cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כנסיות הבארוק של הפיליפינים
כנסיית תומאס הקדוש מווילנובה
מגדלי הכנסייה (שגובהם לא זהה) שימשו למטרות תצפית על האזור המקיף אותה, וביחד עם המראה השטוח שלה הם חיזקו את דימויה כמבצר. חזית הכנסייה המפוארת מייצגת את הגרסה הפיליפינית לאלמנטים קישוטיים, כאשר דמותו של כריסטופורוס הקדוש המופיעה על גמלון בלבוש טבעי, נושאת את ישו התינוק על גבה, ונשענת על עץ קוקוס.
כנסיית אגוסטין הקדוש בפאואיי
הקהילה בעיירה פאואיי הפכה לעצמאית ב-1686, ובניית הכנסייה הנוכחית החלה ב-1694 והסתיימה ב-1710. הכנסייה נפגע מרעידות אדמה שהתרחשו ב-1865 וב-1885, אך שוקמה מיד לאחר מכן. הצד החיצוני של הכנסייה ספג נזקים כתוצאה מגדילת עלים לא-מבוקרת על הקירות ועל מגדל הפעמון. הסטוקו המכסה את הקירות מתפורר וחושף חלקים מאבני הבנייה המקוריות. פנים הכנסייה שופץ באופן מלא.
בכנסייה יש 14 תומכות המסודרות לאורך וולוטה גדולה שעליה נמצאות תומכות קטנות יותר שמעליהן גימורים בצורת פירמידה. בנקודת האמצע של כל ספינה יש זוג תומכות המשמשות כמדרגות המובילות אל הגג. החלק התחתון של האפסיס ורוב הקירות נבנו מאבן אלמוגים והחלקים העליונים מלבנים. חזית הכנסייה נבנתה בצורה הפוכה. מגל הפעמון, שנבנה כחמישים שנים לאחר השלמת הכנסייה עצמה, ניצב במרחק קצר ממנה כהגנה מפני נזקי רעידות האדמה.
שלמה זלוטניק
שלמה זלוטניק (15 באוקטובר 1914 – 11 בספטמבר 2001) היה נוטר, לוחם ההגנה מחנך ואיש ציבור.
ביוגרפיה
שלמה זלוטניק נולד באורלה שבפולין לשרה ובערל זלוטניק. הוא התחנך באווירה ציונית מסורתית ולאחר שסיים בי"ס טכני בביאליסטוק, החל לגלות עניין רב בעשייה למען הזולת. בגיל 18 מונה למזכיר הקהילה בעיר מגוריו וייסד בה חברה של לינת צדק, שתפקידה היה לספק לינת לילה למשפחות החולים. בחברה היו 300 חברים והיא הגישה בנוסף עזרה לנזקקים לתרופות ובפנייה לרופא. זלוטניק שימש כיו"ר החברה עד לעלייתו לארץ ישראל.
בשנת 1938 העפיל לארץ ישראל במסגרת עליית אף על פי. הוא השתקע בפתח תקווה, ונשא לאישה את רחל לבית שקלובסקי. בשנת 1941 הצטרף לארגון "ההגנה" בו שירת כנוטר ושוטר במשטרה המיוחדת באזור הצפון. השתתף במלחמת העצמאות, במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים ולאחר-מכן המתנדב במשמר אזרחי. שנים רבות היה פעיל כחבר ועד ארגון ותיקי ההגנה בפתח תקווה. במשך 25 שנים הורה בבית ספר "עמל" בפתח תקווה. כמתנדב הוא תרם מזמנו ומכספו לגופים ואנשים נזקקים לחיילי צה"ל, לתלמידים ולעולים.
היה אח (חבר) בלשכת חבצלת השרון של ארגון בני ברית. כיהן כסגנו של נשיא הלשכה, פנחס רשיש, ונשיא בעצמו במשך חמש שנים. במסגרת זאת פעל לחלוקת מלגות לתלמידי בתי הספר התיכוניים הנזקקים לעזרה, בהם לעולים חדשים, אימץ נכים, חולים ונזקקים ופעל למען חלוקת שי לנצרכים. בנוסף, התנדב זלוטניק בין היתר באגודות "הוועד למען החייל", "העמותה למען הקשיש", "י.ע.ל", "ניצן-למען העיוור" ו"האגודה למלחמה בסרטן".
לשלמה שלשה ילדים.
הנצחה והוקרה
בשנת 1993 העניקה לו עיריית פתח תקווה את תואר "יקיר העיר פתח תקווה" ולאחר מותו הנציחה את זכרו ברחוב הנקרא על שמו.
בנוסף, ארגון ותיקי ההגנה העניק לו את התואר "יקיר ההגנה".
טלי חתוקה
אודות
נולדה ברמת גן ולמדה בתיכון לאמנויות תלמה ילין. בין השנים 1990 ל-1995 השלימה תואר בארכיטקטורה בהצטיינות יתרה בטכניון, סיימה תואר שני בתכנון עירוני מאוניברסיטת Heriot-Watt בבריטניה בשנת 1997. עבודת המאסטר שלה הייתה בנושא "תפקידה של שדרות רוטשילד בתל אביב בשנות התשעים". בשנת 2005 סיימה את הדוקטורט בארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון. בשנים 2004 ל-2008 עשתה לימודי פוסט-דוקטורט בפקולטה לארכיטקטורה באוניברסיטת MIT בה הייתה כעמיתת תוכנית פולברייט ובשנים 2006 עד 2009 הייתה עמיתת מארי קארי של הקהילה האירופאית.
חתוקה ייסדה את המעבדה לעיצוב עירוני באוניברסיטת תל אביב וכיום עומדת בראשה. המעבדה היא פרויקט שמטרתו סיקור ופיתוח העיצוב העירוני ויצירת כלים ואיסוף מידע למטרות מחקר בנושא.
בשנת 2008 יצא ספרה "רגעי תיקון" בהוצאת רסלינג. הספר, אשר מבוסס על עבודת הדוקטורט שלה בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, בהנחיית פרופסור רחל קלוש, מתעסק בחיבורים שבין אלימות פוליטית לבין המרחב הארכיטקטוני שבה היא מתרחשת. היועץ המדעי לספר הוא פרופסור יוברט לו יון. הספר תורגם לאנגלית בהוצאת אוניברסיטת טקסס באוסטין.
חתוקה פרסמה מאמרים בכתבי עת בולטים, כמוthe Journal of Architecture and Planning Research ,Journal of Urban Design International, the Journal of Architecture and Planning Perspectives.
בשנת 2008 הוצגה תערוכה מעבודותיה בגלריית קומפטון במוזיאון MIT. ב-2011 אצרה את התערוכה "המפעל" בגלריית בית עמותת האדריכלים, שהוצגה במקביל להוצאת הספר "המפעל - על ארכיטקטורה ותעשייה בארגמן, יבנה". בשנת 2012 זכתה חתוקה בפרס רכטר לאדריכל צעיר. מתוך נימוקי השופטים ניטען כי הפרס ניתן "עבור מגוון פעילויותיה בשנים האחרונות לפיתוח כיווני מחשבה וכלים לשילוב של היבטים חברתיים בתכנון עירוני. ד"ר חתוקה מנסה לקדם תחום בעל חשיבות העוסק בהקשרים חברתיים בתכנון עם דגש על הפריפריה תוך כדי נקיטת מסקנות חשיבה תכנוניות כתוצאה מהבדיקה".
בשנת 2013 יצא הספר "המתכננים - השיח התכנוני בישראל לאן?" אותו ערכה בשיתוף פרופ' טובי פנסטר. הספר מציג תריסר מאמרים המתייחסים כל אחד למושג אחר מתחום התכנון, כמו: בנה ביתך, ייצור נוף, התחדשות עירונית ומדיניות תכנון. במקביל, החלה חתוקה (בשיתוף חברי המעבדה) לפרסם רשימות בבלוג אורבנולוגיה. ב-2020 יצא לאור הספר "דפוסי תכנון" שערכה ובו מאמרים שנכתבו בעקבות עבודות תיזה שערכו חברי המעבדה לעיצוב עירוני ומיד אחריו פרסמה את הספר "מרחב מיקוח - תהליכי התחדשות עירונית בעידן הנאו-ליברלי".
בשנת 2017 קיבלה דרגת פרופסור חבר.
נשואה לאדריכל יואב מאירי, אם לשניים ומתגוררת בשכונת קריית שלום, בתל אביב.
תרומתה המחקרית
העבודה המחקרית של חתוקה מתמקדת בשני תחומים מרכזיים: (1) הזיקה בין החברה והזירה העירונית - תחום המבוסס על מחקרים אמפיריים, עוסק בתאוריה ודן בדינמיקה בין המרחב הציבורי, חברה וטכנולוגיה בעידן הנוכחי. (2) פיתוח ועיצוב עירוני - תחום הכולל פרויקטים מחקריים יישומיים בתמיכה של רשויות ומשרדי ממשלה.
הזיקה בין החברה והזירה העירונית
חלק ניכר מכתיבתה עוסק בסוגיות של ההתנגדות במרחב הציבורי והמופע שלהם במרחב. במיוחד מתמקד המחקר בכוריאוגרפיה של המחאה. כל מחאה היא מופע הכולל התייחסות מוקפדת לכוריאוגרפיה של הגוף, זה האישי, היוצר את המסה של ההמון. הכוריאוגרפיה היא מסר אידאולוגי, אמצעי ללכידות חברתית, דרך לעורר תשומת לב, משאב אסתטי, כלי בייצור של סדר חדש. לטענתה של חתוקה, "הכוריאוגרפיה של המחאה, ככלי המעצים את השפעתה, בולטת בחלק ניכר מההפגנות העכשוויות ברחבי העולם ומצביעה על ההכרה של האזרחים בכך שהמרחב והגוף הם כלים משמעותיים שיש לעשות בהם שימוש קפדני. הכרה זו חוצה מדינות ומאפיינת אזרחים במשטרים דמוקרטיים ולא-דמוקרטיים כאחד, שנעשו מודעים יותר לכוחם ולכוריאוגרפיה הסוציו-מרחבית כאמצעי אשר עשוי להעצים את התמיכה בטענותיהם". מחקר אמפירי איכותני שנעשה בעשר מדינות (בעזרת צוות של מתורגמנים ועוזרי מחקר), במימון האיחוד האירופי, שמנתח את הממדים הפיזיים של מחאות והזיקה בין המרחב הפיזי ותהליך תכנון המחאה. הספר עיצוב המחאה (The Design of Protest) הוצאת אוניברסיטת טקסט, אוסטין, 2018, מרכז את התובנות של המחקר עם ראייה ומחשבה על האתגרים של עיצוב המחאה בעתיד. בשנים האחרונות הורחב המחקר של המחאה ומתמקד במושג אגוניזם (בהשפעת שנטל מוף). מחקרה מעורבות אגוניסטית בחברות פוסט-הגירה יחד עם פרופ' טניה תומאס ופביאן וירצ'ו מציג רעיונות בחזית המדע החברתי ועוסק במושג האגוניזם בחברה של ימינו ומקום הפעולה הפוליטית בכלל והמחאה הפוליטית בפרט.
מיפוי טיפולוגי של הנוף הבנוי בישראל
בשותפות עם חברי המעבדה לעיצוב עירוני, פרסמה שלושה ספרים שמטרתם לבחון את תבניות התכנון של המרחב והנוף בישראל. הספר הראשון, "שכונה-מדינה" (רסלינג, 2012), מתמקד ביחסים התלויים בין המדינה והאזרחים בסביבות המגורים. בספר השני, "עיר-תעשייה" (רסלינג, 2014), נבחנו סביבות העבודה של תושבי העיר ונחשפו היחסים הגלויים והסמויים בין העיר והתעשייה בסביבות העבודה. "ארץ-גנים" (רסלינג, 2017), מתמקד ביחסים שבין תושב העיר למרחב הציבורי והאופן שבו מתוכננות סביבות הפנאי בעיר. שלושת הספרים, מתחקים ומתעדים את המתחים ואורחות החיים בסביבות העירוניות בישראל של תחילת המאה ה-21. הקולות שעולים מן הספרים מגוונים. חלקם צורמים, קולניים, מסוכסכים, בוּרים וגזעניים, אחרים הרמוניים ומפויסים. בנוסף למיפוי הטיפולוגי ועיגונו בהקשר חברתי-פוליטי, כל ספר מסתיים במתווה רעיוני, סל של כלים וכיווני מחשבה אשר מבקש להציע רציונל אחר, איכותני, כבסיס לארגון המרחב והמשאבים בתכנון הסביבה הבנויה בעיר.
עירוניות תעשייתית
נושא התעשייה הופיע לראשונה בכתיבתה של חתוקה בספר "המפעל" (רסלינג, 2011). ספר זה עוסק במפעל ארגמן, מפעל טקסטיל עבד אביה כ-40 שנה. ספר העוסק בקשר בין קפיטליזם, תעשייה וסביבות עבודה. חתוקה טוענת בספר שנושא אזורי התעשייה אינו מקבל תשומת לב ראויה בזירה האדריכלית למרות "שסביבות העבודה המעוצבות על ידי אדריכלים משפיעות על חיי היום-יום של כולנו, שהרי הן המרחב שבו מבלים רבים מאתנו את מרב שעות היום. אמנם הרציונל של סביבת העבודה העכשווית השתנה, ועמו גם שיטת התכנון וארגון מרחב העבודה, אולם אין בכך כדי להמעיט את הקשר ההדוק בין אופיו של תהליך הייצור לסביבת פועלו של העובד, אלא רק לחזקו. זוהי סביבה פיזית המייצגת את ההיגיון הכלכלי-חברתי של המפעל או המיזם, המעוגן בתורו בתוך מערך כלכלי רחב יותר של המדינה והכוחות הגלובליים". הספר עוקב אחר בניית הבית לתהליך הייצור ולעובדים במפעל ארגמן, בתוך קונטקסט של בניית הבית הלאומי ובזיקה לתהליכים הכלכליים-חברתיים שהביאו לפירוקו - תהליכים שלא הותירו חלל ריק אלא מקום אחר, מדינה אחרת. בשנים האחרונות נושא התעשייה הורחב אל מעבר ההקשר הביוגרפי וההיסטורי לפרויקט משותף עם פרופ' ערן בן יוסף (MIT), שבוחן טיפולוגיות שונות של יחסי עיר-תעשייה, בישראל ומחוצה לה. המטרה המרכזית של הפרויקט היא להעמיק את ההבנה של הדינמיקה בין עיר-תעשייה ולקדם את הייצור כמרכיב מפתח בפיתוח ותכנון ערי העתיד. נקודת המוצא של המחקר והיוזמות במסגרת פרויקט זה, היא שהסביבה התעשייתית היא חלק מרכזי בעיצוב סביבת החיים העירונית.
ערים וטכנולוגיה
תחום מחקר נוסף של חתוקה מתמקד בדיגיטציה והשפעתה על המרחב הציבורי. במספר מאמרים שהתפרסמו בכתב העת Urban Studies, מצביעה חתוקה על השינויים הנורמטיביים והחברתיים שחלו בהשפעת הטכנולוגיה בעיר בכלל ובמרחב הציבורי בכלל. תהליכים אלו מייצרים הזדמנויות אך גם פגיעות רבה. האתגר המרכזי כיום הוא פיתוח ערים שנהנות מדיגיטציה ומהיתרונות של איסוף הנתונים (big data) אך מוכנות להתמודדות עם כשלים ואתגרים, למשל, שינויים התנהגותיים במרחב הציבורי, פגיעה בפרטיות ופגיעות סייבר.
אגם קרעון
אגם קרעון (בערבית: بحيرة قرعون בחירת קרעון) הוא אגם הנמצא בחלקה המרכזי של בקעת הלבנון, בתחומי מחוז מערב הבקאע, ושטחו כ-11 קמ"ר.
האגם נוצר בקרבת העיירה קרעון, הנמצאת ממזרח לאגם, לאחר שבשנים 1959–1965 הוקם במקום סכר על נהר הליטני. גובהו של הסכר 62 מטר ואורכו 1,100 מטר, והוא תוחם את האגם מצידו הדרומי. אורכו של האגם 11 קילומטר.
האגם משמש כמאגר מים שנפחו 220 מיליון מטר מעוקב.
עודפי המים מהאגם מוזרמים בתעלה שאורכה 6.5 ק"מ לתחנת כוח הידרואלקטרית תת-קרקעית המפיקה עד 185 מגה-ואט חשמל - הפרויקט ההידרואלקטרי הגדול ביותר בלבנון.
הסכר מיועד גם להשקיית שטחים חקלאיים - כ-310 קמ"ר בדרום לבנון וכ-80 קמ"ר באזור בקעת הלבנון (הבאקע).
בחוף האגם ישנו בית מלון וישנן גם מספר מסעדות.
במבצע שלום הגליל בשנת 1982 כבשה ישראל חלקים נרחבים מנהר הליטני, כולל את כל אגם קרעון, ושלטה באזור עד נסיגת צה"ל ב-1985 מרוב השטחים בהם שהה.
בייסיק (סרט)
בייסיק (באנגלית: Basic) הוא סרט פעולה-מסתורין גרמני-אמריקני שבויים על ידי ג'ון מק'טיירנן בכיכובם של ג'ון טרבולטה וסמואל ל. ג'קסון.
עלילת הסרט
בתחילת הסרט שישה צוערים בקורס של יחידת הריינג'רס וסמל האימונים שלהם ניית'ן ווסט (מגולם על ידי סמואל ל. ג'קסון) יוצאים לתרגיל באש חיה ביום המתים בג'ונגל שליד תעלת פנמה. במהלך התרגיל מתחוללת סערת הוריקן.
לאחר שלא יצרו קשר עם הבסיס במשך שש שעות, יוצא מפקד הבסיס קולונל ויליאם סטיילס (מגולם על ידי טים דיילי) לחפש אותם. תוך כדי החיפושים, נצפה סמל ריי דנבאר (מגולם על ידי בריאן ואן הולט) כאשר הוא סוחב על גבו את סגן ליויי קנדל (מגולם על ידי ג'ובני ריביסי) תוך כדי ניהול קרב יריות עם סמל מיולר (מגולם על ידי דאש מיהוק). דנבאר יורה ופוגע במיולר והמסוק מצליח לחלץ אותו ואת קנדל הפצוע.
קנדל נלקח לניתוח ואילו דנבאר נעצר ומובל לחקירה. קפטן ג'וליה אוסבורן (מגולמת על ידי קוני נילסן), קצינת משטרה צבאית בבסיס המתפקדת כחוקרת פנים, חוקרת את דנבאר וזה אינו מוכן לדבר ורק מגיש לה פתק בו כתוב שהוא אינו בוטח באף אחד בבסיס ומוכן לדבר רק עם חייל ריינג'ר מבסיס אחר, ובתחתית הפתק כתב את הספרה 8. אוסבורן מראה את הפתק לסטיילס שמתקשר לחברו משכבר הימים - טום הארדי (מגולם על ידי ג'ון טרבולטה) ריינג'ר לשעבר שעובד במחלק הסמים ונמצא בפנמה לרגל עבודתו. הארדי הושעה לאחר שקיבל פרסום שלילי בעיתון כאשר עבריין הפיץ עליו שקרים שהוא לקח שוחד, ולכן הוא מסכים לעזור לחברו. אוסבורן אינה רוצה שהארדי יתערב בעבודתה ויחסה אליו עוין.
סיפורו הראשון של דנבאר
בתחילה דנבאר אינו מוכן לדבר בבקשו חייל ריינג'ר מבסיס אחר. הארדי מערים עליו ומשכנעו לדבר לפני שהוא חושף בפניו כי הוא חייל ריינג'ר לשעבר ואף שירת תחת פיקודו של סמל ווסט. הארדי ודנבאר משווים סיפורים המתארים את ווסט כקשוח, חסר רחמים ואכזר שאינו מהסס לגרום ל"תאונת אימונים" לאלו שאינם ראויים בעיניו ומסרבים לפרוש מן הקורס. דנבאר מגלה כי הייתה איבה גלויה בין ווסט לצוער שחום עור בשם פייק (מגולם על ידי טיי דיגס) שווסט שנא ללא סיבה. הריינג'רים יצאו לאימון מפרך במיוחד בשם "גיהנום ירוק" - בו התאמנו הצוערים כ-20 ימים, הלכו כ-40 קילומטרים ביום עם מטען של 40 קילוגרמים על גבם. ווסט המשיך להתנכל לפייק ואמר לו שנשקו של חייל הריינג'ר הוא מוחו ועשתונותיו וטוען כי לפייק אין תחמושת. ווסט פקד על פייק להוריד את התרמיל שלו ואז זרק אותו במורד מדרון תלול במיוחד, ואמר לו לשוב בחזרה ולטפס בשנית עם התרמיל. דנבאר אמר שזה הפריע לחיילים רבים, אפילו למיולר, שהיה גזען והשרה תחושה שלא נוח לישון לידו. מייד לאחר האימון פקד ווסט על חמישה חיילים: נונייז, מיולר, דנבאר, קנדל וקסטרו להיכנס למסוק כדי להגיע לתרגיל מהולל. פייק מביע את מחאתו ומקבל אף הוא הוראה להצטרף לתרגיל. התרגיל הוא באש חיה ומטרתו היא להסתובב בג'ונגל ולירות במטרות ולאחר מכן להגיע לבונקר שנמצא במעבה היער, תוך כדי הסופה המשתוללת. טעמו של ווסט לאימון הוא שחיילי ריינג'ר אינם מחכים למזג אוויר טוב כדי לתקוף. הארדי ואוסבורן מסיקים כי לפייק הייתה טינה כנגד ווסט ודנבאר מסרב לומר עוד מילה.
סיפור של קנדל
אוסבורן והארדי מגיעים לבית החולים לאחר שליווי קנדל, בנו של גנרל ג'ונתן קנדל מן המטות המשולבים, מתאושש מן הניתוח. בבית החולים הם פוגשים את ד"ר פיטר וילמר (מגולם על ידי הארי קוניק ג'וניור) שאף הוא שירת עם הארדי וסטיילס. מתברר כי לווילמר ולאוסבורן היה רומן בעבר. קנדל לא מוכן לשתף פעולה ומדבר בצורה מעורפלת וערטילאית ומתחמק משאלותיהם. הארדי מטיח בו כי הוא אינו יודע מה דנבאר כבר סיפר להם ורק אז ניאות קנדל לדבר. קנדל מגלה לאוסבורן והארדי כי הוא הומוסקסואל ואביו הגנרל ביקש מסטיילס להשתיק שערורייה בה התגלה כי ניהל רומן עם צעיר מקומי ובד בבד העביר אותו לקורס הריינג'רים תחת ווסט. ווסט לא אהב את ההתערבות החיצונית הזו וניסה לגרום לקנדל לפרוש. בתחילה על ידי שגילה לכולם שהוא הומוסקסואל ובתרגיל הרטוב סימן תנועת איום בצורת ירי אקדח עם ידו. קנדל טוען כי היה מבועת וחשש לחייו. ווסט ציוות את מיולר עם דנבאר, נונייז עם פייק ואותו עם קסטרו והיה בטוח כי הוא זה שאמור לגרום לו לתאונת אימונים. הם שמעו יריות ופיצוץ רימון זרחן וראו את גופתו של הסמל ווסט מפוחמת, שם פגשו את נונייז שהופרדה מפייק שהיה בן הזוג שלה. קסטרו תיחקר את נונייז שלא שיתפה פעולה וניכר כי היא חיפתה על פייק. הם הגיעו לבונקר, שם פגשו שם את מיולר ודנבאר שסיימו את התרגיל ראשונים. הם מבינים כי רוצחו של הסמל ווסט פוצץ רימון זרחן ולכן כל אחד מציג את רימון הזרחן שלו. מייד לאחר מכן נכנס פייק לבונקר והודיע כי הוא רצח את ווסט. קנדל סבור כי פייק התוודה כי ציפה לתמיכתם של חבריו הלוחמים, אך הללו כפתו אותו. קנדל ממשיך ואומר כי פייק ניסה לשכנעו להרוג את מיולר ונונייז ולשכנע את דנבאר וקסטרו להפליל אותם ברצח ווסט ולתמוך בהם. כך הם יראו כגיבורים שהרגו את רוצחי מפקדם, וכל שעליהם לעשות הוא לספר את הסיפור בצורה נכונה. קנדל טוען כי הוא סירב לפייק, אך הלה דיבר מאוחר יותר עם דנבאר, זה הוציא אקדח מתיקו וכיוון אל מיולר הרדום. מיולר התעורר ובין השניים התפתח קרב שמהר מאוד התדרדר ליריות. דנבאר הרג את קסטרו, שרפלקס המוות שלו הרג את נונייז ופייק ופצע את קנדל. דנבאר סחב את קנדל על גבו ומיולר הזועם רדף אחריהם עד שדנבאר פגע בו.
סיפורו של וילמר
אוסבורן והארדי חוזרים לבית החולים כדי לתחקר את וילמר. וילמר מכחיש ומקניט את אוסבורן. אוסבורן שוברת את אפו של וילמר ומאיימת עליו אם לא יודה. וילמר המפוחד מספר כי הוא שכנע את מיולר וקסטרו להיות מפיצי הסם לחיילים ואילו הוא ידאג שתוצאות בדיקות הסמים האקראיות שמבצעים לחיילים יצאו נקיות. וילמר נעצר וסטיילס פוקד על אוסבורן והארדי לא לדבר שוב עם קנדל.
סיפורו השני של קנדל
הארדי ואוסבורן מפרים את פקודתו של סטיילס ומתעמתים עם קנדל. קנדל שוב טוען שדנבאר משקר וכי הוא האשם, אך התנהגותו מוזרה מאוד. אוסבורן אומרת לו שמיולר ירה בווסט בדם קר. קנדל טוען כי הוא אינו זוכר את זה כלל, למרות שהוא לא פוסל את האפשרות, מפני שמיולר היה טיפוס שלא נוח לישון לידו. אוסבורן מבינה כי קנדל ודנבאר תיאמו גרסאות. קנדל מתחיל לדמם מן האוזניים וכשאוסבורן מבחינה כי משהו אינו כשורה, כמות עצומה של דם פורצת מפיו. השניים מזעיקים עזרה, אבל קנדל שיודע שזמנו אזל כותב בדמו על ידה של אוסבורן. קנדל נפטר ואוסבורן אומרת להארדי כי הוא התלוצץ על האינסוף עד הרגע האחרון ומראה להארדי כי הוא צייר על ידה את הסימן \infty. הבלחה של הבנה מופיעה על פניה והיא מראה להארדי כי קנדל בעצם צייר על ידה את הספרה 8 כמו בפתק של דנבאר. הארדי טוען שהוא לא יודע מה פשר הדבר ואוסבורן המתוסכלת נאבקת איתו. הקרבה בין השניים גורמת להארדי לספר לאוסבורן כי שכשהוא דיבר עם סטיילס בתחילה, סטיילס סיפר לו כי קבוצה של ריינג'רים לשעבר שהתאמנה תחת ווסט הפכו לסוחרי סמים. הקבוצה הזו נקראת "סעיף 8".
התפנית בעלילה
סטיילס רותח מזעם על הארדי ואוסבורן על שדיברו עם קנדל לאחר שהוא הורה להם במפורש לא לעשות זאת. הוא מדיח את אוסבורן מתפקידה, מסלק את הארדי מהבסיס ואומר לשניים שהחקירה הסתיימה וכי וילמר ודנבאר עומדים לצאת מן הבסיס בטיסה. אוסבורן והארדי חוזרים למעצר, שם וילמר מבחין כי יש ביניהם קרבה. הוא מעיר באגביות כי הוא ופייק יחלקו את הטיסה. הארדי מתקן אותו ואומר לו כי דנבאר יחלוק איתו את הטיסה ואילו וילמר אומר לו כי ריי דנבאר הוא שחור. הם מבינים כי פייק החליף את דיסקיות הזיהוי שלו ושל דנבאר וכי הוא היה זה ששנא את ווסט, שנכפת בבונקר וכי כנראה הוא החליט להרוג את כל האחרים.
סיפורו של פייק
השניים נוסעים למסלול הטיסה בבסיס. הארדי אחוז אמוק, מפיל את פייק, מכוון אקדח לרקתו, יורה באוויר, לופת את פייק ומקרב את ראשו בצורה מסוכנת אל להבי מדחפי המטוס. פייק מתמוטט מן החוויה הקשה וניאות לומר את האמת. הוא מספר להארדי, אוסבורן וסטיילס כי ווסט גילה כי כולם מבריחי קוקאין והחליט להתעמת איתם בבונקר. לאחר מרדף וקרב, הרג ווסט את נונייז, דנבאר וקסטרו. קסטרו פצע את קנדל, ומיולר הרג את ווסט, ונורה על ידי פייק. פייק נותן להם את המספר הסידורי של תיבת ציוד רפואי המיועדת להישלח לארצות הברית, ומכילה את הקוקאין. אוסבורן שולחת שוטרים צבאיים להביא את התיבה והסמים מתגלים. פייק שואל את הארדי האם הוא השיג את מה שרצה, והארדי אומר לו שלא.
העימות עם סטיילס
במשרדו של סטיילס, הוא מודה לחברו משכבר הימים על עזרתו בפתירת התעלומה. הארדי שואל אותו מדוע ווסט לא פנה אליו בנוגע לסחר בסמים? הוא מסיק כי ווסט אכן פנה אליו ודיווח לו כי וילמר והריינג'רים מבריחים קוקאין לארצות הברית ואילו סטיילס פקד על מיולר וקנדל להרוג את ווסט במהלך אימון. סטיילס צוחק, מכחיש ואומר כי הארדי לא יכול להוכיח שום דבר. הארדי צוחק גם הוא ואומר כי אין לו צורך להוכיח דבר וכי חוקרי המשטרה הצבאית יעשו זאת. סטיילס מרצין ומציע להארדי שליש מרווחי הסמים. סטיילס חושב כי הכתבה בעיתון על הארדי נכונה וכי הוא יסכים לשוחד, אך הארדי מסרב בנימוס ואומר לו כי הוא יחשוב על זה. הארדי מסתובב ללכת וסטיילס שולף אקדח, אך נורה בידי אוסבורן.
אפילוג
לבסוף מתבררת האמת. ווסט גילה על סחר הסמים של מיולר וקנדל בבסיס. הוא פנה אל סטיילס וזה לא עשה דבר, רק הורה למיולר וקנדל לרצוח אותו במהלך אימון. ווסט פנה להארדי בבקשה לעזרה. הארדי הגיע לפנמה והוא ווסט הכניסו לאימוני הריינג'רים את נונייז, קסטרו, דנבאר ופייק כדי לפקח על מיולר וקנדל. שתיקתו של "דנבאר/פייק" הייתה מתוכננת. הוא אמר שידבר רק עם ריינג'ר אחר כדי שסטיילס יזמן את הארדי לבסיס, בידיעה שאם המוניטין המפוקפק שהודבק לו בעיתונים נכון, הוא יקנה את שיתוף הפעולה שלו בכסף. מיולר נהרג כשניסה להרוג את פייק וקנדל הושתק על ידי סטיילס. מתברר כי כל השמות של הריינג'רים הם בדויים וכי הם חברי "סעיף 8" ומטרתם היא להטיל אימה בלב סוחרי הסמים בפנמה. הארדי מציע לאוסבורן להצטרף אליהם.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות שליליות מאוד. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 21%, המבוססת על ידי 141 מבקרים. המבקר רוג'ר איברט אמר על הסרט כי הוא "אינו סרט שיכול להיות מובן" וש "אם אראה אותו שוב ושוב, אולי אצליח להבחין בהיגיון בו, אבל הבעיה היא שהסרט אינו שווה צפייה פעמיים והיה מוטב לבצע את העבודה בפעם הראשונה".
גראד
גראד היא רקטה ארטילרית סובייטית. בעלת קליבר 122 מ"מ לטווח קצר-בינוני. היא פותחה כחלק ממערכת BM-21 Grad (רוסית: БМ-21 "Град", רכב קרבי, Боевая Машина, שהוא בעצם משגר רקטות רב-קני על גבי תובה אופנית) ו-9K51 Grad (הרקטה עצמה). הגראד פותחה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בידי ברית המועצות וכיום היא אחת מהרקטות הארטילריות הנפוצות בעולם והוכיחה את עצמה ככלי נשק יעיל בעימותים רבים. הגראד נמצאת בשימוש גם בידי חזבאללה בלבנון, פת"ח, חמאס וארגוני הטרור הפלסטיניים ברצועת עזה.
פירוש המילה הרוסית "גראד" הוא ברד.
לעיתים קרובות מכונה הגראד בתקשורת הישראלית כ"קטיושה" (בעיקר לתיאור ירי רקטות של ארגוני הטרור מלבנון לשטח ישראל) אך בפועל מדובר בטעות מכוון שקטיושה היא דגם רקטה אחר ומיושן יותר.
תיאור
ה"גראד", או מערכת ה-BM-21 הכוללת משגר רב-קני 122 מ"מ, היא מערכת הכוללת משגר רב-קני ורקטות תואמות.
הגראד נכנסה לשירות בשורות הצבא האדום בשנת 1963 והחליפה את משגרי ה-BM-14 בקוטר 140 מ"מ המיושנים. היא מורכבת מתובת משאית Ural-375D עם הנעה אופנית 6-על-6, עליה הותקן משגר ובו מערך של 40 צינורות שיגור, מסודרים במלבן בן 4 שורות. הרכב מונע בידי מנוע בנזין V-8 שהפיק 180 כוחות סוס, ויכול להגיע למהירות כביש מרבית של 75 קמ"ש. ב-1976 הוחלפה התובה במשאית Ural-4320 החדשה יותר. בדגם הצ'כוסלובקי RM-70 המשגר מורכב על משאיות טטרה 813 בעלת הנעה אופנית 8-על-8. המשאית גם נושאת מחסנית נוספת של 40 רקטות המקטינה את זמן הטעינה.
צוות של חמישה חיילים יכול לפרוש את המערכת ולהכינה לירי ב-3 דקות. לפני הירי, שתי חצובות מונמכות על מנת לתמוך את הרכב ומשגר הרקטות מופנה לכיוון אחר מזה של הקבינה הלא ממוגנת. הצוות יכול לבחור האם לשגר את הרקטות בהפעלה דרך הקבינה או במתקן הפעלה בשלט רחוק המקושר באמצעות כבל של עד 64 מטרים. ניתן לשגר את כל 40 הרקטות במטח קצר שאורכו 20 שניות בלבד, אך ניתן לשגרן גם רקטה אחר רקטה בהפרשי זמנים זה מזה. הכוונת היא טלסקופ פנורמי מדגם PG-1M. ניתן לקפל את ה"גראד" ולהכינו לתזוזה תוך שתי דקות, זו תכונה שימושית כאשר יש להתחמק מאש נגד סוללות. הטעינה נעשית באופן ידני ואורכת כ-10 דקות. בדגם הצ'כוסלובקי ניתן לנסוע כשהמשגר טעון.
רקטות ה"גראד" ניתנות לירי גם ממשגרים מאולתרים. אורכן הוא 4.8 מטר וקוטרן 122 מ"מ. בעת הירי, הרקטה מקבלת תנועה סיבובית עקב הסלילים שבצינור השיגור התקני. תנועת סיבוב זו, יחד עם סנפירי הייצוב שלה, עוזרים לשמור אותה במסלולה. את הרקטה ניתן לחמש במגוון ראשי חץ: נפיץ נגד אדם, כימי ועוד. ראשי הקרב שוקלים כ-40 ק"ג, המשקל המדויק תלוי בסוג ראש הקרב. טווח הרקטות מגיע עד ל-40 ק"מ. קיימות גם רקטות לטווח קצר עם טווח ירי של 1.5-15 ק"מ.
הדיוק היחסי של המערכת וכמות הרקטות שכלי הרכב מסוגל לשגר במהירות על מטרת אויב הופכות אותו למערכת נשק יעילה ביותר, בייחוד בטווחים קצרים ובינוניים. גדוד אחד של 18 משגרים יכול לשגר מטח של 720 רקטות, דבר הגורם הלם פסיכולוגי לאויב, בנוסף לנזק העצום כאשר הרקטות פוגעות. חסרונן העיקרי הוא דיוק סטטיסטי, כלומר: אי אפשר לכוון רקטה אחת במדויק אל יעדה אלא רק מטחים שנוחתים באזור המטרה. אי לכך, צבא הרוצה להימנע מפגיעה באזרחים בלוחמה בשטח בנוי לא יוכל להשתמש ברקטות אלו. בנוסף, ירי של רקטות בודדות במרווחי זמן ארוכים מאבד מיעילותה של המערכת.
לגראד קיימים גם משגרים חד-קניים ניידים, הן תקניים והן מאולתרים. משגרים אלה קטנים יותר וניידים יותר ולכן קשה יותר לאתר אותם ולפגוע בהם. על כן, המשגרים החד-קניים מועדפים על ארגוני הטרור השונים המשתמשים ברקטות הגראד.
הגראד היא מערכת הרקטות הארטילרית הנפוצה ביותר בעולם, ונמצאת בשימושן של יותר מ-50 מדינות. היא יוצרה בשנים האחרונות ברוסיה, רומניה, קוריאה הצפונית, מצרים, סין וצ'כיה.
רקטות גראד והסכסוך הישראלי-ערבי
הגראד נמצאת בשימוש גם בידי חזבאללה בלבנון, חמאס, פת"ח וארגוני טרור פלסטיניים נוספים שפועלים ברצועת עזה. הרקטות הנורות אל עבר ישראל חמושות בדרך כלל בראש קרבי "נגד אדם" (נ"א) הכולל רסס (בצורת אלפי גולות מתכת) במטרה לגרום למספר נפגעים מקסימלי ולהגביר את הנזק בקרב בני אדם הנמצאים באזור הפיצוץ של הרקטה. לעיתים ארגון החמאס משגר לעבר יישובים ישראלים רקטת גראד ללא הכדוריות (הגולות) ובכך מקטין את משקל הרקטה ומאריך את הטווח. ב-28 במרץ 2006 נורתה רקטת גראד 122 מ"מ (כנראה מדגם 9M28F או 9M22U או M21-OF-S), שכונתה בתקשורת הישראלית "קטיושה", מרצועת עזה אל עבר אשקלון. במסגרת מלחמת לבנון השנייה (2006) נורו על ידי חזבאללה למעלה מ-3,000 רקטות גראד לעבר יישובי צפון ישראל (נקראו בתקשורת בטעות כ"קטיושות"). במהלך מבצע עופרת יצוקה ולאחריו נורו על ידי החמאס רקטות גראד על יישובי דרום ישראל, בהם אשדוד, באר שבע, קריית גת, אשקלון, אופקים ונתיבות. באפריל 2011 יורטו בהצלחה מספר רקטות גראד שנורו לעבר אשקלון ובאר שבע. יירוטים אלה היו היירוטים המבצעים הראשוניים של רקטות לטווח בינוני בידי מערכת "כיפת ברזל" להגנה נגד טילים, פרי פיתוח ישראלי של החברות רפאל - מערכות לחימה מתקדמות, אלתא מערכות ואמפרסט מערכות. ירי הרקטות נמשך בעצימות משתנה במהלך כל השנים מאז, גם לאזורים רחוקים יותר בישראל, אך רוב השיגורים שהיו עשויים לפגוע במטרות ישראליות יורטו על ידי כיפת ברזל.
רקטות גראד והסכסוך במזרח אוקראינה
במסגרת הסכסוך באוקראינה, ב-2014-2015, נורו מספר גדול של מטחי "גראד". בין השאר, ב-24 בינואר 2015 נורו לפחות שלושה מטחי גראד לעבר העיר מריופול. כתוצאה ממטחים אלו מתו 30 איש ונפצעו כ-120, מבנים רבים נפגעו ומכוניות עלו באש. תחקיר של האירוע פורסם הן על ידי הרשויות האוקראיניות והן על ידי הארגון לאבטחה ושיתוף פעולה באירופה (OSCE). זו אחת הפעמים הבודדות שבהן בוצע ירי מסיבי של גראדים לעבר שטח אזרחי מיושב בצפיפות, מחוץ לזירה הישראלית.
שימוש רב ברקטות גראד התבצע גם בפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר-מרץ 2022 על ידי שני הצדדים הלוחמים.
דיפאומורפיזם
בגאומטריה דיפרנציאלית, דיפאומורפיזם הוא אמצעי לזהות שני מבנים דיפרנציאליים כזהים עד כדי שם. זהו איזומורפיזם של מבנים עם שימור אינווריאנטים דיפרנציאליים.
בצורה דומה למושגים הקשורים, נאמר ששתי יריעות הן דיפאומורפיות אם קיימת פונקציה שהיא דיפאומורפיזם ביניהן. יחס זה מהווה יחס שקילות על מחלקת כל היריעות הדיפרנציאליות.
לדוגמה הקטע (0,1) והקרן דיפאומורפיות על ידי הדיפאומורפיזם.
לעומת זאת הפונקציה f(x)=x^3 איננה דיפאומורפיזם בין הישר הממשי לעצמו, כיוון שהפונקציה ההפוכה, \sqrt[3]{x} איננה גזירה בנקודה x=0. לעומת זאת, פונקציה זו היא הומאומורפיזם בין הישר הממשי לעצמו.
פונקציה F נקראת בסביבה של נקודה p, אם קיימת סביבה פתוחה p \in U, כך ש-F היא דיפאומורפיזם בין U ו-F(U). לפי משפט הפונקציות ההפוכות אם F פונקציה חלקה כך שהנגזרת של F בנקודה p הפיכה, אז F היא דיפאומורפיזם מקומי בנקודה p.
כל דיפאומורפיזם הוא גם הומאומורפיזם (כאשר מסתכלים על היריעות כמרחבים טופולוגיים), כי כל פונקציה חלקה היא בפרט רציפה, אבל לא להפך. קיימות יריעות חלקות שהומאומורפיות זו לזו אך לא דיפאומורפיות. מאבחנה זו נובע, לדוגמה, שאם שתי יריעות הן דיפאומורפיות אז הן בעלות אותו ממד.
ארגוניט
ארגוניט (נקרא על שם המקום בו זוהה לראשונה, אראגון בספרד) הוא מינרל קרבונטי הבנוי מסידן פחמתי (CaCO3), והוא פולימורף של קלציט. לשניהם מבנה כימי זהה אך מבנה גבישי שונה. הארגוניט הוא צורה בלתי יציבה של סידן פחמתי, והוא מותמר לקלציט בטמפרטורה של 470°C. אפילו בטמפרטורה רגילה ובלחץ סטנדרטי הופך הארגוניט תוך 107 עד 108 שנים לקלציט. משום כך ניתן לעיתים למצוא קלציט שהוא פסאודומורף (המתחפש לצורה של מישהו אחר) של ארגוניט שבתהליך ההתמרה קיבל את צורת הגביש שהחליף. במגע עם חומצת מלח דלילה מגיב הארגוניט בתסיסה ובפליטת גז פחמן דו-חמצני.
המינרל יכול להופיע בצורת עמודים או סיבים ולעיתים הארגוניט מתפצל ויוצר ענפים דמויי זקיפים המכונים "flos-ferri" (פרחי ברזל), כינוי שניתן לתצורה בשל העובדה שנתגלתה בסמוך למכרות ברזל בקרינתיה. בסלובקיה מצויה מערה טבעית (Ochtinská aragonitová jaskyňa) שנוצרה בתוך ארגוניט. בארצות הברית מוצאים את התצורה הזקיפית של ארגוניט במערת קרלסבד.
ארגוניט נוצר באופן טבעי כמעט בכל הקונכיות של רכיכות ימיות, כמו גם בימים ובמערות כמשקע אנאורגני. השכבה המבריקה שיש לצדפות של המאובנים הקרויים אמוניטים עשויה ארגוניט, והיא המקור לחומר הססגוני הקרוי אמוליט. אמוליט הוא בעיקר ארגוניט בתוספת מעט זיהומים ההופכים אותו לססגוני ויקר ערך כאבן חן. "שוהם מקסיקני" הוא כינוי לתצורת משקע של ארגוניט שהיא דמוית שיש והמשמשת לגילוף ולמטרות קישוט.
ישיבה (תנוחה)
ישיבה היא תנוחת מנוחה של גוף האדם וכן של גופם של כמה בעלי חיים. בתנוחת ישיבה, עובר חלק ממשקל הגוף מכפות הרגליים לישבן ולירכיים ומאפשר מנוחה לשרירים המייצבים של הגפיים התחתונות ולמפרקיהן. ישיבה גם מגדילה את הבסיס עליו נשען הגוף ולכן קלה יותר לשמירה מבחינת שיווי משקל מאשר עמידה.
שילוב של ישיבה ומשען לגב מקל גם על השרירים והמפרקים של עמוד השדרה.
אפשר לשבת על הקרקע או על משטח מוגבה. ישיבה על משטח מוגבה דיו מאפשרת מנח בו הברכיים נמוכות יותר מהירכיים, מרבית המשקל מונח על גבששות השת (עצמות הישיבה) ועמוד השדרה על מפרקיו יכול להישאר במנח נייטרלי (זקוף).
הישיבה שבה נמדד העומס המינימלי על חוליות עמוד השדרה המותני כוללת הגבהה לישבן ומשען לגב היוצר זווית של כ-135 מעלות בין הגב לירכיים.
רהיטים עיקריים המשמשים לישיבה הם כיסאות, כורסאות וספות.
בעברית התקבלה המילה "ישיבה" כמונח המציין התכנסות מתוכננת ויזומה של מספר אנשים לצורך קבלת-מידע משותפת או קבלתן של החלטות.
חוק הזכות לעבודה בישיבה
לאחר תחקיר שחשף אחדות מרשתות השיווק וחנויות אחרות נהגו שלא לאפשר לעובדיהן, ובמיוחד לקופאיות, ישיבה במהלך העבודה, ואלו נאלצו לעשות מלאכתן בעמידה, נחקק בישראל חוק הזכות לעבודה בישיבה, הקובע: "מעביד יעמיד לרשות עובד במקום העבודה מושב לעבודה ולא ימנע מעובד ישיבה במהלך העבודה, אלא אם כן הוכיח המעביד שביצועה הרגיל של העבודה אינו מאפשר ישיבה". כן מחייב החוק את המעביד להעמיד לרשות העובדים במקום העבודה כיסאות או ספסלים מתאימים, בעלי משענת גב, במספר מספיק ובמצב תקין, לישיבה בעת הפסקה בעבודה.
סוגי ישיבות
יש כל מיני סוגי ישיבות כמו לוטוס, ישיבה מזרחית (אגורה) וקפוארה.
היבטים בריאותיים
אורח חיים בלתי פעיל יכול לתרום לבריאות לקויה ולעלות את הסיכון להיווצרות של גורמי מוות שונים. בהתאם לכך, במחקרים רבי היקף נמצא קשר בין ישיבה ממושכת, בעיקר מול טלוויזיה ומחשב, לבין השמנה, מחלות לב וכלי דם, כמו סוכרת ויתר לחץ דם, ואף עלייה בתמותה. המחקרים גילו כי גם אם מבצעים פעילות גופנית יזומה לפרק זמן מוגבל בכל יום, אין די בכך כדי למנוע את הסיכון, אלא יש לאזן באופן קבוע בין ישיבה, עמידה והליכה לבין פעילות פיזית אחרת. ככל שמספר המעברים ממצב למצב עולה, כך קטן הסיכון לחלות במחלות שונות. כלומר, עיסוק בפעילות גופנית לא בהכרח מספיק כדי להגן מפני סיכונים אלו. זאת משום שהתנהגויות נייחות כמו ישיבה, עלולות לפגוע בתוחלת החיים ללא קשר לרמת הפעילות של האדם.
מדיאנטה
במוזיקה טונאלית פונקציונלית, מדיאנטה היא הדרגה השלישית בסולם. בסולם דו מז'ור יהיה זה הצליל מי. האקורד המשולש שנבנה מן המדיאנטה הוא אקורד מתון ורגוע בסולם מז'ורי (ובולט וחד יותר בסולם המינורי), ולו כמה שימושים: הוא יכול להכין לדרגה השישית, ויכול להוות תחליף לדרגה הראשונה (טוניקה).
La France périphérique
La France périphérique: Comment on a sacrifié les classes populaires (בצרפתית: צרפת הפריפרית: כיצד הקרבנו את המעמדות העממיים) הוא ספר עיון מאת הגאוגרף החברתי-פוליטי כריסטוף גילווי. הספר בא לתאר את הקרע אותו מזהה גילווי בין "שתי צרפת" - זו המטרופוליטנית, החיה בערים הגדולות, נהנית מן הגלובליזציה ומשירותי תעסוקה, בריאות, רווחה, חינוך ותחבורה ברמה הגבוהה ביותר בעולם לבין זו הפריפריאלית (בעיקר בערים הקטנות והבינוניות הוותיקות של לב הארץ) המתקשה למצוא פרנסה ושירותים ולמעשה היא וערכיה נזנחו על ידי תושבי הערים הגדולות. הספר ראה אור ב-2014, לאחר גיבוש רעיוני שהחל במיוחד לאחר הבחירות לנשיאות צרפת 2012. הספר זכה להתייחסות רבה לאחר הוצאתו ומונחיו הפכו שגורים בשיח. גילווי הפך לפרשן פוליטי ובמסגרת זו הכליל את הרעיונות שהביע בספרו ואף ביקש להסביר את הצלחתו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, כמי שפנה אל "אמריקה הפריפריאלית", ערכיה והנושאים החשובים לה (בפרט תעסוקה). הספר זכה להתעניינות וחשיבות רבה במיוחד עם פרוץ מחאת האפודים הצהובים בשלהי 2018, אשר קיבלה בסיס רעיוני והצדקה תוך התבססות על רעיונות הספר.
התזה של צרפת הפריפריאלית
בספרו הצביע גילווי על הפער החמור בין "שתי צרפת", מחד - צרפת המטרופוליטנית, כלומר זו של הערים הגדולות, פריז, ליון, מרסיי וטולוז, בהן מתגוררת קצת פחות ממחצית האוכולסיה ומנגד - צרפת הפריפריאלית, כלומר עיירות קטנות וערים קטנות ובינוניות בהן מתגוררת מעט יותר מן המחצית השנייה של האוכלוסייה. בעוד החיים בערים הגדולות מאופיינים בנגישות גבוהה לשירותי חינוך, בריאות ורווחה, מן הטובים בעולם, ברמה גבוהה יחסית של תעסוקה (אחוז אבטלה נמוך יחסית) ובתחבורה ציבורית מעולה; הרי שמחוצה להן מתקיימת מציאות שונה לחלוטין בה אחוז האבטלה גבוה ביותר (עד כדי 40%), מתקיימת הגירה שלילית לכיוון המטרופוליטנים המרוקנת את הערים והעיירות (חלקן עתיקות ביותר) מתושביהן בעלי היכולת, הנגישות לשירותי בריאות, חינוך ורווחה נמוכה ורמתם ירודה ומעל הכל - אין שירותי תחבורה ציבורית יעילים. עובדה אחרונה זו מחייבת משק בית בפריפריה להחזיק רכב פרטי אחד לפחות כצורך חיוני (בשל האבטלה, רבים נוסעים שעה ויותר מביתם על מנת לעבוד בעיר אחרת), זאת בעוד שבערים הגדולות אין צורך ברכב פרטי וגם אם כן הרי שלרוב מדובר ברכב חשמלי עירוני קטן.
בנוסף לפערים אלה, הגורמים לכך שהמחייה בפריפריה יקרה יותר ובטוחה פחות מהמצב בערים הגדולות, הרי שגם סדר היום האזרחי שונה. לדברי גילווי, בעוד שב"צרפת המטרופוליטנית" מתהדרים באידאולוגיה פרוגרסיבית "שבעה" (המופנה לאלה שביטחונם הכלכלי מובטח) של הכרה במיעוטים ופליטים, זכויות להט"ב וסביבתנות, קשיי המחייה בפריפריה אינם מאפשרים התחברות לערכים אלה.
בעוד המטרופולינים נהנים מן הגלובליזציה של סחורות וכוח אדם, הרי שהפריפריה אינה נהנית מפירות הגלובליזציה, אך נאלצת לסבול את חוליה כגון אובדן הזהות והפניית העורף לתוצרת מקומית לטובת תוצרת חוץ זולה. חלק מה"פריפריאלים" נופלים לפיכך למלכודת של שנאת זרים וגזענות, כאשר הם רואים כי מהגר או פליט החי בפרברי פריז נהנה מתעסוקה וממערכות בריאות, רווחה וחינוך נגישות, זולות וטובות יותר מאלו של "צרפתי שורשי" החי באלבי או לה רושל, למשל.
ביקורת
הביקורת העיקרית המופנית אל גילווי היא שהוא מציג תאוריה של נאו-קונסרבטיזם, המבטלת את ערכם של ערכים כגון סביבתנות וזכויות להט"ב ומגדירם כ"ערכים לעשירים", בעוד הם נוגעים לכלל האוכלוסייה וחיוניים לטובתה. יש גם המאשימים אותו במתן מצע אידאולוגי לשנאת הזרים של מפלגת האיחוד הלאומי של מרין לה פן. בנוסף, נמתחה על התזה ביקורת כגסה, לא מדעית ומדויקת מספיק, שטחית ופשטנית.
הרובע הצרפתי
הרובע הצרפתי (באנגלית: French Quarter, בצרפתית: Vieux Carré – הרובע הישן, בספרדית: Barrio Latino – הרובע הלטיני) הוא הרובע הישן ביותר והמפורסם ברובעי ניו אורלינס שבמדינת לואיזיאנה, ארצות הברית. הרובע גובל בצדו האחד בנהר המיסיסיפי ומשתרע בין רחוב קאנאל לבין שדרת אספלנדה, ובין רחוב דקטור לרחוב רמפארט.
היסטוריה
הרובע הצרפתי נבנה ברובו במאה ה-18, בטרם הפכה העיר לחלק מארצות הברית. מאז שנת 1920 הבניינים ההיסטוריים של הרובע מוגנים מהריסה בשל חוקי שימור מיוחדים. כל שיפוץ הנעשה בשכונה חייב להיות בהתאם להוראות החוק ותוך שימור המראה המיוחד של התקופה.
על אף שמו של הרובע, מרבית הרובע נבנה בתקופה בה האזור נשלט על ידי ספרד. בעת השרפה הגדולה של שנת 1794 נשרפו מרבית בנייני הרובע שנבנו בסגנון קולוניאלי צרפתי, והרובע נבנה ברובו מחדש בסגנון קולוניאלי ספרדי. הגגות הצרפתיים החדים הוחלפו בגגות שטוחים יותר, וקישוטי הבניין עשויי העץ הוחלפו בקישוטי גבס בשל חוקי ההגנה מפני שרפות שנחקקו לאחר השריפה הגדולה. הסגנון הספרדי כלל בניית מרפסות גדולות סביב הבתים.
לאחר רכישת לואיזיאנה התגוררו ברובע צאצאי המתיישבים הצרפתים (הנקראים קייג'ון), ושפת הדיבור ברובע הייתה צרפתית. מצב זה שנמשך עד תחילת המאה ה-20 נתן לרובע את שמו.
בסוף המאה ה-19 התיישבו ברובע מהגרים רבים מאיטליה בשל מחירי הדירות הנמוכים, והוא הפך לשכונת מצוקה. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הוחל בשיפוץ הרובע, אוכלוסיית המצוקה פונתה ממנו, והוא הפך לאזור תרבותי אריסטוקרטי ואזור תיירות מבוקש.
כיכר ג'קסון
כיכר ג'קסון (Jackson Square, ובעבר Place des Armes – כיכר הנשק) היא הכיכר הראשית של הרובע. הכיכר נקראת על שמו של אנדרו ג'קסון, שהוביל את הכוחות האמריקאים לניצחון בקרב ניו אורלינס, ופסלו מוצב במרכז הכיכר. הכיכר צופה אל גדת נהר המיסיסיפי וחוצה אותה רחוב דקטור.
אתרים נוספים
אתרי תיירות נוספים ברובע הם השוק הצרפתי, רחוב בורבון ורחוב רויאל.
ניצן ויסמן
ניצן ויסמן (נולד ב-26 באוקטובר 1956) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה
בשנות ה-80 פתח וניהל את רשת חנויות העידן החדש הראשונה בארץ מזרח ומערב, עם סניפים בירושלים ובתל אביב.
. רו"ח במקצועו, לשעבר שותף בכיר בחטיבת הייעוץ של פירמת BDO. נמנה עם הגרעין המייסד של ארגון זכויות האדם Videre ושימש כחבר מועצת המנהלים שלו בשנים 2008–2012.
עוסק כיום בפיתוח פעילות טכנולוגית מתקדמת ברפובליקה של גיאורגיה. מייסד חברת פיתוח התוכנה הישראלית-גיאורגית Olmait ומשמש כיו״ר שלה.
ספריו
סיפורים פרי עטו התפרסמו ב״קשת החדשה״, ״עיתון 77״, ״מסמרים״, ״פטל״ ו ״עשרים ספורים קצרים | 2017״.
תרגומיו
ויסמן גם תרגם את ספר התמורות/האי צ' ינג ואת הקוף לעברית.
שבח
ספרו השלישי "ארוחת בוקר ישראלית" שיצא ב-2015 זכה לשבחי המבקרים.
ספרו הרביעי ״מקום״ שיצא ב 2021 נכלל ברשימה הארוכה של פרס ספיר.
חיים אישיים
ויסמן נשוי, אב לשלושה ומתגורר עם משפחתו בחיפה
חרובה
ח'רובה (בערבית: خرّوبة) היה כפר ערבי ששכן כ-8 קילומטרים ממזרח לרמלה. במלחמת העצמאות נכבש הכפר ונהרס.
תולדות הכפר
שם הכפר נובע מעץ החרוב. מקורו בחקלאות כמו שמות יישובים אחרים באזור (בית ענבה (ראה נחל ענבה), גמזו, חורבת לוז). פרופ' מיכאל אבי יונה הציע לזהות את ח'רובה עם יישוב בשם "כפר חריבה", עליו מסופר בתלמוד הירושלמי. שם מסופר כי במאה השנייה לספירה גרו בו שני אחים שלחמו ברומאים, ומותם היה האירוע שהביא לפרוץ קרבות מרד בר כוכבא.
במקום נמצאים שרידי מבצר מהתקופה הרומית וההרודיאנית השוכנים בסמוך לחווה האקולוגית במודיעין. בתיאור האתר בסקר ארכאולוגי שערך אלון שביט, נכתב כי במרכז הכפר הערבי קיים "מבנה גזית מפואר, כנראה מהתקופה ההלניסטית-רומית. סביב האתר יש שפע קברים חצובים, אף הם בני תקופה זו. באתר נמצאו מספר בורות מים חצובים".
הכפר נזכר בתעודת הענקה המתייחסת לשנת 1552, שבה נזכרים שטחים שהעניקה ח'אצכי סולטאן (לדעת דוד גרוסמן ייתכן שהיא רוקסאנה, אשת סולימאן המפואר) לווקף המוסלמי, והכפר מתואר בה כמזרעה של הכפר בית איכסא, המצוי במרחק של כ-40 ק"מ ממנו. ברשימת המיסים העות'מאנית האחרונה, מסוף המאה ה-16, נזכר הכפר בשם "ח'רנובה" ונרשם בה כיישוב ריק מתושבים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום בשנות ה-60 של המאה ה-19 ותיאר אותו ככפריר ובו בקתות ספורות. את שרידי המבצר שייך (בטעות) למבצר ארנלדי.
במפקד האוכלוסין המנדטורי מ-1931 נמנו 119 מוסלמים ו-21 בתים מיושבים. לפי מפקד האוכלוסין המנדטורי שנערך ב-1945, ישבו בכפר 170 ערבים מוסלמים על שטח של 3 דונם, לא כולל אדמות ששימשו לצרכים חקלאיים.
בתקופת המנדט הבריטי, תושבי הכפר עסקו בייצור סיד, ששווק לחברות כגון סולל בונה למטרות בנייה במישור החוף. בסביבות הכפר שרידים רבים מתעשיית הסיד, כולל מחצבות וכבשני סיד.
במלחמת העצמאות, ב-10 ביולי 1948, נכבש הכפר במסגרת מבצע דני על ידי חטיבת יפתח. בתי הכפר נהרסו מייד לאחר מכן, לדברי בני מוריס ממניעים צבאיים מיידיים.
לאונטין סלז'אן
לאונטין סלז'אן (ברומנית: Leontin Sălăjan; 19 ביוני 1913, סנטאו – 28 באוגוסט 1966, בוקרשט) היה איש צבא רומני בדרגת גנרל, שר ההגנה של רומניה.
לאונטין סלז'אן נולד בשם לאון סילאניה למשפחה הונגרית בטרנסילבניה, אז בשטח של האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא עבד במסגרות ובשנת 1934 גויס לצבא הרומני.
בשנת 1950, למרות העדר ניסיון צבאי ממשי הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה לראש המטה הכללי. בשנים 1955–1966 הוא היה שר ההגנה.
לאונטין סלז'אן היה מקורב לניקולאי צ'אושסקו. בעקבות כך, הוא התקדם גם בתפקידי ניהול בתוך המפלגה.
בשנת 1956 הוא לקח חלק פעיל בדיכוי המרד ההונגרי. בשנת 1958, בעקבות עזיבת צבא ברית המועצות של שטח רומניה הוא יזם הענקת מדליה לכל צוות יחי'דות סובייטיות.
לאונטין סלז'אן נפטר בשנת 1966 בעקבות סיבוכי ניתוח.
האספה הלאומית של פרנקפורט
האספה הלאומית של פרנקפורט (גרמנית: Frankfurter Nationalversammlung) הייתה האספה הלאומית הראשונה אשר נבחרה בבחירות בכל שטח גרמניה, בתקופה שבה הייתה עדיין מחולקת לנסיכויות רבות. האספה שירתה בתפקידה כרשות מחוקקת מה-18 במאי 1848 ועד ה-31 במאי 1849 והתכנסה בכנסיית פאולסקירכה שבפרנקפורט. אדוארד פון זימזון נבחר לנשיא הוועידה. כינוס האספה היה אחת התביעות של המהפכנים במהפכת מרץ במדינות הקונפדרציה הגרמנית.
באמצעות דיונים סוערים וממושכים הצליחה האספה לחוקק את חוקת פאולסקירכה, אשר הכריזה על כינון קיסרות גרמנית מאוחדת, שמדינות גרמניה השונות יהיו כפופות אליה. חוקה זו הגשימה את דרישות התנועות ליברליות והלאומיות אשר עמדו כאופוזיציה לשיטתו של מטרניך. החוקה פירטה זכויות אדם רבות, וקבעה את צורת המשטר על-פי עקרונות הדמוקרטיה הפרלמנטרית, במשולב עם מונרכיה חוקתית העוברת בירושה.
אספת פרנקפורט וחוקתה נכשלו. המלך הפרוסי פרידריך הרביעי סירב לקבל עליו את משרת הקייזר שהוצעה לו. האצולה רבת-העוצמה בפרוסיה ושליטי המדינות הגרמניות הקטנות התנגדו לתיקונים הליברליים שהציעה האספה ואף לעצם קיומה, והאספה התפוררה בהדרגה. עם זאת, השפעות רבות של החוקה שקיבלה האספה הלאומית הפכו לחלק אינטגרלי מחוקת ויימאר של 1919 ושל חוקת גרמניה של 1949.
מודיעין צבאי
המודיעין הצבאי נועד לספק לגוף הממונה (מדרג הגדוד ועד לדרג המדינה) בזמנים שנקבעו ורלוונטיים, מידע אמין ומדויק ככל האפשר בנוגע למושא המחקר, כגון כוונותיו, האינטרסים שלו, יכולותיו וחולשותיו.
עבודת המודיעין נעשית בשלושה נדבכים:
מטרתו העליונה של המודיעין הצבאי ברמה האסטרטגית, היא להתריע בפני מלחמה, ולאפשר לקברניט להחליט על תגובה מתאימה למצב. מעבר לכך, נועדה עבודת המודיעין לספק מידע שיאפשר היכרות מעמיקה ככל האפשר של מזמין השירות עם מושא המחקר. כך, יכול המודיעין לספק מידע אודות סדר גודל כוחותיו, האמצעים שבידיו, מבנה הביצורים שהכין ועוד. היכרות מעמיקה עם האויב ותוכניותיו, עתידה לסייע בזיהוי סימני התרעה בעת הצורך, ומאפשרת את בנייתו השוטפת של הצבא למול האיומים הניצבים בפניו והכנת מענה טקטי או טכנולוגי ליכולותיו הצבאיות ומערכות הלחימה של האויב.
התהליך המודיעיני
עבודת המודיעין נעשית על ידי שני סוגי גופים, גופי האיסוף וגופי המחקר. נהוג לתאר את התהליך המודיעיני כמעגל, המתבצע באופן הבא: בשלב הראשון נקבע מהם הנושאים המרכזיים העומדים על הפרק, אשר בהם יושקעו המשאבים האיסופיים והמחקריים. קביעה זו נעשית על ידי הקברניט והוא זה שמנחה את גופי המודיעין במה עליהם לעסוק.
בשלב השני, ממפים הגופים השונים את המצב הקיים בתחום זה ואת הפערים הדורשים תיקון; כך, ממפים גורמי המחקר מהו המידע הקיים ומהם פערי המידע. ואילו גורמי האיסוף ממפים מהם יכולות האיסוף הקיימות ומהם הפערים באיסוף הקיים לנדרש.
עולה ביקורת על הצגה זו של עבודת המודיעין, אשר מייצגת נאמנה את המודיעין הטקטי (בו ניתן להכווין את גופי האיסוף לשאלה הקונקרטית "מה יש מעבר לגבעה"), אך לא מתייחסת לאתגרי המודיעין האסטרטגי. בדרג המערכתי והאסטרטגי גופי המחקר והאיסוף לא רק "מצ"יחים" ומפיצים, אלא בעיקר מייצרים שיח משותף על בסיס הפוזיציות השונות, לטובת בירור רחב של הסוגיות.
מחקר צבאי
המחקר הצבאי הוא הקלאסי בין צורות המחקר המקובלות. עיקר עיסוקו של המחקר הצבאי הוא בניסיון להעריך כראוי נושאים הקשורים והלא קשורים למערכת הביטחונית היריבה - הן בהיבטי בניין כוח (סדר הכוחות וכמותם, כשירותו של הכוח הצבאי היריב, רכש או פיתוח אמצעי לחימה מתקדמים ומערכות טכנולוגיות חדישות ומשמעותן הצבאית, וכיוצא בזה), והן בהיבטי הפעלתו (מצב כוננות ברגע נתון וצורת הפעלה בחירום). המחקר הצבאי מתקיים בכל הדרגים, מהגדוד (העוסק בהערכה מיקרו-טקטית של פעולות היריב) ועד המטכ"ל.
מחקר מדיני
המחקר המדיני מצוי רק בדרג האסטרטגי-מטכ"לי ובמרבית מדינות העולם אינו מצוי בתחום אחריותו של הצבא. תכליתו של המחקר המדיני הוא מעקב אחר מגמות במערכת המדינית היריבה - זאת על מנת לעמוד כראוי על שינויים שעשויים להתרחש בה ואשר אם יתחוללו ישפיעו על המאזן הביטחוני באזור. במסגרת תחום זה קיים בין היתר עיסוק ב"מחקר אישים" - המתרכז בבניית פרופילים אישיים, פסיכולוגיים ובריאותיים של גורמים בעלי כוח ואנשי מפתח במערכת היריבה.
צורות איסוף מקובלות
צורות איסוף המודיעין המקובלות הן מודיעין ממקורות גלויים (אוסינט), מודיעין אותות (סיגינט), מודיעין חזותי (ויזינט) ומודיעין אנושי (יומינט).
מודיעין ממקורות גלויים (אוסינט)
מקובל לראות באיסוף המודיעיני פעולה חשאית בעיקרה אשר חלק מכריע מעיסוקה בנושאים שהשתיקה יפה להם. עם זאת, לאמיתו של דבר, חלק גדול מהמודיעין (בעיקר בתחום המדיני) מופק ממקורות מודיעין גלויים. האוסינט (OSINT, קיצור של Open Source Intelligence) הוא מודיעין המופק ממידע גלוי אשר לא ננקטו כל צעדים כדי למנוע הגעתו לידיים זרות, כגון שידורי רדיו וטלוויזיה, עיתונות כתובה ומקוונת, פרסומים אחרים, נאומי מנהיגים וכדומה. בהיבט הצבאי עשויה מידת מהימנותן של ידיעות ממקור מידע כזה להיות נמוכה, שכן יעד המודיעין מודע לכך שהמקור גלוי ועשוי לנצל אותו לשם הטעיה, אך במקרים רבים (בעיקר של מידע מדיני) נודעת חשיבות גדולה דווקא לפרסום עצמו, שכן נאומו של מנהיג זה או אחר, המיועד להישמע, מבטא במקרים רבים את כוונותיו של אותו מנהיג, המעוניין לשדר מסרים כלשהם ליריביו, לעולם הרחב ואף לעמו שלו. מידע זה הוא מסווג במידת מה, וזאת מחמת חשיפתו של הצי"ח, על פיו נאסף החומר. שיטות עבודה דומות נהוגות גם במודיעין עסקי.
על אף שקיים מידע, לעיתים בעל ערך רב, המופק ממודיעין גלוי, הרי שעיקר ייחודו של המודיעין הוא ביכולות מודיעין המופקות ממקורות שאינם גלויים. מידת המהימנות של ידיעות מסוג כזה גבוהה יותר, שכן היעד אינו מודע לזמינות המקור. הסודיות של ידיעות ממקור מידע כזה גדולה יותר, מאחר שאם ילמד היריב על קיום המידע אודותיו, עשוי הוא להקיש מכך על יכולות איסוף המודיעין של היריב ולנקוט אמצעי הגנה אפקטיביים יותר או, לחלופין, לנצל זאת לצורך הטעיה.
בשנת 2013 חשף ה-NSA מדריך משנת 2007, אשר שימש אותו להכשרת סוכני הוובינט (אוסינט מבוסס אינטרנט) המופעלים על ידיו.
מודיעין אותות (סיגינט)
מודיעין אותות, או סִיגִינְט (SIGINT, קיצור של Signals Intelligence) הוא שם כולל למודיעין המבוסס על האזנה לאמצעי תקשורת ולגלים אלקטרומגנטיים, המשמשים להעברת מידע או הפעלת מערכות צבאיות. במודיעין המערבי נודעת חשיבות הולכת וגדלה לאיסוף הסיגינטי ונראה כי הוא מהווה בסיס עיקרי בפעולותיו של המודיעין המודרני. חסרונותיה המרכזיים של צורת איסוף זו, הן העלויות הגבוהות הנדרשות לצורך אחזקתה, כמו גם בחוסר היכולות לתחקר את מבועי המידע.
תחום זה כולל שתי צורות איסוף עקריות:
איסוף מודיעין אותות יכול להיעשות ממגוון פלטפורמות:
במקרים רבים עשוי היריב להשתמש בתקשורת מוצפנת. ייעודה של ההצפנה, היא למנוע את יכולת פענוח ההודעות שנמסרות אף אם אלו יורטו (ביטחון מידע). לפיכך, ניסו גורמי מודיעין לאורך ההיסטוריה לפצח את הצופן על מנת למצוא את תרגומן הנכון של הודעות אלו, אשר הצפנתן עשויה להעיד על חשיבותם הגדולה בראייתו של היריב.
מודיעין חזותי (ויזינט)
מודיעין חזותי, או ויזינט (VISINT, קיצור של Visual Intelligence), הוא מודיעין המתמקד במידע חזותי. מקורות נפוצים למודיעין חזותי הם:
המודיעין החזותי מספק 'תמונה עדכנית מהשטח', מאפשר מעבר לניתוח הפריטים המופיעים בצילום, כולל הסקת מסקנות גאוגרפיות וגאולוגיות לגבי פני השטח, הקרקע וכדומה.
מודיעין חזותי בזמן אמת, מאפשר גם איכון של המטרות וסגירה מהירה של מעגל ירי כאשר המודיעין מסמן את המטרה ואילו גורמי האש (בעיקר חיל האוויר, ארטילריה או צלפים) יבצעו תקיפה מדויקת שלה. למשל, שימוש בוויזינט וסגירת מעגל ירי בזמן אמת, היא הסיכול הממוקד של מייסד חמאס, אחמד יאסין, שאותר על ידי כלי טיס בלתי מאויש, בעת שיצא ממסגד וחוסל תוך דקות ספורות בידי מסוק אפאצ'י של חיל האוויר הישראלי, שירה טיל מדויק אל עבר המטרה שסימן לו הכטב"ם.
מודיעין אנושי (יומינט)
מודיעין אנושי, או יוּמִינְט (HUMINT, קיצור של Human Intelligence), הוא שם כולל למודיעין אנושי. במסגרת זו נכללים:
תחום זה נחשב לרגיש ולבעייתי ביותר מבין כל תחומי המקורות, וההפעלה בו מורכבת ביותר. למרות זאת, התמורה שמקבלים מהפעלה נכונה של יומינט היא עצומה ועומק החדירה שאפשר להשיג הוא כמעט בלתי מוגבל. לכן, למרות הבעייתיות והסיכון, ארגוני ביון רבים בעולם משתמשים בטכניקה זו אימתי ואיך שאפשר.
דוגמה ליומינט, הוא המרגל הישראלי אלי כהן, שהופעל בדמשק ואסף מידע על ביצורי הסורים ברמת הגולן. מנגד, ישראל בר היה מרגל סובייטי שנהפך לאחד האנשים הקרובים ביותר לדוד בן-גוריון.דוגמה נוספת היא שירות הביטחון הכללי, אשר התמחה בהפעלת סוכנים, מודיעים וסייענים - דבר שהתבטא במודיעין רב ואיכותי שאפשר סיכול מספר רב של פיגועים במהלך האינתיפאדה השנייה, כמו גם סיכולים ממוקדים (כלומר: הריגתם וחיסולם) של בכירים רבים בארגוני הטרור.
השמת התפיסה
העבודה המודיעינית הוא תהליך החוזר על עצמו, אשר לו כמה שלבים ברורים ומובחנים זה מזה: איסוף ידיעות, עיבוד ידיעות (כלומר מחקר) והפצת המודיעין המוגמר לצרכנים השונים. המימוש המבני של תפיסה זו התבצע, עם הקמתו של אגף המודיעין בצה"ל, בהפרדת המפעל המודיעיני לגופי האיסוף וגופי המחקר, כאשר בין גופים אלה מתווך ענף איסוף המכוון את פעולות סוכנויות האיסוף, בלי לפקד עליהן במישרין, על ידי שהוא מרכז את צורכי מדורי המחקר ומעביר אותם בצורה מרוכזת לגורם האיסופי הרלוונטי . ההיגיון של "מעגל המודיעין" הוא ארגון העשייה המודיעינית לפי כללים ברורים, תוך זרימה חד-כיוונית של המידע: המחקר שולח לאיסוף את שאלות הצי"ח (ציון ידיעות חיוניות), האיסוף שולח חזרה למחקר את התשובות, ללא מקום רב למעורבות של אחד מהצדדים בעולמו של האחר, וכמעט ללא צורך באזורים משותפים של שיח לפיתוח ידע. המידור שבין גופי המחקר והאיסוף נועד להבטיח ש"כל אחד יעשה את העבודה שלו" ולא "יפריע" לעבודה של יתר מרכיבי המערכת או יוטה על ידם.
רבים מהארגונים המודיעיניים, בישראל ומחוצה לה, אכן אורגנו על פי רעיון מכונן זה, שבבסיסו תפיסה מבדלת, היוצרת לא רק התמחויות שונות, אלא גם הגיונות ודגשים שונים לכל אחד מהשלבים.
פרדיגמת המעגל המודיעיני
פרדיגמה היא תפיסת עולם הקובעת את הפרספקטיבה המושגית, וממנה נגזרים המבנה וההיגיון של התפקוד הבסיסי של רכיבי המערכת. הפרספקטיבה מבוססת על מוסכמה חברתית וארגונית שקובעת את יחסי הגומלין בין הגורמים השונים, וכן מסבירה ומפרשת את הסביבה שבה הפרט והארגון פועלים.
על "מעגל המודיעין" נמתחת ביקורת כבר שנים ארוכות, בטענה כי לא רק שאינו מתאר את התהליך המודיעיני במציאות - הוא אף שגוי מבחינה תפיסתית. הטענה היא שההבחנה הבסיסית בין האיסוף לבין המחקר היא מלאכותית, וכי למעשה, כולם שותפים בפיתוח הידע על האויב והסביבה. צוותים משותפים לאיסוף ולמחקר, שהוקמו לאורך השנים והשיגו הישגים מוכחים, הובילו לתחושה כי ההפרדה העומדת בבסיס "מעגל המודיעין" שגויה מיסודה, וכי יש ערך רב לשילוב בין האיסוף לבין המחקר בפעילויות משותפות.