נאכפות על ידי בתי המשפט וגם לא ניתן לאכוף אותן. הסיבה העיקרית לכך, לפי בית המשפט העליון של קנדה ב-1981, היא ש"הן בדרך כלל עומדות בסתירה לכללים המשפטיים שהם מנחים ובתי המשפט עשויים להיות מחויבים לאכוף את הכללים המשפטיים". ליתר דיוק, המוסכמות הופכות מעשים מסוימים, שהם מותרים בקריאה ישירה של החוק, לאסורים בפועל.
בית המשפט קבע כי התנגשות זו בין אמנה לחוק פירושה ששום מוסכמה, לא משנה עד כמה היא מבוססת או מקובלת בכל העולם, לא יכולה "להתגבש" לחוק, אלא אם כן הפרלמנט או הרשות המחוקקת הרלוונטית חוקקו חוק או תיקון חוקתי שמנסח את המוסכמה, ובמקרה כזה עליהם לציין את הבקשה וההסכמה לחקיקה. עיקרון זה נחשב כסמכותי במספר תחומי שיפוט אחרים, כולל בריטניה.
מוסכמות מסוימות התפתחו או השתנו עם הזמן. לדוגמה, לפני 1918 הקבינט הבריטי היה מבקש פיזור פרלמנטרי מהמונרך, כאשר ראש הממשלה מעביר את הבקשה. בין השנים 1918 ו-2011, ראשי ממשלה ביקשו פירוק מיוזמתם, ולא נדרשו להתייעץ עם חברי הקבינט (אם כי, לכל הפחות, היה זה יוצא דופן שהקבינט לא היה מודע לכוונת ראש הממשלה).
עם זאת, המוסכמות מופרות לעיתים רחוקות. אלא אם כן יש הסכמה כללית על ההפרה, האדם שמפר מוסכמה סופג ביקורת נוקבת, שלעיתים מובילה לפגיעה בכבודו או לאובדן תמיכת הציבור בו.
אוסטרליה
שום מוסכמה אינה מוחלטת; לקראת או במהלך המשבר החוקתי של 1975 כל המוסכמות שלעיל פרט לאחת (השנייה), זכו להתעלמות.
התעלמות ממוסכמות חוקתיות לא תמיד מביאה למשבר. לאחר הבחירות במדינת טסמניה ב-2010, דחה מושל טסמניה את עצתו של ראש הממשלה שלו למנות את מנהיג האופוזיציה לתפקיד ראש הממשלה, משום שלדעתו העצה הוגשה בחוסר תום לב. ראש הממשלה המשיך והקים ממשלה חדשה.
ניו זילנד
יש מוסכמה שראש ממשלת ניו זילנד לא צריך להקדים את הבחירות אלא אם כן הוא אינו מסוגל לשמור על "אמון ואספקה" (Confidence and supply). עד שנות ה-50, נוצרה גם מוסכמה שיש לקיים את הבחירות בשבת האחרונה של נובמבר, או בתאריך הקרוב ביותר לטווח זה ככל האפשר. קרה מספר פעמים שהמוסכמות הללו הופרו והבחירות נערכו כמה חודשים קודם לכן:
נורווגיה
בגלל התפקיד המרכזי שמילאה החוקה שנכתבה משנת 1814 במתן עצמאות וביסוס דמוקרטיה במאה ה-19, הפרלמנט הנורווגי נרתע מאוד מלשנות אותה. מבין ההתפתחויות שהתרחשו מאז במערכת הפוליטית, רק בודדות קודמו כתיקונים. רתיעה זו כונתה שמרנות חוקתית. שתי הדוגמאות החשובות ביותר למוסכמות חוקתיות במערכת הפוליטית הנורווגית הן הפרלמנטריזם והירידה בכוחו של המלך.
ספרד
חלק ניכר מהמסגרת הפוליטית של ספרד מקודם בחוקה הספרדית משנת 1978, אשר קובעת את היחסים בין מונרכיה חוקתית עצמאית, הממשלה והבית המחוקקים. עם זאת, החוקה משקיעה את המונרך כ"בורר ומנחה מוסדות" השלטון.
שווייץ
המוסכמות החוקתיות הבאות הן חלק מהתרבות הפוליטית של שווייץ. הם מתקיימות ברמה הפדרלית וכן מתקיימות בדרך כלל ברמה הקנטונלית והקהילתית. בעיקר, המוסכמות שואפות ליישב את העיקרון הדמוקרטי של שלטון הרוב עם הצורך להשיג קונצנזוס בעם שהוא הרבה יותר הטרוגני מבחינות רבות ממדינות לאום אחרות.
הממלכה המאוחדת
בעוד שלבריטניה אין חוקה כתובה שהיא מסמך אחד, אוסף הכלים המשפטיים שהתפתחו לגוף חוק המכונה "Constitutional Law" קיים כבר מאות שנים.
כחלק מהחוקה הבריטית הלא-מקודדת הזו, מוסכמות חוקתיות ממלאות תפקיד מפתח. הם כללים שנשמרים על ידי גורמים שונים, אף שהם אינם כתובים בשום מסמך בעל סמכות משפטית; לעיתים קרובות יש עקרונות אכיפה שבעצמם אינם רשמיים ומקודדים. עם זאת, אין זה סביר מאוד שתהיה סטייה ממוסכמות כאלה ללא סיבה מוצדקת, גם אם עקרון אכיפה ביסודו נשלט על ידי ההיסטוריה, שכן מוסכמות אלו גם רוכשות את תוקף המנהג. דוגמאות כוללות:
ישראלית (אלבום)
ישראלית הוא אלבום האולפן ה-21 והאחרון של הזמרת הישראלית אילנית. את האלבום הוציאה באפריל 2008 לאור חברת התקליטים NMC כתקליטור. עם הוצאת שירותי הסטרימינג הועלה האלבום ליישומי הזרמת המוזיקה, דוגמת ספוטיפיי ואפל מיוזיק. זהו אלבומה האחרון של אילנית, והוא יצא לאור 13 שנים לאחר חלום ברזילאי. גם בו אף שיר לא הצליח להיכנס למצעדי הפזמונים השבועיים בישראל, על-אף ששניים מתוכו הוצגו ב"פינה לשיפוטכם" בתחנה רשת ג'.
חוק ביטול העבדות 1833
פעילים מתנגדי-עבדות בריטים התנגדו באופן פעיל לסחר העבדים האטלנטי מאז שנות ה-70 של המאה ה-18 (כמה עצומות ביטול שאורגנו ב-1833 לבדה זכו לתמיכה קולקטיבית של 1.3 מיליון חותמים). עמדות מתנגדי עבדות כאלה התפשטו לקנדה העליונה (לימים אונטריו), והשפיעו על העברת החוק להגבלת העבדות משנת 1793, החקיקה הראשונה מסוג זה במושבות בריטניה. עם זאת, במושבות המזרחיות של קנדה התחתית (קוויבק המודרנית), נובה סקוטיה וניו ברנזוויק, ניסיונות להביא לחקיקה דומה לא צלחו. ב-1793, למשל, הציג חבר האספה הלאומית פייר-לואי פאנט הצעת חוק לאספה לביטול השעבוד בקנדה התחתית, אך הצעת החוק התפוגגה לאחר כמה מושבים של האספה ומעולם לא הגיעה להצבעה.
במקום זאת, אתגרים משפטיים בודדים שהועלו לראשונה בסוף המאה ה-17 ערערו את מוסד השעבוד באזורים אלה. מקרה חשוב אחד התעורר בפברואר 1798, כאשר אישה משועבדת בשם שרלוט נעצרה במונטריאול וסירבה לחזור אל הבעלים שלה. היא הובאה בפני ג'יימס מונק, שופט ספסל המלך תומך ביטול העבדות, ששחרר אותה על בסיס עניין טכני. על פי החוק הבריטי, ניתן היה לעצור אנשים משועבדים רק בבית תיקון, לא בבתי כלא נפוצים, ולא היו בתי תיקון במונטריאול. שרלוט ואשה משועבדת נוספת בשם ג'ודית שוחררו בהתאם באותו חורף. מונק קבע בפסק דינו כי יחיל פרשנות זו לחוק על מקרים עתידיים כתקדים. מקרה משמעותי נוסף משנת 1798 הגיע לבית המשפט באנאפוליס רויאל, נובה סקוטיה, כאשר קצין צבא מקומי, פרדריק ויליאם הכט, ביקש להוריש את תאריו ונכסיו לאישה משועבדת בשם רייצ'ל ברוס. לאחר משפט ממושך, חבר המושבעים דחה את תביעתו של הכט, וקבע במקום זאת שברוס היא משרתת חופשייה. אולם פסיקות בתי משפט במקרים כאלה לא תמיד העדיפו אמנציפציה. רק שנתיים לאחר המשפטים של שרלוט וברוס, אישה משועבדת בשם ננסי עתרה למען החופש שלה בבתי המשפט בניו ברנזוויק. ארבע עשרה שנים קודם לכן, ננסי ברחה עם בנה ושלושה אחרים, אך הם נתפסו והוחזרו לבעליה, חוואי ומתיישב בשם קיילב ג'ונס. העמדה שהציגו עורכי הדין שלה היה שעבדות הייתה מנהג מקובל חברתית אך לא הוכר רשמית בניו ברנזוויק. החלטת השופטים פוצלה, וננסי נשארה משועבדת.
חמש דקות של גן עדן
חמש דקות של גן עדן (באנגלית: Five Minutes of Heaven) הוא סרט בריטי-אירי בבימויו של אוליבר הירשבייגל, על פי תסריט של גיא היברט. החלק הראשון משחזר את ההרג ההיסטורי של ג'ים גריפין בן ה-19 על ידי אליסטר ליטל בן ה-17 בשנת 1975, והחלק השני מתאר מפגש דמיוני בין אליסטר ואחיו של ג'ים, ג'ו 33 שנים מאוחר יותר.
עלילה
הסרט נפתח בלורגאן שבצפון אירלנד בשנת 1975 בתקופת הצרות. בצפון אירלנד שוררת מתיחות רבה, כאשר הצבא הרפובליקני האירי שם לו למטרה את נאמני הכתר הבריטי אשר מבצעים פעולות נקם כנגד קתולים אותם הם מזהים כרפובליקנים מיליטנטיים. אליסטר ליטל, צעיר פרוטסטנטי בן 17, אשר מנהיג תא בכוח המתנדבים מאלסטר, משתוקק להיות פעיל בעימותים. הוא וחבורתו מקבלים אור ירוק להרוג אדם קתולי צעיר בשם ג'יימס גריפין, כתגמול ואזהרה לאחרים. כאשר הפעולה יוצאת לדרך הם מגיעים במכונית גנובה אל היעד, וג'ו גריפין - אחיו הצעיר בן השמונה שמשחק בכדור על המדרכה - צופה באימה כיצד אחיו נהרג. אליסטר הולך לכלא למשך 12 שנים, בעוד משפחת גריפין מתפרקת כולה, אמו של ג'ו מאשימה אותו על כך שעמד מן הצד ולא עשה דבר להגנת אחיו.
בשנת 2005 שלושים ושלוש שנים לאחר הרצח, הסכם שלום נחתם בצפון אירלנד, אליסטר ליטל וג'ו גריפין בדרך להיפגש, מול המצלמה של תוכנית בטלוויזיה, במטרה להתפייס. אליסטר ליטל ריצה את עונשו, ובכלא אף הפך לפעיל פיוס ומטיף לשלום ודו קיום, אבל ג'ו גריפין לא מגיע לפגישה במטרה ללחוץ יד. ללא ידיעת צוות ההפקה, הוא מתכוון לרצוח את רוצח אחיו במהלך הפגישה המצולמת, על מנת לזכות בחמש דקות של גן עדן. עם זאת, הוא הופך להיות רגשי ממש לפני הפגישה ודורש להסיר את המצלמות, דבר המאיים להכשיל את הפרויקט.
זמן קצר לאחר מכן, גריפין משתתף בקבוצת תמיכה. הוא חולק עם הקבוצה את רצונו להיות אבא טוב לבנותיו והוא בוכה. בסופו של דבר, הוא מתקשר לליטל להודיע לו, "אנחנו סיימנו".
ההשראה לסרט
הסיפור המתואר בסרט הוא סיפור שהתרחש במציאות וכל פרטיו מדויקים אך הפגישה הדמיונית לא התרחשה מעולם, בביקורו בישראל התראיין אליסטר ליטל (הפעיל כיום למען השלום וסיום סכסוכים מקומיים) לעיתונות הישראלית וסיפר:"במציאות עדיין לא נפגשנו - אני לא חושב שאנחנו מוכנים לזה. אבל כן נוצר בינינו קשר דרך היברט. אני הייתי יושב עם אתו ארבע או חמש שעות ומספר, ואז הוא היה הולך אל ג'ו ונותן לו לקרוא את זה. אני מצדי הייתי מקבל את מה שהוא סיפר. זה נמשך שנתיים. אבל בנוסף לזה הייתי שומע, בפעם הראשונה, מה הוא חושב על החוויות שלי מאז הרצח, והוא היה שומע מה אני חושב על החיים שלו. חשוב לציין ששנינו הסכמנו שאין כאן עניין של מחילה ושל פיוס. אבל היה שינוי, ואני חושב שזה היה שינוי חיובי".
שומר ציון הנאמן
שומר ציון הנאמן היה כתב עת תורני שנכתב בעברית והודפס כמוסף תורני דו-שבועי של כתב העת הגרמני "Der treue Zions-Wächter" (שומר ציון הנאמן). כתב עת זה שנערך גם בידי הרב יעקב אטלינגר מאלטונה ממנהיגי היהדות האורתודוקסית בגרמניה ומחבר הספרים ערוך לנר ושו"ת בנין ציון, נחשב לראשון בסוגה זו של כתבי עת תורניים שהכילו מלבד מאמרים תורניים התייחסות השקפתית לענייני אקטואליה.
גיליונו הראשון של כתב העת הופיע בי"ג בתמוז ה'תר"ו, 7 ביולי 1846, ובמשך אחת עשרה שנות פעילותו הופיעו בסך הכל 222 גיליונות. הגיליון האחרון הופיע בכ"ד באדר ה'תרי"ז, 20 במרץ 1857. כל גיליונות כתב העת נדפסו בשנת 1963 במהדורת צילום בשני כרכים, בניו יורק.