cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלישה ויט
קריירה
באותה תקופה, וויט עבדה בנגינה בפסנתר במלון Regent Beverly Wilshire כדי לממן את מגוריה בלוס אנג'לס, קליפורניה. היא אפילו ניגנה חלקים קטנים בסרט של "תשוקה הרסנית" של הבמאי מייק פיגיס בו מופיע אחיה איאן, בדרמה Gen-X, ב-Bodies, Rest & Motion ובסרט הטלוויזיה The Disappearance of Vonnie. ב-1994, קיבלה תפקיד ראשי ראשון בסרט קולנוע, היא גילמה נערה מופרעת בגיל ההתבגרות בשם בוני בסרט "כיף". היא קיבלה את פרס Special Jury Recognition בפסטיבל סאנדנס והייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בתחרות פרס אינדפנדנט ספיריט. הופעה זו גרמה למדונה לרצות שוויט תלוהק לתפקיד המאהבת שלה בחלק הראשון של הסרט "ארבעה חדרים".
ויט פרצה לתודעה של קהל גדול יותר כשגילמה את זואי וודביין, בתה של הדמות של סיביל שפרד בקומדיית המצבים "סיביל" בשנים 1995–1998. בין לבין היא כיכבה בסרטים: "סימפוניית החיים", "החברות של רות" בבימוי אלכסנדר פיין, Passion's Way ו-Bongwater. אחרי הסדרה "סיביל" קיבלה ויט את תפקיד "הנערה האחרונה" בסרט האימה אגדה עירונית המתאר רציחות הנעשות בקמפוס בהשראת אגדות אורבניות. היא גם תרמה את קולה לסרט האנימציה Gen¹³ אך הוא מעולם לא הופץ שכן לא הושלם עקב חוסר מימון.
בשנת 2000 קיבלה ויט תפקידים חשובים ב"אלי מקביל" ובדרמת הפשע "הסופרנוס" וכן את התפקיד הראשי בסרט הקומדיה Playing Mona Lisa. היא הופיעה גם בסרט "ססיל בי. דימנטד". ב-2001 הופיעה לראשונה על הבמה, במחזה The Gift, בתיאטרון טיפאני בלוס אנג'לס, קליפורניה, בו היא גילמה חשפנית יקרה עם מחלה. בשנים שלאחר מכן, הקריירה של ויט האטה. היה לה תפקיד קטן בסרט "ונילה סקיי" של קמרון קרו, שנועד להתייחס לתפקיד שלה בסרטים "חולית" ו-"תשוקה הרסנית". היא גם שיחקה בוגרת מכללה שדנה באובדן בתוליה בסרט הניסיוני "Ten Tiny Love Stories" ושיחקה נערת טריילר-טראש ברבי "American Girl" שהופץ בווידאו ב-2005.
בשנת 2002 הופיעה בקומדיה הרומנטית "שבועיים מראש". בשנים 2003–2004 היא עזבה את הוליווד ועברה לחיות בבריטניה, שם היא שיחקה בסרט "הצד הטוב של הכעס" לצד קווין קוסטנר, וכיכבה כאוולין בהפקה הבימתית של "צורה לאהבה". בין מיזמים אלה היא הצטלמה לסרט הטלוויזיה הגרמני Kingdom in Twilight שצולם בדרום אפריקה. היא גילמה את קריאמהילד בגרסה הקולנועית לשירת הניבלונגים.
ב-14 ביוני 2004 וויט דיגמנה את מה שנחשב כנראה לכובע היקר ביותר בעולם, עבור בית המכירות הפומביות "כריסטי'ס" בלונדון. הכובע, Champrau d'Amour, תוכנן בידי לואי מארייט, שוויו מוערך ב-2.7 מיליון דולר והוא מכוסה ביהלומים.
קולנוע
"אכפת לי" (2021)
פרנסואה מיטראן
פרנסואה מִיטֵרָאן (, 26 באוקטובר 1916 – 8 בינואר 1996) היה פוליטיקאי צרפתי, איש המפלגה הסוציאליסטית, שכיהן כנשיא צרפת מ-10 במאי 1981 עד 17 במאי 1995, כאשר תקופת כהונתו (בת 14 שנה) הייתה הארוכה ביותר בתולדות המדינה. הוא הוחלף על ידי ז'אק שיראק השמרן.
נעוריו ותחילת דרכו
נולד בעיר ז'ארנאק במערב צרפת, למשפחה קתולית. מגיל צעיר עסק בפעילות פוליטית, במסגרת המפלגה הלאומנית "צלב האש".
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הצרפתי. בשנת 1940 נשבה על ידי הצבא הגרמני, ובשנת 1941 ברח מהשבי והחל לעבוד עבור ממשלת וישי בצרפת. הוא נחשב לעובד מצטיין ובשנת 1943 קיבל עיטור כבוד מיוחד של וישי, ביוני 1943 היה מיטראן הזוכה ה-2202 בעיטור הכבוד המיוחד של ממשלת וישי (ששיתפה פעולה עם הנאצים) על שרות נאמן, מדליית הפרנציסקה הגאלית. אמר מיטראן: "אני מקדיש עצמי למרשל פטן... ומתחייב... להישאר נאמן אליו ולמטרה." מאוחר יותר, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, הוא הצטרף למחתרת הצרפתית.
בשנת 1946 נבחר לנציג מחוז נייבר בפרלמנט, ובשנת 1947 הצטרף למפלגת "האיחוד הדמוקרטי והסוציאליסטי של הרזיסטאנס" (Union démocratique et socialiste de la Résistance) מפלגת מרכז-שמאל בהנהגת רנה פלוון. במהלך השנים כיהן כשר במשרדים שונים עד שהתפטר בשנת 1957, על רקע טענות שהסתיר, כשר המשפטים, פעולות לא חוקיות של סוכנים צרפתים באלג'יר.
בשנת 1958, היה בין הבודדים שהתנגדו למינויו של שארל דה גול לנשיא צרפת. בשנת 1959 ניצל מניסיון התנקשות בחייו בפריז. בשנת 1965 התמודד על הנשיאות מול דה גול והפסיד. בשנים 1965–1968 היה נשיא "המפלגה המאוחדת" (סוציאליסטים וליברלים), בשנת 1971 מונה לנשיא המפלגה הסוציאליסטית, ובשנת 1974 התמודד שוב על הנשיאות והפסיד לואלרי ז'יסקר ד'אסטן.
נשיא צרפת
בשנת 1981 נבחר מיטראן לנשיא צרפת. בין פעולותיו הראשונות כנשיא היו הבקשות לדון בביטול עונש המוות, ובהנהגת מס רכוש מוגדל. ביישום מדיניות הפנים הקשו עליו משברים כלכליים, ורוב שמרני בפרלמנט. במהלך כהונתו הושלמה בניית מנהרת הרכבת לאנגליה.
הישגיו הבולטים היו בזירה הבינלאומית - הוא תרם לחיזוק האיחוד האירופי ולצירופן של ספרד ופורטוגל לאיחוד, ושיקם משמעותית את מערכת היחסים של צרפת עם גרמניה.
מיטראן נחשב לפוליטיקאי החשוב ביותר של השמאל הפוליטי בצרפת, אך גם למנהיג ריכוזי מאוד וחסר שקיפות.
האדמירל פייר לקוסט, שהיה מפקד שירות המודיעין החיצוני של צרפת, הודה ביולי 2005 שמיטראן הורה על הטבעתה של ספינת גרינפיס בניו זילנד, ב-10 ביולי 1985. הספינה הגיעה לנמל אוקלנד במטרה למחות על ניסויים בנשק גרעיני שצרפת ערכה בדרום האוקיינוס השקט, והוטבעה על ידי שירות המודיעין הצרפתי. באירוע נהרג צלם מפורטוגל בשם פרננדו פריירה.
במאי 1995 סיים את כהונתו, ובמקומו נבחר לנשיא צרפת ז'אק שיראק. בינואר 1996, פחות משנה לאחר סיום כהונתו, נפטר מיטראן ממחלת הסרטן.
מיטראן היה נשוי לדניאל גוז משנת 1944, ונולדו להם שני ילדים, ז'אן-כריסטוף וז'ילבר. לאורך כל תקופת נשיאותו נשמר קשר של שתיקה ביחס לפרשיות האהבים הרבות שלו. בשנת 1974 נולדה לו בת מחוץ לנישואים, הסופרת מזארין פנז'ו.
היחס ליהודים ולישראל
מיטראן הוקיר את התנ"ך ונחשב לידיד היהודים. למרות חילוקי דעות קשים בין צרפת לישראל, בעקבות מבצע אופרה שפגע בכור הגרעיני של עיראק שהיה תוצר של שיתוף פעולה עיראקי-צרפתי ועל רקע מלחמת לבנון הראשונה, בה נלחמה ישראל על אדמות לבנון שהייתה בת חסות של צרפת, נגד אש"ף שהיה בעל קשרים עם צרפת, לא נוצר קרע בין צרפת לישראל. ב-3 במרץ 1982 מיטראן היה לנשיא הצרפתי הראשון שביקר במדינת ישראל והוא התחייב כי צרפת לא תכיר באש"ף כל עוד הארגון לא יכיר במדינת ישראל ולא יזנח את דרך הטרור.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נחשפו פרטים אודות עברו של מיטראן אשר יצרו פער בינו לבין הקהילה היהודית בצרפת. נודע כי מיטראן שמר על קשרי ידידות עם רנה בוסקה, משתף פעולה בכיר בממשלת וישי, ובאופן גורף סירב להעמיד לדין משתפי פעולה צרפתים בגין פשעים נגד האנושות. מיטראן סירב להכיר באחריותה של צרפת, תחת ממשל וישי, בעזרה לנאצים בביצוע פשעים נגד האנושות במלחמת העולם השנייה. הגילויים הללו מחקו את דימויו של מיטראן כאוהד יהודים, גם בקרב יהודי צרפת וגם בקרב היהודים במדינת ישראל.
לקריאה נוספת
גרהם רוב, פריזאים, היסטוריה הרפתקנית של פריז, כתר 2012. עמ' 311-332.
הכוכבים של שלומי
הכוכבים של שלומי הוא סרט דרמה קומית רומנטית ישראלי, בבימויו של שמי זרחין, שיצא להקרנה בבתי הקולנוע בשנת 2003.
עלילה
שלומי הוא נער מוכשר, גאון שקט וצנוע שנכשל בלימודים, החש עצמו מנודה בין חבריו לספסל הלימודים. הוא אינו מבין שהסיבות למצבו הן היותו סובל מדיסלקסיה ומהזנחת הוריו. הוא נאלץ לשאת בחלק נכבד מהעול המשפחתי: דואג לאביר ואדיר, התינוקות התאומים של אחותו זיוה; מטפל בסבו, באביו ובאמו הפרודה מאביו; קונה, מבשל ומבצע חלק מעבודות הבית. איש מבני משפחתו הטרודים בבעיותיהם האישיות והקטנוניות לא מבחין בכישרונותיו ובאישיותו יוצאת הדופן.
אלא שבהגיעו לגיל 16 מגיעות לחייו שלוש דמויות והמפגש עמן מבהיר לו שהוא האדם המוכשר וסביבתו היא הבעייתית. אנשים אלה הם המורה למתמטיקה (בגילומו של ניסו כאביה) ומנהל בית הספר (יגאל נאור) החדשים ונערה בשם רונה (איה קורן) שמגיעה לגור בשכנות, מאחר שסיימה בגיל צעיר את לימודיה לתעודת בגרות. שלומי נכשל בבחינה במתמטיקה בכתב במתכונת רגילה, משום שהוא כותב רק את התשובות ולא את דרך החישוב. לא סביר שהוא העתיק את התשובות משום שהוא היה הראשון בכיתה שסיים את המבחן. הוא לא הגיש את המבחן למורה, משום שהמורה דרש לכתוב את כל תהליך ודרך החישוב. שלומי קיפל את העמוד, השאירו כך על שולחנו ויצא בזעם מהכיתה.
תהילה (רותם זיסמן-כהן) חברה של שלומי לא רוצה "לשדרג" את מערכת היחסים שביניהם וזה מכעיס אותו. המורה בדק את תוצאות המבחן ולכן פנה למנהל. המורה ומנהל בית הספר עושים לשלומי מבחן בעל פה במתמטיקה. שלומי מתגלה במבחן כבעל יכולת מתמטית חריגה. מנהל בית הספר רואה בשלומי כישרון מבוזבז ומבקש לקחת אותו תחת חסותו ולהעבירו לבית ספר למחוננים הפועל בתנאי פנימייה.
פסקול
את המוזיקה המקורית לסרט הלחין, עיבד וביצע יונתן בר גיורא. שיר הנושא "עוד אבוא" הושר פעמיים במהלך הסרט על ידי חיים אוליאל ללחן של יונתן בר גיורא ומילים של נתן אלתרמן. עוד ביצעה קטע קצר ממנו כוכבת הסרט איה קורן. מנגנים בפסקול הסרט נגן העוד, הבאס והבוזוקי גיטאר ינקלה סגל, הכנר ניצן-חן רזאל, נגן הניי והקלרינט אמיר שהסאר, נגן כלי ההקשה אורן פריד, הגיטריסט אבי בן דב, יונתן בר גיורא עצמו בקלידים וסאמפלרים וגם במאי הסרט שמי זרחין, בקאנון סינטי. זרחין גם תרם קולות רקע לשיר הנושא. בתחילת 2020 יצא בהליקון אלבום הפסקול המקורי, שכתב ועיבד מלחין הסרט יונתן בר גיורא, ואשר כולל גם רמיקסים וקטעים שלא הושמעו בסרט. עם יציאת הסרט צולם גם קליפ לשיר הנושא בכיכובם של אושרי כהן וחיים אוליאל.
בועה
{{פירושונים| Bubble:
ראו גם
}}
ג'ון רוי קרלסון
ג'ון רוי קרלסון (באנגלית John Roy Carlson; 1909 - 23 באפריל 1991) היה עיתונאי חוקר וסופר פוליטי אמריקאי ממוצא ארמני שערך תחקירים על פעילותם של חוגים פשיסטיים ופרו-נאציים בארצות הברית, לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. סיקר את מלחמת העצמאות של ישראל ב-1948 מן הצד הערבי ובמהלכה פיתח אהדה לצד הישראלי.
ראשית דרכו
ג'ון רוי קרלסון הוא שם העט של אבדיס דרואוניאן (Avedis Derounian), שנקרא גם ארתור דרואוניאן. קרלסון נולד בעיר אלכסנדרופולי בחבל תראקיה ביוון בשנת 1909 להורים ארמנים. בשתים עשרה שנות חייו הראשונות חווה מלחמות ואלימות, מלחמת הבלקן הראשונה, מלחמת הבלקן השנייה, מלחמת העולם הראשונה והיה מודע לרצח העם הארמני שבו נרצחו כמיליון וחצי מבני עמו ובהם רבים מקרובי משפחתו: "הטורקי הרודן היה נחוש להשמיד את הארמנים בטורקיה...לאומנים טורקים פתחו ב"מלחמת קודש" מוסלמית של טבח, הרעבה, אכזריות וגירושים המוניים שעד לאותו זמן לא הייתה לה מקבילה בין האומות הנקראות מתורבתות".
משפחתו נדדה בימי התהפוכות הללו בין יוון, בולגריה וטורקיה. בשנת 1921 היגר קרלסון עם הוריו ושני אחיו לארצות הברית. המשפחה התיישבה בעיירה מינאולה (Mineola) שבלונג איילנד בניו יורק והנער החל ללמוד בבית הספר העממי. בעת לימודיו נהג אחד ממוריו להישאר עמו בכיתה לאחר שעות הלימודים, כדי לשפר את שפתו האנגלית של מי שעתיד להיות אחד הסופרים הנקראים ביותר באמריקה.
אירוע שהטביע בו חותם בצעירותו היה הרצח, שלו היה עד, של הארכיבישוף לאון טוריאן, ראש הכנסייה הארמנית בצפון אמריקה שנרצח בדקירות סכין בניו יורק ב-1933 על ידי קבוצה מאנשי תנועה לאומנית ארמנית, בעת שניהל טקס תפילה בכנסייה.
מצעירותו גיבש לעצמו קרלסון השקפת עולם השוללת כל דעה קיצונית, הן משמאל והן מימין, ובעיקר שלל את פעילותן החתרניות של תנועות הפוגעת בדמוקרטיה של ארצו המאמצת ומסכנות אותה. קרלסון הצעיר החליט לבדוק בכוחות עצמו מה מניע את גלגלי הפשיזם האמריקאי. הוא התחזה להיות איטלקי ממעריציו של ה"דוצ'ה" בניטו מוסוליני בשם "ג'ורג' פאגננלי" וזאת לאחר שעבר לגור ברובע האיטלקי של העיר, למד את שפתם ומבטאם. בדמותו זו העניק קרלסון לפשיסטים את שירותיו כמנסח את עלוני הרחוב שלהם. מה שלא ידעו היה כי קרלסון העביר את המידע ששאב מהם לבולשת הפדרלית, ה-FBI.
"תחת מסווה"
ב-1938 הושפע קרלסון מכרוז אנטישמי שחולק ברכבת התחתית של ניו יורק, מאת גוף שנקרא "המפלגה הלאומנית האמריקאית" (American Nationalist Party). קרלסון הגיע להכרה כי מצב הדברים באמריקה הולך ונראה כ"עולמו של היטלר", והוא החליט להתחקות אחר שורשיה של הגזענות בארצות הברית. כשליחם, בנפרד, של המגזין הכלכלי פורצ'ן (Fortune) של בית ההוצאה טיים-לייף ושל גופים פרטיים, "המועצה נגד חוסר סובלנות" (Council Against Intolerance) ו"ידידי הדמוקרטיה" (Friends of Democracy), יצא קרלסון למשימתו העיתונאית והספרותית הגדולה; בזהות בדויה חדר אל הגרעין הקשה של הקבוצות הגזעניות והפרו-נאציות שפעלו בארצות הברית ערב מלחמת העולם השנייה.
קרלסון העמיד פני תומך ומזדהה עם תנועות אלו ועם רעיונותיהן והצליח לחדור לתאים הממודרים והחמושים שלהן ואף להיפגש ולשוחח עם מנהיגיהן.
קרלסון מצא כי המאחד את כל הקבוצות הפרו-נאציות היה השנאה, שנאה לנשיא רוזוולט, שנאה ליהודים, שנאה לקתולים ומעל לכל שנאה לדמוקרטיה.
מתוך תמיכת קבוצות אלה בגרמניה הנאצית נבעה תמיכתן, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בתנועת הבדלנות, שעיקר המסר שלה היה כי אין על ארצות הברית להתערב במלחמה באירופה, כשכוונתן בזאת הייתה שלא להצטרף לצד בריטניה במלחמתה בגרמניה הנאצית. גם לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה לאחר שהיפנים תקפו את בסיס הצי בפרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, לא חדלו תנועות אלו מפעולתן, והיא הפכה מבדלנות לפעולת גיס חמישי.
לאחר ארבע ויותר שנות איסוף החומר ישב קרלסון לכתוב את ספרו. בגלל רגישות הנושא סירבו מוציאים לאור אחדים לפרסם את הספר, עד שנמצא לו המו"ל המתאים. הספר יצא לאור ב-1 בינואר 1943 ונשא את השם "Under Cover" (תחת מסווה). עד מהרה הפך הספר לאחד מרבי-המכר בארצות הברית וקרלסון הפך לאישיות לאומית. בשנת הופעתו, 1943, נמכרו 550,000 עותקים מן הספר.
בספרו חשף קרלסון את פניהן של הקיצוניות הפשיסטית והנאצית בארצות הברית, את תנועותיה, לרבות האיגוד הגרמני אמריקאי והקו קלוקס קלאן וכן את הימין הנוצרי בארצות הברית, שנטה לגילויים לאומניים, גזעניים, אנטישמיים ופרו-נאציים, בהנהגתם של אנשי כמורה.
קרלסון לא נח על זרי התהילה, ולאחר צאת ספרו לאור המשיך בתחקיריו, שנערכו בזהות בדויה, אודות תנועות קיצוניות בארצות הברית, מן הימין ומן השמאל. הוא הגיש בקשות להצטרפות למפלגה הקומוניסטית האמריקאית ולקו קלוקס קלאן, נוכח בעצרות שבהן נאמו מסיתים גזעניים ומטיפים דתיים קיצוניים ושמע את הטפותיהם מלאות השנאה והסילופים. בין היתר תיעד את נאומו של מטיף ידוע שפסק כי "ישו לא היה יהודי".
"מקהיר עד דמשק"
בינואר 1948 הגיע קרלסון ללונדון, כאשר המשימה שהציב לעצמו הייתה לבצע תחקיר על השתתפותם של אנשים וארגונים נאצים ואנטישמיים לצדם של הערבים במלחמה שהחלה להתחולל בארץ ישראל לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה, מלחמה שהיוותה את שלביה הראשונים של מלחמת העצמאות.
על רקע עמדותיו האנטי נאציות ולאור השקפת עולמו כפי שהתבטאה בספריו, היה קרלסון אוהד היישוב היהודי במלחמתו לעצמאות. תוך כדי תחקירו, שהחל כתחקיר עיתונאי על השתתפותם של נאצים במלחמה, נסחף קרלסון למערבולת של מלחמת העצמאות וסיקר את כל היבטיה מן הצד הערבי ולא רק את הנושא בו החל התחקיר. במשך כל ימי המלחמה נדד קרלסון בין בירות ערב, קהיר, דמשק, ביירות ורבת עמון, בזהות בדויה של אוהד העניין הערבי, ואף הגיע פעמים אחדות, תוך סיכון נפשו בחציית הקווים, לירושלים העברית, בזהותו הגלויה, כמחברו של "תחת מסווה".
בתחילת המסלול בלונדון הציג עצמו קרלסון בשם "צ'ארלס ל. מוריי", סוכן של חברה לציוד חקלאי מאינדיאנה. כבר שלוש שנים קודם לכן, בשנת 1945, השתמש קרלסון בשם זה לצורך התכתבות עם מה שכינה "מחרחרי שנאה" ו"אנטי דמוקרטים" בבריטניה. בלונדון נפגש עם פשיסטים בריטיים מאוהדי אוסוואלד מוסלי ועם שכירי חרב שעמדו לצאת למזרח התיכון להילחם לצד הערבים.
מלונדון יצא קרלסון לקהיר, אליה הגיע ב-2 במרץ 1948. כשניסה לצלם תמונות ברחובות קהיר נעצר על ידי המשטרה בחשד שהוא מרגל יהודי. הוא הובל לתחנת המשטרה על ידי שני שוטרים והמון צווח בלא הרף "יאהוד!". כאשר הסתובב וצעק "אני אמריקני!", צעק לו מישהו באנגלית רהוטה: "אם כך, גרוע אתה מיהודי!". בקהיר נפגש עם אנשי האחים המוסלמים ודובב אותם על שנאתם ליהודים ועל נחישותם להכחידם. ככלל, בכל תחנות מסעו במדינות ערב הציג קרלסון עמדות אנטי יהודיות קיצוניות והצליח להוציא מכל בני שיחו, ערבים, אזרחים ואנשי צבא, שכירי חרב גרמנים נאצים ובוסנים מאנשי צבא ערב החופשית של המופתי חאג' אמין אל-חוסייני, את השקפותיהם הקיצוניות השואפות להביא קץ לקיום היהודי בארץ ישראל.
מקהיר נסע קרלסון כצלם-מלווה עם מתנדבי "החולצות הירוקות" לארץ ישראל. הם נכנסו אליה דרך רפיח, נסעו לבאר-שבע ודרך חברון הגיעו לירושלים הערבית, ממנה התבונן על העיר העברית הנתונה במצור. הוא נלווה אל הלוחמים הערבים בקרבות. ב-13 באפריל 1948, התרחשה ההתקפה על שיירת הדסה. קרלסון מספר כי הערבים טענו שקיבלו מידע על "ריכוזי כוחות יהודיים גדולים בקרבת האוניברסיטה ובית החולים". לשאלתו מי מסר להם את המידע, קיבל את אותה תשובה מערבים שונים באבו תור: "האנגלים".
עם הכרזת המדינה החליט קרלסון כי מקומו בעת הזו הוא בישראל, לראות בלידתה של המדינה החדשה. תוך סיכון נפשו, חצה את הקווים לעבר ירושלים העברית, כשהוא מחזיק בידו דגל קטן של ארצות הברית. הוא הצליח להגיע לעמדות היהודים ולהוכיח להם את זהותו האמיתית, ואף הספיק לסקר את מסדר הפרידה של הנציב העליון האחרון אלן קנינגהם. בישראל שהה קרלסון ותיאר את הולדת המדינה בספרו בפרק הנקרא "מדינת ישראל (Medinat Yisrael - כך במקור) נולדת".
לאחר ימים אחדים, כשטעם את טעם המצור והמחסור בירושלים, הצליח קרלסון להסתנן לשער יפו ולחזור לעיר העתיקה. לא די היה לו בכך, ולאחר שסיקר את הקרבות בירושלים מצידה הערבי שב והסתנן לירושלים המערבית. הוא הופתע לראות בעיר הנצורה והמופגזת את שמחת התושבים על הכרזת העצמאות ואת דגלי ישראל מתנוססים בכל פינה. יחד עם זאת בפרק בספרו הנקרא "החיים בעיר הנצורה" תיאר את סבלות התושבים, המחסור, הרעב, ההפגזות הבלתי פוסקות והאבל על הנופלים. כן סיקר את ניסיון הפריצה של הפלמ"ח לעיר העתיקה דרך שער ציון ב-19 במאי 1948. מאורע שהשפיע קשות על קרלסון, כאמריקאי, היה נפילתו מכדורי הערבים של הקונסול הכללי ארצות הברית תומאס ואסון ב-22 במאי, ליד בניין ימק"א ירושלים.
קרלסון לא נח ולא שקט עד שכעבור זמן לא רב שב וחדר מבעד לקווים לשטח הערבי דרך אבו תור. המשמר הערבי שתפס אותו לא האמין לסיפורו והוא עמד בפני סכנת הוצאה להורג, אלא שלאחר מאמצים עלה בידי שוביו להתקשר אל קצין ערבי ממכריו והלה ערב למהימנותו. בסבב זה התוודע קרלסון לרב-סרן עבדאללה א-תל, מפקד הלגיון הערבי בירושלים, ותחת חסותו היה עד לאירוע היסטורי כשנוכח אישית בנפילת הרובע היהודי של העיר העתיקה ב-28 במאי 1948, בידי כוחות הלגיון הערבי ובכניעת תושביו היהודים שפונו ממנו לאחר שעמדו במצור שישה חודשים. קרלסון נכח בביקורו של המלך עבדאללה בעיר העתיקה מיד לאחר כניעת הרובע היהודי, שאף נעצר לבקשת קרלסון כדי שיוכל לצלמו. מיד לאחר מכן נשמע קול פיצוץ בית הכנסת החורבה וקרלסון מיהר למקום לתעד את חורבותיו.
בהמשך הגיע קרלסון לבית לחם וליריחו, וסיקר את הלך הרוחות בהן לאחר ניצחון הלגיון הערבי בירושלים. המשך מסעו הוביל אותו לעמאן, בה היה עד ל"התקפת האוויר הראשונה" בתולדות העיר, ושמע את "טרטור מנועיהם של המטוסים היהודיים, שחגו מעל והטילו פצצותיהם". אחת הפצצות פגעה בביתו של מפקד הלגיון הערבי, גלאב פשה. למחרת הלך לבקר במפקדה הראשית של הלגיון ברחוב הראשי של העיר, שם התקבל לשיחה על ידי גלאב. לאחר שהות של ימים אחדים בעיר, יצא במונית לדמשק.
בדמשק חווה הפצצה מן האוויר והצליח לצלם מחלונו את "ההרעשה היהודית הראשונה על דמשק". הוא נפגש בעיר עם חוגים ערביים פרו-נאציים, שהעריצו את ה"פיהרר" הגרמני. באמצעות חוגים אלה נתוודע לגרמני נאצי בשם סטפן ורנר מאייר, שהגיע לדמשק כדי להילחם לצד הערבים. כדי לזכות באמונו הציג עצמו בפניו כאיש ה"בונד" הגרמני מארצות הברית והרים איתו כוסית תוך כדי ברכת "הייל היטלר". קרלסון שאל את עצמו האם הוא בברלין והשנה היא 1938. האיש הפגיש את קרלסון עם מוסלמים בוסנים וקרואטים שהגיעו אף הם להילחם לצד הערבים. ביקורו של קרלסון בדמשק הגיע לשיאו כאשר בעזרת ידידיו אלה הצליח לפגוש את המופתי חאג' אמין אל-חוסייני ולראיינו ריאיון קצר וסתמי, שהתקיים בוילה הממוקמת במתחם מגורים מוקף חומה ובתוכה כ-30 שומרים מזוינים בתת-מקלעים ורימונים. המופתי אמר לו כי תוכניתו היא "להילחם עד הניצחון" ונתן את רשותו לצלמו. קרלסון צילם שתי תמונות של האיש, לפני שזה נסע משם במכונית ממוגנת ירי. לאחר מכן הצליח להפגש גם עם מערוף א-דואליבי, אז פרופסור למשפטים באוניברסיטה הסורית ומנהיג בולט באחים המוסלמים בדמשק, שחילץ את המופתי ממעצר הבית שלו בצרפת ביוני 1946.
פרידתו של קרלסון מן הצד הערבי של החזית הייתה בביקור בביירות, בירת לבנון, שקרלסון נדהם מן המודרניות שלה בהשוואה לפשטותן של עמאן ודמשק. בביירות נפגש עם נוצרים שהסתייגו מן האסלאם ושאפו לדמוקרטיה ואף העזו להביע דעות פרו-ציוניות. ניסיונו לראיין את פאוזי קאוקג'י נכשל, כאשר קאוקג'י קצר הרוח נמנע מלהתייחס לשקריו על ניצחונותיו שלא היו והלך בזעם לאחר שנשאל על מעשיו בגרמניה.
מסעו של קרלסון הסתיים בהגיעו דרך ניקוסיה לחיפה, יחד עם 280 עקורים יהודים על האנייה "התקוה". קרלסון ערך סיור מקיף בארץ, בעצמו ללא ליווי רשמי, כדי להתרשם באופן בלתי אמצעי מהמדינה הצעירה שלה נתונה הייתה אהדתו. קרלסון נסע בעיקר בטרמפים, ובין היתר התארח במשך שבוע בקיבוץ דגניה א'.
סיורו בישראל השפיע עליו עמוקות והביא אותו להשוואה בין התחייה הלאומית של העם היהודי, לבין תחייה אפשרית כזאת של העם הארמני:
מישראל הגיע בנובמבר 1948 לביקור בעיר הולדתו אלכסנדרופוליס שביוון. בסיום מסעו המריא קרלסון במטוס נוסעים מאתונה לשוב לארצות הברית.
את רשמיו וחוויותיו מסיקור מלחמת העצמאות מן הצד הערבי העלה קרלסון על הכתב בספרו "מקהיר עד דמשק" שראה אור בשנת 1951. עד מהרה תורגם הספר לעברית על ידי העיתונאי שלום רוזנפלד ויצא לאור בישראל בשנת 1952. לגרסה העברית ניתנה כותרת משנה "עם צבאות ערב נגד ישראל". הספר היה אחד מרבי המכר בישראל בראשית שנות החמישים.
אליהו אליעזר דסלר
הרב אליהו אליעזר דסלר המכונה גם המכתב מאליהו (ה'תרנ"ב, 1892 - 30 בדצמבר 1953, כ"ד בטבת ה'תשי"ד) נחשב לאחד מגדולי בעלי המוסר בשיטת קלם במאה ה-20. כיהן כרב באנגליה וכמשגיח רוחני בישיבת פוניבז'.
ג'ון רוי קרלסון
סוף הדרך
במאי 1953 יצא קרלסון במכתב גלוי בעיתונות נגד הסנטור ג'וזף מקארתי והמקארתיזם.
בשנת 1991 ערך קרלסון עבודת מחקר בספריית הוועד היהודי אמריקאי (American Jewish Committee) בניו יורק. ב-23 באפריל 1991, כאשר שקד על עבודתו בבניין הספרייה במנהטן, פקד את קרלסון התקף לב, הוא הוחש לבית החולים ושם נפטר בגיל 82.
אליהו אליעזר דסלר
ביוגרפיה
נולד בהומל (כיום בבלארוס), לרב ראובן דב דסלר, תלמידו המובהק של אחד מחשובי תנועת המוסר, הרב שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם" שהתפרנס כסוחר עצים מצליח בהומל. אמו, חנה פריידל, הייתה נכדתו של מייסד התנועה, רבי ישראל מסלנט (בת חתנו, הרב אליהו אליעזר גרודזנסקי, שהיה גם חותנו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי).
עד גיל 14 למד מפי מורים פרטיים ולאחר מכן למד בישיבת קלם אצל הרב צבי הירש ברוידא, חתנו של "הסבא מקלם". תקופה זו הותירה בו את חותמה, וכל חייו החשיב את עצמו כבן טיפוחיה של ישיבת קלם. הרב דסלר קיבל הסמכה מידי דודו, הרב חיים עוזר גרודזינסקי, מנהיגה הרוחני של יהדות ליטא, אשר לא הרבה בסמיכת תלמידים. ב-1920 נשא לאישה את בלומה, בתו של הרב נחום זאב זיו ונכדתו של הסבא מקלם. גם גיסיו, חתניו האחרים של רבי נחום זאב זיו היו לדמויות מרכזיות בשיטת קלם.
ב-1928, לאחר מות אמו החורגת, נסע עם אביו לאנגליה לצורך טיפול רפואי של האב. הוא החליט להישאר באנגליה ונתמנה לרב. אשתו ובתו נשארו בליטא והצטרפו אליו רק כעבור שלוש שנים. הרב דסלר כיהן כרב באיסט אנד ובדלסטון. בדלסטון הוא פתח ישיבה ולימד באופן אישי את סלימאן ששון, בנו של דוד סלימאן ששון ממשפחת ששון.
בשנת 1947 נענה להזמנת הרב יוסף שלמה כהנמן לכהן כמשגיח רוחני בישיבת פוניבז', עלה לארץ והתיישב בבני ברק. שיחות המוסר שנשא בישיבה ידועות גם היום בעולם הישיבות. הרב דסלר נפטר בפתאומיות מהתקף לב ב-1953 ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בזכרון מאיר שבבני ברק.
בנו היה הרב נחום זאב דסלר, מייסד האקדמיה העברית של קליבלנד בקליבלנד. חתנו היה הרב אליהו יהושע גלדצהלר.
מכתב מאליהו
לאחר פטירתו של הרב דסלר ערכו מספר תלמידים שלו (בראשות הרב אריה כרמל והרב חיים פרידלנדר) את ספרו המרכזי "מכתב מאליהו", שיצא בחמישה כרכים, בין השנים תשט"ו - תשנ"ז. הספר תורגם לאנגלית וחלקים ממנו תורגמו גם לצרפתית. הגרסה העברית יצאה במהדורות רבות.
סדרת הספרים, הנפוצה בעולם הישיבות, כוללת כתבים, שיחות ומכתבים של הרב דסלר בענייני אמונה ומוסר "המשקפים את הרעיונות החברתיים של ישיבת המוסר הליטאית, כפי שבאה לידי ביטוי בישיבות המוסר במאה הקודמת".
בספריו עשה הרב דסלר שימוש במקורות רבים, כולל מספרי חסידות, דבר שאינו שכיח אצל רב ליטאי. אחד המושגים המפורסמים שטבע הרב דסלר הוא "נקודת הבחירה", העוסק במהותו של התחום המצומצם שבו ישנה לאדם בחירה חופשית, ועליו הוא נשפט. הוא עוסק גם בסוגיות קבליות, ולמשל מנסה ליישב את הסתירה בין דעת הגר"א לדעת תלמידו רבי חיים מוולוז'ין בנושא הצמצום. הוא משלב בגלוי תפיסות חסידיות בכתביו, ואף טען כי לאמתו של דבר אין מקום להפרדה בין חסידים לליטאים. חתנו מסר כי למד גם את ספר הזוהר עם פירוש בעל הסולם, "ועל ידי יגיעה רבה מאוד בפנימיות התורה הצליח לבאר מושגים חדשים על דרך המוסר".
הספר עוסק גם בתאולוגיה של השואה. לדעת הרב דסלר השואה אירעה בגלל אי התאמה בין החסד האלוקי שירד לעם ישראל בדמות האמנציפציה לבין תגובתו של העם, שפנה לכיוונים חומריים ולהתבוללות ולא להתעלות בעבודת ה'. שני מאמרים נוספים בספר, שבהם הרב דסלר נרתם למטרותיה של החברה החרדית לאחר השואה, הם: 'ויהי אחר החורבן' ו'מכתב בדבר אמונת חכמים'. בראשון הוא מתווה לחברה החרדית את היעד המרכזי שלה: שיקום עולם התורה בניסיון להתקרב ככל האפשר לעולם שאבד במזרח אירופה. בשני הוא מסביר כי לא גדולי התורה טעו ערב השואה, אלא כל מי שמבקש לבקרם ולשפוט אותם. המכתב מציג למעשה תפיסה הקרובה לדוקטרינת אלטעות, אם כי אין הוא טוען במפורש שחכמי ישראל אינם מסוגלים לשגות אלא רק שאנו איננו מסוגלים לרדת אל סוף דעתם.
איבר האפס
איבר האפס הוא מונח אלגברי לציון איבר במבנה אלגברי שהוא איבר היחידה ביחס לפעולת החיבור המוגדרת במבנה. כלומר איבר המסומן 0 ומקיים a+0 = 0+a = a לכל איבר a במבנה.
דוגמאות:
תכונות
בחוג כללי יש תמיד איבר אפס אחד בדיוק (מה שמצדיק את השם "איבר האפס"). הוכחה: נניח ש-0_r ו-0_s הם שני איברי אפס בחוג. אז לפי הגדרת איבר אפס:.
תכונה נוספת של איבר האפס בחוג היא תכונת הבליעה ביחס לכפל: לכל a בחוג. הוכחה:. אם נצמצם את שני האגפים ב-a\cdot 0 נקבל: 0=a\cdot 0. ההוכחה לכפל משמאל אנלוגית.
חוג עם איבר אחד הוא החוג הטריוויאלי שהאיבר היחיד בו הוא איבר האפס המהווה גם את איבר היחידה ביחס לכפל. לעומת זאת בחוג עם שני איברים לפחות מתקיים תמיד ש-0\ne 1 (כש-1 הוא איבר היחידה הכפלי). הוכחה: יהי a איבר בחוג שאינו איבר האפס (קיים מכיוון שקיים רק איבר אפס אחד). אז ולכן 0\ne 1.
מכאן הדרך
מכאן הדרך הוא אלבומו העשירי של דני סנדרסון, שיצא בשנת 2017.
רקע
העבודה על האלבום הייתה שונה מכל אלבומיו הקודמים של סנדרסון, ונעשתה בשיטת ה"איסוף", כפי שהוא מכנה אותה. כמחצית משירי האלבום שוחררו כסינגלים בין השנים 2012 ל-2016, מיד לאחר הקלטתם, בעוד האלבום השלם רוקם עור וגידים. במהלך תקופה זו עזבו תמר אייזנמן, יותם בן חורין ורוית הראל את הלהקה המלווה של סנדרסון, ואת מקומם תפסו הילי בוימל, מיקי ורשאי ואורית שלום. שירי האלבום מבוצעים על ידי ההרכבים השונים שהתקיימו לאורך התקופה.
בעוד שהסגנון המוזיקלי דומה לאלבומיו הקודמים, מילות השירים מציגות פן יותר אישי ופרטי של סנדרסון, והאלבום כולל פחות שירים הומוריסטיים ושירי "סאגה" עלילתיים. שיר הנושא, "מכאן הדרך", מוקדש לנכדו של סנדרסון. האלבום גם כולל, לראשונה מאז "הלא נודע", קטע אינסטרומנטלי בשם "קוזה נוסטרה" המתבסס על המוזיקה האיטלקית.
לאלבום צורף כבונוס השיר "לכל אחד יש כוכב", שהוקלט ב-1995 בזמן שידורה של תוכנית האירוח שסנדרסון הגיש.
האלבום התקבל באהדה על ידי המבקרים.
רשימת השירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי דני סנדרסון.
אדם לכל עת (מחזה)
אדם לכל עת (באנגלית: A Man for All Seasons) הוא מחזה מאת רוברט בולט המבוסס על חייו של סר תומאס מור. בגלגולו הראשון, המחזה נכתב עבור BBC Radio ב-1954. גרסה טלוויזיונית באורך שעה בשידור חי בכיכובו של ברנרד הפטון הופקה ב-1957 על ידי ה-BBC, ולאחר הצלחתו של Flowering Cherry (מחזה שכתב בולט ב-1958) הוא עיבד את אדם לכל עת לבמת התיאטרון.
הצגת הבכורה של אדם לכל עת התקיימה בלונדון בתיאטרון הגלוב (כיום נקרא Gielgud Theatre) ב-1 ביולי 1960. מאוחר יותר המחזה הועלה גם בברודוויי, וזכה שם לביקורות חיוביות מצד המבקרים כמו גם להצלחה מסחרית במשך יותר משנה. המחזה הועלה שוב מספר פעמים בהפקות מחודשות, ומאוחר יותר עובד לסרט קולנוע באותו השם משנת 1966 שזכה במספר פרסי אוסקר וכן לסרט טלוויזיה בשנת 1988 ושוב לרדיו בשנת 2006.
העלילה מתבססת על סיפורו האמיתי של סר תומאס מור, לורד צ'נסלור אנגלי מהמאה ה-16, שסירב לאשר את בקשתו של הנרי השמיני, מלך אנגליה להתגרש מאשתו קתרין מאראגון, שלא ילדה לו בן, כדי שיוכל להינשא לאן בולין, אחותו של פילגשתו לשעבר. המחזה מציג את מור כאדם עקרוני, בו מקנאים יריביו, ביניהם תומאס קרומוול, ואותו אוהבים האנשים הפשוטים ומשפחתו.
ארזי האל
יער ארזי האל (בערבית: أرز الربّ; קרי: אַרְזְ אַ-רַּבּ, תעתיק מדויק: ארז אלרּבּ) הוא אחד השרידים האחרונים מיערות הארזים של לבנון, אשר שגשגו ברחבי הר הלבנון בימי קדם. האתר מוגדר כיום כשמורת טבע ומאז 1998 הוא מוכר, יחד עם עמק קדישה הסמוך, כאתר מורשת עולמית.
היער שוכן בחלקו הצפוני של הר הלבנון ממזרח לעיירה בשרי, על מורדות הר מקמל, בגובה שבין 1,900 ו-2,050 מטרים מעל פני הים.
רקע
בעבר היה הר הלבנון מכוסה כולו יערות ארזים עבותים. כיום, לאחר מאות שנים של כריתת העצים והרס היערות, היקף היערות הצטמצם במידה ניכרת.
לאורך השנים השתמשו עמים רבים בעצים, וביניהם הפיניקים, בני ישראל, המצרים, האשורים, הבבלים, הפרסים, הרומאים והטורקים הפיניקים השתמשו בארזים לבניית ציי הסוחר שלהם. הם נזקקו לעצים לצורך בניית הספינות, ועצי הארז הפכו אותם ל"אומת הסחר הימי הראשונה בעולם". המצרים השתמשו בשרף העץ בתהליך חניטת והכנת המומיות, ובעץ הארז עצמו בשביל לגלול כמה ממגילות הפפירוס הראשונות שלהם.
בספר מלכים א' (פרק ה') מסופר כי שלמה המלך ביקש מחירם מלך צור עצי ארזים לבניית בית המקדש הראשון, וחירם נענה לבקשתו בשמחה ושלח לו עצי ארזים וברושים. בתמורה נתן שלמה לחירם עשרים אלף כור חיטים, ועשרים אלף כור שמן כתית. הקיסר הרומאי אדריאנוס הכריז על יערות אלה כעל שטח רומאי, ובעקבות זאת פסק הרס יערות הארזים באופן זמני.
השנים שחלפו, יחד עם הכריתה המתמשכת של עצי הארז, הובילו לירידה במספר של עצי הארז בלבנון. עם זאת, לבנון עדיין ידועה בשל עצי הארז שגדלו בה בעבר. העץ הוא הסמל הלאומי של המדינה ומופיע על דגלה. העצים ששרדו גדלים כיום באזורים הרריים, שם הם מהווים את מין העצים העיקרי.
שימור יער ״ארזי האל״
המאמץ לשימור יער ארזי האל התחילה כבר ב-1876, כאשר המלכה ויקטוריה בנתה חומת אבן גבוהה סביב חורשת ארזים בת 250 דונם על מנת למנוע מהעיזים לאכול את העצים. עם זאת, במהלך מלחמת העולם הראשונה השתמשו חיילים בריטים בארזים כדי לבנות מסילות רכבת.
כיום נשמר היער בקפדנות. ישנה אפשרות לסייר ביער בליווי מדריך מוסמך. כחלק מעבודות השימור, לאחר השלב הראשוני שבו ניקו את האדמה מפסולת, טיפלו בצמחים החולים, ודישנו את האדמה. בשנת 1985 יזם "איגוד חברי יער הארזים" תוכנית לייעור מחדש. השפעת המאמצים אמורה לבוא לידי ביטוי רק בעוד כמה עשרות שנים, בשל צמיחתם האיטית של הארזים. קיימים שרידים גדולים יותר של יערות הארז בלבנון, בין השאר בשמורת הטבע של הרי השוף, אך ביער ארזי האל מצויים העצים העתיקים ביותר שהשתמרו. ארבעה מהעצים הגדולים ביותר מתנשאים לגובה של כ-35 מטרים, כאשר היקף הגזעים שלהם מגיע ל-12–14 מטרים.
ולנטין קטייב
ולנטין קטייב (ברוסית: Валенти́н Петро́вич Ката́ев; 16 בינואר (28 בינואר) 1897 - 12 באפריל 1986, מוסקבה) היה סופר סובייטי. על פעילותו הספרותית זכה בפרס סטלין (1946). על פעילותו הספרותית והציבורית הוענקו לקטייב מספר עיטורי ברית המועצות כולל עיטור לנין 3 פעמים, עיטור הדגל האדום של העמל, עיטור מהפכת אוקטובר וגיבור העמל הסוציאליסטי.
שנותיו הראשונות
ולנטין קטייב נולד באודסה (אז בתחומי האימפריה הרוסית) למשפחה אמידה. אביו לימד במוסדות להשכלה גבוהה ואימו הייתה בת למשפחת אצולה מאזור פולטבה. כאשר היה בן 6 נולד אחיו הצעיר, לימים הסופר יבגני פטרוב, זמן קצר לאחר הלידה נפטרה אימם ממחלה. הילדים חונכו על ידי אחותה של האם וגדלו במשפחה שעסקה בחיי תרבות. כבר בגיל 9 קטייב החליט שיהיה סופר.
בשנת 1910 פורסמה יצירתו הראשונה, זה היה שיר שהודפס בעיתון של ברית העם הרוסי. בהמשך פורסמו באותו עיתון מספר שירים נוספים. עוד לפני מלחמת העולם הראשונה הכיר את איוואן בונין שהיה על פי עדותו של קטייב, המורה העיקרי שלו. באותן השנים הוא הכיר גם את יורי אולשה ואדוארד בגריצקי, ידידות זו נשמרה לאורך כול השנים. מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה קטעו את מסלול השכלתו הפורמלית אותה לא השלים.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים
בשנת 1915, לפני סיום הגימנסיה, התנדב לצבא. הוא הוצב ביחידת תותחנים שלחמה באזור סמורגון. על אומץ ליבו בקרבות עוטר בצלב גיאורגי. באחד הקרבות נפצע ולאחר שהחלים נשלח לקורס קצינים מזורז בסיומו הוענקה לו דרגת סגן משנה. בהמשך שירת כקצין תצפית בסוללת תותחים בחזית הרומנית.
במקביל לשירות בצבא, קטייב המשיך בפעילות ספרותית וכתב מספר סיפורים קצרים על הנעשה בחזית.
על חייו בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה לא ידוע הרבה. הוא עצמו לא הרבה לדבר על הנושא. בהתאם לגרסה הרשמית החל משנת 1919 הוא לחם בשורות הצבא האדום. לעומת זאת קיימות עדויות שהוא לחם בשורות צבא המתנדבים במהלך השנים 1919-1920.
בתחילת 1920 קטייב חלה בטיפוס הבהרות והועבר לבית החולים באודסה שהייתה תחת שלטונו של הצבא הלבן. לאחר שיפור במצבו הועבר לבית המשפחה. בתקופה זו השליטה באודסה עברה לידי הצבא האדום. ולנטין קטייב הצטרף לקבוצת קצינים שפעלו להכנת מרד נגד השלטון הקומוניסטי ותכננו להתחיל אותו כאשר צבא בפיקוד של פיוטר וראנגל יתקרב לעיר. המשטרה החשאית, הצ'קה גילתה את דבר ההכנות ועצרה את רוב הפעילים ובהם קטייב ואחיו (שככל הנראה לא היה קשור כלל לנושא). לחלק מראשי הקושרים היו קשרים עם גריגורי קוטובסקי והוא פעל לשחרורם. להמשך החקירה הגיעו חוקרים נוספים מחרקוב ואחד החוקרים הראשים הכיר את קטייב ושחרר אותו ואת אחיו בספטמבר 1920. זמן קצר לאחר שחרורם יתר הקושרים הוצאו להורג.
לאחר מלחמת האזרחים
בשנת 1921 קטייב עבר לחרקוב והתגורר עם יורי אולשה. בשנת 1922 עבר למוסקבה והחל לעבוד במדור סאטירי של עיתון מקומי.
במהלך שנות ה-20 קטייב פרסם מספר יצירות אך הידועה מכולם הייתה נובלה על חיי הנוער באודסה שפורסמה בשנת 1936 "מפרש בודד מלבין באופק", (Белеет парус одинокий). לאחר מלחמת העולם השנייה הוא כתב עוד שלוש נובלות המשך וביחד הם יצרו טטרה-לוגיה "גלי הים השחור".
בשנת 1928 הועלה מחזה שלו על במת התיאטרון האמנותי של מוסקבה. בהמשך הוא כתב מספר מחזות נוספים.
במהלך הטיהורים הגדולים הוא ניסה לעזור לאוסיפ מנדלשטם גם לאחר מעצרו.
בשנת 1946 פרסם קטייב בירחון הספרותי אוקטובר נובלה בשם "בן הגדוד" על ילדי המלחמה. וכבר באותה שנה צולם על פיה סרט שזכה להצלחה רבה.
בשנת 1955 קטייב מונה לעורך ראשי של הירחון הספרותי "יונוסט" (נוער), אותו הקים וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1961. ככל הנראה הוא פוטר בעקבות פרסום של נובלה של ואסילי אקסיונוב על דפי הירחון. בשנת 1966 חתם על עצומה של 25 פעילי תרבות נגד ניסיונות לטהר את שמו ופעילותו של יוסיף סטלין. בשנת 1973 הוא חתם על מכתב בגנות פעילותם של אלכסנדר סולז'ניצין ואנדריי סחרוב נגד השלטון הסובייטי.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 קטייב פרסם מספר יצירות על בסיס חומר אוטוביוגרפי. הנובלה הידוע ביותר הייתה "נזר היהלומים שלי" "Алмазный мой венец" שפורסמה בשנת 1978 ותארה דמויות בולטות של הספרות הסובייטית בשנות ה-20 תחת שמות בדויים אך ניתנים לזיהוי.
קטייב נפטר בשנת 1986 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
עונת 2023/2024 בקונפרנס ליג
הזוכה בתואר תקבל כרטיס לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת 2024/2025, אלא אם תסיים את הליגה המקומית שלה במקום המזכה בכרטיס לליגת האלופות.
משחק הגמר ייערך באצטדיון איה סופיה שבאתונה, בירת יוון, ב-29 במאי 2024.
שלוש קבוצות מליגת העל ישתתפו בשלבי המוקדמות של עונה זו – הפועל באר שבע, מכבי תל אביב ובית"ר ירושלים, שסיימו במקומות השני, השלישי ומחזיקת הגביע (בהתאמה) בעונת 2022/2023 במפעלי הכדורגל הישראליים (ליגת העל וגביע המדינה). בית"ר ירושלים הודחה בשלב המוקדמות השני לאחר שהפסידה 4-1 לפאוק סלוניקי בסיכום שני המשחקים, והפועל ב"ש הודחה בשלב המוקדמות השלישי לאחר שהפסידה 2-1 ללבסקי סופיה בסיכום שני המשחקים.
העפלה
178 מועדונים מ-54 מתוך 55 ההתאחדויות החברות באופ"א (כולם מלבד רוסיה) צפויים להשתתף בקונפרנס ליג בעונת 2023/2024. דירוג המועדונים מבוסס על דירוג הליגות של אופ"א ומשמש לקביעת מספר המועדונים המשתתפים בטורניר מכל ליגה.
דירוג הליגות
מלבד המקומות המוקצים לליגה, קבוצות נוספות קיבלו מקום בקונפרנס ליג:
לוח זמנים
לוח הזמנים של התחרות הוא כדלקמן. המשחקים מתוכננים לימי חמישי, מלבד הגמר שיתקיים ביום רביעי, אם כי באופן חריג יכולים להתקיים גם בימי שלישי או רביעי בעקבות התנגשויות בלוח הזמנים
שלב המוקדמות הראשון
הגרלת שלב המוקדמות הראשון נערכה ב־20 ביוני 2023. 62 קבוצות השתתפו בשלב המוקדמות הראשון. הסיבוב הראשון נערך ב־12 וב-13 ביולי 2023 והסיבוב השני ב-18 וב־20 ביולי 2023.
שלב המוקדמות השני
הגרלת שלב המוקדמות השני נערכה ב־21 ביוני 2023. 106 קבוצות השתתפו בשלב המוקדמות השני. 16 במסלול האלופות, 3 שנשרו משלב המוקדמות הראשוני בליגת האלופות ו-13 שנשרו משלב המוקדמות הראשון בליגת האלופות. ו־90 במסלול הראשי מתוכן 31 המנצחות בשלב המוקדמות הראשון ו-59 קבוצות שהתחילו את דרכן בסיבוב זה. הסיבוב הראשון נערך ב־25, 26, 27 ביולי 2023 וסיבוב הגומלין ב־1, 2, 3 באוגוסט 2023.
שלב המוקדמות השלישי
הגרלת שלב המוקדמות השלישי נערכה ב־24 ביולי 2023. 64 קבוצות השתתפו בשלב המוקדמות השלישי. 10 במסלול האלופות מתוכן 2 שנשרו משלב המוקדמות הראשון בליגת האלופות וזכו בהגרלה להתקדם ישירות לשלב המוקדמות השלישי, ו-8 המנצחות בשלב המוקדמות השני במסלול האלופות, ו-54 קבוצות במסלול הראשי, מתוכן 9 קבוצות שהתחילו את דרכן בסיבוב זה בנוסף ל-45 המנצחות בסיבוב השני במסלול הראשי. הסיבוב הראשון נערך ב־9 וב־10 באוגוסט 2023 וסיבוב הגומלין נערך ב־17 באוגוסט 2023.
שלב הפלייאוף
הגרלת שלב הפלייאוף נערכה ב-7 באוגוסט 2022. 44 קבוצות ישתתפו בשלב הפלייאוף, 34 במסלול הראשי ו-10 במסלול האלופות. במסלול הראשי, 5 קבוצות יתחילו את דרכן בתחרות בשלב זה, בנוסף ל-27 קבוצות שיעפילו מסיבוב המוקדמות השלישי במסלול הראשי ו-2 קבוצות שינשרו משלב המוקדמות בליגה האירופית במסלול הראשי. מסלול האלופות יכלול 10 קבוצות בסך הכל, 5 קבוצות שיעפילו משלב המוקדמות השלישי ו-5 קבוצות שינשרו משלב המוקדמות בליגה האירופית במסלול האלופות. הקבוצות שינצחו בסיכום שני המפגשים יעפילו לשלב הבתים. הסיבוב הראשון יערך ב-24 באוגוסט 2023 והסיבוב השני ב-31 באוגוסט 2023.
שלב הבתים
לקראת ההגרלה, הקבוצות יחולקו לארבעה דרגים, הדרגים יקבעו על פי דירוג אופ"א למועדונים בסיום העונה הקודמת, שמבוסס על תוצאות המועדונים בליגת האלופות, בליגה האירופית ובקונפרנס ליג ב-5 השנים הקודמות.
במסגרת ההגרלה, הקבוצות יחולקו לשמונה בתים בני ארבע קבוצות כל אחד. כל בית יכלול קבוצה אחת מכל דרג כאשר שתי קבוצות מאותה מדינה לא יוכלו להיות מוגרלות לאותו הבית.
הקבוצות שיסיימו במקום הראשון בבית יעפילו לשמינית הגמר, הקבוצות שיסיימו במקום השני בבית יעפילו לשלב הנוקאאוט הראשוני (שם יתמודדו עם הקבוצות שיסיימו במקום השלישי בשלב הבתים בליגה האירופית), שאר הקבוצות יודחו.
סמל פלורידה
סמל מדינת פלורידה או החותם הגדול של מדינת פלורידה (באנגלית: Great Seal of the State of Florida) משמש כסמלה הרשמי של מדינת פלורידה שבארצות הברית על גבי מסמכים רשמיים ודברי חקיקה. כמו כן, הסמל מוצג על בנייני הממשל המדינתי ורכבים של הממשל המדינתי. הסמל מופיע במרכזו של דגל המדינה.
על הסמל ניתן לראות אינדיאנית משבט הסמינול, המפזרת פרחים, ומאוחוריה דקל המסמל את המדינה לאורך חוף ים. ברקע ניתן לראות אוניית קיטור ושמש זורחת. סביב הסמל רשום "החותם הגדול של מדינת פלורידה" ו"באל נשים מבטחנו" ("In God we Trust").
היסטוריה
הצורה המוקדמת ביותר של סמל פלורידה מקורה בשנת 1861, בה מתואר עץ דקל ועץ רחב עלים נוסף ולפניהם יושבת אישה שלרגליה ארגזים וחביות. מאחורי העצים והאישה מצויר קו החוף של מדינת פלורידה עם ספינות המפליגות סביב קו החוף.
בשנת 1868 נקבע בחוק על ידי בית המחוקקים של פלורידה מהם האלמנטים המצויים בסמל, אולם במהלך השנים השתנה מראה הסמל בשל ציורים שונים של האלמנטים - לעיתים מצויר אינדיאני בלבוש של אינדיאנים שהתגוררו במישורים הגדולים ולא לבוש סמינולי וכן עץ הדקל מוחלף לעיתים בעץ דקל קוקוס אשר אינו גדל בפלורידה. לעיתים אף מצוירים הרים ברקע, אף שאין הרים בפלורידה.
בשל השינויים שונה תיאורו של הסמל מעת לעת על מנת להביא לדיוקים יותר גדולים בציורו.
בשנת 1970 נקבע שסוג הדקל יהיה דקל סבל (Sabal Palm), שהוכרז בשנת 1953 רשמית כעץ המדינה.
בשנת 1985 אושר ציור רשמי של הסמל על ידי מושל המדינה בוב גרהאם ובית המחוקקים של המדינה.
אם וי אגוסטה
'''אם. וי. אגוסטה''' (איטלקית: MV Agusta) היא חברה לייצור אופנועים שהוקמה במילאנו, איטליה ב-1945. היא נודעה בעיקר עקב הצלחתה במרוצי אופנועי גרנד פרי בשנות ה-60 של המאה ה-20 עת זכתה ב-17 אליפויות רצופות בקטגוריה הבכירה. החברה נסגרה ב-1980 והוקמה מחדש בשנות ה-90.
היסטוריה
אם. וי. אגוסטה החלה את דרכה כמחלקה בחברת התעופה האיטלקית אגוסטה, אותה יסד הרוזן ג'ובאני אגוסטה ב-1907. עם מותו של אגוסטה ב-1927, עברה החברה לניהולה של אלמנתו, ג'וזפינה ואחד מבניו, דומניקו. בשנות ה-30 הם נתקלו בשפל בענף התעופה והחליטו להשקיע בתחום האופנועים. הם החלו בתכנון מנוע זול לייצור בנפח 98 סמ"ק, שתי פעימות ושני הילוכים. מלחמת העולם השנייה קטעה את תוכניותיהם ופיתוח המנוע נעצר.
עם תום המלחמה ב-1945 הקים דומניקו אגוסטה את חברת ורגרה הנדסה על שם כפר באזור וארזה. ראשי התיבות של החברה הם המקור לתחילית אם. וי (באיטלקית: Meccanica Verghera). בסוף אותה שנה הוצג האופנוע הראשון של החברה. הוא התבסס על המנוע שפותח עוד לפני המלחמה והחברה התכוונה לכנותו "וספה 98", אך כשנתגלה שהשם וספה נרשם כבר על ידי פיאג'ו הוא שונה ל-"98" בלבד. כבר בשנתו הראשונה התחרה הדגם במרוצי אופנועים וכשזכה לניצחונות הציגה החברה גרסה נוספת שכונתה "ספורט" וכללה מזלג טלסקופי והספק של כחמישה כוחות סוס שהיוו שיא עבור מנועים בנפח עד 100 סמ"ק.
ב-1947 הוצגו שני דגמים חדשים. האחד בעל מנוע דו צילינדרי, שתי פעימות בנפח 125 סמ"ק והשני בעל מנוע חד צילינדרי, ארבע פעימות בנפח 250 סמ"ק. שנתיים לאחר מכן הוחלפו דגמי ה-98 וה-125 בדגם חדש שכונה 125TEL. המשך ההצלחה במרוצים הוביל להגברת המכירות גם של הדגמים הרגילים, אך החברה המשיכה להציע גם דגמים ספורטיביים לקהל הרחב. דגם ה-125 שכונה "מוטורה לונגו" (Motore Lungo) על שם מכסי המנוע המוארכים שלו היה אופנוע הספורט הנפוץ בתקופתו.
ב-1953 ייצרה אם.וי. לראשונה מעל ל-20,000 אופנועים בשנה והחל ייצור של דגמי החברה גם במפעל בספרד. החל מאמצע שנות ה-50 החל ענף ייצור האופנועים לסבול מדעיכה, עקב המעבר של צרכנים לשימוש במכוניות. חברות מתחרות של אם.וי. החלו לקצץ בתוכניות פיתוח ומחקר, אך אם.וי. דווקא הגבירה את ההשקעה, כשרכשה את הרישיון לייצור מסוקים של חברת בל לצורך הכנסת טכנולוגיות תעופה לאופנועים. ב-1954 הוצג דגם הספורט 175CSS שהצליח בסדרות המרוץ לאפנועי כביש וב-1956 הציגה אם. וי. את דגם 83 שהבטיח לשאת שני נוסעים בנוחות ובצריכת דלק מינימלית. שיפורים במערכת השימון הובילו לאמינות גבוהה של מנועי האופנועים והחברה הבטיחה אחריות של 100,000 קילומטר.
בשנות ה-60 המשיכה מגמת השפל במכירות אופנועים ואם. וי. התמקדה בייצור אופנועים פחות עממיים. בראש הפיתוחים הייחודיים שלה היה אופנוע 600 סמ"ק, בעל תצורת מנוע שזוהתה שנים אחר כך עם יצרני אופנועים יפנים בלבד. היה זה האופנוע הגדול הראשון עם מנוע ארבעה צילינדרים, והוא התבסס על מנוע אופנוע ה-500 של מייק היילווד ממרוצי ה-GP. דגם זה התפתח בהמשך לדגמי 750 סמ"ק וב-1975 לדגם "750S אמריקה" שהיה בעל מהירות מרבית של 220 קילומטר לשעה.
עם מותו של הרוזן דומניקו אגוסטה ב-1971 החל תהליך דעיכה של החברה. הפסדיה הובילו לקיצוץ הדגמים לשניים בלבד, ה-750 וה-350. ב-1977 נמכרה חברת האם למשקיעים שהציבו דרישה לחסל את עסקי האופנועים. שני דגמים חדשים בנפח 750 ו-850 סמ"ק בעלי ארבעה שסתומים לצילינדר לא הגיעו לכדי ייצור המוני ובשנתיים הבאות המשיכה החברה למכור רק אופנועים שיוצרו טרם ההחלטה על סגירת הייצור.
החייאת המותג על ידי קג'יבה
ב-1992 רכש יצרן האופנועים האיטלקי קג'יבה את הזכויות לשם המותג אם. וי. אגוסטה מתוך מטרה לשוב ולייצר אופנועים ברוח החברה ההיסטורית. תכנון האופנועים לא התבסס על דגמים קיימים של חברת האם, אלא נבנה על פי תכנון חדש. החלטת תכנון משמעותית הייתה אי-התפשרות על מבנה המנוע, כך שיהיה בעל מאפיינים דומים לאופנועי העבר. הוחלט שדגם האופנוע הראשון יהיה ספורטיבי ובעל שלושה או ארבעה צילינדרים בשורה. כיוון שתצורת מנוע זו יוצרה באותה עת רק על ידי יצרני אופנועים יפנים, והיא אינה פשוטה לתכנון עבור חברה חדשה, פותח המנוע בסיוע חברת פרארי.
המנוע שפותח כלל מאפיינים מיוחדים כשסתומים רדיאליים ותיבת הילוכים נשלפת. פיתוח האופנוע ארך מספר שנים וב-1997 הוצג אב הטיפוס הראשון של דגם ה-F4 שהיה בעל מנוע ארבעה צילינדרים בשורה בנפח 750 סמ"ק, שלדת מסבך צינורות פלדה וזרוע אחורית חד צידית. תוך כשנה מכרה החברה 300 יחידות מדגם F4 שיוצרו בעבודת יד ושנה לאחר מכן החלה בייצור סדרתי של האופנוע עם מנוע בהספק של 126 כוח סוס. החברה שיווקה את האופנוע כמוצר יוקרתי בעולם האופנועים המקביל לפרארי בעולם המכוניות. מחיר האופנוע היה יקר בכ-50 אחוז ממחירי אופנועים יפניים מתחרים.
בשנת 2005 הציגה החברה לראשונה גרסת 1,000 סמ"ק של ה-F4 וגרסה משופרת של ה-750. הספק מנוע ה-750 עלה ל-146 כוח סוס. הספק מנוע ה-1,000 עמד על 166 כוח סוס ובגרסה משופרת, שנה לאחר מכן, 184 כוח סוס. מהדורה מיוחדת שיוצרה ב-100 יחידות והציגה מנוע מוגדל בנפחו ל-1,078 סמ"ק סיפקה כ-200 כוח סוס. דגם 1,000 נוסף משנת 2007 בשם F4 R312 השיג את שיא המהירות לאופנוע בייצור סדרתי כשנבחן במישורי המלח של בונוויל ביוטה ונסע במהירות של כ-312 קילומטר לשעה.
בשנת 2007 הוצגה סדרת אופנועים חדשה מטיפוס אופנועי עירום בשם ברוטלה. המכלולים המכניים של דגמי הברוטלה דומים ברובם לסדרת ה-F4. באופנועים אלו חשף היעדר הפיירינג את שלדת מסבך הצינורות ומנועי הארבעה צילינדרים בשורה בנפח 750 ו-910. הספק מנוע ה-910 עמד על כ-140 כוח סוס.
שינויי ארגון ובעלות
ב-1999 החליטה קג'יבה להפוך את אם. וי. אגוסטה למותג הראשי של החברה ולהפוך אותו למחליף של קג'יבה.
בשנת 2004 נקלעה החברה לחובות רבים וכתוצאה מכך נמכרה בסוף השנה לחברת המכוניות המלזית פרוטון תמורת 70 מיליון אירו. הבעלות לא החזיקה מעמד זמן רב והחברה המלזית מסרה את החברה כשנה לאחר מכן לחברת מימון איטלקית תמורת מחיקת החובות. החברה האיטלקית גייסה את הכסף שנדרש להמשך פעילות.
בשנת 2007 מכרה החברה את מותג הוסקוורנה לב.מ.וו. מתוך מטרה להתמקד במוצרים היוקרתיים שהציעה החברה תחת אם. וי. אגוסטה. שנה לאחר מכן רכשה חברת הרלי דייווידסון את הבעלות המלאה על אם. וי. אגוסטה. באוקטובר 2009 הודיעה הרלי שעקב ירידה חדה בהכנסותיה היא מציעה את אם. וי. אגוסטה למכירה. היא נמכרה באוגוסט 2010 לחברת ההחזקות של נשיא אם וי אוגוסטה, קלאודיו קסטליוני, שניהל את מכירתה להרלי דייווידסון שנתיים לפני כן.
מרוצי אופנועים
אם וי אגוסטה השתתפה במרוצי אופנועים עוד בימיה הראשונים. האחים אגוסטה גילו עניין רב במרוצים ודאגו להתאים כבר את ראשון הדגמים למרוצים. אם וי זכתה לניצחון משמעותי ראשון במרוץ במונזה באיטליה ב-1948. בעונת הגרנד פרי הראשונה, ב-1949 השיגה החברה את המקום התשיעי בקטגוריית 125 סמ"ק. בעונת 1950 הסבה החברה את מנוע האופנוע לארבע פעימות עם גל זיזים עילי כפול, אך השינוי הוביל לשיפור מתון בלבד בתוצאות. באותה שנה החלה אם וי להשתתף גם בקטגוריית ה-175 סמ"ק. בעונת 1952 קיבל האופנוע שיפורים נוספים כמזלג טלסקופי והספק של 15 כוח סוס. הרוכב הבריטי ססיל סנדפורד הוביל את אם וי לזכייה במרוץ האי מאן ובסיום העונה זכה באליפות העולם הראשונה של החברה.
ב-1953 הציגה החברה את דגם ה-350 והרחיבה את השתתפותה לקטגוריות 350 ו-500. היא מכרה את אופנועי המרוץ שלה בתצורה כמעט מלאה לכל רוכב פרטי שחפץ ואופנועי אם וי הפכו לנפוצים במסלולי המרוצים. אופיו התחרותי של הרוזן אגוסטה הוביל את החברה לגיוס צוותי מרוץ איכותיים, שכללו את מהנדס המרוץ ארתורו מגני. גם בטובי הרוכבים השקיעה החברה ועם השנים גייסה לשורותיה את קרלו אוביאלי, ג'ון סורטיס, מייק היילווד, ג'אקומו אגוסטיני ופיל ריד.
הזכייה באליפות היצרנים בקטגוריות 125 ו-250 בעונת 1955 סימנה את תחילתה של תקופת שליטה בלתי מעורערת של אם וי במרוצי הגרנד פרי. שנה לאחר מכן כבר זכתה הקבוצה גם באליפות בקטגוריית 500 סמ"ק עם סורטיס כאלוף עולם. עונת 1957 סימנה נסיגה זמנית, אך ב-1958, עם פרישתם של יצרנים איטלקיים מהאליפות, הפכה אם וי לאלופה הבלעדית בכל הקטגוריות. הזכייה של סורטיס באליפות ה-500 באותה שנה החלה רצף של 17 אליפויות עולם בקטגוריה הבכירה עד 1974. לרצף הזכיות תרמו סורטיס, גארי הוקינג, היילווד, אגוסטיני וריד. ברוב שנות ה-60 זכתה אם וי בקטגוריית ה-500 בלבד ואיבדה את התארים בקטגוריות הקטנות ליצרנים היפנים, אך לאחר פרישתה של הונדה ב-1967 החל אגוסטיני את רצף הזכיות שכלל במקביל גם אליפויות בקטגוריית 350.
רצף האליפויות של אם וי אגוסטה נקטע ב-1975 דווקא בידי גדול הרוכבים שלה, אגוסטיני. באותה שנה הוא זכה באליפות העולם על גבי ימאהה. אליפות זו הייתה נקודת מפנה עבור אם וי שלא זכתה עוד באליפויות עולם מאז. אליפות זו הייתה גם האחרונה של אגוסטיני והראשונה של יצרן יפני כלשהו. רק בשנת 2007 חזר יצרן לא יפני, דוקאטי, לזכות באליפות העולם בקטגוריה הבכירה. הניצחון האחרון של אם וי במרוץ גרנד פרי כלשהו, הושג ב-1976 בנורבורגרינג בגרמניה עם אגוסטיני, שחזר לרכב עבור החברה.
אם וי אגוסטה לא חזרה להתחרות באליפויות עולם עם הקמת המותג מחדש בשנות ה-90. ההישג המשמעותי ביותר במרוצים בשנים אלו היה זכייה באליפות הסופרבייק האיטלקית בשנת 2008.
אם וי אגוסטה בישראל
האופנועים הראשונים הגיעו לישראל בשנת 2013 ומיובאים על ידי קבוצת HM מוטורס, על כל מגוון הדגמים והגרסאות המיוחדות
הדבר האחרון שהוא רצה
הדבר האחרון שהוא רצה הוא סרט מותחן פוליטי בריטי-אמריקאי בבימויה של די ריס על פי ספר בשם זהה מאת ג'ואן דידיון, מתוך תסריט מאת ריס ומרקו וילאלובוס. בכיכובם של אן האת'וויי, בן אפלק, רוזי פרז, אדי גטהאגי, מל רודריגז, טובי ג'ונס ווילם דפו. הקרנת הבכורה העולמית נערכה בפסטיבל הסרטים של סאנדנס ב-27 בינואר 2020.
הסרט מאזכר מוסדות, ארגונים ואישים אמיתיים כדוגמת החזית הסנדיניסטית, קונטראס, ג'ורג' שולץ, רונלד רייגן ובית הספר של האמריקות, DGSE, CIA.
עלילה
בזמן מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1984, עיתונאית ותיקה מוושינגטון (אן האת'וויי) מאבדת את חוט הסיפור שלה כאשר היא מגלה את מעורבותו של אביה (וילם דפו) הגוסס בעסקאות מפוקפקות, מה שדוחף אותה לחקור שלא במודע קונספירציה בינלאומית.
הפקה
בספטמבר 2017 הוכרז כי די ריס תביים, על סמך רומן באותו שם מאת ג'ואן דידיון, מתוך תסריט מאת מרקו וילאלובוס. קאסיאן אלבס יפיק את הסרט, תחת חברת Elevated Films. בפברואר 2018 הצטרפה אן האת'וויי לצוות השחקנים. ביוני 2018 הצטרף וילם דפו לצוות הסרט. ביולי 2018, בן אפלק, טובי ג'ונס, רוזי פרז, אדי גטהאגי, מל רודריגז וקרלוס לייל הצטרפו גם הם.
צילומים
הצילומים החלו ב-14 ביוני 2018 בפוארטו ריקו.
שחרור
במאי 2018 רכשה נטפליקס זכויות הפצה לסרט והסרט הועלה לשרתי החברה ב-21 בפברואר 2020. הקרנת בכורה עולמית מתוכננת לפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-27 בינואר 2020.
קישורים חיצוניים
ביקורות
רוז ג'ייקובס
רוז ג' ג'ייקובס (באנגלית: Rose Gell Jacobs; 10 בספטמבר 1888 – 14 באוגוסט 1975) הייתה מורה, אקטיביסטית יהודייה-אמריקאית, נשיאת 'הדסה-הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה' (בשנים 1930–1932, ובשנים 1934–1937). ג'ייקובס הייתה ממייסדות ארגון הדסה בשנת 1912, וגילמה בפועלה את רוח ההתנדבות הציונית האמריקאית. ג'ייקובס צמחה בארגון הדסה, עד שהגיעה לפסגת ההנהגה, ותפסה חלק משמעותי בקידום הארגון והציונות.