cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משתלה
סוגי משתלות
משתלה טובה היא משתלה שבנויה עם חלוקה למינים השונים של הצומח, ומשרה אווירה נקייה ומטופחת לאורחיה, ושיש בה הדרכה אישית לצרכן הפרטי על סוגי הצומח השונים, הזמן המתאים לשתילת כל צמח, צורכי התאורה והשמש לכל צמח, וצריכת המים הספציפית הדרושה.
משתלות בישראל: המשתלות השכיחות בישראל הן משתלות של גידולי ירקות, משתלת שפר בכפר ביאליק היא המשתלה הגדולה ביותר ישראל, עד ביצוע תוכנית ההתנתקות הייתה משתלת עצמונה השנייה בגודלה.
משתלה יהודית
כחלק מתהליך ייצור עצי הפרי, נדרשת הרכבה על מנת להשביח את התוצר, ההלכה אוסרת להרכיב מין על שאינו מינו (כלאיים). לבית המדרש להלכה בהתיישבות יש משתלה תחת פיקוחו.
כמו כן, פיקוח על מנין שנות הערלה, באופנים מסוימים, יאפשר שתילה ללא מנין חדש.
מצליבים
מצליבים (שם מדעי: Brassicaceae) היא משפחה גדולה וחשובה של צמחים בעלי פרחים. בעבר היה שמה המדעי Cruciferae. השם המדעי העדכני נגזר מהסוג המהווה אבטיפוס למשפחה (type genus), הכרוב (Brassica).
משתלה
משתלה יהודית
בגוש קטיף שהיה ידוע בתור מוקד חקלאי מרכזי בישראל, כל המשתלות היו בעלי זיקה לדת, עם בעלים שומרי שבת ופתרונות ששימשו את עובדי המשתלה (כך למשל המשתלה בעצמונה שהקפידה מאוד ואף שיתפה פעולה עם המכון לתורה וארץ הסמוך).
מצליבים
במשפחת המצליבים כ-350 סוגים וכ-3,000 מינים. רוב המצליבים הם עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים. המצליבים גדלים באזורים הממוזגים והקרירים יותר של כדור הארץ. בישראל צומחים כ-150 מיני בר הנמנים עם 70 סוגים שונים של מצליבים. משפחת המצליבים נקראת כך כיוון שהפרחים של המינים המשתייכים לה כוללים ארבעה עלי כותרת המסודרים בצורת צלב.
משתלה
ייצור השתילים
בדרך כלל, המשתלות עצמן אינן מגדלות את הסחורה שלהן כשהיא מוכנה, אלא מוכרות את הסחורה לחקלאים אשר עובדים בשטח. אופן הגידול במשתלה: הגידול של הצמחים במשתלה מתבצע בתוך מגשים לרוב עשויים קלקר.
מצליבים
תיאור
לפרחי המצליבים שני עלי גביע, ארבעה עלי כותרת, שישה אבקנים המסודרים בשני טורים של 4+2 ושני עלי שחלה. פרי המצליבים נקרא קציץ (siliqua) והוא מין הלקט הנפתח בשתי קשוות, ולעיתים איננו נפתח (כמו בסוג צנון). למצליבים רבים ריח חריף המזכיר חרדל או כרוב ומקורו בחומרים משניים בשם גלוקוזינולטים, או שמן חרדל.
משתלה
ייצור השתילים
ת הליך הגידול : גידול השתילים מתחיל במכונת זריעה מיוחדת אשר עוברים בה מגשים והיא מכניסה לתוך התאים את הזרעים הרצויים ובו זמנית מכסה אותם בכבול, לאחר מכן המגשים עוברים לחדר נביטה שבו הזרעים מתחילים לבצבץ לאחר כמה ימים. יש לציין שלכל גידול זמן שהות שונה בחדרי הנביטה. לאחר כמה ימים מוציאים את המגשים ופורשים אותם בתוך חממות גידול אשר מנותקות מהקרקע. לאחר הזריעה, חדרי נביטה, פרישה בחממות, הטיפול עובר לאגרונום אשר עוקב אחרי הגידולים ונותן הוראות על מתן מים, דשן, ריסוס וכדומה.
מצליבים
תיאור
הצמחים הבאים נכללים במשפחת המצליבים:
אמנואלה הרטום
אֶמָנוּאֶלֶה הַרְטוֹם (לפעמים השם הפרטי מתועתק כ-עמנואל ושם המשפחה כ-ארטום; באיטלקית: Emanuele Artom, 23 ביוני 1915 – 7 באפריל 1944) היה היסטוריון ופרטיזן יהודי-איטלקי.
נולד בעמק אאוסטה שבאיטליה. למד היסטוריה, לימודים קלאסיים ופילולוגיה באוניברסיטת טורינו, תרגם כתבים היסטוריים עתיקים לאיטלקית, וקידם פעילות תרבותית בקהילה היהודית. היה פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית "מפלגת הפעולה" (Partito d'Azione). לאחר פלישת הנאצים לאיטליה והקמת רפובליקת סאלו ב-1943, הצטרף למחתרת האנטי-פאשיסטית האיטלקית. "צדק וחירות" (Giustizia e Libertà) ול"בריגדת גריבלדי". השתתף בקרבות באזור בארג'ה (Barge) בעמק פליצ'ה (Valle Pellice), ובעמק ג'רמנסקה (Valle Germanasca). בינואר 1944 התמנה לקומיסר פוליטי של הדיוויזיה החמישית של "צדק וחירות".
במהלך פעילותו כפרטיזן הוא כתב יומן בו הוא תיאר את פעילות הפרטיזנים ככלל, ואת פעילות הפרטיזנים היהודים בפרט. הוא חשף ביומן את קשייו ורגשותיו כאינלקטואל יהודי ופרטיזן נוכח המלחמה בפשיזם ונאציזם.
ב-25 במרץ 1944 נתפס הרטום על ידי הנאצים, הוא עונה עינויים קשים וב-7 באפריל מצא את מותו בבית הכלא של טורינו. לא ידוע אם נתלה או שמת כתוצאה מהעינויים.
עיריית טורינו קראה על שמו את אחד מרחובות העיר, והקהילה היהודית בטורינו קראה על שמו את בית הספר היהודי בעיר, וספרייה בבית הכנסת. בכל שנה מתקיימת תהלוכה לזכרו בטורינו על ידי הקהילה היהודית.
חייו כאינטלקטואל
נולד למשפחה אינטלקטואלית בורגנית יהודית בטורינו. גדל על ברכי אידיאלים ליברלים של חופש וצדק, לצד שמירה על מסורת יהודית. אביו, אמיליו הרטום, היה פרופסור למתמטיקה, פילולוגיה ומומחה לתנ"ך, וגם פעיל אנטי-פאשיסטי ידוע. אמו, עמליה, הייתה גם היא מתמטיקאית, וניהלה את בית הספר התיכון היהודי בעיר טורינו. היה לו אח אחד בשם אניו, שנהרג בתאונה בטיול בהרים ב-1940.
למד בטורינו בבית הספר הקלאסי מאסימו ד'אדזליו את הפילוסופיה של ההיסטוריה של קרוצ'ה. הוא היה תלמידו של המורה אוגוסטו מונטי, והושפע מאוד מהתנגדותו של מורו לפשיזם. לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, עבר ללמוד ב-1933 בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת טורינו. הוא התמחה בלימודים רומנטיים ופילולוגיה אצל פרופ' דבנדטי (Debenedetti), וסיים את לימודיו בהצטיינות ב-1937. מחקרו עסק בשקיעתה של ממלכת החשמונאים, בהנחייתו של ההיסטוריון והארכאולוג מריו אטיליו לוי.
בשל אימוץ חוקי הגזע באיטליה ב-1938, ובשל העובדה שסירב להצטרף למפלגה הפאשיסטית ולארגונים פאשיסטיים, לא יכול היה לעבוד כהיסטוריון באוניברסיטה. הוא הקדיש את זמנו למחקר היסטורי עצמאי, ותרגם לאיטלקית את כתביהם של פוליביוס ושל הרודוטוס.
לאחר מותו של אחיו אניו בתאונה בהרים ב-1940, החליט להקדיש זמן רב יותר למחקריו. בזמן השואה, הוריו הצליחו לברוח לשווייץ ולהינצל.
רקע על השתתפות יהודים בלחימת הפרטיזנים באיטליה
פעילות הפרטיזנים באיטליה בזמן מלחמת העולם השנייה התרכזה בשני אזורים עיקריים: בצפון איטליה, הוקם ארגון צבאי שכלל מספר בריגדות – "בריגדת גריבלדי" ובריגדת "צדק וחירות", כשכל אחת מהן מונה בין 6,000 ל-7,000 לוחמים. עיקר הלחימה התקיים בעמקים ובהרים של אזור האלפים בפיימונטה ובאאוסטה. במרכז איטליה, לחימת הפרטיזנים התרכזה ברומא, נאפולי, אברוצו, וטוסקנה.
אחוז גבוה של יהודי איטליה לקחו חלק בלחימת הפרטיזנים באיטליה. כ-1,000 יהודים מתוך אוכלוסייה של פחות מ-30,000 יהודים שנותרו באיטליה באותה התקופה, ולא עזבו או נשלחו להשמדה (מספר זה כולל ילדים וקשישים רבים). ההשתתפות היהודית בלחימה בלטה לחיוב. הפרטיזנים היהודים לקחו חלק במשימות הכי מסוכנות, ובכל קשת התפקידים במחתרת. הם פעלו כאנשי קשר בין המחתרת האיטלקית, המחתרת הצרפתית, הרזיסטאנס וצבאות בעלות הברית; הפעילו עיתונות מחתרתית ותחנות רדיו; עזרו לשבויי מלחמה לברוח ממחנות שבויים; ביצעו מעשי חבלה; סייעו לנרדפי השלטון הנאצי והפאשיסטי.
הפרטיזן היהודי הראשון שנהרג בלחימה נגד הנאצים היה סרג'יו דיינה (Diena), יהודי בן 23, אף הוא מטורינו וחבר ב"צדק וחירות". דיינה נהרג ב-4 בדצמבר 1943, ולאחר מותו קיבל את מדליית הכסף על גבורתו בקרב. היהודים האיטלקים שילמו מחיר כבד על השתתפותם בפעילות המחתרתית נגד הנאצים. 100 מהם נפלו בקרבות עקובים מדם, ואחרים עונו למוות בכלא או הוצאו להורג. הפרטיזנים היהודים הגיעו מכל שכבות האוכלוסייה. היו ביניהם: רופאים, עורכי דין, מכונאים, פרופסורים באוניברסיטה, סטודנטים, פועלים ופקידים. מספר הנשים היהודיות הפרטיזניות היה גבוה גם כן. בפיקוד האזורי השלישי של הדיוויזיה השנייה של "צדק וחירות" היו 30 נשים יהודיות. חשוב לציין שמרבית הפרטיזנים היו נולדו וחונכו על ברכי המשטר הפאשיסטי.
פעילותו הפרטיזנית של הרטום
הרטום ראה עצמו כפטריוט איטלקי אמיתי, בהשפעת כתביו של קרוצ'ה, ברוח המאבק הליברלי לאיחוד איטליה של המאה ה-19 (ה-Risorgimento). לכן, ראה בהתנגדות לפאשיזם, במיוחד לאחר חקיקת חוקי הגזע ב-1938, כמעשה פטריוטי מהמעלה הראשונה. הוא טען שמטרת הלחימה בנאצים ובפאשיסטים היא לא רק מאבק על שחרור, אלא גם מאבק על ההתחדשות הדמוקרטיה, החופש והצדק.
בעקבות חוקי הגזע, החל בפעילות פוליטית נגד הפאשיזם, אך הוא הצטרף רשמית למפלגה הסוציאל-דמוקרטית "הפעולה הפוליטית". לשורות הפרטיזנים הוא הצטרף רק לאחר פלישתה של גרמניה הנאצית לאיטליה בספטמבר 1943 ובעקבות הקמתה של רפובליקת סאלו. הוא הצטרף למחתרת האנטי-פאשיסטית האיטלקית "צדק וחירות" (Giustizia e Libertà) בשורות "בריגדה גריבלדי", קבוצת פרטיזנים קומוניסטית בפיקודו של פומפיאו קולג'אני. הוא לחם בבארג'ה, בעמק פליצ'ה ובעמק ג'רמנסקה, שם רבים מהפרטיזנים היו יהודים. אזור זה אף כונה "האלפים היהודים", על ידי חברי המתחרת. שמו במחתרת היה "אאוג'ניו אנסלדי".
בינואר 1944, הוא מונה לתפקיד קומיסר פוליטי במחתרת. במסגרת תפקידו, הוא נע בהרים בין יחידות פרטיזנים שונות, במטרה לחזק את שורות הלוחמים מבחינה מוראלית ואידאולוגית, זאת למרות, שמבחינה פיזית, המסעות בהרים היו קשים לו מאוד. הוא מעולם לא הצליח להתרגל לתנאי החיים בהרי האלפים, שבהם פעלו הפרטיזנים. כמו כן, מסעותיו היו כרוכים בסכנה גדולה שייתפס על ידי הנאצים במעבר בין היחידות השונות.
נפילתו בידי הנאצים ורציחתו
ב-21 במרץ 1944 החלו הגרמנים, בשילוב עם יחידות אס אס איטלקיות, במצוד נרחב נגד הפרטיזנים באזור שבו שהה הרטום. היחידה שלו נסה מפני הנאצים, עד שב-25 במרץ כלו כוחותיו, והוא נתפס על ידי הנאצים יחד עם עוד פרטיזן יהודי צעיר מטורינו, רוג'רו לוי. יתר החברים ביחידה הצליחו להימלט.
במהרה, גילו הנאצים כי הרטום הוא יהודי וקומיסר פוליטי. הם החליטו שלא לרצוח אותו מיד, אלא לענות אותו עינויים קשים במשך ימים ארוכים. הם רצו להשתמש בו כדוגמה למה שיקרה לכל מי שישתף פעולה עם הפרטיזנים או יפעל נגד הגרמנים, זאת על מנת לזרוע פחד בקרב האוכלוסייה האיטלקית. עינויים אלה נחשבו כחריגים גם בהשוואה לפרטיזנים אחרים שנתפסו. הוא צולם באופן משפיל על גבי פרד, עם מטאטא מתחת לזרועו, כובע על ראשו, ופנים נפוחות. התמונה הוצגה לראווה בשבועון התעמולה הנאצית "דר אדלר", שתורגם גם לאיטלקית, עם הכיתוב "שודד יהודי". ב-31 במרץ, הועבר לבית הכלא החדש בטורינו (Nuove), שם מת לאחר כשבוע, ב-7 באפריל, כתוצאה מעינויים או כתוצאה מהוצאתו להורג בתלייה. שניים מחבריו אולצו לקבור אותו במהירות במהלך הלילה, על גדות נהר הסאנגונה (Sangone). למרות כל המאמצים שהושקעו לאחר המלחמה, גופתו לא נמצאה מעולם.
היומן
במהלך פעילותו כפרטיזן, כתב הרטום יומן. בחלק הראשון של היומן, סוקר הרטום את התקופה מינואר 1940 עד 10 בספטמבר 1943, תחת השלטון הפאשיסטי והרדיפות האנטי-יהודיות עד לפלישת גרמניה. בחלק השני, סוקר הרטום את התקופה מנובמבר 1943 ועד סוף פברואר 1944, ונוגע לחוויה של הרטום כפרטיזן.
יומן זה זכה להכרה באיטליה כאחד הטקסטים התיעודיים והספרותיים המתארים באופן המוצלח ביותר את רגשותיהם ומחשבותיהם של פרטיזנים באיטליה בזמן המלחמה. היומן משמש דוגמה יוצאת דופן להשפעת הרדיפות הגזעניות של הנאצים והפאשיסטים על עולם הרוח היהודי-איטלקי. הוא מצייר את דמותו של הפרטיזן הלוחם בנאצים, ומאפשר לקוראים הצצה לחיים הפרטיים של פרטיזנים רבים, ולא רק של הגיבור. היומן חושף את ציפיותיהם, אכזבותיהם, צורכיהם הרגשיים, ואף המיניים של הפרטיזנים.
היומן פורסם חלקית לראשונה בשנת 1954 תחת הכותרת "שלושה חיים". בשנת 1966, פורסמה מהדורה נוספת תחת הכותרת "עמנואל הרטום – יומנים", בעריכת אלואיזה רוונה ופאולה דה-בנדטי על ידי המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו (CDEC), מוסד התיעוד המרכזי של יהודי איטליה במילאנו. ב-2008 יצאה מהדורה נוספת בעריכת גורי שוורץ, תחת הכותרת "יומנו של פרטיזן יהודי". היומן כולל הקדמה ביוגרפית על חייו של הרטום.
הנצחתו של אמנואלה הרטום
בסיום המלחמה, ב-25 באפריל 1945, הוענקה להרטום לאחר מותו תעודת הוקרה מטעם הכוחות האנטי-פאשיסטיים על השתתפותו במאבק הצבאי נגד "אויבי האנושות והמולדת".
בטורינו, העיר בה גדל ולמד, נקרא רחוב על שמו. ב-1984, במלאת 40 שנה לרציחתו, הוצבה אנדרטה לזכרו בפארק סאנגונה, בהשתתפות ותיקי הפרטיזנים, ואנשי הקהילה היהודית בעיר. בית הספר היהודי בעיר נקרא על שמו, וכן ספרייה בבית הכנסת של הקהילה.
החל משנת 2011, מקיימת הקהילה היהודית בטורינו תהלוכה לזכרו של הרטום בתאריך רציחתו. התהלוכה יוצאת מרציף 17 (Binario 17) של תחנת הרכבת המרכזית של טורינו, פורטה נואבה, ממנו נשלחו יהודי טורינו להשמדה, עוברת ברחובות העיר, מגיעה לבית הספר היהודי בעיר, ומסתיימת בכיכר "פרימו לוי" שלמרגלות בית הכנסת. לאחר התהלוכה מתקיים טקס בו לוקחים חלק ראש עיריית טורינו, נשיא הקהילה היהודית, חברי הקהילות היהודיות בפיימונטה, ותלמידים ממספר בתי ספר בעיר.
בשנת 2012, הופק סרט תיעודי בשם "אמנואלה הרטום: עדות לחברה עתידית" (Emanuele Artom, a testament for a future society) על ידי פרצ'נסקו מומברטי על חייו של הרטום. הסרט מבקש לתאר את מסעו האינטלקטואלי והפוליטי של הרטום דרך פעילות המחתרתית, ובעזרת יומנו, בו הוא תיאור דמויות עימן נפגש. המספר בסרט מקריא ציטוטים מתוך היומן. ציטוטים אלה מהווים עדות חיה לכוחות ההתנגדות האנטי-פאשיסטיים באיטליה לחברה של אחרי המלחמה.
לינקולן SS–100–X
לינקולן SS–100–X (באנגלית: SS–100–X, קרויה גם: Lincoln Continental SS-100-X, קרויה גם Presidential state car (United States) ) הייתה המכונית הנשיאותית ששירתה את נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי מ-15 ביוני 1961.
דגם ה-"לינקולן SS–100–X" יוצר על ידי חטיבת מכוניות היוקרה "לינקולן" ("Lincoln Motor Company" ), בבעלות קונצרן הרכב ה-אמריקאי פורד.
במכונית זו נסעו הנשיא קנדי ורעייתו ג'קלין קנדי-אונאסיס ב-22 בנובמבר 1963 בעת ההתנקשות בחייו, בדאלאס, טקסס.
המכונית שירתה את הנשיא לינדון ג'ונסון עד שנת 1967, והמשיכה לשרת בממשל הפדרלי עד שנת 1978.
שם הקוד "SS–100–X" ניתן על ידי השירות החשאי של ארצות הברית.
"לינקולן SS–100–X"
,
זלאטן שחוביץ'
זלאטן שחוביץ' (בסרבית: Златан Шеховић; נולד ב-8 באוגוסט 2000 בבלגרד שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת פרטיזן בלגרד.
קריירת מועדונים
שחוביץ' גדל במחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית. ב-15 בפברואר 2018 הוא הושאל למשך חצי עונה לטלאופטיק מהליגה הסרבית השנייה, במדיה ערך 11 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-19 בינואר 2020 חתם שחוביץ' במכבי נתניה מליגת העל הישראלית. ב-26 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על הפועל חדרה במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת 2020/2021. בעונה וחצי הראשונות שלו במועדון הוא ערך 29 הופעות ליגה.
ב-2 באוקטובר 2021 הבקיע שחוביץ' את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על בני סכנין במסגרת המחזור החמישי לעונת 2021/2022.
ב-14 ביוני 2022 חזר לפרטיזן בלגרד.
קריירה בינלאומית
שחוביץ' הוא חלק מסגל נבחרת סרביה עד גיל 21.
סבסטיאן ג'ובינקו
סבסטיאן ג'ובינקו (באיטלקית: Sebastian Giovinco; נולד ב-26 בינואר 1987 בטורינו) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי.
עקב היותו נמוך ובשל יכולותיו הטכניות, קיבל ג'ובינקו את הכינוי "Formica atomica" ("הנמלה האטומית", על שם סרט מצויר על גיבור על).
קריירת מועדונים
ג'ובינקו נולד בטורינו להורים מהגרים דרום-איטלקים; אימו הגיעה מקטנזארו שבקלבריה ואביו הגיע מפאלרמו שבסיציליה. הוא החל במהירות לפתח עניין בכדורגל, וצד את עינה של יובנטוס שהביאה אותו למערכת הנוער שלה בהיותו בן 14. הוא התקדם במעמדו באמצעות קבוצת הנוער, וזכה איתה באליפות ליגת הנוער בעונת.
בעונת 2006/07 החל ג'ובינקו לשחק בקבוצה הבוגרת של יובנטוס, ששיחקה אז בסרייה ב'. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-14 במאי 2007 במשחק ליגה נגד בולוניה 1909. הוא נכנס כמחליף במקומו של רפאלה פאלאדינו, ובישל במשחק זה שער לדויד טרזגה. בסיום העונה סיימה הקבוצה במקום הראשון בסרייה ב' והעפילה חזרה לסרייה א'.
ב-4 ביולי 2007 ג'ובינקו הושאל לאמפולי, קבוצה טוסקנית מהסרייה א' שלקחה חלק בגביע אופ"א לעונת . הוא הבקיע את שערו הראשון בסרייה א' ב-30 ביולי 2007 כאשר אמפולי ניצחה את פלרמו 1-3. שערו הכריע את המשחק לזכות קבוצתו. ב-4 בנובמבר הוא הבקיע את שערו השני, שגרם לעניין רב מצד התקשורת - השער שהובקע בבעיטה חופשית ממרחק השווה בדקה האחרונה את תוצאת המשחק נגד רומא והזכיר את שערו של רונאלדיניו ברבע גמר מונדיאל 2002. על אף יכולתו הטובה במהלך העונה, הוא לא הצליח למנוע את ירידתה של אמפולי לסרייה ב'.
בקיץ 2008 חזר ליובנטוס. הוא הבקיע את שערו הראשון עבור יובנטוס ב-7 בדצמבר במשחק כנגד לצ'ה, מבעיטה חופשית.
בקיץ 2010 הושאל ג'ובינקו לפארמה לעונת 2010/11 בתוספת אפשרות לרכוש 50% מכרטיס השחקן שלו בתום העונה. לאחר עונה זו, בה כבש 7 שערי ליגה ב-30 משחקים שבהם שותף, מימשה פארמה את אפשרות הרכישה תמורת 3 מיליון אירו. בעונת 2011/12 הציג ג'ובינקו יכולת טובה אף יותר וכבש 15 שערים ב-36 משחקי ליגה. בעקבות זאת רכשה יובנטוס בחזרה את מחצית כרטיס השחקן שלו מפארמה תמורת 11 מיליון אירו והחתימה אותו ל-3 עונות.
בשנת 2015 חתם השחקן חוזה של 5 שנים עם קבוצת קבוצת טורונטו בקנדה המשחקת בליגה הצפון-אמריקנית. בעונתו הראשון במועדון זכה בתואר השחקן המצטיין של הליגה.
ב-30 בינואר 2019 חתם ג'ובניקו באל-הילאל הסעודית.
ב-9 בפברואר 2022 חזר לאיטליה וחתם בסמפדוריה עד לסוף העונה.
קריירה בינלאומית
ג'ובינקו ייצג את כל הנבחרות הצעירות של איטליה, החל מהנבחרת עד גיל 16. הוא זומן לראשונה לסגל נבחרת איטליה עד גיל 21 על ידי המאמן הראשי פיירלואיג'י קאסירג'י ב-1 ביוני 2007, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק המוקדמות נגד נבחרת אלבניה. במשחק זה, שבו ניצחה איטליה 0-1, הוא בישל את שער הניצחון לרוברט אקוורפסקה.
הוא אף הוביל את נבחרתו בטורניר טולון 2008, וזכה בתואר ה-MVP של הטורניר. הוא הבקיע שני שערים במשחק הפתיחה כנגד נבחרת חוף השנהב, ואף הבקיע את הפנדל המכריע בדו-קרב בעיטות עונשין בחצי הגמר נגד נבחרת יפן. איטליה זכתה בסופו של דבר בטורניר, לאחר ניצחון 0-1 על נבחרת צ'ילה במשחק הגמר.
ג'ובניקו הופיע עם הנבחרת האולימפית האיטלקית בטורניר הכדורגל באולימפיאדת בייג'ינג 2008. הוא הבקיע את השער הראשון בניצחון 0-3 על נבחרת הונדורס במשחק הראשון של התחרות, והציג יכולת מרשימה גם במשחקים הבאים. עם זאת, נבחרתו הודחה ברבע גמר הטורניר האולימפי לאחר הפסד 3-2 לנבחרת בלגיה. ג'ובינקו אף העפיל עם הנבחרת הצעירה של איטליה לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 2009 בשוודיה, לאחר ניצחון בפלייאוף המוקדמות על הנבחרת הצעירה של ישראל.
Quake engine
Quake Engine (מנוע המשחק Quake, ידוע גם בשמות id Tech או id Tech 2.0) הוא מנוע משחק שפותח ב-1996 על ידי id Software עבור המשחק Quake. המנוע היה הראשון שהציג רינדור תלת-ממד בזמן אמת (מה שנקרא "תלת־ממד 'אמיתי'") המנוע היה בסיס טוב למנועי הדורות הבאים ששימשו את משחקי id הבאים, דוגמת Quake 2, Quake 3: Arena ועוד, וכן לשלל מודים ומנועי משחק אחרים דוגמת GoldSrc, ששימש את Half-Life.
רוב הפיתוח של המנוע נעשה על ידי ג'ון קארמק, אם כי המתכנת מיכאל אברש עזר לו בפיתוח אלגוריתמים והתאמה לשפת מכונה. מאוחר יותר המנוע שודרג משמעותית כדי שישרת את המשחק Quake 2, ונקרא id Tech 2.
טכנולוגיה
המנוע היה הראשון מבית איד, ובין הראשונים בכלל, שהציג רינדור תלת-ממד בזמן אמת, בכך שבניגוד למנוע הישן ששירת את DOOM בו היה שימוש בספרייטים כדי ליצור את הסביבה והמודלים התלת־ממדיים, בנה את תצוגת התלת־ממד באמצעות פוליגונים שמאפשרים מראה הרבה יותר ריאליסטי. בכך, העומס שנדרש מהמעבד ומהמעבד הגרפי כדי להציג את הגרפיקה פחת בצורה משמעותית, וכדי להציג את המנוע בצורה מיטבית היה מספיק "רק" במעבד במהירות 55MHz. עורך המפות עוצב כתוכנה לעיצוב תלת-ממדי, שבו נעשה שימוש במברשות וכלי עריכה שונים כדי ליצור אובייקטים גרפיים על גבי המפה. כמו כן, המנוע הציג יכולת לחשב מקומות מוארים ומוצללים מראש בתלות באזור הרצוי, טכנולוגיה שהשתמשו בה הרבה משחקי תלת־ממד עד למנוע דום 3 שהציג את טכנולוגיית ההצללה וההארה המאוחדת. המנוע גם הציג טכניקה להצגה הדרגתית של חלקים מרוחקים במפה (הכוונה היא שאזורים מרוחקים מהשחקן יראו באופן מטושטש או כדי להפחית את העומס הגרפי, וכן טכניקות שונות שמטרתן הייתה להאיץ את תהליך הרינדור ומניעת יצירה מחדש של טקסטורות או מודלים שרונדרו כבר.
המנוע השתמש בטכניקת הצללה ייחודית עבור המודלים התלת־ממדיים הנעים, בעוד שעבור הטקסטורות והמודלים הסטאטיים נעשה שימוש במפת-תאורה (Lightmap).
המנוע, שתוכנן לרוץ באמצעות האצת תוכנה מותאמת ל־DOS ולWindows בנפרד, היה גם הראשון שהציג גם האצה מבוססת-חומרה שהטילה את העיבוד הגרפי על כרטיס המסך ולא רק על המעבד המרכזי. עבור כך הם השתמשו בממשק פריסת התצוגה OpenGL, שעל בסיסו פותחו גם המנועים הבאים תוצרת id.
בנוסף לחידושים הגרפיים, המנוע הציג יכולות מתקדמות לשליטה בתנועות השחקן בשילוב המקלדת והעכבר. Quake היה המשחק תלת־ממד הראשון מבית id שהציג יכולת קפיצה. כמו כן נוספה האפשרות של מבט חופשי באמצעות העכבר לכל הכיוונים וכן האפשרות לכוון ולירות באופן ידני על אויבים שנמצאים מעל השחקן או מתחתיו, מה שהוסיף לתחושת הריאליזם. (בניגוד לדום, שם הכיוון היה אוטומטי לאויב לא משנה אם הוא נמצא מעל השחקן או מתחתיו ואף בלי שום צורך להזיז את העכבר ממש לכיוונו)
מבחינת מצב מרובה משתתפים, המנוע תמך בשני מצבי משחק: Co-op וקרב "כולם על כולם" (Deathmatch) אם כי פותחו מודים צד שלישי שהוסיפו עוד מצבי משחק. המשחקים יכלו להתקיים דרך האינטרנט או דרך רשת מחשבים פנימית (LAN). המנוע השתמש לשם כך במודל לקוח-שרת, שאפשר הקמה של שרתים ביתיים וגם שרתי משחק ייעודיים. מודל זה שוכלל ושודרג במנועים הבאים וכן ביתר גלגוליהם.
מודים והתאמה אישית
ב-21 בדצמבר 1999, שוחרר קוד המקור של המנוע לציבור הרחב תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו, מה שאפשר יצירת מודים ואף מנועים שלמים עצמאיים שפותחו על בסיס מנוע Quake. הווריאציות המפורסמות כוללות: ועוד.
המשחקים שנבנו על מנוע זה באו ללא תוכנה ביתית לעריכת מפות תוצרת id, אולם Valve Hammer Editor שנבנתה עבור Half-Life מאפשרת גם בניית מפות למשחקי Quake הראשון והשני.
PCD (אלבום)
PCD הוא אלבום הבכורה של להקת הבנות הפוסיקט דולז אשר יצא ב-12 בספטמבר 2005 על ידי A&M רקורדס. הלהקה נוסדה עוד ב-1993 על ידי הכוריאוגרף רויבן אנטין כלהקה בורלסקית. לאחר שמשכו תשומת לב תקשורתית אנטין הקים מיזם משותף עם אינטרסקופ רקורדס כדי לפתח ולמתג את הפוסיקט דולז.
אסתר ברק-לנדס
ביוגרפיה
אסתר ברק-לנדס נולדה וגדלה בירושלים, שנייה במשפחה בת ארבעה ילדים. היא בתם של נשיא בית המשפט העליון בדימוס, אהרן ברק, וסגנית נשיא בית הדין הארצי לעבודה בדימוס, אלישבע ברק-אוסוסקין.
PCD (אלבום)
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום החמישי במצעד הבילבורד 200.
אסתר ברק-לנדס
ביוגרפיה
למדה בבית ספר תיכון הגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
PCD (אלבום)
רקע
הפרויקט הוקצה לרון פייר אשר הפיק את מרבית האלבום ביחד עם מפיקים נוספים כמו פאולו דה-דון, קוואמה וריץ' הריסון. מבחינה מוזיקלית האלבום הוא אלבום R&B ודאנס-פופ. מבחינה לירית האלבום עוסק ברומנטיקה ופמיניזם תוך כדי שהוא משלב רמיזות מיניות. באלבום מתארחים אמנים כמו ויליאם אדמס וטימבלנד.
ביקורת והצלחה
האלבום קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים אשר החמיאו לשירי הדאנס-פופ של האלבום אבל מתחו ביקורת על הבלדות ועל גרסאות הכיסוי. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-5 בארצות הברית ומכר 2.9 מיליון עותקים במדינה ובכך היה זכאי למעמד פלטינה כפולה.
נוסף האלבום דורג בעשירייה הפותחת בעוד מדינות רבות בעולם כמו אוסטרליה, גרמניה והממלכה המאוחדת והגיע למקום הראשון בניו זילנד.
אסתר ברק-לנדס
קריירה
לאחר תשע שנות עבודה כעורכת דין, החליטה לעשות שינוי מקצועי בשנת 2000 ועברה לעולם ההיי-טק. את דרכה בתחום ההייטק החלה בעבודה בחברת הזנק קטנה. בשנת 2005 הקימה יחד עם שותפים את מועדון המשקיעים Israel Angels.
PCD (אלבום)
סינגלים
מתוך האלבום יצאו 6 סינגלים: "Don't Cha" אשר יצא כסינגל הראשון מהאלבום באפריל 2005 וזכה להצלחה ענקית. הוא הגיע למקום השני בארצות הברית ומכר 6 מיליון עותקים בכל העולם מה שהופך אותו לבין השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
לאחר מכן יצאו הסינגלים "Stickwitu", "Beep" ו-"Buttons" אשר גם הם הפכו ללהיטי ענק. השירים "I Don't Need a Man" ו-"Wait a Minute" יצאו כסינגלים האחרונים מהאלבום אך זכו להצלחה פחותה. כמו כן, זכה "Buttons" להצלחה רבה כאשר נכנס לחמישייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100.
אסתר ברק-לנדס
קריירה
בשנת 2006 הקימה את פרתם הייטק וניהלה את ההשקעות בחברה כשבע שנים, במהלכן השקיעה בכ־30 חברות הזנק, בהן: פלייטיקה, פרולור, פיוניר, אמריקאן וול ועוד.
בשנת 2013 הקימה חממה טכנולוגית שמלווה חברות בראשית דרכן וקרן השקעות בשיתוף נילסן העולמית - Nilsen Innovate Fund, שמנהלת כ-100 מיליון ש"ח. השותפים בקרן ההשקעות הם טייקון הנדל"ן יגאל אהובי, איש העסקים רון לאודר, יושב ראש סיטי גרופ וטיים וורנר לשעבר - ריצ'רד פרסונס ויו"ר ומנכ"ל חברת אסתי לאודר לשעבר, פרד לנגהמר. במשך חמש שנים הייתה ברק לנדס המנכ"לית של הקרן, וכיום היא דירקטורית וחברת ועדת ההשקעות בה.
בשנת 2019 הקימה ביחד עם יוסי אקרמן ואופיר דובובי את מתחם העבודה השיתופי בקיסריה: OpenValley. בנוסף, היא חברת ועדת השקעות של Neomi, מיזם של נשים משקיעות, שותפה יזמת ב-millionsteps, מיזם לשיתוף פעולה טכנולוגי בין יפן וישראל, נשיאת ProWoman ודירקטורית-מנהלת של קרן אמא (קרן פילנתרופית).
בפברואר 2019 מונתה ליועצת בכירה בחברת האחזקות Asana Bio Group. הקבוצה מחזיקה במעבדה למחקר ופיתוח קנאביס רפואי ובחברת Gynica, המתמקדת בפיתוחים מבוססי קנאביס בתחום רפואת נשים.
חברת הוועד המנהל באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל ובאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, דירקטורית חיצונית במקפת וחברת ועדת השקעות של חברת הביטוח מגדל.
אברהם וינברג (השני)
רבי אברהם וינברג (השני) (תרמ"ד 1884 - א' באייר תרצ"ג (27 באפריל 1933)), היה האדמו"ר מסלונים בברנוביץ', בדור השלישי בשושלת אדמו"רי חסידות סלונים. עמד בראשה משנת תרע"ו ועד לפטירתו בשנת תרצ"ג. מכונה הבית אברהם (על שם ספרו שיצא לאחר פטירתו) או הרבי מברנוביץ'.
קורות חייו
נולד בשנת תרמ"ד, מספר חודשים לאחר פטירת אבי סבו רבי אברהם וינברג (הראשון) מייסד חסידות סלונים, ונקרא על שמו. אביו היה רבי שמואל וינברג שכיהן כאדמו"ר השני בחסידות סלונים. נישא בשנת תרס"א לבתו של האדמו"ר רבי צבי הירש מלומאז' ((Łomazy)-קוצק, נכדו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
אחר פטירת אביו התמנו שני הבנים כאדמו"רים, אחיו המבוגר רבי ישכר לייב וינברג ניהל את חצרו בעיר סלונים, ואילו מרבית החסידים בחרו בו כאדמו"ר, והוא בחר לנהל את חצרו בביאליסטוק ומשנת תרפ"ט בברנוביץ'. בין האחים שררו יחסים טובים, ופעמים רבות הם נפגשו וניהלו את שולחנם יחד.
בשנת תרע"ח הקים את ישיבת תורת חסד בברנוביץ'.
עם התמנותו לאדמו"ר התמנה כנשיא כולל רייסין ופעל רבות למען היישוב החסידי בארץ ישראל. במסגרת פעילותו למען תושבי הארץ, היה מטלטל בדרכים ושוהה תקופות ארוכות מחוץ לביתו. ביקר פעמיים בארץ, בשנת תרפ"ט ובשנת תרצ"ג, ובכל אחת מן הפעמים שהה בה מספר חודשים. הקשרים התכופים וביקוריו הממושכים בארץ הידקו את הקשר בינו ובין החסידים בארץ, והערצתם אליו לא ידעה גבול. בין חסידיו בארץ נמנו הרב משה קליערס רבה של טבריה, רבי מרדכי חיים סלאנים (לימים - מנהיג חסידי סלונים), הרב אשר זאב ורנר ועוד רבים.
בביקורו הראשון בארץ ייסד מסגרת ליכודית לחסידי סלונים בירושלים (שהתרכזו עד אז בטבריה ובתל אביב), ובביקורו השני הניח אבן פינה לבית מדרשם בשכונת בית ישראל, המשמש כיום כבית מדרש לחסידי סלאנים בירושלים. חוברת המתעדת את מסעותיו בארץ ישראל יצאה לאור בעריכת יאיר וינשטוק.
נפטר בפתאומיות לאחר שובו מביקורו השני בארץ, בא' באייר ה'תרצ"ג, ונקבר בעיר סלונים. על שמו ישיבת בית אברהם של חסידות סלונים.
משפחתו
כל צאצאיו נספו בשואה.
גילוי וכיסוי בלשון
גילוי וכיסוי בלשון היא מסה שכתב חיים נחמן ביאליק באוקטובר 1915, העוסקת בתולדותיהן ובמשמעותן של מילים, ובהמשך לכך, בהבדל שבין שירה ופרוזה. המסה נחשבת לאחת החשובות ביותר שנכתבו בנושא זה בעברית.
הטיעון המרכזי של המסה
ב"גילוי וכיסוי בלשון" טוען ביאליק כי המילים בלשון אינן קבועות ונצחיות, אלא משמעותן משתנה במשך הזמן, בין אם מסיבות של השתנות השימוש בהן בשפת היומיום, או מסיבות של התיישנות ושחיקה. לטענתו, "שום מלה אין בה בטולה הגמור של שום שאלה, אבל מה יש בה? – כסויה". עוד הוא מציין שבמהלך השנים מילים נשחקות מרוב שימוש ומאבדות מגדולתן.
ביאליק טוען, ש"בעלי הפרוזה" משתמשים ברובד השווה שבלשון, ומנסים להשתמש במילים במשמעותן המקובלת, בלי לנסות לשנות את השפה ולהעיר אותה מתרדמתה. השירה, טוען ביאליק, משתמשת במילים באופן גמיש הרבה יותר, ומנסה להניע אותן באופן דינמי, ולהשתמש במשמעויותיהן הרדומות והערות.
אופי המסה
המסה עוסקת בנושא תאורטי במסגרת עיסוק פורמליסטי בשפה (בשפה בכלל, ולאו דווקא בשפה העברית). עם זאת, המסה כתובה בלשון פיוטית ומציגה את טיעוניה באמצעות דימויים ובליווי רמיזות והרמזים למקורות שונים. הדימוי המרכזי במסה מופיע לקראת סופה, והוא מדמה את הפרוזאיקונים להולכים על נהר קפוא, שאינם חוששים כלל להחליק או להיפגע, והם כהולכים על קרקע מוצקה. הם מתעלמים ממשמעויות לוואי, ויוצרים רושם של שפה סדורה וקבועה, אף על פי שלמעשה המים תחתיהם גועשים וסוערים. את הפואטיקנים מדמה ביאליק להולכים על נהר קפוא שקרחוניו נשברים, והם מוכרחים לעבור ולדלג מקרחון לקרחון, והם אינם יציבים לעולם:
תקופת הכתיבה
המסה נכתבת בתקופת מלחמת העולם הראשונה. ביאליק מצא לנכון לעסוק בכתיבה תאורטית על הלשון, בזמן שהעולם כולו כמרקחה. העיסוק בשפה הוא חלק מתפיסה כוללת של הוגים ציוניים באותה העת (בהם אליעזר בן-יהודה ויוסף חיים ברנר), לפיה השפה היא האלמנט החשוב ביותר באיחוד העם היהודי בתפוצות, ואולי האלמנט המשפיע ביותר בהבאת העם היהודי לארץ אחת. על חשיבה זו חלקו בתקופה מסוימת רבים מההוגים הציוניים שדבקו בעמדה המכונה "ז'רגוניסטית", שתמכה בשימוש בעברית באופן מוגבל, במקביל ליידיש ולז'רגונים עבריים נוספים כשפות מרכזיות ביצירה העברית.
סקילתה של סוראיה M
סקילתה של סוראיה M (באנגלית: The Stoning of Soraya M) הוא סרט קולנוע אמריקאי, מסוגת דרמה, שמבוסס על ספרו של העיתונאי הצרפתי ממוצא איראני פריידון סאהבג'אם, ומגולל את סיפורה האמיתי של סוראיה מנוצ'הרי, אישה פרסייה, לטענתה חפה מפשע, שהוצאה להורג בסקילה ב-15 באוגוסט 1986 בגיל 35. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. הספר נאסר לפרסום באיראן בגלל הביקורת כלפי מערכת המשפט האיראנית.
עלילה
הסרט נפתח בסצנה המגוללת את היום שאחרי המעשה. זאהרה (מגולמת על ידי שוהרה אע'דאשלו), אישה בשנות ה-40 לחייה, החיה תחת איומי השלטון המקומי, מתעוררת עם עלות השחר וממהרת אל עבר הנהר השוכן בגבול הכפר קופאיה. היא מגרשת כלבים מהנהר ואוספת ככל הנראה, עצמות אדם, שוטפת אותן וקוברת אותן. לאחר מכן, היא נראית כנושאת תפילה. באותו הזמן, עיתונאי צעיר בשם פריידון סאהבג'אם (מבוסס על דמותו של כותב הספר, מגולם על ידי ג'יימס קאביזל) החולף עם רכבו ליד הכפר במטרה להגיע אל הגבול, מגלה כי רכבו נתקל בבעיה מחמת מזג האוויר הקשה (כפי שנטען על ידי מכונאי מקומי).
זאהרה פוגשת את העיתונאי ומבקשת לספר לו את סיפורה של אחייניתה, סוראיה (מגולמת על ידי מוזהאן מארנו). אולם, בטרם היא יכולה לדבר איתו, מגיעים ראש הכפר והמולא ומגרשים אותה, בטענה שהיא מכשפה. בזמן שפריידון ממתין בבית הקפה הסמוך, מגיעה זאהרה, מוסרת לידיו נייר מקופל ובתוכו עצם, ובורחת. הוא מגלה כי זוהי מפה המובילה לביתה ומגיע לשם.
זאהרה ופריידון מתיישבים בפטיו של ביתה על מנת שיוכל להקשיב לסיפורה. בסצנה זו קיימת אמירה הבאה להראות כי זאהרה אינה פוחדת מרשויות השלטון, והיא מדליקה לעצמה סיגריה, דבר שכפי שפריידון מציין בפניה, אסור לנשים על פי חוקי האייתוללות. כשהיא מבקשת ממנו להקליט, הוא מפעיל את המקלט שלו, ומכאן מתחיל הסיפור הרשמי של הסרט, כאשר הוא עובר מיד למערכה השנייה.
עלי, סוהר בשנות ה-40 ובעלה המכה של סוראיה, מתכנן ביחד עם המולא חסן את הגירושים שלו מסוראיה, מאחר שהוא רוצה להינשא לילדה בת 14 מהעיר הסמוכה בשם מהארי, שאביה כלוא בבית הסוהר בו הוא עובד. כאשר חסן מגיע לביתה, הוא מנסה לשכנע אותה להתגרש, בטענה שעלי לא יכלכל אותה ואת בנותיה, ואף רומז לה כי הוא ידאג לצרכיה הכלכליים, בתמורה לקיום יחסי מין עמו, תחת אמתלה של "אישה זמנית", דבר המקובל בחוקי השריעה. למרות כל אלה, סוראיה מסרבת ומבקשת ממנו ללכת. כאשר נכנסת זאהרה ומגרשת אותו אף היא, הוא מפציר בפניה כי "הארס שלך ירעיל את שתיכן. עוד תראו".
לאחר שעלי מבין כי לא ישיג את הגירושים, הוא מחליט לרקום מזימה לפיה יוכל לגרום להוצאתה להורג של סוראיה. ביום למחרת, אשתו של האשם, מכונאי קשה יום, נפטרת ממחלתה. היא מותירה את האשם לבדו עם בנו הסובל מאוטיזם. ראשי הכפר משכנעים את זאהרה להטיל את משימת עבודות הבית של האשם על סוראיה, ומבטיחים לה שכר בעבור עבודתה. היא, מצידה, רואה בכך הזדמנות לחסוך כסף על מנת לאפשר את גירושיה מעלי. אולם עלי אינו מוכן להמתין במשך התקופה הזו, כאמור. הוא מפיץ שמועה בקרב רכלניות הכפר, לפיה סוראיה בוגדת בו עם האשם. יום למחרת, כאשר זאהרה מאכילה את ציפוריה, היא שומעת התרחשות אלימה מחוץ לביתה וממהרת אל עבר מקור הרעש, שם היא מגלה את עלי מכה את סוראיה אל מול ההמונים. לאחר שסוראיה מתחננת בפני חלק מהקהל כי יעזרו לה, אך ללא הועיל, מחלצת אותה זאהרה מתוך ההמולה ומבריחה אותה אל ביתה. מאחר שזאהרה נחשבת לאישה מכובדת בקרב נשות העיר, היא שולחת אישה אקראית לקרוא לראש הכפר, איברהים, ומבקשת מעלי שיגיע גם הוא אל ביתה, על מנת לפתור את הסוגיה. קודם לכן, איימו עלי והמולא על האשם שיעיד כי סוראיה שכבה איתו, אחרת ידאגו שהוא ימות ביחד איתה ובנו יישלח למוסד לאוטיסטים או אף יעבור לחזקת עלי בבית הסוהר.
בביתה של זאהרה, בנוכחותם של סוראיה, עלי, וראש הכפר איברהים, טוען האשם טענות שווא לפיהן סוראיה שוכבת לנוח במיטתו, ואף לוחשת באזנו "דברים שרק בעל צריך לשמוע". איברהים, שאינו מודע למזימה, מחליט לפתוח במשפט, אליו נקראים להעיד עלי, האשם, אביה של סוראיה, בניה וגברים נוספים. במשפט, שנערך ללא נוכחותה של סוראיה, ומבלי שתינתן לה הזכות להגן על עצמה, היא נמצאת אשמה ונגזר עליה גזר דין מוות בסקילה.
סצנת הסקילה
לאור כל אלה, מובאת סוראיה אל בור שנחפר על מנת לסקול אותה בו, זאת לאחר שאינה מצליחה להימלט מהכפר. טרם היא יוצאת לסקילה, היא נפרדת מבנותיה ואף רוצה להיפרד מבניה, אולם הבכור אינו מרשה זאת ואף גוער באחיו על שהראה את רגשותיו לאמו. במעמד זה מבטיחה זאהרה לסוראיה שהעולם כולו יידע על מה שקרה לה, ומבטיחה לה כי תספר לבנותיה, לכשיגדלו, מי הייתה אמם באמת.
כמקובל בעונש מסוג זה, ילדים רבים עמדו לכל אורך הדרך מביתה של זאהרה ועד לבור הסקילה, והכו בכפות ידיהם באבנים, דבר המסמל את דרכו האחרונה של הנסקל. בהגיעה אל הבור, היא מקבלת את זכות המילה האחרונה בה היא מלינה על הקנוניה שנרקמה נגדה. לדברי השחקנית מוז'ן מארנו, המגלמת את סוראיה, סצנת הסקילה נערכה באופן מתון מאוד ביחס לאופן שבו מתרחשת סקילה במציאות, וזאת על מנת שהצופים יוכלו לראות את ההתרחשות.
לאחר סצנת הסקילה, פריידון, הנראה המום, מתקשה לעכל את הסיפור שסיפרה לו זאהרה. האשם נכנס אל הפטיו ומודיע לו שהמכונית שלו מוכנה. הוא משאיר את הקלטת בידיה של זאהרה ומתקדם לכיוון האוטו. שם, ממתין לו המולא עם משמר האייתוללות. במקום עובר עלי, וראשי הכפר מופתעים שאינו בדרך לחתונתו. הוא מודיע שהחתונה עם הצעירה מבוטלת כי אביה הוצא להורג, ואומר זאת באופן של מה בכך (דבר שבא להעיד כי הוצאות להורג באיראן הן עניין נפוץ). ברגע זה נשבר האשם, ואומר, אל מולו של איברהים המופתע "אז הכול היה לחינם? הכרחת אותי לשקר לחינם?" ומודיע לאיברהים כי עדותו הייתה עדות שקר מאחר שעלי והמולא איימו עליו שבנו יישאר יתום. לאחר שהמולא מסרב לאפשר לפריידון לנסוע מהעיר ללא בדיקה, הוא מרוקן את תיקו מתוכנו ואף משחית את הקלטות שבתוכו. אולם, לאחר שפריידון נוסע עם האוטו, הוא עוצר ליד ביתה של זאהרה, מקבל לידיו את הקלטת, ונמלט תוך כדי יידויי אבנים מצד התושבים. זאהרה מגינה על רכבו, וזועקת כי "עכשיו העולם כולו יידע", משפט המהווה את קיום הבטחתה לסוראיה ביום הסקילה. הסרט מסתיים בנסיעתו של פריידון מהכפר, ותוך שכתוביות המדגישות את המאורע מציינות:
לאחר מכן מוצגת תמונתה היחידה של סוראיה האמיתית ששרדה, מהיותה בת 9, שכן על פי הנוהג, אדם המוצא להורג בסקילה, אינו נחשב יותר לאדם ויש להשמיד כל תמונה שלו מכל ימי חייו.
בית דרקולשט
בית דרקולשט (ברומנית: Drăculeşti) היה אחד משני הענפים היריבים של שושלת בסאראב שבניו היו שליטי נסיכות ולאכיה ולפעמים גם של נסיכות מולדובה. הענף השני היה בית דנשט (Dăneşti). שני ענפי משפחה אלה נמצאו בתחרות מתמדת על כתר ולאכיה, החל משלהי המאה ה-14 ועד סוף המאה ה-15, כשמשפחת 'דנשט' נותרה ללא צאצאים ישירים ממין זכר. מקומם של ה'דנשט' נתפס על ידי משפחה אחרת מאולטניה - ה'קראיובשט'.
היסטוריה
על יריבותם של המשפחות 'דנשט' ו'דרקולשט' מספרים, בין השאר, המלומדים בני התקופה אנאה סילביו פיקולומיני, לימים האפיפיור פיוס השני, וניקולאוס אולאכוס (1568-1493) הוא עצמו רומניוולאכי, צאצא של בית בסראב ודרקולשט , שהפך לימים לקרדינל פרימאטוס של הונגריה. חשיבות רבה מייחס בעת החדשה ליריבות בין שני ענפי שושלת בסראב ההיסטוריון הרומני אלכסנדרו ד. קסנופול. היסטוריונים רומנים אחרים -כמו י. פיליטי, ק.ג'ורסקו ואחרים העריכו כי הסכסוך בין ה'דרקולשט' ובין ה'דנשט' היה אחד מני רבים שהסעירו את קורות הנסיכויות הרומניות בימי הביניים. בסופו של דבר בית דרקולשט היה זה שעמד במרבית השנים שלאחר 1436, שנת מותו של השליט אלכסנדרו אלדיה, בראש הנסיכות עד שנת 1600, שנת האיחוד קצר המועד של נסיכויות ולאכיה, מולדובה וטרנסילבניה תחת שרביטו של מיכאי האמיץ. למיכאי האמיץ נולד בן, ניקולאיה פטראשקו, אשר טען לכתר ולאכיה, ושהוליד בן בשם מיכאי. נציגים נוספים של משפחת דרקולשט שלא נהיו לשליטים, היו הנסיך המולדבי ראדו ג'ואן ביי (1613–1660), בנו של אלכסנדרו העלם, ובנו, מרטין, שהיה מפקד בצבא של גאורגא דוקה, והמלומד ההונגרי ממוצא רומני ניקולאוס אולאכוס. השליט האחרון ממשפחת דרקולשט היה מיכניה השלישי, שמלך בוולאכיה בשנים 1658–1659. כוחם של נציגי בית קראיובשט עלה במאות ה16–17 כאשר הם התמזגו עם בית ברנקוביאנו (ברנקובנשט).
בשנת 1386 עלה לשלטון בוולאכיה מירצ'ה הזקן, אחד מחשובי המנהיגים של ולאכיה לדורותיה. הענף המשפחתי דרקולשט של הבסראבים נוסד על ידי ולאד דראקול (ולאד השני) כשהמילה "דראקול" (ברומנית - השד, הדרקון) נובעת ככל הנראה מהשתייכותו של נסיך זה למסדר הדרקון שהוקם על ידי הקיסר זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1408.
בנו של ולאד דראקול, ולאד המשפד, (במניין ההיסטוריונים - ולאד השלישי), שנודע באכזריותו הן כלפי יריביו המקומיים אך במיוחד כלפי הטורקים, נודע גם בשם "דרקוליה" Drăculea (בתרגום מקורב:"בנו של דראקול", "השד הקטן", או "הדרקון הקטן" - כדי להבדילו מאביו) הוא שנתן כפי הנראה את ההשראה לדמות האגדית של "הרוזן דרקולה" הערפד, גבור ספרו של ברם סטוקר, דרקולשט היא ברומנית צורת רבים, המציינת את "בני דראקול".
בני בית דרקולשט
א. בני בית דרקולשט שעלו על כס המלכות בוולאכיה היו:
ב. בני בית דרקולשט שעלו על כס נסיכות מולדובה:
מקורות
(א.ד. קסנופול - המאבק בין בית דרקולשט ובין בית דנשט) (י.ק. פיליטי - בית קראיובשט. המאבק כביכול בין בית דנשט ובין בית דרקולשט)
קישורים חיצוניים
Ştefan Andreescu - Vlad Ţepeş:Dracula, Editura enciclopedică,ediţia a II-a Bucureşti 1998 Sorin Bublboacă - Nicolaus Olachus şi Renaşterea europeană, Studii de ştiinţă şi cultură Anul IV, Nr.I (12), martie 2008 Universitatea de Vest "Vasile Goldiş", Arad
מרתון קזבגי
מרתון קאזבגי היה תחרות ריצת מרתון שנערכה בגאורגיה (נפת קאזבגי) ועוברת בהרי הקווקז בצפון המדינה. תחרות המרתון הייתה יוזמה של גולן לובנוב מישראל והתקיימה פעם בשנה, בחודש ספטמבר בשנים 2010-2016. המסלול מתחיל ומסתיים בעיר קאזבגי היושבת למרגלות הר קזבק על הדרך הצבאית ההיסטורית.
תחרות הריצה כוללת 3 מקצים: מרתון, חצי מרתון ומרוץ 8 ק"מ.
זהו מרתון ההרים הראשון שהתקיים בגאורגיה בפרט ובהרי הקווקז בכלל.
מסלול
הזינוק לתחרות הוא בעיר סטפנצמינדה. המסלול כולל ריצה חצי קילומטר צפונה ופונה דרומה על הגשר העובר מעל נהר טרגי. המשך ריצה דרומה לאורך הרכס עד לכפר סיאוני. בכנסיית הכפר פונים צפונה אל עמק סנו ואל הכפר סנו. רצים בחזרה אל סטפנצמינדה וממשיכים אל 8 הק"מ האחרונים - טיפוס אל כנסיית השילוש הקדוש-גרגטי. נקודת הסיום היא נקודת ההתחלה – קזבגי. רוב רובו של המסלול עובר בדרכי עפר ורק חלקו הקטן עובר על גבי כביש.
היסטוריה
המרתון הוא יוזמה של גולן לובנוב מישראל והפרויקט הושק בחודש פברואר 2010. ב-4 בספטמבר 2010 התקיימה תחרות המרתון הראשונה ובה השתתפו כ-150 רצים מכל העולם. ב-10 בספטמבר 2011 התקיימה תחרות המרתון השנייה ובה השתתפו כ-300 רצים. במרתון קזבגי השני השתתפו שגרירי אנגליה ושווייץ בגאורגיה.
המרתון התקיים מדי שנה עד המרתון השביעי והאחרון בשנת 2016, במסגרתו השתתפו 456 משתתפים.
מאז לא התקיים מרתון נוסף עקב קושי במימון המרתון.
וקטור נורמלי
וקטור נורמלי (Normal), המוכר גם בגאומטריה כנורמל, הוא וקטור (או ישר) המאונך לאובייקט המתאים; ישר, מישור או משטח כללי.
שימושים
לווקטור הנורמל מספר שימושים:
חלונות כפולים
חלונות כפולים הוא הרומן הראשון של אילנה וייזר-סנש, שראה אור בהוצאת ידיעות אחרונות – ספרי חמד, בשנת 1995.
תקציר העלילה
הרומן הוא מסעו של זוג צעיר שעוזב את הארץ ונוסע לקנדה. הוא עסוק בהשלמת הדוקטורט והיא ממתינה שיסיים את לימודיו. תמר, גיבורת הסיפור גדלה כבת יחידה להורים ניצולי שואה שבשל חרדתם סגרו בפניה את העולם. כשהיא מתבגרת היא מגלה שהעולם זר לה ומתקשה להתנהל בתוכו. הבדידות בארץ הצפונית קשה לה, נשיותה והאמהות שכמו נכפית עליה קשים אף הם. מפגש עם אשה מבוגרת ממנה, תחליף לאם שהייתה לה משנה את חייה ומאפשר תחילתה של החלמה. כשהם שבים לישראל הופכת תמר לעיתונאית. במהלך עבודתה היא מתקרבת אל חבר לעבודה, ופוגשת באשה נוספת שמשפיעה על תפישתה את נשיותה ואת האמהות שלה, ומסייעת לה להבהיר לעצמה אם אכן היא מוכנה להיות אם לילד נוסף. הרומן נקרא "חלונות כפולים" על שם החלונות הכפולים הנהוגים בקנדה כדי לגונן על הבית מהקור השורר בחוץ.
סופווית' קוקו
סופווית' T.1 קוקו (באנגלית: Sopwith T.1 Cuckoo) היה מפציץ טורפדו דו-כנפי בריטי, אשר שירת בשירות האוויר של הצי המלכותי וממשיכו, חיל האוויר המלכותי. ה-T.1 היה המטוס היבשתי הראשון שנועד לפעול מעל גבי נושאות מטוסים, אך בנייתו הושלמה מאוחר מדי לשירות במלחמת העולם הראשונה. לאחר הסכם שביתת הנשק קיבל המטוס את השם "קוּקוּ" (באנגלית: קוקייה).
תכנון ופיתוח
באוקטובר 1916 ביקש הקומודור מוריי סואטר (Murray Sueter), אשר שימש כמפקח מטעם האדמירליות על ייצור מטוסים, מחברת סופווית' אוויאיישן קומפני לתכנן מטוס חד-מושבי בעל יכולת נשיאת טורפדו במשקל של כ-450 ק"ג, עם יכולת נשיאת דלק שתספיק לשהייה באוויר למשך ארבע שעות. המטוס שתוכנן בסופווית', וסומן כ-T.1, היה דו-כנפי בעל שלוש סמוכות בין כנפיו מכל צד. גוף המטוס נבנה מעץ וכיסוי המנוע מאלומיניום, כנפי המטוס נבנו מעץ, כוסו בד והיו ניתנות לקיפול, לפעולה מעל גבי נושאות מטוסים. ה-T.1 היה מסוגל להמריא מסיפון נושאת מטוסים בתוך ארבע שניות, אך לא היה יכול לנחות עליו, כך שאמצעים לסיוע בנחיתה לא הותקנו. כן נסע בעל ציר מפוצל אפשר נשיאת טורפדו סימן IX אחד במשקל 450 ק"ג תחת גוף המטוס.
אב הטיפוס T.1 (בסימון N74) המריא לראשונה ביוני 1917, מצויד במנוע מדגם היספאנו-סואיסה 8Ba בעל 200 כוחות סוס. טיסות המבחן החלו רשמית ביולי אותה שנה, ובאוגוסט הוציאה האדמירליות הזמנה ראשונה לייצור 100 יחידות של המטוס, אך לחברות שהועסקו כקבלניות משנה, פיירפילד איינג'נירינג מגלאזגו ופגלר & קומפני מדונקסטר לא היה ניסיון קודם בבניית מטוסים, דבר שגרם לעיכוב משמעותי בייצור. בנוסף, למטוס מדגם S.E.5a הייתה עדיפות בשימוש במנוע ההיספאנו-סואיסה, שהיה מצוי בכמות מוגבלת, ועיצוב מחדש של שלדת ה-T.1 כדי שיתאים להכנסת מנוע חלופי מדגם סאנבים עַרָבּ (Sunbeam Arab) הביא לעיכובים נוספים.
בפברואר 1918 הוציאה האדמירליות הזמנה חדשה לייצור ה-T.1 לחברת בלקברן איירקראפט, שהייתה בעלת ניסיון בייצור מטוסים, והמטוס המוכן הראשון נשלח במאי אותה שנה. כמעט מיד נתגלו בעיות במערכות כן הנסע, אשר חייבו תכנון מחדש. בנוסף, נזקק ה-T.1 להגה כיוון מוגדל ומייצב אנכי מפצה כדי למנוע את נטייתו להתגלגל ימינה. פיירפילד ופגלר החלו לבסוף בייצור סדיר של המטוס באוגוסט ובאוקטובר, בהתאמה.
בסך הכול הוזמנו 300 יחידות של ה-T.1, אך רק 90 נמסרו עד לזמן הסכם שביתת הנשק. 232 מטוסים נבנו עד להפסקת הייצור ב-1919, כאשר בלקברן איירקראפט ייצרה 162 יחידות, פיירפילד איינג'נירינג השלימה 50 ופגלר & קומפני בנתה 20 מטוסים נוספים. לאחר הסכם שביתת הנשק נשלחו מטוסי T.1 רבים ישירות ליחידות אחסון בבסיסי חיל האוויר המלכותי ברנפרו (Renfrew) ובניוקאסל.
היסטוריה מבצעית
במהלך שירותו נחשב המטוס לפלטפורמת הטסה אהודה יחסית בזכות שלדתו החזקה ונחיתתו הבטוחה במים. ה-T.1 היה פשוט להטסה, ובעל ביצועים אווירובטיים טובים כשטס ללא טורפדו. עם זאת, ביצועיו של מנוע הסאנבים ערבּ לא היו מספקים, וכ-20 מטוסים הוסבו למנוע מדגם וולסלי וייפר (Wolseley Viper, גרסה של ההיספאנו-סואיסה שנבנתה ברישיון בבריטניה). מטוסים אלה סומנו מאוחר יותר כקוקו סימן II, בעוד המטוסים בעלי מנוע הערבּ סומנו כקוקו סימן I.
השירות המבצעי של הקוקו הסתיים עם סגירת טייסת מס' 210, שפעלה מעל גבי נושאת המטוסים ארגוס, ב-1 באפריל 1923. הסופווית' קוקו הוחלף בשירות על ידי הבלקברן דארט.
תוכניות מבצעיות
במהלך 1917 הציע הקומודור סואטר תקיפת טורפדו באמצעות מטוסי הקוקו כנגד צי הים הפתוח בבסיסו בקלן שבגרמניה. על פי התוכנית, נועדו נושאות המטוסים אה"מ ארגוס, אה"מ פיוריאוס ואה"מ קמפאנייה, יחד עם הסיירות שהוסבו לנשיאת מטוסים, אה"מ קורייג'ס ואה"מ גלוריוס, לשגר כ-100 מטוסים מהים הצפוני. בספטמבר אותה שנה הציע האדמירל סר דייוויד ביטי, מפקד הצי הגדול, תוכנית דומה בהשתתפות כ-120 מטוסי קוקו שנועדו לשיגור מעל סיפוני אוניות סוחר מוסבות.
מטוסים ששרדו
בימינו לא שרד אף מטוס שלם, אך זוג כנפיים של קוקו סימן I נשמרות במוזיאון הלאומי לטיסה שבסקוטלנד.
מפעילות
הסופווית' קוקו שירת במדינות הבאות:
מסילת הרכבת החיג'אזית
מסילת הרכבת החיג'אזית, ידועה גם בשמות: "המסילה החיג'אזית", "רכבת החג'" (בערבית: الخط الحديدي الحجازي; בטורקית: Hicaz Demiryolu), הוקמה ופעלה בתחילת המאה ה-20 בין העיר דמשק שבסוריה לבין העיר אל-מדינה שבחג'אז (מאז 1932 חלק מערב הסעודית) על בסיס נתיב תעבורה עתיק שהוליך לאורך המורדות הפנימיים של הרכסים של החוף המזרחי של ים סוף עד לדרום־מערב ערב היא תימן של ימינו.
הנחת המסילה החלה ב־1900 בהוראת סולטאן האימפריה העות'מאנית עבדול חמיד השני ובייעוץ של מומחים גרמנים. עלות הקמת המסילה הייתה כ־16 מיליון דולר שנתרמו על ידי הסולטאן הטורקי ושליטי מצרים ואיראן. המסילה נחנכה ב־1 בספטמבר 1908, יום ציון הכתרתו של הסולטאן.
הקמת המסילה
המסילה הוקמה כדי להסיע עולי רגל מוסלמים מדמשק למדינה ומכה, דרך חבל חג'אז שבחצי האי ערב. למרות הצהרת הכוונות הדתית מאחורי הקמתה, היו לטורקים גם שיקולים אסטרטגיים ומסחריים במסילה. הסולטאן, שהיה חובב רכבות מושבע, החליט על בנייתה של הרכבת מכמה סיבות, ביניהן הצגתו כאביהם הרוחני של המוסלמים העולים לרגל למכה ואל-מדינה, חיזוק מעמדו ומעמד האימפריה בראשה הוא עמד בעולם והחלת שלטונו גם על האזורים המרוחקים שבספר האימפריאלי. למעשה, היעד של הגעתה עד העיר מכה לא הושלם מעולם - היא הגיעה מדמשק עד מדינה, מרחק 1,300 קילומטר, וחסרו לה עוד 400 קילומטר להגיע למכה.
לצורך הקמת המסילה חבר הסולטאן לראשי האימפריה הגרמנית, אשר מצידם שמחו לדריסת הרגל שניתנה להם במזרח התיכון ובענייני הפנים של האימפריה העות'מאנית. על בסיס השותפות לצורך הקמת המסילה נרקמו קשרים חמים בין שתי המעצמות. חייליו של הסולטאן זכו להשתלמויות אותן העבירו חייליו של הקיסר הגרמני והאחרון אף ביקר פעמיים בתחומי האימפריה העות'מאנית ובכלל זה גם בירושלים. תמורה נוספת לה זכו הגרמנים כהוקרה לסיוע בהקמת רכבת החיג'אז הייתה קבלת הזיכיון להקמה והפעלה של מסילת הברזל שבין אנטוליה לבגדאד בשנת 1903.
מלאכת הקמת המסילה החלה ב-1 בספטמבר 1900, כשעל העבודות מפקח המהנדס הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר שהיה ממונה על הקמת רשת הרכבות באימפריה העות'מאנית החל משנת 1886. הסולטאן הכפיף למייסנר יחידות צבא עצומות אשר מנו כ-9,500 חיילים ובמבצע הנדסי שלא נודע כדוגמתו בתולדותיה של האימפריה הושלמה סלילת המסילות מדמשק למדינה, על 1,302 הקילומטרים שלה וקו חיפה-דרעא, המכונה רכבת העמק, שאורכו 161 ק"מ, בפחות משמונה שנים.
בזמן עבודות הסלילה נאלצו מייסנר ואנשיו להתמודד עם התקפות שבטי הבדואים באזור, אשר סלדו מהרעיון שיד השלטון מתקרבת אליהם ושעם השלמת בניית הרכבת ייפסק הנוהג של רכיבה בשיירות לאורך המדבר, נוהג שהיווה מקור פרנסה לבדואים שגבו דמי חסות מכל שיירה שכזו. בחלקים מן המסילה נאלצו להשתמש באדני מסילה מברזל, בגלל מנהגם של הבדואים לגנוב את אדני העץ - מצרך נדיר במדבר - להבערת מדורות.
בנוסף לפשיטות הבדואים נאלץ מייסנר להגות פתרונות יצירתיים בנוגע לבעיות הטכניות שבהקמת הרכבת, ובראשן החוסר החמור במים להזנת דודי הקיטור של הרכבות. לאחר מחקר מעמיק של תוואי המסילה החל מייסנר בחפירתן של בארות וקידוחים, והעלאת המים ממעבה האדמה אל בריכות ומגדלי אגירה בעזרת טחנות רוח גדולות שהפכו חיש מהר לסימן ההכר של המסילה החיג'אזית.
המסילה החיג'אזית הייתה "מסילה צרה", 105 סנטימטרים רוחבה, בהשוואה לרוחב התקני של 143.5 סנטימטרים, כשהמטרה היא הוזלת עלות פילוס הדרך וחומרים לבניית המסילה. היתרון של מסילה צרה הוא חיסכון רב בהוצאות, והחיסרון הוא הפחתה במהירות הנסיעה.
ב-1 בספטמבר 1904 נחנך חלקה הראשון של המסילה מדמשק לעיר מען שאורכו 459 קילומטרים. מייסנר עצמו נהג את הקטר שחנך את המסילה החדשה. ארבע שנים בדיוק לאחר מכן נחנך הקטע השני ממען למדינה. שאיפתו של הסולטאן להמשיך את הנחת מסילת הברזל עד לעיר מכה שבחיג'אז לא התממשה מעולם. בשנת 1909 הודח הסולטאן בהפיכה (מהפכת הטורקים הצעירים) ומיזם הקמת מסילת הברזל, שהיה תחביבו האישי, נגנז.
שלוחה של המסילה החיג'אזית, שחיברה את חיפה לעיירה הסורית דרעא, עברה גם בתחומי ארץ ישראל וחלקה המערבי נקרא "רכבת העמק".
לאחר ההקמה
בצד השימוש הדתי והמסחרי, השתמש השלטון העות'מאני ברכבת חיג'אז להעברת כוחות צבא טורקיים לאזור מדינה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעה מספר פעמים בידי המורדים הערביים בפיקודו של לורנס איש ערב ובשרות האינטרסים האסטרטגיים הבריטים. התקפות אלה שימשו למטרה כפולה: פגיעה בקווי האספקה והתובלה של הצבא הטורקי, וריתוק כוחות טורקיים רבים לאבטחת המסילה - מציאות שאיפשרה לבריטים לפעול ממצרים מול התנגדות טורקית מוחלשת לכיבוש ארץ ישראל ועבר הירדן. לאחר המלחמה והתמוטטות האימפריה העות'מאנית לא חזר לפעילות קטע המסילה שמדרום לגבול ירדן-ערב הסעודית.
המסילה פעלה עד מלחמת ששת הימים. עד שנת 1971 נעשו ניסיונות לשקם את המסילה אך בשל העלות הגבוהה הרעיון נגנז.
בתחילת המאה ה-21 פעלו שלושה קטעים לא-רציפים של המסילה: האחד: מסילת העמק הפועלת מחיפה עד לבית שאן (מסילה חדשה אשר פועלת בתוואי שרובו חופף לתוואי המסילה המקורי). השני בין מעאן לנמל עקבה (למעשה, שלוחה צדדית שאינה קטע מהתוואי שהוביל לחג'אז) ומשמש לשינוע פוספטים, והשלישי בין עמאן לדמשק ומשמש להסעת נוסעים.
בערב הסעודית שמורים עדיין קטעים מהמסילה וקרונות שנפגעו בידי כוחותיו של לורנס איש ערב, כשכיית חמד תיירותית.
פרזנטיזם
פרזנטיזם הוא כשל לוגי המתרחש כאשר מניחים כי תנאי החיים או אופן החשיבה בעבר היו דומים מאוד או זהים לאלו הקיימים היום, או כאשר מניחים כי תנאי החיים או אופן החשיבה במקום אחד זהים לאלו הקיימים במקום אחר. כאשר פרזנטיזם מתייחס לאירוע בעבר, הוא כולל ברוב המקרים גם אנכרוניזם היסטורי. בשני המקרים, קיימת כאן גם הטיה קוגניטיבית.
פרזנטיזם נובע מיכולתם המוגבלת של בני אדם להבין את מצבם של בני אדם אחרים או להזדהות עמם. המערכת המסוימת של ערכים מוסריים, תנאים חומריים וידע של נשואי הדיון מומרת לפיכך בזו של זה שדן בהם ומונח, במובלע, כי מערכת זו היא שהתקיימה מאז ומתמיד.
מקרים של פרזנטיזם ניתן למצוא כמעט בכל סרט, ספר או מחזה העוסקים באירועים היסטוריים. לעיתים קרובות, מובלעת ביצירה ההנחה כי ההבדל בין התקופות מתמצה בטכנולוגיה, בגדים וכלים שונים, אך התנהגותם של בני אדם זה אל זה וערכיהם המוסריים היו דומים לאלו של יוצרי הסרט, הספר או המחזה.
סוג ייחודי של פרזנטיזם הוא הכרזה המבטאת הנחה שאנשים אחרים בתקופה אחרת או במקום אחר חיים בתנאים ובהתאם לעולם המוסרי שהמכריז היה רוצה שהם יחיו. כלומר, הסופר משליך את שאיפותיו על אותם אחרים ומניח כי למרות שהוא עצמו אינו חי באותו אופן, אנשים אחרים יהיו מסוגלים באופן כלשהו לחיות כך. כמעט כל האוטופיות והדיסטופיות כוללות סוג כלשהו של פרזנטיזם.
דוגמאות:
כשל דומה הוא כשל "היסטוריה ויגית", שבו נתפש העבר כתהליך של התפתחות וקידמה מתמידים אל ההווה.
ארמלו
ארמלו (באנגלית: Ermelo) היא עיר בפרובינציית מפומלנגה שבדרום אפריקה הממוקמת כ-210 קילומטרים מזרחית ליוהנסבורג.
ארמלו המודרנית נוסדה על ידי כומר מהכנסייה הרפורמית ההולנדית בשנת 1870, והוכרה רשמית ככפר בפברואר 1880 העיר נקראת על שם עיירה בהולנד. ההתיישבות הורחבה משמעותית משנת 1903, לאחר סיומה של מלחמת הבורים.