cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שאול שפי
חייו
במהלך מלחמת ההתשה השתתף במבצעים מיוחדים בהם הונחתו כוחות צה"ל בעומק מצרים, בהם מבצע הלם 35 באוקטובר 1968 בו הונחת כוח של ארבעה עשר לוחמים מסיירת צנחנים בפיקודו של מתן וילנאי ופגע בתחנת שנאים בנגע חמאדי, מבצע בוסתן 25א ביולי 1969 בו הונחת כוח צנחנים מגדוד 202 ופגע בעמדות מצריות לאורך כביש ראס זעפרנה, מבצע בוסתן 39 בו הונחת כוח גולני וצנחנים בפיקודו של יצחק מרדכי ופגע בירי מרגמות בבסיס מצרי, מבצע רביב בו פינה את הכוחות הפושטים, מבצע תרנגול 5 ב של סיירת מטכ"ל והפשיטה על האי שדואן. לאחר המלחמה שירת כסגן מפקד הטייסת. וב-1971 מונה לסגן מפקד טייסת דורסי הלילה, טייס מסוקי יסעור. ב-1972 מונה למפקד טייסת מסוקים בבית הספר לטיסה ולאחר מכן יצא ללימודים אקדמאיים.
במלחמת יום הכיפורים שירת כטייס בטייסת דורסי הלילה, הוא השתתף בגיחות רבות בהן מבצע פונטיאק בו הונחתו כוחות מחיל התותחנים וסיירת מטכ"ל בג'בל עתקה, מבצע זנבר, אותו הוביל, בו הונחתו לוחמי סיירת מטכ"ל בסמוך לג'בל טרייפה ופגעו בשדה התעופה כותמיה, הטסת חיילי גדוד 890 לקרב החווה הסינית ופינוי הפצועים מהקרב, והמבצעים לכיבוש החרמון בסיום המלחמה.
לאחר המלחמה שירת כראש מדור במטה חיל האוויר וב-1974 מונה למפקד טייסת דורסי הלילה, תפקיד בו שירת עד 1977. הוא יצא ללימודים בארצות הברית ובשובו מונה למפקד היחידה לתובלת סער ומשולבים (תלס"ם) תפקיד בו שירת בתקופת מלחמת לבנון הראשונה. לאחר שנת לימודים מונה בספטמבר 1983 למפקד בסיס פלמחים, שירת בתפקיד עד 1987. לאחר שחרורו משירות הקבע המשיך לשרת כטייס במילואים, המשיך לטוס במסוקי קוברה AH-1 והשתתף במבצע דין וחשבון ובמבצע ענבי זעם. ב-2001 הועלה לדרגת תת-אלוף ושימש כמדריך במגמת מסוקים של בית הספר לטיסה עד 2007.
כיהן מנכ"ל החברה לפיתוח נתניה, מנכ"ל חברת גן הצפון, וכמנכ"ל כים ניר בשנים 2000–2001. עוסק בגישור ומטיס מצנחי רחיפה.
השכלה וחיים אישיים
שפי בוגר המכללה לביטחון לאומי של חיל האוויר האמריקאי, בעל תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטה הפתוחה, ובוגר תוכנית לקידום מנהלים של אוניברסיטת תל אביב.
נשוי ואב לשלושה בנים, שניים מהם שירתו כטייסים בחיל האוויר.
רוסריו קסטיאנוס
רוסריו קסטיאנוס (בספרדית: Rosario Castellanos; 25 במאי 1925 – 7 באוגוסט 1974) הייתה משוררת, סופרת, וחוקרת תרבות מקסיקנית. במהלך חייה כתבה רומנים חשובים, ספרי שירה, היא נחשבת לאחת מהסופרות החשובות במקסיקו וכתביה שעוסקים בין היתר בנושאים כמו מעמד האישה במקסיקו ומעמד היליד (האינדיאני) נחשבים פורצי דרך בתחום לימודי התרבות והפמיניזם. קסטיאנוס הייתה שגרירת מקסיקו בישראל בין השנים 1971 ועד מותה ב-1974 לזכרה הקימו יוצאי מקסיקו בישראל את הקרן לעידוד תרגום ספרות מקסיקנית ולטינו-אמריקנית על שם: רוסריו קסטיאנוס.
ביוגרפיה
רוסריו קסטיאנוס נולדה במקסיקו סיטי. היא גדלה בחווה של משפחתה המצויה בקומיטאן במדינת צ'יאפס.
בילדותה היא התוודעה אל מצוקת עובדי החווה של הוריה אשר היו ילידים, בנוסף חוותה אירוע טראומתי מעצב - עת מגדת עתידות בישרה לאימה שאחד משני ילדיה ימות במהרה ותגובת האם הייתה: "רק שזה לא יהיה הבן!".
בשנת 1940 בעקבות הרפורמה האגררית אשר ביצע נשיא מקסיקו לאסרו קארדנאס, התרוששה משפחתה ונאלצה לנטוש את החווה בקומיטאן ולעבור אל מקסיקו סיטי. בשנת 1941 התייתמה קסטיאנוס מהוריה והחלה לפרנס את עצמה. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו בפילוסופיה וספרות ולאחר מכן היא השתלמה באסתטיקה באוניברסיטת מדריד.
פעילותה
בשנים 1956–1957 ניהלה קסטיאנוס את תיאטרון גיניול אשר במקסיקו ואחר כך שימשה כעורכת טקסטים במכון הלאומי לחקר הילידים במקסיקו, למרבה האירוניה את אותו מכון יסד נשיא מקסיקו לאסרו קארדנאס והמכון נבנה על האדמה בו הייתה מצויה פעם החווה של הוריה.
יחד עם עבודת המחקר בנושא תרבות הילידים, קסטיאנוס גם כתבה טור שבועי עבור העיתון היומי המקסיקני "אקסלסיור". ולאחר מכן שימשה כמנהלת כללית של מחלקת העיתונות וההסברה באוניברסיטה הלאומית של מקסיקו.
בשנים 1966–1967 הוזמנה הסופרת להרצות על הספרות הלטינו-אמריקנית באוניברסיטאות ויסקונסין, אינדיאנה וקולורדו אשר בארצות הברית. כשחזרה אל מקסיקו החלה להרצות בנושא הספרות הלטינו-אמריקנית גם באוניברסיטת מקסיקו ובשנת 1971 עברה להתגורר בישראל ולשמש כשגרירת מקסיקו בישראל. ב-7 באוגוסט 1974 נמצאה רוסריו קסטיאנוס חסרת חיים בדירתה בתל אביב, הסיבה הייתה כנראה התחשמלות, היו מספר עדויות של מכריה אשר סברו שמדובר היה בהתאבדות אך עדויות אלה מעולם לא הוכחו.
שירלי מנסון
שירלי אן מנסון (באנגלית: Shirley Ann Manson) היא זמרת ושחקנית סקוטית המוכרת בעיקר בהיותה הסולנית של להקת הרוק האלטרנטיבי Garbage.
קריירה
הקריירה המוזיקלית של מנסון החלה בנעוריה כשהתקבלה ללהקת Goodbye Mr. Mackenzie כנגנית קלידים ושירת רקע. במהרה היא הפכה לחברה בולטת ופיתחה את סגנונה. חברת התקליטים של הלהקה פנתה אל מנסון בבקשה להפוך אותה לזמרת סולו ולהקליט אלבום חדש עם להקתה תחת השם Angelfish. הקליפ Sofacate Me של Angelfish הופיע בערוץ MTV ומנסון קיבלה הצעה מ-Garbage להצטרף לכמה שירים.
לבסוף מנסון השתתפה בכתיבה ובהפקה של אלבום שלם של הלהקה. כתוצאה מכך, האלבום Garbage הפך להצלחה עולמית שלאחריו יצאו עוד שלושה אלבומים נוספים שזכו למועמדות לפרסי גראמי רבים.
מגנטואנצפלוגרפיה
מגנטואנצפלוגרפיה (באנגלית: Magnetoencephalography – רישום מגנטי מהמוח; בראשי תיבות: MEG) היא שיטה לדימות בה מודדים שדות מגנטיים הנוצרים על ידי פעילות חשמלית במוח. ה-MEG משמש הן ליישומים רפואיים והן למחקר: הוא מאפשר למנתחים לאתר מיקום של בעיות במוח ומאפשר לחוקרים לחקור תפקודים של אזורים שונים בו.
השדה המגנטי שנמדד מהמוח חלש פי 109 מהשדה המגנטי שיוצר כדור הארץ בחדר רגיל. על כן יש למקם את המכשיר בחדר מיוחד העטוף קירות מתכתיים לחסימת הקרינה מבחוץ. נוסף על כך, מכשיר המגנטואנצפלוגרף עושה שימוש ברכיבים רגישים ביותר להפרעות מגנטיות הנקראים SQUIDs.
MEG נמדד לראשונה ב-1968 על ידי הפיזיקאי דוד כהן מאוניברסיטת אילינוי שבארצות הברית. בשנות השמונים החלו לייצר MEG עם מספר רב של חיישנים, וכיום יש בשימוש מכשירים עם 300 חיישנים, המכסים את רוב שטח הגולגולת.
בישראל קיים רק מכשיר MEG אחד באוניברסיטת בר-אילן (ראה קישורים חיצוניים).
זאב הוקאידו
זאב הוקאידו (שם מדעי: Canis lupus hattai; ידוע גם בכינוי זאב אזו), הוא אחד משני תת-המינים של זאב מצוי, שהיו אנדמיים לאיי יפן ונכחדו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1931 על ידי הארכנולוג היפני קיוקיצ'י קישידה - זמן רב לאחר הכחדתו. זאב הוקיאדו אכלס את האי הוקאידו ואולי גם את האי סחלין ואיי הקוריליים, בעוד שתת-המין השני - זאב הונשו, אכלס את האיים הונשו, שיקוקו וקיושו. בניגוד לזאב הונשו שהיה גמדי בגלל ננסות איים, זאב הוקיאדו היה הרבה יותר דומה לתת-מינים הגדולים של הזאב.
אנטומיה וביולוגיה
בעקבות בדיקות DNA כמו גם המראה החיצוני, נקבע כי זאב הוקאידו היה שונה מזאב הונשו, ובעל מראה טיפוסי יותר של זאב מקרובו הדרומי. ניתוח של רצף הדנ"א המיטוכונדרי של זאב הוקאידו, הצביע על קרבה גנטית גדולה לתת-המין זאב סיבירי. הגולגולת שלו הייתה גדולה ואימתנית עם ניבים ארוכים ומעוקלים מעט לאחור, והחרטום שלו היה מחודד. הפרווה שלו הייתה עבה ושעירה בדומה לקרוביו, וצבעה היה אפור-צהבהב יותר משל זאב הונשו. קצה הזנב היה שחור ועל החזית של הרגליים הקדמיות היו כתמים שחורים. ממדי גופו של זאב הוקאידו היו דומים יותר לתת-המינים הגדולים. אורך ראשו וגופו היה 129-120 ס"מ, ואורך זנבו היה 40-27 ס"מ. ישנן מספר תאוריות מדוע זאב הוקיאדו היה גדול יותר מזאב הונשו; ככל הנראה תנאי הסביבה בהוקאידו הסמוכים יותר לקו הרוחב דומים יותר לסיביר וכתוצאה מכך המבנה החזק של הזאב הסיבירי נשמר גם אצל זאב הוקאידו. תאוריה אחרת גורסת כי השינויים בגודל בין הזאבים היפנים נגרמו בגלל גודל הטרף; כדוגמה לכך ניתן לראות את תת-המין אייל הוקאידו שגדול יותר מתת-מין אחרים בהונשו, קיושו ושיקוקו.
זאב הוקאידו היה ניזון בעיקר מאיילי סיקה, מחזירים יפנים, מארנבות, ממכרסמים ומגופות לווייתנאים שנפלטו לחוף. הוא היה חי בלהקות כיתר הכלביים, ואויבו הפוטנציאלי באי היה דוב חום. סביר להניח שהאקולוגיה והמערכת החברתית שלו הייתה דומה ליתר תת-המינים של הזאב.
הכחדה
בתקופת מייג'י (מתחילת 1868), החל בהוקיאדו פיתוח מואץ של חוות סוסים ובקר. במקביל חלה ירידה גדולה במספרם של איילי הסיקה, שהיו מקור המזון העיקרי של הזאבים. האיילים סבלו מצייד מוגבר על ידי תושבים חדשים שהגיעו לאי וכנראה גם מתמותה בעקבות שלג כבד בשנת 1879. בשל המחסור במזון החלו הזאבים לתקוף את הסוסים בחוות החדשות, ובעקבות כך מתחילת 1877 החל באי מסע השמדה מסודר והזאבים נרדפו במהלך תקופה זו עד חורמה - בין השאר בגלל פרסים כספיים לציידים. מלבד הצייד, כמות הזאבים ירדה במהירות גם בשל פיזור פתיונות מורעלים בסטריכנין החל משנת 1879 על ידי החקלאים היפנים, לאחר ייעוץ אמריקני בנושא. עד 1888 ניצודו 3,000-2,000 זאבים בעקבות תמריצים כספיים שהוצעו לציידים.
זאב הוקאידו נכחד ככל הנראה לקראת סוף תקופת מייג'י - לא יאוחר משנת 1889, ופרוות של זאבים עדיין ניתן היה להשיג בשווקים עד שנת 1896. עם זאת, היו דיווחים לא מאומתים בשנת 1905 על צפייה בזאב הזה בצפון העיר סאפורו. הנוכחות ההיסטורית של הזאב בסחלין ואיי הקורילים מוטלת בספק, ועל כן גם לא ניתן לקבוע מה היו הסיבות להכחדה שלו בהם.
אין כלל תמונות ידועות של זאבים אלו ופרוות ופוחלצים שלו נדירים מאוד. יש כיום 4 פוחלצים בלבד של זאב זה.
קריפטוזואולוגיה
מאז הכחדת הזאב, היו מקרים בהם חוואים התלוננו על הרג מסתורי של בעלי החיים שלהם על ידי בעל חיים לא ידוע. מטיילים וציידים דיווחו מדי פעם על שמיעת יללות זאב, והיו גם מספר דיווחים על צפייה בזאבים. תצפיות רבות נדחו בנימוק דומה לתצפיות הלא מאומתות על זאב הונשו, כשהספקנים טוענים שעדי ראייה ראו בסך הכול גזעי כלבי בית משוטטים כמו האסקי סיבירי, אלסקן מלמוט וכלב הוקאידו שבנסיבות מסוימות עלולים להיות דומים מאוד לזאב. תאוריה זאת נתמכת בכך שהיו תקופות מסוימות בעבר שבהם היה ביקוש גדול לגזעי האסקי ואלסקן, ומאות כלבים ננטשו במשך השנים סביב הערים וביערות. מלבד התצפיות המפוקפקות אין כמעט סוגים אחרים של ראיות לקיומו של זאב הוקאידו. עם זאת, ישנה סבירות נמוכה שהזאב עדיין שורד באוכלוסיות קטנטנות באזורים מרוחקים ולא נגישים בהוקאידו.
בתרבות
זאב הוקאידו היה נערץ מאוד על אנשי האיינו - הילידים של צפון יפן. הזאבים היו נחשבים לאלים רוחניים ברמה גבוהה לצד דובים וינשופים, והתפחתו סביבם מיתוסים, פולקלור ושירים. בין השמות שבהם הם כונו על ידי אנשי האיינו ניתן למנות "האל המילל", "האל אוכל האיילים", "האל האציל" וכינויים נוספים. עד היום ישנם אזורים ומקומות רבים של אנשי האיינו הנושאים שמות שקשורים לזאבים.
בדומה לבעלי חיים נערצים אחרים כמו דובים וינשופים, זאבי הוקאידו שימשו לעיתים קרובות בטקס הידוע כ"יאומאטה". בטקס זה, דובים, ינשופים או זאבים היו נקשרים ומוכים על ידי מקלות חדים עד מוות. אנשי האיינו האמינו שהזאבים הם אלים רבי עוצמה, וכי הדרך היחידה שנשמותיהם יוכלו להשתחרר ולחזור כראוי ל"ממלכה" שלהם היא על ידי שהם יגרמו להם לסבל וכאב רבים לפני המוות. ה"יאומאטה" היה למעשה אחת הדרכים היחידות להריגת הזאבים. לפי חוקי האיינו היה איסור להרוג את הזאבים באמצעות נשק חם או חיצי רעל כיוון שזה היה נחשב כחוסר כבוד כלפיהם. יתר על כן, איש איינו שהיה מתייחס בזלזול לבשרו או פרוותו של הזאב היה נרדף על ידי אנשי שבטו. לטענת אנשי האיינו הזאב מעולם לא נכחד אלא שוכן באזורים חבויים ברחבי האי.
מסות על השירה ההירואית
מסות על השירה ההירואית (איטלקית: discorsi dell'arte poetica) היא יצירה בארבעה ספרים שנכתבה בידי טורקוואטו טאסו ופורסמה בשנת 1578. היצירה היא אבן דרך בביקורת הספרות והמחזאות האירופית.
ספר שני
ביצירה טאסו משמר מושגים אריסטוטלים, כמו אחדות העלילה ומנגד משליך את כללי הטרגדיה על האפוס. טאסו בחן את האפוס על פי שלושה קריטריונים, חומר, צורה וקישוט.
טאסו בניגוד לאפלטון האמין כי השירה יכולה להתבסס על בדיון אך לא מרחיקה לכת כמו ביצירה "אורלנדו המטורף", אשר היה במהותו שקרי ברובו. מסקנה זו התבססה על ההנחה שהמציאות ניתנת למדידה ולכן מה שהכיל אמת ברובו הוא אמיתי. כמו גם, הוא הניח כי המציאות היא תלויה אמונה ומכאן שיש מקום ביצירה למעשי נסים בידי האל. מעשה שכזה נקרא "נשגב", רגע התגלות האל, פתיחת הצינורות בין שמים לארץ. תחושת השתאות מתרחשת הן אצל הקורא והן בקרב הדמות. טאסו הבחין בין שני סוגי נשגב. הראשון הוא "נשגב היפוך", הדמות הטרגית בעלת כשל שמעוררת חמלה ופחד בעת ההיפוך. השני הוא "נשגב מצטבר" אשר קיים באפוסים, בהם אין היפוך מאחר שהדמויות צריכות להיות או טובות או רעות לחלוטין. הנשגב הוא מצטבר מאחר שהטובים יזכו בדברים טובים עד לסוף האבסולוטי, למשל, רצף של ניצחונות עד לכיבוש ירושלים.
העלילה מתקדמת על הכרח, חוקי הטבע, ולפי המסתבר, מה שדומה למציאות. זו קריאה שגויה של אריסטו מאחר שאריסטו הניח כי המסתבר; הבלתי אפשרי, יכול להתרחש ולכן הוא ראוי להיכתב. הטעות בקריאה הובילה את טאסו לאפשר חידוש של היצירה בהתרה ובסיבוך במקום בתוכנה. באופן כזה טאסו דירג את היוצרים. בראש היוצרים עמדו הפילוסופים אשר תיארו את המציאות באופן המהימן ביותר. אחריהם עמדו המשוררים אשר חיקו את המציאות (לדעתו לא ניתן לחקות מה שאינו אמיתי) והשוואו לתאולוגים המהללים את מעשי האל. לבסוף הסופיסטים מאחר שמתיימרים לשכנע שהבדיה היא אמת.
בנוסף, טאסו הדגיש את חשיבות של חיקוי של המציאות אשר יוצרת אמינות, מתח ושכנוע. כדי ליצור אמינות יש ליצור הזדהות עם הדמויות על ידי שמירה של מרחק נכון בין הידוע ללא ידוע עבור הקהל. דהיינו, אם ברצונו לספר סיפור, עדיף שנספר אותו על ממלכה קרובה, עליה ידוע הקהל דבר מה, אך לא יודע בדיוק מה קורה בה.
טאסו ראה בהיסטוריה סוגה ספרותית שמחויבת לכתוב אמת ומה שראוי להיכתב, ייכתב.
טקווארצ'לי (מחוז)
מחוז טקווארצ'לי (בגאורגית: ტყვარჩელის რაიონი; באבחזית: Тҟәарчал араион; ברוסית: Ткуарчалский район) הוא מחוז באבחזיה, הרפובליקה הבדלנית של גאורגיה. העיר טקווארצ'לי משמשת כעיר הבירה של המחוז האבחזי, שאוכלוסייתה המחוז מונה 14,777 תושבים. על פי החלוקה המנהלית של גאורגיה נכלל שטח המחוז חלקו בנפת אוצ'מצ'ירה וחלקו בשטח נפת גאלי.
הרפובליקה של אבחזיה היא אוטונומיה דה פקטו אבל מוכרת בעולם רק על ידי רוסיה וניקרגואה. מכאן שגם החלוקה המנהלתית של אבחזיה למחוזות אינה מוכרת בעולם. מצד שני מוכרת החלוקה המנהלתית של גאורגיה, שעל פיה נחשבת אבחזיה עצמה למחוז בגאורגיה, וחלוקתה הפנימית לנפות, המקבילה כמעט לגמרי לחלוקת אבחזיה למחוזות, הוא במעמד יתר נפות גאורגיה.
המחוז נוסד בשנת 1995 על פי החלטת הממשל הבדלני של אבחזיה.
כלכלה
הענף הכלכלי הראשי של טקווארצ'לי היה מאז ומעולם כריית פחם, אף על פי שכיום מכרות הפחם הסובייטיות סגורים ופחם נחצב ממחצבה רק על ידי חברת טאמסאש, בבעלות טורקית-אבחזית, המשמשים בשיטת "חפירה פתוחה". תשלומי המס של חברת טאמסאש מהווים 75% מהכנסות מחוז טקווארצ'לי כולו. יחד עם זאת, נמתחה ביקורת על החברה בגין הזנחת ענייני איכות הסביבה.
בנוסף לכך מתוכננת בנייתו של מבנה מלט חדש, לקראת אולימפיאדת סוצ'י שתערך בחורף 2014. גאורגיה אינה מכירה בהשקעות אלה באבחזיה ורואה אותן כבלתי חוקיות והפרה של ההגבלות שהוטלו על ידי חבר המדינות בשנת 1996 ואף עצרה, במים הטריטוריאליים של גאורגיה, מספר ספינות שהחזיקו מטען של פחם שהוטען בטקווארצ'לי, פעולה שהביאה את חברת טאמסאש לסף פשיטת רגל.
דמוגרפיה
במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2003 התגוררו בטקווארצ'לי 14,777 איש מתוכם 5,578 (37.8%) אבחזים, 8,155 (55.2%) גאורגים, 726 (4.9%) רוסים, והיתר ארמנים יוונים, אסטונים ואוקראינים.
סבופלורן
סבופלורן (Sevoflurane) הוא אתר הלוגני בעל ריח מתוק שמשמש כחומר הרדמה. זהו אחד מחומרי ההרדמה הנדיפים הנפוצים ביותר. הוא משמש להשראת הרדמה, וכן הוא פופולרי עבור הרדמת ילדים משום שהוא אינו גורם לדיכוי של המערכת הקרדיווסקולרית.
גולדי הון
גולדי ג'ין הון (באנגלית: Goldie Jeanne Hawn; נולדה ב-21 בנובמבר 1945) היא שחקנית קולנוע, מפיקה, במאית וזמרת יהודייה-אמריקאית. זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וגם פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
ביוגרפיה
הון נולדה בוושינגטון הבירה שבארצות הברית לאב נוצרי-פרסביטריאני ולאם יהודייה. היא גדלה כיהודייה. הוריה הם אדוארד רותלדג' הון, חבר בלהקה מוזיקלית, ולורה (לבית סטייהוף), הבעלים של חנות תכשיטים/בית ספר לריקוד. לה אחות ואח שנפטר לפני היוולדה. היא גדלה בטקומה פארק שבמרילנד.
הון החלה ללמוד בלט וריקוד סטפס בגיל שלוש, והשתתפה כרקדנית להקה בהפקה מסחרית של "מפצח האגוזים" מאת צ'ייקובסקי ב-1955. את דרכה בתיאטרון החלה בפסטיבל שייקספיר בווירג'יניה בתפקיד יוליה ב"רומיאו ויוליה". ב-1965 הופיעה לראשונה כרקדנית קאן-קאן מקצועית בתערוכה העולמית בניו יורק בהמשך הופיע בניו יורק כרקדנית גו-גו.
קריירה
בשנות השישים החלה הון בסדרות סיטקום כ"בוקר טוב עולם" ו-"Rowan & Martin's Laugh-In", שבזכותה התגלתה והוצעו לה תפקידים קולנועיים. על תפקידה הראשון בקולנוע היא קיבלה את פרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, בסרט הקומדיה "פרח הקקטוס" (1969), בו כיכבה לצד וולטר מתאו ואינגריד ברגמן. בהמשך החלו התפקידים לזרום: היא כיכבה בשני סרטים לצד וורן בייטי בשנות השבעים: "דולרים" ו"שמפו", עליו קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב, כמו גם על הסרטים "פרפרים הם חופשיים", "לא דופקות חשבון", "הדוכסית והנוכל" ועל "תרגיל לבלשית מתחילה", כולם בשנות השבעים וכולם כשחקנית קומית/מוזיקלית. בשנות השבעים הון נחשבה לאחת השחקניות המפורסמות בקולנוע האמריקאי ואחת מהנחשקות והיפהפיות שבהן. היא כיכבה בסרטים "פרפרים הם חופשיים", "שוגרלנד אקספרס", "הנערה מפטרובקה", "שמפו", "הדוכסית והנוכל", "תרגיל לבלשית מתחילה" ו"אהבה ושקרים".
ב-1990 כיכבה בקומדיית הפעולה המצליחה "ציפור על תיל" לצד מל גיבסון ולאחר מכן ניסתה לשנות לכיוון לעבר המלודרמה כשכיכבה במותחן "נבגדת", בו גילמה אישה נשואה המגלה סודות אפלים שמסתיר בעלה. הסרט היה לכישלון קופתי וגם הביקורות לא אהבו, והון חזרה למקום בו היא הכי מצליחה - הקומדיות. בהמשך העשור היא כיכבה בסרטים מצליחים יותר ומצליחים פחות כמו "אישה בהפתעה", לצד סטיב מרטין, "המוות נאה לה", לצד מריל סטריפ, או "מועדון האקסיות", שהיה לשובר קופות, וגם "כולם אומרים אני אוהב אותך", קומדיה מוזיקלית של וודי אלן שהייתה לכישלון קופתי. כמו כן, בשנת 1997 הון התנסתה בבימוי, בסרט טלוויזיה בעל אלמנטים תיאטרלים בשם "תקווה" לרשת TNT, בכיכובן של ג'נה מאלון וכריסטין לאטי.
בשנות האלפיים כיכבה רק בשני סרטים: הראשון, "משחקי חברה", שהיה כישלון קופתי ובו אף זכתה למועמדות בפרס ראזי כשחקנית המשנה הגרועה ביותר, והשני "לא דופקות חשבון" לצד סוזן סרנדון וג'פרי ראש, שהיה להצלחה קופתית מסחררת, הביקורות שיבחו את הופעתה והיא קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב, לאחר 20 שנים שבהן לא זכתה בפרס (מאז "פרח הקקטוס").
ב-2013 דיבבה בפרק בסדרת האנימציה "פיניאס ופרב" את פגי מקגי.
ב-2017 הופיעה בתפקיד הראשי בסרט הקומדיה "באמאשל'ך", לצד איימי שומר. ב-2018 שיחקה לצדו של קורט ראסל בסרט "להציל את חג המולד".
חיים אישיים
הון הייתה נשואה פעמיים: לגאס טריקוניס בשנים 1969–1976, ולביל הדסון בשנים 1975–1982, ממנו יש לה בן ובת, אוליבר הדסון וקייט הדסון. מאז 1983 הון נמצאת בזוגיות עם השחקן קורט ראסל, ולהם בן משותף, ואייט ראסל. היא גם אם חורגת לבוסטון ראסל. שלושת ילדיה הביולוגיים הם שחקנים.
הון למדה מדיטציה, וב-2012 הון סיפרה בראיון: "אני לא חושבת שאני בודהיסטית. נולדתי יהודייה, ואני מחשיבה את זה לדת שלי".
הון היא תומכת בקהילת הלהט"ב.
חוף הנסיכה ראגנהילד
חוף הנסיכה ראגנהילד או חוף הנסיכה ראנגכילד (באנגלית: Princess Ragnhild Coast) הוא אזור חוף בארץ המלכה מוד, שבאנטארקטיקה.
כל החוף, למעט קצהו המזרחי, גובל במדפי קרח.
גילוי ומיפוי החוף
החוף התגלה על ידי קפטן היילמאר רייזר-לארסן (Hjalmar Riiser-Larsen) וקפטן נילס לארסן (Nils Larsen) בטיסות שהמריאו מהאונייה נורווגיה (Norvegia) ב-16 בפברואר 1931.
מקור השם
מגלי החוף (לארסן ולארסן) קראו לחוף על שמה של ראגנכילדה, נסיכת נורווגיה.
מושבת הפינגווינים
בשנת 2009 התגלו בתצלומי לוויין כתמי צבע על החוף. בדיקה של הכתמים גילתה כי מדובר בגואנו, ובמקום התגלה מושבה של 9,000 פינגווינים קיסריים.
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, P 251
איציק קיפניס
ביוגרפיה
בשנות השלושים הוצא מאיגוד הסופרים של אוקראינה בשל נטיות לאומיות, קרי: יהודיות, בכתיבתו. הוא הותקף על הסטיות ביצירתו, ואף ניסה לחזור למוטב, ולכתוב ברוח המפלגה הקומוניסטית. בעוד שבברית המועצות הופיעו יצירותיו בתרגום לרוסית, הרי שבפולין ובאמריקה הן פורסמו בלשון כתיבתם, היידיש. על יצירותיו אלה נהג לחתום בשם יצחק קיפניס.
בשנת 1948 נעצר קיפניס עם סופרים יהודים רבים אחרים. הוא נכלא והועבר למחנה עבודה בסיביר. אפשר וזה היה מזלו, כיוון שהסופרים היהודים שהתגוררו בערים הראשיות, נתפסו, נכלאו והוצאו להורג. הוא שוחרר ממחנה העבודה רק לאחר מותו של סטלין, באמצע שנות החמישים. הותר לו לחזור לאוקראינה, אך לא להתיישב בקייב הבירה. במשך כמה שנים התגורר בעיירה בויארקה הסמוכה לקייב.
קיפניס שב לקייב בראשית שנות השישים, ובה גם נפטר בשנת 1974. יצירותיו שבו ונדפסו בברית המועצות, ואף נתרגמו לרוסית. קיפניס היה גם מתרגם פורה, ועיקר תרגומו היה מסופרי העידן הסובייטי ליידיש. בין הסופרים הרוסים ושל העידן הסובייטי שתרגם: פרט לקופרין מהקלאסיקה הרוסית, ויקטור שקלובסקי, רוזנוב, יפימוב, אולייניקוב , זולוטובסקי, סרפימוביץ' ועוד רבים. מסופרי העולם הידועים תרגם מסרוונטס, מארק טוויין, ז'ול ורן, אנטון צ'כוב ואחרים. בימים הרעים של השלטון הסטליניסטי התפרנסו סופרים מוחרמים רבים מעבודות תרגום.
בשנים האחרונות תורגמו כמה מספרי הילדים המפורסמים שלו לאנגלית. מיצירותיו תורגם רק מבחר קטן בכרך "בבית ובדרך", תל אביב, 1977.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
פרס אביטל
קרן אביטל
בשנת 2012 החלט על שינוי הכיוון של הקרן, לכיוון של עידוד לימודי המתמטיקה והמדעים באופן רחב יותר. במסגרת השינוי הקרן תומכת בפעולות פרויקט "רמזור" אותו יזמה ומנהלת פרופ' נצה מובשוביץ-הדר. הפרויקט מקדם העשרה והשתלמויות למורים מומחים על ידי הכנת מאגר מערכי שיעור להוראת נושאים שונים במתמטיקה. מערכי השיעור יועמדו לרשות קהיליית המורים למתמטיקה ב-5 יחידות על גבי פלטפורמה אינטרנטית ייעודית.
החל משנת 2012 מעניקה הקרן מלגות לימודים לסטודנטים נבחרים מאוכלוסיות אשר על פי תפישת הקרן אינן נחשפות די ללימודי המתמטיקה והמדעים. בשנת הלימודים האחרונה ניתנו מלגות לסטודנטים יוצאים בשאלה (אשר למדו קודם לכן במסגרות החינוך של המגזר החרדי) דרך עמותת ה.ל.ל.
חנה מרון
חנה מרון (22 בנובמבר 1923, ברלין – 30 במאי 2014, תל אביב) הייתה שחקנית, קומיקאית, זמרת ובמאית ישראלית, מהכוכבות הגדולות של התיאטרון הישראלי, כלת פרס ישראל לשנת 1973. שיאנית גינס על קריירת התיאטרון הארוכה ביותר בעולם, אשר כונתה לימים "הגברת הראשונה של התיאטרון הישראלי".
ילדת פלא בגרמניה
מרון נולדה, גדלה והתחנכה בברלין בירת גרמניה בשם חנה (חנהל'ה) מָאירצָ'ק (Hanne Maierzak), בת למהגרים שהשתקעו במדינה בגיל צעיר: יצחק, ממוצא פולני, ורוזה, ממוצא הונגרי (ילידת בודפשט שהגיעה לעיר עם אחותה הבכורה, זמרת אופרה שהוזמנה לאופרה של ברלין). היא גדלה עם אומנת צרפתייה, ומגיל ארבע עד שמונה למדה בברלין בבית ספר פרטי שדגל בשיטת מונטסורי, שבו למדו בני עשירים אריסטוקרטים ודיפלומטים. כבר בגיל ארבע התגלתה כילדת פלא, ובעידודה של אמהּ החלה לשחק בתיאטראות לילדים.
תפקידה הראשון, "אצבעוני" (Daumesdick, מאת האחים גרים), ב-1928, הקנה לה פופולריות בברלין. תוך זמן קצר החלה לגלם גם תפקידי ילדים בהצגות מבוגרים. בגיל שש הופיעה בתיאטרון פוֹלְקְסבִּינֶה עם אמיל יאנינגס בהצגה "הֶנשל העגלון" לגרהרט האופטמן. היא שיחקה עוד בתיאטראות כגון הדויטשס תיאטר, בהצגות בבימויו של הבמאי החשוב מקס ריינהרדט, ובחורף 1931/32 גילמה את דמותה של פצפונת בהצגה "פצפונת ואנטון" על פי ספרו של אריך קסטנר, שהועלתה בבימויו של גוטפריד ריינהרדט הצעיר בשאושפילהאוס  בברלין. בנוסף, השתתפה בתסכיתי רדיו רבים, הקליטה שירים עבור חברת HMV וזכתה לפופולריות רבה.
תפקידה הקולנועי הראשון היה דמותה של ילדה בסרט "שבועת שקר" (1928). ב-1931 הופיעה בסרט "M" של פריץ לאנג בתפקיד זעיר בפתיחת הסרט, כילדה השרה כשהיא מוקפת במעגל של תשעה ילדים.
בפברואר 1933, זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, התכוננה משפחתה לעזוב את גרמניה. מרון זכרה לימים כי מפקחים נאצים בברלין "היו דופקים לאבא על הכתף והיו אומרים לו 'יהודים כמוך, אדון מאירצ'ק, אהובים עלינו'". אמה התנגדה בתחילה לעזוב את גרמניה, אך הסירה את התנגדותה לאחר שחנה נקראה להקריא שיר ברדיו ליום הולדתו של היטלר בחודש אפריל. האם ביקשה לבטל את השתתפותה, ולאור התנגדות הרדיו, שרצה במרון לאור הפופולריות שזכתה לה, נאלצה אמה להתוודות בפני מנהל ברדיו על מוצאם היהודי; לאחר מכן הוסיפה "אני חושבת שאנחנו נעזוב את גרמניה". המשפחה נעזרה בשגריר צרפת בברלין, אנדרה פרנסואה-פונסה שהיה אביו של אחד מחבריה לספסל הלימודים, וכעבור יומיים היו האם ובתה מחוץ לגבולות גרמניה, בדרכן לפריז. השתיים שהו שם עד 1934, וחוו תקופה קשה של מחסור; לראשונה בחייה הבינה את המושג "פליטים". מרון הופיעה מעט גם בשהותה בפריז.
תחילת הדרך וההצלחה בישראל
בינתיים קיבל אביה, שהיה מהנדס חשמל, אשרת עלייה לארץ ישראל כמומחה עבור חברת החשמל. בשנת 1934, כעבור כשנה בצרפת, עלו מרון ואמה לארץ ישראל והמשפחה התיישבה ברחוב רש"י בתל אביב הקטנה. מרון למדה בבית הספר שנפתח ליוצאי מרכז אירופה, "המכין" ברחוב בן יהודה (לימים גימנסיה בן יהודה). בשנים אלה מיעטה לשחק, והופיעה רק פעמים ספורות: באופרטה "המכשפה" לאברהם גולדפדן בקומדיה הארצישראלית (1935), בתיאטרון קצר-הימים "רמפא" (1936) וב"האחים אשכנזי" לי"י זינגר בבימוי הבמאי האורח מוריס שוורץ בתיאטרון "האוהל" (1938).
בשנת 1940, כשהייתה בת 17, הצטרפה לסטודיו למשחק של "הבימה" בניהולו של צבי פרידלנד. היא למדה בו שנה וחצי, וב-1941 שיחקה בהצגה "בגרות".
לאחר שובה ארצה בשנת 1945, נקראה מרון על ידי הבמאי יוסף מילוא לשחק בתיאטרון שעמד להקים, "התיאטרון הקאמרי", וכך נמנתה עם מייסדי התיאטרון, שהיה בזמנו קטן ועני, והייתה לכוכבת בולטת בו. תפקידה הראשון בקאמרי היה בהצגה "משרתם של שני אדונים", כמחליפה. היא זכתה לתפקיד משמעותי כבר בהצגתה השנייה, "העולם בו אנו חיים", אך מה שהזניק אותה לתודעת הקהל היו תפקידיה כאליזבת ב"נערת הפקר" (1947) ומיקה ב"הוא הלך בשדות" (1948). לאחר מכן המשיכה בתפקידים ראשיים בהצגות רבות, רובן בתיאטרון הקאמרי, כגון: "פיגמליון", "כולם היו בני", "ביבר הזכוכית", "פונדק הרוחות", "רחם פונדקאי", "הדה גאבלר", "מדיאה", "בית הבובות" במחזות השקספיריים "כטוב בעיניכם", "הלילה השנים עשר" ו"מהומה רבה על לא דבר", ובמחזמר "הלו, דולי!".
פציעתה
בפברואר 1970, בעודה עובדת על המחזה "מדיאה" עם הבמאי יוסי יזרעאלי, טסה ללונדון, לאחר שכנועים רבים מצדו של השחקן חיים טופול, לאודישן לתפקיד גולדה בסרט "כנר על הגג". בדרך ללונדון היא נפצעה קשה במתקפת הטרור בנמל התעופה במינכן ורגלה השמאלית נקטעה. מרון עברה טיפולים בגרמניה במשך שלושה חודשים, וכשחזרה ארצה נאלצה לעבור ניתוחים נוספים.
חודשים בודדים לאחר ששבה לישראל, עלתה על במת תיאטרון "הבימה" בערב התרמה. היא התיישבה על כיסא גדול שהובא במיוחד עבורה והציגה מונולוג מ"מרי סטיוארט", "שיר הפונדקית" של אלתרמן וקטע של ברכט. במהלך הופעתה עמדה על רגליה בעזרת רגל תותבת. לאחר שסיימה את הופעתה קיבלה זר פרחים ממי שכונתה אז "הגברת הראשונה של התיאטרון" בישראל, חנה רובינא.
הקריירה לאחר הפציעה
ביוני 1971, לאחר הפסקה של שנה וארבעה חודשים, שבה מרון לשחק על במות התיאטרון למרות הפציעה וזכתה לאהדה רבה מהקהל. תפקידה הראשון היה ב"מדיאה", שבוטלה בעקבות פציעתה.
בשנת 1980 פרשה מהתיאטרון הקאמרי, לאחר 35 שנות קביעות בו, והייתה לשחקנית עצמאית. עם זאת, המשיכה להופיע על במת הקאמרי, ועד יום מותה כיהנה כחברת מועצת הנאמנות של התיאטרון.
היא שיחקה בתיאטראות שונים, בהם תיאטרון הבימה ("מרי סטיוארט", 1981; "תשוקה", 1983) ותיאטרון באר שבע ("נהג ציירת", 1988; "רוחות", 1989; "ביבר הזכוכית", 2000).
מרון שיחקה במספר סרטי קולנוע: "דודה קלרה" (1977), "העיט" (1981), "כביש ללא מוצא" (1982), "זמן אמת" (1991), "יום יום" (1998), "סוף שבוע בגליל" (2008) ו"שיר ערש לאבי" (2012). בשנים 1983–1986 כיכבה בתפקיד דודה חנה בסדרת הטלוויזיה המצליחה "קרובים קרובים" (מתפקיד זה זכורה קריאתה "פ-ת-ו-ח!", שליוותה אותה מאז). כמו כן, הקליטה סדרה של אלבומים לילדים ("מבחר סיפורי ילדים: מבוימים בלוויית מוזיקה").
בשנת 2000 הייתה מרון ממייסדי תיאטרון אנסמבל הרצליה. היא גם ביימה מספר הצגות, בין היתר כתבה וביימה בשנת 2002 את ההצגה "שירים שיצאו מכסית", שבה שזורים שיריו של נתן אלתרמן (שאותו הכירה באופן אישי ושיחקה בהצגות שכתב ותרגם). בשנת 2005 חזרה לגלם את חנה בפרק האיחוד של "קרובים קרובים". בשנת 2006 הופיעה בעונה השלישית של הסדרה "השיר שלנו".
בשנת 2011 שבה מרון לבמת התיאטרון הקאמרי בהצגה "אורזי מזוודות" של חנוך לוין יחד עם אנסמבל גדול של שחקנים, ביניהם רבקה מיכאלי ודרור קרן. באותה שנה הוגדרה כשיאנית גינס על קריירת משחק בתיאטרון הארוכה ביותר - 83 שנים. בשנת 2013 השתתפה בפרסומת לחברת הכבלים הוט.
בעשור השני של המאה ה-21 מיעטה מרון להופיע על הבמות, אך המשיכה בפעילות ציבורית.
משפחתה
מרון הייתה נשואה שלוש פעמים. באמצע שנות ה-40 נישאה לשחקן יוסי ידין; בפעם השנייה נישאה לאדריכל יצחק ישר; באמצע שנות ה-50 נישאה בשלישית לאדריכל יעקב רכטר (אביהם של המאיירת מיכל לויט והמוזיקאי והמלחין יוני רכטר מאשתו הראשונה), שממנו התאלמנה ב-2001.
למרון ורכטר שלושה ילדים משותפים: האדריכל אמנון רכטר (נולד ב-1958), המתמטיקאית והפילוסופית ד"ר עפרה רכטר (נולדה ב-1961), והשחקנית דפנה רכטר (נולדה ב-1965).
מותה והנצחתה
מרון הלכה לעולמה בביתה בגיל 90, ב-30 במאי 2014, כתוצאה משבץ. היא נקברה בבית העלמין האזרחי שבקיבוץ שפיים לצד בעלה, יעקב רכטר.
ב-2018 עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה בשדרות תרס"ט מס' 3, מול כיכר תיאטרון הבימה.
בינואר 2022 החליטה עיריית תל אביב-יפו לקרוא רחוב על שמה.
מעורבות פוליטית
ע"פ ההספד של יו"ר מרצ לשעבר, זהבה גלאון, מרון הייתה מראשוני רצ ומרצ, ואף נכחה בכנסים של המפלגות.
מרון הייתה פעילה בארגונים הקוראים לשלום ולדו-קיום יהודי-ערבי. בשנת 1993 נמנתה עם המשלחת שהתלוותה ליצחק רבין בטקס חתימת הסכמי אוסלו.
פילמוגרפיה
בקולנוע
בטלוויזיה
הצגות בכיכובה (רשימה חלקית)
כילדה/נערה:
בבגרותה:
פרסים והוקרה
בשירה של נעמי שמר "חמסינים במשלט" (1961) מופיע בבית האחרון המשפט "בלובן צווארון נדהר לתיאטרון ובלב רגיש פרחים נגיש לחנה'לה מרון".
בדצמבר 2015 הנפיק דואר ישראל בול לזכרה.
אוסטפ בנדר
אוֹסְטַפּ בֶּנְדֶר (ברוסית: Остап Бендер) הוא דמות בדיונית של נוכל שרמנטי אהוב על הבריות, שהופיע לראשונה ברומן "שנים עשר כיסאות" מאת הסופרים הרוסים אילף ופטרוב, שראה אור בשנת 1928. בהמשך, הופיע בספר "עגל הזהב".
הופעות
בהכריזו על עצמו כ"הקומבינטור הגדול", מחפש אוסטפ בנדר סליק של יהלומים שהוטמנו בתוך אחד משנים עשר כיסאות. העלילה מתרחשת בתקופת הנא"פ בברית המועצות. בסוף הרומן נרצח בנדר על ידי שותפו, איפוליט מטבייביץ', שלא רצה לחלוק עימו את האוצר שעמדו לחשוף, כביכול. השם אוסטפ בנדר הפך לשם המייצג נוכלים ברוסיה.
אופי הדמות
בנדר אתאיסט מובהק, ודמותו מורכבת. מחד, הוא מפגין זלזול רב באורח החיים הסובייטי (ואף נחשב "טפיל חברתי" ע"פ השקפת העולם הרוסית), ומאידך, הוא דבק בעקרונות מרקסיסטים לעיתים קרובות. עברו של בנדר לוט בערפל; הוא מזכיר כבדרך אגב כי אביו היה נתין טורקי וששמו המלא הוא אוסטפ-סולימאן-ברטה-מריה-בנדר-ביי. בהערות על כתביהם של אילף ופטרוב מציינים מ. אודסקי וד. פלדמן, כי ייתכן שהביטוי מרמז על מוצא יהודי (ככל הנראה מאודסה או עיר-נמל בדרום רוסיה, שם טענו יהודים רבים לאזרחות טורקית בניסיון להתחמק מהשירות הצבאי).
בנדר חולם לנסוע לריו דה ז'ניירו, "עיר חלומותיו", אף על פי שהוא מודה כי מדובר באובססיה חסרת תוחלת. בנדר הוליד מספר ביטויים שנכנסו לשפה הרוסית, וביניהם "הקרח נשבר, רבותיי המושבעים" ("!Лёд тронулся, господа присяжные заседатели!"), שמצביע על התקדמות לאחר תקופת קיפאון או חוסר מעש; "אני אפקד על המצעד!" ("!Командовать парадом буду я"), לציון נטילת פיקוד על דבר מה; ו"אולי אתה רוצה גם את המפתח לדירה שבה נמצא הכסף?" ("Может быть, тебе дать ещё ключ от квартиры, где деньги лежат?"), כתגובה לבקשה בלתי סבירה.
הפרות הסדר בפרגוסון (2014)
הפרות הסדר בפרגוסון במהלך שנת 2014, הן סידרה של אירועים אלימים שאירעו בפרגוסון, שבמדינת מיזורי, אשר הובילו למהומות גזע במוקדים רבים בארצות הברית.
לאחר הזיכוי
ב-24 בנובמבר 2014 החליט חבר מושבעים שבו היו 9 לבנים ו-3 שחורים לא להעמיד לדין את השוטר דארן וילסון לאור העדויות והממצאים שהוצגו בפניו. לאחר ההחלטה פרצו שוב מהומות ספונטניות בפרגוסון ואף במוקדים נוספים בערים ראשיות בארצות הברית. המהומות היו אלימות יותר, נבזזו מעל 100 חנויות ומרכולים, נשרפו כ-25 מבנים והוצתו מכוניות משטרה. מעל 80 מתפרעים נעצרו.
המהומות סוקרו בהרחבה בתקשורת העולמית ומייד לאחר החלטת חבר המושבעים קיים נשיא ארצות הברית ברק אובמה מסיבת עיתונאים מיוחדת בניסיון להרגיע את הרוחות.
התפשטות המהומות בארצות הברית
בתחילת דצמבר התפשטו מהומות הכוללות מספר הפגנות אלימות מלוות בוונדליזם ובמעשי שוד של עסקים קטנים באזור ההפגנה בברקלי, קליפורניה.
ב 14 בדצמבר התקיימה הפגנה של אלפים בוושינגטון אשר חיברה בין הרג מייקל בראון ואֶריק גרנר למקרים היסטוריים כגון הרג אמדואו דיאלו, 15 שנים קודם לכן. אחת הססמאות הנפוצות במחאות הייתה "חיי שחורים חשובים" (Black lives matter). המארגנים ציפו לכ-5,000 מפגינים אך טענו כי הופיעו מעל 25,000.
מאוחר יותר באותו חודש, צעיר שחור בשם ישמעאל ברינסלי (Ismaaiyl Brinsley) רצח שני שוטרים לבנים, רפאל רמוס ווונג'יאן ליו, בניו יורק כ"מעשה נקמה" על "אלימות המשטרה" ובפרט על נסיבות מותם של מייקל בראון ואריק גרנר. יום לפני הרצח כתב ברינסלי:
באפריל 2015, נעצר בבולטימור צעיר שחור בשם פרדי גריי, בעוון אחזקת סכין. במהלך המעצר הופעלה נגדו אלימות קשה ובדרכו לבית המעצר התדרדר מצבו עקב שבר שספג בעמוד השדרה, והוא נפטר כעבור שבוע. מותו הצית מחדש את מהומות, הפעם בבולטימור. הפגנה ב-25 באפריל הפכה לאלימה במיוחד ובה נפצעו 15 שוטרים, ונעצרו 202 מתפרעים. ההתפרעויות לוו בוונדליזם, מעשי שוד ושריפת חנויות באזורי העימות. משפחתו של גריי מחתה על ההפגנות והתנערה מהן באופן פומבי, אך אלו רק התעצמו בימים שלאחר המוות. לאור האלימות הוטל עוצר על העיר ואלפי חיילים נפרשו ותגברו את כוחות המשטרה כדי להחזיר את הסדר את כנו.
בנובמבר 2015 סדרת הפגנות נגד גזענות של לבנים באוניברסיטת מיזורי הביאה להתפטרותו המפתיעה של נשיא האוניברסיטה, טים וולף ועוד בכירים באוניברסיטה. כמה ימים לאחר מכן פרצו הפגנות סוערות בשיקגו לאחר שפורסם סרטון שתועד שנה קודם לכן, המראה שוטר לבן הורג צעיר שחור בן 17, תוך שהוא יורה בו 16 קליעים. נגד השוטר הוגשה תביעה על רצח.
ביקורת משרד המשפטים
בעקבות המהומות, פתח משרד המשפטים של ארצות הברית בבדיקה של פעילות משטרת פרגוסון, ב-4 בספטמבר 2014. בדו"ח שפורסם לאחר חצי שנה, נקבע שמשטרת פרגוסון התמקדה ביצירת הכנסות לעירייה בעקבות לחץ מתמיד מצד העירייה שהייתה מעלה מדי שנה את יעד ההכנסות מקנסות שהוטל על המשטרה. כן נקבע, שנוהלי המשטרה הפרו את החוק במעצרי שווא, אלימות משטרתית, ופגיעה בחופש הביטוי. על פי הדו"ח הפעילות המשטרתית הפלתה את התושבים האפרו-אמריקאיים ותלונות של אזרחים נגד המשטרה לא זכו להתייחסות.
גורלו המשפטי של היורה
התביעה בסנט לואיס הודיעה ביולי 2020 כי לא תגיש כתב אישום נגד השוטר לשעבר שירה, משום שלא ניתן להוכיח כי הירי הוא רצח או הריגה. עם זאת, התובע הדגיש כי החקירה אינה מנקה את וילסון. ההחלטה של התובע הייתה הפעם השלישית שלא להגיש אישומים נגד השוטר בגין הפרשה. בנובמבר 2014 סירב חבר מושבעים בסנט לואיס להאשים את וילסון, ומשרד המשפטים האמריקני החליט בצורה דומה במרץ 2015.
אסכולת שיקגו (ספרות)
אסכולת שיקגו בחקר הספרות, הידועה גם כנאו-אריסטוטליות, התפתחה בשנות העשרים – שנות הארבעים באוניברסיטת שיקגו. לעיתים מתייחסים אליה כסוג של פורמליזם, אולם לרוב היא מתוארת כתגובת נגד לאסכולת הביקורת החדשה.
בעוד שאנשי הביקורת החדשה שמו דגש על ה"צורה" בספרות, ובמה שאריסטו כינה "דיקציה", הלשון, אסכולת שיקגו נטתה לגישה הוליסטית יותר, המסתמכת על הרשימה ההיררכית האריסטוטלית שב"פואטיקה" של האלמנטים בסיפור. לפי אריסטו ואסכולת שיקגו, הדבר ההכרחי ביותר בסיפור הוא העלילה, לאחריו הדמויות, המחשבה, ולאחר מכן הלשון. אנשי האסכולה התייחסו פחות לשני המרכיבים האחרונים ברשימה האריסטוטלית, הנעימה והחיזיון, משום שאלה אינם על-מדיומליים (הם מתייחסים בבירור למחזה, ולא לכל יצירה).
מלבד ההתייחסויות המפורשות של חוקרי האסכולה ל"פואטיקה" של אריסטו, גישתה האריסטוטלית של האסכולה באה לידי ביטוי בעיקר בדגש שהיא שמה על התכלית. האסכולה יוצאת מתוך גישה פונקציונליסטית. כלומר, לא די בגילויו של מבנה מסוים ביצירה, יש להבין מה תכליתו באותה יצירה. עיקר ההבדל, אם כן, בין אסכולה זו לבין הפורמליזם הרוסי או הסטרוקטורליזם הוא מתודולוגי.
כמו כן, אסכולת שיקגו ניסתה להרחיב את המונח האריסטוטלי קתרזיס, וטענה כי הוא מתייחס לאפקט שהיצירה הדרמטית מייצרת, ולהשתמעויות המוסריות של אפקט זה. הפרשנויות שלהן היו לרוב הומניסטיות. כתוצאה, האסכולה ספגה ביקורת לפיה היא הסתמכה יותר מדי על הכללות רחבות על טבע האדם, והתעלמה מהשוני שבין תרבויות. מאוחר יותר ניסו אנשי האסכולה לאמץ פלורליזם במקום הומניזם, אולם עדיין ביקרו אותם על גישה אירופוצנטרית ברובה.
מצעד הפזמונים של בילבורד (1940–1949)
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים האמריקניים השבועיים של המגזין בילבורד שנערכו משנת 1940 עד 1949'''.
מצעד הפזמונים של בילבורד הוא מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה האמריקאית המתעדכן משנת 1940 ועד היום מדי שבוע על ידי מגזין המוזיקה בילבורד.
לפני שנוסד מצעד הבילבורד הוט 100 (באוגוסט 1958) אשר משקלל את נתוני המכירות ונתוני זמן האוויר בארצות הברית, מגזין המוזיקה האמריקני בילבורד פרסם במקביל בכל שבוע מספר מצעדים שבועיים שונים. לאורך שנות ה-40 פרסם המגזין את שלושת המצעדים הבאים:
להלן רשימה המציגה את השירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הנמכרים ביותר של בילבורד.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הסינגלים הנמכרים ביותר של בילבורד
♪  – הסינגל הנמכר ביותר בארצות הברית באותה השנה
נתונים סטטיסטיים נוספים
להלן נתונים סטטיסטיים המבוססים על השירים שהגיעו לצמרת מצעד הסינגלים הנמכרים ביותר של בילבורד:
{| cellpadding="2" cellspacing="10" style="width: 100%; border: 0;"
אמנים בעלי המספר הרב ביותר של שירים בצמרת המצעד
להלן האמנים בעלי המספר הרב ביותר של שירים אשר הגיעו לצמרת מצעד הסינגלים הנמכרים ביותר של בילבורד בשנות ה-40 של המאה ה-20:
אמנים בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד
להלן האמנים אשר בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת מצעד הסינגלים הנמכרים ביותר של בילבורד בשנות ה-40 של המאה ה-20:
השירים בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד
להלן השירים אשר בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת מצעד הסינגלים הנמכרים ביותר של בילבורד בשנות ה-40 של המאה ה-20:
אלעזר שטורם
אלעזר שטורם (יליד 1947) הוא איש תקשורת ומנחה טלוויזיה יוצא בשאלה ישראלי. מנחה בערוץ TOV אקטואליה יהודית, הקים את עמותת "שורשים" וכיהן כיו"ר עמותת "אמנות לעם".
ביוגרפיה
כשהיה בן 18, לאחר חמש שנים בישיבה, שידך האדמו"ר מקרצ'נוב את בת דודתו השנייה עם אלעזר שטורם . השניים התחתנו בחתונה חסידית, והתגרשו לאחר חצי שנה.
את שירותו הצבאי בצה"ל עשה שטורם בתור מורה חייל ביישובי הפריפריה, שם נחשף לראשונה ובאופן אינטנסיבי לעולם החילוני.
הוא שימש כמורה בבית ספר יסודי של החינוך העצמאי בראש העין ולאחר מלחמת ששת הימים עבר ללמד בבית ספר דתי בעיר טבריה.
לאחר מכן עבר לשמש כמורה לתלמוד בבית ספר דתי בקריית שמונה, משם עבר ללמד תלמוד בבית ספר חילוני עיוני בצפת.
בשנתיים שבהן שהה בצפת, הקים יחד עם הווטרינר המקומי את בית היין והגבינות הראשון בישראל. לאחר שעזב את צפת עבר להתגורר בתל אביב תוך שהוא משמש מורה בבית ספר עירוני ה' בחיפה.
לאחר תקופה עבר לעיר ירושלים, שם הקים יחד עם הרב מנחם הכהן את מדרשת ספיר ללימודים יהודיים בעיר העתיקה של ירושלים. לאחר שש שנות עבודה משותפת, שטורם נאלץ לעזוב את המדרשה בעקבות סכסוך אישי עם מנחם כהן.
לאחר עזיבתו החל לקדם את רעיון הקמת מכון ללימודים יהודיים, ובעידודו של מנהל המחלקה לחינוך מבוגרים במשרד החינוך, אברהם צביון, הקים שטורם בשנת 1979 את עמותת "שורשים" אשר קיימה סדרות של הרצאות, סמינרים וימי עיון על יהדות. לאחר שניהל את העמותה במשך 21 שנים הוא פרש ממנה בעקבות עניינים כספיים.
לאחר שהתיידד עם מנכ"ל ערוץ 33 ורשות השידור הישראלית יוסף בראל הפך שטורם ללוביסט בכנסת ישראל על מנת לקדם את האינטרסים של ערוץ 33 ורשות השידור . בשנת 1998 הוציא יחד עם יזהר הס, חברו לעמותת שורשים, את הספר "שאלות על אלוהים: דיאלוגים".
הוא כיהן כמנכ"ל חברת מגה טי.וי, ובשנת 1999, מונה ליו"ר ההנהלה הציבורית של עמותת "אמנות לעם", שמטרתה להביא פעילות תרבותית לפריפריה בישראל. בשנת 2005 הפך ליו"ר העמותה . בשנת 2004 שימש כיועץ לפרקי המסורת והדת של כאן 11.
בטלוויזיה
שטורם הנחה תוכניות טלוויזיה שונות, בהן "אכפת לי" בין השנים 1993-1994, "שבת שלום" , "הלילה החמישי", התוכניות "נקודות עימות" ו"החצר האחורית" בערוץ 33 , "הנאשם מת מזמן" בערוץ 1 , "הרב והפרופסור" בערוץ אורות ומנחה תוכניות אקטואליות וביטחוניות בערוץ TOV אקטואליה יהודית.
חיים אישיים
לשטורם ארבעה אחים. לאחר שהתגרש מאשתו ששודכה לו, התחתן פעמיים בחתונה חילונית, מהם יש לו בן - איתמר ובת - נועם. בתו נועם נולדה בשנת 1979. מאז גיל 18 לא היה בקשר עם אביו עד למותו, ועבר לגור עם אמו תקופה לפני שנפטרה מסרטן.
דעותיו
לאחר שיצא בשאלה הכריז שטורם כי הוא איננו יהודי, משום שלטענתו, יהדות היא דת, ולכן אם הוא אינו דתי הוא גם איננו יהודי. הוא הצהיר כי מה שבסופו של דבר השאיר אותו ביהדות היו עיסוקיו המקצועיים בתחומי היהדות. הוא מחשיב עצמו ציוני והושפע מהוגה הדעות ישעיהו ליבוביץ והתבטא עליו בתור "מורי ורבי". הוא טען כי העולם היהודי שלו לא יכול לסבול את הפוסטמודרניזם, בו אין הבדל מובחן בין טוב ורע.
יחסו ליהדות החרדית
על פי שטורם, הבסיס של התעסקות היהדות החרדית ביהדות היא העובדה שיש להם מונופול על היהדות. הוא אמר כי היהדות איננה שלהם וכי יש להפקיע אותה מידיהם. הוא הרבה לבקר גם את ההנהגה החרדית:
יחסו לתנועת החסידות
למרות שאביו הפך לחסיד, שטורם אמר כי מאז ומעולם ראה עצמו כ"מתנגד", וציין כי לא אהב את העובדה שבני אדם זקוקים למתווך בכל מה שקשור בהוויה הדתית שלהם. הוא אף התבטא כי "החסידות הפכה להיות הקתוליות בהתגלמותה, אדם אחד עובד עבור אחר".
הוא טען כי לחצרות החסידות בימינו כמעט אין קשר לחסידות המקורית וכי אין בהם כל התגלות טוב למעט חסידות חב"ד, בה לטענתו קיימת דאגה אמיתית לקיומו של העם היהודי. הוא ציין כי "ללמוד את, שלומד את רש"י - זו בשבילי הייתה התגלות". שטורם כתב כי למרות הפער העמוק בין שניהם, בין ליבוביץ' ומנחם מנדל שניאורסון שררה קירבה עיונית רבה.
דעותיו הפוליטיות
הצהיר שבחר באהוד אולמרט, אותו כינה פרגמטיסט. בנוסף, הוא טען כי נעשה לשר אריה דרעי עוול במשפטו.
יהושע קולודני
יהושע קולודני (נולד ב-28 בספטמבר 1936) הוא פרופסור אמריטוס לגאולוגיה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים, וחתן פרס ישראל למדעי כדור הארץ לשנת ה'תש"ע.
קורות חייו
קולודני נולד בפינסק שבפולין (כיום בלארוס) לנחמיה קולודני, צאצא חסידות קרלין, ולרחל לבית פליסקין. אביו עסק במסחר ואמו עבדה כגננת. לאחר פלישת ברית המועצות לעיר גורשה המשפחה ונשלחה ביוני 1941 להרי אלטאי, שם שהו עד 1946. בשובם לאירופה שהו במחנה עקורים במינכן שבגרמניה, שם החל בלימודיו בבית ספר עברי. לאחר הקמת מדינת ישראל, בדצמבר 1948, עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בחיפה, שבה סיים קולודני את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי והיה פעיל בתנועת "השומר הצעיר" ולאחר מכן ב"מחנות העולים". בשנת 1955 התגייס לשירות בנח"ל והיה ממקימי היאחזות אשלים. לאחר שחרורו הצטרף בשנת 1957 לקיבוץ מחניים, שאותו עזב כעבור שנה.
בשנת 1958 החל לימודים אקדמיים בחוג לגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1965 קיבל תואר M.Sc. עבודתו, בהדרכת פרופ' יעקב בן-תור, עסקה בצור תצורת מישאש. ללימודי הדוקטורט יצא לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ואת התואר קיבל ב-1969.
בשובו לישראל הצטרף קולודני כמרצה לסגל המחלקה לגאולוגיה באוניברסיטה העברית, ב־1969 התמנה למרצה בכיר, ב-1975 קודם לפרופסור חבר וב-1980 היה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1980–1982 עמד בראש המחלקה לגאולוגיה, מאוחר יותר עבר לעבוד במכון למדעי כדור הארץ של האוניברסיטה. פעמיים שימש מנהל המכון (1993–1996) ובין השנים 1999–2002 היה דיקן הפקולטה למדעי הטבע. בתקופתו כדיקן הוקם בפקולטה המרכז לננוטכנולוגיה ומדע. בשנת 2004 פרש לגמלאות, אך הוא ממשיך בהדרכת סטודנטים בעבודות מחקר ובלימוד קורסים.
תחומי המחקר שלו הם גאוכימיה (התחום שהוזכר בהנמקה לפרס ישראל), תמיסות מלח רוויות (brines), סלעי צור, פוספוריטים, מטמורפיזם של בעירה (תצורת חתרורים). השיטות הגאוכימיות אותן פיתח כוללות בין השאר שימוש באיזוטופים יציבים ובעיקר חמצן לשיחזור סביבות קדומות ומעקב אחרי שינויים בהרכב של תמיסות ושל משקעים כפי שתועדו על ידי ההרכב האיזוטופי. פרופסור קולודני יישם את השיטה הזו בהבנת ההרכב של סלעי משקע שונים כמו צור ופוספוריט, תוצרי התמרה, משקעים צעירים ומאובנים, ומאוחר יותר גם בהבנת סביבת החיים של דינוזאורים. תחומי המחקר כללו את המסלע העתיק של חבורות יהודה והר הצופים כמו גם סביבות צעירות יותר כמו ים המלח והכנרת. יישום מאוחר יותר של השימוש באיזוטופים יציבים של חמצן, פוספט, וחנקן איפשר לעקוב אחרי שינויים ותהליכים במי הכנרת ובמים באגן הניקוז שלה.
קולודני שימש פרופסור וחוקר אורח באוניברסיטאות בצרפת ובארצות הברית, בהן אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת סטנפורד. בשנת 1971 זכה בפרס לנדאו. בשנת 1975 נבחר לשנת כהונה כנשיא החברה הגיאולוגית הישראלית ובשנת 2004 זכה בה לחברות כבוד. בשנת 2010 זכה בפרס ישראל לחקר מדעי כדור הארץ "בשל מחקריו המטפלים במגוון רחב של תחומי הגיאוכימיה ובשל הישגיו הרבים ברמה הבינלאומית".
בשנים 1992–1998 היה עורך כתב העת "Israel Journal of Earth Sciences".
בשנת 1960 נישא קולודני לאמירה פניני, ולהם שלושה ילדים.
מעורבות ציבורית
קולודני חתום על מספר עצומות פוליטיות המזוהות עם השמאל הרדיקלי, בהן עצומה הקוראת לאפשר מעבר סטודנטים מרצועת עזה ללימודים ביהודה ושומרון, עצומה המביעה זעזוע "מהתמשכות מדיניות האלימות והאטימות הישראלית, שהגיעו לשיאן על סיפון אניות המשט לעזה" ומטילה על ממשלת ישראל את האחריות, עצומה היוצאת נגד גדעון סער "בהגנה על חירויות הביטוי האזרחיות של המביעים תמיכה" בחרם אקדמי על ישראל ועצומה הקוראת לחרם אקדמי על מכללת אריאל.
קולודני גם יצא נגד גבי אביטל, המדען הראשי של משרד החינוך אשר הביע ספקות לגבי תורת האבולוציה ואמר שמדובר באסון תרבותי וכי טהראן הגיעה לישראל.
קולודני חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.
גאורג בוכמן
גאורג בוכמן (בגרמנית: Georg Bochmann; 18 בספטמבר 1913 – 8 ביולי 1973), קצין בוואפן אס אס בדרגת אוברפיהרר אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
בתקופה שבה פיקד על דיווזית האס אס ה-17 ביצעו אנשיו פשעי מלחמה רבים בשלב האחרון של המלחמה כנגד אסירי מחנות ריכוז שניסו להימלט מצעדות המוות ואזרחים גרמניים שרצו להיכנע לכוחות בעלות הברית, למרות זאת שוחרר בוכמן לאחר המלחמה ומת שנים רבות לאחר מכן.
קריירה מוקדמת
בוכמן נולד ב-18 בספטמבר 1913 בצשורלאו, ולאחר הצטרפותו לנוער היטלר, הוא הצטרף בשנת 1933 למפלגה הנאצית. ב-1 באפריל 1934 הוא הצטרף ליחידות גולגולת המת, ואף שימש כשומר במחנה הריכוז דכאו, וב-20 באפריל 1936 הועלה לדרגת אונטרשטורמפיהרר, ומונה למפקד פלוגה ביחידת בוואריה העילית.
מלחמת העולם השנייה
בנובמבר 1939 מונה בוכמן למפקד פלוגה בדיוויזיית האס אס השלישית, והועלה לדרגת אובר-שטורמפיהרר. במהלך המערכה על צרפת לחם בוכמן עם יחידתו באראס, קמברה ודנקרק, וקיבל על פעולותיו את עיטור צלב הברזל דרגה שנייה. במהלך מבצע ברברוסה לחם בוכמן עם יחידתו בגזרה הצפונית, והשתתף בקרבות בלטביה ובאסטוניה, ועוטר בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה. בחורף 1942 לחם בוכמן עם יחידתו במבצע דמיאנסק, ועל כך הועלה ב-20 באפריל 1942 לדרגת שטורמבאנפיהרר, וב-3 במאי הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. זמן קצר לאחר מכן הוא מונה למפקד הגדוד השני ברגימנט האופנוענים "טולה", ובפברואר 1943 פיקד עליו בקרב חרקוב השלישי. ב-17 במאי 1943 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וביולי 1943 הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצר אס אס ה-3 "טוטנקופף". בספטמבר 1944 הוא פיקד לזמן קצר על רגימנט הפאנצר אס אס ה-9 "הוהנשטאופן" בצרפת. ב-9 בנובמבר 1944 הוא הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר, וב-3 בינואר 1945 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-18, ופיקד עליה במהלך הקרב על שלזיה. על ההישגים של הדיוויזיה הוענק לו ב-26 במרץ 1945 תוספת חרבות לעיטור, והוא הועלה לדרגת אוברפיהרר. ב-26 במרץ 1945 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17, ופיקד עליה עד סוף המלחמה, וב-8 במאי 1945 הוא נפל בשבי האמריקני.
אחרי מלחמת העולם השנייה
לאחר שחרורו התגורר בוכמן בעיר אופנבך, עד למותו ב-8 ביולי 1973.
לוהנסק
לוהנסק או לוגנסק (אוקראינית: Лугáнськ, רוסית: Лугáнск) היא עיר במזרח אוקראינה, בירת מחוז לוהנסק. אוכלוסיית העיר מונה 417,990 איש לשנת 2015. העיר נחשבת כעיר תעשייה חשובה במדינה. החל מאפריל 2014 לוהנסק היא עיר הבירה של הרפובליקה העממית של לוגנסק.
היסטוריה
האזור שבו שוכנת העיר היה חלק מרוס של קייב החל מהמאה ה-9. במאה ה-11 לאחר חלוקתה של מדינה זו היה חלק מאחת הנסיכויות, שנכבשו על ידי המונגולים ב־1249. במאה ה-14 האזור נכבש על ידי הליטאים, ולאחר הסכם איחוד לובלין נהפך לחלק מפולין. לאחר המרד הקוזקי ב־1648 האזור עבר לחסות רוסית ב־1654 לפי הסכם פריאסלבל.
ב־1702 התחוללו באזור קרבות בין הרוסים של פטר הגדול לבין השוודים של קרל ה-12, שאליו התחבר איוון מזפה, מנהיג הקוזקים. לאחר הניצחון הרוסי צורף האזור סופית לרוסיה. בתקופת פטר ואחריו התגלה באזור פחם רב. במסגרת מדיניות פיתוח השטחים הקוזקים, שסופחו במהלך המאה ה-18 על ידי המלכה יקתרינה הגדולה ב-1795 הוקם באזור העיר בית חרושת של לוהנסק (לוהנסקי זבוד), שנקרא על שם הנהר לוהן. הקמת העיר לוותה בהקמת בית חרושת לעיבוד עפרות ברזל, לייצור יצקת, שעליו הופקד המהנדס הסקוטי קרל גסקויין. הקמת בית החרושת משכה מהגרים פועלים מכל רוסיה, בעיקר מאזורי תעשייה אחרים, כמו חבל ירוסלבל. ב-1800 לראשונה הופקה יצקת בתנור רם. ב־1812, בעת מלחמות הנפוליאוניות, סיפק בית החרושת את רוב התותחים לצבא הרוסי. במקביל לפיתוח תעשייתי התרחש בעיר גם פיתוח מסחרי, ומספר העסקים ואוכלוסייה גדלו משמעותית בתקופה זאת.
ב־1882 שם העיר שונה ללוגנסק (לוהנסק בהגייה אוקראינית) על ידי צו קיסרי. בזמן מלחמת האזרחים בין 1918–1920 עברה העיר מספר ידיים, עד שב־1920 הצבא האדום השתלט עליה סופית. ב־1935 שונה שם העיר לוורושילובגרד על שם קלימנט וורושילוב, מראשי המנהיגים של המפלגה הקומוניסטית. ב־1938 הוכרזה העיר כבירת המחוז. בין יולי 1942 לפברואר 1943 בכיבוש גרמני. ב-1958 הוחזר לעיר השם הישן, שכן מדיניות המפלגה באותו זמן הייתה:" לא לקרוא לערים על שמות אנשים חיים", אך ב־1970 שונה שם העיר שוב לוורושילובגרד לאחר מותו של וורושילוב. ב-1990 שונה שוב שם העיר ללוהנסק.
באפריל 2014 הפכה לחלק מהרפובליקה העממית של לוגנסק, והפכה לבירת המדינה החדשה, שהכריזה על היפרדות חד צדדית ועצמאות מאוקראינה.
ספורט
בעיר שישה אצטדיוני כדורגל, כשהמפורסם שבהם הוא אצטדיון אוונגרד המכיל 22,288 מושבים ושימש עד 2014 כמגרש הבית של קבוצת זוריה לוהנסק שזכתה באליפות ליגת העל הסובייטית בכדורגל בשנת 1972. בעקבות משבר אוקראינה זוריה מארחת את משחקיה בסלאבוטיץ' ארנה שבעיר זפוריז'יה. בשנת 2015 האצטדיון הופקע על ידי הרשויות הבדלניות של הרפובליקה העממית של לוגנסק ומשמש את משרד הספורט של הרפובליקה העממית כמתקן אימונים ספורטיבי. מאז 2015 מועדון הכדורגל העיקרי בעיר הוא מועדון "דאלבץ" שזכה בשתי אליפויות הכדורגל של הרפובליקה העממית של לוהנסק.
מאז 2015 פעילה בעיר גם קבוצת הוקי קרח בשם "דיזל לוהנסק". כמו כן, פעילה גם קבוצת הכדורעף זוריה וקבוצות נוספות המתמודדות בטורנירי הספורט של הרפובליקה הבדלנית.
אוכלוסייה
לפי מרשם האוכלוסין משנת 2001, מבחינה לאומית הורכבה אוכלוסיית העיר מ: אוקראינים - 50%, רוסים - 47%, ביילורוסים - 1%, יהודים - 1%. עם זאת, כ-85% מתושבי העיר ציינו את הרוסית כשפת האם שלהם.