cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Did It Again
וידאו קליפ
כששאלו מהי ההשראה אשר עומדת מאחורי הקליפ של השיר, שאקירה אמרה שהיא ומולר "הביאו את כל היצירות האלה - נשים מרוקאיות מסובבות ומפנות את ראשן, ואת השירה מהציורים של אלמה - טדמה, וגם את הריקוד האיסלנדי העכשווי מכיוון שאנחנו מערבבים את כל החלקים האלה יחד עבור הווידאו".
מיקומי שיא
השיר נחל הצלחה נאה ברחבי העולם במצעדים, כאשר במקסיקו, בלגיה ומצעד שירי הדאנס קלאב שבארצות הברית, נכנס לשלישייה הפותחת.
כפל (שיר)
כפל הוא שיר שנכתב על ידי יהודה גור-אריה והולחן על ידי נחום היימן, והתפרסם בביצועה של חוה אלברשטיין.
השיר קצר ואישי, ושונה מהכתיבה המסורתית של שנות ה-60 בזמר העברי. בשיר ארבעה בתים המכילים ארבע שורות כל אחד, וכתובים בחריזה מסורגת. זוג השורות הראשון בכל בית מציג ניגוד אחר שהדובר חש בתוכו, למשל: "מישהו בוכה בי / מישהו בי רן", ומכאן שמו של השיר: "כפל" על שום הכפילות שבתחושות הדובר. אלברשטיין בעצמה כתבה: "כמה הרבה אפשר לומר בכל כך מעט מילים, זה כמעט הייקו יהודי, שיר שבדיעבד נוגע בכל מה שאני עושה כל חיי".
השיר הוקלט לראשונה עם גיטרה בלבד לתקליט אוסף שירי נחום היימן והוכנס לאחר מכן גם לתקליטה של אלברשטיין "מות הפרפר" מ-1968, בעיבוד שכלל גם אבוב וקונטרבס. אותה גרסה גם נכללה באוסף המיטב של נחום היימן שיצא ב-2005. אלברשטיין המשיכה לשיר את השיר בהופעותיה, וגרסה של השיר בהופעה חיה אף נכללה באלבום מאוחר יותר של אלברשטיין, "חוה אלברשטיין בהופעה", שיצא באוקטובר 2008.
יוסף שלחין
יוסף שַׁלְחִין (27 במאי 1924 – 31 ביולי 2016) היה במאי קולנוע, תסריטאי, מפיק ואמן ישראלי. בשנות ה-60, ה-70 וה-80 של המאה העשרים יצר כ-14 סרטים עלילתיים לילדים ובני נוער, בהם נודע בעיקר סרטו "הילד מעבר לרחוב", אשר זכה להצלחה בישראל ומחוצה לה. בשנות חייו האחרונות עסק שלחין בפיסול תבליטי בדים של אירועים שונים מהמאבק להקמת המדינה וההתיישבות בארץ ישראל, אשר לא צולמו או תועדו מעולם.
חייו
שלחין נולד בבלגיה בשנת 1924. בגיל חמש עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהשתקעה במושבה באר יעקב. עקב משבר בענף הפרדסנות והקשיים הכלכליים אליהם נקלעה המשפחה, נשלח שלחין להתגורר אצל דודו בתל אביב. בשנות ילדותו ונעוריו עבד בעבודות שונות לפרנסת המשפחה, עד הצטרפותו להכשרת הנוער העובד בקיבוץ תל יוסף.
בשנת 1941 הצטרף לארגון ההגנה תחת חסותו של המפקד אסף שמחוני. במלחמת העולם השנייה שירת בצי הבריטי. עם תחילת מלחמת העצמאות, גויס לפלמ"ח, שירת בגדוד הרביעי והיה בין מלווי השיירות לירושלים הנצורה.
שנתיים לאחר קום המדינה השתחרר שלחין מצה"ל, נישא והתיישב בראשון לציון. זמן קצר לאחר מכן נסע עם משפחתו ללמוד קולנוע בארצות הברית. עם חזרתו לארץ בשנת 1958, החל להפיק סרטים חינוכיים ועלילתיים לילדים ונוער, שעסקו בנושאים מחיי היומיום של אותן שנים בארץ, בהם שילב גם את זכרונות ילדותו שלו. סרטים אלו נכתבו, בוימו והופקו על ידי שלחין עצמו באמצעים דלים, אך זכו לפופולריות רבה בהקרנות שנערכו בבתי ספר ומועדוני תרבות ברחבי הארץ.
שלחין התגורר בראשון לציון, וגידל בה את שלושת ילדיו. בשנת 2007 יצא ספרו: "מדור לדור - בעיני הלוחם הפלמ"חניק יוסקה" אשר מספר את סיפורה של המדינה דרך יצירותיו.
סרטיו
סרטיו הידועים הם "מעשה בילד עזוב" (1961) שעסק בהתמודדות עם בעיות עוני בשנות החמישים; "תמר שובי הביתה" (1964) על מחלת שיתוק ילדים והתמודדות הנפגעים ממנה; "בבית זה גדלנו" ו"הבן האובד" (1968) שתיארו את חיי ילדים בראשית היישוב; "לא נזוז מכאן" על חיי ילדים תחת הפגזות ואימת המחבלים בגבול הצפון בשנות השבעים; "אבא הלך למילואים", קומדיה לחיזוק מורל הילדים לאחר מלחמת ששת הימים, ועוד. סרטו הידוע ביותר הוא "הילד מעבר לרחוב" (1965) אשר במרכזו עמד דוד (אותו שיחק בנו, שאול שלחין), ילד בן 12, בן לאב אלכוהוליסט, אשר מסתבך בפריצה ובורח מביתו. הסרט הוקרן בבתי קולנוע בכל רחבי הארץ וזכה להצלחה גם בפסטיבלים ברחבי העולם.
יצירותיו
בתחילת שנות ה-80 החל שלחין, במקביל להקרנות סרטיו, לעסוק ביצירת תבליטי בדים בטכניקה שפיתח בעצמו, תוך כדי ניסוי וטעיה. הנושאים ביצירותיו הם אירועים וסיפורי גבורה מראשית תקופת היישוב, אשר לא תועדו מעולם ביצירה ויזואלית ולכן יש חשש שעם השנים יהפכו לזיכרון היסטורי עמום. מה שהחל תחילה כתחביב, הפך לאורך השנים למפעל חייו של שלחין, שיצר יותר מ-40 קולאז'ים צבעוניים גדולי ממדים. היצירות עוסקות במאבקים ומלחמות ישראל, בהם המאבק על תל חי, ירושלים במלחמת העצמאות ותקופת ההעפלה, אישים שונים (אלכסנדר זייד, רחל המשוררת, שרה אהרנסון), רצח יצחק רבין ותיעודן של ערים שונות בארץ בראשית ימיהן: ראשון לציון בימי המייסדים, תל אביב של שנות ה-30, חיפה עיר הנמל הראשונה ועוד.
ז'קלין ביר
ז'קלין ביר (בצרפתית: Jacqueline Beer; נולדה ב-14 באוקטובר 1932) היא שחקנית קולנוע צרפתייה.
ביוגרפיה
בסרט האמריקאי הראשון שבו היא הופיעה, "זה רגש מסוים", לצד בוב הופ, היא שיחקה בתפקיד דוגמנית.
היא שיחקה בכמה סרטים: בסרט "נשרים צורחים" העוסק במלחמת העולם השנייה, בקומדיה הרומנטית "דו-שיח בחדר המיטות" לצד דוריס דיי, בסרט הבלשים "הפרס" ובסרט "תוצרת פריז" העוסק באופנה.
ביר משמשת כיושבת הראש של מרכז מחקר היירדאל לחקר הטבע.
הייתה נשואה פעמיים ומבעלה הראשון יש לה שלושה ילדים.
Be Alright (שיר של דין לואיס)
Be Alright הוא סינגל של הזמר-יוצר האוסטרלי, דין לואיס. השיר יצא ב-29 ביוני 2018 כסינגל מוביל מתוך אלבום האולפן הבכורה של לואיס, A Place We Knew.
נכון לאוקטובר 2021, השיר הושמע למעלה מ-1.1 מיליארד פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר, שצולם במקסיקו סיטי וביום על ידי ג'סי היל, יצא לראשונה ב-12 ביולי 2018. נכון לאוקטובר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-170 מיליון פעמים.
אייסבלומה
אייסבלומה (בגרמנית: Eisblume) היא להקת פופ רוק גרמנית.
הסינגל הראשון ששחררה הלהקה, בשנת 2008, נקרא "Unter dem Eis" (מתחת לקרח). הסינגל השני ששוחרר הוא "Eisblumen", גרסת כיסוי של להקת Subway to Sally משנת 2005.
אלבומהּ הראשון של הלהקה, Unter dem Eis, יצא במרץ 2009 בהפקת חברת יוניברסל, והגיע באותה שנה ל-Top Five hit single עם הסינגל Eisblumen.
הלהקה נבחרה לפרס ה"ECHO" עבור הקליפ הטוב ביותר (לשיר Eisblumen).
בינואר 2012 הוציאה הלהקה אלבום אולפן שני - Ewig.
צמח מטפס
מינים של צמח מטפס
להלן רשימת המינים של צמחים מטפסים בישראל.
קו השילוח
קו השילוח (או מפעל השילוח) הוא שמה של מערכת אספקת מים שנבנתה בימי מלחמת העצמאות על מנת לשבור את המצור על ירושלים הנצורה.
הצורך
מקור המים העיקרי ששירת בפרוץ מלחמת העצמאות את היישוב היהודי בירושלים, כ-100 אלף איש במספר, היה קו המים הראשון לירושלים שנבנה על ידי הבריטים. לעומת התלות של היישוב היהודי בקו הראשון, הבריטים והאוכלוסייה הערבית בעיר נזקקו רק לכ-15% מהמים שסיפק הקו, ואת מרבית צריכתם הם קיבלו מנחל פרת, מבריכות שלמה ומבורות המים בעיר. נקודת תורפה זו של היישוב היהודי זוהתה על ידי הכוחות הערביים וקו זה הפך למטרה לחבלות תכופות עוד בימי המנדט הבריטי. במהלך מלחמת העצמאות, באביב 1948 השתלטו הכוחות העיראקיים על אזור המשאבות בראש העין והלגיון הערבי החזיק במתקן השאיבה בלטרון. ב-7 במאי 1948 פירקו הירדנים קטע מהצינור שעבר באזור לטרון, והמים חדלו לזרום לירושלים. מתווך האומות המאוחדות במזרח התיכון, הרוזן השוודי פולקה ברנדוט, הבטיח לחדש את זרימת המים בצינור אך מאמציו העלו חרס. כישלון המאמצים הפוליטיים לחידוש זרימת המים, מצוקת המים הקשה ששררה באותה העת בעיר ופריצת דרך בורמה שבדיוק נסתיימה הביאו את לוי אשכול, מנהל "מקורות" ועוזר שר הביטחון באותה תקופה, להורות לצוותי החברה להניח במהירות האפשרית קו מים חדש לבירה הנצורה.
מתווה ותכנון
שמחה בלאס התגייס לתכנון המפעל כבר בתחילת ההפוגה הראשונה, ב-11 ביוני 1948. הרעיון הכללי היה לחבר מקור מים חדש לקטע של קו המים הראשון לירושלים, הקטע שבין שער הגיא לרוממה, קטע שהיה כבר בידי כוחות צה"ל.
באותו זמן התגלה המעבר לירושלים שעקף את לטרון ואיפשר פריצת דרך בורמה. התוכנית הייתה לחבר את מקור המים הקרוב ביותר (שהיה באזור חולדה) אל קטע קו המים לירושלים שנשאר בידי צה"ל ונותק ממקורותיו. לאזור חולדה הגיע קו מים שהונח בשנת 1947 על ידי חברת "מקורות", ואליו זרמו מי קידוחים מאזור רחובות ונען. על פי התכנון, משם יצא הצינור החדש, בקוטר 12 אינץ', על תוואי דרך בורמה. מחולדה הגיע הצינור עד הכפר דיר מוחיסין (שנכבש במבצע נחשון) ונמשך עד ראש רכס בית סוסין, שם נבנתה משאבת עזר (בוסטר). משם ירד צינור של עשרה אינץ' בלבד עד לתחנת שער הגיא הקיימת, ומשם בצינור הקיים לירושלים.
מימון הצינורות לקו
הצינורות ששימשו להקמת הקו היו צינורות שקנה שמחה בלאס בסוף 1945 בארצות הברית, ללא אישור הסוכנות היהודית ומבלי שזו הסכימה לשאת בהוצאות. רכישתם מומנה לבסוף על ידי בנק אנגלו-פלשתינה (לימים - בנק לאומי) והם היו משועבדים לו.
בלאס מספר שבניית המפעל נתעכבה בשל מחלוקת אודות מקור המימון לצינורות אלו. הוויכוח ניטש בין ארבעה מוסדות: הבנק שלא היה מוכן לשחרר את הצינורות מבלי שיובטח לו תשלום, שר האוצר שטען שמדובר בעניין פנימי של עיריית ירושלים, עיריית ירושלים שטענה כי מדובר בעניין לאומי וחברת מקורות שטענה שהיא רק המבצעת ולכן אינה אחראית למימון. מספר ימים ארכה ההתדיינות בין הגורמים השונים עד שהם שוחררו מן השעבוד וניתן היה להתחיל בהנחתם.
מקור השם
המבצע להנחת הקו נקרא, על פי הצעתו של דוד בן-גוריון - "מבצע השילוח", והקו עצמו נקרא "קו השילוח", על שם נקבת השילוח, מפעל המים העתיק שהציל את ירושלים בימי המלך חזקיהו מן המצור שהטיל עליה צבא סנחריב מלך אשור בשנת 701 לפנה"ס, בתקופת בית ראשון.
הנחת הקו והפעלתו
בתחילת יולי החלו עובדי "מקורות" להניח בחשאי את הקו החלופי המתווה המתוכנן, וכן לבנות את תחנת השאיבה בבית סוסין. על מלאכת הנחת הצינור היו אחראים מאה וחמישים איש המחולקים לארבע קבוצות שעבדו ארבע עשרה שעות ביממה. כאחראי על המבצע מינה לוי אשכול את דוד חורן מקבוצת השרון, ועל המבצע פיקד משה רוכל, מהנדס יליד פולין שבזמנו עבד בהנחת הצינורות לקו הנפט מעיראק. הנחת הצינור הושלמה תוך 28 יום בלבד, וב-11 באוגוסט 1948 כבר הגיע הצינור אל תחנת הדחיסה הקיימת בשער הגיא, המים חזרו לזרום לירושלים והמצור נשבר. בלילה של ה-12 באוגוסט 1948, באותו יום ממש בו הופעל לראשונה קו השילוח, פוצצו כוחות הלגיון הערבי את תחנת השאיבה בלטרון, הוציאוהָ מכלל שימוש ובכך חסמו כל אפשרות להפעיל מחדש את הקו הראשון. כמות המים שזרמה בצינורות הייתה קטנה (100-120 מ"ק לשעה) אך זו הספיקה כדי לשבור את המצור על העיר, וכן לתרום למורל הלאומי.
סגירת הקו
לאחר השלמת קו המים השני לירושלים שנחנך בשנת 1953, התייתר קו השילוח והוא פורק. חלק מהשרידים שנותרו מקו השילוח נמצאים ביער חולדה, והם כוללים בריכה, משאבה וקטע קטן מהצינור.
עולם גדול מופלא
עולם גדול מופלא (באנגלית: Earth) הוא סרט טבע בריטי משנת 2007, מבית ה-BBC, המציג את חיות הבר ברחבי כדור הארץ ובעיקר בשלוש חיות גדולות - פיל סוואנה אפריקני, דוב קוטב ולווייתן גדול-סנפיר, שלושתם עלולים להיכחד עקב פעולות האדם. עלילת הסרט והסצינות המצויות בה מבוססות על הסדרה הבריטית המצליחה "עולם מופלא" מ-2006 והם צולמו באתרים שונים בעולם במשך למעלה מ-6 שנים. סרט זה הרוויח 109 מיליון דולר בקופות. בצורתו הוא דומה לסרט מ-2003: "כחול מופלא".
אידו (ראש גולת כספיא)
אִדּוֹ היה ראש הגולה של עם ישראל והנתינים בעיר בשם כספיא בקרבת נהר אהוא, בתקופת שיבת ציון. הוא נזכר ב.
עולם גדול מופלא
סרט זה בוים בידי המפיקים של עולם מופלא: אלסטייר פות'רגיל ומארק לינפילד בקריינות של פטריק סטיוארט או של ג'יימס ארל ג'ונס בארצות הברית.
אידו (ראש גולת כספיא)
במהלך עלייתו לארץ, ראה עזרא שבין העולים יש מחסור בלוויים הדרושים לצורך שיקום עבודת המקדש. עזרא שלח משלחת לכספיא, לבקש את עזרתו של אידו, בבקשה שישלח לו לוויים שיעלו עמו ארצה. אידו שלח אל עזרא שמונה עשר לויים מבני מחלי, עשרים מבני מררי ו-220 נתינים (שהיו צאצאיהם של שבעת עמי כנען, שדוד המלך הקצה לעובדים תחת הלווים, ע"פ חז"ל מדובר בצאצאי הגבעונים) שיהיו למשרתים במקדש.
עולם גדול מופלא
הסרט שודר גם בישראל באותו זמן ששודר בבריטניה, בדיבוב לעברית של גיא זוהר.
לסרט נעשה סרט המשך בארצות הברית בשם "Earth: One Amazing Day" בשנת 2017 אשר הופץ בבייג'ינג שיצא עם הקריינות של רוברט רדפורד.
עלילת הסרט
הסרט מתחיל באזור הארקטי בו נראית דובת קוטב המתעוררת באביב יחד עם גוריה מעל קרחון גבוה והיא יורדת איתם אל שטח פני הים, שם היא צריכה לצוד כלבי ים המתרבים באביב החמים. דרומה יותר נראים אזורי הטונדרה, בה נראה זאב לבן רודף אחרי עופר של אייל צפון ומשיג אותו, יער הטייגה בו שונר מחפש מזון, היערות הנשירים האירופאים השופעים חיות כמו אפרוחי מנדרין ויערות אסיה בהם נמר אמור הנדיר. דרומה משם ביערות הגשם נראים עדניים בגינאה החדשה ושימפנזות באגן הקונגו, שם חם ולח כל השנה. נראה גם מפל אנג'ל הגבוה בוונצואלה ועגורי חן הנודדים מעל ההימלאיה.
חיות אחרות מצויות באזורים חמים יותר כמו ראמים במדבר, ברדלס בסוואנה האפריקנית הרודף אחרי אנטילופות ועדרי פילים אפריקנים הנודדים לעבר מקווי מים, אך בכמה בורות מים ישנם אריות שצדים פילים צעירים במשך הלילה, על ידי הפלה של הפיל בידי לביאות רבות המפילות אותו לקרקע. הפילים נעים במדבר קלהרי לעבר דלתת האוקוונגו השופעת, בהם הפילים משחקים במים בעוד בבונים מהדסים בהם באי-נוחות.
בימים ובאוקיינוסים משפיעים חומרים מזינים על כמות החיות. במימי טונגה נראית נקבת לווייתן גדול-סנפיר וגורה ששוקל 1 טון המבלים במים הטרופיים אך נאלצים לנדוד לעבר אזורים ממוזגים יותר כדי למצוא תזונה. נראים גם להקת דולפינים מסתערת על דגים באוקיינוס לצד מפרשניים ואריות ים. הלווייתנים מגיעים לימים הממוזגים אך נאלצים להיזהר מטורף ענקי - עמלץ לבן, הצד גורי דובי ים בחופי דרום אפריקה. לבסוף הם מגיעים למימי אנטארקטיקה, שם ניזונים מיצורי קריל קטנים, אותם הם לוכדים במזיפותיהם. נראים גם הפינגווינים המתרבים ביבשת.
הסרט מסתיים בשורת משפטים קצרה על שלושת המינים הראשיים בסרט: דוב לבן, פיל אפריקני ולווייתן גדול-סנפיר ומזהיר שאם כדור הארץ ימשיך להתחמם ולהיפגע, יצורים אלה עלולים להיכחד לחלוטין תוך שנים אחדות.
פנאי פלוס
פנאי פלוס, או Pplus, הוא אתר אינטרנט ולשעבר גם שבועון ישראלי מבית "ידיעות אחרונות", שסקר את עולם הבידור והטלוויזיה בישראל ובעולם. למגזין היו מספר מדורים: כתבות, קולנוע, מוזיקה, תרבות, אוכל, תשבצים ועוד. המדור הנחשב כמאפיין ביותר את המגזין היה מדור צילומי הפפרצי "מחיר התהילה" - במדור זה, שפיתח זן חדש של מדורי רכילות בתקשורת הישראלית, מוצגות דמויות פופולריות בחיי השגרה שלהן, לעיתים ללא ידיעתן. מדי שנה היה מוציא גיליונות נושא מיוחדים, כגון "היפים והנכונים" ו"שיק או שוק", שעודנם משתחררים באינטרנט.
החל מנובמבר 2020 הוא פועל כאתר אינטרנט בלבד דרך אתר ynet, ואינו מודפס כשבועון.
היסטוריה
השבועון "פנאי פלוס" החל להופיע בשנת 1989 כמוסף של השבועון "לאשה" ותחילה היה בעיקר מדריך לשידורי הטלוויזיה, ואחר כך שווק כמגזין עצמאי.
בשנים 1994–2005 ארגן השבועון את "פרס מסך הזהב", בו ניתנו פרסים על הישגים בתחום הטלוויזיה.
בשנת 1999, הקימה תמי מוזס-בורוביץ', יחד עם עופר נמרודי (אז בעל השליטה בעיתון מעריב), את שבועון הטלוויזיה "רייטינג", שהתחרה ב"פנאי פלוס". עד לשנת 1998 הייתה מוזס-בורוביץ' בעלת מניות בקבוצת "ידיעות אחרונות", אז מכרה את מניותיה לאיש העסקים אליעזר פישמן ומיד פתחה את השבועון המתחרה. "רייטינג" התמקד בעיתונות צהובה וזכה תחילה להצלחה רבה. הוא שווק ללקוחות רשת קלאבמרקט בה הייתה שותפה מוזס-בורוביץ' והחל לפגוע בתפוצה של "פנאי פלוס". בשנת 2005 מכרה מוזס-בורוביץ' את חלקה ב"רייטינג" לקבוצת מעריב החזקות. בשנים הבאות דעכה תפוצתו והוא נסגר ב-2011.
ב-5 בדצמבר 2007, לא הופץ השבועון כמתוכנן עקב צו איסור פרסום על אחת הכתבות. בשבוע האחרון של נובמבר בשנת 2008 חגג השבועון את גיליון ה-1,000.
במרץ 2014 השיק המגזין "פנאי פלוס" את אתר האינטרנט שלו, שנקרא "Pplus", והחליף את מדור הרכילות באתר "ynet". את האתר ערך בתחילה אייל גיבלי.
ב-11 במאי 2018 חגג השבועון את גיליון ה-1,500.
בתחילת אוקטובר 2020 פורסם על סגירתו הצפויה של השבועון בסוף החודש, והגיליון האחרון אכן יצא ב-28 באוקטובר. הסגירה הייתה על רקע המשבר הכלכלי החריף שאליו נקלעה קבוצת ידיעות אחרונות בעקבות התחרות עם החינמון ישראל היום.
גיליון "היפים והנכונים"
מדי שנה מאז 2005, ובהשראת רשימת "50 האנשים הכי יפים בעולם" של המגזין "פיפל", מפורסם ב"פנאי פלוס" דירוג 50 האנשים "היפים והנכונים" בתעשיית הבידור הישראלית. האישים שדורגו במקום הראשון בכל שנה הם:
עיתונאים וכותבים
במהלך השנים כתבו בפנאי פלוס עיתונאים צלמים וכותבים שונים, בהם יצחק בירן, שמואל יערי, חנוך גריזיצקי, חגית גינזבורג, שי פרץ, הדס בשן, נמרוד דביר, יעקב בר און, נחום מוכיח, אפרת שלום, יסמין אבן, אהרן מורג, רון לוונטל ויובל אברמוביץ'.
העורך הראשון של השבועון היה דוד פז. לאחריו החליפו בתפקיד יגאל גלאי. בין השנים 2004 ל-2010 ערכה את השבועון נירית וייס. בין השנים 2010 ל-2013 אור קניספל, ומאז 2013 עורכת העיתון הייתה ליאת לוי-קופלמן.
אנץ'
אנץ' (בהונגרית: Encs) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה, העיר המרכזית בנפת אנץ'.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית אנץ' קטנה בעשרות השנים האחרונות מ-6,536 תושבים בשנת 1990 עד 6,155 תושבים בשנת 2022.
יהודי אנץ'
מצבות יהודיות מעידות על הימצאות יהודים בעיר בשנת 1860 ונראה כי יהודים החלו להתיישב במקום במחצית השנייה של המאה ה-19. רובם עסקו במסחר ובחקלאות.
בשנת 1921 נבנה בית הכנסת ובמקום הוקמו חברה קדישא, בית ספר ומוסדות חינוך נוספים.
בשנת 1942 גויסו כ-70 צעירים יהודים מאנץ' לעבודות כפייה ורובם נספו. באפריל 1944, לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הובלו יהודי אנץ' לגטו קושיצה שם שוכנו עם כ-12,000 יהודי הסביבה. וב-15 במאי גורשו כולם למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לעיירה כמה ניצולים אליהם הצטרפו יהודים ממקומות אחרים. הם שיפצו את בניין בית הכנסת וחידשו את חיי הקהילה והקימו אנדרטה לזכר הנספים בשואה. אחרי הקמת מדינת ישראל עלו רוב יהודי אנץ'.
אדוארד לימונוב
אדוארד לימונוב (ברוסית: Эдуа́рд Лимо́нов; 22 בפברואר 1943 – 17 במרץ 2020) היה עיתונאי, סופר ומשורר ופעיל פוליטי רוסי. לימונוב היה המנהיג והמייסד של המפלגה הנציונל בולשביקית ברוסיה. הוא היה אחד המנהיגים של הגוש הפוליטי רוסיה האחרת שהתנגד לשלטונו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. ספרו, "זה אני אדיצ'קה", תורגם לעברית ולשפות נוספות.
ראשית חייו
לימונוב נולד ב-1943 כאדוארד וניאמינוביץ' סוונקו בגורקי, ברית המועצות (כיום ניז'ני נובגורוד), רוסיה. אביו היה איש שרותי הביטחון הסובייטים ואמו עקרת בית. לאחר מכן עברה המשפחה להתגורר בחרקוב אשר ברפובליקה העממית של אוקראינה שהשתייכה לברית המועצות, ושם עבר את תקופת ילדותו והתבגרותו.
הוא העיד על עצמו שבהיותו נער החל לכתוב שירים ואימץ לעצמו את השם לימונוב כשם עט. שם זה הפך עם השנים לשמו האמיתי. ב-1967 עבר להתגורר במוסקבה שם נישא למשוררת ילנה שאקאפובה בטקס אשר נוהל בהתאם למסורת של הכנסייה הרוסית הפרבוסלאבית. הוא החל לחבור לקבוצות משוררים אנרכיסטיות ופרסם ספרי שירה מחתרתיים אשר נאסרו לפרסום ברוסיה בגלל התכנים הפוליטיים האנטי סובייטים שלהם.
בארצות הברית וצרפת
ב-1974 היגר לימונוב לניו יורק והתחבר אל קבוצות שוליים. באותה תקופה החלה תת-תרבות הפאנק (Punk) לפרוח במערב והוא נמשך אליה. עד מהרה מצא עצמו נחקר על ידי FBI ונעצר על ידם מספר פעמים. תקופה זו מתוארת ברומן האוטוביוגרפי שכתב: זה אני אדיצ'קה. בו מביע הסופר בין היתר את אכזבתו מהמערב (אליו היגר לאחר שהתאכזב מברית המועצות).
הוא מתאר את חייו כנתמך סעד, מהגר רוסי ומשורר מפורסם במולדתו, בעוד שבארצות הברית שיריו לא נחוצים לאיש. לימונוב, ביסקסואל מוצהר, מתאר בספרו "זה אני, אדיצ'קה" את הרומנים המיניים שניהל עם גברים שחורים, נוודים שחומי-עור ונשים לבנות ועשירות. בספר טוען הסופר שהגיע למסקנה שהשיטה הקומוניסטית והשיטה הקפיטליסטית הן גן עדן לאדם הקטן הבינוני ואילו למשוררים כלימונוב עצמו, שתי השיטות הן גיהנום.
במהלך שהותו ב-ארצות הברית התגרש לימונוב מרעייתו ילנה. לבסוף, מאוכזב מהמדינה שכינה "צריף ארור חסר רוח או מטרה בפאתי הציוויליזציה", עזב לימונוב את אמריקה לפריז עם אהובתו נטליה מדבדבה ב-1980, שם הפך לפעיל בחוגי ספרות צרפתיים. הוא נשבע שלעולם לא יחזור לארצות הברית, ומעולם לא חזר. לאחר שנותר חסר אזרחות במשך שלוש עשרה שנים, הוא קיבל אזרחות צרפתית ב-1987. לימונוב ומדבדבה נישאו ב-1982; הזוג נפרד עד 1995.
חזרה לרוסיה
ב-1991, בעקבות הפרסטרויקה חזר הסופר לרוסיה, וקיבל מחדש את אזרחותו שנשללה ממנו שעזב לארצות הברית.
לימונוב היה בתחילה גם בן בריתו של הלאומן ולדימיר ז'ירינובסקי, אולם עד מהרה נמאס לימונוב מז'ירינובסקי, האשים אותו במתינות ובעקבות כך נפרד ממנו, והוציא לאור את הספר "לימונוב נגד ז'ירינובסקי" (1994).
ב-1993, יחד עם דמויות כמו אלכסנדר דוגין ויגור לטוב, הוא הקים את המפלגה הנציונל בולשביקית שהחלה לפרסם עיתון בשם "לימונקה" (הכינוי הרוסי לרימון יד).
בשנת 1996, בית משפט רוסי קבע כי "לימונקה" הפיץ מידע בלתי חוקי ובלתי מוסרי, שהוא תומך בנקמה וטרור המוני. לאחר מכן, נפתח נגדו תיק פלילי באשמת הסתה לשנאה אתנית.
ביום העצמאות של אוקראינה, ב-24 באוגוסט 1999, לימונוב יחד עם 15 תומכים נוספים עמד על ראש מגדל השעון של העיר בסבסטופול וקרא לא לאשרר את האמנה בדבר ידידות ושיתוף פעולה בין רוסיה לאוקראינה.
בשנת 2001, לימונוב נכלא באשמת טרור ורכישה בלתי חוקית של נשק. בהתבסס על מאמר שפורסם ב"לימונקה"ב, האשימה אותו הממשלה בתכנון להקים צבא במטרה לפלוש לקזחסטן. הוא טען שהאישומים היו מגוחכים וממניעים פוליטיים, אך הורשע ונידון לארבע שנות מאסר בגין רכישת נשק, בעוד שהאישומים האחרים בוטלו. הוא היה בכלא כמעט שנתיים לפני ששוחרר על תנאי בגין התנהגות טובה. הוא כתב שמונה ספרים בזמן שהיה בכלא.
לימונוב המשיך בפעילותו הפוליטית כאחד ממנהיגי קואליציית רוסיה האחרת, יחד עם פוליטיקאים ליברליים, לאומנים וקומוניסטים. הוא השתתף בהפגנות שונות והיה ממארגני צעדות המתנגדים. בנובמבר 2007 הוא נעצר על ידי המשטרה בתחילת צעדת המתנגדים.במא 2009 לימונוב נעצר שוב לאחר עצרת אנטי-ממשלתית במוסקבה.
עד מהרה נפרד לימונוב מהאופוזיציה הליברלית. ביולי 2010, הוא וחסידיו הקימו את המפלגה הפוליטית של רוסיה האחרת, כיורשת הבלתי רשמית של המפלגה הנציונל בולשביקית, אך לא הותר לה להירשם.
לימונוב נפטר ב-17 במרץ 2020.
אסטון מרטין ראפיד
אסטון מרטין ראפיד (באנגלית: Aston Martin Rapide) היא מכונית ספורט סלון (sports saloon) בעלת ביצועים גבוהים מבית מותג היוקרה אסטון מרטין. עד יציאת רכב הפנאי אסטון מרטין DBX לשווקים, הראפיד הייתה המכונית היחידה של החברה אשר התאימה לשימוש משפחתי.
רקע
בשנת 2006 הציגה אסטון מרטין את ראפיד, מכונית קונספט סלון ספורטיבית, בתערוכת הרכב הבין-לאומית של אמריקה הצפונית בדטרויט. מילולית, פירוש המילה "Rapide" הוא "מהיר". שם זה נובע מלגונדה ראפיד (Lagonda Rapide) מכונית סלון עם ארבע דלתות וארבעה מושבים שיוצרה על ידי לגונדה, חברה שהתאחדה עם אסטון מרטין בשנות ה-40. הראפיד החדשה היא מכונית הסלון הראשונה בחברה עם מרכב פסטבק בעל 4 דלתות, מאז ייצור האסטון מרטין לגונדה שהופסק ב-1990. זאת כדי לתת מענה לפלח השוק אשר נשלט על ידי פורשה פאנאמרה ומזראטי קוואטרופורטה, אך גם כתחרות למכוניות הפאר הרגילות בקטגוריה כמו מרצדס-בנץ S-קלאס וב.מ.וו סדרה 7.
גרסת הייצור הוצגה בתערוכת הרכב של פרנקפורט ב-2009. המכירה החלה בתחילת 2010, ובמאי אותה שנה יצאו המכוניות הראשונות מפס הייצור.
ראפיד (2010–2013)
הראפיד מונעת על ידי מנוע V12 בנפח 5,935 סמ"ק, בעל הספק מרבי של 477 כוחות סוס ומומנט של 600 ניוטון מטר. המכונית מבוססת על הנעה אחורית ובעלת תיבת הילוכים אוטומטית Touchtronic II עם 6 הילוכים. היא יכולה להגיע למהירות מרבית של 303 קמ"ש ולהאיץ מ-0 ל-100 קמ"ש תוך 5.1 שניות. מחיר השיווק הראשוני באירופה עמד על כ־150,000 פאונד, שהיו אז כ-916,000 שקלים.
הגימור הסטנדרטי של הראפיד כולל הגה עם הטיה טלסקופית, פנסי מתכת הליד ופנסי LED אחוריים. היא מתקשטת בעיטורי עור ועץ אגוז הדגשות מתכתיות; למושבים הקדמיים מערכת כוונון חשמלית עם זכרו העדפות אישי. בנוסף ברכב מצורפת מערכת מיזוג אוויר, בלוטות'; רדיו לווייני (בארצות הברית בלבד); עם קישוריות USB ואייפוד. בנוסף מערכת השמע בגרסה הסנטרדטית היא מבית באנג אנד אולופסן ולה 16 רמקולים, שניים מהם יוצאים מלוח המחוונים עם הפעלת המערכת.
הראפיד נבנתה על פלטפורמת אסטון מרטין VH (Aston Martin VH platform). היא מבוססת על שלדה מוארכת של אסטון מרטין DB9, וגם מבחינה עיצובית היא דומה ל-DB9, אך נותנת מענה לצורכי הלקוחות כמו פתרון לבעיית המרחב.
תחילה המכוניות יוצרו במפעל ייעודי במתקן מגנה שטייר אשר בגראץ, אוסטריה, שם תוכנן כי המפעל ייצר 2,000 מכוניות בשנה. אולם לאחר שהמכירות לא עמדו ביעדי הייצור, בשנת 2012 הופסק הייצור במפעל, 6 שנים מוקדם מהצפוי, והוא הועבר לאנגליה. באנגליה קצב הייצור השנתי ירד לכ־1,250 יחידות.
ראפיד S
בשנת 2013 הראפיד עברה מתיחת פנים ונוספה האות S לשם הדגם. לצד העדכון העיצובי, מנוע ה-V12 הוחלף לגרסה החדשה של היצרן בעלת 558 כוח סוס - 62 קג"מ. בשנת 2014 הוצג עדכון נוסף, ובו תיבת הילוכים חדשה עם 8 הילוכים, במקום 6 הילוכים קודם לכן, והגדלת הספק המנוע ל-560 כוח סוס. ביחס לראפיד המקורית, נרשם שיפור משמעותי בביצועים – 4.4 שניות במיאוץ הקלאסי ל-100 קמ"ש ומהירות מרבית של 320 קמ"ש, לעומת 5.3 שניות ו-303 קמ"ש (בהתאמה) טרום העדכון.
ראפיד E
בשנת 2015, דווח כי אסטון מרטין עובדת על גרסה חשמלית לחלוטין של הראפיד. בתערוכת הרכב של פרנקפורט לשנת 2018 אישרה החברה את הדיווחים וכי הדגם, אשר ייקרא ראפיד E, אושר לייצור ותיכנס לייצור ברבעון האחרון של 2019. הראפיד E תוכננה להתחרות ברכבי הסלון החשמליים, בייחוד בפורשה טייקאן.
155 יחידות דוגמאות של הדגם יוצרו במתקן הייצור הייעודי של אסטון מרטין הממוקם בסנט את'אן, ויילס, שם מיוצרים דגמי הלגונדה החשמליים עתידיים. ויליאמס הנדסה מתקדמת סיפקה סיוע במחקר ופיתוח בתהליך הבנייה והבדיקה של האב טיפוס, תוך מעורבות קרובה של לקוחות מעוניינים.
ראפיד AMR
ביוני 2018, אסטון מרטין חשפה את ראפיד AMR, ווריאציה בעלת הביצועים הגבוהים של הראפיד. ראשי התיבות AMR הן של "Aston Martin Racing", קרי "אסטון מרטין מרוצים". הדגם מצויד במנוע V12 בנפח 5.9 ליטר המפיק 595 כוחות סוס, 43 כוחות סוס יותר מהראפיד S, הודות לזרימת אוויר טובה יותר למנוע ותוכנת כיול חדשה. מערכת היניקה והפליטה הוחלפה ומחשב ניהול המנוע עודכן. המומנט נותר זהה ועומד על 64.2 קג"מ. הראפיד AMR יכול להאיץ מ-0–100 קמ"ש ב-4.4 שניות ולמהירות מרבית של 330 קמ"ש.
תיבת ההילוכים האוטומטית בעלת 8 הילוכים קיבלה גם היא כיול מחדש כדי לשפר את לתזמון העברות ההילוכים. המכונית מגיעה כסטנדרט עם צמיגי מישלין "פיילוט סופר־ספורט" וחישוקי סגסוגת בקוטר 21 אינץ', החישוקים הגדולים ביותר שהותאמו אי פעם לאסטון מרטין. הדגם החדש כולל מערכת בלימה קרמית מקרבון פיבר עם שישה קליפרים מלפנים וארבעה קליפרים מאחור, הכוללים רוטורי בלמים של 400 מ"מ מלפנים ו-360 מ"מ מאחור. לאסטון מתלים קשיחים יותר שהנמיכו את המרכב בסנטימטר עם בולמי זעזועים אדפטיביים.
עיצובית, המכונית כוללת גריל קדמי חדש, פנסי ערפל, "חצאית" צד, דיפיוזר אחורי, בגאז' עשוי סיבי פחמן, ספוילר קטן בקצה תא המטען, רביעיית מפלטים, ותוספת פס ירוק זרחני לאורך הרכב. עיצוב הפנים כולל הגה של "אסטון מרטין One-77", לוח מחוונים מותאם אישית יחד עם לוגואים ומגוון צבעים. בתא הנוסעים יש מושבי ספורט תומכים בריפוד אלקנטרה, גימורי קרבון ונגיעות צבע זרחני.
ייצור הדגם הוגבל ל־210 דגמים בלבד.
ביוויס ובאטהד
ביוויס ובאטהד (באנגלית: Beavis and Butt-head) הייתה סדרת אנימציה קומית, ששודרה ברשת הטלוויזיה MTV האמריקאית בין השנים 1993 ל-1997 ומתרכזת בחיי הדמויות המצוירות ביוויס ובאטהד. הסדרה נוצרה בידי מייק ג'אדג', שבהמשך יצר והפיק גם את סדרת האנימציה "המלך היל". באוקטובר 2011 שבה הסדרה לעונה נוספת, לאחר הפסקה של 14 שנים. ביולי 2020, נודע כי הסדרה תשוב לשתי עונות נוספות שישודרו בקומדי סנטרל.
ראשיתה של הסדרה בסרטון אנימציה קצר, "בייסבול צפרדעים", שיצר ג'אדג' עבור תוכנית הטלוויזיה Liquid Television של רשת MTV. הסרטון, שהצמד המאויר הופיע בו לראשונה, זכה להצלחה רבה והביא להזמנה של הסדרה כולה.
בפרק טיפוסי של הסדרה משולבים קליפים מוזיקליים, אשר ביוויס ובאטהד צופים בהם ומשמיעים לגביהם הערות ילדותיות. בין קליפ לקליפ מוצגים מעלליהם של השניים בבית ובבית הספר והסתבכויותיהם התדירות עם הרשויות השונות. מאפייניהם המרכזיים של הגיבורים הם התעסקותם הכפייתית במין והאינטליגנציה הגבולית שלהם.
הצמד זכה לפופולריות רבה בקרב בני הנוער האמריקני ואף הכניס לעגה האמריקנית מגוון ביטויים עולבים כגון "buttmunch", "fartknocker", "bunghole". עם זאת, התנהגותם ההרסנית ואהדתם להבי מטאל גרמה להורים רבים למחות נגד התוכנית. בשנת 1993, כאשר ילד בן חמש מאוהיו העלה את ביתו באש והביא למותה של אחותו בת השנתיים, הואשמו יוצרי הסדרה באחריות למות הפעוטה. הוריו של הילד טענו שבנם, שצפה בסדרה, הושפע מהתנהגותם של ביוויס ובאטהד ומהתעניינותם האובססיבית באש. כתוצאה מהאשמה זו הוסרו מפרקי הסדרה כל ההתייחסויות לאש, שעת השידור שלה הועברה ל-11 בלילה ונוספה לה הודעת אזהרה בתחילתה.
בשנת 1996 יצא לאקרנים סרט באורך מלא שעוסק במעלליו של הצמד, "ביווס ובאטהד דו אמריקה" (Beavis and Butt-Head Do America). ביוויס ובאטהד מגלים שנגנב להם מכשיר הטלוויזיה והם יוצאים לחיפוש, בדרך הם עוברים בית מלון מוזנח ונתקלים בסוחר נשק שיכור בשם מאדי גריימס (ברוס ויליס) שמוכן לשלם להם 10,000 דולר כדי שהם יטפלו באשתו לשעבר דאלאס (דמי מור) למרות שביוויס ובאטהד חשבו שהוא מתכוון לקיים איתה יחסי מין על מנת שיאבדו את בתוליהם. הם נשלחים ללאס וגאס כדי למצוא את אשתו. כשהם פוגשים את דאלאס היא בהסתר שמה במכנסיים של ביוויס חפץ קטן בשם X-5 שמכיל וירוס קטלני שיכול לעשות נזק רב, ומודיעה להם לפגוש אותה בוושינגטון די. סי.. ביוויס ובאטהד במסעם לוושינגטון עולים על אוטובוס תיירים שנוסע מסביב אמריקה אך נרדפים על ידי ה-ATF.
ביוויס ובאטהד, יחד עם סדרות אנימציה כמו "רן וסטימפי" ו"משפחת סימפסון", מתחו את גבולות האנימציה האמריקאית והפכו אותה למדיום שחורג מבידור "נקי" לילדים. כתוצאה מכך, עוררה הסדרה תגובות מעורבות. בעוד שרבים מחו על הסגנון הבוטה, אחרים חלקו שבחים לביקורת התרבות הסמויה של הסדרה ולאופן הסאטירי שבו תיארה את החיים באמריקה. חלק מהמבקרים אף טענו כי מדובר בסאטירה נגד תרבות ה-MTV עצמה, וראו בביוויס ובאטהד את מייצגי דור "ילדי המפתח", שצפיית יתר בקליפים מוזיקליים פגעה ביכולתם לקיים אינטראקציות חברתיות נורמליות או לנהל יחסים בריאים עם בנות המין השני.
בשנת 2010 השתתפו הדמויות בסרט "ג'קאס 3D" כשהם מסבירים על טכנולוגיית התלת מימד בסרט.
ארבע עשרה שנים לאחר ששידורה הסתיים חזרה הסדרה לעונה שמינית, ששודרה מאוקטובר ועד דצמבר 2011.
ב-24 בפברואר 2021 הכריז שירות הסטרימינג פרמאונט+ על סרט המשך לסרט מ-1996, המבוסס על הסדרה, הסרט נקרא בשם "ביוויס ובאטהד עושים את היקום". באוגוסט 2022 החלה גם עונה חדשה לסדרה.
תמר רבן
תמר רבן (נולדה ב-1955) היא אמנית ישראלית, יוצרת ועוסקת בתחום המיצג.
רבן מייסדת ומנהלת אמנותית של במת מיצג, אנסמבל 209 ופסטיבל זז. היא אחת מאמניות המופע הבולטות בישראל ומיצגיה הוצגו בישראל ובשאר העולם בפסטיבלים, בתיאטראות, בגלריות, במוזיאונים, במקלט 209 ובבמת מיצג. מציגה פיסול, מיצב ואמנות וידאו בתערוכות בישראל ובשאר העולם. ממייסדי מקלט 209 ע"ש דן זקהיים, עמותה לקידום האמנות הבינתחומית בישראל. מייסדת ומנהלת אמנותית של במת מיצג ואנסמבל 209.
ביוגרפיה
תמר רבן, ציירת ופסלת, נולדה בחיפה. למדה בשנים 1979–1982 אמנות, יצירה, וספרות עברית באוניברסיטת חיפה, ולאחר מכן למדה בשנים 1983–1986 וידאו ארט בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
בשנת 1988 הייתה רבן בין מייסדי עמותת מקלט 209 ע"ש דן זקהיים לקידום האמנות הבינתחומית בישראל. בשנת 2001 הקימה את אנסמבל 209 ואת במת מיצג. בשנת 2006 הקימה את פסטיבל זז. כיום היא מנהלת אמנותית של במת מיצג, אנסמבל 209 ופסטיבל "זז", פסטיבל בינלאומי לאמנות המיצג. בנוסף, היא מלמדת אמנות המיצג בבתי ספר ואקדמיות לאמנות ובית הספר לתיאטרון חזותי. היא מנחה סדנאות לאמנות המיצג, תיאטרון פוסט מודרני ופוסט דרמטי בישראל ובחו"ל.
בתה של רבן, נועה קנולר, היא שחקנית ובמאית תיאטרון.
פעילותה האמנותית
עבודותיה של רבן טוטליות באופן שבו הן פועלות על האמנית ועל המציאות. לאורך השנים הן הלכו והצטמצמו במספר המשתתפים, במשך הזמן ובחלל שהן תופסות, מה שיצר דחיסות הולכת וגוברת של הבעה. סביב תערוכת "מיצב - תיעוד – מיצג+" (1994) הביעה רבן את המשבר שהיא חוותה ביחס לאמנות ולאובייקטים: בעיניה הם מוסיפים פסולת לעולם הן מבחינה אקולוגית, והן כי הם מאבדים את תפקידם ומשמעותם לאחר שנחוו בתודעת הצופה או הוצאו מההקשר של היצירה המלאה. בתערוכה ההיא, וכהמשך ישיר לחווייתה האישית בתערוכה "חיים – חיים" שהציגה שנה קודם לכן, החלה רבן לבחון את יחסה לאובייקטים ולאמנות ולהתקרב לשדה המיצג.
עבודותיה של רבן מצויות בין מישור היחיד ומישור הרבים. מתח הניגודים ביניהם עומד בתשתית יצירתה, וממנו נגזרות תקבולות ניגודים נוספות: בין האוטומטי והרפטטיבי לבין הכאוטי והמאיים; בין המתועש לבין הטבעי והאנושי; בין האכזר לבין התמים. היא מראה כיצד כוחות ההרס המצויים ביחיד וברבים עשויים לחלחל זה לזה ולהתערבב ללא הפרדה. כך למשל בעבודתה "הזבחה עצמית" שהוצגה במוזיאון ינקו-דאדא (1991) הקיזה את דמה מול הקהל, שאז הוזרם לכיור מזבח, בפעולת הרס עצמי שבו מועלית קרבן האמנית עצמה. כך העבודה מתארת את האמנית בתור האל, הסוגד והקורבן גם יחד במעגל סגור שאין ממנו מוצא, אלא אם האמנית חדלה ממנו.
אנסמבל 209 ובמת מיצג
המשך פעילותה האמנותית של רבן עברה גלגולים ומרחבים שונים בעשורים האחרונים: ב-2001 עברה קבוצת אנסמבל 209 ממקלט 209 לחלל בבית מרכזים בדרום תל אביב, אשר נשרף ב-2003, ובמרץ 2004 הועברה פעילותה לתחנה המרכזית החדשה. בתחילה חששה מהמעבר ובדיעבד הייתה שבעת רצון ממנו. שם הוקמה "במת מיצג" (Performance Art Platform), ששורשיה נטועים במקלט 209, ושהינה חלל המוקדש לתחום אמנות המופע בכלל וליצירותיה של רבן בפרט ופועל תחת ניהולה האמנותי. המשותף לשלושת החללים בהם פעלו אנסמבל 209 ובמת מיצג הוא שהם אינם חללי תיאטרון במקור, אלא חללים אלטרנטיביים במהותם. מיקומו של החלל במרחב התחנה המרכזית החדשה זה הוא בעל משמעות אמנותית וחברתית לרבן, שכתבה כי "התחנה המרכזית, המשמשת כמיקרוקוסמוס תרבותי וכמקום משכנם של שולי החברה, מהווה מקור השראה עבורי".
רבן מופיעה בעצמה כמעט בכל יצירותיה בבמת מיצג, ויוצרת דמות בימתית שהיא גם עצמה וגם דמות ייחודית למופע. מופעיה עוסקים בשאלות זהות ומבוססים על מחוות ופעולות המקבלות משמעות תוך כדי המופע עצמו. כך המופע "סיפורי סבתא: קומי אישה ואפי לי עוגה", שיצרה רבן בשיתוף עם גיא גוטמן (2005), כולל מטבח ממשי שנבנה לצורך המופע, ובו קבוצה של אמני מופע יחד עם משתתפים בעלי צרכים מיוחדים. לפי החוקרת ד"ר שרון אהרונסון-להבי, המופע היווה קולאז' טקסטואלי וחזותי של אגדות וסיפורי ילדות העוסקים באוכל, האכלה, אפייה, נשים וילדות, אשר פורקו והורכבו מחדש. במופע תיווכה רבן בין קבוצת אמני המופע לקהל והאכילה את הצופים במאפים הנוצרים תוך כדי המופע, כך שקבוצת הצופים הפכה לקהילה רגעית השותפה למתרחש.
Sqlmap
Sqlmap (מבטאים: "אס קיו אל מאפ") היא תוכנת קוד פתוח, המשמשת לאיתור וניצול פגיעויות במסדי נתונים ומציגה אפשרויות להזרקת קוד זדוני אליהן. מופעלת דרך שורת הפקודה וזמינה להורדה עבור מערכות הפעלה שונות: הפצות לינוקס, חלונות ומערכות הפעלה MAC OS.
בנוסף למיפוי ולאיתור הפגיעויות, מאפשרת התוכנה גישה אל מסד הנתונים, עריכה ומחיקת נתונים וצפייה בנתונים המופיעים בטבלאות כגון: משתמשים, סיסמאות, גיבובים, מספרי טלפונים, כתובות דואר אלקטרוני, כרטיסי אשראי ועוד מידע חסוי ורגיש.
ל-Sqlmap תמיכה ב-DBMS,MySQL, Oracle, PostgreSQL, Microsoft SQL Server, Microsoft Access, IBM DB2, SQLite, Firebird ו-SAP MaxDB.
וכן תמיכה מלאה בכל טכניקות ההזרקה: Boolean, Error, Stuck, Time, Union.
פקודות בסיסיות
השימוש הסטנדרטי בתוכנה, בסביבת יוניקס, יתבצע כדלקמן:
אסדרה
אסדרה (בלועזית: רגולציה) היא הסדרה של פעילויות שונות במדינה באמצעות חוקים, תקנות, כללים, צווים והוראות מנהל שונות והיא כלי מדיניות גנרי מרכזי. מטרתה של האסדרה היא הסדרה של מערך החיים הכולל במדינה, מן ההיבט של התנהגות תאגידים וארגונים המספקים שירותים ומוצרים לאזרחים, והיא קובעת את מידת המעורבות של רשויות המדינה בפעולותיהם של הגופים הפרטיים, במטרה להגן על האינטרסים הכלכליים והחברתיים במשק. העוסק באסדרה קרוי מאסדר (רגולטור).
מדינות שונות נבדלות זו מזו במודלים האסדרתיים. בחלקן, משרדי הממשלה תופסים נתח נכבד יותר, כגון בישראל, ובחלקן, רשויות שונות עצמאיות אחראיות למרבית האסדרה, כגון בארצות הברית. בישראל האסדרה מעוצבת, מופעלת ונאכפת על ידי רשויות מנהליות בהן:
במסגרת החלטת ממשלה, אומצה ההגדרה הבאה לאסדרה:
ד"ר שרון ידין מגדירה רגולציה (אסדרה) כפעילות שיטתית של גוף מנהלי ברשות המבצעת של המדינה, לגיבוש וביצוע של מדיניות להכוונת שווקים, המקדמת אינטרס ציבורי, חברתי או כלכלי, כלפי גופים הפועלים בשוק או במגזר מסוים, באמצעות נורמות משפטיות כופות או וולונטריות, לצד הפעלתם של מערכי פיקוח לציות ויישומם של מנגנוני אכיפה. אסדרה זו ממוקדת לארגונים במשק - תאגידים או עסקים - ואינה ממוענת ישירות ליחיד, הפרט. אסדרה זו כוללת הן פעולות ממשלתיות המקדמות מטרות כלכליות, כגון תיקון כשלי שוק, והן פעולות המקדמות מטרות חברתיות, כגון ההגנה על הבריאות. ההגדרה מדגישה את שלושת שלבי האסדרה: חקיקה, פיקוח ואכיפה, המתבצעים בידי המאסדרים (או בלעז "רגולטורים") למול הגופים המפוקחים.
תאגידים רבים, בעיקר בענפים עתירי אסדרה, משקיעים רבות בהתאמת הייצור והמסחר לאסדרה בענף. השקעה זו כוללת אף גיוס עובדים שזהו תפקידם היחיד (משרות אסדרה), כגון סמנכ"ל אסדרה או אחראי קשרי ממשל. בישראל, בשנים האחרונות, נוצרו בתאגידים רבים משרות כאלו, שעיסוקן בהטמעת הציות לאסדרה ובפעולות להגמשתה לטובת התאגיד.
היסטוריה
ההיסטוריה של המונח המורחב של האסדרה התחיל עוד בימים קדומים והוא מצוי בכל הציוויליזציות העתיקות שקמו לפני האלף הראשון לפני הספירה: תרבות עמק האינדוס, סין, בבל ומצרים העתיקה. קביעה מפורשת ומודעת של סמכות הציבור לכפות אסדרה ולכפות אותה באמצעות עיצומים מצויה ומנוסחת בתוספתא "ורשאין בני העיר להתנות על השערים ועל המדות ועל שכר פועלין; רשאין לעשות קיצתן (=להטיל עיצומים על מפירי האסדרה)" (תוספתא מסכת בבא מציעא פרק יא)
חוקים המגנים על הפרט ועל החברה התפתחו בעיקר בצורות שלטון מסודרות ופחות בשלטון מונרכי ודיקטטורי.
החל מסוף המאה השמונה עשרה, עם התפתחות המסחר בעולם והתפתחותם של תאגידים גדולים שהחלו לשלוט באמצעי ייצור רבים, תוך ניצול הכוח שצברו לניצול הפרט ולעמדות כוח מול המדינות, החלו להתפתח חוקים שעסקו בהסדרת חיי המסחר. בחלק מהמדינות, בעיקר באירופה, ההסדרה נעשתה באמצעות הלאמה של שירותים חיוניים לאזרחים ו/ או בעלי ערך כלכלי רב ובחלק מהמדינות, בעיקר בארצות הברית, באמצעות חוקים שונים.
החל מהמאה העשרים, בעיקר במדינות הדמוקרטיות, הולכת ומתפתחת ההבנה כי הממשלות אינן יכולות להיות גם הבעלים של נתח נכבד מהפעילות הכלכלית וגם להיות הגוף שמסדיר את החיים במדינה ואת הפעילות הכלכלית שבה. ההתפתחות המואצת והמורכבת של הכלכלה במחצית השנייה של המאה העשרים ורמת החיים והמודעות של האזרחים לזכויותיהם, האיצו במידה רבה את תהליכים אלו.
מסוף המאה העשרים, הולכות ומתרבות המדינות המפקידות את הליכי האסדרה בידי גופים המתמחים בכך ובעלי ניסיון היכולים להתמודד בהצלחה מרובה יותר במורכבות חיי המסחר וזכויות האזרחים. משרדי הממשלה, שהנהלותיהם מתחלפות באופן תדיר, אינם מקצועיים לעיתים במידה הנדרשת ונותנים מענה אסדרתי באיחור למשק המתפתח, אלה עוסקים בעיקר בהתווית מדיניות כללית.
בחלק מהמדינות ישנו דגש עיקרי על הסדרת החיים הכלכליים ובאחרות הדגש הוא על הגנה על הפרט והמוסר החברתי.
האסדרה בישראל
התפתחות האסדרה בישראל לא קרתה תוך הליך מסודר ובחשיבה ארגונית כוללת. משנותיה הראשונות של המדינה מרבית אמצעי הייצור והשירותים החיוניים היו בבעלות הממשלה או ההסתדרות הכללית כארגון עובדים שהיה בעל זיקה לשלטון (או בבעלות משותפת של הממשלה וההסתדרות). (חשמל, מים, טלפון, מחצבים, בריאות, נמלים, בניה – סולל בונה, בנקים – בנק הפועלים, תעשייה – כור, כלל ועוד). התפתחות זו הביאה לחקיקה ולהקמת גופי רישוי ופיקוח בהתאם לצרכים שהתפתחו עם השנים ובהתאם לאילוצים פוליטיים באותה התקופה. כתוצאה מכך ניתן להבחין בחוסר אחידות בסמכויות משרדי הממשלה השונים ורשויות כפופות אליהם או עצמאיות בחלקן.
ישנם משרדי ממשלה המבצעים בעצמם את כל האסדרה בתחום פעילותם (בריאות, ביטחון), ישנם משרדים המבצעים אסדרה באופן כללי בלבד כאשר את הפונקציות המקצועיות והפיקוח ממלאות רשויות שונות הכפופות למשרד וישנם רשויות הנהנות מעצמאות כמעט מוחלטת ללא צורך באישור המשרד או השר (בנק ישראל, רשות ניירות ערך) וישנן רשויות שמרבית החלטותיהן ופעולותיהן דורשות את אישור המשרד או הממשלה. החל משנות השמונים התגברה המגמה של התנתקות הממשלה מאמצעי הייצור והמסחר (הפרטה) ומעבר להסדרת הפעילות במדינה במגוון תחומים שיפורטו להלן, באמצעות מודל המכונה "המדינה הרגולטורית".
האסדרה משפיעה על מרבית מרקם החיים והמסחר. לדוגמה, הדלקת מתג התאורה בבית עובר מספר מעגלי אסדרה, החל מהחשמלאי שהתקין את מערכת החשמל בבית שמקבל רישיון מטעם משרד העבודה והרווחה. המשך בקביעת מחיר החשמל על ידי הרשות לשירותים ציבוריים - חשמל, המשך בתקנות להגנה על איכות הסביבה בייצור החשמל, המשך בקביעת כללים (כולל מיסוי) על יבוא חמרי הגלם לייצור החשמל או למכירת זיכיון של המדינה למחצבים ועוד.
רובדי האסדרה בישראל
עד 2021 ניתן היה לחלק את האסדרה בישראל לשלושה רבדים עיקריים: אסדרה בחוק, אסדרה ממשלתית ואסדרה של רשויות שונות.
אסדרה בחוק
הרשות המחוקקת – הכנסת, קובעת את החוקים שיחולו במדינה. חלק מהחוקים הם ספציפיים ויורדים לפרטי ביצוע החוק. לדוגמה, חוק שעות עבודה ומנוחה הבא להגן על זכויות העובדים או חוק ביטוח בריאות ממלכתי המסדיר לפרטים את אחריות קופות החולים למתן שירותי בריאות. חלק מהחוקים הם חוקים כלליים, המסמיכים את השר הממונה או גוף אחר להתקין תקנות מכוח החוק שאושר. לדוגמה, חוק התחרות הכלכלית, המעניק מרחב שיקולים והכרעות רב לממונה על ההגבלים העסקיים. "הממונה רשאי, באישור הוועדה, לקבוע כללים לסוגי הסדרים כובלים אשר צדדים להם יהיו פטורים מקבלת אישור בית הדין" (סעיף 15א').
אסדרה ממשלתית
הרמה השנייה של האסדרה היא זו של משרדי הממשלה. במקרים רבים הכנסת נהגה להסמיך את הממשלה והשרים לקבוע חוקים ותקנות שיסדירו את חיי האזרחים והמסחר ואת הפיקוח והאכיפה עליהם. משרדי הממשלה אמונים על ביצוע מדיניות הממשלה שנבחרה על ידי הכנסת.
משרדי הממשלה השונים נוגעים בחלק גדול מהפעולות שמבצעים האזרחים והתאגידים בשגרת חייהם ולפיכך נתונות בידיהם סמכויות רבות. סמכויות אלו כוללות פעולות כספיות כגון ביצוע חוק התקציב אותו אישרה הכנסת, הכולל את הכנסות המדינה (מיסים, מלוות, הנפקת איגרות חוב ממשלתיות באחריות משרד האוצר) ואת הוצאות המדינה, לדוגמה, אופן העברת כספי סל הבריאות לקופות החולים המבוצע על ידי משרד הבריאות.
הסמכויות כוללות גם קביעת מחיר למוצרים בפיקוח כדוגמת מחיר הדלק, להגנה על האזרחים בשוק הנחשב כריכוזי, או קביעת מחירים לתחבורה ציבורית גם כשהמחיר הוא הפסדי, על מנת להגן על אוכלוסיות חלשות ועל תושבי יישובים בפריפריה.
דוגמאות נוספות:
דוגמה מתחום התקשורת היא כשמשרד התקשורת יזם וקידם חוקים שונים כחלק מאסדרה בשוק הסלולר וזאת במטרה להגביר את התחרות בין שלושת חברות הסלולר הגדולות ששלטו בשוק: פלאפון, סלקום ופרטנר, בידיעה כי התחרות תועיל לצרכנים. בין היתר, בשנת 2005 חוקק תיקון ל"חוק התקשורת" בנושא ניידות מספרים, המאפשר ללקוח לעבור בין חברות סלולר תוך שמירת מספר הטלפון הקיים כולל קידומתו, במטרה לאפשר מעבר יעיל יותר בין החברות על מנת להגביר את התחרות ביניהן. כמו כן, תהליכי אסדרה בולטים נוספים התרחשו בין השנים 2010–2021: הכנסת מפעילים וירטואליים, ביטול קנסות יציאה, הפחתת דמי הקישוריות, ואיסור חסימת כרטיסי SIM.
אסדרה של רשויות שונות
כמו הרשות המחוקקת, גם משרדי הממשלה ערים לעובדה כי לאור ההתפתחויות המהירות של הקדמה בחיי האזרחים וחיי המסחר יש לדאוג כי האסדרה תקבע ותתבצע על ידי גורמים מקצועיים. לא תמיד המקצועיות נמצאת במשרד הממשלתי וחילופי השרים והמנכ"לים התכופים במשרדים אלו, גורמים לעיתים להנחיות סותרות ואף לתקופות ללא הנחיות כלל.
לצורך כך הוקמו על ידי הרשות המחוקקת ועל ידי הממשלה בהסמכת הרשות המחוקקת, רשויות שונות המתמקצעות בתחומן ואשר שומרות על אחידות מבחינת ההסדרה, הפיקוח והאכיפה. בנוסף, פעולות רבות כיום דורשות אינטגרציה בין משרדי ממשלה שונים והדרך המיטבית לביצוע היא בהקמת רשויות אלו.
דוגמאות : רשות התעופה האזרחית כפופה לשר התחבורה אמונה בין היתר על התקנת תקנות בטיחות וקביעת תעריפים לשירותי תעופה. בנק ישראל אמור לבצע את מדיניות הממשלה "תפקידיו של הבנק יהיו לנהל, להסדיר ולכוון את מערכת המטבע וכן להסדיר ולכוון את מערכת האשראי והבנקאות בישראל בהתאם למדיניותה הכלכלית של הממשלה..." (סעיף 3 לחוק). נגיד בנק ישראל הוא בעל עצמאות רחבה ומינויו נעשה על ידי נשיא המדינה על פי המלצת הממשלה ומשמש גם כיועץ לממשלה בעניינים כלכליים. המפקח על הבנקים קובע כללים והנחיות לפעילות הבנקים בישראל בתחומים רבים כגון מחירי עמלות, יחס הלימות ההון, מינוי משרות בכירות ועוד.
מקובלת היום ההבחנה כי משרדי הממשלה שומרים בידיהם את האחריות לאסדרה בתחומים המשפיעים על הכנסות או הוצאות המדינה (בוודאי שבמהותיים שבהם) כמו מיסים, אגרות, הפרטת חברות ממשלתיות ובתחומים הנוגעים לשירותים חיוניים כגון ביטחון ובריאות. האחריות לאסדרה נעשית אם על ידי ביצוע בפועל ואם על ידי הענקת סמכויות לא משמעותיות לרשויות שונות.
הרשויות העצמאיות יותר עוסקות לרוב בהסדרת מרקם החיים והמסחר. לדוגמה, רשות ניירות ערך, הכפופה למשרד האוצר, האמונה על שקיפות ואמינות המסחר במניות חברות ציבוריות והגנה על כספי המשקיעים מפני תרמיות, וכן מועצת רואי החשבון, האחראית על רישוי רואי החשבון בישראל וקביעת תקנות של אי תלות בחברות המבוקרות למניעת הטעיה של המשתמשים בדוחות החברות.
דוגמה נוספת היא "חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו" אשר חוקק לראשונה ב-1990, שהביא להקמתה של השות השנייה שמשמשת מאז כגוף האחראי על שידורי הטלוויזיה והרדיו המסחריים בישראל. הגוף הוקם בשל מחסור בתדרי שידור, אשר הוביל את משרד התקשורת להבנה כי קיים צורך באסדרה ציבורית של טלוויזיה מסחרית, ועליו למנות מועצה אשר תהיה אחראית לפי חוק לחלוקת התדרים באמצעות מתן רישיונות לזכיינים דרך מכרזים, ופיקוח עליהם. בין היתר, הרשות אחראית להבטיח שגופי השידור עליהם היא מפקחת יתנו ביטוי לכלל התרבויות, יקיימו שידורים בשפות זרות, והיא מסווגת בעצמה תכנים בלתי הולמים. יחד עם זאת, עולים טיעונים באשר לרלוונטיות המודל בעידן הנוכחי. יש הסבורים כי שינויים טכנולוגיים, המאפשרים הפצת ערוצי שידור שלא באמצעות האוויר, ביטלו את חשיבות המחסור בתדרים, וייתכן שאין עוד הצדקה לפיקוח ציבורי. מנגד יש הטוענים שמרכזיות הטלוויזיה בחיי הציבור והיעדר הייצוג בשידורים של קבוצות מסוימות (הכחדה סמלית) מראים כי על האסדרה להמשיך להתקיים. כמו כן, ועדות ממשלתיות שונות הוקמו כדי לדון אם יש מקום להקמת רשות תקשורת מקצועית ועצמאית בישראל שתאחד את הגופים המאסדרים השונים ותרחיק את תהליכי האסדרה מהשפעת הדרג הפוליטי.
הבחנה זו היא כללית ועדיין, בעיקר עקב מבנה משרדי הממשלה ורצון לשמור על מוקדי כוח, רשויות הסדרה ופיקוח שונות הנוגעות בתחומים מקצועיים בלבד, אינן זוכות לעצמאות מספקת.
טענות לעודף אסדרה
בישראל נשמעת תדיר הטענה מצדם של בעלי עסקים ותעשיינים שבישראל יש משטר של עודף אסדרה בתחומים רבים. בדירוגי השוואה פומביים ישראל מדורגת נמוך מאוד ביחס לכדאיות ביצוע עסקים, וביחס לסרבול ביורוקרטי (הנוצר מעודף האסדרה) - ובשנים האחרונות הדירוג הולך ויורד. מקובל להעריך שבין 2007 ל-2013 השתרשה עודף אסדרה בישראל בתחומים הקשורים לשוק ההון. ישראל אף מדורגת במקומות לא מחמיאים בדירוג קלות עשיית העסקים של הבנק הבינלאומי, ובמדד תפיסת השחיתות.
למרות השימוש במונח "עודף" אסדרה, חלק ניכר מהשיח סביב האסדרה עוסק באיכותה ולא בהכרח בכמות או בהיקף שלה. לכן מדינות רבות, וישראל ביניהן, שמות דגש על שיפור איכות האסדרה החדשה באמצעות שיטות לחיזוק תהליכי קבלת ההחלטות, התבססות על כלי ניהול סיכונים וניתוח ההשפעה המערכתית הצפויה של שינויים באסדרה. בענפים בהם האסדרה לא מתפקדת טוב, חסרת שיניים וחלשה מדי, זכויות העובדים נפגעות ויחסי העבודה נוטים לכיוון המעסיקים יותר מדי, אפילו ברמה של סיכון בריאותם וחייהם של העובדים
השופט יוסף אלרון עמד על הקושי להתמודד עם אסדרה סבוכה מדי בהוראות נוהל להגשת בקשות לתמיכה מתקציב המדינה ולדיון בהן: "הוראות נוהל תמיכות מנוסחות באופן מורכב, המקשה על הבנתן: 24 סעיפים ולמעלה מ-200 תתי-סעיפים הנפרשים על פני 15 עמודים, מנוסחים בלשון משפטית, וקובעים כללים, חריגים לכללים, וסייגים לחריגים. ספק אם אדם מן היישוב יכול להבין את הוראות הנוהל במלואן ולאשורן, וניתן להניח כי מוסדות ציבור רבים מתקשים ביישומן."
התוכנית הממשלתית לשיפור האסדרה
בעקבות המצב האסדרתי העגום יחסית של ישראל ביחס לעולם, וכחלק מהליך הצטרפותה של ישראל לארגון ה-OECD, הוביל משרד ראש הממשלה מהלך ממשלתי רחב לשיפור האסדרה הממשלתית ולהפחתת הביורוקרטיה האסדרתית. המהלך מעוגן בהחלטת ממשלה, במסגרתה נסרקת כל האסדרה הממשלתית הקיימת תוך חובת הפחתת הביורוקרטיה ב-25% לפחות, וכן חלה חובה לקיים תהליך להערכת השפעות אסדרה (מכונה RIA - Regulatory Impact Assessment) עבור כל אסדרה חדשה. בנובמבר 2021 נחקק חוק עקרונות האסדרה, הקובע את עקרונות האסדרה ומקים את רשות האסדרה.
חוזה רגולטורי
המונח "חוזה רגולטורי" הופיע לראשונה בספרות בישראל במחקריה של ד"ר שרון ידין, ואומץ לדין הישראלי בפסיקתו של בג"ץ בעניין מתווה הגז הטבעי. חוזה רגולטורי הוא תוצר של הסכמה בין גוף מנהלי מאסדר לתאגיד פרטי, שעניינה הבנות הדדיות והחלפת תמורות שחלקן או כולן קשורות באסדרת פעילותו של התאגיד. זהו הסדר הסכמי המתאפיין במתן הקלה אסדרתית על ידי המאסדר בתמורה לנטילת מחויבויות וולונטריות על ידי גורם פרטי. עניינו של ההסכם בגיבוש טיבה והיקפה של האסדרה הייחודית שתחול על המפוקח המהווה צד להסדר. אסדרה הסכמית היא כלי נפוץ בישראל, המשמש להסדרת היחסים בין רשויות המנהל ובין גופים הנתונים לפיקוחן, במגוון תחומים. כך למשל הסכימו חברות מזון להעביר את טבלת הערכים התזונתיים לקדמת אריזות המוצרים, בתמורה להורדת קמפיין של משרד הבריאות הקורא לצריכה מתונה של מלח. במקרה אחר הסכימה מכתשים אגן להקים קרן חינוכית בהשקעה של 700,000 ש"ח ולפרסם מודעת התנצלות בעיתון, בתמורה לפטור מהליכים פליליים בגין זיהום שיצרה ברמת חובב. ובמתווה הגז הטבעי הסכימה הממשלה לפטור את מונופול הגז מהוראות חוק ההגבלים העסקיים, להעניק לו הקלות כלכליות ולהימנע במשך עשור משינויי אסדרה, כולל בחקיקה ראשית, בתמורה להשקעה של מיליארד דולר וחצי בפיתוח המאגר העיקרי והסכמה לפירוק חלקי של המונופול. בבג"ץ מתווה הגז הגדיר בית המשפט את ה"חוזה הרגולטורי", החיל תבנית הסכמית זו על מתווה הגז, אף שנוסח כהחלטת ממשלה, ניתח את סמכויותיה וחובותיה של הממשלה במסגרת אסדרה הסכמית ועמד על חשיבותה של השיטה למנהל הציבורי המודרני.
שבי רגולטורי
אחת התופעות המוכרות בהקשר של רגולציה קשורה להשפעה של גורמים חיצוניים על פקידי הממשל, כגון על ידי התעשייה המפוקחת, על ידי שדלנים וארגונים שונים. בעוד שלפי הגישה הקלאסית להבנת המנהל הציבורי (גישת האינטרס הציבורי), רגולציה נועדה להשיא את האינטרס הציבורי, ומתבצעת על ידי פקידי מנהל שהם שליחי ציבור הפועלים למענו, מולה ניצבת גישת האינטרס הפרטי. גישה זו, הידועה גם כתורת הבחירה הציבורית (public choice theory) גורסת שיש להבין את מהלכי החקיקה והאסדרה על יסוד ההנחה שאנשי ציבור פועלים לקידום אינטרס פרטי ולא רק ציבורי. משמעותו של השבי הרגולטורי היא שהרגולטורים פועלים בשירות הגורמים הפרטיים עליהם הם מונו לפקח. כלומר, הרגולטור "שבוי" באינטרס פרטי כלשהו. המצב ההכרתי של השבי עשוי להשתנות ממקרה למקרה, והוא עשוי להיות מדעת או שלא מדעת.
ביוש (שיימינג) רגולטורי
ביוש רגולטורי מתייחס לכל פרסום מכוּון של מידע על ידי רשויות מנהליות המיועד להעביר מסר ערכי שלילי על אודות גופים פרטיים לצורך מטרה רגולטורית. ביוש נדון עד כה בעיקר בהקשרים אזרחיים פרטיים, שבהם אזרחים מביישים אזרחים אולם ביוש רגולטורי מתייחס להקשר רחב יותר, במסגרתו הוא משמש ככלי אכיפה ברשות המבצעת באמצעות פרסומים ממשלתיים "מביישים" הקשורים לאחריותם המנהלית, האזרחית, הפלילית או המוסרית של תאגידים, במסגרת אחריותם החברתית. לדוגמה, רגולטורים מתחומים שונים החלו לפרסם את שמות החברות האיטיות ביותר במענה טלפוני ללקוחות; דירוגים של בתי חולים לפי רמות הזיהום השוררות בהם, זמני ההמתנה ושביעות הרצון של מטופלים; וכן סרטונים של פעולות ביקורת ואכיפה הננקטות כלפי מסעדות שקיים לגביהן חשש לסיכון תברואתי. משרדי ממשלה דורשים כעת מחברות לסמן את מוצריהן בסימונים הכוללים מידע צרכני מרתיע ושלילי, כגון מדבקות אדומות המעידות על ערכי מזון בעייתיים, סימונים של כפיות סוכר וכן המחיר הממוצע של המוצר במדינות נבחרות בעולם לצד סימון המחיר בישראל. נוסף על כך רגולטורים תובעים כיום מתאגידים לפרסם מודעות התנצלות בעיתון על אודות התנהגות אסורה, ומפרסמים בעצמם הודעות על גופים שהוטלה עליהם עיצומים רגולטוריים משמעותיים.
בחוק להגברת האכיפה של דיני העבודה, תשע"ב-2011, נקבעה חובת ביוש בדמות חובה שהחוק מטיל על המאסדר לפרסם מידע על גופים שהטיל עליהם עיצום כספי עקב הפרת החוק.