cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבי שרגא גרוסברד
קורות חייו
בשנת תשכ"ז (1967) מונה על ידי הרב שך לנהל את החינוך העצמאי
נפטר בשנת תשנ"ד (1993). על שמו רחוב בבני ברק.
בחשון תשס"ד הודפס ספרו דעת שרגא (5 כרכים), "שיחות ומאמרים פרקי מחשבה והגות" על התורה, מועדים ומאמרי חינוך.
אחיו היו הרב שמואל יהודה, ר"מ בישיבת היישוב החדש והרב נחום אבא גרוסברד משגיח בישיבת פוניבז'. דודו הוא הרב אבא גרוסברד, המנהל הרוחני הראשון של ישיבת פוניבז'.
קווין זגרס
קווין ג'וזף זגרס (באנגלית; Kevin Joseph Zegers, נולד ב-19 בספטמבר 1984) הוא שחקן ודוגמן קנדי. התפרסם בילדותו בשל תפקידו בתור ג'וש פראם בסדרת סרטי "שחקן על ארבע" (1997–2002), ומאוחר יותר בשל הופעתו בתור טובי אוסבורן בסרט זוכה הפרסים "טראנסאמריקה" (2005). הוא שיחק גם בסרטים "שחר המתים" (2004), "יצאת גבר" (אנ') (2006), "מועדון הקריאה של ג'יין אוסטן" (2007), "קפואים" (אנ') (2010), "בני הנפילים: עיר של עצמות" (2013).
בטלוויזיה, הוא ידוע בשל תפקידו בתור דמיאן דלגארד בסדרת הנעורים "אחת שיודעת" (2009–2011) ובזכות הופעתו בתור ברנדון אקר בסדרה "הטירון: סוכנת חדשה" (2022).
ביוגרפיה
זגרס נולד בעיר וודסטוק (אנ'), אונטריו, קנדה, בנם של מארי-אלן (לבית ולדמן), מורה, וג'ים זגרס, עובד מחצבה. יש לו שתי אחיות, קריסטה וקייטי. (האחרונה היא גם שחקנית; היא הופיעה איתו בסרטו של ג'ון קרפנטר, "בלוע הטירוף"). הוא ממוצא הולנדי; כל הסבים והסבתות שלו נולדו בהולנד. הוא למד בבית הספר התיכון הקתולי סנט מרי (אנ') בעיר מולדתו.
בשנת 1994 הוא דיבב בסדרת האנימציה המבוססת על הסרט "לשחרר את ווילי" ובאותה שנה דיבב את דמותו של מיקי ראמון בסדרת ההנפשה "אוטובוס הקסמים".
בשנת 1997 התחיל לשחק בסדרת הסרטים "שחקן על ארבע" בתפקיד ג'וש פראם.
משנת 2009 עד ל-2011 גילם את דמותו של דמיאן דאלגארד בעונות 3 ו-4 של סדרת הנעורים "אחת שיודעת".
בשנת 2013 שיחק בסרט הפנטזיה "בני הנפילים: עיר של עצמות" לצידם של לילי קולינס ורוברט שיהאן.
בשנת 2017 שיחק במותחן "טיסה 112".
בשנת 2018 החל לגלם את מלווין בעונה הרביעית של "אימת המתים המהלכים".
בשנת 2022 החל לשחק בסדרה "הטירון: סוכנת חדשה" בכיכובה של ניסי נאש, בתור הסוכן המיוחד ברנדון אקר, סוכן FBI שהיה בעברו שחקן טלוויזיה בסדרה ערפד-שוטר.
חיים אישיים
באוגוסט 2013 נישא לסוכנת האומנים ג'יימי פילד. לזוג נולדו זוג תאומות באוגוסט 2015.
דני לבקוביץ
דני (לוסיאן) לבקוביץ (18 ביוני 1927 - 8 בנובמבר 2002) היה קריקטוריסט ואנימטור ישראלי יליד צרפת.
ביוגרפיה
דני לבקוביץ נולד בפריז בירת צרפת בשנת 1927. הוריו, פּוֹלֶט לדרמן ואיגנץ לבקוביץ, מהגרים יהודים מפולין, נפרדו כשהיה בן שלוש. אביו היה שחקן וקריקטוריסט שעבר לפעול בארצות הברית. בתקופת מלחמת העולם השנייה נשלח לבקוביץ על ידי אמו לפנימייה בעיר סומיר (Saumur). בשנת 1943 נתפסה אמו ונשלחה למחנה הריכוז דראנסי ואחר-כך לאושוויץ.
לאחר המלחמה הועסק לבקוביץ כמתרגם עבור כוחות השחרור האמריקאיים בצרפת. הוא התכונן לעלייה לארץ ישראל במחנה עלייה של הפלמ"ח, וב-3 בפברואר 1947 הפליג לארץ ישראל על ספינת המעפילים "המעפיל האלמוני". לאחר תפיסת הספינה בידי הצבא הבריטי, נשלח לבקוביץ למחנה מעצר בקפריסין. בקפריסין הצטרף לקורס אמנות שניהלו זאב בן-צבי ונפתלי בזם. בשנת 1948 עלה לישראל ונשלח לקיבוץ שדות ים. במלחמת העצמאות שירת במסגרת חטיבה 7 ולחם בקרב על לטרון.
לאחר המלחמה השתתף בקורס ציור של יוחנן סימון שארגן הקיבוץ הארצי בעין כרם והתגורר בקיבוץ בית קשת ואחר"כ הצטרף לקיבוץ כרמיה. עם פילוגו של הקיבוץ, בתחילת שנות החמישים בעקבות "משפטי פראג", עבר לבקוביץ להתגורר בתל אביב-יפו.
בין השנים 1954-1961 פרסם לבקוביץ קריקטורות ואיורים בעיתון "קול העם". לבקוביץ אף היה חבר במפלגה הקומוניסטית הישראלית ויצר עבורה כרזות. בשנת 1961 פרש ממנה בעקבות הפילוג בין הפלג היהודי לערבי. בתקופה זו למד פיסול במכון אבני בעזרת מלגה של קרן נורמן. הקריקטורות שיצר נשאו אופי פוליטי ואופיינו בשימוש בקווים חדים, בשימוש בדמויות מזוהות.
בשנת 1958 החל לעבוד כמעצב חלונות ראווה עבור חברת "אייר פראנס". בשנת 1973 הצטרף לטלוויזיה החינוכית הישראלית כגרפיקאי וכאנימטור. בין היתר יצר את דמותו של "אלפי" ופתיח לסדרה וקטעי הנפשה בפלסטלינה עבור הסדרה "בלי סודות" (1984).
אוסף מעזבונו של לבקוביץ נמצא בארכיון המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון.
הנדסה ימית
הנדסה ימית היא תחום העוסק בתכנון, עיצוב, בנייה, התקנה, תפעול ותמיכה במערכות וציוד של כלי שיט, וכן במערכות ומבנים המאפשרים מגורי נוסעים וצוות, נשיאת מטען על כלי שיט ומתקנים ימיים כמו אסדות קידוח ומספנות.
הנדסה ימית היא תחום הקרוב להנדסת מכונות אף שמהנדס ימי חייב להיות גם בעל ידע (ולעיתים אף ניסיון מעשי) במערכות חשמל, אלקטרוניקה, מערכות פנאומטיות, הידראוליות, כימיה, הנדסת בקרה, ארכיטקטורה ימית והנדסת אוניות, הנדסת תהליכים, מתקני קיטור, טורבינות גז ואפילו אנרגיה גרעינית על חלק מכלי השיט.
הנדסה ימית בעת תפעול שוטף של כלי שיט באה לידי ביטוי בהפעלה ובתחזוקה של מערכת ההנעה ומערכות אחרות כגון: מערכות ליצור חשמל, תאורה, דלק, שימון, טיהור מים, מיזוג וקירור. עבודה זו מתבצעת על ידי קציני הנדסה ימית, המוכשרים בדרך כלל לתפקידם במכללות ייעודיות למקצועות הים. הנדסה ימית התגבשה לכדי ענף מקצועי נפרד עם פיתוחם של מנועי הקיטור הימיים, בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19. המהנדסים הימיים הראשונים נודעו בתואר "מסיק" (באנגלית: Stoker), כיוון שחלק מתפקידם היה להזין פחם במנוע הקיטור. אף שמנועי הקיטור הימיים חלפו מן העולם, התואר Stoker עדיין נמצא בשימוש בקרב יורדי הים.
טאצונוקו הפקות
טאצונוקו הפקות (אנגלית: Tatsunoko Production) הוא אולפן אנימציה יפני אשר נוסד על ידי טאצו יושידה ואחיו קנג'י וטויוהארו.
התוכניות המצליחות ביותר שלהם אשר נערכו ודובבו מחדש כמו "ספיד ריסר" "כח ג'י", "סדרות טיים בוקאן" ו"רובוטק" נחשבים לסדרות הראשונות אשר הביאו להתעניינות בינלאומית באנימה.
אף על פי שאולפני טאצונוקו מוכרים בעיקר בסדרות הפעולה וסדרות המדע בדיוניות שלהם, רבים מסדרות הילדים שלהם כמו "בארץ הקטקטים", "סופר בוק" ו"הרפתקאות פינוקיו" זכו גם כן להפצה והכרה בינלאומית. טאצונוקו גם השתתפה בהפקת הסדרה הצרפתית היה היה - האדם.
בשנת 2008 יצא משחק וידאו לנינטנדו Wii בהפקת קאפקום, בו השתתפו גיבורים כגטצ'אמן וקאשרן ונלחמו נגד הגיבורים של קאפקום (סטריט פייטר, מגה מן וכו'). המשחק יצא רק באזור יפן ולא תורגם אפילו לאנגלית.
לולה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
צ'נק טוסון
צ'נק טוסון (בטורקית: Cenk Tosun; נולד ב-7 ביוני 1991 בווצלר) הוא כדורגלן טורקי–גרמני המשחק בעמדת החלוץ בבשיקטש.
קריירה
טוסון החל את הקריירה בקבוצת איינטרכט פרנקפורט הגרמנית ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון. ב–8 במאי 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה בבוגרים, כאשר עלה בדקה ה-75 בהפסד 3:1 לוולפסבורג במשחק שהיה האחרון לעונת 2009/10 בבונדסליגה.
ב-29 בינואר 2011 חתם טוסון בגזיאנטפספור מהליגה הטורקית תמורת 400 אלף יורו. הוא כבש 14 שערים ב-10 משחקי ליגה בעונת הבכורה שלו במועדון. לאחר עונה שנייה פחות מוצלחת, הוא כבש בספרות כפולות בשתי העונות הבאות ועזר לגזיאנטפספור לזכות בגביע הטורקי, כאשר הוא כבש צמד בגמר שהסתיים בתוצאה 3:1 לטובת גזיאנטפספור נגד אורדוספור ב-17 במאי 2012.
ב-4 בפברואר 2014 חתם טוסון בבשיקטש הטורקית. בשתי עונותיו הראשונות במועדון, שימש טוסון בעיקר בתור מחליף לדמבה בה ומריו גומז. לאחר ששניהם עזבו את המועדון, טוסון נהפך לשחקן הרכב קבוע, כאשר בעונת 2016/17 כבש 24 שערים בליגה הטורקית וזכה עם בשיקטש באליפות טורקיה. בנוסף, בעונת 2017/18 הוא כבש 4 שערים בשלב הבתים בליגה האירופית והעפיל עם בשיקטש לשלב 32 האחרונות במפעל. שם, הם פגשו את הפועל באר שבע וניצחו בתוצאה 2:5 בסיכום שני המשחקים, כאשר טוסון כובש שער בשניהם.
ב-5 בינואר 2018, חתם טוסון באברטון האנגלית על חוזה ל-4.5 שנים, תמורת סכום המוערך בכ–27 מיליון יורו. הוא ערך את הופעת הבכורה 8 ימים מאוחר יותר, כאשר נכנס בדקה ה-61 בהפסד 4:0 לטוטנהאם הוטספר. הוא כבש את שער הבכורה במועדון בהפסד 2:1 לברנלי ב–3 במרץ.
ב-10 בינואר 2020 הושאל טוסון לקריסטל פאלאס עד לסיום עונת 2019/2020. ב-31 בינואר 2021 חזר טוסון לבשיקטש והושאל עד לסוף העונה. ב-2 ביולי 2022 חזר טוסון לבשיקטש וחתם לעונה אחת.
נבחרת גרמניה עד גיל 21
ב-16 בנובמבר 2016 ערך טוסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה עד גיל 21, כאשר כבש בניצחון 2:1 נגד נבחרת אנגליה עד גיל 21.
נבחרת טורקיה
טוסון ערך את הופעת הבכורה בנבחרת טורקיה ב–15 באוקטובר 2013. את שער הבכורה בנבחרת כבש טוסון ב-15 בנובמבר 2015, בניצחון 2:1 נגד נבחרת קטר במשחק ידידות. טוסון היה חלק מסגל נבחרת טורקיה שזומן ליורו 2016 ושיחק 2 משחקים כמחליף בהפסד 1:0 לקרואטיה ובניצחון 2:0 נגד צ'כיה, אך בסופו של דבר נבחרת טורקיה הודחה בשלב הבתים. טוסון כבש 5 שערים במוקדמות מונדיאל 2018, שממנו נבחרת טורקיה הודחה בסופו של דבר.
הלסטון סייג'
בקולנוע, התפרסמה מתפקידיה בסרטים "ערים של נייר" (2015), "צמרמורת" (2015), "לפני שאפול" (2017) ובתור גיבורת העל דאזלר בסרט "אקס-מן: הפניקס האפלה" (2019).
איגרת פטרוס השנייה
איגרת פטרוס השנייה היא איגרת המהווה אחת מספרי הברית החדשה - מספרי הקודש של הנצרות. על פי המסורת הנוצרית נכתבה האיגרת על ידי פטרוס הקדוש.
הלסטון סייג'
ביוגרפיה
סייג' נולדה וגדלה בלוס אנג'לס, קליפורניה. יש לה אח ואחות צעירים ממנה. סייגי היא יהודייה. בעבר רכבה על סוסים והשתתפה בתחרויות רכיבה היא הייתה עורכת העיתון של בית הספר התיכון שלה.
איגרת פטרוס השנייה
כיום מרבית המומחים סבורים כי האיגרת נכתבה לאחר מותו של פטרוס ורק משויכת לו.
מחברת האיגרת
כמקובל באיגרות התקופה ההלניסטית, המשפט הראשון של האיגרת מציין את שם מחברה: "שמעון פטרוס, משרת ושליח של ישו הנוצרי" (א' 1). בהמשך האיגרת מצוין בשנית כי מחברה הוא פטרוס (א' 14), וכי כתב קודם לכן איגרת נוספת (ג' 1) כאשר הכוונה לאיגרת פטרוס הראשונה. האיגרת מזכירה גם את השליח פאולוס (שאול התרסי) וקוראת לו "אחינו האהוב" (ג' 15).
הלסטון סייג'
קולנוע
בשנת 2012 הופיעה סייג' בתור בריאנה בדרמת הנעורים "הפעם הראשונה". ב-2013 היא הופיעה בסרטים "בלינג רינג", "מגודלים 2" ו-"Poker Night".
איגרת פטרוס השנייה
מחברת האיגרת
מרבית החוקרים המודרניים בטוחים כי פטרוס לא כתב איגרת זו - בין היתר בשל ההבדלים הלשוניים הרבים לאיגרת הראשונה, אזכורים של איגרת יהודה המאוחרת, וכן אזכורים לתורות גנוסטיות שנפוצו רק באמצע המאה השנייה.
הלסטון סייג'
קולנוע
בשנת 2104 הופיעה בסרט "שכנים" בו שגילמה את חברתו של דמותו של זאק אפרון, ברוק שי. סייג' הייתה מועמדת לפרס "הנשיקה הטובה ביותר" של MTV על הנשיקה שלה על המסך עם רוז ביירן בסרט "שכנים".
איגרת פטרוס השנייה
מחברת האיגרת
עצם האזכור של איגרות פאולוס, והתייחסות אליהם כאל איגרות הידועות לשומעי איגרת זו, מהווה רמז נוסף לכך שמדובר באיגרת מאוחרת - שכן עבר זמן מה מאז שנכתבו איגרות פאולוס ועד שהפכו נפוצות בקהילות השונות.
הלסטון סייג'
קולנוע
בשנת 2015, סיי' גילמה את לייסי פמברטון בסרט "ערים של נייר". באותה שנה, היא שיחקה יחד בסרט האימה "צמרמורת", ולוהקה לתפקיד קנדל בסרט "שבט הזומבים", שבמרכזו קבוצה של צופים שמתמודדים עם התקפת זומבים בעיירה שלהם. בשנת 2017 היא שיחקה בת תיכון פופולרית אחרת, לינדזי אדג'קומב, בסרט "לפני שאפול".
איגרת פטרוס השנייה
מחברת האיגרת
מומחים אחרים טוענים כי האיגרת אינה תואמת מאפיינים של פסאודואפיגרפיה - כגון שימוש בגוף ראשון - האופייני לכתבים פסאודואפיגרפים, אך לא לאיגרת.
הלסטון סייג'
קולנוע
ב-2016, הצטלמה לסרט הקומדיה הדרמטית "People You May Know", ולוהקה לסרט המתח "אהבה הורסת" לצדה של בלה ת'ורן. בשנת 2018 היא לוהקה לסרט "הקיץ האחרון". בשנת 2019 הופיעה בהופעת קמע בתור גיבורת העל המוטאנטית דאזלר בסרט "אקס-מן: הפניקס האפלה".
איגרת פטרוס השנייה
תיארוך האיגרת
מועד כתיבת האיגרת תלוי בזיהוי כותבה. אם פטרוס כתב את האיגרת - הרי שזו נכתבה קודם למותו בשנת 65 לערך. האיגרת מתייחסת לאיגרות פאולוס ולכן נכתבה אחריהם. מרבית החוקרים מעריכים שהאיגרת נכתבה בין שנת 100 ל-150 לספירה.
הלסטון סייג'
קולנוע
בשנת 2021, הפיקה וכיכבה בסרט הקומדיה העצמאי "הרשימה".
איגרת פטרוס השנייה
תוכן
על פי האמור באיגרת, היא נכתבה זמן קצר לפני מותו של פטרוס (א' 14) (כאשר הייתה מחלוקת אם משפט זה מהווה חלק מהטקסט המקורי - ופטרוס ידע את מועד מותו כנבואה, לבין הטוענים כי מדובר בתוספת מאוחרת).
מספר פסקאות בספר מצויות גם באיגרת יהודה.
האיגרת אינה ממוענת לקהילה נוצרית מסוימת, ומזהירה את הקהילות מפני מורי שקר שיופיעו לאחר מותו של פטרוס.
רוני קיי
רוני קיי (באנגלית: Ronnie Kay; נולדה ב-8 באוגוסט 1969) היא במאית ויוצרת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
רוני קיי נולדה בניו יורק ועלתה בגיל שלוש לישראל בה גדלה. סבה, שמשון קפלן, היה עורך-דין ידוע ויקיר העיר תל אביב. אביה, עמי ארצי, הוא מפיק סרטים החי בלוס אנג'לס. אמה היא דסי קסטן, אביה החורג הוא דני קסטן ששימש יו"ר איגוד הכדורסל בישראל. רוני קיי הייתה נשואה לכדורסלן דורון שפר, ולשניים בת משותפת, שנולדה ב-2002.
היא למדה בבית הספר היסודי ארזים בנווה אביבים ובבית הספר התיכון אליאנס ברמת אביב. מאז ומתמיד שאפה להיות במאית. כשהייתה בת ארבע עשרה למדה משחק בתיאטרון ילדים ונוער, ובמהלך שנות התיכון למדה במכינה בסטודיו למשחק ניסן נתיב. בצה"ל שירתה כמדריכת טכניקות ירי בסיירים בחיל השריון.
בשנים 1992–1995 למדה בבית הספר לקולנוע USC בלוס אנג'לס, הנמצא תחת חסותם של סטיבן ספילברג וג'ורג' לוקאס. שפילברג, שנזרק מבית הספר שנים רבות קודם לכן, סיים במחזור שלה וקיבל תעודה. ג'ורג' לוקאס היה המורה שלה לסאונד. היא זכתה במימון לימודים על מלגת הצטיינות, וסיימה ראשונה בכיתתה וברשימת הדיקן. סרטה הקצר, שצולם בישראל, נבחר לייצג את בית הספר USC ברחבי העולם.
בחופשות מהלימודים שבה לישראל ויצרה כתבות לתוכנית "סל בסלון" בערוץ הספורט.
בתום לימודיה ביימה סרט על בתיה ארד, אמו של רון ארד, "פעם אחת חלמתי שאבא חזר הביתה", ובהמשך ביימה סרט לרשת NBC בשם "Hope It Up", שעסק בילדים שהכדורסל מציל אותם מחיים של פשע. במהלך השנתיים הבאות עבדה ברשת הטלוויזיה NBA Entertainment, בה הפיקה וביימה כתבות רבות.
בשנים 1997–1998 כיהנה כראש מחלקת קידום ופיתוח באולפני ג.ג., כולל אחריות מלאה על בניית מכרזים, יזמות של תוכניות שונות ופיתוח תכנים.
בשנת 1999 עמדה בראש ערוץ פנאי ובידור באתר האינטרנט "תפוז". במסגרת זו לקחה חלק בבניית הערוץ, בעריכתו ובעריכת מדור.
בין הקליפים הרבים שביימה: "לא יכול להוריד ממך את העיניים" - הקליפ האחרון של מאיר אריאל, "תרנגול כפרות", הקליפ האחרון שצילם יוסי בנאי, יום לפני פטירתו, "זמן אהבה" של דוד ד'אור ואהוד בנאי ו"לולה" של דודו טסה. בנוסף, ביימה קליפים לרמי קלינשטיין, בהם "שיר חשוף", "הכעס" ו"אלוהי הדברים הקטנים".
בשנים 1997–2009 לימדה משחק מול מצלמה בבית הספר למשחק "בית צבי".
בשנים 2000–2001 לימדה וליוותה את פרויקט הגמר של תלמידי בית הספר לעריכה "Jump Cut".
מאז ועד היום ביימה סרטים וסדרות דוקומנטריים לטלוויזיה, בהם: "אמא יקרה לי", ו"סוף סוף אמא", סדרות דוקומנטריות לערוץ 10 עם מיקי חיימוביץ'; "מלחמות היהודים" עם עופר שלח; "מיניות ספורט" לערוץ שתיים במסגרת פרויקט "זום"; "עוד מעט נהפוך לשיר" תוכנית ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל לערוץ 2 עם גולן יוכפז, ו"מודה אני" לערוץ 2, העוסק במוזיקאים שחוזרים בתשובה.
בדצמבר 2012 ביימה את הסרט "ציפי לבני - החלום ושברו" – סרט תיעודי המלווה את ציפי לבני ברגעים אינטימיים לאורך שלוש שנים קריטיות בחייה (2012-2009). מרגע הזכייה ברוב קולות בבחירות, דרך ההתפטרות מהכנסת ועד להתלבטות על צעדיה הבאים, לנוכח הקדמת הבחירות לינואר 2013. בנוסף, יצרה וביימה סדרה תיעודית לyes בשם "שידוך משמים" על שידוכים בחברה החרדית.
סמל מרוקו
סמל מרוקו נקבע רשמית כסמל המדינה ב-14 באוגוסט 1957. הסמל עוצב על ידי הגרפיקאים גותייה והיינו (Gauthier ו-Hainaut).
הסמל הוא שלט אצולה שבחלקו התחתון מצויר פנטגרם ירוק על רקע אדום, במרכז השלט מצוירים הרי האטלס ומאחוריהם זורחת השמש.
מעל שלט האצולה מצויר כתר המסמל את בית המלוכה.
לסמל שני אריות תומכים.
תחת הסמל, על רצועת קלף כתוב בערבית:
ולדימיר ארנולד
ולדימיר ארנולד (רוסית: Владимир Игоревич Арнольд; 12 ביוני 1937 – 3 ביוני 2010), היה מתמטיקאי יהודי-רוסי. ידוע בעיקר בזכות משפט קולמוגורוב-ארנולד-מוזר המטפל בתורת היציבות של מערכות המילטוניות. תרם רבות גם בתורת המערכות הדינמיות, תורת הקטסטרופות, טופולוגיה, גאומטריה אלגברית, מכניקה קלאסית ותיאורית הסינגולריות. בשנת 1957 הציג את הפתרון לבעיה השלוש-עשרה של הילברט.
קורות חיים
נולד ב-12 ביוני 1937 באודסה, אז בברית המועצות. אימו הייתה יהודייה.
כבר בגיל 20, כתלמידו של אנדריי קולמוגורוב באוניברסיטת מוסקבה הצליח להוכיח שכל פונקציה רציפה בעלת מספר משתנים, ניתן להציג כהרכבה של מספר סופי של פונקציות בשני משתנים ובכך לפתור את הבעיה ה-13 של הילברט.
את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה הוא השלים בשנת 1959, ובין 1965 ו-1986 שימש שם כפרופסור. עבר לעבוד במכון סטקלוב למתמטיקה והתקבל כחבר באקדמיה הרוסית למדעים בשנת 1990.
זוקפים לזכותו של ארנולד את הפיכת הטופולוגיה הסימפלקטית לענף נפרד. השערת ארנולד על מספר נקודות השבת של סימפלקטומורפיזמים המילטוניים דחפה לפיתוח הומולוגיית פלור.
ארנולד ידוע בסגנון כתיבה בהיר. הוא הצליח לשלב הסברים אינטואיטיביים בנושאים מתמטיים, ובכך יצר סגנון הוראה מיוחד. בהרבה מהספרים שהוא כתב, הוא הצליח להסביר נושאים מתמטיים בעזרת גישה גאומטרית, לדוגמה למשוואות דיפרנציאליות רגילות. יש הטוענים כי השיטה של ארנולד מסבירה את העקרונות של התאוריה, אבל לא מספקת הוכחה של ממש.
ארנולד היה מבקר חריף של המגמה להפשטה במתמטיקה, זו המיוצגת בעיקר על ידי אסכולת בורבאקי. עבד עד יום מותו ב-(2010), כמרצה במכון סטקלוב במוסקבה, ובאוניברסיטת דופין פריז.
נכון ל-2006, היה לארנולד מדד הציטוטים הגבוה ביותר בין המדענים הרוסיים וה-h-index שלו עומד על 40. בין תלמידיו הבולטים ניתן לציין את אלכסנדר גיבנטל וויקטור ואסילייב.
ארנולד נפטר ב-3 ביוני 2010 בפריז, ממחלת דלקת הצפק (peritonitis), ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-73.
פרסים והנצחה
האסטרואיד 10031 Vladarnolda, נקרא על שמו.
אורי גוטליב
ביוגרפיה
גוטליב גדל בשכונת גני-צהלה בצפון תל אביב. היה חבר בלהקת צופי תל אביב. הוא בוגר תיכון חדש, ושירת בצה"ל בלהקת פיקוד המרכז בה היה מפקד הלהקה. לאחר שעישן חשיש והעביר את החומר לשאר חברי הלהקה, נידון למאסר של כחצי שנה בבית דין צבאי והורד לדרגת טוראי. כאשר הדבר הביא בסופו של דבר לפירוק הלהקה.
קריירה
שיחק בסרטים: "ללקק ת'תות", "צדק מוחלט" ו"איה". כמו כן, השתתף בתוכניות הטלוויזיה: "מה הרעש - להיט בראש", "זהו זה!" ("על הברזלים"), "מוצ"ש", "8 דקות ביום", "עניין של זמן" (עונות 1 ו-2), "לזכור", "אחד העם 1", "שוטטות" יחד עם ארז בן הרוש ואסף הראל, "צה"ל 1", "צפדינה מארחת", ובסרט הטלוויזיה "הללויה". הנחה את תוכנית האירוח "הכל טוב" בערוץ 2. במשך מספר שנים שיחק בתיאטרון חיפה בהצגה "משחקים בחצר האחורית".
בשנת 2006 הנחה את התוכנית "הרצועה" בערוץ ביפ, בתפקיד המנחה הפיקטיבי, סוכן השחקנים עופר נבאחו. באותה שנה החל להשתתף בתוכנית "מועדון לילה" בערוץ 2.
בחודשים אוקטובר–דצמבר 2007 שידר גוטליב את "ציפורי אלף לילה ולילה", כמחליפו הזמני של ארז טל.
בנובמבר 2007 החל גוטליב להגיש את התוכנית "עד כאן" בערוץ yes stars ישראלי, הגרסה הישראלית לתוכנית "הדיילי שואו" עם ג'ון סטיוארט, וכן השתתף כשופט בתוכנית הריאליטי "פרויקט ביפ" בערוץ ביפ. בשנת 2008 החל להשתתף בתוכנית "שבוע סוף" בערוץ 2 כמגיש ושחקן (עונות 1–2).
בחודש מאי 2010 החל להנחות את התוכנית "קצר משפחתי" בערוץ 2. בנוסף, שיחק בסדרה "אחד העם 101", סדרת ההמשך של "אחד העם 1", אשר עלתה בחודש יולי של אותה שנה.
בפברואר 2011 החל להנחות לצד מעיין בלום את תוכנית הסאטירה היומית "קאמבק", אשר שודרה בערוץ הוט קומדי סנטרל. מאוחר יותר באותה שנה השתתף בסדרה הקומית "השנים הכי יפות" בערוץ 2, בשידורי "רשת" לצד קרן מור, אורנה בנאי, גידי גוב ועוד. בסתיו של אותה שנה הגיש בערוץ 10 את סדרת הספיישלים "אז מה היה לנו" לרגל ראש השנה, המסכמת את השנה העברית החולפת.
בשנת 2012 השתתף כשחקן אורח בתוכנית המערכונים "הפרויקט הירוק" בערוץ הוט קומדי סנטרל, וכן החל להוביל את קמפיין הפרסום של מי "נביעות".
בשנת 2013 הגיש את הפינה הקומית "חדר מצב" בתוכנית האירוח "מחר שבת" בערוץ 1 בהנחיית שמואל וילוז'ני ויעקב כהן. בנוסף, השתתף במספר תוכניות ספיישל של "צחוק מעבודה" בערוץ 2 של רשת.
בשנת 2014 הגיש את תוכנית הרשת "הידעת?" של הטלוויזיה החינוכית, הכוללת מערכונים קומיים בכיכובו של השחקן יניב ביטון, והגיש את שעשועון השידוכים "בייב מגנט" בערוץ הוט קומדי סנטרל לצד ירון ברובינסקי. בתקופה זו החל להגיש ברדיו ללא הפסקה שתי תוכניות בימי חמישי: האחת "מועדון ארוחת הבוקר", מעין מהדורה מורחבת של התוכנית "שי ודרור" לצד שי גולדשטיין, דרור רפאל, גיל קופטש והדר לוי, והשנייה "חסרי תרבות" יחד עם שי גולדשטיין, המשודרת בשעות הערב.
בשנת 2016 החל להשתתף בתוכנית הלייט-נייט "לילה טוב עם אסף הראל" בערוץ 10. כמו כן, ב-15 באוגוסט 2016 החל להגיש את תוכנית הבוקר ברדיו ללא הפסקה לצד שי גולדשטיין ולאה לב, במקום התוכנית של שי ודרור שירדה משידור. בתאריך 1 ביוני 2017 שידר את תוכניתו האחרונה.. באותה שנה שיחק בסרט "לב שקט מאוד" בבימויו של איתן ענר.
בשנת 2017 שיחק בסדרה הקומית "צפוף" בערוץ זום אצל HOT בתפקיד אבישי.
בשנת 2019 שיחק בסדרה הקומית "זאת וזאתי" ברשת 13 בתפקיד אורח בתור המב"ס.
בשנת 2023 החל לשחק בהצגה ״דור בא״ מאת מעין אבן בתיאטרון הבית.
חיים אישיים
בשנת 2017 נטען במאמר ב"ידיעות אחרונות" כי גוטליב ביקר בכת מייסודה של חוה גואז.
נכון ל-2017 גוטליב שותף בשתי מסעדות בתל אביב.
קנטאור (קבוצת כוכבים)
קנטאור או קנטאורוס הוא שמה של קבוצת כוכבים דרומית, מהגדולות שבקבוצות הכוכבים, הכוללת את הכוכב הקרוב ביותר למערכת השמש. קבוצות קנטאור היא גם אחת מקבוצות הכוכבים המודרניות וגם אחת מאלו של תלמי.
היסטוריה
אאודוקסוס ואראטוס במאות הרביעית והשלישית לפנה"ס ציינו את קבוצת קנטאור. תלמי זיהה 37 כוכבים בקבוצה זו.
מיתולוגיה
כאשר מתבוננים גם בכוכבים החיוורים יותר בקבוצה, היא מזכירה אדם שאחוריו אחורי סוס. לפי המיתולוגיה היוונית קבוצת הכוכבים היא כיירון, הקנטאור (חצי-אדם וחצי-סוס) שחינך את יאסון והרקולס. קנטאור לפעמים מקושר עם קבוצת הכוכבים חץ, שנראית כאילו נורתה מקנטאור לעבר נשר. יחד עם קבוצת זאב והעובדה שקנטאור נמצא תחת מישור המילקה ייתכן שקנטאור הניחה את הבסיס לאגדה של קטילת החזיר הארימנתי, אחת משתים עשרה המטלות של הרקולס.
כשהשמש במזל בתולה, היא נמצאת בדיוק מעל קבוצת הכוכבים קנטאור. היוונים האמינו שהקנטאור כירון, שהורעל בטעות למוות על ידי הרקולס כשזה ניסה לצוד את החזיר הארימנתי, הושם בכיפת השמיים כאות לחמלה.
קבוצת הכוכבים זאב היא הבאה אחרי קנטאור במסלול השמש, ובעוד היוונים חשבוה לחיה ניצודה סתמית, הרומאים הפכוה לזאב. קנטאור נראה כיורה חץ לעבר הנשר, שמענה את פרומתאוס, וכך גואל אותו מייסוריו. קנטאור נמצא תחת מישור המילקה ולכן נחשב כבשאול.
אחרי הקציר
אחרי הקציר (בפולנית: Pokłosie) הוא סרט קולנוע מתח-דרמה פולני משנת 2012, שנכתב ובוים על ידי ולדיסלב פשיקובסקי. הסרט מדמה אירוע מתקופת השואה שמבוסס על אירועי יולי 1941 – טבח יהודי ידוובנה, שבו רצחו תושבי העיירה הפולנים את שכניהם היהודים.
עלילה
הסרט מתרחש בעיירה פולנית דמיונית בשם גורובקה (Gurówka). הסיפור מתחיל עם חזרתו של פרנקיזק קאלינה (אירנזיוס צ'ופ) לעיירה הכפרית שבה נולד בפולין, לאחר 20 שנים שבהן גר בשיקגו. פרנק מבקר את אחיו יוז'ף (מאצ'יי סטוחר) ומגלה כי העיירה מנדה את אחיו ומתנכלת לו מכיוון שיוז'ף אוסף ורוכש מאות מצבות ישנות של יהודים בני העיירה ששמשו את הגרמנים כחומר בניין ברחבי העיירה וכן לסלילת כבישים בזמן מלחמת העולם השנייה.
למרות ההתנגדות הגוברת של בני העיירה, האחים קאלינה היו נחושים בדעתם לגלות מה עלה בגורל יהודי המקום. במהלך הסרט המקומיים מציקים לאחים ואף תוקפים אותם, אך אלו ממשיכים בחקירתם. מאוחר יותר הם מגלים כי כל יהודי המקום נרצחו על ידי שכניהם הפולנים, נקברו בקבר אחים וכל רכושם נבזז.
השראה
הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים שקרו בעיירה ידוובנה במחוז לומז'ה בפולין במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-10 ביולי 1941 פרעו הפולנים המקומיים ביהודי העיירה, התעללו בהם פיזית, והשפילו אותם. לאחר מכן הכניסו הפולנים את כל יהודי העיירה לדורותיה, כ-1500 נפשות, לאסם שהיה בעיירה והציתו את האסם כאשר היהודים בתוכו עודם בחיים. לאחר מכן בזזו הפולנים את רכושם ובתיהם של היהודים.
ההשראה לכתיבת ובמוי הסרט (במקור היה אמור להיקרא "קדיש"- על שם תפילת האבלות היהודית) הגיעה מהמחלוקת שנוצרה בפולין בשנת 2000 בעקבות יציאתו לאור של הספר "שכנים" מאת הסוציולוג האמריקאי (פולני במקור) יאן טומאש גרוס. גרוס הוא זה שמביא לראשונה את תרחישי הטבח בידוובנה כפי שקרו באמת. עד לצאת "שכנים" הדעה הרווחת הייתה שהגרמנים הנאצים שכבשו את ידוובנה ב-1941 הם אלו שביצעו את הרצח ביהודים, אך מחקרו ההיסטורי של גרוס מוכיח כי היו אלו הפולנים המקומיים שטבחו בשכניהם היהודים. גרוס גרם למהפכה גדולה בפולין ושינה את הדרך שבה נתפסו הפולנים המלחמה- "הם היו רגילים לראות עצמם כקרבנות ולא כמקריבים".
תוצאות מחקרו של גרוס עוררו סערה גדולה בפולין על הדרך בה האשים גרוס את הפולנים וגרוס נתפס כבוגד ואנטי-פולני, אך במקביל הביא מחקרו לתנופה של אנשים שהחלו להתעניין בהיסטוריה ולחשוף את הדברים כמו שהם ולא כפי שטויחו מאז המלחמה. ולדיסלב פשיקובסקי אמר כי: "הסרט אינו עיבוד של הספר של גרוס, שהוא דוקומנטרי ועובדתי, אבל הוא כן צמח ממנו, שהרי הוא היה מקור המידע והבושה שלי"..
במשך זמן רב נאבק פשיקובסקי להפיק את הסרט. מספר קשיים עיכבו את תחילת העבודה על הסרט: " השגת מימון לתסריט השנוי במחלוקת" אומר פשיקובסקי "ומציאת הדרך הכי נכונה לגשת לנושא הכה טעון הזה בשביל פולנים רבים. לבסוף, זה לקח שבע שנים עד שהמפיק דריוש יבלונסקי הצליח לקבל מימון מטעם הקרן המדינית לקולנוע לסרט 'אחרי הקציר'.
פולין
הסרט זכה בפולין לביקורות חלוקות כמו אביו הספר "שכנים". מצד אחד הסרט הולל על ידי בעלי תפקיד בממשלה ודמויות ציבוריות בולטות כמו הבמאי אנדז'יי ויידה ויוצר הסרטים ההיסטוריים הפולני מלגורזטה פקייר. לעומת זאת, פולנים המחזיקים בתפיסות לאומניות הביעו מורת רוח מהוצאתו לאקרנים של הסרט, עד כדי כך שהסרט הוחרם בערים מסוימות והוקע באינטרנט, ועיתונים מהצד הימני הפוליטי בפולין גינו בפומבי את הסרט, כך למשל נכתב בכת העת "עיתון פולין" כי הסרט "קרני ומזיק לעם הפולני", השבועון Wprost, שם תמונה של השחקן מאצ'יי סטוחר (ששיחק בסרט את יוז'ף קאלינה) בתוך מגן דוד וכתב " מאצ'יי סטוחר- האם הוא ביקש את הלינץ' של עצמו?". גישה זאת היא המשך ישיר ליחס העוין לו זכה הספר "שכנים" כאשר יצא לאור בשנת 2000.
פרסים
הסרט זכה למספר פרסים:
7 באוקטובר
7 באוקטובר הוא היום ה-280 בשנה בלוח הגרגוריאני (281 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 85 ימים.
חמורבי
חַמּוּרָבִּי או עַמּוּרָפִּי (באכדית: 𒄩𒄠𒈬𒊏𒁉, ḫa-am-mu-ra-pi₂) היה מלך בבל בשנים 1792 לפנה"ס – 1750 לפנה"ס, השישי במספר לפי "הכרונולוגיה התיכונה" בשושלת הראשונה של בבל, ממוצא אמורי. הוא זכור בעיקר בזכות חוקי חמורבי - קובץ חוקים שחוקק, ושרד עד ימינו. לאחר מותו ירש אותו בנו שמשו-אילונה.
שמו של המלך היה נפוץ גם בשושלות אחרות בתחום השמי-מערבי ממערב לבבל, כמו באוגרית, בענת, בקטרה/כרנה, בימחד, באללח' וב.
המצב הגאופוליטי בעת עלייתו לשלטון
חמורבי היה מלך בשושלת הראשונה של עיר המדינה בבל. הוא היה בנו של סין-מובליט וירש אותו בשנת 1792 לפנה"ס. בעת עלייתו לשלטון הייתה בבל אחת מערי המדינה הרבות ששכנו במישור הדרומי של מסופוטמיה. ערי מדינה אלו ניהלו מאבקים ומלחמות על השליטה בקרקע החקלאית הפורה. התרבות הבבלית צברה בולטות מסוימת בקרב מעמדות המשכילים על פני תרבויות אחרות באזור. המלכים שקדמו לחמורבי כבר החלו לבסס שלטון מרכזי באזור תחת הגמוניה בבלית. בעת עלייתו לשלטון היו כבר ערי המדינה בורסיפה, כיש, דילבת וסיפר תחת הגמוניה בבלית, כך שמתחילת שלטונו, כבר עמד בראש ממלכה קטנה בעיצומם של שינויים גאופוליטיים מורכבים.
ממלכת אשנונה החזקה שלטה באזור נהר החידקל העליון. העיר לרסה שלטה באזור הדלתא של הנהר. ממזרח שכנה ממלכת עילם, בצפון שלט שמשי-אדד הראשון, מלך אשור. כדי לעמוד כנגד שמשי-אדד הראשון, כרת ברית עם אובל-פי-אל השני מלך אשנונה, וירים-לים הראשון מלך ימחד. שותף נוסף לברית היה זמרי-לים מלך מארי, שהיה מלך ואסל של ימחד.
תקופת שלטונו
על פועלו של חמורבי נכתב בהקדמה לחוקי חמורבי, כתובות בנייה ותיקוני בנייה (תיקון מקדשים ומגדליהם בבבל), אולם המידע העיקרי למאורעות הן נוסחות תאריכים שלו שלפיהן המשיך, כאביו סין-מובליט, להרחיב בהדרגה את גבולות בבל. בשנים 7–11 למלכותו כבש את ארך, איסין, ימות בל ומלגיום (בדרום ובמזרח) ורפיק בצפון.
כבר בשנתו הראשונה הכריז על שמיטת חובות. העיר בבל הפכה בימיו לא רק לחשובה שבערי בבל מבחינה פוליטית, אלא גם למרכז הדתי והתרבותי של ארץ בבל. החל בשנתו השלושים חידש את מסעות הכיבושים שלו נגד אויביו, בשנת 1762 לפנה"ס כבש בדרום מסופוטמיה את ממלכת לרסה ושבה את מלכה רים-סין הראשון. לאחר מכן פנה צפונה לאזור הפרת התיכון וכבש את ממלכת מארי וכמו כן לכיבושים בצפון מזרח (מערב רמת-איראן ואשור). חמורבי נכנס למלחמה ממושכת עם אשמי-דגן הראשון על השליטה על מסופוטמיה, תוך שהוא כורת בריתות עם מדינות קטנות. בסופו של דבר הצליח חמורבי במהלך שלו. הוא הדיח את אשמי-דגן הראשון, ויורשו מות-אשחור קיבל את מרות חמורבי, אם כי השליטה על אשור לא נעשתה בשלטון ישיר. אשור שרדה אך שילמה מס לבבל. תוך מספר שנים הצליח חמורבי לאחד את כל מסופוטמיה ושלט על מרבית ממלכות האזור, למעט ימחד וקטנה במערב סוריה, ששמרו על עצמאותן. במצבה שהציב חמורבי בדיארבקיר (היום טורקיה) הוא טען לתואר "מלך האמורים".
בתקופתו ניתן לראות תכנון של עיר הבירה, עד ימיו הערים לא נבנו לפי תכנון מראש. הרחובות הראשיים היו מקבילים ורחובות צדדיים חצו אותם בזווית ישרה.
שושלת חמורבי האריכה ימים אחריו והתקיימה למשך יותר מ-150 שנה.
הנצחה
כוכב הלכת המינורי 7207 Hammurabi נקרא על שמו.
אוואן ויינדל
אוואן ויינדל (בהולנדית: Owen Wijndal; נולד ב-28 בנובמבר 1999) הוא כדורגלן הולנדי, המשחק בעמדת המגן השמאלי באייאקס ובנבחרת הולנד.
קריירת מועדונים
ויינדל, התחיל את הקריירה שלו, בקבוצות ילדים מקומיות וכאשר היה בן 10, הצטרף לקבוצת הילדים של אלקמאר. ב-4 בפברואר 2017, ויינדל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בהפסד 4-2 לפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית. באותה עונה, ויינדל שיחק בעיקר בקבוצת המילואים, עמה על לליגת המשנה ההולנדית. ב-22 ביוני 2018, חתם על חוזה מקצועי בקבוצה. ב-7 במרץ 2020, ויינדל הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 4–0 על דן האג.
ב-12 ביולי 2022 חתם באייאקס.
יורי לוז'קוב
יורי מיכאילוביץ' לוז'קוב (ברוסית: Ю́рий Миха́йлович Лужко́в; 21 בספטמבר 1936 – 10 בדצמבר 2019) היה מדינאי רוסי שכיהן כראש עיריית מוסקבה במשך 18 שנה מ-1992 עד 2010. לוז'קוב ניהל את העיר ביד רמה ותרם רבות לפיתוחה והפיכתה של מוסקבה מעיר סובייטית מיושנת ואפרורית לעיר מערבית מודרנית, הנחשבת לעיר היקרה ביותר בעולם. לוז'קוב נחשב בזמנו לפוליטיקאי הנערץ ביותר ברוסיה, אחרי ולדימיר פוטין ודמיטרי מדבדב.
אוואן ויינדל
קריירה בינלאומית
ויינדל, שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של הולנד. ב-7 באוקטובר 2020, ויינדל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0-1 נגד.
יורי לוז'קוב
לוז'קוב היה סגן יושב ראש וממייסדי מפלגת רוסיה מאוחדת, מפלגת השלטון בפדרציה הרוסית. הוא פוטר מתפקיד ראש העיר מוסקבה בעקבות צו נשיאותי שעליו חתם הנשיא דמיטרי מדבדב ב-28 בספטמבר 2010.
ביוגרפיה
לוז'קוב נולד בספטמבר 1936 בבירת ברית המועצות, מוסקבה. אביו, מיכאיל אנדרייביץ' לוז'קוב הגיע למוסקבה מכפר קטן במחוז טבר בשנות ה-30 המוקדמות.
מ-1953 עד 1958 לוז'קוב למד במכון לתעשיית גז פטרוכימית ע"ש גובקין במוסקבה. מ-1958 עד 1964 עבד כחוקר במכון המחקר המדעי לפלסטיקה במוסקבה. הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ב-1968. בשני העשורים שלאחר מכן הוא עבד בתפקידים שונים במגזר התעשייה הכימית ועבד במשרד הסובייטי לתעשייה כימית.
ראש עיריית מוסקבה
יורי לוז'קוב נבחר לראשונה למועצת העיר מוסקבה ב-1977. ב-1987 הועבר לוועד הפועל של העיר מוסקבה (העירייה בשמה הסובייטי). ב-1991 נערכו הבחירות החופשיות הראשונות לראשות העיר מוסקבה ולתפקיד נבחר גברייל פופוב. הוא נכשל בטיפול במשבר שצץ בעיר עם התפרקות ברית המועצות ופוטר ביוני 1992.
לוז'קוב שהיה יו"ר מועצת העיר (הפרלמנט העירוני), מונה לראש העיר על ידי הנשיא בוריס ילצין ב-6 ביוני 1992. הוא היה לפופולרי מאוד בקרב תושבי העיר ונבחר בהצבעה ב-16 ביוני 1996 (כשזכה ב-95% מהקולות), נבחר שוב ב-19 בדצמבר 1999 (ברוב של 69.9% מקולות הבוחרים) ובפעם השלישית ב-7 בדצמבר 2003 נבחר לקדנציה רביעית רצופה ברוב מכריע של 75%.
בעשור הראשון לאחר פירוק ברית המועצות העירייה בראשות לוז'קוב ביצעה שורת פרויקטים הנדסיים לפיתוח העיר. לאחר התפרקות ברית המועצות מספר הרכבים הפרטיים גדל בקצב של כ-200 אלף כלי רכב מדי שנה והעיר נקלעה לבעיות תחבורה רציניות, משום כך היה על לוז'קוב להוביל הרחבה משמעותית של מערכת התחבורה העירונית. המשימה לא בוצעה בהצלחה ולאחר עזיבתו העיר המשיכה לסבול קשות מפקקי תנועה.
בשל הצעדת העיר קדימה, לוז'קוב נהנה מפופולריות רבה יחסית בקרב תושבי מוסקבה, בשל קידום השקעות חוץ רבות בעיר שהובילו לצמיחתה והפיכתה לעיר היקרה ביותר בעולם. הפופולריות שלו החלה לרדת ובמשאל עם שנערך בין המוסקבאים באוקטובר 2009, הוא זכה ל-36% תמיכה מהתושבים, אף שבתקופה שלפני פיטוריו זכה ב-65% אחוזי תמיכה שנבעו בעיקר מהתודה שרכשו התושבים לראש העיר, שהעלה את רמת החיים בעיר בצורה משמעותית לאורך שני העשורים, בעת כהונתו כראש העיר.
ב-1998 לוז'קוב היה נשיא הוועדה המארגנת של אולימפיאדת הקיץ לנוער.
לאחר פיטוריו מתפקיד ראש העיר
במהלך ספטמבר 2010 הופיעו בטלוויזיה רוסית סרטים על ניהול כושל של העיר והעומד בראשה. הטלוויזיה שנשלטת בידי הקרמלין הציגה סרטים תיעודיים שהאשימו את ראש העיר ורעייתו בשחיתות ואת הענקת הטיפול הלקוי בעת השריפות שפרצו בקיץ 2010 ברחבי מערב רוסיה. ב-28 בספטמבר 2010, הנשיא דמיטרי מדבדב פיטר את לוז'קוב מתפקידו באמצעות צו נשיאותי שחתם עליו וכשהוא עוד בביקור ממלכתי בסין. הפיטורין באו לאחר שראש העיר חזר מחופשתו באוסטריה. הסיבה הרשמית לפיטורים הייתה שהנשיא "איבד את האמון". אולם, למעשה הייתה זו המדיניות החדשה של הקרמלין. זמן מה לאחר פיטוריו השמיע ראש העיר המפוטר הצהרות גנאי נגד שלטון מדבדב והשווה את השלטון לשלטון סטליניסטי והוא ביקר נחרצות את סלילת הכביש המהיר מסנקט פטרבורג למוסקבה, שסלילתו מתוכננת לעבור דרך יער חימקי, תכנון שזכה להפגנות מצד נציגי ארגוני איכות הסביבה. לוז'קוב הכריז שהוא עוזב את מפלגת רוסיה המאוחדת.
מייד לאחר עזיבת תפקיד ראש העיר, הוא התמנה למרצה באוניברסיטה בינלאומית לניהול ערים שבראשה עומד גבריאיל פופוב, גם הוא ראש העירייה לשעבר. החל משנת 2011 התגורר עם משפחתו מחוץ לגבולות רוסיה.
ב-10 בדצמבר 2019 מת במינכן, גרמניה, במהלך הליך רפואי באחת המרפאות.
הביקורת כלפיו
בשנת 2008 הוכרז לוז'קוב כאישיות בלתי רצויה באוקראינה, בשל ההצהרה שהכריז בדבר מעמדה של העיר סבסטופול, המשמשת כבסיס הבית של צי הים השחור של הצי הרוסי:
כמו כן, שירות הביטחון האוקראיני העלה חשד לביצוע עבירות הלבנת הון על ידי לוז'קוב בסבסטופול, והודיע כי ברגע שיהיו בידיהם ההוכחות, הם יעמידו אותו לדין על כך.
חייו האישיים
לוז'קוב נישא לאשתו הראשונה, מריה באשילובה ב-1958, ממנה נולדו לו שני בנים - מיכאיל ואלכסנדר. ב-1989 מריה נפטרה מסרטן. את אשתו השנייה, ילנה באטורינה, פגש ב-1987 והם נישאו ב-1991. באטורינה היא האישה העשירה ביותר בפדרציה הרוסית והמיליארדרית הראשונה ברוסיה. ברשימת עשירי תבל היא ממוקמת במקום ה-279, כך על פי פורבס. ילנה בטורינה היא בעלת חברת בנייה מהגדולות במוסקבה. הזמנות לביצוע פרויקטים רבים של עיריית מוסקבה הועברו לחברה בבעלותה באופן קבוע. לטענת העירייה הדבר נעשה בהתאם לתוצאות המכרזים. לזוג נולדו שתי בנות: ילנה (ילידת 1992) ואולגה (ילידת 1994). המשפחה התגוררה ביישוב גורקי-2 ליד מוסקבה.
לוז'קוב היה נוצרי-אורתודוקסי. היה ידידו הקרוב של אלכסיי השני, ראש הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית מ-1990 עד 2008 והוענק לו גם אות כבוד מהקרן הבינלאומית לאיחוד הנוצרים האורתודוקסים. נוסף לזה, לוז'קוב היה חבר מוערך בכנסייה האורתודוקסית היוונית. הוא נחשב לשמרן ומסורתי בדעותיו שהתנגד קשות להומוסקסואליות ואף עשה שימוש במשטרה על מנת לפזר את מצעדי הגאווה והתאספויות שונות של ההומוסקסואלים במוסקבה. לוז'קוב היה לאומן רוסי שחש נפגע מהתפרקות ברית המועצות ובאמצעות כספי רעייתו תרם רבות לקהילות הרוסיות ברחבי העולם ולתנועות פרו-רוסיות באבחזיה, דרום אוסטיה, חצי האי קרים, טרנסניסטריה ועוד.
לוז'קוב היה חובב טניס מושבע ואוהד קבוצת הכדורגל מוסקבה. הקבוצה אף כונתה לעיתים "הכובעים", בשל תמיכתו הפיננסית הרבה בקבוצה והכובעים הרבים שהוא נטה לחבוש לראשו.
גשר (קיבוץ)
גֶּשֶׁר הוא קיבוץ השייך לתנועה הקיבוצית (תק"ם). מיקומו בעמק הירדן, מדרום לכנרת כ-10 ק"מ דרומית לצומת צמח, ובסמוך לכביש 90. הקיבוץ נקרא על שמם של גשרי הירדן הקרובים אליו, בהם "גשר הפגישה" (ג'יסר אל מג'מע) העתיק וגשר הרכבת החיג'אזית.
היסטוריה
הגרעין הראשון של אנשי קיבוץ גשר, שכונה קבוצת הבשקירים, התיישבו בשנת 1921 במנחמיה על פי הסכם עם יק"א שנתנה להם שטח של כמה מאות דונם לעיבוד. הם השקיעו את מרצם בעיקר בתבואות וברפת. בשנת תרפ"ג עברו חברי הקיבוץ לשטח ליד הכפר ג'שר אל מג'מע ובהמשך עברו להתגורר בתוך הכפר עצמו, יחד עם כ-40 ערבים. עד אוגוסט 1924 התחלפו כל חברי הקיבוץ ולא נותר במקום אף אחד ממייסדי הקבוצה. המתיישבים החדשים היו אנשי קבוצת "אחדות" של הקיבוץ המאוחד, שמנתה 15 גברים ו-8 נשים. הם גדלו תבואה וירקות וכן החזיקו רפת של 20 ראש ולול של כ-500 עופות. חלק מחברי הקבוצה עבדו במפעל החשמל בנהריים, דבר שאפשר את קיום הקבוצה. לאחר עיכוב של שנים דווח באוגוסט 1930 שפיק"א הקציבה תקציב לבניית נקודת קבע לקבוצה. בתחילת 1932 הגיע מספר החברים המבוגרים ל-130. אנשי הקבוצה עברו לקראת סוף שנות ה-30 לאשדות יעקב, ובמקומם הגיעו למקום ב־1939 אנשיי גרעין של הנוער העובד וגרעין של עליית נוער מגרמניה.
במקור הוקם הקיבוץ סמוך לגשרי הירדן, במקום בו שכן חאן ממלוכי עתיק, על הגבול הנוכחי עם ממלכת ירדן. החברים הראשונים גרו בתוך מבנה החאן ההרוס - ביום ישנים בצל, עם רדת הערב יוצאים לעבוד - ומאבניו הם בנו את חדר האוכל, המבנה היחיד ששרד מהקיבוץ המקורי. לאחר מלחמת העצמאות עבר הקיבוץ לנקודה מערבית יותר, בקרבת המקום הישן.
בחודשים אפריל ומאי 1948, (27-30 באפריל ו 15–22 במאי) הותקף המשק ומצודת המשטרה הבריטית על ידי רגלים, ארטילריה ושריון של הלגיון הירדני והצבא העיראקי שאף חצו את הירדן מערבה והשתלטו על "גבעת גמל". כתוצאה מן העמידה האיתנה של מגיני הקיבוץ כשלו התוקפים מלחדור למשק ולמצודה, ומלפרוץ מערבה לעמק יזרעאל, ונסוגו לעמדות המוצא שלהם מזרחה לנהר. בכך הייתה גשר לאחת הנקודות הבודדות בתחומי מדינת ישראל של החלטת החלוקה שהותקפה וששטחים בסביבתה נתפסו על ידי הלגיון. בסיום המלחמה הוחלט להעביר את הקיבוץ למיקומו הנוכחי, ליד "גבעת גמל" הרחוקה מעט יותר מהגבול, גבוהה יותר טופוגרפית, מאות מטרים מצפון מערב לנקודת ההתיישבות הראשונה.
במלחמת ההתשה בין השנים 1967 עד 1970, הותקף הקיבוץ בירי מרגמות, ירי מנשק קל וחדירות מחבלים.
אחרי הסכם השלום עם ירדן, הקים הקיבוץ במקום ההתיישבות המקורי, את חצר גשר הישנה, אתר המתאר את תולדות הקיבוץ במלחמת העצמאות ואת סיפורה של תחנת הכוח בנהריים, שהוקמה על ידי פנחס רוטנברג. האזור הוכרז כאתר לשימור של המועצה לשימור אתרים.
בסמוך לקיבוץ נמצא האתר הארכאולוגי גשר, הכולל ממצאים מהתקופה הנאוליתית ומתקופת הברונזה התיכונה. כקילומטר וחצי מצפון מערב לקיבוץ, בשיפולי רמת סירין, נמצאת חורבת אדמות, בה אותרו שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד.
ביבי (ספר ילדים)
ספרי "ביבי" משובצים ברישומים שונים ובציורים צבעוניים של נופי דנמרק, בתיה ותושביה בתלבושותיהם המיוחדות - הציורים שביבי מעלה על דפי מחברותיה כשהיא נוסעת ברחבי הארץ ברכבות של אביה. נוסף לציורים, גדושים הספרים גם בשגיאות כתיב למכביר, משום שביבי איננה אוהבת ללמוד. השגיאות במכתביה הן חלק אורגני מן הסיפור, ולכן קיימות גם בגרסאות התרגום.
הספר יצא לאור בעברית לראשונה בשנת 1935, בהוצאת "אמנות", בתרגום י. למדן.
תקציר העלילה
ביבי היא ילדה מיוחדת במינה, עצמאית מאוד, ציירת מוכשרת וחובבת טיולים ארוכים, שאליהם היא לוקחת כמובן את חוברת הציור ואת עפרונותיה הצבעוניים. אביה של ביבי הוא מנהל תחנת רכבת, ועל כן יכולה ביבי לנסוע על פני כל המסילות בכל רחבי הארץ, וזאת היא עושה בכל פעם שהיא מרגישה צורך לצאת למרחבים. גם את שמה קיבלה בחליפין עם חברתה, משום שסברה, שהשם אולה יאה לילדה כהת שיער, כמו החברה, ואילו "ביבי" מתאים לילדה בהירה כמוה. וכך נעשית אולריקה אליזבת הכבודה לביבי השובבה.
אמה של ביבי מתה עליה בינקותה ואת סבה וסבתה לא הכירה מעולם. היא רק יודעת, שהם בני אצולה ועשירים מופלגים, שהכריתו את רגל בתם מביתם ומחייהם כאשר התעקשה להינשא לאביה של ביבי בניגוד לרצונם, ובהיותה ילדה עתירת דמיון, היא מבינה את הדברים כפשוטם וסבורה, שאכן כרתו לאמה את הרגל ואולי משום כך מתה.
בשיטוטיה ברחבי דנמרק מגיעה ביבי לכל מקום, ואביה מרשה לה לטייל כרצונה ורק דורש ממנה להבטיח לו דברים שונים הקשורים בביטחונה האישי, בין השאר אסור לה בשום פנים לנסוע למקום שם קבורה אמה. אביה של ביבי יודע, שכאשר ביבי מתחייבת למשהו ב"הן צדק הגדול" שלה, היא עומדת בהבטחתה ויהי מה. באחד ממסעותיה פוגשת ביבי את "האנשים האפורים", המגלים בה עניין מיוחד, בלי שתדע מדוע, ורק בהמשך, כאשר הרפתקאותיה מובילות אותה אל ביתם, נודע לה הסוד.
גבריאיל פופוב
גבריאיל חריטונוביץ' פופוב (ברוסית: Гаврии́л Харито́нович Попо́в; נולד ב-31 באוקטובר 1936) הוא פוליטיקאי וכלכלן רוסי וראש עיריית מוסקבה הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות. הוא היה ראש העיר מוסקבה מ-1990 עד 1992, עת הוחלף בידי יורי לוז'קוב.
ביוגרפיה
פופוב התחנך באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה ע"ש לומונוסוב. הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ב-1959 והיה מזכיר ועדת הקומסומול באוניברסיטה. הוא נשאר בפקולטה לכלכלה, בה התחנך כסטודנט ולאחר מכן היה לדיקן הפקולטה, מאז 1978. ייגור גאיידר, שהיה לראש ממשלת רוסיה היה תלמידו בפקולטה.
בתקופת הפרסטרויקה, גבריאיל התערב יותר ויותר בפוליטיקה. בשנת 1989 הוא נבחר לועידת נציגי העם והיה בין חברי האופוזיציה. ב-1990 עזב את המפלגה והיה לתומך נלהב של דמוקרטיזציה ומדיניות הפרסטרויקה. ב-20 באפריל 1990 פופוב נבחר לראשונה בתולדות העיר באופן דמוקרטי לתפקיד ראש העיר. הוא פוטר כעבור שנתיים לאור בעיות ניהוליות.
הוריו היו ממוצא יווני והוא נשיא כבוד של ארגון יוצא יוון ברוסיה.
מכונת הרדמה
מכונת הרדמה היא מכשיר רפואי המספק זרם תערובת גזים רפואיים וחומרי הרדמה לצורך הרדמה, לרוב בעת פעולה ניתוחית.
הרדמה בניתוח מבוצעת דרך כלל תוך שימוש במקביל במכונת הנשמה, ציוד יניקה (לשאיבת נוזלים מקנה הנשימה), וציוד לניטור מדדי המטופל. בהגדרה מצומצמת, המונח "מכונת הרדמה" מתייחס רק לרכיב המייצר את זרימת הגז, אולם אלה משולבות ביחידה אחת במכונות מודרניות המכונה "מכונת הרדמה" לשם הפשטות. הסוג הנפוץ ביותר הוא מכונת הרדמה בזרם-שוטף או "המכונה של בויל", שנועדה לספק אספקה גזים רפואיים המעורבים באדי חומר הרדמה בריכוז מדויק, ולהזרים אותו ברציפות למטופל בלחץ ובזרימה בטוחים. זאת להבדיל ממכונות הרדמה בזרם לסירוגין, המספקות זרימת גז רק לפי דרישה כאשר מופעלות על ידי נשימתו של המטופל עצמו.
ניתן להשתמש במנגנוני הרדמה פשוטים יותר בנסיבות מיוחדות, כגון "מנגנון ההרדמה המשולש", מערכת אספקת הרדמה מופשטת שהומצאה לשירותי חיל הרפואה הבריטי, שהיא קלה וניידת ויכולה לשמש לאוורור גם כאשר אין גזים רפואיים זמינים. למכשיר זה שסתומים חד כיווניים היונקים אוויר מסביב, אותם ניתן להעשיר בחמצן ממכל גז בעזרת מפוח ידני.
היסטוריה
בשנת 1917, המציא הרופא המרדים הבריטי הנרי בויל בבית החולים סנט ברתולומיאו בלונדון את הרעיון המקורי של מכונות הרדמה בלחץ-רציף, למרות שמכונות דומות היו בשימוש בצרפת ובארצות הברית. לפני כן, מרדימים נשאו לעיתים קרובות את כל הציוד שלהם עימם עד שפותח ציוד הנשמה חדיש שהיה כבד ומגושם והוביל לכך שזה לא היה מעשי יותר ברוב הנסיבות. מכונות מודרניות עדיין מתבססות על מבנה המכונה שהמציא ופיתח בויל ומכונות רבות מכונות (מטונימיה, "המכונית של בויל", ובדרך כלל מורכבות על עמדה בעלת גלגלים מונעי חשמל סטטי לשינוע קל.
לריצ'רד וון פורגר ולחברת פורגר מיוחסים רבים מהחידושים המוקדמים בציוד הרדמה בארצות הברית, כולל סופג הפחמן הדו-חמצני במעגל סגור (המכונה גיד'ל-פורג'ר מידג'ט) והפצה של ציוד כזה לרדיולוגים בארצות הברית.
חלקי המכונה
מכונת הרדמה מודרנית מכילה לפחות את הרכיבים הבאים:
ניתן לשלב מערכות לניטור קצב הלב של המטופל, א.ק.ג., לחץ דם ורווי חמצן, ולעיתים גם ניטור פחמן דו-חמצני וחום הגוף. שק מנשם ידני משמש כמערכת גיבוי למקרה שבו נוצר כשל באספקת החמצן.
עגלות הרדמה הן כינוי לעגלות רפואיות, לרוב בבתי חולים, הכוללת מלבד מכונת ההרדמה גם תרופות תוך ורידיות, מזרקים, מחטים ופריטי ציוד שבהם נעשה שימוש במהלך הניתוח.
מאפייני בטיחות של מכונות מודרניות
כשל במכונת ההרדמה יכול להוביל לאספקת גז שגוי, גז בלחץ נמוך או לא מתאים ובכך לגרום לחנק המטופל. בתחילת כל ניתוח, נבדקת המכונה ומבוצעת רשימת בדיקות (צ'ק ליסט, בדומה לצ'ק ליסט המבוצע לפני טיסה) כדי לאתר תקלות. מכונות מודרניות מכילות מנגנוני בטיחות להפחתת הסיכון לטעות אנוש ובנויות לפעול גם בעת הפסקת חשמל (באמצעות סוללות גיבוי). המכונות עוברות ניקוי וחיטוי לאחר כל שימוש כדי למנוע את מעבר הזיהום בין מטופלים. במכונות חדישות מורכבים מנגנוני בטיחות רבים ובינם:
נעמה העמונית
נַעֲמָה הָעַמֹּנִית הייתה אחת מנשותיו של שלמה המלך ואמו של רחבעם. במקרא זה המידע היחיד הנמסר עליה.
רחבעם קיים עבודה זרה, וניתן לשער שאמו שהייתה ממוצא נוכרי חינכה אותו לכך.
אזכורים בדברי חז"ל
בתלמוד נאמר:
הגמרא אומרת שנאסר על ישראל להילחם בעמון בגלל שנעמה העמונית עתידה לצאת מאומה זו, וכן לגבי מואב שיצאה מהם רות המואבייה.
מימרה נוספת מצביעה על העובדה שבני עמון איחרו להידבק בעם ישראל ארבעה דורות לאחר בני מואב. היות שרות היא כבר אמו של עובד, אבי-סבו של שלמה, ואילו נעמה מצטרפת לעם ישראל רק כאשת שלמה ואם רחבעם. חז"ל תלו זאת בכך שבתו של לוט הבכירה "הקדימה את אחותה הצעירה לדבר מצווה בלילה אחד", כשהכוונה לסיפור המקראי על הריונן של בנות לוט מאביהן כשהיו יחד במערה במחשבה שכל העולם נחרב ואין איש בארץ בלעדיהם.
התייחסות האר"י לדמותה
האר"י מייחס משמעות רבה לשתי "אמהות של מלכות" אלו, רות ונעמה. לדבריו לעם ישראל כשלעצמו אין יכולת להוציא מקרבו מלכים, היות שמלך זקוק לתכונות הנוגדות את תכונות בני ישראל  שהם "רחמנים וביישנים", ולכן שאול כשל בתחילת מלכותו ברחמנות יתר, כפי שהוכיח אותו על כך שמואל, והכרח "לייבא" את הגנים הללו ממשפחות מלוכה של הנכרים. לשיטתו, כול אירועי מגילת רות, על הרעב בארץ שהביא לירידת משפחת נשיאות יהודה, אלימלך ומשפחתו, למואב, לא באו לעולם אלא כדי לזווג את רות למשפחה זו, כך שהיא תצטרף אליהם בשובם ארצה, ומשם יתגלגלו הדברים לנישואיה עם בועז השופט ראש הסנהדרין, שהיה מיועד להוציא מזרעו את מלכות בית דוד. הוא מפרש בכך אגדה נוספת (ב) שכול מלך לבית דוד היה נבדק אם הוא ראוי למלכות על ידי שהניחו בראשו את עטרת מלכום שיקוץ עמון, ורק אם הייתה העטרה הולמתו היה נחשב ראוי למלוך על כיסא דוד.
Tour De Force
Tour De Force הוא סיבוב הופעות שערך המוזיקאי הבריטי אלטון ג'ון ב־1986 באוסטרליה, עם התזמורת הסימפונית של מלבורן. סיבוב ההופעות כלל 28 הופעות.
במהלך סיבוב ההופעות שר ג'ון באופן צרוד ומאומץ באופן ניכר. לאחר בדיקות שעבר אצל מומחים באוסטרליה, התגלה שהוא סובל מפוליפים על מיתרי הקול. לאחר סיבוב ההופעות עבר ג'ון ניתוח להסרת הגידולים ממיתרי קולו. הניתוח גרם לשינוי קולו לצמיתות.
ההופעה האחרונה הוקלטה, וחלקה השני יצא לאור באלבום ההופעה "Live in Australia with the Melbourne Symphony Orchestra".
רקע
סיבוב ההופעות "Tour De Force" באוסטרליה עם התזמורת הסימפונית של מלבורן היה פרי חודשים של תכנון והכנה. הוא גם גילה את מוסר העבודה וכושר ההתמדה יוצאי הדופן של הזמר, שהתמיד במסע אף על פי שסבל מכאבים חזקים וקשיים בזמרה עקב מה שהתגלה כגידולים לא ממאירים על מיתרי הקול שלו, גידולים שהצריכו אותו לעבור ניתוח להסרתם. זאת נוסף על מצבו הגופני והנפשי שהיה ירוד ממילא, עקב בולימיה והתמכרותו לסמים ולאלכוהול, שהיו בשיאם בשנים אלה.
סיבה מרכזית לתזמון מסע ההופעות לסוף השנה היה רצונו של ג'ון לתמוך בנבחרת אנגליה בקריקט, שביקרה באוסטרליה באותה תקופה כדי להשתתף בטורניר ה"אשס" המסורתי. ג'ון שהה עם הנבחרת למשך רוב המסע ואף שימש די ג'יי במסיבת הניצחון שלה, לאחר שזכתה בגביע.
ז'אק אופנבך
ז'אק אופנבך (Jacques Offenbach; 20 ביוני 1819 – 4 באוקטובר 1880) היה מלחין, צ'לן ואמרגן יהודי-גרמני, שנודע בעיקר כמלחין אופרטות. המפורסמת ביצירותיו היא ריקוד הקאן-קאן ביצירה "אורפאוס בשאול".
Tour De Force
המופע
המופע שג'ון העלה היה תוצאה של חמישה חודשי תכנון, וחזרות רבות מאוד. הייתה זו הפעם הראשונה מזה שנתיים שג'ון הופיע באוסטרליה.
המופע היה מורכב משני חלקים. החלק הראשון היה הופעה אופיינית של ג'ון ולהקתו. בחלק השני הצטרפה אל ג'ון והלהקה התזמורת הסימפונית של מלבורן.
1435
נולדו
רבי אליהו מזרחי
ז'אק אופנבך
קורות חיים
בשדרות אליזה בפריז עמד תיאטרון קטן ועזוב שכונה על ידי תושבי פריז "בונבוניאר". אופנבך עשה מאמצים והצליח להשיגו על אף שההכנסה היומית שלו לא עלתה על 1200 פרנקים. ביולי 1855 פתח אותו לקהל בתוכנית "נא להיכנס, רבותי", וההצלחה הייתה גדולה. החברה הפריזאית החלה לבקר בתיאטרון הזעיר, ושמו של אופנבך הגיע חיש מהר לארמון ובית המלוכה הזמינו להשמיע מיצירותיו. בינתיים בא החורף וכיון שהאולם לא צויד במתקני הסקה, נאלץ אופנבך לעבור ל"תיאטרון קומט". המוניטין של אופנבך השתפרו והלכו מהצגה להצגה.
Tour De Force
המופע
בחלק הראשון הופיע ג'ון עם להקה שמנתה 14 נגנים, שאליהם הצטרפו זמרי ליווי וחטיבת כלי הנשיפה Onward International. בחלק הזה לבש ג'ון תלבושות ראוותניות אופייניות: פאות המחקות תספורת "מוהיקני" ואת שערה של טינה טרנר, ומשקפיים מוזרים אופייניים. בחלק השני הצטרפו אל ג'ון ולהקתו 88 נגני התזמורת הסימפונית של מלבורן. בחלק הזה התלבש ג'ון באופן קלאסי יותר, עם פאה מנופחת ותלבושת המחקות את אופנת סוף המאה ה־18 / אמצע המאה ה־19. בראיונות הזכיר ג'ון את המלחינים מוצרט ושופן כמודלים לתלבושות שנלבשו בחלק הזה של ההופעה. מעצב האופנה בוב מאקי עיצב את כל התלבושות שלבש ג'ון במסע ההופעות.
ז'אק אופנבך
קורות חיים
משהגיע לפסגה עשה צעד פזיז ולקח לידו את הנהלת התיאטרון "גייטה" (עליזות), הכניס שינויים רבים בבנין, ובזבז הון תועפות על הצגת פאר של "אורפיאוס". פשיטת הרגל לא בוששה לבוא. כספו שנותר לא הספיק אפילו למשכורות העובדים. בנאום פרידה שנשא לפני האמנים, אמר: "תקבלו את המגיע לכם עד הפרוטה האחרונה". הוא קיים את הבטחתו זו במלואה. במות אירופה המשיכו להתחרות על יצירותיו והוא קיבל בהם שכר סופרים בלבד.
ב-1879 זכה להצלחה האחרונה של "בתו של הטאמבור מז'ור", וזאת הייתה הקומפוזיציה ה-100 שחיבר לבמה.
מהידועות שבין האופרטות שלו:
Tour De Force
העיבודים לתזמורת
ג'יימס ניוטון הווארד, שהיה מלחין עם עתיד מבטיח בהוליווד באותה תקופה, הצטרף וערך התאמות לתזמורת בת 88 נגנים של העיבודים התזמורתיים המקוריים שלו ל־"Tonight", וכן של עיבודים של פול בקמסטר לשירים נוספים, עיבודים שנועדו כולם במקור לתזמורת קטנה יותר. ניוטון הווארד גם כתב עיבודים תזמורתיים חדשים לשיר "Don't Let the Sun Go Down on Me", שבמקור כלל רק עיבודי כלי נשיפה.
הגידולים במיתרי הקול, הניתוח ושינוי הקול
ג'ון התנסה בבעיות בקולו כשנה לפני סיבוב ההופעות, בעיות שהחריפו במהלך מסע ההופעות באוסטרליה. הוא התקשה לשיר, השתעל על הבמה וחווה כאבים חזקים כששר. כששר, קולו נשמע צרוד, מתוח ומאומץ. הוא היה אמור לערוך שלוש הופעות בפרת', אך נאלץ לבטל את אחת ההופעות: לדברי. הורו לו לא לדבר במשך ארבעה ימים. לקראת סיום המסע ג'ון אף התמוטט על הבמה בהופעה בסידני. לימים סיפר:. חברי להקתו סיפרו לימים שג'ון חשש מאוד שמא הוא לוקה בסרטן בגרון, וסיפר להם בדמעות על דאגותיו. בבדיקות שנערכו לאחר ההופעה האחרונה, התגלו על מיתרי קולו "נגעים לא ממאירים" (או פוליפים). ג'ון, שלקראת סוף שנות ה־80 (כלומר, גם במהלך סיבוב ההופעות) היה בשיאה של הבולימיה שלו והתמכרותו לסמים ולאלכוהול, סיפר שרופא אמר לו שעישון מריחואנה גרם לגידולים על מיתרי קולו.
כשלושה שבועות לאחר תום סיבוב ההופעות, בינואר 1987, עבר ג'ון ניתוח להסרת הגידולים. ההופעה האחרונה בסיבוב ההופעות הייתה ההופעה האחרונה לפני הניתוח. אף על פי שהניתוח הצליח לחלוטין, קולו של ג'ון השתנה בעקבות הניתוח לצמיתות: מטנור לבריטון. ג'ון סיפר על השפעות הניתוח על קולו:. ג'ון הודה שהטענות שנשמעו על איבוד הפלסט שלו, אבל מבחינות אחרות כישוריו כזמר השתפרו באופן משמעותי:.
לאחר הניתוח, ג'ון לקח כמה חודשי מנוחה מהקלטות ומסיבובי הופעות.