cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ים אזוב
ים אזוב נוצר עם עליית המפלס של הים השחור בכמאה מטרים. על קרקעית הים התגלו שרידים של התיישבות נאוליתית באזורים המוצפים בימינו במים. על פי תאוריית המבול של הים השחור, עליית פני הים השחור התרחשה בפתאומיות בסביבות שנת 5600 לפני הספירה, ומאורע זה קשור לאגדות עם המספרות על אירוע מסוג המבול. בימי קדם היה ים אזוב ידוע בשם אגם מאוטן או ים מאוטן.
הסברה העממית המקובלת היא שמקורו של השם הנוכחי של הים לקוח משמו של נסיך בשם אזום או אסוף, שנהרג בזמן שהגן על עיר באזור זה בשנת 1067 לספירה. רוב המלומדים סוברים כי שם הים לקוח משמה של העיר אזוב או מהמילה אזק, שפירושה "נמוך" בטורקית, לאור מיקומה.
אורכו המרבי של ים אזוב הוא 340 קילומטר, רוחבו המרבי 135 קילומטר ושטחו 37,555 קילומטר רבוע. הנהרות העיקריים הנשפכים לים אזוב הם הנהר דון והנהר קובן. בשל נפח הזרימה של נהרות אלה, רמת המליחות בים נמוכה יחסית ובמקומות מסוימים המים כמעט מתוקים. הנהרות אף מביאים אל הים כמות סחף גדולה.
ים אזוב הוא הים הרדוד בעולם, עם עומק מים ממוצע של 13 מטר בלבד. עומקו המרבי של הים הוא 15.3 מטר. במקומות שבהם סחף הנהרות רב, כגון במפרץ טגנרוג, עומקו הממוצע של הים מגיע לפחות ממטר. הזרם הבולט בים הוא סיבובי, בניגוד לכיוון השעון. רמת הגאות בים משתנה, אולם יכולה להגיע לחמישה מטרים. בחורף קופאים חלקים נכבדים מפני הים.
הנמלים העיקרים בים אזוב הם טגנרוג, מריאופול, רוסטוב על הדון וייסק. כלי שיט העוברים בתעלת הוולגה-דון המחברת בין נהר הדון לוולגה, יכולים להגיע עד לים אזוב דרך שפך נהר הדון. בים אזוב קיימים אתרי קידוח לגז טבעי ולנפט.
תוכניות סובייטיות שאפתניות לחיבור הים הכספי לים אזוב באמצעות פרויקט תעלת אירואסיה המכונה לעיתים "תעלת מניץ'", נדונו במרץ רב משנת 1932, אך העבודה מעולם לא הושלמה. בתחילת המאה ה-21 נחשבת התוכנית לבלתי כדאית מבחינה כלכלית, אם כי הנושא חוזר ועולה מדי פעם.
בעבר הייתה בים אזוב דגה עשירה: למעלה מ-80 מיני דגים זוהו בו וכן כ-300 מיני חסרי חוליות. במאה ה-20 פחת עושר הדגה עקב הדיג ורמות הזיהום הגוברות.
דיגניטאס
דיגניטאס (בלטינית: Dignitas) הוא מושג חברתי-ערכי שהיה קיים בחברה הרומית העתיקה לציון מעמדו האישי-איכותי והמוסרי של אדם, ועבר ממנה להגות העולם המערבי.
למילה דיגניטאס אין תרגום ישיר לעברית (או לאנגלית). משמעות המילה דומה לכבוד או כבוד האדם, במובן של סך הכבוד שצבר האדם בקהילה במהלך חייו.
דיגניטאס היה מורכב מיוקרה, מוניטין, שם טוב, מידות מוסריות, ודעת הבריות על האדם. הצטיינות בקרב עזרה להשגת דיגניטאס וגם הוולדות למשפחה בעלת דיגניטאס גבוה.
על פי מילון אוקספורד דיגניטאס כלל בתוכו התאמה, כשירות, ערך (במובן של מצב של להיות ראוי ל...), סטטוס חברתי, כבוד והערכת הבריות.
המונח דיגניטאס מוזכר בכתביהם של סופרים רבים בני התקופה, בהם קיקרו, טיטוס ליוויוס וטקיטוס.
המילה האנגלית דיגניטי - הניתנת לתרגום כ"כבוד האדם" נגזרה משורש זה.
אפרים אשכנזי
אפרים אשכנזי (י"ח באדר ב' תרצ"ח, 21 במרץ 1938 - ו' בטבת תש"ל, 15 בדצמבר 1969) היה טייס חיל האוויר הישראלי וחתן פרס ביטחון ישראל.
ביוגרפיה
אשכנזי נולד בקיבוץ מרחביה, בנם של משה ופנינה. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בהצטיינות ובנעוריו החל בפעילות בתנועת "השומר הצעיר". בגיל 16 הוא היה למדריך קן התנועה בעפולה ובגיל 18 למדריך הקן בקריית חיים.
בשנת 1956 התגייס אשכנזי לצה"ל והתנדב לחיל האוויר. הוא שירת כטייס ובשנת 1958 החל בשירות קבע. אשכנזי היה בין חברי משלחת חיל האוויר לסלון האווירי שבפריז ועם קבלת ההחלטה על רכישת מטוסים מסוג מיראז', הוא נשלח מטעם החיל לבחינתם ולדרוש מטעם צה"ל עריכת שיפורים לצורכי החיל. מתוקף אחריותו זו הוא עמד בראש צוות הקצינים שפיתחו עבור המטוס את מערכת הירי ופעלו לשיפור כוונת התותחים במטוס הנשר, פעולה שזיכתה אותו בפרס ביטחון ישראל לשנת 1968.
אשכנזי נפטר ממחלה ממארת בדצמבר 1969 ונקבר בבית הקברות שבקיבוץ מרחביה.
הרקליאופוליס מגנה
הרקליאופוליס מגנה הוא שמה היווני של עיר הבירה של המחוז העשרים של מצרים העתיקה. שמה של העיר לאורך השנים היה: הֵנֶן – נֶסוּת שמשמעותו "הבית של ילד המלכות", לאחר מכן שונה שמה ל- הנָס בקופטית ו- אחנס  בערבית של ימי הביניים. שמה של העיר היום: איחנסיה אום אל-קימאם, שפירושו "אמא של שברי החרס". העיר שכנה באזור אל-פיום של היום.
העיר הייתה בירת מצרים התחתונה בתקופות של השושלת התשיעית והשושלת העשירית אשר שלטו בתקופת הביניים הראשונה. לאחר האיחוד של מצרים התחתונה ומצרים העליונה לממלכה אחת חשיבותה של העיר ירדה. בתקופה העתיקה העיר הייתה מרכז הפולחן לאל הַרישֶף. אצל היוונים היה מזוהה עם הרקולס. האגדה מספרת שבעיר היה לבירינת ענק, אבל לא נמצאו כל שרידים לכך בשטח.
ארכאולוגיה
הארכאולוג האנגלי פלינדרס פיטרי חפר באתר בין השנים 1903 – 1904. הממצאים באתר כללו שרידים של העיר מתקופות של השושלות התשיעית והעשירית, וכן שרידים של העיר מתקופת הביניים השלישית (המאה ה-11 לפנה"ס – המאה ה-7 לפנה"ס). נמצאו שרידים נרחבים של מקדשים מתקופות הממלכה התיכונה והאימפריה החדשה, בתי מגורים מהתקופה הרומית. האתר ממשיך להיחפר עתה על ידי משלחת ספרדית אשר מתמקדת בעיקר בבתי קברות של תקופת הביניים הראשונה. הממצאים של פיטרי כללו פסלון מזהב מתקופת הביניים השלישית של האל המקומי הרישף. הפסל נמצא עתה במוזיאון לאומנות יפה בבוסטון, פסלונים מטרה קוטה ומנורות.
העת העתיקה
העת העתיקה היא תקופה בהיסטוריה, אשר ראשיתה בעת הופעת כתב היתדות כששת אלפים שנה לפני זמננו במסופוטמיה וסיומה מצוין על פי מרבית האסכולות בנפילת האימפריה הרומית המערבית במאה ה-5 לספירה (בשנת 476), היא דנה בעיקר על התרבות היוונית, הרומית והמצרית. העת העתיקה התאפיינה בבידוד התרבויות לפי אזורי מחיה. כך התרבויות של אמריקה היו מנותקות מאירואסיה ולא היו קשרים כלשהם ביניהם. גם בתוך אירואסיה, שהיא יבשת אחת, היה ניתוק רב בין התרבויות השונות בגלל אמצעי התחבורה הדלים של התקופה שלא אפשרו ניידות גבוהה. כך נוצרו מרכזי תרבות מבודדים יחסית עם אזורי השפעה מקומיים. למרות זאת, היו גלי הגירה גדולים שגרמו לאובדן תרבויות שלמות בכיבוש והרס מוחלט. גלי הגירה אלה נוצרו על רקע משברים כלכליים ופוליטיים בארצות המוצא של המהגרים.
חלוקה לתקופות משנה
נהוג לחלק את העת העתיקה לשתי תקופות משניות: תקופת הברונזה ותקופת הברזל.
תקופת הברזל מתייחסת לתקופה בה האדם הגיע לרמה הטכנולוגית המאפשרת ייצור ועיצוב כלים מברזל. טכניקות ראשונות לעיצוב כלים מברזל התפתחו באזור אנטוליה והקווקז בסוף האלף השני לפנה"ס ובאזור הלבנט בתחילת האלף הראשון לפנה"ס. במזרח הרחוק ורוב אירופה התפתחה תקופה זו בהדרגה בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה ה-6 לפנה"ס. בצפון גרמניה, סקנדינביה ובריטניה הגדולה תקופה הברזל החלה רק במאה ה-5 לפנה"ס.
המושג התקופה הקלאסית, מופיע בהיסטוריוגרפיה שנכתבה במערב לתיאור ימי הזוהר של יוון ורומא.
אמריקה
העת העתיקה באמריקה נמשכה עד לסוף המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 ונקראת גם התקופה הטרום קולומביאנית.
משימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים
משימה בלתי אפשרית 4: קוד הצללים (באנגלית: Mission: Impossible – Ghost Protocol) הוא הרביעי בסדרת סרטי הקולנוע משימה בלתי אפשרית שמתבססים על סדרת הטלוויזיה באותו שם. את הסרט ביים בראד בירד, ובתפקיד הראשי מככב טום קרוז.
תקציר העלילה
לאחר שהקרמלין נחרב בפיגוע טרור הסוכן אית'ן האנט (מגולם על ידי טום קרוז) ושאר חברי יחידת "משימה בלתי אפשרית" (IMF) מואשמים בפיגוע. אית'ן האנט וצוותו החדש נאלצים כעת לרדת למחתרת ולהוכיח את חפותם ובמקביל למנוע מתקפה גרעינית גלובלית.
הפקה
צילומי הסרט החלו ב-30 בספטמבר 2010. הצילומים התקיימו בדובאי, בפראג, במוסקבה, במומבאי, ובונקובר. הסרט צולם בחלקו במצלמות IMAX.
הקדימון הראשון המלא של הסרט פורסם רשמית ב-29 ביוני 2011.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב מייקל ג'אקינו, שהלחין את הפסקול גם לסרט השלישי. פסקול הסרט משלב גם את שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה המקורית שהולחן בידי לאלו שיפרין.
מוסטנג (סוס)
מוסטנג (באנגלית  mustang) הם סוסי פרא החיים במערב ארצות הברית.
היסטוריה
הילידים יושבי הארץ לא ראו סוס מימיהם, עד בוא הספרדים. הם דימו את הרוכבים ליצורים אלוהיים. הספרדים אסרו על הילידים לרכוב על סוסים או לרכוש אותם כדי למנוע מהם להשתמש בהם נגדם, אולם הילידים אימצו במהרה את הסוסים כאמצעי התעבורה העיקרי שלהם, שילבו את הסוסים במיתולוגיה שלהם ופיתחו תרבות של לוחמים רכובים.
עם השנים התערבבו הסוסים הספרדים עם סוסים שברחו, או שוחררו על ידי מתיישבי ארצות הברית, בעיקר בתקופת ההתפשטות הגדולה מערבה של המאה ה-19. מספרם של סוסי הפרא בצפון אמריקה הגיע למיליונים רבים והם ניצודו ונלכדו למטרות מגוונות, עד שב-1959 אסרה על כך חקיקה למען שימור הטבע.
מקור המילה "מוסטנג" במילה הספרדית-מקסיקנית "mestengo", או במקור הספרדי "mesteño", שפירושה בקר מבוית שברח מבעליו והיה לפרא.
גלין דניאל
גלין אדמונד דניאל (באנגלית: Glyn Edmund Daniel; 23 באפריל 1914 - 13 בדצמבר 1986) היה ארכאולוג בריטי שהתמחה בתקופה הנאוליתית באירופה.
חייו
דניאל נולד בברי שבדרום ויילס ולמד גאולוגיה באוניברסיטת קרדיף, ולאחר מכן עבר לקולג' סיינט ג'ון בקיימברידג' ולמד ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה.
בזמן מלחמת העולם השנייה השתמש בכישרונותיו על מנת לסייר באתרים ארכאולוגיים באמצעות צילומי אוויר, בעבודתו ליחידת צילומי האוויר של חיל האוויר המלכותי (RAF) ובבדיקת תמונות של טריטוריה אויבת.
לאחר המלחמה הוא חזר לקיימברידג' ומונה למופקד קתדרת דיסני לארכאולוגיה בשנת 1974, ולעורך של כתב העת המדעי "Antiquity" בין 1985-1958. עבודתו העיקרית בלימודיו היא על קברים מהתקופה הנאוליתית. הוא גם כתב ספרים על ההיסטוריה של הארכאולוגיה.
איזו מין שכנה
איזו מין שכנה (באנגלית: The Girl Next Door) הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא לאקרנים ב-9 באפריל 2004 המשתייך לז'אנר קומדיית נעורים, בכיכובם של אמיל הירש ואלישה קאת'ברט.
עלילה
מת'יו קידמן (אמיל הירש), תלמיד שאפתן העומד לסיים את בית הספר התיכון, חולם על קריירה פוליטית. הוא מתכוון לזכות במלגת לימודים ולהתקבל לאוניברסיטת ג'ורג'טאון. מועצת התלמידים, שמת'יו עומד בראשה, מצליחה לגייס 25,000 דולר כדי להביא לתיכון נער קמבודי מחונן בשם סאמנאנג.
רומן מתפתח בין מת'יו לבין שכנתו החדשה דניאל (אלישה קאת'ברט), אך חברו אילי המתמכר לסרטי פורנוגרפיה מראה לו סרט כזה בכיכובה של דניאל.
בעקבות עצה של חברו אילי, מתיו יוצא לפגישה עם דניאל. לפני שהם יוצאים, מת'יו חולם בהקיץ ובחלום הוא רואה את דניאל מבצעת מין אוראלי לאביו, וסצנה לסבית עם אמו. כל זה קורה כאשר דניאל יושבת עם הוריו בסלון ורואה תמונות שלו מהילדות. מת'יו ודניאל יוצאים, ומגיעים לחדר במלון זול. התנהגותו המוזרה של מת'יו בפגישה גורמת לדניאל להבין שהוא צפה באחד מהסרטים בכיכובה, והיא מבינה שהוא מעוניין לקיים איתה יחסי מין כדי להרשים את חבריו. היא מענישה אותו ומציעה לו לקיים יחסי מין לפני שהוא עושה זאת, מתוך ידיעה שהוא ישתפן. היא נוזפת בו ועוזבת ללאס וגאס.
מת'יו וחבריו נוסעים בעקבות דניאל ללאס וגאס, ומוצאים אותה בכנס לסרטי פורנוגרפיה. מת'יו משכנע את דניאל לעזוב את ענף הפורנוגרפיה, אך מגלה שהמפיק שלה, קלי, מתנגד לכך, משום שאינו מוכן לאבד את השחקנית הטובה ביותר שלו, דבר הכרוך גם באובדן השקעה של 30,000 דולר בסרט שלו. קלי מוביל את מת'יו לבית של הוגו (מפיק סרטי זימה מתחרה שלו), ומדווח למשטרה על פריצה ושוד לאחר שהוא גורם למת'יו לגנוב גביע מהבית. מת'יו נמלט מהדירה ומהמשטרה, וחברו אילי מסיע אותו לאולם שבו על מת'יו לשאת נאום כדי לזכות במלגה. קלי סימם את מת'יו ללא ידיעתו באקסטזי, ולכן הוא נכשל בנאום ומאבד את המלגה. בנוסף לכך, קלי מפצה את עצמו על אובדן השקעתו בסרט, באמצעות גנבת הכסף שמת'יו, כיו"ר מועצת התלמידים, גייס כדי להביא לבית ספרו את סאמנאנג, הגאון הקמבודי. מת'יו מגלה שעלול להיפתח נגדו תיק פלילי, משום שהציג את קלי כיועץ בית הספר בפני פקידת הבנק, ובכך עזר לקלי להונות אותה.
מת'יו אינו מעוניין לערב את משפחתו בעניין והוא פונה לדניאל שתעזור לו. ביחד איתה ועם חבריו אילי וקליץ הם יוצרים, במהלך מסיבת סיום הלימודים, קלטת לחינוך מיני. לאחר סיום המסיבה מגשים מת'יו את חלומו, ומקיים יחסי מין עם דניאל במושב האחורי של מכוניתו. דניאל מוכרת את הקלטת לחינוך מיני למפיק הפורנו הוגו פוש. הוא ומת'יו מרוויחים מיליונים הודות לקלטת. מת'יו נהפך לשותף סמוי של הוגו, שכן הוא רוצה להישאר בעילום שם. הוגו מקיים את הבטחתו ומשלם עבור הבאתו של סאמנאנג לארצות הברית, ומת'יו כבר אינו זקוק למלגה כדי לממן לימודים באוניברסיטת ג'ורג'טאון הודות לרווחיו מהפקת הקלטת. סיפורו של מת'יו מסתיים כאשר הוא נשאר בקשר רומנטי עם דניאל.
בקופות
בסרט הושקעו 21 מיליון דולר. בהקרנת הבכורה, הסרט הוצג ב-2,148 אולמות קולנוע, גרף 6 מיליון דולר בשבוע הראשון. בסך הכל הסרט גרף 30 מיליון דולר בהקרנות מסביב לעולם.
10 באוגוסט
10 באוגוסט הוא היום ה-222 בשנה (223 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 143 ימים.
מרקאיבו
מרקאיבו (בספרדית: Maracaibo) היא עיר הבירה של מדינת סוליה בוונצואלה. העיר נמצאת בצפון-מערב המדינה על צידו המערבי של המיצר המקשר את אגם מרקאיבו למפרץ ונצואלה. בעיר מתגוררים כמיליון וחצי בני אדם ובמטרופולין שלה מתגוררים למעלה משני מיליון בני אדם. מרקאיבו היא העיר השנייה בגודלה במדינה, אחרי בירת המדינה קראקס.
היסטוריה
העיר נוסדה שלוש פעמים: לראשונה בתקופה בה שלטה באזור משפחת בנקאים גרמנית שקיבלה זיכיון על האזור מקרלוס הראשון, מלך ספרד. ב-1529 אמברוסיוס אטינגר הגרמני יצא בראש משלחת לאגם מרקאיבו. לאחר ניצחון אחרי מספר קרבות קשים עם התושבים הילידים הוא ייסד את ההתיישבות ב-8 בספטמבר 1529 וקרא לה נוי-נירנברג (בגרמנית: Neu-Nürnberg, "נירנברג החדשה"). השם הנוכחי נובע משם האגם, גם הוא ניתן על ידי אטינגר והספרדים קראו כך גם לעיר לאחר שהחזירו את השליטה בוונצואלה לעצמם. אומרים שהשם בא משמו של קסיקה מרה, מנהיג האינדיאנים המקומיים שנפל באחד הקרבות ההם, וכשנפל בקרב הם צעקו "מרה קאיו!" (בספרדית: "מרה נפל!") ומכאן מרקאיבו. עקב חוסר פעילות באזור, הכפר פונה ב-1535.
ניסיון להקים את הכפר מחדש כשל בסופו של דבר. לאחר כמה שנים, ב-1574, תחת פקודת מושל ונצואלה דייגו דה מסרייגוס, המקום יושב מחדש תחת השם "נואבה סמורה דה מרקאיבו". לאחר מכן העיירה התפתחה.
בניסיון הראשון לקבלת העצמאות של ונצואלה, ב-1810, מרקאיבו נותרה נאמנה לכתר הספרדי והמרד נכשל בסופו של דבר. לאחר כעשור החלו מחדש מרידות למען קבלת עצמאות שהובילו ללחימה בין המלוכנים ודורשי העצמאות. המלוכנים נוצחו סופית ב-1823 בשיא המאבק לעצמאות.
במשך מאות שנים העיר הייתה מבודדת משאר ונצואלה בגלל האגם, והיה אפשר להגיע אליה רק בכלי תחבורה ימיים. למעשה, העיר הייתה יותר מקושרת לקולומביה מאשר למזרח ונצואלה. מצב זה בא לסופו כאשר בשנות החמישים הוחלט לבנות גשר והוא נפתח ב-1962. כאשר הוא נבנה, הוא היה הגשר הארוך בעולם.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, אשר חלק מהן נחשבות לטובות במדינה. ביניהן ניתן למנות את אוניברסיטת סוליה ואוניברסיטת ד"ר רפאל בייוסו צ'סין.
תחבורה
העיר מקושרת אל רוב ונצואלה דרך גשר חנרל רפאל אורדנטה, שנקרא על שמו של אחד מגיבורי העצמאות הוונצואלייאניים.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי לה צ'יניטה. הנמל ימי מרקאיבו הוא אחד הנמלים החשובים במדינה ובאמריקה הלטינית.
בעיר פועלת מערכת תחבורה ציבורית אשר כוללת בין היתר רכבת תחתית שנפתחה ב-2006.
כלכלה
במחצית השנייה של המאה ה-19 מילאה העיר תפקיד חשוב ביצוא הקפה, ואילו לאחר תגליות הנפט בעשורים הראשונים של המאה ה-20, הפכה ל"בירת הנפט". חברות נפט רב-לאומיות פתחו את משרדיהן בעיר.
מועדון הכדורגל "אוניברסיטת קראיובה"
היסטוריה
ספורט קלאב אוניברסיטת קראיובה הוקמה בשנת 1948. ב-5 בספטמבר 1948 UNSR קראיובה הפסידה במשחקה הראשון בתולדותיה נגד קבוצה מפיליאש במסגרת משחקי האליפות האזורית. מאמן הקבוצה באותם ימים היה ניקולאיה פולוז'ינסקי. שם הקבוצה שונה בשנת 1950 ל-CSU קראיובה, ל-שטִיאִינצה קראיובה(Ştiinţa Craiova) באותה השנה ולבסוף למועדון אוניברסיטת קראיובה בשנת 1956.
בשנת 1964 העפילה קבוצת "אוניברסיטת קראיובה" לראשונה לליגה הרומנית הבכירה והקבוצה זכתה באליפותה הראשונה בעונת 1973/74. לאחר ירידה כללית ביכולת הקבוצה בשנות ה-80 מאז העונה המופלאה של 1982/1983 בה הגיעה עד חצי גמר גביע אופ"א שכללה הופעות מכובדות כולל נגד קבוצות כגון בורדו מצרפת, פיורנטינה מאיטליה, קייזרסלאוטרן מגרמניה ובנפיקה ליסבון מפורטוגל. הקבוצה חזרה למרכז הבמה בכדורגל הרומני בשנת 1991 עם האליפות הרביעית וכן מספר הופעות מכובדות באירופה.
בסוף עונת ירדה קבוצת "אוניברסיטת קראיובה" לליגה הרומנית השנייה כשסיימה במקום ה-15. בסוף עונת ירדה לליגה הרומנית השלישית. בשנת 2014 פורקה הקבוצה לאחר פשיטת רגל.
בשנת 2017 הקבוצה הוקמה מחדש והחלה את דרכה בליגה השלישית. בעונת 2020/21 הקבוצה הורכבה משחקנים זרים מנוסים ושחקנים רומנים צעירים דוגמת אובידיו ביק, שבהמשך שיחק בעירוני קריית שמונה. היא הייתה בין הקבוצות החזקות של הליגה. בסיום העונה היא עלתה לליגה העליונה. בהתאם לתוצאות העונה הראשונה בליגה היא שובצה במפעל אירופי. נכון לעונת 2022/23 היא משחקת בליגה העליונה.
הופעות אירופיות
הקבוצה הופיעה לראשונה במפעל אירופי בעונת 1970/1971, אז השתתפה בגביע ערי הירידים והפסידה כבר בסיבוב הראשון. בעונת 1973/1974 שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א והודחה בסיבוב השני. בעונה שלאחר מכן, עונת 1974/1975, שיחקה בגביע אירופה לאלופות והודחה בסיבוב הראשון על ידי קבוצת אוטבידברג משוודיה. בעונה שלאחר מכן שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב הראשון. בעונת 1977/1978 הקבוצה שיחקה בגביע המחזיקות והודחה בסיבוב השני. בעונה שלאחר מכן חזרה הקבוצה לגביע המחזיקות, והודחה בסיבוב הראשון. בעונת 1979/1980 חזרה הקבוצה לגביע אופ"א, והודחה בסיבוב השלישי. הקבוצה חזרה למפעל גביע אירופה בעונת 1980/1981, והודחה בסיבוב הראשון.
בעונה לאחר מכן, עונת 1981/1982 חזרה הקבוצה לגביע אירופה, והגיעה עד רבע הגמר. בעונת 1982/1983 חזרה הקבוצה לגביע אופ"א והצליחה להגיע עד חצי הגמר בו הפסידה לבנפיקה ליסבון בשל הפרש שערי חוץ. זהו ההישג הגדול ביותר בהיסטוריה האירופית של קבוצת אוניברסיטת קראיובה. בעונת 1983/1984 חזרה הקבוצה לגביע אופ"א, אך לא עברה את הסיבוב הראשון. בעונה לאחר מכן שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א והגיעה עד הסיבוב השלישי. בעונת 1985/1986 שיחקה הקבוצה בגביע המחזיקות, והודחה בסיבוב השני. בעונה לאחר מכן חזרה הקבוצה לגביע אופ"א והודחה שוב בסיבוב השני. בעונה לאחר מכן שיחקה הקבוצה פעם נוספת בגביע אופ"א, אך הפסידה כבר בסיבוב הראשון בהפרש שערי חוץ.
בעונת 1990/1991 שיחקה הקבוצה בגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב השני. בעונת 1991/1992 חזרה הקבוצה לגביע אירופה ונשרה כבר בסיבוב הראשון וכך גם בעונה שלאחריה. בעונה לאחר מכן שיחקה הקבוצה בגביע המחזיקות, והפסידה בסיבוב השני. בעונה שלאחר מכן לא הצליחה לעבור את הסיבוב המוקדם של גביע אופ"א וכך גם בעונה שאחריה.
בעונת 1996 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו וסיימה במקום השני בבית עם מאזן של שלושה ניצחונות, הפסד אחד ואף תוצאת תיקו ולא העפילה לסיבוב הבא. בעונת חזרה הקבוצה לגביע אופ"א אך הפסידה כבר בשלב המוקדם. בעונת 2001 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו והפסידה בסיבוב השני.
לאחר הפסקה ארוכה, בעונת 2021/22 הקבוצה שיחקה בליגה אזורית אך הודחה בסיבוב השני על ידי קבוצה אלבנית.
באוגוסט 2022 שיחקה הקבוצה במסגרת הקונפרנס ליג נגד הפועל באר שבע הישראלית.
שו"ת הרא"ש
שו"ת הרא"ש הוא ספר המשתייך לסוגת ספרות השו"ת שנכתב על ידי הרב אשר בן יחיאל.
השו"ת
בכל דפוסי שו"ת הרא"ש סודרו התשובות במאה ושמונה כללים.
הרא"ש כתב תשובות רבות לשואליו והם קובצו ב"שאלות ותשובות הרא"ש". הגיעו לפתחו שאלות כה רבות, עד שנאלץ בשלב מסוים להגביל את המענה לדיינים ורבנים בלבד.
לשו"ת הרא"ש ישנה עריכה ייחודית המבדילה אותו מיתר תשובות הראשונים, בכך שהתשובות נערכו בקבצים פנימיים (המכונים "כלל") לפי נושאים, ותחת הכותרת "כלל" נתקבצו מספר תשובות העוסקות באותו נושא, למרות היותן לשואלים שונים ובתקופות שונות.
דרכון ביומטרי
דרכון ביומטרי הוא דרכון המשלב נתונים כתובים ואלקטרוניים-ביומטריים על מנת לזהות את נושאו. המידע החיוני בדרכון מאוחסן במעגל משולב זעיר בטכנולוגיית RFID, המאפשרת קריאה באמצעות קרינה אלקטרו-מגנטית ללא מגע, ומאובטח באמצעות חתימה דיגיטלית.
הנתונים המאוחסנים על השבב
הדרכונים הביומטריים הנמצאים כיום בשימוש מכילים לרוב את הפרטים הבאים: שם, מספר דרכון, לאום, תאריך לידה, מין, תאריך תוקף, תמונות פנים, טביעות האצבעות, וקשתית העין. השבב מכיל גם מספר קבצים אשר מסייעים לאמת שהשבב מקורי ושהנתונים על השבב לא שונו.
פריצת מנגנוני האבטחה בדרכונים הביומטריים
לאורך השנים הוצגו והודגמו פריצות של מערכות האבטחה של הדרכונים הביומטריים על ידי גורמים שונים:
ביקורת
הדרכון הביומטרי עורר מחאה מצד פעילים למען הזכות לפרטיות במדינות רבות בעולם אשר מחו נגד העמימות באשר להיקף המידע שמאוחסן בשבבי הדרכונים ובאשר להשפעתו על חירויות הפרט. פעילים אלה ומומחים מתחומי הטכנולוגיה והמחשוב הביעו דאגה במיוחד מכך שהנתונים המאוחסנים על גבי המעגל המשולב שבדרכונים ניתנים לקריאה באמצעות טכנולוגיית RFID אלחוטית. על אף שהשימוש בטכנולוגיה זו מאפשר לעמדות הזיהוי לקרוא את המידע המאוחסן בדרכונים, היא תהיה עשויה גם לאפשר לכל אדם שברשותו ציוד קריאה מתאים לבצע את אותה הפעולה. במקרה שהפרטים האישיים ומספרי הדרכון המצויים על השבב אינם מוצפנים, המידע עשוי בסופו של דבר להגיע לידיים הלא נכונות.
ב-15 בדצמבר 2006, ה-BBC פרסם מאמר שעסק בדרכונים הביומטריים בבריטניה, אשר ציין כי:
צוות המחקר של ארגון Future of Identity in the Information Society (גוף מומחי אבטחה אשר ממומן על ידי האיחוד האירופי) הביע גם כן מחאה נגד הדרכונים הביומטרים של בריטניה וציין כי קיים חשש שהדרכונים ישמשו לצורך גנבת זהות.
בישראל
על מנת לאפשר הנפקת דרכונים ביומטריים בישראל הגישה הממשלה ב-27 באוקטובר 2008 לכנסת את הצעת חוק המאגר הביומטרי, התשס"ט-2008, והחוק אושר בדצמבר 2009, ונקבע שייכנס לתוקף ב-1 בינואר 2010 ובלבד שיאושרו תקנות לפי סעיפים אחדים בו. ב-16 במאי 2011 אישרה הממשלה את התקנות שהגיש השר הממונה, וב-2 ביוני 2011 אושרו התקנות בוועדת המדע של הכנסת, ובכך נכנס החוק לתוקף.
בשנת 2013 החל משרד הפנים בתקופת מבחן של הנפקת דרכונים ביומטריים, דבר שהתאפשר לאחר שבשנת 2009 חוקקה הכנסת את חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע, התש"ע (2009). בשלב הפיילוט, שהתקיים עד סוף חודש מאי 2017, יכול היה כל אזרח לבחור בין הנפקת דרכון רגיל לדרכון ביומטרי. כל דרכון ביומטרי שהונפק, נכנסו פרטי בעליו (בהסכמתו) למאגר הביומטרי. החל ב-1 ביוני 2017, ובהתאם לתיקון חקיקה שהתקבל בכנסת, החלה רשות האוכלוסין בהנפקת דרכונים ביומטריים בלבד. בהתאם לחוק הביומטריה, המידע הביומטרי נשמר במאגר ייעודי המנוהל על ידי רשות נפרדת – הרשות לניהול המאגר הביומטרי. טביעת אצבע של נושא הדרכון מועברת למאגר הביומטרי רק בהסכמתו. במקרה זה מונפק דרכון בעל תוקף לעשר שנים. אדם המסרב לאחסון טביעת האצבע שלו במאגר הביומטרי מקבל דרכון בעל תוקף לחמש שנים בלבד.
במהלך השנים דווח במספר הזדמנויות על קריעת דרכונים בביקורת הגבולות במטרה לעודד אזרחים להחליף את דרכונם לדרכון ביומטרי.
כף שרידן
כף שרידן (באנגלית: Cape Sheridan) היא לשון יבשה בחוף המזרחי של האי אלסמיר שבקנדה. הכף שוכנת לחוף ים לינקולן המהווה חלק מהאוקיינוס הארקטי. כף זו היא אחת מנקודות היבשה הסמוכות ביותר לקוטב הצפוני (הממוקם 840 ק"מ צפונה מהכף), והיא אחת הנקודות הצפוניות ביותר בקנדה (אחרי כף קולומביה, הממוקמת צפונית מערבית לכף שרידן). תעלת רובסון מפרידה בין כף שרידן לבין גרינלנד.
בחורף 1908–1909 הקים חוקר הקוטב רוברט פירי את מחנהו בכף שרידן במהלך מסעו האחרון בניסיונו להגיע אל הקוטב הצפוני.
קובי מידן
קובי מידן (נולד ב-27 באפריל 1958) הוא מנחה טלוויזיה, מתרגם, מדבב, משורר, קריין ושדרן רדיו ישראלי.
ביוגרפיה
מידן נולד בשם יעקב יחיאל מנדלבוים להרצל וזהבה, גדל והתחנך בנתניה. את דרכו בתקשורת החל מידן במסגרת שירותו הצבאי בגלי צה"ל בשנת 1976. הוא הגיש את המצעד הלועזי בתחנה והיה בין צוות המגישים הראשונים של התוכנית "נכון לעכשיו". לאלבום הבכורה של להקת תיסלם, "רדיו חזק" (1981), תרגם את השירים "תפסיק לכוון אלי", ו"מעשנים ביחד". לאחר עזיבתו את הרדיו עבר לטלוויזיה והנחה את תוכנית הטלוויזיה של הטלוויזיה החינוכית "רואים 6/6" לצד אורלי יניב, ארז טל ומרב מיכאלי לאחר מכן הנחה את "מצב הרוח" בערוץ הראשון לצידה של כרמית גיא.
השתתף בתוכנית הסאטירה הישראלית "העולם הערב" ששודרה בערוץ 2 הנסיוני בין השנים 1990–1993.
שב לרדיו בשנת 1993 וחזר להגיש את "נכון לעכשיו" במקום רפי רשף. לימים הצטרף אליו אברי גלעד והשניים הגישו את התוכנית עד שנת 1998.
בשנות התשעים השתתף בדיבוב סדרות מצוירות שונות, כגון "גברת פלפלת" (שם דיבב את "מר פלפל"), "טאו טאו" ו"קיד וידאו" (שם דיבב את "וויז").
בשנת 1996 החל להנחות את תוכנית הראיונות "פגישה לילית" בערוץ 2 תחת זכיינית השידור טלעד. התוכנית נחלה הצלחה, ושודרה במשך תשע עונות עד שנת 2005. במהלך עונות התוכנית ראיין מידן דמויות מוכרות רבות בחברה הישראלית. כמו כן זכור ראיון בלעדי של מידן עם השחקנית ג'יין פונדה בשנת 2002, וראיון היציאה מהארון של קורין אלאל ב-2001. בשנת 1999 הנחה יחד עם אברי גלעד את תוכנית הבידור "אברהם ויעקב", אשר כללה פינה קומית קבועה של אבי גרייניק ועידן אלתרמן. התוכנית נחלה הצלחה ושודרה עד שנת 2000.
בשנת 2004 החל מידן להנחות סדרת ספיישלים בערוץ השני תחת הכותרת "המבחן של ישראל". במהלך התוכניות בחנה התוכנית את הצופים בבית סביב נושאים כמו תחבורה, אינטליגנציה וידע בנושאי מדינת ישראל. לצד מידן הנחו בדרנים כמו רמי ורד ושלום אסייג, והשתתפו במבחנים דמויות מוכרות.
החל מיוני 2010 ועד ליוני 2014 הגיש את תוכנית הראיונות "אנשים בלילה" בגלי צה"ל, עליה זכה בפרס מפקד גלי צה"ל לשנת 2011. בדצמבר של אותה שנה החל להנחות את תוכנית הראיונות "חוצה ישראל" בטלוויזיה החינוכית, לאחר פרישתו של רינו צרור. התוכנית בהגשתו זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לתוכנית הראיונות הטובה ביותר בשנים 2010, 2014, 2015 ו-2016.
ממרץ 2015 עד מרץ 2017, מידן הגיש משדרים של האוניברסיטה המשודרת בגלי צה"ל בפורמט חדש שכלל שיחה בין מגיש לאיש אקדמיה, במקום הרצאה. מידן הגיש את הקורס "מבוא ל..." שעסק בפמיניזם, טקסטים מכוננים ומוות.
מידן שימש כקריין בסדרת התעודה "כוכב האדם".
במרץ 2018 החל להגיש בערוץ כאן 11 בימים שני וחמישי מגזין תרבות אישי בשם "סוכן תרבות" הכולל ראיונות עומק, דיוני רוחב (פאנלים), כתבות חוץ, פרשנויות, ביקורות והמלצות בתחומי היצירה והדעת בארץ ובעולם.
בסוף מרץ 2018 פרסם מידן פוסט ובו כתב "היום אני מתבייש להיות ישראלי" בהקשר לאירועי צעדת השיבה הגדולה. בעקבות הפוסט קרא השר ליברמן לפיטוריו מגלי צה"ל. מנגד נשמעו קריאות נגד השעייתו או פיטוריו של מידן מפוליטיקאים ועיתונאים משני צדי המפה הפוליטית דוגמת רזי ברקאי, שרון גל ובצלאל סמוטריץ'. נחמן שי טען שאין לפטרו אך ראוי להפסיק בזמן זה את שידוריו כדי לצנן את הרוחות. ארגון העיתונאים יצא בחריפות נגד הרעיון לפטרו. מפקד גלי צה"ל קיים שיחת הבהרה עם מידן והחליט שלא לנקוט בצעדים כלשהם כלפיו. עם זאת, בעקבות אותו פוסט, בוטלה השתתפותו כמנחה טקס יום הזיכרון בראשון לציון.
בשנת 2020 הנחה את התוכנית "אחרי נעילה" בכאן 11, בה התקיים דיון באולפן לאחר שידור כל פרק בסדרה "שעת נעילה", העוסקת במלחמת יום כיפור.
מידן נשוי לתמר, אשת מחול ובתה של הרקדנית והכוריאוגרפית רנה שיינפלד. השניים הורים לבת ולבן.
ג'ון מרסדן (ארכאולוג)
למד בבית הספר גרמר מנצ'סטר ובאוניברסיטת קיימברידג'. הוא קיבל תואר אקשמי בשנת 1829 ותואר נוסף בשנת 1836.
טרייר טיבטי
טרייר טיבטי (באנגלית: Tibetan Terrier) הוא גזע כלב מסוג טרייר, אך בניגוד לכלבי הטרייר האחרים שהורבעו על מנת לחסל עכברושים, כלבי הטרייר הטיבטי טופחו על מנת להיות כלבי ידידות ולוויה, ולאו דווקא כלבי עבודה ופיקוח.
בטיבטית נקרא הכלב Tsang Apso, כלומר מישהו שעיר או סבוך, מה שמאפיין במידה רבה את מראהו של כלב הטרייר הטיבטי.
היסטוריה
מבחינה היסטורית, הכלבים הטיבטים היו נחשבים לסימן מזל בתרבותם של האזרחים הטיבטים, וכל מי שהחזיק בו רכש מזל.
ד"ר אגנס גרייג מאנגליה הביא את הטרייר הטיבטי הראשון לאירופה בשנת 1922, גורה לבנה בשם "בונטי", ולאחר שהשיגה טרייר טיבטי זכר שלו קראה "רג'ה", היא הכינה להם מלונה והתחילה להרבות אותם.
הטרייר הטיבטי הגיע להודו בשנת 1930 והוכר גם כגזע רשמי. בשנת 1956, גזע הכלב הגיע גם לארצות הברית, אך רק ב-1973 ההתאחדות האמריקאית לכלבנות הכירו בו כגזע רשמי.
לטרייר הטיבטי יש גם קשר עם הכלבים שי טסו, להאסה אפסו, ספניאל טיבטי, כלב צאן פולני שפלה ועוד גזעי כלבים, ואף יש הסבורים שהכלב הטיבטי הוא אחת מאבותיו של השי-טסו.
מראה ומבנה
לטרייר הטיבטי מפוזרות שיערות רבות על פניו על מנת להגן עליו מפגעי טבע. הפרווה שלהם ארוכה מאוד, במיוחד ברגליהם האחוריות. פרוותם יכולה להיות במגוון רחב של וריאציות וצבעים והזנבם המקורבל מונח בהידור על גבם. כפות הרגליים השטוחות של הגזע הטרייר הטיבטי הם מאפיין חזק נוסף אצלם, כפות אלו מעניקות לטיבטים אפשרות לנוע על פני משטחים קשים מאוד של סלעים ושלג.
אופי הכלב
בגלל היות הכלב הטיבטי כלב לוויה, הוא מסתדר טוב עם בני אדם ומרגיש נוח בנוכחות אנשים מסביבו, ואם תעזבו אותם, הם אף עלולים להיות אומללים במהרה. דבר כזה יכול להוביל לבעיות התנהגות בגזע כלב זה. בעלי הכלב צריכים לגלות אחריות ונוכחות סביב הכלב ובמיוחד עם אנשים איתם הוא מרגיש בנוח ולא מותקף או מובהל.
כלב טיבטי הוא בנוסף לכך מאוד אינטליגנט, ויכול להיות מצבים בהם הוא השתולל בביתו של בעליו (על ידי פתיחת קופסאות, חדרים נעולים וכולי). נדרש ללמד את הכלב מה אסור ומה מותר ועקב היותו אינטליגנט, לימוד ואימוץ הכלב יכול לעבור בקלות.
היסטוריה של תוניסיה
ההיסטוריה של תוניסיה היא היסטוריה עשירה ורבגונית של מדינה המצויה לחוף הים התיכון על אדמת צפון אפריקה.
היסטוריה קדומה
הברברים היו תושביה של תוניסיה במשך אלפי שנים, לאחר שיישבו את המרחב האדיר בצפון אפריקה שבין נהר הנילוס לאוקיינוס האטלנטי. כתובות החרוטות בסלעי הסהרה, כלים וצלמיות נמצאו במגרב כמו גם דולמנים, המזוהים עם הברברים הקדומים. מסלולי הנדידה העונתיים לאורך הסהרה רצופים בממצאים ארכאולוגיים המראים על נוכחות קדומה שלהם, כמו גם עדויות כתובות של שליטי מצרים העתיקה, וסוחרים שנדדו באזור הים התיכון.
במהלך האלף השני לפנה"ס היה אזור הים התיכון אזור פורח ועשיר, וערי המסחר שלחופיו סבלו מהתפוצצות אוכלוסין. ערי המדינה, שהחלו להתארגן, שלחו חבורות של צעירים ולוחמים לחפש קרקע נוחה להתיישבות, קרקע פורייה שהגישה אליה מן הים היא נוחה.
בסביבות 1100 לפנה"ס החלו הפיניקים להתיישב באזור. מקורם היה בחופו המזרחי של הים התיכון, והם השתייכו במקור לעמים הכנענים, שישבו בצור ובצידון. בנוסף לאזור החוף של תוניסיה של ימינו, הם התיישבו גם במקומות נוספים – איי הים התיכון, סרדיניה, ספרד, מרוקו ומקומות רבים נוספים.
בתקופה זו של סוף המאה ה־12 לפנה"ס ידוע על ערים פיניקיות שקמו לחופה של תוניסיה, ואזור צפון אפריקה, שהיו כפופות לשלטונה של צור. אוטיקה, תוניס לפטיס מגנה והיפו. המתיישבים הפיניקים התיישבו ברצועת חוף צרה, ובעומק המדבר המשיכו לשלוט הברברים.
עלייתה של קרתגו
קרתגו, או קרת־חדשת, נוסדה במאה ה־9 לפנה"ס על ידי מתיישבים מהעיר צור. על־פי המסורת (אשר אין לה, כנראה, בסיס היסטורי) נוסדה העיר על ידי דידו, בת מלך צור, שנאלצה לברוח מעירה מחשש שתרצח על ידי אחיה, פיגמליון.
בד בבד עם שקיעת התרבות הכנענית והפיניקית במזרח ועלייתן של אשור ובבל במהלך המאה השישית והמאה השביעית לפנה"ס, החלה קרתגו להתבלט בין יתר ערי המדינה. באמצע המאה השישית לפנה"ס תחת שלטון המצביא מאגו (במקור הפיניקי היה שמו "מגן") הייתה כבר לעיר מדינה עצמאית, רכשה לעצמה שותפי מסחר נומידים וברברים, והחלה להתפשט באזור הים התיכון, תוך שהיא הופכת למובילה בין ערי המדינה הפיניקיות בצפון אפריקה. הקימה תחנות מסחר בסרדיניה ובסיציליה, באיביזה שבאיים הלאריים ובמקומות נוספים בחצי האי האיברי, ואף הייתה לשותפת מסחר של האטרוסקים. התרחבות זו הובילה את קרתגו לעימות עם היוונים שרצו לשלוט בנתיבי הסחר בים התיכון. לקראת סוף המאה השישית לפנה"ס התרחש מאבק בין הפיניקים, היוונים, והברית האטרוסקית־פונית לה הייתה שייכת קרתגו. אחת מתוצאותיו של המאבק הייתה החלשתם של האטרוסקים עד כדי כך שהרומאים ניערו מעליהם את שליטיהם האטרוסקים. בשנת 509 לפנה"ס כרתה רומא הצעירה ברית עם קרתגו, והשתיים הגדירו את שטחי ההשפעה שלהן. קרתגו בצפון אפריקה, ואילו רומא באיטליה.
במהלך המאה החמישית לפנה"ס המשיכו הקרתגים בהשתלטות על אזור הים התיכון. ב־480 לפנה"ס, חמלקרת מגו נכדו של מאגו ניסה לכבוש את סיציליה מעיר המדינה היוונית סירקוסאי. הניסיון כשל לאחר תבוסה בקרב הימרה, אך הייתה זו אך תחילתו של מאבק ארוך בין קרתגו ואנשי סירקוסאי. אך היוונים היו עסוקים במאבקיהם עם האימפריה הפרסית במזרח, ועם הרומאים במערב. בתקופה זו עשו הספנים הקרתגים חיל. הם פיתחו את נתיבי הסחר בסהרה, הקימו תחנות מסחר לאור חופי צפון אפריקה ודרום איבריה, ובמהלך המאה החמישית לפנה"ס אף חצו את מיצרי גיברלטר והקימו תחנות מסחר לחופי אפריקה המערבית ובאיים הקנריים. השפעתה המסחרית של קרתגו הגיעה עד בריטניה בצפון ועד מרכז אפריקה בדרום. ידועים מסעות מחקר נרחבים של ספנים מקרת־חדשת, כגון מסעותיו של חנון שהקיפו את מרבית חופה המערבי של אפריקה, או של חימילקו, שהגיעה עד לחופיה הצפון־מערביים של אירופה.
הממשל והחברה בקרתגו
בתקופה זו פיתחו הקרתגנים תרבות עשירה ושיטת ממשל מפותחת. שיטת הממשל הקרתגנית הלכה בעקבות שיטת הממשל בצור, אך הערים הפיניקיות נשלטו על ידי מלכים, בעוד שהקרתגנים נשלטו על ידי "שופטים" (suffete) שייצגו את האריסטוקרטיה של בעלי הקרקעות. ה"שופטים" שנקראו במילה זו ממש גם בשפה הפיניקית, הקרובה לעברית, היה תערובת של רשות מבצעת ורשות שופטת. למשרה מונו האצילים ובעלי ההון, שנבחרו על ידי כלל האזרחים לתקופות בנות שנה אחת, שבהן כיהנו שני שופטים במקביל, בדומה למוסד הקונסול ברומא. השופטים לא היו בעלי כוח צבאי, והמשרות הצבאיות ניתנו לגנרלים שמונו לפי הצורך ונבחרו בנפרד. לצד השופטים נבחרה מועצת זקנים, בת מספר מאות חברים, בדומה לסנאט הרומי. בעיתים של מחלוקת או מצוקה, כונסה אף אספת עם גדולה, בה ניתן קול לאנשים נוספים מקרב אזרחי העיר. לא ידוע כיצד מונו החברים באספת עם גדולה זו.
אריסטו תיאר בספרו "פוליטיקה" את הממשל בקרתגו כ"מעורב", הסדר שכלל אלמנטים של מונרכיה, אריסטוקרטיה ודמוקרטיה.
המלחמות הפוניות וחורבן העיר
עלייתה של הרפובליקה הרומית ויומרתן של שתי המדינות לשלוט בנתיבי הסחר בים התיכון, הביאה את קרתגו לסדרה של מלחמות, המכונות המלחמות הפוניות, שהביאה בסופו של דבר לחורבנה.
המלחמה הפונית הראשונה בין 264 לפנה"ס ל־241 לפנה"ס החלה בסיציליה והתפתחה למלחמה ימית שבה למדו הרומים את אמנות הלחימה הימית, והצליחו לשלוט בה ולנצח. קרתגו איבדה את סרדיניה ואת שליטתה במערב סיציליה.
המלחמה הפונית השנייה בין 218 לפנה"ס ל־201 לפנה"ס החלה בעיר סגונטו בספרד של ימינו. חניבעל, מנהיג הקרתגנים כבש את העיר, שהייתה בעלת ברית חשובה של רומא. הפעולה הביאה לסכסוך ולהכרזת מלחמה. מסגונטו החל חניבעל להתקדם אל איטליה כשהוא מוביל את צבאותיו המצוידים בפילים אל מעבר להרי האלפים. בתחילה זכה לניצחונות, אך לאחר שכל בעלות בריתה של רומא נותרו נאמנות לה, נכשל בניסיונו לכבוש את העיר. המערכה באיטליה נמשכה במשך שנים רבות. לבסוף פלשו חיילי רומא בהנהגת סקיפיו אפריקנוס למושבות קרתגו בספרד, ולאחר מכן נחתו באפריקה, ליד העיר קרתגו, והכריחו את חניבעל לשוב אל העיר. לאחר תבוסת הקרתגנים בקרב זאמה בשנת 202 לפנה"ס איבדה קרתגו את מושבותיה בחצי האי האיברי, ובמערב הים התיכון, כמו גם את השפעתה על המלכים הנומידים ששלטו מסביבה. בתקופה זו שלטה קרתגו בסביבה הקרובה לעיר קרתגו בלבד, הוטלו עליה פיצויי מלחמה בסכום גבוה, ועצמאותה אבדה.
במהלך התקופה שלאחר מכן בנו הקרתגנים את האימפריה שלהם מהיסוד, ובמהלך שנים ספורות התאוששו ושבו להיות מרכז מסחרי משגשג במערב הים התיכון, אם כי לא חזרו לגדולתם הקודמת. רומא הביטה בהתפתחויות אלו בדאגה, ולבסוף, לאחר הכרזת מלחמה של קרתגו על המלך הנומידי מסיניסה, הכריזה רומא מלחמה על קרתגו בטענה כי בניגוד לתנאי כניעתה הכריזה מלחמה שלא ברשותה של רומא. המלחמה הפונית השלישית שהתרחשה בין 149 לפנה"ס ל־146 לפנה"ס הביאה לאובדנה המוחלט של קרתגו. העיר נהרסה, ותושביה נמכרו לעבדים.
הפרובינקיה הרומית אפריקה
לאחר חורבן קרתגו הפך שטחה של העיר לחלק מהפרובינקיה הרומית אפריקה. הפרובינקיה, ששטחה חפף לערך את שטחה של תוניסיה המודרנית הייתה פרובינקיה מרכזית ועשירה, ורבים מן האירועים המרכזיים בתולדות רומא העתיקה התרחשו בה. תושבי הפרובינקיה שמרו במידת מה על ייחודם האתני, והשפה הכנענית בה דברו תושבי קרתגו נותרה שפת הדיבור במשך מאות שנים לאחר חורבן העיר עצמה.
טריליתון
טריליתון (אנגלית: Trilithon) הוא מבנה המורכב משתי אבנים אנכיות התומכות באבן שלישית המונחת בצורה אופקית בראשן. המונח משמש בעיקר בהקשר של מונומנטים מגליתים. הטריליתונים המפורסמים ביותר הם אלה בסטונהנג' ובמקדשים המגליתיים במלטה, הכלולים ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
היסטוריה של תוניסיה
הפרובינקיה הרומית אפריקה
גאיוס מריוס, דמות מפתח בתולדות רומא, זכה לניצחון חשוב במלחמת יוגורתה שנערכה על אדמת הפרובינקיה אפריקה, בשנת 109 לפנה"ס. בשנת 47 לפנה"ס נחת יוליוס קיסר על אדמת הפרובינקיה אפריקה, במהלך המרדף אחר גנאיוס פומפיוס מגנוס, שותפו לטריומווירט הראשון, ויריבו. בשנת 46 לפנה"ס ניצח קיסר בקרב תאפסוס, היה שלב חשוב בדרכו של קיסר אל השלטון האבסולוטי, ובסיום מלחמת האזרחים. קיסר סיפח את נומידיה וקרא לה "הפרובינקיה אפריקה נובה", והקים עיר חדשה על חרבות קרתגו בשם "קולוניה יוליה קרתגו".
הקיסר אוגוסטוס, יורשו של קיסר, החל בשיקום העיר קרתגו במהלך המאה ה־1 והמאה ה־2 לספירה. בשנת 14 לספירה החליפה קרתגו את אוטיקה כבירת הפרובינקיה אפריקה. במקום שוכנו חיילים ותיקים, והשפע החקלאי במקום הביא לשגשוג ופריחה. גרעין של דוברי לטינית התיישב בלב דוברי הפונית והשפות הברבריות. הפרובינקיה הפכה לחלק בלתי נפרד מהאימפריה.
ספטימיוס סברוס נולד על אדמת הפרובינקיה אפריקה, והיה במוצאו פוני, צאצא לבני לפטיס מגנה. את השפה הלטינית דיבר במבטא צפון אפריקני. למרות זאת נחשב כבן לאליטה הרומאית הקוסמופוליטית. בשנת 193 היה לקיסר רומא. שלטונו בן 18 השנים היה רווי במלחמות גבול, ובהדיפת הפולשים לתחומי האימפריה הרומית. בנו קרקלה היה לקיסר בשנת 211, ולאחריו משלו אחייניו אלאגבאלוס ואלכסנדר סברוס. שלטונה של השושלת הסברית נמשך עד לשנת 235.
בשנת 238 חוללו אנשי הפרובינקיה מרד. בעלי קרקע עשירים חימשו את אריסיהם, והכריזו על מושל הפרובינקיה הקשיש גורדיאנוס הראשון, ועל בנו גורדיאנוס השני כקיסרים במשותף. גורדיאנוס הראשון היה איש ממשל ותיק, ושירת ברומא כקונסול. כל זאת אירע בעוד שהקיסר הנוכחי, מקסימינוס לחם באזור הדנובה. ברומא הכריז הסנאט על תמיכתו במורדים. כאשר דוכא המרד באמצעות כוחות מקומיים שנותרו נאמנים לקיסר, הצליח לבסוף נכדו של גורדיאנוס הראשון, גורדיאנוס השלישי להתמנות לקיסר, לאחר שמקסימינוס נרצח על ידי חייליו. שלטונו נמשך עד לשנת 244.
בשלב זה הגיעה הנצרות לאפריקה, והתפשטה בה במהירות. התאולוג החשוב אוגוסטינוס נולד על אדמת הפרובינקיה אפריקה, ופעל בה במהלך המאה ה־4 והמאה ה־5.
המינות הדונאטיסטית שהולדתה על אדמת קרתגו, היוותה מכשול להתפתחות הנצרות באזור. המינות נוצרה לאחר רדיפת הנוצרים על אדמת אפריקה בידי הקיסר דיוקלטיאנוס בסוף המאה ה־3 ותחילת המאה ה־4. רדיפה זו גרמה לפיצול בשורות הנוצרים. נוצרה מחלוקת בשאלה האם לקבל לשורות הכנסייה נוצרים שהמירו את דתם בלחץ הרדיפות. מחלוקת נוספת הייתה האם יכול כומר, שאינו ראוי מבחינה אישית, להעניק את הסקרמנט. בשנת 315 אירע הפיצול, כאשר בראש הכופרים עמד הבישוף של קרתגו, דונאטוס. לכפירה בממסד הצטרפה גם תסיסה עממית נגד האימפריה הרומית ונגד המיסים הכבדים. בתחילת המאה החמישית לספירה, גרש הקיסר הרומי הונוריוס את הדונאטיסטיים מכנסיותיהם. גם אוגוסטינוס נלחם בדונאטיסטים. הם חברו למהפכנים עממיים ונקראו משוטטים (circumcelliones). הדונאטיסטים גינו את העוני והעבדות, וקראו לשחרור עבדים ושמיטת חובות. הם שדדו והרגו עשירים, ואף ביקשו למות בעצמם: הם קפצו לאש או מעל סלעים תלולים.
בשלב זה הייתה האימפריה הרומית מצויה בדעיכה. בשנת 439 כבשו הוונדלים בהנהגת מלכם גנזריך את הפרובינקיה אפריקה, והפכו את קרתגו לבירתם. הוונדאלים, שבט ממוצא גרמני, שהאמינו בנצרות האריאנית, שלטו באפריקה תקופה קצרה. בשנת 553 כבש בליסאריוס, שר הצבא הביזנטי את קרתגו, והפך אותה לחלק מהאימפריה. שלטונם של הוונדלים כמו גם של הביזנטים לא חרג מתחומי קו החוף. בפנים הארץ שלטו הברברים.
הכיבוש הערבי
ראשוני הפולשים המוסלמים הגיעו לשטח תוניסיה עוד בשנת 648 בתקופת שלטונו של הח'ליף עות'מאן בן עפאן. בשנת 670 נכנס לתוניסיה צבאו של השליט המוסלמי עוקבה בן נאפע. הערבים שהגיעו בדרך היבשה, כבשו את המבצרים הביזנטים שלאורך החוף. הם הקימו את העיר קירואן בשנת 673 והשתמשו בה כבסיס על מנת להשליט את דת האסלאם אל מול כיסי התנגדות של נוצרים וברברים. בתהליך זה הוחרבה שוב העיר קרתגו, בשנת 698. לאחר חורבן קרתגו הייתה תוניסיה למוסלמית, וכך נותרה עד היום. תוניסיה הפכה למרכז טבעי להשפעה הערבית והאסלאמית בצפון אפריקה, וזאת בשל היותה בעלת תשתית עירונית, חקלאית ומסחרית הדרושה להקמת מדינה ריכוזית. בתוך דור אחד קיבלה כל האוכלוסייה באזור את האסלאם, ואף הברברים, שמעולם לא קיבלו עליהם את הנצרות, הפכו למוסלמים.
השושלת האע'לבית
הייתה זו תקופה של פריחה. מערכות השקיה נרחבות ומפותחות הותקנו על מנת לספק מים לערים ולשדות. התוצר החקלאי המקומי התבסס על גידול הזית. באזור קירואן הותקנו מאות אגני מים. נתיבי מסחר חשובים קישרו את תוניסיה עם הסהרה, סודאן והים התיכון. הכלכלה המשגשגת איפשרה את פיתוח האומנויות, והשליטים הקימו ארמונות מפוארים. בשנת 835 כבשו האע'לבים את סיציליה. על אף השגשוג וההתפשטות הטריטוריאלית, רבים הביעו התנגדות לשלטון בשל יחסו המפלה כלפי הברברים. האסכולה המאליכית, שהתפתחה בקירואן בתקופה זו, הטיפה למדיניות המוסלמית המסורתית של יחס שווה לכל המאמינים בלי קשר למוצאם.
השלטון הפאטמי
אי היציבות הפוליטית הוחמרה על ידי השושלת הפאטמית שקמה במצרים. אחרון האע'לבים, זיאדאת אללא השלישי, הובס בידי הפאטמים בשנת 909. הפאטמים כבשו את כל צפון אפריקה ומצרים. בשנת 973 קבעו את בירתם בקהיר. את השלטון בתוניסיה הותירו בידי מנהיג מקומי בשם בולוקין אבן זירי, שהקים את השושלת הזירית. האזור הפך בהדרגה לזירה לקרבות וסבל מאי יציבות פוליטית, שהביאה לשקיעת התרבות והחקלאות ששגשגו בעבר. בשנת 1050 מרד אמיר מקומי בשם אל־מועיז בשלטון הפאטימי, ובתגובה שלחו השליטים המצרים נוודים בדואים שידכאו את המרד. בשנת 1057 נכבשה קירואן ונבזזה על ידי הפולשים הבדואים. הבדואים הצליחו לשלוט בפנים הארץ, בעוד שהזירים החזיקו מעמד באזור החוף. בשלב זה איבדו המוסלמים את השלטון בסיציליה, והוקמה בה ממלכה נורמנית. בשנת 1087 נכבשה בירת הזירים מהאדיה על ידי איטלקים מפיזה וג'נובה והאמיר נאלץ לשלם להם כופר על מנת שיעזבו.
השושלת החַפצית
האנרכיה שאפיינה את ימיהם האחרונים של הזירים, הפכה את תוניסיה למטרה קלה לפולשים מבחוץ. בין 1124 ל־1148 שלטו הנורמנים מסיציליה במהדיה, בגבס, בספקס ובאי ג'רבה. ב־1148 השתלטו הנורמנים על כל רצועת החוף ושמו קץ לשלטון הזירי. השליטים המוסלמים החזקים במגרב באותה התקופה היו בני השושלת האלמואחדית, ששלטו במרוקו. אלו הצליחו להניס את הנורמנים בשנת 1160 בהנהגת הח'ליף עבד אל־מומין. על אף כוחם הצבאי של האלמואחידים, שכבשו את מרוקו, התערבו בנעשה בספרד, ופלשו לאלג'יריה ותוניסיה, לא קנתה הדוקטרינה הדתית לה הטיפו אחיזה בתוניסיה. האסכולה המאלכית נותרה בעלת שורשים עמוקים במקום, כמו גם כתות מקומיות ששילבו את האסלאם עם אמונות מקומיות בקדושים ועם עקרונות סופיים מסוימים.
ב־1230 השתלט על תוניסיה מנהיג מקומי שכונה אבו זכריה. הוא ייסד את השושלת החפצית (الحفصيون; 1229–1574), שהוכרה על ידי השלטון המרכזי במכה, ובתמורה הכירו באל־מסתנצר כח'ליף. ב־1270 ערך מלך צרפת לואי ה־9 ניסיון לפלוש לתוניסיה שכונה "מסע הצלב השמיני". הפלישה הצרפתית נהדפה. תוניסיה שגשגה תחת השלטון החַפצי, הגבירה את הסחר הן עם המדינות המוסלמיות והן עם אירופה. בירתם של החַפצים הייתה תוניס, ובה נבנו ארמונות וגנים מפוארים. אחוזת הח'ליף בביזרטה נחשבה ליפה בעולם בתקופתה. ניסיון פלישה צרפתי נוסף נערך ב־1390 על ידי הדוכס מבורבון, ונכשל.
ב־1492 הביאה נפילת ממלכת גרנדה המוסלמית, כמו גם גירוש ספרד להגירה מוסלמית ויהודית לתוניסיה. הבאים הביאו עמם כישורים וכוח אדם איכותי שהביא לפריחת הממלכה החַפצית. אך שגשוג זה היה קצר ימים.
ירידת כוח השלטון המרכזי הפך את תוניסיה למקור לפעילות שודדי ים שאף ייסדו בה ממלכה בהנהגת יורד הים הטורקי ח'יר א־דין (ברברוסה) בשנת 1534. ברברוסה, שפעל בשמו של הסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר הדיח את השליט החַפצי אל חסן, שנאלץ לפנות לעזרת גורמים חיצוניים. הספרדים כבשו את תוניסיה והשליטו בה את אל חסן כשליט בובה.
בין 1534 ל־1574 הייתה תוניסיה זירה למאבק הכוחות בין ספרד וטורקיה. באזור החוף שלטו הספרדים, ואילו מעבר לשם שררה האנארכיה. מצב עניינים זה נמשך עד לכיבוש הארץ בשנת 1574 על ידי האימפריה העות'מאנית.
התקופה העות'מאנית
במהלך המאה ה־16 אוחדה המדינה התוניסאית אל האימפריה העות'מאנית. העות'מאנים הפכו את תוניסיה למחוז באימפריה שלהם בשנת 1574, והציבו בה חיל מצב ובו 4,000 יאניצ'רים שהובאו מאנטוליה, וחוזקו במומרים בכפייה לאסלאם שהגיעו מאיטליה, ספרד ופרובאנס. ב־1591 התמרדו היאניצ'רים המקומיים, והחליפו את השליט מטעם הסולטאן בשליט מטעמם שכונה דיי. הדיי שלט בחופה של תוניסיה, כביכול מטעמו של השלטון המרכזי בטורקיה, ובפנים הארץ שלט שליט בעל תואר ביי, משושלת שהקים גובה מיסים קורסיקני בשם מוראד בשנת 1640. תוניסיה הפכה זירה למאבקים בין הדיי, הביי, שבטי הברברים, תושבי ערי החוף, ושודדי הים שהקימו מעין אוטונומיה לחופה של תוניסיה, והיו בעלי השפעה רבה על השלטון במדינה. בשנת 1705 השתלט ביי בשם חוסיין אבן־עלי על כל שטחה של תוניסיה. אבן עלי היה לביי הראשון של תוניסיה, והקים את השושלת החוסיינית (الحسينيون), ששלטה במדינה עד לשנת 1957. להלכה המשיכה תוניסיה להיות וסאל של האימפריה העות'מאנית: הדרשות בתפילות יום השישי הזכירו את שמו של הסולטאן (אות לקבלת שלטונו), המטבעות הוטבעו בשמו, ואחת לשנה הופיע בחצר הסולטאן שליח מתוניסיה שהעניק לו מתנות. במציאות הייתה תוניסיה מדינה עצמאית לחלוטין.
תוניסיה הצרפתית
השפעתם של שודדי הים על המדיניות של תוניסיה הביאה להתערבות אירופית גוברת בענייני תוניסיה. שליטי תוניסיה, מצידם, שאפו למודרניזציה, וקיבלו את הבאים בברכה. הביי אחמד בן מוחמד, ששלט בין 1837 ל־1855 ניסה להנהיג רפורמות בסגנון אירופי. הוא ביטל את העבדות בתוניסיה, העניק זכויות אזרח ליהודים, והסתייע בצרפתים בבניית צבאו. מוחמד השלישי א־סאדיק ששלט בין 1859 ל־1882 היה אישיות מפתח בהתגברות ההשפעה הצרפתית בתוניסיה. ב־1861 פרסם, בהשפעת נפוליון השלישי חוקה, שהייתה החוקה הראשונה בעולם הערבי, וצעד קדימה לקראת הקמת רפובליקה בנוסח אירופי. החוקה כללה מתן זכויות נרחבות לאירופים השוהים בתוניסיה. אך הרפורמות נקטעו בשל מצבה הכלכלי החמור של תוניסיה. א־סאדיק נאלץ ללוות כספים מצרפת, לשם ניהול ענייני המדינה ודיכוי המרידות, וב־1869 הכריז כי אינו יכול להחזיר את חובותיו, וכלכלת המדינה ניתנה בידי ועדת נציגים של נושיו מצרפת, בריטניה ואיטליה. איטליה גילתה אף היא עניין רב בנעשה בתוניסיה, ושתי המדינות, צרפת ואיטליה, התחרו ביניהן על השליטה בממלכה השוקעת.
בקונגרס ברלין ב־1878 הגיעו המעצמות להסכמה כי לצרפת תינתן שליטה בתוניסיה. רכישת מסילת הברזל שבין תוניס ללה גולט על ידי האיטלקים זירזה את הצרפתים לנקוט פעולה. ב־1881 פלשו לתוניסיה בתואנה לפיה חיילים תוניסאים חצו את הגבול לאלג'יריה, המושבה הצרפתית העיקרית בצפון אפריקה. איטליה מחתה, אך לא רצתה להסתכן במלחמה עם צרפת. במאי 1881, תוניסיה הפכה לפרוטקטורט צרפתי, עם חתימת "הסכם בארדו" על ידי א־סאדיק ונציגי צרפת. הצרפתים קיבלו את משרות המנהלה העיקריות בשירות המדינה התוניסאי, והיו אחראים לכלכלה, לשירותי הדואר, לחינוך, לטלגרף, לעבודות הציבוריות ולחקלאות. הם ביטלו את תפקיד הוועדה הבינלאומית ששלטה בכלכלת תוניסיה, וערבו לחובה החיצוני של תוניסיה. הצרפתים הקימו מערכת שיפוטית נפרדת לאירופאים, והתושבים נותרו כפופים לחוק השריעה. הצרפתים פיתחו דרכים, נמלים, מסילות ברזל ומכרות. באזורי הספר חיזקו את הממשל המרכזי ולחמו בשבטים העצמאיים. הם עודדו התיישבות צרפתית במדינה. ב־1906 היה מספר הצרפתים תושבי תוניס 34,000 וב־1945 – 144,000, כאשר בבעלותם חמישית מהאדמה הניתנת לעיבוד.
המאבק לעצמאות ומלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלו גואים בתוניסיה הרגשות הלאומיים. ב־1920 הוקמה בתוניסיה מפלגת "דסתור" (מפלגת החוקה), מפלגה לאומית שתבעה עצמאות לתוניסיה. המפלגה צברה תמיכה עממית, וב־1925 הוצאה על ידי השלטונות הצרפתיים מחוץ לחוק. ב־1934 נוסדה מפלגת "ניאו דסתור", כאשר בין מנהיגיה חביב בורגיבה. ב־1938 בעקבות גל מהומות לאומניות, נאסרה הפעילות במפלגה ובורגיבה נאסר.
במהלך מלחמת העולם השנייה הועלו תביעות מצד איטליה לריבונות בתוניסיה. מוסוליני תבע את תוניסיה עוד ב־1939. עם זאת, לאחר תבוסת הצרפתים וכניעתם לגרמנים ולאיטלקים, ביוני 1940 לא נענו הדרישות האיטלקיות לשליטה בתוניסיה, וזו נותרה כפרוטקטורט של ממשלת שיתוף הפעולה המכונה צרפת של וישי. איטליה המשיכה להתערב בנעשה בתוניסיה, וטיפחה את אנשי מפלגת "ניאו דוסתור", שנכלאו על ידי הגרמנים בעת שלטון וישי בתוניסיה, ולאחר מכן הוסגרו לידיה. מנהיג ה"ניאו דוסתור" חביב בורגיבה סירב לשתף פעולה, על אף היחס המועדף שניתן לו ברומא. לבסוף אולץ לשאת נאום שניתן היה לפרשו בדוחק כפרו איטלקי מ"רדיו בארי", ובתמורה הורשה לו ולאנשיו לשוב לתוניסיה, בשנת 1943, שם חידשו את פעולתם למען עצמאותה.
עם פתיחת מבצע לפיד, נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, בנובמבר 1942 כאשר היה ברור לגרמנים כי התנגדותם של הצרפתים תהיה סמלית, השתלטו הגרמנים על תוניסיה, אך הותירו את הביי מוחמד אל מונסף, שעלה לשלטון מספר חודשים קודם לכן, ב־19 ביוני 1942 על כיסאו, כשליט בובה של המשטר הנאצי. תוניסיה הייתה המדינה המוסלמית היחידה בעולם שנכבשה ונשלטה באופן ישיר על ידי גרמניה הנאצית.
לאחר סדרת התבוסות שנחל אל מול הפילדמרשל ברנרד מונטגומרי ביצר גנרל פלדמרשל ארווין רומל את תוניסיה והפך את הריה הדרומיים למעוז בו קיווה לעצור את בעלות הברית. עליונות בריטית מכרעת הביאה לבסוף לפריצת קו ההגנה ולגירוש הגרמנים מתוניסיה, ב־13 במאי 1943, וזאת לאחר שכבר הקימו מחנות ריכוז לתושביה היהודים של המדינה. תוניסיה הפכה למעוז של בעלות הברית, ושימשה כבסיס היציאה למבצע האסקי, הפלישה לסיציליה, אחת מנקודות המפנה החשובות בלחימה.
אל מונסף החזיק בתפקידו, כאשר ארצו הפכה לשדה קרב בין בעלות הברית ובין כוחות הציר, עד לכניעת הגרמנים. ב־14 במאי 1943 הודח אל מונסף, והוצא לגלות. אנשי צרפת החופשית ששלטו בתוניסיה, העלו על כס הביי את בן דודו מוחמד אל אמין.
לאחר סיום המלחמה, עמד הממשל הצרפתי בפני התנגדות עממית גוברת. פעולתו של בורגיבה הביאה לתסיסה. בורגיבה עצמו נמלט ב־1945 לקהיר, אך את תנועתו לא ניתן היה לדכא. ב־1947 החל תהליך הדרגתי של העברת השלטון לידיים מקומיות. בורגיבה שב לתוניסיה ב־1949, וקרא לזירוז תהליכי העצמאות. בפברואר 1950 כשלו הליכי המשא ומתן בין הצדדים, ובורגיבה שב ונעצר. בין 1951 ל־1954 ניהלו התוניסאים מאבק מזוין כנגד השלטון הצרפתי. ביולי 1954 הבטיח ראש ממשלת צרפת, פייר מנדס פראנס כי לתוניסיה תינתן עצמאות. ביוני 1955 הסכימו הצדדים על עצמאותה של תוניסיה, לה תינתן חסות צרפתית בענייני ביטחון ומדיניות החוץ.
ב־20 במרץ 1956 הוכרז על עצמאותה של תוניסיה. תוניסיה הפכה למונרכיה קונסטיטוציונית בראשות הביי אל אמין, שהיה למלך, וראש ממשלתו חביב בורגיבה.
תוניסיה העצמאית
ב־25 ביוני 1957 הכריז בורגיבה על ביטולה של המלוכה, ועל הקמת רפובליקה, שהוא נשיאה. הוא שלט במדינה במשך 31 שנים. חזונו של בורגיבה היה תוניסיה חילונית, מודרנית, השרויה בשלום עם שכניה, מדינה רפובליקנית במובן הצרפתי של המילה. החוקה שהנהיג ב־1960 הותירה את האסלאם כדת המדינה, אך העניקה שוויון מלא לנשים, וביססה את סמכותה החילונית של המדינה. סוציאליזם לא היה חלק ממדיניותו של בורגיבה בתחילה, אך מדיניותו הכלכלית נטתה לריכוזיות. בשנת 1964 עברה תוניסיה תקופה סוציאליסטית קצרה, שהסתיימה בתחילת שנות ה־70.
בורגיבה לא היה מיליטריסט ברוחו. הוא טען כי לעולם לא תוכל תוניסיה הקטנה להתחרות בשכנותיה בכוחן הצבאי, והקמתו של ממסד צבאי תגזול משאבים הדרושים להתפתחות המדינה, תוביל להתערבות צבאית בפוליטיקה.