cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד אסיא
ביוגרפיה
כיהן בדירקטוריונים של חברות נוספות: הוא חבר במועצה הבינלאומית של מכון ויצמן למדע בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב ובחבר הנאמנים של מרכז מורשת יהדות בבל. הוא חבר הנהלה בקרן לקידום החינוך בישראל וחבר הוועדה מכהנת של אימפקט - תוכנית המלגות של ארגון ידידי צה”ל בארה”ב ובפנמה.
משפחתו
דוד אסיא הוא בנם של ז'נט ויהודה אסיא. אחותו, דליה פלד, היא מנכ"לית ובעלים של קבוצת "אנשים ומחשבים", ואחותו הצעירה היא מעצבת האופנה דניאלה להבי, שנפטרה ב- 2013. דוד נישא לעורכת הדין נעמי אסיא, ולהם שלושה ילדים, בהם יוני אסיא, מנכ"ל חברת eToro, ורונן אסיא, סמנכ"ל מוצר בחברה זו. הוא מתגורר בסביון. בשנת 2012 נבחר כציר מטעם היישוב במפלגת העבודה.
טוביה פרילינג
טוביה פְרִילִינְג (נולד ב-7 במאי 1953) הוא פרופסור אמריטוס, לשעבר עמית מחקר בכיר במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, ומרצה במסלול ללימודי מדינת ישראל, כולם באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חייו, פועלו וראשית המסלול האקדמי
הוריו של טוביה פרילינג עלו לישראל מרומניה בשנת 1951 עם אחיו הבכור ושתי אחיותיו. ברומניה הם התגוררו בעיר ברלאד שעל אם הדרך בין בוקרשט ליאשי וחיו חיי משפחה יהודית אמידה. עם עלותם ארצה הם יושבו בבאר שבע, במעברת עולים. כעבור כשנה עברו לגור בדירה קטנה בשכונת העולים ג' שבחלק הנבנה של העיר. טוביה פרילינג נולד בבאר שבע כעבור שנתיים, סיים את בית הספר היסודי 'נטעים', ובסתיו 1967 החל ללמוד בפנימייה לתלמידים מחוננים על שם מיי בויאר בירושלים. התגייס לצה"ל ב-1971 לגדוד 890 בצנחנים. סיים מסלול הכשרת צנחן ושרת כמ"כ בגדוד. באוגוסט 1973 סיים קורס קציני חי"ר והוצב לשרת כמ"מ בבסיס האימונים של חטיבת גולני. במלחמת יום הכיפורים השתתף עם לוחמי גולני בשני הקרבות לכיבוש החרמון ובלחימה באזורים אחרים ברמת הגולן. שירת כסמ"פ במלחמת ההתשה שלאחר מלחמת יום הכיפורים ועד שחרורו מן הצבא הסדיר עשה כסמ"פ בגולני. את מסלולו בשירות המילואים סיים בדרגת רב-סרן.
ב-1979 סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת בן-גוריון בהיסטוריה יהודית וכללית. בשנים 1983-1979 שימש כמורה להיסטוריה בתיכון המקיף ג' בבאר שבע וכמנחה להוראת ההיסטוריה ביחידה להכשרת מורים באוניברסיטת בן-גוריון.
את התארים השני והשלישי עשה במכון ליהדות זמננו שבאוניברסיטה העברית. את לימודי התואר השני סיים בשנת 1984 בהצטיינות. נושא עבודת הגמר היה "תפקידו של בן-גוריון בניסיונות הצלת הילדים ובפולמוס הקליטה". את לימודי הדוקטורט סיים ב-1991. נושא עבודתו היה "בן-גוריון ושואת יהודי אירופה 1945-1939". את שתי עבודות הגמר עשה בהנחייתו של פרופסור יהודה באואר.
פרסים בהם זכה
על ספרו חץ בערפל: דוד בן-גוריון, הנהגת היישוב וניסיונות הצלה בשואה, זכה טוביה פרילינג בפרס מרדכי איש שלום, יד יצחק בן-צבי, (1999) ובפרס ראש הממשלה, (2001 ), הפרס הראשי של המועצה הציבורית הממלכתית להנצחת נשיאים וראשי ממשלה שהלכו לעולמם,.
פרסים נוספים בהם זכה: יד בן-גוריון, פרס דוד טוביהו; יד ושם, פרס אסתר פרנס; האוניברסיטה העברית, פרס פרידן; המכון לענייני המזרח התיכון, פרס הלל קוק. זכה בעיטור כבוד מנשיא רומניה, טריאן בססקו, על תרומתו כאחד משלושת הסגנים של פרופ' אלי ויזל בוועדה הבינלאומית לחקר השואה ברומניה.
תפקידים אקדמיים
פרילינג החל את עבודתו באוניברסיטת בן-גוריון כעוזר מחקר והוראה בשנת 1977 והוא לימד בה עד פרישתו ב-30 בספטמבר 2021. בין השנים 1983 ל-1991 שימש כחוקר במכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות וכראש יחידת הארכיון בו. בשמונה השנים 2001-1993 כיהן כראש מכוני בן-גוריון בקריית האוניברסיטה אשר במדרשת בן-גוריון. בשנים בהן עשה שם, ובין השאר, יזם והקים יחד עם שותפיו במכון ובמערך המחשוב האוניברסיטאי את ארכיון בן-גוריון הממוחשב. ארכיון ומרכז מידע ממוחשב מהמשוכללים בעולם, שהציע כבר אז תיעוד היסטורי בשירות מקוּון ובשיטת איחזור ממוחשב של ה'טקסט המלא'.
פרילינג יזם והיה מן הראשונים בישראל בפיתוח מאגרי מידע ממוחשבים של תיעוד היסטורי בתפיסות אחזור מתקדמות, ומרכז המידע הממוחשב שהקים עם שותפיו במכון בן-גוריון והעמיד הזדמנויות מחקריות מתקדמות בסביבה ממוחשבת ומקוּונת. כן פיתח פרילינג שיטות להוראת היסטוריה בשיטות חקר בסביבות ממוחשבות ומתוקשבות. תוכנית זאת עמדה ביסודן של עשרות השתלמויות מורים תחת השם: "המסע אל האי - סטוריה". על פועלו כראש מכוני בן-גוריון זכה בפרס ראש הממשלה להנצחת בן-גוריון לשנת 2001.
בשנים 2005-2004 שימש אחד משלושת סגניו של חתן פרס נובל, פרופסור אלי ויזל, בוועדה הבינלאומית לחקר השואה ברומניה.
טוביה פרילינג שימש כחוקר אורח במספר מכונים בארץ ובעולם: ב-1993-1992 במכון ללימודי היהדות באוניברסיטת מרילנד בקולג' פארק. ב-1996 במרכז ללימודי יהדות ביארנטון, אוקספורד. בשנים 2000-1999 במכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם, ירושלים; ובמרכז רבין לחקר ישראל, בתל אביב; ב-2004-2002 היה עמית מחקר בכיר במרכז שלם בירושלים; ב-2007-2006 התארח במכון ללימודי שואה מתקדמים במוזיאון השואה האמריקאי בוושינגטון; ב-2008-2007 במכון ללימודי ישראל והיהדות באוניברסיטת מרילנד שבקולג' פארק, ארצות הברית. וב- 2013\2014 במכון שוסטרמן ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת ברנדייס, וולטהם, מסצ'וסטס. ב-2019 – 2020 במכון ללימודים מתקדמים, ורשה, פולין (Piast = Polish Institute of Advanced Studies).
פרילינג שימש כחבר מזכירות המערכת של כתב העת עיונים בתקומת ישראל, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וכחבר מערכת של Shvut, המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב ומכון בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון. פרילינג היה מיוזמי הקמתו של כתב העת המדעי Israel Studies, The Ben Gurion research institute and Brandeis University והוא משמש כחבר המערכת שלו מאז הקמתו. Israel Studies.
פרילינג, בהיותו ראש מכון בן-גוריון, יחד עם פרופסור חנה יבלונקה, יזמו וייסדו את המסלול ל'לימודי מדינת ישראל' באוניברסיטת בן-גוריון. פעולה שהחלה כחטיבה כבר ב-1996\1995, וזכתה להכרה רשמית ב-1998.
פרילינג משמש מאז 2014 גם כחבר הנהלת המכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם.
מחקריו
מחקריו של טוביה פרילינג מתמקדים במקומה של המנהיגות הציונית בתהליכי בינוי האומה והחברה ביישוב ובמדינה. במנהיגותו של בן-גוריון בתקופה הזאת, במכלול ההחלטות והמהלכים האסטרטגיים שהוביל, ביישוב ובמדינה; עוד עסק פרילינג בהרחבה במעורבותה של הנהגת היישוב בניסיונות הצלה בשואה ובהקרנתה של הסוגיה הזאת על שאלות של הזהות הישראלית. פרילינג עסק גם בתופעה שהוגדרה כפוסט ציונות ובשורשיו של הפולמוס בין מי שכונו 'ההיסטוריונים החדשים והסוציולוגים הביקורתיים' לבין 'ההיסטוריונים והסוציולוגים הממוסדים'. מאמרו: "המיליון השביעי כמצעד הרשעות והאוולת של התנועה הציונית" התפרסם ב-1992 והיה מבין הראשונים שנגעו בסוגיה זאת בגל השני של הפולמוס בראשית שנות התשעים, כך עשה במאמרו עם פרופ' יהודה באואר: 'המליון השביעי - לא תום ולא שגב'. ובכך עסק באופן מקיף בספר שערך בשם 'תשובה לעמית פוסט ציוני' שהוא אסופת מאמרים פרי עטם של חוקרים שונים. כן עסק פרילינג בשורשיו ההיסטוריים והאידאולוגיים של הוויכוח על דרכה החברתית והכלכלית של ישראל בשנים האחרונות בשני ספרים, שהם אסופת מאמרים שערך יחד עם דני גוטווין ואבי בראלי בשם "חברה וכלכלה בישראל: מבט היסטורי ועכשווי".
מי אתה ליאון ברז'ה? סיפורו של קאפו באושוויץ: היסטוריה, פוליטיקה וזיכרון
הספר ראה אור בהוצאת רסלינג בשנת 2009 והוא עוסק בנקודות ההשקה והחיתוך שבין היסטוריה, פוליטיקה וזיכרון כפי שהן עולות מסיפור חייו ותלאותיו של ליאון ברז'ה, אחד מבניו של יצחק גרינבוים, מנהיג ציוני ידוע, שהיה לימים שר הפנים בממשלת ישראל. ליאון ברז'ה (ברגר) היה שם הקרב (nom de guerre) שאימץ לעצמו אליעזר גרינבוים בתקופת מלחמת האזרחים בספרד בה לחם, מי שהיה קומוניסט ואנטי ציוני מובהק, שהתגלגל, לאסונו ולאסונה של משפחתו, גם להיות לקאפו באושוויץ, ומי שקנה לו כבר בשלהי המלחמה שם של אדם המוקצה מחמת מיאוס. סיפור המשתרע על כארבעים שנות היסטוריה סוערות ועל פני שש ארצות: פולין, צרפת, ספרד, גרמניה, צרפת וישראל, המציג מעין רשומון של ארבעה נרטיבים מרכזיים: הקומוניסטי, החרדי, הציוני והמשפחתי, את המאבק ביניהם על ההגמוניה, ואת השימושים הנפתלים שנעשו בסיפורו ובסמל שהוא – ולהוותו ולהוות משפחתו - התגלגל להיות. מצרף זהויות של מי שהיה גם קאפו יהודי וגם קומוניסט, גם אנטי ציוני וגם חילוני מוחצן – גם שנון, חד לשון, מתנשא ואמיץ - וגם בנו של מנהיג ציוני מובהק וחשוב. דמות של יאנוס רבת פנים וחומר ביד היוצר למניפולציות ולהבניות של מציאויות ושל זיכרון מכל טעם.
הספר מושתת על תיעוד מגוון מארכיונים יישוביים וישראליים, אבל - ובעיקר - על יסוד התיעוד של שני ההליכים המשפטיים שנערכו לו אחד על ידי המפלגה הקומוניסטית הפולנית והשני על ידי רשויות החוק בפריס, שניהם לאחר מלחמת העולם השנייה. תיעוד אשר לא נתפרסם עד כה ואשר נמצא בפולין ובפריס, חשיבותו העיקרית בחשיפת הפן האחר – הפן הלא נודע ולא מוכר באישיותו של הבן – מי שאכן היה גם קאפו, ואולי גם התאכזר ליהודים חרדים, אבל מי שהיה, באותה עת, גם חלק מן המערך של הפעילות המחתרתית באושוויץ – בירקנאו. תיעוד המציג גם את פעילותם של תאי המחתרת השונים במקום הנורא הזה אבל גם את חלקו של הבן בתוכה, פעילות מגוונת ואמיצה להצלת חבריו הקומוניסטים ואסירים אחרים במחנה. סאגה אשר חלקי הגבורה בה נוכסו על ידי חבריו מן החוגים הקומוניסטים ואשר מטעמים פוליטיים ואחרים 'מחקו' אותו מן הזיכרון הקולקטיבי של קבוצתם, 'אידו' אותו ואת החלקים ההירואיים של דמותו מן העולם והותירו אותו – את הבן – ובסופו של דבר - רק עם כתמי הדם של הקאפו האכזר על ידיו ועל בגדיו.
הספר תר אחר התשובות לשאלות האם היה הבן, אם כן, מעין גיבור שייקספירי? גיבור מן הזן של מקבת'. כזה שהיה גם רשע וגם טראגי? גם מתנשא ואכזר אבל גם אמיץ? האם יכול היה להיות בעל תפקיד ראש צריף כפי שאכן ביקשו חבריו שיהיה - ולהגיע למעמד שהגיע אליו - ללא התכונות הללו? האם יכול היה לשרוד את התפקידים הנוראים הללו ללא התכונות האלה? האם עשה רק לעצמו או שעשה גם לטובת אנשיו מקורביו? האם גם הוא הוכרע בלחץ האימתני שהיה שם והיה קורבנו? האם נכונות טענותיו שנוכס מתהילתו ונותר רק עם הדם על הידיים? האם היה שונה גורלו – גם אם עשה מה שעשה – אילו לא היה הבן של אביו הפוליטיקאי המפורסם? האם היה לכעין גיבור של מעין טרגדיה יוונית?
'טווה הרשתות': ד"ר יוסף (ג'ו) שוורץ ומבצעי הסיוע וההצלה של הג'וינט במלחמת העולם השנייה ובמוצאיה, ביוגרפיה מבצעית.
'טווה הרשתות' היא ביוגרפיה מבצעית של הרב הד"ר יוסף שוורץ, מי ששימש מנהל מערך הג'וינט באירופה ולמעשה גם בצפון אפריקה, ארצות המזרח התיכון וארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה ומוצאיה. ביוגרפיה של מי ששִעֲבֵֵּד את עצמו למען המטרות אותן שרת, התגלם בתוך התפקיד אותו מילא ובו התמלא. גיבור כמעט אלמוני, שלא טרח להשאיר את גרסתו על תרומתו המכרעת לעם היהודי בתקופה הרת גורל זאת.
מסע המשתרע על פני ארבע יבשות ועשרות מדינות ומתמשך שלושים ואחת שנים של פעילות טיטנית: אחת עשרה שנים בג'וינט (JDC – Joint Distribution Committee, 1950-1939), כחמש שנים במגבית היהודית המאוחדת (UJA, 1955-1951) וכחמש עשרה שנים במפעל איגרות החוב (הבונדס, 1970-1955).
סיפור מעורבותו בכל פעולות ההצלה של יהודים, הגלויות והסמויות, ה'חוקיות' וה'בלתי חוקיות' במלחמת העולם השנייה; בארגון הגירתם של עשרות אלפי יהודים שהצליחו להבקיע אל צרפת וממנה אל ספרד ופורטוגל ודרכן אל כל ארץ שפתחה שעריה בפניהם; בתוכניות הכופר השונות להצלת יהודי אירופה, בתוכניות השונות להצלת הילדים ועוד. גורם מרכזי בטיפול במחנות העקורים ובשוהים בהם, ובמאבק המדיני שניהלה התנועה הציונית כנגד רעיון הרפטריאציה (החזרת כל הפליטים לארצות הולדתם). מי שהיה מלווהו של ארל האריסון בביקור במחנות העקורים, היה גם מנסחה של הטיוטה העיקרית של הדו"ח שהוגש לנשיא טרומן והופיע כציוני גמור בוועדות הבינלאומיות, שמונו לאחר המלחמה בשאלת ארץ ישראל. האיש שעם צוותו וארגונו מילא תפקיד מכריע גם בסיוע ובשיקום הקהילות היהודיות שבחרו להישאר בארצות הולדתם. שניתב את הג'וינט להשתתפות פעילה בהעפלה וב'בריחה', ובארגון מבצעי העלייה הגלויים והסמויים מכל ארצות אירופה, ארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה. פעולות בשיתוף הדוק עם המוסד לעלייה ב', פעילי הבריחה, ושליחי היישוב בארצות השונות שנוהלו ביצירתיות, תעוזה ומקוריות הנראות כלקוחות מסרטי ריגול ופעולה משובחים. שעשה עם אנשיו גם בפעולות הקליטה בישראל עד שהיו למעין מח"ל ­(מתנדבי חוץ לארץ) אזרחי. סיפור, שלבד מהיותו סיפורו של שוורץ הוא גם מעין ביוגרפיה ארגונית של הג'וינט, אשר שוורץ הפך את פניו ועיצב את דמותו כארגון היוצא לעזרתו של כל יהודי בכל דרך ובכל מקום בו הוא נתון במצוקה. קורותיו בעוד כשני עשורים במגבית היהודית המאוחדת וגם במפעל איגרות החוב של ישראל - הבונדס - להבטחת הנדרש לישראל העוּבָּרית. פעילות שסימנה גם את ה'חתך הגאולוגי' של מעורבותם החשובה של יהודי ארצות הברית ביישוב ובמדינת ישראל בעשוריה הראשונים.
ככל ביוגרפיה, גם ביוגרפיה זאת מנסה למצוא תשובה לחידת אישיותם ומקומם המיוחד של גיבורי סיפורה בהיסטוריה. רמז דק כְּפִיל מוצע לקורא בשם הספר: 'טווֵה הרשַתות'.
מבחר ממאמריו
Que faut-il faire pour obtenir un Etat Et que faut-il faire pour ne pas le perdre ? The Joint Jewish communities and organizations of Geneva, "Israel at 60 - marching towards peace", special booklet, Geneva, Switzerland (French) Israeli Holocaust Historiography? Israel Studies, a Series Subject, vol. 14, no. 1, pp.123 - 169. issue, The Israelis and the Holocaust, '''Israel Studies''', a Series Subject, vol. 14, no. 1, Tuvia Friling (Guest Editor), Indiana University Press, (English), pp. V - XVII. David Ben-Gourion, Journal 1947-1948, Les Secrets de la Creation De L'etat D'Israel', Tuvia Friling and Denis Peschanski (eds.), (French) La Martinière'', Paris, pp. XLII – LXXII. (2014) “Organizing Jewish Resistance: The Decision-Making and executive array in the Yishuv Rescue Operations During the Holocaust”, in: '''Jewish Resistance against the Nazis''', Patrick Henry [ed.], Catholic University Press, Washington D.C, pp. 245-278. Evolution of Holocaust Memory in Israel - What to Remember? What to Forget''? Israel Studies, Summer 2014, vol. 19, Issue 2, Indiana University Press, (English), pp. 51-69.
קישורים חיצוניים
על ספרו מי אתה ליאון ברז'ה?
היסטוריה של המזרח התיכון
דברי ימי האזור המכונה בימינו "המזרח התיכון" מגוללים רצף היסטורי של ציוויליזציה אנושית בת יותר מ-5,000 שנים.
המזרח הקרוב הקדום
אחת הקדומות שבציוויליזציות המזרח-תיכוניות נוסדה במסופוטמיה בסביבות 3500 לפני הספירה. שומרים, בבלים, אשורים ואחרים יסדו אף הם ישויות מדיניות חשובות. תקופה קצרה אחר כך התפתחה במקביל ציוויליזציה חשובה נוספת על גדות נהר הנילוס, מצרים העתיקה.
משנת 500 לפנה"ס ואילך היה האזור נתון לשליטתן של מספר אימפריות: תחילה האימפריה הפרסית של האחמנים, שהחזיקה במרבית שטחי המזרח התיכון, מרכז אסיה ואפריקה הצפונית.
אלכסנדר הגדול מלך מוקדון יצא להילחם בשנת 334 לפנה"ס באימפריה הפרסית, כוחותיו של אלכסנדר נחלו הצלחות מזהירות כנגד הפרסים ועד שנת 331 לפנה"ס אלכסנדר הצליח לכבוש את כל האימפריה הפרסית. לאחר מותו של אלכסנדר פרצה מלחמות הדיאדוכים בין מצבאיו ובסופה חולקו שטחי הכיבוש החדשים: סלאוקוס הראשון קיבל את השליטה על אסיה הקטנה סוריה ופרס ותלמי הראשון קיבל את השליטה על מצרים, צפון אפריקה וארץ ישראל.
כיבוש המזרח התיכון על ידי אלכסנדר גרם לשינוי חד באופי התרבותי של האזור וקבעה את התרבות ההלניסטית כשולטת בו במשך אלף השנים הבאות.
במהלך המאה הראשונה לפני הספירה כבשה הרפובליקה הרומית המתפשטת את חלקו המזרחי של אזור הים התיכון. בתקופתה של האימפריה הרומית התמזג אזור זה יחד עם דרום אירופה וצפון אפריקה לכדי יחידה מדינית-כלכלית אחת. האיחוד הקל על תפוצתה של הנצרות, ועד המאה החמישית הייתה האימפריה הרומית, לרבות חלקיה המזרחיים, נוצרית ברובה. שלטונה של האימפריה הרומית הלך ודעך במאה הרביעית והוחלף על ידי זה של קונסטנטינופול, במה שהביא ליצירתה של אימפריה נוצרית דוברת יוונית, הידועה בתור האימפריה הביזנטית. זו שלטה במידה מסוימת באזור המשתרע מחבל הבלקן ועד לנהר הפרת. במזרח שב ועלה כוחה של האימפריה הפרסית תחת שליטת האימפריה הפרתית ומאוחר יותר תחת האימפריה הסאסאנית. במאות הבאות ניטשו מלחמות רבות בין הפרסים לביזנטים, אשר נאבקו על ההגמוניה ב כולו.
המזרח התיכון הערבי
לנוכח ההשפעה המאחדת שהיה לשלטון הרומי והביזנטי, עד המאה השביעית לספירה לא הייתה הבחנה ברורה בין אירופה למזרח התיכון. אנטוליה, סוריה, ארץ ישראל ומצרים היו כולן נוצריות ודוברות יוונית, וחלקו מאפיינים תרבותיים ומדיניים עם העולם היווני-רומי תחת שלטון האימפריה הביזנטית, שעה שמסופוטמיה (בשטחה של עיראק של היום) הייתה אזור חיץ בין האימפריה הפרסית לאימפריה הביזנטית.
אף על פי שהח'ליפות המאוחדת שנוסדה בתום הגל הראשון של הכיבוש הערבי קרסה עד המאה התשיעית, ותחתיה הוקמו סדרות של ח'ליפויות ואמירויות קטנות יותר, שליטתם של הערבים באזור שבין הנילוס לחידקל נותרה בלתי מעורערת (וכך גם בצפון אפריקה ובדרום ספרד) קרוב ל-400 שנים. ואולם במזרח, באזורים שהיו תחת הסאסאנים, אימצו זרם דתי אחר - האסלאם השיעי, אשר נתפס על ידי המוסלמים הסונים ככפירה. כך נוצר גבול מזרחי קבוע לעולם הערבי-אסלאמי, אף שהאסלאם הוסיף להתפשט במזרח גם בהודו ובאינדונזיה.
במהלך תקופה זו היה העולם הערבי, תחת השושלות האומיית, העבאסית והפאטימית, למרכז הפעילות התרבותית והכלכלית בחלקה המערבי של יבשת אסיה. בעוד שאירופה סבלה מפשיטות וממלחמות חוזרות ונשנות וחוותה הידרדרות כלכלית ודמוגרפית חדה ביחס לעבר הרומי, בערים הערביות הגדולות (קהיר, אלכסנדריה, בצרה, דמשק ומעל לכל המטרופולין האדיר של בגדאד) נרשם גידול אוכלוסין מרשים, כלכלת מסחר משגשגת וחיים תרבותיים עשירים. הספרות, האדריכלות, הרפואה והמדע שפיתחו הערבים היו מתקדמים לאין שעור ביחס לקיים במערב אירופה בימי הביניים המוקדמים. בכל העולם הנוצרי, רק קונסטנטינופול הדועכת יכולה הייתה להתחרות בעולם הערבי.
טורקים, צלבנים ומונגולים
באמצע המאה ה-11 הגיעה הדומיננטיות הערבית לקִצה הפתאומי עם הגעתם של הסלג'וקים הטורקים למזרח התיכון, לאחר שהיגרו דרומה ממולדתם שבמרכז אסיה. הסלג'וקים כבשו את פרס, עיראק (בגדאד נכבשה ב-1055 מידי הבויהים), סוריה, ארץ ישראל והחג'אז, ואף הביסו את הביזנטים בקרב מנזיקרת וכבשו את אנטוליה. מצרים החזיקה מעמד תחת הח'ליפים הפאטימים עד 1169, אז נפלה לידי הטורקים. הסלג'וקים שלטו באזור במאתיים השנים הבאות, אף שעד מהרה התפרקה האימפריה הסלג'וקית לכדי מספר סולטאנויות קטן יותר.
פיצול זה איפשר למערב הנוצרי, שחווה התאוששות כלכלית ודמוגרפית מדהימה למן נקודת השפל אליו הגיע במאה השביעית, לשוב ולפעול במזרח התיכון. ב-1095 קרא האפיפיור אורבנוס השני לאריסטוקרטיה האירופית לכבוש מחדש את ארץ הקודש ולהשיבה לידי הנצרות, וכעבור ארבע שנים אבירי מסע הצלב הראשון כבשו את ירושלים. הם ייסדו בה ממלכה שהתקיימה עד 1187, או אז נכבשה על ידי צלאח א-דין המוסלמי. ממלכות צלבניות קטנות יותר שרדו עד 1291. הצלבנים כשלו בניסיונם ליצור נוכחות נוצרית קבועה בארץ הקודש, בעיקר משום שלא הצליחו למשוך די מהגרים אירופים לאזור במהלך מסעותיהם ולאחריהם.
התקופה העות'מאנית
בראשית המאה ה-15 התחזקו האמירים העות'מאנים שבאנטוליה המערבית, אשר הלכו והסתמנו כשליטיו הבאים של האזור. אישוש לדבר ניתן בשנת 1453, כאשר העות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול והכריזו על עצמם סולטאנים. הממלוכים הצליחו להגן על אדמותיהם מפני העות'מאנים במשך קרוב למאה שנים, אולם ב-1514 הסולטאן העות'מאני סלים הראשון פתח במסע כיבושים שיטתי ברחבי האזור. עיראק נכבשה ב-1515, סוריה ב-1516 ומצרים ב-1517, במה ששם קץ לשושלת הממלוכית. העות'מאנים איחדו את האזור כולו תחת שליט אחד, לראשונה מאז האימפריה העבאסית מהמאה העשירית, והוסיפו לשלוט בו ב-400 השנים הבאות.
בהדרגה, העות'מאנים כבשו גם את יוון, חבל הבלקן ואת מרבית הונגריה, ובכך הרחיקו את הגבול החדש בין מזרח למערב עד לצפון נהר הדנובה. אולם במערב, אירופה התפשטה במהירות, דמוגרפית, כלכלית ותרבותית, כאשר השפע המגיע מהקולוניות האמריקניות מניח את היסודות לצמיחת הקפיטליזם והמהפכה התעשייתית. עד המאה ה-17 אירופה עקפה את העולם המוסלמי במונחי עושר, אוכלוסייה וחשוב מכל - טכנולוגיה. אף שהנצרות והאסלאם התנגדו על בסיס דומה לרכושניות ולחומרנות הנודפת מהקפיטליזם, הרפורמציה הפרוטסטנטית פגעה בכוחה של הכנסייה הקתולית והתירה לאינדיבידואליזם לשגשג בצפון אירופה.
עד שנת 1700 סולקו העות'מאנים מהונגריה, במה ששינה את מאזן הכוחות בגבול לטובת המערב. אף שתושביהם של מספר אזורים באירופה העות'מאנית (כגון אלבניה ובוסניה) המירו דתם לאסלאם, אירופה מעולם לא השתלבה תרבותית בעולם המוסלמי. בין השנים 1700 ו-1918 חוו העות'מאנים נסיגה מתמדת, והמזרח התיכון שקע מאחורי השגשוג האירופי. ב החלו יוון, סרביה, רומניה ובולגריה לגבש תפיסות לאומיות מהפכניות, ובמלחמות הבלקן (1912–1913) סולקו העות'מאנים מאירופה כולה, מלבד העיר קונסטנטינופול (איסטנבול) וסביבותיה.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ניסו שליטי המזרח התיכון לבצע מודרניזציה של מדינותיהם על מנת שיוכלו להתחרות ביעילות רבה יותר במעצמות האירופיות. מובילי רפורמות כמו מוחמד עלי במצרים, הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני ומחוללי ההפיכה באיראן בשנת 1906 ביקשו כולם ליישם גרסאות שונות של דגם השלטון החוקתי המערבי, משפט אזרחי, חינוך חילוני ופיתוח תעשייתי במדינותיהם. ברחבי האזור הונחו מסילות ברזל וקווי טלגרף, נוסדו בתי ספר ואוניברסיטאות ומעמד חדש של קציני צבא, משפטנים, מורים ופקידים החל להופיע, במה שאיים במידה מסוימת על ההנהגה המסורתית בדמותם של המלומדים המוסלמים.
ואולם מימון הרפורמות הללו היה כרוך בהלוואות עתק מהמערב. החובות התופחים הביאו לפשיטת רגל כלכלית, ואגב כך לשליטה מערבית גדולה יותר, באופן שפגע במובילי הרפורמות עצמם. מצרים, לדוגמה, נפלה לידי הבריטים במידה רבה כיוון שהמיזמים השאפתניים של מוחמד עלי ויורשיו הביאו לקריסה כלכלית של המדינה. ההתמערבות של העולם המוסלמי הביאה ליצירת צבאות מקצועיים יותר בראשותם של קצינים שנכונו לתפוס את השלטון בכוח - ואמנם הפיכות צבאיות עתידות היו להתרחש ברחבי המזרח התיכון המודרני. בעיה נוספת הייתה משותפת לכל מובילי הרפורמות באזור, שהיו בפועל שליטים אבסולוטיים: הם נכונו לבצע רפורמות מרחיקות לכת, אך התנגדו בתוקף לאבד מסמכותם הם. הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני, לדוגמה, אימץ דפוסי שלטון אוטוקרטיים יותר ויותר במקביל לניסיונות הרפורמה הכושלים שלו. בפרס, הניסיונות לבצע מודרניזציה של המדינה נתקלו בהתנגדות ניכרת מצד האוכלוסייה המקומית.
מובילי הרפורמות השאפתניים ביותר היו הטורקים הצעירים (תחת מועצת האיחוד והקידמה), אשר תפסו את השלטון באימפריה העות'מאנית בשנת 1908. בהנהגתם של צמד קציני צבא שאפתניים, איסמעיל אנוור פאשה ואחמד ג'מאל פאשה והמשפטן הרדיקלי מהמט טלאט (טלאט פאשה), הטורקים הצעירים הצליחו תחילה לכונן מונרכיה חוקתית, אולם עד מהרה היו לחונטה צבאית אשר ניסתה לכפות מודרניזציה קיצונית על האימפריה כולה.
תוכניתם של הטורקים הצעירים סבלה ממספר פגמים. ראשית, היא כפתה ממשל ריכוזי כמו גם את השפה הטורקית על אימפריה, שהייתה מבוזרת מאוד ורב-לשונית. הדבר הביא לניכור הולך וגובר מצד תושביה הערביים של האימפריה וחולל עליה רבתי ברגש הלאומי הערבי. שנית, היא גרמה לאימפריה לשקוע עוד יותר בחובות ענק. לבסוף, כינון הברית עם גרמניה, שנתפסה על ידי המהפכנים כמעצמה הצבאית החזקה באירופה, הביא לסיום התמיכה הבריטית באימפריה, אשר הגנה על העות'מאנים מפני האימפריאליזם הרוסי לאורך המאה ה-19 כולה.
השלטון האירופי
בשנת 1914 הביאה הברית הגרמנית-עות'מאנית לשגיאה פטאלית מצדם של הטורקים הצעירים, אשר הצטרפו לציר הגרמני-אוסטרי במלחמת העולם הראשונה נגד בריטניה וצרפת. הבריטים ראו באימפריה העות'מאנית החוליה החלשה במחנה האויב, וריכזו מאמציהם בחזית המזרחית בהוצאתה ממעגל הלחימה. לאחר כישלון המתקפה הבריטית הישירה על האימפריה בגליפולי (1915), הבריטים פתחו בניסיונות לחולל מרידות פנימות בטריטוריות העות'מאניות, בנצלם את ההתעוררות הלאומית של ערביי האימפריה. הערבים לא סבלו תחת השלטון העות'מאני עד לעלייתם של הטורקים הצעירים, אשר ניסו לבצע בהם "טורקיזציה" ולשנות את מנהגי השלטון המסורתיים שלהם. הבריטים מצאו בן ברית בדמותו של חוסיין שליט מכה ולכאורה בן למשפחת הנביא מוחמד, אשר עמד בראש המרד הערבי בשלטון העות'מאני (1916) בתמורה להכרה בריטית במדינה כלל-ערבית עצמאית שתוקם בשטח האימפריה לאחר המלחמה.
ואולם, משהתמוטטה האימפריה העות'מאנית ב-1918, נוכחו הערבים לדעת כי ההבטחה לא תקוים. לא זו בלבד שהבריטים והצרפתים סיכמו חוזה חשאי (הסכם סייקס–פיקו) שבמסגרתו פורטה חלוקת המזרח התיכון ביניהן; הבריטים אף ביטאו, באמצעות הצהרת בלפור, את נכונותם להכיר ביצירת בית לאומי ל בארץ ישראל, שהייתה בעבר מקום משכנה של ממלכת ישראל אך גם מקום מושבם של ערבים רבים מזה מאות שנים. עם תבוסת העות'מאנים הכריזו הערבים על מדינה עצמאית בדמשק, אולם חולשתם הכלכלית והצבאית מנעה מהם להתנגד למעצמות האירופיות, ועד מהרה בריטניה וצרפת התבססו באזור וארגנוהו כראות עיניהן.
סוריה הייתה למדינת-חסות צרפתית (תחת מעטה מנדט חבר הלאומים, כאשר אזורי החוף הנוצריים שבדרום מערבה הוכרזו כמדינה נפרדת, לבנון). עיראק וארץ ישראל הובאו תחת המנדט הבריטי, כאשר אחד מבניו של שריף חוסיין, פייצל, הומלך על עיראק. ארץ ישראל חולקה לשניים, ועל חלקה המזרחי, שהיה לעבר הירדן, הומלך בנו השני של חוסיין, עבדאללה. חלקה המערבי של ארץ ישראל הועבר לניהולה הישיר של בריטניה, והיישוב היהודי הגדול הוסיף לצמוח, תחילה בחסות בריטית. מרבית חצי האי ערב נפל לידיו של בן-ברית נוסף, אבן סעוד, אשר יצר את ממלכת ערב הסעודית בשנת 1922.
בינתיים, נפילת העות'מאנים אפשרה למוסטפא כמאל לתפוס השלטון בטורקיה ולפתוח בתהליכי מודרניזציה וחילון. הוא ביטל את הח'ליפות, הביא לאמנציפציה של נשים, כפה לבוש מערבי, ביטל את השימוש בכתב הערבי וכן פגע בסמכותם השיפוטית של בתי הדין האסלאמיים. למעשה, בוותרה על שליטה בעולם הערבי, טורקיה הביעה נחישות להפריד עצמה מהמזרח התיכון ולהשתייך תרבותית לאירופה. טורקיה הוסיפה לטעון מאז כי היא מדינה אירופית ולא חלק מהמזרח התיכון.
נקודת מפנה נוספת בהיסטוריה של המזרח התיכון היא בגילוי הנפט באזור, תחילה בפרס (1908) ומאוחר יותר בערב הסעודית (1938) וביתר מדינות המפרץ הפרסי, וכן בלוב ובאלג'יריה. במזרח התיכון, כך התברר, קיימים המצבורים הנגישים הגדולים בעולם של נפט גולמי, הסחורה החשובה ביותר בעולם התעשייתי של המאה ה-20. הגם שחברות נפט מערביות הן ששאבו וייצאו כמעט את כל הנפט המזרח-תיכוני, המלכים והאמירים של מדינות הנפט נעשו עשירים במיוחד, ובשל כך הצליחו להחזיק בשלטון לאורך זמן ולתמוך בהמשך ההגמוניה המערבית באזור. עושר הנפט היה אחד הגורמים לכך שמגמות רפורמטיביות בתחומי הכלכלה, הפוליטיקה והחברה סוכלו בעולם הערבי, בשונה מהמהפכה הכאמליסטית בטורקיה. מדינות הנפט המזרח תיכוניות הלכו ונעשו רנטיריות במהותן, כאשר המיעוט העשיר והשולט משתמש ברווחי הנפט כדי להימנע מהטלת מיסים על האוכלוסייה, ואגב כך משכך את הלחץ הציבורי לרפורמות ולהתפתחות.
בשנות העשרים והשלושים, עיראק, סוריה ומצרים נעו לקראת קבלת עצמאות מדינית, אם כי צרפת ובריטניה הוסיפו לקיים נוכחותן באזור עד שנאלצו לעזוב אחרי מלחמת העולם השנייה. בארץ ישראל, לעומת זאת, הסכסוך המתגבר בין הלאומנים הערבים למתיישבים הציוניים יצר מצב בלתי פתיר עבור הבריטים, שלא יכלו לנתק עצמם ממנו. עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה נתפסה בחוגים ציוניים כהוכחה נוספת לדחיפות שביצירת מדינה יהודית בארץ ישראל, ואולם מאמציהם נתקלו בהתנגדות ערבית הולכת וגוברת. (לפרטים, ר' הסכסוך הישראלי-פלסטיני והיסטוריה של ארץ ישראל.)
אזור של סכסוך
הקמתה של מדינת ישראל, סיום השליטה האירופית הישירה באזור, וחשיבותה ההולכת וגוברת של תעשיית הנפט עמדו ביסודו של המזרח התיכון המודרני. ההתפתחויות אלה אף הביאו למעורבות גוברת של ארצות הברית בענייני המזרח התיכון. בהדרגה, ארצות הברית הייתה לבת בריתה העיקרית של ישראל, ובאופן כללי שמרה על היציבות באזור. החל משנות החמישים הייתה לכוח הדומיננטי בתעשיית הנפט המזרח תיכונית. כשמשטרים רדיקלים ואנטי-מערבים קמו באזור, כמו במצרים (1954), סוריה (1963), עיראק (1968) ולוב (1969), ברית המועצות סייעה להם כלכלית וצבאית, מתוך כוונה לרכוש בני ברית חדשים ולהרחיב את מעגל ההשפעה הסובייטי במסגרת המאבק הבין-גושי מול ארצות הברית. הסובייטים כוננו יחסים הדוקים עם גמאל עבד אל נאצר שליט מצרים, עם הרודן העיראקי סדאם חוסיין ומאוחר יותר גם עם נשיא סוריה חאפז אל-אסד, אשר נשבעו בהזדמנויות שונות להשמיד את ישראל, להביס את "האימפריאליזם המערבי" ולהביא לשגשוג בקרב ההמונים הערביים, בדרך כלל באמצעות וריאציה סוציאליסטית כלשהי. כישלונם לקיים הבטחות אלה עשה אותם ברוב המקרים לאותוריטריים יותר ויותר.
שורת ההפסדים הרצופים שהנחילו הישראלים לצבאות ערב במלחמות 1948, 1967 ו-1973 שכנעה את הפליטים הפלסטינים, כמו גם ערבים רבים אחרים, שאין בכוחם של המשטרים הערביים להביס את הישות המערבית הזרה שהוקמה באזור. פלסטינים כיאסר ערפאת הניחו כי פתרון הבעיה הפלסטינית מצוי בידי הפלסטינים עצמם, גם אם הדבר כרוך בשימוש באלימות ובטרור נגד ישראל. הד לתפיסה זו ניתן לאחר שבתום מלחמת ששת הימים (1967) החזיקה ישראל בשטחים הפלסטינים הנותרים - "הגדה המערבית" ו"רצועת עזה" - ואותתה על חוסר נכונותה לוותר עליהם בכך שהקימה בתחומם התנחלויות יהודיות רבות.
יתר על כן, ב-1979 מצרים בהנהגתו של אנואר סאדאת חתמה על הסכם שלום רשמי עם ישראל, במה ששם קץ לשאיפות הערביות להקים חזית צבאית ערבית מאוחדת נגד מדינת ישראל. שנים אחדות קודם לכן פתח הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), בראשותו של ערפאת, בשורת התקפות טרור נגד ישראל ונגד מטרות אמריקניות, יהודיות ומערביות, לצורך החלשת ישראל ופגיעה בתמיכה המערבית בה. הפלסטינים זכו לתמיכה מסוימת מטעם רבות מארצות ערב, שסייעו בעיקר באמצעים כלכליים. הפעילות הפלסטינית אף נשאה אופי דיפלומטי, והיא הגיעה לשיאה בשנת 1975 או אז גינתה העצרת הכללית של האו"ם את הציונות בהכריזה כי מדובר בסוג של גזענות. באותה שנה זכה ערפאת לקבלת פנים רשמית בעצרת.
לקריסתם של ברית המועצות והקומוניזם בראשית שנות התשעים נודעו השפעות שונות על המזרח התיכון. היא אפשרה למספרים גדולים של יהודים (ולא-יהודים) להגר מרוסיה, מאוקראינה ומיתר חבר המדינות לישראל, במה שחיזק אף יותר את המדינה. היא ריסקה את המקור הטבעי והנגיש ביותר של המשטרים הערביים הרדיקליים לאשראי, לנשק ולתמיכה דיפלומטית, דבר שהחליש אותם אף יותר. היא אפשרה יבוא זול של נפט רוסי, במה שהפחית את התלות המערבית ביבוא נפט ממדינות ערב. בנוסף, הקריסה הוכיחה את חוסר יעילותו של מודל הפיתוח הסטליניסטי באמצעות סוציאליזם מדיני אותוריטרי שאימצו מצרים הנאצריסטית, אלג'יריה, סוריה ועיראק החל משנות השישים. כך נותרו המשטרים הללו פגיעים כלכלית ופוליטית. שליטים כגון סדאם חוסיין בעיראק פנו לתוקפנות מדינית וללאומיות ערבית כתחליף לסוציאליזם.
עובדה זו עמדה ככל הנראה ביסוד המלחמה הממושכת והעקובה מדם שניהלה עיראק מול איראן בשנות השמונים (ראו מלחמת איראן–עיראק), ומאוחר יותר פלישתה לכווית ב-1990. כווית הייתה חלק מהמחוז העות'מאני של בצרה עד 1918, ולפיכך במובן מסוים הייתה חלק מעיראק, אם כי בשנות השישים הכירה עיראק בעצמאותה. ארצות הברית בהנהגת הנשיא ג'ורג' בוש האב הגיבה לפלישה בכינון קואליציה של מדינות, בהן ערב הסעודית, סוריה ומצרים, קיבלה את אישורה של מועצת הביטחון של האו"ם וסילקה את עיראק מכווית במהלך מלחמת המפרץ הראשונה. במסגרת המלחמה שיגר סדאם חוסיין טילים מדגם "סקאד" לעבר ערי ישראל, ואולם ראש הממשלה יצחק שמיר נענה ללחץ האמריקני ונמנע מלהתערב צבאית במלחמה. הנשיא בוש לא ניסה להפיל את משטרו של סדאם חוסיין, עובדה שתהיה בעוכריה של ארצות הברית בעתיד. מלחמת המפרץ הראשונה הסתיימה בנוכחות צבאית אמריקנית קבועה באזור המפרץ, ובמיוחד בערב הסעודית, מה שגרם למורת רוח בקרב מוסלמים רבים.
המזרח התיכון בן זמננו
עד שנות התשעים נתפס המזרח התיכון בעיני המערב לא רק כאזור רווי סכסוכים, אלא גם כאזור הסובל מפיגור כלכלי ופוליטי ביחס לשאר העולם. התפוצה המהירה של כלכלות שוק ומשטרים דמוקרטיים במזרח אירופה, דרום אמריקה, מזרח אסיה וחלקים מאפריקה לא נתנה אותותיה במזרח התיכון. באזור כולו, רק ישראל, טורקיה ולבנון - ישויות ייחודיות בנוף המזרח-תיכוני - הן דמוקרטיות פרלמנטריות, אף שהיציבות הפוליטית בלבנון ובטורקיה איננה גבוהה כזו שבמערב המפותח. במדינות אחרות קיימים גופים מחוקקים, אולם אלה נעדרים סמכות שלטונית ממשית, ובמקרים אחדים - כמו במדינות המפרץ העשירות - רוב חלקי האוכלוסייה אינם רשאים להשתתף בבחירות, כיוון שמעמדם הוא של עובדים זרים ולא של אזרחים.
ברוב מדינות המזרח התיכון, צמיחתן של כלכלות שוק נפגעה לנוכח הגבלות פוליטיות, שחיתות ומינוי מקורבים, בזבוז כספים על מיזמי ראווה ורכישת נשק, והישענות יתר על הכנסות מנפט. הכלכלות המוצלחות באזור התבססו על שילוב בין עושר הנפט ואוכלוסייה דלילה, כפי שנעשה בקטר, בבחריין ובאיחוד האמירויות הערביות. במדינות הללו, האמירים התירו מידת מה של ליברליזציה פוליטית וחברתית, אך סירבו לוותר על כוחם שלהם. האמירים נתפסו כליברלים ביחס לשכניהם, אך כשמרנים ביחס למערב. מבין המדינות המזרח-תיכוניות שאינן רנטיריות, הצליחו ישראל (הנשענת על טכנולוגיה) ולבנון (הנשענת על תיירות, בעיקר משנות השמונים) ליצור כלכלות מצליחות יחסית.
לקראת סוף שנות התשעים המזרח התיכון כאזור כלכלי פיגר לא רק אחרי אירופה, אלא גם אחרי הודו, סין ושאר כלכלות שוק גדלות, במונחי ייצור, סחר, חינוך, תקשורת וקריטריונים נוספים לפיהם נמדדת קידמה כלכלית וחברתית. תזה מקובלת במערב גורסת, כי מלבד נפט, סך היצוא של העולם הערבי כולו נמוך מזה של פינלנד לבדה.
במקביל, כישלונם של רוב המשטרים בארצות ערב, ופשיטת הרגל של הלאומיות הערבית מבית המדרש של הרדיקליזם החילוני, הביאו לעלייה גוברת ברגש האסלאמי ברחבי המזרח התיכון. מגמת ההקצנה, או האסלאמיזם, חלה בכל שכבות האוכלוסייה במדינות המוסלמיות, ונושאי דגלו של האסלאם הרדיקלי - כדוגמת גלגוליה השונים של תנועת האחים המוסלמים, בהן תנועת חמאס הפלסטינית - החלו להיאבק בשנים האחרונות גם בזירה הפוליטית, בנצלם את התמיכה העממית הגואה כדי לממש חזונם בדבר כינון מדינות הלכה אסלאמיות ברחבי המזרח התיכון. למגמת ההקצנה תרמו גם הצלחת המהפכה האסלאמית-שיעית באיראן, וכן פלג הווהאבים בערב הסעודית. יש מן האסלאמיסטים שפנו לכיוון האלימות והטרור, באמצם את הקונספטים הדתיים של ג'יהאד (מלחמת קודש) ושהאדה (מות קדושים). רבים מפעילי הטרור האסלאמי צברו ניסיון צבאי שעה שנלחמו בכוחותיה של ברית המועצות באפגניסטן בתחילת שנות השמונים.
אחד הפעילים הללו היה אוסאמה בן לאדן, איל הון סעודי. לאחר שלחם בסובייטים באפגניסטן, יצר את ארגון הטרור אל-קאעידה, האחראי לשורת פיגועי טרור נגד מטרות אמריקניות ומערביות, ששיאן בפיגועי 11 בספטמבר 2001, אשר החריבו את מרכז הסחר העולמי בניו יורק והביאו למותם של כ-3000 אזרחים. הפיגועים הללו הביא את הממשל האמריקני בראשותו של הנשיא ג'ורג' בוש הבן להכריז "מלחמה על הטרור", במהלכה פלש צבא ארצות הברית לאפגניסטן בשנת 2001 במטרה להפיל את משטר הטליבאן, אשר נתן מקלט לבן לאדן ולארגונו.
שנה מאוחר יותר טענו קציני מודיעין אמריקנים (וישראלים, כדוגמת האלוף עמוס גלעד) כי הרודן העיראקי סדאם חוסיין שב וחידש את תוכניותיו בדבר יצירת נשק להשמדה המונית, בניגוד להסכמים שנחתמו לאחר מלחמת המפרץ הראשונה. במהלך 2002 פיתח הממשל, בהנהגתו של שר ההגנה דונלד רמספלד, תוכנית, שבמסגרתה תפלוש ארצות הברית לעיראק, תפיל את משטר סדאם ותהפוך את המדינה לדמוקרטיה בעלת כלכלת שוק חופשית. כך ביקשו להשיג שתי מטרות: להסיר את האיום העיראקי, ולשמש דוגמה עבור יתר מדינות המזרח התיכון. משכשלו ארצות הברית ובעלות בריתה העיקריות, בריטניה ואוסטרליה, בניסיונן להשיג את אישור האו"ם לביצוע כמה מהחלטות הארגון נגד עיראק, פלשו למדינה ונחלו שורת הצלחות צבאיות, ששיאן בתפיסתו של סדאם חוסיין באפריל 2003, והוצאתו להורג לאחר משפט, בדצמבר 2006. לאחר הפלישה והכיבוש, נמצאו מצבורי נשק רוסי, אירופי, סיני וצפון-קוריאני, אך לא נמצאה עדות לקיומו של "נשק להשמדה המונית". נקודת ציון חיובית הייתה בינואר 2005, כאשר בחירות חופשיות בעיראק התקיימו לראשונה, חרף ניסיונות סוריים ואיראניים לפגוע בהן. חרף זאת, המלחמה בעיראק החלישה את המדינה והשפעתה האזורית ויצאה ואקום פוליטי-אזורי אליו נכנסו גורמים אחרים.
החל מעלייתו של מחמוד אחמדינז'אד לשלטון באיראן ב-2005, חלק ניכר מתשומת הלב העולמית כלפי המזרח התיכון הופנתה לעבר מהלכיו ואמירותיו התוקפניות כלפי ישראל, ופעילותו לקידום מואץ של תוכניות הגרעין האיראניות. אלו גררו התנגדות בינלאומית חריפה, והפעלה של סנקציות בינלאומיות על המדינה. החל מאמצע העשור, במקביל להתקרבות מדינית בין טורקיה לאיראן, ניכרה התדרדרות משמעותית ביחסי טורקיה–ישראל, שהגיעה לשיאה באירוע המשט לעזה במאי 2010. החל מסוף 2010 התחולל במספר מדינות האזור גל מחאות שמכונה לעיתים "האביב הערבי". המחאות הובילו בין היתר להפלת שלטון מועמר קדאפי בלוב, הדחת נשיא מצרים חוסני מובארכ ולמלחמות אזרחים ארוכות בתימן ובסוריה, שפגע בהשפעתה האזורית של סוריה.
השינויים בתחילת המאה ה-21 גרמו להתחזותם של כוחות פוליטיים אזוריים ובראשם איראן - שהצליחה ליצור לעצמה מנגנוני השפעה בלבנון, בעיראק, בתימן וברצועת עזה. עלייתית השפעתה של איראן, שהובילה גישה ניצית כנגד יריבותיה האזוריות ובראשן ערב הסעודית, גרמו להתגבשות קואליציה אנטי-איראנית אליה הצטרפו בין היתר איחוד האמירויות, מצרים, ירדן ומרוקו, ותוך שיתוף פעולה מול ישראל.
במהלך העשור השני של המאה נוצר ארגון הטרור דאעש אשר השתלט על שטחים בסוריה ובעיראק. הוא נבלם על ידי קואליציה בהובלת ארצות הברית. באותו עשור נחתם הסכם הגרעין מול איראן, והתחזקו שאיפותיה האזוריות של טורקיה אשר התעמתה עם יוון ומצרים בנושאי חלוקת שטחי מסחר בים התיכון. במקביל גם רוסיה החלה לגלות מעורבות במתרחש באזור ושלחה כוחות לקדם את האינטרסים שלה בסוריה, בלוב ובנגורנו קרבאך.
בתחילת העשור השלישי של המאה ה-21, נחתמו הסכמי אברהם בין ישראל למדינות ערביות אשר החלו נורמליזציה ביחסים בין המדינות והפכו את היחסים ביניהם מסמויים לגלויים.
במפנה העשור השלישי של המאה, החלו גורמים בשלטון האמריקאי להיערך לעזיבת כוחות אמריקאים משמעותיים את המזרח התיכון. בתקופת נשיאות דונלד טראמפ הוכנו תוכניות פינוי מרבית הכוחות מסוריה, עיראק ואפגניסטן, אך אלו לא יצאו לפועל. בקיץ 2021 הכריז הנשיא ביידן על הוצאת הכוחות האמריקאים מאפגניסטן, ובתוך שבועות בודדים כבשו כוחות הטליבאן מחדש כמעט את כל שטח המדינה. במקביל בשנים אלו מגבירה רוסיה את אחיזתה במזרח התיכון, ובין היתר נאבקת מול טורקיה בשלוש חזיתות שונות לשימור האינטרסים שלה באזור.
יבגני אונייגין
יֶבגני אוֹניֶיגין (רוסית בכתיב טרום-1918: Евгеній Онѣгинъ, כתיב מודרני: Евгений Онегин) הוא רומן בחרוזים מאת הסופר הרוסי אלכסנדר פושקין. הרומן יצא לאור ב־1825. יצירה זו היא בין הנודעות ביותר ביצירות של הספרות והשירה הרוסית, ובמידה רבה היא נחשבת ליצירה מכוננת בתולדותיהן של אלה.
פרק א
הסיפור פותח בתיאורו של צעיר בן שמונה עשרה, יבגני אונייגין, הנוסע בכרכרה אל דודו הנמצא על ערש דווי. הסיפור מסופר בידי המשורר, פושקין, המחזיק עצמו כידידו המבוגר של אונייגין, ומדי פעם הוא מעיד על עצמו ועל חייו דברים שונים.
המשורר מתאר בפרק הראשון את אורח החיים של החברה הגבוהה, את האווירה, את תרבות התיאטרון והבלט ואת הלבוש המטורזן והמראה המטופח של הצעירים שההון המשפחתי פטר אותם מעול הפרנסה. הוא משתמש מדי פעם בצרפתית וגם במילים לטיניות אחדות.
פרק נכבד מוקדש לתיאטרון, לשחקנים, לסופרים וליתר העושים במלאכה וגם לאווירה שבאולם ההצגות. המשורר מזכיר גם את חלקו בחיי הוללות וחיזורים אחר נשים והערצת רגליהן. אך לחיים האלה יש מחיר והצעירים לוקים בשעמום עמוק ובמרה שחורה (ספלין). אונייגין מסתגר בביתו, מנסה כוחו בכתיבה, אך נכשל בכך וגם קריאת ספרים משעממת אותו. הוא "התעייף מן החיים". המשורר מזכיר כי השניים תכננו לצאת למסע משותף לאיטליה, אך בדיוק באותה עת התרושש אביו של אונייגין, וגם דודו קרא לו על ערש דווי (כך הרי נפתח הרומן), ואונייגין ממהר אליו ומוצא עצמו בכפר שאורח החיים בו שונה בתכלית מחיי העיר. לכאורה משאת נפשו התמלאה, אך גם חיי כפר נוסכים בו שעמום. לעומתו, דווקא המשורר, מספר הסיפור, מוצא בכפר את המוזה שלו, ותוצאתה הוא הספר הזה שאת פרקו הראשון סיים זה עתה.
פרק ד
המחבר מזכיר את הרגשות המעורבים כלפי המין היפה: אהבה / שנאה, והנה עומד אונייגין וששת עמודי המכתב בידו. אונייגין, אחרי שנים אחדות של פיתויי נשים ובגידתן, חברותן ורשעותן, וכעת המכתב מזכיר לו את העלמה שפגש. בפגישתם הוא מתוודה בפניה שהוא לא ראוי לה, שנישואין יעניקו להם רק ייסורים. המחבר מצידו מציע לקורא לאהוב רק את עצמו. מה עוללה אותה פגישה? התשוקה גברה וכך גם הייסורים. שנתה של טטיאנה נודדת. מצב רוחה מקדיר, היא נובלת ואילו אל מולה אולגה וולדימיר לנסקי ממתיקים סוד בחדרה של האחות. והוא כותב לה שירים. בינתיים, המשורר שב לספר על אונייגין החי בפרישות בחיק הטבע של הכפר. הסתיו עבר והחורף בפתח. הנהר קפא. לנסקי מגיע אליו לארוחה. אונייגין מתעניין בשלומן של אולגה וטטיאנה. לנסקי מזמינו ליום הולדתה של טטיאנה.
פרק ה
מגיע יום הולדתה. הקרואים מגיעים והמשורר מפרט את הרשימה. גם לנסקי ואונייגין נכנסים. הוא קד לטטיאנה קידה בדממה. הדבר מחייה את נפשה. האורחים נפנים למשחק הקלפים. תור הריקודים הגיע. אונייגין מזמין את... אולגה לריקוד, ואחר כך פעם נוספת. משניגש אליה לנסקי אומרת אולגה כי היא הבטיחה לאונייגין ריקוד נוסף! את שברון הלב הזה לנסקי אינו יכול לשאת. הפתרון – הזמנה לדו-קרב אקדחים. (למען הדיוק יש לציין כי סופו של הפרק מפתיע שכן הוא חסר את הדו-שיח המתבקש בין השניים שהוביל לדו-קרב).
פרק ו
לנסקי עוזב את האירוע, אונייגין נשאר עם אולגה. אחר כך גם הוא עוזב. האורחים נשארים ללון. טטיאנה ערה ומופתעת מדרכו המתעתעת של אונייגין. אחר כך הגיעה אל אונייגין הזמנה כתובה מלנסקי לקיים דו-קרב. אונייגין משיב בחיוב. לנסקי ממהר אל אולגה. היא רצה לקראתו לחבקהו. מול קנאותו הוא רואה שהוא עדיין נאהב. הוא מאושר, אך הקנאה כבר פשטה בו כמגפה. וטטיאנה אינה יודעת דבר. אונייגין לא סיפר לה. ולדימיר לנסקי חוזר לביתו, בודק את אקדחיו. כותב שירים ומדמיין את מותו הקרוב. למחרת משכים קום, מכין עצמו לקרב. גם אונייגין מגיע עם משרתו (שושבין לקרב, מדרגה נחותה מן המקובל). השושבינים קובעים את התנאים. האויבים ניצבים זה מול זה. המשורר תמה מתי הרֵעים האלה הפכו לאויבים? האם היו רעים אי פעם? והם צועדים, מכוונים ויורים. לנסקי נפגע, נופל שדוד ומת. שושבינו מטיל את הגופה על המזחלת. וכך מגיע קיצו של המשורר הצעיר שגם לטקס קבורה מכובד אינו זוכה. רק מצבה פשוטה.
פרק ז
בא האביב. את ליבה של אולגה, הצליח ללכוד איש צבא. היא נשאה לו ועזבה את הכפר. המשורר חוזר לכפר אך אונייגין כבר איננו שם. נותרה טטיאנה המתמכרת להרהוריה, והמצבה שבין העצים, אליה נהגו השתיים להגיע והרבו לבכות עליה. היא משוטטת בכפר ובמקרה מגיעה אל הבית בו התגורר. היא מבקשת רשות מהסוכנת להיכנס לבית הריק. מדמיינת לה היכן קרא ספר, שיחק ביליארד, גמע קפה, שיחק בקלפים. היא חוזרת לבית הריק לקרוא בספרים ששם. הסתיו בא, ואחריו שוב החורף. טטיאנה עוזבת את הכפר לעיר. היא נפרדת ממראות הכפר. לאחר מסע בן שבוע הגיעו היא ואמה, למוסקבה אל משפחתן. היא עוברת לבלות בטרקליני מוסקבה. נפשה סולדת משאון החברה. דודותיה מנסות לעניינה בגברים שבחברה.
פרק ח
אונייגין חוזר אל טרקליני המסיבות. באחת מהן הוא רואה אישה המשוחחת עם הצייר הספרדי. הוא חושב לעצמו – האם היא זאת? אחד הקרואים מאשר לו כי זו אמנם טטיאנה שכתבה לו בזמנו. למחרת הוא מוזמן לנשף אל ביתה. רגעים אחדים הוא יושב מולה, נבוך. יתר הקרואים הגיעו, אך הוא חושב על טטיאנה לבדה, על אופייה שהשתנה, מנערת כפר לגברת עירונית. אין ספק שהוא התאהב בה. היא מתנכרת לו. הוא כותב לה מכתב. מודה בטעותו. מפקיד לרצונה את גורלו. היא אינה עונה לו והוא מריץ לה איגרת אחר איגרת. החורף תם. שוב הוא מגיע אליה. מוצא אותה לבדה. אונייגין כורע על ברכיו. היא מזכירה לו ימים עברו ושואלת מדוע אז הוא דחה אותה, ודווקא חומד אותה כעת, כשהיא נשואה לאחר? טטיאנה עוזבת ובעלה מופיע ... והמשורר בדעה כי זה המקום הראוי לעזוב את יבגני אונייגין ולשים קץ לסיפור.
הקטעים החסרים
קטעים אלה נכתבו, אך הושמטו על ידי המחבר. חלקם בשל חשש מן הצנזורה. פושקין בילה זמן-מה בגלות, בגלל כתיבה שהכעיסה את השלטונות. הוא נדרש לעזוב את סנט פטרבורג ולהתגורר בדרום (בסרביה).
הצורה הספרותית
היצירה 'יבגני אונייגין' מספרת את סיפורה בקרוב ל 400 בתי שיר (שהם כ- 5300 שורות שיר) הכתובים כמעט כולם (למעט מכתבה של טטיאנה לאונייגין בפרק השלישי, ומכתבו של אונייגין לטטיאנה בפרק השמיני ועוד קטע קצר) באותה מתכונת: סונטה בעלת מבנה מיוחד, שזכתה לכינוי ה"סונטה הפושקינית". כמו כל סונטה היא מחזיקה ארבע-עשר שורות שיר, כתובות במשקל טטרמטר יאמבי, אשר מחורזות באופן הבא: אבאב גגדד הווה זז. אורך השורות משתנה. בכל בית קיימות שמונה שורות המחזיקות 8 הברות כל אחת (חרוז המכונה 'גברי', המסתיים בהטעמה על ההברה האחרונה), ושש שורות המחזיקות 9 הברות כל אחת (חרוז 'נשי', המסתיימות בהטעמה על ההברה הלפני אחרונה). השורות מסודרות לפי המתכונת הבאה: 9898 9988 9889 88.
הרקע לכתיבה
את יבגני אונייגין כתב פושקין בין השנים 1831-1823. הוא החל בכתיבה בעת שהותו בקישיניב שבבסרביה, לשם הוגלה ממקום מושבו בסנט פטרסבורג, בשל מכתבים לעגניים שכתב על פקידים גבוהים בממשל. געגועים ושעמום היו מנת חלקו שם – שתי תכונות שמצאו דרכם אל הרומן בחרוזים שכתב. השיעמום מחיי היום-יום הם מנת חלקו של אונייגין; הגעגועים – של טטיאנה.
תרגום לשפות זרות
תרגומים לאנגלית:
המספר הגדול ביותר של תרגומים ליצירה זו קיימים בדפוס בשפה האנגלית:
דעתו של נבוקוב כפי שהיא מנוסחת בדברים שלעיל הפכה ל'אמירה' בעלת משקל בוויכוח על 'תרגום שירה' מהו. יחד עם זאת יש לציין כי העוסקים בחקר התרגום וחקר השירה דוחים את הגישה הזו של נבוקוב, המסרסת את רוחה של היצירה.
התרגום האחרון לאנגלית שיצא לאור, הוא פרי עטו של המתמטיקאי / פילוסוף דאגלס הופשטטר. הופשטטר תרגם את יבגני אונייגין לאנגלית בסגנון ובלשון מודרניים, אך הוא דבק, ללא סטייה כלשהי, בצורה הקשוחה שבה כתובה יצירתו של פושקין. במבוא לתרגומו הוא מתעמת עם נבוקוב ודעתו על תרגום שירה.
השפעה
המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי כתב את האופרה יבגני אונייגין על היצירה. וכן ספרים אחרים שנכתבו לפי המתכונת של הסונטה הפושקינית הם :
מיקה הקינן
מיקה פאולי הקינן (פינית: Mika Pauli Häkkinen; נולד ב-28 בספטמבר 1968 בעיר ונטה) הוא נהג מרוצים פיני. זכה באליפות העולם בפורמולה 1 בשנים 1998 ו-1999 והתחרה באליפות גרמניה למכוניות סלון מ-2005 עד 2007.
פורמולה 1 עם לוטוס
למרות שבתקופה הזו נהוג היה שנהגים לא מבצעים "קפיצה" ישירות מפורמולה 3 לפורמולה 1 אלא מתחרים קודם בפורמולה 3000, הקינן הצליח מעבר למצופה בעונתו הראשונה. עם זאת, לא יכול היה להיות בין המתחרים על האליפות עקב חולשתה של קבוצת לוטוס יחסית לקבוצות האחרות. ב-1992, שיפרה לוטוס את המכונית והקינן סיים את העונה במקום השמיני.
פורמולה 1 עם מקלארן
בגיל 24, לאחר שתי עונות בפורמולה 1, עזב הקינן את לוטוס. שמועות נפוצו על מעבר אפשרי לוויליאמס אך לבסוף הוא חתם בקבוצת מקלארן. אולם הסתבר כי המעבר לא היה פשוט כל כך: מקלארן רצו לשמור על הכוכב העולה מיכאל אנדרטי האמריקאי, בו בזמן שאיירטון סנה האגדי המשיך בקבוצה, מה שהפך את הקינן לנהג ניסוי. בספטמבר, נפטרה הקבוצה מאנדרטי שהיה מאכזב ובכך התאפשר שובו של הקינן להתחרות. כבר במרוצו הראשון בגרנד פרי של פורטוגל, הצליח הקינן לתפוס עמדת זינוק טובה יותר מסנה, אולם לא הצליח לסיים את המרוץ עצמו לאחר יציאה מהמסלול. במרוץ שלאחר מכן, ביפן, הצליח הקינן לסיים את המרוץ ואף לעלות לפודיום (כלומר, אחד משלושת המקומות הראשונים).
בעקבות עזיבתו של סנה לקבוצת וויליאמס, הפך הקינן ב-1994 לנהג המוביל של מקלארן. אולם הקינן לא הצליח להגיע לתוצאות טובות, בעיקר בשל קשיים טכניים רבים ברכב עקב השינויים הרבים שעשתה מקלארן בספקי המנועים שלה, מה שהביא לאי יציבות טכנית. בסוף 1995, נפצע הקינן קשה. צמיג שהתפוצץ במהלך מרוץ אוסטרליה גרם לו להתנגשות בקיר בטון. הקינן הובהל לבית חולים חסר הכרה, שם שהה מספר ימים בתרדמת. חזרתו למסלול הייתה רק לקראת תחילת עונת 1996. בעקבות התאונה, נשאר הקינן עם שיתוק קל בפנים.
גם בעונת 1996, לא הצליחה הקבוצה להעמיד מכונית ראויה והקינן לא הגיע להישגים מרשימים. בעונת 1997, העמידה חברת מרצדס את מנועיה לרשות הקבוצה. המנועים היו טובים, אך עמידתם הטכנית הייתה מקרית למדי, מה שהכריח את הקינן לפרוש שלוש פעמים במהלך מרוצים בהם הוביל. הקינן זכה לבסוף במרוץ האחרון של העונה, כאשר שותפו לקבוצה דייוויד קולטהרד איפשר לו לעבור למקום הראשון ממש לפי קו הסיום.
בעונת 1998, הקינן סוף סוף זכה למכונית אמינה. במהלך העונה, זכה הקינן בשמונה מרוצים, והפך בסיום העונה לראשונה לאלוף העולם בפורמולה 1. הקרב על האליפות היה קשה אל מול מיכאל שומאכר והקינן הבטיח את האליפות רק במרוץ האחרון בעונה.
בעונת 1999, התפתח שוב קרב על האליפות, אלא ששומאכר נפצע ופרש באמצע העונה. עם זאת, התפתח קרב חדש אל מול אדי אירוויין. אירוויין הוביל על הקינן בארבע נקודות לפני המרוץ האחרון של העונה, אולם הקינן זכה במרוץ ובאליפות שנייה ברציפות.
תחילת עונת 2000 הייתה בעייתית עם כשלים טכניים רבים. מאמצע העונה, הקינן צמצם בהדרגה את הפער ממיכאל שומאכר, אולם הפער הסתבר בסופו של דבר כגדול מדי עבורו והוא נאלץ להסתפק בסגנות.
DTM
ב-2004, החליט הקינן לחזור למסלול. הוא השתתף במספר מרוצים פורשה במסגרת הסבב הסקנדינבי. תחילה היו דיבורים על חוזה אפשרי עם קבוצות ב.א.ר-הונדה או אף עם ויליאמס-ב.מ.וו, אולם לבסוף הוא חתם בקבוצת מרצדס למרוצי DTM והפך לנהג רשמי של הקבוצה החל משנת 2005. בעונתו הראשונה, ניצח הקינן במרוץ שנערך בבלגיה וסיים את העונה במקום החמישי. ב-2006 איכזב הקינן עם מקום שישי וללא אף ניצחון במרוץ. בסוף העונה, שוב נפוצו שמועות על חזרתו לפורמולה 1. הקינן הוזמן לנסיעת מבחן בקבוצת מקלארן, אולם תוצאות גרועות במיוחד שכנעו אותו לא לחזור. בשנת 2007 ניצח הקינן במרוץ נוסף.
פורמולה 1
הקינן התחרה ב-161 מרוצים. במהלכם, זינק 26 פעמים מה"פול פוזישן" (זינוק מהמקום ראשון), זכה ב-20 מרוצים, ועלה 51 פעמים לפודיום. הוא זכה ב-420 נקודות דירוג וקבע 25 פעמים את זמן ההקפה המהירה ביותר במרוץ.
הקינן זכה פעמיים באליפות העולם בפורמולה 1 - ב-1998 וב-1999.
DTM
הקינן ניצח בשני מרוצים במסגרת מרוצי ה-DTM.
אשתמוע
היסטוריה
בספר יהושע מכונה היישוב גם אֶשְׁתְּמֹה והוא נכלל בנחלת שבט יהודה, לפי הכתוב: " וַעֲנָב וְאֶשְׁתְּמֹה, וְעָנִים. שבט יהודה מסר את העיר לכוהנים כאמור בספר יהושע: "וְלִבְנֵי אַהֲרֹן הַכֹּהֵן, נָתְנוּ אֶת-עִיר מִקְלַט הָרֹצֵחַ--אֶת-חֶבְרוֹן... וְאֶת-יַתִּר, וְאֶת-מִגְרָשֶׁהָ, וְאֶת-אֶשְׁתְּמֹעַ, וְאֶת-מִגְרָשֶׁהָ".
כאמור העיר נזכרת ברשימת ערי יהודה המופיעה ב במסגרת תיאור נחלת יהודה. רשימה זו היא המקור הטופונימי המפורט ביותר במקרא, והבסיס למחקר הגאוגרפי-היסטורי של יהודה המקראית. ניתוח טקסטואלי והסטורי מראה כי היא חלק מרשימה גדולה יותר שכללה גם את ערי בנימין ב, כלומר את מלוא היקפה של ממלכת יהודה. הרשימה איננה מהתקופה המשוערת של יהושע או של ההתנחלות, שכן היא משקפת שיא יישובי אליו הגיעה ממלכת יהודה רק במאות 7–8 לפסה"נ, בערך ימי חזקיהו או יאשיהו (עדיפות מסוימת לאחרון). אשר למהות הרשימה המקורית יש מחלוקת. היה מקובל להניח שהיא שיקפה חלוקה מנהלית של ממלכת יהודה, שכן הערים ערוכות בקבוצות גאוגרפיות. אולם, גבולותיהן של הקבוצות אינם מוגדרים, והן נכנסות לעיתים זו לתוך זו. כל שניתן לומר הוא שהרשימה משקפת את המצב היישובי בממלכת יהודה, כנראה בימי יאשיהו. סקר הר יהודה והמחקר הנלווה אליו תומך במסקנה זו.