cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האקסים של החברה שלי
האקסים של החברה שלי: סקוט פילגרים נגד העולם (באנגלית: Scott Pilgrim vs. the World) הוא סרט מסוגת קומדיית פעולה פנטזי שיצא לאקרנים בסוף שנת 2010. הסרט מבוסס על סדרת קומיקס בשם סקוט פילגרים מאת בריאן לי או'מאלי, והוא מרבה להשתמש באלמנטים המאפיינים את ספרות הקומיקס ומשחקי הווידאו. את הסרט ביים אדגר רייט, וכתב אותו יחד עם מייקל באקול.
הסרט מספר את סיפורו של סקוט פילגרים (מייקל סרה), צעיר שמתאהב בבחורה שמגיעה לעירו, אך כדי שיוכל להיות עימה עליו להילחם ולהביס את שבעת האקסים המרושעים שלה.
פיתוח
אחרי שהאמן בריאן לי או'מאלי השלים את הכרך הראשון של הקומיקס סקוט פילגרים, חברת ההוצאה לאור שלו, אוני פרס, בקשה מהמפיק מארק אי. פלאט ליצור עיבוד קולנועי לקומיקס. חברת סרטי יוניברסל החתימה את אדגר רייט שבדיוק סיים לצלם את סרטו מת על החיים לעבד את הקומיקס לסרט. בהתחלה התייחס או'מאלי ברגשות מעורבים, ואמר שהוא "ציפה שהם יהפכו את זה (הקומיקס) לקומדיית-אקשן עם איזה שחקן שאני אשנא... אבל אפילו זה לא עניין אותי, הייתי אמן מורעב, וכל מה שחשבתי היה: 'בבקשה, רק תתנו לי קצת כסף.'"
במאי 2005 יוניברס חתמו עם מייקל באקול על חוזה בו הוסכם שיכתוב את התסריט לסרט. עד ינואר 2009 יוצרי הסרט ליהקו את השחקנים לסרט שעתה נקרא "סקוט פילגרים נגד העולם" (כשמו של הכרך השני בסדרת הקומיקס). אדגר רייט ציין שכבר מההתחלה או'מאלי היה מעורב מאוד בכתיבת התסריט.
אפקטים חזותיים
בסרט, המבוסס בעצמו על רומן גרפי, מרבים להשתמש באפקטים הלקוחים מספרות הקומיקס, המאנגה וגיבורי העל. כך, לדוגמה, עיצוב התמונות, במיוחד בקרבות של סקוט נגד האקסים, נעשה בהשראת ספרות הקומיקס.
הסרט שואב השראה מן הקומיקס, ומראה את סקוט ורמונה משתמשים בדלתות תת-המימד כדי לנוע ממקום למקום.
אלמנט נוסף הלקוח מעולם הקומיקס הוא הוספת כתוביות וסמלים, לדוגמה כאשר פעמון הדלת מצלצל נכתב על המסך באותיות גדולות 'DING-DONG'.
משחקי וידאו
עלילת הסרט משולבת למחצה במעין משחק וידאו אותו, כביכול משחק סקוט פילגרים. בתחילת הקרבות מופיעים רמות אנרגיה כנהוג במשחקי קרבות. כאשר סקוט מביס את יריביו הם נהפכים לערימת מטבעות, דבר שכיח במשחקי וידאו. וכן לקראת סוף הסרט, כאשר מכריז סקוט על אהבתו לרמונה, חרב לשימושו יוצאת מתוכו ובצד המסך מופיע הכיתוב "LEVEL UP" המודיע כי סקוט 'עלה שלב' וניקוד המעריך את כישוריו של סקוט.
קבלת הסרט
בישראל הביקורות היו מעורבות ונעו בין התלהבות: "אחד הסרטים המהנים ומעוררי השראה של השנים האחרונות... חמישה כוכבים." לבין: "סרט מתיש לחובבי הז'אנר בלבד... למייקל סרה נגמרו כל הקלפים."
סכר וודונגדה
סכר וודונגדה (בסינית: 乌东德水电站, בפינין: Wū dōng dé shuǐdiànzhàn) היא תחנת כוח הידרואלקטרית גדולה בדרום מערב סין, במחוזות סצ'ואן ויונאן, השוכן על נהר הג'ינשה, החלק העליון של נהר היאנגצה. תחנה זו היא תחנת הכוח ההידרואלקטרית הרביעית בגודלה בסין והשביעית בעולם.
תחנת הכוח מבוססת סכר קשת, המתנשא לגובה ממוצע של 270 מטרים. עוביו הממוצע 40 מטרים וגובה היסודות 30 מטרים. הסכר מנוהל על ידי תאגיד שלושת הערוצים של סין.
עקב הקמת הסכר, פונו מביתם 32,182 תושבים.
עלות בניית הסכר הייתה 120 מיליארד יואן (16.95 מיליארד דולר).
ייצור חשמל
המתקן יפיק כוח באמצעות 12 טורבינות, כל אחת עם כושר ייצור של 850 מגה וואט, ובסך הכל 10,200 מגה וואט.
בניה
בשנת 2002 ניתן לחברת תאגיד שלושת הערוצים של סין האישור לבנות ארבעה סכרים על נהר היאנגצה, ביניהם: סכר שלושת הערוצים, סכר באיחטאן וסכר וודונגדה.
הבנייה החלה בשנת 2015 וחפירת היסודות נסתיימה ב-18 בדצמבר 2016. ב-16 בדצמבר 2017, יצקו את הבטון למחסן הראשון של הסכר. הגנרטור הראשון היה מוכן בשנת 2018, שתי הטורבינות הראשונות היו מוכנות ביולי 2020, והתחנה כולה אמורה לפעול בדצמבר 2021.
אורכה של תחנת הכוח הראשית של הסכר הוא 333 מטרים, רוחבה 32.5 מטר וגובהה 89.8 מטר. תחנת הכוח התת-קרקעית היא תחנת הכוח הגבוהה ביותר בעולם.
השטח הכולל של הסכר הוא 138.65 קמ"ר ושטחו של מאגר המים של הסכר הוא 127.1 קמ"ר.
סך הבטון שיצקו לבניית הסכר הוא 2.7 מיליון מטר מעוקב.
הטורבינות שממוספרות במספרים 1 עד 6 ממוקמות בגדה השמאלית של המפעל, והטורבינות הממוספרות במספרים 7 עד 12 ממוקמות בגדה הימנית של המפעל.
חואן מאטה
חואן מנואל מאטה גרסיה (בספרדית: Juan Manuel Mata García; נולד ב-28 באפריל 1988 בבורגוס שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי.
מאטה הוא בין אחד משלושת השחקנים היחידים בהיסטוריה של הכדורגל העולמי, יחד עם פרננדו טורס ופדרו רודריגס הספרדים, שזכה בארבעת התארים החשובים בכדורגל האירופי: ליגת האלופות, הליגה האירופית, מונדיאל והיורו.
ביוגרפיה
מאטה נולד באפריל 1988 בבורגוס, אך בגיל צעיר עבר לאוביידו שם גדל, שם גם החל לשחק כדורגל בגיל 12, בריאל אוביידו, המועדון בו בילה אביו, שגם עונה לשם חואן, את מרבית שנותיו. בגיל 15 עבר למחלקת הנוער של ריאל מדריד, שם טיפס והתקדם עד שהגיע לקבוצת הנוער הבכירה של המועדון, בעונת, אז הבקיע 21 שערים, 18 שערים במסגרת הליגה ושלושה שערים נוספים במסגרת טורניר האלופות, כולל גם שער ניצחון מול קבוצת הנוער של ריאל ואיאדוליד בגמר הגביע הספרדי לנוער. עונה אחר כך קודם לריאל מדריד B מליגת המשנה וסיים כסגן מלך השערים עם עשרה כיבושים.
ולנסיה
בקיץ 2007 עזב מאטה את ריאל מדריד, וחתם על חוזה בוולנסיה. בשל פציעותיו החוזרות ונשנות של ויסנטה והדחתו של מיגל אנחל אנגולו מסגל הקבוצה, החל מאטה הצעיר להשתלב בקביעות בהרכב הקבוצה הבוגרת של ולנסיה. הוא סייע לקבוצתו לזכות בגביע המלך הספרדי בעונתו הראשונה בקבוצה, ואף כבש צמד שערים בחצי גמר הטורניר נגד ברצלונה ושער במשחק הגמר מול חטאפה. הוא כבש גם חמישה שערים בליגת העל הספרדית, וזכה בתואר השחקן הצעיר הטוב של השנה במועדון, מטעם האוהדים והשחקנים.
בעונה הבאה,, היה מאטה מהשחקנים הבולטים בוולנסיה, כאשר כבש 11 שערי ליגה וסייע לקבוצתו לסיים במקום השישי.
בעונת, מאטה כבר נטל חלק בהרכב הפותח של הקבוצה, הבקיע קרוב ל - 20 שערים והביא את הקבוצה למקום השלישי בלה ליגה ולמקום בליגת האלופות.
צ'לסי
מאטה בישל את שער הניצחון בגמר הליגה האירופית 2013, עם הגבהת קרן מדויקת לראשו של ברניסלב איבנוביץ' שלוש דקות בתוך תוספת הזמן.
מנצ'סטר יונייטד
ב-25 בינואר 2014, חתם מאטה במנצ'סטר יונייטד בעבור 37.1 מיליון פאונד וקיבל את המספר 8. ב-28 בינואר 2014, ערך מאטה את הופעת הבכורה שלו במנצ'סטר יונייטד בניצחון 0–2 על קארדיף סיטי. את שער הבכורה שלו במדי יונייטד כבש מאטה ב-29 במרץ 2014, בניצחון מנצ'סטר יונייטד 1–4 על אסטון וילה. ב-21 במאי 2016, כבש מאטה שער בניצחון 1–2 של יונייטד על קריסטל פאלאס בגמר הגביע האנגלי וזכה עם הקבוצה בתואר.
מאטה כבש את שער הליגה הראשון של מנצ'סטר יונייטד בעונת 2016/17 נגד בורנמות'. בסיום אותה עונה זכה עם קבוצתו בטורניר הליגה האירופית, לאחר שפתח בהרכב למשחק הגמר מול אייאקס, ואף היה מעורב בשערה השני של קבוצתו, אותו כבש הנריך מחיתריאן.
ב-20 ביוני 2019 האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות. במאי 2022 עזב את הקבוצה אחרי שמונה שנים וחצי.
גלאטסראיי
ב-8 בספטמבר 2022 חתם מאטה בגלאטסראיי לעונה אחת.
סטטיסטיקות קריירה
נכון ל-4 ביולי 2020
נבחרת לאומית
נכון ל-15 בנובמבר 2016
מאטה שיחק בצעירותו עבור נבחרת ספרד עד גיל 19, והיה שחקן מפתח בזכייתה באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2006. הוא סיים כסגן מלך השערים של הטורניר עם ארבעה שערים בחמישה משחקים.
מאטה היה חלק מסגל נבחרת ספרד במוקדמות מונדיאל 2010, בזכיית נבחרתו מונדיאל 2010 וביורו 2012, שם אף כבש את השער הרביעי לזכות נבחרתו בגמר.
ידע כללי
ידע כללי או ידע עולם הוא ידע המוערך מבחינה תרבותית, אשר נרכש באמצעים שונים וכולל תחומים רבים.
אחד הכלים המשמעותיים לרכישת ידע כללי הוא ההשכלה.
חשיבות ושימושים
הידע הכללי נדרש לפיתוח מיומנויות אורייניות כמו הבנת הנקרא והבעה בכתב.
יכולת היצירתיות מתבססת בין היתר על הידע הכללי. זאת משום שחשיבה מסתעפת, המאפשרת מציאת פתרונות מרובים לבעיה כלשהי, קשורה לניסיון ולידע שצבר האדם במהלך חייו.
הידע הכללי כולל מידע טריוויאלי. ידע מסוג זה מעורב במשחקים כמו ארץ עיר ושעשועוני טלוויזיה כמו מה? היכן? מתי? ופיצוחים.
היבטים קוגניטיביים
הפלסטיות של מערכת העצבים מאפשרת למערכת העצבים להתאים את פעילותה לשינויים בתנאים הסביבתיים, על סמך ניסיון קודם. זהו המנגנון המאפשר למידה ושינוי בהתנהגות בעקבות מפגשים עם הסביבה. בעקבות זאת היא מאפשרת בין היתר גם את הצבירה של הידע הכללי במהלך חיי האדם.
הידע הכללי שנרכש מאוחסן בזיכרון. זיכרון סמנטי הוא אחד משני סוגי הזיכרון המפורש שהוא חלק מהזיכרון לטווח ארוך. זהו זיכרון של ידע כללי ועובדות.
בדיקה ומדידה של ידע כללי
החלקים המילוליים של מבחן אינטליגנציה וכסלר לילדים ומבחן אינטליגנציה וכסלר למבוגרים בודקים בין היתר גם ידע כללי. הידע הכללי נבדק גם במסגרת מדידה והערכה בחינוך פורמלי.
פוז דו איגואסו
פוז דו איגואסו (בפורטוגזית: Foz do Iguaçu - הגייה מדויקת בפורטוגזית: "פוֹס דוּ איגואסו") היא העיר השישית בגודלה במדינת פרנה הברזילאית והשתים-עשרה בגודלה באזורה הדרומי של ברזיל, ובה אוכלוסייה של 270,000 תושבים. היא ממוקמת כ-500 ק"מ ממערב לקוריטיבה, עיר הבירה של פרנה.
כלכלה
העיר היא אחת המתוירות ביותר בברזיל. רוב התיירים שבה הם ברזילאים או ארגנטינאים, אולם גם תיירים אמריקנים, גרמנים, צרפתים וסינים פוקדים את המקום. תיירים ישראלים אינם נעדרים גם כן. בעיר כ-100 מלונות ואתרי אירוח. בין האטרקציות העיקריות בעיר:
רבים מתושבי העיר עובדים בעיר הסמוכה, סיודד דל אסטה (Ciudad del Este) שבפרגוואי. כל הסחר בין ברזיל ופרגוואי נעשה על גבי גשר הידידות (הקרוי Ponte da Amizade). ישנו גשר נוסף, "גשר האחווה" (Ponte da Fraternidade או Ponte Tancredo Neves), המחבר את פוז דה איגואסו עם שכנתה הארגנטינאית, פוארטו איגואסו, אולם חשיבותו של גשר זה נופלת מזו של הראשון. בשנים האחרונות סובל גשר הידידות מבעיות רבות כגון עומסי תנועה וחסימות.
פרט להפקת החשמל, בעיר תעשיות מעטות, בעיקר תעשיות טקסטיל בסיסי. בשל קשרה ההדוק עם תיירות, עלול כל משבר לפגוע אנושות בכלכלתה.
פארק הציפורים
בפארק הציפורים (בפורטוגזית: Parque das Aves) יש צמחייה טרופית, נחלים ומפלי מים. במקום שוכנות ציפורים ממגוון סוגים ומספר קטן של מיני זוחלים ומכרסמים. האטרקציות המרכזיות בפארק הן כלובי הענק עם הציפורים, אשר אליהן נכנסים המבקרים בפארק. יש כלובי ענק עם מינים רבים של טוקנים, פרפרים, יונקי דבש ותוכי ארה ענקיים וצווחנים.
אינסופיות (קומיקס)
אינסופיות (באנגלית: Infinity) הוא אירוע קרוסאובר ביקום מארוול שפורסם בחוברות הקומיקס השונות על ידי חברת מארוול קומיקס בין אוגוסט 2013 לינואר 2014 למשך 6 חוברות בסדרה הראשית ו-42 חוברות קשורות. את הסיפור כתבו בין היתר ג'ונתן היקמן, באיורם של אמנים כג'ים צ'ונג, ג'רום אופנה ודסטין ויבר.
העלילה מתייחסת לאירועים האחרונים שקרו במיתוג מחדש של "מארוול עכשיו!", כמוליך ישיר של אירועי "עידן אולטרון", ואשר מתרחשים בעיקר בסדרות האוונג'רס, האוונג'רס החדשים, נובה ושומרי הגלקסיה. העלילה עצמה מתרחשת בשלוש חזיתות - חזית ראשונה מביאה את האיום החייזרי של גזע "הבנאים" על היקום; החזית שנייה מתמקדת ברצף התרחשויות אשר פוקדות את יקום מארוול, כאשר כדור הארץ נמצא במרכזן; והחזית שלישית מביאה את ההשלכות הפוליטיות שיש לאירועים האלו על כדור הארץ בקרב הקהילה הבין-גלקטית. הסיפור עצמו מביא את התקפתו של תאנוס על כדור הארץ בזמן שהאוונג'רס נמצאים בחלל ומאחדים את היקום נגד קבוצת הבנאים.
האירוע הוכרז ביום קומיקס חינם של שנת 2013, כשהכותב טום ברוורט סיכם כי העלילה תהיה דומה לזו של הפחד עצמו. ביוני 2013 הוכרז על מעורבות קבוצת האוונג'רס העוצמתיים באירוע, וביולי הוכרז כי העלילה תוביל לאירוע קרוס-אובר נוסף.
עלילה
בעוד האוונג'רס יוצאים לחלל כדי להביס את "הבנאים" - הזן העתיק ביותר ביקום - תאנוס ניצל הזדמנות זו כדי לפלוש לכדור הארץ עם קבוצת "המסדר השחור" שלו. בעוד המסדר השחור עסוק בקרב עם קבוצת האילומינטי, תאנוס אוסף מידע על יהלומי האינסוף. הפנתר השחור הצליח להדוף את ננס שחור מהמסדר, בעוד דוקטור סטריינג' עסוק במאבק מנטלי נגד לוע-שחור. חיה והאקס-מן נאבקים בלהב-עורב ובעל-ענקית, פרוקסימה מידנייט מתעמתת עם נאמור בחורבות אטלנטיס (אשר נהרסה במתקפת צבאות ואקאנדה), אך תאנוס הורה על נסיגה ברגע. חזיז שחור ביקר את להב-עורב, אשר מספר לחזיז שחור כי תאנוס הוציא צו המורה על הריגתם של הבלתי אנושיים בגילאי 16-22, אחרת תושבי כדור הארץ יושמדו. חזיז שחור משתמש בקודקס טריגן ומגלה שתאנוס הוציא צו זה כדי לאתר ולהרוג את בנו האבוד.
האוונג'רס והמועצה הגלקטית מותקפים בחלל על ידי הבנאים. קפטן אמריקה והמועצה הגלקטית מתכננים פעולת תגמול, והם מגייסים מספר זני חייזרים. בכדור הארץ, מספר גיבורים נלחמים בפלישה של תאנוס. דוקטור סטריינג' מוצא את בנו של תאנוס בגרינלנד. לוע שחור מגיע למקום, חוטף את הילד וגורם לסטריינג' לשכוח את האירועים אשר קרו.. חזיז שחור מתעמת עם תאנוס, וגורם להחרבת עיר הבירה של הבלתי אנושיים. עקב כך, חזיז שחור מפוצץ פצצת טריגן ומשחרר את ערפילי טריגן בכל כדור הארץ. מיליוני תושבים סובלים מטריגנסיס וביניהם גם בנו של תאנוס, ת'אן. לאחר שתאנוס הביס את חזיז שחור,, קפטן אמריקה מבין כי האוונג'רס בנחיתות מספרית ונכנע לבנאים.. תור מתנגד לכך וצובר בעלי ברית רבי עוצמה שאבדו, וקפטן יוניברס מתעוררת מהתרדמת ומשמידה את הבנאים בספינת האם שלהם. ביאושם, הבנאים פוקדים על האלפאס שלהם להשמיד את עצמם וכל אשר נקרה בדרכם.
אט-אט, האוונג'רס ובני-בריתם היטו את הקערה לטובתם והשמידו את חברי האלפאס הנותרים, והמועצה הגלקטית מודיעה להם על פלישתו של תאנוס. לוע שחור נותן לת'אן חליפה השולטת בכוחותיו, ומדווח לתאנוס. המסדר השחור ותאנוס פלשו לוואקאנדה, בעקבות הכרזתו של נאמור, כדי למצוא את יהלומי האינסוף. המסדר מגיע לנקרופוליס של ואקאנדה ומוצא שם פצצות אנטי חומר, אשר היו אמורות להשמיד את כדורי ארץ של יקומים אחרים באמצעות חזיז שחור. המסדר השחור עוזב לגרינלנד והשאיר את על-ענקית מאחור, להתמודד עם האילומינטי, מקסימוס ולוקג'או.
בעזרת שומרי הגלקסיה, האוונג'רס פורצים את המחסום תאנוס הציב ונלחמים במסדר השחור שלו. כאשר חברי האילומינטי הגיעו לחדר פצצות האנטי-חומר בנקרופוליס, על-ענקית הביסה אותם באמצעות חזיז שחור. כאשר על-ענקית החלה לפוצץ את הפצצות, מקסימוס ולוקג'או השתמשו בפצצות כנגד על-ענקית, ופוצצו אותה בכוכב לכת מרוחק ובלתי מיושב. בקרב של האוונג'רס נגד המסדר השחור, לוע שחור שחרר את ת'אן ונתן לו להילחם באביו. ת'אן כולא את תאנוס ואת פרוקסימה מידנייט במצב של "מוות חי", והמסדר שחור מפורק: לוע שחור נמלט, היפריון הורג את להב-עורב ורונאן המאשים הורג את ננס שחור. איירון מן מעביר את תאנוס ופרוקסימה מידנייט לנקרופוליס, רונאן המאשים חוזר לעמו, הסקרול מכתירים את קל'רט כמלכם ואניהילוס פותח את הפורטל לאזור השלילי.
כחלק מהשלכות הסיפור, עיר הבירה של הבלתי-אנושיים נחרבת. כמו כן, מיליוני אנשים נחשפו לערפילי טריגן עקב פיצוץ פצצת טריגן, ופיתחו כוחות-על. בין היתר ניתן למנות את דוני גיל, שרה גרזה וקמלה קאן. לבסוף, מתחיל אירוע "בלתי אנושיות".
ביבליוגרפיה
{|
חיים מלאך
הרב חיים מלאך היה מקובל פולני שעסק בהפצת השבתאות באירופה ב.
ביוגרפיה
בתקופה הראשונה להופעתו הציבורית של מלאך, בשנים ה'ת"מ-ה'ת"נ (1680–1690), הוא התפרסם בפולין ובאירופה כולה כמקובל גדול ועמד בראש חבורה של תלמידי חכמים שלמדו אצלו קבלה. בין תלמידיו היו רבנים ידועים, בהם הרב זיסקינד רוטנבורג אב"ד לובלין. השפעתו חרגה מגבולות פולין ואף באיטליה היו לו תלמידים רבים.
בסוף המאה ה-17 החל מלאך לראשונה להשמיע אמירות בשבח שבתי צבי וטען שהוא משיח. להוכחת טענתו הביא מאמרים רבים מן התלמוד ומן הזוהר ופירש אותם על פי דרכו. הוא טען כי שבתי צבי, כמשה רבנו בשעתו, נעלם לתקופה של ארבעים שנה ולאחריה הוא עתיד להתגלות כמשיח. לפי דבריו היה שבתי צבי אמור להתגלות בשנת תס"ו (1706).
אחד מראשי הלוחמים בו היה הרב אברהם ברודא, לימים אב"ד פרנקפורט. באותה תקופה היה הרב ברודא ראש ישיבה בפראג, ומלאך שלח אליו מכתב ממקום שהותו בווינה ובו הוא מציע לו שישלח אליו שניים מבחירי תלמידיו שהיו בקיאים בחוכמת הקבלה כדי שהוא יוכיח להם את אמיתות טענותיו בדבר משיחיותו של שבתי צבי. הרב ברודא נענה ושלח אליו שניים מתלמידיו. הם ישבו בחברת מלאך במשך מספר ימים, ובחוכמתו הרבה הרצה להם את דבריו בלי שיוכלו לסתור אותו. כששבו לפראג סיפרו לרבם על המפגש, והוא ציווה עליהם לפרוש למשך תקופה מכל לימודיהם האחרים ולעיין בדברי מלאך, עד שיתבהרו להם הדברים. הם עשו כמצוותו ולאחר זמן עמדו על הסילופים בדברי מלאך.
מלאך יצא לאיטליה ואחר כך לטורקיה ושם הצטרף לחסידי שבתי צבי והטיף בגלוי לשבתאות. למרות קולות המתנגדים, באותה תקופה עדיין נהנה מלאך מאהדה גדולה בקהילות יהודיות רבות באירופה שזכרוהו כגדול בתורה ובחוכמת הקבלה.
בשנת ת"ס (1700) הצטרף מלאך כאחד האנשים המרכזיים למסעו של רבי יהודה חסיד לירושלים. אחד המניעים המרכזיים שלו למסע זה היה כדי להכשיר את בואו של המשיח. הקבוצה בראשותו של מלאך הקדימה את בואה לארץ ישראל, לאחר שהצליח לקבל תרומה גדולה מיהודי החצר שמואל אופנהיימר אשר איפשרה לשכור עבורו ועבור אנשיו שתי אוניות שהביאום דרך נמל קונסטנטינופול לארץ ישראל. הקבוצה השנייה בראשות רבי יהודה חסיד הגיעה זמן קצר לאחר מכן, בראש חודש חשוון תס"א. שישה ימים לאחר הגיעו של רבי יהודה חסיד לירושלים הוא מת בפתאומיות. מותו הפתאומי של רבי יהודה חסיד הותיר חלל גדול והגביר את השפעתו של מלאך. הוא קיבץ סביבו קבוצה של מאמיני שבתי צבי והם היו מתפללים בנוסח מיוחד ורוקדים ושרים מזמורים לנוכח תמונה של שבתי צבי.
רבני ירושלים היו חסרי אונים מול מעשיהם של מלאך ואנשיו. מלאך נהנה מאהדתם של רבים מיהודי אירופה אשר אף שלחו אליו לירושלים תמיכה כספית נדיבה. רבני ירושלים שלחו בחשאי מכתב לרבני אירופה ובו סיפרו על מעשיהם של מלאך ואנשיו. רבני קושטא שהכירו את מלאך מתקופת שהותו בטורקיה אישרו את דברי רבני ירושלים. הם שלחו מכתב משלהם ובו הביעו את התנגדותם למלאך וקיללוהו "עפרא לפומיה דההוא גברא... תיפח רוחו דמחשב קיצין".
מכתבם של רבני ירושלים הגיע אל הרב דוד אופנהיימר, מגדולי חכמי דורו, ששימש "נשיא ארץ ישראל". הרב אופנהיימר היה בן אחיו של העשיר שמואל אופנהיימר שמימן את נסיעתם של מלאך ואנשיו לארץ ישראל ובינתיים נפטר. בתגובה שלח הרב אופנהיימר מכתב ארוך אל אנשי ירושלים ובו הוא יוצא נגד המשיחיות שגררה בעקבותיה ביטולם של מנהגים רבים שהיו רווחים במסורת ישראל וכן שינויים בנוסח התפילה. הוא גם יוצא חוצץ נגד אלו שהקלו ראש בלימוד התלמוד ומתמקדים בלימוד הקבלה בלבד.
כשהגיעה שנת תס"ו ודברי מלאך על התגלותו הצפויה של המשיח לא התממשו התערערה אמינותו בעיני ההמון וקולם של המתנגדים למלאך גבר. מלאך שב לטורקיה, ולאחר שרבני קושטא החרימו אותו נסע לערי אירופה. תחילה שהה באיטליה וממנה בא, בשנת תע"ה (1715), לאמסטרדם. כשראה את ההתנגדות התקיפה של הרבנים למעשיו העמיד פנים שאין לו עוד קשר לשבתאות. רק כשנפגש בצנעה עם כאלה שחשב שיוכל להשפיע עליהם הטיף להם לשבתאות. לכמה מהם אמר כי שבתי צבי עודנו חי וכי הוא עצמו דיבר איתו פנים אל פנים בעזה. לאחד מיהודי המקום הוא טען כי נפגש עם אחד מרבני אמסטרדם הספרדים הידועים, הרב שלמה אאיליון, והשניים שוחחו בשבחו של שבתי צבי. אותו יהודי שלח את בנו לרב אאיליון ושאלו לנכונות הדבר, אך הרב הכחיש זאת בשבועה.
הרב ברודא, מתנגדו משכבר הימים, שלח מכתבים לקהילות אליהן הגיע מלאך ובהם התריע על האיש ואסר להכניסו לבתים וכן אסר לדבר עמו ולשהות במחיצתו בד' אמותיו. כפרפרזה לשמו הוא כינה אותו במכתביו "מלאך המוות הרע".
מאמסטרדם שב מלאך לפולין, ושם נפטר.
סיירת חרוב
סיירת חרוב (יחידה 484) הייתה סיירת פיקודית שפעלה בפיקוד המרכז בין השנים 1966–1974.
היסטוריה
היוזמה להקמת סיירת חרוב החלה באפריל 1966. מקימי הסיירת היו יחיאל אמסלם (אמסה) קמ"ן חטיבה 35 וסגנו, מפקדה הראשון של הסיירת יחזקאל (חזי) שלום . בהמשך, מפקדה השני אריה צידון (צימל) הוא שהפכה מיחידה בהקמה, ליחידה מבצעית. לוחמי היחידה נבחרו משורות חטיבת הצנחנים ובתחילת דרכה הייתה היחידה חלק מחטיבה זו. במהלך מלחמת ששת הימים תפקדה כיחידת חוד של חטיבה 4, ולאחר המלחמה הייתה לחלק מחטיבת הבקעה, שהוקמה ב-1968.
באירוע חטיפת המטוס הלבנוני באוגוסט 1973, שבו מטוס בואינג 707 לבנוני נחטף על ידי אזרח לובי והונחת בנמל התעופה בן-גוריון, הוטלה משימת ההשתלטות על הסיירת, תוך העדפתה על-פני כוח מסיירת מטכ"ל. כוח בפיקוד שלום קורן, מפקד פלוגה בסיירת, פרץ פנימה והשתלט על החוטף, החמוש באקדח, ושחרר את בני הערובה.
בראשית מלחמת יום הכיפורים פעלה היחידה, בפיקוד חיים אורן, במסגרת החזית הירדנית במלחמת יום הכיפורים, בתור כח כוננות מפני תקיפה ירדנית-עיראקית, וכנגד מחבלים. לקראת סוף המלחמה הועברה לחזית הדרום. בתחילה נועדה הסיירת להשתתף ב-22 באוקטובר, כחלק מכוח מיוחד עליו פיקד מתן וילנאי, בפשיטה על פורט פואד, אולם זו בוטלה בשל כניסת הפסקת האש הראשונה לתוקפה. לאחר מכן לחמה בקרבות טיהור החיץ החקלאי ובחילוץ הצנחנים הנצורים במהלך הקרב בעיר סואץ, עד לכניסת הפסקת האש לתוקף.
לאחר מלחמת יום הכיפורים כחלק מרפורמה במערך חיל הרגלים פורקו כל הסיירות הפיקודיות וכוח האדם הופנה לאיוש גדודי חי"ר. בין אלה שפיקדו על פלוגות בסיירת ניתן למנות את יוני נתניהו, אסא קדמוני, יואב גלבר, בילו מישורי ואת שריה עופר ("ייה").
על שמה של הסיירת הוקם בשנת 1995 גדוד חרוב שנמנה עם גדודי חי"ר מ"כ אשר הפכו מאוחר יותר לגדודים המרכיבים את חטיבת כפיר.
סידני פארק
סידני פארק (באנגלית: Sydney Park; נולדה ב-31 באוקטובר 1997) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה וקומיקאית אמריקאית.
סיירת חרוב
סמל היחידה
רעיון ראשוני לסמל היחידה צויר על ידי, בן קיבוץ אפיקים, ששירת כמש"ק במחלקת המודיעין של חטיבה 35. ציור ראשון של הסמל בגרסתו הסופית בוצע על קיר ודלת במגורי הסיירת בתל נוף, על ידי לוחם היחידה, משה שדה (שטיינפלד). המוטיבים העיקריים בסמל מדגישים את ייעוד הסיירת ושיוכה: האריות מצביעים על שיוך היחידה לפיקוד מרכז, הג'יפ מסמל את משימות ואופי פעילות היחידה, הכנפיים מסמלות את השיוך למערך המוצנח והחבצלת היא סמל המודיעין.
רוברטסון
{{פירושונים|
סידני פארק
ביוגרפיה
פארק נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, לאם אפרו-אמריקאית ואב קוריאני-אמריקאי.
רוברטסון
ראו גם
}}
סיירת חרוב
סמל היחידה
עם גיבוש הרעיון וציור הסמל, הוא הוצג ב-1966 על ידי יעקב רוזנצווייג (לימים, "רוזן"), לוחם ביחידה, בפני אביו, אשר עסק בצורפות. האחרון התנדב מייד להכין תבנית ואבטיפוס ללא כל עלות. לאחר קבלת האישורים הנדרשים לנשיאת הסמל היחידתי, אורגן על ידי אחד מקציני הסיירת, נדב בר אמוץ, יום עבודה לחיילי היחידה במסיק הזיתים. בהכנסות מיום עבודה זה, מומון ייצור סמל סיירת חרוב. הסמל יוצר כפי שעוצב ובהתאם לאבטיפוס שייצר הצורף חיים רוזנצווייג מחיפה.
סידני פארק
ביוגרפיה
פארק החלה את דרכה בשנת 2003 כשהייתה הקומיקאית הצעירה ביותר שהופיעה במועדון "The Improv". בשנת 2006 היא נבחנה לעונה הראשונה של תחרות הריאליטי האמריקאית, America's Got Talent בשם הבמה "Syd the Kid", שם עלתה לחצי הגמר. פארק נאלצה לנשור מהתכנית בשל קריירת המשחק שלה. היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בקומדיית המצבים, "כל כך רייבן" בשנת 2006.
בשנת 2010 לוהקה פארק לגלם את אלי דנוויל, בתו המאומצת של הבלש ג'ו דנוויל בסדרה "CSI: ניו יורק". באותה שנה כיכבה גם כ"טוצ'י רול" בקומדיה האפלה העצמאית "Spork".
בשנים 2013–2015, פארק כיכבה בסדרת הטלוויזיה "אמא בהזמנה".
בשנת 2016 החלה פארק לגלם את סינדי בסדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים".
בשנת 2017, פארק גילמה את מרדית' בסרט האימה העל-טבעי "שבע משאלות". באותה שנה, היא כיכבה בסדרת מדע בדיוני שהוקרנה ביוטיוב, "Lifeline".
במרץ 2018 פורסם כי פארק תשחק בסדרת הטלוויזיה "שקרניות קטנות: הפרפקציוניסטיות" בתפקיד קייטלין פארק לואיס. הסדרה הוקרנה לראשונה במרץ 2019 בערוץ הטלוויזיה "Freeform". בספטמבר 2019 ביטל הערוץ את הסדרה לאחר עונה אחת.
בשנת 2019 הופיעה פארק בתפקיד וינטר בעונה השלישית של סדרת הקומדיה של נטפליקס, "דיאטת סנטה קלריטה".
בשנת 2021 שיחקה בדמותה של מקאני יאנג בסרט המקורי של נטפליקס "יש מישהו בתוך הבית שלך". ובתור קירה פסקל בסרט "מוקסי" שביימה איימי פולר.
חיים אישיים
היא מתגוררת כיום בלוס אנג'לס, קליפורניה.
שישה אפסים
שישה אפסים היא דרמה ישראלית שעלתה לשידור בכאן 11 ב-13 ביוני 2023. הסדרה נכתבה על ידי נויה אורן, ובוימה על ידי ניר ברגמן.
ביקורות
מבקרת הטלוויזיה של ynet, סמדר שילוני, כתבה כי הסדרה היא "מינימליסטית ומקסימה" וכן "מצחיקה, נוגעת ללב ועשויה היטב". לדעתה, הבחירה בנושא של זכייה בפרס כספי היא "מקורית ומרעננת", ובאמצעותה יוצרת הסדרה "בוחנת ומפרקת בזהירות את שלל המהלומות שעלולות להתקיל את האנשים שהגשימו את הפנטזיה של לא מעט אזרחים שחיים תחת שלטון יוקר המחיה".
שי רגב ממעריב כתב כי תסריט הסדרה "אמנם יוצר רושם של סיפור על זכייה בלוטו [...] אך הוא מספר סיפור עמוק הרבה יותר" וכי הסצנות בה מתאפיינות ב"שנינות מדויקת והרבה אנושיות", המאפשרת לצופים להכיר את עצמם "דרך הטייפ-קאסט של כל אחת מהדמויות" וללמוד על "גישות שונות לאותו האירוע".
שני ליטמן מהארץ כתבה כי הסדרה כתובה מעולה ומבוימת בעדינות, וכי מערכות היחסים בה מעלות קונפליקטים מעניינים, עמוקים ומעוררי הזדהות.
אבישי סלע מאתר Time Out כתב כי "פס הייצור של סדרות הטלוויזיה האיכותיות בכאן 11 ממשיך לתת עבודה". הוא ציין כי "יש משהו מאוד נינוח בקצב של הסדרה" וכי "מעבר לתסריט החכם, גם ויזואלית היא נראית טוב" ו"מציגה את הדילמה בצורה מאוד רחבה ומעוררת הזדהות". עוד כתב, באשר לשאלת היחס להון בחברה, כי הסדרה "מציגה גישה קצת יותר שפויה" בנושא, ו"מתייחסת לכסף כאל משהו הרבה יותר פרקטי – אמצעי שבו קבוצת האנשים הזו, שמגיעה ממקומות שונים ומאורח חיים שונה, מנסים לברוח מהמציאות האפורה של חייהם".
נדב מנוחין מוואלה! כתב כי על אף שהסדרה "נהנית מרעיונות טובים, ליהוק משובח ואלגנטיות", היא "טובעת במועקה שמציפה כל חלקה טובה", כאשר לדבריו כל אחת מדמויותיה "מאופיינת בהגזמה", והעלילה והדיאלוגים "נדמים כאוסף של התבזויות אחת אחרי השנייה" של הדמויות.
רועי אבן מ-mako כתב כי על אף הקונספט הייחודי לסדרה של הסדנה, הרעיון הכללי שלה כן מזכיר סדרות אחרות כדוגמת הסינדיקט של ה-BBC ו-"Lucky 7"  של ה-ABC, וכי הדבר ידרוש ממנה מקוריות מעבר לכך. בנוסף, הוא ביקר את סיפור דמויותיהם של רותי ואמיר, "מהליהוק התמוה, דרך המשחק הלא משכנע ועד לכתיבה החלשה", וכתב כי הוא "בעייתי מאוד" ונשען על סטריאוטיפים וקלישאות. עם זאת, הוא כתב שמעבר לכך, "רוב המגרעות של 'שישה אפסים' נסלחות – ובמורד הדרך אף עשויות להתגלות כזמניות", וכי "יש בה ניסוי מחשבתי מעורר דיונים שלא מסתפק רק בזה".
הארלם היהודית
הארלם היהודית (באנגלית: Jewish Harlem) הייתה שכונה יהודית בעלת מאפיינים של גטו שהתקיימה במנהטן מסוף המאה ה-19 ועד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20. שכונה זו הייתה הריכוז העירוני השני בגודלו בניו יורק, והגיעה בשיאה ליותר מ-170 אלף נפש - יותר יהודים מאשר בלודז', בלונדון או בברלין באותה עת. תושבים יהודים מפורסמים של השכונה היו הארי הודיני, האחים מרקס, ארתור מילר, יוסלה רוזנבלט, הנרייטה סאלד, ג'ורג' גרשווין ובנג'מין פישוטו.
הארלם בתקופה הקולוניאלית
הלבנים הראשונים שהתיישבו בצפון האי מנהטן היו סוחרים הולנדים, שבשנות ה-30 של המאה ה-17 הקימו תחנת מסחר במישור שבין שני הנהרות שנודעו לימים כהארלם והאדסון. הייתה זו נקודת יישוב נוספת במסגרת ההתפשטות האירופאית בעולם החדש, וההולנדים ביקשו לזכות בנתח מן הפוטנציאל הכלכלי שהיה טמון בה, מאחרים במקצת אחרי הבריטים והצרפתים שהתיישבו זה מכבר באנגליה החדשה ובקוויבק בהתאמה. הארלם נקראה על שם העיר ההולנדית הארלם, והייתה חלק מן המרחב שכונה בעת ההיא "הולנד החדשה". שנים ספורות לפני הקמתה של הארלם, הוקמה תחנת המסחר "אמסטרדם החדשה" בקצהו הדרומי של האי (1625). לימים תהפוך ניו-אמסטרדם ההולנדית לניו יורק הבריטית, ובניינה יתפשט לכיוון צפון. במלחמת העצמאות האמריקנית התעמת הצבא הקולוניאלי בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון עם כוח בריטי יריב בסמוך לכפר הארלם, בקרב שנודע כניצחון הראשון של האמריקנים במלחמה.
יהודים ראשונים בהארלם
עד סוף מלחמת האזרחים ב-1865, חיו כ-800 אלף בני אדם בדרום מנהטן. החלוקה בין עשירים ועניים באי הייתה מובהקת: האוכלוסייה הענייה חייה ברובה הגדול דרומית לרחוב 14th, ואילו עשירי העיר חיו בין 42nd ל-14th. יהדות מנהטן מנתה כ-40 אלף איש, מהגרים גרמנים בעיקרם, שאף ביניהם ניכר הריבוד המעמדי. באותה עת היה הכפר הארלם נפרד פיזית וחברתית מן העיר ניו יורק. סביבתו הכפרית לא השתנתה משמעותית מאז מלחמת העצמאות. התחבורה בין הארלם לניו יורק עצמה הייתה מסורבלת, ומתיאור של אחד מבני הזמן עולה כי הארלם המבודדת שימשה כמקום פרישה פסטורלי לניו יורקרים האריסטוקרטים. עם זאת, עוד בשנת 1851 הצביע סקר של חברת הרכבת "האדסון ריוור" על הפחתת הפעילות החקלאית באזור הארלם, וחזה כי הכפר "יהפוך בזמן הקרוב לחלק מן העיר [ניו יורק]".
היהודים הראשונים שהגיעו להארלם אחרי 1865, היו קבוצה של סוחרים ממוצא גרמני שהתיישבו בשדרה השלישית בצפון מנהטן, בסמוך לאזור המסחרי של הכפר, והקימו שם את חנויותיהם. התיישבותם בריחוק מה מן העיר, הצריכה מוסדות קהילה בסיסיים כבית כנסת, בית ספר יהודי לילדיהם, בית קברות קטן, וכדומה. הריחוק התחבורתי היחסי מניו יורק הקשה על קיום חיי הדת, מה שהגדיל את חשיבותו של בית הכנסת הקטן. כבר ב-1869 נוצרו תוכניות ראשונות להקמת מבנה קבע מכובד לבית כנסת בהארלם. מסגרת הדיונים על אופיו של בית הכנסת, שפכה אור על אופיים התעסוקתי של אנשי הקהילה הקטנה, דוגמת הכובען מרקוס מרקס, בעל חנות הבגדים ישראל סטון, האחים בוהם סוחרי המשקאות, והתכשיטן יצחק פייזר. מרביתם קבעו את משכנם בסביבת רחוב 125.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הפכה מגמת החיבור בין הארלם ובין העיר ניו יורק לעובדה מוגמרת; ב-1873 סופח פרבר הארלם רשמית לעיר. שנה לפני כן יוסדה באופן רשמי הקהילה היהודית הראשונה בהארלם; היא נקראה "יד-ביד", וחבר מנהליה מנה שנים-עשר איש. באופן רשמי הייתה זו קהילה אורתודוקסית, אולם מעשית היו חלקם רחוקים משמירת תורה ומצוות; הכנסת עוגב לבית הכנסת הקהילתי הובילה לפרישת חברים שהקימו בתורם את קהילת "אוהלי ישראל" בהארלם.
תנאי המגורים שהארלם הקנתה לתושביה היו טובים הרבה יותר מאשר בעיר התחתית של מנהטן, וכנראה גם יותר מאשר ניו-ג'רזי וברוקלין שמעבר לנהר. גל ההגירה הגדול שזרם לניו יורק משנות השמונים של המאה ה-19 דרש גם הוא תנופת בנייה נרחבת בכל רחבי העיר. המהגרים האירים, והגרמנים - ביניהם מספר לא מבוטל של יהודים - 'נמלטו' להארלם ולשכמותה מפני גל המהגרים ממזרח ודרום אירופה. לאותם יהודים גרמנים, שהגיעו בעיקרם מאמצע המאה ה-19, היו האמצעים הדרושים כדי להגר בשנית – והפעם הגירה פנים עירונית של משפרי דיור.
מעבר המהגרים היהודים מדרום מנהטן להארלם
לכל אורך העשור הראשון של המאה ה-20 זרמו יהודים מן הלואר איסט-סייד לעבר הארלם. ההגמוניה היהודית-גרמנית בקרב יהודי הארלם הייתה קצרת מועד: סנונית ראשונה של מהגרים מזרח אירופאים הגיעה כבר ב-1890, וכעבור עשור מרבית יהודי הארלם כבר היו ברובם מהגרים מן האימפריה הרוסית. השינוי הדמוגרפי העמוק שהתרחש בניו יורק בעשורים האחרונים של המאה ה-19 שינה את פניהם של מוסדות הקהילה השונים. קהילת "יד ביד" הפכה מקהילה ענייה לאחד מן המרכזים של היהדות הרפורמית בניו יורק. כבר בעת מעברם של מהגרים יהודים-גרמנים לשכונה הועתקו מוסדות דת וקהילה מדרום מנהטן צפונה להארלם, וקהילות (Congregations) שונות קבעו את מרכזן בשכונה. בית הכנסת הקהילתי החשוב "טמפל ישראל" הועבר ב-1903 למרכז הארלם; הוא אירח יהודים בולטים, והתפרסם בפאר הארכיטקטוני שלו.
הקהילה בהארלם כללה משפחות ניו יורקיות ותיקות ומכובדות, חלקן צאצאיות למשפחות שחיו באמריקה עוד מהתקופה הקולוניאלית. על נאמני הקהילה בהארלם של סוף המאה ה-19 נמנו אישים דוגמת העסקן דניאל הייס (Daniel Hays), שהיה נשיא הקהילה, הפולטיקאי הניו יורקי סיירוס זלצבורגר (Cyrus L. Sulzburger), בן למשפחת זלצבורגר היהודית-גרמנית הנודעת, והדיפלומט המפורסם בנג'מין פישוטו (Benjamin F. Peixotto). שלושתם נודעו בציבוריות האמריקאית הכללית, ואף עמדו בקשרי חיתון ביניהם.
הארלם – גטו יהודי חדש
הריכוז היהודי החדש בהארלם ניכר בתהליכי הגטואיזציה שעבר; ההיסטוריון גורוק אפיין את הגטו היהודי בניו יורק כחברה שביקשה לענות על מגוון הצרכים החברתיים והכלכליים בשיתוף פעולה פנים-יהודי הדוק, תוך שמירה על קשר אקסקלוסיבי עם הקבוצה האתנית. זהו למשל דפוס הפעולה שאפיין את הגטו של הלואר איסט-סייד: מרחב יהודי המורכב מלאנדסמנשאפט (Landsmanschaftn) – התארגנויות עזרה הדדית בין יהודים שמוצאם מאותה עיר באירופה; קהילות חברתיות שמרכזן הוא בית הכנסת שלהן (Congregation); חדרים רבים מספור ללימוד תורה לילדים, וישיבות בסגנון אירופאי – לצד ארגונים יהודיים רדיקליים של מקומות עבודה, מפלגות סוציאליסטיות ואיגודי עובדים. ואכן, דפוס הפעולה הזה ניכר היה באופן נרחב ביותר דווקא בהארלם. הגטו העניק למהגר הוותיק והחדש כאחד אווירה מוכרת וחוויה של שייכות יהודית. לצד זאת, חוויית הדלות שבו, הצמיחה גם תופעות שהילכו על סיפו של החוק, ואף עברו עליו באופן מאורגן – דוגמת המאפייה היהודית הנודעת.
שני גורמי הגירה שונים הביאו את הקבוצות המגוונות שיצרו את הגטו היהודי של הארלם; היצע של דירות משופרות וזולות יותר מאשר בלואר איסט-סייד, שהיה גורם משיכה פנים עירוני משמעותי; ומתיחת פנים שעברה ניו יורק "בהוראה מגבוה" סביב שנת 1900, ודחפה החוצה תושבים מן הגטו היהודי הצפוף בלואר איסט סייד, בו חייה רבע מאוכלוסיית ניו יורק; פריצת 'חומות' הגטו הפכה לכורח עירוני, על רקע השינויים האורבניים המקיפים במנהטן: ניו יורק הפכה ערב המאה ה-20 לעיר השנייה בגודלה בעולם אחרי לונדון, עם אוכלוסייה של קרוב ל-3.5 מיליון איש (1898).
עד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 הייתה הארלם יעד הגירה משני, פנים-עירוני, למשפחות שכבר חיו לפני כן בניו יורק. החל ממחצית העשור, הביא שילובם של שני גורמי ההגירה להארלם, לראשונה, מהגרים יהודיים שאך זה נחתו בחופי אמריקה ולא מצאו דיור זמין בלואר איסט-סייד. הארלם הפכה לבית הראשון באמריקה של משפחות מהגרים ממזרח אירופה. המגמה שהחלה ב-1895 לערך הלכה והתעצמה בתחילת המאה ה-20, וסללה את הדרך ליצירת הגטו של הארלם. ידיעה בניו יורק טיימס מ-1903 ציינה כי "הגטו היהודי [...] איננו מוגבל רק לחלק אחד של העיר... [אלא התפשט גם] לאותו חלק של הארלם הממוקם בין רחובות 100th ו-125th, מזרחית לשדרה החמישית". השכונה כולה התרחבה בזכות תנופת הבנייה הכבירה ושיפור אמצעי התחבורה בין הארלם לעיר התחתית. אותה קבוצה הולכת וגדלה של מהגרים עניים התרכזה גאוגרפית בעיקרה משני צדדיה של השדרה השלישית – לב ליבה של איסט הארלם.
אוכלוסייה
העלייה היהודית לצפון מנהטן הייתה רק חלק משינויי ההרכבים האתניים של האוכלוסייה בהארלם. מ-1900 החלו להגיע לראשונה גם תושבים שחורים להארלם. ההגמוניה האירית-גרמנית בהארלם תמה כאמור בין 1900 ל-1910 – הם הפכו ממחצית מהאוכלוסייה לרק חמישית ממנה - ושלוש הקבוצות האתניות הגדולות היו יהודים מזרח-אירופאים, איטלקים ושחורים. מבין 200 אלף תושבי השכונה ב-1910, מחצית היו יהודים; מחצית מהם חיו באיסט הארלם, דרומית לרחוב 110th ומזרחית לשדרה החמישית. כל זאת על רקע העובדה שבאותה שנה, 1910, היו היהודים בניו יורק לרבע מאוכלוסיית העיר כולה.
כלכלה
קונפליקטים כלכליים ואתניים שונים עלו על רקע התרחבותה הדרמטית של השכונה. תחרות קשוחה בין בעלי הנכסים הובילה למלחמת שכירות, שהגיעה למצב חמור בו בעלי בתים הציעו בתים להשכרה בחינם לפרק זמן של כמה חודשים, ולאחר מכן ביקשו שכירות מזערית. מלחמת המחירים נתקלה בהתאגדות של בעלי בתים רבים שלא רצו לרדת לרמת מחירים בלתי-אפשרית. בינתיים היגרו כבר אלפי משפחות יהודיות ממוצא מזרח אירופאי לשכונה, ויהודים השתלבו כצבעים, נגרים, רפדים ומעצבי פנים בתעשיית הבנייה. ב-1900, כשליש מן הפועלים היהודיים המזרח אירופאים ברובע המערבי של מזרח הארלם עבדו בתעשיית המחט, ושליש נוספים בתעשיית הבנייה. היהודים בניו יורק היו מוכשרים יותר לעבודתם לעומת קבוצות אוכלוסייה אחרות, בשל הניסיון שצברו וההכשרה המקצועית שעברו. נכונותם לעבוד בשכר מועט גרמה להורדת שכר העבודה הכללי. תושבים לא-יהודים בהארלם התלוננו שהפועלים היהודים תופסים את מקומות העבודה בתעשיית הבנייה. נציגי איגודים מקצועיים התנגדו למגמה הזו, מתוך רצון להגן על אנשיהם.
בתוך הקהילה היהודית רבו המתחים המעמדיים; משקיעי נדל"ן יהודים עשו הון מהיר בקריאתם נכונה את זרם ההגירה להארלם. היחסים בינם ובין הציבור היהודי הרחב בהארלם היו עכורים בשל הפקעת מחירי השכירות. המשקיעים היהודים ראו בקהילה היהודית בהארלם מכשיר להתעשרות, והואשמו בחוסר רגישות כלפי אלה שהפכו את הארלם לביתם. ב-1904 עלתה תנועת מחאה כללית נגד השכירות המתייקרת בשכונה, שהושפעה ממחאה דומה בלואר איסט-סייד וכן מתנועות סוציאליסטיות שונות שהפנו את הכעס אל האלמנט המעמדי. שוכרי דירות רבים החליטו להחרים את מועד תשלום שכר הדירה לבעלי הדירות החמדנים, והחרם החזיק מעמד מספר שבועות. הסוציאליסטים ראו בכך הישג של ממש, אולם הבעיה לא נפתרה מיסודה. ארבע שנים לאחר מכן, ב-1908, חודשה תנועת החרמת תשלום שכר הדירה בשכונות המהגרים, בשל לחץ הולך וגובר של הפקעת מחירים. מסורת תנועת החרם על תשלומי שכר הדירה תוסיף ותכה שורש בהארלם. בשנים שלאחר המשבר הכלכלי הגדול של 1929 הובילה תנועת החרם להפחתה משמעותית של שכר הדירה, ולהסדרת הפיקוח על מחירי השכירות, בד בבד עם התחזקות המפלגה הקומוניסטית בשכונה.
במקביל להפיכתה לצפופה וסואנת, הלכה הארלם ולבשה אופי פרולטרי מובהק; שיעורם היחסי של עובדי הצווארון הלבן היהודים ירד משמעותית. היהודים המבוססים שהיו הראשונים להגיע להארלם, החלו לעזוב את בתיהם סביב 1900, ובמקומם נכנסו בהמוניהם פועלים יהודיים. בעשור הראשון למאה ה-20 התמלא אותו חלק בשדרה החמישית בהארלם שהיה שיכון לעשירים במהגרים דלי-אמצעים. היהודים העשירים יצאו מן הגטו של איסט הארלם, לשכונה משלהם. כבר ב-1905 מרבית היהודים בהארלם היו פועלים מקצועיים, ואלה מהם שבכל זאת השתייכו למקצועות הצווארון הלבן, עבדו ברובם כפקידים או זבנים.
דת
הפרולטריזציה הניכרת של הארלם הרחיבה עד מאוד את הקהילות הקונסרבטיביות בשכונה. לא בכדי בחרו חברי ה-JTS, המוסד העליון של הזרם הקונסרבטיבי האמריקאי, למקם באביב 1903 את בניינם הראשי בהארלם, שם הוא מצוי עד היום. בהארלם התהוותה גם אליטה יהודית מזרח אירופאית חדשה, שנשאה על שכמה מגמה של אמריקניזציה גוברת, והושפעה מן האורתודוקסיה המודרנית נוסח יהודי גרמניה. חלק מחברי אותה אליטה - ברוחה המודרנית-אורתודוקסית של "ישיבה יוניברסיטי" - דוגמת דייוויד כהן (David Cohen) והארי פישל נשאו את דגל האורתודוקסיה המודרנית בקהילה של הארלם. הדבר בא לידי ביטוי בראש ובראשונה בתחום החינוך: היציאה מן הסגירות האתנית הפחיתה את השפעת המסורת היהודית האורתודוקסית על ילדי המהגרים.
תלמוד התורה הישן של הגטו הוחלף בראשית המאה ה-20 בתלמוד התורה של מעלה העיר (Uptown Talmud Torah); זה התנהל תחת פדגוגיה אמריקנית חדשנית, אולם הוסיף ושילב בתוכניות הלימוד שלו תכנים יהודיים אורתודוקסיים. היה זה חידוש של ממש ביחס לתפיסות הדתיות המסורתיות, תוך שמירה על מסגרת האורתודוקסיה המודרנית. בשנים 1911–1912 שירתו מוסדות תלמוד התורה המודרניים בהארלם כשמונת אלפים איש לערך, בשמשם מרכזי חינוך, תרבות, וספורט קהילתיים. לצד בנייתם של מוסדות דת וקהילה מגוונים בהארלם, בתי כנסת רבים בשכונה הפכו עבור בני המהגרים למרכזים חברתיים שכונתיים, שינוי שעלה כתשובה למגמות החילון והנישואין המעורבים בעשורים הראשונים של המאה ה-20.
סופה של הארלם היהודית
עשור השנים שבין 1920 ל-1930 היה אחריתה של הארלם היהודית. מלחמת העולם הראשונה הייתה קו שבר בכל הנוגע לריכוזי היהודים בניו יורק, והשכונות היהודיות שקמו לפני המלחמה, שינו את פניהן וחלקן אף נעלמו לאחר המלחמה. על הארלם היהודית עבר תהליך התרוקנות דומה לזה שהתרחש בשכונות יהודיות אחרות בעיר, דוגמת הלואר איסט-סייד וויליאמסבורג, שהיו מרכזים יהודיים לפני 1914. ערב המלחמה אכלסה שכונת הלואר איסט-סייד כ-25% מאוכלוסיית ניו יורק היהודית, ועשור בלבד לאחר מכן, ב-1925, חיו בה 15% מן היהודים. ויליאמסבורג איבדה בין 1916 ל-1925 כ-18 אלף יהודים לטובת שכונות אחרות. הארלם הייתה השכונה היהודית שהושפעה יותר מכל מן המלחמה. תנופת הבנייה בה נעצרה כליל, משום שהמשאבים החומריים וכוח האדם הופנו לטובת כלכלת המלחמה. צווי ממשלה אסרו בנייה בלתי נחוצה, בזמן שהעיר כולה הייתה צמאה בחריפות לדירות חדשות. אוכלוסיית ניו יורק הוסיפה לגדול בין 1915–1920, והצפיפות הגיעה לממדים קשים מנשוא. הארלם סבלה במיוחד מן הצפיפות ואכלוס היתר, והושוותה על ידי אחד מארגוני הסיוע ללואר איסט סייד בימיה הגרועים.
בתום המלחמה, הפיצוי על מצוקת הצפיפות בהארלם ניתן בשכונות ניו יורק האחרות; מנהטן כולה פיגרה כעת בתנופת הבנייה אחרי שאר רובעי העיר שמעבר לנהר. אוכלוסיית המעמד הבינוני נשאבה ממנה, והיא הפכה ברובה לרובע של קצוות – תושבים אמידים מאוד לצד תושבים עניים מאוד. ההגירה מתוך מנהטן בכלל, והארלם בפרט, קשורה הייתה ברצון המתמיד בשיפור תנאי הדיור. הברונקס וברוקלין הפכו ליעדי הגירה פנים-עירוניים נכספים, בעוד התושבים היהודיים היו אחד האלמנטים הפעילים ביותר באותה תנועת הגירה מחוץ למנהטן. בנוסף, התאפיין עשור שנות ה-20 בשינוי בדפוסי התעסוקה של היהודים בניו יורק. החלפת המקצועות הייתה שלובה בנטישת השכונות היהודיות שקמו לפני המלחמה, ואפשרה בתורה את שיפור הדיור עקב הגידול בהכנסות למשק בית. מוסדות קהילה רבים, בעיקר בתי כנסת ובתי ספר, הועתקו מהארלם בעקבות עזיבת היהודים את השכונה. מספר היהודים בשכונה צנח מדי שנה בעשור שנות ה-20, עד שב-1930 נמנו בה רק חמשת אלפים יהודים. אך סמלי הוא שבאותה שנה הגיע שיעור השחורים בהארלם ללמעלה ממחצית השחורים בניו יורק כולה, ועמד על כ-165 אלף איש; כניסתם של השחורים לשכונה האיצה את מגמת העזיבה של יהודים את הארלם, אך לא חוללה אותה בפני עצמה. על כל פנים, השכונה היהודית בהארלם הייתה להיסטוריה.
אחרית דבר
סיפורה של הארלם היהודית שלוב באופן בל-ינתק בסיפורה של ניו יורק והפיכתה לעיר היהודית הגדולה בעולם. רוב המהגרים היהודים ביקשו, ודאי בראשית דרכם מעבר לים, לחיות לצד הדומים להם, ועדיף בקרבת מקום לאזור ירידתם מן האונייה, מה שתרם לגידולה המיידי של הלואר איסט-סייד; ניו יורק הייתה ונותרה ביתם של רובם היחסי של היהודים שהגיעו לאמריקה. הצפיפות הרבה שאפיינה את השכונות היהודיות, הלכה ונפתרה חליפות על ידי הגירה משנית, פנים-עירונית, לרבעים אחרים. עד פתיחת הגשרים של ויליאמסבורג ומנהטן ב-1903 ו-1909 בהתאמה, הייתה הארלם השסתום העיקרי לשחרור הלחץ מעל גבי הלואר איסט-סייד, ונקבעה בתור יעד המעבר המועדף: קרבתה לעיר התחתית של מנהטן, תנופת הבנייה שאפיינה אותה, ומערכת התחבורה העירונית שחיברה בינה ובין מרכזי התעסוקה, היו כולם גורמי משיכה חזקים מספיק להמוני יהודים. שלושה דורות של יהודים חיו בהארלם, והיוו את הקהילה האתנית הגדולה ביותר לפני הפיכתה של השכונה לגטו שחור. בשיאו, במהלך מלחמת העולם הראשונה, מנה הריכוז היהודי בשכונה כ-178 אלף איש; בחלוקה לשכונות ניו יורק, רק הלואר איסט-סייד עלתה על הארלם מבחינת מספר היהודים.
מרבית המהגרים הגיעו לשכונה בשל התקווה לשיפור מעמדם הכלכלי, ולא כתוצאה מהצלחה כלכלית. רק מיעוטם באו בשל איכות החיים המשופרת שהציעה השכונה לאמידים מבין המהגרים. לעומת הלואר איסט-סייד הייתה הארלם צפופה פחות, ואפשרה הזדמנויות תעסוקה מגוונות. בכל העת הוסיפו מאבקים פנימיים בין מוסדות ומנהיגים יהודיים להעסיק את הציבור היהודי בהארלם. אופייה הדתי של הקהילה, צורת החינוך המועדפת, והמתח בין סגירות הגטו ופתיחות למגמת האמריקניזציה, שרטטו את קווי המתאר של אותם מאבקים. הארלם היהודית הייתה תוצר מובהק של ההגירה ההמונית לארצות הברית בשנים 1881–1914, במסגרתה היגרו לארצות הברית כשני מיליון יהודים. כשכונה ניו יורקית, לא פסחו על הארלם תהליכים שהפכו את ניו יורק לעיר היהודית הגדולה בעולם בראשית המאה ה-20. במובנים מסוימים היא הייתה שכונת-בת של הלואר איסט-סייד, שנוצרה מתוך לחץ הצפיפות בדרום מנהטן, והתנאים הגאוגרפיים המיטביים בצפון האי. סיפורה חשוב כמקרה בוחן המדגים את דינמיקת ההגירה הפנים-עירונית של המוני המהגרים היהודים, שיצרה את הארלם כשכונה יהודית, ובד בבד עם שינויים אורבניים גם הובילה לשקיעתה. נוסף על כך, לדעת גורוק, הארלם היא דוגמה לאופן בו יעדי משנה של הגירה פנים-עירונית הכילו בתוכם מגמות מנוגדות של אמריקניזציה מחד, ושל גטואיזציה מאידך. בשונה מן הדימוי הרווח שגרס כי יציאה מן הגטו של הלואר איסט-סייד טמנה בחובה מגמה של היטמעות (Assimilation), הראה סיפורה של הארלם היהודית כי הדברים היו שונים בתכלית.
תותח נ"מ 128
תותח נ"מ 128 (כונה גם 12.8cm FlaK 40) הוא תותח נגד מטוסים בקוטר 128 מ"מ מתוצרת גרמניה הנאצית אשר היה תותח הנ"מ הכבד ביותר בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
פיתוח התותח החל בשנת 1936 על ידי חברת ריינמטאל-בורזיש תחת שם הפרויקט "GBH 63" והתבסס על מבנהו של תותח 105 מ"מ FlaK 38 מתוצרת החברה. אב הטיפוס הראשון נמסר לניסויים בשנת 1937 והתותח עבר בהצלחה את ניסויי הירי. עם זאת, תוצאות ניסויי השדה העלו כי אינו פרקטי כתותח נייד עקב מגבלות משקל והצורך לפרק את קנהו ולניידו בנפרד. לאור ביצועיו הטובים של התותח הוחלט בכל זאת להכניסו לשירות ובשנת 1941 סופקו התותחים המבצעיים הראשונים.
רובם המכריע של התותחים הוצבו בעמדות נייחות, בין השאר במגדלי נ"מ ייעודיים (Flaktürme) שהגנו על ברלין, המבורג ווינה. כ-200 תותחים הורכבו על קרונות רכבת וכן פותח נגרר ייעודי (Sd.Anh.220) שאפשר את ניוד התותח בשלמותו על גבי כבישים.
סך הכל יוצרו כ-1100 קנים במספר דגמים (חלקם בעלי יותר מקנה אחד). אורך חיי כל קנה נאמד בכ-1000-2000 יריות. הייצור הואץ בשנה האחרונה של המלחמה, ככל הנראה כמענה להגברת מתקפות מפציצי בעלות הברית על ערי גרמניה.
בניין בית המשפט העליון
בית המשפט העליון של ישראל שוכן בגבעת רם שבירושלים. המבנה נחנך בשנת 1992 והוא פרי תכנונם של האדריכלים עדה כרמי-מלמד ואחיה רם כרמי. מאז פתיחתו זכה לשבחים רבים בארץ ובעולם במקביל לביקורות נוקבות בקרב אדריכלים רבים. תיאור הבניין ותיעוד תהליך הבנייה מופיעים בהרחבה בספרו של יוסף שרון "בניין בית המשפט העליון", בלוויית תצלומים ותרשימים.
אדריכלות
בשנת 1986 נערכה תחרות אדריכלים לתכנון מבנה בית המשפט, ששכן עד אז במשך עשרות שנים בבניין ותיק במגרש הרוסים בירושלים. יד הנדיב (קרן רוטשילד) הציעה לממן בניין חדש בקריית הממשלה, כדי להשלים את "המשולש הדמוקרטי" בגבעה: הרשות המחוקקת (הכנסת), הרשות המבצעת (הממשלה) והרשות השופטת (בית המשפט העליון); וכן בשל הרצון לשכן את הגוף השיפוטי הגבוה ביותר במדינת ישראל במבנה שהוקם במיוחד לצורך מטרותיו (המבנה במגרש הרוסים שימש בעברו כאכסניית צליינים נוצרים). בתחרות השתתפו אדריכלים ידועי שם כמו ריקרדו לגורטה, ריצ'רד מאייר ורבים אחרים. האדריכלים עדה כרמי-מלמד ואחיה רם כרמי מתל אביב זכו בתחרות זו. בניית הבניין החלה בשנת 1989 והושלמה בשנת 1992. הבניין זכה לביקורת בטענה כי הפונקציונליות שלו מוגבלת ומאידך לשבחים רבים על הידורו ויופיו, למרות שנבנה מחומרים פשוטים, וכן בשל היותו מחובר מאוד לאופייה של ירושלים ולמקורות היהודיים. חמשת אולמות המשפט תוכננו באופן דומה אך בגדלים שונים כדי להתאים לצרכים של המוסד, אך כולם מתאפיינים בעיצוב זהה ובשימוש רב באור שמש טבעי. המבנה כולל גם לשכות השופטים, את 'חצר הקשתות', ספרייה וחלון פנורמי המשקיף אל העיר.
המבואה
מבואת הכניסה תוכננה לדמות חלל מבנה שער קלאסי מן העת העתיקה, שפתחיו קטנים ומוגנים. הבחירה בשער נובעת ממיקום בית המשפט בשער העיר היהודית, כעולה מן המקורות: ; ;. זאת בניגוד למיקום בית המשפט הרומי, למשל, שהיה בפורום המרכזי בעיר. המסר הוא שעל הצדק והמשפט להיות זמינים ונגישים לכולם.
מעל המבואה נמצאת פירמידה, המזכירה את הבנייה בירושלים בתקופת בית שני כגון קבר זכריה, קבר יאסון ויד אבשלום. מסביב לפירמידה נמצאת הספרייה המשפטית.
"הכותל"
המבנה כולו עשוי מאבן ירושלמית, כולל ריצוף פשוט וצנוע. את המבואה עוטף קיר גדול, המסמל את הכותל המערבי. קיר זה חוצה למעשה את הבניין כולו, ומבקש לחבר את המבקרים בבית המשפט לירושלים, וכן לקשור את המשפט הנערך בין כותלי הבית אל שורשי המשפט העברי.
האולמות
בבית המשפט העליון ישנם חמישה אולמות דיונים הנמצאים בשורה אחת. אולם ג' האמצעי הוא הגדול ביותר, אולמות ב' ד' הבינוניים, ואולמות א' ה' הם הקטנים מבין האולמות. מעל לדלת האולם ישנו חלון לכיוון מבואת האולמות, דרכו ניתן לראות את השופטים יורדים אל האולם, וכך לדעת שהדיון עומד להתחיל, כמו גם לסמל את העובדה שבבואו לשפוט רואה השופט את כל הצדדים ולהדגיש שעולים למשפט. כל האולמות בנויות בצורה מאורכת של מלבן – בו יושבים הציבור וצדדי הדיון, ובראש המלבן חצי עיגול – בו יושבים השופטים.
העיטורים
במבנה כולו אין ולו ציור קלאסי אחד, כמקובל במוסדות ציבור ממשלתיים, אלא הוא מעוטר כולו בפסיפסים, כמקובל במבני ציבור בימי קדם. דוגמה יפה לכך הוא הפסיפס המוצג במבואה, שעיטר את רצפת בית הכנסת העתיק בחמת גדר ושוחזר על ידי רשות העתיקות, זאת אחרי שנעשה מאמץ להעביר פסיפס אחר מבית כנסת ברצועת עזה. הפסיפס מציג זוג אריות, המסמלים את מלכות יהודה: "גּוּר אַרְיֵה יְהוּדָה... רָבַץ כְּאַרְיֵה וּכְלָבִיא". אריות אלה מקיפים זר מעוטר שבתוכו כתובת זיכרון בארמית המנציחה את הנדבנים שתרמו להקמת בית הכנסת ואחזקתו. מאחורי האריות ניצבים עצי ברוש, שאף הם מסמלים זיכרון והנצחה, בדומה לנר זיכרון, ששלהבתו דומה לברוש. בתחתית הפסיפס כתובת זיכרון נוספת לנדבנים נוספים.
הקו והמעגל
בצמוד לפתח הבניין מימין ישנו מעבר דרומה בקו ישר אל הכנסת. המשכו של המעבר בקו ישר צפונה מוביל אל גשר העובר מעל לכביש. זהו "קרדו" שתכננו האדריכלים שמטרתו לחבר בין שלוש רשויות השלטון הדמוקרטי (על פי תוכניתה החדשה של גבעת רם, יועברו משרדי הממשלה אל צפון הגבעה). הקו הישר כאן אינו מקרי, אלא הוא אלמנט מרכזי המלווה את בית המשפט העליון, כפי שניתן לראות בחלונות האנכיים שבחזית המבנה, ובחלון התצפית הפונה מערבה, המחולק בקווים אנכיים. האלמנט השני המופיע בבניין הוא המעגל, שבא לידי ביטוי בכניסה המעוגלת למבואה; בקמרותו של "הכותל"; בחלון התצפית המעוגל ועוד. שני אלמנטים אלה – הקו והמעגל – מסמלים את שני עקרונות המשפט – היושר והצדק. עקרונות אלה מופיעים יחדיו במקורות השונים. לפי טענת אדריכלי הבניין, הצדק מבוטא במעגל, שאינו "חותך" וקפדני כקו הישר, אלא "זורם" ו"מעגל פינות", כפי שרק צדק יכול: ;,. אולם, כוונת המילה "מעגל" בפסוקים אלו, על פי העברית המקראית, אינה לצורה גאומטרית עיגולית, אלא לנתיב או אורח, בו אפשר ללכת בכיוון ישר ובטוח.
ביקורת
לצד שבחים רבים על היצירה של האדריכלים כרמי, לא מעט ביקורת הוטחה בתכנון בית המשפט על רקע בעיות פונקציונליות לצד אוסף "קלישאות אדריכליות" כפי שנוהגים לטעון מבקריו. כמו כן, יש טענות על האקוסטיקה במבואות בית המשפט ובאולם הממתינים. כך לדוגמה התייחסה אל הבניין מבקרת האדריכלות של עיתון "הארץ", אסתר זנדברג:
תמונתו של דוריאן גריי
תמונתו של דוריאן גריי (באנגלית: The Picture of Dorian Gray) הוא רומן מאת הסופר האירי אוסקר ויילד, אשר התפרסם לראשונה בגיליון יולי 1890 של כתב העת Lippincott's Monthly Magazine בפילדלפיה, והכה גלים מיד עם פרסומו. היצירה מגוללת את סיפורו של צעיר המוכר את נשמתו תמורת נעורים ויופי נצחיים, ובאים בה לידי ביטוי שנינותו, ביקורתו החברתית החדה והפרוזה של אוסקר ויילד. גיבור הרומן הוא דוריאן, הדוניסט קצר רוח וחסר מוסר שאינו משתנה כלל, בעוד תמונתו מזדקנת והופכת דוחה יותר ויותר עם השנים. דמותו הפחידה, הקסימה, משכה, ואף השחיתה קוראים רבים במשך למעלה ממאה שנים. באמצעות מעלליו של דוריאן, הביע ויילד בפשטות את התאוריות האסתטיות שלו, המחיש אותן ואת הסיכונים הטמונים בהן, ואף הציע קווים מנחים למי שיחליט לחיות חיים של יופי חסר תוחלת.
כשיצא הספר לאור ב-1891, הוא נחשב למסוכן, טיפשי, וולגרי ולא-מוסרי, ואילו ויילד עצמו כונה "קפדן קשקשני". הספר שימש כהוכחה ל"חוסר צניעות רבתי" במשפטים נגד ויילד, שהביאו בסופו של דבר למאסרו ולהגלייתו. למרות זאת, ספרו "תמונתו של דוריאן גריי" ביסס את מעמדו של ויילד כאחד ממייצגיה החשובים של התנועה האסתטית, שדגלה ב"אמנות לשם אמנות", ויחד עם גיבורו הפך הספר ליצירה קלאסית.
עלילה
הספר מתאר את קורות חייו של דוריאן גריי, צעיר יפה תואר החובר אל הצייר המוכשר באזיל הלווארד, הרואה בדוריאן מקור השראה לאמנותו. באזיל הלווארד מצייר את דיוקנו האישי של גריי. הדיוקן מצויר בנאמנות מופלאה למקור החי, ומשקף את הערצתו העזה של הצייר לדוריאן גריי, על שום יופיו ותמימותו.
בסדנתו של באזיל פוגש גריי את הלורד הנרי, איש החברה הגבוהה, ציניקן ונהנתן, שהופך לחברו הטוב ומלווה אותו לאורך תהליך היצירה. הלורד הנרי משתף את גריי בעמדותיו הרואות ביופי ובנעורים אידיאל, ודוריאן גריי מושפע מדבריו עמוקות. הוא נעצב על ארעיותם של היופי והנעורים, ובצערו הוא מביע משאלה, ומבקש שתמיד ימשיך להיראות צעיר ויפה כמו בתמונה, ומבקש שהתמונה תזדקן ותתכער במקומו:
גריי הצעיר מתאהב בשחקנית צעירה, סיביל ויין, ושובר את לבה. שברון לבה כה גדול עד שהיא מתאבדת. כאשר גריי מתבונן בדיוקנו התלוי על הקיר הוא מבחין בהבעת פנים אכזרית שמופיעה בו ומבין שרצונו אכן התגשם – התמונה היא זו שמתכערת במקומו.
לורד הנרי משאיל לגריי הצעיר ספר המשפיע עליו עמוקות וגורם לו לחיות חיים נהנתניים ולבצע מעשים הנוגדים את המוסר ואת המידות הטובות. כשחולף הזמן, גריי נשאר יפה כשם שהיה ביום ציור הדיוקן שלו, ואילו דיוקנו, אותו הוא מסתיר בחדר נעול, מזדקן ומתכער.