cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בליינד למון ג'פרסון
קורות חייו
ג'פרסון נולד עיוור בחווה חקלאית טקסס, בה היו הוריו אריסים. בראשית שנות העשרה של המאה ה-20 החל נודד עם גיטרה באזור דאלאס, תוך שהוא מנגן בקרנות רחוב ולפני מספרות. קולו המיוחד, הגבוה מאוד, וסגנון הליווי העצמי הייחודי שלו בגיטרה (פינגר סטייל) בו אגודל יד ימין מפיק באס קצבי ומשתנה, בעוד יתר האצבעות פורטות אקורדים ומלודיה, משכו תשומת לב. בדאלאס פגש בזמרים לדבלי, לייטנינג הופקינס וטי-בון ווקר, שתמורת שיעורי גיטרה שימש לו כנער-נחייה. מרכזיותה של הגיטרה ושילוב הנגינה עם השירה יצרו את הסגנון שנקרא מאוחר יותר "טקסס בלוז". בינואר 1926 עבר לשיקגו ושם הקליט בחברת פרמאונט רקורדס. תקליטו הראשון כלל שני שירי גוספל ("I Want to be like Jesus in my Heart" ו-"All I Want is that Pure Religion") תחת השם דיקן אל. ג'יי. בייטס (Deacon L. J. Bates). התקליט הבא, ממרץ אותה שנה היה כבר תקליט בלוז שכלל את השירים "Booster Blues" ו-"Dry Southern Blues" והפך ללהיט. עד הקלטה זו הייתה מוזיקת הבלוז נחלתן של זמרות כמא רייני, שרה מרטין, ביג מאמא ת'ורנטון ובסי סמית וזמרים-גברים לא זכו להצלחה (גם קולו של ג'פרסון לא היה קול גברי).
השיר "Match Box Blues"
שירו "Match Box Blues" הוא בלוז 12 תיבות שהוקלט ב-1927. בשנת 1955 ביסס קארל פרקינס על לחן זה שיר רוקבילי והקליט אותו מבלי לתת מזכה (קרדיט) לג'פרסון. ב-1961 החלה להקת הביטלס בראשות ג'ון לנון ופיט בסט לנגן גרסת כיסוי לשיר זה בהופעותיה בהמבורג. השיר נבחר על ידי היכל התהילה של הרוק אנד רול לאחד מ-500 השירים שהשפיעו על הרוק אנד רול.
דרגון בול Z: קרב האלים
דרגון בול Z: קרב האלים (באנגלית: Dragon Ball Z: Battle of Gods, ביפנית: Doragon Bōru Zetto: Kami to Kami ,ドラゴンボールZ 神と神) הוא סרט אמנויות לחימה יפני מסוגת האנימה. את הסרט ביים מסהירו הוסודה. היה זה הסרט הארבעה עשר המבוסס על הסדרה "דרגון בול Z", והסרט הראשון אי פעם שנחשב כחלק מהקאנון של יקום דרגון בול, היות שאקירה טוריאמה בעצמו היה מעורב ביצירת הסרט.
הסרט יצא לאור בבתי הקולנוע היפניים ב-30 במרץ 2013, ולאחר מכן עשתה גרסה אנגלית את דרכה אל בתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-7 באוקטובר 2014. לאור הצלחתו, עלילת הסרט גם עובדה ל-14 הפרקים הראשונים של האנימה דרגון בול סופר, וגם לסדרת מאנגה חדשה, גם היא תחת השם "דרגון בול סופר".
עלילה
הסרט מתחיל בכוכב מרוחק, עליו נמצא אל ההרס בירוס, ומשרתו, מלאך בשם וויס. בירוס התעורר בזה הרגע מתרדמה ממושכת ומתבשר מפי וויס כי פריזה, עד כה בן התמותה החזק ביותר ביקום כולו, הובס בידי סאיאני מסתורי. בירוס נזכר ש39 שנים קודם לכן, דג מדבר ניבא לו שיום יבוא וישות עוצמתית וחזקה בשם "האל הסופר סאיאני" תתמודד מול בירוס ותציג כוח השווה לאלים עצמם. בירוס, שחושב שיש קשר בין הנבואה לבין הלוחם הסאיאני המסתורי, יוצא לחפש אחרי הלוחם, והחיפוש מביא אותו לכוכב של המלך קאיו, שם סון גוקו מתאמן באותו הזמן. לאחר היכרות קצרה סון גוקו מחליט לאתגר את בירוס לקרב ידידותי אך אף על פי שבקרב זה הוא הגיע לקצה גבול היכולת שלו - סופר סאיין 3 - גוקו לא מצליח אפילו לגעת בבירוס. בירוס בסופו של דבר מביס אותו עם שתי מכות פשוטות, ומסיק כי גוקו איננו "האל הסופר סאיאני" המדובר אף על פי שהביס את פריזה. בירוס ממשיך לכדור הארץ, שם נודע לו כי במקום זה נמצאים אחרוני הסאיאנים, בתקווה שאולי שם ימצא את מה שהוא מחפש.
בירוס ווויס מגיעים לכדור הארץ, שם הוא נתקל במסיבת יום ההולדת של בורמה שבה משתתפת כל החבורה (פרט לגוקו). וג'יטה, שמכיר את בירוס, עושה ככל שביכולתו ואף משפיל את עצמו במטרה לגרום לבירוס להיות שבע רצון (ובכך לא ישמיד את כדור הארץ). החבורה של הקיסר פילאף משתוללת במסיבה, לאחר שהפכו לילדים קטנים בגלל משאלה משנרון שהשתבשה, והם מחפשים שוב את כדורי הדרגון בול, במהלך המהומה וידל נפגעת וכשדנדה הנאמקי מרפא אותה הוא מגלה שהיא בהריון לגוהאן. על פניו נראה שכל המסיבה הולכת כשורה (במיוחד לאור העובדה שבירוס נהנה במיוחד מהאוכל) עד שבירוס מגיע למאג'ין בו השמן ומבקש ממנו את אחד הממתקים שהוא זלל כרגע. לאחר שמאג'ין בו מסרב ומתעצבן על בירוס (בגלל אופיו הילדותי) בירוס מתרגז ומחליט להשמיד את כדור הארץ.
מאג'ין בו השמן, אנדרואיד 18, טיאן ופיקורו מנסים להילחם בבירוס אבל כולם מובסים ללא מאמץ על ידי בירוס. גם גוהאן וכוחותיו המיסטיים לא יכולים לו, גם וג'יטה בדרגת סופר סאיין 2, וגם גוטנקס סופר סאיין מובסים בקלי קלות. למרות זאת, בורמה באותו זמן מתעצבנת וצורחת על בירוס והוא בתגובה מכה אותה ומפיל אותה לרצפה. הדבר מצית זעם נסתר אצל וג'יטה שמסתער על בירוס, העוצמה שהוא הפגין הייתה כל כך גדולה שבירוס זז ממקומו (בניגוד לגוקו שלא הצליח להזיז לו), אבל בסופו של דבר וג'יטה מובס וכמעט נהרג אך ניצל הודות לגוקו שמשתגר למקום.
החבורה מזמנת את הדרקון שנרון בעזרת כדורי הדרגון בול וגוקו שואל את שנרון על "האל הסופר סאיאני". שנרון מספר כי האל הסופר סאיאני הייתה ישות שהופיעה פעם אחת על כוכב וג'יטה כדי להשמיד את הסאיאנים הרעים, אבל נכשל כיוון שהכוח היה זמין לו לזמן מוגבל. שנרון אומר לגוקו שאם יאסוף סביבו עוד חמישה סאיאנים טהורי לב, יוכל גוקו לקבל את כוחותיו של האל הסופר סאיאני. גוקו משתמש בגוהאן, גוטן, טראנקס, וג'יטה, ווידל - שנמצאת בהריון ועל כן יש בבטנה עובר שהוא רבע סאיאני, ומקבל את כוחותיו העצומים של האל הסופר סאיאני ובכך הופך ל "סופר סאיין גוד": טרנספורמציה חדשה וחזקה פי עשרות מונים מסופר סאיין 3.
בעזרת הכוחות החדשים שלו גוקו יוצא להילחם בבירוס ונלחם נגדו בשוויון כאשר לאף אחד מהצדדים אין יתרון משמעותי. הקרב חוצה יבשות וימים ומגיע אף לחלל.
בירוס בסופו של דבר מחליט לא להשמיד את העולם (במיוחד הודות לאוכל הטעים שמצא בכדור הארץ) ונפרד משלום מגוקו וחבריו, שחוזרים לחגוג לבורמה. בירוס מגלה לוויס שהוא השתמש ב-70% מהכוח שלו נגד גוקו.
הפקה והפצה
הסרט היה הראשון מסרטי דרגון בול שהופק לא רק על ידי טואי, אלא גם בשיתוף פעולה מלא עם אקירה טוריאמה, הכותב המקורי של הסדרה, ועל כן קל למקם את עלילת הסרט על ציר הזמן של יקום דרגון בול. העלילה מתרחשת בין פרק 517 לפרק 518 של המאנגה, במהלך השנים שעברו מתבוסתו של קיד בו (מאג'ין בו הרשע) ועד לטורניר אמנויות הלחימה ה-28 שבו גוקו פוגש את אוב. על פי עלילת דרגון בול סופר, האירועים המתוארים בסרט מתרחשים בדיוק שישה חודשים לאחר תבוסתו של קיד בו.
הסרט הוכרז לראשונה כבר ב-2012 כאשר מגזין המאנגה Weekly Shōnen Jump הכריז כי ב-14 ביולי תחכה לקוראים "הפתעה". באותו היום הופיע באתר תמונתו של הדרקון שנרון ופרטים לגבי הפקתו של הסרט החדש: צוות ההפקה, המדבבים, וחברות שהיו מעורבות בהפקת הסרט. אקירה טוריאמה הכריז במגזין שזו הפעם הראשונה שהוא מעורב בהפקה של סרט מזכיון דרגון בול מתחילתו ועד סופו, ובהכרזה שהגיעה מפי טואי הוצהר כי הם מוכנים להוציא פרק חדש בהיסטוריה של יקום דרגון בול, שיספר את כל מה שהתרחש בין Z לבין GT (אף על פי ש-GT לא נחשב כחלק מהקאנון). בגליונות נוספים של המגזין נוספו פרטים על הצורה "סופר סאיין גוד" ועל יריבו של גוקו, בירוס, שעיצובו הושפע מאלים שונים דמויי חתול מהמיתולוגיה המצרית.
הסרט היה לסרט היפני הראשון אי פעם שהוצג בבתי קולנוע IMAX בתלת מימד, וזכה לשחרורים בDVD ובבלו ריי מיד לאחר יציאתו. הסטודיו האמריקני Funimation, שהפיק את הדיבוב האנגלי עבור האנימות והסרטים המוקדמים יותר, קנה את הזכויות על יצירת הדיבוב האנגלי לסרט והפיץ אותו בבתי הקולנוע בארצות הברית ביחד עם אולפני פוקס המאה ה-20.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ביותר באופן כללי גם ביפן וגם מחוץ ליפן. אחוז הביקורות החיוביות שניתן לסרט באתר Rotten Tomatoes עומד על 88%.
לאור הצלחת הסרט, יצא בעקבותיו סרט המשך, דרגון בול Z: תחייתו של פריזה שמהווה גם המשך עלילתי ישיר, ושני הסרטים האלו עובדו בשלב יותר מאוחר כפרקים בסדרת האנימה דרגון בול סופר.
רמון גרוסו
רמון מורנו גרוסו (בספרדית: Ramón Moreno Grosso; 8 בדצמבר 1943 - 13 בפברואר 2002) היה כדורגלן ומאמן ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
גרוסו שיחק לאורך כל הקריירה המקצועית בריאל מדריד, למעט חצי עונת השאלה במדי היריבה העירונית אתלטיקו. הוא שיחק 12 עונות במדי ריאל מדריד, זכה עמה בגביע אירופה לאלופות השישי בתולדות המועדון, וכן בשבע אליפויות ספרד ושלושה גביעים.
לאחר פרישתו נותר גרוסו בתפקידים מקצועיים שונים במערכת, בהם מאמן ריאל מדריד קסטיליה ועוזר מאמן הקבוצה הבוגרת. הוא נפטר בגיל 58 ממחלת הסרטן.
קריירה מקצועית
גרוסו הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד ב-1959, כשהיה בן 15. בעונת החל את הקריירה המקצועית בקבוצת פלוס אולטרה, קבוצת הבת של ריאל מדריד, ששיחקה בטרסרה דיוויסיון (בזמנו הייתה הליגה השלישית, כיום הרביעית בהיררכיה). בחצי העונה הראשונה בקבוצה הפגין גרוסו יכולת גבוהה וממוצעי כיבוש מרשימים, עם 13 שערי ליגה ב-15 הופעות.
בינואר 1964, לאחר חצי עונה בליגה השלישית, הושאל גרוסו ליריבה העירונית של ריאל, אתלטיקו מדריד, ששיחקה בליגה הבכירה. בהופעת הבכורה שלו בקבוצה, שנערכה ב-12 בינואר, כבש גרוסו את השער שהשלים את המהפך של אתלטיקו בניצחון 2-1 על ריאל מורסיה. עד לסיום העונה החמיץ גרוסו ארבעה משחקי ליגה בלבד, ובסך הכול כבש שלושה שערי ליגה ב-12 הופעות ותרם להיחלצותה של אתלטיקו מקרבות התחתית. עם סיום משחקי הליגה חזר גרוסו מהשאלה אל הקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד, והספיק לערוך שש הופעות במסגרת הגביע הספרדי, בהן כבש שלושה שערים, כולל בהפסד לאתלטיקו שסיים את דרכה של ריאל בטורניר.
בעונת, תחת המאמן מיגל מוניוס, היה גרוסו לשחקן ההתקפה המוביל של הקבוצה. כבר בעונתו המלאה הראשונה בקבוצה קבע גרוסו שיא קריירה אישי של 17 שערי ליגה, והיה למלך השערים של הקבוצה, שהתהדרה בשחקני התקפה בכירים כמו פרנץ פושקש, אמנסיו אמארו ופרנסיסקו חנטו. באותה עונה זכה גרוסו עם קבוצתו באליפות ספרד בפער ארבע נקודות מהיריבה העירונית אתלטיקו.
בעונת שמר גרוסו על תואר מלך השערים של הקבוצה בליגה. ריאל הפסידה את האליפות אך זכתה בפעם השישית בתולדותיה בגביע אירופה לאלופות. גרוסו עלה בהרכב קבוצתו למשחק הגמר מול פרטיזן בלגרד. בדקה השבעים בישל גרוסו בכדור עומק מדויק את שער השוויון של אמנסיו, בדרך לניצחון 2-1 ולזכייה בתואר. בעונת היה קרוב גרוסו לזכייה בתואר אירופי נוסף עם קבוצתו, שהעפילה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע. גרוסו פתח בהרכב בצמד משחקי הגמר מול צ'לסי, שהסתיימו בהפסד 3-2 בסיכום שני המפגשים.
גרוסו שיחק בקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד במשך 12 עונות. הוא היה ידוע בחריצותו ותרומתו הרבה לקבוצה, שאף זיכתה אותו בכינוי אובררו (בספרדית: Obrero, העובד). גרוסו פרש ממשחק פעיל בסיום עונת, בגיל 32, לאחר שזכה עם קבוצתו בשבע אליפויות, שלושה גביעים וגביע אירופה לאלופות. לזכותו 265 הופעות ליגה במדי ריאל, בהן הוא כבש 54 שערים.
לאחר פרישתו נותר גרוסו בצוות המקצועי של הקבוצה, תחילה כמאמן במחלקות הנוער של המועדון. הוא התמנה למאמן ריאל מדריד קסטיליה בחציה השני של עונת בליגת המשנה. בהמשך רשם הופעות בודדות כמאמן זמני הן בקבוצת המילואים והן בקבוצה הבוגרת, והיה בין היתר גם עוזר המאמן של הקבוצה הבוגרת של המועדון.
גרוסו הלך לעולמו ב-13 בפברואר 2002, בגיל 58, לאחר מאבק ארוך במחלת הסרטן. הוא הותיר אחריו אישה וחמישה ילדים. הגדולה שבהן, מריה אנג'לה, נישאה לשחקנה של ריאל מדריד לשעבר, פרנסיסקו יורנטה, אחיינו של פרנסיסקו חנטו, שותפו של גרוסו לחוליית ההתקפה בתחילת הקריירה.
נבחרת ספרד
גרוסו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ב-1 בפברואר 1967, במשחק החוץ מול באצטדיון עלי סמי ין. הוא עלה בהרכב של המאמן דומנק בלמניה במשחק במסגרת מוקדמות יורו 1968, שהסתיים בשוויון 0-0. ארבעה חודשים אחר כך, ב-31 במאי של אותה השנה, כבש גרוסו בהופעתו השלישית את שערו היחיד במדי ספרד, בניצחון 2-0 על טורקיה במשחק השני בין השתיים במסגרת מוקדמות היורו. גרוסו פתח בהרכב בצמד המשחקים מול שסיים את דרכה של ספרד במוקדמות היורו בשלב רבע הגמר.
בשנה שחלפה מאז ההדחה, הובילו את הנבחרת הספרדית מספר מאמנים עד למינויו של לאסלו קובאלה לתפקיד מאמן הנבחרת הקבוע ב-1969. המינוי סימן את שלהי הקריירה הבינלאומית הקצרה של גרוסו. תחת המאמן החדש, ערך גרוסו רק שתי הופעות כמחליף ב-1970, ולא שותף עוד במשחקי הנבחרת. בסך הכול ערך גרוסו 14 הופעות בינלאומיות, בהן כבש שער אחד.
קאטיה
קאטיה סילנה טישיירה דה סילבה (בפורטוגזית: Kátia Cilene Teixeira da Silva; נולדה ב-18 בפברואר 1977) היא כדורגלנית ברזילאית המשחקת כחלוצה. קאטיה, שידועה בדרך כלל רק בשמה הפרטי, שיחקה בארבע גביעי עולם ושתי אולימפיאדות במדיה של נבחרת ברזיל.
חייה
קאטיה נולדה בפברואר 1977 בריו דה ז'ניירו, וכבר בילדותה בלטה כספורטאית מצטיינת במקצועות הכדורגל וקרב השבע. ב-1995 היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ברזיל, ובקיץ של אותה שנה אף לקחה חלק בטורניר הבינלאומי הראשון שלה - גביע העולם שנערך בשוודיה. בטורניר עצמו לא הצליחו הברזילאיות לעבור את שלב הבתים, לאחר שסיימו עם 3 נקודות בלבד, ואילו קאטיה לא זכתה לשחק בו כלל. שנה לאחר מכן, נערך בפעם הראשונה טורניר הכדורגל האולימפי לנשים, וקאטיה נבחרה לסגל הברזילאי. היא כבשה שער אחד נגד יפן בשלב הבתים, אך הברזילאיות פספסו את המדליות וסיימו במקום הרביעי.
לגביע העולם שנערך בארצות הברית ב-1999, כבר הגיעה קאטיה כשחקנית ההרכב הראשון. את שלב הבתים של הטורניר סיימה ברזיל במקום הראשון, כשבמהלכו היא כבשה שני שערים. ברבע הגמר ניצחו הברזילאיות 3-4 את ניגריה, משער זהב של סיסי בדקה ה-104, אך בחצי הגמר הן נוצחו 2-0 על ידי ארצות הברית, שבסופו של דבר גם זכתה בתואר.
שנה אחר כך, סיימה ברזיל שוב במקום הרביעי בטורניר הכדורגל האולימפי, בדיוק כמו באטלנטה 1996. בנוסף, השתתפה הנבחרת באותה שנה כאורחת בגביע הזהב של CONCACAF, והגיעה למקום השני. קאטיה, שכבשה שישה שערים במשחק שלב הבתים נגד טרינידד וטובגו, סיימה כמלכת השערים של הטורניר עם שמונה כיבושים.
בשנת 2001, הוקמה ליגת ה-WUSA, שהייתה לליגת כדורגל הנשים המקצוענית הראשונה בארצות הברית. קאטיה הצטרפה לקבוצת ביי אריאה סייבר'רייס ביחד עם חברותיה לנבחרת, סיסי ופרטיניה, וכבר בעונה הראשונה זכתה עם הקבוצה באליפות. עונה לאחר מכן היא סיימה כמלכת השערים של הליגה, אחרי שכבשה 15 שערים במהלכה. היא שיחקה בקבוצה במשך כל שלוש העונות שבהן הייתה קיימת הליגה, ולאחר מכן עברה לליגה הספרדית.
לקראת סוף 2003, התקיים הגביע העולמי בארצות הברית, וקאטיה זומנה לסגל הנבחרת שנשלח לטורניר. היא השתתפה בכל ארבעת משחקי הנבחרת, כבשה ארבעה שערים ובסוף הטורניר אף זכתה בפרס נעל הארד. הנבחרת הברזילאית, לעומת זאת, לא חוותה טורניר מוצלח והודחה ברבע הגמר לאחר הפסד 2-1 לנבחרת שוודיה.
בשנת 2006 חתמה קאטיה באולימפיק ליון מהליגה הצרפתית, וכבר בעונתה הראשונה היא זכתה באליפות. היא זכתה עם ליון בשלוש אליפויות נוספות בשלוש העונות הבאות, וב-2009 היא אף הייתה לכדורגלנית הזרה הראשונה שזוכה בתואר מלכת השערים של הליגה הצרפתית, לאחר שכבשה 27 שערים. בארבע עונותיה בליון, כבשה קאטיה 85 שערים בכל המסגרות וזכתה בארבע אליפויות וגביע מדינה אחד.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו ביולי 2007 בריו דה ז'ניירו, גברה ברזיל בגמר על הנבחרת הצעירה של ארצות הברית, בעוד קאטיה זכתה לכבוש שני שערים במהלך שלב הבתים. מספר חודשים אחר כך, הגיעה ברזיל כאחת הפייבוריטיות לזכייה בטורניר הגביע העולמי שנערך בסין. לאחר מספר הופעות מצוינות של הברזילאיות לאורך כל הטורניר, הן פגשו בגמר את האלופה המכהנת, נבחרת גרמניה והפסידו 2-0. בטורניר זה שימשה קאטיה בעיקר כשחקנית ספסל, ועלתה כמחליפה בשני משחקים בלבד. היה זה הטורניר הבינלאומי הגדול האחרון בקריירה שלה.
לאחר ארבע עונות בליון, עברה קאטיה ליריבה המקומית - פריז סן-ז'רמן, שם שיחקה במשך עונה אחת. לאחר מכן היא עברה לזורקי קרסנוגורסק מהליגה הרוסית, ובה שיחקה שנתיים. ב-2013 היא בילתה עונה אחת בדמאלסוונסקאן השוודית, ושנה אחר כך החליטה לחזור לליגה הברזילאית, אותה עזבה 13 שנים לפני כן.
יחסי מלאווי–ספרד
יחסי מלאווי–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מלאווי לבין ממלכת ספרד.
היסטוריה
היחסים שבין רפובליקת מלאווי לבין ממלכת ספרד תוארו על ידי משרד החוץ הספרדי כיחסים מצוינים. מספר פגישות בין מנהיגי המדינות התקיימו בפורומים שונים. אין סכסוכים ובעיות שונות בין הרשויות של שתי המדינות.
הסחר שבין שתי המדינות חווה צמיחה בעשור השני של המאה העשרים ואחת, מלבד הסחר, ספרד תורמת כספים למלאווי דרך קרן הפיתוח של האיחוד האירופי (ספרד היא התורמת החמישית בגודלה באירופה לקרן זו). בספטמבר 2014 שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות בנושא אנרגיה מתחדשת, חקלאות, הגנה מאסונות טבע, מניעת זיהומים במזון ותיירות.
חירארדוט
חירארדוט (בספרדית: Girardot) היא עיר בקולומביה, השנייה בחשיבותה במחוז קונדינמרקה. העיר היא בירת הנפה אלטו מגדלנה. היא נמצאת במרכז המדינה, בגובה של 289 מטר, על הגדה המזרחית של ריו מגדלנה (החלק העילי שלו) סמוך לשפכי הנהרות ריו בוגוטה, ריו סומאפאס וקואייו. נמצאת במרחק של 132 ק"מ דרומית-מערבית מעיר הבירה בוגוטה. אקלימה הטרופי עם טמפרטורה ממוצעת של C° 28.3 וטמפרטורה מרבית של C° 38, השונה מאוד מזה של הבירה, ושפע אתרי הנופש והתיירות שלה, מושכים אליה מבקרים רבים. חירארדוט מתאפיינת גם בכלכלה מבוזרת ואוטונומית. בעיר מוסדות אקדמיים ואולפני טלוויזיה וקולנוע. אוכלוסיית העיר מונה 96,203 תושבים (2008).
האזור המטרופוליטני חירארדוט כולו מונה כ-450,000 תושבים. העיר מכונה גם "עיר עצי השיטה" Ciudad de las acacias מפני שעצים אלה גדלים בצורה פראית בסביבה והם מיוצגים בשפע ברחובות היישוב.
היסטוריה
האזור יושב בתקופה הטרום-קולומביאנית על ידי שבטים אינדיאנים של ה"פאנצ'ס", ממשפחת הקריבים, שייטים טובים על נהרות הסביבה. במאה ה-16 שטח הייתה העיר הנוכחית חלק מהאדמות שהוענקו לאיש הצבא הספרדי (יליד קורדובה) מרטין יאנייס טאפור שהיה "השופט המלכותי" (justicia mayor) של טוקאימה.
במאות ה-18 וה-19 באזור שבין הגשרים הנוכחיים אוספינה פרס ופרוקאריל נמצא מאחז של סירות קאנו – פוארטו דה לאס קנואס או הנמל הקטן של פסטור מונטרו, רועה הצאן בעל הקאנו שהעביר נוסעים בין גדות הנהר. היישוב נקרא מאוחר יותר צ'יבאטרה, בגלל גידול העזים (צ'יבו - בספרדית = "גדי"). במקביל גידלו שם טבק ותירס. אחר כך בשנת 1844 הוקמה שם כנסייה. (ועברו שם בסירה את הנהר ריו מגדלנה בדרך אל הדרום-מערב ומרכז המדינה.
העיר הוקמה ב-9 באוקטובר 1852 כגזרה פארוכיאלית (כנסייתית) וקיבלה את השם לזכרו של הקולונל הגיבור אטנאסיו חירארדוט, מעוזריו של סימון בוליבאר. מייסדי העיר נחשבים רמון בואנו וחוזה טריאנה, שתרמו את האדמות הראשונות עליה נבנתה. העיר התפתחה מסביב לככר סאן מיגל בה נמצאת הכנסייה בעלת אותו השם. לפיתוח העיר תרמו בשנות ה-1880 מגדלי הטבק ובדצמבר 1883 חנוכת מסילת הברזל בין המקום ובין בוגוטה. בשלהי המאה ה-19 קמו פה מחסני סחורות והתפתח הנמל על גדת ריו מגדלנה.
באותה תקופה הוקמו בתי המלון הראשונים - למשל "ססינרוס" בשנת 1884. בשנת 1886 היישוב מנה 2.163 תושבים. עקב מלחמת אלף הימים הגיעו והתיישבו במקום הרבה פליטים ליברלים מהנפות המזרחית והדרומית של מחוז טולימה.
בתום אותה מלחמת אזרחים העיר ידעה תנופה בעבודות הבנייה - נבנו שדרות, צמח המסחר וקמו שכונות חדשות. בשנת 1903 חירארדוט הפכה לבירת נפה (פרובינציה) שכללה את המוניקיפיה: חירארדוט, גואיקיל, חרוסלם, נארניו, נילו וטוקאימה.
מיקומה האסטרטגי של חירארדוט הפך אותה לאחת מערי הנמל החשובות על נהר ריו מגדלנה ולנמל הכי חשובה בפנים המדינה, דרכה עברו כל הסחורות שיצאו ונכנסו לבירה בוגוטה. חירארדוט הפכה לנמל הכי חשוב ליצוא הקפה הקולומביאני לחו"ל והתרכזו בה מרבית בתי החרושת לקפה.
ב-1906 התחיל לפעול שוק הבקר וב-1911 בתי חרושת הראשונים לקפה. בהמשך פותחו דרכי תחבורה יעילים יותר כמו הגשר הראשון מעל ריו מגדלנה בשנת 1889 והכביש לבוגוטה בשנת 1933. גם היישוב פלאנדס שמעבר לנהר הפך בנסיבות אלה בשנת 1912 למוניקיפיום עצמאי.
לעיר יש תאורה חשמלית החל משנת 1906. באותה תקופה הוקם בה בית החולים סאן רפאל ובשנת 1917 נוסדו בעיר "מעבדות אסוקבר", אלד מהמפעלים הראשונים לתרופות בקולומביה.
בשנים 1940–1950 נבנו ככר השוק, המלון "טוקארמה", ככר הירידים, פותחו מערכת אספקת המים ורוצפו רוב הרחובות. עם הירידה בחשיבות התחבורה על הנהר והתפתחות מסילות הברזל, המשיכה חירארדוט להיות נקודה אסטרטגית בקשרים בין הבירה ושאר המדינה. נבנו תחילה מסילות ברזל בין חירארדוט ובין פקאטטיבה ומאוחר יותר עד לבוגוטה. אחר כך נוצר קשר בין מסלול זה ורכבת האוקיינוס השקט (ה"פאציפית").
חירארדוט ופלאנדס (עם שדה התעופה "סלבדור וילה") שיחקו תפקיד חשוב גם בתולדות התעופה הקולומביאנית. ב-19 באוקטובר 1920 הלמוט ואן קרון ביצע פה את הטיסה הראשונה של התעופה הקולומביאנית בין בראנקייה ובין חירארדוט. החל מ 23 ביולי 1929 הופעלו הטיסות הסדירות בין בוגוטה ובין חירארדוט.
בעשורים האחרונים החיים הכלכליים של העיר פנו לכיוון התפתחות ענף התיירות והוקמו תשתיות מתאימות למלונאות ונופש בתוך העיר ומסביב לה.
כלכלה
כלכלת העיר מתמקדת בתיירות. בנוסף קיימת תעשיית מזון - בעיקר של שמנים (על בסיס תירס, סורגום, שומשום), של מוצרי דגנים, קפה ותעשיית בשר בעיקר של בשר בקר. כמו כן קיימים בתי חרושת למוצרי כותנה וליצור גבס.
העיר היא מרכז מסחר אזורי חשוב. ככר השוק La Plaza de Mercado שתוכננה על ידי האדריכל לאופולדו ריכטר, הוכרזה "מורשת לאומית". אזורי מסחר אחרים נמצאים בעורק המסחר camellón del comercio ובסמוך למוסדות הממשלתיים שבפארק בוליבר.
חינוך
פרט למכללות חשובות - פרטיות וציבוריות, בעיר נמצאות ארבע אוניברסיטאות: אוניברסיטת קונדינמרקה, האוניברסיטה הפתוחה UNAD, האוניברסיטאות הפרטיות - "פילוטו" ו"מינוטו דה דיוס". קיים בנוסף סניף של האוניברסיטה הקואופרטיבית של קולומביה.
אקלים
האקלים בחירארדוט הוא לרוב יבש עם תקופות של גשמיםים בחדשים אפריל, מאי, ספטמבר ואוקטובר. חירארדוט מתאפיינת בטמפרטורות גבוהות ובאקלים טרופי. הטמפרטורה הממוצעת היא 28 מעלות צלזיוס, עם עליות החום עד 35 מעלות צלזיוס בעונות החמות. הטמפרטורה המינימלית הממוצעת היא 20 מעלות צלזיוס. הרוח גורמת להקלה בחום ב 1 -2 מעלות. טמפרטורת המים היא בדרך כלל בין 15–20 מעלות צלזיוס.
האזור המטרופוליטני
בפועל קיים אזור מטרופוליטני בעל אוכלוסייה משוערת של כ-318,223 תושבים - לפי נתוני DANE לגבי שנת 2009. בתוכו ישנה יחידה דו - עירונית הכוללת את המוניקיפיה פלאנדס (Flandes) וריקאורט (Ricaurte). לפי התוכניות בעתיד יצטרף אליה גם המוניקיפיום אספינאל (Espinal). שם נמצא שדה התעופה סנטיאגו וילה המשרת את העיר חירארדוט. מתאפיינת במרכזי ספא ואזורי מגורים מפוארים.
בנוסף קיים אזור מטרופוליטני משני הכולל פרברים נוספים - המוניקיפיה אספינאל, אגואה דה דיוס, טוקאימה, נילו, סוארס וקואייו. עתידות להצטרף אליהם גם היישובים העירוניים מלגר, כרמן דה אפיקאלא ונאריניו.
האוכלוסייה. ההרכב הדתי
רוב התושבים הם קתולים. קיימות קבוצות קטנות נאו-פרוטסטנטיות – אוונגליסטים ואדוונטיסטים. העיר היא מרכז הדיוקסה של חירארדוט שנוצרה בשנת 1956.
טיסקניאר
טיסקניאר (בהונגרית: Tiszakanyár) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בטיסקניאר מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,547 ובשנת 2020 רק 1,456 תושבים.
יהודי טיסקניאר
בטיסקניאר חיו יהודים בתקופות זמן שונות, יהודים רבים מהכפר נרצחו בשואה.
מסילה (מוסד חינוכי)
מסילה הוא מוסד נעול לנערות בסיכון בישראל, הממוקם במושב אורה שנמצא מערבית לעיר ירושלים.
היסטוריה
בעברו שימש המוסד מעון סגור לעבריינים צעירים. הוא נפתח לאחר מלחמת העצמאות בשני מבנים ערביים במושבה היוונית.
ב-1954 הוחזקו נערים במוסד לתקופה ממוצעת של חודשיים ולא יותר מחצי שנה. כושר הקליטה של המוסד עמד על 28 נערים, כשבממוצע הוחזקו בו 22 והמוסד כלל 14 עובדים. בסוף שנות החמישים המוסד היה מיועד ל-40 נערים, אך לעיתים קלט מעבר לקיבול אף 50 נערים. בתקופה זו היה המוסד מיועד לבני 9 עד 16. מדי פעם היו בורחים נערים מהמוסד ומבצעים גניבות בסביבה וחוזרים.
בתחילת שנות השישים הועבר לאורה לשטח ששימש את מנזר "מיס קרי". ב-24 בינואר 1961 חנכו שר הסעד יוסף בורג ומפקד מחוז ירושלים יואב פלג את המבנים החדשים במקום.
בספטמבר 1964 נעצרו נערים מהמוסד שגנבו אקדח מכספת המשרד של המוסד.
ב-1967 היו במעון 58 חוסים ונעשה לראשונה ניסיון לשילוב החוסים בבית ספר רגיל.
באפריל 1968 הוחלט להקצות חצי מיליון לירות ישראליות להרחבת המעון ולהגדלת הקיבול שלו מ-64 ל-96 נערים.
ביולי 1974 החל המוסד לשמש כמעון לאיבחון והסתכלות של נערות במצוקה בגילאי 14–16.
מאז שנות התשעים הופעל המעון על ידי עמותת ענב - עידוד נוער במצוקה, וב-2018 נעשה מכרז חדש להפעלת המקום.
תכנים והתנהלות
על ההתנהלות הפנימית במקום מתעוררות לעיתים שאלות, והמוסד עולה לעיתים לתקשורת סביב הצתות מכוונות של המקום על ידי הנערות השוהות בו. יש שטענו שההצתות מעידות על קשיים של הנערות עם ההתנהלות במוסד, או כתגובה לחוסר יציבות בעקבות התחלופה הגבוהה של אנשי הצוות במקום.
חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול) מתיר לעובדי מעונות להפעיל אמצעי ריסון סבירים כלפי קטינים במוסד. במוסד נעשה שימוש תכוף בחדר "פסק זמן" - חדר נעול המיועד למנוע מבני נוער פגיעה בגופם, באחרים או ברכוש. על דרכי השימוש בחדר הפסק זמן נמתחה ביקורת רבה.
בדומה למעונות ממשלתיים אחרים, את הצוות הטיפולי-חינוכי מספקת חברת כוח אדם דנאל המתקשרת עם משרד הרווחה.
על דרכי הטיפול במוסד נמתחה ביקורת בתחקיר של ההסכת "הבית בקצה המסילה" של תאגיד השידור הישראלי.
יום דגל
ימי דגל לרוב מעוגנים בחוקי המדינה, אך לעיתים נקבע יום זה בצו של ראש המדינה. לעיתים יום הדגל משולב בחוק הדגל, חוק המופיע בספר החוקים של מדינות רבות, וקובע מתי והיכן יונף הדגל, מתי יונף בחצי התורן וכדומה. במרבית המדינות יום הדגל הוא יום שבתון.
גרשון פוזן
הרב גרשון פוזן (תרי"ג 1853 - 14 בספטמבר 1932 י"ד תשרי תרצ"ג) שימש כדיין בפרנקפורט במשך שנים רבות, ורב ב"חברת קלויז" בפרנקפורט.
קורות חייו
פוזן נולד בפרנקפורט לברנדינה ולדיין הרב אליעזר ליזר פוזן. אביו היה מ-11 הראשונים שחתמו לרב שמשון רפאל הירש להפרדת הקהילה האורתודוקסית מהקהילה הכללית, ואמו הייתה בת הרב מרדכי וועצלר רבה של גודנסברג בגרמניה.
נפטר בי"ד בתשרי תרצ"ג, בצוואתו ציווה שצאצאיו לא יקראו על שמו.
HD 4628
הכוכב בעל סיווג ספקטרלי של K2, מה שנותן גוון כתום-אדום ומסה והיקף קטנים במעט מהשמש שלנו. המרחק של הכוכב מוערך כ-24 שנות אור (7.45 פארסק) מכדור הארץ. בהירותו הנראית של הכוכב מספיקה על מנת לראותו בעין בלתי מזוינת. גילו של הכוכב מוערך בכ-5.4 מיליארד שנים מה שאומר שהוא מבוגר מהשמש במקצת.
ארין מורן
ארין מרי מורן (באנגלית: Erin Marie Moran; 18 באוקטובר 1960 - 22 באפריל 2017) הייתה שחקנית אמריקאית. מוכרת בעיקר בזכות הופעותיה בקומדיית המצבים "ימים מאושרים".
ביוגרפיה
מורן נולדה בעיר ברבנק שבקליפורניה. למורן שלושה אחים ושתי אחיות, ביניהם השחקנים ג'ון מורן וטוני מורן. למדה ב"תיכון צפון הוליווד". החלה את דרכה כשחקנית בגיל צעיר כאשר הופיעה בפרסומות ובסדרת הילדים "דקטרי". בגיל 9 הופיעה בקומדיה "איש האבטיח" בתפקיד ג'ניס, בתו של ג'ף גרבר.
בשנת 1974 נבחרה לתפקיד ג'ואני קנינגהאם, אחותו של ריצ'י קנינגהאם (רון הווארד) בקומדיית המצבים "ימים מאושרים". בזכות הצלחת התוכנית קיבלה מורן תפקיד ראשי בסדרת הבת של התוכנית, "ג'ואני אוהבת את צ'אצ'י", שהתמקדה במערכת היחסים בין ג'ואני לבן דודו של פונזי, צ'אצ'י ארקולה. הסדרה בוטלה לאחר 17 פרקים (קצת יותר מחצי עונה, שנפרשה על פני שתי "עונות" של שידורים).
בשנות ה-80 שיחקה בתפקידי אורח במגוון סדרות פופולריות, כולל בשישה פרקים בסדרה "ספינת האהבה", "רצח במשיכת קולמוס" ו-"Hotel".
בקולנוע התפרסמה בעיקר בסרט האימה בהפקתו של רוג'ר קורמן, "גלקסיית הטרור" (1981).
בשנת 1987 נישאה לרוקי פרגוסון, והם התגרשו לאחר שש שנים. בשנת 1993 נישאה לסטיבן פליישמן.
הקריירה של מורן נפגעה בשל התנהגות לא יציבה, והתמכרויות לאלכוהול וסמים. היא סיימה את חייה בקרוון בו חייתה עם פליישמן באינדיאנה ב-22 באפריל 2017, בגיל 56, כתוצאה מסרטן הגרון.
ג'ונתן שטיינברג
ג'ונתן שטיינברג (באנגלית: Jonathan Steinberg; 8 במרץ 1934 – 4 במרץ 2021) היה פרופסור להיסטוריה של אירופה יהודי-אמריקאי ויו"ר המחלקה להיסטוריה באוניברסיטת פנסילבניה.
קריירה
שטיינברג נולד לאדית ולרב מילטון שטיינברג, קיבל את התואר הראשון מאוניברסיטת הרווארד ואת הדוקטורט שלו מאוניברסיטת קיימברידג'. לאחר כהונה בת 33 שנה כמרצה בקיימברידג', כולל סגן-הנשיא ועמית בטריניטי הול, הוא לימד באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
שטיינברג לימד את ההיסטוריה של אירופה המודרנית מאז 1789, עם התמחות באימפריה הגרמנית, האימפריה האוסטרית, גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והיסטוריה יהודית מודרנית.
בנוסף, לימד שטיינברג בסמינרי בוגרים במחשבות ושיטות היסטוריות, וקורסים של היסטוריה של הכלכלה מאדם סמית לקארל מרקס.
נפטר ב-4 במרץ 2021.
מליסה מתיסון
מליסה מארי מתיסון (באנגלית: Melissa Marie Mathison; 3 ביוני 1950 - 4 בנובמבר 2015) הייתה תסריטאית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית ופעילה למען שחרור טיבט, אשר ידועה במיוחד בשל התסריטים שכתבה לסרטים "הסייח השחור" (1979) ו"אי.טי. - חבר מכוכב אחר" (1982).
שנותיה הראשונות
מליסה מתיסון נולדה ב-3 ביוני 1950 בלוס אנג'לס, קליפורניה, אחת משלושה ילדים. אביה, ריצ'רד רנדולף מתיסון, היה עיתונאי ועבד בתור ראש מדור לוס אנג'לס בעיתון ניוזוויק. אמה, מרגרט ז'אן (שם משפחתה לפני הנישואים היה קייפר) מתיסון, הייתה כתבת אוכל. מליסה מתיסון היא בוגרת בית הספר התיכון פרובידנס (1968). היא למדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. משפחתה הייתה מיודדת עם פרנסיס פורד קופולה ומתיסון הייתה השמרטפית של ילדיו. קופולה הציע לה עבודה בהפקת הסרט "הסנדק חלק שני" ובעקבות כך מתיסון עזבה את לימודיה בברקלי.
בעידודו של קופולה, היא כתבה את התסריט ל"סייח השחור", עיבוד של הספר בשם זה, עבודה שממנה סטיבן ספילברג התרשם.
תסריטאות והפקה
מתיסון כתבה את התסריט לסרט "אי.טי. - חבר מכוכב אחר" בשיתוף סטיבן ספילברג. התסריט היה מועמד לפרס האוסקר. התסריט היה מבוסס על סיפור אותו מתיסון הציגה בפניו של שפילברג בזמן שצילם את הסרט "שודדי התיבה האבודה". שפילברג זקף את השורה הידועה "אי.טי. מטלפן הבייתה" לזכותה של מתיסון. היא שבה ושיתפה פעולה עם שפילברג בעבודה על הסרט "העי"ג", שיצא לאקרנים בשנת 2016. היא כתבה גם את התסריטים של הסרטים The Escape Artist (ביחד עם סטיבן זיטו) ו-The Indian in the Cupboard.
פעילות חברתית
מתיסון התוודעה לדאלאי לאמה ב-1990, כשכתבה את התסריט לסרט Kundun, ומאותה עת הייתה מיודדת עמו. היא הייתה פעילות למען שחרור טיבט וישבה בחבר המנהלים של הארגון "הקמפיין העולמי למען טיבט".
חיים אישיים
בשנים 2004-1983 מתיסון הייתה נשואה לשחקן האמריקאי-יהודי האריסון פורד; להם שלושה שני ילדים משותפים.
מותה
היא הלכה לעולמה ב-4 בנובמבר 2015, בלוס אנג'לס, בהיותה בת שישים וחמש, מותה נגרם כתוצאה מסרטן. סרטה האחרון, "העי"ג", הוקדש לזכרה.
הר אבורסיין
הר אבורסיין הוא הר במרכז אפריקה על גבול דרום סודאן והרפובליקה המרכז-אפריקאית. גובהו 1,113 מטר מעל פני הים והוא נמצא בתחום השיפוט של מחוז Haute-Kotto ברפובליקה המרכז-אפריקאית ומחוז מערב בחר אל-ע'זאל בדרום סודאן.
פיאט 510
Fiat 510 באיטלקית: Fiat 510) היא מכונית משפחתית בסגנון גוף מסוג "טורפדו", וקבריולה בסגנון גוף מסוג "Coupe de Ville" מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בין השנים 1920–1925 באיטליה.
שפרה שגיא
שפרה שגיא (נולדה בישראל ב- 24 ביולי 1945) היא פרופסור אמריטה לחינוך וראש התוכנית ליישוב וניהול סכסוכים באוניברסיטת בן-גוריון. מחקריה עוסקים בהתמודדות עם מצבי החרדה והכעס ותודעה היסטורית וקולקטיבית בקרב בני נוער בישראל.
שגיא גרה בעומר, אלמנה ואם לשניים.
מרי רוברטס ריינהרט
מרי רוברטס ריינהרט (באנגלית:  12 באוגוסט 1876 - 22 בספטמבר 1958) הייתה סופרת אמריקאית, היא מכונה לעיתים קרובות אגאתה כריסטי האמריקאית. ריינהרט פרסמה את רומן המסתורין הראשון שלה "גרם המדרגות המעגלי" ב-1908, שהציג את צורת הכתיבה "אילו ידעתי", צורת הכתיבה שבה הדמות הראשית מגלה בסוף הספר פרט אחד שמחבר את כל הספר ועוזר לפתרון התעלומה. ריינהארט נחשבת גם למתחילת הנרטיב "הבאטלר עשה את זה" ברומן שלה "הדלת" (1930), אף על פי שהביטוי המדויק אינו מופיע ביצירתה.
חייה האישיים
ריינהרט נולדה בשם מרי אלה רוברטס באלגני סיטי, פנסילבניה. אחותה הצעירה, אוליב לואיז, זכתה להכרה כמחברת ספרי ילדים וכבעלת טור בעיתון. היא למדה בבתי ספר ציבוריים וסיימה את לימודיה בגיל 16, ואז נרשמה לבית הספר להכשרה לאחיות בבית החולים ההומאופתי בפיטסבורג, שם סיימה את לימודיה ב-1896. היא תיארה את החוויה כ"כל הטרגדיה של העולם תחת קורת גג אחת". לאחר סיום הלימודים, היא נישאה לסטנלי מרשל ריינהארט (1867–1932), רופא שפגשה שם. נולדו להם שלושה בנים: סטנלי ג'וניור, אלן ופרדריק. במהלך מפולת הבורסה של 1903, בני הזוג איבדו את חסכונותיהם, מה שהמריץ את מאמצי הכתיבה של ריינהארט כדרך להבטיח הכנסה. היא הייתה בת 27 באותה שנה, וכתבה 45 סיפורים קצרים. ב-1907 היא כתבה את "המדרגות העגולות", הרומן שבזכותו היא קיבלה תהילה לאומית.
ריינהרט הייתה הרפתקנית ועבדה ככתבת מלחמה ב-The Saturday Evening Post בחזית הבלגית במהלך מלחמת העולם הראשונה. במהלך שהותה בבלגיה, היא ראיינה את אלברט הראשון מלך בלגיה, וינסטון צ'רצ'יל ראש ממשלת אנגליה ומרי מטק מלכת אנגליה, וכתבה על אלה האחרונים "היום אחר הצהריים אני אמורה להיות מוצגת בפני מלכת אנגליה. אני אמורה להגיד 'הוד מלכותך'", בפעם הראשונה!" ריינהרט עבדה באירופה בשנת 1918 כדי לדווח על התפתחויות המלחמה בעיתון והייתה בפריז כשנחתם הסכם שביתת נשק.
ריינהרט חלתה בסרטן השד, ובסופו של דבר היא עברה כריתת שד. את החוויה שהיא עברה כחולת סרטן, היא פרסמה בספר, בתקופה שבה הנושא הזה לא דובר בציבור. הראיון "היה לי סרטן" פורסם בגיליון 1947 של Ladies' Home Journal ובו ריינהרט עודדה נשים לעבור בדיקות שד.
ריינהרט קיבלה פרס מיוחד של סופרי מסתורין של אמריקה שנה לאחר שפרסמה את הרומן האחרון שלה, וכן קיבלה דוקטור לשם כבוד בספרות מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון שבוושינגטון הבירה. ב-9 בנובמבר 1956 הופיעה ריינהארט בתוכנית הראיונות "אדם לאדם". היא מתה בגיל 82 בדירתה בפארק אווניו 630 בניו יורק.
כתיבה
ריינהט פרסמה את רומנה "הגבר עם השיזוף הקל" שגם הוא תרם לתהילתה. ריינהרט פרסמה בממוצע ספר בשנה. היא גם כתבה סדרה ארוכה של סיפורי קומיקס בנוגע ללטיטה (טיש) קרברי שפורסם ב-Satherty Evening Post במשך מספר שנים. מאוחר יותר הקומיקס הפך לסדרת ספרים שספרו הראשון נקראה ההרפתקאות מדהימות של לטיטה קרברי בשנת 1911.
לאחר שכתבה ספרות בדיונית במשך שנים, ריינהרט התחילה לעבוד בתור כתבת בתקופת מלחמת העולם הראשונה במילוי תפקידם של הגברים שהיו במלחמה. בזמן הזה היא ראיינה הרבה דמויות היסטוריות, כולל אלברט הראשון מבלגיה (מלך בלגיה), וינסטון צ'רצ'יל ומרי מטק. אחר כך היא חזרה לכתיבת הספרים ואפילו התחילה לכתוב מחזות. אף על פי שהיא זכורה מאוד בזכות מחזותיה שבעה ימים (1909) והעטלף (1920), ריינהארט תמיד תיזכר בעיקר בזכות רומני המסתורין שלה, שסללו את הדרך לדור הנוכחי של סופרי המסתורין.
היא כתבה אוטוביוגרפיה, "הסיפור שלי", ב-1931, שנערכה מחדש ב-1948. בתקופת הכתיבה שלה נאמר כי ריינהארט הייתה מוכשרת אפילו יותר מיריבתה, אגתה כריסטי הגדולה. עד למותה של ריינהרט, מ-10 מיליון עותקים של ספריה נמכרו.
ישעיה נבנצל
ישעיה נֶבֶּנְצָל (Nebenzahl; 1940 – 24 באוקטובר 2016) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור מן המניין לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
נבנצל נולד בשנת 1940 ליצחק ארנסט נבנצל – מבקר המדינה השני. למד פיזיקה באוניברסיטה העברית. בין השנים 1963–1985 עבד ברפא"ל . בשנת 1985 נתמנה לפרופסור מן המניין במחלקה לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1987 הוענק לו פרס ע"ש ארנסט דוד ברגמן.
נבנצל התגורר בירושלים, היה נשוי למשוררת לאה נבנצל, ואב לחמישה ילדים. אחיו הם הרב אביגדֹר נֶבֶּנְצָל – רב הרובע היהודי (בשנים תשל"ג–תשס"ח (1973–2008), ועו"ד פליאה אלבק – לשעבר מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה.
נפטר בחג שמיני עצרת ה'תשע"ז, 24 באוקטובר 2016, ונטמן בהר הזיתים.
עבודתו
בשנים 1970–1995 פותח תהליך ההפרדה בארצות הברית, רוסיה, הודו, וסין אך העניין בו דעך בגלל שינויים גלובליים בתעשיית הגרעין שהורידו את כדאיותו הכלכלית. בתחילת שנות ה-90 זכה נבנצל לראות במו עיניו מימוש מעבדתי מרשים בישראל של התהליך שהגה.
נבנצל חקר יחד עם ברוך פישר מהטכניון ועם אהרון לואיס מהאוניברסיטה העברית את התכונות האופטיות של חלבון החישה בעין בקטריורודופסין.
פעילות ציבורית נוספת
בנוסף לפיזיקה, פרסם נבנצל מחקרים בנושא חקר המוח והמקרא. בשנת 2008 יצא ספרו מאיר העיניים "איש תם וישר: לימוד ועיון בספר איוב".
עמותת מפרטי-המקדש
נבנצל היה פעיל מתון בנושא הר הבית והשיבה אליו. במסגרת פעילותו היה מעורב בהכנת כרוז "מגילת ההר" אך תוכנו הסופי לא היה כנראה לרוחו והוא לא נמנה עם חותמיו. כמו כן הקים ב-1989 עמותת "כינוס הלכות מפרטי המקדש" אשר הציעה תוכנית פעולה לפסיקה מוסכמת של ועדת רבנים בהלכות המקדש. העמותה פורקה ב-2002 על ידי רשם העמותות.
רצח דני כץ
נבנצל פעל למען מורשעי פרשת רצח דני כץ, לאחר שראה את אחד הנאשמים זועק לחפותו. הוא אף שבת רעב מול בית הנשיא. בנו עו"ד אסף נבנצל המשיך את פועלו בתחום, הן בסיוע למורשעים בפרשה זו והן בסיוע לסולימאן אל עביד שהורשע ברצח חנית קיקוס.
נעמי אורסקס
נעמי אוֹרֵסְקֵּס (באנגלית: Naomi Oreskes; נולדה ב-25 בנובמבר 1958 ) היא מדענית אמריקאית ממוצא יהודי. אורסקס התמנתה לפרופסור להיסטוריה של המדע, למדעי כדור הארץ ולמדעים פלנטריים באוניברסיטת הרווארד בשנת 2013, לאחר ששימשה במשך 15 שנים מרצה ללימודי היסטוריה ומדע באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. מחקריה עוסקים בגאופיזיקה, בהתחממות העולמית ובהיסטוריה של המדע.
ביוגרפיה
אורסקס נולדה סוזן איילין (לבית נגין) שהייתה מורה במקצועה, ואירווין אורסקס, שהיה פרופסור למדעי הרפואה ודקאן לשעבר במכללת האנטר בניו יורק. לאורסקס שלושה אחים: מייקל אורסקס, עיתונאי; דניאל אורסקס, שחקן; ורבקה אורסקס, סופרת ושומרת יערות לשעבר.
אורסקס עבדה כיועצת בסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית ובאקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית, וכן לימדה בדארטמות' קולג', אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ואוניברסיטת הרווארד. היא כתבה והשתתפה בכתיבתם של מספר ספרים ומאמרים בנושאי גאולוגיה כלכלית והיסטוריה של המדע.
מאז 2017 אורסקס רשומה בדירקטוריון המרכז הלאומי לחינוך מדעי.
אורסקס חברה במועצת המנהלים של הקרן להגנה משפטית למדע האקלים.
קריירה אקדמית
הקריירה האקדמית של אורסקס החלה בגאולוגיה, ואז התרחבה להיסטוריה ולפילוסופיה של המדע. עבודתה עוסקת בשיטות מדעיות, אימות מודלים, קונצנזוס, חילוקי דעות. בהמשך התמקדה במדע של ההתחממות הגלובלית וחקרה את "התעשייה של יצירת ספק" ביחס להתחממות.
בשנת 1990 אורסקס קיבלה דוקטורט בתוכנית המיוחדת לבוגרים במחקר גאולוגי ובהיסטוריה של המדע בסטנפורד. בשנת 1994 אורסקס זכתה בפרס החוקר הצעיר של הקרן הלאומית למדע. בין השנים 1991–1996 היא שימשה כאסיסטנטית למדעי כדור הארץ, ופרופסור להיסטוריה במכללת דרטמות', הנובר, בניו המפשייר. בין השנים 1996–1998 היא שימשה כפרופסור חבר, להיסטוריה ופילוסופיה של המדע, באוניברסיטת ניו יורק.
אורסקס עברה לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו בשנת 1998 כפרופסור חבר, במחלקה להיסטוריה ותוכנית ללימודי מדע, ואז כפרופסור במחלקה זו 2005–2013, וכן כפרופסור נלווה למדעי הגאוגרפיה (משנת 2007). היא נבחרה לפרובוס של המכללה השישית בשנים 2008–2011. בשנת 1999 השתתפה כיועצת של המועצה הטכנית לבדיקת פסולת גרעינית בארצות הברית בפיתוח אסטרטגיית בטיחות מאגרים לפרויקט הר יוקה, תוך התייחסות מיוחדת לאימות המודל.
מאז 2013 אורסקס משמשת כפרופסור בהרווארד במחלקה להיסטוריה של המדע ובמחלקה למדעי כדור הארץ ולמדעים פלנטריים.
מעבר למגדל השן
אורסקס כתבה מאמר על מדע וחברה "מעבר למגדל השן: הסכמה מדעית על שינויי אקלים" ("Beyond the Ivory Tower: The Scientific Consensus on Climate Change") בכתב העת Science בדצמבר 2004.
במאמר זה היא דיווחה על ניתוח של "928 תקצירי מאמרים, שפורסמו בכתבי-עת מדעיים שנדונו בין השנים 1993–2003 ופורסמו במאגר המכון למידע מדעי עם מילות המפתח "global climate change". המאמר הצהיר כי הניתוח נועד לבחון את ההשערה כי ניסוח דוחות והצהרות של חברות כמו הפאנל הבין-ממשלתי לשינויי האקלים, האגודה האמריקאית לקידום המדע והאקדמיה הלאומית למדעים עשוי להמעיט בלגיטימיות של דעות המתנגדות להתחממות העולמית. לאחר הניתוח, היא הגיעה למסקנה כי 75 אחוז מהמאמרים שנבדקו תמכו במפורש או במשתמע בקונצנזוס, בעוד שאף אחד מהם לא הסתייג ממנו באופן ישיר. החיבור זכה לתשומת לב רבה בתקשורת מרחבי העולם וצוטט על ידי אנשים בולטים רבים כמו אל גור בסרט "אמת מטרידה".
בשנת 2007 הרחיבה אורסקס את הניתוח שלה, וקבעה כי כ-20% מהתקצירים תומכים במפורש בקונצנזוס בנושא שינויי האקלים לפיו "האקלים של כדור הארץ מושפע מפעילות אנושית". בנוסף, 55 אחוז מהתקצירים "תמכו" באופן מרומז בקונצנזוס על ידי עיסוק במחקר לאפיון ההשפעה המתמשכת או העתידית של שינויי האקלים (50 אחוז מהתקצירים) או למתן שינויים צפויים (5 אחוזים). ה-25 האחוזים הנותרים התמקדו בפלאוקלימטולוגיה (10%) או בפיתוח טכניקות מדידה (15%); אותם אורסקס לא סיווג כנקיטת עמדה לגבי שינויי האקלים העכשווי.
סוחרי ספק
סוחרי הספק הוא ספר משנת 2010 שכתבה נעמי אורסקס עם אריק קונווי. אורסקס וקונוויי, שניהם היסטוריונים אמריקאים למדע, מזהים כמה הקבלות מדהימות בין הוויכוח על שינויי האקלים לבין מחלוקות קודמות בנושא עישון טבק, גשם חומצי והידלדלות שכבת האוזון. לטענתם, הפצת ספק ובלבול הייתה האסטרטגיה הבסיסית של המתנגדים לפעולה בכל מקרה הללו. במיוחד מציינים השניים כי הפיזיקאים פרד סייטס (Frederick Seitz; 2008–1911) ופרד סינגר (Siegfried Fred Singer; נולד 1924), ומספר מדענים לעומתיים נוספים שילבו כוחות עם צוותי חשיבה שמרניים וחברות פרטיות על מנת לקרוא תיגר על הקונצנזוס המדעי בסוגיות מודרניות רבות.
רוב הביקורות קיבלו את הספר בהתלהבות. אחד המבקרים אמר כי "סוחרי הספק" מקורי ומתודי באופן ממצה ועשוי להיות אחד הספרים החשובים ביותר לשנת 2010. ומבקר אחר ראה בספר את הבחירה שלו לספר המדע הטוב ביותר של השנה.
בהשראת הספר, יצא לאקרנים הסרט "סוחרי הספק" בשנת 2015.
מחלוקות
מאמרה "מעבר למגדל השן" (Beyond the Ivory Tower) משנת 2004 נשלל לכאורה על ידי האנתרופולוג החברתי הבריטי בני פייזר. אך זה חזר בו לבסופו של דבר, והודה כי מצא רק מאמר אחד המתנגד לקונצנזוס בנוגע להתחממות הגלובלית, שפורסם על ידי האגודה האמריקנית לגאולוגי נפט.
יחד עם אריק קונווי ומתיו שינדל, בשנת 2008, כתבה אורסקס את המאמר "מצ'יקן ליטל לד"ר פנגלוס: ויליאם נירנברג, התחממות כדור הארץ, והדקונסטרקציה החברתית של הידע המדעי" (From Chicken Little to Dr. Pangloss: William Nierenberg, Global Warming, and the Social Deconstruction of Scientific Knowledge) שטען כי ויליאם נירנברג ביושבו כיו"ר האקדמיה הלאומית למדעים השתמש בדווחת על שינויי אקלים בשנת 1983 במונחים כלכליים כדי להימנע מפעולה בנושא. נירנברג נפטר בשנת 2000 אך תגובת נגד התפרסמה בשנת 2010 באותו כתב עת לפיה העיתון סותר את הדו"ח ההיסטורי ואין שום ראיות לכך שחברי ועדה אינם מסכימים עם הדו"ח; הראיות הראו שהדו"ח משקף את הקונצנזוס באותה תקופה.
בשנת 2015 פורסמו ידיעות חדשותיות על אופן האופן שבו מדעני אקסון מוביל מצאו עדויות לשינוי האקלים, אך אותה חברה הטילה ספק בשינויי האקלים. החברה מתחה ביקורת על אורסקס והזמינה אותה ואת הציבור לקרוא כ-187 מסמכים שנכתבו בין השנים 1977 ל -2014. היא וג'פרי סופרן עשו זאת ותמכו בסיפורים המקוריים בכתב העת שכתב ביקורת עמיתים ב- Environmental Research Letters בשנת 2017, כפי שדווח בוושינגטון פוסט.
סלמנדרת ענק אמריקנית
סלמנדרת ענק אמריקנית, קְרִיפְּטוֹבְּרַנְכוּס או הלבנדר (שם מדעי: Cryptobranchus alleganiensis) הוא דו-חיים דמוי סלמנדרה ממשפחת סלמנדרות ענקיות המצוי בחלק המזרחי של ארצות הברית. סלמנדרה זו היא המין היחיד בסוגה ונחשבת לקרובה למינים הגדולים ביותר של דו-חיים - סלמנדרות ענק.
מאפיינים
אורכה של הסלמנדרה הבוגרת 30–75 ס"מ ומשקלה 1.5-2.5 ק"ג. סלמנדרות מגיעות לבגרות מינית לאחר כחמש שנים, ובשבי מסוגלות לחיות עד גיל 30. הסלמנדרה בעלת גוף אפור ורחב ומוארך עם לסת גדולה ועיניים קטנות. העור בעל קפלים גדולים והכפות גדולות ובעלות ארבע אצבעות ברגליים הקדמיות וחמש באחוריות. הזנב עבה ושרירי ומסייע בתנועה במים.
סלמנדרה זו נמצאת רק באגמים ונהרות בארצות הברית מניו יורק עד לצפון ג'ורג'יה. הסלמנדרה לא צריכה לעלות מעל פני המים כדי לנשום, כי היא יכולה לנשום על ידי עורה כשהוא מלא במים מחומצנים. היא שוכנת בעיקר באזורם סלעיים ומתרחקת מנהרות רחבים או מאזורים בוציים, בהם קשה לשחות ולנשום. היא אינה שחיינית טובה והיא מתרחקת גם מאזורים יבשים או קרים.
יצורים אלה שוכנים בסלעים ביתיים בשטחים טריטוריאליים ויתקפו כל מסיג גבול. הם יוצאים לפעילות בלילות ומחפשים בעזרת גבשושיות על ראשם מזון. הטרף העיקרי שלהם הוא סרטנים מקבוצת Astacoidea ומדגים שצפים במים. הם פעילות יותר בקיץ, אז ישנם גם שפע סרטנים יותר מבחורף. הם אוכלים גם את צאצאיהם.
הסלמנדרה נפגעת מפעילות אנושית בנהרות בהם היא חיה.
מיון
לסלמנדרה שני תת-מינים:
הבני שחור קולר
תיאור
גודלו של ההבני שחור הקולר הוא כ-13 סנטימטרים (כולל הזנב) ומשקלו נע בין 39–41 גרם.
גידול
הבני שחור קולר פחות ידוע באירופה, באמריקה ובמדינות אחרות, שכן הדרישה התזונתית של המין לצמחים מסוימים מונעת את ההצלחה בשמירה על מין זה בשבי.
ללא זרע צלקנית מסוימת (טרי), הוא מת בתוך ימים ספורים, ולכן מניחים שמין זה אינו מסוגל לחיות בשבי.
התנועה לתרבות חדשה
ב־4 במאי 1919 מחו סטודנטים בבייג'ינג על ועידת השלום של פריז, שהעניקה זכויות גרמניות בשאנדונג ליפן הקיסרית והפכה תנועה תרבותית זו לתנועה פוליטית במה שנודע בשם תנועת הארבעה במאי.
היסטוריה
שני מוקדים מרכזיים של ספרות ופעילות אינטלקטואלית היו: בייג'ינג, באוניברסיטת פקין ואוניברסיטת צינג-הואה, ובשאנגחאי, עם ענף ההוצאה לאור שלה. מייסדי תנועת התרבות החדשה התקבצו באוניברסיטת פקין, שם גויסו על ידי צ'אי יואנפיי כשהיה נשיא האוניברסיטה. צ'ן דוקסיו כדיקן. הם גייסו דמויות מובילות כמו הפילוסוף הו שי, חוקר הבודהיזם ליאנג שומינג, ההיסטוריון גו ג'יאנג, ועוד רבים. צ'ן ייסד את כתב העת "הנוער החדש" בשנת 1915, שהפך למפורסם ביותר בין מאות הפרסומים החדשים שנפוצו בציבור המעמד הבינוני החדש.
יואן שה-קאי, שירש חלק מצבאה של שושלת צ'ינג לאחר התמוטטותה ב-1911, ניסה לכונן סדר ואחדות, אך הוא לא הגן על סין נגד יפן וגם נכשל בניסיון להכריז על עצמו כקיסר. כאשר נפטר בשנת 1916, נראה כי התמוטטות הסדר המסורתי הושלמה, והיה צורך בשינויים של מורשת הדורות הקודמים. הוקמו מוסדות חדשים וצורות פוליטיות חדשות. מנהיגים הטיפו לתרבות חדשה.
מוסד ספרותי משמעותי, בתי הוצאה לאור, כתבי עת, אגודות ספרותיות ואוניברסיטאות, סיפקו בסיס להתפתחות ספרותית אינטלקטואלית פעילה במשך העשורים הבאים. עיתון "הנוער החדש", שהיה פורום מוביל לדיון בגורמים לחולשת סין, הטיל את האשמה על התרבות הקונפוציאנית. צ'ן דוקסיו קרא ל"מר קונפוציוס "שיוחלף על ידי" מר המדע "ו"מר דמוקרטיה". תוצאה נוספת הייתה קידום הסינית הכתובה על חשבון הסינית הספרותית או הקלאסית. הו שי הכריז כי "שפה מתה לא יכולה לייצר ספרות חיה". בתאוריה, הפורמט החדש איפשר לאנשים בעלי השכלה נמוכה לקרוא טקסטים, מאמרים וספרים. הוא טען כי השפה הספרותית, או הקלאסית, שהייתה השפה הכתובה לפני התנועה, הובעה רק על ידי חוקרים ואנשי ממשל בלבד (באופן אירוני, השפה החדשה כוללת מילים זרות רבות שהיוו קושי עבור רבים מהקוראים החדשים). חוקרים החל ללמוד את השפה והדיאלקטים הסיניים באמצעות כלים של בלשנות מערבית. הו שי היה בין החוקרים אשר השתמשו במחקר טקסטואלי של הספר הקלסי: ״חלום המשכנות האדומים״ וספרות בדיונית אחרת כבסיס לשפה הלאומית. אגודות ספרותיות פרחו.
התפוקה הספרותית בתקופה הזאת הייתה ענקית, גם של סופרים רבים שהתפרסמו מאוחר יותר (כגון מאו דאן, לאו היא, לו שון ובינג שין) שפרסמו את יצירותיהם הראשונות. לדוגמה, מסות של לו שון וסיפורת קצרה יצרו תחושת ביקורתיות על התרבות הקונפוציאנית. הספר ״יומנו של משוגע״ רמז ישירות על כך שהתרבות המסורתית של סין היא קניבליסטית, ו״הסיפור האמיתי של אה ק'״ הציג את הסינים כטיפוסים חלשים שמרמים את עצמם. גם מוזיקאים כגון יין Zizhong הצטרף לתנועה התרבותית החדשה דרך המוזיקה. מנהיגי תרבות חדשים וחסידיהם בחנו את סין כאומה בין עמים, לא כאומה ייחודית מבחינה תרבותית. מספר רב של דוקטרינות מערביות נעשו אופנתיות, בעיקר אלו שחיזקו את הביקורת התרבותית ואת הדחפים לבניית האומה על חזון התנועה. הדארוויניזם החברתי, שהיה בעל השפעה מאז סוף המאה התשע-עשרה, עיצב במיוחד עבור לו שון, בקרב רבים אחרים. חסידי השינוי התרבותי פיתחו גם מגוון סיני של אנרכיזם. הם טענו שהחברה הסינית צריכה לעבור שינוי חברתי רדיקלי לפני השינוי הפוליטי. הפרגמטיזם של ג'ון דיואי הפך לפופולרי בקרב חברי התנועה.
דיואי הגיע לסין ב-1919, ובילה את השנה בהרצאות. גם ברטראנד ראסל נתן הרצאות להמונים. לו שון היה קשור עם הרעיונות של ניטשה, אשר הופצו גם על ידי לי שיסן, מאו דאון, ועוד אינטלקטואלים רבים אחרים של אותה תקופה.
מנהיגי תרבות חדשים, אשר לעיתים קרובות היו מושפעים מרעיונות האנרכיסטיים, קידמו פמיניזם, אפילו אהבה חופשית, כהתקפה על המשפחה המסורתית, ושינו את התנאים בהם ראו הדורות הבאים את החברה הסינית. באופן ספציפי יותר, התנועה החליפה את המיניות על פני הרעיון הסיני המסורתי של יחסי קרבה. החלופה היא מרכיב עיקרי בתאוריות האינדיבידואליסטיות המתעוררות שהתרחשו במהלך התקופה.
התפתחות התנועה
ההפגנות של הארבעה במאי 1919 איחדו תחילה את המנהיגים, אך עד מהרה התפתח ויכוח על תפקידה של הפוליטיקה. הו שי, צ'אי יואן-פיי, ועוד ליברלים קראו לסטודנטים המפגינים לחזור לכיתות, אך צ'ן דוקסיו ולו דז'או, שהיו מתוסכלים מחוסר השינוי התרבותי, דחקו בפעולה פוליטית רדיקלית יותר. הם השתמשו בתפקידם בפקולטה באוניברסיטת פקינג כדי לארגן קבוצות לימוד מרקסיסטיות ויצרו את המפגש הראשון של הסטודנטים עם המפלגה הקומוניסטית הסינית. הממשיכים שבאו בעקבותיהם של לי וצ׳ן לפוליטיקה המאורגנת כללו את מאו דזה-דונג. תלמידים אחרים שמעו את קריאתו של הו שי לחזור ללימודים.
ההיסטוריון גו ג'יאגאנג, למשל, היה חלוץ ביישום ההיסטוריה החדשה שלמד באוניברסיטת קולומביה לטקסטים סיניים קלאסיים. גו גם נתן השראה לתלמידיו במחקר מסורות עממיות סיניות אשר התעלמו או נדחו על ידי חוקרים של קונפוציוס. נושא החינוך היה גבוה בסדר היום התרבותי החדש. צ'אי יואן-פיי עמד בראש אגודת החינוך החדש, ותלמידי האוניברסיטה הצטרפו לתנועת המונים של ג'יימס ין וטאו שינג-ג'י, אשר קידמו את האוריינות כבסיס להשתתפות פוליטית רחבה יותר.
עיתונאות ודעת קהל
העיתונות הסינית עברה מודרניזציה בשנות העשרים של המאה העשרים על פי סטנדרטים בינלאומיים, הודות להשפעת תנועת התרבות החדשה. תפקידם של עיתונאי ועורך היו מקצועיים והפכו לקריירה יוקרתית. הצד העסקי זכה לחשיבות ובדגש רב יותר על פרסום וחדשות מסחריות, העיתונים העיקריים, במיוחד בשאנגחאי, התרחקו מעיתונות ״מטעם״ שאפיינה את התקופה המהפכנית של 1911. מחוץ למוקדים המרכזיים, הלאומיות המקודשת בעיתונים המטרופוליניים לא הייתה ייחודית כמו לוקליזם ותרבות.
בשנת 1924, חתן פרס נובל ההודי רבינדרנת טאגור ערך סדרת הרצאות בסין. הוא טען כי סין יכולה להיתקל בבעיות בשילוב יתר של התרבות המערבית בחברה הסינית. למרות מאמציו של טאגור, האידיאלים המערביים היו מרכיבים מרכזיים בתנועת התרבות החדשה. הדמוקרטיה הפכה לכלי חיוני עבור אלה המתוסכלים ממצבה הבלתי יציב של סין, בעוד שהמדע הפך לכלי מכריע לצאת מ"חשכת הבורות והאמונות הטפלות".
בקיצור, אינטלקטואלים של ״תנועת התרבות החדשה״ דנו במגוון רחב של פתרונות קוסמופוליטיים שכללו מדע, טכנולוגיה, אינדיבידואליות, מוזיקה ודמוקרטיה, והותירו לעתיד את השאלה מתי וכיצד יכול הארגון או הכוח הפוליטי לבצע אותם. האלימות האנטי-אימפריאליסטית והפופוליסטית של אמצע שנות העשרים של המאה העשרים גברה עד מהרה על תנועת התרבות האינטלקטואלית החדשה.
הערכות ושינוי צפיות
היסטוריונים אורתודוקסים ראו בתנועת התרבות החדשה משבר מהפכני של מחשבה פיאודלית ופרקטיקה חברתית. התנועה גיבשה גרעין של מנהיגים מהפכניים שיצרו את המפלגה הקומוניסטית הסינית והמשיכו להקים את הרפובליקה העממית של סין ב -1949. מאו צה-טונג כתב כי תנועת ה-4 במאי "סימנה שלב חדש במהפכה הבורגנית-דמוקרטית של סין נגד האימפריאליזם והפיאודליזם" וטען כי "מחנה רב עוצמה הופיע בהפיכה הבורגנית-דמוקרטית, מחנה המורכב ממעמד הפועלים, מהמוני הסטודנטים ומהבורגנות הלאומית החדשה."
ההיסטוריונים במערב גם ראו בתנועה סימן לניתוק בין המסורת למודרניות, אך בעשורים האחרונים טוענים ההיסטוריונים הסינים והמערביים כי לשינויים שקידמו מנהיגי התנועה היו שורשים כבר כמה דורות קודם. לכן הם לא רואים בכך משבר חד של מסורת, אלא, האצה של מגמות קודמות. מחקרים בחמישים השנים האחרונות מעידים כי בעוד שמרקסיסטים רדיקליים היו חשובים בתנועת התרבות החדשה, היו מנהיגים רבים אחרים, כולל אנרכיסטים, שמרנים, נוצרים וליברלים.