cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לדעת הכל
לדעת הכל הוא אלבום האולפן השמיני של הזמר הישראלי, עמיר בניון, והשני שלו לשנת 2010 אחרי אלבומו המשותף "מחשבות", עם יהודה מסס. את האלבום הפיק בניון בעצמו ביחד עם תומר מתנה בחברת התקליטים שלו, נבל עשור. למרות ניסיונות הקידום הרבים של האלבום והמחירים הנמוכים, האלבום לא זכה להצלחה רבה, כשאחת מהסיבות היא שהאלבום לא יצא למכירה בחנויות מוזיקה רבות ברחבי הארץ אלא רק להורדה דיגיטלית דרך האינטרנט.
רקע
מהאלבום יצאו 3 סינגלים; הסינגל הראשון היה "חזון יחזקאל" המכיל עיבוד לחזון העצמות היבשות, "לדעת הכל"- שיר הנושא של האלבום, ו"הכי גבוה" שמטרתו היא להגיד שאין דבר העומד בפני הרצון. לפני צאת האלבום צירף בניון "גלויה מוזיקלית" - קטע וידאו מיוחד עם הסבר אישי לכל שיר באתר יוטיוב.
בכל שירי האלבום בניון לא אומר במפורש את כוונת השיר והוא רק רומז לגביה. בהסבר לשיר "להיחלץ מהבלבול", שאותו כתב והלחין בניון בעצמו, מספר בניון על התפוצצות בועת השקרים שבה האדם חי וההשלמה עם המציאות, אך הוא סובר כי ניתן לצאת מהדמיונות והבלבול בהם האדם חי. השיר "בניתי" הוא שיר אהבה בין ילד לחברתו על גבול הדמיון, הכולל בתוכו תיאור של הדמיון התמים של הילד אשר מחכה לחברתו שלא מגיעה. הוא מדבר על נאמנות, קנאה, ועל הדברים הכי קטנים בעולם. השיר "אדם", הכולל בתוכו מקצב טראנס ערבי, מדבר על אדם מספר בראשית ועל ההתלבטויות שלו בגן עדן ובעיקר על היצר להידמות לבורא העולם ולהפוך לבורא עצמאי עד שלבסוף נמאס לו מ"המשחק" הזה. הרצועה האחרונה בדיסק עם השיר "כמה סתיו", אשר מוקדשת לדודתו שהלכה לעולמה בתחילת שנת 2009, מבקש בניון לדבר עם הקב"ה שיסביר לו דברים שאנשים אינם מבינים ומבקש ממנו להפסיק דברים שבני אדם אינם מסוגלים להפסיק.
סיינסאברוד - ארגון המדענים הישראלים בחו"ל
סיינסאברוד, ארגון המדענים הישראלים בחו"ל, המוכר בשמו ScienceAbroad, הוא מוסד ללא כוונת רווח הפועל לשמירת קשר עם חוקרים ישראליים ברחבי העולם ולהשבת המוחות לישראל. ScienceAbroad מהווה קהילה בינלאומית עבור יותר מ-4,500 חוקרים ישראליים ב-300 קמפוסים ברחבי העולם. הארגון מפעיל 41 מרכזים בארצות הברית, בקנדה ובאירופה, המנוהלים על ידי מדענים מתנדבים בפוסטדוקטורט.
הארגון מעניק כלים, מפתח קשרים ופותח דלתות למדענים ישראליים המבקשים לשוב לישראל על מנת שיביאו עמם את הידע, הכישרון, הניסיון והקשרים שצברו לאקדמיה ולתעשייה כמנוע צמיחה לישראל. חברי ScienceAbroad מעורבים בפרויקטים לשיפור תדמיתה של ישראל ומיתוגה של ישראל כמדינת מחקר ופיתוח.
הרקע להקמת הארגון
האקדמיה בישראל מעודדת את בוגרי הדוקטורט, המבקשים להמשיך בקריירת מחקר אקדמית, לצאת להשתלמות בתר דוקטורט (פוסט דוקטורט) בחו"ל. ההשתלמות בחו"ל מאפשרת לחוקר חשיפה לשיטות מחקר מתקדמות והכרות עם חוקרים מובילים בעולם. ידע וקשרים אלו ממנפים את המחקר בישראל.
על פי הערכות כ-300 חוקרים יוצאים מדי שנה להכשרת פוסט דוקטורט בחו"ל, כ-2,000 חוקרים ישראלים פעילים עובדים במוסדות ההשכלה הגבוהה בחו"ל, בעיקר בארצות הברית ואירופה.
היציאה לפוסט דוקטורט מהווה לא פעם תקרת זכוכית לנשים והנתונים מראים אחוז נמוך של נשים המשתלבות כחברות סגל במשרה קבועה באקדמיה.
המעבר לחו"ל רווי אתגרים מקצועיים ואישיים – הצורך להתקבל למעבדה נחשבת, ניתוק בן/בת הזוג מהקריירה, הבדלים תרבותיים, התמודדות עם שפה זרה והסתגלות הילדים.
במהלך השהות מתרופפים הקשרים של החוקרים עם ישראל והזהות הישראלית של ילדיהם לעיתים נשחקת.
מנתוני המועצה להשכלה גבוהה עולה כי ב-2016 היו כ-550 חוקרים במשרה קבועה באקדמיה במקצועות מדעי החיים. רק 7% מבוגרי דוקטורט במדעי החיים מצליחים למצוא עבודה באקדמיה, אף שזו לרוב כוונתם. עוד 9% משתלבים בתעשיית הביוטק, כולל האגרו-טק (חדשנות בחקלאות). במערכת הבריאות (לרוב כעובדי ומנהלי מעבדות) משתלבים עוד כ-14.5%. כלומר, רק כ-30% עובדים ממש במקצוע.
אחת הסיבות לפער זה היא שבוגרי דוקטורט במדעי החיים, כולל מסיימי לימודי בתר - דוקטורט בישראל ומחוצה לה, חסרים את ההכשרה הנדרשת לתעשייה הישראלית.
היסטוריה
הארגון הוקם בבוסטון בשנת 2006 על ידי ד"ר שמוליק הס, ד"ר גיל בלנדר (שניהם היו בתקופת פוסט דוקטורט) ורמי לוטם, והחל כקבוצה מקומית שבאה לתת מענה ותמיכה לפוסט דוקטורנטים במדעי החיים בתקופת השהות בחו"ל ולסייע להם בחזרה לישראל.
עם הזמן החלו לקום קבוצות דומות במקומות נוספים בצפון אמריקה וב-27 במרץ 2008 נרשם הארגון בישראל כעמותה בשם BioAbroad- לעידוד חזרה וקליטה של מדענים ישראלים.
ב-2016 החליטה האספה הכללית של הארגון על שינוי שם הארגון מ-BioAbroad ל-ScienceAbroad – ארגון המדענים הישראלים בחו"ל, על מנת שהשם ישקף את קהל היעד הרחב אליו פונה הארגון – חוקרים ישראלים מכל תחומי הדעת. ההחלטה אושרה על ידי רשם העמותות.
יו"ר הארגון מאז הקמתו ועד לשנת 2023 הוא ד"ר שמוליק הס, מייסד שותף של הארגון. במרץ 2023 מונתה ליו"ר הארגון, פרופסור רבקה כרמי. מנכ״ל הארגון הוא נדב דואני.
חזון
"ישראל תהא אבן שואבת לחוקרים והמחקר בה ימונף באמצעות קהילת חוקרים ישראלים גלובלית פעילה ומחוברת לישראל".
ססמת הארגון
בעברית: "מחברים את מיטב המוחות לישראל" - הססמא מבטאת זו לצד זו את השאיפה מחד להשיב את המוחות של החוקרים לישראל ומאידך לשמר את הקשר עם אלו שנשארים בחו"ל כך שיקיימו שיתופי פעולה מדעיים, מסחריים ויסייעו להסברה הישראלית.
באנגלית הססמה היא: "Great Minds Think Israel" - גם כאן יש עמימות לנושא השבת מוחות, יש כאן גם רמיזה לפעילות ההסברתית למען ישראל בה מעורב לעיתים הארגון.
קהל היעד
על מנת להתקבל כחבר/ה ב-ScienceAbroad צריכים להתקיים התנאים הבאים: רב החברים בארגון הם פוסט דוקטורנטים מתחומי מדעי החיים, סטטיסטית הם מהווים מסה עיקרית בקרב החוקרים הישראלים היוצאים לפוסט דוקטורט בחו"ל. מאז שינוי שם הארגון מ - BioAbroad ל - ScienceAbroad מושקע מאמץ בהגעה לחוקרים בדיסיפלינות נוספות.
בשל מיעוט התקנים באקדמיה פועל הארגון להרחבת הקשרים בתעשייה. האתגרים הם רבים, קהל היעד - החוקרים, לרב מעוניין לחזור לאקדמיה וחסר כלים וידע להשתלבות במחקר בתעשייה.
פריסה
לארגון פריסה בינלאומית ורישום חוקרים בלמעלה מ-300 קמפוסים ברחבי העולם. סיינסאברוד מפעיל 23 מרכזים בקמפוסים בארצות הברית, קנדה ואנגליה. כל מרכז מנוהל על ידי חוקר מתנדב שבנוסף לפעילות המחקר גם מנדב את זמנו לתפעול המרכז ונהול קהילת החוקרים המקומית.
פעילות הארגון
הארגון מספק מעטפת תמיכה לחוקר ומשפחתו החל מההחלטה לצאת לפוסט דוקטורט בחו"ל, לאורך השהות ולקראת חזרה באמצעות: במהלך השנה מתקיימים אירועים שוטפים במרכזים בקמפוסים בחו"ל ובפעילות מקוונת (וובינרים). האירועים הקהילתיים מייצרים קשרים מקצועיים וחברתיים בין חברי הארגון ומשמרים את הזהות הישראלית שלהם ושל משפחותיהם. האירועים המקצועיים מאפשרים מפגשים עם אנשי מפתח באקדמיה והתעשייה בישראל ליצירת רישות (Networking) ומספקים לחוקרים כלים וידע לקראת חזרה לישראל.
מרכז התעסוקה של הארגון מחבר חוקרים עם מעסיקים ומציע אפשרות למנטורינג של בכירים. תוכנית מלגות הטיסה מאפשרת לחוקרים המבקשים להגיע לראיונות עבודה בישראל סבסוד של כרטיס הטיסה.
הארגון מבקש לפעול בקרב מקבלי ההחלטות בישראל להגדלת ההיצע התעסוקתי ולקליטה מוגברת של חוקרים מחו"ל.
שותפים
הארגון מהווה מזה שנים ספק של משרד העלייה והקליטה לנושא קשר עם מדענים ישראלים בחו"ל.
לארגון שותפות עם כל האוניברסיטאות בישראל וחלק מהמכללות, חברות תעשייה ( טבע, אורמד, תמרקין, ואלין) וארגונים פילנתרופיים (Israeli American Council)
כריסטיאן קיבו
כריסטיאן אאוג'ן קיבו (ברומנית: Cristian Eugen Chivu; נולד ב-26 באוקטובר 1980 ברשיצה) הוא כדורגלן עבר רומני ששיחק בקבוצות אינטר מילאנו, רומא ואייאקס אמסטרדם. בעבר שימש כקפטן נבחרת רומניה.
קריירת מועדונים
מועדונו המקצועני הראשון של קיבו היה CSM רשיצה. אחרי שעבר לשחק במועדון גדול יותר ברומניה, אוניברסיטטה קראיובה, המוניטין שלו צבר תאוצה ברחבי היבשת. המועדון ההולנדי אייאקס אמסטרדם, התרשם במיוחד מכישוריו של השחקן ורכש אותו ב-1999.
באייאקס הוא התפתח בעיקר כמגן שמאלי קלאסי. מאמן הקבוצה דאז, רונאלד קומאן, הפך את קיבו להיות קפטן הקבוצה. כאשר שימש כקפטן, אייאקס שלטה בלא עוררין בליגת העל ההולנדית, בזכות סגלה הצעיר והמוכשר. באותה הקבוצה הצעירה נכללו הכוכבים בעתיד רפאל ואן דר וארט, זלאטן איברהימוביץ' ואנדי ואן דר מיידה. קיבו שיחק תפקיד חשוב בהגנת אייאקס, שכמעט והצליחה להעפיל לחצי גמר ליגת האלופות בעונת 2002/2003.
רומא האיטלקית, הביעה לראשונה עניין בקיבו בשלהי 2003. באותה העת, לרומא היו חובות פיננסיים עצומים, והוטל ספק רב ביכולתה להחתימו בשורותיה. על מנת להשקיט את הסערה סביב מצבה הכלכלי, רומא ביקשה הלוואה בנקאית על מנת לרכוש את שירותו של קיבו, אך הבקשה נדחתה על הסף. למרות זאת, אחרי ניסיונות רבים וכושלים, רומא רכשה את קיבו מאייאקס תמורת סכום המוערך ב-18 מיליון אירו. קיבו שיחק במועדון מרומא במשך 4 עונות, כאשר היה בורג עיקרי בהגנת הקבוצה, ואף זכה עימה בגביע האיטלקי בעונת 2006/2007.
בעונת 2009/2010 קיבו היה חלק מהעונה הטובה ביותר בהיסטוריה של אינטר והיה שותף לטרבל בו זכתה הקבוצה. ב-22 במאי 2010, הוא גם זכה לפתוח בגמר ליגת האלופות נגד באיירן מינכן.
ב-31 במרץ 2014 פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
קיבו שיחק במדי הנבחרת הרומנית 75 פעמים, בהם כבש 3 שערים. הוא שיחק עבור רומניה במהלך טורנירי יורו 2000 ו-2008. ב-21 במאי 2011 הודיע על פרישה מהנבחרת הלאומית.
הקרב על חיפה
הקרב על חיפה היה תקופת לחימה בת כחמישה חודשים בראשית מלחמת העצמאות, בה נאבקו כוחות חטיבת כרמלי (גדוד 21 ובעיקר גדוד 22) מכוחות ההגנה היהודיים בכוחות ערביים על השליטה בחיפה. הקרב המכריע (מבצע 'ביעור חמץ') החל ב-21 באפריל 1948 והסתיים כעבור 24 שעות בניצחון כוחות חטיבת כרמלי על הכוחות הערביים, שהשתלטו על מבואות העיר והשיגו שליטה על ריכוזי האוכלוסייה הערבית. תושביה הערבים של חיפה בחרו ברובם לנטוש את העיר, כתחליף לכניעה ליהודים.
רקע היסטורי
באמצע שנות ה־40 של המאה ה־20 מנתה חיפה כ־144,000 תושבים, 51% מתוכם יהודים, 28% ערבים מוסלמים ו־21% ערבים נוצרים. התושבים היהודים התרכזו ברובם בחלק העליון של חיפה (שכונת הדר הכרמל, נווה שאנן והכרמל), ובבת גלים. אוכלוסייה קטנה גרה בעיר התחתית. המוסלמים התרכזו בחלק התחתי המזרחי של חיפה, והנוצרים בחלק המערבי של חיפה. תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947 קבעה כי חיפה בשלמותה תשתייך למדינה היהודית, על אף היותה עיר מעורבת. מיד לאחר קבלת התוכנית הכריז הוועד הערבי העליון על שביתה כללית ארצית, כנגד תוכנית החלוקה. בחיפה נוסדה מחדש הוועדה הלאומית הערבית לניהול ענייני האוכלוסייה הערבית בחיפה והועמד בראשה מנהל סניף הבנק העות'מאני בחיפה, ראשיד אלחאג' אברהים שהיה חבר גם בוועד הערבי העליון.
תוך זמן קצר החלה לחימה עירונית בחיפה בין הכוחות היהודים והערבים, כשהבריטים בתווך. נוצר קו גבול עירוני בין השכונות היהודיות והערביות, שהוחזק בצד היהודי על ידי כוחות ההגנה. משפחות יהודיות שגרו באזורים ערביים פונו עם ראשית הקרבות לשכונת הדר הכרמל. השכונות היהודיות היו בעליונות טופוגרפית על הערביות, אך חלק מהן היו מרוחקות, והדרך אליהן עברה בשטחים ערביים, והנוסעים היו חשופים לפיגועי ירי. נקודות יהודיות רגישות היו גשר רושמיה, שער הכניסה לשכונת הדר הכרמל ממזרח שנשלט על ידי שכונת ח'ליסה הערבית, מקומות עבודה גדולים בהם עבדו יחדיו יהודים וערבים (כדוגמת בתי הזיקוק, נמל חיפה, הרכבת המנדטורית ומחנות צבא בריטיים), תחבורה ציבורית שעברה באזורים ערביים ושכונות מבודדות בעיר התחתית.
למפקד הכוחות הערבים נתמנה מוחמד בק אל-חניטי, שהיה קודם לכן מפקד בחיל הספר העבר-ירדני. מנהיג צבאי ערבי אחר היה נימר אל-ח'טיב, שפעל בהשראת ארגון האחים המוסלמים, והסית את האוכלוסייה הערבית לפעולות כנגד היהודים. הכוחות הערביים קיבלו תגבור קטן של מתנדבים ערביים מאזורי הארץ האחרים (צפון השומרון), ואף מארצות זרות. מפקד ההגנה בחיפה היה משה כרמל. במהרה החלה ההגנה בגיוס חלקי של אנשיה, כתחליף למתנדבים שפעלו בשירותה קודם לכן. במקביל להגנה פעל בחיפה גם ארגון האצ"ל, תוך שיתוף פעולה חלקי עם ההגנה.
מבואות חיפה נשלטו בחלקם על ידי ערבים ובחלקם על ידי יהודים. התחבורה בין תל אביב והשרון לחיפה בכביש 4 ספגה התקפות באזור המשולש הקטן, ועברה לנסיעה בנתיב עוקף דרך כביש ואדי מילק ויקנעם. התקפות באזור בלד א-שייח' (אזור נשר) הובילו למעקף נוסף דרך קריית אתא. מנגד, הקריות, בהן ישבה אוכלוסייה יהודית, ישבו על כביש חיפה-עכו-ביירות ועל הדרך לשפרעם וכפרי הגליל.
הטקטיקה הצבאית הערבית התבססה על פיגועי ירי כנגד מטרות אזרחיות (עוברי אורח, תחבורה ציבורית), ועל פיגועי מטען באמצעות מכונית תופת. הטקטיקה הצבאית היהודית הייתה בתחילה מדיניות תגמול, לפיה לאחר כל התקפה ערבית נערכה מיד פעולת תגמול יהודית, שהייתה מכוונת בעיקרה כנגד התוקפים הערביים, ולא כנגד האוכלוסייה האזרחית. עם זאת, תחבורה ערבית אזרחית הותקפה בסמוך למקומות בהם הותקפה תחבורה יהודית, ובהמשך נוצל היתרון הטופוגרפי לגלגול חביות נפץ אל השכונות הערביות, ואף להצתת שרפות וירי באנשים שיצאו לכבותן.
הצבא הבריטי החזיק בחיפה כח צבאי גדול, שמטרתו העיקרית הייתה הגנה על נמל חיפה ועל הרכבת המנדטורית, כמו גם על מפעלי תעשיית הנפט במפרץ חיפה, לצורך אבטחת פינוי הממשל והצבא הבריטי בהדרגה, לקראת סיום המנדט על ארץ ישראל. חלק משני בפעולות הצבא הבריטי היה דיכוי הלוחמה שבין היהודים לערבים. לצד הצבא הבריטי פעל כח של הלגיון הירדני, שפעל במספר בסיסים באזור חיפה. הלגיון סייע לכוחות בערבים באופן לוגיסטי, ובהתקפות ירי כנגד התחבורה היהודית.
ב-9 בדצמבר 1947 נהרגו 3 יהודים שעברו בשכונות ערביות. ב-24 בדצמבר נהרגו 4 יהודים ואחרים נפצעו מצליפות של ערבים. בפעולות שביצעו אנשי ההגנה נהרגו 6 ערבים ונפצעו נוספים. ב-4 בינואר נהרג יהודי ואחרים נפצעו לאחר שאוטובוס הותקף ליד הדר הכרמל. ב-30 בדצמבר תקף אצ"ל פועלים ערבים שהמתינו בכניסה לבתי הזיקוק והרג 6 מהם. בתגובה ביצעו הערבים את טבח בתי הזיקוק, שבו נהרגו 39 פועלים יהודים. כתגובה ביצעה "ההגנה" פעולת תגמול בבלד א-שייח' ובחוואסה, בהם גרו פועלים רבים שעבדו בבתי הזיקוק, ונחשדו במעורבות בטבח.
ב-14 בינואר 1948 החדירו הערבים מכונית דואר עמוסה בחומר נפץ לתחנת אוטובוסים יהודית במרכז המסחרי הישן. בהתפוצצות נהרגו שמונה אנשים וכ-40 נפצעו. ב-19 בפברואר נהרגו ארבעה יהודים בהתקפה של אוטובוס במושבה הגרמנית. למחרת פוצצה ההגנה בית בחיפה התחתית בקרבת בית "הוועדה הלאומית" ונהרגו 3 ערבים.
ב-28 בפברואר נודע להגנה על מטען חבלה שמכינים הערבים במוסך. בתגובה לכך החדירו אנשי המחלקה הערבית של ההגנה מכונית עם חומר נפץ למוסך לשם "תיקון". בהתפוצצות הושמד מטען החבלה הערבי ונהרגו חמישה ערבים.
ב-4 במרץ ניסו הערבים להחדיר מכונית תופת גדולה למרכז מסחרי. שומרי המחסום היהודי הבחינו בה ופתחו עליה באש. הכדורים פגעו בחומר הנפץ שהתפוצץ והרס מספר בתים בשכונה הערבית. באותו לילה החדירו הערבים מכונית תופת לשכונת בת גלים, אך מפעיליה הוברחו על ידי אנשי המחסום היהודים בטרם הספיקו לפוצצה.
ב-17 במרץ ספגו הערבים בחיפה מכה כבדה כאשר שיירת נשק גדולה שלהם הותקפה והושמדה בקריית מוצקין. מלבד אובדן הנשק נהרגו בשיירה זו מפקד הכוחות הערבים בחיפה, מוחמד אל חוניטי, ורבים מאנשי מטהו. הערבים נשארו ללא פיקוד צבאי והחלה מלחמת כנופיות ואנרכיה. רבים מהתושבים האמידים החלו לצאת ללבנון. בתחילת אפריל 1948 מונה מפקד חדש לעיר, אמין עז-א-דין, שהחל לארגן את הגנת העיר. הוא חידש את המטה הערבי והקים מפקדה עירונית תוך הבטחה שבקרוב תגיע לעיר עזרה מצבא ההצלה של קאוקג'י ומהדרוזים שהגיעו מסוריה. תבוסתו של קאוקג'י בקרבות משמר העמק ושל הדרוזים בקרב רמת יוחנן, הכריעה את הכף נגד ערביי חיפה.
ב-21 במרץ הצליחו הערבים להחדיר מכונית תופת ליד משרדי "סולל בונה". הנוטרים הבחינו במכונית והזהירו את הקהל שמיהר למצוא מקלט. בהתפוצצות נהרגו שבעה אנשים בהם שלושת הנוטרים אך אסון גדול יותר נמנע.
בתגובה לכך החליטה ההגנה לפעול בשיטה דומה. ב-22 במרץ יצא כח משולב של החי"ש והפלי"ם לפעולת תגמול בנמל. משאית עמוסה 700 ק"ג חומר נפץ נשלחה לרחוב עיראק במרכז העיר הערבית (בימינו רחוב קיבוץ גלויות). לפני המשאית נסע ג'יפ שהוביל את השיירה ומאחוריה טנדר לאיסוף הלוחמים, בסיום הפעולה. הנהגים ומלווי השיירה היו לבושים מדי חיילים בריטים וכך הצליחו לעבור את בדיקת שומרי המחסומים הבריטים. למרות התקלה שנגרמה מהפעלה מוקדמת של המטען הפעולה הצליחה, בהתפוצצות נהרסה שורת בניינים ונגרמו אבדות כבדות בהרוגים ופצועים.
המורל הירוד בקרב ערביי העיר, שהביא לעזיבתם, נבע מן המחסור במזון ומהיותם מבודדים מבחינה צבאית, מאחר שהיישובים היהודיים חלשו על כבישי הגישה אל העיר. מלבד זאת התרחשה התמוטטות של החוק והסדר בשכונות הערביות. חאג' מוחמד נימר אל-ח'טיב, חבר "הוועדה הלאומית" של חיפה, טען כי הכוחות הערביים הלא-סדירים, שנשלחו אל העיר כדי להגן עליה, שדדו את האוכלוסייה הערבית המקומית והטילו עליה אימה, בעוד שהבריטים לא עשו דבר כדי למנוע זאת. עוד הוא סיפר, כי "בעיר נתארגנו כנופיות שודדים" ובמהלך חודש מרץ היו בחיפה הערבית גלי שוד וגנבות, וכי הבתים שהותירו אחריהם האזרחים שנמלטו, משכו אליהם בוזזים. במרץ הוחמר המצב עקב עריקתם ובריחתם של שוטרי העיר הערבים, שלרוב לקחו איתם את נשקיהם. "הוועדה הלאומית" הערבית של חיפה הייתה מודאגת מיציאת הערבים מהעיר, אולם גילתה הססנות בניסיון לבלום את היציאה. בין דצמבר 1947 לאפריל 1948 היא פרסמה 12 הודעות לציבור, כאשר רק בהודעה שפורסמה ב-12 בדצמבר היא קראה לערביי העיר להישאר במקומותיהם. בכל ההודעות שפרסמה בחודשים ינואר עד מרץ, היא נמנעה מקריאה להישאר בעיר. הוועדה הלאומית נמנעה מלפעול לבלימת היציאה משום שלא היו בידיה אמצעים חוקיים לעשות זאת, ומשום שרבים מן העוזבים עד אפריל 1948 היו מקרב מעמדות הביניים והמעמד העליון – השכבות החברתיות שעמן נמנו חברי הוועדה הלאומית עצמם. בין הנוטשים את העיר היו קרובי המשפחה וידידיהם של חברי הוועדה, ואף כמה מחברי הוועדה עצמם. דו"ח של ההגנה מ-28 במרץ מספר כי 11 מתוך 15 חברי הוועדה עזבו את העיר, וכי ראש הוועדה, רשיד חאג' איבראהים, נכשל במאמציו להחזירם.
כוחות חטיבת כרמלי, בחיפה בפיקודו של משה כרמל התכוננו לשעת ההכרעה ונבנתה תוכנית פעולה בשם הקוד "מספריים" שעיקרה היה ביתור השטח הערבי כמו במספריים על ידי התקפה בו-זמנית מהדר הכרמל ומהעיר התחתית. עד אפריל 1948 עזבו עוד כ־10,000 ערבים את חיפה, כאשר חלק מהעוזבים היו נשים וילדים שפונו מהעיר באופן מאורגן, ובעיר נותרו 30,000–40,000 תושבים ערבים.
המערכה
בבוקר 21 באפריל 1948, שלח מפקד הכוחות הבריטים בחיפה, גנרל יו צ'ארלס סטוקוול, הודעה ליהודים ולערבים, בו הודיע על פינוי כוחותיו מרוב העיר וריכוזם באזור הנמל:
כוחות חטיבת כרמלי פתחו את המערכה בשליחת מחלקה של שלושים ואחד לוחמים לכבוש את בית הנאג'אדה שהיה ברחוב צלאח א-דין (בימינו רחוב הגיבורים), שחלש על גשר רושמיה, וזאת כדי למנוע מהערבים לחסום את היציאה מחיפה אל מפרץ חיפה, הקריות הגליל והעמקים. המחלקה הוסעה למקום במשוריינים בצהרי יום 21 באפריל 1948 וכבשה את הבית בקרב פנים אל פנים, אך גם לאחר כיבושו הייתה המחלקה נתונה להתקפות בלתי פוסקות. ניסיונות לחלץ את המחלקה הנצורה לא צלחו, ורק לאחר תחילת ההתקפה הגדולה וכיבוש שכונת חליסה הוסר המצור מהבית. המחלקה נלחמה בו קרב גבורה במשך למעלה מ-20 שעות וספגה 7 הרוגים ו-21 פצועים. הכיכר הסמוכה לבית נקראת בימינו כיכר הגבורה.
ההתקפה הגדולה התחילה ב-22 באפריל 1948 בשעה 01:00 בהרעשה כבדה של מרגמות דוידקה שהופעלו לראשונה בחיפה, וקול הנפץ של הפגזים הטיל אימה על הערבים. מיד לאחר ההפגזה החלה ההתקפה בשני ראשים. כוח אחד ירד מהדר הכרמל לאורך רחוב הבורג' (בימינו רחוב מעלה השחרור) וסטאנטון (בימינו רחוב שיבת ציון). במקביל, מחלקה מפלוגת הנמל, ( כוח מהפלי"ם בפיקודם של עמוס בן צבי (מ"מ) וניסן לויתן (שתפקד כמפקד הפלוגה במקומו של של יוחאי בן נון שהשתתף באותה העת בקרבות בירושלים עם חטיבת הראל) פתחה בחסימת צירים מהמרכז המסחרי שבעיר התחתית. קרב קשה נוסף שהתחולל היה במשרדי הנהלת הרכבת (לשעבר בית משפחת ח'ורי) ובבית מרכזית הטלפונים, גילו הערבים התנגדות עיקשת, בקרב זה לקחו חלק לוחמי גדוד 22, חטיבת כרמלי בלבד.
מפקד הכוחות הערבים אמין עז-א-דין יצא בשעות הבוקר בסירה לעכו בטענה כי הוא יוצא להביא תגבורת באדם ובנשק, אך לא חזר.
כוח של הלגיון הערבי שניסה להיכנס לעיר מכיוון יגור נאלץ לסגת באש מחסום חיילי חטיבת כרמלי.
לטענת אורי מילשטיין לא נערך קרב של ממש במהלך כיבוש חיפה, למעט הקרב על בית הנג'אדה. העיר נמסרה למעשה לידי ההגנה מתוך כוונה למנוע שפיכות דמים ופגיעה בפינוי הכוחות הבריטיים דרך נמל חיפה, והבריטים מנעו הגעת תגבורות ערביות.
תוצאות הקרב
כבר בשעות הבוקר הפעילה ההגנה מכוניות מצוידות ברמקולים שהשמיעו את ההודעה:
בשעות הבוקר פנה גנרל סטוקוול למפקדת חטיבת כרמלי וביקש לדעת את תנאי הכניעה כי הערבים פנו אליו ובקשו את התערבותו להפסקת הקרבות. משה כרמל (מפקד החטיבה) נתב את התנאים לכניעה שכללו שבעה סעיפים:
מטעם ההגנה הופיע מרדכי מקלף שהיה קצין המבצעים של חטיבת כרמלי. הערבים בקשו שהות להתייעצות. הם התקשרו עם הוועד הערבי העליון בביירות ובקשו הוראות. פקודת המופתי הייתה כי עליהם לעזוב את העיר ולא לקבל תנאי כניעה מהיהודים היות שהפלישה של צבאות ערב קרובה והארץ כולה תיפול לידיהם. הם חזרו לישיבה והודיעו כי הם מעדיפים לעזוב כולם על נשיהם וטפם.
ראש העיר שבתי לוי פנה לערבים בהתרגשות רבה, שלא יעזבו את העיר שבה חיו מאות בשנים, בה קבורים אבותיהם ובה חיו זמן רב כל כך בשלום ובאחווה עם היהודים.
גם גנרל סטוקוול אמר לערבים שהם עושים משגה חמור אך ללא תועלת. מפקד חטיבת כרמלי, התיר את צאתם של הערבים מן העיר בתנאי שימסרו את נשקם. יחידות מעורבות של בריטים וחיילי חטיבת כרמלי פיקחו על הוראה זו. הנשק שהוחרם נרשם והועבר לפיקדון לבריטים אשר החזירו אותו להגנה ב-15 במאי 1948. תוך לילה אחד עזבו מרבית הערבים את העיר פרט לכ-5,000–6,000 איש שבחרו להישאר בשכונות ואדי ניסנאס וואדי סאליב. בין העוזבים היו גם חלק מתושבי הכפרים הערביים השכנים לחיפה בלד א-שייח', חוואסה ויאג'ור.
בערב חג הפסח תש"ח (23 באפריל 1948) פרסם משה כרמל מפקד חטיבת כרמלי את ההודעה הבאה:
בקרב על חיפה נהרגו 18 לוחמים יהודים (כולם מחטיבת כרמלי - גדוד 22).
גם לאחר סיומו הרשמי של המנדט ב-15 במאי, עדיין המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית דרומית לחיפה במחנות באזור טירה (טירת כרמל), בשדה תעופה רמת דוד, בשדה התעופה בחיפה ובנמל חיפה. אחרוני החיילים הבריטים עזבו את המובלעת שבצפון הארץ ב-30 ביוני 1948.
פורד ורסאי
פורד ורסאי (באנגלית: Ford Versailles) היא מכונית משפחתית, אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב Ford Motor Company Brasil Ltda, חברת בת של קונצרן הרכב פורד, בשיתוף פעולה עם "Autolatina", בין השנים 1991–1996.
תאוצת דגם "פורד ורסאי", בין 0–100 קמ"ש היא 11.2 שניות (מנוע 1,984 סמ"ק, המפיק 125 כ"ס).
שיתוף פעולה בין פורד לפולקסווגן, הקמת יצרן הרכב המשותף "Autolatina"
בברזיל, יוצר על ידי "Volkswagen do Brasil Ltda" מקונצרן הרכב הגרמני פולקסווגן, דגם ה"Volkswagen Santana", שהיה מאוד דומה במארז, ובחיצוניות, לדגם ה"פורד Versailles", וזאת לאחר שפולקסווגן ופורד הקימו בשיתוף פעולה, בין "Volkswagen do Brasil Ltda", ו"Ford Motor Company Brasil Ltda" את חברת יצרנית הרכב "Autolatina", שפעלה בברזיל ובארגנטינה.
אטלס 2
האטלס 2 (באנגלית: Atlas II) היה משגר לוויינים מסדרת טילי האטלס שפותח בעקבות הצלחת סדרת טילי האטלס בשנות ה־50. לאטלס 2 היו 3.5 שלבים והוא היה האחרון שהשתמש בתצורת "שלב וחצי" (2 מנועים הושלכו מהטיל תוך כדי נסיקה ואילו מכלי הדלק וחלקים נוספים נכנסו למסלול). הטיל תוכנן לשאת מטענים למסלול לווייני נמוך ולמסלול גאוסטציונרי. 63 שיגורים של האטלס 2 על שלוש גרסאותיו שוגרו בין 1991 ל־2004 וכולם הצליחו.
ארנסט אוסטר
ארנסט אוסטר (באנגלית: Ernst Oster, 26 בינואר 1908 – 30 ביוני 1977) היה פסנתרן, מוזיקולוג ותאורטיקאי מוזיקה יהודי-גרמני. כמומחה לאנליזה של שנק, תרגם לאנגלית את חיבורו האחרון של היינריך שנקר, "קומפוזיציה חופשית".
ביוגרפיה
ארנסט פרידריך אוסטר נולד במנהיים, גרמניה. בצעירותו, עברה משפחתו להמבורג, שם למד ב-Gelehrtenschule des Johanneums. את לימודי המוזיקה החל בנגינה על פסנתר. כשנפלה לידיו ההוצאה המבוארת של "הסונאטות האחרונות של בטהובן" בעריכת היינריך שנקר, השתכנע אוסטר, שמן התובנה של שנקר אפשר להפיק יותר מזו של כותבים אחרים בנושאי מוזיקה. כפי שנאמר בהערה ביוגרפית ב"קומפוזיציה חופשית":
אוסטר, שהיה טייל נלהב, מת כתוצאה מאירוע מוחי בעת טיפוס על הר שונמונק. הותיר אחריו אחות, תרזה, שחיה בשווייץ באותו זמן.
מסמכיו של היינריך שנקר שהיו ברשותו נתרמו על ידי מנהל עזבונו לספרייה הציבורית לאמנויות הבמה של ניו יורק, שם הם ידועים כ"אוסף אוסטר: מסמכים של היינריך שנקר".
אדוארד ב. לואיס
'''אדוארד ב. לואיס (באנגלית: Edward B. Lewis'''; 20 במאי 1918 - 21 ביולי 2004) היה גנטיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1995.
ביוגרפיה
לואיס נולד וגדל בפנסילבניה, בתיכון קרא על מחקרם של הגנטיקאים תומאס האנט מורגן ואלפרד סטרוטוונט בנוגע לדרוזופילה (זבוב הפירות), אחד מאורגניזמי המודל העיקריים בגנטיקה, והחל להתנסות בגידול וריבוי של הזבובים בעצמו. כמוזיקאי מוכשר זכה לואיס למלגת לימודים באוניברסיטת באקנל המקומית אך לאחר שנה עזב לטובת לימודי ביוסטטיסטיקה באוניברסיטת מינסוטה, אותם סיים תוך שנתיים ב-1939. במהלך לימודיו המשיך להתנסות במחקרים גנטים על זנים חדשים של תסיסנית המחקר (Drosophila melanogaster). לאחר סיום התואר הראשון עבר לואיס למכון הטכנולוגי של קליפורניה בו סיים ב-1942 את לימודי הדוקטורט תחת הנחייתו של סטרוטוונט. בשנים אלו פיתח את מבחן הקומפלמנטציה (cis-trans test).
בסיום לימודיו גויס לואיס לחיל האוויר האמריקני, הוא למד קורס במטאורולוגיה ונשלח כחזאי לזירת האוקיינוס השקט. בסיום המלחמה חזר לעבוד בקאלטק, ב-1956 מונה לפרופסור לביולוגיה במכון וב-1966 למחזיק הקתדרה על שם תומאס האנט מורגן. במשך שנים מחקריו לא זכו לתשומת לב רבה ושיטותיו הפכו למיושנות עם התפתחות הביולוגיה המולקולרית, אך לאחר שמדענים בקאלטק, בהם דייוויד הוגנס, הסתייעו בידע של לואיס לצורך שיבוט של גנים הומיאוטיים ומיפוי הגנום של הדרוזופילה, הם גילו אזור הומולוגיה, כפי שלואיס חזה במחקריו במשך שנים רבות.
ב-1989 זכה לואיס בפרס וולף לרפואה "על הוכחת קיומה וחקירתה של הבקרה הגנטית של התפתחות חלקי הגוף באמצעות גנים הומיאוטיים", ב-1990 במדליה הלאומית למדעים, ב-1991 בפרס לסקר למחקר רפואי וב-1995 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה יחד עם כריסטיאנה ניסליין-פולהרד ואריק וישאוס על בקרה גנטית של שלבים מוקדמים בהתפתחות עוברית.
לואיס היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית בחברה הפילוסופית האמריקאית, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ועמית זר בחברה המלכותית הבריטית.
לואיס היה נשוי ואב לשלושה בנים.
טיעון הדלי
טיעון הדלי, הידוע גם כניסוי הדלי המסתובב או הדלי של ניוטון, הוא טיעון המבוסס על ניסוי מחשבתי עם דלי מים מסתובב, שהציע אייזק ניוטון על מנת להוכיח שהתנועה היחסית בין עצם מסתובב לבין עצמים שביחס אליהם הוא מסתובב היא בעלת משמעות פיזיקלית שאיננה תלויה ביחסיות זו. זאת בניגוד לתנועת התמדה של עצמים בקו ישר שעל פי עקרון יחסיות התנועה של גלילאו גליליי היא חסרת משמעות פיזיקלית אם איננה יחסית לעצמים אחרים. מטיעון הדלי הסיק ניוטון שהמרחב הוא ישות אבסולוטית נייחת ובלתי משתנה אליה מתייחסת תנועת הסיבוב של עצמים, וממילא מהווה ייחוס אבסולוטי למהירויותיהם של כל העצמים ביקום על אף שאינו נתפס בחושים. זהו האחרון מחמישה טיעונים מתוך "תכונות, סיבות, ותוצאות של תנועה" שתוכנן להראות באופן מצטבר כי ניתוח נאות לתנועה חייב לכלול התייחסות למרחב מוחלט. חלקו השני של הניסוי המחשבתי, שכלל אבנים קשורות ביניהן בחבל ומרחפות ביקום ריק (שאינו מכיל דבר מלבדן), יועד להדגים כיצד ייתכן שלמרות העובדה שהמרחב המוחלט אינו נתפס בחושים, עדיין יכול עצם לקיים תנועה יחסית אליו ואף ניתן לקבוע מהי מהירותו.
שלושת חוקי ניוטון
חוקי ניוטון הם משמעותיים בהבנת ניסוי הדלי, ומהווים חלק בלתי נפרד מההקשר של הניסוי. חוקי התנועה של ניוטון הם שלושה חוקים פיזיקליים עליהם מושתתת המכניקה הקלאסית. החוקים מתארים את היחסים בין הכוחות הפועלים על גוף ואת תנועתו בהשפעת כוחות אלו. החוקים פורסמו לראשונה על ידי ניוטון בחיבורו "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע" (Philosophiae Naturalis Principia Mathematica), שיצא לאור ב-5 ביולי 1687, והיוו לראשונה תאוריה מכנית מושלמת שבעזרתה ניתן לחשב את השינוי במצב תנועתו של גוף עליו מופעל כוח נתון. ניוטון השתמש בחוקים על מנת להסביר ולחקור תנועת גופים ומערכות. למשל, ניוטון הראה כי שלושת החוקים בשילוב עם חוק הכבידה האוניברסלית שלו, מסבירים את חוקי קפלר לתנועת כוכבי הלכת.
משלושת חוקי התנועה של ניוטון עולה כי אין מצב מוחלט של מנוחה. ניתן לומר כי גוף A נמצא במנוחה וגוף B נע במהירות קבועה ביחס לגוף A, או שגוף B נמצא במנוחה וגוף A נע ביחס אליו ולצופה אין כל דרך לברר איזה משני הגופים נע כשלעצמו. המשמעות הרחבה יותר היא שלא ניתן לקבוע האם שני אירועים שקרו בזמנים שונים אירעו באותו מיקום במרחב. למשל, אדם המקפיץ כדורסל ברכבת נוסעת יראה את הכדור קופץ באותו מקום, בעוד שאדם מחוץ לרכבת יראה מרחק רב בין כל נגיעות הכדור ברצפת הרכבת. זהו למעשה עקרון היחסות של גלילאו. חוקי ניוטון סותרים את ראיית העולם האריסטוטלית, ומשתמע מהם כי לא ניתן להתאים בין אירוע לבין מיקום מוחלט במרחב, משום שהדבר תלוי במערכת הייחוס בה נמצא הצופה.
למרות שהדבר נובע מחוקיו, הוטרד ניוטון מהיעדרו של מרחב מוחלט פיזיקלי וסירב להשלים עם רעיון זה. על כך ספג ביקורות רבות עליהן יורחב בהמשך. יש הסוברים שמניעים דתיים (אמונתו באל מוחלט) הובילו אותו לטעון לקיום מרחב מוחלט בניגוד למשתמע מחוקיו. ניוטון סבר כי האל מתערב מדי פעם ומחזיר את כוכבי הלכת למסלולם המקורי, על מנת למנוע הפרת הסדר במערכת השמש. למעשה, רק ב-1773 הצליח פייר-סימון לפלס להראות שאין צורך בהתערבותו של האל, משום שהשפעותיהן המצטברות של ההפרעות במסלולי כוכבי הלכת מבטלות זו את זו.
חלק ראשון
יש למלא דלי במים עד לחציו ולתלותו בחבל הקשור למקום גבוה וקבוע. לאחר מכן יש לסובב את הדלי עם או נגד כיוון השעון פעמים רבות לפיתול החבל. כשהחבל מפותל היטב יש לייצב את הדלי ולהניח לו להסתובב בחזרה, בהשפעת החבל המפותל. בסמוך לרגע השחרור המים לא מסתובבים עם הדלי אלא נשארים יציבים ופניהם שטוחים. אט אט עוברת תנועת הדלי אל המים, והם מתחילים להסתובב עם הדלי.
כך כותב ניוטון בפרינקיפיה מתמטיקה:
לאחר זמן קצר סיבוב הדלי מאט והחבל מתחיל להסתובב לכיוון הנגדי. בשלב זה המים מסתובבים מהר יותר מהדלי, ופני השטח שלהם נותרים קעורים.
שאלות העולות מהניסוי
ניוטון שאל מדוע פני השטח של המים הופכים קעורים? התשובה היא שהקעירות נוצרת בשל סיבוב המים. אולם, מהו סיבוב? בהחלט לא מדובר בסיבוב יחסית לדלי, כפי שמתואר בניסוי: לאחר שהדלי משוחרר ומתחיל להסתובב, המים מסתובבים יחסית לדלי, אך פני השטח שלהם נותרים שטוחים. כאשר החיכוך בין המים לצידי הדלי גורם למים להסתובב יחד עם הדלי, אין שום תנועה סיבובית ביניהם אולם פני השטח של המים קעורים. לאחר שהדלי נעצר, המים ממשיכים להסתובב יחסית לדלי, וגם אז פני השטח שלהם קעורים. כלומר, בוודאות, צורת פני השטח של המים לא נובעת מסיבוב יחסי בין המים לבין הדלי.
חלק שני
לאחר מכן, ניוטון התקדם לניסוי מחשבתי נוסף: ניסוי הדלי שתואר לעיל בחלל ריק. הוא הציע גרסה שונה במעט. יש לקשור שתי אבנים בחבל וללכת למקום רחוק מכוח המשיכה של כדור הארץ או השמש. ברור שניסוי זה קשה לביצוע מעשי, אך כניסוי מחשבתי יש לו משמעות מעניינת. יש לסובב את החבל ממרכזו עד שיהיה מתוח, כאשר האבנים מושכות לכיוונים מנוגדים. תנועתן של האבנים תהיינה תנועה מעגלית ולכן ימתח החוט עד אשר מתיחותו תהיה גדולה מספיק כדי לאלץ את האבנים לנוע במהירות הזוויתית אשר מוקנית למערכת.
מסקנות
אם אכן מבצעים את הניסוי בריק, מהי המשמעות של סיבוב המערכת? הרי אין דבר שיחסית אליו ניתן למדוד את הסיבוב. ניוטון הסיק כי חייב להיות דבר שיחסית אליו ניתן למדוד את הסיבוב, והדבר הזה חייב להיות המרחב הריק עצמו. זה היה טיעונו החזק ביותר לטובת חלל מוחלט.
כעת ניוטון חזר לניסוי הדלי המקורי. הוא טען שכאשר מדברים על סיבוב, המשמעות היא סיבוב ביחס למרחב מוחלט. כאשר המים לא מסתובבים ביחס למרחב המוחלט, פני השטח שלהם ישרים. אולם כאשר הם כן מסתובבים ביחס למרחב המוחלט, פני השטח קעורים. הוא כתב בפרינקיפיה:
אך כפי שניתן לראות בפיסקה אחרת מהפרינקיפיה, ניוטון עצמו לא היה שבע רצון מכך:
התנגדויות לטיעון הדלי של ניוטון
התפיסה הניוטונית של "מרחב מוחלט", "זמן מוחלט" ו"תנועה מוחלטת" נתקלה בהתנגדות רבה מצד פילוסופים בני זמנו כגון לייבניץ וברקלי. במאה ה-20, לאחר גילוי תורת היחסות הפרטית ותורת היחסות הכללית, ההתנגדויות מצד הפילוסופים השונים אף גבלו בלעג. התפיסה הניוטונית לא הייתה רק מיושנת, אלא גם לקויה מיסודה בהיותה חסרת יסוד אמפירי. התאוריה החדשה של מרחב וזמן אותה פיתח איינשטיין הביאה למעשה לנקודת מבט פילוסופית עמוקה יותר בנוגע למרחב וזמן באופן כללי. מרחב וזמן הם יחסיים מיסודם ולכנות אותם "מוחלטים" היא טעות פילוסופית בסיסית. איינשטיין ניסח זאת היטב, כאשר טען שהיחסות הכללית שללה מהמרחב ומהזמן את אחרון השרידים של אובייקטיביות פיזיקלית .
השאלה העיקרית בנוגע לניסוי היא - האם באמת ניתן להסיק מסקנות מרחיקות לכת מתוך התבוננות בדלי מים? הוגים רבים איתגרו את ניסוי הדלי של ניוטון ואת מסקנותיו. להלן ההתנגדויות הבולטות לטיעון הדלי של ניוטון:
לייבניץ
גוטפריד וילהלם לייבניץ לא האמין במרחב מוחלט. הוא טען ש"מרחב" רק מספק אמצעים לקודד את היחס בין אובייקט אחד לשני. אין כל הגיון לדעתו בטענה שהיקום מסתובב או נע בחלל. הוא נימק את טיעונו באופן פילוסופי, אך לא הייתה לו תשובה ישירה לניסוי הדלי של ניוטון, כפי שנאלץ לטעון:
ברקלי
במשך שנים רבות טיעונו של ניוטון לטובת מרחב מוחלט בקושי אותגר. אדם בולט שפיקפק בכך היה הבישוף ג'ורג' ברקלי. הוא טען שהמים מתקערים לא בגלל שהם מסתובבים יחסית למרחב מוחלט, אלא משום שהם מסתובבים יחסית לכוכבי השבת. טיעונו החזק יותר נגד התפיסה הניוטונית של המושגים המוחלטים מופיע בחיבורים "De motu" (על תנועה) שיצא לאור ב-1721, ו"עקרוני הדעת של האדם" מהשנה 1710, בעל כותרת המשנה "מסכת שבה נבדקות הסיבות העיקריות של הטעויות ושל הקשיים במדעים, יחד עם הטעמים של הספק במציאות אלוהים ושל הכפירה בדת". במבוא לעקרוני הדעת, ברקלי ערער על התפיסה שלרוח יש את היכולת ליצור מושגים מופשטים. בהמשך החיבור קבע ברקלי את הרעיון כי מה שקיים הוא מה שנתפס או תופס. בשל כך, טען שמושגים כגון "מרחב מוחלט" ו"זמן מוחלט" חסרי כל משמעות אמפירית או פונקציונלית, ולכן יש להיפטר מהתאוריה הפיזיקלית של ניוטון. ברקלי טען שאין חלל מוחלט משום שהדבר אינו נתפס בחושים או מוכח על ידי ההגיון של האדם. כל תנועה חייבת להמדד ביחס לדברים מוחשיים:
ניומן
ב-1870 המתמטיקאי הגרמני קרל ניומן (7 מאי 1832 - 27 מרץ 1925) הציע מצב דומה לניסוי הדלי. הצעתו הייתה לדמיין שיש רק כוכב אחד בכל היקום. הוא טען שהכוכב יקבל צורה אליפטית כאשר הוא מסתובב, וצורת כדורית כאשר הוא במנוחה.
מאך
ארנסט מאך היה הראשון שאתגר ברצינות את הטיעון של ניוטון. הוא דחה את הניסוי של ניומן מאחר שאינו חד-משמעי. אולם, ב-1872 הוא כתב ב-"History and Root of the Principle of the Conservation of Energy":
מאך התייחס באופן ספציפי לטיעון הדלי של ניוטון:
מאך טען שניוטון נפטר מהתנועה היחסית בקלות יתר. לא סיבוב המים יחסית לדלי צריכים לעניין אותנו, אלא סיבוב המים יחסית לכל החומר ביקום. אם לא היה קיים בכלל חומר, וכל מה שהיה ביקום הוא הדלי והמים, הרי שפני השטח של המים לעולם לא יכלו להתקער. הוא התנגד לניסוי המחשבה השני של ניוטון עם האבנים הקשורות בריק. אם הניסוי היה מבוצע ביקום חסר חומר, המסקנה שניתן להסיק ממחשבתו של מאך היא שלא ניתן היה לומר אם המערכת של האבנים אכן מסתובבת: החבל לעולם לא היה נמתח מאחר שסיבוב ביקום ריק הוא חסר משמעות. מאחר שהניסוי לא ניתן לביצוע, לא ניתן לקבוע אם ניוטון או מאך צדקו.
לפי עקרון מאך, התכונות האינרציאליות של גוף כלשהו ביקום מושפעות מהאינטראקציה שלו עם המסות האחרות ביקום. לעומתו ניוטון הניח כי קיימת תאוצה מוחלטת. כלומר, על פי עקרון מאך התאוצה היא גודל יחסי, והיא נקבעת יחסית לכוכבי שבת, בסתירה לקביעה שהייתה מקובלת על פי המכניקה הניוטונית כפי שניסח אותה אייזק ניוטון בעצמו. אין עד היום תשובה חותכת, ניסויית או תאורטית, אם מאך צדק בטענתו.
איינשטיין
אולם, לגבי הניסוי המחשבתי השני אודות האבנים הקשורות ביקום ללא שום חומר אחר, נראה שתיאורית היחסות הפרטית תומכת בניוטון ולא במאך. כלומר, החבל ימתח ככל שהמערכת מסתובבת. אך כיצד יכול הסיבוב להצביע על חלל מוחלט? תיאורית היחסות הפרטית שומרת על קביעות של חלל-זמן. למרות שמהירות, מרחקים ופרקי זמן הם יחסיים לפי התאוריה, ההנחה של התאוריה היא כי יש חלל-זמן מוחלט. ביחסות הפרטית, צופים שנעים באותה המהירות ביחס אחד לשני, לא יסכימו על מהירות הדלי שנע בחלל, ולא יסכימו לגבי הזמן שעבר במשך ניסוי הדלי. אולם, הם כולם יסכימו בנוגע לשאלה האם הדלי האיץ או לא.
בהמשך, איינשטיין החל לעבוד על תורת היחסות הכללית, אשר שילבה האצה ומשיכה. התאוריה פורסמה ב-1915, אך עוד לפני כן, הוא טען כי התאוריה תתמוך בראייתו של מאך את ניסוי הדלי של ניוטון. במכתב שהוא כתב למאך ב-1913 הוא טען כי ראייתו של מאך את הדלי של ניוטון הייתה נכונה ונתמכת על ידי היחסות הכללית. איינשטיין אף כלל את "עקרון מאך" ביחסות הכללית המבוססת על השקילות של משיכה והאצה. ההתנהגות של הדלי המסתובב של ניוטון, כפי שמאך טען, נקבעת על ידי כוחות המשיכה של כל החומר ביקום. איינשטיין הבין שעדיין ישנה בעיה. היחסות הכללית לא טוענת שניסוי האבנים של ניוטון בחלל ריק מסכים עם טענת מאך, אלא דווקא מצדדת בניוטון – החבל יימתח ככל שהמערכת מסתובבת. זה קורה משום שביקום ללא חומר, אין משיכה. לפיכך, היחסות הכללית מצטמצמת ליחסות הפרטית וכל הצופים מסכימים שמערכת האבנים מסתובבת (כלומר מאיצה). ניתן לטעון שתיווצר משיכה באמצעות מסת האבנים, אולם זו זניחה ולא תפיק את הכוחות הדרושים לגרום לחבל להמתח.
איינשטיין סיכם את המחלוקת במשפט מפורסם מ-9 בינואר 1916:
ביקורות מודרניות
ב-1918 יוזף לאנס (1890 - 1985) והאנס טירינג (1888 - 1976) השיגו פתרונות מקורבים למשוואות של היחסות הכללית בנוגע לגופים מסתובבים. תוצאותיהם הראו שגוף מאסיבי המסתובב, מושך את חלל-זמן סביבו. כיום התופעה מכונה 'frame dragging' או 'Lense-Thirring effect'. ב-1966 דיטר בריל (Dieter Brill) וג'פרי כהן (Jeffrey Cohen) הראו כי frame dragging אמור לקרות בחלל ריק. ב-1985 התקדמות נוספת של ה. פיסטר (H. Pfister) ו-ק. בראון (K. Braun) הראתה כי כוחות צנטריפוגליים מספיקים יגרמו למים לקבל צורה קעורה כאשר הם בתוך דלי שאינו מסתובב יחסית לכוכבים. כזכור, זו בדיוק הסימטריה שמאך חיפש.
Frame dragging הוכח לאחרונה בניסויים. למשל, שימוש בכדור הארץ כגוף מאסיבי מסתובב והצבת לוויין במסלול עם גירוסקופ שגרם ללוויין לשמור על כיוון קבוע. למרות שלארץ יש רק מסגרת קטנה יחסית, ניתן היה לזהות את אפקט הגרירה.
סוגיות העולות מטיעון הדלי
הסוגיה המעניינת בטיעון הדלי ובמסקנה של ניוטון כי קיים מושג של מרחב מוחלט (בנוסף לזמן, תנועה וסיבוב מוחלטים) היא שלא כל המושגים המוחלטים האלו נדרשים על ידי החוקים של ניוטון בעצמו. חוקי ניוטון מניחים קיומו של זמן מוחלט, אולם לא של מרחב מוחלט. הם מאפשרים להבחין בין גוף שבאמת מסתובב או מאיץ לבין גוף שעושה זאת רק באופן יחסי לגופים אחרים. אולם, החוקים אינם מאפשרים להבחין אילו גופים נמצאים במנוחה במרחב מוחלט או לקבוע את המהירות המוחלטת של גוף. ההתנגדות של לייבניץ טענה כי רק התנועה היחסית של גופים נצפית, כאשר מרחב וזמן אינם נצפים. אם כך, כיצד יכולים המרחב, התנועה והזמן להיות מוחלטים? הסוגיה, כידוע, הפכה לאחת השאלות הנצחיות בפילוסופיה.
סוגיה נוספת היא האם הגדרתו של ניוטון את המושגים המוחלטים לעיל זהה להגדרות של פילוסופים אחרים? ניוטון כתב בפרינקיפיה
לדוגמה, דקארט ניסה להוכיח כי מרחב זהה לעצם מתפשט, כלומר, ואקום אינו אפשרי ותנועה במרחב היא באמת תנועה יחסית לעצם כלשהו. ייתכן שהשאלה העיקרית צריכה להיות "אילו מושגים של זמן, מרחב ותנועה נדרשים בידי תאוריה מכנית?", ומכאן אך טבעי הקישור לאמונתו הדתית של ניוטון. קיומו של אלוהים במרחב ובזמן מחייב את ניוטון להניח שהם מוחלטים.
שאלות בלתי פתורות
המסקנות של ניוטון משני הניסויים, וכן המעבר בין הניסוי הראשון לשני, העלו מאז ספקות פילוסופים רבים. עיקר השאלות שעלו:
נקודת מבט אחרת
לעיתים נוהגים להתעלם מטענתו העיקרית של ניוטון בעקבות ניסוי דלי המים האומרת כי:
בהתחשב בטענה זו, ניתן לסכם את טיעון הדלי של ניוטון בצורה שונה במקצת מכפי שהוצגה לעיל. לא היה זה טיעון המבוסס על מעבר מתופעה פיזיקלית למסקנה מטאפיזית אודות המוחלטות של הסיבוב. היה זה טיעון בסיסי לכל מדע אמפירי - טיעון העוסק במושג תאורטי חדש ובעל תוכן אמפירי מבוסס. בדומה להגדרה של זמן מוחלט, ובשונה מההגדרה של תרגום מוחלט, ההגדרה של סיבוב מוחלט אכן מבוססת על ובידי חוקי ניוטון. כלומר, ההגדרה לא מבוססת פחות מביסוסם של חוקי ניוטון, ואם העולם מציית לחוקי ניוטון, תמיד ניתן למדוד את הסיבוב המוחלט של כל גוף. נקודת מבט זו הועלתה לראשונה על ידי האוורד שטיין (Howard Stein) בשנות ה-70 של המאה ה-20.
לקריאה נוספת
מדע פופולרי:
מאצ'יי ז'וראבסקי
מאצ'יי סטניסלאב ז'וראבסקי (בפולנית: Maciej Stanisław Żurawski, נולד ב-12 בספטמבר 1976) כדורגלן עבר פולני, יליד העיר פוזנן, ששיחק בעמדת החלוץ. לזכותו 72 הופעות ו-17 שערים במדי נבחרת פולין.
בין השנים 1990-1998 שיחק בקבוצת עיר הולדתו ורטה פוזנן ומשם עבר לקבוצה הגדולה יותר של העיר, לך פוזנן, בה שיחק בין השנים 1998-2000. משנת 2000 עד עונת 2005/2006 שיחק בויסלה קראקוב ומשם עבר לקבוצת סלטיק מסקוטלנד. לאחר מכן שיחק בלאריסה ובאומוניה ניקוסיה, ובעונת 2010/11 שב לשחק בוויסלה קראקוב עד לפרישתו ממשחק פעיל באותה השנה.
זוראבסקי נבחר לשחקן הפולני של השנה בשנת 2002.
כחול מופלא
כחול מופלא או כחול עמוק (באנגלית: Deep Blue) הוא סרט טבע משנת 2003, מבית ה-BBC אשר מבוסס על סדרת הטבע מ-2001: הכוכב הכחול. זהו הסרט הראשון שיצא לאקרנים בידי החברה " BBC Worldwide". הסרט בוים בידי אלסטייר פות'רגיל ואנדי ביאט ומקוריין בידי השחקן מייקל גמבון וכן בידי דייוויד אטנבורו ופירס ברוסנן. הסרט שודר גם בישראל ב-2004 בקריינותו של דליק ווליניץ.
הסרט הוקרן בלמעלה מ-20 מדינות (לא כולל ארצות הברית) בין 2003 ל-2005 וזכה ב-30 מיליון דולר, כך שהוא סרט הטבע המרוויח ביותר שיצא בגרמניה וגם ביפן הגיע למקומות הראשונים. באתר Metacritic הוא קיבל ביקורות טובות יחסית כש-11 מבקרים אמריקאים מתוך 17 שצפו בסרט העניקו לו ציונים חיוביים. שישה מבקרים נתנו לו ביקורות מעורבות. נוסף לסרט יצא מארז DVD תומך שהוציא מעל 480,000 עותקים שלו באירופה.
הסרט עוסק בבתי הגידול של האוקיינוסים והימים השונים ובבעלי חיים תת-ימיים החיות בהם. הצילומים מורכבים מקטעים ששודרו בסדרה של ה-BBC, אך רבע מהקטעים בו לא שודרו בתוך הסדרה. הוא מורכב ממעל 70,000 שעות צילום תת-מיימי ורובו הגדול אילם כשרק 15 שורות מקוריינות. בצורתו הוא דומה לסרט המצליח עולם גדול מופלא שיצא בשנת 2007 ומבוסס על הסדרה עולם מופלא.
הסרט
מרבית חלקי הסרט נצפו בסדרת "הכוכב הכחול", כשקטעים מועטים לא נראו בה. בין השאר נראה בסרט החיים באוקיינוס הפתוח בו שוחים מינים שונים של דולפינים, כרישים טונה זהובה ועופות ים במרדף אחרי דגים ולצידם לווייתן צפוני רעב, עמלץ כחול מהיר, מפרשניים ומנטות משייטים ומעליו עפים אלבטרוסים, בחופים נראה סרטן בועות חול מסנן מזון ופרטי קטלן חוטפים אריות ים צעירים מהיבשה, במימי הקטבים נראים דוב קוטב שוחה, לבתנים ופינגווינים קיסריים הצועדים על הקרח, בשוניות אלמוגים נראים צניניות הרודפות אחרי דגים קטנים, אלמוגים הפורחים ומתרבים בלילה ולהקה של כרישון לבן-קצוות בציד, לחופי קליפורניה יערות של קלפ שופעי דגים ונקבת לווייתן אפור עם גורה נודדים אחרי הקריל אך מותקפים בידי קטלנים רעבים ובימים הממוזגים הדרומיים נראה סוסון האצה המוזר וטריגוניים מרחפים סמוך למבוך סלעים, מהמעמקים מגיחים יצורי מוזרים העולים לפני השטח בלילה ואז חוזרים למצולות בהם חכאים טורפים, דיונונים שקופים, מסרקניות וניבני תהומות ובקרקעית הים נראות נביעות הידרותרמיות רותחות ואיים מרוחקים המושכים אליהם פטישנים, צבי ים ודגי שמש. בסוף הסרט נראה בעל החיים הגדול בעולם - הלווייתן הכחול המצוי בסכנה עקב הפגיעה בימים.
נוריאל רוביני
נוריאל רוביני (באנגלית: Nouriel Roubini; נולד ב-29 במרץ 1959) הוא כלכלן יהודי-אמריקאי, פרופסור לכלכלה בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת ניו יורק ויושב ראש מועצת המנהלים של חברת הייעוץ "RGE מוניטור" (רוביני גלובל אקונומיקס). רוביני נחשב לאחד מהכלכלנים הבודדים שחזו את משבר האשראי העולמי כבר ב-2004, ולנביא זעם לגבי הכלכלה העולמית.
ב-2023 הביע התנגדות לרפורמת לוין שלדידו מהווה "סכנה לעתיד המשק והכלכלה הישראלית".
קורות חיים
רוביני נולד באיסטנבול למשפחה יהודית ממוצא איראני. בהיותו בן שנתיים עברה משפחתו לטהראן ושנה אחר כך עלתה לישראל. כשהיה בן חמש עזבה משפחתו לאיטליה. הוא למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בוקוני במילאנו. וקיבל תואר דוקטור לכלכלה בינלאומית באוניברסיטת הרווארד ב-1988.
בשנות ה-90 שילב רוביני הוראה באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת ניו יורק עם מחקר אקדמי ובמקביל עבד בקרן המטבע הבינלאומית, הבנק הפדרלי, הבנק העולמי ובנק ישראל. ברוב שנים אלו עסק בחקר משברים בכלכלות השווקים המתעוררים בארצות מזרח אסיה ובדרום אמריקה. ב-1998 החל לעבוד עם ממשלו של ביל קלינטון. תחילה ככלכלן בכיר במועצת היועצים הכלכליים לנשיא ארצות הברית ובהמשך כיועץ בכיר לטימותי גייטנר שהיה אז תת-שר לעניינים בינלאומיים במחלקת האוצר של ארצות הברית. ב-2001 שב לעבוד במסגרת קרן המטבע הבינלאומית כחוקר אורח והתמקד במשבר החריף שעברה כלכלת ארגנטינה. בעקבות ניסיונו זה כתב, יחד עם עמיתו בראד סטצר, את הספר Bailouts or Bail-ins? העוסק בחילוץ כלכלות ממשבר. ב-2004 פתח את חברת הייעוץ הכלכלי RGE Monitor.
חיזוי משבר האשראי העולמי
ניסיונו של רוביני בעבודה עם כלכלות כושלות באסיה ומרכז אמריקה סייע לו בחיזוי המשבר, וכדבריו: "חקרתי שווקים מתעוררים במשך 20 שנה וראיתי בארצות הברית את אותם סימני משבר שראיתי בהם. סימנים שאמרו שאנו נמצאים בבועת אשראי גדולה". רוביני בדק מדינות כמו מקסיקו, תאילנד, וקוריאה הדרומית, והגיע למסקנה כי המשותף לכולן הוא ההתבססות על גירעון גדול במאזן התשלומים ומימונו באמצעות הלוואות במטבע חוץ, וכן רגולציה רופפת על המערכת הבנקאית. מאוחר יותר הגיע למסקנה כי ארצות הברית, עם גירעון במאזן התשלומים של קרוב ל-800 מיליארד דולר, היא הבאה בתור.
על רקע זה אופיין רוביני בגישה פסימית לכלכלת העולם ולשוקי ההון הבינלאומיים כבר מספר שנים לפני פרוץ המשבר. בפברואר 2007 התעמת עם יעקב פרנקל, סגן יו"ר חברת הביטוח AIG ונגיד בנק ישראל לשעבר, באומרו כי הכלכלה העולמית עומדת לפני נחיתה קשה. פרוץ משבר הסאבפריים באמצע 2007 והתאמתות תחזיותיו הקנו לרוביני מעמד-על בקרב החזאים הכלכליים. יוחסו לו אימרות כמו "זאת עלולה להיות תחילת הסוף של האימפריה האמריקאית". (אוגוסט 2008)
הוא המשיך לדבוק בעמדותיו האפוקליפטיות גם לאחר החרפת המשבר בספטמבר 2008, והחזיק בהן עד אמצע 2009. במרץ 2009 התבטא כי העליות בשוקי ההון העולמיים אינן אלא "ראלי של שוק דובי"
מדורודם
מַדוּרוֹדָם (בהולנדית: Madurodam) היא עיר מיניאטורית הנמצאת בהאג שבהולנד, ובה דגמים, בקנה מידה של 1:25 של אתרים ברחבי הולנד ובהם תעלות, שוק הגבינה של אלקמאר, שדה תעופה, טחנות רוח ועוד. האתר נבנה ב-1952 ומאז ביקרו בו עשרות מיליוני מבקרים.
הפארק
ביקור במדורודם דומה למסע רגלי במרחבים של הולנד, ניתן להציץ אל הערים, הכפרים ואף בפארק השעשועים בו ניתן לצפות במתקנים השונים: ספינת הפירטים, הקרוסלות ורכבות הרים, כולם פועלים רק בגודל מוקטן.
החשמלית נוסעת בין בתי העיר, מתחת לגשר בתעלות של אמסטרדם עוברת סירת תיירים, פעמוני הכנסייה מצלצלים, תאורת הרחוב, השווקים, הכיכרות, שולחנות בתי הקפה, המבנים הארכיטקטוניים והמוני האנשים ברחובות.
בפארק ניתן לצפות באצטדיון הכדורגל המפורסם של הולנד, הופעה בוונדלפארק, המעבורת שמגיעה לאי טסל. וכן להזמין זוג כפכפי עץ זעירים למזכרת ממפעל הנעלים, על ידי הפעלת המייצג במטבע של יורו אחד. אז משאית (קטנה) תמתין עד שכפכפי העץ הזעירים יהיו מוכנים ותדאג להביאם.
עיר המיניאטורות קרויה על שמו של ג'ורג' מדורו, סטודנט יהודי מקורסאו שנלחם, כקצין בצבא הולנד, בפולשים הגרמנים ומת במחנה הריכוז דכאו ב-1945. הוריו של מדורו תרמו את הכסף להתחלת הפרויקט.
ב-2 ביולי 1952, מונתה ביאטריקס, אז נסיכה צעירה, לראש העיר מדורודם ונשאה בתפקיד עד הכתרתה למלכה. כיום, נבחר ראש עיריית מדורודם על ידי מועצה בת 25 תלמידים מבתי ספר באזור.
בית הכנסת בסמוקוב
בית הכנסת בסמוקוב היה בית כנסת אשר פעל בעיר סמוקוב בבולגריה מ-1861 ועד ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.
היסטוריה
קהילה יהודית מאורגנת בעיר מתועדת במסמכים עות'מאניים החל משלהי המאה ה-17. בראשית המאה ה-20 נכללה העיר ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בממלכת בולגריה ומנתה כ-1,000 נפשות. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-500 נפשות. לאחר הקמת מדינת ישראל, עלו אליה מרבית יהודי העיר וב-1949 נמנו בסמוקוב 85 יהודים. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
המבנה
בית הכנסת הוקם במימון משפחת אריה, שהגיעה לסמוקוב מווינה, ובנייתו החלה ב-1857. את הבנייה ביצעו פועלים עות'מאנים שנשכרו באדירנה על ידי בני משפחת אריה. ב-1861 נחנך בית הכנסת. שטחו 330 מטר מרובע, גובהו 8 מטרים והיו בו 38 חלונות ובהם ויטראז'ים. בתקרה הפנימית של בית הכנסת הותקן עץ מגולף עם סמלי מגן דוד ונתלו ממנו נברשות. המבנה ניצב במרכזה של השכונה היהודית בסמוקוב אשר הוקמה ב-1813. בית הכנסת פעל עד ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 וננטש. ב-1962 שופץ ושוקם המבנה על ידי משרד התרבות הבולגרי. ב-1965 הוכרז המבנה אתר מורשת בולגרי ותוכנן להפוך אותו לאולם קונצרטים. ב-1975 פרצה במקום שרפה, שהחריבה את המבנה. בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 הוחל בשיפוץ נוסף, שלא הושלם בשל בעיות תקציב. באפריל 2018 חתם ארגון "שלום", ארגון הגג של יהודי בולגריה, על הסכם עם עיריית סמוקוב ובו הועבר מבנה בית הכנסת בעיר לרשות העירייה, וזאת לצורך שיפוצו.
מערות מוגאו
מערות מוגאו (בסינית: 莫高窟, בפין-יין: mò gāo kū), הידועות גם כמערות אלף הבודהות ומערות דוּנְחְוָאנְג, הן מערכת של 492 מקדשים השוכנת במרחק 25 קילומטרים דרומית-מזרחית למרכז דונחואנג, שהיא עיר השוכנת בהצטלבויות דרכים בעלות חשיבות תרבותית ודתית על דרך המשי, בקטע העובר במחוז גאנסו שבסין. במערות נמצאות כמה מהדוגמאות הידועות ביותר לאמנות בודהיסטית, והן משתייכות לתקופה של כאלף שנים. בניית מערכת המקדשים החלה בשנת 366 בקירוב, והם שימשו כמקום אחסון עבור כתבי קודש וחפצי אמנות.
בניית המערות
לפי כתבי יד שהתגלו במקום, הנזירים הבודהיסטים החלו לחצוב את המערות בשנת 366, ואילו המדינה הכירה בבודהיזם כדת רק בשנת 444. רוב התאים והמקדשים נבנו החל מהמאה ה-5 ועד למאה ה-14, ולאחר מכן הבנייה נעצרה בעקבות דעיכה במעמדו של האזור. במקביל לכך קירות המערות נצבעו בציורי קיר על ידי עולים לרגל שעברו באזור. ציורי המערות והאדריכלות היו חלק מהגורמים שסייעו למדיטציה, כאמצעי לייצוג המסע לחיפוש ההארה, כמכשירים לשיפור הזיכרון, וככלי למידה להעברת מידע על האמונות והסיפורים הבודהיסטיים לסינים שאינם יודעים קרוא וכתוב.
חלק מהחפצים שנמצאו במערות (פסלי ענק של בודהה ופרסקאות המתארים דוקטרינות) תואמים לתקופה במאה ה-7 שבה שושלת טאנג הצליחה לחזק את שליטתה בדרך המשי. הטנטרות הקדומות ביותר מתוארכות לתקופה שבין 790 ל-851, כאשר דונחואנג הייתה נתונה לשלטון כיבוש טיבטי. לאחר שהטנגוטים כבשו את גאנסו ב-1036 הוגדל מספר הטנטרות, בעיקר בעידודה של שושלת שיה המערבית.
ציורי הקיר משתרעים על פני שטח של 42,000 מטרים רבועים. בתקופה מסוימת לאחר המאה ה-11 המערות הוקפו בחומה, לאחר שהן הפכו למאגר של כתבי קודש חשובים, פגועים ומשומשים, וכן חפצים אישיים.
גילוי המערות
טאואיסט סיני בשם ואנג יואנלו מינה את עצמו לשומר של חלק מהמקדשים בתחילת המאה ה-20. ואנג גילה אזור חסום בקיר בצד אחד של מסדרון המוביל אל מערה ראשית. מאחורי הקיר הייתה מערה קטנה שמולאה בכמות רבה מאוד של כתבי יד המתוארכים לתקופה שבין 406 ל-1002. כתבי היד הללו כללו מגילות קנבוס שנכתבו בסינית ובשפות אחרות, ציורים על קנבוס, משי או נייר, ובנוסף נמצאו במערה פסלונים וחפצי קודש אחרים הקשורים לבודהה. המגילות שהתגלו עסקו בנושאים רבים, ומלבד עבודות קנוניות בודהיסטיות היו בהן גם פרשנויות מקוריות, עבודות הקשורות לספרים חיצוניים לבודהיזם, חוברות עבודה, ספרי תפילות, עבודות קונפוציוניות, עבודות טאואיסטיות, עבודות נסטוריאניות, מסמכים של הממשלה הסינית, מסמכים מנהליים, אנתולוגיות, מילונים, ועבודות קליגרפיה. רוב החפצים הללו נמכרו לאורל שטיין תמורת 220 פאונד בלבד, ובשל כך שמו נודע לרעה מאז.