cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המחוז הצבאי של עבר הקווקז
פירוק הבסיסים בגאורגיה
הממשלה הגאורגית שראתה בכוח הרוסי בגאורגיה איום על עצמאותה, הגיעה, בפברואר 1993, להסכמה עם רוסיה על הסגת כוחותיה עד לשנת 1995. אולם שבעה חודשים לאחר מכן פתחו כוחות הנאמנים לנשיא המודח, זוויאד גמסחורדיה, הזוויאדיסטים, בהתקוממות, והשתלטו על סמגרלו, מחוז הולדתו של גמסחורדיה הגובל באבחזיה. כתוצאה מכך ביקש, בתחילת 1993, נשיא גאורגיה, אדוארד שוורדנדזה, מהארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) והאו"ם להציב כוחות של שמירת שלום בגאורגיה, אולם ללא הצלחה. בסתיו 1993 ניחתה על גאורגיה מתקפה מסיבית של הצבא האבחזי, שזכה כנראה לתגבור מרוסיה. כתוצאה מכך נאלץ שוורדנדזה להסכים להצעתה של רוסיה להצטרפות לחבר העמים. ב-3 בפברואר 1994 חתמו בטביליסי, ילצין ושוורדנדזה, על הסכם לשיתוף פעולה צבאי. גאורגיה הסכימה להצטרף להסכם הביטחון הצבאי של חבר העמים ואיפשרה לרוסיה להותיר שלושה בסיסים על אדמתה של גאורגיה, ולהגדיל את כוח הרוסי בגאורגיה ל-25,000 איש שייפרסו על ארבעה בסיסים ברחבי המדינה.
בסוף שנות התשעים, תבעה גאורגיה שוב את הסגת הכוחות הרוסיים מגאורגיה. ב-17 בנובמבר 1999 התחייבה רוסיה, בהצהרה משותפת בפיסגה של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) באיסטנבול, על הגעה להסכם על השגת כוחותיה בשנה שתבוא לאחר מכן, אולם לא עמדה בהתחייבותה. בשנת 2001, נסגרו הבסיסים בוואזיאני ובגודאותה. הבסיס בוזיאני הועבר לצבא הגאורגי, והבסיס בגודאותה (אבחזיה) הועבר למסגרת החדשה, כוח שמירת השלום הרוסי בגאורגיה. רק ב-30 במאי 2005 הסכימו שרי החוץ של רוסיה וגאורגיה, סרגיי לברוב וסלומה זוראבישווילי על נסיגה בשלבים של הכוחות הרוסיים מגאורגיה. ב-31 במרץ 2006 נחתם בסוצ'י. על פי ההסכם התחייבה רוסיה להסיג את כוחותיה עד ל-31 בדצמבר 2008.
בסופו של דבר הסיגה רוסיה את רוב כוחותיה בגאורגיה מוקדם מהמתוכנן והשאירה שני בסיסים (ה-62 באחלכלכי וה-12 בבתומי). בעקבות פרשת הריגול הרוסית בגאורגיה, מספטמבר 2006, נסגרה כמתוכנן, מפקדת קבוצת הכוחות הרוסית של עבר הקווקז, ו-287 האיש ששירתו בה עזבו את גאורגיה ב-31 בדצמבר 2006. ב-1 באוקטובר 2007 פונה הבסיס ה-62 באחלכלכי, והבסיס בבתומי הוצא ב-13 בנובמבר של אותה שנה. החפ"ק "זבֶבדָה", מפקדת המחוז בעת מלחמה כפי הנראה, ליד מצחתה, צפונית לטביליסי, הועבר בתחילת ספטמבר 2005.
גם לאחר שקבוצת הכוחות הרוסית של עבר הקווקז (ГРВЗ) עזבה את גאורגיה גופא, נותרו חיילים רוסים בתפקיד כוח שמירת שלום במחוזת הבדלניים, אבחזיה ודרום אוסטיה. כ-1,600 חיילים מוצבים בגבול הגאורגי-אבחזי לצד כוח המשקיפים של האו"ם בגאורגיה (UNOMIG). גדוד נוסף נמצא בדרום אוסטיה. השלטונות הרוסיים הודיעו כי הבסיס הצבאי בגודאותה משמש כבסיס של כוח שמירת השלום. אולם רוסיה סירבה לבקשות לביקור של משקיפים בבסיס.
האנדרטה נגד מלחמה ופשיזם
האנדרטה נגד מלחמה ופשיזם (בגרמנית: Mahnmal gegen Krieg und Faschismus) היא אנדרטת זיכרון הממוקמת בכיכר אלברטינה במרכז העיר וינה, אוסטריה.
האנדרטה נוצרה על ידי הפסל האוסטרי אלפרד הרדליקה בשנים 1988-91 להנצחת כל ההרוגים בתקופת המשטר הנאציונל-סוציאליסטי ומלחמת העולם השנייה. אלמנטים שונים, העשויים מאבן גרניט שנלקחה מאזור מחנה הריכוז מאוטהאוזן, מוקמו בכיכר בה שכן בית פיליפהוף. הבית הושמד במהלך הפצצה אווירית ב-12 במרץ 1945, ומעל 300 אנשים נקברו חיים בהריסות. האנדרטה כוללת את הכרזת העצמאות של אוסטריה על "סלע הרפובליקה".
מחוזות אוקראינה
מבחינה מנהלית מחולקת אוקראינה ל-24 מחוזות הנקראים אובלסט (область).
רשימת המחוזות
לצד המחוזות בטבלה מופיעים גם קייב וסבסטופול – שתי ערים הנהנות ממעמד מיוחד המקביל לרמת המחוז. בדומה לכך, בטבלה מצוינת גם הרפובליקה האוטונומית של קרים שאף היא מקבילה לרמת המחוז. לאחר פרוץ העימות בין רוסיה לאוקראינה בשנת 2014 איבדה אוקראינה את השליטה על קרים וסבסטופול, כמו גם על חלקים מהמחוזות דונצק ולוהנסק. עם זאת, אוקראינה עודנה רואה את האזורים האלו כאזורים מנהליים אוקראינים.
ג'רי צוקר
ביוגרפיה
צוקר נולד במילווקי, ויסקונסין.
קריירה
הקריירה המוקדמת שלו, בשיתוף ג'ים אברהמס ואחיו דייוויד צוקר, החלה במסגרת ה"קנטאקי פרייד ת'יאטר" (Kentucky Fried Theatre), תיאטרון קטן ומצליח שהשלושה הקימו יחדיו בשנת 1971 במערב לוס אנג'לס, שבו הם רכשו את המיומנויות הקומיות שלהם, באמצעות כתיבה וביצוע של מערכונים מול קהל חי. משם המשיכו השלושה יחד לשתף פעולה בכתיבת, הפקת ובימוי הסרט "טיסה נעימה" בשנת 1980, ולאחר מכן את "חטיפה נעימה" בשנת 1986.
בשנת 1990 השתמש צוקר בכישורי הבימוי שלו לצורך יצירת סרט שאינו מז'אנר הקומדיה או הפרודיה - וביים את הסרט "רוח רפאים", אשר היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר. בשנת 2001 שיתף בשנית פעולה עם כוכבת הסרט וופי גולדברג, כאשר ביים את הסרט "מיליונר מי שגומר ראשון".
אלכסנדר חליפמן
אלכסנדר ולריויץ' חליפמן (נולד ב־18 בינואר 1966) הוא שחמטאי יהודי-רוסי בדרגת רב אמן. אלוף העולם לשחמט מטעם הפיד"ה בין השנים 2000-1999.
חליפמן שימש כמאמנה של אנה אושנינה לקראת הדו-קרב על אליפות העולם בשחמט לנשים מול חואו ייפאן ב-2013 (בהתמודדות זו הפסידה אושנינה את תוארה).
נכון לינואר 2019, מדורג במקום ה-37 ברוסיה לפי מד כושר.
הופעות באולימפיאדות השחמט
אלכסנדר חליפמן השתתף בנבחרתה האולימפית של רוסיה.
צבי הרמן שפירא
צבי הרמן שפירא (בגרמנית: Hermann Schapira; 30 באוגוסט 1840, א' באלול ת"ר – 8 במאי 1898, ט"ז באייר תרנ"ח), היה משכיל יהודי-ליטאי שחי ופעל ברוסיה ואחר כך בגרמניה, מתמטיקאי, מראשוני חובבי ציון ותנועת הציונות המדינית.
שפירא היה יוזם הקרן הקיימת לישראל (קק"ל) והוגה רעיון האוניברסיטה העברית בירושלים.
ראשית דרכו
צבי שפירא נולד בארז'וויליק, עיירה קטנה בליטא על יד העיר טאוראגה. אביו היה למדן ושאיפתו הייתה שבנו יהיה רב בישראל.
בילדותו גילה צבי הרמן שפירא כישרונות בלתי רגילים: בגיל שלוש קרא כבר "אותיות קטנות" בספר, בגיל ארבע למד גמרא עם פירושים, בגיל שמונה שלט כבר בלשון העברית במידה כזאת, עד שחיבר ספר דקדוק משלו והתמחה בספר מורה נבוכים לרמב"ם.
השגים במדע ובחכמה
בן 26 החליט שפירא להתחיל בלימודי-חול ולבסס את ידיעותיו במתמטיקה. בהשפעת רעיונות ההשכלה עזב את עיירתו, את רבנותו ואת עולם הישיבות והלך אל מרכזי הרוח והמדע בעולם. תחילה הגיע לווילנה ובידו מכתב המלצה מאת הסופר אברהם מאפו. כאן התחיל הרב לשעבר והוא אז בן 27 - בפעם הראשונה בחייו ללמוד את שפת המדינה ולהתעמק במדעים, וכאשר נוכח לדעת כי בווילנה לא ימצא את מבוקשו, החליט לגלות למקום אחר.
אחרי טלטולים רבים וניסיונות קשים (בין היתר באודסה) הגיע בשנת 1868 לברלין ללא ידע מוקדם בגרמנית ובחוסר כל. נרשם לקורסים באקדמיה לאומנויות ומלאכות. בריאותו התרופפה ושפירא נאלץ להפסיק לזמן מה את לימודיו ולחזור לעיירתו.
בין השנים 1871–1878 עסק בהצלחה במסחר באודסה. כך יכול היה לרכוש אמצעים לשם חידוש לימודיו. בשנת 1878 חזר לברלין ומשם לאוניברסיטת היידלברג. הפרופסור למתמטיקה מוריץ קנטור, הסכים לתת לו שיעורים פרטיים וללמדו מתמטיקה בסיסית.
שפירא נתקבל כחבר בחברה המתמטית בהיידלברג. כעבור זמן קצר, נתן את הרצאתו הראשונה ובשנת 1880 הופיע ספרו הראשון במתמטיקה. הוא הוכתר בתואר כבוד ונתמנה למרצה באוניברסיטה. עברו עוד שש שנים ושפירא מונה כפרופסור שלא מן מהמניין למתמטיקה באוניברסיטת היידלברג. גם לאחר שנתמנה כמרצה נאלץ להתפרנס גם מעבודתו כשען.
תחילת פעולתו הציונית
בגיל 30 התוודע לרעיון ההתיישבות בארץ ישראל וחלם על הקמת מרכז עליון למדעים בירושלים. הוא התחיל לפרסם מאמרים על בעיות תנועת התחיה הלאומית וקשר קשרים עם הסטודנטים היהודים בהיידלברג, שהיו רובם יוצאי רוסיה ורעיון שיבת ציון היה קרוב ללב כולם. בגיל 40 יסד שפירא בהיידלברג אגודה יהודית לאומית בשם "ציון" שמטרותיה היו להפיץ בקרב היהודים את השפה ואת הספרות היהודית, לארגן את היהודים לפעולה ציבורית למען שחרור מעמדו של העם היהודי, להגשים את הרעיון של התיישבות יהודית בארץ ישראל ולהקים מרכז רוחני של המתיישבים היהודים בארץ.
הקונגרס הציוני הראשון
אגודתו של שפירא לא האריכה ימים ולו הייתה זו אכזבה רבה. אולם עד מהרה מצא עידוד כאשר הגיעו אליו בנימין זאב הרצל וספרו "מדינת היהודים". תחילה היסס מחשש כי סופו של החזון יהא כסוף האגודה בהיידלברג, ואולם בשנת 1897, בצאת קריאתו של הרצל אל בית ישראל להתכנס לקונגרס הציוני הראשון בבזל הוא לא היסס עוד.
ההצעה ההיסטורית
עוד בוועידת קטוביץ בשנת 1884, הציע שפירא לארגון חובבי ציון להקים קרן לקניית אדמות בפלסטינה. אמנם, הארגון לא מימש את הצעתו אך שפירא לא איבד מנחישותו. 13 שנים מאוחר יותר הוא הציע אותה שוב בפורום הקונגרס הציוני העולמי הראשון, בישיבה האחרונה של הקונגרס, הצעה לייסד את הקרן הקיימת לישראל.
ההצעה כללה 12 סעיפים, בהם הגדיר שפירא את אופייה ומטרתה של הקרן, ועיקר הסעיפים הם:
הצעתו נתקבלה על ידי צירי הקונגרס ללא התלהבות יתרה ונמסרה לוועדה מיוחדת לשם עיבוד ועיון. שפירא עצמו לא זכה לראות בהתממשות חזונו ונפטר 8 חודשים מאוחר יותר. הרצל עצמו כבר תמך ברעיון ואחרי נאום סוחף קרא להצבעה מחודשת על ההצעה.
באותה ישיבה ראשונה של קונגרס הציוני הגיש שפירא גם את ההצעה להקמת אוניברסיטה עברית בירושלים.
ימיו האחרונים
הוא הוזמן להשתתף בכינוס ציוני חשוב בעיר קלן וחלה בדלקת ריאות. הוא לא זכה להשתתף ב אך היה זה הרצל עצמו שספד לו מעל בימת אותו קונגרס. הוא נקבר תחילה בבית הקברות העתיק של העיר קלן, ובי"ט בטבת ה'תשי"ד הועלו עצמותיו לירושלים ונטמנו בהר המנוחות.
על שמו המושב גבעת שפירא, שמות רחובות בחיפה, בירושלים, בפתח תקווה, בראשון לציון, בחולון ובתל אביב שם שוכן בית קק"ל.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
עמותת מאבק לחיים
מאבק לחיים היא עמותה שעוסקת בגיוס תורמי מח עצם עבור חולי לוקמיה.
הרקע להקמת העמותה
עמותת “מאבק לחיים” הוקמה בשנת 1999 בעקבות מחלתו של אלי אלקובי שנאבק בלוקמיה במשך שנה. אלקובי נפטר לבסוף ב-10 בפברואר 2000. מאבקו של אלקובי חשף את המחסור בתרומות מח עצם שיכול היה להציל את חייהם של ילדים ובוגרים רבים בארץ ובעולם. אלי הצליח להביא מודעות לסוג סרטן זה (לוקמיה) בקרב הציבור בארץ, ההד התקשורתי למאבקו הביא רבים לסייע ולגייס תורמים מקרב בני העדה המרוקאית בתקווה שיימצא קרוב לא מוכר שיהיה מתאים מבחינה גנטית. עד אז ההתייחסות בקרב הציבור הרחב נעה בין רתיעה לאדישות מתוך אי הבנה של התהליך לאיתור התורם המתאים. אלי ואשתו עפרה הצליחו במאבקם להביא למודעות הציבור בדבר המחלה והקושי בטיפול; אמצעי התקשורת נרתמו למשימה והקדישו לכך שעות רבות של שידורים ברדיו ובטלוויזיה, כך לדוגמה השדרן ירון אנוש בתוכניתו ברדיו ברשת ב' מדי יום שישי, וגלי צה"ל שהקדישו שידורים לדיווח על מצבו של אלי ועל המאבק העיקש למציאת תורם מתאים. בראיון בגלי צה"ל סיפר אלקובי על מצבו, לאחר שיצא לראשונה מהחדר בו שהה שישה שבועות בבידוד: "לומר שההצלחה מלאה יהיה מוגזם. אני מעדיף לשמור על אופטימיות זהירה", אמר. "דברים עוד יכולים להשתנות, אבל הסימנים בהחלט טובים. מח העצם נקלט, והסרטן למעשה מוגר"
מטרות
מטרת העמותה היא להגיע למצב בו ימצא לרוב החולים בארץ תורם מתאים בשלבים הראשונים של המחלה, ובכך ייחסך סבל רב מהם ומבני משפחתם.
עמותת מאבק לחיים משתפת פעולה עם מאגר מח עצם הדסה, ומסייעת בגיוס תורמי מח עצם פוטנציאלים למאגר.
מעת לעת מתקיימים מבצעים לגיוס תורמים פוטנציאלים על ידי מתן דגימות. בנוסף ניתנת אפשרות לתרומה כספית במידה והתורם אינו עומד בקריטריונים למתן דגימה (כמו מגבלת גיל 45 או מוצא עדתי שאינו קרוב לחולה עבורו מתקיים המבצע).
תהליך מציאת התורם המתאים ומבצעים
כיום בדיקת התאמה לתרומת מח עצם פשוטה ביותר ונעשית על ידי דגימת רוק שנלקחת מחלל הפה, דגימה זו נשלחת למעבדה שם נקבע המבנה הגנטי של התורם ומשם למאגר מח עצם.
הדגימות מצילות החיים נשלחות למעבדה לפענוח DNA בחו"ל, דבר שכרוך בעלויות כספיות גבוהות. מאז הקמת עמותת “מאבק לחיים” על שם אלי אלקובי ז”ל, נוספו למאגרי מח העצם בישראל מעל 250,000 דגימות.
בספטמבר 2016 התפרסם סיפורו של אדם גומון, פעוט בן שנתיים וחצי שחלה בתסמונת המיאלודיספלסטית (Myelodisplastic syndrome – MDS), שאחד הטיפולים היחידים בה הוא השתלת מח עצם. "המחלה כרגע מתבטאת במערכת חיסון ירודה, מלבד זאת מדובר בילד רגיל שאוהב לרוץ, להשתולל ולשחק", אמרה לדבר ראשון אוקסנה גומון, אמו של אדם. בסוף ספטמבר יצאה עמותת "מאבק לחיים", בשיתוף בית החולים הדסה עין כרם, למבצע התרמה למאגר מח העצם, בתקווה למציאת תורם מתאים לאגם. 40 אלף דגימות של תורמים נאספו במהלך המבצע, אך התרומות הכספיות לא הספיקו למימון בדיקתן של כל הדגימות. הדגימות שנאספות ואינן מתאימות לחולה ספציפי, נעשה בהן שימוש עבור חולים אחרים.
ב-2017 פתחו המשפחה ו"מאבק לחיים" במבצע גיוס כספים, שיאפשר להשלים את בדיקת הדגימות.
אקסטרנשטיינה
אקסטרנשטיינה (בגרמנית: Externsteine) היא שמורת טבע של תצורה סלעית הממוקמת ביער טויטובורג בקרבת העיר דטמולד במדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה. תצורת הסלע המכונה טור (tor) מתאפיינת בגושי סלע אנכיים, הבוקעים מתוך פני קרקע רכה יחסית בעלת מתאר נוף של גבעות נמוכות ומיוערות. משמעותה של המילה היא ככל הנראה "אבני הרכס" או בדומה לכך.
גאולוגיה
תצורת הסלע הקשה והעמידה לשחיקה נוצרה כתוצאה מריבוד שכבות בתקופת הקרטיקון לפני כ-120 מיליון שנה, בשוליו של ים רדוד אשר כיסה בתקופה זו את שטחה של צפון אירופה. לפני כ-70 מיליון שנה חל "קיפול" של השכבות (המכונה קמט גאולוגי), לצורה אנכית ואשר במשך השנים המשיכה צורתו להתעצב כתוצאה מתהליך של בליה.
שמורת אקסטרנשטיינה הממוקמת בליבו של יער טויטבורג, כוללת חמישה עמודי אבן חול אשר הגבוה מביניהם מזדקר לגובה של 37.5 מטרים. גושי הסלע יוצרים חומה באורך כמה מאות מטרים. לאורך השנים חצבו בני אדם בסלע והשפיעו על צורתו באמצעות יצירת מערות, מעברים וקישוטים שונים.
היסטוריה
מחקרים ארכאולוגיים בסביבת האתר חשפו כלי אבן מן התקופה הפלאוליתית והמזוליתית שתוארכו לתקופה של כ-12,000 שנה לפני זמננו.
למרות שכבר בתקופת השבטים הגרמאניים, ועוד בטרם הופעת הנצרות בצפון אירופה, שימש אקסטרנשטיינה כאתר לפעילות דתית, הרי שמחקרים ארכאולוגיים לא העלו ממצאים מתקופות שקדמו למאה ה-11 לפני הספירה. בני השבטים הגרמאנים האחרונים באזור בתקופה שלפני הופעת הנצרות היו הסקסונים אשר הובסו בידי קרל הגדול בשנת 772. ממצאים שונים שאינם חד משמעיים, מורים על קיומו של מנזר שהוקם באתר בשנת 815. כתובת שנמצאה על אחד הסלעים מצביעה על העובדה כי הבישוף של פדרבורן קידש את אחת המערות במקום ככנסייה נוצרית בתחילת המאה ה-12. תבליט אבן גדול מתאר את הורדת ישו מן הצלב ומסמל ככל הנראה את ניצחון הנצרות על האמונה הפגאנית ששלטה באזור עד לתקופה זו.
במהלך תקופת השלטון הנאצי הצביע הארכאולוג הגרמני וילהלם טויט (Teudt), בעל הנטייה המיסטית-פולקית על האתר כמקום פולחן של הציוויליזציה הגרמאנית העתיקה, ושבה את ליבו של הימלר בעל השקפת העולם המיסטית, שעסק בחיפוש אינטנסיבי של מקורות העם הגרמני ומורשת האבות הפגאנית שלה.
אתר פולחן
בראש עמוד הסלע הגבוה מוצב מעין מזבח אשר שימש במקורו ככל הנראה לצורכי הקרבת קורבנות. בקיר שמעליו חצוב חור המכוון באופן מדויק למיקום זריחת השמש ביום ההיפוך של תחילת הקיץ. מספר מערות וגומחות קטנות יותר שנחצבו בידי אדם, שימשו ככל הנראה לצרכים פולחניים שונים במהלך השנים בידי המאמינים שפקדו את האתר. במקומות שונים על פני הסלע חרוטות כתובות וסימנים בעלי משמעות דתית פולחנית כאשר הגדול והבולט מכולם הוא כאמור תחריט האבן הגדול של ישו המורד מן הצלב.
גם כיום ממשיכות תנועות ניאו פגאניות המאמינות בחיזוק הקשר עם כוחות הטבע, ותנועות גרמניות בעלות מאפיינים לאומניים, לראות באתר אקסטרנשטיינה כמקום כינוס והתוועדות בעל מאפיינים פולחניים ודתיים.
אי המוזיאונים
אי המוזיאונים (בגרמנית: Museumsinsel, מוזאומז-אינזל) הוא אי שנוצר בין שתי זרועות של הנהר שפרה בברלין שבגרמניה. בשל מספרם הגדול של המוזיאונים שעל האי, ובשל חשיבותם הארכיטקטונית של המבנים עליו, הוכרז האי כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
החל משנת 1841 יועד חלקו הצפוני של האי (שהיה בעבר אזור מגורים) על ידי מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי למוזיאונים המוקדשים לאמנויות ולמדע. פרידריך היה ניאו קלאסיקן וקיווה ליצור מעין אקרופוליס. החל משנת 1918 מנוהלים המוזיאונים על ידי קרן המורשת התרבותית הפרוסית (Stiftung Preußischer Kulturbesitz).
חלק מהמוצגים נעלמו בסוף מלחמת העולם השנייה. שאר המוצגים חולקו במהלך המלחמה הקרה בין שני חלקי ברלין. לאחר נפילת חומת ברלין אוחדו האוספים.
תיאור האי
"אי המוזיאונים" הוא כינויו של חלקו הצפוני של האי "שפרֶאִינזל" – אי [הנהר] שְפְּרֶה. חלקו הדרומי נקרא בשם "פישראינזל" – "אי הדייגים".
בחלקו הצפוני של האי מצויים מספר רב של מוזיאונים. במלחמת העולם השנייה כל המונומנטים קוטלגו וסודרו, והוציאו את כל מה שניתן על-מנת להגן על המוצגים. מה שלא ניתן להוציא כיסו בשקים. בהפצצה האחרונה על ברלין האמריקאים החריבו לחלוטין את אי המוזיאונים, והוא נפגע מאוד. חלקים קרסו, ואחרים נשרפו. מוזיאון הנאוס נהרס באופן מוחלט.
לאחר המלחמה היה האי בשטח גרמניה המזרחית. המזרח גרמנים לא התחשבו בתיירות. המוזיאונים עמדו במשך שישים שנים חשופים לגשם ולרוח, ונותרו עם פגיעות המלחמה. אלא שמצב זה יצר אתר עתיקות מצרי-יווני-רומי ולו רק מחורבות הדקורציה של המוזיאון במאה ה-19. נוצר מקום ארכאולוגי בפני עצמו בשל הבלייה.
"המוזיאון הישן" הוא הוותיק במוזיאוני האי. המוזיאון נבנה בשנת 1830 בהתאם לתוכניות האדריכל הפרוסי קרל פרידריך שינקל. המוזיאון הוקם למול הברלינר שטאטשלוס ("ארמון עירוני ברלינאי"). המוזיאון הוקם ביוזמת מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי אשר הקים במקום את ה"אנטיקנזאמלונג" (Antikensammlung - אוסף העתיקות) המוצג כיום במוזיאון הישן.
"המוזיאון החדש" הוקם מאחורי המוזיאון הישן בשנת 1859 על פי תוכניות האדריכל אוגוסט שטילר, תלמידו של שינקל. המוזיאון נהרס כמעט לחלוטין במלחמת העולם השנייה. המוזיאון שוקם על פי תוכניות של האדריכל האנגלי דייוויד צ'יפרפילד ונפתח מחדש בשנת 2009, כשמוצגות בו אמנות מצרית עתיקה הכוללת את המוצג המפורסם ביותר במוזיאון, פסלה של המלכה המצרית נפרטיטי, וכן מוצגים פרה היסטוריים.
"האלטה נציונלגאלרי" (הגלריה הלאומית הישנה) נבנתה בשנת 1876 על פי תוכניות האדריכל שטילר, על מנת להכיל את אוסף האמנות שנתרם על ידי הבנקאי יואכים ואנגר. האוסף הורחב במהלך השנים וכיום הוא אוסף הפסלים והציורים מהמאה ה-19 הגדול ביותר בגרמניה. המבנה נהרס כמעט לחלוטין במלחמת העולם השנייה, אולם נבנה מחדש ונפתח לציבור בשנת 2001. כיום המוזיאון מציג את הציורים שבאוסף (הפסלים מוצגים בכנסיית פרידריכסורדר הסמוכה). בין יצירותיו הנבחרות אוסף גדול של גדול הציירים הגרמנים הרומנטיים, קספר דוד פרידריך.
בשנת 1904 נפתח לקהל "מוזיאון קייזר פרידריך" (Kaiser-Friedrich-Museum) המכונה כיום "מוזיאון בודה". המוזיאון נבנה בקצהו הצפוני של האי וידוע בייחודו הארכיטקטוני התואם את קצה האי. המוזיאון נסגר לשיפוצים בשנת 2000 ונפתח מחדש בשנת 2006. כיום המוזיאון מציג פסלים מתקופת הרנסאנס ואמנות ביזנטית.
הידוע במוזיאוני האי הוא "מוזיאון פרגמון" שהושלם בשנת 1930, המציג את המזבח שהובא מפרגמון, את שער אישתר מבבל ואת שער השוק ממילטוס.
אוסף המוזיאונים, המבנים הארכיטקטוניים שלהם והמוצגים הרבים שבהם הביאו את אונסק"ו להכריז על האי כאתר מורשת עולמית בשנת 1999. באי מצויים גם הברלינר שטאטשלוס והברלינר דום - הקתדרלה של ברלין והלוסטגארטן.
קרב חניון הלילה של גדוד 19
קרב חניון הלילה של גדוד 19 התחולל ב-8 ביוני 1967, במהלך המערכה בסיני במלחמת ששת הימים. גדוד הטנקים 19 מחטיבה 60, שהיה מצויד בטנקים קלים מדגם AMX-13, עמד בפני אחת מהתקפות הנגד המצריות הבודדות במלחמה - התקפה של טנקים מדגם T-55 שעלו עליו ביכולותיהם הקרביות. הקרב הסתיים בנסיגת הכוח המצרי.
רקע
ב-5 ביוני תקפו שלוש אוגדות צה"ל את הצבא המצרי בסיני ובתוך יממה כבשו את מתחמי הקו הראשון שלו. בגזרה הצפונית של המערכה פעלה אוגדה 84 ובה שלוש חטיבות: שתי חטיבות שריון - חטיבה 7 וחטיבה 60 וחטיבת צנחנים - חטיבה 35. לאחר ההצלחה הראשונית המשיכה האוגדה בהתקדמות לתוך סיני וברדיפה אחרי הכוחות המצריים הנסוגים.
חטיבה 60 הייתה חטיבת מילואים בפיקודו של אלוף-משנה מנחם אבירם. היו בה שלושה גדודים - גדוד חרמ"ש ושני גדודי טנקים. גדוד 268 היה גדוד טנקי שרמן ואילו גדוד 19 היה מצויד בטנקי AMX-13 - טנקים קלים מתוצרת צרפת, שנכנסו לשימוש בצה"ל ב-1953. היה זה הנחות בארבעת סוגי הטנקים שהפעיל צה"ל בסיני ב-1967 (האחרים היו פטון, צנטוריון ושרמן). משקלו היה קטן (14 טון), הוא נשא תותח קטן קוטר של 75 מילימטרים ועיקר כוחו היה בכושר התמרון שלו.
ביום המערכה השלישי, 7 ביוני, הובילה חטיבה 60 את האוגדה ויחידותיה עמדו בקרב עם כוחות מצריים בצומת ביר גפגפה. בסוף היום הוביל את החטיבה על הכביש מביר גפגפה לאסמאעיליה גדוד 19 בפיקודו של סגן-אלוף זאב איתן. הגדוד היה באותה עת כוח החלוץ של האוגדה והכוח הקרוב ביותר שלה לתעלת סואץ, למעט הכוח האוגדתי שנע בציר הצפוני בסיני.
הקרב
עם ערב ב-7 ביוני העריך מפקד אוגדה 84 האלוף ישראל טל כי על הכביש לאיסמעיליה ממערב לביר גפגפה מצויים כמאה טנקים מצריים מדגם T-55 מן הדיוויזיה המצרית הרביעית. לכן הורה למפקד גדוד 19 לעצור במקומו ולהיערך על הכביש בחניון לילה. מפקד הגדוד בחר בקפל קרקע בשטח וערך את חלק מהגדוד בשקע בקצהו המזרחי, באופן שיוכל לראות על קו הרקיע אויב שיתקרב אליו ממערב.
באותה עת נמצאה בגדוד רק אחת משלוש פלוגות הטנקים שלו בפיקודו של רס"ן אמנון מרטון. הפלוגות הנותרות הועסקו במקומות אחרים. תחת פיקוד הגדוד נמצאו פלוגת חרמ"ש ויחידות נוספות שהיו רכובות על גבי זחל"מים וכלי רכב גלגליים. מפקד הגדוד הוזהר מפני אפשרות לתקיפה מצרית גם ממזרח וכן מהכיוונים האחרים, על ידי יחידות מצריות נסוגות. בגלל החשיכה והחשש מהתקפה מכל כיוון הוא ערך את כוחותיו בצפיפות, בשלושה טורים על הכביש ומשני צידיו כשהטנקים בקצות כל טור. לאחר מכן נוסף טור רביעי ובו פלוגת החרמ"ש. חיילי החרמ"ש התפזרו סביב החניון עם מקלעים כהגנה מפני התקפת רגלים מן האגפים.
בשעה 03:00 לערך ב-8 ביוני דהרו לתוך החניון ממזרח בזו אחר זו שתי משאיות עמוסות בחיילים מצרים. חיילי הגדוד פרקו מהם את נשקם והורו להם להסתלק לדיונות, כיוון שלא היו יכולים לטפל בשבויים באותה שעה. מיד אחר כך נשמעו ונראו טנקים מתקרבים ממערב. אלו דהרו באורות קטנים, דבר שהעיד שהם מדגם T-55, המצויד במערכת ראיית לילה אינפרה-אדום.
הטנק המצרי הראשון הגיע למרחק של 100 מטרים מן החניון. הטנק השני נמצא במרחק של 170 מטרים והשלישי - 250 מטרים ממנו. לפני שהספיקה המרגמה הכבדה לפתוח באש ירה הטנק המצרי הקדמי פגז שפגע בזחל"ם מרגמת ה-120 מילימטר ולאחר מכן שלושה פגזים שפגעו בזחל החבלה. הטנק המצרי השני פנה שמאלה ופגע בשני זחל"מים נוספים, אחד מהם של קצין הסיוע האווירי, שנהרג. ארבעת הזחל"מים שנפגעו התפוצצו ועלו באש במרכז החניון, ואגב כך נפגעו חיילים נוספים. חיילים אחרים החלו לברוח הרחק מכלי הרכב שנפגעו. במכת האש המצרית הראשונה ספג הגדוד את מרבית נפגעיו בקרב. מרכז החניון הואר באור כלי הרכב הבוערים.
מפקד הגדוד דיווח על מצבו למפקד חטיבה 60, וזה העביר את הדיווח לאלוף טל. טל הורה למפקד חטיבה 60 לשלוח לעזרת גדוד 19 פלוגת טנקי שרמן מגדוד 268 וכן לאפשר לגדוד 19 לסגת קילומטר וחצי לאחור. כמו כן הוזמן עבור הגדוד סיוע ארטילרי וסיוע מטוסים. מפקד הגדוד הורה תחילה לגדודו לסגת, אך מיד ביטל את הפקודה. טעמו היה שהוא נמצא בעמדה טובה יחסית, שלא ניתן לנטוש את הנפגעים הרבים בחניון, ושהימנעות מנסיגה תתרום לרוח הקרב של אנשיו.
הטנקים הישראלים תמרנו, הצליחו לאגף את שני הטנקים המצרים הקדמיים, ומטווחים קצרים ירו פגזים שחדרו את שריונם מן הצד. בהמשך נחדרו מהצד עוד שני טנקים מצריים. צוותי ארבעה טנקים מצריים נוספים נבהלו מהפגיעות הישראליות בטנקיהם - הגם שהן לא חדרו את שריונם - ונטשו את הטנקים. למראה הפגיעות והצוותים הבורחים נרתעו הטנקים המצריים הנותרים. הם תפסו עמדות במרחק של כקילומטר וחצי מהחניון והוסיפו לירות לכיוונו.
פלוגת השרמנים מגדוד 268 הגיעה אל חניון גדוד 19 עם שחר והחלה גם היא להעסיק באש את המצרים. אז גם הגיעו מטוסים של חיל האוויר וצללו לעבר הטנקים המצרים. אלו נסוגו עד למרחק של חמישה קילומטרים מן החניון. בכך תם למעשה הקרב.
לאחר הקרב
האלוף טל הורה לשלוח לעזרת גדוד 19 גם פלוגת טנקי צנטוריון מגדוד 82 של חטיבה 7. זו הגיעה אל הגדוד אחרי פלוגת השרמנים והחלה להתקדם על הכביש מערבה. בהמשך היום התקדמו כל טנקי חטיבה 7 מערבה והשמידו כ-70 מהטנקים המצריים שנערכו לאורך הכביש לאיסמעיליה. כוח חלוץ של החטיבה הגיע לגדת תעלת סואץ ב-9 ביוני בשעה 00:30.
מבראשית
תנועת מבראשית הייתה תנועה חברתית ועמותה אשר הציבה לעצמה מטרה "לחשוף את המכנה המשותף של כל בני העם היהודי סביב ערכי מורשת המוסר והצדק היהודי" ולייצר עשיה משותפת בין דתיים וחילונים התנועה הוקמה בשנת 2002 על ידי הרב מרדכי אלון. המנכ"ל הראשון היה אבי וורצמן. המנכ"ל השני היה יקי מנדלסון (2008–2012) ולאחריו כיהן כמנכ"ל אורי כהן, שהקים תחת העמותה את פעילות מסע ישראלי שהפכה לפעילות הדגל של העמותה. ב-2017 הפסיקה התנועה לפעול בבתי הספר ולהוציא את הדף השבועי, ושינתה רשמית את שם העמותה ל"מסע ישראלי".
הדף השבועי ופעילות חינוכית
בסיס הפעילות של התנועה נערך סביב "הדף השבועי", אשר הוציאה התנועה. בעבר התנועה הוציאה מדי שבוע ארבעה סוגי עלונים שנקראים "הדף השבועי": לחינוך הממלכתי דתי, לחינוך הממלכתי, לגיל הרך (גם לממ"ד וגם לממלכתי) ולחו"ל. כמו כן התנועה הוציאה לאור את סדרת "תכלת מרדכי" העוסקת בענייני פרשת השבוע.
מעבר לכך, התנועה קיימה פעילויות שונות בבתי-ספר במהלך השנה אשר מיועדות להורים ולילדים וערכה כנסים ארציים, כדוגמת:
תקציב
משנת 2010 עד 2015 קיבלה העמותה תקציבים ממשרד החינוך בגובה 92 מיליון שקל. כמו כן העמותה גבתה תשלומי הורים עבור פעילויותיה ותרומות נוספות מתורמים פרטיים.
איש העסקים מרק בלזברג, בנו של סמואל בלזברג, מכהן כחבר בעמותה והוא אחד התורמים המשמעותיים לפעילותה.
נווט קרב
נווט קרב הוא איש צוות במטוס שאינו הטייס המטיס את המטוס. בעבר תפקידו כלל בעיקר ניווט אך עם השנים השתנה למוביל משימה ומפעיל מערכות חימוש ואוויוניקה (כגון לוחמה אלקטרונית).
היסטוריה
תפקידו המקורי של הנווט החל במלחמת העולם השנייה, כאיש צוות במפציצים כבדים (כמו B-17 מבצר מעופף). עזרי ניווט לא היו קיימים בכלל, והניווט נעשה בשיטת שעון-מפה-שטח. תפקידו של הנווט היה להכווין את המטוס למטרה ותו לא. ההטסה נעשתה על ידי שני טייסים לרוב, והטלת החימוש נעשתה על ידי מטילן.
בשנות ה-50 החלו להופיע בזירה מטוסי קרב בעלי יכולת נשיאת חימוש גבוהה יחסית לגודלם, וכך הפך הנווט למפעיל מערכות החימוש, בנוסף על תפקידו בניווט המטוס. במקביל, עומס העבודה בניווט ירד, מאחר שהחלו להופיע בזירה מערכות ניווט אלקטרוניות, דוגמת מערכת הניווט האינרציאלי. כך הפך הנווט מאיש צוות הקרוי Navigator למפעיל מערכות החימוש (בעיקר חימוש מונחה) של המטוס: Weapons Systems Officer בחיל האוויר האמריקאי ו-Radar Intercept Officer באוויריית הצי האמריקאי. מטוסים לדוגמה בהם פעלו נווטים כאלו היו F-105 ת'נדרצ'יף ו-F-4 פנטום.
בחיל האוויר הישראלי
חשיבות תפקידם של הנווטים הלכה ועלתה עם השנים, כמו גם מספרם (בהתאם לדגמי המטוסים ולמספר הטייסים) והימצאם בטייסות הקרב.
נווטי קרב שרתו במטוסי הבוכנה של ראשית חיל האוויר: במפציץ הB-17, ובמטוס קרב-הפצצה המוסקיטו, בין השנים 1948–1957.
נווטים החלו לשרת כבר במטוסי הקרב הסילוניים הראשונים של חיל האוויר הישראלי, הגלוסטר מטאור (דגם אלראות NF-13) ומאוחר יותר הווטור (דגמי B ו-N), אולם הגידול המשמעותי בשירותם של נווטי הקרב חל עם שילובם בצוותי טייסות הפנטום. בתחילת שנות ה-80 החלו להיקלט נווטים גם בטייסת ה-F-15 ("בז") דגם D, במטוסי F-16 ("ברק" דו מושבי, דגם D ), ולימים גם בטייסות ה-F-16A/B. כיום משרתים נווטי הקרב כחלק אינטגרלי בכל טייסות הקרב הדו-מושביות של החיל.
בעבר, בעיקר בשנות ה-60 של המאה ה-20, נחשבו הנווטים ל"מותרות" בחלק מהמקרים (לדוגמה: מבנה שהמריא לאימון ללא נווט מאחר שהנווט אחר לטיסה) או "מקצועיים" במידה פחותה. עם השתכללות מערכות החימוש במטוסי הקרב ועליית מגוון האיומים והעומס על הטייס בשדה הקרב המודרני, עלתה חשיבותם היחסית של הנווטים להצלחת המשימה, כך שכיום נהוג לראות את הטייס כמפקד המטוס אבל את הנווט כמוביל המשימה.
במלחמת ששת הימים מילאו נווטי הווטור תפקיד חשוב ביותר בתקיפות ארוכות הטווח, ומתוכם גובש גרעין הנווטים עבור מטוסי הפנטום.
הגעתם של מטוסי הקרב החדישים ה-F-16I (סופה) וה-F-15I (רעם) לחיל האוויר הישראלי, הביאה את מקומו של הנווט לשיאים חדשים. כמות המידע והמערכות במטוסים החדישים מחייבים עבודה של שני אנשי צוות אוויר וכיום טייסות הדגל המבצעיות של החיל מחייבות עבודה של נווטי קרב.
עם העלייה בדרישות מנווטי הקרב עלה גם הצורך בהכשרה מקצועית, כיום הכשרתם של נווטי הקרב היא ההכשרה השנייה באורכה מבין מקצועות צוות האוויר.
קידום נווטי קרב בצה"ל
הדוגמה הטובה ביותר לעליית קרנם של הנווטים היא קידומם בתפקיד: בעבר לא היו נווטים מתקדמים בטייסות מעבר לתפקידי מפקדי גפים (למשל גף צילום). עם חלוף השנים החלו הנווטים להתקדם לתפקידי סגני מפקד הטייסת (סמ"ט א' וסמ"ט ב') ואפילו לפקד על טייסות: אלוף יוחנן לוקר, שהיה ראש מטה חיל האוויר והמזכיר הצבאי של ראש הממשלה, הוא הנווט שהגיע רחוק ביותר מבחינת קידום והיה הנווט הראשון שפיקד על טייסת קרב. אורי טלמור כיהן כמפקד בסיס פלמחים במלחמת יום הכיפורים וראש להק כוח אדם. דני גנות, נווט תובלה, כיהן כמפקד בסיס חיל האוויר לוד וכראש להק כוח אדם בחיל האוויר. אברהם עשהאל, נווט פנטום בהכשרתו, שימש בהמשך שירותו כמפקד טייסת, מפקד מגמת ניווט קרב בבית הספר לטיסה, מפקד בסיס עובדה ולבסוף שימש כקצין חינוך ראשי בדרגת תא"ל. תא"ל ניר ברקן הוא נווט הקרב הראשון שפיקד על בסיס רמת דוד והשני בתפקיד ראש להק אוויר. אביעד דגן פיקד על טייסת 201 ועל בסיס חצרים.
הנווט הראשון שהיה מפקד בפועל של טייסת קרב, עוד ב-1957 היה עודד ארז, שפיקד על טייסת 119 שהפעילה את מטוסי הגלוסטר מטאור לילה.
הנווט הראשון שהיה מועמד להיות מפקד טייסת קרב היה רס"ן אהרון כץ, נווט מוביל בטייסת 119 ("העטלף"). כץ נהרג במלחמת לבנון הראשונה בעת טיסת צילום.
גם במערך התובלה פיקד נווט על טייסת - סא"ל אילן, מפקדה של טייסת 120 ("הבינלאומית") בשנים 2006–2008, הוא נווט תובלה.
W Series
W Series היא אליפות מרוצי מכוניות גלגל-פתוח המיועדת לנשים בלבד. האליפות נוסדה בסוף שנת 2018 מתוך מטרה לקדם את השתתפותן של נשים בענף הספורט המוטורי. החל משנת 2020 האליפות מאפשרת צבירת נקודות לרישיון-על, המאפשר השתתפות במרוצי פורמולה 1.
היסטוריה
ההכרזה על הקמת האליפות הייתה ב-10 באוקטובר 2018. האליפות נוצרה על מנת לתת מענה למחסור לנשים ברמות הגבוהות של הספורט המוטורי, במיוחד בפורמולה 1. האליפות זכתה לגיבוי ותמיכה מצד דמויות בולטות בענף דוגמת דייוויד קולטהרד ואדריאן ניואי. בעונת הבכורה של האליפות לקחו חלק 18 נהגות קבועות ועוד שתי נהגות ששימשו כמחליפות. עשרים הנהגות, מכל רחבי העולם, נבחרו לאחר תהליך סינון שהחל עם 54 משתתפות. במהלך העונה התקיימו שישה מרוצים, כולם באירופה, כאירועים מלווים לחלק ממרוצי אליפות גרמניה למכוניות תיור (DTM).
בינואר 2020 הודיעה FIA כי החל מהעונה השנייה באליפות תקנה נקודות לסופר לייסנס לנהגות שיסיימו את העונה באחד משמונת המקומות הראשונים. הניקוד הניתן הוא 15–12–10–7–5–3–2–1, בדומה לניקוד המוענק בתחרויות הנאסקר קאפ, אינדי לייטס, פורמולה רנו יורוקאפ, סופר פורמולה לייטס, אליפות הסופרקאר האוסטרלית וגביע העולם למכוניות טורינג (WTCR).
ההשתתפות באליפות לא דורשת השקעה של הון וגיוס ספונסרים מצד המשתתפות. סך הפרסים המחולקים בעונה עומד על 1.5 מיליון דולר. הזוכה באליפות מקבלת 500,000 דולר. שאר הסכום מתחלק בין הנהגות השונות.
מבנה התחרות
כל סיבוב באליפות מורכב משני מקצי אימון, מקצה דירוג ומרוץ. מקצי הדירוג נמשכים מקסימום 45 דקות כל אחד. מקצה הדירוג נמשך מקסיום 30 דקות. מספר ההקפות בכל מרוץ קבוע מראש ומתבסס על חישוב של מספר ההקפות שניתן להשלים ב-30 דקות, בתוספת הקפה אחת.
שלום לך, עצבות
שלום לך, עצבות (בצרפתית: Bonjour tristesse) הוא ספרה הראשון של הסופרת הצרפתייה פרנסואז סאגאן, שיצא לאור ב-1954, כשהייתה בת 18, וזכה להצלחה בינלאומית מיידית.
W Series
שיטת הניקוד
הניקוד בכל מרוץ ניתן לנהגות המסיימות באחד מעשרת המקומות הראשונים בכל מרוץ, בדומה לשיטת הניקוד בפורמולה 1.
שלום לך, עצבות
את הסיפור מספרת לקורא ססיל, נערה בת 17, המבלה חופשת קיץ בחוף הים יחד עם אביה האלמן, רֵמון, חברתו הצעירה אלזה וחברתו בת גילו אן. גיבור נוסף של הסיפור הוא סיריל, צעיר המבלה גם הוא בחוף הים, ומתאהב בססיל.
לדברי סאגאן, כתבה את הספר במשך כחודשיים-שלושה, שעתיים מדי יום. בספרה האוטוביוגרפי "מעבר לכתף", משנת 1998, תיארה סאגאן את "שלום לך, עצבות": "זה היה ספר אינסטינקטיווי ומופקר בעת ובעונה אחת, ספר שעשה שימוש בחושניות ובתמימות באופן שווה, תערובת שעדיין יש בה להדהים היום, כמו אתמול".
W Series
ביקורת
האליפות זכתה לביקורות רבות מהרגע בו הוכרזה. הטענה המרכזית שהופנתה כלפי האליפות היא שאליפות נפרדת לנשים לא מקדמת את מעמדן כשוות, אלא מקבעת את ההפרדה המגדרית בענף. נהגת המרוצים הבריטית פיפה מאן הגיבה להכרזה ואמרה: "איזה יום עצוב לספורט המוטורי. אלו שמתיימרים לסייע לנהגות המרוצים בוחרים להפריד אותן במקום לתמוך בשילובן. אני מאוכזבת מאוד לראות מהלך לאחור שכזה שנעשה בתקופתי". טענות דומות הושמעו מצד נהגת המרוצים צ'רלי מרטין שאמרה: "האליפות מבוססת על הפרדה, ובזמן שהיא אולי תייצר הזדמנות לנהגות מסוימות, היא תשלח מסר ברור שהפרדה מגדרית היא דבר תקין. אנחנו לא מפרידים בספורט על בסיס גזע, אז זה צורם במיוחד כשזה נעשה על רקע מגדר".
שלום לך, עצבות
בשנת 1958 עובד הספר לסרט קולנוע בשם "שלום לך, עצבות", בהפקתו ובבימויו של אוטו פרמינגר.
עלילת הספר
המספרת, ססיל, היא נערה בת 17, המבלה חופשת קיץ נינוחה בחוף הים בריביירה הצרפתית יחד עם אביה רֵמון, אלמן בן 40, ועם בת זוגו הצעירה אלזה מקנבורג. ססיל התייתמה מאמהּ בהיותה בת שנתיים. האב, העוסק בפרסום, מחליף בנות זוג לעיתים קרובות, ואלזה היא רק אחת בסדרה. בחוף הים מבלה גם סיריל, צעיר בן 25 הלומד משפטים ומבלה בחוף עם אמו האלמנה. סיריל וססיל מתאהבים ומבלים יחד ("היינו שטים יחד בסירה יום-יום ומתנשקים כאוות נפשנו", מתארת ססיל).
אל השלושה מצטרפת אן לרסן, מעצבת אופנה בת 42, ידידה ותיקה של האם המנוחה, שאף גידלה את ססיל במשך זמן מה, לאחר שססיל עזבה את הפנימייה שבה התחנכה, כשנתיים קודם לכן. אן שונה מידידיו הרבים של האב. בעוד ידידיו של האב מתאפיינים בשטחיות וביופי חיצוני, אן היא אינטליגנטית ומאופקת. ססיל מתארת את המשולש הרומנטי שנוצר "כל מרכיבי הדרמה כבר התקבצו להם יחד: גבר פתיין, בחורה קלת דעת ואישה בשלה דעתנית". ססיל מעריצה את אן. רמון, אלזה, אן וססיל יוצאים לבילוי משותף בקזינו בקאן, ושם רמון נוטש את אלזה עם ססיל ומסתלק עם אן. למחרת רמון ואן מודיעים לססיל על כוונתם להינשא.
ססיל, הרואה בנישואי אביה לאן שינוי קיצוני באורח חייהם, זוממת לשנות זאת. היא אינה שלמה עם עצמה וחושבת: "הרגשות האלה שאני חשה כלפי אן הם טיפשיים ועלובים, והתשוקה שלי להפריד בינה לבין אבי היא אכזריות לשמה", אך ממשיכה בתוכניתה. כאשר אלזה חוזרת כדי לקחת את חפציה, ססיל מציעה לה להישאר באזור, להציג את סיריל כמאהבהּ, וכך להצית את קנאתו של רמון.
אף שאן אסרה על ססיל להיפגש עם סיריל, ססיל ממשיכה להיפגש איתו בסתר. בביקור שלה בביתו הם שוכבים לראשונה: "ואחר כך בא מחול האהבה: הפחד המושיט ידו לתשוקה, לעדנה ולהתגעשות, והכאב האכזרי והניצח שבעקבותיו מֵנץ התענוג. לי היה המזל, ולסיריל - הרוך הנחוץ, והתענוג התגלה לי כבר ביום הזה".
מזימתה של ססיל מצליחה, ורמון אכן בוגד באן עם אלזה. אן, המגלה זאת, נפגעת עד עמקי נשמתה. היא נכנסת למכוניתה ועוזבת את בית החוף. רמון חושב איך לפייס אותה, ומחליט לשלוח לה מכתב התנצלות, אותו הוא מחבר בעזרת ססיל. שעות אחדות לאחר עזיבתה של אן, מקבל רמון הודעה טלפונית על מותה בתאונת דרכים שאירעה בקטע מסוכן של הדרך. ססיל מתלבטת האם הייתה זו תאונה או התאבדות, ומציינת: "אן העניקה לנו במותה מתנה שלא תסולא בפז: האפשרות להאמין שהיא מתה בתאונה".
ססיל ואביהּ חוזרים לפריז, וחייהם חוזרים לשגרה: ססיל מוצאת אהוב חדש, ורמון "שלא היה עשוי לחיי בדידות, מצא לו גם הוא בת זוג, בחורה צעירה ובעלת שאיפות". פסקת הסיום של הספר מלמדת שהחזרה לשגרה אינה מושלמת:
שם הספר
שם הספר, "שלום לך, עצבות", נלקח משורות הפתיחה של שירו של פול אלואר המופיע בפתח הספר: "היי שלום עצבות / ברוך בואך עצבות" (במקור: Adieu tristesse / Bonjour tristesse). השם "שלום לך, עצבות" אינו מבהיר את שברור לקורא הספר במקורו (או בתרגומו לאנגלית Hello Sadness), שמדובר בברכת שלום בתחילתה של פגישה ולא בסיומה. משמעות זו ברורה יותר במשפט הסיום של הספר, שבו מופיע שמו: "ואז נובט משהו בתוכי, אני מזהה אותו בעיניים עצומות וקוראת לו בשמו: שלום לך, עצבות".
המאבק בין הנערות והבשלות
במרכז הסיפור נמצאות שתי נשים: ססיל, נערה בת 17, בתו של רמון, ואן, גרושה בת 42, אהובתו וארוסתו של רמון. בין השתיים מתנהל מאבק, לא רק על לבו של רמון. אביה של ססיל, רמון, נהנתן וקל הדעת, וחברתו הצעירה אלזה, שהיא קלת דעת אף יותר ממנו, מאפשרים לססיל חיים של נהנתנות. אן, השקולה יותר, דורשת מססיל משמעת: היא דורשת ממנה להקדיש זמן ללימודים, גם במהלך החופשה, ולרסן את קשריה עם סיריל. יותם שווימר מעיר על כך: "המאבק בין הנערות והבשלות מהווה תמה מרכזית ברומן. ססיל מרגישה מאוימת מדמותה הכוחנית של אן, העלולה לשים קץ לחיים הנהנתנים שלה עם אביה, אך גם נמשכת אל הכריזמה שלה כאישה."
שלומציון קינן ואמהּ נורית גרץ מזהות במאבק זה הד לאגדת "שלגיה": "אפשר לזהות בו את האגדה על האם החורגת הזוממת לבודד את שלגיה מאביה, ועל שלגיה המתנקמת בה בעזרת הגמדים, במקרה זה המאהבת של אביה והמאהב שלה עצמה".
הקיץ
בסיפור, המתרחש בחופשת הקיץ, הקדושה כל כך לפריזאים, לקיץ הים תיכוני החם יש מקום נכבד. כבר בפרק הראשון, בשלב הצגתם של גיבורי הסיפור, מוצגת גם השפעתו של הקיץ: "בילינו על החוף שעות על גבי שעות, הלומי חום, ועורנו עטה אט-אט גוון בריא ומוזהב. רק אלזה נצרבה והאדימה, ועורה התקלף בייסורים איומים."
הקיץ משפיע לא רק על הגוף, אלא גם על הנפש, כדברי ססיל: "חשבתי לעצמי שהחול זורם ממש כמו הזמן, ושזאת מחשבה רדודה, אבל נעים לחשוב מחשבות רדודות: הרי היה קיץ."
קינן וגרץ מוצאות בסיפור, בין השאר, את "ז'אנר חופשת הקיץ, המכיל הרפתקאות שלא יכלו להתרחש במסגרות הממוסדות, הקבועות, של ימות השנה, החל באהבות בלתי אפשריות וכלה בהרג."
בגידת הזיכרון
"הייתי בת שבע-עשרה בקיץ ההוא, והייתי מאושרת בתכלית" מספרת ססיל בפתיחת הספר. היא מתענגת על זיכרונות נעימים ("מפעם לפעם בא זיכרון גופו של סיריל - זֵכר אותם רגעים - והאיץ את פעמי לבי"), ונזהרת מזיכרונות מכאיבים ("אני מקצרת בתיאור התקופה הזאת, כי אני חוששת שאם ארחיב בדברי אשקע בזיכרונות שיכאיבו לי").
בפסקת הסיום של הספר מספרת ססיל על בגידת הזיכרון, אך המשמעות שהיא נותנת למושג זה הפוכה מהמקובלת. במשמעות המקובלת בגידת הזיכרון היא השכחה, אובדן המידע שהיה אצור בזיכרון ואין יותר יכולת לאחזרו. אצל ססיל הנהנתנית, שגם לאחר מותה של אן חשוב לה לומר, על עצמה ועל אביה, "אבל אנחנו מאושרים", בגידת הזיכרון היא דווקא שמירת המידע, ועלייתם של הזיכרונות הפוגמים באושר, אלה הגורמים לה לומר "שלום לך, עצבות".
רומן בן תקופתו או גם בן תקופתנו?
קינן וגרץ מנסות לעמוד על ייחודו של "שלום לך, עצבות" ובעקבות ההכרה של ססיל, "התעללתי ביצור חי ומרגיש, לא באיזה ישות נטולת פנים" הן מציינות: "ההכרה הזאת בנוכחותו של הזולת לא כגיהנום אלא כיצור שלם, חי ומרגיש, יצור בעל פנים ומבט, מישהו שיש לגלות כלפיו אחריות, היא, אולי, שהופכת את הרומן מרומן בן התקופה לרומן שיכול להיות אף בן זמננו."
טל ניב מוצאת מאפיין אחר של הרומן העושה אותו רלוונטי גם לתקופתנו:
דבר המבקרים
במאי 1954, זמן קצר לאחר צאתו לאור, זכה "שלום לך, עצבות" בפרס המבקרים (Prix des Critiques) לשנת 1954. בתגובה לזכייה פרסם חתן פרס נובל לספרות, פרנסואה מוריאק, מאמר בעמוד הראשון של העיתון הצרפתי "לה פיגארו". מוריאק שיבח את הרומן מבחינה ספרותית, והישווה אותו ליצירתו של שודרלו דה לאקלו, "יחסים מסוכנים". עם זאת, הסתייג מוריאק מסאגאן וכינה אותה "מפלצת מקסימה בת 18".
תרגום
הספר הפך לרב-מכר מיד עם צאתו לאור, ובשנתו הראשונה נמכרו בצרפת יותר ממיליון עותקים שלו. עד תחילת שנות השישים תורגם הספר ל-23 שפות ונמכר ביותר מ-4 מיליון עותקים.
לראשונה הופיע הספר בעברית בשנת 1956 בהוצאת קרני, בתרגומה של עליזה שני. בשנת 2009 יצא לאור תרגום נוסף לעברית, מעשה ידי דורי מנור, בהוצאת "אחוזת בית".
סרט קולנוע
בשנת 1958 עובד הספר לסרט קולנוע בשם "שלום לך, עצבות", בהפקתו ובבימויו של אוטו פרמינגר, לפי תסריט שכתב ארתור לורנץ. ג'ין סיברג גילמה את ססיל, דייוויד ניבן גילם את רמון, ודברה קר גילמה את אן.
קפיטול מדינת וירג'יניה המערבית
קפיטול מדינת וירג'יניה המערבית (באנגלית: West Virginia State Capitol) הוא מבנה בית המחוקקים של מדינת וירג'יניה המערבית, הממוקם בבירתה צ'ארלסטון.
היסטוריה
מדינת וירג'יניה המערבית הוקמה רק בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, עת המחוזות הצפון מערביים של מדינת וירג'יניה (שבירתה הייתה ריצ'מונד) התנגדו לפרישתה מהאיחוד בשנת 1861 ושבו לאיחוד. המדינה הוקמה ב-20 ביוני 1863. במשך מספר שנים התחלפה בירת המדינה מספר פעמים בין וילינג וצ'ארלסטון. בשנת 1877 נערך משאל עם בנושא, העיר צ'ארלסטון נבחרה והחלה בניית בניין הקפיטול. עבודות ההקמה הסתיימו בשנת 1885. מבנה זה נשרף בשנת 1921. בית המחוקקים הקים ועדה שמטרתה להביא להקמת מבנה חדש לקפיטול, ובינתיים הוקם מבנה זמני שנשרף אף הוא בשנת 1927. הוועדה בחרה בארכיטקט קאס גילברט לתכנן את המבנה בעלות של 10 מיליון דולרים. המבנה נחנך על ידי המושל ויליאם קונלי ב-20 ביוני 1932. עלות בניית המבנה הייתה פחות מהמתוכנן, והגיעה ל-9,491,180.03 דולר.
נמל התעופה אורלי
נמל התעופה אורלי (בצרפתית: Aéroport Paris-Orly) הוא נמל תעופה בדרום פריז (ליד העיר אורלי) המשמש כבסיס משני של חברת התעופה הלאומית הצרפתית, אייר פראנס, ובסיס הפעולה המרכזי של חברת אגל אזור.
מנמל התעופה אורלי יוצאות טיסות לערים שונות באירופה, במזרח התיכון, באפריקה, בקאריביים ובצפון אמריקה. לפני בניית נמל התעופה שארל דה גול, היה נמל התעופה אורלי הנמל הראשי של פריז. כיום הוא נמל התעופה עם מספר הנוסעים הגדול ביותר בתוך צרפת והשני במספר הנוסעים בצרפת בטיסות בינלאומיות.
שטח נמל התעופה הוא 15.3 קמ"ר, ויש בו שני טרמינלים, מערבי ודרומי.
בעבר, נמל התעופה היה נמל התעופה הראשי של צרפת ומהחשובים בעולם. לאחר שהוקם נמל התעופה שארל דה גול ירד נמל התעופה אורלי מגדולתו, וכיום שארל דה גול משמש כנמל למרבית הטיסות.
חיבור נמל התעופה עם פריז מבוצע על ידי מספר כבישים מהירים, אוטובוסים של אייר פראנס ו-RATP, אורליוול, רכבת תחתית אוטומטית וישנו תכנון לבנות קו רכבת קלה.
היסטוריה
נמל תעופה אורלי נבנה בשנת 1932 כנמל תעופה שני לשדה התעופה לה בורז'ה. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש כבסיס של לופטוואפה והופצץ על ידי חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר של ארצות הברית.
לאחר הפלישה לנורמנדי בשנת 1944 נכבש שדה התעופה ושימש כבסיס של חיל האוויר של ארצות הברית אשר שיפץ אותו.
בשנת 1947 עזבו האמריקאים את הבסיס והוא עבר לידי צרפת ששנה לאחר מכן החלה להפעילו שוב כנמל תעופה אזרחי וכבסיס של חיל האוויר הצרפתי וכוחות נאט"ו.
קריית עקרון
קִרְיַת עֶקְרוֹן היא מועצה מקומית השוכנת דרומית-מזרחית לרחובות, סמוכה למזכרת בתיה ושייכת מנהלית למחוז המרכז של מדינת ישראל. המועצה שוכנת מזרחית לכביש 40. קריית עקרון נוסדה בשם כפר עקרון בסוף שנת 1948.
שם
המועצה קרויה על שם העיר הפלשתית עקרון, ששמה השתמר כנראה בשם הכפר הערבי עאקיר, ואשר בתקופת התלמוד התקיימה כעיירה יהודית גדולה, על פי עדותו של אוסביוס.
הקמתה
קריית עקרון הוקמה ככפר עקרון בסוף שנת 1948 על חורבות הכפר הערבי עאקיר, ששכן במקום ונחרב במלחמת העצמאות. חצי שנה לאחר כיבוש הכפר עאקיר במאי 1948, בנובמבר 1948, החלו עולים להתיישב בבתיו הנטושים. רוב העולים הגיעו מבולגריה ומתימן, אך היו גם עולים ממדינות רבות אחרות. לאחר שכל הבתים נתמלאו הוקמו במקום, בשנת 1950, "מעברת עקיר" ו"מעברת גבעת ברנר" שקלטו את העולים שהגיעו ממדינות שונות. בשנת 1953 צורפה מעברת עקיר לכפר עקרון וב-1955 צורפה מעברת גבעת ברנר ליישוב. בשנת 1958 צורפה גם "עקיר החדשה".
בשנים 1954 עד 1961 השתייך כפר עקרון למועצה האזורית ברנר. בשנת 1961 התקיימו בחירות לוועד היישוב לקראת הפיכת היישוב למועצה מקומית, ולקראת סוף שנת 1961 הוכרז כמועצה מקומית. בעקבות סכסוכים על הרכב המועצה הממונה ובעקבות עתירה לבג"ץ, נקבעו בחירות למועצה שהתקיימו ביוני 1962.
רבה של קריית עקרון מ-1960 במשך שנים רבות היה הרב עובדיה יעבץ.
ב-1963 שונה שם המקום לקריית עקרון. במאי 1967 עלה הרעיון לספח את היישוב לרחובות, אולם בגלל התנגדות אנשי היישוב הדבר לא יצא אל הפועל.
בקריית עקרון מרכז מסחרי מהגדולים בישראל – "בילו סנטר", הנמצא על כביש 411, סמוך לצומת ביל"ו. מצדו השני של כביש 411 ממשיך להתפתח מרכז מסחרי בשם עקרון 2000, במקום שעד לפני שנים אחדות היו פרדסים. במרכז היישוב קיים המרכז המסחרי הישן, חלקו בבתים ישנים מאוד.
מול בתיה הדרומיים של קריית עקרון נמצא בסיס חיל האוויר תל נוף, ורעש המטוסים הממריאים ממנו נשמע היטב ביישוב.
שטח היישוב הורחב בספטמבר 1996 ל-2,500 דונם, כשבג"ץ החליט על החזרת שטח מרכז הקניות ביל"ו סנטר לקריית עקרון.
ב-2003 יזמה ממשלת ישראל תוכנית לאיחוד רשויות מקומיות מתוך שאיפה לייעל את השלטון המקומי. בין היתר הוצע לאחד את המועצה המקומית קריית עקרון עם עיריית רחובות. חלק מתושבי היישוב התגייסו למאבק, אשר כלל חתימות על עצומה, שלטי חוצות והפגנה בצומת בילו. בסופו של דבר נגנזה ההצעה וקריית עקרון שמרה על עצמאותה. בנוסף היו באותו זמן תושבים בקריית עקרון אשר ביקשו להתאחד עם מזכרת בתיה הסמוכה, הקטנה מקריית עקרון. ההצעה נתקלה בהתנגדות מצד מזכרת בתיה, ולא יצאה אל הפועל.
ביישוב יש 3 בתי ספר, 2 יסודיים ותיכון דתי לבנות "פלך", אליו מגיעות בנות מהיישוב, מרחובות, ממודיעין, מגדרה, ממזכרת בתיה, מלוד ומבית גמליאל.
בדצמבר 2021 אישרה שרת הפנים, איילת שקד, את המלצת הוועדה הגאוגרפית - להעביר 477 דונם מיישובי המועצה האזורית גזר לטובת פיתוח קריית עקרון. בהחלטה נכתב בין היתר: "קריית עקרון מיצתה את עתודות הפיתוח שלה והוועדה שהוקמה לנושא מצאה כי יש בידי המועצה המקומית את היכולת לקלוט את תוספת האוכלוסייה המתוכננת תוך שמירה על רמת שירותים נאותה, תוך שמירה על ניהול כספי מאוזן".
הנס לנגסדורף
ביוגרפיה
לנגסדורף נולד בברגן שעל האי ריגן כבן הבכור. ב-1898 עקרה משפחתו לדיסלדורף והיו שכניו של מקסימיליאן פון שפה, לימים אדמירל וגיבור מלחמה גרמני. לנגסדורף הושפע משכניו והצטרף ב-1912 לצי הגרמני למרות מחאות הוריו. שירת כלוטננט במלחמת העולם הראשונה ואף זכה בצלב הברזל דרגה שנייה על תפקודו בקרב יוטלנד ב-1916. מאוחר יותר קיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה.
לאחר המלחמה הוצב כקצין תיאום בדרזדן וב-1930 קיבל פיקוד על שייטת טרפדות קטנות. עם עליית הנאצים לשלטון ביקש לחזור ולשרת בים אך הוצב במשרד הפנים. ב-1936 הוצב על הגרף שפה ובאוקטובר 1938 קיבל את הפיקוד עליה. בחודשיים הראשונים לביצוע המשימה שלו באוקיינוס האטלנטי זכה להצלחה מסחררת והטביע 9 אוניות, בהדחק כולל של 50,000 טון, ללא אף הרוג בצוותו. לנגסדורף היה עוצר את אוניות הסוחר ומעלה את נוסעיהן לאונייתו, לפני טיבוען. לאחר שהבריטים הבינו את גודל הסכנה של הגרף שפה על התעבורה הימית הם דלקו אחריו והתפתח קרב נהר לה פלטה.
לאחר שהגרף שפה נפגעה היא נאלצה להיכנס לנמל במונטווידאו לתיקונים ושם גם נערך טקס הקבורה למלחים שנהרגו בקרב. עדות מהלווית המלחים טוענת שלנגסדורף היה היחיד שהצדיע בהצדעה הימית המסורתית ולא בהינף מועל היד הנאצי. כשהבין שאין לו סיכוי מול הכוח הימי הבריטי העדיף העומד מולו, החליט לנגסדורף להטביע את הגרף שפה ולהתאבד, על מנת למנוע טענות על פחדנות. לנגסדורף שוכנע להימנע מהתאבדות על ידי אנשי צוותו, אך יומיים אחר כך, כאשר הבין כי הכוח הבריטי מולו הורכב מסיירות קלות, כך שהתמודדות עמו הייתה אפשרית, התאבד ביריה תוך שהוא נשען על סמל הגרף שפה, כמעשה סימבולי לטביעת אונייתו.
לנגסדורף השאיר מכתב למשפחתו ומפקדיו. .
לנגסדורף נקבר בחלקה הגרמנית בבית הקברות בבואנוס איירס ובהלוויתו חלקו לו כבוד קצינים וימאים מכוחות שני הצדדים שלחמו בקרב נהר לה פלטה.
האור של בוסטון
האור של בוסטון (שמו באנגלית: Boston Light) הוא מגדלור, הממוקם על גבי האי ברוסטר הקטן שבמבואות נמל העיר בוסטון שבארצות הברית. המגדלור המקורי שנבנה באתר זה, בשנת 1716, היה הראשון שנבנה בשטחה של ארצות הברית דהיום. המגדלור הנוכחי, שנבנה ב-1783, הוא המגדלור השני באורך שנותיו שעדיין פעיל בארצות הברית, והוא היחיד בה שמאויש עדיין על ידי משמר החופים האמריקני. בשנת 1964 הוכרז מבנה המגדלור כציון דרך היסטורי לאומי.
תולדות המגדלור
האור במגדלור, שהוקם על האי בן שמונת הדונמים, הודלק לראשונה ב-14 בספטמבר 1716. שומר המגדלור הראשון, ג'ורג' וורת'ילייק (George Worthylake), שעסק גם בניווט ספינות לתוך נמל בוסטון, טבע בנמל עם אשתו ובתו שנתיים לאחר מכן. ב-1751 ניזוק המגדלור קשות בשריפה. בשנת 1774, בשנה שלפני פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, תפסו כוחות בריטיים את המגדלור והוא הוחזק על ידם בתחילתה. המגדלור הושבת אז בשל חסימת נמל בוסטון. בשתי הזדמנויות בחודש יולי 1775 תקפו המורדים האמריקנים את המגדלור והעלו אותו באש. כאשר נסוגו הבריטים ממנו ב-13 ביוני 1776 הם פוצצו והרסו אותו כליל.
ב-1783 נבנה המגדלור שנית עד לגובהו המקורי – 23 מטר. עובי קירותיו בבסיסו הגיע ל-2.3 מטר ול-76 סנטימטר בראשו. קוטר המנורה שהותקנה בו עמד על 2.4 מטר. ב-1790 הועבר המגדלור מידי מדינת מסצ'וסטס לידי הממשלה הפדרלית שהוקמה לא מכבר.
בשנת 1859 הוגבה המגדלור עד לגובה של 27 מטר (31 מטר מעל לגובה פני הים), והוסף לו חדר למנורה ובה עדשת פרנל בת 12 צלעות. ב-1861 ושוב ב-1918 נטרפו אניות בקרבת אי המגדלור ושומרי המגדלור סייעו בחילוץ האנשים שעל סיפוניהן.
במלחמת העולם השנייה כובה אור המגדלור מטעמי ביטחון, והוא הודלק מחדש רק ב-2 ביולי 1945. אז צויד המגדלור במנורה חדשה בעוצמה של 1.8 מיליון נרות, המבזיקה מדי 10 שניות, ואורה נראה למרחק של 50 קילומטר.
ב-1998 הוסב ציוד המגדלור למנגנון אוטומטי. למרות זאת הוא מאויש עדיין על ידי שומר אזרחי, המסתייע בצופים מתנדבים מחיל העזר של משמר החופים. עיקר תפקידם של אלו הוא לשמש כמדריכים למבקרים באי.
למגדלור יש עדיין חשיבות כסמן ניווט ימי, אך היא פחתה במהלך המאה האחרונה בעקבות פתיחת התעלה הצפונית של נמל בוסטון לשימושם של כלי שיט גדולים המגיעים אל הנמל.
מתכת אצילה
מתכת אצילה היא מתכת העמידה בפני קורוזיה וחימצון, שלא כמו רוב המתכות. מתכות אלו הן יקרות יחסית, לרוב עקב נדירות הימצאותן בקרום כדור הארץ. המתכות האצילות הן:
כמה מהמתכות האצילות יכולות להתמוסס במי מלך, תערובת חומצות מרוכזת במיוחד.
אפשר להשתמש במונח גם באופן יחסי. סדרה גלוונית היא היררכיה של מתכות (או חומרים מוליכים אחרים) המסודרת מהאצילה ביותר אל הפעילה ביותר, ומאפשרת למתכננים לראות בהרף-עין איך החומרים יגיבו לסביבה בה השתמשו כדי לדרג את הסדרה. במובן זה של המילה, גרפיט הוא אף יותר אציל מכסף (למרות שכימית הוא בסיסי יותר).
בפיזיקה, הגדרת אצילות המתכות היא מחמירה יותר. על פי הדרישות בפיזיקה, רק נחושת, כסף וזהב הן מתכות אצילות.
מרסל חפץ
ראשית ימיו
חפץ נולד למשפחה יהודית באלכסנדריה, מצרים. בסוף שנות הארבעים שיחק בקבוצת מכבי אלכסנדריה, הקבוצה היהודית ששיחקה בליגה המקומית המצרית. לפי הסיפורים, מלך מצרים, פארוק הראשון, לא היה מסוגל לשאת שקבוצה יהודית מנצחת קבוצה מוסלמית, ולכן הורה שלוש שנים לאחר הקמתה לסגור את הקבוצה היהודית. אף שהקבוצה התפרקה, המשיכו חפץ ויתר השחקנים, להתאמן במועדון מקומי.
בשנת 1947 ערכו משחק אימון מול האלופה המצרית. למרות הנחיתות באימונים, ניצחו שחקני מכבי אלכסנדריה בנקודה, והכעיסה את המלך בשנית. בשנת 1949 נערכה אליפות אירופה בכדורסל 1949 בקהיר, וזומנו לנבחרת מצרים בכדורסל השחקנים היהודים אליהו עמיאל וזוזי הררי. על-פי מספר גרסאות, שעה לפני המשחק הפותח הודיע המלך פארוק, כי על שני היהודים להתאסלם, כדי להשתתף במשחקי הנבחרת. השניים דחו את ההצעה, והנבחרת צעדה בטקס הפתיחה ללא עמיאל והררי. הכרוז הודיע לקהל ההמום כי השניים לא משחקים עקב מחלה. בשל התקרית החליטו כל שחקני מכבי אלכסנדריה, ובכללם חפץ, על פירוק הקבוצה באופן סופי והחלו להתפזר ברחבי העולם.
חפץ תחילה עבר ללונדון, ובשלהי מלחמת העצמאות עלה לישראל והתיישב בעין חרוד. לימים סיפר אליהו עמיאל כי לאחר שהגיע חפץ לקיבוץ, ביקשו ממנו חבריו לעבוד במשתלה, אולם חפץ לא הבין טוב, וחשב ששלחו אותו לעבוד במשטרה. הוא יצא לכביש הראשי, תפס טרמפ והגיע למשטרת עפולה. בערבית מהולה בצרפתית וקצת עברית הוא אמר לשוטרים המופתעים כי נשלח מעין חרוד לעזור בעבודה. לבסוף, באותו היום התאספו שוטרי וקציני המשטרה במגרש שליד התחנה, וקיבלו שיעור כדורסל מחפץ.