cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סדן (נפחות)
מבנה
בין הפנים לקרן ישנו משטח קטן שמפלסו נמוך במעט ממפלס פני הסדן המכונה "מדרגה". המדרגה רכה יותר והיא משמשת כן למטרות חיתוך וניסור; תכליתה למנוע את השחתתם של פני הסדן על ידי ביצוע פעולות אלו במקום שאינו מיועד לכך וכמו כן, לעכב את התקהות להב האזמל של הנפח. נפחים רבים נמנעים כליל מביצוע פעולות חיתוך וניסור על גבי הסדן על כל חלקיו מפני שהדבר עלול לבלותו בשימוש לאורך זמן. ישנם שני חורים על פני הסדן, האחד בצורת ריבוע והשני בצורת מעגל, בעלי קצוות מעוגלים. החור הריבועי נועד לתקיעה וקיבוע של כלי עבודה מיוחדים הנקראים כלי הארדי והמשמשים בעיקר לחיתוך וכיפוף באופן שאינו מתאפשר בלעדיהם. ייעודו של החור העגול לשמש פלטפורמה לניקוב חורים בפיסות המתכת אותן הנפח מעוניין לחורר. בפועל שני החורים משמשים לשתי המטרות.
המרכז להתייעלות במשאבים
המרכז להתייעלות במשאבים הוקם ביוזמה ובמימון של משרד הכלכלה והתעשייה, המשרד להגנת הסביבה ומשרד האוצר. מטרת המרכז היא לסייע למפעלים להתייעל, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה סביבתית.
התכנית באה להגביר את תחרותיות המפעלים ולמתן את ההשפעות של תנודתיות מחירי חומרי הגלם, מים ואנרגיה על הוצאות המפעלים, ובכך לייצר חוסן בפני שינויי מחירים של חומרי גלם ורגולציה ממשלתית.
עלות חומרי הגלם מתוך סך עלות הייצור יכולה לנוע בין 80%-50%, ועל כן ייעול השימוש בהם משפיע ישירות על רווחיות המפעל. בנוסף, ייעול השימוש בחומרי גלם יביא להפחתת הנזקים הסביבתיים במשק על ידי הקטנת כמות הזיהומים לאוויר, הפסולת והשפכים המיוצרים בתעשייה, והפחתת פליטות גזי החממה אשר משפיעים על רווחת התושבים כיום ובעתיד.
זרוע הייעוץ
המטרה המרכזית העומדת בפני המרכז להתייעלות במשאבים היא סיוע לתעשייה בהתייעלות בחומרי גלם, מים ואנרגיה. במטרה לעמוד במשימה זו, המרכז להתייעלות מספק סבסוד הנע בין 70%-50% מעלות הייעוץ של מיטב חברות הייעוץ בארץ. כמו כן, מנהלי הפרויקטים של המרכז להתייעלות במשאבים מסייעים למפעל בניהול הפרויקט, הגדרת מדדי ההצלחה ובקרה על לוחות הזמנים ותוצרי הפרויקט. ובכך, תורמים להצלחת והשגת יעדי הפרויקט.
זרוע הייעוץ של המרכז להתייעלות במשאבים עוזרת למפעלים להתייעל בתחומים שונים, אשר נמצאים בליבת העשייה המפעלית כגון: מצוינות תפעולית, חדשנות בשרשרת אספקה, התייעלות וצמצום בפחתים, ניהול חומרי גלם, אחזקה (TPM), התייעלות אנרגטית צמצום שימוש במים, טיפול בשפכים, העלאת השימוש בחומר ממוחזר ועוד.
מרכז הידע
המרכז להתייעלות במשאבים משמש כמרכז ידע לאומי העומד לרשות התעשייה וגורמי הממשלה והרגולציה, המנגיש מידע בנושאים רלוונטיים. המרכז אמון על איסוף, ניתוח והנגשת נתונים בתחומי כלכלה וסביבה בתעשייה, מקיים שיתופי פעולה עם פרויקטים ממשלתיים נוספים, ומקדם קשרי עבודה עם חוקרים מובילים ומוסדות מחקר בתחום בישראל ומחוצה לה.
המרכז להתייעלות במשאבים מופעל על ידי מכון יעיל, חברת בת של ההסתדרות הציונית העולמית ומרכז ויץ לפיתוח בר קיימא
כלכלה מעגלית
אחד ממטרות המרכז להתייעלות במשאבים היא לקדם מודלים מתקדמים להטמעת כלכלה מעגלית.
גביע העולם למועדונים 2018
גביע העולם למועדונים 2018 נערך באיחוד האמירויות הערביות מ-12 בדצמבר עד 22 בדצמבר, והוא גביע העולם למועדוני כדורגל ה-15 במספר. בטורניר זכתה הקבוצה הספרדית ריאל מדריד נציגת אופ"א אשר גברה במשחק הגמר על אל-עין מאיחוד האמירויות הערביות. הייתה זו הזכייה השביעית של מועדון ספרדי בטורניר.
הצעות לאירוח הטורניר
תהליך הגשת ההצעות לאירוח הטורניר החל בפברואר 2014 בה הוחלט שכל שנתיים יערך הטורניר במקום אחר לאחר שבשנים 2015–2016 נערך ביפן.
המרכז להתייעלות במשאבים
כלכלה מעגלית
כפי שמרמז שמה, מטרת הכלכלה המעגלית לחבר את קצוות הכלכלה הליניארית לכדי תהליך מעגלי. בכלכלה הליניארית, אנו מתקדמים כצרכנים בתהליך חד-כיווני: לוקחים חומרי גלם בתוליים מהטבע, מייצרים מהם מוצרים, משתמשים בהם ומשליכים אותם כפסולת (Take-Make-Dispose). ברמה הגלובאלית, היקף הצריכה של מוצרים מתגבר, והוא צפוי להמשיך ולגדול באופן מאסיבי, עד כדי סיכון משאבי הטבע מהם אנחנו מוציאים את אותם חומרי הגלם המשמשים לייצור מוצרי הצריכה. הכלכלה המעגלית שואפת לסגור את התהליך, פסולת חוזרת לשמש כחומר גלם במקום להיפלט מהכלכלה להטמנה, בתהליכי הייצור משתמשים בחומרים שאינם בתוליים וכבר שיחקו תפקידים קודמים בכלכלה ונעשים כמה שיותר שימושים חוזרים וממוחזרים במוצרים וחומרים. המטרה היא להשאיר את חומרי הגלם בתוך הכלכלה כמה שיותר זמן, ולכמה שיותר שימושים לפני שהם הופכים לפסולת.
גביע העולם למועדונים 2018
הצעות לאירוח הטורניר
המדינות הבאות הגישו הצעות לארח את הטורניר:
המרכז להתייעלות במשאבים
כלכלה מעגלית
המרכז להתייעלות במשאבים מסייע לארגונים לאמץ ולפתח מודלים מעגליים על בסיס מתודולוגיה שפותחה על ידי מכון ירושלים למחקרי מדיניות וחברת Carbon trust הבריטית. המתודולוגיה כוללת ארגז כלים יישומיים אשר פותחו במסגרת פרויקט בינלאומי עבור האיחוד האירופי.
גביע העולם למועדונים 2018
אצטדיונים
שני אצטדיונים נבחרו לארח את הטורניר: אצטדיון זאיד ספורט סיטי ואצטדיון חאזה בין זייד.
הקרב הרביעי על האיזונצו
הקרב הרביעי על נהר איזונצו מתוך סדרת קרבות הנהר איזונצו, התקיים בין 10 בנובמבר ועד 14 בדצמבר 1915, בין איטליה ובין האימפריה האוסטרו-הונגרית. הקרב הזה מכונה גם 'הקרב למען הפרלמנט' משום שהמפקד האיטלקי, גנרל לואיג'י קאדורנה (Cadorna) רצה להגיע להישג כלשהו לפני מועד תחילת ישיבות הפרלמנט האיטלקי, שכן המפלות והאבדות שנגרמו עד לעת הזאת איימו להביא את איטליה למשבר פוליטי פנימי.
המרכז להתייעלות במשאבים
כלכלה מעגלית
המרכז להתייעלות במשאבים באמצעות יועציו, מסייע לארגונים המעוניינים לבצע תהליך של זיהוי המקומות בו הארגון יכול ליישם עקרונות מעגליים, זיהוי החסמים וההזדמנויות בהטמעת מודלים אלו בארגון וליווי בהטמעה בתהליך.
הקרב הרביעי על האיזונצו
מהלך הקרב
בהתקפה מאסיבית ניסתה איטליה שוב לכבוש את רמת דוברדו ואת גוריצה. גוריצה נהרסה כמעט עד היסוד באש התותחים האיטלקיים. גם המתקפה הזו לא הביאה את ההצלחה המקווה, שכן כל ההתקפות האיטלקיות נהדפו. עם תחילת החורף הפסיק גנרל קדורנה את ההתקפות.
המרכז להתייעלות במשאבים
הנהלה ודירקטוריון
המרכז להתייעלות במשאבים מנוהל על ידי עדי דישון, מומחית בתחום איכות הסביבה ומלווה על ידי דירקטוריון מנוסה ובעל מומחיות בקשר בין בסביבה וכלכלה.
בין חברי הדירקטוריון ניתן למצוא את יו"ר הדירקטוריון, ד"ר מיקי הרן ואת שאר חברי הצוות אשר הם תעשיינים ואנשי רגולציה בכירים: מר רמזי גבאי, גב' שפרירה בלק, מר אשר גרינבאום, מר דני חן, פרופ' דורון לביא, עו"ד יצחק מינא, מר ערן פולק, מר שלמה פוקס אשר הם מבכירי התעשיינים בארץ.
ישראל אהרוני (זואולוג)
ישראל אהרוני (אהרונוביץ) (Israel Aharoni; כ' בתמוז ה'תרמ"ב, 7 ביולי 1882 – 9 באוקטובר 1946) היה זואולוג, חלוץ מדעי החי בארץ ישראל וראשון לחוקרי עולם החי בספרות העברית, מרצה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
אהרוני נולד בשנת 1882 בעיירה וידזה שבפלך וילנה שבמערב האימפריה הרוסית (ליטא). אביו, הרב אברהם יוסף אהרונוביץ, ראש הישיבה המקומית ומחבר הספר "נדחי ישראל", נפטר בטרם היוולדו, ובגיל שנתיים התייתם גם מאמו. בהיותו יתום מהוריו התחנך בבית סבתו הרבנית מלכה, אלמנת הרב דוד'ל גרודינו, רבה של שירווינט ואחר-כך של ווידז (נכד נוסף שלו היה הזמר הרמן ידלובקר ). למד ב"חדר" ובישיבת טֶלְז, עד שבגיל 13 ברח לעיר פראג. שם סיים את לימודיו בגימנסיה, ולאחר מכן למד באוניברסיטת פראג זואולוגיה ופילולוגיה שמית (בייחוד ערבית). עוד בהיותו בגימנסיה ייסד ביחד עם אגון קיש עיתון ציוני, ובעת שלמד באוניברסיטה לימד עברית באגודת הסטודנטים הציונית "בר כוכבא" ובאגודה הציונית "יודישר פולקספֶרֶיין" (Jüdischer Volksverein).
בשנת 1901 עלה לארץ ישראל, ולימד בבית הספר ברחובות וב"בצלאל" בירושלים. היה מראשוני הזואולוגים העבריים. את תחייתו היהודית-עברית, השראתו למקצועו, העיד, שאב ממפעל האדירים של ש"י אברמוביץ, ספר תולדות הטבע. יחד עם יחזקאל חנקין, איש השומר, היה יוצא למסעות ציד שעזרו לו במחקריו. אהרוני גילה מינים של בעלי חיים חדשים למדע. הוא היה עד למינים רבים שכיום כבר נעלמו מנוף ארצנו עקב ציד מוגבר והתרחבות האוכלוסייה. הוא שהביא את האוגר הזהוב לעולם המערבי, ושאול אדלר הפך אוגר זה לחיית מעבדה פופולרית. אהרוני השתתף גם בציד הפרטים האחרונים של הדוב החום הסורי בהר החרמון ב-1917. את מסעותיו והרפתקאותיו הרבים, בארץ ובסביבתה, תיאר וסיכם בספרו: "זכרונות זואולוג עברי".
היה נשוי ליהודית בת שלמה גולדין, ואב לשניים: ד"ר בת-שבע אהרוני, אף היא זואולוגית, ששימשה כעוזרתו והמשיכה את עבודתו; ופרופ' יוסף אהרוני (Aharoni Joseph), פיזיקאי בחו"ל, שלאחר צאתו לגמלאות ושובו לישראל הקדיש את מרצו לשפה העברית ולתיקון הכתיב העברי.
אהרוני נפטר בירושלים ב-9 באוקטובר 1946, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. בתקופת ירושלים המחולקת נהרס קברו, ולאחר מלחמת ששת הימים לוקטו עצמותיו בידי החברה קדישא ונקברו מחדש בקבר אחים.
על שמו של אהרוני קרויים רחובות בערים ירושלים ורחובות.
בתו, בת-שבע אהרוני, כתבה ספר על תולדות חייו של אביה, שנותר בכתב יד.
ברומן "תמול שלשום" לש"י עגנון ישנו מפחלץ חיות בשם ארזף. אהרוני טען כל חייו כי עגנון ביסס את דמותו של ארזף עליו, על פי ראשי התיבות: 'אהרוני - ראש זואולוגֵי פלשתינה'. עגנון לא הכחיש במפורש את הטענה על ההשראה לדמות, אך כן הכחיש את טענת ראשי התיבות במילים: "ואתה חושד אותי שקראתי לארץ ישראל פלשתינה?".
ספריו
לאחר מותו:
The Sea – Live
The Sea – Live הוא סיבוב ההופעות השישי של הזמרת-יוצרת הבריטית מלאני סי, אשר התקיים בין שנת 2011 לשנת 2012. סיבוב ההופעות החל בקלן, גרמניה ב-28 בנובמבר 2011. ה-DVD של סיבוב ההופעות הופץ ב-27 בפברואר 2012 לזמן מוגבל והוא צולם בתיאטרון גלוריה (קלן), גרוינספן (המבורג) ובסי-קלאב (ברלין).
רצועה נסתרת
בתחום המוזיקה המוקלטת, רצועה נסתרת הוא שיר או קטע אודיו באלבום מוזיקה שאינו מופיע בפירוט שירי האלבום, ובכך "מפתיע" את המאזין. במקרים נדירים, "רצועה נסתרת" הוא למעשה שגיאה שהתרחשה במהלך המאסטרינג של האלבום. עם זאת, מאז עלייתם של שירותי סטרימינג דיגיטליים, כגון אייטונס וספוטיפיי, בתחילת המאה ה-21, רצועות נסתרות לא מופיעות יותר באלבומי מוזיקה.
The Sea – Live
רקע
ביוני 2011, מלאני הודיעה שהיא תצא לסיבוב הופעות במטרה לקדם את האלבום שלה, The Sea. בנובמבר 2011, האתר הרשמי של מלאני פרסם את הדברים הבאים: "לאחר שהוציאה חמישה אלבומים, יש למלאני שירים רבים ואנו לא יודעים מה עדיף שהיא תשיר במהלך ההופעות, לכן אתם אלו שתבחרו בשירים שאתם רוצים שהיא תופיע איתם במהלך סיבוב ההופעות".
רצועה נסתרת
מדי פעם לא ברור אם קטע מוזיקלי כזה או אחר הוא "מוסתר". לדוגמה, השיר "Her Majesty" של הביטלס, שלפניו 14 שניות של שתיקה, לא היה במקור באלבום האולפן ה-11 שלהם, Abbey Road. לפיכך, ישנו חוסר קונצנזוס על מה שנחשב לרצועה נסתרת. לחלופין, דברים כאלו מתוייגים כניסויי אדים מעורפלים, שגיאות או פשוט חלק בלתי נפרד משיר סמוך בתקליט.
The Sea – Live
רקע
באותו היום פורסמו צילומים מהחזרות הגנרליות, באתר שלה. עוד הוכרז כי התאריכים בלונדון אזלו וייתכן שיעבירו את המופעים שם למיקומים יותר גדולים, על מנת שיותר אנשים יוכלו להגיע.
רשימת השירים
להלן רשימת השירים איתם הופיעה במהלך סיבוב ההופעות בשנת 2011:
וולנובאחה
לפני הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, אוכלוסיית העיירה מנתה 21,166 תושבים.
במהלך הפלישה, שהתפתחה בהמשך למלחמת אוקראינה-רוסיה, חלקים ניכרים מהעיירה נחרבו וניזוקו קשות, ובמספר דיווחים העיירה כולה תוארה כהרוסה. ב-12 במרץ 2022, מושל מחוז דונצק פבלו קירילנקו הצהיר כי העיירה נהרסה כליל בעקבות הלחימה.
מלחמת העולם ה -2
במהלך מלחמת העולם השנייה התקיימו באזור וולנובאחה קרבות משמעותיים בין הוורמאכט לכוחות הצבא האדום, במהלך החודשים אוגוסט וספטמבר 1943. לאחר תום הקרבות, מספר יחידות סובייטיות זכו לתוארי כבוד הודות לעמידתם כנגד הפולשים.
הסכסוך האוקראיני-רוסי (2014 ואילך)
לאחר תחילתה של הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, כוחות רוסים פתחו בהפצצות שטח על אזור וולנובאחה, לרבות אזורים בהם מתגוררת אוכלוסייה אזרחית. טקטיקה זו תואמת את השיטות בהן השתמשה רוסיה בעבר על מטרות אזרחיות בסוריה, והובילו למשבר הומניטרי חריף בוולנובאחה, ולהרס כמעט מלא של העיירה בתחילת חודש מרץ,  כאשר כ-90% מהבניינים בה ניזוקו או נהרסו. התושבים ששרדו נותקו ממזון, מים וחשמל, וגופות שלא נקברו התפזרו ברחובות העיירה.
ב-11 במרץ, רוסיה טענה כי כוחות הרפובליקה העממית של דונצק כבשו את וולנובאחה.
ב-12 במרץ, פבלו קירילנקו, מושל מחוז דונצק, הצהיר כי העיירה נהרסה לחלוטין ולמעשה חדלה להתקיים, אך הלחימה נמשכה שם כדי למנוע מהכוחות הרוסים להמשיך ולהתקדם. Euronews דיווחה כי חלק ניכר מהעיירה הושמד לחלוטין במהלך הקרבות.
דמוגרפיה
העיירה מנתה 24,647 תושבים בשנת 2001. 52.9% מהאוכלוסייה הם ממוצא אוקראיני אתני, כאשר הרוסים מהווים 24.2% מהאוכלוסייה, 20% הם ממוצא יווני ו-0.7% הם ממוצא בלארוסי.
חולד שק המישורים
חולד שק המישורים (שם מדעי: Geomys bursarius) הוא מין של מכרסם מהמשפחה חולדי שק, החי באמריקה הצפונית שלאורך המישורים הגדולים. זהו אחד המכרסמים הנפוצים ביותר באזור זה ומהיונקים המתחפרים הנפוצים ביותר באמריקה הצפונית.
מאפיינים
חולד השק בעל פרווה צמרית בצבע חום עד שחור בפלג הגוף העליון וחום בהיר עד שזוף בפלג התחתון. הוא בעל כפות קצרות ולבנות וזנב קצר כמעט נטול פרווה. לחולד התאמות לחיי קרקע הכוללת עיניים ואוזניים קצרות ומנוונות, טפרים חדים וחזקים לחפירה והוא בעל כיסי לחיים גדולים מאוד ושיניים חותכות ארוכות ובולטות העוזרות לו לכרסם מבעד לדרכו. הלסתות שלו חזקות מספיק כדי לשאת מזון באורך של עד 7 ס"מ. בנוסף הוא בעל התאמות לחיים בתנאים קשים עם חילוף חומרים נמוך ועמידות לרמות חמצן נמוכות, פחמן דו-חמצני גבוה וירידה בצורך במים.
החולדים בעלי דו-צורתיות זוויגית כשהזכרים גדולים משמעותית מהנקבות, עם אורך גוף כולל של 25 עד 35 ס"מ ומשקל של בין 230 ל-473 גרם, לעומת אורך של 21 עד 32 ס"מ ומשקל של 128 עד 380 גרם בנקבות.
החולדים חיים במנהרות מתחת לאדמה וניזונים בעיקר משורשים ושתילי צמחים שוכני קרקע, ביניהם גם של צמחים רעילים. הם עצמם נטרפים בידי טורפים רבים הכוללים קויוטים, גיריות, סמוריים, עופות דורסים, חתולים, עכסנים וזעמן מלכותי. החולדים עמידים ביותר ומסוגלים לגרום לנזק קשה לחקלאות, מה שגורם להם להירדף בידיהם.
ארגיוס הראשון, מלך מוקדון
ארגיוס הראשון (ביוונית: Αργαίος A) היה מלך מוקדון באמצע המאה ה-7 לפנה"ס.
ביוגרפיה
ארגיוס היה בנו של פרדיקס הראשון ועלה לשלטון לאחר מותו. הוא שלט 31 שנים במהלך המאה ה-7 לפנה"ס. פוליאינוס טוען ש"ארגיוס מלך מוקדון" היה הראשון שהכניס לשימוש את התירסוסים כחלק מפולחן דיוניסוס. לטענתו של פוליאינוס, במהלך מלכותו של ארגיוס, פלש שבט הטולנטים האילירי בהנהגת מלכם גאלאורוס לממלכת מוקדון, וארגיוס נאלץ להילחם בהם כשהוא בנחיתות מספרית. על כן, הוא לקח נשים רבות, חימש אותן בתירסוסים והורה להן לנפנף בהם כאילו הם חניתות. האילירים ראו זאת ונמלטו. לזכר המאורע הורה ארגיוס להשתמש בתירסוסים במסגרת פולחן דיוניסוס. פוליאינוס לא מציין אם מדובר בארגיוס הראשון או בארגיוס השני, אולם סביר יותר להניח שמדובר בארגיוס הראשון.
יוסטינוס כותב שארגיוס "ניהל את הממלכה במתינות, והשיג את אהבת נתיניו". ירש אותו בנו פיליפוס הראשון. הוא אב קדמון של אלכסנדר הגדול.
פואה (פירושונים)
{{פירושונים|* פואה – עיר בצרפת
ראו גם
}}
יחסי אלבניה–רוסיה
יחסי אלבניה–רוסיה הם יחסי החוץ בין רפובליקת אלבניה לבין הפדרציה הרוסית. כינון היחסים הדיפלומטיים בין אלבניה לברית המועצות התרחש ב-7 באפריל 1924. שתי המדינות היו גם בעלות ברית בברית ורשה.
שתי המדינות חברות מלאות בארגון השיתוף הכלכלי בים השחור, בארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה, בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי (אלבניה היא חברה ואילו רוסיה היא מדינה משקיפה) ומועצת אירופה.
תחילת המלחמה הקרה
מכיוון שהצבא האדום מעולם לא נכנס לאלבניה, והאלבנים שיחררו בעצמם את המדינה שלהם. אלבניה פיתחה יחסים טובים מאוד עם יוגוסלביה, וקשריהם שלאחר המלחמה היו טובים מאוד.
קרע בגוש הקומוניסטי
במהלך הפיצול הסיני-סובייטי, אלבניה תמכה ברפובליקה העממית של סין. זה בודד אותם מההנהגה הסובייטית והתחיל את הפיצול הסובייטי-אלבני.
לאחר חילופי דברים חדים נוספים בין צירים סובייטים וסינים ברחבי אלבניה בקונגרס העשרים ושניים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות באוקטובר 1961, ראש ממשלת ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, תקף בפוליטביורו את האלבנים בגין הוצאתה להורג של חברה פרו-סובייטית במפלגת העבודה האלבנית, שהייתה בהריון, וברית המועצות ניתקה לבסוף את היחסים הדיפלומטיים עם אלבניה בדצמבר. לאחר מכן החזירה מוסקבה את כל היועצים והטכנאים הכלכליים הסובייטיים מהמדינה, כולל אלה שעבדו בארמון התרבות, ועצרה משלוחי אספקה וחלפים לציוד שכבר היו באלבניה. בנוסף, ברית המועצות המשיכה לפרק את מתקניה הימיים באי סזן, תהליך שהחל עוד לפני הפרידה ביחסים.
התפתחויות מאוחרות יותר
באוקטובר 1964, אנוור הוג'ה בירך על נפילתו של ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון, והמנהיגים החדשים של ברית המועצות הנהיגו פתיחות יתר כלפי טירנה. עם זאת התברר עד מהרה שההנהגה הסובייטית החדשה אינה מתכוונת לשנות את המדיניות הבסיסית שתתאים לאלבניה, והיחסים לא הצליחו להשתפר. התעמולה של טירנה המשיכה במשך עשרות שנים והתייחסה לפקידי ברית המועצות כאל "רוויזיוניסטים בוגדניים" ו"בוגדים בקומוניזם", ובשנת 1964 הוג'ה אמר שתנאיה של אלבניה לפיוס הם התנצלות סובייטית לאלבניה ופיצויים בגין נזקים שנגרמו למדינה. היחסים בין ברית המועצות לאלבניה ירדו לשפל חדש לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה בשנת 1968, אז הגיבה אלבניה על ידי נסיגה רשמית מהברית.
היחסים בין סין-אלבניה הסתיימו עד 1978. אפילו לאחר הפילוג הסיני-אלבני, האלבנים סירבו לנרמל את היחסים עם ברית המועצות, והותירו את ארצם מבודדת כמעט לחלוטין מהעולם החיצון.
יחסי אלבניה–הפדרציה הרוסית
מאז הכרזת העצמאות של קוסובו ב-2008, רוסיה גיבתה בעיקר את סרביה. עם זאת היחסים בין המדינות מתחילים להשתפר דרך הארגונים שהם חלק מהם. שגריר אלבניה ברוסיה בנובמבר 2018 הוא ארבן גזוני, ושגריר רוסיה באלבניה הוא אלכסנדר קרפושין. בתוך אזור הבלקן הרחב יותר נחשבת אלבניה למדינה הפרו-מערבית ביותר באזור, ובניגוד לשכנותיה (למעט קוסובו), יש לה תמיכה מועטה עד זניחה ברוסיה.
ביקורים רשמיים
הוג'ה טס ביולי 1947 למוסקבה כדי לכרות הסכם סחר עם ברית המועצות ולעסוק במשא ומתן נוסף עם יוסיף סטלין.
במאי 1959 ביקר ראש ממשלת ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, בטירנה בביקורו הראשון של מנהיג רוסי במדינה. מטרת הביקור הייתה ללחוץ על אלבניה לשקם את היחסים בין יוגוסלביה-אלבנים וסובייטים-אלבניים, כמו גם "למקד את כלכלתם בגידול פרי הדר ולא להתרכז בתיעוש". חרושצ'וב ביקר גם בעיר העתיקה בוטרינט, דרומית, שם העיר לשר ההגנה הסובייטי רודיון מלינובסקי, "תראה, כמה זה נהדר! אפשר לבנות כאן בסיס אידיאלי לצוללות שלנו. יש לדאוג לדברים הישנים האלה [התייחסות לממצאים ארכאולוגיים] לחפור אותם ולזרוק לים". הביקור נכשל על ידי חוסר אמון הדדי, אשר הביא ליציאתו מהארץ יומיים לפני לוח הזמנים.
נציגויות דיפלומטיות
אלבניה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה וקונסוליה כללית בסנקט פטרבורג. מאידך, רוסיה מחזיקה באלבניה שגרירות בטירנה בלבד.
בית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג
אוניברסיטת לייפציג למוזיקה ולתיאטרון (בגרמנית: Hochschule für Musik und Theater "Felix Mendelssohn Bartholdy" Leipzig) היא אוניברסיטה ציבורית בלייפציג, סקסוניה, גרמניה. האוניברסיטה, שפליקס מנדלסון ייסד ב-1843 כקונסרבטוריון למוזיקה, היא בית הספר הגבוה למוזיקה הוותיק ביותר בגרמניה.
המוסד כולל את "המכון למוזיקה כנסייתית" המסורתי, שייסד קרל שטראובה (1873–1950) ב-1919. בשנת 1972 נקרא בית הספר למוזיקה על שם מייסדו, פליקס מנדלסון ברתולדי. בשנת 1992 צורף "בית הספר האנס אוטו לדרמה בלייפציג", בית הספר הוותיק ביותר לדרמה בגרמניה, לאוניברסיטה.
סטאד ד'אביג'אן
מועדון הכדורגל סטאד ד'אביג'אן (בצרפתית: Stade d'Abidjan לשעבר: ד'אספי אביג'אן בצרפתית: d'ASFI Abidjan) הוא מועדון כדורגל מאביג'אן, חוף השנהב, שנשיאו הוא לוק אדו קוואמה.
בית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג
מלכתחילה היה קשר הדוק בין חניכות וניסיון מעשי עם התזמורת הגוונדהאוס והאופרה של לייפציג, כמו גם תיאטראות בחמניץ (התיאטרון העירוני של חמניץ), התיאטרון הממלכתי של דרזדן, תיאטרון האלה, תיאטרון לייפציג והתיאטרון הגרמני הלאומי בוויימאר.
סטאד ד'אביג'אן
המועדון נוסד בשנת 1936, באביג'אן בירת חוף השנהב וקיבל את השם "אספי" (ASFI).
בית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג
האוניברסיטה למוזיקה ותיאטרון היא אחת מ-365 אתרים שנבחרו בשנת 2009 על ידי הקבינט של גרמניה ומשרד נציג התעשייה והמסחר של גרמניה למבצע "גרמניה - ארץ של רעיונות".
היסטוריה
פליקס מנדלסון, המלחין והמנהל המוזיקלי של תזמורת הגוונדהאוס, ייסד קונסרבטוריון בלייפציג ב-2 באפריל 1843. מימון למוסד העניק משרת ציבור בכיר של ממלכת סקסוניה, יועץ החצר הבכיר לענייני משפט, היינריך בלימר (Heinrich Blümner) (1765–1839), שהעביר למלך פרידריך אוגוסטוס השני, מסקסוניה 20,000 טאלר.
בית הספר למוזיקה שכן בגוונדהאוס הראשון במרכז העיר. חברי התזמורת חויבו לכהן כסגל הוראה, מסורת שלא הופרה עד איחוד גרמניה בשנת 1990.
בשנת 1876 ניתן לבית הספר היתר לשנות את שמו ל"קונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בלייפציג" (Königliches Konservatorium der Musik zu Leipzig). המשכן החדש ברחוב גראסי 8 נחנך ב-5 בדצמבר 1887. האדריכל שבנה אותו בשנים 1885–1887 היה הוגו ליכט (1841–1923), ומיקומו היה ברובע המוזיקה של לייפציג, דרומית-מערבית למרכז העיר. תורם הבניין היה הפתולוג יוסטוס רדיוס (Justus Radius) (1797–1884).
רק בשנת 1924, שש שנים לאחר נפילתה של מלכות סקסוניה, שונה שם הקונסרבטוריון המלכותי ל"קונסרבטוריון הארצי למוזיקה של לייפציג" (Landeskonservatorium der Musik zu Leipzig).
בסמסטר הקיץ של 1938 היו 343 סטודנטים (גברים בלבד) רשומים לקונסרבטוריון, שתפס אפוא את המקום הרביעי בין בתי הספר למוזיקה ברייך הגרמני, אחרי האוניברסיטה לאמנויות בברלין (633 סטודנטים), בית הספר למוזיקה של קלן (406 סטודנטים) ובית הספר למוזיקה ותיאטרון של מינכן (404 סטודנטים).
המלחין האוסטרי יוהאן נפומוק דויד (1977–1895) ניהל את בית הספר מ-1939 עד 1945.
שם בית הספר שונה שוב ב-8 ביוני 1941 ל"בית הספר הממלכתי הגבוה למוזיקה, חינוך מוזיקלי ואמנויות הבמה" (Staatliche Hochschule für Musik, Musikerziehung und darstellende Kunst). ב-1944 נסגר בית הספר עד תום מלחמת העולם השנייה.
ב-10 באפריל 1992 סופח לבית הספר למוזיקה קולג' הנס אוטו לתיאטרון (המכללה הגרמנית הראשונה לתיאטרון) ותוצאת המיזוג היה "בית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון על שם פליקס מנדלסון ברתולדי" (Hochschule für Musik und Theater Felix Mendelssohn Bartholdy).
הבניין החדש נחנך בשנת 2001 וב-2004 זכה בפרס התאחדות האדריכלים הגרמנית. אקדמיה לתזמורת עובדת מאז 2004 בשיתוף פעולה עם תזמורת הגוונדהאוס, במטרה לעודד נגנים מן השורה הראשונה.
בוגרים ידועי שם
להלן רשימה נבחרת של בוגרים ידועי שם:
פרנסואה קלואה
פרנסואה קלואה (בצרפתית: Francois Clouet; סביבות 1510 – 22 בדצמבר 1572), צייר צרפתי.
ביוגרפיה
פרנסואה קלואה נולד בעיר טור, שעל גדות הנהר לואר, לז'אן קלואה שהיה צייר החצר של פרנסואה הראשון מלך צרפת. סבו של פרנסואה קלואה, שהיה ממוצא פלמי, הגיע לצרפת מארצות השפלה ונכסיו הופקעו על ידי בית המלכות הצרפתי. ב-1516, פרנסואה הראשון מלך צרפת חתם על מסמך שהעניק מחדש נכסים אלה למשפחת קלואה. החל ב-1536 עבד פרנסואה קלואה לצד אביו וב-1541, אחרי מות אביו, ירש את משרת צייר החצר של פרנסואה הראשון.
פרנסואה קלואה המשיך לשמש כצייר החצר של אנרי השני, פרנסואה השני ושארל התשיעי מלכי צרפת. בנוסף על דיוקנותיהם של מלכים אלה הוא צייר גם את דיוקנה של קטרינה דה מדיצ'י, של אליזבט מאוסטריה, שהייתה אשתו של שארל התשיעי, ושל אנשי חצר המלכות הצרפתי של תקופתו. ציורים אלה זכו לשבחים רבים מצדם של משוררים בני התקופה, ובהם פייר דה רונסאר וז'ואקן די בלה. פרנסואה קלואה נפטר בפריז ב-1572.
רייצ'ל פורטמן
רייצ'ל מרי ברקלי פורטמן (באנגלית: Rachel Mary Berkeley Portman; נולדה ב-11 בדצמבר 1960) היא מלחינה בריטית, ידועה בהלחנת פסקולים לסרטים.
אודות
פורטמן נולדה ב שבמחוז מערב סאסקס באנגליה. היא למדה בבית הספר היוקרתי צ'ארטרהאוס (Charterhouse School) והחלה להלחין בגיל 14. עם סיום התיכון החלה ללמוד מוזיקה באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1988 הוענק לה פרס המלחין הצעיר של השנה (Young Composer Of The Year-Award) ממכון הסרטים הבריטי.
בשנת 1995 נישאה לבמאי והמפיק האיטלקי אוברטו פאזוליני (Uberto Pasolini) ולזוג שלושה ילדים.
פיליפוס הראשון, מלך מוקדון
פיליפוס הראשון (ביוונית: Φίλιππος A) היה מלך מוקדון בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס.
ביוגרפיה
פיליפוס היה בנו של ארגיוס הראשון, וירש אותו לאחר מותו. על פי אוסביוס מקיסריה הוא שלט 33 שנים, אולם יוסטינוס טוען שהוא מת בגיל צעיר, ובנו הבכור אארופוס הראשון הוכתר למלך בעודו תינוק.
יריעה טורית
חרוטים
יהי סריג. חרוט הוא תת-מונואיד רווי. זאת אומרת תת-קבוצה סגורה לחיבור המכילה את 0 ומקימת:
בניה של יריעה טורית לפי חרוט
נניח כי הוא חרוט קמור בחזקה (אינו מכיל שום עותק של \Z). היריעה הטורית U_\sigma המגיעה מן החרוט היא הספקטרום של חוג המונואיד של החרוט הדואלי ל-\sigma.
משפט: כל יריעה טורית אפינית מתקבלת בצורה כזו.
יריעה טורית של מניפה
מניפה היא אוסף חרוטים כך שהדופן של כל חרוט הוא חרוט באוסף והחיתוך של שני חרוטים הוא דופן של כל אחד מהם.
כאשר חרוט \tau הוא דופן של חרוט \sigma, ניתן לזהות את היריעה U_\tau כתת-קבוצה פתוחה של U_\sigma.
היריעה הטורית המגיעה מהמניפה היא איחוד היריעות המגיעות מכל אחד מהחרוטים באוסף, כאשר כל שתי יריעות מודבקות לאורך הקבוצה הפתוחה שמגיעה מהדופן המשותף לשני החרוטים.
ניתן להסיק תכונות מסוימות של היריעה הטורית מתוך המבנה הקומבינטורי של המניפה. למשל:
תהילים ל"א
תוכן המזמור
מזמור ל"א מורכב מעשרים וחמישה פסוקים. ומחולק לשני חלקים על פי מבנה דומה:
א'-ט
המשורר פותח את המזמור בהצהרה על אמונו באלוהים (ב'), ועובר לתפילה לאלוהים שישמע לבקשתו "הַטֵּה אֵלַי אָזְנְךָ מְהֵרָה הַצִּילֵנִי" (ג'),
לאחר מכן הוא חוזר ומוסיף בתיאוריו את אמונו וביטחונו באלוהים ומבקש שיציל אותו מצרותיו (ה'). הוא מעלה שתי סיבות לבקשה שלו;
סיבה ראשונה: אלוהים הוא שיכול להציל ולהושיע: "בְּיָדְךָ אַפְקִיד רוּחִי פָּדִיתָ אוֹתִי ה' אֵל אֱמֶת" (ו')
סיבה שנייה: אלוהים עוזר לאוהביו ובוטחיו ולא לשונאיו (ז').
לאחר הישועה, מודה המשורר לאלוהים: "אָגִילָה וְאֶשְׂמְחָה בְּחַסְדֶּךָ אֲשֶׁר רָאִיתָ אֶת עָנְיִי יָדַעְתָּ בְּצָרוֹת נַפְשִׁי" (ח').
י'-כ"ה
גם חלקו השני של המזמור נפתח בתפילה לישועה: "חׇנֵּנִי ה' כִּי צַר לִי עָשְׁשָׁה בְכַעַס עֵינִי נַפְשִׁי וּבִטְנִי" (י'). המשורר מרחיב מעט על בעיותיו: "כִּי שָׁמַעְתִּי דִּבַּת רַבִּים מָגוֹר מִסָּבִיב בְּהִוָּסְדָם יַחַד עָלַי לָקַחַת נַפְשִׁי זָמָמוּ" (י"ד).
כמו בתחילת הפרק, גם בחלקו השני המשורר ממשיך לנמק את בקשתו. בפתיחה מפרט המשורר את הביטחון שלו באלוהים: "וַאֲנִי עָלֶיךָ בָטַחְתִּי ה' אָמַרְתִּי אֱלֹהַי אָתָּה" (ט"ו).
כמו בחלקו הראשון של הפרק, אחרי תחינתו מקבל המשורר ישועה ומודה לאלוהים: "בָּרוּךְ ה' כִּי הִפְלִיא חַסְדּוֹ לִי בְּעִיר מָצוֹר" (כב).
המזמור נחתם בחיזוק ידי חסידי האלוהים: "חִזְקוּ וְיַאֲמֵץ לְבַבְכֶם כָּל הַמְיַחֲלִים לַה'" (כ"ה).
בתרבות
הפסוק האחרון של המזמור "חִזְקוּ וְיַאֲמֵץ לְבַבְכֶם כָּל הַמְיַחֲלִים לַה'" זכה ללחן וביצוע של הזמר הדתי ביני לנדאו. בשיר "כל המיחלים", מתוך האלבום "מעבר לגבולות".
לקראת מופעי "צמאה" בשנת 2016 שר עמיר בניון את חלקו הראשון של הפסוק השני בפרק בביצוע מולחן: "בְּךָ ה' חָסִיתִי אַל אֵבוֹשָׁה לְעוֹלָם", השיר נקרא "בך ה' חסיתי". (האמת היא שהניגון הזה הוא על פסוק דומה מפרק עא בתהילים. הניגון הולחן לכבוד יום ההולדת של הרבי מליובאוויטש ליום הולדתו ה70 בשנת תשלב. לתיקונכם)
ב-14 בדצמבר 2020 מזכיר המדינה של ארצות הברית דאז מייק פומפאו בעמוד הטוויטר שלו גם כן את הפסוק האחרון במזמור.
היריבות בין זניט סנקט פטרבורג לבין קרסנודאר
היריבות בין זניט סנקט פטרבורג לבין קרסנודאר הוא יריבות הכדורגל בין מועדון זניט סנקט פטרבורג לבין מועדון קרסנודאר, המהווה לאחת היריבויות המתוחות בכדורגל הרוסי. מאז העשור השני של המאה ה-21 כל מפגש בין הקבוצות מהווה למשחק מתוח במיוחד ופורה שערים.
אצטדיוני הקבוצות
עד אוקטובר 2016 קרסנודאר אירחה את משחקי הבית באצטדיון קובאן המכיל 31,654 מושבים. באוקטובר 2016 נחנך אצטדיון קרסנודאר. מה-10 באוגוסט 1994 עד ה-8 באפריל 2017 זניט אירחה את משחקיה באצטדיון פטרובסקי המכיל 21,570 מושבים. מה-22 באפריל 2017 זניט מארחת את משחקיה בגזפרום ארנה, המכיל 64,468 מושבים.
כדורגל נשים
היריבות בין זניט סנקט פטרבורג לבין קרסנודאר נמשך גם בענף כדורגל נשים וכל מפגש בין מועדון זניט סנקט פטרבורג לבין מועדון קרסנודאר, מהווה גם לאחת היריבויות המתוחות בכדורגל נשים ברוסיה.
בפעם הראשונה שחקני שתי הקבוצות שיחקו זו מול זו במחזור השביעי בליגת העל. המשחק בסנקט פטרבורג באצטדיון סמנה התברר כמבדר להפליא והתוצאה הייתה תיקו 2:2.
מפגש הגומלין במחזור האחרון בליגת העל היה חשוב לשתי הקבוצות — המשחק המכריע עשוי היה להשפיע על המיקום הסופי בטבלה. בנוסף, לאחר התיקו במפגש הקודם, כל קבוצה רצתה להוכיח כי הם אלה שהיו חזקות יותר. המשחק אמור היה להתקיים ב־22 בנובמבר. עם זאת, בשל מקרי קורונה בקרסנודאר, החליטה ההתאחדות לכדורגל לבטל את המשחק.
כבר בשנת 2021 נפגשו שוב זניט וקרסנודר במגרש הכדורגל. במסגרת מחנה האימונים החורפי בטורקיה, הקבוצות שיחקו משחק ידידות. זניט ניצחה 3:1 מצמד של לינה יאקופובה ושער של אנסטסיה שופו.
בעונת 2021 הקבוצות נפגשו במחזור הששי בקרסנודאר. זניט ניצחה 4-0. במחזור העשירי במגרש הביתי שחקניות זניט חיזקו את מעמדן בטבלה ושוב ניצחו 2:1 את קראסנודאר.
במשחק המחזור ה־19, ב־26 באוגוסט 2021, זניט שוב ניצחה, הפעם 3:1 וחיזקה את מיקומה במקום השני בטבלת הליגה.
שבעה ירחים
שבעה ירחים הוא אלבום הבכורה של הצמד המוזיקלי הישראלי סטטיק ובן-אל תבורי. האלבום יצא לאור ב-6 ביולי 2021, על ידי חברות התקליטים גאגא בוקינג ו-Mobile1 Music. האלבום כולל הופעות אורח של ליאור נרקיס, נטע ברזילי, רן דנקר, רמי קלינשטיין, אגם בוחבוט ורון נשר.
רקע והכרזה
על האלבום הכריז סטטיק ב-26 ביוני 2021 באינסטגרם, יחד עם רמזים לשמות שבעת השירים באלבום. מ-28 ביוני 2021, בכל יום בשבוע בשעה 20:00, מלבד שישי, יצא סינגל מתוך האלבום. הסינגל הראשון, הנושא את שם האלבום, הוא היחיד אותו מבצעים סטטיק ותבורי בלבד, כשהשאר הם שיתופי פעולה.
ביקורות
אמיר שוורץ מ-ynet העניק לאלבום ביקורת שלילית, ואמר כי הוא "נטול הברקות אמיתיות ומציע פופ נוסחתי שאיננו אלא עוד זרוע עסקית אחת במותג המתרחב" וכי "הפופ הנוסחתי של סטטיק ובן אל מתנהג כמו אפליקציה, אבל לא לכל שימוש מושקע בטכנולוגיה אפשר להצמיד את תג המחיר של ווייז". גם בן שלו העניק לאלבום ביקורת שלילית, ואמר כי "הרעיון עצמו מוצלח, אבל המימוש המוזיקלי שלו חיוור למדי, רחוק מלהלהיב, ובעיקר לא מצדיק את הקונספט. התגעגעתם לעונג המתמשך, ההדרגתי, הרב־ממדי, שמעניקים אלבומי פופ טובים? לא תמצאו אותו ב'שבעה ירחים'".
דודי פטימר ממעריב אונליין כתב כי "זהו לא אלבום מושלם. יש בו דברים מיותרים, יש בו גם כמה רגעים משעממים, אבל יש בו כמה הברקות ששוות את הסבלנות וההמתנה, מציגות לראווה את הפופ הישראלי בשיא תפארתו וקדמתו המוזיקלית (וגם ההפקתית) ובהקשר זה, השלם עולה על סך חלקיו".
ראובן רובין
ראובן רוּבִּין (13 בנובמבר 1893, גאלאץ – 13 באוקטובר 1974, תל אביב) היה מגדולי הציירים הישראליים; התפרסם בתקופת המנדט הבריטי ובראשית המדינה. הוא ביטא ביצירותיו את תחושת האור והרוחניות של ארץ ישראל. על מכלול יצירתו זכה בפרס ישראל לשנת 1973.
קורות חיים
ראובן רובין נולד בגאלאץ שברומניה למשפחה חסידית ענייה, בשם ראובן זליקוביץ'. אביו היה חזן. בשנת 1912 עלה לארץ ישראל בפעם הראשונה, והחל ללמוד אמנות בבצלאל. הוא לא אהב את השיטה שהייתה נהוגה בבצלאל, וכעבור שנה, ב-1913, עזב לפריז, כדי ללמוד באקדמיה "אקול דה-בוזאר". עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר לרומניה לעיירה פלטיצ'ן שבצפון מולדובה הרומנית, ובה נשאר עד תום המלחמה. ב-1915 ערך ביקור באיטליה.
ב-1919 הגיע לצ'רנוביץ (בירת בוקובינה) ושהה בה עד 1920, כשאז נסע לארצות הברית. בתקופת זו פרסם מספר יצירות שיריות ביידיש, בין היתר בכתב העת Libertatea (ברומנית: החירות). שיאו של המסע היה תערוכת יחיד בניו יורק ב-1922.
ב-1923 שב רובין לארץ ישראל חדור בתפיסה אמנותית ייחודית ובעל ידע בטכניקות ציור שהכיר באמריקה. הוא היה מהבולטים באמני אסכולת ארץ ישראל שמרדו באסכולה ה'גלותית', לשיטתם, שנלמדה לכאורה בבצלאל. ב-1924 היה רובין הצייר הארצישראלי הראשון, שהציג תערוכת יחיד של ציוריו במגדל דוד שבירושלים. שם התערוכה היה "הכל מזמר בקווים ובצבעים את יופי החיים".
בעקבות סירובו של הנציב העליון הרברט סמואל להשתתף בפתיחת התערוכה בשל הסתייגותו מסגנונו האמנותי של רובין, השתתף רובין בהקמת אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל, ונבחר לוועד הראשון שלה ביחד עם יוסף זריצקי ואברהם מלניקוב. במשך מספר שנים היה יושב ראש האגודה.
ראובן רובין נהג לחתום על ציוריו בשם "ראובן", צייר בסגנון גאה ואישי, וכמו ציירים אחרים בני דור החלוצים יצר בסגנון ארצישראלי נקי וישיר. עם השנים הלך ופחת המבע החומרי בציוריו, והנושאים נעשו יותר ויותר רוחניים, אפופים בכעין עשן קסום או ערפל מואר. הוא הרבה לצייר את נופי הארץ, עצי הזית, ואת נופי ירושלים והגליל.
כמו כן עבד ראובן בתכנון תפאורה לתיאטרון הבימה, ולעוד תיאטראות בתל אביב.
ב-1948 מונה לחבר בוועדה המקצועית של ועדת הסמל והדגל, שבחרה בסמל מדינת ישראל. בשנים 1948–1950 היה הציר הדיפלומטי הראשון של ישראל ברומניה.
ראובן זכה בפרס דיזנגוף ב-1964, ובפרס ישראל ב-1973.
תערוכות
בשנת תשס"ז 2007 נערכו שתי תערוכות תערוכה רבות היקף של עבודתו, אליהן הובאו יצירות ממוזיאונים, מוסדות ציבור ואספנים פרטיים ברחבי תבל. היצירות הוצגו במוזיאון ישראל בתערוכת "נביא בעיר", ובמוזיאון תל אביב לאמנות, בתערוכת "מקום חלום".
פשמישל פיטר
פשמישל פיטר (בצ'כית: Přemysl Pitter היגוי נכון: פשמיסל או פז'מיסל; 1895, פראג – 1976, Affoltern am Albis שבקנטון ציריך), היה סופר, פעיל זכויות אדם וחסיד אומות העולם מצ'כיה.
קורות חיים
פיטר היה מתנדב בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, ועקב מוראותיה, נטה לפציפיזם. הוא החל ללמוד בסמינר תאולוגי אוונגליסטי, החל לפעול בשורות ארגון בינלאומי של סרבני מצפון, הטיף לאי-אלימות והקדיש עצמו לנזקקים. בשנת 1933 ייסד בית יתומים בפראג. פיטר היה חבר בארגון הבינלאומי נגד מלחמה ואחד ממנהליו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
הגסטפו חקר אותו אך הוא לא נרתע והמשיך בפעילותו למען יהודים עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה מונה פיטר לחבר באחד מגופי השלטון הצ'כוסלובקיים ובתפקידו זה נסע לטרזיינשטט והעביר ילדים ניצולי השואה לבתי הבראה ומעונות ברחבי המדינה, בעיקר מדרום-מזרח לפראג. הוא סיפק את צורכי הבריאות, החינוך והתזונה שלהם, ושידך בין יתומים לבין מאמצים פוטנציאליים. כ-35 מהילדים להם סייע פיטר היגרו לישראל, בהם יהודה בקון. עוד סייע פיטר למאות ילדים גרמנים שנכלאו לאחר מלחמת העולם השנייה וגורשו לגרמניה. עם עליית המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה נאלץ פיטר לעזוב את המדינה. הוא היגר לגרמניה ומשם עבר לשווייץ. שם המשיך בפעילות רווחה וכן כתב מספר ספרים, ביניהם ספר על חייו וספר על פעילות ההצלה שלו למען ילדים.
הכרה
בשנת 1964 הכיר יד ושם בפשמישל פיטר בתור חסיד אומות העולם. בשנת 1973 קיבל פיטר מנשיא גרמניה גוסטב היינמן את עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
פור (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
הקרב החמישי על האיזונצו
הקרב החמישי על נהר איזונצו התקיים בין 9 במרץ ועד 15 במרץ 1916, בין איטליה ובין אוסטרו-הונגריה.
אארופוס הראשון, מלך מוקדון
אארופוס הראשון (ביוונית: Ἀέροπος A) היה מלך מוקדון במהלך המאה ה-6 לפנה"ס.
ביוגרפיה
אארופוס היה בנו של פיליפוס הראשון, וירש אותו לאחר מותו. על פי יוסטינוס, אביו מת כאשר הוא היה עדיין תינוק, ובאותו זמן השתוללה מלחמה בין מוקדון לאילירים. חיילי הצבא המוקדוני לקחו את אארופוס התינוק בעריסתו, והובילו אותו לשדה הקרב כדי להעלות את מורל החיילים בחזית. הוא שלט 20 שנים, ובנו אלקטס הראשון ירש אותו.
הולדן 48-215
הולדן 48–215 (באנגלית: Holden 48-215, שם בלתי רשמי: Holden FX) הם דגמים של מכוניות משפחתיות גדולות וטנדר מסוג "utility" אשר יוצרו על ידי יצרנית הרכב ג'נרל מוטורס-הולדן (General Motor Holden) האוסטרלית, חברת בת של קונצרן ג'נרל מוטורס האמריקאית, בין השנים 1953 – 1948.
יואב שניידר
יואב שניידר הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה המכהן כמפקד חטיבת אגרוף הברזל.
ביוגרפיה
במלחמת לבנון השנייה שימש מפקד מחלקה בחטיבה 188. ב-3 באוגוסט נפגע הטנק עליו פיקד מטיל נגד טנקים. שניידר נפצע קשה ושלושת אנשי הצוות נהרגו. בשנים 2018–2020 פיקד על גדוד 82 בחטיבה 7. באוגוסט 2020 שימש מפקד גדוד 532 בחטיבה 460 עד 4 בספטמבר 2022. לאחר מכן מונה לסגן מפקד חטיבת הנח"ל. בשנת 2023 מונה למפקד חטיבת אגרוף הברזל.
קרלו קולודי
קורות חייו
קרלו לורנציני נולד בפירנצה. אביו היה טבח במקצועו ואמו, אנג'לה אורצלי (Angela Orzali), עקרת בית. אמו נולדה בכפר הטוסקני קולודי (כיום שכונה בעיר פשיה), שם בילה לורנציני חלק ניכר מילדותו ומאוחר יותר הוא אימץ שם זה כשם העט שלו. בשנים 1837-1842 למד בסמינר לכמרים. בגיל 20 החל בכתיבת מאמרי ביקורת בכתב העת המוזיקלי "איטליה המוזיקלית" (L' Italia Musicale), שהיה בין החשובים באיטליה בתחומו בעת ההיא.
במהלך איחוד איטליה, בשנים 1848-1860 התנדב לצבא הטוסקני. בתקופה זו היה פעיל פוליטית, פעילות זו השתקפה ביצירותיו הספרותיו המוקדמות ובעובדה שייסד את העיתון הסאטירי "פנס הרחוב" (Il Lampione). העיתון נסגר בהוראת הצנזורה ב-1849, אולם שב להתפרסם החל ממאי 1860, בעקבות משאל העם שתמך בהצטרפות לפיימונטה. בנוסף פרסם גם במספר כתבי עת פוליטיים. בשנת 1856 פרסם את הרומן "בקיטור" (In vapore) שהביא לראשונה לפרסומו. באותה שנה השתמש לראשונה בשם העט "קרלו קולודי". בנוסף הוא פרסם מאמרים סאטיריים וסיפורים קצרים ועבד בוועדת הצנזורה לתיאטרון.
לורנציני פרסם גם קומדיות, מאמרי ביקורת, רשימות פדגוגיות, וסדרת סיפורים דידקטיים לילדים. הוא החל בכתיבה לילדים בשנת 1875, כאשר פרסם את "סיפורי הפיות" (I raconti delle fate), אוסף אגדות מאת שארל פרו, שתורגמו מצרפתית. בשנה שלאחר מכן פרסם את "ג'יאנטינו", "הקטנטן" (Minuzzolo) ואת "מסעו של ג'יאנטינו באיטליה" (Il viaggio per l'Italia di Giannettino), סיפור בהמשכים העוסק באיחוד איטליה כפי שהוא משתקף במחשבותיו האירוניות ובמעשיו של ג'יאנטינו, גיבור העלילה. בשנים הבאות כתב מספר ספרים ששימשו להוראת חשבון, דקדוק וגאוגרפיה במדינה האיטלקית הצעירה.
קרלו לורנציני הלך לעולמו ערירי ונטמן בבית הקברות בפירנצה, עיר הולדתו. לאחר מותו תרמה משפחתו את כתביו לספריה הלאומית המרכזית בפירנצה, שם הם שמורים עד היום.
לאחר מותו הפך ספרו פינוקיו להצלחה אדירה גם מחוץ לאיטליה, תורגם לשפות רבות, הומחז והוסרט.
תאולוגיית החילופין
תאולוגיית החילופין היא מונח שנטבע כדי לתאר יסוד אמוני מרכזי בנצרות, לפיו מאז בואו של ישו, הכנסייה היא היורשת הבלעדית של בחירת עם ישראל ומהווה את עמו היחיד של אלוהים. תפיסה זו משתלבת באמונה שתוקף התורה כמערכת מחייבת פקע. לרעיון החילופין, או העליונות, יש מספר פרשנויות וביטויים בכתבי הוגי הנצרות, מאבות הכנסייה ועד התקופה המודרנית.
הברית החדשה
כבר בבשורה על-פי יוחנן פונה ישו לאחד מתלמידיו ומתארו כ"הִנֵּה בֶאֱמֶת בֶּן־יִשְׂרָאֵל" (ἀληθῶς Ἰσραηλίτης). הבשורה, שמחבריה נרדפו והוקעו מתוך הקהל היהודי הרחב, נכתבה מתוך ההשקפה – שנשאבה מפרשנות דברי הנביאים והייתה נפוצה למדי בימי בית שני, כעולה בין היתר ממגילות מדבר יהודה – לפיה בקץ הימים המתקרב תיוושע רק "שארית ישראל" ורוב היהודים יכחדו. באופן דומה לכיתות אחרות, הנוצרים היוחנניים ראו עצמם כ"שארית" זו ואת יתר העם כפושעים ומחללי קודש שדינם לאבדון. בחזון יוחנן מזהיר הכותב מפני "הָאֹמְרִים יְהוּדִים אֲנַחְנוּ וְאֵינָם כִּי אִם־כְּנֵסֶת הַשָּׂטָן" (ניסוח שחוקרים הצביעו על דמיונו לרעיונות המובעים בכתבי כת היחד מקומראן, שאף חבריה ראו עצמם באור דומה), כנראה מתוך סברה שרק הכיתה הנוצרית שלו מהווה את עם ישראל.
באיגרת אל הרומאים (ט' ו'-י"ג) כתב פאולוס השליח: . באיגרת אל הגלטים (ו' ט"ו) הוסיף:. ציטוטים אלה מובאים בדרך כלל כעדות מוקדמת חשובה למושג החילופין, אך רוב החוקרים מעריכים כיום כי בתקופה זו פאולוס עדיין התייחס ליהודים בלבד כ"ישראל" וטרם השווה בין יהודים נוצרים למומרים החדשים מקרב הגויים. דעה דומה בבסיסה מובעת כיום גם כלפי אמרות מקורבות של פטרוס.
אבות הכנסייה ובימי הביניים
עם החרפת הפולמוס היהודי-נוצרי, הלך והקצין השיח. בדיאלוג עם טריפון היהודי (פרק 135) ליוסטינוס מרטיר, הופיע לראשונה הטיעון לפיו הכנסייה היא המחזיקה במעמדו של ישראל: (Ἰσραηλιτικὸν τὸ ἀληθινόν) חוקרים הבחינו בגוונים רבים בהתייחסויות אבות ומנהיגי הנצרות לנושא החילופין.
חלוקה בסיסית אחת היא בין גישת הענישה, הגישה המעשית והגישה המבנית. הראשונה מדגישה את זניחת "ישראל שבבשר" על ידי אלוהים עקב חטאיו המתמשכים, סירובו לשמוע לתוכחות נביאים במשך מאות שנים ולתקן את דרכיו ולבסוף דחייתו את ישו. היא מצביעה על חורבן המקדש והפסקת הקרבנות כמסר ישיר המעיד על הבחירה החדשה. תפישה זו הייתה נפוצה במיוחד בקרב אבות הכנסייה, בתקופה בה היה הפילוג טרי והיה מספר ניכר של יהודים-נוצרים או בעלי רקע כזה. כך, למשל, אוסביוס מקיסריה פירש את ארבעים השנים שעברו מן הצליבה ועד לחורבן הבית כתקופת חסד המקבילה לדור המדבר, בה ניתן ליהודים זמן להתחרט על הריגת ישו ושבמהלכה מעמדם בעיני אלוהים עדיין היה דינמי, במעין תקופת-מעבר שנחתמה עם הריסת המקדש שהיוותה עונש צפוי מראש בידי הנביאים למי שלא ישוב בו. לקטנטיוס הכריז בחלק הרביעי של Institutiones Divinae שכתב סביב 310 (פרק י"א): "אם לא יכפרו על חטאותם אשר עשו ושבו אל אלוהיהם, ישנה בריתו וחיי עולם ייתן לגויים, וייבחר לו עם נאמן מבין זרים." גם מרטין לותר היה מצדד קיצוני במודל הענישה.
הבנה אחרת היא ההחלפה המעשית, שעוינת פחות ומדגישה את ההיבט של החילופין כמוכתבים מראש כחלק מתוכנית הבריאה של אלוהים, שכיוון לכך שיבוא יום ועם ישראל יוחלף על ידי גוף אוניברסלי שיישא את דברו לקצווי ארץ. בכך השלים "ישראל שבבשר" את ייעודו בהיסטוריה ותפקיד העם הנבחר עבר לידי הנוצרים, "ישראל שברוח".
קנדל סולן הצביע על עוד גישה, מוצהרת פחות ומובלעת, אותה כינה "מבנית". זו שואבת מפרשנות נפוצה למעמד הברית הישנה בקרב תאולוגים רבים: הסיפור המקראי רלוונטי רק בחלקו בתחילת ספר בראשית העוסק בחטא הקדמון, ומרגע הגירוש מגן עדן ועד לבוא ישו הקשר בין המין האנושי לאל לקוי וזניח. התפישה המבנית כמעט ומתעלמת מהקנון התנ"כי ומתפקיד ישראל בו.
גם האופן בו התחוללו החילופין איננו מושא להבנה אחידה. יש שהדגישו, בהתאם לתפישת הענישה, כי מעמד העם הנבחר פקע באחת עם תחיית ישו מן המתים, ומעתה כל אדם מתחיל מאפס וחייב להיכנס לגוף החדש. מודל אחר הוא אינטגרטיבי יותר: היהודים הנוצרים, ובעיקר הקהילה הנוצרית המקורית בירושלים, נותרו לבדם בחזקת נבחרים והיוו את הגרעין אליו נסתפחו הנוצרים הגויים.
במאה העשרים והלאה
בעיקר מאז השואה, עומעם רעיון החילופין ואצל הוגים מסוימים אף בוטל לגמרי. קרל בארת, מגדולי התאולוגים הפרוטסטנטים, קבע שעם ישראל נותר בחזקת עד לאמיתות התנ"ך עבור הנוצרים, והכיר בכך שיש לו מעמד מסוים ככזה גם לאחר בוא ישו. מצד הקתולים, קבעה ועידת הוותיקן השנייה בהצהרת "נוסטרה אטאטה" מ-1965: חוגים ליברליים אף ניסו לבטלו כליל: פול ון ביורן האפיסקופלי הטיף לדגם אחר, נטול חילופין, שלפיו "מציאות היהודים, הקיימת בהיסטוריה מתוקף בחירתם, ואמונתם על אף אי-אמונתם, היא מוצקה ואמיתית לא פחות משל הכנסייה." דעות דומות נפוצות כיום בקרב מספר ניכר מהכנסיות, והצהרות רבות הבהירו כי עם ישראל לא הוחלף על ידי הכנסייה ויש לו עוד תפקיד בתוכניתו של אלוהים.
עם זאת, בעלי השקפה אורתודוקסית, כמו אגודת הקדוש פיוס העשירי הקתולית, דוחים מכל וכל נימה פייסנית כזו וממשיכים להחזיק בגרסה נחרצת של תאולוגיית החילופין. בניגוד לכך, ליברלים קיצוניים ספורים, לרוב לא מתוך הממסד, תומכים בהכרה ביהדות כדת לגיטימית המציעה ישועה שאינה מותנית בקבלת הנצרות.
Starving
Starving (בעברית: רעב) הוא שיר של הזמרת האמריקאית היילי סטיינפלד והצמד האמריקאי גריי, בהשתתפות המפיק הרוסי-גרמני זד. השיר נכתב על ידי חברי גריי מייקל טרוארטה וקייל טרוארטה, רוברט מקורדי, כריסטופר פטרוסינו ואסיה ווייטקר. הוא יצא ב־22 ביולי 2016, באמצעות ריפבליק רקורדס ויוניברסל מיוזיק גרופ. השיא נכלל במהדורה היפנית של מיני-אלבום הבכורה המורחב של סטיינפלד, Haiz. הוא משמש כסינגל השלישי והאחרון של האלבום.
רקע
בראיון עם ניילון, אמרה סטיינפלד, "'Starving' הוא שיר על היכרות עם מישהו, היכרות עמוקה עד כדי כך שאף על פי שהיית מישהו לפני שהאדם הזה הגיע, מהרגע שפגשת אותו הוא נתן לך את השקפה חדשה כולה על עצמך ועל החיים. זה הרעיון שמאז שנכנסת לחיי הכל שונה, ולא ידעתי שזה יכול להיות שונה כל כך מאז שנכנסת לחיי."
אלקטס הראשון, מלך מוקדון
אלקטס הראשון (ביוונית: Ἀλκέτας) היה מלך מוקדון במהלך המאה ה-6 לפנה"ס.
ביוגרפיה
אלקטס היה בנו של אארופוס הראשון, ועלה לשלטון לאחר מותו. הוא שלט 18 שנים, וירש אותו בנו אמינטס הראשון. תקופת שלטונו הייתה ככל הנראה ללא אירועים מיוחדים, שכן יוסטינוס כלל לא מזכיר אותו ברשימת מלכי מוקדון שלו.
אלכסנדר טירנניץ'
אלכסנדר טירנניץ' (בסרבית: Aleksandar Tirnanić; 15 ביולי 1910 – 13 בדצמבר 1992) היה כדורגלן ומאמן יוגוסלבי, ששיחק בעמדת הכנף ימני. הוא השתתף עם נבחרת יוגוסלביה במונדיאל הראשון ב-1930, ונחשב לאחד מגדולי שחקני OFK בלגרד בכל הזמנים.
ביוגרפיה
טירנניץ' נולד ב-15 ביולי 1910 בעיירה הקטנה קרניבו שבממלכת יוגוסלביה של אז. כשהיה תינוק עבר עם משפחתו לבירה בלגרד. הוא בקושי זכר את אביו שמת בשנת 1914 במהלך מלחמת העולם הראשונה. טירנניץ' פיתח אהבה לכדורגל מגיל צעיר ושיחק במגרשי שכונת בארה ונצ'יה שלצד נהר סאווה. את קריירת הנוער שלו החל כאשר המאמן רדנקו מיטרוביץ' הבחין בו משחק שם והביא את הכישרון הצעיר למחלקת הנוער של SK יוגוסלביה. עם זאת, טירנניץ' עבר במהרה למחלקת הנוער של OFK בלגרד, שם התפתח לשחק ככנף ימני. כשהוא מימש את הפוטנציאל שלו הוא פרש מלימודים למען הכדורגל.
בשנת 1927 כשהוא בן 17 עשה את הופעת הבכורה במדי OFK בלגרד, תפס את מקומו במהרה ושיתף פעולה בקישור עם בלאגויה מריאנוביץ'. את מרבית הקריירה הוא בילה במועדון שעבורו ערך 500 הופעות וכבש 523 שערים, ובנוסף לכך זכה עימו ב-5 תוארי אליפות. בשנת 1937 עזב את OFK בלגרד ושיחק בכמה קבוצות מהעיר בלגרד, חלקן לא קיימות יותר, עד שפרש מכדורגל ב-1943.
במדי נבחרת יוגוסלביה השתתף במונדיאל 1930. ב-14 ביולי, יום לפני יום הולדתו ה-20, כבש טירנניץ' את השער הראשון בהיסטוריה של יוגוסלביה בטורניר בניצחון 1–2 על ברזיל. בחצי הגמר נבחרתו הפסידה 6–1 למארחת אורוגוואי. הוא זכה עימה בטורניר גביע בלקאן של 35–1934 תוך כדי שהוא ואלכסנדר תומאסביץ' כובשים 3 שערים ומסיימים כמלכי השערים.
מאוחר יותר טירנניץ' גם אימן אותה במונדיאל 1954 ו-1958, המשחקים האולימפיים ב-1948, 1952, 1960 (בו זכתה במדליית זהב) וביורו 1960 בו סיימה במקום השני.
טירנניץ' נפטר ב-13 בדצמבר 1992 בבלגרד בגיל 82. בשנת 2014 יצא סרט סרבי בשם "נראה אותך במונטווידאו" המדבר על הנבחרת היוגוסלבית במונדיאל 1930. דמותו שוחקה על ידי מילוש ביקוביץ'.
הודא ג'מאל
הודא ג'מאל (נולדה ב-1972) היא אמנית היוצרת ומתגוררת בערערה.
יצירתה
חומרי עבודתה של ג'מאל כוללים פסולת ביתית, גרוטאות, סמרטוטים, קטעי בדים פשוטים וצבעים תעשייתיים. בעבודתה הופכים חומרים אלה למצע עשיר דמיון עליו היא מציירת דימויים אישיים המגיבים באופן מוצפן ומרומז על חוויותיה.
ב-2005 הציגה במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן תערוכת יחיד בשם "אבנים מהואדי" באוצרותה של רות שדמון. בתערוכה זו נכללו עבודות שמציגות מילים, שדות, צלליות ואבנים וכמעט בכולן מופיע אלמנט שחוזר על עצמו: אבנים שמצויות על קו שמפריד ומרחף בין המרתיע לבין שאינו מרתיע. בין הגלוי לנסתר. בין הנוכח לנעדר. אותה רשת אשר מסתירה את המילים ואת הדמויות הקרויות צללים, שהן נוכחות ונעדרות.
הקופסאות, גלגלי הגומי ופסלי הנשים יכולים לסמן את הפוריות והיפוכה, הלידה והמוות. פסלוני הנשים טעונים במחאה נגד מוקדי הסמכות החברתית והפוליטית שמקורם הוא אחד, שתלטנותו של הגבר. ג'מאל משתמשת בחומרים כגון ניילון, שנועדו לייפות את צורתה החיצונית של האשה ובו זמנית להסתיר עיוותים וליקויים. הסיליקון שהתפרסם כחומר להגדלת שדיים, הופך לחומר פיסולי שמוחה נגד השימוש של הפרסומאי-צרכני שנעשה בגוף האישה. הגדלת החזה שמופיעה בפסלוני הנשים מעניקה פונקציה הפוכה מזו שהחברה דורשת. אלה אינן נשים יפות, לא "הונוסים" המסורתיות; אלה נשים כלואות ידי אותם חומרים מעודנים. הקורנפלור כחומר מאכל ולשימור בדים, הופך לחומר שבו מפסלת ג'מאל את אותן הנשים המאסיביות ובכל מאבד החומר הנשי לכאורה, שתפקידו ליפות, את הפונקציה הייעודית שלו והופך לכלי מחאה נגד חברה פטריארכלית שכוונתה להפוך את האשה לכלי צרכני, מאובן וחסר אונים, ללא חופש ביטוי.
בתערוכה ג'מאל הביאה את המטען הרגשי והאישי שלה לתודעה הקולקטיבית כדי לרבוץ על לבבות הצופים ולפתוח את עיניהם, כדי לשאול שאלות קיומיות המשותפות לכולנו על נוכחותו של העולם האכזרי שבו אנו חיים.
ב-2007 הציגה בתערוכה הקבוצתית "רקמות: רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל", באוניברסיטת בן-גוריון. התערוכה הייתה בהשתתפות אמנים עכשוויים בישראל- נשים וגברים, יהודים ויהודיות, ערבים וערביות שהציגו עבודות אמנות המנהלות דיאלוגים; דו-שיח ערני ומשמעותי שהתקיים בין המטען התרבותי האישי של כל אחד מהאמנים והאמניות לבין דימויים ומוטיבים נפוצים של רקמה ואריגה פלסטינית, שמלות, או מקטעים של בדים, כתב ערבי ואראבסק המתבססים בעיקר על המורשת של אומנות הנשים הפלסטיניות, הבדוויות והדרוזיות. לצד העבודות העכשוויות העשויות באמצעים מגוונים (ציור, רישום, צילום, פיסול, קרמיקה, אריגה, רקמה ומיצב) הוצגו פריטי לבוש ועבודות אומנות מן המורשת הפלסטינית המקומית.
ב-2008 הציגה ג'מאל בתערוכה "התכתבות: אמנים ערבים בני זמננו", במוזיאון לאמנות האסלאם. שלושה עשר אמנים הציגו בתערוכה. האמנים ייצגו קשת ססגונית של האמנות הערבית העכשווית בישראל, אמנות המבטאת מצד אחד את מורשת העבר שהאמן הערבי נושא בלבו ומצד שני פתיחות להשפעת הסביבה, הן הישראלית והן הבינלאומית. ביצירותיהם ביטוי לזיכרונותיהם ולחוויותיהם האישיות ובתוך כך שיקפו את תרבותם על מטעניה ההיסטוריים והפוליטיים. היה בה ניסיון לפיוס בין התרבות שלה ותרבותו של האחר על כל מרכיביה- בתחומי הפוליטיקה, החברה, הפחד והספק, הסקרנות והתשוקה לדעת, אלמנטים מעוררי מחלוקת מצד אחר, וכאלה המעוררים דיאלוג והתכתבות תרבותית הומנית.
על עבודותיה כתב פריד אבו שקרה: "עבודותיה של הודא ג'מאל מתאפיינות בספונטניות ובאקראיות ורחוקות מחישובים ומכללי איזונים והתאמה. היא מצליחה להעביר לצופה משמעויות ורגשות בתום ובבהירות על ידי ביטוי רעיונותיה ומחשבותיה. צבעיה מסמלים חיוניות ומעט מסתורין. הקורנפלור הוא מין אבקה דקה להכנת אוכל שג'מאל מערבבת עם צבעי האקוורל והאקריליק, והדבר יוצר צבעים ערפיליים המעוררים ספקות בעיני הצופה. ג'מאל שואבת את נושאיה מסביבתה בהשראה הסיפורים והזהויות שהרקמה הפלסטינית מספרת. ניסוחי הרקמה שלה והרכבי הצבעים המדויקים מפתיעים את הצופה מכשמופיעים בהם רכיבים נוספים, כגון חוטי ניילון תפורים במחט, הממלאים תפקיד מרכזי בעבודות. טכניקות אלה הופכות בידיה של ג'מאל לכלי סיפורת דרמטית הנוגעת להווייתה של האשה במזרח התיכון, ומרמזת על שפה שנכפתה על החברה בכוח הסביבה הפטריארכלית ההגמונית.
פסיפס הקשת בענן
פסיפס הקשת בענן היא יצירת פסיפס שיצר האמן לב סירקין בשנת 1973, והתנוססה עד 2012 על גבי בניין מרכזיית טלפון אנלוגית של בזק בדרך חברון בירושלים. לאחר שנהרסה מרכזיית הטלפונים הועתק הפסיפס ב-2021 לקיר ייעודי באותו אתר.
מבנה המרכזיה הוקם לצורך אחסון ציוד ולא לאנשים ולפיכך הוקם כתיבת-ענק ללא חלונות כמעט. שמעון פרס, שר התקשורת באותה עת, שהיה אחראי על שירותי הטלפוניה, הציע לעטר את קיר המבנה ביצירת אמנות. זמן מה לפני כן עלה סירקין לישראל. הוא נודע כמי שיצר את יצירת הפסיפס הגדולה באירופה "אוקטובר", שהשתרעה על פני 2,000 מ"ר במרכז מוסקבה.