cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוחמד עלי פורוע'י
תחת פהלווי
פורוע'י נתן את מלוא תמיכתו בשנת 1925 ברזא ח'אן כאשר האחרון הדיח את השושלת הקיסרית הקאג'ארית והטיל על עצמו את התואר של השאה והסדיר את שושלתו, שושלת פהלווי, לשלטת על איראן.
זמן קצר לאחר מכן מינה רזא שאה את פורוע'י לראש הממשלה הראשון שלו; הוא כיהן בתפקיד זה עד יוני 1926. לרגל הכתרת השאה בצורה רשמית (24 באפריל 1926), נשא פורוע'י נאום שהעלה את רזא כיורש ראוי לשושלת ארוכה של מלכים מהוללים אשר יבואו. עם התפטרותו מראשות הממשלה קיבל פורוע'י את תפקידו כשר המלחמה (המשרד עצמו נותר בשליטתו הישירה של השאה). בסוף הקיץ של שנת 1927 הוא נשלח כשגריר מיוחד ברפובליקה הטורקית למען פתרון סכסוכי גבולות עמה על עבר צפון רכס הרי זגרוס. בספטמבר 1928, בעודו שגריר בטורקיה, הוא מונה לנציג הפרסי הראשון בחבר הלאומים וכיהן כנשיא מועצת החבר, תפקיד המתחלף בין המדינות החברות.
ב-6 באפריל 1930, נקרא לשוב מטורקיה והוצע לו לקחת את תיק משרד הכלכלה הלאומי שנוצר מועד קצר קודם לכן, אך זמן קצר לאחר מכן פועלו במשרד החוץ הפכה לאחריותו העיקרית. הוא גם ערך טיול נוסף למטה חבר הלאומים בבריסל ולטורקיה, שעם מנהיגה מוסטפא כמאל אטאטורק פיתח יחסים לבביים. בדצמבר 1932 הפלתו מהכוח של עבד-אל-סוסיין טיימורטש, שר בית המשפט החזק, הגבירה את השפעתו של פורוע'י; בשונה מהראשון, פורוע'י לא נחשד מידי השאה בטיפוח שאיפות פוליטיות מרחיקות לכת ועל כן לא הופל מדרגותיו.
פורוע'י ניהל משא ומתן מוצלח ביחסי חוץ, בייחוד עם האימפריה הבריטית והשפעתה הרחבה על המפרץ הפרסי אשר הביאה לסכסוך עם איראן על בחריין ואיים נוספים, כמו כן היה גם עניין הרווחים הבריטים ממחצבי הנפט בח'וזסתאן. בשלב הסופי של משא ומתן על הנפט, בראשות השאה נחתם לההסכם האנגלו-איראני של שנת 1933 בהמשך להסכם האנגלו-איראני משנת 1919. כמו שרים אחרים במג'לס, פורוע'י מילא תפקיד פסיבי במשא ומתן.
בספטמבר 1933 מונה פורוע'י לראשות הממשלה, ואף על פי שהיה לו האמון אינטימי של השאה, הוא נאלץ להתפטר בדצמבר 1935. ככל הנראה היה זה עקב שניסה להתערב משפטית בשם אביו של חתנו, מוחמד-וואלי אסאדי, אשר שימש שומר מקדשו של האימאם השמיני במשהד (מקדש האימאם א-רידא), אשר הוחזק באחריות לפרוץ מחאה קולנית בעיר.
איראן הכבושה
באוגוסט 1941, עקב חשש מכך שאיראן תשמש מרכז סחר בנפט לגרמניה הנאצית החלו בעלות הברית בהוצאתה לפועל של הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן אשר אילצה את רזא שאה, לפי זעקת רצון כל שריו, לקרוא מחדש לפורוע'י לשוב לראשות הממשלה. פורוע'י קיבל את הצעתו של השאה, למרות מצבו הבריאותי הרעוע.
משימתו המיידית של פורוע'י הייתה להתמודד עם המשבר שנגרם על ידי הכיבוש של בעלות הברית. שחיקת סמכות הממשלה והתפרקותו המהירה של הצבא הפכו את עמדתו של רזא שאה לבלתי נסבלת עד כדי כך שהוא שקל לעזוב את הבירה ולהשאיר אותה עם משפחתו, כולל נסיך הכתר מוחמד רזא שאה פהלווי אשר יירש אותו. הפקידים הבריטים והסובייטים ונציגיהם בטהראן הגיעו למסקנה כי רזא שאה צריך לעזוב את כיסאו. פורוע'י מצידו טען כי:
מה שזירז לבסוף את ההתפטרות היה הידיעה, בשעות הבוקר המוקדמות ב-6 בספטמבר 1941, כי הכוחות הסובייטים מתקדמים לעבר הבירה. פורוע'י העדיף את גלותו של רזא שאה מאיראן, מכיוון שהוא "חשש שאם יישאר במדינה, הוא לא יוכל להימנע את התערבותו בממשלה". מנגד, פורוע'י מילא תפקיד משמעותי בהעברת כס המלכות במהרה לנסיך הכתר, מוחמד רזא פהלווי, שאותו ראה כמלך חוקתי.
בכך הקים פורוע'י ממשל חדש וידידותי אל הכוחות הכובשים אשר הסכימו עם עלייתו של מוחמד רזא פהלווי אל הכס האיראני.
מורשת
בנוסף להכפשות מידי התעמולה הנאצית, פורוע'י ספג ביקורת רבה בעיתונות. אפילו השאה החדש רמז על קשריו עם הבונים החופשיים. במקום לפטר אותו מתפקידיו בממשל, הסכים השאה להעבירו לוושינגטון די. סי. כשגריר האיראני בארצות הברית. פורוע'י דחה הצעה זו. זמן קצר לאחר מכן הוא נפטר מאי ספיקת לב.
כמדינאי, לעיתים קרובות שיבחו את דמותו האישית ואת יושרו של פורוע'י; אפילו מבקריו לא האשימו אותו בשחיתות. אולם אחרים (בייחוד אסלאמיסטים רדיקלים) האשימו אותו בכך שהוא סייע בהבאת משטרו של רזה ח'אן והמשיך לשרת אותו למרות מעשיו הבוטים על הכתר. המדינאי נסר אללה אנתזאם, שהכיר היטב את פורוע'י, הציג אותו כאיש "נבון, דק הבחנה, שקול, פסימי ודי ביישן, שבכל זאת נהנה ממעמד ומשרה אך חסרו לו תכונות של מנהיג; מבחינה פוליטית היה מתבודד, הוא לא עשה שום מאמץ לאסוף סביבו גוף חברים ותומכים".
כתביו
תרומתו הראויה לציון הראשונה של פורוע'י למלגה הייתה אולי המכתב שכתב לכתב העת כּאווה, שפורסם בגיליון 10 בפברואר 1921, ועסק במילות השאלה משפות מערביות. בעבר העביר הרצאה בצרפתית על אותו נושא ב-13 באפריל 1907 בעודו מלמד בבית ספר בטהראן; הטקסט פורסם בפריז ב-12 במרץ 1908. הוא גם תרגם את החוקה הפרסית משנת 1906–1907 לצרפתית. המאמרים העיקריים של פוריש הופיעו בכתבי העת של איראן בתקופתו.
פורוע'י היה ממייסדי אנג'ומאן-י את'אר-י מלי - המועצה הלאומית לאתרי מורשת באיראן - שהוקמה בשנת 1922. הוא יזם את הרעיון להקים את האקדמיה לשפה הפרסית, בשנת 1935 והיה לנשיא הראשון שלה. בפנייתו לאקדמיה הפרסית הוא נתן דרך סמכותו את השקפותיו המורגשות לעומק על מצבה של השפה הפרסית ודרכי מניעת ריקבון תרבותי ולשוני. ספריו הפילוסופים ראו פחות אהדה בקרב הציבור הפרסי אשר לא התרשם יתרה על המידה מנושאים אלו.
מדינת העלווים
מדינת העלווים (בערבית: دولة جبل العلويين; בצרפתית: État des Alaouites) הייתה אחת משש המדינות שיצרו הצרפתים לאחר מלחמת העולם הראשונה בשטחי המנדט שלהם בסוריה, לבנון ודרום טורקיה. מדינת העלווים הייתה קיימת בין השנים 1920–1936, ולאחר מכן אוחדה עם הרפובליקה של סוריה.
המנדט על סוריה שניתן לצרפת על ידי חבר הלאומים נמשך מ-1920 ועד ל-1946.
לפני מלחמת העולם הראשונה נודעו העלווים כ"נֻצַירִים" (בערבית: نصيرية), על שם מייסד הכת מוחמד אבן נוצייר, אך הצרפתים העדיפו את המונח "עלווים", המתייחס לזיקתם של העלווים אל האימאם עלי בן אבי טאלב, מייסד האמונה השיעית, חתנו של הנביא מוחמד. בשנת 1920 הצרפתים נתנו לאזור כולו את השם "מדינת העלווים", אזור שמרבית תושביו הם עלווים.
גאוגרפיה
האזור העלווי הוא בעל שטח חוף אך גם בעל שטח הררי, והתגוררה בו אוכלוסייה הטרוגנית מאוד. במהלך המנדט הצרפתי, האוכלוסייה התחלקה כך: משפחותיהם של בעלי הקרקעות של עיר הנמל לטקיה, ו-80% מהאוכלוסייה בעיר, היו סונים; אך 90% מהאוכלוסייה של המחוז הייתה כפרית, כאשר 62% מהם הם עלווים.
הגבול הדרומי היה עם לבנון, הגבול הצפוני היה עם סנג'ק אלכסנדרטה, שם העלווים היוו חלק גדול מהאוכלוסייה. במערב נמצא חוף הים התיכון ובמזרח היה הגבול באזור הרי אנסריה והנהר עאסי. מדינת העלווים הייתה מורכבת בגסות ממחוז לטקיה ומחוז טרטוס של סוריה בהווה, שבשניהם יש אוכלוסייה עלווית גדולה, אך גם מחלקים של נפת א-סוקיילבייה ונפת מסיאף (כיום במחוז חמאת), נפת תלכלח' (כיום במחוז חומס) ונפת ג'סר א-שורור (כיום במחוז אידליב).
היסטוריה
התמוטטותה של האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה הביאה להשתלטות של האימפריות האירופיות על חלקים מהאימפריה הקורסת. על פי הסכם סייקס–פיקו החשאי שנחתם לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1916, בין בריטניה לצרפת, צרפת תקבל את לבנון, סוריה ודרום מרכז טורקיה, בעוד שבריטניה תקבל את ירדן, את עיראק ואת המפרץ הפרסי.
פייסל בן חוסיין, ממצדדי האידאולוגיה של סוריה הגדולה (שלפיה צריכה לקום ישות מדינית ריבונית ערבית אחת בשטח בו נמצאות כיום המדינות סוריה, לבנון, ירדן וישראל), לא הסכים לחלוקת האזור שנעשתה, לפיה לבנון וארץ ישראל הן חלק נפרד מסוריה הפנימית. הפעילים הלאומיים-ערבים הקימו את "המועדון הערבי" (א-נאדי אל-ערבי), שהיו לו סניפים בכל רחבי סוריה הגדולה, ואשר ניסה לארגן את האוכלוסייה לתמיכה בעצמאות סוריה המאוחדת.
ביולי 1919 התכנס הקונגרס הלאומי הסורי, שהחשיב עצמו כמייצג את כל האוכלוסייה בשטחי סוריה הגדולה. קונגרס זה דרש להקים מדינה מאוחדת בגבולות "בלאד אל-שאם" (הלבנט) ובראשה ימלוך פייסל בן חוסיין. הקונגרס התנגד לעמדת המערב לשלוט ולחלק את האזור וכמו כן התנגד לעמדת התנועה הציונית. עם התקרבותן של מעצמות אירופה להסכמים לגבי חלוקת המזרח התיכון, התכנס הקונגרס בשנית וב-8 במרץ 1920 הכריז על עצמאותה של סוריה הגדולה והמלכתו של פייסל. אולם מדינתו לא החזיקה מעמד, בשל שליטתו על שטח מאוד מצומצם ובשל תלותו בבריטניה שאמנם בתחילה תמכה בהם אך לאחר מכן חזרה בה והתנגדה, יחד עם צרפת, להכרזה.
תחילת המנדט הצרפתי על סוריה
באפריל 1920, ועידת סן רמו נתנה לצרפת את המנדט על סוריה. הצרפתים כבשו תחילה את אזור החוף של סוריה, ולאחר מכן התקדמו משם לפנים הארץ. ב-15 בדצמבר 1918 כינס סאלח אל-עלי, מנהיג עלווי, את כל נכבדי העלווים החשובים בעיר אל-שייח' באדר. אל-עלי הזהיר את הנוכחים שהצרפתים כבר כבשו את אזור החוף וזאת במטרה להפריד את האזור משאר המדינה, ושכנע אותם להתקומם ולגרש את הצרפתים מסוריה; אל-עלי היה המנהיג של המרד העלווי נגד צרפת. הוא דאג בראש ובראשונה לעלווים, בחששו מפני התערבות צרפתית בטריטוריה שלהם; ההתקוממות לא הונעה על ידי התנועה הלאומנית, אך הזדהתה איתה במטרה לקבל אוטונומיה עלווית מלאה יותר. המרד נמשך שנתיים, בהם התבצעו פעולות תוקפניות משני הצדדים, ונסתיים באוקטובר 1921.
ב-24 ביולי 1920 הצליחו הצרפתים לכבוש את דמשק בקרב מייסלון, בהביסם צבא סורי מאולתר, ופייסל גורש מסוריה. ערבית וצרפתית שימשו עתה כשפות הרשמיות. הגנרל אנרי גורו (Henri Gouraud) נתמנה לנציב העליון של סוריה ולמפקד הכוחות הצרפתיים באזור.
אוכלוסייתה של לבנון הייתה בבירור פרו-צרפתית, אך אוכלוסייתה של סוריה הייתה אנטי-צרפתית עם נטייה פאן-ערבית לאומנית. הסורים נאלצו לקבל את המנדט הצרפתי על סוריה, כאשר המלך פייסל סולק מסוריה ביולי 1920.
הצרפתים הגיעו לסוריה מצוידים בניסיון אותו צברו בשליטתם באלג'יר, שהתאפיינה בדיכוי כוחני של האוכלוסייה. עם הגיעם לסוריה הם נקטו בשיטת הפרד ומשול, וחיזקו קבוצות מיעוט כדי להחליש את הקבוצה החזקה ביותר בסוריה - המוסלמים הסונים. הם עשו זאת על ידי הפרדת סוריה לשש "מדינות": לבנון, מדינת דמשק, מדינת חלב, מדינת העלווים, סנג'ק אלכסנדרטה, ומדינת ג'בל א-דרוז (בהר הדרוזים). כל מדינה קיבלה סמכויות מסוימות, וכך החיבור בין כל חלקי סוריה נחלש.
ב-1 בספטמבר 1920 חילקו הצרפתים את שטחי המנדט בסוריה לשלוש "מדינות": מדינת דמשק, מדינת חלב, ומדינת לטקיה ("הטריטוריה העלווית"). ב-2 בספטמבר 1920 הוקמה "הטריטוריה של העלווים" באזור החוף וכן בהרים בהם היו יישובים עלווים. היא נוצרה משטחי וילאייט ביירות העות'מאני, שנותרו מחוץ למדינת "לבנון הגדולה". הצרפתים הצדיקו את הדבר בטענה של "נחשלות" של תושבי ההרים העלווים שנגרמה בגלל שהיו מופרדים מסיבה דתית מהשכנים הסונים, והחלוקה הזו כוונה להגן על התושבים העלווים מכוחות חזקים מהם.
בשנתיים הראשונות לקיומה, כונתה המדינה "הטריטוריה של העלווים", וב-1922 היא צורפה לפדרציה הסורית יחד עם "מדינת דמשק" ו"מדינת חלב".
המרד הסורי הגדול
ב-1 בינואר 1925 הוקמה מדינת סוריה ממיזוג של מדינת דמשק ומדינת חלב, כאשר מדינת העלווים ואזור הלבנון לא נכללים בה.
המרד הסורי הגדול התחיל בקיץ 1925 כמרד דרוזי בהנהגת סולטאן אל-אטרש, והגיע לשיאו בהצלחת הדרוזים לגרש את החיילים הצרפתים ממוצביהם בהר הדרוזים לקראת סוף השנה. בשל מיעוט בחיילים והגעת החורף, החליטו הצרפתים לדחות את דיכוי המרידה לבוא האביב, החלטה שהתפרשה כחולשה. המרד הדרוזי התפשט למקומות אחרים בסוריה, גם למדינת חלב ומדינת דמשק. המרד נמשך מיולי 1925 ליוני 1927 וייצג רגשות אנטי-צרפתיים ואנטי-אימפריאליסטיים לאחר 5 שנות שלטון צרפתי; בכל אופן, המרד הדרוזי עצמו לא הונע על ידי התנועה לאיחוד סוריה אלא היה פשוט מחאה נגד השלטון הצרפתי.
ההיסטוריון איתמר רבינוביץ מביא מספר סיבות מדוע לא התערבו העלווים במרד הסורי הגדול:
איחוד מחדש עם סוריה
בשנת 1930 הורידו הצרפתים את מדינת העלווים לדרגת "הממשל של לטקיה" בלחץ הלאומנים הסורים.
ב-3 בדצמבר 1936 (ובפועל ב-1937) אוחדה מדינת העלווים עם הרפובליקה הסורית הראשונה, זאת על פי ההסכם של 1936 בין הגוש הלאומי לצרפת.
ב-1944 בוטלה האוטונומיה הנפרדת של אזור העלווים.
אסד והמדינה העלווית
רשת הטלוויזיה הסעודית אל-ערביה פרסמה ביולי 2013 מחקר לפיו נשיא סוריה בשאר אלאסד מתכנן הקמת מדינה בעלת רוב עלווי לאורך החוף הסורי, במידה וידו תהא על התחתונה בקרב מול הצבא הסורי החופשי.
משה קטיעי
מארי משה בן סעדיה בן יהודה קטיעי (ה'ת' – ה'תע"ה, 1640 – 1715) היה חכם מחכמי יהדות צנעא במאה ה-17, ודיין בבית הדין הגדול בצנעא.
ביוגרפיה
מארי משה נולד בשנת ה'ת' (1640) בערך, בשכונת אלסאילה בצנעא שבתימן.
בשנת ה'תל"ט (1679) יצא יחד עם כל יהודי צנעא לגלות מוזע, וחזר והשתכן בקאע אל-יהוד. בשנת ה'תנ"ו (1696) התמנה כדיין בהרכב השני של בית הדין בראשות מארי זכריה הכהן.
היה סופר פורה והעתיק ספרים רבים, ביניהם תנ"ך, חומש, ספר מגיד מישרים, שולחן ערוך, זוהר, שלוש מגילות, ועוד.
נפטר בשנת ה'תע"ה (1715).
היו זמנים במקסיקו
היו זמנים במקסיקו (באנגלית: Once Upon a Time in Mexico; הידוע גם בשם דספרדו 2) הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2003 שכתב, ביים, הפיק, צילם וערך רוברט רודריגז. זהו הסרט השלישי והאחרון בטרילוגיית מקסיקו של רודריגז, והוא סרט המשך לסרטים אל מריאצ'י ודספרדו משנת 1993. הסרט מציג את אנטוניו בנדרס בהופעתו השנייה והאחרונה בתפקיד אל מריאצ'י. בסרט מגויס אל מריאצ'י על ידי סוכן ה-CIA שלדון סנדס (ג'וני דפ) כדי להרוג את ארמנדו בארילו (וילם דפו), ראש קרטל סמים מקסיקני שמתכנן הפיכה נגד נשיא מקסיקו. במקביל, אל מריאצ'י מבקש לנקום בגנרל מושחת שאחראי למות אשתו, קרולינה (סלמה הייק).
זה היה סרט התקציב הגדול הראשון של רודריגז שצולם ב-HD. הסרט זכה לביקורות חיוביות אך ספג ביקורת על כך שהפחית את גיבורו לדמות כמעט משנית בטרילוגיה שלו ועל כך שיש לו עלילה מפותלת. בתוספות המיוחדות של ה-DVD של הסרט, רודריגז הסביר שזה מכוון, מכיוון שהוא רצה שזה יהיה הטוב, הרע והמכוער של הטרילוגיה. הסרט הכניס סכום של 98 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 29 מיליון דולר בלבד.
עלילה
אל מריאצ'י מגויס על ידי סוכן ה-CIA שלדון ג'פרי סנדס כדי להרוג את הגנרל אמיליאנו מארקס, קצין צבא מקסיקני מושחת שנשכר על ידי ראש קרטל הסמים המקסיקני ארמנדו בארילו כדי להתנקש בנשיא מקסיקו ולהפיל את הממשלה. שנים רבות לפני כן, אל מריאצ'י ואשתו קרולינה התעמתו עם מארקס בדו-קרב יריות ופצעו את הגנרל; כנקמה, מארקס לקח את חייהם של קרולינה ובתם במארב. בנוסף לאל מריאצ'י, סנדס משכנע את סוכן ה-FBI לשעבר חורחה רמירז לצאת מפנסיה ולהרוג את בארילו, שרצח את בת זוגו ארצ'ולטה בעבר. יתרה מזאת, סוכנת סוכנות החקירות הפדרלית של מקסיקו אחדרס נשלחת כדי לעקוב אחר בארילו.
תוך כדי מעקב אחר פעילותו של בארילו, רמירז פוגש את בילי צ'יימברס, נמלט אמריקני שחי תחת חסותו של בארילו, אך כבר לא יכול לשכוח את המשימות הנוראיות שהוא נאלץ לבצע עבורו. רמירז משכנע את צ'יימברס שהוא יספק לו הגנה בתמורה להתקרבותו אל בארילו על ידי השתלת מיקרופון נסתר בכלב הצ'יוואווה של צ'יימברס. צ'יימברס מסכים להשלים את העסקה בתמורה להסגרתו לשלטונות ארצות הברית ברגע שבארילו מחוסל. עוזרו של סנדס, קוקוי, נשכר במקור כדי לפקוח עין על אל מריאצ'י, במקום זאת הוא מרגיע את אל מריאצ'י ומעביר אותו לבארילו, ומציע גם לחשוף את פרטי התוכנית של סנדס. עם זאת, קוקי נהרג מייד על ידי צ'יימברס בעוד אל מריאצ'י בורח מהשבי וקורא לחבריו לורנצו ופידאו לסייע לו במשימתו.
תוך כדי מעקב אחר פעילותו של בארילו מחוץ לבית חולים, רמירז מבחין בחמושים שמסתערים על הבניין. הוא מגלה שקבוצת רופאים הוברחה ובארילו דימם למוות כתוצאה משחזור פנים שהשתבש, אך הוא מבין שהגווייה שעל שולחן הניתוחים היא כפיל לפני שהוא נחטף על ידי בארילו האמיתי ואחדרז חושפת את עצמה כבתו של בארילו. סנדס מבין שמשימתו נפגעה אך מאוחר מדי, מכיוון שהוא נתפס על ידי בארילו ואחדרז - שעוקרים את עיניו לפני שהם משחררים אותו. למרות עיוורונו, הוא מצליח להפיל מתנקש שרודף אותו, בעזרת ילד רחוב שמדבר אליו.
כאשר הכפר חוגג את יום המתים במהלך ביקורו של הנשיא, מארקס וצבאו מסתערים פנימה ותוקפים את ארמון הנשיאות. עם זאת, כוחותיו של מרקס סופגים בהתנגדות לא רק משומרי ראשו של הנשיא, אלא גם תושבי הכפר והמריאצ'יס. סנדס מורה לאל מריאצ'י להרוג את הנשיא לפני שיתקוף את מארקס, אך המריאצ'יס, בהסכמתם כי הנשיא הוא אדם טוב, מתערבים מוקדם ומגינים עליו. מארקס נכנס לארמון הנשיאות, רק כדי להתעמת שוב עם אל מריאצ'י, שיורה בברכיים לפני שהורג אותו בירי בראשו. רמירז, ששוחרר מהשבי על ידי צ'יימברס, מתמודד מול בארילו. אחרי שבארילו יורה בתאים, רמירז ואל מריאצ'י הורגים את ראש קרטל הסמים. סנדס מצליח לירות באחדרז הסדיסטית מחוץ לארמון הנשיאות. בסופו של דבר, לורנצו ופידאו מסתלקים עם הכסף בו השתמש בארילו כדי לשלם למרקס, ומלווים את הנשיא למקום מבטחים. רמירז נפרד מסנדס והולך משם, לאחר שנקם את מותה של בת זוגו. לאחר מכן אל מריאצ'י נותן את חלקו במזומן לאנשי הכפר לפני שהוא צועד אל השקיעה.
עיבוד טלוויזיוני
ערוץ AXN של סוני אישר כי ישודר עיבוד טלוויזיוני לזיכיון אל מריאצ'י.
בלדה לאישה
בלדה לאישה הוא שיר שנכתב על ידי המשוררת תרצה אתר בשנת 1977, והולחן על ידי משה וילנסקי. שיר זה היה כפי הנראה השיר האחרון שכתבה, ויש הרואים בו ניבוי לסיום חייה. את השיר כתבה אתר להצגה "ארבע נשים" שנעשתה לפי מחזה פרי עטהּ של פאם ג'מס (Pam Gems), שאותו תרגמה קודם.
בתי השיר ותכניו
השיר, המדבר בגוף שלישי על אישה, מתאר פרידה וצער רב. הוא מורכב משלושה בתים, שכל אחד מהם מסתיים במילים "הכל נגמר". הבית הראשון, הנפתח במילים "אפילו ענני הגובה" מתאר את תקופת הקיץ, בה מופיעים ענני גובה. הבית השני, הנפתח במילים "אפילו ענני אוקטובר, הסגולים אל מול שקיעה" מעיד על תקופת הסתיו. ואילו הבית השלישי נפתח במילים "אפילו הספרים בחדר, הסגור והעצוב".
מוטיב חוזר בשיר הוא החבצלות, צמח בר הגדל באזורי החוף והנגב. חבצלות הבר הפורחות במחזוריות, מוזכרות בכל בית בשיר כחלק מהטבע והנוף, והן הַנְגָּדָה להמשך, המציין כי "הכל נגמר".
הרקע לכתיבת השיר
תרצה אתר הושפעה כנראה משירה של המשוררת האמריקאית סילביה פלאת' "פרגים באוקטובר" (Poppies in October), כפי שהראתה נגה אלבלך במחקר שערכה לעיזבונה של אתר. השיר של פלאת' נכתב על ידה באוקטובר 1962, שלושה חודשים לפני ששמה קץ לחייה, ופורסם בשנת 1965 בקובץ "אריאל". בעזבונה של תרצה אתר התגלה תרגום של השיר, שנעשה כנראה בסמוך למועד הפרסום שלו. השורה הראשונה בתרגומה של אתר - "אפילו ענני-השמש אינם יכולים להשתלט על הגלימות האלה" - מזכירה מאוד את שורת הפתיחה של "בלדה לאישה", שנכתבה יותר מעשור אחריו.
השיר "בלדה לאישה" נכתב למחזה "ארבע נשים" מאת פאם ג'מס (Pam Gems) שהועלה בתיאטרון הבימה, שאחת הדמויות בו מתאבדת. תרצה אתר, שתרגמה את ההצגה, החליטה להוסיף ולכתוב שיר מקורי שיושמע בסיומה. בטיוטה קודמת קראה המשוררת לשיר בשם "פרחי אוקטובר", והבתים בו הסתיימו במילה "אינסוף". שלושה שבועות לפני מותה בחרה תרצה בגרסה הסופית, המוכרת כיום, ושינתה את סיום הבתים בשיר לשורה - "אך למרות הכל, הכל נגמר".
ביצועי השיר
השיר הוקלט להצגה "ארבע נשים" בביצועו של ששי קשת, והושמע בסוף ההצגה. הצגת הבכורה עלתה ב-24 בספטמבר 1977.
אחד הביצועים המפורסמים של השיר הוא של הזמרת נורית גלרון, שהוקלט בהופעה חיה בליווי תזמורת בתוכנית הרדיו של קול ישראל "סולן ותזמורת" בעיבודו וניצוחו של אלכס וייס, ונכלל באלבומה "סימפתיה" משנת 1982. כמו כן, הופיעה עם השיר בערב הוקרה שנערך למשה וילנסקי באותה שנה, שנקרא זר כלניות למשה וילנסקי.(שיצא גם כאלבום).
הערות שוליים
7. בשנת 2012 הוציאה חברת NMC מארז של חמישה תקליטורים הנושא את השם בלדה לאישה. האוסף כולל 98 שירים מהשנים הראשונות שלפני קום המדינה ועד השנים האחרונות. שמו המלא של המארז נקרא "בלדה לאישה: נשים בזמר העברי, אנטולוגיה 1940-2011".
מים בין-לאומיים
מים בין-לאומיים או מים חופשיים (בלטינית: mare liberum) הם אזורי מקווי מים הנמצאים מחוץ לגבול המים הטריטוריאליים של מדינה כלשהי, וכוללים שטחי אוקיינוסים, ימות ונהרות. כלי שיט המפליגים במים בינלאומיים נמצאים בדרך כלל בתחום השיפוט של הדגל הימי שאותו הם מניפים.
רעיון המים הבינלאומיים נוסח לראשונה על ידי המשפטן ההולנדי הוגו גרוטיוס (1583–1645), בספרו Mare Liberum שהתפרסם בשנת 1633. על פי הצעתו, הים צריך להיות טריטוריה בינלאומית וכל אומות העולם יכולות לשוט בו ולסחור בו. רעיון זה של גרוטיוס בא על רקע היריבות העזה בין האימפריה הבריטית לבין האימפריה ההולנדית בשליטה על נתיבי הסחר הימי בעולם, יריבות שהובילה למלחמות הולנד-אנגליה במאה ה-17.
גרוטיוס:
רעיון דומה אומץ בתחום החלל, ונקבע שמדינה אינה יכולה לטעון לבעלות על מרחב כלשהו בחלל או על כוכב.
המועצה לגפן היין בישראל
המועצה לגפן היין בישראל היא חברה לתועלת הציבור אשר הוקמה ב-1963 ומייצגת את הכורמים והיקבים בישראל. החברות במועצה היא התנדבותית, והיא מאגדת ומייצגת כ-85% מענף היין בישראל.
יעדים
לפי אתר המועצה, יעדיה הם:
מבנה
למועצה ישנה מליאה המייצגת את בעלי המניות. במליאה חברים 36 איש: 18 כורמים, 9 יקבים ו-9 נציגי ציבור. המליאה מתכנסת אחת לשנה או במקרה הצורך. המליאה מטפלת בשינויי תקנות, מיזוג ואישור דוחות כספיים ודוחות דיריקטוריון.
בהנהלת המועצה יושבים 18 איש: 7 כורמים, 7 יקבים, שני נציגי מדינה ושני נציגי ארגונים חקלאיים (מהתאחדות האיכרים בישראל והתאחדות חקלאי ישראל). יושב ראש המועצה הוא נציג משרד החקלאות ופיתוח הכפר והמנהל הכללי נבחר על ידי ההנהלה. ההנהלה מתכנסת אחת לכמה חודשים על פי החלטת יושב ראש הדירקטוריון. ההנהלה מתווה ומעצבת קווי מדיניות לחברה, מפקחת על עבודת המנהל הכללי ויושב הראש.
פעילות
מלבד הייצוג מול המדינה, המועצה מקיימת גם ימי עיון, קורסים וכנסים. בנוסף על כך, המועצה תומכת במחקרים, ומעניקה תמיכות ומענקים. בשנת 2013 המועצה הציגה קמפיין פרסום לעידוד תרבות שתייה ישראלית.
ספריית אוניברסיטת ורשה
ספריית אוניברסיטת ורשה היא הספרייה של אוניברסיטת ורשה שבוורשה בירת פולין.
היסטוריה
הספרייה הוקמה ב-1816, והבלשן סמואל לינדה נהיה למנהלה הראשון.
בתחילה הכילה בעיקר ספרי היסטוריה ותאולוגיה, אך ב-1825 הוגדל האוסף על ידי ספרים מתחומים מדעיים.
אחרי כישלון מרד נובמבר נסגר המקום, ומרבית הספרים נלקחו על ידי השלטונות הרוסים לסנקט פטרבורג.
עם השנים אוסף הספרים הלך וגדל. ב-1921 לאחר הסכם ריגה הוחזר רוב האוסף לפולין.
ב-1999 נחנך בניין הספרייה החדש, והאפיפיור יוחנן פאולוס השני נתן את ברכתו לחניכת המבנה.
המבנה מכיל גן בוטני המשולב בגג ירוק. הספרייה מכילה טקסטים קלאסיים בפולנית, יוונית ועברית.
גרוסו ונציאני
גרוסו ונציאני (באיטלקית: Grosso veneziano; ברבים – grossi) הוא מטבע כסף שהוצג לראשונה בוונציה בשנת 1193 תחת הדוג'ה אנריקו דנדולו. הגרוסו שקל במקור 2.18 גרם, ההרכב שלו היה 98.5% כסף טהור, ושוויו הוערך ב-26 פרוטות כסף שנקראו באטלקית דנרים. שמו הוא מאותו שורש של "הגרוש", כולם נובעים בסופו של דבר "מהדנרו גרוסו" ("פרוטה גדולה").
בתחילה, הערך של הגרוסו צף ביחס למטבעות ונציאניים אחרים, עד שבשנת 1332 ערכו הוצמד ל-4 סולדינים.
בשנת 1332, 1 גרוסו היה שווה ערך ל-4 "סולדינים", או 48 פרוטות כסף, שנקראו באטליה 'דינרים'.
רקע כלכלי
הרנסאנס של המאה ה-12 הביא עושר ותחכום כלכלי, אך הוונציאנים המשיכו להשתמש בשרידים של שיטת המטבעות שהציג קרל הגדול. ונציה הטביעה בפרוטות כסף (הנקראות באיטלקית "דינרים") על בסיס המטבע של ורונה, שהכילה פחות מחצי גרם של 25% כסף משובח. עסקאות מקומיות השתמשו בעיקר במטבעות אלה או בעמיתיהם הוורוניים. עם זאת, בערך בשנת 1180, ורונה שינתה את המטבע שלה, ובכך הביאה להפחתת השימוש במטבעות אלו במסחר המקומי בוונציה. עבור סחר חוץ, סוחרים ונציאנים העדיפו מטבעות ביזנטיים או מטבעות של ממלכת ירושלים הצלבנית. כיבוש ירושלים של צלאח א-דין ב-1187 והירידה בערך של המטבע הביזנטי, הפכו את זה לפחות כדאי.
במקומות אחרים במערב אירופה המצב היה דומה. נעשו כמה מאמצים כדי לעצור את ירידת הפרוטה הקרולינגית שהיה המטבע שלהם במשך ארבע מאות שנה. בלומברדיה, פרדריק ברברוסה הטביע מטבעות "דינר מלכותי" במשקל כפול ממשקל הפרוטות של מילאנו. היציבות העקבית של הסטרלינג האנגלי, או 'פרוטת הצלב הקצר', שהציג הנרי השני ב-1180 הפכה אותו למטבע מסחר פופולרי בצפון אירופה. אבל נותר לדוג'ה אנריקו דאנדולו מוונציה לעשות את פריצת הדרך המכרעת עם מטבע ערך גבוה יותר של כסף משובח שנקרא גרוסו. למטבעות הללו היו שני יתרונות על פני הפרוטות הישנות. ראשית, עלויות ההטבעה והטיפול הופחתו על ידי החלפת מטבע אחד גדול בעשרות מטבעות קטנים יותר. שנית, טוהר הכסף שלהם הפך אותם למקובלים מחוץ לוונציה.
בוונציה
התיאור הקדום ביותר ששרד על הכנסתו של אנריקו דאנדולו לגרוסו הוונציאני מקשר אותו עם התקצוב של מסע הצלב הרביעי ב-1202, באופן מסורתי היה צורך לשלם עבור הספינות שהובילו את הצלבנים, וזה גרם להכנסתו של הגרוסו. אף על פי שמטבעות ה"גרוסו" אולי החלו כמה שנים קודם לכן, זרם-הכסף ששימש לתשלום עבור ספינות הצלבנים, הוביל להטבעה ראשונה בקנה מידה גדול. במטבע היו 2.2 גרם של 98.5% כסף משובח, המטלורגיה הטהורה ביותר של ימי הביניים שיכולה ליצור. המטבע נקרא בתחילה "דוקאטוס ארגנטי" מאז ונציה הייתה דוכסות, אך ידוע יותר כגרוסו או 'מטאפנו', מונח מוסלמי המתייחס לדמות היושבת בצד האחורי שלה. העיצובים לגרסו הגיעו מהחותם של הדוג'ה ומטראכיית האספרון הביזנטית. בחזית מוצגות הדמויות העומדות של הדוג'ה ושל מרקוס הקדוש האוונגליסט, הפטרון של ונציה. בצד ימין, מרקוס הקדוש מחזיק בבשורה, שהיא התכונה הרגילה שלו, ומציג גונפאלון לדוג'ה. הדוג'ה מחזיק ב"הבטחה הדוכסית". אנריקו דאנדולו היה הדוג'ה הראשון שנשבע את שבועת ההכתרה הזו. הדוג'ה משמאל, עם הכותרת שלו, מכונה 'בשדה'. בימין, הדמות הייתה מכונה מרקו הקדוש של ונציה. הצד ההפוך מראה את ישו, יושב על כס המלכות.
הטבעת גבול משני צידי המטבע בתבנית של חוט חרוזים, מנע את גילוח הכסף מקצה המטבע. כאמצעי אבטחה נוסף, הוסיף יאקופו טייפלו דוכס ונציה, סימנים בולטים. אבל, למעט עדכון שם הדוג'ה, לא היו שינויים משמעותיים בגרוסו במשך מאה וחמישים שנה. ואכן, בסביבות 1237 שבועת ההכתרה של הדוג'ה כללה הבטחה שלא ישנה את המטבע ללא אישור מהמועצה.
השפעת הגרוסו הוונציאני
יותר מזה, הגרוסו הוונציאני הוא נקודת החלוקה הבולטת ביותר בין מערכת המטבעות של מערב אירופה המבוססת על הפרוטה, לבין עידן מטבעות הכסף והזהב הגדולים יותר, הנקראים ביחד גרוסו ופלורינים. בדומה לגרוסו הוונציאני, למטבעות הנקובים הגדולים יותר הללו לא היו שמות או כתובות המרמזים על ערך קבוע במונחים של מערכת לירות, שילינג ו פני (או לירה, סולדי ודנרי באיטלקית) שבה נערכו חשבונות. זה אפשר לממשלה לעצב את ערכי המטבעות שלה במונחים של ערך כספי, ככלי למדיניות פיסקלית.
לילן מצרי
לֵילָן מצרי (שם מדעי: Nycteris thebaica) הוא מין של עטלף. הלילן הוא עטלף חרקים הנפוץ באפריקה ובמזרח התיכון, לרבות ארץ ישראל.
תיאור
הלילן שוקל בין 6.5 ל-16 גרם, אורכו נע בין 8.3 ל-16.8 ס"מ ומוטת כנפיו בין 27 ל-30.7 ס"מ.
פרוותו ארוכה ודמוית משי, וצבעיה נעים מאפור, עבור באדמדם וכלה בחום, פרוות הבטן היא בצבע אפור בהיר. ללילן אוזניים גדולות, ארוכות יותר מראשו. יש לו זנב ארוך יחסית מחובר לקרום הנקרא uropatagium, היוצרים ביחד צורת "T" אופיינית למשפחת הלילניים (Nycteridae). הלילן הוא דיפיודונט (Diphyodont), הגורים נולדים ללא שיניים ובהיותם קטנים מאוד הם מגדלים שיני חלב שבהמשך מתחלפות בשיניים קבועות.
תפוצה
הלילן מצוי ברחבי אפריקה, ישראל וחצי האי ערב. לילנים נצפו באי קורפו הנמצא מחוץ לאזור גידולם הרגיל.
הלילן נפוץ במגוון בתי גידול, החל מבתי גידול יבשים כמדבריות וסוואנות ועד ליערות. לילנים משתמשים במגוון רב של מחסות כאתרי לינה: החל ממבנים טבעיים כגון מערות ועצים ועבור במבנים מלאכותיים כגון מכרות, בונקרים ובארות נטושות. השיקול העיקרי בבחירת אתר לינה הוא טמפרטורה נמוכה.
בארץ ישראל נצפה הלילן בבית שאן, יריחו, מרחביה, עין גדי, נאות הכיכר ועין יהב.
רבייה
לא הרבה ידוע על הרבייה של הלילן. נקבות הלילנים בדרך כלל ממליטות פעם אחת בשנה גור אחד. ההריון נמשך בין חודשיים לשישה חודשים, תלוי באקלים. ההמלטה מתרחשת בתחילת הקיץ, כך שגורים קטנים נצפו בחצי הכדור הצפוני ביוני-יולי, ובדרום אפריקה בנובמבר. תקופת הינקות נמשכת כחודשיים במין Nycteris macrotis וכך כנראה גם במין זה.
אולגה ליובימובה
אולגה בוריסובנה ליובימובה (ברוסית: Ольга Борисовна Любимова; נולדה ב-31 בדצמבר 1980) היא שרת התרבות של הפדרציה הרוסית, שמונתה ב-21 בינואר 2020 עם כינון ממשלת מישוסטין. לפני מינויה לשרה, כיהנה ליובימובה כסגנית שר התרבות מאז 2015 וכראש מחלקת הקולנוע של משרד התרבות מאז 2018.
ביוגרפיה
היא בתו של בוריס ליובימוב (כיום נשיא בית הספר למשחק על שם מיכאיל שצ'פקין) ונכדתו של השחקן הנודע וסילי קצ'לוב. לאחר הרשמה לא נעימה לתיכון אורתודוקסי אותו תשווה בהמשך למחנה אימונים באל-קאעידה, ליובימובה סיימה את לימודיה באוניברסיטת מוסקבה עם תואר בעיתונאות ולמדה תיאטרון במכון הרוסי לאמנויות התיאטרון.
מינויה לשרת התרבות היה שנוי במחלוקת בשל פוסטים שלה מ-LiveJournal שנערכו, בהם אמרה בעבר שהיא "לא יכולה לסבול ללכת לתערוכות, מוזיאונים, אופרה" והסבירה כי "הייתי במוזיאון הבריטי, הגלריה הלאומית וכמה תריסר מוזיאונים אירופיים ורוסיים יותר ומצאתי שבזבזתי את זמני שם". עם זאת, היא קיבלה תמיכה ממבקר הקולנוע אנטון דולין, שאמר "היא אוהבת תרבות, או לפחות, קולנוע".
ב-6 במאי 2020, דוברת משרד התרבות הודיעה כי ליובימובה נמצאה חיובית ל-COVID-19, אך המחלה היא קלה והיא לא נזקקה לאשפוז. ב-14 במאי התאוששה וחזרה לתפקידה במשרד התרבות.
האטסונה מיקו
הָאטְסוּנֶה מִיקוּ (ביפנית: 初音ミク; באנגלית: Hatsune Miku, לעיתים מכונה מיקו האטסונה) היא תוכנה דמוית אדם שמדובבת על ידי יישום סינתיסייזר שפותח על ידי החברה Crypton Future Media היפנית. האטסונה מיקו מוצגת כנערה בת 16 בעלת שתי קוקיות ארוכות בצבע טורקיז. היא משתמשת בטכנולוגיות סינתיסייזר שנמצאות בתוכנות Vocaloid 2 ו-Vocaloid 3 של תאגיד ימאהה. היא גם משתמשת בתוכנת הסטודיו "Piapro" של חברת Crypton Future Media, תוסף מנוע דיבור VSTi. היא הייתה האישיות הקולית השנייה שנוצרה במנוע Vocaloid 2 והאישיות הקולית היפנית הראשונה שהשתמשה בגרסה היפנית של מנוע Vocaloid 2. קולה מבוסס על דגימת קול של המדבבת סאקי פוג'יטה. האטסונה מיקו מופיעה בהופעותיה כהולגרמה מונפשת.
שמה של הדמות מגיע משילוב של שלוש המילים ביפנית: ראשון (初 - הָאטְסוּ), צליל (音 - נֶה) ועתיד (ミク - מִיקוּ) שמקבלות משמעות חדשה "הצליל הראשון מהעתיד", שמתייחסת למיקומה כדמות הקולית-סדרתית הראשונה של Crypton.
החיים על פי קיילי
החיים על פי קיילי (באנגלית: Life of Kylie) היא סדרת דוקו-ריאליטי אמריקאית המשודרת ב, בכיכובה של קיילי ג'נר. פרק הבכורה העולמית שודר ב-6 באוגוסט 2017. הסדרה כללה שמונה פרקים, כשמשך כל פרק הוא חצי שעה.
הסדרה
הסדרה עוקבת אחר חייה של יזמית אופנה וכוכבת רשת והריאליטי ״משפחת קרדשיאן״, קיילי ג'נר כאשת עסקים, תוך שמירה על חיים נורמליים וחברות קרובה עם ג׳ורדין וודס. בהצהרה על קבלת הסדרה שלה, מספרת ג'נר, "השנים האחרונות היו מסע מדהים כל כך מלא תמיכה מהמעריצים שלי", והוסיפה כי "תוכנית זו תאפשר לי לתת למעריצים שלי להציץ על דברים שאני עובדת עליהם וגם לחשוף זמן איכות עם חבריי".
New (אלבום של פול מקרטני)
New (בעברית: חדש) הוא אלבום האולפן ה-16 של פול מקרטני, שיצא ב-14 באוקטובר 2013. האלבום כולל 12 רצועות מקוריות בגרסה הסטנדרטית ועוד 2 בגרסת הדה-לוקס (גרסה מורחבת), דבר שהופך אותו לאלבום הסטודיו המלא הראשון של מקרטני מאז האלבום Memory Almost Full שיצא ב-2007.
היסטוריה
ההודעה על יציאת האלבום פורסמה ב-28 באוגוסט 2013 באתרו הרשמי של מקרטני ובכלי מדיה נוספים, ובאותו היום גם יצא הסינגל הראשון מהאלבום הנושא את אותו השם - New.
בתאריך 23 בספטמבר 2013 נחשפה באתרו הרשמי של מקרטני עטיפת האלבום בגרסתו הסטנדרטית, וכמו כן גם רשימת השירים המלאה בגרסה המורחבת (גרסת הדה-לוקס) של האלבום
רשימת השמעה
רשימת ההשמעה פורסמה באתרו הרשמי של מקרטני ב-13 בספטמבר 2013 ולצידה פרטים נוספים על האלבום.
פרק (מוזיקה)
פרק (או: תנועה) הוא חלק עצמאי של יצירה מוזיקלית או צורה מוזיקלית. בעוד שפרקים בודדים מיצירה לעיתים מבוצעים בנפרד, ביצועים של היצירה המלאה מחייבים את הופעתם של כל הפרקים ברציפות.
פרק הוא חלק, "יחידה מבנית גדולה שנתפסה כתוצאה של צירוף מקרים של מספרים גדולים יחסית של תופעות מבניות." המונח, בשימוש באנגלית, מתכוון בעיקר לפרק מתוך סימפוניה. במבנה זה, כל פרק הוא בעל צביון מיוחד ושונה מהשאר אך בכל זאת נשמרת זיקה משפחתית בין כל הפרקים, וכך כשמנוגנת הסימפוניה בשלמותה, צירוף הפרקים השונים הופך סינרגטי ומרכיב את הסימפוניה השלמה. דוגמה לעצמאותם של פרקים בתוך סימפוניה, נראית ביצירתו של המלחין הקטור ברליוז הנקראת "הסימפוניה הפנטסטית", בה לכל אחד מארבעת הפרקים ניתן שם מיוחד השונה מקודמו.
במבנה הסימפוניה ניתן להבחין כי לכל פרק צורה שונה.
צורות קלאסיות
בקונצ'רטי וסימפוניות, יצירות קאמריות רבות משתמשות במבנים אלו. יצירות קאמריות אלה בדרך כלל נקראות בשם ההרכב המיועד לבצע אותם: רביעיית מיתרים, שלישיית פסנתר, חמישיית כלי עץ, וכו'. בנוגע לסימפוניות, ישנן חריגות רבות מהסכימות הסטנדרטיות: לדוגמה, רביעיית המיתרים של בטהובן אופוס 131, היא בעצם שבעה פרקים המתנגנים ללא הפסקה ביניהם.
רוברט ריפלי
רוברט לירוי ריפלי (באנגלית: Robert LeRoy Ripley; 25 בדצמבר 1890 – 27 במאי 1949), היה מאייר אמריקאי, יזם ואנתרופולוג חובבן ומוכר בתור היוצר של "ריפלי תאמינו או לא!", במדור העיתון, בתוכנית הרדיו ובתוכנית הטלוויזיה, בהן נהג להציג תופעות ועובדות משונות מרחבי העולם. הנושאים שריפלי הציג באיוריו ובטקסטים הנלווים היו מגוונים ביותר, ביניהם ניתן למצוא מידע מעולם הספורט, עובדות על אתרים אקזוטיים ותגליות על אנשים שונים ברחבי העולם. בנוסף המדור של ריפלי כלל מידע ותמונות שנשלחו על ידי הקוראים, אשר תועדו על ידי ריפלי באיוריו ואף תרמו לפופולריות שלו.
ביוגרפיה
נולד כלירוי רוברט ריפלי בסנטה רוזה שבקליפורניה, הבכור מבין שלושה אחים למשפחה דלת אמצעים. אביו היה נגר ואמו פעמים רבות נאלצה לתפור לו בגדים משאריות הבדים שהיו באמצעותה. ריפלי תואר כנער ביישן, כבד פה, בעל מראה מוזר עם שניים קדמיות בולטות מאוד, שביחד עם בגדיו העניים, היה ללעג בבית ספרו. ריפלי נהג לשרבט בכל רגע פנוי עם האמצעים הפשוטים ביותר שהצליח למצוא, וכשגדל חלם להפוך את תחביבו לקריירה מקצועית. בגיל 17 שלח איור למגזין, ולשמחתו הרבה לייף מגזין פרסמו את האיור שלו, ושילמו לו שמונה דולרים. לאחר הצלחתו הראשונה ובעידוד משפחתו ב-1909 עבר לסן פרנסיסקו שם עבד כמאייר בעיתון ספורט, אך ריפלי חש בודד ולאחר שפוטר פעמיים מעבודתו, הוא החליט לנסות את מזלו בניו יורק. המעבר השתלם כשבמהרה ריפלי מצא עבודה כמאייר ספורט ב"גלוב אנד קומרשל אדוורטייזר". זו הייתה ההתחלה של שינוי מהותי בחייו החל משמו, אותו הוא שינה מלירוי רוברט, לרוברט לירוי. הוא הרוויח 25 דולר לשבוע והחל מופיע ומצטלם בחליפות יוקרה, לעומת מה שנהג ללבוש, בלית ברירה, בילדותו. הוא שכר דירת סטודיו במועדון הספורט של ניו יורק, שם התאמן ובין השנים 1922- 1928 הוא שיחק כדור יד באופן מקצועי ונעשה לאלוף העיר ניו יורק והנבחרת הארצית.
ב-1928, בעזרת השותפות והמימון של ויליאם רנדולף הרסט, יצא ריפלי למסע מסביב לעולם, שלימים יתפרסם ברב המכר, ריפלי- גדולים וטובים יותר "תאמינו או לא". בזמנים בהם טיסות היו למותרות בלתי נגישות, ובפרט בתקופת השפל הכלכלי, האוכלוסייה לא יכלה לחלום על ביקורים ביעדים אקזוטיים אלא דרך עיניו של ריפלי, שביקר ב-201 מדינות. הוא טייל במדינות רבות באסיה ובאפריקה ותיעד על ידי איורים את מסעותיו והתגליות שבהם. הוא צבר יותר מ-950,000 ק"מ, מרחק שמספיק כדי להקיף את העולם 24 פעמים.
בניגוד למצופה, מסעותיו של ריפלי היו מודרכים, באמצעות יד בלתי נראית, של פקיד בנק בשם נורברט פרלרות', ששקד שעות על גבי שעות בספרייה הציבורית של העיר ניו יורק. ריפלי הכיר את נורברט, מהגר יהודי מאירופה בשנות ה-20, כפקיד בבנק שלו, ובעקבות כישוריו כדובר 14 שפות, תחילה ריפלי העסיק את פרלרות', כמתרגם מסמכים למען עבודתו במדור של "תאמינו או לא". עם הזמן נורברט נסע כל יום מברוקלין לספרייה הציבורית בניו יורק וחיפש אחר עובדות מעניינות עבור ריפלי, שזכה בתהילה, והשתדל לשמור על שותפות זו בסוד.
ב-1930 הפיק הסטודיו של "האחים וורנר" סדרה של סרטים קצרים עם הטייל העולמי והעובדות המשונות שלו. לאחר ההצלחה בקולנוע ובעיתון, ריפלי ממשיך עם המותג שלו "תאמינו או לא" ומתאים אותו לתוכנית רדיו. הייחודיות של התוכנית של ריפלי ברדיו, נעוצה בעובדה שלראשונה הם שידרו מהאתרים עצמם ולא מתחנת השידור בתוכנית. מקוריות זו יצרה מצב בו המאזינים התעניינו בנוסף לעובדות ולתוכן שהוצג בתוכנית, למקום המסתורי ממנו ישודר. ייחודיות זו, בנוסף למפעליו הרבים זיכו את ריפלי בכוכב תהילה בשדרות הכוכבים של הוליווד. מקרה מיוחד לתוכנית זו, היה שידור מתחת למים בזמן שריפלי שחה בין כרישים. הפופולריות של ריפלי גדלה כל כך, עד שבשנת 1936 בסקר שנערך בקרב אלפי ילדים, התשובה לשאלה מי הם היו רוצים להיות כאשר יגדלו, הייתה במקום הראשון, רוברט ריפלי, כמה מקומות מעל הנשיא דאז.
במהלך חייו ריפלי נישא פעם אחת לשחקנית Beatrice Roberts ב-1919, והתגרש ב-1926, כשלזוג לא היו ילדים. לאחר שצבר ממון רב, ריפלי קנה בית עצום עם 27 חדרים צפונית לניו יורק סיטי, אותה הוא כינה "אי תאמינו או לא" ודירת פאר מעל הסנטרל פארק. כחלק מאהבתו הגדולה לתרבות הסינית, הדירות היו מרוהטות בריהוט סיני, ריפלי אף קנה סירה סינית ונהג לערוך מסיבות עם אוכל סיני.
ב־1933 ריפלי פתח את הדלתות למוזיאון בלתי רגיל ביריד הבינלאומי של שיקגו. בחלק הקדמי היה זה מוזיאון מסורתי באופיו, אם כי לא בהכרח בתכניו, אך בחלק האחורי הדמויות מאיוריו קרמו עור וגידים, והציגו את יכולתן המגירה כמו את המראה הייחודי שלהן. כאשר ריפלי רצה להופיע בדומה למתכונת שהייתה בשיקגו בעיר סן דייגו, הוא נתקל בהתנגדות מצד בית המשפט שאסר על הצגת אנשים בעלי מום כחלק פונקציונלי מעסק. ריפלי לא התייאש וב־1939 הוא פתח מוזיאון קבוע בברודוויי שבמנהטן, בו הופיעו אנשים שכמובן עשו דברים בלתי צפויים שזיעזעו את הקהל, כמו באיוריו, אך פה ניתן היה למצוא צוות אחיות לטובת המתעלפים המזועזעים שבקהל.
בזמן שמלחמת העולם השנייה התנהלה, ריפלי לא היה יכול לטייל בעולם והוא התרכז בסיפורי המלחמה של החיילים, אך עם סיומה, הוא יצא שוב לטיול למזרח, בו פגש עולם זרוע הרס ואובדן. סין, המדינה האהובה עליו, נחוותה כמדינה שסועה, שונה משהכיר במסעותיו הקודמים, וביפן ריפלי אף שידר בכאב מ"גראונד זירו" בהירושימה, מדווח על היקף הפגיעה העצום. בשובו הביתה מן המסע ריפלי חוזר לתוכנית טלוויזיה שהושקה ב-1949 ברשת NBC במתכונת מעט שונה כאשר במהלך התוכנית ה-13, בשידור חי הוא לוקה בהתקף לב, שעליו התגבר. בהמשך לאותו שבוע הוא מחליט להגיע לבדיקה בבית החולים, שם הוא לוקה בהתקף נוסף שאותו לא שרד. ב-27 במאי נפטר רוברט ריפלי כשהוא בן 58 שנים. ריפלי עשה את מסעו האחרון בארון קבורה ברכבת עד לעיר הולדתו, שם נקבר לצד הוריו בבית הקברות "אוד- פלוז" (Oddfellows Lawn Cemetery).
הארמייה ה-12 (ברית המועצות)
הארמייה ה-12 (ברוסית: армия я-12) הייתה ארמייה של הצבא האדום שהשתתפה בפלישת ברית המועצות לפולין ובמלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הארמייה הוקמה ב-24 בספטמבר 1939 על בסיס היחידות שהיו ממוקמות באזור קייב. היא השתתפה בפלישת ברית המועצות לפולין לאחר סיום הפלישה הארמייה עברה ארגון מחדש. יחידות הפרשים בוטלו והתווספו יחידות הטנקים. כמו כן הוגדל מספר יחידות רגלים ומספר התותחים בכל יחידה הוגדל.
ביוני-יולי 1940 הארמייה ה-12 השתתפה בסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית.
לאחר פלישת וורמאכט לברית המועצות הארמייה ה-12 נכללה בכוחות של החזית הדרום-מערבית. היא השתתפה בקרב אומן, ספגה אבדות קשות וכותרה. ב-7 באוגוסט מפקד הארמייה עם המטה שלו נפל בשבי. ב-10 באוגוסט הארמייה פורקה.
במהלך אוגוסט 1941 ארמייה ה-12 הוקמה מחדש. בספטמבר 1941 היא הוצבה בגדה השמאלית של הדנייפר במטרה להגן על העיר זפוריז'יה. לאחר קרבות היא נסוגה מזרחה ובקיץ 1942 לחמה באזור נהר הדון. ב-20 בספטמבר 1942 הוחלט לפרקה אותה. רוב היחידות הועברו לארמייה ה-18.
ב-20 באפריל 1943 הוחלט להקים את הארמייה ה-12 מחדש. לאחר התארגנות היא הוצבה באזור דונבס והשתתפה במתקפה סובייטית באזור ביחד עם הארמייה השישית. ביחד עם יחידות נוספות היא שחררה את העיר זפוריז'יה.
ב-10 בנובמבר 1943 הארמייה פורקה.
התחיה-צומת
התחיה-צומת הייתה רשימה שהתמודדה בבחירות לכנסת האחת עשרה.
הקמת התנועה
תנועת צומת והתחיה הופיעו בכנסת ה-11 ברשימה מאוחדת ימנית חילונית. הרשימה המאוחדת זכתה ל-5 מנדטים. התנועה למעשה הוקמה מרשימת התחיה שכבר הייתה בכנסת קודם לכן, ומתנועת "צומת" של רפאל איתן שהוקמה לאחר מלחמת לבנון הראשונה, בה שרת רפול כרמטכ"ל. חברי הכנסת היו יובל נאמן, רפאל איתן, גאולה כהן, אליעזר ולדמן וגרשון שפט.
הכנסת ה-11
הרשימה שמיקמה עצמה כאופוזיציה של ממשלת האיחוד הלאומי בראשותו של שמעון פרס לא היוותה גורם משמעותי כנגד הממשלה בעלת רוב עצום. למרות האיחוד בין התנועות ב-1986 לתנועה אחת בשם "תחיה", רפול עזב את התנועה ב-1987 עקב חילוקי דעות שהיו בקרב הקבוצה. חילוקי הדעות לא היו ממש על רקע אידאולוגי מאחר שבין גאולה כהן ורפול לא היו חילוקי דעות מהותיים. גאולה כהן שעוד קודם לכן פרשה ממפלגת הליכוד על רקע אידאולוגי מובהק עקב הסכם השלום עם מצרים. מאז היא הובילה קו נוקשה והתנגדה למהלכיו של בגין. הייתה זו גאולה שבעצם הבינה את החשיבות של רפול והעמידה אותו בראש הרשימה המאוחדת כדי למנף את הרשימה הימנית גם בקרב עובדי האדמה וחברי הקיבוצים והמושבים, שאולי הזדהו עם כיווני הרשימה פוליטית ותמכו בממשלה בקו שלה במלחמת לבנון הראשונה אבל לא היו יכולים נפשית להצביע עם הימין. צירופו של רפול אפשר לאותם אנשים לעשות את הצעד של עזיבת מפלגת העבודה, והצבעה לרשימה ימנית יותר.
עזיבת רפול
בנובמבר 1987 שנה לאחר ייסוד המפלגה המאוחדת שנקראה התחייה, עוזב רפול את התנועה ומקים מחדש את תנועה "צומת" שרצה לכנסת ה-12 באופן עצמאי. במכתבו בעיתון "על המשמר" ביום 11 בנובמבר 1987, כותב רפול לאחים חקק שהחליטו לעזוב את תנועת התחייה ולחזור לליכוד, את הדברים הבאים:
מחלוקת
רפול אינו היחידי שעזב את התנועה. בנה של גאולה כהן צחי הנגבי, החליט לעזוב את התנועה ולחזור לליכוד. הנגבי, שנלחם כנגד מנחם בגין בפינוי ימית והיה לאחד הסמלים של המלחמה כנגד נטישת היישובים בסיני, אמר כי "בכנסת ה-12 אני לא אהיה עם אמא".
אל מריאצ'י (סדרת טלוויזיה)
אל מריאצ'י (בספרדית: El Mariachi) היא סדרת טלוויזיה מקסיקנית, דרמת פשע בשפה הספרדית, שנוצרה על ידי דארו ונגאס ולינה אוריבה, המבוססת על הסרט האמריקני משנת 1993 באותו שם בבימויו של רוברט רודריגז. הסדרה מהווה הפקה בין טלסט קולומביה לאולפני סוני וצילומיה נערכו במקסיקו בשנת 2013. בסדרה מככבים איוואן אראנה ומרתה היגארדה בתפקידים הראשיים.
עלילה
הסדרה נסובה סביב מרטין, צעיר שנכלא בטעות. שם, מרטין יוזם חברות כנה עם שני אסירים כדי להתמודד עם הסכנות שבכלא, להציל את חייו ולהחזיר לעצמו את חירותו. בעיצומו של הכאוס הזה, מרטין מכיר את אהבת חייו, סלסטה, שמאמינה שהוא אשם בכך שביצע רצח. מרטין ילחם כדי לפתור את אלה שגרמו לו ללכת לכלא ולהשיב את כבודו ואת האישה שהוא אוהב.
יארנו טרולי
יארנו טרולי (באיטלקית: Jarno Trulli; נולד ב-13 ביולי 1974) הוא נהג מרוצים איטלקי שהתחרה באופן קבוע בפורמולה 1 משנת 1997 ועד 2011. הוא התחרה עבור קבוצות מינארדי, פרוסט, ג'ורדן, רנו, טויוטה, ולוטוס. התוצאה הטובה ביותר שלו באליפות הנהגים הייתה המקום השישי, אותה השיג בשנת 2004. זו גם הייתה השנה שבה השיג את ניצחונו היחידי בפורמולה 1, בגרנד פרי של מונקו.
לאורך כל הקריירה שלו בפורמולה 1, היה ידוע טרולי בהישגיו במוקדמות, בהן קבע כמעט באופן קבוע זמנים מהירים יותר מאשר יריבים עם מכוניות טובות משלו. טרולי היה ידוע גם בסגנון נהיגה הגנתי שאפשר לו בהצלחה להחזיק מאחוריו נהגים מהירים יותר, לפעמים למשך מרוץ שלם. שילוב היכולת להשיג עמדות טובות בזינוק במכוניות איטיות יחסית עם יכולותיו ההגנתיות, יצרו לעיתים שיירת כלי רכב מאחוריו במהלך המירוץ, שיירה שזכתה לשם "רכבת טרולי" על ידי פרשנים, אוהדים ועיתונאים.
טרולי היה אמור להתחרות בעונת 2012 אך פרש לפני תחילתה. בעונת 15–2014 התחרה באליפות הראשונה של פורמולה אי לרכבים חשמליים עם קבוצת טרולי GP, אותה ייסד בעצמו.
תחילת הקריירה
טרולי נולד להורים חובבי ספורט מוטורי שקראו לבנם על שם יארנו סארינן, האלוף הפיני של ליגת מרוצי אופנועי גרנד פרי שנהרג במונזה ב-1973. טרולי החל להתחרות בקארטינג בגיל צעיר. לאחר שזכה באליפות העולם בקארטינג בשנת 1991, באליפות איטליה ובעוד אליפויות קארטינג בקטגוריות שונות עד 1995, זכה טרולי ב-1996 באליפות גרמניה בפורמולה 3, מה שסלל לו את הדרך לפורמולה 1.
מינארדי ופרוסט (1997–1999)
בשנת 1997 עשה את הופעת הבכורה שלו בפורמולה 1 עם מינארדי. לאחר שבעה מרוצים הוא החליף את אוליבייה פאניס הפצוע בקבוצת פרוסט שם הצליח להרשים באופן מיידי כשהוא מסיים רביעי בגרמניה. הוא אף באוסטריה והיהקרוב לסיים במקום השני אך המנוע שלו שבק לפני הסיום. הוא נשאר בקבוצת פרוסט במשך שתי העונות הבאות ובסופו של דבר השיג לראשונה מקום על דוכן המנצחים עם מקום שני בגרנד פרי האירופי של 1999. עם זאת, תוצאה זו הושגה במירוץ בו הרבה מהנהגים המובילים לא סיימו. הביצועים הפושרים של קבוצת פרוסט הביאו את טרולי להחלטה לעבור לקבוצת ג'ורדן, שם קיווה להשיג תוצאות טובות יותר.
ג'ורדן (2000–2001)
בשנת 2000 עבר טרולי לקבוצה האירית ג'ורדן, בזמן שטרולי הגיע אל הקבוצה, נראה היה שהיא כבר לא הייתה בשיא כוחה כפי שהייתה בסוף שנות ה-90. בשנתיים שלו עם הקבוצה, לא הצליח טרולי להשיג מקום על דוכן המנצחים, הוא כן הצליח אמנם להותיר רושם עם סדרת הישגים במקצי המוקדמות ולקראת סוף עונת 2001, חתם טרולי חוזה ארוך טווח עם הקבוצה האנגלו-צרפתית של בנטון-רנו.
רנו (2002–2004)
טרולי הצטרף לרנו לצדו של ג'נסון באטן. לעיתים קרובות, טרולי היה מהיר מבאטן במוקדמות, אך לא כך במרוצים עצמם. עם זאת, טרולי הוא זה שנשאר ברנו לעונת 2003 כשמצטרף אליו נהג המבחן פרננדו אלונסו. ב-2003, לרנו הייתה מכונית חזקה ואלונסו ניצח בהונגריה. טרולי נאבק להשיג תוצאות דומות, אבל הצליח לעלות על הדוכן רק בגרמניה, בפעם הראשונה מאז עזב את פרוסט.
בעונת 2004 השתפר טרולי במידה ניכרת. במחצית הראשונה של העונה הוא היה הטוב מבין שני הנהגים של רנו, כשהוא צובר נקודות על בסיס קבוע ומצליח לסיים על הדוכן ובמונקו השיג בסופו של דבר את ניצחונו הראשון. לאחר הופעה זו, טרולי רצה להישאר להישאר ברנו גם לעונת 2005 אבל היחסים שלו עם הבוס של הקבוצה התערערו. טעות בפניה האחרונה בגרנד פרי הצרפתי אפשרו לנהג פרארי, רובנס באריקלו, לעלות על הדוכן במקומו ומאותו רגע, נראה היה שימיו בקבוצה ספורים. לאחר אירוע זה ועד סוף העונה, לא הצליח לטרולי לצבור נקודות כלל. מאוחר יותר הוא האשים את הקבוצה שהיא העניקה עדיפות לאלונסו. הוא פוטר שלושה מרוצים לפני סוף העונה והוחלף על ידי אלוף העולם של 1997 ז'אק וילנב, וזאת אף על פי שבשלב זה הוביל על חברו לקבוצה בדירוג הנהגים. טרולי, שכבר היה מיועד לעבור לטויוטה לעונת 2005 הצטרף לקבוצה כבר בשני המרוצים האחרונים של עונת 2004, במקום ריקרדו זונטה.
2007
טרולי זכה בנקודות הראשונות של 2007 כבר באירוע השני במלזיה, לאחר שסיים במקום השביעי אליו התקדם מהמקום השמיני במוקדמות. שתי נקודות נוספות הגיעו לאחר מכן בבחריין. מהגרנד פרי הספרדי הוא פרש בשלב מוקדם בגלל בעיה מכנית. במונקו סיים במקום ה-15 בלבד, מקום אחד לפני שותפו שומאכר. לאחר מספר סיבובים ללא נקודות, סיים טרולי במקום השישי באינדיאנפוליס. לאחר שקבע זמן טוב במוקדמות. הוא פרש מהגרנד פרי הצרפתי עקב תאונה עליה קיבל על עצמו את האחריות. המחצית השנייה של העונה הייתה מאכזבת עם נקודה יחידה בברזיל. את העונה סיים במקום ה-13 לאחר שצבר רק 8 נקודות.
2009
טרולי הגיע לעונת 2009 עם הרבה ביטחון. במירוץ הראשון של העונה, צמד הטויוטות זינקו מנתיב השירות לאחר שזמני המוקדמות שלהן נפסלו עקב כנף אחורית לא תיקנית. למרות זאת, טרולי סיים במקום השלישי המרשים. הוא נענש לאחר מכן ב-25 שניות לאחר שעקף את לואיס המילטון בזמן שהייתה במסלול מכונית הבטיחות, מה שהוריד את טרולי למקום ה-12. כמה ימים לאחר מכן, בוטלה החלטה זו לאחר שהתברר שהמילטון הטעה את השופטים בהתעקשותו שטרולי עקף אותו, כשלמעשה הוא קיבל הוראה מהקבוצה לתת לטרולי לעבור. המילטון נפסל מהמירוץ בגין הטעייה זו. וטרולי קיבל בחזרה את המקום השלישי. בבחריין קבע טרולי את הזמן המהיר ביותר במוקדמות וזינק מהמקום הראשון אבל בגלל בחירת צמיגים בעייתית, סיים שלישי. במהלך המירוץ הוא גם קבע את ההקפה המהירה ביותר, בפעם היחידה בקריירה שלו.
בגרנד פרי הספרדי פרש טרולי עקב תאונה עם אדריאן סוטיל מפורס אינדיה, לאחר כמה מרוצים, בחלקם סיים עם נקודות ובחלקם הפגין ביצועים חלשים, הגיע טרולי לסינגפור, שם סיים במקום ה-12 בעוד חברו לקבוצה גלוק הגיע במקום השני. טרולי נלחם בחזרה בגרנד פרי היפני, מה שהתברר כמירוץ הביתי האחרון של טויוטה, ובו הוא סיים במקום השני. בברזיל הגיע במוקדמות למקום הרביעי אך פרש עקב תאונה, שוב עם סוטיל. הפגנת זעם של טרולי כלפי סוטיל זיכתה אותו בקנס של 10,000 דולר טרולי סיים במקום השביעי באירוע סיום העונה באבו דאבי כשהוא משיג נקודות אחרונות לטויוטה שפרשו בתום העונה.
2010
בדצמבר 2009, אושר שטרולי ישמש כאחד הנהגים של קבוצת לוטוס החדשה, יחד עם נהג מקלארן לשעבר, הייקי קובליינן. ההתחלה לא הייתה מבטיחה. טרולי הצליח לסיים רק מרוץ אחד מתוך ארבעת מרוצי הפתיחה של העונה עקב בעיות אמינות. טרולי חשף בריאיון למגזין אוטוספורט שלפני פתיחת העונה הוא היה גם במגעים עם קבוצת סאובר לגבי הצטרפות אליה.
2011
טרולי המשיך בלוטוס גם בעונת 2011. הוא פתח עם מקום 13 באוסטרליה, ופרש עם בעיה במצמד במלזיה. הוא סיים את כל ששת המרוצים הבאים אך במקומות נמוכים. בבריטניה הוא פרש עקב תקלה במנוע. בגרנד פרי הגרמני הוא הוחלף על ידי קארון צ'נדוק ההודי וכשחזר לגרנד פרי של הונגריה, פרש בגלל דליפת מים, כשחברו לקבוצה קובליינן פרש כמה הקפות מאוחר יותר עם בעיה זהה. הוא סיים במקום ה-14 בבלגיה ובאיטליה, שם הוכרז גם כי טרולי יישאר עם הקבוצה לעונת 2012. לאחר פרישה בסינגפור עם כשל בתיבת הילוכים, הוא סיים במקום ה-19 ביפן, 17 בקוריאה ושוב 19 בהודו.
קייטרהאם (2012)
לעונת 2012, קבוצת לוטוס שינתה את שמה לקייטרהאם. טרולי נהג בנסיעת מבחן אחת לפני העונה, אבל ב-17 בפברואר 2012 הוכרז שטרולי לא ימשיך עם הקבוצה. טרולי התבטא לאחר מכן ואמר שהוא גאה שעזר לקייטרהאם להפוך לקבוצת פורמולה 1. טרולי לא עבר לקבוצה אחרת, מה שהשאיר את האליפות ללא נהג איטלקי, בפעם הראשונה מאז 1969.
פורמולה אי
בעונת 15–2014 השתתף טרולי באליפות החדשה פורמולה אי עבור קבוצתו שלו, טרולי GP. לעונת 16–2015 הקבוצה לא הצליחה להציג רכב שעומד בתקנות ובעקבות זאת טרולי וקבוצתו פרשו מן האליפות.
חיים אישיים
טרולי נשוי לברברה ולהם שני בנים, אנזו (נולד ב-2005), שנקרא על שמו של אביו של טרולי, ומרקו (נולד ב-2006). טרולי הוא הבעלים של כרם במחוז אברוצו שבאיטליה בו הוא מייצר יין משלו. יש לו גם סדרת מכוניות קארטינג בשם "טרולי קארט". טרולי בעצמו היה אלוף העולם בקארטינג ובנו אנזו מתחרה כיום באליפות הפורמולה 4 באיחוד האמירויות הערביות.
בית המשפט החוקתי של פולין
בית המשפט לחוקה של פולין (בפולנית: Trybunał Konstytucyjny) הוא בית המשפט החוקתי של הרפובליקה של פולין, גוף שיפוטי שהוקם כדי לפתור מחלוקות על חוקתיות הפעילות של מוסדות המדינה; משימתו העיקרית היא לפקח על התאמת החוק לחוקת פולין.
בית המשפט הוקם בעקבות דרישה של תנועת הסולידריות בקונגרס הלאומי שקיימה ב-1981, מספר שבועות לפני כניסת החוק הצבאי לתוקף והוצאתה מחוץ לחוק. בית הדין הוקם ב-26 במרץ 1982 ושופטיו הראשונים נכנסו לתפקידם ב-1 בינואר 1986.
סמכויות בית המשפט הוגדלו ב-1989 עם המעבר מהמשטר הקומוניסטי למשטר דמוקרטי וב-1997 עם כינון חוקה חדשה. החוקה קובעת ש-15 השופטים בבית הדין ייבחרו על ידי הסיים, הבית התחתון, למשך 9 שנים. המינויים הפכו למשבר מינויים מאז 2015.
במקביל לבית משפט זה מתקיים בית המשפט העליון של פולין.
סמכויות
בית המשפט החוקתי דן בעמידתם של חקיקה והסכמים בינלאומיים בתנאי החוקה, במחלוקות על סמכויותיהם של גופים חוקתיים מרכזיים, ועל עמידה בחוקה של מטרות ופעילויות מפלגות פוליטיות.
החוקה קובעת כי רשאי להגיש בקשה לבית-המשפט לחוקה, בין היתר, באשר לחוקתיותו של חוק: נשיא המדינה, יושב ראש הסיים, יו"ר הסנאט, ראש הממשלה, 50 חברי הסיים או 30 סנטורים, ובעלי תפקידים מסוימים במערכת השפיטה (ככל שהנושא מצוי במסגרת תפקידם); המועצה השיפוטית הלאומית (בנושאים הנוגעים לעצמאות השופטים או בתי-המשפט); גופים מסוימים בשלטון המקומי (ככל שהנושא מצוי במסגרת תפקידם); ארגוני סחר או מעבידים; וגופי דת.
הרכב
בית המשפט החוקתי מורכב מ-15 שופטים הנבחרים על ידי הסיים (הבית התחתון של הפרלמנט הפולני) לכהונה אחת של תשע שנים.
1982–1989: הרפובליקה העממית של פולין
בית המשפט החוקתי הוקם על ידי תיקון לחוקת הרפובליקה העממית של פולין ב-26 במרץ 1982. בשל חוסר הפירוט בסעיף שהוסף, הוחלט כי יש לחוקק חוק שיסדיר את הליכי בית הדין לחוקה. התהליך הסתבך, והחוק לא אושרר על ידי הסיים עד 29 באפריל 1985, דבר שאיפשר את ההתחלה הרשמית של ההליכים השיפוטיים של בית הדין ב-1 בינואר 1986. בשלב זה היכולת השיפוטית של בית המשפט הייתה מוגבלת, מכיוון שניתן היה לבטל פסיקות במשפט חוקתי ברוב של שני שלישים קולות בסיים.