cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריאנה גרנדה
חיים אישיים
משנת 2015 עד יולי 2016, גרנדה ניהלה מערכת יחסים עם הרקדן ריקי אלווארז. נודע לציבור שהשניים יוצאים לאחר שהם צולמו יחד במאפייה, בהמשך הועלה סרטון בו עורר ביקורת שלילית רבה על גרנדה עקב היחס המחמיר שהיא נתנה למוכרת החנות ועקב כך שבמהלכו היא אמרה שהיא "שונאת את אמריקה" ואת "האמריקאים", ואף ליקקה דונאט ממאפי החנות והחזירה למקום מבלי לשלם. הסרטון עורר גלים באמריקה. מאוחר יותר היא חזרה בה מדבריה, גרנדה התנצלה על הסרטון ואמרה שהיא התנהגה בטיפשות וגאה להיות אזרחית אמריקאית.
מאוגוסט 2016 עד מאי 2018 ניהלה גרנדה מערכת יחסים עם הראפר מק מילר. ביוני 2018 התארסה לפיט דייווידסון. באוקטובר אותה שנה נפרדו הזוג.
נכון ל-2021, הונה של גרנדה מוערך בכ-200 מיליון דולר.
במצעד הבילבורד
שבעה משיריה של גרנדה כבשו את ראש מצעד הפזמונים האמריקאי במצעד הרשמי "בילבורד הוט 100" בתור אמנית סולו, בעוד ש-20 משיריה נכנסו לעשירייה הפותחת, נכון ל-2023 גרנדה היא האמנית היחידה אשר שבעה משיריה נכנסו למקום הראשון במצעד בשבוע הראשון ליציאתם.
להיטי מקום ראשון:
דיסקוגרפיה
{{שני טורים|
אלבומי הופעה
}}
ריבר פיניקס
ריבר ג'וד פיניקס (באנגלית: River Jude Phoenix; 23 באוגוסט 1970 – 31 באוקטובר 1993) היה שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי, שהיה מועמד לאוסקר. מת ממנת יתר בגיל 23. אחיהם של השחקנים חואקין פיניקס וסאמר פיניקס.
ביוגרפיה
נולד כריבר ג'וד בוטום במדראס, אורגון, לאב נגר קתולי ולאם יהודיה, ילידת הברונקס, שעבדה כמזכירה.
כשהיה ילד הופיע יחד עם אחותו בהופעות רחוב, כדי לעזור בכלכלת המשפחה. הוא וכל בני משפחתו היו טבעונים.
כבר בהיותו ילד דחפו הוריו אותו ואת אחיו להשתתף בסרטים ובסדרות. בגיל 12 החל להופיע בטלוויזיה, בסדרה "שבע כלות לשבעה אחים" בין השנים 1982–1983, בה הופיע גם אחיו השחקן, חואקין פיניקס, הצעיר ממנו בארבע שנים. את תפקידו הראשון בקולנוע עשה בסרט הטלוויזיה "Backwards: The Riddle of Dyslexia", שנתיים אחר כך. בנוסף כיכב בסרט הטלוויזיה "הישרדות" (1985).
הפריצה שלו הגיעה כשגילם את דמותו של כריס בדרמת הנעורים על פי סטיבן קינג, "אני והחבר'ה" (1986). באותה שנה שיחק פיניקס בסרטו של הבמאי פיטר וויר, "חוף המוסקיטו", המבוסס על ספרו של פול תרו.
בשנת 1988 השתתף בסרטו של סידני לומט "אהבה במלכוד" ("Running on Empty"), עליו היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. עוד באותה שנה, השתתף פיניקס בסרט הפעולה של הבמאי ריצ'רד בנג'מין, "שתולים באמריקה", לצידו של סידני פואטייה. באותה שנה שיחק בסרט הנעורים "לילה בחייו של ג'ימי רירדון" לצד מת'יו פרי.
בהמשך גילם את אינדיאנה ג'ונס הצעיר בחלק השלישי של זיכיון ההרפתקאות של סטיבן ספילברג "אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון" (1989).
שנתיים לאחר מכן, לאחר שורה של סרטי נעורים, הופיע פיניקס בתפקיד מייק ב"איידהו שלי", בבימויו של גאס ואן סנט. שם גילם נער ליווי החי ברחוב וסובל מנרדמות (נרקולפסיה), אשר תר אחר אמו שנטשה אותו - תפקיד מורכב אותו גילם פיניקס בהשפעה רבה מהופעותיו הקולנועיות של ג'יימס דין.
פיניקס השתתף באלבום הסולו השני של גיטריסט להקת רד הוט צ'ילי פפרז, ג'ון פרושיאנטה, הנקרא "Smile From the Streets You Hold", בשיר "Height Down". בנוסף הקים להקה בשם " Aleka's Attic", שכללה את אחותו ריין.
מותו
ב-31 באוקטובר 1993 מת פיניקס, בגיל 23, ממנת יתר של הרואין וקוקאין, שלקח מחוץ למועדון ה-"Viper Room" בהוליווד. בניתוח שלאחר המוות, התגלו גם תרופות נגד שיעול וקנאביס בדמו.
גופתו נשרפה בגיינסוויל, פלורידה, בבית הלוויות מילאם.
פיניקס היה אמור לשחק את תפקידו של ג'ים קארול, נער המכור לסמים, בסרט הדרמה "יומן נעורים" (1995). בעקבות מותו בטרם עת נבחר להחליפו בתפקיד השחקן לאונרדו דיקפריו.
הסרט "ראיון עם הערפד" (1994) בכיכובם של טום קרוז ובראד פיט מוקדש לזכרו.
דיוויזיית הפאנצר החמישית (בונדסוור)
דיוויזיית הפאנצר החמישית (בגרמנית: 5. Panzer-Division) הייתה דיוויזיה משוריינת מערב גרמנית, אשר הייתה חלק מהקורפוס השלישי של הבונדסוור.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1956 כחלק מהקורפוס השלישי בבונדסוור, ששילב בשנת 1985 גם את דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-2 ודיוויזיית הפאנצר ה-12. הקורפוס השלישי היה חלק מקבוצת הארמיות המרכזית של נאט"ו (CENTAG), יחד עם הקורפוס השני של הבונדסווהר והקורפוסים ה-5 וה-7 של צבא ארצות הברית. המטה בשנת 1985 היה בדיאץ / לאן, עם חטיבות כפופות בוצלר (חטיבת הפאנצרגרנדיר ה-13), נוישטט / מרבורג (חטיבת הפאנצר ה-6) וקובלנץ (חטיבת הפאנצרגרנדיר ה-15).
הדיוויזיה מילאה תפקיד מרכזי בהגנת גרמניה המערבית מפני ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
לאחר קריסת ברית המועצות, הקורפוס האמריקני ה-7 נשלל מסדר הכוחות, ושני קורפוסים אמריקניים / גרמניים משולבים נוצרו באזור CENTAG לשעבר. כחלק מההסדר הזה, דיוויזיית הפאנצר החמישית הוצבה מנהלית תחת הקורפוס האמריקני ה-5 למטרות הגנה עיקריות. פירוש הדבר שאם היה צפוי התקפה מהמזרח, הדיוויזיה תהיה תחת שליטה אמריקנית, בעוד שדיוויזיה אמריקנית תהיה תחת שליטה גרמנית. הדיוויזיה שלחה כמה מיחידותיה ליוגוסלביה בשנת 1990. אילוצי התקציב הגרמניים הביאו לפירוק הדיוויזיה ב-30 ביוני 2001.
סולנום זיתני
סוֹלָנוּם זֵיתָנִי (שם מדעי: .Solanum elaeagnifolium Cav) הוא עשב בר רב-שנתי ורעיל ממשפחת הסולניים. מוצאו ממערב ארצות הברית ועד מקסיקו ומדרום אמריקה (ארגנטינה וכדומה). צמח גר בארץ ישראל, ידוע משנת 1957, ונמצא ברשימות של צמחים פולשניים של המשרד להגנת הסביבה. סולנום זיתני כעשב רע מהווה בעיה רצינית באזורים צחיחים למחצה. נזקיו של סולנום זיתני הן בעיקר לחקלאות כי הוא מתחרה באופן ישיר עם הצמחייה המקומית.
מאפיינים
צמח עשבוני רב-שנתי זקוף ומתפשט שבסיסו מעוצה, בעל קנה שורש (גבעול תת-קרקעי אנכי) ויכולת צמיחה מגבעוליו האופקיים (שלוחות) הקרובים לפני הקרקע.
גובה הצמח בין 20 ל-60 ס"מ ובמקומות מסוימים גובהו עד מטר אחד.
הגבעולים מכוסים שִׂיכִים (שערות קשות)חלשים קצרים ודקים, ישרים וניצבים לגבעולים או לעורקי העלים, בצפיפות שונות מפרט לפרט מצפוף ועד דליל או ללא קוצים. הגבעולים הצעירים גלילים פחות או יותר מכוסים בצפיפות בשערות כוכביות עדינות עם שיכים או בלעדיהם, הנותנות להם גוון אפרפר.
העלים מסורגים ופשוטים. הפטוטרות קיימות מכוסות בשערות צפופות בדומה לגבעולים הצעירים המעניקות להם צבע לבן-ירוק. הטרפים מוארכים, 3 עד 6 ס"מ לעיתים רחוקות 12 ס"מ ורוחבם 1 עד 2 ס"מ, ארוכים בערך פי 5 מרוחבם . צורתו אליפסה צרה, לעיתים רחוקות דמוי אזמל או ביצה מאורכת, דהיינו בסיס הטרף קהה עד מעוגל, הקודקוד מחודד. השפה תמימה עד מפורצת ברדידות עם 4 עד 6 אונות בכל צד מעוגלות או משולשות. קצות הטרפים לעיתים קרובות גלוניים.
התפרחות לא מסועפות ונראות אמיריות או צדדיות, אורכן 3 עד 5 ס"מ עם 4 עד 6 פרחים ומכוסות שערות כוכביות צפופות כמו הגבעולים. עוקץ התפרחת באורך 0.8 עד 2.5 ס"מ; עוקץ הפרח באורך 1 עד 3 ס"מ ובדרך כלל ומכוסות שערות כוכביות צפופות כמו הגבעולים ובשיכים.
הפרחים בעלי עטיף כפול, בכל איבר 5 חלקים. אין הפרחים שווים זה לזה בדרך כלל לעיתים רחוקות ישנם פרחים קצרי אבקנים ועמוד שחלה.
הגביע שאורכו 4 עד 8 מ"מ בעל 5 אונות, מכוסה שערות כוכביות צפופות כמו טרפי העלים, עם שיכים דלילים או בלעדיהם. השיכים עד 2 מ"מ אורך, מרווחים 0.5 עד 2 מ"מ זה מזה. האונות באורך 2 עד 4 מ"מ, בסיסם ברוחב 1 עד 2 מ"מ וקודקודם צר ורוך במיוחד. העירוק של הגביע אינו גלוי.
במרכז הפרח מקיפים 5 אבקנים צהובים ומפושקים זה מזה מעט את עמוד השחלה שגם הוא צהוב בהיר. האבקנים שווים זה לזה פחות או יותר, והם מאוחים לצינור הכותרת בלוע הכותרת בין עלי הכותרת. הזירים חלקים וקצרים מאוד והם קצרים מהמאבקים. צינור הזירים 0.8 עד 1.5 מ"מ, החלק החופשי של הזירים באורך 1 עד 2 מ"מ.
שתי הלשכות של המאבק צמודות ומקבילות זו לזו ואינן מרוחקות זו מזו על ידי קונקטיב או זיר מורחב. לשכות המאבקים נפתחות דרך נקבים בקודקודם של המאבק. הנקבים מתארכים עם הזמן.
השיליה זוויתית בעלת ביציות מרובות.
הפרי ענבה כדורי, 1 עד 5 לכל אשכול, קוטר 0.6 עד 1.2 ס"מ. קליפת הפרי דק, חלק, קירח, צבעו צהוב עד כתום כהה בהבשלה, כתום עד חום בהתייבשות, ולפני ההבשלה ירוק בהיר עם פסי ירוק כהה.; עוקץ הפרי באורך 1 עד 2.5 ס"מ, מעוצה במקצת, זקוף עד משתלשל, בדרך כלל עם שיכים; אונות הגביע המשתייר אינן מתארכות בצורה ניכרת, כפוף לאחור או עוטה את פרי עד 2/3 מאורך הפרי הבוגר, עם שיכים שאורכם 2 מ"מ.
הזרעים כ-15 עד 30 בכל ענבה, דמויי כליה פחוסה, אורכם 2 עד 3 מ"מ, רוחבם 2 עד 3 מ"מ וצבעם כתום-חום.
הפריחה בארץ נמשכת מרבית חודשי השנה, למעט חודשים בודדים בשיא החורף, לעומת אפריל עד אוגוסט באקלים קר יותר. הפרי נשאר על הצמח במשך חודשי החורף.
בית גידול ותכונות ביולוגיות
בית הגידול הטבעי של סולנם זיתני מאזורים צחיחים למחצה המקבלים 150 מ"מ ועד מקומות המקבלים 600 מ"מ עם קיץ ארוך. בישראל הוא גדל בבתי-גידול מופרים שנוצרו או עוצבו על ידי האדם, בשולי שטחים חקלאיים, בצידי דרכים, בשטחים פתוחים (ראה תמונה למשל בקריית שמונה) ואף במקומות מוגנים הקרובים לשטחים חקלאיים בגדות נחלים.
מין זה עמיד ליובש לקור (עד 16C-), גדל על כל סוגי הקרקעות כולל חוליות ומלוחות. מערכת שורשיו האנכית עד 2 מ' מאפשרת לו אחיזה טובה ומקורות מים ומאידך מערכת השורשים האופקית והרדודה של 25 ס"מ מאפשרת לו ניצול מי הקרקע וריבוי ווגטטיבית באמצעות שלוחות או שורשים. שורש באורך סנטימטר אחד יכול ליצור פרט.
צמח פולש
סולנום זיתני כעשב רע מהווה בעיה רצינית באזורים צחיחים למחצה. נזקיו של סולנום זיתני הן בעיקר לחקלאות כי הוא מתחרה באופן ישיר עם הצמחייה המקומית בניצול מי הקרקע ובהאבקה ומשאבים נוספים. תכונותיו האללופטיות מעניקות לו יתרון נוסף. לא קיים מידע מדויק על מועד כניסתו ואופן כניסתו של סולנום זיתני לישראל. למדינות אחרות הצמח חדר במעורב עם זרעים המיועדים לחקלאות או עם מספוא.
הצמח מוכרז פולשני, בנוסף לישראל, גם ב-29 ממדינות ארצות הברית, באוסטרליה, מרוקו, מצרים, הודו, זימבבווה, דרום אפריקה, ספרד, ויוון. תכונותיו הפולשניות הן הסתפקות בקרקע דלה ומעט מים, התרבות הן מזרעים והן ברבייה וגטטיבית משלוחות והן משורשים. מחתיכות שורש באורך של פחות מסנטימטר יכולים להתפתח צמחים שלמים.
שמות הצמח
שם המין, elaeagnifolium, אף הוא מלטינית ומשמעותו 'עלים דמויי Elaeagnus', בהתייחס לשיחים דמויי זית ממשפחת יצהרוניים (Elaeagnaceae). ומכאן שמו גם בעברית "זיתני" למרות שעליו אינם דומים לעלי העץ הזית. השם בערבית - סג'ואה זייתיה ( سجوه زيتيه).
שם נפוץ בפרסומים לסולנום זיתני הוא Silverleaf nightshade. משמעותה מאנגלית עלים כסופים עם בא הצללים של רדת החשכה. לסולנום שמות נפוצים רבים למשל, במרוקו הוא ידוע בשם morelle jaune. בדרום אפריקה הצמח מוכר בשם האפריקני 'Satansbos' (שיח השטן), כעדות לסכנה שבו.
בית משפט לענייני משפחה
בישראל, בית משפט לענייני משפחה הוא בית משפט בישראל שמוסמך לדון בסכסוכים בין בני משפחה, בעיקר דיני משפחה, כמו הסדרי גירושין, הסדרי זמני שהות, משמורת ילדים, אפוטרופסות, ועוד, אך גם תביעות אחרות, למשל בנושאים כלכליים ואף בדיני נזיקין, שחלק מהותי בסכסוך נובע מקשרי משפחה. בית משפט לענייני משפחה הוא בית משפט השלום, שהוכשר והוסמך לדון בענייני משפחה על פי חוק בית המשפט לענייני משפחה, התשנ"ה-1995. הדיונים בבית המשפט לענייני משפחה מתנהלים לרוב בדלתיים סגורות היות שברוב המקרים הדיונים נוגעים בצנעת הפרט, למרות שהדבר פוגע בעקרון פומביות הדיון.
סמכות
בית משפט לענייני משפחה מוסמך לדון ב"סכסוך משפחתי". חוק בית משפט לענייני משפחה מונה כבני משפחה: בני זוג, כולל ידועים בציבור, ילדים, הורים, סבים, נכדים ואחים ובני זוגם. חוק מניעת אלימות במשפחה מוסיף על בני המשפחה את צאצאי בן\בת הזוג, אחיינים וקטין הגר עם אדם האחראי עליו.
באוגוסט 2000 פסק בית המשפט העליון שסמכות בית המשפט לענייני משפחה משתרעת גם על סכסוכים עסקיים שברקעם יחסי משפחה עכורים. בפברואר 2020 פסק בית המשפט העליון שתביעת נזיקין של בת נגד אביה, בטענה שהאב פגע בה מינית תידון בבית המשפט לענייני משפחה.
כלים
לאור האופי המשפחתי של הסכסוכים, בית המשפט רשאי לסטות מסדרי דין ודיני ראיות, והשופט יכול לקבל כל ראיה הנראית לו לצורך קידום העניין, למעט בתובענה בעניין ירושה שאינה נובעת מסכסוך משפחתי ובתובענה לפי חוק החזרת ילדים חטופים. בניגוד לערכאות רגילות של בית משפט השלום, אין הגבלה על סכום התביעה שבית משפט לענייני משפחה יכול לדון בו.
לצד בית המשפט פועלת יחידת סיוע המורכבת מעובדים סוציאליים ופסיכולוגים המסייעת לבית המשפט וכפופה לו. התביעות בבית המשפט לענייני משפחה נדונות לרוב בדלתיים סגורות כדי לשמור על חסיון של המתדיינים.
מלבד הכרעה בנושאים אזרחיים, יש לבית המשפט סמכות להוציא צו הרחקה.
השופטים בבית המשפט לענייני משפחה הם בעלי הכשרה לטיפול בענייני משפחה.
היסטוריה
טרם הקמת בית המשפט לענייני משפחה, היה נוצר לעיתים מזומנות מצב של פיצול סמכויות בין בתי המשפט השונים, כאשר בני זוג היו מוצאים עצמם מתדיינים בכמה ערכאות במקביל, כאשר כל ערכאה דנה בפן שונה של הסכסוך. בית המשפט למשפחה פתר בעיה זו על ידי ריכוז ההתדיינויות ומתן כתובת אחת לכל הצדדים בסכסוך, למעט סוגיית מרוץ סמכויות שעדין קיים בין בתי המשפט לענייני משפחה ובתי הדין הרבניים.
בני זוג יהודיים שרוצים להתגרש חייבים לעשות זאת דרך בית הדין הרבני. אולם את שאר העניינים הנלווים לגירושין (כגון חלוקת רכוש, מזונות ומשמורת) הם יכולים לרכז בבית המשפט לענייני משפחה.
ערעור
בית המשפט המחוזי דן בערעורים על פסקי דין של בית המשפט לענייני משפחה. ברוב הערעורים דן בית המשפט בהרכב של שופט אחד, אולם בענייני משמורת ילדים ונושאים משיקים, כמו קביעת אבהות ואמהות, אימוץ והחזרת קטין חטוף על פי האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בינלאומית של ילדים דן בית המשפט המחוזי בהרכב של שלושה שופטים.
פרוצדורה
כל בקשה המוגשת במסגרת תיק משפחה, מלבד מזונות וצו הגנה, כרוכה באגרה.
דויד ז'ינולה
דויד דזירה מארק ז'ינולה (בצרפתית: David Désiré Marc Ginola, נולד ב-25 בינואר 1967 בגאסן, פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור) הוא כדורגלן עבר צרפתי, אשר עבד גם כשחקן קולנוע וכדוגמן.
ז'ינולה החל את קריירת הכדורגל שלו במולדתו צרפת, מ-1995 ולמשך שבע שנים נוספות שיחק באנגליה עד לפרישתו. במהלך שהותו באנגליה שיחק בניוקאסל יונייטד, בטוטנהאם הוטספר, אסטון וילה ובאברטון. הוא היה גם שחקן סגל קבוע בנבחרת צרפת במהלך שנות ה-90.
במהלך הקריירה שלו טיפח ז'ינולה מוניטין של שחקן בעל סגנון עצמאי, שלעיתים קרובות מתעמת עם מאמניו. מאז פרישתו ממשחק בשנת 2002, ניסה כיוונים חדשים, כולל משחק בקולנוע.
קריירת מועדונים
את משחקו הראשון כבוגר שיחק ז'ינולה בשנת 1985 במדי ספורטינג טולון, במשחק שהסתיים בניצחון 2-0 על מץ. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1985-1986, השתתף ב-14 משחקים, ובעונה שלאחריה הפך לשחקן הרכב קבוע בטולון.
אחרי שלוש עונות, עבר ז'ינולה לשחק במדי ראסינג פריז בה שיחק 61 משחקי ליגה לפני שעבר בשנת 1990 לשחק בברסט. כעבור שנתיים חתם במועדון פריז סן-ז'רמן בו שיחק שלוש שנים בתור שחקן הרכב והופיע ב-115 משחקי ליגה עבור הקבוצה בהם כבש 33 שערים.
ב-1995, ז'ינולה הצטרף למועדון הפרמייר ליג ניוקאסל יונייטד תמורת 2.5 מיליון פאונד. הוא חתם במועדון בתקופה בה ניסה המאמן קווין קיגן להפוך את ניוקאסל לאחד המועדונים החזקים באנגליה ולשם כך אפשרה לו הנהלת הקבוצה להחתים מספר כוכבים מאירופה. את עונת 1995-1996 סיימה ניוקאסל במקום השני, 4 נקודות פחות מהאלופה מנצ'סטר יונייטד, וזה היה הישג הליגה הגדול ביותר של הקבוצה מזה כמה עשורים, בו היה לז'ינולה חלק חשוב. אולם מנהלי ואוהדי הקבוצה התאכזבו מכך שהקבוצה סיימה במקום השני, לאחר שהובילה בטבלת הליגה בפער של 10 נקודות מהמקום השני החל באמצע העונה.
ב-1996, ברצלונה הציעה עבורו הצעה שנדחתה על ידי ניוקאסל. ז'ינולה הצטער מאוחר על כך שמעולם לא שיחק ב"מועדונים גדולים". על מנת לחזק את הסגל, ניוקאסל שילמה סכום שיא של 15 מיליון פאונד עבור החתמת אלן שירר. למרות זאת, ניוקאסל סיימה את העונה פעם נוספת במקום השני, במרחק זעום ממנצ'סטר יונייטד. במהלך העונה, קווין קיגן התפטר מאימון הקבוצה ובמקומו מונה לתפקיד קני דלגליש.
במהלך שנתיים במועדון ז'ינולה הסתכסך עם הנהלת המועדון ועם חבריו לקבוצה. לאחר החלפתו של קיגן בדלגליש ז'ינולה לא הצליח להסתדר עם אופיו של מאמנו החדש וחיפש מוצא מהקבוצה.
טוטנהאם הוטספר החתימה אותו ביולי 1997 תמורת 2.5 מיליון פאונד, שם הצטרף לעמיתו מניוקאסל לס פרדיננד. בשנת 1999, הוא זכה בתואר כדורגלן השנה של השחקנים וגם בתואר שחקן השנה של העיתונאים, בעת ששיחק בטוטנהאם השתתף בזכייתה בגביע הפוטבול ליג, לאחר ניצחון בגמר 1-0 על לסטר סיטי בומבלי. ז'ינולה היה חלק חשוב מהסגל שזכה בגביע ב-1999, לאחר שבישל את שער הניצחון לאלן נילסן במשחק הגמר, ולאחר שכבש שער ממרחק רב בניצחון 3-1 על מנצ'סטר יונייטד בחצי הגמר. אוהדי הקבוצה והנהלתה הכריזו על כניסתו של ז'ינולה להיכל התהילה של המועדון.
ביולי 2000, ז'ינולה הצטרף לאסטון וילה תמורת 3 מיליון פאונד. הוא הכריז על אכזבתו מטוטנהאם שהעבירה אותו, וטען בחדשות שההסכמה של טוטנהאם הפתיעה אותו לחלוטין. מאמן וילה, ג'ון גרגורי, איתגר את ז'ינולה וביקש ממנו להוכיח לו שהוא עדיין מסוגל לשחק היטב בפרמייר ליג ולא בליגות הנמוכות, מאחר שהיה כבר בן 33, ונראה היה שלא התכוון לשחק עוד זמן ממושך.
בשנת 2002, ז'ינולה חתם באברטון, בה שיחק רק 5 משחקים לפני שהכריז על פרישתו ממשחק במאי 2002, זמן קצר לאחר שדייוויד מויס התמנה למאמן הקבוצה. הוא הצהיר על כוונתו להתחיל קריירת משחק או קריירת אימון.
קריירה בינלאומית
אף על פי שז'ינולה היה שחקן צרפתי מאוד בולט, הוא לא זכה להשתתף באופן סדיר בנבחרת צרפת, בה שיחק רק 17 פעמים במהלך הקריירה שלו.
במהלך משחק מוקדמות למונדיאל 1994, צרפת הייתה זקוקה לתוצאת תיקו במשחק הביתי נגד בולגריה במשחק האחרון בשלב, כאשר התוצאה כבר הייתה 1-1, ז'ינולה איבד את הכדור במקום להשתהות איתו, וכתוצאה מכך בולגריה חטפה את הכדור ואמיל קוסטדינוב כבש שער ניצחון מפתיע עבור הבולגרים והדיח את צרפת. מאמן צרפת, ז'ראר הוייה, האשים את ז'ינולה בהפסד, ואמר שהוא חתם על חיסולו של הכדורגל הצרפתי. אחרי שאוהדי הכדורגל הצרפתים לעגו לו, ז'ינולה עבר לשחק באנגליה.
מאמניה הבאים של צרפת לא זימנו יותר את ז'ינולה לטורנירים גדולים, והוא שיחק את משחקו האחרון בנבחרת בשנת 1995.
קריירה קולנועית
ז'ינולה שיחק בשני סרטים מאז שפרש מכדורגל. הוא שיחק את הדמות המרכזית בקומדיה הקצרה אדון פיירקול, ואת דמותו של רב-טוראי דיטר מקס בסרט המלחמה הטיפה אחרונה ב-2005.
ז'ינולה התפרסם בעת ששיחק באנגליה, כאשר כיכב בפרסומת טלוויזיה של חברת לוריאל למוצרי שיער. הוא גם שיחק בפרסומת של הטלוויזיה הצרפתית למכוניות.
שוויינטוחלוביצה
שוויינטוחלוביצה (בפולנית: Świętochłowice, בגרמנית: Schwientochlowitz) היא עיר בחבל שלזיה שבדרום פולין, בסמוך לקטוביץ. דרך העיר זורם הנהר ראווה. שוויינטוחלוביצה נמצאת בפרובינציית שלזיה מאז 1999, כאשר לפני כן הייתה חלק ממחוז קטוביץ. אוכלוסיית העיר עומדת על כ-50,000 תושבים והיא חלק מהאזור המטרופוליני השלזי, המכיל מעל ל-5 מיליון איש.
היסטוריה
העיר קיבלה זכויות מגדבורג במאה ה-14. שוויינטוחלוביצה הייתה חלק מגרמניה עד ל-1922 כאשר היא סופחה לפולין למרות שרוב תושביה הצביעו נגד סיפוח זה. בשנת 1939 כתוצאה מפלישת גרמניה לפולין היא הועברה בחזרה לגרמניה עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
בתקופת המלחמה פעל בעיר מחנה העבודה זגודה לאחר המלחמה רוכזו בו גרמנים, שלזים ממוצא גרמני ופולנים. בראש המחנה עמד היהודי סלומון מורל. קיימות טענות שמורל ראה בתפקידו כמפקד המחנה אפשרות לנקמה על הריגת יהודים רבים כולל כל משפחתו במהלך מלחמת העולם השנייה.
צ'יבה (מחוז)
מחוז צ'יבה (ביפנית: Chiba-ken 千葉県) הוא אחד ממחוזות יפן, הנמצא באזור קאנטו שבצפון-מרכז האי הונשו, האי המרכזי של יפן. בירת המחוז היא העיר צ'יבה.
היסטוריה מוקדמת
במחוז צ'יבה נמצאו עדויות להתיישבות אנושית מהתקופה הפרהיסטורית תקופת ג'ומון. במחוז נמצאו ערימות צדפים הגדולות ביפן, דבר המעיד על הסתמכות תושבי המקום על מזון מן הים, אותו דגו במפרץ טוקיו. בנוסף ניתן למצוא במחוז רוגמים מתקופת קופון.
תקופת אסוקה ותקופת נארה
בתקופת אסוקה השתנה מבנה השלטון של מחוז צ'יבה, בעקבות רפורמת טאיקה משנת 646. נחלת פוסה העתיקה, שכללה את השטח של מחוזות צ'יבה ואיבראקי של היום, נחלקה לנחלת שימוסה בצפון, ולנחלת קזוסה בדרום. חלוקה זו נותרה על מכונה עד רסטורציית מייג'י במאה ה-19.
תקופת הייאן
בתקופת נארה ובראשית תקופת הייאן חיזק קיסר יפן את שליטתו בנחלות אלה, והקים בהם ערי ממשל מבוצרות. עם זאת, בהדרגה החלו נציגים מקומיים אלה לרכוש עצמאות רבה יותר מכס הקיסר, עד שבסופו של דבר התנתקו שליטי צ'יבה לחלוטין מהקיסר ושלטו בנחלה בכוחות עצמם.
העת המודרנית
ב-1873, לאחר ביטול שיטת ההאן, נוסד מחוז צ'יבה הנוכחי. ב-1923 סבל המחוז מהרס רב בעקבות רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, ואלפים מתושבי המחוז נהרגו, וכן מאות בני מיעוטים קוראניים נרצחו לאחר מכן. לקראת מלחמת רוסיה–יפן נבנו במחוז ביצורי חוף במפרץ טוקיו על מנת להגן על הבירה טוקיו. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הפך המחוז לאזור היערכות של הצבא היפני הקיסרי, ונבנו בו בסיסים ומוצבים רבים וכן מתקני תעשייה צבאית. בשל כך הפך המחוז למטרה למפציצים אמריקנים שהפציצו את ערי יפן באמצע שנת 1945.
רעידת האדמה של 2011
רעידת האדמה והצונאמי בסנדאי בשנת 2011 השפיעה על מחוז צ'יבה, על אף ריחוקו ממוקד הרעידה. הנזק לתשתיות ולמבנים היה קל בהרבה מאשר במחוזות שנפגעו ישירות, אך כמה עשרות אנשים נהרגו מפגיעת הצונאמי בעיר אסהי שבצפון המחוז, ובית זיקוק נפט עלה בלהבות. הפגיעה בהיצע הבתים במחוז, בשל בעיות התנזלות קרקע ונוכחות רדיואקטיביות, הביאה להגירה המונית אל מחוץ למחוז.
גאוגרפיה
מחוז צ'יבה גובל במחוז איבראקי בצפון לאורך נהר טונה, במחוזות טוקיו וסאיטאמה במערב, באוקיינוס השקט במערב, ובמפרץ טוקיו בדרום.
מרבית שטח המחוז שוכן בחצי האי בוסו, שהוא אזור חקלאות פורה בו מגדלים בעיקר אורז. מרבית אוכלוסיית המחוז מתרכזת בצפון המחוז, והאזור נחשב חלק ממטרופולין טוקיו. 6% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים.
ארתור לומיס הרמון
ארתור לומיס הרמון (באנגלית: Arthur Loomis Harmon; 13 ביוני 1878 – 1958) היה אדריכל אמריקאי, מתכנן בניין ימק"א ירושלים וממתכנני בניין אמפייר סטייט.
ביוגרפיה
הרמון נולד בשיקגו שבאילינוי. הוא למד במכון לאמנויות בשיקגו, והוסמך כאדריכל באוניברסיטת קולומביה (1902).
בין השנים 1911 ל-1929 עבד הרמון במספר משרדי אדריכלים ואף כאדריכל עצמאי. הוא התמחה בתכנון בתי מלון. בראשית שנות העשרים תכנן הרמון את בית המלון "שלטון" (Shelton) בניו יורק, שהיה המבנה הגבוה הראשון שנבנה בניו יורק לאחר מלחמת העולם הראשונה, והיה בזמן הקמתו, שנסתיימה בשנת 1924, בית המלון הגבוה בעולם (כיום שמו "מלון מריוט של הגדה המזרחית בניו יורק").
ב-1929 הצטרף הרמון למשרדם של האדריכלים ויליאם לם (William F. Lamb) וריצ'מונד שריב (Richmond Harold Shreve) בניו יורק, והשלושה הובילו את תכנונו של בניין אמפייר סטייט, שהושלם ב-1931. שמו של המשרד שונה ל-"שריב, לם והרמון" בעקבות הצטרפותו של הרמון.
במסגרת עבודתו במשרד זה היה הרמון המתכנן הראשי של בניין ימק"א בירושלים, שבנייתו נסתיימה בשנת 1933 ונחשב לפאר האדריכלות בירושלים בתקופת המנדט הבריטי ולבניין ימק"א היפה בעולם. בעת הקמתו היה הבניין הגבוה בירושלים.
הרמון נפטר ב-1958, במחוז וסטצ'סטר בניו יורק.
אוסטין ג'יפסי
אוסטין ג'יפסי (באנגלית: Austin Gipsy) הוא רכב שטח, מאופיין על ידי הנעה 4x4, מתוצרת יצרנית הרכבה-בריטית "Austin Motor Company" אשר יוצר בין השנים 1958–1967.
אוסטין ג'יפסי 4x4
דגמי "אוסטין ג'יפסי" יוצרו ב-בריטניה ובנוסף הורכבו ב-אוסטרליה, ניו זילנד ו- קולומביה.
סך הכול יוצרו 21,208 יחידות.
תאוצת "אוסטין ג'יפסי" מ-0–50 מייל (80.46 ק"מ) היא 23 שניות.
מרכב השלדה של דגמי ה-"אוסטין ג'יפסי" הוגדרו: "SWB :short wheel base."
איגור לוויטין
איגור יבגנייביץ' לויטין (ברוסית: Игорь Евгеньевич Левитин; נולד ב-21 בפברואר 1952, צבריקובויה, מחוז אודסה, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות) הוא דמות פוליטית רוסית, עוזר לנשיא הפדרציה הרוסית מאז ספטמבר 2013 ויועץ לנשיא רוסיה. בעבר כיהן כשר התחבורה של הפדרציה הרוסית (בין התאריכים 9 במרץ 2004 ל-21 במאי 2012).
משמש כיו"ר הוועדה המפקחת של התאחדות טניס השולחן הרוסית. כמו כן הוא חבר במועצה המייעצת לנשיא הפדרציה הבינלאומית לטניס שולחן (ITTF) ונשיא האיחוד האירופי לטניס שולחן.
קריירה
לוויטין נולד בפרברי אודסה למשפחה יהודית. בראשית חייו, לוויטין התאמן בטניס שולחן בבית הספר לספורט באודסה במשך 10 שנים.
קריירה צבאית
בשנת 1970, בגיל 18, הוא זומן לשירות צבאי. בשנת 1973 סיים את לימודיו במכללת הפיקוד על שם מיכאיל פרונזה בלנינגרד של חיל הרכבות והתקשורת הצבאית. הוא החל את שירותו כעוזר מפקד צבאי באזור הפיקוד הצבאי של אודסה ברכבת הטרנסדניסטרית בשנים 1976 - 1980 שירת בכוחות הסובייטיים בבודפשט. בשנת 1983 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית לעורף ותחבורה לאחר שהוכשר כמהנדס רכבות. בשנים 1983 - 1985 שימש כמפקד צבאי מחוזי בתחנת נובי אורגל בקו הראשי של באיקל–אמור (BAM). הוא השתתף בהנחת קישור הזהב. בשנים 1985 - 1994 שירת בגופי התקשורת הצבאיים ברכבת מוסקבה כמפקד צבאי מחוזי ומאוחר יותר כסגן ראש שירות התקשורת הצבאי של מוסקבה. דרגתו היא אלוף-משנה במילואים.
קריירה עסקית (1994–2004)
בשנת 1994 שינה לוויטין את עיסוקו והצטרף לחברה פיננסית ותעשייתית בתחום התחבורה המסילתית. שם בשנת 1995 מונה לסגן נשיא החברה. בשנת 1996 הצטרף לחברת סברסטאלטרנס (חברת בת של קבוצת סברסטאל), שהוקמה כאחת המתחרות הפרטיות הראשונות לחברת הרכבות הרוסית. בחברה היה לוויטין אחראי, בין היתר, על בניית מכונות תחבורה ותחבורה מסילתית. לאחר שנתיים בחברה, הוא הפך לסמנכ"ל. באותה תקופה הוא היה חבר במועצה הציבורית של ממשלת הפדרציה הרוסית בנושא הרפורמה בתחבורת הרכבות. הוא השתתף באופן פעיל במחקר של ניתוב מטענים.
קריירה בממשלת רוסיה (2004–2012)
עם כניסתו לתפקיד, צמצם לוויטין את המנגנון המרכזי של המשרד ביותר מ-20% בעקבות גזירה על צמצום כוח אדם שהוציאה הממשלה. כאלפיים פקידים הודחו בגופים אזוריים ומקומיים, בעוד שמנגנון המשרד עמד בפני צמצום פי ארבעה מקודם.
ב-3 באוקטובר 2005 בבריסל חתמו לוויטין ומפכ"ל התחבורה של האיחוד האירופי ז'אק ברוט על הסכם משותף שקבע את העקרונות הכלליים, היעדים והמבנה של הדיאלוג בין רוסיה לאיחוד האירופי בתחום התחבורה והתשתיות. בראשית שנת 2007 ניהל לוויטין כיו"ר ועדה בין-ממשלתית למשא ומתן על שיתוף הפעולה עם לטביה. כתוצאה מכך, באביב 2007 חתמו סוף סוף רוסיה ולטביה על הסכם גבול, שהיה זה זמן רב שנוי במחלוקת. בדצמבר 2007 חתמו לוויטין ושר החוץ של ליטא, פטרס ווייטיקונאס, על הסכם לניווט בלגונה של קורוניה וכן על נתיבי מים פנימיים במחוז קלינינגרד. על פי המסמך, כללים מבוססי אישור לניווט חוץ במימי רוסיה בוטלו. הספינות הרוסיות קיבלו במים אלה זכויות שוות לספינות הליטאיות.
בסוף אוקטובר 2008 נבחר לוויטין ליו"ר דירקטוריון אירופלוט, אחת החברות המובילות הרוסיות הגדולות ביותר. הוא היה גם חבר במועצה הציבורית בוועדת הממשלה בנושא הרפורמה בתחבורה הציבורית.
לוויטין לא היה חלק מהקבינט של דמיטרי מדבדב שהורכב ב-21 במאי 2012.
קריירה ממשלתית משנת 2012
בין מרץ ליוני 2012 שימש כראש זמני של המועצה הימית של הפדרציה הרוסית. בין 22 במאי 2012 ל-2 בספטמבר 2013 היה יועצו של נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין. ב-2 בספטמבר 2013 מונה לעוזר הנשיא. באוגוסט 2012 הוא הפך לחבר במועצה הנשיאותית של הפדרציה הרוסית בנושא פיתוח תרבות פיזית וספורט. ב-25 בספטמבר 2013 הפך לסגן יו"ר המועצה הנשיאותית של הפדרציה הרוסית בנושא פיתוח תרבות פיזית וספורט.
בעקבות צו (מ-3 בספטמבר 2012) הוא מונה למזכיר מועצת המדינה של הפדרציה הרוסית. ב-17 באוקטובר 2013 לוויטין הפך לחבר במועצה הכלכלית הנשיאותית של הפדרציה הרוסית.
פעילות ציבורית
כלי תקשורת הצביעו על התפתחות פעילה של טניס שולחן ברוסיה מאז לוויטין הצטרף לפדרציית טניס השולחן של רוסיה (TTFR). בפרט, מאמצים רבים התמקדו בהשתתפות בפעילות הפדרציות הבינלאומיות והאירופיות. כתוצאה מכך, בשנת 2007 אירחה רוסיה את גביע העולם בטניס שולחן בסנקט פטרבורג. במאי 2014 הוא נבחר לסגן נשיא הוועד האולימפי הרוסי. באוקטובר 2014, לויטין הפך לחבר במועצה המפקחת על אירוח גביע העולם בכדורגל 2018. ביוזמתו של לויטין, מאז 2015 רוסיה מציינת את יום הטניס שולחן העולמי.
לוויטין שיפר באופן דרסטי את המימון של נבחרות רוסיה. נקבעו נהלים רפואיים והדרכה, הכוללים רופאים בעלי פרופיל גבוה, פסיכולוגים, עיסויים ומומחים זרים. תחת לוויטין, מועצת הנאמנים מארגנת סמינרים וסדנאות קבועות למאמנים ושופטים באזורים שונים ברוסיה. דוברים זרים הוזמנו לעיתים קרובות, כולל ריצ'רד פראוז, פרנץ קורסאי, דוברבקו סקוריץ 'ואחרים.
עם תמיכתו של לויטין, טורניר גביע רוסיה הפך לאחת התחרויות החזקות לא רק באירופה, אלא ברמה העולמית.
חיים אישיים
לוויטין נשוי לנטליה איגורייבנה לוויטינה (ילידת 21 במאי 1954), עקרת בית.
בתו יוליה זברבה (ילידת 15 במאי 1975) עובד בחברת Milikon ו-Staltekhinvest.
מחנות העקורים
מחנות העקורים (1956-1945) היו מחנות שהקימו בעלות הברית המערביות באזורים בהם שלטו בגרמניה, אוסטריה ואיטליה לאחר השואה. במחנות אלו התגוררו באופן זמני כ-11 מיליון עקורים. היו אלה בעיקר רוסים, פולנים, צ'כים, צרפתים ובני אומות אחרות שלקחו הגרמנים הנאצים בשבי ושאותם הכריחו להגיע לגרמניה לשם ביצוע עבודות כפייה. בין עקורים אלה, כרבע מיליון איש, כ-3% מכלל השבויים, היו יהודים ניצולי השואה. רובם הגיעו ממזרח אירופה במסגרת הבריחה.
רקע
הדיירים הראשונים במחנות העקורים היו ניצולי מחנות ריכוז ומחנות עבודה ששחררו בעלות הברית בגרמניה.
במחנות אלה שכנו כרבע מיליון ניצולים ממחנות הריכוז ושרידי השואה, כאלה שנעקרו, הוגלו מבתיהם והוחזקו בתנאים שונים של שעבוד, וכן ניצולים שברחו מזרחה, לעומק שטחי ברית המועצות, ושבו לאחר המלחמה. במשך הזמן היו עקורים שחזרו לבתיהם, והיו כאלה שלא יכלו לחזור לבתיהם וגם לא לעלות לארץ ישראל בגלל המדיניות הבריטית של "הספר הלבן" שהגבילה מאוד את העלייה לארץ ישראל.
חלק מהמחנות, כגון ברגן-בלזן, הוקמו ליד אתר של מחנה ריכוז בשם זהה. חלק מהמחנות, כגון לנדסברג, הוקמו במחנות הריכוז עצמם, במבני מחנות הריכוז לשעבר, מבנים שהוסבו לשימוש אזרחי. בתחילת קיומם של מחנות העקורים, היו המחנות מוקפים גדרות תיל ושמורים על ידי יחידות צבא אמריקאיות ובריטיות. במחנות העקורים הראשונים לא הייתה הפרדה בין יהודים ולא יהודים. היהודים שהגיעו למחנות העקורים בגרמניה, אוסטריה ואיטליה היו ניצולי שואה וכן פליטים יהודים שחזרו מברית המועצות לפולין ובמסגרת תנועת "הבריחה" הגיעו למערב הכבוש על ידי בעלות הברית המערביות. ב-1947 הגיעו למחנות העקורים יהודים מצ'כיה, סלובקיה, הונגריה ורומניה, ומספר היהודים במחנות העקורים הגיע לרבע מיליון.
התנאים במחנות היו קשים מאוד בייחוד בעת הקמתם. היה מחסור במזון, בלבוש ובתרופות.
בעיה נוספת הייתה שבמחנות שוכנו גם בני לאום אחרים מלבד היהודים וביניהם אנטישמיים שהציקו לפליטים היהודים במחנות העקורים בכל עת. העקורים ראו את החיים במחנות כהסדר זמני. הם רצו לעזוב את גרמניה ואת אירופה בכלל בעקבות השואה.
מפאת האנטישמיות ששררה בקרב העקורים האחרים - בעיקר הפולנים והרוסים - פרצו מהומות במחנות בין יהודים ולא יהודים. היהודים היו, כאמור, כ-3% מכלל שוהי מחנות העקורים, ומפאת מספרם הנמוך היו פגיעים במיוחד במחנות העקורים. דו"ח הריסון שהוגש לנשיא הארי טרומן באוגוסט 1945 סקר מצב עגום זה והמליץ על הפרדת היהודים מהלא יהודים במחנות העקורים. על כן בשלב מוקדם, חודשים ספורים בלבד לאחר שחרור מחנות הריכוז, החליטו בעלות הברית המערביות ליצור מחנות עקורים נפרדים ליהודים שבין העקורים.
למרות התנאים הקשים במחנות התקיימו בהם פעילויות חברתיות, תרבותיות וחינוכיות ענפות. היהודים במחנות העקורים הקימו תיאטרונים ותזמורות, ערכו אירועי ספורט ופרסמו עיתונים וכתבי עת.
במחנות פעלו מפלגות חילוניות ודתיות, ציוניות וסוציאליסטיות. המפלגות הציוניות היו מאורגנות ופעילות, ודרשו להעלות את היהודים לארץ ישראל על מנת למנוע את פיזורם בארצות אירופה.
רבים מהעקורים הפגינו מודעות פוליטית, ושאפו לעזוב את גרמניה ולעלות לארץ ישראל. הם הקימו 45 קיבוצי הכשרה שהיו לצד מחנות העקורים בהם התכוננו לקראת עלייתם לארץ ישראל.
בין מחנות העקורים היו אלה: מחנה העקורים ברגן-בלזן, בבסיס הצבא הגרמני לשעבר אשר שכן כקילומטר מאתר מחנה הריכוז ברגן-בלזן שהועלה באש אחרי שחרורו, מנזר סנט אוטיליין, לא רחוק ממינכן, שהפך לבית חולים לניצולים בראשות ד"ר זלמן גרינברג; מחנה העקורים לנדסברג שהוקם ליד מינכן, בקסרקטין בלנדסברג, והפך למחנה עקורים למשוחררי דכאו; מחנה העקורים פלדאפינג, מחנה שבתקופת המשטר הנאצי שימש את ההיטלריוגנד ולאחר המלחמה הפך למחנה שקלט ניצולי צעדת מוות שהשתחררו בסמוך; ציילסהיים ליד פרנקפורט; וכן מחנות פרנוואלד, לייפהיים, אשווגה ואולם (ליד העיר אולם).
חיי היום יום במחנות העקורים
כדי שהמחנה יתנהל כיאות היה צריך שכולם יעבדו ויתרמו את חלקם. היו כאלה שעזרו ועשו הכל כדי שהחיים יתנהלו כסדרם, אך היו כאלה שלא רצו לעבוד כי טענו שעד עכשיו עבדו ועכשיו תורם לנוח, הם נטו לרגוז על שאר הפליטים. בנוסף, היו כאלה שוויתרו לגמרי, עזבו את המחנות והסתננו לתוך היישובים העירוניים שסביב המחנות עקב הקושי שהיה במחנות.
ניצולים רבים שהחלו לנוע מערבה ושכנו בסמוך לגבול פולין- גרמניה החלו להקים בתי חינוך, בתי חולים כדי לטפל בניצולים הפצועים שהגיעו איתם, בתי ילדים, בתי ספר וחוות להכשרה חקלאית, מתוך רצון להכין את עצמם לחיים חדשים. הג'וינט פעל בקרב העקורים וסייע במזון, בביגוד ובמימון המפעלים החינוכיים. הג'וינט הקצה כספים לארגון העלייה המחתרתית לארץ-ישראל.
לשרוף זמן
"לשרוף זמן" או "לשרוף שעון" (באנגלית: Killing the clock) הוא כינוי לטקטיקת משחק במשחקי כדור קבוצתיים שונים. בטקטיקה זו, הקבוצה המובילה מחזיקה בכדור על מנת להרוויח זמן במטרה שהקבוצה השנייה לא תוכל לצמצם את הפער ולזכות בהובלה. הכדור מוחזק זמן רב על ידי שחקן אחד מוביל או נמסר בין השחקנים כאשר הם אינם מנסים לתקוף אלא רק להחזיק בכדור.
מחנות העקורים
חינוך
הילדים במחנות העקורים לא ידעו קרוא וכתוב, והדבר גרם למחנכים במחנות לבעיות רבות. במחנות העקורים היה מחסור רב בכיתות לימוד, בספרי לימוד, במחברות ובציוד למידה נוסף.
לשרוף זמן
לעיתים קבוצות פותחות את המשחק בלחץ כבד בהתקפה על הגנת הקבוצה היריבה, וכאשר הן מובילות בפער ניכר, הן משנות את שיטת המשחק ומתחילות לשחק התקפות ארוכות, ללא ניסיון להתקרב לאזור השער או הסל, במטרה לשמור על המצב הקיים.
מחנות העקורים
חינוך
כמו כן לא נמצאו מורים בעלי הכשרה להוראה, ולכן הלימודים לא היו מקצועיים. עם הזמן התחילו להגיע למחנות מורים בעלי הכשרה מארץ ישראל, מארצות הברית ומבריטניה ורמת הלימודים עלתה. בנוסף ללימודי קרוא וכתוב והמקצועות הבסיסיים הוכנסו לתוכנית הלימודים שיעורים נוספים כגון: היסטוריה יהודית, לימודי עברית וגאוגרפיה ישראלית. לבני הנוער התקיימו גם לימודים שמטרתם הכשרה לחיי העבודה ולמקצועות הנחוצים באותם ימים כמו תפירה וחייטות.
לשרוף זמן
שיטת משחק זו פוגעת בקצב המשחק, גורמת לתוצאות נמוכות יותר ומפחיתה את העניין של הקהל במשחק. מסיבות אלו חוקקו חוקים אשר מגבילים את החזקת הכדור.
מחנות העקורים
דת
הקהילות האורתודוקסיות שנוצרו במחנות העקורים הקימו בתי ספר דתיים וישיבות ודאגו לקיום החגים היהודיים על כל המנהגים הדתיים המאפיינים אותם. בנוסף, פעלו ארגונים שסיפקו את צורכי הדת. הוקמו גם תיאטרון והתקיימה פעילות יהודית מוזיקלית.
זיכרון והנצחה
במחנות העקורים חשו הניצולים רצון להנציח ולהזכיר את יקיריהם ואת מאורעות השואה. העקורים עשו זאת בעזרת העלאת עדויות על הכתב ופרסומם בעיתונות. את יקיריהם הנציחו באמצעות ספרי "יזכור" ובעת קיום טקסים לזכרם. בנוסף הקימו אנדרטאות ומצבות לזכר יקיריהם.
תרבות ועיתונות
במחנות התפתחו חיי תרבות עשירים שכללו להקות תיאטרון ותזמורות וכן הוקמו תחנות רדיו. בנוסף, החלה הוצאה לאור של עיתונים רבים, בייחוד ביידיש על מנת להוות מקור מידע ולאפשר לעקורים להביע את דעותיהם. כמעט בכל מחנה היה עיתון ובו תוארו חוויותיהם של השורדים. נכתבו מאמרים רבים, פורסמו מודעות לחיפוש קרובים, להודעה על שמחות ולדיווחים פוליטיים על המחנות מהעולם ומארץ ישראל. בנוסף, התפרסמו פעילויות ספורט ותחרויות שונות. במחנות הוקמו גם מועדוני ספורט ובהם התקיימו בין היתר פעילויות פנאי למבוגרים וילדים בהם משחקי שח, דמקה ובינגו.
קיבוצי ההכשרה
בתוך מחנות העקורים הוקמו קיבוצי הכשרה בהם המשיכו את המסורת הציונית של הקיבוצים הישראליים ואת ההכשרות החלוציות שהיו בהם. מטרת הקיבוצים הייתה להכין את היהודים לעלייה לארץ ישראל, וכדי לממש מטרה זו ניתנו שיעורי עברית, שיעורים על היסטוריה ארץ ישראלית והכשרה חקלאית. הקיבוץ הראשון היה קיבוץ בוכנוואלד שנוסד בקיץ 1945.
תנועות נוער
השואה באירופה בשנות מלחמת העולם השנייה הפסיקה כמעט את כל פעילות תנועות הנוער היהודיות. מרבית הילדים ובני הנוער נרצחו בשואה. חלק קטן מן הילדים ובני הנוער שניצלו, עברו חוויות קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, חלקם התייתמו וחלקם לא ידעו את גורל הוריהם. הם סבלו מרעב וממחסור, ולעיתים זהותם הדתית לא הייתה ברורה להם משום ששהו זמן ממושך במנזרים או בבתי משפחות נוצריות. אחד הלקחים כתוצאה ממצב זה היה שיש להקים תנועות נוער במחנות העקורים כדי שבני הנוער יוכלו לבטא מחאה ושינוי לקראת הקמת חברה טובה יותר וצודקת יותר, ובנוסף כדי לגרום לבני הנוער להתעניינות במחנות ולהבין את מקומם מבחינה דתית ומבחינה חברתית.
הבולטות בתנועות הנוער היהודיות היו תנועת "תכלת לבן" בגרמניה, ותנועת "השומר הצעיר" במזרח אירופה. צעירים דתיים סברו שאין לעזוב את המסורת היהודית, וניתן לקיים פעילות של תנועת נוער תוך כדי שמירה על המסורת בשילוב רעיונות ציוניים וחלוציים. בעקבות רוח זו, הוקמו תנועת נוער שחינכו את חבריהן על פי עקרונות חינוך תנועת הצופים, וחלוציות ציונית דתית. בפולין הוקמו תנועת "בני עקיבא" ותנועת "השומר הדתי" שהייתה תחליף דתי לתנועת "השומר הצעיר".
סגירת מחנות העקורים
הבריטים לא אפשרו את עלייתם של היהודים במחנות לארץ ישראל, ולכן נאלצו להישאר זמן ממושך במחנות. בעקבות הקמת מדינת ישראל השתנו חוקי ההגירה בארצות הברית. רבים מהעקורים היגרו לארצות הברית ולישראל כחלק מגל העלייה ההמונית. בשנים 1953-1954 נסגרו סופית מחנות העקורים. העקורים היו הראשונים לחקור את השואה ולהנציח את זכרה בעזרת תיעוד בכתב ואירועי זיכרון לקורבנות השואה.
דו"ח האריסון
רוב החיילים האמריקאים ששמרו על מחנות העקורים לחמו לפני כן במשך כשנה - החל מהפלישה לנורמנדי ביוני 1944 - בקרבות קשים, ולא היו כשירים להבין את מצוקותיה של אוכלוסייה אזרחית פגיעה וחלשה, שורדת מחנות ריכוז. הם לא הבינו שמאחורי גדרות תיל עמדו ניצולי הנאצים ולא פושעים, ועל כן מילאו את משימות השמירה בקשיחות. בנוסף, חלקם היו אנטישמים. בקיץ 1945 כתב ארל הריסון, שליחו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן, דו"ח על מצבם הקשה היהודים במחנות העקורים. בין הדברים שכתב היה המשפט הבא:
לאחר דו"ח האריסון
בעקבות הדו"ח הועברו העקורים היהודים למחנות נפרדים, החלו לנהל באופן עצמאי היבטים רבים בחייהם ותנאי חייהם שופרו. ארגוני סעד יהודיים ופעילים מארץ ישראל החלו לפעול במחנות.
רוב העקורים ביקשו לעזוב מהר ככל האפשר, אך עקב האיסור הבריטי על הגירה לארץ ישראל (הספר הלבן), נאלצו להישאר במחנות העקורים. מחוסר ברירה החלו היהודים להפוך את מחנות העקורים למרכזי פעילות תרבותית וחינוכית, והקימו מרכזי שיקום, הכשרה מקצועית והכשרה חלוצית ציונית. הם "הקימו תיאטראות ותזמורות, ערכו אירועי ספורט ופרסמו יותר משבעים עיתונים וכתבי עת ביידיש. הם היו מהראשונים לחקור את השואה ולהנציח את זכרה. הם גבו עדויות ראשונות מניצולים, אספו תיעוד בכתב וערכו עצרות זיכרון לקורבנות השואה."
במחנות התקיימה פעילות מפלגתית יהודית ערה. בין הפעילים היו מפלגות ציוניות, מפלגות דתיות-ציוניות, מפלגת הבונד, מפלגת אגודת ישראל ועוד. שליחים מארץ ישראל עודדו את הציונות והחינוך הציוני, והקימו מרכזי הכשרה חלוצית. הטראומה של השואה הביאה יהודים רבים מקרב שוכני מחנות העקורים לנהות אחר חינוך ציוני ועברי.
לאחר הקמת מדינת ישראל
עם הקמת מדינת ישראל ב-1948 וחקיקת חוקים שהקלו על ההגירה לארצות הברית, היגרו רבים משוכני מחנות העקורים לישראל ולארצות הברית. רוב מחנות העקורים נסגרו עד 1950. רוב העקורים היגרו לישראל. חלקם היגר לארצות הברית. עשרות אלפים נשארו באירופה ושם הקימו מחדש קהילות שחרבו בשואה.
גבי גזית
ביוגרפיה
גזית נולד בשם גבריאל גרינשטיין בעיירה סרד שבצ'כוסלובקיה (כיום בסלובקיה). בשנת 1949 עלה עם משפחתו לישראל. גדל והתחנך במשפחה דתית בכפר יהושע שבעמק יזרעאל. בצה"ל שירת בסיירת שריון ונפצע קשה במלחמת ששת הימים כאשר הג'יפ שבו נסע עלה על מוקש.
את דרכו המקצועית בתקשורת החל גזית ברדיו בקול ישראל. בשנות השבעים והשמונים נמנה עם מגישיה הקבועים של תוכנית החדשות המרכזית "בחצי היום". בשנת 1983 החל להגיש בהצלחה את תוכנית האקטואליה בשעות הצהריים "יש עניין".
לאחר שנים רבות ברדיו, בשנת 1988 עבר להגיש את תוכנית הטלוויזיה "סופסופ" בערוץ הראשון, בימי שישי פעם בשבועיים, לסירוגין עם תוכניתה של רבקה מיכאלי "סיבה למסיבה". באותה תוכנית החל יגאל שילון להגיש פינה שבה מוקרנים קטעי וידאו של "פספוסים". בסוף 1990 החל להגיש באותו ערוץ תוכנית לילית בשם "הלילה". התוכנית זכתה לאחוזי צפייה גבוהים, ומספר תוכניות של "הלילה" עוררו סערה ציבורית. בין היתר: תוכנית בה נטשה נתיבה בן-יהודה את האולפן באמצע דיון על דן בן אמוץ, תוכנית בה אמר הזמר מאיר אריאל שאין סכנה בשימוש בחשיש, תוכנית שכללה ריאיון עם העבריין טוביה אושרי, וכן תוכנית בה אמר חבר הכנסת מאגודת ישראל משה זאב פלדמן שהוא נגד זכות בחירה לנשים. ב"הלילה" הציג לראשונה יגאל שילון את חידת הכפל לשון שילונדע. עם תחילת השידורים המסחריים בערוץ 2 בשנת 1993, חתם גזית על חוזה עם הזכיינית "שידורי קשת". התוכנית "הלילה" עברה אתו לערוץ 2 ושודרה בימי שישי החל מסוף 1993.
בשנים 1997–2001 הגיש את התוכנית "הבוקר" במסגרת שידורי קשת. בחלק מהזמן לצידה של רבקה מיכאלי.
בשנת 2005 חזר ל"קול ישראל", והגיש את תוכנית האקטואליה "הכל דיבורים" ברשת ב'. במרץ 2007 התפטר, בעקבות התנצלות שנכפתה עליו בפני איש יחסי הציבור, רני רהב. רשות השידור אילצה אותו לחזור בו בשידור על דברים שאמר על רהב בעקבות עריכת חגיגת בר המצווה לבנו בהשתתפות 5,000 אורחים. גזית אמר בין השאר: "הלקוחות של רהב סובלים מיחסי ציבור מזעזעים. הוא לא הביא תועלת לאף אחד". לאחר שבועיים חזר בו מהתפטרותו. במאי 2007 התפטר שוב מתפקידו ב"קול ישראל" לאחר שננזף על התבטאותו נגד ראש הממשלה אהוד אולמרט ושר הביטחון עמיר פרץ על ידי יושב ראש רשות השידור, משה גביש. גזית התבטא בתוכנית בחריפות נגד פרץ ואולמרט, בעקבות מסקנות ועדת וינוגרד.
בשנים 2006–2007 הנחה את שעשועון הטלוויזיה "הכספת" במסגרת "שידורי קשת", במקומו של ארז טל.
באוקטובר 2007, החל להנחות את השעשועון "תאמין לי", גרסה מחודשת של השעשועון "זה הסוד שלי". התוכנית קיבלה ביקורות שליליות וירדה משידור לאחר זמן קצר.
בשנת 2010 השתתף בגרסה הישראלית של התוכנית הדוקומנטרית "מי אתה חושב שאתה".
לאחר שעזב את "קול ישראל" עבד בעיקר כשדרן רדיו ומנחה התוכנית "גבי גזית" ברדיו ללא הפסקה. ב-7 בנובמבר 2017, לאחר שגזית מתח ביקורת על תופעת Me Too, סיפרה המגישה דנה וייס שגזית נישק אותה בשפתיה ללא הסכמתה, 15 שנה קודם לכן. גזית הכחיש זאת. למחרת סיפרה הדס שטייף שהגיעה אליה עדות על תקרית נוספת ולאחר מספר ימים אישה נוספת פרסמה שבעת שעבדה במחיצתו ברדיו האזורי הוא נישק אותה על פיה בניגוד לרצונה. בעקבות התלונות השעה את עצמו משידור.
בשימוע שערכה לו התחנה, הוחלט שגזית יפסיק להגיש את תוכניתו. בעקבות זאת, עבר להתגורר בבנגקוק, תאילנד.
בסוף חודש אוקטובר 2019 חזר גזית לישראל ובריאיון לתוכנית ״חי בלילה״, אמר כי פרש מהתקשורת לחלוטין והגדיר עצמו כאיש פרטי אשר אינו עוסק בענייני תקשורת עוד.
חיים אישיים
גבי גזית גרוש ואב לבן. אחיו היה העיתונאי יוסי גרינשטיין.
ביקורת על התבטאויותיו
גזית נחשב למראיין ציני, שמרבה לטפל בעוולות השלטון, ולהביך את הפקידים ואת הפוליטיקאים שעולים לשידור בתוכניתו. הוא מוּכר כמי שנותן פתחון פה למי שנפגע מהיחס לו זכה במסדרונות הבירוקרטיה הישראלית, ומשתדל לטפל בתוכנית בבעיות ממשיות. בספטמבר 2008, האשים את מנכ"ל רשות השידור מרדכי שקלאר בניסיון למתן שוחד. לאחר שלטענתו הציע לו תשלום על 4 ימי שידור בשבוע, בניסיון לאלצו לשדר רק פעמיים בשבוע. המחלוקת עם שקלאר הייתה על רקע ביקורת שהעביר על סגנון ההגשה של גזית בתוכנית "הכל דיבורים".
ב-21 באפריל 2010 בתוכנית הרדיו שלו ברדיו ללא הפסקה, על רקע שריפת דגלי ישראל על ידי נטורי קרתא והעימותים בין תושבי יצהר לחיילי צה"ל ביום העצמאות, גזית התבטא בצורה חריפה כנגד המתנחלים והציבור החרדי. גזית קרא לכלוא את החרדים בשכונותיהם, ולנתק להם את המים. כמו כן, כינה את החרדים "עלוקות, תולעים ופרזיטים". בתגובה נאמר באגודה לזכויות האזרח כי "האגודה דוחה בשאט נפש את דברי הבלע של השדרן גבי גזית, המיועדים להשחיר ציבור שלם". כשבוע לאחר ההתבטאות, הרשות השנייה פתחה ב"הליך הפרה" כנגד רדיו ללא הפסקה - והחליטה לקנוס את תחנת הרדיו ב-30,000 ש"ח. כשבוע לאחר התבטאותו אמר גזית כי לא התכוון בדבריו להכליל על כל ציבור החרדים, אלא התייחס לאלה הפוגעים במדינה ובסמליה. כמו כן, חזר בו גזית מהשימוש במילה "תולעים".
באוגוסט 2010 דרש שר הפנים אלי ישי מ"רדיו ללא הפסקה", להוריד את תוכניתו משידור בטענה כי הוא "משתלח בצורה חסרת רסן ומתמדת בציבור החרדי ובמנהיגיו". לאחר שגזית התבטא כנגד השר ישי בסוגיית גירוש ילדי העובדים הזרים וטען כי הוא "השר הגזען ביותר בממשלה".
ב-20 בנובמבר 2016 עורר סערה ציבורית על דברים שאמר ביחס לפרשיית אלון קסטיאל. במסגרת הפינה "הטוב, הרע והמכוער" בה הוא מחלק את ענייני היום לשלוש הקטגוריות. את קטגוריית "הרע" הקדיש גזית לקסטיאל, אך לצד הטענה שהפנה גזית כלפיו הוא ציין כי "הרע הן גם חלק מהנשים שעברו אתו את החוויה הזאת. נשים שהלכו למועדון ושתו יותר מדי מרצונן החופשי, והלכו אתו הביתה מרצונן החופשי, אמנם שיכורות, ושיתפו אתו פעולה".
פעמים נוספות התנצל על דבריו:
פרסים והוקרה
בשנת 2006 גזית זכה לאות הערכה מנשיא המדינה על פעילותו למען נגישות נכים וכן קיבל אות הוקרה מטעם עמותת אומ"ץ.
בשנת 2008 זכתה תוכניתו בפרס בכנס הרדיו הישראלי, על היותה תוכנית מלל מצטיינת.
ולדימיר טולסטוי
ולדימיר איליץ' טולסטוי (ברוסית: Влади́мир Ильи́ч Толсто́й; נולד ב-28 בספטמבר 1962, כפר טרויצקויה, פרברי מוסקבה) הוא עיתונאי וסופר רוסי. נינו של לב טולסטוי. מאז 2012 משמש יועץ לנשיא רוסיה לענייני תרבות, מאז 2019 הוא נשיא ההתאחדות הבינלאומית ללימוד שפה וספרות רוסית (MAPRYAL).
זוכה פרס על שם ולדימיר ויסוצקי 2012.
ואלרי פאדייב
בקהילה העיתונאית ברוסיה הוא ידוע כעורכה הראשי של מגזין אקספרט (1998–2017) וכמנחה תוכניות של הערוץ הראשון (2014-2018), כולל המהדורה האחרונה של יום ראשון בתוכנית ורמיה (החל מ-4 בספטמבר 2016 עד 10 ביוני 2018).
חבר בלשכה הציבורית של הפדרציה הרוסית. מאז 2019 משמש כיועץ לנשיא הפדרציה הרוסית ויו"ר המועצה הנשיאותית לפיתוח חברה אזרחית וזכויות אדם.
הג'אם
הג'אם (באנגלית: The Jam) הייתה להקת רוק בריטית פופולרית בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. למרות הצלחתה במולדתה לא זכתה הלהקה להכרה רבה מחוץ לגבולות האיים הבריטיים. הלהקה נחשבה לאחת המובילות בתרבות, והיא נהגה לשלב בשיריה פופ מלודי עם חספוס של פאנק. להקות בריטיות רבות מתחום האינדי ציינו את הג'אם כאחת הלהקות שהשפיעו על סגנונן המוזיקלי, בהן הסמית'ס, הסטון רוזס, אואזיס, בלר וארקטיק מאנקיז.
ואלרי פאדייב
משתתף פעיל בחיים החברתיים והפוליטיים של רוסיה. מתאם משותף של הפלטפורמה הליברלית של מפלגת רוסיה המאוחדת,, חבר בוועדת הפיקוח ויו"ר מועצת המומחים של הסוכנות ליוזמות אסטרטגיות לקידום פרויקטים חדשים. חבר המטה המרכזי וראש קבוצת העבודה "איכות חיי היומיום" של החזית העממית הכל-רוסית, חבר בקבוצת העבודה הבין-מחלקתית בנושא דיור ושירותים קהילתיים של ממשלת רוסיה, מנהל המכון לעיצוב ציבורי.
הג'אם
היסטוריה
הג'אם הוקמה באנגליה בשנת 1972 על ידי פול וולר (בן ה-14) שניגן בגיטרה באס, סטיב ברוקס (16) שניגן בגיטרה ושר, ברוס פוקסטון (17) שניגן בגיטרה וריק באקלר (17) בתופים. הם העבירו את שנותיהם הראשונות בנגינת גרסאות כיסוי לשירים של להקות מוד משנות ה-60 כמו המי והקינקס ולאמני רוקאבילי כמו צ'אק ברי וליטל ריצ'רד. ב-1976 עזב סטיב ברוקס את הלהקה ופול וולר וברוס פוקסטון החליפו ביניהם תפקידים - וולר עבר לשירה ולנגינת גיטרה ופוקסטון עבר לנגן בגיטרה באס.
גל הפאנק שפרץ בבריטניה באותה העת, גרם ללהקה לקחת את עצמה ברצינות רבה יותר והם החלו להקליט את אלבומם הראשון, "In the City", שיצא לאור ב-1977. הלהקה הוציאה סינגל מתוך האלבום הנושא את אותו שם. באותם ימים לא זכה השיר להצלחה גדולה בהשוואה ללהיטיה המאוחרים של הלהקה, אבל כיום נחשב לאחד מהשירים הבולטים של תחילת עידן הפאנק.
האלבום היה אלבום פאנק לכל דבר אך היה שונה מאלבומי פאנק אחרים של אותה תקופה בכך שהתאפיין בהשפעות חזקות יותר של רוק שנות ה-60 ורוקאבילי. גם תדמיתה החיצונית של הלהקה לא תאמה ללהקת פאנק אופיינית. בעוד מרבית להקות הפאנק היו אגרסיביות ולבשו בגדים קרועים, ג'ינסים, מעילי עור, ושיער ראשם היה פרוע או מגולח, הג'אם הקפידו על תדמית מסודרת יותר ששאפה להחיות את תרבות הלבוש של זרם המוד של שנות ה-60. באותה שנה הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "This Is the Modern World". בעקבות הג'אם צמחו בבריטניה להקות נוספות ששאפו לחקות את סגנון המוד, כמו The Lambrettas, The Merton Parkas ועוד, אך הג'אם היו הלהקה המצליחה והחשובה ביותר בתקופת תחיית המוד, תחייה שימיה תמו כשהלהקה התפרקה ב-1982.
לאחר מספר סינגלים שסייעו ללהקה לחזק את מעמדה, הוציאו חברי הלהקה את אלבומם השלישי ב-1978, "All Mod Cons", שנחשב לקלאסיקה בקרב הרוק הבריטי. אלבום זה היה פחות אגרסיבי מקודמיו והשפעות הגל החדש בלטו בו יותר. ב-1979 יצא אלבומם הרביעי, "Setting Sons", שהיה אמור להיות במקור אופרת רוק, בהשפעת אחת הלהקות שכנראה הכי השפיעו על הצליל של הג'אם - המי. הלהקה ויתרה על הרעיון של אופרת רוק אך באלבום נותרו מספר שירים שנראה כי מספרים סיפור. מתוך אלבום זה יצא לאור הסינגל המצליח ביותר של הלהקה עד אותה עת, "The Eton Rifles", (רובי איטון) שהגיע למקום השלישי במצעד הבריטי.
ב-1980, בעודם מקליטים את אלבומם החמישי, הוציאה הלהקה את הסינגל, "Going Underground", שהפך לסינגל הראשון שלהם שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי. בהמשך הוציאו עוד שני סינגלים, שבניגוד לסינגל הקודם, כן נכללו באלבום שעמד לצאת לאור. הראשון היה "" שהגיע גם הוא לראש המצעד והשני, "That's Entertainment", נחשב בעיני רבים כשיר המפורסם ביותר של הלהקה ולשיא בכתיבתו של פול וולר. שם השיר הוא כשם הסרט ההוליוודי (1974) עתיר כוכבי מחזות הזמר ומילותיו עוסקות בחיי מעמד הפועלים המנוגדים לזוהר ההוליוודי. הבית הראשון בשיר אומר:
באותה שנה יצא האלבום "Sound Affects", שהיה לאלבום המצליח ביותר שלהם עד אותה עת. הפעם הג'אם לא רק הרחיבו את השפעות מוזיקת שנות ה-60 על יצירתם המוזיקלית, בכך ששילבו רוק פסיכדלי, אלא גם שילבו השפעות מלהקות הפוסט פאנק של התקופה כמו ג'וי דיוויז'ן. פול וולר הודה שההשפעה העיקרית על האלבום היא האלבום "Revolver" של הביטלס, השפעה שניתן להאזין לה במיוחד בלהיט "".
ב-1981 יצא הסינגל "Absolute Beginners" שבישר בבירור על שינוי בצליל של הלהקה לכיוון השפעות ממוזיקת נשמה ורית'ם אנד בלוז.
ב-1982 יצא אלבומם האחרון, "The Gift", שהצליח מאוד והמשיך את הסגנון המושפע מהרית'ם אנד בלוז ובמקביל אליו יצאו מספר סינגלים, רובם מתוך האלבום עצמו, שכל אחד מהם הצליח יותר מהסינגלים הקודמים של הלהקה. המצליח ביותר היה "Town Called Malice" שהפך למוכר גם מחוץ לגבולות בריטניה.
באותה שנה פרק פול וולר את הלהקה בטענה שהוא מרגיש שהוא מיצה את כל מה שיכול היה לעשות עם הג'אם. הוא הקים להקה חדשה, "The Style Council", שביצירתה ניכרות באופן בולט השפעות מוזיקת הנשמה והרית'ם אנד בלוז באופן רב יותר ממה שניתן היה לשמוע אצל הג'אם בסוף דרכם.
השפעה
מימיה הראשונים השפיעה הלהקה על להקות רוק בבריטניה. הן להקות פאנק והן להקות מוד. ההשפעות המהותיות הראשונות של הלהקה היו על להקות האינדי של אמצע שנות ה-80, דוגמת הסמית'ס. כתיבתו של פול וולר בימי הג'אם, שעסקה פעמים רבות בתחומים חברתיים ובמעמד הפועלים הבריטי, השפיעו רבות על מוריסי, סולן הסמית'ס, ועל מוזיקאים רבים אחרים. השפעת הג'אם והמוד הייתה בדרכים שונות, ישירה ועקיפה, על גל להקות הבריטפופ (דוגמת, הסטון רוזס, אואזיס ובלר) שבלטו בשנות ה-90, מוזיקה שלעיתים משמשת כמעין הומאז' למוזיקה הבריטית לדורותיה, בדומה למה שהג'אם עשו לפניהם, וכן ללהקות אינדי משנות האלפיים, בהן הליברטינז, פרנץ פרדיננד וארקטיק מאנקיז.