cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וארנה (מחוז)
היסטוריה
באזור החלה התיישבות מאורגנת בסוף התקופה הכלקוליתית, וכבר אז היו בו מעגני שיט, ותושביו עסקו בכריית מתכות. בהמשך, במאה ה-6 לפנה"ס, עבר המקום לחזקת הממלכה התראקית, המקום היווה מרכז צבאי של היוונים. במאה ה-1 לספירה הפך המחוז לפרובינציה רומית ותחת הקיסר דיוקלטיאנוס, העיר דבניה, הפכה לבירת פרובינציית מואסיה. בהמשך נשלט האזור על ידי הביזנטים ובתווך על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה. החל מאמצע המאה ה-14, החלו פשיטות של טטרים על האזור ובשנת 1389, הוא נכבש על ידי כוחותיו של הסולטאן באיזיט הראשון, שליט האימפריה העות'מאנית. בשנת 1444 נערך ליד העיר וארנה, קרב ורנה, שבו ניצח הסולטאן מוראט השני קואליציה של צבאות, אך במחיר אבדות כבדות. בשנת 1878, לאחר שהצבא העות'מאני הובס במלחמה העות'מאנו-רוסית, הפך האזור לחלק מהנסיכות האוטונומית הבולגרית ואחר כך, לחלק ממדינת הלאום, בולגריה.
גאוגרפיה
המחוז גובל בים השחור, משתרע על חלק מדרום דוברוג'ה, ובו החלק המזרחי של רכס הרי הבלקן. מבחינה גאולוגית, קרקע המחוז עשירה בהליט, אבן גיר, סיליקה וחרסית, המשמשים בייצור מלט וזכוכית. הסיליקה מהווה גם מחצב אותו מייצאים. באזור אגם וארנה, ישנם מרבצים עשירים של בוץ מינרלי, המשמשים לתעשיית המרפא והקוסמטיקה ושפע של מעיינות חמים, המושכים אליהם תיירות מרפא. עוד מצויים במחוז מאגרי גז טבעי ומנגן. האקלים במחוז הוא ממוזג עם חורפים לחים וקרים וקייצים חמים ויבשים, להוציא את אזור חוף הים השחור, שם מקביל מזג האוויר לים תיכוני.
הרכב אוכלוסין
כ 70% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בעיר וארנה גופא ובסך הכל 81%, מתגוררים ביישובים עירוניים. 85.3% מהאוכלוסייה הם בולגרים, 8.1% טורקים, 3.4% צוענים, 0.6% ארמנים, 0.3% רוסים והשאר בני לאומים רבים, אשר הגיעו בעיקר כתוצאה מהגירת עבודה. מבחינת האמונה הדתית, 83% הם נוצרים אורתודוקסים, 9.75% מוסלמים והשאר פרוטסטנטים, יהודים, קתולים ובודהיסטים.
יוסף דוידסקו
יוסף דוידסקו (31 בדצמבר 1891 – 21 באוגוסט 1945), היה תושב זכרון יעקב ואיש ניל"י. הוצא להורג בידי מחתרת לח"י באשמת בגידה ומסירת ידיעות לבריטים.
תולדות חייו
בגיל צעיר הצטרף דוידסקו לקבוצת הגדעונים שנטלה על עצמה את השמירה במושבה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הטורקי אך לאחר תקופה מסוימת נפדה בכסף על ידי המושבה וחזר לעבודת האדמה במושבה. עם הקמת מחתרת ניל"י החל להעביר ידיעות למודיעין הבריטי. הוא נטל חלק בעדכון המפה הצבאית של ארץ ישראל שהוכנה על ידי המחתרת ניל"י ובספטמבר 1918 הוביל את דיוויזיית הפרשים החמישית משרונה לכיבוש בית שאן.
באוגוסט 1919 קיבל מהבריטים את עיטור מסדר האימפריה הבריטית ה-O.B.E על זה שעזר לבריטים לכבוש את הגליל התחתון.
לאחר המלחמה ועד מותו עבד כבלש ב-C.I.D בחיפה ובירושלים. בעקבות רצח ידידו בנימין קרופיק במאורעות תר"פ בגבעת עדה, יצא לחורן מחופש לבדואי כדי לעלות על עקבות הרוצחים והביא לתפיסת שניים מהם. בוועדת החקירה שהוקמה לאחר מאורעות תרפ"ט העיד ערבי שלאחר המאורעות ניסה דוידסקו לארגן הברחת נשק לארץ ישראל. הוא הצליח לאתר את קבוצת היד השחורה של שייח' עז א-דין אל-קאסם שרצחו שלושה מתושבי יגור.
במהלך השנים העביר דוידסקו ידיעות להגנה, לאצ"ל וללח"י, בעיקר ידיעות על הערבים. הדעות חלוקות האם עשה זאת כסוכן כפול מתוך נאמנות לבריטים, או מתוך נאמנות ליישוב היהודי.
בשלב מסוים חשדו באצ"ל שדוידסקו הוא סוכן כפול שהסגיר את מקום האימונים בשוני וגרם ב-16 באוגוסט 1945 למאסרם של 20 לוחמים שהתאמנו שם. דוידסקו תכנן לנסוע לאנגליה והאצ"ל אף שיגר לו מכתב איום "שלא יחשוב שיגיע בשלום לאנגליה".
ב-27 ביולי 1945 נפגש סיטנר, אחד המעורבים בהתנקשות בלורד מוין עם דוידסקו בבית קפה בתל אביב למטרת קבלת אינפורמציה על הבריטים. מיד לאחר שדוידסקו עזב התנפלו שבעה בלשים בריטיים על סיטנר ועצרו אותו. בעקבות זאת דנה מפקדת לח"י את דוידסקו למוות. המשימה הוטלה על יעקב אליאב. ב-21 באוגוסט 1945 ישב דוידסקו בביתו, יחד עם שכנו. שני אנשי לח"י - משה בר גיורא (נהרג אחר כך בניסיון לפיצוץ בתי הזיקוק) ואברהם יהודאי (נהרג אחר כך בהתקפה על בתי המלאכה של הרכבת) הגיעו לביתו. הם נעמדו ליד החלון המסורג ובר גיורא ירה משם מספר יריות שפגעו בדוידסקו והרגו אותו מיד.
דוידסקו נקבר בזכרון יעקב. על מצבתו נכתב כי "נרצח בידי אלמונים". היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה חביבה (בתו של סנדר חדד). לשניים נולדה הבת רחל. חביבה נפטרה ב-1937. נישא בשנית לג'ולי (לבית בריל), אלמנה מאנגליה. לשניים נולדו הבן ג'קי (שנקרא ע"ש סבו, אביה של ג'ולי) והבת שרה. הותיר אחריו את רעייתו, ג'ולי וילדיו.
הערכה
ב"לקסיקון לח"י" של נחמיה בן-תור מוצג דוידסקו כאיש הבולשת הבריטית:
לעומת זאת, דוד ניב מביא מהספר "חיילים אלמונים" את הסברה שדוידסקו עבד בכנות עבור הלח"י, אך לאחר שהרגיש שאנשי הבולשת חושדים בו החליט להסגיר לידיהם איש חשוב של הלח"י והסגיר את מפעילו סיטנר.
אהרן אבן-חן טוען שגזר הדין על דוידסקו הוצא רק בגלל צירוף נסיבות ולא בגלל מידע ודאי. לדבריו דוידסקו לקה בהלם מהעובדה שהלח"י הוציא עליו גזר דין מוות, אך סירב, בגלל גאוותו, לבקשת ידידיו שהם יתווכו בינו ובין הלח"י לביטול גזר הדין. עם זאת, אבן-חן אינו קובע האם דוידסקו אכן הסגיר את סיטנר לבריטים.
ממלכות חבר העמים הבריטי
ממלכות חבר העמים הבריטי (באנגלית: Commonwealth realms) הן 15 מדינות עצמאיות מתוך 56 המדינות החברות בחבר העמים הבריטי, שבראשן עומד מלך משותף. מלכן של מדינות אלו הוא המלך צ'ארלס השלישי. תפקידי המלך בארצות מלכותו הם טקסיים וסמליים בלבד.
הציר המרכזי של מדינות אלו הוא הממלכה המאוחדת (The United Kingdom), שכוללת את אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד, ואשר בה יושב המונרך (כיום המלך) ישיבת קבע. יתר 15 המדינות מכונות כל אחת realm, מונח שאפשר לתרגמו כ"ממלכה" או כ"נחלת המלך". אלו הן מדינות עצמאיות, שבכל אחת מהן בית מלוכה מקומי, ומונרך הנבחר, על-פי חוקיה המקומיים (שהם אימוץ של חוקי הממלכה המאוחדת). בהתאם לחוקים אלה, מכהן צ'ארלס השלישי בכל אחת ואחת מהממלכות בנפרד כמונרך, ותאריו של המלך צ'ארלס השלישי הם בו זמנית "מלך הממלכה המאוחדת", "מלך קנדה", "מלך אוסטרליה", "ניו זילנד" וכו' (ולא: "מלך קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד...").
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 היה מקובל לכנות כל אחת מהארצות האלה דומיניון, אולם מונח זה רמז לכפיפות של הארצות לשלטון בבריטניה, ולכן, כדי להדגיש את עצמאותן של הארצות, החלו להשתמש במונח realm (אם כי המונח "דומיניון" מעולם לא בוטל באופן רשמי). הכרה במונרך מבית המלוכה הבריטי כשליט המדינה אינה תנאי לחברותה של מדינה בחבר העמים הבריטי. חבר העמים הבריטי כולל גם מדינות שיש להן בתי מלוכה משלהן או מוסד נשיאות (רובן מושבות בריטיות לשעבר). בכל זאת, כל המדינות החברות חייבות להכיר במונרך הבריטי כראש חבר העמים הבריטי.
שיטת הממשל
בממלכות חבר העמים הבריטי (למעט בממלכה המאוחדת), המלך ממנה מושל כללי המכהן כמשנה למלך וממלא בממלכות אלה את תפקידיו של המלך בהיעדרו. נהוג כי המושל הכללי ממונה בכל מדינה על ידי המלך, בהמלצת ראש הממשלה של כל מדינה ומדינה. באיי שלמה וטובלו נהוג שראש הממשלה נועץ בבית המחוקקים בטרם הוא ממליץ למלך. בפפואה גינאה החדשה ממונה המושל הכללי בהצבעה של הפרלמנט.
כאמור, בחבר העמים הבריטי מדינות רבות נוספות שאינן ממלכות חבר העמים. מדינות אלו לא מעוניינות שבראשן יעמוד מונרך מבית המלוכה הבריטי ועל כן במדינות אלה ראש המדינה הוא שליט מלוכני אחר (לדוגמה בברוניי) או שליט נבחר (לדוגמה בהודו). עם זאת גם מדינות אלו חייבות להכיר בכך כי באופן סמלי מנהיג חבר העמים הבריטי הוא מלך הממלכה המאוחדת.
ממלכות חבר העמים
ממלכות חבר העמים (לפי סדר אלפביתי):
בשל העובדה שהמלך מתגורר בממלכה המאוחדת, אין בממלכה המאוחדת מושל כללי וכן בשל העובדה שהיחס בין בית המלוכה לבין ממשלת בריטניה הוא ישיר ואישי, מבחינים לרוב בין הממלכה המאוחדת לבין יתר ממלכות חבר העמים.
מועצת ראשי השבטים הגדולה של פיג'י הכירה עד ביטולה בהפיכה הצבאית של 2013 במלכה אליזבת השנייה כ"ראש השבט העליון של פיג'י" אולם אין המלכה נחשבת כראש המדינה ופיג'י אינה ממלכת חבר העמים.
דגלי המלכה במדינות ממלכת חבר העמים
מלכי בית המלוכה הבריטי משתמשים בנס המלכותי רק בממלכה המאוחדת. בכהונתם כמלכי ממלכות חבר העמים יש להם דגלים נפרדים - כך למלכה דגל נפרד בהיותה מלכת אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד וג'מייקה.
כל אחד מדגלים אלה הוא נס שעליו סמל המדינה, ובמרכז תג מלכותי - האות "E" - קיצור שם המלכה ועליו כתר.
למלכה יש נס מלכותי נפרד בבקרה במדינות חבר העמים הבריטי שבהן אינה ראש מדינה (מדינת חבר העמים שאינן ממלכות חבר העמים). בעבר היו למלכה דגלים עבור סיירה לאון, מאוריציוס, מלטה וטרינידד וטובגו אולם עם עצמאותן של מדינות אלה, ומשהפכו לרפובליקות, הפכו הדגלים חסרי כל שימוש.
דגלי המושלים הכלליים
בדומה למלכה, לכל אחד ואחד מהמושלים הכלליים יש נס משלו - אריה צועד היושב מעל הסמל המלכותי של אנגליה, ומעליו כתר מלכותי. מתחת לסמל המלכותי רשומה שם הממלכה.
למושל הכללי של קנדה דגל משלו ובו האריה מחזיק בידו עלה עץ אדר המסמל את קנדה.
אברהם עבאס
אברהם עבאס (1912 - 17 בספטמבר 1958) היה חבר הכנסת בכנסת השלישית מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון.
ממלכות חבר העמים הבריטי
התפתחות היסטורית
ארבע עשרה מבין ממלכות חבר העמים הבריטי של ימינו היו בעבר מושבות בעלות שלטון עצמי אשר קיבלו עצמאות. שתי הממלכות האחרות הן הממלכה המאוחדת עצמה ופפואה ניו גיני אשר נוצרה בשנת 1975 כאיחוד בין גינאה החדשה הגרמנית (שהייתה שטח בנאמנות בינלאומית של אוסטרליה) וגינאה החדשה הבריטית (שהייתה מושבה של בריטניה, שנוהלה למעשה על ידי אוסטרליה מאז שנת 1905).
אברהם עבאס
ביוגרפיה
עבאס נולד בדמשק שבסוריה ולמד ב"בבית הספר העברי" שהוקם על ידי גולים מארץ ישראל כמו יהודה בורלא ואברהם אלמליח בעת מלחמת העולם הראשונה. בצעירותו היה מייסדי תנועת "החלוץ" בסוריה. בשנת 1929 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ כפר גלעדי. בשנים 1931–1934 הוא פעל כשליח מטעם התנועה הציונית בסוריה ובלבנון והיה פעיל בארגון העלייה מארצות אלו.
ממלכות חבר העמים הבריטי
התפתחות היסטורית
רעיון הפיכת המושבות הבריטיות לממלכות עצמאיות הוצע לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-19 - כאשר נדונה שאלת הפיכת הקונפדרציה של קנדה לממלכה עצמאית. בעקבות התנגדותם של משרד המושבות מחד ושל ארצות הברית מאידך, הוקמה בשנת 1897 קונפדרציה בעלת שלטון עצמי בשם הדומיניון של קנדה.
אברהם עבאס
ביוגרפיה
בשובו לארץ ישראל היה עבאס פועל בניין, עד לשליחתו מחדש אל סוריה ולבנון בשנת 1941 לארגון ההעפלה. בשנת 1944 הוא נבחר מטעם התנועה לאחדות העבודה לאספת הנבחרים הרביעית וכיהן בה כחבר בוועד הלאומי. בשנת 1949 הוא נבחר לוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית והיה פעיל מטעמה בקרב עדות המזרח ובמעברות. בשנת 1951 נבחר עבאס להנהלת ברית הקהילות הספרדיות. היה ממייסדי כתב העת הספרדי שבט ועם.
ממלכות חבר העמים הבריטי
התפתחות היסטורית
בשלהי המאה ה-19 מושבות נוספות קיבלו שלטון עצמי. במהלך מועצת האימפריה שנערכה בשנת 1907 התעקש ראש ממשלת קנדה - וילפרד לורייר על הצורך לבדוק את הקשר שבין מושבות הכתר למושבות בעלות העצמאות. המונח "דומיניון" שיוחד עד אז לקנדה הורחב לכל המושבות בעלות שלטון עצמי (לרבות אוסטרליה, ניו זילנד, ניופאונדלנד, מושבת הכף, נאטאל וטרנסוואל). בשנת 1910 אוחדו שלוש המושבות בעלות השלטון העצמי עם מושבת נהר אורנג' ויחד נוצר איחוד דרום אפריקה - אשר הפך לדומיניון. בשנת 1921 גם אירלנד הפכה לדומיניון כתנאי בהסכם השלום עם הממלכה המאוחדת.
אף שלדומיניונים היה שלטון עצמי, באופן רשמי הם היו כפופים לפרלמנט הבריטי והיו בשליטת בית המלוכה הבריטי אשר שלט עליהם באמצעות מושל כללי ממונה. הממלכה המאוחדת היא שקבעה את מדיניות החוץ ומדיניות הביטחון של המושבות.
אברהם עבאס
ביוגרפיה
עבאס נפטר ב-1958 ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק.
ממלכות חבר העמים הבריטי
התפתחות היסטורית
בשנת 1926 נערכה שוב מועצה אימפריאלית, שהבנותיה סוכמו במסגרת הצהרת בלפור משנה זו. בהצהרה נקבע כי הדומיניונים הם אוטונומיים בשלטונים ובעלי מעמד שווה למעמד הממלכה המאוחדת. כל ממשלה של דומיניון היא בעלת קשר ישיר עם בית המלוכה (המייוצג על ידי המושל הכללי - שכעת ייצג את בית המלוכה ישירות ולא את ממשלת הממלכה המאוחדת). ההסכמה התקבלה בבריטניה כחוק בשנת 1927 - ובעקבות חוק זה הפכו הדומיניונים וכן אירלנד למדינות עצמאיות, שבית המלוכה מולך בכל אחד ואחד מהם בנפרד. בעקבות חוק וסטמינסטר של שנת 1931 נקבע שלכל דומיניון, כמו גם לאירלנד, יהיה בית מחוקקים עצמאי. כל דומיניון נדרש לאשרר חוק זה בטרם יכנס לתוקפו בדומיניון (אוסטרליה אשררה את החוק בפרלמנט שלה בשנת 1942 (כשהוא רטרואקטיבי לשנת 1939) וניו זילנד בשנת 1947). החוק לא אושר בניופאונלנד, אשר שבה להיות מושבה בשנת 1934 ולבסוף הצטרפה לקנדה בשנת 1949.
אירלנד ניתקה את הקשר עם הפרלמנט הבריטי עם הפיכתה לרפובליקה בשנת 1949 וכך עשתה גם דרום אפריקה בשנת 1961. קנדה ניתקה את הקשרים עם הפרלמנט הבריטי בשנת 1982 - בהסכמת הפרלמנט הבריטי, וניו זילנד ואוסטרליה ניתקו קשרים אלה בשנת 1986 בהסכמת הפרלמנט הבריטי.
עם קבלת עצמאותה של בורמה בשנת 1948 - הייתה זו הפעם הראשונה שמושבה קיבלה עצמאות מבלי להפוך לחלק מחבר העמים. באותה שנה הפכו הודו ופקיסטן לדומיניונים עצמאיים - אולם הם נותרו חלק מחבר העמים. בעקבות עצמאויות אלה גובשה בשנת 1949 החלטה לפיה מושבות המקבלות עצמאות יכולות להחליט על היותן רפובליקות עצמאיות או ממלכות - כולן במעמד שווה לממלכה המאוחדת במסגרת חבר העמים - והכינוי "חבר העמים הבריטי" ("British Commonwealth") הוחלף בשם "חבר העמים" ("Commonwealth of Nations").
בשנת 1952 הכריזה המלכה אליזבת השנייה בצו שניתן בארמון סנט ג'יימס כי היא המלכה של "ממלכה זו, והממלכות והטריטוריות האחרות" - ובעקבות צו זה הביטוי שהיה מקובל עד אז "מלכת הדומיניונים הבריטים שמעבר לים" הוחלף בביטוי "מלכת מלכויותיה האחרות וטריטוריות" בתארה של המלכה, והמילה "ממלכה" (realm) החליפה את המילה "דומיניון".
בשנת 1953 נחקק בכל אחת משבע הממלכות חוק הסגנון המלכותי והתארים אשר קבע כי המלכה היא "מלכת אותה ממלכה והממלכות האחרות והטריטוריות, ראש חבר העמים". חלק מהממלכות (קנדה, אוסטרליה וניו זילנד) הכירו בתארה של המלכה גם בשלטונה בממלכה המאוחדת. בעקבות חוקים אלה נערך טקס הכתרה בכל מדינה ומדינה.
הממלכה האחרונה שהפכה לממלכת חבר העמים הייתה סנט קיטס ונוויס בשנת 1983. מרבית המושבות הבריטיות קיבלו עצמאות מוחלטת ואוטונומיה חקיקתית מבלי לשמור קשר לבית המלוכה הבריטי (אף שחלק שמרו על קשרים אלה ואחרים עם בריטניה, ובהם זכות ערעור לבית הלורדים הבריטי כערכאת ערעור עליונה).
תפקיד בית המלוכה בממלכה
אף שבאופן רשמי הסמכויות החוקתיות של המלך הן זהות בכל אחת ואחת מהממלכות, הוא אינו מבצע באופן אישי את תפקידו, למעט אלה הנעשים בממלכה המאוחדת, אלא במקרים מיוחדים - וזאת מכיוון שהמלך מתגורר בבריטניה הגדולה. יחד עם זאת, כאשר המלך מבקר בממלכות השונות (המלכה אליזבת נהגה לבקר בהן מדי חמש או שש שנים), הוא מקיים את תפקידיו החוקתיים בעצמו. בתקופה בה המלך אינו נמצא בממלכות השונות (היינו מרבית הזמן) ממלא המושל הכללי את תפקידו השונים כנציג הוד מעלתו.
עצם העובדה שהמלך עומד בראש ממלכות רבות ושונות מחד, ומייצג לרוב את עמדת ממשלת הממלכה המאוחדת מאידך, יוצרת חיכוכים פוליטיים - כגון אלה שאירעו כאשר המלכה אליזבת ביקרה בירדן ובנאומה הציגה את עמדת הממלכה המאוחדת - עמדה לה התנגדה ממשלת אוסטרליה.
האירועים בהם נוצרה בעיה במצב בו שלט בית המלוכה הבריטי על ממלכות שונות היו מועטים. בשנת 1939 דרום אפריקה וקנדה הכריזו מלחמה על גרמניה הנאצית מספר ימים לאחר הממלכה המאוחדת. עובדה זו הביאה למצב החוקתי הבעייתי בו המלך ג'ורג' השישי מולך הן על מדינות המצויות במצב מלחמה עם גרמניה, והן על מדינות השומרות על יחסי שלום עימה (אוסטרליה וניו זילנד הכריזו מלחמה על גרמניה הנאצית באותו יום בו הכריזה הממלכה המאוחדת מלחמה).
במהלך מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה בשנת 1947 מצא עצמו המונרך ג'ורג' השישי עומד בראש שתי מדינות לוחמות זו בזו (ומהיותו ריבון במדינות אלה - מצא עצמו להלכה במלחמה עם עצמו).
המושל הכללי בכל מדינה ומדינה, מתוקף תפקידו, צריך לדאוג לכך שהמלך לא ימצא עצמו בניגוד עניינים בשל חילוקי דעות בין הממלכות השונות. דוגמה לכך היא מבצע זעם דחוף, אז פלשה קואליציה בהנהגת צבא ארצות הברית לגרנדה במטרה להדיח את השליט הדסון אוסטין (שהשתלט על גרנדה זמן קצר קודם לכן, אך לא ביטל את המלוכה ולא הדיח את המושל הכללי), ובכך יצרה מחלוקת חוקתית, שכן בין הכוחות הפולשים היו גם צבאות של מספר ממלכות חבר העמים, כגון ג'מייקה וברבדוס, שאף הם פועלים מכוח המלוכה. הבעיה נפתרה כאשר המושל הכללי של המדינה, סר פול סקון, הכריז בשם המלכה כי הצבא האמריקני מוזמן על מנת "לשמור על הסדר באי", ובהמשך אף "הזמין" את הכוחות של ממלכות חבר העמים האחרות שפלשו לגרנדה. פעולה זו נעשתה במכוון מבלי שהמושל יידע את המלכה עצמה (בהתאם לסמכויות המושל לעשות פעולות כאלה).
הריבון בממלכה
ממלכות חבר העמים הם מדינות ריבוניות עצמאיות זו מזו. אין לממלכה המאוחדת כל מעמד מיוחד בממלכות אלה (אף שחלק מהממלכות השאירו את בית הלורדים כחלק ממערכת המשפט שלהן). בראש כל אחת ואחת מהמדינות עומד ריבון נפרד, וזאת על אף שמדובר באותו אדם (כיום המלך צ'ארלס). כך לדוגמה, כל ממלכה וממלכה קובעת את התארים שנושא בית המלוכה בממלכה ואת תפקידי בית המלוכה, וכן כל ממלכה וממלכה קובעת את סדר ההורשה באופן עצמאי (משמעות הדבר, תאורטית, שממלכה אחת יכולה להחליט על סדר הורשה אחר, ולקבוע בתור יורש העצר אדם אחר ממלכה אחרת).
אופיו המלוכני של השלטון
מאחר שמדובר בממלכות נפרדות, המלך עומד בנפרד בראש כל ממלכה וממלכה.
למשל, בראשה של קנדה עומד כריבון " מלך קנדה" ולא "מלך בריטניה" ובאותה מידה בראש הממלכה המאוחדת עומד "מלך הממלכה המאוחדת" ולא "מלך קנדה" (אף שמדובר באותו אדם).
יחד עם זאת, מאחר שמדובר באותו אדם (אף שלא מדובר באותו "כתר") התוצאה היא שקיים דמיון רב בין מאפיינים שונים של הממלכות השונות. כך למשל, דמותה של המלכה הופיעה על מטבעות ובולים בכל הממלכות השונות (אף שמדובר במטבעות שונים ובולים שונים), וכן פוליטיקאים, שופטים ומתאזרחים נדרשים להביע נאמנות למלך (ואף שמדובר באותו אדם, מדובר במלך הנפרד לכל ממלכה וממלכה).
מדינות ממלכת חבר העמים לשעבר
עם קבלת עצמאות מהממלכה המאוחדת, מרבית מדינות חבר העמים קבעו כי המלכה תישאר ראש המדינה של מדינות אלה - אולם תוארה של המלכה השתנה על מנת להראות את עצמאות המדינות (כך, המלכה אליזבת השנייה הייתה ל"מלכת ברבדוס" בברבדוס ולא "מלכת הממלכה המאוחדת" כראש מדינת ברבדוס). המדינות הראשונות שפעלו בצורה זו היו דרום אפריקה וסרי לנקה. כאשר, בשנת 1975 קיבלה פפואה ניו גיני עצמאות מאוסטרליה הוכרזה המלכה אליזבת השנייה כ"מלכת פפואה ניו גיני" - וזאת אף שפפואה לא הייתה מושבה בריטית בכללותה.
מרבית מדינות חבר העמים, ובייחוד מדינות אפריקה, הפכו עם הזמן לרפובליקות וביטלו עקב זאת את בית המלוכה, או תיקנו את חוקתם והסירו את בית המלוכה מראשות המדינה, וזאת עקב הרגשות האנטי-אימפריאליסטים והאנטי-קולוניאלים שנפוצו במדינות אלה. חלק ממדינות אלה נותרו בחבר העמים - בזכות "הצהרת לונדון" משנת 1949 שהתירה להודו להכיר במלכה אליזבת כראש חבר העמים הבריטי ולהישאר כחברה בחבר העמים הבריטי, אולם להפסיק להכיר בה כראש המדינה. בפקיסטן נותרה המלכה כראש המדינה עד הפיכתה לרפובליקה איסלאמית בשנת 1956 - עת הפך המושל הכללי לנשיא המדינה.
בחלק ממדינות אלה (כגון מלטה, טרינידד וטובגו ומאוריציוס) הוחלף המושל הכללי בנשיא בעל סמכויות סמליות. במדינות כמו גאנה, מאלווי וגמביה הפך הנשיא לראש הרשות המבצעת, ולמעשה בוטלה שיטת וסטמינסטר כשיטת הממשל במדינה.
כאשר ממשלת המיעוט הלבן ברודזיה הכריזה באופן חד צדדי על עצמאות רודזיה בשנת 1965 ועל המלכה כראש המדינה וכ"מלכת רודזיה", סירבה המלכה לקבל תפקיד זה. המושל הכללי פיטר את ראש הממשלה (שהתעלם ממנו והורה להחליפו). בשנת 1970 הוכרזה המדינה כרפובליקה ובוטלה המלוכה.
כאשר התואר "מלכת הממלכה המאוחדת" הוסר מתוארה של המלכה באוסטרליה בשנת 1973 הכריזה ממשלת קווינסלנד על המלכה כ"מלכת קווינסלנד" או בתוארה המלא - "מלכת אוסטרליה, קווינסלנד ויתר ממלכותיה וטריטוריותיה" במטרה לוודא שהמלכה תישאר מלכת קווינסלנד. צעד זה בוטל על ידי בית המשפט העליון של אוסטרליה במסגרת מקרה "מלכת קווינסלנד" בשנת 1974, אולם בית המשפט אכן פסק שלכל מדינה באוסטרליה קשר ישיר עם חבר העמים, פסיקה שבעקבותיה נחקק חוק אוסטרליה בשנת 1986.
בפיג'י בוטל מוסד המלוכה בשנת 1987 כתוצאה מהפכה צבאית. אולם אף שפיג'י עזבה את חבר הלאומי נותרו במדינה הסמלים המלכותיים - דמותה של המלכה נותרה על בולים ומטבעות, ויום הולדתה של המלכה נותר חג לאומי. עם שובה של המדינה לחבר העמים הכריזה מועצת הצ'יפים כי המלכה היא "הצ'יף העליון" של המדינה.
בורמה, סודאן, קפריסין, זמביה, בוטסואנה, דרום תימן, סומלילנד, נאורו, סיישל, דומיניקה, קיריבטי, זימבבווה, נמיביה וונואטו הפכו לרפובליקות עם קבלת עצמאותן - וסירבו להפוך לחלק מחבר העמים הבריטי.
מצרים, ירדן, עיראק, מלאיה, זנזיבר, המלדיביים, ברוניי, טונגה, כווית, עומאן, קטר, בחריין, איחוד האמירויות הערביות, סווזילנד ולסוטו היו כולן פרוטקטורטים של הממלכה המאוחדת, אך בכולם היה בית מלוכה ולכן עם קבלת עצמאותם לא הפכו לממלכות חבר העמים.
ניופאונדלנד שהייתה דומיניון נפרד ויתרה על השלטון העצמי בשנת 1934 ולבסוף הצטרפה לקנדה בשנת 1949.
הטריטוריות של טריפולי וקירנאיקה שהיו בשליטה בריטית (לאחר שנכבשו מאיטליה במלחמת העולם השנייה), אוחדו עם פזאן שהייתה בשליטת צרפת והפכו להיות ממלכת לוב בשנת 1951.
הונג קונג עברה לשליטת סין העממית בשנת 1997.
להלן רשימת התקופות בהן מדינות שונות היו ממלכות חבר העמים (וסיבת הפסקת היותן ממלכת חבר העמים):
1. משטר נשיאותי. 2. תפקיד הנשיא היה במקורו סמלי. כיום משטר נשיאותי. 3. תפקיד נשיאותי סמלי. 4. שינוי חוקתי של ביטול מוסד המושל הכללי בשנת 1936, מוסד הנשיאות הוגדר בחוקה בשנת 1937 אולם לבית המלוכה נותר תפקיד חיצוני עד הפיכה לרפובליקה בשנת 1949 בחקיקה רגילה.
דעת הקהל
בדרך כלל תומכי השארת המלוכה במדינה מסוימת הן אותן קבוצות באוכלוסייה התומכות בהשארת הקשרים (ולו הסמליים) לממלכה המאוחדת. במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 מרבית הפוליטיקאים בדומיניונים (שהיו אז מושבות בעלות אוטונומיה פנימית) תמכו בחיזוק הקשרים הצבאיים והכלכליים עם הממלכה המאוחדת (וזאת על אף שלעיתים היו ניגודי אינטרסים בין הדומיניונים לממלכה המאוחדת). שמירת הקשרים עם הממלכה המאוחדת ובייחוד המשך השלטון המלוכני בדומיניונים נראו למרבית תושבי הדומיניונים כדבר מובן מאליו - ולעיתים אף השייכות לאימפריה הבריטית נראתה עדיפה על פני עצמאות מדינית.
עם עליית הסנטימנטים הדה- קולוניאליסטיים החל מאמצע המאה ה-20, גבר הרצון לעצמאות מדינית וכלכלית ועימו עלו קולות הקוראים לניתוק הקשרים עם מוסד המלוכה. החל משנות ה-80 של המאה ה-20, אף לא אחת מממלכות חבר העמים שומרת על קשרים חוקתיים או משפטיים עם הממלכה המאוחדת. בית המלוכה מהווה אמנם גורם מקשר, אך אין מדובר בגורם מאחד כפי שהיה בשיאה של האימפריה הבריטית, ולמעשה רואים את בית המלוכה כבית מלוכה עצמאי בכל מדינה ומדינה (אף שבראשו עומדת אותו מלך).
מחלוקת בשאלת המלוכנות
בסוף המאה ה-20 החל דיון ציבורי בממלכות חבר העמים בשאלת השארת מוסד המלוכה על כנו. מרבית התושבים מתייחסים באדישות מה למוסד המלוכה הפאסיבי למעשה בפעילותו בממלכות חבר העמים, אחרים רואים את מוסד המלוכה כגורם א-פוליטי מאחד בין מדינות חבר העמים הבריטי, אולם יש הרואים את מוסד המלוכה כמוסד המונע עצמאות אמיתית של מדינתם מהממלכה המאוחדת - והעובדה שדמות המונרך מופיעה על סמלי המדינה (המטבעות, הבולים והשטרות) הופכת את מדינתם ל"מדינת משנה" של הממלכה המאוחדת.
תומכי המלוכנות
בתחילת שנות ה-60 ועם עליית התנועות הרפובליקניות הקוראות לביטול המלוכה, החלו במקביל לעלות תנועות הקוראות לשמר את מוסד המלוכנות במדינה.
בשנת 1943 נוסדה באנגליה הליגה המלוכנית הבינלאומית במטרה לשמור את המלוכנות ברחבי האימפריה הבריטית ובייחוד בממלכות חבר העמים. באותה שנה נוסדה באוסטרליה הליגה המלוכנית האוסטרלית - הפועלת נמרצות בחל משנת 1999 נגד התנועות הרפובליקניות באוסטרליה הקוראות לביטול המלוכה. בשנת 1955 נוסדה בניו זילנד הליגה המלוכנית של ניו זילנד בראשות ראש הממשלה הניו זילנדי לשעבר ג'ני שיפלי, ויושב ראש בית הנבחרים של ניו זילנד פיטר טאפסל. בשנת 1970 נוסדה הליגה המלוכנית של קנדה במטרה להאבק בתנועות של לסטר פירסון ופייר טרודו שניסו להפחית את חשיבות המלוכה בקנדה.
רפובליקניזם
התנועות הרפובליקניות הקיימות כיום בממלכות חבר העמים שונות מאלו שביטלו את המלוכה במדינות חבר העמים מיד עם קבלת עצמאותן. בממלכות הקיימות קיים בית מלוכה מזה זמן רב - ולעיתים למעלה ממאה שנים. מרבית אזרחי המדינות מרוצים מהמצב הקיים, והוויכוחים דנים בעיקר בתועלת שבביטול בית המלוכה ובשינויים שיגרמו למצב הקיים. הרפובליקנים נדרשים להראות כי אכן יש תועלת במהלך מסוג זה, ולא די בטענות תאורטיות בשאלות חוקתיות ומשפטיות.
סנאציה
סנאציה (בפולנית: Sanacja; מילולית, "הבראה") הייתה קואליציה של תנועות פוליטיות בימי הרפובליקה הפולנית השנייה בין מלחמת העולם הראשונה לשנייה. הקואליציה הוקמה בידי יוזף פילסודסקי בשנת 1926 כמשקל נגד לתנועות הפרלמנטריות הכושלות אשר הנהיגו את פולין עד אז, ולאחר תפיסתו את השלטון בכוח בשנה זו.
היסטוריה
התנועה קיבלה את שמה מן המילה הלטינית ל"תברואה" ("sanatio”). בתחילתה הייתה תנועה זו חוג אידאולוגי שאליו חברו קציני צבא בכירים הממורמרים מאוזלת ידו וחוסר יציבותו של המשטר הפרלמנטרי הפולני, ומן השחיתות שפשתה בו. בחוג זה היה חבר יוזף פילסודסקי אשר לאחר בחירתו של גבריאל נרוטוביץ' לנשיא פולין, בשנת 1922 פרש מן ההנהגה הלאומית ושהה בבדידות בכפר. אל התנועה הצטרפו אלמנטים מן השמאל, מן הימין ומן המרכז, ומטרתם להדביר את השחיתות, ולהוריד את האינפלציה.
מאז חקיקת החוקה הפולנית בשנת 1921, לאחר שהמדינה קיבלה את עצמאותה בשנת 1918 ובמשך כשנתיים לחמה על מנת לגבש את גבולה המזרחי, לא הייתה פולין יציבה מבחינה פוליטית. החוקה הקנתה לפרלמנט (הקיים) כוח רב, ולמעשה הייתה הממשלה תלויה בהחלטותיו, עד כדי ריקון מתוכן של סמכויות הממשלה. סעיפים בעייתיים אלו בחוקה הוכנסו על ידי מתנגדי פילסודסקי, על מנת לחסום את דרכו הפוליטית, אך בפועל הם גרמו לחוסר יציבות, ולחילופי שלטון תכופים בין מפלגות השמאל, הימין והמרכז. הנשיא הראשון של הרפובליקה גבריאל נרוטוביץ' נרצח בדצמבר 1922, לאחר הסתה של הימין הקיצוני שטענה כי נבחר בקולותיהם של היהודים, וחוסר היציבות בו הייתה הרפובליקה גבר. שלטון ראש הממשלה ולדיסלב גרבסקי יצר איזון מסוים במהלך 1924 – 1925, אך לאחר נפילת ממשלתו, שבו התופעות השליליות של חילופי שלטון וחוסר יציבות.
התנועה הופיעה עוד בטרם תפס פילסודסקי את השלטון בכוח במאי 1926, והמשיכה את דרכה עד להתמוטטות המדינה הפולנית לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך מעולם לא הייתה לתנועה רשמית, מאחר שפילסודסקי עצמו התנגד לכל צורה של מפלגה. לדעתו של פילסודסקי המפלגות מקדמות את ענייניהן הן במקום לתמוך במדינה ובאנשיה. התנועה מעולם לא הובילה ליצירת מפלגה, אך בשנת 1928 פוליטיקאים הפעילים במסגרת התנועה יצרו את "הגוש הבלתי מפלגתי לשיתוף פעולה עם המפלגה" (B.B.W.R. - Bezpartyjny Blok Wspolpracy z Rzadem), שהייה קואליציה מוזרה של מפלגות פוליטיות אשר טענו כי אינן מפלגתיות.
באפריל 1935 נחקקה חוקה חדשה אשר החליפה את חוקת 1921. החוקה, שנתפרה למידותיו של פילסודסקי, הביאה לידי ביטוי את הרעיונות העיקריים של הסנאציה – משטר חזק, נשיאותי וריכוזי. אך חודש לאחר קבלת החוקה מת פילסודסקי. לאחר מותו התפתחו בתנועת הסנאציה שלושה פלגים מרכזיים:
הפלג הראשון איבד עד מהרה את חשיבותו, אך הנשיא ורידז-שמיגלי המשיכו את מאבקם האידאולוגי עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה נלקחו רבים מחברי סנאציה בשבי על ידי הגרמנים. חלקם נמלטו לרומניה ומשם למדינות המערב. על אף שצרפת התעקשה שלא לכלול חברי סנאציה בממשלה הפולנית הגולה, רבים מהם נותרו בעלי השפעה על משטר זה, אשר בראשו עמד ולדיסלב שיקורסקי אחד ממתנגדיה החריפים של הסנאציה. לאחר המלחמה לא הורשו רבים מהם לשוב לבתיהם, שכן המשטר הקומוניסטי החדש ראה בהם את אויבי המדינה הפולנית.
לייב גלנץ
לייב (לייבל'ה) גלנץ (גלאנץ) (י"א בסיוון ה'תרנ"ח, 1 ביוני 1898 - י"ד בשבט ה'תשכ"ד, 27 בינואר 1964) היה חזן ומלחין ישראלי.
קורות חיים
לייבל'ה גלנץ נולד בקייב וגדל כילד פלא למשפחת חזנים. אביו היה חזן וחסיד טאלנא, שהנחיל לבנו את יסודות החזנות והניגונים החסידים.
גלנץ היה פעיל ציוני נלהב עוד בנעוריו, והשתתף בכנסים ציוניים רבים. בשנות ה-20 היגר לארצות הברית, אך ביקר מספר פעמים בארץ ישראל. בשנת 1954 עלה לארץ, השתקע בתל אביב, כיהן כחזן בבית הכנסת "תפארת צבי" ולימד חזנות בבית ספר לחזנות שהקים. בתחילת שנת 1964, חש בלבו באופן מפתיע בעת הופעה על הבמה, ונפטר לאחר כמה ימים.
סגנון
לייב גלנץ פיתח כחזן סגנון ייחודי משלו. גלנץ היה קשוב לסגנונות שונים במוזיקה הקלאסית (הז'אנר הרומנטי, הז'אנר הא-טונאלי וכו'), לזמר העברי והישראלי המתחדש ולניגוני עדות ישראל השונות. את ההשפעות הללו יצק ללחניו החזניים.
עד שנות ה-30 נהג גלנץ להלחין את פרקי החזנות שלו בהברה אשכנזית, אך בהשפעת המשוררים העבריים הצעירים (כאלתרמן ושלונסקי) עבר להלחין בהברה ספרדית, בה שר עד סוף ימיו.
גלנץ הלחין גם נעימות, שחלקן נחשבות קשות לביצוע, למילותיהם של משוררים עבריים מפורסמים כביאליק וטשרניחובסקי.
ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה
ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה (בפורטוגזית: João Carlos de Oliveira; נולד ב-28 במאי 1954, נפטר ב-29 במאי 1999) היה אתלט ברזילאי שזכה בשתי מדליות ארד אולימפיות בקפיצה משולשת (מונטריאול 1976 ומוסקבה 1980), ב-4 מדליות זהב בקפיצה משולשת וקפיצה לרוחק בהמשחקים הפאן-אמריקאיים (1975 ו-1979), שיאן עולם בקפיצה משולשת (1975) ו-3 פעמים אלוף עולם (1977, 1979 ו-1981) בקפיצה משולשת.
לייב גלנץ
סגנון
ניתן להמחיש את השוני בין סגנונו המוקדם יחסית של גלנץ לסגנונו המאוחר, באמצעות היצירות "שמע ישראל" משנות ה-30, ו"אהבתי כי ישמע ה'" משנות ה-40:
ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה
ביוגרפיה
ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה נולד ב-1954 במחוז פינדאמונהנגבה שבמדינת סאו פאולו (ברזיל). בגיל צעיר נפטרה אמו דבר שאילץ אותו לצאת לשוק העבודה בגיל צעיר וכבר בגיל 7 החל לשטוף מכוניות. ב-1974 התגייס לצבא ברזיל ובתחרויות הבאות השתתף כחייל. באולימפיאדות בהן השתתף (מונטריאול 1976, ומוסקבה 1980) היה דה אוליווירה נושא הדגל של הנבחרת הברזילאית בטקס הפתיחה.
הקריירה הספורטיבית של דה אוליווירה נקטעה ב-1981 לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים שאירעה בסאו פאולו ולאחר כשנה של טיפולים נאלצו הרופאים לקטוע את רגלו הימנית. בעקבות אירוע זה הפך לפעיל למען זכויות הנכים. כמו כן למד דה אוליווירה חינוך גופני ובמקביל פנה לפעילות פוליטית ונבחר לתפקיד רשמי ב-1986 וב-1990 אך נכשל בבחירות הבאות.
לייב גלנץ
סגנון
בעוד ש"שמע ישראל" היא יצירה הבנויה על היסודות הקלאסיים של החזנות האשכנזית (וירטואוזיות, השתפכות הנפש עד לכדי "בכיינות" במידת מה), הרי ש"אהבתי" היא יצירה הרבה יותר מופשטת, מהורהרת ומופנמת, ואף שגם בה ישנו חלק של השתפכות נפש וזעקה ממעמקים, הרי שלא ניתן להגדירה כמלודרמטית.
ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה
ביוגרפיה
לדה אוליווירה נולדו 2 ילדים אך את שנותיו האחרונות חי בבדידות ונפטר ב-1999 בעקבות מחלת שחמת הכבד שנגרמה מאלכוהוליזם.
1973
באליפות דרום אמריקה באתלטיקה שבר את שיא העולם לנוער בקפיצה משולשת כשהשיג 14.75 מטר.
לייב גלנץ
סגנון
פרקי החזנות של לייב גלנץ מושרים עד היום בקונצרטים לחזנות בישראל ומחוצה לה, על ידי חזנים ידועי-שם.
ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה
שיאן עולם
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו זכה דה אוליווירה במדליות זהב בקפיצה משולשת ובקפיצה לרוחק:
1976
באולימפיאדת מונטריאול זכה דה אוליווירה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.90 מטר אחרי המנצח ויקטור סנייב מברית המועצות (17.29 מטר) והזוכה במקום השני ג'יימס באטס מארצות הברית (17.18 מטר).
באותה אולימפיאדה התחרה דה אוליווירה גם בקפיצה לרוחק והגיע למקום הרביעי בתוצאה של 8.00 מטר.
אלוף עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בדיסלדורף, גרמניה זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.68 מטר לפני אנטולי פישקולין  מברית המועצות (16.61 מטר) והאנס הופנגל  ממזרח גרמניה (16.43 מטר).
1979
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסן חואן, פורטו-ריקו זכה דה אוליווירה במדליות זהב בקפיצה משולשת ובקפיצה לרוחק:
אלוף עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במונטריאול, קנדה זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.02 מטר לפני גנאדי ואליוקביץ'  מברית המועצות (16.94 מטר) ואיאן קמפבל  מאוסטרליה (16.76 מטר).
1980
באולימפיאדת מוסקבה זכה דה אוליווירה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.22 מטר אחרי המנצח יאק אודמאה (17.35 מטר) והזוכה במקום השני ויקטור סנייב (17.24 מטר) מברית המועצות. קיימת מחלוקת על ניקיון השיפוט של צוות השופטים הרוסים בתחרות זו לאחר שפסלו קפיצה של דה אוליווירה שההערכה הייתה שקבע בה שיא עולמי ובכך איפשרו את זכייתם של אתלטים רוסים במקומות הראשון והשני.
באותה אולימפיאדה התחרה דה אוליווירה גם בקפיצה לרוחק ואף עבר את שלב המוקדמות אך לא ניגש למקצה הגמר.
אלוף עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.37 מטר לפני זאו שנקסיאן  מסין (17.34 מטר) ווילי בנקס מארצות הברית (17.04 מטר).
סבז'
סֶבֶּז' (ברוסית: Себеж, בפולנית: Siebież) היא עיר ומרכז מנהלי במחוז פסקוב ברוסיה, כ-190 ק"מ מדרום לפסקוב, בין האגמים סבז'סקויה ואורונו. מסילת הרכבת המקשרת את מוסקבה וריגה עוברת בסבז'.
כנסיית השילוש הקדוש בסבז' היא ככל הנראה מבנה הבארוק העתיק ביותר ברוסיה.
היסטוריה
סבז' מוזכרת בכתובים לראשונה בשנת 1414 כמבצר שהגן על פסקוב מהדרום, מול פשיטותיו של ויטאוטאס הגדול, מלך ליטא. בשנת 1535 נבנה במקום מבצר עץ. במאה ה-16 הגן המבצר על המבואות המערביים של נסיכות מוסקבה. האזור נפל בידי פולין במהלך מלחמת ליבוניה בסוף המאה ה-16, ונותר בידי פולין עד חלוקת פולין הראשונה בסוף המאה ה-18.
ביצוריה של סבז', שכיום אינם עומדים על תלם, חוזקו לדרישת פיוטר הגדול במהלך המלחמה הצפונית הגדולה. כיום ניצבת בגבעת המבצר הכנסייה הרומית קתולית שנבנתה במקום בתחילת המאה ה-17. בשנת 1989 הוקדשה מחדש כנסייה זו על ידי הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית.
ב-9 ביולי 1941 נכבשה סבז' על ידי הוורמכט בעת מבצע ברברוסה. ב-17 ביולי 1944 שוחררה סבז' על ידי הצבא האדום.
תרבות ונופש
בסבז' 15 אתרים שהוכרזו כאתרי מורשת היסטורית רוסית והם מוגנים על ידי ממשלת רוסיה. ביניהם כנסיית השילוש הקדוש (הסגורה למבקרים נכון ל-2013 עקב שיפוצים). בסבז' מוזיאון מחוזי שנוסד ב-1927 ובו אוספים בעלי עניין מקומי.
יהודים
בין מלחמות העולם חיו בסבז' כ-1,810 יהודים מתוך כ-4,000 תושבים. היהודים ביישוב עזבו לערים אחרות ברוסיה הקומוניסטית ולמדינות אחרות, וערב מלחמת העולם השנייה היו בעיר כ-800 יהודים. רובם הצליחו לברוח מזרחה עם פלישת הגרמנים, ויתרתם, כ-100 איש, רוכזו בגטו ונרצחו במרס 1942.
תגובת שרשרת
בפיזיקה ובכימיה, תגובת שרשרת היא רצף של תגובות, כך שתוצר של כל תגובה עשוי לגרום לתגובות נוספות. בתגובת שרשרת, משוב חיובי מוביל לשרשרת מאורעות המגבירה את עצמה.
תגובות שרשרת הן אחת הדרכים בהן מערכות שאינן נמצאות בשיווי משקל תרמודינמי יכולות לשחרר אנרגיה או להגדיל את האנטרופיה שלהן, על מנת להגיע למצב של אנטרופיה גבוהה יותר. לדוגמה, ייתכן שמערכת לא תוכל להגיע למצב אנרגטי נמוך יותר על ידי שחרור אנרגיה לסביבה. אם התגובה מביאה לשחרור אנרגיה קטן הגורם לשחרור אנרגיה רב יותר, המערכת בדרך כלל תתמוטט עד אשר שוחררה כל האנרגיה המאוחסנת, או רובה.
מטאפורה מקרוסקופית לתגובות שרשרת היא אפוא כדור שלג שנערם לכדי כדור שלג גדול יותר, עד שלבסוף נוצרת מפולת ("אפקט כדור השלג"). זו תוצאה של אנרגיה פוטנציאלית כבידתית המאוחסנת המחפשת נתיב שחרור באמצעות חיכוך. מקבילה כימית למפולת שלג היא ניצוץ הגורם לשריפת יער. בפיזיקה גרעינית, נייטרון תועה אחד יכול לגרום לאירוע קריטי, שעשוי בסופו של דבר להיות אנרגטי מספיק להתכת הכור הגרעיני או (בפצצה) לפיצוץ גרעיני.
בעיית שלושת הגופים
בעיית שלושת הגופים היא בעיה ותיקה ומפורסמת במכניקה, המבקשת לתאר את תנועתם ההדדית של שלושה גופים תחת השפעתו של כוח המשיכה. מכיוון שהבעיה מתאימה לתיאור תנועתם של גופים כגון השמש, כדור הארץ והירח, יש לה חשיבות תאורטית רבה באסטרונומיה של מערכת השמש (ובפרט בסוגיית יציבותה של מערכת השמש).
את בעיית שני הגופים פתר ניוטון באופן מלא באחד היישומים הראשונים של החשבון הדיפרנציאלי. ניוטון הראה ששני גופים הנעים תחת השפעת כוח הכובד בלבד, נעים זה ביחס לזה במסלול המהווה חתך חרוט: אליפסה, פרבולה או היפרבולה.
בניגוד לכך, בעיית שלושת הגופים היא בעיה קשה באופן כללי. למרות שנחקרה על ידי מתמטיקאים רבים, במיוחד מאז ימי אנרי פואנקרה, לא ידוע על פתרון אנליטי מלא לבעיה, למעט מקרים מיוחדים. עבודתו הראשונה של פואנקרה בנושא נכתבה במענה לתחרות בחסות אוסקר השני, מלך שוודיה. הבעיה (הראשונה) שהוצעה לכותבים עסקה ביציבות המערכת של שלושה גופים. השופטים - גוסטה מיטג-לפלר, ויירשטראס והרמיט, התקשו בתחילה לקרוא את פתרונו של פואנקרה, אך לאחר שהלה הגיש הבהרות שארכו כמעט מאה עמודים, בחרו בו כזוכה. בפתרון זה התגלתה שגיאה, ועוד לפני שהספיק פואנקרה לתקן אותה, כעבור פחות מחודש, וחרף ההוצאות הכבדות, אילץ אותו מיטג-לפלר למשוך את כל העותקים המודפסים של הפתרון. מיטג-לפלר, שתמך בגישתו האינטואיטיבית של פואנקרה, חשש שבית הספר הגרמני בראשותו של קרונקר יראה בשגיאה הוכחה ניצחת לביקורת שלו כנגד עבודתו של פואנקרה, שלא הייתה קפדנית דיה לטעמו. בעקבות כך, כתב פואנקרה בשנים 1892–1899 חיבור בן שלושה כרכים על "שיטות חדשות במכניקה השמימית", שהתניע את המחקר המודרני במערכות דינמיות.
באופן מעשי פותרים את בעיית שלושת הגופים, ואף את הבעיה הכללית יותר של מספר רב של גופים, בעזרת שיטות נומריות. לצורך כך, מחלקים את התנועה לפרקי זמן קצרים, ומחשבים את הכוחות הפועלים בין הגופים בכל קטע זמן. ככל שפרקי הזמן קצרים יותר יהיו החישובים מדויקים יותר, אך השגת דיוק מלא היא משימה קשה ביותר.
נקודות סינגולריות בפתרון
בהינתן נקודת ההתחלה בזמן t=0, בעיית n הגופים אינה אלא פתרון של מערכת משוואות דיפרנציאליות מסדר ראשון. ככזו, משפטי הקיום והיחידות מבטיחים פתרון אנליטי בקטע זמן \ [0,T), עבור T מקסימלי. אם T סופי, זה מפני שהמערכת מגיעה בזמן T לנקודה סינגולרית. ב-1895 חקר פול פנלבה את נקודות הסינגולריות של בעיית n הגופים, והראה שכל נקודה כזו מתקבלת מכך שהמרחק בין שניים מהגופים שואף לאפס. תופעה כזו מתרחשת כמובן אם הגופים מתנגשים, אבל היא עשויה להופיע למשל גם אם שני גופים בורחים יחד לאינסוף והולכים ומתקרבים זה לזה. פנלבה הוכיח שבבעיית שלושת הגופים כל נקודת סינגולריות נובעת מהתנגשות. ב-1908 הראה von Zeipel שנקודת סינגולריות נובעת מהתנגשות אם ורק אם הגבול של אנרגיית האינרציה סופי, וכך יקרה בהכרח אם מקומותיהם של הגופים במערכת חסומים בקטע \ [0,T). מאידך, von Zeipel לא הוציא מכלל אפשרות נקודות סינגולריות שבהן אנרגיית האינרציה שואפת לאינסוף.
ב-1992 מצא Zhihong Xia פתרון לבעיית חמשת הגופים, שבו מופיעה סינגולריות בזמן סופי, שלא כתוצאה מהתנגשות. במערכת שבנה Xia יש שני זוגות של גופים קלים ושווי-משקל שמרכזם על ישר סימטריה קבוע, וגוף חמישי, כבד, הנע על אותו ישר. הגוף הכבד מתנדנד לאורך הישר, ובכל פעם שהוא חולף בסמוך לאחד הזוגות, הוא גורם להם להתקרב, מושך אותם אחריו הרחק מן הזוג השני, ונופל בחזרה. התנועה ההדדית מקרבת את הגופים בכל אחד מהזוגות ומאיצה את הגוף הכבד באופן שהוא בורח לאינסוף בזמן סופי.
מימיר
מימיר או מים (בנורדית עתיקה: Mímir) הוא ענק מהמיתולוגיה הנורדית. ראשו נערף במהלך מלחמת האסיר-ואניר, אולם הוא המשיך לחיות ולהוות מקור המידע עבור אודין.
סיפורו
לאחר שנים ארוכות שבהן נלחמו אלי האסיר באלי הוואניר, לא הצליחו הצדדים להגיע להכרעה. לפיכך הם הסכימו על שביתת נשק במסגרתה מסרו זה לזה בני ערובה. הוואניר שלחו לאסגארד את מיטב אנשיהם: ניורד ובנו פרייר. בתמורה שלחו האסיר לואנאהיים את מימיר והוניר. כאשר פעלו מימיר והוניר יחד, הם אכן הרשימו את הוואניר, אולם כאשר מימיר לא היה בסביבה, הוניר הפגין חוסר החלטיות. הוואניר הרגישו שרומו, ועל כן כרתו את ראשו של מימיר וסרסו אותו. את הראש הכרות הם שלחו לאסגארד.
אודין לקח את ראשו של מימיר, חנט אותו עם עשבי תיבול כדי שלא יירקב, והטיל עליו קסם, אשר נתן לו את הכוח לדבר איתו לחשוף בפניו סודות. הוא הניח את הראש בבאר ביוטונהיים - עולם ענקי הכפור, ליד אחד משורשיו של יגדראסיל. שתיית מי הבאר העניקה חכמה, אולם מימיר דרש עבור הגישה למים הקרבה של עין אחת. אודין היה היחיד שהיה מוכן לשלם את מחיר הידע, וכאשר נותר עם עין אחת בלבד, נקרא גם בַלֵיְג ("בעל העין הבוערת").
בעת הראגנארוק, ילך אודין להתייעץ עם מימיר בפעם האחרונה.
חוק מכירת רכב משומש (זכאות למידע וגילוי נאות)
חוק מכירת רכב משומש (זכאות למידע וגילוי נאות), תשס"ח-2008 אושר בשנת 2008 בכנסת השבע עשרה, והוא מאפשר לקונה רכב משומש לקבל את המידע שרשום על הרכב במוסכים שבהם טופל ובחברות הביטוח שבהן בוטח, ומחייב סוחר רכב למסור לקונה מידע על הרכב.
היסטוריה של החוק
החוק נחקק ביוזמת חברי הכנסת גלעד ארדן ואמנון כהן, והוועדה שטיפלה בניסוחו היא ועדת הכלכלה. החוק אושר בכנסת השבע עשרה ב-29 ביולי 2008, ונכנס לתוקף ארבעה חודשים מיום פרסומו, כלומר ב-6 בדצמבר 2008. סעיף 6 לחוק, העוסק במספר הקילומטרים שעבר הרכב בשנה שקדמה למועד המבחן השנתי האחרון שלו, נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2010.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את מטרותיו:
עיקרי החוק
החוק קובע שאדם שקנה רכב משומש זכאי לקבל מכל מוסך שבו תוקן הרכב ומכל חברה שהרכב בוטח בה את כל המידע שיש בידיהם על הרכב: מידע על תיקונים או טיפולים שבוצעו ברכב וכל מידע אחר שיש בו כדי להעיד על מצב הרכב ותקינותו, וכן סכום תגמולי הביטוח ששולמו בעד הרכב ופירוט סוג הנזק או ירידת הערך שבשלם שולמו. המוסך והמבטח נדרשים לשמור את המידע למשך שבע שנים לפחות, והם רשאים לגבות תשלום בעד ההוצאות הכרוכות במסירת המידע.
סעיף 4 לחוק מטיל חובות נוספות על מי שעיסוקו במכירת רכב משומש (סוחר):
סוחר המפר הוראה מהוראות סעיף 4 עונשו קנס.
סעיף 6 לחוק קובע שבעת ביצוע מבחן רישוי שנתי לרכב, תמסור תחנת הבדיקה לרשות הרישוי את מספר הקילומטרים שעבר הרכב הנבדק בשנה שקדמה למועד הבדיקה. רשות הרישוי תציין ברישיון הרכב את מספר הקילומטרים שעבר הרכב הנבדק לפי ההודעה האחרונה שקיבלה מאת תחנת הבדיקה ואת המועד שבו נמסרה לה הודעה זו.
שר התחבורה והבטיחות בדרכים ממונה על ביצוע חוק זה.
Love Hurts
Love Hurts (בעברית: אהבה כואבת) הוא אלבום האולפן ה-20 של זמרת הפופ האמריקנית, שר. האלבום יצא לאור ב-13 ביוני 1991, על ידי חברת התקליטים גפן רקורדס. מתוך האלבום יצא השיר "Love and Understanding", אשר הצליח להגיע אל המקום ה-17 במצעד הבילבורד הוט 100.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-1 במצעד האלבומים הבריטי.
אברהרד הרביעי, רוזן וירטמברג
אברהרד הרביעי, רוזן וירטמברג (בגרמנית: Eberhard IV. von Württemberg; 23 באוגוסט 1388 – 2 ביולי 1419) היה הרוזן השליט של וירטמברג מ-1417 ועד מותו.
ביוגרפיה
אברהרד הרביעי לקח חלק פעיל בניהול המדינה משנת 1407. החל משנת 1409 הוא שלט ברוזנות ממפלגארד יחד עם הנרייטה. לאחר מותו של אברהרד השלישי ב-16 במאי 1417, הוא הפך לשליט של כל וירטמברג. בזמן מותו ב-2 ביולי 1419, שני בניו של אברהרד, לודוויג, שלימים יהפוך לרוזן לודוויג הראשון, ואולריך, לימים הרוזן אולריך החמישי, היו רק בני שבע ושש, בהתאמה. הוקמה ממשלת אפוטרופסות של הנרייטה ועד 32 חברי מועצה מווירטמברג.
צרפת החדשה
צרפת החדשה (בצרפתית: Nouvelle-France) היה השם שניתן על ידי הצרפתים לטריטוריה רחבת ידיים שנשלטה על ידי צרפת בצפון אמריקה בשנים שלאחר גילוי הנהר סנט לורנס על ידי ז'אק קרטייה ב-1534 ותחילת ההתיישבות הצרפתית באזור ב-1604, ועד לוויתור של צרפת על השטח לטובת בריטניה ב-1763 במסגרת חוזה פריז, שנחתם בעקבות מלחמת שבע השנים ולאור תוצאות מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. צרפת החדשה היא הבסיס לחבל קוויבק שבקנדה של ימינו.
גאוגרפיה של צרפת החדשה
השטח הצרפתי השתרע בשיאו מניופאונדלנד במזרח עד ימת סופיריור במערב, וממפרץ הדסון בצפון עד מפרץ מקסיקו, כמעט מחצית מיבשת צפון אמריקה. הטריטוריה חולקה לחמש קולוניות: קנדה (השטח שמסביב לקוויבק סיטי), אקדיה (כיום נובה סקוטיה), מפרץ הדסון, ניופאונדלנד ולואיזיאנה הצרפתית.
השנים הראשונות 1600–1663
ז'אק קרטייה היה מגלה ארצות צרפתי, שגילה בין היתר את הנהר סנט לורנס, וסייר באזור ניו פאונדלנד בשנים 1534–1535. נסיונותיו של קרטייה ליישב את השטח עלו בתוהו. רק שנים לאחר מותו, ב-1557, עלה בידם של מתיישבים צרפתים שהגיעו בעקבותיו לאזור להקים יישובי קבע, מתוך מטרה לחזק את ענפי הדיג וסחר הפרוות. יישובים אלה הוקמו לקראת סוף המאה ה-16 ובמהלך המאה ה-17, ובהם נוסד הלאום הקנדי צרפתי.
ב-1600 הוקמה תחנת סחר בטאדוסאק (Tadoussac), כיום כפר בקוויבק. ב-1604 הוקם יישוב בלה-סן-קרואה, שעבר מאוחר יותר לפורט-רויאל, אקדיה (כיום אנאפוליס, נובה סקוטיה).
הקמת קוויבק סיטי
הכתר הצרפתי לא מיהר להכריז בעלות על השטח, ורק בתחילת המאה ה-17 פרש את חסותו על המתיישבים, אם כי באופן מוגבל. החוקר והקרטוגרף סמואל דה שמפלן הוליך את המחנה הצרפתי, בעידודו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, להתיישב בקוויבק סיטי, נקודה על גדת נהר סנט לורנס בשנת 1608. העיר קוויבק נוסדה על ידי שש משפחות שמנו 28 נפשות. דה שמפלן היה הרוח החיה בהתיישבות הצרפתית באזור קוויבק, ונחשב לאחד האבות המייסדים של החבל, כמו של צרפת החדשה כולה.
ב-1613 מונה דה שמפלן למושל הצבאי של החבל, ובתפקידו זה המשיך לחקור את השטח ולגלות מקומות חדשים. הוא חבר לאינדיאנים המקומיים משבטי האלגונקווין והאינו, ונעשה אויבם של יריביהם, אנשי שבט האירוקוי.
בשנת 1627 ייסד הקרדינל רישלייה, יועצו של המלך לואי ה-13, את "החברה של צרפת החדשה" (או בשמה המלא בצרפתית: "Compagnie des Cent-Associés de la Nouvelle-France"). מטרותיו של הקרדינל היו לחזק את ההתיישבות הצרפתית, אך גם לאסור על אנשים שאינם קתולים להתיישב באזור שבשליטה הצרפתית. החברה החזיקה בידיה את המונופול על סחר בפרוות, ובראשה עמד דה שמפלן עצמו, עד מותו בשנת 1635.
בשנת 1640 מנו המתיישבים הצרפתיים בסך הכול כ-360 נפשות. הבריטים שהחלו להתיישב באזורים אחרים של עמק הנהר סנט לורנס, במקביל לצרפתים, הצליחו הרבה יותר. היישובים הבריטיים שגשגו, ואוכלוסייתם עלתה על זו של הצרפתים. הבריטים אף כבשו את קוויבק בין השנים 1629 ל-1632.
לאחר מותו של דה שמפלן השתלטה הכנסייה הקתולית על המושבה. אנשיה, בראשות פול שומדי דה מזונב (Paul Chomedey de Maisonneuve), הקימו ב-1642 יישוב בשם ויל-מארי, על אי בנהר סנט לורנס, יישוב שזכה לימים לשם "מונטריאול" ועתיד להפוך לעיר הצרפתית הגדולה ביותר בקנדה. ב-1659 מונה פרנסואה דה לאוול לבישוף צרפת החדשה.
מיסיונרים ישועים פעלו מטעם הכנסייה בקרב האינדיאנים משבט יורון (Huron) במטרה להמיר את דתם לנצרות, בעוד המתיישבים הוסיפו לסבול מנחת זרועם של שבטי האירוקוי. ב-1660 יצא כוח צבאי בפיקודו של אדם דולר-דז-אורמו (Adam Dollard des Ormeaux) לסיור באזור, וחוסל על ידי האינדיאנים. סכנה נשקפה לעתיד המושבה כולה.
מושבת כתר צרפתית
כגוף המנהל את המושבה מונתה המועצה הסוברנית של צרפת החדשה.
הקמת לואיזיאנה
משנות ה-60 של המאה ה-17 החלו הקנדים הצרפתים במסעות חקר ממרכז המושבה דרומה. חלקם תרו את אזור האגמים הגדולים וחלקם המשיכו וגילו את נהר המיסיסיפי.
בשנת 1682 הגיע לאזור שפך נהר המיסיסיפי במפרץ מקסיקו החוקר הצרפתי רובר קוואלייה דה לה סאל. הוא קרא לאזור עמק המיסיסיפי על שמו של לואי ה-14 - "לואיזיאנה". לה סאל קיבל אישור משר הימייה הצרפתי להתיישב באזור השפך, וסיים את חייו באורח טראגי ב-1687, בניסיון התיישבות כושל באזור טקסס. לה סאל נרצח על ידי חברי משלחתו שלו, והם עצמם נטבחו מאוחר יותר על ידי אינדיאנים.
ההתיישבות בלואיזיאנה בהנהגתו של מושל צרפת החדשה לואי דה פרונטנאק הייתה חלק ממושבת הכתר, וכללה שטחים נרחבים משני עברי נהר המיסיסיפי בין מפרץ מקסיקו ועד לקנדה. רוב היישובים שכנו לאורך נהר המיסיסיפי, ויובליו שימשו נתיב התחבורה והמסחר העיקרי של היישובים ושל תחנות הסחר. עיקר ההתיישבות הצרפתית לאורך המיסיסיפי נעשתה על ידי הקמת מצודות. בשנת 1699 הקים פייר לה מויין ד'איברוויל את התיישבות הקבע הראשונה באזור זה - בילוקסי (כיום במדינת מיסיסיפי שבארצות הברית). ב-1701 ייסד החוקר הצרפתי אנטואן דה לה מוט מבצר בלואיזיאנה העילית, שנקרא דטרואה (כיום העיר דטרויט, ארצות הברית). כבירת חבל לואיזיאנה שימשה בתחילה העיר מוביל ולאחריה בילוקסי, והחל משנת 1722 - ניו אורלינס.
ההתשה הבריטית והמלחמות הבין קולוניאליות
הבריטים, בתמיכת האינדיאנים משבטי האירוקוי, פתחו ב-1689 במתקפה נגד הצרפתים באזור הצפון. המערכה, שנמשכה עד 1697, קיבלה את השם "מלחמת המלך ויליאם" והייתה זירת משנה למלחמה באירופה - מלחמת הברית הגדולה. במהלך המלחמה נפלו אקדיה והעיר בידי הבריטים, אולם לאחר הכישלון לכבוש את קוויבק סיטי ומונטריאול, נסוגו לבסוף חזרה מהשטחים שכבשו. המלחמה נחתמה בהסכם רייסווייק (Ryswick).
לא חלפו חמש שנים, ומלחמה חדשה, שכונתה "מלחמת המלכה אן", פרצה ב-1702. בעקבות פרוץ מלחמת הירושה הספרדית באירופה ב-1701, התלקחו עימותים בין הבריטים לבין הצרפתים גם בזירה האמריקנית. ב-1710 כבשו הבריטים שוב את פורט רויאל ואת אקדיה, והאזור הפך למחוז הבריטי נובה סקוטיה. ב-1713 נחתם הסכם אוטרכט, בו ויתרו הקנדים הצרפתים על אקדיה, ניופאונדלנד ומפרץ הדסון לטובת בריטניה. בידי הצרפתים נשארו שני איים באזור שנכבש: איל רויאל ואיל סן-ז'ן.
לאחר חתימת הסכם אוטרכט החלה המושבה לשגשג. ב-1720 נמנו במושבה כ-25,000 תושבים. ב-1740 הגיע מספרם של תושבי צרפת החדשה לכ-50,000. באותה תקופה נסללה דרך המלך (Chemin du Roi) ממונטריאול לקוויבק סיטי. התקופה זכתה לשם "תור הזהב של צרפת החדשה. השקט נשמר באזור עד 1744, עת תקפו הבריטים שוב במערכה שנקראה "מלחמת המלך ג'ורג'", שוב על רקע מלחמה אחרת - מלחמת הירושה האוסטרית. המערכה נמשכה עד 1748, ובמסגרתה כבשו הבריטים את מצודת לואיבור (Louisbourg) באזור אקדיה, אך השיבו אותה לצרפתים במסגרת הסכם אקס לה שאפל (Aix-la-Chapelle).
שלוש המלחמות זכו לשם המלחמות הבין קולוניאליות בין בריטניה לצרפת, והן מדורגות הראשונה, השנייה והשלישית לפי סדר פריצתן.
מלחמת הצרפתים והאינדיאנים 1754–1763
לאחר 1748 נעשו ניסיונות פיוס בין הצדדים. ב-1750 נפגשו הבריטים והצרפתים בפריס לדון בחילוקי הדעות, אך ללא הועיל. ב-1749 העניק רוברט דינווידי, מושל וירג'יניה, לחברת הקרקעות של אוהיו רשות ליישב מתיישבים בעמק אוהיו. מושל צרפת החדשה, המרקיז דוקן, שמונה ב-1752, קיבל הוראה להשתלט על עמק הנהר אוהיו, ולסלק את הנוכחות הבריטית מהאזור, ופעל בהתאם. הבריטים החלו לבנות ב-1754 במפגש הנהרות אלהגני ומונוגאהלה, במקום בו הם מתמזגים לנהר אוהיו, מצודה שקראו לה על שם הנסיך ג'ורג'. הצרפתים מיהרו להשתלט על המצודה, ביצרו אותה וקראו לה "פורט דוקן".
ב-28 במאי 1754 נשלח על ידי מושל וירג'יניה לויטננט הקולונל ג'ורג' וושינגטון (בן 21 באותה עת), כשהוא מלווה בכוח של 40 חיילים, לשאת ולתת עם הצרפתים בשאלת הגבולות בין המושבות האנגליות למושבה הצרפתית המתהווה במחוז אוהיו. לאחר סירוב הצרפתים לסגת מהמצודה, גלש המשא ומתן עד מהרה לעימות שבו נהרגו 10 חיילים צרפתיים ו-21 נשבו, בתוכם הקצין הצרפתי ז'ומונוויל (Joseph Coulon de Jumonville). קרב זה, שנקרא בם "קרב ז'ומונוויל גלן", היה אחת העילות המרכזיות לפרוץ המלחמה. בשנים 1755–1757 הייתה יד הצרפתים על העליונה. הבריטים ספגו מספר מפלות קשות מיד הצרפתים, שבלטו על רקע נחיתותם המספרית של האחרונים. בשנת 1758 חל מפנה: הבריטים, בהנהגתו של שר החוץ ויליאם פיט החלו במתקפה רבתי, וביולי 1758 כבשו גם את מצודת "פורט דוקן". ניצחון סמלי זה היה חוליה בשרשרת של ניצחונות, ששיאה במצור של שלושה חודשים על הבירה קוויבק סיטי ב-1759, וסופה בספטמבר 1760, המועד בו נכנעה העיר מונטריאול. לאחר כניעת הצרפתים הייתה זו שאלה של זמן עד להסדר מדיני, שהתעכב עד לסיום מלחמת שבע השנים, ואשר התממש בהסכם פריז ב-1763.