cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סשה קלאיג'יץ'
קריירה בינלאומית
ב-26 ביוני 2021 הבקיע בהפסד 1–2 ל במסגרת שמינית גמר יורו 2020.
T-35
T-35 היה טנק סובייטי כבד בעל חמישה צריחים. הטנק תוכנן בתחילת שנות ה-30 ויוצר באופן סדרתי בשנים 1932 - 1939. הטנקים השתתפו בשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה. מרבית הטנקים אבדו בחודשים יוני - יולי 1941.
פיתוח וייצור
הפיתוח של הטנק הכבד החל בשנת 1930 במשרדי התכנון בעיר חרקוב. המטרה הייתה פיתוח של טנק כבד לפריצת קווי ביצורים, לשם כך הגדירו אנשי חיל השריון הסובייטי למתכננים את הדרישות לחימוש הטנק: 2 תותחים ולפחות 6 מקלעים. התוצאה הייתה טנק במשקל של כ-50 טון בעל 5 צריחים. הצריחים מוקמו בשני מפלסים. במפלס עליון מוקם צריח ובו תותח בקוטר 76.2 מ"מ בעל קנה קצר. התותח יועד לירי פגזים נפיצים בלבד כנגד מטרות חי"ר וארטילריה. במפלס התחתון מוקמו 4 צריחים. צריח אחד/שניים עם תותח בקוטר 45 מ"מ (התותח יועד לירי פגזי חודרי שריון כנגד מטרות משוריינות) ושלושה/שניים (תלויה בגרסה) צריחים עם מקלעי DT. הטנק צויד במנוע בנזין בעל 12 צילינדרים מדגם M17. היה זה למעשה הגרסה המשופרת של המנוע הגרמני BMW VI, אשר יוצר בברית המועצות ברישיון. הספק של המנוע היה 500 כוח סוס.
הייצור של טנקי T-35 החל בנובמבר 1933 במפעל הקטרים בעיר חרקוב. T-35 יוצר בסדרות קטנות עד לשנת 1939, אז הופסק ייצורו. בסך הכל יוצרו 59 טנקי T-35.
ריצ'רד סימפקין
ריצ'רד אוולין סימפקין (באנגלית: Richard Simpkin; 1921 – 1986) הוא בריגדיר גנרל לשעבר בריטי והוגה צבאי.
ביוגרפיה
סימפקין התגייס לצבא הבריטי, הוסמך לקצונה ולחם כקצין שריון ברגימנט הטנקים המלכותי במערכה בצפון אפריקה. ונפל בשבי. על גבורתו עוטר בבצלב הצבאי. על תפקידו בתכנון טנק הצ'יפטיין הוענק לו בשנת 1963 עיטור מסדר האימפריה הבריטית והוא מונה למפקד רגימנט הטנקים המלכותי. לאחר פרישתו פנה לכתיבה ומחקר צבאי ונחשב לאחד התיאוריטקנים החשובים בתחום בבריטניה.
משחקי מכבי אירופה
משחקי מכבי אירופה, או "המכביה האירופאית" (באנגלית: European Maccabi Games), היא תחרות ספורט רב-ענפית המתקיימת מדי ארבע שנים באירופה בהשתתפות ספורטאים יהודים.
משחקי מכבי אירופה מתקיימים אחת לארבע שנים ובסמיכות למשחקי מכבי פאן אמריקה, שנתיים לאחר המכביה. את המשחקים מארחת אחת ממדינות אירופה, שנבחרת בקונגרס מכבי תנועה עולמית.
היסטוריה
ב-1929 התקיימה"משחקי מכבי אירופה" בפעם הראשונה- המכביה האירופית הראשונה- באוסטרבה, צ'כוסלובקיה, ושנה לאחר נערכה המכביה האירופית השנייה באנטוורפן, בלגיה.
בשנים 1933 ו-1936 התקיימו גם "מכביות חורף" אירופאיות (ב-1933 בזאקופנה בפולין - מכביית החורף הראשונה, בהשתתפות כ-400 ספורטאים, וב-1936 בבאנסקה ביסטריצה בצ'כוסלובקיה - מכביית החורף השנייה, בהשתתפות כ-2,000 ספורטאים מ-12 מדינות שונות).
ז'רז'יס
ז'רז'יס (בערבית: جرجيس) היא עיר חוף על שפת הים התיכון, בדרום-מזרח תוניסיה. ז'רז'יס היא בירת נפת ז'רז'יס והיא חלק ממחוז מדנין הכולל גם את האי ג'רבה. נכון לשנת 2014 גרו בעיר 72,611 תושבים. היא משתרעת על פני שטח של 340 קילומטרים רבועיים.
משחקי מכבי אירופה
היסטוריה
לאחר מכן חלה הפסקה, בעקבות מלחמת העולם השנייה, ורק לאחר 30 שנים, ב-1959, חודשה מסורת המשחקים האירופאים ביוזמתו של דוקטור רוברט אטלס, שהיה מנהל הספורט של מכבי העולמי.
ז'רז'יס
הכנסייה הקתולית לטינית קוראת לעיר בשמה העתיק גרגיס. עבור הפיניקים, הרומאים והערבים לנמל של העיר הייתה חשיבות אסטרטגית.
משחקי מכבי אירופה
היסטוריה
כיום משתתפות במשחקי מכבי אירופה גם משלחות ממכבי ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ומישראל.
ז'רז'יס
גאוגרפיה
ז'רז'יס שוכנת על חוף הים התיכון, בה האקלים בעיקר יבש ושטוף שמש, מה שהופך אותה ליעד תיירותי פופולרי המערבב בין ישן למסורתי. יש בעיר נמל מרכזי שבו ממוקם אזור/מתחם של פעילויות כלכליות.
העיר ממוקמת בקצה הדרומי של חצי האי המזרחי הנושא את שם העיר ז'רז'יס. נפת ז'רז'יס כוללת קו חוף ארוך מאוד. עם מגוון נופים המשקפים מגוון רב של תנאי אקלים.
ממזרח לעיר בכפר מוּאַנְסָה נמצא בית הכנסת מואנסה ולידו בית קברות יהודי.
אקלים
האקלים בז'רז'יס הוא ים תיכוני אך עם נטייה צחיחה למחצה מכיוון שהוא נמצא בצומת זרמי אוויר ים תיכוניים ומהסהרה. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 19.8 מעלות צלזיוס, כאשר הממוצע חודשי בקושי מגיע ל־30 מעלות צלזיוס ולא יורד מתחת ל-8 מעלות צלזיוס. בקיץ, הממוצע המקסימלי מגיע ל־32.7 מעלות צלזיוס אך החום מצונן על ידי הרוחות מהים. בחורף הממוצעים החודשיים הם מעל 12 מעלות צלזיוס.
היסטוריה
העיר נודעה בעת העתיקה בשם גרגיס ושוכנת בקצה המערבי של סורטיס הקטנה (מפרץ גאבס), לא הרחק מהאי מנינקס (הוא האי ג'רבה הנוכחי). העיר קבלה את שמה משבטים המקראיים הגירגשים, שעל פי הסופרים היהודים הקדומים עזבו את כנען בזמן יהושע ועברו להתיישב בצפון אפריקה.
על פי הסטדיאסמוס מאריס מאגני, שהוא חיבור מסעות רומאי בשפה היוונית העתיקה שחובר על ידי מטייל אנונימי במאה השלישית לפני הספירה. מפרט את הנמלים בהם נתקלים המלחים בדרכם תוך כדי הפלגה סביב הים התיכון. הוא מתאר כיוונים, מרחקים ותיאורים של יציאות מהעיר שהייתה טירה מבוצרת. היא נקראה אז גרגיס והיא שכנה בקצה המערבי של סירטיק, לא הרחק מהאי מנינקס (האי ג'רבה הנוכחי). חורבות המצודה והנמל הצבאי העתיק נשתמרו עדיין. רק השם הישן שונה לז'רז'יס.
העיר גרגיס הייתה מספיק חשובה בפרובינציה הרומית טריפוליטניה כדי להפוך למקום מושבו של הבישוף סופרגני, שנעלם, עם הופעתו של האסלאם במאה השביעית. ההיסטוריה הכנסייתית של העיר מבולבלת, עקב בלבול במקורות הלטיניים.
בשנת 2011 הייתה העיר זירת המשלוחים של הפליטים האפריקנים הבלתי חוקיים לאירופה.
בעיר קיימת קהילה יהודית קטנה שמפעילה את בית הכנסת משכן יעקב.
ספורט
מועדון הכדורגל ES Zarzis משחק בליגה 1, זו הליגה הלאומית הגבוהה ביותר.
טהא יאסין חניסי, (1992) יליד ז'רז'יס היה שחקן כדורגל ידוע.
קמנשהגייס
קמנשהגייס (בהונגרית: Kemeneshőgyész) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בקמנשהגייס מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 686 ובשנת 2020 רק 493 תושבים.
יהודי קמנשהגייס
בקמנשהגייס חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
הנזירה 2
הנזירה 2 (באנגלית: HE NUИ II†) הוא סרט אימה גותי על-טבעי אמריקאי שיעלה לאקרנים בקרוב בבימויו של מייקל צ'אבס, לפי תסריט שנכתב בידי איאן ב. גולדברג, ריצ'רד נאינג ואקילה קופר לפי סיפור מאת קופר. הוא משמש כהמשכון לסרט "הנזירה" (2018) והפרק התשיעי ביקום הקולנועי של לזמן את הרוע. בסרט מככבים טאיסה פרמיגה, ז'ונאס בלוקה ובוני ארונס, שחוזרים מהסרט הראשון, כשסטורם ריד ואנה פופלוול מצטרפים לצוות השחקנים. בעוד שפיטר ספרן וג'יימס ואן חוזרים כמפיקים.
ב-2017, ואן דן באפשרות של המשכון לסרט "הנזירה" ובשנת 2019 חשף ספרן שהסרט נמצא בשלבי פיתוח. קופר נשכר בהתחלה ככותב יחיד לסרט, לפני שגולדברג ונאינג הצטרפו אליו וסיימו יחדיו את התסריט המוגמר. צ'אבס, שביים את שני הסרטים הקודמים ביקום הקולנועי של לזמן את הרוע, "קללת לה יורונה" (2019) ו"לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" (2021), הוכרז כאחראי על הבימוי של "הנזירה 2" גם כן. הצילומים הראשיים החלו באוקטובר 2022 בצרפת. ב-6 ביולי 2023 פורסם הקדימון הרשמי של הסרט.
"הנזירה 2" אמור לצאת לבתי הקולנוע בארצות הברית בהפצת אולפני האחים וורנר וניו ליין סינמה, ב-8 בספטמבר 2023.
תקציר העלילה
צרפת, 1956. בעקבות רצח של כומר, האחות איירין שבה להתמודד פנים-אל-פנים עם ואלאק, הנזירה הדמונית המרושעת.
פיתוח
באוגוסט 2017, ג'יימס ואן דן באפשרות של סרט המשך של "הנזירה" (2018). בהמשך לכך. הצהיר על סרט המשך אפשרי: "אני יודע איפה, אם "הנזירה" תצליח, לאן "הנזירה 2" יכולה להוביל ואיך זה מתקשר לסיפורה של לוריין. זאת, בנוסף לכך שנוכל ליצור סרט שימשיך את המעגל שכבר נוצר בקודמים".
באפריל 2019, הוכרז על ידי פיטר ספרן שסרט ההמשך נמצא בפיתוח. ספרן הצהיר כי מתוכננת עלילה "מעניינת ממש" לסרט, והעיר כי זה "בלתי נמנע לצלם סרט המשך של "הנזירה" (2018)". מאוחר יותר באותו החודש, אקילה קופר חתמה על חוזה ונבחרה להיות התסריטאית של הסרט, בעוד ספרן וג'יימס ואן שימשו כמפיקים.
בפברואר 2022, טאיסה פרמיגה הצהירה שהיא ניהלה דיונים עם אולפני האחים וורנר בנוגע להחזרת תפקידה מהסרט הראשון תוך שהיא ציינה שההגבלות על תעשיית הקולנוע כתוצאה ממגפת הקורונה עיכבו את תהליך הצילומים. באפריל 2022, אולפני האחים וורנר הכריזו רשמית על הסרט ב-CinemaCon כחלק מהסרטים הקרובים שעתידים לצאת לאור. למחרת, הוכרז שמייקל צ'אבס יביים את הסרט. נמסר כי בוני ארונס תשוב לגלם את ואלאק, הנזירה השטנית ברט הראשון. ב-23 בספטמבר 2022 נמסר שסטורם ריד קיבלה את התפקיד הראשי בסרט, אך לא פורסם תיאור הדמות שהיא תגלם. ב-3 באוקטובר 2022 נמסר שטאיסה פרמיגה מגלמת בשנית את האחות איירין, דמותה בסרט הראשון.
באותו חודש, נמסר על צירופן של אנה פופלוול וקייטלין רוז דאוני לצוות השחקנים, לצידן של פרמיגה וריד. פופלוול תגלם את קייט, מורה בבית הספר "סנט מארי" בצרפת, אלמנה ואם לסופי בת ה-10, אשר ככל הנראה תגולם על ידי דאוני.
צילום
שלב הצילומים החל ב-29 באפריל 2022.
מבצע בזק
מבצע בזק היה החלק של הארמייה האמריקנית התשיעית במבצע ביזה, חציית הריין התחתון על ידי קבוצת הארמיות ה-21 במהלך 22–28 במרץ 1945, בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, בו הקימה הארמייה התשיעית ראשי גשר בגזרה בין וזל לוואלזום על הגדה הימנית של הריין.
תקיפה ראשונית
מבצע בזק, בפיקודו של וויליאם ה. סימפסון, כלל הסתערות של דיוויזיית הרגלים ה-30 (בין וזל למלן) ודיוויזיית הרגלים ה-79 (בין מלן לוואלזום), גזרה שהוגנה על ידי ארמיית הצנחנים הראשונה בפיקודו של אלפרד שלם. מכיוון ששלם נפצע בהתקפה אווירית על עמדת הפיקוד שלו ב-Haltern ב-21 במרץ, הפיקוד הועבר ב-27 במרץ לגינתר בלומנטריט.
גישור על הריין
נהר הריין גושר על ידי גדוד ההנדסה המשוריין ה-17, שהיה חלק מדיוויזיית השריון ה-2. בליל 23 במרץ, פלוגות E ו-C כוננו שתי רפסודות צפות ראשוניות מעל הריין, דרומית לווזל ומול ספלן (כיום חלק מהעיר Voerde). בבוקר החלה בשעה 9:45 פריסת גשר שיכול לשאת הובלה ממוכנת, ועד השעה 16:00 חצתה המשאית הראשונה את הגשר הצף. יותר מ-1152 רגל של שביל M2 ו-93 מצופים פנאומטיים שימשו בפרויקט, שנדרש רק שש שעות וחמש עשרה דקות להשלמתו, וקבע שיא לגודל הגשר.
הפריצה
לאחר שהוקם גשר על הריין, חצתה דיוויזיית הרגלים ה-75 ב-24 במרץ ודיוויזיית הרגלים ה-35 חצתה את הריין ב-25–26 במרץ. לאחר שדיוויזיית השריון ה-8 חצתה, הארמייה התשיעית הצליחה לפרוץ מראש הגשר, לדחוף לאורך הקצה הצפוני של כיס הרוהר, ולחבור ב-1 באפריל ליד ליפשטדט עם הארמיית האמריקנית הראשונה שהגיעה מדרום, כך כותרה קבוצת ארמיות B בפיקודו של ולטר מודל.
התחרות השווייצרית הגדולה של פיד"ה 2019
התחרות השווייצרית הגדולה של פיד"ה 2019 (באנגלית: FIDE Grand Swiss Tournament 2019) היא תחרות שחמט שהתקיימה בין ה־10 ל־21 באוקטובר 2019 באי מאן. התחרות היוותה תחרות העפלה לתחרות המועמדים 2020 ומועמד אחד הגיע ממנה. פביאנו קרואנה וואנג האו חלקו יחד את המקום הראשון, ובהתאם לשיטת הניקוד ניצח וואנג האו, ובכך זכה בכרטיס לתחרות המועמדים 2020.
פורמט
התחרות שוחקה בשיטה השווייצרית ב־11 סיבובים ובהשתתפות 154 שחמטאים. לפי הפירוט הבא:
כל משחק הוא באורך 100 דקות, 50 דקות נוספות לאחר המהלך ה־40, 15 דקות נוספות לאחר המהלך ה־60. תוספת של 30 שניות לכל מהלך.
במקרה של שוויון בין מספר שחמטאים הדירוג נקבע לפי שברי השוויון הבאים:
פרסים
בתחרות יחולקו פרסים בס"ך 443 אלף דולר לפי הפירוט הבא
מתמודדים
בתחרות התמודדו 154 שחמטאים.
בין המתמודדים אלוף העולם המכהן מגנוס קרלסן, פביאנו קרואנה, וישוואנתן אנאנד שויתר על גביע העולם בשביל להתכונן לתחרות הזו, וסלי סו ויו יאנגי שסיים רביעי בגביע העולם.
שלושת הראשונים בגביע העולם החליטו שלא להתמודד, דינג לירן, טיימור רג'אבוב ומקסים ושייה-לגראב. שחמטאים נוספים שהחליטו לא להשתתף: אניש גירי, יאן נפומניאשצ'י ושחריאר ממדיארוב.
תוצאות
בתחרות זכה ואנג האו לאחר שצבר 8 נקודות מתוך 11. גם פביאנו קרואנה סיים עם 8 נקודות אולם דורג שני בעקבות שובר שוויון הראשון (מד כושר של היריבים מלבד היריב החלש ביותר) בו ואנג קיבל 2735 וקרואנה 2720. שישה שחמטאים סיימו עם 7.5 נקודות (מסודר לפי הדירוג הסופי מהמקום ה־3 ועד ה־8): קיריל אלקסיינקו (Кирилл Алексеенко), לבון ארוניאן, דוד אנטון גיחארו (David Antón Guijarro), מגנוס קרלסן, היקארו נקמורה, ניקיטה ויטיוגוב (Никита Витюгов).
בעקבות התוצאה ואנג האו עלה לתחרות המועמדים 2020 וקיריל אלקסיינקו זכה להתמודד על הכרטיס החופשי.
מבין הנשים זכתה הרב־אמנית דרונאוולי הריקה (ద్రోణవల్లి హారిక; Dronavalli Harika) במקום הראשון מבין הנשים ובמקום ה־83 הכללי עם 5.5 נקודות. גם רב־אמן לנשים והאמנית הבינלאומית דינארה סדואקסובה (Динара Сәдуакасова) קיבלה 5.5 נקודות ודורגה במקום השני לנשים וה־85 הכללי.
תנועות נגד הפלות
תנועות נגד הפלות, המכונות גם תנועות פרו-חיים (באנגלית: Pro-life movements), מעורבות בדיון בהפלות ומתנגדות להפלה ולחוקיותה. תנועות רבות נגד הפלות החלו כתגובות נגד ללגליזציה של ההפלות.
אירופה
באירופה חוקי ההפלות משתנים בהתאם למדינה, והם הועמדו לחוק באמצעות מעשים פרלמנטריים במדינות מסוימות, ואסורים או מוגבלים ביותר, על פי חוקה במדינות אחרות. במערב אירופה זה השפיע בבת אחת על ויסות הדוק יותר של השימוש בהפלה, ובאותה עת מתווך ומקטין את ההשפעה שיש למבצעי הנחת הפלות על החוק.
צרפת
הארגון הראשון במיוחד נגד הפלות בצרפת, Laissez-les-vivre-SOS futures mères, נוצר בשנת 1971 במהלך הוויכוח שעתיד היה להוביל לחוק הרעלה בשנת 1975. דוברו העיקרי היה הגנטיקאי ג'רמה ליג'ונה. מאז 2005, התנועה הצרפתית נגד הפלות מארגנת מצעד חיים שנתי.
קתולים וקבוצות פוליטיות ימניות ממשיכים למחות על הפלות. "החזית הלאומית", מפלגת ימין קיצונית נגד עלייה בהנהגת ז'אן-מארי לה פן, ניסתה לצמצם למימון הפלות ללא הצלחה, אף על פי שיש בהן כ-10% מהבחירות הצרפתיות.
אירלנד
ישנן כמה קבוצות עיקריות נגד הפלות ברפובליקה של אירלנד, קמפיין פרוייף, הגנת נוער ומכון יונה. למרות חוק ההפלות משנת 1967 שהיה ציון דרך משמעותי לנשים בבריטניה, הוא לא חל על צפון אירלנד. נשים אלו נאלצו לנסוע לבריטניה כדי לקבל תרופות או להתמודד עם אישום פלילי בגין רכישת כדורי הפלה שלא כדין.
ליכטנשטיין
בליכטנשטיין נדחתה בקשה למתן לגליזציה של הפלות ברוב קלוש במשאל עם בשנת 2011. המתנגדים, שכללו את הנסיך אלואה, קיבלו 500 קולות יותר ובסופו של דבר הסתפקו ב-52.3 אחוזים לעומת 47.7 אחוזים.
הנסיך אלואה הודיע מראש על השימוש בווטו שלו במידת הצורך כדי למנוע הפלה.
ספרד
בספרד, למעלה ממיליון מפגינים השתתפו בצעדה במדריד באוקטובר 2009 במחאה על תוכניות ממשלתו של ז'וזה לואיס זפאטרו להכשיר את ההפלות בבחירות ולהיפטר מגבלות הסכמת ההורים.
בשנת 2010, 1,067,315 ספרדים חתמו על עצומה נגד מדיניות ההפלות הליברלית של הממשלה. העצומה הושקה על ידי הארגונים "Derecho a vivir" (זכות לחיים) ו-"Hazteoir" (השמע את עצמך). האזטואר קשור למפלגת הימין ווקס, שמנהיגה סנטיאגו אבאסקל הוא חבר האזטואר.
אוקראינה
מתנת החיים היא ארגון צדקה, הפועל למטרות רפואיות ונגד הפלות, באוקראינה.
הממלכה המאוחדת
בבריטניה, הארגון הבולט ביותר נגד הפלות הוא החברה להגנה על ילדים שלא נולדו. הוא נוצר כדי "לקיים את עקרון הכבוד לחיי אדם, בפרט חייו של הילד שטרם נולד" בעת ביצוע חוק ההפלות משנת 1967, אשר ליברליזציה של חוק ההפלות. הקבוצה מתמודדת נגד הפלות, לעיתים קרובות תוך שימוש בתביעות מפוקפקות, ותומכת בהפגנות במרפאות ההריון. לחוק נגד הפלות משנת 1967 הייתה השפעה משמעותית בבריטניה (למעט צפון אירלנד). במקום לבטל את החוק הקיים, החוק קובע כי אם לפחות שני רופאים יראו את הסיבות להפלה בהתאמה לחוק, ניתן היה לבצע זאת באופן חוקי. פירוש הדבר עדיין היה כי העונש על נשים שהגיעו להפלות בניגוד למעשה התמודד עם מאסר עולם פוטנציאלי. ניתן היה להעמיד לדין גם רופאים אם יימצאו שהם מבצעים הפלות ללא סיבה סבירה. עד היום יש הרבה מרפאות בבריטניה שפעילות נגד הפלות עומדות באופן שגרתי בחוץ; מטרתם הייתה להרתיע את הנשים שנכנסות להפלות. זאת באמצעות שני תהליכים המכונים "משמרות תפילה" שלעיתים לוחשים בשקט ופעמים אחרות נאמרים בקול רם כדי להניא את עצמם באופן פעיל, ו"ייעוץ מדרכות "בהם פעילים ניגשים להיכנס לנשים כדי לשכנע אותם להמשיך בהריונותיהם. זהו נוהג שמתייחס ביחס מועט של נשים המבקשות הפלות והארגונים הנותנים את השירות כפי שהיה ידוע כגורם חרדה ומצוקה.
ארצות הברית
התנועה נגד ההפלות של ארצות הברית התגבשה כתגובה לנקודת ציון הדרך 1973 Roe v. Wade and Doe נגד בולטון; החלטות בית המשפט העליון. ארגונים רבים נגד הפלות הופיעו מאז. יש תנועה קטנה יותר בשם "מוסר חיים" אשר מתנגדת לכל צורות הרג, כולל הפלות, מלחמה, המתת חסד, ועונש מוות.
התנועה הנוכחית היא בחלקה המשך של דיונים קודמים בנושא הפלות שהובילו לאיסור ביצוע הפלות, בכל המדינות בסוף המאה ה-19. את התנועה הראשונית הובילו רופאים, אך כללו גם פוליטיקאים ופמיניסטיות. בקרב הרופאים, ההתקדמות בידע הרפואי מילאה תפקיד משמעותי בהשפעה על הדעה נגד הפלות. ההתחדשות, שנחשבה בעבר לנקודה בה הנפש נכנסה לאדם התגלתה כצעד לא חשוב יחסית בהתפתחות העובר, וגרמה להם לחשוב מחדש על עמדתם בהפלות מוקדמות. אידאולוגי, השבועה ההיפוקרטית והמנטליות הרפואית של אותו גיל להגן על ערך חיי האדם כמוחלט, מילאו גם הם תפקיד משמעותי בעיצוב דעות על הפלות.
קנדה
בגלל ראש הממשלה השמרני, קנדה שמרה על דיון בהפלה בהמתנה. מאז שנות השמונים של המאה העשרים, לפחות ארבעים ושלוש הצעות חוק פרטיות החברות נגד הפלה נשלחו לבית הנבחרים, אולם אף אחת מהן לא הועברה. במחקרים שנערכו על חוקי האנטי-הפלה בקנדה, גורמים רבים מראים את ההבדלים בין השקפות העבר של האנטי-הפלה לבין טיעונים עכשוויים. השיח הקנדי נגד הפלות מתגבר יותר ויותר"(א) מתמקד מעבר לשינוי בחקיקה למטרותיו. (ב) נוקט נימה "פרו-נשים"; (ג) נמנע מפניות פומביות ביחס ליסוד עמדתו; ו (ד) מעסיק חדש טיעונים מפורשים (טיעון ההפלה-פוגעת בנשים) ומתקן את הטיעונים הישנים יותר (הטיעון המרכזי העובר-ישן יותר) בדרכים שמשתנות לפרספקטיבה לעבר עמדות מודרניות יותר ויותר-נשים מאשר הקודמות."
דרום אפריקה
בדרום אפריקה קיים ארגון נגד הפלות שנקרא Pro-Life Generation.
אוסטרליה
באוסטרליה מיוצגת התנועה נגד ההפלות על ידי מספר ארגונים ובהם Cherish Life, Right to Life Australia והלובי הנוצרי האוסטרלי. ארגונים אלה מבצעים פעולות קמפיין שונות לרבות התרמה של קמפיין פוליטי.
כאשר בוחנים את חוקי ההפלה של אוסטרליה, חשוב להסתכל בעדשה בינלאומית שכן חלק גדול מהחוק האוסטרלי נגזר מהחוק הבריטי. עד 1967 קובע החוק הבריטי כי "הפלה המושרה אינה חוקית בכל המצבים מצילה את החריג (הסביר) של סיטואציות בהן יש צורך להציל את חיי האם." אוסטרליה השתתפה בחוק זה עד שבריטניה שינתה אותו בשנת 1967 לעבר עמדה ליברלית יותר.
כעשרים ושתיים לאלף נשים בגילאי חמש עשרה וארבעים וארבע עוברות הפלה בכל שנה מה שגורם לאי שקט גדול אצל האנטי-הפלות של אוסטרליה. ברחבי אוסטרליה, במיוחד בויקטוריה ובקווינסלנד, התרחשו שפע של פעולות נגד הפלות והפגנות. בבריזביין בשנת 1985 המשטרה פשטה על מרפאת הפלות ולקחה בהצלחה את רישומי הנשים שטופלו במקום. עם הפרה זו של הפרטיות, רבים התאספו בניסיון להשיג תמיכה פוליטית לסיום הפשיטות. בתוך הממשלה נודע גם כי מדובר בקבוצה חבורה רופפת של פוליטיקאים שקדמו לחייהם שניסו לשלול הנחות ממשלתיות על סיום אולם נדחתה בשל הצורך בהבהרה.
מארי דרסלר
מארי דרסלר (באנגלית: Marie Dressler; 9 בנובמבר 1868 – 28 ביולי 1934) הייתה שחקנית ראינוע וקולנוע קנדית-אמריקאית המזוהה במיוחד עם הקומדיות שהופקו בהוליווד בתקופת השפל הגדול. בשנת 1931 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בגיל 63 על תפקידה בסרט "מין וביל", היא הייתה השחקנית המבוגרת ביותר שזכתה בפרס זה (עד 1981, בה קיבלה קתרין הפבורן, שהייתה בת כ-75, את הפרס על "האגם המוזהב") והשחקנית עם שנת הלידה המוקדמת ביותר שזכתה בפרס.
תולדות חייה
דרסלר נולדה באונטריו, קנדה להורים ממוצא אוסטרי. בשנת 1892 עברה לניו יורק על מנת להופיע באופרה, אך התקבלה לתפקידים בוודוויל והפכה לכוכבת וודוויל בעשור הראשון של המאה ה-20 עם להקה משלה. בשנים 1907–1909 הופעה באנגליה. בשנים 1909 - 1910 הקליטה גלילי פונוגרף בחברת התקליטים "אדיסון". במלחמת העולם הראשונה בידרה חיילים בצרפת.
עד 1918 הופיעה במספר סרטים אילמים, רובם קומיים, אך המשיכה להופיע בעיקר בוודוויל. בין הסרטים הללו, "Tillie's Punctured Romance" מ-1914, בו כיכבה לצד צ'ארלי צ'פלין הצעיר. ב-1920 עברה להוליווד בחיפוש אחר קריירה קולנועית והיא בת 52. רק ב-1927 שכר אותה המפיק אירווינג תלברג להופעה בסרט האילם הקומי "The Callahans and the Murphys" והיא הופיעה בעוד מספר סרטים אילמים.
דווקא המעבר לסרטים מדברים הזניק את הקריירה של דרסלר, שהייתה זמרת מקצועית, כישרון שלא יכול היה לבוא לידי ביטוי בסרט האילם, אך היווה יתרון בסרט בעל קול. ב-1930 כיכבה לצד גרטה גרבו בסרט "אנה כריסטי" לפי ספרו של יוג'ין או'ניל. בין 1930 ל-1933 הופיעה בתפקידים ראשיים ב-18 סרטים, רובם קומיים וזכתה במקום הראשון במשאלי השחקנית הפופולרית ביותר שלוש שנים ברציפות, כשיא מקדימה את גרטה גרבו וג'ין הארלו. ב-1932 הייתה מועמדת פעם נוספת לאוסקר על תפקידה הראשי בסרט "Emma". ב-1933 שיחקה בתפקיד הראשי בלהיטו של קיוקור "Dinner at Eight" לצד ג'ון וליונל ברימור וג'ין הארלו. יום ההולדת 65 שלה נחגג אותה שנה בפאר באולפני MGM ושודר ברדיו. שנה לאחר מכן נפטרה מסרטן.
אוסקר מיגס
אוסקר מיגס (בספרדית: Óscar Míguez; 5 בדצמבר 1927 – 19 באוגוסט 2006) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת החלוץ מרכזי. זכה עם נבחרת אורוגוואי במונדיאל 1950.
ביוגרפיה
מיגס נולד ב-5 בדצמבר 1972 באורוגוואי. תחילה שיחק בסוד אמריקה מהעיר מונטווידאו ב-1947, שם היה שנה אחת ושיתף פעולה עם אלסידס גיג'ה. אחר כך עבר לענקית אורוגוואי פניארול עימה זכה ב-6 תוארי אליפות והוכתר למלך שערי הליגה פעמיים בשנים 1948 ו-1949. לאחר 11 שנים בקבוצה עבר מיגס לשחק בפרו במשך חצי שנה בספורטינג קריסטל ב-1960. אחרי שעבר בשתי תחנות נוספות, רמפלה ג'וניורס וקולון, הוא סיים את הקריירה ככדורגלן.
במדים הלאומיים כבש עבור נבחרת אורוגוואי חמישה שערים בדרך לזכייה במונדיאל 1950. בסיבוב הראשון כבש שלושער נגד בוליביה ובבית הגמר כבש צמד ב-15 הדקות האחרונות במשחק נגד שוודיה. במשחק שהכריע את אלופת העולם לטורניר זה אורוגוואי היממה את ברזיל הפייבוריטית 1–2, ומיגס סיים במקום השני במלכות השערים אחרי אדמיר.
מונדיאל אחרי זה ב-1954 כבש שלוש שערים בשלב הבתים, אחד נגד צ'כוסלובקיה וצמד בניצחון 0–7 על סקוטלנד. במשחק רבע הגמר אורוגוואי ניצחה את אנגליה 2–4 אך מיגס נפצע ובכך פספס את חצי הגמר בו נבחרתו הפסידה להונגריה המצוינת.
שנתיים אחר כך מיגס היה למצטיין מבין שחקני נבחרתו בזכייתה בקופה אמריקה 1956 בו כבש שלושה שערים ונבחר לשחקן המצטיין של הטורניר. בסך הכל הוא ערך 39 הופעות במדיה וכבש 27 שערים עד לעזיבתו ממנה ב-1958.
מיגס נפטר ב-19 באוגוסט 2006 בארטיגס שבאורוגוואי בגיל 78. הוא נקבר בבית הקברות סמנטראיו דל בוסאו בבירת המדינה.
יום הביצות הבין-לאומי
יום הביצות הבין-לאומי, או יום רמסר מצוין מדי שנה ב-2 בפברואר.
יום זה מציין את התאריך של חתימת "אמנת בתי הגידול הלחים", הידועה כאמנת ראמסאר ב-2 בפברואר 1971, בעיר האיראנית ראמסאר, שלחופי הים הכספי. יום רמסר נחגג לראשונה בשנת 1997.
מדי שנה, סוכנויות ממשלתיות, ארגונים לא-ממשלתיים ואזרחים בכל רמות החברה מארגנים פעילויות שמטרתן להעלות את המודעות הציבורית לערכם של בתי הגידול הלחים. פעילויות ברחבי העולם כוללות הרצאות, סמינרים, טיולים, תחרויות אומנות לילדים, תחרויות סירות מפרש, ימי ניקיון ושידורים בטלוויזיה וברדיו.
יחסי צ'ילה–שוודיה
יחסי צ'ילה–שוודיה הם היחסים הדיפלומטיים בין צ'ילה לשוודיה. שתי המדינות נהנות מיחסי ידידות, שחשיבותן מתרכזת בתולדות ההגירה הצ'יליאנית לשוודיה במהלך שנות ה-70. כ־100,000 צ'יליאנים וצאצאיהם מתגוררים בשוודיה, מה שהופך אותם לקהילה הצ'יליאנית השלישית בגודלה (אחרי ארגנטינה וארצות הברית). שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
יחסים מוקדמים
הגירה שוודית לצ'ילה החלה בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, כאשר צ'ילה הייתה עדיין חלק מהאימפריה הספרדית. שוודי בולט היה מטאו ארנלדו הבל שנלחם למען צ'ילה במלחמות העצמאות והציג את בית הדפוס למדינה. בשנת 1827 כונן האיחוד השוודי-נורווגי יחסים דיפלומטיים עם צ'ילה וחתם על חוזה ידידות. בין השנים 1851–1853 הפכה הפריגטה השוודית HSwMS Eugenie לספינת המלחמה השוודית הראשונה שהקיפה את העולם, במסע שנועד לקדם את הסחר השוודי. באותה תקופה קרא הקוג'ני לעיר הנמל ולפראיסו.
סלבדור אלנדה וההפיכה הצ'יליאנית
בשנת 1915 הפך הדיפלומט הצ'יליאני אגוסטין אדוארדס מק-קלור לשגריר הראשון בשוודיה. בשנת 1969 נסע שר החינוך השוודי (וראש הממשלה לעתיד) אולוף פלמה לצ'ילה ונפגש עם כמה פקידי ממשל צ'יליאנים עם מקבל פרס נובל לעתיד, פבלו נרודה. בנובמבר 1970 נבחר סלבדור איינדה לנשיא צ'ילה, הראשון ממפלגה סוציאליסטית. בשנת 1970 שוודיה אישרה לספק צ'ילה סיוע בפיתוח. בשנת 1971 קיבלה צ'ילה משוודיה מיליון וחצי כתר שוודי. באותה שנה, שתי המדינות חתמו על הסכמים לצ'ילה לרכישת נשק וספינת מלחמה שוודית ישנה. בשנת 1972 צ'ילה קיבלה 25 מיליון כתר שוודי כסיוע.
בשנת 1972 הגיע שגריר שוודיה האראלד אדלסטם לצ'ילה לתפקידו החדש. ב-11 בספטמבר 1973, הודחה ממשלתו של הנשיא אלנדה בהפיכה של הגנרל אוגוסטו פינושה, שגובתה על ידי ממשלת ארצות הברית. הוכרז כי הנשיא אלנדה התאבד במהלך ההפיכה והגנרל פינושה השתלט על הממשלה והפך לנשיא המדינה החדש. מיד החל הנשיא פינושה לעצור, לענות ולהוציא להורג את חסידיו של הנשיא אלנדה. במהלך תקופה זו, אלפי צ'יליאנים חיפשו מקלט בעיקר בשגרירויות אירופה ואמריקה הלטינית בבירת צ'ילה. תחת השגריר אדלסטם, שוודיה פתחה את שעריה למבקשי המקלט. יותר מ-500 צ'יליאנים, 54 אורוגוואים וכמה קובנים קיבלו מעמד פליט בשגרירות שוודיה. בסוף נשיאותו של פינושה, יותר מ-40,000 צ'יליאנים היגרו לשוודיה ככוח פוליטי. בדצמבר 1973 הוכרז על ידי ממשלת צ'ילה השגריר אדלסטם כ"פרסונה נון גרטה". כשגורש אדלסטם מצ'ילה, ראש ממשלת שוודיה, אולוף פאלמה, הצהיר שלא יהיה שגריר שוודי בצ'ילה עד שתוחזר הדמוקרטיה למדינה, דבר שלא קרה עד 1990.
יחסים נוכחיים
כששבה צ'ילה לדמוקרטיה בשנת 1990, שתי המדינות נרמלו את היחסים ושגרירים הוסמכו לממשלותיהן בהתאמה. בשנת 1990 ביקר נשיא צ'ילה, פטריסיו איילווין, בשוודיה. בשנת 1996 ערך קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה ביקור רשמי בצ'ילה ונפגש עם הנשיא אדוארדו פריי רואיס-טאגלה. במרץ 2016 ערכה נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט ביקור ממלכתי בשוודיה בהזמנת המלך. במהלך ביקורה הניחה הנשיאה בצ'לט זר על קברו של ראש הממשלה לשעבר אולוף פאלמה, שמילא תפקיד מכריע בקבלת פליטים צ'יליאנים לשוודיה. הנשיאה בצ'לט נפגשה גם עם מנהיגים עסקיים וחברי הקהילה הצ'יליאנית בשוודיה.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג משוודיה בצ'ילה
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים, כמו הסכם סחר (1953); הסכם תובלה אווירית (1957); הסכם לשיתוף פעולה וחברות (1991); הסכם לביטוח לאומי (1995); הסכם ליישום שיתוף פעולה אופקי ושיתוף פעולה כלכלי לפיתוח (1998); הסכם להימנעות ממיסוי כפול (2004); מזכר הבנות לשיתוף פעולה בטכנולוגיות ירוקות ופיתוח עירוני בר-קיימא (2011); מזכר הבנות לשיתוף פעולה בניהול יער בר-קיימא (2011); מזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה בכריית בר-קיימא וחדשני (2011) ומזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה באחריות חברתית (2012).
יחסי סחר
בשנת 2002 חתמה צ'ילה על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את שוודיה). בשנת 2016 הסתכם המסחר בין צ'ילה לשוודיה ב-481 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של צ'ילה לשוודיה כולל: נחושת, יין, עץ ופירות. הייצוא העיקרי של שוודיה לצ'ילה כולל: ציוד מכונות ותחבורה, ציוד מיוצר, כימיקלים ומוצרים נלווים, מזון ובעלי חיים, משקאות וטבק. חברות רב-לאומיות שוודיות כמו אסטרהזניקה, אריקסון, H&M, Saab Group ווולוו פועלות בצ'ילה. צ'ילה היא שותפת הסחר השלישית בגודלה באמריקה הלטינית.
חברות (סדרת טלוויזיה)
בספטמבר 2014 זכתה התוכנית בפרס "ורד הזהב" (Rose d'or). כמו כן נמכר פורמט הסדרה לערוץ TF1 של צרפת. הסדרה נמכרה גם לרשת CBS. ב-2021 הפורמט נמכר גם לערוץ 4 הבריטי שמייצרת עיבוד חדש לסדרה תחת השם "Little Mom".
העונה השנייה עלתה לשידור ב-6 ביוני 2015 והסתיימה ב-5 בספטמבר באותה שנה. ביולי 2015 לאור הצלחת הסדרה, אישר ערוץ 10 הפקת עונה שלישית לסדרה ועלתה לשידור ב-25 ביוני 2017 והסתיימה ב-17 בספטמבר 2017. העונה הרביעית עלתה לשידור שידור ב-24 ביוני 2018 והסתיימה ב-27 באוגוסט 2018. ב-2020 החל שידור הסדרה בערוץ ההומור, ובערוץ Hot Comedy Central ב-HOT.
רקע כללי
הסדרה מתארת את חייהן של ארבע חברות טובות: נועה (ליטל שוורץ), פזית (לירית בלבן), ורד (לירון וייסמן) ושני (מגי אזרזר) הרווקה היחידה מבין חבורת הבנות, שאת רוב זמנן מבלות בגינה הציבורית עם ילדיהן. הסדרה מציגה בצורה קומית את חייהן וחיי הסובבים אותן.
ביקורת
יום לאחר שידור הפרק הראשון סדרה, פורסם בוואלה כי. ובהמשך הכתבה נכתב גם כי. בווינט פרסמו כי הסדרה היא.
גם בעלייתה של העונה השנייה, זכתה הסדרה לביקורות טובות באתר nrg כשנכתב ולפני כן מוסיפים ש.
שידור הסדרה
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-24 באפריל 2013, ושודרה בימי רביעי בשעה 22:00. פרק הבכורה זכה ל-17.5% אחוזי רייטינג. ב-6 ביוני 2013 עברה לשדר בימי חמישי. ממוצע העונה הראשונה היה 10.15% אחוזים. העונה השנייה עלתה ב-6 ביוני 2015 ושודרה במוצאי שבת בשעה 22:15. פרק הפתיחה זכה ל-15.7% אחוזי רייטינג. העונה השלישית עלתה לשידור ב-25 ביוני 2017.
יחסי ערב הסעודית–קרואטיה
יחסי ערב הסעודית–קרואטיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קרואטיה וערב הסעודית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-18 ביוני 1995.
הנסיך הסעודי אל-וליד בן טלאל ביקר בקרואטיה באוגוסט 2014 ונפגש עם נשיא קרואטיה איוו יוסיפוביץ' ועם שר הכלכלה איוואן ורדולדאק. הנסיך הביע את רצונו להשקיע בתיירות הקרואטית.
בהצהרתו לעיתונות אמר: "ב-6 השנים האחרונות קרואטיה עוברת כמה קשיים [משבר כלכלי]. במקום להדגיש את השלילי, אני מעדיף להדגיש את הצדדים החיוביים: יש לכם יציבות, נשיא טוב, דמוקרטיה, עיתונות חופשית, חופש ביטוי ומערכת מס טובה מאוד. אני רואה שאתם עדיין לא מושכים מספיק משקיעים זרים, אבל אני גם רואה שאתם עובדים קשה על זה. מערכת המס שלכם צריכה להיות אטרקטיבית יותר בהשוואה למדינות אחרות, עליכם להפחית את הבירוקרטיה ולהיות אגרסיבים יותר במשיכת השקעות. אני תמיד מחפש הזדמנות בכל מדינה, ומה שאני רואה בקרואטיה הוא שמגזר התיירות חשוב ביותר. ההכנסות מתיירות בקרואטיה בשנה שעברה היו בסביבות 6 מיליארד אירו והיו לכם 10 מיליון מבקרים. יש פוטנציאל שאני מחפש."
קרואטיה מייצאת ציוד צבאי לערב הסעודית. בשנת 2013 ייצאה קרואטיה לערב הסעודית כלי נשק בשווי של כ-15 מיליון אירו (1.1 מיליארד קונה).
הדוברה הגדולה
הדוברה הגדולה (בשמה הרשמי: Trinacria Primo) היא כלי השייט הטבוע הגדול ביותר בישראל.
אתר הצלילה
הדוברה הגדולה הוטבעה במרחק של 2.5 קילומטר מחוף דדו, חיפה, בעומק של 36 מטר. אורך הספינה הוא 108 מטר ורוחב הספינה הוא 25 מטר. בגוף הספינה פתחים המאפשרים את כניסתם של בעלי חיים ימיים שונים אליה כדי להשתמש בה בתור שטחי מחיה.
מריאן אמה צ'ייס
מריאן אמה צ'ייס (באנגלית: Marian Emma Chase; 18 באפריל 1844 – 15 במרץ 1905) הייתה ציירת בריטית, אמנית צבעי מים ושרטטת. היא ידועה בעיקר בזכות ציורי הפרחים, הפירות והטבע הדומם שלה בצבעי מים. מוזיאון ויקטוריה ואלברט מחזיק באחת מיצירותיה.
ביוגרפיה
צ'ייס נולדה ב-18 באפריל 1844 בכיכר פיצרוי בלונדון לג'ון ולאשתו השנייה, ג'ורג'ינה אן צ'ייס. אשתו הראשונה, מרי אן ריקס, הייתה אמנית צבעי מים, נפטרה בשנת 1840. אביה של צ'ייס, ג'ון צ'ייס, היה אמן מבוסס שהוכשר בחלקו על ידי ג'ון קונסטבל.
צ'ייס למדה בבית הספר בריצ'מונד וכן על ידי אביה ועל ידי מרגרט גיליס. היא עבדה בעיקר באנגליה ואף שהציגה בגלריות אחרות היא שלחה את הרוב המכריע של ציורי צבעי המים שלה למכון המלכותי לציירים בצבעי מים.
בתחילת חייה הקדישה זמן רב למשמעות האור בציור, אך כציירת בצבעי מים של פרחים, פירות וטבע דומם היא הטביעה את חותמה, בזכות צביעה אמיתית וגישה עדינה. היא ציירה באותם חללי פנים בינוניים, וכן כמה נופים, ולקראת סוף חייה, גם בגני פרחים. בציורי הדיוקן שלה היא הצליחה פחות. היא גם עבדה מדי פעם בצבעי שמן.
היא הציגה בין השנים 1866 ל-1905 באקדמיה המלכותית, בחברה המלכותית לאמנים בריטים, במכון המלכותי, בגלריה דאדלי, בגלריה גרוסוונור, בתערוכה הבינלאומית של 1871 ובתערוכות שונות פרובינציאליות, קולוניאליות וזרות. ב-22 במרץ 1875, היא נבחרה ל"מקורבת" של המכון לציירים בצבעי מים ובשנת 1879 היא הפכה ל"חברה מן המניין". ב-1878 תרמה רישומים וצבעי מים לכתב העת "הגן". בשנת 1888 החברה המלכותית לגננות העניקה לה מדליית כסף.
מריאן צ'ייס מתה בשנת 1905 לאחר ניתוח לב. היא קבורה בבית הקברות סנט פנקראס.
עבודתה נמצאת במוזיאון ויקטוריה ואלברט, בגלריה לאמנות אברדין ובגלריית לסטר.
מרדכי פוגלמן
ילדותו ובחרותו
נולד ב-1898 בפרמישלאן למשפחה המתייחסת אל הרמ"א, השל"ה והב"ח.
במקביל ללימודיו ב"חדר" למד מקצועות כלליים, על מנת להכין את עצמו לבית ספר תיכון. למד במספר ישיבות במזרח גליציה: בבז'ז'ני אצל דודו הרב שלום מרדכי שבדרון ובטרנוב, סטניסלבוב ולובלין.
בהיותו תלמיד ישיבה פרסם מאמרים בכתבי-עת עבריים בתחום הדעת הכללית ובנושאים היסטוריים-תלמודיים. את ה"סמיכה" לכהונת רב קיבל מרבי דוד מנחם מאניש באב"ד - אב"ד טרנופול, רבי דוד הלוי איש הורוביץ - אב"ד סטניסלב; רבי מאיר אריק, ומראש ישיבת חכמי לובלין הרב מאיר שפירא (שהיה בן דודה של אשתו).
לימודיו הגבוהים
המשיך ללמוד לימודים כלליים בווינה ובשווייצריה, שבה קיבל ב-1918 את תעודת הבגרות. למד באוניברסיטה של ברן וציריך: היסטוריה, פילוסופיה ושפות קלאסיות. בציריך ערך הרב פוגלמן ירחון עברי – "הירדן", שבו פרסם עבודות מחקר בנושאים ספרותיים, היסטוריים ותלמודיים. קיבל תואר ד"ר בפירנצה ב-1924, על יסוד עבודה בנושא "ארגון הקהילות היהודיות בארץ ישראל במאות הראשונות של הספירה החדשה".
לאחר מכן שימש הרב ד"ר פוגלמן כמרצה לתלמוד ולפוסקים בסמינר לרבנים בפירנצה, במשך שנתיים עד 1926. פרסם מאמרים בכתבי-עת מדעיים כמו "Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums" בברסלאו ו"הצופה לחוכמת ישראל" בבודפשט. במחקריו היה הרב פוגלמן הראשון שבדק באופן אנליטי את משמעות התפקיד "מפטיר כנסיות" - עוזר ופרשן במוסדות החינוך היהודיים בארץ ישראל בתקופת התנאים.
עם שובו לפולין ב-1926 מונה הרב ד"ר פוגלמן לתפקיד מנהל הסמינר למורים של "מזרחי" בווילנה. כעבור שנה הגיע לוורשה ושם לימד תלמוד ומדרש בסמינר הממלכתי למורי דת-משה. הרב יהודה לייב פישמן מימון כתב שהוא אחד הרבנים היחידים שהכיר שכוחם יפה גם במדעים.
הרב פוגלמן נישא לבלה, אחות הרב משה חיים לאו, נכדתו של הרב שמואל יצחק שור.
הרבנות בקטוביץ
כרבה של קטוביץ ניהל פעילות תרבותית-חינוכית בין יהודי העיר וסביבתה, ובמיוחד בקרב הנוער היהודי בשלזיה. באופן רשמי, באישור שלטונות החינוך הפולניים בקטוביץ, הורה גם דת משה לתלמידים היהודיים, שלמדו בבתי הספר התיכוניים-ממלכתיים והעירונים. הרב היה אחד הכותבים הראשיים בדו-שבועון, שהוציאה הקהילה היהודית בקטוביץ, ובו הופיעו מאמרים במדעי היהדות ובנושאים אקטואליים, שנועדו לציבור היהודי הרחב.
הרב ד"ר פוגלמן פרש גם את חסותו ודאג לפיתוחו של גן–הילדים היהודי הראשון בעיר, שנוסד ביוזמת רעייתו, בלה פוגלמן. גן-ילדים זה היה נתון (כמו יתר מוסדות חינוך יהודיים) תחת פיקוחה של הקהילה היהודית בקטוביץ.
נוסף לכך הוסיף הרב להיות פעיל בשדה הספרות התלמודית, ופרסם מאמרים ועבודות מחקר בכתבי-עת כמו: "הצופה לחכמת ישראל" בבודפשט; "קול תורה" בירושלים ואחרים. הוא פרסם בין היתר עבודת-מחקר נרחבת, שנושאה - "מינוי דיין הגון". בשנים האחרונות לפני מלחמת העולם השנייה היה הרב פוגלמן שקוע בעבודת מחקר מקיפה בהלכה, שכותרתה הייתה: "חידושים ובירורים לתלמוד הבבלי"; כמו כן כתב חיבור בנושא "פסקי-דין של הגאונים".
נדודים במלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, יצא הרב פוגלמן לבדו לעיר קרקוב בתקווה למצוא מקום בטוח מהתפרצות פעולות האיבה של גייסות היטלר. אולם כעבור מספר ימים נכבשה גם קרקוב על ידי הצבא הגרמני, והרב חזר לקטוביץ ויחד עם משפחתו נסע ללבוב, ומשם הגיע לקולומיה. בספטמבר 1939, בעשרת ימי תשובה, כשבועיים לאחר פרוץ המלחמה, הבריח את הגבול עם משפחתו לרומניה, תחילה לצ'רנוביץ, אחר-כך בוקרשט, ולאחר תלאות של מספר חודשים לקונסטנצה. בהיותו בקונסטנצה, נשלח לרב פוגלמן סרטיפיקט בסיוע רבה הראשי של ארץ ישראל דאז - הרב יצחק אייזיק הרצוג. הרב פוגלמן ומשפחתו (אשתו בלה ובתם הקטנה לאה-נעמי) הגיעו לארץ ישראל בראש חודש שבט ת"ש (1940) והתגוררו מספר חודשים בתל אביב.
רבה של קריית מוצקין
בתמוז ת"ש קיבל משרה של רב הקהילה בקריית מוצקין. ביישוב זה פיתח הרב פעילות חינוכית-דתית ענפה (מלבד מילוי תפקידים שמחייבים כרב עיר). הוא ייסד את המועצה הדתית בקרית-מוצקין והיה פעיל במפלגת "המזרחי". ביוזמתו נוסד בית ספר דתי, והוא היה פטרון נאמן למוסד חינוכי זה. כן היה מהדוחפים להקמת אולפנת סגולה בקריית מוצקין. רעייתו, בשיתוף עם ארגון נשי מזרחי בארץ ישראל, הקימה גן-ילדים דתי. בעת ההקמה עבר הרב מבית לבית כדי לשכנע הורים לשלוח את ילדם לגן הדתי.
בשנות ה-40 היה הרב פוגלמן פעיל באיחוד רבני פולין והשתתף בחגיגות של חגים לאומיים פולניים. בשנים 1945-1946, לאחר פטירת הרב משה אביגדור עמיאל, היה בין המתמודדים על כהונת הרב של תל אביב. הוא שב והתמודד על התפקיד בשנת 1968, אך הסיר את מועמדותו מספר ימים לפני הבחירות.
בשנת 1954 הביא לחקיקת חוק האוסר מכירת חזיר בקרית מוצקין. בתחילת שנת 1959 הצליח למנוע פעילות תחבורה ציבורית בשבת בקריית מוצקין שהתקיימה בניגוד לסטטוס קוו.
בעת כהונתו כרבה של קריית מוצקין, הוצע לו לשמש כחבר הכנסת מטעם המפד"ל, אך הוא לא רצה בכך.
כיהן בתפקיד רבה של קריית-מוצקין במשך כ-44 שנה, ובט' באלול תשמ"ד (6 בספטמבר 1984) נפטר בשיבה טובה.
ממלא מקומו ברבנות קריית מוצקין הוא הרב דוד מאיר דרוקמן.
על שמו רחוב וכיכר בקריית מוצקין.
משפחתו
ב-1945, לאחר המלחמה, הגיעו לבית משפחת פוגלמן אחייני אשתו, האחים ניצולי השואה ישראל (לולק) לאו ונפתלי לאו-לביא מפיוטרקוב טריבונלסקי בפולין. הילדים גדלו בבית המשפחה עד נישואיהם.
אשתו, בלה פוגלמן, נפטרה בחודש אב תשל"ה (אוגוסט 1975). בתם היחידה היא פרופסור לאה-נעמי פוגלמן-גולדפלד, בעלת תואר ד"ר במחשבת היהדות מאוניברסיטת קיימברידג'.
ארכיונו האישי הופקד על ידי בתו בספרייה הלאומית בשנת 2018.
תורתו בהלכה בהגות ובמחקר
ספרו בית מרדכי, שאלות ותשובות בארבעה חלקי שולחן ערוך ומחקרים בהלכה, יצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תשל"א. הספר יצא שם שוב בשנת תשס"ט בתוספת פרשת מרדכי, חידושים על הש"ס.
בהקדמתו הקצרה לספר "בית מרדכי" סיפר הרב פוגלמן על אובדן כתביו, שנכתבו בפולין ועסקו במסכתות הבבלי והירושלמי, ברמב"ם ובשאלות ותשובות. הם נשלחו לאביו שהיה גר בסאקאל לשם שמירה. אביו והכתבים אבדו במהומה הגדולה והממושכת שפגעה ביהודים בפולין ובשאר ארצות אירופה.
בבואו לארץ הוא פרסם מאמרים ב"סיני", מוסד הרב קוק ובעיתון "הצופה". מאמריו וחידושיו קובצו בספר בית מרדכי והם כולם מפרי הארץ. כמו כן פרסם מאמרים באיטליה בכתב העת ISRAEL באיטלקית.
הספר שלפנינו מחולק לשניים. החלק הראשון כולל מהדורה מצולמת של ספר השו"ת -בית מרדכי" שהופיע בשנת תשל"ה ואזל עד מהרה מן השוק. החלק השני, "פרשת מרדכי", כולל חידושי תורה, ביאורים והערות על מסכתות הש"ס מעיזבונו של הרב, הופיע לראשונה ביוזמתה של בתו. הן הספר "בית מרדכי". והן "פרשת מרדכי" הם בבחינת תורת ארץ ישראל, שכן מאמרים ומחקרים שכתב בפולין אבדו בעת שהצליח להימלט לארץ ישראל.
זו הייתה דרכו לבחון עניין מצדדים אחדים.
כחמש מאות מאמרים של הרב פוגלמן פורסמו במקומות שונים במשך השנים. מוסד הרב קוק פרסם בשנת תשל"א את ספרו "בית מרדכי", ובו שאלות שנשאל ותשובותיו ואחדים ממחקריו. הספר זכה בשנת תשל"ז בפרס הרב קוק לספרות תורנית מטעם עיריית תל אביב-יפו.
ספריית הרב ד"ר מרדכי פוגלמן הועברה כמות שהיא על ידי בתו לאולם שבבית הכנסת 'אהבת אחים' בשכונת בבלי בתל אביב. הספרייה מוקדשת לזכר ששת המליונים שנרצחו בשואה. באולם הספרייה נקבע לוח שיש, בו נחרטו שמות בני המשפחה שנספו בשואה. עם הספרייה הועברו שולחן עבודתו של הרב ד"ר פוגלמן ורהיטי חדר עבודתו.
רעייתו בלה סיפרה, שהוא היה דורש בקאטוביץ בפולנית. ואם באים אנו לאסוף את הלשונות שבהן דיבר, למד, דרש וכתב נמצא בהן יוונית ולטינית, שחקר על ידן את מוסדות הקהילה היהודית בעבודת הדוקטור, פולנית היא שפת המקום שדיבר בה מלידתו עברית וארמית, שעשה בהן מילדותו וקבען בעולמו התרבותי והנפשי ונתן בהן את רוב כוחו, לימודו והתעסקותו ותורתו ; יידיש היא שפת היהודים המדוברת בבתי כנסיות ומדרשות ובכל מקום שאליו נדדו יהודי גרמניה ופולין ; גרמנית וצרפתית ואיטלקית, שנזקק להן במקומות לימודיו בשווייץ ובאיטליה. שיעור ידיעתו את השפות ועומקה שונה מן הסתם לפי המקום ולפי הצורך. ואולם הצירוף של ידיעת השפות, אף אם בשיעור משתנה, נותן רקע רחב להבנת מושגים שונים ולקריאה אוריינית של כתבים יהיו מימי הביניים או מן התקופה העתיקה, ואף מאלה שמתחברים בימינו.
קישורים חיצוניים
מכתביו:
חניה בתל אביב-יפו
סוגיית החנייה בתל אביב-יפו מעסיקה רבות את תושבי העיר, פרנסיה והבאים בשעריה. תל אביב-יפו היא העיר המרכזית במטרופולין תל אביב, בו חיים כ-3 מיליון תושבים (בעיר עצמה כ-470 אלף). כמרכז העסקים הגדול בישראל, היא מושכת אליה אוכלוסייה יוממת רבה, ומדי יום מבקרים בה כמיליון אנשים המגיעים מחוץ לעיר. חלקם מגיעים בתחבורה ציבורית, אך חלקם מגיעים בכ-450 אלף כלי רכב פרטיים, המתווספים לכ-150 אלף כלי רכב המצויים בבעלותם של תושבי העיר. זאת, בשעה שמספר מקומות החנייה הציבוריים בעיר עומד על 278 אלף. הבעיה בולטת במיוחד במרכז העיר ובדרומה, הן בשל מיקומם של חלק ניכר מהעסקים באזורים אלה, והן משום שהם משופעים בבתי מגורים ישנים, שלא הוקמו בהם מקומות חנייה עבור דייריהם.
אמצעי החנייה
אמצעי החנייה בתל אביב-יפו מבוססים על חנייה בצדי הכבישים, חניונים בתשלום (הן פרטיים והן בבעלות העירייה) וחניונים בחינם.
החנייה בצדי הכבישים אינה בתשלום אם שפת המדרכה אינה צבועה. אם שפת המדרכה צבועה בכחול-לבן, החנייה היא בתשלום, למעט לתושבי העיר. התשלום מתבצע באמצעות תווי חנייה, איזי פארק או באמצעות טלפון סלולרי. בחלק ממדרכות אלה מוצב תמרור המורה כי המקומות בו מוקצים, בשעות מסוימות, לתושבי האזור בלבד. כדי לאפשר את זיהוי תושבים אלה, העירייה מנפיקה להם מדבקות המהוות תו חנייה אזורי.
העירייה מפעילה מספר חניונים באמצעות התאגיד העירוני אחוזות החוף. נכון לשנת 2013 מפעילה "אחוזות החוף" 101 חניונים ברחבי העיר, ובהם כ-20 אלף מקומות חנייה. חלק מחניונים אלה הם חניונים בתשלום, ובחלקם לא נגבה תשלום. עם החניונים הגדולים שמפעילה "אחוזות החוף" במרכז העיר נמנים חניון היכל התרבות (1,000 מקומות), חניון גולדה (900 מקומות), חניון ארלוזורוב (880 מקומות), חניון התחנה - מנשייה (770 מקומות) וחניון בית הדר (650 מקומות). חברה נוספת בתחום הפעלת וניהול חניונים תל אביב היא חברת חניוני הצלחה, בניהולו של צחי מרקור, המפעילה למעלה מ-100 חניונים ברחבי הארץ, כשרובם בגוש דן ותל אביב. קיימות גם חברות פרטיות נוספות המפעילות חניונים בעיר, חלקם הוקמו בשיטת בנה-הפעל-העבר, וחלקם בשיטת PFI. בנוסף, בחלק מבנייני המשרדים שבהם חניון תת-קרקעי המיועד לעובדי המשרדים, מוקצים מקומות עבור חנייה בתשלום. מחיר החניה בחניונים עירוניים נמוך מאשר בחניונים פרטיים במרכז העיר. תושבי העיר זכאים להנחה של 75% בכל חניון, והחניה לתושבים הגרים בסמוך לחניון היא בחינם בשעות הלילה.
אכיפה
מדיניות החניה ודרכי אכיפתה השתנו רבות לאורך השנים. עד תקופת כהונתו של שלמה להט (צ'יץ') הייתה החניה ברחובות העיר חופשית וללא תשלום, הן לתושבי העיר והן למבקרים, מלבד אזורים מסחריים מצומצמים שבהם הונהגו מדחנים. העומס הגובר דחף להטלת מגבלות על החנייה, כגון חלוקת העיר לאזורים, וגביית תשלום.
מצוקת מקומות החנייה בעיר מביאה רבים לוותר על החיפוש הממושך אחר מקום חנייה, ולחנות בניגוד לחוק. בשנת 2008 רשמו פקחי העירייה כ-1.1 מיליון דו"חות, שהם כ-3,000 דו"חות ביום. 83% מהדו"חות ניתנו לנהגים שאינם תושבי העיר. מרבית הדו"חות נרשמו בשעות אחר הצהריים והערב (52% בין 17:00 ל-19:00 ו-37% בין 19:00 ל-21:00). באותה שנה נאלצה העירייה לבטל כ-175 אלף דו"חות, שהם כ-15% מהדו"חות שהוצאו באותה שנה. הסיבות הנפוצות לביטול היו דו"חות פסולים (29%), דו"חות שניתנו לרכבי משרד הביטחון (19%), דו"חות שניתנו לרכבי תיירים (19%) והחלטות לפנים משורת הדין (11%).
במקומות מסוימים, בהם נהוגה אכיפה מוגברת, העירייה אינה מסתפקת בכתיבת דו"ח, והיא גוררת את הרכב החונה במקום אסור לאחד מחניוניה.
הכנסות העירייה מתשלום קנסות עקב עבירות חנייה גדלו בשיעור חד בעשור הראשון של המאה ה-21. בשנת 2000 גבתה העירייה כ-30 מיליון ש"ח, בשנת 2004 עלה הסכום ל-107 מיליון ש"ח ובשנת 2018 הגיע ל-177 מיליון ש"ח. גורמים באופוזיציה של מועצת עיריית תל אביב העלו את הטענה לפיה מדובר בתוצאה של מדיניות מכוונת שנועדה להעלות את הכנסות העירייה. בעירייה עצמה טוענים שהדבר נובע מהגברת האכיפה וייעולה. במקרים מסוימים, התבררו פעולות האכיפה כנמרצות מדי, עד כדי אבסורד.
דרכי התמודדות
כדי להתמודד עם מצוקת מקומות החנייה, נוקטות הן העירייה והן הממשלה פעולות שונות. דרך פעולה אחת היא תוספת מקומות חנייה. דרך פעולה אחרת היא יצירת חלופות לכניסה לעיר ולתנועה בה ברכב פרטי, ובמקביל ייקור החניה כדי לעודד שימוש בחלופות.
בנוסף, אפשרה העירייה לתושבים לחנות בשעות הלילה במקומות אסורים, ובכלל זה על מדרכות, מבלי שתפעל כנגדם. עם השנים התרחבו השעות שבהן הותרה בפועל חניה כזו, גם למשך כל סופי השבוע ועד תשע בבוקר, וכן התרחב שטח המדרכה שבו הותר לחנות.
תוכניות העירייה כוללות הוספה של כ-15 אלף מקומות חנייה עד שנת 2018, כ-10,000 מהם בחניון תת-קרקעי המוקם מתחת לשרונה. ואולם, מתכננים עירוניים, ואף בעיריית תל אביב-יפו עצמה, סבורים כי הדרך הנכונה להתמודד עם בעיות החנייה והתנועה בעיר היא באמצעות צמצום מספר כלי הרכב הנכנסים לעיר ואף כלי הרכב בבעלות התושבים, והעלאת מחיר החניה, בהתאם לתוצאות מחקריו של דונלד שופ ומומחי תכנון עירוני נוספים.
אחת הדרכים היא הקמת חניוני חנה וסע מחוץ לעיר, מהם ניתן יהיה להגיע בתחבורה ציבורית לתוך העיר. חניון אחד מסוג זה נפתח בשנת 2011 בסמוך למחלף שפירים, כחלק מפרויקט הנתיב המהיר בכביש 1. החניון הכיל בעת פתיחתו 2,100 מקומות חנייה, והורחב ל-4,000 מקומות
דרך נוספת היא שיפור וייעול התחבורה הציבורית. ההנחה היא שבמידה ותפעל בעיר תחבורה ציבורית יעילה ונוחה, המחברת בין תל אביב לערים הסובבות אותה, הנוסעים היוממים יעדיפו להשתמש בה מאשר ברכבם הפרטי. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה רכבת ישראל לפתוח תחנות רכבת וקווים חדשים, ולשדרג את המערכות הקיימות. בתל אביב עצמה הוקמו 3 תחנות רכבת חדשות, שהקלו על הגישה לאזורים שונים, ועל בסיס קווים קיימים נוספו תחנות נוספות. כן הוקמו קווים חדשים ליעדים שונים, הן לערים במטרופולין גוש דן, כגון כפר סבא, פתח תקווה, ראש העין וראשון לציון, והן לערים רחוקות יותר, כאשדוד, אשקלון, באר שבע, בית שמש ומודיעין. בשנת 2011 נערכה רפורמה בתחבורה הציבורית בגוש דן, שנועדה אף היא לייעל את מערך התחבורה הציבורית במטרופולין, אף שרפורמה זו נתקלה בביקורות.
אמצעי נוסף אותו נוקטת העירייה, ושנוגע יותר לצמצום השימוש ברכב פרטי בידי תושבי העיר עצמם, נוגע לעידוד השימוש באופניים. במהלך העשור הראשון והעשור השני של המאה ה-21 הוקמו ברחבי העיר עשרות קילומטרים של שבילי אופניים, ובשנת 2011 נחנך שירות שיתוף האופניים תל-אופן. בעיר פועלת גם חברת לשיתוף כלי רכב Car2Go שלה מקומות חניה שמורים.
בעוד עיריית תל אביב ומשרד התחבורה שוקדים על פתרונות מערכתיים ארוכי-טווח, מציעים גורמים פרטיים פיתרונות קצרי טווח לבעיות החנייה בעיר. אפליקציות לטלפונים חכמים מאפשרות איתור מקומות חנייה פנויים על סמך דיווחים של משתמשים אחרים ואפליקציות אחרות מתווכות בין בעלי כלי רכב לבין בעלי מקומות חניה פרטיים המשכירים אותם בהיעדרם.
בסוף שנת 2017 החל לפעול מיזם אוטותל בבעלות העירייה. מדובר במיזם שיתוף מכוניות אשר העירייה השתתפה במימונו בתקווה שיגרום לחלק מן התושבים לוותר על החזקת רכב בבעלות. המיזם מאפשר לתושבי העיר להשכיר אוטו ייעודי לזמן מוגבל ולחנות במהירות בכ-520 חניות אשר מיועדות לאוטותל.
מספר רב של כלכלנים דווקא חושבים כי יש לצמצם באופן גורף את מספר מקומות החנייה בעיר כדי לפתור את מצוקת החנייה. הדבר, עשוי לגרום לאי כדאיות כלכלית של אנשים לנסוע ברכב בתל אביב ובכך להשתמש באופניים, קורקינטים חשמליים ותחבורה ציבורית.
בתרבות הפופולרית
בעיות החנייה בתל אביב-יפו זכו לאזכורים תרבותיים רבים. בשנת 1989 שודר בסדרת הטלוויזיה "זהו זה!" פרק שבו מגלם מוני מושונוב אדם שרכש מכונית אך מתקשה למצוא חנייה. באחד ממערכוני החמישייה הקאמרית הוצגה תל אביב כעיר שנתונה למאבקים בין פקחים על אזורי שליטה. ב-2009, במסגרת גל סרטונים שהציעו כתוביות אלטרנטיביות לסצנה בסרט דובר הגרמנית "הנפילה" שבה נראה היטלר מתפרץ על מפקדיו הבכירים בבונקר לאור הפסדיה של גרמניה, הועלה ל-YouTube סרטון שבו "היטלר מחפש חנייה בתל אביב". באחד מפרקי הסדרה "רמזור" מתנדב חפר (ניר לוי) לסייע לבחורה עיוורת, כדי שיוכל לזכות בתו חניה לנכים, שיקל עליו במציאת חנייה בעיר. עלילת הסרט "2 בלילה" (2012) נסובה סביב זוג המנסה למצוא חנייה בעיר בסיומו של דייט.
רוצח נעלם בחשיכה
רוצח נעלם בחשיכה (באנגלית: I'll be Gone in the Dark) היא סדרת דוקו פשע העוסקת בחקירת פרשת "הרוצח מגולדן סטייט". הסדרה עלתה לאוויר ביוני 2020 ברשת HBO.
רקע
בסוף שנות ה-70 החלו סדרת מעשי אונס שיוחסו לתוקף בצפון קליפורניה שכונה "האנס מהאזור המזרחי". בשנות ה-80 פעל בדרום קליפורניה רוצח סדרתי שכונה "אורב הלילה המקורי". בתחילת שנות ה-2000 הוכח שהאנס מהאזור המזרחי ואורב הלילה המקורי הוא אותו אדם.
הבלוגרית מישל מקנמרה חקרה את הפרשה הזו וביצעה חקירה על מנות לחשוף את האנס והפושע. היא אף כתבה ספר העוסק בפרשה. מקנמרה הגתה את הכינוי "הרוצח מגולדן סטייט" שזכה להכרה ציבורית גם על ידי רשויות אכיפת החוק, ויוחס לאנס והרוצח.
הסדרה
ביוני 2020 הוציאה רשת HBO סדרת דוקו בת שישה פרקים העוסקת בפרשה מנקודת מבטה של מקנמרה.
הסדרה בוימה על ידי ליז גרבוז. בסדרה הקלטות של מקנמרה, מעקב אחר חקירותיה וחייה האישיים, ראיונות עם שוטרים שחקרו את הפרשה, ניצולים ובני משפחה של קורבנותיו של דיאנג'לו וראיונות עם בן זוגה פאטון אוסוולד וחברותיה של מקנמרה.
בפרק החמישי מתואר מותה הפתאומי של מקנמרה, ומעצרו של דיאנג'לו. בפרק האחרון מתראיינת בוני, ארוסתו של דיאנג'לו המספרת על קורותיהם כזוג עד ביטול החתונה על ידה.
The New Age (אלבום)
The New Age (בעברית: העידן החדש) הוא אלבום האולפן התשיעי של קנד היט, שיצא בשנת 1973. זה היה האלבום הראשון שהציג את כישרונותיהם של ג'יימס שיין ואד בייר. קלרה וורד מופיעה גם היא באלבום בהקלטה האחרונה שלה. מבקר הרוק המשפיע לסטר באנגס פוטר מרולינג סטון על שכתב ביקורת "לא מכובדת" על אלבום זה עם צאתו.
שבט הקונה
שבט הקונה הוא שבט אינדיאני שחי באיי סאן בלאס שבפנמה, באמריקה המרכזית.
אופי חיי השבט
שבט הקונה יושב באיי סאן בלאס הנקראים בפי המקומיים "קונה יאלה". זהו ארכיפלג של 365 איים מצפון לפנמה, בים הקריבי, בסמוך לגבול קולומביה. בני הקונה מנהלים בטריטוריה שלהם אוטונומיה מוחלטת. על אף שהחוק הפנמי חל עליהם, בפועל אורח חייהם מנוהל באופן עצמאי. הם מחולקים ל-49 קהילות עם מושל מקומי לכל קהילה. שלושת מושלי-העל הממונים על עסקי השבט כולו נפגשים באי המרכזי פעמיים בשנה, מחליטים החלטות ומעבירים אותן לשבט בקונגרס גדול.
בני הקונה נישאים בינם לבין עצמם בלבד, והנישא לזר שאינו בן השבט מחויב לעזוב את האיים.
תעסוקה
בני שבט הקונה חיים מדיג ומחקלאות, בעיקר מטעי עצי קוקוס. על איים אחדים בנוי יישוב שלם בצפיפות, איים אחרים מאוכלסים רק בבתים בודדים בין עצי הקוקוס. התנועה בין האיים נעשית בעזרת סירות קנו. בבקרים משיטים את הילדים אל האי המרכזי ששם נמצא בית הספר, ובמהלך היום הנשים שטות לקניות באחד האיים.
ענף תעסוקה מרכזי נוסף באיים הוא תיירות, ורבים מבני השבט מתפרנסים מהסעת תיירים מאי לאי. הגשם באיים מועט מאוד ולא ניתן לקיים חקלאות ירקות. המים ברובם מליחים ומשמשים לרחצה. את מי השתייה מביאים בסירות מהנהרות בפנמה ובאזור.
באי פורווניר ישנן בקתות קש עבור שיכון תיירים. באי הכלב- איסלה פרו יש עצי קוקוס רבים ושוניות.