cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תורת האינפורמציה
יישום הכלים בניתוח התנהגות תא עצב
נשתמש בפירוק האינפורמציה ההדדית לאנטרופיות המשתנים ונקבל:
מדידה כמותית זו של כמות המידע שניתנת על ידי ידיעת הגירוי המוצג יכול לתת אמצעי השוואה בין גירויים שונים וכמות המידע שאפשר להסיק מהם.
יישומים
היישום המעשי של תורתו של שאנון היה לתחום עיקרי בהנדסת מערכות תקשורת שבמסגרתה פותחו שיטות לאפנון, קידוד, דחיסת נתונים, קליטה ותיקון שגיאות שאיפשרו תקשורת אמינה על פני ערוצים מעשיים, החל מקווי טלפון וטלגרף, דרך אפיקי רדיו ועד סיבים אופטיים ומדיה מגנטית ואופטית.
התפתחות טכנולוגיות התקשורת אפשרה העברת מידע מסוגים שונים ומגוונים, כגון מלל, דיבור, מוזיקה, וידאו, וצירופים שלהם (כפי שניתן לעשות כיום במערכות דואר אלקטרוני, מסרים מיידיים ושירותי Web). תורת האינפורמציה והטכנולוגיות שנבנו על בסיסה אינן עוסקות במשמעות של המידע. משמעות מוקנית להודעות העוברות בין אנשים או מכונות על ידי תהליכי חשיבה, העושים שימוש ביכולת הבנה והתנסחות ובמאגרי ידע ושליפת פרטים מתוכם. נושאים אלה הם בתחומי הדיסציפלינות של פסיכולוגיה קוגניטיבית ואינטליגנציה מלאכותית, בהם למושג "אינפורמציה" יש משמעויות אחרות.
פרנציסקה ברוך
פרנציסקה ברוך (Franzisca Baruch; 21 בנובמבר 1901, המבורג, גרמניה – 3 בספטמבר 1989, ירושלים) הייתה ציירת, מעצבת גרפית, קליגרפית וטיפוגרפית ישראלית. עצבה את סמל העיר ירושלים, שטרות כסף, בולים, את הדרכון הישראלי הראשון, הגופן (סוגי אות) "שוקן" ומספר גופנים וסמלילים אחרים.
תולדות חיים
את הכשרתה בעיצוב גרפי וקליגרפיה עשתה באקדמיה הלאומית לאמנויות בברלין. בתחילת דרכה עסקה בעיקר בעיצוב תעשייתי, ועבדה בעיצוב של צלחות חרסינה ופורצלן עבור בית חרושת מוביל שעם לקוחותיו נמנה גם בית המלוכה הגרמני. בשנת 1920 זכתה בפרס עיצוב עבור עבודתה לעיצוב צלחות חג המולד של בית המלוכה. לאחר מכן עבדה אצל אדווין רדסלובּ (Redslob; ), היועץ האמנותי של הרייך הגרמני בשנים 1920–1933. תפקידו של רדסלוב היה פיקוח על העיצוב הגרפי עבור הממשל. בין משימותיה בשירות הרייך היו עיטורים לרגל ביקור אמאנאללה ח'אן מלך אפגניסטן, שהיה האישיות המלכותית הראשונה שביקרה בגרמניה לאחר המהפכה והדחת קיסר גרמניה.
האמן היהודי יעקב שטיינהרדט פנה אליה בהצעה שתשתתף יחד עמו בעיצוב הגדה לפסח במהדורה ביבילופילית. שטיינהרדט ביקש ממנה לעצב את האותיות – בעברית ובגרמנית. ברוך, שלא ידעה עברית, נחשפה כך לתחום עיצוב האות העברית והחלה להתעניין בעיצוב גופנים עבריים ובעיצוב של כריכות ספרים באותיות עבריות. ההגדה, עם חיתוכי עץ של שטיינהרדט ואותיות פרי עיצובה, המבוססות על כתבי יד אשכנזיים, נדפסה ב-200 עותקים והיא פריט אספנות. הגדה זו יצאה במקביל במהדורות מסחריות. הוצאת "דביר" הוציאה לאור לאור בשנת 1979 מהדורת פקסימיליה של ההגדה.
ברוך פנתה לממונה בבית יציקת האותיות "ברטהולד" על הפקת אותיות עבריות, ומסרה לו את האותיות שעיצבה עבור ההגדה. האותיות נחתכו, נוצקו בעופרת ופורסמו בשם "סת"ם" (על בסיס האות עוצבו הגופנים "רמב"ם" ו"רחל", אות דקה שלא התאימה לדפוס המסורתי ולכן נגנזה בשעתה, בה מודפסים כמה מספרי הוצאת אבן חושן). היא עיצבה אות נוספת המבוססת על האות האשכנזית מאותה תקופה: המזרחן ליאו אריה מאיר הוא שהזמין אות זו הקרויה "מאיר-ברוך". בשנות השישים נוצקה האות בבית היציקה של משה שפיצר "אותיות ירושלים". האות לא הייתה פופולרית, ונמכרו רק כמויות קטנות ממנה.
במהלך שנות ה-20 ועד לעלייתו של היטלר לשלטון עיצבה בין היתר עטיפות ספרים, מטבעות, צעצועי ילדים, תווי ספר ואת ספר שיריה הראשון (שירה סינית מתורגמת לגרמנית). בין השאר עיצבה את ה"אנציקלופדיה יודאיקה" וספרים עבריים נוספים מהוצאת "רימון".
בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים. בשנים הראשונות בארץ חיה בדוחק והתפרנסה, בצד עבודות גרפיקה מזדמנות, מאפייה ומכירה של עוגות מרציפן. בנוסף עבדה הן עבור ממשלת המנדט כשרטטת מפות והן עבור ההגנה. בראשית שנות ה-40 פנה אליה זלמן שוקן, בעל הוצאת שוקן ועיתון "הארץ", בהצעה לעצב מחדש את לוגו העיתון (הלוגו המקורי צויר על ידי זאב ז'בוטינסקי). ברוך עיצבה את הלוגו באותיות המושפעות מכתב סת"ם אשכנזי, תוך הדגשה על "משיכות קולמוס" כביכול נכתבו על ידי סופר סת"ם. שוקן ראה את העיצוב בעין יפה והציע לפרנציסקה ברוך לעצב עבור ההוצאה אות ייחודית. כך פיתחה את גופן שוקן-ברוך עבור ספרי ההוצאה.
בהמשך עבדה ברוך בעיצוב מפות, וכן שטרי כסף, בולים, וסמלים עבור ממשלת ישראל וכן במשרד פרטי לעיצוב ייחודי עבור אדריכלים.
עזבונה של ברוך נמצא באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים.
כביש M4
M4 מתחיל באזור צ'יזוויק במערב לונדון, כאשר הוא מתחבר לכביש A4. הוא ממשיך לכיוון מערב במקביל לכביש A4 כשהוא עובר את כביש הטבעת של לונדון (כביש M25) באזור נמל התעופה הית'רו, לאחר מכן הוא עובר בין היתר ליד הערים רדינג, סווינדון ובריסטול. לקראת נהר הסוורן שמהווה גם את הגבול עם ויילס, הכביש המהיר מתפצל לשניים; M4 ו-כביש M48, שניהם חוצים את הנהר בגשרים נפרדים שהם גם גשרי אגרה. משם מתאחדים הכבישים חזרה ו-M4 ממשיך לאורך דרום ויילס כשהוא עובר בין היתר ליד הערים ניופורט וקארדיף.
גשרי הסוורן ו-M48
בנקודת המעבר של M4 לשפך של נהר הסוורן לתעלת בריסטול, שהיא גם נקודת המעבר של הכביש המהיר בין אנגליה וויילס, נחנך בשנת 1966 גשר סוורן. 30 שנים לאחר מכן הושלמה בנייתו של גשר שני מעבר סוורן השני (Second Severn Crossing), הידוע גם כ"גשר הנסיך מוויילס" (Prince of Wales Bridge). גשר סוורן שימש כביש מהיר שיצא מ-M4; כביש M48, בעוד שמעבר סוורן השני שירת את M4. מסלולו של M48 היה בעבר מסלולו של M4 עד לפתיחת הגשר השני ובכך סודרו שני מעברים מקבילים המתחברים לפני ואחרי מעבר נהר הסוורן.
סדר עולם
סדר עולם (מכונה גם סדר עולם רבה) הוא חיבור העוסק בכרונולוגיה יהודית, מימי אדם הראשון, עד חורבן בית שני ומרד בר כוכבא. הכרונולוגיה שבספר מונה את השנים השלמות שקדמו למועד הנזכר. הספר מבוסס על מסורות ודרשות. על פי המסורת, כתיבת הספר החלה בתקופת התנאים. לפי המסורת התלמודית הוא מיוחס לתנא רבי יוסי בן חלפתא; הספר בצורתו הנוכחית נערך ונכתב במשך הדורות. לפי השערת החוקר יום-טוב ליפמן צונץ, עריכתו המאוחרת של הספר היא משנת 806. לפי חיים מיליקובסקי, עיקר הספר חובר בדור שלאחר חורבן בית שני והעריכות הנוספות הן מלפני המאה ה-8.
מבנה הספר
בסדר עולם ישנם שלושה שערים, שכל אחד מהם מכיל עשרה פרקים. השער הראשון עוסק בתקופה מימי אדם הראשון עד מות משה רבנו וההגעה לארץ ישראל (פרק י); השער השני והשלישי עוסקים בשאר התקופה עד מרד בר כוכבא, בצורה שאינה מחולקת דיה.
חשיבות הספר
הספר היה ידוע בתקופת התלמוד, והוא מופיע בו מספר פעמים בציון מפורש או ברמז. בהמשך הוא נזכר רבות בראשונים, וסמכותו חשובה (אך לא מוחלטת); חשיבותו מתבטאת הן בספרים שהשתמשו בו ללא ערעור, כך לדוגמה הספר "שלשלת הקבלה" ייסד את רוב דבריו על "סדר עולם", והן בפרשנויות הרבות שנכתבו עליו, כגון פירוש רבי יעקב עמדין (המבורג 1757) ועוד. השער לספר (שהופיע בכמה מהדפוסים) מבטא את היחס לספר:
רבי מנחם עזריה מפאנו כתב עליו: "...דחזינן לברייתא דסדר עולם שהכל בקיאין בה".
כך מלבד היחס אליו כחלק מהספרות התלמודית, נעזרו בו לצורך:
למעשה, הספר התקבל כחלק מהמסורת היהודית לכרונולוגיה של האנושות, וכדעה העיקרית בנושא, בספרות התורנית המסורתית.
קבלת שמו
שמו של הספר כפי שהוא מוזכר בשני התלמודים ומופיע בכל כתבי היד של הספר עצמו הוא 'סדר עולם'. רק במספר רשימות בהן הופיע הספר בצמוד לספר 'סדר עולם זוטא' (חיבור מאוחר יותר מימי הגאונים) נקרא 'סדר עולם רבה' (=הגדול), כדי להבחין ביניהם. שם משובש זה התגלגל גם למהדורת הדפוס הראשון ומכאן גם התפשט, אבל במהדורות המדעיות ובקרב חלק מלומדי הספר הוא עדיין נקרא 'סדר עולם'.
מצב הספר
כמה חוקרים משערים שהספר במקורו נחלק לשני חלקים, כשבימינו נותר רק החלק הראשון. בנוסף, על סמך ציטוטים מהתלמוד שאינם מופיעים בספר, נטען שאף בחלק הראשון, חסרים קטעים שונים; ולעומת זאת קיימות הוספות כלשהן.
הסתירה בין סדר עולם לכרונולוגיה המקובלת
מניין השנים המובא בספר זה הוא הבסיס לכרונולוגיה המקראית והמסורתית שעליה מבוסס מניין השנים בלוח העברי, אך מהימנותו שנויה במחלוקת ואינה מתאימה לכרונולוגיה ההיסטוריה המקובלת, בעיקר סביב ראשית תקופת בית שני ושלטון האימפריה הפרסית.
הכרונולוגיה בסדר עולם המתייחסת לתקופת בית שני מעלה בעיה משמעותית. בית המקדש השני היה קיים, לפי סדר עולם, 420 שנה. מוסכם כי חורבן בית שני היה בשנת 70 לספירת הנוצרים, ועל כן, על פי הכרונולוגיה של סדר עולם, הוקם ב-350 לפסה"נ. הוספת 70 שנה (משך גלות בבל), תראה כי חורבן בית המקדש הראשון היה בשנת 420 לפסה"נ. עם זאת, לפי הכרונולוגיה המקובלת, מלכות בבל, שלפי התנ"ך החריבה את בית המקדש הראשון, כבר נכבשה בידי האימפריה הפרסית קרוב ל־120 שנה קודם לכן (בשנת 539 לפסה"נ). הפער בין הכרונולוגיות מתבטא בעיקרו במשך תקופת שלטונה של האימפריה הפרסית, שלפי הכרונולוגיה המקובלת התקיימה למעלה ממאתים שנה (539 -331 לפסה"נ), ולפי סדר עולם - 52 שנה בלבד, וכן באורכה של תקופת בית שני, המקבילה לה. על פי סדר עולם, מלכו באימפריה הפרסית שלושה מלכים בלבד, והשמות השונים (כורש, דריווש וארתחשסתא) אינם אלא שמות שונים של מלך אחד.
התיארוך המקובל בפי ההיסטוריונים לחורבן הבית הראשון הוא 586 לפסה"נ, ועל כן ישנו פער של כ-166 שנה בין הכרונולוגיות השונות, הוספת שנים אלו למניין סדר עולם מביאה לכך שיש להוסיף למניין המקובל 166 שנים, כך ששנת ה'תש"ע (5770) בעצם אמורה להיות שנת ה'תתקל"ו (5936) לבריאת העולם.
לעומתם ד"ר חיים חפץ כתב מאמר בו הוא טוען שהכרונולוגיה של חז"ל היא הנכונה ומסביר מהן הטעויות של ההיסטוריונים המודרניים בבואם ליישב את הסתירות בין שלל המקורות הקדומים והממצאים הארכאולוגיים. באופן דומה, הרב יחיאל היילפרין בספרו סדר הדורות מסביר שהאימפריה הפרסית שלטה בכל העולם 52 שנה, והתארוך המקובל שמדבר על למעלה ממאתים שנה לאימפריה הפרסית - מתייחס למלכי פרס ששלטו בעיקר בפרס עצמה ולא בכל העולם.
מהדורות
הספר נדפס לראשונה בשנת 1517 (קושטא רע"ז), ובהמשך במספר רב של הדפסות עם פירושים רבים, בין המפרשים והמגיהים נמצאים, הגר"א, היעב"ץ, רבי ירוחם מאיר ליינר ועוד.
פרוגרפיה
פרוגרפיה (באנגלית: ferrography) היא שיטה לניתוח החלקיקים הנמצאים בנוזל אשר מעידים על שחיקה מכנית.
השיטה מאפשרת לגלות את המקור, המאפיינים והפיזור של חלקיקים בשמן, בגריז ובנוזלים אחרים. היא מאפשרת הפרדה של החלקיקים על ידי מגנוט, לבחינה מיקרוסקופית ולאנליזה.
השיטה רגישה למגוון גדלים של חלקיקים, מ-1 עד 250 µm (מיקרון), לעומת שיטות ספקטרוסקופיות המוגבלות לגדלים של עד 10µm. כמו כן מאפשרת לזהות סגסוגות של חלקיקים שגורמים לעייפות החומר, כאשר שיטות ספקטרוסקופיות מזהות רק סוגי אטומים. כמו כן השיטה מזהה את מקור העייפות: מאפשרת לאפיין את סוגי העייפות ולבודד את המקור שגרם לכל סוג. יתרון נוסף הוא שהשיטה מאפשרת לזהות כשל לפני שהוא מתרחש. גלאי תנודות (ויברציות) מאפשרים לקבל אינדיקציה מאוחרת יחסית למה שניתן לבצע בשיטה זו.
זנוביה (אונייה)
זנוביה (שם מלא באנגלית: MS Zenobia) הייתה מעבורת משא (RORO) שוודית אשר טבעה ב-7 ביוני 1980, במהלך הפלגת הבכורה שלה. הזנוביה טבעה מול חופי לרנקה שבקפריסין, כאשר הייתה בדרכה לעיר הנמל טרטוס שבסוריה, לשם הפליגה מעיר הנמל מאלמו שבשוודיה. איש לא נפגע במהלך טביעתה ומקום טביעתה, Zenobia Wreck, משמש כאתר צלילה והוא אחד המפורסמים בעולם.
היסטוריה
הזנוביה, הקרויה על שם זנוביה מלכת תדמור, נבנתה במספנת סאאב קוקומס שבמאלמו ונמכרה בסוף 1979 לחברת התעבורה Rederi AB Nordö. אורכה 172.2 מטרים, רוחבה המרבי הוא 28 מטרים והמשקל המותר שלה הוא כ-10,000 טון. ב-4 במאי 1980, כאשר היא נושאת בבטנה כמאה משאיות מטען עמוסות בציוד, עזבה הזנוביה את מאלמו והפליגה לכיוון דרום מערב, כאשר היעד שלה הוא עיר הנמל טרטוס שבסוריה. ב-22 במאי עברה במיצר גיברלטר בדרכה אל הרקליון שבכרתים, שם ביצעה עצירה ואז המשיכה לפיראוס, עיר נמל, חלק ממטרופולין אתונה. בדרכה לפיראוס הבחין הקברניט בבעיות איזון והשיט את הזנוביה לנמל הקרוב. לאחר בדיקה התברר כי הבעיה היא מים בכמות גדולה שנשאבו למיכלים האחראיים לשיווי המשקל ולאחר שהמים נשאבו החוצה המשיכה הזנוביה במסעה ללרנקה, שאמורה הייתה להיות התחנה האחרונה לפני ההגעה לסוריה. הזנוביה הגיעה ללרנקה ב-2 ביוני, אלא שהבעיה חזרה על עצמה ואף החמירה; בשל תקלה בתוכנת המחשב, הצטברה כמות גדולה של מים בצד אחד של מיכלי הזיבורית והאונייה נטתה על צדה השמאלי. אנשי הנמל הורו על הזזתה של הזנוביה מחוץ לנמל מחשש ששקיעתה, אם תתרחש, תפגע בנמל בצורה קשה וב-4 ביוני היא מוקמה במרחק לא רב ממנו (כ-1.5 קילומטרים). ב-5 ביוני זווית הנטייה הגיעה ל-45 מעלות והצוות נטש את האונייה בלית ברירה. למחרת, בטרם זריחת השמש, ב-6 ביוני, שקעה האונייה על כל תכולתה במעמקים, כ-42 מטרים בסך הכול. 140 האנשים שלקחו חלק בהפלגה לא נפגעו.
מסופר כי הזנוביה הוטבעה על ידי כוחות הביטחון של ישראל, עם או בלי סיוע של סוכנות הבין הבריטית, היות שהתעתדה להעביר נשק (ואף אורניום) לסוריה, אשר ישמש את סוריה, את הארגון לשחרור פלסטין או ארגונים אחרים העוינים את מדינת ישראל. הנשק מצא עצמו בבטן האונייה כבר בשוודיה, או רק באגן הים התיכון, עם או בלי ידיעת הבעלים. מסופר גם כי הבעלים של האונייה מעולם לא הגישו תביעת ביטוח בדרישה לפצותם על הנזק הכבד שנגרם בטביעה. אגדות אלה, לצד שאלות שנותרו ללא מענה, יצרו מסתורין שאופף את הפרשה.
אתר צלילה
ב-1998 הכריזה קפריסין על מכירה פומבית של האונייה הטרופה. אנדראס פאנאייטו, שחלם להפוך אותה לאתר הצלילה הפרטי הראשון בעולם, רכש אותה. הזנוביה נשמרה כמעט בשלמותה. קרבתה לחופי לרנקה, מזג האוויר הנוח, גודלה הרב והציוד שנותר בה, עומקה המצומצם והאגדות סביב סיפור טביעתה, הפכו אותה לאתר צלילה מפורסם בעולם כולו. אתר הצלילה הוכרז כשמורת טבע והדיג נאסר במקום. באתר מגוון רחב של דגים והם משגשגים במקום גם בזכות האכלתם על ידי צוללנים. יאכטה המשייטת מעל האתר מהווה בסיס לצוללנים והאתר מהווה מוקד משיכה לעשרות אלפי תיירים בשנה. הצלילה באתר מתאימה לצוללנים בכל הרמות וגם בעומק של 17 מטרים מתחת לפני המים ניתן להתרשם מהשרידים שנותרו. במהלך השנים נספו באתר בתאונות צלילה צוללנים אחדים.
גלריה
תמונות שצולמו באונייה הטרופה:
להיות אריקה
בישראל שודרה הסדרה בערוץ HOT3.
עלילה
אריקה סטריינג' היא אישה צעירה, חכמה ומשכילה, אבל חסרת מזל באופן תמידי בקריירה ובחיי האהבה שלה. לאחר שצרכה בטעות משקה שכלל אגוזי לוז, להם היא אלרגית, היא מתעוררת בבית החולים ופוגשת את דוקטור טום, שטוען שהוא יכול לעזור לה לתקן את כל מה שלא מסתדר בחייה. אף על פי שבתחילה היא נרתעת, היא במהרה מגלה שמה שהוא מציע הוא היכולת לחזור בזמן כדי לחיות מחדש ואף לשנות את החרטות העמוקות ביותר שלה.
בכל פעם שהיא מתמודדת עם בעיה בהווה, דוקטור טום שולח אותה בחזרה לחרטה קשורה מהעבר. המצב אינו פשוט כפי שהוא נראה בתחילה: כמעט בכל מקרה, האירוע ממנו ביקשה להימנע על ידי פעולה אחרת עדיין קורה, ועליה לחפש מידע חדש בכדי לחשוף את משמעותו האמיתית של האירוע, המעניק לה תובנה חדשה איך לטפל בבעיה שלה בהווה. מהר מאוד מתברר שמטרתו האמיתית של הטיפול היא לא לתת לאריקה לשנות את החרטה, אלא לעזור לה לשפר את עתידה בכך שתלמד מטעויות עבר ותקבל החלטות שונות בהווה.
במהלך הסדרה, המפגשים משמשים גם לחשיפת חלק מהמגבלות והסיבוכים, כמו גם ההשלכות המטאפיזיות, של תהליך הטיפול - למשל האם מטופל יכול להתערב בכדי לשנות את הגורל של מישהו אחר, האם מטפל יכול להתערב בשם המטופל כדי לשנות את עברו ללא ידיעת המטופל, האם מותר למטופל לחשוף את העתיד בפני אדם אחר במהלך הפגישה, והאם הטיפול באמת קרה או שהוא היה רק חלום לאורך כל הדרך. בעונות מאוחרות יותר מתקיימים מפגשים טיפוליים קבוצתיים, בהם מתאספים כמה מטופלים כדי לדון ולשתף רעיונות לגבי חוויות המסע בזמן של מטופל אחד.
דמויות
מכיוון שהתוכנית כוללת נסיעה בזמן, גרסאות צעירות מאוד של הדמויות מגולמות לעיתים על ידי שחקנים שונים.
מטפלים אחרים
המטפלים עוזרים למטופליהם באמצעות בתוכנית טיפולית יוצאת דופן הכוללת את שליחתם בזמן לאירועים שהם מתחרטים עליהם ללמוד שיעורי חיים במטרה לתקן אותם. למשרדי המטפלים אין מיקום פיזי; כאשר "פגישה" עומדת להתחיל, המטופל בדרך כלל יפתח דלת וייכנס במפתיע למשרד. הם גם נכנסים ויוצאים מחייהם של מטופליהם, בתחפושות שונות, בהווה ובעבר, כדי להציע תובנות מועילות מדי פעם.
עיבודים מחודשים
מפיקי טלוויזיה בארצות הברית ובבריטניה הכריזו על תוכניותיהם בשנת 2010 לייצר עיבודים מחודשים של התוכנית במדינותיהם.
הגרסה הבריטית, שתופק על ידי Big Talk Productions ושמה "You Again" (בעברית: שוב אתה), הייתה אמורה להיות להתרחש בגלאזגו ולהתמקד באישה בשם זואי. ניקול טיילור הוכרזה כתסריטאית הראשית.
ב־10 בדצמבר 2020 הוכרז כי אליסון ויליאמס תככב ותשמש כמפיקה בפועל עבור גרסה מחודשת אמריקאית. שום רשת לא רכשה את הפרויקט מאז.
פסקול
חברת EMI קנדה הוציאה את פסקול הסדרה ב־22 בספטמבר 2009 בקנדה.
אוטופן
אוטופן או אוטופני (ברומנית: Otopeni) היא עיירה במחוז אילפוב ברומניה, הנמצאת כ-16 קילומטר צפונית לבירת המדינה בוקרשט.
נכון לשנת 2002, מתגוררים בעיירה 10,215 נפשות.
העיירה מפורסמת ברומניה בזכות שדה התעופה הבינלאומי Henri Coandă International Airport, הידוע יותר בשמו "נמל התעופה הבינלאומי אוטופן ע"ש אנרי קואנדה". שדה התעופה משמש את הרוצים להגיע לבוקרשט.
יצחק דוד גרוסמן
הרב יצחק דוד גרוסמן (נולד בי"ט באלול ה'תש"ו, 15 בספטמבר 1946) הוא רבה של מגדל העמק וחבר מועצת הרבנות הראשית, מייסד ונשיא רשת מוסדות החינוך "מגדל אור" והעומד בראש "מפעלות הרב גרוסמן". עיקר עיסוקו הוא בקירוב לבבות וחינוך נוער בסיכון, רווחה ונושאים חברתיים. עקב פעילותו הוענקו לו: פרס ישראל למפעל חיים לשנת תשס"ד (2004), אות עיטור הנשיא, מגן הסובלנות, פרסים ואותות נוספים.
קורות חייו
נולד בירושלים לגוטא פערל והרב ישראל גרוסמן, ראש ישיבת תומכי תמימים חב"ד ליובאוויטש בלוד ובכפר חב"ד ופינסק קרלין. בצעירותו למד בישיבת עץ חיים, ובהמשך, בישיבת סלבודקה שבבני ברק ובישיבת תומכי תמימים בלוד. בשנת תשכ"ו (1966) הוסמך לרבנות, בתשכ"ז 1967 התחתן עם אסתר בת הרב דוב בעריש רוזנברג משפיע בשיכון חב"ד לוד, ב-תשכ"ח 1968 עבר לגור במגדל העמק, בשליחותו של האדמו"ר מלעלוב רבי משה מרדכי בידרמן, ויחד עם בנו הרב אברהם שלמה בידרמן (לימים האדמו"ר מלעלוב), החלו בפעילות חינוכית ותורנית ענפה.
בסיוון תש"ל 1970 התמנה לרב העיר מגדל העמק. בשנים אלו פעל בקרב הצעירים שהתדרדרו לפשע וסמים והיה נכנס אליהם לדיסקוטקים ומועדונים ומבקרם בבתי הסוהר וכמו כן פעל לפתוח בתוך שירות בתי הסוהר אגף דתי, שבו האסירים יוכלו לעבוד על צמיחתם האישית והשיקום שלהם, באותה תקופה הרב גרוסמן היה מכונה "רב הדיסקוטקים" ו"רב האסירים"
בשנת - תשל"ב 1972 החל להקים את רשת מוסדות החינוך "מגדל אור", ללימוד תורה והשכלה באזורי מצוקה. 18 חניכים היו במחזור הראשון ועם השנים היא גדלה במהירות, ומונה כיום אלפי חניכים.
בשנת 1978, אלול תשל"ח פתח בתוך מסגרת "מגדל אור" את ישיבת "תומכי תמימים" (אחד מסניפי רשת ישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש) בעיר בראשותו של אביו הרב ישראל גרוסמן, שהיה ראש ישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד, עד שמסר את ראשות הישיבה לרב יצחק גולדברג, היום היא מנוהלת עצמאית ממוסדות "מגדל אור", ולומדים בה מאות תלמידים, בראשות הרב יצחק גולדברג ותחת ניהולו של הרב לוי וילימובסקי.
ב-תשס"ב 2002, הרב גרוסמן הקים במגדל העמק, תיכון בית יעקב לבנות, בשם "שלהבת".
ב-תשס"ג 2003, הרב גרוסמן הקים את תנועת הנוער "אור ישראלי" המרכזת כ-9,000 בני נוער בלמעלה מ-130 סניפים ברחבי הארץ.
ב-תשע"א 2011, הרב גרוסמן הקים מרכז אקדמי לקהילה החרדית הממוקם בגן יבנה תחת השם “הקמפוס החרדי למצוינות”.
ב-תשע"ב 2012, הרב גרוסמן הקים כפר נוער חינוכי-טיפולי – כפר זוהרים, המציע בית חם והכוונה לחיים עבור בני נוער נושר בציבור החרדי. לימינו בהנהלת המוסדות וענייני הציבור עומד אחיו הרב זלמן גרוסמן.
בשנת תשס"ג 2003 התבקש הרב גרוסמן על ידי רבנים רבים להתמודד על תפקיד הרב הראשי לישראל, אך אביו, הרב ישראל גרוסמן אסר זאת עליו, האב והבן הופיעו יחדיו לפני הרב יוסף שלום אלישיב שהורה לבן לציית לאב במקרה הזה. לאחר פטירת אביו אמר בראיון ב-2011 כי אינו פוסל התמודדות עתידית לתפקיד. כיום, אינו יכול להתמנות לתפקיד כיון שחצה את גיל ה-70.
בבחירות שנערכו ב-23 בספטמבר 2008 נבחר למועצת הרבנות הראשית. הוא זכה ל-76 קולות מתוך 144, השני מבין המועמדים האשכנזים.
החל משנת 2015 משמש הרב גרוסמן כחבר במועצה הציבורית של המכון החרדי למחקרי מדיניות.
משפחתו
הרב גרוסמן נשוי לאסתר ולהם חמישה ילדים.
פרסים ותארים
פעילותו של הרב גרוסמן בתחום החינוך והחברה זכתה להכרה ולהוקרה, והוא זכה בפרסים רבים.
ממשלת ישראל החמישית
ציוני דרך ומדיניות
תקופתו הקצרה של שרת בראשות הממשלה (דומה באורכה רק לזו של אהוד ברק) אופיינה בחולשתו. הוא לא הצליח להשתלט על מנגנוני הביטחון. לא היה דבר הרחוק ממשנתו המדינית המתונה והזהירה מאשר "העסק הביש", פעולת חבלה במצרים שנרקחה בתקופתו ומאחורי גבו. הוא לא תמך בלב שלם עם פעולות התגמול של אותה עת, שבהן הרג צה"ל כמעט 200 חיילים מצרים, בתגובה לרציחות הפדאיון בתוך הארץ. עוד הקשתה עליו השפעתו של בן-גוריון על המערכת הפוליטית שלא פחתה גם לאחר שהתפטר מתפקידיו כראש הממשלה ושר הביטחון. שר הביטחון החדש פנחס לבון והרמטכ"ל משה דיין לא שעו לדבריו. לאחר התפטרותו של לבון מינה שרת את בן-גוריון לשר הביטחון, דבר שהחליש את מעמדו של שרת עוד יותר.
בראשית כהונתו של שרת כראש ממשלה אירע טבח מעלה עקרבים, שבו נרצחו 11 מנוסעי אוטובוס שעשה דרכו מאילת לתל אביב. פעולת טרור זו עוררה בציבור הישראלי זעזוע עמוק וזעם רב. שרת התנגד בתחילה לפעולת תגמול על הטבח, אבל מעשי רצח נוספים הביאו לפעולת תגמול נגד ירדן.
ניסיונותיו של שרת לכרות ברית צבאית עם ארצות הברית ולפתח קשרים עם סין נכשלו.
הממשלה הגיעה לסוף דרכה ב-29 ביוני 1955, כאשר לאחר הצבעת אי אמון בממשלה (שנדחתה) בעקבות משפט קסטנר, שבה נמנעו שרי הציונים הכלליים בהצבעה, התפטר שרת מתפקידו (היות שבאותה עת החוק לא איפשר פיטורי שרים) והקים באותו יום ממשלה חדשה, שכיהנה תקופה קצרה עד לבחירות לכנסת השלישית.
הרכב הממשלה
הממשלה מנתה 16 שרים לכל אורך כהונתה. בעת הרכבתה היא הייתה זהה בהרכבה לממשלת ישראל הרביעית, למעט החלפתו של דוד בן-גוריון בזלמן ארן.
ויקטור טוקינג משין
ויקטור טוקינג משין (באנגלית: Victor Talking Machine Company, "חברת ויקטור למכונות מדברות") הייתה חברה לייצור מכשירי-גרמופון וחברת תקליטים חלוצית שהתקיימה בארצות הברית בין השנים 1901 ועד 1929.
הקלטות
ויקטור הייתה חלוצת ההקלטות של זמרים ידועי שם, בראשם אנריקו קארוזו שהקליט עבור "ויקטור" בין השנים 1904 ועד 1920, מנעד קולו התאים במיוחד ליכולות ההקלטה וההשמעה של אותו זמן. התקליטים, בעלי צד אחד ניתן לנגינה, היו עשויים גומי קשיח ושימשו בראש ובראשונה כדי להיות מקדם מכירות למכשירי הגרמופון של החברה, כהדגמת יכולת. בנוסף הקליטו עבור ויקטור גם נלי מלבה, יאשה חפץ, סרגיי רחמנינוב, פריץ קרייזלר ואחרים. ציוד ההקלטה לא היה רגיש דיו כדי לקלוט צלילי כלי הקשה או תזמורת בהיקף גדול ולכן התמקדו חברות התקליטים של התקופה בעיקר בהקלטת סולנים.
עם זאת הוקלטו על גבי תקליטי "ויקטור", התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת פילדלפיה בניצוחו של לאופולד סטוקובסקי, תזמורת לה סקאלה בניצוחו של ארטורו טוסקניני (1921), הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של וילם מנגלברג ועוד.
"ויקטור" הקליטה, מ-1920 ואילך, גם תקליטי מוזיקת קאנטרי ו"מוזיקת גזע" (race records), לאמור מוזיקה שהולטה על ידי יוצרים אפרו-אמריקאים, בהם כמה מחלוצי הג'אז והבלוז, כוילי מקטל העיוור, ג'לי רול מורטון, גלדיס בנטלי ודיוק אלינגטון.
ב-1924 החלה ויקטור להשתמש במיקרופון חשמלי חדשני לתקופתו (ווסטרן אלקטריק). על מנת להפיק את המקסימום מאיכות ההקלטה המשופרת היה צורך גם במכשיר נגינה חדיש. המכשיר החדיש שווק תחת השם "אורתופוניק ויקטרולה" (Victor Orthophonic Victrola). איכותם של גרמופונים אלו, שנבנו כרהיט עם תיבת תהודה גדולה נחשבת מעולה, חסרת תקדים ועומדת בקלות בתחרות עם מכשירים מודרניים הרבה יותר.
מותג His Master's Voice
בשנת 1899 צייר הצייר האנגלי פרנסיס בארוד (Francis Barraud; 1856–1924) את הציור "הכלב ניפר מאזין לקול בעליו המנוח". אמיל ברלינר רכש את הזכויות לשימוש בציור כמותג, תוך שהוא משנה את שמו ל"קול בעליו", תוך רמז לכך שאיכות הצליל כה טובה, עד כי כלב יכול לזהות את קול בעליו המוקלט. הוא גם שינה את מכשיר הפונוגרף המקורי המוצג בציור בגרמופון של "ברלינר גרמופון". כאשר התמזגה "ברלינר גרמופון" ל"ויקטור", זכתה ויקטור בזכות לשימוש במותג בצפון אמריקה ואמריקה הדרומית. מאז השתמשה ויקטור בסמל על גבי תקליטיה. על תקליטים שהוציאה ויקטור לפני כן לא מוצג הסמל והם נקראים בפי האספנים "Pre-dog". בבריטניה נשמרה זכות השימוש בסמל לחברת גרמופון הבריטית.
עקב מקסיקני
עקב מקסיקני (שם מדעי: Buteo plagiatus) הוא מין של עוף דורס ממשפחת הנציים המצוי באמריקה המרכזית, מקסיקו ודרום-מערב ארצות הברית והוא שייך לסוג עקב. הוא מקורב למינים עקב אדום-כתף ועקב בונאפרט.
מאפיינים
עקב זה מגיע לאורך 46 עד 61 סנטימטרים ולמשקל 475 גרם בממוצע. גופו של העקב אפור עם חזה מסורטט, ראש אפור-בהיר בעל עיניים שחורות, הרגליים כתומות והזנב העבה שחור בעל שלוש רצועות לבנות לרוחבו. הוא בעל כנפיים מעוגלות יחסית, מתאימות לתעופה ביערות. הזכרים והנקבות דומים במראם וגודלם בעוד הצעירים מעט יותר חומים ומפוספסים עד התבגרותם.
העקב מעופף לאורך דרום-מערב ארצות הברית בדרום ניו מקסיקו, אריזונה וטקסס ודרומה למקסיקו, גואטמלה, בליז, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה ועד לצפון קוסטה ריקה. לרוב הוא מצוי ביערות טרופיים או לחים, אך גם ביערות יבשים יותר ובחורשים פתוחים או שדות.
עקבים אלה מהירים יחסית לבני סוגם והם עטים על טרף של זוחלים, צפרדעים, יונקים קטנים כמו מכרסמים ועטלפים ועופות אחרים בצלילה מהאוויר, לעיתים לאחר מעקב אווירי.
זוג העקבים מקנן על ענפים גבוהים ובהם הנקבה מטילה 1 עד 3 ביצים כחולות בהירות. הגוזלים פורחים מהקן תוך 6 שבועות.
חטיבת גולני במלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים לחמה חטיבת גולני בחזית הצפון, וביחד עם שני גדודים מחטיבה נוספת (317) היוותה את כוח חיל הרגלים שעמד לרשות הפיקוד. החטיבה לחמה ברוב גזרות החזית ושילמה מחיר דמים כבד. קרבותיה על מוצב החרמון היו לסמל לחימתה במלחמה זו.
ערב המלחמה
מפקד החטיבה ערב המלחמה היה אלוף-משנה אמיר דרורי. סגן אלוף ראובן אליעז שימש כסגנו, וקצין האג"ם היה סרן יואב גולן.
החטיבה כללה ארבעה גדודים:
בחטיבה נכללה גם פלוגת סיור בפיקודו של סרן שמריהו ויניק והצטרפה אליה פלוגת הנדסה של חיילי מילואים.
ערב המלחמה הייתה החטיבה עסוקה בהכנות לקראת עצרת חגיגית לכבוד 25 שנים להקמתה, אשר נועדה להיערך בפארק הירקון שבתל אביב.
במסגרת העלאת הכוננות בפיקוד הצפון בימים שלפני המלחמה הוחלפו חיילי המילואים שאיישו את מוצבי קו הגבול ברמת הגולן בחיילים סדירים. חיילי גדוד 13 איישו שישה מוצבים בגזרה הצפונית, ממוצב החרמון ועד מוצב 110. חמישה המוצבים בגזרה הדרומית (111 עד 117) אוישו על ידי חיילי גדוד 50 מחטיבת הצנחנים.
במוצב החרמון היו ערב המלחמה כ-60 חיילי צה"ל, מהם 13 מחיילי גדוד 13 בפיקודו של מפקד מחלקה. מפקד המוצב היה קצין מהחטיבה המרחבית 820.
ערב המלחמה הוטסו שתי פלוגות של גדוד 17 לדרום סיני לשם החזקת מוצבי הגנה שם. אלו היו היחידות הבודדות של החטיבה שהוצבו במהלך המלחמה בחזית הדרום.
החטיבה בשלב הבלימה והתקפת הנגד (6 עד 10 באוקטובר)
לאחר פרוץ המלחמה תקפו הסורים את כל מוצבי צה"ל בקו הגבול. הסורים הצליחו לכבוש רק אחד מהמוצבים - את מוצב החרמון, שהותקף על ידי צנחנים מוטסים במסוקים. חלק מהחיילים במוצב הצליחו להיחלץ ממנו, אך בדרכם במורד ההר הותקפו על ידי מארב סורי. רק עשרה חיילים מהמוצב הצליחו להגיע אל קווי צה"ל. 31 נפלו בשבי הסורי. בין 16 ההרוגים בקרב היו 11 חיילי גולני מגדוד 13.
החל מ-6 באוקטובר בערב לחץ מפקד החטיבה דרורי לכבוש את מוצב החרמון בחזרה מידי הסורים, במחשבה שיש לעשות זאת במהירות האפשרית ובטרם יספיקו הסורים להתבסס במוצב. אלוף הפיקוד יצחק חופי, שהתכוון להטיל את המשימה על חיילי חטיבת הצנחנים 317, קיבל את בקשת דרורי להעביר את המשימה לחטיבת גולני. כוח של שתי פלוגות של גדוד 51 ושל פלוגת הסיור יצא מראש פינה אל קריית שמונה ומעבר לה על גבי זחל"מים במטרה לחבור עם החיילים שבמוצב החרמון. בשעה 04:00, לנוכח ההצלחה הסורית בפריצה לתוך רמת הגולן, פקד אלוף הפיקוד על הכוח לעצור כשהגיע לקרבת נווה אטי"ב. האלוף הורה לו להיערך ליד הכפרים מג'דל שמס ובוקעתא לבלימת הצבא הסורי בסיוע נשק נ"ט. כמו כן, נשלחו מחלקות של החטיבה לאבטח את הגשרים על נהר הירדן. שתי פלוגות ועמן תותחים ללא רתע בפיקוד סגן מפקד גדוד 51 יצאו למעלה גמלא כדי לעצור את הסורים ולקלוט חיילים ישראלים נסוגים מתל פארס.
חיילי גדוד 13 המשיכו להגן על המוצבים שהחזיק תוך גילויי גבורה. במוצב 107 הצליח חייל שהפעיל מטול בזוקה להשמיד ארבעה טנקים סורים. ב-7 באוקטובר קיבל מפקד הגדוד פקודה ממפקד החטיבה המרחבית 820 לפנות את המוצבים שהחזיקו חייליו. לאחר שערער עליה וציין כי המוצבים מחזיקים מעמד היא בוטלה. גדוד 12 סייע בהעברת אספקה למוצבים, וכן בשמירה על צירי תנועה, באבטחה של מחנה נפח ובבלימה של כוחות סורים אשר חדרו מעבר למוצבים.
ב-8 באוקטובר פעלה פלוגה ג' מגדוד 51 מדרום מערב למחנה נפח ביחד עם טנקים מגדוד השריון הפיקודי 181. הפלוגה והטנקים לחמו נגד חיילי קומנדו סורים ופגעו בהם.
ב-9 באוקטובר השתתפה פלוגה מגדוד 12 בקרב נגד חיילי קומנדו סורי שחדרו לצפון רמת הגולן ליד הכפר בוקעתא. הפלוגה נקראה לסייע לפלוגת הסיור של חטיבה 7 שלחמה מול הסורים ונפגעה קשות. בין הנפגעים בקרב היה מפקד גדוד 12, יעקב שחר, שיצא למקום עם הפלוגה. הוא נפצע קשה ומת מפצעיו. הפיקוד על הגדוד עבר למשך יתרת ימי המלחמה לידי סגנו, רב-סרן ארוין לביא.
קרב מעלה גמלא
בבוקר יום ראשון ה-7 באוקטובר קיבל ציון זיו, סגן מפקד גדוד 51, פקודה לנוע על ציר הנפט דרומה לכיוון צומת רפיד ולסייע בחילוץ שתי סוללות תותחים 155 מ"מ של גדוד 405 אשר נשטפו על ידי שריון סורי. במהלך ההתקדמות הבין זלוף כי הציר חסום על ידי טנקים סורים, ולכן החליט לרדת לכיוון הכנרת ולעלות בדרך העפר של מעלה גמלא (ציר "פיקרדו" במפת רענן, כיום כביש 869). זלוף נע בראש הכוח עם מחלקת התול"רים בפיקודו של סגן אורי אורן כאשר שאר הכוח בעקבותיהם על גבי זחל"מים. תוך כדי העלייה נתקלו בתותח מתנייע מגדוד 405 בפיקודו של הסמג"ד אורי מנוס. על אף הצעתו של מנוס לעצור את הכוח ולסגת משום שהטנקים הסורים מתקדמים לכיוונם, המשיך זלוף בתנועה עם הכוח.
תוך כדי התקדמות במעלה הציר נתקל הכוח בטווח של כ-200 מטר מעליו בשלושה טנקים T-55 מחטיבה 47 הסורית. מחלקת התול"ר ירתה שני פגזים אשר אחד מהם פגע באחד הטנקים מבלי להתפוצץ עקב הטווח הקרוב, אולם הירי גרם לטנקים הסורים לסגת.
לאחר שדווח לעוזר קצין אג"ם הפיקודי, מרדכי שוורץ, שטנקים סורים יורדים בציר מעלה הוא הציע לסמג"ד להתפנות מהשטח. מכיוון שרוחב הציר אפשר בקושי מעבר של רכב קרבי אחד, הטור של שתי הפלוגות נסע בהילוך איטי לאחור עד למקום בו הציר התרחב מעט והזחל"מים יכלו להסתובב. תוך כדי התנועה לאחור הבחין ציון בטנקים ישראלים שיורדים מאזור אלמגור לכיוון הכנרת. היו אלה טנקים של גדוד 39 מחטיבה 188. באותו זמן הגיעו לאזור גשר אריק גם טנקים מחטיבת מילואים 4.
הניסיון הראשון לכיבוש מוצב החרמון
בבוקר 8 באוקטובר יצאה החטיבה לניסיון הראשון לכבוש את מוצב החרמון בחזרה מידי הסורים. בקרב השתתפו שתי פלוגות מגדוד 17, פלוגה מגדוד 51 וחלק מפלוגת הסיור. הניסיון הסתיים בכישלון לאחר קרב מר, שבו נהרגו 25 חיילים. בין ההרוגים היה מפקד גדוד 17 דובי דרור. במקומו מונה כמפקד הגדוד רס"ן דוד כץ. במהלך הקרב נפצע קצין המבצעים החטיבתי והוחלף על ידי סרן יועד זליבנסקי. גם רופא החטיבה סרן ד"ר שרגא מיבלום נפצע, ואת מקומו מילא מפקד פלוגת החובשים החטיבתית, ד"ר מיכאל וינר.
החטיבה בפריצה לסוריה וכיבוש מוצב החרמון (11 עד 23 באוקטובר)
במהלך פריצת צה"ל מזרחה ויצירת המובלעת בשטח סוריה השתתפו יחידות של גולני בטיהור יעדים שנכבשו בגזרה הצפונית של המובלעת. גדוד 12 טיהר את הכפר ג'ובתא אל חשב וגדוד 51 טיהר את תל דהור. גם גדוד 13 הוכנס לפעילות במובלעת.
ב-12 באוקטובר הוצב גדוד 12 בכפר מזרעת בית ג'אן שבגזרה הצפונית של המובלעת, ביחד עם פלוגת שריון מגדוד 71 שכבש את הכפר. הגדוד הגן על עמדותיו עד להפסקת האש בחזית כנגד הפגזות סוריות כבדות והתקפות חוזרות של כוחות עילית סורים. נגרמו לו אבדות רבות. בין 11 הרוגי הגדוד שם היה סגן מפקד הגדוד החדש, רב-סרן אהוד בר-סבר.
ב-13 באוקטובר נהרג סגן מפקד החטיבה ראובן אליעז לאחר שהג'יפ שבו נסע עלה על מוקש בגזרה הצפונית של המובלעת.
במהלך ימי הקרבות במובלעת הסורית ערכה פלוגת הסיור של החטיבה סיורים ליליים רבים שבמהלכם נתקלה בחיילים סורים, לקחה שבויים ואף השמידה טנק. מפקד הפלוגה שמריהו ויניק עוטר בעיטור המופת על פעולתו. הפלוגה גם השתתפה יחד עם חיילי סיירת מטכ"ל באבטחת כוח ארטילרי שנשלח לעמדה קדמית על מנת לירות אש ארוכת טווח לעבר מטרות בפאתי דמשק.
פלוגת ההנדסה החטיבתית, שהורכבה מחיילי מילואים, השתתפה בקרבות בגזרה הצפנית של המובלעת. היא השתתפה בכיבוש חאדר למרגלות החרמון, בית ג'ן ומזרעת בית ג'ן, ושימשה ככוח סיור, פינוי ובדיקת צירים של החטיבה. חיילה עסקו גם בליווי שירות אספקה, בבדיקה וניקוי של מעברי מים ממולכדים, בדיקת בונקרים ומחסני תחמושת ממולכדים, בפיצוץ טנקי אויב ובמיקוש השטח המפורז בין ישראל לסוריה.
כיבוש מוצב החרמון
ב-21 באוקטובר בשעות הערב יצאה החטיבה למבצע קינוח - הניסיון השני לכבוש את מוצב החרמון הישראלי מידי הסורים. החטיבה תקפה את מוצב החרמון ומתחם ההגנה הסורי סביבו בתנועה ממערב. במקביל הונחתו ממסוקים שני הגדודים של חטיבת הצנחנים 317 בשיא החרמון וכבשו את המוצבים הגבוהים יותר בו. בעיקר נטל הקרב שניהלה חטיבת גולני נשא גדוד 51, שנשלח למשימה משום שנפגע פחות מהגדודים האחרים בחטיבה. לצידו פעלה פלוגת הסיור החטיבתית. גם גדוד 17 השתתף בקרב במסגרת הצבת חסימות במורדות החרמון ובמסגרת טור ממונע של טנקים, זחל"מים וחיילי הנדסה, שנע על הכביש לעבר מוצב החרמון. היחידות יצאו למשימותיהן בשעה 17:15. המבצע התנהל במשך כל הלילה ועד לשעות לשעות לפני הצהריים ב-22 באוקטובר. גדוד 51 ופלוגת הסיור ניהלו לחימה מרה ביותר בעיקר בשעות שלאחר חצות הלילה, עד לכיבוש המוצב מידי הסורים. לאחר עלות השחר נפצעו מפקד החטיבה ומפקד גדוד 51. קצין האג"ם יואב גולן נטל את הפיקוד על החטיבה עד לסיום הקרב. 58 חיילי צה"ל נהרגו בקרב, מהם 53 חיילי גולני. בין ההרוגים היו שלושה מפקדי פלוגות - מפקד פלוגת הסיור החטיבתית ושני מפקדי פלוגות מגדוד 51.
בהמשך היום מינה אלוף פיקוד הצפון את קצין האג"ם שלו, סגן אלוף אורי שמחוני, למפקד החטיבה החדש.
אבדות ועיטורים
במהלך 19 ימי המלחמה הראשונים נהרגו 124 מחיילי החטיבה. כ-310 חיילים נפצעו. בין ההרוגים היו 25 קצינים כולל סגן מפקד החטיבה ושני מפקדי גדודים. החטיבה איבדה 21 חיילים נוספים (כולל ארבעה קצינים) בקרבות במלחמת ההתשה שניטשה בחזית הצפון בין אוקטובר 1973 ליוני 1974.
גדוד 51 ספג את האבדות הכבדות ביותר במלחמה ואיבד 46 מאנשיו. 12 חיילים נוספים משלו נהרגו במלחמת ההתשה בצפון. פלוגת הסיור איבדה 13 מאנשיה.
38 מחיילי גולני עוטרו בעיטורים ובציונים לשבח על פעולתם במהלך המלחמה, מהם שישה שעוטרו בעיטור העוז ו-11 שעוטרו בעיטור המופת. 21 מהחיילים עוטרו לאחר מותם בקרב. 20 מהמעוטרים קיבלו עיטורים וצל"שים על פעולתם בקרבות על מוצב החרמון. שישה עוטרו על לחימתם בקרב על מזרעת בית ג'אן.
הנצחה
שלוש אנדרטאות הוקמו ברמת הגולן לזכר חללי החטיבה במלחמה. כולן הוקמו בחרמון. שתי אנדרטאות ניצבות ליד הכניסה לאתר החרמון ומנציחות את נופלי החטיבה בשני הקרבות לכיבושו מחדש של מוצב החרמון. במעלה ההר הוקמה אנדרטה נוספת לזכר ארבעה חללים של פלוגת הסיור החטיבתית, שנפלו שם ב-22 באוקטובר.
איאן המילטון גרנט
איאן המילטון גרנט (באנגלית: Iain Hamilton Grant ; נולד ב-21 בנובמבר 1963) הוא פילוסוף בריטי, מרצה בכיר באוניברסיטת מערב אנגליה. תחומי המחקר שלו כוללים אונטולוגיה, אידיאליזם גרמני (בדגש על הגותו של פרידריך וילהלם שלינג) ונטורפילוסופיה. לעיתים קרובות הוא מזוהה עם הזרם הפילוסופי "ריאליזם ספקולטיבי".
ביוגרפיה
גרנט כתב את עבודת הדוקטורט שלו על קאנט וליוטר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת ורוויק. בעת שהותו בוורוויק הוא היה חלק מ"היחידה לחקר התרבות הקיברנטית" (Cybernetic Culture Research Unit).
גרנט נודע בתחילה כמתרגם של הפילוסופים הצרפתים הבולטים ז'אן בודריאר וז'אן-פרנסואה ליוטר. המוניטין שלו כפילוסוף עצמאי מגיע בעיקר מספרו Artificial Earth (ארץ מלאכותית). בספר זה, גרנט מותח ביקורת קשה על ניסיונות חוזרים ונשנים של פילוסופים להציג "פלאטוניזם מהופך", וטוען שעליהם לנסות להפוך קאנטיאניזם במקום זאת. הוא מבקר מאוד את הדגש שניתן לאתיקה ופילוסופיית החיים בפילוסופיה הקונטיננטלית, שלדעתו רק מחזקות את הפריבילגיה המופרכת של האדם. כנגד מגמות אלו, גרנט קורא לטיפול מחודש בתחום האי-אורגני (inorganic).
גרנט רואה באפלטון ובפרידריך וילהלם שלינג את בני בריתו העיקריים בקרב דמויות פילוסופיות קלאסיות, ובאופן כללי מתנגד הן לאריסטו והן לקאנט בשל מה שהוא רואה כנטייתם לרדוקציה של המציאות לביטוי שלה עבור בני אדם.
בספרו Philosophies of Nature After Schellingהוא מנסח את התנגדותו לעמדה שהוא מכנה "סומטיזם" (somatism), דהיינו הפילוסופיה והפיזיקה של הגופים. בספר הוא מנסח מחדש את תולדות הפילוסופיה על סמך האופן בו הגדירו הפילוסופים חומר. לפיו, אריסטו, בשונה מאפלטון, הבדיל בין צורה לבין חומר באופן שבו החומר היה בלתי נגיש לפילוסופיה, ואילו גרנט טוען שיש לחזור למובן אפלטוני של חומר, כלומר לחשוב על חומר לא רק כאבני הבניין הבסיסיות של המציאות, אלא גם ככוחות והעוצמות השולטים במציאות שלנו. הוא מתחקה אחר טיעון דומה שהעלו האידיאליסטים הגרמניים יוהאן גוטליב פיכטה ופרידריך וילהלם שלינג, וטען כי ההבחנה בין חומר כסובסטנטיבי לעומת החומר כפיקציה שימושית, נמשכת עד היום, וכי עלינו לסיים את ניסיונותינו להתגבר על אפלטון ובמקום זאת לנסות לגבור על קאנט ולחזור ל"פיזיקה ספקולטיבית "במסורת האפלטונית, כלומר לא פיזיקה של גופים, אלא "פיזיקת הכל [tou pantos phuseos]".
לאיוש ורקנר
לאיוש ורקנר (בהונגרית: Werkner Lajos; 23 באוקטובר 1883 – 12 בנובמבר 1943) היה סייף הונגרי-יהודי. אלוף אולימפי בעל 2 מדליות זהב בחרב.
ביוגרפיה
ורקנר נולד בבודפשט.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה ורקנר במדליית זהב בתחרות בחרב קבוצתי. הונגריה ניצחה את גרמניה 0-9, את איטליה 5-11 ואת בוהמיה 7-9. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה בוהמיה. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: אוסקר גרדה, דז'ו פולדס, וינה פוקס. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי בתחרות בחרב אישי.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה ורקנר במדליית זהב פעם שנייה ברציפות בתחרות בחרב קבוצתי לפני אוסטריה והולנד. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים פעם נוספת שלושת הסייפים היהודים גרדה, פולדס, ופוקס ולזכייה במדליית כסף עבור אוסטריה היו שותפים שני סייפים יהודים: אוטו הרשמן ואלברט בוגן. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בתחרות בחרב אישי.
בשנת 1943 נפטר ורקנר בבודפשט.
היספניה
בתקופת הרפובליקה הרומית נחלקה היספניה לשתי פרובינקיות: היספניה קיטריור (Hispania Citerior, מילולית: היספניה הקרובה) והיספניה אולטריור (Hispania Ulterior, מילולית: היספניה המרוחקת). בתקופת אוגוסטוס חולקה היספניה אולטריור לשתי פרובינקיות חדשות, בייטיקה (Baetica) ולוסיטניה (Lusitania), ושמה של היספניה קיטריור הוחלף לטרקוננסיס (Tarraconensis). מאוחר יותר, בימי דיוקלטיאנוס ויורשיו, נוצרו הפרובינקיות החדשות קרתגיננסיס (Carthaginensis), גלאיקיה (Gallaecia) והאיים הבליאריים, שהשתייכו מבחינה מינהלית לדיוקסה בראשות ויקאריוס של היספניאי (Hispaniae, היינו הפרובינקיות הקלטיות).
ריאן מנדש
ריאן איסאק מנדש דה גראצ'ה (בפורטוגזית: Ryan Isaac Mendes da Graça; נולד ב-8 בינואר 1990) הוא כדורגלן כף ורדי המשחק בעמדת הקיצוני בא-נאסר מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
קריירת מועדונים
מנדש התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של באטוקה. בשנת חתם בלה הבר מליגה 1. ב-13 במאי 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-2 לסנט אטיין. בעונת היה מלך שער בקבוצה עם 13 שערי ליגה.
ב-1 בספטמבר 2012 חזר לליגה 1 כאשר חתם לארבע שנים בליל תמורת 3 מיליון אירו. במהלך עונתו הראשונה במועדון, נפצע בקרסולו וחזר למגרשים רק בדצמבר.
ב-4 בספטמבר 2015 הושאל לנוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-24 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד הארדספילד טאון.
ב-31 בינואר 2017 חתם לשלוש וחצי שנים בקייסריספור מליגת העל הטורקית.
ביולי התיר את חוזהו בקייסריספור וחתם בשארג'ה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות בכדורגל עמה זכה באליפות, שהייתה התואר הראשון בקריירה שלו.
בקיץ הצטרף לא-נאסר.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, מנדש שיחק בנבחרת הצעירה של כף ורדה. ב-11 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 1-0 ל. ב-8 באוקטובר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-1 ל.
נכון ליוני מנדש מדורג שני בטבלת כובשי השערים של הנבחרת ושלישי בטבלת שיאן ההופעות.
My Heart Goes (La Di Da)
My Heart Goes (La Di Da) הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הבריטית, בקי היל, והתקליטן הגרמני, טופיק, שיצא, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס ואקו רקורדס, ב-24 באוגוסט 2021. הסיגל מופיע באלבום האולפן הראשון של היל, Only Honest on the Weekend.
נכון לינואר 2022, השיר הושמע למעלה מ-68 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הסרטון הלירי של השיר יצא בערוץ היוטיוב של בקי היל, ב-24 באוגוסט 2021. נכון לינואר 2022, הסרטון הלירי נצפה למעלה מ-13 מיליון פעמים.
הווידאו קליפ של השיר יצא בערוץ היוטיוב של בקי היל, ב-15 באוקטובר 2021. נכון לינואר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-3 מיליון פעמים.
פרטיזן בלגרד (כדוריד)
בין כוכברי הקבוצה היה בויאן בוטוליה שיחק גם במכבי ראשון לציון ולאחר חזרה למועדון מונה למאמן.
יורגן רוסטה
יורגן רוסטה (באסטונית: Jürgen Rooste) הוא משורר אסטוני, שנולד בבירת ארצו, טאלין, ועודנו גר בעיר הולדתו. רוסטה למד בלשנות ושפה אסטונית. הוא קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה בשנת 2012. במשך חמש שנים רצופות שימש עורך ספרותי באחד העיתונים החשובים של ארצו, וכשנה כיהן בתפקיד ראש המכון לתרבות אסטוניה הנמצא בהלסינקי שבפינלנד. כמו כן עסק בכתיבה עיתונאית, בארגון אירועי תרבות, בביום מחזות ובהוראת כתיבה יוצרת. כיום הוא מקדיש את רוב עיתותיו לכתיבה. על יצירתו זכה לארבעה פרסים יוקרתיים. רוסטה פרסם לפי שעה ארבעה-עשר ספרי שירה, ביניהם: "סונטות" (1999), "לכדי אדם יפה" (2005), "טיפש אסטוני טיפוסי" (2006), "השיר על דובי הקוטב" (2012) ו"עכור מאוד, שחור מאוד" (2014). על יצירותיו זכה בכמה וכמה פרסים ספרותיים יוקרתיים. שבעה משיריו התפרסמו בתרגום לעברית בספר כובעים וכפפות, אסופה לשירה אסטונית שערך ותרגם רמי סערי. אנתולוגיה זאת ראתה אור בהוצאת כרמל בשנת 2021.
איתן מנצורי
איתן מנצורי (נולד ב-1975) הוא מפיק סרטי עלילה ישראלי. בעל חברת ההפקות ספירו פילמס.
ביוגרפיה
איתן מנצורי נולד ב־1975 בירושלים.
את שירותו הצבאי עשה כלוחם. בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה במסלול בימוי, 2004. במהלך לימודיו הפיק בפועל סרט תיעודי צרפתי שצולם בארץ. כמו כן כתב וביים שני סרטים קצרים: "שוסטר" ו"חובו של בנג'י".
קריירה
לאחר סיום לימודיו פנה לעבוד כעוזר במאי, כמנהל הפקה ומפיק בפועל בסרטי עלילה בישראל וכן בהפקות בינלאומיות. ב-2013 הקים את חברת ההפקות 'ספירו סרטים'. הפיק סרטי עלילה וסדרות שזכו בהכרה בינלאומית ובפרסי אופיר ובהם: "פוקסטרוט" (2017, במאי: שמוליק מעוז), "הפורצת" (2016, במאית: הגר בן-אשר), "אבוללה" (2015, במאי: יוני גבע), "היורד למעלה" (2015, במאי: אלעד קידן, פסטיבל הקולנוע בקאן), "כנס העתידנים (סרט)" (2013, ארצות הברית, במאי: ארי פולמן, פסטיבל הקולנוע בקאן), "מנתק המים" (במאי: עידן הובל, 2013, פסטיבל הסרטים של ונציה).
בשנים 2015-16 זכה פעמיים כמפיק במקום הראשון בתחרות פרס קרן פיצ'ר ראשון לבוגרי סם שפיגל: עבור "היום שאחרי לכתי" (במאי ותסריטאי: נמרוד אלדר), ו"דארוין" (במאי ותסריטאי: אורן אדף).
בשנת 2020 יצר והפיק יחד עם מריה פלדמן, עמית כהן ורון לשם את סדרת הטלוויזיה No Man's Land עבור ערוץ ארטה הצרפתי והולו האמריקאי
דראגישה צבטקוביץ'
דְרָאגִישָה צְבֶטְקוֹבִיץ' (בסרבו-קרואטית: Dragiša Cvetković, בסרבית קירילית: Драгиша Цветковић; 15 בינואר 1893, ניש, ממלכת סרביה – 18 בפברואר 1969, פריז, צרפת) היה פוליטיקאי יוגוסלבי ממוצא סרבי, אשר כיהן כראש עיריית ניש, שר הדתות, שר הבריאות, שר הפנים וראש ממשלת ממלכת יוגוסלביה תחת הנסיך פאבלה עוצר המלוכה. ב-25 במרץ 1941 חתם בשם ממלכת יוגוסלביה על הצטרפותה להסכם התלת-צדדי עם גרמניה הנאצית, ויומיים לאחר מכן הודח מהשלטון במסגרת הפיכה צבאית בממלכה.
ביוגרפיה
דראגישה צבטקוביץ' נולד בניש למשפחה לאומנית סרבית. אביו יובאן היה קצין צבא בדרגת לוטננט קולונל אשר השתתף במלחמות סרביה החל מהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ועד מלחמת העולם הראשונה. דראגישה צבטקוביץ' למד רפואה בשווייץ, ורכש תואר במשפטים בסובוטיצה. הוא כיהן 3 פעמים כראש עיריית ניש וביולי 1929 מונה לשר הדתות בממשלתו של אנטון קורושץ. צבטקוביץ' נמנה עם מייסדי מפלגת "האיחוד הרדיקלי היוגוסלבי" אשר התבססה על אידאולוגיה פאשיסטית והפכה לכוח הפוליטי הדומיננטי ביוגוסלבי החל מהמחצית השנייה של שנות ה-30. ב-1935 מונה לשר הבריאות וסגן שר המשפטים בממשלתו של מילאן סטויאדינוביץ'.
בפברואר 1939 מינה הנסיך פאבלה את דראגישה צבטקוביץ' לראש ממשלת הממלכה. צבטקוביץ' ניהל מגעים עם ולאדקו מאצ'ק פוליטיקאי ומנהיג קרואטי על הצטרפותו לממשלה. בעקבות ההסכם שנחתם באוגוסט 1939, הצטרף מאצ'ק לממשלתו של צבטקוביץ', ופחתה המתיחות האתנית והפוליטית בין הסרבים לקרואטים ביוגוסלביה. צבטקוביץ' נחשב לעושה דברו של הנסיך פאבלה ובהתאם להנחיותיו החלה ממשלתו במגעים עם גרמניה הנאצית. ביולי 1939 פרסמה ממשלתו של צבטקוביץ' תקנות לגירוש יהודים שהתגוררו ביוגוסלביה אך לא היו אזרחי המדינה. באוגוסט הוחל ביישום מגבלות כלכליות ומגבלות ברישום יהודים למוסדות חינוך ביוגוסלביה. בראשית ספטמבר נפגש נציג "איגוד הקהילות של יוגוסלביה" עם צבטקוביץ' ולאחר מספר ימים נועדו עימו נכבדי הקהילה היהודית בעירו, ניש, במטרה להבין את צעדי הממשלה. צבטקוביץ' ציין כי התקנות הן זמניות ונועדו לרצות את גרמניה. עם זאת, ב-4 באוקטובר 1940 פורסמו רשמית התקנות שהגבילו את הפעילות הכלכלית של יהודי יוגוסלביה וקבעו נומרוס קלאוזוס במוסדות להשכלה גבוהה. האליטה האינטלקטואלית היוגוסלבית וכן מספר שרים וחברי פרלמנט מתחו ביקורת נוקבת על החלת החוקים. נציגי יהדות יוגוסלביה העבירו מחאה חריפה לראשי הממשל בנושא. בהמשך, הוגבלו גיוסם של יהודים לצבא וקבלתם לקורסי קצינים. הרב הראשי של יהדות יוגוסלביה ד"ר יצחק אלקלעי אולץ להתפטר מתפקידו.
בפברואר 1941 ביקר בגרמניה ונפגש עם אדולף היטלר ועם שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ וניהל משא ומתן על הצטרפות יוגוסלביה להסכם התלת-צדדי. ב-25 במרץ 1941 חתמו צבטקוביץ' וריבנטרופ בווינה על ההסכם התלת-צדדי. ב-27 במרץ פרצה בממלכה הפיכה צבאית בתמיכת מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית. הנסיך פאבלה, מועצת העוצרים וממשלת יוגוסלביה הודחו, ופטר השני הומלך למלך יוגוסלביה. ב-6 באפריל פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה וכבשה אותה תוך ימים אחדים. צבטקוביץ' נעצר ונכלא למשך מספר חודשים במחנה הריכוז באנייצה. בהמשך שוחרר, נמלט מיוגוסלביה לבולגריה, ממנה לטורקיה, ובהמשך הגיע לפריז והשתקע שם. לאחר כינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה הוכרז דראגישה צבטקוביץ' כאישיות בלתי רצויה, כ"פושע מלחמה" וכ"אויב האומה היוגוסלבית".
דראגישה צבטקוביץ' הלך לעולמו בפריז ב-1969 והוא בן 76 שנים ובה נקבר.
ב-2007 נקרא רחוב בניש על שמו. ב-2009 טיהר בית המשפט המחוזי בניש את שמו של דראגישה צבטקוביץ' מסיבות טכניות וקבע שלא נמצאים מסמכים המעידים על כך שצבטקוביץ' נשפט והורשע. איוויצה דאצ'יץ', אשר כיהן באותה העת כיושב ראש המפלגה הסוציאליסטית הסרבית ובהמשך כראש ממשלת סרביה, מתח ביקורת נוקבת על החלטה זו וציין שזו שגיאה היסטורית.
בארי (קיבוץ)
השנים הראשונות
הקיבוץ עלה על הקרקע באזור ואדי נחאביר, על השפך של קניון באר שבע-עזה הקדום שהיה בתקופת המיוקן, מספר קילומטרים דרומית לקיבוץ בארות יצחק, משם יצאו המקימים. מקימי הקיבוץ היו משני גרעינים - הכשרת הנוער העובד והלומד במעוז חיים וגרעין של הצופים ב'. אליהם הצטרפה קבוצה של עולים מעיראק שעברו הכשרה ברמת הכובש. בשנים הראשונות ישב רק חלק מהגרעין בקיבוץ עצמו ושאר הקבוצה ישבה בגדרה, מטעמים ביטחוניים וכלכליים. במהלך מלחמת העצמאות הופצץ הקיבוץ על ידי הצבא המצרי. ליד הקיבוץ הוקם משלט והתושבים היו חמושים במספר מצומצם של רובים ומרגמה.
לאחר קום המדינה, הועתק הקיבוץ 3 קילומטר דרום מזרחה, לאזור עם שטחים נוחים יותר לעיבוד, ושם הוא נמצא עד היום.
הקיבוץ בימינו
מקור הפרנסה העיקרי של הקיבוץ הוא מפעל דפוס מודרני "דפוס בארי", המתבסס על דפוס שהוקם בשנים הראשונות של הקיבוץ. קיימת גם חקלאות - גידולי שדה פרדס ומרכז אופניים לה-מדווש. הקיבוץ מחזיק בבעלות חלקית של א.ב מתכננים.
בבארי מגדלים את מזון העל Mankai, שהוא זן מטופח (זן רשום) של כדרורית.
ביטחון
בזמן מבצע צוק איתן בקיץ 2014 חדרה חוליית מחבלים שמנתה תשעה לוחמים באמצעות מנהרה לישראל, כ-9 ק"מ מהקיבוץ. החוליה הציבה מארב לג'יפ צה"לי, רצחה את רס"ן אמוץ גרינברג ואת נהגו אדר ברסנו, וחזרה לעזה. בקיץ 2015, בפסטיבל תעמולה של מחלקת המדיה של חמאס לציון שנה למבצע, הופצו מספר סרטונים של הארגון. אחד מהסרטונים תיעד, לדברי החמאס, את החדירה לבארי. חיים ילין, ראש המועצה האזורית אשכול בזמן המבצע, אמר שהסרטון מזויף ולא ייתכן שהשטח הנראה ברקע הוא גבעות בארי, אלא דיונות בחוף עזה.
מאז אפריל 2018 משוגרים לאזור עפיפוני תבערה מרצועת עזה בקצב ממוצע של 5 עפיפונים, דבר שגרם ללא מעט שריפות באזור. בעקבות השריפות הוקמה בקיבוץ "סיירת אש" שנועדה לטפל בשריפות הרבות. כמו כן, סובל הקיבוץ מהפגזות שונות במהלך סבבי הלחימה בין רצועת עזה לישראל.
אתרים בסביבת הקיבוץ
בסמוך לקיבוץ קיימים מספר אתרי תיירות. מצפון לקיבוץ נמצאת שמורת בתרונות בארי, המהווה מוקד משיכה בחורף, בעונת פריחת הכלניות. בשמורה קיים אתר ההתיישבות הראשון של בארי ("נחאביר"), מכרות גופרית בארי מפעל גופרית נטוש מימי המנדט הבריטי, יד אנזא"ק אנדרטה לחללי אנזא"ק ממלחמת העולם הראשונה, ומבנים בריטיים לאחסון תחמושת ממלחמת העולם השנייה. כמו כן, קיימים מסלולי אופניים למשפחות ולרוכבים מנוסים.
במלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים הוקם בית קברות צבאי לשעת חירום באתר מצפון-מזרח לקיבוץ, ובו נקברו חלק מחללי הקרבות בסיני. לאחר שלוש המלחמות הועברו החללים משם לקבורת קבע ובית הקברות פורק.
נלסון בוניאה
נלסון וילפרדו בוניאה סאנצ'ס (בספרדית: Nelson Wilfredo Bonilla Sánchez; נולד ב-11 בספטמבר 1990) הוא כדורגלן סלוודורי המשחק בעמדת החלוץ בסוקות'אי.
קריירת מועדונים
בוניאה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של נג'אפה המקומית, ובשנת הצטרף אליאנסה לימה מליגת העל הפרואנית לאחר פירוק הקבוצה. ב-13 באוגוסט 2011, בוניאה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הלידה נגד אתלטיקו מארטה. במדי לימה, כבש 20 שערים ב-77 משחקים.
ביולי בוניאה חתם בויטורול קונסטנצה מליגת העל הרומנית.
ב-31 באוגוסט 2015 בוניאה חתם על לשנתיים בקבוצת זירה מליגת העל האזרית.
ב-16 ביוני 2016 בוניאה חתם בנסיונל מדיירה מליגת העל הפורטוגזית.
בתחילת שנת בוניאה חתם בגאזישהיר גזיאנטפ מליגת העל הטורקית.
בקיץ חתם בוניאה באוליביירנסה.
בשנת, בוניאה חתם בסוקות'אי מליגת העל התאילנדית.
ב-22 בנובמבר 2018 חתם בבנגקוק יונייטד.
ב-15 באוגוסט 2020, בוניאה חתם בפורט.
דרום תימן
דרום תימן הייתה רפובליקה עממית ששכנה בדרום חצי האי ערב, בין ים סוף והסולטנות של מסקט ועומאן. היא התקיימה משנת 1967 ועד 1990, כשאז התאחדה עם צפון תימן והוקמה הרפובליקה של תימן. בין השנים 1967–1970 היא נקראה רפובליקת תימן העממית ובין 1970–1990 – רפובליקת תימן הדמוקרטית העממית.