cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רצח ללא מניע
הסרט שודר תחילה בערוץ 8 של הכבלים. לאחר מכן נרכש על ידי רשת בערוץ 2 ובשנת 2012 שודר פעם נוספת בערוץ 8 (במסגרת ציון 20 שנה לערוץ). כשהסתיימה תקופת הזיכיון לשידור הסרט, סירבה נילי טל למוכרו בשנית וגנזה אותו. בהמשך התירה טל לשדר את הסרט והוא שודר בערוץ יס דוקו.
רקע
בדצמבר 1996 נרצח אסף שטיירמן בן ה-18 בחורשה בכפר סבא. על אף מאמציה לא הצליחה המשטרה להגיע אל הרוצח. לאחר ארבע שנים התלוננה תושבת ירושלים במשטרה על אלימות מצד בעלה רעי חורב. כמו כן היא ציינה כי חורב התוודה בפניה בעבר על ביצוע הרצח. חורב נעצר והודה בביצוע הרצח. שותפיו לביצוע הרצח היו סיגלית חימוביץ', שהעלתה בפני חבריה את רצונה לרצוח את שטיירמן, וליהי גלוזמן, שהייתה בזירת האירוע ולא ניסתה למנוע את הפשע.
לאחר שליהי גלוזמן חתמה על הסכם עדת מדינה, בית המשפט דן את חורב למאסר עולם ואת חיימוביץ' ל-24 שנות מאסר.
תקציר העלילה
הסרט נפתח בצילומי סרטון וידאו ביתי בו מופיע אסף שטיירמן בעת שהתגורר בארצות הברית בבית אביו. שטיירמן, בן להורים גרושים, עבר להתגורר עם אביו בארצות הברית בשנתיים האחרונות לחייו. בסרטון הוא נראה יוצא מבית אביו, בדרכו לנמל התעופה על מנת להמריא לישראל במטרה להתגייס לצה"ל. אשת אביו נשמעת קוראת לו "תישאר בחיים". בתחילת הסרט מופיעות עדויות של עובר האורח שמצא את גופתו בחורשה, ושל חוקרי משטרה שחקרו את פרשת הרצח.
העלילה מתמקדת בהמשך באחים לסרי, שלאחר הרצח נחקרו ונעצרו על ידי המשטרה פעמים רבות בחשד לביצוע הרצח. האחים נחקרו רבות במשטרה בעקבות העובדה שבליל הרצח ישב אחד מהם עם חברתו לא הרחק מזירת הרצח, וכהוכחה לכך ששהה בזירה הוכיחה המשטרה כי פריטי מזון וסיגריות שהשליכו על הקרקע, היו שייכים לאחד האחים. על פי חשד המשטרה האח השני סייע ברצח.
לאורך הסרט שזורות עדויות של בני משפחתו של אסף שטיירמן (אמו, אביו, סבו וסבתו), חוקרי המשטרה, יגאל לסרי, שנחשד לשווא על ידי המשטרה, אחותו ועורך דינו משה שרמן, וסנדרין בן-דוד שהייתה נשואה לרוצח רעי חורב ובעקבות תלונה שהגישה במשטרה נתגלה הרוצח. בנוסף להם הובאה עדות של אישה המקורבת למשפחת לסרי, שהתבקשה על ידי המשטרה להפליל את האחים. בנוסף לעדויות מובאים בסרט קטעים מחקירת האחים לסרי וקטעי חקירות ושחזור של רעי חורב, סיגלית חיימוביץ' וליהי גלוזמן, וקטעי עדויות של פרקליטיהם.
הסרט מסתיים בשיר שכתב אסף שטיירמן.
מצודת ולדיווסטוק
מצודת ולדיווסטוק היא מערכת ביצורים שנבנתה בשנים 1889 עד 1918 בוולדיווסטוק ובפרבריה, במזרח רוסיה.
במהלך הבנייה יושמו לקחי מלחמת רוסיה-יפן, כך שהמצודה הייתה המבוצרת ביותר מכל המצודות שנבנו בתקופה זו. בניית המצודה הופסקה לאחר השלמת שני שלישים ממנה, בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר. כיום המצודה היא מוזיאון לאומי.
מאפיינים
המבצר - שהוקם על ידי מהנדסים צבאיים רוסים וחיילים - היה אחד המבצרים הימיים החזקים בעולם. בזמן מלחמת העולם הראשונה היה זה אחד המעוזים הבודדים במזרח הרחוק הרוסי. באותה עת היו למבצר כחמישים סוללות חוף שיכלו לעמוד בפני ספינות האויב החזקות ביותר, שישה עשר ביצורי משנה, ועשרות מיצדיות, מספר מעוזים וסוללות ארטילריה יבשתית. לכל מתקני התשתית סופק חשמל והם חוברו בכבישים וכבלי תקשורת תת-קרקעיים. הדבר הקל על פריסה מהירה של שדות מוקשים, יחד עם הצי. כהגנה מפני ירי ארטילרי, הוקמו במספר נקודות צריפים מוסווים, עם יותר משלושה קילומטרים של תאים ושישה קילומטרים של מנהרות.
חימוש
בחזית היבשתית הוצבו - 1290 תותחים ו-268 מקלעים; כולל 572 אמצעי לחימה, 718 כלי נשק, 268 תותחים, 64 מרגמות ו-36 מכונות לירי טילים.
בחזית החוף היו - 316 תותחים ו-56 מקלעים; כולל 212 כלי נשק, 104 נשקי תגרה, 56 תותחים ו-36 מכונות לירי טילים.
המתקנים, שלא כמו אלה שנמצאים בפורט ארתור, כללו מבנים תת-קרקעיים מוסווים רבים, עובי הבטון סיפק הגנה מפני אש תותחי 280 מ"מ.
חיל המצב
חיל המצב של המצודה הורכב מ-48 גדודי חי"ר, 15 גדודי ביצור ארטילריים, שמונה סוללות שדה וארטילריה הררית המאוישות על ידי שני גדודים, גדוד כורים, גדוד טלגרף, גדוד אספקה, שתי פלוגות אווירונאוטיקה ושלוש טייסות קוזאקים.
היחידות שהוצבו במצודה כללו את:
מושלי המצודה:
עיצוב ובנייה
לפי סוג והיקף הביצור ניתן לחלק את הבנייה לשלושה שלבים:
תכנון המצודה לאחר 1905 לקח בחשבון את החסרונות שגרמו לנפילתו של פורט ארתור בשנת 1904, כמו גם להישגי מדע הביצור באותה תקופה. הבנייה הייתה באזור הררי קשה לגישה, עם שימוש נרחב בחבלים. השימוש בטכנולוגיית בנייה מתקדמת, כמו מדחסים, מערבלי בטון, כוח ומיכון אחר שהביא לשיעור בנייה גבוה.
1905–1910
ב-5 בספטמבר 1905 נחתם הסכם השלום בפורטסמות' שסיים את מלחמת רוסיה-יפן. על פי ההסכם, רוסיה נתנה זכויות חכירה ביפן על חצי האי ליאודונג, כולל פורט ארתור. רוסיה איבדה את הסניף הדרומי של תחנת הרכבת המזרחית הסינית בקואנצ'נזי, החלק הדרומי של האי סחלין ואפשרה לזכויות הדיג היפניות במים הטריטוריאליים הרוסים בתנאים לא טובים. רוסיה שמרה על הזכות להחזיק רק שני סיירים והמשחתות הנותרות באוקיינוס השקט.
ולדיווסטוק, נקודת הסיום של הרכבת הטרנס-סיבירית, הייתה הבסיס הימי הרוסי היחיד באוקיינוס השקט, והנמל המסחרי היחיד המאובזר היטב במזרח הרחוק. לפיכך הערך של מצודת ולדיווסטוק עלה בצורה חדה וכעת ללא עזרה היה צריך לנטר את כל פעולותיו של האויב בחלק הצפוני של מפרץ פיוטר הגדול וכדי להימנע מהאפשרות של כיבוש נמל ולדיווסטוק כדי להשתמש בבסיס לצורך פעולות צבאיות וכנקודת אספקה.
עם זאת, מצב המבנים ההגנתיים של המצודה לא היה משביע רצון. בנוסף, סיומה של המלחמה הרוסית-יפנית עלה בקנה אחד עם הגידול בפעולות המהפכניות בוולדיווסטוק באוקטובר 1905 ובינואר 1906. בתחילת 1906 היו למבצר כשלושים סוללות חוף. רבים מהם, שכיסו את קטעי החוף החשובים ביותר, היו זמניים, רוביהם מורכבים על בסיסי עץ, והם השתמשו במערכות כיוון מיושנות.
האופי הזמני הזה של חלק מהגנות החוף העלה את שאלת גורל המצודה. הוקמו ועדות שונות כדי לענות על שאלות חיזוקה האפשרי. ב-16 באפריל 1907 הוכרזה המצודה כמצודה מדרג א' ועל צוותה פיקד ניקולאי השני כדי להביאה למצב המוכנות המתאים.
1910–1913
שנת 1910 הביאה טיוטה סופית לתוכניות הבנייה. הפרויקט כלל בניית מבצרים מספרים 1–7 ומעוזים A, B, C, D, E, F, G ו-3 בצד הדרומי של עמק אוסורי – סדנקה, עד למפרץ אמור; מבצרים מספר 9–12 בחופו הדרומי והמזרחי של האי הרוסי; מנהרות תת-קרקעיות מוסוות ליד הנהר הראשון, שדה תעופה ליד הנהר השני; מתקנים נלווים רבים אחרים ומעל 200 קילומטרים של כבישים.
המעצבים ניסו בכוונה לא להעתיק פרויקטים מודליים והציבו מבצרים על פי השטח ההררי והקפידו על מיקומם של תותחים הפזורים בשטח גדול, ובכך הקשו על אויב פוטנציאלי לראות את התותחים שלהם. פרישות נועזות אלה באו מתאוריות מבוצעות ארוכות-שנים של ביצור. נבנו דרכים כפולות ליד קווי ההגנה, כדי לאפשר תמרון של כוחות גם במהלך הפגזות. כל הדרכים נסללו על מורדות הגבעות. חבלי הטלגרף והטלפון התת-קרקעיים, כל המבצרים, הסוללות, המרתף, ערי הצריפים וחפצים חשובים אחרים, חוברו דרך מרכזיית המצודה.
בינואר 1913, המבצר והמטמנות נבדקו כעמידות ועל בסיס תוצאות הבדיקות הומלץ להעלות את עובי מבני הבטון. המבנים קיבלו קמרונות מחוזקים. 5 מטרים של קירות נבנו ואז כוסו באדמה. קשתות המבנים שהיו חשופים לתותחי האויב קיבלו תעלות תקרה מעוגלות מחוזקות. בנייתם של מקלטים מקומרים אלה היו מראש עובי התותחים שאפשרו כיפות שטוחות ואפשרו את חיזוקם. בין הקיר החיצוני לחיזוק המתכת נוספה שכבה של בטון ואספלט לאיטום ממים. בהמשך, חלק מהביצורים בתוכנית הזו חוזקו בבטון ואז כוסו בשכבת אספלט.
בניית הבטון החל משנת 1910 נראתה שונה מביצורים שנבנו בשנים 1900–1904. ראשית, הבנייה החדשה הייתה יעילה פי 2–3 מהקודמת, כאשר מפרטי העיצוב היו גבוהים משמעותית מהישן. גובה גזעי הביצורים מגובה הקרקע היה עד 8 מטרים. שנית, בניית 1910 כמעט ואינה כוללת "עודפים ארכיטקטוניים", למעט השימוש הנרחב בחופות מתכת שביצעו את תפקודי הכרכובים. מה ששיקף את המגמה העולמית לפשט את מראה הביצורים. בבנייה מהשנים 1900–1904 יש אלמנטים של ארכיטקטורה אזרחית - כרכובים, מסגרות חלונות, בזכות גודלו הקטן, מתואמים לבניין בן קומה אחת. לבניין 1910–1915 מערכים הם מבטון שחזיתותיהם יצרו מטוסים גדולים ומעוצבים בקפידה.
2. היעדר עבודה יסודית בעניין זה - וכתוצאה מכך בנייה גסה ומכוערת - מאפיין חוסר תשומת לב וחוסר גאוותו של הקבלן בעבודתו, ומעניק לצופה החיצוני את הרושם של חוסר זהירות. כל פרט אחרון צריך להיעשות בזהירות, נכון ובניקיון. כל קווי הבנייה, הפינות, הקצוות, קווי ההצטלבות של הקשתות, משטח המטוס וכן הלאה, חייבים להיות נכונים גאומטריים לחלוטין, עם קו אנכי תלול באמת ורוחב אופקי נכון. בשל האכפתיות ממראה הבניינים שושין ציין בשיחתו עם שר המלחמה בשנת 1914, "הרעיון המרכזי הוא לחזק את המצודה כדי להצביע על כך ש'הרוסים כאן כדי להישאר לנצח'."
מלחמת העולם הראשונה
בסוף 1916, רק כשני שלישים מכל 11 המבצרים היו מוכנים, ורבים מהם בנו עם צריפי ערבות בלבד. הושלמו כל בניית הכבישים המתוכננת, שתי נקודות קישור, חמישה סוגים של סוללות חוף ארוכות טווח וארבעה תותחי וויקרס בגודל 120 מ"מ, 21 קפונייריות חוף ו -8 תעלות.
בין המבצרים והמעוזים, "הדיוויזיה הצפונית" הייתה מצוידת ב-2,641 מטרים של קווי אש בטון, 24 ברבטות לתותחים נשלפים, 21 גזעים וקפוניירים לתעלות הגנה וחוטי תיל. תא מטען נוסף במבצר מספר 6 הושלם רק שליש ממנו, כמו גם היו ארבעה חצי קפוניירים. 25 מקלטים להפעלת אמצעי לחימה והתקפות נגד התקיפה, שבע מנהרות (כולל שלוש במבצר מספר 6 ושניים במבצר מספר 2), צריף מגולף אחד, 2,468 מטרים של גלריות, 2,756 מטרים של תעלות מנהרה וגלריות פיקוח. "הדיוויזיה הדרומית" (האי הרוסי) הגיע לאורך של 882 מטרים של קווי אש בטון, 18 ברבטות לתותחים נשלפים, ארבע קופות לאגף התעלות (תא מטען כפול נוסף במבצר מספר 9 הוכן בחלקו). היו 12 מקלטים לאקדחים באורך 666 מטרים.
יכולתה של המצודה הוגדלה בארבעה מבצרים נוספים ושבע סוללות חוף. עם זאת, העבודה במהלך המלחמה לא השתוותה לזו שבשנות השלום. חתימת הסכם הרגיעה עם יפן הפכה את מצודת ולדיווסטוק רק למבצר שמירה אחורי. צורכי החזית הלוחמת באירופה הביאו לנסיגת הנשק והחומר של תותחני המצודה נשלח בהדרגה גם לחזית, כאשר מערכות התותחנים המודרניות יותר נשלחו ראשונות.
פירוז המצודה
בשנת 1917 הופסקו עבודות הבנייה במצודה לחלוטין. המבצרים, הסוללות והבניינים האחרים הפכו למחסנים. במטה המצודה, ועדת חיסול מחקה את נכסים או חישבה אחר כך את עלות הבנייה. ניתן להניח שמשרד הביצורים של בנאי ולדיווסטוק פעל לשמר את סדר העבודה של מה שנשאר במקום. שנה לאחר מכן הגיעו "הייסורים". מהנדסים צבאיים שנשארו במצודה וחזרו מהחזיתות ניסו למלא חובות מקצועיות כדי לנטרל את הפשטת המצודה מהציוד שלו.
ואז החל מה שנקרא "אסון הפחם ובערת העצים", שלווה בשינוי מתמיד של עמדות מצד הרשויות. בניית סירות, תחנת היונים הצבאית וחברת הטלגרף במקום נמכרו במכירה פומבית לכיסוי חובות. חלק מחומרי הבנייה הועברו לוועדה הצבאית-תעשייתית של ולדיווסטוק לבניית מספנה ושדות תעופה והאנגרים בוולדיווסטוק, ורחנוידינסק, חרבין, צ'יקיהאר, נינגוטה, ובתחנת מנצ'וריה עבור כוחות התעופה של אדמירל קולצ'אק. בסוף 1918, בוטל משרד הבנאים. ניהול הנדסת מצודת ולדיווסטוק נותר עד שנת 1923, ופעל כמרכז לאספקת כוחות הנדסה אך מעת לעת עבר צמצום.
בשנת 1923, בעקבות הסכם בין הפיקוד היפני לפיקוד הצבא המהפכני העממי של רפובליקת המזרח הרחוק, פורזה המצודה. שאר התותחים פורקו, המטה וההנהלה פורקו והביצור ננטש לצמיתות.
כיום
ב-30 באוקטובר 1996 נפתח מוזיאון מצודת ולדיווסטוק, המוקדש לתולדות המצודה במקום בו עמדה סוללה ללא שם. מבצר מספר 7 הושכר והפך למוזיאון. הסוללה "פול מורטירניה" מושכרת על ידי הקוזקים של אוסורי.
ימית
ימית הייתה עיר ישראלית בפתחת רפיח, שהוקמה בשנת 1975 בקצהו הצפון-מערבי של חצי האי סיני, על חוף הים התיכון בין רפיח לאל עריש. העיר הייתה מרכזו ובירתו של אזור התיישבותי שזכה לשם חבל ימית, וכלל יישובים נוספים. ימית הייתה מתוכננת להיות עיר גדולה, הכוללת נמל עמוק-מים. ב-21 באפריל 1982, במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, פונתה העיר ונהרסה.
רקע
כבר ב-1961, חמש שנים לפני מלחמת ששת הימים וכיבוש חצי האי סיני, החלה ממשלת ישראל בפיתוח חבל ארץ ממזרח לרצועת עזה, "חבל הבשור". כוונתה של הממשלה הייתה להקים בחבל זה עיר שתיקרא "עיר הבשור", אך הרעיון להקמת עיר הבשור נזנח עם מלחמת ששת הימים, הכיבוש של חבלי ארץ גדולים והגדלת שטחה של מדינת ישראל. לכן, במקום הקמה של עיר מרכזית אחת ויחידה, הוחלט למעשה להקים כארבעה אזורים שיכללו יישובים נפרדים ויהיו באזור הנגבי המערבי, אזור חבל אשכול (חבל הבשור), חבל עזה (גוש קטיף), חבל הבשור ואזור צפון סיני (פתחת רפיח), שאותו הוחלט ליישב משיקולים ביטחוניים ומדיניים.
תכנון העיר
העיר ימית תוכננה במטרה ליצור מאחז בשטח שיחזק את הקשר בין סיני לבין ישראל, וכן לפצל את רצועת עזה מחצי האי סיני. ימית היא למעשה הצלע השלישית בתוכנית "עוטף עזה" שמטרתה הייתה להקיף את עזה בגושי התיישבות אשר ימנעו ממנה להתפשט. עוטף עזה כלל את אשקלון בצפון, באר שבע ועיירות הפיתוח ממזרח, וימית בדרום.
עקרונות התכנון שנקבעו לעיר שאפו ליצור עיר גדולה אשר תאכלס כרבע מיליון תושבים. ימית תוכננה כעיר החוף הגדולה השלישית של מדינת ישראל, אחרי תל אביב וחיפה. כמו כן העיר יועדה לקלוט את גלי העלייה העתידיים, אשר יועדו להיות מרכיב עיקרי מאוכלוסיית העיר. ענפי הכלכלה העיקריים של העיר יועדו להיות תיירות, תעשייה ומלאכה ותחבורה (נמל ימי, נמל תעופה ומרכז תחבורה יבשתי). כדי שלא לפגוע בנוף מכיוון בתי היישוב הוחלט, לראשונה בישראל, לשים את כבלי החשמל והטלפון בתעלות תת-קרקעיות ולא על גגות הבתים ומבני הציבור.
מלבד מבני התחבורה, המקום תוכנן כמרכז לוגיסטי וכלכלי לחצי האי סיני. היה תכנון להקים מתקן התפלה, אוניברסיטה ואפילו כור גרעיני, שיוכל להפיק חשמל לכל דרום ישראל. גם קרן קיימת לישראל תכננה לשתול כ-10 מיליון עצים בסביבת העיר כדי למנוע סופות חול שעלולות להביא לכיסוי הבתים והגינות בחול.
היסטוריה
ההחלטה הרשמית על הקמת העיר התקבלה בוועדת השרים להתיישבות בפברואר 1973 ביוזמת השר ישראל גלילי, ובתמיכת שר הביטחון משה דיין. גושפנקא של מפלגת העבודה להקמת העיר ניתנה ב־3 בספטמבר 1973 עת מזכירות מפלגת העבודה אישרה את מסמך גלילי, שקרא להתיישבות בפתחת רפיח, רמת הגולן, בקעת הירדן והרכסים מעליה בהתאם לתוכנית אלון, כחלק ממצעה של המפלגה לקראת הבחירות לכנסת השמינית. זאת הגם שבד בבד נערכו שיחות שלום בראשות מזכיר המדינה האמריקאי ויליאם רוג'רס (תוכנית רוג'רס), ואף הוצע שמדינת ישראל תחכור את פתחת רפיח במסגרת הסכם שלום.
כבר ב-1973 החלו העבודות המקדימות להקמת העיר והחלה גם סלילת כביש הגישה לימית, לאחר שנתיים ובעזרת השקעה של כ-100 מיליון לירות ישראליות. בכסף זה הוקמו כ-250 יחידות דיור, אולם תרבות, בריכת שחייה, בית ספר, מרפאה, בית כנסת ואף כמה מגרשי ספורט. מבנה מרכזי נוסף שהוקם בעיר, אם כי בשוליה היה "אנדרטת אוגדת הפלדה" שהורכבה מהרבה עמודי בטון ומגדל תצפית. בעיר גם ישבה "ישיבת ימית" בראשות הרב יעקב אריאל.
טקס הנחת אבן הפינה ליישוב נערך בדצמבר 1975, כשארבעים המשפחות הראשונות התיישבו במקום. הגרעין ההתיישבותי שהקים את העיר היה מורכב מעולים חדשים מברית המועצות אשר גרו שנתיים לפני אכלוסה של העיר במושב שדות (מרכז גושי). חברי הגרעין ירדו לפתחת רפיח לפני מלחמת יום הכיפורים, במהלכה ולאחריה.
ב-1977, בשנת המהפך בו נבחר לראשות הממשלה מנהיג הליכוד, מנחם בגין עדיין ניסו גורמים במשרד השיכון להביא תושבים פוטנציאליים לעיר.
עד 1980 תוכננו לקום 450 יחידות דיור נוספות, בשאיפה להגדיל את אוכלוסיית העיר ב-2,600 תושבים נוספים.
כרב המושב כיהן הרב ישראל אריאל, לצד אחיו הרב יעקב אריאל ששימש כראש הישיבה במקום.
ההחלטה על פינוי העיר והריסתה
ב-1980, אחרי חתימת הסכם השלום עם מצרים, התגוררו בעיר כ-625 משפחות, מתוכן כ-51 החליטו להתפנות מרצון מבלי להמתין ליום הפינוי עצמו שהתרחש ב-21 באפריל 1982. למחרת צוין ברחבי המדינה יום השואה (ההכנות האחרונות של הצבא לפינוי החלו ביום השואה עצמו). פירוק מרבית המבנים בוצע במהירות מאחר שאלו הורכבו מיחידות מתועשות. חלק ניכר מהבתים פוזרו ברחבי ישראל, בעיקר בהתנחלויות בצפון השומרון, לאחר שגם אלו פונו בתוכנית ההתנתקות הועברו חלק מהם לשבי שומרון.
בשנת 1982 פונתה העיר ונהרסה במסגרת הסכם השלום בין ישראל ומצרים. רוב תושבי המקום התפנו מרצון לפני הפינוי, אך בעקבות התבצרותם של פעילי ימין ובעיקר אנשי תנועת גוש אמונים בבתים, גלש הפינוי למאבק אלים בין המפנים למתבצרים. על מערך הפינוי פיקד אריאל שרון.
לאחר הפינוי
הריסות העיר נותרו באזור שעליו עמדה פעם העיר. ההגעה לאזור הריסות ימית מלווה בקשיים רבים שמערימים השלטונות במצרים. למרות זאת, בשנת 2005 ביקר באזור ההריסות חבר הכנסת צחי הנגבי. בתקופת הפינוי התבצר הנגבי, שהיה אז סטודנט ואחד ממובילי המאבק בנסיגה מסיני, באנדרטת ימית עם מתבצרים נוספים. לאחר הפינוי נחתכו קירות ורצפות הבתים בשלמותם והועברו למושב דקל, שבו הם נמצאים עד היום.
ישיבת ההסדר ימית שפונתה מהעיר הוקמה מחדש ביישוב נווה דקלים בגוש קטיף תחת שם חדש: ישיבת ההסדר נווה דקלים. עם ביצוע תוכנית ההתנתקות בשנת 2005 פונתה הישיבה בפעם השנייה והוקמה מחדש בעיר אשדוד. בישיבה שנבנית אמורים להיות מונצחים באנדרטאות מיוחדות הן העיר ימית הן היישוב נווה דקלים.
במושב דקל שבנגב המערבי, שבו התיישבו רבים מתושבי העיר, הוקם מוזיאון לעיר וליישובי חבל ימית.
נייתן דיל
נייתן דיל (באנגלית: Nathan Deal; נולד ב-25 באוגוסט 1942) הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מן המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כמושל ג'ורג'יה בשנים 2011–2019. בשנת 1992 הוא נבחר לכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך עבר למפלגה הרפובליקאית ב-1995.
ביוגרפיה
דיל נולד במזרח ג'ורג'יה בשנת 1942. שני הוריו היו מורים. הוא למד באוניברסיטת מרסר שבמייקון, ושם סיים את התואר הראשון בהצטיינות. בשנת 1966 סיים לימודי משפטים עם תואר והצטרף לצבא ארצות הברית. בצבא הגיע דיל לדרגת קפטיין. לאחר שחרורו, עבד דין כ-23 שנה כעורך דין וכשופט.
בשנת 1980 נבחר לסנאט של ג'ורג'יה. בשנת 1992 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שקיבל כ-59% מהקולות. הוא נבחר שוב לתפקיד בבחירות שהתקיימו בשנים 1994, 1996, 1998, 2000, 2002, 2004, 2006, 2008 ו-2010. בבחירות שהתקיימו בשנת 1998, 2002 ו-2004 דיל ניצח עם כ-100% מהקולות לאחר שלא התמודד מולו מועמד דמוקרטי. דיל היה חבר בוועדה לאנרגיה ולמסחר, ובוועדות המשנה לתקשורת, טכנולוגיה ואינטרנט, לבריאות (בה היה חבר מוביל) ולפיקוח וחקירות.
ב-1 במרץ 2010 הודיע דיל על התפטרותו מהקונגרס על מנת להתמודד על תפקיד המושל. המושל הרפובליקני הנוכחי סאני פרדו היה מנוע מלהתמודד על כהונה נוספת. בפריימריז המפלגתיים התמודדו כשבעה פוליטיקאים. אף אחד מהמתמודדים לא זכה ב-50% מקולות בסיבוב הראשון. דיל הגיע למקום השני עם כ-23% מהקולות והוא התמודד בסיבוב השני מול קארן הנדל שזכתה ב-34% מהקולות. במהלך הקמפיין דיל נתמך על ידי מייק האקבי וניוט גינגריץ', בעוד שיריבתו נתמכה על ידי ג'ן ברואר ושרה פיילין. דיל ניצח בסיבוב השני וזכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית עם כ-50.2% מהקולות. בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-2 בנובמבר 2010 ניצח דיל לאחר שקיבל כ-53% מקולות המצביעים. כשנה לאחר מכן, בשנת 2011, ועדת הכספים של ג'ורג'יה חשדה בחוסר תקינות בניהול כספי הקמפיין של דיל. בסופו של דבר, הוועדה ניקתה את דיל מהאשמות מהותיות, וטענה כי היו טעויות טכניות בלבד בניהול התקין של הקמפיין.
דיל נבחר שוב לתפקיד בבחירות 2014 עם כ-52.8% תמיכה. במהלך כהונתו, ביצע ממשל דיל רפורמות במערכות המשפט, האכיפה והכליאה במדינה, בדגש על הטיפול בעבריינות נוער. בנוסף, דיל חתם על חוק שמאפשר לאזרחים לשאת נשק במרבית מן המקומות הציבוריים. חוק זה נתמך על ידי הכנסייה הבפטיסטית בג'ורג'יה. לאחר פיגועי נובמבר 2015 בפריז ופיגוע הירי בסן ברנרדינו, דיל נאבק למניעת קליטת פליטים סורים בג'ורג'יה.
טום מייהן
תומאס פיטר מייהן (באנגלית: Thomas Peter Meighan; נולד ב-11 בינואר 1981 לסטר, אנגליה) הוא מוזיקאי בריטי, סולן להקת האינדי רוק קסביאן.
קריירה
מייהן הוא סולן להקת קסביאן מאז היווצרה בשנת 1999 בעיר לסטר. הוא הסולן במרבית שירי הלהקה והיחיד מבין חברי הלהקה, שאינו מנגן בכלי נגינה, למעט הפעמים בהם ניגן בתוף מרים בהופעה או בגיטרה בביצוע חי של The Nightworkers.
מלבד הפרסים שזכה מייהן עם קסביאן הוא זכה במקום 19 של הסולן הטוב ביותר בכל הזמנים בסקר הקוראים של מגזין Q.
פעילותו התקשורתית
הוא העביר ביקורת בנושא השפעות האינטרנט על תעשיית המוזיקה, והיה בין הסלבריטאים היחידים שביקרו את התנהלותו של סיימון קאוול עם סוזן בויל בטענה "שזה יענה אותה כל ימי חייה. היא לא מוכנה לזה והיא לא מתאימה לזה. מנצלים אותה. זה נורא".
משנת 2009 ניסה מייהן למתן את תדמיתו השנויה במחלוקת. בראיון שנתן ל"דיילי רקורד" הוא אמר: "כשהוצאנו את האלבום הראשון שלנו, לא עזר שבראיונות ירדנו על כולם. רק השתטינו, רק נהנינו וכולם ולקחו את זה ברצינות... עשינו את זה בשביל אפקט אבל הצטיירנו כמפלצות במקום חבורת נערים בלהקה. לא הבינו אותנו בכלל. אני לא מתחרט על דבר שאמרתי אבל זה פשוט היה מגוחך".
גישתו הבולטת של מייהן, תעלוליו על הבמה, והמוניטין שלו כבליין, נוטים להאפיל על היבטים חיוביים יותר של תדמיתו הציבורית. הוא נתן את תמיכתו למגוון קרנות צדקה, ביניהן יוניסף, אוקספם, וקרן לטיפול במחלת הסרטן בבני נוער.
דרום סודאן במשחקים האולימפיים לנוער
דרום סודאן לא השתתפה עד כה המשחקים האולימפיים לנוער. באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014) השתתפה אתלטית יחידה מדרום סודאן בענף האתלטיקה בריצת 400 מטר. אולם מאחר שהוועד האולימפי הבינלאומי הכיר בוועד האולימפי הלאומי של דרום סודאן רק בשנת 2015 היא השתתפה כמשתתפת עצמאית תחת הדגל האולימפי.
דרום אפריקה במשחקים האולימפיים לנוער
דרום אפריקה משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האמריקאים 15 מדליות, מהן שש מדליות זהב. דרום אפריקה משתתפת במשחקי החורף האולימפיים לנוער. אולם, אף ספורטי נוער מדרום אפריקה לא זכה במדליה אולימפית לנוער בענפי החורף.
אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)
המשלחת הראשונה של דרום אפריקה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והיא הגדולה ביותר שדרום אפריקה שלחה עד כה. המשלחת כללה 62 ספורטאים שהתחרו ב-13 ענפי ספורט. המשלחת זכתה בתשעה מדליות, מתוכן שתי מדליות זהב. המשלחת הדרום אפריקאית הגיעה להישגים נאים בענף השחייה וזכתה בשש מדליות. צ'אד לה קלו זכה בארבע מדליות - מדליית זהב בשחייה מעורבת אישית ל-200 מטר, שלוש מדליות כסף בשחייה חופשית ל-400 מטר, שחיית פרפר ל-100 ו-200 מטר. כמו כן המשלחת זכתה בשתי מדליית ארד בשחיית מעורבת אישית ל-200 מטר ושחייה חופשית ל-100 מטר שליחים. אולם, השחיינות אינן הגיעו להישגים ולא העפילו למשחי הגמר. המשלחת הגיעה להישגים גם בענף האתלטיקה עם זכייה במדליית זהב בזריקת דיסקוס לנערים, מדליית כסף בריצת 400 מטר נערים ומדליית ארד בקפיצה לרוחק נערים. כמו כן, היא העפילה למקצי הגמר בהטלת כידון נערים, ריצת 400 מטר משוכות נערים, ריצת 400 מטר נערות, ריצת 1000 מטר נערות, זריקת דיסקוס לנערות וקפיצה לרוחק נערות.
המשלחת הגיעה להישגים בענף הרכיבה בה סיימה במקום הרביעי בתחרות היחידים, ובענף הטריאתלון בה היא סיימה במקום השמיני בתחרות הנערים. המשלחת השתתפה בענפים אופניים, חתירה, סיף וקאנו/קיאק. בענפי הכדור הנבחרות התחרו בהוקי שדה וכדורסל לא הגיעו להישגים וסיימו במקומות האחרונים. כמו כן, המשלחת השתתפה בענפים היאבקות, הרמת משקולות והתעמלות וסיימה במקומות נמוכים.
קבוצת מיקאל
קבוצת מיקאל היא חברה ישראלית בתחום ביטחוני, אשר פועלת על ידי חברות בנות שלה.
דרום אפריקה במשחקים האולימפיים לנוער
אולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 54 ספורטאים שהתחרו ב-14 ענפים. המשלחת זכתה במדליית זהב יחידה בענף האתלטיקה בריצת 400 מטר משוכות נערות. כמו כן, המשלחת העפילה לגמר בהדיפת כדור ברזל לנערים, זריקת דיסקוס לנערות והטלת כידון לנערות. בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור המשלחת הגיעה להישגים נאים בענף השחייה כאשר העפילה למשחי גמר רבים בתחרויות הנערים והנערות. אולם, בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור היא לא זכתה במדליות. המשלחת הגיעה להישגים נאים בענף הוקי שדה שנבחרת הנערים סיימה במקום הרביעי ושיפרה את מיקומה לעומת אולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת סיימה במקום הרביעי בקטגוריית המשקל עד 78 ק"ג לנערות בענף הג'ודו, בענף הקאנו/קיאק המשלחת סיימה במקום החמישי ובענף האופניים נבחרת הנערים סיימה במקום השישי. המשלחת השתתפה בענפים גולף, היאבקות, התעמלות, טניס, טריאתלון, קליעה, רכיבה, שיט וסיימה במקומות נמוכים.
קבוצת מיקאל
היסטוריה
קבוצת מיקאל נוסדה בשנת 1993 על ידי אברהם (מיקו) גילת, שהיה סמנכ"ל השיווק של התעשייה הצבאית, ואיש העסקים רוני נפתלי, בעל השליטה בחברות ביג מרכזי קניות ומי עדן.
דרום אפריקה במשחקים האולימפיים לנוער
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
קבוצת מיקאל
היסטוריה
בשנת 1998, רכשו מכור תעשיות את חברת סולתם מערכות. ובשנת 2002 את חברת "טכנולוגיות בינלאומיות (לייזרים) בע"מ ("International Technologies Lasers" – ITL). חברת ITL, נוסדה בשנת 1973 על ידי היזם עוזי שרון. במהלך השנים הצטרפו כמשקיעים בחברה גם יוסי ורדי, יורם אלמוגי, בנק הפועלים וכלל תעשיות, שנותרה בסופו של דבר בעלת השליטה בחברה, ב-1993 הונפקה את החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. החברה עוסקת בפיתוח של מוצרים אלקטרוניים ואופטיים, בעיקר לראיית לילה, בדגש על מוצרים המיועדים ללוחמת חי"ר מתקדמת, כוחות מיוחדים ולוחמה בטרור.
ביוני 2009 רכשה חברת אלביט מערכות 19% ממניות מיקאל תמורת 18 מיליון דולר. בשלב הראשון של העסקה העניקה אלביט למיקאל הלוואה בסך של 18 מיליון דולר. לאחר קבלת אישור הממונה על ההגבלים העסקיים, הומרה ההלוואה להשקעה ומיקאל הקצתה לאלביט כ-19% ממניותיה והעניקה לאלביט את האופציה לרכוש בשנת 2011 את יתרת מניות מיקאל מבעלי המניות האחרים.
ב-2 בספטמבר 2010 רכשה אלביט מערכות את מיקאל תמורת 90 מיליון דולר. המתווה המדויק של העסקה שונה, כך שאלביט מערכות לא רכשה את החברה עצמה, אלא את שלוש החזקותיה העיקריות: סולתם מערכות, הפעילה בתחום הארטילריה, סיימאר, הפעילה בתחום הרק"מ (רכב קרבי משוריין), ו-85% ממניותיה של ITL, המפתחת ומייצרת מערכות בתחום האלקטרו-אופטיקה הצבאית.
אורי דייג
אורי דייג (נולד בשנת 1939) הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל (1970) בריצת 5,000 מטר ובריצת 10,000 מטר) ואלוף המכביה השמינית (1969) בריצת 10,000 מטר.
ביוגרפיה
דייג נולד בחצר כנרת. בגיל שנה עבר עם הוריו לעין גב ומשם בגיל ארבע לקיבוץ גבעת חיים. בשנת 1952 התחולל פילוג בתנועת הקיבוץ המאוחד ואורי עבר עם משפחתו להקים את היישוב החדש גבעת חיים איחוד, בו חי עד היום. בשנת 1957 התגייס לצה"ל ולאחר קורס קצינים גויס לסיירת שקד (שהוקמה בשנת 1955) והיה בין קציניה הראשונים. במהלך קורס הקצינים השתתף באליפות צה"ל בריצה ובה גילה את כישרונו. את אימוניו המקצועיים החל רק לאחר השחרור מהצבא כשהיה כבן 22.
קריירה ספורטיבית
דייג החל לעסוק בריצה למרחקים ארוכים לאחר שירותו הצבאי כשהיה בן 22. הוא התאמן בקבוצת הפועל עמק חפר בהדרכתו של יענקל'ה בורנשטיין. באליפות ישראל שנערכה בשנת 1968 (בגיל 29) הוא זכה במדליית כסף בריצת 5,000 מטר בתוצאה של 15:38.9 דקות, אחרי יובל וישניצר מאס"א תל אביב שקבע שיא ישראלי חדש של 14:45.6 דקות.
אלוף המכביה
במכביה השמינית שנערכה בשנת 1969 זכה במדליית זהב בריצת 10,000 בתוצאה של 32.09.8 דקות לפני ציון חצרוני (32:11.0 דקות) ויוסף צברי (33:13.6 דקות), שניהם מישראל.
אלוף ישראל
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1970 זכה בשתי מדליות זהב והיה בין האתלטים המצטיינים באליפות. הוא זכה בריצת 5,000 מטר בתוצאה של 15:34.4 דקות, לפני דוד לויקו ממכבי תל אביב (15:42.8 דקות) ויעקב עזרא מהפועל חדרה (15:44.6 דקות) ובריצת 10,000 מטר בתוצאה של 32:10.2 דקות, לפני נחום עזרא מהפועל חדרה (32:59.2 דקות) ודוד לויקו (33:11.8 דקות).
במהלך השנים 1961–1972, השתתף בעשרות מרוצי שדה ומרוצי ערים בישראל ואף ניצח ברבים מהם. בגיל 33 פרש מקריירת הריצה אליה שב לאחר הפסקה בגיל 40 כשהתחרה במקצי הוותיקים.
חייו האישיים
דייג נשוי ואב לשלושה ילדים. לאחר פרישתו מריצה עבד כרכז הבניה בקיבוץ גבעת חיים איחוד וכן כמפקח בניה בפרויקטים רבים ברחבי ישראל.
תפוחית מצויה
תפוחית מצויה (שם באנגלית: Common Linnet; שם מדעי: Linaria cannabina) היא ציפור קטנה וחומה ממשפחת הפרושים, בעלת מקור קצר ועבה. לרוב התפוחיות יש כתמים אדומים או ורודים.
תכונות מורפולוגיות
התפוחית המצויה היא ציפור בגודל קטן עד בינוני. לתפוחית יש גזרה דקה, זנב ארוך ומקור בצבע אפור. אורכה של הציפור הוא 13–14 ס"מ, ומשקלה הוא 15 -21 גרם.
מוטת כנפיים של הציפור הוא 25.5-21 ס"מ. מקור התפוחית קצר ועבה ומתאים לאכילת זרעים. הצבע של התפוחית הוא חום. ראש התפוחית אפור וכתם בהיר בלחייה. צווארה לבנבן. הזכר בולט באביב בצבעיו הוורודים והאדמדמים הן במצחו והן בחזהו. גבו וכנפיו בצבע חום ערמוני בשאר ימות השנה. התפוחית ממין נקבה דומה לזכר אך ללא גוונים אדומים. לתפוחית יכולת שירה והיא שרה בזמן שהיא עפה.
רבייה
התפוחית המצויה מתרבה מאמצע אפריל עד תחילת אוגוסט. הקשר בין בני הזוג יציב ונמשך מעבר לתקופת הקינון. הזכר נוכח באופן קבוע באזור הקרוב לקן ומפגין בעלות על ידי שירתו, סימור נוצות הראש והחזה, ופרישת הכנפיים לצדדים סביב הנקבה. הקן אותו התפוחית ממין נקבה בונה מורכב מענף של עץ או שיח ומרופד בשורשים, פרווה ונוצות. הדגירה נמשכת בין 10 ל-14 ימים. הנקבה דוגרת לבד והזכר נמצא במשך זמן זה במרחק מהקן. כאשר הביצים בוקעות התפוחית מטילה בין 4–6 ביצים שצבען כחלחל-לבן, והן מסומנות בפסים ורודים או סגולים. עם בקיעת הגוזלים הזכר מאכיל את הנקבה והיא מאכילה את הגוזלים. לאחר מספר ימים שני ההורים מביאים אוכל לגוזלים הכולל גושי זרעים שרוככו בזפק והודבקו בריר. כעבור כשבועיים פורחים הגוזלים מהקן.
גיירמו מרטינס (סופר)
גיירמו מרטינס (בספרדית: Guillermo Martínez; נולד ב-29 ביולי 1962) הוא סופר ארגנטינאי.
חייו
בשנת 2002 השתתף בתוכנית הכתיבה הבינלאומית של אוניברסיטת איווה.
פרסם רומנים, סיפורים קצרים וספרי מסות. הרומן המצליח ביותר שלו הוא "רציחות נוסח אוקספורד", שיצא לאור בשנת 2003. הספר זיכה את מרטינס בפרס פלנטה, תורגם לשפות אחדות, ובשנת 2008 עובד לסרט הקולנוע "רציחות באוקספורד".
מיליון שנה לפני הספירה
מיליון שנה לפני הספירה (באנגלית: ) הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה בריטי משנת 1966 בכיכוב השחקנים ראקל ולש וג'ון ריצ'רדסון ובבימויו של דון צ'אפי, בו אנשי מערות החיים בתקופה קדומה ונלחמים בדינוזאורים ויצורים נכחדים נוספים, בציר היסטורי חלופי (בני אדם ודינוזאורים מעולם לא חיו יחד). סרט זה הוא רימייק לסרט מ-1940 מיליון לפני הספירה (.One Million B.C).
צילומי הסרט צולמו בטנריפה ולנזרוטה שבאיים הקנריים כשכמה חלקים צולמו באודיו בלונדון. הרוויח 8 מיליון דולר ונחשב להצלחה אחרי שהוערך שיקבל רק 2 מיליון דולר, אם כי היה בעל פגמים רבים ביצירה.
סרטים רבים אחרי התבססו על דימוי הדינוזאורים שנעשו בסרט, ביניהם הסרט "When Dinosaurs Ruled the Earth" והעמק של גואנגי, אשר השתמשו בדינוזאורים דומים. עם זאת בתוכנית ההנפשה (שנוצרה בתוכנית סטופ מושן) שגיאות רבות בדגמי הדינוזאורים ושאר היצורים.
עלילה
אקוטה, מנהיג שבט ציידים עתיקים מכין בתחילת הסרט מארב לחזיר יבלות ובנו טומאק, הורג את החזיר כשהוא נופל למלכודת. בעוד חבריו נושאים את הבשר למערה בה חיו מתפתח ריב בין האב לבנו על חתיכת בשר והוא מטיח אותו מהצוקים, שם הוא נחשב למת וכשהוא קם הוא מתחיל לנוע הרחק משטחו של אקוטה. מאוחר יותר אקוטה עולה על צוק כדי לתפוס כבשה אך כמעט נופל ובנו סקאנה דוחף את אביו מהצוק הגבוה כדי לרשת אותו, מה שמתרחש באמת. עם זאת בהמשך אקוטה חוזר פצוע אך חי וכבר לא מנהיג את השבט.
טומאק המנודה נודד באזור המדבר הגעשי בו שולטות איגואנות טורפות, טרנטולות עצומות ולהקה של קופי אדם מוזרים. הוא כמעט מתמוטט לעיני חבורת נשים ובראשם לואנה, אשר שייכות לכפר לא מרוחק. הם רואות אותו כשהוא מתעלף ומאחוריו מגיח ארכלון ענקי. הארכלון מתקרב אליו ואל הנשים שבאו להגן עליו אך כשמגיעים הלוחמים שלהם הוא מתרחק מהם לכיוון הים.
הנשים והלוחמים החדשים מביאים אותו אל ביתם המפותח יחסית, בו ציורי מערות, חקלאות והרבה דברים שטומאק לא הכיר בחיים. הם מנחים אותו איך לדוג במים דגים וכשהוא מנסה לצוד החבורה מתקהלת סביבו מסקרנות אך אז מגיע אלוזאורוס גדול שמבריח את האנשים אך טורף אחד מהם. בעוד ילדה אחת נתקעת על העץ והאלוזאורוס קרב אליה, טומאק מחליט לקחת את חנית המנהיג אהוט כדי להציל אותה. הם מסיחים את דעת הטורף ומחלצים את הילדה ואז 3 לוחמים נלחמים עם האלוזאורוס אך הוא גובר עליהם וטורף את אחד הלוחמים. הוא מתקרב לטרוף את טומאק אך טומאק מניף את חניתו בצורה שהאלוזאורוס נפגע קשה ומת ממנה. לאחר מכן אהוט מבקש את חניתו מטומאק והשניים נלחמים עד שלואנה מרגיעה אותם ונותנת לאהוט את חניתו. השניים נלחמים לאחר מכן לבד במערת הבית אך מאותרים בידי השבט שמחליט להגלות את טומאק ולואנה מחליטה לברוח יחד איתו.
השניים המנודים נעים במדבר ונתקלים בטריצרטופס זועם וכשהם בורחים הם נתקלים מצד שני בצרטוזאורוס רעב. שני הדינוזאורים נפגשים אחד בשני ונלחמים ביניהם, בזמן ששני האנשים נמלטים למעבר סלעים. בסוף הטריצרטופס פוצע קשה את יריבו ומסתלק ואז הם ממשיכים לנוע ל"שבט רוק". הם מצטרפים אליהם אך לואנה נקלעת לריב עם בחורה בשם נופונדי והיא כמעט הורגת אותה, תוך שהשבט מעודד אותה לעשות את זה אך לא טומאק והיא משחררת אותה בחיים. לאחר מכן הם נקשרים לשבט.
יום אחד בו השבט רוחץ בנהר מגיע פטרנודון גדול וחוטף את לואנה. טומאק וידיד נעים לחלץ אותה כשהפטרנודון מעופף איתה לקינו בו 2 צאצאיו. אך רמפורינקוס עצום נלחם איתו באוויר ולואנה נופלת לים תוך כדי הקרב. הרמפורינקוס מצליח להרוג את הפטרנודון ואז טורף את צאצאיו. טומאק מגיע אז לאזור ורואה את הפטוזאור ניזון מבשר, במחשבה שזו לואנה ומתרחק מבלי לדעת שלואנה שוכבת לא רחוק ממנו.
השבט של טומאק לצד אהוט ואנשיו מתאחדים, מוצאים את לואנה ומחליטים להילחם בסקאנה ואנשיו. הם מגיעים להר בו הם חיים ונלחמים ביניהם. במהלך קרב עם אחיו טומאק, סקאנה מחליט לחטוף את לואנה אך נבלם בידיהם. באותו הזמן הר געש פעיל מתפרץ ויוצר רעידת אדמה עצומה וכל הצדדים נאלצים לברוח. טומאק הורג את סקאנה ובורח עם לואנה הרחק. הלבה והסלעים הנופלים הורגים רבים מהאנשים אך חלק מצליחים לשרוד לבסוף כל בני השבטים ששרדו מתאחדים ומחליטים למצוא מקום אחר להתחיל בו מחדש.
נוני באו
באו אף הייתה לאחת מכותבי הלהיט "Stay", אשר הצליח לכבוש את פסגת מצעד שירי הדאנס האוסטרלי.
ביוגרפיה
נוני באו נולדה ב-9 באוגוסט 1987, בסטוקהולם, שוודיה. היא החלה לשיר בגיל צעיר, בהשראת הוריה שעסקו בעולם המוזיקה והופיעה בהפקות מקהלה בילדותה. בגיל 12 היא התחילה לכתוב שירים משלה, אך בהתחלה, היא עשתה זאת בסתר מכיוון שהיא הייתה נבוכה.
היא למדה בבית ספר למוזיקה, שם כונתה "כבשה שחורה". בגיל 15, חברה נתנה לה את הכינוי נוני באו בגלל המראה שלה.
קריירה
בשנת 2012, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, I Am Noonie Bao. שלוש שנים לאחר מכן, הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Noonia EP.
בין שנת 2014 לשנת 2015, הייתה נוני באו שותפה לכתיבת השיר "Run Away with Me" של קארלי ריי ג'פסן, "Doing It" של צ'ארלי XCX וריטה אורה, תוך שבשנת 2017 הייתה שותפה לכתיבה הלהיט הבינלאומי "Stay", של זד ואליסיה קארה, אשר קיבל על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר הפלטינה הכפולה, על מכירות של למעלה משני מיליון עותקים במדינה.
שנת 2018, הייתה אבן דרך חשובה בקריירה של נוני באו, כאשר הייתה שותפה לכתיבה הלהיט "Never Be the Same", של הזמרת-יוצרת קמילה קביו. השיר הגיע למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100, קיבל את תואר הפלטינה המשולשת, וצבר למעלה מ-560 מיליון השמעות בספוטיפיי.
ג'יזרה
ג'יזרה (בטורקית: Cizre; בכורדית: Cizîr/جزیر - ג'זיר; בערבית: جزيرة ابن عمر (ג'זירה אבן עמר) או جزيرة بوطان (ג'זירה בוטאן) וכן جزرة (ג'זרה)) היא עיר בנפת שרנק שבכורדיסטן הטורקית, בקרבת משולש הגבולות טורקיה-עיראק-סוריה. לפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 159,754 בני אדם והיא העיר הגדולה ביותר בנפה.
העיר המקורית נבנתה על אי שנוצר מנפתולי נהר החידקל ומכאן שם העיר: ג'יזרה משמעו אי, שטח שנגזר מן היבשה. מצידו האחד של האי זרם הנהר כל ימות השנה ואילו בחלק השני, בו הזרימה איטית, המים קפאו ואיפשרו הליכה על הקרח עד לאי. את האי חיבר גשר אבן גדול שכונה בפי התושבים "הגשר הגדול" (גישרא רוואה). העיר המודרנית התפתחה מעבר לאי בעיקר ממערב לחידקל.
הקיץ באזור מתאפיין בטמפרטורות גבוהות וללא משקעים כלל ואילו בחורף בטמפרטורות עשויות לרדת מתחת לאפס ומשקעים עשויים לרדת כשלג. בעבר יערות צמחו על ההרים שמצפון ובנהר נשטפו ענפים וגזעים ששימשו את תושבי הכפר להסקה. מסביב לכפר משתי גדות החידקל גידלו שפע ירקות ובוסתני פרי.
היסטוריה
ג'יזרה נוסדה במאה ה-9 על ידי אל-חסן אבן עומר, אמיר מוסול, על אי מעשה ידי אדם בחידקל. העיר נהנתה ממצבה כמעבר נהר ונמל בנוסף למיקומה בקצה דרך רומית ישנה שחיברה אותה לים התיכון, וכך הפכה למרכז מסחרי ואסטרטגי חשוב בצפון מסופוטמיה. עד המאה ה-12, נוסף לעיר תפקיד אינטלקטואלי ודתי, שכללה גם קהילות נוצריות ויהודיות גדולות. במאות השנים שהיו לאחר הקמתה נכבשה על ידי שושלות שונות, כמו השושלת הסלג'וקית, השושלת האיובית והשושלת האילח'אנית. העיר סבלה במאה ה-15 מאירועי ביזה רבים ובסופו של דבר עברה לשליטתה של האימפריה העות'מאנית לאחר 1515.
תחת השלטון העות'מאני, ג'יזרה קפאה ונותרה כמרכז מחוז קטן עד סוף המאה ה-19. דעיכתה של העיר נמשכה, והוחמרה על ידי רצח העם הארמני ורצח העם האשורי ב-1915, ועזיבת אוכלוסייתה היהודית לישראל. היא החלה להתאושש במחצית השנייה של המאה ה-20 באמצעות שיפוץ עירוני, ואוכלוסייתה הייתה בגידול מסיבי כמקום מקלט משנת 1984 ואילך, כאשר רבים נמלטו מהסכסוך הכורדי-טורקי. בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, העיר הייתה כזירת קרבות בין חמושים כורדים לטורקיה, שהמיטו הרס משמעותי על העיר.
יהודי ג'יזרה
עדות מוקדמת ליהודי העיר תועדה על ידי בנימין מטודלה. הוא תיאר קהילה גדולה בת כ-4000 נפשות במאה ה-11. בעיר התקיימה קהילה של יהודים, דוברי ניב של ארמית מודרנית (המכונה "כורדית" בפי יהודי כורדיסטן בארץ). כמו כן התגוררו בעיר נוצרים בני הכנסייה האשורית וכן מוסלמים כורדים. הקהילה היהודית מנתה כמה עשרות משפחות וקיימה קשרי נישואין הדוקים בעיקר עם יהודי זאכו. היהודים עסקו בין היתר במסחר שהתנהל באמצעות דוברות פשוטות שנעו בנהר וכן באמצעות שיירות שנעו ביבשה.
בעיר העתיקה התקיימה שכונה מוגדרת של יהודים שהוקפה בחומה ושערייה נסגרו בימי שבת וחג. בתחילת המאה ה-20 החלה הגירה של יהודי ג'יזרה. חלקם יצאו למסע רגלי ממושך אל ארץ ישראל דרך קמישלי וערי סוריה, אחרים היגרו לזאכו ולמוסול שבעיראק. עד שנות העשרים המאוחרות לא נותרו כלל יהודים בעיר. מבנה בית הכנסת הוסב למסגד. נכון לשנות ה-90 לא נמצאו שרידים של בית הקברות היהודי שהיה סמוך לגדות הנהר.
מרבית יהודי ג'יזרה עלו לארץ ישראל והתיישבו בירושלים. בשכונת זיכרון יוסף עומד עד היום מבנה בית כנסת שנוסד על ידי יהודי ג'יזרה.
מאוזוליאום נח
המאוזוליאום של נח או קבר נח הוא מאוזוליאום בעיר, אשר יש מאמינים כי הוא מכיל את קבר נח.
רייבן (זמרת)
שרה סירמן (, נולדה ב-26 באפריל 1996), ידועה בשם הבמה שלה רייבן, היא זמרת ונגנית נבל סלובנית.
קריירה
שרה סירמן נולדה לפני 23 שנים בסלובניה למשפחה של מגדלי בזים, במהלך ילדותה של שרה הגיעה המשפחה לגור בעיר ליובליאנה בירת סלובניה. שרה עוסקת במוזיקה מאז ילדותה, היא התחילה ללמוד בגיל ארבע בבית ספר מוזיקלי בליובליאנה והמשיכה בלימודים אלה עד לרמת התיכון. ב-2018 סיימה את התואר הראשון שלה במוזיקה עם התמחות באופרה ושירה קלאסית.
במהלך לימודיה שרה החלה להופיע ולעבוד בתעשיית המוזיקה של סלובניה, היא אימצה לעצמה שם במה, רייבן, שמשקף את הזיקה שלה לציפורים, אותן היא נוהגת לשלב בקליפים ובעטיפות האלבומים והסינגלים שלה. ב-2014 הוציאה סירמן את הסינגל הראשון שלה בשם "Jadra" ובספטמבר 2015 הוציאה שיר בשם "Bezim". ב-2016 הלכה רייבן והתחרתה בקדם הסלובני לאירוויזיון, EMA 2016, עם השיר Crno Bel, היא סיימה במקום השני. ב-2017 התחרתה בקדם הסלובני פעם נוספת, הפעם עם השיר "Zazarim", היא סיימה את הקדם במקום השלישי. ב-2019 התחרתה בקדם הסלובני לאירוויזיון בפעם השלישית והאחרונה לעת עתה עם השיר "Kaos" והגיעה למקום השני. בין לבין היא הנחתה את הקדם הסלובני לשנת 2018.
בסוף 2019 הוציאה רייבן את השיר "Ti", היא הופיעה עם השיר בקדם האירוויזיון הסלובני לשנת 2020 בהופעת הבכורה שלו.
איוון ליסיאק רודניצקי
איוון ליסיאק רודניצקי (באוקראינית: Іван Лисяк Рудницький; 27 באוקטובר 1919 – 25 באפריל 1984) היה היסטוריון אוקראיני של המחשבה החברתית-פוליטית האוקראינית, מדען פוליטי ופובליציסט מלומד. הוא השפיע באופן משמעותי על המחשבה ההיסטורית והפוליטית האוקראינית על ידי כתיבת למעלה מ-200 חיבורים היסטוריים, פרשנויות וביקורות, וכן שימש כעורך של מספר פרסומי ספרים. הוא זכה לשבחים כאחד ההיסטוריונים האוקראינים המשפיעים ביותר במאה העשרים. לפעמים הוא מכונה איוון ליסיאק-רודניצקי, אבל שם המשפחה שבו השתמש היה שם אמו רודניצקי.
חייו
איוון רודניצקי נולד בווינה, אוסטריה, שם התגוררו הוריו כפליטים פוליטיים מגליציה, אליה פלשה פולין בעקבות מלחמתה המוצלחת נגד הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה (1918 – 1919). אביו פבלו ליסיאק היה עורך דין ואמו מילנה רודניצקה הייתה פרופסור ופוליטיקאית. שניהם היו פעילים חברתיים ופוליטיים ידועים ממשפחות מקושרות היטב.
איוון גדל להיות אינטלקטואל בולט בתוך הסביבה המעוררת והאינטנסיבית של משפחת רודניצקי המורחבת, בין בני משפחתו היו: איוון קדרין-רודניצקי (מנהיג פוליטי בולט ופובליציסט של זהות אוקראינית), מיהיילו רודניצקי (חוקר ספרות, מבקר ספרות, מתרגם), אנטין רודניצקי (מנצח ומלחין) ו-וולודימיר רודניצקי (עורך דין ופעיל חברתי). לאחר שהוריו התגרשו כשאיבן היה בן שנתיים הוא התגורר עם אמו, אך צרכיו החומריים לתמיכה בעיסוקיו האינטלקטואליים נענו עד 1953 במידה רבה גם עם עזרתו הכלכלית של אביו.
התפתחות אינטלקטואלית
רודניצקי החל את הקריירה האקדמית שלו באוניברסיטת לבוב בפולין שבין המלחמות, שם למד משפטים בשנים 1937–1939. לאחר הסיפוח הסובייטי של גליציה, אמו האמינה שזה רק עניין של זמן עד שה-NKVD יעצרו אותה ולכן היא ברחה עם בנה לקרקוב, ולאחר מכן ב-1940 לברלין. שם הוענק לו תואר שני ביחסים בינלאומיים ב-1943 מאוניברסיטת פרידריך וילהלם. מחשש לגלות את מורשתם היהודית, הוא נמלט עם אמו לפראג, צ'כוסלובקיה והמשיך את לימודיו ב-Karl-Ferdinands-Universität, וקיבל את הדוקטורט שלו בהיסטוריה בשנת 1945. יועץ הדוקטורט שלו היה החוקר הנודע בלימודי סלאביה, אדוארד וינטר, שערך את הגנת הדוקטורט בעל פה של רודניצקי ברחוב בפראג במהלך תקיפה אווירית לפני הכיבוש הסובייטי.
לאחר המלחמה, רודניצקי למד במכון לבוגרי ז'נבה, שם עבד על הדוקטורט השני שלו, ושם ב-1949 פגש והתחתן עם קווייקרית אמריקאית, ג'ואן בנטון. רודניצקי למד אנגלית באינטנסיביות ובשנת 1951 היגר לארצות הברית. לאחר שהודיעו לו שיהיה קשה להשיג פרופסורה טובה ללא תואר אמריקאי, הוא חזר לעבוד על עבודת הדוקטורט השנייה שלו בקולומביה. עד 1953 אזל המימון שלו והוא לקח תפקיד בהוראת היסטוריה באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון ואחר כך באוניברסיטת לה סאל בפילדלפיה בין השנים 1956–1967. הוא קיבל את תפקידו הקבוע הראשון ב-1967 באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון הבירה [18] משנת 1971 ועד מותו ב-1984, הוא היה פרופסור באוניברסיטת אלברטה, מייסד המכון הקנדי ללימודי אוקראינה (CIUS),[ 19] חבר באגודה המדעית שבצ'נקו ובאקדמיה החופשית של אוקראינה למדעים.
עיסוקים מרכזיים בכתיבתו
כתוצאה מהתעניינותו המוקדמת בפילוסופיה הטרנסצנדנטלית הגרמנית של המאות ה-19 וה-20, העניין האקדמי העיקרי של רודניצקי הפך לחקר ההכרה ההיסטורית. בהתאם לתפיסה האבולוציונית של אידיאליזם האופיינית להיסטוריציזם הגרמני, רודניצקי השתמש בהיסטוריה כדי להבין את התפתחות המחשבה החברתית-פוליטית, במיוחד זו של אוקראינה מאמצע המאה התשע-עשרה ועד שנות ה-30.
המוקד העיקרי של עבודתו של רודניצקי נסב סביב הנושאים הבאים:
מורשת
לפי ההיסטוריון למזרח אירופה טימותי סניידר, רודניצקי טען בנחישות נגד הטענה שאוקראינה צריכה להיות אומה הומוגנית - שהיא צריכה להיות אך ורק עבור אנשים שדיברו אוקראינית וחולקים תרבות אוקראינית. רודניצקי האמין, כמו מיכאילו הרושבסקי, בהמשכיות ההתפתחות החברתית ההיסטורית של אוקראינה לקראת אומה דמוקרטית עצמאית וכן האמין, כפי שעשה ויאצ'סלב ליפינסקי, שגורלה הוא להיות פלורליסטי.
הדעה המנוגדת באוקראינה נדגה על ידי דמיטרו דונצוב שקיבל השראה מהפשיזם האיטלקי והפך לקול השמרני הקיצוני של הימין הקיצוני ושל הלאומיות האתנית האוקראינית.
לדברי סניידר, תגובתו של רודניצקי ללאומיות האתנית ניצחה את הוויכוח, הן באוקראינה והן בקרב יוצאי אוקראינה מצפון אמריקה על מה האומה האוקראינית צריכה להיות.
במקום שהעם יחפש לגיטימציה בטענות היסטוריות מפוקפקות או המשכיות וקביעות של תרבות הומוגנית, השקפתו של רודניצקי הייתה ש"עם" הוא ביסודו תוצאה של פעולות פוליטיות ומחויבות פוליטית המכוונות לעתיד משותף, לפי הקריטריון הזה כל אחד יכול להיות חלק מהעם.
בית הקברות של בורנשטדט
בית הקברות של בורנשטדט (בגרמנית: Bornstedter Friedhof) שוכן ברובע בורנשטדט בצפון פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה, והוא חלק מהמכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999. בית הקברות ממוקם ממש מול אחוזת הכתר בורנשטדט סמוך לארמון האורנז'רי. לא רק תושבי בורנשטדט קבורים בו, אלא גם אישים אחרים רבים. תאודור פונטנה כתב:.
היסטוריה
חצר הכנסייה של הכפר בורנשטדט, ששולב בפוטסדאם בשנת 1935, הייתה מקום המנוחה האחרון של הבורגנות והאצולה מאז המאה ה-18. בית הקברות כשלעצמו הוקם בשנת 1599. במשך מאות שנים הוא הורחב בהתמדה. עד להקמת משרד כומר נפרד בשנת 1860, דאגו הכמרים של כנסיית הקהילה בעיר פוטסדאם, משנת 1721 ומ-1848 כנסיית השלום בסנסוסי, לכפר ולבית הקברות. פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג רכש את אחוזת בורנשטדט בשנת 1664. באותה תקופה היא הייתה שייכת לפוטסדאם. בתקופה שבין 1734 ל-1826 היא הייתה עצמאית. משימתה העיקרית הייתה לטפל ב בפוטסדאם. בשנת 1864 היא הועמדה לרשות נסיך הכתר פרידריך וילהלם. תכנון מחדש של חצר הכנסייה החל משנת 1867. תאודור פונטנה ביקר בבית הקברות בשנת 1869 ומצא את הניצול המסורתי של הפירות והדשא על ידי שמש הכנסייה. שימוש זה הסתיים רק כעבור עשר שנים. המצב הנוכחי של הכנסייה נובע מהעיצוב מחדש בשנים 1911 ו-1912. חלק 1 של בית הקברות, מחולק לחמישה חלקים ובית הקברות זלו. בחלק השני של בית העלמין יש גם אולם אבל. הוא הוקם על ידי ריינהולד פרזיוס בסביבות 1900. הודות למימון של קרן מטעם ארגון התרבות העולמי של אונסק"ו, שופץ אולם האבל בשנת 2010 כדי להפוך אותו למתאים למונומנטים היסטוריים. הרחבה חדשה נבנתה גם לאחר שזו שנבנתה בשנות השבעים על אדמה גרועה החלה להחליק.
התנאים הבלתי מספקים בפוטסדאם להקמת בתי קברות משפחתיים, גרמו לאצולה ולבורגנות להקים בתי קבורה בכפרי הסביבה, במיוחד בבורנשטדט. בתי וקפלות קבורה אלה, כמו גם הקברים בכנסייה עצמה, אבדו כאשר כנסיית הכפר והבניינים החדשים נהרסו ב־1805 וב-1856. הרחבה לכנסייה ב-1881–82 הפכה את חלקו המזרחי של בית הקברות לקטן יותר.
חלקים גדולים מצפון פוטסדאם, כמו גם הארמונות והגנים של סנסוסי, נבנו ברובע בורנשטדט. מאז המחצית השנייה של המאה ה-18 התפתח בית הקברות של בורנשטדט כמקום הקבורה המועדף על הגננים של חצר המלכות, פקידים של חצר המלכות ונכבדים אחרים מתקופת המלוכה. ב-1905 נבנו חמישה חלקים מבית העלמין, אשר עדיין נפרדים זה מזה בבירור. אזור מיוחד הוא בית הקברות של גנני חצר המלכות ממשפת זלו. הוא נקנה על ידי לודוויג הרמן זלו (Ludwig Hermann Sello) בשנת 1844 ונועד לקבורת בני משפחה וחברים.
קברים
חלק מבית הקברות הוא בית הקברות של הקרן המשפחתית של גנן החצר המלכותית הרמן זלו. בית קברות משפחתי זה מאחד, כפי שמתאר תאודור פונטנה בספרו "נדודים על פני מארק ברנדנבורג", "גנני חצר בגדודים" (Hofgärtner in Bataillonen) ממשפחות הגננים זלו וניטנר (Nietner). בחלקו הפרטי של בית הקברות של בורנשטדט (בתי קברות משפחתיים) ניתן למצוא את קבריהם של אדריכל הנוף הידוע פטר יוזף לנה והאדריכלים פרידריך לודוויג פרסיוס וריינהולד פרזיוס (Reinhold Persius) וכן פרדיננד פון ארנים. מעל 500 אישים ידועים נחים בחמישה חלקים של בית הקברות של בורנשטדט, ובהם לודוויג פון רויטר ואריך פון פאלקנהיין.
כנסיית בורנשטדט
הכנסייה ממוקמת ישירות על רחוב ריבקשטראסה (Ribbeckstrasse) ויש לה מגדל פעמונים עצמאי בגובה 34 מטר. האכסדרה שבחזית נבנתה בשנים 1842–43 בסגנון אדריכלי איטלקי על פי עיצובים של לודוויג פרזיוס. עם זאת, "הכנסייה הראשונה של בורנשטדט" הייתה קיימת כבר לפני 1795. בשנת 1805 הוקמה "הכנסייה השנייה של בורנשטדט". פרידריך אוגוסט שטילר הופקד על תכנון ויישום נוסף בשנים 1854–55. בשנים 1881–82 קיבלה כנסיית בורנשטדט את הצורה שיש לה עד היום לאחר השיפוצים שביצע ריינהולד פרזיוס. בכנסייה ישנם פריטי ציוד יוצאי דופן כמו לוח הקבר של ההיסטוריון.
בסימטת אייכנאלה (Eichenallee), הגבול הצפוני של בית הקברות, נמצאת חורשת גיבורים (Heldenhain) קטנה עבור ההרוגים ממלחמת העולם הראשונה. האנס קולה (Hans Kölle) תכנן את החורשה הפשוטה בשנים 1935–36 מטעם הנס פרידריכס (Hans Friedrichs), ראש העיר של פוטסדאם. במתחם הזיכרון נמצא פסל ברונזה מימין לכניסה, שנוצר בשנת 1937 על ידי.
IUE
IUE (באנגלית: International Ultraviolet Explorer; בעברית: חוקר על סגול בין-לאומי) היה טלסקופ חלל בתחום על סגול. הוא היה הלוויין הראשון שכל אסטרונום היה יכול לנצל אותו למחקריו.
רעיון לשיגור הוצע לראשונה בשנת 1964. הפיתוח בוצע במשותף על ידי מרכז החלל גודרד, סוכנות החלל האירופית ומרכז מדע והנדסה בריטי. תחילה היה מתוכנן לשגר אותו במסגרת תוכנית אקספלורר. אורך חיים המתוכנן היה 3 שנים אך משימה נמשכה כ-18 שנים.
הלוויין פעל במסלול מסונכרן-כדור הארץ. על הלוויין הותקן טלסקופ בגודל 45 ס"מ שפעל בתחום 185–330 ננומטר. פאנל סולארי סיפק חשמל למערכות הלווין.
הלוויין שוגר ממרכז החלל קנדי ב-26 בינואר 1978 למסלול ביניים וממנו בעזרת מנוע של הלוויין עבר למסלול הקבוע. לאחר תקופת בדיקות שנמשכה כחודשיים הלוויין הועבר לשימוש שותף. התצפיות בוצעו ב-3 משמרות. משמרת בודדת נוהלה ממרכז בקרה אירופאי ליד מדריד. יתר המשמרות נוהלו ממרכז בקרה שהיה ממוקם במרילנד.
תוצאות תצפיות הועברו בזמן אמת תוך שימוש ב-ADC. בדרך כלל תצפית בודדת נמשכה כ-20 דקות. במידה והוזמנה תצפית חוזרת היא נערכה לאחר הפסקה.
במהלך עבודת הלוויין התרחשו מספר תקלות. בשנת 1995 אחריות על הלוויין הועברה לסוכנות החלל האירופי. 2 משמרות שבאחריות נוצלו לתצפיות. משמרת בודדת שנותרה באחריות נאס"א נוצלה לפעילויות תחזוקה. הלוויין היה מצויד ב-6 מערכות גירוסקופ לייצוב מיקומו. לאחר תקלה בשנת 1996 גירוסקופ בודד נותר בשימוש. בפברואר 1996 הוחלט להפסיק את השימוש וכל המערכות הודממו.
מצוק כהן
מצוק כהן (באנגלית: Cohn Bluff) הוא מצוק סלע, בחלקו הדרומי של רכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
מצוק הסלע מסמן את צידו הדרומי של קצהו של קרחון יאנסי במקום בו הוא נשפך אל קרחון בירד.
IUE
תצפיות ותגליות
נושא חשוב נוסף היו תצפיות תווך בין-כוכבי. בין היתר התגלה קיום ענן גדול של גז סביב שביל החלב.
מצוק כהן
גובהו של המצוק 400 מטרים מעל פני הים.
IUE
תצפיות ותגליות
תצפיות שבוצעו עזרו להבנת תופעה של גרעין גלקטי פעיל.
מצוק כהן
מקור השם
שמו של המצוק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים. השם ניתן ביחד עם מתן השמות לקרחון בירד וקרחון יאנסי.
IUE
תצפיות ותגליות
על סמך ממצאי התצפיות נכתבו כ-250 עבודות דוקטורט וכ-4,000 מאמרים.
מצוק כהן
מקור השם
המצוק נקרא על שמו של קפטן ג'. אי. כהן (J.E. Cohn) שהיה רב החובל של ספינת צי ארצות הברית יאנסי, שהייתה ספינת מטען במהלך מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1947–1946, בפיקודו של האדמירל בירד.
IUE
תצפיות ותגליות
תוצאות התצפיות הרבות נשמרות בארכיון הניתן לגישה דרך אינטרנט.
טלסקופ החלל גלקס שוגר בשנת 2003 תוך ניצול ניסיון מצטבר בשימוש ב-IUE.
אליות
אליות (בכתיב לועזי: Alioth מערבית אליאט - אליה של כבשה) או ε בדובה הגדולה הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה והוא אחד הכוכבים הבהירים בשמים. למרות בהירותו קיבל הכוכב את ציון באייר ε (אפסילון), שכן יוהאן באייר ציין את שבעת כוכבי הקבוצה הבהירים על פי מיקומם ממערב למזרח ולא על פי בהירותם. הכוכב נמצא בחיבור הזנב של הדובה אל גבה או אם מתייחסים לקבוצה כאל העגלה הגדולה, בחיבור היצול לעגלה.
תכונות
אליות הוא תת-ענק לבן, מטיפוס ספקטרלי A0 עם ספקטרום לא שגרתי שמשתנה באופן מחזורי, בעוד הבהירות נשארת כמעט קבועה. הכוכב נמצא במרחק של 81 שנות אור והוא בעל מסה של כ-3 מסות שמש ורדיוס פי 4 מרדיוס השמש. בהירות נראיתו היא מדרגה 1.76 כך שהוא מאיר בעוצמה של פי 108 מעוצמת ההארה של השמש. טמפרטורת פני השטח של הכוכב היא 9,400 קלווין.
אליות נמצא בשלבי סיום התכת המימן שבליבתו להליום והוא יוצא מהסדרה הראשית בתהליך של התקררות והתנפחות בדרכו ליהפוך לענק אדום.
Terra SAR X
TerraSAR X הוא לוויין גרמני לחישה מרחוק, במסלול LEO המשתמש במכ"ם מִפְתָּח סינתטי, לשם תצפית על כדור הארץ, למגוון יישומים אזרחיים. לוויין זהה בשם TanDEM-X יתווסף אליו במהלך שנת 2010 ויאפשר מיפוי מדויק יותר ושיפור הרזולוציה.
גוייב
גוייב (בצרפתית: Gouyave) היא בירת מחוז סנט ג'ון שבגרנדה. העיירה היא היישוב הגדול ביותר במחוז והיא שוכנת על החוף המערבי של גרנדה.
לינדה סרסור
לינדה סרסור (אנגלית: Linda Sarsour; נולדה ב-1980) היא פעילה פוליטית מוסלמית-אמריקאית ממוצא פלסטיני והמנכ"לית לשעבר של האגודה הערבית-האמריקנית של ניו יורק.