cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שימפנזה מצוי
זיכרון חזותי וחשיבה אסטרטגית
במשימה אחרת, אי ואיומו התחרו ביניהם במעין משחק ממוחשב של "מחבואים", שבו כל שחקן נדרש לבחור בין צד ימין וצד שמאל של מסך המגע שלו באמצעות הקשה עליו, כאשר "התופס" זוכה אם הצליח לבחור אותו צד שבחר "המתחבא", ואילו המתחבא זוכה אם הצליח לבחור בצד ההפוך מזה שבחר התופס. כאשר משחקים משחק כזה תור אחר תור ובוחרים על פי התוצאות של התורים הקודמים, האסטרטגיה המיטבית לבחירה על פי התאוריה המתמטית של תורת המשחקים מוכתבת על ידי שיווי משקל נאש. נמצא שהאסטרטגיה של אי ואיומו כאשר שיחקו זו נגד זה הייתה קרובה מאוד לאסטרטגיה המיטבית הזו, בעוד שאצל שחקנים אנושיים ששיחקו זה נגד זה באותו המשחק האסטרטגיה הייתה טובה פחות, מרוחקת מן האסטרטגיה המיטבית בממוצע פי 6 ממרחקה אצל השימפנזים. יתר על כן – כאשר הפרס למנצח (בדמות חטיפי מזון אצל השימפנזים ופרסי כסף אצל בני האדם) הוגדל, האסטרטגיה של השימפנזים השתנתה בהתאם לצפוי על פי תורת המשחקים, באופן מהיר וטוב מן האסטרטגיה של השחקנים האנושיים. חוקרי אוניברסיטת קיוטו שיערו שהשימפנזים מיטיבים מבני אדם לזכור את תוצאות התורות הקודמים, ואולי שהם מיטיבים מבני-אדם לשחק במשחק סכום אפס משום שיש להם פחות נטייה מבני-אדם לשיתוף פעולה זה עם זה.
חוקרים בהשתתפות הפרימטולוג ההולנדי פראנס דה ואל מצאו דרך לבחון שימפנזים מצויים במשחק האולטימטום: בנוכחות פרס (למשל מספר בננות) נותן הנסיין לשימפנזה ה"מציע" אפשרות לבחור בין שני אסימונים שונים, שאחד מהם מייצג חלוקה שווה של הפרס, והשני מייצג חלוקה בלתי-שווה שבה המציע מקבל את רוב הבננות. לאחר שהמציע לקח את האסימון שבחר, הוא יכול להעביר אותו לשימפנזה ה"מגיב". אם המגיב מחזיר את האסימון לנסיין, הדבר מתפרש כקבלת ההצעה והנסיין מחלק את הבננות בין השימפנזים באופן שווה או בלתי-שווה לפי האסימון שנבחר. אך אם המגיב מסרב להצעה הוא זורק את האסימון או אינו מחזיר אותו לנסיין, ובמקרה כזה אף אחד מן השימפנזים איננו מקבל את הבננות. בניסוי זה התגלה שהשימפנזים מעדיפים חלוקה שווה ו"הוגנת" של הפרס, בדומה לילדים האנושיים אשר שיחקו באותה שיטה ובדומה למרבית בני-האדם המבוגרים כשהם משחקים על פרסי כסף, אך בניגוד לאסטרטגיה הרציונלית על פי תורת המשחקים.
מודעות עצמית ותאוריה של הנפש
שימפנזים לומדים לזהות את עצמם במראה, יכולת שחוקרים מסוימים מחשיבים כראיה למודעות עצמית. בשביה שימפנזים המורגלים במראות משתמשים בהן על-מנת לטפח את עצמם ולבדוק את שיניהם. הם עוברים בקלות את מבחן הזיהוי העצמי, שבו מציירים על פניהם בצבע ללא ידיעתם, וכשהם רואים את בבואתם במראה הם מגיבים בנגיעה בכתם הצבע על פניהם ולא בבבואה. אף קוף בעל-זנב או קוף רחב-אף עדיין לא הצליח לעבור מבחן זה, ואפילו סוגים אחרים של קופי-אדם מתקשים בו.
צופים וחוקרים שונים דיווחו על מקרים בהם שימפנזים מצויים התנהגו באופן המעלה על הדעת חיי-רוח, טקס או חוש אסתטי, אך קשה מאוד להוכיח שכך הוא הדבר. גודול דיווחה על מספר מקרים בהם הלהקה אותה חקרה בפארק גומבה הגיבה לסופות רעמים ומטר גשם חזק ופתאומי בתצוגות ראווה חוזרות ונשנות של הזכרים, כאשר הנקבות יושבות וצופות. גודול סברה שהתצוגות כוונו נגד הגשם, כינתה אותן "ריקוד הגשם" והציעה שמדובר בצורה פרימיטיבית של אנימיזם. לאחר מכן התגלה ששימפנזים בטבע לעיתים מגיבים באופן דומה למפלי מים סואנים, והפרימטולוגית האמריקאית ג'יל פרואץ, החוקרת להקת שימפנזים אחרת בסנגל, דיווחה על תגובה דומה לשרפות יער. בפארק גומבה גורי שימפנזה נוהגים להחזיק בחיקם ולסרק אבנים ומקלות, בחיקוי של התנהגות אמהית בדומה למשחק בבובות אצל ילדים. האתולוג ההולנדי אדריאן קורטלאנדט דיווח על "שימפנזה שהביט במשך 15 דקות רצופות בשקיעת שמש יפה במיוחד, צופה בצבעים המשתנים עד שנעשה חשוך מכדי לראות", וגודול אף היא דיווחה על התנהגות דומה. שימפנזים לעיתים מתופפים על גזעי עצים כדי להקים רעש בעת תצוגות ראווה, אך בפארק גומבה תועד זכר שנהג לתופף להנאתו על חפצים רבים ושונים, ככל הנראה משום שאהב את הצלילים המופקים.
חוקרים עדיין חלוקים ביניהם באיזו מידה יש לשימפנזים תאוריה של הנפש, כלומר האם הם מייחסים כוונות, אמונות ומצבים נפשיים ליצורים אחרים (שימפנזים אחרים או בני-אדם). ניסויים פסיכולוגים שונים לאיתור יכולת זו מבוצעים דרך-קבע בילדים אנושיים, ומראים שהם רוכשים אותה בגיל של 5 שנים לערך. כמה מניסויים אלו (או ניסויים דומים להם) בוצעו בשימפנזים מצויים. בניסוי אחד כזה השימפנזים צפו באדם המבצע פעולה פשוטה באופן בלתי-רגיל, למשל מדליק מתג חשמלי באמצעות דחיפה בברכו. לשימפנזים מקבוצת הניסוי הראו גם "סיבה" אפשרית לאופן הבלתי-רגיל – ידיו של האדם היו תפוסות בנשיאת חפץ כלשהו, בעוד שלשימפנזים מקבוצת הביקורת לא הראו סיבה כלשהי. לאחר מכן ניתנה לשימפנזים הזדמנות לחקות את האדם, והשימפנזים מקבוצת הניסוי הדליקו את המתג באופן רגיל בידיהם, בעוד שאלו מקבוצת הביקורת חיקו את הפעולה הבלתי-רגילה באופן מדויק. המסקנה המקובלת מתוצאה כזו היא שהשימפנזים מקבוצת הניסוי פירשו שכוונת האדם הייתה להדליק את המתג באופן הרגיל, ולא עשה כן רק משום שידיו היו תפוסות.
מסקנת רוב החוקרים מתוצאות מספר ניסויים מסוג זה היא ששימפנזים אכן יודעים ליחס ליצורים אחרים אמונות וכוונות דומות לאלו של עצמם, ולכן הם גם מסוגלים לחוש אמפתיה בדומה לבני-אדם. ואולם נראה שהם מתקשים מאוד לייחס ליצורים אחרים אמונות וכוונות שונות משל עצמם. כלומר, השימפנזים ייכשלו ב"מבחן המשימות של סאלי ואן", של סיימון ברון-כהן, מבחן פסיכולוגי מפורסם שבו ילדים אנושיים שכבר רכשו "תאוריה של הנפש" צופים שהבובה סאלי תחפש את הכדור שלה בקופסה שבו הוא איננו נמצא, רק משום שהם מייחסים לה אמונה שגויה שהכדור נמצא שם.
עם זאת, שימפנזים עדיין מסוגלים להפגין ייחוס של אמונות שגויות במצבים מסוימים הדומים למצבים טבעיים. מצב אופייני כזה הוא גנבה בהסתר מיצור אחר. לדוגמה כאשר ניתנת לשימפנזים אפשרות לחטוף אחד משני פרסי מזון הנמצאים ליד נסיין, הם יעדיפו לחטוף את הפרס המוסתר מעיני הנסיין באמצעות מחיצה. הם יודעים לעשות זאת אפילו כאשר הנסיין עצמו מוסתר והם אינם יכולים לראות לאן הוא מסתכל, אך הם יכולים להסיק ממיקום המחיצה איזה משני הפרסים הוא יכול לראות ואיזה אינו יכול. זוהי דוגמה פשוטה מאוד להונאה המתבססת על ייחוס חוסר ידע לקורבן ההונאה.
תולדות המחקר
ילידי מרכז אפריקה הכירו היטב את השימפנזה המצוי, ועד היום יש ביניהם הנוהגים להחזיק גורי שימפנזה כחיות מחמד. ברם, בתרבות המערב לא היו השימפנזה המצוי ושאר קופי האדם מוכרים היטב בימי קדם ובתחילת העת החדשה. מדי פעם הגיעו לאירופה שמועות על קיומם של יצורים דמויי-קופים ודמויי-אדם, בעיקר ממלחים שאוניותיהם נטרפו והם נאלצו לשהות זמן מה בחופי אפריקה, אך שמועות אלו הכילו מרכיבים דמיוניים כה רבים, עד כי קשה לקבוע כיום באיזו מידה הם התבססו על תצפיות אמיתיות או על אגדות ובדיות. ה"סאטיר" שצייר בשנת 1641 הרופא ההולנדי המפורסם ניקולאס טולפ (Nicolaas Tulp) היה ללא ספק קוף-אדם, שאותו הביאו ככל הנראה מלחים שחזרו מן האזורים הטרופיים, אך לא ברור אם היה זה שימפנזה או אורנגאוטן.
התיאור המדעי האמין הראשון של קוף-אדם הופיע בסוף המאה ה-17, מאת הרופא והאנטומאי הבריטי אדוארד טייסון, שלעיתים נחשב כיום כאבי התחום המדעי של האנטומיה המשווה. קוף האדם המדובר נלכד באנגולה, ולא שרד את המסע באונייה לבריטניה, אך טייסון צפה בו בעודו בחיים, ולאחר מותו ניתח את הגופה. הוא כינה את היצור "פיגמי" (אנגלית: Pygmie) כלומר אדם גמד, אך מן התיאורים והשרטוטים המפורטים אין כיום ספק שהיה זה שימפנזה מצוי צעיר, והשלד שלו מוצג עד היום במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון. טייסון קבע שהפיגמי איננו אדם, אך הוא דומה לאדם יותר מאשר לקופים בעלי זנב, ובכך קלע לדעת הסיווג הטקסונומי המקובל כיום. אף שהגרסאות הראשונות של תורת האבולוציה הוצגו רק כמאה שנה לאחר מותו, טייסון סבר שהפיגמי תופס עמדת ביניים בין החיות לאדם בשרשרת הגדולה של ההוויה, רעיון תאולוגי מקובל בזמנו.
בשנת 1738 הודיע עיתון בלונדון על אוניית סוחר שהביאה מאנגולה "חיה מכוערת באופן מופלא ונורא... הנקראת בשם שימפנזה". זהו ככל הנראה האזכור הראשון של שם זה באירופה. הפעם שרד השימפנזה את המסע באונייה בחיים, והרשים כמה מלומדים בריטים בדמיונו לאדם וביכולתו לחקות פעולות אנושיות, כמו שתיית תה מספל.
חוקר הטבע השוודי קארולוס לינאוס פרסם בשנת 1758 את המהדורה העשירית והחשובה מכולן של ספרו Systema Naturae, הבסיס לשיטת המיון הטקסונומית של היצורים החיים. הוא התמודד עם הדיווחים על קופי-אדם על ידי חלוקתם לשתי קטגוריות: את הדיווחים הדומים יותר לבני-אדם הוא סיווג כמין נוסף בסוג אדם Homo troglodytes, ואת הדיווחים הדומים יותר לקופים כמין של קוף Simia satyrus. שם המין "טרוגלודייטס" מקורו בעם מיתי של בני אדם פראיים שחיו על פי השמועה באפריקה, ופירושו המילולי ביוונית "שוכן מערות", שם בלתי-מתאים במיוחד מכיוון ששימפנזים אינם חיים במערות. חוקר הטבע הגרמני יוהאן פרידריך בלומנבאך סבר שלינאוס טעה בשייכו את טרוגלודייטס לסוג האדם, והעביר אותו בשנת 1776 לסוג הקוף: Simia troglodytes (הסוג "סימיה" איננו בשימוש כיום). בשנת 1816 הציע חוקר הטבע הגרמני לורנץ אוקן פשרה כאשר ייחד לטרוגלודייטס סוג משלו בשם Pan, על שמו של האל פאן המתואר במיתולוגיה היוונית בדמות סאטיר, וסיווג זה מקובל עד היום.
בשנת 1863 פרסם תומאס הנרי האקסלי את החיבור ההיסטורי "ראיות למקומו של האדם בטבע". הוא כלל את השימפנזה עם קופי האדם – הגורילה, האורנגאוטן והגיבון, והדגים את הדמיון הרב של שלדיהם לשלד האדם. האקסלי וצ'ארלס דרווין סברו שהשימפנזה והגורילה הם שני המינים הקרובים ביותר לאדם, ולכן המליצו לחפש את מאובני האבות הקדמונים המשותפים שלהם באפריקה, יבשת מוצאו של השימפנזה. תחזית זו התאמתה במאה ה-20.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 מספר פסיכולוגים חקרו שימפנזים מצויים בשביה. הם תיעדו בעיקר את יכולותיהם הקוגניטיביות, והראו שהאינטליגנציה שלהם עולה על זו של קופים בעלי זנב. הפסיכולוג הגרמני וולפגנג קלר ייסד בשנים 1913–1917 תחנת מחקר בשימפנזים בטנריפה שבאיים הקנריים, ופרסם עליהם ספר בשם "המנטליות של קופי-אדם". הוא התעניין בעיקר ביכולותיהם לפתרון בעיות באמצעות צירוף כמה מרכיבים יחד. למשל, על מנת להגיע לבננה שקלר תלה מן התקרה הם טיפסו על מספר ארגזים שערמו זה על זה, והכו בבננה במקל שאותו הרכיבו משני מקלות קצרים יותר. קלר סבר שהם הגיעו לפתרונות אלו באמצעות התבוננות ותכנון, ולא רק באמצעות ניסוי וטעייה, אשר לדעת הפסיכולוג האמריקאי בן-זמנו אדוארד לי תורנדייק הייתה הדרך היחידה שבה בעלי חיים מסוגלים לפתור בעיות. השימפנזים אף מצאו לעיתים פתרונות בלתי-צפויים, למשל כאשר אחד מהם משך את קלר בזרועו בהבעת תחנונים. קלר התפתה ללכת אחריו כדי לראות מה רצונו, ולא שם לב שהוא מובל היישר מתחת לבננה עד שהשימפנזה טיפס בזריזות על ראשו ותפס את הפרי. המרכז לחקר הפרימטים במכון מקס פלאנק לביולוגיה אבולוציונית בלייפציג נקרא כיום על שמו של קלר.
הפסיכולוג האמריקאי רוברט ירקיז ייסד מושבת שימפנזים בקובה בשנות ה-20. הוא החל ברכישת שני גורי שימפנזה שאותם גידל בביתו, כשהם ישנים בחדר השינה שלו, יושבים לשולחן ואוכלים בעזרת סכו"ם. בשנת 1924 הוא פרסם עליהם את ספר בשם "כמעט אנושיים". בשנים שלאחר מכן ייסד ירקיז מרכז לרבייה וחקר שימפנזים באוניברסיטת ייל בניו הייבן, ותחנת מחקר בפלורידה במימון קרן רוקפלר, אשר לאחר מותו עברה לאוניברסיטת אמורי באטלנטה, ג'ורג'יה, ונקראת עד היום על שמו.
עם זאת, עד שנות ה-60 לא היה ידוע כמעט דבר על חיי השימפנזה המצוי בטבע, כמו גם על חיי מינים קרובים נוספים, כתוצאה מקשיי הגישה ליערות הגשם הטרופיים והקושי לצפות בקופי בר החוששים מבני-אדם. הפלאואנתרופולוג הבריטי-קנייתי לואיס ליקי, שהבין את החשיבות הרבה שיש בכך לחקר האבולוציה של האדם, יזם את שליחתן של שלוש חוקרות ללמוד את חייהם הטבעיים של שלושה מיני קופי-אדם – דיאן פוסי לחקר גורילות ברואנדה, בירוטה גלדיקאס לחקר אורנגאוטנים בבורנאו, וג'יין גודול לחקר שימפנזים מצויים בטנזניה. שנים לאחר מכן השלוש כונו "המלאכים של ליקי" כפרפרזה על המלאכים של צ'רלי. גודול הייתה מזכירתו של ליקי, ללא תואר אקדמי כלשהו ובעלת ניסיון מוגבל מאוד בחקר בעלי-חיים כאשר הגיעה בשנת 1960 לאזור נחל גומבה שלחופי אגם טנגניקה. בחודשים הראשונים למשימתה היא התקשתה אפילו למצוא את השימפנזים, וזמן רב ארך עד שהם התירו לה לצפות בהם מקרוב. אך זמן קצר לפני שהסתיים המימון שהצליח ליקי להשיג מן המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק גילתה גודול שתי תגליות מרעישות: השימפנזים של נחל גומבה צדים בעלי-חיים אחרים למאכל, והם משתמשים בכלים ואף משנים אותם כדי להתאימם לתפקידם. בשנים שלאחר מכן הפך אזור נחל גומבה לפארק לאומי, וגודול הקדישה את שארית חייה ללימוד חייהם של השימפנזים במקום, וליחסי ציבור לטובת הצלת ושימור המין בטבע. מספר ספרים שכתבה וסרטים תיעודיים שהופקו על חיי השימפנזים בגומבה היו בעלי השפעה רבה, ציבורית ומדעית כאחת.
בלמעלה מ-40 אתרים במרכז אפריקה מתנהלים כיום מחקרי שדה על חיי שימפנזים מצויים בטבע, מהם מיזמי מחקר ארוכי טווח העוקבים אחר אותן קהיליות שימפנזים במשך שנים רבות: במקביל נמשכים מחקרים בשבייה, בגני חיות ובמכוני מחקר, אשר בוחנים את האינטליגנציה וההתנהגות החברתית של שימפנזים, דוגמת מחקריהם של האתולוג והפרימטולוג ההולנדי פראנס דה ואל (Frans De Vaal) בגן החיות של ארנהם ובמרכז ירקיז באטלנטה, הפסיכולוג האמריקאי מיכאל טומאסלו (Michael Tomasello) במכון מקס פלאנק בלייפציג, וטצורו מאצוזאווה ופרימטולוגים יפנים אחרים באוניברסיטת קיוטו.
ניסויים מדעיים ורפואיים
במשך השנים גברה ההתנגדות הציבורית לניסויים בשימפנזים, וכיום שתי המדינות היחידות שבהן מתנהל מחקר רפואי חוקי בשימפנזים הן ארצות-הברית וגבון. מספר השימפנזים המשמשים לניסויים בארצות הברית גדל בשנות ה-80 בעקבות ההצלחות להרבותם בשביה, שאיפשרו להשתמש בהם מבלי לסכן את קיומו של המין בטבע. אך מאז מספרם קטן שוב בהדרגה, בעיקר לאחר שהסתבר שלמחקר בהם הייתה תרומה שולית בלבד לחיפוש חיסונים ותרופות לאיידס. האגודה ההומנית של ארצות הברית (Humane Society of the United States), המתנגדת לניסויים, אמדה את מספר השימפנזים שהשתתפו בהם בארצות הברית בשנת 1995 בכ-1,800, בשנת 2001 ב-1,540 שהוחזקו ב-13 מוסדות מחקר (על פי דו"ח המכונים הלאומיים לבריאות לקונגרס), ובשנת 2007 בכ-1,200 בתשעה מוסדות מחקר. הניסויים בשימפנזים כיום, בדומה לניסויים במיני חולייתנים אחרים, נמצאים תחת פיקוח הדוק של מוסדות ממשלתיים לרווחת בעלי חיים.
ולודרום סילבן אדמס
הוולודרום הלאומי על שם סילבן אדמס הוא מתקן אימונים ותחרויות אולימפי לאופני מסלול במרכז הספורט הלאומי, בהדר יוסף בתל אביב. הוא קרוי על שם הפילנתרופ היהודי-קנדי סילבן אדמס, שתרם 40 מיליון שקל למען הקמתו.
שימפנזה מצוי
ניסויים מדעיים ורפואיים
במספר מוסדות מדעיים העוסקים כיום בחקר שימפנזים, כמו מרכז ירקיז באטלנטה, מכון מקס פלאנק בלייפציג ואוניברסיטת קיוטו, השימפנזים חיים יחד בלהקות קבועות, לעיתים בחצרות פתוחות גדולות שבהן התנאים דומים לתנאים טבעיים, והם משתתפים בניסויים שונים מרצונם. החוקרים מתכננים את הניסויים באופן מושך, מזמינים את השימפנזים להשתתף באמצעות קריאה בשמותיהם, ולאחר שסיימו אף שולחים אותם להזמין שימפנזים אחרים. נהוג לגמול לשימפנזים בפרסי מזון על ביצוע מוצלח, אף כי הנקבה "אי" ובנה הצעיר "איומו" באוניברסיטת קיוטו עשויים לשבת שעות מול מסך המחשב כדי לפתור אתגרי זיכרון ואתגרים מתמטיים ללא גמול כלשהו.
ולודרום סילבן אדמס
היסטוריה
החל משנת 2016 ביקש סילבן אדמס לקדם בישראל את ספורט רכיבת האופניים התחרותית. אדמס כבר העמיד תרומה כדי להקים מכון למצוינות בספורט באוניברסיטת תל אביב והשקיע ממון וזמן כדי שמרוץ האופניים ג'ירו ד'איטליה 2018 יעבור בישראל. אדמס הגיע להסכם עם עיריית תל אביב-יפו, באמצעות קרן תל אביב לפיתוח למימון מחצית מעלות ההקמה של המתקן (מחצית העלות השנייה הייתה מתקציב עיריית תל אביב).
שימפנזה מצוי
איומים ושימור
השימפנזה המצוי מוגדר על ידי איגוד השימור העולמי IUCN כמין בסכנת הכחדה, במצב שימור EN ("בסכנה"), רמת הסיכון השלישית בחומרתה לאחר EW ("נכחד בטבע אך חי בשביה") ו-CR ("בסכנה חמורה"). תת-המין המרכז-אפריקני הוא הפחות מאוים – אוכלוסייתו נאמדת ב-80,000 פרטים החיים בגאבון ובקונגו, אך מוערך כי היא מתמעטת בקצב של 4.7% לשנה. אוכלוסיית תת-המין המזרח-אפריקני נאמדת ב-13,000 (אך מדובר בהערכה גסה מאוד) ושל תת-המין המערב-אפריקני בלא יותר מ-12,000 המפוזרים במספר אזורים מנותקים זה מזה. מספר איומים חברו יחד לפגיעה הקשה באוכלוסיית הבר של המין, ובעיקר ציד בידי אדם, פגיעה בבית הגידול ומגפות.
ולודרום סילבן אדמס
היסטוריה
בניית המתקן החלה במאי 2017 והושלמה במאי 2019. עם השלמת הבנייה הפך לוולודרום השני במזרח התיכון, אחרי הוולודרום במצרים.
שימפנזה מצוי
איומים ושימור
ציד שימפנזים אסור או מוגבל בחוק במדינות מרכז אפריקה, ואולם חוסר יציבות פוליטית ברבות ממדינות אלו גורם לכך שהחוק לעיתים קרובות אינו נאכף. שימפנזים ניצודים למאכל (bushmeat – מונח עממי נפוץ באפריקה ואסיה לבשר ציד, תכופות ציד בלתי חוקי של פרימטים וקופי-אדם), ועל-מנת למכור את הצעירים כחיות מחמד בלתי-חוקיות. הזמינות ההולכת וגוברת של נשק קל בעשורים האחרונים גרמה לעלייה בקטלנות של ציד בלתי-חוקי. שימפנזים פגיעים לציד יותר מפרימטים אחרים עקב גודל גופם, ההופך אותם למטרה גדולה יותר, ועקב תקופת התלות הארוכה של הצעירים באמם, כך שמותה בדרך-כלל יגרום גם למותם או ללכידתם.
ולודרום סילבן אדמס
מבנה
הוולודרום נבנה על כר הדשא במרכז מתקן ששימש לאימוני אתלטיקה, ומסלולי הריצה במקום נסללו מחדש מסביב לוולודרום. הוולודרום הוא בתקן אולימפי, בו זירה מעץ בעלת מסלול אליפטי בעל שוליים משופעים שבו שתי פניות מעגליות של 180 מעלות ושתי ישורות. הוא נבנה כמתקן מקורה, אבל פתוח ומאוורר בהיקפו, לאימונים ולתחרויות בינלאומיות בקטגוריה 2 (אורך המסלול הוא 250 מטר) לפי הנחיות האיגוד הבינלאומי לאופניים. המתקן משמש בעיקר לאימונים ויש בו רק יציע קטן בו כ-200 מקומות ישיבה לקהל ובתחרויות יכול להכיל כ-620 צופים בגלריה המקיפה את המסלול. כדי לאפשר את המשך פעילות האתלטיקה במתקן, בתוך הוולודרום נבנו מסלול אימונים ל-200 מטר ריצה, ישורת ספרינטים של 60 מטר, מרחב לקפיצה לגובה, קפיצה משולשת, קפיצה במוט והדיפת כדור ברזל ומסביבו שוקמו מסלולי הרקורטן שנועדו לאימונים ולחימום לתחרויות באצטדיון הסמוך.
שימפנזה מצוי
איומים ושימור
בית הגידול של השימפנזה המצוי במרכז אפריקה נפגע מבירוא יערות, כתוצאה מהכשרת שטחים לחקלאות, רעיית יתר, כריתת עץ לבערה, פיתוח תעשייתי ועיור. אובדן עצי היער הוא רק הפגיעה לטווח קצר, והפגיעה לטווח ארוך כמו בליה וסחיפת קרקע, השמדת מגוון המינים והעלמות מקורות מים עלולות להיות חמורות אף יותר. בשנת 2002 הוערך כי כ-70% משטחי המחיה של שימפנזים נפגעים מסיכונים כאלו, ובהנחה שקצב גידול האוכלוסין של בני-אדם במרכז אפריקה יישאר בעינו, יותר מ-90% ייפגעו עד שנת 2030.
עקב קרבתו הגנטית של השימפנזה המצוי לאדם, הוא עלול להידבק ברבות מן המחלות הזיהומיות הפוגעות בבני-אדם ומופצות על ידיהם, כמו אבולה, שיתוק ילדים, שחפת, אבעבועות רוח, דלקת ריאות, שפעת והצטננות. מגפות של מחלות אלו פוגעות באחוז ניכר של אוכלוסיית השימפנזה המצוי ועלולות להשמיד קהילות שלמות. בפארק גומבה, אזור המחקר של ג'יין גודול, מגפת שיתוק ילדים (פוליו) קטלה חלק ניכר של הגורים בלהקת השימפנזים המקומית בשנת 1966, והותירה רבים מן הבוגרים כנכים. מגע הדוק יותר ויותר עם בני-אדם, חלקם תיירים מיבשות אחרות, עלול להגדיל את הסיכון להדבקה במחלות כאלו. מגפות עלולות לעבור גם בכיוון ההפוך – על פי השערה מקובלת HIV-1, הצורה הנפוצה יותר של נגיף ה-HIV הגורם לאיידס בבני-אדם, התפתח מנגיף דומה ופחות אלים שמקורו בשימפנזים מצויים, וקרוב לוודאי עבר לבני-אדם דרך אכילת בשר-ציד נגוע.
תקיפת בני אדם
שימפנזים מצויים בוגרים הם חיות-בר חזקות ומסוכנות, ומתועדות תקיפות קטלניות שלהם על בני-אדם, אף כי נדירות בהרבה מתקיפות אדם על ידי מינים אחרים של חיות בר באפריקה, כגון תנינים, אריות והיפופוטמים. במרבית שטחי המחיה שלהם באפריקה שימפנזים מצויים חוששים מאוד מבני-אדם ומשתדלים להימנע מקרבתם, אך השימפנזים המעטים שאיבדו חשש זה עלולים לתקוף בעיקר ילדים קטנים ותינוקות, אותם הם צדים כפי שהם צדים גורים של מיני קופים. בפארק גומבה זכר גדול-גוף ותוקפני במיוחד מן הלהקה שחקרה ג'יין גודול חטף וטרף תינוק, שאותו נשאה אם צעירה מילידות המקום למרות האיסור על הכנסת ילדים לפארק. אותו זכר גם תקף פעם את גודול עצמה.
אצל שימפנזים בשבייה, מקרה מפורסם במיוחד אירע בקונטיקט בשנת 2009 כאשר זכר בוגר שהוחזק כחיית מחמד תקף את ידידת המשפחה וגרם לה מומים קשים מאוד ונזק מוחי, עד שנורה לבסוף למוות בידי שוטר. נראה שהשימפנזה היה תחת השפעת אלפראזולאם, תרופה נגד חרדה שבבני אדם עלולה לגרום לתופעות לוואי של הזיות.
בתרבות הפופולרית
שימפנזים מצויים רבים השתתפו ועדיין משתתפים במופעי קרקס, מופעי רחוב, סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, בעיקר שעשועונים ותוכניות אירוח שונות. כמעט תמיד הם מגלמים תפקיד ארכיטיפי של דמויות קומיות וליצנים המשעשעים את הקהל בהעוויות פנים וחיקוי פעולות אנושיות, לעיתים קרובות כשהם לבושים בבגדי אדם. המשתתפים במופעים אלו הם כמעט תמיד גורים וצעירים, שהם קטני-גוף, ידידותיים וחמודים למראה. דוגמה מפורסמת היא דמותו של צ'יטה בסרטי טרזן, שגולם החל משנות ה-30 על ידי שורה של שחקנים שימפנזים. ארגוני זכויות בעלי חיים וארגוני שימור מתנגדים לשימוש זה משום שמקור השימפנזים לעיתים קרובות בסחר הבלתי-חוקי באפריקה, שבו צדים את האמהות למאכל ומוכרים את הגורים כחיות מחמד. כאשר השחקנים השימפנזים מתבגרים הם נעשים מסוכנים וקשים לשליטה, ותכופות מסיימים את הקריירה שלהם בגני-חיות.
מדע בדיוני הוא מן הסוגות הספרותיות והקולנועיות המעטות שבהן דמויות שימפנזים אינן מתפקדות כליצנים, אלא משחקות תפקיד משמעותי בעלילה. הדוגמה הראשונה הייתה כנראה נובלה של רוברט היינליין מ-1949, שבה שימפנזה שהאינטליגנציה שלו פותחה באמצעות הנדסה גנטית תובע טיפול טוב יותר. הנושא של קופי-אדם בעלי אינטליגנציה אנושית פותח ברומן של פייר בול משנת 1964 "כוכב הקופים", שזכה לגרסאות קולנועיות רבות. בגרסה מ-2001 משחקת הלנה בונהם קרטר שימפנזה תבונית, ובגרסה מ-2011, שהעלילה שלה מושפעת מן הניסויים הבלשניים בקופי אדם, משחק אנדי סירקיס את דמותו של השימפנזה המהונדס גנטית "סיזר". ברומן הבדיוני חסד אלוהים משנת 1982 מתאר ברנרד מלמוד על רקע חורבנו של המין האנושי את גורלו של האדם האחרון על פני כדור הארץ, המנהיג קהילה לומדת ומשגשגת של שימפנזים, ואף מקים משפחה עם השימפנזית היחידה בחבורה. ברומן "מלחמת הרימום" של דייוויד ברין, שזכה בפרס הוגו לשנת 1988, אחד הגיבורים הראשיים הוא השימפנזה המהונדס גנטית פייבן בולגר, ששמו הפרטי נקרא על שם אחד השימפנזים של פארק גומבה בספריה של ג'יין גודול.
הערות שוליים
Kimpenzi
היסטוגרמה
ההיסטוגרמה שימושית לתיאור משתנה רציף מסולם מדידה מרווחי או מנה.
השימוש המוקדם ביותר במונח היסטוגרמה מיוחס לסטטיסטיקאי קרל פירסון בשנת 1895.
מקור השם
בעקבות מגנלו, אחת מהעוסקות בביוגרפיה של פירסון, מקובל לומר שמקור שמה של ההיסטוגרמה הוא בצירוף הקידומת "היסטו-" (כקיצור של היסטוריה) לסיומת -γράμμα ('-גְרָמֳה'), שמשמעותה דבר כתוב או מאויר. אלא שפירסון הגה שמות לסוגים רבים של דיאגרמות, ששמן מתאר אותן באופן ברור, לדעתו. מתוך כך, מתברר כי השם נובע מצירוף המילה היוונית לתורן, ἱστός (הִיסְטוֹס), במשמעות של עמודות זקופות כתורן.
הגדרה פורמלית
היסטוגרמה היא טרנספורמציה הממפה משתנים מסולם מדידה אחד (מרווחי או מנה), המהווים את המקור, ל-k משתני מחלקות (הקטגוריות). משתנה המחלקה ה-i מונה את מספר המופעים של משתנה המקור במחלקה m_i. לאמור, בהינתן n משתנים ו-k מחלקות, ההיסטוגרמה מקיימת את התנאי הבא:
הייצוג הגרפי הוא דרך אחת לייצג היסטוגרמה, דרך נוספת היא טבלת שכיחות.
היסטוגרמה מצטברת
היסטוגרמה מצטברת (cumulative histogram) מורכבת ממשתנים המונים את המספר המצטבר של המופעים במחלקה נוכחית, בתוספת כל המחלקות הקודמות.
לאמור, משתנה היסטוגרמה מצטברת M_i המורכבת מההיסטוגרמה m_i מקיים:
בחירת גודל המחלקות ומספרן
ההיסטוגרמה רגישה לגודלן של המחלקות, לכן ברורה החשיבות בבחירתן הנכונה. עם זאת, אין הסכמה בקרב הסטטיסטיקאים בדבר הגודל האופטימלי של כל מחלקה. מקובלים מספר כללים מנחים, אך לא מוחלטים.
כללי אד-הוק
אלה כללים (שרירותיים) מקובלים המבוססים על ניסיון בלבד ועל טיבם של הנתונים. לדוגמה: ציוני מבחן בטווח 0–100 יחולקו למחלקות בגודל 10 ציונים כל אחת. נתוני שכר יחולקו למחלקות בגודל 1,000 ש"ח כל אחת, או בהתאם למדרגות המיסוי על ההכנסה וכדומה.
בחלוקה גסה, מקובל לחלק את הנתונים ללא פחות מ-5 ולא יותר מ-15 מחלקות בדרך כלל, בהתאם לנסיבות. ככל שעולה מספרם הכללי של הנתונים כך גם יחולקו ליותר מחלקות.
משנקבע רוחבה/גודלה של מחלקה - h, ניתן לחשב את מספר המחלקות k על ידי חלוקת טווח הנתונים (המרחק בין הערך הגדול ביותר לבין הערך הקטן ביותר) למקטעים שווים, לפי הנוסחה
הערה: הסוגריים לעיל מציינות את פונקציית התקרה.
כללים תאורטיים
קיימים כמה כללים המתבססים על התאוריה הסטטיסטית. שני הכללים הנפוצים ביותר מסתמכים על מספרם הכולל של הנתונים בלבד, והם: n - מספר התצפיות/נתונים הכולל.
בשני הכללים נדרש שמספר הנתונים יהיה גדול מ-30 (ישנם מקורות שמסתפקים גם במינימום של 15 נתונים). לקבוצת נתונים קטנה הכלל של טרל וסקוט מחמיר מהכלל של סטורג'ס, אך מעל כ-500 נתונים מתהפכות היוצרות והכלל של סטורג'ס הוא המחמיר מבין השניים. הכלל של סטורג'ס נפוץ יותר בשימוש בשל היותו הוותיק מבין השניים.
אליפות אירופה בכדורסל 1971
באליפות זו זכתה נבחרת ברית המועצות בתואר, בפעם ה-11 בתולדותיה והשמינית ברציפות.
שיטת המשחקים
2 קבוצות (גרמניה המערבית המארחת וברית המועצות האלופה) העפילו ישירות למשחקי האליפות. יתר הקבוצות העפילו משלב המוקדם. 12 הנבחרות הוגרלו לשני בתים בני 6 נבחרות כל אחד. שתי הראשונות מכל בית העפילו לחצי הגמר.
סגל הנבחרת
מאמן - שמעון שלח
הכומר יוחנן
הכומר יוחנן (באנגלית: Prester John; מכונה גם "פרסטר ג'ון" או "הכוהן יוחנן"), הוא דמות בדיונית עליה נפוצו אגדות וסיפורים באירופה של ימי הביניים וראשית העת החדשה - בין המאה ה-12 למאה ה-17. על פי הסיפורים, הכומר-המלך יוחנן הוא מלך נוצרי, השולט על ממלכה נוצרית אבודה, בין ארצות האסלאם והפגאניות ב"אוריינט" (מזרח). קיימים דיווחים שונים על החיים בממלכתו של הכומר יוחנן, אשר מהווים חלק מספרות הפנטזיה בימי הביניים. על פי סיפורים אלה, הכומר יוחנן הוא צאצאו של אחד משלושת האמגושים, מלך חכם ונדיב, אשר ממלכתו מלאה בעושר וביצורים מופלאים. בין היתר, חי בממלכתו השליח תומאס הקדוש. בממלכה הקסומה נמצאים גם מעיין הנעורים, שערי אלכסנדר ואפילו גן עדן עלי אדמות. לכומר יוחנן יש מראה, שדרכה הוא יכול לחזות במתרחש בכל אחד מחלקי ממלכתו.
האמונה בדבר אמיתותה של האגדה, והרצון של הממלכות האיבריות לאתר את הכומר יוחנן ובכך להכריע את המוסלמים, היו אחד המניעים לעידן התגליות האירופי.
מקור האגדה
אף על פי שראשיתה איננה ברורה, האגדה של הכומר ג'ון נשענת על דיווחים מוקדמים מהאוריינט ועל מסעות אנשי המערב לשם. בעיקר השפיעו סיפורי השליח תומאס בהודו, שתועדו במיוחד ביצירה של המאה ה-3 המכונה "מעשי תומאס". טקסט זה יצר דימוי של "הודו" כמקום של פלאים אקזוטיים והציע את התיאור המוקדם ביותר של סנט תומאס שהקים שם כת נוצרית - מוטיבים שהתגלגלו על פי דיווחים מאוחרים יותר של פרסטר ג'ון.
באופן דומה, גם הדיווחים על כנסיית המזרח באסיה דיברו על האגדה. כנסייה זו, המכונה גם הכנסייה הנסטוריאנית ומרכזה בפרס, זכתה לתפרושת רחבה במדינות המזרח והעסיקה את הדמיון המערבי כמכלול אקזוטי וכנוצרי מוכר. מעוררי השראה במיוחד היו ההצלחות המיסיונריות של הנסטוריאנים בקרב המונגולים והטורקים של מרכז אסיה. ההיסטוריון הצרפתי רנה גרט מציע שאחד ממקורותיו של הסיפור אולי הגיע מהשבט המונגולי חריידים, אשר אלפי חבריו התנצרו לנצרות הנסטוריינית זמן קצר לאחר שנת 1000. עד המאה ה-12 שליטי החריידים עדיין נהגו לתת שמות נוצריים, אשר אולי הזינו את האגדה. בנוסף, ייתכן שהמסורת שאבה את הדמות הנוצרית המוקדמת "ג'ון המשפיע" מסוריה, שעל קיומו הוסק לראשונה על ידי ההיסטוריון הכנסייתי והבישוף אוסביוס מקיסריה על סמך קריאתו באבות הכנסייה הראשונים. עם זאת, מעטים מקשרים בין דמות זו, הפעילה כביכול בסוף המאה ה-1, לאגדת פרסטר ג'ון מעבר לשמה.
הכינוי "Prester" היא עיבוד של המילה הלטינית המאוחרת "presbyter", שמשמעותה "זקן" ומשמשת כתואר של כהנים בעלי תפקיד גבוה.
הדיווחים המאוחרים של פרסטר ג'ון הגיעו מטקסטים ספרותיים הנוגעים למזרח, כולל הגוף הגדול של ספרות מסעות גאוגרפית מימי הביניים. הפרטים הועלו לרוב בטקסטים ספרותיים ופסאודו-היסטוריים, כמו סיפורו של סינבד המלח. רומן אלכסנדר, סיפור מדהים של כיבושי אלכסנדר הגדול, שהשפיע במיוחד בהקשר זה.
אגדת פרסטר ג'ון ככזו החלה בראשית המאה ה-12 עם דיווחים על ביקורים של ארכיבישוף הודו בקונסטנטינופול, ושל הפטריארך של הודו ברומא בזמן האפיפיור קליקסטוס השני. לא ניתן לאשר את הביקורים הללו, ייתכן וזאת עדות לכך ששניהם דיווחים מיד שנייה. הכרוניקן הגרמני אוטו מפרייזינג דיווח בכרונייקון שלו משנת 1145 כי בשנה הקודמת הוא פגש את יו הבישוף של ג'בלה בסוריה, בחצר של האפיפיור יוג'ין השלישי בוויטרבו. הבישוף יו היה שליח של הנסיך ריימונד מאנטיוכיה, שנשלח לבקש עזרה מערבית נגד הסרצנים לאחר המצור על אדסה. בא-כוחו נתן השראה ליוג'ין לקרוא לצאת למסע הצלב השני. יו אמר לאוטו, בנוכחות האפיפיור, כי פרסטר ג'ון, הוא נוצרי נסטוריאני שכיהן בתפקיד הכפול של כומר ומלך, השיב את העיר אקבטנה מהמלכים של מדי ופרס, בקרב גדול "לפני לא הרבה שנים". לאחר מכן, לכאורה, פנה פרסטר ג'ון לירושלים להציל את ארץ הקודש, אך הגאות של החידקל אילצה אותו לחזור לארצו. שרביט המלוכה שלו הוא הוכחה לעושרו המופלא.
רוברט סילברברג מחבר תיאור זה לאירועים היסטוריים משנת 1141, כאשר הח'אנאט קרע חיתאי תחת ילו דאשי הביס את הטורקים בסלג'וק בסמוך לסמרקנד. הסלג'וקים שלטו באותה תקופה על פרס והיו הכוח החזק ביותר בעולם המוסלמי. התבוסה בסמרקנד החלישה אותם באופן משמעותי. הקארא חיתאי באותה תקופה היו בודהיסטים, לא נוצרים, ואין שום סיבה להניח שילו דאשי נקרא אי פעם פרסטר ג'ון. עם זאת, כמה וסאלים מקארה חיתאי ניסו את הנצרות הנסטוריאנית, מה שאולי תרם לאגדה. ייתכן גם שהאירופאים שלא היו מודעים לבודהיזם, הניחו שאם המנהיג אינו מוסלמי, עליו להיות נוצרי. התבוסה עודדה את הצלבנים והעניקה השראה לתפיסת הגאולה מהמזרח. ייתכן שאוטו תיעד את הדו"ח המבולבל של יו כדי למנוע שאננות בקרב תומכי הצלב האירופי - לפי דבריו לא ניתן היה לצפות לעזרה ממלך עוצמתי מהמזרח.
האימפריה המונגולית
בשנת 1221 חזר ז'אק דה ויטרי, בישוף עכו, ממסע הצלב החמישי עם חדשות טובות: דוד המלך מהודו, בנו או נכדו של פרסטר ג'ון, גייס את צבאותיו נגד הסרצנים. הוא כבר כבש את פרס, והמשיך הלאה לעבר בגדאד. צאצא זה של המלך הגדול שהביס את הסלג'וקים בשנת 1141 תכנן לכבוש את ירושלים ולבנות אותה מחדש. ההיסטוריון והאתנולוג הסובייטי לב גומילב העלה השערה כי ממלכת ירושלים הצלבנית המצומצמת בהרבה בלבנט החייאתה את האגדה הזו כדי לעורר תקוות נוצריות ולשכנע מלכים אירופאים שאיבדו עניין באותה תקופה להסתבך במסעי צלב יקרים באזור מרוחק. הדבר היה רחוק ממדינותיהם ומענייניהם.
בישוף עכו צדק שמלך גדול כבש את פרס, אולם לא "דוד המלך", כפי שהתברר, אלא השליט המונגולי של טנגריסט, ג'ינגיס חאן. מלכותו לקחה את סיפורו של פרסטר ג'ון לכיוון חדש. אף על פי שג'ינגיס חאן נראה בהתחלה כאוהד את אויבי הנצרות, הוא הוכיח שהוא סובלני לאמונות דתיות. הוא נהיה השליט הראשון במזרח אסיה שהזמין אנשי דת משלוש דתות מרכזיות (נצרות, אסלאם, ובודהיזם) לסימפוזיון כדי שיוכל ללמוד יותר על אמונותיהם. השליט המונגולי נחשב גם כחביב הנוצרים הנסטוריאנים דרך נשותיו הרבות, שהאירופאים דמיינו כמשפיעות בפוליטיקה שנוצרה בבגדאד.
עלייתה של האימפריה המונגולית נתנה לנוצרים המערביים את ההזדמנות לבקר בארצות שמעולם לא ראו לפני כן, והם יצאו למספר של מסעות, לרוב בדרכים מאובטחות של האימפריה. האמונה שממלכה נסטוריאנית אבודה הייתה קיימת במזרח, או שישועת המדינות הצלבניות הייתה תלויה בברית עם מלוכה מזרחית, הייתה אחת הסיבות לשליחת שגרירים ומיסיונרים נוצרים רבים שנשלחו אל המונגולים. אלה כוללים חוקרים פרנסיסקנים ג'ובאני דה פיאן דל קרפין בשנת 1245 ויליאם מרוברוק בשנת 1253.
הקשר בין פרסטר ג'ון לג'ינגיס חאן הוארך כאשר התגלה הקשר עם טוגרול, מלך שבט החריידים, שקיבל את התואר ג'ין אונג חאן טוגרול. היסטוריונים וחוקרים אמיתיים כמו מרקו פולו, ההיסטוריון הצלבני ז'אן דה ג'וינוויל, והנוסע הפרנציסקני "אודוריק מפורדונה" הקטינו את דמותו פרסטר ג'ון מהדימוי העולמי שלו, והציגו אותו כמונרך ארצי יותר ומציאותי. אודוריק מיקם את ארצו של ג'ון מערבית לקתאי בדרך לאירופה, והזכיר את בירתה כקאזאן. אולי כטטר הסמוכה למוסקבה. ג'וינוויל מתאר את ג'ינגיס חאן בכרוניקה שלו כ"איש חכם" שמאחד את כל שבטי הטטארים ומוביל אותם לניצחון נגד אויבם החזק ביותר, פרסטר ג'ון. ויליאם מרוברוק אומר ש"ווט" מסוים, אדון החריידים ואחיו של המלך הנסטוריאני ג'ון, הובס על ידי המונגולים בפיקודו של ג'ינגיס חאן. ג'ינגיס חאן חיתן בנו לאשה את בתו של ווט, והאיחוד שלהם ייצר את מנגקה, החאן באותה תקופה שויליאם כתב. על פי מסעותיו של מרקו פולו, המלחמה בין פרסטר ג'ון לג'ינגיס חאן החלה כאשר ג'ינגיס חאן, השליט החדש של הטטרים המורדים, ביקש את ידו של בתו של פרסטר ג'ון לנישואים. פרסטר ג'ון ענה בשום פנים ואופן לא. במלחמה שלאחר מכן ניצח ג'ינגיס חאן, ופרסטר ג'ון נספה.
הדמות ההיסטורית שמאחורי סיפורים אלה, טוג'רול, הייתה למעשה של מלך נוצרי נסטוריאני שהובס על ידי ג'ינגיס חאן. הוא טיפח את החאן העתידי לאחר מות אביו יסאוגי והיה אחד מבני בריתו המוקדמים. לאחר שטוג'רול דחה את ההצעה להשיא את בנו ובתו לילדיו של ג'ינגיס חאן, השבר ביניהם גדל עד שפרצה מלחמה בשנת 1203. ג'ינגיס חאן שבה את סורגהטני בקי, בת אחיו של טוג'רול ג'קה גמבו, והשיא אותה לבנו טולי. נולדו להם כמה ילדים, בהם מונגקה, קובלאי, הוגלו ואריק בוקה.
המאפיין העיקרי של מעשיותיו של פרסטר ג'ון מתקופה זו הוא הצגתו של המלך לא כגיבור בלתי מנוצח, אלא סתם כיריב אחד מבין היריבים שהובסו על ידי המונגולים. אולם עם התמוטטות האימפריה המונגולית, האירופאים החלו להתרחק מהרעיון שפרסטר ג'ון היה אי פעם מלך במרכז אסיה. [34] בכל אופן לא הייתה להם תקווה למצוא אותו שם, מכיוון שהנסיעות באזור הפכו למסוכנות ללא הביטחון שהאימפריה סיפקה. ביצירות כמו מסעות סר ג'ון מנדוויל ו"היסטוריה טריום רגום" מאת ג'ון מהילדסהיים, הנושא של פרסטר ג'ון נוטה להחזיר את עצמו לצדדים הפנטסטיים. מאחר שהוא לא נמצא בערבות מרכז אסיה, לקחו את הסיפור חזרה להודו, או מקום אקזוטי אחר. וולפרם פון אשנבאך קשר את ההיסטוריה של פרסטר ג'ון לאגדת הגביע הקדוש בשירו Parzival, בו ה"פרסטר "הוא בנו של ילדת הגביע ואביר הסראסן פיירפיז.
תאוריה הועלתה על ידי המלומד הרוסי, פ. ברון, בשנת 1876, שהציע כי ייתכן כי פרסטר ג'ון יימצא בקרב מלכי גאורגיה, שבזמן מסעי הצלב חווה תחייה צבאית מאתגרת את הכוח המוסלמי. עם זאת, תאוריה זו, אף שנחשבה כבעלת משמעות מסוימת על ידי הנרי יול וכמה היסטוריונים גרוזינים מודרניים, הודחה בסיכום על ידי פרידריך זרנקה.
אתיופיה
פרסטר ג'ון נחשב לשליט הודו מאז ראשית האגדה, אך "הודו" הייתה מושג מעורפל עבור האירופאים. סופרים דיברו לעיתים קרובות על "שלוש הודו" אך היו חסרים כל ידיעה אמיתית על האוקיינוס ההודי, הם חשבו לעיתים את אתיופיה כאחד מהשלושה. מערביים ידעו כי אתיופיה היא אומה נוצרית רבת עוצמה, אך הקשר היה ספורדי מאז עליית האסלאם. שום פרסטר ג'ון לא ניתן היה למצוא באסיה, ולכן הדמיון האירופי הניע אותו סביב הגבולות המטושטשים של "הודו" עד שמצאה עבורו ממלכה חזקה כראוי באתיופיה. עדויות הראו כי איתור ממלכתו של פרסטר ג'ון באתיופיה נכנס לתודעה הקולקטיבית בסביבות 1250.
מרקו פולו דן באתיופיה כארץ נוצרית מפוארת ולנוצרים אורתודוקסים הייתה אגדה שהאומה תקום יום אחד ותפלוש לערב אך הם לא מיקמו שם את פרסטר ג'ון. בשנת 1306 הגיעו לאירופה 30 שגרירים אתיופים מהקיסר וודם ארד, ופרסטר ג'ון הוזכר כפטריארך של הכנסייה שלהם ברשומה של ביקורם. תיאור נוסף של כהן אפריקני ג'ון נמצא בספר 'מיראביליה דקריפטה' של המיסיונר הדומיניקני יורדנוס, בסביבות 1329. בדיון ב"הודו השלישית ", יורדנוס מתעד מספר סיפורים מפוארים על הארץ ומלכה, שלדבריו האירופאים מכנים אותו פרסטר ג'ון.
לאחר זמן זה, המיקום האפריקני הפך לפופולרי יותר ויותר. ייתכן שהדבר נבע מגידול הקשרים בין אירופה לאפריקה, כאשר בשנת 1428 מלכי אראגון ואתיופיה ניהלו משא ומתן באופן פעיל על אפשרות לנישואין אסטרטגיים בין שתי הממלכות. ב־7 במאי 1487 נשלחו שני שליחים פורטוגזים, פרו דה קובילה ואפונסו דה פאיבה, שנסעו בחשאי על פני היבשה כדי לאסוף מידע על נתיב ימי אפשרי להודו, אך גם לברר על פרסטר ג'ון. קובילה הצליח להגיע לאתיופיה. אף על פי שהתקבל יפה, נאסר עליו לצאת. שליחים נוספים נשלחו בשנת 1507, לאחר שהאי סוקוטרה נכבש על ידי הפורטוגזים. כתוצאה ממשימה זו, וכנגד התפשטות מוסלמית, שלחה המלכה הלני מאתיופיה את מטאוס כשליח למלך מנואל הראשון מפורטוגל ולאפיפיור בחיפוש אחר קואליציה. מטאוס הגיע לפורטוגל דרך גואה, יחד עם הכומר פרנסיסקו אלווארס בשנת 1520. ספרו של פרנסיסקו אלווארס, שכלל את עדותו של קובילה, היה התיאור הישיר הראשון של אתיופיה, והגדיל מאוד את הידע האירופי באותה עת, כפי שהוצג לאפיפיור, שפורסם וצוטט על ידי ג'ובאני בטיסטה ראמוסיו. עד שהקיסר לבנה דינגל והפורטוגלים יצרו קשר דיפלומטי זה עם זה בשנת 1520, היה פרסטר ג'ון השם שבאמצעותו הכירו האירופאים את הקיסר של אתיופיה. האתיופים, עם זאת, מעולם לא כינו את הקיסר שלהם כך. כששגרירים מהקיסר זרע יעקב השתתפו במועצת פירנצה בשנת 1441, הם היו מבולבלים כשאנשי המועצה התעקשו להתייחס למלך שלהם ככומר ג'ון. הם ניסו להסביר כי בשום מקום ברשימת השמות הממלכתיים של זרע יעקב לא מצוי כינוי כזה למלך. עם זאת, ההצהרות שלהם לא מנעו מהאירופאים לקרוא למלך אתיופיה פרסטר ג'ון. חלק מהכותבים שהשתמשו בכנוי הבינו שלא מדובר בשם ילידי אתיופי.
אתיופיה נטען במשך שנים רבות היא המקור לאגדת פרסטר ג'ון, אך מרבית המומחים המודרניים מאמינים כי האגדה פשוט הותאמה כך שתתאים לאומה האתיופית באותה צורה שהיא הותאמה על אונג חאן ומרכז אסיה במהלך המאה ה-13. חוקרים מודרניים לא מוצאים דבר על פרסטר ג'ון או ארצו בטקסטים מוקדמים שיהפוך את אתיופיה לזיהוי מתאים יותר מכל מקום אחר. יתרה מכך, מומחים בהיסטוריה של אתיופיה הוכיחו כי הסיפור לא היה מוכר שם בהרחבה עד לאחר שנוצר הקשר האירופי. הפרנציסקני צ'מדי רמדיוס פרוטקי שאל את הקיסר אייאסו השני על כך בשנת 1751, ופרוטקי קובע כי האיש "נדהם, ואמר לי שמלכי אטיופיה מעולם לא היו רגילים לקרוא לעצמם בשם הזה". בהערת שוליים לקטע זה, ריצ'רד פנקהורסט קובע כי זו ככל הנראה ההצהרה המתועדת הראשונה של המלוכה האתיופית על סיפור הכומר, וככל הנראה לא היו מודעים לתואר עד לבירורו של פרוטקי.
סוף האגדה ומורשת התרבות
אנשי אקדמיה מהמאה השבע-עשרה כמו המזרחן הגרמני איוב לודולף הדגימו כי אין קשר ממשי בין פרסטר ג'ון למלכי אתיופיה, והחיפוש אחר המלך האגדי הופסק בהדרגה. אולם האגדה השפיעה כמה מאות שנים על ההיסטוריה האירופאית והעולמית, במישרין ובעקיפין, על ידי עידוד חוקרי אירופה, מיסיונרים, חוקרים וציידי אוצרות.
הסיכוי למצוא את פרסטר ג'ון נעלם מזמן, אך הסיפורים המשיכו לעורר השראה לאורך המאה העשרים. מחזהו של ויליאם שייקספיר משנת 1600 " מהומה רבה על לא דבר" מכיל התייחסות מודרנית מוקדמת למלך האגדי, וכך גם אל בורלדור דה סווילה של טירסו דה מולינה. בשנת 1910 השתמש הסופר והפוליטיקאי הסקוטי ג'ון בוכן באגדה בספרו השישי, פרסטר ג'ון, כדי להוסיף עלילה על התקוממות זולו בדרום אפריקה. ספר זה הוא דוגמה ארכיטיפית לרומן ההרפתקאות המוקדם של המאה העשרים, והיה פופולרי מאוד בימיו.
לאורך שארית המאה הופיע פרסטר ג'ון באופן ספורדי בספרות בדיונית וקומיקס. צ'ארלס ויליאמס, חבר קבוצת האינקלינגס של המאה העשרים, הפך את פרסטר ג'ון למגן משיחי על הגביע הקדוש ברומן המלחמה בגן עדן. פרסטר ג'ון וממלכתו מקבלים תפקיד בולט ברומן של אומברטו אקו משנת 2000, "באודולינו", שבו הגיבור הטייטרלי מגייס את חבריו לכתוב את המכתב של ג'ון לאביו המאמץ פרדריק ברברוסה, אך הוא נגנב לפני שהם יכולים לשלוח אותו החוצה.
Sinatra's Swingin' Session!!!
!!!Sinatra's Swingin' Session הוא אלבום של הזמר האמריקני פרנק סינטרה, זהו אלבום האולפן ה-24 של סינטרה וה-17 המוקלט בחברת ההקלטות קפיטול.
רובו של האלבום מורכב משירים אותם הקליט בחברת ההקלטות קולומביה רקורדס. המארגן נלסון רידל לקח 6 שירים מהאלבום המצליח Swing and Dance with Frank Sinatra ונתן לשירים מקצב סווינג מהיר וחזק ובכך שינה אותם כמעט לחלוטין.
בשנת 1987 יצא האלבום על גבי תקליטור ואל שירי האלבום המקורי צורפו עוד שלושה שירים כבונוס. ההוצאה המחודשת נקראה Sinatra's Swingin' Session!!! And More
Have a Cigar
Have a Cigar היא הרצועה השלישית באלבום של פינק פלויד משנת 1975 Wish You Were Here. הרצועה אחרי "Welcome to the Machine" ובתקליט המקורי פתחה את צד 2. בכמה מקומות, השיר יצא כסינגל. השיר נכתב כביקורת האישית של הלהקה על תעשיית המוזיקה באותה תקופה, ועל הצביעות של חברת התקליטים שלהם להמשיך ולשחרר חומר נוסף.
נכון לאפריל 2020, מונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת מדיה ספוטיפיי.
כביש 71
כביש 71 הוא כביש רוחב ארצי בצפונה של ישראל, העובר בעמק יזרעאל ועמק בית שאן. תוואי הכביש מקביל לתוואי של נחל חרוד בעמק חרוד ולזה של מסילת הברזל עליה נסעה בעבר רכבת העמק. אורכו של הכביש הוא 31 קילומטר, והוא מוביל מעפולה במערב, דרך בית שאן, ומסתיים במעבר נהר הירדן.
היסטוריה
התוואי המזרחי של הכביש הסלול כיום, שימש במהלך ההיסטוריה - עוד מתקופת הברונזה - כדרך המובילה מבית שאן למגידו ומשם אל דרך הים. דרך זו הייתה מסועפת גם ברשת הדרכים הרומיות בארץ ישראל. סלילת הכביש המודרני התבצעה על ידי ממשלת המנדט שאישרה את סלילת הכביש מעפולה לבית שאן בתחילת 1936. בשלב הראשון נסלל הכביש מעפולה לבית השיטה. הכביש נסלל על ידי סולל בונה. בסיסו הוכן בחודשים ספטמבר - נובמבר 1936 והמשך העבודות והסלילה נעשו לאחר הפסקה לתקופת הגשמים, בין מרץ ליולי 1937. רוחב הכביש היה 6 מטר. סלילת הקטע משיטה לבית שאן נמסרה לקבלן לביצוע באוגוסט 1939.
באפריל 2016 נחנך בכביש מחלף בחיבור עם כביש 669. במסגרת העבודות להקמת המחלף הוכנה גם הפרדה מפלסית עבור מסילת העמק.
כביש 71 החדש
במסגרת התוכנית למספור הכבישים של משרד התחבורה ל-2018, צפוי כביש 71 למוזג לקטע של כביש 675 (כביש התענכים), לאורך כל אורכו. הקטע הישן ממחלף נבות ועד הכניסה המזרחית לעפולה ימוספר ככביש 711.
ReWalk
ReWalk היא מערכת ביונית לסיוע בהליכה של משותקים בגפיים התחתונים, המסייעת להם לעמוד זקוף, ללכת ולעלות במדרגות.
המערכת מופעלת באמצעות סוללה הנמצאת בתרמיל, והיא נשלטת על ידי שלט רחוק פשוט המותקן על פרק כף היד שמזהה ומשפר את תנועות המשתמש.
המערכת תוכננה ביוקנעם, על ידי ד"ר עמית גופר, בחברת ReWalk Robotics ומחירה כ-85,000 דולר ליחידה.
המכשיר עבר ניסויים קליניים ב-MossRehab שבפילדלפיה.
גרסאות
בזמן שחרורו של המוצר הראשוני, ReWalk היה זמין בשתי גרסאות: דגם ReWalk I שימש מוסדות רפואיים לצורך מחקר או טיפול לשימוש בפיקוח של איש מקצוע בתחום הבריאות. ודגם ReWalk P יועד לשימוש אישי על ידי מטופלים בבית או בציבור.
גרסה מעודכנת יותר היא, ReWalk Rehabilitation 2.0, ששוחררה בינואר 2013. גרסה זו כללה התאמת גודל המערכת לאנשים גבוהים יותר ושיפור מסוים בתוכנות השליטה.
בשנת 2014 פיתח ד"ר גופר מוצר נוסף המבוסס על רעיון הסיוע לבעלי מוגבלויות, כיסא גלגלים בעמידה המיוצר בחברת UPnRIDE הנמצאת בהובלתו.
תכונות
משקל מערכת ה-ReWalk הוא כ-23.3 קילוגרמים ומשקל התרמיל הוא 2.3 קילוגרמים. התרמיל מכיל את הסוללה ואת המחשב בעל מערכת הפעלה Microsoft Windows. הרגליים הרובוטיות שוקלות בערך 21 קילוגרמים. המשתמשים יכולים להשתמש במוצר בשלושה מצבים: הליכה, ישיבה ועמידה. האותות למצבים אלה נשלחים למחשב באמצעות מכשיר דמוי שעון יד.
משתמשים
ה-ReWalk אושר לשימוש בבתי החולים בארצות הברית על ידי מינהל המזון והתרופות (FDA) בשנת 2011.
אישור ה-FDA לשימוש ביתי וציבורי ניתן ביוני 2014.
בשנת 2010 הופיע אב טיפוס ReWalk בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "Glee" בו השלד החיצוני משמש את הדמות הבדיונית ארטי אברמס במהלך פרק בעונה 2 בשם "A Very Glee Christmas".
ב-8 במאי 2012, אישה בריטית משותקת, קלייר לומאס, הפכה לאדם הראשון שסיים מרתון באמצעות חליפת סיוע ביונית. לומאס, שהייתה משותקת מהמותניים ומטה בעקבות תאונת רכיבה משנת 2007, השלימה את מרתון לונדון תוך 17 יום עם מערכת ה-ReWalk שלה.
מאוחר יותר בשנת 2012, לומאס הפכה לאדם הראשון שלקח את חליפת ReWalk הביתה לסיוע במשימות יומיומיות, והשתתפה בטקס הפתיחה של אולימפיאדת הנכים של קיץ 2012 עם ה-ReWalk שלה.
עד 2015, יצרנית הרובוטיקה היפנית Yaskawa Electric Co. הפיצה את ReWalk באסיה, במסגרת עסקה שנחתמה בשנת 2014 עם ReWalk Robotics. עם זאת, ביפן עצמה ReWalk עדיין לא מאושרת לשימוש בשל חוקי רגולציה מחמירים ביפן שנכנסו לתוקף בעשור האחרון.
ביקורת
משקלו ועיקרו של השלד החיצוני של ReWalk נחשב לגדול מדי עבור משתמשים מסוימים על ידי יוצרו, עמית גופר. בנוסף, עם מחיר של בין 69,500 דולר ל-85 אלף דולר, המערכת חורגת מהישג ידם של חולים רבים, במיוחד משום שנכון ליולי 2014 ביטוח הבריאות בארצות הברית עדיין אינו מכסה את המוצר.
לארי ג'אסינקי, מנכ"ל ReWalk, הצהיר בשנת 2014 כי החברה "עובדת עם מבטחים ועם ספקי כיסוי אחרים בתחום הבריאות על מנת להבטיח כי אנשים הזכאים להשתמש ב-ReWalk יהיו מסוגלים לרכוש מערכת".
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1860
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1860 היו הבחירות התשע-עשרה בתולדות ארצות הברית. הן נערכו ביום שלישי, 6 בנובמבר 1860, והיוו את העילה לפריצתה של מלחמת האזרחים האמריקנית.
האומה הייתה מחולקת בעשור הקודם לגבי זכויות המדינות, זכויות בעלי העבדים ושאלת הרחבת העבדות לטריטוריות חדשות. הנשיא היוצא ג'יימס ביוקנן, כמו קודמו בתפקיד, פרנקלין פירס, היה צפוני עם חיבה לדרום. הוא עודד את פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. הכעס בעקבות המהלך הוביל לכך שהמפלגה הרפובליקנית השתלטה על שני בתי הקונגרס בבחירות של 1858. ביוקנן רצה לצאת מתפקידו בשלום, ולכן סירב לנסות לרוץ מחדש. ב-1860, הבעיה התפרצה במלוא העוצמה וחילקה את המפלגה הדמוקרטית בין חבריה הצפוניים והדרומיים, בנוסף למפלגת האיחוד החוקתי שהופיעה. בגלל המחלוקות אצל יריביהם, אברהם לינקולן והמפלגה הרפובליקנית הצליחו להגיע אל הנשיאות בלי לזכות בקולות במדינות דרומיות, ורק באמצעות שליטה בצפון. לינקולן זכה רק ל-39.7% מן הקולות, עם 180 אלקטורים.
מעט יותר מחודש לאחר ניצחונו של לינקולן, דרום קרוליינה ומדינות דרומיות אחרות הכריזו על פרישתן מארצות הברית, פעולה שהנשיא היוצא, ג'יימס ביוקנן, ולינקולן, הכריזו כבלתי חוקית. כך נוצרה קונפדרציית המדינות של אמריקה, שהשתתפה במלחמת האזרחים עד 1865.
מועמדים דמוקרטים צפוניים
בוועידה הדמוקרטית הלאומית, שהתרחשה בצ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית), באפריל 1860, עזבו את הוועידה חמישים-ואחד נציגים דמוקרטים דרומיים בהנהגתו של ויליאם ינסי עקב סכסוך לגבי מצע המפלגה. ינסי ומשלחת הצירים מאלבמה עזבו והצטרפו אליהם גם צירים מפלורידה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מיסיסיפי, דרום קרוליינה, טקסס, שלושה מארבעת הצירים של ארקנסו, ואחד משלושת הצירים של דלאוור.
6 מועמדים התמודדו: סטיבן דאגלס מאילינוי, ג'יימס גתרי מקנטקי, רוברט האנטר מוירג'יניה, ג'וזף ליין מאורגון, דניאל דיקינסון מניו יורק ואנדרו ג'ונסון מטנסי. שלושה מועמדים אחרים, אייזיק תוסי מקונטיקט, ג'יימס פירס ממרילנד וג'פרסון דייוויס ממיסיסיפי (נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה העתידי), גם קיבלו קולות. דאגלס, שהיה מתון בסוגיית העבדות והציע את גישת "ריבונות העם" הוביל בסיבוב הראשון והיה צריך עוד 56.5 קולות. בסיבוב ה-57, דאגלס עדיין הוביל אבל היה במרחק של 51.5 קולות מהמינימום הדרוש. מתוך ייאוש, הצירים עצרו את הוועידה ב-3 במאי.
הדמוקרטים התכנסו שוב בבולטימור ב-18 ביוני. הפעם, פרשו מאה-ועשרה צירים דרומיים לאחר שלא הצליחו להעביר החלטה שתמכה בהרחבת העבדות אל מקומות שהבוחרים לא רצו בה. רבים קיוו שהורשיו סימור יהיה מועמד פשרה. סימור הכריז שלא יהיה מועמד. לאחר שני סיבובים, הדמוקרטים שנשארו בחרו בדאגלס לנשיאות, ובנג'מין פיטצפטריק מאלבמה נבחר לסגנו, אולם סירב למועמדות. המועמדות עברה להרשל ואספיאן ג'ונסון מג'ורג'יה.
מועמדים דמוקרטים דרומיים
הדמוקרטים הדרומיים, שאותם הנהיג ינסי, התכנסו בריצ'מונד, וירג'יניה ב-11 ביוני. כשהדמוקרטים התכנסו מחדש בבולטימור, הם חזרו אל הוועידה, מלבד נציגי קרוליינה הדרומית ופלורידה שנשארו בריצ'מונד.
כשהוועידה לא העבירה החלטה שתמכה בעבדות, הצירים הדרומיים נטשו שוב, ונפגשו בבולטימור. הם תמכו במצע שתמך בעבדות, ובחרו כמועמד לנשיאות בסגן הנשיא (והתומך בעבדות) ג'ון ברקינרידג', ובג'וזף ליין מאורגון כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
ינסי וחלק מתומכיו, שהיו מהדרום התחתון, נפגשו ב-28 ביוני בריצ'מונד, עם משלחת הצירים מקרוליינה הדרומית ומפלורידה. הוועידה הזאת אשררה את מועמדותו של ברקינרידג'.
מועמדים של המפלגה הרפובליקנית
הוועידה הלאומית הרפובליקנית התכנסה באמצע מאי, לאחר שהדמוקרטים דחו את הוועידה שלהם. כשהדמוקרטים נמצאים באי סדר, והיה ברור שהרפובליקנים יכלו לנצח בצפון באופן סוחף, הרפובליקנים הגיעו בביטחון אל הוועידה בשיקגו. ויליאם סיוארד מניו יורק נחשב למועמד המוביל, ואחריו אברהם לינקולן מאילינוי, סלמון צ'ייס מאוהיו ואדווארד בייטס ממיזורי.
ככל שהוועידה התקדמה, התברר שסיוארד, צ'ייס ובייטס לא היו אהודים בעיני אגפים מסוימים במפלגה. רבים חששו מזיהויו של סיוארד כמנהיג האגף הרדיקלי של המפלגה, וניסיונו לקרוץ למרכז החליש את תמיכת הרדיקלים בו. צ'ייס, שהיה דמוקרט בעברו, הכעיס וויגים רבים בגלל קשריו עם הדמוקרטים. הוא גם התנגד למכסי מגן ולא זכה לתמיכה מהמשלחת של אוהיו. בייטס התנגד להרחבת העבדות אל הטריטוריות ותמך בזכויות שוות לכל האזרחים, ולכן תושבי מדינות הגבול והשמרנים מהדרום התנגדו אליו. בנוסף, הגרמנים-אמריקנים התנגדו לבייטס, שנחשב מקורב מדי לתנועת שאינם יודעים דבר.
מכיוון שהמפלגה רצתה לזכות לא רק בצפון אלא גם במערב, ומכיוון שלינקולן היה ידוע בכל המדינה כמועמד הכי מתון (עקב עימותי לינקולן-דאגלס), הוא זכה במועמדות בסיבוב השלישי ב-18 במאי. האניבל המלין ממיין נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, כשהוא מנצח את קסיוס קליי מקנטקי.
מצע המפלגה ציין בפירוש שלא יתערב בעבדות בתחומי המדינות, אבל התנגד לעבדות בטריטוריות. המצע תמך במכסי מגן גבוהים שיגנו על התעשייה ועל העובדים, יעניק אדמות במערב למתיישבים, ויממן הקמת מסילה שתחצה את היבשת מהמזרח למערב. במצע לא הוזכרו המורמונים (שהמצע של 1856 גינה אותם), חוק העבד הנמלט, חירות אישית לעבדים, או פסק דין דרד סקוט. תומכי סיוארד התאכזבו מכך שלינקולן נבחר, אולם תמכו בו. התומכים בביטול העבדות כעסו על בחירתו של מועמד מתון.
מועמדים של מפלגת האיחוד החוקתי
מפלגת האיחוד החוקתית הוקמה משאריות של וויגים לשעבר, שקיוו למנוע פרישה דרומית על ידי התעלמות מנושא העבדות. הם נפגשו בבולטימור ותמכו בג'ון בל מטנסי כמועמד לנשיאות, לאחר שזה גבר על סם יוסטון, מושל טקסס בסיבוב השני. אדוארד אוורט נבחר כמועמד לסגנות הנשיאות באספה בבולטימור ב-9 במאי (שבוע לפני שלינקולן נבחר להיות המועמד הרפובליקני).
ג'ון בל היה וויגי לשעבר שהתנגד לחוק קנזס נברסקה ולצירוף קנזס לאיחוד כמדינת עבדות. אוורט היה הנשיא של אוניברסיטת הרווארד ומזכיר המדינה בממשל פילמור. המפלגה הציעה פשרה כדי להציל את האיחוד, והסלוגן שלה היה "האיחוד כפי שהוא, החוקה כפי שהיא".
מפלגת החופש
מפלגת החופש ניסתה לשחזר את מפלגת החופש משנות הארבעים, שהתנגדה לעבדות. מאה צירים התכנסו בסירקיוס, ניו יורק ב-29 באוגוסט 1860. חלק מהצירים היו נשים.
גארט סמית', שתמך בביטול העבדות והיה מועמד לנשיאות בעברו, הודיע שמצבו הבריאותי חמור. אולם הוא קיווה לעודד את תומכיו של ג'ון בראון במפלגה והסכים לשלם 50 דולר לצורכי מסע הבחירות. למרות מצבו הבריאותי, סמית' נבחר להיות המועמד, כשסמואל מקפרלנד מפנסילבניה היה סגנו. באוהיו, תומכי סמית' רצו תחת השם "מפלגת האיחוד".
מפלגת העם
מפלגת העם הייתה קואליציה רופפת של תומכי המושל סם יוסטון. ב-20 באפריל, המפלגה כינסה ועידה בטקסס. תומכי יוסטון לא בחרו במועמד לסגנות הנשיאות. ועידות נוספות לא הצליחו לבחור בסגן ליוסטון. יוסטון עצמו פרש מהמירוץ ב-16 באוגוסט, כדי למנוע מהרפובליקנים לנצח.
מסע בחירות
דאגלס היה המועמד היחיד שזכה במדינות ללא עבדות ובמדינות תומכות עבדות (ניו ג'רזי ומיזורי). התמיכה שלו הייתה רחבה, והוא השיג 29.5% מהקולות, שני רק ללינקולן. מבחינת חבר האלקטורים, דאגלס השיג רק 12 אלקטורים והיה במקום האחרון.
התחרות בצפון הייתה בין לינקולן ודאגלס, כשרק האחרון נאם נאומי בחירות והתראיין. בדרום, ג'ון ברקינרידג' וג'ון בל היו המתמודדים המרכזיים, אבל דאגלס היה גורם חשוב במספר ערים דרומיות, בעיקר בקרב הקהילה האירית.
סטיבן דאגלס היה המועמד הנשיאותי הראשון שסייר בכל הארץ ונאם נאומים. בדרום, שם דאגלס לא ציפה לנצח, הוא דיבר על שלמות האיחוד. המחלוקת לגבי פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד עזר לרפובליקנים לנצח במדינות הצפון בקלות רבה.
במהלך הבחירות, לינקולן לא נאם. הרפובליקנים בקושי ניסו לשכנע את מצביעי הדרום מלבד כמה ערים. בצפון, לעומת זאת, הרפובליקנים הפיצו תעמולה גדולה מאוד. הם פרסמו את המצע שלהם ואת סיפור החיים של לינקולן, ודיברו על כך שהוא המועמד הכי ישר.