cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קאנון (כלי נגינה)
הקאנון ככלי נשי
אחת הסיבות המשוערות לירידת קרנו של הקאנון בין המאות ה-16 וה-18 היא עקב שיוכו להרמון. במספר ציורים מהתקופה ניתן לראות נשים אשר מנגנות על קאנון. בשנת 1716 מציין הצייר פיליפו בונני (1723-1658 Fillipo Buonnani) כי "הנשים הן אלה שמנגנות בו תדיר כאשר הן ישובות על כרית". מאוחר יותר בשנת 1789 מציין הנוסע האיטלקי טודריני (1799-1728 Giambattista Toderini) כי "הקאנון: מעין סלטריו בעל מיתרי מעי, אשר מנגנות עליו הנשים בהרמון". בשנת 1908 התפרסמה באימפריה העות'מאנית וירטואוזית קאנון בשם וג'יה דריאל (Vecihe Daryal), אשר עליה סופר כי טכניקת נגינתה הייתה שונה מאוד משל הנגנים הגברים. עובדה זו מרמזת כי התפתח בתוך ההרמון סגנון נגינה מיוחד אצל הנשים.
התפתחות לצורה המודרנית
ישנם חוקרים טורקים הגורסים כי הקאנון בצורתו המקורית הוצג לאימפריה העות'מאנית בתקופת שלטונו של מהמוט השני (1839-1875) על ידי מהגר סורי בשם עומר אפנדי אשר הביא אותו מקהיר. אולם בין השנים 1760–1765 פרסם המוזיקולוג העותמ'אני היזיר אגה (Hizir Ağa) בחיבורו, תמונה של קאנון אשר דומה בכל המאפיינים לתמונה אותה צייר יותר מאוחר בשנת 1860 במצרים הנוסע הבריטי אדוארד ליין (Edward William Lane).
בתמונה זו רואים את הקאנון בצורתו הקיימת כיום, אולם מעט שטוח יותר. כמו כן ניכרים בה בבירור פיסת העור אשר עליה נח הגשר ושני חורי צליל. אזכור ראשון לכך שהמיתרים הוחלפו ממיתרי נחושת למיתרי מעי נמצא החל משנות ה-70 של המאה ה-18, אולם אזכורים מאוחרים יותר של מיתרי נחושת מצביעים על כך שהייתה זו התפתחות הדרגתית.
ההתפתחות החשובה ביותר במבנה הקאנון התרחשה בשלהי המאה ה-19, עם הופעת המנופים. המוזיקולוג הטורקי הנודע ראוף יקטה ביי (Rauf Yekta Bey) מזכיר בשנת 1913 הופעת קאנונים עם 2–3 מנופים. לא ידוע בוודאות מי ומתי הכניס את השימוש במנופים, אך מקובל במסורת הטורקית לייחס את הנגינה בפעם הראשונה על קאנון מצויד במנופים לקאנוני הג'י אריף ביי (1911-1862 Kanuni Haci Arif Bey). גם כניסת המנופים לשימוש נרחב הייתה הדרגתית. בשנת 1932, מדווח בפרסומי "קונגרס קהיר למוזיקה ערבית", כי נמצאים בשימוש קאנונים משני סוגים - עם ובלי מנופים.
בהיעדר מקורות מבוססים לא ניתן לקבוע בוודאות היכן התפתח הקאנון לצורתו המוכרת כיום, אולם ניתן לשער שהיה זה בסוריה או במצרים, בה היה הקאנון החל מן המאה ה-19 כלי מרכזי בהרכבי המוזיקה המסורתית.
מבנה הקאנון
הקאנון בנוי מקופסה שטוחה בעובי של כ-3 עד 10 סנטימטרים בצורת טרפז ישר-זווית. אורך צלע הבסיס נע בין 75 ל-120 סנטימטרים, אורך הצלע העליונה נע בין 25 ל-45 סנטימטרים, ואורך הצלע הניצבת נע בין 32 ל-44 סנטימטרים. בעבר, לפני המצאת מנופי הקאנון, אורכו של הקאנון הטורקי היה כ-60 סנטימטרים. הצלע הניצבת היא כיום תמיד בצד ימין, אך ממיניאטורות עות'מאניות עתיקות ניתן ללמוד שהיא הייתה לעיתים גם בצד שמאל.
גוף הקאנון מורכב ממספר חלקים מרכזיים- תיבת התהודה, גשר, מנופים, מיתרים ותיבת הכיוון:
גשר
הגשר בנוי בדרך כלל מעץ קשה מאוד, על מנת שיוכל לעמוד במתיחות המיתרים וצורתו לא תתעוות. בצידו העליון של הגשר נמצאים חריצים שמספרם כמספר המיתרים, ועליהם נחים המיתרים. בצידו התחתון של הגשר ישנן תומכות, שמספרן כמספר יריעות העור.(בקאנון יש 4 או 5 עורות מתוחים בדרך כלל) סידור זה של הגשר על גבי יריעת העור, בדומה לבנג'ו או לג'ומבוש, הוא הנותן לקאנון את צלילו הרם ואת צבע צלילו המיוחד.
מנופים
בצידו השמאלי של הקאנון מקובעים על צירים מנופי מתכת קטנים, העשויים בקאנון הטורקי מסגסוגת של נחושת, ניקל ואבץ ובקאנון הערבי מפליז. העלאה והורדה של המנופים משנה את אורך המיתר (בדומה ללחיצה על סריגים בגיטרה) ובהתאם את גובה הצליל. מספר המנופים, צורתם והמרווחים ביניהם נקבעים לפי מוצא הכלי. מקובל כי בקאנון הערבי יש בין 4 ל-6 מנופים לתו, בטורקי בין 5 ל-12 ובארמני בין 2 ל-4. הבדלים אלו נובעים ממערכת המרווחים בכל אזור, הדורשת מרווחים מיקרוטונליים שונים. בקאנון הטורקי מקובלת מערכת חלוקה של האוקטבה ל-72 דרגות שוות אשר כל אחת גודלה 16.7 סנטים וזאת בניגוד לתאוריה המוזיקלית הטורקית אשר מחלקת את האוקטבה ל-53 דרגות אשר כל אחת מהן גודלה 22.7 סנטים. הבדל נוסף בין המנופים בקאנון הערבי לבין אלו בטורקי הוא צורתם. לכל מנוף ישנו מעין זיז בולט בצידו העליון אשר מטרתו לסייע בהזזתם. בקאנון הערבי הם ישרים ואילו בטורקי הם מכופפים. שיטת המנופים הטורקית נחשבת ליותר נוחה. חשיבות מיוחדת מיוחסת לאיכות בניית המנופים, מכיוון שהצבה לא מדויקת שלהם תפגע בכיוון הקאנון, ואם הם לא מלוטשים כראוי תיגרם שחיקה מוגברת של המיתרים. הרמת והורדת המנופים יוצרת צלילי נקישה חלשים אשר מוסיפים לצליל הכללי של הקאנון. בטורקיה נקראים המנופים "מנדלאר" (mandalar), ובארצות ערב "ערבאת" (عربات).
מיתרים
בקאנון המודרני יש בין 78 ל-90 מיתרים. מספר המיתרים השתנה לאורך התקופות כתוצאה ממגבלות מתיחות גבוהה, אשר נבעה משימוש במיתרי נחושת. המיתרים עשויים כיום מחומרים סינתטיים שונים, כמו ניילון או PVF, ואילו בעבר הם היו עשויים ממעי, גיד, משי או נחושת. בקאנון הערבי מקובל להשתמש בחמשת התווים הנמוכים במיתרי מתכת מלופפים. קוטר המיתרים נע בין 0.60 מילימטרים ל-1.20 מילימטרים.
מיתרי הקאנון מחולקים לשלשות, כאשר כל שלשה מכוונת לתו נפרד. גם בכיוון מדויק יהיו עדיין הפרשים מזעריים בתוך השלשה, דבר המעניק נפח גבוה לצליל הקאנון, בדומה לצליל של גיטרת 12 מיתרים או לאפקט כורוס. סידור זה גם מעניק את היכולת לנגן בו טרמולו בקלות. המיתרים נקשרים בצידו הימני של הקאנון, מושחלים בחורים מיוחדים בתוך תיבת התהודה, נמתחים אל מעבר לגשר ולמנופים במקביל לתיבת התהודה, ונקשרים ביתדות הכיוון. הכוח הנוצר על גוף הקאנון עקב מתיחות המיתרים מגיע ל-500 קילוגרם.
תיבת הכיוון
בצידו השמאלי של הקאנון נמצאת תיבת הכיוון, שבה כל מיתר מושחל ומלופף על יתד כיוון משלו. יתדות אלה עשויים עץ קשה, כמו הובנה או רוזווד, על מנת שייצרו חיכוך טוב עם התיבה, לא יהיו חופשיים כדי שהכלי לא יצא מכיוון עם הזמן, ולא יישברו בעת ביצוע פעולת הכיוון. על מנת לכוון את הקאנון, מסובבים את היתדות באמצעות מפתח מתכת. בקאנון הערבי היתדות גדולים יותר מאשר בקאנון הטורקי, ובהתאם גודלו של מפתח הכיוון. הקאנון הטורקי מכוון טון אחד גבוה יותר מהקאנון הערבי.
צורת הנגינה
טכניקת הנגינה השתנתה מאוד לאורך השנים. מציורים שונים ניתן ללמוד כי הקאנון הוחזק בעבר בצורה אופקית, בדומה לגיטרה. כיום, הקאנון מונח בצורה אנכית על ברכיו של הנגן, או על גבי מעמד.
על מיתרי הקאנון פורטים בעזרת מפרטים, עשויים קרן, שריון צב, שנהב, קליפת אגוז קוקוס, עצם או פלסטיק אשר מוחזקים על האצבעות המורות בעזרת טבעות מתכת או באמצעות הציפורניים בלבד. שריון צב הוא החומר המומלץ ביותר עקב יכולתו לספוג זיעה, עמידותו לאורך שנים ושטח פנים מאוד חלק היוצר במפגש עם המיתרים צליל "נקי", אולם בשלהי שנות ה-70 החליט האו"ם על איסור סחר עולמי בחומר זה. למרות האיסור, עדיין ניתן למצוא מפרטים משריון צב, אך מחירם גבוה. הנגנים הטורקים נוהגים להשתמש במפרטים קשים מאוד, לעומת הנגנים בארצות ערב אשר סגנון נגינתם מכתיב מפרטים רכים יותר. בטורקית נקרא המפרט "מיזרפ" (Mızrap), ובערבית רישה (ريشة). את המפרטים מחזיקים בזווית של בין 30 ל-45 מעלות על מנת שבזמן המגע עם המיתרים הם יפגעו בשלשת מיתרים בזמן הקצר ביותר ולא יצרו צליל "מקוטע".
לפני המצאת מנופי המתכת, היה על הנגן לכוון את הקאנון מראש למקאם שבו הייתה מנוגנת היצירה, וללחוץ בציפורן אגודל ידו השמאלית על המיתרים, אם היה נדרש לשנות את גובה הצליל, בדומה לקוטו היפני. כתוצאה מכך לא התאפשרה וירטואוזיות רבה והנגינה הייתה מונודית באופיה. עם המצאת מנופי המתכת בסוף המאה ה-19, שוחררה יד שמאל, דבר שעודד יצירת טכניקות חדשות ונגינה בהרמוניה ובפוליפוניה. טכניקת הנגינה הערבית היא פריטה באוקטבות מקבילות, ואילו הטכניקה הטורקית חופשית יותר ומתרכזת ברגיסטרים העליונים. הקאנון מכוון מראש על ידי יתדות הכיוון בצורה דיאטונית, לרוב כיוון מושווה, אולם הנגן יכול באמצעות המנופים לשנות את הכיוון כרצונו לכל שלשת מיתרים בנפרד תוך כדי נגינה.
לקריאה נוספת
ספרות באנגלית:
ספרות בטורקית:
הנסיכה מוד מוויילס
הנסיכה מוד מוויילס (אנגלית: Maud Charlotte Mary Victoria of Wales, 26 בנובמבר 1869 – 20 בנובמבר 1938) הייתה אשתו של הוקון השביעי, מלך נורווגיה והמלכה הרעיה של נורווגיה.
ביוגרפיה
מוד נולדה בבריטניה ב-26 בנובמבר 1869, לאדוארד, נסיך ויילס ואלכסנדרה, נסיכת דנמרק, והייתה נכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. ב-24 בדצמבר 1869 הוטבלה בבית מרלבורו על ידי ג'ון ג'קסון, הבישוף של לונדון. הסנדקים שלה היו דודה מצד אביה, הנסיך לאופולד, דוכס אולבני, פרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל, אדלהייד-מריה, נסיכת אנהלט-דסאו, קרל החמישה עשר, מלך שוודיה, מריה, נסיכת באדן, לוביסה, נסיכת שוודיה, דאגמאר, נסיכת דנמרק (מריה פיודורובנה) וססיליה, הדוכסית של אינברנס.
הנסיכה מוד הייתה "טום בוי" בילדותה. היא הייתה ידועה בשם "הארי" למשפחתה, על שם חברו של אביה, אדמירל הנרי קפל, שהתנהלותו במלחמת קרים נחשבה אמיצה במיוחד באותה תקופה. מוד השתתפה כמעט בכל הביקורים השנתיים ובמפגשים המשפחתיים של אמה בדנמרק, ומאוחר יותר ליוותה את אמה ואחיותיה בהפלגות לנורווגיה ולים התיכון. היא הייתה שושבינה בחתונתה של דודתה ביאטריס בשנת 1885 עם הנרי, נסיך בטנברג, ובחתונת אחיה ג'ורג' החמישי למרי מטק בשנת 1893.
מוד, יחד עם אחיותיה ויקטוריה ולואיז, קיבלו את המסדר הקיסרי של כתר הודו מסבתם המלכה ויקטוריה ב-6 באוגוסט 1887. כמו אחיותיה, היא גם החזיקה במסדר המלכותי של ויקטוריה ואלברט (מחלקה ראשונה) והייתה הצלב הגדול של מסדר בית החולים סנט ג'ון בירושלים.
נישואיה-מלכה רעיה
בשנת 1896 נישאה מוד לדודנה, הנסיך קארל מדנמרק. כיוון שהחתן היה קצין בצי הדני עברה מוד להתגורר באופן קבוע בדנמרק. בשנת 1903 נולד בנם היחיד אלכסנדר אדווארד כריסטיאן פרדריק, נסיך דנמרק. לאחר פירוק האיחוד השוודי-נורווגי, נורווגיה הכריזה על עצמאותה ובחרה בנסיך קארל כמלך החדש של המדינה. היה זה מתוך מחשבה שעובדת היותו חתנו של מלך בריטניה תהיה לעזר למדינה הצעירה. לאחר שהבחירה אושרה במשאל עם, הוכתרו מוד ובעלה (שבחר בשם המלכותי "הוקון השביעי") בקתדרלת נידארוס כמלך ומלכת נורווגיה.
המלכה מוד מעולם לא איבדה את אהבתה לבריטניה, אך במהרה הסתגלה לארצה החדשה ולחובותיה כמלכה בת זוג. הוקמה חצר מלכות, ומארי מגדלנה רוסטאד מונתה לבת הלוויה שלה. מוד מילאה תפקיד חזק ודומיננטי בחצר המלכות ובתוך המשפחה, אך תפקיד דיסקרטי בציבור.
מוד נפטרה ב-20 בנובמבר 1938 בעת ביקור בבריטניה.
על שמה קרויים ארץ המלכה מוד באנטארקטיקה ומפרץ הנסיכה מוד בנונאווט.
אולימפיאדת אלברוויל (1992)
אולימפיאדת החורף ה-16 נערכה מ-8 בפברואר עד 23 בפברואר 1992 בעיר אלברוויל שבצרפת.
באולימפיאדה השתתפו 1801 ספורטאים מ-64 מדינות.
שנים עשר ירחים
שנים עשר יְרָחִים (בשמו המקורי: שיר החודשים), הידוע במילותיו הראשונות: בתשרי נתן הדקל (או בתשרי נתן הדקל פרי שחום נחמד), הוא פזמון עברי שנכתב והולחן על ידי נעמי שמר. השיר נכתב בשלהי שנות ה-50 והתפרסם ב-1960. הוא נכלל בהמשך בספר שיריה הראשון, "כל השירים" (1967).
זהו אחד משירי הילדים הפופולריים ביותר של שמר. הוא נלמד בגני הילדים ובבתי הספר היסודיים בישראל עד היום, ובאמצעותו לומדים הילדים את שמות חודשי השנה בלוח העברי. השיר גם מזוהה עם ראש השנה ומושר בו.
לשיר כ-80 ביצועים רשומים, והוא מוסיף לזכות לגרסאות כיסוי. בין מבצעיו הידועים: יפה ירקוני, גיתית שובל, רינת גבאי, מיכל הקטנה, עפרה חזה, שולה חן וכן שמר עצמה. השיר כיכב בתוכניות טלוויזיה רבות לילדים, כגון "רחוב סומסום", "מיכל הקטנה והמפלצות", "שלוש ארבע חמש וחצי" ו"קשת וענן".
בארכיון נעמי שמר שבמחלקת המוזיקה בספרייה הלאומית שמור מכתב שכתבה המשוררת לאמהּ, רבקה ספיר, על שלושה שירים חדשים שכתבה, ובהם "שנים עשר ירחים", שבמכתב נקרא "שיר החודשים". שמר ביקשה במכתב מאמה את עזרתה בבחירת מרכיבים שיוכלו לאפיין שניים מחודשי השנה:
תמוז ואב הם החודשים היחידים בשיר שמובאים ביחד, ושלא מתוארת בהם התרחשות אלא היעדרה ("בתמוז ואב שמחנו / אחר קציר").
מבנה השיר
השיר מורכב משישה בתים בעלי שורות קצרות עם חריזה מסורגת סופית. השיר מתאר את גלגל השנה על פי החודשים בלוח השנה העברי, תוך אזכור מאפיין בולט של כל אחד מהחודשים. המאפיינים לקוחים הן מעולם מזג האוויר (יורה, ברד, חמה) והן מתחום החקלאות (דקל, פרדסים, חרמשים, קציר).
המשוררת, שרצתה להדגיש את מחזוריותה של השנה, בנתה את השיר בצורה מעגלית, כך שניתן לשיר אותו באופן רקורסיבי, כפי שניתן לראות בבית האחרון שלו:
קישורים חיצוניים
ביצועים:
אדם מריוט
אדם מריוט  (בצרפתית: Edme Mariotte; 1620–1684), כומר ופיזיקאי צרפתי. ממיסדי האקדמיה הצרפית למדעים.
חייו
בשנת 1660 גילה את הכתם העיוור בעין האדם ובשנת 1676 קבע את חוק בויל-מריוט. בשנת 1733 התפרסמה המהדורה הראשונה של כתביו (Histoire et memoires de l'Academie) שהכילו מגוון מאמרים בפיזיקה כגון: תנועת נוזלים, "טבע הצבעים", "צלילי החצוצרה", הברומטר, נפילה של גופים, מתיחות, נקודת הקיפאון של המים ועוד.
עבודותיו של אדם מריוט
עבודותיו של אדם מריוט (Oeuvres de Mariotte) יצאו בשני כרכים בשנת 1717 וכללו ארבעה מאמרים, שפורסמו בפריז (שלושת הראשונים פורסמו בין השנים: 1676–1679).
במאמרו השני: De la nature de l'air ("טבע האוויר"), מתוך קובץ המאמרים בפיזיקה (Essais de physique), חקר מריוט את תורת הגזים והגיע לגילוי כי, מכפלת הנפח בלחץ של כמות קבועה של גז אידיאלי בטמפרטורה קבועה היא קבועה. זאת ידוע כחוק בויל-מריוט אשר התגלה על ידי רוברט בויל כ-16 שנים מוקדם יותר. אולם, מריוט הגיע לתוצאות מדויקות יותר בעקבות המצאת מכשיר הקרוי "בקבוק מריוט".
במאמרו הרביעי, מריוט דן ומעלה סוגיות, שהתקבלו מתוך ניסוייו הרבים, במחקרים על הקשת בענן, הילות, החזרה ושבירה של קרני אור והסברים לתופעות פיזיולוגיות של צבע. כמו כן, במאמר זה פרסם מריוט את גילויו על הכתם העיוור שבעין האדם.
שני מאמריו האחרים עסקו בחישובים של תופעות שונות במכניקה של גופים, תצפיות ומחקר בתחום המחזוריות של הטבע, לרבות חילופי החומרים שבטבע ופוטוסינתזה.
ג'ני
{{פירושונים| אישים: אחר:
ראו גם
}}
סימבלין
סִימְבֶּלִין (באנגלית: Cymbeline; בעבר היו נהוגים גם התעתיקים בעברית "קימבלין" ו"צימבלין") הוא אחד המחזות האחרונים שחיבר ויליאם שייקספיר. בשל מבנהו המורכב, ריבוי אתרי ההתרחשות ושילוב המאפיינים הסגנוניים המחזה מוגדר כיום רומנסה, לצד "פריקלס", "אגדת חורף" ו"הסערה". עם זאת, בשעה שפורסם לראשונה במהדורת הפוליו הראשונה ב-1623, הוא נכלל בשער הטרגדיות.
מקורות היסטוריים ומיתיים
המחזה נקרא על שמו של קאנובלינוס (Cunobelinus) המלך האגדי-למחצה של בריטניה, ששלט באי הבריטי בתקופה בה היה אוגוסטוס קיסר רומא העתיקה ובה חי ונצלב ישו. המידע ההיסטורי שואב מהסיפור על קאנובלינוס ושני בניו גוידריוס וארבירגוס המובא בכרוניקות של רפאל הולינשד ובספרו של ג'פרי ממונמות', "ההיסטוריה של מלכי בריטניה". עלילת ההתערבות על תומתה של אימוגן לקוחה מסיפור מתוך דקאמרון של בוקאצ'ו. למרות שהספר המלא לא תורגם לאנגלית בימי חייו של שייקספיר, הכיר שייקספיר את הסיפור באחד מעיבודיו, או התרגום הצרפתי הנפוץ או הסיפור "פרדריק מגנואה" שהודפס באנטוורפן וייתכן שהתבסס על טקסט קדום באיטלקית שעליו התבסס גם בוקצ'ו.
כתיבת המחזה וסגנונו
האזכור הראשון של המחזה הוא מאפריל 1611 וככל הנראה יועד, כמו מחזותיו האחרונים של שייקספיר להצגה בתיאטרון בלקפריירס המקורה, שאיפשר תפאורה מורכבת יותר ואת ריבוי אתרי ההתרחשות. מקטע החלום המחורז במערכה החמישית, תמונה רביעית, הכולל את יופיטר היורד משמיים במרכבתו נחשב ללא-שייקספירי בלשונו ובאפיו.
לאחר פרסום המחזה, ובמהלך המאה ה-17 וה-18 נחשב המחזה לכישלון כיוון שאינו עונה על דרישות אף סוגה, הוא מסובך מדי, מערב סגנונות ותקופות, עלילתו מופרכת מדי והתנהגות הדמויות אבסורדית. כך למשל טען סמואל ג'ונסון ב-1765. אולם, החל מן המאה ה-19 החלה דווקא המורכבות של המחזה וסגנונו להתפס כיתרון, כיצירה דרמטית שהקדימה את זמנה ולא התאימה למסגרות הנוקשות של התיאטרון השייקספירי בזמנו וכאתגר מרתק. בין מעריצי המחזה היה המשורר אלפרד טניסון, שלא הפסיק לעיין בו ואף נקבר עם עותק שלו.
כללי
עלילת המחזה סבוכה ביותר ומתרחשת בשני מישורים עיקריים: חיי המשפחה של המלך מחד והעולם הפוליטי מאידך. מישור חיי המשפחה מספר על המלך סימבלין (שאינו מופיע כמעט עד סוף המחזה), בתו אימוגן, בעלה דל-הייחוס פוסתומוס שהוגלה לרומא, אמה החורגת חסרת השם של אימוגן, אשת המלך ובנה קלוטן המחזר אחר אימוגן במטרה לרשת את כס אביו החורג ובניו החטופים של המלך גוידריוס וארבירגוס החיים במערה בוויילס תחת השגחתו של בלריוס הגולה.
המישור הפוליטי מתאר עלילה משתלבת אודות ניסיונה של בריטניה להתקיים כאומה עצמאית במסגרת האימפריה הרומית, שולל את הקיום כמדינה כבושה, בוחן את האפשרות לפתוח במרד מיסים, אותו מציעה המלכה, המוביל כמעט לאובדן ומציע על פניו את דרך השלום והכבוד.
בסיום המחזה מציג שייקספיר את סימבלין החכם והנדיב בדמותו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, המלך שאיחד את בריטניה וכרת שלום (הוא נהג לגנות את עצמו "יעקב משכין-השלום"), תוך הפרדתה של בריטניה כאומה עצמאית, נפרדת מאחיזתה האימפריאליסטית של "רומא" (הוותיקן). אולם, במהלך המחזה מוצג המלך כחדל-אישים הנגרר אחר אשתו התככנית, שאינה מוזכרת בשם.
תקציר העלילה
המחזה נפתח, כרבים ממחזותיו של שייקספיר, באקספוזיציה בה דוברים שני אצילים ומספקים את המידע הדרוש לצופה. אימוגן, בת המלך, התחתנה עם אדם פחות-יחס בשם פוסתומוס (מילולית: "לאחר המוות", כיוון שנולד לאחר מות אביו), שגדל בחצר המלך. זאת למרות שהיא יועדה לשאת את קלוטן, בן המלכה, בנו החורג של המלך, על מנת שירש את כסאו. עוד מסופר כי פוסתומוס הוא אדם נעלה מבחינה אישית, לעומת קלוטן הטיפש והמרושע.
באותו זמן מתרחשת בארמון העלילה המקבילה, קאיוס לוקיוס, נציג רומא, דורש מסימבלין המלך את המיסים שהתחייב אביו להעביר מדי שנה ליוליוס קיסר. סימבלין, לפי עצת מלכתו ובנה המתלהם, מסרב לשלם את המס ומוביל את ארצו לפתחה של פלישה רומאית. החיל הרומאי המוצב בגאליה (צרפת) ינחת במילפורד הייבן.
עוד לפני שאימוגן נמלטת מהארמון מנסה קלוטן לכבוש אותה, אך היא מנערת אותו מעליה בגועל באומרה שאפילו בגדיו התחתונים של פוסתומוס נעימים לה יותר מנוכחותו של קלוטן. הדבר פוגע בקלוטן ולאחר שאימוגן נעלמת הוא מוצא אצל פיזניו את המכתב לפיו היא יצאה למילפורד הייבן לפגוש את פוסתומוס. הוא לובש את בגדיו של פוסתומוס מתוך רצון להרוג את פוסתומוס ולאנוס את אימוגן כשהוא לבוש בבגדי אהובה. כאשר נודע למלכה שאימוגן נעלמה וגם קלוטן איננו היא משתגעת ומפסיקה להיות יועצת למלך, הנאלץ להתחיל לקבל החלטות בעצמו.
בינתיים אנו למדים שבגבעה מעל מילפורד הייבן, במערה, מתגורר האציל הגולה בלריוס ושני בנים, המאמינים שהם בניו, אך למעשה הם בניו של סימבלין (ואחיה של אימוגן), שנחטפו בינקותם בחמת זעמו של בלריוס. האחים, שהתחנכו כאנשי-פרא, מתנהגים באופן טבעי באצילות נסיכית. אימוגן, הלבושה כנער ומציגה את עצמה בשם "פידל" (נאמן) נכנסת למערה מורעבת ואוכלת את המזון שהיא מוצאת במקום. הגברים תופסים אותה בשעת מעשה אך חסים עליה מיד ונוטלים תחת חסותם את הנער היפה והחביב. אימוגן חשה ברע, נשארת במערה כאשר הגברים יוצאים לציד ושותה את השיקוי שנתן לה פיזניו (שהוא סם מוות מדומה). במהלך הציד נתקלים הבנים בקלוטן, המתרברב שהוא בן המלכה ופוגע בהם. מתפתחת קטטה במהלכה נהרג קלוטן. האחים עורפים את ראשו ומשליכים אותו לים. כאשר שבים הגברים למערה הם מוצאים את אימוגן "מתה". הגברים מניחים את אימוגן ואת גופתו של קלוטן (הלבוש, כזכור, כמו פוסתומוס) במערת קבורה רחוקה, נושאים תפילה ומתרחקים. כאשר אימוגן מתעוררת היא נחרדת לגלות את עצמה במקום נטוש לצד "פוסתומוס" ערוף-הראש. היא מאמינה שבלריוס ובניו הרגו את אהובה.
באותה עת עולים לחוף צבאות רומא ובראשם קאיוס לוקיוס. פוסתומוס, המחופש לאיכר עני, מצטרף לצבא הרומאי וחוזר כך לבריטניה, הוא מצטער על שביקש להרוג את אימוגן ומקווה למות בקרב. כאשר הוא מגיע לחוף מולדתו הוא מחליט להילחם לצד הצבא הבריטי ועורק מן הצבא הרומאי. לוקיוס מגלה את אימוגן המשעינה את ראשה על חזהו של "פוסתומוס" (הוא קלוטן ערוף-הראש) והיא (הלבושה כנער) מסכימה להתלוות אליו כמשרת. במהלך הקרב גוברים הרומאים על הבריטים, אולם בנקודה קריטית עוצרים בלריוס ו"בניו" את הרומאים, אליהם מצטרף גם פוסתומוס וכך מושג ניצחון בריטי.
מיד לאחר הקרב מחליף חזרה פוסתומוס את בגדיו לשריון צבאי רומאי ונלקח בשבי, שסופו הוצאה להורג. בנקודה זו במחזה מתחולל מחזה אותו רואה פוסתומוס בחלומו, הכולל את אביו, אמו, אחיו ויופיטר היורד מן העננים בבחינת "דאוס אקס מכינה" (האל המתערב בעלילה כדי לפותרה). יופיטר מניח על חזהו של פוסתומוס הישן ספר (או לוח) ובו נבואה מחורזת.
התמונה האחרונה במחזה (מערכה חמישית, תמונה חמישית) היא סגירת כל חוטי העלילה ופתרונם בסדרת מהלכים שכל אחד מהם מגלה לסימבלין המלך את סיפור המעשה לאמיתו. הרשעים (קלוטן ואמו) באים על עונשם ומתים, אימוגן מתאחדת עם פוסתומוס (לאחר שהיא מבחינה בטבעת שהרוויח ג'קומו, שגם הוא חייל רומי, בהתערבותו עם פוסתומוס), בניו של סימבלין חוזרים אליו ובלריוס זוכה לחנינה. ומעל הכל, במישור הפוליטי, למרות ניצחונה של בריטניה, מבין סימבלין שלא יוכל להחזיק במרד מתמיד מול האימפריה והוא כורת עמה שלום המבטיח הכרה בעצמאותה של בריטניה.
פאולוס השלישי ונכדיו אלסאנדרו ואוטאביו פארנזה
פאולוס השלישי ונכדיו אלסאנדרו ואוטאביו פארנזה (באיטלקית: Paolo III e i nipoti Alessandro e Ottavio Farnese) הוא שמו של דיוקן מעשה ידי הצייר האיטלקי מתקופת הרנסאנס טיציאן, שצויר בשנת 1546. היצירה מוצגת כיום בגלריה די קאפודימונטה בנאפולי שבאיטליה.
היצירה מתארת את האפיפיור פאולוס השלישי יושב על כיסאו, שמשמאלו של האפיפיור (בימין היצירה) מצויר אוטאביו פארנזה, דוכס פארמה כורע על ברכו, ומאחורי האפיפיור (משמאל היצירה) מתואר נכדו השני, אלסאנדרו, הקרדינל.
היצירה ידועה בריאליזם שלה, ובתיאור האפיפיור בימיו האחרונים בהיותו זקן, חולה ועייף.
פיוטר פאבלוביץ' דורנובו
פיוטר פאבלוביץ' דורנובו (ברוסית: Пётр Павлович Дурново́; 6 בדצמבר 1835 – 19 באוגוסט 1919) היה מדינאי של האימפריה הרוסית. עמד בראש המחלקה לניהול אדמות ורכוש המדינה בשנים 1882–1884 וכיהן כמושל חרקוב (1866—1870) ומוסקבה (1872—1878) ולאחר מכן במשך כשנה כיהן כמושל כללי של העיר מוסקבה מ-15 ביולי עד 24 בנובמבר בשנת 1905 והיה גם חבר המועצה המדינית.
ביוגרפיה
פיוטר דורנובו נולד ב-6 בדצמבר 1835 בעיר וינה שבאוסטרו-הונגריה. את השכלתו רכש תחילה בלימודים פרטיים בביתו, ולאחר מכן למד ב.
שירת כקצין הגווארדיה הרוסית וכפרש בצבא האימפריה הרוסית. נטל חלק במבצע לכיבוש מבצר סוואבורג.
מדצמבר 1872 ועד ספטמבר 1878 כיהן כמושל העיר מוסקבה. ב-1872 היה מיוזמי הקמת הבנק המסחרי הסיבירי.
בשנים 1878—1882 שירת במשרד הפנים הרוסי במחלקה לניהול אדמות ורכוש המדינה (1882—1884). משנת 1885 חזר למשרד ההגנה (עד 1904) ובאותו זמן עסק בפעילות ענפה בישיבות הדומה העירונית של סנקט פטרבורג, כשעמד בראש הוועדה הפיננסית.
באוגוסט 1904 מונה לחבר המועצה המדינית. משנת 1881 ועד יולי 1917 היה מעורב בפעילות האספה המייעצת והיה חבר מועצת העיר. הוא היה ידוע כאספן של יצירות אמנות וצמחים אקזוטיים.
מיולי ועד נובמבר 1905 כיהן בתור המושל הכללי המוסקבאי ופיקד גם על המחוז הצבאי של מוסקבה.
משפחתו
פיוטר היה נשוי למריה קוצ'וביי — (1848—1896), בתו של הנסיך וסילי קוצ'וביי.
בתו אלכסנדרה פטרובנה (1878—1951) — הייתה רעיית ההטמאן האוקראיני פבלו סקורופדסקי.
בנו פאבל פטרוביץ' דורנובו (1872—1909), היה קצין הצי הרוסי הקיסרי שהשתתף בקרב צושימה ופיקד על כמה ספינות מערכה.
פרשת וילמה מונטסי
פרשת וילמה מונטסי היא פרשת מין, סמים ורצח שהסעירה את איטליה בשנות ה-50.
מהלך הפרשה
בבוקר ה-11 באפריל 1953 נשטפה אל חוף הים הטירני ליד העיירה אוסטיה, מדרום מזרח לרומא, ליד שפך נהר הטיבר, גופה של אשה צעירה יפת תואר. הגופה זוהתה כגופתה של וילמה מונטסי (Wilma Montesi) בת 21 (ילידת 1932), בת למשפחה מן המעמד הבינוני שאביה היה נגר. מונטסי, ששימשה כדוגמנית, נעדרה מבית הוריה שברומא מאז ה-9 באפריל. עד מהרה הפכה ידיעה יום-יומית זאת לאחת מן השערוריות הגדולות ביותר שהתחוללו באיטליה הדמוקרטית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הלכו והצטברו ראיות כי באי המועדון ערכו בו אורגיות ונטלו בו סמים. החשד נפל על נגן ג'אז בשם פיירו פיצ'וני, בנו של שר החוץ האיטלקי. החשד היה כי מונטסי הולעטה במועדון במנת יתר של סמים, וכי היא הוטלה לחוף, הלומת סמים, כדי להרחיקה מקשר עם המועדון והופקרה למותה.
המקרה הפך לסנסציה ועיתוני איטליה עסקו בה ובספקולציות השונות שעוררה ברעבתנות. אורחי המועדון מכרו את סיפוריהם לצהובונים, וחשפו עצמם למצלמות העיתונאים כדי להפיק מן הפרשה פרסום לעצמם. המקרה הפך אף לעניין חדשותי בינלאומי ועיתוני העולם עסקו בו בהרחבה. השערורייה הפכה לשערורייה פוליטית והובילה להתפטרותו של שר החוץ האיטלקי, אביו של החשוד העיקרי.
במשפטם של פיירו פיצ'וני ומספר מחבריו, הופיעה כעדת הגנה כוכבת הסרטים האיטלקית אלידה ואלי ובעדותה סיפקה לו אליבי, בהעידה כי בעת מותה של וילמה מונטסי היא שהתה בחברתו של פיצ'וני בעיר אמאלפי, ששוכנת כ-300 קילומטר דרומית לרומא, כשפיצ'וני חולה בדלקת גרון ושרוי בחום. עדותה ועדויות חברים אחרים של הנאשמים, שנועדו אף הן להגן על הנאשמים, התקבלו בציבור האיטלקי בחוסר אמון ועוררו ספקולציות נוספות. המשפט הסתיים בשנת 1957 בזיכויים של הנאשמים.
היחסים בין אנשי החברה הגבוהה של רומא, שהיו רודפי תענוגות, מבלי להתחשב במחיר האנושי, באו לידי ביטוי בסרט הקולנוע "לה דולצ'ה ויטה" (באיטלקית: "החיים המתוקים") של פדריקו פליני משנת 1960.
הפרקליט הגיס והכיס
הפרקליט, הגיס והכיס (באנגלית: The Fortune Cookie) הוא סרט קולנוע מסוגת קומדיה שחורה משנת 1966 שהופק וביים על ידי בילי ויילדר על פי תסריט שלו ושל אי איי אל דיאמונד. בסרט כיכבו ג'ק למון ווולטר מתאו בשיתוף הפעולה הראשון שלהם על המסך.
עלילה
הארי הינקל (ג'ק למון) הוא צלם של ה-CBS אשר נפגע כאשר שחקן הכדורגל לותר "בום בום" ג'קסון (רון ריץ') של קליבלנד בראונס נתקל בו במהלך משחק ביתי באצטדיון העירוני. הפציעה של הארי היא זניחה, אך גיסו עו"ד ויליאם "וילי" גינגריץ' (וולטר מתאו) משכנע אותו להעמיד פנים שידו ורגליו השתתקו חלקית, כך שהוא יקבל שיפוי עצום מחברת הביטוח. הארי באי רצון זורם עם התוכנית משום שהוא עדיין מאוהב באשתו לשעבר, סנדי (ג'ודי ווסט), ופציעתו עלולה להחזיר אותה.
עורכי הדין של חברת הביטוח באוברן תומפסון וקינקייד (הארי הולקומב, לה טרמיין ולורן גילברט) חושדים כי הארי מזייף את השיתוק. אך עקב מניפולציות רפואיות שעושה הגיס, כל בדיקות הרופאים מעלות כי פציעתו אמיתית, מלבד אחד מהמומחים הרפואיים ששולחת חברת הביטוח שחושד ברמייה, אך גם הוא מרומה לבסוף.
ללא ראיות רפואיות לבסס את המקרה שלהם, באוברן תומפסון וקינקייד שוכרים את הבלש הפרטי הטוב ביותר של קליבלנד, צ'סטר פורקי (קליף אוסמונד), כדי לשים על הינקל מעקב מתמיד. אך גינגריץ' שמבחין במעקב, מזהיר את הינקל. ואחרי שסנדי חוזרת הוא מזהיר אותו לא להתמכר אליה. הוא ממשיך להכין את התרמית ומייסד את "קרן הינקל הארי", קרן צדקה ללא כוונת רווח אשר כל ההכנסות מהביטוח אמורות להיכנס אליה. כאשר סנדי שואל את גינגריץ' מדוע הוא עושה זאת, הוא מסביר לו שזהו רק מנוף להפעלת לחץ על חברת הביטוח להתקפל.
הינקל מתחיל ליהנות מחזרתה של סנדי, אבל הוא מרגיש רע כשהוא רואה ש"בום-בום" חש רגשות אשמה כבדים, הביצועים שלו במשחקים יורדים; הוא מבוזה על ידי האוהדים, מידרדר לאלכהוליזם, ואף נקלע לקטטה בבר. הינקל רוצה שג'ינגריץ' ייצג את בום-בום, אבל למורת רוחו של הינקל, גינגריץ' אומר שהוא עסוק מדי במשא ומתן עם חברת הביטוח וכי אין לו פנאי לכך. הינקל גם מגלה כי סנדי חזרה אליו אך ורק מתוך חמדנות ממון.
סיום הסרט הוא שהינקל נוסע לאצטדיון, שם הוא מוצא את בום בום מוכן לעזוב את הקבוצה ואולי להיות מתאבק בשם "המלאך האפל". הינקל מצליח לחלץ את בום-בום מיאושו, והשניים משחקים יחדיו בכדור.
פרסים
וולטר מתאו זכה באוסקר של 1966 בפרס השחקן המשנה הטוב ביותר עבור משחקו בסרט זה. הסרט היה מועמד גם לאוסקר על עיצוב ההפקה הטוב ביותר, הצילום הטוב ביותר, והתסריט המקורי הטוב ביותר. וולטר מתאו היה מועמד גם עבור פרס גלובוס הזהב.
אלכסנדר דה בוארנה
גנרל אלכסנדר דה בוארנה (בצרפתית: Alexandre de Beauharnais; 28 במאי 1760 - 23 ביולי 1794), היה גנרל צרפתי במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית, אשר הוצא להורג בגיליוטינה בימי שלטון הטרור.
ביוגרפיה
אלכסנדר נולד ב-28 במאי 1760 בעיר פור-רואיאל, מרטיניק, שהשתייכה אז לממלכת צרפת. סבו וסבתו מצד האב היו קלוד דה בוארנה (1680–1738) ורנה ארדנו (1696–1744) נישאו בלה רושל בשנת 1713, ואביו פרנסואה דה בוארנה, מרקיז דה לה פרטה-בוהארנה (1714–1800) כיהן כמושל מרטיניק. אלכסנדר היה השלישי מבין שלושת הבנים שנולדו לאביו מאשתו הראשונה מארי אן הנרייט פרנסואז דה פיואר דה שאסטול (1722–1767) - הראשון מת בינקות, והשני היה פרנסואה השישי דה בוארנה. אביו נישא מחדש בשנת 1796 עם אז'ני דה טאשר דה לה פאז'רי (1739–1803).
בשנת 1776 התגייס אלכסנדר לצבא המלכותי הצרפתי, ומאוחר יותר לחם עמו במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית. ב-13 בדצמבר 1779 התחתן אלכסנדר עם ז'וזפין טאשר דה לה פאז'ר, ממנה נולדו לו שני ילדים.
בשנת 1789 היה אלכסנדר חבר אספת המעמדות, מטעם מעמד האצולה, ובשנת 1791 הוא מונה לנשיא האספה המכוננת הלאומית. בשנת 1792 הוא מונה לגנרל, והשתתף במלחמות המהפכה הצרפתית. לאחר הכישלון במצור על מיינץ, הואשם אלכסנדר בהגנה גרועה על מיינץ. במרץ 1794 נעצר אלכסנדר בשל היותו ממעמד האריסטוקרטיה, וחודש לאחר מכן נעצרה גם אשתו. ב-23 ביולי 1794 הוצא אלכסנדר להורג בגיליוטינה יחד עם בן דודו אוגוסטין דה בוארנה, אולם אשתו שוחררה מאוחר יותר על ידי מקסימיליאן רובספייר. לאחר מותו התחתנה אשתו ז'וזפין עם נפוליאון בונפרטה, ובשנת 1804 הפכה יחד עמו לקיסרית צרפת.
באמצעות בנו אז'ן דה בוארנה, אלכסנדר הוא אב קדמון של מלכי בלגיה, דנמרק, שוודיה, נורווגיה ולוקסמבורג.
משפחתו
ב-13 בדצמבר 1779 התחתן אלכסנדר עם ז'וזפין טאשר דה לה פאז'ר, ממנה נולדו לו שני ילדים:
פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (בגרמנית: Franz II, ובשמו המלא Franz Joseph Karl; 12 בפברואר 1768 - 2 במרץ 1835) היה הקיסר האחרון של האימפריה הרומית הקדושה (מ-1792 עד 1806) עד לפירוקה וביטולה על ידי נפוליאון הראשון אחרי ניצחונו בקרב אוסטרליץ. בשנת 1804 יסד פרנץ את הקיסרות האוסטרית והכתיר עצמו לפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. על כן, הוא כונה בשם "הקיסר הכפול" (Doppelkaiser). החל מ-1806 הוא היה לפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה ובוהמיה. יחד עם הצאר הרוסי ועם מלך פרוסיה הוא היה ממיסדי הברית הקדושה שנוסדה לאחר קונגרס וינה ב-1815 ובהמשך, חלק מהברית המרובעת (עם צירופה של אנגליה) ומהברית המחומשת (עם צירופה של צרפת).
בצעירותו
יוזף השני נפטר ב-1790 ללא ילדים, ואחיו לאופולד הפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה. לאחר הכתרתו, מינה לאופולד את בנו, פרנץ, לנציגו בווינה בעת שהוא החל במסע ארוך לאורכה ורוחבה של הקיסרות במטרה לחזק את הקשרים והבריתות בתוכה. בעודו עסוק בפעולות אלו, חלה הקיסר, ומצבו הבריאותי הלך והחמיר, למרות מאמצי רופאיו.
שלטונו
ב-1 במרץ 1792 נפטר לאופולד, בגיל 44, ופרנץ בן ה-24, הפך לקיסר. פרנץ הושפע רבות מהרטוריקה האנטי-מהפכנית, וחרג מהמדיניות הפייסנית כלפי המהפכה הצרפתית של קודמו בתפקיד, בין השאר משום שחשש שתפרוץ מהפכה גם ברחבי האימפריה שלו. דבר זה הביא להסלמה נוספת ביחסי אוסטריה-צרפת, עד שלבסוף צרפת הכריזה מלחמה על אוסטריה ב-20 באפריל 1792.
בתחילת המלחמות הנפוליאוניות פיקד פרנץ על הצבא האוסטרי, והוביל אותו במערכה בפלנדריה, אולם לאחר מכן העביר את הפיקוד לאחיו הארכידוכס קרל, דוכס טשן.
בשנת 1796 הוציא מסעו של נפוליאון בצפון איטליה את פיימונטה מהקואליציה. פיימונטה, שאיימה על צרפת מהחזית האיטלקית משך 4 שנים, הובסה תוך חודש אחד בלבד, והאוסטרים נהדפו צפונה. באותה תקופה הצרפתים הביסו גם את כוחות האפיפיור, והאפיפיור פיוס השישי אולץ לחתום על הסכם שלום זמני. כשכשלה התקפת-הנגד האוסטרית, נכנס נפוליאון לפריולי, ובאוקטובר 1797 נאלץ פרנץ להיכנע לתנאים שהכתיב לו נפוליאון בחוזה קמפו פורמיו, ולהעביר את הגדה השמאלית של הריין לצרפת תמורת ונציה ודלמטיה.
בשנת 1800 הצטרפה אוסטריה לקואליציה האנטי-צרפתית השנייה, אולם בשנת 1801 נחלו הכוחות האוסטרים תבוסה מוחצת באיטליה, וחתמו על הסכם שלום נוסף עם צרפת.
הסימפוניה התשיעית (מן העולם החדש) של דבוז'אק
מן העולם החדש או סימפוניית העולם החדש הוא שמה של הסימפוניה מספר 9 במי מינור (Op. 95), מיצירותיו הידועות ביותר של המלחין הצ'כי אנטונין דבוז'אק.
פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
שלטונו
לאחר ההפסד בשנת 1801, אחי הקיסר, הארכידוכס קרל נקרא לערוך רפורמות בצבא. קרל היה הגנרל האוסטרי המוכשר ביותר, אך הוא נתקל בחומה בצורה של חדלי אישים שאיישו את המטה הכללי ופחדו מזוהרו. מלשינים וקנאים רקמו מזימות נגדו והסיטו את הקיסר כנגד אחיו. המלחמות האחרונות רוקנו את קופת האוצר האוסטרי ומצב כוחותיה המזוינים היה בכי רע.
הסימפוניה התשיעית (מן העולם החדש) של דבוז'אק
דבוז'אק כתב את הסימפוניה בתחילת 1893, בעת שהותו בארצות הברית כמנהל הקונסרבטוריון הלאומי של ניו יורק בשנים 1892-1895. השמעת הבכורה הייתה ב-16 בדצמבר 1893, על ידי הפילהרמונית של ניו יורק ובניצוחו של אנטון זיידל, באולם קרנגי הול. נגינת הסימפוניה אורכת ארבעים ושבע דקות.
פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
שלטונו
קרל, שהיה ריאליסט תמך בהפוגה ואף בחתימת הסכם שלום ארוך טווח עם נפוליאון, כי הוא ראה שהצבא לא מוכן לקרב וייקח זמן רב לפני שאפשר יהיה לארגנו ולשפר את מצבה הכלכלי של ארצו. ראש ממשלת בריטניה, ויליאם פיט הבן, שנכנס למשרד בשנת 1804, לא טמן ידו בצלחת ובחש בקלחת התככים האוסטרית. משראה שהדבר העיקרי שעוצר בעד האוסטרים מלהצטרף למלחמתה של בריטניה נגד נפוליאון הוא הכסף, נתן לה הלוואות נדיבות שבעזרתן אוסטריה חימשה את עצמה. לרוע מזלה של אוסטריה, התככים גרמו לכך שקרל קיבל את הפיקוד על החזית המשנית באיטליה ואילו את הפיקוד על הכוחות העיקריים מסרו לגנרל קרל מאק פון לייבריך. ב-19 באוקטובר 1805, הצליח נפוליאון, בתמרון מבריק, לכתר את הצבא האוסטרי בקרב אולם. כ-30,000 חיילים אוסטרים נכנעו, מה שהיה ניצחון מכריע לצרפתים.
הסימפוניה התשיעית (מן העולם החדש) של דבוז'אק
כתב היד של הסימפוניה שמור במוזיאון הלאומי בפראג.
פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
שלטונו
אחרי התבוסה הקשה באולם, אוסטריה נותרה למעשה ללא הגנה. הארכידוכס קרל עשה מאמצים עילאים לצאת מהמגף האיטלקי, אך מסנה התקיף אותו ועל אף הנחיתות המספרית כפה עליו קרב התשה קשה שהסתיים ללא הכרעה. קרל ניסה לנתק מגע, אך מסנה רדף אחריו ולא נתן לו להגיע לאירופה המרכזית בזמן. כתוצאה מכך, הכוח היחיד שנשאר בידי האוסטרים היו כמה אלפי חיילים שנמלטו מאולם ויחידות שלא היו בשני הצבאות הראשונים.
הסימפוניה התשיעית (מן העולם החדש) של דבוז'אק
אינסטרומנטציה
הרכב הכלים בסימפוניה כולל:
זימברו קישינב
הליגה הסובייטית
אחרי היווסדותה שיחקה הקבוצה בליגות המשניות בליגות הסובייטיות. תחת השם בורבסטניק, זכתה הקבוצה לעלות לליגה הבכירה בשנת 1955. שנה אחר-כך, 1956, המועדון זכה בהישגו הטוב ביותר בהיסטוריה שלו, מקום שישי בליגה הבכירה. ההישג הגדול ביותר של הקבוצה בגביע הסובייטי הוא העפלה לרבע הגמר בשנת 1963. אחרי מספר עונות בתחתית הטבלה ירדה הקבוצה לליגת המשנה ב-1964.
הסימפוניה התשיעית (מן העולם החדש) של דבוז'אק
מבנה היצירה
הסימפוניה בנויה כמקובל מארבעה פרקים בעלי מוטיבים חוזרים: 1.אדג'ו - אלגרו מולטו (שלוש עשרה דקות) 2.לארגו (שתים עשרה וחצי דקות)
פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
שלטונו
הכוחות הרוסיים שהגיעו לעזרתם של האוסטרים היו חלוצו של הצבא הרוסי הענק וכללו רק כמה אלפי לוחמים. קוטוזוב, מפקדו של הצבא הרוסי נחרד לשמוע שהצבא האוסטרי חדל למעשה להתקיים ולכן פקד על נסיגה לצפון מזרח במטרה לחבור לכוח העיקרי. אחרי נסיגתם של הרוסים הופקרה וינה לחסדיהם של נפוליאון וחיילי הגרנד ארמה. נפוליאון שרצה לסיים את המערכה במהירות האפשרית נכנס לווינה, אך לא שהה בה זמן רב. הוא פקד על הפרשים של מירא לרדוף אחרי הרוסים הנסוגים ויצא בעקבותיהם תוך פרק זמן קצר.
הסימפוניה התשיעית (מן העולם החדש) של דבוז'אק
מבנה היצירה
3.סקרצו - מולטו ויוואצ'ה (מלא חיים) - פּוֹקוֹ סוסטנוטו (שמונה וחצי דקות)
זימברו קישינב
הליגה הסובייטית
הקבוצה שיחקה זמן ממושך בליגה השנייה, ובתקופה זו נקלעה למאבקי ירידה ב-1971 והעפילה לליגה הבכירה ב-1973 וב-1982. בשני המקרים הקבוצה ירדה בחזרה לליגת המשנה לאחר עונה אחת.
הסימפוניה התשיעית (מן העולם החדש) של דבוז'אק
מבנה היצירה
4. אלגרו קון פואוקו (שתים עשרה דקות) היצירה נפתחת באדג'ו חרישי, הנקטע בתרועת קרנות בטוניקה. התרועה מתחילה בספורצנדו ויורדת מיד לפיאניסימו. הנושא עובר מכלי מיתר אל כלי נשיפה מעץ, אך נקטע כבר בתיבה התשיעית במטחי פורטיסימו קצרים ומקוטעים, היוצרים מתח לקראת הבאות. החלילים והאבובים ממשיכים בסטקטו מהיר, שוב פיאנו, על רקע טרמולו חרישי בוויולות, שאליהן מצטרפים שאר כלי המיתר. המבוא מסתיים בתיבה 22 בטרמולו של הכינורות והוויולות, העובר בבת אחת מ-4/8 ל-2/4 ומאדג'ו לאלגרו מולטו. הנושא עובר בחילופין מהירים בין כלי נשיפה ממתכת, כלי נשיפה מעץ וכלי מיתר, ומסימן המקום 2 הוא דועך בהדרגה עד לפיאניסיסימו בהכנה לכניסת הנושא השני בסימן 3, בסולם סול מינור. לנושא זה, המופיע תחילה בחלילים ובאבובים ובהמשך בכלי המיתר, אופי ברור של מחול עממי צ'כי. בסימן 5 מופיע הנושא השלישי בחליל סולו, בסולם סול מז'ור, עובר לכלי המיתר ומגיע לשיא ברצף אקורדים בפורטיסימו בכל כלי התזמורת שהמשכו, לאחר סימן החזרה בפיתוח סוער בכלי המיתר והנשיפה לסירוגין, משובץ בתרועות קרן וחצוצרה. בסימן 10 חלים שינויי סולמות, ממי מינור לסי מז'ור וממנו אל לה במול מז'ור, עד לחזרה בסימן 13 אל סולם מי מינור המקורי. בו מסתיים הפרק. בספרו "רבגוניותה של המוזיקה" מערער ליאונרד ברנשטיין על הניסיונות למצוא בסימפוניה "מן העולם החדש" אופי אמריקאי ומוצא בפרק זה דמיון רב לסימפוניה הראשונה של ברהמס, שהשפיע רבות על דבוז'אק.(עמ' 136). ברנשטיין מציין, כי השימוש בסינקופות, המזכיר לכאורה מוזיקה אמריקאית, מופיע לא רק אצל ברהמס, אלא גם אצל באך, מוצרט, בטהובן ועוד. גם הנטייה לייחס אופי אינדיאני למוזיקה המבוססת על סולם פנטטוני כושלת, משום שהשימוש בסולם זה רווח גם במוזיקה עתיקה של עמים אחרים ובמוזיקה כנסייתית גרגוריאנית, מה גם שבהמשך הוא מוסיף עוד טון לסולם הפנטטוני ובכך חוזר לסולם המז'ורי.
פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
שלטונו
נפוליאון רצה לכפות על בעלות הברית קרב הכרעה, אך לא היה לו די כוחות על מנת לכתרם, לכן הוא רצה לפתותם להתקיפו. הוא שלח את הקורפוס של דאבו שמנה כ-20,000 חיילים למשימה משנית וכך צבאו היה נראה חלש מכפי שהיה באמת. בעלות הברית התפתו לצאת לקרב. נפוליאון החזיר את דאבו והשמיד למעשה את הצבא של בעלות הברית בקרב אוסטרליץ. הניצחון היה שלם - רבע מהצבא הרוסי נהרג בקרב, רבים אחרים פוזרו לכל עבר ורק קומץ לוחמים נשארו לרוסים על מנת להמשיך את המערכה.
זימברו קישינב
הליגה הסובייטית
אחרי ירידת ליגה ב-1986, שיחקה הקבוצה שנתיים בליגה השלישית, וזכתה בטורנירים אזוריים פעמיים. בשנת 1988 העפילה הקבוצה בחזרה לליגת המשנה ושיחקה בה עד לפירוק ברית המועצות.
הסימפוניה התשיעית (מן העולם החדש) של דבוז'אק
מבנה היצירה
לגבי פרק זה ניסו הטוענים ל"אמריקאיותה" של הסימפוניה לייחס את הנעימה, המוכרת כשיר "חזרה הביתה", לשיר נשמה אפרו-אמריקאי, אבל האמת היא, שהשיר הנודע נכתב על יסוד הנעימה של דבוז'אק, ולא להפך וכמו כן, טוען ברנשטיין, לו הוצמדו מילים צ'כיות לנעימה, הייתה נשמעת צ'כית ולאו דווקא אמריקאית.
פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
שלטונו
לאחר התבוסה המוחצת באוסטרליץ, נאלץ פרנץ להסכים לחוזה פרסבורג, שבו הוחלט על החלשת האימפריה האוסטרית ועל ארגון גרמניה מחדש תחת נפוליאון, בגוף שנקרא הקונפדרציה של הריין. כתוצאה מכך החליט פרנץ ב-6 באוגוסט 1806 לוותר על כתר האימפריה הרומית הקדושה, ומעתה הוא נקרא רק פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
הסימפוניה התשיעית (מן העולם החדש) של דבוז'אק
מבנה היצירה
הפרק השלישי, בסולם מי מינור, הוא מולטו ויוואצ'ה - מהיר מאוד ומלא חיים - ונושאו מצטיין בתזזיתיות קופצנית ומקוטעת בכלי הנשיפה מעץ ובכלי המיתר. אחרי מעבר קצר לאחר סימן החזרה שאחרי סימן 1, מופיע הנושא השני בסולם מי מז'ור בקצב איטי יותר (פוקו סוסטנוטו). נושא זה בולט באופיו הצ'כי-עממי. לאחר חזרה לסולם הטוניקה ווריאציות על הנושא הראשון והשני מסתיים הפרק בקודה, הדועכת והולכת לפיאניסימו עד לשתק מלא של תיבה שלמה ואחריו אקורד סיום בפורטיסימו על הטוניקה. גם בפרק זה מוצא ברנשטיין השפעות אוסטריות וצ'כיות מובהקות, ואילו בפרק הרביעי, האחרון, ניכר דמיון למוזיקה של מוסורגסקי הרוסי.
זימברו קישינב
הליגה המולדובית
עם פירוק ברית המועצות והקמת ליגת העל המולדובית בשנת 1992, היה זימברו המועדון הדומיננטי והחזק ביותר בכדורגל המולדובי של שנות ה-90, כאשר זכה בשמונה אליפויות בתוך תשע עונות. בתחילת המאה ה-21 נחלש כוחו של המועדון, ושריף טירספול הפכה לקבוצה הבכירה במולדובה. זימברו זכתה חמש פעמים בגביע המולדובי שש פעמים, ופעמיים נוספות העפילה למשחק הגמר.
פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
שלטונו
בשנת 1809 שוב התקיפה אוסטריה את צרפת. לאחר כמה קרבות משניים שבהם הפסידו, התנגשו האוסטרים עם הכוחות העיקריים של נפוליאון בקרב וגראם (5 ביולי - 6 ביולי 1809). על אף שהקרב היה די שקול, האבדות הכבדות של האוסטרים גרמו להם לחתום על הסכם שנברון ב־14 באוקטובר 1809, שבו נאלץ פרנץ לכרות ברית עם נפוליאון, העברת שטחים לאימפריה הצרפתית, הצטרפות למערכת הקונטיננטלית, ולתת את בתו מריה לואיזה לנפוליאון לאשה.
ספר היראה
ספר היראה הוא אחד מספרי המוסר החשובים של רבי יונה גירונדי בעל הספר "שערי תשובה", אשר ספריו התפשטו בכל תפוצות ישראל.
על הספר
"ספר היראה" הוא ספר קצר יחסית, ולכן אינו מחולק לפרקים. הוא סוקר את מאורעות יומו של היהודי, החל מ"הקיצו משנתו" עד בשכבו על מיטתו בלילה. בסוף הספר מביא גם מעט עניינים על השבת ועל מועדי ישראל. לרוב, הבית יוסף והב"ח מציינים את דברי רבינו יונה (בעיקר מספר זה עקב היותו עוסק בענייני אורח חיים) ב"ספר היראה" כמקור לפסקיו של רבי יעקב ב"ר אשר בספרו ה"טור", וכן הגר"א בביאורו לשו"ע מציין הרבה את דברי רבינו בספר היראה כמקור לפסקי השולחן ערוך. למעשה, ספר היראה הוא יישומו המעשי של הספר "שערי תשובה".
שם הספר וחשיבותו
רבינו יונה קורא לספרו בשם "ספר היראה" להורות על חשיבותה של היראה בכל סדר יומו ובאורח חייו של היהודי. אף על פי שהיראה היא מצווה אחת ממצוות התורה, כדברי הפס' (דברים פרק י' פסוק כ"ב): "וְעַתָּה יִשְׂרָאֵל מָה ה' אֱלֹהֶיךָ שֹׁאֵל מֵעִמָּךְ כִּי אִם לְיִרְאָה אֶת ה' אֱ-לֹקיךָ לָלֶכֶת בְּכָל דְּרָכָיו וּלְאַהֲבָה אֹתוֹ וְלַעֲבֹד אֶת ה' אֱ-לֹהֶיךָ בְּכָל לְבָבְךָ וּבְכָל נַפְשֶׁךָ", רצה רבינו יונה להדגיש חשיבותה של היראה שתכלית כל המצוות היא להגיע אל הנקודה הפנימית של היראה וכל מעשיו של האדם צריך שיהיו מכוונים למטרה זו. וכן כותב רבינו יונה עצמו בספרו המפורסם "שערי תשובה" (שער ג', אות ז'):
הוצאות
לרוב מופיע ספר היראה בסוף הספר שערי תשובה (עקב היותו כמעין יישומו המעשי של הס' שערי תשובה). לכן היו בו הוצאות רבות מאז נכתב.
פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
שלטונו
בשנת 1813 הצליחו בעלות הברית לצרף את האימפריה האוסטרית לצידם. שתי ארמיות אוסטריות על 300,000 חייליהם התפרשו בגרמניה, וכך עמדו לרשות בעלות הברית כ-800,000 לוחמים, ועוד כ-350,000 כעתודה.
ב-26 באוגוסט 1813 נטל נפוליאון את היוזמה וניצח בקרב דרזדן, שם הסב אבדות קשות לבעלות הברית, אך מחסור בפרשים מנע ממנו לרדוף אחרי הכוח המובס ולנצל את ניצחונו. הוא נסוג עם 175,000 חייליו לעיר לייפציג שבסכסוניה שם האמין שיוכל להקים קו הגנה ולנצח את בעלות הברית. אולם, בקרב לייפציג שנערך בין ה-16 ל-19 באוקטובר 1813, הפסיד הצבא הצרפתי שמנה כ-191,000 חיילים, לשלוש ארמיות של בעלות הברית שמנו יותר מ-330,000 חיילים.
לאחר כמה קרבות נוספים, נכנסו בעלות הברית לפריז ב־30 במרץ 1814 והורידו את נפוליאון מכסאו.
בשנים 1814–1815 אירח פרנץ בווינה את הוועידה הדיפלומטית החשובה - קונגרס וינה, שבה הוא יוצג על ידי קלמנס פון מטרניך. בוועידה הוחלט על מסירת ונציה ולומברדיה יחד עם עוד שטחים לאוסטריה, ובנוסף עמדה אוסטריה בראשות הקונפדרציה הגרמנית. כמו כן הצטרף פרנץ לברית הקדושה, יחד עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ופרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
הסימפוניה התשיעית (מן העולם החדש) של דבוז'אק
השפעות מוזיקליות
דבוז'אק הגיע לניו יורק לפי בקשתה של ג'נט ת'רבר, אשת חברה ניו-יורקית שביקשה מלחין ידוע שינהל את הקונסרבטוריון הלאומי. התנאי של דבוז'אק היה שתלמידים שחורים ואינדיאנים מוכשרים שלא יוכלו לשלם את דמי הלימוד ילמדו ללא תשלום. הוא אף התבטא כי המוזיקה הילידית והשחורה מעניינת אותו:
פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
שלטונו
על אף שפרנץ הגדיר את עצמו כמלך פתוח ורגיש, הייתה המשטרה החשאית האוסטרית היעילה ביותר בכל אירופה, והצנזורה השתדלה לדכות כל התנגדות לשלטונו.
ב-2 במרץ 1835 נפטר פרנץ בווינה מקדחת פתאומית בגיל 67, בנוכחות רבה של משפחתו והכהונה הדתית. הלווייתו הייתה מרשימה, לאחר שבמשך 3 ימים חלפו המוני אזרחים על יד ארונו שהיה מוצב בבית התפילה של ארמון הופבורג. פרנץ נטמן במקום מנוחתם המסורתי של מלכי בית הבסבורג בקריפטה הקיסרית, מוקף בשלוש נשותיו הראשונות, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרדיננד.
משפחתו
ב-6 בינואר 1788 התחתן פרנץ עם אליזבת, דוכסית וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט, ממנה הייתה לו בת אחת:
ב-15 בספטמבר 1790 התחתן פרנץ עם מריה תרזה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה, ממנה היו לו 12 ילדים:
ב-6 בינואר 1808 התחתן פרנץ עם מריה לודוביקה מאוסטריה-אסטה, בתם של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו ומריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה.
הסימפוניה התשיעית (מן העולם החדש) של דבוז'אק
השפעות מוזיקליות
דבוז'ק טען שלא ציטט ביצירה נעימות מהמוזיקה האמריקאית, אלא חיבר מלודיות משלו באותו הסגנון.
מספור
כיום ידוע לנו שדבוז'אק כתב תשע סימפוניות. עם זאת, בראשית המאה ה-20, עד זמן קצר לאחר מותו של המלחין, היו ידועות רק חמש הסימפוניות המאוחרות, היות שדבוז'אק גנז את ארבע הסימפוניות הראשונות שלו. לכן עד אז הייתה ידועה הסימפוניה התשיעית כסימפוניה החמישית של המלחין. אף לאחר פרסומן של ארבע הסימפוניות הראשונות, ב-1912, לא הייתה אחידות במספור, ובהוצאות ישנות היא עדיין ממוספרת כסימפוניה החמישית של דבוז'אק.
זימברו קישינב
הליגה המולדובית
ההופעה המוצלחת ביותר של זימברו בגביע אופ"א הייתה בעונת 1995/1996, כאשר הגיעה עד לסיבוב השני. זימברו הגיע פעמיים לסיבוב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות, בעונת 1999/2000 ובעונת 2000/2001
קלינטק גרופ
קלינטק גרופ (Cleantech Group) היא חברה המשווקת מידע, אירועים ושירותי ייעוץ במטרה להכיר לעסקים חידושי קלינטק, ולהאיץ התפשטות של שימוש בטכנולוגיות נקיות מרחבי העולם בתחומים כגון מים ושפכים, אנרגיה מתחדשת, דלקים, רכבים חשמליים. באוקטובר 2012 התמזגה "קלינטק גרופ" עם חברת "GreenOrder".
קלינטק גרופ מזוהה כזו שהטביעה את הביטוי "קלינטק", והוא גם שייך לה כסמל מסחרי רשום. המונח קלינטק, מתייחס לטכנולוגיה ולמודלים עסקיים מסוימים המציעים תשואות תחרותיות עבור משקיעים ולקוחות, תוך מתן פתרונות לאתגרים גלובליים.
קלינטק גרופ מפיקה כנסים העוסקים בנושא הקלינטק באירופה ובארצות הברית. החברה ממוקמת בסן פרנסיסקו.
Cheek to Cheek
Cheek to Cheek (בעברית: לחי אל לחי) הוא אלבומם המשותף של הזמרים טוני בנט וליידי גאגא. האלבום יצא לאור ב-19 בספטמבר 2014 על ידי חברות התקליטים אינטרסקופ רקורדס וקולומביה רקורדס. בשנת 2011 גאגא ובנט הכירו בפעם הראשונה באירוע הצדקה בניו יורק, "Robin Hood Foundation" לאחר שהשניים הקליטו את גרסת הכיסוי לשיר "The Lady Is a Tramp", שיצא לאור כסינגל השלישי מאלבום האולפן של בנט "Duets II" והחלו לעבוד על אלבום הג'אז. Cheek to Cheek מורכב מג'אנר ג'אז של מלחיני ג'אז פופולרים כגון, ג'ורג 'גרשווין, קול פורטר, ג'רום קרן, וארווינג ברלין. האלבום היה בהשראת הרצון של בנט וגאגא להציג את השירים לדור צעיר יותר, עם שירים בעלי השפעה.
בחודש ינואר 2013 אושר רשמית שיתוף הפעולה בין האמנים שהחלו להקליט את האלבום לאחר שגאגא התאוששה מניתוח הברך שלה שבגללה הופסק סבב ההופעות שלה בשנת 2011. האלבום הוקלט בניו יורק איפה שבנט וגאגא ביצעו הופעה של נגני ג'אז ומוזיקאים של שני האמנים. באלבום גאגא שינתה את ז'אנר הפופ שלה והחליפה אותו בג'אז, תאריך הוצאתו נדחה מספר פעמים ואושר סופית בתוכנית הטלוויזיה "The Today Show". הצמד קידם את האלבום בעזרת הופעות בניו יורק וסביבתה, בתוכנית "Home Shopping Network", ומסע ההופעות המשותף "Cheek to Cheek Tour" שכלל כ-36 הופעות. מתוכו יצאו שני סינגלים, "Anything Goes", ו-"I Can't Give You Anything but Love" אשר הגיעו למקום הראשון במצעד שירי הג'אז הדיגיטליים של בילבורד בארצות הברית.
האלבום קיבל ביקורות טובות ממבקרי מוזיקה ששיבחו את קולה של גאגא. בטקס פרסי גראמי ה-57 זכה בפרס בקטגוריית "הקלטת אלבום הג'אז הטובה ביותר". בארצות הברית Cheek to Cheek הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 לאחר שמכר מעל ל-131,000 עותקים בשבוע לצאתו ומאז מכר מעל 773,000 במדינה, בכך הפך לאלבומו השני של בנט בראש המצעד ולשלישי של גאגא, שהפכה לאישה היחידה שמחזיקה ב-3 אלבומים במקום הראשון מאז שנת 2010 ואת בנט כאדם המבוגר ביותר להגיע לפסגת המצעד בגיל 88. בנוסף כבש את מצעדי המדינות יפן, יוון, קנדה, אוסטרליה ובריטניה.
רקע
בשנת 2011, טוני בנט וליידי גאגא נפגשו לראשונה לאחר שהופיעה עם השיר, "Orange Colored Sky" של נט קינג קול באירוע של הארגון "Robin Hood Foundation" בניו יורק. לאחר מכן ביקש בנט מגאגא לשיר איתו דואט באלבומו "Duets II" בו השתתפו יחד בשיר, "The Lady Is a Tramp". בספטמבר 2012 בנט אישר למגזין הרולינג סטון כי גאגא רוצה להקליט איתו אלבום ג'אז וישנו מלחין ידוע שקשור לפרויקט.
בינואר 2013 גאגא אחרי הופעתה עם בנט בטקס השבעתו השנייה של ברק אובמה, הודיעה על האלבום באופן רשמי באמצעות הטוויטר שלה, "והנה אני והדייט החתיך שלי, אני פשוט לא יכול לחכות לאלבום שלנו ביחד, הוא יקירי!" היא כתבה ככיתוב לצילום בטוויטר של שניהם, יחד עם חשיפת כותרת האלבום. בספטמבר 2013 אמר בנט לעיתון השיקגו טריביון כי כוונתו העיקרית להקליט את האלבום עם גאגא הייתה להציג את ז'אנר הג'אז בפני קהל צעיר יותר, מתוך אמונה שלקטעים יש "משיכה אוניברסלית ואיכות נצחית" כלפיהם.
בראיון לדיילי טלגרף אמרה גאגא כי עם אלבומיה הקודמים כמו The Fame ,The Fame Monster ,Born This Way, היא חשה כי היא לא מסוגלת להשיג את מלוא הפוטנציאל הקולי שלה. היא תיארה את "Cheek to Cheek" כאלבום "מרדן" ומשחרר" עבורה משום שהצליחה לשיר מבלי לדאוג שמפיקי האלבום יהנדסו אותו בגרסה שונה לתחנות הרדיו. בנט אמר שגאגא כתבה שיר מקורי לאלבום שכותרתו "Paradise", בהמשך הבהירה גאגא כי האלבום מכיל רק סטנדרטים. השירים נבחרו על ידי בנט וגאגא הם בחרו שירים שונים מתוך ספר השירים האמריקאי הגדול כולל את הסינגל הראשון, "Anything Goes".
הפקה
אף על פי שהאלבום היה בפיתוח והדיונים התקיימו כבר בספטמבר 2012, ההקלטה לא החלה באביב 2013, כשהיא מתעכבת מניתוח הירך של גאגא וביטול סיבוב ההופעות של, "Born This Way Ball". הקלטת האלבום התקיימה במשך שנה בניו יורק, ובה הופיעו מוזיקאי ג'אז הקשורים לשני האמנים. הרביעייה של בנט נכחה, כולל מייק רנזי, גריי סרג'נט, הרולד ג'ונס ומרשל ווד וכן הפסנתרן טום לנייר. יחד עם אוונס ניגן חצוצרן הג'אז בריאן ניומן, חבר ותיק ועמיתה של גאגא. באלבום השתתפו חמישיית חברי ז'אנר הג'אז של גאגא בניו יורק, הסקסופוניסט הטנור ג'ו לובאנו והחלילן פול הורן התגייסו גם הם לשיתוף הפעולה באלבום. לדברי גאגא, בנט רצה שהיא תשיר שירים שונים והתרשם מהקול שלה במהלך ביצוע, "Lush Life", בהתייחס לתקן הכתוב של בילי סטרייהורן שהוקלט על ידי כולם מננסי וילסון ושרה ווהן ועד דונה סאמר ולינדה רונשטאדט ההשראה לשירה הגיעה מזמרת הג'אז איימי ווינהאוס, שנפטרה ביולי 2011, גאגא הוסיפה כי "חשבתי עליה כמעט כל יום באולפן. הלוואי שהיא עדיין כאן. היא הייתה אמנית ג'אז עד ליבה". השירים הוקלטו בשידור חי עם הלהקה, ובתהליך ההקלטה גאגא ביקשה להציב שטיחים על רצפת האולפן, כך שזה יראה כמו סט סרטים וניתן יהיה לצלם אותו.
ב-"Cheek to Cheek", גאגא שרה סולו של השירים, "Lush Life","Bang Bang", ו-"Ev'ry Time We Say Goodbye", ואילו הסולו של בנט כלל את "Don't Wait Too Too Long" ו-"Sophisticated Lady". גאגא שרה את "Lush Life" במקהלת בית הספר שלה, אך רק מאוחר יותר היא הבינה את הפרשנות הלירית לשיר, על כישלון ועוגמת נפש. בזמן שהקליטה את "Cheek to Cheek" היא הייתה מוטרדת רגשית מהסכסוכים המקצועיים והאישיים שנתקלו בהם בתקופת אלבומה, "Artpop" וכתוצאה מכך סיפרה שבנט נאלץ לתמוך בה ולהדריך אותה בתהליך.