cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קורט טאנק
תולדות חייו
במסגרת עבודתו בתעשייה האווירית ההודית תכנן ופיתח את מטוס הקרב ההודי הראשון, ה-HAL HF-24 Marut ("רוח סערה"), שהושק ב-1961. המטוס תוכנן על בסיס תוכניותיו של טאנק לייצור המטוס הארגנטיני IA 43 Pulqui III, שפיתוחו הופסק. במקביל כיהן טאנק כראש המכון הטכנולוגי של מדרס. בין תלמידיו היה עבדול קאלאם, "איש הטילים הגרעיניים" של הודו ונשיא המדינה.
ב-1964 חבר למהנדס הגרמני וילי מסרשמיט וסייע לממשל גמאל עבד אל נאצר לפתח בתעשיות חלואן במצרים את מטוס הקרב המצרי הראשון חלואן HA-300.
ב-1970 שב לגרמניה ועבד בחברת מסרשמיט־בולקוב־בלום.
סנקט פטרבורג (ערוץ)
ערוץ הטלוויזיה "סנקט פטרבורג" (ברוסית: Телеканал «Санкт-Петербург») הוא ערוץ טלוויזיה בעיר סנקט פטרבורג, המשודר מסביב לשעון דרך רשתות הכבלים בסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד והוא נמצא בבעלות העירייה.
היסטוריה
הקמת הערוץ הוכרזה בסתיו 2009, אז הודיע בעל חברת הטלוויזיה "פטרבורג" על הרפורמה ב"ערוץ החמישי", כתוצאה ממנה פוטרו כ-15% מהעובדים ומספר הידיעות החדשותיות הצטמצם בחדות. תחילה תוכנן שפרויקט זה ימומן על ידי חברת NMG. עם זאת, בהמשך התברר כי הערוץ החדש ייווצר בתמיכה כספית של ממשלת העיר. למנכ"ל מונה יו"ר לשעבר של ועדת הדפוס של עיריית סנקט פטרבורג, יורי זינצ'וק. הבעלים הרשמי של הערוץ הוא חברת המניות המשולבת "הסוכנות העירונית לשידורי טלוויזיה ורדיו" (ОАО «Городское агентство по телевидению и радиовещанию»).
התוכניות הראשונות של הערוץ שודרו ב-10 באוקטובר 2010. להכנת השקת הערוץ נדרשו 38 יום בלבד.
אתר הערוץ https://topspb.tv/ הושק ב-27 במאי 2011 ודרכו מתאפשרים גם שידורים חיים.
בהחלטת ועדת המכרז הפדרלית לשידורי טלוויזיה ורדיו מיום 15 בפברואר 2017, ערוץ הטלוויזיה נבחר בתור הטלוויזיה האזורית המחייבת לציבור ("כפתור 21") של סנקט פטרבורג. המשמעות היא שהערוץ נקלט בכל מקלט טלוויזיה בעיר ובפרבריה. מאז 1 בפברואר 2018, הערוץ עבר לתבנית שידור 16:9.
מנהלים
מנכ"לים
ג'וזף וו. פרייזר
ג'וזף וושינגטון פרייזר (באנגלית: Joseph Washington Frazer; 4 במרץ 1892 – 7 באוגוסט 1971) היה מנהל יצרניות רכב אמריקאיות באמצע המאה ה-20, במהלך חייו הועסק פרייזר בחצי תריסר חברות כמכונאי, מדריך, איש כספים, איש מכירות, נשיא ויו"ר דירקטוריון.
פרייזר הקים עם הנרי ג'יי קייזר את חברת קייזר-פרייזר, מילא תפקידים בכירים ביצרניות הרכב: קרייזלר, ויליס-אוברלנד וגרהאם-פייג.
ביוגרפיה
פרייזר נולד בנאשוויל, טנסי, בנם של ג'יימס פרייזר, עורך דין ושופט, ומרי וושינגטון.
פרייזר סיים את לימודיו בבית הספר "Hotchkiss" בלייקוויל, קונטיקט, והמשיך בלימודיו בבית הספר להנדסה בבית הספר המדעי  של אוניברסיטת ייל, בניו הייבן, קונטיקט, וסיים את לימודיו במדעים בשנת 1911.
פרייזר הצטרף לסוכנות "פאקרד" של אחיו בנאשוויל כעוזר מכונאי. לאחר מכן שינה את המיקוד שלו למכירת ושיווק מכוניות חדשות בסוכנות ובעקבות זאת בזכיינית "פאקרד" אחרת בעיר ניו יורק. לאחר מכן עבר לקליבלנד והפעיל משרד מכירות לחברת המכוניות "סקסון" במישיגן.
"קרייזלר"
בשנת 1923 פרייזר פגש לראשונה את וולטר קרייזלר בחברת מותג הרכב "Maxwell automobile". קרייזלר הייתה מודעת למוניטין הגובר של פרייזר בעסק כהוגה דעות שהפך אפשרות למכירות כלי רכב בהיקפים גדולים. פרייזר הצטרף לקרייזלר, ועזר לשלש את מכירותיה השנתיות. פרייזר עזר לקרייזלר להשיג את המשאבים לבנות מכונית משלו.
בשנת 1925 הקימה "קרייזלר" את תאגיד קרייזלר ("Chrysler Corporation"). פרייזר הציע בפני קרייזלר כי החברה תבנה מכונית במחיר נמוך שיאתגר את פורד וג'נרל מוטורס. פרייזר הציע לקרוא למכונית "פלימות'". ב־11 בינואר 1928, הופקה המכונית הראשונה ועד שנת 1931 המכונית דורגה במקום השלישי במכירות רכב בארצות הברית.
"ויליס-אוברלנד"
בשנת 1939 עבר פרייזר לוויליס-אוברלנד (Willys-Overland), שהייתה במצוקה כלכלית קשה, כאשר המכירות עמדו על 16,000 יחידות בשנה.
בתקופתו של פרייזר ב"וויליס" החברה בנתה וחשפה את הרכב הצבאי החדש שלה "ג'יפ". וויליס זכתה בחוזה ממשלת ארצות הברית להקמת הג'יפ שהוגדרה "מטרה כללית" - כלי רכב צבא. הג'יפ החל לייצר בשנים 1940–1941.
בנוסף, פרייזר כיוון פיתוח מכונית חדשה במחיר זול בשם "ויליס אמריקאר" שזכתה להצלחה במכירות. כשעזב פרייזר ב-1944 עמדו מכירות שנתיות של 212 מיליון דולר לחברה.
"גרהאם-פייג'" ו"קייזר-פרייזר"
בסוף שנת 1946, "גרהאם-פייג'" הפסידה כסף ולא הצליחה לעמוד בהתחייבויותיה הכספיות לקייזר-פרייזר ובשנת 1947 מכר פרייזר את חברת המכוניות של "גרהאם-פייג'" לקייזר.
פרייזר שמר על חטיבת ציוד החקלאות אותה העביר למפעל בפנסילבניה.
חיים אישיים
פרייזר התחתן עם לוסיל פרוסט (1896–1914). נולדה להם בת יחידה, אריאל (1917–2006)
פייזר נפטר מסרטן בביתו בניופורט ב־7 באוגוסט 1971.
אליס נאטר
אליס נאטר (באנגלית: Alice Nutter; נולדה ב-10 ביולי 1962) היא מוזיקאית, מחזאית ותסריטאית בריטית.
ראשית דרכה
נאטר נולדה בברנלי, לנקשייר, ולמדה בבית הספר התיכון בראונלי.
מוזיקה
נאטר הצטרפה ללהקה האנרכיסטית צ'מבוומבה ב-1982, זמן לא רב אחרי שנוסדה הלהקה, ועברה להתגורר בסקווט שלהם בארמלי. כאשר המוזיקה והפוליטיקה משולבים, נאטר הצטרפה למגוון מחאות כמו שביתת הכורים ב-1986–1995 ומחלוקת ואפינג. כעבור כמעט 25 שנים, ולאחר שהייתה חלק מהצלחת הלהקה, ב-2006 עזבה נאטר את צ'מבוומבה, כדי לפתח קריירה בתור מחזאית.
כתיבה
נאטר התחילה לכתוב מחזות ואז עברה גם לתסריטאות בקולנוע, רדיו וטלוויזיה. עבודתה בתיאטרון כוללת את, ו-. לרדיו כתבה נאטר את המחזה ואת, שב-2013, הופק לתיאטרון. ב-2016, הוצג בתיאטרון מערב יורקשייר בלידס Barnbow Canaries, על נשים שעובדות בבית חרושת לתחמושת במהלך מלחמת העולם הראשונה. המפעל בו הנשים עבדו התפוצץ יום אחד בדצמבר 1915 ובפיצוץ נהרגו 35 נשים, ונפצעו עוד רבות.
בטלוויזיה, כתבה נאטר פרקים בסדרות  ו- Casualty The Accused (2009), Moving On ו- The Mill. היא כתבה דרמה ביוגרפית המבוססת על סיפור חייו של הקומיקאי ברנרד מאנינג, אבל בעקבות קיצוצים בתקציבי BBC4 הסרט מעולם לא צולם.
במרץ 2014 חברת ההפקה סרטי ספאנר הודיעה שנאטר מצטרפת ככותבת לסדרה Undercovers, סדרת דרמה מתוכננת, על שוטרים סמויים שחודרים לקהילה האקטיביסטית במהלך 50 שנים, ועל נשים שלא ביודעין ניהלו מערכות יחסים ואפילו עשו ילדים עם המרגלים.
קרדיטים
לנאטר כ-40 קרדיטי כתיבה לשמה בפסקולי סרטים וטלוויזיה, כולל לסדרות כמו Being Erica, Fame, צ'אק, איך פגשתי את אמא, איסטאנדרס ודוסון קריק.
אייר ערביה מרוק
אייר ערביה מרוק (בערבית: العربية للطيران المغرب, באנגלית: Air Arabia Maroc) היא חברה לטיסות חסך מרוקאית שבסיסה נמצא בנמל התעופה הבינלאומי מוחמד החמישי בקזבלנקה. החברה היא חברת בת של חברת התעופה אייר ערביה.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לפברואר 2019:
החזית הרומנית (האימפריה הרוסית)
החזית הרומנית (ברוסית: Румынский фронт) של צבא האימפריה הרוסית, הייתה חזית רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
קסם סולטאן
קֶסֶם סולטאן (בטורקית: Kösem Sultan; בערך ב-1589 – 2 בספטמבר 1651), הייתה האישה החזקה ביותר בהיסטוריה העות'מאנית ודמות בולטת בתקופת סולטנות הנשים. תפסה עמדת כוח והשפיעה על הפוליטיקה של האימפריה העות'מאנית כשנהייתה האסקי סולטאן כפילגש המועדפת של הסולטאן העות'מאני אהמט הראשון (1590-1617), ולידה סולטאן כאמו של מוראט הרביעי (1612-1640) ואבראהים הראשון (1615-1648), וכסבתו של מהמט הרביעי (1642-1693).
קסם סולטאן התגוררה בארמון העות'מאני במשך מלכותם של שישה סולטאנים: אהמט הראשון, מוסטפא הראשון, עות'מאן השני, מוראט הרביעי, אבראהים הראשון, ומהמט הרביעי. לאחר מותה, היא נקראה "הולידה המופלאה" ו"האם הקדושה".
ראשית חייה
קסם הייתה ממוצא יווני, בתו של כומר מהאי טינוס. היא נקנתה על ידי שליט בוסניה באימפריה העות'מאנית ונשלחה, בגיל 15, להרמון הסולטאן. שמה המקורי אינו ידוע, אם כי צוין בספרות מאוחרת כאנסטסיה, או נסיה. הנוסע האיטלקי פייטרו דלה ואלה ששהה ב-1615 באיסטנבול, סיפר כי בהגיעה להרמון כונתה מאהפייקר ("פני ירח", כלומר, יפה בפרסית), ואהמט הראשון העניק לה את השם קסם, שמשמעותו "ראש העדר", כביטוי לכישורי המנהיגות שגילתה ולתבונתה הפוליטית.
האסקי סולטאן, הרעיה הקיסרית
קסם תפסה עמדת כוח בשנות מלכותו הראשונות של אהמט הראשון כחלק מסדרת שינויים בהיררכיה של ההרמון האימפריאלי. ספייה סולטאן, סבתו העוצמתית לשעבר של אהמט וראש ההרמון, נושלה מסמכויותיה והוגלתה לארמון הישן בינואר 1604, והאנדאן סולטאן, אמו והוולידה סולטאן של אהמט, נפטרה בנובמבר בשנה שלאחר מכן. שתי המשרות הפנויות הללו אפשרו לקסם לעלות לראש ההיררכיה בהרמון האימפריאלי ממצבה הקודם כפילגש השנייה או השלישית של הסולטאן, ומנהלת הרמון השפחות הקיסרי במקום ולידה סולטאן.
כהאסקי סולטאן לאהמט, קסם נחשבה לפילגש המועדפת עליו וילדה את רוב ילדיו. במשך זמנה כהאסקי סולטאן היא קיבלה 1,000 אקצ'ה ביום. כאמן של מספר נסיכות הייתה לה הזכות למצוא להן שידוך, דבר ששימש גם ככלי פוליטי. פייטרו דלה ואלה ציין ש"היא נערצת על הכול כמלכה, ובכל ענייני האימפריה היא בעלת הסמכות הגדולה ביותר".
השגריר הוונציאני סימון קונטריני מזכיר את קסם בתסקיר ב-1612 ומציג אותה כאישה.
לקסם היה היה תפקיד חשוב כשומרת השהזאדה. שינויים משמעותיים בסדרי ההורשה שחלו בתקופתו של אהמט מיוחסים למאמציה של קסם. ייתכן כי היא הבינה את התועלת האישית שיכלה לנבוע מסדר ההורשה לבן הבכור טהדבר סייע לה כשכבר לא הייתה האסקי אלא אמא לנסיכים שמחכים לרשת את הכס. לפי השגריר הוונציאני, קסם "שידלה את הסולטאן לחוס על חייו של מוסטפא על מנת להגן על בניה שלה מגורל דומה".
פרישה לארמון הישן
כמו הוריו, גם אהמט נפטר בגיל צעיר (בן 27) ב-22 בנובמבר 1617. כתוצאה מכך, קסם איבדה את תפקידה בארמון טופקאפי ועברה לארמון הישן במשך כל מלכותם של גיסה מוסטפא הראשון ובנה החורג עות'מאן השני.
בעקבות השינויים שחלו בסדרי ההורשה, שקבעו כי אמו של הנסיך תשהה בארמון הישן ממות בעלה ועד המלכת בנה, קסם הצליחה לשמר לעצמה את התואר האסקי סולטאן וקצבה יומית של 1,000 אקצ'ה בזמן פרישתה; זאת למרות שבסוף שלטונה של קסם, התואר האסקי איבד את מעמדו.
כהונה ראשונה
קוסם חזרה לשלטון כשבנה עלה לכס המלוכה ב-10 בספטמבר 1623 כמוראט הרביעי. מכיוון שבנה היה קטין, היא מונתה לא רק לולידה סולטאן אלא גם לעוצרת רשמית, מהמלכת בנה ב-10 בספטמבר 1623 ועד 18 במאי 1632. במהלך מרבית תקופת שלטונו של מוראט הרביעי, היא למעשה שלטה דרכו וניהלה בפועל את האימפריה, והשתתפה בישיבות הדיוואן (הקבינט) מאחורי וילון, גם אחרי 1632, לאחר שכבר לא הייתה עוצרת.
בשנים הראשונות האימפריה נפלה לאנרכיה; האימפריה הספווית פלשה לעיראק כמעט מיד, בצפון אנטוליה פרצו מרידות, ובשנת 1631 הסתערו היניצ'רים על הארמון והרגו בין היתר את הווזיר הגדול. מוראט חשש מגורל זהה לזה של אחיו הבכור, עות'מאן השני, והחליט לבסס את שלטונו. בהמשך, ניסה לדכא את השחיתות שגדלה בתקופת שלטונם של הסולטאנים הקודמים, ושלא טופלה בזמן שאמו שלטה באמצעות בא כוח. שלטונו המוחלט החל בסביבות 1632, כאשר לקח את הסמכות וביסס מחדש את עליונותו של הסולטאן.
כהונה שנייה
בנה השני של קסם, אבראהים, חי באימה מהחשש שגם הוא יוצא להורג אחרי אחיו על פי פקודת מוראט. חייו ניצלו רק על ידי השתדלות אמו, קסם סולטאן. לאחר מותו של מוראט, נותר אבראהים הנסיך היחיד ששרד מהשושלת. לאחר שהתבקש על ידי הווזיר הגדול קמאנקש פאשה לרשת את הסולטנות, חשד אבראהים שמוראט עדיין חי ומתכנן ללכוד אותו. נדרש שכנוע משולב של קסם והוזיר הגדול, ובדיקה אישית של גופת אחיו, כדי שאבראהים יסכים לרשת את כס המלוכה, בשנת 1640. אלא שהוא התגלה כבלתי יציב נפשית, ואימו, קסם, שלטה בשמו, אולם אפילו היא נפלה קורבן למורת רוחו של הסולטאן ועזבה את הארמון הקיסרי.
התנהגותו של אבראהים עוררה דיבורים על הדחת הסולטאן. בשנת 1647, הווזיר הגדול סאליח פאשה, קסם סולטאן, שייח' אל-אסלאם עבדורהים אפנדי זממו ללא הצלחה להדיח את הסולטאן ולהחליפו באחד מבניו. סאליח פאשה הוצא להורג וקסם סולטאן הוגלתה מההרמון. בשנה שלאחר מכן מרדו חיל היניצ'רים והעולמא. ב-8 באוגוסט 1648, אבראהים הודח, נתפס ונכלא בארמון טופקאפי. קסם נתנה את הסכמתה להדחת בנה באומרה. הווזיר הגדול החדש, סופו מהמט פאשה, עתר לשייח' אל-אסלאם בבקשה לפתווה שתאשר את הוצאתו להורג של אבראהים. הפתווה ניתנה, עם ההודעה. קסם גם נתנה את הסכמתה. נשלחו שני תליינים ואבראהים נחנק ב-18 באוגוסט 1648.
כהונה שלישית
בסופו של דבר הציגה קסם את נכדה בן השבע מהמט הרביעי לדיוואן במילים לפיכך, היא הכריזה על עצמה כעוצרת בפעם השלישית ושלטה שוב בגלוי בין השנים 1648 ל-1651. בראש האימפריה העות'מאנית עמד הסולטאן הילד, מהמט הרביעי. עם המלכתו, תפקיד הולידה סולטאן היה מיועד לאמו טורהאן סולטאן. עם זאת, התעלמו מטורהאן בגלל צעירותה וחוסר הניסיון שלה. במקום זאת הוחזרה קסם סולטאן לתפקיד גבוה זה.
מותה
טורהאן, אמו של מהמט הרביעי, התגלתה כאישה שאפתנית מכדי לאבד תפקיד כה גבוה ללא קרב. היא הייתה אויבת בנפש של קסם. במאבקה להיות ולידה סולטאן, נתמכה טורהאן על ידי הסריס השחור הראשי במשק ביתה והוזיר הגדול, ואילו קסם נתמכה על ידי חיל היניצ'רים. אף על פי שקסם ולידה סולטאן נתפסה כטובה ביותר עבור השלטון, העם התרעם על השפעתם של היניצ'רים על הממשלה.
לאחר מותה נלקחה גופתה מטופקאפי ל"ארמון הישן" ואז נקברה במאוזוליאום של בעלה אהמט הראשון.
בתרבות הפופולרית
בפרקים הראשונים של סדרת הטלוויזיה הטורקית "מאה מפוארת - קסם", מגלמת את קסם סולטאן השחקנית היוונייה אנסטסיה צילימפיו, ובהמשך העונה הראשונה מגלמת אותה השחקנית הטורקייה ברן סאאת. בעונה השנייה מגלמת אותה נורגול ישילצ'אי.
הערות שוליים
הערך תורגם מויקיפדיה האנגלית.
תסמונת איגל
תסמונת איגל (באנגלית: Eagle Syndrome, מכונה גם תסמונת הסטיילו-היודית, תסמונת סטיילויד, או תסמונת הסטיילו-קרוטידית ותסמונת הנשר) היא תופעה נדירה יחסית המאופיינת בדרך כלל (אך לא מוגבל) בכאב בעצם הלסת ובמפרק הלסת, בחלק האחורי של הגרון ובבסיס הלשון, המופעל על ידי בליעה, הזזת הלסת או הזזת הצוואר.
תסמונת זו תוארה לראשונה על ידי האוטורינולרינרגולוג האמריקני ואט וויימס איגל בשנת 1937, המצב נגרם כתוצאה מפרוצס סטיילואידי (חתיכת העצם דקיקה ומחודדת מתחת לאוזן) ארוך מהרגיל או בעל צורה לא-תקינה, או כתוצאה של הסתיידות של הרצועה הסטיילו-היודית אשר מפריעים לתפקוד האזורים הסמוכים בצוואר וגורמים לכאב. מכיוון שעצבים וכלי דם רבים עוברים דרך אזור זה, לעיתים תסמינים אקראיים לכאורה נגרמים כתוצאה מתסמונת זו.
תסמינים
תסמינים אפשריים כוללים:
בתסמונת איגל מהסוג הווסקולרי, הפרוצס הסטילואיידי המוארך בא במגע עם עורק הקרוטיס שבבסיס הגולגולת. במקרים אלה תנועת ראש עלולה לגרום לדחיסה של העורק או לקרע בתוך כלי הדם, דבר המגביל את זרימת הדם למוח ועלול להוביל להתקף איסכמי חולף (TIA) או לשבץ מוחי. לעיתים דחיסה של הווריד הצווארי הפנימי יכולה להתרחש ועלולה להוביל ללחץ תוך-גולגולתי מוגבר.
גורמים
תסמונת איגל מתרחשת כתוצאה מהתארכות הפרוצס הסטיילואידי או כתוצאה מהסתיידות של הרצועה הסטיילו-היודית. עם זאת, הסיבה להתארכות לא ידועה בבירור. תופעה זו יכולה להתרחש באופן ספונטני או יכולה להיווצר מאז הלידה. בדרך כלל אורך הפרוצס הסטיילואידי הוא 2.5-3 ס"מ. אם הפרוצס הסטיילואידי ארוך מ-3 ס"מ, הוא מסווג כפרוצס סטיילואידי מוארך.
טיפול
הטיפול לרוב הוא כירורגי. כריתה חלקית של הפרוצס הסטיילואידי (Styloidectomy) היא הגישה המועדפת. ניהול רפואי לא-פולשני עשוי לכלול שימוש בתרופות נגד כאב ותרופות אנטי דלקתיות, תרופות נוגדות דיכאון או קורטיקו סטרואידים. אחוז ההצלחה הכולל בטיפול הוא כ-80%.
הנמלט (סרט, 2005)
הנמלט (ברוסית: Побег) הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2005 בבימויו של יגור קונצ'לובסקי, המושפע כמעט באופן ישיר מהסרט הנמלט משנת 1993.
עלילה
יבגני וטרוב, הוא נוירוכירורג מוצלח המרוצה מחייו. כל בוקר הוא שמח ללכת לעבוד — עובדיו אוהבים אותו והוא מציל חולים. כל ערב אחרי העבודה הוא ממהר הביתה, שם מחכה לו אשתו היפה, אירנה, האוהבת והאהובה. הדבר היחיד שהוא לא מרוצה ממנו בחייו הוא העדר ילדים, הם פשוט לא יכולים. פעם הם רצו לאמץ נער מבית היתומים, אבל ברגע האחרון יבגני שינה את דעתו.
ביום שבו הוא חותם על חוזה חשוב עם משקיעים אמריקאים על הקמת מרכז רפואי חדש אשתו אירינה וטרובה הולכת הביתה, שם גבר מסתורי מכה אותה למוות. וטרוב חוזר הביתה ומוצא אותה. מאחר שאף אחד לא ראה את הרוצח האמיתי, יבגני הופך לחשוד העיקרי. תחת לחץ של ראיות מוחלטות שנמצאו בזירה הוא מורשע בהליך מהיר ונידון למאסר ממושך תחת משטר קפדני במושבת עונשין. אבל במהלך ההעברה לסיביר יבגני מצליח לברוח. הוא מחליט לחזור למוסקבה כדי לנהל חקירה משלו ולמצוא את הרוצח האמיתי. אלא שהוא צריך כל הזמן לברוח מפני צוות משימה מיוחד של מינהל בתי הסוהר הראשי בפיקודו של קולונל פחומוב. למרות הראיות, הוא מטיל ספק בכך שווטרוב הרג את אשתו והוא רוצה להוכיח את חפותו. סיבה נוספת היא בתו הקטנה, אשר חולה במחלה שמשתקת את גופה ועלולה לגרום למותה. היחיד שמסוגל לעשות את הניתוח שיציל את הילדה הקטנה, הוא אותו וטרוב.
בבריחתו יבגני אפילו מקבל את עזרתו של חמיו, שבתחילה האמין שהוא אשם במותה של הבת שלו, אבל בסופו של דבר נותן לו כסף ומבקש ממנו שלא לחזור (אך אחרי שיבגני הולך, החם נהרג). ברגעים של בדידות הוא רואה מספר פעמים את רוחה של אשתו, מה שהופך לדבר היחיד שמעודד אותו. כשהוא סוף סוף חוזר למוסקבה, הוא מוצא ראיות בדירתו ומגלה עדשות מגע, אשר היו שייכות כנראה לרוצחה של אירינה. עמיתה ושכנה של וטרוב, ד"ר סבטלנה פוליאקובה, שמאמינה בחפותו מאפשרת לו להשתמש במחשב שלה, הוא מוצא את המרפאה הקרובה, אשר מייצרת עדשות כאלה ושולח את סבטלנה למצוא את רשימת הלקוחות המלאה. למחרת הוא מתעמת עם פחומוב והשותף שלו שקיל, אבל הם כבר מאמינים בחפותו ומלווים אותו למרפאה. בדרך הוא בוחן את צילומי הרנטגן של הידיים המשותקות של בתו של פחומוב ומאבחן שהילדה תהיה משותקת לגמרי ובעוד חודש עשויה למות.
סבטלנה אינה מקבלת את הרשימה מאחר שזה דורש בקשה רשמית. היא מציעה להתקשר לסובולב, חבר ותיק וחניכו של וטרוב, שיעזור לה לארגן את הבקשה, אבל יבגני אוסר עליה להתקשר. יחד עם פחומוב ושקיל הם מגיעים למרפאה, פחומוב מציג את תעודת השירות שלו והם נותנים את הרשימה. לאימתם, הם מגלים בין הלקוחות את עמיתו של וטרוב, רופא בשם טופילין, שחטף את ורטובה והרג אותה. פחומוב יוצא לפגוש את טופילין והלה מסביר הכל: התברר כי לפני אירועי הסרט סובולב, ניתח ללא הצלחה את אשתו של טופילין שמתה. וטרוב ידע שלא יסלחו לסובולב ולוקח עליו את האשמה. עמיתיו במרכז הרפואי, לבקשתו של יבגני מאשימים אותו מסיבות של אתיקה ארגונית. סובולב, שקינא בכישרונו של וטרוב משכנע את טופילין להרוג את אשתו של יבגני, אירינה. כשהוא מבין מה הטעות הנוראית שעשה סובולב, טופילין הולך אליו כדי לתקן זאת. במהלך השיחה וטרוב בורח מהחדר שבו הוא היה נעול ומתחמש בצינור ברזל וגז והולך לנקום בסובולב. סובולב מאשים את טופילין בהרג אירינה וכי הוא עשה זאת ביוזמתו. וטרוב לא מעז להרוג אותו. עם זאת, סובולב תוקף אותו בהצהרות שנאה ונסה לחנוק אותו בצינור הברזל שווטרוב מחזיק בידו, טופילין מתערב והורג את סובולב. מיד לאחר המעשה הוא מתאבד. פחומוב מדווח לממונים עליו ודואג להשיב את המוניטין של וטרוב על כנו.
וטרוב מנתח את בתו של פחומוב ומצליח להציל את הילדה. בהכרת תודה, טטיאנה, אשתו של פחומוב, מעניקה ליבגני ציור של "אדם בודד בסירה", אשר וטרוב מזהה בה את עצמו. הוא שוב מגיע לבית היתומים ומחליט לאמץ את הילד שבעבר רצה לאמץ עם אשתו. הרוח של אשתו צופה בו מהחלון בעודו מדבר עם הילד.
דיורמה
דְּיוֹרָמָה היא מודל תלת-ממדי בגודל מלא או ממוזער המציג את הנושא בסביבתו הטבעית. בניגוד למיניאטורה רגילה המוצגת במנותק מהסביבה הטבעית שבה נמצא הנושא (כגון שלד דינוזאור במוזיאון), בדיורמה הנושא מוצג ברקע המדמה את סביבתו הטבעית. למשל: פוחלץ של בעל חיים ברקע המדמה את בית גידולו. בהשאלה, המושג דיורמה משמש גם לציורים המציגים סצנה טבעית בקנה מידה, כגון יער קרטיקוני ובו דינוזאורים ממינים שונים שחיו באותה תקופה.
דיורמות מופיעות לעיתים קרובות במוזיאונים, לעיתים בתוך תיבת תצוגה עשויה זכוכית. נושאים נפוצים הם עולם הטבע, בעלי חיים ואנתרופולוגיה.
דיורמות נבנות לפעמים כחלק מתחביב כגון בניית דגמים להרכבה של דגמי כלי רכב צבאיים וסצינות צבאיות, דגמי דמויות, דגמי מטוסים וכדומה.
במאה ה-19 שימש המושג "דיורמה" במשמעות שונה, לתיאור תצוגות נעות (בדומה לפנורמה נעה), שנחנכו על ידי לואי ז'אק מנדה דאגר בפריז ב-1822 וב-1823 בלונדון. המושג המודרני של דיורמה, במשמעות: "רפליקה של סצנה בקנה מידה" הוטבע ב-1902.
במוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס, שהוא חלק ממוזיאוני חיפה וממוקם במכון הביולוגי אשר בגן החיות הלימודי חיפה, ישנה תצוגת דיורמות להמחשת חיי האדם הניאנדרטלי.
דיורמות גודל מלא
דיורמות מודרניות קיימות ברוב המוזיאונים הגדולים להיסטוריה של הטבע. הן מתוכננות כך שיצרו אשליה אופטית של רב-מפלסיות ועומק. משולב בהן רקע מצויר המציג עצמים מרוחקים, ונעשה שימוש בפרספקטיבה מטעה וסדרי-גודל שונים של העצמים המונחים בתוכה. גודלי ומרחקי הרכיבים בדיורמה מחושבים כך שיעשו שימוש במנגנון האנושי של תפיסת העומק, על פיו עצמים שגודלם במציאות זהה אך מונחים רחוק מהצופה נתפסים כקטנים יותר מעצמים הקרובים לצופה. הרקע מצויר לעיתים על משטח מעוקל ומתמשך כדי לא לשבש את האשליה ולמנוע הסחת דעתו של הצופה על ידי פינות, קצוות או חיבורים. כל אלו הם אמצעים להצגת סצנה גדולה באופן מציאותי במיקום מוגבל. צילום של סצנה כזו או התבוננות בה בעין אחת יגרמו לסצנה להראות מציאותית באופן משכנע כיוון שינטרלו את תפיסת העומק הדו-עינית. בדיורמות בגודל מלא משתמשים הן בפסלים או בובות בגודל מלא, והן בפוחלצים או שלדים של בעלי חיים. כיום במקום שלדים אמיתיים נוהגים להציב יציקות פוליאסטר או גבס שנוצרו לפי העצמות האמיתיות, שנשמרות במחסני המוזיאון לצורכי מחקר.
דיורמות של מיניאטורות
דיורמות של מיניאטורות משמשות לרוב להצגת סצינות היסטוריות, למשל תיאור שדות קרב, בהם נעשה שימוש בדגמי פלסטיק של חיילים, דגמי כלי רכב, שיט ותעופה צבאיים, פריטי נוף ורקע.
בדיורמות של דגמי רכבות נעשות לעיתים פשרות לגבי הדיוק בקנה המידה לטובת מנגנונים תפעוליים.
במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בניית דיורמות של כלי שיט הייתה תחביב נפוץ של ימאים, תוך כדי שהייתם בכלי שיט. בנסיבות אלו, יתרונה של דיורמה על פני דגם רגיל הוא ביכולת לאחסן אותה בקלות תחת דרגש או מאחורי ארגז מטען. כיום דיורמות עתיקות אלו הן פריט אספנים יקר ערך.
דיורמה גדולה במיוחד שנוצרה בפורמט זה, הייתה דיורמה של מדינת קליפורניה שנבנתה עבור התערוכה העולמית של סן פרנסיסקו (1915); היא הוצגה לאורך זמן בטרמינל המעבורות של סן פרנסיסקו.
דיורמות היסטוריות
הדיורמה הראשונה הוקמה בפריז ב-1822 על ידי הממציא והבעלים לואי ז'אק מנדה דאגר (1787–1851), שקודם לכך היה מעצב, יצרן מראות, צייר פנורמות, ומעצב וצייר אמן של תפאורות שהיוו אשליות בימה תאטרליות. מאוחר יותר המציא יחד עם ניספור נייפס את הדגרוטיפ, שיטת הצילום הראשונה בשימוש המוני.
הדיורמות של המאה ה-19 היו חוויות תיאטרליות שהוצגו באולמות מתמחים מיוחדים. כ-350 איש צפו בציור נוף המשתנה באיטיות או בדרמטיות. רוב הקהל צפה בעמידה, אם כי הוצעו מקומות ישיבה ספורים. המופע ארך כ-10 עד 15 דקות, ולאחריו עבר כל הקהל לצפות בדיורמה נוספת. היו גם תיאטראות שהציגו שלוש דיורמות.
הפרוסניום השתרע לרוחב כ-7.5 מטרים ולגובה כ-6.5 מטרים. כל סצנה צוירה ידנית על פשתן אשר היה שקוף בחלקים נבחרים. סדרה של לוחות פשתן הוצבו במנהרה עמוקה וקטומה והוארו באור שמש שהוחדר דרך צהרים, מסכים, תריסים ומסננים צבעוניים. האור נותב במיומנות בכיוונים ועוצמות שונים, כך שנראה היה שהתמונה משתנית. אפקטים אופייניים לדיורמה היו לילה מואר באור ירח, חורף מושלג הופך לאחו ביום קיץ, קשת בענן לאחר סופה, מזרקות מוארות, מפלים, ברק ורעם, צלצול פעמונים. הביצוע המעודן והמדויק הימם הן את הקהל והן את המבקרים, שהשתכנעו בטבעיות הסצנה.
הדיורמות של דאגר הוצגו בפריז בין 1822–1828, בלונדון בין 1823–1832, במנצ'סטר בין 1825–1827, בליברפול בין 1827–1832, בדבלין בין 1826–1828 ובאדינבורו בין 1828–1836.
דיורמה של דאגר מוצגת כיום בברי-סור-מארן (Bry-sur-Marne) שם נפטר דאגר.
ניסוי ALICE
תופעת התנגשות החלקיקים בגלאי
בניגוד לשאר הניסויים המתבצעים בCERN שבהם משתמשים באלומות פרוטונים המתנגשות זו בזו, בניסוי זה ישנו שימוש באלומות של יוני עופרת. זאת משום שהעופרת היא אחד מהיסודות הכבדים ביותר בטבע וכך כאשר מופרדים האלקטרונים מגרעיני העופרת, מתקבלים יונים בעלי מטען חיובי שמסתם גדולה מאוד. מסתם הגדולה מאפשרת אנרגיית התנגשות גבוהה ביותר - האנרגיה הכוללת של התנגשויות יוני העופרת יכולה להגיע ל-1150 טרה-אלקטרון-וולט, אשר מרוכזת בנפח מצומצם ביותר בתוך הגלאי. יונים אלו מואצים בLHC במהירויות נמוכות יותר ממהירויות אלומת הפרוטונים עקב מסתם הגדולה יחסית, אך בכל זאת מהירותם קרובה למהירות האור. התנגשות זו אשר מתרחשת בALICE בין יוני העופרת הכבדים יוצרת בטמפרטורה גבוהה מאוד פלסמת חלקיקים ("מרק קוורקים") העשויה מקווקרים וגלואונים. בדרך כלל הקוורקים שהם חלקיקי יסוד המרכיבים את הפרוטונים והנייטרונים (נוקליאונים) כלואים בתוכם עקב הכוח החזק אשר נישא על ידי גלואונים. אולם, בתנאים קיצוניים של טמפרטורה גבוהה מאוד (2 מיליארד מעלות צליוס - פי מאה אלף ויותר מהטמפרטורה במרכז השמש) ולחץ גבוה כפי שהתקיימו ביקום הקדום יכולה להיווצר פלזמת קווארקים-גלואונים. ניסוי ALICE נחשב על כן לניסוי המנסה להתחקות אחר מה שאירע מספר מיקרו-שניות לאחר המפץ הגדול, שכן בניסוי זה רוצים ליצור פלזמה זו.
מטרות הגלאי
מטרת הפיזיקאים המשתתפים בניסוי היא ליצור באופן חוזר ונשנה פלסמת קוורקים וגלואונים לפרקי זמן קצרים ביותר בנפח שגודלו כגרעין האטום. ציפייתם היא לקבל מידע על תהליך שעד כה מובן רק על פי מודלים מתמטיים – תהליך כליאת קוורקים, לגלות חלק מתכונותיו של המרחב כאשר הוא ריק לחלוטין (מאחר שהפלזמה שנוצרת פתאום נעלמת במהרה גם כן וכך נוצר מרחב ריק), להבין כיצד נוצרים חלקיקים מסיביים בהשפעתו של הכוח החזק, למצוא את הסיבה לכך שמשקלם של הפרוטונים והנייטרונים גדול פי 100 ממשקל כל הקוורקים הנמצאים בהם, וכן לגלות מהם גבולותיו של תהליך הכליאה והאם אפשר לשבור תהליך זה במצבים מסוימים.
מבנה הגלאי
הגלאי ALICE מורכב ממספר חלקים אשר בעזרתם ניתן לבחון את תוצאות הניסויים וכך להתקרב לתגליות אשר לשמן פותח הגלאי:
Zero Degree Calorimeter) ZDC's)
קלורימטרים הממוקמים ב-2 צדדיו של הגלאי המודדים ניטרונים ופרוטונים הנוצרים בהתנגשות. הקלורימטרים יוצרים עם מוקד ההתנגשות קו ישר בדיוק, לכן קוראים להם "קלורימטרים אפס מעלות", והם מודדים את האנרגיה של הנוקלאונים הנוצרים בהתנגשות. בעקבות זאת ניתן לגלות בדיוק את מיקום ההתנגשות. הForward Multiply Detector) FMD), הT0 והV0 מודדים את מספר החלקיקים המופיעים, ובנוסף לכך T0 מודד את הזמן המדויק של האירוע.
ITS Pixels, ITS Drift, ITS Strips, (Time Projecting Champer) TPC
יעד נוסף של ALICE הוא לגלות את זהותו של החלקיק - האם הוא אלקטרון, פרוטון, קאון או פאיון. לשם כך יש צורך באינפורמציה נוספת מזו שמתקבלת מהITS ומהTPC, אינפורמציה אשר מתקבלת מחלקים נוספים בגלאי:
Time of Flight) TOF)
חלק זה מטרתו למדוד את הזמן שלוקח לחלקיק בתנועתו מכניסתו לחלק זה של הגלאי ועד לקצה מסלולו. בעזרת מדידה זו ניתן לחשב את מהירות החלקיק בדיוק הקטן מעשר מיליוניות השנייה.
High Momentum Particle Identification Detector) HMPID)
חלק המודד את הפוטונים הנוצרים בעקבות מעבר של חלקיקים טעונים הנעים במהירות גבוהה דרך חומר פרפלורוהקסנה C6F14 Perfluorohexane.
Transition Radiation Detector) TRD)
חלק המודד את גודל הקרינה הנפלטת, וכך גם את מסלול החלקיק. קרינת המעבר נפלטת על ידי חלקיקים טעונים ומהירים ביותר בעת חצייתם דרך חומרים שונים וכך ניתן לזהות את האלקטרונים ואת הפוזיטרונים שביניהם.
מריו הזוניה
קריירה מקצועית
הזוניה נולד בדוברובניק שבקרואטיה. שיחק כדורסל בקבוצת הנוער של מועדון הכדורסל דוברובניק וב-2010 עבר למועדון הכדורסל זאגרב. הוא זכה עמו בגביע קרשימיר צ'וסיץ' ובאליפות ליגת העל הקרואטית בכדורסל ב-2011. ב-2012 עבר לקבוצת ברצלונה מליגת העל הספרדית לאחר שחתם עמה על חוזה לשלוש שנים. בעונתו הראשונה שותף בשלושה משחקים בלבד והושאל לקבוצת המילואים של המועדון. בעונת 2013/14 שותף ב-20 משחקי ליגה וב-14 משחקים במסגרת היורוליג. בעונת 2014/2015 כבר היה לחלק מהרוטציה הקבועה של סגל הקבוצה הן בליגה והן ביורוליג. בפברואר 2015 שבר את שיא ליגת העל הספרדית בקליעות לשלוש ללא החטאה, כשקלע 8 שלשות במשחק מול באסקט מנרסה.
ניסוי ALICE
ספקטרומטר המיואונים
בנוסף לכל אלו, ישנם חלקים נוספים המודדים את הפוטונים בגלאי, שבעזרתם ניתן ללמוד על טמפרטורת המערכת. כדי למדוד אותם יש צורך במספר חלקים:
מריו הזוניה
אורלנדו מג'יק
ביוני 2015 נבחר בדראפט ה-NBA במקום החמישי על ידי אורלנדו מג'יק. בעונתו הראשונה ב-NBA נבחר להשתתף במשחק הכוכבים העולים כשחקן "נבחרת העולם".
ניו יורק ניקס
לקראת עונת חתם על חוזה לעונה אחת בניו יורק ניקס.
ניסוי ALICE
הקריסטלים של הPHOS
קריסטלים בעלי צפיפות הזהה לזו של עופרת ושקיפות הזהה לזו של זכוכית, מודדים את הפוטונים באזור מצומצם ובדיוק רב.
מריו הזוניה
פורטלנד טרייל בלייזרס
ביולי 2019, לאחר עונה אחת בניו יורק, חתם על חוזה בפורטלנד טרייל בלייזרס. בנובמבר 2020 הועבר לממפיס גריזליס, במסגרת טרייד משולש בו הייתה מעורבת גם בוסטון סלטיקס, וכחודש לאחר מכן שוחרר מהקבוצה, בטרם שיחק במדיה.
פנאתינאיקוס
ב-22 בפברואר 2021 חתם בפנאתינאיקוס היוונית.
ניסוי ALICE
הקריסטלים של הPHOS
Photon Multiplicity Detector) PMD, (Electro Magnetic Calorimeter) EMCal)
מריו הזוניה
נבחרת קרואטיה
הזוניה הוביל את נבחרת הקדטים של קרואטיה לזכייה באליפות אירופה עד גיל 16 ב-2011. הוא נבחר ל-MVP של הטורניר, כשאר במשחק הגמר קלע 21 נקודות, קטף 10 ריבאונדים וחטף 3 כדורים. סך הכל רשם בטורניר ממוצע של 20 נקודות, 8.2 ריבאונדים, 2.7 אסיסטים ו-2.2 חטיפות למשחק. באותה שנה היה חבר גם בנבחרת הנוער של קרואטיה באליפות אירופה עד גיל 19. הוא שותף באליפות 20 דקות בממוצע למשחק והשיג ממוצע של 8 נקודות, 2.2 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
ניסוי ALICE
הקריסטלים של הPHOS
חלקים המודדים את מספר הפוטונים באזור רחב יותר.
מריו הזוניה
נבחרת קרואטיה
באליפות העולם עד גיל 17 שהתקיימה ב-2012, הוליך את קרואטיה למקום השלישי. הוא סיים את האליפות עם ממוצע של 20.8 נקודות (שני בטבלת מלכי הסלים), 7 ריבאונדים, 1.3 אסיסטים ו-2.3 חטיפות למשחק. בגביע העולם בכדורסל 2014 היה חלק מנבחרת הבוגרים הקרואטית, הוא שותף בשני משחקים וקלע 4 נקודות באליפות. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים עם הנבחרת במקום החמישי ורשם ממוצע של 9 נקודות למשחק.
נבחרת ארמניה בכדורסל
נבחרת ארמניה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של ארמניה. נחשבת לאחת הנבחרות החלשות ביותר באירופה.
דמיטרי פופוב
דמיטרי לבוביץ' פופוב (ברוסית: Дмитрий Львович Попов; נולד ב-27 בפברואר 1967) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדות הקשר, ולזכותו ארבעה שערים ב-21 הופעות במדי נבחרת רוסיה.
קריירה
פופוב החל לשחק כדורגל שלו במחלקת הנוער של שיניק ירוסלבל, וכשהיה בן 17 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה אז בליגת המשנה הסובייטית. פופוב שיחק בשיניק בשני תפקידים - חלוץ וקשר התקפי, ובשנת 1987 תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה. בשנת 1989 חתם בספרטק מוסקבה, קבוצת הצמרת של ליגת העל הסובייטית. מאמן ספרטק, אולג רומנצב, החליט לשנות את תפקידו של פופוב על המגרש, ומיקם אותו כקשר צד, עמדה בה שיחק מאז במשך כל הקריירה. פופב היה חלק מההרכב הקבוע של ספרטק בשנים 1990–1993. עם הקבוצה זכה פעמיים באליפות רוסיה ופעם אחת בגביע, והגיע עמה עד לשלב חצי הגמר של גביע אירופה לאלופות בשנת 1991.
נבחרת לאומית
פופוב זומן לנבחרת חבר העמים שהוקמה לקראת יורו 1992 בעקבות התפרקות ברית המועצות, אך לא הצליח להשתתף במשחקי הנבחרת לאחר שבאחד ממשחקי הליגה הוא שבר רגל. לאחר שהחלים מהפציעה זומן לנבחרת רוסיה משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת. פופוב היה בסגל נבחרת רוסיה למונדיאל 1994, ושותף במשחק אחד בלבד, מול, בו הוא הוחלף כבר בדקה ה-41. פופוב היה אמור להשתתף ביורו 1996, אך כמה חודשים לפני כן נפצע והחמיץ את התחרות.
לאחר הפרישה
לאחר פרישתו ממשחק פעיל המשיך פופוב להתגורר בספרד, ושימש כמאמן במחלקת הנוער של ראסינג סנטנדר ומאמן נבחרת בית ספר בסנטנדר. בשנת 2005 שיחק בנבחרת רוסיה בכדורגל חופים.
בשנת 2006 צורף פופוב לצוות הניהולי של ספרטק מוסקבה, ובשנת 2008 מונה למנהל הספורטיבי של המועדון, תפקיד אותו מילא עד 2016.
אנט קואמבה מטונדו
אנט קואמבה מטונדו (בצרפתית: Annette Kouamba Matondo) היא עיתונאית ובמאית קולנוע מהרפובליקה של קונגו. היא יצרה שני סרטים תיעודיים, De quoi avons-nous peur? (ממה יש לנו לפחד?) ו-On n'oublie pas, on pardonne (לא נשכח, נסלח).
רקע
מטונדו התחילה את דרכה בקולנוע בעת שעבדה כעיתונאית, וקיבלה הזמנה להגיש פרויקט במסגרת "Talents of Congo" בניהולו של רופין מבו.
סרטה הראשון, On n'oublie pas, on pardonne משנת 2010, עוסק ב"מקרה ההיעלמויות מהחוף", דרך עדשה של עבודתה של היוצרת, אמנית ושחקנית הקונגולזית, סילבי דיקלוס פומו. המקרה אירע בשנת 1999, כשבמסגרת מאמצים לכונן את השלום שלאחר מלחמת האזרחים, הנשיא דני סאסו נגווסו הכריז על פיוס לאומי, חתם על הסכם עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ועם הנציב העליון של האו"ם למען פליטים, על פיהם יחזרו לביתם פליטים (UNHR) אשר נמלטו לקינשאסה במהלך המלחמה. תחת פיקוח UNHR, שבו הפליטים הראשונים, כ-1500 גברים נשים וילדים, דרך "מעבר החוף", מעבורת נהר בין ברזוויל וקינשאסה. ברגע שהגיעו לברזוויל, כל הפליטים נעצרו, ושוגרו למחנות או למגורי הנשיא. מאז, כל זכר למעל ל-300 מהפליטים נמחק. הדיווחים של עדים מספרים סיפורים שונים - לפי דיווח אחד, הם הוכנסו למכולות בעודם חיים ונזרקו לנהר. מאוחר יותר, נערך משפט בעניין ההיעלמות, אך לא עלה ממנו כל מידע חדש, ואיש לא נשא באחריות. לאכזבת המשפחות, כל הנאשמים במקרה זוכו.
המקרה הטרגי נבחן לצד תיאור דיוקן של פומו, ובעיקר דרך כתיבתה. היוצרת בודקת מה התפקיד של כתיבה - כדי לזכור, כי יש לאנשים נטייה לשכוח? כדי למצוא מפלט מן המציאות לעולם טוב יותר?
הסרט הוקרן בבכורתו בפסטיבל FESPACO בבורקינה פאסו, זכה בפרס הקהל בפסטיבל סינה סוד דה קוז ב-2011, והוקרן גם בפסטיבל הסרטים האפריאים לוקסור (LAFF) בצרפת, במצרים, בקונגו, ועוד.
היא עובדת על סרטה השלישי, Au-delà de la souffrance (מעבר לסבל).
קואמבה היא העורכת הראשית של כתב העת La Nouvelle République. יש לה בת אחת, אותה היא אמצה.
צ'סלב ביאלק
צ'סלב ביאלק או ביאוֶוק (בפולנית: Czesław Białek; 18 ביולי 1920 ורשה – 9 במרץ 1984 פוזנאן) היה כומר ישועי, מיסיונר, פעיל למען החופש, סופר ואנתרופולוג פולני. בתקופת השואה נודע בעזרה שהושיט לאזרחים ממוצא יהודי בנובי סונץ', במאבקו בנאצים ואחר מכן בפעילותו למען הפועלים נגד הדיכוי הקומוניסטי בפולין, בגללה נאסר מספר פעמים.
ביוגרפיה
צ'סלב ביאלק היה יליד 1920, בן של מכונאי חשמליות מורשה בשם פיוטר ביאלק ושל אשתו, זופיה לבית קובאלסקי. הסב מצד אמו היה איכר מרדזיוויל, בזמנו אסיר פוליטי שנשלח לסיביר על ידי השלטונות של רוסיה הצארית בגלל פעילותו למען עצמאות פולין. בגיל 10 התיתם מאמו שנפטרה מסרטן. מגיל צעיר בחר ביאלק במסלול לימודים תאולוגי קתולי וחלם להיות מיסיונר באפריקה. דמות מופת עבורו היה המיסיונר הפולני יאן בייזים (1912-1850) שטיפל במצורעים במדגסקר. ביאלק למד בסמינר התחתון בלנצ'יצה, על יד לודז' ,(1934-1932), אחר כך בגימנסיה ישועית בווילנה (1936-1934) ובהמשך התחנך אצל הישועים בקאליש (1936) ובפינסק (1937).
סטודנט ולוחם תחת הכיבוש הנאצי
תחת הכיבוש הנאצי בפולין, עבר את בחינת הבגרות בתיכון המחתרתי למקצועות הומניים "Przyszłość" ("עתיד") בוורשה. במחתרת למד גם תאולוגיה במכללת בובולאנום בסטארה וייש, ופילוסופיה בנובי סונץ'. באותה עת הצטרף לפעילות מחתרתית אנטי-נאצית של "צבא המולדת" (ארמייה קריובה) וסייע לאסירים שבמחנות הריכוז. הוא עזר גם למספר יהודים, ובמיוחד ידוע על מקרה בו סייע ליהודים מומרים, להימלט מן הגטו של נובי סונץ'.
באמצע שנת 1944 השתתף ביאלק במרד ורשה, תוך שימוש בכינוי המחתרתי "קורדצקי". בימים הראשונים של המרד נפצע קשה. בגלל סיבוכים של הפציעה הזאת, נזקק בשנת 1971 לקטיעה כירורגית של רגלו השמאלית.
אחרי המלחמה
אחרי המלחמה סיים לימודי תאולוגיה בקרקוב ובשנת 1950 קיבל הסמכה ככומר מידי הקרדינל סטפן וישינסקי. מאוחר יותר, בשנת 1960 השלים לימודי ביולוגיה וגאולוגיה באוניברסיטת "אדם מיצקייביץ'" בפוזנן. את שאר חייו בילה בפוזנאן בה שירת ככומר קפלן. בשנת 1973 הוא סיים דוקטורט.
בימי המשטר הקומוניסטי לא הלך ביאלק בתלם ומצא עצמו די מהר בשורות המתנגדים. בשנים 1951- 1952 היה חבר בארגון הבלתי חוקי "הנוער החופשי" (Wolna Młodzież) בוורשה. בסופו של דבר נעצר בשנת 1953, נכלא בבית הכלא ברובע מוקוטוב של ורשה. בית דין צבאי מחוזי דן אותו לשבע שנות מאסר וב-28 ביוני 1953 נכלא במחנה הכליאה בראביץ' יחד עם אלפי וטרנים של הארמייה קריובה ואחרים שנחשבו למתנגדים למשטר. כעבור זמן מה הועבר לבית הכלא של ורונקי. ב-11 במאי 1955 שוחרר בגלל מצבו הבריאותי השביר והתארח במוסדות הישועים בפוזנן. בשנת 1956, אחרי עלייתו לשלטון של ולדיסלב גומולקה, קיבל חנינה.
בהמשך עסק רבות בהענקת סיוע חומרי ורוחני ללוחמים והאסירים המשוחררים ולמשפחותיהם ויחד עם עורכי דין בפוזנן סייע בתהליך טיהור שמם ושיקומם. נמנה עם מייסדיהם של אגודת הסטודנטים הקתולים במכללה לחקלאות בפוזנן ושל ועד הסטודנטים למען האסירים הפוליטיים שהעניק עזרה לאסירים בבתי הכלא בראביץ', ורונקי, שראדז', פורדון ובסטז'לצי אופולסקיה. כמו כן התרים תרומות דם למען המורדים האנטיקומוניסטים בהונגריה. נעצר שוב ב-27 בנובמבר 1959 ונידון לשמונה חודשי מאסר אותם ריצה בבית הכלא ברחוב מלינסקה. כשוחרר ב- 1 באפריל 1960 התגורר לתקופה במנזר ישועי בעיר טורון. החל משנת 1962 התגורר בקאליש. בשנות השישים, התחיל להיות מעורב בארגון סיוע לשליחים הקתולים הפולנים שפעלו בהודו, רודזיה הצפונית, בורונדי, ואקוודור. הוא עצמו ארגן מיסיון קתולי ברודזיה הצפונית, לימים זמביה.
בשנת 1966 נעצר שוב באשמת "הטפה עוינת" למשטר ונידון ל-10 חודשי מאסר. ריצה אותם במחנות הכליאה בצ'ארני וצ'לוכוב, ובכלא שצ'צינקה. בשנת 1968 שוחרר. כעבור שנתיים עבר לגור במנזר בפוזנן. בשנת 1977 תמך ב"תנועה להגנת זכויות האדם והאזרח" (Ruch Obrony Praw Człowieka i Obywatela (ROPCiO)), שפלגים ממנה הצטרפו מאוחר יותר לארגון סולידריות. בשנת 1978, כשהוא מרותק לכיסא גלגלים, נסע לשליחות קתולית לזמביה. השתתף בהענקת סיוע לנצרכים ב-42 ארצות ברחבי התבל, בשיתוף פעולה גם עם הכנסייה האורתודוקסית של פולין ועם המועצה האקומנית הפולנית. החל מספטמבר 1980 תמך בתנועת סולידריות ששאפה להיאבק בדרכים חוקיות במשטר הקומוניסטי. בדצמבר 1981 ביאלק ביקר את האסירים הפוליטיים בבתי כלא והביא להם סיוע. באותה תקופה ארגן בנק לתרופות חינם לנזקקים מטעם הישועים. ארגן משלוחי ספרות דתית לברית המועצות.
ביאלק כתב מונוגרפיות ומאמרים על המשלחות הישועיות בזמביה (Jezuici polscy w Misji Zambeskiej), ובנושאים אנתרופולוגיים. הוא קיבל עיטורים פולניים על השתתפותו במאבק בנאצים. הלך לעולמו בפוזנן בשנת 1984 בגיל 64. נקבר בכנסיית הישועים בפוזנן.
ביבליוגרפיה
Encyklopedia Solidarności, Stowarzyszenie „Pokolenie”, Katowice 2013 tom II - Ludmila Sobala art.Czesław Białek''. (לודמילה סובאלה - הערך "צ'סלב ביאלק" ב"אנציקלופדיה של "סולידריות")
איש החול (סיפור קצר)
"איש החול" (1816, בגרמנית: Der Sandmann) הוא סיפור קצר מסוגת ספרות האימה שכתב א.ת.א. הופמן. הוא התפרסם בשנת 1817 בספר הסיפורים "Die Nachtstücke" (גרמנית: יצירות הלילה).
ננסי מקרי
ננסי מקרי (באנגלית: Nancy Makri, נולדה ב-5 בספטמבר 1962) היא פרופסור לכימיה ופיזיקה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. מקרי היא החוקרת הראשית בקבוצת המחקר "קבוצת מקרי", שעוסקת בהבנה התאורטית של הדינמיקה הקוונטית במולקולות גדולות ובמצב מרוכז של החומר.
איש החול (סיפור קצר)
הסיפור עוסק באיש צעיר בשם נתנאל, אשר משוכנע כי אחד מחבריו של אביו הוא למעשה איש החול, יצור מהאגדות אשר מבקש לגנוב את עיני הילדים ולתיתן למאכל לילדיו שעל הירח.
ננסי מקרי
מקרי חוקרת את הדינמיקה הקוונטית התאורטית של מערכות מרובות אטומים, ופיתחה סימולציות מספריות ארוכות טווח של אינטגרל מסלול של מערכות קוואנטיות.
ילדות וחינוך
ננסי מקרי נולדה באתונה, יוון ב-5 בספטמבר 1962. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת אתונה ב-1985 עם תואר ראשון בכימיה, בהנחיית פרופסור סי. איי. ניקולאידס. לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וקיבלה את הדוקטורט שלה ב-1989, תחת ההנחיה של וויליאם ה. מילר. עבודת הדוקטורט שלה עסקה ב"שיטות תאורטיות ללמידה של דינמיקות כימיות". ב-1992 היא נישאה לכימאי מרטין גרואבל, ולהם שני ילדים-אלכס וואלרי.
איש החול (סיפור קצר)
לאורך השנים עורר הסיפור עניין רב ונחשב כסיפור מופת וציון דרך תרבותי: זיגמונד פרויד כתב עליו מאמר בפסיכואנליזה, הוא עובד לכמה וכמה אופרות ומופעי מחול, וכן מוזכר ומצוטט במגוון יצירות.
ננסי מקרי
קריירה
מקרי הייתה עמיתה זוטרה באוניברסיטת הרווארד, בין השנים 1989-1991, והצטרפה לסגל הכימיה של אוניברסיטת אילינוי באורבנה שמפיין ב-1992. ב-1996 היא נהייתה פרופסור חברה עם קביעות, וב-1999, פרופסור לכימיה ופיזיקה. היא החוקרת הראשית של קבוצת המחקר "קבוצת מקרי" שעוסקת בהבנה התאורטית של השלב המרוכז של הדינמיקה הקוונטית, וכתבה במשותף מעל 100 מאמרים מדעיים. מקרי היא גם חברה ב-"מכון בקמן למדע וטכנולוגיה".
איש החול (סיפור קצר)
תקציר העלילה
נתנאל הוא סטודנט צעיר שרדוף מילדותו במחשבות ופחדים מאדם בשם קופליוס הקשור במות אביו. נתנאל זוכר שאביו היה נוהג לקבל בחדר עבודתו בלילות את קופליוס, אורח מסתורי ולא נעים, והשניים עסקו ככל הנראה בניסויים באלכימיה. עוד הוא זוכר שאימו כינתה את קופליוס "איש החול". נתנאל ניסה לשאול אותה על כך, אך היא פטרה את העניין בשוויון נפש ואמרה שזה מה שנהגה להגיד לילדים כשהגיע הזמן לישון. נתנאל לא ויתר ושאל את המטפלת של אחותו הקטנה, אשר הסבירה לו שאיש החול הנורא מגיע כשילדים לא הולכים לישון, זורה חול בעיניהם עד שהן יוצאות מחוריהן, ואז לוקח את העיניים בשק ומאכיל בהן את ילדיו.
נתנאל זוכר שלילה אחד הסתתר בחדר אביו על מנת לראות את מעשיו של איש החול. קופליוס עבד ליד האח והוציא "חומרים בוהקים" מתוך האש, ואז צר מהם בפטיש דמויות פנים ללא עיניים. למראה המעשים המבעיתים נתנאל צרח והתגלה, וקופליוס איים עליו שיזרוק גחלים לעיניו, אך אביו התחנן כי יורשה לו לשמור על עיניו, ונתנאל התעלף. שנה לאחר מכן, באחד מהביקורים הבאים של קופליוס נהרג אביו בפיצוץ מסתורי, אלא שהכוויות בפניו נעלמו לפני הקבורה. בעקבות התקרית קופליוס נעלם בלי להשאיר זכר.
ננסי מקרי
מטרת המחקר
כאשר רוצים לחשב מה יהיה מצבם הקוונטי של אטומים בודדים או מולקולות קטנות בעוד זמן מסוים ניתן להשתמש ב"משוואת שרדינגר". אך כיוון שכאשר יש אטומים רבים שקרובים אחד לשני באותה מולקולה הם משפיעים אחד על השני, סיבוכיות החישוב עולה מאוד. מטרת המחקר של ד"ר מקרי היא למצוא דרך לחשב את המיקום של אטומים בעוד זמן מסוים, גם כאשר המולקולה היא מולקולה גדולה (כאשר יש בה הרבה אטומים), וגם כאשר היא במצב מרוכז (מצב שהוא לא גז, כלומר נוזל או מוצק).
פרסים
בין הפרסים וההוקרות שבהם זכתה ד"ר מקרי נמנים:
איש החול (סיפור קצר)
תקציר העלילה
כעת נתנאל מאמין שסוחר נודד בשם ג'וזפה קופולה שהגיע לעיר הוא לא אחר מאשר איש החול הנורא. טראומת ילדותו של נתנאל נוגעת לליבה של קלרה, אהובתו, אך היא משוכנעת שהאימה היא פרי דמיונו בלבד ודוחקת בו להפסיק לחשוב על קופליוס/קופולה. נתנאל משתכנע בצדקתה ומניח לפחדיו.
נתנאל חוזר ללימודים. ביתו נמצא מול ביתו של פרופסור בשם ספאלנזאני, אשר מיודד עם קופולה, הסוחר הנודד אשר קריאתו ברחובות שוב ושוב "עיניים יפות, עיניים יפות!" מחרידה את נתנאל עד שלבסוף הוא מבין שהכוונה היא למשקפיים ומשקפות. הוא קונה ממנו משקפת כדי שיצליח להציץ באולימפיה, ביתו של הפרופסור: מצד אחד הוא מתרשם ממנה עמוקות, ומצד שני מבטה הקבוע ועמידתה של אולימפיה ללא ניע מטרידים אותו.
נתנאל מחליט להציע נישואין לאולימפיה, אך כשהוא מגיע לביתה הוא מוצא עצמו בעיצומו של מאבק בין ספאלנזאני לקופולה, שנלחמים על אולימפיה ומתווכחים מי מהם ייקח את העיניים ומי את המנגנון המכני. מתברר שאולימפיה לא הייתה אלא אוטומטון, ולא נערה בשר ודם. קופולה, המתגלה כעת כקופליוס, מנצח במאבק, ונמלט עם הגוף חסר החיים וחסר העיניים. למראה עיניה של אולימפיה המוטלות על הרצפה, פונה נתנאל לחנוק את הפרופסור ובעקבות זאת מאושפז בבית חולים לחולי נפש. לסיפור האוטומט הייתה השפעה נרחבת על החברה, כאשר אוהבים רבים בדקו האם נשותיהם הן בובות או נשים בשר ודם.
נתנאל מתאושש מהטירוף שאחז בו ומחליט להתחתן עם קלרה. יום אחד הוא וקלרה מטפסים על צריח כנסייה כדי להשקיף על הנוף. בהביטו בנוף דרך המשקפת שקנה מקופולה, רואה נתנאל את קלרה מבעד לעדשה. הטירוף שוב מכה בו, והוא מנסה לדחוף את קלרה מהמגדל. לותאר מציל אותה ובקהל שנאסף מופיע גם קופליוס. נתנאל קורא לעומתו "עיניים יפות, עיניים יפות!" ומזנק מעל המעקה אל מותו. קופליוס נעלם בהמון.
הפניות לפולקלור
הסיפור מבוסס על איש החול, דמות מהאגדות, שתפקידו להביא חלומות לילדים (ולבני אדם באופן כללי) בשנתם, בכך שהוא מפזר חול קסום על עיניהם. בעוד שבאגדות הוא מתואר כדמות חיובית או לכל היותר נייטרלית, בסיפור זה הפך הופמן את דמותו למחרידה, כך שמדובר במעין גרסה אפלה לדמות המוכרת מהאגדות.
פרשנויות
גיבור הסיפור, נתנאל, מצוי בקונפליקט פסיכולוגי כשהוא מתלבט בין הזיה למציאות. נתנאל נאבק כל חייו בטראומה שחווה בילדותו במפגש עם איש החול. עד סוף הסיפור לא מובהר האם החוויה הייתה אמיתית או רק חלום או הזיה של נתנאל הצעיר. הטקסט מייצר אצל קוראים שתי הבנות סותרות: אמונתו של נתנאל כי יש כוח אפל השולט בו, מול ההנחה של קלרה כי פחדיו מקורם ביסוד פסיכולוגי בלבד.
זיגמונד פרויד הקדיש מאמר לדיון בסיפור בו הוא דן במושג בשם "האל-ביתי" - תחושה בלתי נוחה המתעוררת למראה משהו מוכר אך בו זמנית זר.
הדמות של קופליוס/קופולה יכולה להיחשב כדמות אמיתית, אך גם כמטאפורה, המייצגת את הצד האפל בתוך נתנאל.
ביקורת על התפקיד הפאסיבי של נשים בחברה: הציווי החברתי דורש מהן לעסוק בריקוד ובנגינה אך להמעיט בדיבור ולא להביע את דעתן. כך, אולימפיה כמעט שאינה אומרת דבר אך נתנאל משוכנע שהיא נענית לחיזוריו. כשמתגלה כי היא בובה מכנית, ממהרים גברים רבים לבחון האם נשותיהם מסוגלות לדבר ולזוז באופן ספונטני על מנת לוודא שהן אינן אוטומטונים כאולימפיה.
עיבודים לאופרה ובלט
לאורך השנים משך הסיפור תשומת לב ונעשו מספר עיבודים שלו לאופרה ולבלט:
בתרבות
הסיפור נחשב לסיפור מופת אשר נלמד תכופות (למשל כאן, וכאן), וכן מוזכר ומצוטט במגוון יצירות ומשמש השראה לרבות אחרות. בין האזכורים הרבים שלו ניתן למנות את:
תרגום לעברית
הסיפור תורגם לעברית בפעם הראשונה בשנת 1986 בתרגומה של נילי מירסקי, בספר "קדירת הזהב וסיפורים אחרים" (ספרי סימן קריאה, הוצאת הקיבוץ המאוחד).
בשנת 1983 נכלל בספר "סיפורי הופמן" הכולל חמישה סיפורים מאת המחבר, אף הוא בתרגום נילי מירסקי ובהוצאת הקיבוץ המאוחד. מהדורה מתוקנת של הספר יצאה בשנת 1990, ושוב ב-2018, בצירוף אחרית דבר מאת נילי מירסקי.
בשנת 2006 הופיע באנתולוגיה מחווה לשישה סופרים של המאה התשע-עשרה בהוצאת עם עובד.
טריפון איבנוב
טריפון מרינוב איבנוב (בבולגרית: Трифон Маринов Иванов; 27 ביולי 1965 - 13 בפברואר 2016) היה כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הבלם.
איבנוב, שזכה לכינוי "הזאב הבולגרי" בעקבות הזקן שגידל ותספורת המאלט שלו, היה מהבולטים בכדורגל הבולגרי בשנות ה-90. בנוסף על קריירת משחק בבולגריה, ספרד, שווייץ ואוסטריה, רשם איבנוב 75 הופעות במדי נבחרת בולגריה, והשיג איתה את הישג השיא בהיסטוריה שלה עד כה, המקום הרביעי במונדיאל 1994. איבנוב שימש כקפטן הנבחרת במשך שנתיים, כולל בטורניר מונדיאל 1998.
קריירת משחק
לאחר שהספיק לשחק שלושה משחקים בבטיס בעונת, עבר לשווייץ, שם חתם בקבוצת נשאטל גזמאקס. לאחר שלא הצליח להשתלב בעונה הראשונה שלו, היה איבנוב משמעותי יותר בפתיחת עונתו השנייה בקבוצה. עם זאת, בחלון ההעברות עבר פעם נוספת בהשאלה לצסק"א סופיה למשך כחצי עונה.
בעונת עבר איבנוב לחשק בראפיד וינה מהבונדסליגה האוסטרית. הפעם איבנוב השתלב מיידית בקבוצה והפך לשחקן הרכב משמעותי. הוא כבש שבעה שערי ליגה בעונת הבכורה שלו, שיא קריירה עבורו, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות ולהעפיל לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, שם נוצחה 1-0 על ידי פריז סן-ז'רמן. עונה אחר כך סיים עם קבוצתו במקום השני בליגה, ובזכות הופעותיו זכה בתואר כדורגלן השנה בבולגריה לשנת 1996, אך במקביל להופעות מצוינות בליגת האלופות, רשם איבנוב עונה חלשה בליגה, ואף הסתכסך עם מאמנו לאחר שהורחק בכרטיס אדום במשחק המכריע על האליפות.
איבנוב עזב את ראפיד וינה כדי להימנע מלהתאמן עם הנוער עד סוף חוזהו ב-1998. לכן, לקראת עונת עבר איבנוב ליריבה העירונית אוסטריה וינה, במדיה שיחק חצי עונה בלבד בטרם עבר בהשאלה לקדנציה רביעית, בת חצי עונה, בצסק"א סופיה. על מנת לאפשר לבנותיו לסיים את לימודיהן באוסטריה, החליט איבנוב להמשיך ולהתגורר במדינה, ושיחק במשך שלוש עונות בפלוריסדורפר החובבנית מהליגה החמישית. ב-2001 פרש סופית ממשחק, בגיל 36.
נבחרת בולגריה
איבנוב רשם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בולגריה ב-1988, והיה שותף לכישלון הנבחרת להעפיל לטורנירי מונדיאל 1990 ויורו 1992. במוקדמות מונדיאל 1994, תחת המאמן דימיטר פנב, הוגרלה בולגריה לבית קשה שכלל בין היתר את ו, אך העפילה במפתיע מהמקום השני בבית, לאחר ניצחון בצרפת במשחק האחרון 2-1 מצמד של אמיל קוסטדינוב. איבנוב כבש שער אחד (בהפסד החוץ 3-1 ל) במהלך טורניר המוקדמות.
איבנוב זומן על ידי פנב לטורניר מונדיאל 1994 בארצות הברית. איבנוב פתח בהרכב בהופעה החלשה שהסתיימה בתבוסה 3-0 ל בפתיחת הטורניר. בהמשך, רשמה בולגריה ניצחונות 4-0 על ו-2-0 על, בדרך לשמינית הגמר. איבנוב פתח בשני הניצחונות המרשימים, אך ספג בשניהם כרטיס צהוב, מה שגרר את הרחקתו משמינית הגמר מול. בולגריה העפילה לרבע הגמר, ואיבנוב חזר להרכב במשחק בו הדיחה נבחרתו את האלופה המכהנת. הוא הוסיף לפתוח גם במשחקים שסיימו את דרכה של בולגריה בטורניר, חצי הגמר בו הפסידה 2-1 ל, והפסד 4-0 לשוודיה במשחק על המקום השלישי. איבנוב סיים טורניר מוצלח מבחינה אישית וקבוצתית, עם שש הופעות ומקום רביעי.
איבנוב הוסיף להיות בורג משמעותי בנבחרת גם במוקדמות יורו 1996. הוא כבש שער אחד בטורניר, וסייע לנבחרתו להעפיל לראשונה בתולדותיה לטורניר אליפות אירופה.
בטורניר יורו 1996 באנגליה, לא הצליחה בולגריה לעבור את שלב הבתים, וסיימה את דרכה לאחר שלושה משחקים בלבד. איבנוב פתח בהרכב בכל השלושה, אך בולגריה נפרדה מהטורניר לאחר שוויון 1-1 מול, ניצחון 1-0 על והפסד 3-1 לצרפת. לאחר סיום הטורניר, ועם סיום דרכו של פנב כמאמן, התמנה איבנוב לתפקיד קפטן נבחרת בולגריה.
מספר חודשים לאחר טורניר היורו, החלו מוקדמות מונדיאל 1998, בהן סיימה בולגריה בראש בית ה'. ב-10 בספטמבר 1997, במחזור השביעי מתוך שמונה, אירחה בולגריה את סגניתה, שהייתה רחוקה מרחק נקודה בלבד ממנה. בדקה ה-55 כבש איבנוב את השער היחיד במשחק, שהבטיח לנבחרתו את הכרטיס למונדיאל 1998.
בעשר שנות הקריירה הבינלאומית שלו רשם איבנוב 75 הופעות, בהן רשם 7 שערים.
נפטר מהתקף לב ב-13 בפברואר 2016.
גנרל-אדמירל
גנרל-אדמירל הייתה דרגה ימית, הולנדית, גרמנית, רוסית, פורטוגזית, ספרדית ושוודית. מקורה ההיסטורי הוא בתואר שניתן למפקדי הצי בכמה מדינות באירופה המודרנית המוקדמת. הראשון שהחזיק בדרגה זו, היה מאוריץ, נסיך אורנז', שהיה מפקד הצי ההולנדי.
גרמניה הנאצית
בקריגסמרינה במהלך מלחמת העולם השנייה, גנרל-אדמירל הייתה דרגה בכירה מאדמירל, אך זוטרה מגרוס-אדמירל. דרגת הגנרל-אדמירל הייתה דרגת אדמירל בת ארבעה כוכבים, שווה ערך לאדמירל מלא בצי הבריטי והאמריקני. במערכת הדירוג הגרמנית המסורתית עד למלחמת העולם השנייה, אדמירל היה שווה לאדמירל בריטי או אמריקני.
סמל השרוול של הגנרל-אדמירל היה זהה לזו של אדמירל רגיל, שהוא פס עבה מתחת לשלושה פסים רגילים (קולבנרינג בלשון הצי הגרמני). הגנרל-אדמירל ענד מעוין שלישי על תג הכתף, כדי להבדיל אותו מאדמירלים רגילים. הדרגה הייתה שווה לדרגת גנרל-אוברסט בוורמאכט ובלופטוואפה.
רשימת האדמירלים שקיבלו דרגה זו בקריגסמרינה:
ראוי לציין, שקרל דניץ קודם לדרגת גרוס-אדמירל, ללא שקיבל קודם לכן את דרגת גנרל-אדמירל.
האימפריה הרוסית
הגנרל-אדמירל (ברוסית: Генерал-адмирал) הייתה הדרגה הגבוהה ביותר בצי הקיסרי הרוסי, והייתה שוות ערך לדרגת גנרל-פלדמרשל. זו הייתה דרגת כבוד בלבד, ובמשך רוב קיומה הוא הוענקה רק לאדם בשירות פעיל, ובדרך כלל ניתנה למפקד הצי, שהיה בדרך כלל צאצא לבית רומנוב.
היו רק תשעה אדמירלים בעלי דרגה זו:
לאחר נפילת האימפריה הרוסית בשנת 1917 בוטלה הדרגה, אך בהמשך נוצרה הדרגה אדמירל הצי של ברית המועצות, שהייתה מקבילה לדרגת גנרל-אדמירל.
ממלכת ספרד
אלמירנטה חנרל היא דרגה בצי הספרדי, הגבוהה מדרגת אדמירל, אך זוטרה לקפיטן חנרל.
ממלכת פורטוגל
אלמירנטה-גנרל הייתה הדרגה העליונה ביותר בצי הפורטוגזי, מבין השנים 1808–1812, ושוב, בין השנים 1892–1910. הדרגה הייתה המקבילה הימית לדרגת מרשל-גנרל של הצבא הפורטוגזי.
הדרגה הונהגה לראשונה בשנת 1808, והוקצתה למפקד חיל הים. אלמירנטה-גנרל הייתה שוות ערך לדרגת קטיטנו-גנרל דה ארמדה אשר בוטלה בשנת 1796, ותפקידיה עברו למועצת המנהלים של האדמירליות. דרגה זו ניתנה רק עלאינפנטה פדרו קרלוס דה ברגנסה, ולאחר מותו בשנת 1812 בוטלה הדרגה.