cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תחנת אווטובו
מבנה התחנה
אווטובו הייתה התחנה הסופית של מקטע הבניה הראשון של הקו מספר 1 של הרכבת התחתית בלנינגרד ותוכננה על ידי האדריכל יבגני לוינסון. התחנה נפתחה ב-15 בנובמבר 1995 ביחד עם שבע תחנות נוספות שיצרו יחד את קו מטרו מספר 1.
זוהי אחת מהתחנות היפות של שלב הבנייה הראשון. התחנה מעוטרת בשורת עמודים מקושטים בלוחות זכוכית והאור המוחזר מהן יוצר אפקט של זוהר כאילו מגיע מתוך העמוד. אולם במשך שנות הפעילות הולך אפקט זה ומאבד מזוהרו. בשל מספר סיבות, חלק גדול מהנורות בנברשות אינו עובד והשלטונות אינם תמיד מקפידים על החלפת הנורות הפגומות. במסגרת המעבר מנורות החשמל לנורות LED חסכוניות יותר האור שנובע מהן מאיר את העמודים באור ישיר שמעמעם מאוד את אפקט הזוהר שהיה אופייני לעמודים אלו להם קודם לכן.
התחנה נבנתה בסגנון מונומנטלי שייצג את התגלמות רעיון גדולתה ועוצמתה של המדינה הסובייטית. הנושא המרכזי של כל המוטיבים שבמבנה התחנה הוא הגנת לנינגרד בעת המצור על לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג). האדריכלים יבגני לבינסון וגרושק ניסו להעביר רעיון זה בקומפוזיציה של החדרים הפנימיים בתחנה.
דלפק המכירות של התחנה הוא רחב ידיים יותר מאשר כל תחנה אחרת. הכיפה הגבוהה שמתרוממת מגג התחנה, יוצרת רושם של הדרת כבוד חמורה. בסיס הכיפה מעוטר בחגורה המפארת גבורה צבאית והדר, ועליה הכתובת: "מגנים אמיצי לב של לנינגרד בקרבות שהגנו על העיר בגבורה לתפארת הדורות". בהתאם לנושא זה העיטורים בתחנה על הנברשות, המנורות והסבכות מקושטות כולן בעלי אלון, ברומחים, חרבות ומגנים מוזהבים שהם כולם סמלים מסורתיים של גבורת הקרב.
באזור התחנה התחתית בעומק האדמה נמצאת שכבת חימר מתקופת הקמבריום. באתר התחנה עצמה השכבה מתקרבת לפני הקרקע, לפיכך טכניקת החפירה של התחנה נעשתה בשיטת "חפירה וכיסוי" (Cut & Cover) שבה נחפר בור בקרקע שבו מונחים היסודות והרצפה ולאחר מכן מורכב מעל הבור המבנה בקירוי בטון.
התקרה השטוחה נתמכת על ידי 46 עמודים, המרכזיים מקושטים בשורות ספירליות של תבליטי זכוכית. המקנים למקום תפארת חגיגית. אפשר לראות בכל עמוד רצועה מוזהבת שמטרתה איננה עיטורית אלא נדרשת מעצם העובדה שמתחת לזכוכית העמוד בנוי מבטון.
לוחות הזכוכית עצמם עשויים מזכוכית שקופה ומנצנצת כמו זכוכית קריסטל. אולם עמוד הבטון מתחת ללוחות אינו משתקף דרכן. זה לא היה מבצע קל שכן נדרשו מציפוי הזכוכית תכונות סותרות להחזיר אור ולא להיות שקופה. בשלב הניסוי בבית החרושת לאמנות הזכוכית בלנינגרד ניסו המהנדסים והאדריכלים להצליל את הזכוכית היצוקה כדי למנוע את שקיפותה, אולם ללא הצלחה. הפתרון היה נעוץ בשינוי המוקד האופטי של הזכוכית. רעיון שנהגה על ידי פרופסור לפיזיקה גרשוני. הפרופסור הצביע על העובדה שכאשר לוח הציפוי אינו מעוצב בצורה חלקה, אלא מכוסה בקישוטים מקומרים בזווית של 80 מעלות, האפקט ניתן לביצוע והזכוכית אינה שקופה אבל מחזירה אור. תחת תנאים אלו נוצר אפקט אופטי מקורי. האור מוחזר משטח הפנים לפני שקרן האור מגיעה לבטון ושקיפות הזכוכית נעלמת, כיוון שכך כאשר מסתכלים על העמוד איננו רואים את המבנה מתחת לזכוכית וכל העמוד נראה כמונוליט של זכוכית.
שאר העמודים מכוסים בלוחות שיש לבן שעל פי התוכנית היו אמורים להיות מוחלפים גם הם בעתיד על ידי לוחות הזכוכית. אולם תוכנית זו מעולם לא יצאה לפועל.
בקצה התחנה מתנשא קיר מוזאיקה שנעשה על ידי האמנים ורונצקי וסוקולוב. בו נראית דמות אישה ועל כתפה תינוק ושניהם כביכול משולבים בתוך הרקע האדום של סערת המלחמה. על הסרט המופיע בתמונה נכתב "שלום לעולם".
היחידה האדומה
היחידה האדומה היא יחידת דימוי אויב של זרוע היבשה בצה"ל שהוקמה בשנת 2020 הכפופה ליחידה לדימוי טקטי.
מטרת היחידה היא לאתגר את לוחמי צה"ל במהלך אימוניהם. עד שהוקמה היחידה היו טירונים מדמים את האויב באימונים, אך הם היו פועלים לפי טקטיקה צה"לית. גם כוחות אזרחיים שכורים של יוצאי יחידות קרביות, או פלוגות וגדודים צה"לים היו משמשים כדימוי אויב. היחידה הוקמה כדי שדימוי האויב יהיה קרוב יותר למציאות שעתידים החיילים לפגוש. לשם כך, ההכשרת החיילות כוללת למידת דפוס לחימה של אויבים פוטנציאליים כמו חמאס וחזבאללה והן נושאות נשקים ואמצעים ייחודיים המתאימים לאלו שבשימוש האויב. החיילות לובשות מדים בעיצוב מנומר ודרגות בצבע אדום. באופן כולל, משרתות ביחידה כ-100 חיילות בשתי פלוגות הכשרה, 4 פלוגות סדיר ופלוגת מפקדה.
חיילות היחידה הראשונות התגייסו במאי 2020 ועברו הכשרה בת שלושה וחצי חודשים (טירונות 03) בבסיס צאלים, והיא הוכרזה כיחידה מבצעית בדצמבר באותה שנה.
סימפונט רעננה
תזמורת סימפונט רעננה היא תזמורת ישראלית הפועלת בעיר רעננה.
היסטוריה
תזמורת סימפונט רעננה נוסדה בשנת 1991 על ידי המנכ"לית שלה אורית פוגל-שפרן ועל ידי עיריית רעננה והמרכז לקליטת אמנים עולים, מיסודם של משרד החינוך והתרבות, הפורום הישראלי, הסוכנות היהודית ומשרד הקליטה.
הסימפונט מונה 46 נגנים, מהם 36 עולים מברית המועצות לשעבר, ועשרה נגנים נוספים יוצאי יחידת הנגנים המצטיינים בצה"ל.
לכבוד הקמתה חיבר המלחין חיים פרמונט יצירה שהוא כתב בשם "סימפונט". מלחיני הבית של הסימפונט היו יוסף ברדנשווילי, גילעד הוכמן, טל ירדני, אורית גוראל ואורן לוק.
אולם בית יד לבנים שברעננה שימש כאולם הבית של התזמורת משנת היווסדה וכיום אולם הבית הנוכחי של התזמורת הוא המשכן למוזיקה ואמנויות שבעיר. הכנר הראשי של התזמורת הוא ניתאי צרי. רפרטואר הסימפונט כולל, פרט ליצירות המופת של מיטב המלחינים כמו מוצרט, בטהובן, מנדלסון, דבוז'אק וגם מוזיקה קלה, מוזיקה מודרנית, ומוזיקה קלאסית ישראלית.
תזמורת סימפונט רעננה מופיעה בקביעות בכל אולמות הקונצרטים בארץ, בתוכניות טלוויזיה, במחזות זמר, ובפסטיבלים. בנוסף לכך, מנגנת התזמורת באופן קבוע לילדים בגנים ובבתי ספר.
במשך השנים התזמורת אירחה סולנים ומנצחים ידועי שם. עם התזמורת הופיעו אמני מוזיקה קלה רבים. מנצחי הבית של התזמורת הם דוד זבה וקרן קגרליצקי.
ב-2007 זכתה התזמורת בפרס אנגל "על תרומתה הייחודית בטיפוח מורשת המוזיקה היהודית לדורותיה, במיוחד זו של גדולי המלחינים היהודים שנספו בשואה".
בורות (לואיס סאקר)
בּוֹרוֹת (באנגלית: Holes) הוא רומן מאת הסופר האמריקאי לואיס סאקר שפורסם בשנת 1998 בארצות הברית.
הספר עובד לסרט של חברת וולט דיסני בשנת 2003, ובין המשתתפים בו נמנו סיגורני ויבר וג'ון ווייט. באותה שנה ראה אור ספר נוסף בסדרה, Stanley Yelnats's Survival Guide to Camp Green Lake (בתרגום חופשי: "מדריך ההישרדות של סטנלי ילנטס למחנה גרין לייק"; הספר ראה אור באנגלית בלבד), וב-2006 הוציא סאקר ספר נוסף המגולל את עלילותיו של שחי, דמות משנית מ"בורות", בשם "צעדים קטנים". הספר תורגם לעברית בשנת 2007.
תמצית העלילה
גיבור הספר, סטנלי ילנטס הרביעי, נשלח למחנה לעבריינים צעירים במדבר החם של טקסס בו כל מחנאי נאלץ לחפור בור בכל יום, בעומק וברוחב של מטר וחצי בדיוק. המפקחת שמופיעה כמפקח ועוזריה טוענים כי חפירת הבורות מטרתה חיזוק אופיים של הנערים העבריינים, אך בסופו של דבר יהיה זה סטנלי שיגלה את האמת על משמעות חפירת הבורות.
עלילת הספר
הסיפור בן זמננו, המספר על סטנלי ילנטס הרביעי, גובל בשני סיפורי-עבר שהתרחשו כ-110 שנים לפני עלילת הסיפור של סטנלי. הראשון מספר את סיפור סבי-סבו של סטנלי, אליה ילנטס, ובנו; השני משחזר את ההיסטוריה של גרין לייק, העיירה שנעלמה.
האבות הקדמונים של סטנלי ילנטס הרביעי
אליה ילנטס, סבי סבו של סטנלי, חי לו חיים שלווים בלטביה. יום אחד התאהב בנערה בשם מירה מנקה, וביקש את ידה. אביה של מירה סיפר לאליה שיש לו מתחרה - איגור ברקוב, אדם שמן וזקן אך עשיר - שמעוניין גם הוא להינשא למירה. האב מציע את ידה של בתו בתמורה לחזיר הגדול ביותר שיקבל. האב אומר כי ביום הולדתה ה-15 של מירה תערך שקילת החזירים של איגור ושל אליה, ובעל החזיר השמן ביותר יינשא למירה. אליה הוא עני, ולא יכול להביא חזיר. מיואש, הוא הולך למגדת העתידות מאדאם זירוני. מאדאם זירוני מתנגדת בתוקף לרעיון שאליה יהיה מאוהב במירה ומציינת כי "ראשה של מירה ריק כמו אגרטל", אך אליה נחוש בדעתו. בסופו של דבר, היא נותנת לו גור חזירים קטן ואומרת לו שיום-יום ייאלץ לטפס על ההר הסמוך, להשקות את החזיר ממי הנחל שבהר ולשיר לו שיר. בכל יום יגדל החזיר. ביום האחרון והגורלי, יום הולדתה ה-15 של מירה, אליה יעלה את החזיר בפעם האחרונה. בנוסף, היא אומרת כי ביום האחרון ייאלץ לשאת גם אותה אל ההר, להשקות אותה ממי הנחל ולשיר לה את השיר. מאדאם זירוני מזהירה את אליה שאם לא יישא אותה אל ראש ההר ביום האחרון, קללה תוטל עליו ועל כל צאצאיו. אליה מבטיח למאדאם זירוני שיישא גם אותה אל ההר. הוא לוקח את החזיר, משקה אותו יום-יום ממי הנחל ושר לו את השיר של מאדאם זירוני.
לאחר זמן מה, מגיעה השקילה. משקלם של שני החזירים זהה ואביה של מירה לא יודע מה לעשות. אליה, שבטוח כי מירה אוהבת אותו, מציע שהאב ייתן לה לבחור למי היא רוצה להינשא. מירה לא יודעת מה לעשות. היא אומרת שהיא תבחר מספר מאחת עד עשר. שני הגברים ייבחרו מספר גם הם, והיא תנשא לגבר שבחר במספר הכי קרוב למספר אותו היא בחרה. אליה המיואש מבין כי מאדאם זירוני צדקה, וכי ראשה של מירה אכן ריק כמו אגרטל, מוותר על אהבתו למירה, נותן לה ולאיגור את חזירו כמתנת חתונה ונוסע לאמריקה. אך רק כאשר הוא כבר בלב האוקיינוס, נזכר אליה בהבטחתו למאדאם זירוני, ולכן מוטלת קללת חוסר מזל עליו ועל כל צאצאיו הגבריים.
אליה נוסע לאמריקה ופותח פרק חדש בחייו. הוא עובד בתור ספן ומתאהב באישה בשם שרה מילר. הם מתחתנים ונולד להם בן. שרה ואליה המאושרים מחליטים לקרוא לבן סטנלי ילנטס. מוצאת חן בעיניהם העובדה ששם זה נכתב אותו דבר מהסוף להתחלה כמו מההתחלה לסוף. אליה מספר לשרה את הסיפור על מאדאם זירוני, החזירים ומירה. שרה שומעת את השיר אותו אליה שר לחזירו ומתרגמת אותו מלטבית לאנגלית. שם מתחילה מסורת של משפחת ילנטס – כל אמא שרה לבנה את "שיר החזירים".
עוברות מספר שנים, וסטנלי ילנטס הראשון, בנם של שרה ואליה ילנטס, גדל ומצליח בבורסה. הוא צובר הון ונהיה מיליארדר. באחד הימים, כאשר הוא נוסע בכרכרתו המפוארת במדבר נטוש, תוקפת אותו פורעת חוק אימתנית ומסוכנת בשם קייט "המנשקת" בארלו, גונבת את כל השלל ואנשי הצוות שלו, ומשאירה אותו בודד במדבר. סטנלי נשאר במדבר 17 יום, עד שהצילו אותו שני ציידי נחשים, ברם הוא משתגע. כשהוא נשאל על ידי מכריו כיצד ניצל, הוא טוען בתוקף: "מצאתי מקלט על אצבע אלוהים". אחרי שניצל, הלך לבית החולים, שם פגש את סבתו של סטנלי. התאהב בה וחשב אותה למלאך.
נחש העפאים
נחש העפאים (שם מדעי: Dispholidus typus) הוא מין יחיד בסוגו של נחש ממשפחת הזעמניים. לעומת שאר בני המשפחה שאינם ארסיים כמעט, נחש זה הוא בעל ארס קטלני. הנחש קרוי גם "בומסלנג" - שם המגיע מאפריקאנס ומהולנדית ומשמעותו "נחש עצים" (מילולית: "boom" -עץ, "slang" - נחש). הוא נחשב לקרובם של הסוגים: נחש זרדים, Thrasops, Rhamnophis ו-Xyelodontophis''.
בורות (לואיס סאקר)
ההיסטוריה של עיירת גרין לייק
בשיעורי הערב של קתרין, למד, בין השאר, צ'ארלס "טרוטה" ווקר (הוא נקרא כך בעטין של רגליו המסריחות בריחם של דגי הטרוטה). צ'ארלס היה בנו של האדם העשיר ביותר בעיירה, אך היה גם גס רוח. ערב אחד, כשנגמר השיעור, הזמין צ'ארלס את קתרין לשוט איתו בספינת המנוע שלו. היא סירבה בנימוס, אך צ'ארלס הזהיר אותה: "אף אחד לא אומר לא לטרוטה ווקר". קתרין, שהייתה אמיצה ביותר, ענתה לו: "הנה אני אמרתי". מאז מערכת היחסים ביניהם התפתחה למקומות של שנאה.
נחש העפאים
מאפיינים
אורכו של נחש העפאים 100–160 ס"מ (האורך המקסימלי הגיע ל-183 ס"מ) ומשקלו 170–510 גרם. הקשקשים שלו ירוקים להפליא והראש רחב, בעל עיניים גדולות ביותר העוזרות לו לראות בלילה והן שחורות-צהובות. הבטן ירוקה-צהובה והגב ירוק-כהה. הנקבות במקרים רבים הן חומות. לעומת שאר הזעמניים, נחש העפאים בעל שיני ארס קטנות אבל מתפקדות. הלסת בנויה בצורה בעלת 7–8 זוגות שיניים כשבאמצע 2–3 שיני ארס המופנות אחורה. נחש העפאים צריך לאחוז בחוזקה בטרפו ולהניע את הלסת כדי ששיני הארס יצליחו לחדור אל הטרף ואז הן הורגות אותו במהירות.
זהו נחש זריז החי בין העצים ברחבי אזורים הטרופיים באפריקה שמדרום לסהרה. הם יוצאים ביום ופעילים לבד. בדרך כלל הם שוכנים על ענפים ונחים בגזעי עצים. הם ניזונים בעיקר מזוחלים קטנים כמו זיקיות ולטאות עצים נוספות, דוחיים, עופות וביצים וגם יונקים קטנים. בחורפים קרירים הנחש ישכון בקינים סגורים של אורגים ויצוד את המארחים.
בורות (לואיס סאקר)
ההיסטוריה של עיירת גרין לייק
דמות חשובה ונוספת בהיסטוריה של גרין לייק הייתה סם. סם היה מוכר בצלים. הוא טען שהם מרפאים כמעט כל דבר; ממחלות לב ועד קרחת. בנוסף, טען סם כי לטאות מנומרות שונאות בצל, ולכן גם לא ינשכו את מי שיאכלו בצלים. לסם הייתה אתון בשם מרי לו, שהייתה הולכת איתו לכל מקום. כדי לקטוף את הבצלים, היה סם חוצה בסירתו את האגם ומגיע להר. להר הייתה צורה של אצבע זקופה כלפי מעלה, ולכן כינה אותו סם "אצבע אלוהים". קתרין הייתה קונה הרבה בצלים אצל סם.
נחש העפאים
מאפיינים
הם מטילים עד 30 ביצים בגזעי עצים נרקבים ואינם מטפלים בהן. הביצים בוקעות בערך אחרי 3 חודשים והצעירים בוקעים חומים ובאורך 20 ס"מ. הם בעלי שיני ארס, אך הם לא משפיעים על בני אדם עד הגיעם לגודל 45 ס"מ.
בורות (לואיס סאקר)
ההיסטוריה של עיירת גרין לייק
סם היה אפרו אמריקאי, ולכן לא הורשה להשתתף בשיעורי הערב של קתרין. קתרין לא יכלה שלא להבחין בזרועותיו המוצקות. היא שאלה אותו אם הוא מוכן לתקן את גג בניין בית הספר שלה, מפני שהוא דולף. סם הסכים. הם עשו עסקה: הוא יתקן לה את הגג, והיא תתן לו שש צנצנות אפרסקים מתובלים. סם החל בעבודה. בזמן שעבד, הוא וקתרין דיברו וצחקו. קתרין אהבה אותו מאוד, ורצתה שיישאר. משגמר, ביקשה ממנו לתקן את הדלת והוא הסכים. כשסיים עם הדלת, תיקן את החלון וכו'... כאשר סיים לתקן את כל בניין בית הספר, קתרין הייתה עצובה. היא התאהבה בסם במהלך תיקוניו ורצתה שימשיך לתקן את הבניין, ושהיא תוכל לדבר איתו. היא בכתה. סם הגיע אליה ושאל אותה מה קרה. היא אמרה שלבה נשבר. סם אמר לה: "אני יכול לתקן את זה". הם התנשקו מחוץ לכיתת בית הספר, אך אישה בשם הטי פארקר ראתה אותם.
נחש העפאים
מאפיינים
לעומת הצעירים, נחש בוגר הוא קטלני ויכול להרוג אדם בוגר, כמו החוקר האמריקאי קארל סמית' (1890 – 1957). הארס גורם לדימומים ופגיעה בקרישת הדם, מה שלעיתים הורג היא הפגיעה ברקמות, כמו שרירים ואף במוח עצמו. תופעות נוספות כוללות בחילות והקאות, שלשולים ואובדן הכרה. ע"פ מינון LD50 דירוג הארס הוא 0.071 מ"ג.
בורות (לואיס סאקר)
ההיסטוריה של עיירת גרין לייק
באותם הימים, לאפרו אמריקאים לא היו זכויות. אנשי העיירה כעסו, מפני שאדם שחור נישק אישה לבנה, דבר האסור לפי החוק, והשריף החליט לתלות את סם. אף ילד או מבוגר לא הגיע לבית הספר לאחר הנשיקה. כל אנשי העיירה פרצו לבית הספר, בזמן שקתרין הייתה בו, ושרפו אותו לנגד עיניה. היא רצה למשרדו של השריף וביקשה ממנו שיעזור, אך הוא רק תמך ברעיון, וביקש מקתרין לנשק אותו. היא סירבה. הוא אמר לה: "אם נישקת את מוכר הבצל, למה שלא תנשקי גם אותי?"
סירתו של "טרוטה" ווקר התנגשה בזו של סם. סם נורה ונהרג במים. קתרין הייתה לבדה. כשחזרה לחוף, ראתה את גופתה של מרי לו החמורה. שלושה ימים לאחר מכן, קתרין בארלו חזרה למשרד השריף, רצחה אותו ונתנה לו את הנשיקה שכל-כך רצה. מאז הפכה להיות פורעת החוק בשם קייט "המנשקת" בארלו.
קייט הסתובבה בכל הערים ושדדה בנקים, חנויות ואנשים במשך עשרים שנה. השוד האחרון שלה היה של סטנלי ילנטס הראשון. לאחר ששדדה אותו, החביאה את מזוודת הכסף והנכסים שלו באדמת עיירת גרין לייק, אליה היא חזרה. גרין לייק הפכה לעיירת-רפאים. לא גר בה אף אחד, ומאז שסם נהרג לא ירדה עליה טיפת גשם אחת. האגם ועצי האפרסקים התייבשו, וכל אנשי העיירה עזבו. קייט שכנה בבקתה קטנה לכמה ימים, עד שמצאו אותה "טרוטה" ווקר ואשתו, לינדה מילר, תלמידה לשעבר של קייט, שלימים היו סבה וסבתה של "המפקחת" על מחנה גרין לייק. השניים דרשו לדעת היכן "האוצר" - מזוודת הכסף שגנבה. היא לא אמרה להם. היא רק רצתה למות. הם הוליכו אותה יחפה, עד שנפלה וננשכה על ידי לטאה מנומרת.
מילותיה האחרונות של קתרין בארלו היו: "תתחילו לחפור".
סיפורו של סטנלי ילנטס הרביעי
הקטור זירוני נשלח גם הוא למחנה גרין לייק, אך כמה חודשים לפני סטנלי. אף על פי ששאר חברי הקבוצה מתייחסים אליו בבוז, ומכנים אותו בשם הלגלגני "אפס", סטנלי מתחבר איתו ללא ידיעה כי הוא האשם באסירתו של סטנלי.
במהלך החפירות, סטנלי מוצא שפופרת-שפתון מוזהבת שעליה מוטבעות האותיות ק' ו-ב'. השפופרת הייתה שייכת לקתרין בארלו. בעזרת שכנועיו של לייזר, ה"מנהיג" של האוהל, סטנלי לא מגלה שהוא זה שמצא את השפופרת, אך מייחס את המציאה לזכותו של לייזר. לייזר מודיע למר. פנדנסקי כי מצא את שפופרת השפתון בבור שלו, וזה הולך למפקחת המחנה ומספר לה על הגילוי. המפקחת נותנת הנאות ותענוגות לאוהל ד' ומשחררת את לייזר ליום שלם מהחפירות בזכות המציאה. היא מפקדת על כולם לחפור באזור בו לייזר מצא את השפופרת (מעשה לא נכון, מפני שהשפופרת בעצם נמצאה בבור של סטנלי ולא של לייזר). מאוחר יותר, תשומת הלב שניתנת למציאה מעלה בסטנלי חשדות עמוקים כי המפקחת בעצם מחפשת משהו לא-רגיל.
מפני שסטנלי הוא היחיד במחנה שכותב לאמו, אפס מבקש ממנו שילמד אותו לקרוא. סטנלי, למרות היסוסיו, בסופו של דבר הוא נענה לבקשתו של אפס, בתמורה לכך שאפס יעזור לו בחפירה. כאשר הנערים האחרים באוהל מגלים על העסקה, הם זועמים על סטנלי ומאשימים אותו בכך שהוא מנצל את אפס.
מאוחר יותר, אפס בורח מהמחנה לאחר השמצות רבות מצידם של הנערים באוהל וגם מצידם של המפקחת ומר. פנדנסקי. רק סטנלי, שרואה את אפס כחבר, בורח ימים ספורים לאחר בריחתו של אפס בעקבותיו. סטנלי מוצא את אפס תחת סירה ישנה בשם "מרי לו". אפס שרד בזכות כך שאכל חומר שמצא בתוך צנצנות אותו הוא מכנה "קומפוט" (מאנגלית: "sploosh"). מפני שסטנלי ראה, במהלך שהותו במחנה גרין לייק, הר המתנשא לגובה שהוא מאמין כי בעצם שימש כ"אצבע אלוהים", ההר בו אבי-סבו ניצל במדבר, הוא ואפס פותחים במסע אליו. אפס מתחיל לחלות ולהקיא בתדירות רבה. בלית ברירה, סטנלי נושא את אפס על גבו במעלה אצבע האלוהים. כשהשניים מגיעים לאצבע האלוהים, הם מוצאים עליה בצלי-בר ומים רעננים. סטנלי ואפס מתקיימים אך ורק מבצלים יבשים ומי-תהום שעל ההר. אפס מספר לסטנלי שהוא זה שגנב את נעליו של קלייד ליווינגסטון, והוא לא ידע שהן יפלו על סטנלי. סטנלי סולח לו ויודע שהדבר לא היה בכוונה. בזמן שהם נחים ומחלימים, סטנלי מתחיל להאמין שייתכן כי הדבר שהמפקחת מחפשת כל כך, הסוד הגדול שלשמו נאלצים הנערים לחפור, קבור בבור בו הוא מצא את שפופרת השפתון, והם יכולים ללכוד אותו. הם מחליטים לחזור למחנה בסוד, ולחפור עוד בור אחד אחרון.
סטנלי ואפס מגיעים למחנה ומחכים עד שיירד החושך על המחנה. משמגיע הלילה, סטנלי ואפס יוצאים ממחבואם וממשיכים לחפור בבור בו סטנלי מצא את השפופרת. הם מוצאים מזוודה כבדה, אך באותו הרגע מגיעים המפקחת, מר אדון ומר פנדנסקי. השלושה מנסים לקחת מסטנלי ואפס את המזוודה, אך מפסיקים כאשר הם מבחינים כי הבור והמזוודה מכוסים בלטאות מנומרות. אפס, שלמד לקרוא בזכות סטנלי, שם לב שעל המזוודה מוטבע השם סטנלי ילנטס. לאחר לילה ארוך ומותח, שבמהלכו המפקחת ועוזריה לא זזים מהבור (וכמוהם גם סטנלי ואפס, שלא יכולים לזוז) מגיעה עורכת דין למחנה. היא רואה את סטנלי ואפס בתוך הבור מלא הלטאות ונבהלת. היא מספרת להם כי היא כבר הגיעה לשחרר את סטנלי, מפני שחפותו הוכחה, אך סטנלי לא היה במחנה ולא היו לה אישורים, ולכן חזרה שוב היום עם אישורים לשחרורו של סטנלי. המפקחת ועורכת הדין מתעמתות, ובאותו הזמן הלטאות המנומרות הולכות וסטנלי ואפס קמים מן הבור. המפקחת מנסה לקחת את המזוודה, אך ללא הצלחה. היא טוענת כי סטנלי ואפס ביקרו במשרד שלה בליל האתמול וגנבו ממנו את המזוודה, ואחר כך נפלו לבור מלא לטאות, אך אפס מפריך את טענה זו בכך שמראה לכולם את השם של סטנלי על המזוודה. עורכת הדין גורמת לעצירתם של המפקחת, מר אדון ומר פנדנסקי, ורוצה לשחרר את סטנלי. אך סטנלי לא מוכן ללכת ללא אפס. עורכת הדין משחררת גם את אפס, והשלושה חוזרים הביתה. בפעם הראשונה מאז מאה ועשר שנים, יורד על גרין לייק גשם. מחנה גרין לייק נסגר, ובמקומו נפתח מחנה של צופות (באופן אירוני, משום שמר. אדון נהג לומר: "זה לא מחנה של צופות").
בתוך המזוודה, ישנם נכסים וכסף רב על שמו של סטנלי. סטנלי מחליט להתחלק בכסף חצי-חצי עם אפס, מפני שזה עזר לו עם החפירות למציאת המזוודה. אביו של סטנלי מוצא במקרה תרופה נגד ריח רגליים - ובריח אפרסק וזה קרה יום לאחר בן נינו של אליה ילנטס סחב את בן נינה של מאדאם זירוני (סטנלי את אפס - ויקטור). קלייד ליווינגסטון מפרסם את המוצר. אפס מוצא את אמו האבודה, וזו שרה לו את השיר של מאדאם זירוני והחזירים.
ההקבלות בין שלושת הסיפורים
בספר שלושה סיפורי משנה- הסיפור על אבותיו הקדמונים של סטנלי ילנטס הרביעי, הסיפור על ההיסטוריה של גרין לייק, וסיפורו של סטנלי ילנטס הרביעי. בין שלושת הסיפורים הקבלות וקשרים רבים:
הסרט
בשנת 2003 יצא הסרט בהפקת אולפני וולט דיסני עם השחקנים שיה לה באף, סיגורני ויבר, ג'ון וויט, ועוד.
אמנדה ריגטי
אמנדה ריגטי (באנגלית: Amanda Righetti; נולדה ב-4 באפריל 1983) היא שחקנית אמריקאית. היא מוכרת בעיקר בשל תפקידה בתור גרייס ון פלט בסדרה "המנטליסט" של רשת CBS, ובזכות הופעתה בתור מאדי קינר בסדרה המדע-בדיוני "קולוני" של רשת USA.
ביוגרפיה
ריגטי נולדה בסנט ג'ורג', יוטה, ארצות הברית הצעירה מבין שמונה אחים, וגדלה בלאס וגאס, נבדה. אביה, אלכסנדר דומיניק ריגטי הוא ממוצא איטלקי, ואילו אימה, לינדה קרול צ'שום, ממוצא צרפתי, גרמני ואנגלי.
בשנת 2011 הוחתמה בסוכנות השחקנים UTA.
קריירה
ריגטי התחילה לדגמן בגיל 14, ושנה לאחר מכן השתתפה בתחרת בינלאומית לחיפוש דוגמניות צעירות, ופתחה קריירת דוגמנות קצרה לפני שהפכה לשחקנית. היא עברה ללוס אנג'לס בגיל 18 כדי להתחיל את קריירת המשחק שלה. לאחר שהשיגה תפקיד בפיילוט לסדרה שלא עלתה לשידור בשם "No Place Like Home", ריגטי תפסה את עיניהם של המפיקים של רשת FOX, וליהקו אותה ב-2003 לתפקיד מוביל לשתי העונות הראשונות של דרמה הנעורים "The O.C".
בצעירותה שיחקה ריגטי במספר סרטים, ביניהם: "אהבה ואושר" (1995), "לנשק ולספר" (1997) שביים ג'ורדן אלן, לימים בעלה. "להב המלאך" (2002) בכיכובה של מרגו קידר. ותפקידי אורח בסדרות "CSI: זירת הפשע" ובסיטקום "גרג הארנב".
בשנת 2004 גילמה את טסה לואיס בסדרת הדרמה "החוף הצפוני", לצד ג'יימס רימר.
בשנת 2005 היא שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "מפגש". באותה שנה ובשנת 2006, דורגה ריגטי במקום ה-59 וה-84 בהדרגה, במגזין "100 הנשים הסקסיות ביותר". בשנת 2005 שיחקה בסרט הטלוויזיה "רומי ומישל: ההתחלה" לצד קתרין הייגל, הסרט אשר שודר בABC Family מהווה פריקוול לסרט "רומי ומישל - פגישת מחזור" משנת 1997. בשנת 2006 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "הפמליה".
בשנת 2007, ריגטי השתתפה בסרט "בחזרה לבית על הגבעה הרדופה", בתור אריאל וולף. סרט המשך לסרט האימה המצליח משנת 1999. בשנת 2009, השתתפה ריגטי, ברימייק "יום שישי ה-13" בתור וויטני מילר. הסרט הפך במהרה ללהיט, ודורג במקום הראשון בטבלת שוברי הקופות של השבוע. בשנת 2011 שיחקה בסרט "קפטן אמריקה" בתפקיד סוכנת שילד.
בין השנים 2008–2014 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה "המנטליסט" (עונות 1–6) ובעונה 7 של הסדרה שיחקה בפרק האחרון בתפקיד אורח.
בשנת 2016 החל לשחקה בדרמת המדע הבדיוני "קולוני" של רשת USA. בסדרה שיחקה בתפקיד מאדי קינר, אחותה הצעירה של קייטי (שרה ויין קליס). שיחקה גם בעונה השנייה של הסדרה שעלתה ב-12 בינואר 2017.
חיים אישיים
ב-29 באפריל 2006, התחתנה עם במאי הקולנוע ג'ורדן אלן באי אואהו. בינואר 2013 נולד בנם הראשון, נוקס אדיסון. ב-2017 הגישה ריגרטי מסמך גירושין מאלן.
פאקט רקורדס
פאקט רקורדס הייתה חברת תקליטים עצמאית (לייבל) שפעלה בירושלים בין השנים 1999–2003, בניהול יורם אליקים.
בין האמנים שהוציאו אלבומים בחברה ניתן למנות את הראפר סגול 59, גלברט, פרויקט הגומיה, יאפים עם ג’יפים, טפט, צוקי, גאזה, מורפלקסיס, הדרה לוין ארדי ואחרים.
במהלך שנות קיומה יצאו גם מספר אוספים שאיגדו שירים של אמני הלייבל השונים. פאקט רקורדס גם הוציאה בהדפסות מחודשות אלבומים אלטרנטיביים שנעלמו מהשוק, דוגמת אלה של פלסטיק ונוס, להקת הפאנק-רוק "אינפקטד מאשרום" (שעל שמה נקרא הרכב הטראנס באותו השם) ואף של להקת ישראל, על אף שזו הייתה ידועה כמעוררת סערה (במילות השירים והשימוש בשם המפורש). ב-21 במרץ 2003 סגר אליקים את הלייבל ועבר עם חלק מהאמנים לחברת התקליטים אן אם סי, תחת השם "אודיו קולאג'".
אודיו קולאג' פעלה כ-10 חודשים ואז נסגרה. כיום אליקים אינו עוסק בתחום המוזיקה באופן רציף, למעט הפעלת "משהו על הדרך", לייבל קטן המשחרר אלבומים בצורה דיגיטלית דרך רשת האינטרנט ובמהדורות מדפסות מוגבלות.
באוגוסט 2009 יצא הסרט הדוקומנטרי "Fact By Fact", של הבמאי רן אייזנשטט, שגם היה מעורב בלייבל, המספר את סיפורה של פאקט רקורדס.
הסכם אנדרוסובו
הסכם אנדרוסובו היה הסכם הפסקת לחימה שסיים את מלחמת רוסיה-פולין (1654-1667) שנמשכה 13 שנים. ההסכם נחתם בכפר אנדרוסובו במחוז סמולנסק של היום. ההסכם נחתם על ידי נציגי רוסיה הצארית והאיחוד הפולני-ליטאי. נציגי הקוזאקים לא השתתפו בטקס ולא חתמו על ההסכם.
אוקראינה
לדעת ההיסטוריונים האוקראינים, ההסכם איפשר לרוסיה הצארית לחזור בה באופן חד-צדדי, מהתחייבויותיה לאוקראינה לעזור לה בלחימה נגד האיחוד הפולני-ליטאי. סוכם על חלוקת אוקראינה ל-2 חלקים בין המדינות שחתמו על ההסכם. חלוקה זו אושררה פעם שנייה בהסכם שנחתם מאוחר יותר. תנאי ההסכם הדהימו את הקוזאקים והחלו מרידות נגד הפקידות הרוסית המקומית.
רוסיה
ההיסטוריונים הרוסים רואים בהסכם זה צעד חשוב בהתקדמות המדינה לאיחוד העמים הסלאביים בראשות רוסיה. אומנם ההסכם לא נתן תשובה למספר בעיות (למשל קבלת מוצא לים הבלטי), אך רוסיה החזירה לעצמה שטחים שאיבדה בתקופת הצרות. כמו כן חלה התקרבות עם האיחוד הפולני-ליטאי על רקע מאבק משותף נגד האימפריה העות'מאנית.
פולין
הפולנים רואים בהסכם שגיאה היסטורית. כתוצאה מהסכם זה חל שינוי במעמד המדינות באזור והאיחוד הפולני-ליטאי החל לאבד את מעמדו כמדינה השולטת באזור כולו לטובת רוסיה הצארית.
פרקה
פֶּרְקָה או פרקה מצויה (שם מדעי: Perca fluviatilis) הוא מין דג מסדרת הדקראים ומשפחת הפרקתיים. הוא מצוי בטבע במים מתוקים לאורך אירופה (למעט חצי האי האיברי) ובצפון אסיה עד לנהר קולימה בסיביר והופץ בידי האדם גם לאוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה, שבחלקם הוא הפך למין פולש הרסני. הוא מצוי אף במים מליחים כמו בים הארכיפלג והמפרץ הבוטני, לצד עוד מינים של מים מתוקים.
מאפיינים
הפרקה הוא דג קטן שאורכו עד 60 סנטימטרים, אך לרוב הוא קטן יותר. משקלו מגיע ל-2.8 עד 3.7 קילוגרם בממוצע, כשהממדים תלויים באוכלוסייה. צבע הפרקה הוא אפור עד ירוק-זהוב עם פסים אנכיים כהים לאורך גופו. הבטן בהירה והראש גדול ובעל עיניים צהובות גדולות. לפרקה ישנו סנפיר גבי גדול מורכב מחמישה קוצים בולטים. חלק מהפרקות יכולות לחיות מעל 22 שנה.
הפרקה הוא דג טורף. בעוד הצעירים ניזונים בעיקר מזואופלנקטון הם מתבגרים ומתחילים לאכול מינים שונים של חסרי חוליות מימיים כמו רכיכות, סרטני נהרות, תולעים וחרקי מים והבוגרים טורפים מגוון חסרי חוליות ודגים אחרים, כמו עוקצנוניים, קרפיוניים מתת-משפחה Leuciscinae ואף מיני פרקות אחרות. הוא עצמו נטרף בידי מגוון טורפים לרבות לוטרות, דגים טורפים כמו זאב נהרות ועופות מים כמו קורמורן גדול או שלדג גמדי.
הפרקות מגיעות לבגרות מינית בגיל שנה עד שנתיים בזכרים ושנתיים עד ארבע אצל נקבות. הביצים מוטלות מתחת לצמחי מים שונים או עצים ושיחים הגדלים בקרבת המים. ואולם רבים מהם נאכלים בידי יצורי המים, בעיקר דגים אחרים.
מקס אייזיקוביץ'
מקס אייזיקוביץ' או מיכאי אייזיקוביץ' (בהונגרית: Eisikovits Mihály Miksa; 8 באוקטובר 1908, בלאז' – 13 בינואר 1983, קלוז'-נאפוקה) הוא מלחין ומורה למוזיקה הונגרי-יהודי.
ביוגרפיה
מקס אייזיקוביץ' נולד בבלאז' באזור טרנסילבניה שאז הייתה בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחה יהודית. הוא סיים בית הספר למוזיקה בקלוז' ובשנים 1935–1946 לימד מוזיקה בטימישוורה. בשנת 1946 הוא התמנה לפרופסור במכון לאמנות בקלוז' ובשנים 1948–1950 היה מנהל האופרה ההונגרית בעיר. החל משנת 1950 הוא ניהל קונסרבטוריון של קלוז'-נפוקה.
בין התלמידים הבולטים של אייזיקוביץ' נמנה ג'רג' קורטג.
היצירה הראשונה של המלחין הייתה סדרת שירים על מילים של אנדרה אדי שפורסמה בשנת 1933. בשנים 1938–1939 הוא פרסם אוסף שירים חסידיים שאסף באזור מרמורש. כמו כן הוא חיבר מספר אופרות, פואמה סימפונית וסדרת שירים על מילים של משוררים הונגרים כמו שנדור פטפי, בלה באלאז', אטילה יוז'ף ודומוקוש סילאג'י. הוא המשיך להלחין עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
דלאוור (נהר)
דלאוור (באנגלית: Delaware River) הוא נהר בחוף המזרחי של ארצות הברית הנשפך לאוקיינוס האטלנטי. הדלאוור נחקר לראשונה על ידי אדריאן בלוק מהמושבה הולנד החדשה ונקרא אז "הנהר הדרומי" לציון גבולה הדרומי של המושבה. השם דלאוור מנציח את השבט הילידי לנאפי, שכינויו היה, שחי באזור בעבר.
אורכו של נהר הדלאוור 579 ק"מ, ספיקתו 371 מ"ק לשנייה והוא נשפך למפרץ דלאוור. הנהר מהווה בחלקו את הגבול בין פנסילבניה לבין ניו יורק, כל הגבול בין ניו ג'רזי לבין פנסילבניה וכחלק מהגבול בין דלאוור לבין ניו ג'רזי.
אבא שאול
אַבָּא שָׁאוּל היה תנא בדור הרביעי, בן דורו של רבי עקיבא.
משנתו
מסורות רבות המובאות בשמו בתלמוד עוסקות בבית המקדש ובעבודה שבו. בהלכות ייבום החמיר אבא שאול, ודרש כוונה קדושה אצל היבם: "אבא שאול אומר: הכונס את יבמתו לשם נוי, לשם אישות, לשם דבר אחר - כאילו פוגע בערוה, וקרוב בעיני להיות הוולד ממזר". אבא שאול חשש שבתקופתו לא ניתן למצוא יבם שכוונתו היא לשם המצווה, אבל דבריו לא נתקבלו בעיני החכמים וחלקו עליו בפרשם את הפסוק "יבמה יבא עליה" מכל מקום, וגם אם כוונתו איננה שלמה.
אישיותו
היה גבוה בקומתו, ומתואר בתלמוד שהתנא רבי טרפון הגיע לגובה כתפו. עבד לפרנסתו כקברן וכגבל של בית רבי יהודה הנשיא.
על פי האר"י, מקום קבורתו המיוחס כיום אינו של אבא שאול, אלא צדיק אחר קבור בו, אולם הוא לא רצה לומר את שמו.
לקריאה נוספת
ישראל לוי, קטעים ממשנת אבא שאול, בתוך מסלות לתורת התנאים, מתורגם מגרמנית בידי אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' (אז"ר), תל אביב, תרפ"ח (ובמהדורות צילום נוספות).
אינטליגנציה קולקטיבית
אינטליגנציה קולקטיבית (באנגלית: Collective Intelligence) היא מושג במדעי ההתנהגות, בלימודי סוציולוגיה ותקשורת, בחקר חברות ובמדעי המחשב. מונח זה מתאר מצב בו קיימת אינטליגנציה אשר עולה משיתוף פעולה ומתחרות בין פרטים רבים, ונראה כאילו יש ל"אינטליגנציה" זו בינה משלה. אינטליגנציה קולקטיבית מופיעה בצורות שונות של החלטות משותפות אצל חיידקים, בעלי חיים, בני אדם ומחשבים.
אינטליגנציה קולקטיבית בעידן הדיגיטלי
אינטליגנציה קולקטיבית מתארת את היכולת של מידע מרושת ושל טכנולוגיות מחשב להגדיל באופן חסר תקדים את המאגר הקולקטיבי של הידע החברתי. הגדלה זו נעשית באמצעות הרחבה של מספר האינטראקציות האנושיות המתאפשרות הודות לרשתות התקשורת השונות, ובו זמנית מתוך כך שאמצעים אלה מאפשרים יכולת נרחבת ועצומה לייצר ידע, למיין, לסווג לאחסן ולשלוף אותו דרך גישה קולקטיבית למסד נתונים המצוי ברשת.
ההוגים בתחום
חלק מההוגים הבולטים בתחום אינם פסיכולוגים או סוציולוגים, אלא מחברי ספרי מדע פופולרי, מדע אלטרנטיבי ועידן חדש כפיטר ראסל, טום אטלי או הווארד בלום. אחרים, כמו פייר לוי, או פרנסיס הייליהן, שייכים לממסד המדעי; ובין אנשי מדעי המחשב העוסקים בתחום, ניתן למצוא דמויות כמו דאגלס אנגלברט. חלוץ המחקר בתחום, ג'ורג' פור, הגדיר אינטליגנציה קולקטיבית כ"יכולת של קהיליות אנושיות להתפתח לרמה גבוהה יותר של מורכבות ולקראת הרמוניה, דרך פיתוח מנגנונים של אבחנה ושילוב, תחרות ושיתוף פעולה". פור, כמו אטלי, מתייחסים בעיקר לפוטנציאל שיש לאינטליגנציה קולקטיבית על ההתפתחות האנושית.
ביקורת על התחום
יש הטוענים כי המושג "אינטליגנציה קולקטיבית" אינו בעל תוקף אמפירי, ולא מתבסס על תאוריה מוצקה ועל מושגים מדויקים. כן נטען כי לא פותחה תאוריה המנסה לקשר בין התחומים השונים שבהם מתבטאת האינטליגנציה הקולקטיבית.
לסטר בראון
לסטר ראסל בראון (בשם מלא באנגלית: Lester Russell Brown; נולד ב-28 במרץ 1934) הוא הוגה דעות וסביבתן, הוא המייסד של מכון וורלד ווטש, וכן המייסד והנשיא של המכון למדיניות כדור הארץ, ארגון ללא מטרות רווח למען קיימות וסביבתנות שממוקם בוושינגטון. בראון כונה על ידי שדרן הרדיו ב-BBC פיטר דיי (Peter Day) "אחד מגדולי החלוצים הסביבתיים" ובוושינגטון פוסט נכתב כי הוא "אחד ההוגים רבי ההשפעה בעולם".
קורות חייו
בראון נולד וגדל בחווה נטולת חשמל ומים זורמים בברידג'טון, ניו ג'רזי (בסמוך לדלאוור. הוא למד לקרוא בגיל צעיר והפך ל"תולעת ספרים". בשנת 1951 הוא גידל יחד עם אחיו הצעיר, קארל, עגבניות. תוך זמן קצר הם נהיו מגדלי העגבניות הגדולים ביותר בניו ג'רזי, עם מכירות של יותר מ-690 אלף טון בשנה. מאוחר יותר אמר על אותה תקופה: "חוואות היא כל מה שרציתי לעשות כל חיי, אתה מוכרח להבין בקרקעות, מזג אוויר, מבנה הצמח ומחלותיו, אנטומולוגיה, ניהול ואפילו פוליטיקה.
בשנת 1955 הוא קיבל תואר במדעי החקלאות מאוניברסיטת רטגרס. לאחר מכן הוא נסע להודו ושהה שם חצי שנה, בהודו התוודע לענייני מזון ואוכלוסין. בשנת 1959 הוא הצטרף לשירות החקלאות הזרה של משרד החקלאות האמריקאי כחוקר בינלאומי בתחום זה. באותה שנה הוא סיים גם תואר שני בכלכלה חקלאית באוניברסיטת מרילנד.
בשנת 1962 הוא קיבל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד. ב-1964 הוא מונה כיועץ לשר החקלאות האמריקאי שכיהן באותו הזמן, אורוויל פרימן (Orville Freeman) בנושא מדיניות חקלאית בעולם. בשנת 1966 הוא נתמנה למנהל של המחלקה לשירות פיתוח חקלאי בינלאומי. לאחר מכן עזב את משרתו הממשלתית כדי לעזור להקים את המועצה לפיתוח מעבר לים (Overseas Development Council).
בשנת 1974, בסיוע קרן רוקפלר, ייסד בראון את מכון וורלד ווטש מוסד המחקר הראשון בעולם שהוקדש למחקר של נושאי סביבה עולמיים. המכון פרסם כתבי שונים: דו"חות שנתיים על מצב העולם, הירחון "וורלד ווטש", "סימני חיים: המגמות שמעצבות את עתידנו", ואת סדרת הספרים "הזעקה סביבתית". חלק מהדוחות תורגמו לעברית ונוספו להם התאמות לישראל על ידי מרכז השל.
במאי 2001 הוא ייסד בוושינגטון את המכון למדיניות כדור הארץ כדי ליצור חזון ומפת דרכים להשגתה של כלכלה בת קיימא.
ספריו
בראון כתב בעצמו או היה שותף לכתיבה של יותר מ-50 ספרים העוסקים בנושאי סביבה עולמיים, עבודותיו תורגמו ליותר מ-40 שפות.
ספריו המוקדמים הם: "אדם, אדמה ומזון" (שיצא ב-1963), "עולם ללא אחים" (1972), ו-"בנייה של חברה בת קיימא" (1981). ספרו "מי יאכיל את סין?" משנת 1995 קרא תגר על הדעות שהיו מקובלות בזמנו לגבי עתיד המזון של סין, ובעקבותיו נוצרו מפגשים וסמינרים רבים בנושא. ספר נוסף שלו הוא "אקו-כלכלה: בניית כלכלה עבור כדור הארץ". כמו כן, בראון כתב סדרת ספרים חופשיים להורדה ברשת בשם "תוכנית ב'" שמתארים חזון חיובי של בניית כלכלה בת קיימא, הקטנת העוני וצמצום אי השוויון העולמי. ספרו האחרון הוא "עולם על הקצה: כיצד למנוע קריסה סביבתית וכלכלית" (ראה אור ב-2012).
הערכה ואותות כבוד
בראון זכה ב-23 תוארי כבוד, פרס עמיתי מקארתור (1986), פרס הסביבה של האו"ם (1987), מדליית הזהב של הקרן העולמית לשימור חיות הבר (1989), פרס "הפלנטה הכחולה" לשנת 1994 עבור "תרומותיו הייחודיות לפתרון בעיות סביבתיות עולמיות".בנוסף לכך, הוא זכה במדליה נשיאותית מנשיא איטליה, בפרס בורסטרון מאת האקדמיה המלכותית השוודית לחקלאות ויערנות, וקיבל תואר של פרופסור לשם כבוד באקדמיה הסינית למדעים.
אביעד קיסוס
ביוגרפיה
קיסוס נולד בחיפה וגדל בכפר סבא. הוא בוגר מגמת ספרות ותיאטרון בתיכון כצנלסון בכפר סבא. למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת רייכמן ולתואר שני בפסיכולוגיה קלינית במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
קריירה
בתחילת דרכו כתב בשבועון הבידור "רייטינג" ובשנת 2000 היה לסגן-העורך של העיתון.
בשנת 2002 החל להגיש לצדו של טל ברמן את תוכנית הבוקר ברדיו תל אביב. בסוף שנת 2009 עזבו השניים את התחנה ומאז 2010 שודרה התוכנית ברדיו "Eco 99" עד לסיום התוכנית במאי 2023 לאחר כ-21 שנים.
השתתף בכתיבת הסדרה הקומית "שולץ" (yes, 2008) וביצירת הסדרה "פלאשבק" (ערוץ הילדים, 2016).
בשנת 2008 הנחה את התוכנית "בעירום מלא" בערוץ 2, וב-2009 הנחה את תוכנית האירוח "אינסטינקט בסיסי" באותו ערוץ. באוגוסט 2010 הנחה את התוכנית "המסע לארץ הציצים" בערוץ 10.
בשנת 2011 הנחה לצד טל ברמן את תוכניות הריאליטי "וייפאאוט" ו"הדור הבא 24/7" בערוץ 10, ובשנת 2012 הנחו השניים את התוכנית "משחק החתונה" באותו ערוץ.
בשנת 2011 כתב טור אישי במוסף סוף השבוע של עיתון "הארץ", ובשנת 2013 כתב טור שבועי באתר "מאקו". החל מיולי 2014 כותב טור במגזין "ליברל".
בשנת 2016 החל להשתתף לסירוגין כחבר פאנל בתוכנית הסאטירה "גב האומה" בערוץ עשר.
חיים אישיים
קיסוס יצא מהארון בפני משפחתו בגיל 18. הוא פעיל בולט בקהילה הלהט"בית, חבר הוועד המנהל של איגי - ארגון נוער גאה, ומרבה לקחת חלק ביוזמות למען שוויון זכויות לקהילה הגאה.
היה נשוי לשחקנית מיכל לוי, אולם היו אלה נישואים פיקטיביים לדבריו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19, חשף כי הוא תומך במפלגת מרצ.
פאוק סלוניקי (כדורסל)
פאוק סלוניקי (ביוונית:  ΚΑΕ Π.Α.Ο.Κ. ) היא קבוצת כדורסל יוונית מעיר הנמל סלוניקי, המתמודדת בליגת העל היוונית ובליגת האלופות.
היסטוריה
מחלקת הכדורסל של אגודת הספורט פאוק נפתחה בשנת 1928 כשאלקסוס אלקסיאדיס, חברה הצעיר של מנהלת מועצת העיר לקח על עצמו את הרעיון למועדון כדורסל לאגודה. בנוסף לזאת, גייס מספר שחקנים מקומיים ששיחקו באופן חובבני במגרשי הפארק העירוני של העיר. מועדון הכדורסל של פאוק סלוניקי החל לשחק בליגה החדשה שהוקמה ובשנת 1959 זכה בתוארו הרשמי הראשון - אליפות יוון, קודם לכן המועדון זכה במספר לא מבוטל של אליפויות אזוריות וטורנירים חצי מקצועניים. ארבע שנים לאחר מכן, הליגה היוונית הוכתרה כליגה מקצוענית והמועדון הורד לליגת המשנה. למרות זאת, חזר המועדון בסיום השנה לליגה הבכירה. מאז העלייה, המועדון לא ירד ליגה ואף לא נאבק במאבקי הירידה, למעט בעונת 1976/77.
בעונת 1981/82, הגיע המועדון לראשונה לגמר הגביע היווני ואף זכה לראשונה בתולדותיו בגביע לאחר ניצחון בפער של שתי נקודות על פנאתינייקוס. זאת לאחר שמשחק הגמר נערך באולם הכדורסל הביתי דאז של הקבוצה, אלכסנדריו מלטרון. עונה לאחר מכן, המועדון סיים במקום השני לאחר יריבו העירוני, אריס סלוניקי. המועדון הפסיד את האליפות לאחר שפיגר אחר אריס במשחק אחד בלבד. למרות זאת, הוא העפיל עונה נוספת למשחקים האירופיים. הצלחתם של שני מועדוני הכדורסל באמצע שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 של סלוניקי הובילו להתעניינות רבה מצד התקשורת והאוהדים הסלוניקיים לאחר שבמשך שנים רבות מועדוני הכדורגל היו המעניינים והבולטים ביותר בספורט המקומי.
בעונת 1983/84, זכה המועדון בפעם השנייה בתולדותיו בגביע היווני לאחר ניצחון בגמר על אריס סלוניקי, 70:74. לאחר הזכייה, פאוק נכנס למספר שנים של בצורת ללא תואר כלשהו, למרות זאת המועדון היה לאחד מבין המועדונים הטובים ביוון לאחר שבמדיה שיחק גדול שחקניה וסמל בפני אוהדי המועדון בשנות ה-80 וה-90, ברניסלאב פרלביץ'. בעונת 1990/91, המועדון שבר את בצורת התארים כשזכה בתואר האירופי הרשמי הראשון שלו, לאחר ניצחון בגמר גביע המחזיקות על מועדון הכדורסל הספרדי, קאי סרגוסה, 62:77. בוענה זו מאמן הקבוצה היה דרגן שקוטה.
בעונה שלאחר מכן, בעונת 1991/92, הגיע המועדון שוב בפעם השנייה ברציפות לגמר גביע המחזיקות, אך הפעם הפסיד בתום הארכה לריאל מדריד, 65:63. באותה עונה, זכה באליפות יוון בפעם השנייה בתולדותיו כשמדיח את אריס סלוניקי בחצי הגמר ובגמר הליגה מנצח את אולימפיאקוס. בעקבות זאת, השתתף המועדון לראשונה בגביע אירופה לקבוצות לאחר שפעם קודמת שזכה באליפות המקומית, מפעל זה עדיין לא נוסד. במפעל היוקרתי, פאוק הצליח לעלות למשחקי הפיינל פור, אך הפסיד בשלב חצי הגמר לבנטון טרוויזו מאיטליה שהובלה על ידי כוכבה הקרואטי, טוני קוקוץ', בתוצאה של 77:75.
בעונת 1993/94 שחזר המועדון את ההצלחה במפעלים האירופיים, כשזכה בגביע קוראץ' בסדרת משחקים של בית וחוץ מול פלקנסטרו טריאסטה בפער כולל של 9 נקודות. בעונה שלאחריה (עונת 1994/95), המועדון זכה פעם נוספת בגביע היווני ובסך הכול בפעם השלישית בתולדותיו. במשחק הגמר, שחקני פאוק הפגינו משחק מצוין והביסו את פאניוניוס בפער של 19 נקודות, 53:72. בעונת 1998/99, המועדון זכה בגביע היווני בפעם הרביעית בתולדותיו כשבגמר מנצח את אא"ק אתונה, 54:72. זכייה זו באה לאחר חמש שנים ללא תואר מקומי או אירופי.
ב-13 במרץ 2000 עבר המועדון לשחק באולם ביתי חדש, אולם הספורט של פאוק שמכיל 8,650 מקומות ישיבה. בכך סיים המועדון היסטוריה רבת שנים באולם הכדורסל הישן, אלכסנדריו מלטרון שנותר ביתה של אריס בלבד. מתחילת העשור ומפרישת שחקנה הדגול, ברניסלאב פרלביץ', המועדון יד מגדולתו לאחר השתלטות התארים מצד קבוצות הפאר, פנאתינייקוס ואולימפיאקוס. למרות זאת, במשך עונות רבות שותף המועדון במסגרת אירופית אך אינו זכה להצלחה רבה במפעלים ביוון. נכון לעונת 2017/18, משחק המועדון בליגה הבכירה כ-58 עונות רצופות.
ועד הצירים
ועד הצירים לארץ ישראל (נודע גם בשמות הוועדה הציונית או הקומיסיה הציונית, וכן "הקומיסיה הציונית לפלשתינה" ו"הוועדה הארצישראלית"), שנודע בקיצור בשם ועד הצירים (באנגלית: Zionist Commission), היה משלחת מנהיגים ציוניים לארץ ישראל. הוא הוקם בעקבות הצהרת בלפור ופעל בין השנים 1918–1921, בראשותו של חיים ויצמן. מטרותיו העיקריות היו הנחת יסוד יציב לבניית בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, דאגה ליהודי הארץ ולקשר בין ההסתדרות הציונית והיישוב העברי לבין השלטונות הבריטיים בארץ ישראל.
הוועד כלל קבוצה של שמונה מנהיגים ציונים שבאה מטעם ההסתדרות הציונית לארץ ישראל באפריל 1918, לאחר כיבוש חלקה הדרומי על ידי הבריטים והתייצבות הכוחות הלוחמים משני עבריו של קו שתי העוג'ות, על מנת לקשר בין השלטון הבריטי לבין היישוב היהודי ולייעץ לו על יישום הצהרת בלפור. הוועד עסק גם בתחומי בריאות, חינוך, סעד והתיישבות יהודית. בין היתר פעל לייסוד האוניברסיטה העברית בירושלים. הוועד אף פעל להחזרת פליטים ומגורשים ואף גישר לקיום יחסים טובים בין היהודים לערבים ובין שאר האוכלוסייה הלא-יהודית שגרה בארץ ישראל.
הוועד מנה 11 שליחים. בראש עמד חיים ויצמן, ואחריו מנחם אוסישקין. מזכירו היה משה שרת, ועם אישיו הבולטים נמנו אהרן אהרנסון, איש ארץ ישראל, שהיה עוזרו של חיים ויצמן, והמייג'ור ויליאם אורמסבי-גור, קצין בריטי אוהד הציונות. כמו כן היו חברים בוועד: סילוואן לוי מכי"ח, לא ציוני שהצטרף על פי מינוי של הממשלה הצרפתית, זלמן דוד ליבונטין, ז'יל רוזנהק (פקיד יק"א), ישראל זיו, דוד אידר מאנגליה (נציג הארגון הטריטוריאליסטי היהודי, ITO), ג'וזף קאואן, ג'יימס דה רוטשילד, אלטר מאיר, אמריקאי שנלווה לוועד כיועץ כלכלי לויצמן, מ. אלוני ורב החובל אנג'לו לוי-ביאנקיני מאיטליה. בראש הוועד עמדו אישים חשובים ובעלי יוקרה, דבר שהגדיל את השפעתו.
לפי מעמדו הרשמי היה הוועד רשאי לעסוק בעניינים ארגוניים, כלכליים ומדיניים, אך בסופו של דבר מיעט לעסוק בהתיישבות, בשל חילוקי דעות פנימיים רבים. השלטון הבריטי לא אהד את פעילותו ובמקומו נוסד הוועד הלאומי.
ראשית פעילותו של ועד הצירים
בסוף 1917, לאחר הצהרת בלפור, התכנסו מספר עסקנים ציונים והחלו לגבש רעיון להקים ועד שמטרתו לדאוג לחינוך עבודה, ביטחון לאומי והפעלת מוסדות ציבוריים בארץ ישראל. הרעיון גובש ואושר על ידי ה"וועדה המדינית הציונית בלונדון" שמו של הוועד באותה תקופה היה "הוועד היהודי". לאחר מכן הגישו את הבקשה לשלטונות הבריטיים, וב-19 בינואר 1918 אישרה ועדה בריטית ממשלתית את הנסיעה של נציגים ציונים לארץ ישראל שתחת ממשל צבאי בריטי.
תחילה הייתה מחלוקת קלה בין הציונים לבין הבריטים לגבי מטרות וסמכויותיו של הוועד. הציונים הדגישו את הרצון לשקם ולפתח את ארץ ישראל ולהכין אותה לקראת הקמת בית לאומי יהודי. האנגלים לא שללו זאת אך ביקשו לשמור על צורת חיים תקינה וטובה גם לתושבים הערבים בארץ. הדיונים והקמתו של "ועד הצירים" היוו תקדים בכך שזו פעם ראשונה שנעשה צעד ליישם הלכה למעשה את הצהרת בלפור. מעתה ואילך החלה מגמה בה הציונים נקטו עמדה לשיפור מצב היהודים בארץ ישראל ואילו הבריטים מיתנו אותה ולאחר מכן אישרוה.
לא הכול פעל בצורה חלקה. עד יישום התוכנית היא נתקלה במספר בעיות: היו התנגדויות מטעם השלטונות הצבאיים הבריטים ואזרחים שישבו במצרים. ההרכב הראשון של הוועד היה חלש וזאת מפני שרוב חבריו מלבד ראש הוועד, חיים ויצמן והמייג'ור ויליאם אורמסבי-גור לא היו פעילים מנוסים. התגובות להקמת הוועד לא היו אחידות. העיתונות הבריטית הגיבה באהדה וכך גם יהדות אנגליה, יהדות רוסיה ויהדות ארצות הברית. לעומתם היו שהגיבו בספקנות להצלחת הוועד ואף חששו לתלות מיותרת של הציונים בבריטניה.
סקירה כללית
הוועד הגיע לארץ ישראל ב-1918 דרך מצרים, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה. ב-22 במרץ, מיד לאחר הגעת המשלחת למצרים, נפגשה עם הנציב העליון הבריטי במצרים, סר רג'ינלד וינגייט, שהזהיר אותה מפני החששות הרבים שהצטברו בציבור הערבי בנוגע למגמות הציונות והציע לה להיפגש בהקדם עם נציגים ערביים. ב-27 במרץ נערכה פגישה ראשונה כזו בקהיר עם שלושה נציגים: פארס נימר, סעיד שקייר וסולימאן ביי נציף. בפגישה נידונו נושאים בעלי אופי כלכלי ותרבותי בלבד, אך לא ההיבטים הפוליטיים של העלייה היהודית או גורלה של ארץ ישראל.
בארץ ישראל התיישב הוועד ביפו. עבודתו התמקדה בשלושה תחומים עיקריים: קיום מגעים עם ההנהגה העברית בארץ ישראל, שמירה על מערכת יחסים תקינה עם השלטון הבריטי והמשימה העיקרית: שיקום ופיתוח היישוב היהודי בארץ ישראל.
המצב הכלכלי בארץ היה קשה. רוב היהודים התקיימו עד אותה תקופה מכספי החלוקה, שלא הגיעו בשל מלחמת העולם, משקים רבים במושבות נפגעו קשות וכמו כן פרצו מגפות רבות באזור. למרות כל זאת הצליחו היהודים לשמור על מבנה ארגוני טוב, ומשהגיע ועד הצירים הוא נתקל ב"ועד הזמני" שבראשו עמד יעקב טהון. "הוועד הזמני" דרש למנות נציגים מטעמו בוועד הצירים, אך כיוון שלא היה ניתן לשנות את הרכב ועד הצירים ללא אישור ההנהלה הציונית וממשלת בריטניה, הגיעו להסדר כי תתקיימנה ועדות משותפות של שני הוועדים. ועד הצירים הגיע עם סכומי כסף מכובדים. הוא עודד עלייה והתיישבות, דאג לייבא מזון מהודו ומאוסטרליה, עזר כלכלית ליהודים שנכנסו לחובות בעקבות המלחמה, עשה מאמצים על מנת למצוא מקומות עבודה, עזר בשיקום החינוך, סייע בהפעלה מחדש של רשת בתי הספר, תוך גיוס מורים ברמה נאותה והתאמת החומר הלימודי לתפיסה הציונית.
לצד ועד הצירים הוקמו חמש מחלקות:
עלייה
כבר בהתחלה הייתה לוועד מחלקה לקליטת עלייה, אך רק מסוף 1919, כשהחל גל העלייה להתגבר, הוועד נערך לקליטת עלייה ותפקידיו הוגדרו כדאגה לעולים מיום עלייתם ועד שייכנסו למעגל העבודה. הוועד דאג להקמה ותחזוקה של בתי עולים, הלוואות ראשוניות וסיוע רפואי. ועד הצירים לא עסק בארגון העלייה אלא בעידודה ובהשפעה על הרכבה והיקפה.
במאורעות תרפ"א, על אף קשיים כלכליים שנוצרו וניסיון להפחית את העלייה, המשיך הוועד לפעול לעידוד העלייה, אך פעל בעיקר להעלאת אנשים אמידים ופחות להעלאת חסרי אמצעים.
מנהל, מדיניות וביטחון
ועד הצירים סייע כלכלית וסבסד את השוטרים והפקידים היהודים במוסדות השלטון הבריטי. המניע לכך היה ריבוי מספר היהודים המשרתים במוסדות השלטון. כאשר החל הממשל האזרחי, הוועד נאלץ להפסיק את הסבסוד. הוועד אף סייע כספית בהקמת מוסדות חינוך יהודיים בערים ערביות, כגון: קהיר, ביירות ודמשק. ועד הצירים הטיל על זאב ז'בוטינסקי לארגן את היהודים להגנה עצמית. בחסות ועד הצירים ארגן ז'בוטינסקי בירושלים את "ההגנה". בשנת 1920, לאחרי מאורעות תל חי והמאורעות שהתרחשו באפריל 1920 בירושלים, הגדיל הוועד את סכומי הסיוע שנועדו להגנה ולטיפול משפטי באסירים ונפגעים מהמאורעות ובשיקומם.
התיישבות חקלאית
עוד בתחילת הדרך הודיע חיים ויצמן שיש לעשות הבחנה בין פעולות שיש לעשותן מיידית לבין פעולות שניתן לעשות בעתיד, אותן ניתן רק לתכנן. ההבחנה נעשית בהתאם לתנאי המלחמה הקיימים בארץ משום שהוא העריך שהמלחמה זמנית ועתידה לחלוף במהרה.
הוועד הפועל הציוני הגביל את פעולות ועד הצירים בתחום ההתיישבות החקלאית משום שקק"ל פעלה בתחום עוד קודם. ועד הצירים סייע בעיקר בהכשרת פועלי אדמה שיעסקו בהכשרת קרקע, שתילת עצים, ייעור, ייבוש ביצות, הפיכת חוות למושבות ושיקום הקרקע.
חינוך ותרבות
תחום החינוך עמד בראש סדר העדיפויות של היישוב היהודי, דבר שנבע מהתנאים בארץ ומהאידאולוגיה הציונית, כי החינוך הוא חלק בבניית חברה בריאה וטובה בארץ ישראל. למרות המצב הקשה, הוועד מצא בארץ ישראל מערכת חינוך ציונית מאורגנת. כל שנותר לו לעשות היה לעודד ולתמוך במערכת הקיימת. הוועד פעל להקמת מוסדות חינוך חדשים כדי לכלול אוכלוסייה נוספת שלא קיבלה חינוך עד כה ודאג להפעיל מחדש את רשת בתי הספר תוך גיוס מורים ברמה נאותה והתאמת החומר הלימודים לתפיסה הציונית.
במקביל לשיפור החינוך, הוועד פעל גם לשיפור התרבות בארץ וסייע למוסדות חינוך שלא נכללו במערכת, סייע בפרסום ספרים, הלוואות להקמת ספריות ובתי-ספר למוזיקה, תמך באגודות ספורט, שיקם אתרים היסטוריים ונתן שיעורי ערב למבוגרים. ב-24 ביולי 1918 הניח ויצמן את אבן הפינה לאוניברסיטה העברית בירושלים.
השאלה הערבית
גיבושה של מדיניות ציונית מול הערבים בארץ ישראל היה אחד התפקידים העיקריים של ועד הצירים. בעיית הערבים לא העסיקה את הציונים עד תקופתו של הוועד. בניגוד לציונים, היו הערבים ללא מסגרות מוסדיות וללא הנהגה וחזון וסבלו מחוסר זהות לאומית. אף על פי כן, מאז שנות ה-90 של המאה ה-19 ניתן לראות התנגדות של הערבים לתנועה הציונית בארץ, אך התנגדות זו הייתה בעיקר בקרב שכבה דקה של האינטליגנציה הערבית. כמו כן, העזיבה של הטורקים את ארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה וכניסתם של הבריטים פגעה במצב הכלכלי והמורלי של הערבים - רבים מהם מילאו תפקידים במשטר הטורקי והרגישו נאמנות וקרבה לשלטון. הערבים חלמו על מסגרת מדינית ערבית רחבה שתכלול את ארץ ישראל, סוריה ועבר הירדן.
לאחר שהגיעה לארץ ישראל, השתתפה המשלחת ב-27 באפריל 1918 בפגישה שערך המושל הצבאי של ירושלים, רונלד סטורס, בהשתתפות נכבדים ערבים, ברובם נציגי העדות השונות. ויצמן קיים שיחות נוספות עם מנהיגים ערבים, בהן ניסה להסיר את החששות שהיו להם מפני הציונים והדגיש את האינטרסים המשותפים בין היהודים לערבים ואת התועלת שתצמח משיתוף פעולה. למרות זאת, הוא לא הסתיר את המטרה הסופית של הציונות: להקים בארץ ישראל ישות יהודית. ניסיונות הגישור ירדו לטמיון. במכתבו לבלפור תיאר ויצמן את העם הערבי כבעל אופי בוגדני שלא ניתן לסמוך עליהם כבני ברית. עד מהרה הגיעו חברי ועד הצירים להבנה כי אין סיכוי להגיע עם ההנהגה הערבית להבנה ושיתוף פעולה. היה חשש מצד ויצמן, כי ההנהגה הערבית מגיבה בצורה הזו "בשל העדר עמדה חד משמעית מצד הממשל הבריטי בארץ לגבי התחייבות של בריטניה כלפי התנועה הציונית".
דרך נוספת הייתה מציאת בן שיח ערבי אחר לשיחות. את התפקיד קיבל הנסיך פייסל, בנו של מלך חג'אז. הציונים לא ידעו להעלות פתרונות ל"בעיה הערבית", למרות זאת היו לפייסל ולציונים גם אינטרסים משותפים: התלות בבריטניה, בריטניה זקוקה להם על מנת לשמור על אחיזה באזור, סלידה מהשלטון הצרפתי והאינטרס העיקרי היה השמועות על הסכם סודי שעומד להחתם בין צרפת לבריטניה על חלוקה של שטחי האימפריה העות'מאנית הידוע בכינוי סייקס-פיקו. ואכן ב-3 בינואר 1919 נחתם הסכם ויצמן-פייסל. להסכם הישג בלתי מבוטל והוא הכרתו של פייסל במפעל הציוני ובתנועה הציונית של הלאום היהודי, כהגדרתם בהצהרת בלפור, והסכמתו לרוב מטרותיה בארץ ישראל.
ב-2 בנובמבר 1918 ערך ועד הצירים בירושלים תהלוכה וחגיגות לציון יום השנה להצהרת בלפור. מנהיגי הערבים בארץ ישראל החליטו לנצל את המאורע הזה, ומשלחת של ראשי הציבור המוסלמי והנוצרי בראשות ראש עיריית ירושלים מוסא כאט'ם אל-חוסייני מסרה את מחאת האגודות הערביות נגד המדיניות הציונית למושל ירושלים, רונלד סטורס.
סופו של הארגון
ועד הצירים כיהן שלוש שנים וחצי: מ-1918 ועד 1921, אך נראה שלא מיצה את תפקידיו ולא מימש את הציפיות שתלו בו. אחת הבעיות הקשות של הוועד הייתה הרכבו. חברי הוועד לא הכירו אחד את השני, בנושאים רבים לא שררה ביניהם תמימות דעים ואף היו מתיחויות רבות ביניהם עובדה שהפריע לקבלת החלטות ובפעילות הסדירה של הוועד. כמו כן, חברי הוועד תכננו לשהות בארץ ישראל תקופה קצרה ומשזו הסתיימה נתקל ויצמן בקשיים לגייס נציגים חדשים שיתאימו לתפקיד. באותה עת היה על ויצמן לעזוב את ארץ ישראל ולנסוע לבריטניה וארצות הברית כדי לפעול ברמה מדינית–פוליטית ולגייס כספים לטובת הוועד והכשרת היישוב להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
בנוסף, נדמה היה שלוועד לא היה קו מנחה ומדיניות ברורה, עובדה שהייתה בעוכריו. בזמן שהיו ציפיות מצד העם להתפתחות והתקדמות, הוחמצה ההזדמנות בשל נסיבות כלכלית קשות ובשל חוסר יעילות מצד הוועד. ביקורת רבה הייתה על ועד הצירים שלא גיבש תוכנית פעולה, שלא חילק כראוי את המשאבים שהוקצבו לו ושהפנה את רוב משאביו והסיוע לשירותי הרווחה והסעד יותר מאשר לפיתוח חקלאי וכלכלי. גורם נוסף הוא חוסר האהדה והגיבוי מצד ההנהגה הציונית העולמית מחד, ומפלגות הפועלים במיוחד "אחדות העבודה" מאידך, שגרמו לערעור בסמכותו ובשליטתו של הוועד וייתכן שבכך אף מנעו את מימוש תוכניותיו.
צפרדע הקמבו
צפרדע הקמבו (שם מדעי: Phyllomedusa bicolor, ידועה גם בשמות blue-and-yellow frog, bicoloured tree-frog, giant monkey frog) היא צפרדע ממשפחת האילניתיים. מקורה מדרום אמריקה מאזור האמזונאס וסביבתו.
מאפיינים
אורכו של הזכר נע בין 91–103 מ"מ, ואורך הנקבה נע בין 111–119 מ"מ. החלק הגבי של הצפרדע מאופיין בצבע ירוק-ליים, והחלק הבטני מאופיין בצבעי לבן-צהוב או שמנת. השפה התחתונה, החזה והרגליים הקדמיות מאופיינות בכתמים לבנים בעלי מסגרת כהה, כאשר הכתמים בעלי צפיפות גבוהה יותר בכיוון הרגליים האחוריות. אצבעות הצפרדע בעלי צבע חום שקוף, צורתן ארוכה ובסיומן צורת דיסקיות ירוקות.
מאפיין בולט נוסף היא בלוטה היוצאת מאחורי כל עין ומעל תוף האוזן. הקשתית בעלת צבע אפור-כהה.