cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שאול ישראלי
בצעירותו
נולד בעיר סלוצק שבבלארוס, לרב בנימין איזראעליט – רב העיירה קוידנוב שעל יד העיר מינסק. למד בתלמוד תורה ובישיבה קטנה בסלוצק בהנהלתם של הרב יחזקאל אברמסקי וראש הישיבה הרב איסר זלמן מלצר.
ילדותו ובחרותו עברו בצל המהפכה הקומוניסטית. אביו, שהמשיך ללמד תורה על אף האיסור על כך, נאסר בהאשמת שווא של "ריגול למען פולין" והוצא להורג בט"ו בטבת תרצ"ח (19 בדצמבר 1937). לימים, בשנת 1989, שלטונות ברית המועצות טיהרו את שמו.
לאחר שהשלטונות סגרו את הישיבה בסלוצק עבר למינסק ולמד שם במחתרת אצל הרב יהושע צימבליסט מהורודנא, בבית הכנסת "שואבי מים". מאוחר יותר הצטרף להתארגנות של קבוצת בחורים מישיבות שנסגרו על ידי השלטונות ללמוד במחתרת אצל הרב אברהם אליהו מייזס (לימים איש העדה החרדית בירושלים) בבית הכנסת "משכיל לאיתן" בעיר. הרב ישראלי ייחס חשיבות רבה לתקופת לימודיו זו ואמר כי הרב מייזס "העמיד אותו על רגליו" מבחינה לימודית.
העלייה לארץ ישראל
בשנת ה'תר"צ מאס במגבלות לימוד התורה במחתרת ונסע למוסקבה כדי לנסות לקבל אישור להגר מברית המועצות. ניסיונות אלו כשלו, ויחד עם חברותא שלו מתקופת לימודיו המחתרתיים במינסק - הרב דוד סלומון (לימים רבו של כפר אברהם), והרב אברהם שדמי (אז פשעדמייסקי, לימים ראש כולל "בית זבול"), החליט לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי.
בשל סכנת המוות הכרוכה במעבר הגבול הם פנו להתייעץ עם הרב יעקב קלמס במוסקבה (לימים חבר מועצת הרבנות הראשית). הרב קלמס ערך עבורם "גורל הגר"א", אשר נפתח בפסוק "פנו וסעו לכם ובאו הר האמורי ואל כל שכניו בערבה בהר ובשפלה ובנגב ובחוף הים ארץ הכנעני והלבנון עד נהר הגדול נהר פרת" (דברים א' ו'). הדברים פורשו כמתייחסים לנהר פרוט שבגבול עם רומניה. בכ"ג בשבט ה'תרצ"ג (19 בפברואר 1933) חצו השלושה את הגבול מעל הנהר הקפוא. הם נתפסו על ידי משמר הגבול הפולני והובאו למעצר בבורשטשוב. הפולנים רצו למסור אותם לידי הרוסים, דבר שהיה כגזר דין מוות בעבורם. הם פנו דרך הרב חיים עוזר גרודז'ינסקי לרב קוק שישיג בעבורם סֶרטִיפִיקָטִים, והוא פנה בעניין לנציב העליון. בינתיים פעל רבה של בורשטוב עם אחרים להשהיית הסגרתם לרוסיה. לאחר קבלת אישורי העלייה לארץ ישראל הם שוחררו והוא למד כחצי שנה בישיבת מיר עד לעלייתו.
בתחילת שנת ה'תרצ"ד עלה לארץ ישראל והחל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שם יצר קשר חזק עם הרב יעקב משה חרל"פ ולמד איתו בחברותא. נבחר על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק להיות אחד מהשלושה שהכינו איתו את שיעוריו בישיבה (יחד עם הרב יהודה גרשוני והרב דוד חנזין). לאחר פטירת הראי"ה ומינוי של הרב יעקב משה חרל"פ במקומו לראש הישיבה - נהג גם הרב חרל"פ להכין עימו את השיעור הכללי.
במשך חייו, מאז פטירת רבו הרב חרל"פ, המשיך את מנהגו של הרב חרל"פ לקיים מעמד שירת הים בליל שביעי של פסח בחגיגיות וברוב עם. לפני השירה נשא דברים עמוקים ונרגשים על משמעות המעמד, ולאחר מכן שרו את שירת הים בלחן המסורתי של הרב חרל"פ.
ברבנות כפר הרא"ה
בשנת ה'תרצ"ח קיבל סמיכה לרבנות מהרב חרל"פ ומהרב איסר זלמן מלצר ובחנוכה אותה שנה נבחר לרבו של כפר הרא"ה (המושב הראשון של יישובי הפועל המזרחי שמינה לעצמו רב) בתמיכתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. נשא לאישה את בת דודתו בת-שבע בורגנסקי. בכפר הרא"ה עיצב הרב ישראלי יחד עם חברי הכפר אורח חיים של יישוב חקלאי דתי, בין השאר גרם להם לפתור סכסוכים ביניהם בבית הדין בראשותו.
במהלך תקופה זו עסק הרב ישראלי רבות בהלכות מצוות התלויות בארץ (הלכות שמיטה, עורלה, כלאי הכרם), הן בבירורה של הלכה למעשה והן בהטמעתה בהתיישבות הדתית. כמומחה לנושאים אלו נבחר לימים לעמוד בראש המחלקה למצוות התלויות בארץ של הרבנות הראשית לישראל. כשהוקם מכון התורה והארץ על ידי תלמידו הרב יהודה הלוי עמיחי התייעצו בו רבני המכון. בירוריו ופסיקותיו בנושאים אלו ראו אור בספריו "ארץ חמדה" (שהשלים ביום הקמת המדינה, ה' באייר תש"ח) ו"חוות בנימין".
בשנת ה'ת"ש הקים הרב משה צבי נריה את ישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה (ישיבת כפר הרא"ה, שהייתה בתחילה "ישיבה קטנה"). הסיבה המרכזית להקמתה באתר זה הייתה הסמיכות לרב ישראלי, והוא לימד בה את השיעור הגבוה במשך מספר שנים. בהמשך הקים את ה"מכון להלכה ברורה בהתיישבות חקלאית" שנסגר במהרה עקב קשיים כלכליים. עם סגירת המכון נענה לבקשתו של הרב יהושע יגל – ראש מדרשית נעם בפרדס חנה ללמד במדרשייה, ומסר בה שיעורים קבועים ב"מחשבת ישראל". את שיעוריו בנושא הוציא בספר "פרקים במחשבת ישראל" (מהדורה ראשונה ה'תשי"ב). עם פרסום הספר, שהציג סדר שיטתי ומקורי לנושא, הוכר המקצוע לבחינות הבגרות.
פעילות רבנית
בשנת ה'תשי"ג הרחיבה הרבנות הראשית את מסגרתה והרב ישראלי מונה כחבר במועצה המורחבת. עם פטירתו של הרב צבי פסח פרנק בשנת ה'תשכ"ו נבחר הרב ישראלי לכהן כחבר מלא במועצה, שבה כיהן, למעט בשנים ה'תשל"ג-ה'תשל"ח, עד שהתפטר מתפקידו בשנת ה'תשנ"ג. דעתו התקבלה במועצה בנושאים כמו הלכות שמיטה, כשרות "בני ישראל" מהודו, היחס לרפורמים, השתלות לב ועוד. בין תפקידיו במועצה כיהן כאחראי על מחלקת מצוות התלויות בארץ, ובמסגרתה פעל להטמעת שמירת השמיטה בישראל.
ערך את הביטאון "ברקאי" לרבני הארץ והתפוצות (תשמ"ג-תש"ן). היה חבר במערכת "דעת מקרא" על נביאים וכתובים והגיה את הסדרה כולה.
בשנת ה'תשמ"ז נענה לפנייתם של הרב משה ארנרייך והרב יוסף כרמל לשמש כנשיא מכון "ארץ חמדה" להכשרת דיינים.
קיבל את פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשנ"ב, פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשי"ח, פרס הרב מימון לשנת תשל"ב, והפרס על שם חיים משה שפירא לשנת תש"ן.
בראשות ישיבת מרכז הרב
בשנת ה'תשי"ג הציעו מקימי ישיבת כרם ביבנה לרב ישראלי לעמוד בראשה, אך הוא סירב. בשנת ה'תשי"ט ביקש ממנו ראש ישיבת מרכז הרב הרב צבי יהודה הכהן קוק להעביר שיעור כללי בישיבה, בנוסף לרב אברהם אלקנה שפירא. הוא נענה לבקשה, החל במסירת השיעור, וכבר בחיי הרצי"ה נקרא "ראש ישיבה". במשך 36 שנה, עד חודשים ספורים לפני פטירתו, לימד שיעור כללי בישיבה ביום חמישי, והרב שפירא ביום שלישי. שיעוריו אלו החלו לראות אור בסדרה "שערי שאול". את השיעורים מסר, בניגוד למקובל, על גרם המדרגות של ארון הקודש ולא על הדוכן עצמו, בנמקו שאינו יכול לעמוד במקום שבו עמד הרב קוק.
בוויכוח שהתגלע עם פטירתו של הרב צבי יהודה קוק בשנת תשמ"ב, תמך בסמכותו הבלעדית של הרב שפירא כראש הישיבה (כשהוא לצידו), ללא שותפות הרב צבי טאו. בעמדם יחד בראשות הישיבה הם בלטו בהנהגת הציבור, בין השאר בהובלת המאבקים על שלימות ארץ ישראל. הם אלו שייסדו, יחד עם הרב נחום אליעזר רבינוביץ את איחוד הרבנים למען ארץ ישראל בתקופת הסכמי אוסלו.
נפטר ביום שבת פרשת שלח לך, י"ט בסיוון ה'תשנ"ה, ונטמן למחרת בהלוויה רבת משתתפים בבית הקברות סנהדריה בירושלים, על פי בקשתו להיקבר סמוך ככל שניתן לרבו - הרב יעקב משה חרל"פ.
דרכו ההלכתית
בפסקיו, מיעט הרב ישראלי לעסוק בספרות השו"ת של האחרונים, והכרעותיו בנויות לרוב מדיון בתלמוד, הראשונים והשולחן ערוך. עיונו באחרונים התמקד בעיקר באלה המרכזיים דוגמת החתם סופר והנודע ביהודה, וכן רבו הראי"ה קוק והחזון איש. הוא עסק בכתבי ה"אחרונים" תוך ביקורתיות ונכונות לחלוק עליהם בהתאם לדעתו בסוגיה. כן השתמש לעיתים בליבות רעיונותיהם, תוך הפקת כיווני הסבר מחודשים משל עצמו, מתוכן.
לצד רבנים דוגמת הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב אליעזר יהודה וולדנברג, נודע בבירורי ההלכה בענייני ציבור ומדינה ובחלוציותו בהם. פסיקתו במקרים רבים התבססה על עמדותיו הגאוליות ביחס לתהליך הציוני והקמת המדינה, והמשמעות ההלכתיות שייחס להם. הוא ראה בפועלו בתחום זה ניסיון להגשמת קריאתו של רבו הראי"ה להחיות את "תורת ארץ ישראל", כן היה ממניחי היסודות להלכות המצוות התלויות בארץ. שני נושאים אשר לא עובדו דיים מבחינה הלכתית בשנות הגלות, והצריכו בירור מן השורש. עובדה זו היא אחת הגורמים לבליטתם בפסקיו של רבו הראי"ה - בשני הנושאים, ושל החזון איש - בענייני מצוות התלויות בארץ, בהיות משנתם משמעותית ונצרכת לכך במיוחד.
ניתוחו ההלכתי מושפע מדרך הלימוד הישיבתית, המעמיקה בניתוח מושגי ולמדני. הוא משתמש לעיתים באבחנת צווי דינים במהלך דיונים בבעיות שונות. לדעתו בבירורי הלכות מדינה וכדומה הדברים אף מוכרחים, מפני שכאמור – אין תוכן רב בנושאים אלו בספרות הקדמונים, וסגנון הלכתי שנסמך בעיקר על המופיע בהם לא יצלח לבירורי הלכות אלו.
מעמדותיו
סבר שאין מקום לחנך כיום ל"אמונה פשוטה" המסתמכת על קבלת האמונה כעובדה ללא בירור, אלא יש לעמול ולבאר את מהות האמונה ואת הראיות לה וביסוסה.
ראה במדינת ישראל וקיבוץ הגלויות אתחלתא דגאולה, וסבר שגדולי תלמידי החכמים צריכים לעמול לברר את הסוגיות הנוגעות להנהגת מדינה יהודית על פי תורה ולפעול להוביל לכיוון זה את המדינה.
בעקבות פעולת קיביה ופעולות תגמול אחרות שבהן נהרגו אזרחים שלא היו מעורבים בלחימה כתב הרב ישראלי מאמר נרחב, ובו אחת ההתייחסויות ההלכתיות הראשונות שנכתבו בנושאים אלה. במאמר הוא קובע שאסור לפגוע באופן מכוון בבלתי מעורבים, אולם מתיר פגיעה אגבית בבלתי מעורבים כאשר מנסים לפגוע במחבלים המסתתרים ביניהם. עוד כתב שכאשר רובה ככולה של האוכלוסייה מעודדת את פעולת הכנופיות והדבר מסייע להגברת פעולותיהן, יש לאוכלוסייה דין רודף, אולם גם אז אסור לפגוע בילדים בכוונה תחילה.
בעקבות הסכמי אוסלו יצא בגילוי דעת רבני חריף נגדם יחד עם הרב משה צבי נריה והרב אברהם שפירא, במסגרת "איחוד הרבנים למען ארץ ישראל" שאותו הקימו. הוא חתום על פסק ההלכה הקורא לחיילים לסרב פקודה לפינוי מחנות צה"ל ויישובים יהודיים מיהודה ושומרון.
סבר שהאיסור הנלמד מדברי התורה למנות נוכרים לתפקידי שררה חל רק על תפקידים העוברים בירושה. סבר שאין מניעה הלכתית למנות נשים לתפקידים ציבוריים במדינה דמוקרטית.
בעניין גיוס נשים לצה"ל כתב:
הנצחה
בשנת תשס"ה הוכרז על פרס ליצירה תורנית על שמו, המוענק מדי שנה במשותף על ידי מכון "ארץ חמדה", ישיבת "מרכז הרב" ומכון מרחבים.
נבחר לדמות המופת של החינוך הממלכתי דתי לשנת תשע"ה.
בכל שנה מתקיים יום עיון לזכרו בכולל ארץ חמדה, ישיבת מרכז הרב שותפה אף היא ביוזמה, והעומד בראשה - הרב יעקב שפירא מוסר בה אף הוא שיעורים בין הרבנים שמוסרים שיעורים לאורך היום.
משפחתו
חתניו הם הרב עמנואל קוסובסקי (שחור), רב שכונת "יד אליהו" בתל אביב ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית, והרב אברהם ישראל שריר, עורך כתבי חותנו.
לקריאה נוספת
+ סיפור גאולה ישראלי - על עם ישראל ועל הרב שאול ישראלי - קומיקס לילדים בהוצאת בית המלמדים.
תל לכיש
תל לכיש (בערבית: تل الدوير, תל אֶ-דֻּוֵיר) הוא תל מרכזי בשפלת יהודה. שטחו כ־124 דונם, והוא זוהה על ידי החוקר האמריקאי ויליאם אולברייט בשנת 1926. בשנת 1994 הוכרז כגן לאומי.
יהודה אלבז
הרב יהודה אלבז (ה'תק"ל, 1770, צפרו, מרוקו – ט"ו בשבט ה'תר"ז, 1847, צפרו, מרוקו) היה דיין פוסק ומחבר ספרים.
תל לכיש
שחזור תולדות התל על פי המקורות והממצאים הארכאולוגיים
בלכיש התגלו ממצאים ארכאולוגיים כבר מהתקופה הנאוליתית (9,500 עד 6,000 שנה לפני זמננו), וישוב רצוף התקיים במקום לאורך השנים.
בתקופת הברונזה
בתקופת הברונזה המאוחרת (1550-1200 לפנה"ס) הייתה לכיש עיר פרזות בחסות מצרית, כמו כל ערי המדינה בכנען. באגרות המצריות מתקופת הברונזה המאוחרת שנודעו כ"מכתבי אל-עמארנה" כלולים כמה מכתבים ששלחו שליטי העיר לפרעה מלך מצרים (המאה ה-14 לפנה"ס). הממצאים מתקופה זו כוללים כתובות הרוגליפיות ואנתרופואידים (ארונות קבורה מצריים דמויי אדם).
יהודה אלבז
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תק"ל (1770) למשה ולאמו בעיר צפרו שבמרוקו. אביו היה צאצא של הרמב"ם אלבאז. את ידיעותיו התורנית רכש אצל אביו ואצל חכמי עירו, בהגיעו לפרקו נשא את רבקה בתו של רב העיר הרב שאול ישועה אביטבול.
בשנת ה'תקס"א התמנה לדיין על ידי רבי שאול סרירו ורבי רפאל אבן צור. שמש גם כמוהל ומהל עשרות ילדים.
תל לכיש
בתקופת הברונזה
12 כתובות כנעניות אלפביתיות התגלו בתל לכיש, מאז חפירותיו של ג'יימס לסלי סטרקי בשנות ה-30 ועד שנת 2022. ממצא חשוב נוסף מתקופת הברונזה המאוחרת שנתגלה בשנת 2018 על ידי משלחת בראשות הארכאולוג האוסטרי פליקס הופלמייר הוא שבר קטן של קערה ועליו כתובות בדיו מספר אותיות באלפבית פרוטו-כנעני, שהאפיגרף הישראלי חגי משגב הציע לקרוא כמילים "עבד" ו"נפת" (דבש). הכתובת מתוארכת סביב 1450 לפני הספירה באמצעות תיארוך פחמן-14, ולפיכך היא הכתובת האלפביתית המתוארכת הקדומה ביותר שנתגלתה בישראל. לדעת המגלים, ממצא זה מראה שהכתיבה האלפביתית נפוצה ממצרים לכנען עוד באמצע האלף השני לפנה"ס, אף לפני התבססות השלטון המצרי בכנען.
ממצאים חשובים נוספים מתקופה זו נתגלו לאחרונה על ידי משלחת בראשותו של הארכאולוג יוסי גרפינקל במקדש הכנעני שבתל לכיש, ובהם גם חפץ פולחני שכונה "המטה האלוהי" שהיה כפי הנראה מוחזק בידו של פסל האל בעל. חפץ דומה בממדים קטנים נתגלה במגידו, שם נשתמר גם פסל הבעל בשלמותו. המקדש מתוארך סביב שנת 1250 לפני הספירה. במקדש נמצאה גם כתובת כנענית שנכתבה על כד לפני צריפתו בתנור, ובה ניתן לזהות את המילה "ספר" שנשתמרה בשלמותה. בשנת 2022 פרסמה משלחת זאת מסרק משנהב פיל, שעליו התגלה המשפט השלם העתיק ביותר שהתגלה עד כה בכתב אלפביתי, לחש נגד כינים: ובתרגום לעברית מודרנית: "יעקור חט זה לכיני שיער וזקן". תיארוך המסרק אינו ברור, גם משום שלא היה ניתן להפיק ממנו די פחמן-14, אך לפי מילות הכתובת ובייחוד הצורה העתיקה "יתש" מוערך שהוא מתקופת הברונזה.
יהודה אלבז
ביוגרפיה
נודה כבעל כתיבה מליצית ושנונה, ולמשל, חידה על שמו:
תל לכיש
חורבן העיר
העיר חרבה במחצית הראשונה של המאה ה־12 לפנה"ס - ובשכבת החורבן נמצאו כ־1,500 גולגולות. יש הטוענים כי התארוך אמנם מתאים לתקופת ההתנחלות וכיבושי יהושע בן נון (כיבוש העיר של יפיע מלך לכיש נזכר בספר יהושע י, ל'-ל"ד), אך מאידך לא נמצאו חרסים ישראלים במקום. בתקופה זו התנחלו בארץ גם גויי הים (הכוללים את הפלשתים), אך גם ממצא ארכאולוגי אופייני להם נעדר מהתל, לכן לא ברור מי החריב את העיר. ערים נוספות חרבו באותה תקופה בכנען ובכל האגן המזרחי של הים התיכון, במהלך משבר תקופת הברונזה המאוחרת, וברבות מהן לא ברורה זהות המחריבים.
יהודה אלבז
ביוגרפיה
שר העיר העליל עלילה עליו ועל תלמידו - ידידו רבי עמור אביטבול ועל כן ברח למכנאס.
תל לכיש
בתקופת הברזל
העיר עמדה בחורבנה כמאתיים שנה ונבנתה מחדש בתקופת המלוכה. בתקופה זו הייתה חשיבותה של העיר נעוצה בכך שניצבה על גבול הממלכה לנוכח האיום הפלישתי. היא נזכרת בין הערים שביצר המלך רחבעם (דברי הימים ב, י"א ט), היה בה בית שער גדול (זהה לזה שבתל חצור, תל מגידו ותל גזר) וארמון ענק. חרסים מתקופת רחבעם (המאה ה-10 לפנה"ס) נמצאו על התל, כמו גם סימני חורבן ממסעו של מלך מצרים, שישק הראשון, בשנת 925 לפנה"ס. שישק פלש לארץ־ישראל ובזז ערים ביהודה ובישראל, ואף הציב כתובות ניצחון בחלקן (למשל במגידו).
יהודה אלבז
ביוגרפיה
נפטר בה'תר"ז ונטמן בעירו צפרו.
תל לכיש
בתקופת הברזל
במאה ה־8 לפני הספירה הייתה העיר מבוצרת ומבוססת, אך סבלה נזקים חמורים ברעידת אדמה - ידוע על רעידת אדמה שהתרחשה בימיו של המלך עוזיהו, בשנת 760 לפנה"ס. העיר שוקמה פעם נוספת.
יהודה אלבז
ביוגרפיה
על מצבתו נרשם:
תל לכיש
חורבן בעיר על ידי סנחריב מלך אשור
שכבת החורבן הבאה שייכת למסע סנחריב בשנת 701 לפנה"ס. סנחריב מלך אשור הגיע ליהודה לאחר שהמלך חזקיהו מרד בו, ובמהלך מסע העונשין חרבו ערים רבות אך ירושלים ניצלה. אחד הממצאים החשובים הקשורים למסע זה נמצא בנינווה, בירת אשור, הנמצאת בסמוך למוסול של ימינו (צפון עיראק): שם מצא החוקר הבריטי אוסטן הנרי לייארד את ארמונו של סנחריב ובו תבליט המתאר מצור וחורבן, ופליטים משתחווים לשליט על יד כסאו. ליד דמותו של השליט נכתב:
יהודה אלבז
משפחתו
מנכדיו הם רבי אבא אלבז ורבי רפאל משה אלבז, מצאצאיו: רבי יעקב סודרי, ועוד.
כתביו
רבים מאגרותיו נדפסו בספרו של רבי דוד עובדיה קהילת צפרו ושדריה.
תל לכיש
חורבן בעיר על ידי סנחריב מלך אשור
ממצאים חשובים נוספים שנתגלו הם כ־400 חותמות למלך שנמצאו תחת שכבת החורבן שהותיר אחריו סנחריב מלך אשור.
יהודה אלבז
כתביו
חידושים בשמו נדפסו בספר של בנו חיי עמרם.
ספריו:
תל לכיש
חורבן בעיר על ידי סנחריב מלך אשור
בדרום מערב התל מצא הארכאולוג הבריטי ג'יימס לסלי סטרקי, אשר עמד בראש משלחת חפירות שחפרה בתל לכיש מ 1932 עד 1938 מפולת, שמאוחר יותר זוהתה כסוללת המצור האשורי. הסוללה נבנתה בחלק בו מדרון התל מתון יחסית, לאפשר לחיילי אשור להגיע עד החומה. בצד השני בנו המתגוננים סוללת עפר פנימית (על גבי בתיה של העיר) שנועדה להגביה את השומרים מעל חייליו של סנחריב.
הסוללה היא הסוללה האשורית היחידה הידועה במזרח הקרוב. הסוללה נבנתה מאבנים שנאספו בסביבה ונשפכו כנגד המדרון התלול של לכיש. את שכבת האבנים העליונה ציפו האשורים בטיט כדי שיוכלו לנוע עליה בקלות. בקצה העליון של הסוללה יצרו האשורים משטח מעפר חום-אדמדם כדי שיוכלו להציב עליו את אילי המלחמה בהם תקפו את החומה. הסוללה עשויה בצורת מניפה: בבסיסה היא רחבה ביותר, ועם התנשאותה היא הולכת והופכת לצרה. מידותיה המשוערות הן 70–75 מטרים רוחב הבסיס, 25 מטרים רוחב הקצה העליון, 16 מטרים גובה. בתבליט האשורי נראים חמישה אילי מלחמה התוקפים את החומה, וכפי הנראה היה מספיק ברוחב פסגתה להצבת חמישה אילים אלו זה בצד זה.
שרידי הסוללה ניכרים עד היום באתר תל לכיש. המשלחת הבריטית פינתה חלק גדול מהסוללה. בקצה החפירה שביצעו נוצר מעין חתך המאפשר לראות דרכו את מדרון התל ואת שכבת אבני הסוללה שנשפכו כנגדו.
בחפירות ארכאולוגיות שבוצעו בשנת 2016 סביב שער העיר, נמצא "מקדש שער" ובו עדויות לרפורמה הדתית שערך המלך חזקיהו, במסגרתה נופצו קרנות המזבח המקומי. בחדר המזבח אף הוקמו שירותים, ככל הנראה באופן סימבולי לפני שחדר המזבח נאטם.
העיר נבנתה מהיסוד בימיהם של המלכים יאשיהו ומנשה (המאה ה-7 לפנה"ס). עיר זו חרבה יחד עם בית המקדש הראשון ושאר ערי יהודה לאחר מרד צדקיהו בבבל (586 לפנה"ס). כיום ניתן לראות שרידים של בית שער גדול מתקופתו של חזקיהו, ומעליו בית שער קטן יותר מהמאות 7-6 לפנה"ס; בבית השער הקטן מצא הארכאולוג סטארקי כ-21 אוסטרקונים, חרסים ועליהם כתובות, שקיבלו את השם "מכתבי לכיש". חרס מספר 4 נודע במיוחד בשל הכתובת הבאה:
על־פי הארכאולוג יגאל ידין, הכוונה בבטוי "אל משואות לכיש" הוא "על" משואות לכיש: כלומר משמר העיר מדווח כי המשואות בעזקה, העיר הסמוכה - כבו, וכי נבוכדנצר מלך בבל כבר כבש את העיר, וכל שנותר למגיני לכיש לעשות הוא להוסיף ולהתבצר בעירם. הגאולוג בני בגין חולק על הפרשנות הזו וטוען שהחרס מתעד דיווח שגרתי בו מדווח הכותב כי הם צופים למשואות לכיש כדי לקבל הודעות מהפיקוד הגבוה (בימי קדם השתמשו במשואות ובלפידים לצורך העברת מסרים בין מקומות רחוקים), שכן הם אינם יכולים לראות את האיתותים הנשלחים ממשואות עזקה, שנמצאת בנקודה נמוכה יותר.
היישוב על התל חודש בתקופה הפרסית, אז הייתה בירת מחוז. העיר דעכה לאיטה בתקופה ההלניסטית, עת ערים אחרות בשפלת יהודה זכו לבכורה.
זיהוי וחפירות
הראשון שניסה לזהות את לכיש היה אדוארד רובינסון, שב-1839 סקר את תלי השפלה וזיהה את לכיש בגבעה הסמוכה לחורבת אום ליקיס, בגלל צליל שמה ומיקומה על הדרך לעזה. זיהוי זה נתמך על ידי חוקרים מאוחרים יותר. בסקר ארץ ישראל המערבית שנערך בין השנים 1872–1877 על ידי משלחת בראשות קלוד קונדר והורשיו קיצ'נר, התלבטו החוקרים בזיהוי לכיש בין אום ליקיס, תל חסי ותל אֶ-דֻּוֵיר. פלינדרס פיטרי הגיע לארץ ישראל במטרה לחפור את לכיש המקראית. הוא החל לחפור בח'רבת אום ליקיס, אך מצא בה רק ממצאים מהתקופה הרומית ואילך. הוא עבר לחפור בח'רבת עג'לון וגם בה לא מצא ממצאים מוקדמים מהתקופה הרומית. הוא סייר באזור והגיע לתל חסי, בה הוא מצא חרסים, ובעקבות ניסיונו הרב במצרים זיהה את קדמוניותם. בעקבות כך החליט לקבל את הזיהוי של קונדר שהעיר הקדומה לכיש נמצאת בתל חסי. באפריל 1890 החלה החפירה, שנמשכה שישה שבועות. בחפירות נחשפה חומת לבני בוץ עבה מאוד. פיטרי חפר 79 בורות בדיקה, ותיארך את הממצאים ל-1700 לפנה"ס. מעל שכבה זאת אותה ייחס לאמוריים מצא שכבה עם ביצורים דלים שייחס לתקופת השופטים ומעליה מצא ביצורים שייחס לרחבעם.
הזיהוי של פיטרי נתקבל על ידי רבים, אך בשנת 1924 הציע אולברייט לזהות את לכיש בתל אֶ-דֻּוֵיר ורוב החוקרים קבלו את השערתו. בספטמבר 1932 החל ג'יימס לסלי סטרקי לחפור בתל דוויר, אחד התילים הגדולים ביותר בארץ ישראל שכבר אז זוהה על ידי רוב החוקרים כלכיש. בסוף 1933 נפתחה עונת החפירות השנייה, שהתרכזו בתקופת מלכי יהודה ותקופות קדומות יותר. במרץ 1935 דלף החוצה לעיתונות דבר הימצאם של מכתבי לכיש, ידיעה שתוארה כ"תגלית ארכאולוגית בעלת חשיבות עצומה". לסטרקי הייתה תוכנית מסודרת לחפירות במשך 15 שנה, אך אלו נגדעו באיבם בהרצחו בינואר 1938. שותפיו לחפירות המשיכו במלאכה, אך החפירות נפסקו בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
בעקבות מציאת המקדש בתל ערד, ביצע יוחנן אהרוני בשנת 1966 חפירה באזור המקדש הפרסי-הלניסטי בתל לכיש כדי לברר את זמנו של המקדש, הדומה למקדש בתל ערד. אהרוני מצא כד שלם מהתקופה הפרסית-הלניסטית מתחת ליסודות המקדש, ועל כן תוארך המקדש כהלניסטי. תחת המקדש מצא אהרוני מבנה עתיק יותר, שהוא זיהה כמספר חדרי מחסן וחדר מנהלי. כן נמצאו תחת המקדש שני בורות מים ותעלה המובילה אל מחוץ לעיר.
בשנים 1973–1994 חפר בתל דוד אוסישקין. בשנות ה-70 נחשף בלכיש מקדש כנעני "מימי יהושע". במסגרת החפירות שוקם שער הכניסה לעיר.
בשנים 2013–2017 חפרה בתל משלחת בראשות פרופ' יוסי גרפינקל מהאוניברסיטה העברית, וחוקרים נוספים מהעברית, מאוניברסיטת בן-גוריון ומהאוניברסיטה הדוונטיסטית הדרומית בארצות הברית.
ב-2022 נפתח מרכז מבקרים לאתר, 28 שנים לאחר שהוכרז כגן לאומי.
נונאטאק סיקל
נונאטאק סיקל (באנגלית: Sickle Nunatak; מילולית: נונאטאק מגל) הוא נונאטאק בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הנונאטאק מצוי בפתחו הצפוני של עמק ג'ופיטר, ממזרח לרכס מורוזומי.
מקור השם
שמו של הנונאטאק ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר סקרה את האזור בין השנים 1967–1968.
הנונאטאק קיבל שם זה בשל צורתו צורת מגל.
ב-72 לא הייתה מלחמה
ב-72 לא הייתה מלחמה הוא סרט ישראלי אוטוביוגרפי משנת 1995 המבוסס על סיפור ילדותו של הבמאי והתסריטאי דוד קריינר שעלילתו מתרחשת בשנת 1972, שנה לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
שיר הנושא של הסרט, "אבא תרנגול", נכתב על ידי יהונתן גפן והולחן ומבוצע על ידי בנו, אביב גפן.
עלילה
הסרט מתחיל בפורים 1968, שנה לאחר האופוריה שבה היו יוני בן ה-10, שני אחיו הקטנים והוריהם אחרי הניצחון על הערבים ושחרור ירושלים והכותל המערבי במלחמת ששת הימים.
הסרט קופץ ארבע שנים לאחר מכן, בפסח 1972. כעת, יוני הוא נער מתבגר בודד בן 14 הלכוד בבית בעייתי. כשהוא נקרע בין אמו המתוסכלת ואביו האלים, איש עסקים במקצועו, הוא יוצא נגד סמכות מוריו. כשהתנהגותו המרדנית וציוניו השליליים מביאים לסילוקו מבית הספר, הוריו נוקטים עמדה קשה: הם יחליטו על הדרך הנכונה בשבילו.
אביו של יוני מכה אותו ולמורת רוח האם, מכריח אותו לצאת לעבוד כדי לחנכו. האם מחפשת בתי ספר אחרים עבור בנה, אך אף אחד מהם לא מסכים לקבלו. הוא מחפש מקלט במוזיקה, במיקי חברו הטוב ביותר ובשכנתו רותי ההופכת לאהבתו הראשונה.
כשהם מחפשים תשובות בכיוונים שונים, ההורים מתמודדים עם הקונפליקטים בין עצמם ומתאחדים בפשרה מחרידה יותר ממה שיוני יכול היה לדמיין. הם מסכימים לשלוח את יוני לפנימייה צבאית בראשון לציון כדי לטפל במרדנות שלו, אך יוני רואה זאת כדבר גרוע יותר מגלות.
יוני מגלה שאמו בוגדת באביו עם גבר אחר והוא מלשין עליה לאביו. הוא נאלץ לעזוב את הילדות שלו מאחור ולוותר על כל מה שחשוב לו, כולל המוזיקה שבלעדיה הוא לא יכול לחיות.
לאחר שיוני מגיע לפנימייה, הוא מבקש מאביו כסף כדי לקנות משהו, ולאחר שאביו נוסע, הוא בורח לכפר נוער.
כעבור שנה ב-1973 האופוריה נהרסת כשישראל מופתעת מפריצת מלחמת יום הכיפורים.
Nevermind (שיר)
"Nevermind" הוא שיר של הזמר הישראלי דניס לויד. נכון לאוקטובר 2022, הוא השיר הישראלי המושמע ביותר בספוטיפיי, תוך שצבר 864 מיליון השמעות בפלטפורמה. במגזין "טיים" הופיע השיר כאחד מ"שירי הקיץ".
תסמונת התינוק המנוער
תסמונת התינוק המנוער (באנגלית: Abusive head trauma, או shaken baby syndrome) היא פגיעת ראש בילד, שנגרמת על ידי מישהו אחר. הסימפטומים עשויים להיות מובהקים ברמות שונות. לרוב אין סימני טראומה, שניתן להבחין בהם. סיבוכים של תסמונת זו עשויים להיות התקפים (אפיליפטיים), אובדן ראייה, שיתוק מוחין (באנגלית: "Cerebral palsy") ובעיות קוגניטיביות.
הגורם עשוי להיות קבלת מכה חזקה או ניעור חזק. לרוב מתרחשים מקרים כאלו כאשר המטפל בתינוק נהיה מתוסכל מהבכי של התינוק. האבחנה אינה פשוטה משום שהסימפטומים אינם ספציפיים. בדיקת CT של הראש מומלצת לרוב אם קיים חשש לתסמונת זו. תסמונת התינוק המנוער היא סוג של התעללות בילדים.
הדרכת הורים טריים נראית יעילה בהפחתת היארעות התסמונת. תסמונת זו מוערכת להתרחש בין 3–4 ל-10,000 תינוקות בשנה. התסמונת נפוצה יותר בתינוקות בני פחות מחמש. הסיכוי למוות הוא כ־25%. האבחנה עלולה להביא להשלכות משפטיות עבור ההורים.
סימנים וסימפטומים
פציעות אופייניות כוללות דימומים מרשתית העין, שברים מרובים של עצמות ארוכות, ודימום תת-קשתי (סוג של דימום מוחי). סימנים אלו הפכו עם השנים למזוהים כסימני התעללות בילדים. גורמים רפואיים חושדים מיד בניעור התינוק כסיבה להופעת סימנים ופציעות אלו. דימומים מרשתית העין מתרחשים בכ־85% מהמקרים. ישנו סוג מסוים של דימום מהרשתית שמעיד לרוב על מצב התסמונת המנוער. שברים בעמוד השדרה, עצמות ארוכות וצלעות גם עלולים להיות מזוהים עם תסמונת זו. לאחר הטראומה ניתן להבחין לרוב אצל התינוק בחוסר סבלנות, שינויים בדפוסי האכילה, תשישות, התקפים, מרפסים מתוחים (החלק הרך בראשו של התינוק), ממדי ראש גדולים מהרגיל, נשימה לא תקינה ואישונים מורחבים.
מנגנון המחלה
תופעות הנגרמות כתוצאה מתסמונת זו הן פציעה אקסונלית דיפוזית, היפוקסיה ובצקת המוח. נפיחות במוח כתוצאה מבצקת למשל, עלולה ליצור לחץ גולגולתי ולפגוע ברקמות מוח עדינות. ניעור טראומתי של התינוק מתרחש כאשר ראשו של התינוק מטולטל קדימה ואחורה. ב-1971, עלתה תאוריה לפיה ניעור תינוק עלולה לגרום להופעת דימום מוחי, בהיעדר סימנים נראים של פציעה של הגולגולת. ב-1972 הועלתה השערה נוספת לפיה ניעור התינוק עלול לגרום גם לדימומים ברשתית. עם זאת ב-1987 פורסם מחקר שסתר את התאוריות הללו בטענה שהכוח המופעל על התינוק אינו מספיק חזק על מנת לגרום לנזקים אלו.
הכוח המופעל לגרימת התסמונת
קיימת הסכמה רחבה על כך שניעור התינוק הוא מסוכן ועלול להיות קטלני. עם זאת, הדעות חלוקות בנוגע לכמות הכוח הנדרשת על מנת ליצור נזק מוחי האופייני לתסמונת זו. על פי ניתוח ביו-מכני שפורסם ב-2005 ניעור חזק של התינוק עלול להביא פציעתו ואפילו למותו, זאת מפני שהאזור הצווארי של עמוד השדרה ייפצע באופן חמור. פציעה כזו עלולה להתרחש גם ברמות מאוד נמוכות של מהירות ותאוצה של הניעור.
אבחנה
האבחנה עלולה להיות קשה משום שהסימפטומים עלולים להיות לא ספציפיים. סריקת CT של הראש מומלצת לרוב אם קיים חשש לתסמונת זו.
תסמונת התינוק המנוער הייתה מזוהה בעבר עם נוכחותם של שלושה סימפטומים: דימום תת-קשיתי (סוג של דימום מוחי), דימום רשתית העין ובצקת המוח או אנצפלופתיה (באנגלית: Encephalopathy). שלישייה זו שימשה באופן שנוי במחלוקת לזיהוי התעללות בתינוק כתוצאה מניעור אלים.
מניעה
התערבות של אחיות או גורמים מוסמכים לצורך הגברת המודעות לתסמונת התינוק המנוער היא חיונית. ניתן להקנות להורים החדשים כלים להתמודדות עם בכי של התינוק הן מבחינת כיצד להרגיעו והן מבחינת התמודדות נפשית של ההורה. ייתכן כי החלת צעדים אלו תביא להפחתה בשיעורי הופעת התסמונת.
בשנת 2015 הוקם בישראל המיזם "בידיים שלך" למניעת טלטול תינוקות. המיזם הוא איחוד של שתי תוכניות בתחום מניעת טלטול תינוקות - "טלטולא", תוכנית למניעת טלטול תינוקות מיסודה של המועצה לשלום הילד ו-"Purple", תוכנית הסברה בנושא בכי של תינוקות ומניעת טלטול תינוקות המופעלת על ידי מכון חרוב וקרן שוסטרמן.
טיפול ופרוגנוזה
הטיפול כולל מעקב אחר הלחץ התוך-גולגולתי, ניקוז נוזל עודף מחדרי המוח וניקוז קרישי דם במקרה של דימום מוחי.
הפרוגנוזה תלויה במידת החומרה ועשויה להשתנות מהחלמה מלאה, עד לנכות חמורה ואף מוות. שליש מהלוקים בתסמונת נפטרים, שליש שורדים עם פגיעות מוחיות קשות ושליש בלבד שורדים ללא פגיעה משמעותית. הלקויות הנפוצות ביותר כתוצאה מתסמונת זו הן: לקויות למידה, התקפים, לקות בדיבור, הידרוצפלוס (באנגלית: Hydricephalus), שיתוק מוחין ולקויות ראייה.
אפידימיולגיה
ילדים קטנים נמצאים בסיכון גבוה במיוחד ללקות בתסמונת. התסמונת מתרחשת לרוב בילדים מתחת לגיל שנתיים אבל עשויה להתרחש בילדים עד גיל 5.
י' בשבט
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בי' שבט היא, ברוב השנים, פרשת בשלח. אבל אם בר המצוה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא או זחג) פרשת בר המצוה היא פרשת בא.
1991 (מיני-אלבום של אזיליה בנקס)
1991 הוא המיני אלבום הראשון של הראפרית האמריקאית אזיליה בנקס. האלבום יצא לאור בבריטניה ב-28 במאי 2012, ויום לאחר מכן גם בארצות הברית, דרך חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס. הסינגל הראשון מהאלבום, 212, יצא לאור ב-6 בדצמבר 2011, וכשנה לאחר מכן יצא לאור הסינגל השני מהאלבום, Liquorice.
האלבום הגיע למקום ה-133 במצעד האלבומים של ארצות הברית, בילבורד 200, שם גם דורג במקום ה-12 במצעד אלבומי הראפ. הסינגל הראשון מהאלבום, 212, זכה להצלחה והגיע למעמד זהב בבריטניה.
הוצאה
במקור תוכנן האלבום לצאת לאור ב-17 באפריל 2012, אך הוצאתו נדחתה בחודש. עטיפת האלבום ורשימת הרצועות פורסמו ב-15 במאי, ובאותו יום גם אושר כי תאריך הוצאת האלבום יהיה ה-28 במאי 2012. במקור היו אמורות להיות שלוש רצועות באלבום: "212", "1991" ו-"Grand Prix", אך עקב דחיית הוצאתו הוארך האלבום, והשיר "Grand Prix" הוחלף בשירים "Liquorice" ו-"Van Vogue". מאוחר יותר אישרה בנקס בטוויטר כי השיר שהוחלף נכתב מחדש, והוא צפוי להופיע באלבום האולפן שלה, Broke with Expensive Taste, תחת השם "Miss Camaraderie".
פיהרר
פִיהְרֶר (בגרמנית: Führer,, מילולית: מנהיג, מדריך) הוא ראש המדינה על פי שיטת המשטר הנציונל-סוציאליסטית. הנאציזם קובע כי בראש המדינה מוצב אדם יחיד והוא שליט אבסולוטי משתי בחינות: ראשית, המנהיג אחראי לכלל ענייני המדינה ולו הסמכות המוחלטת בכל החלטה בענייני המדינה; שנית, המנהיג הוא בלעדי, אין זכות לערער עליו והוא שולט במדינה עד יום מותו ולאחריו נבחר מנהיג חדש למדינה.
פצצת גרנד סלאם
פצצת גרנד סלאם (באנגלית: Grand Slam Bomb) הייתה פצצה אווירית כבדה במשקל עשרה טון, שחיל האוויר המלכותי הבריטי עשה בה שימוש נגד מטרות בגרמניה במסגרת ההפצצות האסטרטגיות בשלהי מלחמת העולם השנייה.
פיהרר
עקרון הפיהרר
"עקרון המנהיג" ("פיהררפרינציפ"), שולב באידאולוגיות של המאה ה-19 וה-20, ולפיו חייל או אזרח מחויב כלפי הממונה עליו. בהקשר המדינתי, הובן מושג זה, בצייתנות שנדרשה על ידי הפיהרר שאחראי על כל המדינה ועל כל אזרחיה. כל בעלי התפקידים בממשל כפופים לפיהרר ישירות.
פצצת גרנד סלאם
עקרון הפעולה של הפצצה
הפצצה השתייכה למשפחת פצצות שכונתה "פצצות רעידת אדמה" (Earthquake bombs) ויועדה להריסת מבנים. לאחר הטלתה הייתה הפצצה מגיעה בנפילתה למהירות גבוהה (למעלה מ-500 קילומטר לשעה). היא הייתה פוגעת בקרקע, חודרת לתוכה ומתפוצצת מתחת לפני השטח. ההתפוצצות הייתה יוצרת מכתש או חלל תת-קרקעי (camouflet) שהיה עשוי למוטט מבנה שניצב מעליו. אפקט ההרס העיקרי של הפצצה נועד להיות מושג באמצעות גלי ההדף התת-קרקעיים שהיא הייתה מחוללת, אשר היו מערערים את יסודות המבנה אליו כוונה הפצצה.
פיהרר
עקרון הפיהרר
עקרון המנהיג שולב גם באידאולוגיה הנאצית. רבים מאזרחי גרמניה הנאצית הביעו נאמנות מוחלטת לפיהרר, מכיוון שראו בו את המנהיג שיציל את האומה מהמצב הקשה בו הייתה שרויה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הן בשל תחושת ההשפלה שחשו גרמנים רבים בעקבות התבוסה במלחמה, הן בשל הגזרות שהוטלו על גרמניה בעקבותיה במסגרת חוזה ורסאי, והן לנוכח קשיי המשילות הגדולים של רפובליקת ויימאר ותעמולה שלטונית.
פצצת גרנד סלאם
עקרון הפעולה של הפצצה
פצצת הגרנד סלאם היוותה גרסה מוגדלת של פצצת הטולבוי ששקלה חמש טונות – אף היא פצצת רעידת אדמה - אשר הוכנסה לשימוש בחיל האוויר המלכותי בשנת 1944. שתי הפצצות פותחו על ידי המדען הבריטי בארנס ואליס - מפתח "פצצת הניתור", אשר שימשה את חיל האוויר המלכותי לשם הבקעת הסכרים בחבל הרוהר בגרמניה ב-1943.
טוברמיצין
טוברמיצין היא אנטיביוטיקה מקבוצת האמינוגילקוזידים, המופקת מהחיידק Streptomyces tenebrarius ומשמשת לטיפול במגוון דלקות הנובעות מזיהומים מחיידקים, ובפרט אלה הנגרמים בשל חיידקים גראם-שליליים, האנטיביוטיקה אינה פעילה כנגד חיידקים גראם-חיוביים (למעט Staphylococcus aureus).
האנטיביוטיקה אפקטיבית במיוחד נגד מיני Pseudomonas.
שימושים רפואיים
בדומה לשאר האמינוגליקוזידים, טוברמיצין אינו נספג דרך מערכת העיכול, ולכן ניתן לטיפול סיסטמי באופן תוך-ורידי או תוך-שרירי. טוברמיצין קיימת גם כתכשיר לאינהלציה לטיפול בהחרפה של זיהום כרוני הנגרם על ידי Pseudomonas aeruginosa, במיוחד בקרב חולי סיסטיק פיברוזיס.
טוברמיצין נבחן גם לטיפול בדלקת גת (סינוסיטיס).
משחות טוברמיצין (כגון: טוברקסת טובקדקס) נמצאו מתאימות לטיפול שטחי בדלקת לחמית העין. זריקות של טוברמיצין מתאימות לטיפול דלקת קרום המוח בילודים, בברוצלוזיס, במחלה דלקתית של האגן, וב-Yersinia pestis. טוברמיצין עדיפה על גנטמיצין לטיפול בדלקת ריאות אשר נגרמת על ידי Pseudomonas aeruginosa, מאחר שהוא נספג טוב יותר בריאות.
תופעות לוואי
כחלק ממשפחת האמינוגיקוזידים טוברמיצין הוא אוטוטוקסי, ויכול לגרום לאיבוד השמיעה או איבוד שיווי המשקל או לעיתים גם פגיעה בשניהם במקרה של רגישות על רקע גנטי. אנשים אלה נושאים גן אשר אינו משפיע על חייו של המטופל אך במקרה של לקיחת אמינוגילקוזידים הוא מאפשר חדירה של התרופה לתאי השבלול (קוכלה), נזק זה לאוזניים לרוב בלתי הפיך.
חירשות: התרופות הללו חודרות בקלות ומצטברות באוזן הפנימית- בשבלול האוזן (cochlea). הן גורמות לירידה בשמיעה שעלולה להחמיר עד כדי חירשות, לפגיעה בשיווי המשקל, ולסחרחורת (וורטיגו).
פגיעה בתפקודי כליות: התרופות חודרות באופן מוגבר לכליות, כתוצאה מקשירה חזקה לרקמת הכליה והצטברות התרופות בקורטקס הכליה. כתוצאה מכך יכולה להיווצר אי ספיקת כליות כתוצאה מנמק בתאי האבובית הקרובה. הנזק לכליות הוא לרוב הפיך, וזאת עקב יכולת היצירה מחדש של תאי האבובית. מתן תרופה במשטר מינון של פעם אחת ביום במקום שלוש פעמים ביום, מאפשר תקופה חופשית מהתרופה, שבה ריכוז התרופה בכליה נמוך יחסית והתא יכול להיפטר מהתרופה ולשקם את הנזק שנגרם לו. אצל חולים הלוקים בתפקוד כליות ירוד, יש להפחית את מינון התרופה בהתאם לקצב פינוי הקריאטינין.
עקב תופעות הלוואי המצוינות לעיל טוברמיצין ניתנת במינונים מדודים מאוד מחושבים לפי משקל הגוף. טוברמיצין נחשבת לאנטיביוטיקה בעלת חלון תרפויטי צר. תרופות אלו אסורות בהריון מאחר שהן חודרות דרך השליה ועלולות לגרום לנזק לעובר.
אופן הפעולה
טוברמיצין נקשר לתת היחידות (S30 ו-S50)של הריבוזום של החיידקים, ועל ידי כך מונע את היווצרות הקומפלקס 70s. כתוצאה מכך, אין אפשרות לתרגם את ה- mRNA לחלבון, מה שמוביל למות החיידק. האנטיביוטיקה מראה משיכה לחומצות אמיניות. בפרט, האנטיביוטיקה נמשכת לחלקים מסוימים ב-RNA, ובמיוחד ל-rRNA בתאים פרוקריוטיים. בנוסף, האנטיביוטיקה נקשרת ל-tRNA(Phe), Rev response element (RRE) השייך לווירוס HIV, ולריבוזום של דלתא וירוס הגורם לדלקת נגיפית של הכבד.
פצצת גרנד סלאם
עקרון הפעולה של הפצצה
הפצצה לא תוכננה ממש לשם חדירת תקרות בטון ולא פעם התפוצצה מוקדם מדי, או התפרקה בפגיעתה, אך היא הייתה יעילה יותר מסוגי הפצצות האחרים (למעט פצצת הטולבוי).
נתונים טכניים
הפצצה מולאה בחומר נפץ מסוג טורפקס במשקל של 4.14 טון (שהיה שקול בעצמתו ל-6.5 טון של TNT).
בפצצה – כמו בפצצת הטולבוי - הותקנו סנפירים, אשר העניקו לה תנועת סחרור מייצבת. מעטפת הפצצה הייתה מוקשחת יותר מאשר בפצצות קונבנציונליות - אשר מעטפתן הייתה דקה במתכוון על מנת לאפשר הכנסת יותר חומר נפץ לתוכן – ולכן הייתה גם כבדה יותר. קשיחות המעטפת העניקה לפצצה כושר חדירה גדול יותר לקרקע. כושר החדירה שלה היה עד לעומק של 40 מטר בקרקע רגילה, ולמעלה מ-4 מטר בבטון.
הפצצה יועדה לנשיאה על ידי מפציץ האוורו לנקסטר. משקל הפצצה היה לכאורה גדול מכושר הנשיאה שלו, אך חיל האוויר המלכותי הצליח להתאים את המפציץ לנשיאתה. לצורך כך הוסרו צריחי המקלעים של המטוס, ומפאת גודלה של הפצצה הוסרו גם דלתות תא הפצצות שלו. דגם המפציץ שנשא את הפצצה כונה B.1.
הפצצה הוטלה לראשונה בהטלה נסיונית, שנערכה בבריטניה ב-13 במרץ 1945.
משימות הפצצה בפצצת גרנד סלאם
חיל האוויר המלכותי עשה שימוש מבצעי ב-42 פצצות גרנד סלאם, כולן בחדשים האחרונים של המלחמה באירופה.
טייסות חיל האוויר המלכותי אשר מטוסיהן נשאו את הפצצה והטילו אותה היו טייסת 617 (הטייסת אשר הפציצה ומוטטה את סכרי חבל הרוהר) וטייסת 9.
בילפלד (Bielefeld), 14 במרץ 1945
ארנסברג,15 במרץ 1945
ארנסברג, 19 במרץ 1945
ארברגן (Aarbergen),21 במרץ 1945
נינבורג (Nienburg),22 במרץ 1945
ברמן, 23 במרץ 1945
פרגה (Farge),27 במרץ 1945
המבורג, 9 באפריל 1945
הלגולנד, 19 באפריל 1945
טייסת 617 נועדה לצאת למזרח הרחוק כדי להשתתף במלחמה מול יפן ולתקוף בפצצות גרנד סלאם מטרות יפניות, אך כניעת יפן באוגוסט 1945 ייתרה את הצורך בכך.
פיהרר
המפלגה הנציונל-סוציאליסטית ו"הפיהרר"
התואר פיהרר שימש כתוארו של יושב ראש המפלגה הנציונל-סוציאליסטית. בשנת 1933, כאשר נכנסה לשלטון המפלגה הנציונל-סוציאליסטית, מונה ראשה אדולף היטלר לתפקיד הרייכסקאנצלר. באותה תקופה עדיין נהג בגרמניה משטר רפובליקני, ובו ראש הרשות המבצעת הוא הקאנצלר (המקביל לתואר ראש הממשלה), ובראש המדינה עומד נשיא, שכוחו מוגבל אך הוא בעל סמכויות משמעותיות.
הנשיא דאז היה פאול פון הינדנבורג. לאחר מותו של הינדנבורג ב-1934 אוחדו משרות הקאנצלר והנשיא לכדי משרה אחת בידי היטלר, אשר נשאה את התואר פיהרר וקאנצלר. לאחר מותו של היטלר בפיהררבונקר ב-1945 מונה על פי צוואתו של היטלר קרל דניץ לנשיא גרמניה ויוזף גבלס מונה לקאנצלר. יוזף גבלס התאבד גם הוא למחרת, ודניץ החזיק במשרתו 8 ימים עד כניעת גרמניה לבעלות הברית ב-8 במאי, אז בוטלה משרת הפיהרר.
סרטי סוני
סרטי סוני (קיצור של סרטי סוני בידור; באנגלית: Sony Pictures Entertainment) היא חברה בת אמריקאית של התאגיד היפני סוני האחראית להפקה והפצה של סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע. מטה החברה שוכן בקולבר סיטי, קליפורניה שבארצות הברית.
בנובמבר 2014 נפלה החברה קורבן למתקפת האקרים, שהביאה לחשיפת מידע חסוי רב ממחשבי החברה.
ב-2022 איבדה סוני את הזכויות על "MGM" שהייתה בשליטתם המון שנים עד ש-אמזון רכשו אותם באותה שנה בעקבות משבר הקורונה.
קאמל
קאמל (Camel) היא להקת רוק מתקדם בריטית.
היסטוריה
להקת קאמל נוסדה בשנת 1971 כאשר פיטר ברדנס הצטרף לאנדרו לאטימר, אנדי וורד ודאג פרגוסון, ללהקה שנקראה The Brew. לאחר זמן מה הלהקה שינתה את שמה ל-Camel (גמל).
ב-1974 הלהקה הוציאה את אלבומה השני Mirage, ושנה לאחר מכן את אלבום הקונספט האינסטרומנטלי "The Snow Goose", כשם סיפורו הקצר של פול גאליקו. גאליקו, שהתנגד לעישון, איים בתביעה כיוון שחשב שהלהקה קשורה למותג הסיגריות "קאמל". כדי להימנע מבעיות משפטיות הוסיפה הלהקה לעטיפת האלבום את הכותרת "Music inspired by" ("מוזיקה בהשראת"). ב-1976 הוציאה הלהקה את האלבום Moonmadness.
החל משנת 1976 השתנה הרכב הלהקה מספר פעמים. בשנה זו הצטרף ללהקה נגן הסקסופון מל קולינס, ובעקבות כך עזב הבסיסט דאג פרגוסון. במקום פרגוסון הצטרף הבסיסט ריצ'רד סינקלייר. בהרכב מחודש זה, הוציאה קאמל את האלבום "Rain Dances" ב-1977 ואת "Breathless" בשנה שלאחר מכן. לאחר הוצאת Breathless ולפני היציאה לסיבוב הופעות עולמי, פרש מהלהקה גם הקלידן בארדנס. במקומו הצטרפו שני קלידנים חדשים: דייב סינקלייר (בן דודו של ריצ'רד) ויאן שלהאס. לאחר סיבוב ההופעות פרשו ריצ'רד ודייב סינקלייר והוחלפו בקולין בס וקיט ווטקינס.
בשנת 1979 הוציאה קאמל (בהרכב לאטימר, וורד, שלהאס, ווטקינס ובס) את האלבום I Can See Your House From Here. עטיפת האלבום, שבה נראה אסטרונאוט צלוב המתבונן אל כדור הארץ מהחלל עוררה מחאה, שגרמה בין היתר לחוסר הצלחה מסחרית של האלבום. לאחר אלבום זה פרש מקאמל גם ווטקינס.
באותה שנה הפסיק מתופף הלהקה וורד לנגן, עקב בעיות סמים ואלכוהול. לאחר ניסיון התאבדות של וורד הלהקה התפרקה באופן זמני. שנה לאחר מכן, ב-1982, חזרה קאמל לפעילות בהרכב מחודש שכלל את לאטימר, כריס ריינבו ודייוויד פייטון. בהרכב זה הוציאה הלהקה את אלבומה הבא, "The Single Factor", שסגנונו היה שונה מהרוק המתקדם של קאמל. בקרב מעריצי הלהקה אלבום זה נחשב לאחד האלבומים החלשים ביותר של קאמל. לסיבוב ההופעות של אלבום זה הצטרפו ווטקינס ואנדי דאלבי. לאחר סיבוב ההופעות, עזב ווטקינס שוב את הלהקה והוחלף בטון שרפנזייל מהלהקה ההולנדית קאייק. כמו כן הצטרף ללהקה גם פול בורג'ס, ובשנת 1984 קאמל הוציאה את האלבום "Stationary Traveller".
לאחר מספר שנים של דיונים משפטיים ותביעות נגדיות של הלהקה ומנהלה ג'ף ג'יוקס, עבר לאטימר לאמריקה בתחילת שנות ה-90 והקים מחדש את קאמל עם קולין בס, פול בורג'ס ומיקי סימונדס. ב-1991 יצא "Dust and Dreams", שהתבסס על הספר ענבי זעם מאת ג'ון סטיינבק.
ב-1993 הוציאה קאמל אלבום כפול שהוקלט בהופעה חיה בהולנד. באותה שנה נפטר אביו של לאטימר והוא יצא למסע שורשים באירלנד, וכשחזר בשנת 1996 הוציאו קאמל את האלבום "Harbour of Tears", שבו ניכרה ההשפעה של המסע באירלנד על לאטימר.
ב-1997 קאמל יצאה לסיבוב הופעות נוסף, בהרכב לאטימר, בס, פוס פטרסון ודייב סטיוארט. ההופעה תועדה באלבום ההופעה "Coming of Age".
ב-1999 הקליטו לאטימר, סטיוארט ובס את האלבום "Rajaz", ובו בלטו השפעות של מדבריות ונוודים. השיר האחרון של האלבום הוקדש ללורנס איש ערב.
ב-2002 יצא אלבום האולפן האחרון של קאמל, "A Nod and a Wink". אל לאטימר ובס חברו גאי לבלנק (קלידים) ודני קלמנט (תופים); השניים הצטרפו אל הלהקה במהלך מסע ההופעות של שנת 2000. האלבום A Nod and a Wink מצדיע לסגנונן של להקות הרוק המתקדם של שנות ה-70. האלבום הוקדש לקלידן הלהקה המקורי פיטר ברדנס שנפטר בשנה זו.
ב-2003 יצאו קאמל לסיבוב פרידה ברחבי העולם.
במאי 2007 הודיעה אשתו של לאטימר, סוזן הובר, כי לאטימר סובל מהפרעת דם חמורה. בסוף שנת 2007 עבר לאטימר השתלת מח עצם ובספטמבר 2008 הוא שוחרר לביתו.
ב-2010, החל לאטימר לעבוד עם דני קלמנט לאלבום אולפן חדש של קאמל.
באוקטובר 2013 יצאו קאמל לסיבוב הופעות לאחר הפסקה של 10 שנים. חברי הלהקה הם לאטימר, בס, לבלנק וקלמנט, ואליהם הצטרף ג'ייסון הארט כקלידן שני. ההופעות כללו שני חלקים, כאשר בראשון בוצע האלבום "The Snow Goose" במלואו עם שינויים קלים שביצע לאטימר, ובשני בוצע מבחר קטעים מתקופות שונות של הלהקה. במהלך סיבוב ההופעות יצא האלבום "The Snow Goose" בגרסה החדשה.
במרץ 2014 יצאו קאמל לסיבוב הופעות נוסף בעל תוכן כמעט זהה לזה שבסיבוב הקודם. טון שרפנזייל החליף את גאי לבלנק על הקלידים בשל בעיות בריאותיות.
במאי 2018 ערכה הלהקה 3 הופעות בישראל. ההופעות נערכו ב-25, 26 ו-27 במאי באמפי שוני.
נגנים שהצטרפו במשך השנים
(ע"פ סדר כרונולוגי)
עדשה תרבותית
עדשה תרבותית (שם מדעי: Lens culinaris) היא מין צמח ממשפחת הקטניות. זרעי העדשה - העֲדָשִׁים, משמשים להכנת מגוון מאכלים: מסלטים, מרקים ונזידים ועד קציצות. תכולת החלבון הגדולה של העדשים (כ-30% בעדשים לא מבושלות) הופכת אותן למרכיב תזונתי חשוב בתזונה צמחונית וטבעונית, ובמטבחים צמחוניים כגון המטבח ההודי. תבשיל עדשים נפוץ הוא "דאל" הודי, המוכן לרוב מעדשים צהובות, עגבניות, בצל וזרעי כוסברה.
צמח העדשה הוא צמח חד-שנתי. הזריעה היא לקראת סוף החורף (באקלים ים תיכוני) וזמן הגידול נע בין 70–105 יום. גובה הצמח 20–70 ס"מ, ולו פרחים קטנים בצבעים לבן, ורוד או כחלחל. לצמח תרמילים המכילים בין 1–3 זרעים. קיימים שני תת-מינים: קטני זרע בעלי זרעים בקוטר 3–6 מ"מ, וגדולי זרע בעלי זרעים בקוטר 7–9 מ"מ.
זרעי הצמח, הם העדשים, משמשים את האדם למאכל כבר מתקופה קדומה. ראיה לכך היא הימצאות עדשים ביישובים מהתקופה הנאוליתית. קיימות עדשים במגוון צורות וצבעים, בהן ירוקות/חומות, כתומות/אדומות ושחורות. העדשים מזינות ביותר ומכילות כמות גבוהה של חלבון, מינרלים, ויטמינים וסיבים תזונתיים.
כגידול בחקלאות התעשייתית המודרנית
העדשה התרבותית היא גידול מסורתי בחקלאות הים-תיכונית. בנוסף לאגן הים התיכון, העדשה נפוצה גם בדרום-מערב אסיה, באתיופיה ואף ביבשת אמריקה.
בישראל
בישראל העדשה היא גידול חורפי בדומה ליתר קטניות המאכל שגדלות בישראל כגון חמצה, אפון ופול. קטניות אלה נזרעות לרוב במחצית החורף. בשנים שחונות עולה חלקה של העדשה בשדות המזרע מאחר שתקופת גידולה קצרה יותר משל יתר הקטניות.
צריכת העדשים בישראל בשנת 2020 עמדה על 9,291 טון, נתון המשקף עליה של 1,000 טון בערך ביחס לצריכה ב-2017, שהייתה 8,181 טון. כ-5% גידול בצריכה לנפש לכל שנה בממוצע.
במקרא ובחז"ל
עדשים נזכרות פעמים אחדות בתנ"ך, אך בספרות חז"ל הוא מוזכר רבות.
בתנ"ך, נזכרת העדשה בסך הכל ארבע פעמים, ותמיד בלשון רבים: האזכור הידוע ביותר, הוא בסיפור מכירת הבכורה של עשו ליעקב תמורת לחם ונזיד עדשים . פעמיים הוא נזכר בנביא עם פול ומרכיבי מזון חשובים אחרים, וכן נזכר בנביא בתקופת דוד כאחד מגידולי ארץ ישראל: "ותהי שם חלקת השדה מלאה עדשים" . זיהוי העדשים במקורות אלו, הוא חד משמעי בכל התרגומים והפירושים.
בנוסף לשימוש היומיומי בעדשים, הן נחשבות ביהדות למאכל אבלים, על פי אחד ההסברים מטעם זה שצורתן צורת עיגול, ואין להן פה (פתח), סימן למוות שהוא כגלגל החוזר בעולם, וכן אין לאבל פה כי הוא שותק מכאב לב. ומסיבה זו יש הנוהגים לאכול עדשים בסעודת הבראה ובסעודה מפסקת בערב תשעה באב.
צמח זה הוא מגידולי העולם העתיק ושרידיו נמצאו באתרים רבים במזרח הקרוב וכן בארץ ישראל באתרים מתקופת המקרא. הוא נזכר רבות בספרות חז"ל ובימי הביניים.
בספרות
במעשייה השוודית "הנסיכה על העדשה" מודגם פינוקה של האריסטורקטיה בכך שנסיכה מפונקת אינה מצליחה להירדם על מיטה שמתחתיה מונחת עדשה אחת.
חוק יסוד: נשיא המדינה
חוק יסוד: נשיא המדינה הוא חוק היסוד המסדיר את מעמדו ואת סמכויותיו של נשיא מדינת ישראל. אין בחוק היסוד סעיפים משוריינים, והכנסת יכולה לשנותו ברוב רגיל.
היסטוריה חקיקתית
ועדת החוקה של מועצת המדינה הזמנית, שניסחה את חוק המעבר, התש"ט-1949, קבעה בו את ההוראות הראשונות באשר לנשיא המדינה, והיא שעיצבה את דמותו כבעל מעמד ייצוגי וסמלי, שסמכויותיו מועטות. חברי הוועדה ראו לנגד עיניהם את סמכויותיו של נשיא רפובליקת ויימאר, שהשימוש בהן הביא בסופו של דבר לקץ הדמוקרטיה, ושאפו להימנע ממצב מעין זה. ניתן ללמוד על הלך הרוח בקרב חברי הוועדה מדברי ההסבר של טיוטת החוקה אותה גיבשו: "אין ספק שמעמדו המיוחד של הנשיא הגרמני וסמכויותיו הנוספות הם שאיפשרו את החתירה ההדרגתית תחת המסגרת הדמוקרטית של החוקה הגרמנית, עד שנחרבה כולה".
ב-1951 נחקק חוק כהונת נשיא המדינה, התשי"א-1951. חוק זה לא עסק בסמכויותיו של נשיא המדינה, אלא רק בכהונתו ובהליך בחירתו.
ב-16 ביוני 1964 אישרה הכנסת את חוק יסוד: נשיא המדינה, ובמקביל ביטלה את חוק כהונת נשיא המדינה ואת ההוראות שנותרו בחוק המעבר. שר המשפטים, דב יוסף, הזכיר כי מדובר בנדבך נוסף בבניין החוקה של מדינת ישראל, בהתאם להחלטת הררי. כמה מחברי הכנסת מתחו ביקורת על כך שהממשלה היא זו שיזמה את הצעת החוק, בטענה שלפי החלטת הררי הוטל התפקיד על ועדת החוקה של הכנסת.
מאז נחקק חוק היסוד, בשנת תשכ"ד (1964), הוא תוקן עשר פעמים, כשהאחרונה שבהן בשנת תשע"ד (2014).
מעמד נשיא המדינה
סעיף 1 לחוק היסוד קובע כי "בראש המדינה עומד נשיא". סעיף זה סמלי בעיקרו, ואין לו משמעויות מעשיות. סעיף 2 קובע כי מקום מושבו של הנשיא הוא בירושלים.
תקופת הכהונה
בעבר, תקופת הכהונה עמדה על 5 שנים, וניתן היה להיבחר ליותר מכהונה אחת, כפי שהיה לגבי הנשיאים יצחק בן-צבי, זלמן שזר, חיים הרצוג ועזר ויצמן. ברוב המקרים, אם התמודד הנשיא על כהונה נוספת, לא הוצב מולו אף מועמד. חבר הכנסת שאול עמור התמודד על התפקיד מול הנשיא המכהן עזר ויצמן. חברי כנסת רבים סברו כי אין זה מכבודו של הנשיא לנהל קמפיין פוליטי למען בחירתו, ועל כן, עוד באותה שנה תוקן החוק. בשנת 1998 התקבל תיקון לחוק היסוד לפיו תקופת כהונתו של נשיא המדינה היא 7 שנים, המחושבות לפי הלוח העברי, והוא אינו יכול לכהן יותר מתקופה אחת. הנשיא משה קצב הוא הראשון שנבחר לתקופת כהונה אחת בת 7 שנים, בהתאם לתיקון זה. בחוק יסוד: מבקר המדינה יש הוראה דומה.
כשירות
סעיף 4 לחוק היסוד קובע שני תנאים לכשירותו של נשיא המדינה: די בכך שהוא אזרח ותושב מדינת ישראל. כשדוד בן-גוריון הציע לאלברט איינשטיין לקבל על עצמו את התפקיד בשנת 1952, חוק היסוד עוד לא היה בתוקף, ולכן לא היה עליו לעמוד בתנאים אלה. בשונה מהמלך במשפט העברי, אין דרישה להיות הנשיא יהודי. חבר הכנסת זרח ורהפטיג התנגד לחקיקת סעיף 4, בין השאר מטעם זה.
תנאי הכשירות הקבועים בחוק מינימליים ביותר, בהשוואה לבעלי תפקידים אחרים. חוק יסוד: הכנסת, למשל, קובע תנאים נוספים לגבי חברי כנסת: גיל (21), היעדרה של הרשעה בעבירה שיש עמה קלון, וכן בעלי תפקידים שונים החייבים בתקופת צינון. כאשר הונחה הצעת חוק היסוד, הוצע בה כי לתפקיד יוכל להיבחר רק מי שמלאו לו 40 שנים, ואולם בעת הדיונים בכנסת הוחלט לוותר על דרישה זו.
הליך הבחירה
כל עשרה חברי כנסת רשאים להציע מועמד לתפקיד נשיא המדינה, וכל חבר כנסת רשאי להציע מועמד אחד בלבד.
הכנסת היא שבוחרת את נשיא המדינה, בהצבעה חשאית. זאת על מנת להבטיח כי חברי הכנסת יצביעו לפי שיקול דעתם האישי, ולא לפי שיקולים מפלגתיים ולחצים קואליציוניים. ההצבעה החשאית גרמה למספר הפתעות בעבר. בשנת 1983 גבר חיים הרצוג על מועמד הקואליציה השופט פרופ' מנחם אלון, ובשנת 2000 ניצח משה קצב את שמעון פרס.
סעיף 8 לחוק היסוד קובע כי על הנשיא להיבחר ברוב של 61 חברי כנסת, בין אם הוא מועמד יחיד, ובין אם מתמודדים מולו מועמדים נוספים. בעבר הייתה נהוגה שיטה לפיה אם איש מהמועמדים לא השיג את הרוב הדרוש בסיבוב הראשון, מתקיים סיבוב שני. אם גם בסיבוב השני איש מהמועמדים לא השיג את הרוב הדרוש, והיו יותר משני מועמדים, ממשיכים לסיבוב הצבעה נוסף ללא המועמד שקיבל את מספר הקולות הנמוך ביותר, וכך הלאה, עד שנותרים שני מועמדים. בשנת התשע"ד (2013) תוקן החוק, ונקבע בו כי אם בסיבוב הבחירות הראשון לא השיג איש מועמדים את הרוב הדרוש, יתקיים סיבוב נוסף שבו יתמודדו שני המועמדים שקיבלו את מספר הקולות הגבוה ביותר. בסיבוב השני המועמד שקיבל את מירב הקולות, אף אם מספרם נמוך מ-61 קולות, הוא המנצח. אם קיבלו שני המועמדים מספר שווה של קולות, חוזרים על ההצבעה. הפעם הראשונה בה נערכו בחירות בשיטה זו היו הבחירות שנערכו בשנת 2014.
ב-2003 נוספה בסעיף 8 הוראה המתייחסת לבחירות בהן מתמודד מועמד יחיד. במקרה כזה ההצבעה היא בעדו או נגדו, ודי ברוב רגיל כדי לבחור בו. אם המועמד אינו מצליח להשיג רוב - מצביעים שנית. אם גם לאחר הסיבוב השני לא מתגבש רוב - נערכות בחירות חוזרות בתוך 30 ימים.
הנשיא הנכנס מתחיל את כהונתו עם סיום כהונת הנשיא היוצא, ועליו להצהיר ולחתום הצהרת אמונים בנוסח זה:.
תפקידים טקסיים
לנשיא המדינה שורה של תפקידים טקסיים:
הטלת מלאכת הרכבת הממשלה
בעבר נקבע במפורש בחוק יסוד: נשיא המדינה כי הנשיא "יפעל לכינון הממשלה ויקבל את התפטרות הממשלה". כאשר נחקק חוק הבחירה הישירה, שיושם לראשונה בשנת 1996, הושמטה סמכות זו מחוק היסוד. כיוון ששונתה מחדש שיטת הבחירות, העדיף המחוקק להפנות לחוק יסוד: הממשלה, שבו הסדרים מפורטים יותר לגבי הליך הרכבת הממשלה והתפטרותה. הנשיא רשאי להפעיל שיקול דעת לגבי סמכויותיו בהרכבת הממשלה. הנוהג הוא שהנשיא מטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על מי שסיכוייו להרכיב ממשלה הם הגבוהים ביותר.
חנינות
הסמכות המעשית ביותר של נשיא המדינה היא סמכותו לחון עבריינים ולהקל בעונשים על ידי הפחתתם או המרתם.
עמדתו של אגרנט הביאה אותו למסקנה שבסמכות נשיא המדינה לחון עבריינים אף לפני הרשעתם. עמדתו זו קיבלה משנה תוקף בפרשת מתאנה, ואף השופט ברנזון, שהיה בדעת מיעוט לגבי התוצאה הסופית של פסק הדין, הסכים עם אגרנט בעניין זה. פסיקה זו דומה לפרשנות המקובלת של חוקת ארצות הברית, לפיה בסמכותו של הנשיא לחון לפני ההרשעה, וכי אם אחת ממדינות ארצות הברית מעוניינת בהסדר אחר, עליה לקבוע זאת במפורש בחוקתה. היו שהסתייגו מהרחבה פרשנית זו של סמכות נשיא המדינה, מאחר שהסעיף משתמש במונח "עבריינים". היות שאדם נהנה מחזקת החפות כל עוד לא הורשע, הרי שכל עוד לא הורשע, אין לראות בו "עבריין", ולפיכך לא ניתן לחון אותו. המצדדים בהרחבת הסמכות טוענים כי אדם שמבקש חנינה מודה, למעשה, כי עבר עבירה, ולכן ניתן לראות בו עבריין.
בבג"ץ ברזילי הורחבה סמכות הנשיא עוד יותר, משנקבע כי בסמכותו לחון אף את מי שטרם הועמד לדין. השאלה התעוררה לאחר שהנשיא חיים הרצוג העניק חנינה לאנשי השב"כ שהיו מעורבים בפרשת קו 300. השופט אהרן ברק, שהיה בדעת מיעוט בעניין זה, סבר כי לא זו בלבד שאין בסמכותו של הנשיא לחון לפני העמדה לדין, אלא שאף לפני הרשעה אין בסמכותו לעשות כן.