cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אתניות יהודית
קבוצות יהודיות קטנות יותר כוללות את יהדות גאורגיה ויהודי ההרים (אשר מוצאם מאזור הקווקז); יהדות הודו אשר כוללת בתוכה את קהילת בני ישראל, קהילת בני מנשה, קהילת יהודי קוצ'ין וקהילת בני אפרים; עדת הרומניוטים (אשר מוצאם מאזור חבל הבלקן ואסיה הקטנה); קהילת ביתא ישראל (יהדות אתיופיה); יהדות בוכרה (אשר מוצאם ממרכז אסיה) ויהדות סין.
ישראל ויהודה
במהלך מאות השנים שלאחר מסעי הצלב והאינקוויזיציה, יהודים מרחבי העולם החלו להגר במספרים הולכים וגדלים.
יהדות התפוצות
בעקבות כישלון המרד הנגד הרומאים וההגלייה מארץ ישראל, היו קהילות יהודיות כמעט בכל מרכז בולט ברחבי האימפריה הרומית, כמו גם קהילות מפוזרות שנמצאו במרכזים מעבר לגבולות האימפריה בצפון אירופה, במזרח אירופה, בדרום מערב אסיה ובאפריקה. מזרחה לאורך נתיבי הסחר, ניתן היה למצוא קהילות יהודיות ברחבי פרס ואפילו רחוק יותר מזרחה כולל בהודו ובסין.
בתקופה הביזנטית התיכונה התגיירו ממלכת הכוזרים בצפון הקווקז, בין היתר על מנת לשמור על נייטרליות בין ביזנטיון הנוצרית למדינות האסלמיות. קיים ויכוח במחקר האם וכמה שרדו עקבות היהדות בתוך קבוצה זו אחרי קריסת האימפריה הכוזרית. ארתור קסטלר שלא היה חוקר, היה היחידי שהעלה בספרו "השבט השלושה עשר" (1976), וממנו, שלמה זנד "מתי ואיך הומצא העם היהודי?" (2008) את הטענה שיהודי מזרח אירופה הם כוזרים מבחינה אתנית יותר מאשר שמיים. הרעיון הופרך. הוא בשימוש נפוץ אצל אנטישמיים.
במערב אירופה, בעקבות התמוטטות האימפריה הרומית המערבית ב-476, ובמיוחד לאחר הכיבוש המוסלמי של ספרד בתחילת המאה ה-8, התקשורת בין הקהילות היהודיות גדלה. במקביל, תחת שלטון האסלאם, אפילו במעמד ד'ימי, הקהילות באיבריה נותרו בקשר תכוף עם היהדות בצפון אפריקה ובמזרח התיכון, אך קהילות רחוקות יותר, במרכז ודרום אסיה ומרכז אפריקה, נותרו מבודדות יותר, והמשיכו לפתח מסורות ייחודיות משלהם. זה הביא ל"תור הזהב של יהודי ספרד" במאה ה-10 עד ה-12. עם זאת, גירוש ספרד ב-1492, גרם ליהודים הספרדים להסתתר ולברוח לצרפת, איטליה, אנגליה, הולנד, סקנדינביה, צפון-מערב גרמניה, ולקהילות קיימות אחרות באירופה הנוצרית, כמו גם לאלה שבתוך האימפריה העות'מאנית, למגרב בצפון אפריקה ומספרים קטנים יותר לאזורים אחרים במזרח התיכון, ובסופו של דבר לאמריקה בתחילת המאה ה-17.
במערב אירופה, התנאים ליהדות היו שונים בזמנים ובמקומות שונים. ההגירה האשכנזית לאמריקה גדלה בתחילת המאה ה-18 וכללה יהודים אשכנזים דוברי גרמנית, היא המשיכה בגל הגירה בין 1880 לתחילת המאה ה-20 בהגירה שכללה אשכנזים דוברי יידיש שנמלטו מהאימפריה הרוסית הכושלת, והסתיימה אחרי השואה, שהביאה לרצח של יותר מ-6 מיליון יהודים שחיו באירופה. בכך הפכה צפון אמריקה למקום שבו חיו רוב היהודים.
כיום
קבוצות אתניות יהודיות קטנות יותר כוללות את יהודי גאורגיה ויהודי ההרים מהקווקז. יהדות הודו כולל בני ישראל, בני מנשה, יהודי קוצ'ין ובני אפרים. הרומניוטים ביוון. יהדות איטליה. יהדות תימן. יהודים אפריקאים, לרבות מרבית ביתא ישראל באתיופיה. יהדות בוכרה ממרכז אסיה. ויהדות סין, בעיקר יהדות קאיפנג.
מחקרים גנטיים
למרות המגוון האתני הברור של האוכלוסיות היהודיות בעולם, מחקרים גנטיים הוכיחו שרובם קשורים זה לזה מבחינה גנטית, שמקורם באוכלוסייה ישראלית עתיקה משותפת שעברה הסתעפות גאוגרפית והתפתחות עצמאית שלאחר מכן.
אירופה
קהילות גדולות של יהודים התיישבו בצרפת ובגרמניה לאחר נפילת האימפריה הרומית, הכיבושים הערביים במזרח התיכון ולאחר מכן במהלך גירוש ספרד. היהודים שהתיישבו באירופה מכונים יהודי אשכנז והם דברו בשפת היידיש, תערובת של גרמנית, עברית וארמית.
במהלך מאות השנים שלאחר מכן, היהודים התיישבו בכל רחבי מערב אירופה, וסבלו מאפליה וגירושים. עקב הרדיפות עברו רבים מהיהודים האשכנזים ממערב למזרח אירופה, בעיקר לפולין וליטא. יהודים אשכנזים במזרח אירופה חיו בשטעטלים. בשנת 1500 חיו בפולין כ-500,000 יהודים. עד אמצע המאה ה-17 היו יותר ממיליון. ההערכה היא שלפני מלחמת העולם השנייה יותר מ-90% מכלל היהודים בעולם היו אשכנזים.
בתו של כורה פחם
בתו של כורה פחם (באנגלית: Coal Miner's Daughter ) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1980 המבוסס על האוטוביוגרפיה של זמרת הקאנטרי לורטה לין.
הסרט מתאר את פרשת חייה של לורטה לין מאז חייתה במשפחה קשת יום של כורה פחם בקנטקי עד להיותה זמרת הקאנטרי המפורסמת ביותר בארצות הברית. בתקופה מסוימת הופיעה עם זמרת קאנטרי נוספת בשם פטסי קליין (בוורלי ד'אנג'לו). גם ספייסק וד'אנג'לו שרות בסרט בקולן ללא צורך בדיבוב.
תקציר העלילה
לורטה (סיסי ספייסק) היא בתו הבכורה של כורה הפחם טד ווב (לבון הלם מלהקת הבנד) ולה עוד שבעה אחים. הם גרים בבית עץ גדול בעיירת כורים בקנטקי. האב עובד קשה במכרה, מגיע מהעבודה שחור כולו ומפרנס בקושי את משפחתו ברוכת הילדים. לורטה עוזרת לאמה בעבודות הבית ובטיפול באחיה.
לעיירה מגיע חייל משוחרר בשם דוליטל לין המכונה בקיצור "דוּ" (טומי לי ג'ונס). הוא מתגאה לפני כל התושבים בביצועים שלו בג'יפ. מכל הבחורות הוא שם עינו על לורטה ומתחיל לחזר אחריה. אביה של לורטה מתנגד ליחסים אלה בגלל פער הגילים (דו בן 22 ולורטה בת 15) ואופיו ההפכפך של דו. אך לורטה מסרבת להפסיק את יחסיה עם דו למרות המכות שהיא סופגת מאביה.
לבסוף מרשה האב לדו לשאת את לורטה בתנאי שלא ירים עליה יד ולא ירחיק אותה ממשפחתה. הוא לא עומד בתנאים אלה. הנישואים במשבר, לורטה חוזרת להוריה. דו אומר לה שהחליט לעזוב את המקום ולנסוע לוושינגטון כי אינו רוצה לסיים את חייו בגיל ארבעים ככורה פחם. בנישואים שלהם יש מעלות ומורדות. לבסוף מוצא דו עבודה כמכונאי במוסך ולורטה נפרדת ממשפחתה ומצטרפת אליו לוושינגטון.
בגיל 19 מוצאת לורטה את עצמה מטופלת בארבעה ילדים ועסוקה בעבודות הבית. ליום הולדתה קונה לה דו גיטרה אך היא מקבלת מתנה זו בחוסר רצון כי אינה יודעת לנגן בה. לבסוף היא לומדת בעצמה לנגן, כותבת מספר שירים ומלחינה אותה. דו מבחין בכשרונה, עוזב את עבודתו, מתחיל לעבוד כאמרגנה ומפיק לה תקליטון עם השיר שלה "Honky Tonk Girl". בינתיים מת אביה של לורטה. הם נוסעים לבית המשפחה, משאירים שם את הילדים ומתחילים לנוע בין תחנות הרדיו אזורי בקנטקי כדי לשכנע להשמיע את התקליטון.
לאחר מאמץ מתפרסם השיר שלה ומגיע למקום ה-14 במצעד הפזמונים של שירי הקאנטרי. דו מצליח לסדר ללורטה הופעה במופע הרדיו המפורסם של מוזיקת הקאנטרי, ה-גרנד אול אופרי בנאשוויל, טנסי.
זמרת הקאנטרי הגדולה אז, פטסי קליין (בוורלי ד'אנג'לו) מתרשמת משירתה של לין. היא מזמינה אותה לביקור בבית חולים שם היא מאושפזת לאחר תאונת דרכים. בין השתיים מתפתחת ידידות והן מתחילות במסע הופעות מוצלח שנקטע עם מותה של קליין בתאונת מטוס.
לורטה ממשיכה בקריירה שלה אך המאמץ הקשה והניתוק מהמשפחה נותן את אותותיו והיא נאלצת להפסיק את הופעותיה בגלל התמוטטות עצבים. לאחר שנה באחוזת המשפחה היא מתאוששת, חוזרת להופיע והופכת לגברת הראשונה של מוזיקת הקאנטרי.
הסרט מסתיים בביצוע של לורטה לשיר שחיברה המסכם את חייה: "בתו של כורה פחם".
פרסים
ספייסק זכתה גם בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי והסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי.
Beg
Beg (מעוצב באותיות גדולות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם והזמרת הישראלית נטע ברזילי. השיר יצא לאור ב-26 בדצמבר 2019, כסינגל מתוך אלבומו השישי של אדם Omer, דרך חברת התקליטים אן אם סי יונייטד. שיר זה מופיע גם בפסטיבל "פופ אפ מיוזיק 2", אשר מתקיים בחג החנוכה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי עומר אדם, נטע ברזילי, דורון מדלי, אבי אוחיון, אבשלום אריאל והופק על ידי ינון יהל ואבשלום אריאל. השיר הוא בסגנון הפופ, אשר משלב בתוכו גם את סגנון הדאנס.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלה אדם לערוץ היוטיוב שלה ב-26 בדצמבר 2019, את האודיו הרשמי של השיר.
ספרות סינית
לסין היסטוריה עשירה של כתיבה ספרות קאנונית. העתיק שבהם הוא ספר התמורות. ספרים קלאסיים רבים נכתבו בתקופת המדינות הלוחמות, שהידועים שבהם הם ספר המאמרות לקונפוציוס והדאו דה ג'ינג של לאו דזה. בסין הקיסרית הייתה גם מסורת עתיקה של כתיבת דברי ימי השושלות, מסורת שהחלה בסה-מה צ'יאן, היסטוריון החצר של שושלת האן שבספרו רשומות ההיסטוריון (史記), העלה על הכתב את דברי ימי סין המסורתית מתחילתה ועד למאה הראשונה לפנה"ס. תקופת שושלת טאנג ידעה פריחה של שירה סינית, והמפורסמים שבמשורריה הם דו פו ולי באי. השיא של כתיבת הפרוזה הוא בתקופת שושלות מינג וצ'ינג, אז נכתבו ארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים.
רקוויאם (דיריפלה)
הרקוויאם של דיריפלה, אופ' 9, הוא יצירה פרי עטו של המלחין הצרפתי מוריס דיריפלה לטקסט הרקוויאם הקתולי, בהשמטת מזמור הדיאס אירה. היצירה נכתבה בשלושה תזמורים שונים: לעוגב וקולות, לעוגב תזמורת קאמרית וקולות ולעוגב, תזמורת מלאה וקולות. הרקוויאם יצא בשנת 1947 בהוצאה של אוגוסט דוראן, והוא נחשב ליצירתו הידועה ביותר של דיריפלה.
הלחנה וביצוע
הרקוויאם הוזמן מדיריפלה על ידי ממשלת צרפת של וישי בשנת 1941, אולם כתיבתו התארכה, ובשנת 1944 כשנפלה צרפת של וישי היצירה לא הושלמה עדיין. דיריפלה סיים לכתוב את הרקוויאם בסופו של דבר בשנת 1947 והוציא את תוויו לאור בהוצאת אוגוסט דוראן. היצירה הוקדשה לזכר אביו של דיריפלה. ביצוע הבכורה של הגרסה התזמורתית הגדולה התרחש ב-2 בנובמבר 1947 בפריז, על ידי התזמורת הלאומית של צרפת, בניצוחו של רוז'ה דזורמיה.
היצירה
בעת שהוזמנה ממנו היצירה, עבד דיריפלה על סוויטה המורכבת ממוטיבים הלקוחים ממזמורים גרגוריאנים. דיריפלה שילב את הרעיונות מסוויטה זו ברקוויאם. הרקוויאם מתבסס על הלחנים הגרגוריאנים של המזמורים הכלולים בו ומפתח אותם, כמעט כל התמות ברקוויאם לקוחים מהמזמורים הגרגוריאנים. דבר זה יוצר לרקוויאם אופי מיוחד.
בהשראת הרקוויאם של פורה, השמיט דיריפלה מן הרקוויאם שלו את מזמור הדיאס אירה העוסק ביום הדין, ומהווה באופן מסורתי חלק מרכזי ברקוויאם. דיריפלה אמר שהשמטה זו נועדה ליצור אופי הרהורי ונוגה יותר לרקוויאם. דיריפלה צירף לרקוויאם מזמורים שאינם חלק הכרחי מן המיסה: הליברה מה והאין פארדיסיום, שני קטעים אלו גם נחשבים לקטעים נוגים ומהורהרים ולא "מפחידים" כמו הדיאס אירה.
ביצוע ממוצע של היצירה אורך כ-40 דקות.
הרכבים
היצירה הולחנה על ידי המלחין עצמו בשלושה תזמורים שונים, בכולם יש עוגב, מקהלה מעורבת של ארבע קולות ושני סולנים: מצו סופרן ובריטון. בגרסה הראשונה ההרכב כולל תזמורת מלאה, עוגב וקולות אנושיים, בגרסה השנייה התזמורת מוקטנת ובגרסה השלישית יש רק קולות אנושיים ועוגב. הגרסה הראשונה היא זו שהתפרסמה בשנת 1947 שתי הגרסאות האחרות פורסמו על ידי המחבר בשנת 1961. בגרסה לתזמורת סימפונית מלאה תפקיד העוגב מצומצם למדי; בגרסה עם תזמורת מוקטנת תפקיד העוגב משמעותי יותר, ובגרסה לעוגב ומקהלה ללא תזמורת תפקיד העוגב הוא הגדול ביותר, ונחשב קשה ווירטואוזי.
ההרכב של הגרסה הקטנה כולל (בנוסף לעוגב ולקולות): 3 חצוצרות, נבל, טימפני וסקציית כלי קשת (כינור ראשון ושני, ויולות, צ'לי וקונטרבסים).
ההרכב של הגרסה הגדולה כולל (בנוסף לעוגב ולקולות): 3 חלילים (שניים מהם מוכפלים על ידי פיקולו), 2 אבובים (אחד מהם מוכפל על ידי קרן אנגלית), קרן אנגלית, 2 קלרינטים, קלרינט בס, 2 בסונים, 4 קרנות, 3 חצוצרות, 3 טרומבונים, טובה, טימפני, מצילתיים, תוף בס, גונג, צ'לסטה, נבל וסקיצת כלי קשת (כינור ראשון ושני, ויולות, צ'לי וקונטרבסים).
חץ האהבה
חץ האהבה הוא אלבום האוסף השני של הזמר הישראלי קובי פרץ. את האלבום הוציאה בשנת 1999 לאור חברת התקליטים הליקון. האלבום מכיל בעיקר מחרוזות מהופעות חיות וגרסה מחודשת לשיר "אהבת נעורים" מאלבומו הראשון, טעות של החיים.
חבר הכנסת
חבר הכנסת (בראשי תיבות: ח"כ) הוא אחד מ-120 הנציגים המכהנים בכנסת, לאחר שנבחרו לכהונה זו על ידי אזרחי מדינת ישראל בבחירות דמוקרטיות.
כחלק מחברותם בכנסת, משמשים חברי הכנסת גם כחברים בוועדות הכנסת, ויכולים גם לכהן כשרים או כסגני שרים בממשלה. ראש הממשלה וממלא מקומו חייבים לכהן גם כחברי הכנסת.
הבחירות לכנסת
בבחירות לכנסת רשאי להצביע כל אזרח ישראל שמלאו לו 18 שנה. כל אזרח שמלאו לו 21 שנה רשאי להיות מועמד לכנסת, למעט עובדי מדינה, שופטים ואנשי צבא, וכן בעלי תפקידים נוספים. מבעלי תפקידים בכירים מסוימים (כגון קציני צה"ל בדרגת אלוף ומעלה) דורש החוק תקופת צינון של שלוש שנים.
פעילות חברי הכנסת
חברי הכנסת מקיימים את תפקידיה של הכנסת כבית המחוקקים של מדינת ישראל. פעילות זו כוללת:
הדיונים השונים נערכים במליאה ובוועדות הכנסת, המחולקות לפי נושאים, והחלטות מתקבלות ברוב קולות של הנוכחים בדיון. עבודת הכנסת נעשית לפי חוקים המסדירים אותה, תקנון הכנסת, או "הנוהג והנוהל המקובלים". לשם ביצוע תפקידיהם, נעזרים חברי הכנסת במחלקות ובבעלי תפקידים שונים הפועלים בכנסת, כדוגמת מרכז המחקר והמידע, היועץ המשפטי ובעבר נציב הדורות הבאים.
חסינות חברי הכנסת
בדומה למקובל בפרלמנטים אחרים בעולם, גם לחברי הכנסת יש חסינות, בהתאם לחוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם, מתוך תפישה שראוי להגן על פעילותו של חבר הכנסת מפני גורמים בשלטון שיבקשו להצר את צעדיו.
עד יולי 2005 הייתה החסינות אוטומטית והוענקה גם מבלי שהח"כ ביקש אותה, ואילו הסרתה דרשה החלטה של ועדת הכנסת והחלטה של המליאה בהצבעה חשאית. מאז יולי 2005 על חבר הכנסת המעוניין בחסינות לבקש אותה, ואם ועדת הכנסת החליטה להיענות לבקשתו, החלטתה טעונה אישור של המליאה בהצבעה גלויה.
החסינות בישראל מחולקת לשני סוגים:
ניתן לעצור חבר הכנסת אם הוא נתפס "בשעה שעשה מעשה פשע שיש עמו שימוש בכוח או הפרעת השלום".
ניתן להעמיד חבר הכנסת לדין לאחר סיום כהונתו בגין מעשים שאינם מוגנים על ידי החסינות המהותית, בלי שיתאפשר לו לבקש הענקת חסינות.
זכויות חברי הכנסת
על מנת למלא את תפקידם, ניתנות לחברי הכנסת מספר הטבות בנוסף למשכורותיהם. הטבות אלו כוללות: בעבר ניתנה לחברי הכנסת זכות למשלוח חינם של דברי דואר ללא הגבלה.
שכר חברי הכנסת
אופן קביעת שכרם של חברי הכנסת הוסדר בעבר בחוק שכר חברי הכנסת, התש"ט-1949, אך חוק זה הוחלף ב-17 בפברואר 2003 בפרק ט' לחוק הכנסת. עקרונות לתשלומים נוספים נקבעו בהחלטת שכר חברי הכנסת (הענקות ותשלומים), התשס"א-2001.
בהתאם לחוק הוקמה ועדה ציבורית הממליצה על גובה שכרם של חברי הכנסת ועל תשלומים נוספים, כגון הוצאות נסיעה ולינה הכרוכות במילוי תפקידם של חברי הכנסת, וכן תשלומים לקופת גמל או קרן השתלמות. שכר היסוד של חברי הכנסת מתעדכן מפעם לפעם (בדרך כלל בתחילת כל שנה) בהתאם לשינוי בשכר הממוצע במשק. המלצות הוועדה הציבורית מוגשות לוועדת הכנסת, וזו רשאית לקבל את ההמלצות ובכך להפוך אותן להחלטה מחייבת או לדחותן ולהחזירן לוועדה הציבורית לשם מתן המלצות חדשות. החלטות בעניין שכרם של חברי הכנסת מתפרסמות בקובץ התקנות. ביולי 2003 מונו לוועדה הציבורית פרופ' ראובן גרונאו – יושב ראש, עו"ד יוסף גילאור ורו"ח דניאל דורון.
גובה השכר ברוטו של חברי הכנסת משתנה אם הם אוחזים בתפקידים שונים במשכן: לשכר זה מתווספת תוספת יוקר בהתאם לכללים הנהוגים בשירות המדינה.
עד לשנת 1999 זכו חברי הכנסת לפנסיה תקציבית. מאז, ההפרשות של חברי הכנסת לקרן פנסיה מתבצעות באופן הדומה לזה של רוב השכירים במשק הישראלי, לפי עקרון הפנסיה הצוברת, משמע בהתאם לשכרם החודשי.
הפסקה כפויה של החברות בכנסת
חוק יסוד: הכנסת מונה מצבים אחדים שבהם כהונתו של חבר הכנסת נפסקת, באופן זמני או מוחלט. מצבים אלה הם:
אהרן פרננדו
אהרן פרננדו (באיטלקית: Aron Fernando, כפי שהוא חותם על כתביו; או פרננדס, או פרננדז, על פי כמה מקורות) ליבורנו (1761-1828) היה מורה, מחבר ומתרגם יהודי איטלקי של תקופת ההשכלה.
אהרון פרננדז היה מורה לשפות עתיקות ומודרניות, ומתרגם. הוא עורר את תשומת הלב של רשויות ליבורנו בשל אהדתו ליעקבינים ובשל ניסיונותיו לפרסם כתבים אשר נחשבו כקיצונים וחתרנים מדי. בין אלה:
ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן
ארנסט פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן (בגרמנית: Ernst Friedrich III. von Sachsen-Hildburghausen; 10 ביוני 1727 – 23 בספטמבר 1780) היה דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן בין השנים 1745–1780.
ביוגרפיה
ארנסט פרידריך נולד ב-10 ביוני 1727 בקניגסברג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-קובורג-זאלפלד, לארנסט פרידריך השני, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ולקרולינה, רוזנת ארבאך-פירסטנוי, בתו של פיליפ קרל, רוזן ארבאך-פירסטנוי.
בשנת 1745 מת אביו ארנסט פרידריך השני, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ובמקומו עלה ארנסט פרידריך לשלטון, תוך שאמו קרולינה, רוזנת ארבאך-פירסטנוי משמשת כעוצרת עד לשנת 1748.
ארנסט פרידריך נחשב אינטליגנטי, מוכשר, ואחד הנסיכים הנאים ביותר של זמנו. הוא תרם ספרייה לעיר הילדבורגהאוזן, אך לבסוף הפזרנות המוגזמת שלו בחצרו, משכה את תשומת לבו של יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1769 הוא מינה את שרלוטה אמליה, נסיכת הסן-פיליפסטאל לעוצרת הדוכסות, ולממונה על ענייני הכספים. בשנת 1779 פרצה שריפת ענק בהילבורגהאוזן, ובשל כך עבר ארנסט פרידריך להתגורר בדירת הציד שלו בשטראופהיין.
משפחתו
ב-1 באוקטובר 1749 התחתן ארנסט פרידריך עם לואיזה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן השישי, מלך דנמרק וסופיה מגדלנה מברנדנבורג-קולמבך, ממנה נולדה לו בת אחת:
ב-20 בינואר 1757 התחתן ארנסט פרידריך עם כריסטינה סופיה שרלוטה מברנדנבורג-ביירוית, בתם של פרידריך כריסטיאן, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית וויקטוריה שרלוטה מאנהלט-צייץ-הוים, ממנה נולדה לו בת אחת:
גיל קיזלר
גיל קיזלר (נולד ב-10 במרץ 1996) הוא שחיין ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בעבר במשחה ל-800 מטר חופשי. בעל 3 מדליות מהמכביה העשרים (2017).
קיזלר היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה 800 מטר חופשי מתחת ל-8 דקות.
ביוגרפיה
קיזלר שחיין מכבי חיפה ומתאמן בווינגייט בהדרכתו של לאוניד קאופמן.
2014
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף יולי 2014 זכה קיזלר במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:18.39 דקות, אחרי עידו הבר ממכבי קריית ביאליק שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 8:10.71 דקות ומרק חינאווי (8:13.89 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:32.97 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:00.56 דקות.
השחיין המצטיין באליפות ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2015 זכה קיזלר ב-4 מדליות אישיות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד, קבע שיא ישראלי חדש ונבחר לשחיין המצטיין של האליפות. מדליות זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 8:03.98 דקות, לפני גיא מוסקוביץ', ממכבי קריית ביאליק (8:13.86 דקות) ודניס לוקטב ממכבי אשדוד (8:17.57 דקות). הוא שיפר את שיאו בן ה-11 שנים של שילו איילון (8:06.88 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 15:40.57 דקות, לפני גיא מוסקוביץ' (15:44.95 דקות) ויובל ספרא מהפועל עמק יזרעאל (15:48.01 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 3:53.55 דקות, אחרי עידו הבר שקבע שיא ישראלי חדש של 3:51.54 דקות ולפני איתי גורביץ' מהפועל ירושלים (3:55.28 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש נוסף של 4:28.62 דקות, אחרי גל נבו מהפועל ירושלים (4:18.16 דקות) ואיתי גורביץ' (4:21.87 דקות).
2018
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי 2018 זכה קיזלר במדליית זהב במשחה ל-800 מטר בתוצאה של 8:07.86 דקות, לפני מארק חינאווי (8:11.86 דקות) ויונתן רוסין מהפועל עמק יזרעאל (8:12.08 דקות).
קיסריים
קיסריים (שם מדעי: Pomacanthidae) היא משפחת דגי שונית מסדרת הדקראים הענקית, ולהם סנפיר גב עליון גבוה ביותר. הם חיים ברוב שוניות האלמוגים באוקיינוס ההודי, האוקיינוס השקט והחלק המערבי של האוקיינוס האטלנטי. הם קרובים של משפחת הפרפרוניים שגם להם סנפיר גבי גדול וחיים בשונית, אך נבדלים מהם במכסה ימיהם הקוצניים.
הקיסריים צבעוניים מאוד וגופם מפוספס בפסים צבעוניים מגוונים. בעלי פיות קטנים, סנפירי חזה גדולים ומעוגלים ושולי הסנפירים לקראת הזנב גדולים ביותר. הזנב עצמו קטן אבל חזק הוא פחות צבעוני משאר הגוף. המין הגדול ביותר יכול להגיע לאורך 60 ס"מ.
דגים אלה מרשימים ובולטים ואינם מסתתרים ומפחדים, אפילו לא מצוללנים. הם ניזונים מפלנקטון, אצות וחסרי חוליות ימיים והם אוהבים במיוחד לאכול ספוגים, שמצמיחים מחדש את איבריהם שנקטעו.
הם חיים רק בשוניות רדודות ובלילות נחים בין הסדקים של האלמוגים. הם חיים בבדידות ונפשים למטרות רבייה, אך חלקם חיים בתוך הרמון. חלק מהמינים מחליפים את זויגם מזכר לנקבה.
מינים בים האדום
בחופי ים סוף מצויים המינים הבאים:
What's Twice?
(מסוגנן כ-) הוא המיני-אלבום הראשון של להקת הבנות הדרום-קוריאנית Twice. הוא יצא לאור באופן בלעדי ביפן ב-24 בפברואר 2017 על ידי וורנר מיוזיק יפן וכולל ארבעה שירים קוריאנים שנלקחו משלושת המיני-אלבומים הראשונים שלה: The Story Begins, Page Two ו-Twicecoaster: Lane 1.
יצא לאור ב-24 בפברואר 2017 בתור אמצעי הקידום של Twice, לסינגל הראשון שהוציאה ביפן ביוני 2017. אלבום האולפן היפני הראשון שלה, , יצא לאור ב-28 ביוני 2017, והוא אוסף של גרסאות יפניות לסינגלים הקוריאניים הקודמים שלה. הופיע לראשונה במקום השני במצעד האלבומים של Oricon וקיבל את תואר הפלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות היפני (RIAJ) בעקבות מכירות של למעלה מ-250,000 עותקים פיזיים במדינה.
נסיר א-דין א-טוסי
נסיר א-דין א-טוסי (בפרסית: نصیر الدین الطوسی ; 18 בפברואר 1201, טוס, ח'וראסאן - 26 ביוני 1274 כאזמיה, בגדאד) היה אסטרונום, מתמטיקאי, פילוסוף, אלכימאי, רופא, פיזיקאי, ארכיטקט ותאולוג מוסלמי-פרסי. הוא השתייך לזרם האיסמאעילי של האסלאם השיעי ולאחר מכן עבר לזרם התריסרי. המלומד המוסלמי החשוב אבן ח'לדון (1332-1406) כתב על א-טוסי שהוא היה הגדול מבין המלומדים הפרסים המאוחרים.
ביוגרפיה
נסיר א-דין א-טוסי נולד בעיר טוס שבמחוז ח'וראסאן שבצפון-מזרח פרס בשנת 1201. הוא התחיל את לימודיו בגיל צעיר, ולמד קוראן, חדית', פסיקה שיעית, לוגיקה, פילוסופיה, מתמטיקה, אסטרונומיה ורפואה. נולד למשפחה שיעית וכנראה איבד את אביו בגיל צעיר. הוא הגשים את משאלתו של אביו להקדיש את חייו ללימודים, ונסע הרחק מעיר מולדתו כדי להקשיב להרצאותיהם של מלומדים גדולים בני התקופה. בצעירותו נסע לעיר נישאפור כדי ללמוד פילוסופיה תחת פריד א-דין דמאד ומתמטיקה תחת מוחמד חסיב. הוא נפגש גם עם פאריד אל-דין אטאר, מלומד ומשורר סופי מפורסם שנהרג בעת הפלישות המונגוליות לפרס.
א-טוסי נסע בהמשך לאזור עיראק של ימינו, ובעיר מוסול למד מתמטיקה ואסטרונומיה עם כמאל א-דין יונוס. הוא התכתב בין השאר עם סדר א-דין אל-קונווי, גיסו של הפילוסוף הסופי המפורסם אבן ערבי, אך נראה שהוא עצמו לא התחבר למיסטיקה באותה תקופה. לימים חיבר מאמר פילוסופי שעסק בנושא. לאורך השנים הוא יצר קשרים והתכתב עם מלומדים שונים, כולל הפילוסוף היהודי אבן כמונה מבגדאד.
את רוב כתביו א-טוסי חיבר בתקופה שלאחר הכיבוש של אזור עיראק על ידי האימפריה המונגולית. המונגולים גרמו להרס רב בפלישותיהם, אך זמן קצר לאחר שהשתלטו על טריטוריה חדשה הם חידשו בה את הפעילות התרבותית ונתנו פטרונות ליצירה מדעית ואינטלקטואלית. א-טוסי היה תחת חסותו של השליט המונגולי הולאגו חאן.
א-טוסי חיבר למעלה מ-150 כתבים בפרסית וערבית. כתביו עוסקים במגוון רחב של נושאים וסוגיות, מפרשנות דתית לדוקטרינות של השיעה וכתבים פילוסופים על אתיקה לתחומים שונים של אסטרונומיה וספר בן חמישה כרכים על טריגונומטריה.
מכתש בירח וכוכב זעיר (10269 Tusi) קרויים על שמו של א-טוסי לכבוד תרומתו לאסטרונומיה.
כתביו
א-טוסי הוא אחד המלומדים המוסלמים הפוריים ביותר בימי הביניים. בכתיבתו על מדעים הוא התבסס כמו מלומדים אחרים בני תקופתו על עבודותיהם של "הקדמוניים" (גדולי יוון העתיקה). בין המלומדים היווניים שא-טוסי פיתח את ממצאיהם כלולים אוקלידס, ארכימדס, תלמי ועוד.
אסטרונומיה
א-טוסי שכנע את השליט המונגולי הולאגו חאן להקים מצפה כוכבים שיאפשר תחזיות אסטרולוגיות מדויקות יותר. מצפה הכוכבים הוקם בשנת 1259 באזור העיר מראגה שבמזרח איראן ונחשב למצפה הכוכבים המתקדם ביותר של התקופה. על בסיס התצפיות במצפה כוכבים זה חיבר א-טוסי את ספרו "זיג' אילחאני" (زیجِ ایلخانی; הטבלאות האלחאניות) שכולל תיאורים מדויקים מאוד לתנועתם של כוכבים. הספר כולל טבלאות אסטרונומיות לחישוב מיקומם של כוכבים ואת שמם של הכוכבים השונים. המודל שלו נחשב למדויק ביותר עבור התקופה, ונעשה בו שימוש נרחב גם עשורים רבים לאחר מותו, עד ימיו של האסטרונום ניקולאוס קופרניקוס (1473-1543).
עבור חישוב תנועתם של כוכבים א-טוסי המציא טכניקה גאומטרית המכונת על שמו, ומאפשרת חישוב של תנועתו של כוכב קטן ביחס לכוכב גדול. טכניקה זאת החליפה טכניקה קודמת שהומצאה על ידי תלמי שלא תמיד עבדה. המלומדים המוסלמים עלי קושג'י (1403 – 1474) ואבן אל-שטיר (1304 – 1375) פיתחו את הטכניקה הזאת לאחר ימיו של א-טוסי וחישבו בעזרתה גם את תנועתו של כוכב חמה שהוא עצמו לא הצליח לחשב.
א-טוסי ביקר את הראיות התצפיתיות שסיפק תלמי בכתביו כדי לתמוך בטענה שכדור הארץ עומד במקומו ללא תנועה. הוא לא התנגד לסברה שכדור הארץ עומד ללא תנועה, אך טען כי יש להוכיח זאת באמצעות עקרונות פיזיקליים.
מתמטיקה
א-טוסי היה הראשון לעסוק בטריגונומטריה במנותק מאסטרונומיה. ספרו בן חמישה הכרכים "מאמר על הריבועים" (Kitāb al-Shakl al-qattāʴ) עסק בהרחבה בטריגונומטריה ספירית, לראשונה מחוץ להקשר של אסטרונומיה. כך א-טוסי היה הראשון לפתח את טריגונומטריה כענף מתמטי בפני עצמו.. בספריו על טריגונומטריה הוא חידש מספר חידושים בתחום, ובין השאר מופיע בהם משפט הסינוסים המפורסם והוכחות עבורו. לעיתים גילוי המשפט מיוחס לא-טוסי ולעיתים למלומדים מוסלמים אחרים בני תקופתו.
תחומים אחרים
א-טוסי עסק בספרו "אחלק א-נסרי" בהתפתחות החיים ביקום, והציג מספר רעיונות המזכירים את רעיון המפץ הגדול ואת תיאורית האבולוציה המודרנית. בלוגיקה א-טוסי דגל באסכולה שפיתח אבן סינא (1037-980). בפיזיקה א-טוסי העלה רעיונות המזכירים את חוק שימור החומר.
קבר לינקולן
קבר לינקולן הוא אנדרטה בעיר ספרינגפילד שבמדינת אילינוי בארצות הברית, המשמשת כמקום קבורת הנשיא אברהם לינקולן, רעייתו מרי טוד לינקולן ושלושה מארבעת ילדיהם.
תולדות האנדרטה
הנשיא לינקולן נורה בידי מתנקש בוושינגטון די. סי. ב-14 באפריל 1865 ונפטר למחרת. ב-3 במאי הגיע ארונו לספרינגפילד והונח בבניין הקפיטול של המדינה למשך הלילה. למחרת נקבר הארון במרתף קבורה בבית הקברות אוק רידג' (Oak ridge) בעיר, לפי משאלתה של אשת הנשיא. בהמשך הועבר למרתף קבורה אחר.
מיד לאחר הרצח הקימו אזרחים בספרינגפילד אגודה לשם איסוף תרומות להקמת אחוזת קבר ללינקולן בבית הקברות אוק רידג'. בניית המבנה החלה ב-1868, וב-1871 הועברו אליו ארונות לינקולן ושלושה מארבעת ילדיו, שמתו בצעירותם. הקמת המבנה הסתיימה בשנת 1874. לאחר השלמתו נקבר ארון לינקולן במקום הקבוע המיועד לו במבנה, במרכז חדר הקבורה. ב-1882, לאחר מות הגברת לינקולן, נקברה גם היא במבנה.
ארונו של לינקולן הוזז ממקומו מספר פעמים עם השנים. ב-1876 נכשלו שני עבריינים משיקגו בניסיונם לגנוב את הארון כדי לקבל תמורתו כופר. אז הוזז הארון למיקום אחר ובהמשך הוזז שוב מספר פעמים. רק ב-1901 הוחזר הארון למקום משכנו הקבוע.
ב-1895, כאשר רכשה מדינת אילינוי את המבנה מידי האגודה שהקימה אותו, היה מצבו מוזנח. בשנים 1899–1901 נערך בו שיפוץ. בשנים 1930–1931 נערך שיפוץ נוסף של פנים המבנה והוא נחנך מחדש על ידי הנשיא דאז הרברט הובר. מאז כמעט ולא השתנה המבנה.
האנדרטה מהווה אתר היסטורי מדינתי של אילינוי. ב-1960 הוכרזה גם כאתר היסטורי לאומי - אחד האתרים הראשונים שהוכרו ככאלה בארצות הברית. בשנת 1966 הוכללה האנדרטה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
המבנה
האנדרטה ניצבת בליבה של חלקה פתוחה בשטח של 51 דונמים. לפני דרך הגישה לאנדרטה ניצבת פרוטומת ארד של ראש לינקולן. זהו העתק של פרוטומה מעשה ידי הפסל גוטזון ברגלום, הניצבת בבניין הקפיטול בוושינגטון.
האנדרטה היא מבנה גרניט מרובע שלחזיתו הקדמית והאחורית הוצמדו אגפים עגולים למחצה, שבאחד מהם מצויה דלת הכניסה לאנדרטה. זוג טורי מדרגות נגדיים בצידי אגפים אלו מובילות אל גג המבנה. המדרגות והגג מוקפים מעקות מסוגננים. על גבי גג המבנה ניצב מבנה מתומן, המשמש בסיס לאובליסק הניצב עליו והמביא את גובה המבנה ל-36 מטרים. מקיפה אותו טבעת של 37 אבנים מעוצבות כמגינים - כמספר המדינות בארצות הברית בעת הקמת המבנה. כל אבן נושאת שם של מדינה.
לארבעת פינות המבנה המתומן הוצמדו בסיסים עגולים שעל גביהם פסלים. הם מייצגים את חיל הרגלים, חיל הפרשים, הארטילריה והצי של תקופת מלחמת האזרחים. לפני האובליסק ניצב על גבי כן פסל נוסף של לינקולן.
חלל האנדרטה מצופה לוחות שיש. בכניסה אליו משתרעת מבואה עגולה, שבה ניצב העתק ארד מוקטן של פסל לינקולן מאת דניאל צ'סטר פרנץ', הניצב באנדרטת לינקולן שבוושינגטון. לקירות המבואה צמודים 16 פילסטרים, המייצגים את לינקולן ו-15 הנשיאים שקדמו לו, וכן 36 לוחות ארד, כמספר מדינות ארצות הברית בעת מות לינקולן.
שני מסדרונות מובילים אל חדר הקבורה באחורי המבנה. לאורכם ניצבים שמונה פסלים המסמלים תקופות שונות בחיי לינקולן. ארבעה לוחות ארד במסדרונות נושאים טקסט ביוגרפי על הנשיא וקטעים מנאומיו הידועים, ובהם נאום גטיסברג.
במרכז חדר הקבורה ניצבת מצבת השיש האדום של הנשיא, שמשקלה 7 טון. קברי בני משפחתו מצויים בכותל שממולה. מאחורי המצבה ניצבים תשעה דגלים - דגל ארצות הברית, דגל הנשיא ודגלי שבע מדינות שבהן חיו לינקולן ואבותיו. על הקיר מאחורי הדגלים נרשמה אמירה המיוחסת למזכיר מחלקת המלחמה אדווין סטנטון, שנאמרה ברגע מותו של לינקולן: "כעת הוא שייך להיסטוריה" ("Now he belongs to the ages"). תקרת חדר הקבורה עשויה עלה זהב.
המבנה כולל חללי קבורה נוספים שהוכנו עבור צאצאיו של לינקולן, אך הם לא בחרו להשתמש בהם והם נותרו ריקים.
האנדרטה תוכננה על ידי לרקין גולדסמית' מיד.
בקרבת האנדרטה וכחלק מהמתחם שלה ניצבות שלוש אנדרטאות - לבני אילינוי שלחמו ונפלו במלחמת העולם השנייה, במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם.
נמל תעופה (סרט, 1970)
נמל תעופה (באנגלית: Airport) הוא סרט אסונות אמריקאי שובר קופות משנת 1970 המבוסס על רומן רב-מכר בשם זה מאת ארתור היילי.
הצלחת הסרט פתחה עידן של סוגת סרטי אסונות מוצלחים כמו המגדל הלוהט והרפתקה בפוסידון.
זה היה הסרט הראשון מתוך סדרה של ארבעה סרטי אסונות תעופה: נמל תעופה 1975, "נמל תעופה 77'" ו"קונקורד...נמל תעופה 79". השחקן ג'ורג' קנדי שיחק בכל ארבעת סרטים אלה.
הלן הייס זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. הסרט היו מועמד גם ל-9 פרסי אוסקר. מורין סטייפלטון זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (ביחד עם קארן בלק מהסרט רסיסי חיים).
עלילת הסרט מתרחשת בנמל התעופה לינקולן (שם פיקטיבי) ליד שיקגו ובמטוס בואינג 707 של חברת TGA (Trans Global Airlines) (גם כן שם פיקטיבי). מספר סיפורים אישיים מתקשרים בטיסה אחת במטוס העומד להתרסק.
הסרט צולם בנמל התעופה סנט פול ליד מיניאפוליס. מטוס הבואינג מהסרט התרסק ב-1989 לתוך אזור מגורים ליד סאו פאולו, 3 אנשי הצוות ו-22 תושבי האזור נהרגו.
תקציר העלילה
סופת שלגים עזה פוקדת את נמל התעופה לינקולן. מטוס בואינג נתקע בתוך השלג וחוסם את אחד המסלולים. מנהל הנמל, מל בייקרספלד (ברט לנקסטר) מקבל הוראה לסגור את נמל התעופה, אך מסרב היות שטיסה עומדת לצאת לרומא. הוא מזעיק את איש התחזוקה ג'ו פטרוני (ג'ורג' קנדי) כדי שיחלץ את המטוס התקוע שנוסעיו מפונים בתוך הסערה.
יחסיו עם אשתו (דנה ווינטר) מעורערים והוא מפתח יחסים עם טניה לווינגסטון (ג'ין סיברג), מנהלת קשרי לקוחות של החברה. היא מטפלת בעניינה של הקשישה עדה קוואנסט (הלן הייס) אלמנה הנוהגת להתגנב באופן סמוי לטיסות. היא מסבירה לטניה ומל שברצונה לבקר אצל בתה ואין לה כסף. טניה נותנת לה כרטיס חזרה ומפקידה עליה שומר אך הקשישה מצליחה להתחמק ממנו בערמה ולעלות דרך שרוול הכניסה למטוס הממריא לרומא. היא נכנסת לשירותים ומבחינה במקום פנוי עליו היא מתיישבת.
הטיס הבכיר בטיסה הוא ורן דמרסט (דין מרטין) הנשוי לאחותו של מל אך בוגד בה עם הדיילת הראשית של הטיסה גוון מייגן (ז'קלין ביסט) שלפני הטיסה היא מודיעה לו שהיא בהריון ממנו.
הידיעה מגיעה למטוס. גוון מבחינה בגוררו היושב ליד עדה ומחזיק במזוודה חשודה. היא פוקדת עליה להגיע לתא הטייס, שם מספר לה ורן על הסכנה האורבת למטוס ומבקש ממנה לשתף פעולה והיא מסכימה. היא חוזרת למקומה ואז שוב צועקת עליה גוון וסוטרת לה. עדה פורצת בבכי ומתרפקת על גררו הנדהם. באותו רגע חוטפת ממנו גוון את המזוודה אך אחד הנוסעים שמתרגז על כך, מנסה להשיב לו אותה. גררו משיב לעצמו את המזוודה. כשוורן מפציר בו להניח אותה כי כל הביטוח שלו אינו שווה. באותו רגע יוצא אחד הנוסעים מהשירותים. גררו נכנס לשם במהירות, סוגר את הדלת ומפוצץ את המזוודה. נבקע חור בדופן המטוס וגוון נפצעת קשה. המטוס מזדעזע, מתחילת ירידת לחץ בתוכו והנוסעים מתחברים למסיכות חמצן.
הטייסים מצליחים לאחר דקות של חרדה להנחית את המטוס בנמל התעופה, ממנו הצליח פטרוני לפנות את המטוס התקוע מהמסלול אך זמן קצר קודם לכן.
שימאו אינטרנשיונל פלאזה
שימאו אינטרנשיונל פלאזה (בכתב סיני: 上海世茂国际广) הוא גורד שחקים המתנשא לגובה של 333.3 מטר (1,094 רגל) וכולל 60 קומות (בנוסף ל-3 קומות תת-קרקעיות) אשר נמצא במרכז העסקים הראשי חואנגפו שבשאנגחאי, סין. בניית המגדל החלה בשנת 2001 והסתיימה בשנת 2006.
שימאו אינטרנשיונל פלאזה בעל שני צריחים בקצהו, אשר מתנשאים לגובה של 333.3 מטרים. רוב הבניין (48 הקומות התחתונות) מכיל מלון חמישה כוכבים מפואר ביותר: מלון לה רויאל מרידיאן שנגחאי הכולל כ-770 חדרי מלון. המגדל מכיל בנוסף גם תשע קומות של קניון ועוד שלוש קומות של מועדונים מיוחדים. המגדל משתרע על שטח של 91,600 מטרים רבועים וכולל כ-300 מגרשי חנייה.
קבוצת שימאו שנגחאי קנתה את המפתחת המקורית של הבניין, קבוצת ואן שיאנג בשנת 2001 ושינתה את שמו של המגדל.
סיני (הוצאת ספרים)
הוצאת סיני היא הוצאת ספרים ותיקה הפועלת משנת 1939, ומשכנה ברחוב רמב"ם אשר במדרחוב נחלת בנימין בתל אביב. היא המשכו של בית מסחר והוצאת ספרים יוסף שלזינגר שפעל באירופה בין השנים 1860 - 1948.
ייסוד הוצאת ספרים שלזינגר
"בית מסחר והוצאת ספרים יוסף שלזינגר" נוסד בווינה בשנת 1860 על ידי יוסף גינז-שלזינגר (1790-1871), בנו של הרב שמחה בונם גינז, אב"ד מטרסדורף, אחיו של רבי עקיבא איגר.
יוסף גינז-שלזינגר נשא את פראדיל, בתה של שרה-שריל קלישר. חותנתו שרה-שריל הייתה בת דודו רבי עקיבא איגר, ולאחר פטירת בעלה נישאה לחת"ם סופר. לאחר נישואיו התגורר שלזינגר במשך שש שנים אצל חותנו החורג החת"ם סופר בפרשבורג. הוא הוציא לאור את ספר השו"ת של החת"ם סופר, ובכך חנך את עיסוקו כמוציא לאור.
שלזינגר לא ראה בפרשבורג כמקום מתאים לבית מספר והוצאת ספרים, ובשנת 1860 עקר לווינה ופתח את "בית המסחר והוצאת ספרים יוסף שלזינגר".
ההוצאה עסקה בהוצאה לאור של סידורי תפילה, ספרי תנ"ך, מחזורים, הגדות של פסח וספרי תהילים. בתחילה פעלה באירופה ועם הזמן הרחיבה את פעילותה לארצות מעבר לים. היא גם ייצאה סידורים ומחזורים בנוסח עדות המזרח לטורקיה, יוון וצפון אפריקה.
פעילות הדור השני והשלישי
לאחר מותו של יוסף שלזינגר, בשנת 1871, עבר העסק לבנו, עקיבא גינז-שלזינגר (1843-1898). עקיבא היה נשוי לרוזה שטרסר, נכדת הכתב סופר. אחר מות בעלה היא ניהלה את העסק בעזרת בניה הבוגרים. בשנת 1905 פתחו שני בניה, יוסף (יוז'ף) ואברהם (אדולף), את סניף ההוצאה בבודפשט, ובהמשך הצטרף אחיהם משה (מוריץ).
פעילות בית המסחר וההוצאה לאור התרחבה מאוד והיא התרפסה על פני כל מרכז אירופה. במלחמת העולם הראשונה הודפסו סידורי תפילה והגדות של פסח לחיילים יהודים, עם תפילה לניצחון של הקיסר פרנץ יוזף.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית בשנת 1938, בא הקץ לפעילות בית העסק בווינה. יותר מעשרת אלפים קילוגרם של גלופות עופרת של ההוצאה נמכרו לפי משקל לחברה וינאית. החנות ותכולתה נמכרו על ידי הגרמנים במכירה פומבית.
ייסוד הוצאת סיני בתל אביב
בעקבות השינויים המדיניים ורוחות המלחמה שנשבו באירופה החליטו שני בניו של אברהם (אדולף) שלזינגר, עקיבא (קרוי) וצבי (אישטוואן), לעלות לארץ ישראל ולפתוח סניף של העסק המשפחתי. בשנת 1939 הם עלו לארץ ופתחו בתל אביב את "הוצאת סיני". בתקופה הראשונה פעל העסק ברחוב נחלת בנימין 57, וכעבור זמן קצר עבר לרחוב אלנבי 72, שם פעל במשך כשבעים שנה.
זמן קצר לאחר ייסוד השלוחה בתל אביב, נסע עקיבא שלזינגר לאירופה כדי לייבא את האמצעים הדרושים לפעילות בית מסחר לספרים והוצאה לאור. בביקורו הוא הצליח לרכוש במכירה פומבית חלק ניכר מהסחורה המולאמת של בית העסק שלהם בווינה, ולאחר מכן שב לארץ ישראל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
שנות הפעילות הראשונות של הוצאת סיני בתל אביב היו שנות מלחמת העולם השנייה, ובית העסק סבל מקשיים רבים בשל מחסור בנייר לדפוס, צמצום בזרם הקונים וניתוק עם גורמי חוץ. בית העסק הדפיס גלויות דואר צבעוניות, מפות תנ"כיות ולוחות שחמט, ורבים מלקוחותיו היו חיילים בריטים ואוסטרלים ששירתו בארץ ישראל.
השלוחה של בית העסק בבודפשט המשיכה לפעול גם בשנות מלחמת העולם השנייה. הספרים שהודפסו בבודפשט יצאו תחת המותג החדש "הוצאת סיני". ב-19 במרץ 1944, יום פלישת הנאצים להונגריה, נסגר בית העסק בבודפשט.
אברהם (אדולף) ורעייתו, הוריהם של עקיבא וצבי שלזינגר, ניצלו ברכבת ההצלה של ישראל קסטנר ועלו לארץ ישראל בשנת 1946. לאחר המלחמה נפתח בית העסק בבודפשט מחדש והמשיך לפעול במשך תקופה על ידי קרוב משפחה ופקידה ותיקה בעסק מלפני המלחמה. עקיבא שלזינגר ביקר בבודפשט בשנת 1947 והצליח להציל מן המחסנים את הספרים, הגלופות והמטריצות שלא ניזוקו והביאם לארץ ישראל.
פעילות הוצאת סיני בתל אביב
לאחר המלחמה התרחבה פעילותה של הוצאת סיני בתל לאביב. היא התמחתה בהוצאת סידורים ומחזורים והוציאה לאור את "סידור השלם" במהדורה של ספר כיס אשר הפך לפופולרי מאוד. ההוצאה ייצרה כריכות אמנויות ייחודיות: כריכה בציפוי כסף עם ריקועים אמנותיים מעבודות בצלאל, כריכה מעור ובאמצעה פלאק נחושת עם ריקועים אמנותיים מעבודות בצלאל, וכן כריכות עץ ועליהן ציורי בצלאל. בכך תרמה תרומה גדולה להתפתחות אמנות כריכות ספרי הקודש. היא מוציאה ספרי קודש רבים בתרגום לאנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית והונגרית ושפות נוספות.
כיום פועלת הוצאת סיני על ידי בניו של צבי ועקיבא שלזינגר. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 עברה החנות לרחוב רמב"ם במדרחוב נחלת בנימין, הסמוך למקומה הקודם ברחוב אלנבי.
מרכז קרנרט לאמנויות הבמה
מרכז קרנרט לאמנויות הבמה (באנגלית: Krannert Center for the Performing Arts) הוא מתחם אקדמי ותרבותי בעיר אורבנה שבמדינת אילינוי בארצות הברית. מחלקות המחול, התיאטרון והמוזיקה של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ממוקמות ומשתמשות במתחם אשר מנוהל על ידי מוסד ללא כוונת רווח. המרכז נקרא על שמו של הרמן סי קרנרט, יצרן ובוגר של האוניברסיטה, ואשתו - אלנורה קרנרט. הבניין תוכנן על ידי מקס אברמוביץ אשר תכנן גם את אולם אוורי פישר במכללת רדקליף בניו יורק.
המתחם נפתח בשנת 1969 ובו ארבעה אולמות קונצרטים ותיאטרון הכוללים למעלה מ-4,000 מושבים. ריצפת הרחבה המרכזית של האולם עשויה מעץ טיק שמקורו בתאילנד וקירות הרחבה עשויים משיש קרארה.
אולם פולנג'ר
האולם המרכזי מונה 2,078 מושבים וזכה לתשבחות רבות על יכולותיו האקוסטיות. התזמורת הסימפונית של שיקגו והתזמורת הסימפונית של סידני הקליטו קונצרטים באולם. בית הספר למוזיקה של אוניברסיטת אילינוי מקיים הופעות וקונצרטים רבים באולם בביצועם של סטודנטים, חברי הסגל האקדמי, וקבוצות מוזיקליות שונות. אולם זה הוא אולם הבית של התזמורת הסמפונית של שמפיין-אורבנה, התזמורת המקצועית המתארחת, וסימפוניה דה קמרה בניצוחו של איאן הובסון. האולם תוכנן על ידי ד"ר קיריל האריס, אשר תכנן בין השאר את מטרופוליטן אופרה בניו יורק, אולם פאוול בתיאטרון סנט לואיס ואולם אייברי פישר במרכז לינקולן בניו יורק, אשר תוכנן אף הוא על ידי האדריכל מקס אברמוביץ.
האולם מתוכנן בצורה סימטרית, ללא משטחים מקבילים בו. כל המשטחים באולם בנוי בזויות המאפשרות לצלילים להגיע אל כלל המושבים באולם ללא צורך בהגברה.
אולם פסטיבל טריון
האולם בן שני היציעים מונה 974 מושבים ותוכנן להכיל אופרות והופעות שירה אחרות. על במת התיאטרון נערכות גם הופעות מחול והצגות רבות. היבט ייחודי לבמת האולם היא האפשרות להתקין דלת מלכודת בכל רחבי הבמה, הבנויה מלוחות עץ הניתן להסרה. באופן מסורתי, מדי שנה בחודש דצמבר מופיעה להקת הבלט של שמפיין-אורבנה באולם זה ומבצעת את בלט מפצח האגוזים.
אולם קלוול
האולם מונה 674 מושבים ומארח לרוב הצגות ומופעי מחול. האקוסטיקה באולם תוכננה לשאת קול אדם אל הקהל ולמנוע תהודה אחורית.
אולם הסטודיו
האולם בן 200 המושבים הוא תיאטרון קופסה שחורה המאפשר הופעות מיוחדות. שימושו העיקרי הוא מרחב ניסויי לאמנים וסטודנטים באוניברסיטה.
האמפיתיאטרון
האמפיתיאטרון נמצא מחוץ למבנה המתחם ובנוי על גבו המערבי של המבנה. במהלך סמסטר האביב נערכות במבנה הצגות המועלות על ידי הסטודנטים לתיאטרון באוניברסיטת אילינוי.
פסטיבלים
מרכז קרנרט מארח את פסטיבל אלנורה לגיטרה אחת לשנתיים בחודש ספטמבר מאז שנת 2005. מדי קיץ המרכז מפיק הופעות מוזיקליות בפארק המחקר של אוניברסיטת אילינוי הכולל להקות מקומיות ולאומיות כאחד. כמו כן, מרכז קרנרט הוא אחד הגורמים המפיקים את פסטיבל פיגמליון הנערך מדי ספטמבר מאז 2006 בשמפיין.
ברכה רוזנפלד
ברכה רוזנפלד (נולדה ב-15 באוקטובר 1946 בגרמניה), היא משוררת, מבקרת ספרות, מתרגמת, עורכת ופובליציסטית ישראלית. ממייסדי תנועת משוררים לימין ישראל.
קורות חיים
רוזנפלד נולדה כבת בכורה להורים ניצולי שואה במחנה מעבר בקרבת העיר מינכן, גרמניה. אמה היא הציירת, הפסלת והסופרת לנה פיינבורג-ליליינהיים.
בשנת 1958 עלתה לישראל מפולין עם הוריה ואחיה והתגוררה בבת ים. עסקה בבנקאות ובמסחר.
שיריה, רשימות ביקורת ותרגומי השירה והפרוזה שלה מרוסית, מאנגלית ובעיקר מפולנית, פורסמו ב"מעריב", "על המשמר", "דבר", "הארץ ספרים", "מאזניים", "עתון 77", "עכשיו", "דימוי", "פסיפס", "אפיריון", "נתיב", "רוח אחרת", "מהות", "הליקון", "ביטאון שירה", ו"אנתולוגיה מקוונת לשירה עברית".
שיריה התפרסמו גם בכתבי עת חשובים ובאנתולוגיות בישראל ובפולין, ותורגמו לאנגלית, פולנית, רומנית ואלבנית.
רוזנפלד עורכת ספרי שירה ופרוזה ומנחה סדנאות לכתיבה יוצרת. ערכה והנחתה אירועי ספרות רבים בבית הסופר ובבית מאניה ביאליק, בתל אביב.
משנת 1998 חברה באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל וב-2002 כיהנה כיושבת ראש האגודה. ממייסדי תנועת משוררים לימין ישראל, תנועה המוגדרת כלאומית־ציונית שמטרת העל שלה היא השבת הלגיטימציה לכתיבת שירה ציונית.
רוזנפלד נשואה ואם לשני בנים ומתגוררת בבת ים.
פרסים, מלגות ומענקים
ספרה של רוזנפלד, "אחר כך הייתי בראשית" זיכה אותה בפרס איגוד סופרי ישראל (אס"י). כמו כן, זכתה במלגות ומענקים מקרן עמו"ס, מ"יד ושם" ומקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
מאטרה ראנצ'ו
מאטרה ראנצ'ו (בצרפתית: Matra Rancho), קרוי גם מאטרה-סימקה ראנצ'ו (1977-1979), טלבוט מטרה ראנצ'ו (1980-1984), מטרה-סימקה ראנצ'ו וטלבוט-מטרה ראנצ'ו לשוק האיטלקי) הוא רכב לפעילות פנאי שנוצר על ידי קבוצת ההנדסה הצרפתית "מאטרה" (שם רשמי: Mécanique Aviation Traction), בשיתוף פעולה עם יצרנית הרכב סימקה, כדי לנצל את טרנד הכביש שהחל דגם "ריינג' רובר" . ה"ראנצ'ו" סיפק "מבט מחוץ לכביש" במחיר נמוך יותר, יוצר בין השנים 1977–1984
בשנת 2019 דגם ה-"מאטרה ראנצ'ו" היה מוגדר כקרוסאובר
היסטוריה
ה"מאטרה ראנצ'ו" עוצב על ידי אנטוניס וולניס (Antonis Volanis), התבסס על גרסת הסופרמיני הנפוצה של סימקה, ה-סימקה 1100 (גרסת טנדר), תוך שימוש במבנה הקדמי שלו ושלדה מתוחה. את שאר חלקי גוף הדגם נבנו מפיברגלס ופוליאסטר, מה שגרם לדגם להראות "יציב יותר". גם מרווח הקרקע הוגדל. הדגם לא היה מצויד בהנעה כפולה, ושמר על מתווה ההנעה הקדמית של סימקה 1100. אלמנטים אחרים שהוחזקו מדגם ה-"סימקה 1100" כללו לוח המחוונים והמושבים הקדמיים (זהים לאלה שנמצאו בדגם - "Simca 1100 GLS").
במהלך יצורו הוצע הדגם במספר גרסאות. מלבד הדגם הבסיסי, יוצר דגם ה- "Grand Raid", מצויד בתוספות מחוץ לכביש כמו כננת חשמלית בפגוש הקדמי וגלגל רזרבי נוסף המותקן על הגג - כמו גם דיפרנציאל להחליק מוגבלת. הדגם קיבל גם הגנה על התחתית, חלונות כהים מברונזה והיה זמין רק בצבע ירוק מט.
"Rancho X" היה הדגם היוקרתי, עם פריטים סטנדרטיים נוספים כמו גלגלי סגסוגת וצבע מתכתי. תא הנוסעים האחורי של הדגם הניתן להסרה כלל מסגרת פתוחה עם כיסויי בד מתגלגלים, שיכולים לשמש כמכונית "פתוחה" במזג אוויר טוב.
דגם נוסף שנבנה היה ה-"Rancho AS" - הגרסה המסחרית, ללא מושב אחורי, מה שהפך אותה לפטור ממס בצרפת בניגוד למכוניות נוסעים.
שורת המושבים השלישית האופציונאלית של ה"ראנצ'ו" (מה שהופך אותו ל- מיניוואן מוקדם) חלקו משענות ראש עם המושבים האחוריים הרגילים.
הנס-יואכים קולנקאמפף
הנס-יואכים קולנקאמפף (בגרמנית: Hans-Joachim Kulenkampff; 27 באפריל 1921 – 14 באוגוסט 1998) היה שחקן גרמני.
ביוגרפיה
קולנקאמפף נולד בברמן למשפחה עשירה, אביו היה איש עסקים וסבו מצד אמו היה פסנתרן ופרופסור למוזיקה. לאחר התיכון הוא למד משחק בבית ספר לתיאטרון של דויטשס תיאטר, הוא שירת בורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה ואף נלקח בשבי על ידי הבריטים.
ב-1956 הופיע לראשונה בקולנוע בקומדיה המוזיקלית "Bonjour, Kathrin". ב-1961 שיחק בסרט "Drei Mann in einem Boot" המהווה את האיבוד הגרמני לספר שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב).
קולנקאמפף הנחה את תחרות המוזיקה לבחירת הנציגות הגרמנית לאירוויזיון ב-1957, ואת תחרות מיס גרמניה ב-1967. מ-1964 ועד 1987 הנחה את שעשועון הטלוויזיה "Einer wird gewinnen"
ב-1988 שיחק בסרט "Starke Zeiten" שבו שיחקו בין היתר גם דייוויד הסלהוף וצחי נוי.
צבא דרום אפריקה
צבא דרום אפריקה התפתח מתוך המסורת של מלחמות הספר שבהן נלחמו כוחות קומנדו, שהוקמו עקב הרתיעה של האפריקאנרים (הבורים) מצבאות קבע גדולים. צבא דרום אפריקה לחם לצידה של האימפריה הבריטית במלחמות העולם, אך לאחר מכן, בתקופת האפרטהייד, נותקו קשריה הארוכים של דרום אפריקה עם חבר העמים הבריטי. קיומו של משטר האפרטהייד גרם לחיכוכים עם המדינות השכנות ועקב כך פרצו מלחמות בגבול עם דרום מערב אפריקה, כיום נמיביה, החל משנת 1966. תפקידיו של צבא דרום אפריקה השתנו מן היסוד כתוצאה מהתהפוכות של תחילת שנות התשעים ולאחר שנת 1994 נעשה הצבא חלק מכוחות ההגנה של דרום אפריקה שהוקמו אז. כעת הוא נעשה מעורב בהדרגה במשימות שמירת שלום במדינות שבחלקה הדרומי של היבשת, לעיתים קרובות במסגרת האיחוד האפריקאי.
היסטוריה
לאחר הקמתו של איחוד דרום אפריקה ב-1910 שם גנרל יאן סמאטס, שר ההגנה הראשון, דגש על הקמתו של כוח צבאי שיאוחד מהצבאות הנפרדים של ארבע הפרובינציות שהרכיבו את האיחוד. חוק ההגנה (The Defence Act (No. 13) of 1912) הורה על הקמת צבא קבע של חיילים מקצועיים (Union Defence Force – UDF), כוח אזרחי פעיל (Active Citizen Force – ACF) שאויש על ידי מגויסי חובה ומתנדבים וגוף צוערים. החוק של שנת 1912 חייב את כל הגברים הלבנים בין גיל 17 לגיל 60 לשרת בצבא אך החוק לא נאכף בצורה משמעותית מאחר שהיה מספר רב של מתנדבים. במקום זאת גויסו מחצית הגברים בגילאים 17–25 בהמוניהם לכוח האזרחי (ACF).
בראשית דרכו כלל צבא הקבע חמישה רגימנטים רכובים ויחידת ארטילריה קטנה. ב-1913 וב-1914 נקראו 23,400 אנשי הכוח האזרחי לדכא כמה שביתות באזור המכרות שנקרא "ראנד" (Witwatersrand).
מלחמת העולם הראשונה
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, הצטרפה ממשלת דרום אפריקה לצדן של מדינות ההסכמה. גנרל לואי בותה, שהיה אז ראש הממשלה, נאלץ להתמודד עם התנגדות חזקה ללחימה לצידה של בריטניה שנים מעטות בלבד לאחר סיומה של מלחמת הבורים והיה עליו לדכא מרד שפרץ בשורותיהם של פעילים אפריקאנרים מיליטנטים לפני שיוכל לשגר חיל משלוח של 67,000 חיילים שיפלוש לדרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה). הכוחות הגרמנים שהוצבו שם נכנעו לבסוף לכוחות הדרום אפריקניים ביולי 1915. בהמשך נשלחה בריגדת חיל רגלים ויחידות סיוע נוספות לצרפת ונלחמו שם בחזית המערבית. הבריגדה הראשונה של דרום אפריקה, כפי שנקראה, כללה ארבעה גדודי רגלים וייצגה את אוכלוסיית ארבע הפרובינציות של דרום אפריקה יחד עם רודזיה: חיילי הגדוד הראשון הגיעו ממושבת הכף, הגדוד השני ייצג את החיילים שהגיעו מנאטאל וממדינת אורנג' החופשית והגדוד השלישי כלל חיילים מרפובליקה הדרום-אפריקאית ומרודזיה. הגדוד הרביעי הורכב מיוצאי "הרגימנט של אנשי הרמות של קייפטאון" (Cape Town Highlanders Regiment) ומאנשי "הרגימנט הסקוטי של טרנסוואל" (Transvaal Scottish Regiment).
יחידות הסיוע כללו חמש סוללות ארטילריה כבדה, יחידת אמבולנסים, יחידת הנדסה, מחלקת קשר ובית חולים שדה.
הפעולה בה נמנו האבדות הכבדות ביותר מבין הקרבות שבהם נלחמו הדרום אפריקנים, היה הקרב על יער דלוויל ב-1916 בו השתתפו 3000 איש מהבריגדה. רק 768 שרדו את הקרב ללא פגע. בנוסף, המלחמה כנגד הגרמנים וכוחותיהם מקרב הילידים (האסקרי), במזרח אפריקה הגרמנית העסיקה יותר מ-20,000 איש. הם לחמו תחת פיקודו של יאן סמאטס ב-1915. (במהלך המלחמה התגייס סמאטס מחדש לצבא למרות שהיה כבר שר ההגנה). גיס הכף (Cape Corps) של הצבא נלחם במערכה על ארץ ישראל והשתתף בקרב מגידו. מעל 146,000 לבנים, 83,000 שחורים ו-2500 צבעונים ואסיאניים שירתו ביחידות הצבאיות של דרום אפריקה במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל 43,000 במערכה בדרום-מערב אפריקה ו-30,000 בחזית המערבית. עוד כ-3000 איש התגייסו לגיס התעופה המלכותי הבריטי. אבדותיה של דרום אפריקה במלחמה מונים 18,600 נפגעים, מתוכם 12,452 הרוגים, 4600 מהם נהרגו בחזית באירופה.
בין מלחמות העולם
האבדות במלחמה ושחרור הכוחות שלאחריה החלישו את צבא דרום אפריקה. חוק חדש משנת 1922 החזיר את גיוס החובה לגברים לבנים מעל גיל 21 לתקופת אימונים ושירות של ארבע שנים וחידש את כוחותיו של צבא הקבע. כוחות הצבא ביצעו משימות ביטחון פנים ועסקו בדיכוי כמה מרידות כנגד שלטונות המנדט הדרום אפריקני בדרום-מערב אפריקה וספגו אבדות לא מעטות בשנים אלה.
כתוצאה ממדיניות גיוס החובה, הגדיל צבא דרום אפריקה את כוחו ל-56,000 איש בסוף שנות השלושים. בנוסף השתייכו 100,000 איש ל"עתודת הרובאים הלאומית" (National Riflemen's Reserve), שאימנה את אנשיה בירי בכלי נשק.
מלחמת העולם השנייה
תרומתה העיקרית של דרום אפריקה למלחמת העולם השנייה הייתה שיגורם של כוחות למערכות במערכה בצפון אפריקה ובזירה האיטלקית. כמה טייסים התנדבו לשירות בחיל האוויר המלכותי הבריטי.
דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה (1st South African Infantry Division) לקחה חלק במספר פעולות במזרח אפריקה ב-1940, בצפון אפריקה ב-1941 וב-1942, כולל קרב אל-עלמיין השלישי. דיוויזיית חיל הרגלים השנייה (2nd South African Infantry Division) לחמה במספר קרבות בצפון אפריקה ב-1942. ב-21 ביוני 1942 שתי בריגדות שלמות של הדיוויזיה יחד עם כל היחידות התומכות שלה נפלו בשבי עם נפילת טוברוק. דיוויזיית חיל הרגלים השלישית (3rd South African Infantry Division) לא לחמה כיחידה אורגנית בקרבות, אלא הייתה אחראית על ארגונם ואימונם של כוחות ההגנה העורפיים של דרום אפריקה. כמו כן הם שמשו כחיל מצב ושלחו כוחות תגבור לשתי הבריגדות האחרות. יחד עם זאת, אחת מהבריגדות של הדיוויזיה השלישית, "הבריגדה הממוכנת השביעית" (7 SA Motorised Brigade), השתתפה בקרב על מדגסקר ב-1942. הדיוויזיה המשוריינת השישית (6th South African Armoured Division) נלחמה במספר קרבות באיטליה מ-1944 עד 1945. מבין 334,000 איש שהתנדבו לשירות מלא בצבא דרום אפריקה במהלך המלחמה (כולל 211,000 לבנים, 77,000 שחורים ו-46,000 צבעונים ואסיאניים), נהרגו 12,046 חיילים, 14,363 נפצעו ו-16,430 נפלו בשבי או הוכרזו כנעדרים.
לאחר המלחמה
בעקבות ההתנתקות מהאימפריה הבריטית והקמתה של "רפובליקת דרום אפריקה" (Republic of South Africa) בשנת 1961, הקידומת "מלכותי" (Royal) הוסרה משמותיהם של רגימנטים של הצבא כמו "הקרבנירים של נאטאל" (Natal Carbineers) ו"דיוויזיית הרגלים של דרבן" (Durban Light Infantry) ומסמליהם של היחידות הוסר הכתר.
מלחמות הגבול 1966-1989
מ-1966 ועד 1989 כוחות ההגנה, יחד עם חיל העזר של "כוחות ההגנה הטריטוריאליים של דרום מערב אפריקה" (South West African Territorial Force – SWATF), ניהלו מערכה נגד ההתקוממות של המורדים של SWAPO. פעולות אלה כללו את הקמתן של יחידות מיוחדות כמו הגדוד ה-32 של דרום אפריקה (South African 32 Battalion). כמו כן בוצעו פעולות לסיוע למורדים של UNITA באנגולה שלחמו נגד הכוחות הקובנים שתמכו בממשלה המקומית.
במהלך שנות השבעים החל הצבא לגייס לשירות קבע ולא רק כמתנדבים זמניים או אנשי מילואים, אנשים מקרב האוכלוסייה הלא לבנה של דרום אפריקה וכן נשים. יחד עם זאת, החיילים ה"לא לבנים" שירתו ביחידות נפרדות ולא התקיימו יחידות מעורבות והנשים לא הוצבו בתפקידים קרביים. עד סוף העשור נעשה הצבא המגן העיקרי של משטר האפרטהייד כנגד עלייתה של הלאומיות האפריקנית בדרום אפריקה ובאזור.