cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארון שוורץ
ויקיפדיה
שוורץ נמנה עם מתנדבי ויקיפדיה האנגלית, ותרם למעלה מ-5,000 עריכות בה. בשנת 2006, התמודד בבחירות לחבר הנאמנים של קרן ויקימדיה, אך לא נבחר. באותה שנה, פרסם מחקר עצמאי שערך ובו ניתוח של דפוס הפעילות בוויקיפדיה, ומסקנתו הייתה שבניגוד לדעה הרווחת, רוב מוחלט של התוכן (מבחינה כמותית) נתרם על ידי עשרות אלפי עורכים מזדמנים, שאינם פעילים קבועים במיזם; כל אחד מאלו תורם מעט בדרך כלל, אך גרעין קשה המונה בין 500 ל-1,000 עורכים קבועים מתקן שגיאות כתיב ועיצוב ומאחיד את התוכן. מסקנותיו, שהסתמכו על ניתוח היסטוריית עריכה של ערכים אקראיים, סתרו את דעתו של מייסד ויקיפדיה ג'ימי ויילס, שגרס שהגרעין הקשה של העורכים הפעילים היה אחראי לחיבור רוב התוכן, בעוד שאלפי העורכים המזדמנים תיקנו בעיקר שגיאות כתיב ועיצוב.
ספריית הקונגרס
בשנת 2006, השיג שוורץ עותק של המאגר הביבליוגרפי המלא של ספריית הקונגרס האמריקאית, שנמכר בכסף, אך אינו מוגן בזכויות יוצרים (בהיותו מסמך ממשלתי הוא נחלת הכלל, לפי החוק האמריקאי). שוורץ פרסם את המאגר באתר Open Library, ובכך הנגיש את הנתונים לציבור.
ויקיליקס
ב-27 בדצמבר 2010 הגיש שוורץ בקשה במסגרת חוק חופש המידע (האמריקאי) לקבל פרטים על תנאי החזקתה של צ'לסי מאנינג, החשודה בהדלפת מברקי מחלקת המדינה האמריקאית לאתר ויקיליקס. הבקשה הייתה תלויה ועומדת בעת מותו.
בעניין מאגר פסקי הדין PACER
בשנת 2008 הוריד שוורץ 2.7 מיליון מסמכים ממאגר המסמכים המונגשים לציבור של בתי המשפט הפדרליים של ארצות הברית (PACER). במאגר מצויים למעלה מ-500 מיליון מסמכים, כך ששוורץ השיג פחות מאחוז מתוכן המאגר.
אתר PACER גבה 8 סנטים אמריקאיים לכל עמוד, על מידע שעל פי קארל מלמוד, מייסד הארגון ללא מטרות רווח Public.Resource.Org, אמור היה להיות מוגש בחינם, כיוון שמסמכי הממשלה הפדרלית, על פי החוק האמריקאי, אינם מוגנים בזכויות יוצרים. הניו יורק טיימס דיווח כי הכסף שנגבה "הוזרם בחזרה לבתי המשפט לממן צרכים טכנולוגיים, אך המערכת נהנתה מהכנסה עודפת בסך כ-150 מיליון דולר, על פי דו"חות בתי המשפט". עוד נכתב שם, כי טכנולוגיית PACER "תוכננה בימי המודם הטלפוני החורק, שחלפו עברו להם [...] והציבה את מערכת המשפט של המדינה מאחורי חומה של תשלום ושל טלאים." מלמוד עודד פעילים אחרים לבקר באחת מ-17 הספריות המשתתפות בתוכנית ניסוי של גישה בחינם למאגר PACER, להוריד מסמכים מן המאגר, ולשולחם אליו כדי שינגיש אותם לציבור בחינם באתרו.
לאחר שקרא את דברי מלמוד, כתב שוורץ תוכנית בשפת Perl שהופעלה על שרת EC2 של חברת Amazon כדי להוריד מסמכים, בהשתמשו בפרטי הגישה של ספרייה בעיר סקרמנטו אשר בקליפורניה. התוכנית פעלה במהלך שבועיים בחודש ספטמבר, ובסיומם מסר שוורץ מסמכים, באורך כולל של 19.9 מיליון עמודים, לאתר של מלמוד.
ב-29 בספטמבר 2008, החליט המדפיס הממשלתי של ארצות הברית (GPO) להפסיק את תוכנית הגישה בחינם לספריות, "עד להערכה מחודשת של התוכנית". זמן קצר לאחר מכן פתחה לשכת החקירות הפדרלית של ארצות הברית בחקירה בדבר פעולותיו של שוורץ. החקירה נסגרה ללא המלצה להעמיד לדין לאחר חודשיים. לשוורץ נודעו פרטי אותה חקירה בדיעבד, לאחר שהגיש בקשה במסגרת חוק חופש המידע, והוא תיאר את החקירה כ"מבולבלת כצפוי". נכון לפברואר 2015, אתר PACER עדיין גובה תשלום לכל עמוד. משתמשי פיירפוקס יכולים להתקין תוסף בשם RECAP, אשר ישמור את המסמכים שרכש המשתמש על שרת ציבורי שינגיש אותם מעתה בחינם.
באירוע לזכרו של שוורץ שנערך בארכיון האינטרנט בסן פרנסיסקו זמן קצר לאחר מותו, אמר מלמוד על המיזם הזה:
בעניין תכנים מאתר JSTOR
JSTOR הוא מאגר דיגיטלי לגליונות כתבי עת אקדמיים. שוורץ נהנה מגישה למאגר מתוקף היותו עמית מחקר באוניברסיטת הרווארד. כמו כן, אפשר המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) גישה למאגר JSTOR במסגרת תוכנית "קמפוס פתוח".
במהלך מספר שבועות בשלהי שנת 2010 ובתחילת שנת 2011, הוריד שוורץ ממאגר JSTOR כמות גדולה (כ-70 גיגהבייט) של מאמרים מכתבי עת אקדמיים דרך רשת המחשבים של MIT. שוורץ הוריד את הקבצים באמצעות מחשב נייד שחובר למתג רשת בארון רשת המוגבל למורשים בלבד. על פי דיווח בסלייט, ארון הרשת לא היה נעול.
מעצר וסעיפי אישום מטעם המדינה
ב-6 בינואר 2011 נעצר שוורץ סמוך לקמפוס אוניברסיטת הרווארד על ידי משטרת הקמפוס של MIT וסוכן השירות החשאי של ארצות הברית, בעוון פריצה בכוונה לבצע פשע.
ב-17 בנובמבר 2011, הוגש נגד שוורץ כתב אישום מול חבר מושבעים גדול בבית המשפט העליון של מדינת מסצ'וסטס, בעוון פריצה בכוונה לביצוע פשע, גנבת מידע אלקטרוני, וגישה בלתי-מורשית לרשת מחשבים. ב-16 בדצמבר אושרה בקשת התובע המחוזי למשוך את כתב האישום.
לדברי עורך הדין הארווי סילברגלייט, עורכי דין המצויים בפרטי המקרה אמרו לו שהתובע המחוזי של מחוז מידלסקס במסצ'וסטס תכנן לסיים את תיק שוורץ על ידי "...דחייה ללא ממצאים, תוך נזיפה בשוורץ והחזרתו לחברה אזרחית כדי שימשיך בפועלו האלקטרוני החלוצי באופן פחות מפוקפק מבחינה משפטית." סילברגלייט הסביר בריאיון לרשת CNET: "הטראגדיה החלה," כתב סילברגלייט בשבועון Massachusetts Lawyers Weekly, "כאשר התיק הועבר למשרדה של התובעת הפדרלית כרמן אורטיז כדי 'להעביר מסר'."
ב-16 בדצמבר 2011 הגיש משרד התובע המחוזי בקשת הפסקת תביעה מיוזמת התובע (nolle prosequi) בתיק שנפתח עם מעצרו של שוורץ בינואר 2011. סעיפי האישום מכתב האישום שהוגש בנובמבר 2011 בוטלו ב-8 במרץ 2012. לדברי דובר משרד התביעה של מחוז מידלסקס, הסעיפים בוטלו על מנת לאפשר לתביעה פדרלית להתקדם ללא הפרעה. ב-12 בספטמבר 2012 הגישה התביעה כתב אישום מחודש ובו תשעה סעיפי אישום בדרגת פשע. לאחר מותו של שוורץ, התביעה הפדרלית ביטלה את כתב האישום.
מותו ואירועים לזכרו
בשעת ערב ב-11 בינואר 2013 בת זוגו מצאה את שוורץ מת בדירתו בשכונת קראון הייטס בברוקלין, ניו יורק. דוברת בוחן מקרי המוות של ניו יורק מסרה שהוא התאבד בתלייה. לא נמצא מכתב התאבדות.
בת זוגו, טארן סטיינבריקנר-קאופמן, ומשפחתו של שוורץ, הקימו אתר זיכרון לשוורץ, ובו הצהירו כי "הוא השתמש בכישוריו המרשימים כמתכנת ומוביל טכנולוגי לא לשם עשיית רווח לעצמו, אלא למען הפיכת האינטרנט והעולם למקום צודק וטוב יותר."
כמה ימים לפני הלווייתו של שוורץ, הספיד אותו ידידו (ופרקליטו, בעבר) לורנס לסיג במאמר תחת הכותרת "התובע כבריון". במאמר, קבל לסיג על חוסר המידתיות בתביעה נגד שוורץ ואמר "על הממשלה להשיב על השאלה מדוע היה נחוץ לתייג את שוורץ 'פושע'. זה הדבר שהוא סירב לקבל במהלך 18 החודשים של המשא ומתן." קורי דוקטורוב כתב "ארון ניחן בשילוב מנצח של תובנה פוליטית, כישורים טכניים, ואינטליגנציה לגבי אנשים ונושאים בוערים. אני חושב שהוא היה עשוי לחולל מהפכה בפוליטיקה האמריקאית (ואולי העולמית)."
בהלוויה שנערכה ב-15 בינואר 2013 בהיילנד פארק במדינת אילינוי, ספד לשוורץ טים ברנרס-לי. באותו יום, פרסם הוול סטריט ג'ורנל כתבה שהתבססה בחלקה על ראיון עם סטיינבריקנר-קאופמן. לפי סטיינבריקנר-קאופמן, לשוורץ היה חסר כסף עבור הייצוג המשפטי שהיה דרוש לו, ו"קשה היה לו לחשוף את הצד הזה של חייו לציבור" בבקשת עזרה כלכלית מן הציבור. כמו כן, אמרה סטיינבריקנר-קאופמן ששוורץ היה מוטרד מכך ששניים מחבריו קיבלו זימונים להעיד, ומכך שחדל להאמין ש-MIT תנסה לבלום את התביעה.
בשנת 2017 החל בישראל "פרויקט ארון שוורץ" במסגרת הפודקאסט "עושים רוח". הפרויקט שם לעצמו למטרה להנגיש חומרי ארכיון (חוקיים) בעברית ממגוון אתרים ברחבי הרשת.
אוניברסיטת קיו
אוניברסיטת קיו (ביפנית: 慶應義塾大学) היא אוניברסיטה פרטית הממוקמת בטוקיו שביפן אשר הוקמה בשנת 1858. זהו אחד המוסדות האקדמיים הוותיקים ביותר במדינה.
האוניברסיטה חברה בהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט וחברה בקונסורציום RU11. זוהי אחת משתי אוניברסיטאות יפניות החברה בפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי של הפורום הכלכלי העולמי (ביחד עם אוניברסיטת טוקיו).
מאז הקמתה, סיימו את לימודיהם באוניברסיטת קיו כ-320,000 איש, ובהם ג'וניצ'ירו קואיזומי, ריוטרו האשימוטו, אינוקאי צויושי, צ'יאקי מוקיי ואקיהקו הושידה.
היסטוריה
בשנת 2004 הוצגה מכונית חשמלית Eliica שפותחה על ידי צוות של האוניברסיטה.
צ'ארלס, נסיך ויילס ביקר באוניברסיטה בשנת 2008.
ארגון אקדמי
לאוניברסיטת קיו עשר פקולטות לתואר ראשון, המכסות מגוון רחב של תחומים אקדמיים, כאשר כל אחת פועלת באופן עצמאי ומציעה פעילויות מחקריות רחבות. בנוסף לפקולטות לעיל, לקיו יש ארבעה עשר בתי ספר לתארים מתקדמים.
מוחמד נאג'י אל-עוטרי
אל-עוטרי נולד בעיר חלב והוא חבר במפלגת הבעת' השלטת משנת 1970. סיים לימודי אדריכלות באוניברסיטת חלב בשנת 1970 ומחזיק בתואר בתכנון ערים שקיבל בהולנד בשנת 1972. הוא דובר אנגלית וצרפתית שוטפות. אל-עוטרי נשוי ואב לארבעה בנים.
ז'אנדו פוקס
ז'אנדו פורה פוקס (בצרפתית: Jeando Pourrat Fuchs; נולד ב-11 באוקטובר 1997) הוא כדורגלן קמרוני-צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בפיטרבורו יונייטד.
קריירת מועדונים
פוקס התחיל את הקריירה שלו בקבוצות ילדים ונוער מקומיות. בקיץ הצטרף לקבוצת המילואים של סושו. ב-22 במאי 2015, פוקס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–1 לאורליאן. בעונת הפך לשחקן הרכב בקבוצה ורשם 24 משחקים בקבוצה. ב-29 בנובמבר 2016, הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד בורק-אן-ברס. ב-22 בספטמבר 2017 הורחק לראשונה בקריירה בהפסד 1–6 לאז'אקסיו.
בקיץ חתם לארבע עונות בדפורטיבו אלאבס מליגת העל הספרדית.
ב-10 בספטמבר 2019, פוקס הושאל למכבי חיפה מליגת העל. ב-25 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון קבוצתו 3–0 על מכבי נתניה. ב-28 בינואר 2020 שוחרר מהקבוצה, לאחר ששיחק במדיה שישה משחקים בלבד.
באוקטובר, פוקס חתם בדנדי יונייטד מליגת העל הסקוטית.
ב-28 בינואר 2022 חתם בפיטרבורו יונייטד מהפוטבול ליג הראשונה.
קריירת נבחרות
בצעירותו, פוקס שיחק בנבחרות הנוער של צרפת, והיה שותף לזכייה של נבחרת הנוער באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 בשנת.
ב-20 בנובמבר 2018, פוקס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון בהפסד 0–1 ל.
הרכבת האווירית והימית הסובייטית במלחמת יום הכיפורים
הרכבת האווירית והימית הסובייטית במלחמת יום הכיפורים היא מבצע של משלוחי סיוע נרחבים בדרך האוויר ובדרך הים של ברית המועצות ושאר מדינות ברית ורשה למצרים ולסוריה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
רקע
השימוש הכמעט בלעדי בנשק ובתורת לחימה סובייטיים בצבאות ערב והשימוש האינטנסיבי של ישראל באמצעי לחימה מערביים ובעיקר אמריקאיים יצר מצב שבו הפך המזרח התיכון לזירת קרבות שבה נבחנת הטכנולוגיה ותורת הלחימה של הגושים כחלק מהמלחמה הקרה.
ב-7 באוקטובר, היום השני למלחמת יום הכיפורים, נוכחה ברית המועצות כי סוריה כבר נחלה תבוסה ברמת הגולן ואיבדה כ-900 טנקים. התעורר החשש אצל הסובייטים שגם מצרים תובס באופן דומה. לפיכך החליטו ב-9 באוקטובר לספק מיידית ציוד לחימה רב שימנע התמוטטות צבאית וכניעה של בנות בריתה וערעור מעמדה במזרח התיכון. החלטת ברית המועצות לספק את הציוד נעשתה בידיעה שאספקת הציוד בהכרח תאריך את המלחמה, על אף שהמלחמה נגדה אינטרסים חיוניים של ברית המועצות כ"הרגעת המצב" ומניעת התדרדרות מול ארצות הברית, ונסיונותיה של ברית המועצות להביא את הצדדים להפסקת אש שהחלו כבר ב-6 באוקטובר בשעות הערב. בסופו של דבר, האפשרות הריאלית של כניעת סוריה בשלב זה, הכריעה את הכף.
פניות של ארצות הברית לברית המועצות בבקשה להימנע מאספקת נשק במהלך הלחימה שעלולה לגרור עימות ישיר בין מעצמות העל לא נענתה ואף לא הביאה לצמצום של היקף הסיוע של הסובייטים.
מבצעי אספקת נשק למצרים וסוריה
במסגרת מבצעי אספקת הנשק נשלחו לסוריה ולמצרים 1,200 טנקים, 300 מטוסי מיג 21, מטוסי מיג 23 (שלבסוף לא השתתפו במלחמה), 600 טילי קרקע אוויר, תחמושת וציוד צבאי רב. לדברי יובל נאמן, שהיה אז עוזר שר הביטחון, הפקיעה ברית המועצות, כבר ב-7 באוקטובר, כ-2,000 טנקים ממחסני הצבא ההונגרי, כדי להעביר אותם לסוריה.
בנוסף, שימשה הרכבת הימית את הסובייטים להעביר אליהם לבחינה נשק מערבי שנפל שלל בידי צבאות מצרים וסוריה במהלך הלחימה - טנקים, חלקי מטוסים ובעיקר הציוד האלקטרוני יקר הערך שנפל שלל בידי סוריה כתוצאה מהכיבוש הסורי של החרמון. ב-12 באוקטובר יעצו הסובייטים שוב למצרים ולסורים להסכים להפסקת אש אך אלו לא הסכימו ובכך חייבו את המשך המאמץ הסובייטי למנוע התמוטטות ערבית.
הרכבת האווירית
משלוחי הסיוע החלו ב-9 באוקטובר 1973 בלילה. מהלך זה יצא לפועל במהירות היות שההכנות לו התבצעו מתחילת הלחימה. נתיבי הטיסה מברית המועצות וממדינות מזרח אירופה עברו מעל טורקיה שנתנה את אישורה לכך, אולם השאה האיראני סירב לאפשר מעבר מטוסי תובלה צבאיים מעל שטח איראן (מאוחר יותר הביע הממשל האמריקאי את תודתו לשאה על עמידתו האמיצה מול הסובייטים).
ראשוני המטוסים נחתו בשדה התעופה חלב שבצפון סוריה כשבבטנם טילי קרקע אוויר שהיו דרושים בדחיפות לצבא סוריה. לצורך המבצע הקצו הסובייטים 225 מטוסי תובלה מסוג אנטונוב 12 ואנטונוב 22 שביצעו 945 גיחות ישירות מברית המועצות או ממדינות ברית ורשה למצרים ולסוריה. לצורך כך פורקו יחידות צבאיות שלמות מברית ורשה מציודן.
הרכבת הימית
בנוסף נשלחו אוניות מנמל אודסה לנמל לטקיה בסוריה ומנמל ספליט ביוגוסלביה לנמל אלכסנדריה במצרים. בסך הכל הגיעו למצרים ולסוריה 53 אוניות תובלה נושאות נשק בתקופה שבין ה-9 באוקטובר ל-6 בנובמבר, שהעבירו (ע"פ מקורות מערביים) מעל 50,000 טון מטען.
פעולות ישראליות לסיכול הסיוע
עם קבלת הידיעות על נחיתתם הצפויה של מטוסי המטען הסובייטיים הראשונים הוחלט בישראל להפציץ את שדה התעופה חלב בצפון סוריה שנועד לשמש את הרכבת האווירית. ההפצצה בוצעה אחר הצהריים על ידי רביעיית מטוסי פנטום. בהפצצה נפגע מטוס אנטונוב ונפגעו מספר חיילים סובייטים. כתוצאה מהפגיעה במסלולים שבו מספר מטוסים סובייטים על עקבותיהם ונחתו בבודפשט. הפעלת השדה התחדשה למחרת וטייסי חיל האוויר קיבלו הוראה להיזהר שלא לפגוע עוד במטוסים סובייטיים.
באותו היום הותקף נמל התעופה הבינלאומי של דמשק שגם בו נעשה שימוש להפעלת הרכבת האווירית לסוריה שלוש פעמים. אניית מטען סובייטית הוטבעה על ידי ספינת טילים של חיל הים בנמל לטקיה וכן שתי אניות סוחר זרות אחרות נפגעו. ב-12 באוקטובר הפציצו מטוסים ישראלים גשרים שעליהם עמדו לעבור טנקים שסופקו לסוריה בדרכם לחזית רמת הגולן.
ב-13 באוקטובר פשט כוח מוסק של סיירת צנחנים באזור קטייפה שבעומק סוריה במטרה לפוצץ גשרים שעליהם צפוי היה לעבור ציוד לחימה שהגיע ברכבת האווירית. כתוצאה מגילוי הכוח הישראלי בוטל המבצע, והכוח חולץ באמצעות מסוק תחת אש.
ג'יין בולין (שופטת)
ג'יין מטילדה בולין (Jane Matilda Bolin; 11 באפריל 1908 – 8 בינואר 2007) הייתה עורכת דין ושופטת אמריקאית. היא הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שסיימה את לימודיה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל, הראשונה שהצטרפה ללשכת עורכי הדין של העיר ניו יורק והראשונה שהצטרפה למחלקת המשפטים של העיר. בולין הפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שכיהנה כשופטת בארצות הברית, כאשר מונתה לשופטת בית המשפט למשפחה בניו יורק בשנת 1939.
ביוגרפיה
בולין נולדה בעיר פוקיפסי בעמק ההדסון שבמדינת ניו יורק. היא הייתה הצעירה מבין ארבעה ילדים. אביה, אפרו-אמריקאי, היה עורך דין. הוא עסק בעריכת דין במחוז ד'אצס במשך חמישים שנה והיה הנשיא האפרו-אמריקאי הראשון של לשכת עורכי הדין במחוז זה. אמה הייתה מהגרת מבריטניה. היא מתה כשבולין הייתה בת 8.
כילדתם של בני זוג בין-גזעי, בולין סבלה מאפליה בפוקיפסי כאשר לעיתים לא קיבלה שירות בבתי עסק. היא הושפעה כילדה ממאמרים ותמונות של תלייתם ללא משפט של דרומיים אפרו-אמריקאים במגזין The Crisis, המגזין הרשמי של האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (NAACP).
קריירה משפטית
בולין עבדה עם אביה בפוקיפסי במשך תקופה קצרה לפני שקיבלה עבודה במשרד היועץ המשפטי של עיריית ניו יורק. היא נישאה לעורך הדין ראלף א. מיזל (Ralph E. Mizelle) בשנת 1933, ואיתו עסקה בעריכת דין בניו יורק. מיזל הפך בהמשך להיות חבר בקבינט השחור של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, לפני שמת ב-1943. לאחר מכן נישאה בולין בשנית לוולטר פ. אופוט הבן (Walter P. Offutt, Jr.), כומר שמת ב-1974. בולין התמודדה ללא הצלחה בבחירות לבית המחוקקים של מדינת ניו יורק ב-1936 כמועמדת רפובליקנית. למרות שהפסידה, השגת המועמדות הרפובליקנית שיפרה את מעמדה בפוליטיקה של ניו יורק.
ב-22 ביולי 1939 מינה ראש עיריית ניו יורק פיורלו לה גוארדיה את בולין בת ה-31 לשופטת בבית המשפט למשפחה. במשך 20 שנה היא הייתה השופטת האפרו-אמריקאיה היחידה במדינה. מינויה חודש שלוש פעמים והיא כיהנה בבית המשפט במשך 40 שנה, עד שהגיעה לגיל הפרישה של 70.
לאחר פרישתה לגמלאות ב-1979, התנדבה בולין כמדריכת קריאה בבתי ספר ציבוריים בעיר ניו יורק במשך שנתיים וכיהנה במועצת הנגידים של מדינת ניו יורק, שם עסקה בדיונים משמעתיים.
בולין נפטרה ב-8 בינואר 2007 בגיל 98 בלונג איילנד סיטי, קווינס, ניו יורק. היא נקברה בפוקיפסי.
הנצחה
דמויות בולין ואביה מופיעות בציור קיר בבית המשפט של מחוז דאצ'ס בפוקיפסי, ובניין המנהלה של מחוז בית הספר העירוני פוקיפסי נקרא על שמה. שופטים לרבות ג'ודית קיי וקונסטנס בייקר מוטלי  ציינו את בולין כמקור השראה לקריירה שלהם. לאחר מותה נשא צ'ארלס ריינג'ל נאום לכבודה במליאת בית הנבחרים של ארצות הברית. בשנת 2011 פורסמה ביוגרפיה של בולין בשם Daughter of the Empire State.
סטנלי (עיר)
סטנלי (באנגלית: Stanley, בארגנטינה נקראת: פוארטו ארחנטינו) היא עיר הבירה והעיר היחידה באיי פוקלנד (בארצות הדוברות ספרדית: איי מלווינס).
סטנלי משתרעת על מדרון הררי בין מפרץ סטנלי (מפרץ ארחנטינו) לבין פנים האי. למרות היותה העיר היחידה המוכרת באיי פוקלנד, מדובר למעשה בעיירה קטנה שאוכלוסייתה מונה 2,115 נפשות, מתוך כ-2,500 תושבים באי כולו (להוציא חיילים בריטיים). זהו המרכז המנהלי הדרומי ביותר בחצי הכדור הדרומי, אולם עקב מיעוט האוכלוסין בה אינה נחשבת כעיר הבירה הדרומית ביותר על פני כדור הארץ, תואר השמור לעיר וולינגטון בניו זילנד.
לנמל הייתה במשך השנים חשיבות אסטרטגית, בהיותו הנמל הדרומי ביותר של האימפריה הבריטית.
ההתיישבות במקום החלה בשנת 1843, והעיר הוכרזה כבירת איי פוקלנד בשנת 1845. היא נקראת על שם הלורד סטנלי, שהיה השר הממונה על הקולוניות החיצוניות בממשלה הבריטית. בעיר ממוקם בית הממשלה אשר נבנה בשנת 1845 ואשר משמש את מושל איי פוקלנד.
בשנת 1979 נחנך סמוך לעיר נמל התעופה, שאיפשר הגעה לאי במטוסים קטנים. עד לחניכתו ניתן היה להגיע לאי במעבורות ורחפות. שדה התעופה היה בפעילות עד להקמת בסיס חיל האוויר המלכותי מאונט פלזנט, בשנת 1985.
בשנת 1982 נתפסה העיר על ידי כוחות הצבא הארגנטינאי, דבר שהחל בפועל את מלחמת פוקלנד. הנוכחות הארגנטינאית בעיר נמשכה 10 שבועות, שבמהלכם נערכו קרבות על העיר. בתחילה הופגזה העיר בירי ארטילרי מצד הצי הבריטי, נגרם לעיר נזק רב, ושלושה תושבים נהרגו. על שלב המתקפה היבשתי פיקד בריגדיר ג'וליאן תומפסון הכוח כלל את חטיבת הקומנדו השלישית של חיל הנחתים המלכותי, אשר כללה בתוכה את גדודי הקומנדו (40, 42 ,45) של החיל, ויחידות נוספות ובהן שני גדודים מן הרגימנט המוצנח וכן אלמנטים מן הכוחות מיוחדים ובהם צוותים משירות הסירות המיוחד וה-SAS. כוחות הנחתים והצנחנים נחתו באיי פוקלנד עצמם, כבשו אותם מידי חיילי ארגנטינה בסדרה של קרבות חי"ר קשים ובמסע רגלי מפרך, הגיעו לעיר ולחמו על כיבושה. במהלך הקרב הביא לנסיגת הצבא הארגנטינאי אל תוך העיר עצמה, עד לכניעה. במהלך הקרבות מוקשו סביבות העיר, ועוד כיום מסומנים אזורים מסוימים מחוץ לעיר כשדות מוקשים. בהמשך השלימו הכוחות הבריטים את ההשתלטות מחדש על האיים.
למרות הכניעה במלחמה, ממשלת ארגנטינה לא חזרה בה מתביעתה הטריטוריאלית על איי פוקלנד, ועל העיר סטנלי - פוארטו ארחנטינו בפרט, ברמה ההצהרתית.
פריג' (כפר)
בפריג' חיו מספר יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
חזקת כשרות
חזקת כשרות בהלכה היהודית היא חזקה הקובעת כי כל יהודי שומר תורה ומצוות אמין להעיד, כל עוד לא הוכח ההפך.
חזקה זו מבוססת על ההנחה שכל יהודי צדיק כל עוד לא הוכח אחרת, ולכן החזקה אומרת שגם כאשר התרחש מעשה מסוים לפנינו המערער לכאורה את אמינותו, עלינו לדון אותו לכף זכות ולהניח שהוא לא עבר את העבירה כל עוד לא הוכח אחרת. דוגמה לכך היא למשל כאשר אדם נשא אשה והתגלה כי איננה בתולה, עלינו להניח שהסיבה לכך היא מעשה אונס ולא זנות מרצון, או לחלופין היותה מוכת עץ.
קיימת מחלוקת בתלמוד האם אדם יכול להעיד על עצמו כי הוא אינו אמין, אך להלכה נפסק שלא, מכיוון שאין אדם משים עצמו רשע.
כף זכות
אחת ממצוות התורה היא "בצדק תשפוט עמיתך", האומרת כי יש לדון את כל האדם לכף זכות.
רבי ישראל מאיר מראדין פוסק בספרו חפץ חיים, כי כאשר אנו רואים אדם שעושה מעשה שנראה לכאורה שאינו ראוי, יש לשקול את המעשה מול העושה. אם עושה המעשה הוא אדם המוחזק כצדיק ותלמיד חכם, עלינו להאמין שהמעשה שעשה גם הוא כשר וישר, גם אם הדברים מטים יותר שהדבר אינו כשר. במקרה והאיש נחשב ל"בינוני", כלומר אדם כשר הנשמר מאיסורים, אבל נכשל לעיתים בעבירות, יש לדונו לכף זכות אם המעשה נוטה לשני הצדדים, אך במעשה שנוטה לחובה אין חובה כזו. אם כי, אסור לדבר עליו לשון הרע גם במקרה כזה, ועדיף לדונו לכף זכות גם במקרה כזה.
לעומת זאת, אדם המוגדר כרשע אין חיוב לדונו לכף זכות, גם אם מצד המעשה נראה שכוונתו הייתה לטובה.
נינה ריצ'י
נינה ריצ'י (באיטלקית: Nina Ricci; 14 בינואר 1883 – 29 בנובמבר 1970) הייתה מעצבת אופנה צרפתיה ממוצא איטלקי.
חייה
נינה ריצ'י נולדה בשם מריה ניילי בטורינו, איטליה. את הכינוי נינה קיבלה כשהייתה ילדה קטנה. כבר בגיל צעיר התעניינה באופנה והייתה תופרת בגדים לבובות. בגיל 5 עברה עם משפחתה לפירנצה ובשנת 1895 עברה המשפחה לפריז. כשנה לאחר המעבר החלה לעבוד בסטודיו לאופנה בפריז ובגיל 21 החלה לעצב בעצמה. בשנת 1904 התחתנה עם התכשיטן לואיג'י ריצ'י ונולד להם בן בשם רוברט.
ב-1932 פתחה בית אופנה ועיצבה בגדים בסגנון אלגנטי לצד קו בגדים אלגנטי אך זול. בשנת 1945 כשהייתה ריצ'י בת 62 העבירה את ניהול בית האופנה לבנה רוברט. רוברט, ביחד עם מארק לאליק החלו ליצור בשמים שהמזוהה ביותר עם המותג הוא הבושם L'AIR DU TEMPS. הבושם נמכר בבקבוקי קריסטל מבית "לאליק". משפחת לאליק מייצרת את בקבוקי הבשמים באופן בלעדי עבור בית האופנה ריצ'י.
ב-1988 נפטר רוברט ריצ'י, ומי שירשו והמשיכו לנהל את בית האופנה הייתה בתו היחידה פרנסואז ובעלה ג'יל פוקס. ניהול כושל גרם להם למכור את בית האופנה שעבר לניהול חברת הקוסמטיקה הספרדית "פוז'" עד היום.
הנין של נינה ריצ'י רומנו ריצ'י הוא יצרן בשמים.
מעשה סדום
מעשה סדום מתייחס בדרך כלל למין אנאלי (אך מדי פעם גם לאוראלי. בין אנשים, או לכל פעילות מינית בין אדם לחיה (בהמות). זה עשוי גם להיות כל פעילות מינית שאינה למטרות רבייה. במקור, המונח סדום, שמקורו בסיפור סדום ועמורה בספר בראשית התייחס להתנהגות בלתי מוסרית קיצונית כמו אונס, אלימות מינית ואכזריות לשמה.
החל מהמאה ה-5 מעשה סדום התייחסו בעיקר ליחסי מין הומוסקסואליים בין גברים. ותואר והיו רקע להומופוביה קשה, חקיקת חוקים נגד הומואים שכללה רדיפות והוצאות להורג במשך מאות שנים. במדינות רבות בעולם התקיימו גם במהלך המאה ה-20 חוקים נגד "מעשי סדום" שכוונו נגד הומואים, וזאת בצד ראית הומוסקסואליות גם כמחלת נפש וקידום צעדים כמו "טיפולי המרה" בנסיון להפוך את אנשים מקהילת הלטה"ב לסטרייטים. במחצית השניה של המאה החלה ירידה באכיפת חוקים אלה, במדינות מערביות רבות, והם הוחלפו בחוקים המעניקים זכויות ללהט"ב.
בתנ"ך
למונח שורשים דתיים יהודיים, נוצריים וטרום-מודרניים. בתנ"ך נכתב שהעיר סדום הוחרבה על ידי האל מאחר שאנשיה היו "רעים וחטאים לה' מאד". במקרא מתואר מקרה חמור אחד בהקשר זה, ובו התקבצו אנשים לביתו של לוט, דרשו לאנוס את אורחיו - "וַיִּקְרְאוּ אֶל-לוֹט וַיֹּאמְרוּ לוֹ אַיֵּה הָאֲנָשִׁים אֲשֶׁר-בָּאוּ אֵלֶיךָ הַלָּיְלָה הוֹצִיאֵם אֵלֵינוּ וְנֵדְעָה אֹתָם" וסירבו לקבל את בנותיו כתחליף. (במקרא משמשת לפעמים לשון 'ידיעה' לתיאור יחסי מין, כמו -"והאדם ידע את חוה אשתו")
חז"ל, בפרשנותם לסיפור סדום, כתבו שהתנהלותה הכללית של העיר אופיינה בשחיתות מוסרית וחברתית (ראו מיטת סדום, זה נהנה וזה לא חסר - סיבת הפטור).
בימי הביניים
הפעם הראשונה שבה יש עדות לכך שהמונח "מעשה סדום" קשור לקיום יחסי מין בין גברים היו התיקונים של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית לספר החוקים שלו -הקורפוס יוריס קיוויליס; בנובלה 77 (מתוארכת לשנת 538) ומס' 141 (מתוארכת לשנת 544).יוסטיניאנוס הראשון, שהיה נוצרי הדוק, פרש כי מעשי סדום היו יחסי מין בין גברים, או אף התשוקה להם, וכי "פשעים אלה" מביאים לרעב המוני, לרעידות אדמה ולמגפות. יוסטיניאנוס הקפיד על עונש מוות על ידי עריפת ראשים כעונש על הומוסקסואליות או ניאוף. הנובלות של יוסטיניאנוס בישרו על שינוי בפרדיגמה המשפטית הרומית בכך שהוא הציג מושג לפיו קיימת לא רק ענישה חילונית אלא גם אלוהית על התנהגות הומוסקסואלית.
באירופה של ימי הביניים, הומוסקסואליות נחשבה למעשה סדום והעונש עליה היה מוות. הרדיפות הגיעו לשיא במהלך האינקוויזיציות של ימי הביניים, כאשר כתות הקתרים והוולדסנים (בהמאה ה-12) הואשמו בזנות ובסדום, לצד האשמות בשטניזם.
בשנת 1307, האשמות בדבר מעשי סדום והומוסקסואליות היו כתבי אישום משמעותיים במהלך משפט האבירים הטמפלרים. התאולוג תומאס אקווינס השפיע רבות על קשר בין גינויים של הומוסקסואליות לרעיון "חוק הטבע" וטען כי "חטאים מיוחדים הם כנגד הטבע, למשל אלה הנוגדים את יחסי הגומלין של גברים ונשים הטבעיים לבעלי חיים".
בעת החדשה
ז'אן דיוט וברונו לנואר היו שני האנשים האחרונים שהוצאו להורג בצרפת בגלל מעשה סדום. הם נעצרו והואשמו בעבירת מעשה סדום בפריז ב-1750. אחד משופטי בית המשפט השלום תיאר את ההאשמות נגדם ”[כ]ביצוע פשעים תקינים שאינם מאפשרים לנו לתאר בכתב”. הם נחנקו ונשרפו למוות. חומרת עונשם הייתה לא טיפוסית להתקופה זו בצרפת, שבה הדיכוי של ההומוסקסואליות הלך ופחת. במקרה הנדיר של הוצאה להורג של מישהו שהואשם בגין מעשה סדום, הוא הורשע בעבירות חמורות אחרות, כמו רצח או אונס. באופן אופייני יותר, מעצרים בגין מעשי סדום גרמו למספר ימי מעצר ונזיפה, אולם המקרה של דיוט ולנואר הגיע בתקופה בה הרשויות היו צריכות להשמיע הצהרה דרמטית נגד ההומוסקסואלים ומוצאם מהמעמד הנמוך הפכו אותם למועמדים מתאימים. צרפת סיימה את הפללת יחסי מין בין גברים ב-1791
ג'יימס פראט וג'ון סמית' היו שני האנשים האחרונים שנתלו באנגליה בגלל מעשה סדום. הם נעצרו באוגוסט 1835, לאחר שנטען כי הם נצפו מקיימים יחסי מין הומוסקסואליים בחדרו של אדם אחר. בנובמבר אותה שנה הם נתלו מול כלא ניוגייט בלונדון.
ישראל
בישראל, לפי, מעשה סדום הוא "החדרת איבר מאברי הגוף או חפץ לפי הטבעת של אדם או החדרת איבר מין לפיו של אדם". החוק קובע כי "העושה מעשה סדום באדם באחת הנסיבות המנויות ב, בשינויים המחויבים, דינו כדין אונס". לפי אותו סעיף, כאשר הדבר נעשה בקטין מתחת לגיל 16, או תוך ניצול יחסי מרות, הדבר מהווה עבירה פלילית שעונשה בחוק הישראלי בין 3 ל-5 שנים. כאשר הדבר נעשה שלא בהסכמה – העונש, לפי, יכול להגיע ל-20 שנות מאסר, בכפוף לנסיבות האירוע. עד 1988 היו אסורים בישראל מעשי סדום אנאליים גם אם נעשו בהסכמה. תיקון חוק העונשין באותה שנה, ביוזמת שולמית אלוני, שינה את החוק, אולם גם קודם לכן הייתה בתוקף החלטתו משנת 1953 של היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן שלא להעמיד לדין על ביצוע מעשי סדום בהסכמה.
ארצות הברית
בכמה ממדינות ארצות הברית היו נהוגים חוקים האוסרים על מין אנאלי בין בוגרים עד 2003, אז החליט בית המשפט העליון של ארצות הברית, בפסק דין לורנס נגד טקסס, כי האיסור סותר את החוקה, מכיוון שיחסי מין בהסכמה בין בוגרים בפרטיות ביתם הם חלק מההגנה על הפרטיות המוקנה מכוח התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, ולכן דינם של חוקים אלו להתבטל.
Deathmatch Classic
Deathmatch Classic (נקרא בקיצור DMC) הוא משחק מרובה משתתפים שפותח על ידי Valve כמעין מחווה למצב מרובה המשתתפים של משחק היריות הקלאסי Quake של id Software. זהו רימייק של Valve למצב מרובה המשתתפים של משחק זה שמתמקד בקרב "כולם נגד כולם" שהוצג לראשונה ב-Quake. המשחק שוחרר תחילה רק ל-Windows אך ב-2013 הופצה בחנות ה-Steam גם גרסה למק וללינוקס.
המשחקיות זהה למצב מרובה המשתתפים של המשחק Quake (למרות שמהירות התנועה בו מעט איטית בהשוואה ל-Quake), שהיא משחקיות מהירה קופצנית ועושה שימוש באותה פיזיקת משחק של סדרת Quake - שהמאפיינים הבולטים שלה הם בין היתר קפיצת "באני הופ" (קפיצה ללא הפסקה) ו-"קפיצת טיל" בה השחקן עושה שימוש במשגר טילים שמכוון לרצפה כדי "להעיף" את עצמו למקומות גבוהים יותר. בנוסף לכך המשחק מציע, בשינויים קלים, את אותו ארסנל הנשקים, והחיזוקים (Power-Ups) של המשחק Quake: חיזוק שמגדיל את הנזק לפי 4, בלתי פגיעות, ו"טבעת הצללים" שמאפשרת לשחקן להיות בלתי נראה.
הנשק במשחק
במשחק יש שימוש בשמונה סוגים של כלי נשק. כחלק מהעיצוב של המשחק, הנשקים השונים עוצבו בצורה דומה לעיצובי הנשקים של המשחק Quake , פרט ל-Crowbar שהגיע מהמשחק האף לייף - שהחליף את הגרזן הקלאסי של Quake.
יוליוס שולטה-פרולינדה
יוליוס שולטה-פרולינדה (בגרמנית: Julius Schulte-Frohlinde; ) היה אחד מהאדריכלים אשר פעלו ישירות תחת הוראותיו אדולף היטלר.
ביוגרפיה
יוליוס היה השוליה של האדריכל פאול בונץ והיה חלק מאסכולת שטוטגרט. בשנת 1934, בהמלצתו של אלברט שפר, יצא פרולינדה לעבוד תחת רוברט ליי, מנהלה של חזית העבודה הגרמנית (הידועה בר"ש: DAF, קיצור של Deutsche Arbeitsfront). פרולינדה הוצב בעמדת אדריכל מנהלי של ארגון Schönheit der Arbeit (בר"ש: SDA, משמע: "יופי העבודה"), תת-ארגון של ה- DAF, עליו, הוטל להפוך למצוא דרכים למשוך פועלים לעבודות פיזיות, ואף להופכם ל"מפתים" יותר.
פרולינדה פתח ואף ניהל מחלקת תכנון ובנייה משלו בתוך ארגון ה-SDA החל משנת 1936, ועבד ישירות עבור המפלגה הנאצית עד לקריסתה בשנת 1945. במהלך הרייך השלישי, עיקר עבודותו הייתה בניית בנייני ממשל של ה-DAF, הכשרה בבתי ספר מקצועיים, ועזרה בתכנון אתר הספא של הגוף הממשלתי "כוח באמצעות שמחה", שנקרא: פרורה באי הגרמני ריגן. פרולינדה היה אנטישמי מוצהר ויישר קו ומחשבה עם מטרות ושיטות של הנאצים.
אחרי 1945 חזר פרולינדה לעיר הולדתו ברמן. בשנת 1952 הוא היה מעורב בשחזור שטוטגרט.
על תפקיד האדריכלות במזרח הכבוש על ידי הנאצים כתב פרולינדה:
"אנו נלחמים למען גרמניה, למען שמירת והתאוששות נשמת עמנו, המשתקפת בצורה הברורה ביותר בתרבות האומנות והארכיטקטורה שלנו."
לודי
לודי (באנגלית: Lodi) היא עיר במחוז לומברדיה שבצפון איטליה, על גדתו הדרום-מערבית של נהר אדה. העיר היא בירתה של פרובינציית לודי.
היסטוריה
לודי הייתה כפר קלטי, ומיקומה היה בעמדה חשובה על דרך רומית חיונית שחצתה את הנהר אדה.
לודי הפכה למרכז דוכסות במאה ה-3 והבישוף הראשון שלה, בסיאנוס הקדוש, הפך לקדוש הפטרון של העיר.
מאז תחילת המאה ה-11 לערך, לודי הייתה קומונה חופשית והיוותה יריבה להוטה לעיר מילאנו החזקה ממנה, אך בשנת 1111 החריבו המילאנזים את העיר. בשנת 1158, פרידריך הראשון בנה את לודי הנוכחית כמספר קילומטרים מזרחית ללודי העתיקה.
החל מהמאה ה-14 לודי נשלטה בידי משפחת ויסקונטי, שבנתה כאן טירה. ב-1423, האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה השיק את הבולה האפיפיורית שכינסה את ועידת קונסטנץ מהדואומו של לודי. הוועידה סימלה את סופו של הקרע המערבי.
ב-1454 נציגים מכל רחבי איטליה באו ללודי וחתמו על ההסכם הידוע גם בתור הסכם לודי במטרה לאחד את איטליה, אך ההסכם הופר ב-1482 כשוונציה והאפיפיור נלחמו נגד מילאנו.
לגראן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נהיגה בשכרות
נהיגה בשכרות היא נהיגה בהשפעת אלכוהול, שגורם לתגובות איטיות ופחות שקולות של הנהג. הנהיגה בשכרות עלולה לסכן את הנוהג ומשתמשי דרך אחרים ולכן נחשבת לעבירת תנועה חמורה ברוב מדינות העולם.
על פי מחקרים בתחום, כבר בריכוז אלכוהול יחסית נמוך, בטווח שבין 50–100 מיקרוגרם אלכוהול ל-100 מיליליטר דם (0.05%-0.1%), ניתן להבחין בירידה בעכבות, עליה בביטחון העצמי, ירידה בתשומת הלב, שיבוש בשיקול הדעת – בעיקר בנוגע לזמן ולמרחק, דברת והפרעה תחושתית המהוות סכנה בעת נהיגה.
במדינות רבות, כולל ישראל, יכול אדם להיות מורשע בנהיגה בשכרות, או בשליטה ברכב במצב שכרות, גם אם רק ישב במושב הנהג והיה סיכוי שהוא עלול להתחיל בנסיעה מתוך שכרות.
בארצות הברית
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים בארצות הברית מגדירה תאונה הקשורה לנהיגה תחת אלכוהול, כל תאונה בה אחד הנהגים המעורבים היה בעל ריכוז של לפחות 0.08 גרם אלכוהול לדציליטר דם. בשנת 2008 נהרגו בתאונות כאלו בארצות הברית 11,773 בני אדם, ירידה של מעל 10% לעומת 2007. בשנים 2007–2008, 31.6% מההרוגים בתאונות דרכים נהרגו בתאונות הקשורות לאלכוהול. המדינות עם שיעורי הרוגים בתאונות הקשורות לאלכוהול הגרועים ביותר הם מונטנה, דרום קרוליינה ולואיזיאנה. לא כל תאונה הקשורה לאלכוהול נגרמה בהכרח בגלל אלכוהול כגורם יחיד או כגורם בכלל, שכן ייתכן שהנהג שאינו אשם בתאונה הוא זה שנמצא אלכוהול בדמו. ההערכות לגבי נפגעים בתאונות הן נמוכות בהרבה וההערכה של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים בארצות הברית היא שכ-10% מהנפגעים בתאונות דרכים נפגעו בתאונות הקשורות לאלכוהול.
בישראל
בין השנים 2014–2018 התרחשו 1,222 תאונות דרכים כתוצאה מנהיגה תחת השפעה אלכוהול או סמים, בממוצע 245 תאונות בכל שנה. בשנת 2018 נרשמה עלייה של כ-10% במספר תאונות הדרכים הקשורות לנהיגה תחת השפעת אלכוהול או סמים בהשוואה לשנת 2017. בכל שנה נפגעים בממוצע 407 בני אדם בתאונות דרכים כאשר לפחות אחד מהנהגים היה תחת השפעת אלכוהול או סמים.
על החומרה שבנהיגה בשכרות אמר השופט אדמונד לוי: "לא ניתן להפריז בחומרה שבנהיגה בגילופין, בה טמון סיכון משמעותי לשלומו של ציבור המשתמשים בדרך, לכך ניתן ביטוי בתקופת הפסילה המנדטורית בת השנתיים, אותה קבע המחוקק כעונש לנהגים שתויים, וממנה רשאי בית-המשפט לסטות אך בהתקיים נסיבות מיוחדות. בית-משפט זה עמד לא אחת על הצורך בביעור התופעה המסוכנת של נהיגה תחת השפעת משקאות משכרים באמצעות ענישה ממשית ומרתיעה. בהתאם לכך, נפסק כי השימוש בסמכות לסטות מעונש הפסילה המינימלי שמור למקרים חריגים ביותר."
כאשר נהיגה בשכרות מסתיימת בתאונה קטלנית (תאונה עם הרוגים), נוהגת התביעה, במקרים רבים, להעמיד את הנהג לדין על עבירת הריגה ולא להסתפק בהאשמה בגרימת מוות ברשלנות. בהתאם לכך, העונשים המוטלים על הנהגים מגיעים למספר שנות מאסר. בתחילת 2011 החמירו שופטי בית המשפט העליון עם נהג שהורשע בהריגה בעת נהיגה בשכרות והעלו את עונשו מ-4 שנות מאסר ל-5.5 שנות מאסר, מתוך מטרה מוצהרת להעלות את רף הענישה.
ההיבט המשפטי
הכנסת קבעה שנהיגה בשכרות היא עבירה חמורה שבגינה נקבע עונש מינימום של פסילת רישיון נהיגה למשך שנתיים. לפי פסיקה של בית המשפט העליון, אין שיקול דעת לשופט בנוגע לפסילת רישיון נהג המורשע בעבירת נהיגה בשכרות. כמו כן, בית המשפט רשאי להשית עונשי מאסר של עד שנתיים בגין העבירה.
משטרת ישראל פועלת לאכוף את הוראות החוק באמצעות בדיקות ינשוף (נשיפון) אקראיות בעיקר במקומות בילוי. בנוסף, היא עוקבת באופן אקראי באמצעות ניידות סמויות שיצאו ממקומות בילוי וקיים חשד לגביהם שהם נוהגים תחת השפעת אלכוהול. במקרה של חשד לנהיגה בשכרות, הנהגים עוברים בדיקות בשטח ובמרפאות על מנת לבסס ראיות כנגדם.
הגדרה של נהג שיכור
לפי סעיף 64ב לפקודת התעבורה "נהג שיכור" הוא אחד מאלה:
המחוקק קבע אוכלוסייה מיוחדת אשר עמה החוק מחמיר בנושא, ביניהם נהגים חדשים, נהגים צעירים, נהגי רכב מסחרי ורכב ציבורי.
המחוקק הגדיר מיהו נהג שיכור בחקיקה לפי חריגה מכמויות אלכוהול המותרות בדם לנהגים חדשים, צעירים ומקצועיים; מי שבגופו ריכוז העולה על 50 מיקרוגרם אלכוהול בליטר אוויר נשוף, או בריכוז העולה על 10 מיליגרם אלכוהול ב-100 מיליליטר דם בבדיקת דם. עבור נהגים שאינם חדשים ומקצועיים התקן מחמיר פחות ועומד על 200 מיקרוגרם אלכוהול בליטר אוויר נשוף, 50 מיליגרם אלכוהול במאה מיליליטר דם.
אכיפה משטרתית
קצין משטרה רשאי לפסול רישיון נהיגה למשך 30 יום במקרה של נהיגה בשכרות. במקרה של תאונה עם נזק ונפגעים רשאי לפסול למשך 60 יום ואילו במקרה של תאונה קטלנית קיימת חובת פסילה למשך 90 יום.
מוסא אבו מרזוק
ד"ר מוסא מֻחַמד אבו מרזוק (ערבית: موسى محمد ابو مرزوق; נולד ב-9 בינואר 1951), סגן ראש הלשכה המדינית של חמאס. נחשב לחלק מהזרם הפרגמטי בהנהגת חמאס.
ביוגרפיה
משפחתו של אבו מרזוק, שמקורה ביבנא, נמלטה במהלך מלחמת העצמאות למחנה הפליטים בעיר רפיח.
לאחר לימודי התיכון ברפיח, סיים אבו מרזוק ב-1976 לימודי הנדסה בקהיר וקיבל תואר ראשון בהנדסה מכנית. בשנת 1978 היה לחבר בגוף המייסד של האוניברסיטה האסלאמית בעזה. לאחר לימודיו בקהיר, יצא אבו מרזוק לעבוד במפרץ הפרסי והחל לעבוד כמהנדס בחברת המים והחשמל באיחוד האמירויות הערביות, ולאחר מכן כמהנדס בחברת נפט. בארצות הברית, למד אבו מרזוק הנדסה תעשייתית, קיבל תואר ראשון, ומאוחר יותר תואר שלישי.
את פעילותו הפוליטית במסגרת תנועת האחים המוסלמים החל אבו מרזוק בשנת 1986. הוא התקדם בהיררכיה של חמאס בעיקר ב-1989, לאחר מעצר מרבית מנהיגי התנועה במהלך האינתיפאדה הראשונה. לטענת ישראל, בשנים 1991–1993 הוא שלח כספים ממקום מושבו בארצות הברית לאנשי חמאס ביהודה ושומרון ורצועת עזה לצורך מימון פעילות החמאס. בשנת 1992 נבחר לעמוד בראש הלשכה המדינית של חמאס ומילא את התפקיד ממקום מושבו בעמאן, בירת ירדן, עד אשר גורש ממנה ב-30 ביוני 1995. לאחר גירושו מירדן הגיע לארצות הברית ונעצר בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי, כמי שנכלל ברשימת טרוריסטים. בתחילה, ישראל דרשה את הסגרתו, אולם בהמשך חזרה בה בהוראת ראש הממשלה דאז בנימין נתניהו, מחשש שמשפטו יעורר את הארגון לחדש פיגועים, והוא נשאר בכלא האמריקני עד ששוחרר ב-4 במאי 1997. לאחר שחרורו מהכלא האמריקני נבחר לסגן ראש הלשכה המדינית של חמאס, תפקיד שאותו הוא ממלא עד היום. חוסיין מלך ירדן הסכים לתת לו מקלט בשל הלחץ הגובר מצד הציבור הירדני.
תחילתו בפשיעה וסופו באונס
במשפט העברי, תחילתו בפשיעה וסופו באונס היא שמה של סוגיה בדיני שומרים העוסקת בנזק שנגרם לפיקדון או לחפץ שהיה באחריות השומר באונס, אך האונס אירע כהמשך למעשה פשיעה של השומר. סוגיה זו נתונה במחלוקת אמוראים, אך להלכה נפסק בגמרא כי תחילתו בפשיעה וסופו באונס - חייב. בדומה למשפט העברי, גם הדין הישראלי (בחוק השומרים, ה'תשכ"ז-1967) קובע כי כל רשלנות בשמירה מחייבת את השומר, גם אם סופה באונס.
מוסא אבו מרזוק
ביוגרפיה
ביולי 1997, לאחר פיגוע התאבדות בשוק מחנה יהודה בירושלים, הוחלט בקבינט המדיני-ביטחוני שיש לפגוע במנהיגי חמאס. אנשי המוסד הציעו לראש הממשלה בנימין נתניהו מספר שמות, ביניהם ח'אלד משעל ומוסא אבו מרזוק. נתניהו העדיף שאנשי המוסד יתנקשו בחייו של אבו מרזוק, אך אנשי המוסד הזהירו את נתניהו כי פגיעה באזרח אמריקני שהשלטונות מסרבים להסגיר תגרור פגיעה ביחסים בין ישראל לארצות הברית. לבסוף הוחלט כי משעל יהיה היעד להתנקשות אולם הניסיון כשל.
ב-21 בנובמבר 1999 גורש בשנית מירדן, עם שובו מאיראן. לאחר תקופה שבה התגורר בסוריה, עבר בתחילת 2012 לקהיר עם עזיבת ראשי החמאס את סוריה. בשנת 2014 שהה כחודשיים ברצועת עזה לאחר שמצרים אישרה את כניסתו, על מנת להשלים את הסכם הפיוס בין פת"ח לחמאס.
תחילתו בפשיעה וסופו באונס
הסבר הדין
כל השומרים שפשעו בשמירתם ונגרם נזק מחמת פשיעתם חייבים לשלם את הנזק שנגרם, וכל השומרים (למעט שואל) שנאנסו ולמרות שמירתם נגרם נזק לחפץ השמור פטורים מלשלם. הדיון הוא מה הדין כאשר הנזק נגרם עקב אונס שהוא המשך של מעשה פשיעה של השומר.
הדוגמה בגמרא למקרה כעין זה הוא שומר שהטמין את הפיקדון בצריף שנעשה מערבות. שמירה זו היא שמירה מעולה מגנבים שאינם מעלים בדעתם לחפש במקום כזה, אך שמירה גרועה מפני אש שיכולה לשרוף את הצריף יחד עם הפקדון. בסופו של דבר הכסף לא נשרף כי אם נגנב, כך שנזק נגרם, אך באונס של השומר, שהרי אין השומר אמור להעלות על דעתו שגנבים יגנבו ממקום כזה. רב יוסף נדרש למעשה. אך יש שתי לשונות בגמרא מה פסק לפי הלישנא קמא, רב יוסף פסק כי "תחילתו בפשיעה וסופו באונס - חייב". ולמרות שלעניין גנבים הוי שמירה, היות שתחילתו בפשיעה חייב. לפי הלישנא בתרא רב יוסף פסק הפוך בדיוק שאפילו שתחילתו בפשיעה היות שסופו באונס פטור. היות שלעניין גנבי הוי שמירה, הרי הוא פטור. כבר הגמרא בעצמה פוסקת כלישנא קמא דרב יוסף שתחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב.
מוסא אבו מרזוק
ביוגרפיה
ב-2006 הביע אבו מרזוק הכרה בקיומה של ישראל בריאיון לתחנת הרדיו הישראלית-פלסטינית "רדיו כל השלום" באמרו כי "אין ספק שיש הכרה מציאותית שלנו בישראל, בכך שישראל קיימת בשטח - ואין חותמים הסכמים עם גוף דמיוני אלא עם מי שקיים. ישראל קיימת וכולם מתייחסים להסכמים האלה. הבעיה אינה נמצאת ביחס לזה, ולא זה מה שדורשים מחמאס. הבעיה שלנו היא הדרישה להכיר בלגיטימיות של הכיבוש - ולכך לא נסכים".
תחילתו בפשיעה וסופו באונס
במקרה שהפשיעה לא קשורה כלל לאונס
במקרה ששומר פשע בבהמה והבהמה יצאה לאגם, מה שמהוה פשיעה לגבי גנבים, אך בסופו של דבר לא נגנבה אלא מתה כדרכה. כך שאמנם סופו באונס אך האונס אינו קשור כלל לפשיעה שהרי לגבי המיתה כדרכה אין הבדל היכן נמצאת הבהמה. ישנה מחלוקת בדעת רבה, אביי בשם רבה אומר שחייב לשלם, ואילו רבא בשם רבה אומר שפטור. להלכה קיימא לן שפטור מלשלם.
תחילתו בגניבה ואבידה, וסופו באונס
במקרה שבהתחלה לא הייתה פשיעה אלא הייתה רק רשלנות ברמת גניבה ואבידה, רמה המחייבת בתשלום רק בשומר שכר ולא בשומר חינם, וסופו היה באונס. דעת התוספות והרמב"ן שהשומר שכר פטור אף שבדרך כלל כן מתחייב בגניבה ואבידה. לעומת זאת בעל חידושי תלמיד הרשב"א מדייק מדברי הרמב"ם שגם תחילתו בגניבה ואבידה וסופו באונס חייב. בחידושי רבי עקיבא איגר כתב שהדבר תלוי במחלוקת אביי ורבא במקרה של אונס שאינו קשור כלל לפשיעה, והיות וקיי"ל שם שפטור הוא הדין כאן. להלכה הובאו רק דברי התוספות על ידי הסמ"ע. ואילו דברי תלמיד הרשב"א לחייב, לא הובאו בפוסקים.
מוסא אבו מרזוק
ביוגרפיה
אבו מרזוק, חבר הגוף המייסד של מוסד "אל-קֻדְס" אשר נוסד ב-2001 בביירות, משמש חבר ועדת המעקב של הוועידה הלאומית האסלאמית. הוא נמצא על התפר שבין האגף המתון בחמאס, לבין ההנהגה הקיצונית של הארגון - בראשות ח'אלד משעל וד"ר מחמוד א-זהאר. אבו מרזוק מופקד בלשכה המדינית על גיוס הכספים בארצות הברית. הוא נחשב למעשה לאחד מ"הוגי הדעות" של הנהגת חמאס.
תחילתו בפשיעה וסופו באונס
זמן החיוב
הנתיבות המשפט כותב שהשומר חייב לשלם כפי שהבהמה שווה בשעת האונס שנאבדה מהעולם ולא כפי ששווה בשעת הפשיעה למרות שהגורם לחיוב הוא שעת הפשיעה.
בעבדים וקרקעות
בעבדים וקרקעות, שלפי שיטת הרמב"ם חייבים בפשיעה. כתב הנתיבות המשפט שגם בתחילתו בפשיעה וסופו באונס יהיו חייבים לשלם.
מוסא אבו מרזוק
ביוגרפיה
על פי הערכות, הונו של אבו מרזוק מגיע ל-2–3 מיליארד דולר.
פור-דה-פראנס
פוֹר-דֶה-פְרָאנְס (בצרפתית: Fort-de-France) היא בירת מרטיניק, מחוז צרפתי מעבר לים. לפי מפקד האוכלוסין של 2007, בעיר גרים כ-91,000 תושבים. פור-דה-פראנס היא אחת הערים הגדולות באיים הקאריביים. העיר שוכנת על החוף המערבי של האי מרטיניק, בכניסה הצפונית למפרץ פורט דה פראנס הגדול, בפתח נהר מאדאם. העיר משתרעת על מישור צר בין הגבעות לים, אך ניתן להגיע אליה מכל חלקי האי. בעבר נקראה פורט-רויאל.
היסטוריה
בשנת 1683 בנה המושל הראשון של מרטיניק, ז'אק דופארקה, את מבצר סן לואי כדי להגן על העיר מהתקפות אויב. המבצר נהרס, אך נבנה מחדש ב-1669 כאשר המלך לואי ה-14 מינה את המרקיז מבאס (Baas) למושל הכללי באזור. תחת שלטונו ושלטון ממשיכיו הורחב המבצר עד שנוצרה סביבו העיר, שנקראה במקור "פור-רואיאל" (Fort-Royal). חשיבותה הכלכלית עלתה לאחר התפרצות הר הגעש פלה, שהשמידה את העיר סן-פייר ב-1902.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר, נכון לשנת 2020, מונה 75,286 נפשות. אוכלוסיית העיר נמצאת במגמת ירידה מאז 1990, אז הגיעה האוכלוסייה לשיא של יותר מ־100,000 תושבים.
אקלים
האקלים בפור-דה-פראנס הוא אקלים משווני טרופי (Af לפי שיטת קפן). כמעט בכל ימות השנה נעות הטמפרטורות בעיר בין 22 ל־31 מעלות צלזיוס. בשנה ממוצעת יורדים כ־1,950 מילמטרים של משקעים.
מייטלנד ארמסטרונג
מייטלנד ארמסטרונג (באנגלית: Maitland Armstrong; 15 באפריל 1836 - 26 במאי 1918) היה קונסול אמריקאי בוותיקן (1869), קונסול האמריקאי ברומא (1869–1871) והקונסול הכללי ברומא (1871–1873). הוא היה גם אמן ויטראז'ים וצייר.
ראשית חייו
דייוויד מייטלנד ארמסטרונג נולד בדנסאמר, ניובורג, ניו יורק בשנת 1836 ולמד בטריניטי קולג', הרטפורד, קונטיקט משנת 1854. הוא היה הצעיר מבין ארבעה בניהם של אדוארד ארמסטרונג (1800–1840), חקלאי מקומי חשוב, ואשתו, שרה הארטלי וורד (1801–1853) מצ'ארלסטון, דרום קרוליינה. אדוארד ארמסטרונג הוסיף לאדמה שכבר נרכשה על ידי אביו, עד שבסופו של דבר הוא החזיק בחוות המשתרעות לאורך חזית של כמעט שני קילומטרים לאורך נהר ההדסון, ובנה בית גדול, אחוזת אדוארד ארמסטרונג.
סבו היה קולונל ויליאם ארמסטרונג, שהגיע מסקוטלנד עם הצבא הבריטי במהלך המהפכה האמריקאית. סבו נכח בקרב יורקטאון, כמו גם סבה של אשתו, הקולונל ניקולס פיש, אך הוא היה בצד המנצח. בזכרונותיו תוהה מייטלנד אם הם נפגשו אי פעם.
אחיו היו ויליאם הנרי, גוברנר וג'ון ארמסטרונג. ויליאם הנרי ארמסטרונג (ומשפחתו) התגוררו בבית גומז מיל בשנים 1835–1904, הבית היהודי הוותיק ביותר שנותר בשלמותו בארצות הברית, שהפך למוזיאון, עם כמה מיצירות האמנות של מיטלנד ארמסטרונג. בסתיו 1858 הפליג מאיטלנד ארמסטרונג לאיטליה, והגיע לפני השנה החדשה, שם בילה חודשים בסיורים ברחבי הארץ וצייר את הנופים ואתרי המונומנטים העתיקים.
החיים באיטליה
ארמסטרונג היה קונסול אמריקאי ברומא, 1869–1871, דיפלומט בוותיקן, 1869 והקונסול הכללי ברומא 1871–1873. תפקידיו של ארמסטרונג חייבו אותו להכיר כמה שיותר אמריקאים ברומא, תפקיד אותו מילא בהתלהבות. רבים מהם היו אמנים שהפכו לחבריו לכל החיים, כמו צ'ארלס ס. קולמן, ג'ורג' ג'ואל, ויליאם גדני באנץ', ג'ורג' איננס וג'ורג' הילי.
התערוכה העולמית בפריז 1878
ארמסטרונג מונה למנהל האמנותי של הביתן האמריקאי בפריז בשנת 1878. היה לו קושי רב בהחלטה אילו תמונות יוצגו, שכן הוועדה המתכננת העדיפה רק אמנים מבוססים, וארמסטרונג רצה לכלול גם ציירים צעירים ופחות מבוססים כמו וינסלו הומר וג'ון לה פרג'. ויכוח התנהל גם על מיקום התמונות על הקיר: הטובות יותר נתלו בגובה העיניים, והאחרות בשורה עליונה. גישה זו עוררה תרעומת מצד אמנים מבוססים שמצאו את עבודתם ממוקמת גבוה יותר על הקיר.
באותו הזמן, נשיא ארצות הברית לשעבר יוליסס ס. גרנט היה בסיבוב הופעות עולמי, וארמסטרונג פגש אותו כמה פעמים, גם כדי להציג בפניו את התערוכה. ארמסטרונג זכה באות לגיון הכבוד על עבודתו בתערוכה.
ציור ועבודות ויטראז׳
ציוריו של ארמסטרונג היו בעיקר נופים וסצנות כפריות ציוריות. בנוסף לכך ביצע בעיקר ויטראז'ים משנת 1887, בעסק שפתח עם חבריו בניו יורק. מאוחר יותר, בתו הלן מייטלנד ארמסטרונג (1869–1948) הצטרפה אליו לעסק והפכה לאמנית ויטראז' חשובה בפני עצמה. העבודות שביצעו כללו בניין בית המשפט לערעורים בניו יורק, כנסיית כל הנשמות של ונדרבילט באשוויל, צפון קרוליינה, ובכנסיית העלייה בניו יורק.
ארמסטרונג היה אחד האמנים הבולטים של ויטראז'ים בתקופת הרנסאנס האמריקאי. הוא הושפע מהאמנות הקלאסית עוד לפני שהגיע לאיטליה.
משפחה
ארמסטרונג התחתן עם הלן נילסון, צאצאית של פיטר סטויבסנט ואחיינית של המילטון פיש. נולדו להם שבעה ילדים, שישה מהם הגיעו לבגרות. הלן מייטלנד ארמסטרונג (1869–1948) הלכה בעקבות אביה בעסק המשפחתי. אחותה מרגרט נילסון ארמסטרונג (1867–1944) הפכה למעצבת ספרים מפורסמת ומאוחר יותר סופרת וביוגרפית, ואילו אחיהם המילטון פיש ארמסטרונג, היה עורך כתב העת החשוב על מדיניות החוץ האמריקאית Foreign Affairs בשנים 1928 עד 1972.
הילדים האחרים היו מריון הווארד ארמסטרונג (1880–1957), שהתחתן עם אלפרד אידי, נואל מיטלנד ארמסטרונג (1882–1938) ואדוארד מייטלנד ארמסטרונג (1874–1915).
ארמסטרונג נפטר בביתו בניו יורק.
מיכאיל שומילוב
מיכאיל סטפנוביץ' שומילוב (ברוסית: Михаи́л Степа́нович Шуми́лов; 17 בנובמבר 1895 - 28 ביוני 1975) היה גנרל פולקובניק סובייטי במלחמת העולם השנייה, שהתפרסם כמפקד הארמייה ה-64 במהלך קרב סטלינגרד. הארמייה בפיקודו מילאה תפקיד חשוב בשלבים המוקדמים של המערכה על סטלינגרד, ולאחר מכן החזיקה בראש גשר ממערב לנהר וולגה, מדרום לסטלינגרד, במהלך המערכה בתוך העיר. לאחר סיום קרב סטלינגרד הצטיין שומילוב כמפקד ארמייה בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה.
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה נותר שומילוב לשרת בצבא ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ביולי 1924 מונה למפקד גדוד ברגימנט הרובאים ה-20 בדיוויזיית הרובאים ה-7, ובנובמבר 1924 מונה לראש המטה של ​​רגימנט זה. בינואר 1927 מונה לעוזר מפקד רגימנט הרובאים ה-21 באותה דיוויזיה. בינואר 1929 מונה למפקד הרגימנט ה-21, ובשנת 1933 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-96. בנובמבר 1935 הועלה שומילוב לדרגת פולקובניק ובינואר 1937 מונה לעוזר מפקד דיוויזיית הרובאים ה-87. ביוני 1937 הוענקה לו דרגה צבאית של מפקד חטיבה והוא מונה למפקד דיוויזיית הרובאים ה-7 במחוז הצבאי קייב.
באפריל 1938 מונה למפקד קורפוס הרובאים ה-11, שהוצב במחוז הצבאי בלארוס. הוא השתתף בפלישת ברית המועצות לפולין ובמלחמת ברית המועצות-פינלנד. ביולי 1940 שולב קורפוס הרובאים ה-11 במחוז הצבאי המיוחד הבלטי.
מלחמת העולם השנייה
הארמייה ה-64, בפיקודו המוכשר של שומילוב, מילאה תפקיד חשוב בהאטת, ולאחר מכן בבלימת התקדמותה של ארמיית הפאנצר הרביעית בפיקוד הרמן הות מדרום לסטלינגרד, במסגרת קרב סטלינגרד. הכוח שבפיקודו ניהל קרב מגננה מוצלח נגד כוחות גרמניים עדיפים, ובלם את התקדמותם במשך מספר שבועות קריטיים, עד שנאלץ לסגת אל מדרום לעיר סטלינגרד. במהלך הלחימה בתוך העיר סטלינגרד ובסביבתה הקרובה (ספטמבר-נובמבר 1942) החזיקה הארמייה ה-64 בראש גשר ממערב לנהר הוולגה, ניהלה שורת התקפות נגד על האגף הדרומי של איגוד הכוחות הגרמני שתקף את סטלינגרד, ומילאה תפקיד חשוב בהגנה ההרואית של העיר יחד עם הארמייה ה-62 בפיקוד וסילי צ'ויקוב.
ב-31 בינואר 1943 הוביל מיכאיל שומילוב את חקירתו של גנרלפלדמרשל פרידריך פאולוס, שנפל בשבי הארמייה ה-64 ליד סטלינגרד. ב-26 באוקטובר 1943 קיבל שומילוב את עיטור גיבור ברית המועצות עם הענקת עיטור לנין ומדליית כוכב הזהב.
הוא נשאר בראש הארמייה, גם לאחר שהפכה לארמיית המשמר השביעית באפריל 1943, ופיקד עליה עד סוף המלחמה. הוא השתתף בקרב קורסק ובצליחת נהר הדנייפר, מתקפת קירובוגרד, מתקפת אומן-בוטושאני, מבצע יאשי-קישינב, קרב דברצן, המתקפה של בודפשט, מתקפת ברטיסלבה-ברנו והמתקפה בפראג.
לגנרל שומילוב היה קרדיט רב ביצירת הצבא הרומני החדש.
לאחר המלחמה
בפברואר 1946 הוא התמנה למפקד הארמייה ה-52, וביוני 1946 הוא התמנה למפקד הארמייה ה-13. בשנת 1948 מונה למפקד המחוז הצבאי הים הלבן ובשנת 1949 מונה למפקד המחוז הצבאי וורונז'. בשנת 1956 הוא פרש מהצבא, וב-28 ביוני 1975 הוא מת בביתו במוסקבה.
יואל ליבה
יואל ליבה (יואל לי) (נולד ב-1952) הוא שחקן ומפיק ישראלי, בוגר להקת גייסות השריון.
ביוגרפיה
בגיל 12 שיחק כאוליבר טוויסט בהבימה. היה חבר במקהלת צדיקוב ובלהקת הנוער העובד. בלהקת גייסות השריון השתתף בתוכנית דיסקוטנק, שבה היו חברים בין השאר דורון נשר ויעקב נווה, ובתוכנית שיר יון הרצל. למד בבית ספר למשחק 3 שנים בלונדון ו- 3 שנים בארה”ב. שיחק בסקאלה דה מילנו באיטליה. לאחר מכן שיחק בהצגות ”שלכם בפאניקה” בתיאטרון של תיאטרון אברהם דשא (פשנל), “עסק משפחתי” בתיאטרון הבימה, והמחזמר "כמו ציפורים" מאת יוסי בנאי. השתתף גם בהצגה עוץ לי גוץ לי בהפקתו של אברהם דשא (פשנל). השתתף בסרטים פנטזיה על נושא רומנטי, מקום ליד הים, הקרב על הוועד, חמש חמש, יוצאים קבוע, מסע אלונקות, מניו יורק באהבה ועוד.
בשנת 1999 גילם בתוכנית בשידור חוקר את דמות הנוכל רונן בר שירה, נוכל המתפרנס מביצוע תרגילי עוקץ על נשים, בתי עסקים, מוסדות ציבור ובתי ספר. במהלך השנים גילם ליבה מספר רב של דמויות בשחזורים המלווים את התוכנית, עד לירידתה משידור בשנת 2004.
בשנים האחרונות עובד ליבה בארגון האמנים אמ"י. יזם והפיק עשרות אירועי הצדעה, בהם לזמרת המנוחה דינה גולן, יוסי גרבר, אורנה פורת ואברהם מור, וכן אירועי אמי להצדעה לאמן הוותיק, המתקיימים מדי שנה בהיכל התרבות של פתח תקווה.
מגנזיום גופרתי
רפואי
מגנזיום גופרתי הוא תרכובת מינרלית הנמצאת בבתי מרקחת וידועה בשם המסורתי מלח אנגלי לשימוש חיצוני ופנימי. התרכובת מסיסה במים בקלות וניתן לעכב מסיסות זו במשחות המכילות ליפידים. לכן מגנזיום גופרתי במשחה אינו נספג באותה קלות בעור האדם. אף טמפרטורת התמיסה וריכוזה עשויים להשפיע על מהירות הספיגה בעור.
בשימוש חיצוני, משחת מגנזיום גופרתי משמשת לטיפול בדלקות של העור, כיבים קטנים, או זיהומים מקומיים. בבריטניה משחת מגנזיום גופרתי משמשת גם לסיוע בהוצאת כפיסים, או קוצים, הכלואים בעור. משחת מגנזיום גופרתי בריטית מכילה 47.76% מגנזיום גופרתי, פנול 0.49% וגליצרול.
מגנזיום גופרתי משמש גם כמלח אמבטיה ובמכל ציפה.
שימוש פנימי במגנזיום גופרתי כולל:
חקלאות
בתחום החקלאות השימוש במגנזיום גופריתי הוא לצורך העלאת תכולת המגנזיום, או הגופרית, בקרקע. עיקר השימוש במלח זה הוא בצמחי עציצים, או בצמחים הזקוקים לתכולה גבוהה של מגנזיום בקרקע, כגון תפוחי אדמה, שושניים, עגבניות, עצי לימון, גזר ופלפל. היתרון של מגנזיום גופריתי על פני דשנים אחרים המכילים מגנזיום הוא במסיסות הגבוהה של החומר המאפשרת את פיזורו כדשן נוזלי בריסוס.