cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מדגיישג'האזה
מדגיישג'האזה מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1418. היישוב הפך לעיר רשמית בשנת 2009.
ראלף אלן
חייו
אלן הוטבל בכנסיית סנט קולומב מייג'ור שבקורנוול ב-24 ביולי 1693. בהיותו נער עבד במשרד דואר. ב-1708 עבר לאקסטר, וב-1710 עבר להתגורר בעיר באת' שבסאמרסט, שם החל לעבוד כפקיד דואר, כאשר בגיל 19 התמנה למנהל הדואר העירוני.
בגיל 27 קיבל את השליטה על חברת Cross and Bye Posts בדרום-מערב אנגליה למשך שבע שנים, לפי הסכם עם משרד הדואר הכללי של המדינה, בו התחייב לשלם למשרד הדואר סכום שנתי של 6,000 לירות שטרלינג. הוא לא הצליח להרוויח סכום כסף כלשהו בתקופה זו, אך למרות זאת החליט להמשיך בתחום וזכה להצלחה רבה. בשנים שלאחר מכן ערך רפורמה מקיפה בשירות הדואר. הוא הגיע למסקנה שנערי הדואר היו מעבירים פריטי דואר לאורך נתיב החלוקה שלהם מבלי להכריז על כך, דבר אותו ראה כגורם לאיבוד רווחים והורה להימנע ממנו. הוא תרם ליעילות השירות בכך שקבע כי אין צורך שדברי הדואר יעברו דרך לונדון. המוניטין שלו בתחום עלה, והוא החל לנהל חלקים נרחבים יותר במערכת הדואר של אנגליה, וחתם על חוזים אחת לשבע שנים עד מותו בגיל 71. ההערכה היא כי בזכות הרפורמות שלו הוא חסך למשרד הדואר הבריטי סכום של מיליון וחצי לירות שטרלינג במשך ארבעים שנים. הוא זכה לחסותו של פילדמרשל ג'ורג' וייד ב-1715, לאחר שחשף מידע אודות התקוממות יעקוביטית בקורנוול. בזכות תמיכתו הכספית של הפילדמרשל הוא היה יכול להקים את תחנות הדואר שבסופו של דבר הניבו לו הון ניכר.
מדגיישג'האזה
יהודי מדגיישג'האזה
בשנת 1942 נלקחו לעבודות כפייה צעירים יהודים ממדגיישג'האזה ונשלחו לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים. ארבעה מבני העיירה נהרגו.
ראלף אלן
חייו
לאחר הגעתו לבאת' של ג'ון ווד האב ניצל אלן את העושר שצבר בזכות רפורמות הדואר לרכישת המחצבות במכרות קומב דאון ובאת'המפטון דאון ב-1726. לאחר הרכישה החלו המכרות לספק אבנים לבנייה בגדלים רבים. השוני ברמת הסיתות של האבנים היה ידוע כ"פסולת בנייה", והבניינים שנבנו מאבנים אלה - בעיקר בתקופת בית סטיוארט - נמצאים ברחבי החלקים העתיקים של באת'. מחצבי האבן באת' בעלת צבע הדבש הייחודי, ששימשו לבניית העיר הג'ורג'יאנית, הניבו לאלן הון נוסף, בזכות הצלחתו בשיווק תכונותיה של האבן. הבניין בבאת' ששימש אותו כסניף דואר הפך לבית מגורים עירוני ב-1727, לאחר שחזית ואגף צפוני הוקמו לפי תכנונו של ג'ון ווד האב.
מדגיישג'האזה
יהודי מדגיישג'האזה
במאי 1944, כחודשיים אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה, רוכזו יהודי העיירה ויהודי הכפרים שסביבה במשק סמוך ומשם הועברו כעבור שלושה שבועות לגיטו שנתחם בעיר בקשצ'בה והיה מקום ריכוז יהודי המחוז. כעבור זמן מה שולחו משם למחנה ההשמדה אושוויץ.
ראלף אלן
חייו
ב-1735 בקירוב הורה אלן להקים את האחוזה הפלדיאנית בפארק פריור. אלן היה בתקופה זו אדם עשיר מאוד, ונהג לארח באחוזתו משוררים, פוליטיקאים, אמנים ואישים שעמם התכתב באותה תקופה, בהם אלכסנדר פופ, תומאס גיינסבורו, ויליאם פיט האב, והנרי פילדינג. ב-1738 תרם את חומרי הבנייה ואת המימון להקמת בית החולים מינרל ווטר, ובנוסף לכך הוא הרבה לתרום צדקה לעניים ובנה קוטג'ים לפועלים שלו. ב-1742 נבחר אלן לראשות עיריית באת', ובין 1757 ל-1764 כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם העיר.
אלן נקבר בחצר הכנסייה של הכפר קלברטון, השוכן בשולי באת'. הוא הונצח בבאת' באמצעות דרך ראלף אלן ובית הספר על שם ראלף אלן, אחד מבתי הספר התיכונים של באת'. במכללת פארק פריור, שהיא בית ספר תיכון הנמצא בבניין ששימש כמקום מגוריו, יש פנימייה הקרויה על שמו. הנרי פילדינג ביסס על אלן את דמותו של אדון אלוורת'י בספרו קורות טום ג'ונס.
מדגיישג'האזה
יהודי מדגיישג'האזה
אחרי המלחמה חזרו לעיירה כ-20 יהודים ששרדו. ניסיון לשקם את חיי הקהילה לא עלה יפה, ותוך זמן קצר עזבו רובם את המקום. בשנת 1964 ישבה בעיירה משפחה יהודית אחת.
כרישי סמור
כרישי סמור (שם מדעי: Hemigaleidae) היא משפחה קטנה של דגי סחוס מסדרת הכרישאים החיים במי האזור האינדו-פסיפי ובחלק מהאוקיינוס האטלנטי באזורים רדודים עד לעומק 100 מטר.
כרישים אלה קטנים יחסית ורובם אינם עולים על 1.4 מטר, אך הגדול מביניהם, כרישון פלג-שן יכול להגיע לאורך 240 סנטימטרים. הם בעלי עיניים אופקיות, סנפירים קצרים וזוג סנפירי גב נמוכים ונוטים אחורה וזנבותיהם צרים. הם בעלי מבנה שיניים מאונקלים המסודרים בשורות בקצה פיהם.
כל מיני המשפחה הם טורפים הניזונים מדגי גרם, חסרי חוליות ימיים ואף מדגי סחוס קטנים מהם. הם לא תוקפניים כלפי אנשים, אך חלקם נידוגים למאכל ומצויים בסכנה.
כרים קאן
כרים אסד אחמד קאן (באנגלית: Karim Asad Ahmad Khan; נולד ב־30 במרץ 1970) הוא עורך דין בריטי, התובע הראשי של בית הדין הפלילי הבינלאומי.
קאן מומחה למשפט בינלאומי ולזכויות האדם. קודם לכן שימש כעוזר למזכיר הכללי של האומות המאוחדות, וכראש צוות החקירה לקידום ענישה על פשעי מלחמה שבוצעו על ידי המדינה האסלאמית (UNITAD).
השכלה וקריירה מוקדמת
קאן הוכשר לשמש כעורך דין באנגליה וּויילס בשנת 1992. לאחר מכן, סיים דוקטורט במשפטים בוולפסון קולג' באוניברסיטת אוקספורד. בין 1993 ו-1996 שימש כתובע מטעם הכתר בתביעה של אנגליה וּויילס.
קריירה במשפט בינלאומי
החל מ-1997 עבד במשרד התובע בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר. לאחר מכן, שימש כיועץ משפטי למשרד התובע של בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה.
קאן עובד כעת בבגדאד, עיראק כיועץ מיוחד וראש צוות החקירה של האומות המאוחדות לקידום ענישה לפשעי המדינה האסלאמית.
ב-12 בפברואר 2021 נבחר קאן לתובע הראשי של בית הדין הפלילי הבינלאומי. קאן הוא האדם השלישי בתפקיד זה והראשון שנבחר בהצבעות חשאיות.
בספטמבר 2021 הוא חידש את חקירת הפשעים שביצעו הטליבאן והמדינה האסלאמית בחוראסאן שבאפגניסטן שהושעו באביב 2020 לבקשת הממשלת בקאבול, שניסתה להוכיח כי מערכת המשפט שלה נמצאת בשטח ויכולה להעמיד לדין את מבצעי המעשים. מנגד, התובע החליט "לבטל מסדרי עדיפויות" את החקירות הנוגעות לפשעים שבוצעו על ידי כוחות בינלאומיים, בפרט כוחות אמריקאים, בשטח אפגניסטן משנת 2003. הוא נימק את הבחירה הזו באמצעים הכספיים המוגבלים של בית הדין.
בנובמבר 2021, הוא נסע לקולומביה ולוונצואלה ואישר כי יתחיל חקירה רשמית של ונצואלה בגין פשעים נגד האנושות. באפריל 2022 הוא חזר לוונצואלה וסיכם עם הממשלה להקים משרד של בית הדין הבינלאומי בקראקס.
פעילויות אחרות
קאן מונה לייעוץ המלכה (Queen's Counsel) בשנת 2011.
קונסול לינוקס
קונסול לינוקס הוא קונסול מערכת פנימי לליבת לינוקס. הוא מספק דרך לליבה ולתהליכים נוספים לשלוח פלט טקסטואלי למשתמש, ולקבל קלט טקסטואלי מהמשתמש. הכנסת קלט הטקסט מתבצעת באמצעות מקלדת וקריאתו מתבצעת על גבי צג המחשב. ליבת לינוקס תומכת בקונסולים וירטואליים, קונסולים הנפרדים באופן לוגי, אך הגישה אליהם מתבצעת באמצעות אותה חומרה של מקלדת וצג. הקונסול של לינוקס (וכן זה הווירטואלי) מנוהל על ידי תת-המערכת TV הקיימת בליבה, ואינו מסתמך כלל על תוכנות שבמרחב המשתמש. צורת מימוש זו זה מנוגדת למימוש מדמה מסוף שהוא תהליך השייך למרחב המשתמש ומדמה מסוף מחשב, ובדרך כלל מוצג בסביבת תצוגה גרפית.
קונסול לינוקס היה אחד מתכונות הליבה הראשונות, ונכתב במקור על ידי לינוס טורבאלדס ב-1991 (ראו ההיסטוריה של לינוקס). קיימים שני יישומים לקונסול לינוקס; framebuffer ו-מצב טקסט. היישום ב-framebuffer קיים כברירת מחדל בהפצות הלינוקס המודרניות, וביחד עם תוכנת הגדרת מצב התצוגה (Mode setting) על ידי הליבה, מסופקת תמיכה ברמת-הליבה להתקני תצוגה ותכונות נוספות, כמו הצגת גרפיקה בזמן עליית המערכת. היישום במצב הטקסטואלי היה בשימוש במערכות תואמות IBM-PC עם כרטיסים גרפיים מהסוגים CGA, EGA, MDA ו-VGA. מערכות שאינן בנויות על פי ארכיטקטורת x86, תומכות בישום ה-framebuffer בלבד, כיוון שהן אינן מיישמות מצב טקסטואלי כלל. הקונסול של לינוקס משתמש במפת סיביות בגודל קבוע ובגופן ברוחב אחיד, אשר מוגדרים בדרך כלל כברירת מחדל, לגודל של 8x16 פיקסלים.
הקונסול לינוקס הוא אופציה בליבת הלינוקס שאינה חייבת להיות פעילה, וברוב מערכות המחשב המשובצות בלינוקס התכונה אינה פעילה. מערכות שכאלו מספקות בדרך כלל ממשק משתמש חילופי (למשל מבוסס רשת), או שהן מאותחלות היישר לתוך ממשק משתמש גרפי, ומשתמשות בו כאמצעי המרכזי לתקשר עם המשתמש. יישומים אחרים של הקונסול של לינוקס, הם הקונסול ברייל המספק תמיכה בתצוגות ברייל מתרעננות, וקונסול המחובר ליציאה טורית.
בלג קותליון
בֶּלֶג קוּתַלְיוׂן הוא דמות מרכזית בעלילה הפנטזית על טורין טורמבר מאת הסופר האנגלי ג'.ר.ר. טולקין, שמופיע בכל הגרסאות שבמכלול הלגנדריום - ילדי הורין, נרן אי הין הורין בסיפורים שלא נשלמו, על טורין טורמבר בסילמריליון, ובטורמבר והפואלוקה בספר הסיפורים האבודים מתוך ההיסטוריה של הארץ התיכונה. מלבד תפקידו החשוב בסיפור ילדי הורין, אין לו אלא תפקיד משני בשאר עלילות העידן הראשון, ובכל הקרבות הגדולים של בלריאנד, מלבד החמישי, הנירנית ארנוידיאד, אין הוא משתתף כלל.
ביוגרפיה
בלג הוא עלף סינדרין החי בדוריאת, ממלכת תינגול. על מוצאו וילדותו לא נכתב דבר. הפעם הראשונה שבה הוא מופיע בכתובים היא לאחר הדגור ברגולך, הקרב הרביעי של בלריאנד, אז הוא כבר ראש משמר הגבולות ומצביא הלוחמים, והוא מביס גדוד אורקים שמרחיק לכת דרומה בצורה מדאיגה, ועוצר בכך את גל פלישות האורקים שאחרי תבוסת הנולדור בברגולך. אירוע זה מתרחש בשנת 457 לעידן הראשון. אולם יש להניח, שבלג, שאינו משושלת המלך, והוא אציל ממעלה ראשונה בדוריאת, ניעור עם אבות העלפים בקויויינן, יצא למסע הגדול עם העלפים, והיה מאותם עלפי טלרי שמאנו להיפרד ממנהיגם תינגול בעת שנעדר, ואשר על כן נותרו בארץ התיכונה.
בשנת 473 לעידן הראשון התרחש הקרב החמישי של בלריאנד, הקרב מרובה התקוות, שהיה תבוסתם הגדולה ביותר של העלפים. השתתפו בו רוב צבאות הנולדור, אולם מדוריאת, ממלכת הטלרי הגדולה, לא באו אלא בלג ומבלונג גדולי המצביאים שלה, שלא אבו לא ליטול חלק באותם מאורעות כבירים. הם נספחו לצבאו של פינגון, אך מעלליהם בקרב לא מפורטים, ואף לא האופן שבו ניצלו מן התבוסה.
זמן לא רב לאחר מכן, טורין טורמבר הילד בנו של הורין, שנשלח על ידי אמו לאימוץ בדוריאת, אחר שאביו נעדר מאז הנירנית, מגיע לדוריאת. אולם הוא ושני מלוויו אובדים ברשת המבוכים שטוותה המלכה מלין למגן על הממלכה. בלג מוצא אותם כשהם כבר על סף רעב, ומביאם למנגרות, אלף המערות, בה שוכן תינגול המלך. בשנים הבאות, היה בלג בא פעמים רבות למנגרות ולוקח עמו את טורין שאומץ על ידי תינגול כדי ללמדו את חוכמת היער והקשתות והשימוש בחרבות. בעת שגדל טורין, אמנם עוד היה צעיר מאוד יחסית, אבל כבר הסתפח למשמר הגבולות אצל בלג, ומסופר שהוא הפליא לעשות שם יותר מכל האחרים מלבד בלג עצמו. והשניים היו רעים בכל מעשה מסוכן, וחצו יחד את יערות הפרא לאורכם ולרוחבם.
כעבור שלוש שנים (485), טורין מסתכסך עם אחד מיועצי המלך, והמחלוקת מתפתחת עד כדי הריגתו של היועץ, סירוס שמו, בגרמה על ידי טורין. בראשית סבורים הכל שטורין, שבינתיים נטש את דוריאת, שכבר לא מצא בה את ביתו, הוא האשם המרכזי בפרשה. אולם בלג, ברגע האחרון לפני שתינגול חורץ את דינו של טורין לנידוי, מביא עמו את נלס, עלמת עלפים, שמלין אשת תינגול ואחת מן המיאר מינתה אותה להשגיח על טורין, מעידה מראייה על אשמתו המוחלטת של סירוס במעשה, ותינגול מזכה את טורין. בלג יוצא את דוריאת כדי לחפש את טורין, והוא לוקח עמו את אנגלכל החרב השחורה מאוצרותיו של תינגול, "כי צפופים עתה האורקים וקרובים מכדי שתועיל אך הקשת נגדם, והלהב אשר לי לא יבקע את שריונם".
הוא מוצא את טורין כעבור כשנה בין פורעי החוק. שם הוא מנסה לשכנע את טורין שישוב לדוריאת, אולם הלה בעיקשותו ובגאוותו אינו נעתר לו, ובלג שב לבדו לדוריאת. הוא שב לגבולות הצפון, אבל בבוא החורף, כשהמלחמה שככה, ראו ידידיו כי הוא נעלם, והוא לא שב אליהם יותר. הוא הלך אל אמון רוד', שם הבטיחו טורין שימצאהו אם ירצה לחפשו, "כי נכנעה חוכמתו לאהבתו". ממקום מושבם באמון רוד', יחד עם בני לווייתם שהלכו והתרבו, בלמו בלג וטורין את האורקים של מלקור.
אולם הקץ לזה בא על ידי בעל הבית, מים הגמד הפעוט, ששנא את בלג, מחמת קנאתו אותו על אהבתו הגדולה של טורין אותו, והוא גילה (במקרה או במתכוון) את מקום מוצאם של השניים לאורקים של אנגבנד. האורקים תקפו את אמון רוד' והרגו את הכל, מלבד טורין ובלג, כי מורגות ציווה שלא להרוג את טורין, ומים, במסגרת ההסכם עם האורקים, התנה עמם שלא יהרגוהו, כי רצה לענותו. אבל אנדרוג, אחד מחבורתם של טורין ובלג, שהיה גוסס, הרג את מים לאחר שהסתלקו כל האורקים, וביתק את הכבלים בהם כבלו האורקים את בלג.
בלג יצא את אמון רוד' במרדף אחר האורקים כדי לשחרר את טורין. בדרכו הוא פגש עלף רצוץ וגידם, שהזדהה כגווינדור בן גוילין, שהיה בעבר מגדולי מצביאי נרגותרונד והנולדור, ונתפס בשבי מורגות בנירנית ארנוידיאד. הלה סיפר לו על חבורת אורקים גדולה נושאת שבויים, שמהלכה לכיוון צפון. בלג יצא לכיוונם, ובשעת לילה, אחר שמצאם, הרג ארבעה מזאביהם בדממה, ובא לשחרר את טורין. הוא ביתק את כבליו של טורין ובשוגג פצע את ידו. וטורין, שסבור היה כי אין זה אלא אחד משוביו שבא לענותו, התגושש בו, והרגו על ידי אנגלכל החרב השחורה של בלג עצמו.
אטימולוגיה
שמו של בלג הוא בשפת סינדרין ומשמעו "אדיר". בלג היה מכונה גם כן "קותליון" - הקשת החזקה. יש בזה כדי להעיד על עוצמתו המיוחדת של נושא השם, שמלבד היותו רב הקשתים הגדול ביותר בדוריאת, היה גם כן לוחם אדיר, ראש וראשון למגיני דוריאת, הרב בכישרונו מכל אשר שכנו ביערות בלריאנד בימי קדומים.
איאן מקדרמיד
איאן מקדרמיד (באנגלית: Ian McDiarmid; נולד ב-11 באוגוסט 1944) הוא שחקן אופי ובמאי סקוטי זוכה פרס אוליבייה ופרס טוני. מאז 1976 הופיע ב-47 סרטי קולנוע. ברחבי העולם הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד פלפטין בסדרת סרטי מלחמת הכוכבים.
ביוגרפיה
מקדרמיד נולד בקרנוסטי שבסקוטלנד. כשהיה בן חמש לקח אותו אביו לראות הצגה בשם "טומי מורגן" בתיאטרון בדנדי ומאז היה לחובב תיאטרון. בראיון ב-2014 אמר שזה הקסים אותו ועם זאת הפחיד אותו. כל האורות, כל האיפור. עם זאת הוא חשש מחוסר שביעות רצון מצד אביו ולכן נרשם לאוניברסיטת סנט אנדרוז וקיבל תואר MA בפסיכולוגיה. זמן קצר אחר כך החליט לפנות לקריירה בתיאטרון, והחל ללמוד משחק באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה בגלאזגו. ב-1968 זכה מקדרמיד במדליית זהב על עבודתו, פרס ראשון מבין רבים שקיבל במשך השנים על עבודתו בתיאטרון.
קריירה בתיאטרון
מקדרמיד ידוע מהופעותיו בתיאטרון הבריטי, וזכה לתשואות כשחקן וכבמאי ממגוון רחב של מקורות. הוא כיכב במבחר מחזות שייקספיריים בהם "המלט" (1972), "הסערה" (1974, 2000), "מהומה רבה על לא דבר" (1976), בתפקיד רוס ובתפקיד השוער בהפקה של טרוור נאן של המחזה "מקבת'" (1978, בטלוויזיה), "הסוחר מוונציה" (1984), והמחזה "המלך ליר" (2005). מאפריל ועד יוני 2012 שיחק בתפקיד הראשי במחזה "טימון איש אתונה" בתיאטרון שיקגו שייקספיר. ב-1978 גילם את דמות איוואנוב במחזה "כל ילד טוב ראוי לחסד" מאת טום סטופארד בתיאטרון מרמייד.
החל משנת 1990 שימשו מקדרמיד וג'ונתן קנט בתפקיד מנהלים אמנותיים בתיאטרון אלמיידה שבאיזלינגטון בלונדון, כששחקניות בולטות כמו גלנדה ג'קסון וקלייר בלום הופיעו בהפקות שלהם. השניים התפטרו ב-2001 והשאירו את התיאטרון במצב טוב. ב-1998 זכו במשותף בפרס איבנינג סטנדרד על הישגים בתיאטרון. כהונתם התאפיינה בשורה של הופעות מוצלחות בכיכובם של שחקנים כמו קווין ספייסי ורייף פיינס. בתיאטרון אלמיידה ביים מקדרמיד מחזות כמו "Venice Preserv'd" (ב-1986) ו"היפוליטוס" (1991). ב-2002 זכה מקדרמיד בפרס חוג מבקרי התיאטרון לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד טדי בחידוש למחזה "Faith Healer" מאת בריאן פריל. ב-2006 שב ושיחק באותו תפקיד בהופעת הבכורה שלו בברודוויי. במחזה בבימויו של קנט שיחק מקדרמיד לצדם של רייף פיינס ושרי ג'ונס, וזכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר.
אחת מהופעותיו הבולטות בתיאטרון הייתה בתפקיד הארי הקאמור במחזה "Seduced" מאת סם שפרד. לפי התיאור של מקדרמיד היה הקאמור טיפוס הדומה להווארד יוז. כדי לגלם את הדמות הוא היה מאופר ונזקק לאביזרים כמו זקן מלאכותי וציפורניים ארוכות. מקדרמיד שהיה רק בן 37 שכנע בהופעתו את ג'ורג' לוקאס ואת ריצ'רד מרקוואנד שהוא יכול לשחק בצורה משכנעת דמות הרבה יותר מבוגרת בתקריב קולנוע, מה שעזר לו לקבל את התפקיד של פלפטין.
מלחמת הכוכבים
אחרי תפקיד קטן בסרט "Dragonslayer", ליהק ג'ורג' לוקאס את מקדרמיד לתפקיד הקיסר פלפטין, הנבל הראשי, בסרט "שובו של הג'דיי". 16 שנים אחר כך חזר וגילם את הדמות סנטור פלפטין וסית' לורד דארת' סידיוס בסרטי הפריקוול: "אימת הפנטום", "מתקפת המשובטים" וב"נקמת הסית'".
הסרטים אפשרו למקדרמיד לבטא שני פרצופים שונים באופי הדמות. הוא יצר מחדש את הדמות השטנית של פלפטין מ"שובו של הג'די" כשגילם את "דארת' סידיוס, האלטר אגו של הקאנצלר של הסית'. אבל בתדמית הציבורית של פלפטין הייתה דמות נעימה, מושכת ומפתה. בעבר זכה להכרה מועטה על הופעתו, בגלל התותבות השונות שנוספו לדמות, כך שהיה קשה לזהות אותו. הוא זכה להכרה רחבה כשיצאו סרטי הפריקוול.
ב-2004 יצא מחדש הסרט "האימפריה מכה שנית", והוספה סצנה קצרה שבה משתתפים דארת' ויידר והולוגרמה של הקיסר פלפטין, כדי לכלול את מקדרמיד. עם תוספת זו לסרט "האימפריה מכה שנית", מקדרמיד מופיע בכל הסרטים שבהם מופיעה הדמות פלפטין.
טלוויזיה ורדיו
בסדרה "המקצוענים" שיחק מקדרמיד בתפקיד מיקי המילטון, רוצח שבכוונתו לנקום את מות אשתו וילדו. ב-1990 כיכב מקדרמיד בפרק "Masonic Mysteries" בסדרת המתח "המפקח מורס" בתפקיד נוכל פסיכופת בשם הוגו דה-ויר. ב-1997 גילם את הנבל, רונלד היקס, בפרקים "Through the Clouds/The Lost Boys" של הסדרה "Touching Evil". ב-2002 שיחק בתפקיד הבלש פורפירי פטרוביץ בעיבוד של ה-BBC לרומן "החטא ועונשו" מאת פיודור דוסטויבסקי. ב-2003 הופיע בתפקיד אדוארד הייד בסדרת הטלוויזיה "Charles II: The Power and The Passion" של ה-BBC.
ב-2005 גילם את דמות השטן ברדיו דרמה של BBC4 המבוסס על "גן העדן האבוד" מאת ג'ון מילטון, ושודר אחר כך ב-BBC7. עוד הוא שיחק בתפקיד הסופר הנרי פילדינג בדרמה ההיסטורית "City of Vice" של ערוץ 4, ואת דניס תאצ'ר בסרט "מרגרט" משנת 2009.
ב-2014 הופיע בתפקיד שר החוץ סר אדוארד גריי בדרמה הטלוויזיונית "37 ימים" בהפקת ה-BBC, על אודות המשבר הדיפלומטי שהתרחש לפני מלחמת העולם הראשונה. עוד השתתף מקדרמיד בתפקיד אנטון בסדרה "אוטופיה".
איסר סנפירי
איסר סנפירי (פִיש) (18 ביוני 1912 - 31 בינואר 1997) היה ממקימי התעשייה הצבאית (תע"ש). לפני קום המדינה היה חבר בארגון ההגנה ותרם לבניית סליקים בימי המחתרת. בהמשך היה חבר התעשייה הצבאית ומערכת הביטחון הישראלית. ממייסדי מפעל "שלאון" המייצר מסכות גז וציוד מיגון כנגד לוחמת אב"כ. הסליקים של סנפירי מוצגים במוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל בתל אביב.
ילדות ונעורים
נולד באימפריה הרוסית בעיירה יאנושפול (היום באוקראינה), למשפחת פיש. אימו בלה הייתה תופרת, ואביו נחמן מפקד מכבי האש. בימים שקדמו למהפכה הרוסית, רבים מיהודי המקום התפרנסו מעבודות מלאכה כמו נגרות, פחחות וחייטות. במהלך שנות המהפכה ומלחמת האזרחים (1917–1921) התמודדו יהודי יאנושפול עם התפרעויות של כנופיות באזור.
ב-1924, בהיותו בן 11, נשלח סנפירי עם אחיו בן ה-13 ודודיו לארץ ישראל. עקב המצב הכלכלי הקשה, העוני והמחלות, החליטו הדודים והאח לשוב לרוסיה, אך כשעלתה המשפחה לאונייה, נמלט סנפירי ונשאר לבדו בארץ. הוא למד בכיתות ה'-ו' בבית חינוך לילדי עובדים בתל אביב, ולאחר מכן נאלץ לעבוד בעבודות מזדמנות, כגון חלוקת מכתבים וניקוי שירותים, כשהוא מתפרנס בדוחק רב. מדי פעם התפלל בבית כנסת קטן ברחוב מרכז בעלי המלאכה, ובהגיעו לגיל בר מצווה, ארגן עבורו הגבאי עלייה לתורה וכיבוד בבית הכנסת, לאחר שהתרגש מסיפורו.
פועלו בארץ ישראל
כנער עבד בבית החרושת "פחטר-הופמן", שם עסק בבניית קרוניות, מריצות ומיכליות. בהמשך הועסק במפעל "המלחים" ברחוב זבולון בתל אביב, ובהדרגה הפך לאיש מקצוע בתחום העבודות המכניות.
ב-1929 גויס לארגון ההגנה, והופעל כנוטר בשכונת התקווה בלילות. בהמשך התעניין בו מפקד אזור שכונת התקווה, סניה סירקין, והמליץ עליו לעבודה בתע"ש (התעשייה הצבאית), שהוקם ב-1933.
משפחתו
סנפירי הכיר בתקופה זו את יעל, בתם של ישראל ובתיה כצנלסון ואחייניתו של ברל כצנלסון, שלמדה בבית הספר החקלאי ויצו ברחוב העלייה. לאחר מכן היא הצטרפה להכשרה בת שנתיים בכנרת, ובתקופה זו התכתבו השניים והקשר התהדק. יעל, בת למשפחה סוציאליסטית, האמינה באידיאל הקיבוצי, אך סנפירי העדיף את עצמאותו הכלכלית; בני הזוג התפשרו והקימו את ביתם במושב. הם נישאו ב-10 באוקטובר 1934, ברחוב דיזנגוף שבתל אביב. לזוג נולדו שלושה ילדים: עפרה, בארי ונוגה.
עשרות שנים לאחר מכן, ב-1961, ארגנה יעל הפתעה לבעלה - נסיעה למשפחתו שברוסיה לאחר 38 שנים, והוא פגש את הוריו ואת אחיו שנולד לאחר עזיבתו.
מפעל "החנות"
סנפירי פעל ליצירת הסוואה ל"מכון החנות", בית חרושת בלתי-לגאלי של ההגנה, שהוקם באזור מסחרי רועש בתחנה המרכזית הישנה בתל אביב ועסק בהשחרת נשק, הרכבת רימוני יד ומתיחת תרמילי נשק ל-9 מ"מ. במכון נבנה קיר חוצץ גדול שיצר חדר סגור שהכניסה אליו הייתה דרך חור בקיר, שהוסווה על ידי לוח חשמל גדול שיצר סנפירי. לימים "מכון החנות" התגלה על ידי שלטונות המנדט הבריטי, אך אנשי ההגנה פרצו אליו באותו לילה מקיר בחנות סמוכה, ורוקנו מהסליק את מצבורי הנשק מבלי שהבריטים הבחינו בדבר.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בקיר "החנות" ברחוב השרון 10 בתל אביב.
מפעלים נוספים
בהמשך התבקש סנפירי מחיים סלבין, שהתמנה למנהל תע"ש בתקופה זו, להכין במהירות קונסטרוקציה עבור מפעל לחריטת פצצות מרגמה 2 ו-3 בגן שמואל. ב-1941 הוא החל להקים מפעל זה בפרדס הקיבוץ. סנפירי פעל לזרז ולהקל על עבודת חפירת הסליק באמצעים טכניים, כגון מנוף קטן ללא מנוע שמצא בגרוטאות חברת החשמל, אליו חיבר מנוע חשמלי וחבית שמן גדולה. הוא יצק משטח בטון להסוואת פתח הסליק, אותו ניתן היה לסובב על ציר כדי להיכנס. המפעל ייצר רימוני יד, פצצות 2 ו-3; על גופי פצצות 3 חרטו הפועלים 4 אותיות לועזיות: H.Z.M.N, שמשמען "הרבה צרות, מעט נחת" ואילו על פצצות 2 נחרטו האותיות O.Z.E.K, שמשמען "עוד צעד אחד קדימה". כיום הסליק פתוח לקהל בפרדס בגן שמואל.
אחד הסליקים המוצלחים שיצר סנפירי, זכה לשם "הגמד" בשל גודלו: הוא היה מכל דלק שנפתח בצורה נסתרת כך שניתן להסליק בתוכו 2.5 טון של כל סוגי הנשק. המיכל היה מורכב על משאית והיה ניתן להובלה בכל חלקי הארץ, מבלי שיתגלה על ידי הבריטים. מאוחר יותר נעשה בסליק שימוש בדרך להר הצופים בירושלים בזמן החלפת המשמרות. לימים, לאחר הקמת מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל בו הוצג הסליק לקהל, התברר כי איש אינו יודע איך לפתוח את "הגמד", וסנפירי הסביר זאת בעזרת שרטוטיו.
סליק נוסף של סנפירי הוכן מבלוני חמצן ובלוני גז, ששימשו להובלת נשק ממקום למקום. בלוני החמצן לא נתגלו מעולם.
במקביל הקים סנפירי בחצר בית המלאכה הפרטי שלו בריכה בה יוצרו "החזירים" - סירות ששימשו להדבקת מוקשים לאניות מצריות. "החזירים" מוצגים כיום במוזיאון חיל הים בחיפה.
לאורך שנות פעילותו במחתרת ייצר סנפירי בסך הכול 38,000 סטנים.
ב-1949, שנה לאחר קום המדינה, התבקש סנפירי מחיים סלבין לייצר פצצות 120 מ"מ. לאחר ניסיונות רבים בתנור ובפטיש אוויר, וניסויים בשדה פתוח, הצליח סנפירי לייצר פצצות אלו מפחי ברזל.
מפעל S
מפעל S היה מפעל תע"ש של ההגנה שפעל בשנים 1947–1952. הוא פעל בשטח שהיה שייך לסולל בונה ומכאן האות S בשמו. הוא נוהל על ידי חיים סלבין ואיסר סנפירי שייצר פצצות 81 מ"מ ו-120 מ"מ וחלקי נשק שונים. הפצצות היו יוצאות מהמפעל חרוטות, צבועות ומוכנות למילוי חומר נפץ.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון במקום בו עמד מפעל S ברחוב יגאל אלון 157 בתל אביב.
מפעל עצמאי
בשנת 1954 עזב סנפירי את תע"ש והקים מפעל עצמאי, שהמשיך ליצור בתחום המתכת והברזל. המפעל היה הראשון שיצר מחרשה לחריש בעומק מטר. בנוסף ייצר המפעל רוטר (עוקר סלעים) הגדול מסוגו אז בארץ, וכן צירים לטרקטורים בתהליך חיסום מיוחד שפותח על ידי סנפירי. בהמשך פיתח שיטה חדשה לבניית מיכלים גבוהים במיוחד, כך שמרבית העבודה תיעשה על הקרקע.
עם סיום מלחמת ששת הימים ב-1967, שב סנפירי והצטרף למערכת הביטחון, והיה אחראי על ייצורם של 2 מיליון מוקשים. לקראת סיום ייצור זה, הוטלה עליו הקמתו של מפעל "שלאון".
מפעל "שלאון"
ב-1969 נבחר בקריית גת האתר להקמת מפעל "שלאון", לייצור מסכות גז וציוד לוחמה ביולוגית ואטומית. סנפירי נסע לגרמניה על מנת ללמוד אודות תהליכי הייצור, ולאחר מכן ניהל בארץ את המפעל (שהיה בבעלותם של התעשיינים שלמה בוגרד וליאון בר-אל). הוא הפך למומחה לא רק במתכת אלא גם בגומי, זכוכית ועוד. הוא עבד במפעל כיועץ למהנדסים שפעלו בו, וגם סייע בתמיכה בעולים החדשים שעבדו בו. לאחר פרישתו לגמלאות, המשיך לעבוד עוד כ-10 שנים כיועץ במפעל, עד גיל 70.
מהא שיוורטרי
על פי המסורת ההינדית, בלילה הזה מזמנים את האנרגיה של שיווה, המהות הזיכרית בטנטרה, הסמל לתודעה והאנרגיה של ההרס בטבע, ביקום ובנו, זאת שהורסת את הישן, האנרגיות השליליות, על מנת לפנות מקום לצמיחה והתחדשות. האל הבורא, ההורס, היוגי, הסגפן והרקדן. מקובל גם לראות ביום זה את יום האיחוד של שיווה עם שאקטי, האספקט הנקבי של שיווה שהם למעשה אחד.
מסורת
פסטיבל מהא שיוורטרי מתקשר להצלת היקום על ידי שיווה באמצעות שתיית רעל שיצא מה"סמודרה מנתן" (הים).
הפסטיבל קשור גם לנישואי שיווה עם שאקטי והלילה שבו ביצע את ה"טאנדבה", הריקוד הקוסמי.
האגדות מספרות שהיום הזה הוא האהוב ביותר על שיווה ושופכות אור על גדולתו של שיווה על פני כל האלים והאלות האחרות במסורת ההינדית.
על פי מסורת ה"סמודרה מנתן", שיווה הציל את העולם מהרס של רעל שיצא מהים על ידי שתיית הרעל כולו. שיווה היה יכול לעצור את הרעל בגרונו באמצעות הכוחות היוגיים שלו וכך מנע ממנו לרדת בגרונו. צווארו הפך לכחול עקב שתיית הרעל ומאז נודע ברבים כ"נילה קנטה" או ה"גרלה קנטה" (בעל הצוואר הכחול).
מנהגים
מוקדם בבוקר, גודשים את המקדשים רבבות מאמינים, צעירים ומבוגרים, הבאים לערוך את טקסי השיוולינגה המסורתיים בתקווה לטובות מהאל שיווה. נאמנים רוחצים את עצמם עם שחר, בעדיפות לנהר הגנגס או בכל מקווה מים מקודש אחר. לטקס טיהור זה חשיבות בכל החגים ההינדיים. כשהם לבושים בבגדים נקיים, סוחבים המאמינים כדים עם מים למקדש ורוחצים את אבן השיוולינגה. נשים וגברים כאחד מתפללים לשמש, לאל וישנו ולאל שיווה. במקדש מהדהדים צלילי פעמונים וקריאות "שנקרג'י קי ג'אי" (יחי שיווה). המאמינים מקיפים את האבן שלוש או שבע פעמים ואז שופכים עליה את המים. חלק שופכים עליה חלב.
על פי השיווה פראנה, יש לבצע את התפילה שש פעמים:
ה"טריפונדה" מיוחס לשלושת פסי האפר הקדוש אשר מורחים מאמיני שיווה על מצחם. שלושת הפסים האלה מסמלים ידע רוחני, טוהר, ותשובה (תרגול רוחני של יוגה). הם גם כן מסמלים את שלושת עייניו של שיווה.
לבישת "מאלה" (מחרוזת תפילה), העשויה מזרעיו של עץ הרדרקשה (שעל פי המסורת צמח מדמעותיו של שיווה), בעת התפילה היא אידיאלית. זרעי הרדרקשה הם חומים אך לעיתים יכולים להיות שחורים. ייתכן ובמחרוזת יהיו גם אלמוגים, כורכום, קונקום ואפר קדוש.
מוזיאון נורמן רוקוול
מוזיאון נורמן רוקוול (באנגלית: Norman Rockwell Museum) הוא מוזיאון לאמנות בסטוקברידג', מסצ'וסטס, המוקדש ליצירתו האמנותית של האמן נורמן רוקוול. זהו ביתו של האוסף הגדול בעולם של אמנות רוקוול המקורית.
היסטוריית המוזיאון
המוזיאון נוסד בשנת 1969 בסטוקברידג', מסצ'וסטס, שם התגורר רוקוול ב-25 השנים האחרונות לחייו. במקור ממוקם ברחוב הראשי בבניין המכונה בית הפינה העתיקה, המוזיאון עבר למיקומו הנוכחי כעבור 24 שנים, ונפתח לציבור ב-3 באפריל 1993. בניין המוזיאון הנוכחי תוכנן על ידי חתן פרס דריאהוס לשנת 2011, האדריכל רוברט א. מ. שטרן.
אוסף המוזיאון
בנוסף ל-574 יצירות אמנות מקוריות של רוקוול, נמצא במוזיאון "ארכיון נורמן רוקוול" ובו אוסף של למעלה מ-100,000 פריטים שונים, הכוללים תצלומים, דואר מעריצים ומסמכים עסקיים שונים. בשנת 2014 תרם בית הספר לאמנים מפורסמים את ארכיונו, כולל רישומי תהליכים של יצירתו של רוקוול, שהיה אחד מחברי הסגל המייסדים שלו בשנת 1948, למוזיאון. עבודותיו של רוקוול במוזיאון כוללות:
פרסים ומענקים
בשנת 2008 קיבל המוזיאון את המדליה הלאומית למדעי הרוח מטעם הקרן הלאומית למדעי הרוח. בשנת 2016 קיבל המוזיאון מענק של 1.5 מיליון דולר מהקרן המשפחתית ג'ורג' לוקאס, אשר משמשת את "חטיבת הלמידה והמעורבות הדיגיטלית של המוזיאון ליצירת חוויות מולטימדיה".
Hymn 43
Hymn 43 (בעברית: מזמור 43) הוא סינגל מאת להקת ג'ת'רו טאל שפורסם במקור כחלק מהאלבום "Aqualung". הוא יצא לאור כסינגל על ידי חברת Reprise Records. זהו שיר מחאה נגד הדת והכנסייה, וכולל הרהורים על משמעותו של אלוהים. השיר מתאר את הדת כגזענית, תאבת בצע וכוח דרך כביכול מילות תפילה לאלוהים. השיר היה להצלחה מרובה מצד אחד, אך מן הצד השני גרם לקבוצות דתיות להתקומם כנגד השיר והאלבום בכלל, שעוסק ברובו בכנסייה ובאלוהים.
השיר הגיע למקום 91 במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום 86 במצעד הסינגלים הקנדי. כותב השיר, איאן אנדרסון, תיאר אותו כ"בלוז לישו, על הכנסייה העקובה מדם, על מחפשי התהילה שמתמשים בשמו כתירוץ למעשיהם. אתה יודע, 'היי אבא, זאת לא אשמתי - המיסיונרים שיקרו'". שין מרפי מאתר PopMatters כתב כי, "עבור 'מזמור 43' אנדרסון מסדר את ענייניו בארצות הברית, ומגדיר את הצביעות ויצירת המיתוסים של הדת החדשה, הבידור".
השיר כתוב מוזיקלית במפתח רה מז'ור כאשר הטווח הקולי של אנדרסון (מספר האוקטבות שהוא יכול להפיק בשירתו) משתרע בין G4 ל-Eb6.
ריטה קארין
ביוגרפיה
קארין נולדה למשה קרפינוביץ' ורחל לויתן בווילנה שבפולין (היום בליטא). ריטה ובעלה, נורברט הורוביץ (Horowitz), בוגר התיאטרון היהודי הממלכתי של מוסקבה, יצרו תיאטרון יידיש שהופיע בפני ניצולי השואה ברחבי אירופה. בני הזוג היגרו ב-1948 לארצות הברית, שם שיחקה קארין בתיאטרון היידיש בניו יורק. היא ושחקנים נוספים קראו את יצירותיו של שלום עליכם בביתה של בל קאופמן, נכדתו של שלום עליכם, מדי שנה ביום השנה למותו של הסופר.
קארין הותירה אחריה את בנה ד"ר מיכאל הורוביץ, בתה רושל אקסלרוד וחמישה נכדים.
בוזמא
בוזמא (בערבית: بوزما) הוא נווה מדבר במדבר לוב במחוז כופרה בלוב, כ-150 ק"מ צפונית-מערבית לכופרה. בשטח של 230 קמ"ר. בנוי בצורת חצי עיגול סביב אגם מלח באורך 18 ק"מ. בוזמא שוכן בתחתית רכס הרים שבו נראים שרידי מערכת ביצור שלב בני הטואבו.
דיסקוגרפיה של חנן בן ארי
הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי החל את הקריירה המוזיקלית שלו בנובמבר 2014 כשהוציא את סינגל הבכורה שלו, "ממך עד אליי". בפברואר 2016 יצא לאור אלבום הבכורה של בן ארי, "איזון", בו נכלל סינגל הבכורה שלו והסינגלים "אמא אם הייתי" ו"החיים שלנו תותים".
באפריל 2018 יצא לאור אלבום האולפן השני שלו, "לא לבד", בו נכללו הסינגלים "לא לבד", "מה אתה רוצה ממני", "בשורות טובות", "ויקיפדיה" ו"תודה שאת".
בפברואר 2019 הוציא את הסינגל "אלוף העולם", במאי 2019 את הסינגל "דור", בפברואר 2020 את "אם תרצי", בנובמבר 2020 את "אמן על הילדים", במאי 2021 את "חולם כמו יוסף", בדצמבר 2021 את "מקום", במרץ 2022 את "בסוף זה הלחן", ביוני 2022 את "חנניה" ובדצמבר 2022 הוציא את "אלא בי",
בספטמבר 2022 הוציא את אלבום ההופעה הראשון שלו, Live 2022, במאי 2023 הוציא את השיר "עטלף עיוור", וביוני 2023 הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, "יש כאן יותר מזה".
מולי אדן
שמואל (מולי) אדן (נולד ב-18 באוגוסט 1953) הוא מהנדס חשמל ומנהל ישראלי. כיהן כסגן נשיא בכיר באינטל העולמית, מנכ"ל קבוצת המחשוב התפיסתי (Perceptual Computing) ונשיא אינטל ישראל. כיהן כיועץ חדשנות וטכנולוגיה ראשי בבנק הפועלים. כיום יועץ חדשנות לחברות הזנק.
ביוגרפיה
את הקריירה המקצועית שלו החל כמהנדס בחברת מץ, במסגרתה המציא את האנטי-מחיקון (התקן שנועד להחזיר לטלוויזיה את הצבע שנמחק באותה עת על ידי רשות השידור). לאחר שנתיים עבר לחברת תדיראן תקשורת בע"מ.
הצטרף לאינטל ב-1982 ושימש במספר רב של תפקידים טכניים וניהוליים בתכנון מיקרו-מעבדים עבור אינטל, בהם מעבד ®Intel® Pentium MMX™. מ-1999 עד 2003, שימש כדירקטור ומנהל כללי של מרכז הפיתוח של אינטל בישראל. הוא היה אחראי לפיתוח המיקרו-מעבד ומערכי-השבבים הניידים, בהם טכנולוגיית המחשוב הנייד Intel® Centrino ומעבד Intel® Pentium® M. ב-2004 שימש סגן נשיא ומנהל שיווק בקבוצת הפלטפורמות הניידות והיה אחראי להובלת הצמיחה במגזר המחשבים הניידים. ב-2005 קודם למשרת סגן נשיא ומנהל כללי של קבוצת הפלטפורמות הניידות באינטל העולמית. ב-2009 קודם למשרת סגן נשיא ומנהל כללי של קבוצת לקוחות המחשבים האישיים, שם ניהל את תחום מחשבי ה-PC של אינטל העולמית, שכלל מחשבים שולחניים וניידים.
בשנת 2012 שב לישראל, ושימש כנשיא אינטל ישראל וכן כמנכ"ל ארגון המחשוב התפיסתי, אותו הקים בשנת 2011. במסגרת תפקידו זה, ניהל את כלל פעילות אינטל בישראל עד לשנת 2015.
בשנת 2010 הופיע במקום ה-26 ברשימת 100 האנשים היצירתיים ביותר בעולם על ידי המגזין Fast Company.
בשנת 2012 נבחר על ידי הירחון Forbes לאחד מעשרת המוחות המבריקים בתחום הטכנולוגיה לצדם של ג'וני אייב מאפל, אנדי רובין מגוגל ופול ג'ייקובס מקוואלקום.
במרץ 2015 הודיע על פרישה מאינטל.
מ-1999 עד 2002 כיהן כעמית מרצה בכיר בתוכנית המוסמך במנהל עסקים של הטכניון.
בין ינואר 2017 - מרץ 2019 כיהן כיו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת חיפה.
חיים אישיים
אדן, נשוי ואב לשלושה בנים, ידוע בתלבושתו המיוחדת המורכבת מחולצה וז'קט שחורים וכובע ברט מתוצרת Kangol.
אולריקה בייסיגל
אולריקה בייסיגל (בגרמנית: Ulrike Beisiegel; נולדה ב-23 בדצמבר 1952) היא ביוכימאית ופרופסור גרמנייה. בשנת 2011 הייתה לאישה הראשונה שמונתה לנשיאת אוניברסיטת גטינגן, ומחקריה בנושא שומני כבד ומחלת טרשת העורקים זכו בפרסים רבים (ראו בפרק "פרסים והוקרה"). אותות הכבוד שזכתה בהם כוללים בין היתר את פרס לייבניץ, מדליית רודולף ופרופסור של כבוד.
קורות חייה
אולריקה בייסיגל נולדה במולהיים אן דר רוהר שבגרמניה.
לאחר שהשלימה את לימודיה לתואר ראשון בביולוגיה במינסטר ובמרבורג, וקיבלה תואר דוקטור לרפואה בביולוגיה אנושית בשנת 1979, היא עברה לדאלאס, טקסס (ארצות הברית). את פוסט הדוקטורט שלה היא עשתה באוניברסיטת טקסס בתחום הגנטיקה המולקולרית יחד עם ו. עם סיום לימודיה חזרה למרבורג, שם עבדה כעוזרת מחקר במשך שנתיים, ולאחר מכן החלה לעבוד במרכז הרפואי האוניברסיטאי בהמבורג כיועצת אקדמית בשנת 1984. כשש שנים לאחר מכן, (1990), קיבלה הביליטציה באוניברסיטה, אשר אפשרה לה להפוך לפרופסור, תואר אותו קיבלה שש שנים נוספות אחר כך.
פועלה כדמות ציבורית
מלבד היותה פרופסור באוניברסיטה, בשנת 2000 בייסיגל נבחרה לכהן כחברת מועצה בקרן המחקר הגרמנית. לאחר שסיימה את כהונתה שם, כשנתיים אחר כך, נבחרה לחברה בוועדת הערכת הסנאט של איגוד לייבניץ, ובשנת 2005 מונתה גם ליו"ר ועדת נציב תלונות הציבור של קרן המחקר הגרמנית, שמטרתה לקבוע כללים לשיטות מדעיות טובות ולפקח על התנהלות מדעית פסולה.
בשנת 2006 הפכה לחברה ב (GCSH) ומאוחר יותר, נבחרה לתפקיד של יו"ר ועדת המחקר של GCSH (German Council of Science and Humanities) בשנת 2008. באותה שנה (2008) הוענקה לבייסיגל מדליית רודולף שנהיימר, שהיא הפרס הגבוה ביותר שניתן על הישגים בתחום מחקר טרשת העורקים, וזהו תואר מכובד וראוי לשבח.
שנה לאחר מכן הפכה לסנאטורית של איגוד לייבניץ ומונתה לנשיאת אוניברסיטת גטינגן. היא הייתה האישה הראשונה בתפקיד זה היא כיהנה בתפקיד עד לשנת 2019 כאשר הוחפה על ידי ריינהרד יאן. במקביל היא הוסיפה לפעול כמנהלת המכון לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת המבורג (תפקיד אשר קיבלה בשנת 2011) ומונתה לתפקיד פרופסור מדרגה C4.
פעילות אקדמית
לאחר שסיימה את הלימודים באוניברסיטה, המשיכה בייסיגל להתמקצעות בלימודי ביולוגיה אנושית בפקולטה לרפואה, בשימת דגש על תחומי הביוכימיה, גנטיקה אנושית, ופיזיולוגיה. עבודת הדוקטורט שלה, אותה החלה בשנת 1979, עסקה גם היא בתחום הביולוגיה האנושית. לפני שעברה לטקסס, היא שימשה כעוזרת מחקר במכון לגנטיקה אנושית באוניברסיטת מרבורג, ובדאלאס עשתה את פוסט-הדוקטורט שלה בחוג לגנטיקה מולקולרית, במרכז מדע הבריאות. לאחר כמה שנים נוספות של ייעוץ בנושאים הללו, בשנת 1990 קיבלה הביליטציה בתחום הביוכימיה, דבר אשר קידם אותה לעבר קבלת תואר פרופסור באוניברסיטת המבורג.
לאורך חיה האקדמיים פרסמה שני מאמרים בולטים;
פרסים והוקרה
בין הפרסים שבהם זכתה אולריקה בייסיגל נמנים:
סווייר (נהר)
מסלול
אגודת המשתמשים במי נהר סווייר (Sevier River Water Users Association) מחלקת את הנהר לארבעה חלקים עיקריים: עליון, תיכון, גניסון ותחתון.
עליון (Upper): מקורות הנהר סווייר הם בצפון-מערב מחוז קיין לאורך הצד המערבי של רמת פאונסאגנט (Paunsaugunt Plateau). הוא זורם לצפון-מערב למחוז גארפילד (Garfield) דרך עמק ארוך לצד הרמה דרך האץ' (Hatch) ופאנגויץ' (Panguitch). לאורך הגבול בין המחוזות גרפילד לפיוט (Piute), הסווייר זורם במורד קניון סירקלוויל (Circleville Canyon) הצר לאורך 8 קילומטרים, ויוצא לעמק סירקל (Circle Valley) בסירקלוויל (Circleville). הנהר זורם אז לכיוון צפון-מזרח אל היישוב ג'נקשן (Junction), שם נשפך אליו ממזרח היובל "המזלג המזרחי של הסווייר" (East Fork Sevier River - 41.97378°N, -117.5693°W), והוא עובר אז דרך מאגר פיוט (Piute Reservoir).
תיכון (Central): הסווייר זורם צפונה לרוחב מחוז פיוט למאריסוייל (Marysvale), ואז זורם במורד קניון סווייר (Sevier Canyon) לאורך 13 קילומטרים, ויוצא ממנו דרומית ליישוב הקטן סווייר. הנהר זורם אז לצפון-מזרח דרך העיירות ריצ'פלד (Richfield) וסלינה (Salina).
גניסון ותחתון (Gunnison and Lower): לאחר שנשפך אליו הנהר סן פיץ' (San Pitch - 41.9735°N, -117.56903°W), וכ-30 קילומטרים דרומית-מערבית לעיירה ניפיי (Nephi), הנהר זורם מערבה סביב הקצה הצפוני של הרי קניון (Canyon Mountains) לתוך מדבר סווייר, ואז לדרום-מערב דרך העיירה דלתה (Delta) לתוך אגם סווייר במרכז מחוז מילארד (Millard), לאורך הצד המערבי של הרי קריקט (Cricket Mountains). סכר על הנהר בדרום-מזרח מחוז ג'ואב (Juab County), בקצה הצפוני של העמק יוצר את מאגר המים גשר סווייר (Sevier Bridge Reservoir) באורך 32 קילומטרים. שני מאגרי מים נוספים הנוצרים מסכרים על הסווייר הם מאגר DMAD ומאגר עיקול גניסון (Gunnison Bend reservoir) בסמוך לעיירה דלתה. המים ממאגר DMAD נשלחים לתחנת הכוח הפחמית "מיזם הכוח הבין-הררי" (Intermountain Power Project), השוכנת צפונית לדלתה.
היסטוריה
בני שבט הפאיוט שחיו באזור כינו את הנהר "סוואו" (Seve'uu).
משלחת דומינגס-אסקלנטה חצתה את הנהר ב-1776, כשהמיסיונרים עברו באזור בדרכם לקליפורניה (שאליה לא הגיעו בסופו של דבר). חברי המשלחת כינו את הנהר "נהר סנטה איסבל" (Rio Santa Ysabel). שם זה לא שרד, והספרדים שבאו אחר-כך לאזור כינו את הנהר "ריו סוורו" (Rio Severo – נהר פראי). השם סווייר הוא שיבוש אנגלי של השם הספרדי.
נתיב דרך המסחר השביל הספרדי הישן עקב אחר מסלול הנהר סווייר משפך היובל סלינה קריק (Salina Creek) בכיוון דרום-מערב עד לנקודה צפונית לפאנגויץ', שבו נטש את הנהר ופנה מערבה אל האזור שבו שוכנת כיום העיירה פארוון (Parowan). דרך זו הייתה בשימוש רב בין 1829 לשנות ה-50 של המאה ה-19.
ב-1911 התיישבה קבוצת משפחות של יהודים מפילדלפיה בקלריון על גדות הנהר סווייר. את הקמת היישוב יזם בנג'מין בראון שהקים את הארגון "האגודה להתיישבות חקלאית יהודית (Jewish Agricultural and Colonial Association) במסגרת תנועת ה"חזרה אל האדמה". באוקטובר 1912 גרו כבר בקלריון כ-150 משפחות והאגודה הודיעה על הצטרפות קרובה של כ-50 משפחות נוספות. ב-1913 נבנה במקום בית ספר, נחפרה באר ונשתלו עצים. שטח האדמה המעובד הגיע כבר לכ-2,400 אקרים. אלא ששנת 1913 הייתה גם שנת ראשית הקץ של היישוב. העצים שנשתלו לא התאימו למקום, ונבלו. בצורת מחד, ושיטפון וכפור מאידך, יחד עם חוסר מזל כללי יצרו קשיים פיננסיים והאגודה פשטה רגל. כל מאמציו של סימון במברגר, פוליטיקאי יהודי, ומושלה לעתיד של יוטה לגייס למען המתיישבים תרומות, לכיסוי החובות, לא הספיקו. בית הדואר שנבנה ב-1915, היה הבניין האחרון שנבנה במקום והוא הפסיק לפעול סמוך מאוד לאחר הקמתו. באותה שנה מכרו כל המשפחות היהודיות את כל רכושן במקום, למתיישבים חדשים במקומם, מורמונים, ובכך הסתיים היישוב היהודי בקלריון. מרבית המתיישבים חזרו לפילדלפיה וניו יורק ומעטים נשארו באזור עוד כמה שנים, עד שעזבו לחלוטין.
החלקים העליונים של הנהר נסכרו ומשמשים להשקיה בלבד, רוב מי הנהר נשאבו ואגם סווייר התייבש כמעט לחלוטין. במאה ה-21 התקינה אגודת המשתמשים במי נהר סווייר ציוד ניטור המופעל באנרגיית השמש, מערכת טלמטריה בזמן אמת, המדווחת על קצב ספיקת הנהר, ספיקת המים בתעלות ההטיה, גובה פני המים במאגרים ומזג האוויר בכל שעה.
I Robot
I Robot הוא האלבום השני של להקת הרוק המתקדם "The Alan Parsons Project", אשר יצא ב-1977. האלבום יצא לאור לראשונה על ידי אריסטה רקורדס ב-1977, ויצא לאור מחדש על דיסק ב-1984 ו-2007. I Robot הוא אלבום ארט רוק, ובעל קונספט (כמו כל אלבומי הלהקה). הקונספט מתאר את טרילוגיית הרובוטים של אייזק אסימוב, החוקרת נושאים פילוסופיים בנוגע לבינה מלאכותית. האלבום במקור היה אמור להיות מבוסס על הסיפור "אני, רובוט" של אסימוב. חבר הלהקה אריק וולפסון שוחח עם אסימוב עצמו אשר התלהב מן הרעיון. לאחר שכבר הועברו הזכויות לחברת טלוויזיה/סרטים, הנושא של האלבום השתנה בכך שחברי הלהקה הוציאו את הקומה מהסיפור, והמוזיקה והמילים עסקו יותר ברובוטים, מאשר השקפת עולמו של אסימוב.
בחוברת המצורפת לאלבום, נרשם: "אני רובוט... סיפור העלייה של מכונה ואת ירידתו של אדם, אשר באופן פרדוקסלי בקנה אחד עם גילוי הגלגל... ואזהרה שהדומיננטיות שלו קצרה של כוכב לכת זה כנראה תהיה בסופו, כי האדם ניסה ליצור רובוט בדמותו שלו".
שם הרצועה האחרונה, "Genesis Ch.1. V.32", מתייחס לנושא זה. לפי שם השיר זהו המשך לפרק הראשון של ספר בראשית (בפרק זה 31 פסוקים ולא 32).
עטיפת האלבום מראה את חברי הלהקה במדרגות הנעות בקומה הראשונה של הבניין של נמל התעופה שארל דה גול מחוץ לפריז.
השירים "I Wouldn't Want to Be Like You" ,"Don't Let it Show" ו-"Day After Day (The Show Must Go On)" יצאו כסינגלים. השיר "Breakdown" שלא יצא כסינגל הפך לאהוב מושמע עד היום ברדיו.
ב-2007, חברת סוני הוציאה לאור את האלבום על דיסק עם רצועות בונוס.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו על ידי אלן פרסונס ואריק וולפסון מלבד "Total Eclipse" שנכתב על ידי אנדי פאוול
ליפוט הירש
ליפוט הירש מִאֶרְמֵנֶש כתואר אצולה (בהונגרית: Hirsch Lipót; פשט, 4 במרץ 1841 – בודפשט, 2 בפברואר 1920) היה מומחה לדפוס, מנהל ומנכ"ל בית דפוס ומו"ל, נשיא אגודה, מראשי תנועת פרדיננד לסל (Lassallism) ההונגרית.
ביוגרפיה
ליפוט הירש נולד במשפחה יהודית. אביו היה יצרן ובעל מפעל לטבק, אך עסקיו פשטו את הרגל. ליפוט רצה להיות פסל, אבל שינה קריירה: הוא למד דפוס בבית הדפוס של אמיל מולר (פסטר לויד), ואחר כך התחיל לעבוד כפועל דפוס בבירת הונגריה והצטרף לתנועת הפועלים. מאוחר יותר נסע לסיור לימודים באוסטריה שם הכיר את הלסליזם, כלומר את תורתו של הסוציאליסט היהודי-גרמני פרדיננד לסל. לאחר חזרתו להונגריה הצטרף לתנועת המדפיסים, לקח חלק בארגון פועלי הדפוס כאיגוד מקצועי ובהקמת אגודת סיוע וחינוך עצמי לחברי האיגוד וכן עמד בראש תנועת הדפוס. הוא התחיל לעבוד בבית הדפוס של העיתון פסטר לויד ובשנת 1868 הפך למנהל הדפוס של התאגיד. ב-1868 ובשנה שלאחר מכן כיהן גם כנשיא הסתדרות העובדים הכללית בהונגריה ובאותה שנה הגיש עתירה לקבלת זכות בחירה כללית לפועלים. בשנה שלאחר מכן נמנע מהנהגת ארגון העובדים ולא עסק עוד בתנועה. ב-1873 מונה למנכ"ל בית הדפוס ומו"ל פרנקלין (Franklin Irodalmi és Nyomdai Rt - בשפה המקובלת, נקראה לעיתים קרובות חברת פרנקלין שהייתה אחת מהוצאות הספרים ובתי הדפוס ההונגריים הגדולים ביותר). הוא היה המנכ"ל משנת 1894 ועד פרישתו ב-1912. באותה השנה זכה בתואר אצולה הונגרית ממלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה (כמו "אביר" או Sir בבריטניה) עם תוספת לשמו "ארמנשי" (Örményesi).
משפחתו
ליפוט הירש הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
קרב קאופנס
קרב קאופנס (באנגלית: Battle of Cowpens) היה קרב במסגרת הזירה הדרומית של מלחמת העצמאות של ארצות הברית שנערך ב-17 בינואר 1781 בין כוחות הצבא הקונטיננטלי בפיקודו של דניאל מורגן לבין כוחות הצבא הבריטי בפיקודו של בנסטר טרלטון. הניצחון האמריקאי שהושג בקרב זה היווה את נקודת התפנית לכיבושה של קרוליינה הדרומית מידי האימפריה הבריטית.
הרקע לקרב
ב-14 באוקטובר 1780 מינה ג'ורג' וושינגטון את נתנאל גרין כמפקד המחלקה הדרומית של כוחות הצבא הקונטיננטלי. משימתו של גרין לא הייתה פשוטה, שכן הקרוליינות סבלו ממספר אסונות במרוצת 1780, שהגרוע שבהם היה תפיסתו של צבא אמריקאי במצור על צ'ארלסטון ותבוסתו של צבא נוסף בקרב קמדן. ניצחונה של מיליציה אמריקנית על כוחות מלוכנים בקרב הרי המלכים באוקטובר 1780 משך מעט זמן, אך רובה של קרוליינה הדרומית היה עודנו תחת שליטה בריטית, והצבא הדרומי עליו קיבל גרין את הפיקוד מנה רק 2,300 חיילים מתוכם 949 חיילים סדירים.
ב-3 בדצמבר התייצב דניאל מורגן במטהו של גרין בשארלוט אשר בקרוליינה הצפונית. בתחילתה של המהפכה שירת מורגן, אשר היה בעל ניסיון צבאי רב אותו רכש במלחמת הצרפתים והאינדיאנים, במצור על בוסטון, והשתתף בפלישה לקנדה בשנת 1775 ובקרב המרכזי שלה - קרב קוויבק. בקרב זה, אשר הסתיים בתבוסה אמריקאית, נשבה מורגן על ידי הבריטים, אולם הוחזר במסגרת הסכם החזרת שבויים בינואר 1777 והוצב על ידי וושינגטון כמפקד יחידת רובאים של 500 רובאים מיומנים. מורגן ואנשיו מילאו תפקיד מרכזי בניצחון האמריקאי בקרב סרטוגה, אשר הייתה נקודת מפנה של המלחמה כולה. מאוכזב מחוסר הנכונות לקדמו ובעקבות פציעה ברגלו, פרש מורגן מהצבא בשנת 1779 אולם שב לאחר שנה עת קיבל מינוי של בריגדיר גנרל במסגרת הזירה הדרומית.
גרין חזה כי צבאו היה חלש מכדי לעמוד מול הכוחות הבריטים בקרב סדור וביצע מהלך לא קונבנציונלי - פיצול צבאו. חלק מן הצבא נשלח בפיקודו של מורגן אל מעבר לנהר קטאובה על מנת לחבור אל כוחות המיליציה אשר שכנו שם, לתפוס פיקוד עליהם, תוך מציאת מקורות אספקה נוספים בנוסף על אלו אשר שכנו סביב לשארלוט. צבאו של מורגן הגיע לנהר פקולט בחג המולד שם חברו לכוחות מיליציה מדרום קרוליינה בהנהגתו של אנדרו פיקנס כמו גם לאנשי מיליציה מג'ורג'יה ומהקרוליינות.
בינתיים תכנן לורד קורנווליס את חזרתו לקרוליינה הצפונית ועריכת הפלישה אותה דחה עקב ההפסד בהרי המלכים. כוחותיו של מורגן איימו על אגפו השמאלי, ובנוסף לכך קיבל קורנווליס מידע מוטעה כי יעדו של מורגן היה המוצב הבריטי ה-96 בקרוליינה הדרומית. על מנת לבלום ולהכות את מורגן ובכך להציל את המוצב, הורה קורנווליס ללוטננט קולונל בנסטר טרלטון לנוע מערבה ולפגוש במורגן.
טרלטון היה חייל צעיר בן 26 אשר זכה לקריירה מפוארת אשר החלה כאשר הוא וקבוצה קטנה לכדה את הגנרל צ'ארלס לי בניו ג'רזי בדצמבר 1776. הוא שירת במצור על צ'ארלסטון ובקרב קמדן, פיקד על הלגיון הבריטי, זכה בניצחונות בקרב מונקס קורנר, ובקרב פישינג קריק, ונודע לשמצה בקרב המורדים לאחר ניצחונו בקרב ווקסהואס שם טבחו אנשיו בחיילים אמריקאים אשר נכנעו בסופו של הקרב.
טרלטון והלגיון צעדו לכיוון מוצב 96 וגילו כי מורגן לא היה שם, אולם טרלטון החליט להמשיך ולרדוף אחריו למרות זאת, וקיבל לבקשתו תגבורת מלורד קורנווליס. טרלטון יצא לכיוונו המשוער של מורגן מעבר לנהר ברוד, וב-12 בינואר נודע לו מיקומו המדויק של צבאו של מורגן. ביודעו על המרדף, נסג מורגן צפונה וזאת על מנת להתחמק מצבאותיהם של טרלטון ושל קורנווליס, וב-16 בינואר הגיע לנהר ברוד שם גילה כי הוא מוצף ובלתי ניתן למעבר, ובערבו של יום הגיע לקאופנס, שטח מרעה ידוע לבקר המקומי, ובאותו לילה חברו אליו כוחותיו של פיקנס אשר סיירו באזור. מורגן החליט בנקודה זאת לעצור ולהילחם בכוחות הבריטים, וזאת על מנת להימנע מקרב בעת נסיגה והשהייה ותוך חצייתו של הנהר המוצף. טרלטון המשיך בצעידתו לכיוונו של מורגן אל תוך הלילה במקום לעצור למנוחה.
תוכניתו של מורגן
מורגן ידע כי שומה עליו לנצל את תוואי השטח של קאופנס ואת הזמן העומד לרשותו עד להגעתו של טרלטון לאזור. יתרה מזאת, הוא הכיר את יכולותיהם ומגבלותיהם של חייליו ושל חיילי יריבו, ידע כיצד יגיבו בסיטואציות שונות והשתמש בידע הזה על מנת לבנות את תוכנית הקרב שלו.
תוכניתו של מורגן לא הייתה שגרתית. הוא מיקם את כוחותיו בין הנהרות ברוד ופקלט ובכך מנע את האפשרות לנסיגת כוחותיו. הסיבה למהלך זה הייתה הבטחה כי כוחות המיליציה הלא מיומנים אשר היו תחת פיקודו לא יברחו משדה הקרב בהישמע היריות הראשונות של הקרב, בהשאירם את הכוחות הסדירים לבדם במערכה מול הבריטים, כפי שכבר עשו בעבר (לדוגמה בקרב קמדן). גבעה נמוכה נבחרה כמרכז שדה הקרב ועליה מוקמו הכוחות הסדירים והקונטיננטליים, כאשר אגפיהם נותרו חשופים, מורגן חזה כי טרלטון יתקוף את החזית ובנה את הטקטיקה שלו על פי תחזית זו. חיילי הרגלים סודרו בשלוש שורות, הראשונה הורכבה מאנשי המיליציה של מק'דאוול מקרוליינה הדרומית ואנשיו של קנינגהאם מג'ורג'יה, השנייה 300 מאנשי המיליציה של אנדרו פיקנס והשלישית מהחיילים הסדירים כשורה העיקרית.
הכנותיו של טרלטון
בשעה 02:00 בבוקר 17 בינואר 1781, דחק טרלטון בכוחותיו והמשיך את צעדתו לכיוון קאופנס, ובכך השלימו הכוחות הבריטים חמישה ימים של צעדה מאומצת ללא כל אפשרות לנוח, לאכול ולאזור כוחות לקראת הקרב. אולם טרלטון היה בטוח בעליונות כוחותיו הסדירים והמאומנים אל מול כוחות המיליציה של מורגן אשר היו מכותרים בין נחלים מוצפים לבין חייליו של טרלטון. בהגיעו לאזור הלחימה הוא סידר את כוחותיו כך שהדרגונים הוצבו באגפים, והתותחים בין שורות הסדירים הבריטים לבין החיילים המלוכנים. תוכניתו של טרלטון הייתה פשוטה וישירה - רוב החיילים הרגלים יוצבו במבנה של שורות וינועו לכיוון כוחותיו של מורגן, תוך הגנתם של הדרגונים על אגפיהם, ו-250 חיילי הרגימנט ה-71 יישארו בעתודה מאחור בנוסף ל-200 פרשים מאנשי הלגיון אשר ינועו לכיוון הכוחות המורדים לאחר שבירת שורותיהם.
מהלך הקרב
תוכניתו של מורגן עבדה כהלכה. הכוחות הבריטים התקדמו בשורות עוקבות בציפייה לניצחון קל רק על מנת להיתקל בשורה חזקה יותר וזאת לאחר שהותשו וספגו אבדות, ועומקו של קו ההגנה האמריקאי בלם את ההתקדמות הבריטית כהלכה. זמן קצר לפני הזריחה שלח טרלטון את הדרגונים שלו לתקוף את כוחות המיליציה של השורה הראשונה אשר במטח האש הראשון שלה קטלה 15 מהם. טרלטון הסיג את הדרגונים ושלח את הרגלים להתקפה וזאת ללא ניסיון להבין את מערך הכוחות האמריקאיים או לתת לשאר כוחותיו שהות לצאת מן היערות ולהיערך להתקפה סדורה. שורת המיליציה הראשונה המשיכה בירי תוך כדי נסיגתה לאחור והתאחדותה עם השורה השנייה בפיקודו של פיקנס. הבריטים תקפו שוב והשורה השנייה ירתה שני מטחי אש וגרמה בכך לבלבול רב בקרב הבריטים, אולם במהרה הם סודרו מחדש ותקפו בשנית בסיוע של כוחות דרגונים. ועם מתקפה זאת נסוגה השורה האמריקאית השנייה כמתוכנן לשמאל אל מאחורי השורה השלישית.
בראותם את נסיגת השורות הראשונות כנסיגה כללית של הכוחות האמריקאים התקדמו הבריטים ונתקלו בשורת הסדירים השלישית אשר המתינה להם דרוכה במעלה הגבעה. חיילי הרגימנט ה-71 הצטוו לאגף את האמריקאים מימין, אולם ג'ון הווארד זיהה את מאמץ האיגוף והורה למיליציה הווירג'ינית לפנות אל הסקוטים, אך בהמולת הקרב הוראתו של האוורד פורשה שלא כהלכה והכוחות החלו נסוגים. בראותם את נסיגת המיליציה החלו הבריטים לתקוף במעלה הגבעה שלא בתוך מבנה הקרב. מורגן הורה על ירי מטח אש אחיד ואנשי המיליציה עצרו את נסיגתם וסבו לאחור. מטח האש של הווירג'ינים נורה על הכוחות הבריטים ממרחק של כ-30 מטרים וזרע הרג רב ועצר את הסתערותם של הבריטים. עם עצירת ההסתערות הורה האוורד על הסתערות כידונים.
הכוחות הקונטיננטלים הסתערו עם כידוניהם על החיילים הבריטים המפוזרים. והמבנה המפוזר של כוחותיו של טרלטון החל להתמוטט: חלק נכנעו במקום, בעוד אחרים הסתובבו וברחו מן הזירה. חייליו של האוורד שבו את התותח הבריטי ופרשיו של וושינגטון הגיחו מצידו השמאלי של הקו האמריקאי ותקפו את אגפו הימיני של הכוח הבריטי מאחור. כוחות המיליציה בפיקודו של פיקנס אשר נסגו אל מאחורי הגבעה התארגנו מחדש ותקפו את הכוחות הבריטים מאגפם השמאלי וכוחות המיליציה של וירג'יניה, שנסיגתם המוטעית גרמה להתקפת הבריטים סבו ותקפו את הבריטים בחזית - כך נסגר מעגל של 360 מעלות סביב הכוחות הבריטים.
ההלם מהתקפה הפתאומית לצד ההפתעה של הופעתה של המיליציה אשר נסוגה באגפם השמאלי, היכן שפרשיהם אמורים היו להיות, הוכיחה את עצמה כהרת אסון בעבור כוחותיו המותשים של טרלטון, וכמחצית מן הכוחות הבריטים והמלוכנים מצאו את עצמם על האדמה פצועים או בריאים כתוצאה מן ההלם ויכלתם להילחם אבדה. בהילכדם בתנועת מלקחיים מחוכמת נכנעו רבים מהחיילים הבריטים ורק מיעוט מהכוחות של הרגימנט הסקוטי המשיכו להילחם. בראותו את המצב נסג טרלטון עצמו אל היחידה האורגנית היחידה אשר נותרה כקבוצה, פרשי הלגיון. הוא הורה להם לתקוף אך הם סירבו ונמלטו מן השדה, והסקוטים אשר כותרו בידי המיליציונים והקונטיננטליים, נכנעו לבסוף. טרלטון, נואש להציל את כוחותיו, ארגן סביבו כוח של כ-40 פרשים ובעזרתם ניסה להציל את שני התותחים אשר נישבו בידי האמריקאים, אך נסוג לאחר שפרשיו של וושינגטון בלמוהו ונמלט מן השדה גם כן.
האבדות הבריטיות היו גדולות, מתוך 1150 חיילים אשר היוו את מיטב הכוחות של לורד קורנווליס, נישבו 712 חיילים בידי האמריקנים, ונהרגו 110. צבאו של מורגן איבד כ-128 חיילים בפעולה זאת אשר נהרגו או נפצעו.
הנצחה
באתר הקרב שוכן היום אתר הפארק הלאומי שדה הקרב בקאופנס ועל שם קרב זה הושקו 2 אניות של הצי האמריקאי בשם USS Cowpens - נושאת מטוסים קלה במלחמת העולם השנייה וסיירת טילים אשר עודנה בשירות.
האופטשטורמפיהרר
היסטוריה
דרגת האופטשטורמפיהרר התפתחה מדרגת שטורמהאופטפיהרר, שהייתה דרגה של האס אה (SA). אנשי האס אס השתמשו בדרגת שטורמהאופטפיהרר מ-1930 עד 1934, אולם בעקבות ליל הסכינים הארוכות, שונה שם הדרגה להאופטשטורמפיהרר, למרות שסמליה נשארו אותו הדבר. שטורמהאופטפיהרר נשארה דרגת SA עד 1945.
חלק מחברי האס אס הידועים לשמצה ביותר החזיקו בדרגת האופטשטורמפיהרר. ביניהם יוזף מנגלה, הידוע לשימצה כרופא שהוקצה לאושוויץ; קלאוס ברבי, מפקד הגסטפו של ליון; יוזף קרמר, מפקד מחנה הריכוז ברגן-בלזן; אלויס ברונר, ועוזרו של אדולף אייכמן; אמון גת, אשר נידון למוות ונתלה על ביצוע מספר גלים של רצח המוני (החיסולים של הגטאות בטרנוב וקרקוב, מחנה בSzebnie, פלאשוב, כפי שתואר בסרט רשימת שינדלר).