cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אינטרנט
היסטוריה
חזון האינטרנט הופיע במספר מאמרים, אך ספרות המדע הבדיוני, אשר לעיתים תכופות מנסה לתאר טכנולוגיה עתידית והשפעתה על החברה, לא הצליחה לחזות את הופעת האינטרנט. אחת התחזיות הבודדות שניתן להשוותן לאינטרנט של ימינו מופיעה בסיפור "A Logic Named Joe" מאת מאריי לנסטר שפורסם ב־1946. בסיפור זה, בני אדם משתמשים במכשירים הנקראים "לוגים", מסופים בעלי צג ומקלדת, בהם ניתן לראות שידורי טלוויזיה, לשלוח דואר אלקטרוני, לתת פקודות קנייה ומכירה של ניירות ערך ועוד.
בית צבי
הקמת בית הספר לאמנויות הבמה
ב-1965 הפך בית הספר לחלק מרובע תרבות ורוח ברמת גן שהוקם על הר הבנים.
אינטרנט
היסטוריה
ניתן לזהות את שורשי האינטרנט במחקר בתחום תקשורת נתונים הנקרא מיתוג מנות (packet switching). מחקר כזה נערך בתאגיד RAND על ידי פול ברן, הידוע מאז כאחד מאבות האינטרנט. המטרה המרכזית למחקר הייתה לבדוק טכניקות לשרידות של רשתות תקשורת במקרה של מלחמה גרעינית. התקשורת הראשונה נעשתה ב־29 באוקטובר 1969 בין לאונרד קליינרוק מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס לבין צ'ארלי קליין מאוניברסיטת סטנפורד, כאשר שודרה המילה LOGIN.
בית צבי
מסלול לימודי קולנוע
ב-1970 פתח בית הספר מסלול ללימודי קולנוע לצד לימודי המשחק. בין רכזי מגמת הקולנוע נמנה רנן שור ובין בוגרי המגמה נמנו: איילת מנחמי, שחר סגל, נירית ירון, עמוס גוטמן וג'ולי שלז. בדצמבר 1988 פרץ מרד סטודנטים בשל העדפה מובנית, לטענתם, למסלול למשחק. הסטודנטים דרשו אוטונומיה ניהולית למסלול. שר החינוך והתרבות, יצחק נבון, הקים ועדה ציבורית שתמכה עקרונית בעמדת הסטודנטים, והחליט, יחד עם ראש מנהל התרבות, אבנר שלו, להקים בית ספר עצמאי לקולנוע ולטלוויזיה. בעקבות כך הוקם בנובמבר 1989 בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים. מסלול הקולנוע נסגר ומאז מתמקד בית צבי בלימודי משחק בלבד.
אינטרנט
היסטוריה
רשתות הליבה, שיצרו את הבסיס לרשת האינטרנט, חוברו בשנת 1969 על ידי הסוכנות לפרויקטי מחקר מתקדמים במשרד ההגנה של ארצות הברית (Department of Defense Advanced Research Projects Agency או DoD ARPA) במיזם שנקרא ARPANet. הסוכנות בחנה אפשרויות שונות לניהול הרשת, בדגש מיוחד על שרידות, ועל פי הרעיונות שנבחנו ב-RAND יצרה טכנולוגיות שונות להעברת הנתונים בין הרשתות. ב־1 בינואר 1983, הוחלפה התשתית של ARPANet, שהייתה מבוססת עד אז על NCP לחבילת הפרוטוקולים TCP/IP, שנולדה בעקבות מאמצי המחקר. זוהי למעשה הנקודה שבה הפך האינטרנט להיות דומה לרשת המוכרת לנו כיום - מבחינת התשתית הלוגית.
בית צבי
תקופת גרי בילו
בשנים 1981 ועד 2009 נוהל בית הספר על ידי גרי בילו (למעט 1994 בה עזב את בית צבי ושימש מנהל אמנותי של "הבימה"). בתקופה ארוכה זו ביסס את מעמדו של בית הספר כמוסד מוביל להכשרת שחקנים ואף כתיאטרון בעל הפקות איכותיות, מהרפרטואר הקלאסי והרפרטואר המודרני. על עבודתו זכה בשנת 2006 בפרס מפעל חיים בטקס פרס התיאטרון הישראלי.
אינטרנט
היסטוריה
ההתפתחות הבאה באה מכיוון הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית, National Science Foundation, שהקימה בשנת 1986 שדרת מידע (backbone) בין־אוניברסיטאית, לשיתוף מחקר אקדמי. בדומה לרשת של ARPA, רשת זו כונתה NSFNet.
בית צבי
תקופת גרי בילו
בילו פרש מבית הספר מספר ימים לפני שזוכה מאשמת מעשים מגונים בתלמידיו. זאת בשל ערעור מעמדו והצטברות תלונות נוספות מתלמידים, מורים ועובדים לשעבר.
לאחר בילו
ממאי 2009 עד אוגוסט 2014 ניהל את בית הספר מיכה לבינסון בחלק מהזמן כמנכ"ל משותף עם דוד בנימין. לאחר פרישת לבינסון, דוד בנימין הוא מנכ"ל בית הספר והבמאי ארתור קוגן מונה למנהל אמנותי-פדגוגי.
אינטרנט
היסטוריה
העבודה על הפרויקט החלה באוקטובר 1990, בדצמבר כבר שימשה המערכת באופן פנימי ב־CERN - המרכז האירופאי לחקר הגרעין. במהלך שנת 1991 הם הציעו את הרעיון לאחראי עליהם במעבדת CERN, אם כי כשלו במאמצים לשכנעו ולכן פתחו קבוצת דיון – תחום שאז היה המפותח ביותר באינטרנט – ודרכה הצליחו לצבור אוהדים ברחבי העולם. ב־6 באוגוסט 1991 נפתח שירות ה־WWW הפנימי של CERN לכלל רשת האינטרנט. אתר ה־WWW הראשון באינטרנט היה info.cern.ch. שנתיים לאחר מכן, כבר היו קיימים 2 מיליון שרתי אינטרנט עם יותר מ־600 אתרי WWW. בשנת 1995 היו קיימים כ־100 אלף אתרי WWW ובשנת 1997, היו כבר כמיליון אתרי WWW.
חיבור לאינטרנט
רשת האינטרנט מבוססת על פרוטוקול IP. הפרוטוקול מגדיר ששיטת התקשורת באינטרנט תהיה באמצעות כתובות. למרכיבים שונים ברשת נקבעת כתובת, הנקראת כתובת IP. בין השאר כתובות IP נקבעות למחשבים, טלפונים, וציוד קצה נוסף; כתובות IP נקבעות גם עבור ציוד תשתית התקשורת, אשר מאפשר את פעולת האינטרנט והחיבור אל האינטרנט, כגון מודמים, מתגים, נתבים ועוד. כתובות ה־IP מאפשרות למרכיבים שקיבלו אותן לתקשר ביניהם. פרוטוקול ה־IP פועל באינטרנט על גבי סוגים שונים ומגוונים של חיבורי רשת, ובכללם LAN, WiFi, DSL ועוד. פרוטוקול ה־IP פועל באינטרנט יחדיו עם פרוטוקול ה־UDP המאפשר העברה מהירה של נתונים (לדוגמה ביישומי הזרמת מדיה), ופרוטוקול ה־TCP המאפשר העברה אמינה של נתונים ברשת (לדוגמה בגלישה בדפי אינטרנט). פרוטוקולים אלו חברים בחבילת הפרוטוקולים TCP/IP הנחשבת כחבילה הבסיסית של הפרוטוקולים באינטרנט. יישומים אשר נבנים על־מנת לפעול ברשת האינטרנט למעשה עושים שימוש בחבילת הפרוטוקולים על מנת לתקשר באינטרנט.
בהיותה של הרשת מבוססת פרוטוקול IP, כדי להתחבר לאינטרנט יש ליצור חיבור בפרוטוקול זה בין המכשיר המשתמש והרשת. חיבור זה נעשה על פי רוב באמצעות ספק שירותי אינטרנט. ספק שירותי אינטרנט הוא חברה או ארגון מורשה אחר, המשמש מתווך בין המשתמש לשרתים השונים ברשת האינטרנט העולמית. קיימות למעלה משלוש מיליארד כתובות IP ציבוריות שנמצאות בשימוש, והמספר הולך וגדל. רוב הכתובות שבשימוש הן בצפון אמריקה ואירופה, אך חלה צמיחה בשימוש והתפוצה גם באסיה.
בית צבי
הלימודים
במסגרת הלימודים מתקיימים שיעורים בתחומים הבאים: משחק, תנועה, פיתוח קול, משחקי תיאטרון, אקרובטיקה, ריקוד סטפס, משחק מול מצלמה, מחזות זמר, סיף תיאטרלי ועוד.
הלימודים במסלולים החלקיים אפשריים רק בשנה הראשונה ללימודים, ולכן תלמידים מהמסלול החלקי שעולים לשנה השנייה ממשיכים את לימודיהם במסלול המלא. שנת הלימודים בבית צבי מחולקת לשלישים, ותלמידי המסלול המלא מעלים מחזה בסוף כל שליש כתרגיל בפני תלמידי ומורי בית הספר. המחזות המועלים במסגרת התרגילים הם ממבחר המחזאות העולמית. תלמידי המסלולים החלקיים מעלים מחזה רק בסוף שנת הלימודים.
אינטרנט
משתמשים פרטיים
צורת החיבור הביתית אל ספק שירותי האינטרנט התפתחה רבות במהלך השנים. בתחילה היה נפוץ החיבור באמצעות מודם אנלוגי (חיבור בחיוג). מתקנים אלו המירו את המידע הדיגיטלי אותו ייצר המחשב לאותות אנלוגיים, אותם יכלו להעביר על גבי רשת הטלפון הציבורית. (אשר נועדה להעברת שיחות טלפון) כדי להתחבר לספק, המודם חייג אל מספר גישה שהפעיל הספק, ולאחר שנוצרה "לחיצת היד" של מערכת הטלפון, בוצע תיאום בין המודם במחשב המשתמש למודם שאצל הספק והועברו הנתונים. מכיוון שמערכת הטלפון לא תוכננה להעברת נתונים, התקשורת בשיטה זו הגיעה בסופו של דבר לתקרה של 56,000 סיביות לשנייה (אפיק שיחה הוא ברוחב פס של 64,000 סיביות לשנייה).
בית צבי
הלימודים
בשנה השלישית הלימודים מתרכזים בהעלאת הצגות ומחזות זמר בפני קהל חיצוני רוכש כרטיסים. ליהוק התפקידים להצגות הללו מתבצע באותה דרך בה הוא מתבצע בעולם התיאטרון המקצועי, שבו השחקנים נבחרים על פי התאמה אישית לתפקיד ולפי השקפתם המקצועית של הבמאים וההנהלה.
אינטרנט
משתמשים פרטיים
לאחר מכן, הגיעה טכנולוגיית ISDN, שאיפשרה חיבור בקצב 64 קילו־סיביות לשנייה בקו בודד, או 128 קילו־סיביות לשנייה בקו כפול. טכנולוגיה זו איפשרה גם לבצע שיחות טלפון באיכות קול גבוהה ואף שיחות וידאו, באמצעות מכשירי טלפון המיועדים לה. כיום ישנן ארצות בהן עדיין משתמשים בטכנולוגיה זו לביצוע שיחות טלפון, אף בין קווי ISDN לקווים אנלוגיים רגילים, אך היא הוחלפה בשתי טכנולוגיות מהירות יותר:
בית צבי
מלגות
במהלך הלימודים ניתן לזכות במלגות הניתנות על סמך הצטיינות. רוב המלגות מחולקות לאחר תחרויות מונולוגים או שירים שמתבצעות במהלך הלימודים, במהלכן התלמידים מציגים בפני חבריהם ללימודים ובפני מורי בית הספר (לעיתים גם בפני שופטים חיצוניים) קטעי משחק ושירה אותם הכינו בעצמם. בסיום כל שנת לימודים מתקיים טקס לציון סוף השנה, במהלכו מחולקות מלגות נוספות לפי החלטת צוות המורים, הבמאים וההנהלה. בסוף השנה השלישית מוענק פרס צבי קליר לתלמיד מצטיין בכל שלוש שנות הלימוד.
אינטרנט
משתמשים פרטיים
טכנולוגיות מבוססות DSL (כגון ADSL), המאפשרות תקשורת אל ספק האינטרנט בקצב של עד 100 מגה־סיביות לשנייה. שיטה זו משתמשת גם היא בקווי הטלפון הרגילים, אך במקום לשדר בתדרים המשמשים לדיבור, היא משתמשת בתדרים גבוהים הרבה יותר, מה שמאפשר להשתמש באותו קו גם לדיבור וגם לתקשורת בעת ובעונה אחת, ולקיים חיבור קבוע אל הספק ללא צורך בחיוג. היא גם חוסכת את הצורך בהמרה של האותות לאות אנלוגי וחזרה לדיגיטלי, כמו במודמים האנלוגיים.
בית צבי
תיאטרון הספרייה
בשנת 1984 הוקם תיאטרון הספרייה במסגרת עמותת בית צבי, ובתמיכתם של האגף לאמנות ולתרבות בעירית רמת-גן ומשרד התרבות. היה זה במטרה לשמש, בין היתר, במה מקצועית ראשונה לבוגרי בית הספר. שמו של התיאטרון נקבע מכיוון שהוא צמוד לספרייה העירונית של רמת גן. כחלק מהסכם שירותים עם עמותת בית צבי, התיאטרון פועל מאז בכל האולמות העומדים לרשות בית צבי, וכן מקבל שירותי מנהלה ומכירת כרטיסים מעובדי בית הספר. רוב מחזות הזמר מוצגים באולם תיאטרון רמת גן ע"ש אולף החמישי מלך נורווגיה.
אינטרנט
משתמשים פרטיים
"חיבור בכבלים" הוא אפשרות להשתמש בתשתית הטלוויזיה בכבלים כדי להעביר מידע בצורה דיגיטלית אל ספק האינטרנט, כאשר ספק הטלוויזיה בכבלים משמש מתווך, באופן דומה לרשת הטלפון. החיבור נעשה באמצעות התקן דוקסיס. ישנן ארצות בהן ספק הטלוויזיה גם מספק בעצמו את החיבור לאינטרנט, ומשמש למעשה גם כספק אינטרנט. בישראל נקבע שספק הכבלים, חברת "HOT", יספק רק את התשתית.
בית צבי
תיאטרון הספרייה
משנת 2002 זוכה התיאטרון להכרה ממשרד התרבות כתיאטרון רפרטוארי ובהתאם, לתמיכה ציבורית נפרדת מהמשרד (בתור עמותה נפרדת מ"בית צבי"). הוא נהנה גם מתמיכתה של עיריית רמת-גן.
אינטרנט
משתמשים פרטיים
בשנים האחרונות החלה להיפרס תשתית סיבים אופטיים, המאפשרת חיבור במהירויות המגיעות עד 1,000 מגה-סיביות לשנייה, המאפשרת שירותים מתקדמים כגון שרותי טלוויזיה על גבי האינטרנט ועוד.
משתמשים ארגוניים
חברות גדולות וארגונים אחרים, כמו מוסדות אקדמיים, הצורכים רוחב פס גבוה במיוחד, מתחברים באמצעות קווי תקשורת מהירים, אך לרוב דרך ספק אינטרנט. קווי תקשורת אלה מספקים קצבי העברה גבוהים באמצעות תשתיות תקשורת כגון קווי נל"ן, תקשורת לוויינית וטכנולוגיות אחרות.
ניהול האינטרנט
בתחילתו היה האינטרנט מיזם של משרד ההגנה האמריקאי. אולם, בעקבות לחץ בינלאומי בתחילת שנות ה־90 נאלצה ארצות הברית להודיע על ויתור על שליטתה באינטרנט. למרות זאת נסוגה ארצות הברית מהכרזה זאת ביולי 2005 תוך הודעה שנסיגה זו קשורה למלחמה בטרור הבינלאומי (טענה שנדחתה על ידי מרבית הממשלות ועל ידי ארגונים בעולם האינטרנט). נסיגה זו הביאה ליוזמה להפקיע את האינטרנט מרשותה של ארצות הברית על ידי הקמת שרתי שורש נוספים (כיום 13 מ־15 שרתי העל באינטרנט נמצאים בארצות הברית).
כיום האינטרנט מנוהל בעיקר על ידי שורה של גופים בינלאומיים שמורכבים מנציגים מכל העולם בהם אנשי אקדמיה, ממשל, מסחר ואזרחים פרטיים. הבולטים שבהם הם ICANN, שאחראי על הקצאת השמות והכתובות, איגוד האינטרנט העולמי, שמרכז את התיאום הבינלאומי ו־IETF, שהוא הגוף הטכני שקובע את התקנים באינטרנט. בין גופים אלו יש מערכת כפיפויות מורכבת.
במרץ 2004 הועלתה יוזמה להפקיע את השליטה מגופים אלו בשל חוסר יעילות שגילו, במיוחד ICANN, ולהעביר את השליטה לאו"ם.
במשך שנים הרשת נוהלה באופן נייטרלי - הגוף המנהל רק מסדיר את הנושאים הטכניים ואילו כל אחד יכול להתחבר לרשת ולפרסם בה תכנים כפי העולה על רוחו. למרות זאת, יכולה כל מדינה לנטר ולהגביל את תעבורת האינטרנט בשטחה כפי רצונה. כמו כן, כל מדינה יכולה להחיל את חוקיה על גופים ובודדים הפועלים באינטרנט מתוך שטחה. יש מדינות כגון סין, סוריה ואיראן המנצלות יכולות אלו כדי להגביל את הגישה של אזרחיהם לרשת. למרות זאת, הן אינן יכולות להגביל שרתים או משתמשים במדינות אחרות. מבנה זה מאפשר גם ניצול לרעה כדוגמת השימוש שעושים שולחי דואר הזבל באינטרנט. בשנים האחרונות התפתח ויכוח על אופייה הנייטרלי של הרשת, כאשר החברות המספקות את התשתית תובעות לעצמן זכויות יתר, ומעוניינות לגבות כסף מהאתרים הרווחיים, וזאת בטענה שהן מסבסדות את רווחיהן של חברות אלה.
בישראל מוסדרת הפעילות באינטרנט על ידי איגוד האינטרנט הישראלי.
פריסה עולמית
עם התפתחות הגלובליזציה, והדרישה לקישוריות, נעשים ניסיונות שונים להנגשת האינטרנט בכל נקודה על פני כדור הארץ. התפתחות והוזלת תחום הלוויינות הופכים תהליך זה לאפשרי. בין הלוויינים שנועדו לספק פריסת עולמית (או כמעט) ניתן לציין את:
מערכי לוויינים ששוגרו
מערכי לוויינים מהווים רשת של עשרות עד אלפי לוויינים, ויוצרים יחד קישוריות אינטרנט לכל נקודה בעולם, ללא הפסקה.
משמעויות המילה ותרגומה לעברית
המונח "אינטרנט" (באנגלית, internet) הוא קיצור של המונח "Interconnected Networks", המתאר קבוצה של רשתות מחשבים המחוברות ביניהן. השם המיודע האינטרנט (באנגלית the Internet) מציין את המערכת הגלובלית של רשתות מחשבים הפתוחות גם לשימוש ציבורי, שנבנתה החל מסוף המאה ה־20 ומוכרת בציבור הרחב, בה דן ערך זה.
הסטריפ
הסטריפ או הסטריפ של לאס וגאס (באנגלית: The Strip - "הרצועה" או Las Vegas Strip) הוא רחוב שאורכו כ-6.7 קילומטר באזור העיר לאס וגאס שבנבדה, ששמו הרשמי הוא שדרות לאס וגאס (Las Vegas Boulevard), המהווה חלק מכביש 604. אף על פי שהסטריפ מזוהה בראש ובראשונה עם לאס וגאס, בפועל רק כ-900 מטר מהרחוב מצויים בתחומי העיר.
אינטרנט
משמעויות המילה ותרגומה לעברית
האקדמיה ללשון העברית קבעה את המילה מִרְשֶתֶת (או "רשת תקשורת גלובלית") כתרגום לעברית של המונח הכללי אינטרנט, זאת בעקבות הצעתו של ההיסטוריון ניר מן ב־1998. על פי מן "המילה 'מִרְשֶתֶת' (על משקל 'מרפסת'; 'מרצפת') מגלמת בחובה את המונח 'רשת' ומשמרת את השורש שת"ת ממנו נגזרת המילה 'תשתית'". המילה מרשתת חדרה לשימוש חלקי גם לציון האינטרנט, בעיקר בפי קריינים בתקשורת המדוברת. עם זאת, השימוש ב"אינטרנט" מקובל ונפוץ הרבה יותר. נהוג להתייחס לאינטרנט כזכר, אם כי יש שמתייחסים אליו גם כנקבה, בעיקר בשל העובדה שהוא רשת (ורשת היא נקבה); אך בכל המקרים - ביחיד בלבד.
הסטריפ
הרחוב הוכרז כאתר מסוג "דרך כל-אמריקאית" (All-American Road) - דרך בעלת נוף בעל חשיבות לאומית. לאורך רחוב זה מצויים רבים מהמלונות, בתי הקזינו ומקומות הנופש הגדולים והייחודיים בעולם. שמו של הרחוב ניתן לו על ידי השוטר גאי מקאפי על שם עיר הולדתו סאנסט סטריפ שבלוס אנג'לס.
אינטרנט
משמעויות המילה ותרגומה לעברית
קיימות גם רשתות אינטרנט נוספות, שאינן גלובליות, כגון אינטראנט (בעברית: מרשתת פנים) של ארגונים שונים.
הסטריפ
תחומי הסטריפ
הסטריפ משתרע מהסטרטוספר לאס וגאס בקצה הצפוני ועד לאתר הנופש והקאזינו מפרץ מנדליי. אורכו של הסטריפ כ-6.7 קילומטר, וכ-5.6 קילומטר מתוכו ממוקמים בעיר פרדייס שבמחוז קלארק במדינת נבדה. נמל התעופה הבינלאומי מקארן ממוקם בקצהו הדרומי של הסטריפ, והשלט המפורסם ברוכים הבאים ללאס וגאס המדהימה נמצא בקצהו הצפוני של הסטריפ - בקרבת מקום המפגש של הרחוב עם רחוב סנט לואיס מזרח (E. St. Louis), ורחוב מיין סטריט דרום (S. Main Street).
היסטוריה
הקזינו הראשון שנבנה על כביש 91 היה קזינו "מועדון פייר-או-דייס" (Pair-o-Dice Club - משחק מילים על המילה "פרדייס" שמשמעותה גן עדן ועל המילים "פייר או דייס" קיצור מילולי ל"צמד קוביות") בשנת 1931. הקזינו הראשון שנבנה בשטח הסטריפ של ימינו הוא האל ראנצ'ו וגאס שנפתח לציבור ב-3 באפריל 1941. קזינו זה כלל מלון ובו 63 חדרים. הקזינו פעל עד שנת 1960 עת נהרס בשריפה. בעקבות הצלחתו נבנה מלון נוסף בסמוך לו - מלון ה"לאסט פרונטייר" (Hotel Last Frontier - הספר האחרון) בשנת 1942. מלון פלמינגו נפתח זמן קצר לאחר מכן, ב-26 בדצמבר 1946.
בשנת 1968 רכש קירק קרקוריאן את מלון הפלמינגו ושכר את סמנכ"ל חברת מלונות סהרה (Sahara Hotels), אלקס שופי (Alex Shoofey), כמנהל המלון. שופי הביא איתו צוות ניהול ממלונות סהרה, והשתמש במלון כמלון אימון על מנת לאמן צוותי עובדים עבור מלון אינטרנשיונל שנבנה בסמוך. מלון אינטרנשיונל (International Hotel, לימים ההילטון לאס וגאס) נפתח בשנת 1966 עם 1,512 חדרים - המלון הגדול ביותר בעולם באותה עת. מלון זה נחשב ל"מגה - אתר נופש" - "אתר נופש ענקי" והיה הראשון מהמלונות הגדולים מסוג זה שנבנו ברחבי העולם, ובפרט בלאס וגאס.
מלון נוסף שנבנה על ידי קרקוריאן היה המלון וקזינו MGM גראנד שנפתח בשנת 1973 עם 2,084 חדרים. בעת הקמתו היה מלון זה הגדול ביותר בעולם מבחינת מספר חדריו. ב-21 בנובמבר 1980 עלה המלון באש, בשל קצר חשמלי. באסון זה נהרגו 87 אנשים. המלון שופץ ונפתח שוב מספר חודשים מאוחר יותר. ב-1986 מכר קרקוריאן את המלון לחברת באלי מאנופקטשורינג (Bally Manufacturing) ושם המלון שונה ל-באליז.
פתיחת מלון המיראז' בשנת 1989 שינתה את פני ענף המלונאות בלאס וגאס, והחלה גל של בניית מלונות ענק מחד, וסגירת המלונות הקטנים מאידך ובהם - המלונות הקטנים כגון מלון הדיונס והסנדס אשר סימלו את לאס וגאס.
מתוך רצון להפוך לאתר תיירות לכל המשפחה, החלו המלונות לכלול אטרקציות ומופעים לילדים ובני נוער, אולם מרבית הניסיונות לא צלחו. מלון MGM גראנד הנוכחי נפתח בשנת 1993 וכלל בתוכו פארק שעשועים. המלון נסגר בשנת 2000 בשל קשיים כלכליים. כך גם מלון וקזינו אי המטמון סגר בשנת 2003 את פארק השעשועים שהיה בו, ושינה את התמה של שודדי הים שלו. גם פארק השעשועים וט אנד ויילד נסגר בשנת 2004.
בשנת 2004 הוכרז על הקמת פרויקט סיטי סנטר שאמור לכלול שטחי קזינו ומלונות על פני 600,000 מ"ר בעלות של 7 מיליארד דולרים. העבודות החלו בשנת 2006.
תחבורה
הלאס וגאס מונורייל עובר בסמוך לצידו המזרחי של הסטריפ, משדרות טרופיקנה ועד דרך סהרה. לאורך הסטריפ נוסעים אוטובוסים דו קומתיים המכונים הדאוס (The Deuce). כמו כן עוברות לאורך הסטריפ שתי חשמליות, האחת בין מלון אי המטמון למלון המיראז', והשנייה בין מלון מפרץ מנדליי, הלוקסור והאקסקליבר.
מדרכות
על מנת למשוך צופים התקינו מלונות רבים חזיתות מרשימות, כגון המזרקות בחזית מלון הבלאג'יו, הר הגעש בחזית מלון המיראז' ובנות הים בחזית מלון אי המטמון. אטרקציות אלה מביאות לכך שאנשים רבים עומדים מול המלונות על המדרכות הרחבות לראות את המופעים. מספר הולכי הרגל הרב לאורך הסטריפ הביא לבניית גשרים להולכי רגל מעל הצמתים העיקריים. הראשון בגשרים אלה נבנה מעל צומת הרחובות טרופיקנה והסטריפ.
מגרשי גולף
בעבר היו לאורך הסטריפ מגרשי גולף רבים, אולם המחסור במקום והדרישה לשטחי אדמה לבניית מלונות הענק הביאה לסגירת מרביתם. רק מגרש גולף אחד פועל לאורך הסטריפ - במלון וין לאס וגאס, שנפתח בשנת 2005.
מרכזי קניות
בסטריפ ממוקמת חנות המתנות בוננזה - הנחשבת לחנות המתנות הגדולה בעולם. אחד ממרכזי הקניות החשובים הוא "פאשן שואו מול" (קניון האופנה)-הממוקם מול מלון ווינ'ס. גם ב"סיזרס פאלאס" ממוקם קניון הפורום.
בידור
מרבית מופעי הבידור והאטרקציות לאורך הסטריפ ממוקמים בתוך המלונות. חלק מהמופעים נערכים בחזית המלונות ולמול הרחוב - כגון מופע המזרקות של הבלאג'יו ומופע בנות הים של אי המטמון. בין המופעים הקבועים הנערכים בסטריפ ישנם חמישה מופעים של קרקס השמש (סירק דו סוליי), וכן מופע של בלו מן גרופ. מחזות זמר מפורסמים המוצגים בברודוויי או שהוצגו שם בעבר, כגון מאמא מיה, נערי ג'רזי ופנטום האופרה, מוצגים באולמות הסטריפ. גדולי אמני הבמה במאה העשרים, ובהם פרנק סינטרה ואלביס פרסלי, נהגו להופיע תדיר בלאס וגאס, וזמרים ותיקים מפורסמים, כמו טום ג'ונס, אלטון ג'ון, סלין דיון וסטינג ממשיכים להופיע בקביעות על במות הסטריפ.
ספורט
בתחום הספורט ידוע הסטריפ בעיקר בקרבות האיגרוף שהוא מארח לאורך השנים, חלקם קרבות שנחשבים לבין הגדולים בהיסטוריה של הענף. רובם של קרבות האיגרוף נערכים בזירות שמוקמות במלונות הגדולים.
סוכן מחוק
סוכן מחוק (באנגלית: Burn notice) היא סדרת דרמה המשכית אמריקאית מסוגת הפעולה ששודרה בארצות הברית בערוץ USA בשנים 2007–2013. הסדרה עוקבת אחר חייו של מייקל ווסטן לאחר פיטוריו מסוכנות הביון שבה עבד. ווסטן מנסה בעזרת חברתו פיונה וחברו הטוב סאם, לגלות מי גרם לכך ולמה. כדי לשרוד הוא נעזר בכישוריו המיוחדים לעבודות פרטיות וסיוע לאנשים שלא יכולים לקבל עזרה מהמשטרה.
הסטריפ
ספורט
בסטריפ ממוקם גם טי מובייל ארנה, אולמה הביתי של קבוצת ההוקי קרח וגאס גולדן נייטס מליגת ה-NHL.
סוכן מחוק
עלילה
סדרה זו מבוצעת כסיפור בגוף ראשון המסופר על ידי מייקל ווסטן (ג'פרי דונובן) בעצמו המספר על התהליך שעובר עליו ומשתף את הצופה במאחורי הקלעים של מה שעובר על סוכן CIA מחוק מנקודת מבטו.
הסדרה מתחילה בהודעת מחיקה שמקבל הסוכן מייקל ווסטן, הודעת המחיקה מונפקת לסוכנים שסרחו מתפקידם. בניגוד לפיטורין רגילים כאשר סוכנים נמחקים נלקחים מהם כל המקורות הפיננסיים והיסטוריית העבודה שלהם והם נותרים מחוסרי כל בעיר שבה הוחלט להשאירם, מייקל חוקר בעזרת חברים את הסיבה שהחליטו למחוק אותו ובמהלך הסדרה מנסה לנקות את שמו ולחזור לעבוד בשביל הCIA.
הקריינות מתפרשת בצורה של כעין הדרכה לסוכנים טירונים העוברים הדרכה מקצועית.
ווסטן נמחק באמצע עסקה שביצע בניגריה, כתוצאה מכך היה עליו להימלט במהירות מהמדינה העוינת, במטוס הוא מתעלף וכשהוא מתעורר הוא מגלה את עצמו בדירה קטנה וישנה במיאמי, פלורידה עיר ילדותו, כשלצידו חברתו לשעבר פיונה גלאנן (גבריאל אנוואר), חסר אמצעים וחסר כל הוא מנסה להתחיל לשקם את עצמו אך עד מהרה הוא מגלה עד כמה ידיו כבולות עקב הקפאת כל נכסיו על ידי הממשלה.
הוא מגייס לעזרתו את פיונה וחבר נוסף מזמן שירותו סאם אקס (ברוס קמפבל) ויחד הם מגלים רק את העובדה שהאדם שמחק אותו מעוניין שיישאר במיאמי ולא יעזוב אותה, אם הוא יעזוב את העיר הוא יירדף אך במידה והוא יישאר הוא יזכה לחופש פעולה. מייקל מתחיל לעבוד בעבודות פרטיות על מנת לממן את מחייתו, הוא עושה את מה שהוא הכי טוב בו, עזרה לאנשים שנצרכים לעזרה משטרתית אך אינם יכולים לפנות למשטרה. בעבודותיו הוא נעזר בחבריו סאם אקס ופיונה גלאנן, ולפעמים מערב גם את אימו, מדליין ווסטן (שרון גלס). לאורך הסדרה מייקל מנהל קרבות עם דמויות פליליות כגון, מאפיונרים, כנופיות רחוב, רמאים, רוצחים, גנבים, סוחרי נשק, חוטפי ילדים, מלביני הון וסוחרי סמים, כל זה במקביל לניסיונות האיתור אחר הגורם למחיקתו מהארגון.
הסדרה מתנהלת בשני מישורים עיקריים: המישור העיקרי הוא החיפוש אחר הגורם למחיקתו, המישור המשני יותר הוא הלקוחות שמייקל עוזר להם.
עונה ראשונה
בעונה הראשונה, (12 פרקים) מייקל ווסטן מנסה לחקור אחר זהותו של האיש שמחק אותו. בעונה הראשונה נחשפות גם הדמויות הראשיות: פיונה - חברתו לשעבר של מייקל ממבצע סודי שעשה באירלנד, סאם - חברו הטוב של מייקל מהעבר וחייל לשעבר מהקומנדו הימי, ומדליין - אמו של מייקל.
בעונה נראו גם סוכני ה-FBI האריס וליין שתפקידם היה לעקוב אחר מייקל ולוודא שאינו מבצע פעולות חריגות וכן שאינו מתכנן לברוח ממיאמי, בהמשך העונה הם הוחלפו על ידי סוכן ה-FBI ג'ייסון בליי.
לקראת סוף העונה, מייקל מגלה את זהותו של האיש שמחק אותו, פיליפ קאוון, אך מיד בתחילת הפגישה ביניהם קאוון נורה ונהרג, היורה המסתורי יכל להרוג גם את ווסטן אך בחר להשאירו בחיים.
בסוף העונה מקבל מייקל שיחת טלפון מאישה המציגה את עצמה בשם קרלה המיידעת אותו במעורבותה בתיק שלו.
עונה שנייה
בעונה השנייה (16 פרקים) מייקל מנסה לדלות מידע נוסף על הארגון שמחק אותו דרך הבוס החדשה שלו "קרלה".
העונה מתחילה בפגישה של מייקל עם קרלה, האישה שהציגה את עצמה בסוף העונה הקודמת, הם מנהלים מערכת יחסים מקצועית כשהיא נותנת לו משימות לעשות והוא צריך לבצע בלי שאלות או שהיא תהרוג את המשפחה והחברים שלו, במקביל מייקל מנסה לבדוק גם על קרלה עוד פרטים כדי שיוכל להגיע שוב לאדם שאחראי על מחיקתו.
העונה מסתיימת בכך שווסטן מסרב לבצע משימה שקיבל מקרלה ומתאחד עם "ויקטור", סוכן של הארגון שמחק אותו שהחליט למרוד, קרלה מנסה להרוג את מייקל, אך נורית ברגע האחרון על ידי פיונה וסאם, ונהרגת. לאחר שוויקטור מת מייקל חושף שחיתויות של קרלה וכך יוצא כגיבור מכל הסיפור בלי שאנשי הארגון יודעים שהוא בעצם מרד בהם. הוא מקבל פגישה עם "ההנהלה" (דמות בכירה בארגון הממשלתי שמחק את מייקל) שמבהיר לו שכל עוד הוא עובד אצלם הם שומרים עליו ורק כך הוא ישרוד. מייקל מסרב להצעה וקופץ מהמסוק עליו התנהלה הפגישה היישר לתוך האוקיינוס ובכך מוותר על ההגנה של ההנהלה.
עונה שלישית
העונה השלישית (16 פרקים) מתחילה במקום בו הסתיימה העונה הקודמת, מייקל ווסטן שוחה מתוך האוקיינוס בחזרה למיאמי, עם הגעתו לחוף מתברר לו שכל משטרת מיאמי מחפשת אחריו מאחר שהוא כבר לא מוגן, אחרי שנתפס הוא מצליח להשתחרר בעזרת קשריו של סאם במשטרה.
במהלך העונה מייקל נפגש עם בן סטריקלר, אמרגן של סוכנים עם הרבה קשרים שמארגן לו עבודות, סטריקלר מציע לווסטן דרך חזרה לתפקידו בתמורה לביצוע מספר עבודות, אך מייקל הורג את סטריקלר כשהוא פועל נגד פיונה.
מייקל נפגש עם דייגו, סוכן פעיל שנבחר לשמש כאיש הקשר שלו עם הסוכנות, אך במקביל למותו של סטריקלר - גם דייגו נרצח ומייקל חוזר לנקודת ההתחלה.
הרוצח של דייגו מתגלה כרוצח שכיר ומתוחכם בשם מייסון גילרוי שמציע למייקל לעבוד אצלו בתמורה לתגמול. מייקל מחליט לשתף איתו פעולה כדי לגלות מה המשימה הסופית שלו ולעצור אותו.
בסוף העונה מסתבר שתוכניתו של גילרוי הייתה לשחרר אסיר ברמה ביטחונית גבוהה בשם סיימון אשר, מיד לאחר שגילרוי שחרר את האסיר הוא נרצח על ידיו, מייקל מצליח להימלט במהירות מזירת הפשע ומנסה לתפוס בחזרה את סיימון, סיימון מתגלה כסוכן המוביל של הארגון שמחק את מייקל שנמחק גם הוא בעבר ועבד אצלם עד שיצא משליטה והם החליטו לכלוא אותו, כעת מחפש סיימון נקמה וסוחט את מייקל כדי שיביא את "ההנהלה" למיאמי וסיימון יחסל אותו. מייקל משחק משחק כפול ולוקח את הצד של "ההנהלה" כדי שיעצור את סיימון המטורף מלפוצץ את מיאמי, בסוף הוא מצליח לעצור את סיימון ברגע האחרון ומביס אותו בזמן שמציל את "ההנהלה".
העונה מסתיימת בהתעלפותו של מייקל שנלקח למקום לא ידוע.
עונה רביעית
גם העונה הרביעית (18 פרקים) מתחילה כהמשך לעונה הקודמת, מייקל מתעורר בחדר מפואר ומתברר שהוא חזר להיות בשירות הארגון שמחק אותו ועכשיו אחראי עליו אדם בשם ואן. מייקל מתלבט בתחילה אם לשתף פעולה אך מכיוון שהוא כלוא אין בידיו הרבה אפשרויות, סיבה נוספת היא העובדה שואן מיידע אותו שבעזרתו הם יפילו ארגון פשיעה סודי מהגדולים שיש בעולם שאחראי לשחרור של סיימון בעונה הקודמת, מייקל מתחיל לעזור לואן וחוזר למיאמי.
במהלך העונה מייקל מוחק בטעות סוכן CIA אחר בשם ג'סי פורטר (קובי בל) שחוקר גם כן את ארגון הפשע העולמי שאותו מייקל רודף. מייקל רוצה לתקן את מה שעשה ולעזור לג'סי לחזור לעבודתו וגם צריך אותו בחקירתו אחרי ארגון הפשע ולכן חובר אליו והם עובדים ביחד כשג'סי לא מודע שמייקל הוא זה שגרם לו להמחק מלכתחילה.
מייקל מגיע לבסוף לראש ארגון הפשיעה העולמי "ג'ון בארט". הוא מגלה שבארט מנסה להשיג ספר קודים ומשיג אותו לפניו ואז להפתעתו הוא מגלה שהספר שייך לסיימון אשר. בפגישה שהוא משיג עם סיימון מהכלא הוא מגלה שהארגון שמחק אותו הוא סוכנות פיראטית שמורכבת מאנשים במעמד גבוה בממשלה וסוכנויות המודיעין השונות, הארגון ממציא פשעים לסוכנים הכי טובים וכך דואג למחוק אותם ולהשתמש בהם כרצונו כמו שעשו למייקל שנועד להיות הסוכן הכי טוב שלהם במקום סיימון.
בינתיים ג'סי מגלה שמייקל מחק אותו והחברות ביניהם נהרסת. מייקל מגיע לבד לבארט עם ספר הקודים ומגלה שזה בעצם רשימה של כל הסוכנים בארגון שמחק אותו והדרך לחסל את הארגון הזה אחת ולתמיד. אבל ואן מסבך את המשימה וג'סי מציל את מייקל תוך כדי שהוא יורה בו, בארט נהרג ומייקל וג'סי חוזרים לעבוד יחד למרות שיש מתח ביניהם כדי לחסל את הארגון שמחק אותם.
ואן שמגלה על תוכניותיו של מייקל יוצא עם צבא לחסל אותו, את ג'סי ואף את פיונה, הוא לוכד אותם בבניין נטוש ומתקרב יותר ויותר להרוג אותם.
במקביל, סאם אקס מנסה לשכנע את אחד מחברי הקונגרס לשלוח כוח משימה מיוחד שיחקור בזריזות את העניינים, לאחר מאמצים מרובים הוא מצליח לשכנע אותו וברגע האחרון כוח משימה מיוחד פורץ למקום בו מייקל מתבצר ומכניע את ואן וכוחותיו.
בסוף העונה מייקל מתבקש ללכת עם הרשימה אחרי שני סוכני CIA למקום לא ידוע, הוא נוסע איתם במכונית עד שמגיעים לוושינגטון שם הוא פוגש בגבר אותו הוא מזהה הלוחץ את ידו וקורא: "ברוך השב".
עונה חמישית
העונה החמישית (18 פרקים) מתחילה שישה חודשים לאחר סיום העונה הקודמת, מייקל עובד בשיתוף פעולה עם הCIA והם מאתרים את כל רשת הארגון שמחק את מייקל בעולם והורגים את כולם, הסוכן האחראי על מייקל הוא מקס. במבצע אחרון אחרי הבכיר ביותר בארגון מייקל מנסה להשיג תשובות סופסוף לגבי למה מחקו אותו אך הסוכן הבכיר מתאבד ומייקל נאלץ לוותר ולהמשיך בחייו, כעת מתקבל לאט לאט חזרה לשורות הCIA ועושה משימות עם מקס.
בינתיים המפעילה החדשה של מייקל, מתחילה לבדוק גם את מייקל בעקבות חשדות שעלו אצלה, ולבסוף היא מוצאת ראיה שמפלילה אותו תוך שבמקביל סאם ופיונה מצליחים למצוא את הרוצח האמיתי של מקס. הם רודפים אחרי מכוניתה של פירס כדי לעצור אותה בזמן שהיא לוקחת את מייקל למעצר, בסופו של דבר הם מצליחים לשכנע אותה לבדוק את האפשרות שאולי מישהו אחר רצח את מקס, מייקל נפגש עם הרוצח של מקס ולאחר שמחלץ ממנו הודאה בדבר הרצח הוא מגלה לו שהוא הוקלט, בתגובה הרוצח מתאבד במקום וסוגר כל אפשרות לקבל עוד מידע על הסיבה שבגללה הרג את מקס.
לקראת סוף העונה צץ אדם בשם אנסון פולרטון, פסיכולוג של סוכנים שמבקש את עזרתו. העזרה מתבררת כתרגיל שנועד להפליל את פיונה וכך לסחוט את מייקל. הוא מגלה למייקל שהוא האיש שהורה למחוק אותו וכן מי שהקים את הארגון שווסטן דאג להרוס ביחד עם "ההנהלה", פולרטון סוחט את מייקל באמצעות פיונה כדי שיעשה בשבילו משימות שייבנו את הארגון מחדש.
העונה מסתיימת בפרק בו פולרטון דורש ממייקל להפליל את הסוכנת פירס כך שגם היא תימחק, מייקל לא מצליח להחליט האם לוותר על פיונה ולהפליל את פולרטון או לבצע את זממו ולהשאיר את פיונה נקייה. בסופו של דבר הוא בוחר למחוק את פירס אך פיונה מתנגדת למהלך ומסגירה את עצמה למשטרה ובכך פולרטון מאבד את הקלף שהיה לו כנגד מייקל וכתוצאה מכך יורד למחתרת.
עונה שישית
העונה השישית מתחילה בחקירתה של פיונה, הסוכן בליי מהעונה השנייה הוא החוקר של גלאנן ומנסה לגרום לה להסגיר את מייקל בכך שמייצר לה תמונה שמייקל נהרג. פיונה מגלה את מזימתו של בליי ומסרבת לשתף פעולה, כתוצאה מכך היא נכלאת בכלא של פושעות מסוכנות המנסות להרוג אותה כל הזמן, בהמשך מתברר שפולרטון עומד מאחורי הניסיונות להרוג אותה בכלא.
ברגע האחרון פולרטון מצליח להיעלם ומייקל מבין שהוא נמלט לשדה התעופה, הוא מתקשר לאחיו נייט לברר אם הוא עדיין בשדה התעופה, ומבקש ממנו לחפש את פולרטון בהוראה שלא יצור איתו מגע, נייט מוצא את פולרטון וכשהוא מנסה לברוח נייט, נחוש להוכיח את עצמו, מכריע אותו וגורר אותו החוצה. מייקל מגיע עם צוות שלם ללכוד את פולרטון אך צלף מופיע והורג את אנסון ונייט שעמד מאחוריו.
מייקל המום ומתקשה לעכל את הבשורה, במקביל, בעקבות תפיסתו של פולרטון הוא מקבל מחווה יוצאת דופן בשחרורה של פיונה מהכלא אך מאבד את יחסיו עם אמו. הוא מחליט לעשות הכל כדי למצוא את הרוצח של נייט ובמהלך העניינים פירס מושעית מעבודתה בסוכנות והיא מוצבת במומבאי.
העונה יצאה להפסקה בסצנה בה הקבוצה תקועה בתוך יער מקומי ללא משאבים תוך שהם נחשבים כמתים ואיתם האדם שניסה לפני כמה רגעים להתנקש בווסטן.
הסדרה חזרה בסצנה בה היא סיימה ובמאמציו של מייקל לחזור למיאמי בלי שה-CIA ידע מכך. הוא מאשים את טום קארד ברצח של נייט ומנסה לתפוס אותו מודה ולהעמיד אותו לדין, כשהוא נכשל הוא הורג את טום ובכך נאלץ לרדת למחתרת עם חבריו על שהרג סוכן בכיר של הסוכנות. את החבורה מגיעה לצוד סוכנת קשה בשם "אוליביה ריילי" שמומחית בתחומים כאלו ומבהירה להם שלא מעניינת אותה האמת אלא רק המשימה- לעצור אותם בכל מחיר, הרצון שלה מתגבר ככל שעובר זמן ומייקל משפיל אותה בהצלחתו לברוח ממנה.
ניסיונותיו של מייקל להמשיך להתחבא לא מצליחים והסוכנת ריילי עולה על מקום מסתורם. היא תופסת את ג'סי וחוקרת אותו. מייקל מגלה שריילי מושחתת ומוצא תוכנית להפליל אותה ובמקביל משחרר את ג'סי במבצע חילוץ.
בפרק האחרון מייקל מאלץ את ריילי להודות בקשריה עם ארגוני פשע ונסיונותיה הלא חוקיים לרצוח אותו.
הסדרה מסתיימת בסצנה בה החבורה כלואה בחדרים שונים לאחר זמן רב של חקירות על ידי הCIA, עם שחרורם מסתבר להם שמייקל חתם על הסכם שיתוף פעולה עם ה-CIA וחוזר לעבוד אצלם. בסצנת סיום העונה פיונה נבגדת מהחלטתו לחזור לאחר שהתחייב לה שיעזוב את העבודה הזאת לתמיד ולא רוצה איתו יותר קשר.
עונה שביעית
העונה השביעית נפתחת כתשעה חודשים לאחר סיום העונה השישית. מייקל נאלץ לעבוד מטעם ה-CIA תחת זהות בדויה בארגון פשע רצחני ב על מנת לרכוש את אמונו של ראש הארגון, אדם בשם בורק, ולהביא להפללתו. שאר הצוות שנשאר במיאמי מנסה להסתגל להיעדרותו של מייקל. פיונה גלאנן, חברתו של מייקל, קיבלה באופן קשה את הפרת הבטחתו של מייקל לעזוב את ה-CIA, ועקב כך כבר החלה לצאת עם מקומי בשם קרלוס. אימו של מייקל, מדליין, מבקשת ממשרד הרווחה לאמץ את נכדה היתום, בנו של נייט.
כחלק מהמשימה שהוכרח מייקל לבצע עבור ה-CIA, הוצרך להתחבר עם ראש ארגון פשע רצחני, ולבצע עבורו שליחויות ועבודות מפוקפקות, מתוך מטרה לעזור ל-CIA לגבש תיק ראיות נגד ראש הארגון. במהלך הדברים, מסייע לסגנית הארגון (אלונה טל) לחמוק מכלא רוסי מסווג בקובה.
בסצנת סיום העונה, לאחר שמייקל כמעט ובגד בחבריו הקרובים, וב-CIA והצליח להפליל את ארגון הפשע, נאלצו מייקל ופיונה לביים את מותם על מנת לחמוק ממשפט ה-CIA.
שיעורי הצפייה של הסדרה
העונה הראשונה הניבה 4.259 מיליון צופים בממוצע לפרק.
העונה השלישית הניבה 5.498 מיליון צופים בממוצע לפרק.
העונה הרביעית הניבה 5.213 מיליון צופים בממוצע לפרק.
העונה החמישית הניבה 5.101 מיליון צופים בממוצע לפרק.
יחסי סן מרינו–שווייץ
יחסי סן מרינו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
עד שנת 2000 הקונסוליה השווייצרית בפירנצה ייצגה את האינטרסים של שווייץ בסן מרינו, ולאחר מכן השגריר ברומא לקח על עצמו את האחריות. הנציג הדיפלומטי של סן מרינו בשווייץ הוסמך כשגריר בשנת 1997.
שיתוף הפעולה בין שתי המדינות מתמקד במתן תמיכה הדדית למועמדים בארגונים בינלאומיים ורב-צדדיים. בנוסף, לשתי המדינות יש אינטרס לקיים מדי פעם שיחות על פיתוח יחסים הדוקים יותר עם האיחוד האירופי (שתי המדינות נחשבות לחלק מהגוש האירופי אך לא חברות באיחוד). בפרט לגבי המגזר הפיננסי, סוגיות המס, ותנועת אנשים חופשית.
קובי אור
קובי אור (1 בינואר 1948 – 9 בפברואר 2023) היה עיתונאי, פובליציסט, משורר ופילוסוף-רוק.
ביוגרפיה
נולד בשם יעקב נח בן-עמי ברמת גן, בן יחיד ללאה לבית אורנשטיין ויהודה בן-עמי שעלו מגליציה לפני מלחמת העולם השנייה והשתקעו בעיר רמת גן. לבנם קראו יעקב על שם סבו והעניקו לו שם נוסף: נח. קובי אור נולד גדל וחי ברמת גן כל חייו. מאז סוף שנות השבעים חיבר מאמרים בנושאי רוק אלטרנטיבי בישראל ובחו"ל.
בפברואר 1979, כשהיה בן 31, החל להוציא את "חמור", פנזין עצמאי על מוזיקה וספרות שאותו כתב, ערך והדפיס. בריאיון לבן שלו הסביר את שם הפנזין: "מפני שחמור היא חיה דפוקה כזאת שכולם מרביצים לה וצוחקים עליה"; "זאת גם זברה שירדה מהפסים". הפנזין "חמור" יצא בצורה לא סדירה במשך השנים וחולק חינם בחנויות תקליטים בודדות בישראל בלבד. עשרת הגיליונות הראשונים של הפנזין, מהשנים 1979–1983, נחשבים ליקרי ערך ולפריטי אספנות.
הראשון שדיווח על כתיבתו יוצאת הדופן של קובי אור היה יואב קוטנר, במדורו בידיעות אחרונות, בשנת 1982. בשנת 1983 הפך "חמור", באופן זמני, למדור בירחון המוזיקה "ווליום". ב-1984 החל אור לפרסם את מאמריו בעיתון "חדשות" (במסגרת המדור "קרוע"), במקומון "כלבו" בחיפה, ובמקומון "זמן תל אביב" של קבוצת מעריב.
כתיבתו של אור אופיינה בסגנון מופשט ואסוציאטיבי, השם דגש על ציטוטים והתייחסויות לדת, למוות, להיסטוריה ולפילוסופיה, והשפיעה על דור שלם של יוצרים ומבקרים, בהם יוסי בבליקי, בועז כהן, אהד פישוף, גלעד כהנא, רועי ארד, יאיר רוה, רוגל אלפר, עוזי וייל, אתגר קרת, אסף גברון ויוצרי פסטיבל הפנזינים. כמו כן, להקת נושאי המגבעת הירושלמית שהוקמה באמצע שנות השמונים נקראה במקור "נושאי המגבעת של קובי אור" כמחווה לו.
בשנת 2000 נעשה עליו הסרט הדוקומנטרי "אור קשה, אור רך" של הבמאי חן שיינברג.
בשנת 2006 החל לכתוב מאמרים לכתב העת לשירה "דקה".
בין השנים 2008 ל-2010 היה אור שותף לצמד הנויז נמק (NEMEK), ביחד עם העיתונאי והיוצר הדוקומנטרי בועז גולדברג. הטקסטים שאור הביא לנמק הציגו סגנון ששאב בעיקר מספרות הבלש והפשע האמריקאית, על הצד הכי קיצוני שלה. הקו המוזיקלי שיקף את האהבה המשותפת של אור וגולדברג לזרמים אזוטריים ברוק כגון נאו-פולק, דרון ונויז. הצמד נמק הופיע פעמים רבות ואף הקליט כמה קטעים, שצפויים לצאת בשנה הקרובה. בשנת 2019 יצר גולדברג סרט דוקומנטרי-מוזיקלי בשם "מחר כבר עבר", ובו מתועד גם שיתוף הפעולה שלו עם קובי אור במסגרת נמק.
משנת 2010 ועד מותו ניהל בלוג בשם "קרמטוריום", שבו פרסם מאמרים על מוזיקה, שירה ותרבות בכללותה, בסגנון האופייני לו.
בספטמבר 2016 יצא לאור פנזין בשם "הטיסה" ובו טקסטים, צילומים ואיורים של קובי אור. הפנזין יצא בהוצאת תחנת הנייר ומופץ במספר חנויות בתל אביב.
מאה שנים... מאה השראות
מאה שנים... מאה השראות: הסרטים האמריקאים מעוררי ההשראה הרבה ביותר (באנגלית: 100 Years…100 Cheers: America's Most Inspiring Movies) היא רשימה של מאה הסרטים האמריקאיים מעוררי ההשראה ביותר, כפי שנקבע על ידי מכון הסרטים האמריקאי, על פי סקר של יותר מ-1,500 אנשי תעשיית הקולנוע, אשר בחרו מתוך רשימה של 400 סרטים. הרשימה ממשיכה את סדרת 100 שנים... של מכון הסרטים האמריקאי, שהחלה בשנת 1998, רשימה זו פורסמה במשך שלוש שעות במשדר מיוחד של רשת CBS, ב-14 ביולי 2006.
מקוה ישראל
מִקְוֵה יִשְׂרָאֵל הוא בית הספר החקלאי והישוב העברי הראשון בארץ ישראל מאז תקופת היישוב הישן. בית הספר הוקם על ידי קרל נטר ב-15 בפברואר 1870, ממזרח ליפו, דרומית לדרך יפו-ירושלים.
כיום לומדים בבית הספר 2,050 תלמידים, והוא מוגדר ככפר נוער חקלאי, היושב על שטח שמוגדר כחבל גלילי עצמאי. המוסד, חולש על שטח של כ-3,300 דונם, כולל בתוכו: 5 גני ילדים, 2 בתי ספר יסודיים – אנתרופוסופי, מונטסורי, 2 פנימיות ממלכתית-דתית וממלכתית-כללית, 3 תיכונים שש-שנתיים ("המדור הכללי"), תיכון חקלאי דתי ("המדור הדתי") ובית ספר שש שנתי ישראלי-צרפתי מרשת אליאנס ("המסלול הישראלי-צרפתי"). בשנת 2010 החלה לפעול במקום גם מכינה קדם צבאית "שחר" – מקוה ישראל, המיועדת לגברים לפני שירותם הצבאי. בכפר תשעה ענפי חקלאות, והגן הבוטני הראשון בארץ. בשטח בית הספר מצויים אתרים היסטוריים ששומרו, כמו היקב הראשון, בית הכנסת ו"בית קרל נטר".
בית הספר מקבל תלמידים מיישובים באזור – חולון, ראשון לציון, אזור ובית דגן. בשנים 2006–2007 הוקם בבית הספר החקלאי בית ספר ישראלי-צרפתי, שנבנה במימון שגרירות אירופה ולומדים בו תלמידים צרפתים וישראלים ביחד.
מקור השם
השם "מקווה ישראל" לקוח מספר ירמיהו:
הקמת בית הספר ושנותיו הראשונות, עד 1880
בשנת 1867 ביקר קרל נטר בארץ ישראל ובדק את מצבם של יהודי היישוב הישן. בביקור זה הגיע למסקנה שלא ניתן להביא לשיפור במצבם הכלכלי אלא על ידי הכשרתם לעבודה חקלאית. בהיותו בירושלים הייתה לו הזדמנות לנאום בפני ציבור מתפללי בית הכנסת החורבה, שהיה אחד מבתי הכנסת החשובים בירושלים. הוא פנה לציבור ועורר אותם להתחיל ב"חיים חדשים", ובנוסף, הצליח לשכנע את חברת "כל ישראל חברים" בפריז להקים את בית הספר החקלאי.
הממשלה העות'מאנית נתנה לנטר רישיון לייסוד בית ספר חקלאי, והעניקה לו שטח של 2,600 דונם אדמת מדינה בחכירה ל-99 שנה בתשלום שנתי קטן "מתוך הכרה בערך המוסד הזה בחיי היהודים". היישוב הישן קיבל בברכה את הקמת בית הספר החקלאי. קודם להחכרתה עובדה הקרקע על ידי הפלאחים של יאזור שפוצו ב-1600 דונם אדמה חלופית. בית הספר הוקם לבסוף על ידי נטר בי"ד באדר א' תר"ל (15 בפברואר 1870), ממזרח ליפו, דרומית לדרך יפו-ירושלים. בגלל עיכוב ששחל בבניית המבנים בשנה הראשונה הצוות התגורר במערת נטר.
מנהלי המוסד לאורך השנים
לאחר קרל נטר כיהנו: יצחק שמאש, ד"ר זאב הרצברג, הירש שמואל, האגרונום יוסף נייגו (היה אגרונום מומחה, שהובא במיוחד כדי לשמש כמנהל בית הספר, תפקיד אותו מילא כעשור בין השנים 1891–1902), שמואל לופו, אליהו קראוזה, שכיהן 42 שנה, אגרונום אשר מלכין, ד"ר גדעון כץ שנשא בעול 32 שנה ודב ענבר. והיום רונן צפריר.
מקור השם
השם ניתן למקום בהשראת דברי הנביא ירמיהו "מִקְוֵה יִשְׂרָאֵל מוֹשִׁיעוֹ בְּעֵת צָרָה" (יד, ח). מִקְוֵה יִשְׂרָאֵל הוא כינוי לאלוהי ישראל המביע את היותו מקור התקווה של העם. הצירוף מופיע פעמיים בספר ירמיהו. פעם אחת בפסוק זה ופעם שנייה בפסוק "מִקְוֵה יִשְׂרָאֵל ה', כָּל עֹזְבֶיךָ יֵבֹשׁוּ וְסוּרַי בָּאָרֶץ יִכָּתֵבוּ כִּי עָזְבוּ מְקוֹר מַיִם חַיִּים אֶת ה' (יז, יג). בפסוק השני יש משחק במשמעות הכפולה של המילה 'מקוה', תקווה וגם מקור מים, והוא נקרא בהפטרת פרשת בחוקותי, הפרשה שנקראה בשבוע בו נחנך בית הספר.
1880 עד 1894
בשנת 1882 התקבלה קבוצת ביל"ו לעבודה במקוה ישראל, אך לא זכתה ליחס הולם ממנהלו הבא של המוסד, שמואל הירש אשר לא אהד את היהודים ממזרח אירופה, ומחשבתם לשוב לעבודת האדמה נראתה לו נלעגת. עם זאת הסכים הירש לקבלם לתקופת ניסיון של שבועיים שאחריהם ייקבע שכרם. הוא מינה למשגיח עליהם את עבדול עזיז, ערבי מהכפר יאזור. בתום תקופת הניסיון היו במקוה ישראל 21 עובדים, מהם שתי נשים שעבדו על פי הסיכום כ-12 שעות עבודה ביום, מהן שעה אחת לאכילה ולמנוחה.
בסוף אוגוסט של אותה שנה נסע הירש לצרפת ונטר החליף אותו בניהול מקוה ישראל. הביל"ויים מצאו איתו שפה משותפת והמשגיח הערבי פוטר. הוחל בהקמת בית חדש, שעתיד היה להיות ביתם של הביל"ויים אשר התגוררו עד אז בבית שכור ביפו ובאו ברגל למקוה ישראל בכל יום. נטר העלה את שכרם והבטיח לדאוג שתהיה להם אדמה משלהם. לפני מותו כתב לברון רוטשילד כי יש לתת להם קרקע ואכן הם הגיעו לראשון לציון, שם בנו עבורם שלושה בתים. הבתים הושלמו אך הירש, שהיה נציג הברון, נתן אותם למשרתי ציבור בראשון לציון והביל"ויים עברו לגדרה (דווקא בתמיכתו של הירש).
מספר שנים פעל במקווה מפעל לטקסטיל שייסד אלחנן בולקינד.
1934-1894
בשנת 1894 עלה מספר התלמידים ל-98. ניטעו פרדסי הדרים. הוקמה משתלה לצמחים חדשים, בין השאר הובא לראשונה עץ אקליפטוס מאוסטרליה.
ביקורו של הרצל
בכניסה הראשית לבית הספר, בדרך יפו-ירושלים, התקיים ב-28 באוקטובר 1898 מפגש בין הרצל לבין קיסר גרמניה, וילהלם השני. הקיסר היה בדרכו מחיפה לטקס חנוכת כנסיית הגואל בירושלים העתיקה. הרצל הוזמן על ידי הקיסר לפגוש בו במהלך הביקור בארץ ישראל. הרצל סבר כי תמיכתו של הקיסר הגרמני תסייע לממש את חזון מדינת היהודים ולכן חיכה לו על אם הדרך לצד שער ירושלים של מקוה ישראל, אחד מהישגי ההתחדשות הציונית בארץ ישראל.
תמר קופרשטיין, אחת התלמידות במקוה ישראל, תיארה את המפגש:
במלחמת העולם הראשונה
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התמנה אליהו קראוזה לנהל את מקוה ישראל ומלא תפקיד זה במשך 42 שנה.
בעת מלחמת העולם הראשונה ננטש בית הספר. תלמידי בית הספר יצאו יחד עם קראוזה, שהיה נתין עות'מאני לנטיעת חורשות עצים בדרום ארץ ישראל, עבודה שנחשבה על ידי השלטונות הטורקים לשירות צבאי. משתלה גדולה הוקמה בבאר שבע. ממנה נלקחו שתילים וניטעו חורשות בדרום. בין השאר, חורשת עיזוז, ביר עסלוג' ובעיירה קוסיימה מצויות עד היום חורשות אקליפטוסים עבותים. עצים אשר ניטעו על ידי תלמידי "קבוצת נוטעים" ממקוה ישראל, לאורך תוואי הרכבת הטורקית הצבאית למדבר סיני.
לאחר המלחמה נפתח בית הספר מחדש בעזרת הברון רוטשילד עבור יתומי המלחמה בארץ. מהקמת בית הספר לימדו בו בצרפתית בלבד, אך ב-1918, עם תום מלחמת השפות, שכנע קראוזה את חברת כל ישראל חברים, בעלת בית הספר, לעבור להוראה בעברית.
אתר הפסולת ההיסטורי של תל אביב
צמיחתה של העיר תל אביב-יפו בתחילת המאה ה-20 חייבה את העירייה למצוא פתרון לכמויות הפסולת העירונית שהצטברו בעיר. בשנת 1926 החל מקוה ישראל בקליטת הפסולת של העיר, שהייתה בעיקרה מורכבת משאריות מזון ובזכות כך נועדה לזיבול השדות החקלאיים של המוסד החינוכי. בתחילה קנה בית הספר את האשפה מן העירייה אולם מהר מאוד עלה כי איכות תוצר הדשן של הפסולת העירונית הוא נמוך מאוד. עיריית תל אביב שילמה בסופו של דבר לבית הספר תמורת השימוש בחלק משטחיו כמזבלה העירונית.
עם גידולה של העיר בשנות השלושים, עלו בהתאם גם כמויות האשפה והוכפלו מדי שנה, והמפגעים ב'מקוה ישראל' הפכו קשים. בשנת 1935 'יצרה' העיר תל אביב כ-45,000 טונות של אשפה. בשלב זה התנגדו ב'מקוה ישראל' להמשך השימוש בשטחיהם כמזבלה, ולאחר דין ודברים ההסכמים עם העירייה חודשו ופסולת העיר המשיכה להגיע אל מקוה ישראל עד 1948
פעילות ארגון "ההגנה" בבית הספר
כבר בתחילת קיומו של ארגון ההגנה, במאורעות תרפ"א (1921) ולאחר מכן במאורעות תרצ"ו (1936), שימש המקום בסיס ליחידות ההגנה. בית הספר שימש גם כמרכז אימון והדרכה של הארגון. במקוה ישראל קיימת מערה טבעית, חצובה בכורכר, שבה גרו ראשוני המקום. בימי המנדט הבריטי שימשה המערה מסתור לאימונים בנשק. נעשו בה ניסויים שונים בנשק ובתחמושת. קולות היריות והפיצוצים נבלעו בדפנות המערה ולא נשמעו בחוץ.
דוד ליבוביץ, שניהל את בתי המלאכה של בית הספר, ושימש גם מפקד שכונת נווה שלום הסמוכה ליפו, עסק בפיתוח פצצות, רימוני יד ורימוני רובה. בית המלאכה שלו בבית הספר שימש כסדנת ייצור ותיקונים של ההגנה. דוד ליבוביץ יזם ויצר את הדוידקה – מרגמה ששימשה את ההגנה וצה"ל במלחמת העצמאות. הפגז של הדוידקה עשה רעש גדול כאשר התפוצץ. שימוש הבכורה נעשה על ידי ההגנה ב-13 במרץ 1948, בהתקפה על שכונת אבו כביר ביפו, מערבית ממקוה ישראל, והדיה נשמעו היטב בכל רחבי הסביבה.
עם פרוץ העימותים הראשונים במלחמת העצמאות לאחר כ"ט בנובמבר, שוכנה במקוה ישראל מחלקת פלמ"ח שהשתייכה ל"פלוגת הקו" בגדוד החמישי, שתפקידה העיקרי היה אבטחת התחבורה מתל אביב לירושלים, לדרום ולנגב. לאחר אירוע "נפילת שבעת הנוטרים" מלווי שיירה ביאזור בסמוך למקוה ישראל, תקפו כוחות ה"הגנה" פעמים אחדות את יאזור, כשהפעולה המוצלחת ביותר הייתה פיצוץ מתחם מבוצר של אנשי חסן סלאמה בבית החרושת לקרח על ידי "פלוגת הקו" בפיקודו של נחום אריאלי ובעזרת כוח מסייע של ה"הגנה" בפיקודו של ישראל טל. הלוחמים יצאו ממקוה ישראל - ולשם שבו נושאים את חברם ההרוג רחמים הוורד ואת הפצועים. סמוך להכרזת מדינת ישראל, במסגרת מבצע חמץ לכיבוש יפו והשכונה הערבית אבו כביר ופתיחת כביש יפו-ירושלים, שימש בית הספר בסיס ליציאת גדוד 52 מחטיבת גבעתי בניסיון לכיבוש תל א-ריש. תחילה עלה הכיבוש יפה אך בהתקפת נגד של צבאות סדירים למחצה מצבא ההצלה נאלצו הכוחות לסגת חזרה לבית הספר כשהם סובלים אבדות כבדות.
בית הכנסת
בית הכנסת נבנה בשנת 1896 כאשר יוסף נייגו היה מנהל מקוה ישראל. זה היה המבנה המפואר במקוה שאליו הוליכה שדרת עצי דקלים משער יפו. לבית הכנסת יש שתי קומות, הקומה הראשונה שימשה מקום תפילה וספרייה ובקומה השנייה היו חדרי לימוד. אל הקומה השנייה עולים מהחזית הדרומית של בית הכנסת בשני גרמי מדרגות סימטריים. בקדמת המבנה – בחזית הצפונית יש רחבת דשא המוקפת בעצים ומזרקה. דלת הכניסה הראשית של בית הכנסת ממוקמת בחזית הצפונית, חלקה המרכזי צבוע בצבע כחול ובמרכזה מגן דוד שבתוכו האותיות מ"י (מקוה ישראל). סמל אליאנס מובלט על הדלת.
בגמלון, מעל דלת הכניסה הראשית, מופיעים שני לוחות הברית, ועליהן ספרות רומיות המציינות את עשרת הדיברות, והמילה, בעברית. תחתיהם מופיע עיגול - ביטוי ליהודי כל העולם - ועליו מצוירות שתי ידיים האוחזות זו בזו המסמלות סולידריות של העם היהודי. משני צדי העיגול יש ציורים של גפן ומחרשת מתכת. הכתובות בגמלון הן בשלוש שפות: עברית, ערבית וצרפתית. בעברית – "חברת כל ישראל חברים". בערבית – جمعية عمومية اسرائيلية زراعت مكتبي (= אגודה כללית ישראלית חקלאית לימודית) ובצרפתית – ALLIANCE ISRAELITE UNIVERSELLE MIKWEH ISRAEL (= אגודה (אליאנס) ישראלית כללית מקוה ישראל).
חלל בית הכנסת מחולק על ידי עמודים וקשתות לשלושה חלקים רוחביים, שווים בגודלם. חלונות המבנה מוארכים ומלבניים, במרכזם עיטורים מעץ. ברום הקיר חלונות עגולים בסגנון ערבי, "תאקה". האולם והבמה המרכזית מרוצפים באריחי שיש. בימת העץ שבמרכז בית הכנסת הוקמה בתקופה מאוחרת יותר. תקרת בית הכנסת ייחודית מאוד. חתימת האמן חסרה ולכן לא ידוע מי צייר את התקרה.
ארון הקודש בבית הכנסת קדם לבניית הבית. הארון משנת 1881 הובא מצרפת על ידי קרל נטר לזכר אביו שנפטר שנה קודם לכן. קרל נטר התכוון להקים בית כנסת במקוה ולכן הביא את הארון, אבל הבנייה נדחתה כנראה בגלל שלא גויסו מספיק תרומות למטרה זו.
היקב
היקב במקוה הוקם בתפיסה של 'חקלאות תעשייתית', הדוגלת בהעברת התוצרת החקלאית לתעשייה כדי להגדיל את הרווחים וליצור בסיס כלכלי רחב יותר למשק החקלאי. במקוה נטעו כרם ענבים גדול. היקב נבנה בשנת 1877 על ידי קבוצת חוצבים מומחים שהובאו מאיטליה. יצור היין החל בתקופתו של יוסף נייגו כמנהל בשנת 1893. בניגוד ליקבים אחרים באזור, היקב של מקוה התקשה לעמוד בציפיות ולכן נסגר בהדרגה. למרות שבשנים האחרונות ייצרו יין ביקב, (לא בכמויות מסחריות) לפני כשנתיים קרס היקב לתוך עצמו עקב חוסר תחזוק המבנה, ותהליך ייצור היין הועבר למקום אחר. שיקום היקב החל קצת אחרי שקרס.
הסקטור הדתי
עם התגברות העלייה של בני נוער, תחילה מגרמניה ואחר כך ממזרח אירופה הוקמה עליית הנוער, שטיפלה בקליטת הנערים. לאחר הסכם עם תנועת המזרחי הוקמה הוועדה לעליית הנוער הדתי. לפי השיטה שנקבעה, נמצא כי שליש מהנערים ביקשו חינוך דתי. היות שמקוה ישראל היה אחד המוסדות שקלט את ילדי עליית הנוער, הוחלט בשנת 1939 להקים בבית הספר "סקטור דתי" לצד "הסקטור הכללי". שני המדורים – הכללי והדתי - פועלים מאז במחיצה אחת. כעת פועל גם מדור צרפתי-ישראלי.
תחנת ניסיונות
בשנות הארבעים של המאה העשרים הוקמה במקוה ישראל תחנת ניסיונות חקלאית, שניהל הכימאי מאיר ויניק. התחנה עסקה בעיקר בשתי בעיות: בשני התחומים הגיעה התחנה לידי מסקנות מעשיות חשובות. המהנדס ויניק שימש כמורה לתורת הקרקע במקוה ישראל ובגימנסיה הרצליה. הוא נחשב למומחה לחקר קרקעות הארץ. בין השאר פנו אליו הבריטים לבדוק האם קרקעותיה של אל עריש מתאימות לחקלאות עבור תוכנית להתיישבות יהודית בחבל ארץ זה. ליד ביתו הקים תחנה לחקר החקלאות. ויניק עסק במשך תקופה ארוכה בחקר תורת הדשנים להדרים להשבחת פרי הדר. פעילותו המדעית מוצגת ב"בית ויניק" שבמקום
פסל פגישת הרצל עם קיסר גרמניה וילהלם השני
ביום הרצל, י' באייר תשע"ב (2 במאי 2012) נחנך ליד שער הכניסה הישן מדרך יפו (כביש 44), ביוזמתו של צבי האוזר, פסל ברונזה של הפסל מוטי מזרחי המתאר את פגישת בנימין זאב הרצל עם קיסר גרמניה וילהלם השני במהלך מסעו של הקיסר לארץ ישראל – במקום בו התרחשה. פסלו של הקיסר חצוי לשניים, על חלק אחד חקוקה אימרתו של הרצל "אם תרצו אין זו אגדה" ועל החלק השני דבריו של הקיסר: "לארץ הזאת יש עתיד". הפסל מוצב על במת בטון רחבה עם מדרגות עלייה ומתנשא לגובה כ-7 מטר מעל פני הקרקע. הפסל נתרם על ידי מרגריט ויעקב חי [בוגר מקוה ישראל].
הגן הבוטני
הגן הבוטני תוכנן על ידי פרופסור אוטו ורבורג וניטע בשנת 1930 למטרת תצפית, אקלום והדגמה של צמחים שונים. בשטחו המשתרע על כ-50 דונם מיוצגים כ-1,200 מינים לפי משפחות ומחלקות בוטניות. במקוה ישראל צמחייה עשירה. חלק ממנה מארצות חוץ ומצוי בארץ רק בגן זה. הגן משמש אתר לימוד ואתר לביקורים.
בגבול הגן הבוטני הוקמה מצבה לזכר התלמידים שנפלו במלחמת העצמאות (רובם בקרב חירבת כוריכור ליד שילת) ואתר הנצחה לאליהו (אליק) שמיר שנפל עם חבריו ביאזור. במקוה ישראל הוקם גם יד לבנים, מבנה מיוחד לזכר חניכי מקוה ישראל, בוגריה ועובדיה, שנפלו בקרב. על הלוח היו רשומים בשנת 1973 שמותיהם של 143 נופלים.
במקוה נמצא עץ מרשים של פיקוס בנגלי (השם המדעי: Ficus Benegalensis) שניטע בשנת 1888 ומשתרע על שטח נרחב. שורשי האוויר של העץ השתרשו בקרקע והפכו במשך הזמן לגזעים משניים. עץ זה הוא ה"סמל" של מקוה ישראל ומסמל את תלמידי בית הספר ובוגריו אשר השתרשו בארץ, נקלטו והשתלבו בבנייתה והשפיעו על התפתחותה.
במקוה ישראל ניטעה בשנת 1882 החורשה הראשונה של עצי אקליפטוס המקור (חורשת הראשונים) וממנה הופצו לכל ארץ ישראל.
שדרת דקלי ושינגטניה בהשראה פריזאית נשתלו כאן בדומה לשדרות של עתלית, חולדה, מגדל ועוד.
קבר קרל נטר
קברו של קרל נטר נמצא לא רחוק משער הכניסה למוסד מחולון (שער קראוזה). אל חלקת הקבר מוביל שביל מרוצף בין שתי שורות ברושים. הקבר מוקף בגדר ברזל מסוגננת ועל המצבה יש כיתוב בעברית ובצרפתית. בנוסף לקברו של נטר נמצאים במקום עוד 3 קברים: קבר של פועל שנפטר בשנת תרל"ג (1873) וקבר מפואר שנראה כמאוזולאום, לשני ילדיו הקטנים של מנהל המוסד דאז, שמואל הירש, שנפטרו בנובמבר 1887.
חמוס סיבירי
חמוס סיבירי (שם מדעי: Mustela sibirica), הידוע גם בכינויים חמוס הרים סיבירי, קולינסקי וחמוס הימלאיה בשפות שונות, הוא טורף קטן בעל פרווה בגוון אדמדם ממשפחת הסמוריים. נפוץ באסיה ובאירופה.
מפרוותו של החמוס הסיבירי מייצרים מברשות ומכחולים משיער רך, הקרויים מכחולי צובל. זאת על אף שהצובל שייך לסוג אחר ממשפחת הסמוריים, הקרוי דלק.
ימי שלישי עם מורי
ימי שלישי עם מורי (באנגלית: Tuesdays with Morrie) הוא סרט טלוויזיה זוכה פרס אמי משנת 1999, בכיכובו של ג'ק למון ובהפקתה של אופרה וינפרי. הסרט, המבוסס על הספר באותו שם של מיץ' אלבום, עסק רבות בנושא המוות, והיה אחד האחרונים בהם כיכב ג'ק למון, שנפטר שנתיים אחר כך.
עלילה
מיץ' אלבום (האנק עזריה) הוא בעל טור ספורט פופולרי בדטרויט, שבמדינת מישיגן ומנחה תוכניות טלוויזיה ורדיו, המבלה את ימיו בנסיעות ברחבי ארצות הברית. ערב אחד, בעודו צופה בטלוויזיה מבחין אלבום במרצה האהוב עליו מהאוניברסיטה, מורי שוורץ (ג'ק למון), שאותו לא ראה מזה שנים, ומחליט לבקרו. הביקור החד-פעמי הופך ביקור שבועי ואלבום לומד ממורי על משמעות החיים. מערכת היחסים שנרקמת בין השניים מאלצת את אלבום להתמודד עם עובדות אותן הדחיק וגורמת לו לשנות את אופן חשיבתו ואת אורח חייו.
REDengine
REDengine הוא מנוע גרפי למשחקי וידאו שפותח בידי חברת CD Projekt RED הפולנית, שמיועד במיוחד למשחקי התפקידים הלא ליניאריים של החברה.