cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארי פוטר - משחקי וידאו
לגו הארי פוטר
בשנת 2009 הכריזה חברת המשחקים TT Games, על פיתוח משחק וידאו חדש מסדרת הלגו שלה, (בדומה למשחקי "לגו מלחמת הכוכבים", "לגו אינדיאנה ג'ונס" ו"לגו באטמן") אשר יעסוק בהארי פוטר. המשחק, שיצא לשווקים במאי 2010 ופותח על ידי TT Games וחברת "האחים וורנר", מגולל את עלילת ארבעת הספרים הראשונים בסדרה (אבן החכמים, חדר הסודות, האסיר מאזקבן וגביע האש). לטענת המפתחים, המשחק מתמקד בשנים אלו כי משלב מאוחר יותר בסיפור העלילה נהיית אפילה יותר ולא מתאימה לילדים קטנים. במשחק יכולים השחקנים לשחק בסצנות מרכזיות מהספרים והסרטים, אך גם יכולים לחוות חוויית משחק בתור תלמידי הוגוורטס. השחקנים יכולים להיכנס לשיעורים, ללמוד כשפים, לרקוח שיקויים, להתחרות בתחרויות קווידיץ' ולצבור נקודות בתים. המשחק מאפשר לשחקנים לשחק 167 דמויות שונות מהעולם הקסום של הארי פוטר ביניהן הארי, רון, הרמיוני, פרופ' קווירל, אלבוס דמבלדור, דראקו מאלפוי ואפילו פנג. המשחקיות במשחק דומה מאוד למשחקים הקודמים בסדרה. השחקנים יכולים לאסוף מטבעות לגו, לאסוף לְבֵנות זהב ולְבֵנות כוח ולהיכנס לשלבים ששיחקו בהם כבר במצב "משחק חופשי", אך בתוספת פרטים חדשים. זהו המשחק הראשון בו הדמויות מתפתחות תוך כדי התקדמות העלילה, והקסמים שהדמות לומדת נשארים איתה עד סוף המשחק. תוספת חשובה נוספת היא ייחוד כל דמות על ידי מאפיין משלה. כך לדוגמה, הארי הוא רוכב מטאטאים מצוין ויכול להטיל כישופים תוך כדי רכיבה, הרמיוני היא מטילת הכשפים הטובה ביותר ורון יכול להשתמש בסקאברס כדי להגיע למקומות צרים. על מנת להתאים את העלילה לילדים, חלק מהקטעים שונו או נגנזו (כגון מותו של סדריק דיגורי שמתרחש בספר הרביעי). בנוסף לכך יצאה גם גרסת "דמו" אשר כוללת שני שלבים קצרים מן המשחק, ובסיומם משחקון חופשי קטן.
ב-2011 יצא גם משחק הלגו הארי פוטר, מהשנה החמישית ועד לשנה השביעית.
אליפות העולם בקווידיץ'
לסדרת המשחקים של הארי פוטר יצא משחק ספין אוף נוסף, משחק אליפות העולם בקווידיץ'. במשחק השחקן מתחיל בהוגוורטס – הוא בוחר בית מתאים {גריפינדור, סלית'רין, הפלפאף, רייבנקלו} ומתאמן איתו עד שהוא מגיע לגביע הוגוורטס בקווידיץ. כאשר ינצח, יזכה להגיע לאליפות העולם בקווידיץ' ושם יבחר קבוצה אחת מתוך 8 קבוצות ויתמודד איתה על הגביע. במשחק, אפשר לאסוף קלפים – לקבל מטאטאים, לעשות משחק נגד חבר ועוד.
הקבוצות המשתתפות בגביע העולם:אנגליה, גרמניה, צרפת, ספרד, ארצות הברית, יפן, בולגריה, ארצות סקנדינביה, אוסטרליה.
המשחק קיבל גרסאות לשלל הקונסולות של התקופה ובהם: המחשב האישי, פלייסטיישן 2, אקסבוקס 360, ולגיימבוי אדוונס.
harry potter magic awekend
משחק זה יצא בשנת 2021 למחשב האישי ולאנדרואיד, משחק אונליין ומבוסס על קרבות קלפים, במשחק זה על השחקן לפתור תעלומות בהוגורטס תוך שיטוט חופשי ויצירת דיאלוגים והתגברות על מכשולים וקרבות קלפים.
המשחק צפוי לקבל שחרור גלובאלי בשנת 2023
טעות העתקה
טעות העתקה היא טעות הנוצרת בעת העתקת טקסט ממקור אחד למשנהו. טעויות שכאלה יכולות להיות השמטות, הוספות, שינויים ושינויי סדר. טעויות העתקה הן אופייניות למצבים כמו לקות למידה והפרעת קשב, אך יכולות להיגרם גם בשל חוסר תשומת לב רגעי או חוסר ריכוז.
כאשר מוצאים שינוי בין שני טקסטים שאמורים להיות זהים, ניתן לשער בחלק מהשינויים שמדובר בשגיאה, אך לא תמיד ניתן להחליט איזו גרסה שגויה ואיזו מקורית, בין היתר בשל האפשרות שהמקור היה שגוי וההעתק ניסה להציג תיקון.
היבט היסטורי
בתקופה שקדמה להמצאת הדפוס, יצירת עותק נוסף נתאפשרה רק באמצעות העתקה ידנית של עותק זה, כך שכל עותק עשוי היה להיות שונה ממשנהו. המצאת הדפוס הביאה ליצירתם של עותקים רבים בבת אחת, אך גם במהלך ההכנה לדפוס נדרשה העתקה מכתב היד לסדר הדפוס. ההגהה באה, בין השאר, כדי לאתר טעויות בתהליך ההעתקה. בשלהי המאה העשרים עברו מרבית הכותבים לשימוש במעבד תמלילים, המאפשר העברה ישירה של הטקסט המקורי לסדר הדפוס באופן כמעט אוטומטי, כך שמשקלן של טעויות ההעתקה פחת. עם זאת, גם בטכניקה זו עלולות לקרות טעויות העתקה, כתוצאה מחוסר התאמה בין מערכת קידוד התווים של השולח לזו של המקבל.
אחד הכללים המקובלים בבירור נוסח נקרא "Lectio difficilior potior" (מילולית: הקשה לקריאה הוא החזק). משמעותו היא שנוסח קשה לקריאה ונראה על פניו כשגיאה, עשוי להתברר כנוסח הקרוב יותר למקור, משום שהוא לא עבר ניסיונות עריכה.
טעויות העתקה בתרבות
לפי המיתולוגיה הנוצרית, השד טיטיווילוס שותל טעויות בכתבי הקודש אשר מעתיקים הנזירים.
קרייג תומאס (תסריטאי)
קרייג דייוויד תומאס (באנגלית: Craig David Thomas; נולד ב-26 ביוני 1971) הוא תסריטאי, מפיק, שחקן וזמר אמריקאי.
ביוגרפיה
בייס נולד בעיר סנט קלאוד שבמינסוטה.
בשנת 1996 הפך למתמחה ב-MTV יחד עם קרטר בייס.
בשנת 1997 סיים את לימודיו באוניברסיטת וסליין.
קריירה
תומאס החל את הקריירה שלו לאחר סיום לימודיו, כשהחל לכתוב יחד עם קרטר בייס לתוכנית "לייט שואו עם דייוויד לטרמן" בהנחיית דייוויד לטרמן.
בשנים 1996–1998 שיחק בתפקידים קטנים בסדרות הטלוויזיה "ER", "NYPD Blue", "מכושפות" ועוד.
בשנת 2003 יצר והפיק יחד עם בייס את הסיטקום "משחקי גודווין" עבור רשת הטלוויזיה פוקס. באמצע כתיבתה הודיעה פוקס כי הסדרה תקוצר מ-13 פרקים ל-7, וכי לא תופק לסדרה עונה נוספת.
בשנים 2003–2004 כתב יחד עם בייס לסיטקום "אוליבר בין".
בשנים 2004–2005 כתב יחד עם בייס לסדרה "Quintuplets".
בשנת 2005 כתב יחד עם בייס לסדרת הטלוויזיה "אבא אמריקאי".
בשנים 2005–2014 יצר והפיק יחד עם בייס את סדרת הטלוויזיה המצליחה "איך פגשתי את אמא", שהייתה מועמדת ל-72 פרסים וזכתה ב-19, בהם עשרה פרסי אמי. הסדרה נכתבה עקב חוויותיהם של בייס ושל תומאס ואשתו במהלך חייהם בניו יורק.
במרץ 2014, פורסם כי לאור הצלחתה של הסדרה וסיומה בעונה הקרובה, החלה רשת CBS להפיק סדרת ספין אוף בשם "איך פגשתי את אבא". עם שחקני הסדרה אמורים היו להימנות גרטה גרוויג, קריסטה רודריגז, אנדרו סנטינו, סלינה גומז, דרו טארבר, ניקולאס ד'אגוסטו ואנדרס הולם, אך במאי 2014 התפרסם כי סדרת הבת לא תעלה לשידור.
עם זאת, בשנת 2022 עלתה לבסוף הסדרה "איך פגשתי את אבא" ברשת הולו, המהווה סדרת המשך עצמאית לסדרה "איך פגשתי את אמא" שתומאס מכהן בה כמפיק בפועל.
בשנת 2007 שיחק בסרט זוכה הפרסים "אני לא שם".
קריירת מוזיקלית
בשנת 1996 הקים תומאס יחד עם בייס את להקת "The Solids", שגם ביצעה שירים לסדרות הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא" ו"אוליבר בין".
בשנת 2010 כתבו תומאס ובייס עבור סדרת הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא" את השיר "Nothing Suits Me Like a Suit", שהיה מועמד לפרס אמי על מוזיקה ומילים מקוריות.
Desert Wind
Desert Wind (בעברית: רוח מדברית) הוא אלבומה הארבעה עשר של הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה. האלבום יצא לאור ב-16 בינואר 1989, על ידי חברות התקליטים וורנר מיוזיק גרופ וטלדק. מתוך האלבום יצאו הסינגלים: "Wish Me Luck", "I Want to Fly", "Ya Ba Ye" ו-"Fata Morgana".
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-156 במצעד הבילבורד 200.
רקע והפקה
את האלבום הפיקה עפרה חזה עצמה, ביחד עם בצלאל אלוני ג'ו מרדין, תומאס דולבי ואריף מרדין. AllMusic סקרו את האלבום בחיוב, והעניקו לו ציון של ארבעה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
הוצאה
האלבום יצא בארצות הברית על ידי שתי חברות התקליטים האחים וורנר וסייר רקורדס. מספר הקטלוג שלו שם הוא 25976. בעולם יצא האלבום על ידי שתי חברות התקליטים וורנר מיוזיק גרופ וטלדק. ביפן יצא האלבום על ידי חברת התקליטים וורנר פיוניר רקורדס. בישראל הופץ האלבום דרך חברת התקליטים הישראלית הד ארצי.
הצלחה
האלבום זכה להצלחה רבה כאשר הגיע בשיאו אל המקום ה-156 במצעד האלבומים האמריקאי של בילבורד. בזכות כך, הפכה עפרה חזה לאמן הישראלי הראשון והיחיד שהצליח להכניס שני אלבומים למצעד זה, כאשר הקודם לכך היה "Shaday", שהגיע אל המקום ה-130 בשיאו. אחרי האלבום יצאה עפרה חזה לסיבוב הופעות בארצות הברית בשם, "Finger of God". במהלך סיבוב ההופעות היא הופיעה בפסטיבל הג'אז במונטרה בקיץ 1990 שיצא בהמשך בדיסק וב-DVD.
בנוסף לכך, נמכר האלבום בסדר גודל של למעלה מ-500,000 עותקים בסך הכל.
ממשלה צרה
בישראל ובמשטרים דמוקרטיים פרלמנטריים אחרים, ממשלה צרה היא כינוי לממשלה שיש לה רוב קטן יחסית בפרלמנט (או שהרוב המתנגד לה איננו מסוגל להפילה), ואשר מתמודדת מול אופוזיציה גדולה. ממשלה צרה נחשבת לדגם מועדף במשטרים פרלמנטריים, ובלבד שהרוב שממנו נהנית הממשלה מספיק לה כדי להעביר את רוב הצעות החוק הממשלתיות, וכדי לדחות הצעות אי-אמון בלי לשנות את הרכבה או את מדיניותה בצורה משמעותית.
ממשלה צרה עשויה להיות מורכבת מנציגי מפלגה גדולה אחת, או מספר מפלגות שלהן אידאולוגיה דומה, ואשר קשורות ביניהן בהסכמים קואליציוניים.
שני יתרונות מרכזיים יש לדגם הממשלה הצרה:
דגם הממשלה הצרה קורס אם הרוב של הממשלה בפרלמנט קטן מדי או איננו קיים כלל (במקרה האחרון הממשלה מכונה ממשלת מיעוט). במצב כזה הממשלה אינה מסוגלת להעביר הצעות חוק (במיוחד את תקציב המדינה), ולכן אינה מסוגלת לממש את מדיניותה. כמו כן, כדי להתקיים, צריכה הממשלה לדאוג לשמור על כל תומכיה בפרלמנט, דבר המגדיל את כושר המיקוח שלהם, ולפעמים אף פותח פתח לשחיתות.
ספנות
סַפָּנוּת היא התהליך הפיזי הכרוך בהובלת אנשים או מטענים בדרך הים. ספנות כוללת את מכלול הפעולות הכרוכות בעיסוק בכלי שיט. עם השנים התרחב המונח לתיאור של מכלול הפעולות הכרוכות בתובלה ימית, בהן העיסוק בהובלה יבשתית כחלק מהתהליך. כיום, בשל המורכבות שבהובלת הסחורות, בים, באוויר וביבשה, התפתח תחום הספנות לחלק מענף הלוגיסטיקה.
בישראל
הספנות במדינת ישראל, היא בין המפותחות בעולם, בעיקר בזכות סמיכותה של הארץ לצירי מסחר גלובליים בין אירופה, מדינות המפרץ וארצות המזרח הרחוק. בנוסף, היות שישראל באופן היסטורי מוקפת אויבים מעבר לגבולותיה היבשתיים ולכן 99% מפעילות הסחר הוא באמצעות הספנות.
השושלת האיובית
השושלת האַיוּבִּית (בערבית: الأيوبيون – al-Ayyūbīyūn; בכורדית: ئەیووبیەکان ,Eyûbiyan) הייתה ההשושלת המייסדת של הסולטנות של מצרים שהקים צלאח א-דין ב-1174 לאחר חיסולה של השושלת הפאטמית. מדובר במשפחת שליטים מוסלמים סונים ממוצא כורדי שפעלה במאות ה-12 וה-13 ובשיאה שלטה על מצרים, סוריה, צפון עיראק, חלקים מארץ ישראל, ערב הסעודית ותימן. מייסד השושלת היה אַיוּבִּ, ונציגה המפורסם ביותר היה צלאח א-דין, נכדו של איוב.
האימפריה האיובית התקיימה מרבית שנותיה כקונפדרציה של נסיכויות מקומיות, אשר בראשן עמדו שליטים איובים. לנסיכים המושלים המקומיים הייתה אוטונומיה שלטונית מסוימת בתחומם, והם נשבעו אמונים לסולטאן המרכזי - לרוב היה השליט המבוגר מבני השושלת - שישב במצרים. התערבותו של הסולטאן בענייני הפנים של הנסיכויות השונות הייתה אחד מבין הגורמים לפריצתם של מאבקי פנים רבים.
עליית השושלת האיובית
נור א-דין, שליט מהשושלת הסלג'וקית, ירש מהאמירות של אביו זנגי ב-1146 את העיר חלב וסביבותיה. הוא שאף להרחיב את גבולות אמירותו ולדחוק אל מחוץ לגבולות המרחב את הצלבנים. לשם כך קרא נור א-דין לאחדות מוסלמית, שסייעה לו גם בהגדלת כוחו הצבאי והכלכלי, ותוך שימוש בתעמולה דתית אדירה, הצליח לספח בהדרגה מדרום את דמשק וממזרח את ג'זירה. היעד שהציב לעצמו אז היה כיבוש מצרים הפאטימית, שהשלטון בה נחלש כתוצאה מסכסוכים פנימיים. הצלבנים, שחששו מאיחוד בין סוריה למצרים שיוביל לכיתורם, פשטו מדי פעם על מצרים, ובכך סיפקו לנור א-דין שעת כושר לה נזקק להגשמת תוכניתו. באמצעות פשיטות אלה, הצליחו הצלבנים להשתלט על קהיר, ובתגובה - קראו השליטים הפאטימים לנור א-דין לחוש לעזרתם. הסורים נתקבלו במצרים כמשחררים, וראש צבאו של נור א-דין, שירכוה, בן למשפחה כורדית, מונה לוזיר של הח'ליפה הפאטימי. במות הווזיר שירכוה ב-1169 ירש אותו בן אחיו, צלאח א-דין. נור א-דין, שהשפעתו במצרים הלכה וגדלה, הדיח לבסוף את הח'ליפה הפאטימי, ומינה ב-1171 את צלאח א-דין לנציב מצרים.
צלאח א-דין
עם מותו של נור א-דין ב-1174 ועליית בנו הקטין א-צאלח איסמעיל אל-מלכ לשלטון, התפוררה האחדות המוסלמית אותה גיבש. צלאח א-דין החל כבר בימי נור א-דין לבסס לעצמו מעמד עצמאי, וניצל את הנסיבות החדשות שנוצרו: הוא מרד בשלטון בנו הקטין של נור א-דין, והחל לאחד מחדש את חלקי ממלכתו המתפוררת של נור א-דין. צלאח א-דין, בדומה לנור א-דין, גייס לטובת פעילותו תעמולה דתית נמרצת שקראה לאחדות מוסלמית כנגד הצלבנים. בתעמולתו הדגיש לראשונה את חשיבות ירושלים וקדושתה לאסלאם, ואת החובה לשחררה מידי הצלבנים.
צלאח א-דין הפך את מצרים למרכז השלטוני של השושלת האיובית, ולבסיס ממנו יצא למלחמותיו בצלבנים. הוא שאף להרחיב את גבולות ממלכתו לשטחי ארץ ישראל וסוריה במטרה להבטיח למצרים מרחב הגנה קדמי מצפון-מזרח. במקביל, הצליח צלאח א-דין להשתלט גם על צנעא שבתימן, והעמיד שם שליטים מבני משפחתו שהצליחו, לימים, להכיל בתחום שלטונם גם את העיר החשובה מכה.
מסע הצלב השלישי דלדל את אוצר ממלכתם ואבדותיהם בנפש היו כבדות, לכן העדיפו האיובים משלב זה להימנע ככל האפשר מלחימה בצלבנים. הם ניסו לסיים את המאבק עמם באמצעים דיפלומטיים, גם במחיר ויתורים טריטוריאליים. במשך כשלושה עשורים שרר שקט יחסי בין שני המחנות: התמיכה האירופית במסעות הצלב פחתה והצלבנים לא יצאו למתקפות מערי החוף שבהן התבססו.
יורשיו של צלאח אל-דין
עם מותו של צלאח א-דין התפרקה האימפריה שלו לאמירויות רבות, כשכל אחד מיורשיו מנסה לקרוע לעצמו נתח מהשלל. האימפריה המפוררת לא הצליחה להחזיק מעמד ונכבשה במהרה על ידי כוחות אחרים. צלאח א-דין לא הצליח להבטיח את שרידות הממלכה שלו, בין השאר משום שפיצל אותה, בטרם מותו, בין בניו ואחיו. חלוקה זו הובילה לסדרת מאבקים בין השליטים השונים, בסופם יצא אחיו של צלאח א-דין, אל-מלכ אל-עאדל, כשידו על העליונה: עד 1200 הוא הצליח למצב עצמו כשליטה הכולל של האימפריה המאוחדת, ושלטונו התפרש על פני מצרים, ארץ ישראל, מרבית השטח של סוריה וצפון עיראק. גם בני משפחתו ששלטו בחלב, וכן בדרום חצי האי ערב, נשבעו לו אמונים. ברם, גם הוא חילק את הממלכה בין בניו טרם מותו ב-1218, והאימפריה נגררה שוב למאבקי כח פנימיים בין בניו לבין גורמים מרדניים שניסו לפרוק עול. בנו אל-מלכ אל-כאמל, ששלט במצרים, ירש את אביו כסולטאן האימפריה, ונאלץ להתמודד עם מסע הצלב החמישי ומסע הצלב השישי, ועשרים שנות שלטונו, עד מותו ב-1238, לוו בחוסר יציבות תמידית. חוסר יציבות זו נוצלה על ידי הצלבנים, אשר כרתו מערכת בריתות עם האמירויות האיוביות באזור, במסגרתן הצליחו להעביר לרשותם שטחים שונים ללא לחימה, ובכללם, לבסוף, גם את ירושלים.
בנו הבכור של אל-כאמל, אל-מלכ אל-עאדל השני ירש את כס אביו אך הודח אחרי כשנתיים, ב-1240, על ידי אחיו אל-מלכ א-צאלח איוב. א-צאלח איוב, ששלט בשנים 1240–1249, אמנם הצליח לאחד כמעט את כל שטחי אימפריית צלאח א-דין תחת ידיו, אך כל שנות שלטונו עסק במלחמות פנים עם השליטים האיובים האחרים, עם הצלבנים ועם הח'ווריזמים שנסו מאימת ג'ינגיס ח'אן.
סופה של הסולטנות האיובית
השושלת האיובית הגיעה אל קיצה במחצית המאה ה-13, לאחר פטירתו של א-צאלח איוב ב-1250, בעת מסע הצלב השביעי. אלמנתו שג'ר א-דור, שמרה בסוד את דבר מותו, שלטה בפועל במצרים במקומו דרך ייזום פקודות בשמו. בכך היא סייעה לשמור על יציבות השלטון והצבא, עד הגעתו למצרים של בנו הבכור של א-צאלח איוב ויורש העצר, תוראן שאה, אותו זימנה בחשאי ממקום מושבו בעיראק. בשובו עלה בידו להביס את הצלבנים ולהסיגם מכל השטחים שכבשו. אולם, בניסיון להיפטר מהתלות בגדודי הממלוכים, בראשם עמד המצביא ביברס, נרצח תוראן שאה על ידם, והם מינו במקומו, כסולטאנית, את אמו החורגת- שג'ר א-דור. מהלך זה לא מצא חן בעיני השליטים האיובים בסוריה, אשר התאגדו לקואליציה שקראה להדחתה, בגיבוי של הח'ליפה העבאסי בבגדאד. הם השיאו אותה עם אייבכ, שהיה בן השושלת האיובית, אך נרצח בסופו של דבר בידה ובמקומו התמנה קוטוז (שהיה ממלוכ של אייבכ) לעוצר של בן הסולטאן המנוח, מה שסימן את קץ שלטון האיובים במצרים. מנגד, עם פלישת המונגולים לשטחי הח'ליפות העבאסית בין 1256–1260, נכבשה סוריה מידי האיובים. אחרי שהביס את המונגולים בקרב עין ג'אלות ב-1260, הכריז על עצמו ביברס כסולטאן והקים את האימפריה הממלוכית.
ביסוס הסונה כזרם ההלכתי המרכזי
עוד בימי נור א-דין, לאחר שכבש שטחים מידי הפאטימים השיעים, החלה "תחייה סונית" בסוריה, שכללה הקמת עשרות מדרסות לכל הזרמים ואסכולות באסלאם. התהליך לווה, במקביל, במאבק קשה בחכמי הדת השיעים ובתומכיהם. אנשי דת סונים החלו להשתלב במנגנון השלטון, והפקידות גויסה מבין בוגרי המדרסות. לאחר עלייתו לשלטון, החל צלאח א-דין תהליך דומה במצרים, שהייתה, במשך שנים, מעוז שיעי תחת שלטון האיסמעילים. אל-אזהר הפך למוסד לימודי סוני, ומצרים כולה הפכה למרכז דתי סוני, ולכר פורה למחקר מדעי ולתאולוגיה. יורשי צלאח א-דין החישו את תהליך העברת מרכז הכובד האסלאמי מבגדאד ומפרס - לסוריה ומצרים; הם הקימו רשת צפופה של מדרסות לארבע האסכולות הסוניות, בדומה לנור א-דין, ומשכו אליהן צופים וחכמי דת רבים. כתוצאה מכך גם מרכז הכובד התרבותי - בתחומי השירה והספרות - עבר לאזורי שליטת האיובים.
היחס ליהודים
היהודים (והנוצרים) באימפריה האיובית היו במעמד של בני חסות, (ד'מי), ולמרות זאת שיעור גבוה למדי מהאוכלוסייה היהודית, יחסית לגודלה, הועסק במוסדות השלטון. ואולם מרבית נושאי המשרות השלטוניות הבכירות היו מוסלמים, ומתי-מעט היהודים שהגיעו בכל זאת למשרות רמות כשל ווזיר - התאסלמו קודם מינויים. רבים מהיהודים שנשאו בתפקיד בחצר השלטון מילאו גם תפקידים בקהילה היהודית, הגם שלא באופן רשמי, וניצלו את מעמדם וקשריהם לסיוע לבני דתם ולהגנה עליהם.
עם זאת, השתלבותם של יהודים במנגנוני השלטון לא נבעה מכך שהשליטים האיובים גילו סובלנות יתירה כלפי בני מיעוטים. צלאח א-דין, לדוגמה, הטיל עליהם מגבלות ישנות וחדשות, ובמשך כל תקופת שלטון השושלת האיובית רבו ההגבלות שהוטלו על בני החסות היהודים והנוצרים. כזו הייתה, למשל, המגבלה שחייבה את היהודים לענוד סימן מזהה על תרבושם ועל גלימתם, מגבלה שכל תכליתה הייתה השפלה ויצירת הבחנה בינם לבין האוכלוסייה המוסלמית. למרות זאת, מצרים וסוריה תחת שלטון האיובים היוו מפלט נוח יחסית ליהודים שברחו מאל-אנדלוס, אשר נכבשה כמעט כולה עד 1172 בידי אל-מוואחידון שנהגו באכזריות בבני מיעוטים לא מוסלמים.
התזמורת הסימפונית של סינסינטי
התזמורת הסימפונית של סינסינטי (באנגלית: Cincinnati Symphony Orchestra) היא החמישית בדרגת הוותק בארצות הברית ומחזיקה במורשת של עשיית מוזיקה משובחת, כפי שאפשר ללמוד מן הקונצרטים שלה ב"מיוזיק הול" ההיסטורי, מהקלטותיה וממסעות הקונצרטים הבינלאומיים שלה. היא מייצגת 200 שנה של ביצוע מוזיקה בעיר סינסינטי, בדרום-מערב אוהיו.
לאחר ייסודן של כמה תזמורות בין 1825 ל-1872, הוקמה אגודת תזמורת סינסינטי על ידי רעיית מי שעתיד להיות נשיא ארצות הברית, ויליאם טאפט, בשנת 1893. התזמורת נתנה את הקונצרטים הראשונים שלה בשנת 1895, בבית האופרה של פייק, וכעבור שנה עברה אל ה"מיוזיק הול". המנצח הראשון היה פרנק ואן דר סטוקן, מוזיקאי יליד טקסס ממוצא הולנדי. סטוקן כיהן בתפקיד עד 1907. בשנים הראשונות אירחה התזמורת אישים ברמה בינלאומית כמו ריכרד שטראוס ואדוארד מקדואל. התזמורת גם ניגנה את הסימפוניה החמישית של מאהלר בביצוע הבכורה שלה בארצות הברית.
למשך שלוש שנים התפרקה התזמורת בגלל בעיות עבודה וכספים, ועם התארגנותה מחדש בשנת 1909 התמנה נגן עוגב צעיר מאנגליה בשם לאופולד סטוקובסקי למנצח. אחרי סטוקובסקי נהנתה התזמורות מהתפתחות, שהקנתה להם עמדת כבוד לאומית תחת שרביטם של מנצחים כמו ארנסט קונוואלד (1912–1918), הכנר הבלגי הדגול אז'ן איזאיי (1918–1922), פריץ ריינר (1922–1933) ויוג'ין גוסנס (1933–1947). התקופה זו עברה התזמורת מן המיוזיק הול אל אודיטוריום אמרי, בשנת 1909, וחזרה אל מוזיק הול בשנת 1936, הופיעה בביצוע הבכורה בארצות הברית של הסימפוניה השלישית מאת מאהלר (1912), ערכה הקלטות ראשונות (1917), יצאה למסעותיה הראשונים ברחבי אמריקה וניגנה בביצוע בכורה עולמי את "תרועה לאיש הפשוט" של אהרן קופלנד.
אחרי גוסנס הגיע תור ג'ונסון (1947–1958), אחריו מקס רודולף (1958 - 1970), שחותמו כמוזיקאי אמן עודנו ניכר בתזמורת. אחריו בא תומאס שיפרס, שמת באופן פתאומי בשנת 1977. בניהולו של שיפרס נוסדה התזמורת הקלה של סינסינטי בשנת 1977, עם אריך קונצל כמנצחה. אחרי מותו של שיפרס, שימש וולטר זוסקינד כיועץ אמנותי לתזמורת למשך שלוש שנים, עד למותו הוא בשנת 1980.
אותה שנה התמנה המנצח האוסטרי מיכאל גילן למנצח (1980 - 1986) ואחריו המנצח הספרדי חסוס לופז-קובוס (1986 - 2001). המנהל המוזיקלי הנוכחי הוא האסטוני פאבו ירווי, בנו של נמה ירווי. נוסף לקונצרטים הרבים שהתזמורת נותנת מדי שנה, התזמורת הסימפונית של סינסינטי היא תזמורת הבית לפסטיבל מאי בסינסינטי, פסטיבל המקהלות הוותיק ביותר המתקיים ברציפות בחצי הכדור המערבי.
התזמורת כיום
משנת 2001 ועד שנת 2011 היה פאבו ירווי המנהל המוזיקלי. ב-14 במאי 2011 ניצח על הקונצרט האחרון שלו כמנהל המוזיקלי של תזמורת סינסינטי והוכתר למנהל מוזיקלי של כבוד. עם פרישתו של ירווי ומותו של אריך קונצל, שאלת המנהיגות האמנותית של התזמורת מהווה בעיה. בדצמבר 2010 מונה ג'ון מוריס ראסל למנצח התזמורת הקלה של סינסינטי, החל ב-1 בספטמבר 2011. בינואר 2011 מינתה התזמורת שלושה מוזיקאים בינלאומיים, הפסנתרן לאנג לאנג, המלחין פיליפ גלאס והמנצח רפאל פריבק דה בורגוס למנהלים יצירתיים לשלוש סדרות המנויים הנבדלות שלה למשך התקופה שבין מנהלים מוזיקליים.
המנצח הראשי והמנהל המוזיקלי הנוכחי של התזמורת מאז שנת 2013 הוא המנצח הצרפתי לואי לאנגרה
ב-2010 החלה לפעול חברת ההקלטות של התזמורת עצמה, "Cincinnati Symphony Orchestra Media", שהוקמה לאחר ניתוק הקשר עם חברת ההקלטות טלארק, לאחר 20 שנות פעילות משותפת. האלבום הראשון של החברה החדשה, "דיוקנאות אמריקאיים", יצא להפצה בינלאומית בינואר 2011.
תרומה נדיבה של פטרון האמנויות והנדבן הוותיק לואיס ניפרט תתחלק בין התזמורת לבין להקות האופרה והבלט של סינסינטי, שהתזמורת היא ההרכב הרשמי המופיע עמן בהפקותיהן. גם פסטיבל מאי של סינסינטי וסדרת לינטון למוזיקה קאמרית ייהנו מן התרומה.
הריאקציה התרמידורית
הריאקציה התרמידורית או הוועידה התרמידורית (בצרפתית: Réaction thermidorienne,  Convention thermidorienne) הוא הכינוי המקובל בהיסטוריוגרפיה של המהפכה הצרפתית לתקופה שבין הדחת מקסימיליאן רובספייר ומקורביו, בהפיכת ה-9 בתרמידור שנת II, 27 ביולי 1794, לבין פיזור הקונבנט הלאומי ב-26 באוקטובר 1795. שמה נגזר מהחודש בו התקיימה ההפיכה נגד רובספייר. במהלכה, תם שלטון הטרור, והמנגנונים שאפשרו אותו, בייחוד הוועד לשלום הציבור, פורקו או הוחלשו. הסמכויות הנרחבות שהוענקו ל בוזרו. המדיניות הרדיקלית רוסנה, והממשל העדיף יציבות ומתינות, את טובתם של בעלי-הרכוש ופייסנות יחסית כלפי אויבי המהפכה מבית. השמאל עצמו דוכא באלימות, פעילים רדיקלים נאסרו ונרצחו במהלך הטרור הלבן, והמועדון היעקוביני נאסר בחוק ופוזר. הריאקציה סימנה את פנייתה של המהפכה לשמרנות יחסית, לאחר מספר שנים של הקצנה רדיקלית.
רקע
המונטניארדים, שהונהגו על ידי רובספייר, היו לכוח החזק ביותר בצרפת לאחר שהביסו את יריביהם הז'ירונדינים, וקיבלו את השליטה על הוועידה הלאומית ועל הוועד לשלום הציבור. הם המשיכו לבסס את שלטונם על ידי דיכוי והוצאתם להורג של האברטיסטים הקיצוניים משמאל והפלג המתון יחסית של ז'ורז' דנטון וקאמי דמולן במרץ 1794. חיסול המתנגדים היה יריית הפתיחה לתקופת "הטרור הגדול" בחודשים אפריל-יולי 1794, בהם הוצאו להורג אלפי צרפתים שהוגדרו כאויבי המהפכה.
האירועים הביאו לריכוז השלטון בידי רובספייר, אבל גם לאווירה של פחד. בנוסף, הצבא המהפכני זכה להצלחה בחזית הצפונית, והתחושה של רבים הייתה שהטרור לא הכרחי עוד כדי לנצח במלחמה. לפי ההיסטוריון ויליאם דויל, אחרי הניצחון בקרב פלורוס "כולם קיוו לנשום יותר בקלות; אבל בעת שוועדות הממשל היו מפולגות על ידי חשדות הדדיים, וכשרמזים אפלים ואיומים נתכו מכל הצדדים, איש לא ידע כיצד לעצור את הטבח, מלבד באמצעות חיסול אויביו לפני שיחוסל בעצמו".
באווירה זו של פחד כל אחד יכול היה לדמיין את עצמו בתור הקורבן הבא, והתפרקות אפשרית של השלטון נראתה באופק. אחד הבכירים שהבינו את הסכנה הקרבה היה ברטרן בארר (Barère), שניסה לגשר בין הפלגים, ושכנע את סן-ז'וסט לכתוב דוח בדבר חשיבות האחדות בממשלה, ולשאתו בנאום בפני הוועדה. על אף המאמצים של בארר, ב-26 ביולי, יום לפני הנאום המיועד של סן-ז'וסט, נשא רובספייר נאום לוחמני בפני הוועידה. בנאום הוא הזהיר מפני קשרים כנגד השלטון המהפכני וקרא להעניש את הבוגדים. רובספייר נקב בשמות מעטים והשאיר את הזהות של "הבוגדים" עמומה. כך, הפחד של רבים מחברי הוועידה הלאומית הפך מוחשי מתמיד. התוצאה הלא-צפויה של הנאום הייתה איחוד של המתנגדים של רובספייר, שהבינו שאם לא יתאחדו נגדו, יסתכנו בנפשם.
הוויכוח הראשון לאחר הנאום היה באשר לשאלה אם הנאום יודפס ויופץ. בלילה שלפני ההפיכה רובספייר נאם שוב בפני היעקובינים, ולאחר מכן חברי המועדון הצביעו בעד גירוש אלה שהתנגדו לפרסום הנאום. בעקבות ההצבעה הזו במועדון היעקוביני, כמה מהמתנגדים לפרסום - ובראשם קולו-ד'ארבואה וביו-וארן - פרשו וככל הנראה הם העבירו את הלילה בתכנון ההפיכה שהתרחשה ביום למחרת.
ההפיכה
בבוקר ה-9 בתרמידור סן-ז'וסט הגיע לוועידה הסוערת כדי לשאת את נאומו. היות שניסיונות הפיוס סוכלו על ידי רובספייר עצמו, בפני סן-ז'וסט עמדה בחירה באשר לאופן בו יישא את הנאום, ובחירתו הגורלית הייתה לצאת בנאום החלטי להגנת רובספייר. הנאום שהוא עלה לשאת הופרע מתחילתו והמולה פשטה בוועידה. רובספייר דרש לדבר בעצמו, אבל קולו-ד'ארבואה, שהיה נשיא הוועידה, מנע זאת ממנו. נציגים החלו לקרוא בגנות רובספייר וכינו אותו "רודן". לבסוף רובספייר נעצר, יחד עם תומכיו - אחיו, אוגוסט רובספייר, סן-ז'וסט, קוטון, פיליפ לה-בה, ומפקד המשמר הלאומי פרנסואה אנריו.
למרות המעצר, לרובספייר עדיין הייתה תקווה שהקומונה של פריז והמשמר הלאומי יעמדו לצידו, וכך היה בתחילה. הקומונה הורתה לבתי הסוהר בפריז לא לקלוט את העצורים, ולאנריו התאפשר לברוח. הוא הורה למשמר הלאומי לשחרר את רובספייר והיתר, והם נלקחו למעוז הקומונה באוטל דה ויל. אנריו פקד על כוחות המשמר הלאומי להתאסף בכיכר העירייה, אבל רק 17 מתוך 48 הפלוגות העירוניות צייתו לו. הכוחות של הקומונה התפזרו ורובספייר ותומכיו נותרו ללא הגנה של ממש. תחת החוקים שהם עצמם העבירו, כאסירים נמלטים ניתן היה להוציאם להורג ללא משפט. כוחות הוועידה קיבלו הוראה לתפוס אותם, חיים או מתים. בשתיים לפנות בוקר של 28 ביולי, פרצו החילות הנאמנים לוועידה ולקושרים, בפיקוד פול בראס, לאוטל דה ויל.
כשתמונת המצב התבהרה אוגוסט רובספייר וקוטון זרקו את עצמם מחלונות בית הוועידה בשני ניסיונות התאבדות כושלים. לה-בה התאבד בירייה בראשו, היחיד שהצליח בכך מיד. רובספייר ספג קליע בראשו, ככל הנראה בניסיון התאבדות (אם כי ייתכן שנורה על ידי אחר), אבל נשאר בחיים כשלסתו מרוסקת. סן-ז'וסט הסגיר את עצמו ונשבה. אנריו נזרק גם הוא מחלון ונמצא מאוחר יותר חבול. בו ביום, רובספייר ועשרות מתומכיו הוצאו להורג באמצעות הגיליוטינה. החל שלטון "התרמידוריאנים", כפי שנודעו יוזמי ההפיכה.
שלטון תרמידור
ההפיכה הובילה לשינוי משמעותי במשטר המהפכני ולתקופה חדשה בתולדות המהפכה. בתוך כחודש מיום ההפיכה, המוסדות שאיפשרו את שלטון הטרור עברו שינויים שהובילו לירידה משמעותית במספר ההוצאות להורג. כבר ב-29 ביולי הוחלט שרבע מחברי הוועד לשלום הציבור יפרשו בכל חודש ולא יוכלו להיבחר מחדש באופן מיידי. ב-1 באוגוסט בוטל חוק ה-22 בפרריאל שפישט את התהליך המשפטי כנגד בוגדים לכאורה והגביר את קצב ההוצאות להורג בתקופת שלטון הטרור. באותו היום הוועד לשלום הציבור איבד את סמכויותיו בענייני פנים.
מהלכים אלה החזירו לקונבנט הלאומי חלק ניכר מהכוח שרוכז לפני כן בקומונה הפריזאית ובוועד לשלום הציבור. בנוסף, עד סוף אוגוסט שוחררו כ-3,500 אסירים, מהלך שזכה לתמיכה של רוב הציבור הפריזאי. גם מחוץ לפריז המערך השלטוני עבר רפורמה משמעותית. שינוי בולט נוסף באותם החודשים היה ההסרה של מגבלות על פולחן דתי וחופש הביטוי. ב-21 בפברואר 1795 הקונבנט הכריז על חופש הפולחן והדת כעיקרון של הרפובליקה והכנסיות ברחבי צרפת נפתחו לציבור.
נוזהת קצב
נוזהת קצב (1 באפריל 1932 – 21 בנובמבר 2022) הייתה חברת כנסת מטעם סיעת המערך ויו"ר הרשות להגנת הצרכן בהסתדרות. פעילה לקידום קבוצות חלשות בחברה בישראל, במיוחד בקרב המגזר הערבי, ופעילה לקידום מעמד האישה ואיכות החיים והסביבה.
הריאקציה התרמידורית
שלטון תרמידור
על אף שתהליכים אלה בישרו התמתנות של השלטון ודעיכה של הטרור, השינוי הפתאומי והזיכרון של שלטון הטרור הביאו לאווירה של פחד וחוסר וודאות. לפי ברוניסלב בצ'קו, השלבים הקודמים של המהפכה התאפיינו ברטוריקה ופרקטיקה של פילוג והדרה של יריבים פוליטיים. מורשת זו נותרה איתנה גם בשלטון תרמידור, ו"המדיניות שהתאימה ביותר ללהט הקולקטיבי הייתה, בפשטות, מדיניות של נקמה." עם זאת, המעבר למדיניות של נקמה בתומכי שלטון הטרור היה הדרגתי ולא בא לידי ביטוי מלא בחמשת החודשים הראשונים לאחר ההפיכה.
נוזהת קצב
ביוגרפיה
נוזהת נולדה בשם נוזהת דרוויש ב-1 באפריל 1932 בעיראק בשכונת אלאעט'מיה שבבגדאד. כשנולדה נקראה שרה, אך בינקותה חלתה והוריה נשמעו לעצת השייח' המוסלמי מולא ג'ואד, שנודע בנבואותיו, ושינו שמה לנֻזְהַת. השייח' ניבא גדולות לתינוקת החולה ואמר כי "היא תשלוט בעולם של גברים", דבר שהיה קשה לאמה לקבל, שכן היא אישה ויהודיה. נוזהת סיפרה כך:"הוריי, שהיו טרודים רק בבריאותי, רצו בכל זאת להבין את מוצא פיו ואז הסביר את דבריו: 'בתך זו, עם שם כזה, התינוקת הגוססת הזו - היא תשלוט בעולם של גברים. בחסד אלוהים היא תהיה וזירה (כלומר שרה), ישמרנו האל, היא תהיה אישה גדולה, דגולה, מכובדת מאוד, נערצת ונאהבת'".
הריאקציה התרמידורית
שלטון תרמידור
בחודשים אוגוסט וספטמבר החלו להתפרסם עיתונים ועלונים שהוקיעו את משטר הטרור של רובספייר ואת אלה שהשתתפו בו, אבל בתחילה הוועידה הייתה מהוססת ולא סמכה את ידיה על הקו התקיף של מתנגדי הטרור, שעתה נקראו "התרמידוריינים". ב-29 באוגוסט הוצע בקונבנט שיודחו חלק מתומכיו הבולטים של שלטון הטרור בתקופה של רובספייר, אך הצעה זו נדחתה. היעקובינים, שחששו מריאקצייה כנגדם, ראו זאת כזריקת עידוד וב-4 בספטמבר הדיחו משורותיהם שניים מהמנהיגים הבולטים של התרמידוריינים, טאליין ופררון. פררון גם הוכה ברחוב יום לאחר הדחתו. אולם, מהלכים אלה היו חריגים במגמה הכללית שנטתה כעת לריאקציה נגד היעקובינים ותומכיהם. התרמידוריינים מיסדו עיתונים ויצרו קבוצות רחוב עממיות של אנשים שסבלו מהטרור ורצו נקמה. כנופיות הרחוב שתמכו בתרמידוריינים והחלו לאיים על היעקובינים והסנקילוטים נקראו "מוסקדינים" (בצרפתית: Muscadins, ובתרגום מילולי "מדיפי ריח מושק). בתמיכת חלק גדול מהציבור, הם הטילו אימה על כל מי שנחשד כפעיל במשטר הטרור וארגנו מספר הפגנות אלימות. לראשונה מאז תחילת המהפכה המילה "יעקוביני" הפכה למילת גנאי וההזדהות כיעקוביני הפכה למסוכנת. בנובמבר, בעקבות מספר מתקפות על יעקובינים ואנשי שלטון הטרור לשעבר, הוועידה הלאומית הוציאה צו לסגירת המועדון היעקוביני.
נוזהת קצב
ביוגרפיה
הוריה היו מסורתיים ופעילים בקהילה היהודית, נמנו עם המעמד הבינוני-גבוה בבגדאד, ועמדו בקשרים חברתיים ומסחריים עם אנשי קהילה הערבית המוסלמית. אביה, דוד דרויש, היה סוחר, הוא נפטר כשנוזהת הייתה בת עשרה חודשים. אמה ג'ורג'יה לבית צ'יטאיית הייתה אז בהיריון עם ילדם השמיני. אחרי פטירתו מכרה האם את נכסי המשפחה ועברה עם שבעת ילדיה לבית מגורים קטן. התינוק מת זמן קצר אחרי הלידה. האם פרנסה את המשפחה, בארוחות המשפחתיות נהגה לשבת בראש השולחן ולקרוא את דברי התפילה. הבת הבכורה, מונירה, סייעה לה בניהול משק הבית עד עלייתה ארצה ב-1945.
הריאקציה התרמידורית
שלטון תרמידור
לצד הרצון בנקמה, הבעיות הכלכליות של הרפובליקה עודדו גם כן את הריאקציה כנגד היעקובינים, שרבים תפסו כגורם לבעיות אלה. השלטון החדש לא הצליח לייצב את הכלכלה ולמנוע את האינפלציה. בדצמבר 1794 בוטלה המערכת של מחירי המקסימום שהייתה אמורה למנוע את עליית מחירי המזון ומוצרי הצריכה. עליית המחירים הוחמרה בעקבות צעד זה ובעקבות ההחלטה להנפיק כמות גדולה של אסינייאטים. בנוסף, החורף של 1794–1795 היה קשה במיוחד והביא לירידה בהיצע של מזון ומוצרי צריכה אחרים. בינואר ופברואר אזרחים רבים מתו מרעב ומחסור. הממשלה עצמה התקשתה לממן את פעילותה והדרך היחידה להתמודד עם הבעיה הייתה הדפסה של אסייאנטים נוספים, צעד שהחמיר את האינפלציה עוד יותר.
נוזהת קצב
ביוגרפיה
בעקבות הפוגרומים של הפרהוד ב-1941 עברה המשפחה לבצרה בדרום המדינה. אמה פתחה מתפרה בביתה וכך פרנסה את המשפחה. הנשים המוסלמיות שהיו מגיעות לסלונה של אמה השפיעו רבות על האופן בו ראתה נוזהת את מעמד האישה הערבית במשפחה ובחברה. זיכרונותיה מסבלן של הנשים המוסלמיות, שלמראית עין היו מאושרות, השפיעו ועיצבו את האופן בו ראתה את מעמד האישה הערבית במשפחה ובחברה: .
הריאקציה התרמידורית
שלטון תרמידור
עד האביב הריאקציה כנגד תומכי השלטון הקודם הפכה לעובדה מוגמרת והוועידה ויתרה על הניסיון למתן אותה. בחודשים ינואר-אפריל הוסרו המגבלות על אנשים שנחשבו בתקופת הטרור לאויבי הרפובליקה - ז'ירונדינים שנשארו בחיים וחיו בינתיים בהיחבא, פדרליסטים שדוכאו בתחילת קיץ 1793 ומהגרים. רבים מהם רצו בנקמה והפכו לתומכי המוסקדינים או הכנופיות הימניות שסבבו באזורי הכפר. במקביל, הוועידה יישמה את מה שסירבה לעשות בחודשים הראשונים לאחר ההפיכה: צירים בולטים שתמכו בשלטון הטרור ושינו את טעמם רק סמוך לנפילת רובספייר, כמו בארר, ביו-וארן וקולו-ד'ארבואה, הודחו מתפקידם. הם הועמדו לדין במרץ 1795.
התקוממויות
בעקבות המחסור פרצו במרץ 1795 מהומות ששיאן ב-1 באפריל, ב"התקוממות ה-12 בז'רמינל". ביום זה עשרות אלפי אזרחים רעבים הסתערו על הוועידה בדרישה ללחם ולכינון מחדש של החוקה של 1793. ההתקוממות הייתה עממית ולא מפלגתית, אך היא הונהגה על ידי גרעין של יעקובינים. היא דוכאה בסיוע של המוסקדינים, אבל הותירה אחריה תחושה של חוסר יציבות שרק הגבירה את הרצון לדכא את שאריות התמיכה במשטר הקודם. מייד לאחר ההתקוממות הנציגים העצורים נשפטו לגלות בגיאנה הצרפתית.
נוזהת קצב
ביוגרפיה
היא למדה בתיכון הממשלתי לבנות בבצרה. עם ביטול המשטר הצבאי בעיראק בסוף 1949 וקבלת ההיתר ליהודים לעלות לישראל, הגיעה המשפחה ארצה באפריל 1951. הם גרו בהתחלה אצל אחותה הבכורה מונירה בירושלים ולאחר מכן עברו להתגורר בגבעת שאול א'. היא למדה מדעי המדינה ומזרח תיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
פעילותה הציבורית
ב-1954 ערכה תוכנית ברדיו קול ישראל לנשים בשפה הערבית שנקראה "פינת האישה" שעסקה בנושאים חברתיים ומשפטיים. היא הרגישה שנוצר קשר הדוק בינה לבין המאזינות והמאזינים ועודדה אותם לפעול למען קידום החברה שבה הם חיים ולגאולתה מדעות קדומות השוררות בה.
הריאקציה התרמידורית
התקוממויות
ניסיון ההתקוממות האחרון של תומכי המונטניארדים והסנקילוטים היה ההתקוממות של ה-20 במאי 1795 (ה-1 לחודש פרריאל לשנה III). כמו ב-12 בז'רמינל, הרקע להקוממות היה מחסור ורעב של עניי פריז, אבל היא לובתה על ידי שאריות תומכי המונטניארדים. המשמר הלאומי ניסה להסיג את הקהל מאזור הוועידה. ז'אן-ברטרן פרו ניסה להעסיק את המפגינים עד להגעת תגבורת, אך הוא נורה מטווח קצר, ראשו נערף והוצב על שיפוד. הקהל שהתפרץ דרש שחרור של אסירים יעקובינים וקרא קריאות בזכות המונטניארדים. הם נדחקו החוצה על ידי כוחות שהוועידה גייסה וביום למחרת התייצבו עם קהל של כ-20,000 תומכים מחוץ לוועידה, אל מול משמר של כ-40,000 חיילים ואזרחים. לבסוף המתקוממים התפזרו מעצמם. אולם, המשמעות האמיתית של ההתקוממות הייתה בכך שהמונטניארדים והסנקילוטים פעלו במהלכה באופן גלוי וברור. לאחר ההתקוממות הוועידה החלה לפעול נגדם באופן נחרץ תוך "העצמה דרמטית של פעולות הנקמה כנגד 'הטרוריסטים'". למעשה, לאחר ההתקוממות קבוצות אלה חוסלו ככוח פוליטי, ולא הייתה להם עוד השפעה במהלך המהפכה.
נוזהת קצב
פעילותה הציבורית
כמו כן, ערכה והגישה בקול ישראל בעברית את התוכנית "אשנב לבת ערב" בנושא מעמד האישה בארצות ערב. במהלך עבודתה ברדיו שונה שמה מנזהת לנוזהת. באותה שנה, התנדבה מטעם התאחדות הסטודנטים והדריכה עולים חדשים, מרביתם יוצאי עיראק, בשכונת קטמון בירושלים. פעילותה הורחבה גם ללימוד השפה העברית את נשות הכפר בבית צפאפא, בבית ספרן בכפר. פעילותה הורחבה ללימוד ערבית ועברית לנשים שלא ידעו קרוא וכתוב. כדי ללמדן היה עליה לקבל את הסכמתם של הגברים בכפר, ולשם כך נפגשה עמם ופירטה בפניהם את מטרת הפעילות ואת חשיבות לימוד השפה הערבית והעברית. על כך כתבה: "התפלאתי על עצמי, מאין לי העוז הזה? נערה שברירית, בת פחות מעשרים, יושבת לבדה בקרב גברים כה רבים, אנשים שניחנו בחוכמת חיים, מכובדים, מנהיגי הכפר. סיפרתי להם שבאתי עם משפחתי מעיראק, שאחותי ג'ולט דרויש מלמדת בבית הספר בכפר, שהיו לנו שכנים ערבים וחיינו איתם ביחסים טובים, אם נערוך מפגשים חברתיים בין נשים ערביות ליהודיות, ייווצר גשר של שכנות טובה ואחווה".
הריאקציה התרמידורית
הטרור הלבן
לאחר ה-12 בז'רמינל, וביתר שאת לאחר ה-1 בפרריאל, הוועידה פעלה באופן החלטי יותר נגד שאריות התמיכה ביעקובינים. פעילים לשעבר במנגנון הטרור נעצרו, רשימות של תומכי היעקובינים הופצו, ונאסר עליהם להחזיק בנשק. המוסקדינים והמשמר הלאומי ארגנו פשיטות על אזורים בפריז שהיו מוקד לפעילות מונטניארדית וערכו חיפושים אחרי נשק. עשרות מונטניארדים נשפטו והוצאו להורג ואלפים נאסרו.
נוזהת קצב
פעילותה בהסתדרות
בדצמבר 1954 כיהנה כמזכירת מדור מועצת הפועלות לנשים ערביות ודרוזיות. יחד עם מזכירת מועצת הפועלות בבה אידלסון הרחיבה את תוכנית הפעילות בקרב נשות המגזר הערבי. בעבודתה זו ניסתה לשבור את המוסכמות המסורתיות באשר לעבודת נשים ולהשכלתן על ידי גיוס דמויות מפתח. היא התחילה לפעול בנצרת, כפר יאסיף ויפו. בפגישתה הראשונה בכפר יאסיף עם הנשים בכפר הן ביקשו לפתוח מועדון חברתי שתהיה בו פעילות תרבותית. בנצרת, בסיוע חבר הכנסת מטעם סיעת הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל, סיף אלדין אל-זועבי ורעייתו אנעם זועבי נערכו מפגשי נשים משכילות לקביעת תוכנית הפעולה. במפגשים אלה הוחלט להקים מועדון נשים בנצרת, אשר נחנך ביוני 1955. עד סוף שנת הפעילות הראשונה נרשמו לזכותה הישגים רבים, ביניהם הוצאה לאור של גיליון בנושא מעמד האישה הערבייה, הקמת חוגים לנשים ערביות, הקמת מרכזים חברתיים והרחבת היקף ההדרכה במעברות.
הריאקציה התרמידורית
הטרור הלבן
בפריז ובעיקר בפרובינציות החלו מתקפות חריפות ומעשי לינץ' כלפי מי שנחשד בשיתוף פעולה עם שלטון הטרור. גל המתקפות שאירע בחודשים אפריל-יוני נודע לאחר מכן בהיסטוריוגרפיה של המהפכה הצרפתית כ"טרור הלבן" (בצרפתית: terreur blanche). על אף שהביטוי יוצר הקבלה עם שלטון הטרור בתקופה של רובספייר, הטרור הלבן לא היה מנגנון רשמי ומאורגן של הוצאות להורג, והתאפיין יותר בהתפרצויות של זעם המוני ומתקפות עממיות המונעות על ידי הרצון בנקמה. יותר מ-80,000 אזרחים הוחזקו בקיץ 1795 במאסר. ב-4 במאי המונים פשטו על בתי הסוהר בליון והרגו למעלה ממאה עצורים. באקס-אן-פרובאנס ובאזור שפך הרון עשרות הוצאו להורג. במרסיי הטבח היה אכזרי במיוחד ומאות מצאו את מותם. סך הכל כ-2,000 אזרחים הוצאו להורג או נרצחו על ידי המונים במהלך 1795.
נוזהת קצב
פעילותה בהסתדרות
שימשה כרכזת ההדרכה לנערות מטעם משרד ראש הממשלה בביקוריהן בכפרים הדרוזיים. עם השנים הורחבה פעילות המדור לנשים ערביות במועצת הפועלות. ההצלחה הובילה להתארגנות באופן עצמאי של נשים ערביות, למשל בכפר טמרה, אום אל-פחם, גוש חלב, יפו.
הריאקציה התרמידורית
הטרור הלבן
תקופה זו של הטרור הלבן היא זו שנתנה לתקופת שלטון תרמידור כולו את השם "ריאקציית תרמידור" - שם שהפך לשגור רק בסוף התקופה התרמידוריינית. עם זאת, השלטון לא תמך או עודד את ההתפרצויות האלימות ואת פעולות הנקמה.
נוזהת קצב
פעילותה בהסתדרות
ב-1959 נבחרה למזכירת מועצת הפועלות וגם כחברת המזכירות המצומצמת עד 1970 ובמהלך שנים אלו התרחב המדור לנשים ערביות והיה למחלקה. בנוסף הייתה גם חברה בוועד הפועל של ההסתדרות.
היפופוטם ננסי
היפופוטם ננסי או היפו ננסי (שם מדעי: Choeropsis liberiensis נקרא גם Hexaprotodon liberiensis; השם העברי התקני: בהמות ננסי) הוא יונק גדול ממשפחת ההיפופוטמיים, אנדמי ליערות ולביצות במערב אפריקה. אוכלוסיית ההיפו הננסי הגדולה ביותר נמצאת בליבריה, ומכאן שמו המדעי הספציפי ("liberiensis"). הוא אחד משני המינים החיים במשפחת ההיפופוטמיים, לצד ההיפופוטם ("בהמות היאור") הגדול ממנו פי כמה. מכונה לעיתים בטעות היפופוטם גמדי אף שהמונח "גמד" מתייחס למין שעבר גמדות איים.
נוזהת קצב
פעילותה בהסתדרות
ב-1964 ייסדה את הביטאון "דבר האישה" בשפה הערבית. ב-1967 במהלך מלחמת ששת הימים יצאה לסדרת פגישות עם נשים ממזרח ירושלים בהן יזמה פגישות בין נשים ממערב העיר למזרח העיר והקמת מרכז מקצועי חברתי. בסוף שנות הששים ובראשית שנות השבעים הנחתה מטעם שירות בתי הסוהר מפגשים עם אסירים ביטחוניים, מפגשים אלה היו חלק מהליך שיקום האסירים. ב-1965, לאחר הבחירה למוסדות ההסתדרות, הובילה את מסגרת מועצת הפועלות וכיהנה בתפקידה ארבע שנים.
הריאקציה התרמידורית
סוף שלטון תרמידור
עבור הצירים המטרה שהתגבשה הייתה לסיים את המהפכה ולהחזיר את היציבות. לשם כך היה צורך בכינון חוקה, אך חוקת 1793 המושעית לא היוותה פתרון מתאים: היא נתפסה כחוקה רדיקלית מידי, שההבטחות הכלולות בה לשוויון חברתי, לייצוג פוליטי של כל שכבות האוכלוסייה ולהבטחת זכות המרד היו מנותקות מהמציאות, ועשויות רק להביא להמשך אי-היציבות, לחזרה של הטרור או לאנרכיה. הקבוצה בעלת הכוח שהתגבשה שאפה, אם כן, לכונן חוקה שמרנית יותר, שתבטיח את היציבות, תאפשר יצירה של מנגנון כנגד התפרצויות אלימות, תמתן את השפעת העם על הממשל ותמנע חזרה של הטרור. לצד זאת הם שאפו לחוקה שתבטא גם את "העקרונות של 1789", כלומר את הדרישה המהפכנית לשוויון, לחירות ולייצוג פוליטי, אך ללא צדה הרדיקלי.
היפופוטם ננסי
ההיפו הננסי מותאם היטב לחיים ביבשה, אך בדומה לקרובו הענק, הוא מימי-למחצה, כלומר מסתמך על קרבה למקור מים על מנת לשמור על לחות עורו ועל קור גופו. התנהגויות מסוימות, כמו הזדווגות והמלטת גורים, עשויות להתרחש במים או ביבשה. ההיפו הננסי הוא בעל חיים מתבודד, פעיל לילה, צמחוני, וניזון משרכים, צמחים דו-פסיגיים, עשבים או פירות שנקרים בדרכו ביער.
נוזהת קצב
פעילות במפלגה ובכנסת
בעקבות לחצים פנים מפלגתיים שמה הוצא מרשימת המועמדים לכנסת. בשנת 1970 התקבלה כחברה הוועדה המרכזת והייתה האישה היחידה בגוף ההכרעה העליון של ההסתדרות. בתפקיד זה ייסדה גוף שריכז את נושא הצרכנות, הקימה מחלקה לטיפול בתלונות הפרט, וועדות לטיפול בצרכנות במגזר הערבי וסניפים מקומיים במסגרת מועצת הפועלים. הייתה ראשת הרשות המרכזית לצרכנות, חברה בוועדות כלכליות משותפות לממשלה ולהסתדרות, וכן בוועדות המשנה שפעלו בחסות הוועדה המרכזת. ב-29 בינואר 1973 יזמה כיו"ר הרשות המרכזית לצרכנות בהסתדרות את שביתת הקונים שמטרתה להחדיר את תודעת הצרכנות לקהל הרחב.
הריאקציה התרמידורית
סוף שלטון תרמידור
רעיונות אלה הם שעמדו במרכזה של החוקה החדשה - החוקה של שנה III - שאושררה בוועידה ב-22 באוגוסט 1795 (5 בפרוקטידור שנת III). החוקה נפתחה בהצהרת הזכויות וחובות האדם והאזרח של 1795, שכללה חלק מהזכויות שכלולות בהצהרה של 1789 ובזו של 1793, אך לא הבטיחה זכויות חברתיות או את זכות המרד, הדגישה את חשיבות הפרדת הרשויות, והוסיפה 9 חובות אזרח לצד הזכויות. החוקה עצמה קבעה תהליך בחירות בשני שלבים. בשלב הראשון כל משלמי המיסים מעל גיל 21 יוכלו להצביע לאקלטורים. החוקה קבעה שאלקטורים יכולים להיות רק בעלי רכוש השווה 100–200 ימי עבודה, ובכך הגבילה את מספר האנשים שיכולים להיבחר לתפקיד אלקטור לכ-3,000. בשלב השני האלקטורים יבחרו את הצירים לרשות המחוקקת. בכל שנה שליש מהצירים ייבחרו מחדש. בנוסף, החוקה קבעה שיהיו שני בתי מחוקקים במקום אחד, דבר שאמור היה להאט את תהליך החקיקה. בבית העליון יישבו רק גברים נשואים או אלמנים בגיל 40 ומעלה. בראש הרשות המבצעת יישבו 5 אנשים, כך שהשלטון לא יוכל להתרכז בידיו של אדם אחד. בנוסף, תהליך שינוי החוקה יהיה קשה ומסובך מאוד וייקח לפחות 9 שנים. החוקה גם הקשתה על קיום אספות ציבוריות, במטרה למנוע את יצירתם של מועדנים כגון אלה שפעלו בשלבים הקודמים של המהפכה. כל האמצעים האלה נועדו לחזק מנגנונים של יציבות והמשכיות.
נוזהת קצב
פעילות במפלגה ובכנסת
בתפקידים אלה שימשה עד שנבחרה לכנסת השמינית ב-1974, אז שובצה במקום ה-34 ברשימת המערך וכיהנה כחברת הכנסת מ-1974 עד 1977. הייתה חברה בוועדת הכספים ובוועדת הכלכלה. כמו כן מונתה לרכזת צוות הכלכלה המפלגתי ונבחרה להנהלת הסיעה בכנסת. בשנים 1975–1978 הייתה חברה בצוות "מעמד האישה בדיני עבודה" בוועדה הממלכתית למעמד האישה.
היפופוטם ננסי
בהיותו נדיר למדי ופעיל לילה, ההיפו הננסי הוא בעל חיים שקשה ללוכדו בבר. עד המאה ה-19 הוא לא היה ידוע מחוץ למערב אפריקה. במאה ה-20 הובאו ההיפו הראשונים לגני חיות. ההיפו מתרבה היטב בשבי, ולכן מרבית המחקר אודותיו נעשה בגני חיות. בבר, לעומת זאת, מצבו של ההיפו פחות טוב: איגוד השימור העולמי (IUCN) מעריך כי בטבע נשארו פחות מ-3,000 פרטים. האיום העיקרי על אוכלוסיות ההיפו הוא אובדן בתי גידול, שכן היערות מבוראים במהירות, ושטחם מוסב לטובת הקמת חוות. איומים משניים יותר מגיעים מצדם של ציידים, טורפים טבעיים ומלחמות האדם.
הריאקציה התרמידורית
סוף שלטון תרמידור
ב-6 בספטמבר אושרה החוקה במשאל עם, על ידי רוב 1,057,000 מתוך 1,100,000 מצביעים. על אף שזהו רוב גדול, הוא מבטא גם את תחושת המיאוס של האזרחים. כ-4 מיליון מצביעים פוטנציאליים לא הצביעו בעד או נגד. כדי להבטיח המשכיות ולמנוע מהמחוקקים העתידיים לשנות את התהליך חברי הוועידה הוסיפו חוק לפיו שני שלישים מהמחוקקים שייבחרו לרשות המחוקקת החדשה יהיו חברי הוועידה הנוכחית. חוק זה התקבל בזעם ואושר ברוב קטן בהרבה (205,498 בעד מול 108,754 מתנגדים).
נוזהת קצב
פעילות במפלגה ובכנסת
פעלה רבות למען קידום המגזר הערבי, רווחת הפרט, מעמד האישה, שילוב יוצאי ארצות ערב בחברה הישראלית. בתפקידה כיו"ר ועדת המשנה לשירותים צרכניים הובילה מאבקים בין היתר בנושא פיקוח מחירים ורישוי עסקים בענפי המזון. בתחום החקיקה הובילה את חוק המזון.
היפופוטם ננסי
מיון ואבולוציה
ההיפו הננסי הוא חבר במשפחת ההיפופוטמיים, שם הוא ממוין תחת הסוג היפו (Choeropsis) ("דמוי חזיר"). בעבר הוא סווג תחת הסוג הקספרוטודון (Hexaprotodon), שמשמעות שמו: שש שיניים קדמיות. אחד מהמינים הקרובים להיפו הננסי הוא ההיפו המלגשי הננסי, שנכחד לאחרונה במונחים גאולוגיים. כפי הנראה, ההיפו המלגשי הננסי דמה בהתנהגותו היבשתית להיפו הגמדי שחי כיום. הוא העדיף את הרמות המיוערות של מדגסקר על פני הנהרות הפתוחים. ההיפו המלגשי הננסי נכחד כפי הנראה באלף השנים האחרונות.
הריאקציה התרמידורית
סוף שלטון תרמידור
הניסיון האחרון של המלוכנים לאיים על השלטון המהפכני התרחש ב-13 בוונדמייר שנת IV (ה-5 באוקטובר 1795). כ-25,000 מורדים התאספו במטרה לאיים על הוועידה ובייחוד למנוע את חוק שני השלישים שאושר מעט פחות מחודש לפני כן. כוחות הצבא עצרו אותם באמצעות ירי תותחים וקרבות רחוב. הקרבות נמשכו כ-6 וחצי שעות ובסופם המורדים המלוכנים הובסו.
הבחירות לרשות המחוקקת החדשה נערכו בין ה-12 ל-21 באוקטובר. ב-27 באוקטובר הוועידה פוזרה, אף שלפי חוק שני השלישים 500 מציריה המשיכו לכהן כצירים בשני בתי המחוקקים החדשים. בנוסף נבחרו חמשת הדירקטורים הראשונים, פול בראס, לזאר קרנו, לואי רבלייר-לפו, אטיין לה טורנור וז'אן-פרנסואה רובל. עם פיזור הוועידה וכינון משטר הדירקטוריון, תקופת שלטון תרמידור הגיעה לסיומה.
רוצחים מלידה
רוצחים מלידה (באנגלית: Natural Born Killers) הוא סרט קולנוע משנת 1994 בבימויו של אוליבר סטון, על פי עלילה שנכתבה במקור על ידי קוונטין טרנטינו. הסרט משלב ז'אנרים רבים כגון אקשן, פשע, דרמה ורומנטיקה.
עלילה
הסרט מתחיל בדיינר שבצד הדרך המדברית. מיקי ומלורי יושבים ומזמינים אוכל. מלורי קמה כדי להחליף את המוזיקה במכונת שירים. היא בוחרת בשיר קצבי ומתחילה לרקוד. בחור שנכנס לדיינר מתחיל לרקוד איתה וכשהוא מגזים מלורי מכה אותו, והמסעדה הקטנה הופכת לחורבות לאחר שמיקי ומלורי רוצחים את כל הנוכחים בה, למעט לקוח אחד שצריך להישאר ולספר לעולם שהם אלו שעשו זאת.
מסצנה זו, חוזר הסרט לעבר, בבית הוריה של מלורי. אביה היה מתעלל בה רגשית ומינית. הסצנה מוצגת כמו קומדיית מצבים (סיטקום), עם צחוק מוקלט, שמושמע תוך כדי ההתעללות.
בהמשך מיקי שעובד כשליח מביא משלוח לביתה של מלורי. כך הם נפגשים לראשונה ומתאהבים. אחרי זמן מסוים הם מחליטים לברוח, הדרך היחידה לעשות זאת היא להרוג את משפחתה של מלורי. כך הם עושים וכך מתחיל מסע ההרג שלהם, בו הם עוברים ממדינה למדינה בדרום מערב ארצות הברית, מדי פעם עוצרים בחנות או מסעדה, שודדים את המקום, ולאחר מכן הורגים את כל הנוכחים ומשאירים אדם אחד שיספר שהם היו שם.
בשלב זה אנחנו מתוודעים למספר דמויות. הבלש ג'ק סקגנטי (טום סייזמור) הוא שוטר שמפתח אובססיה שקשורה בזוג ובתפיסתו. סקגנטי הוא דמות אלימה שאף רוצח זונות שהוא שוכב איתן. אנחנו מכירים גם את ויין גייל (דאוני ג'וניור), כתב צמא פרסום שלא בוחל לדרוך על אנשים ועל עקרונות בשביל רייטינג וסקופ.
הסרט ממשיך בכך שמיקי ומלורי בכבישים, ממשיכים במסע השוד והרצח. בשלב מסוים הם מגיעים למדבר ושם נגמר להם הדלק, והם נאלצים למצוא לעצמם מקום לישון. הם מגיעים לאוהל של אינדיאני זקן שמכניס אותם לביתו ומארח אותם. בשנתו מיקי חולם חלום רע והוא קם בבהלה ויורה באינדיאני הזקן. מלורי מתעוררת והם בורחים משם. כשהם יוצאים החוצה הם מגלים שהם מוקפים בנחשי עכסן שמכישים אותם.
הם לוקחים את המכונית של האינדיאני ונוסעים מהר לבית המרקחת בשביל לקבל את הנסיוב, אך כשהם מגיעים הם מגלים שהנסיוב נגמר. המוכר שמזהה אותם קורא למשטרה ומיקי ומלורי שלאט לאט מאבדים הכרה מנסים לברוח אך המשטרה מספיקה להגיע, ותוך כדי קרב יריות מיקי ומלורי נתפסים ומובלים לכלא.
ויין גייל (דאוני ג'וניור) מצליח להשיג ממנהל הכלא ריאיון עם מיקי בשידור חי מהכלא. מיקי ומלורי כלואים בכלא של המנהל מק'קאלסקי (טומי לי ג'ונס) אשר מצליח להחזיק אותם למרות שהם גורמים לבעיות רבות. בראיון מיקי אומר דברים שגורמים לאסירים בכלא להתחיל מרד כבר בזמן השידור. האסירים משתוללים ובשעת כושר מיקי מצליח להשתלט על החדר בו מצולם הראיון. הוא לוקח את ויין כבן ערובה ומתחיל ללכת לכיוון מלורי. בינתיים סקגנטי בא לבקר את מלורי. בטיפשותו הוא נכנס לתא ומבקש להישאר לבד. הוא מנסה לשכנע את מלורי לשכב עמו אבל מגלה שכל אהבתה היא למיקי. כשמיקי נכנס סקגנטי מפנה את האקדח שלו אליו, מה שנותן למלורי אפשרות להכות אותו בראשו. כך היא ומיקי יוצאים מהכלא ביחד עם ויין שמשנה את עמדתו והופך להיות מבן ערובה לחבר לבריחה. הם יוצאים משם כשמיקי מצמיד לוויין אקדח לראש, ומשאירים את מנהל הכלא כלוא עם כל האסירים המשתוללים.
מיקי, מלורי וויין מצליחים לברוח. הם מגיעים ליער שבו מיקי ומלורי נותנים לוויין את הראיון האחרון שלהם ושלו. אחרי הראיון, להפתעתו של ויין, מיקי ומלורי מחליטים להרוג אותו. הם יורים בו מול מצלמתו שמצלמת כל רגע.
הסרט מסתיים בסצנה בה מיקי ומלורי נוסעים בקראוון כשמיקי נוהג ומלורי מטפלת בשני ילדיהם.
תסריט מקורי ושכתוב
התסריט המקורי נכתב על ידי קוונטין טרנטינו, אך שופץ לאחר מכן על ידי אוליבר סטון, ריצ'רד רוטווסקי ודייוויד וולוס. רוב התסריט נשאר בדיוק כמו שנכתב לפני התיקון, אבל התסריט המשוכתב התמקד במיקי ומלורי, ולא בכתב החדשות ווין גייל (רוברט דאוני ג'וניור). נעשו שינויים באפיון הדמויות: השניים הפכו מזוג נשוי שמחליט לצאת למסע הרג לזוג לא נשוי ודחוי על ידי החברה, שעבר התעללות מצד הוריהם. טרנטינו שלא היה שמח מהשינויים החליט שהוא מתכחש לתסריט וביקש שלא יכללו אותו ברשימת התסריטאים. לבסוף הגיעו הצדדים להסדר, וטרנטינו מקבל קרדיט כמי שהגה את הסיפור ולא כתסריטאי.
צילום ובימוי
בסרט נעשה שימוש בזויות מצלמה רחבות, בפילטרים ובאפקטים מיוחדים. חלק גדול מהסרט נראה כמעין שידור תוכנית טלוויזיה וזאת במכוון, למעשה חלק מהסצינות מהוות סאטירה על תוכניות ששודרו באותו זמן, כמו למשל סצינות רציניות שמצולמות כמו קומדיית מצבים. בסרט משולבות גם פרסומות-מדומות, שנראות כמו פרסומת שהיו באותה תקופה שהסרט יצא.
תגובות לסרט והשפעותיו
למרות שהסרט ניסה למתוח ביקורת חברתית על הצורה שבה התקשורת מתארת פשיעה, נמתחה על האלימות הגרפית בסרט ביקורת, בנוסף לכך שני מבצעי טבח הירי ההמוני בתיכון קולומביין בשנת 1999, אריק האריס ודילן קליבולד, שגרמו למותם של 12 תלמידים ומורה אחד ולפציעתם של 24 אחרים (כאשר בסוף השניים התאבדו) היו מעריצים אדוקים של הסרט ויש האומרים כי הושפעו רבות ממנו.
היפופוטם ננסי
מיון ואבולוציה
הטקסונומיה של הסוג של ההיפו הננסי השתנתה ככל שהבנת בעל החיים התפתחה. סמואל ג'ורג' מורטון קיטלג את המין בהתחלה בתור Hippipotamus minor (מילולית: היפופוטם קטן), אולם מאוחר יותר החליט כי ההיפופוטם וההיפו הננסי שונים מספיק על מנת לסווגם תחת סוגים שונים, ולכן טבע את שם הסוג היפו (Choeropsis). ב-1977, קורינדון הציע כי ההיפו הננסי קרוב להיפופוטמיים הנכחדים שסווגו תחת הסוג הקספרוטודון, שרובם היו אנדמיים ליבשת אסיה. טענה זו הייתה מוסכמת על הכל, עד שז'אן רנו בואסרי פרסם ב-2005 מחקר שהתבסס על בחינה מעמיקה של הפילוגנטיקה של משפחת ההיפופוטמיים, ושעל פיו ההיפו הננסי אינו שייך לסוג הקספרוטודון; במקום זאת, הוא הציע לסווג אותו תחת סוג "עצמאי", וכך הסוג Choeropsis הושב על כנו. מכל מקום, טענה מוסכמת היא שההיפו הננסי הוא המין היחיד בסוגו שחי בימינו, בין אם זה הקספרוטודון ובין אם זה היפו. ככל הנראה ההיפו הוא מין קדום יחסית למשפחתו ובעל מאפיינים שדמו לאנתרקותריום הנכחד.
רוצחים מלידה
תגובות לסרט והשפעותיו
פשע נוסף שבוצע בהקשר לסרט התרחש בקנדה בשנת 2006: אדם בן 23, שהושפע מאוד מהסרט, חבר לבת זוגו בת ה-12 ויחד השניים רצחו את בני משפחתה בביתם, כמו בסצנת הפתיחה של הסרט.
היפופוטם ננסי
תת-המין הניגרי
ההיפו הננסי מתחלק לשני תת-מינים מוכרים: תת-המין הליברי, שהוא זה שידוע בימינו, ותת-המין הניגרי, שחי עד המאה ה-20 וכנראה נכחד. מכאן, ששמו המדעי המלא של ההיפו הננסי שאנו מכירים כיום הוא Choeropsis liberiensis liberiensis, ושמו המדעי של תת-המין הניגרי שנכחד הוא Choeropsis liberiensis heslopi. היפו ננסי ניגרי מעולם לא נחקר או נלכד בטבע. הפרטים שחיים בגני חיות הם כולם מתת-המין הליברי, והוא גם היחיד מבין שני תת-המינים שנחקר.
ההיפו הננסי הניגרי היה נפוץ בדלתה של הנהר ניז'ר, ובמיוחד ליד העיר פורט הארקורט. הדיווח האחרון אודותיו נעוץ בשנות ה-40 של המאה ה-20, ונראה שמאז נכחד. תת-המין הניגרי חי במרחק של למעלה מ-1,800 קילומטרים ואזור מדברי שמפריד בין יערות מערב אפריקה. תת-המין הניגרי נקרא על שם איי. אר. פי הסלופ (I. R. P. Heslop), שטען בשנת 1945 כי ירה בהיפו ננסי באזור הדלתה של הנהר ניז'ר, ואסף מספר גולגולות. הוא העריך כי רק כ-30 פרטים חיו באותו אזור.