cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'יגמונד פרקשהאזי
קריירה
הוא קיבל את הדוקטורט שלו במשפטים ב"אוניברסיטת המלכותית ההונגרית פרנץ יוזף" בקולוז'וואר, ולאחר מכן עם הדיפלומה של עורך דין שקיבל בבודפשט, הוא פתח משרד עורכי דין בבירה בשנת 1896 או בשנת 1900, והפך לאחד הדירקטורים במועצת המנהלים של תעשיית החרסינה של הרנד, שהוקמה על ידי משפחתו. ז'יגמונד פרקשהאזי מילא לאחר מכן תפקיד משמעותי בחיים הפוליטיים של ממלכת הונגריה והתבלט גם כעיתונאי. הוא היה תחילה העורך של העיתון "יומן טרנסילבניה" (Erdélyi Híradó) בקולוז'וואר, ולאחר מכן משנת 1896 היה חבר מערכת בכיר של "יומן הונגרי" (Magyar Hírlap) ושל "יומן פשט" (Pesti Hírlap). הוא נסע לסיור לממלכה המאוחדת, לצרפת ולגרמניה ובשנת 1914, כחבר פרלמנט לשעבר, ביקר גם בארצות הברית כנציגו של מיהאי קארואי, כדי להכין את מסעם של נציגי מפלגת העצמאות ההונגרית לאמריקה. באותה תקופה הוא נעצר באליס איילנד בעילה של עונש מאסר שלו בהונגריה בגין עבירת דו-קרב בעבר, שבה - הודות לפרסום - הושגה התוצאה ההפוכה מתוך עילת המאסר.
שינוי שם
ב-7 בספטמבר 1904 נכדיהם של מור פישר מפרקשהאזה, הוגו פישר, ינה פישר, ד"ר ז'יגמונד פישר עורך דין, חבר פרלמנט וסגן שאנדור פישר קיבלו אישור מהמלך ההונגרי פרנץ יוזף הראשון שהוא פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה לשנות את שם משפחתם " פישר" ל"פרקשהאזי " תוך שמירה על קידומת האצולה "פרקשהאזי".
בשנת 1905, הוא הקים עיתון יומי פוליטי בשם "קדימה" (Elöre). בין 1905 לבין 1910, במשך שתי קדנציות, הוא היה נציג מחוז אלשד שנבחר עם תוכנית העצמאות לפרלמנט. כתוצאה מהמתיחות בתוך המפלגה הוא עזב אותה והקים את "מפלגת העצמאות ו-48 השמאל". זו התמזגה מאוחר יותר לתוך מפלגת העצמאות ו-48 (Justh), שבה פרקשהאזי היה אחד מנקודות החוזק העיקריות של המפלגה. כפוליטיקאי, הוא היה אחד החלוצים של הדרישה לעצמאות לאומית מלאה, חירויות ציבוריות וקידמה דמוקרטית. הוא היה חבר מועצת המנהלים והיועץ המשפטי של "העיתון הטרי" (Friss Ujság) ושל "החברה להוצאה לאור של עיתונים מקומיים" (Hazai Hírlapkiadó Vállalat) עד מותו.
פרישה
בשנת 1919, הוא ברח מהרפובליקת הסובייטית ההונגרית להרי הרמה (Felvidék ובאנגלית Highlands) שהוא הכינוי בהונגרית של דרום סלובקיה, ואחר כך פרש מהפוליטיקה, חי מעיתונאות ומעבודתו כעורך דין, היה הנציג המשפטי של כמה משפחות אצולה מכובדות, למשל הוא זה שהביא לסיום מוצלח את משפט הירושה המפורסם של הרוזן פאלפי (Pálffy), שנמשך שנים לפני שלקח את התיק לידיו.
מינואר 1903, כמזכיר וכרשם, השתתף גם בעבודתו של ארגון צדקה, שבאמצעות תרומות וארגון של נשות האצולה של בודפשט, ארגן לחסרי בית מקלטים מחוממים בחורף, תה, אוכל ומשנת 1904 חלק מהפעילויות בתשלום עבור חסר בית בכמה חלקים בבודפשט. בצוואתו השאיר מחצית מעושרו ליורשיו, ומהמחצית השנייה, של מיליון (!) פנגו הונגרי, הורה על הקמת שתי קרנות, אותן הותיר במטרה לתגמל אנשים וגופים שביצעו פעולות יוצאות דופן לקידום ולשגשוג של האנושות ושל האומה ההונגרית.
כתביו (מבחר)
מאמריו הופיעו בטורים של כתבי העת :
לארי קרמר
לארי קרמר (באנגלית: Larry Kramer; 25 ביוני 1935 – 27 במאי 2020) היה מחזאי, סופר ופעיל זכויות להט"ב אמריקאי.
קרמר היה חולה איידס ופעל למען העלאת מודעות למחלה, ונמנה בין המייסדים של הארגון ACT UP.
ביוגרפיה
נולד ב-25 ביוני 1935 בברידג'פורט שבמדינת קונטיקט שבארצות הברית לעובדת סוציאלית ולעורך דין יהודים.
ב-1953 החל ללמוד באוניברסיטת ייל, שם חווה קשיי הסתגלות ואף ניסה להתאבד. ב-1957 סיים תואר ראשון באנגלית.
בגיל 23 החל לעבוד באולפני קולומביה. המשיך בעבודה בלונדון ביונייטד ארטיסטס, שם כתב את התסריט לסרט נשים אוהבות (ואף היה מועמד לאוסקר על התסריט). עוד בשנות ה-70 החל לכתוב על הומוסקסואליות. באותן השנים לא תכנן להיות מעורב פוליטית, אך החל בפעילות שכזו בשנת 1980, לאור התפשטות מחלת האיידס שטרם קיבלה אז את שמה. באותה השנה הקים את הארגון GMHC משבר הבריאות של הגברים ההומואים', ארגון שמטרתו הייתה לגייס כספים לסיוע לחולי איידס, ולקדם מחקר רפואי בנושא.
בשנת 1997 תרם לאוניברסיטת ייל מיליוני דולרים, על מנת להקים חוג ללימודי להט"ב. רק ב-2001 אושרה התרומה. את העשור האחרון לחייו הקדיש לפיתוח מנהיגות להט"בית צעירה.
ב-2005 כתב את ספר העיון The Tragedy of Today's Gays.
ב-2014 כתב את התסריט לסרט הלב הרגיל.
קרמר התגורר במנהטן שבניו יורק.
נפטר ב-27 במאי 2020 מדלקת ריאות. הוא הותיר אחריו מחזה בלתי גמור בשם: An Army of Lovers Must Not Die (צבא האוהבים חייב שלא למות).
רוז'ה טאייפה
רוז'ה טאייפה (בצרפתית: Roger Taillefer; 1907, פרואסי שבצפון צרפת – 1999, מונמיין  שבדרום צרפת) היה איש המחתרת הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת.
קורות חיים
הוריו של טאייפה היו עובדי רכבת בפרואסי. טאייפה למד מכונאות רכב וחשמלאות. לאחר מכן התגייס לצבא הצרפתי ובין השנים 1925–1927 שירת בחיל האוויר בקזבלנקה שבמרוקו הצרפתית. עם שובו עבד בחברת רכבת בפריז.
טאייפה נישא לאנטואנט בנזו (Bennezon) ובשנת 1929 נולד בנם היחיד.
פעילותו בתקופת מלחמת העולם השנייה
בשנת 1939 גויס טאייפה לצבא צרפת ושירת בארמייה השנייה. עם כניעת צרפת לגרמניה ביוני 1940 נכלא טאייפה במחנה שבויים בגרמניה. בפברואר 1942 ברח מהמחנה ושב לצרפת. הגרמנים חיפשו אותו ולכן לא יכול היה לשוב לעבודתו ברכבת בפריז. במקום זאת ברח לדרום צרפת, לאזור משטר וישי, והחל לעבוד בחברת התעשייה האווירית הצרפתית SNCASE במריניאן שבדרום צרפת. בתיווכו של חבר יהודי הצטרף טאייפה לתנועת ההתנגדות הצרפתית. הוא פעל ברשת הצלה במרסיי שאותה ייסד וריאן פריי. אחד מתפקידיו היה להקים נתיב להברחת מתנגדי המשטר, וכן יהודים, לשווייץ. במהלך הקיץ והסתיו של 1942 הוביל טאייפה לשאמוני, בעזרת אשתו אנטואנט, מספר קבוצות של פליטים יהודים, ובסך הכל כעשרים יהודים, אל אזור הגבול עם שווייץ, בעזרת מדריך הרים.
בתחילת 1943 סייע טאייפה למספר סוכנויות ריגול באזור מרסיי. הוא היה שותף בהקמתה של קבוצת חוטבי עצים באזור מואסק-בלוו שבחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. עם הקבוצה פעל להמשך הצלתם של יהודים על ידי סיוע בהעברתם אל מעבר לגבול שווייץ, וכן הוביל איסוף מידע מודיעיני עבור כוחות בעלות הברית. המודיעין המדויק שאסף סייע להפצצות בעלות הברית על כוחותיהן הצבאיים של מדינות הציר באזור. בפעילות זו המשיך עד אוגוסט 1944. במהלך תקופה זו נעצר על ידי הגסטפו אך הצליח להימלט דרך הגג למרות שהיה אזוק בידיו.
אחרי מלחמת העולם השנייה
טאייפה השתחרר מהצבא הצרפתי ביולי 1945. הוא פתח עסק מסחרי ברגיס שבדרום צרפת, עם אשתו אנטואנט ומאוחר יותר עסק במלונאות ובמסעדנות. בשנת 1971 מתה אנטואנט וטאייפה נישא מחדש, לז'ולייט מנסטרי (Menestrey).
הנצחה והוקרה
לאחר המלחמה הוענקה לטאייפה מדליית המלך לאומץ בשירות החירות - מדליה המוענקת לאלה שסייעו לצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה. כמו כן הוענקו לו אות צלב המלחמה, מדליית ההתנגדות, אות לגיון הכבוד הצרפתי, צלב מלחמת העולם השנייה ואותות כבוד צרפתיים רבים נוספים.
כרמל (רובה)
הנשק הוצג לראשונה בתערוכת הנשק "LAAD Defence & Security 2019" שהתקיימה באפריל 2019 בריו דה ז'ניירו שבברזיל, ובין התכונות שהוצגו באותה עת היו:
קת הנשק ניתנת לכוונון, דבר שמעניק אפשרות להאריך או לקצר את אורך הנשק בהתאם למצב. כמו כן אפשר לקפל אותה, או להסיר אותה כדי לקצר עוד יותר את אורך הנשק. על המסילה העליונה ניתן להתקין מגוון של כוונות ואמצעי עזר, וניתן גם להתאים לרובה מטול רימונים 40 מ"מ סטנדרטי.
הרובה נכנס באותה השנה לתקופת ניסויים בחלק מיחידות השדה של צה"ל. בתום תקופת הניסיון, באוקטובר 2019 הוכרז כי הכרמל ייכנס כפיילוט רחב יותר למספר יחידות מצומצם וביניהם חלק מיחידות חטיבת הקומנדו ויחידות מודיעין מטרות (יחמ"מ) באימונים ובמילואים. עם זאת לא ידוע האם הרובה אכן מיועד להיכנס כרובה שירות כללי ביחידות השדה בצה"ל או שהוא מיועד לשיווק חיצוני (בדומה לגליל AR), שכן נשק אחר של IWI, המיקרו-תבור דור ג' (תבור X-95 פלאט-טופ), החל להיכנס כבר בשנה החולפת לחטיבות החי"ר.
The Holy Bible
The Holy Bible הוא האלבום השלישי של להקת הרוק הוולשית מאניק סטריט פריצ'רס. האלבום שוחרר באוגוסט 1994. הוא נחשב כיום לקלאסיקה רוק אלטרנטיבית, בעיקר בגלל האווירה האפלה והמטרידה של היצירה. זהו האלבום האחרון של הלהקה שהוקלט עם ריצ'י ג'יימס אדוארדס.
תוכן ומשמעות
The Holy Bible מאופיין בעיקר במנגינות הלא שגרתיות, אנטי מלודיות ובטקסטים האפלים ביותר, שנכתבו כמעט אך ורק על ידי אדוארדס שהיה מאושפז תכופות במוסדות לחולי פש. הכותרת The Holy Bible משקפת את הסרקזם המר שמלווה חלק מהשירים. אדוארדס מסביר את הסיבה לתואר זה בכך שכמו שהתנ"ך הכיל את האמיתות של ימיו בעבר, The Holy Bible מכיל גם את האמיתות של ימינו. האלבום עוסק בנושאי טאבו כמו מיזנתרופיה, שואה, דיכאון ופגיעה עצמית, למרות שקשה מאוד להבין את המשמעות של המילים בחלק מהשירים. כמעט כל שיר באלבום מתחיל בדגימה מדוברת מסרטים עלילתיים, סרטים דוקומנטריים או ראיונות.
האלבום זכה לשבחים חסרי רסן מצד המבקרים (בעיקר בבריטניה) והלהקה זכתה לביקורת על הופעתה דמוית הגרילה בקונצרטים ובקליפים של Faster, Revol ו-She Is Suffering.
כל המילים נכתבו על ידי ריצ'י ג'יימס אדוארדס וניקי ווייר, השירים הולחנו על ידי ג'יימס דין ברדפילד ושון מור.
האלבום המשיך לזכות לשבחים בשנים שחלפו מאז יציאתו. בשנת 2000 דירגו המבקרים של מגזין המלודי מייקר אותו במקום ה-15 ברשימת 100 האלבומים המובילים בכל הזמנים ו-Kerrang! הציב אותו במקום העשירי ברשימה דומה חמש שנים מאוחר יותר. הוא גם נשאר פופולרי בקרב הציבור הבריטי - בשנת 2005 הוא עמד בראש משאל הבי.בי.סי של האלבומים האהובים על הצופים.
האלבום מופיע גם ברשימת "1000 אלבומים שאתה חייב לשמוע לפני שאתה מת" של הגארדיאן. בטקס פרסי ה-NME לשנת 2015, זכה האלבום ב"מהדורה המחודשת של השנה" למהדורת יום השנה ה-20 שלו. בן פטשניק מ"Drown in Sound" אמר מאוחר יותר שבזמן יציאתו, האלבום "לא נמכר במיוחד, אבל השפעתו הורגשה מאוד על ידי כל מי שאי פעם בא במגע עם הלהקה", ושהוא הוא כעת "יצירת מופת [...] צליל של אדם אחד בקבוצת חברים מלוכדת שמתפרקת לאט ומשתמש בייסורים שלו כדי ליצור כמה מהאמנות המבריקה ביותר שיצאו בקנה מידה גדול כמוזיקה בשנים האחרונות [ ...] זה לא מכתב התאבדות, זו אזהרה."
בדיון בין הסופר דניאל לוקס, והמבקר המוזיקלי גיא מנקובסקי, תואר האלבום כ'הפוסט-פאנק ביותר מבין האלבומים' בכך ש'דרוש את רעיון הפאנק ש'כולם יכולים לבטא את עצמם והם לא צריכים להיות מוסו כדי לעשות את זה' ומלכד את זה עם האינטלקטואליזם הפוסט-פאנקי שראתה שאמנים בתנועה ההיא פונים לסופרים כמו ג'יי ג'י באלארד כדי לקבל תשובות'. מנקובסקי הוסיף "אני חושב שהמרקמים באלבום הם מאוד 'אחרי פאנק' - יש להם את האכזריות של הפאנק אבל הם בעלי ניואנסים יותר, כדי לשקף מצב נפשי בעייתי."
ארנה ברטה
ארנה ברטה (במקור בראון, בהונגרית: Barta Ernő; סקשפהרוואר, 14 בפברואר 1878 – בודפשט, 6 באוקטובר 1956) היה צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
ארנה בראון נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ בראון ושל אסתר נוימן. הוא למד ציור דקורטיבי בבית הספר לאמנויות שימושיות בבודפשט (שמה כיום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב) בשנים 1894–1899, ולאחר מכן למד בבתי הספר הפרטיים של הצייר הסלובני אנטון אז'בה ושל הוגו וולף במינכן עד 1903. שם הציג גם כמה מיצירותיו (רקדנית, יהודה) בשנים 1901–1902. בשנת 1900 הצטרף לתנועת האר נובו במינכן. ברטה התגורר בבודפשט משנת 1903 ולקח חלק בעבודת מושבת האמנים של סולנוק, ובין השנים 1907–1912 בילה בברלין ובדרזדן באמצעות מלגות. משנת 1912 נודע בבודפשט בזכות גרפיקת השעתוק (רפרודוקציה) והפוסטרים שלו, ובשנת 1916 פתח סטודיו גרפיקה עצמאי בבודפשט. הוא עיצב כרזה מרשימה בשם "תעבדו" בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. חוויותיו ממלחמת העולם הראשונה ביטא בסדרת הליטוגרפיות "שדות קרב שנאלמו" (1915), ומלחמת העולם השנייה קיבלה ביטוי אצלו ב"ריקוד מקברי" (Dance Macabre) מעובד בתיקייה גרפית אחרי המלחמה (1945–1946). מ-1932 ארגן מספר תערוכות גרפיקה קבוצתיות בדנמרק ובשוודיה. ברטה חי בהולנד בין השנים 1938–1939 וזכה במדליית מסדר בית אוראניה-נסאו על פועלו בתחום יחסי התרבות. בעשור האחרון לחייו הוא צייר פסטלי נוף בשארושפטק. במיוחד ציורי פחם וגיר בעלי גוונים ובליטוגרפיה שמקבלים ביטויי סגולות הנטורליזם העדין, המסוגנן מעט, של ארנה ברטה. הוא אהב את סוגת סצנת הז'אנר, היו קרוב אליו מוטיבים של החיים בעוני העירוני והכפרי, אותם הנציח באווירה מאופקת ומלנכולית. ברטה אייר יצירות בעלות תוכן דתי (יהודי) בשנות ה-40. ב-1948 הציג תערוכה קולקטיבית בגלריה סלמאשי, ולאחר מכן ב-1949 בפסק (Fészek). עבודותיו מתאפיינות בנטורליזם מפורט. הגלריה הלאומית של הונגריה משמרת בעיקר את התחריטים והליטוגרפיות שלו.
אשתו הייתה אלה צ'רס (במקור: גולדברגר), איתה התחתן ב-15 ביולי 1906 בבודפשט. אווה ברטה היא ביתו.
מילת נשים בסודאן
מילת נשים בסודאן - סודאן היא מדינה באפריקה בה מתרחש מנהג מילת הנשים בהיקף רחב, ולכן מהווה מקרה פרט חשוב המאפשר לבחון את מהות המנהג, סיבות התפשטותו וצדקת קיומו. מילת נשים היא טקס דתי או מסורתי אשר מתרחש בחלקים שונים בעולם, בעיקר ביבשת אפריקה והמזרח התיכון. מנהג זה בעל תצורות שונות ובמהלכו נחתך הדגדגן באבר המין הנשי, ולעיתים אף חלקים נוספים.
מילת נשים בסודאן בהקשר הגלובלי
מילת נשים מבוצעת על ידי אנשים מתרבויות, מוצא אתני ודתות שונות; יהודים, מוסלמים, נוצרים ודתות אפריקאיות מסורתיות. לטקס משמעויות שונות- אצל חלק מהאנשים זהו טקס מעבר, טקס היטהרות או טקס המקושר למוסר ומיניות. בסודאן הטקס מקושר לרוב על פני השטח כהיטהרות המחויבת בתרבות על מנת להינשא לגבר.
טרמינולוגיה של המונח מילת נשים כחלק ממגמה כלל אפריקאית-כאשר דנים במילת נשים, הטרמינולוגיה רחבה ביותר. ככלל, ניתן לבסוף לפרש מהשמות השונים במינוח אפריקאי המקומי, אל מול המערבי שתי גישות. הראשונה  היא מקומית ומסורתית- בשפות אפריקאיות שונות וגם בשפות המדוברות בסודאן ישנם כינויים מגוונים למנהג מילת הנשים אך לרוב תרגומם לעברית משמעו "היטהרות".
אתלטיקה באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
תחרויות האתלטיקה באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו בפארק הספורט של רוקה בין ה-11 ל-16 באוקטובר 2018.
מילת נשים בסודאן
מילת נשים בסודאן בהקשר הגלובלי
מקור המנהג בהקשר הסודאני- לא ידוע באופן ודאי מה מקור המנהג, אך יש השערות כי מקורו במצרים וממנה התופעה התפשטה בדיפוזיה תרבותית עד סודאן, כששינוע נוסף של המנהג מתבצע במקביל על ידי שלטון הקונדומיניון המצרי בסודאן. סברה נוספת היא שהמנהג התפשט יחד עם האסלאם - דת דומיננטית בסודאן, טענה שנסתרת על ידי רבים מכיוון שישנן קהילות לא מוסלמיות שמקיימות את המנהג, וקהילות מוסלמיות שלא. בנוסף, בשני הטקסטים המובילים של האסלאם - הקוראן והחדית', אין אזכור לטקסים אלו.
מילת נשים בסודאן
בסודאן מילת נשים מתבצעת לרוב על ילדות בטווח הגילאים 4–8. ישנם מקרים מתועדים שטווח הגילאים נמתח ל-2–11 ולרוב הסיבה לכך היא שלמשפחה מספר בנות והיא מעוניינת לסיים עם התהליך על כל בנותיה בבת אחת. התהליך הוא לא חוקי בסודאן, ומתבצע על ידי מיילדות מאומנות בערים ועיירות. בכפרים מרוחקים ההליך מתבצע על ידי נשים מבוגרות שאינן מוסמכות על ידי רישיון או תעודה כלשהי, אשר מסתמכות על ידע מסורתי שצברו עם השנים. למרות הבדלים מהותיים אלו, התהליך דומה ברוב המקרים. מנהג זה קיים לא רק באזורים נידחים בסודאן ובשבטים החיים במקומות מרוחקים, אלא גם בערים ובכרכים של המדינה. כיום, המנהג מתרחש בכל שכבות האוכלוסייה הסודאנית, מרמת האליטה החברתית, השכבה המלומדת, מעמד הפועלים והכפרים הנידחים ביותר. חלק מפקידי הבריאות, המיילדות והאזרחים בסודאן סבורים כי הדברים משתנים בהדרגה, מאז שעבר החוק נגד מילת נשים בשנת 1974. בנוסף, הסברה היא כי האוכלוסייה המלומדת מבצעת רק שריטות סמליות על גופן של בנותיהם או משאירים אותן לגמרי ללא פגם גופני כלשהו.
מחקר משנות השבעים הראה כי התופעה מצטמצמת בהדרגה וצועדת לקראת הכחדה. מנגד, הצהרות מגובות מחקר של רופאות אירופיות אשר התמחו בערי סודאן - ח'רטום ומונק אוף פורט סותרות זאת. לטענתן הן גילו כי אפילו עמיתותיהן הרופאות מלו את בנותיהן, וכי רוב הנערות מעל גיל 11 שנבדקו על ידן עברו מילה. לדבריהן, כשחוקרים את התופעה אפשר לסמוך על שיתוף פעולה ורציונליות מצד הנבדקות אך לא על גילויו של שינוי אמיתי בהיקף התופעה, שכן חלק כביר מן המשתתפות לא מעוניינות להוות סוכנות אקטיביות של שינוי המנהג. הוצאת המנהג מהחוק, פגעה באיזשהו אופן באיכות ההליך עבור רוב הילדות והשפיעה על חיי היום יום של הנשים מכיוון שהליך לא מקצועי גורר זיהומים וכאבים מתמידים. בשל אי החוקיות של התהליך, רופאים הפכו אותו להשלמת הכנסה מן הצד, וייקרו את המחיר הכללי, כך שמשתמשים בהם עשירי סודאן בלבד. המיילדות, שומרות על חשאיות ומעדיפות לבצע פחות פעמים את ההליך עבור יותר כסף. למעשה הנפגעת העיקרית היא שכבת המעמד הנמוך, קרי רוב האוכלוסייה הנשית. הן מטופלות על ידי אותן נשים מבוגרות החסרות תעודה מקצועית ובעלות הכשרה מסורתית וניתן לומר שנמוכה יותר מבחינה מקצועיות, מה שמוביל למותן של ילדות רבות כתוצאה מכך.
יריד המדינה (סרט, 1945)
יריד המדינה (באנגלית: State Fair) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1945 עם שירים מאת רוג'רס והמרשטיין. זאת הפעם היחידה שצמד כותבי השירים כתבו ישירות לקולנוע.
התסריט מבוסס על הרומן State Fair של פיל סטונג משנת 1932. עיבוד ראשון לקולנוע היה ב-1933 עם ג'נט גיינור בתפקיד הראשי. לאחר הסרט המוזיקלי מ-1945, הופק רימייק ב-1962 עם פט בון, בובי דארין ואן-מרגרט. ב-1977 הופק סרט טלוויזיה וב-1996 הופק מחזמר בימתי.
העלילה מתרכזת ביריד המדינה בדה מוין, איווה שמתקיים אחת לשנה בחודש אוגוסט מאז 1854. בסרט מ-1962 הועבר היריד לטקסס.
קולות הזמרה של קריין ואנדרוז מדובבים. השיר It Might as Well Be Spring זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר והוקלט בביצועים רבים של טובי הזמרים כמו פרנק סינטרה, פגי לי, ג'וני מאטיס, אנדי ויליאמס, שרה וון, אלה פיצג'רלד, שירלי ג'ונס ועוד. שיר נוסף שהתפרסם מהסרט הוא A grand night for singing בקצב ואלס.
תקציר העלילה
בכפר קטן באיווה מתכוננים ליריד השנתי הגדול של המדינה בדה מוין. אייבל פרייק (צ'ארלס ויניגר) מכין את החזיר של "בלו בוי" לתחרות החזירים ביריד. הוא מתערב עם שכנו מילר (פרסי קילברייד) על חמישה דולרים כי ינצח בתחרות וכי משפחתו תחזור משם שמחה ומרוצה. אשתו מליסה (פיי ביינטר) מכינה חמוצים ובשר קצוץ לתחרות ביריד. אייבל מוסיף בהחבא אלכוהול לבשר הקצוץ וכן גם היא.
בתם מרג'י (ג'ין קריין) מתכוננת גם היא ליריד שיוציא אותה מהשגרה היומיות המשעממת. היא לא סובלת את חברה הארי (פיל בראון) ולא מצטערת שאיננו מצטרף אליהם כי עליו לטפל בפרות. אחיה ויין (דיק היימס) מצטרף אליהם עצוב כי חברתו אלינור לא יכולה להצטרף אליו בגלל אמה החולה.
ביריד משוטטת מרג'י לבד ונכנסת לרכבת הרים. לידה מתיישב בחור שמציג עצמו כפט גילברט (דיינה אנדרוז). בירידות המסוכנות היא נצמדת אליו בפחד. לבסוף מתפתח ביניהם רומן אהבה. פט הוא עיתונאי מתחיל ומיד מוצא חן בעיני מרג'י המעדיפה אותו על הארי החנון.
גם ויין מחפש אהבה ומוצא אותה בזמרת אדומת שיער המופיעה ביריד בשם אמילי אדוארדס (ויויאן בליין). הוא מתאהב בה אך מתברר שאין לזה סיכוי, היא רוצה להמשיך בקריירה ונוסף על כך היא גם נשואה/פרודה...
בתחרות החזירים זוכה "בלו בוי" במקום הראשון ובתחרות הבשר הטחון זוכה האם מליסה בעיקר בגלל כמות האלכוהול הגבוהה שבה שמשפיעה על שיקול דעתם של השופטים...
לקראת סוף היריד קובעת מרג'י פגישה עם פט אבל הוא לא מגיע כי הוטל עליו לנסוע דוף לשיקגו לריאיון עם בעל העיתון שהתרשם מכתבותיו על היריד ורוצה לתת לו טור קבוע בעיתון.
בחזרה הבייתה ההורים מרוצים על ניצחונם אבל הילדים עצובים. לבסוף דורש אייבל ממילר את חמשת הדולרים של ההתערבות אך מילר מהסס כי מתרשם שמרג'י עצובה.
לבסוף מתקשר פט ומודיעה למרג'י כי היה מוכרח להיות בשיקגו וכי קיבל משרה קבועה ומגיע אליה מיד. היא יוצאת בשמחה ואומרת למילר שהיריד היה נהדר ומילר נאלץ אז לתת לאייבל את חמשת הדולרים. מרג'י נפגשת עם פט וויין נפגש עם חברתו אלינור וכול שרים: "A grand night for singing".
היינריך העשרים ותשעה, רוזן רויס-אברסדורף
היינריך העשרים ותשעה, רוזן רויס-אברסדורף (בגרמנית: Heinrich XXIX. Reuß zu Ebersdorf; 21 ביולי 1699 - 22 במאי 1747) היה חבר בבית רויס הקו הצעיר, ורוזן רויס-אברסדורף בין השנים 1711–1747.
ביוגרפיה
היינריך נולד ב-21 ביולי 1699 באברסדורף, להיינריך העשירי, רוזן רויס-אברסדורף ולארדמוטה בניגנה מזולמס-לאובאך, בתם של יוהאן פרידריך, רוזן זולמס-בארוט ובניגנה מפומניץ. שלא כמו אצל רוב שליטי אירופה, המספר הסודר שנוסף לשמו לא סימל שהיו כל כך הרבה שליטים עם השם הזה לפניו, אלא לפי המסורת, כל הגברים בבית רויס נקראו בשם היינריך, ומוספרו לפי סדר הלידה במשפחה באופן כללי. בנסיכות רויס הקו הצעיר, שיטת המספור הייתה לאפס בכל תחילת המאה. הוריו גידלו אותו אך ורק על פי ההנחיות של הפייטיזם. היינריך התיידד עם הרוזן ניקולאוס לודוויג פון זינצנדורף. ב-7 בספטמבר 1721 התחתן היינריך עם סופיה תאודורה, רוזנת קסטל-רמלינגן, בתם של וולפגנג, רוזן קסטל-קסטל ודורותיאה רנטה מצינצנדורף-פוטנדורף, ממנה נולדו לו עשרה ילדים. בחתונתו של היינריך, הרוזן ניקולאוס לודוויג פגש את אחותו של היינריך, ארדמוט דורותיאה, והם התחתנו בדיוק שנה אחת מאוחר יותר.
היינריך ייסד את הכנסייה המורבית, ומכיוון שהבדלי המעמדות בוטלו ברובם בכנסייה זו, נפגש הכפר כולו באולם הנשפים של הארמון כדי להתפלל ולשיר מזמורים. הרוזן ומשרתיו היו מתייחסים זה לזה כאל "אחים" בזמן ששהו בכנסייה. ב-22 במאי 1747 מת היינריך בהרנהאג, ובנו היינריך העשרים וארבעה, רוזן רויס-אברסדורף ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו
ב-7 בספטמבר 1721 התחתן היינריך עם סופיה תאודורה, רוזנת קסטל-רמלינגן, בתם של וולפגנג, רוזן קסטל-קסטל ודורותיאה רנטה מצינצנדורף-פוטנדורף, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
ננסי מיטפורד
ביוגרפיה
מיטפורד גדלה למשפחה מבוססת, כבתו הבכורה של דייוויד פרימן-מיטפורד, הברון השני של רידסדייל. היא התחנכה על ידי מורים פרטיים. בשנת 1931, בהיותה בת 27, פרסמה רומן ראשון פרי עטה, אך הוא לא עורר רושם, וכך גם שלושת הרומנים שפרסמה אחריו. לאחר מלחמת העולם השנייה, פרסמה שני רומנים אוטוביוגרפיים למחצה, בשם "The Pursuit of Love" (1945), ו-"Love in a Cold Climate" (1949), אשר ביססו את המוניטין שלה.
מיטפורד הייתה נשואה שלא-באושר מאז 1933 לפיטר רוד (Rodd), ובמהלך מלחמת העולם השנייה ניהלה רומן עם קצין המחתרת הצרפתית בשם גסטון פאלבסקי, שהפך אהבת חייה, אף שמעולם לא מיסדו את יחסיהם. לאחר המלחמה עקרה מיטפורד לצרפת וחיה שם עד מותה. היא קיימה קשרים חברתיים עם החברה הגבוהה האנגלית ועם משפחתה באמצעות חליפת מכתבים וביקורים מעת לעת.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 זוהתה מיטפורד עם ההבחנה בין אנגלית U לאנגלית לא-U, שלכאורה הציעה מבחן לקביעת מוצאו המעמדי של אדם לפי בחירות מסוימות באוצר המילים שבפיו. מיטפורד התכוונה להתבדח, אך רבים קיבלו את הרעיון כפשוטו, והחלו להחשיב את מיטפורד כפוסקת בענייני נימוסים והליכות, ועל כך חלק ניכר מפרסומה.
בשנותיה המאוחרות זכתה להצלחה רבה של הביוגרפיות ההיסטוריות שפרסמה של מאדאם דה פומפדור, וולטר, ולואי הארבעה עשר, מלך צרפת, אך יחסיה עם פאלבסקי הגיעו אל קיצם. בריאותה התרופפה בסוף שנות ה-60, ולאחר מספר שנות מחלה, נפטרה בשנת 1973.
ביוגרפיות
תרגום לעברית: מדם דא-פומפאדור. מאנגלית - רנה לוטן, תל אביב: אנקור, תשט"ז
אוניברסיטת אוקלהומה
אוניברסיטת אוקלהומה (באנגלית: University of Oklahoma; בראשי תיבות: OU) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית השוכנת בנורמן שבאוקלהומה. האוניברסיטה, שנוסדה בשנת 1890, פעלה בשטחי טריטוריית אוקלהומה ליד הטריטוריה האינדיאנית במשך 17 שנים בטרם שתי הטריטוריות הפכו למדינת אוקלהומה המודרנית. בסתיו 2018 למדו באוניברסיטה 31,702 סטודנטים, רובם בקמפוס הראשי שלה בנורמן. בית הספר מעסיק כמעט 3,000 חברי סגל, מציע 152 מסלולים לתואר ראשון, 160 מסלולים לתואר שני, 75 תוכניות דוקטורט ו-20 תחומי לימוד ברמה פרופסוריה ראשונית.
האוניברסיטה מסווגת בין "R1: אוניברסיטאות לדוקטורט – פעילות מחקר גבוהה מאוד". על פי הקרן הלאומית למדע, אוניברסיטת אוקלהומה הוציאה 283 מיליון דולר אמריקאי על מחקר ופיתוח בשנת 2018, ודורגה במקום ה-82 בכלל ארצות הברית. בקמפוס האוניברסיטה בנורמן יש שני מוזיאונים עיקריים:, העוסק באימפרסיוניזם צרפתי ויצירות אמנות אינדיאניות, ו, המתמחה בהיסטוריה הטבעית של אוקלהומה.
בתמיכת המושל, ב-18 בדצמבר 1890 ייסד בית המחוקקים של שלוש אוניברסיטאות: האוניברסיטה המדינתית בנורמן, המכללה החקלאית והמכנית בסטילווטר ( בהווה) ובית ספר רגיל באדמונד ( בהווה). כניסתה של אוקלהומה לארצות הברית ב-1907 הובילה לשינוי שם האוניברסיטה הטריטוריאלית בנורמן ל"אוניברסיטת אוקלהומה". תושבי נורמן תרמו קרקע בת 407 אקר (16 קילומטר רבוע) לאוניברסיטה ששכנה 800 מטר דרומית לתחנת הרכבת של נורמן. נשיא האוניברסיטה הראשון הורה על נטיעת עצים לפני בנייתו של משכן הקמפוס הראשון, מכיוון שאין הוא יכול "לדמיין מושב אוניברסיטאי נטול עצים". גינון נותר היבט חשוב לאוניברסיטה.
האוניברסיטה זכתה במספר אליפויות לאומיות במספר ענפי ספורט, כולל שבע אליפויות לאומיות בפוטבול ושתי אליפויות בייסבול בליגה א' של NCAA. נבחרת הנשים בכדורסל של האוניברסיטה זכתה חמש פעמים באליפות אוקלהומה: בשנים 2000 ו-2013, ברציפות ב-2016 וב-2017, וב-2021. נבחרות ההתעמלות זכו ב-11 אליפויות מדינתיות משולבות מאז 2002, כשנבחרת הגברים ניצחה שמונה ב-15 השנים האחרונות, כולל בשלושה תארים רצופים בין 2015 ל-2017. בין בוגרי האוניברסיטה הידועים ניתן למנות את יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר ; מושלת ניו מקסיקו לשעבר סוזאנה מרטינס; השחקנים ואן הפלין ואד האריס; וידוענים אחרים בהם טום קול, בלייק גריפין, טום קובורן ואוליביה מאן. האוניברסיטה חברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר.
שמואל טולקובסקי
שמואל טולקובסקי (27 ביוני 1886 - כ"ה כסלו תשכ"ו, 19 בדצמבר 1965) היה אגרונום, פרדסן ואיש ציבור. במהלך מלחמת העולם הראשונה השתתף בפעילות המדינית של ההסתדרות הציונית באנגליה. פעל לפיתוח ענף פרי ההדר בארץ ישראל ולקידום ענף הספנות והנמלים. חבר עיריית תל אביב ויו"ר ועדת בניין ערים שלה, ממייסדי "חבל ימי לישראל" וחברת הספנות "צים". ממייסדי מועדון "רוטרי" בתל אביב ונשיאו, דיפלומט ישראלי בראשית ימי המדינה. פרסם מאמרים וספרים על תולדות ארץ ישראל, ארכאולוגיה, יורדי ים יהודיים במרוצת הדורות, התנועה הציונית, תולדות יפו וענף הפרדסנות.
נעוריו ולימודיו
שמואל טולקובסקי נולד ב-27 או ב-28 ביוני 1886 באנטוורפן שבבלגיה למשה ושולמית (לבית שיינדל). טולקובסקי גדל באווירה יהודית-לאומית. אביו היה ראש קהילת אנטוורפן, דודו שלמה טולקובסקי ייצג את ציוני בלגיה במספר קונגרסים ציוניים וסבו משה אריה שטרן השפיע על תפיסתו הציונית. ב-1908 הצטרף שמואל לתנועה הציונית והיה ממייסדי אגודת "צעירי-ציון". למד במכון אגרונומי בז'אמבלו, בלגיה, ושם הוסמך כמהנדס חקלאי.
עלייתו לארץ ישראל והתיישבותו ברחובות
ב-1911 עלה שמואל לארץ ישראל. ב-1912 הוא רכש את פרדס מינקוב, שהיה הפרדס הראשון ברחובות, יחד עם אביו משה ושותפיו, האחים יונה ויהושע פישר מבלגיה. שמואל התיישב ברחובות, התערה בחיי המושבה ועיבד את הפרדס שרכשו. ב-1924 מכר את חלקו בפרדס לשמואל גוטהילף מנס ציונה ולמוריס לוין, ציוני מבלגיה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 טולקובסקי היה בנופש בבלגיה, לכן גויס לצבא הבלגי. הוא שירת בו תקופה קצרה עד תבוסת בלגיה, ולאחר מכן מצא מקלט באנגליה, שם התאחד מאוחר יותר עם ארוסתו חנה-נְיוּטָה גולדברג, בתו של הנדבן הציוני יצחק ליב גולדברג, אותה פגש לראשונה בקונגרס הציוני התשיעי ב-1909, ונישא לה בנובמבר 1914. לזוג נולדו הבנות נעמי ועדה (אורבך) והבן, דן, לימים מפקד חיל האוויר. שמואל וחנה השתלבו בקהילה הציונית של לונדון ונהגו להתארח בביתו של אחד העם, שם פגשו את חיים ויצמן, ראש הפדרציה היהודית בלונדון. בינואר 1915 הם פגשו את נחום סוקולוב ויחיאל צ'לנוב, ממנהיגיה של התנועה הציונית ברוסיה, חברי הוועד הפועל הציוני המצומצם של ההסתדרות הציונית העולמית. הזוג טולקובסקי סייע לויצמן וסוקולוב בפעולות ההסברה שלהם יחד עם פעילים ציונים נוספים, ביניהם ישראל זיו, והארי סאקר.
ההצטרפות למדינות המרכז של האימפריה העות'מאנית ששלטה בארץ ישראל, העלתה את הסיכויים שהיא תתפרק בתנאי שמעצמות ההסכמה ינצחו במלחמה. מצב זה יצר הזדמנות לתנועה הציונית להבטיח שבסיום המלחמה יוכרו השאיפות הציוניות להתיישב בארץ ישראל. טולקובסקי האמין שאסור שהפעילות הפוליטית למימוש מטרה זו תתנהל באופן לא מבוקר וספונטני, ולכן הוא הציע להקים גוף שיעבוד בצורה שיטתית וידאג לפעולה רצופה. יחד עם פעילים נוספים שחלקו עמו את הרעיון הזה הוא ארגן את "הקבוצה הצעירה", שדרשה להשתתף בפעולתה של התנועה הציונית באנגליה, ודרבנה את ויצמן וסוקולוב להקים ב-1917 את הוועד הפוליטי שהיה גוף מייעץ, שקיבל מידע ובחן את השאלות על הפרק, ואת המשרד הציוני בלונדון שתיאם בין הגורמים הציוניים השונים ותיעד את הפעילות המדינית.
טולקובסקי כתב יומן שתיעד את הפעילות הפוליטית של התנועה הציונית באנגליה במהלך המלחמה. היומן מהווה את המקור המלא ביותר לתיאור הפעילות המדינית הציונית באנגליה החל באפריל 1917 והוא משרטט את הרקע לפרסום הצהרת בלפור בנובמבר 1917 ומתאר בפירוט את ההיערכות הציונית לניצול ההצלחה לאחר פרסום ההצהרה. בנוסף הוא כתב תזכירים וסקירות שנועדו ליצור תשתית לדיון על עתידה של ארץ ישראל ובין היתר הוא הציע גבולות בהתאם לצרכיה האסטרטגיים של הארץ. הצעתו זו שימשה טיוטה להצעת הגבולות שהגישה התנועה הציונית בועידת השלום בפריז (1919). בנובמבר 1918 יצא עם סוקולוב לצרפת ושימש מזכיר כללי של המשלחת הציונית לוועידת השלום בפריז.
פעילותו בארץ ישראל
עם תום המלחמה באוקטובר 1919, חזר לארץ ישראל עם אשתו ושתי בנותיו שנולדו באנגליה, כבא כוח של ועד הצירים, והתיישב בתל אביב. בשנים 1921–1924 היה חבר מועצת העירייה (אף על פי שתל אביב קיבלה מעמד רשמי של עיר רק ב-1934) ויו"ר ועדת בנין ערים של תל אביב. היה חבר מרכז "ההגנה" ופעל רבות להשגת תקציבים וכן היה חבר בלשכת המסחר בעיר ובמרכז התאחדות האיכרים. מ-1932 היה חבר בהנהלה של העיתון ג'רוזלם פוסט. היה ממייסדי מועדון רוטרי בתל אביב בשנת 1933 וכיהן כאחד מנשיאיו הראשונים. החשיבות של המועדון הייתה בכך שהוא שימש מקום מפגש ייחודי לאישים אנגלים, ערבים ויהודים שפעלו להרגעת הרוחות בארץ ישראל.
בשנות ה-20 הצטרף שמואל אל יצחק ליב גולדברג, אביה של אשתו, והם הקימו בית אריזה מודרני בשטח הפרדסים שרכש גולדברג מידי הטמפלרים של המושבה שרונה, על גדות הירקון (כיום מתחם שנקר וחוות אביב). הפרדס ובית האריזה שימשו בשנות ה-20 וה-30 של המאה הקודמת מקום עבודה חשוב לרבים מתושבי רמת גן והסביבה. שמואל פעל לפיתוח ענף פירות ההדר בארץ באמצעות הכנסת שיטות גידול חדשות, פיקוח עליו וארגון שיווקו. בשנים 1921-1920 שימש יושב ראש הוועד הפועל של מגדלי ויצואני ההדרים ביפו. ב-1924 היה ממייסדיה של "החברה לפירות יפו" שייצאה פירות הדר לחו"ל מאיכות מעולה בלבד, וניהל אותה עד 1934. לאחר מאורעות תרפ"ט השתתף יחד עם זלמן יעקבזון ויצחק רוקח בייסוד "מרכז פרי ההדר יפו", ומילא את תפקיד היו"ר בו בשנים 1934–1940. תפקידי המרכז היו: לקבוע הסדרים עם חברות הספנות, לפרסם את הפרי בחו"ל, לחפש שווקים חדשים ולהרחיב את השווקים הקיימים, לעודד הקמתם של בתי חרושת לניצול תעשייתי של פרי שאינו ראוי ליצוא וכן לתמוך בכל מחקר מדעי שעשוי להביא תועלת לפרדסן. לאט-לאט התממשו תוכניות אלה והמרכז הצליח להצדיק את התקוות של מייסדיו: עם הקמתו היו בידי חבריו 37% מכלל יצוא ההדרים ואילו בעונת 1938–1939 היו בידיהם 67% מהיצוא של פירות אלה.
בשנים 1938-1935 פעל כיושב הראש של "מרכז פרי הדר יפו" ושל "ועדת המטעים של המועצה החקלאית הכללית" של ממשלת המנדט, בארצות אירופה להפצת פרי ההדר הא"י, ובייחוד להסרת מכשולים מסחריים והגבלות ממשלתיות. המכשול העיקרי היה סעיף 18 של כתב המנדט הבריטי, שאסר על ממשלת המנדט לערוך הסכמים דו-צדדיים בענייני מסחר עם ממשלות זרות. לפני נסיעתו הוא קיבל מכתבי המלצה לא רשמיים מהנציבים העליונים אל שגרירי בריטניה במדינות אירופה. הצלחת מסעותיו הביאה לכך, שיצואני ההדרים בארץ ישראל הצליחו לשלוח לחו"ל כמעט את כל הפרי שנמצא ראוי לשיווק.
פעילות דיפלומטית
בשנת 1934 התמנה לקונסול כבוד של שוודיה בתל אביב וחיפה. בשנים 1949–1951 היה הקונסול הכללי בציריך, שווייץ, ולאחר מכן ציר בבירת שווייץ ברן עד 1956. בתפקידים אלה עשה שימוש בניסיונו הרב כשגריר לא רשמי של הפרדסנים בארץ ישראל בתקופת המנדט ובהצלחותיו להקל על יצוא פרי ההדר למדינות אירופה.
אגרוף באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
טורנירי האגרוף באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו ביריד האולימפי בין ה-14 ל-18 באוקטובר 2018. התחרויות הורכבו מתשעה טורנירים לנערים בקטגוריות משקל זבוב, תרנגול, קל, קל-חצי-כבד, חצי-כבד, בינוני, קל-כבד, כבד וסופר-כבד שבכל טורניר השתתפו 6 מתאגרפים וארבעה טורנירים לנערות בקטגוריות משקל זבוב, נוצה, קל ובינוני שבכל טורניר השתתפו 7 מתאגרפות.
העפלה
ההעפלה היא אישית והמכסה ניתנת לספורטאים עצמם. המתאגרפים המשתתפים במשחקים נדרשים לציית להוראות האמנה האולימפית במלואם. המתאגרפים נדרשים להיות בני 16 עד 18, בזמן המשחקים: תאריך הלידה בין 1 בינואר 2000 ל-31 בדצמבר 2001. מספר המתאגרפים המרבי שוועד אולימפי לאומי יכול לשלוח הוא חמישה, שלושה מתאגרפים ושתי מתאגרפות, בהגבלה של מתאגרף אחד לקטגוריית משקל. המדינה המארחת זכאית אוטומטית למכסה עבור שני מתאגרפים ומתאגרפת יחידה. 10 מכסות עולמיות הוקצו עבור התחרויות, 7 מכסות עבור מתאגרפים ו-3 מכסות עבור מתאגרפות.
45 מכסות הוקצו באליפויות נוער יבשתיות של איגוד האגרוף הבין-לאומי. האליפויות הורכבו מתשע קטגוריות משקל בדומה לקטגוריות המשקל במשחקים האולימפיים לנוער. המתאגרף המדורג בראש כל קטגוריית משקל באליפות יבשתית, זכה במכסה למשחקים. במידה ויותר משלושה מתאגרפים מאותו ועד אולימפי לאומי זכו במכסה, הוועד האולימפי הלאומי בחר את שלושת המתאגרפים שהעפילו למשחקים. מכסה אשר לא נעשה בה שימוש הועברה למתאגרף הבא בקטגוריית המשקל באותה אליפות יבשתית.
ארבע מכסות הוקצו באליפות העולם באגרוף לנערות לשנת 2017. המתאגרפת שדורגה בראש כל קטגוריית משקל, בהתאם לקטגוריות המשקל במשחקים האולימפיים לנוער, זכתה במכסה למשחקים, במידה והיא עמדה בתנאי הגיל הנדרש להשתתפות במשחקים. 20 מכסות נוספות הוקצו באליפויות נוער יבשתיות של איגוד האגרוף הבינלאומי. האליפויות הורכבו מארבע קטגוריות משקל בדומה לקטגוריות המשקל במשחקים האולימפיים לנוער. המתאגרפת המדורגת בראש כל קטגוריית משקל באליפות יבשתית, זכתה במכסה למשחקים. במידה ויותר משתי מתאגרפות מאותו ועד אולימפי לאומי זכו במכסה, הוועד האולימפי הלאומי בחר את שתי המתאגרפות שהעפילו למשחקים. מכסה אשר לא נעשה בה שימוש הועברה למתאגרפת הבאה בקטגוריית המשקל באותה אליפות יבשתית.
מדינות שהעפילו
54 מתאגרפים ו-28 מתאגרפות מ-38 מדינות העפילו למשחקים.
מתכונת התחרויות
טורנירי האגרוף התקיימו במתכונת של פסילה ישירה, המנצח מעפיל לשלב הבא בתחרות והמפסיד יוצא מהתחרות. כל קרב הורכב משלושה סיבובים, באורך של שלוש דקות כל אחד. בין כל סיבוב התקיימה מנוחה באורך של דקה בודדת. בתחילתו של כל יום תחרות התקיימו שקילה ובדיקה רפואית של המתאגרפים המתחרים. בניגוד למשחקים האולימפיים, התקיים קרב על מדליית הארד ולא הוענקו שתי מדליות ארד למפסידים בחצאי הגמר.
שיטת הניקוד מתבססת על "עשר נקודות חובה". בכל קרב מוקצים חמישה שופטים המוצבים מסביב לזירה בהתאם להגרלה אלקטרונית. בסוף כל סיבוב מעניק כל שופט ניקוד למתאגרפים. המתאגרף שניצח את הסיבוב מקבל עשר נקודות והמתאגרף המפסיק מקבל בין שבע לתשע נקודות. במידה והקרב לא הוכרע באמצעות נוקאאוט, המתאגרף שצבר את מספר הנקודות הגבוה ביותר יוכרז כמנצח. כמו כן, במידה ומתאגרף מקבל אזהרה על ביצוע עבירה מהשופטים. העבירה תרשם במערכת הניקוד ותפחית נקודה אחד מכל שופט בציון הכולל של המתאגרף על כל עבירה שנרשמה. במידה ומתאגרף מקבל שלושה עבירות הוא נפסל מהטורניר.
טורנירי הנערים
הטורניר מורכב מתשע קטגוריות משקל: זבוב (49 עד 52 ק"ג), תרנגול (52 עד 56 ק"ג), קל (56 עד 60 ק"ג), קל-חצי-כבד (60 עד 64 ק"ג), חצי-כבד (64 עד 69 ק"ג), בינוני (69 עד 75 ק"ג), קל-כבד (75 עד 81 ק"ג), כבד (81 עד 91 ק"ג), וסופר-כבד (91 ק"ג ומעלה). כל טורניר מורכב משני שלבי מוקדמות, חצי גמר וקרבות מיקום (גמר, קרב על מדליית ארד וקרב על המקום החמישי).
הקרבות בשלב המוקדמות הראשון נקבעים בהגרלה בין ארבעת המתאגרפים שאינם בין שני המתאגרפים בעלי הניקוד הגבוה ביותר בהעפלה למשחקים שהעפילו לשלב המוקדמות השני באופן אוטומטי. המנצחים בשלב המוקדמות הראשון מעפילים לחצאי הגמר והמפסידים מתמודדים כנגד שני המתאגרפים בשלב המוקדמות השני. המנצחים בשלב המוקדמות השני מעפילים לחצאי הגמר והמפסידים ילחמו על המקום החמישי. המפסידים בשלב חצי הגמר יתמודדו על מדליית הארד והמנצחים יעפילו לקרב הגמר.
טורנירי הנערות
הטורניר מורכב מארבע קטגוריות משקל: זבוב (48 עד 51 ק"ג), נוצה (54 עד 57 ק"ג), קל (57 עד 60 ק"ג), ובינוני (69 עד 75 ק"ג). כל טורניר מורכב משלב מוקדמות, חצי גמר וקרבות מדליות (גמר וקרב על מדליית ארד). הקרבות בשלב המוקדמות נקבעים בהגרלה. המנצחות בשלב המוקדמות מעפילות לחצאי הגמר. המפסידות בשלב חצי הגמר יתמודדו על מדליית הארד והמנצחות יעפילו לקרב הגמר.
רובין קוך
רובין קוך (בגרמנית: Robin Koch; נולד ב-17 ביולי 1996 בקייזרסלאוטרן שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני, המשחק בעמדות הבלם והקשר האחורי באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה בהשאלה מלידס יונייטד, ובנבחרת גרמניה.
רובין קוך הוא בנו של כדורגלן העבר הארי קוך.
קריירת מועדונים
קוך שיחק כנער באיינטרכט טריר, ושם גם החל את קריירת הבוגרים בשנת 2014. בשנת 2015 עבר קוך לקייזרסלאוטרן, שם שיחק בילדותו. בעונת 2015/16 שיחק קוך בקבוצת המילואים של קייזרסלאוטרן, ובעונת 2016/17 השתלב בקבוצה הבכירה של קייזרסלאוטרן, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה. קוך ערך 24 הופעות בעונה זו והציג יכולת טובה, כשקבוצתו ספגה 33 שערי ליגה בלבד, אך עם זאת, סיימה את העונה רק במקום ה-14.
ב-29 באוגוסט 2020 חתם קוך על חוזה לארבע שנים בלידס יונייטד, עבור דמי העברה הנאמדים בכ-13 מיליון ליש"ט, וערך את הבכורה שלו במדי הקבוצה ב-12 בספטמבר, במשחק הפתיחה של עונת 2020/2021, שהסתיים בהפסד 3–4 לליברפול. קוך נפצע בברכו ב-5 בדצמבר, במשחק בו הפסידה לידס 1–3 לצ'לסי, ועבר ניתוח ושיקום שהשביתו אותו למשך שלושה חודשים. ב-19 במרץ 2021 שב קוך לסגל הקבוצה, ושותף בשניות האחרונות במשחק בו ניצחה לידס 1–2 את פולהאם.
קוך ערך את הופעת הבכורה שלו לעונת 2022/2023 ב-6 באוגוסט 2022, במשחק הראשון של העונה, בו ניצחה לידס את וולברהמפטון וונדררס בתוצאה 1–2.
ב-6 ביולי 2023 קוך הצטרף לאיינטרכט פרנקפורט בהשאלה לעונת 2023-24.
אמור (סרט)
רביבו חזר לישראל 30 שנה לאחר סרטו "מקום ליד הים" כדי להפיק את הסרט הזה העוסק בהתנגשות בין אמונה דתית וחופש בחירה בעניין של המתת חסד.
נגן העוד יניב טייכמן מנגן בפסקול הסרט ואף מופיע בו. באחד הקטעים הוא מנגן את "שירת סולוויג" של אדוארד גריג ובקטע נוסף הוא מלווה את תמר שם אור ששרה את "זה הכל בשבילך" של דני סנדרסון.
הסרט צולם במושב נווה ימין ובמרכז הרפואי מאיר בכפר סבא.
תקציר העלילה
דניאל (לירון לבו) חוזר לבית משפחתו במושב לאחר שלוש שנים של נדודים באירופה. הוא מגיע כדי לפגוש את אהובתו לילה (אור אילן) שנפגעה קשה בתאונת דרכים והפכה למשותקת בכל גופה. התאונה אירעה חודשיים לפני נישואיהם. לילה נסתה כבר פעמיים להתאבד ונמצאת זמן ממושך בהשגחה בבית חולים בטיפולה המסור של אחות (נעמה אמית).
דניאל מגיע לבית משפחתו ומתקבל על ידי אחיו הגדול רוני (דן תורג'מן). בבית גם נוכחת אימם רחל (שושה גורן) שלוקה בדמנציה ואינה מזהה את דניאל. רוני העביר אותה לבית אבות ודניאל כועס על כך.
בת זוגו של דניאל היא סטלה (נטלי עטיה) שגרה עם בת דודתה מירה (תמר שם אור). סטלה היא בעלת בית קפה ומירה עוזרת לה בהגשה וגם מופיעה שם בשירה בליווי נגן עוד (יניב טייכמן).
מירה מנסה להתחיל עם דניאל ומבקרת בסטודיו הציורים שלו במרתף הבית אך הוא אינו מראה עניין. וסטלה מגלה לה על עברו של דניאל וכי ניסה להתאבד לאחר התאונה של לילה.
דניאל עוקב בחשאי אחרי לילה בבית חולים ויום לפני חזרתו לאירופה הוא מחליט לעשות מעשה.
לאחר שאליס מסיימת לקרא ללילה סיפור ועוזבת, הוא נכנס בחושך לחדרה ולילה שמחה לראותו. הם מעלים זכרונות על רגעים משמחים בחייהם ומתנשקים. כאשר לילה נרדמת לוקח דניאל כרית ומתכוון לבצע מעשה שישחרר את לילה מסבלה (המעשה עצמו לא נראה בסרט).
חוקר משטרתי (משה אבגי) חוקר את אליס והיא נותנת עדות שהיא האחרונה שראתה את לילה בחיים וכי בעלה מתנגד לנתיחת הגופה מטעמי איסור דתי.
דניאל עומד בצד בלווייתה של לילה. בנסיעה ברכבת עולים בזיכרונו קטעי אהבה עם לילה.
צ'ארלס אמורי סמית'
צ'ארלס אמורי סמית' (באנגלית: Charles Emory Smith; 18 בפברואר 1842 - 19 בינואר 1908) היה עיתונאי, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי.
ראשית חייו
צ'ארלס אמורי סמית' נולד במנספילד, קונטיקט. ב-1849 הוא עבר עם משפחתו לאולבני, ניו יורק, שם הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובאקדמיית אולבני. ב-1861 הוא סיים את לימודיו יוניון קולג'. לאחר מכן ועד 1862 הוא היה קצין הגיוס במטהו של הגנרל ג'ון פ. רתבון ולאחר מכן ועד 1865 הוא לימד באקדמיית אולבני. בשנים 1865–1870 הוא היה עורך העיתון "אולבני אקספרס". לאחר מכן הוא הצטרף למערת העיתון "אולבני ג'ורנל" ובשנים 1876–1880 הוא היה העורך האחראי של העיתון. בשנים 1879–1880 הוא היה המנהל של אוניברסיטת מדינת ניו יורק. לאחר מכן ועד למותו הוא היה העורך ואחד הבעלים של העיתון "פילדלפיה פרס".
קריירה פוליטית ודיפלומטית
סמית' היה פעיל במפלגה הרפובליקנית ברמה המדינתית והארצית. בשנים 1874–1880 (למעט 1877) הא היה יושב ראש ועדת ההחלטות של הוועידות הרפובליקניות של מדינת ניו יורק וב-1879 הוא היה נשיא הוועידה. הוא היה נציג לכמה מהוועידות של המפלגה הרפובליקנית והיה שותף לניסוח המצעים של המפלגה בשנים 1876 ו-1896.
צ'ארלס אמורי סמית' נפטר בפילדלפיה ב-19 בינואר 1908 ונטמן בבית הקברות ווסט לאורל היל שבבלה קינווד הסמוכה לפילדלפיה.
קרחון רמזי
קרחון רמזי (באנגלית: Ramsey Glacier) הוא קרחון בהרי בוש, בהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 83 קילומטרים.
מוצאו של הקרחון בהרי בוש, שבסמוך לקצה של רמת הקוטב, בקו רוחב 85°00' S.
שיא גובהו של הקרחון 537 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון התגלה מהאוויר על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, בטיסה C, שנערכה בין ה-29 בפברואר ועד ה-1 במרץ 1940.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, בהתבסס על המלצתו של אדמירל אחורי ריצ'רד בירד.
הקרחון נקרא על שמו של אדמירל דוויט קלינטון רמזי (DeWitt Clinton Ramsey), מצי ארצות הברית, שהיה באותה עת המשנה למפקד פעולות הצי (Vice Chief of Naval Operations) במהלך מבצע קפיצה לגובה של צי ארצות הברית, שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946 – 1947.
לקריאה נוספת
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 166
רכישת קריאה בגיל הרך
רכישת קריאה בגיל הרך היא תהליך של הבנת שפה כתובה. תהליך זה מתחיל בגירוי חזותי הכולל פענוח או זיהוי של מילה כתובה, ומסתיים עם הבנת הרעיון הכתוב. רכישת הקריאה מתבצעת לרוב כבר בתקופת הגיל הרך ומתמקדת בלימוד צלילים ואותיות, כלומר בחלק הטכני של הפענוח. לימוד הקריאה ממשיך בתקופת הילדות המאוחרת וההתבגרות ומאופיין בפיתוח אסטרטגיות קריאה, הבנה וביקורת של סוגי טקסטים שונים.
רכישת קריאה לעומת רכישת שפה דבורה
תהליך הקריאה דומה לתהליך תפיסת הדיבור בכך לשניהם מטרה סופית זהה: הבנת מסר המועבר בין מוסר המידע למקבל המידע.
לצד זאת, בעוד שמנגנון הדיבור קיים כבר עשרות אלפי שנים ויותר, מערכת הכתב היא המצאה חדשה יחסית של האדם. כמו כן, קיים הבדל מהותי בין התהליכים המופעלים בעת העברת מידע בדיבור לבין אלו המופעלים בהעברת מידע בכתב. לפי הבלשן נועם חומסקי והגישה הנרטיבית, רכישת השפה הדבורה מתאפשרת על ידי מנגנון מוחי מולד. היא מתבצעת באופן טבעי אצל ילדים כבר מגיל הינקות, כל עוד הם נחשפים לשפה בסביבתם. אמנם במרוצת השנים, יצאו חוקרים שסייגו הנחה זו והדגישו את חשיבות הסביבה על פני המנגנונים העצביים במוח. אך בכל מקרה, קיימת הסכמה לגבי ההנחה כי לימוד השפה הדבורה אינו מצריך הוראה שיטתית.
תנאים לרכישת קריאה
ישנם מספר תנאים בסיסיים הנחוצים להתפתחות רכישת הקריאה אצל הילד: קוגניטיביים, נוירולוגיים וסביבתיים.
היבט קוגניטיבי התפתחותי
הפסיכולוג ז'אן פיאז'ה הגדיר את המילה כ"סימן", שתפקידו לייצג משהו, כגון: עצם, אירוע או סכמה מושגית. אין קשר פנימי בין הסימן לדבר שאותו הוא מייצג. לכן, בראש ובראשונה רכישת הקריאה מצריכה אצל הילד יכולת הסמלה. בין שנתו הראשונה לשנתו החמישית הילד לומד להשתמש בסמלים, כמו מילים, תנועות וצורות, כדי לייצג רעיונות, מחשבות ורגשות. באמצעות ההסמלה הילד בונה סיפורים, משתתף במשחק סימבולי (משחקי "כאילו"), ובהמשך גם מבטא את הייצוגים הסמליים בקריאה ובכתיבה.
הקריאה היא תהליך קוגניטיבי נלמד, המושג באמצעות מערכת עיבוד המידע. מערכת זו מערבת הפעלה של תת-מערכות, כגון: קשב, קליטה, תפיסה, חשיבה וזיכרון.
בעת פעולת הקריאה הילד נדרש למשאבי קשב שיאפשרו לו לקלוט את הגירוי הכתוב (אותיות, מילים, משפטים). הילד קולט את הגירוי הכתוב בעזרת מערכת החישה. לאחר מכן, הוא נעזר בזיכרון של מבנים וקטגוריות לצורך הבנת המשמעות של הגירוי הכתוב. פיאז'ה כינה מבנים אלו כסכמות, וטען כי הן מאפשרות לאדם לארגן כמויות של מידע, ולהתבסס עליהן לצורך פרשנות והבנה.
לצורך בניית סכמות הקשורות לידע השפתי ולתהליך לימוד הקריאה, נדרש מעבד זיכרון תקין.
כאשר ילד לומד ידע חדש על אותיות, על סימני ניקוד ומשמעויות של מילים הוא צריך לאחסן זאת בזיכרון הארוך טווח, וכן להיות מסוגל לשלוף זאת בעת הצורך. יתרה מזאת, ישנה חשיבות ספציפית למעבד זיכרון מילולי פעיל. מעבד זה אחראי על מכלול פעולות: שימור ועיבוד מידע של מילים, בדיקת משמעותה של כל מילה וניתוח היחסים בין המשמעויות, ניתוח הקשרים הלשוניים בין חלקי המשפט, שילוב המידע החדש עם סכימות קוגניטיביות קיימות, ועוד.
היבט נוירולוגי
מבנה המוח והפעילות החשמלית שבו עשויים להשפיע על תהליך רכישת הקריאה. כאשר ישנן הפרעות נוירולוגיות, הן עשויות לפגוע ברכישת הקריאה. הפרעות אלו יכולות להיות מולדות או נרכשות במהלך החיים כתוצאה מפגיעה פיזית כלשהי, כדוגמת דיסלקסיה התפתחותית או נרכשת.
היבט סביבתי
קיימת חשיבות גדולה לסביבה בה גדל הילד. סביבה אוריינית אשר מטפחת שפה, כישורי שיח, וכן האזנה לסיפורים ושירים, משפיעה על התפתחות של ניצני אוריינות. כלומר, קיימת סבירות גבוהה יותר שילד שגדל בסביבה אוריינית, יידע כיצד להחזיק ספר ולדפדף בו, יידע להבחין בין מילה למשפט, וכיוצא בזה. מחקרים מראים שסביבה אוריינית מנבאת הישגי קריאה עתידיים בקרב ילדים.
ילדים הגדלים במשפחות בעלות מצב סוציו-אקונומי נמוך ופחות אורייניות, מתאפיינים בחסך לשוני, המשפיע על רכישת הקריאה. החסך הלשוני מתבטא באוצר מילים דל, חוסר גיוון בשפה – בשאלות, ביטויים ובהטייה של פעלים. יש לכך השלכות על פערים בהישגים האקדמיים. בעקבות זאת, פותחו במדינות מסוימות תוכניות טיפוח והעשרה שמטרתן לטפל במיומנויות לשון וחשיבה של ילדים מאוכלוסיות חלשות כדוגמת:"Head Start" ו-" Follow Through" בארצות הברית.
ויגוצקי התייחס באופן ספציפי לחשיבות של תיווך מבוגר על מנת לקדם את הילד מבחינה קוגניטיבית לרמת ההתפתחות הפוטנציאלית שלו. ויגוצקי טען שהילד רוכש ידע ומתפתח על ידי אינטראקציות חברתיות ופעילויות משותפות עם דמויות בוגרות יותר. מחקרים תומכים בטענה זו ומראים כי הורים שהרבו להקריא לילדיהם סיפורים ולעודד שיח במהלך הקריאה, פיתחו מיומנויות אורייניות מוצלחות, כגון: שיום אותיות, אוצר מילים והבנה מתוך משמעות.
גיל תחילת לימוד ורכישת קריאה
לרוב, התשתית לרכישת הקריאה נבנית כבר בגיל הרך. תשתית זו באה לידי ביטוי באוצר מילים, ידע עולם, תחביר, ידע על אותיות ועוד. כל אלו מסייעים לילד ברכישת הקריאה.
ישנן מעט חברות שמתחילות בלימוד פורמלי של הקריאה כבר בגיל שלוש, לדוגמה בחברה היהודית – דתית. ההנחה הרווחת שבגללה מלמדים את הקריאה מוקדם כל כך היא כדי לאפשר לילדים (בנים) לקיים מצוות הקשורות בקריאת ספרי תפילה וכתבי קודש.
קראוטרוק
קראוטרוק (Krautrock) הוא ז'אנר בסוגת הרוק הניסיוני אשר החל בגרמניה בסוף שנות השישים. המונח נטבע בצורה הומוריסטית על ידי כתבי ומבקרי מוזיקה בעיקר מארצות הברית ואנגליה כדי לתייג את הלהקות הגרמניות שפעלו באותה תקופה ושאבו השראה ממגוון רחב של סגנונות מוזיקליים כמו פסיכדליה, מוזיקה אלקטרונית אוונגרדית, פאנק, מינימליזם, ומאפיינים כמו אלתור מעולם הג'אז ומוזיקת עולם. הלהקות אשר התרחקו מהשפעות הבלוז והרוק אנד רול שהופיעו ברוק האמריקאי והבריטי, היו שלב נוסף באבולוציה של המוזיקה האלקטרונית כשהשפיעה על סגנונות שונים בתחום (למשל אמביינט) וגם על סגנונות כמו פוסט פאנק, פוסט רוק, רוק אלטרנטיבי ומוזיקת העידן החדש.
רכישת קריאה בגיל הרך
גיל תחילת לימוד ורכישת קריאה
כמו כן, תוכניות התערבות ללימוד קריאה, כדוגמת "Head start" בארצות הברית, אף הן מתחילות כבר בגיל שלוש.
קראוטרוק
מקורות ורקע
הכינוי קראוטרוק הודבק בהומוריסטיות ללהקות הגרמניות של התקופה בעיתון הבריטי מלודי מייקר בתחילת שנות השבעים, שם מצאו ההרכבים הניסיוניים תמיכה על ידי מאזינים שנחשפו לסגנון החדש והלא מוכר. המונח מגיע מהכינוי קראוט (כרוב כבוש) אשר תיאר אנשים ותוצרים מגרמניה, והשימוש במונח זה הושפע משמו של קטע של אמון דול שהופיע באלבומם Psychedelic Underground והוא "Mama Düül und Ihre Sauerkrautband Spielt Auf". אך למרות זאת, הלהקות לא רצו שייראו בהן כחלק מאותו מחנה שאליו הודבק הכינוי.
רכישת קריאה בגיל הרך
גיל תחילת לימוד ורכישת קריאה
לעומת זאת, טענה אחרת מסבירה שמאחר והקריאה מצריכה יכולות קוגניטיביות מורכבות, קיים ספק אם יש תועלת להורות את הקריאה לילדים לפני גיל שש. ברוב המדינות והחברות תהליך לימוד רכישת הקריאה מתחיל באופן רשמי ואינטנסיבי בגיל שש עם הכניסה לבית הספר, למשל: בישראל, יוון, סין, קנדה, צרפת ועוד.
סינבד: אגדת שבעת הימים
סינבד: אגדת שבעת הימים (באנגלית: Sinbad: Legend of the Seven Seas) הוא סרט הנפשה שהופק על ידי אולפני ההנפשה של דרימוורקס בשנת 2003. הסרט מבוסס על הדמות הספרותית "סינבד", אשר הופיעה ב"סיפורי אלף לילה ולילה".
רכישת קריאה בגיל הרך
רכישת קריאה מקומית או אוניברסלית
רכישת הקריאה היא תופעה אוניברסלית המתקיימת בכל רחבי העולם. עם זאת, 14% מכלל אוכלוסיית העולם אינם יודעים קרוא וכתוב. ריכוז אוכלוסייה מסוג זה ניתן למצוא בעיקר ביבשת אפריקה ובמדינות מתפתחות אחרות. כך למשל, שיעור האנאלפביתיות הגבוה ביותר נמצא בניז'ר, שבה רק 19% מהאוכלוסייה יודעים לקרוא. זאת לעומת שיעור של כ־2% אנאלפביתים בישראל (נכון ל-2011).
סינבד: אגדת שבעת הימים
עלילה
סינבד והפיראטים מתכוננים לגנוב את "ספר השלום" הקסום בעודו בדרכו לסירקוזה, תחת פיקודו של נסיך הכתר פרותאוס. פרותאוס היה פעם חבר ילדות של סינבד וסיפר לו שהחברות שלהם הייתה משמעותית יותר מהספר. סינבד ניסה לגנוב את הספר בכל זאת, אולם נמנע לעשות זאת כאשר מפלצת הים לווייתן תקף את הספינה. פרותאוס וסינבד נלחמו יחד במפלצת הים ולרגע הם ישבו את ההדורים ביניהם. כאשר נראה שהלווייתן חוסל, סינבד נפל מהספינה ופרותאוס נחלץ להצילו אולם נעצר על ידי הצוות.
קראוטרוק
מקורות ורקע
המוזיקולוג ג'וליאן קופ בספרו Krautrocksampler, אמר כי "קראוטרוק היא תופעה בריטית סובייקטיבית", בהתייחס לעובדה כי הלהקות הללו התקבלו יותר באנגליה מאשר בביתם במערב גרמניה. לדוגמה, אחת מהלהקות המרכזיות של הזרם, פאוסט, הקליטה קטע בן 12 דקות הנושא את השם Krautrock, אך התרחקה מן המושג מאוחר יותר, כפי שהם סיפרו: "כשהאנגלים החלו לדבר על קראוטרוק, אנחנו חשבנו שהם כועסים עלינו, וכשאתה שומע על כביכול "רנסאנס הקראוטרוק", זה גורם לי לחשוב שכל מה שעשינו היה לשווא".
רכישת קריאה בגיל הרך
רכישת קריאה מקומית או אוניברסלית
ישנם חוקרים המכירים בכך שקריאה מתפתחת באופן שונה בשפות שונות. כך למשל, ההנחה היא כי קיימת שונות רבה בין רכישת הקריאה בשפות האלפביתיות לבין רכישת הקריאה בשפה הסינית בשל המאפיינים הייחודים של מערכות הכתב. לדוגמה, בשפה העברית והערבית, ישנה חשיבות להבנת העיקרון האלפביתי והמודעות הפונולוגית. כלומר, בשפות אלו הילד נדרש לזהות באופן פונטי-שמיעתי צלילים המרכיבים את המילה, ולהבין שכל אות כתובה מייצגת צליל או הגה. זאת בניגוד למערכת הכתב הסיני, אשר אינה מתבססת על קשר בין כתב להגייה. המילים בשפה הסינית אינן מצריכות יכולת פונטית-שמיעתית, אלא יכולת חזותית לוגו- גרפית, כלומר צילום המילה כתבנית כתובה.