cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בדרך לברודוויי
הפקת המחזה בישראל
המחזה הועלה על ידי תיאטרון הבימה באפריל 1987 בתרגומו של דן אלמגור ובבימיו של עמית גזית. נתן דטנר גילם את יוג'ין בעוד שמעון כהן גילם את אחיו, סטנלי. ליא קניג ואברהם מור גילמו את הוריו. טובה פרדו גילמה את דודתו ושלמה בר שביט גילם את הסב. המחזה ירד ביולי 1987 לאחר 60 הצגות.
ספרינגפילד (רובה)
בשנת 1903 פותח דגם חדש של הרובה והוא נקרא M1903A1. כשהתחילה מלחמת העולם הראשונה ה-M1903A1 הוחלף בדגם מתקדם יותר של הספרינגפילד: M1903A2, ובסוף מלחמת העולם הראשונה ב-M1903A3. בשנת 1938 צבא ארצות הברית החליף את הספרינגפילד המיושן ב-M1 גאראנד החצי-אוטומטי, אבל הספרינגפילד האחרון, M1903A4, שפותח כרובה צלפים, שימש את הצלפים האמריקנים עד סוף מלחמת העולם השנייה, ומספר יחידות צלפים גם בתחילת מלחמת וייטנאם.
מעלה אפרים
מַעֲלֵה-אֶפְרַיִם היא התנחלות ומועצה מקומית במדבר השומרון, בגובה כ-200 מטר מעל פני הים, 4 ק"מ צפונית-מזרחית לעיירה דומא, 10 ק"מ מצומת פצאל ולמרגלות הסרטבה.
מעלה אפרים נוסדה בשנת 1978 כמרכז אזורי לכל התנחלויות בקעת הירדן, גב ההר והמורדות המזרחיים של השומרון. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1981 (למרות מספר תושביה המצומצם - הקטנה מבין המועצות המקומיות בישראל).
היישוב הזמני מעלה אפרים
קבוצת המתיישבים שהקימה את היישוב פצאל, רצתה מלכתחילה להתיישב בבקעה במקום שבו נמצא היישוב פצאל היום, ובמקום שנמצאו אדמותיהם החקלאיות גם אז, אך בתחילה לא הותר להם הדבר. הרשויות התנגדו למגורים בבקעה, כנראה מסיבות ביטחוניות, וועדת השמות הממשלתית התנגדה לשם פצאל. לכן הוקם היישוב, בשנת 1970, במקום גבוה יותר, ונקרא בשם מעלה אפרים, משום שהוא נמצא בדרך העולה אל נחלת שבט אפרים. תושבי המקום לחצו על הרשויות להעבירם למקום שבו רצו להתיישב בתחילה, ובקשתם נענתה בשנת 1975.
בחודש ינואר 1975 החליטה הממשלה להקים "מרכז עירוני" בשם מעלה אפרים. במרץ אותה שנה עברו תושבי פצאל למקומם הקבוע בבקעה, ומיד אחר כך הגיעה למעלה אפרים קבוצת התושבים שעמדה להקים את היישוב נתיב הגדוד, ואיישה את המקום.
בסוף שנת 1976 התחילו להבנות בתי קבע עבור היישוב המתוכנן מעלה אפרים, במקום הסמוך ליישוב הזמני. באותו זמן הציע יגאל אלון, שהיישוב המתוכנן מעלה אפרים יהיה עיר ולא "מרכז עירוני". באותה שנה הגיעו ליישוב הזמני מעלה אפרים גם חברי הקבוצה שעמדה להקים את מושב תומר, ושהו במקום באופן זמני. בחודש מאי 1977 עברו תושבי המושב נתיב הגדוד למקומם הקבוע בבקעה. במרץ 1978 החלו תושבים לאכלס את בתי הקבע החדשים במעלה אפרים.
לאחר זמן מה עברו תושבי המושב תומר למקומם הקבוע בבקעה, ואת מקומם ביישוב הזמני מעלה אפרים, תפסו חיילי היאחזות נח"ל מעלה אפרים שהוקמה במקום. באפריל 1979 עזבה היאחזות הנח"ל את המקום.
במקום היישוב הזמני פעל כעבור שנים בית ספר שדה, ואחר כך כפר סטודנטים ומוסדות חינוך.
אוכלוסייה
מבחינת מספר התושבים, מעלה אפרים היא המועצה המקומית הקטנה בישראל. נכון ל-2012 מעלה אפרים עומדת בראש רשימת הרשויות המקומיות המתוקצבות על ידי הממשלה. באותה שנה השקיעו משרדי הממשלה השונים 22,794 ש"ח בכל תושב של מעלה אפרים. אחריה ברשימה עמנואל עם 12,610 ש"ח לתושב.
מערת מעלה אפרים
דרומית למעלה אפרים נמצא אתר של מערת נטיפים ובו מין נדיר של חלזון מערות שזו אוכלוסייתו היחידה הידועה בארץ. המערה התגלתה בראשית שנות ה-90, עם סלילת תוואי משופר לכביש חוצה שומרון, עקב הרצון לשמור על הסביבה הטבעית הייחודית במערה, האתר סגור למטיילים ונעול ואין אפשרות לבקר בו ללא היתר מיוחד של רשות הטבע והגנים.
מוסדות ושירותים ביישוב
ביישוב בית ספר תיכון אזורי שש-שנתי "ירדן", ישיבת הסדר, מכינה קדם צבאית שלוחת מכינת בני דוד, כפר סטודנטים, פארק תעשייה, בית חב"ד ומרכז אירוח כפרי וסניף של תנועת הנוער תנועת אריאל. בית הספר היסודי "גפנים - הנ"ד" מנציח בשמו את חללי אסון הנ"ד שהתרחש בשנת 1977 בגבעת הנ"ד שמדרום ליישוב.
בישוב יש גם תלמוד תורה לבנים.
בסמוך למעלה אפרים שוכן בסיס צבאי המשמש כמפקדת אוגדה 162.
יעקב רחמינוביץ'
יעקב (קיקו) רחמינוביץ' (נולד ב-5 ביולי 1948) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם ומזוהה בעיקר עם הפועל תל אביב.
קריירה
יעקב רחמינוביץ' נולד ביפו לאב יליד יוגוסלביה ולאם ילידת טורקיה. הוא החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של מכבי יפו ובגיל 15 עבר למחלקת הנוער של הפועל תל אביב. בשנת 1966 זכה עם הקבוצה באליפות הליגה לנוער, תחת הדרכתו של המאמן רחביה רוזנבוים, יחד עם שחקנים נוספים שעלו לאחר מכן לקבוצה הבוגרת וביניהם המגן השמאלי נחמן קסטרו. כשעלה רחמינוביץ' לקבוצה הבוגרת החל לתפוס את מקומו בהרכב הראשון של הקבוצה, לצידו של הבלם דוד פרימו. את הכינוי "קיקו" קיבל ממאמן הפועל תל אביב דאז, יוסף מרימוביץ'.
ב-19 בדצמבר 1967 כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה, שהיה לשער החשוב ביותר בקריירה שלו, ולאחד החשובים בהיסטוריה של הפועל תל אביב. היה זה בגמר אליפות אסיה לקבוצות, שנערכה באותה שנה לראשונה. הפועל תל אביב שיחקה בבנגקוק מול סלאנגור, אלופת מלזיה, ופיגרה 0–1 עד שדני בורסוק השווה את התוצאה בדקה ה-80. חמש דקות לסיום שרק השופט לבעיטת עונשין מ-11 מטר לטובת הפועל תל אביב. רחמינוביץ' בן ה-20 בעט וכבש את שער הניצחון שהפך את הפועל תל אביב לזוכה הראשונה של הטורניר.
בעונת 1968/1969 זכה עם הפועל תל אביב באליפות תחת הדרכתו של רחביה רוזנבוים, מאמנו מקבוצת הנוער, כשלצידו של רחמינוביץ' מככבים בקבוצה רוני קלדרון, שים בן יהונתן, יחזקאל חזום, ג'ורג' בורבה ושייע פייגנבוים. בעונה זו כבש את שער הניצחון (1–0) מול מכבי נתניה במחזור ה-20, שתרם רבות להמשך מאבק האליפות של הקבוצה. שנה לאחר מכן הגיע עם הקבוצה בשנית לגמר אליפות אסיה לאחר שכבש שער בשלב הראשון של הטורניר, ובשנת 1972 זכה עם הפועל תל אביב בגביע המדינה, לאחר שברבע הגמר כבש צמד מול בית"ר ירושלים, כולל את שער הניצחון חמש דקות לסיום ההארכה, ובחצי הגמר כבש את השער הראשון בניצחון על מכבי חיפה.
במהלך שנות השבעים היה רחמינוביץ' הבלם הקבוע בהרכב של הפועל תל אביב, במדיה רשם 30 שערים בליגה ובסך הכל כבש 41 שערים בכל המסגרות. לזכותו של רחמינוביץ' 332 הופעות בליגה במדי הפועל תל אביב, והוא מדורג במקום השישי בטבלת שיאני ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים.
לרחמינוביץ' הופעה אחת בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת אוסטרליה ב-10 בנובמבר 1970.
לאחר שעזב את הפועל תל אביב שיחק גם בהפועל חולון בליגת המשנה, ולאחר מכן אימן את הפועל אשדוד ומספר קבוצות בליגות הנמוכות, שימש מנהל מקצועי במחלקות הנוער של הפועל אשקלון ומכבי יפו, אימן את קבוצת הנוער של שמשון תל אביב ואת קבוצות הנוער והנערים של הפועל תל אביב.
רחמינוביץ' נמנה עם צוות מערך האיתור של שחקנים לנבחרות הצעירות של ישראל, משמש כחבר הנהלה בכיר בארגון המאמנים, ומאמן בבית הספר לכדורגל של הפועל בת ים.
חיים אישיים
רחמינוביץ' נשוי בשנית. מאשתו הראשונה נולדו לו שלושה ילדים.
במקביל לקריירת המשחק שלו, עבד רחמינוביץ כנהג באגד.
חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי
חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי (בגרמנית: Gesetz zur Wiederherstellung des Berufsbeamtentums; מקובל גם בשם חוק בדבר השבת הפקידות המקצועית על כנה) היה חוק שנחקק בגרמניה הנאצית ב-7 באפריל 1933, כחודש לאחר עלייתו לשלטון של אדולף היטלר. החוק בוטל על ידי בעלות הברית בספטמבר 1945.
מהות החוק
החוק קבע את שירות המדינה כ"לאומי", והתיר פיטורים של עובדי מדינה קבועים. עובדי מדינה שאינם בני הגזע הארי או מתנגדי המשטר הנאצי נדרשו להתפטר מעבודתם. בהתאם לכך, יהודים ומתנגדי המשטר לא יכלו לעבוד במשרות של מורים, פרופסורים, שופטים או במשרות ממשלתיות נוספות. זמן קצר לאחר חקיקתו של חוק זה, נחקק חוק נוסף, שהטיל הגבלה דומה על עורכי דין, נוטריונים, רופאים ויועצי מס.
בהצעת החוק, שנוסחה בידי שר הפנים, וילהלם פריק, נקבע שכל אלה שאינם ממוצא ארי יפוטרו לאלתר. כאשר הובא החוק לחתימתו של נשיא גרמניה, פאול פון הינדנבורג, ב-1 באפריל 1933, הוא סירב לחתום עליו כל עוד לא הוצאו מתחולתו ותיקי מלחמת העולם הראשונה, בניהם של חללי המלחמה, ואלה שהיו עובדי מדינה במהלך המלחמה. היטלר קיבל הסתייגות זו, והחוק המתוקן נחתם ב-7 באפריל 1933.
השלכות
החוק היווה נקודת מפנה בתולדות יהדות גרמניה, משום שהיה חוק אנטישמי ראשון מאז האמנציפציה של שנת 1871. ההסתייגות שהותירה במשרתם את אלה ששירתו בצבא הקיסרי במלחמת העולם הראשונה, איפשרה לכ-2,500 מתוך כ-5,000 עובדי מדינה יהודים להישאר במשרתם ובמקום עבודתם. עם החלת חוק אחר (חוק ה-Reichsbürgergesetz), ובפרט החלת התקנה הראשונה שבו, בספטמבר 1935, אולצו כל היהודים להתפטר מן השירות הציבורי עד סוף שנת 1935. בין היהודים שנפגעו מהחוק נמנות הפיזיקאיות ליזה מייטנר והדוויג קוהן.
את תוצאות החוק ממחיש גורלו של המכון למתמטיקה באוניברסיטת גטינגן, שהיה מרכז מתמטי בעל מוניטין עולמיים, ורבים ממוריו היו יהודים. המתמטיקאי הנודע דויד הילברט התאמץ למנוע את הפעלת החוק, אך ללא הצלחה. כשנה לאחר סילוק היהודים מהמכון שאל שר התרבות הנאצי ברנהרד רוסט את הילברט: "האם נכונה השמועה על פיה המכון המתמטי סבל מאוד מאז סילוקם של היהודים וחבריהם?" השיב לו הילברט: "סבל? לא, הוא לא סבל, אדוני השר. הוא פשוט איננו קיים יותר". המכון למתמטיקה באוניברסיטת גטינגן לא חזר מעולם לימי תפארתו.
רמת החייל
רמת החייל היא שכונה בצפון-מזרח תל אביב; אחת משכונות עבר הירקון. סמוך לשכונה ממוקם אזור תעשייה עבר הירקון, המהווה מרכז לחברות היי-טק שונות, ומכונה לעיתים גם הוא בשם "רמת החייל".
שם השכונה
בתחילת דרכה הייתה השכונה אגודה שיתופית בשם "רמת חַיִל" אך מתחילת דרכה זכה שמה לשיבושים. שמה נרשם בטעות ברשם האגודות השיתופיות כ"רמת החיל". עורך הדין של האגודה פנה במכתב לרשם בבקשה לתקן את השם ולהשמיט את ה"א הידיעה . שמה של השכונה זכה לשיבושים נוספים גם במסמכים רשמיים וגם בדיווחי העיתונות. לעיתים כונתה "רמת החיל","רמת חייל" ו"רמת החייל". במשך שנים רבות שמה של השכונה הופיע במסמכי עיריית תל אביב כ-"רמת החי"ל", שם זה הוא השם שהופיע בשלטי הרחוב הרשמיים. שמה בציבור הרחב התקבע להיות "רמת החייל".
מקור שמה נשכח והתפתח ויכוח בין תושבי השכונה האם שם השכונה הוא רמת החייל ושמה ניתן לה להנצחת חיילי צה"ל שלחמו במלחמת העצמאות, או ששמה "רמת החי"ל" על שם הבריגדה היהודית, שכונתה גם "חטיבה יהודית לוחמת", או בראשי תיבות – "חַיִ"ל". בשנת 2010 קבעה ועדת השמות של עיריית תל אביב-יפו, בעקבות מסמכים שהוצגו לה על ידי ועד השכונה, כי השם הנכון הוא רמת החייל, וזאת למרות מחאתם של מספר תושבים מוותיקי השכונה.
לפני הקמת השכונה
במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, על רכס הכורכר שעליו נצבת היום רמת החייל, היה מוצב עות'מאני, ח'ירבת הדרה, שקיבל את שמו מהשם הערבי של גשר עשר טחנות, גִ'סְר אֶל-הַדָּאר (גשר שאון המים), עליו עברה דרך יפו-שכם ההיסטורית. המוצב חלש על מעבר הירקון בעשר טחנות, ואיפשר תצפית על הנחל עד מוצאו לים. המוצב היה חלק ממערבו של נדבך ההגנה שפרסו הטורקים בסוף 1917 מצפון לירקון, טרם צלח חיל המשלוח המצרי של הבריטים את הירקון והתייצבה הגזרה המערבית של קו שתי העוג'ות. את העמדה הזו לכדה, בלילה הסוער שבין ה-20 ל-21 בדצמבר 1917, חטיבה 155 מן הדיוויזיה ה-52 הסקוטית בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון היל, לאחר שצלחה את הירקון בתל ג'רישה. עמוד הזיכרון בצומת הרחובות אבא הלל ובן-גוריון ברמת גן מנציח את פועלה של החטיבה במבצע הצליחה.
חירבת הדרה היא גם אתר ארכאולוגי. יעקב קפלן, שערך חפירה ארכאולוגית במקום בשנת תש"י (1950), קבע כי היו בו יישוב, חווה חקלאית וקברים מן התקופה הרומית הקדומה ועד לתקופה הערבית הקדומה. שנים אחר כך, בחפירה שנערכה בסמוך, נמצא קבר שומרוני מהמאה הרביעית והחמישית לספירה.
תולדות השכונה
שכונת רמת החייל נוסדה לאחר מלחמת העצמאות, בשנת 1949. השכונה נבנתה על ידי חברת "דיור למשוחררי מלחמה" עבור אלמנות ונכי מלחמת העצמאות, משוחררי צה"ל. השכונה הוקמה כשכונה עצמית ללא שיוך מוניציפלי. תושבי השכונה התאגדו לאגודה שיתופית שניהלה את ענייני השכונה.
בתחילה, סרבה עיריית תל אביב-יפו לספח את השכונה לשטח שיפוטה המוניציפלי, אף על פי שהשכונות השכנות לה, צהלה ושיכון דן, נכללו בשטחה של תל אביב. עיריית רמת גן שביקשה לספח את רמת החייל לשטחה, דאגה לצורכי השכונה - סללה כבישים, סיפקה מים, אספה אשפה ועוד. לבסוף, הורה משרד הפנים לספח את השכונה לתל אביב. בשנת 1952 צורפה השכונה לעיר והאגודה השיתופית פורקה.
בשכונה לא היו שירותים בסיסיים, ולכן התושבים נאלצו להשיג את השירותים הבסיסיים בשכונות סמוכות. הילדים שהיו בגיל בית הספר הלכו לבתי הספר שבשיכון דן. תחנת טיפת חלב לא הייתה. העירייה הפנתה את התושבים לתחנת טיפת חלב במעברת יד המעביר (היום שכונת נווה שרת).
לשכונה היה ועד שהשיג, לאחר מאבקים קשים, שירותים שונים כמו גן ילדים, בית ספר, צרכניה ושירותי בריאות. בתחילת 1952 נפתחה במקום תחנת טיפת חלב. יותר מאוחר, נפתחה כיתת לימוד בצריף קטן ברחוב ק"ם, שהתרחב לשני צריפים ובהמשך נבנה בית ספר רמת החייל. ב-1958 נפתח גן ילדים מעבר לרחוב מול בית הספר. לאחר מכן כבישים נסללו, אספקת המים והחשמל הוסדרו ותחבורה ציבורית הגיעה לשכונה. נפתח סניף של קופת חולים כללית. ברחוב הראל הוקצה שטח מיוחד שייעודו היה אספקת מזון לציבור ונפתחה הצרכניה שתושבי השכונה קנו את המניות שלה. עם השנים הצרכניה הפכה לסופרמרקט שמשרת עד היום את התושבים. הודות לסעדיה שושני, שהיה ראש מחלקת הגינון בעירייה, זכתה השכונה לגן ציבורי שנקרא על שמו, "גן שושני". גן זה אף זכה לאחר הקמתו בפרס על יופיו.
בשכונה פעל קולנוע "רם" (במקומו עומד בשנות האלפיים בניין בן שלוש קומות ברחוב מרכוס, מול הסופרמרקט). ליד הקולנוע פעל בית קפה, שהמה אנשים שהגיעו גם מחוץ לשכונה בעיקר במוצאי שבת. בית הקולנוע נסגר בשלהי שנות ה-60 בעקבות ירידה משמעותית במספר המבקרים בו עם כניסת שידורי הטלוויזיה.
בשכונה פעל סניף של תנועת הנוער "המחנות העולים" שבוגרים רבים משורותיה הצטרפו לגרעיני הנח"ל כשירות בצה"ל, ומאוחר יותר נפתח סניף של תנועת הצופים, הפועל בשכונה עד היום.
בהמשך נבנה המרכז הקהילתי "בית קמחי", ששימש מרכז לפעילות חינוכית ותרבותית לילדים, נוער ומבוגרים. מנהלת הרובע התיישבה במקום ולמרות התנגדות הוועד והתושבים הוחלט בשנת 2004 על פעילותו במתכונת מאוד מצומצמת. הוועד ממשיך במאבק נגד סגירתו של בית קמחי.
מוסד מיוחד ומצליח למען התושבים הוותיקים הוא מועדון "בית קוסאר" שהוקם למען בני הגיל השלישי, בו מתקיימת פעילות חברתית ויצירתית מגוונת, ורבים מוותיקי השכונה מבקרים בו.
רחובות מרכזיים
שמות הרחובות בשכונה מספרים את סיפור מלחמת העצמאות וממחישים את הקשר של תושביה הראשונים למפעל הקמת המדינה.
אליעזר שטיינמן
אליעזר שטיינמן (1892, הכפר אוֹבּוֹדוֹבְקַה, אוּיֶזְד (מחוז) אולגופול, פלך פודוליה, האימפריה הרוסית – 7 באוגוסט 1970, תל אביב, ישראל) היה סופר, עיתונאי, מסאי ועורך עברי ויידי שפעל בפולין ובישראל. חתן פרס ביאליק (1959) ופרס ישראל לספרות עברית לשנת תשכ"ג.
ביוגרפיה
בעקבות מהפכת אוקטובר (1917) אימץ שטיינמן אידאולוגיה קומוניסטית, וביקש לפתח תרבות עברית ברוח זו. הוא עבר לחיות במוסקבה, החל לעבוד בהוצאה לאור "שטיבל" והוציא לאור את הרומן הראשון פרי עטו, "סחור סחור". בשנת 1919 עבר לאודסה, והוציא לאור את העלון "הקומוניסט העברי". משנת 1920 נמנה שטיינמן עם הכותבים הקבועים של העיתונים "הצפירה" ו"דער מאָמענט" (יידיש "הרגע"), ובשנים 1923–1924 הוציא לאור את הירחון "קולות". מעגליו החברתיים כללו את שלמה צמח וסופרים בני הדור הצעיר.
בשנת 1924 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והחל לפעול באגודת הסופרים ומשנת 1926 לערוך את ביטאונה הספרותי "כתובים". קבוצת "כתובים", שעל שמה נקרא העיתון, נוסדה על ידו במשותף עם אברהם שלונסקי ואחרים במטרה לחתור לחידוש הספרות העברית. בשנים 1932–1933 היה שטיינמן העורך הבלעדי של הביטאון, אשר בשלב זה איבד את תמיכת אגודת הסופרים. בשנים אלו הוא המשיך בכתיבתו ופרסם ספרים רבים, בהם ספרי מסות, רומאנים, ספרי ילדים ואנתולוגיות.
בשנת 1959 הוענק לשטיינמן פרס ביאליק, ובשנת 1963 הוענק לו פרס ישראל לספרות יפה. שטיינמן נפטר ב-7 באוגוסט 1970 בתל אביב. נטמן בשדרת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
אחד ממעגלי הפעילות העיקריים שלו היה כתיבה מחדש של המסורות החסידיות באופן שיתאים לבן התקופה; במסגרת פעילותו זו כתב את סדרת הספרים "באר החסידות".
בשנותיו האחרונות עמד בקשר הדוק עם הרבי מלובביץ' שאף עודד אותו בכתיבת הספרים "באר החסידות". והתקרב לשמירת תורה ומצוות חלקית על ידי הרב אברהם חנוך גליצנשטיין.
קישורים חיצוניים
הסופר אליעזר שטיינמאן וחיבורו באר החסידות באתר קאווע שטיבל
מפרי עטו:
Pivot Stickfigure Animator
Pivot Stickfigure Animator (או בקיצור: Pivot) היא תוכנה למערכת ההפעלה Microsoft Windows אשר מאפשרת למשתמשים ליצור אנימציות פשוטות המורכבת מקווים. את האנימציות ניתן לשמור בפורמט GIF מסוג אנימציה לצורך שימוש בדפי אינטרנט.
התוכנה ידועה בעיקר בשל האנימציות אשר יוצרו באמצעותה והועלו לאתר YouTube - גורם אשר תרם רבות במשך השנים לצבירת הפופולריות בקרב משתמשים אשר התעניינו בקלות השימוש בתוכנה.
עסקים גדולים
עסקים גדולים (באנגלית: Big Business) הוא סרט קומי אמריקאי משנת 1988, בבימויו של ג'ים אברהמס ובכיכובן של בט מידלר ולילי טומלין. עלילת הסרט, אשר נכתבה בהשראת המחזה "קומדיה של טעויות" מאת ויליאם שייקספיר, מתארת את סיפורם של שני זוגות של תאומות זהות, אשר הוחלפו בלידתן.
תקציר העלילה
הזוג שלטון הלך לאיבוד באמצע וירג'יניה המערבית. מאחר שגברת שלטון חשה בצירי לידה, השניים נאלצים להגיע לבית חולים מקומי. הרופא מסרב לקבל אותם, בטענה שבית החולים משרת אך ורק עובדים של מפעל מקומי, ומר שלטון קונה בו במקום את המפעל - ובכך אשתו הופכת לזכאית לטיפול בבית החולים. זמן קצר לאחר מכן, מגיע הזוג רטליף לאותו בית חולים, על מנת ללדת. כל אחת משתי הנשים יולדת זוג תאומות זהות, אולם הרופא והאחות הקשישים שבמקום מתבלבלים, ומערבבים בין התינוקות. מר וגברת שלטון מחליטים להעניק לשתי הבנות שלהם את השמות סיידי ורוז. מר רטליף שומע במקרה את שיחתם, ומציע את אותם שני השמות לאשתו, והיא מסכימה.
כ-40 שנה מאוחר יותר, שתי הבנות למשפחת שלטון הופכות לנשיאות חברה תאגידית מצליחה בבעלות משפחתית. סיידי שלטון (בט מידלר) היא אשת עסקים קשוחה וקרירה. רוז שלטון (לילי טומלין) מעוניינת בחיים פשוטים יותר. בינתיים, המפעל שרכש מר שלטון נמצא בסכנת סגירה. רוז רטליף (לילי טומלין), אחת העובדות, נשלחת מטעם המפעל אל העיר הגדולה, על מנת לשכנע את הבעלים של החברה שלא לסגור את המפעל. אליה מצטרפת אחותה התאומה סיידי רטליף (בט מידלר), שגדלה איתה בכפר, אך חולמת על חיים מתוחכמים יותר בעיר הגדולה.
שני זוגות התאומות מגיעים אל מלון פלזה בניו יורק, וכך מתחילה קומדיה של טעויות וחילופי זהויות.
ביקורות ותגובות
הסרט זכה לביקורות שליליות בעיקר, ולציון 25% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 12 ביקורות.
החזרה בגבול
החזרה בגבול היא פרקטיקה של מדינות המחזירות מבקשי מקלט המגיעים לגבולן, ללא האפשרות להגיש בקשה למקלט. פרקטיקה זו מהווה הפרה של עקרון האי-החזרה (Non-Refoulement).
הסוגיה המשפטית
החזרה בגבול מונעת ממבקשי המקלט להביא בפני הגורם המוסמך את טענותיהם בדבר הסכנה הצפויה להם. היא חוסמת את גישתם לערכאות השיפוטיות ואת יכולתם למצות את זכויותיהם המשפטיות בטרם יגורשו. החזרה בגבול עומדת בניגוד עקרון האי-החזרה (Non-Refoulement) המעוגן בסעיף 33 לאמנה הבינלאומית בדבר מעמדם של פליטים (1951). מכוח העיקרון קיימת חובה לקיים בדיקה פרטנית בעניינו של כל אדם ולאפשר את הגישה למערכת המקלט. העיקרון קובע כי אסור לגרש אדם למדינה בה נשקפת סכנה לחייו או חירותו או שהוא צפוי לעינויים בה. החובה איננה מסתכמת רק באי-החזרה למדינת המוצא אלא כוללת, לפי סעיף 33(1) לאמנת הפליטים, איסור על החזרה שמתבצעת "בכל דרך שהיא". הביקורת המרכזית כלפי "החזרה חמה" מתבטאת בכך שעיקרון איסור ההחזרה הוא חלק מהמשפט הבינלאומי המנהגי, ומכאן מחייב את כל מדינות העולם גם בהיעדר חקיקה פנים-מדינתית.
המצב בישראל
בישראל, נושא ההחזרה בגבול קיבל ביטוי בנוהל "החזרה חמה" הידוע בשמו הרשמי כ-"נוהל החזרה מתואמת מיידית". הנוהל אפשר לחיילי צה"ל ומג"ב לשלוח חזרה למצרים מבקשי מקלט שהגיעו מהגבול עם סיני. הנוהל החל דרכו בישיבה שקיים היועץ המשפטי לממשלה במרץ 2006 ונמשך עד מרץ 2011 ולאחר שנקבע בבג"ץ כי ההסדר מעורר קשיים.
ההסכם עם מצרים
מצרים וישראל כפופות לסטנדרטים הבינלאומיים מאחר שהן החתומות על האמנה בדבר מעמדם של פליטים. עם זאת היו מספר לא מבוטל של אירועים בהם מצרים גירשה חזרה מבקשי מקלט משטחה למדינת מוצאם, שם הם נמצאים בסכנה ממשית.
שינוי המצב המשפטי לאחר העתירה בשנת 2007
באוגוסט 2007 עתרו ארגוני זכויות אדם בנוגע להחזרת 44 מבקשי מקלט סודאנים למצרים מבלי שהתאפשר להם להשמיע את טיעוניהם. לאחר מכן, הוחלט כי יהיה ניתן להחזיר מבקשי מקלט רק לאחר תשאול והבנת מצבם. במקרה שהאדם הוא מבקש מקלט, מעבירים אותו למשרד הפנים להמשך הטיפול בבקשתו; אולם במצב בו נקבע שהאדם אינו מבקש מקלט אין מניעה להחזירו למצרים. כתוצאה מהשימוש בנוהל נשלחו מאות פליטים בחזרה למצרים, שם נכלאו לחודשים רבים ואף הוחזרו חזרה למדינות מוצאם שם הם בסכנה חמורה של רדיפה, עינויים ומוות. בשנת 2008 המדינה הודתה כי כוחות הצבא השתמשו בנוהל חלקית ולא מילאו את הפקודה לפיה יש לתשאל את מבקשי המקלט לפני החזרתם למצרים.
השהיית נוהל ההחזרה החמה בשנת 2011
במרץ 2011 הודיעה המדינה לבג"ץ כי נוהל ההחזרה החמה מושהה. ביהמ"ש קבע שחידושו צריך להיעשות לפי הנהלים הבינלאומיים ותוך שמירה על מבקשי המקלט המוחזרים. למרות זאת, בשנת 2014 נודע על מקרה נוסף של החזרה חמה בגבול של מבקשי מקלט מהארץ.
רקע לפרשה
במקור, ארצות הברית וממשלת האיטי חתמו על הסכם בליטרלי ב-1981 כדי להפסיק את כל כלי השיט לארצות הברית ולהחזיר כל זר ללא מסמכים שאיננו פליט ולא ייפגע עם שובו. מכוח ההסכם יצא צו ניהולי מספר 324, 12 ומדריך שקבעו פרוצדורה לפיה פליט שנתפס בים מתראיין, ואם נקבע לגביו סטטוס של פליט בעל סיכון לרדיפה במולדתו, אזי יוכל להיכנס לשטחי ארצות הברית על מנת לבקש מקלט. הפליטים האחרים גורשו חזרה להאיטי. לאחר שינוי שיטת המשטר בהאיטי, השתנתה המדיניות האמריקאית, והפרשנות השתנתה כך שכל הפליטים ללא המסמכים ישלחו חזרה אלא אם נכנסו פיזית לשטחה של ארצות הברית. בשנת 1991 הוציא הנשיא בוש הוראה ביצועית שהנחתה את משמר החופים ליירט כלי שיט לא חוקיים המסיעים נוסעים מהאיטי לארצות הברית, ולהחזיר את הנוסעים הללו להאיטי בלי לראיין אותם ולבדוק האם הם זכאים למעמד של פליטים. בכך ביטל את תוקפו של הצו והמדריך מ-1981 אשר העניק זכות להליך משפטי מינימלי (DUE PROCESS) לפליט.
נילי מירסקי
נילי מירסקי (3 בדצמבר 1943 - 30 בינואר 2018) הייתה עורכת ישראלית, מתרגמת מרוסית ומגרמנית לעברית, דוקטור בספרות צרפתית, רוסית וגרמנית. לימדה בחוג לספרות, בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. זכתה בפרסים רבים על עבודתה, בהם פרס טשרניחובסקי לתרגום בשנת 1989 ופרס ישראל בספרות לשנת 2008.
החזרה בגבול
פסק-הדין
המשיבים: ארגונים המסייעים לפליטים מהאיטי הגישו תביעה בשם הפליטים שכניסתם נאסרה. הם ביקשו צו מניעה זמני בטענה שההוראה מפירה את סעיף 243(H) לחוק ההגירה והאזרחות 1952 שמתאר את ההליך והדרישות להגשת בקשה לגירוש; ואת סעיף 33 לאמנת האו"ם בדבר מעמדם של פליטים. הערכאה הראשונה דחתה את הבקשה לצווי מניעה בהסתמך על פסיקה קודמת בתיק Bernard v. Sava; וכן מצאה כי סעיף 243(H) אינו מגן על זרים במים הבינלאומיים וכי הוראות האמנה לא נכללות במקרה זה, ואינן מעניקות זכות לייצוג פליטים שאינם בשטחי ארצות הברית. ערכאת הערעור הפכה את ההחלטה וקבעה שסעיף 243 המתוקן הנ"ל ישים על זרים המצויים במים הבינלאומיים. נקבע כי צו KENNEBUNKPORT של בוש איננו חוקי, מאחר שהוא אפשר למשמר החופים להחזיר בני האיטי לרודפים אחריהם בהוואי ללא קביעה של מעמדם כפליטים פוליטיים. בהמ"ש נתן צו מניעה ודחה את טענת המדינה כאילו סעיף 33 לפרוטוקול הפליטים מ-1967 ואמנת הפליטים מ-1951 אינם חלים באוקיינוסים, וקבע שפרשנות כזאת גורמת לכך שפליטים לא יוכלו להיכנס לא רק לארצות הברית אלא גם לבהמאס, לג'מייקה, לקובה ולמקסיקו, מקומות שהם יוכלו לקבל בהם הגנה. המדינה ערערה. המקרה הגיע לפני בית המשפט העליון ב-2 במרץ 1993, והוא הוכרע ב-21 ביוני 1993. לטובת הנאשם טען פרופסור הארולד קו, פרופסור מאוניברסיטת ייל, עורך דין המתמחה בזכויות אדם וביחסים בינלאומיים והיועץ המשפטי של מחלקת המדינה. ההחלטה שהתקבלה ברוב של 1–8, נפסקה על ידי השופט סטיבנס עם השופט בלאקמן בדעת מיעוט. ההחלטה: ביהמ"ש העליון של ארצות הברית פסק כי ההוראה המבצעת של הנשיא בוש, לפיה כל הפליטים שנעצרו בים הפתוח יכולים להיות מוחזרים להאיטי על ידי משמר החופים מבלי הליך שיבדוק את הסכנות הנשקפות להם, היא במסגרת החוק ולא מוגבלת על ידי סעיף 243 (H) לחוק ההגירה והלאום (1952) או סעיף 33 של אמנת האו"ם בדבר מעמדם של פליטים. הפרשנות: ביהמ"ש פירש את סעיף 33 לאמנת האו"ם (1951) והפרוטוקול (1967) שקובע שפליט לא יוחזר לגבולות בהן יש סכנה לחייו, כאינם חלים על המים האקסטריטוריאליים. לפי דעת הרוב, עיקרון אי ההחזרה אינו חל על פליט שטרם הגיע לגבולות המדינה - בשונה ממי שנמצא בגבולות המדינה - ולכן האמנה איננה אוסרת על החזרת הפליטים להאיטי.
נילי מירסקי
ביוגרפיה
מירסקי נולדה ברחובות ב-1943, בתם הבכורה של משה ויוהנה (לבית אילגובסקי) בּוֹלֶסלַבְסקי, וגדלה בתל אביב, סבה, יהודה בולסלבסקי, היה בעל חנות ספרים ברוסית ברחוב אלנבי, בה בילתה שעות רבות בילדותה. עם סבתה נהגה לדבר רוסית בלבד וכך למדה את השפה. אחותה, ימפה בולסלבסקי, הייתה בת זוגו של המשורר מאיר ויזלטיר.
בשנת 1957 סיימה את לימודיה בבית-הספר העממי "טשרניחובסקי" בתל אביב, וב-1961 סיימה את לימודיה בגימנסיה "תיכון חדש".
החזרה בגבול
פרשת הירסי, איטליה (2012)
פסק דין הירסי ג'אמה ואח' נגד ממשלת איטליה הוא פסק דין מרכזי של בית-הדין האירופי לזכויות אדם משנת 2012 העוסק בהחזרה בגבול.
נילי מירסקי
ביוגרפיה
את לימודיה האקדמיים התחילה בשנת 1962 באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לפילוסופיה ולספרות אנגלית, ובשנה זו גם נישאה לסמיון מירסקי, עולה חדש מרוסיה. ב-1963 המשיכה בלימודיה באוניברסיטה העברית, בחוגים לספרות אנגלית ולספרות עברית. בשנת 1964 הפסיקה את לימודיה בירושלים ונסעה עם בעלה למינכן, גרמניה, שם למדה באוניברסיטת מינכן, בחוגים לתולדות האמנות והיסטוריה.
החזרה בגבול
רקע
במאי 2009, כשברקע הובעה עמדה חזקה של התנגדות להגירה שהובילה ממשלת ברלוסקוני, אישר הפרלמנט האיטלקי חקיקה שהפכה הגירה שהייתה עד אז חוקית, לבלתי-חוקית, תוך קביעת עונשי קנס (של עד 10,000 אירו) ומאסר. חקיקה זו גם הסמיכה את גירושם הישיר של מהגרים באמצעות מדיניות חדשה של "לדחוף חזרה" “Push Back”)): פליטים שייתפסו במים הבינלאומיים על ידי משמר החופים האיטלקי יועברו ישירות ללוב, לפני בחינת זכותם ותביעתם למקלט.
נילי מירסקי
ביוגרפיה
בלי לסיים את התואר חזרה ב-1967 ארצה והתחילה ללמוד באוניברסיטת תל אביב, בחוגים לספרות אנגלית ולתורת הספרות הכללית, וקיבלה תואר ראשון (בהצטיינות) ב-1971. בשנת 1971 חזרה לאוניברסיטת מינכן, והפעם למדה בחוג ללימודים סלאבים, עם התמקדות בספרות רוסית (חוג ראשי), ובחוגים לספרות גרמנית ואנגלית (חוגים משניים), וכעבור ארבע שנים קיבלה תואר שני, וחזרה לישראל. באותה עת התגרשה מבעלה שנשאר במינכן.
Suits
Suits (בתרגום חופשי מאנגלית: חליפות/תביעות) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה משפטית קומית, שנוצרה על ידי אהרון קורש ומככבים בה פטריק ג'יי אדמס כמייק רוס וגבריאל מאכט כהארווי ספקטר.
החזרה בגבול
פסק-הדין
התובעים הם אחד-עשר מבקשי מקלט סומלים ושלושה-עשר מבקשי מקלט אריתראים, שהיו חלק מקבוצה של כמאתיים אנשים שעזבו את לוב במטרה להגיע לאיטליה. כאשר הקבוצה התקרבה לחופי מלטה הרשויות איטלקיות שלחו אותם חזרה לטריפולי, לוב. טענתם של התובעים הייתה כי הרשויות האיטלקיות לא יידעו אותם לאן הם נשלחים וכן לא עשו מאמצים לבדוק את זהותם. החלטה: בפעולתה זו, ממשלת איטליה הפרה את פרוטוקול 4, סעיף 4 לאמנה האירופית לזכויות אדם ((ECHR האוסר על גירוש המוני של זרים; זאת מאחר שהחזרת הפליטים ללוב בלי לבדוק את זהותם, וכן ללא בדיקת נסיבות הגעתם מהווה החזרה קולקטיבית. עוד נטען כי ממשלת איטליה הפרה את סעיף 3 לאמנת הפליטים האוסר על עינויים, זאת מאחר שבהחזרתם חשפה אותם ממשלת איטליה לסכנת עינויים ויחס לא אנושי ומשפיל, בלוב ובארצות מוצאם. ולבסוף, נטען כי איטליה הפרה את סעיף 13 לאמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR) המבטיח סעד לכל הפרה של האמנה.
נילי מירסקי
ביוגרפיה
ב-1971 פנה אליה מנחם פרי, עורכו של כתב-העת המתוכנן 'סימן קריאה', והציע לה להיות מתרגמת קבועה של הרבעון העתידי. עבודות התרגום הראשונות שלה פורסמו בכתב-העת (בגיליון הראשון, בספטמבר 1972, הופיע תרגומה לסיפור "סמיון" מאת אנדריי פלאטונוב) ובשובה ארצה היא הצטרפה אל בין עורכי המשנה שלו. בין תרגומיה אלה: סיפורת של היינריך בל, אנדריי פלאטונוב, בוריס פסטרנק, אנדריי ביילי, ועוד רבים.
Suits
העונה הראשונה בת 12 פרקים הועלתה ב-23 ביוני 2011. הסדרה חודשה לעונה שנייה בת 16 פרקים ב-11 באוגוסט 2011. העונה השנייה עלתה לשידור ב-14 ביוני 2012. ב-12 באוקטובר 2012 חודשה העונה לעונה שלישית בת 16 פרקים. עונה זו הועלתה לשידור ב-16 ביולי 2013. ב-24 באוקטובר 2013 חודשה הסדרה לעונה רביעית בת 16 פרקים. ב-24 ביוני 2015 חודשה הסדרה לעונה חמישית. באוגוסט 2016 חודשה הסדרה לעונה שישית עם 16 פרקים. ב-12 ביולי 2017 חזרה הסדרה עם עונה שביעית בת 16 פרקים. בינואר 2018 חודשה הסדרה לעונה שמינית וב-18 ביולי 2018 החל שידורה של עונה זו. הסדרה נגמרה ב-27 בפברואר 2019. ב-23 בינואר 2019 רשת USA חידשה את הסדרה לעונה תשיעית ואחרונה בת 10 פרקים.
נילי מירסקי
ביוגרפיה
בשנים 1976–1979 לימדה ספרות רוסית וספרות גרמנית בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1979 החליטה לעזוב את החיים האקדמיים ולהתמסר לתרגום, מרוסית ומגרמנית, וקיבלה משרה של מתרגמת ועורכת בהוצאת עם עובד. עם ייסודה של "הספרייה" (שהתגלגלה אחר-כך ל"הספרייה החדשה") בהוצאת סימן-קריאה/הקיבוץ המאוחד, עברה לעבוד כ"מתרגמת הבית" במסגרת החדשה הזאת. כן העבירה סדנאות לתרגום באוניברסיטת תל אביב, במסגרת החוג לתורת הספרות הכללית.
Suits
לסדרה ישנה סדרת ספין אוף בשם "פירסון", העוסקת בדרכה של ג'סיקה פירסון לאחר שעזבה את משרדה המקורי.
נילי מירסקי
ביוגרפיה
בשנת 1994 חזרה לעבוד בהוצאת עם עובד, שם קיבלה עליה, יחד עם אילנה המרמן, את עריכת סדרת-הדגל של ההוצאה, "ספריה לעם". שימשה כעורכת הסדרה לצידם של תרזה בירון-פריד ומשה רון. בסוף 2011 פרשה מ"עם עובד" והצטרפה להוצאת "אחוזת בית".
במשך שנים פרסמה רשימות ומאמרים בענייני ספרות, בין השאר בכתב-העת האקדמי "הספרות", בחוברות הרבעון "סימן קריאה" (שנמנתה עם חברי המערכת שלו) ובמוספים הספרותיים של "הארץ", "דבר", "ידיעות אחרונות" ו"מעריב"; כן כתבה את הערכים בספרות רוסית, החל באות סמ"ך, ב"אנציקלופדיה העברית".
Suits
עונה 1
לואיס ליט (ריק הופמן), יריבו הקנאי של הארווי, שותף זוטר בפירמה והממונה הישיר של מתמחי השנה הראשונה, חושד במייק. בינתיים, מייק מפסיק את חברותו עם טרבור, אף על פי שהפסיק לסחור בסמים. לאחר שטרבור עוזב את המדינה, מייק מתחיל לצאת עם האקסית שלו, ג'ני. במקביל, מייק מתיידד עם העוזרת המשפטית רייצ'ל זיין (מייגן מרקל), ויש ביניהם מתח מיני שמסבך את מערכת היחסים שלו עם ג'ני. טרבור חוזר לניו יורק ומגלה שמייק יוצא עם ג'ני. כנקמה, הוא מגלה לג'סיקה פירסון (ג'ינה טורס), שותפה מנהלת בפירמה, את האמת על המייק.
נילי מירסקי
פרסים והוקרה
בשנת 1989 זכתה בפרס טשרניחובסקי לתרגום, ובשנת 1997 – בפרס משרד החינוך למתרגמים, שבו זכתה בשנית בשנת 2007. באותה השנה הוענק למירסקי פרס על מפעל חיים ליצירה בתחום התרגום, במסגרת פרסי שר התרבות לספרות. ובשנת תשס"ח 2008, זכתה בפרס ישראל בספרות, בתחום התרגום:
Suits
עונה 2
דניאל הארדמן, השותף המייסד לשעבר של הפירמה חוזר אליה. ג'סיקה והארווי חוששים שהוא יבקש לחזור לתפקידו הקודם כשותף מנהל. ג'סיקה מאפשרת למייק להמשיך לעבוד, למרות שהיא גילתה את סודו. הארווי מואשם בקבירת ראיות, דבר המסכן את רישיונו. דונה מוצאת ומשמידה את המסמך, ומפוטרת על ידי ג'סיקה. בהמשך אכן חוזר הארדמן לתפקידו כשותף מנהל, אך הוא משמש בתפקיד זה זמן קצר לאחר שמייק והארווי מגלים שהוא שתל את המסמך שהארווי ודונה העלימו. בהצבעת השותפים הוא מוצא את עצמו מחוץ לפירמה, וג'סיקה חוזרת לעמדת שותפה מנהלת.
נילי מירסקי
פרסים והוקרה
על מלאכת התרגום העידה:
Suits
עונה 4
עונה זו מתחילה כאשר מייק והארווי נלחמים זה בזה על קניית חברה. הארווי נלחם בקניית החברה בשביל לקוח בשם לוגאן שהייתה לו מערכת יחסים עם רייצ'ל. קניית החברה בשביל מייק זה הרעיון הגדול הראשון שלו כבנקאי השקעות. בהמשך העונה מתנהלת חקירה נגד פירסון ספקטר. לואיס מתפטר ולאחר מכאן חוזר כשותף שם שאותו השיג דרך סחיטת ג'סיקה והארווי על נושא מייק רוס, שלא למד לימודי משפטים. מייק ורייצ'ל מתארסים ודונה מודיעה להארווי שהיא עוזבת אותו והולכת לעבוד כמזכירה אצל לואיס.
נילי מירסקי
פרסים והוקרה
מירסקי, שהייתה פסנתרנית נלהבת מאז ילדותה, ראתה דמיון רב בין התרגום לבין הנגינה. לאחר מותה עיריית תל אביב קבעה לוחית הנצחה לזכרה בכניסה לביתה בסימטת גן מאיר 8. בנוסף זכתה בפרס שרת התרבות לתרגום עבור תרגום הספר "פליקס קרול: וידוייו של מאחז עיניים" מאת תומאס מאן
Suits
עונה 5
באוגוסט 2014 חודשה הסדרה לעונה חמישית. העונה החלה ב-24 ביוני 2015.
נילי מירסקי
קישורים חיצוניים
מכּתביה: לאחר מותה:
Suits
עונה 6
בחלק הראשון של העונה:
במשרד מנסים למצוא דרכים לשקם את המשרד לאחר שכל המתמחים בו עזבו. כמו כן, המשרד נקלע לקשיים כלכלים עקב עזיבת לקוחות ותביעות בגין נזיקין אודות תיקים שמייק רוס לקח בהם חלק. מייק מתחיל לרצות שנתיים מאסר בכלא. שותפו לתא מנסה להתיידד עמו, ואסיר אחר רודף אותו כנקמה לכך שהארווי הכניסו לכלא. להארווי נודע על כך והחל במגעים לעסקה במטרה שתוציא את מייק מהכלא.
רייצ'ל עוסקת בפרויקט התנדבותי אודות לאונרד ביילי, אסיר חף מפשע שמרצה כבר 12 שנים ונידון למוות.
לואיס מתאהב במעצבת פנים שבאה למשרדו לפרויקט קטן, ומחפש דרכים יצירתיות כדי להיות במחיצתה. לבסוף לואיס מגלה לה את אהבתו אליה והיא מציעה לו קשר פתוח מאחר שיש עוד גבר בתמונה שאיתו היא נכנסת להיריון. לואיס מראה שאהבה חזקה מנשוא ואף מציע לה נישואים בסוף עונת הקיץ של הסדרה. הארווי מוצא למייק עסקה שתוציא אותו מהכלא בה הוא צריך להלשין על שותפו לתא אך יכולה גם לסכן את הארווי. מייק בהתחלה לא מסכים ואחרי שהארווי משיג לו אישור יציאה לכמה שעות מהכלא והוא מבלה אותן עם רייצ'ל, מייק משתכנע וחותם על העסקה. מסתבר, שהעסקה מסכנת לא רק את מייק אלא גם את הארווי שעשה עסקה עם לקוח שלו שבאה כנגד הלקוח לטובת שחרורו של מייק מהכלא. הארווי לוקח את הסיכון שיעלה לו במחיר כבד בהמשך. בינתיים, בפרויקט של ביילי מייק ורייצ'ל מוצאים דרך כדי להראות שלאונרד ביילי אכן חף מפשע, בעזרת תפנית חדשה של עדות קיימת ואף מצליחים. ג'סיקה הבינה אחרי המקרה הזה למה בעצם התחילה לעבוד כעורכת דין ומחליטה לפרוש מהחברה.
בחלק השני של העונה:
לאחר שהארווי מציע למייק עבודה בתור יועץ משפטי והוא מסרב בטענה שהוא רוצה לעזור לאנשים, מייק מנסה למצוא עבודות שונות שקשורות לעריכת דין אבל לא מצריכות רישיון מהלשכה, לאחר עבודה בתור מורה שנכשלה הוא מתקבל לעבודה בקליניקה משפטית אשר מספקת לו משכורת נמוכה בהרבה ממה שהוא ורייצ׳ל זקוקים. רייצ׳ל מבינה שאם היא תמשיך לעבוד ב ״פירסון-ספקטור-ליט״ היא לא תעבור את בחינות האופי של הלשכה ולאחר שהארווי ולואיס מתעמתים עם האחראי רייצ׳ל עוברת את הבחינה בלי בכלל להתראיין כדרוש בזמן. בסוף העונה מייק עובר את מבחן האופי של הלשכה ונהפך לחבר רשמי בלשכה ויכול לעסוק בעריכת דין חוזר מייק ל"פירסון ספקטר ליט" אחרי שסוגר הסכם עם הארווי שנהפך לשותף המנהל של הפירמה. בהסכם הארווי מסכים שעל כל תיק שמייק עובד בשביל המשרד הוא יעבוד על אחד פרו בונו.
עונה 7
לאחר שמייק עבר את מבחן האופי של הלשכה ונהפך לחבר רשמי בלשכה תיק פרו בונו שמייק מקבל קשור לקוח בחברה ולכן הארווי מחייב את מייק לרדת מהתיק לאחר שזה לא מסכים, הארווי ומייק רבים. לואיס מתמודד עם חזרתה של שילה לניו יורק לאחר שהתארסה ולא מוכן לותר עליה. לאחר שהיא מבקשת לשכב איתו, לואיס מגיש תביעה נגד ארוסה של שילה שנגמרת בוויתורו של לואיס למרות ניצחונו בתיק בעקבות בקשתה של שילה. שילה מבינה כי לואיס הוא גבר חייה, נפרדת מארוסה וחוזרת להיות בת הזוג של לואיס. הארווי ולואיס מתמודדים עם שלילת הרישיון של ג'סיקה על ידי ראש העיר של שיקגו, שולחים את הארווי לעזור לג'סיקה ולואיס נשאר לבד עם דונה ומייק להציל את המשרד מהמתקפה של השותף לשעבר של ג׳סיקה, גורדון. הם מחליטים להוריד את שמה של ג׳סיקה מהמשרד ונקראים "ספקטר ליט" כדי להתמודד עם התביעה שמגישים השותפים לשעבר במשרד בעזרת גורדון, שרוצים לחזור למשרד ולהשתלט עליו בשביל למזגו עם משרדו של רוברט זיין, אביה של רייצל, ולגרום לסילוקם של הארווי, לואיס ודונה. אביה של רייצ'ל רוברט מגלה ששותפיו בוגדים בו בעיניין המיזוג ולא מיידעים אותו על המהלך. לבסוף בעזרתו של מייק רוברט מצטרף כשותף שם ל"ספקטר ליט". בפרק האחרון רייצ'ל ומייק מתחתנים ואחרי החתונה, כאשר הארווי מציע למייק להיות שותף בכיר, מספר מייק להארווי שהוא ורייצ'ל עוזבים על מנת לנהל משרד עורכי דין שכל עיסוקו יהיה תביעות ייצוגיות נגד חברות גדולות שנמצא בסיאטל. וכך עוזבים מייק ורייצ'ל את הסדרה.
עונה 8
לאחר המיזוג עם רוברט זיין, מתחילים הוויכוחים בין הארווי לרוברט על השליטה בחברה. קטרינה הופכת לשותפה בכירה ולוקחת לה את בריאן כעורך דין זוטר, היא ובריאן מתחילים להתקרב, ובריאן מחליט לעזוב את החברה. לואיס ושילה מנסים להביא ילדים, אך לואיס צריך לוותר בשביל זה על אמבטיית הבוץ שלו. שילה מצליחה להיכנס להיריון. סמנתה ואלכס מתמודדים ראש בראש על הזכות להיות שותף השם הבא, והסכסוך ביניהם מאיים לפרק את החברה. דונה מתחילה לצאת עם תומאס קסלר, לקוח של החברה, אבל הקשר ביניהם יוצר בעיות להארווי ולאלכס. הקריירה של הארווי נמצאת בסכנה אך בסופו של דבר הוא מצליח לצאת ממנה בזכות רוברט, שלוקח אחריות ומביא לשלילת רישיונו. בפרק האחרון לעונה, בעקבות שיחה עם סמנתה, הארווי מבין כמה הוא אוהב את דונה, מגיע אליה הביתה והם מתחילים לחיות ביחד.
עונה 9
כיוון שרוברט נפסל כעת, פיי ריצ'רדסון, מומחית מיוחדת מהלשכה, נשלחה לפקח על המשרד משום שהלשכה החלה לחשוד בשימוש בטקטיקות פסולות מבחינה אתית במשך שנים. פיי מגלה מוטיבציה לפרק ולהרוס את החברה אבל יש לה כמה שלדים משלה שאפשר להשתמש בהם כדי לסלק אותה. בסוף העונה: לואיס מתחתן עם שילה, שילה יולדת את תינוקם, הארווי מתחתן עם דונה, והם עוברים להיות עם מייק ורייצ'ל בסיאטל. לואיס הופך את קתרינה לשותפת-שם ונשאר להוביל את החברה, הידועה כיום בשם ליט וילר וויליאמס בנט.
הפקה
פיתוח הסדרה החל ברשת USA תחת השם "A Legal Mind", באפריל 2010. במאי הרשת נתנה אישור לפיילוט עבור תסריט שנכתב על ידי אהרון קורש. פטריק ג'יי אדמס לוהק לתפקיד הראשי של מייק רוס ביולי 2010. בסוף יוני, גבריאל מאכט הצטרף לקאסט כהארווי ספקטר, עורך הדין ששוכר את מייק. ריק הופמן הצטרף לצוות השחקנים באמצע אוגוסט, כמתחרהו של הארווי בפירמת עורכי הדין. מייגן מרקל וג'ינה טורס לוהקו בסוף אוגוסט. טורס לוהקה כג'סיקה פירסון, השותפה המנהלת של הפירמה ומרקל לוהקה כרייצ'ל זיין, העוזרת המשפטית וחברתו בעתיד של מייק. שרה רפרטי השלימה את צוות השחקנים הראשי כשלוהקה כדונה, המזכירה של הארווי וחברתו הטובה. הפיילוט צולם בניו יורק בסתיו 2010.
הרשת נתנה אור ירוק לסדרה בת 12 פרקים ב-10 בינואר 2011. צילומי הסדרה החלו בטורונטו ב-25 באפריל 2011, והושלמו באוגוסט של אותה שנה.
"Greenback Boogie" של "Ima Robot" הוא שיר הנושא של הסדרה. הוא יצא כסינגל ב-18 בספטמבר 2010, ונכלל באלבום השלישי של הלהקה, "Another Man's Treasure".
גומי ערבי
תוסף מזון
כדרכם של שרפים, החומר דביק וצמיג ולכן משמש בתעשיית המזון כחומר מקשה בסוכריות או להעלאת הצמיגות של סירופים (להקנות לסירופ זרימה "דבשית"). גומי ערבי הוא גם חומר מתחלב (אמולסיפייר) המאפשר פיזור שמנים בפאזה מיימית. יתרון נוסף של גומי ערבי בתעשיית המזון הוא העדר טעם לוואי. ברשימת המרכיבים של מוצרי מזון יקרא בדרך כלל במספר E: "E414".
דבק
בנוסף, משמש השרף כדבק להצמדת פיגמנטים (בצבעים, משחות נעליים ותכשירים קוסמטיים). בשל מסיסותו במים הוא החומר המקשה בצבעי מים, הפיגמנט מעורב ומפוזר בשרף, המים משמשים לדילול ואחרי הצביעה והתנדפות המים הגומי הערבי הוא שמדביק את הפיגמנטים לנייר. בשל דביקותו משמש השרף כמרכיב בדיו סת"ם. שימוש נוסף בגומי ערבי הוא כדבק להדבקה של בול למעטפה. גומי ערבי נמרח על צידו האחורי של גיליון הבולים לאחר שלב ההדפסה באמצעות מכבש דפוס. בעיה בבולים שנמרחו בגומי ערבי היא נטייה להתעוות או להתגלגל בשל שוני בספיחת לחות מהאוויר בגומי לעומת הנייר. בעיה זו נפתרה על ידי "הדפסת" השרף על הבול בצורה לא רציפה כך שהתנפחות או התכווצות של הדבק לא יעוותו את הבול.
אמצעי מניעה
תערובת גומי ערבי, דבש, ותמרים המוספגים בצמר גפן המוחדר לנרתיק לפני המשגל צוינה בפפירוס אברס (בערך 1500 לפני הספירה) כאמצעי למניעת הריון. סביר שאמצעי זה היה אכן יעיל הן בשל החסימה המכנית שמקנה הנוזל הצמיג והן בשל הפרשת חומצה לקטית (חומצת חלב) מהגומי הערבי. חומצה לקטית היא החומר הפעיל גם בג'לים קוטלי זרע מודרניים.
ייצור
גומי ערבי מהווה אחד מענפי הייצוא החשובים של מדינות כסודאן (המספקת כ-70% מהתצרוכת העולמית) וצ'אד. הצריכה העולמית בשנת 2000 הייתה מעל 100,000 טונות. הקטנה משמעותית בייצור עקב בצורת ב-1970 ו-1985 הביאה לניסיונות לפתח את השרף בשיטות הנדסה גנטית.
The Future Now
העתיד כעת הוא אלבום משנת 1978 של היוצר הבריטי פיטר האמיל. החלק המרכזי של האלבום עוסק בשאלות מרכזיות של הפוסט מודרניזם.
הצליל באלבום זה רגוע למדי בהשוואה לעבודות קודמות של האמיל, והוא קליט יותר. האלבום פותח בשיר מלא עליצות בשם Pushing Thirty (לקראת גיל 30) בו האמיל מתגאה בכך שלמרות שתעשיית המוזיקה מלאה בצעירים כוחו עדיין במותניו והוא "עדיין יכול להיות נאדיר".
בשיר נוסף The Second Hand (מחוג הדקות) האמיל עוסק בבריחת השווא מקללת הזקנה ומסיים בהכרזה הפסימית "כולנו תחת מרותו של מחוג הדקות". למרות זאת צליל השיר רחוק מלהיות מלאנכולי כמו התוכן שלו.
ישנו גם ייצוג לשירי החרטה והאהבה שאכזבה - שני שירים מלודיים, The Mousetrap (Caught In) ו-If I Could.
שיר נוסף, Trappings, עוסק באדם שהתמכר להצלחה בעולם השואו-ביזנס, ובין הקוקאין, הסלבריטיז ותוכניות האירוח איבד את עצמו לגמרי. על פי שמועה מדובר בדייוויד בואי, אולם האמיל עצמו נמנע מלענות לשאלה זו.
ב Energy Vempires האמיל מתלונן על האנרגיה שגוזלים ממנו מעריצים מוטרפים:
שיר הנושא של האלבום עוסק בהבטחות שנכזבו לעולם חדש ואמיץ
בהמשך ישיר לשיר הנושא עוסק Still In The Dark באכזבה מכך שהקדמה לא הגיעה למה שחשוב באמת, והמדע אינו יכול לענות לשאלה "מדוע":
כעת האלבום עושה תפנית, באותו נושא עצמו, ומאשים את המצב הפוליטי בשיר Mediaevil - שיר שכולו שירה מקהלתית מחוספסת, ללא כלי ליווי. בשיר משווה האמיל את המצב כיום לימי הביניים, ומסיק שבעצם לא חל כל שיפור:
השיר הבא מתנתק מהעיסוק בפוסט-מודרניזם, אך לא מפוליטיקה. על רקע צליל תעשייתי של מנוע אופנוע מסונתז עוסק האמיל במשטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
בשני שירי הסיום, המחוברים זה לזה, חוזר האמיל לצליל אישי ורך יותר.
רשימת שירים
שירי בונוס בהוצאה המחודשת Recorded live at The All Souls Unitarian Church, Kansas City, USA on 16th February 1978
ארמיית הצנחנים הראשונה (ורמאכט)
ארמיית הצנחנים הראשונה (בגרמנית: 1. Fallschirm-Armee) הייתה ארמייה גרמנית במלחמת העולם השנייה. הארמייה איגדה את יחידות הפאלשירמייגר השונות בלופטוואפה, והוצבה כהגנה בארצות השפלה.
היסטוריה
הארמייה נוסדה ב-1 במרץ 1943, ונועדה לאחד את יחידות הצנחנים ("פאלשירמייגר") של הלופטוואפה. מפקד הארמייה הראשון היה קורט שטודנט. הארמייה הוצבה בארצות השפלה, ותפקידה היה להגן על 60 הקילומטרים שבין אנטוורפן ומאסטריכט ולמנוע את נחיתת כוחות בעלות הברית באזור זה. היחידה כללה 3,000 אנשים, ולקחה חלק חשוב בהדיפת כוחות בעלות הברית במבצע מרקט גארדן.
הארמייה המשיכה להילחם, ב-10 באפריל הוחזר הפיקוד לשטודנט. שטודנט נפל בשבי הבריטי ב-28 באפריל, והוחלף באריך שטראובה. הארמייה נכנעה ופורקה בעקבות כניעת גרמניה ב-8 במאי 1945.
וילה אנכית
וילה אנכית היא וילה הבנויה על שטח קרקע מצומצם ועל פני קומות רבות. הווילה אמורה לספק יחידת דיור המקבילה בשטחה הפונקציונלי לבית צמוד קרקע על שמינית מהשטח המקובל, כדי לנצל ביעילות את רבה יותר את משאבי הקרקע. את הפרויקט הגו האדריכלים הישראלים יוסי קורי ואייל מלכא והוא זכה במקום שלישי בתחרות ביפן. וכן ב"פרס פרויקט השנה" בישראל לשנת 2006, בקטגוריית המבנים הרעיוניים.
תיאור
הקומות נערמות אחת על השנייה כאשר שטח כל קומה הוא 36 מ"ר, שטח שאמור להספיק למטבח, פינת אוכל וסלון. הדבר מאפשר בניית יחידת מגורים פרטית על שטח של שמינית דונם, לעומת הבנייה המקובלת הדורשת לפחות חצי דונם - כלומר ניצול של 25% מהשטח בלבד. לטענת המתכננים עלות הקרקע יכולה להגיע ל 50% מעלות הבניה הכוללת (דבר זה משתנה בהתחשב במיקום הבית). כלומר הווילה אמורה להביא לחיסכון של כ 37% מעלות הבית.
תכנון הבית חסכוני באנרגיה: בראש הבית ישנה קובייה המצופה בתאים פוטו-וולטאים המספקים חשמל, ומותקן בה מכל לאיסוף מי גשם. הבית אמור להיות עצמאי מבחינת צריכת האנרגיה ומי הקולחין שלו.
השלכות חברתיות וסביבתיות
הבניין מאפשר חיסכון בקרקע על ידי בנייה צפופה יותר יחסית לווילות רגילות ובכך להקטין בעיות סביבתיות וחברתיות של הפרבור. הגדלת צפיפות של שכונה פרברית יכולה לאפשר הגדלת היעילות של שירותים תלויי שטח כמו תחבורה, ביוב, מים, חשמל, שיטור, תובלה, רפואה וכו'. מצד שני, הוזלת עלות ההקמה עלולה לעודד פרבור.
הבניין יביל ומודולרי, דבר המאפשר להעתיק אותו ממקום למקום, לשנות את העיצוב שלו ולהוסיף או להוריד או לשנות חלקים משמעותיים במבנה הבית בקלות רבה יחסית. דבר זה מאפשר גיוון אפשרויות הדיור הניצבות בפני האנשים, מראה מגוון וחי יותר של השכונה ובאופן כללי מהווה מעבר למודל ביזורי יותר של מגורים. ייתכן חיסכון משמעותי בהוצאות הכרוכות במעבר בין דירות על ידי שינוע כל הבית הקודם למיקום החדש.
השימוש בארבעה יסודות בלבד, מאפשר לשלב בוילה האנכית פתרונות כמו יסודות סופגים (base isolation foundation) בעלות נמוכה יותר מבמבנים אחרים. מסיבה זו הבית עשוי לספק תשובה זולה לרעידות אדמה גם לאוכלוסייה ענייה יחסית.
המטרה המקורית של המתכננים הייתה לאפשר צדק חלוקתי על ידי מתן האפשרות לדירה יוקרתית לחלקים נרחבים באוכלוסייה ולאפשר קיימות אקולוגית.
זכויות להט"ב בגואם
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה של ארצות הברית בגואם מוגדרות בין המתקדמות ביותר בעולם. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית בגואם מאז 1978 ונישואים ואימוץ על ידי זוגות חד-מיניים מאז יוני 2015. כטריטוריה של ארצות הברית, החוק הפדרלי של ארצות הברית למניעת פשעי שנאה על שם מתיו שפרד וג'יימס בירד ג'וניור משנת 2009 תקף גם בשטחה של גואם ומכסה את העילות נטייה מינית וזהות מגדרית כמוגנות מפני אפליה. מאז אוגוסט 2015, גואם אסרה על פי חוק אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי בתעסוקה.
היסטוריה
בעקבות הגעתם של מיסיונרים נוצרים-קתולים ותחילת שלטון הקולוניאליזם של האימפריה הספרדית במאה ה-17, ולאחר מכן ההתמערבות והאמריקניזציה של גואם במאה ה-20, הטריטוריה שילבה את המושגים המערביים של מיניות ומגדר, שעד לסוף המאה ה-20 הטילו סטיגמות עוינות כלפי אזרחי להט"ב. חוק עונשין חדש שנקבע בגואם ב-1933, שהיה זהה לזה של קליפורניה, אסר על קיום "מעשי סדום", מין אוראלי וקונילינגוס, בין אם בקרב זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד שלא למטרות רבייה, עם עונש של שנה עד 10 שנות מאסר. מקרה העבירה היחיד שדווח על רקע תוכן החוק התרחש בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. התיק, שידוע בשם פנינגטון נגד הממשלה, הביא לניצחון של הנאשם שהואשם בביצוע מעשה סדום. עם זאת, זיכויו של פנינגטון נעשה על רקע טכני בעקבות כך שבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית קבע כי בית המשפט היה "חסר סמכות לשפוט את פנינגטון בתיק ללא חבר מושבעים".
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה הוכשרה בגואם לאחר רפורמה בחוק הפלילי בשנת 1978 בעוד גיל ההסכמה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד הוגדר כשווה ועומד על 16 שנים.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
בשנת 2009, הוצעה הצעת חוק להכרה בשותפויות מקומיות בין זוגות חד-מיניים בבית המחוקקים של גואם שהיו מעניקות לזוגות חד-מיניים חלק מאותן זכויות וחובות משפטיות כמו בקרב זוגות נשואים הטרוסקסואלים. עם זאת, ההצעה לא התקדמה לסבב הצבעה על העברתה.
ביוני 2015 גואם הפכה לטריטוריה הראשונה של ארצות הברית שהכירה וביצעה נישואים חד-מיניים בשטחה. ב-5 ביוני 2015, השופטת הראשית פרנסס טיידינגקו-גייטווד מבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז גואם בהאגטנה קבעה כי האיסור של גואם על הכרה בנישואים בקרב זוגות חד-מיניים איננו חוקתי. טיידינגקו-גייטווד ציטטה בפסיקתה את החלטת בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית בתיק לאטה נגד אוטר בשנת 2013 שביטלה איסורים זהים באיידהו ובנבדה. גואם החלה להנפיק רישיונות נישואים לזוגות חד-מיניים ארבעה ימים לאחר מתן הפסיקה. ב-11 באוגוסט באותה שנה בית המחוקקים של גואם העביר את חוק השוויון בנישואים שהפך את חוקי הנישואים של גואם לנייטרליים מבחינה מגדרית.
הורות ואימוץ
בעקבות הכשרתם של נישואים חד-מיניים בגואם בשנת 2015, אימוץ (חורג ומשותף) על ידי זוגות חד-מיניים החל להיות חוקי. גואם מכירה באם שאיננה בהיריון, כהורה חוקי לילד שנולד באמצעות תרומת זרע בקרב זוגות לסביות, בתנאי שהזוג נשוי. במאי 2017 הודיעה מחלקת בריאות הציבור והשירותים החברתיים של גואם כי מאתה ואילך תכלול את שמות שני בני הזוג בתעודות הלידה של ילדים שיש להם הורים חד-מיניים. כמו כן, ישנה הכרה בגואם בגישה לשירותי רבייה בסיוע בקרב זוגות לסביות כגון הפריה חוץ-גופית.
הגנה מפני אפליה
באוגוסט 2015, בית המחוקקים של גואם העביר פה אחד את הצעת החוק 33–102 שהחלה לאסור על אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי בתעסוקה. אפליה כלפי עובדי ציבור על בסיס נטייתם המינית או זהותם המגדרית אסורה גם כן.
החוק הפדרלי של ארצות הברית למניעת פשעי שנאה על שם מתיו שפרד וג'יימס בירד ג'וניור משנת 2009 תקף גם בשטחה של גואם ומכסה את העילות של נטייה מינית וזהות מגדרית כמוגנות מפני פשעי שנאה.
זהות מגדרית
טרנסג'נדרים בגואם רשאים לשנות את מגדרם המשפטי במסמכי זהות רשמיים בעקבות הגשת הצהרת רופא למשרד לסטטיסטיקה חיונית שקובעת כי הם עברו ניתוח להתאמה מגדרית.
במאי 2018, הסנאטור פרננדו אסטבס הציג הצעת חוק בבית המחוקקים של גואם שתקל על טרנסג'נדרים לשנות את מגדרם המשפטי. על פי הצעת החוק, טרנסג'נדרים שמבקשים לשנות את מגדרם המשפטי היו צריכים לקבל אישור שיפוטי ולהגיש למשרד לסטטיסטיקה חיונית מכתב המאשר את זהותם המגדרית המועדפת. המכתב חייב לכלול גם תיעוד מפסיכולוג מוסמך, עובד סוציאלי, מטפל או איש מקצוע מורשה אחר שמאשר כי בקשתו של הפונה משקפת את זהותו המגדרית המועדפת ללא דרישה של העברת ניתוח להתאמה מגדרית לצורך הכרה. עם זאת, ב-13 בדצמבר 2018 בית המחוקקים דחה את ההצבעה על הצעת החוק עד לטיפול בסוגיות הנוגעות לתהליכים רפואיים ואכיפת חוק, אך בהמשך הצעת החוק הובסה ב-17 בדצמבר 2018 בהצבעה של 6–7.
תנאי מחיה
גואם נחשבת לטריטוריה בעלת קבלה רחבה כלפי סוגיות של זכויות להט"ב, עם מעט מאוד דיווחים על גילויי אפליה או הטרדה חברתית. מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, ישנה סצנה חברתית גלויה של אזרחי להט"ב מקומיים, שכוללת בין היתר מועדוני לילה, ברים הומוסקסואלים ואירועים קבועים שמאורגנים מדי שנה בהם מצעד הגאווה בעיר הבירה האגטנה מאז 2017 שמושך אלפי מפגינים. גואם היא חברה באיגוד הנסיעות הבינלאומי להומוסקסואלים ולסביות ובשנים האחרונות החלה למסחר את עצמה כיעד תיירותי בקרב להט"ב.
אוקסלואצטט
אוקסלואצטט (oxaloacetate) היא תרכובת אורגנית בעלת הנוסחה הכימית HO2CC(O)CH2CO2H. אוקסלואצטט משמשת בטבע כמטבוליט ביניים בתהליך הגלוקונאוגנזה ובמעגל קרבס ומעגל האוראה.
מתחם וחוות הישועים בקורדובה
מתחם וחוות הישועים בקורדובה (ספרדית: Manzana Jesuítica y Estancias de Córdoba) הם מיסיונים וחוות חקלאיות שהוקמו על ידי מיסיונרים מהמסדר הישועי בקורדובה שבארגנטינה, ובשנת 2000 הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הישועים הגיעו למושבות הספרדיות באמריקה לאחר הפרנציסקנים והדומיניקנים. גם בשלהי המאה ה-16 החלק הדרומי של אמריקה הדרומית לא היה מוכר במלואו, ולפיכך הייתה לישועים אפשרות להרחיב שם את השפעתם. הנהגת המסדר החליטה ב-1607 לשלוח את הנזיר דייגו דה טורס על מנת לנהל את פעילות המסדר באזור שבו שוכנת כיום פרגוואי, אך כבר ב-1588 הוקמו באזור ראשוני המיסיונים הניידים. העיר קורדובה הוקמה ב-1573, ובדומה למסדרים אחרים גם הישועים קיבלו את אחת מ-70 החלקות של העיר המקורית, אך איישו אותה רק ב-1599.
המתחם הישועי כולל את אוניברסיטת קורדובה, בית הספר מונטסראט, כנסייה ובתי מגורים. על מנת לתחזק את המתחם הקימו הישועים שש חוות חקלאיות.
המתחם
אחת מהפעולות הראשונות שבוצעו על ידי הישועים הייתה הקמת המתחם הישועי קולחיו מקסימו (Colégio Máximo) ב-1613, שהפך לאוניברסיטה אפיפיורית בעשור שלאחר מכן. לאחר מכן הקימו הישועים מבנים נוספים, ובהם כנסייה ובתי מגורים לחברי המסדר. המבנים הללו עברו מספר שינויים מאז הקמתם, הן לפני והן אחרי צו הפסקת הפעילות שנחתם על ידי האפיפיור קלמנס הארבעה עשר ביולי 1773.
האוניברסיטה הלאומית של קורדובה היא האוניברסיטה הוותיקה ביותר בארגנטינה והשנייה מבחינת ותק באמריקה כולה. המבנים של האוניברסיטה בנויים סביב חלל עגול מרכזי. בעבר שכן בחלל זה גן בוטני, אך כיום שרדו רק מספר ערוגות עם עצים ושיחים. המבנים של האוניברסיטה עשויים מאבן ומלבנים, והחצר שלה מוקפת באכסדראות מרווחות. הרצפות ובסיסי העמודים השונים עשויים משיש. הכניסה הראשית לאוניברסיטה והיכל הכבוד היא דרך דלתות מגולפות, והחלונות מתוארכים לשלהי המאה ה-19. ספריית האוניברסיטה מכילה כתבים ומסמכים רבים של הישועים.