cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויה אגנטיה
היסטוריה
ויה אגנטיה נסללה על ידי הרומאים במאה ה-2 לפנה"ס וחצתה את איליריה, מקדוניה ותראקיה בשטח הנמצא כיום באלבניה, מקדוניה, יוון והחלק האירופאי של טורקיה. אורכה של הדרך היה 1,120 ק"מ, ובדומה לדרכים רומיות אחרות, רוחבה היה כ-6 מטרים והיא כוסתה באבנים גדולות מרובות צלעות או בעפר דרוך. המקורות העיקריים לתולדות הדרך ובניתה הם ב"גאוגרפיקה", חיבורו של הגאוגרף היווני סטרבון, ובמספר אבני דרך שנותרו לאורך התוואי בו עברה. כתובות דו לשוניות מעידות על כך שגנאוס אגנטיוס (Gnaeus Egnatius), פרוקונסול מקדוניה, הורה על בנייתה של הדרך בתאריך שאינו ידוע במדויק, והדרך נטלה את שמו. לפי מרקוס טוליוס קיקרו ופוליביוס, ייתכן שויה אגנטיה נסללה לאורך דרך צבאית עתיקה שהובילה מאיליריה אל ביזנטיון.
הדרך נסללה במטרה לקשר את רומא אל מושבותיה המזרחיות בבלקן, והייתה המשכה של ויה אפיה, אשר יצאה מרומא עד ברינדיזיום (ברינדיזי) לחוף הים האדריאטי. נקודת ההתחלה של ויה אגנטיה מוקמה בדירכיום, על חופו המזרחי של הים האדריאטי מול ברינדיזי, ונדרשה הפלגה בת יום בין שני הנמלים. הדרך היוותה את ציר התחבורה העיקרי של האימפריה הרומית גם אל מושבותיה במזרח הים התיכון, עד שאוגוסטוס בנה דרך נוספת מצפון לה.
אבני דרך שנותרו לאורכה של ויה אגנטיה מעידות כי טראיאנוס שיפץ את הדרך לפני מלחמותיו כנגד הפרתים בשנת 113, אך במאה ה-5 הופסק השימוש בה בשל חוסר היציבות בבלקן, והיסטוריון בן התקופה ציין כי חלקה המערבי הפך כמעט בלתי עביר.
ויה אגנטיה שופצה שוב על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6 והפכה לציר תחבורה חשוב באימפריה הביזנטית. באותה עת היא הגיעה לשער הזהב של קונסטנטינופול. אף שכמעט כל קשרי המסחר היבשתי של האימפריה הביזנטית עם מערב אירופה נעשו דרכה, קיימות עדויות לכך שמצב הדרך עדיין היה בכי רע והיא הפכה בלתי שמישה לאחר גשם. בימי הביניים עדיין נודעה לויה אגנטיה חשיבות, וחלק ממסעי הצלב עברו דרכה אל ארץ ישראל.
בשנת 2010 הושלמה סלילת הכביש המהיר אגנטיה אודוס, הידוע גם ככביש מספר 2, בצפונה של יוון, שבחלקו הגדול מקביל לתוואי של ויה אגנטיה הרומית.
בשנת 2014 נחנכה דרך מטיילים העוברת על שרידי הדרך הקדומה, המסלול נחצה לשני חלקים: דורס - סלוניקי, סלוניקי - איסטנבול, כאשר רק החלק הראשון פתוח להליכה ולרכיבת אופניים והשני עודנו בשלבי מחקר.
מיכאל בלומנטל
מיכאל בלומנטל (11 בנובמבר 1935 - 28 באפריל 2007) היה רופא עיניים בישראל ומומחה למחלת הקטרקט.
ביוגרפיה
מיכאל בלומנטל נולד בטבריה ב-11 בנובמבר 1935, בן לזוג רופאי עיניים שעלו מגרמניה. הוא סיים את לימודי הרפואה בשנת 1965 באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים התמחות במחלקת העיניים בבית החולים הדסה עין כרם. שימש מרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1970–1976 שימש מנהל מחלקת עיניים בבית החולים סורוקה בבאר שבע ואחר כך, עד שנת 1993 ניהל את מחלקת עיניים בבית החולים שיבא, תל השומר. בשנת 1984 יסד את המרכז לרפואת עיניים "עין טל" בתל אביב. בשנת 1985 התמנה לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. פיתח שיטת ניתוח קטרקט הקרויה על שמו.
בלומנטל כיהן כיו"ר איגוד רופאי העיניים בישראל בשנים 1992–1996, ונשיא האגודה האירופאית לקטרקט וקוצר ראייה בשנים 1995–1997.
נפטר ב-28 באפריל 2007 בגיל 72 ממחלת הסרטן.
חיים אישיים
נישא לנעמי גרינבאום, לימים חברת הכנסת נעמי בלומנטל. לזוג נולדו שלושה ילדים.
דרגות הצבא הרומי
דרגות הצבא הרומי היו מערכת היררכית של בעלי תפקידים צבאיים בכוחותיה המזוינים של רומא העתיקה. מקורן של דרגות הצבא הרומי נעוץ עוד בתקופת הרפובליקה הרומית. עם הזמן נוספו תפקידים נוספים וההירכיה הצבאית קיבלה תבנית שהשתמרה ללא שינויים גדולים עד הזמן המודרני.
יעקב הכהן
יעקב הכהן (9 בנובמבר 1872 – 8 במאי 1914) היה עיתונאי, סופר, משורר, מתרגם, מחנך ומוזיקאי יהודי-תוניסאי. מחלוצי העיתונות והספרות המודרנית בערבית יהודית בתוניסיה.
קורות חיים
יעקב הכהן נולד בתוניס בשנת 1872. בילדותו למד בתלמוד תורה מסורתי, והחל מגיל 13 למד בבית ספר צרפתי בתוניס. לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה צרפתית בתוניס החל להשתלם בהוראה. משנת 1891 גם החל לקחת חלק בעיתונות היהודית-תוניסאית הענפה בערבית יהודית.
בשנת 1904 בוטל החוק הצרפתי שמגביל פרסום עיתונים, ובעקבות כך ייסד שבועון גדול בערבית יהודית בשם "אלשמס", ממנו הופיעו 41 גיליונות. אחר כך סגר את השבועון כדי להקים במקומו עיתון יומי בשם אלצבאח, שיצא לאור בעריכתו ב-10 השנים הבאות, עד פטירתו של הכהן בשנת 1914. אלצבאח נודע כאחד העיתונים היהודים-תוניסאים החשובים ביותר בערבית יהודית, היה העיתון הפופולרי ביותר בזמנו, והמשיך לצאת לאור כ-15 שנה נוספים לאחר פטירתו של הכהן. כמו העורך עצמו, העיתון גילה אהדה לציונות ופרסם מאמרים רבים כדי לגייס תרומות עבור היישוב היהודי בארץ ישראל. העיתון מנה בין 4 ל-16 עמודים, ופורסמו בו כתבות על יהדות העולם, ענייני השעה של יהודי תוניסיה, כתבי ספרות ושירה, אקטואליה מצרפת ומהעולם ועוד.
בנוסף לאלצבאח, הכהן הוציא לאור בשנת 1910 כתב עת סאטירי קצר-ימים בשם "כ'ללט-מללט" וכן שימש כעורך של כתב עת קטן בצרפתית על יהדות תוניסיה בשם Le Judaïsme Tunisien. מעל דפי עיתוניו הוא פרסם מאמרים על ענייני השעה שהעסיקו את יהדות תוניסיה, כמו גם סיפורים בהמשכים. סיפור אחד שלו, "אלנסר אלאחמר" ("הנשר האדום"), שיצא לאור כספר בשלושה כרכים, זכה לפופולריות גדולה בקרב יהודי תוניס. בין חיבוריו ותרגומיו האחרים נמנים "נאזלת דרייפוס" (העוסק בפרשת דרייפוס), "צומת פסח ואלסוכה" (ריב/ויכוח פסח וסוכות), "מלזומת לילת אלג'לטה" (שיר ליל הטעות), "קצצת יוסף" (מעשיית יוסף), "קצצת שמשון" (מעשיית שמשון), "הצעירה הצנועה", "הרי החושך", "להבות התאווה" ועוד. הוא תרגם מצרפתית גם את היצירה הידועה שלושת המוסקטרים. בנוסף חיבר פואמות, בהן "אהבת שמשון ודלילה" ו"מכירת יוסף". רוב חיבוריו פורסמו תחילה בהמשכים כפיליטונים בעיתוניו, ולאחר מכן הוצאו לאור כספרים. הכהן אהד את הציונות, ובין היתר תרגם מצרפתית לערבית יהודית את הספרון "אלציוניסם" מאת ד"ר אלפרד ואלנסי, אחד ממנהיגיה של הציונות בתוניסיה.
במהלך חייו עבד על הרכבת מילון צרפתי-עברי, אך לא הספיק לפרסמו והוא נותר בכתב יד. בנוסף נותרו בכתבי יד שני ספרי לימוד שהחל לחבר, האחד ספר לימוד של עברית והשני ספר לימוד של דקדוק ערבית.
נוסף לשאר פעילויותיו, היה חובב של מוזיקה ושירה. הוא ניגן על כינור, פרט על פסנתר, והיה ידידם של מוזיקאים ידועים בתוניס כגון "פללו הגדול" (זמר החצר של הביי של תוניסיה), ניסים ג'אוי, אשר מזרחי (משורר, מלחין, חזן, פייטן וזמר יהודי מירושלים) ומרידך סלאמה. יחד נהגו להתאסף וליצור מוזיקה. הכהן חיבר מספר יצירות מוזיקליות, בהן "צומת אלמאלוף ואלמצרי", "ערדוני ז'וג' צבאיה" (פגשוני שתי נערות), "מא אחלה לממת אלאבנאת" (מה נעימה היא אספת עלמות), "זהרת אלפלך ובנת אלמלך", "אלמוגאהדה פי סביל אלחב" ועוד.
בשנת 1913 לקה במחלה קשה, שמנעה ממנו לעסוק בעריכת עיתונו אלצבאח במשך חמישה חודשים. ב-25 בדצמבר 1913 חזר להוציא לאור את העיתון, ופרסם בו מאמר תודה לקוראים הרבים ששלחו מכתבים ושאלו לבריאותו:
הכהן המשיך להוציא לאור את העיתון באופן רציף במשך שלושה וחצי חודשים נוספים. היה נראה שמצבו משתפר, אך ביום הראשון לאחר פסח, ב-19 באפריל 1914 נפטר בביתו, בגיל 42 בלבד. על פי דניאל חג'אג', אבל רב אחז ברבים מבני העיר שהכירוהו - יהודים, מוסלמים וצרפתים. בעיתונים רבים בתוניסיה פורסמו הספדים לזכרו. אחד ההספדים הראשונים פורסם בעיתון היהודי "אל-פג'ר", בעריכתו של יעקב שמלה, למרות שעד אותה עת שררה תחרות גדולה בינו לבין עיתונו של הכהן: כמה עיתונאים מידידיו של הכהן המשיכו במשימה של הוצאה לאור של העיתון היומי אלצבאח שהקים, והעיתון יצא לאור באופן יומי עוד למעלה מ-15 שנה, בעריכתם של דניאל חג'אג' ושמעון כהן, עד לסגירתו באוקטובר 1940 על ידי משטר וישי.
על מפעליו התרבותיים השונים זכה לאות הכבוד "נישאן איפתיכ'אר" מהממשל התוניסאי בשנת 1906.
גדיתים
גָדִיתִים (שם מדעי: Cicindelinae) היא תת-משפחה במשפחת הרצניתיים שבסדרת החיפושיות, הידועים בשל מהירות ריצתם והיותם טורפים אגרסיביים. בישראל ניתן למצוא אותם בעיקר על גדות נחלים או אזורים לחים ומכאן גם שמם העברי גדיתים (=שוכני גדה).
כ-2,600 מינים ותת-מינים ידועים כיום. המגוון הרב ביותר נמצא בחצי האי המלאי. כל המינים של תת-משפחה זו הם טורפים.
גדיתים נפוצים בכל רחבי העולם מלבד אנטארקטיקה וטסמניה. יש להם לסתות עוצמתיות, והן משתמשות בהן לפצח את טרפן.
בלוק רבע הקילומטר
"שיכון רבע הקילומטר" או "בלוק רבע הקילומטר" הוא בית מגורים בסגנון ברוטליסטי באורך של רבע קילומטר, השוכן בשדרות היעלים שבשכונה ה' בבאר שבע. המבנה, שבמועד הקמתו נחשב חדשני, הפך בסופו של דבר למרכז קליטה בשם בית רמט או מרכז קליטה יעלים.
רקע
המבנה תוכנן בשנת 1960 על ידי משרד האדריכלים של אברהם יסקי ואמנון אלכסנדרוני, במסגרת הקמת "שיכון לדוגמה" בעיר. תחילתו של הפרויקט הייתה בשנת 1958, בעקבות יוזמתה של קרן בת שבע דה רוטשילד לחקר בעיות שיכוני העולים בישראל. צוות המחקר שבראשו ניצב יסקי, נתבקש להכין תוכניות לבתי מגורים שיכללו דירות קטנות הניתנות להרחבה, ואשר יתאימו לצורכיהן של משפחות העולים. עוד נדרש כי הדירות יתאימו לתנאי האקלים של הארץ, כי הקמתן תהיה מהירה, וכי מחירן יהיה תואם לזה של הדירות שהקים משרד העבודה.
הצוות גיבש תוכנית אורבנית שהושפעה מעבודתו של האדריכלי השווייצרי לה קורבוזיה, ואשר התבססה על הקמת בתי שיכון מוארכים התוחמים את שטחי המגורים, וביניהם יוקמו מבנים נמוכים וצפופים אשר זכו לכינוי "שטיח" ולאחר מכן כונו "המשעולים". המבנים המוארכים נועדו להגן על השכונה מפני סופות החול של הנגב ולטעת תחושת פרטיות וביטחון. השכונה שנועדה לאכלס כ-16,000 תושבים חולקה לשלושה מתחמים נפרדים. המתחם המערבי היה אמור להיתחם בחמישה מבנים מוארכים, אולם רק שלושה מהם נבנו בסופו של דבר. אחד מהם, "שיכון רבע הקילומטר", זכה לשמו בשל אורכו, ונחשב אותה עת לארוך במזרח התיכון.
המבנה
בבניין ארבע קומות מגורים שבהן 135 יחידות דיור, השוכנות מעל קומת עמודים מפולשת כפולה בגובהה. גשר מחבר את קומת הכניסה של המבנה אל השטח של המשעולים שמדרום לו, תוך שהוא חוצה את שדרות היעלים שביניהם. ייחוד נוסף של המבנה היה בכך שנבנו בו שלושה טיפוסי דירות - דירות בנות שני חדרים בקומה הראשונה, שלושה חדרים בקומה השנייה, ודירות דופלקס בקומה השלישית והרביעית. שיכון רבע הקילומטר, כמו כל יתר בתי השכונה, נבנה מבטון חשוף ומלבנים (בלוקים), ללא ציפוי של טיח.
למרות החדשנות שהפגין המבנה, הוא נחשב לכישלון, ובעוד ששיכון "השטיח" משך אוכלוסייה אמידה ותפקד כשיכון מוצלח, הרי שהשיכון המוארך. יסקי עצמו התייחס אל השיכון כאל.
PP (מחלקת סיבוכיות)
במדעי המחשב ובתורת הסיבוכיות, PP, (ראשי תיבות של Probabilistic Polynomial Time), היא מחלקת הסיבוכיות של הבעיות הניתנות להכרעה הסתברותית בזמן פולינומי כאשר האלגוריתם מחזיר תשובה נכונה בהסתברות שגדולה ממש מ-1/2. באופן פורמלי, שפה L שייכת ל־PP אם קיימת מכונת טיורינג הסתברותית כך שעבור כל מילת קלט x, המכונה רצה זמן פולינומי, ומחזירה פלט (ACCEPT/REJECT) כך שמתקיים
PP מכילה את RP ,BPP ,Co-RP וגם את NP (ראו פירוט למטה). המחלקה הוגדרה לראשונה על ידי ג'ון גיל ב-1975
תכונות
בניגוד למחלקות RP ,BPP ,Co-RP לגביהן ידוע כי ניתן לבצע הגברה, כלומר להקטין את השגיאה עד כדי הסתברות מעריכית בפולינום, לא ידועה תוצאה מסוג זה ב-PP. טכניקת ההגברה של BPP, שהיא הרצות חוזרות של האלגוריתם הבסיסי ובחירת החלטה על פי הרוב, הייתה מובילה למספר לא פולינומי של חזרות ולכן אינה מתאימה לכך.
PP סגור למשלים, חיתוך ואיחוד. אפשר לראות מההגדרה ש- PP סגור למשלים כי אפשר להפוך את התשובה של מכונת טיורנג A. דויד רוסו הראה ב-1985 כי PP סגורה להפרש סימטרי. השאלה אם PP סגורה לאיחוד וחיתוך הייתה שאלה פתוחה במשך 14 שנים עד שזו נפתרה על ידי ביגל, ריינגולד וספילמן. הוכחות חלופיות ניתנו על ידי לי וסקוט ארונסון (הוא הראה כי PostBQP=PP ואז הראה הוכחה פשוטה כי PostBQP סגור לאיחוד וחיתוך).
קשר עם מחלקות אחרות
ידוע כי BPP מוכלת ב- PP וזאת מההגדרה, ומכאן ברור גם כי P גם כן שייכת למחלקה PP. אפשר להוכיח כי NP מוכלת ב-PP על ידי כך שמראים כי SAT שייכת ל-PP: אפשר לבנות מכונת טיורינג הסתברותית שתעשה זאת על ידי בחירה אקראית של השמה; אם הנוסחה מסופקת המכונה מקבלת ואם לא היא דוחה בהסתברות \frac 12. מאחר ש-PP סגורה למשלים אז גם co-NP שייכת ל-PP. אפשר להראות תוצאה חזקה יותר, MA שייכת ל- PP. המחלקה MA היא מחלקת כל השפות שיש להן פרוטוקול מרלין-ארתור וזה נובע ישירות מההגדרה.
עובדה מפתיעה יותר היא שאפשר להראות כי המחלקה BQP מוכלת ב-PP, כאשר BQP היא מחלקת השפות שאפשר לקבל אותן על ידי מכונת טיורינג קוונטית. בנוסף מתקיים PP^{BQP}=PP כלומר PQB נמוכה (Low) ל- PP.
כדי להבין את הכוח של המחלקה PP חוקרים לעיתים את המחלקה P^{PP}, כלומר P מצוידת עם אורקל של PP. ידוע כי  כש-P  היא מחלקת הסיבוכיות המכילה את אוסף בעיות הספירה הקשורות לבעיות ההכרעה השייכות למחלקה NP. אחד המשפטים החשובים ביותר בסיבוכיות הוא משפט טודה שמראה כי ניתן לעשות רדוקציה פולינומית דטרמיניסטית מההיררכיה הפולינומית PH ל-PP, כלומר.
אריק אלנדר (Allender) הראה כי TC0 ⊂ PP, כלומר TC0, מחלקת השפות הניתנות לזיהוי על ידי מעגלים בוליאניים בעומק קבוע וגודל פולינומי המכילים שערי סף עם מספר לא חסום של קלטים, היא תת-קבוצה ממש של PP. ברור כי PP מוכלת ב-EXP אבל אפשר לחזק זאת ל-PSPACE על ידי כך שמראים כי הבעיה MAJSAT שהיא בעיה שלמה למחלקה PP שייכת ל-PSPACE.
אפשר להראות תוצאה דומה למשפט קאנאן (Kannan) למחלקה PP כלומר: (k, ∃ L⊆{0,1}* : L∈PP ∧ L∉SIZE(n^k ∀. טענה זו שונה מהטענה כי לכל k אנו מניחים שיש שפה כזו אבל לא לכל k יש שפה אחת משותפת, כלומר עבור k-ים שונים השפות יכולות להיות שונות.
ב-2005 הראה ארונסון כי PostBQP (הרחבה של המחלקה BQP כך שאפשר לעשות התניה על הופעת קיוביטים) שווה ל-PP ובנוסף PP שווה למחלקה PQP שהיא הרחבה של BQP כך שהטעות לא מוגבלת.
טיגריס דרום-סין
טיגריס דרום-סין (שם מדעי: Panthera tigris amoyensis) הוא תת-מין נדיר ביותר של טיגריס. בתי גידולו היו מחוזות פוג'יין, גואנגדונג, חונאן, ג'יאנגשי אשר בדרום סין. תת-מין זה מסווג בסכנת הכחדה חמורה ונראה שרוב הפרטים שבטבע נכחדו.
בסוף 1990, עוד ניתן היה להבחין בטבע בכמות סבירה של פרטים. הצפיפות הנמוכה הביאה לפיצול תאי הגידול ובכך להכחדה של לא מעט מבתי הגידול המבודדים. זאת, ולחצי אדם אחרים הביאו לכך שנותרו בטבע עתה לכל היותר 40 פרטים. מרבית בני תת-המין נמצאים היום בתוכנית שימור במספר גני חיות ושמורות טבע בסין וגם בדרום אפריקה, אף שאין במדינה טיגריסים טבעיים.
מאפיינים גופניים
לטיגריס דרום סין יש פרווה ארוכה המכסה את גופו, ארוכה משל הטיגריס הבנגלי אך קצרה יותר משל הטיגריס הסיבירי. גופו קטן יחסית, אורך זכר ממוצע נע בין 2.45 לבין 2.65 מטרים. זכרים גדולים יכולים להגיע גם לאורך של 2.75 מטרים. משקלו הוא 170 ק״ג.
אליהו בקשי דורון
הרב אליהו בקשי דורון (ח' בניסן ה'תש"א, 5 באפריל 1941 – י"ט בניסן ה'תש"ף, 12 באפריל 2020) היה הראשון לציון והרב הראשי לישראל בשנים 1993–2003, שימש כראש מוסדות "בנין אב" ברמת שלמה ו"דבי אליהו" בבית וגן בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לבן-ציון, יליד ארץ ישראל, ולטובה בהיה, ילידת חלב שבסוריה. בצעירותו למד בישיבת הדרום, לאחר מכן בישיבת חברון ובכולל קול יעקב. נישא לאסתר, בתו של הרב שלום לופס, רבה של עכו.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל נדבק הרב בקשי דורון בנגיף ונפטר במרכז הרפואי שערי צדק בגיל 79. הובא לקבורה בהר המנוחות.
מינויים ותפקידים ציבוריים
בשנת 1970 מונה לרב שכונות רמת הנשיא ורמת יוסף בבת ים. בשנת 1974 מונה לרב הספרדי של העיר. ב-1975 מונה לרב הראשי של חיפה, תפקיד שמילא במשך שמונה עשרה שנים. בתקופת רבנותו בעיר הקים את מוסד "מורשה", שם מסר שיעורי תורה. חלק משיחותיו שם קובצו בספרו "בנין אב".
בשנת 1993 נבחר לתפקיד "הראשון לציון" - הרב הראשי הספרדי לישראל, בתמיכת הרב עובדיה יוסף. הוא כיהן בתפקיד עד שנת 2003, לצדו של הרב הראשי האשכנזי הרב ישראל מאיר לאו. מתחרהו העיקרי בבחירות היה רבה הספרדי של תל אביב-יפו לשעבר, הרב חיים דוד הלוי.
בתקופת כהונתו כרב ראשי סירב לבטל את השימוש בהיתר מכירה בשנת השמיטה, והדבר גרר ביקורת מצד הרבנים הליטאים ובראשם הרב יוסף שלום אלישיב. במטרה למנוע טענות לכפייה דתית, צידד בהנהגת נישואים אזרחיים בישראל כדי למנוע ניאוף וממזרים, אך דרש כי לא יקראו לזה "נישואין".
בתקופת כהונתו כרב ראשי הקים ועדה, שמנעה מהרב יונה מצגר לשמש כרב עיר, בשל טענות כלפיו בענייני הטרדה מינית וזיופים. בהמשך עקף מצגר את המחסום והגיש מועמדות לתפקיד הרב הראשי לישראל.
הרב בקשי דורון היה נשיא ארגוני חסד, חבר בארגון ידידי בית החולים רמב"ם, הנהלת קרן לב"י וחבר נשיאות מכון ירושלים. לאחר יציאתו לגמלאות הקים בירושלים את מוסדות "בנין אב" בנשיאותו.
העמדה לדין, הרשעה וביטולה
בדצמבר 2012, הוגש נגדו כתב אישום ב"תיק הרבנים", על עבירות קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ניסיון לקבלת דבר במרמה, הפרת אמונים ומתן תעודה כוזבת, בטענה שבעת כהונתו כרב הראשי אישר להעניק תעודות הסמכה לרבנות למאות מאנשי מערכת הביטחון, בלא שהיו ראויים לכך. התעודות זיכו את בעליהן בהטבות כספיות.
במאי 2017, הורשע על ידי בית המשפט המחוזי בירושלים בעבירות של קבלת דבר במרמה וניסיון לקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מתן תעודה כוזבת ומרמה והפרת אמונים. באוגוסט 2017 נגזרו עליו 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 250 אלף ש"ח.
במאי 2021, כשנה לאחר פטירת הרב בקשי דורון, קיבל בית המשפט העליון את ערעור משפחתו של הרב, וקבע, כי בשל מצבו הרפואי של הרב בזמן בו התנהל המשפט, הוא לא היה כשיר לעמוד לדין, ולכן בוטלו למפרע הרשעתו והקנס שנגזר עליו. בקשתה של פרקליטות המדינה לדיון נוסף בעניין, נדחתה בידי נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות.
פסיקה ודיונים הלכתיים
פסקיו מופיעים בספרו "שו"ת בניין אב", בפסקי דין רבניים ובמאמרים בקבצים תורניים. בין היתר התיר לתושבי שכונת מעלה הזיתים ללכת בשבת לכותל המערבי בליווי של רכב צבאי, עקב חשיבותה של הנוכחות היהודית באזור; ופסק לפטור משינה בסוכה במקום שבו צה"ל מנחה את האזרחים לנעול את בתיהם.
בין הנושאים שבהם דן במאמריו: סמכויות רשויות מקומיות בראי ההלכה; יוזמה למניעת סרבנות גט על ידי רכישת דירה משותפת במקרה של פירוד והעברת הבעלות לבן הזוג המסורב; קביעת אמות מידה להחייאת עוברים בעלי מומים ולטיפול כימותרפי באישה הרה כאשר הטיפול מסכן את העובר.
הנצחה
הרב בקשי דורון הונצח בדרכים רבות, בין היתר, נחנך לזכרו בית מדרש ביישוב החרדי רכסים והוכנס לבית המדרש ספר תורה לעילוי נשמתו.
בב' באייר ה'תשפ"ג החליטה עיריית ירושלים לקרוא רחוב על שמו.
פרסים
סדרת ספריו זיכתה אותו ב:
דגל פנמה
דגל פנמה אומץ ב-20 בדצמבר 1903 ואושר זמנית על ידי האספה המכוננת בשנת 1904. הדגל אושר רשמית רק בשנת 1925.
היסטוריה
הצרפתי פיליפ-ג'אן בונאו-וארילה היה הראשון שעיצב דגל עבור פנמה. הדגל התבסס על דגל ארצות הברית, כאשר במקום פסים אדומים ולבנים, בחר בונאו-וארילה בפסים אדומים וצהובים על מנת לסמל את הקשר בין פנמה לספרד וקולומביה שבדגליהם צבעים אלה. וארילה החליף את הכוכבים בקנטון הדגל (הרביע העליון הקרוב לניצב) בשתי שמשות מחוברות המסמלות את יבשת צפון אמריקה ויבשת דרום אמריקה המתחברות בפנמה. מועצת המהפכה של פנמה דחתה את ההצעה מאחר שוארילה היה תושב זר, והעדיפה את הצעת מאריה אוסה דה אמאדור - דגל פנמה כיום.
תיאור הדגל
הכחול והאדום מסמלים את המפלגות הקונסרבטיבית והליברלית בהתאמה. הלבן מסמל את השלום. הכוכב הכחול מסמל את הטוהר והיושר של החיים במדינה. הכוכב האדום מסמל את הרשויות והחוק במדינה.
בישול מקדים
בישול מקדים הוא בישול המכין את חומר הגלם לקראת הבישול הסופי.
בדרך כלל משתמשים בבישול מקדים כאשר רוצים ליהנות לאחר מכן מהיתרונות של בישול קצר (הקפצה או טיגון עמוק למשל), אבל חומר הגלם דורש בישול ארוך יחסית או שצבעו עלול להיפגע ולהיראות דהוי.
מושצ'יסקה
מדובר בעיירה ציורית, בעלת שפע של מבנים אדריכליים ייחודיים מהתקופה האוסטרו הונגרית ו7התקופה הפולנית. בעיר ישנם מספר בתי מלון.
תולדות היישוב
מושצ'יסקה נזכרת מהמאה ה-10, ובמאה ה-14 סופחה לממלכת פולין בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. בשנת 1404 הוענקו ליישוב זכויות עיר בידי המלך ולדיסלב השני יגיילו. במהלך השנים נהרס היישוב כתוצאה מפשיטות הוולאכים, הטטרים והטורקים.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכלל היישוב בשטח גליציה האוסטרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
ב-22 במרץ 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, נחנך בעיירה בית חולים שדה ישראלי. בית החולים "כוכב מאיר" הוקם על ידי המרכז הרפואי שיבא בתוך בית ספר.
יהודי מושצ'יסקה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,300 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה העיירה למספר ימים בידי הגרמנים, ובתקופה זו רצחו אוקראינים מקומיים כמה יהודים בה. בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב הועברה העיירה לשליטת ברית המועצות, ובתקופה זו נאסרה הפעילות הציבורית היהודית בעיירה, תוך הגליית מספר בעלי הון יהודים מהעיירה.
ב-27 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, כבשו הגרמנים את העיירה בשנית, ורצחו בה מיד יהודים שהואשמו בקומוניזם. בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה, בהן חלק מהיהודים נרצחו.
בסוף שנת 1941 רוכזו כ-3,000 יהודי העיירה וסביבתה בגטו שהוקם בה, בו נספו רבים מהם מקור ומרעב. כמה מאות גברים יהודים מהגטו שולחו למחנות עבודה באזור.
בין ה-12 ל-13 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים. כ-2,000 יהודים נרצחו במהלך האקציה, והיתר שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אברהם נגב
אברהם נגב (1923 – 2004) היה ארכאולוג ישראלי, מומחה בנושא ההתיישבות במדבר והנבטים.
ביוגרפיה
אברהם נגב (אייזנברג) נולד בשנת 1923 בעיר פינסק שבפולין (כיום בבלארוס), ועלה לארץ ישראל בשנת 1934. בשנים הראשונות חי בתל אביב ובקיבוץ גבעת השלושה ובסיום לימודיו התיכוניים בגימנסיה שלווה הצטרף לקיבוץ רביבים והיה בין העולים לנגב בשנת 1943. כבר אז נהג לבקר בחלוצה הסמוכה. ב-1947 נישא למשוררת רחל נגב. נולדו להם שתי בנות: אילת וענת.
הוא נפצע ביוני 1948 במסגרת תפקידו ב"הגנה", ואיבד את ידו הימנית. לאחר מכן נשלח בשליחות חינוכית לדרום אמריקה. בשנת 1953 החל ללמוד ארכאולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, והוסמך לארכאולוגיה ולימודים קלאסיים, ובהמשך קיבל תואר דוקטור. הוא נתמנה למרצה לארכאולוגיה קלאסית בשנת 1963 ובהמשך התמנה לפרופסור חבר.
בשנים 1959–1961 ניהל חפירות נרחבות בעבדת ושחזור המקום, ולאחר מכן בקיסריה, ממשית, וחלוצה.
הוא נקבר בקיבוץ רביבים, שבו חי עד 1948.
חיים אלחדיף
הרב חיים אהרן אלחדיף (ה'תר"ך, 1860 - כ"ב באדר ב' ה'תרפ"ז, 26 במרץ 1927) היה רב, שד"ר ועסקן ציבור בטבריה במפנה המאה ה-20. נבחר למשרת החכם באשי של העיר טבריה ב-1913, אך נאלץ לוותר על תפקידו בשל מחלוקת שפרצה בעיר.
תולדות חייו
ב-1921 התמנה לשד"ר של קהילת טבריה, ויצא לקהילות לוב ותוניסיה. לאחר שובו לטבריה, שימש ראש ועד הכוללות לעדת הספרדים בעיר.
נפטר בליל שבת, 26 במרץ 1927, כ"ב באדר ב' ה'תרפ"ז בגיל 72 ( יליד 1855 - בסתירה ל לידה שנת 1860).
Fuckin' Problems
Fuckin' Problems הוא שיר של הראפר האמריקאי אייסאפ רוקי, בהשתתפות הראפר הקנדי דרייק והראפרים האמריקאים 2 צ'יינז וקנדריק לאמאר. הוא יצא לאור ב-24 באוקטובר 2012, כסינגל השני מתוך אלבום הבכורה של רוקי, Long. Live. ASAP, ומאוחר יותר יצא לרדיו ב-27 בנובמבר 2012.
נואה "40" שביב עזר לאמנים בכתיבת השיר ואף שימש כמפיק המוזיקלי שלו לצד דרייק, שהשתמש בשם העט "סי. פאפי". סטטיק מייג'ור קיבל קרדיט כתיבה שלאחר המוות על סימפול המנגינה של השיר שלא יצא של אליה, "Don't Be Jealous" (שדלף בינואר 2013 בשם "Quit Hatin'"). אף על פי שלא זכה לקרדיט, בשיר אינטרפולציה לשירו של אול דירטי באסטרד, "Shimmy Shimmy Ya". השיר הועמד לפרס גראמי לשיר הראפ הטוב ביותר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ, בבימוים של סאם לקה וקלארק ג'קסון, הוצג בבכורה ב-3 בדצמבר 2012 ב-.
רמיקסים
הראפר טייגה הוציא פריסטייל על מקצב השיר במיקסטייפ שלו, 187, בשנת 2012. ליל ויין כלל פריסטייל על המקצב במיקסטייפ Dedication 5 לצד קיד קיד ויורו. פריסטיילים ורמיקסים אחרים לשיר בוצעו על ידי ריק רוס (עם סטאלי), טריי סונגז, ג'ואל אורטיז וקווין מקאל, בין היתר.
קבלה ביקורתית
מגזין קומפלקס דירג את השיר במקום ה-21 ברשימת 50 השירים הטובים ביותר לשנת 2012. פיצ'פורק דירגו את השיר במקום ה-35 ברשימת 100 השירים הטובים ביותר לשנת 2013. ב-XXL דורג השיר במקום ה-14 ברשימתם של השירים הטובים ביותר מהשנה.
הצלחה מסחרית
השיר מכר למעלה משני מיליון עותקים דיגיטליים בארצות הברית עד אוקטובר 2013. השיר הגיע בשיאו למקום השמיני במצעד הבילבורד הוט 100, והוא המצליח ביותר מתוך האלבום. זה גם שירו המצליח ביותר של רוקי כאמן מוביל.
ג'יימס בייקר
ג'יימס אדיסון בייקר השלישי (באנגלית: James Addison Baker III; נולד ב־28 באפריל 1930) הוא מדינאי אמריקני רפובליקני אשר שימש במספר תפקידים בכירים בממשל האמריקאי בתקופת שלטונם של רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש.
ביוגרפיה
בייקר סיים תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון, התגייס לחיל הנחתים והגיע לדרגת לוטננט, לאחר שחרורו סיים תואר שני במשפטים מאוניברסיטת טקסס באוסטין ב-1957.
בייקר כיהן כראש הסגל של הבית הלבן בין שנים 1981 ועד 1985, וכמזכיר מחלקת האוצר האמריקאית בין השנים 1985–1988.
בייקר ניהל את מערכת הבחירות של בוש האב לנשיאות ארצות הברית, ולאחר שהלה נבחר שימש כמזכיר המדינה בממשלתו. בתוקף תפקיד זה נטל בייקר חלק חשוב במערכת הדיפלומטית והמדינית האמריקאית שקדמה למלחמת המפרץ וגיבושה של הקואליציה הרב לאומית נגד עיראק. כמו כן הוא תרם להידוק יחסי ארצות הברית עם ברית המועצות ולניסיונות התיווך האמריקאים בין מדינת ישראל לשכנותיה הערביות, על פעילותו המדינית הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית ב-1991.
יחסו לישראל וליהודים
ב-1991 בזמן שכיהן כמזכיר המדינה, נטען כי אמר את המשפט הידוע לשמצה "fuck the Jews, they didn't vote for us anyway" ("שיזדיינו היהודים, הרי הם במילא לא הצביעו לנו") ההערה צוטטה במרבית כלי התקשורת בישראל ובעולם ועוררה את זעמם של יהודי ארצות הברית. בייקר הידוע בשפתו הססגונית גם בנושאים אחרים הכחיש את הציטוט.
נטען כי בין בייקר לראש ממשלת ישראל לשעבר יצחק שמיר הייתה ידידות קרובה. יחד עם זאת, הייתה למר בייקר ביקורת קשה על ההתנהלות הישראלית בעניין תהליך השלום. באחת מהפעמים הוא הביע ביקורת קשה זו באומרו: "מספר הטלפון הוא: (וכאן ציין את מספר הטלפון של הבית הלבן). כשתהיו רציניים (והתכוון לישראל), תתקשרו אלינו".
הפועל הצעיר
הפועל הצעיר (בראשי תיבות: הפוה"צ) הייתה מפלגת פועלים ציונית בארץ ישראל, שמטרותיה היו הגשמת הציונות ויצירת חברה עברית עובדת ואשר ראתה מתפקידה לפעול למען כיבוש העבודה במושבות ובערים ולהחייאת התרבות העברית. התנועה הושפעה מאוד מתורתו של א"ד גורדון. המפלגה נוסדה ב-1905. ב-1930 התאחדה עם "אחדות העבודה" למפלגת פועלי ארץ ישראל, מפא"י, שבראשה עמד דוד בן-גוריון.
היסטוריה
מפלגת הפועל הצעיר נוסדה בפתח תקווה בשנת 1905 על ידי יוצאי תנועת "צעירי ציון" בגולה. המפלגה הייתה הראשונה שהוקמה בארץ ישראל והיא לא נשענה על מפלגת-אם בגולה. מזכירה הראשון היה רפאל סברדלוב, אשר כיהן בתפקידו עד 1908. חברי המפלגה שללו את תורת מרקס ואת מלחמת המעמדות, והתנגדו להשתתפות בארגונים הסוציאליסטיים הבינלאומיים דוגמת האינטרנציונל הסוציאליסטי. בשנת 1907 נוסד עיתונה של המפלגה, "הפועל הצעיר", שעורכו הראשון היה יוסף אהרונוביץ'. בשנת 1908 הוציאו קול קורא לצעירי היהודים בגולה לעלות לארץ ישראל ולהגשים את הציונות הלכה למעשה בכל ענפי המשק ובייחוד בחקלאות.
חברי "הפועל הצעיר" היו בין ראשוני ההתיישבות בקבוצת דגניה ובמושב נהלל, וחלקם רב בהקמת ההסתדרות החקלאית. יחד עם "אחדות העבודה" ייסדה מפלגת "הפועל הצעיר" את הסתדרות העובדים הכללית.
גוגוש
גוּגוּש (בפרסית: گوگوش; נולדה ב-1950 בטהראן, איראן) היא זמרת פופ ושחקנית איראנית.
קריירה
כיום היא מתגוררת בלוס אנג'לס בארצות הברית וממשיכה בצורה חלקית את הקריירה שלה. לגוגוש יש בן יחיד מנישואים קודמים.
דגל מלזיה
דגל מלזיה אומץ ב-16 בספטמבר 1963. הדגל מעוצב עם קנטון כחול ופסים אדומים ולבנים בדומה לדגל ארצות הברית, ובקנטון סהר וכוכב - סמלים מסורתיים של האסלאם. בדגל ישנם 14 פסים המסמלים את 13 המדינות המרכיבות את מלזיה, ופס אחד עבור האזורים הפדרליים. לכוכב ישנם 14 קודקודים מאותה סיבה. המלבן הכחול מסמל את אחדות אנשי מלזיה, והצהוב, צבע הסהר והכוכב, הוא צבעה של המשפחה המלכותית.
ב-31 באוגוסט 1997 העניק ראש ממשלת מלזיה טון מח'טיר בין מוחמד שם לדגל - "ג'לור גמילנג" ("פסים מהוללים").
היסטוריה
דגל מלזיה עוצב על ידי מוחמד חמזה.
ממותה אפריקנית
אף על פי שממותה זו חיה באפריקה היא קרובה יותר לפיל האסייתי, ממנו כנראה הצטלבו הממותות לפני 5 מיליון שנה, מאשר לקרובו האפריקני. ממותה זו הזכירה במראה את הממותה הדרומית וייתכן שהייתה האב הקדום שלה, אך היא הייתה יותר קטנה מעט והייתה בעלת חטים בעלי פיתול רחב יחסית, מה שאולי הוביל למבוי סתום אבולוציונית (כלומר ללא מין ממשיך). למרות שהייתה קטנה יחסית לשאר הממותות היא עדיין עלתה בגודלה על פיל אפריקני. אורכה הגיע ל-5.5 מטר, גובהה ל-3.5 מטר ומשקלה ל-8 טון בקירוב.
ויצו גן ונוף
ויצו גן ונוף הוא כפר נוער בפתח תקווה, המשלב בית ספר תיכון עיוני שש שנתי (כיתות ז' עד י"ב) ובו כ-460 תלמידים, ופנימייה שבה מתגוררים כ-240 חניכים.
היסטוריה
המוסד הוקם בשנת 1922, על שטח בגודל 63 דונם שנרכש על ידי הקרן הקיימת, כמשק פועלות - חוה חקלאית להכשרת עולות חלוצות. התחנכו בו רק נשים, שעבדו בענפי המשק החקלאי השונים. רבקה ברייזמן ניהלה את המוסד בשנים 1924–1968.
אחרי מלחמת העולם השנייה החל הכפר לקלוט ניצולי שואה יתומים, וביניהם גם בנים.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הוחלט להסב את המקום לבית ספר חקלאי לגננות ושתלנות, ראשון מסוגו בישראל, וארגון ויצו קיבל את האחריות על המוסד.
בשנת 1974 נוספה תוכנית לימודים לטכנאות נוף, ובהתאם לכך שם המוסד שונה לבית הספר לגננות ולטכנאות נוף.
בשנת 1982 הוענק לצוות בית הספר פרס החינוך על שם שמואל ברגסון, מטעם המחלקה לעליית ילדים ונוער של הסוכנות היהודית.
בשנת 2006 קיבל המוסד את שמו הנוכחי, ויצו גן ונוף.
ב-2015 נפתחה בבית הספר, בשיתוף עם האוניברסיטה העברית בירושלים, מגמה ראשונה מסוגה בישראל ללימודי וטרינריה.
בשנת 2019 זכה בית הספר בפרס החינוך המחוזי ואף לאחד מבין עשרת בתי הספר המצטיינים ארצית.
כיום, פועלות בכפר 5 מגמות לימוד לבגרות: רפואה וטרינרית, גידול וטיפוח כלבים, רפואת צמחי מרפא, תיאטרון וניהול עסקי בשילוב מנהל וכלכלה.
סיום מסכת
סיום מסכת הוא טקס חגיגי המציין סיום שלב משמעותי של תלמוד תורה. לרוב סיום מסכת גמרא או סדר משניות. לעיתים קרובות משולב טקס זה באירוע אחר, כגון סיום תקופה או מסיבה, כדי להוסיף נופך של מצווה לאירועי חולין.
מקורות המנהג
המקור למנהג מובא בתלמוד כהנהגה של אביי, ראש ישיבת פומבדיתא, שכשהיה רואה תלמיד שהשלים לימוד מסכת, היה עורך יום חג לכל חכמי הישיבה ותלמידיה.
מקורות נוספים הם דבריו של רבי יצחק במדרש, המתייחסים למעשיו של שלמה לאחר שנעשה לחכם מכל אדם:
וכן טעם שניתן על ידי רבי שלמה לוריא, שלקח את העיקרון הנלמד מחגיגת ט"ו באב, שאחת הסיבות שניתנו לה בגמרא היא השמחה על סיום כריתת העצים לשימוש במזבח העולה והחילו עיקרון זה אף על סיום מסכת, שאף היא שמחה של מצווה.
בספרי ההלכה של הרמב"ם ור' יוסף קארו לא הובא נוהג זה, וכך גם ביהדות תימן לא נהגו לערוך סיומי מסכת, ומיד לאחר סיום המסכת היו מתחילים מסכת אחרת ללא כל טקס.
שלבי הסיום
הטקס נחלק למספר חלקים:
'הדרן'
לאחר סיום הקראת סוף המסכת, נאמר טקסט קצר, המכונה בשם "הדרן" ('חזרנו' או 'נחזור', בארמית) על שם תחילתו. הטקסט כולל כעין התחייבות לחזור על החומר הנלמד, סגולות נגד השכחה, דברי שבח והודאה העוסקים בלימוד התורה, וחותם באמירת נוסח מיוחד של קדיש.
טקסט ההדרן השתנה עם השנים, אך כיום הנוסח המופיע בסופם של רוב ספרי הקודש הוא כדלהלן (בתור דוגמה, ננקטה מסכת ברכות). הטקסט מנוקד, ולאחר כל קטע טקסט ניתן הסבר למקורו ומשמעותו.
. חוזרים על טקסט זה 3 פעמים.
ההסבר הנפוץ לקטע זה הוא תרגום מילולי, ללא התחשבות במשחקי מילים אפשריים:
פירוש נוסף נתן רבי חיים בן בצלאל מפרידברג, פירושו מסתמך על דו-המשמעותיות של חלק מהמילים, ובעיקר על ההבדל בין השורש ה-ד-ר בארמית בבלית שמשמעותו חזרה ובין אותו השורש בעברית:.
קטע זה של 'הדרן עלך', יחד עם שמות בני רב פפא הוא כנראה החלק הקדום ביותר מתוך טקסט ה"הדרן". קטעים אלו מוזכרים לראשונה בדבריו של רב האי גאון בשינויים קלים מהנוסח הנהוג כיום, כאשר השינוי העיקרי הוא שבזמנו של רב האי גאון, החלק הראשון לא היה נאמר על ידי המסיים עצמו, אלא היה נאמר למסיים על ידי הקהל.
.
קדיש הגדול או קדיש דרבנן
אם הסיום נערך בנוכחות מניין (עשרה אנשים), אומרים קדיש לאחר הסיום, נוסח הקדיש נתון במחלוקת. לפי מנהג עדות המזרח (וכן גם נוהגים רבים מחסידי חב"ד) אומרים קדיש דרבנן רגיל (הקרוי גם קדיש על ישראל). ואילו לפי המודפס בש"ס וילנא אומרים קדיש בנוסח מיוחד, הנקרא "קדיש הגדול", נוסח זה דומה לקדיש דעתיד המובא בסדר התפילה להרמב"ם, לדבריו יש לומר קדיש דעתיד לאחר כל לימוד תורה וכך נוהגים חלק מיהדות תימן.
הקדיש נאמר על ידי המסיים, אך אם במקום נמצא אבל, הוא עשוי לומר את הקדיש במקומו:
סעודת סיום
מנהג עתיק הוא שלא רק אלו שלמדו את המסכת משתתפים בסעודת המצווה, אלא כל מי שיש לו נגיעה כלשהי ללימוד משתתף בשמחה. רבי משה מינץ מוסר כי בזמנו היה מנהג שבעלי הבתים שבעיירה היו מתקבצים לישיבה עם תחילת לימוד המסכת ובסופה.
באותו מקום, כותב הרב מינץ כי כשמגיעים לקראת סיום המסכת, אין לסיימה, אלא יש לשייר מעט בסוף, כדי שניתן יהיה לקיים את סעודת המצווה כיאות, בזמן הראוי לכך. דברים אלו היוו פתח לדיונים בין האחרונים בדין זה, שכן סיום המסכת היא הצורה הנוחה ביותר להבטיח שסעודת מצווה תתקיים במועד מסוים, כגון המנהג שבכור שאכל בסעודת מצווה פטור מתענית בכורות למשך שאר היום, או מנהג גור לדאוג לכך שיתקיים סיום מסכת בכל יום מימי תשעת הימים ועל ידי כך הותרו באכילת בשר ושתיית יין.
יש הנוהגים כי כאשר מתקיים סיום מסכת לאחר התפילה או לפניה – אין אומרים תחנון.
סיום מסכת באירועים שונים
נהוג ברוב עדות ישראל, שבכורות מתענים בערב פסח תענית בכורות, זכר להצלתם ממכת בכורות. אולם בפועל, נהוג להיפטר מהתענית על ידי השתתפות בסעודת מצווה של סיום מסכת. לכן, נערכים במקומות רבים סיומים בערב פסח.
בשנים האחרונות התפתח מנהג שנערים מסיימים מסכת בחגיגת בר המצווה שלהם.
פעמים רבות נהוג לעשות סיום מסכת שנלמדה לזכר נפטר באזכרה ב-30 למותו, או לאחר שנה למותו.
חסידי חב"ד נוהגים לעשות סיומי מסכת בימי תשעת הימים, לאור קריאת הרבי מנחם מנדל שניאורסון לעשות זאת כדי להוסיף בימים האלה בשמחה של מצווה. יש נוהגים שלא לאכול בשר ולשתות יין בסיומים אלו, על אף שבפשטות הדין מותר לאכול. יש שממשיכים לעשות סיום מסכת מדי יום גם בימים הבאים עד ט"ו באב כהצעת הרבי מלובביץ'.
שירת הקודש של ביתא ישראל
שירת הקודש של ביתא ישראל היא שירה דתית מסורתית בת מאות שנים, שפותחה בקרב קהילת ביתא ישראל, בחבש, והועברה מדור לדור. הרפרטואר של שירת הקודש כולל בעיקר תפילות, המהוות את היצירות המוזיקליות הייחודיות ביותר לקהילה, בהיותן חפות כמעט לחלוטין מהשפעת מסורות דתיות מטריטוריות סמוכות. ככלל, מסורת קהילת ביתא ישראל מתייחדת מיתר מסורות היהדות, זו מסורתה של "העדה היהודית היחידה ששמרה על יהדותה במנותק מעם ישראל. אלפיים שנה שהעדה הזו לא יודעת מהם יהודים אחרים, אבל שומרת על יהדותה במנותק." כחלק מכך, שירת הקודש של ביתא ישראל מבוצעת עם מלודיה וחלק מן התפילות מלוות בנגינה על כלי הקשה וריקוד, מסורות שבטלו ביתר קהילות ישראל אחר חורבן בית המקדש.
מסורת שירת הקודש של הקהילה כמעט ונעלמה אחר עליית מרבית בני הקהילה לישראל ועם היטמעותם בתרבות המקומית.
סקירה
שירת הקודש של ביתא ישראל משלבת ציטוטים ופראפרזות על שורות מן הכתבים הקדושים לקהילה. חלק מן הרפרטואר של שירת הקודש הועלה על הכתב, אך מספר רב של תפילות מועבר מדור לדור בעל פה. כלל התפילות מבוצעות עם מלודיה, רובן בסגנון ביצוע גמיש, במקצב משתנה ופיוטי.
שירת הקודש מבוצעת כחלק מטקסי פולחן הכוללים תפילות, ברכות ודרשות, כאשר התפילות מהוות את החלק העיקרי. את הברכות והדרשות נושאים בדיבור ואילו את התפילות תמיד שרים. הטקסים מבוצעים כמעט רק על ידי הכהנת, בעוד יתר הקהל מאזין ומגיב רק באמירת 'אמן', 'מאהרה' (רחמים) או קריאת 'הללויה'.
שירת התפילות משתנה מביצוע לביצוע אך האלתורים משתייכים כולם לאותה מסורת. אחידות זו עומדת על חזרה מבנית ותוכנית, הן במלל והן בלחן. למעשה במסורת השירה הקדושה של ביתא ישראל אין יצירות סגורות ומקובעות, אך תמיד חלקים ניכרים מטקסט ספציפי, או מוזיקה ספציפית, מופיעים בביצועים השונים של היצירה. גם הקשר בין מוזיקה וטקסט אינו קבוע - כל טקסט עשוי להופיע עם מלודיות שונות, ממש כפי שכל מלודיה עשויה להופיע עם טקסטים שונים. גמישות זו חלה גם לגבי השימוש בכלים מוזיקליים.
את הטקסט הליטורגי מכנים הכהנים (הקסים) קַלוץ', ואת המוזיקה הליטורגית זֶמֵה. המילה 'זמה' משמשת רק במסגרת ההתייחסות לשירת קודש. זמה משמשת לציון כל מלודיה ליטורגית, רצ'יטטיבית או קצבית. עם זאת, למרות ההפרדה המושגית בין טקסט ומוזיקה, ולמרות הגמישות בחיבור בין טקסט ומוזיקה, מבחינת הקסים שני האלמנטים הם בלתי-נפרדים, הוויה אחת, שתמיד תופיע בליווי שני האלמנטים.
לימוד שירת הקודש נעשה במסגרת ההכשרה של הכהנים לתפקידם. עד שנות ה-70 הכשרה זו נעשתה על ידי נזירים וארכה בין 7 ל-10 שנים. תהליך הלמידה של שירת הקודש כלל בחינה והאזנה, לרוב של הטקסט והמוזיקה יחדיו. הנזיר שמילא את התפקיד החשוב ביותר בפיתוח שירת הקודש של הקהילה הוא אבא צברה שחי במאה החמש-עשרה וקבע את נוסח התפילות של ביתא ישראל. אבא צברה הלחין כמה מתפילות העדה וכתב כמה ספרים ליטורגיים.
קלוץ'
הטקסטים של שירת הקודש שאולים משני מקורות: ה'דווית', ספר תהילים, וה'אורית', ספר המכיל את התנ"ך וכמה ספרים חיצוניים. הטקסטים עשויים להכיל ציטוטים ו/או פרפרזות. מרבית הטקסטים מבוצעים בשפת געז וחלק בשפת אגאו, שפות המובנות היום בעיקר לקסים. הטקסט מהווה את תמצית התפילה ומוליך את המוזיקה.
כלים
השימוש בכלי נגינה לליווי שירת הקודש הוא ייחודי לקהילת ביתא ישראל במסורת הליטורגית היהודית. לטענת הכהנים השימוש בכלי נגינה נעשה בהשראת ספר תהילים. בין כלי הנגינה ניתן למצוא רק כלי הקשה, ומנגנים בהם רק בחגים ומועדים, ימות צום, חתונות ולוויות. השימוש בכלים נאסר בשבתות וביום כיפור.
כלי הנגינה המשמשים את ביתא ישראל הם:
בנוסף לכלים אלו משתמשים הכהנים גם במטות התפילה שלהם וברקיעת רגליים.
כלי הנגינה מדגישים את המימד הריתמי של התפילות. במרבית התפילות כלי ההקשה יוצרים דפוס קצבי גמיש המבנה את המוזיקה. ביתר התפילות אין להם תפקיד מבני, ואף לא דפוס חזרה, והם משמשים רק לעיטור.
כיום
התרבות של ביתא ישראל במקורה היא תרבות בעל פה, שהקלטות וכתיבת תווים הן זרות לה. עובדה זו העמידה אותה בסכנת הכחדה עם התרחקות הדור הצעיר מן המסורת ואימוץ התרבות הישראלית. משה בר-יודא, חוקר הקהילה ושליח הסוכנות בעבר, בהתייחסו לחשיבות עבודת התיעוד, טוען כי "בקהילה האתיופית יש תהליך של שכחה של השירה והתרבות.... ועם כל קייס זקן שמת, חלק מהתרבות מת".
למרות זאת, בשנים האחרונות ישנה תחייה מסוימת של תרבות הקהילה ושל שירת הקודש שלה. "בשנים האחרונות הקייסים חזרו קצת אל התפילות המקוריות, והוציאו אותן מבית התפילה," מציין בר-יודא, "לאט-לאט מתחילות התפילות והיצירה האתיופית לעלות על הבמות במדינת ישראל, עם קצת הבדלים וקצת עיבודי ג'אז - מה שמסייע לשימורן."
בר-יודא מתייחס להיפתחות של ישראלים לתרבויות השונות של עדות ישראל כהכרח קיומי. לתפיסתו הפצע של השואה אינו מסתכם רק בסבלן של קורבנות השואה ומשפחותיהן, אלא מהווה גם פצע תרבותי עמוק שהאימוץ של תרבויות עדות ישראל השונות הוא המרפא לו, או בלשונו, 'עירוי דם תרבותי'.
לקריאה נוספת
שמחה ארום, פרנק אלווארז-פרייר, שושנה בן-דור ואוליביה טורני, הליטורגיה של ביתא ישראל: נעימות התפילה של יהודי אתיופיה - מבחר ופרשנויות (חוברת נלווית לתקליטור), ירושלים 2019
רם לנדס
רם לנדס (נולד ב-11 ביוני 1956) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי. ידוע בעיקר בזכות פועלו בחברות החדשות הטלוויזיוניות, בעיתונים "ידיעות אחרונות", "חדשות" ו"הארץ". כיום בעלת חברת ההפקה "קודה" ועוסק ביצירה והפקה של פורמטים טלוויזיוניים חדשים.
ביוגרפיה
לנדס נולד וגדל בפתח תקווה, בן לשלום, ושרה (שרקה) לנדס (לבית הורביץ). משפחת אביו היו מראשוני העיר פתח תקווה ומצד אימו הוא דור חמישי בארץ למשפחה שעלתה מרוסיה וגרמניה. לנדס התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים. שובץ בגדוד 890, סיים קורס קצינים חי"ר בהצטיינות והשתחרר כסגן מפקד פלוגה בגדוד 890. עם שחרורו למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, לצד לימודי צילום בבצלאל. בין השאר עסק במרוצי מכוניות והיה אלוף ישראל במרוצי ראלי קרוס בעונת המרוצים הרשמית היחידה שהתקיימה בישראל (1985). במילואים שירת בצנחנים, לחם במלחמת לבנון הראשונה והגיע לדרגת רב-סרן.
לנדס נשוי לאסתר ברק-לנדס, עורכת דין, אשת עסקים ומנהלת חברת השקעות, בתם של נשיא בית המשפט העליון לשעבר אהרן ברק והשופטת אלישבע ברק-אוסוסקין, ולהם שלושה ילדים. מתגורר בתל אביב
קריירה עיתונאית
את הקריירה העיתונאית שלו החל לנדס בשנות השמונים ככתב ובוחן ראשי במגזין המכוניות והאופנועים "טורבו", ובהמשך ככתב בעיתון "חדשות", כתב ועורך בעיתון "הארץ", בו ערך את עמודי המאמרים והכתבות ואת מדור התרבות (גלריה). במקביל הגיש פינת מבחני מכוניות ואופנועים בערוץ הראשון במסגרת התוכנית "על גלגלים" עם דניאל פאר ובמקביל ערך והגיש תוכניות המסקרות מרוצי מכוניות ואופנועים בטלוויזיה בכבלים.
ב-1997 מונה לעורך "המוסף לשבת" של העיתון "ידיעות אחרונות" והיה אחראי לתחקירים עיתונאיים רבים. ב-1999 עזב את "ידיעות אחרונות" והקים את חברת תום תקשורת. ב-2001 חזר לחברת החדשות של ערוץ 2 כעורך "אולפן שישי" ובעצם המציא את פורמט הפרשנים שנהוג בתוכנית עד היום.
ב-2003 פנה מודי פרידמן אל לנדס וביקש ממנו להקים את חברת חדשות 10 עבור ערוץ 10. לנדס הציב לחברה, שעוד לא הוקמה, יעד לבצע את משדר הבחירות של הבחירות לכנסת השש עשרה, שנועדו להתקיים בתוך פחות משלושה חודשים. לנדס הקים את חברת החדשות של ערוץ 10 בתוך תקופה של חודשיים וחצי, כולל גיוס מאות עובדים, בניית אולפן בבית הוורד בגבעתיים ומערכת פוסט-פרודקשן, וגיבוש הקונספט והכללים של מהדורת חדשות אחרת. על פי הכללים שקבע, חדשות 10, בתקופתו, לא סיקרו הלוויות (אפילו אם המשפחה אישרה) ולא שלחו כתבים לבתים של חללי צה"ל. בין השאר, גויסו המגישים המובילים של המהדורה המתחרה, מיקי חיימוביץ' ויעקב אילון, לצד מוטי קירשנבאום, ירון לונדון, צבי יחזקאלי, עמנואל רוזן, רביב דרוקר, ינון מגל ואלון בן דוד. במהלך שנותיו בערוץ 10 היה לנדס אחראי ליצירת תוכניות כמו "דין וחשבון עם רינו צרור", לונדון את קירשנבאום, "זה הזמן עם עמנואל רוזן" ו"היום שהיה" עם גיא זהר.
ב-2007 מונה ליושב ראש הדירקטוריון בתחנת רדיו 99 שהייתה בבעלותו של ארקדי גאידמק, אליה צירף לנדס אנשי תקשורת מובילים כמו לינוי בר-גפן, גיא מרוז, גיא פינס, עמנואל רוזן ואורלי וילנאי.
ב-2009 שודר בערוץ 2 (קשת) סרט דוקומנטרי שהפיק וביים לנדס, "השופט", על חמיו אהרן ברק, נשיא בית המשפט העליון לשעבר. סרט דוקומנטרי נוסף שהפיק וביים, "גשמי קיץ", שודר בערוץ 10.
קודה תקשורת
ב-2005 עזב לנדס את תפקיד מנכ"ל חדשות 10, לשם הקמת חברת קודה תקשורת, שהפיקה תוכניות כגון "אישי עם גיל ריבה" ("HOT3"), "עד כאן עם אורי גוטליב" (yes), "יום חדש" (קשת), ערוץ 2) ו"בואו נפתח את זה" (קשת, ערוץ 2), בהן שימש כיוצר, מפיק ועורך אחראי.
ב-2008 הפיקה קודה תקשורת את הטלנובלה של HOT3, "חשופים", ואת תוכנית הסאטירה "עד כאן" בYes הטלוויזיה בלוויין בהגשת הסטנדאפיסט יעקב כהן ובהמשך אורי גוטליב. באותה שנה יצר לנדס, יחד עם הבמאי דורון צברי, את הסדרה "מחוברות" שבה חמש נשים תיעדו במשך תקופה ארוכה את חייהן.
בשנת 2010 יצר לנדס, יחד עם דורון צברי, את הגרסה הגברית ל"מחוברות", סדרה בת 38 פרקים שנקראה "מחוברים". הפורמט של "מחוברים" נמכר ל-19 מדינות ובהן: אירלנד, הולנד, הונגריה, נורווגיה, הודו, דנמרק ופינלנד. חברת ההפקות קודה תקשורת הפיקה תשע עונות של "מחוברים" ו"מחוברים פלוס". "מחוברים" זכתה בחמישה פרסי האקדמיה בישראל, בפרס הסדרה הדוקמנטרית הטובה ביותר בדנמרק, בפרס סדרת הריאליטי הטובה ביותר באירלנד ופרס ראשון לסדרת דוקודרמה בארצות הברית.
בשנת 2014 יצר לנדס יחד עם גל רז ועמי טיר את פורמט "המתנחל", בכיכוב חנוך דאום שלו הופקו 3 עונות. באותה השנה יצר את הפורמט של "חדשות מהעבר" שיועד ושודר ב שלו הופקו כ-140 פרקים.
בשנת 2016 החלה "קודה תקשורת" להפיק עבור "קשת" את סדרות הדוקוריאליטי "המתמחים", שתיעדה את חיי הרופאים המתמחים בבית החולים תל השומר, ואת "כחולים", שעסקה בשוטרי משטרת ישראל והציגה בפני הצופים זווית התבוננות חדשה על עבודת השוטרים.
בשנת 2017 הפיקה החברה את סדרת הדרמה כבודו שזכתה בפרס ראשון, (הגרנד-סלאם), במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל "סירייס מנייה" בפריז שנחשב לאחד הפסטיבלים החשובים ביותר באירופה לסדרות טלוויזיה מתוסרטות. הסדרה נמכרה לערוץ Showtime האמריקני והייתה לסדרה הראשונה בהיסטוריה של הערוץ שנרכשה להפקה ללא פיילוט. בהמשך נמכרה הסדרה למדינות רבות נוספות בהן הודו, רוסיה, צרפת, גרמניה, איטליה וספרד
בשנת 2018 הפיקה "קודה תקשורת" את "כמה רחוק", "היום בעוד שנה" ו"לאהוב את אנה" עם אנה אהרונוב.
בשנת 2019, הפיק לכאן 11 את מחוז ירושלים על שוטרי המודיעין, הבילוש, היס"מ ומשמר הגבול במחוז ירושלים. בעקבות חשיפה בעיתון "הארץ" על כך שהמשטרה שתלה באחד הפרקים נשק בתוך ביתו של תושב מזרח ירושלים, התנצלה המשטרה על האירוע, והפרק הוסר מאתר "כאן 11". בעקבות זאת ומחשש לזיופים נוספים, הסירה "כאן 11" את כל פרקי הסדרה מהאינטרנט, וביטלה את כל עבודותיה עם חברת ההפקה בראשות לנדס. שורה של אנשי תקשורת התייצבה לצדו של לנדס ונגד החלטת תאגיד השידור. בעקבות הסערה התנצל לנדס בפני כל מי שנפגע מצילומי הסדרה ומשידורה.
"קודה תקשורת" הפיקה את "מצולמים" שהיא גרסה קומית ומתוסרטת עם שלישיית "מה קשור" של הפורמט המקורי של קודה: "מחוברים". קודה תקשורת הפיקה עבור קשת (ערוץ 12) את הסדרה ״השוטרים״ שהייתה סדרת הדרמה הנצפית ביותר בקשת בחמש השנים האחרונות.
בשנת 2023 עלתה לשידור הסדרה "השגרירות" בהפקת החברה.
ועדת לנדס
בשנת 2013 מונה לנדס על ידי שר התקשורת, גלעד ארדן, לעמוד בראש ועדה לבחינת המתווה לשידור הציבורי העתידי במדינת ישראל. "דו"ח לנדס" הוגש לשר התקשורת ולשר האוצר בפברואר 2014 ובעקבותיו חוקק בכנסת חוק המפרק את רשות השידור ומגדיר את המאפיינים של השידור הציבורי העתידי בישראל.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1804
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1804 היו הבחירות החמישיות בארצות הברית. הן נערכו מיום שישי, 2 בנובמבר, עד ליום רביעי, 5 בדצמבר 1804. הן העמידו את הנשיא הדמוקרטי רפובליקני המכהן תומאס ג'פרסון מול הפדרליסט צ'ארלס קוטוורת' פינקני, שהיה המועמד לתפקיד סגן הנשיא תחת ג'ון אדמס 4 שנים קודם לכן, גיבור מלחמת העצמאות האמריקנית והשגריר בצרפת. ג'פרסון הביס את פינקני בקלות וכך סגנו, ג'ורג' קלינטון, הפך לסגן הנשיא. קלינטון היה הסגן של ג'פרסון ושל יורשו, ג'יימס מדיסון.
בחירות 1804 היו הבחירות הראשונות שהתקיימו לאחר העברת התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, שהפריד בין בחירת הנשיא לסגנו. לפי החוקים של התיקון ה-12, האלקטורים היו צריכים להפריד בין בחירתם לתפקיד הנשיאות לבין בחירתם את המועמד לסגן הנשיא. לפני כן, האלקטורים הצביעו לנשיא, והמועמד לנשיאות שהגיע למקום השני מונה לסגן הנשיא.
הניצחון של ג'פרסון בהפרש של 45.6 אחוזים (הוא זכה ב-72.8% לעומת יריבו שזכה ב-27.2%) הוא ההפרש הגדול בהיסטוריית הבחירות לנשיאות ארצות הברית, בהן היה יותר ממועמד אחד. עם ניצחונו בבחירות אלו, ג'פרסון הפך לסגן הנשיא הראשון בהיסטוריה האמריקנית שנבחר לנשיאות ונבחר גם בפעם השנייה, הישג שרק ריצ'רד ניקסון הצליח להשיג ב-1968 וב-1972.
מועמדים דמוקרטים-רפובליקנים
האספה של הרפובליקנים שהיו חברי הקונגרס בחרה במועמדים. אף אחד לא פקפק במועמדותו של ג'פרסון, והבעיה האמיתית הייתה מי יחליף את סגן הנשיא לשעבר, ארון בר. לבר הייתה ממילא מערכת יחסים עכורה עם ג'פרסון, אבל לאחר שחיסל בדו-קרב את אלכסנדר המילטון, כל סיכוייו להיבחר שוב התאפסו. המושל ג'ורג' קלינטון מניו יורק נבחר במקום.
מועמדים פדרליסטים
הפדרליסטים בחרו בפינקני ובסנאטור לשעבר, רופוס קינג מניו יורק, כדי להתמודד מול ג'פרסון וקלינטון.
בחירות כלליות
ההתקפה על המדיניות של ג'פרסון הייתה חסרת טעם. הניצחון של ג'פרסון היה סוחף, והוא אף ניצח באזור ניו אינגלנד הפדרליסטי. פינקני ניצח רק בקונטיקט ובדלאוור.
כדור הזהב (פיפ"א)
שיטת ההצבעה שילבה בין השיטות שהיו נהוגות בשני הפרסים הקודמים. ההצבעה נערכה בקרב 208 המדינות החברות בפיפ"א, כשמכל מדינה הצביע עיתונאי אחד וכן צוות של מאמן הנבחרת הלאומית וקפטן הנבחרת.
בנוסף לשחקן השנה הוענקו פרסים גם למאמן השנה, שחקנית השנה, מאמן השנה בכדורגל נשים ופרס שער השנה על שם פרנץ פושקש. כמו כן נבחרו 11 שחקנים להרכב השנה. טקס ההכרזה על הזוכים לשנת 2010 נערך ב-10 בינואר 2011 בציריך שבשווייץ.
מועדון קרב (סרט)
מועדון קרב (באנגלית: Fight Club) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת מתח קומית משנת 1999 המבוסס על הרומן של צ'אק פלאניוק משנת 1996 בעל אותו השם.
הסרט בוים על ידי דייוויד פינצ'ר ומככבים בו אדוארד נורטון, בראד פיט, הלנה בונהם קרטר ומיט לוף. אחד האמצעים החזותיים המפורסמים שבהם השתמש פינצ'ר בסרט, הוא החדרת תמונות בודדות במקומות שונים בסרט, בהבזקים בני שברירי שנייה, בהן קשה להבחין ללא מידע מוקדם, אך נטען כי למרות זאת הן משפיעות על הצופה באופן לא מודע.
הסרט זכה להצלחה יחסית מעטה כאשר יצא לראשונה לקולנוע אולם הוא צבר פופולריות רבה לאחר שיצא לשוק על גבי DVD וזכה למעמד של סרט פולחן במשך השנים ונחשב כיום בעיני רבים לאחד הסרטים החשובים של שנות ה-90.
עלילת הסרט
עלילת הסרט מתמקדת בקורותיו של גבר צעיר וחסר שם, המשמש כדמות המספר בסרט (מגולם על ידי אדוארד נורטון). הוא עובד כמתאם החזרות של יצרנית רכב, חי לבדו, ללא משפחה או חיי חברה, וסובל מנדודי שינה חריפים מאוד. הרופא שלו מסרב לרשום לו כדורי שינה וממליץ לו להתעמל ולנסות רפואה משלימה. כאשר הוא טוען שהוא סובל, הרופא יועץ לו ללכת לקבוצת תמיכה של קורבנות סרטן האשכים על מנת שיראה אנשים שבאמת סובלים. עקב כך הוא מתחיל לבכות במפגשים והשחרור של הבכי בקבוצת התמיכה מאפשר לו לישון בלילה. לאחר מכן הוא מצטרף לקבוצות תמיכה נוספות. לאחר שהוא מבחין במתחזה כמוהו במפגשים הללו בשם מרלה סינגר (מגולמת על ידי הלנה בונהם קרטר) הוא לא מצליח לבכות ובעקבות כך חוזרים אליו נדודי השינה.
באחת מטיסותיו מטעם העבודה הוא פוגש אדם בשם טיילר דרדן (מגולם על ידי בראד פיט), אנרכיסט מסתורי אשר מייצר ומוכר סבונים למחייתו. לאחר שדירתו של המספר מתפוצצת באופן מפתיע הוא יוצר קשר עם דרדן ופוגש אותו במסבאה. דרדן מסכים לאפשר למספר לעבור להתגורר בביתו, בתנאי שהוא יכה אותו. המספר נענה לבקשתו של דרדן והשניים מתקוטטים מחוץ למסבאה. לאחר מכן, המספר עובר לביתו המוזנח והרעוע של דרדן. כאשר השניים שוב מתקוטטים בחניון המסבאה, הם מצליחים לעורר עניין רב בקרב קהל גדול, ובהמשך השניים מקימים 'מועדון קרב' - מועדון חברים סגור שחבריו נפגשים מדי לילה כדי לערוך קרבות אגרוף.
לאחר שמרלה לוקחת מנת יתר של קסאנקס היא ניצלת על ידי דרדן ובעקבות כך מתפתחת בין השניים מערכת יחסים מינית. דרדן מבקש מהמספר שלא ידבר לעולם עם מרלה עליו. תחת הדרכתו של דרדן, מועדון הקרב הופך ל"פרויקט חורבן" (Project Mayhem), אשר מתמסר לביצוע פעולות ונדליזם אנטי-קפיטליסטיות הרסניות ברחבי העיר. מועדוני הקרב הופכים לרשת עבור "פרויקט חורבן", ואילו המספר נותר מחוץ לפעילות הפרויקט. לאחר ויכוח, דרדן נעלם מחייו של המספר ולאחר שבוב (מגולם על ידי מיט לוף), חבר ב"פרויקט חורבן", נהרג בעת ביצוע משימה, המספר מנסה לעצור את פעילות הפרויקט. בהמשך המספר מגלה כי מועדון הקרב גדל ונוספו לו סניפים רבים בכל ערי ארצות הברית, בהם החברים מזהים אותו כטיילר דרדן.
בהמשך הסרט הוא מבין, בעקבות שיחה עם מרלה, כי טיילר דרדן הוא למעשה האלטר אגו שלו עצמו אשר נוצר כתוצאה מאוטוסוגסטיה בעקבות רצונו להשתנות. דרדן מופיע בפניו ומסביר לו כי הוא שולט בגופו בזמנים מסוימים בחייו - כשהוא ישן, וכשהוא מדמיין שהוא נמצא עם דרדן, אך בעצם עושה את מה שדרדן עושה.