cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלבנים
היסטוריה
במאה ה-15, האימפריה העות'מאנית קנתה לעצמה אחיזה ברוב שטחי הבלקן, אך נאלצה להתמודד עם מרד מוצלח של ליגת לז'ה, איחוד של נסיכויות אלבניות בהנהגת ג'רג' קסטריוטי סקנדרבג. במאות ה-17 וה-18, מספר ניכר של אלבנים התאסלמו, והדבר סיפק להם הזדמנות להשתלב באופן שוויוני בתוך האימפריה העות'מאנית. לאחר מכן, האלבנים הגיעו לעמדות משמעותיות ותרמו מבחינה תרבותית לעולם המוסלמי המורחב. אלבנים השתלבו במשרות חשובות, ושירתו כקצינים בצבא, פקידים בממסד העות'מאני וכן כיהנו 40 וזירים גדולים ממוצא אלבני. בהקשר זה נודעה במיוחד משפחת קפרולו, משפחת אצולה ממוצא אלבני ששישה מבניה היו לוזירים גדולים. בימיה הגיעה האימפריה העות'מאנית לשיא התפשטותה, בעידן שנודע בהיסטוריה העות'מאנית כ"עידן קפרולו". בין המחצית השנייה של המאה ה-18 למחצית הראשונה של המאה ה-19 הוקמו פשליקים אלבניים על ידי קארה מחמוד פאשה מסקוטארי, עלי פאשא ואחמט קורט פאשה מברט, בעוד מוחמד עלי, ואלי ממוצא אלבני שנולד בקוואלה שביוון של ימינו, הקים שושלת ששלטה במצרים ובסודאן עד אמצע המאה ה-20. בתקופה זו התהוותה קהילה אלבנית גדולה יחסית במצרים.
במהלך המאה ה-19, התפתחויות תרבותיות, אותן נהוג לייחס לאלבנים שצברו כוח רוחני ואינטלקטואלי, הובילו לרנסאנס האלבני. בשנת 1912 במהלך מלחמות הבלקן, הכריזו האלבנים על עצמאות ארצם. גבולותיה של המדינה האלבנית החדשה שורטטו בעקבות חוזה בוקרשט, שהותיר כמחצית מהאוכלוסייה האלבנית באזור מחוץ לגבולות המדינה, מפוצלת בין יוון, מונטנגרו וסרביה. לאחר מלחמת העולם השנייה ועד שנת 1991, אלבניה נשלטה על ידי ממשלה קומוניסטית תחת אנוור הוג'ה, ונעשתה לאחת המדינות המבודדות ביותר באירופה. האלבנים ביוגוסלביה השכנה עברו תקופות של אפליה ודיכוי שיטתי שהסתיימו עם מלחמת קוסובו במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20, ובסופו של דבר עם עצמאות קוסובו בשנת 2008. קוסובו היא מדינה המוכרת רק באופן חלקי.
שפה
השפה המשותפת לרוב האלבנים ומהווה חלק בלתי נפרד מן הזהות המשותפת שלהם היא השפה האלבנית, שפה המשתייכת למשפחת השפות ההודו-אירופיות, אך מתייחדת בכך שהיא שוכנת על ענף עצמאי ואינה קרובה לאף שפה מודרנית. האלבנית היא השפה הרשמית באלבניה ובקוסובו, שפה רשמית משותפת בצפון מקדוניה ומונטנגרו, שפת מיעוט מוכרת באיטליה, קרואטיה, רומניה וסרביה, וכן שפה מדוברת גם ביוון וגם בפזורה האלבנית העולמית. דוברים אותה כ-7.5 מיליון איש.
השפה האלבנית היא נחשבת לשפה בת של אחת השפות הפליאו-בלקניות בהן דיברו בחבל הבלקן בעת העתיקה ונכחדו משכבר. התיעוד הראשון לשפה מתוארך למאה ה-15. יש בלשנים והיסטוריוניים בני זמננו הסבורים מסיבות גאוגרפיות והיסטוריות שמקורה של האלבנית בניב דרום אילירי שהיה מדובר באיליריה בתקופה הקלאסית. חוקרים אחרים הציעו כי מקור השפה האלבנית בשפות שהיו מדוברות באזורים מזרחיים יותר של הבלקן בעת העתיקה, כדוגמת התראקית, הדרדאנאית או הדאקו-מואסית.
באלבניה נחשב נהר שקומבין כמפריד בין שני הניבים המרכזים של האלבנית: מצפונו נפוץ להג הגג ומדרומו הטוסק. יש הרואים את האלבנית לא כשפה אחת אלא כמשפחת שפות.
וסטפורט (קנזס סיטי)
וסטפורט (באנגלית: Westport) היא שכונה היסטורית בקנזס סיטי, מיזורי, ארצות הברית. בעשורים הראשונים להיווסדה הייתה יישוב עצמאי, אך ב-1897 סופחה לקנזס סיטי.
היסטוריה
וסטפורט יושבה לראשונה בתחילת שנות ה-20 על ידי דניאל יואכם (Daniel Yoacham) ומשפחתו שהגיעו מטנסי. הם הקימו את המבנה ששימש כפונדק וכמסבאה הראשונים במקום ומשכו אליהם עוברי אורח רבים, בהם ציידים, אינדיאנים, סוחרים, חיילים ושלא ביודעין גם שודדים שארבו לסוחרים שעברו דרך שביל סנטה פה.
בשנת 1831 התיישב במקום הכומר והמיסיונר הבפטיסטי אייזק מקוי ומשפחתו. מקוי בנה את ביתו על גבעה בה יושב כיום בית החולים סנט לוקאס (Saint Luke's Hospital). בנו, ג'ון קלווין מקוי המכונה "אבי קנזס סיטי", קרא למקום בשם וסטפורט (מילולית: נמל מערבי) מאחר שזאת הייתה נקודת היישוב האחרונה עבור הרפתקנים שנעו לכיוון קנזס.
בשנת 1834 רכש ג'ון מקוי קרקעות מד"ר ג'ונסטון לייקינס (Johnston Lykins), עליהם תכנן להרחיב את העיירה. במאי של אותה שנה נפתח משרד דואר בווסטפורט ומקוי היה למנהל הדואר הראשון. ג'ון מקוי בנה בית מסחר במקום, שתוך זמן קצר הפך לבית מסחר כללי ששירת סוחרי פרווה, הרפתקנים, אינדיאנים, חוואים מקומיים וחלוצים שנעו מערבה דרך שבילי אורגון, קליפורניה וסנטה פה.
בשנת 1849 פרצה באזור מגפת הכולרה; רבים מתושבי המקום מתו, בהם גם אשתו הראשונה של ג'ון מקוי, ואחרים נטשו את העיירה לבלי שוב.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 התאוששה וסטפורט והחלה לצמוח. האספקה למקום הגיעה עד אז דרך סירות שעגנו בעיר אינדפנדנס הסמוכה לגדתו הדרומית של נהר המיזורי, ומשם היה צורך במסע בן ארבעה ימים עד לווסטפורט. כשהעיירה גדלה הצליח מקוי לשכנע את מובילי הסירות לעגון בנקודה הקרובה לווסטפורט. מקום העגינה החדש, הנמצא במקום בו יושבת כיום ה-Grand Avenue ("השדירה הגדולה") בקנזס סיטי, איפשר הגעת סחורה ונוסעים קרוב יותר לשבילים המובילים מערבה, ונודע בשם "העיירה של קנזס". וסטפורט וקנזס סיטי החליפו, למעשה, את העיר אינדפנדנס כנקודת הצטיידות וכ"תחנה האחרונה בגבול המערבי" עבור סוחרים וחלוצים. בפברואר 1857 התאגדה וסטפורט כעיירה. השנים 1854–1860 היו לשנות השגשוג הכלכלי הטובות ביותר של וסטפורט, וב-1858 הגיעה העיירה ככל הנראה לשיא הגידול של אוכלוסייתה כשמנתה כ-2,000 נפש.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התחוללו התנגשויות רבות בין תומכי העבדות לבין מתנגדי העבדות באזור. באוקטובר 1864 התחולל במקום קרב וסטפורט, הידוע בכינויו "גטיסברג של המערב", שהסתיים בניצחונו של האיחוד. בעקבות המלחמה חלה דעיכה בשגשוג הכלכלי שהיה מנת חלקה של העיירה קודם לכן, והיא מעולם לא התאוששה מכך.
כיום וסטפורט משמשת כמרכז בילויים וקניות של קנזס סיטי. במקום פועלת החברה ההיסטורית של וסטפורט ששמה לעצמה למטרה לשמור ולהחיות את ההיסטוריה של וסטפורט; החברה מקיימת סיורים במקום, מדפיסה מסמכים ועבודות הקשורים במקום ומפעילה את בית האריס-קירני (Harris-Kearney House) המשמש כמוזיאון.
העתיד (כתב עת)
העתיד (בגרמנית: Die Zukunft) היה רבעון גרמני בעברית שיצא לאור משנות ה-50 של המאה ה-20 ועד 1993.
הרבעון יצא במימון הממשלה הפדרלית הגרמנית, בהוצאת פרידריך ריינקה והודפס בישראל. היו לכתב העת עורכים שונים שהתחלפו, לעיתים, מגיליון לגיליון.
מטרת הרבעון הייתה להנגיש את התרבות הגרמנית ואת הנעשה בגרמניה לקורא העברי, אותו קורא שנרתע מגרמניה ותרבותה בשל השואה. לשם כך הופץ הרבעון חינם תקופה ארוכה, אף שרשמית נמכר והופץ רק למנויים משלמים.
דילן פלייפייר
דילן פלייפייר (באנגלית: Dylan Playfair נולד; 19 ביוני 1992) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי.
ביוגרפיה
פלייפיר נולד וגדל בפורט סנט ג'יימס, קולומביה הבריטית. הוא מגיע ממשפחה של שחקני הוקי. לפני שהפך לשחקן, פלייפייר שיחק הוקי Merritt Centennials של ליגת ההוקי של קולומביה הבריטית. הוא בנו של שחקן ה-NHL לשעבר ג'ים פלייפייר ואחיינו של שחקן ההוקי לארי פלייפייר.
קריירה
פלייפייר החל את קריירת המשחק שלו בקולנוע ובטלוויזיה בילדותו. החל מ-2014 הוא שיחק את נוקס בסדרת הטלוויזיה Some Assembly Required במשך כל 3 העונות עד שהסדרה בוטלה ב-2016. בשנת 2017, פלייפייר לוהק לתפקיד ל גיל, בנו של גסטון, בסרטים היורשים 2 והיורשים 3.
הוא משחק לעיתים קרובות בתפקידים הכוללים משחק הוקי, בין השאר בשל כישורי ההחלקה שלו. ב-2013 שיחק, לצד, אנדרו הר, בסרט הוקי: "Mr Hockey: The Gordie Howe Story" בתור בנו של גורדי האו, מרטי האו. בשנת 2016 החל פלייפייר לשחק בקומדיית המצבים הקנדית המצליחה Letterkenny, בתור ריילי, אחד מהספורטאים של העיירה.
משפט בלוך-לנדאו
באנליזה מרוכבת, משפטי בלוך-לנדאו הם משפטים בדבר פונקציה הולומורפית f בעיגול היחידה המקיימת |f'(0)|=1. המשפט הוא אחד השלבים המרכזיים בהוכחת משפט פיקארד הקטן. הם נקראים על שמם של המתמטיקאים אנדרי בלוך ואדמונד לנדאו.
משפט בלוך
משפט בלוך - תהי f פונקציה הולומורפית בעיגול היחידה המקיימת |f'(0)|=1. אזי קיים קבוע b>0 כך שהפונקציה הפיכה בכדור הפתוח ברדיוס b. כלומר, קיימת פונקציה הולומורפית g כך ש-g \circ f היא הזהות על כדור כנ"ל.
הקבוע האופטימלי B שמקיים את משפט בלוך נקרא קבוע בלוך, וערכו לא ידוע עד היום. בכל זאת, ידוע חסם לא רע -.
משפט לנדאו
הקבוע האופטימלי L המקיים את משפט לנדאו נקרא קבוע לנדאו; ניתן להוכיח דיי בקלות כי, וטיעונים מסובכים יותר מראים כי 0.5<L<0.544 בערך. גם הערך של L לא ידוע.
משפט ואלירון
המשפט נקרא על שמו של המתמטיקאי הצרפתי ג'ורג ואלירון. משפט זה הביא את בלוך להוכיח את המשפט בנוסח לעיל.
משפט ואלירון - אם f פונקציה שלמה לא קבועה, אז קיים עיגול D ופונקציה אנליטית כך ש-.
למעשה, משפט ואלירון מתאים למשפט בלוך, לפי עקרון בלוך.
יישומים
במשפט פיקארד הקטן יש שימוש במסקנה ממשפט בלוך-לנדאו:
משפט: אם f פונקציה שלמה לא קבועה, אז תמונתה מכילה עיגול ברדיוס 1.
הוכחה: f לא קבועה, תהי עבורה. נגדיר. אז \psi מקיימת את תנאי משפט לנדאו, ולכן מכילה כדור ברדיוס, ולכן מתקיים הדרוש.
מחנה הריכוז מטאינה
מחנה הריכוז מֶטָאיְנָה (בסרבו-קרואטית: Koncentracioni logor Metajna, בסרבית קירילית: Концентрациони логор Метајна) היה מחנה ריכוז אשר הוקם על ידי שלטון האוסטאשה באי פאג שבמדינה העצמאית של קרואטיה. המחנה, בו נכלאו נשים וילדים, פעל מיוני 1941 ועד שלהי אוגוסט 1941, ובוצעו בו מעשי טבח המוניים ביהודים בעיקר מקרב יהודי זאגרב שנעצרו בגל המעצרים הראשון, בסרבים, ובבני רומה.
באפריל 1941 נכבשה ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ובהמשך, כוננה מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון ממשלת הבובות של האוסטאשה. במסגרת הסכמי חלוקת יוגוסלביה, הועבר האי פאג לחזקת האוסטאשה, אך לצבא האיטלקי הותר להקים בו בסיסים צבאיים וכן לקיים פעילות צבאית. מחנה מטאינה הוקם ביוני 1941 לנשים וילדים. המחנה שכן בתוך שלושה מבנים בכפר מטאינה הסמוך לעיירה פאג. מספר קילומטרים ממנו שכן מחנה הריכוז סלאנה, שיועד לגברים.
למחנה נשלחו נערים חברי ארגון בני ברית מזאגרב, ובהמשך נשים וילדים ממחנה הריכוז גוספיץ'. מפקד המחנה מקס אוצ'יץ' ואנשיו התעללו ללא הרף בעצירות. תועדו מעשי אונס המוניים, רצח בנשק קר או על ידי השלכה מהצוק לים כאשר האסירות כפותות ברגליהן ובידיהן. אסירות רבות מתו מרעב וממחלות בשל היעדר טיפול רפואי.
באמצע אוגוסט החליט הצבא האיטלקי לסגור את המחנות מחשש לאובדן שליטה באזור בשל פעולתם שלוחת הרסן של אנשי האוסטאשה. ב-14 באוגוסט 1941, ערב חג עליית מרים, החלו אנשי האוסטאשה בחיסולו של המחנה. מאות עצירים הובלו ליישוב הסמוך פוֹרְנָאזָ'ה (בקרואטית: Fornaža) והוצאו להורג. למחרת בבוקר הגיעו אנשי האוסטאשה כאשר הם שתויים ומדיהם מגואלים בדם, וחגגו עם תושבי העיירה פאג את החג הנוצרי. בהמשך, נשלחו נשים וילדים סרבים למחנה הריכוז יאסטרברסקו ונרצחו שם, ומאות נשים וילדים יהודים הועברו לקרושצ'יצה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה אותר באזור קבר אחים אליו הושלכו 791 קרבנות שנרצחו על ידי אנשי האוסטאשה בלילה שבין 14 ו-15 באוגוסט 1941. 91 ילדים מתחת לגיל 15, 293 נשים ו-407 גברים. ההיסטוריון היהודי יאשה רומנו טוען במחקריו שהצבא האיטלקי ידע על הנעשה במחנות והתעלם ומבקשות חוזרות ונשנות של מקצת מתושבי האי להפסיק את השתוללות אנשי האוסטאשה. בשטח הכפר לא קיים כל אזכור למחנה שפעל בתוכו.
אובל
אובל או סְגַלְגַּל הוא שמן של צורות מישוריות אחדות, הדומות למעגל פחוס (אך אינן אליפסה). השם "אובל" נגזר מהמילה הלטינית ovum, שפירושה ביצה.
גוף הסיבוב של אובל קרוי אובואיד, וצורתו דומה לזו של ביצה.
תכונות משותפות לכל העקומות הקרויות אובל:
אובל הבנוי מקשתות של שני מעגלים
צורה זו בנויה מקשתות של שני מעגלים בעלי רדיוסים שונים. הקשתות מתחברות זו לזו בנקודה שבה המשיקים להן נמצאים על קו ישר אחד, כך שהחיבור רציף וגזיר. כל נקודה על פני האובל שייכת לאחת משתי קשתות שרדיוסן קבוע.
לאובל זה, בדומה לאליפסה, שני צירי סימטריה, גדול וקטן.
אובל הבנוי משני חצאי עיגול המחוברים בישרים מקבילים
אובל פשוט יותר לבנייה הוא זה המורכב משני חצאי עיגול המחוברים ביניהם בשני ישרים מקבילים, שהמרחק ביניהם שווה לקוטר העיגול.
גם לאובל זה שני צירי סימטריה, גדול וקטן. בניגוד לאליפסה ולאובל הבנוי מקשתות של שני מעגלים, שבהם אין שלוש נקודות הנמצאות על קו ישר אחד, אובל מהסוג שלפנינו מכיל שני קטעים ישרים.
יורי קוראבלין
יורי ואדימוביץ' קוראבלין (ברוסית: Юрий Вадимович Кораблин; 30 בינואר 1960, מוסקבה, רוסיה הסובייטית – 20 בספטמבר 2016, מוסקבה, הפדרציה הרוסית) היה מדינאי רוסי, ראש עיריית חימקי (1996–2001), ממקימי מועדוני הכדורסל והכדורגל של חימקי. קודם לכניסתו לפוליטיקה עבד כשוטר. בשנת 1981 סיים את לימודיו בבית הספר הטכני לכבאות של משרד הפנים באיוואנובו ובמכון המשפטים. הוא שירת בגופי ביטחון הפנים בתפקידים שונים במשטרה הסובייטית. בשנת 1990 הוא נבחר למועצת עיריית חימקי. בשנים 1991–1996 שימש כראש עיריית חימקי שבמחוז מוסקבה והמשיך לשמש בתפקיד ראש העיר עד 2001.
בשנת 2001 נבחר לחבר בדומה המחוזית של מוסקבה. בשנת 2011 הוא קנה את מועדון הכדורגל האיטלקי ונציה. בתקשורת הרוסית פורסם לעיתים קרובות בהם שמו נקשר לעבירות שחיתות והתבטאויות בעייתיות במהלך הבחירות בשנת 2001.
חיים אישיים
היה נשוי ואב לארבעה ילדים.
גל הטרור בישראל (2023)
גל הטרור בישראל ב־2023 הוא רצף פיגועי טרור שבוצעו במחצית הראשונה של שנת 2023 בידי מחבלים פלסטינים וערבים ישראלים, במהלכם נרצחו עשרים וחמישה בני אדם, מתוכם תשעה עשר בחודשיים וחצי, ונפצעו עשרות רבות.
הפיגועים
גל הטרור נפתח כיממה וחצי לאחר העימות במחנה הפליטים בג'נין, במהלכו נהרגו 10 מחבלים פלסטינים במהלך פעילות מבצעית של צה"ל למעצר מבוקשים מגא"פ בג'נין שתכננו לבצע פיגוע. גל הטרור כלל מאות פיגועי ירי, אבנים, דריסה ועוד, ובהם 8 פיגועים קטלניים, בשלושה מהם נהרגו זוגות אחים או אחיות. חלק מהפיגועים אירעו בעקבות המהומות שפרצו בהר הבית לילה אחד לפני ליל הסדר, ובעיצומו של חודש הרמדאן, לאחר שכארבע מאות מוסלמים התבצרו במסגד אלאקצא, ולאחר שסירבו להתפנות מרצונם פונו בכוח על ידי כוחות משטרה תוך שהם משליכים על השוטרים אבנים וזיקוקים.
תגובת ישראל
עד תחילת אפריל 2023 נמשכה פעילות כוחות הביטחון - צה"ל, ימ"מ, מג"ב ושב"כ - נגד נגד יעדי טרור פלסטינים ומבוקשים בשטחי יהודה ושומרון, תחת השם "מבצע שובר גלים", שניתן לפעילות זו במרץ 2022. פעילות זו נמשכה גם לאחר מכן, ללא הכותרת "מבצע שובר גלים". במסגרת פעילות זו נכנסו כוחות הביטחון הישראליים ליישובים פלסטיניים, בפרט ג'נין ושכם, על מנת לסכל פיגועים ואף מעבדות נפץ לניסיון ירי רקטי מצפון השומרון, חלקם "פצצה מתקתקת", ולעצור מבוקשים. ביוני, במהלך מבצע מעצר מבוקשים שהסתבך, נעשה שימוש במסוק קרב מסוג אפאצ'י לשם ירי הרתעתי בג'נין, לראשונה מאז 2002. יומיים לאחר מכן סוכלה חוליית מחבלים ליד העיר ג'נין על ידי כטב"מ של חיל האוויר, לראשונה מאז 2006.
ב-21 ביוני, יום אחרי פיגוע הירי בתחנת הדלק בעלי, צה"ל ביצע סיכול ממוקד באמצעות כלי טיס בלתי מאויש והרג שלושה מחבלים פלסטינים בדרכם לבצע פיגוע טרור סמוך לג'נין. זהו הסיכול הממוקד הראשון מהאוויר ביהודה ושומרון מאז האינתיפאדה השנייה.
ב-3 ביולי, כשבועיים לאחר העימות בג'נין והפיגוע בעלי יצא צה"ל למבצע צבאי באורך יומיים בשם "בית וגן" למיגור תשתיות הטרור בג'נין. ב-6 באוגוסט, יממה לאחר הפיגוע בנחלת בנימין בתל אביב, חיסלו כוחות ימ"מ 3 מחבלים בנפת ג'נין שהיו בדרכם לבצע פיגוע.
מתחילת 2023 ועד ה-11 באפריל נהרגו מאה מחבלים פלסטינים בפעולות כוחות הביטחון (הן היזומות והן במענה מיידי לפיגועים).
מיצ'יסלב מינקובסקי
מיצ'יסלב מינקובסקי (בפולנית: Mieczyslaw Minkowski; 15 באפריל 1884, ורשה – 20 ביולי 1972, ציריך) היה נוירולוג שווייצרי ממוצא יהודי פולני.
חייו
מיצ'יסלב מינקובסקי היה בנו של סוחר בפולין. הוא למד רפואה באוניברסיטאות ורשה ממנה סולק בשל הזדהותו עם תנועת סטודנטים ליברלית, מינכן וברסלאו שם הוא הגיש את עבודת הדוקטור שלו. לאחר מכן השתלם בעוד כמה מקומות. בין השאר אצל איוואן פבלוב בסנקט פטרבורג ואצל אלואיס אלצהיימר במינכן.
ב-1911 הוא עבר לציריך ושם קיבל מאוחר יותר אזרחות שווייצרית. הוא עשה את ההתמחות שלו אצל קונסטנטין פון מונקוב. אחרי שעבד מ-1913 כמרצה הוא נעשה פרופסור חבר ב-1926 ומ-1928 עד 1954 היה פרופסור מן המניין לנוירולוגיה וכן מנהל המרפאה הנוירולוגית של אוניברסיטת ציריך. מ- 1943 עד 1946 היה נשיא של האגודה השווייצרית לנוירולוגיה ומ-1949 היה נשיא לשם כבוד שלה. מ-1925 ואילך היה גם נשיא הקהילה היהודית של ציריך (Jüdischen Vereinigung Zürich)
תחומי המחקר שלו
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בלקויות בשלפוחית השתן הנובעים ממקור במוח. תחום העניין המרכזי שלו היה נוירו אנטומיה ונוירו פיזיולוגיה. כשהגיע לציריך עסק במערכת הראייה המרכזית. הוא הצליח להוכיח שגרעין הברך הצדי מייצג, לסירוגין, את העין הימנית והשמאלית.
שנים רבות עסק גם במחקר הפעילות המוטורית של העובר בהקשר להתפתחות המורפולוגית של מערכת העצבים.
הוא עשה מחקרים משתפים עם בן-עמי פינקלשטיין.
דמיטרי וולושין
דמיטרי ולדימירוביץ' וולושין (ברוסית: Дми́трий Влади́мирович Воло́шин; נולד ב-7 בנובמבר 1979, ורושילובגרד) הוא מדינאי ופוליטיקאי רוסי, המכהן כראש עיריית חימקי (מאז 2016), מזכיר הסניף המקומי של מפלגת רוסיה המאוחדת, נשיא מועדון הכדורגל חימקי.
ביוגרפיה
נולד ב-7 בנובמבר 1979 בוורושילובגרד, מחוז לוהנסק שבאוקראינה.
השכלה
בשנת 2010 סיים את לימודיו בפקולטה למנהל עסקים בינלאומי ומנהל עסקים באקדמיה הנשיאותית לכלכלה עם תואר בכלכלה וניהול. סיים את לימודיו בתוכנית לתואר שני בניהול באקדמיה הנשיאות הרוסית לכלכלה ומינהל ציבורי. בשנת 2013 סיים את לימודיו בתוכנית MBA "ניהול נדל"ן" במכון המלכותי לניהול נדל"ן בבריטניה ובשנת 2014 סיים קורסים באוניברסיטת ג'ורג'טאון במסגרת התוכנית "התמחות בפיתוח שוק הנדל"ן בארצות הברית".
קריירה פוליטית
מאז 2002 עבד בחברות מסחריות. באוגוסט 2008 הצטרף למחלקה למדיניות הדיור ולקרן הדיור של מוסקבה כמומחה מוביל במחלקת יחסי הציבור. מאוגוסט 2009 שימש כסגן ראש פרפקט המחוז האדמיניסטרטיבי הדרום-מערבי, במחלקה למדיניות דיור וקרן הדיור במוסקבה. בשנת 2011 החל לעבוד באקדמיה הנשיאותית לכלכלה לאומית ומינהל ציבורי כסגן דיקן המחלקה לכלכלה ונדל"ן לעבודה מנהלית.
ראש עיריית חימקי
בנובמבר 2014 החל לעבוד בעיריית חימקי במחוז מוסקבה. בדצמבר 2016 מונה לממלא מקום ראש העיר ובהמשך נבחר לראשות העיר חימקי.
חיים אישיים
נשוי, אב לבן.
אלן גינתון
אלן גינתון (נולדה ב-1951, בגדרה) היא אוצרת אמנות ישראלית.
ביוגרפיה
אלן גינתון למדה תולדות האמנות והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים (1972–1976), והיא בעלת תואר ראשון בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב (1986).
גינתון החלה לעבוד במוזיאון תל אביב לאמנות בתפקיד עוזרת לאוצרת (של שרה ברייטברג סמל) בשנת 1977 ובשנת 1987 התמנתה לאוצרת לאמנות ישראלית במוזיאון. משנת 2008 ועד קיץ 2018 שימשה כראש המחלקה לאמנות ישראלית, כאוצרת בכירה וכחברה בוועדות פרסים, תערוכות ורכישות. משנת 2015 היא מלמדת את הקורס לאוצרות עיונית ומעשית במחלקה לתולדות האמנות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
גינתון מתגוררת בתל אביב. היא נשואה לאמן דוד גינתון ולהם שלושה ילדים: שלומית, לוטם ויהושע.
פעילות אוצרותית
תערוכות תזה
לאורך שנות עבודתה במוזיאון תל אביב לאמנות אצרה אלן גינתון עשרות תערוכות יחיד מלוות בקטלוגים מחקריים, מיצבי פיסול ווידאו ותערוכות קבוצתיות. בלטה בהשפעתה על השיח המקומי תערוכת התזה הנוכחות הנשית (1990), שהייתה תערוכה מוזיאלית ראשונה המציגה אמירה פמיניסטית מקיפה, חלוצית ונחרצת על אמנות נשים בישראל. התערוכה הצביעה על הבדל סוציו־אמנותי בין מעמדן של נשים אמניות במערב לבין מעמדן בישראל. בעוד שבמערב הודרו אמניות מן השדה, כאן הן קיבלו ייצוג נרחב אבל אמנותן לא הוכרה כאמנות נשים משום שהמושג הזה נדחה. התערוכה הציגה את הביקורות שחשפו את מבני הכוח הארוגים בתרבות הלשונית והוויזואלית, ומנעו מהנשים גישה אל אמצעי הייצוג. בהסתמך על עבודתן פורצת הדרך של חוקרות באוריינטציה פמיניסטית ופסיכואנליטית, הדגישה התערוכה את המקום המרכזי של הכתיבה ושל הטקסט בציור של מרבית המשתתפות בתערוכה.
בתערוכתה זו טענה גינתון כי הממד הנשי הושתק ביצירתן של אמניות מרכזיות שהחלו לפעול בשנות ה־70, ביניהן יהודית לוין, סמדר אליאסף, דגנית ברסט, ג'ניפר ברלב, נורית דוד, תמר גטר, מיכל נאמן. גינתון הציעה להתבונן מחדש בעבודתן ולבחון את הסיבות להשתקה. בתערוכה השתתפה קבוצה מרשימה של 17 אמניות. בפתיחת קטלוג התערוכה כתב מנהל מוזיאון תל אביב לאמנות, מיכה לוין:"'אין לטעות באופי התערוכה הנוכחות הנשית. אין זו תערוכה של נשים פמיניסטיות הלוחמות להשגת זכויות שוות לנשים בתחום האמניות הפלסטיות, אלא תערוכה המתעדת מצב קיים. הנוכחות הנשית בשנות השבעים והשמונים באמנות הישראלית היא משמעותית, כמותית ואיכותית כאחד'. הייתה זו תערוכה פורצת דרך שהציבה בחזית את הזהות הנשית באמנות בישראל והשפיעה על תערוכות נוספות שעשו כן כמו (המשכן לאמנות בעין־חרוד 1994) שאצרה תמי כץ־פרימן ושהפכה אף היא לציון דרך בהיסטוריה של תערוכות נשים ומגדר בישראל ."בשנים שאחרי הנוכחות הנשית אצרה גינתון תערוכות יחיד מקיפות לאמניות שהשתתפו בתערוכה, ביניהן ג'ניפר בר־לב (1992), דרורה דומיני: פסלים (1993), דיתי אלמוג: ציורים 2006-1994 (1994), פמלה לוי 1983-1994 (1994), פמלה לוי 1949-2004 (2017), אתי יעקובי: העולם המופלא 3 (1997), מיכל נאמן: ה׳ צבעים (1999), נורית דוד: אני שנולדתי סינית (2007), דגנית ברסט: המזימה של הטבע, עבודות 2013-1973 (2013).
תערוכה קבוצתית נוספת שאצרה גינתון הייתה שנות ה-70:  'העיניים של המדינה' – אמנות חזותית במדינה ללא גבולות" (1998). בתערוכה זו חזרה גינתון שוב אל שנות ה־70 והפעם על מנת להדגיש היבטים פוליטיים באמנות ישראלית של שנים אלה. התערוכה תיארה את החיבור בין המדיני והאמנותי בשנות השבעים בישראל, את הקשר שבין מחיקת הגבולות הפוליטיים של מדינת ישראל בעקבות מלחמת 1967 - מחיקת הקו הירוק - לבין האמנות המושגית מוחקת הגבולות שהגיעה לארץ בעקבות מלחמת ששת הימים. פריצת הגבולות המדיומליים, החברתיים, התרבותיים והמיניים של האמנות המושגית, הביאה להתעצמותה של האמנות הפוליטית בשנות השבעים.
בתערוכה הוצגו יצירות מושגיות, סביבתיות, ומיצגים, כמו פרויקט מצר-מסר (1972), פעולות בירושלים וברמת־הגולן של יהושע נוישטיין וג'ררד מרקס, נגיעה בגבול של פנחס כהן גן (1974), העבודות הפוליטיות של משה גרשוני כמו מי ציוני ומי לא (1978), ונחשפו מחדש העבודות שהוצגו ב"סדנא פתוחה" (מוזיאון ישראל, 1975) ועבודות חשובות של אפרת נתן מ־1973-1975. והעבודה העיניים של המדינה (1974) של מיכל נאמן שממנה נלקח שם התערוכה. קטלוג התערוכה הזו מהווה מסמך נדיר על רגעי השיא של האמנות הישראלית.
תערוכות יחיד
בין תערוכות היחיד הרבות שאצרה גינתון במוזיאון תל אביב לאמנות ראויות לציון הרטרוספקטיבות לאמנים:
רשימת תערוכות
תערוכות מאוסף המוזיאון
משנת 1987 ואילך. מאז פתיחת הבניין החדש על-שם הרטה ופול עמיר, מוצגות בגלריות קרן משפחת דינה ורפאל רקנאטי: תערוכות תמטיות מאוספי המוזיאון בתוספת השאלות תערוכות יחיד, רטרוספקטיבות, תערוכות תמטיות מדברים אל הקירות, סדרת תערוכות וידאו של אמנים צעירים: תערוכות יחיד לאמנים זוכי פרס גוטסדינר לאמן ישראלי תערוכות למועמדים לפרס גוטסדינר לאמן ישראלי במתכונת אשכול תערוכות: תערוכות יחיד לאמנים זוכי פרס רפפורט לאמן ישראלי בכיר
חיל ההגנה האווירית של צבא איראן
חיל ההגנה האווירית של איראן (בפרסית: نیروی پدافند هوایی ارتش جمهوری اسلامی ایران) הוא זרוע נגד מטוסים של הצבא הסדיר של איראן ושולט ברשת המכ"ם הצבאית של המדינה. עד שנת 2008 היה חלק מחיל האוויר.
רקע
בשנת 2008 פוצל מערך ההגנה האווירית מחיל האוויר האיראני והוקמה זרוע חדשה של חיל ההגנה האווירית בתוך צבא איראן. על פי הערכות החיל מונה 15,000 חיילים.
החיל מפעיל מערכי טילי קרקע-אוויר ומכ"ם במטרה להגן על מתקנים קריטיים לאיראן מפני מתקפות חיילות אוויר זרים. בשנת 2017 דיווח מפקד החיל פרזאד אסמעילי כי מערכת ההגנה האווירית S-300 אשר סופקה על ידי רוסיה, הפכה למבצעית. בנוסף מפתחת איראן טילי קרקע-אוויר ומערכות מכ"ם בפיתוח מקומי.
בשנת 2021 חנך מפקד החיל מערכת הגנה אווירית חדשה באזור מתקן הגרעין פורדו במקביל דיווח סגן שר ההגנה כי איראן צפויה להציג גרסה חדשה של מערכת ההגנה האווירית בוואר-373 העולה לטענתו על מערכת S-400 הרוסית.
באומנות
חיל ההגנה האווירית של איראן מוזכר בסדרת הטלוויזיה, "טהרן", כאשר בסיס לכאורה של החיל משמש כאחד המקומות שבהם מתרחשת עלילת הסדרה.
PETRA
מטרת המאיץ הייתה ללמוד על התנגשויות אלקטרון-פוזיטרון. היקפו היה 2.3 ק"מ והואצו בו אלקטרונים עד 19 מיליארד אלקטרו-וולט.
את הפטרה החליף מאיץ החלקיקים HERA (Hadron-Elektron-Ringanlage או Hadron-Electron Ring Accelerator). החל ב-2007 פועל בדזי מאיץ קרינה אלקטרומגנטית (magnetobremsstrahlung) בעל רגישות גבוהה בשם PETRA-III.
וילה פוסקארי
וילה פוסקארי (איטלקית: Villa Foscari) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בגמבררה די מירה, בנפת ונציה (Gambarare di Mira). הוילה ידועה גם בכינוי וילה מלקונטנטה (Malcontenta - "חסרת שביעות הרצון").
אדריכלות
תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". בניגוד למרבית הווילות האחרות שבנה פלאדיו, וילה פוסקארי היא מבנה גבוה הבולט מאוד בשטח. הדבר נעשה מטעמים מעשיים, כדי להגן על קומת האדון (piano nobile) מן הסכנה של עליית מי הלגונה הסמוכה, בדומה למה שמתרחש, לעיתים, בעיר ונציה. לשם כך קומת השירותים גבוהה מאוד יחסית למקובל בווילות האחרות. גובהה הרב של הווילה משווה לה מראה של ארמון עירוני.
לוילה מבואה גדולה וגבוהה, הבולטת מקו חזית הבניין. היא עשויה כמקובל, במתכונת של חזית מקדש רומאי, עם שישה עמודים גבוהים הנושאים גמלון משולש ובו קבוע סמל המשפחה. העלייה אל המבואה נעשתה שלא כרגיל בגרם מדרגות מרכזי, אלא באמצעות שני גרמי מדרגות צדדיים ארוכים וסימטריים. בעוד הבסיסים והכותרות היוניות עשויים אבן, בנויים העמודים מלבנים. הכוונה הייתה להשאיר אותם כך ולא לצפות אותם בכיור לבן. כך נוצר ניגוד מעניין בין הלבנה האדומה לבין האבן והטיח הלבנים, שהיה חידוש אצל פלאדיו, אותו יישם גם בעמודים הקולוסאליים בבניין קפיטניאטו שבמרכז העיר ויצ'נזה.
פרופיל מערכת הקורות שמעל לעמודים נמשך גם סביב הבניין. קומת האדון, כמקובל, היא בעלת חלונות מלבניים גבוהים. לקומה שמעליה חלונות רבועים, והיא קומת מגורים נוספת ולא מרחב שנועד לאחסון תוצרת חקלאית כמקובל בווילות החקלאיות. מעל קומה זו מצוי כרכוב נוסף המקיף את הבניין, ולבסוף גג גמלוני.
בציורי עיטורי הפרסקו של האולם המרכזי החל בטיסטה פרנקו, ומשנפטר המשיך בעבודה בטיסטה ונציאנו.
אבו עוביידה בן אל-ג'ראח
אַבּוּ עֻבַּיְדַה עַאמִר בְּן עַבְּד אללַּהּ בְּן אלְ-גַ'רַּאח (בערבית: أبو عبيدة عامر بن عبدالله بن الجراح; 583–639) היה אחד מעשרת מלוויו הראשונים של מוחמד שלהם הובטח גן עדן. שמו מוזכר בכתבים אסלאמיים קדומים. לאחר מותו של הנביא שימש אבו עוביידה מפקד צבאי, איש אמונו של הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, והוא נשא בתואר מגן האומה (أمين الأمة; אמין אל-אומה).
בתקופת הנביא מוחמד
המסורת האסלאמית מספרת כי אבו עוביידה נולד בשנת 538 לעבדאללה בן אל-ג'ראח, סוחר משבט קורייש. המסורת מהללת את משפחתו כאצילים, שעוד בטרם התאסלמו היו מפורסמים באומץ לבם ובצניעותם. בשנת 611 החל הנביא מוחמד להטיף את תורתו לאנשי מכה, ואבו עוביידה היה בין הראשונים לקבל עליהם את הדת החדשה. ביחד עם הנביא סבל מרדיפות של בני משפחתו ובני השבט, ובשנת 622 ליווה את מוחמד להג'רה לעיר ית'רב.
בשנת 624 השתתף אבו עוביידה בקרב בדר, שהסתיים בניצחון הצבא האסלאמי הקטן על בני שבט קורייש. בקרב הותקף אבו עוביידה על ידי אביו, ואבו עוביידה הרג אותו בדו-קרב. בשנת 625 השתתף אבו עוביידה בקרב אוחוד והגן בגופו על הנביא מוחמד בעת הנסיגה. הוא השתתף במשא ומתן עם אנשי מכה וחתם על הסכם חודיבייה, הסכם שביתת נשק שנחתם בין הנביא מוחמד לאנשי מכה ב-628. בשנת 630 השתתף אבו עוביידה כמפקד אחד מארבעת הגדודים האסלאמיים בכיבוש מכה, ולאחר מכן השתתף בקרב תבוכ, שפתח בשנת 630 את המלחמה בין הערבים בהנהגת מוחמד לבין הביזנטים. בשנת 632 נפטר מוחמד, ומאבקי הירושה העלו לכיסא את אבו בכר, הח'ליף הראשון.
תקופת הח'ליף אבו בכר
על פי המסורת האסלאמית, עמד אבו עוביידה על מיטת חוליו של מוחמד בשעותיו האחרונות ועמו אבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב, הוא סירב להציע עצמו כיורש והבחירה נפלה על אבו בכר. שכרו הגיע לאחר מלחמות הרדה, משמונה לשמש מפקד הפלישה האסלאמית ללבנט. בשנת 634 צירף את צבאו לכוח פרשים תחת פיקודו של ח'אלד בן אל-וליד, וביולי 634 נפגש הצבא האסלאמי עם צבא האימפריה הביזנטית בקרב אג'נדיין. לאחר קרב עקוב מדם יצא כאשר ידו על העליונה, כאשר הביזנטים נסוגו לערי המבצר והותירו את ארץ ישראל וסוריה פתוחות בפני המוסלמים. באוגוסט 634 הגיע הצבא האסלאמי לדמשק, ולאחר מצור של חודש כבש את העיר ביום 18 בספטמבר 634.
קרב הירמוך
עם התמוטטות מערך ההגנה המקומי של הביזנטים ואיבוד חלק גדול מהפרובינציות של הלבנט, החל הקיסר הרקליוס לאסוף צבא חדש, על מנת להוציא אל הפועל התקפת נגד, שמטרתה להדוף את הכוחות הערבים-אסלאמיים מארץ ישראל וסוריה. הצבא הביזנטי כלל את יחידות העילית, שבדרך כלל שכנו בעיר הבירה קונסטנטינופול, ושרידים מהצבאות הביזנטיים שהצליחו להתחמק מהשמדה בקרבות הקודמים מול המוסלמים. הרקליוס גם גייס ארמנים וכוחות ערביים נאמנים לביזנטים, במטרה ליצור צבא בעל עדיפות מספרית מכרעת נגד הצבא הערבי. ריכוז הצבא הביזנטי לא נעלם מעיני המפקדים המוסלמים, ועל פי עצתו של ח'אלד בן אל-וליד הורה אבו עוביידה על נסיגה כללית מצפון סוריה וריכוז הצבא הערבי באזור הגולן. בעקבות הצבא האסלאמי הנסוג נע טור ביזנטי, שתפס מחדש ערים ומבצרים. מבחינה זו, אין ספק שהמהלך האסטרטגי הביזנטי נשא פרי ללא קרב, ותחת צלו הכבד של צבא ביזנטי נסוגו המוסלמים משטח סוריה חזרה לכיוון דרום. אבו עוביידה לא היה מצביא בעל כישרון, ועם תחילת העימות העביר את הפיקוד הישיר לח'אלד בן אל-וליד.
יחידות הצבא האסלאמי זרמו מכל אזור סוריה והלבנט אל רמת הגולן בסמוך לערוץ נחל הירמוך. במשך שלושה חודשים חנו הצבאות זה מול זה מבלי ליזום מהלך התקפי. התיעוד ההיסטורי של הקרב מועט ומהימנותו מוטלת בספק. מהלכי הקרב אינם ברורים ומהלכו מעורפל, עד כדי הצבת סימן שאלה לגבי משך העימות כנטען במקורות היסטוריים אסלאמיים – שישה ימים רצופים. ככל הידוע, ביום ה-20 באוגוסט, לאחר סדרת קרבות, הובס הצבא הביזנטי והושמד לחלוטין.
כיבוש סוריה וארמניה
מאחר שלצבא הביזנטי לא הייתה כל תוכנית חלופית למקרה שבו יוכרע קרב הירמוך לטובת המוסלמים, נסוג רוב הצבא הנותר אל עומק השטח הביזנטי והותיר בכך את סוריה לידי הצבא האסלאמי, שנע במהירות, ומבלי להיתקל בהתנגדות של ממש, חזר ותפס את דמשק וחומס. תוצאה נוספת של הקרב הייתה שבירה מוחלטת של רוח הלחימה של הצבא הביזנטי.
לאחר כיבושה מחדש של סוריה הופנה המאמץ האסלאמי לארץ הקודש. בסוף 637, לאחר מצור ממושך, נכנעה ירושלים. משאפסה תקוותם של המגִנים לחילוץ ביזנטי, קיסריה, בירת הפרובינציה והנמל החשוב לאורך החוף הארץ ישראלי שקיבלה אספקה דרך הים, נכנעה למצור יבשתי בשנת 640 ביחד עם שאר ערי הנמל הביזנטיות לאורך החוף המזרחי של הים התיכון. לאחר כיבוש ירושלים חזרו המוסלמים לאזור צפון סוריה, ולמרות נוכחות ביזנטית בכל הערים המבוצרות וגילויי התנגדות במרכזים הגדולים, נכנעה העיר חלב באוקטובר 637 משהוברר למפקד חיל המצב כי כל עזרה וסיוע ביזנטי לא יגיעו לעיר. לאחר קרב בשערי העיר אנטיוכיה נטש הרקליוס את העיר שבה ישב ויצא עם פקידיו והאצולה הביזנטית לקונסטנטינופול. העיר עצמה נותרה להתמודד עם גורלה, ולאחר מצור קצר נכנעה. דהרת הצבא האסלאמי לא נעצרה, תוך תנועה וניצול העובדה שהצבא הביזנטי נמנע מכניסה לקרב והפקרת חיל המצב של המבצרים והערים הביזנטיות לחסדי המוסלמים. האסון בירמוך חבר לעובדה שהקיסר הרקליוס היה על ערש דווי. אשתו והאצולה הביזנטית היו עסוקים במלחמות ירושה ובמאבקים אידאולוגיים דתיים, שפילגו את האימפריה ורוקנו את כוח חיותה. כך כבש הצבא האסלאמי את ארמניה בשנת 638 ונכנס אל תוך אנטוליה. גם כאן חזר המחזה של כניעה המונית של ערים ומבצרים. המכבש האסלאמי נעצר רק לאחר מגפת דבר, שעשתה שמות בשורות הצבא האסלאמי, ובצורת קשה, שמנעה מרעה מסוסי הפרשים, כמו גם הדחתו של ח'אלד אבן אל-וליד, המצביא המוסלמי, מתפקידו. גורמים אלה לא אפשרו לצבא האסלאמי להמשיך במערכה.
רעב ומגפה
בשנת 638 הוכה הלבנט בצורת קשה שהביאה לרעב כבד. אבו עוביידה הוכיח את יכולתו כמנהיג ומארגן ושלח לאל-מדינה שיירות עם מצרכי מזון שהקנו לו את תודת הח'ליף. עוד בטרם הצליחו תושבי סוריה להתאושש מהרעב, הכתה מגפת דבר שקצרה קורבנות רבים ובהם אבו עוביידה. על פי המקורות האסלאמיים, הח'ליף הזמין את אבו עוביידה להימלט ולהציל את נפשו, אך אבו עוביידה סירב וביקש להישאר עם חייליו. בניסיונו לצאת מהאזור מוכה המגפה והערים הצפופות, הוא הגיע ליישוב ג'בייה (ידוע גם בשם גביטה בניב סורי-ארמי), השוכן במרחק של כ-5 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר הסורית המודרנית נווה ונמצא על הכביש שמחבר את קוניטרה עם אזור החורן שבדרום סוריה, בסמוך לזירת ניצחונו הגדול בקרב הירמוך. מהלך זה היה מאוחר מדי, והוא מת מהמגפה, ועל פי חלק מהמסורות נקבר במקום.
מסגד שבו קבר המיוחס לאבו עוביידה נמצא בירדן בסמוך לדיר עלא (על אם הדרך ליישוב הקדום פלה).
משפחה
מעט מאוד ידוע על משפחתו של אבו עוביידה; היו לו שתי נשים, אך בניו מתו בילדות.
גוסטב לאבס
גוסטב לאבס (בגרמנית: Gustav Laabs; 20 בדצמבר 1902 - 12 במרץ 1980) היה מפקד אס אס גרמני בתקופת הנאצים. במהלך מלחמת העולם השנייה עבד כמפעיל משאית גז במחנה ההשמדה חלמנו בוורתגאו. בתפקידו היה לאבס מעורב ישירות ברצח עם של למעלה מ-100,000 גברים, נשים וילדים, רובם יהודים. בנובמבר 1963, הוא נשפט והורשע על פשעים נגד האנושות, ונידון ל-15 שנות מאסר (לאחר מכן הופחת העונש ל-13 שנות מאסר) על ידי בית משפט אזורי בבון (Landgericht Bonn), גרמניה.
מחנה הריכוז חלמנו
לאבס הצטווה להגיע למחנה הריכוז חלמנו, שם שירת בין אפריל 1942 לינואר 1945, והחל לנהוג במשאית הגז לאחר מספר ימים. הוא עבד קודם לכן במוסך הרכב במשרד הראשי לביטחון הרייך והועבר ליחידת אס-אס "זונדרקומנדו" בפוזנן. הוא הצטווה לשמור על סודיות באשר לעבודתו שם.
במטה הגסטפו בפוזן הצטווה לעבוד בזונדרקומנדו בחלמנו. למחרת פגש את ולטר בורמייסטר, שהסיע אותו ואיש אס אס אחר, אוסקר הרינג, לחלמנו. המחנה, הממוקם בחלמנו על הנר, כלל מבנה אחוזה ישן ושטח של כ-3–4 קילומטרים של חורש מצפון-מערב למבנה האחוזה. למחרת, איש האס אס ארווין בורסטינגר, שהיה אחראי לכלי הרכב, הראה ללאבס ולהרינג את המחנה ואמר להם לבצע נסיעת מבחן במשאיות הגז.
לימים בבית המשפט דיבר לאבס על האופן שבו בוצעו הרציחות בגז. הוא נהג במשאית הגז לצד בניין האחוזה וכחמישים יהודים הוכנסו למשאית בכל פעם. כשהיא הייתה מלאה, הדלת האחורית ננעלה. בין צינור הפליטה של משאית הגז לפתח האחורי של המשאית חובר צינור. לאחר מכן נאמר ללאבס להתניע את המנוע ולתת לו לפעול; לאחר כ-30 דקות כל הקורבנות מתו. לאחר מכן נצטווה לאבס לנסוע לאזור מיוער בכפר קולו כדי לפרוק את הגופות. שוטר הלך עם לאבס כדי להראות לו היכן לפרוק אותן: בקבר אחים כשלושה קילומטרים במעמקי היער. כל מי ששרד את הגז נורה.
השמדת ראיות לרצח המוני
בתחילת 1942, שטנדרטנפיהרר פאול בלובל נצטווה על ידי ריינהרד היידריך להוביל את מבצע 1005, בו נחפרו הקברים ההמוניים כדי לשרוף את הגופות. היידריך נרצח כמה חודשים לאחר מכן והתוכניות נעצרו. בשנה שלאחר מכן הורה הרייכספיהרר אס אס היינריך הימלר להשמיד את כל קברי האחים בפולין ובברית המועצות, מבלי להשאיר עקבות לרצח ההמוני. עבודתו של בלובל החלה בחלמנו, שם ניסו להשמיד את הגופות שנחתכו בפיצוצים. שיטה זו התגלתה כלא יעילה ובלובל החליט לשרוף את הגופות על מוטות ברזל במדורה. לאבס סיפר לימים בבית המשפט כי מנהלי המחנה הזמינו מכונה כדי לטחון את העצמות בעקבות השריפה. אפר הגופות נשפך לנהר נר. שטח קברי האחים נהרס ונשתלו עצים חדשים.
משפטי חלמנו והרשעה פלילית
בסוף נובמבר 1963, לאבס ואנשים עשרה אחרים ממחנה הריכוז חלמנו נשפטו בבית דין אזורי בבון. נגד לאבס הוגש כתב אישום בגין רצח של 100,000 בני אדם במשאית גז ובירי בניצולים המעטים. ב-30 במרץ 1964 נידון לאבס ל-15 שנות מאסר ואיבד 10 שנות זכויות אזרחות בגין חלקו בשואה. מאוחר יותר הופחת עונשו ל-13 שנים.
גשר דאן ממוריאל
גשר דאן ממוריאל (באנגלית: Dunn Memorial Bridge) הוא גשר מעל נהר ההדסון במדינת ניו יורק, המחבר את בירתה אולבני ממערב, עם העיר רִינְסֶלֶר שממזרח לנהר. את הגשר חוצים הכביש המדינתי מס' 9 והכביש המדינתי מספר 20.
הגשר נקרא על שם טוראי פארקר פ. דאן, תושב אולבני, שנהרג במלחמת העולם הראשונה בסמוך לסיומה, ועוטר בעיטור מדליית הכבוד , שהוא עיטור הגבורה הגבוה ביותר שניתן בכוחות המזוינים של ארצות הברית. נדיר למצוא בארצות הברית גשר חשוב וגדול שנקרא על שם של טוראי פשוט לכאורה.
בניית הגשר הנוכחי הושלמה בשנת 1969, והוא החליף את הגשר הישן יותר שנבנה בשנת 1933 ונשא את אותו שם. לשניהם קדם גשר ישן יותר שנקרא גשר גרינבוש הראשון, אשר הוקם בתחילת שנת 1882. גשר זה היה בעל ציר מסתובב במרכזו, על מנת לאפשר מעבר ספינות בנהר. הגשר הינו גשר הבנוי על קורות פלדה והוא הגשר הדרומי ביותר החוצה את נהר ההדסון, שהמשתמשים בו פטורים מדמי מעבר בעת הכניסה אליו או היציאה ממנו. את הגשר חוצים מדי יום כ-40,000 כלי רכב. על הגשר, בצידו הצפוני, מסלול לרוכבי אופניים ולהולכי רגל.
מתחת לקצהו המזרחי של הגשר שוכן פארק ריברפרונט של רינסלר, ובזים נודדים נצפו מקננים מתחת לגשר מאז 1998. המשרד לשימור הסביבה של מדינת ניו יורק הקים מצלמת אינטרנט כדי לנטר אותם.
שאול אדאדי
רבי שאול אדאדי (תר"י, 1850 - י"ב בתשרי תרע"ט, 18 בספטמבר 1918, טריפולי) היה רב ומשורר, מחכמי טריפולי שבלוב; הוא בנו ותלמידו של רבי אברהם חיים אדאדי.
ביוגרפיה
רבי שאול אדאדי עשה לילות כימים בהפצת התורה בטריפולי. והיה בין מייסדי התלמוד תורה בעיר. הוא שכלל והגדיל את הישיבה שנוסדה על ידי אבי סבו ר' נתן אדאדי ואביו ר' אברהם חיים אדאדי, ומכספו הפרטי תרם והוסיף ספרים לספרית הישיבה. כיון שבנין הישיבה נעשה צר לתלמידים הרבים שהתדפקו על שעריו, הרחיב את הבניין למען יוכל כל מי שנפשו חשקה בתורה למצוא מקום בישיבה. לתלמידי החכמים הרבים שישבו ולמדו בה סייע בכספו כדי שיוכלו ללמוד תורה באין מפריע.
בשנת תרל"א נתקבל למלא מקום אביו לאב"ד.
בעת שהותו של אביו ר' אברהם חיים אדאדי בצפת היה עמו בקשרי מכתבים, מלאים ברובם בדברי תורה שנתחדשו לר' אברהם בארץ ישראל, ותשובות בהלכה לשאלות ששאל בנו ר' שאול.
חברת "יגדיל תורה" החלה את פעילותה בשנת 1893 כשבין מקימיה היו ארבעה: ר' שאול אדאדי, ר' ציון צרור, ר' מסעוד ג'נאח ור' ניסים נחום כבר בשנה הראשונה של החברה למדו בבית הספר 330 תלמידים, עד לשנת 1905 למדו הילדים במבנים שונים ולא מוסדרים. בשנת 1905 הסתיימה הכשרתו של בניין ובו כיתות לימוד רבות. זהו בית הספר דאר סרוסי שבו למדו רבים מילדי טריפולי.
בבית הספר של "יגדיל תורה" מספר התלמידים המקסימלי בכל כיתה היה 45 בשיעורים רגילים ו-30 בשיעורי גמרא ורש"י. ר' שאול אדאדי התנדב לבחון פעם בשבוע את התלמידים בבית הספר על מנת לדעת את קצב התקדמותם.
בבית הכנסת דאר סרוסי המתנוסס בשוק הרחוב הגדול הקימו מתפלליו מצבת שיש לזכרו ועליה חרות ספור השתדלותו הרבה למען בנין בית הכנסת ויסוד התלמוד תורה.
סטפאנו בוארי
סטפאנו בוארי (באיטלקית: Stefano Boeri; נולד ב-25 בנובמבר 1956) הוא אדריכל ומתכנן ערים איטלקי.
ביוגרפיה
בוארי נולד במילאנו, בנם של האדריכלית ומעצבת הרהיטים והנוירולוג רנאטו בוארי. אחרי לימודים ב"תיכון הקלאסי" של מילאנו, למד שפות ותכנון הערים. בשנת 1980 סיים לימודי אדריכלות באוניברסיטה הפוליטכנית במילאנו ובהמשך סיים תואר שלישי בתכנון ערים ב לאדריכלות בוונציה. עבודת הדוקטורט שלו דנה ב"שפות ודימויים של אורבניסטיקה מנוהלת. גרסאות של תוכנית המתאר של מילאנו" - I linguaggi e le immagini dell’urbanistica amministrata. Variante al piano regolatore di Milano. התמנה לפרופסור לתכנון ערים במכון הפוליטכני במילאנו וכפרופסור אורח באוניברסיטאות שונות, כולל ב באוניברסיטת הרווארד, ב ברוטרדם, במכון הפוליטכני בלוזאן, במכון סטרלקה במוסקבה וב, בשווייץ. הציג בתערוכות ופסטיבלים בינלאומיים רבים.
משרד האדריכלות שלו מעורב בכמה מיזמים של שינויים באזורי הנמל בים התיכון - בג'נובה, נאפולי, מיטילנה, סלרנו, טריאסט.
פרויקטים
מיזמים נוספים:
דיסקוגרפיה של סלינה גומז & הסצנה
סלינה גומז & הסצנה (באנגלית: Selena Gomez & The Scene) הייתה להקת פופ שפעלה בין השנים 2008–2012. סולנית הלהקה הייתה השחקנית והזמרת האמריקאית סלינה גומז. הלהקה הוציאה שלושה אלבומי אולפן, שני אלבומי אוסף, שבעה סינגלים ושני סינגלים שיווקיים.
נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה
נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה היה תהליך שהחל עם התבוסות שנחלה איטליה הפשיסטית במלחמת העולם השנייה בשנים 1942–1943, כאשר המלחמה הלכה והתקרבה אל אדמת איטליה. התהליך של נפילת המשטר הפשיסטי הגיעו לשיאו בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה, שלאחריה הרוזן דינו גראנדי ומלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי יחד עם חברי המועצה הפשיסטית העליונה החליטו ב-24-25 ביולי על הדחתו של ראש ממשלת איטליה והדוצ'ה, בניטו מוסוליני, שהיה ממגבשי הפשיזם ובין הראשונים להוציא לפועל את האידאולוגיה כשיטת ממשל. הדחתו של מוסוליני שם קצה ל-21 שנות שלטונו בממלכת איטליה. לאחר הדחתו, מוסוליני נאסר וממשלה חדשה הוקמה באיטליה, ממשלה שתביא בהמשך לחתימת הסכם הכניעה האיטלקי, שלאחריו יצאה איטליה מהמלחמה.
רקע
בתחילת 1943 איטליה הפשיסטית עמדה בפני תבוסה במלחמת העולם השנייה, לאחר התבוסה המקרה בקרב אל-עלמיין השני ומבצע לפיד, בו נחתו בעלות הברית בחופי צפון אפריקה המערבית, מרוקו ואלג'יריה, הבינו האיטלקים כי החלה קריסת כוחותיהם במערכה בצפון אפריקה. גם תבוסתה של הארמייה השמינית בקרב סטלינגרד בחזית המזרחית חשפה את נחיתות הכוחות האיטלקיים במלחמה. לא רק התוסות, אלא גם ההפצצות הכבדות על הערים מצד בעלות הברית, המחסור הגדול במזון ודלק גרמו לדמורליזציה של העם האיטלקי, שרצה לסיים את המלחמה ולהוקיע את הברית עם גרמניה.
איטליה הייתה זקוקה לסיוע גרמני במערכה בתוניסיה כדי לשמר את השליטה האיטלקית בתוניסיה, שהיה המעוז של מדינות הציר באפריקה. בריאותו של ראש ממשלת איטליה והדוצ'ה, בניטו מוסוליני הייתה גורם נוסף לאי-ודאות בקרב העם האיטלקי. מוסוליני היה מדוכא ואובחן עם דלקת רפידת הקיבה. בגללו מחלתו, נאלץ מוסוליני להישאר לעיתים קרובות בביתו, מה שהקשה על תפקוד הממשל האיטלקי.
בעקבות אי-הוודאות החלו כמה קבוצות המשתייכות לארבעה חוגים שונים (אריסטוקרטים מבית המלוכה האיטלקי, המפלגות האנטי-פשיסטיות, הפשיסטים והמטה הכללי) לחפש דרך להבטיח את עתידה של איטליה. נסיכת הכתר, מארי ז'וזה, אנשי המעמד העליון ופוליטיקאים שהיו חלק מהאליטה הקדם-פשיסטית החלו ליצור קשר עם בעלות הברית. לאחר פרסום החלטותיה של ועידת קזבלנקה, הבינו האיטלקים כי בעלות הברית יסכימו לסיים את המלחמה רק לאחר שזאת תכריז על כניעה ללא תנאי. למרות מעורבותה של נסיכת הכתר בניסיון להקל על התנאים שהוטלו על האיטלקים, האמריקאים והבריטים ציפו להצעות ישירות מהמלך, והתעלמו מההצעות של הנסיכה וגורמים נוספים.
המפלגות האנטי-פשיסטיות, שסבלו ונחלשו לאחר 21 שנים של דיקטטורה פשיסטית עדיין התאוששו משלטונו של מוסוליני. כולם, למעט הרפובליקנים והקומוניסטים המתינו להחלטתו של המלך האיטלקי, ויטוריו אמנואלה השלישי. לטענת רבים חוסר המעש של המלך נבעה מאופיו ופחדיו לאבד את המלוכה בתום המלחמה, ללא קשר לאיך היא תתפתח. המלך חש בוז רב כלפי הפוליטיקאים מהתקופה הקדם-פשיסטית ואף כינה אותם בצרפתית "רוחות רפאים". הוא גם חש אי-אמון באמריקאים ואנגלים וחשש הם ינסו לנקום באיטליה ובנכסיה.
המלך, בניגוד לגורמים רבים אחרים באיטליה, כן האמין במוסוליני וחשב כי ביכולתו להציל את המצב. המלך אף התבודד וסירב להיפגש עם כל מי שניסה לשנות את דעתו. בין אלו שניסו לשנות את דעתו היה ראש מטה ההגנה החדש של הצבא, ויטוריו אמברוזיו. אמברוזיו היה מסור למלך אך תיעב את הגרמנים. עוד לפני מינויו לראש המטה הוא שוכנע כבר כי המלחמה אבודה עבור האיטלקים אך הוא לא לקח יוזמה לשנות את המצב בלי להתייעץ עם המלך. אמברוזיו יחד עם הגנרלים ג'וזפה קסטלאנו וג'אקומו קרבוני (שניהם עתידים למלא תפקיד חשוב בתהליכי הסכם הכניעה האיטלקי) הצליח לאט-לאט להגיע לעוד ועוד עמדות מפתח באמצעות סיוע מפקידים וגנרלים המקורבים למלך. אמברוזיו ניסה להחזיר מהחזיתות השונות במלחמה כוחות איטלקים אך התקשה לעשות זאת בלי לעורר חשד מצד הגרמנים.
ב-6 בפברואר 1943, ביצע מוסוליני את החלפת השרים הגדולה ביותר שביצע מ-21 שנות שלטונו, כמעט כל השרים הוחלפו, כולל דינו גראנדי, אלסנדרו פאבוליני ואף חתנו של מוסוליני, גליאצו צ'אנו. כוונתו העיקרית של מסולני הייתה להרגיע את דעת הקהל בקרב אנשי המפלגה הפשיסטית אך מוסוליני נכשל בכך. תת-שר החוץ החדש (מוסוליני היה שר החוץ בעצמו), ג'וזפה בסטיאניני שאף ליצור את גוש "מדינות הבלקן" (גוש שיורכב מ-3 ממדינות הציר המשניות – ממלכת הונגריה, ממלכת רומניה וממלכת בולגריה) בראשות איטליה שיוכלו להוות כוח מאזן לכוחה של גרמניה הנאצית. מלבד זאת, מוסוליני הכריז על מספר מינויים חדשים בתקווה כי מינויים אלו ירגיעו את הכעס במפלגה הפשיסטית, אך תקוות אלו התבררו כתקוות שווא.
המערכה בתוניסיה
ההפסד במערכה בתוניסיה במאי 1943 שינתה באופן קיצוני את חשיבותה האסטרטגית של איטליה, לגרמנים היה חשוב לשלוט באיטליה, שהפכה למעוז חיצוני של שטח הכיבוש הנאצי. הגרמנים פיתחו תוכניות מבצעות שהוקדשו לכיבוש איטליה ואזורי הבלקן שהיו עד אותה עת תחת כיבוש איטלקי וזאת כדי להשתלט על איטליה בטרם חתימת הסכם שביתת הנשק המסתמן בין האיטלקים לבין בעלות הברית. ב-11 ביוני 1943 בעלות הברית כבשו את האי פנטלריה ללא התנגדות רבה וזאת לאחר שבוע בה הופצצה השכם וערב. האיטלקים הבינו כי סיציליה, סרדיניה וקורסיקה הן הבאות להיכבש.
באמצע מאי, המלך החל לשקול יציאה מהמלחמה, במיוחד לאשר ששכונע על ידי הדוכס פייטרו ד'אקוארונה, שדאג לעתיד המלוכה האיטלקית. דעת הקהל האיטלקית החלה להתהפך כנגד המלוכה לאור חוסר המעש של המלך, שנתפס כחלש, מפוחד ומשתף פעולה עם הפשיסטים. בסוף מאי, הגיעו למלך שני פוליטיקאים מהתקופה הקדם-פשיסטית, איבנואה בונומי ומרצ'לו סולרי. השניים שוחחו עם המלך ארוכות ודרשו ממנו לעצור את מוסוליני, לפרקו את ממשלתו ולהקים במקום חונטה צבאית שתשלוט במדינה אך האחרון סירב והם נותרו מתוסכלים מחוסר המעש של המלך. ב-30 ביוני נפגש בונומי עם יורש העצר, אומברטו השני, שם הציע לו שמות של שלושה גנרלים (אנריקו קאוויליה, ויטוריו אמברוזיו, פייטרו באדוליו) כיורשים פוטנציאליים למוסוליני. ב-4 ביולי הועבר מסר מיורש העצר כי הוא כבר אינו מתנגד לשינוי בממשלה ולמחרת, אמברוזיו הציע להדיח את מוסוליני ולהקים ממשלה בראשות באדוליו או קאוויליה. האפשרות שקאוויליה יחליף את מוסוליני נדחתה בשל גילו המופלג של האחרון (80) וזאת על אף עמדותיו האנטי-פשיסטיות הקשוחות. באדוליו, דוכס אדיס אבבה לשבר, התפטר מכל תפקידיו בעקבות הכישלונות הצבאים של איטליה במלחמת עם יוון. שיתוף פעולה בין השניים נחשב כלא-ריאלי לאור העובדה שקאוויליה תיעב את באדוליו.
ב-4 ביוני 1943 נפגש המלך עם דינו גראנדי, שלמרות הדחתו מהקבינט עדיין היה נשיא לשכת התאגידים. אף על פי שגראנדי היה מבכירי המפלגה הפשיסטית והיה ידיד קרוב של מוסוליני במשך יותר מ-20 שנים הוא היה יותר שמרן וימני מאשר פשיסט ולכן רק בפשיזם תופעה חולפת שתחלוף עם מותו של מוסוליני. למעשה, גראנדי נחשב ליורשו הפוטנציאלי של מוסוליני בגלל ניסיונו הדיפלומטי כשר חוץ ושגריר בבריטניה. בפגישתו האחרונה של גראנדי עם המלך, הוא תיאר בפני המלך את תוכניתו הנועזת לחסל את מוסוליני ולפתוח במלחמה כנגד הנאצים. גראנדי הציע למלך למנות את עצמו לראש הממשלה, אך המלך טען שאיטליה היא עדיין מונרכיה חוקתית ולכן הצעה להדיח את מוסוליני ולמנות את גראנדי רק לאחר הצבעה בפרלמנט האיטלקי או במועצה הפשיסטית העליונה.
ב-19 ביוני 1943 התקיימה ישיבת הממשלה האחרונה תחת המשטר הפשיסטי. שר התקשורת, ויטוריו צ'יני, שהיה גם תעשיין איטלקי בכיר התעמת עם מוסוליני בנוגע להמשך המלחמה. צ'יני התפטר מיד לאחר תום הישיבה, דבר שנתפס כהוכחה נוספת לירידה במעמדו של מוסוליני, אפילו בקרב אנשי אמונו. בנאומו האחרון שנשא כראש ממשלה, טען מוסוליני כי השטח היחיד באיטליה שבעלות הברית יצליחו לכבוש יהיה קו החוף. בנאום, מוסוליני השתמש באוצר מילים דל ועילג ועבור איטלקים רבים נאומו המבולבל והלא קוהרנטי היה ההוכחה הסופית שמוסוליני ירד מהפסים.
הנחיתה בסיציליה
ב-10 ביולי פלשו בעלות הברית לסיצליה. אף על פי שהאיטלקים ציפו לפלישה בצורה כלשהי, החיילים האיטלקים היו המומים, נכשלו בקרבות והצבא האיטלקי החל לקרוס, הפלישה רק חיזקה את האופוזיציה המתהווה למוסוליני והביא לכך שחלקים נוספים בציבור איבדו אמון בכוחו של מוסוליני. עוד באותו השבוע, ב-16 ביולי תת-שר החוץ, בסטיאניני נסע לארמון ונציה, שם הראה למוסוליני כי בכוונתו לשלוח מברק להיטלר, בו יביע בסטיאניני את כעסו על הגרמנים על כך שהם לא שלחו שום תגבורת שתעזור לכוחות האיטלקים כנגד בעולת הברית. לאחר שקיבל את אישורו של מוסוליני, ביקש גם את אישורו להתחיל בקיום שיחות עם בעלות הברית, מוסוליני נאלץ להסכים אך הדגיש שאין לערב אותו אישית באופן ישיר בשיחות אלו. באותו הערב, פגש בסטיאניני את הקרדינל מזכיר המדינה, הקרדינל מגליונה, שקיבל ממנו מסמך המעביר את העמדה האיטלקית לגבי יציאה חד-צדדית מהמלחמה.
ארבעת המוסדות המרכזיים באיטליה: המפלגה הפשיסטית הלאומית, בית הנבחרים של איטליה, הסנאט והמועצה הפשיסטית העליונה. רק שני הגופים האחרונים יכלו לשמש את מתכנני ההדחה: הסנאט היה יכול לשמש אותם מאחר שעדיין היו בו חברים אנטי-פשיסטיים וגם המועצה הייתה אפשרות סבירה מאחר שחלק מחבריה החלו להפוך למתנגדים להמשך שלטונו של מוסוליני. תחילה, נוסתה האפשרות הראשונה כאשר 61 מהסנאטורים הגישו בקשה לכנס את הסנאט לכינוס מיוחד אך הבקשה נדחתה על ידי מוסוליני. המועצה הייתה תחת שליטתו הכמעט-מוחלטת של מוסוליני ורק לו הייתה הסמכות לקבוע את סדר ימה ולכנס אותה. חבר המועצה, רוברטו פארינאצ'י היה היחיד עם תוכנית ברורה לצאת מהמצב: הוא הציע להדיח את מוסוליני, לבקש מהמלך להקים ממשלה חדשה ללא פשיסטים ולהתחיל במתקפה נגד הכוחות הגרמנים שפעלו באיטליה. ב-13 וב-16 ביולי נפגשו כמה פשיסטים בראשות פארינאצ'י בכינוס המפלגה בכיכר קולונה והחליטו לנסוע למוסוליני בכיכר ונציה כדי לבקש ממנו לכנס את המועצה הפשיסטית העליונה. בתום פגישתו של מוסוליני עם החבורה, הסכים האחרון לכנס את המועצה.
הפגישה בפלטרה
לאחר הפלישה לסיצליה ולאחר שהאיטלקים הבינו כי הצבא האיטלקי במצב כה קטסטרופלי שהוא לא יהיה מסוגל לעמוד כנגד פלישה לחצי האי האיטלקי ללא סיוע גרמני. בעקבות חששות אלו, שלח מוסוליני מכתב להיטלר כי ברצונו לדון בעניין המצב באיטליה. עם זאת, המכתב לא נשלח להיטלר מעולם. סוכנו של ראש האס אס, היינריך הימלר ושגריר גרמניה הנאצית בוותיקן, יוגן דולמן העביר להיטלר דיווחים מדי יום על המצב באיטליה. בסופו של דבר, הצליחו הצדדים לסדר פגישה בין היטלר לבין מוסוליני ובכירים נוספים בשני הצדדים.
ב-19 ביולי נפגשו מוסוליני, אמברוזיו ובסטיאניני עם היטלר וגנרלים נוספים מההפיקוד העליון של הוורמאכט. לא הרמן גרינג ולא יואכים פון ריבנטרופ לקחו חלק בשיחות מאחר שהגרמנים התמקדו בעיקר בהיבטים הצבאיים של המצב באיטליה. אמברוזיו התעמת עם מוסוליני בטרם הפגישה ואמר לו כי בחובתו להביא את איטליה לצאת מהמלחמה ב-15 ימים הקרובים. הגרמנים החלו לאבד עניין ואמון באיטלקים והיו מעוניינים רק בכיבוש צפון ומרכז איטליה ולא הייתה להם בעיה להשאיר את שרידי הצבא האיטלקי להגן על שאר המדינה מפני בעלות הברית היטלר החל את הפגישה בכך שהאשים את האיטלקיים בביצועיהם הצבאיים הכושלים ודרש מהאיטלקים לנקוט באמצעים דרקוניים. הפגישה הופרע על יד אחד מעוזריו של מוסוליני, שאמר לו כי בעלות הברית מפציצים רומא בפעם הראשונה בכבדות. אמברוזיו ובסטיאניני לחצו על מוסוליני להגיד להיטלר שפתרון מדיני למלחמה יציל את איטליה אך מוסוליני המשיך להתייסר בהתלבטות בין יציאה מהברית עם היטלר לבין המשך המלחמה עד הסוף המר. מוסוליני שנאבק בתחושת הנחיתות שהרגיש בנוכחותו של היטלר, ניסה לדבר ללא הצלחה בכנות עם עמיתו הגרמני. בסופו של דבר, מוסוליני קטע את הפגישה, למרות רוחו של היטלר. כשמוסליני חזר לרומא במטוסו האישי, הוא כבר ראה את הרבעים המזרחיים של העיר בוערים לאחר הפצצות כבדות של בעלות הברית.
ב-21 ביולי הודיע מוסוליני לגראנדי כי בכוונתו לכנס בקרוב את המועצה הפשיסטית העליונה.
הפגישות לקראת ההדחה
ב-20 ביולי פגש מוסוליני את אמברוזיו פעמיים, בפגישה השנייה אמר מוסוליני לאמברוזיו כי החליט לכתוב להיטלר, תוך הודאה בכך שאיטליה חייבת לפרוש מהברית בשביל לשרוד. אמברוזיו עדיין כעס על מוסוליני על החמצתה של יציאה לפועל של אפשרות זאת כבר בפגישה בפלרטה והציע למוסוליני להתפטר, הצעה שמוסוליני דחה מיד. אמברוזיו החל לראות את מוסליני כמנהיג חסר תועלת והחליט באופן סופית לעשות הכל כדי להדיחו.