cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריחי טוינבי
היסטוריה ותפוצה
אריחים בסגנון מחודש נמצאו משובצים בכמה כבישים ראשיים, הכוללים גם את הכבישים הבין מדינתיים 476 ו-95. שישה אריחים נוספים וגדולים משמעותית נמצאו בכביש 1 לכיוון צפון במחוז דלוואר ב-2007-8.
החומר ממנו עשויים האריחים היה לפרק מסוים תעלומה בפני עצמו. ראיות שנאספו מעידות כי הם עשויים משכבות לינולאום, בתוספת חומר למילוי סדקים באספלט.
בשנת 2011 הפיק ג'סטין דור סרט בשם תחיית המתים: המסתורין של אריחי טוינבי שזכה בפרס פסטיבל סאנדנס לבמאי סרט דוקומנטרי לשנת 2011. בסרט זה סקר הבמאי את ההיסטוריה של האריחים והגיע למסקנה כי הן פרי עבודתו של תמהוני תושב פילדלפיה בשם סוורינו "סאבי" וורנה שנהג לנסוע ברחובות העיר תוך שהוא משדר מסרים מבולבלים ותאוריית קשר תחת השם ג'יימס מוראסקו. על פי הסרט נהג וורנה להניח את האריחים דרך חור ברצפת רכבו במהלך נסיעותיו בערים שונות.
רצח אשר פלמר ובנו יהונתן
אשר פלמר ובנו הפעוט יהונתן נרצחו על ידי מחבלים פלסטינים ב-23 בספטמבר 2011. מכוניתם של פלמר, תושב קריית ארבע בן 25, ובנו יהונתן בן השנה, הותקפה באבנים שידה שוטר במנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית שנסע במכונית שחלפה על פניהם וכתוצאה מכך התהפכה מכוניתם והם נהרגו.
היסטוריה
בהודעה הראשונה של המשטרה פורסם לציבור שהאירוע הוא תאונת דרכים. מתנחלים טענו שהאירוע נגרם עקב יידוי אבנים, אך המשטרה שללה זאת.
למחרת הודיעה משטרת מחוז ש"י שהיא מהשלב הראשוני חוקרת חשד לפיו ההתהפכות נגרמה עקב יידוי אבנים, וביקשה ניתוח שלאחר המוות בגופות הקורבנות, אך בקשתה נדחתה בבית משפט השלום בירושלים. המשטרה עתרה לבג"ץ נגד החלטה זו, ובפשרה בינה לבין המשפחה נקבע שהמשטרה תסתפק בלקיחת דגימת דם מגופת אשר פלמר.
לאחר חקירה נלכדה כעבור ימים אחדים חוליה בת ארבעה חברים מאזור חלחול, כחשודה ברצח ובפעולות נוספות של יידוי אבנים. פלסטינים נוספים נעצרו בחשד שלאחר האירוע עברו במקום וגנבו את אקדחו של פלמר.
שחאדה עווד שחאדה שתאת, שגנב את אקדחו של פלמר, הורשע בעבירות של גנבה בלקיחה והחזקת אמצעי לחימה, ובית הדין הצבאי לערעורים גזר עליו עונש של 15 חודשי מאסר בפועל, מאסר על תנאי וקנס של 1,000 ש"ח.
אחד מחברי החוליה, ואאל אל-ערג'ה, בן 30, שוטר במנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית, הואשם שהשליך שתי אבנים מרכב שבו נסע אל מכוניתו של פלמר, ובכך גרם למותם של פלמר ובנו. אל-ערג'ה הועמד לדין בבית המשפט הצבאי בעופר, וב-2 באפריל 2013 הורשע ברצח. וב־24 באפריל 2013 נגזרו עליו שני מאסרי עולם מצטברים ובנוסף עוד 58 שנות מאסר. על עלי סעדה, שנהג ברכב שממנו השליך אל-ערג'ה את האבנים הקטלניות, נגזרו שני מאסרי עולם מצטברים ובנוסף עוד 50 שנות מאסר. כמו כן בית המשפט הצבאי הטיל עליו לשלם פיצוי של 3.5 מיליון שקלים למשפחת פלמר.
אשר פלמר ובנו יהונתן נקברו בבית העלמין העתיק בחברון.
כארבעה חודשים לאחר הרצח ילדה פועה פלמר, אלמנתו של אשר פלמר ואמו השכולה של יהונתן, את אורית.
הספרייה העירונית של קריית מוצקין
היסטוריה
בשנות ה-40 נכלל הסעיף "ספרייה" בתקציב ועד הקהילה של קריית מוצקין. בסוף 1946 הקימה ההסתדרות ספרייה בקריה כסניף של ספריית בורוכוב בחיפה. זו הייתה הספרייה היחידה ביישוב. גם היא, כמו "ספריית האם" שלה, זכתה לשם "ספריית בורוכוב".
בשנת 1951 החליטה המועצה על הקמת ספרייה עירונית, בנוסף לספרייה שמופעלת על ידי ההסתדרות. בשנת 1962, הוחלט להעביר את הספרייה העירונית לביתו של אריה גרושקביץ, ששימש ראש המועצה ובצוואתו, הוריש את ביתו למועצה כדי שזה ישמש כמבנה ציבור. הבית שופץ, ואלמנתו של גרושקביץ התמסרה לניהול הספרייה. במרץ 1965 נחנכה הספרייה במשכנה החדש בבית גרושקביץ, כשזו כוללת ספריית השאלה בקומת הכניסה וספריית עיון וחדר קריאה בקומה השנייה. בשנת 1963 נפתחה בבית התרבות שביישוב ספרייה של ספרים בצרפתית.
ספריית ההסתדרות המשיכה לפעול במקביל לספרייה העירונית ובשנת 1967, עברה ספרייה זו ל"בית ההסתדרות" החדש שנחנך ביישוב.
הספרייה העירונית מחולקת לשלושה חלקים:
בשנת 2015 החליטה מועצת העיר קריית מוצקין לקבל את הצעתו של ראש העיר, חיים צורי, ולקרוא לספרייה העירונית על שמו של ראש העירייה הקודם, שמחה מילר, שתכנון בניית בניינה החדש החל ביוזמתו.
דוד הגר (זבלטוב)
רבי דוד הגר (ביידיש: האגער, ה'תקנ"ז - כ"א באב ה'תר"ח) היה מייסד חסידות זבלטוב ואדמו"רה הראשון. מחבר הספר "צמח דוד".
ביוגרפיה
נולד לרבי מנחם מנדל האדמו"ר מקוסוב ולשיינא רחל. היה חתנו של רבי משה לייב מסאסוב.
בשנת תקפ"ו (1825), אחר פטירת אביו, החל לכהן כאדמו"ר בזבלטוב.
היה מפורסם כחכם. רבי ישראל פרידמן מרוז'ין כינה אותו "חכם העולם" ורבי חיים הלברשטאם מצאנז אמר עליו: 'חכם עדיף מנביא'.
חלק מתורותיו לוקטו והודפסו בשם "צמח דוד". ברוב המהדורות נדפס ביחד עם ספרו של אביו - "אהבת שלום".
קלודין אוז'ה
קלודין אוז'ה (בצרפתית: Claudine Auger; 26 באפריל 1942 – 18 בדצמבר 2019) הייתה שחקנית צרפתייה, הידועה במיוחד בשל תפקידה כדומיניק "דומינו" דברל, בסרט ג'יימס בונד "כדור הרעם" משנת 1965. היא זכתה בתחרות מיס צרפת והייתה סגנית ראשונה בתחרות מיס עולם 1958.
ביוגרפיה
קלודין אוז'ה נולדה בפריז, צרפת. היא למדה בקולג' סט. ז'אן ד'ארק ואחרי כן בקונסרבטוריון לדרמה של פריז, שם היא הופיעה בתפקידים דרמטיים. היא הופיעה לראשונה בסרטים בהיותה בבית הספר. ז'אן קוקטו ליהק אותה לתפקיד עליו לא קיבלה קרדיט כבלרינה גבוהה בסרט The Testament of Orpheus (1960). בגיל 18, היא נישאה לבמאי-תסריטאי בן ה-41 פייר גספאר-ויט, והוא ליהק אותה במספר סרטים The Iron Mask (1962); The Vengeance of Kali (1963), ועוד. כשהיא נפשה בנסאו, הכותב-מפיק קווין מקלורי שנפש שם גם הוא, ראה אותה והמליץ שהיא תעבור מבחן בד לסרטו כדור הרעם (1965). תפקידה המקורי היה לגלם את דמותה של שחקנית איטלקייה בשם דומינטה פטאקי, אולם אוז'ה הרשימה את המפיקים והם כתבו מחדש את התפקיד כך שהיא גילמה אשה צרפתייה בשם דומינו, דבר שהלם אותה יותר. אם כי היא לקחה שיעורי קול על מנת לשפר את המבטא האנגלי שלה, דובב לבסוף קולה בסרט בידי ניקי ואן דר זיל. אוז'ה טענה שהיא חשה קרבה לדמותה של דומינו, שכן גם דומינו הייתה בקשר עם גבר שמבוגר ממנה. אוז'ה, שכוכבה דרך, הופיעה מיד בחצי עירום בפלייבוי ובתפקיד אורח בתוכנית טלוויזיה אמריקנית בכיכובם של דני תומאס ובוב הופ.
כדור הרעם הזניק את אוז'ה לקריירת סרטים אירופית מצליחה, אבל בארצות הברית היא לא המריאה.
קבר אלישע
מקום קברו של אלישע בן שפט הנביא אינו מתואר בתנ"ך, אך על פי מסורת יהודית מראשית המאה ה-13, קברו שכן במערה בראש הר הכרמל מעל מערת אליהו, ב'מר אליאס', כיום המערה נמצאת בתחום מנזר הכרמליתים של סטלה מריס. מסורת יהודית מאוחרת יותר, ממחצית המאה ה-19, מזהה את קברו באזור השומרון או בסביבתה.
רקע
ייחוס מערת אלישע בהר הכרמל אמנם קדום באופן יחסי למקומות הקדושים ויש לתארך את ייחוס המקום לסוף המאה ה-12. בניגוד למסורת מערת אליהו (רבו של אלישע) המייחסת את המערה למקום מחבואו של אליהו הנביא בהר הכרמל, שבאופן נדיר אנו מוצאים עדויות לקיומה עוד מהמאה ה-4 לספירה.
בראשית המאה ה-13, בתקופת ממלכת הצלבנים, נוסד על הר הכרמל המסדר הכרמליתי בידי נזירים שחיו במערות בהשראת אליהו הנביא. לאחר נפילת עכו הצלבנית בשנת 1291 גורשו הנזירים מן הכרמל. באותה תקופה אנו מוצאים כבר מספר עדויות על קיומה של מערת אלישע "בראש ההר", חלקם מאת כמה מחכמי ישראל הראשונים שפקדו את המקום. בשנת 1631 החלו הכרמליתים במאמץ לשוב ולהתיישב במערת אליהו - המקום בו נוסד מסדרם. אך רק בראשית המאה ה-17 (בשל התנגדות השלטון העות'מאני) התיישבו הנזירים במעלה ההר, וקידשו מערה המצויה כיום בשטח מנזר סטלה מאריס. על פי עדותו של ז'אן דובדאן ממחצית ההמאה ה-17, מערת אלישע הייתה קדושה בתקופתו ליהודים, טורקים, מוירים, ערבים ולכל העדות הנוצריות כמערה נוספת של אליהו הנביא שבה היה מתגורר, והמערות התחתונות שימשו אותו ואת תלמידיו (בניהם אלישע) כבית מדרש ומקום ייעוץ לעם.
בראשית המאה ה-18, עולי הרגל החלו לציין את התיישבות הנזירים במתחם הקבר. רבי משה חיים קאפסוטו סביב שנת 1734, מעיד כי "במגדל שבראש ההר למעלה, שם מערה עם קבורת אלישע בן שפט….ומתחתיה (למערת אלישע) ישנו בית-הארחה של הנזירים הכרמליטאנים". בשנות ה-40 של המאה ה-18, הכרמליסטים אף אימצו את קבורת אלישע בראש ההר, כפי שמעיד רבי חיים בן עטר - "האור החיים" (או אחד מתלמידיו), כ-8 שנים אחרי ביקורו של רבי משה חיים קאפסוטו במערה (סביב שנת 1742): "מצאנו בית אחד בנוי חדש ממש, של אדום שבנו שם, שאומרים אלישע בן שפט דידהו (- שלהם). ומקריבים לפניו דברים של הבל, אלילי כספם וזהבם, ואין בזה הבית כי אם כומרים העובדים יזו וחיילותיו".
חוקר המקומות הקדושים ישראל הרצברג והארכאולוג ד"ר יוסי סטפנסקי סיכמו בספרם את נושא קבר אלישע בהר הכרמל: "הנוסעים בימי הביניים הקדומים מזכירים את קברו של הנביא אלישע בן שפט מעל מערת אליהו (ב'מר אליאס', כיום במערה בתחום מנזר הכרמליתים של סטלה מריס). המקום נמצא בתוך מערה שבתוך המנזר כמתואר גם ע"י עולי הרגל כמקום שאסור להכנס אליו.
סערת המתפללים היהודים
במאי 2023 עקב פרסומים בעמוד הטוויטר של כתב אתר וואלה! - יואב איתיאל, התחוללה סערה עקב תפילת חרדים במתחם המנזר. מאוחר יותר, הפרשה זכתה להתייחסות מהוותיקן. ביוני, תושב חיפה נעצר עקב תקיפת מתפלל חרדי שפקד את המקום. ב-18 ביוני, אורגנה הפגנה נגד המתפללים החרדים במתחם. ביולי 2023, נעצרו ונחקרו תלמידי ישיבה חרדים שפקדו את המקום, בחשד לפגיעה ברגשות דת.
גורמים בכנסייה הקתולית טענו שמדובר בתופעה מאוד מדאיגה מבחינת הכנסייה, ולדבריהם:.
בניגוד לתיעודים היסטורים שונים, וודיע אבו נאסר - יועץ הכנסיות בישראל ובכיר בקהילה הקתולית, טוען:.
השומרון
ישנה עדות יהודית מאוחרת יותר, ממחצית המאה ה-19, המשערת את קברו באזור השומרון או בסביבתה.
אך ככל הנראה מדובר בהבנה שגויה של הכתוב, היות אלישע הוא היחיד בתנ"ך שקבורתו מתוארת, בלא לציין היכן נקבר.
באותו הפרק (י"ג) מתואר קבורתם של המלכים יהואחז ובנו יואש בחלקת קבורה משפחתית בשומרון. לכאורה, ההשערה שאלישע נקבר באזור השומרון נובעת מפני סמיכות הפסוקים.
Firestarter (שיר של הפרודיג'י)
Firestarter הוא שיר של להקת "הפרודיג'י" הבריטית. השיר יצא לאור ב-18 במרץ 1996 כסינגל הראשון מתוך האלבום השלישי של הלהקה "The Fat of the Land". השיר הוא השיר הראשון של הלהקה שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, מקום בו שהה שלושה שבועות.
הסגנון המוזיקלי של השיר משלב בין מוזיקה אלקטרונית עם אינדסטריאל מטאל ופאנק רוק. זה השיר הראשון בו קית' פלינט משמש כסולן.
הפקה
לקראת האלבום השלישי חיפש האולט כיוון מוזיקלי חדש וערך ניסויים רבים בסאונד של גיטרות. בשיר מסומפל סאונד הגיטרה מתוך השיר "S.O.S" של להקת "The Breeders", שגם קיבלה קרדיט ככותבי השיר. האולט סימפל את סאונד התופים מהשיר "Devotion" של להקת "Ten City", שיצא בשנת 1989 וקולות רקע מהשיר "Close (to the Edit)" של להקת "Art of Noise" שיצא בשנת 1984. השיר הוקלט בתחילה כקטע אינסטרומנטלי, אך האולט חש שחסר מרכיב נוסף בשיר. קית' פלינט הציע שישיר, אף על פי שלא היה לו ניסיון בשירה. פלינט עצמו חשש לתוצאה בשל המבטא שלו, אך החליט לנסות לשיר בכל זאת.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ לשיר הוא, למעשה, הגרסה השנייה שצולמה לשיר. בתחילה צילמה הלהקה קליפ בעלות של 100,000 ליש"ט, אך החליטה לגנוז אותו לאחר שלא הייתה מרוצה מהתוצאה. הדבר השאיר תקציב של 20,000 ליש"ט בלבד לצילום הגרסה השנייה. הקליפ הופק על ידי וולטר שטרן וצולם בתחנה נטושה של הרכבת התחתית של לונדון. הקלפי צולם בשחור–לבן על מנת לחסוך בעלויות. בקליפ הציג פלינט את מראה חדש, שהפך למזוהה עימו בהמשך. איפור כהה מתחת לעיניים, תספורת "קרני שטן" עם שיער צבוע בסגול זרחני ונזם בולט באף. במהלך הצילומים לבש חולצה עם סמל הכוכבים ופסים, המסמלים את דגל ארצות הברית, חולצה שנרכשה על ידי פלינט תמורת 5 ליש"ט בחנות יד שנייה בשוק קמדן בדרך לצילומי הקליפ.
הצלחה
הסינגל יצא לאור במרץ 1996 ונאסר להשמעה בתחנות הרדיו בבריטניה. למרות זאת השיר הגיע ישירות למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי. הלהקה הוזמנה להופיע בתוכנית "Top of the Pops" ברשת BBC, אך סירבה. במקום זאת שודר הקליפ. בעקבות השידור הגיעו לתחנה תלונות רבות של הורים בטענה כי המראה של פלינט מפחיד ילדים. בעקבות כך אסרה BBC על שידור הקליפ. הסערה סביב השיר הקנתה לו פרסום והוא נשאר במקום הראשון במשך שבועיים נוספים ובשבוע הרביעי ירד למקום השלישי. השיר הגיע למקום הראשון גם בהונגריה, נורווגיה, פינלנד וצ'כיה.
במרץ 2019, לאחר מותו של פלינט, מעריצי הלהקה יצאו ביוזמה דרך הרשתות החברתיות להחזרת השיר למצעדים באמצעות רכישה של הסינגל. השיר נכנס למקום ה-57 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-13 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוניקה של המגזין בילבורד.
בתרבות
בתוכנית הסאטירה "היהודים באים", נעשתה פרודיה על השיר בביצועו של דוד בן-גוריון (עידו מוסרי).
העבד המורד (מיכלאנג'לו)
העבד המורד (באיטלקית: Schiavo ribelle) הוא פסל שיש לא גמור של הפסל מיכלאנג'לו, שנוצר בשנת 1513. הוא נחצב בגודל טבעי (גובה 215 ס"מ) ומוצג במוזיאון הלובר בפריז.
היסטוריה
שני פסלי העבדים, העבד המורד והעבד הגוסס, הוזמנו על ידי יורשי האפיפיור יוליוס השני בחודש מאי 1513 עבור מצבה מפוארת, שאמורה הייתה להיות מוקמת עבורו בבזיליקת פטרוס הקדוש. המצבה לא הוקמה מעולם ובמקומה הוקמה מצבה צנועה יותר (סן פייטרו אין וינקולי), ששני הפסלים לא נכללו בה. מיכלאנג'לו מסר אותם בשנת 1546 לרוברטו סטרוצי כהוקרה על שאירח אותו בנדיבות בביתו ברומא, בעת מחלתו בין השנים 1544–1546.
סטרוצי עקר לליון שבצרפת בשנת 1550 ולקח איתו את הפסלים. בשנת 1578 הם הוצגו במונמורנסי ליד פריז. בשנת 1632 נמכרו לקרדינל רישלייה שהציב אותם באחוזתו. יורשיו העבירו אותם לפריז בשנת 1749. בשנת 1793, בעקבות המהפכה הצרפתית, הפסלים הוחרמו על ידי ממשלת צרפת והועברו למוזיאון הלובר.
תיאור היצירה
מבחינה סגנונית הפסלים נשענים על פסלים יוונים עתיקים, כמו פסל לאוקואון שהתגלה בשנת 1506 ליד רומא ואשר זוהה על ידי מיכלאנג'לו.
שני העבדים, הכלואים בשלשלאות, מבטאים רגשות שונים לחלוטין. העבד הגוסס הוא צעיר ונאה להפליא, וככל הנראה בשינה עמוקה. לעומתו, העבד המורד הוא דמות גסה יותר שכל גופה נראה מעורב במאבק אלים. העבד המורד מוצג כאשר הוא מעוות את פלג גופו העליון ואת ראשו, בניסיון להשתחרר מן האזיקים שכובלים את ידיו מאחורי גבו. הכתף והברך המורמות יוצרות את הרושם שהפסל מתקדם לעבר הצופה, מה שמגביר את הנוכחות המרחבית שלו.
העבד המורד מביט מעלה, כאילו מנסה להשתחרר מהמגבלות הארצית ולהתאחד עם האל. גופו מתפתל בתנוחת נחש המבדילה אותו מן העבד הגוסס. הראש נע בכאב מעלה ואחורה בכיוון ההפוך לתנועת הכתפיים. והכתפיים נעות בכיוון ההפוך לתנועת המותניים. פסל זה מדגים בצורה הטובה ביותר עד כמה הגוף יכול להפוך להבעה אצל מיכלאנג'לו.
שני הפסלים לא גמורים. עם זאת, "נון-פיניטו" היה תמה חוזרת אצל מיכלאנג'לו. במסעו אחר אמת מוחלטת באמנות, הוא נטש יצירה כאשר חש כי אינו יכול להשיג את האידיאל שלו, לפיכך הוא השאיר את סימני הכלים שלו (פטיש, אזמל, פצירה) גלויים לעין. עדות חיה למאבקו הבלתי פוסק עם גוש השיש, כדי לשחרר את הדמות הכלואה בתוכו.
ג'יי. סי. צ'נדור
'''ג'פרי "ג'יי. סי." מקדונלד צ'נדור (באנגלית: Jeffrey McDonald "J. C." Chandor'''; נולד ב-24 בנובמבר 1973) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי. כתב וביים את הסרטים "התמוטטות", "הכל אבוד", "שנה קשוחה מאוד" ו"משולש הגבולות".
חייו
צ'נדור נולד וגדל בניו ג'רזי ובלונדון, אביו היה בנקאי השקעות בחברת מריל לינץ' ואמו יועצת אמנות. ב-1996 סיים תואר ראשון בלימודי תרבות וקולנוע במכללת ווסטר באוהיו, תואר שבנה בעצמו הוא למד הפקת קולנוע באוניברסיטת ניו יורק. עבד בצילום פרסומות טלוויזיה וסרטים דוקומנטריים, בהם סדרה בת שישה חלקים המתעדת הופעות של הזמרים סטינג, אלטון ג'ון, רד הוט צ'ילי פפרז. כמו כן עבד כמתווך נדל"ן ובחברת אנרגיית רוח. ב-2004 כתב, הפיק וביים את הסרט הקצר Despacito.
הוא כתב וביים את הסרט "התמוטטות" שיצא ב-2011. הסרט עוסק בעובדים בבנק השקעות במהלך המשבר הכלכלי העולמי. בסרט הופיעו שחקנים מנוסים בהם קווין ספייסי, ג'רמי איירונס, פול בטאני, דמי מור, סיימון בייקר, פן בדג'לי, מרי מקדונל, סטנלי טוצ'י וזאכרי קווינטו. הסרט התאפיין בכך שהתנהל בעיקר באמצעות שיחות בין גיבוריו. צ'נדור היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר וזכה בפרסים לסרט הבכורה הטוב ביותר מטעם איגוד מבקרי הקולנוע ואינדפנדנט ספיריט.
סרטו הבא שכתב וביים, "הכל אבוד", היה שונה בתכלית. הסרט שיצא ב-2013 בכיכובו של רוברט רדפורד, כלל רק שחקן אחד וכלל לא הכיל דיאלוגים. הסרט זכה לשבחים, היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט לסרט הטוב ביותר וצ'נדור היה מועמד לפרס הבמאי הטוב ביותר.
ב-2014 יצא סרטו השלישי שכתב וביים, "שנה קשוחה מאוד", סרט פשע בכיכובם של אוסקר אייזק וג'סיקה צ'סטיין. הסרט זכה בפרס איגוד מבקרי הקולנוע.
בשנת 2018 הפיק את הסרט "הבריטים באים" שביים וכתב ג'יימס אוקלי ומככבים בו אומה תורמן, טים רות' וסופיה ורגרה.
הוא החל לכתוב ולביים סרט העוסק בשעות האחרונות של עובדי אסדת הקידוח Deepwater Horizon לפני שקיעתה במצולות, אך עזב את ההפקה בטרם הושלמה.
ב-2019 ייצא לאקרנים סרט הפשע "משולש הגבולות" שבבימויו, שיופץ בשיתוף פעולה עם נטפליקס.
בשנת 2023 עתיד לצאת סרטו "קרייבן הצייד"; סרט גיבורי על המבוסס על דמות באותו שם מבית מארוול קומיקס.
משה חן
משה חן (נולד בי"ז בסיוון ה'תרצ"א, 2 ביוני 1931), הוא סופר, עורך ועיתונאי. שימש שנים רבות כעורך תוכניות בקול ישראל, מנהל הסרטייה והתקליטייה וכתב למעלה מ־10 ספרים בנושא מסורת יהודית עליהם זכה בשנת התשע"ד – 2014 בפרס יקיר ירושלים.
ביוגרפיה
בהיותו בן שבע עברה משפחתו לירושלים והשתכנה בשכונת שמואל הנביא, שם פתח אביו מכולת מול המכולת של יעקב יוסף אביו של הרב עובדיה יוסף. חן למד בישיבה פורת יוסף שבעיר העתיקה כחמש שנים.
בגיל 16 התנדב כלוחם וכחבר בתנועה המחתרתית האצ"ל. נעצר פעמיים על ידי הבריטים במהלך הדבקת כרוזים בעיר העתיקה וישב בבית המעצר "הקישלה" המשמש כיום את מטה מרחב דוד של משטרת ישראל.
עבודתו בקול ישראל
משנת 1949 ועד צאתו לגמלאות בשנת 1997 כתב הגיש וביים מאות תוכניות בקול ישראל. בתחילה כמעטר מוזיקלי וככותב תסכיתים לבני נוער וילדים במחלקת הנוער, בעיקר בתוכנית המיתולוגית ששודרה ברשת א', בימי טרום טלוויזיה, התוכנית "לאם ולילד". חן עיטר את המוזיקה למאות תוכניות ותסכיתים ובחלקם אף השתתף. דן כנר, מגדולי המגישים ברדיו כותב על חן כי "המוטו המרכזי בעבודתו היה ליזום תוכניות המשלבות ידע, היסטוריה של עם ישראל ומורשת ישראל אולם בשפה השווה לכל נפש כזו שתתאים גם לדור הצעיר".
בהמשך, עבר לעבוד במדור להווי דתי ומסורת בקול ישראל, שהיה אז חלק בלתי נפרד מן התרבות היהודית ולא מדור נפרד לציבור הדתי והחרדי. לצד תוכניות הדגל בנושא יהדות אותן ערך כגון: "קבלת שבת" או "מלווה מלכה" הוא החל בתחילת שנות השמונים בסדרת תוכניות שהיו אז פורצות דרך. כך למשל, התוכנית "אזמר בשבחין" שכללה תיעוד והקלטה של שירי עדות, פרקי חזנות ופיוטים ספרדיים שלא היו אז מצויים כלל בארכיון קול ישראל ולכן גם לא הושמעו ברשתות הרדיו. חן יזם, כתב וביים תוכנית בשם "מי ומה מאחורי התשבץ", תוכנית שכולה אוסף חידונים ותשבצים בנושא מסורת ישראל, מורשת העם היהודי ופרקים בתולדות הציונות. תוכנית זו זכתה לפופולריות רבה בקרב מאזיני קול ישראל באותה התקופה ובכל שבוע קיבל עשרות רבות של מכתבי מאזינים שביקשו להודות לו וכן לבקש ממנו הרחבה והעמקה לכתבי החידה שהוצגו בתוכנית.
פרסים
עבודתו בקול ישראל זיכתה אותו בפרסים בהם פרס רשות השידור על שימור וקטלוג מאות שירים ופיוטים וכן בפרס "זיו" לעיתונאים על "עיתונאות חיובית". חן שימש הסרטייה והתקליטייה של קול ישראל ועל עבודה זו זכה לאות מיוחד ממנהלת חטיבת התוכניות הקלות המיתולוגית של קול ישראל דרורה בן אב"י.
פעילותו הציבורית
במקביל לעבודתו בקול ישראל, חן החל להתנדב בתחילת שנות ה-80 בפעילות ציבורית הקשורה בהנחלת מורשת ישראל לדור הצעיר. הוא שימש כחבר המועצה הציבורית מטעם "מכון רננות" החוקר ומתעד את המוזיקה היהודית ממגוון העדות וכן היה שותף להקמת מרכז חיב"ה- התנועה למורשת ישראל שחרתה על דגלה ליצור דיאלוג תרבותי בחברה הישראלית. חן כתב, תיעד והפיק עשרות שירים וקלטות וידאו ואודיו הכוללים שירים, פיוטים, וקטעי נגינה החל מן המאה ה-16 ועד לסוף המאה ה-19 ולחלקם אף חיבר מילים בעצמו וזאת כדי לשמר את הלחנים האותנטיים והנעימות המסורתיות שהפכו במהלך הזמן לנכסי צאן ברזל בהווי הספרדי הירושלמי טרום העידן האינטרנטי.
עם צאתו לגמלאות בשנת 1997 הקים חן בית מדרש לגמלאים בבית הכנסת "קהילת יעקב" בשכונת בקעה בירושלים ועמד בראש בית הכנסת למעלה מעשור. הוא המשיך להתנדב בפורומים שונים לחיזוק המורשת היהודית ובשנת תשע"ד (2014) העניקה לו עיריית ירושלים את התואר "יקיר ירושלים".
חיים אישיים
חן נשוי ואב לארבעה ילדים, בהם העיתונאי ומנהל לשכת העיתונות הממשלתית, ניצן חן.
אוותנדיל צ'קואסלי
אוותַנדיל צ'קוּאסֵלי (בגאורגית: ავთანდილ ჭკუასელი, ברוסית: Автандил Ноевич Чкуасели; 31 בדצמבר 1931 - 12 בספטמבר 1994) היה כדורגלן גאורגי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדת חלוץ; אחרי סיום קריירת המשחק היה מנהל בוועד הספורט של גאורגיה הסובייטית, וכן מרצה ומנהל קתדרה במכון לחינוך גופני.
ביוגרפיה
אוותנדיל צ'קואסלי נולד בשנת 1931 בטביליסי, בירת גאורגיה הסובייטית; בשנת 1946 הוא סיים את לימודיו בבית הספר לכדורגל מס' 35 של טביליסי.
בשנת 1949 צ'קואסלי החל לשחק בקבוצת דינמו טביליסי ונשאר בה עד סוף קריירת המשחק בשנת 1959; בשנים 1951 ו-1953 הוא זכה עם הקבוצה במדליית כסף על סגנות אליפות ברית המועצות. בשנת 1952 צ'קואסלי הוכר כחלוץ שמאלי קיצוני השלישי בטיבו באותה עונת אליפות סובייטית (נכלל ברשימת 33 מצטייני העונה כסגן שני של החלוץ השמאלי הקיצוני שבין 11 המצטיינים); בסך הכול, צ'קואסלי הופיע במדי הקבוצה ב-84 משחקים והבקיע 29 שערים לזכותה.
ב-18 ביוני 1952 צ'קואסלי ערך את משחק הבכורה שלו במדי נבחרת ברית המועצות; היה זה במשחק ידידות מול נבחרת בולגריה, שהסתיים בתיקו 2:2; ב-22 ביולי הוא ערך את הופעתו השנייה והאחרונה בנבחרת - הפעם במשחק רשמי במסגרת אולימפיאדת הלסינקי, שבו הסובייטים נוצחו בתוצאה 3:1 על ידי נבחרת יוגוסלביה.
בשנת 1955, באמצע קריירת המשחק שלו בדינמו טביליסי, צ'קואסלי הושאל לקבוצת לוקומוטיב טביליסי; הוא הופיע במדי הקבוצה השנייה בשבעה משחקים והבקיע שער יחיד לזכותה.
בשנת 1956 צ'קואסלי זכה עם נבחרת הכדורגל של גאורגיה הסובייטית במדליית כסף בספַּרטַקיאדת עמֵי ברית המועצות (אליפות הנבחרות של הרפובליקות הסובייטיות).
עם סיום קריירת המשחק שלו בשנת 1959, צ'קואסלי פתח בקריירת ניהול, שבשיאה הגיע אל צמרת מִנהלת הכדורגל בוועד הספורט הממלכתי של גאורגיה הסובייטית - מאוקטובר 1974 עד מרץ 1976 שימש כסגן יו"ר המִנהלת, ואילו בהמשך עמד בראשה (בין אפריל 1976 לפברואר 1984, ושוב מפברואר 1987 עד נובמבר 1988).
בשנת 1976 צ'קואסלי זכה בתואר מאמן נכבד של גאורגיה הסובייטית.
אוותנדיל צ'קואסלי מת בשנת 1994 בטביליסי.
פרסים
דינמו טביליסי
יצחק אלחנן חסקין
יצחק אלחנן חסקין (20 ביוני 1905 - 8 באוקטובר 1979) היה ממייסדי כפר ביל"ו, חבר במזכירות מפא"י, חבר בוועדה המרכזת של הועד הפועל של ההסתדרות הכללית, כשזו מנתה רק חברים מעטים. במשך תקופה ארוכה כיהן גם כגזבר ההסתדרות.
ביוגרפיה
חסקין נולד בתמוז תרס"ה בעיירה קראקינובה, סמוך לפוניבז' שבאימפריה הרוסית (כיום בשטח ליטא), למשה חסקין, רב הקהילה, ולחנה, בת יהודה רבינוביץ'. כפעוט למד ב"חדר" וכן למד תורה מפי אביו, שנודע בספרו "כלכלת שביעית".
בשנת 1915, בעת גירוש היהודים ממחוזות הספר בראשית מלחמת העולם הראשונה, עבר עם הוריו ואחותו מרי, לפרילוקי שבאוקראינה, על גדות הנהר אודאי, יובלו של הדנייפר. משפחת חסקין הגיעה לעיר כחלק מגל של אלפי פליטים, שנמלטו בחוסר כל משאבלי, מקובנה ומשאר מקומות. כפי שכתוב ברשומות אותם ימים: "יהודי פרילוקי נזדעזעו ונרתמו לפעולה למען הפליטים שנתקבלו על ידיהם בזרועות פתוחות". אביו קיבל שם משרת רב ראשי, וכיהן בתפקיד, תחת הצקות הקומוניסטים, עד שנת 1933.
ב-9 במרץ התאחדו ארגוני הנוער הציוני שפעלו באזורים שונים בברית המועצות להסתדרות אחת – "ההסתדרות המאוחדת של הנוער הציוני ברוסיה", או לפי ראשי תיבות של שנה ברוסית: י.ו.או.ס.מ.". האיחוד הכניס רוח חיים חדשה בתנועת הנוער והשפעתה של ההסתדרות המאוחדת התרחבה והלכה. לסוף השנה הראשונה לקיומה, מנתה כבר 140 סניפים ברחבי רוסיה. הפעילים החליטו לעשות מעשה שיגביר את תודעת התנועה הציונית בקרב היהודים. משום כך פרסמו כרוזים כתובים בכתב יד, באותיות דפוס בשפה הרוסית, עליהם רשמו "תחי ארץ ישראל העובדת" וקראו לציבור היהודי שלא ייתן את אמונו במפלגה הקומוניסטית. ב-2 בספטמבר 1924 בוצעו ברוסיה הסובייטית מעצרים המוניים של פעילי כול המפלגות. באותו לילה נעצרו והושלכו לכלא למעלה מ-3000 פעילים ציונים. הטקטיקה של החברים הייתה הכחשה מוחלטת של כול פעילות ציונית, אם וכאשר ייתפסו. אולם כאשר עלו שלוחי המשטר על עקבותיו של גרבובסקי, הם מצאו ברשותו עדויות מפלילות על פעילות ציונית, כולל מכתב חתום על ידי חסקין.
בית הסוהר
שוטרים הגיעו באישון לילה לעצור את חסקין, והוא הסביר את המצב להוריו והודה לפני שלוחי המפלגה שהוא חבר הוועד המקומי של המפלגה הציונית. לאחר חיפוש יסודי וממושך בבית ובעיקר בספרייה הגדולה של האב, לקחו את חסקין לבית הסוהר של פרילוקי, שם פגש כמה מחבריו ונחקר במשך תקופה ארוכה. לאחר כחודש הועברו לכלא גדול יותר בעיר המחוז פולטאבה, שם פתחו בשביתת רעב לשיפור תנאי המעצר. השביתה נחלה הצלחה והעצורים הועברו לתא מרווח יותר. העצירים הוצאו מדי לילה לחקירות. חוקריהם היו ברובם יהודים, אם אנשי הבונד ואם ציונים לשעבר, שהיו בקיאים בזרמי הציונות השונים. חוקרו של חסקין סיפר לו על התנאים הקשים בארץ ישראל, על העדפת הפועלים הערבים על פני היהודים, אך חסקין לא האמין לו ורק לימים, כשעלה לארץ ישראל, התפלא לגלות שהחוקר דיבר אמת. יצחק נדון ללא משפט, לגירוש לאוראל הצפוני לשלש שנים. באותם ימים, יקטרינה פישקובה, אשתו הראשונה של הסופר הרוסי מקסים גורקי, הייתה יושבת ראש של הצלב האדום הפוליטי ועזרה לאסירים הפוליטיים ולציונים (ביניהם בבה אידלסון, ישראל בר יהודה, אלכסנדר פן ויהושע גלוברמן) ודאגה להשיג עבורם סרטיפיקטים מארץ-ישראל. בעזרתה המירו בשנת 1925, את הגירוש לאוראל, בגירוש מברית המועצות ובהתחייבות, שלא ינסו לשוב אליה בעתיד.
עלייה
חסקין עלה לארץ ישראל בכ' תמוז תרפ"ה, 12 ביולי 1925, בעיצומו של גל העלייה הגדול, של העלייה הרביעית. עם עלייתו, הצטרף חסקין אל מכריו מפרילוקי, שקודם לכן ייסדו את קריית ענבים. ביניהם היו אברהם בן-נריה שהיה למומחה לגידול דבורים והזוג לייבוש ושפרה ביבר (אביו של שאול ביבר), ממייסדי קריית ענבים. בין חברי הקבוצה היה לביטוב, אביה של הטייסת זהרה, שנפלה במלחמת העצמאות.
חבורת הדרום ברחובות
יצחק שם פעמיו לרחובות, שם הצטרף ל"חבורת הדרום", שנוסדה, כמו חבורות אחרות שהתארגנו באותה תקופה, כדי להקל על הפועלים להתערות במושבות ולסייע להם בכיבוש העבודה. בהמשך הצטרף לחבורת "השחר", שמנתה 25 חברים בלבד, עבדה בפרדסי רחובות, לצד "חבורת הדרום" והייתה מורכבת מבני פרילוקי ובני עיירות סמוכות.
לאחר מאורעות תרפ"ט נוסדה בארצות הברית "קרן העזרה לארץ ישראל", בהנהלת שמואל פסמן, שאספה את הכספים שתרמו יהודי אמריקה ביד רחבה ושהוקצו להתיישבות חקלאית. יצחק יסד יחד עם כמה חברים, ביניהם מרדכי גובר, ואליעזר מילרוד (איש "הר כנרת" ומדריך בחבורת הדרום), את "הארגון להתיישבות אינטנסיבית", שהיה לחלק מהתיישבות האלף, מבצע של הסוכנות היהודית להעלות על הקרקע, בשנה אחת, אלף משפחות. בסופו של דבר יושבו במבצע זה 432 משפחות בלבד. במקומות שונים בארץ התארגנו אגודות דומות, אך לא הצליחו להגיע למטרה שהציבו.
ייסוד כפר ביל"ו
ב-1932 נטעו חברי הארגון להתיישבות את פרדסי כפר ביל"ו, שנקרא כך לציון יובל שנים לעליית הבילויים וב-1933 עלו על הקרקע . 12 חברים נבחרים, בהם יצחק, הקימו את "אגודת המים", מיד לאחר העלייה לקרקע מונה יצחק למוכתר כפר ביל"ו, היינו ראש הרשות כלפי שלטונות המנדט. תפקיד זה העניק לו את הזכות לשאת אקדח ברישיון. את משכורתו החצי חודשית, על סך 12 לא"י, העביר לקופת כפר ביל"ו.
עוד בשבתו ברחובות, הצטרף יצחק לארגון ההגנה ברחובות. כמו כן היה פעיל במסגרת "ועד הביטחון".
פעילותו הציבורית
יצחק השתלב בפעילות ציבורית. הוא היה חבר הפועל הצעיר, מפלגה שהייתה מתונה יותר ממתחרתה אחדות העבודה (ההיסטורית). היא הייתה יונית יותר מבחינה מדינית ופחות מהפכנית מבחינה סוציאליסטית. ב-1930 השתתף חסקין כציר בוועידת היסוד של מפא"י. חסקין המשיך להשתתף בכל ועידותיה של מפא"י כחבר מרכז המפלגה, וכן השתתף כציר בכל ועידות ההסתדרות מהשלישית ואילך. היה חבר מועצת הפועלים ברחובות. הוא חזר לעבודה חלקית במועצת פועלי רחובות, שהיה אחד ממייסדיה. בין היתר עסק ברכישת קרקעות, עליהן הוקמה שכונת חבצלת. ב-1936 הצטרף לנוטרות.
חסקין מונה למזכיר לשכת העבודה ברחובות. באותה תקופה התנהל מאבק של הפועלים על עבודה עברית בפרדסי רחובות. בשנת 1943, לאחר המשבר בפרדסנות בעקבות מלחמת העולם השנייה, והמעבר של הפועלים לעבודות מכניסות יותר, ביכה חסקין את נטישת האידיאה של כיבוש העבודה העברית בפרדסנות ואת נטישת המושבה.
פעילות ביטחונית
במסגרת פעילותו ב"הגנה" עסק יצחק ברכישת נשק. איש הקשר שלו היה בדואי בשם סולימאן אבו חט'ב, שהביא את הרובים לביתו.
במלחמת העצמאות, הגם שהיה כבר בן 43, השתתף בקרבות מבצע "עשר המכות" מבצע יואב, בסתיו 1948. עם תום המלחמה התמסר לפעילות ציבורית בייתר שאת. ב-1949 נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות, שמנתה שמונה חברים, זלמן (זיאמה) ארן, זאב און לשעבר איש 'גדוד העבודה', אהרון בקר וראובן ברקת אנשי מפא"י, ברל רפטור, מאחדות העבודה, ברוך לין ממפ"ם ויוחנן כהן, לימים שגריר ישראל ברומניה.
בהנהגת ההסתדרות
ביולי 1949 נתמנה לגזבר הראשי של ההסתדרות. הוא כיהן בתפקיד זה 11 שנה. בראשית כהונתו שם לב לכך שמזכירי מועצות הפועלים המקומיות הקדישו את מיטב עתותיהם להשגת כספים לפעולתם, דבר שהכביד על פעולתם. הוא גרם לכך שכול מיסי החבר יגיעו לגזברות הוועד הפועל וזו תחלק את הכספים למועצות הפועלים המקומיות, לפי צרכיהן. הוא הסדיר את נושא התשלומים, כך שההמחאות לא יירשמו עוד על שם המזכיר המקומי, אלא על שם המועצה, ובכך גרם לכך שהכספים יתועלו רק למטרות שלשמן נגבו. הוא יזם את קרן הבניינים הציבוריים, בתוך בנק הפועלים וסייע לבניית מבני ציבור בפריפריה. הוא רתם את איש המגבית דוד לוינסקי להקמת בית החולים שבנגב. בעקבות פנייתם של מרדכי ורבקה גובר, שיצאו לחבל לכיש להדרכת עולים, גייס את הכסף להקמת המרכז הקהילתי בנהורה. כמו כן היה פעיל בהקמת מגבית ההסתדרות, שפעלה בעיקר בארצות הברית במסגרת זו נפגש עם נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
ב-22 בדצמבר 1954 נבחרה הנהלה חדשה לחברת החשמל. יצחק חסקין נמנה עם שישה עשר המנהלים של החברה. אחת הפעולות החשובות בהן עסק הייתה הקמת קרן התעסוקה. מרדכי נמיר, מי שהיה מזכיר ההסתדרות ב-1954, טען שאין די בתביעה מהממשלה לספק מקומות עבודה ועל ההסתדרות לתרום למטרה זו מכוחותיה היא. חסקין נמנה עם שלושת החברים שניסחו את הלכות הגמלאות של קרן הגמלאות המרכזית, שנוסדה ב-1954, תפקיד שייחס לו חשיבות רבה. עד סוף ימיו כמעט היה יו"ר הנהלת קרן הגמלאות. הוא הרחיב את "מבטחים", שהתחילה כקרן פנסיה של הפועלים. חסקין כיהן גם כחבר ההנהלה המצומצמת של סולל בונה; חבר הוועד המפקח של קופת חולים כללית, וחבר הנהלת יכין חק"ל. בתפקידו זה עסק בעיקר בעיבוד מטעים, בנטיעת מטעים חדשים, בשיווק פרי הדר ובתעשייה חקלאית.
משפחה
ב-1928 נשא יצחק לאשה את נחמה בת יצחק קרבן. ב-1931 נולד בכורם יגאל; ב-1933 נולדה חנה; ב-1938, נולד אפרים וב-1944 – נורית. בתו חנה הירש הייתה ליועצת המשפטית של המשטרה בדרגת ניצב, האישה הראשונה בתפקיד זה. בנו אפריים נפל במלחמת יום הכיפורים.
פנחס רבינוביץ
פנחס (פיליפ) רבינוביץ (באנגלית: Philip Rabinowitz; 14 באוגוסט 1926 – 21 ביולי 2006) היה מתמטיקאי שימושי ומדען מחשב אמריקאי-ישראלי. הוא נודע בעיקר בזכות עבודתו באנליזה נומרית, כולל ספריו "קורס ראשון באנליזה נומרית" עם אנתוני רלסטון ושיטות "אינטגרציה נומרית" עם פיליפ ג'יי דייוויס. חיבר מאמרים רבים על אנליזה נומרית.
ביוגרפיה
פנחס רבינוביץ נולד בשנת 1926, בן ליעקב משולם זושא ובילא רבינוביץ מחסידות מונסטריץ', וגדל בפילדלפיה. התחיל ללמוד רפואה, אך לאחר שבסוף שנת הלימודים הראשונה נמנע מלהיבחן בשבת כדי להימנע מחילול שבת עבר ללימודי מתמטיקה. הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1951 על עבודה שכותרתה "Normal Coverings and Uniform Spaces", שנעשתה בהדרכת וולטר גוטשלק באוניברסיטת פנסילבניה. במהלך לימודיו שהה בשנים 1948–1949 ב-MIT, ועשה את צעדיו הראשונים בתכנות. בשנים 1951–1955 עבד במכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה של ארצות הברית.
בשנת 1955 עלה לישראל, לאחר שהוזמן על ידי פרופ' חיים פקריס להיות אחראי על פיתוח התוכנה למחשב החלוצי ויצק שנבנה במכון ויצמן למדע. הוא כתב את תוכניות השירות הראשונות של ויצק, ופיתח בו ספרייה של שגרות מדעיות. בנוסף עסק בהוראת תכנות ברמות שונות. במקביל לעבודתו כפרופסור במכון ויצמן למדע לימד גם באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן, ובקורס התכנות הראשון בממר"ם. בשנת 1968 הוענק לו פרס איל"א.
בשנת 1951 נשא לאישה את טרי. לאחר עלייתם לישראל התגוררו ברחובות ומאוחר יותר רכשו בית קיץ באפרת, בסמוך לבתם. פנחס רבינוביץ נפטר ב-21 ביולי 2006 והובא לקבורה בבית העלמין האזורי גוש עציון.
גבריאלה דוריו
גבריאלה דוריו (באיטלקית: Gabriella Dorio; נולדה ב-27 בדצמבר 1956) היא אתלטית איטלקייה בעברה. היא אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984) ופעמיים ברציפות אלופת האוניברסיאדה (בוקרשט 1981 ואדמונטון 1983) בריצת 1500 מטר.
ביוגרפיה
דוריו נולדה וגדלה בווג'אנו שבאיטליה.
1976
באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא סיימה במקום שישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.27 דקות.
1978
באליפות אירופה שנערכה בפראג, באותה העת צ'כוסלובקיה בשנת 1978 היא סיימה במקום שישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.25 דקות.
1979
במשחקי הים התיכון שנערכו בספליט באותה העת יוגוסלביה בשנת 1979 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא משחקים חדש של 2:01.78 דקות ומדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.07 דקות.
1980
באולימפיאדת מוסקבה (1980) היא סיימה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:00.3 דקות ובמקום שמיני בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.2 דקות.
אלופת האוניברסיאדה
באוניברסיאדה שנערכה בבוקרשט, רומניה בסוף יולי 1981 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא משחקים חדש של 4:05.35 דקות, לפני דוינה מלינטה מרומניה (4:05.74 דקות) ואולגה דבירנה מברית המועצות (4:06.39 דקות) ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:58.99 דקות, אחרי דוינה מלינטה (1:57.81 דקות)
1983
באוניברסיאדה שנערכה באדמונטון, קנדה בתחילת יולי אותה שנה היא זכתה פעם נוספת במדליית זהב ריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:07.26 דקות, לפני דוינה מלינטה (4:07.34 דקות). כחודש לאחר מכן, באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתחילת אוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום שביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:04.73 דקות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה דוריו במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:03.25 דקות, לפני דוינה מלינטה (4:03.76 דקות) ומריצ'יקה פואיקה (4:04.15 דקות), שתיהן מרומניה. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.05 דקות, 22 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
תארים והישגים
במהלך הקריירה של דוריו היא זכתה ב-23 תוארי אליפות איטליה אישיים:
בריסטול 603
בשנת 1975, שנה לפני השקת הבריסטול 603, הושק דגם הבריסטול 412, שייצורה נמשך במקביל לדגם הבריסטול 603 עד שנת 1993.
היסטוריה
חברת "בריסטול אירופליין" - חברה לייצור מטוסים, החלה לבנות מכוניות יוקרה במהדורות מוגבלות לאחר מלחמת העולם השנייה.
דגם הבריסטול 603 אופיין על ידי מנוע V8 של חברת קרייזלר. בדגמי הבריסטול 603 הוכנס מיזוג אוויר, והמושבים תוכננו חשמלית. בדגם הבריסטול בריטניה הותקנו גלגלי סגסוגת, אשר היוו חידוש לאותה תקופה.
ינון מועלם
ינון מועלם (נולד ב-1968) הוא מוזיקאי, מלחין וסופר ישראלי.
ביוגרפיה
ינון מועלם נולד בקריית אונו להורים ממוצא עיראקי. אביו הוא השופט והמוזיקולוג דוד מועלם. הוא החל את קריירת המוזיקה שלו לאחר שירותו הצבאי.
ב-2002 עזב מועלם את ביתו בשכונת נווה צדק שבתל אביב ועבר לאיסטנבול, שם הקליט את אלבומו הראשון, "Changing Moments", שיצא לאור בשנת 2002. בהמשך הוציא מועלם אלבומים נוספים אשר זכו להצלחה רבה ושבחים רבים בישראל ומחוצה לה, דרך חברות תקליטים בינלאומיות, בהן החברות הגרמניות "גלילאו" ו"Oriente Musik". אלבומיו שילבו אלמנטים של מוזיקה אתנית, מוזיקת עולם ומוזיקה טורקית, סגנונות עליהם גדל.
ב-2016 הוציא את הספר "איסטנבול - תל אביב" המתאר את מסעו באיסטנבול והמעבר בחזרה לתל אביב.
ב-2019 הוציא ספר נוסף בשם "עמוק בתוך כינור סדוק", בהוצאת כרמל. באותה השנה, זכה בפרס אח"י למוזיקה.
יחסי יוון–עומאן
יחסי יוון–עומאן הם יחסי החוץ בין יוון לעומאן.
סקירה כללית
יוון כוננה יחסים דיפלומטיים עם עומאן במרץ 1974, ואילו הסמכת שגרירי שתי המדינות התקיימה בשנת 1980. ליוון ולעומאן יש יחסים טובים, במיוחד ברמה הפוליטית, שכן קיימת גישה משותפת בנושאים בינלאומיים רבים ושיתופי פעולה במסגרת ארגונים בינלאומיים.
לא קיימת קהילה יוונית בעומאן, אולם כ-20 יוונים נרשמו כמתגוררים בקבע בעומאן.
קובי גל רדאי
קובי גל-רדאי (נולד ב-1976) הוא עורך תוכן ומפיק ישראלי, הפעיל בזירה הבינלאומית. ביוני 2017 מונה לסמנכ"ל התוכן ב-Yes הטלוויזיה בלוויין.
לימודים ותחילת הדרך
קובי גל-רדאי גדל בנתניה. בוגר מצטיין של התיכון ע"ש משה שרת בנתניה. למד משחק ובימוי תיאטרון בבית הספר לאמנויות "הבוסתן" בנתניה. לאחר שירותו הצבאי בחיל המודיעין, למד יחסים בינלאומיים וצרפתית במשך שנה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן למד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וסיים בהצטיינות יתרה, 2003.
במהלך לימודיו בלט כעורך תוכן וערך (עם יעל חרסונסקי) את פרויקט "גבול", אותו יזמו ביחד. הפרויקט, אשר נבחר להשתתף בתחרות ה-cinéfondation של פסטיבל הקולנוע בקאן, עוסק במושג גבול באמצעות חמישה סיפורים ממציאות החיים בישראל. פרויקט "גבול" נע מגדר ההפרדה וההסתגרות בבית מפני פיגועים, דרך חיי תושבי הכפרים בגדה המערבית ועד לחיי משפחה בורגנית, מחגיגות העצמאות ועד רחוב ראשי ושסוע במזרח ירושלים. התוצאה של הפרויקט, שהעבודה עליו נמשכה כשנה וחצי, היא סרט בן 40 דקות שמורכב מעבודות של תלמידי סם שפיגל: תמר זינגר, עדי חלפין, נדב לפיד, רימה עיסא ודני רוזנברג. את הפרויקט ליווה בכל שלבי העריכה אקהארט שטיין, בכיר עורכי התוכן של הטלוויזיה הגרמנית וראש מחלקת הדרמה לשעבר בערוץ ZDF.
קריירה
עם גמר לימודיו, נמנה עם מייסדיה ומנהליה של יולי אוגוסט הפקות,  והפיק, בין היתר, את ביקור התזמורת ו"מרגל השמפניה" עטורי הפרסים. אחר כך, שימש כמנהל ההקמה ועורך ראשי בפרויקט Greenhouse לפיתוח סרטים תיעודיים, מייסוד האיחוד האירופי.
בשנת הלימודים 2007/8 ניהל את מגמת התסריטאות בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנים 2008–2014 שימש כמנהל מחלקת דרמה, תעודה וקולנוע בזכיינית ערוץ 2, רשת מדיה. גל-רדאי הוביל פרויקטים רבים במהלך שנותיו בתפקיד, ובהם "דרמה ברשת", ו"רשת דוקו", במקביל לפיתוחם והפקתם של סדרות, בהן בלתי הפיך, שנות ה-80, אחד העם 101 ועוד.
בשנים 2014–2016 גר במינכן ושימש כסגן נשיא בכיר לקופרודוקציות בינלאומיות ותוכניות תעודה בתאגיד הטלוויזיה פרוסיבן הבינלאומי.
במקביל, שימש גל-רדאי כחונך ועורך תסריט בחממת סם שפיגל לקולנוע בינלאומי, ירושלים, ובין היתר שימש כמנטור של לאסלו נמש בעבודתו על הבן של שאול. ב-2017 התבקש גל-רדאי לשמש כמנטור עצמאי של נמש בעבודה על סרטו השני באורך מלא.
ביוני 2017 התמנה כסמנכ"ל תוכן ב-Yes הטלוויזיה בלוויין.
יחסי יוון–תימן
יחסי יוון–תימן הם יחסי החוץ בין יוון לתימן.
סקירה כללית
יוון כוננה יחסים דיפלומטיים עם תימן בשנת 1972, אך היחסים הדו-צדדיים מוגבלים. האיחוד האירופי החל לספק סיוע לתימן בשנת 1980, ומאז הסיוע הזה גדל בהדרגה. תימן מועמדת לחברות במועצה לשיתוף פעולה במפרץ. מעט מאוד יוונים מתגוררים בתימן.
שדרות לוי אשכול
שדרות לוי אשכול או שדרות אשכול הוא הרחוב הראשי בשכונות הבריח שבצפון ירושלים ועורק תנועה מרכזי המוביל בין השכונות החרדיות בירושלים להר הצופים ושכונות הטבעת. הרחוב הוא קטע מתוך כביש 417. המבנים שבצידי הרחוב היו הראשונים בירושלים המאוחדת שנבנו מעבר לקו הירוק, לאחר מלחמת ששת הימים. על שפתו הדרומית של הרחוב בנפה המזרחית הירדנית התקיים הקרב על גבעת התחמושת, לאחר המלחמה הוקם במקום אתר הנצחה ממלכתי, הגובל לכל ארכו ברחוב. הכניסה המזרחית לרחוב היא מצומת שדרות בר-לב והמערבית מתחברת לרחוב בר-אילן דרך ציר קצר הקרוי ע"ש חטיבת הראל שלחמה במקום. בחלק זה של הציר שוכן על שפת המדרכה הצפונית בית הקברות סנהדריה.
הרחוב נקרא ע"ש ראש ממשלת ישראל לוי אשכול שיזם את תוכנית הבריח, ובשם זה נקראה גם שכונת רמת אשכול המשתרעת לצפונו.
מיקום
שדרות לוי אשכול הוא הנתיב המרכזי של שכונות הבריח והוא נחשב לרחובן הראשי של שלוש שכונות: רמת אשכול, מעלות דפנה וגבעת המבתר. מדובר למעשה במקטע מתוך כביש 417, בתווך של ציר בן כ-3.5 ק"מ המוליך משדרות שז"ר במערב - סמוך לכניסה לירושלים ולתחנה המרכזית של ירושלים - ועד לשדרות בר-לב ממזרח. ציר זה מחולק לארבעה רחובות שונים באמצעות שלושת הצמתים המרכזיים לארכו - רחוב ירמיהו, רחוב בר-אילן, רחוב חטיבת הראל ושדרות אשכול.חלקו המערבי של הרחוב נחצה על ידי הקו העירוני של הקו הירוק.גובה הרחוב, באזור הסמוך לגבעת התחמושת, הוא כ-790 מטרים מעל פני הים.
הכניסה ממערב
השדרה עצמה מתחילה במערבה לאחר רחוב חטיבת הראל, אשר שפתו הצפונית גובלת לכל ארכה בבית הקברות סנהדריה, והדרומית בשכונות שמואל הנביא וארזי הבירה. מעט לפני קצהו המזרחי של הכותל המקיף את בית הקברות, שוכנת הצומת המתחילה את שדרות אשכול, בפינת רחוב "ארץ חפץ" הפונה דרומה.
אחד ההיכרים הקיימים למדרכה הצפונית של הציר, הם שלטי הזהרה לכהנים שלא לעבור מתחת לעצי הארז הצומחים בתוך גבול בית הקברות ונוטים מעט מעל למדרכה, זאת על מנת למנוע מהם לעבור על האיסור לכהן להיטמא למת בטומאת אוהל (לפיו אסור להם לעבור תחת דבר הסוכך בקבר).
הכניסה ממזרח
השדרה מסתיימת ב"שדרות האוניברסיטה העברית" המוביל להר הצופים, על צומת שדרות בר-לב. משם ממשיכה מנהרה תת-קרקעית ע"ש נעמי שמר, בדרך המובילה לבית החולים הדסה הר הצופים ולאוניברסיטה העברית בירושלים. הדרך צולבת בשכונות קריית מנחם בגין, שייח' ג'ראח, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית, ולמעשה משמשת עורק תנועה בין אזורי הר הצופים, פסגת זאב, נווה יעקב ומעלה אדומים לאזורים החרדיים בירושלים, בהם עזרת תורה ושיכון חב"ד.
השפה הדרומית
שפתו הדרומית של רחוב שדרות אשכול, בחלקו המערבי, גובלת במרבית ארכה של שכונת מעלות דפנה, בין רחוב "ארץ חפץ" עד לרחוב "קרל נטר" (ביניהם קיים רחוב נוסף הפונה דרומה, רחוב "מקוה ישראל"). בפינת הרחובות נטר ואשכול שוכן בית הספר התיכון רנה קסין של רשת כל ישראל חברים (אליאנס, כי"ח). משם ועד סוף הרחוב - בחלקה המזרחי של השדרה על השפה הדרומית - נמצא גבולו הצפוני של אתר ההנצחה הממלכתי גבעת התחמושת, ששוכן לכל ארכו על שפת הרחוב, עד לצומת שדרות בר-לב — שדרות האוניברסיטה.
בשליטה ירדנית
השטח היה בשליטת ממלכת ירדן מאז חלוקת ירושלים שנעשתה לאחר מלחמת העצמאות. רחוב זה היה בזירה מתוחה מאוד באותה תקופה, כי שכן בין שני מוצבים ראשיים שהקימו הירדנים: מוצב גבעת התחמושת שהיה החשוב מבין מוצביהם באזור, ומוצב "תל אל-מודורה" (הגבעה העגולה) שעמד על גבעת המבתר ונועד להשקיף על מוצב גבעת התחמושת. נוסף לביצורים הייתה על גבעת המבתר עמדת תותחים שירתה על השכונות היהודיות בירושלים המערבית. בחלקו המערבי של הרחוב התכוננה ישראל לעימות והחלה בהרחבת השכונות היהודיות סנהדריה ושמואל הנביא, הקמת השכונות נועדה למנוע התפשטות של השליטה הירדנית. מעט לפני המלחמה, ב-1946, הוקם במקום שיכון פאג"י. שמואל הנביא החלה להיבנות ב-1963 ונחשבה לשכונת מצוקה. מספר ימים לאחר קום המדינה התקיף הלגיון הירדני את בתי שכונת שיכון פאג"י החדשה. האזור שמצפון-מערבית לרחוב ובכללו שכונת סנהדריה, סבל מהתקפות הלגיון, שביצר את מעמדו בגבעת התחמושת, דרום-מזרחית לרחוב.
מלחמת ששת הימים
כשהחל הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים ביוני 1967 היה הכביש לאחד מזירות הקרב המרכזיות, במיוחד לאור הקרב על גבעת התחמושת הצמודה והאזור בו הוקם הרחוב היווה ציר תנועה שימושי בין מערב למזרח העיר, הדרך שימשה את חטיבת הצנחנים חטיבת הראל, חטיבת ירושלים וחטיבה 55 במעבר בין השכונות וכיבוש הר הצופים, העיר העתיקה והשכונות שבשיפולי השדרה.
מטרת העל של צה"ל בקרב על ירושלים הייתה התחברות מהירה ככל האפשר עם מובלעת הר הצופים, כדי למנוע מן הירדנים הישג מהיר שעלול היה לגרום לישראל נזק רב, גם בשל שליטת הר הצופים במבואות הצפוניים של ירושלים, וגם מן הבחינה של דעת הקהל הישראלית והבינלאומית. בתוכניות שנערכו בפיקוד מרכז במשך השנים הועלו שתי אפשרויות לחבירה עם מגיני ההר: הבקעה דרך מוצבי צפון פרוזדור ירושלים והגעה עד תל אל פול - אשר הוטלה על חטיבת הראל, וחבירה ישירה דרך הקו העירוני המבוצר. אלוף הפיקוד חשש שחטיבת הראל לא תצליח להתגבר על השטח הקשה ועל התנגדות המוצבים הירדניים בזמן הקצר שעמד לרשותה. לכן עם העברת חטיבה 55 לפיקוד מרכז, החליט האלוף להטיל עליה את ההבקעה דרך הקו העירוני, בשכונת שיח' ג'ראח, אל הר הצופים. בניגוד לחטיבת הראל, שהייתה צריכה לעבור דרך של כ-35 ק"מ עד ליעדיה, היו הצנחנים צריכים לעבור כשני קילומטרים בלבד עד להר הצופים, אך דרך זו הייתה מוגנת היטב על ידי המוצבים הירדניים בבית הספר לשוטרים, גבעת התחמושת, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית.
חטיבת הצנחנים התבצרה מצפון-מערב לרחוב, באזור שיכון פאג"י, מפקד חטיבה 55, אלוף-משנה מרדכי גור, תכנן פריצה בשתי נקודות בגזרה שניתנה לו, מבית הספר לשוטרים עד מעבר מנדלבאום. על גדוד 66, בפיקוד רב-סרן יוסי יפה, הוטלה המשימה לפרוץ משיכון פאג"י אל בית הספר לשוטרים, לכבוש את גבעת התחמושת, ולהגיע עד מלון "אמבסדור" בתחילת דרך שכם. עם ההגעה למלון יימצא הגדוד בנקודה סמוכה להר הצופים, כדי שיוכל לפרוץ אליו בהמשך, וכן ישלוט על חלקה הצפוני של שכונת ואדי אל-ג'וז. כפי התוכנית, משיכון פאג"י יצאו להתקיף בגבעת התחמושת ובבית הספר לשוטרים.
ב-6 ביוני בשעה 2:15, אור ליום שלישי, החל צה"ל בירי טנקים לבית הספר לשוטרים וגבעת התחמושת שמדרום לכביש, בשעה 2:30 החלה פלוגה ד' של גדוד 66 מחטיבת הצנחנים בפריצה. פלוגה ב' המשיכה בכיבוש התעלות המובילות למוצב גבעת התחמושת והבונקרים שבדרכה, כוח הטנקים חדר אל חצר בית הספר לשוטרים, משם פנו שני טנקים דרומה, לעבר דרך שכם, בעוד שאר הטנקים עוכבו על מנת לשמש חיפוי לכוח הפורץ לגבעה לכיוון מוצב גבעת המבתר. פלוגה ג' של הגדוד הסתערה על גבעת התחמושת עצמה. המוצב הירדני, שנקרא בפי מגיניו "תל אל מודורה", היה מוקף בתעלות קשר שנחפרו בצורת פעמון, הפתוח לכיוון דרום, כאשר הגיעו הצנחנים לחלקה הצפוני של הגבעה החלה תמונת הקרב להחמיר. הכוח שלחם בתעלה המרכזית נתקל בהתנגדות קשה ונחשף גם לאש הלוחמים הירדנים שבגבעת המבתר. הוא ספג אבדות רבות, והפלוגה התפוררה למעשה. מפקד פלוגה ג' הבין שמצב פלוגתו חמור, והודיע על כך למפקד הגדוד.
התגבורת הראשונה שנשלחה לעזרה הייתה מחלקה מפלוגה א', שהמשיכה לפני כן מזרחה לכיוון שייח' ג'ראח. מחלקה זו נכנסה לתעלה המזרחית והמשיכה צפונה עם שרידי פלוגה ג', בלחימה איטית מול התנגדות עזה בחלקה הצפוני של התעלה ההיקפית. הטנקים אשר פתחו באש את מוצב גבעת המבתר הופנו עתה על ידי הסמג"ד לגבעת התחמושת. אש הטנקים הצליחה למוטט את הבונקרים הירדניים שעיכבו את ההסתערות על מרכז הגבעה עד אז, וכוחות המשנה השונים החלו להתקרב לנקודת מפגש אחת, ליד "הבונקר הגדול".
בחיבורו 'סינדרום ירושלים שלי' מספר אלישע פורת את זכרונותיו מהמתחם הסוער שבין צפון הרחוב - גבעת המבתר, הגבעה הצרפתית ושיכון פאג"י, לבין דרום הרחוב - גבעת התחמושת, בית הספר לשוטרים ושייח' ג'ראח: אזור שיכון פאג"י השוכן באזור שבו התפתחה בהמשך, על שפת הכביש, הקבורה בבית הקברות סנהדריה, שוחרר על ידי גדוד 66 של חטיבת הצנחנים. בתוך כך, גדוד 28 המתין בשכונת שמואל הנביא כעתודה חטיבתית, בהמתנה להשלמת ההבקעה של גדוד 71 בוואדי אל ג'וז.
לאחר כיבוש תל אל פול הורה פיקוד המרכז לחטיבת הראל להמשיך דרומה ולכבוש את גבעת המבתר ואת הגבעה הצרפתית, כשני קילומטרים מדרום לתל, בצפון הרחוב. שתי הגבעות הללו חלשו על הכניסה הצפונית לירושלים, על גבעת התחמושת ועל הכביש העולה להר הצופים, ובשל כך הייתה להן חשיבות רבה. בדרך לגבעות אלה היה על החטיבה להשתלט על שכונת שועפאט ועל המוצב שהיה בה, וכן על גבעה מצפון לגבעה הצרפתית. מח"ט "הראל" החליט על הסתערות מהירה: הטנקים יעברו ראשונים דרך הבתים שבדרך. תנועתם המהירה והאש הכבדה שלהם ייצרו הלם, שבעזרתו ישתלטו פלוגות החרמ"ש שאחריהם על שטחים אלה. הטנקים עצמם לא יתעכבו אלא ימשיכו עד ליעד הסופי, כלומר גבעת המבתר. עם הגעתם, נבלמה ההסתערות המוצלחת ממזרח. כוח הטנקים שהתקדם ראשון נע מהר מדי, עבר את המוצב הירדני, ונחשף לגבעת התחמושת. הצוות נחלץ לעבר לשאר הטנקים הישראליים, שנסוגו לאחור. כח החרמ"ש שנע בזחל"מים אחרי הטנקים הסתער ישירות אל מרכז המוצב, אך נתקל מכל עבר באש כבדה מתותחים. הזחל"מים נפגעו קשות מהאש שסביבם, ונסוגו. מיד לאחר מכן אירעה תקרית נוספת של אש ידידותית, כאשר מטוס ישראלי תקף את הכוח המסתער. אל"ם בן ארי הורה על נסיגה של כמה מאות מטרים לאחור, להיערכות מחדש
לכוח שנערך מחדש הצטרפו פלוגת טנקים ופלוגת חרמ"ש, וכן פלוגה מגדוד 68 של חטיבת ירושלים שהיה בסמוך. מח"ט "הראל" הורה לשלושה טנקים לתפוס את הגבעה הצפונית לגבעה הצרפתית ולירות משם על המוצב הירדני; הפלוגה מחטיבת ירושלים הסתערה על הגבעה הצרפתית, ואילו הכוח המתוגבר של חטיבת הראל הסתער שוב על גבעת המבתר, שתי ההסתערויות הסתיימו בלא קרב: הכוח הירדני בגבעת המבתר נטש את המוצב לאחר הדיפת ההסתערות הישראלית הראשונה, נסוג לגבעה הצרפתית ומשם נסוג כל הכוח מזרחה. הכוחות הישראליים השלימו את ההשתלטות על שתי הגבעות עד השעה 12:00 של 6 ביוני - פחות מ-24 שעות לאחר תחילת ההתקפה של החטיבה בפרוזדור ירושלים. משימות חטיבת הראל הושלמו: נוצר קשר עם הר הצופים, וירושלים נותקה מצפון. על פי הנחיית אלוף הפיקוד הועברה פלוגה אחת של החטיבה לטובת חטיבה 55. לאחר שהובקעה גיזרתו המזרחית של הרחוב - כולל גבעת התחמושת מדרומו - יצאו הפלוגות מערבה לעיר העתיקה והשלימו את איחוד העיר.
לאחר מלחמת ששת הימים - תוכנית ייסוד הרחוב
לאחר איחוד ירושלים, ראתה ממשלת ישראל לנכון לסלול כביש ישיר מירושלים המערבית אל הר הצופים, על מנת ליצור רצף יהודי בינו לעיר ולמנוע את הפרדתו של ההר בשנית ממערב ירושלים. ביולי 1967 הוחלה הקמתם של שכונות הבריח, שיצרו מסדרו יהודי בין מערב העיר והר הצופים. הפרויקט נוהל על ידי יהודה תמיר, שעבד בכפוף למשרד ראש הממשלה ולא למשרד השיכון. בתוכנית זו תמך ראש העיר טדי קולק והתנגדו לה השרים מנחם בגין וזרח ורהפטיג, שהעדיפו ליישב יהודים בשכונות הערביות הקיימות.
התוכנית הייתה שהרחוב יעבור בדרך שתעקוף את שכונת שייח' ג'ראח ובכך תמנע התפשטות פלסטינית בשיפולי הכביש, שעלולה לנתק את הר הצופים המובלע בין שכונות פלסטיניות, כשייח' ג'ראח, ענאתא וואדי אל ג'וז. לכך נבחר ציר המשך של רחוב בר-אילן, המוביל צפונית לשייח' ג'ראח - כך שניתן לבנות בשטח ההפקר שמשתי גדותיו - עד להר הצופים. לאחר מותו של לוי אשכול ב-1969 נקרא הרחוב על שמו "שדרות לוי אשכול".
התחלת הבנייה מצפון
רמת אשכול והבתים שעל שפת הרחוב הצפונית נבנו בשיתוף פעולה עם משרד השיכון ועיריית ירושלים, במאמץ תכנוני והנדסי מיוחד, בתכנון האדריכלים ישראל לויט, יצחק פרלשטיין וזאב שיינברג. השכונה שימשה דוגמה ומופת תכנוני ואדריכלי לשכונות רבות שנבנו אחריה במקומות רבים, כאשר כל הבתים בשכונה בעלי ארבע קומות ושפה ארכיטקטונית זהה, בעלת מרפסות חזית או אחור שוות ואריחים מצופים בקרמיקה צבעונית. בבנייה השתתפו החברות היזמיות והקבלניות המובילות בישראל, כ"שיכון ופתוח", שיכון עובדים, רובינשטיין, האחים גולדשטיין ורסקו. בתים אלו שעל שפת הרחוב, בין הרחובות "משמר הגבול" ו"מדבר סיני" נבנו במספר מקטעים בצורה זהה ובמספר קומות שווה. זאת מלבד מבנה אחד בולט, ובו מעל לעשרים קומות, הנחשב ל"גורד השחקים" של האזור. הבנייה נערכה בין השנים 1968 - 1972 אך רשמית השכונה נחנכה בשנת 1970. בכל השכונה (מלבד רחוב "רמת הגולן") הוקמו 1,850 יחידות דיור, כולם בבניינים בני ארבע קומות כשבכל דירה שלושה עד ארבעה חדרים.