cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גיל בלוז
ביוגרפיה
בשנת 2011 החל לגלם את ניקולאי פוטין בסדרת הפעולה "צדק אמיתי" בכיכובו של סטיבן סיגל. בשנת 2012, שיחק בסרט "הבית בקצה הרחוב".
בשנת 2019 החל לגלם את דמותו של אוונס בסדרת הפשע "ג'ט" בכיכובה של קארלה גוג'ינו. באותה שנה שיחק בסרט האימה "סיפורים מפחידים שמספרים בחשיכה", ובסרט "אתיקה בעסקים" לצדו של לרנז טייט.
בשנת 2020 שיחק במיני-סדרה של רשת Freeform "אהבה בימי קורונה" בדמותו של פול.
בשנת 2022 שיחק במיני-סדרה "Women of the Movement"; דרמה היסטורית מבית רשת ABC בדמותו של עורך הדין האמריקאי ג'רלד צ'אתאם.
חיים אישיים
בשנת 1994 נישא בלוז לשחקנית האמריקאית ריה קילסטדט ולהם בת ובן.
לואיש מאטה
לואיש קרלוס משאדו מאטה (בפורטוגזית: Luís Carlos Machado Mata; נולד ב-6 ביולי 1997 בפורטו שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת פוגון שצ'צ'ין מליגת העל הפולנית.
קריירת מועדונים
מאטה גדל במחלקת הנוער של פורטו. בשנת 2016 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון במסגרת הליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-26 בינואר 2017 הושאל מאטה עד לתום עונת לפורטימוננסה מהליגה הפורטוגלית השנייה. הוא ערך 17 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-31 באוגוסט 2018 הושאל מאטה למשך עונה אחת לקרטחנה מפרימרה דיויסיון RFEF. הוא ערך 16 הופעות ליגה במועדון במהלך תקופת ההשאלה.
ב-9 ביולי 2020 חתם מאטה על חוזה לשלוש שנים בפוגון שצ'צ'ין מליגת העל הפולנית.
כלכלת טורקיה
הכלכלה הטורקית מורכבת מתעשייה מודרנית בד בבד עם חקלאות מסורתית התופסת 35% מן התעסוקה. קיים גם ענף השירותים וענף התיירות. ענף הייצור הגדול ביותר בתעשייה הוא טקסטיל.
התל"ג לנפש בטורקיה נמוך משמעותית מהתל"ג של שאר מדינות המערב, ועומד על 8,900 דולר בשנה. ישנם 10.2 אחוזי אבטלה, ונכון לשנת 2000, 20 אחוז מן האוכלוסייה מוגדרת מתחת לקו העוני. מצב זה גורם לעיור (אורבניזציה) - אנשים רבים עוברים לערים הגדולות במטרה למצוא פרנסה. כמו כן, ההגירה מחוץ לטורקיה עולה משנה לשנה. המצב הכלכלי בטורקיה, היצע העבודה הנמוך ותופעת "כישורי יתר" (Over-qualification) – אנשים בעלי מקצוע ותארים מתקדמים שאינם מוצאים עבודה במקצועם – הן סיבות חשובות לעיכוב כניסת טורקיה לאיחוד האירופי.
עם זאת, נכון לשנת 2000 משקיעה המדינה מאמצים רבים בכלכלה המגדילים את הצמיחה במהירות, אך היא עדיין מתקשה להתגבר על חובות לאומיים.
החל מ-2018 נכנסה טורקיה למשבר כלכלי בעקבות הגרעון העמוק, המאופיין בצניחת ערכה של הלירה הטורקית (TRY), אינפלציה גבוהה, עליית מחירי האשראי, ועליה באי יכולות להחזיר הלוואות בכלל המדינה. נכון ל-24 בספטמבר 2022, על אף תוכניות הבראה שונות מטעם הממשל הטורקי, ערך הלירה ממשיך לצנוח והכלכלה אינה מצליחה להתאושש.
דלק
טורקיה נמנית עם המדינות "מובילות הנפט" ומהווה צומת ראשי בנתיבי הנפט העולמיים, כיוון שהיא מגשרת בין המזרח התיכון, אירופה והקווקז. מדינה זו נמצאת במקום ה-24 בעולם בצריכת נפט עם כ-715,000 חביות ביום, למרות שהיא מייצרת רק כ-50,000 ומייצאת את רובן. מדי שנה עולה צריכת הנפט המהווה מקור לכמעט 40% מהפקת האנרגיה בטורקיה בכ-30,000 חביות ליום. לכן, ישנה תלות גדולה בייבוא, שמתבצע ממדינות המזרח התיכון ומרוסיה. במקביל, עולה השימוש בגז טבעי על יתרונותיו הרבים (כלכלית, סביבתית ופוליטית) וכדי למנוע שוב תלות ברוסיה, הסתיים ב-2006 פרויקט גדול בטורקיה הנקרא BTE) Baku-Tbilisi-Erzurum) והוא צינור גז טבעי באורך 1,776 ק"מ המחבר בין גאורגיה, אזרבייג'ן וטורקיה. כמו כן, כיום נמצא בבניה צינור שיוביל גז ליוון ויהפוך את טורקיה לצומת חשוב עוד יותר בנתיבי הנפט העולמיים.
חשמל
נכון לשנת 2004, ייצרה טורקיה כ-32,000 מגה-וואט, והמשיכה לייצר אמצעים לייצור עוד כ-13,000 מגה-וואט. עליה להכפיל פי 3 כמות זו עד שנת 2020 כדי לעמוד בביקוש הגדל בקצב מסחרר. ב-2004 אישרה הממשלה רפורמה שתאפשר הפרטת משק האנרגיה בטורקיה. ייצור האנרגיה מגיע בעיקר מנפט, פחם וגז טבעי — מקורות שבהם טורקיה תלויה מייבוא. אף על פי כן, לטורקיה פוטנציאל עצום לייצור "אנרגיה מתחדשת", למשל, תחנות חשמל הידרו-אלקטריות שיפיקו אנרגיה מזרימת הנהרות הרבים בארץ. אפשרות נוספת היא הפקת חשמל מתנועת הרוח, על ידי שדות שיונחו לאורך חופי הארץ. מדי פעם עולות יוזמות להקמת תחנות כוח גרעיניות, אך הן נגנזות עקב לחצים בינלאומיים. כיום טורקיה סוחרת בחשמל עם אזרבייג'ן, ארמניה, בולגריה, גאורגיה, איראן, עיראק וסוריה.
פרויקט דרום-מזרח אנטוליה
עוד בתקופתו של מוסטפא כמאל אטאטורק עלה הרעיון להשתמש במי הפרת והחידקל כדי לקדם את דרום טורקיה. מאז עבר פרויקט דרום-מזרח אנטוליה (Güneydoğu Anadolu Projesi, GAP) מספר גלגולים וכיום מטרתו היא לשפר את המצב הסוציו-אקונומי של תושביהן של תשע מנפות דרום-מזרח טורקיה. בסופו של דבר, הפרויקט אמור להכפיל את השטח החקלאי של טורקיה על ידי יצירת תעלות בין הנהרות, ליצור אגמים בהן ניתן לדוג ולהקים 19 תחנות כוח הידרואלקטריות ו-22 סכרים.
ייבוא וייצוא
טורקיה מייצאת בעיקר ביגוד, מזון, טקסטיל, מתכות וציוד תחבורה בעיקר לאירופה (בראש ובראשונה לגרמניה — 12.9% מכלל הייצוא). עיקר הייצוא של טורקיה מתבסס על גידולים חקלאיים.
טורקיה מייבאת בעיקר מכונות, כימיקלים, דלקים וציוד מאירופה ומסין.
פיג'ו סוג 190
פיג'ו סוג 190 (בצרפתית: Peugeot Type 190) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1928–1931.
סך הכול יוצרו 33,677 יחידות.
דורון בראונשטיין
דורון בראונשטיין (נולד ב-2 במאי 1976) הוא סופר, מחזאי ואמן דאדא רב-תחומי ישראלי. ספריו עוסקים בין היתר בתחום הלהט"ב, שוויון לטרנסג'נדרים, אימוץ ילדים בזוגות חד-מיניים בישראל, וחקר השואה.
ביוגרפיה
בנעוריו היה סולן להקת הפאנק-רוק "פאנקייק" ("Punkcake", יחד עם דן שדור ועידו תבורי). החל מגיל 17, תחת שם העט דורון בראון, כתב בעיתונים שונים, ביניהם "במעלה" (עיתון תנועת הנוער העובד והלומד), "זמן תל אביב", "ראש אחד", "אנשים" ו"מלאבס". בין השנים 1999–2001 הגיש פינת סיקור אירועי תרבות בתוכנית "יוצאים קבוע" בהנחיית יואב גינאי אשר שודרה בערבי שישי בערוץ הראשון בטלוויזיה.
בראונשטיין התגורר בניו יורק בשנים 2001–2009 והופיע בשם אפולו בראון. בהופעותיו כאמן פרפורמנס בלטו הסיסמאות הפרובוקטיביות, הטעונות מבחינה פוליטית, בעיקר בחולצות הטריקו שהכין בעצמו. בשנת 2001 הוציא אלבום בכורה ומספר סינגלים. אחד מהם, "Party In My Pants" הופיע בסרט Religulous (בדיחדת).
ב-2003 פתח בראונשטיין שני בוטיקים בלואר איסט סייד של ניו יורק. אחד בסנט-מרקס פלייס (נסגר בשנת 2004), והשני ברחוב אורצ'רד (נסגר ב-2009).
ב-2008 יצר ופרסם סדרה של חולצות טריקו עם סיסמאות פרובוקטיביות על המועמד לנשיאות ברק אובמה בבחירות לנשיאות ארצות הברית של אותה שנה, כולל "אובמה = היטלר", "אובמה הוא העבד שלי", "יהודים נגד אובמה" ו"מי הרג את אובמה?"
בשנת 2015 הופיע בתוכנית הטלוויזיה הישראלית "הכוכב הבא", תחת שם הבמה אפולו. הוא שר בתוכנית שני שירים מקוריים, אך לא עבר את שלב האודישנים.
המוזיקה של בראונשטיין מורכבת בעיקר ממילה מדוברת, ולעיתים קרובות כוללת התייחסויות לסלבריטאים, פוליטיקאים ואנשי דת. ב-1999 החל לכתוב ספרים ומאז הוציא לאור עשרות ספרים באנגלית ובעברית. תוכן הכתיבה שלו כולל חיבורים פילוסופיים, מחזות, שירה, ולעיתים קרובות נוגע למיניות. בראונשטיין עצמו הוא ביסקסואל מוצהר ואקטיביסט להט"בי.
בשנת 2017 הוציא את השיר People without feelings, המבקר את דונלד טראמפ על כך שלא נתן לטרנסג'נדרים להתגייס לצבא האמריקאי. השיר מתכתב עם השיר 'תמונה אימפרסיוניסטית' של כרמלה גרוס ואגנר, ובקליפ נראה בראונשטיין לובש חולצה שעליה כתוב "טראמפ, היטלר, ביבר."
בשנת 2022 הופיע בראונשטיין בסדרת הרשת "נערי פארק החורשות" בבימויו של רפי פרח.
חי תרבות
בשנת 2016, החל בראונשטיין לכתוב בלוג ראיונות וביקורות תרבות עצמאי הנקרא "חי תרבות". במשך השנים פורסמו בבלוג ראיונות שערך בראונשטיין עם אמנים רבים (בעיקר ציירים). בבלוג מתפרסמות גם ביקורות על תוכניות טלוויזיה ישראליות ובמשך השנים אף פורסמו בו מאות רשימות ביקורת אודות ספרים עבריים שראו אור בישראל.
אקטיביזם
פעילותו של דורון בראונשטיין ידועה בארגון דוכנים להט"ביים ברחבי הארץ, בהם הוא מציג ומוכר את ספריו העוסקים בקשת הלהט"בית וספרים של יוצרים להט"ביים אחרים וזאת למטרת חינוך, הסברה ושינוי באמצעות ספרות ואמנות להט"בית.
במקרים רבים, נתקל בראונשטיין בהתנגדות אישית והומופוביה מצד גורמים שונים וזאת בשל העובדה שהוא מניף את דגלי הגאווה בדוכניו, אך נלחם למען זכותו לעשות זאת. במהלך השנים, פוליטיקאים וסלבריטאים רבים תמכו בדוכניו הלהט"ביים של בראונשטיין ורכשו מיצירותיו.
מלבד הצבת דוכנים להט"ביים, בראונשטיין ידוע גם ב"הפגנות יחיד", כאשר הוא מניף שלטי קרטון שעליהם כתובים מסרים פרו-להט"ביים המוצגים במקומות הומי אדם.
בשנת 2021, נסע בראונשטיין לדובאי ולאבו דאבי וביקר בנקודות ציון מרכזיות רבות במדינות אלו כשהוא מניף שלטים שונים שנכתבו בכתב ידו. החלק העיקרי מפעילות האקטיביזם באיחוד האמירויות היה ביקור במסגד שייח' זאיד כשהוא לבוש באביזרי קשת הגאווה וזאת על מנת לעורר התנגדות ליחס ועונש המוות נגד הומוסקסואלים שחיים במדינה.
בדצמבר 2021 נסע לאבו דאבי והניף שם את דגל הגאווה, בין השאר גם במסגד שייח' זאיד
מוזיקה
המוזיקה של בראונשטיין היא בעיקר שירת ספוקן וורד. עם זאת, הוא יצר גם שירים אינסטרומנטליים ווקאליים. השירים שלו מתמקדים לעיתים קרובות בסלבריטאים אמריקנים והוא בוחן באופן סאטירי את האובססיביות של תרבות הפופ האמריקאית.
שירתו של בראונשטיין עוסקת תכופות בנושא היהדות, בנאציזם ובאדולף היטלר. אחד משיריו אומר: "אם לא הייתי יהודי, הייתי נאצי". נושא נפוץ אחר במוזיקה של בראונשטיין הוא הביטוי "אחרי הכל", שפעמים רבות פועל במקום הצדקה רציונלית להצהרה סוריאליסטית. דוגמה לשימוש כזה באה בשירו "המילים האחרונות של מישל אובמה", אשר קובע: "אחרי הכל, ישו היה גם שחור!"
ממחזותיו שהוצגו על במות
במסגרת היותו אמן פרפורמנס חבר לאמנית מלבה לרוז (Melba LaRose). מחזה אחד שלו הוצג ב-2007 בפסטיבל Cringe שהפיקה. והשני, ב-2010, באוף ברודוויי.
בשנת 2020, הועלה המחזה שלו "המעלית" (מתוך ספר המחזות שלו "מה זאת אמנות, לעזאזל?! ") על ידי קבוצת "שחקנים ויוצרים בבידוד" דרך אפליקציית זום. את התפקיד הראשי של ניצולת אושוויץ, חדוה, גילמה רבקה מיכאלי. באותה שנה הועלה גם המחזה שלו "מלמעלה", אף הוא על ידי קבוצת "שחקנים ויוצרים בבידוד". ב-2021 הועלה המחזה שלו "העולם על פי חוה" דרך אפליקציית זום. את התפקיד הראשי גילמה מירי אלוני. ב-2022 הועלה המחזה שלו "קודם תלמדי לאהוב את עצמך" (מתוך ספר המחזות שלו "באהבה, היטלר: אוסף מחזות" ) דרך אפליקציית זום.
אשרת בכר
אשרת בכר (נולדה ב-1978) היא קצינה בצה"ל, בדרגת סגן אלוף (מיל'), אשר שירתה בתפקידה האחרון כסגנית יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר. בכר היא האישה הראשונה בצה"ל שמונתה לתפקיד מפקדת גדוד קרבי.
דורון בראונשטיין
ממחזותיו שהופקו לסרטי קולנוע
בשנת 2022, צולם סרט הקולנוע האמריקאי "כוכבים" ("Stars") המבוסס על מחזהו של בראונשטיין מתוך ספר המחזות שלו "Bread vs. Water". הסרט הוקרן בבתי קולנוע בארצות הברית ובקנדה ב-2023. הסרט זכה בפרס "Best Ensemble cast - Feature Film" בפסטיבל הסרטים מרינה דל ריי ב-2023.
אשרת בכר
ביוגרפיה
נולדה וגדלה בפתח תקווה, כבת בכורה במשפחה של שלושה ילדים.
התגייסה לצה"ל בשנת 1996 ושירתה כקשתית במודיעין שדה (כיום: חיל האיסוף הקרבי), שהיה התפקיד הקרבי ביותר שהיה פתוח לנשים באותה התקופה. ארבעה חודשים אחרי גיוסה יצאה לקורס קצינות. במהלך שירותה הצבאי מילאה שורת תפקידים ביניהם מפקדת פלוגה בגדוד נשר, ראש מדור שילוב נשים במטה יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים (כיום: יוהל"ם), קצינת אג"ם של בית הספר לאיסוף קרבי, וראש מדור תצפיות.
בדצמבר 2013 הוחלט על מינויה לתפקיד מפקדת גדוד האיסוף הקרבי איתם, תפקיד אליו נכנסה באופן רשמי בקיץ 2014, במהלך מבצע צוק איתן. בכך הפכה אשרת בכר לקצינה הראשונה שמונתה לתפקיד מפקדת גדוד קרבי בצה"ל. בתפקידה זה פיקדה על גדוד האיסוף הקרבי בגזרה הדרומית של משולש הגבולות ישראל-מצריים-ירדן. במסגרת תפקידה זה העלתה את הכשירות של פלוגת הלוחמות, הגבירה את הקושי באימונים, הובילה הטמעת אמצעי לחימה חדשים וטיפלה בתנאי השירות של התצפיתניות.
בשנת 2016 סיימה את תפקידה כמג"דית והחלה בתפקיד סגנית יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר. בתפקידה זה היא עוסקת בסוגיות של שוויון מגדרי וטיפול בחיילים ובחיילות שנפגעו פגיעה מינית, וכן מייצגת את צה"ל בדיונים בכנסת בכל התחומים הקשורים לסוגיות של מגדר.
באוגוסט 2020 השתחררה מצה"ל.
במרץ 2021 עד ספטמבר 2022 מתמחה בפרקליטות פלילים מחוז מרכז. בפבואר 2023 התגייסת למשטרת ישראל כתובעת משטרתית.
השכלה
בכר יצאה ללימודים באוניברסיטה במסגרת שירותה הצבאי, והיא בוגרת תואר ראשון בפסיכולוגיה, סוציולוגיה וקרימינולוגיה ותואר שני במשפטים. נכון לשנת 2019 היא משלימה תואר ראשון נוסף במשפטים.
לפני קבלת הפיקוד על גדוד איתם השלימה קורס פיקוד ומטה (פו"מ) גלילות.
חיים אישיים
בכר היא גרושה מאוהד בכר, גם הוא קצין קרבי בשירות קבע, ולשניים בת משותפת.
דורון בראונשטיין
אמנות פלסטית
בראונשטיין הציג את עבודות האמנות שלו (ציורים, מיצבים ופסלים) בתערוכות קבוצתיות, ביניהן ב"חומות חימר ", תערוכה קבוצתית שאצר אילן מויאל ב"גלריה מרכזית" בתל אביב בדצמבר 2018, "וואו, איזה אבסורד", תערוכה קבוצתית שאצרה יעל פיבק אילן ב"גלריה המקרר" בתל אביב באפריל 2019 ואף פתח את פסטיבל "Legs Tel Aviv 2019" במופע הפרפורמנס שלו "מטרונום" ב"גלריה נולובז" בתל אביב במאי 2019. ביולי 2022 השתתף בראונשטיין בתערוכה הקבוצתית "צוואר הבקבוק" במרכז קהילתי אריק איינשטיין בתל אביב.
בין יוני ליולי 2023 הציג בראונשטיין תערוכת יחיד, "ישיבה בוי" שמה, ב"גלריה ק'" בתל אביב. התערוכה כללה מבחר עבודות של האמן: ציורים, וידאו ארט ומיצבים - אשר כולן נמכרו במהלך התערוכה - ובפתיחה האמן הציג את מופע הפרפורמנס שלו, "ישיבה בוי", לצד אילן נחום.
פסטיבל ניו יורק לפרסום
פסטיבל ניו-יורק (New York Festivals) נוסד בשנת 1957. במהלכו מוענקים פרסים בתחום השיווק. הפסטיבל מחולק לחמש תחרויות בינלאומיות מרכזיות שבהן נבחר קמפיין פרסום מצטיין, במקביל לציונים לשבח והוקרה לקמפיינים נוספים בתחומים שונים.
ארגון הפסטיבל
הפסטיבל שומר על קשרים עם נציגויות ב-65 מדינות. נציגויות אלה עוזרות למארגני הפסטיבל למצוא את העבודות הטובות ביותר בתחום בו נערכת התחרות.
תחרות הפרסום מהווה את תחרות הדגל של הפסטיבל, המזכּה את הקמפיין הפרסומי הטוב ביותר בכל ערוצי המדיה (טלוויזיה, רדיו, דפוס, שטח, קולנוע, אינטראקטיב, עיצוב, מדיה מעורבת). בשנת 2008 התקבלו עבודות מ-71 מדינות ברחבי העולם, עלייה של 23% מהשנה הקודמת. הפרסים הם מדליית זהב, כסף וארד, במקביל להכרזה על עבודות ראויות לשבח. הפסטיבל היה מהראשונים להכיר בעבודות פרסום אינטראקטיביות במדיה הדיגיטלית במסגרת תחרות הפרסום החדשני כבר בשנת 1992.
אפקט משולב
אפקט משולב הוא כשל לוגי רטרודוקטיבי שבו דבר אחד נחשב כסיבה לאחר, כאשר למעשה שניהם נובעים מסיבה שלישית שברקע. כשל זה נחשב לעיתים קרובות לסוג מיוחד של כשל פוסט הוק.
דוגמאות:
עדי קוזלובסקי
עדי קוזלובסקי (נולדה ב-28 באוגוסט 1980) היא שחקנית ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה
השתתפה במחזות זמר כגון "אוליבר!", "קאטס", "היפה והחיה", "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים", "האסופית", "נסיך האגדות", "שיער" ו"יוסף וכתונת הפסים". משתתפת בהפקה המוזיקלית "ווקה פיפל". כמו כן, שיחקה בהצגות ילדים שונות.
קוזלובסקי דיבבה בסרטים וסדרות רבים, כגון "מרי פופינס" (מרי פופינס), "כוורת בסרט" (וונסה), "הפיל שרצה להיות הכי" (פילון, דמויות שונות), "החמישייה הסודית" (השוטרת סטאבלפילד), "המחליפים (טאטסומי), "מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים- הסרט" (אסוקה טאנו), "ג'ונגל סיטי" (בריג'יט), "אלרגי למפלצות", "קים פוסיבול" (קים פוסיבל), "בנות הים פיצ'י פיצ'י פיץ'" (קארן, קוקו, ניקולה), "טינקרבל", "טינקרבל והאוצר האבוד" ו"טינקרבל והסוד הקסום" (אירידסה), "ג'ימי קול", "הארי פוטר ומסדר עוף החול", "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם" (בלטריקס לסטריינג') ב"מגלים עם דורה" ו"רוץ, דייגו, רוץ!" (בוטס), "עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים", "חיים בזרם", "צ'יקן ליטל", "פיניאס ופרב" (קנדיס), "בי הגדולה מכולם!" ו"משפחת דובינשטיין".
בדצמבר 2016 נישאה לדניאל ריס.
אחיה הוא השחקן והמדבב אריאל קוזלובסקי.
מאשה וייזל
פעילות אמנותית
וייזל ייצגה את ישראל בפרויקט אמנותי בינלאומי בקטלוניה בשנת 2011. הציגה מיצב ענק שכלל צילום, פיסול ווידאו-ארט בתערוכה בלורנס דל פנדאס ובגלריית "פספרטו" בברצלונה.
יובנטוס
יובנטוס (Juventus, "נעורים" בלטינית) היא קבוצת כדורגל איטלקית, אשר ממוקמת בטורינו שבפיימונטה. יובנטוס היא הקבוצה הגדולה והמצליחה ביותר בתולדות הכדורגל באיטליה ואחת המצליחות ביותר בכדורגל בעולם. הקבוצה שיחקה בכל שנות קיומה בסרייה א', הליגה האיטלקית הראשונה, למעט בעונת בה נאלצה לשחק בסרייה ב', הליגה האיטלקית השנייה, אליה הורדה עקב פרשת שחיתות. יובנטוס היא חברה ציבורית, שמניותיה נסחרות בבורסה איטליאנה, והיא בעלת מספר האוהדים הגדול באיטליה.
לפי הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS), ארגון המוכר על ידי פיפ"א, יובנטוס היא הקבוצה האיטלקית המצליחה ביותר במאה ה-20 והקבוצה האירופאית השנייה הכי מצליחה באותה תקופה. בשנת 1985 הפכה יובנטוס לקבוצה הראשונה בהיסטוריה, שזוכה בכל שלושת התארים המרכזיים של אופ"א: גביע אירופה לאלופות (כיום ליגת האלופות), גביע אירופה למחזיקות גביע וגביע אופ"א (כיום הליגה האירופית). לאחר הזכייה בגביע הבין-יבשתי באותה שנה, הפכה יובנטוס לקבוצה הראשונה בהיסטוריה שזוכה בכל התארים היבשתיים האפשריים למועדון אירופי (לא כולל הליגה האזורית) – גביע אירופה לאלופות, גביע אופ"א, גביע אירופה למחזיקות גביע, הסופרקאפ האירופי והגביע הבין-יבשתי, והיא אחת מ-5 קבוצות באירופה שעשו זאת יחד עם אייאקס, מנצ'סטר יונייטד, צ'לסי ובאיירן מינכן. ב זכתה יובנטוס בתשע אליפויות ברציפות וכן במספר דאבלים (כולל ארבעה ברציפות בין השנים 2015–2018).
השנים הראשונות - ייסוד המועדון
המועדון נוסד ב-1 בנובמבר 1897 בידי קבוצה של צעירים מבית הספר העל-יסודי, מאסימו ד'אדזליו בטורינו. מייסדי המועדון היו כולם בין הגילאים ארבעה עשרה לשבע עשרה.
מעט מאוד מידע כתוב קיים לגבי הקמת הקבוצה, שכן באותה תקופה עיתוני איטליה לא נתנו לתחום הספורט מקום רב. אחד ממייסדי המועדון, אנריקו קנפארי, כתב ספר בשנת 1914 המתאר את הולדת המועדון. על פי ספרו, המייסדים הצעירים חיפשו בלהט אחר שם למועדון. לאחר סיבוב של הצבעות נבחרו שלוש הצבעות מרכזיות - Società Via Fori, Società Sportiva Massimo D' Azeglio ו-Sport Club Juventus (מועדון ספורט יובנטוס). השם האחרון נבחר.
הנשיא הראשון של המועדון היה אוג'ניו קנפארי (אחיו של אנריקו). בשנת 1899 שונה שמה של הקבוצה ל-Football Club Juventus (מועדון כדורגל יובנטוס), וצבעיה של הקבוצה הצעירה היו ורוד ושחור, הידועים באיטליה בכינוי רוזאנרו. אצטדיונה הראשונה היה הפיאצה ד'ארמי.
הכניסה לליגה האיטלקית בכדורגל
יובנטוס ערכה את משחק הבכורה שלה באליפות האיטלקית לכדורגל (גרסה מוקדמת של הסרייה א') בעונת 1900, כשהיא מיוצגת במדים הורודים המקוריים. המשחק הראשון שהקבוצה שיחקה היה ב-11 במאי 1900 שהסתיים בהפסד 0–1 ל-FBC Torinese בפיאצה ד'ארמי. בעונה השנייה של הקבוצה יובנטוס הצליחה הרבה יותר כשהגיעה לחצי גמר הליגה לאחר ניצחון על קבוצה מקומית אחרת בשם Ginnastica Torino בתוצאה 5–0. בחצי הגמר הפסידה יובנטוס לקבוצת הכדורגל מילאן (באותה תקופה מועדון קריקט המכונה Milan Cricket) בתוצאה 2–3.
המועדון החליט לאמץ תלבושת חדשה בשנת 1903. שחקן אנגלי ששיחק במועדון, ג'ון סבאג', נקרא לבקשת יובנטוס לעזרה בעניין. לסבאג' היה חבר בנוטינגהאם שאהד את הקבוצה המקומית, נוטס קאונטי, ושלח לטורינו את החולצות בעלות הפסים בצבעי שחור-לבן, תלבושת המלווה את יובנטוס עד היום. במשך שתי עונות לאחר מכן יובנטוס סיימה כסגנית הליגה לגנואה, ובשנת 1905 זכתה יובנטוס באליפות הראשונה שלה.
יובנטוס בנתה סגל חזק, אך מיד לאחר שזכתה באליפות עזב את הקבוצה נשיא המועדון, אלפרדו דיק, לאחר סכסוך פנימי. דיק לקח עמו מספר שחקני מפתח, ולאחר שמספר אנשי צוות מקצועי הביעו את התעניינותם בעזיבת הקבוצה גם כן, ייסד דיק את מועדון הכדורגל טורינו. משחק הדרבי הראשון ששוחק בין שתי הקבוצות התקיים בעונה העוקבת, ומאז נוצרה יריבות גדולה בין שני המועדונים. החל מתקופה זו ועד מלחמת העולם הראשונה נשלט הכדורגל האיטלקי בעיקר על ידי קבוצות אחרות. לאחר המלחמה נבנה סגל הקבוצה תחת כהונת הנשיא קוראדינו קוראדיני, וזומנו מספר שחקנים לנבחרת איטליה בפעם הראשונה. באותה תקופה פרץ לתודעת העולם השוער ג'אנפיירו קומבי, שלימים הפך לאגדה במועדון.
תחילת תקופת אניילי
אדוארדו אניילי, בן למשפחת אניילי שבבעלותו הייתה חברת פיאט, קנה את הבעלות של המועדון בשנת 1923. הקנייה התבררה כצעד טוב למועדון, שזכה באליפות השנייה שלו בעונת 1925/1926, כשיובנטוס הביסה את אלבה רומא בגמר בתוצאה 12–1. החל מעונת 1930/1931 עד לעונת 1934/1935 יובנטוס זכתה בחמש אליפויות רצופות, ארבע מהן תחת המאמן קרלו קרקאנו. ב-1933 יובנטוס עברה לשחק באצטדיון הגדול הראשון שלה - סטאדיו בניטו מוסוליני. האצטדיון נבנה באותה שנה לקראת מונדיאל 1934, שנערך באיטליה ובאותו זמן הכיל כ-65,000 מקומות. הוא נקרא על שמו של בניטו מוסוליני, שהיה ראש ממשלת איטליה באותו זמן. אדוארדו אניילי מת ב-14 ביולי 1935. מותו השפיע לרעה על המועדון, שהתבטא ביכולת ירודה בליגה ועזיבת שחקנים משמעותיים.
יובנטוס לא הצליחה לשחזר את היכולת הטובה בשאר שנות ה-30, למעט בעונת 1937/1938, בה סיימה כסגנית לקבוצה אמברוסיאנה-אינטר מילאנו. לאחר מלחמת העולם השנייה הוחלף שמו של האצטדיון ונקרא סטאדיו קומונאלה. בנו של אדוארדו, ג'אני אניילי, הפך לנשיא כבוד של המועדון. יובנטוס זכתה בעוד שתי אליפויות ב-1949/1950 וב-1951/1952. לאחר תקופה ארוכה יבשה מאליפויות, החתימה יובנטוס את השחקן הוולשי ג'ון צ'ארלס ואת הארגנטינאי-איטלקי אומר סיבורי ב-1957. שני אלה שיחקו לצד ג'אמפיירו בוניפרטי ששיחק במועדון עוד משנת 1946. שלושת השחקנים הובילו את יובנטוס להצלחה מתמשכת, כשזכתה באליפות בעונת 1957/1958 ובדאבל הראשון של המועדון בעונת 1959/1960. בתקופה זו הפכה יובנטוס לקבוצה הראשונה באיטליה שזוכה בעשר אליפויות, כאשר בשנת 1961 זכתה באליפות נוספת. כהוקרה לכך, קיבלה הקבוצה כוכב זהב לענוד על חולצות שחקניה עבור הצטיינות בספורט. באותה שנה זכה עומאר סיבורי בתואר כדור הזהב.
בוניפרטי פרש בשנת 1961 כשבאמתחתו 182 שערים בכל המסגרות, שיא קבוצתי שיחזיק עד 45 שנה לאחר מכן. הקבוצה זכתה באליפות היחידה הנוספת בשנות ה-60 בעונת. יובנטוס הפכה לקבוצה מצליחה באירופה בשנות ה-70 כשזכתה באליפות הסרייה א' בעונות, , ו-. בנוסף, יובנטוס הגיעה לגמר גביע אירופה לאלופות 1973, בו היא הפסידה לאייאקס אמסטרדם. בשנים אלה נבנתה יובנטוס סביב מספר כוכבים מקומיים בדמותם של גאטאנו שיראה, דינו זוף, רוברטו בטגה, פאביו קאפלו והכוכב הברזילאי ז'וזה אלטפיני. קוד המראה ביובנטוס היה מחמיר. הקבוצה אילצה את שחקניה לשחק עם שיער מגולח, ובנוסף סיפקה להם לבוש פורמלי והכריחה אותם להשלים את לימודיהם. שונה היה השחקן פרנקו קאוזיו, שהיה פופולרי דיו בקרב האוהדים, והקבוצה אפשרה לו לשחק עם שיער ארוך. רבים משחקניה של יובנטוס נשארו בקבוצה עד סוף הקריירה שלהם. רבים קיבלו עבודה בתוך המועדון או עבור פיאט (וחברות אחרות בבעלות המשפחה) לאחר פרישתם מכדורגל.
תקופת טרפטוני
אף על פי שיובנטוס הייתה קבוצה מצליחה באיטליה, ההצלחות באירופה איחרו לבוא. בעונת 1976/1977 זכתה יובנטוס בתואר האירופי הראשון שלה, גביע אופ"א, כשניצחה את אתלטיק בילבאו בזכות שערי חוץ שהבקיעו רוברטו בטגה ומרקו טארדלי. בתואר הזה זכתה יובנטוס תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני. טרפטוני המשיך לאמן את הקבוצה גם בשנות ה-80 של המאה ה-20, ובכך היה למאמן בעל הכהונה הארוכה ביותר במועדון. תחת טרפטוני שלטה יובנטוס בסרייה א' בתחילת שנות ה-80, כשהקבוצה זכתה באליפויות בשנים, ו-. באותה תקופה זכתה יובנטוס בכוכב זהב נוסף המסמל 20 תוארי אליפות. בשנת 2013 הוסיפה הקבוצה כוכב זהב שלישי.
שחקני הקבוצה נהנו מחשיפה לתקשורת ומהישגים מקצועיים. פאולו רוסי הוביל את איטליה לזכייה בגביע העולם בשנת 1982 וזכה בתואר כדור הזהב באותה שנה. קשרה הצרפתי של יובנטוס, מישל פלאטיני, זכה גם הוא בתואר שלוש שנים ברציפות, מ-1983 עד 1985. בכך, הפכה יובנטוס לקבוצה היחידה ששחקניה זוכים בתואר במשך ארבע שנים ברציפות.
יובנטוס הגיעה פעם נוספת לגמר גביע אירופה לאלופות 1983, אך הפעם הפסידה להמבורג מגרמניה. התהילה האירופית במפעל הבכיר הגיעה רק באמצע העשור. בשנת 1985 פגשה יובנטוס את ליברפול בגמר גביע אירופה לאלופות באצטדיון הייזל שבבלגיה. את המשחק ניצחה יובנטוס 1–0 מפנדל אותו הבקיע מישל פלאטיני וזכתה לראשונה במפעל הבכיר, אך אסון שהתרחש ביציעי האצטדיון וזכה לשם אסון הייזל העיב על הזכייה. באסון נהרגו 39 אוהדים (רובם אוהדי יובנטוס), ובעקבותיו הושעו הקבוצות האנגליות ממפעלים אירופאים למשך חמש שנים. יובנטוס זכתה באליפות נוספת בעונת, אך המשך העשור הניב פחות פירות לקבוצה.
בעונת, תחת המאמן דינו זוף, זכתה יובנטוס בגביע אופ"א, וזאת לאחר שניצחה בשלב הגמר את פיורנטינה 3–1 בסיכום שני מפגשים.
בשנת 1990 עברה יובנטוס לאצטדיון חדש, הסטאדיו דלה אלפי. האצטדיון נבנה לקראת מונדיאל 1990 והמעבר נבע גם משום שהאצטדיון הישן של הקבוצה, סטאדיו קומונאלה, אותו חלקה יובנטוס עם היריבה העירונית טורינו, הוקטן במידותיו.
ב-1991 חזר טרפטוני ליובנטוס, ואימן אותה עד ל-1994. בזמן הזה הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע אופ"א לעונת, לאחר שבשלב הגמר רשמה ניצחון מרשים של 1–6 בסיכום שני מפגשים מול בורוסיה דורטמונד.
תקופת ליפי
מרצ'לו ליפי, מאמן איטלקי שעזב את נאפולי, נבחר להיות מאמן יובנטוס בשנת 1994. העונה הראשונה שלו במועדון הייתה הצלחה כבירה, כשיובנטוס זכתה באליפות ראשונה מאז אמצע העשור הקודם. סגל הקבוצה כלל את הקפטן לשעבר של נאפולי, הבלם צ'ירו פרארה, שהגיע ליובנטוס ביחד עם ליפי, רוברטו באג'ו, ג'אנלוקה ויאלי וחלוץ צעיר בשם אלסנדרו דל פיירו, שהגיע מהקבוצה המקומית של פדובה, ולימים הפך לאחד מגדולי שחקני הקבוצה בכל הזמנים.
בעונת זכתה יובנטוס בדאבל, כאשר הקדימה בטבלת הליגה את לאציו בהפרש של עשר נקודות, וזכתה בגביע האיטלקי בפעם התשיעית בתולדותיה, וזאת לאחר שניצחה את פארמה בגמר. יובנטוס הגיעה באותה העונה לגמר גביע אופ"א, שם פגשה שוב את פארמה בגמר כל-איטלקי, אך הפעם נוצחה בצמד משחקים מצמד שערים של דינו באג'ו.
על אף שבעונה העוקבת סיימה יובנטוס כסגנית ליריבתה מילאן בליגה המקומית, היא זכתה פעם נוספת בליגת האלופות בגמר של 1995/1996, כשניצחה את אייאקס אמסטרדם בפנדלים. בעונות הבאות הצטרפו כוכבים נוספים לקבוצה: כריסטיאן ויירי, זינדין זידאן, פיליפו אינזאגי ואדגר דווידס. בשנתיים שלאחר מכן יובנטוס זכתה פעמיים באליפות הסרייה א' וגם הגיעה פעמיים לגמר ליגת האלופות, שם הפסידה לבורוסיה דורטמונד ולריאל מדריד בהתאמה. בסוף שנות ה-90 התלהטה היריבות עם אינטר מילאנו ורומא. מאמן רומא, זדנק זמאן האשים את הצוות הרפואי של יובנטוס בסימום בין השנים 1993–1998. למרות זאת, אחרי חקירה מקיפה זוכתה יובנטוס מכל אשמה.
בעונת 1998/1999 פוטר ליפי מאימון יובנטוס, וזאת לאחר שרשרת תוצאות רעות שהשיגה הקבוצה בליגה. ליפי מונה לאימון יריבתה של יובנטוס, אינטר, ובמקומו מונה קרלו אנצ'לוטי למאמן הקבוצה. אנצ'לוטי הצליח לייצב את הספינה וסיים עם יובנטוס בתום אותה העונה במקום השביעי. כמו כן, יובנטוס הודחה בחצי גמר ליגת האלופות על ידי מנצ'סטר יונייטד, שהמשיכה לגמר ואף זכתה בטרבל. בעונת 1999/2000 הפסידה הקבוצה את האליפות במחזור האחרון, כאשר ערב המחזור היא הייתה במקום הראשון בטבלה, ומאחוריה, במקום השני, הייתה לאציו. המחזור האחרון, שהפגיש את יובנטוס עם פרוג'יה, התקיים תחת גשם כבד ותנאי מגרש קשים ביותר. שופט המשחק, פיירלואיג'י קולינה, החליט לאשר את קיום המשחק בכל זאת, ויובנטוס הפסידה באופן דרמטי בתוצאה 0–1 לפרוג'יה, כאשר במשחק המקביל ניצחה לאציו את רג'ינה בתוצאה 0–3, וזכתה באליפות היסטורית על חשבון יובנטוס.
בתום עונת 2000/2001, בה יובנטוס סיימה כסגנית האלופה פעם נוספת, הפעם לרומא, פוטר אנצ'לוטי מאימון יובנטוס, ואילו ליפי חזר לאימון הקבוצה לקדנציה נוספת. חזרה זו בישרה על תקופתו השנייה של ליפי ביובנטוס, אשר אופיינה באותו הקיץ במהפך אותו עבר הרכב הקבוצה: שניים מהשחקנים המרכזיים של הקבוצה, פיליפו אינזאגי וזינדין זידאן, נמכרו (כאשר מכירת זידאן היוותה בזמנו שיא כל הזמנים בהעברות), ואילו גם בפעם הזו צירפה יובנטוס כוכבים חדשים: ג'אנלואיג'י בופון (שיא העברות עולמי עבור שוער לאותה התקופה) מרסלו סאלאס, פאבל נדבד וליליאן תוראם ועוד. ליפי הוביל את יובנטוס לזכייה בעוד שתי אליפויות ולהופעה נוספת בגמר ליגת האלופות, הפעם בגמר כל-איטלקי נגד היריבה מילאן בעונת 2002/2003. המשחק נגמר בתוצאה 0–0, אך יובנטוס הפסידה בפנדלים. מהגמר נעדר פאבל נדבד בשל צבירת כרטיסים צהובים, ורבים טוענים כי הופעתו של הצ'כי הייתה משנה את מהלך הגמר. עונה לאחר מכן סיימה יובנטוס במקום השלישי בסרייה א', ולאחריה עזב ליפי את יובנטוס והתמנה למאמן נבחרת איטליה.
עידן קאפלו ופרשת הטיית המשחקים - הקאלצ'ופולי
בשנת 2004 מונה פאביו קאפלו למאמן הקבוצה, במקום ליפי שהתפטר. יחד עם הגעתו של קאפלו, שנחשב לאחד מבכירי המאמנים באיטליה, נרכשו שחקנים חדשים - קפטן נבחרת איטליה, פאביו קנבארו, הקשר הברזילאי אמרסון, המגן הצרפתי ז'ונתן זבינה והחלוץ השוודי העולה זלאטן איברהימוביץ'. את עונת 2004/2005 סיימה יובנטוס כאלופה. עונה לאחר מכן הגיע גם הקשר הצרפתי פטריק ויירה, וגם את עונת 2005/2006 סיימה יובנטוס כאלופה. באירופה הודחה יובנטוס פעמיים בשלב רבע הגמר, פעם על ידי ליברפול, ולאחר מכן על ידי ארסנל.
במאי 2006 הייתה יובנטוס אחת הקבוצות (יחד עם מילאן, לאציו ופיורנטינה) שהואשמו בהטיית משחקים בסרייה א'. במרכז ההאשמות ניצב מנהלה המקצועי של יובנטוס, לוצ'יאנו מוג'י, שהואשם בהשפעה על שיבוץ השופטים במשחקי הקבוצה. ב-13 במאי 2006 התפטר מוג'י יחד עם רוברטו בטגה ואנטוניו ג'יראודו מהמועדון, והקבוצות שהשתתפו במשפט המתינו לגזר הדין. באותו הזמן ג'אנלוקה פסוטו כמעט איבד את חייו בניסיון התאבדות אחרי שקפץ מחלון בקומה הרביעית, ניסיון אותו התקשורת פירשה כלחץ בפני תוצאות המשפט.
פאביו קאפלו עזב לריאל מדריד עוד לפני גזר הדין. סטפאנו פלאצי, התובע מטעם התאחדות הכדורגל האיטלקית, קרא לניפוי הקבוצות מהליגה הראשונה, ושלילת שתי האליפויות האחרונות של יובנטוס. תוצאות המשפט הקלו על שאר הקבוצות בפרשה, אך יובנטוס הורדה לראשונה בתולדותיה לסרייה ב' עם הפסד של כ-30 נקודות, שהורד ל-17 לאחר ערעור ולבסוף ל-9, ושתי אליפויותיה האחרונות נשללו ממנה. מספר שחקנים עזבו את המועדון, בהם זוכה פרס כדור הזהב באותה השנה פאביו קנבארו, ליליאן תוראם, ג'אנלוקה זמברוטה, פטריק ויירה וזלאטן איברהימוביץ', כאשר השניים האחרונים נמכרו ליריבה אינטר מילאנו. למרות זאת, מספר שחקנים בכירים נשארו בקבוצה, בהם ג'אנלואיג'י בופון, הקפטן אלסנדרו דל פיירו, פאבל נדבד, מאורו קמוראנזי ודויד טרזגה.
לאחר הירידה מונה שחקן העבר של יובנטוס, המאמן הצרפתי דידייה דשאן, למאמן הקבוצה.
החזרה לליגה הראשונה, תקופת המשבר ואי ההעפלה לאירופה
דשאן העלה את יובנטוס חזרה לליגה לאחר עונה אחת בלבד, אך התפטר שני מחזורים לסיום העונה בשל חילוקי דעות בינו לבין הנהלת המועדון. עונה לאחר מכן מונה המאמן קלאודיו ראניירי לאימון הקבוצה, ואיתו שחקנים חדשים בדמותם של וינצ'נזו יאקווינטה, ז'ורז'ה אנדראדה ומוחמד סיסוקו. ראניירי הוביל את הקבוצה למקום השלישי, כשדויד טרזגה ואלסנדרו דל פיירו מבקיעים יחדיו 41 שערים, ודל פיירו מסיים את העונה כמלך שערי הליגה. עונה לאחר מכן המשיך ראניירי להוביל את הקבוצה. בעונה זו חזרה לראשונה לליגת האלופות לאחר היעדרות של כשנתיים, לראשונה מאז הורדה ליגה, ונעצרה בשמינית הגמר על ידי צ'לסי. יובנטוס סיימה את העונה בליגה במקום השני, אך ראניירי פוטר שני מחזורים טרם סיום העונה, בשל הטענות כי הוא איבד את חדר ההלבשה, והשחקנים אינם מאמינים בו יותר. שחקן העבר והמאמן הצעיר, צ'ירו פרארה, מונה למחליפו.
בתחילת עונת 2009/2010 רכשה יובנטוס את דייגו הברזילאי תמורת 25 מיליון יורו, את פליפה מלו הברזילאי תמורת 20 מיליון יורו, וכן צירפה את המגן ואלוף העולם, פאביו גרוסו והחזירה את קפטן נבחרת איטליה, פאביו קנבארו, שעזב את המועדון לאחר התפוצצות פרשת הקאלצ'יופולי. פרארה הוביל את הקבוצה לרצף של ניצחונות בתחילת העונה, אך הפסדים במפעלים השונים וחוסר יציבות גרמו לפיטוריו. החליף אותו אלברטו זאקרוני, שלא הצליח להשפיע על המומנטום השלילי של הקבוצה, שסיימה במקום השביעי. בסוף עונה זו התרחשה מהפכה בצוות הניהולי של יובנטוס: מנכ"ל המועדון, ז'אן קלוד בלאן, אשר היה אמון על פרויקט בניית אצטדיונה החדש של הקבוצה, היובנטוס ארנה, התפטר מתפקידו, ואילו המנהל המקצועי של המועדון, אלסיו סקו, פוטר מתפקידו. נשיא ובעלי המועדון ג'ון אלקן, העדיף למקד את מאמציו בחברת ההחזקות של משפחת אניילי, "EXOR", ואנדראה אניילי, בן לשושלת אניילי מונה לנשיא המועדון. אנדראה הוא בנו של אומברטו אניילי, אשר כיהן אף הוא בעברו כנשיא המועדון. לואיג'י דל נרי וג'וזפה מארוטה הגיעו על תקן המאמן והמנהל המקצועי בהתאמה. במאי 2011, לאחר עונה מאכזבת נוספת בה הקבוצה נכשלה מלהעפיל להתמודדות בטורניר אירופי, פוטר דל נרי מתפקידו.
רצף האליפויות
לאחר פיטורי דל נרי החתימה יובנטוס כמאמן את אנטוניו קונטה, שבעברו שיחק בקבוצה. בנוסף החתימה את הצ'יליאני ארתורו וידאל, המונטנגרי מירקו וויצ'יניץ', השווייצרי סטפן ליכטשטיינר וכוכבה של מילאן אנדראה פירלו. כמו כן, שיחקה יובנטוס לראשונה בתולדותיה באצטדיונה החדש, אשר נחנך בקיץ שלפני תחילת העונה בטקס מרשים. בעונת 2011/2012 זכתה יובנטוס באליפות, והבטיחה אותה מחזור לפני הסיום בזכות ניצחון 2–0 על קליארי, ובזכות הפסד של מילאן בדרבי ליריבתה העירונית אינטר מילאנו. בסיום העונה יובנטוס סיימה את הליגה עם 84 נקודות, 4 יותר ממילאן וללא הפסד בליגה. היא אף העפילה לגמר הגביע האיטלקי, אך הפסידה בו 0–2 לנאפולי. בסיום אותה עונה, עזב אלסנדרו דל פיירו את הקבוצה, לאחר ששיחק בשורותיה 19 עונות והפך למלך השערים ולשיאן ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים. באוגוסט 2012 הושעה המאמן אנטוניו קונטה לעשרה חודשים ממגרשי הכדורגל לאחר שהואשם על ידי ועדת משמעת באי מסירת דיווח על מכירת משחקים בעונת 2010/11 בעת שאימן את סיינה. לאחר מכן, הומתק עונשו, וקונטה חזר למגרשים מוקדם מהצפוי. בפרק הזמן שקונטה הושעה, מילאו את מקומו על הקווים עוזריו, אנג'לו אלסיו ומאסימו קאררה, שאף הוא שיחק בעברו במדי יובנטוס. באותה העונה, בעקבות מחלוקת שלילת האליפויות של יובנטוס כחלק מפרשת הקאלצ'יופולי, סירבה חברת נייקי, המלבישה של יובנטוס באותה העונה, להכיר במספר האליפויות של יובנטוס, שטענה כי לזכותה יש 30 אליפויות, בעוד לפי התיעודים הרשמיים, יובנטוס זכתה עונה קודם לכן באליפות ה-28 בתולדותיה. כאות פשרה הציע אניילי שמדי הקבוצה יישאו עליהם את הכיתוב "30 אליפויות על המגרש" מתחת לסמל הקבוצה, הצעה שנתקבלה על ידי נייקי. באותה העונה זכתה יובנטוס באליפות ה-29 בתולדותיה, אך הודחה ברבע גמר ליגת האלופות על ידי באיירן מינכן, שהמשיכה לזכייה בגביע.
בעונת זכתה יובנטוס באליפות נוספת, תוך שהיא מציגה מאזן ביתי מושלם ושברה את שיא הנקודות לעונה - 102. למרות הישג זה, כשלה יובנטוס פעם נוספת בזירה האירופית, כאשר הודחה מליגת האלופות כבר בשלב הבתים, וכשלה מלהעפיל לגמר הליגה האירופית, אשר שוחק בטורינו, באצטדיונה הביתי.
בתחילת עונת התפטר קונטה במפתיע מאימון יובנטוס, ובמקומו מונה מסימיליאנו אלגרי. אוהדי יובנטוס לא קיבלו את מינוי אלגרי, שפוטר, ברוח טובה, עונה קודם לכן ממילאן בטענה שכשל בהשגת מטרותיו עם הקבוצה, ובתחילת העונה אלגרי היה דמות לא רצויה במועדון בקרב יושבי היציע. בתום העונה זכתה יובנטוס באליפות רביעית ברציפות ואף השלימה דאבל לראשונה מזה 20 שנה, וזאת לאחר שזכתה בגביע האיטלקי בפעם העשירית בתולדותיה, לאחר ניצחון 2–1 בתום הארכה במשחק הגמר נגד לאציו. בנוסף לדאבל, גם הזכייה בגביע האיטלקי הייתה הראשונה מזו 20 שנה. ב-13 במאי באותה שנה עלתה יובנטוס לגמר ליגת האלופות לאחר היעדרות בת 12 שנים ממעמד זה, וזאת לאחר שהדיחה את ריאל מדריד בחצי הגמר. אך בגמר שנערך בברלין (6 ביוני) הפסידה יובנטוס לברצלונה בתוצאה 1–3.
בתחילת עונת עבר סגל הקבוצה מהפך, וזאת לאחר עזיבה של מספר שחקני מפתח במועדון: בקיץ אחד עזבו את הקבוצה ארתורו וידאל, אנדראה פירלו, שחקן הכנף הצרפתי קינגסלי קומאן, החלוץ הארגנטינאי קרלוס טבס, שחקן הכנף סימונה פפה והחלוץ הספרדי פרננדו יורנטה. במקומם פתחה הקבוצה במסע החתמות גדול, כאשר החתימה, בין היתר, את החלוץ הארגנטינאי פאולו דיבאלה ב-40 מיליון יורו מפלרמו, הקשר הגרמני סאמי ח'דירה מריאל מדריד, החלוץ הקרואטי מריו מנדז'וקיץ' מאתלטיקו מדריד ואת שחקן הכנף הקולומביאני חואן קוואדראדו מצ'לסי בהשאלה. למרות התחלת עונה חלשה יחסית, שבה ניצחה משחק אחד מבין השבעה הראשונים, הקבוצה לא הפסידה אף אחד מ-25 משחקיה הבאים וניצחה 24 מתוכם. לבסוף זכתה הקבוצה בסוף העונה בדאבל בפעם השנייה ברציפות: אליפות הליגה והגביע האיטלקי.
ביולי 2016 עשתה הקבוצה מסע רכש נוסף, כאשר ההעברה הבולטת ביותר שרשם המועדון הייתה רכישת כוכבה של היריבה נאפולי, החלוץ הארגנטינאי, גונסאלו היגוואין, תוך ניפוץ של שיא ההעברות, והיגוואין הפך לשחקן היקר ביותר בתולדות הליגה האיטלקית, שנרכש ע"י קבוצה איטלקית מקבוצה איטליקית אחרת, וזאת לאחר שיובנטוס הפעילה את סעיף הרכישה שהיה בחוזהו ושילמה עליו 90 מיליון יורו. שיא נוסף שיובנטוס שברה הוא במכירתו של הכוכב הגדול ביותר שלה, פול פוגבה, למנצ'סטר יונייטד ב-110 מיליון יורו, הסכום הגדול ביותר עבור שחקן בתולדות הכדורגל העולמי עד אז. בנוסף, הצטרפו לקבוצה דני אלבס מברצלונה, אל-מהדי בן עטיה מבאיירן מינכן, מיראלם פיאניץ' מרומא, מרקו פיאצה מדינמו זאגרב והשאלה מחדש של חואן קוואדראדו ל-3 שנים מצ'לסי. בסיום אותה עונה זכתה יובנטוס בפעם השישית ברציפות באליפות הסרייה א' (שיא איטלקי), וכן זכתה בקופה איטליה, ובכך רשמה דאבל שלישי ברציפות. כמו כן העפילה לגמר ליגת האלופות, בו הפסידה לריאל מדריד ובכך רשמה שתי העפלות לגמר בשלוש שנים.
בעונת 2017/2018 בליגת האלופות עלתה יובנטוס ישירות לשלב הבתים, עברה לשמינית הגמר, ואף ניצחה ועלתה לרבע הגמר. ברבע הגמר במשחקה הראשון הפסידה 0–3 לריאל מדריד, אך במשחקה השני ניצחה 3–1, שלא הספיק לה כדי לעלות שלב. באותו משחק הורחק שוערה, ג'אנלואיג'י בופון, בכרטיס אדום. ב-9 במאי 2018 יובנטוס זכתה בגביע האיטלקי בפעם הרביעית ברציפות לאחר שניצחה בגמר 4–0 את מילאן. באותה עונה זכתה באליפות שביעית ברצף והשלימה דאבל רביעי רצוף.
בקיץ 2018 החתימה יובנטוס את כריסטיאנו רונאלדו, כוכב-העל של ריאל מדריד. יובנטוס שילמה לריאל עבורו 130 מיליון יורו, ובכך שברה את שיא המועדון עבור קניית שחקן. עם רונאלדו (שסיים כמלך השערים של הקבוצה) זכתה הקבוצה באליפות שמינית ברציפות (שיא אירופאי), אך הודחה ברבע גמר ליגת האלופות על ידי אייאקס וברבע גמר הקופה איטליה. בעונת 2019/2020 זכתה יובנטוס בפעם התשיעית ברציפות באליפות הסרייה א', אך שוב הודחה בשמינית גמר ליגת האלופות, הפעם על ידי אולימפיק ליון.
סוף ההגמוניה המקומית
בעונת 2020/2021 נשבר רצף האליפויות של יובנטוס כאשר הפסידה את האליפות לאינטר מילאנו. יובנטוס זכתה בקופה איטליה וכריסטיאנו רונאלדו סיים כמלך השערים של הליגה. בעקבות הכישלון פוטר המאמן אנדראה פירלו בסיום העונה, ומסימיליאנו אלגרי חזר לקדנציה נוספת במועדון. בסיום אותה העונה עזב את הקבוצה גם הרכש היקר בתולדות המועדון, כרסטיאנו רונאלדו.
עונת 2021/2022 הייתה העונה הראשונה בה הקבוצה לא זכתה באף תואר מאז עונת 2010/2011, ובליגה סיימה הקבוצה במקום הרביעי עונה שנייה ברציפות.
מדים וסמל
מדיה הראשונים של יובנטוס היו חולצה בצבע ורוד ומכנסיים בצבע שחור, אך תוך זמן קצר החליפה את מדיה לחולצת פסים שחורים-לבנים, שהעניקה לה את הכינויים "ביאנקונרי" ו"הזברות", ומאז חולצות אלה מזוהות עם יובנטוס בכל העולם. פסי השחור-לבן גם הוכנסו בסמל המועדון. כיום, מדי א' של יובנטוס כוללים את חולצת הפסים המסורתית ומכנסיים שחורים או לבנים. מדי ב' של יובנטוס משתנים מידי כמה עונות.
יש לציין כי על חלק גדול ממדי השחקנים לאורך ההיסטוריה לא הוצג סמל המועדון הרשמי, אלא צבעי דגל איטליה ומעליו כוכב זהב (המציין את אליפויות והצלחת המועדון), ומה שזוהה יותר מכל עם המועדון הוא מדי הזברה, שכמעט ולא עברו שינוי מהיום שהחלו להשתמש בהם.
האוהדים באיטליה וברחבי העולם
יובנטוס הוא המועדון עם מספר האוהדים הגדול ביותר בתחומי איטליה, שלוש חברות סקרים בדקו זאת והדבר סייע לה לקבל סכום כסף גדול יותר בהסכמי השידור של הליגה. למועדון ישנם מספר ארגוני אוהדים מאורגנים, חלקם נסגרו במהלך השנים, וחדשים נפתחו בעקבותיהם.
ארגוני אוהדים מאורגנים
שתי קבוצות האולטרס המאורגנות הראשונות הוקמו בשנת 1976, "פוסה די קאמפיוני" וה"פנתרים". כעבור שנה הוקם הארגון הגדול יותר - "פייטרס". בראש הפייטרס עמד ג'וזפה רוסי, דמות חשובה מאוד בקרב אוהדי יובנטוס והייתה לו השפעה רבה על האוהדים הצעירים בטורינו. לפניהם היו ארגוני אוהדים ראשוניים והם נקראו "ונצ'רמוס" ו-"אוטונומיה ביאנקונרה", אך הארגונים הללו לא היו מסודרים.
בשנות ה-80 הוקמו עוד כמה קבוצות אולטרס, כשהמפורסמות ביותר ביניהן הן ה- "ויקינג" וה-"נוקלאו ארמאטו ביאנקונרו". הארגונים הללו תויגו כחוליגנים כיוון שלא חששו להיכנס לקרבות ועימותים נגד אוהדים של קבוצות אחרות.
בשנת 1987 התפרק הארגון "פייטרס" בעקבות קרבות קשים ואלימים במשחק חוץ נגד פיורנטינה. רוב פליטי ה"פייטרס", יחד עם חברי שני ארגונים אחרים (אינדיאנס" ו-"ג'ובנטו ביאנקונרה"), החליטו להקים ארגון חדש בשם "אראנצ'ה מאקינה" "תפוז מכני", כשם הסרט של סטנלי קובריק שתכנו מאופיין באלימות קשה. השם של הארגון עורר תרעומת קשה באיטליה והארגון נאלץ לשנות את שמו, אך הוא התל במבקרים ובפוליטיקאים ושינה את שמו ל-"דרוגי", שם הדמות הראשית בסרט. הדרוגי הפכו לארגון האולטראס החזק ביותר באיטליה עם למעלה מ-10,000 חברים בין השנים 1988 ל-1996.
בשנת 1993 החליטו מספר חברים בדרוגי להחיות את ארגון פייטרס. ב-4 השנים שלאחר מכן נלחמו שני הארגונים על השליטה ביציע הדרומי.
בינתיים, ארגון אוהדים גדול אחר, "אירידוצ'יבילי ואלנטה", צבר כוח גדול ביציע הדרומי. בעקבות סנקציות קשות שהוטלו עליו וסירוב לשתף פעולה עם יובנטוס, נעלם הארגון בעונת.
בשנת 2003 הנהלת יובנטוס החלה בפרויקט בשם- Juventus Centro Coordinamento Club" ("Juventus Club DOC"), כשהמטרה היא הקמת ארגון המאגד תחתיו את כל מועדוני האוהדים הרשמיים של יובנטוס באיטליה וברחבי העולם, ובכך לתת איזון מול ארגוני האולטראס על ידי הקמה של ארגון אוהדים מתון שאינו דוגל בפעילויות חולגניות.
אצטדיון ביתי
באוגוסט 2006 חזרה יובנטוס לשחק ב"סטאדיו קומונאלה" ששופץ לכבוד אולימפיאדת החורף ב-2006, ובעקבות סגירת הדלה אלפי. בנובמבר 2008 הכריזה יובנטוס כי תשקיע כ-120 מיליון יורו בבניית אצטדיון חדש ה"יובנטוס ארנה", והאתר לבניית האצטדיון הוא השטח עליו היה הדלה אלפי. בניגוד לדלה אלפי האצטדיון החדש תוכנן כך שהיציעים יהיו קרובים לדשא, וללא מסלול ריצה מסביבו, ותכולתו 41,507 מקומות. העבודות החלו באביב 2009 והאצטדיון החדש נפתח ב-8 בספטמבר 2011, בדיוק לתחילת עונת 2011/2012. החל מ-1 ביולי 2017 ידוע היובנטוס ארנה כ"אליאנץ ארנה" בטורינו, מסיבות מסחריות של הסכם חסות שייפקע בסוף יוני 2030.
יריבויות
בראשית המאה העשרים היו בטורינו שני מועדוני כדורגל מצליחים טורינו ויובנטוס, וביניהם ניטשה יריבות מרה. למרות היותה של יובנטוס קבוצה בעלת אוהדים רבים יותר באיטליה כולה בעיר טורינו עצמה, טורינו היא בעלת מספר אוהדים רב יותר. בנוסף, טורינו התפלגה מיובנטוס בראשית המאה, דבר שהוסיף ליריבות. בשנת 1927 מנעה יובנטוס מיריבתה העירונית זכייה בתואר. משחקי הדרבי של טורינו החלו כבר ב-1906 והם מכונים דרבי דלה מולה. ב-1949 התרחש אסון סופרגה - מסוק ובו כל הסגל של טורינו שחזר ממשחק ידידות בפורטוגל התרסק. השחקנים והמאמנים כולם נספו. בשל האסון איבדה טורינו את הדומיננטיות שלה בכדורגל האיטלקי והתקשתה להתאושש. היא נעה בשנים הבאות בין הליגה הראשונה לשנייה והיריבות שככה. במשחקי הדרבי אוהדי יובנטוס נוהגים לתלות שלט הלועג לאסון סופרגה. מנגד, אוהדי טורינו מקניטים אותם אודות אסון הייזל.
סגל הקבוצה
(בהשאלה מאברטון)
(בהשאלה מפריז סן-ז'רמן)
שיאים אישיים
נכון ל-6 בדצמבר 2019. השחקנים המודגשים עדיין פעילים בקבוצה.
שחקנים מפורסמים
לרשימה המלאה ראו כדורגלני יובנטוס.
כחול לבן
הביטוי "כחול לבן" מתייחס לצבעים המסמלים את מדינת ישראל, הציונות והיהדות. הצבעים הם למעשה תכלת-כהה ולבן (ראו תכלת ביהדות ו). {{פירושונים|
ראו גם
}}
ארכף (סוג)
ארכף (שם מדעי: Elephantulus) הוא הסוג הגדול ביותר במשפחת הארכפיים. הוא כולל מינים קטנים המזכירים חדפים בעלי אף מוארך ודמוי חדק, אך בעל שערות חישה ארוכות. הארכפים הם קרוביהם הרחוקים של הפילים ושל השנבוב, אך קטנים מהם בהרבה ועם תוחלת חיים פעלתנית וקצרה.
הם ניזונים בעיקר מחרקים קטנים והמינים הגדולים ביותר גם מחולייתנים קטנים. הם מומחים בריצות ובקפיצות והם מתרוצצים מסביב לשבילים קבועים.
מינים
המין ארכף צפון אפריקני (E. rozeti) הועבר לסוג היחידי Petrosaltator.
עשר דקות מהבית
עשר דקות מהבית הוא מחזה פרי עטה של מאיה ערד יסעור. הצגת הבכורה שלו הייתה בתיאטרון הבימה בשנת 2015.
עלילה
ההצגה מתמקדת בשלושה ימים שעברו על יצחק רבין במהלך אוקטובר 1994; ביום שבו נודע שהוא עומד לזכות יחד עם ערפאת בפרס נובל לשלום, נחטף החייל נחשון וקסמן ועל פי מידע שנמסר לשב"כ הוא הוחזק בעזה, שנמסרה לפלסטינים. רבין עמד בפני דילמה: האם להיכנע לחוטפים ולקיים משא ומתן עם חמאס, או לפלוש לעזה ולהביא את וקסמן, פעולה שהייתה עלולה למוטט את הסכמי השלום. רבין בחר לחכות עד שערפאת ימצא ויחזיר את החייל החטוף. משנודע שהייתה טעות מודיעינית ווקסמן הוחזק בביר נבאלא, רבין הורה לכוחות הביטחון להחזיר את וקסמן. וקסמן נרצח במהלך ניסיון החילוץ לדירה בה היה שבוי.
אודות ההצגה
אילן רונן, המנהל האמנותי של הבימה, הזמין מערד את המחזה לציון עשרים שנה לרצח רבין.
ההצגה נקראת "עשר דקות מהבית" מכיוון שנחשון וקסמן גר בשכונת רמות בירושלים, הוחזק בשבי ונרצח בביר נבאלא, עשר דקות מביתו; הדבר מתקשר גם לרבין, שנרצח כעבור שנה בכיכר מלכי ישראל, עשר דקות מביתו בנווה אביבים.
במחזה יש מקהלה של שלוש אמהות שכולות מן העבר ומן העתיד שמתעמתת עם רבין; הן מנבאות הן את רצח רבין והן את הירצחו של וקסמן, וקושרות בין גורל שניהם: שניהם מתו בי"ב בחשוון, בהפרש של שנה.
רון שוורץ, בעיתון "גלובס" כתב:
ההפקה בהבימה, הצגת בכורה 30 בספטמבר 2015
משולש חלאיב
משולש חלאיב (בערבית: مُثَلَّث حلايب, תעתיק מדויק: מֻתַ'לַּת' חלאיב) הוא אזור בגבול בין מצרים וסודאן, על חוף ים סוף. הריבונות על האזור נמצאת במחלוקת בין שתי המדינות, מאז עצמאותה של סודאן ב-1956. החל מאמצע שנות התשעים, השליטה בפועל בידי מצרים. שטחו של המשולש 20,580 קמ"ר.
במשולש חלאיב נמצאים הכפרים אבו רמאד, חלאיב וראס חדרבה.
במשולש חלאיב גדל צמח אנדמי בשם Biscutella elbensis. (בו')
היסטוריה
עם הקמת סודאן המודרנית בשנת 1899 בכיבוש משותף של מצרים והאימפריה הבריטית נקבע הגבול בין מצרים לסודאן על קו הרוחב 22° צפון ומשולש חלאיב נכלל במצרים. אולם בשנת 1902 שינו הבריטים את הגבול וקבעו קו גבול שונה, המכונה "הגבול האדמיניסטרטיבי", על פיו משולש חלאיב נכלל בסודאן. משולש חלאיב, שהיה שטח המרעה של שבט הבג'ה (beja) הוכלל בתחום סודאן. שני אזורים נוספים נמצאים בין הגבול של 1899 לגבול האדמיניסטרטיבי: שטח קטן יותר, ממערב למשולש חלאיב, בשם ביר טוויל, שהיה שטחו של שבט האבבדה, ורצועה צרה וקצרה לאורך הנילוס מצפון ליישוב ואדי חלפא, שכיום מוצפת ברובה על ידי אגם נאצר.
בעת שסודאן זכתה לעצמאותה בשנת 1956, נכלל משולש חלאיב במפות כחלק משטח סודאן, אולם מצרים טענה שמשולש חלאיב הוא שטח שלה והוא רק מנוהל מנהלית על ידי סודאן. בפברואר 1958 בעת משאל העם במצרים על הקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת, שהתקיימו במקביל לבחירות בסודאן, שיגרה מצרים חיילים לאזור לפקח על המשאל וסודאן הגיבה בכניסת חיילים שלה למשולש. מצרים הציבה בפני סודאן אולטימטום לפנות את צבאה מהמשולש וסודאן הגיבה שלא תוותר על השטח העשיר במחצבי ברזל, זהב ומגנזיום. ב-22 בפברואר 1958 דנה מועצת הביטחון בסכסוך, לבקשת סודאן, אך לא נתקבלה החלטה לאחר שמצרים הסכימה לדחות את הטיפול בנושא עד לאחר הבחירות הכלליות בסודאן בסוף פברואר, מתוך תקווה שבבחירות יזכו גורמים פרו-מצריים.
בינואר 1992 העניקה ממשלת סודאן לחברה קנדית זכויות לחיפוש נפט במים שלחופי משולש חלאיב. בעקבות זאת חידשה מצרים את דרישותיה למשולש והכניסה חיילים שלה למשולש. בעקבות ניסיון התנקשות בחוסני מובארכ באדיס אבבה האשימה מצרים את סודאן בשותפות בניסיון והשלימה את השתלטותה על המשולש.
במאי 2011 דנו שרי החוץ של שתי המדינות באפשרות לריבונות משותפת במשולש. במקביל האוכלוסייה המקומית של המקום שואפת לעצמאות רחבה יותר.
משאבי טבע
בין מרץ לספטמבר 2019 מצרים הוציאה זיכיון לחיפוש משאבי טבע במים הכלכליים של משולש חלאיב.
דייוויד סוזוקי
דייוויד סוזוקי (באנגלית: David Suzuki; נולד ב-24 במרץ 1936) הוא אקדמאי, שדרן מדע ופעיל סביבתי קנדי. סוזוקי קיבל דוקטורט בזואולוגיה מאוניברסיטת שיקגו ב-1961 והיה פרופסור במחלקה לגנטיקה באוניברסיטת קולומביה הבריטית מ-1963 עד פרישתו ב-2001. מאמצע שנות ה-70, התפרסם בזכות תוכניות הטלוויזיה והרדיו שהגיש, הסרטים הדוקומנטריים שיצר והספרים שכתב בנושאי טבע וסביבה. רוב פרסומו נבע ממגזין המדע הנודע של רשת CBC, הנקרא The Nature of Things, שפורסם במעל 40 מדינות. בנוסף, הוא נודע גם בשל ביקורתיותו על חוסר פעילותן של ממשלות להגנת הסביבה.
בתור פעיל ותיק למען היפוך ההתחממות הגלובלית סוזוקי ייסד את David Suzuki Foundation ב-1990 על מנת "לחקור דרכים בהן אנו יכולים לחיות באופן מאוזן עם העולם הטבעי שמאפשר את קיומנו." סדר העדיפויות של הקרן הוא: אוקיינוסים ודיג בר-קיימא, שינוי אקלים ואנרגיה נקייה ומתחדשת, קיימות ו"אתגר הטבע של סוזוקי". הוא גם שירת בתור עורך של עמותת Canadian Civil Liberties בשנים 1982 עד 1987.
שנותיו הראשונות
לסוזוקי אחות תאומה בשם מרסיה, ושני אחים נוספים, ג'רלדין (ידוע בשם אייקו) ודון. הם נולדו לסטסו נאקאמורה וקאורו קארר סוזוקי בוונקובר, קנדה. סבו וסבתו של סוזוקי היגרו לקנדה בתחילת המאה ה-20 מהירושימה ומחוז אאיצ'י בהתאמה.
בשנים המוקדמות של מלחמת העולם השנייה ועד סוף המלחמה ב-1945 נעצרו יפנים-קנדים בקולומביה הבריטית, בהם גם סוזוקי ומשפחתו בתור יפנים-קנדים מדור שלישי. ביוני 1942, הממשלה מכרה את העסק המשפחתי (ניקוי-יבש) של סוזוקי, ולאחר מכן ירשה את סוזוקי, אימו ושתי אחיותיו במחנה בסלוקן, קולומביה הבריטית. אביו נשלח למחנה עבודה בסולסווה חודשיים לפני-כן. אחותו של סוזוקי, ג'ני, נולדה במחנה המעצר.
לאחר המלחמה, המשפחה של סוזוקי, כמו הרבה משפחות יפניות-קנדיות אחרות, הוכרחו לעבור מזרחה להרי הרוקי. משפחת סוזוקי עברו לאיסלינגטון, אונטריו, לימינגטון, אונטריו, ו-לונדון, אונטריו. בראיונות, סוזוקי מזכיר פעמים רבות את אביו כמי שחיבר אותו רגשית לטבע ולסביבה.
סוזוקי למד בבית הספר היסודי מיל-סטריט, ובכיתה ט' למד בחטיבת הביניים למינגטון לפני שעבר ללונדון, אונטריו, שם הוא למד בחטיבת הביניים מרכז-לונדון, וזכה בבחירות לנשיא מועצת התלמידים בשנתו האחרונה שם.
קריירה אקדמאית
סוזוקי קיבל את התואר הראשון שלו בביולוגיה בשנת 1958 ממכללת אמהרסט במסצ'וסטס, שם הוא גילה לראשונה את מחקרי הגנטיקה, וקיבל את הדוקטורט שלו בזואולוגיה ממכללת שיקגו בשנת 1961.
בשלבים מוקדמים של קריירת המחקר שלו, הוא למד על גנטיקה בעזרת אורגניזם מודל של דרוזופילה (זבוב פירות). הוא היה פרופסור במחלקה לגנטיקה (החל לכתוב את ספרו Genethics: The Ethics of Engineering Life, בשנת 1988) באוניברסיטת קולומביה הבריטית במשך כמעט 40 שנים, משנת 1963 עד פרישתו בשנת 2001.
קריירת שידור
סוזוקי החל את שידוריו בטלוויזיה בשנת 1970 עם תוכנית שבועית לילדים Suzuki on Science. בשנת 1974, הוא הקים את תוכנית הרדיו Quirks and Quarks, ואירח אותה ברדיו AM של CBC (המבשר של CBC Radio One משנת 1975 עד 1979. במשך שנות ה-70, הוא גם אירח את Science Magazine, תוכנית שבועית המכוונת לקהל יעד בוגר יותר.
משנת 1979 והלאה, סוזוקי אירח את The Nature of Things, תוכנית ברשת CBC שעלתה לאוויר בקרוב ל-50 מדינות ברחבי העולם. בתוכנית זו, מטרתו של סוזוקי היא לעורר עניין בעולם הטבע, להצביע על איומים לרווחת האנושות, הטבע וחיות בר, ולהציג אפשרויות חלופיות לחברה יותר בת-קיימא. סוזוקי עד היום מקדם את הכיוון של אנרגיה מתחדשת ודרך האנרגיה הרכה.
סוזוקי אירח תוכנית ברשת PBS בשנת 1993 שזכתה לשבחים רבים, בשם The Secret of Life. תוכניתו משנת 1985 שהצליחה מאוד, A Planet for the Taking, זכתה לממוצע צפיות של 1.8 מיליון לכל פרק ודרכה הוא זכה במדליית תוכנית הסביבה של האו"ם. זווית הראייה שלו בתוכנית מסתכמת על ידי האמירה הבאה: "יש לנו גם חוש חשיבות לטבע והחלל בתרבות שלנו, וגישה אין-סופית, שאיתם אין לנו סיבה לדאוג." הוא מסכם בקריאה גדולה ל"שינוי תפישתנו" לגבי מערכת היחסים שלנו עם הטבע הפראי.
הספר של סוזוקי, The Sacred Balance, יצא לאור בשנת 1997 ולאחר מכן הפך למיני-סדרה בטלוויזיה ציבורית קנדית שעלתה לשידור בשנת 2002. סוזוקי לוקח חלק בקמפיין עם הסלוגן "הכוח בידכם", המעודד שימור אנרגיה דרך חלופות למשק-הבית, כגון נורות פלואורסצנט קומפקטיות.