cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה צבאית של קנדה
מלחמת האזרחים בלוב
ב-19 במרץ 2011 הקואליציה בינלאומית החלה את התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב כדי ליישם את החלטה 1973 של מועצת הביטחון של האו"ם בתגובה למלחמת האזרחים הראשונה בלוב. תרומתה של קנדה לפלישה כלל סיוע ימי ואווירי. פיקוד נאט"ו לקח את האחריות על המבצע בפיקודו של לוטננט גנרל צ'ארלס בוצ'רד (Charles Bouchard) מחיל האוויר המלכותי הקנדי. במהלך מלחמת האזרחים הוכרז בלוב אזור אסור לטיסה כדי למנוע מכוחות הממשלה הנאמנים למועמר קדאפי לבצע תקיפות אוויריות על כוחות צבא השחרור הלאומי ועל אזרחים. המעורבות הצבאית בוצעה במסגרת נאט"ו וכללה אמברגו על נשק, הכרזה על אזור אסור לטיסה ומנדט לנקוט בכל האמצעים הדרושים כדי להגן על אזרחי לוב. ב-28 באוקטובר 2011 הודיע ראש ממשלת קנדה, סטיבן הרפר כי המשימה הוכתרה בהצלחה.
העימות במאלי
החל מראשית שנת 2012 החלו כמה קבוצות מורדים במאלי להשתלט על המדינה. בינואר 2013 ביקשה ממשלת מאלי את עזרתה של צרפת במיגור ההתקוממות. בדצמבר התיר האו"ם התערבות של מדינות אפריקה בכפוף לאישור הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה. צרפת המשיכה אז וביקשה מבעלות בריתה בנאט"ו להיות מעורבים. קנדה סייעה בהובלת הכוחות באמצעות מטוסי הC-17 גלובמאסטר שלה. בהמשך נשלח כוח של 22 חיילים קנדים שהגיעו לאבטח את שגרירות קנדה במאלי.
תקציב
חוקת קנדה מטילה את האחריות על הביטחון הלאומי באופן בלעדי על ממשלת קנדה ותקציב המדינה מוקצה למטרה זו. בשנת התקציב 2008–2009 סעיף הביטחון עמד על 18.9 מיליארד דולר קנדי שהם 1.4% מהתוצר המקומי הגולמי. תקציב רגיל זה הוגדל ב-2005 ב-12.5 מיליארד דולר קנדי במשך חמש שנים, בתוספת התחייבות להגדיל את כוח האדם הסדיר של הכוחות הקנדיים ב-5000 איש ואת כוחות המילואים ב-3000 איש באותה תקופה. ב-2006 הוגדל התקציב ב-5.3 מיליארד דולר קנדי נוספים במשך חמש שנים לצורך תוספת של 13,000 חיילים בשירות סדיר ו-10,000 חיילים בשירות מילואים, בנוסף ל-17.1 מיליארד דולר קנדי לרכישת משאיות חדשות לצבא קנדה, מטוסי תובלה ומסוקים עבור חיל האוויר וספינות סיוע עבור הצי. ביולי 2010 הודיעה הממשלה על עסקת הרכש הגדולה ביותר בהיסטוריה של קנדה של 65 מטוסי F-35 לייטנינג II בשווי 9 מיליארד דולר קנדי. קנדה היא אחת המדינות הבודדות שסייעה בפרויקט הפיתוח של ה-F-35 והיא השקיעה יותר מ-168 מיליון דולר קנדי בתוכנית. ב-2011 ההוצאה הצבאית של קנדה הסתכמה בכ-24.5 מיליארד דולר קנדי.
משימות שמירת שלום
באופן דומה למחויבותה של קנדה למשימות צבאיות בינלאומיות, היא מגישה סיוע רב לטובת משימות שמירת שלום ברחבי העולם. תפקידה זה של קנדה במהלך המאה ה-20 והמאה ה-21 שיקף באופן בולט את התדמית הבינלאומית שלה. לפני שלקחה על עצמה קנדה את משימת שמירת השלום לאחר מלחמת סיני, לא הייתה לה תדמית של מדינה בעלת תפקיד משמעותי ברמה העולמית. ההצלחה הקנדית במשימה זו פתחה בפניה דרך כמדינה ששואפת לטובתם המשותפת של כל האומות. קנדה השתתפה בכל משימות שמירת השלום של האו"ם מתחילתם ועד לשנת 1989. עם זאת, מאז 1995 השתתפותה הישירה של קנדה במשימות שמירת השלום של האו"ם הצטמצמה באופן משמעותי. ביולי 2006, למשל, עמדה קנדה במקום ה-51 ברשימת המדינות הלוקחות חלק במשימות אלה ותרמה 130 איש מתוך סך כוח האדם של האו"ם במשימות, המונה מעל 70,000 איש. זאת בהשוואה לנובמבר 1990 כש-1002 איש ייצגו את קנדה בכלל כוח שמירת השלום שמנה אז קצת יותר מ-10,000 איש. מגמה זו התרחשה עקב החלטתה של קנדה לבצע את משימות שמירת השלום שלה יותר במסגרת נאט"ו ופחות במסגרת האו"ם.
משימת שמירת השלום הראשונה של קנדה הייתה עוד לפני שנוצר המנגנון הרלוונטי במסגרת האו"ם והיא התקיימה בקשמיר ב-1948. משימות חשובות נוספות היו בקפריסין, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בסומליה, ביוגוסלביה, ובמשלוח משקיפים בחצי האי סיני וברמת הגולן. מותם של 9 חברי כוח שמירת שלום קנדים שמטוסם הופל ב-1974 בסוריה, נותר האירוע בו נהרג המספר הרב ביותר של שומרי שלום לכל אורך ההיסטוריה.
אוד רוגר אנוקסן
אוד רוגר אנוקסן (בנורווגית: Odd Roger Enoksen; נולד ב-25 בספטמבר 1954) הוא פוליטיקאי נורווגי ממפלגת המרכז אשר שימש כשר הרשויות המקומיות וכסגן ראש הממשלה בין השנים 1999–2000, כשר הנפט והאנרגיה בין השנים 2005–2007, וכשר ההגנה בין 2021–2022.
ביוגרפיה
אנוקסן נולד ב-25 בספטמבר 1954 בכפר איי שבמחוז נורלנד. הוא עבד כחקלאי וניהל עסק למוצרי כבול, לפני שב-1989 הצטרף למפלגת המרכז ונבחר כסגנו של נציג מחוז נורלנד לסטורטינג. ב-1993 הוא נבחר בעצמו לסטורטינג מטעם המחוז. ב-1997 הוא מונה לסגן מנהיג מפלגת המרכז, וב-1999 הפך למנהיג המפלגה והוביל אותה להצטרפות לממשלתו של קייל מאגנה בונדוויק. במסגרת חלוקת התפקידים קיבל אנוקסן את תיק שר הרשויות המקומיות ואת תפקיד סגן ראש הממשלה. אנוקסן החזיק בשני התפקידים עד התפזרות הממשלה במרץ 2000. ב-2003 הוא הוחלף בתפקיד מנהיג המפלגה בידי אסלוג האגה.
ב-2005 הצטרפה מפלגת המרכז ל"ממשלה האדומה-ירוקה" בראשות ינס סטולטנברג. במסגרת חלוקת התיקים קיבל אנוקסן את תפקיד שר הנפט והאנרגיה. הוא החזיק בתפקיד עד ספטמבר 2007 אז הודיע על פסק זמן מהחיים הפוליטיים בנימוק שהוא מעוניין להקדיש זמן למשפחתו.
ב-14 באוקטובר 2021 מונה אנוקסן לשר ההגנה בממשלתה של ארנה סולברג. בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, הודיע אנוקסן כי ארצו תספק לצבא האוקראיני קסדות ואפודי מגן. כמו כן הודיע כי נורווגיה תציב חיילים בליטא כדי למנוע את התרחבות המלחמה.
בתחילת אפריל של אותה שנה, הילדה לנגאלי, לשעבר סגנית מנהיגת מפלגת המרכז, הגישה תלונה רשמית נגד אנוקסן בטענה שהוא נגע בה בצורה בלתי הולמת 20 שנה קודם לכן. אנוקסן טען שהוא אינו זוכר את המקרה, אולם התנצל בפני לנגאלי. כעבור כמה ימים הגיעה תלונה מאשה נוספת, שנותרה אנונימית, שטענה ליחס דומה מצד אנוקסן בתקופה בה זה שימש כשר הנפט והאנרגיה. ב-9 באפריל הגיש אנוקסן את התפטרותו לראש הממשלה.
דוכסות פרוסיה
דוכסות פרוסיה הוקמה בשנת 1525 בעקבות המהפכה הפרוטסטנטית, על בסיס מדינת המסדר הטווטוני, ובראשה עמד אלברכט, דוכס פרוסיה מבית הוהנצולרן. לאחר שהפלג הפרוסי בבית הוהנצולרן נכחד, נפלה הדוכסות לידי קרוביהם, הנסיכים הבוחרים מברנדנבורג. בשנת 1701 הוקמה על בסיס הדוכסות ממלכת פרוסיה, שלימים היוותה את הבסיס לקיסרות הגרמנית.
פרוסיה הטווטונית
בשנת 1198 נוסד המסדר הטווטוני בחסותו של מלך פולין. אבירי המסדר הטווטוני ייסדו מדינה זאת כחלק מהתהליך של התנצרות התושבים הבלטיים על ידי המסדר. הם פיתחו את החקלאות, הדת והתעשייה במדינה. תחת המסדר תושבי ארץ פרוסיה לא היו בעלי זכויות מרובות, והם סבלו ממשטר כוחני ויציב שלא התאים לרצונותיהם. עקב התבוסה של המסדר הטווטוני כנגד פולין בקרב טננברג (Tannenberg) בשנת 1410, התבצעה חלוקה חשובה בתולדות פרוסיה, כאשר החלק המערבי ביותר שלה היה נתון תחת שלטון פולני. המסדר הטווטוני לא הפסיד את פרוסיה כולה והוא המשיך לשלוט במקביל בפרוסיה המזרחית בלבד בשטח כולל של 36,960 קמ"ר ובתוכו העיר קניגסברג.
בדצמבר 1510 מת פרידריך, דוכס סקסוניה שהיה ראש המסדר הטווטוני, ואלברכט פון ברנדנבורג-אנסבך מונה ליורשו, בתקווה שיחסיו עם דודו זיגמונט הראשון, מלך פולין יועילו לפתרון הסכסוך בפרוסיה המזרחית, שהוחזקה על ידי הפולנים מחתימת האמנה השנייה של תורן בשנת 1466. אלברכט ניסה ליצור ברית עם מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וסירב להישבע אמונים לזיגמונט הראשון, מלך פולין. בעקבות כך פרצה בשנת 1519 שוב מלחמה בין פולין למסדר הטווטוני, שגרמה להרס רב בפרוסיה. בשנת 1521 הביא אלברכט להסכם הפסקת אש לארבע שנים, ובמהלכה ניסה לקבל סיוע מקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונסיכים אחרים, ואף ביקר לשם כך בדיאט של נירנברג בשנת 1522, אך לא הצליח לקבל סיוע.
בשנת 1522 נפגש אלברכט עם מרטין לותר, ששכנע אותו להמיר את דתו ללותרניזם, להתחתן ולהפוך את נחלותיו לדוכסות שתישמר בידי יורשיו. אולם אלברכט התקדם בזהירות, ואף הבטיח לאפיפיור אדריאנוס השישי שהוא יעניש את האצילים שעברו לדת הלותרנית.
הקמת דוכסות פרוסיה
בשנת 1525 חתם אלברכט יחד עם זיגמונט הראשון, מלך פולין על אמנת קרקוב, שלפיה נקבע שהנחלות שבחזקת אלברכט ייהפכו לדוכסות פרוסיה, שתהיה פייף פולני, ותעבור ליורשיו אחריו. לאחר מכן המיר אלברכט את דתו ללותרנית, וכשהוזמן לבית המשפט הקיסרי סירב להופיע. בעקבות סירובו להופיע הוחרם אלברכט ואף מונה ראש חדש למסדר הטווטוני, אולם בעקבות מרד האיכרים של אלזס והמלחמות עם הטורקים לא נאכף החרם, והדוכסות נשארה בידי אלברכט. בשנת 1526 הצטרף אלברכט לברית טורגאו, אולם לא נטל חלק במלחמות השונות נגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1568 מת אלברכט בטפיאוב כתוצאה ממגפה, ובמקומו עלה לשלטון בנו אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה, שבשנת 1569 נשבע שבועת אמונים פיאודלית לזיגמונט השני, מלך פולין. בשנת 1573 במהלך הבחירות למלכות פולין, ניסה אלברכט פרידריך להתקבל לסנאט הפולני, אולם בקשתו נדחתה עקב התנגדותו של יאן קוכנובסקי. אלברכט פרידריך התנגד בתחילה לבחירתו של סטפאן באטורי כמלך פולין, בעקבות תמיכתו במקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם באוקטובר 1576 נתן את תמיכתו לבאטורי. עקב היותו דובר פולנית שוטפת והיותו נינו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, היה אלברכט פרידריך לפרק זמן מסוים מועמד רציני לכס המלוכה הפולני.
בשנת 1572 החל אלברכט פרידריך להראות סימנים של הפרעה נפשית, ובשנת 1578 מונה בן דודו גאורג פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך לעוצר הדוכסות. לאחר מותו של גאורג פרידריך בשנת 1603, מינה זיגמונט השלישי ואזה את יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, ולאחר מותו בשנת 1605 החליפו בנו יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג לעוצר הדוכסות.
ברנדנבורג-פרוסיה
בשנת 1618 מת אלברכט פרידריך ללא בנים, ומשום כך ירש אותו חתנו יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג שהקים את ברנדנבורג-פרוסיה. ברנדנבורג-פרוסיה נותרה עד להסכם והלאו (1657) ישות פוליטית מחולקת: ברנדנבורג הייתה חלק מהקיסרות הרומית הקדושה, בעוד שפרוסיה הייתה שטח חסות פולני.
בשנת 1619 מת יוהאן זיגיסמונד, ובנו גאורג וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג עלה במקומו לשלטון. מכיוון שהיה וסאל של מלך פולין, נשבע גאורג וילהלם בשנת 1621 אמונים לזיגמונט השלישי, מלך פולין, ובשנת 1633 נשבע שוב אמונים לולדיסלב הרביעי, מלך פולין.
במהלך מלחמת שלושים השנים, ניסה גאורג וילהלם לשמור על נייטרליות, אך לבסוף נאלץ על ידי גיסו גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה בשנת 1626 להצטרף לפרוטסטנטים. אזור ברנדנבורג סבל מאוד בעקבות המלחמה, ושני הצדדים בזזו ושדדו את האזרחים. לעומת זאת, פרוסיה נשארה שקטה, עקב היותה הרחק מאזורי הקרבות.
גאורג וילהלם שמר על בריתו עם השוודים, עד שהובסו בקרב נורדלינגן בשנת 1634. בשנת 1635 חתם גאורג וילהלם על שלום פראג עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1637 עבר לגור באחוזותיו בפרוסיה.
ב-1 בדצמבר 1640 מת גאורג וילהלם בקניגסברג, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
הנסיך הבוחר הגדול
לאחר המלחמה אימץ פרידריך וילהלם מדיניות זהירה של גישושים בין המעצמות הגדולות, על מנת לפתח את ארצו הפגועה. הוא הנהיג רפורמות כלכליות, פיתח את צבאו, החליש את המעמדות לטובת שלטון אבסולוטי ריכוזי והזמין לארצו אלפי הוגנוטים, שנמלטו מצרפת לאחר ביטול האדיקט של נאנט על ידי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת וכן עשרות משפחות של יהודים עשירים שגורשו מווינה בשנת 1670 על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1648 רכש את הינטרפומרן וכן שטחים נוספים. הוא נחשב לנסיך הבוחר החשוב בתולדות פרוסיה, והקים צבא חזק ואימתני בפעם הראשונה לברדנבורג ולפרוסיה כאחד. הוא גרם לכל הגורמים החשובים להקמתה המאוחרת יותר של הממלכה הפרוסית, שבעתיד, תהפוך לממלכה ולאימפריה גדולה.
בנוסף לצבא היבשה, חיזק פרידריך וילהלם גם את הצי הברנדנבורגי. הוא התאמץ להשתלט על מושבות במערב אפריקה ובאיי הודו המערבית, אבל רק לקראת סוף שלטונו בשנת 1680 זכה להצלחה בתחום. כך למשל הוקמה בשנת 1683 מצודת גרוס פרידריכסבורג בגינאה בת-ימינו, אשר עמדה על תלה עד 1727.
תחת שלטונו של הנסיך פרידריך וילהלם הייתה ברנדנבורג-פרוסיה למדינה החזקה ביותר אחרי אוסטריה בקיסרות הרומית הקדושה. לאחר שנחלשה פולין בעקבות סכסוכים שוודים-פולנים, הצליח פרידריך וילהלם בהסכם והלאו בשנת 1657 לשחרר את דוכסות פרוסיה מהצמיתות לכתר הפולני. בשלום אוליבה בשנת 1660 זכתה ריבונות הדוכסות לאישור סופי. היה זה צעד מכריע בדרך להפיכת פרוסיה לממלכה תחת בנו - פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
ממלכת פרוסיה
לדרגתו, שמו ויוקרתו של נסיך נודעה בזמן האבסולוטיזם חשיבות פוליטית מכרעת. בנו של הנסיך הגדול, פרידריך השלישי מברנדנבורג, שהיה רודף כבוד, ייחס חשיבות גדולה לכך שדוכסות פרוסיה נמצאת מאז 1660 בריבונות מלאה. לפיכך פעל להפיכתה לממלכה ולהפיכתו-הוא למלך. בהסכמתו של קיסר הקיסרות הרומית-גרמנית הכתיר את עצמו ב-18 בינואר 1701 בקניגסברג, כפרידריך הראשון "מלך בפרוסיה". השימוש בתואר המצמצם (מלך בפרוסיה ולא מלך פרוסיה) היה חיוני, שכן "מלך פרוסיה" הובן כמי שרואה עצמו שליט על כל השטחים הפרוסיים. מכיוון שחלקים מפרוסיה המערבית היו עוד בשלטון פולני, היה יכול הדבר להביא לקונפליקט עם ממלכה זו.
מאז 1701 התקבל הכינוי ממלכת פרוסיה לכל השטחים שבשלטון בית הוהנצולרן, בתוך ומחוץ לקיסרות הרומית הקדושה.
23 ביולי
23 ביולי הוא היום ה-204 בשנה (205 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 161 ימים.
קליפינג.
'''קליפינג. (מאנגלית: clipping.''') היא להקת היפ הופ נסיונית מלוס אנג'לס. בלהקה חברים דויד דיגס, וויליאם האטסון (המוכר גם בשם Rale בסצנת הנויז), וג'ונתן סנייפס.
סגנון והשפעות
מבקרים השוו את הלהקה ללהקות כמו דת' גריפס, בלאדי ולנטיין, טים הקר וארמונות שבאז. הגארדיאן תיאר את הצליל שלהם כ"יוצא מן הכלל... הקלטה מתוך ליבה של סופת אש, או הקלטת הייסורי המוות האיטיים של מכונת פקס" ואת אלבומם הראשון "Midcity" כ"אלבום החובה של 2013". הרולינג סטון כינה אותם "היפ הופ חד לשון בפעמות שבורות מ-L.A שנשפך על הקראנצ'ים, הקלאנגים, הסלרפס והרעש הלבן של המוזיק קונקרט" .
פרנק באקה-ינסן
פרנק באקה-ינסן (בנורווגית: Frank Bakke-Jensen; נולד ב-8 במרץ 1965) הוא פוליטיקאי נורווגי מהמפלגה השמרנית אשר שימש כשר לשיתוף פעולה נורדי (בין 2016-2018), כשר לענייני אירופה (בין 2016-2017) וכשר ההגנה (בין 2017-2021).
ביוגרפיה
הקריירה הפוליטית של באקה-ינסן החלה בשנת 2007 כאשר התמודד על ראשות עיריית באטספורד מטעם המפלגה השמרנית. למרות שמפלגת הלייבור זכתה ב-54% מהקולות, לאחר הבחירות רבים מנציגי הלייבור במועצת העיר התמרדו ולא הגיעו להצבעה על בחירת ראש העיר, וכך הפך באקה-ינסן לראש העיר. הוא כיהן בתפקיד עד 2009.
ב-20 בדצמבר 2016 מונה באקה-ינסן לשר לענייני אירופה ולשר לשיתוף פעולה נורדי בממשלתה של ארנה סולברג. ב-2017 העבירה סולברג את התיק לשיתוף פעולה נורדי מידיו של באקה-ינסן לידיה של מריט ברגר רוסלנד, אולם העבירה לידי באקה-ינסן את תפקיד שר ההגנה. תקופתו כשר ההגנה זכתה לביקורת שלילית רבה בעקבות פרשת טביעתה של ספינת הצי HNoMS Helge Ingstad. באפריל 2020 הוא הודיע כי לא יתמודד ברשימת המפלגה השמרנית בבחירות הבאות. לאחר התפרקות ממשלת סולברג ב-2021 הוא פרש מהחיים הפוליטיים.
יודנסוואנה
יודנסוואנה (בהולנדית: Jodensavanne, "סוואנת היהודים") הייתה טריטוריה יהודית שהוקמה בסורינאם, במחוז פארה, כ-50 קילומטר מבירת סורינאם פרמריבו, על נהר סורינאם.
היסטוריה
בשנת 1639 התיר הממשל הבריטי ליהודים ספרדים מהולנד, פורטוגל ואיטליה ליישב את האזור. תחילה הם היגרו לעיר הבירה טוראריקה. גל התיישבות נוסף הגיע לאזור בשנת 1652 תחת הנהגת הלורד ווילובי. קבוצה אחרת של יהודים שגורשו מברזיל ומגיאנה הצרפתית יישבו את האזור בשנת 1664 בהנהגת דוד כהן נשיא.
הקהילה היהודית ביודנסוואנה זכתה לאוטונומיה, והקימה כלכלה מבוססת עבדות לגידול קני סוכר. הקהילה שגשגה ופרחה במשך תקופה של כ-100 שנים, דבר שתרם להפוך את סורינאם לאחת מהמושבות העשירות ביותר ביבשת אמריקה. בית הכנסת הראשון של הקהילה היהודית, "ברכה ושלום", נבנה ב-1685. הקהילה תמכה כלכלית בין היתר בקהילת שארית ישראל שבמנהטן, ניו יורק. ב-1694 מנתה הקהילה כ-600 יהודים, החזיקה ב-40 מטעים ו-9,000 עבדים.
בשנת 1730 היו בכל סורינאם כ-400 מטעי סוכר בהם התקיימה עבדות, 115 מתוכם היו בבעלות יהודים. היהודים הקימו מערך הגנה ומיליציה אזרחית בשביל לשמר את העבדות, אך התקשו להתמודד עם מתקפות נקמה ומארבים של עבדים נמלטים. תופעות כמו מרד עבדים והתנקשויות בבעלי מטעים הלכו והתרבו.
במהלך המאה ה-18 סדרה של אירועים הובילו לפגיעה משמעותית בקהילת יודנסוואנה. בשנת 1712 פלשו לסורינאם שודדי ים צרפתים ושדדו בעיקר את היהודים, כתוצאה מכך הקהילה איבדה את מרבית הונה. ב-1773 קרס Dietz, אשר שימש כמרכז סחר-חליפין מרכזי לקני סוכר. מרבית בעלי המטעים לא הצליחו להשתקם מזה כלכלית. כל זאת בנוסף לירידה בערך קני סוכר בעקבות הפקת סוכר מסלק סוכר, והפגיעה בביטחון של אזרחי יודנסוואנה בשל התקפות חוזרות ונשנות מצד עבדים נמלטים, הובילו למצב שרוב האוכלוסייה עזבה את האזור לבירה פרמריבו.
חברי הקהילה ניסו לשמר את האזור למרות שעזבו, אך האזור נשרף כליל בספטמבר 1832 ביחד עם בית הכנסת 'ברכה ושלום' שהיה בן-147 שנים.
יצחק מרדכי יוסט תיאר את הקהילה בעיר בסביבות שנת 1845: "מספר קהל יהודי פורטיגיזים בסורינאם עלה בשנת 1836 ... שמנת המשפהות בסאוואנה ירדו ודלו מאד ולהותם זאת הועילה ביותר התבערה אשר בערה שם בשנת 1832. בית הספר אשר היה להם מלפנים חדל להיות, וכל הקהל ירד מאד."
לאחר מכן המקום המקום נעזב מיהודים ושימש כמחנה לאסירים פוליטיים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1970 המקום הוכרז כאתר מורשת עולמית. מאז החלו מאמצים רבים לשקם את ההריסות ולהפוך את האזור לאתר תיירות היסטורי.
תסמונת המעי הקצר
תסמונת המעי הקצר (SBS) מוגדר ככישלון של מערכת העיכול לספוג רכיבי מזון, אצל ילדים זה יכול לפגוע בהתפתחות שלהם וגם יכול לגרום למצבים של תת-תזונה אצל המבוגרים. אנחנו יכולים להגדיר את תסמונת המעי הקצר גם תסמונת תת-ספיגה הנובעת מכריתה נרחבת של המעי הדק. המידה של תת-הספיגה תלויה באורכו של הקטע שנכרת, בקיומו של המסתם בין המעי הדק והגס (האילאו-צקאלי), ובאורך המעי הדק והגס שנותרו ללא פגיעה. אצל ילדים אורך המעי משתנה עם הגיל, אובדן של עד כמחצית מהמעי הדק אינו גורם לחסרים תזונתיים. במבוגרים שנותרו עם פחות מ-200 ס"מ של מעי דק, מתפתחים חסרים תזונתיים, וניתן לראות באורך זה את סף ההגדרה של תסמונת המעי הקצר.
גורמים
לאחר כריתת חלק משמעותי מהמעי ייווצר תסמונת המעי הקצר. סיבות נפוצות בילדים לניתוחים אלו הן חסימות מעי, לדוגמה, חסימה מולדת (אטרזיה) או תסביב של המעי המלווה בנמק (Volvulus) ניתן למנות מבין הסיבות השכיחות בילדים מומים מולדים בשלמות דופן הבטן כגון גסטרוסכיזיס (Gastroschisis) ודלקת מעי נמקית בפגים ובתינוקות צעירים (Necrotizing Enterocolitis, NEC). בפגים, NEC היא הסיבה השכיחה ביותר. סיבות שכיחות פחות בילדים הן ניתוחים כתוצאה מפגיעות טראומטיות במעי בשל פציעות שונות, מחלות גידוליות בבטן ומחלת הירשפרונג.
סימנים וסימפטומים
בתסמונת המעי הקצר הסימפטום העיקרי הוא שילשול ותת ספיגה. מפני שבתסמונת המעי הקצר יש חוסר יכולת בספיגת האוכל, מתפתחת תת-ספיגה וזה גורם לחוסר לדברים בסיסיים שהגוף צריך לגדילה והתפתחות של המערכות השונות – קרי, סוכרים, שומנים, חומצות אמינו, מלחים וויטמינים. מכאן גם עיכוב הגדילה המשמעותי המלווה מצב זה בילדים. אורך הקטע שנכרת במעי הוא הדבר העיקרי למדידת הפגיעה.
כריתה של הג'ג'ונום פוגעת בחלק האמון על עיקר ספיגת חומרי המזון, ובנוסף פוגעת בהפרשת ההורמונים כולציסטוקינין וסקרטין – מה שמביא להפרשה מופחתת של מלחי מרה ואנזימי לבלב, דבר התורם בתורו לירידה ביכולת הספיגה. עם זאת, הודות ליכולת האדפטציה (הסתגלות) של האילאום – קרי, היכולת להגביר משמעותית עם הזמן את הספיגה במעי השארי – תת-הספיגה והשלשול שמתפתחים חמורים פחות מאשר שהיינו מצפים.
בקצה המעי הדק נמצא המסתם האילאוצקאלי (Ileocecal Valve). שסתום זה מסייע להאטת קצב מעבר התוכן במעי הדק ומונע זליגה של חיידקים הנפוצים יותר בחלל המעי הגס חזרה למעי הדק. כריתה של המסתם האילאוצקאלי תביא, אם כן, להאצת קצב המעבר במעי ולחדירת כמויות גדולות יותר של חיידקים למעי הדק. המעי הגס מסייע בעיקר בספיגת מים ומלחים ופחות בספיגת שאר אבני הבניין של המזון. כריתה שלו תגביר מאוד את כמות הנוזלים בחלל המעי השארי ומכאן את נפח השלשול. עם זאת, מעי גס שנותר לאחר כריתה של המעי הדק מסייע בספיגת חלק מתוכן המעי והפחתה חלקית של חומרת השלשול. בנוסף לשלשול, עקב השארות כל אותם חומרי מזון שלא נספגים בתוך חלל המעי, יחד עם פגיעה בתנועתיות של המעי, עלול להתפתח מצב של התרבות אוכלוסיית החיידקים שבמעי הדק, המכונה Small Intestinal Bacterial Overgrowth. זו בתורה גם תורמת להחמרת השלשול, בשל תוצרי הפירוק של אותם חיידקים, יחד עם הופעת בחילות והקאות, כאבי בטן ותפיחות ביטנית. כמו כן, בעקבות הניתוח מופיעה לעיתים פגיעה ביכולת תנועתיות המעי העלולה להביא גם לאירועים נשנים של חסימת המעי השארי, בין אם מכנית ובין אם פונקציונלית (ללא חסימה פיזית).
תת הספיגה בתסמונת המעי הקצר מחייבת טיפול בהזנה תוך וורידית (הזנה פרנטראלית). שני סיבוכים חשובים שנגרמים מהטיפול הממושך בהזנה פראנטרלית הם מחלת כבד ודרכי מרה והתפתחות זיהומים. הסיבוך המשמעותי מבין השניים הוא הפגיעה בכבד ובפעילות דרכי המרה, אשר נוטה להתקדם ועלולה להיות חמורה עד כדי גרימת אי ספיקה וצורך בהשתלת כבד. עדיין לא ידוע מדוע מתפתחת הפגיעה בכבד ומספר השערות קושרות טיפול בתרכובות שומן שונות בהזנה, אירועים נשנים של זיהומים של דרכי המרה והכבד על ידי חיידקי מעי וזיהומי דם נשנים. בשל העובדה שיש צורך בצנתר קבוע בכלי דם מרכזי על מנת לאפשר את ההזנה הפראנטרלית קיים סיכון משמעותי להתפתחות זיהומים חיידקיים, אשר עלולים לחדור מפני העור אל תוך מחזור הדם. כל זיהום שכזה מהווה סכנה לחייו של המטופל, בתלות בחומרתו וביעילות הטיפול שניתן בעת הזיהוי. מאחר שהמטופלים הללו נזקקים לתחזוקה שוטפת של הצנתר, השמירה על שיטה אנטיספטית היא ראשונה במעלה במניעת אותם זיהומי דם.
אבחון
תסמונת המעי הקצר מאובחנת בכל מטופל אשר עבר ניתוח בו נכרת חלק משמעותי מהמעי (לרוב יותר מ-50% מהמעי הדק) ואשר פיתח את התסמינים האופייניים לאחר הניתוח.
טיפול
הטיפול הראשוני לאחר הכריתה מושתת על מתן הזנה תוך וורידית והשלמת החסרים הנובעים מתת הספיגה. אצל חלק ניכר מהמטופלים ניתן להתחיל תוך שבועות עד חודשים מהכריתה בהזנה פומית עם הפחתה הדרגתית נלווית בהזנה התוך וורידית. להחזרה המוקדמת של ההזנה האנטרלית (כלומר, דרך המעי) חשיבות מכרעת בקידום יכולת ההסתגלות של המעי השארי והגברת הספיגה ממנו. האדפטציה (הסתגלות) מושתתת על התרבות תאי רירית המעי יחד עם התרחבות השריר בדופן המעי וגדילה של הקוטר שלו. כך שטח הפנים של המעי השארי גדל משמעותית ומאפשר להגביר את הספיגה של תוכנו. את הגירוי להסתגלות זו גורמים החשיפה לחומרי מזון שונים בחלל המעי, כמו גם הפרשת מס' הורמונים, בעיקר Glucagon-like Peptide 2 (GLP2) והורמון גדילה. גילוי ההשפעה של אותם הורמונים הביאו לניסיונות טיפוליים בתרופות חדשניות תוך כוונה להגביר את הסתגלות המעי. הטיפול בתרופות מהונדסות המחקות את פעילות ההורמונים הטבעיים הביא לתוצאות חיוביות אך קצרות מועד. הניסויים בהורמון גדילה והתרופה Teduglutide (אנלוג של GLP2) בוצעו בעיקר במבוגרים ועדיין חסרים מחקרים מספיקים לפני שניתן יהיה לקבוע אם טיפולים אלו אכן יעילים ובטוחים ליישום תדיר וארוך טווח בחולים עם תסמונת המעי הקצר.
דרך קלה יחסית למעקב אחר הסתגלות המעי היא מדידת רמות החומצה האמינית ציטרולין, המיוצרת על ידי רירית המעי. עליה ברמה שלה בפלזמה מעידה על עליה במסת תאי רירית המעי. חשוב לציין גם את המעבר לתמיסות המכילות שמן דגים כמקור השומן אשר מחליפות בשנים האחרונות את התמיסות בהם נהגו להשתמש בעבר – כאלו שהכילו שמן ממקור צמחי. השינוי נובע ממחקרים אשר הראו הפחתה משמעותית בהתפתחות מחלת כבד כאשר מקור השומן בתמיסה הוא שמן דגים אצל חולים הנזקקים להזנה פראנטרלית ממושכת. ההקפדה על שיטה אנטיספטית והכשרת מטפלים ייעודיים (לרוב, בני המשפחה של המטופל) כמו גם הטיפול במתן אלכוהול בריכוז 70% לתוך הצנתר הצליחו להפחית משמעותית את שכיחות זיהומי הדם בחולים אלו.
לעיתים נוצרת עם הזמן התרחבות של חלק מהמעי השארי הגורמת להחמרה בתסמינים. במקרים אלו קיימת אופציה ניתוחית בה מקטינים את קוטר לולאת המעי המורחב תוך הארכת מקטע המעי המורחב – בכך ניתן להפחית את התסמינים ולשפר במעט את הספיגה מאותו אזור תוך הגברת שטח הפנים של רירית המעי השארי. חלק מהמטופלים יכולים לבסוף להיגמל לחלוטין מתמיכה של הזנה תוך ורידית. גורמים פרוגנוסטים חיוביים – הן לשרידות החולים והן לגמילה מהזנה פראנטרלית – הם אורך המעי השארי, היעדר פגיעה כבדית וקיום מסתם אילאו-צקלי. קיום מעי גס לאחר הכריתה גם תורם לשיפור הפרוגנוזה. נוכחות פגיעה כבדית היא המדד הפרוגנוסטי השלילי המשמעותי ביותר, ולאחריה מעי שארי באורך של פחות מ-10% מאורך המעי המקור.
אורל שטיין
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות
שטיין בילה את ילדותו בבית מרווח של משפחת הירשלר ברחוב טיקר (Tükör) בית מספר 2 ,ברובע ליפוטווארוש של פשט. חונך בעיקר על ידי דודו, איגנץ הירשלר, רופא עיניים מפורסם, שבמקביל לגרסה מודרנית ו"מתבוללת" של היהדות, העריץ את התרבות הקלאסית הגרמנית. איגנץ הירשלר היה לפרופסור באוניברסיטה, חבר באקדמיה ההונגרית ובו זמנית כיהן תקופה כראש קהילת פשט וכיושב ראש הקונגרס היהודי מהשנים 1868–1869 שבו פרץ במלא עוצמתו הקרע ביהדות הונגריה.
אחרי שנות הלימוד הראשונים בית הספר הקתולי של הפיאריסטים בבודפשט, נסע אורל ללמוד בגימנסיה לותרנית בדרזדן ואחר כך בווינה כשבחופשות הקיץ היה מבלה בבית ההורים ומבקר בספריית האקדמיה ההונגרית למדעים הסמוכה. את סיום בחינות הבגרות עשה בגימנסיה הלותרנית שבככר דיאק בבודפשט.
. עם מלגה שקיבל משר החינוך ההונגרי, אגושטון טרפורט, למד שטיין בהמשך ארכאולוגיה ומזרחנות, בעיקר פרסית קדומה ושפות הודו באוניברסיטת וינה ואוניברסיטת טובינגן, בלייפציג ולאחר מכן בלונדון. חזר להונגריה כדי לשרת בשרות הצבאי חובה. בהזדמנות זו למד קרטוגרפיה צבאית באקדמיה הצבאית ההונגרית "לודוביקה", ידע שהועיל לו בעת מסעותיו העתידיים באסיה.
אנגליה והודו
בסופו של דבר היגר לבריטניה ולמד ארכאולוגיה באוקספורד. בסוף לימודיו שלט, לבד מאנגלית, גרמנית, צרפתית והונגרית גם בלטינית, יוונית עתיקה, פרסית וסנסקריט. ב-1887 יצא להודו הבריטית למשרה באוניברסיטת פנג'אב. ב-1899 עבר לכלכותה. ב-1904 היה לאזרח האימפריה הבריטית.
מסעותיו
בשנת 1898 נחשף לספרו של החוקר סוון הדין, "דרך אסיה" אודות מסעותיו במרכז אסיה במטרה להתחקות אחר נתיב "דרך המשי". ב-1900 יצא בעקבותיו למסע של 4,800 קילומטרים שהחל בהודו והגיע עד למרכז סין וטורקסטן. שטיין צעד במעלה נהר האמו דריה עד למקורותיו בהרי פמיר, משם עבר דרך מעבר מינגטקה וירד לעבר מדבר טקלה מקאן ("מדבר קתאי") ואגן טארים, שם חקר את נווה המדבר העתיק דנדן הויק. ב-1907 שב לאזור וחקר את מערות מוגאו ("מערות אלף הבודהות") שם גילה (יחד עם מלווה מקומי בשם יין מא ז'יאנג) אלפי כתבים במצב שימור מעולה, רובם כתובים בכתב סיני, אך חלקם בסנסקריט ובטוכארית, שפה לא נודעת שהיה הראשון לגלות.
במערות, שהיוו אתר דתי במשך אלפי שנים, גילה את סוטרת היהלום, הטקסט הכתוב השלם המתוארך העתיק ביותר בעולם (מתוארך ל-868 לספירה). שטיין רכש מן הנזירים בנוסף לסוטרה עוד כ-40,000 כתבים עבור המוזיאון הבריטי וכן ציורים וממצאים רבים של תרבות חומרית שהשתמרו ובהם מוצרים מכפות דקלים, אריגים, תכשיטים וכלי קרמיקה. על הישג זה כה בתואר עמית האקדמיה הבריטית ואביר האימפריה ההודית, שהקנה לו את הזכות להוסיף "סר" לפני שמו.
בהמשך המסע, בשנת 1908 עבר את הרי קונלון, וסבל מכוויות קור קשות שעלו לו בכמה מבהונות רגליו. ב-1918 שב לאוקספורד.
בשנות ה-30 יצא למסעות חקר במסופוטמיה (איראן, עיראק וסוריה).
כשלא יצא למסעות חי לבדו למשך תקופות ארוכות באוהל בעיירה גולמרג שבצפון הודו (במדינת ג'אמו וקשמיר). את שטיין ליווה תמיד כלב, לרוב מסוג פוקס טרייר. כל כלביו ענו לשם "דאש".
אוספיו נחלקו בין המוזיאון הבריטי, הספרייה הבריטית, מוזיאון סרינגאר והמוזיאון הלאומי בניו דלהי. בשנת 1921 תרם את התכתבויותיו המשפחתיות וכ-2000 מספרייתו לאקדמיה ההונגרית למדעים.
מקורות נוספים
Central European University Prees, Budapest 1994,
ריקוד עם דרקונים
ריקוד עם דרקונים (בשפת מקור: A Dance with Dragons) הוא הספר החמישי בסדרת שיר של אש ושל קרח מאת הסופר ג'ורג' ר. ר. מרטין, אשר יצא לאור ב-2011. המאורעות בריקוד עם דרקונים חופפים למאורעות בספר הקודם - משתה לעורבים, ובשלב מסוים ממשיכים אותם. זאת בשל החלטתו של הסופר לפצל את הטיוטה לספר הרביעי, לשני כרכים עם דמויות שונות שמתרחשים במקביל. השם "ריקוד עם דרקונים" היה אמור להינתן לספר השני בטרילוגיה המקורית שמרטין תכנן, בזמן שעבד עוד על הספר הראשון. בחלק מהמהדורות הראשונות של הספר הראשון, משחקי הכס, ניתן למצוא את השם "ריקוד עם דרקונים" כספר השני שעתיד לצאת. הספר היה השני בסדרה שהגיע לראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס עם צאתו לאור. כמו קודמיו, הספר חולק לשני חלקים: "חלומות ואבק", שמכיל 607 עמודים בתרגומו לעברית ו"לאחר המשתה", שמכיל 568 עמודים.
על החומה ומעבר לה
ג'ון שלג נבחר ללורד המפקד ה-998 של משמר הלילה, אבל ג'אנוס סלינט מסרב להכיר בו. למרות שהעונש לבגידה מהסוג היא מוות, ג'ון מעניק לג'אנוס שלוש הזדמנויות למלא אחר הוראותיו, אבל ג'אנוס מתעלם משלוש האזהרות תוך התחצפות וזלזול, וג'ון עורף את ראשו, מה שמגבש את מעמדו כלורד המפקד.
הילדה בסוף מתגלה כאליס קארסטארק, שנמלטה מביתה שבטירת מעוז קאר על מנת לבקש מג'ון שלג לסייע לה כנגד מזימותיו של דודה שנשבע אמונים לבולטונים.
ג'ון מקבל מכתב פרובוקטיבי שכביכול נכתב בידי ראמזי בולטון, בו הוא מספר שמחץ את צבאו של סטאניס, ודורש שג'ון ימסור את אשתו וילדתו של סטאניס ובני הערובה הפראים שלו, לצד משרתו של ראמזי - תיאון - ואשתו, "אריה" (למעשה ג'יין פול), ומאיים עליו כי ירצחו באכזריות במידה ולא ייענה לדרישות. כשג'ון מכריז שהוא ירכב דרומה לעבר הבולטונים עם כל מי שיתנדב מפקודיו על מנת "לעמת אותו (ראמזי) עם מילותיו", הנבואה של מליסנדרה מתגשמת וג'ון נדקר שוב ושוב על ידי חלק מחברי המשמר, תחת בוואן מארש, וגורלו לא ברור.
מעבר לחומה, בראן סטארק ממשיך בחיפושו אחרי העורב בעל שלוש העיניים, מה שמוביל אותו לילדי היער האחרונים ששרדו, המתיישבים הלא-אנושיים של ווסטרוז. במערת הילדים, הם פוגשים את העורב בעל שלוש העיניים, המכונה "החוזה-הירוק האחרון": חבר מושבע לשעבר של משמר הלילה, היושב על כס בקרקעית עץ סכך לאורך כל כך הרבה שנים, שהשורשים שלו התמזגו עם גופו. הוא הופיע בתור העורב בעל שלוש העיניים בחלומותיו של בראן על מנת לאמן אותו בראייה הירוקה. בעזרת השימוש ביכולת הזו, בראן רואה זיכרונות של אביו, אדארד סטארק ביער האלים בווינטרפל בעבר, ומתקשר עם תיאון גרייג'וי ביער האלים בהווה.
בערים החופשיות
לאחר הריגת אביו, טיווין לאניסטר, טיריון מוברח לפנטוס על ידי ואריז, שם הוא מוגן על ידי איליריו מופאתיס, פרנס העיר. משם, טיריון יוצא דרומה על מנת למצוא את דאינריז טארגאריין ולהישבע לה אמונים. במסעו, מתגלה שוואריז ואיליריו החביאו נער כחול שיער העונה לשם אאיגון טארגאריין, המוצג כבנו של ראיגאר, ואת לורד הגריפין לשעבר (ג'ון קונינגטון), כשהאמונה הרווחת היא שהם מתו, וזאת במטרה להכתיר את אאיגון למלך ווסטרוז בבוא העת. לאורך השנים, הם חתמו על חוזה עם הפלוגה הזהובה, צבא השכירים המיומן והגדול ביותר בערים החופשיות. טיריון מייעץ לאאיגון שינחיל את כיבושיו לפני שיפנה לדאינריז, כדי שתכבד אותו. הוא אף משכנע את אאיגון לפתוח בפלישה מוקדמת לשבע הממלכות, ללא עזרתה של דאינריז ודרקוניה.
לאחר מסעו של טיריון עם אאיגון לאורך אסוס, טיריון נחטף על ידי ז'ורה מורמונט, שמתכנן למסור אותו לידיה של דאינריז, כסמל לפיוס. בדרכם למירין, הם פוגשים את הגמדה ששרדה את משחק ההיאבקות בחתונה הסגולה, (חתונתם של ג'ופרי ומרג'רי) ושמה "פרוטה". פרוטה, ז'ורה וטיריון נתקעים ונמכרים על ידי סוחרי עבדים לסוחר יונקאיי. במירין טיריון בורח בזמן הבלבול ההמוני הנוגע למגפה שהתפשטה ברחבי הצבא היונקאי, מצטרף לבנים השניים, פלוגת שכירי חרב בערים החופשיות, ומתכנן את תמיכתו בדאינריז. לורד קונינגטון חוצה את הים הצר בדרכו לווסטרוז. אנשיו נוחתים על החוף המזרחי וכובשים את קן הגריפין, טירתו העתיקה של בית קונינגטון. הוא חושף את כוונותיו, ומכריז על כוונתו לכבוש את קץ סופה.
בבראאבוס, אריה סטארק מאומנת בגילדת מתנקשים הידועה בשם חסרי-הפנים, כשהיא עצמה תחת ההשפעה של העיוורון הזמני שלה, מנסה להיאחז בחוש השמיעה שנותר לה. בזמן עיוורונה, היא מגלה את יכולותיה לחוש באופן טלפתי אובייקטים שנראים על ידי חתולים. לאחר הרעלת סוחר, היא נרפאת מעיוורונה ומתקבלת לגילדת המתנקשים כטירונית, על מנת להמשיך את אימוניה.
מפרץ העבדים
במזרח, דאינריז טארגאריין כבשה את העיר מירין, אך מתקשה בשמירת השלום, בעודה מנסה למנוע תבוסה צבאית. מגפת הדיזנטריה שהתפשטה בקרב העיר (וכונתה "הסוסה החיוורת") מכבידה גם היא על שמירת השלום בקרב אזרחי מירין, וכך גם דרקוניה של דאינריז, אותם היא נאלצת לכלוא (מלבד דרוגון, שנמלט) מהחשש שימשיכו בשרפה והרג של אזרחים ובעלי חיים חפים מפשע, וזאת למרות עצתם של יועציה. דאינריז מתחתנת עם היזדאהר זו לוראק האציל, על אף מערכת היחסים המינית עם שכיר החרב דאאריו נאהריס, כאקט פוליטי שתפקידו להביא לסופה של שרשרת רציחות באחריותה של מחתרת בשם "בני ההרפיה", ולמנוע מתקפה מתוכננת על ידי יונקאי ווולאנטיס. למרות הפליטים נגועי-המגפה בחוץ, בורות הלחימה נפתחים מחדש קצת לאחר החתונה, לנוכח התעקשותו של היזדאהר, אך נקטעים על ידי דרוגון. 200 אנשים מתו כתוצאה מהמהומה, שהביאה לרמיסה של אנשים רבים, או כתוצאה מדרוגון עצמו, עליו דאינריז מטפסת על מנת להרגיע אותו, אלא שהוא עף משם למאורתו כשדאינריז על גבו. לאחר שמתברר שהיזדאהר היה מעורב בניסיון להרעיל את דאינריז, מפקד משמר המלך סר באריסטאן סלמי מורה על מעצרו, ומתכונן לקרב עם הצבאות שמחוץ למירין, שמורכבים מחיילים שהגיעו מערים רבות מאסוס. בינתיים, קוונטין מארטל, נסיך דורני, מנסה לרכוש את ליבה של דאינריז. לאחר שהוא נענה לשלילה, הוא מחליט לחטוף את אחד מהדרקונים שנותרו, אך נכווה אנושות ומת מפצעיו שלושה ימים לאחר מכן, בעוד ששני הדרקונים שוחררו לחופשי. דרוגון עף עם דאינריז על גבו לים הדות'ראקי, שם היא פוגשת בחאלאסר של חאל ז'אקו, מי ששימש כפרש-הדם של חאל דרוגו אך נטש והכריז על עצמו כחאל לאחר מות דרוגו. בינתיים, ויקטאריון גרייג'וי שט למירין כדי להציל את דאינריז על ידי תקיפת ברית סוחרי העבדים שצרה על מירין. תקוותו היא שכאות להכרת תודה, דאינריז תתחתן איתו, ובעזרת דרקוניה הוא יפיל את אחיו, המלך יורון.
הצפון
בצפון, המלך סטאניס באראתיאון מעמיד את עצמו בחומה ומנסה לזכות בתמיכת הצפוניים, בעוד שהלאניסטרים מינו את רוז בולטון לריבון הצפון, וחלק נכבד מהחוף המערבי הוא תחת הכיבוש של איי הברזל. הקארסטארקים, בפעולה נגד סטאניס, מייעצים לו לצעוד לכיוון טירתו של בית בולטון, צור מגור. בעצתו של ג'ון שלג, סטאניס בוחר לרכוש את תמיכת שבטי הגבעות הצפוניות במקום. הוא כובש את עומק-יער מידי אשה גרייג'וי ושובה אותה, ומוסיף לתמיכתו את בית גלובר ובית מורמונט. מאוחר יותר, הוא בוחר לצעוד דרומה על מנת להתמודד עם בית בולטון בווינטרפל, אלא שצבאו קופא, והקניבליזם פושט במחנהו.
הצהרתו של בית מאנדרלי, לפיה דאבוס סיוורת' הוצא להורג בנמל הלבן, מתגלה כשקר שמטרתו הייתה להבטיח את שחרור בנו היורש של לורד וימאן מאנדרלי, וויליס, משבי לאניסטרים. מרומז שכשהתרמית הסתיימה, המאנדרלים רצחו באופן דיסקרטי שלושה אנשים מבית פריי שנשארו עמם (כמו כן, נרמז שלורד וימאן גם אפה את בשרם בפשטידה והגיש אותה בחתונתו של ראמזי בולטון) כנקמה על מותו של וונדל בחתונה האדומה. לורד ווימן מסביר לדאבוס שהמאנדרלים וצמיתים צפוניים נוספים מתכננים לזייף כניעה בפני הבתים בולטון, פריי ולאניסטר, בעודם מתכננים נקמה. ווימן מודיע לדאבוס שאושה הפראית לקחה את ריקון סטארק לאי הרחוק סקאגוס, ושהם זקוקים למבריח בעל יכולות על מנת להשיב את ריקון ולאחד את תומכי בית סטארק סביבו; כך שבתמורה לכך, מאנדרלי וצמיתיו יצדדו בסטאניס.
תיאון גרייג'וי מתגלה כאסיר בצינוק של צור מגור. עברו של תיאון מאז מאורעות עימות המלכים נחשף, בהביאו את תיאון לטירוף מוחלט שהוא תולדתה של ההתעללות שעבר. ראמזי בולטון דוחק בו לאמץ את השם "סרחן", כאות להשפלה ולכניעה שלו. אביו של ראמזי, רוז בולטון, מוביל את צבאו לחפיר קאילין, לצד אלפי חיילים בעלי בריתו מבית פריי. ראמזי מבטיח את מעברם על ידי שליחת סרחן לנהל משא ומתן אודות כניעת חיל המצב של בני הברזל, לנוכח נטישתו של ויקטאריון גרייג'וי, כשהוא מייצג את דמותו הקודמת - תיאון גרייג'וי. סרחן מצליח, אבל ראמזי הורג אותם בכל מקרה. כשרוז מגיע עם כלתו של ראמזי, 'אריה סטארק', סרחן מזהה אותה כחברתה של סאנסה סטארק, ג'יין פול. החתונה מתרחשת בווינטרפל, בעוד שכדי לשכנע את הצפון שג'יין היא אריה, סרחן מאמץ בשנית את דמותו של תיאון על מנת לייצג את הלורד של ווינטרפל ולמסור את הכלה. לאחר החתונה, ראמזי מתעלל בג'יין, ובאופן מגמתי מכה אותה ואונס אותה.
שורה של רציחות בטירה מגבירה את המתח הגבוה שהיה מצוי גם ככה בין בית פריי לבתים הצפוניים הנוכחים, בעוד שרוז וצמיתיו מנסים נואשות לשמור על השלום. ביער האלים שבווינטרפל, סרחן מתחנן לסליחה ושומע את קולו של בראן סטארק מתוך עץ הלב, קורא לו "תיאון", מה שמחזיר לו את שפיותו וזהותו. הוא נתקל בדמותו המחופשת של מאנס ריידר, שמכריח אותו לעזור להם לשחרר את "אריה" המזויפת, אך מאנס והנשים שהתלוו אליו נשארים מאחור כשהאזעקה נשמעת. בסופו של דבר, ג'יין ותיאון נופלים לידיו של סטאניס.
הדרום
סרסיי לאניסטר מתוודה לחלק מהאישומים שמופנים כנגדה, אך לא מתוודה ברצח המלך רוברט באראתיאון, או שילדיה הם תוצר של גילוי עריות. כתנאי לשחרורה, היא מתפשטת ונאלצת לצעוד תחת ליווי, מהספט הגדול של ביילור עד למבצר האדום. בדרכה היא עוברת השפלה מצלקת לנוכח קריאות הבוז של האספסוף, שסבל עמוקות מהמלחמה ומהניתוק של סרסיי ממגרעותיה. בינתיים, קיבורן (המלומד לשעבר) מציג את "סר רוברט סטרונג" ("רוברט החזק"): דמות עטופה בשריון שגבוהה משתרך עד לשמונה רגליים. זהותה מוערכת כגרסה מפלצתית שחלקיה נאספו מגופתו של גרגור קלגאן ואסירים נוספים. רוברט סטרונג מוקצה כאלופה של סרסיי במשפט בקרב. דודה קוואן לאניסטר והמלומד פייסל ממנים את מייס טיירל ליד ימינו של המלך, את ראנדיל טארלי (נושא דגלו של מייס) כממונה החוקים ופקסטר רדווין כממונה הספינות. הם אף מרבים לשלוח נציגים לבנק הברזל שבבראאבוס, מקווים לתקן את הנזק שנגרם על ידי סרסיי, שבין היתר דאגה להרחיק את הטיירלים ממוקדי הכוח בממלכה במהלך אירועי הספר הקודם.
לאחר טיפולו בכניעת ארצות הנהר, ג'יים לאניסטר מציע שלום לבית בלאקווד, הבית האחרון שנותר מאלו שנשבעו אמונים בעבר לרוב סטארק. מלחמת הסטארק-לאניסטר בארצות הנהר הסתיימה להלכה; אלא ששודדים חסרי שיוך נודדים עתה ברובו של האזור הכפרי וההרוס. ג'יים מחליט להחזיר את הסדר כשבריאן מטארת' אומרת לו שמצאה את סאנסה סטארק ושהיא נמצאת בסכנה מידיו של סנדור קלגאן, על אף שג'יים לא מודע לכך שזו מלכודת מידיהן של ליידי לב-אבן (לשעבר קייטלין סטארק) ובריאן.
לאחר שטיריון משכנע את אאיגון שעדיף שדאינריז תלמד על אחיינה מכיבושיו והישגיו מאשר מדרישת הכרה פשוטה, אאיגון טארגאריין וג'ון קונינגטון משתלטים על ארבע טירות עם התנגדות מעטה. כוונתם היא לצעוד לקץ סופה, אלא שג'ון קונינגטון נכנע למגפת הדיזנטריה.
בדורן, סר באלון סוואן ממשמר המלך מציג את גולגולתו של גרגור קלגיין לנסיך דוראן מארטל ובית המשפט שלו, כצדק למותה של אחותו, אליה. דוראן מסכים שמירסלה תחזור למעלה המלך עם ארוסה, בנו הנסיך טריסטיין, אך חושף בפני משפחתו שסרסיי מתכננת לרצוח את טריסטיין. דוראן מזמן את שלוש נחשיות החול הגדולות ביותר, בנותיו של אחיו המנוח, ונותן לכל אחת משימה: על אובארה סאנד יש להסיח את דעתו של סר באלון על ידי הובלת רדיפתו אחר סר גרולד דיין, האביר שניסה בעבר לרצוח את מירסלה; על ניימיריה סאנד יש לקחת את הכיסא שהוצע לדורן במועצת המלך; ועל טיין סאנד יש לחדור לספט הגדול של באילור ולחקור את הספטון הגבוה בעצמה.
באפילוג, קוואן לאניסטר נפגש עם מועצת המלך על מנת לדון בפלוגה הזהובה. מאוחר יותר, קוואן נכנס לחדריו של פייסל ומגלה שפייסל נרצח. הוא אף מוצא עורב חדש ולבן שנשלח מהמצודה, המצביע על בואו הסופי של החורף לווסטרוז. לפני שהוא מספיק להגיב, קוואן נורה על ידי ואריז, שחושף בפני קוואן הגוסס שהוא תכנן את מותם מאחר שתקנו את ההרס שסרסיי גרמה לו, בעוד שהימצאותו של טומן בשליטתה של סרסיי עוד יביא לחורבנה של ווסטרוז. מכאן ואילך הפלגים הנותרים ימשיכו את הריבים שלהם כשאאגון מתכונן לתבוע את כס הברזל.
מארק צ'טפילד
מארק ובסטר צ'טפילד (באנגלית: Mark Webster Chatfield; 11 באוגוסט 1953 - 23 בדצמבר 1998) היה שחיין אמריקאי שהתמחה בסגנון חזה. אלוף ארצות הברית (1973), אלוף האוניברסיאדה (1973), אלוף ושיאן המשחקים הפאן-אמריקאיים (1971).
ביוגרפיה
צ'טפילד נולד בבייקרספילד, קליפורניה. הוא למד ושחה בין השנים 1975-1972 באוניברסיטת דרום קליפורניה.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה בשנת 1971 זכה צ'טפילד במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא משחקים חדש של 1:06.75 דקות, לפני שיאן העולם במשחה ל-200 מטר חזה, בריאן ג'וב בן ארצו (1:07.93 דקות) ושיאן העולם בעבר במשחה זה, ז'וזה פיולו מברזיל (1:07.94 דקות).
באולימפיאדה שנערכה במינכן, מערב גרמניה בשנת 1972 סיים צ'טפילד במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.01 דקות. בשלב המוקדמות הוא שחה במקצה הראשון וקבע שיא אולימפי חדש של 1:05.89 דקות, 9 מאיות השנייה איטי משיא העולם של ניקולאי פאנקין מברית המועצות ועלה מהמקום הראשון.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1973 זכה צ'טפילד במדליית זהב במשחה ל-100 יארד חזה בתוצאה של 57.36 שניות. באוניברסיאדה שנערכה במוסקבה, ברית המועצות באוגוסט אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:55.15 דקות, לפני ברית המועצות (3:56.07 דקות) ומערב גרמניה (4:02.65 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.74 דקות, אחרי ניקולאי פאנקין (1:06.67 דקות) ואיגור צ'רדקוב (1:07.19 דקות), שניהם מברית המועצות.
צ'טפילד היה מוזיקאי מצטיין והתמחה במוזיקה מתקופת הבארוק, בנגינה על צ'לו ובשירה במנעד של קונטרה טנור.
צ'טפילד השתתף במשחקים הגאים שנערכו בניו יורק בשנת 1994 ובכך יצא מהארון כהומו:"הוא לא חשף את המיניות שלו מהפחד לאבד את מקומו בנבחרת."
ב-23 בדצמבר 1998 נפטר צ'טפילד מלימפומה.
שלמה מרקל
שלמה מרקל (נולד ב-11 ביוני 1952) הוא מהנדס חשמל ומנהל ישראלי בכיר המכהן כסגן נשיא חברת ברודקום העולמית. לשעבר יו"ר חברת "רמות" של אוניברסיטת תל אביב. את שירותו הצבאי סיים בדרגת תת-אלוף לאחר ששימש ראש מספן הציוד בחיל הים.
ביוגרפיה
שלמה מרקל נולד בחיפה, לחנה ומרדכי. למד בבית הספר הריאלי. הוא התגייס לצה"ל ב-1975 לאחר לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל בטכניון במסגרת העתודה האקדמית. מילא מגוון תפקידים בחיל הים בהם מנהל פרויקטים של מחקר ופיתוח, ראש מחלקת מערכות משובצות מחשב, בשנים 1991 עד 1995 פיקד על יחידת מרכז המחשבים של חיל הים (ממח״י). ב-1995 מונה לראש מספן הציוד בדרגת תת-אלוף וכיהן בתפקיד עד 1999. במהלך שירותו זכה בפרסי מפא"ת לחשיבה יוצרת, ובפרס מפקד חיל הים לחשיבה יוצרת.
לאחר שחרורו שימש מנהל טכנולוגיות ראשי בקרן הון סיכון האמריקאית ארגו-קווסט. ב-2001 מונה לסגן נשיא חברת ברודקום העולמית, והוא אחראי בחברה על נושא האסטרטגיה העסקית וכיווני התפתחותה. בינואר 2015 מונה ליו"ר חברת רמות, חברת מסחור הטכנולוגיות של אוניברסיטת תל אביב. מכהן כדירקטור בחברת אלמה לייזרס. מכהן כחבר ועדת השקעות במועדון ה״מאה פלוס״.
במסגרת עבודתו בברודקום, נרכשו בישראל 11 חברות. בשנת 2012, קיבל בשם חברת ברודקום את "פרס החברה הרב-לאומית הנבחרת לשנת 2011" מטעם משרד הכלכלה מידי נשיא המדינה, שמעון פרס, בבית הנשיא, כהוקרה על התרומה לכלכלת ישראל.
הוא חבר בוועד המנהל של הטכניון ושל בית הספר הריאלי. כמו כן מכהן כחבר הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות. נבחר ברשימת 100 המשפיעים בישראל מטעם ״דה מרקר״ ב-2012.
בעל דוקטור למדעים בהנדסת חשמל מהטכניון. עבד במסגרת עבודת הדוקטורט שלו באלקטרואקוסטיקה, יחד עם יוסף טל, על פיתוח של שיטה חדשנית (Talmark) לתיווי מוזיקלי למוזיקה האלקטרונית וסביבת ממשק להלחנה. הוא בעל מספר פטנטים בתחום, כמו גם פטנטים בתחומי תקשורת ואבטחת מידע.
ביוני 2016 קיבל תואר "עמית כבוד" של הטכניון על תרומתו לביטחון ישראל, פיתוח תעשיות טכנולוגיה עילית ותרומה להשכלה הגבוהה ככלל ולטכניון בפרט. בטקס הענקת התארים, נשא דברים בשם מקבלי התארים, בהם הדגיש את חשיבות החינוך וההשכלה הגבוהה למעמדה של ישראל ולחוסנה.
ב-16 במאי 2019, קיבל תואר "דוקטור לשם כבוד" מטעם אוניברסיטת תל אביב לאות הוקרה "על תרומתו העצומה לביטחון הלאומי, לשגשוג הכלכלי ולצמיחה האקדמית במדינת ישראל; על מנהיגותו העסקית ותבונתו יוצאת הדופן בתרגום של רעיונות מורכבים לפתרונות עסקיים מחוללי הצלחה; על פועלו וחזונו בהבטחת עתידה ובחיזוק יכולותיה של הפקולטה להנדסה של אוניברסיטת תל אביב וביצירת שיתוף פעולה הדוק עם התעשייה; על הידידות האמיצה עם אוניברסיטת תל אביב בין היתר בתפקידו כיו"ר חברת רמות אוניברסיטת תל אביב וכסגן נשיא של חברת ברודקום העולמית, שותפה אסטרטגית מרכזית של האוניברסיטה".
נשוי לאריאל ואב לשלושה. בין בניו, פרופסור גל מרקל.
זלדה
שיינא זלדה שניאורסון-מישקובסקי (כ"ו בסיוון ה'תרע"ד, 20 ביוני 1914 – כ"ח בניסן ה'תשמ"ד, 30 באפריל 1984), המוכרת בשם זֶלדָה, הייתה משוררת ישראלית. היא מוכרת, בין השאר, בזכות שירה לכל איש יש שם.
שנותיה הראשונות
זלדה נולדה בעיר צ'רניהיב שבאימפריה הרוסית לרחל, בתו של הרב דוד צבי חן (הרד"ץ) מחשובי רבני חב"ד ובנו של רבי פרץ חן מרבני משפחת חן, ולרבי שלום שלמה, רב ידוע מצ'רניגוב, בנו של רבי ברוך שניאור שניאורסון.
דמות אביה, שהיה צאצא של ה"צמח צדק", האדמו"ר השלישי של חב"ד, ואחיו של רבי לוי יצחק שניאורסון, אביו של האדמו"ר השביעי והאחרון של חב"ד, רבי מנחם מנדל שניאורסון, ודמות סבה (הרד"צ חן) שנפטרו בעודה צעירה, השפיעו רבות על נפשה. זלדה הייתה בת יחידה, ולפיכך אמרה בכל בוקר בשנת האבל קדיש על אביה. זלדה היא בת דודו של הרבי מליובאוויטש האחרון, היא גדלה בחצר חב"דית ושמרה על קשר הדוק עם בן דודה.
בארץ ישראל
ב-17 במאי 1925, כשהייתה זלדה בת 11 עלתה המשפחה לארץ ישראל דרך נמל יפו באונייה "איליץ'", שהפליגה מאודסה ועליה כ-250 עולים. את הבקשה לעלייתם של הסב, ההורים וזלדה הגיש ביולי 1924 קרוב משפחתם, עו"ד ד"ר א. הילמן, דרך הרבנות הראשית לארץ ישראל וזו פנתה מיד למושל המחוז לאור הבטחת הנציב העליון לתת לרבנים הנמצאים תחת לחץ הסובייטים רישיון לעלייה. הילמן לקח על עצמו גם לדאוג למחייתו של הסב בן ה-75. המשפחה התיישבה בירושלים, שם למדה זלדה בבית הספר לבנות "שפיצר". לפי סיפוריה, היו שנות ילדותה בירושלים עגומות, בשל המצב הכלכלי הקשה במשפחה והאווירה המחמירה בבית הספר. המצב השתנה כשעברה ללמוד בסמינר למורות "מזרחי", שהיה מוסד דתי אך העניק אז גם השכלה כללית רחבה, ולדברי זלדה, היא פגשה בו צעירות לא דתיות רבות שבהמשך הלכו לקיבוצים חילוניים, אבל הקשר עמן "נשאר עבורי קשר חיים". בסמינר הושפעה רבות ממורים בעלי שם כעקיבא ארנסט סימון ופייבל מלצר, בנו של הרב איסר זלמן מלצר. בהמשך, עסקה בהוראה בירושלים. לימדה בבתי הספר "רוחמה" ו"חברת הילד". הסופר עמוס עוז, שהיה בין תלמידיה בבית הספר "חברת הילד", כותב עליה בספרו "סיפור על אהבה וחושך", כי "הרעידה בי איזה מטרונום פנימי שעד אז לא זע ומאז עד עכשיו לא חדל". היא עברה לתל אביב ולמדה ציור. חלק מציוריה ורישומיה התפרסמו בספרים "צפור אחוזת קסם" ו"גני האין". גם ציוריה בדומה לשיריה משרים אוירה קסומה. מתל אביב עברה לחיפה ולימדה ילדים בעלי צרכים מיוחדים, יחד עם פרופסור נחמה ליבוביץ. בכרמל פגשה את חיים מישקובסקי, בעלה לעתיד.
ב-1950 נישאה לחיים אריה מישקובסקי, בנו של הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי ונכדו של הרב יצחק בלאזר, מראשי תנועת המוסר. הוא היה בוגר ישיבת חברון, שעבד כפקיד וכרואה חשבון. הזוג היה חשוך ילדים. השניים התגוררו בירושלים בדירה צנועה בשכונת כרם אברהם – בבית האבן הישן, שעל אודותיו כתבה מספר שירים. לאחר מחלה ממושכת נפטר בעלה ב-1970 בגיל 62. היא הקדישה לו רבים משירי הקובץ השני, "הכרמל האי-נראה", שם פגשה אותו לראשונה. בשנת 1976 עברה זלדה להתגורר ברחוב הקליר, בשכונת שערי חסד בעיר.
זלדה נפטרה במוצאי יום הזיכרון לשואה ולגבורה ה'תשמ"ד (1984).
יצירתה
שיריה של זלדה התפרסמו טיפין טיפין בבמות שונות, כגון במדורים ספרותיים של עיתונים בישראל. היא נהגה לדקלם לאורחיה שירים מזיכרונה. רק כשהייתה בת 53, לאחר 35 שנות יצירה, יצא לאור קובץ שיריה הראשון, פנאי (בהוצאת הקיבוץ המאוחד). עד לשנת 2007 הודפס קובץ זה ב-14 מהדורות ובאלפי עותקים. חלק מיצירותיה נלמדות במסגרת תוכנית הלימודים של בתי הספר התיכוניים בישראל (למשל השיר מקום של אש).
בשונה מבני דורה, כגון נתן אלתרמן ולאה גולדברג, שירתה של זלדה איננה מחורזת ושקולה, אלא כתובה בסגנון חופשי. השפעת תנועת החסידות ניכרת בשיריה, המאופיינים באווירה של חתירה לקדושה ולנשגב, שאותם ביקשה למצוא בחיי היומיום, כמו ברגעי הארה והתגלות פנימית. בשיריה יש שימוש במוטיבים ובמאפיינים של הסיפור החסידי.
זלדה התאפיינה בפתיחות כלפי העולם הרחב. ביתה היה פתוח לשוחרי הספרות העברית לדורותיה, לאנשים צעירים שבאו להתעניין ביצירתה, ובכלל זה, ידידים חילוניים רבים.
באמצעות עזה צבי נוצר קשר בין זלדה ליונה וולך הצעירה, ולמעשה וולך היא זו שהביאה להדפסת שיריה של זלדה. במכתב אל זלדה כתבה וולך:
וולך וזלדה הופיעו יחד בערבי הקראת שירים בצוותא. אולם בעקבות שירה של וולך "תפילין", בעיתון 77, שבו אוזכרו תשמישי קדושה בהקשר ארוטי, ולאחר חילופי דברים סוערים ומתוקשרים, נותק ביניהן הקשר.
זלדה שלחה ידה גם בציור והרבתה בציורי דיוקנאות.
בסוף שנת 2020 התגלו שמונה שירים מפרי עטה ובכתב ידה של זלדה אשר לא פורסמו מעולם.
ספריה
ספרי השירה של זלדה, שאותם פרסמה מעל במות רבות (לא כל שיריה פורסמו), ראו אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בתל אביב. הקבצים "פנאי", "הכרמל האי-נראה" ו"אל תרחק" ראו אור גם בכרך אחד שראה אור במספר מהדורות מ-1975. לאחר מותה קובצו כל הספרים לכרך אחד, שכותרו: שירי זלדה.
הנצחה
לאחר מותה הנציחה עיריית ירושלים את זכרה בקריאת רחוב על שמה ("המשוררת זלדה") בשכונת רמות שבעיר. רחובות נוספים קרויים על שמה בפתח תקווה, בכפר סבא, בקרית-גת ובתל אביב-יפו.
בשנת 2022 עמותת משיב הרוח, בשיתוף עיריית ירושלים, ייסדה את "פרס זלדה", פרס ספרותי למשוררים צעירים וותיקים על שמה.
ייצוגיה בספרות ובאמנות הישראלית
הסופר עמוס עוז מתאר בספרו האוטוביוגרפי "סיפור על אהבה וחושך" את יחסיו עם זלדה, שהייתה מורתו בבית הספר היסודי, השפיעה עליו רבות, ואף שלחה אותו לביקור אצל בן דודה הרבי מליובאוויטש מנחם מנדל שניאורסון בניו יורק. הזמרת חוה אלברשטיין שרה כמה משיריה, בהם "לכל איש יש שֵם" ללחן של חנן יובל ושירים אחרים בהלחנת שפי ישי. הזמרת שולי נתן הלחינה ושרה אחדים משיריה, ביניהם "שושנה שחורה", "כל הלילה בכיתי" ו"אל תשליכני מלפניך".
במוזיקה
בשנת 2019 יצא ספר-דיסק "אי במערבולת", שבו נשים מלחינות ומבצעות את שיריה.
ראלי דקר 2020
ראלי דקר 2020 הוא המרוץ ה-42 של ראלי דקר, שהתקיים לראשונה בערב הסעודית. המרוץ החל ב-5 בינואר 2020 בג'דה והסתיים ב-17 בינואר באל-קדיה. קרלוס סאינס ניצח את המרוץ בקטגוריית המכוניות בפעם השלישית. אנדריי קרגינוב ניצח את קטגוריית המשאיות בפעם השנייה בקריירה. ניצחון שמהווה ניצחון 17 ליצרנית המשאיות קאמאז. ריקי בראבק ניצח לראשונה בקטגוריית האופנועים. ניצחון ראשון להונדה מאז שנת 1989, ניצחון שקטע רצף של 18 שנים בהם ניצחה KTM. איגנסיו קאסאלה הוביל החל מהיום הראשון את קטגוריית הטרקטורונים בפעם השלישית. קייסי קורי ניצח בקטגוריית ה-UTV.
ביום השביעי של המרוץ נהרג הרוכב פאולו גונסאלבש.
ביורן ארילד גראם
ביורן ארילד גראם (בנורווגית: Bjørn Arild Gram; נולד ב-25 בספטמבר 1954) הוא פוליטיקאי נורווגי ממפלגת המרכז אשר משמש כשר ההגנה החל מ-12 באפריל 2022.
ראלי דקר 2020
רקע
לאחר 11 שנים שבהן נערך המרוץ בדרום-אמריקה, נחתם חוזה לקיום המרוץ במשך חמש שנים בערב הסעודית. המסלול הכולל הוא באורך של כ-7,900 ק"מ, מהם כ-5,000 ק"מ תחרותיים המתפרסים על פני 12 מקטעים (סטייג'ים). המרוץ החל בג'דה, הנמצאת בצפון המדינה, לחוף הים האדום; עוצר ליום מנוחה בריאד, בירת המדינה; ויסתיים באל-קדיה, הנמצאת בצפון-מערב המדינה.
ביורן ארילד גראם
ביוגרפיה
גראם נולד בסטיינקייר ב-25 בספטמבר 1954. הוא שרת במשמר הגבול הנורווגי ולאחר מכן במשמר המולדת הנורווגי. לאחר מכן למד במכללה האוניברסיטאית צפון טרנדלג ובאוניברסיטת בודו. ב-1991 הוא נבחר לחבר במועצת עיר הולדתו, והחזיק במושב זה עד שנת 2000. ב-1993 הוא נבחר כסגנו של נציג מחוז צפון טרנדלג לסטורטינג והחזיק בתפקיד עד 1997. ב-1995 הוא נבחר במקביל למועצת מחוז צפון טרנדלג, והחזיק בתפקיד עד 2019. בין השנים 1996–1998 עמד בראש תנועת הנוער של מפלגת המרכז. ב-2005 הוא מונה למזכיר המדינה במשרד האוצר. ב-2007 הוא נבחר לראש עיריית סטיינקייר וכיהן בתפקיד עד 2020. באותה שנה הוא נבחר ליו"ר מועצת הרשויות המקומיות והאזוריות בנורווגיה.
ראלי דקר 2020
המתחרים
רשימת המתחרים הרשמית כללה 351 כלי רכב ו-557 מתחרים מ-53 מדינות. בין המתחרים הבולטים נאסר אל-עטיה, אלוף השנה שעברה; פרננדו אלונסו, לשעבר אלוף פורמולה 1; קרלוס סאינס, לשעבר אלוף העולם בראלי שניצח את המרוץ פעמיים בעבר וסטפן פטרהנסל, שמחזיק בשיא הניצחונות במרוץ.
שינויים בתקנות
במטרה לצמצם את הפערים בין הקבוצות הגדולות ולאפשר תחרותיות גם לקבוצות הקטנות הוכנסו במרוץ מספר שינויים. בחלק מהמקטעים ספר הדרך יינתן לצוותים רק דקות מעטות לפני הזינוק. בנוסף, מתוך מטרה למנוע שימוש אסור בטכנולוגיות יקרות הקיימות רק בידי הקבוצות הגדולות, כל הציוד האלקטרוני שאינו מאושר לשימוש נדרש להיות נעול וחתום במהלך כל התחרות. המארגנים התקינו מצלמות בתוך תא הנהג של המשתתפים על מנת לזהות עקבות של פעילות חשודה.