cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלה אחמדולינה
כבר במהלך שנות ה-50 פורסמו שיריה בירחונים ספרותיים. בשנת 1959 כתבה את אחד מהשירים המפורסמים שלה, אשר הולחן בשנת 1975 על ידי מיכאל טריברדייב לסרט של אלדר ריאזנוב צחוק הגורל. עוד מספר שירים שלה הולחנו על ידי אנדריי פטרוב ושולבו בסרטים סובייטים.
בשנת 1960 אחמדולינה סיימה ללמוד במכון לספרות במוסקבה. במהלך הלימודים היא סולקה לזמן מה עקב התנגדותה לרדיפות נגד בוריס פסטרנק.
ספר השירים הראשון שלה התפרסם בשנת 1968. בהמשך פרסמה כל כמה שנים ספר חדש. ספרה האחרון יצא לאור בשנת 2000. על היצירות שלה הוענק למשוררת פרס ברית המועצות בשנת 1989 ופרס הפדרציה הרוסית בשנת 2004. במהלך השנים היא זכתה במספר רב של פרסים נוספים.
בשנת 1964 אחמדולינה שיחקה בסרט בבימוי של ואסילי שוקשין. במהלך שנות ה-60 היא כתבה כמה תסריטים לסרטים על פי יצירות של הסופר יורי נגיבין שהיה בעלה דאז.
בשנת 1970 המשוררת ביקרה בגאורגיה שהרשימה אותה מאוד. אז החלה לתרגם לרוסית יצירות של משוררים גאורגיים כניקולוז ברתשווילי, גלקטיון טאבידזה ומשוררים נוספים.
בשנת 1974 בלה אחמדולינה התחתנה בפעם הרביעית והאחרונה.
אחמדולינה הייתה ידועה כתומכת בתנועת הדיסידנטים. פעמים רבות היא התבטאה להגנת אנדריי סחרוב, ולדימיר ווינוביץ' ופעילים נוספים. דבריה פורסמו בעיתון הניו יורק טיימס ושודרו בתחנות רדיו קול אמריקה ובקול השלום. בשנת 1979 השתתפה בהכנת אלמנך ספרותי בשם "מטרופול", שפורסם בפריז ללא ידיעת הצנזורה הסובייטית. בשנת 1993 היא הייתה בין חותמי "מכתב 42" שתמך במדיניותו של בוריס ילצין.
בשנים האחרונות לחייה אחמדולינה הייתה חולה מאוד ונפטרה ב-29 בנובמבר 2010. היא נטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
חלק משיריה תורגמו לעברית בספר "אגדה של גשם" (Сказка о дожде) בתרגום של אריה אהרוני.
יוסף ברודסקי כינה את אחמדולינה "ממשיכה של קו פושקין-לרמונטוב בשירה הרוסית". בפברואר 2013 הציע ולדימיר פוטין לכלול את שיריה בתוכנית הלימודים של בתי הספר.
דייוויד סושה
דייוויד סושה (באנגלית: David Suchet; נולד ב-2 במאי 1946) הוא שחקן אנגלי עטור פרסים שידוע בהופעותיו הרבות בטלוויזיה, ובראשן הופעתו כהרקול פוארו בסדרת הטלוויזיה "פוארו".
חייו
סושה נולד בלונדון לשחקנית ג'ואן פטרישיה ולגינקולוג ג'ק סושה. שני אחיו, ג'ון וריצ'רד סושה, הם שדרני רדיו. אביו של סושה נולד בדרום אפריקה והיה ממוצא יהודי ליטאי (סבו, שהיגר לדרום אפריקה מליטא שינה את שם המשפחה משוחטוביץ לסושה), ואילו אמו הייתה נוצרייה, ומוצאה מאביה היה יהודי-רוסי. סושה גדל כחילוני, והוטבל כנוצרי בגיל ארבעים, ב-1986. הוא ושני אחיו למדו בפנימייה. במהלך לימודיו שם, החל להביע עניין במשחק, והצטרף לתיאטרון הנוער הלאומי בגיל 18. הוא למד באקדמיה הלונדונית למוזיקה ואמנות הדרמה, וכיום מכהן כחבר מועצה בה.
הוא החל את הקריירה ב"ווטרמיל תיאטר", שאותו הגדיר כתיאטרון האידיאלי בעיניו אז. ב-1970 החל להופיע בטלוויזיה, ובשנת 1973 הצטרף ללהקת שייקספיר המלכותית. בשנת 1985 שיחק שוטר בדרמה "13 בערב", שגיבורה הראשי היה הרקול פוארו, בגילומו של פיטר יוסטינוב. על סמך ביצועיו כשוטר, לוהק בשנת 1989 לתפקיד פוארו בסדרה טלוויזיונית, שבה הוא השתתף עד סיומה (2013). במאי 2006, שיחק בסרט ביוגרפי את דמותו של איל ההון המנוח רוברט מקסוול, וכן השתתף בתפקיד פוארו בסרט "רצח על האוריינט אקספרס".
ב-1988 שיחק בתפקיד חוקר המשטרה מילר בסרט "עולם נפרד".
באותה שנה, שיחק את צייד הערפדים אברהם ואן הלסינג בעיבוד לרומן האימה של ברם סטוקר "דרקולה", ששודר ברשת BBC.
מתחביביו של סושה: צילום, תחביב שהחל כשסביו העניק לו במתנה מצלמת קודאק, וניגון בקלרינט ובתופים.
כמו כן, סושה הוא משתתף קבוע בתסכיתי רדיו בריטיים.
אלכסנדר מדבד
ביוגרפיה
אלכסנדר מבדב נולד בעיר בילה צרקווה (אז בתחומי ברית המועצות) למשפחת יערן. בהיותו ילד הוא התאמן בענפי ספורט שונים אך ללא הצלחה מיוחדת. עם גיוסו לצבא הוא הוצב ביחידת חיל השריון שהיית הממקמת בשטח בלארוס הסובייטית. במהלך השרות הצבאי הוא התחיל להתאמן בהיאבקות והתגלה ככישרון בתחום.
לאחר השרות הצבאי הוא עבר למינסק, למד במכון לספורט וקיבל הסמכה כמאמן. בשנת 1961 הוא לראשונה השתתף באליפות ברית המועצות וזכה באליפות. כתוצאה מזכייה זו הוא נכלל בנבחרת ברית המועצות ונשלח להשתתף באליפות העולם בה זכה במקום השני.
בשנת 1964 הוא השתתף טוקיו 1964 וזכה באליפות כאשר הקרב על מדליית הזהב נמשך 39 שניות בלבד.
במקסיקו סיטי 1968 מדבד נפגש בקרב האחרון עם אלוף אולימפי משנת 1960 הגרמני. מדבד נפצע אך המשיך בקרב. אחרי זה שגם המתאבק הגרמני נפצע הקרב הופסק ומדבד זכה בו לפי נקודות.
במהלך מינכן 1972 מדבד נפצע, אך המשיך בתחרות והצליח להגיע למדליית זהב השלישית.
בנוסף להצלחות במשחקים האולימפיים, מדבד זכה ב-7 אליפויות העולם ו-9 פעמים באליפות ברית המועצות.
לאחר האולימפיאדה הוא הפסיק להשתתף בתחרויות ובמשך 30 שנים היה מאמן של מתאבקים בלארוסים וגם של נבחרת ברית המועצות.
מדבד היה נושא הדגל של משלחת ברית המועצות באולימפיאדת מינכן (1972). לאחר התפרקות ברית המועצות מדבד היה פעיל בממסד הספורטיבי הבלארוסי. הוא היה נושא הדגל משלחת בלארוס באולימפיאדות 1996 ו-2004. בשנים אלו הוא היה סגן נשיא הוועד האולימפי הבלארוסי ומאמן הנבחרת. חניכיו זכו במדליות אולימפיות, אך לא באליפות.
וילסון ביסל
וילסון שאנון ביסל (באנגלית: Wilson Shannon Bissell; 31 בדצמבר 1847 – 6 באוקטובר 1903) היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו יורק, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בתקופות נשיאותו השנייה של גרובר קליבלנד.
ראשית חייו
וילסון ביסל נולד בניו לונדון שבמדינת ניו יורק. הוא היה בנם של ג'ון ביסל, סוחר בולט בבאפלו ושל איזבלה ג'נט (לבית האלי) ביסל. אחיו הבכור, ארתור דאגלס ביסל, היה נשיא איגוד הבנקאים של מדינת ניו יורק ונשיא הבנק העממי של באפלו. המשפחה הייתה ממוצא סקוטי-אירי.
הוא למד בבית הספר הופקינס שבניו הייבן וב-1869 סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל והיה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
קריירה
לאחר סיום לימודיו בייל, החל ביסל ללמוד משפטים בבאפלו במשרד עורכי הדין לנינג, קליבלנד ופולסון. ב-1871 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע.
בשנים 1873–1882 היה ביסל שותף למשרד עורכי הדין של מי שלימים היה נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד, שבחתונתו הוא היה השושבין הראשי. ביסל נכנס לפעילות פוליטית במפלגה הדמוקרטית כמועמד לאלקטור ב-1888. בשנים 1893–1895 הוא כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של קליבלנד. ב-1896 הוא היה נציג לוועידת המפלגה הארצית של המפלגה.
משנת 1902 ועד מותו היה ביסל נגיד אוניברסיטת באפלו.
חיים אישיים
וילסון ביסל נפטר בגיל 55 ב-6 באוקטובר 1903 בביתו שבבאפלו. לאחר טקס אשכבה בכנסיית טריניטי האפיסקופלית שבבאפלו, גופתו נשרפה ואפרו נקבר בחלקה המשפחתית בבית הקברות פורסט לואן שבעיר.
יחסי נמיביה–רוסיה
יחסי נמיביה–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין נמיביה לרוסיה. נמיביה מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה ורוסיה מחזיקה בנמיביה שגרירות בוינדהוק.
יחסי רוסיה – SWAPO
ברית המועצות העניקה כמויות סיוע משמעותיות לצבא השחרור העממי של נמיביה (PLAN) במהלך מלחמת העצמאות של נמיביה. מנהיגים רבים של תנועת SWAPO בנמיביה קיבלו הכשרה גרילה בברית המועצות. עם סיום שלטון האפרטהייד הלא-פופולרי של דרום אפריקה בנמיביה בשנת 1990, ברית המועצות ויורשתה, רוסיה, כוננו יחסים דיפלומטיים עם המדינה.
יחסים שלאחר העצמאות
היחסים בין נמיביה לרוסיה נחשבו בשנת 2006 ל"מצוינים" על ידי שר החינוך הנמיבי, נאנגולו מומבה, בעוד שרוסיה הביעה רצון ליחסים חזקים עוד יותר, במיוחד בתחום הכלכלי. כמו כן, בשנת 2006 נפתחה רשמית הוועדה הממשלתית לנמיביה–רוסיה בנושא סחר ושיתוף פעולה כלכלי במהלך ביקורו של שר משאבי הטבע הרוסי יורי טרוטנייב בווינדהוק. במהלך ביקור זה אמר השר כי רוסיה מעוניינת להשקיע בנפט, חשמל הידרו-אלקטרי ותיירות. בשנת 2007 קיים ראש ממשלת רוסיה מיכאיל פרדקוב דיונים עם ראש ממשלת נמיביה, נחס אנגולה, והנשיא היפיקפוניה פוהאמבה, באשר לאפשרות לפתח את מרבצי האורניום המשמעותיים של נמיביה במטרה ליצור תחנת כוח גרעינית במדינה. בשנת 2008 חזר טרוטנב לנמיביה, הפעם לסווקופמונד, כדי להתכנס בוועדה הבין-ממשלתית השלישית. בכיר במשרד החוץ מרקו האוסיקו וסגנו למפי לוקאס ייצגו את נמיביה בדיונים עם טרוטנייב. ביוני 2009 הפך דמיטרי מדבדב לראש המדינה הרוסי הראשון שביקר בנמיביה. למדבדב התלוו אנשי עסקים רוסים במטרה לחתום על עסקאות ביהלומים ואנרגיה.
M71
M71 (מ-Messier 71; נקרא גם NGC 6838) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים חץ הנמצא במרחק של כ-13,000 שנות אור ממערכת השמש. זהו צביר דליל יחסית וקטן, כך שסיווגו כצביר כדורי לא היה ברור ולפעמים הוא נחשב לצביר פתוח. המתכתיות שלו גבוהה מאוד ביחס לצבירים כדוריים.
היסטוריה
הצביר התגלה על ידי האסטרונום השווייצרי ז'אן פיליפ דה שסו והופיע ברשימותיו משנת 1746 (יחד עם M35). בשנת 1779 פרסם האסטרונום הגרמני יוהאן אלרט בודה קטלוג של ערפיליות שנצפו על ידי האסטרונום הגרמני יוהאן גוטפריד קלר ובו הופיע הצביר כערפילית מספר 7 ותואר כערפילית חיוורת בתוך החץ. פייר מאשן, עוזרו של שארל מסיה, צפה בצביר ב-28 ביוני 1780 ומסיה עצמו צפה בו ב-4 באוקטובר באותה שנה וצרף אותו לקטלוג מסיה, שם תואר כערפילית עמומה ללא כוכבים כ-4 מעלות מדרום ל-M27. בשנת 1784 צפה האסטרונום ויליאם הרשל ב-M71 וזיהה שזהו צביר כוכבים וציין שצורתו אינה סדורה. ג'ון הרשל צפה בצביר בשנת 1827 וציין שיש בו כוכבים מדרגת בהירות 11 ושלחלק הצפוף שלו יש צורת משולש המצביע צפונה.
מאפייני הצביר
M71 הוא צביר דליל יחסית וסווג בעבר על ידי האסטרונומים רוברט טרמפלר והארלו שייפלי, שעסקו בחקר צבירי כוכבים, כצביר פתוח עשיר, דומה לצביר ברווז הבר. בניגוד לצבירים כדוריים רגילים המתכתיות שלו גבוהה ויש בו מעט מאוד כוכבים משתנים - 8 בלבד התגלו בו עד היום. גודלו הזוויתי כפי שמופיע בחשיפה ארוכה הוא כ-7 דקות קשת שממרחק של כ-13,000 שנות אור נותן לו רדיוס של כ-27 שנות אור בלבד. מסתו המוערכת בכ-17,000 מסות שמש נמוכה - פחות מעשירית המסה האופיינית לצבירים כדוריים וצפיפותו נמוכה גם כן - חצי ממסתו (כ-8,500 מסות שמש) מרוכזת ברדיוס של כ-6 שנות אור כשלהשוואה, ב-M70, ברדיוס של 6 שנות אור נכללת מסה של כ-90,000 מסות שמש. הספקטרום של אורו מתאים לקרינת כוכב מסוג ספקטרלי G1.
פלישה סודית (מיני-סדרה)
פלישה סודית (באנגלית: Secret Invasion) היא מיני-סדרה אמריקאית, שנוצרה ונכתבה על ידי קייל בראדסטריט עבור שירות הזרמת המדיה "דיסני+" של אולפני וולט דיסני, מבוססת על אירוע הקרוס-אובר "פלישה סודית" שפורסם בחוברות מאת מארוול קומיקס, ומופקת על ידי אולפני מארוול.
המיני-סדרה כוללת שישה פרקים, והיא חלק מהשלב החמישי של היקום הקולנועי של מארוול.
תקציר העלילה
המיני-סדרה חוקרת כיצד גזע הסקרול הצליח לפלוש אל כדור הארץ ולהשתלב בעמדות מפתח מרכזיות בחברה האנושית תחת מסווה.
פיתוח
בספטמבר 2020, נודע שהיוצר והתסריטאי קייל בראדסטריט שוקד על פיתוח סדרת טלוויזיה עבור שירות הזרמת המדיה "דיסני+", שתתמקד בדמותו של ניק פיורי. דמותו של ניק פיורי הייתה בעבר אחת מתוך עשר דמויות שיו"ר ומנכ"ל "מארוול אנטרטיינמנט" אז, אבי ארד, הכריז שיופק עליהן סרט סולו בהפקת האולפן החדש שהוקם על ידי אולפני מארוול, לאחר שאולפני מארוול קיבלו מימון להפקת מספר סרטים בהפצת "סרטי פראמאונט". באפריל 2006, התסריטאי אנדרו וו. מארלו נשכר לכתיבת תסריט עבור סרט הסולו שיתמקד בדמותו של ניק פיורי. באפריל 2019, לאחר שסמואל ל. ג'קסון גילם את דמותו של ניק פיורי בעשרה מסרטי היקום הקולנועי של מארוול וכן בהופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "סוכני S.H.I.E.L.D., הכתב ריצ'רד ניובי מ"הוליווד ריפורטר" ציין שהגיע הזמן שהדמות תקבל סרט שלה, וכינה אותה "הנכס החזק ביותר של היקום הקולנועי של מארוול שעדיין לא נוצלה לחלוטין".
כתיבה
פייגי הצהיר כי מטרתם של התסריטאים בכתיבת התסריט לא תהיה להתאים את היקף קשת הסיפור של "פלישה סודית" מבחינת מספר הדמויות שהוצגו או מבחינת ההשפעה על היקום המורחב של מארוול, וציין כי בחוברת הקומיקס הוצגו יותר דמויות מאשר בסרט "סוף המשחק". במקום זאת, פייגי תיאר את מיני-הסדרה כ"מפגן ראווה" עבור ג'קסון ומנדלסון, וציין שעלילתה תשתמש באלמנט הפרנויה הפוליטית שהוצגה במהלך קשת הסיפור של "פלישה סודית", שהציג טוויסטים ותהפוכות בצורה נהדרת.
ליהוק
בספטמבר 2021, קלואי בנט, שגילמה את דמותה של דייזי ג'ונסון / קווייק בסדרה "סוכני S.H.I.E.L.D.", הצהירה לאחר שצצו שמועות על מעורבותה בהפקת המיני-סדרה כי היא לא תשוב לגלם את דמותה של ג'ונסון.
צילומים
צילומי המיני-סדרה החלו ב-1 בספטמבר 2021 בלונדון, במקור, הצילומים התעתדו להתחיל באמצע אוגוסט 2021. ג'קסון החל לצלם את הסצנות בהשתתפותו ב-14 באוקטובר. צילומים נוספים עתידים להתרחש גם ברחבי אירופה.
הפצה
המיני-סדרה עלתה לשידור בשירות הזרמת המדיה "דיסני+", עלו שישה פרקים מ-21 ביוני ועד 26 ביולי והסדרה היא חלק מהשלב החמישי של היקום הקולנועי של מארוול.
ג'פרי באוורס
ג'פרי פ באוורס (אנגלית: Geoffrey Bowers; ) היה התובע באחד המשפטים הראשונים בנושא אפליה על רקע איידס.
חייו עד לקריירה המשפטית
באוורס נולד במסצ'וסטס. הוא קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת בראון, שם למד מדעי המדינה. הוא עבד במפעל וכן ככתב הטלוויזיה החדשות לפני שנרשם לבית הספר קרדוזו למשפטים בניו יורק בסתיו 1979.
קריירה ואבחון
במהלך שהותו בבית הספר למשפטים, עבד במשרה חלקית, בתחילה כמגיה במשרד עורכי דין ובהמשך כחוקר וכותב במשרד פיליפס משרד עורכי דין חדש בניו יורק. לאחר סיום לימודיו הוא הצטרף לפיליפס, כעורך דין.
בחודש אוגוסט 1984, הצטרף באוורס למשרד עורכי הדין הבינלאומי בייקר אנד מקנזי. באוורס ניצל לצורך תפקידו את השליטה שלו בשפות איטלקית, גרמנית, צרפתית, הולנדית וספרדית. בשנה שלאחר מכן, החל באוורס לחוש כאבי ראש ולראות כתמים צהובים על גופו. הוא אובחן כחולה בדלקת קרום המוח וסרקומת קפוסי. באפריל 1986, אובחן כחולה איידס.
במאי 1986 שותפים במשרד עורכי הדין נתנו על באוורס חוות דעת משביעת רצון. חודשיים לאחר מכן, בחודש יולי, הצביעו לפטר אותו, מבלי להמתין לסיום הליכים נורמליים, כולל התייעצות עם הממונה עליו או חוות דעת מרשימה של לקוחותיו. הממונים עליו התנגדו להחלטה, ורצו לעכב את ביצועה. עם זאת, בחודש אוקטובר, 12 מתוך 15 שותפים שוב הצביעו לפטר אותו. הוא עזב את החברה ב-5 בדצמבר 1986.
התביעה נגד בייקר אנד מקנזי
באוורס לאחר מכן הגיש תלונה במדינת ניו יורק בדבר זכויות האדם בטענה לאפליה. ב-14 ביולי 1987, נערכו הדיונים הראשונים בתיק, בפני השופט עמוס קרנגי. נציג החברה טען כי באוורס פוטר בגלל בעיות ביצועים, בעוד התביעה טענה שהוא פוטר מעבודתו בשל פצעי העור שהחלו להופיע על גופו ופניו. באוורס מת בספטמבר, בגיל 33, חודשיים בלבד לאחר שהדיונים החלו מסיבוכי מחלת האיידס. בן זוגו מת שנה לאחר מכן, גם מאיידס.
39 ימי דיונים התקיימו שנפרשו על פני שנתיים. לקח יותר מ-6 שנים למקרה להיפתר, כאשר בדצמבר 1993 נפסק כי המשרד ישלם 500,000 $ פיצויים. בייקר אנד מקנזי ערערו, לאחר מכן נסוגו מן הערעור. בשנת 1995 לאחר משא ומתן חסוי בו הגיעו להסדר עם משפחתו של באוורס, כשכל הידוע מן ההסכם הוא ש"ההסכם אוסר על הצדדים אי פעם לדון במקרה או בתנאי ההסכם".
פילדלפיה
בשנת 1993 יצא הסרט פילדלפיה המספר את סיפורו של אנדרו בקט, עורך דין שפוטר בעקבות הידבקות באיידס, הסיפור נכתב בהשראת סיפורו של באוורס.
רן בשביץ
רן בשביץ (נולד ב-1969) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון שירת כראש להק הציוד במטה חיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה
ב-1987 החל ללמוד תואר ראשון בהנדסת חשמל בטכניון במסגרת העתודה האקדמית. בהמשך שירותו סיים תואר שני בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-1991 התגייס לחיל האוויר. שירת כקצין בגף אוויוניקה בבסיס שדה דב, עסק בתחום מערך ההגנה האווירית בחיל, שימש קצין קישור לצבא ארצות הברית ופיקד על טייסת תחזוקה של אגד נ"מ צפון. בשנים 2009 עד 2011 פיקד על יחידת האחזקה האווירית 22, יחידת האחזקה הגדולה והמרכזית בחיל האוויר. בשנים 2011 עד 2013 שימש ראש מחלקת מטוסים בלהק הציוד. בספטמבר 2013 מונה לראש להק הציוד ושירת בתפקיד עד יולי 2017.
בשנת 2018 הקים את קבוצת אירו (ERO Group) למיזמים והנדסה ומשמש כיו"ר החברה, הפועלת מול לקוחות מובילים בשוק הביטחוני והאזרחי בישראל ובעולם. יועץ אסטרטגי להנהלות בכירות של ארגונים.
בשנת 2022 מונה על ידי שר הביטחון להוביל צוות פעולה שהמליץ על הרחבת מדיניות ההכרה בצוללי הקישון שחלו במחלות ממאירות עקב שירותם, כחלק מרפורמת "נפש אחת".
פסגת שולץ
פסגת שולץ (באנגלית: Shultz Peak) היא פסגה חדה באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת 11 קילומטרים מדרום להר ארמיטייג'.
הפסגה מתנשאת מעל החלק הצפוני של קרחון מוסון.
מיפוי הפסגה
הפסגה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה בשנת 1964 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שם לוטננט וילארד אי. שולץ (Willard E. Shultz), מצי ארצות הברית, שהיה קצין אספקה בתחנת המחקר מקמרדו בשנת 1962.
מנעל אוויר
מנעל אוויר (מאנגלית: Airlock) הוא התקן אשר מאפשר מעבר בני אדם וחפצים מכלי מדוחס לסביבה המקיפה אותו, תוך מזעור שינוי הלחץ בכלי ואובדן האוויר ממנו. המנעל כולל תא קטן בעל שני פתחים הרמטיים, אשר אינם יכולים להיות פתוחים באותה העת. מנעל האוויר עשוי לשמש גם מתחת למים כדי לאפשר מעבר בין סביבה מדוחסת בתוך כלי שיט אל המים שמחוצה לו, אז יכול מנעל האוויר להכיל או אוויר או מים, וגם לשמש למעבר בין סביבות גזים שונים, ולאו דווקא לחצים שונים, כדי לצמצם או למנוע את ערבוב הגזים.
אופן פעולה
לפני פתיחת דלת כלשהי, מצב מנעל האוויר – האזור שבין שתי הדלתות – מושווה למצב שמעבר לדלת העומדת להיפתח.
אם מדובר בצוללן היוצא מצוללת, לפני כניסת הצוללן למנעל האוויר, ימולא זה באוויר. עם כניסת הצוללן למנעל האוויר וסגירת הדלת מאחוריו, ימולא מנעל האוויר במים, ורק אז יוכל הצוללן לצאת אל המים. כשירצה הצוללן לחזור לצוללת ימולא מנעל האוויר במים, אחר כך ייכנס הצוללן למנעל האוויר, ואחרי שיסגור את הדלת המובילה אל המים, יוכל התא להתרוקן מהמים ולהתמלא באוויר, אז יוכל הצוללן לפתוח את הדלת המובילה לפנים הצוללת.
אם מדובר בטייס חלל היוצא מחלליתו, לפני כניסתו למנעל האוויר, ימולא זה באוויר. עם כניסת טייס החלל למנעל האוויר וסגירת הדלת מאחוריו, ירוקן המנעל מהאוויר ואז יוכל טייס החלל לפתוח את דלת המנעל המובילה אל מחוץ לחללית. כשירצה להיכנס חזרה לחלליתו ירוקן מנעל האוויר מאוויר, אז יוכל טייס החלל להיכנס למנעל, וכשיסגור אחריו את הדלת המובילה לחלל, ימולא המנעל באוויר, אז הוא יוכל לפתוח את הדלת המובילה לחללית
בשני המקרים המצוינים, על האדם היוצא למים או לחלל להיות מצויד בהתאם – חליפת צלילה או חליפת חלל.
שימושים
מנעלי אוויר משמשים ב:
סטיוארט דייוויס
סטיוארט דייוויס (באנגלית: Stuart Davis; 1892 – 1964) היה צייר מודרניסטי אמריקני. הוא היה ידוע בזכות ציורי האמנות הפרוטו-פופ המושפעים מג'אז משנות הארבעים והחמישים, נועזים, סוערים וצבעוניים, כמו גם עבודות באסכולת האשקן בשנותיה הראשונות של המאה העשרים.
ביוגרפיה וקריירה
סטיוארט דייוויס נולד ב-7 בדצמבר 1892 בפילדלפיה לאדוארד וויאט דייוויס, עורך האמנות של ה"פילדלפיה פרס", והלן סטיוארט דייוויס, פסלת. החל משנת 1909 החל דייוויס את הכשרתו לאמנות פורמלית אצל רוברט אנרי, מנהיג אסכולת אשקאן, בניו יורק בשנת 1912. במהלך תקופה זו דייוויס התיידד עם הציירים ג'ון סלואן, גלן קולמן.
בשנת 1913 היה דייוויס אחד הציירים הצעירים ביותר שהציגו בתערוכת הארמורי, שם הציג חמישה ציורי צבעי מים בסגנון אסכולת אשקאן. בתערוכה נחשף דייוויס ליצירותיהם של מספר אמנים ובהם וינסנט ואן גוך, אנרי מאטיס ופבלו פיקאסו. דייוויס הפך לאמן "מודרני" מחויב ומרכזי בקוביזם ובמודרניזם באמריקה. את הקיץ בילה בציור בגלוסטר, מסצ'וסטס, וערך מסע ציור להוואנה בשנת 1918 וניו מקסיקו בשנת 1923. לאחר שבילה מספר שנים בחיקוי אמנים מתערוכת הארמורי, דייוויס החל להתקדם לעבר סגנון אישי משנת 1919. בשנות העשרים החל את התפתחותו לסגנון בוגר; ציור טבע דומם ונופים מופשטים. השימוש שלו בתכני נושא כמו חבילות סיגריות ופרסומות למצתים מצביע על אלמנט פרוטו-פופ של יצירתו. בין המנהגים של דייוויס היה השימוש שלו בציורים קודמים. אלמנטים של סצינות נמל שצייר בגלוסטר, מסצ'וסטס, ניתן למצוא במספר יצירות עוקבות. תכונה נוספת הייתה ציור של סדרות, עבודות עם מבנים דומים, אך עם צבעים משתנים או קישוטים גאומטריים שנוספו, ובעצם יצירת וריאציות על הנושא. יש פרשנים המציעים כי היבט זה של יצירתו מקביל לאהבתו לג'ז, שבה מאולתר מבנה אקורדים בסיסי על ידי הנגנים.
בשנת 1928 ביקר בפריז, צרפת במשך שנה, שם צייר סצנות רחוב. בשנת 1929, כשהיה בפריז, התחתן עם חברתו האמריקאית, בסי צ'וסאק. בשנות השלושים הוא התערב יותר ויותר מבחינה פוליטית. על פי סצ'יל ווייטינג, מטרתו של דייוויס הייתה "ליישב בין אמנות מופשטת למרקסיזם ולחברה התעשייתית המודרנית". בשנת 1934 הצטרף לאיגוד האמנים; לאחר מכן הוא נבחר לנשיאה. בשנת 1936 בחר בו קונגרס האמנים האמריקני למזכיר הלאומי. בזמן השפל הגדול, הוא צייר ציורי קיר לפרויקט האמנות הפדרלי של מינהל העבודות המושפע מאהבתו לג'אז.
בשנת 1932 דייוויס איבד את אשתו, בסי צ'וסאק דייוויס שנפטרה לאחר סיבוכים בלידה. כמו כן, בשנת 1932 צייר דייוויס ציור קיר עבור אולם ״רדיו -סיטי״, במרכז רוקפלר, שקיבל את השם "גברים ללא נשים" (על שם אוסף הסיפורים הקצר השני של ארנסט המינגוויי שהושלם באותה השנה). בשנת 1938 דייוויס התחתן עם רוזל שפרינגר ובילה את חייו המאוחרים בהוראה בבית הספר למחקר חברתי בניו יורק ובאוניברסיטת ייל.
הדואר האמריקני הוציא בשנת 1964 חותמת ובה ציור מאת דייוויס.
דייוויס נפטר משבץ מוחי בניו יורק ב-24 ביוני 1964, בן 71.
סגנון
יחסי הגומלין של דייוויס עם יצירות מודרניסטיות אירופאיות בשנת 1913 השפיעו משמעותית על צמיחתו כאמן. דייוויס הוכשר לראשונה באופן מקצועי על ידי רוברט אנרי, ריאליסט אמריקאי. אנרי החל ללמד את דייוויס בשנת 1909. דייוויס התיידד גם עם ג'ון סלואן ושישה אמנים אנטי-מוסדיים אחרים (המכונים "השמונה") כדי להציג תערוכה בגלריית מקבת בשנת 1908. באמצעות דחייתו את הנורמות האקדמיות בציור, עודד אנרי את דייוויס ותלמידיו האחרים למצוא צורות ודרכים חדשות לבטא את אמנותם ולשאוב השראה מחיי היומיום שלהם.
פיתון טימור
פיתון טימור (שם מדעי: Python timoriensis) הא מין של נחש לא-ארסי מהסוג פיתון החי באיי אינדונזיה. בעבר הם נחשבו לתת-מינים של פיתון מרושת או פיתון הודי.
סטיוארט דייוויס
סגנון
סטיוארט דייוויס לא עבר למודרניזם למרות אנרי, אלא מתוך הערכה לצורות האומנות הרבות שקיימות. האהבה ואימוץ המודרניזם האירופי התחלפו לבדידות פוליטית וחברתית שהייתה באמריקה בשנות העשרים והשלושים. דייוויס מעולם לא הצטרף לקבוצת אמנות בשנות העשרים והפך לצייר היחיד של הקוביזם שהשתמש בצבעים וצורות מופשטות כדי להציג דינמיקות שונות של הסביבה התרבותית והפוליטית האמריקאית. בשנים 1915 - 1919 בילה דייוויס בקיץ במסצ'וסטס, שם הייתה בעבודותיו צבעוניות עזה בשילוב עיצובים פשוטים, עדויות להשפעת כמה אמנים שדייוויס העריץ בתערוכת הארמורי. בראשית שנות העשרים אמנים אמריקאים רבים נטשו את האמנות המודרנית, אך דייוויס המשיך לנסות ולגלות דרכים ליישם את הידע שלו על צורות וצבעים ביצירת האמנות שלו.
בסוף שנות העשרים ערך דייוויס יותר ניסיונות ומחקר על הקוביזם ברמות תחכום שונות מאשר כל אמן אמריקני אחר באותה תקופה. במהלך שנות השלושים והארבעים, דייוויס ניסה ליצור עבודה עם הקוביזם שהשתנה ונעשה מקורי יותר. במהלך עבודתו על כמה ציורי קיר לפרויקט האמנות הפדרלי, דייוויס ניסה למצוא אלטרנטיבות למבנה הקוביסטי המסורתי. הופעת האקספרסיוניזם המופשט בשנות הארבעים עוררה שאלה האם דייוויס עדיין היה המודרניסטי הגדול במדינה.
פיתון טימור
הפיתון חי באיי סונדה הקטנים שבאינדונזיה, לרבות באיים פלורס, לומביאן וטימור.
סטיוארט דייוויס
הערכה
דייוויס נולד בתקופה בה אמריקה חשה תחושת אופטימיות הולכת וגוברת לגבי עצמה כאומה באמצעות הטכנולוגיות והניהול שלה בתחום החומרי והחברתי. התקופה יצרה אצל דייוויס תחושת גאווה גדולה בהיותו אמריקאי והובילה אותו ליצור כמה יצירות שבמרכזן "אמריקה הגדולה". לאחר אימונו אצל אנרי, דייוויס היה מסתובב ברחובות העיר ניו יורק כדי לקבל השראה ליצירותיו.
פיתון טימור
פיתון זה מגיע עד לאורך 180 ס"מ אך הגודל משתנה בכל אי והפיתונים הארוכים הם דקים יחסית. עלולים להתבלבל ביניהם לפיתוני מקלוט החיים באותו אזור ודומים להם.
סטיוארט דייוויס
הערכה
התבוננותו בציבור העירוני, גרם לו לפתח מצפון חברתי חזק שהתחזק באמצעות ידידותו עם ג'ון סלואן, אמן אנטי מוסדי נוסף. בנוסף, דייוויס ביקר בתערוכת הארמורי משנת 1913 כדי ללמד את עצמו על המודרניזם ומגמותיו המתפתחות. דייוויס רכש הערכה וידע כיצד ליישם את ההתקדמות הפורמלית והצבעונית של המודרניזם האירופי, משהו שאנרי לא התמקד בו באמנותו.
פיתון טימור
קשקשי הפיתון הם ירוקים בהירים ולעיתים גם צהובים והלסתות המוארכות צהובות.
סטיוארט דייוויס
הערכה
בשנת 1925 הציגו תערוכה בניו יורק עם כמה יצירות של האמן הצרפתי פרננד לז׳ה. לדייוויס הייתה מידה רבה של כבוד ללז׳ה מכיוון שכמו דייוויס, הוא חיפש את הבהירות הפורמלית ביותר בעבודתו. דייוויס העריך גם את עבודתו של לז׳ה: חזיתות בתים, שלטי חוצות וחפצים מעשה ידי אדם אחרים.
פיתון טימור
הפיתון פעיל בעיקר בשעות הלילה ומחפש מכרסמים קטנים או עופות אותם הוא יכול לחנוק למוות בעזרת שריריו הגדולים.
סטיוארט דייוויס
הערכה
בתחילת שנות השלושים לאחר שחזר מנסיעה באירופה וביקור בכמה סדנאות אמנות, נסיעה שחיזקה מחדש את זהותו ביצירתו. בעבר הוא ראה את העליונות האירופאית באמנים מוכשרים, אך כעת הוא הרגיש כאילו הוא דומה להם אם לא גדול יותר ממקביליו האירופים.
מתוך אמונה כי עבודתו יכולה להשפיע על הסביבה החברתית-פוליטית באמריקה, המסר הפוליטי של דייוויס ניכר בכל יצירותיו מן המופשט ביותר עד הריאלי ביותר. בניגוד לרוב האמנים המודרניסטים, דייוויס היה מודע למטרותיו הפוליטיות.
נועם אימבר
נועם אימבר (נולד ב-19 במרץ 1998) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
אימבר נולד וגדל בכפר סבא. אביו שימש מנהל תעסוקה בהוסטל שיקומי, ומכיוון שעבד פעמים רבות גם בחגים, אימבר התלווה אליו בתור ילד לעבודה.
בגיל 8 התחיל ללמוד משחק ב"בימת הנוער כפר סבא", במטרה להתמודד עם קשיים חברתיים שחווה.
סיים את לימודי התיכון במגמת תיאטרון בתיכון כצנלסון בשנת 2016. כשהתגייס לצה"ל קיבל מעמד של אמן פעיל ושירת בתפקיד אחראי מועדון.
לאחר שחרורו החל ללמוד בבית הספר למשחק ניסן נתיב.
תיאטרון
אימבר השתתף בהצגות "מגדלור" ו"המבול" שהועלו במסגרת פסטיבל עכו ובהצגה "סטריאוטיפ" במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר.
בן גרדאן
בן גרדאן (בערבית: بنقردان; בצרפתית: Benguerdene) היא עיר בדרום מזרח תוניסיה, במחוז מדנין. בעיר התקיימה קהילה יהודית ותיקה.
דרומית לעיר נמצא הפארק הלאומי סידי א-טווי.
יהדות בן גרדאן
בבן גרדאן פעלה קהילה יהודית קטנה. הרב אבא שאול חדאד פעל בעיר וכיהן כרבה הראשי החל מאמצע שנות ה-20 ועד סוף שנות ה-30 של המאה ה-20. אחריו כיהן בתפקיד הרב נסים הכהן.
ג'נסיס GV60
ג'נסיס GV60 (באנגלית: Genesis GV60) היא מכונית חשמלית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי ג'נסיס מוטורס משנת 2021. היא נחשפה ב-19 באוגוסט 2021 והגיעה לישראל ב-12 ביוני 2022. היא הקרוסאובר החשמלית הראשונה של ג'נסיס. פתיחת המכונית ניתנת לראשונה באמצעות מערכת זיהוי פנים.
טעינה
את סוללת ה-GV60 ניתן לטעון באמצעות מטען בקיבולת של עד 350 קילוואט, עם מטען זה אורכת טעינת הסוללה מ-10% ל-80% 18 דקות.
חברת WiTricity, המייצרת פתרון מתקדם לטעינה ביתית-אלחוטית, מאשרת כי המוצר שלה יהיה זמין כאבזור סטנדרט ב-GV60. מדובר בפעם הראשונה שהפיצ'ר הזה יהיה זמין רכב בייצור סדרתי. הספק הטעינה האלחוטית יעמוד על 11 קילוואט, עם טעינה שתערוך כמה שעות. הלקוח יתקין את הפד על רצפת החניה והרכב ייטען ללא צורך בשום חיבור.
אדיתה פייכה
אדיתה פייכה (ברוסית: Эдита Пьеха; נולדה ב-31 ביולי 1937) היא זמרת אסטרדה ושחקנית קולנוע סובייטית ורוסייה. בשנת 1988 הוענק לה תואר אמנית העם של ברית המועצות. על פעילותה בתחום השירה קיבלה מספר עיטורים סובייטיים ורוסיים וכן עיטור פולני.
קורות חיים
אדיתה פייכה נולדה בצרפת למשפחת מהגרים מפולין. בשנת 1941 מת אביה וכעבור שלוש שנים מת גם אחיה הבכור (1944). בשנת 1946 חזרה המשפחה לפולין. הם התיישבו באזור שלזיה ופייכה החלה ללמוד פולנית ושרה במקהלה.
פייכה רצתה להיות מורה ובמסגרת חילופי תלמידים בשנת 1955 היא הגיעה ללנינגרד. באותה שנה לא הייתה קבלה במכון למורים ולכן היא התקבלה לאוניברסיטת סנקט פטרבורג, לפקולטה לפילוסופיה, אותה סיימה בשנות ה-60.
בשנת 1959 הלהקה פוזרה על ידי השלטונות בטענות שהם מגזימים בשימוש בג'אז, לזמרת הראשית יש מבטא כבד והופעתם אינה הולמת מוזיקאים סובייטים. אומנם תוך זמן קצר הלהקה קיבלה אישור לחדש את פעילותה. הלהקה התקיימה במשך 20 שנים, עד לשנת 1976. באותה שנה אדיתה פייכה התגרשה מאלכסנדר ברונביצקי ועזבה את הלהקה.
במהלך שנות ה-60 היא שיחקה במספר סרטי קולנוע.
במשך שנות ה-70 וה-80 אדיתה פייכה הייתה בין הזמרות הידועות של ברית המועצות לצד סופיה רוטרו ואלה פוגצ'ובה. היא שיתפה פעולה עם מלחינים כמו מארק פרדקין, אוסקר פלצמן, אנדריי פטרוב, אלכסנדרה פחמוטובה והמשורר רוברט רוז'דסטבנסקי.
היא הקליטה מעל ל-20 תקליטים.
בשנת 1967 אדיתה פייכה קיבלה אזרחות סובייטית, דבר שאיפשר לה להתחיל להופיע מחוץ לגבולות המדינה. בסך הכול פייכה הופיעה ב-40 מדינות בעולם ופעמיים נתנה הופעות על במת אולם אולימפיה בפריז. מכיוון שפייכה שולטת במספר שפות (צרפתית, גרמנית ופולנית) לא הייתה לה בעיה לשיר בשפות אחרות ולא רק רוסית, דבר שהיה נדיר בקרב זמרי ברית המועצות.
בשנת 1997 ובשנת 2007 היא הופיעה בהופעת יחיד מיוחדת בסנקט פטרבורג לכבוד יום הולדתה. למרות גילה היא ממשיכה להופיע ולשיר גם בשנת 2013.
בתה מאלכסנדר ברונביצקי, גם היא זמרת ושחקנית. הנכד סטס פייכה הוא זמר פופולרי מאוד ברוסיה.
ליגת העל הקנייתית
ליגת העל הקנייתית (באנגלית: Kenyan Premier League (KPL), מכונית גם FKF Premier League, או מטעמים מסחריים BetKing Premier League (BPL)), היא ליגת הכדורגל הבכירה בקניה, שהוקמה רשמית בשנת 1963, ומשתתפות בה נכון לעונת 2021/2022, 18 קבוצות.
היסטוריה
הליגה התחילה ב-1963, והגיעה לשיאה בשנות ה-90, מאז דעכה ונחשבת לליגה בינונית באפריקה, כאשר כיום להרבה מועדונים בליגה אין הרבה תומכים או ספונסרים. אולם לאחר שחברת "SuperSport" הפכה לשותפה ספונסרית של הליגה, נכנס אליה יותר כסף והפכה למקצוענית יותר, כאשר רוב המועדונים מצליחים לקבל ספונסר ראשי שיממן אותם.
הליגה כיום מנוהלת על ידי פדרציית הכדורגל הקנייתית אשר כפופה לקונפדרציית הכדורגל של אפריקה (CAF).
נכון לעונת 2021/2022, בליגה 18 קבוצות, המשחקות ביניהם 2 סיבובים בבית ובחוץ כאשר סך הכל ישנם 34 מחזורים. הליגה משוחקת מאוגוסט ועד מאי של העונה העוקבת. הקבוצה המסיימת במקום הראשון (האלופה) מעפילה למוקדמות ליגת האלופות האפריקאית, הקבוצה המסיימת במקום ה-16 הולכת לפלייאוף ירידה נגד הקבוצה שסיימה במקום השלישי בליגת המשנה, בעוד הקבוצות במקומות 17 ו-18 יורדות לליגת המשנה הקנייתית, ה"הסופר ליגה הלאומית של קנייה".
גימנסיית שוטן
הגימנסיה הציבורית שוטן של הבנדיקטינים בווינה (בגרמנית: Öffentliches Schottengymnasium der Benediktiner in Wien) היא גימנסיה פרטית רומית-קתולית בעלת מעמד ציבורי, הפועלת ברובע הראשון של ווינה. בית הספר שייך למנזר הבנדיקטיני "הסקוטי" שוטנשטיפט המוקדש למרים, אם ישו ("גברתנו היקרה של הסקוטים"). השמות "שוטן" או "סקוטי" מתייחס לאירלנד, שכונתה בלטינית עד לימי הביניים "סקוטלנד הגדולה" (Scotia Major) ושממנה הגיעו הנזירים הראשונים המייסדים של המנזר. הגימנסיה הוקמה בצו קיסר אוסטריה בשנת 1807 והוא נחשב לאחד מבתי הספר היוקרתיים של אוסטריה. עם בוגרי בית הספר נמנים שלושה חתני פרס נובל, וכן מדענים, אמנים ופוליטיקאים חשובים רבים. עד שנת 2004 הייתה הגימנסיה בית הספר האחרון לבנים בבירת אוסטריה.
דת והשתייכות דתית
אף על פי שגימנסיית שוטן היא בית ספר פרטי קתולי, היא פתחה בשלב מוקדם את שעריה גם בפני תלמידים נוצרים שהשתייכו לכנסיות אחרות (לראשונה בשנת 1810) וגם בפני בני דתות אחרות. בשנת 1817 התקבל בה התלמיד היהודי הראשון. בשנת 1878 למדו בגימנסיה 70 תלמידים יהודים. בתקופת השלטון האוסטרופשיסטי של "המדינה הפדרלית של אוסטריה" (1938-1934) הועצם האופי הנוצרי קתולי של החינוך בבית הספר. תחת השלטון הדמוקרטי, בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 קיבל שוב בית הספר תלמידים בני אמונות ודתות שונות מתוך גישה קתולית פתוחה. למידת מקצוע הדת היא חובה לכל התלמידים ומתאפשרת בהתאם לשייכותם הדתית. אם יש מספר מספיק גדול של תלמידים בני אמונה לא קתולית, כמו במקרה התלמידים הלותרנים מוענקים שיערי הדת עבורם בתוך הגימנסיה. במקרים אחרים, כמו במקרה התלמידים המוסלמים, שיעורי הדת מתקבלים בבתי ספר אחרים.
מבצע קולומבוס
מבצע קולומבוס הוא הפלגה של אניות השייטת הגדולה של חיל הים הישראלי לארצות הברית בשנת 1951. המשלחת כללה שתי אוניות: הפריגטה אח"י משגב ק-30 והקורבטה אח"י הגנה (ק-20).
במהלך מלחמת העצמאות הגדיר ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון לחיל הים משימת הסברה: להפגין את קיום המדינה לעולם. משימת הסברה מוטלת על ציי מדינות העולם, היוצאים לייצג את מדינתם בארצות רחוקות. אניית צי נחשבת למייצגת של המדינה, והגעתה לנמל המדינה אחרת מסמנת קשר טוב בין המדינות. בן-גוריון פגש את משלחת חיל הים בניו יורק, והשתתף במצעדים שנערכו בניו יורק ובבוסטון. נספח צה"ל היה אל"ם חיים הרצוג והמשלחת הועמדה תחת פיקודו בעת שהותה בארצות הברית. אלפי אנשים עלו לבקר בסיפוני האניות בנמלי ארצות הברית, וכך נוצר עבורם קשר בלתי אמצעי עם ישראל.
הופעת האוניות והצוותים הייתה מרשימה, והמבצע השיג הזדהות עם מדינת ישראל ואת מטרתו ליצירת אווירה נוחה להפצת אגרות הבונדס. נספח צה"ל בארצות הברית, אל"ם חיים הרצוג, ומשלחת משרד הביטחון בניו יורק סייעו רבות להצלחת המשימה.
הכנות להפלגה
להכנת המבצע הוקצו שישה שבועות. האוניות שנבחרו למשלחת אח"י משגב ק-30 ואח"י הגנה (ק-20) לא היו במיטבן. הן נרכשו מעודפי מלחמת העולם השנייה, וחומשו בתנאי האמברגו שהושת על ישראל. טרם כוננה אחזקה תקינה של האוניות ככלי שיט ויחידות לחימה, ועדיין לא נבנתה מערכת של תפעול אמין. ניסיון הצוותים להפלגות ארוכות היה מוגבל. המשימה, שעיקרה היה ייצוג ישראל בעולם ופעילות הסברה לקהל דובר אנגלית, חייבה הכנה לצוותים.
האוניות נמסרו לשיפוץ מהיר במספנת חיל הים והצוותים עברו לבסיס ההדרכה להשתלמות מרוכזת. צוותי הספינות, שכללו כ-200 איש, הורכבו מחיילים בשירות סדיר, קצינים ונגדים בשירות קבע. ההשתלמות המרוכזת נועדה להביא לתפעול משופר של האוניות, ולהבטיח הופעה נאה כלפי הצי האמריקני, יהדות ארצות הברית והעם האמריקני בכללו. האוניות צוידו בספר תורה ומתקן בית כנסת.
בנוסף להכשרה בנושאים מקצועיים כללו האימונים תרגילי סדר והוראות משטר ונוהג הנדרשים במדינות העולם, ונמסרו להם הרצאות העשרה תרבותית ולאומית. מרצים העבירו חומר על ידיעת ארץ ישראל ועל תולדות הציונות, הכרת ההיסטוריה של אמריקה ויהדות ארצות הברית, עברית, אנגלית, שירה בציבור, ריקודי עם ונימוסי שולחן. תורגלו תרגילי משמר הכבוד ומשרוקית ההצדעה בכבש האונייה.
הושם דגש בהקפדה על הופעה אישית, רחצה, תספורת, וניקיון שיניים וציפורניים. ניתנו טיפולים רפואיים, טיפולי שיניים לזקוקים וזריקות חיסון לפי קביעת הרופא החילי. נערך מבצע להשלמת מדי קיץ, מדי חורף לצוותים ומדי ייצוג לנגדים ולקצינים.
אנשי הצוות ייצגו את קיבוץ הגלויות היהודי בארץ ישראל מכל תפוצות ישראל בעולם.
בעת ההכנות, כאשר ביקר במקום מרדכי מקלף, הוא נחרד מחוסר האחידות של מראה אנשי הצוות והציע להחליפם בפלוגת צנחנים. מפקד חיל הים מרדכי לימון שכנע את הרמטכ"ל שאין צורך בכך.
הכנות בארצות הברית
ביקור אוניות צי בארצות הברית מחייב אישור מוקדם מהדרג המדיני ותיאום עם רשויות הצי והנמלים השונים. נספח צה"ל בארצות הברית היה אז אל"ם חיים הרצוג, שנשא במרבית נטל ארגון הביקור. הבקשה הרשמית למחלקת המדינה הוגשה ב-5 במרץ 1951. היה צפוי שתאושר אך גלגלי הממשל פעלו לאטם. במקביל הוגשה בקשה לצי ארצות הברית. התברר כי כל גורם היה מוכן לאשר כאשר הוא ממתין שהצד השני יאשר קודם. הרבה שיחות וטלפונים נערכו, עד שבראשית חודש אפריל התקבל האישור משניהם. כאשר מחלקת המדינה אישרה היא שלחה מכתבים למושלי המדינות בהן היו האוניות צפויות לבקר. הודעות דומות נשלחו מטעם מטה הצי האמריקני למפקדי המחוזות הימיים.
טיפול נוסף שנעשה על ידי הנספחות בוושינגטון, באמצעות הנספחים של הנציגויות הדיפלומטיות בבריטניה ובפורטוגל, היה בקשר להספקת דלק לאניות בגיברלטר ובאיים האזוריים. גורמים אחרים שקוים תיאום מוקדם אתם לצורך הביקור: מפקדי המחוזות הימיים של הצי האמריקני, הנהלת מלווה הבונדס, הקהילות היהודיות בערים בהן התכוונו האוניות לבקר, הקונסוליה ומשלחת משרד הביטחון בניו יורק, מנהלי הנמלים בערים השונות, משטרה אזרחית וספקי ציוד, דלק ומזון.
הקשר עם הנהלת מפעל הבונדס, המארח העיקרי של המבצע, חייב את הנספחות לתשומת לב מיוחדת. מתחילת מפעל הבונדס נוצר עימות בקהילות היהודיות בארצות הברית כאשר ההנהלה הציונית דרשה שליטה בכספים והשפעה על השימוש בהם, ואילו הנהלת הבונדס הייתה בידי יהודים שדרשו שכל הכספים יועברו במלואם לישראל וישמשו לחימוש ולקליטת עליה. הוקמה קבוצת טיפול בהכנות שנפגשה אחת לשבוע ובה חברים מטעם הבונדס, הקונסוליה בניו יורק, הנספחות והשגרירות בוושינגטון, משלחת הקניות בניו יורק וחברת ישראל אמריקה כספק עיקרי.
חילוקי הדעות מול מפעל הבונדס נסבו על עיתוי וצורת הפרסום שיינתן להפלגה. אנשי הבונדס ראו חשיבות להתחיל בפרסום ההפלגה והצעדות המתוכננות בערים כשבוע לפני יציאת האניות לדרכן, ואילו גורמי ביטחון בחיל הים הישראלי דרשו שדבר ההפלגה לא יפורסם לפני צאת האוניות לדרכן. ב-26 במרץ מסר הנספח כי האוניות יצאו תוך שבוע ימים.
ב-29 במרץ ביקשו אנשי הבונדס לדחות את היציאה בשבוע כדי לאפשר פרסום. בבירור עם מפקדת חיל הים התברר כי כבר יצאו לדרכן. הנספח דרש שהפרסום הראשוני יהיה מטעם שגרירות ישראל ואילו הבונדס רצו שההודעה תבוא מטעמם. הדבר גרם למתח רב שהתפוגג לאחר הגעת האניות.
ברכת ראש הממשלה
טקס היציאה להפלגה נעשה ביום שישי, 30 במרץ 1951, בשעה 15:00 על הרציף הצבאי בנמל חיפה. ברציף המתינו מפקד חיל הים מרדכי לימון ומפקד המשלחת סא"ל שלמה אראל. מרדכי מקלף הקדים. ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון הובא בג'יפ פתוח של המשטרה הצבאית של חיל הים. לאחר סקירת הצוותים נישאו נאומים מפי מפקד חיל הים, מקלף וראש הממשלה.
הצוותים עלו לאוניות וראש הממשלה התקבל באח"י משגב ואחר כך באח"י הגנה בשריקות כבוד ובהנפת דגל ראש הממשלה.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון ירד לרציף. האוניות ניתקו חבלים והפליגו כאשר הן מצדיעות לראש הממשלה ולאורחים.
מהלך ההפלגה
הדרך מחולקת למספר קטעים:
מזרח הים התיכון
הקטע הראשון של ההפלגה מחיפה מדרום לכרתים דרך תעלת מסינה לנמל נאפולי מרחק שיט 1,250 מיל ימי. ב-30 מרץ 1951 בשעה 16:30 הפליגו האוניות לים. היציאה מנמל חיפה הוקדמה ביומיים. לחיילים סופקו מדים חדשים, שהגיעו לפני ההפלגה. הפעילות האחרונה שנעשתה בטרם הפלגה הייתה כוונון מכשירי הכיוון לרדיו HF/DF על ידי צוותי היחידה האלקטרונית, שיצאו עם האוניות לים, וירדו בסירת מנוע לאחר הכוונון. בתנאי הניווט אז נחשבו מכשירי ה-HF/DF כחיוניים להפלגה באוקיינוס. הדרך עד נאפולי הוקדשה להמשך התארגנות וטיפול באוניות ובצוות.
אנשי צוות אחדים נתפסו על ידי המשטרה האיטלקית בהברחת סיגריות, שנקנו בלא מכס למכירה בעיר, והוחזרו לארץ עם אח"י מבטח ק-28. פעילות זאת לא הייתה חריגה. שכן הביקוש לסיגריות היה רב, ולאנשי הצוות לא היה כמעט כסף מזומן. תשלום בסיגריות היה מקובל אך לא-חוקי. תגובת הפיקוד הייתה לא-מידתית, מתוך כוונה להחדיר משמעת ברמה גבוהה יותר לקראת ההופעה בארצות הברית.
מערב הים התיכון ומזרח האוקיינוס האטלנטי
הקטע השני בהפלגה מנמל נאפולי מדרום לאי קורסיקה דרך מצר גיברלטר לנמל פונטה דלגדה באיים האזוריים במרחק 1,970 מיל ימי.
ב-11.4.51 - המשלחת הפליגה מנמל נאפולי לכיוון האיים האזוריים. עד גיברלטר מזג אוויר סביר.
ב-14.4.51 - מעבר במצר גיברלטר. מערבית פגשו מזג אוויר רע עד בינוני רוב הדרך. היה צורך להשקיע הרבה בטיפול באוניות. נערכו הכנות לקבוצות הסברה.
ב-17.4.51 - בשעה 21:00 המשלחת הגיעה לפונטה דלגדה באיים האזוריים. באתר שהה כוח ימי פורטוגזי. נערכו ביקורי נימוסים עם מפקד השייטת מפקד הנמל ומושל האיים. התברר כי כדי לקבל דלק יש צורך במכתב אשראי שלא היה. לאחר שלושה ימי המתנה החליט אראל להשתמש בכספי קופת החירום, הכסף הספיק רק לחלק מהכמות הנדרשת. תוך כדי תדלוק הגיע לסוכן אישור והתדלוק נעשה במלוא הכמות.
בלא ידיעתו של מפקד המשלחת התחולל משבר זמני כשראש הבונדס, הנרי מונטור, הודיע שבדעתו לבטל את המבצע. הנספח חיים הרצוג קיים ישיבה עם כל הגורמים. באישור השגריר אבא אבן הוחלט להמשיך. הנרי מונטור התרצה ומכתב אשראי נשלח.
בנמל ניו יורק
נספח צה"ל אל"ם חיים הרצוג הוגדר כמפקד הישיר של המשלחת בעת שהית האוניות בארצות הברית. הרצוג קבע במפורט את תוכניות האירוח וסגנון הפעילות והוציא צווים להפלגה בין הנמלים.
ב-30 באפריל 1951 הגיעו האוניות לכניסה לנמל ניו יורק. בשעה 10:00 נקשרו לרציף הצי האמריקני בנמל ניו יורק. משלחת קבלת הפנים כללה את הנספח הצבאי של שגרירות ישראל אל"ם חיים הרצוג, הקונסול הכללי של ישראל בניו יורק, נציג הבונדס הנרי מורגנטאו (הבן), סא"ל בצי ארצות הברית הרב גולדברג שהיה קצין הדת של הפיקוד הימי באירוע, נציגי ראש העיר ניו יורק, נציגי ארגונים יהודיים, עיתונאים וצלמים. נאומי קבלת הפנים שודרו בקול אמריקה. האירוח היה מלא רצון טוב מכל הגורמים. צי ארצות הברית סיפק שירותים לאניות, תחבורה לסיורים וכרטיסי-כניסה לאתרי שעשועים.
מפקד אח"י הגנה (ק-20) רס"ן שאנן וקציניו הניחו זר על עמוד הזיכרון לג'ורג' וושינגטון ועל קברו של קומודור אוריה לוי מראשוני היהודים ששירתו בצי ארצות הברית. קבוצות ימאים ישראלים, בנות כ-50 איש, ערכו ביקורים אצל ראש העיר שארקי, סיור במכללה הימית של מדינת ניו יורק (N.Y. Maritime College), ובאקדמיה הימית של צי הסוחר האמריקני (U.S Merchant Navy Academy). קצינים ונגדים ובעלי דרגות אחרים הוזמנו לארוחות חגיגיות באתרים אחדים. קבוצות הסברה נשלחו לערים אחדות ברחבי ארצות הברית, ובכלל זאת בחוף המערבי ושיקגו.
האוניות נפתחו לביקורי הקהל בשעות אחרי הצהריים. היות שהאוניות נקשרו במעגן הצי האמריקאי, הוגבלה מכסת המבקרים היומית הוערכה ל-500 בני אדם, אך הגיעה לאלפים. אלפים נוספים הסתופפו על הגדרות ודרשו לעלות. באניות נערכו יום-יום ארוחות חגיגיות ומסיבות קוקטייל למנהיגי ארגונים והסתדרויות יהודיות בארצות הברית בהשתתפות השר דב יוסף, פרופסור ג'יימס מקדונלד, הנרי מורגנטאו (הבן), ד"ר ישראל גולדשטיין ואחרים.
שיא הפעילות בנמל ניו יורק, היה מצעד בברודוויי בו השתתפו כ-150 מאנשי המשלחת, שליוו את ראש הממשלה דוד בן-גוריון שנסע במכונית פתוחה. תהלוכה שהנחילה כבוד רב לאנשי הצוותים באוניות ולחיל הים הישראלי.
בנמל בוסטון
הדרך מנמל ניו יורק לנמל בוסטון ארכה 330 מיל ימי. אניות המשלחת יצאו מנמל ניו יורק ב-11 במאי. היום הראשון היה גשום וערפילי והתעוררו קשיים בניווט האוניות. ביום השני השתפר מזג האוויר והשייטת עצרה לעבודות ניקיון, צביעה ותיקונים.
ב-13 במאי נכנסה השייטת לנמל בוסטון והתקבלה בסילוני מים מספינות הכיבוי ובמטוס מברך. בשעה 12:00 נקשרה לרציף העירוני. נערכה קבלת פנים על ידי נציגי הצי האמריקני, עיריית בוסטון וארגונים שונים. אחרי הצהריים יצאו צוותי האוניות למצעד ברחובות העיר בוסטון. בהשתתפות תזמורת הצי האמריקני ויחידות נוספות. המצעד הסתיים בפארק העירוני. קבוצה מאח"י הגנה בהובלת מפקדה רס"ן שאנן, ערכה מצעד, והתקבלה בחנות כל בו ענקית שנערכה בה תערוכת מוצרים מישראל, ואחר כך צעדה לארוחת צהריים שאירח הקונסול מניו יורק. המצעד שלישי והחשוב ביותר נערך ב-15 במאי לכבוד יום העצמאות בהשתתפות ראש הממשלה דוד בן-גוריון והשתתפו באספה עם מושל מדינת מסצ'וסטס.
בנמל פילדלפיה
ההפלגה מנמל בוסטון לנמל פילדלפיה ארכה כ-500 מיל ימי. מרביתו באוקיינוס האטלנטי ומיעוטו במפרץ דלאוור. השייטת יצאה מנמל בוסטון ב-17 במאי. התוכנית הייתה להגיע לשפך הנהר דלאוור, ולעגון לצביעה ושיפורי הופעה. מזג האוויר היה סוער מעורפל וגשום. העלייה בנהר נעשתה בערפל כבד וגרמה לחששות של הנתבים. ביום 20 מאי בשעה 12:00 נקשרו האוניות לרציף בנמל פילדלפיה. ביקורי נימוסים עם מפקד הצי שבמקום ראש העיר, מסר את מפתח העיר פילדלפיה למפקד המשלחת. האוניות היו פתוחות לביקורים בשעות אחרי הצהריים וקהל רב עלה עליהן. קבוצות מהצוותות נשלחו לפעילויות הסברה בערים אחרות.
נמל בלטימור
ההפלגה מפילדלפיה לנמל בלטימור ארכה כ-80 מיל ימי דרך תעלת דלאוור-צ'סאפיק. ב-25 במאי בשעה 06:00 יצאה השייטת מנמל פילדלפיה ועברה עם נתבים בתעלה המחברת את נהר דלאוור עם מפרץ צ'סאפיק, והגיעה לנמל בלטימור באותו יום בשעה 18:00.
למרות הגשם התקבלה המשלחת על ידי סירות כבאים. ברציף ניגנה תזמורת, והגיעו אורחים אנשי עירייה ומוסדות אחדים. קבוצת קצינים ביקרה אצל ראש העיר. מפקדי האוניות הניחו זר על מצבת וושינגטון. ראש העיר ביקר באוניות. מושל מדינת מרילנד קיבל את המפקדים לשיחה ולמחרת ביקר באניות. המושל התקבל לפי כל כללי הטקס. יחס הציבור בבלטימור היה נלהב מאוד. קהל רב ביקר באוניות אחרי הצהריים ולצוותים נערכו נשפים מדי ערב.
יציאת האוניות מבלטימור נעשתה במדורג. אח"י משגב (ק-30) יצאה ב-27 במאי בשעה 18:00 כדי לצבוע סיפונים ולהתכונן להמשך. אח"י הגנה יצאה למחרת 28 במאי בשעה 15:00. האניות נפגשו בחצות.
בנמל וושינגטון
הדרך בין בלטימור לוושינגטון ארכה כ-160 מיל ימי ועברה דרך מפרץ צ'סאפיק ונהר הפוטומק. הכניסה לנמל וושינגטון מחייבת הפלגה ארוכה בנהר הפוטומק מפגש עם הנתב וקצין הקישור מטעם הצי האמריקני בוצע ב-29 מאי בשעה 06:00. בצהריים עברו האוניות ליד מאונט ורנון קברו של ג'ורג' וושינגטון. אוניות הצי האמריקני מחויבות להצדיע בנוהל קבוע בעת המעבר. הנספח דאג ליידע את השייטת בנוהל ההצדעה. האוניות עברו לפי כל הכללים, בהם: מסדר כבוד של הצוותות על הסיפונים, צלצול בפעמוני האונייה והורדת דגלים לחצי התורן. בהמשך הדרך בנהר נפגשו עם היאכטה הנשיאותית "ויליאמסבורג" והצדיעו לה. חדי עין הבחינו בנשיא ארצות הברית הארי טרומן ניצב על הסיפון כשהוא מרים את מגבעתו לברכה. בשעה 14:00 נקשרו האוניות לרציף בנמל וושינגטון, כשספינות כבאים מתיזות לכבודה מים. קבלת הפנים הייתה מרהיבה. היא כללה את תזמורת הצי, אנשי השגרירות, נציגי מחוז וושינגטון ועיתונאים. מפתח העיר נמסר למפקד המשלחת. למחרת, ב-30 במאי נערך "יום הזיכרון הלאומי", ולכבודו הניח מפקד השייטת זר על קבר החייל האלמוני בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. הזר של משלחת חיל הים הונח ליד זר נשיא ארצות הברית.
ב-31 במאי נערכה מסיבת קוקטייל על סיפון אח"י משגב (ק-30) אליה הוזמנו כל סגל הנספחים של השגרירויות בוושינגטון, קצינים של פיקוד צי ארצות הברית ואנשי השגרירות. הארגון היה טוב והופעת האניות זכתה להערכה. הפעילות בוושינגטון נשאה אופי רשמי יותר בין המדינות והציים, ופחות בנושא איגרות החוב.
הספנה ופרידה בנמל ניו יורק
הדרך בין וושינגטון לנמל ניו יורק כ-410 מיל ימי. ב-1 ביוני עזבה השייטת את נמל וושינגטון וירדה דרך נהר הפוטומק. במורד הנהר עברו שוב ליד היכטה הנשיאותית והחליפו הצדעות. ב-2 ביוני בשעה 20:00 נכנסו האוניות לרציף המספנות בנמל ניו יורק, והפעם ללא קבלת פנים. מטרת הכניסה הייתה טיפול באניות ולא נערכו בהן ביקורים. למחרת במשחק הביסבול בין נבחרות ברוקלין לשיקגו ובעת ההפסקה הופיעה קבוצה של אנשי צוות במצעד. קבוצות אנשי צוות נשלחו למסעות הסברה בערים שונות, ובכלל זאת ביקור בבסיס הצי בנמל נורפוק (וירג'יניה).
האוניות ירדו מהמבדוק ב-8 ביוני. ב-10 ביוני נערך נשף פרידה בקפה "חביבי", בהשתתפות אמנים רבים ומלווי המשלחת. למחרת בשעה 09:00 נערכה מסיבת עיתונאים באח"י משגב (ק-30) ובשעה 10:00 מסדר פרידה על הרציף. באו להיפרד הנספח הצבאי אל"ם חיים הרצוג, הקונסול הכללי, נציגי צי ארצות הברית קפטן הוקינס וקצין הדת סא"ל ג'וש גולדברג, נציגי הבונדס, ההסתדרות הציונית, אישים ועיתונאים.
מפקד המשלחת העניק את דגל חיל הים לנציג הצי האמריקני ופרוכת ממתקן בית הכנסת לקצין הדת.
מניו יורק לגיברלטר
נתיב ההפלגה בין נמל ניו יורק לנמל גיברלטר ארך כ-3,150 מיל ימי. הוא היה קטע ההפלגה הארוך ביותר בין נמלי החוף מזרחי. השייטת יצאה מנמל ניו יורק ב-11 ביוני בשעה 11:00. בעת היציאה עוד לא היה ברור אם התדלוק יעשה באיים האזוריים, באיים הקנריים או בגיברלטר. ביומיים הראשונים להפלגה היה הים שקט, ונערכו אימונים לחזור לרמת ביצוע תפעול טובה. ב-14 ביוני התקבל מברק מאגף מבצעים של חיל הים, ובו משימה לגרור שתי טרפדות מנמל טולון לנמל חיפה. ב-15 ביוני התקבל מברק מהנספחות בוושינגטון שהתדלוק יהיה בגיברלטר ולא באיים האזוריים. דוד בן-נעים נשיא הקהילה העברית בגיברלטר, שקיבל מידע על הגעת האניות הציע לקיים קבלת פנים. ב-19 ביוני הגיע מברק ממבצעים חיל הים, הקובע נקודת מפגש עם הטרפדות במבואות נמל טולון ביום 26 ביוני בשעה 08:00. ב-21 ביוני התקבל מברק, המודיע את שם הסוכן בגיברלטר וקובע זמן מתוכנן לכניסה 23 יוני שעה 06:00. ב-22 ביוני הגיע מברק דחייה של הפגישה עם הטרפדות, שתתקיים באותו אתר אך ב-29 יוני בשעה 08:00. אך מפקד השייטת החליט שלא לסטות מהתוכנית. ב-23 יוני שעה 08:00 נכנסה השייטת לנמל גיברלטר להצטייד בדלק ומים. נפגשו עם האדמירל הבריטי מפקד הכוח הימי ואנשי הקהילה היהודית. בשעה 16:00 יצאה את הנמל.
הים התיכון
המרחק בין נמל גיברלטר לנקודת המפגש עם הטרפדות בקרבת נמל טולון כ-720 מיל ימי. היות שהטרפדות התעכבו נוצר זמן רב פנוי. השייטת התקדמה במהירות 6 קשר ההפלגה נוצלה לאימונים שונים. כגון: הורדת סירות ספורט מים ומטווחי תותחים ובקורת ציוד. בשעה המתוכננת 29 ביוני שעה 08:00 קוים המפגש עם הטרפדות בקרבת נמל טולון. אח"י משגב ק-30 גררה את הטרפדת ט-209 בפיקודו של בנימין תלם ואח"י הגנה ק-20 גררה את הטרפדת ט-207 בפיקודו של שמעון כץ, כשאיתו גם מפקד שייטת 5 אולי ווצלר. המרחק על נתיב ההפלגה בין נקודת איסוף הטרפדות מדרום לטולון לנמל חיפה דרך תעלת מסינה כ-1,600 מיל ימי. בשעה 09:30 יצאו לדרך בגרירת טרפדות. הנתיב עקף את האי קורסיקה ממזרח ודרך תעלת מסינה, המהירות הייתה גבוהה יחסית 12 קשר.
ב-4 ביולי מזרחית לכרתים הים סוער והמהירות מוגבלת ל-6 קשר עקב הגרירה. הטרפדות כבר יכולות להגיע בכוחות עצמן והן שוחררו מהגרירה.
קבלת הפנים – נושאי ברכת עם
הצוותים ירדו מהאוניות וצעדו ברחובות חיפה. ברחבת העירייה נערך טקס נוסף בו נמסר מפתח העיר וושינגטון לראש עיריית חיפה אבא חושי. לאחר מכן נערכה מסיבה בבית העירייה לצוותים ובכך הסתיים המבצע.
תצרוכת הדלק
אח"י משגב יצאה מהארץ עם 150 טון פחות מהכמות המקסימלית שביכולתה לשאת. בנאפולי הייתה סוכנות אוניות שעבדה עם חיל הים. אך הוזמנה שם רק הכמות שנצרכה בדרך מהארץ.
אח"י משגב (ק-30) שנבנתה למשימה של ליווי שיירות באוקיינוס יכולה הייתה לשאת דלק בכמות שתספיק הייתה לעשות את כל המסע ללא תדלוק. אח"י הגנה שתוכננה לפעילות באזור החוף זקוקה הייתה לתדלוק לפחות פעם אחת. נקודת התדלוק בדרך הלוך נקבעה לפונטה דלגדה באיים האזוריים.
בתכנון ההפלגה אחריות לתדלוק באיים האזוריים הייתה על הנספחות. במקום נמצאה בן סאודה שפעלה כסוכנת. אך נדרש היה מכתב אשראי. נוצרה כפילות בין משלחת משרד הביטחון בני יורק ובין הנספחות.
תקציב רכישות
בעת שהגיעו לניו יורק נבדק התקציב מחדש והתברר כי לא ניתן יהיה לבצע תיקונים רבים. ולכן הוחלט לקצר את משך השהיה. לאחר ההוצאות השוטפות, דלק, כלכלה ודמי כיס נשאר סכום של 60,000 דולר להספנה, תיקונים ורכישת ציוד מיוחד.
תקלות ופתרונן
הוברר כי המדים הלבנים שנתפרו במיוחד בארץ התכווצו בכביסה הראשונה. בהגעת האוניות לארצות הברית נרכשו מדי ייצוג, חליפות כחולות ולבנות לקצינים ונגדים ומדי חורף לצוותים.
כמו כן התגלתה תקלה בתנור המטבח של אח"י משגב (ק-30) והוא הוחלף בחדש.
באח"י הגנה היה צריך לטפל במדחף שהתעקם וזה נעשה בטיפולי ההספנה בניו יורק.
בריאות וזוגיות
בדיקות הבריאות והחיסונים שנתנו בשלב ההכנה הוכיחו עצמן. באופן כללי בין הצוותים לא התעוררו בעיות מיוחדות. עם זאת נמצא אחד מקצינים חולה במחלה שלא אפשרה לו להפליג עם הספינות והוא נשלח מניו יורק בטיסה.בשביל 7 מאנשי הצוות המסע היה רק התחלה לחיים משותפים עם בנות זוג שפגשו בארצות הברית וקשרו עימן את גורלם.
ביקורת
כתב "במחנה", הסופר יהושע בר-יוסף, אשר נילווה להפלגה, פרסם מאמרים אוהדים על ההפלגה, אך הזדעזע בעת ההפלגה מגינוני המפקדים ומיחסם הקשה אל המלחים. הוא שלח מכתב אישי לראש הממשלה דוד בן-גוריון, ובו ביקר בחריפות את היחס לו זכו המלחים הפשוטים מצד שלמה אראל והצוות הפיקודי, והזכיר מקרים של הפליה על רקע עדתי. בן-גוריון כתב על כך ביומנו: "בהיותי בבוסטון התאוננו לפני קשה על המפקד שלמה אראל והייתה גם נטייה מצד ויויאן להחזירו ארצה ולבקש מפקד אחר. ואין ספק שבהתרשמות של בר-יוסף יש הרבה מהאמת. משמעת חייבים להשליט, אבל לא משטר של קסטה ויוהרא [כך במקור] קיצונית".