cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הווארי בומדיין
ביוגרפיה
בומדיין נולד באל חסאייניה, 15 קילומטר מערבית מגלמה, באלג'יריה תחת שלטון צרפתי. היה צאצא למשפחת איכרים בוחרובה ששמה בא מהמילה "חרוב". אביו היה אריס ממוצא ערבי, במקור מקבייה הקטנה, ואמו הייתה ברברית. ההורים גידלו בקושי את שבעת ילדיהם, ארבע בנות ושלושה בנים. בומדיין למד תאולוגיה אסלאמית בקונסטנטין ובקהיר. הצטרף בהמשך לחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה (FLN) ומשנת 1957 היה מפקד החזית במחוז אוראן. במהלך מלחמת אלג'יריה הגיע כמפקד גרילה למעמד משפיע בקרב לוחמי החזית. בשנת 1960 הפך לראש המטה הכללי של החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה שמושבו היה במרוקו ובתוניסיה. בניגוד לאחרים שרצו לראות את באלג'יריה שלטון דמוקרטי, בומדיין ראה את אלג'יריה כדקטטורה צבאית. באוגוסט 1962 תואר בומדיין על ידי האקונומיסט: ביוני 1962, יום לפני משאל העם על היפרדות מצרפת, הודח בומדיין מתפקיד הרמטכ"ל על ידי הממשלה הזמנית בראשות בן חדה בטענה שהוא פעל נגד הממשלה הזמנית. בומדיין הצטרף לבן בלה בטלמסן, אולם למרות פרסומים מוקדמים הוא לא שב בתחילת אוגוסט 1962 לאלג'יר עם בן בלה. בעקבות ההסכם בן בלה לבן חדה על מינוי בן בלה למנהיג הלשכה המדינית למשך חודש לצורך קיום בחירות, שב בומדיין לאלג'יר ב-14 באוגוסט 1962. בכח צבאו של בומדיין, שמנה כ-45,000 חיילים נאמנים, שאלפים מהם נכנסו ב-9 בספטמבר 1962 לבירה אלג'יר בניגוד להסכם לפירוז העיר, גבר בן בלה על בן חדה ותומכיו, הוציא את מתנגדיו מרשימת המתמודדים בבחירות והבטיח את ניצחונו הוא בבחירות. תלותו של בן בלה בבומדיין הביאה להשפעה רבה של בומדיין על המדיניות של בן בלה, שכללה השתייכות אל המדינות הבלתי-מזדהות, רפורמה קרקעית והלאמות. בומדיין מונה לשר ההגנה בממשלתו של בן בלה שהוצגה בסוף ספטמבר 1962. ממשלתו של בן בלה נשענה על שניים: מוחמד חיידר ראש הלשכה המדינית ובומדיין מפקד הצבא. במהרה התפטר חיידר ובן בלה נהיה תלוי יותר ויותר בבומדיין. ב-1 באוקטובר 1963, כאשר בקאביליה התבצרו מורדים במשטר בן בלה, מונה רמטכ"ל אחר לצבא אלג'יריה ובומדיין נותר שר ההגנה בלבד. בומדיין שנחשב לנאצריסט ביקש להזעיק סיוע מצרי לחיסול המרידה, בעוד בן בלה רצה להתפשר עם המורדים, שדרשו את הדחתו של בומדיין. אולם המתיחות בין בומדיין לבן בלה לא התפתחה ובאפריל 1964 הכחיש בומדיין קיומו של קרע ביניהם.
מנהיג אלג'יריה
ב-19 ביוני 1965, בתמיכת הצבא, הדיח בומדיין בהפיכה צבאית לא אלימה את הנשיא הראשון של אלג'יריה, אחמד בן בלה. ריכז בהמשך בידיו את התפקידים של ראש המדינה והממשלה. מבחינה פוליטית דגל בסוציאליזם בהשראה אסלאמית ושאף לתעש את המדינה בעזרת המשאבים שעמדו לרשותה הודות לאוצרות הנפט שלה.
לקראת סוף 1967 התפתח משבר בין בומדיין לאישים בשלטונו שביקרו את מדיניותו שהתרכזה במדיניות חוץ קיצונית נגד ישראל והזניחה את ענייני הפנים. ב-10 בדצבמר 1967 דווח על טיהור בהנהגה באלג'יר.
הישגיו הכלכליים שוו לו מעמד מוערך בקרב ארצות ערב ואפריקה. אחרי שינויים בחוקה בשנת 1977 נבחר לנשיא באופן רשמי, אך לקה במקרוגלובולינמיה ולדנסטרום, מחלה לימפומטית ממארת. דבר מחלתו נשמר בסוד עד שבאוקטובר 1978 הוא נעלם, והתברר שהוא עבר טיפולים במוסקבה. הטיפולים בברית המועצות לא הועילו וב-14 בנובמבר הוא שב לארצו. הוא אושפז בבית חולים באלג'יר ולאחר מספר ימים שקע בתרדמת. הוא נשאר בחיים רק הודות לחיבורו למכשירים רפואיים, מהם סירבה רעייתו לנתקו. הוא נפטר ב-27 בדצמבר 1978.
במקומו כיהן כנשיא זמני רבאח ביטאט (עד ל-9 בפברואר 1979) ויורשו בשלטון היה שאד'לי בן ג'דיד, נשיא אלג'יריה בשנים 1979–1992.
משה אלשיך
רבי משה אלשיך (מכונה האלשיך הקדוש) (ה'רס"ז, 1506/1507 - י"ג בניסן ש"ס, 1600), היה פרשן ומחבר דרשות מפורסמות על התורה (המכונות 'אלשיך'), שד"ר, ופוסק בצפת. תלמידם של רבי יוסף טאיטאצאק ורבי יוסף קארו ורבו של רבי חיים ויטאל בתלמוד ובהלכה.
ביוגרפיה
נולד לחיים באדריאנופול, שם למד בישיבתו של רבי יוסף קארו ביחד עם חברו אברהם בן אשר. מאוחר יותר עבר לישיבתו של רבי יוסף טאיטאצאק בסלוניקי. בשנת ה'רצ"ה (1535) עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת. כבר בגיל צעיר יחסית בלט כפוסק הלכה. שנה לאחר מכן, בשנת ה'רצ"ו (1536), כאשר עלה ר' יוסף קארו לצפת, כבר שימש בה ר' משה אלשיך כאחד מדייני צפת. לימים נדפס קובץ של מאה וארבעים מתשובותיו בספר שו"ת בשם 'הרב משה'.
בימי זקנתו בשנת ה'ש"ן (1590) בקירוב יצא כשד"ר בשליחות אל סוריה, טורקיה ופרס.
רבי משה אלשיך זכה להערצה רבה בימי חייו ולאחר מכן ויש המוסיפים, עד היום, לשמו את הכינוי 'הקדוש'. ר' משה נפטר ונקבר בצפת. בית כנסת עתיק הקרוי 'בית הכנסת האלשיך הקדוש' נמצא בעיר העתיקה של צפת.
חיבוריו
הרב אלשיך חיבר פירוש על התורה בשם 'תורת משה', ספרי הנביאים וחמש מגילות. בהקדמתו לפירושו על ספר דניאל הוא מסביר את דרך כתיבת פירושיו ומציין שפירושיו הם עיבוד של דרשות שנשא. כמו כן חיבר פירוש למסכת אבות בשם 'ירים משה', פירוש להגדה של פסח וכן קינות על חורבן בית המקדש ועל 'גלות השכינה'. בסוף ימיו כתב הרב אלשיך מאמר בשם 'חזות קשה' ובה תיאר את ראשית ירידתה של העיר צפת מגדולתה. על חיבוריו והשקפותיו של האלשיך נכתב ספרו של שמעון שלם, ר' משה אלשיך - לחקר שיטתו הפרשנית והשקפותיו בענייני מחשבה ומוסר, ירושלים תשכ"ו.
סנוקוולמי
סנוקוולמי (באנגלית: Snoqualmie) היא עיירה בעמק סנוקוולמי, במחוז קינג שבמדינת וושינגטון שבארצות הברית הממוקמת ליד מפלי סנוקוומי. בעיירה שוכן מוזיאון הרכבות של אזור צפון-מערב ארצות הברית. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2009 אוכלוסיית העיירה מנתה 8,692 תושבים.
הסדרה טווין פיקס של דייוויד לינץ' צולמה בעיקרה בסנוקוומי ובעיירה הסמוכה נורפ-בנד.
חיים דוד הלוי
הרב חיים דוד הלוי (י"ח בשבט ה'תרפ"ד – י"ב באדר ה'תשנ"ח; 24 בינואר 1924 – 10 במרץ 1998) היה פוסק והוגה דעות. כיהן כרבה הספרדי הראשי של ראשון לציון (תשי"א – תשל"ג). וכרבה הראשי של תל אביב-יפו (תשל"ג – תשנ"ח). זוכה פרס ישראל לספרות תורנית ופרס הרב קוק. התמודד על משרת הרב הראשי לישראל בשנת תשנ"ג (1993) אך הרב אליהו בקשי-דורון נבחר.
קורות חייו
נולד וגדל בירושלים, בשכונת אוהל משה. אביו משה, עלה עם משפחתו מהעיר בורסה שבטורקיה לארץ ישראל כשהיה בגיל 16. אימו, ויקטוריה לבית קראקו, הייתה גם היא בת למשפחה שעלתה מטורקיה.
בילדותו למד אצל הרב עזרא הדאיה, בתלמוד תורה "אורח חיים". מגיל תשע החל ללמוד בישיבת פורת יוסף, עד אמצע שנות העשרים לחייו, והוסמך לרבנות ולדיינות על ידי ראש הישיבה הרב עזרא עטייה, ונשיא הישיבה, הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. בישיבת פורת יוסף שררה מתיחות בין הנהלת הישיבה ובין הרב עוזיאל. בעוד זה האחרון משך גם לכיוון של הציונות הדתית ולימודי מחשבת ישראל, הנהלת הישיבה נטתה לכיוון החרדי של אגודת ישראל. הרב הלוי הושפע מהרב עוזיאל והשתתף אצלו בלימוד הכוזרי. הרחיב את השכלתו בסמינר המזרחי, ואף למד אנגלית. הרב הלוי נמנה עם החבורה שלמדה עם ראש הישיבה, כמו הרב עובדיה יוסף, הרב דוד חיים שלוש (לימים מחותנו) ואחרים.
במלחמת העצמאות שירת בגדוד טוביה שהיה מורכב מבחורי ישיבות. לאחר המלחמה נישא למרים, נכדת הרב מאיר ועקנין, רבה של טבריה. מיד לאחר נישואיו נבחר להיות רב השכונות מי נפתוח (הכפר ליפתה) ורוממה בירושלים ובמקביל שימש כמזכירו האישי של הרב עוזיאל. בשנת תשי"א (1951) נבחר להיות רב העדה הספרדית בעיר ראשון לציון. הרב הלוי הִרְבָּה לתת שיעורי תורה לבעלי הבתים של הקהילה, שיעורים אשר היו הבסיס לספרו "מקור חיים השלם". הכרך הראשון של ספר זה, אשר הרב הלוי החשיבו לגולת הכותרת של יצירתו, יצא לאור בתשכ"ז. ייחודו של הספר היה בסגנונו, בשילוב דברי הלכה ואגדה, וקיבוץ הליכותיהן ומנהגיהן של העדות. בשנת 1955 שהה כשנה בארצות הברית וגייס כספים למען מוסדות רבי מאיר בעל הנס. בשנת תשכ"ד (1964) נבחר לצעיר חברי מועצת הרבנות הראשית החמישית וכיהן במועצת הרבנות עד פטירתו.
בשנת תשל"ג נבחר להיות הרב הראשי וראש אבות בתי הדין של העיר תל אביב יפו. בשנת תשל"ד (1974) השלים את החלק האחרון של "מקור חיים השלם", ושנה לאחר מכן הוציא לאור ליקוט הלכות מתוך ספר זה, הנקרא קיצור שולחן ערוך מקור חיים. ליקוט זה התקבל במערכת החינוך הממלכתית דתית ומשמש כספר לימוד הלכות עיקרי.
בשנת תשנ"ג (1993) התמודד על משרת הרב הראשי לישראל אך הפסיד לרב אליהו בקשי-דורון.
קיבל את פרס ישראל לספרות תורנית לשנת תשנ"ז (1997). בשנת תשמ"ב (1982) זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית על שו"ת עשה לך רב. בשנת תשמ"ד (1984) זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית, מטעם עיריית תל אביב-יפו. זכה לתואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
נפטר בי"ב באדר תשנ"ח (10 במרץ 1998), הלווייתו התקיימה בתל אביב ובישיבת פורת יוסף בירושלים, שם ספד לו גם הרב עובדיה יוסף.
נבחר לדמות המופת של החינוך הממלכתי דתי לשנת תשע"ד. בשנת 2015 נקרא על שמו רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים. כמו כן, על שמו רחוב בראשון לציון.
משפחתו
בנו ד"ר רפאל הלוי הוא מנהל היחידה לנפרולוגיה פדיאטרית ורופא בכיר במחלקת ילדים במרכז רפואי העמק. בתו נצחיה נשואה לרב שלמה לוי. בתו רונית נשואה לרב שלמה שלוש - מנכ"ל ההקדש הספרדי בצפת ובמירון, ובתו גילה נשואה לרב אחיה שלמה אמיתי - רב קיבוץ שדה אליהו.
השקפת עולמו
הרב הלוי שלל את האתוס ההלכתי בדבר כוליות ההלכה, דהיינו, הקודקס ההלכתי כמקיף את כל תחומי החיים, ומבקש לכונן ערכים ונורמות עבור המציאות כולה. לדידו ישנם תחומים (למשל, הכלכלה והפוליטיקה) בהם להלכה אין עניין בקביעת נורמות קבועות ומחייבות, ובתחומים אלו נותר מקום לשיקול הדעת האנושי בהתאם להקשר המקומי והזמני. כך, למשל, סבר כי ההלכה איננה מבקשת לקבוע את המשטר הכלכלי במדינת ישראל. כמו כן סבר שאם המשטר במדינת ישראל הוא דמוקרטי, על פוסקי ההלכה לקבל זאת כעובדה מציאותית ולא לפסוק בניגוד לכך. דוגמה נוספת היא טענתו כי היחס לנוכרים צריך לנבוע מתוך "חובה אנושית מוסרית ולא משום 'דרכי שלום' דווקא".
פתיחות הלכתית נוספת אצל הרב הלוי ניתן לראות בתפיסת הפסיקה ההלכתית כתלויית הקשר וכמתחדשת. לדידו, נצחיות התורה מובטחת דווקא כאשר ההלכה נענית לנסיבות הקונקרטיות של ההווה:.
הרב הלוי הושפע בהגותו מהרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. הוא ראה את התהליכים שחלו בעם ישראל במאת השנים האחרונות כתהליכי גאולה. בין השאר הציע לשנות את תפילת נחם, כך שלא יאמר בה שהעיר ירושלים "אבלה מבלי בניה", אלא "שהיתה אבלה מבלי בניה".
בפסיקתו מתמודד הרב הלוי עם בעיות ההלכה והמודרנה ברמת חיי הפרט וברמה הלאומית. הִרְבָּה לצטט קבלה, ואף עסק באופן יוצא דופן בחישובי קיצין שסבר שאין בהם בעיה כי כבר הגיע עת הקץ. בין השאר הִרְבָּה לעסוק בתופעת החוויות שעל סף מוות שאותה ראה כעדות להישארות הנפש. הוא חזה שבסביבות שנת 1990 יתחיל עידן גאולה חדש.
בשנת ה'תשל"ב (1972) פרסם לצד החלק החמישי של "מקור חיים" את החוברת "קבלת גרים", בה צידד להתיר קבלת גרים, מתנדבים מחוץ לארץ:
הדברים נדפסו מאוחר יותר בשו"ת "עשה לך רב".
כתיבתו ההלכתית קריאה מאוד, והוא העדיף את הבהירות ואת הסברה המקורית על פני ציטוט מקורות רבים.
הבשורה על-פי יעקב
הבשורה על פי יעקב או בשורת הילדות על פי יעקב או הפרוטואוונגליון על פי יעקב הוא ספר אפוקריפי (ספר חיצוני) לספרי הבשורות של הברית החדשה. הוא נכתב, ככל הנראה, בשנת 150 לספירה, ועל כן, אפשר שהוא הקדום מבין הספרים התומכים באמונת הבתולים הנצחיים של מרים, אם ישו.
כותב הבשורה ותאריך כתיבתה
על פי המסופר בראשית הבשורה, היא נכתבה על ידי "יעקב" אשר כתב אותה בירושלים - כך לכאורה הטקסט טוען כי נכתב על ידי יעקב הצדיק - אחיו למחצה של ישו (בנו של יוסף בן זוגה של מרים, אם ישו) מנישואיו הקודמים (כטענת בשורה זו - ולא, כמקובל, בנם של יוסף ומרים שנולד לאחר הולדת ישו).
מחקרים הראו, בהתבסס על תוכן הבשורה, כי כותב הבשורה לא היה מודע למנהגי היהדות, ולכן לא ייתכן שיעקב הצדיק (שהיה יהודי) כתב את הבשורה, וכי הבשורה היא פסאודואפיגרפיה. הרמזים והקבלות לתרגום השבעים מהם ניתן לראות את ההבדלים בין תרגום זה לטקסט המסורה המקורי בעברית של התנ"ך מעידים על כך שכותב הבשורה לא ידע עברית וכי קרא את התנ"ך רק ביוונית.
המלומדים מסכימים כי הבשורה נכתבה באמצע המאה השנייה. אזכורה הראשון מופיע בכתבי אוריגנס מאלכסנדריה מהמאה השלישית, הקובע כי בשורה זו דומה לבשורה על פי פטרוס וכי הטקסט מאוחר (לאור סגנונו ולאור העובדה כי, הן בשורה זו והן הבשורה על פי פטרוס, טענו כי יעקב הוא בנו של יוסף מנישואיו הקודמים).
ההעתק העתיק ביותר של הבשורה נשמר בספריית בודמר.
תפוצה
בשורה זו זכתה לפופולריות רבה ותורגמה לשפות ארמית, געז, קופטית, גאורגית, ארמנית, ערבית, אירית ולטינית.
סגנון
בשורה זו היא אחת ממספר בשורות ילדות ששרדו, ואשר נכתבו על מנת לספק את עניינו של הציבור הנוצרי במאות השנייה והשלישית לפרטים בדבר ילדותו של ישו. בדומה לטקסטים אחרים מתקופה זו - כותביהן ידעו פרטים מעטים ביותר על התרבות והדת היהודית (ולכן אינם מתארים את ילדותו של ישו שגדל בבית יהודי).
תוכן הבשורה
תמה חוזרת בספר היא שמירה אישית שהאל מעניק למרים, טהרתה ובתוליה הנצחיים (דבר שנקבע על ידי המיילדות הבאות לבדוק אותה לאחר הולדת ישו). כחלק מתמה זו מספרת הבשורה כי "אחיו" של ישו המוזכרים בבשורות אחרות הם ילדיו של יוסף מנישואיו הקודמים. מסיבה זו נאסר הספר לקריאה על ידי הכנסייה הקתולית, מפני שעמדת הבשורה תואמת את עמדת הכנסייה היוונית אורתודוקסית בדבר אחי ישו (ה"אדלפוי") - בניגוד לעמדת הכנסייה הקתולית לפיה ה"אחים" הם למעשה בני דודים של ישו.
תיאור המופיע בבשורה זו ואינו מופיע בספרי הבשורות המהווים חלק מהברית החדשה הוא תיאור הולדתו של ישו במערה, ותיאור הירצחו של זכריה, אביו של יוחנן המטביל בבית המקדש, כאשר לא רצה להסגיר את מיקום בנו.
תיאור הולדת ישו במערה זכה לפופולריות, ובעקבותיו יצירות אמנות רבות מתקופת הרנסאנס וכן יצירות דתיות (איקונות) ביזנטיות מתארות את הולדת ישו בתוך מערה.
תקציר הסיפור
העלילה מתחילה בתיאורו של יהויקים, יהודי עשיר ומאמין אשר עולה למקדש להביא קרבנות. במקדש פוגש אותו אדם ששמו ראובן אשר אומר לו שלפי ההלכה, לא ראוי שהוא יקריב קרבנות כיוון שאין לו ילדים. יהויקים בודק את העניין ברשומות של שנים עשר השבטים ולאחר שמשתכנע שכך אכן ההלכה הוא פונה למדבר וצם שם במשך ארבעים יום וארבעים לילה. חנה, אשתו של יהויקים, התאבלה גם היא בשל אותו העניין אך לאחר שיחה עם המשרתת שלה היא מתנקה, לובשת בגדי חתונה ויורדת לשבת בגן ולהתפלל אל האל.
בעקבות תפילת חנה, מתגלה אליה מלאך שמבשר לה שעתיד להיוולד לה בן שיוודע בכל העולם. חנה, בתגובה, מבטיחה שהילד שייוולד לה יוקדש לאל. בהמשך, מגיעים אליה שני מלאכים נוספים ואומרים לה שיהויקים בעלה חוזר אליה. בדרכו חזרה הביתה, מצווה יהויקים על רועיו להביא כבשים ללא פגם כדי להקריב לאל ופרים כדי להביא לכהנים.
ביום שלמחרת שובו, יהויקים הולך למקדש ומביא את הקרבנות לכהן. בדרכו למקדש הוא מציב לעצמו סימן - אם הדיסקה שבראש הכהן תזהר - סימן שתפילתו תתגשם. בבואו אל הכהן הדיסקה אכן נוצצת והוא מבין שהסימן מתגשם. יהויקים שב לבית וכעבור תשעה חודשים נולדת לו בת שנקראת מרים.
שישה חודשים לאחר לידת מרים, חנה מנסה לתת לה ללכת אך לאחר שהצליחה החליטה חנה שמרים לא תלך יותר על הקרקע וסידרה לה מיטה מכריות. בגיל שנה נערכה סעודת לכבודה של מרים בה ציין יהויקים שביתו תוקדש לכהנים. בסיום הסעודה חנה שרה שיר שבח לאל. לאחר מלאת שנתיים למרים, מציע יהויקים לחנה להעלות את מרים למקדש, אולם חנה מבקשת לדחות בשנה נוספת את מילוי חובת ההקדשה. עם הגיעה של מרים לגיל שלוש, היא מובלת אל המקדש בתהלוכה.
מרים מסתדרת במקדש ולא שבה להוריה. את מזונה היא מקבלת מידי מלאך. עם הגיעה לגיל 12 חוששים הכהנים לכך שהיא תטמא את מקדש ה' ולכן מבקשים מהכהן הגדול, זכריה, להתפלל כדי להבין מה לעשות. זכריה מתפלל והמלאך מצווה על זכריה לכנס את אלמני ישראל ולערוך הגרלה ביניהם - מי שיקבל סימן הוא יהיה לבעלה של מרים.
בהתכנסות של כל האלמנים מגיע גם יוסף. לאחר ההגרלה שבה כל אחד מן האלמנים לוקח מטה, באה יונה ועפה הישר אל ראשו של יוסף ולכן הכהן מצווה עליו לקחת את מרים לביתו. יוסף חושש מהתגובה הציבורית שתיווצר לכך שאדם מבוגר לוקח נערה לאשה אך הכהן לוחץ עליו ומזכיר לו את חטאם ואת ספקותיהם של דתן ואבירם. יוסף מקבל עליו את הדין ולוקח לביתו את מרים.
בשובה הביתה מתגלה אליה מלאך ומבשר לה שהיא עתידה ללדת בן בזכות זה שמצאה חן בעיני האל. בן זה שייוולד לה הוא מאת האל. כאשר מרים הולכת אל הכהן, הוא מספר לה שהיא תהיה אהודה ומבורכת בפי כל הדורות. לאחר מכן היא הולכת לאלישבע ושם היא נמצאת שלושה חודשים כאשר הריונה הולך ומתפתח. באותה העת היא בת 16.
בחודש השישי להריונה של מרים שב יוסף מעבודתו והוא רואה שמרים הרה. הוא נחרד וכועס על כך שקיבל אותה כמשמורת בהיותה בתולה מאת הכהנים וכעת היא הרה. הוא שואל אותה איך עשתה לו כך. היא עונה: לא בא אליי אף אחד, אלוהים יודע ממי אני הרה. יוסף חושש מאוד ובמהלך הלילה הוא מתחבט מה לעשות - מצד אחד, אם יסתיר את חטאה ייפגע, מצד שני, אם יוציא את חטאה לאור היא תהרג ואולי היא דוברת אמת וכך יצא שנהרג אדם חף מפשע.
המלאך מתגלה אליו בחלום הלילה ואומר לו - אל תפחד, ייוולד לה בן ושמו יהיה ישוע כי הוא יושיע אתכם, זהו בן שהגיע מאת האל.
זמן לאחר מכן, פונה אל יוסף אדם בשם אנאיס ושואל אותו מדוע לא הגיע לחגוג עם כולם. תוך כדי שיחה מבחין אנאיס שמרים ילדה בן. הוא הולך לספר לכהן שבתורו נוזף ביוסף על כך שטימא את האשה הבתולה שקיבל מהמקדש וכועס גם על מרים עצמה שנטמאה. יוסף אומר לכהן שהוא טהור ולא עשה למרים דבר, מרים אף היא אומרת שהיא טהורה. הכהן מודיע ליוסף שעליו לוותר על מרים. יוסף פורץ בבכי והכהן מחליט לעשות "מבחן אמת" ליוסף ולמרים ונותן לשניהם לשתות את מי המרים. לאחר ששניהם שותים את המים שאמורים להזיק להם במקרה ששיקרו, לא קורה דבר. לאחר ששניהם יצאו זכאים, יוסף לוקח את מרים לביתו שמח וטוב לב.
באותו זמן היה צו של הקיסר אוגוסטוס על עריכת מפקד אוכלוסין של כל האנשים. יוסף לא ידע כיצד לרשום את מרים, מצד אחד, לרשום אותה כאשתו אינו יכול, מצד שני, גם לרשום אותה כבתו אינו יכול. הם מחליטים לברוח כדי לחמוק מהשתתפות במפקד, במהלך הבריחה היא כורעת ללדת ומבקשת ממנו למצוא לה מקום מתאים ללידה. יוסף מכניס אותה למערה ומשאיר את שני בניו לצדה תוך שהוא הולך לחפש מיילדת באזור בית לחם.
בחיפושיו, יוסף רואה אישה יורדת מן הגבעה. האישה שואלת אותו - "לאן אתה הולך?" יוסף מסביר את המצב ומציין שהולך לחפש מיילדת עבריה. האישה מטילה ספק בסיפור של יוסף (האשה ההרה איננה אשתו, היא בתולה קדושה שהרתה לאלוהים). שניהם הולכים למערה ורואים ענן זוהר מעל המערה. אור גדול מקיף את כולם, התינוק נולד בכוחות עצמו והמיילדת מלאת התרגשות ותדהמה מהמצב העל-טבעי. לאחר מכן, האור דועך.
המיילדת הולכת ומספרת את הנס שראתה לשלומית. שלומית מטילה ספק ואומרת שאם לא תרגיש בעצמה, לא תאמין שהאישה היולדת אכן בתולה. המיילדת מביאה את שלומית למרים ולבקשתה מרים מאפשרת לשלומית להרגיש שהיא אכן בתולה. אולם, ספק זה של שלומית עולה לה בתחושת צריבה חזקה בידה על כך שהטילה ספק בקיומו של הנס. שלומית מתפללת לאל שישיב לה את ידה ומלאך נגלה אליה ואומר לה שאם תגע בילד, ידה תשוב לתיקונה. שלומית עושה זאת ומבטיחה שתעבוד לילד. בצאתה מהמערה היא שומעת קול שמצווה עליה לא לומר דבר עד שיגיע הילד לירושלים.
יוסף מעוניין לחזור ליהודה אך הוא מגלה שיש מהומה גדולה בבית לחם, שכן הגיע מג שאמר "איפה נולד מלך היהודים?, ראינו את הכוכב שלו ובאנו לסגוד לו." הורדוס שמע זאת והוטרד ושלח לחפש את מלך היהודים שנולד כדי לפגוע בו. המג תיאר את המראה בכוכבים של לידת מלך היהודים - כוכב ענק הופיע בשמיים והסתיר את כל שאר הכוכבים. כאשר הורדוס הבין שהמג לא יעזור לו למצוא את הילד, הוא ציווה על חייליו להרוג את כל הילדים מגיל שנתיים ומטה. מרים שמעה זאת והצפינה את ישו. במקביל, גם אלישבע הסתירה את יוחנן בתוך מעיין שנבקע למענם.
בחיפושיו, הורדוס התמקד ביוחנן, בנו של זכריה הכהן ולא מצא אותו. כאשר פנה לזכריה בנוגע לזה, זכריה התכחש ואמר שלא יודע איפה בנו כי הוא נמצא במקדש כל היום. הורדוס כעס והורה להרוג את זכריה. חייליו של הורדוס הרגו את זכריה לפנות בוקר בסתר. בשעת הבוקר, כאשר הכהנים רגילים להתקבץ ולפגוש את הכהן הגדול, זכריה לא הגיע והם לא ידעו מדוע. הכהנים הופתעו מאיחורו ואחד מהם העז ונכנס למקדש כדי לחפשו. הוא מצא את זכריה ההרוג. הכהנים השמיעו קול בכי במשך שלושה ימים ולאחר מכן הכריזו על שמעון ככהן הגדול החדש.
בסוף החיבור, המספר מציג את עצמו כיעקב (ג'יימס).
אלכסיי סאווראסוב
אלכסיי קונדראטייביץ' סאווראסוב (ברוסית: Алексе́й Кондра́тьевич Савра́сов; ) היה צייר נוף אימפרסיוניסטי ריאליסטי רוסי, הידוע בציורי הנוף המרגשים שצייר.
קורות חיים
סאווראסוב נולד למשפחת סוחרים אמידה. הוא החל לצייר בגיל צעיר, ובשנת 1844 התקבל לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה ולמד תחת פרופסור ראבוס (בשנת 1848 נחשב למצטיין בין תלמידי בית הספר). סאווראסוב סיים את לימודיו בשנת 1850 והחל להתמקד בציורי נוף.
בשנת 1852 נסע לאזור אוקראינה ובשנת 1854, בהזמנת הדוכסית הגדולה מריה ניקולאייבנה, נשיאת האקדמיה הקיסרית לאומניות הוא עבר להתגורר בסנקט פטרבורג. בשנת 1857 שב למוסקבה והחל ללמד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה. בין תלמידיו היו יצחק לויתן, סרגיי סבטוסלבסקי וקונסטנטין קורובין.
בשנת 1857 נשא לאישה את סופיה קרלובנה הרץ. בני הזוג נהגו לארח בביתם אספנים ואישי אמנות ובהם האספן פאבל טרטיאקוב והצייר וסילי פרוב שהיה לאחד מחבריו הקרובים של סאווראסוב. פרוב סייע לסאווראסוב בציור האנשים ביצירה "הוולגה ליד יורייווץ", וסאווראסוב סייע לפרוב בציור הנוף ביצירות "לוכד הציפורים" ו"הציידים".
בשנות ה-60 של המאה ה-19 נסע סאווראסוב לאנגליה והשתתף בתערוכה הבינלאומית שנערכה בשנת 1862. בשובו מהתערוכה נסע לשווייץ. בעקבות ביקורים אלה הושפע סאווראסוב מיצירותיהם של הצייר האנגלי ג'ון קונסטבל והצייר השווייצרי אלכסנדר קאלאם. בשנת 1869 הוא ביחד עם וסילי פוקירב פרסמו ספר ללימוד ציור.
היצירה "העורבים שבו" (1871) נחשבת על ידי המבקרים כיצירתו הטובה ביותר של סאווראסוב. יצירה זו זכתה להצלחה רבה והייתה פופולרית ביותר. היצירה מתארת את שובם של העורבים בעקבות נדידת הציפורים. הנוף מאחורי העורבים הוא נוף פשוט, אולם הציור מביע את רגע המעבר בין החורף לאביב, ומהווה דוגמה ל"ציורי הרגש" של התקופה, בהם ניסה האמן להשפיע על רגשותיו של הצופה.
בשנת 1870 הצטרף סאווראסוב לקבוצת "הנודדים" שהתנגדה לסגנון האקדמי הממלכתי. בשנת 1871, בעקבות מותה של בתו, סבל ממשבר נפשי ואמנותי, והפך לאלכוהוליסט, ועקב התנהגותו התרחקו ממנו חבריו ובני משפחתו.
בשנות חייו האחרונות סבל מעוני רב, וגר בבתי מחסה לעניים. בעת פטירתו בשנת 1897 נכחו בהלווייתו רק השוער של בית הספר לאמנות, פיסול ואדריכלות של מוסקבה והאספן פאבל טרטיאקוב.
סיוע לאויב במלחמה
סיוע לאויב במלחמה היא עבירת ביטחון חמורה המופיעה בסעיף 99(א) לחוק העונשין, לפיה מי שפעל מתוך כוונה לסייע לאויב (לרבות ארגון מחבלים) במלחמתו כנגד ישראל, דינו מיתה או מאסר עולם.
היסטוריית החוק
סעיף 99 לחוק העונשין נחקק בשנת 1956, כסעיף 9 בחוק לתיקון דיני העונשין (ביטחון המדינה), תשי"ז- 1957, מתוך רצון לענות על הסכנות בפניהן ניצבה המדינה בראשית דרכה. במסגרת הצעת החוק, ביקש המחוקק לאסור על מעשים מהותיים ומשמעותיים שיש בהם כדי לסייע לאויבי ישראל במלחמתם.
בשנת 1979, תוקן החוק ולהגדרת "אויב" המנויה בסעיף הוסף "ארגון מחבלים". מדברי ההסבר להצעת החוק עולה, כי במסגרת התיקון ביקש המחוקק להתאים את החוק למציאות המשתנה המאופיינת בכך שסכנתם של הארגונים העוינים, אף שאינם שייכים למדינה מסוימת, משמעותי, ויש להתאים את הסנקציה הפלילית כהגנה מפני פעילות ארגונים אלה.
תכליתו של הסעיף היא הגנה על המדינה ותושביה וכן יהודים המצויים בארצות אחרות (ככל שפגיעה בהם מטרתה פגיעה בישראל) מפני פעילות המכוונת לפגוע בשלומם, בביטחונם או בנכסיהם, בשל היותם יהודים או בשל היותם אזרחי המדינה או תושביה. עוד מבקש הסעיף להגן על מוסדותיה של המדינה, כלכלתה והתשתיות השונות הקיימות בה מפני פעילות המכוונת לפגיעה בהם.
מסגרת החוק
סעיף 99(א) לחוק העונשין קובע כי "מי שעשה, בכוונה לסייע לאויב במלחמתו נגד ישראל, מעשה שיש בו כדי לסייעו לכך, דינו – מיתה או מאסר עולם".
סעיף 91 לחוק העונשין קובע כי "אויב" נחשב לכל "מי שהוא צד לוחם או מקיים מצב מלחמה נגד ישראל או מכריז על עצמו כאחד מאלה, בין שהוכרזה מלחמה ובין שלא הוכרזה, בין שיש פעולות איבה צבאיות ובין שאינן וכן ארגון מחבלים". במסגרת הסעיף נקבע כי ארגון מחבלים הוא כל "ארגון שמטרותיו או פעולותיו מכוונות למיגור המדינה או לפגיעה בביטחונה של המדינה או בביטחון תושביה או ביהודים במדינות אחרות".
הגדרת סיוע לאויב
"סיוע לאויב במלחמה", במובנו לפי סעיף 99(א) לחוק העונשין, אינו נדרש להיות מכוון לאויב ספציפי, אלא די במעשה, שעל פי טיבו (על פי מבחן אובייקטיבי) יש בו כדי לסייע לאויב כלשהו במלחמתו בישראל, אף אם לא ניתן לזהות ארגון או מדינה ספציפיים שלהם מוגש הסיוע. נדרש כי המעשה, על פי טיבו, יהיה בו כדי להוות מעשה של סיוע לאויב בזמן מלחמה, בין אם נעשה כמעשה בודד ובין אם נעשה כחלק מפעילות שוטפת במסגרת ארגון מחבלים זה או אחר, או במסגרת פעילות של מדינת אויב.
הוספת "ארגון מחבלים" להגדרת "אויב" נועדה להתמודד עם מציאות ביטחונית על פיה אויבי המדינה אינם דווקא מדינות או גופים בעלי זהות ארגונית מובהקת שההשתייכות אליהם ממוסדת ורשמית. מדובר גם בארגוני מחבלים שאינם ממוסדים, המתאפיינים במידור, והפועלים באמצעות רשתות נמוכות של פעילים, מבלי שניתן לזהות השתייכות רשמית כלשהי לארגון. הסיוע לארגונים מסוג זה יכול להיות באופנים שונים, בין היתר, באמצעות סיוע למטרות האסטרטגיות המובהקות של הארגון, גם בלא יצירת קשר ישיר עם הארגון עצמו.
במקרים בהם לא ניתן להוכיח זיקה של אדם לארגון מחבלים ספציפי, ייעשה שימוש בעבירה זו רק אם קיימת מובהקות ברורה של המעשה כמעשה המסייע לאויב, או המשתלב באסטרטגיה שלו, ולאחר שהוכחה הכוונה לסייע לאויב. דוגמה למעשה אשר מעצם טיבעו יש בו כדי לסייע לארגוני המחבלים ולמטרותיהם, אף ללא הוכחת זיקה לארגון ספציפי, ניתן להביא מעשה המכוון לבצע או לסייע לעריכת פיגוע המוני.
היסוד הנפשי
בנוגע לכוונה הנדרשת לסייע לאויב, נקבע כי די להוכיח כי הנאשם צפה כאפשרות קרובה לוודאי שמעשהו עלול לסייע לאויב במלחמתו נגד ישראל. אין צורך להוכיח רצון להביא להתממשות התוצאה, אלא רק ציפייה שהמעשה יסייע לאויב כאפשרות קרובה לוודאי. עם זאת, יש להקפיד כי השימוש בחזקה זו יעשה במקרים חריגים.
שיקול דעת בהעמדה לדין
יש לשמור על התאמה בין חומרת העבירה והסטיגמה שהיא מטילה לבין מאפייני האירוע. לפיכך, העמדה לדין בעבירת הסיוע לאויב בזמן מלחמה תיעשה, דרך כלל, רק אם הוכח כי האירוע הוא בעל עוצמה מספקת להוות מעשה שיש בו כדי לסייע לאויב במלחמתו באופן מהותי.
ככל שהמודעות של הנאשם רחוקה מן המאפיינים הברורים של סיוע לאויב, כך תקטן הנטייה לעשות שימוש בעבירה שבנדון, ותישקל אפשרות קיומה של עבירה מתאימה אחרת. במקרה כזה, כאשר המעשה מגבש עבירה חמורה אחרת, שממילא העונש בגינה יהא עונש חמור, ניתן לוותר על העמדה לדין גם בעבירה של סיוע לאויב במלחמה.
אליזבת' גרין, אשת החסידה
אף על פי שהפרעה גנטית היא הסיבה לעיוותה הגופני, היא סבלה גם מפיגור שכלי קל. עם זאת, לא היו לה בעיות רפואיות אחרות. הכינוי "אשת חסידה" מקורו באף הגדול והארוך שלה ובמבנה העצמות הדק.
גרין הייתה הראשונה שהופיעה במופעי השוליים בשם הבמה "קו-קו אשת הציפור", במסגרת קרקס האחים רינגלינג. המופע שלה היה בעיקרו מופע קומי, ובו רקדה בבגד גוף מכוסה בנוצות, לרגליה "רגלי ציפור" גדולות ועל ראשה נוצה ארוכה. יש הטוענים כי גרין הייתה אחת מאלו שעמדו בכניסה לקרקס והזמינו את העוברים והשבים להיכנס למופע, בשל היותה אחת מ"פריקים" שנראו יחסית "פחות מוזרים". היא כונתה גם בשם "מולינה ראש הסיכה", אם כי ייתכן ששם זה נבע רק מהרצון להבדיל בינה ובין קו-קו אשת הציפור, שהופיעה לצדה בסט של הסרט "פריקס", ושהייתה בתפקיד דומה.
היא ידועה בעיקר בשל הופעתה בסרט "פריקס" בבימויו של טוד בראונינג משנת 1932, בתפקיד "אשת החסידה". בערך בזמן שבו לוהקה לתפקיד, לוהקה לסרט גם מיני וולסי, אמנית הקרקס שהייתה ידועה בשם קו-קו אשת הציפור. לא ידוע מה הייתה תגובתה של גרין ל"תחרות" החדשה שלה, אך לאחר מכן היא חזרה להופיע תחת השם קו-קו אשת הציפור. מיני, ולא אליזבת' גרין, היא זו שמזוהה בדרך כלל עם שם הבמה "קו-קו אשת הציפור", מאחר שהיא זו שרקדה על שולחן הסעודה בסצנה המפורסמת בסרט.
יחסי צרפת–קנדה
יחסי צרפת–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הצרפתית לבין קנדה. יחסי צרפת-קנדה בעת המודרנית מתאפיינים ברמות גבוהות של שיתוף פעולה כלכלי וצבאי בין שתי המדינות. מוקדם יותר, הם היו מאופיינים במתיחויות דיפלומטיות, בעיקר בנוגע למעמדה החוקי של קוויבק.
על פי סקר ה-BBC העולמי בשנת 2013, 64% מהקנדים רואים את השפעת צרפת בעולם כהשפעה חיובית, כאשר 20% הביעו דעה שלילית וה-26% הנותרים הסתייגו מהשאלה. 87% מהצרפתים רואים את ההשפעה הקנדית בעולם באור חיובי כאשר 6% הביעו דעה שלילית וה-7% הנותרים הסתייגו מהשאלה.
קולוניאליזם אירופאי
גם לאחר הכיבוש הבריטי נמשכה ההגירה הצרפתית לקנדה בקנה מידה קטן עד תחילת המלחמות בין צרפת לבריטניה ואחרות מ-1792 עד 1815, חלקן כלולות במלחמות הנפוליאוניות. בתקופה זו הפיצו ספרים צרפתיים רבים, והמהפכה הצרפתית הובילה פליטים שמרנים רבים לחפש מקלט בקנדה, שנשמרה תחילה כמדינה שמרנית. האוכלוסייה האנגלופונית של קנדה גדלה במהירות לאחר המהפכה האמריקאית ועצמאות ארצות הברית. הדעה הפרנקופילית בקרב התושבים הכפריים כלפי צרפת הפכה לדעה שלילית אחרי 1793. הקוויבקים דוברי הצרפתית תמכו בממלכה המאוחדת במלחמתה נגד ארצות הברית בשנת 1812. קנדים רבים לא מקוויבק מדברים גם הם צרפתית עקב ההתיישבות המוקדמת שלהם באזור.
הדומיניון של קנדה
בתחילת ההיסטוריה של קנדה היו ענייני החוץ שלה נתונים לשליטת ממשלת הממלכה המאוחדת. הממשלה האוטונומית הקנדית ניסתה לקדם בחשאיות יחסי חוץ לא-רשמיים משל עצמה. אלכסנדר גאלט, הנציג הבלתי רשמי של קנדה בלונדון, ניסה לחתום בשנת 1878 על חוזה מסחרי עם צרפת, הוא נכשל משום שמסחר במגזרים מסוימים היה מחוץ לחוק בממלכה המאוחדת. מאמציו של גאלט לחתום על אמנה עם צרפת נשאו פרי ובשנת 1893 נחתם הסכם מסחר זהה עם צרפת על ידי צ'ארלס טפר, הנציב העליון של קנדה בלונדון. עם זאת, הסכם זה נחתם על ידי שגריר בריטניה בצרפת ולא על ידי נציג רשמי מטעם ממשלת צרפת.
ב-1882 שיגרה מועצת מחוז קוויבק את נציגה לפריז, הקטור פאבר. הממשל הפדרלי הקנדי הגיב וביקש ממנו להפוך לסוכן הכללי של קנדה בצרפת. הוא ויורשו בתפקיד, פיליפ רוי ייצגו את קוויבק ואת קנדה בצרפת באופן לא רשמי עד 1912, כאשר הממשל הפדרלי ביקש מרוי להתפטר מהתפקיד בשל חשש לניגוד אינטרסים אפשרי עם הממלכה המאוחדת.
מלחמת העולם הראשונה
הארגון מחדש של המצב באירופה בתחילת המאה ה-20 הפך את קנדה (כחברה באימפריה הבריטית) וצרפת לבעלות ברית נגד גרמניה במלחמת העולם הראשונה. כוח המשלוח הקנדי במלחמת העולם הראשונה נלחם רוב מלחמת העולם הראשונה על אדמת צרפת, ועזר לצרפת להדוף את הפלישה הגרמנית. במלחמה, התרחש אחד מהקרבות המפורסמים ביותר של קנדה וצרפת כבעלות ברית צבאיות.
בדצמבר 1917 התפוצצה בשוגג ספינת המשא הצרפתית מון בלאן שנשאה חמישה מיליון פאונדים של חומרי נפץ. הפיצוץ הרס את הליפקס, בירת נובה סקוטיה, הוא הרג 2,000 איש ופצע 9,000 איש. צרפת לא הואשמה על ידי קנדה בפיצוץ ותביעות מצד אזרחים נדחו פעם אחר פעם.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה היו קנדה וצרפת בעלות ברית בתחילה נגד גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית. לאחר נפילת צרפת ב-1940 ניתקו רוב ממשלות המערב את היחסים עם צרפת של וישי, אולם קנדה המשיכה לקיים יחסים עם המשטר עד שנת 1942.
קנדה תכננה פלישה צבאית לאיים סן-פייר ומיקלון בשלהי 1941, אולם צרפת החופשית תחת האדמירל מוסלייר הצליחה לשחרר את סן-פייר ומיקלון מידי משטר וישי ובכך שמה קץ לתכנון מבצע קנדי לפלישה צבאית לאיים.
בסופו של דבר, קנדה הפכה לבעלת ברית חשובה ותומכת נלהבת של הכוחות הצרפתיים החופשיים בהובלת הגנרל שארל דה גול. דה גול עצמו נכנס שוב לצרפת לאחר הפלישה הקנדית לנורמנדי דרך חוף ג'ונו, ובסוף ביקור ובאוטווה ב-1944, עזב את המקום בקריאה נרגשת של "!Vive le Canada! Vive la France".
מלחמת סיני ומשבר סואץ
במהלכה של מלחמת סיני, הייתה הממשלה הקנדית מודאגת ממה שעלול להיות קרע הולך וגובר בין מדינות המערב. לסטר פירסון, שהיה לימים ראש ממשלת קנדה, הגיע לאו"ם והמליץ על הקמת כוח חירום של האו"ם (UNEF) בסואץ כדי "לשמור על הגבולות בשלום בזמן שיושג הסדר מדיני". גם צרפת וגם בריטניה דחו את הרעיון.
קנדה פנתה לארצות הברית, לאחר כמה ימים של דיפלומטיה מתוחה, קיבל האו"ם את ההצעה, וכוח נייטרלי שלא היה קשור לבריתות הגדולות (נאט"ו וברית ורשה - אף כי הכוחות הקנדים שהיו מעורבים הגיעו מנאט"ו) נשלחו בהסכמת נאצר לייצוב התנאים באזור.
המלחמה תרמה לאימוץ דגל לאומי קנדי חדש, ללא התייחסות לעברה של אותה מדינה כמושבה של צרפת ובריטניה. ביקורו של דה גול בקוויבק הצרפתית ב-1967 הושפע רבות ממתחים מתמשכים מעשור קודם לכן והיה מתוח מתמיד.
ניר אייל
ניר אייל (נולד ב-19 בפברואר 1980) הוא מחבר ספרי עיון אמריקאי יליד ישראל, מרצה ויזם שידוע כמחבר רב המכר, Hooked: How to Build Habit-Forming Products.
יחסי צרפת–קנדה
מ-1967 ואילך
בשנים 1967–1969 היחסים בין שתי המדינות עלו על שרטון עקב מספר התבטאויות של שארל דה גול ומספר מאורעות שאירעו עם השתלטות מאפיה על קוויבק. היו גם מספר סכסוכים משפטיים וחוקתיים בנוגע למעמדה של קוויבק.
ניר אייל
ביוגרפיה
ניר אייל נולד בחדרה, ישראל. כשהיה בן שלוש, משפחתו היגרה לארצות הברית והתיישבה בפרבר של אורלנדו, פלורידה. הוא למד תואר ראשון באוניברסיטת אמורי בשנת 2001. לאחר מכן עבד בקבוצת בוסטון קונסלטינג גרופ ובחברת התקנת פאנלים סולאריים לפני שלמד באוניברסיטת סטנפורד לתואר שני במנהל עסקים.
קריירה אקדמית ופרסומים
לאחר שסיים את לימודי התואר השני במנהל עסקים בסטנפורד בשנת 2008, אייל וסטודנטים עמיתים הקימו חברה שפרסמה מודעות מקוונות בפייסבוק - אייל שימש כמנכ"ל. עבודתו זו עוררה את התעניינותו בפסיכולוגיה של המשתמשים, והוא הפך ליועץ בעיצוב מוצרים. בשנת 2012 לימד קורס בנושא בתוכנית עיצוב מוצרים בבית הספר להנדסה באוניברסיטת סטנפורד.
יחסי צרפת–קנדה
מ-1967 ואילך
התפטרותו של דה גול ב-1969 ובחירת המפלגה הליברלית ב-1970 בהובלת רוברט בורסה, נתנו דחיפה לשני הצדדים לנורמליזציה של יחסי צרפת-קנדה. ההנהגות הבטיחו כי העוינות של סוף שנות השישים לעולם לא תישנה.
ניר אייל
קריירה אקדמית ופרסומים
המומחיות של אייל היא בהנדסת התנהגות, המשלבת אלמנטים של מדעי ההתנהגות כדי לאפשר למעצבי תוכנה לפתח מוצרים יוצרי הרגלים לעסקים. הוא לימד קורסים באוניברסיטאות, נשא נאומים ופרסם ספרים על חיבור פסיכולוגיה וטכנולוגיה ועסקים. כתיבתו פורסמה בחברת Fast Company, Harvard Business Review, The Atlantic והוצאות אחרות.
יחסי צרפת–קנדה
מ-1967 ואילך
המדיניות הגוליסטית של "דואליזם" כלפי קנדה, שקראה ליחסים נפרדים ונפרדים בין צרפת וקנדה וצרפת וקוויבק, הוחלפה במדיניות דו-משמעית מעורפלת. בעוד שהממשלה הצרפתית ממשיכה לשמור על קשרים תרבותיים ודיפלומטיים עם קוויבק, היא מקפידה מאוד להתייחס לממשלה הפדרלית הקנדית בכבוד רב.
ניר אייל
קריירה אקדמית ופרסומים
בשנת 2014 פרסם אייל את ספרו הראשון, Hooked: How to Build Habit-Hinging Products, שהפך לרב המכר של וול סטריט ג'ורנל. הכותרת משקפת את הרעיון של אייל לגבי "מודל הקרס" ("hook model"), שמטרתו "לבנות מוצרים שיוצרים התנהגות יוצרת הרגלים אצל משתמשים באמצעות מחזור לולאה שמורכב מטריגר, פעולה, תגמול משתנה והמשך השקעה."
יחסי צרפת–קנדה
מ-1967 ואילך
בשנת 2012 הסביר נשיא צרפת פרנסואה הולנד כי המדיניות קובעת שצרפת היא מדינה נייטרלית בנושא אך תלווה את קוויבק בכל גלגול שלה.
ניר אייל
קריירה אקדמית ופרסומים
בספטמבר 2019 פורסם ספרו השני, Indistractable: How to Control Your Attention and Choose Your Life, שנכתב בשיתוף עם ג'ולי לי. תרגום לעברית יצא ב-2022 בהוצאת אגם.
אייל התבטא נגד הצעות להסדרת טכנולוגיות ליצירת הרגלים וטען כי באחריות המשתמש הפרטי לשלוט בשימוש במוצרים כאלה.
יחסי צרפת–קנדה
שיתוף פעולה אקדמי
צרפת היא המדינה החמישית בחשיבותה במספר התלמידים הזרים שלומדים בקנדה (ראשונה מבין מדינות אירופה). על פי נתוני 2003–2004 מאונסק"ו, צרפת היא גם היעד הרביעי הפופולרי ביותר עבור סטודנטים ללימודיים על תיכוניים מקנדה, והיעד הפופולרי ביותר שאינו דובר אנגלית. עבור סטודנטים ללימודים על-תיכוניים צרפתיים, קנדה היא החמישית בחשיבותה והיא מדורגת במקום השני מבחינת היעדים הלא אירופאים.
האגודה פרנסאייז ד'אנדס קנדיאנס נוסדה בשנת 1976 כדי להקל על תקשורת בין-לאומית בין תלמידים בין שתי המדינות.
ג'יימס ג' דייוויס
ג'יימס ג'ון דייוויס (באנגלית: James John Davis, 27 באוקטובר 1873 - 22 בנובמבר 1947) היה איש עסקים, סופר ופוליטיקאי אמריקאי ממוצא ולשי. הוא היה חבר במפלגה הרפובליקנית וכיהן כמזכיר העבודה של ארצות הברית בשנים 1921–1930 וכסנאטור מטעם מדינת פנסילבניה בשנים 1930–1945.
ביוגרפיה
דייוויס נולד בדרום-מערב ויילס בשנת 1873 והיגר לארצות הברית עם הוריו בשנת 1881 כשהיה בן שמונה. תחילה הם התיישבו בפיטסבורג, ולאחר מכן החליפו מקום מגורים בתוך המדינה. בצעירותו, עבד דייוויס במפעל פלדה ובשנת 1893 עבר למרכז אינדיאנה, שם עבד כפקיד עד שנת 1902. בשנים שלאחר מכן הוא התחתן ונולדו לו כחמישה ילדים.
מבחינה פוליטית, תמך דייוויס באאוגניקה ובעליונות המוסרית והכללית של הגזע האמריקאי הלבן. בנוסף על כך, הוא התנגד במידה חלקית לזכויות עובדים.
בשנים 1921–1930 הוא כיהן כמזכיר העבודה תחת הנשיאים וורן הרדינג, קלווין קולידג' והרברט הובר. עובדה זו מציבה אותו כאחד משרי הקבינט היחידים בתולדות ארצות הברית אשר כיהנו ברציפות תחת שלושה נשיאים. בזמן כהונתו, נלחם בהגירה בלתי חוקית ובאיגודי העובדים. עם היבחרו לסנאט בשנת 1930, הוא התפטר מתפקידו בקבינט. בשנת 1944 הפסיד את מקומו בסנאט, ובכך סיים את עשייתו הציבורית.
הרובע העשירי של פריז
הרובע העשירי של פריז (בצרפתית: Xe arrondissement), הממוקם בגדה הימנית, הוא אחד מעשרים הרבעים של פריז, צרפת. ברובע נמצאות שתיים משש תחנות הרכבת הגדולות של פריז: גאר די נור וגאר דה ל'אסט. במשך המאה ה-19, היו תחנות אלה מהעמוסות באירופה. הרובע העשירי מאכלס חלק גדול מתעלת סן מרטן, המקשרת את נהר הסן לחלקים הצפוניים של פריז. שטח הקרקע של הרובע הוא 2.892 קמ"ר.
דמוגרפיה
שיא צפיפות האוכלוסין ברובע העשירי היה בשנת 1881, אז הגיע מספר התושבים ל-159,809 (55,259 תושבים לקמ"ר). כיום, הרובע נותר צפוף מאוד הן בתושבים והן בפעילות עסקית, עם 89,612 תושבים ו-71,962 משרות על פי מפקד האוכלוסין משנת 1999.
הרבעים הפנימיים
כל אחד מעשרים הרבעים של פריז מחולק בעצמו לארבעה רבעים (quartiers). הרבעים הפנימיים של הרובע העשירי הם:
עיריית הרובע העשירי
עיריית הרובע שוכנת ברחוב פוּבּוּרג-סן-מרטן מספר 72 (75475).
אמאטוני
אמאטוּני (בארמנית: Ամատունի) הייתה משפחת אצילים ארמנית שעקבותיה נמצאו בשלהי העת העתיקה כאשר הם שלטו על מחוז אראגאטסון ומקום מושבם היה באושקן (Օշական). באמצע המאה השמינית, מספר חברים של המשפחה היגרו לאזורים שהיו בשליטת האימפריה הביזנטית, וענף של המשפחה השתלט על ארטז, מחוז בוספוראקאן (Վասպուրական), עם מצודת מאקו כמרכזה, שם שלטו כוואסלים תחת בית ארטסוני (Արծրունիներ).
מאוחר יותר עברו צאצאים של המשפחה לממלכה הגאורגית המאוחדת. בשנת 1784 התקבלו אמאטוני בשם סארקיס ובניו כאצילים, נסיכים, תחת שלטונו של ארקלה השני. לאחר סיפוח גאורגיה על ידי האימפריה הרוסית אושר למשפחה, ב-25 במרץ 1826, לשאת את התואר קניאז.
מגפת הקורונה באתיופיה
מגפת הקורונה התפשטה לאתיופיה ב-13 במרץ 2020. מקרה ההידבקות הראשון באתיופיה פורסם ב-13 במרץ 2020.
ציר זמן
ב-13 במרץ 2020, דווח על מקרה ההידבקות הראשון בנגיף הקורונה במדינה. במהלך חקירת המקרה נודע כי אותו נדבק הוא אזרח שמקורו ביפן. נכון לערב אותו תאריך, אותו אזרח היפני הוא הנדבק היחיד בנגיף הקורונה באתיופיה.
למרות ההחמרה במצב הבריאותי במדינות רבות, אתיופיה בחרה שלא לבצע איסורי נסיעה, וזאת בטענה ש"ב-134 מדינות ויותר כבר התפרץ הנגיף ואיסורי נסיעה לא יעזרו יותר". ב-15 במרץ 2020 דווחו על שלושה מקרי הידבקות נוספים. עוד דווח כי שלושת הנדבקים באו במגע עם הנדבק הראשון במדינה. ב-16 במרץ, פורסם כי מקרי ההידבקות באתיופיה עלה לחמישה מקרים בסך הכול. באותו היום הודיע משרד ראש הממשלה כי בתי ספר, אירועי ספורט ואירועים ציבוריים יושעו למשך 15 ימים.
ב-17 במרץ 2020, דווח כי דיפלומט בריטי שהגיע מדובאי נמצא כנושא של הנגיף, דבר אשר העלה את מספר הנדבקים במדינה ל-6. ב-20 במרץ, שלושה ימים לאחר מכן, פורסם כי יש במדינה תשעה חולים בסך הכול. אחד מהנדבקים הוא אזרח יפני בן 44, בעוד השני הוא אתיופי בן 85 שהגיע לאתיופיה ב-2 במרץ 2020.
ב-20 במרץ 2020, השעתה אתיופיאן איירליינס טיסות ל-30 מדינות שנפגעו מווירוס הקורונה. באותו תאריך הוכרז כי כל מי שנכנס למדינה צריך להיכנס בידוד ביתי למשך 14 יום. מועדוני לילה באדיס אבבה נסגרו עד להודעה חדשה. באותו היום דווח על שני מקרי הדבקות נוספים, מה שהגדיל את מספר החולים במדינה ל-11. המקרה המאושר הראשון הוא של אתיופי בן 28 שטס לבלגיה והגיע לאתיופיה ב-14 במרץ 2020. המקרה השני הוא אתיופי בן 34 שהגיע מדובאי ב-19 במרץ 2020.
ב-23 במרץ 2020, סגרה אתיופה את כל גבולותיה היבשתיים ופרסה כוחות ביטחון כדי לעצור את תנועת האנשים לאורך הגבולות.
ב-24 במרץ 2020 דווח על מקרה הדבקות נוסף, מה שהגדיל את המספר הכולל של המקרים במדינה ל-12. אתיופי בן 34 שהגיע מדובאי ב-19 במרץ נמצא חיובי לנגיף. 15 אנשים שעל פי הדיווחים היו להם קשר עם האדם נמצאים כעת בפיקוח. ב-3 באפריל, פורסם כי מספר החולים במדינה עלה ל-35, תוך שיש שלושה שהבריאו. בתחילת מאי 2020, דווח על שלושה מקרי מוות, 133 מקרי הדבקה ו-69 מקרי הבראה במדינה.
בתחילת מאי 2021, דווח על 5 מקרי מוות, 306 מקרי הדבקה (מתוכם 189 פעילים) ו-108 מחקרי הבראה במדינה. תוצאה של 53,029 בדיקות בסך הכל
יהדות תאילנד
יהדות תאילנד היא קהילה יהודית שנוצרה במאה ה-17, עם הגירתן של מספר משפחות מיהדות בבל לסיאם (שמה הקודם של תאילנד). כיום, קהילת היהודים בתאילנד מורכבת בעיקר מהצאצאים של פליטים מרוסיה או ברית המועצות לשעבר וכן מיהודים-פרסיים שנמלטו מרדיפות יהודים באיראן בשנות ה-70 וה-80.
רוב הקהילה היהודית הקבועה שבתאילנד, שכוללת 700–1000 אנשים, מתגוררת בבנגקוק (בעיקר באזור רחוב קאו-סאן). קיימות גם קהילות יהודיות קטנות יותר המנהלות בתי כנסת בפוקט, צ'אנג מאי וקו סמוי. במהלך חגים יהודיים, הקהילות הללו גדלות באופן משמעותי (לכמה אלפים) על ידי יהודים הנופשים בתאילנד (בעיקר מישראל וארצות הברית).
ב-1993 נוסד האיגוד היהודי של תאילנד. בשנה זו החל לכהן הרב הקבוע הראשון בבנגקוק, הרב יוסף חיים קנטור.
ב-1993 נוסד ארגון הכשרות ועד הכשרות תאילנד על ידי הרב הראשי לתאילנד, הרב יוסף חיים קנטור.
החל מ-2014, קבוצה קטנה של יהודים מהממלכה המאוחדת, ארצות הברית, ישראל ותאילנד החלו לארגן קהילה יהודית חברתית ודתית קטנה בבנגקוק, של התנועה ליהדות מתקדמת, באמצעות מדיה חברתית כגון האתרים פייסבוק ו-meetup.
כיום יש חינוך יהודי מלא בבנגקוק, החל מהגן ועד לבית הספר התיכון, כולל ישיבה אורתודוקסית. לאחר שנים של סירוב מהממשלה, הוענקה רשות גם להקמת בית קברות יהודי.
דולסון
דולסון (באנגלית: Dolson) היא מכונית פתוחה בסגנון "מכונית עידן הפליז" מתוצרת John L. Dolson & Sons (שם מלא: "John L. Dolson & Sons Dolson Automobile Company") האמריקאית אשר יוצרה בין השנים 1904–1907.
מחיר הדגמים הראשונים (מנוע 15 כ"ס) בשנת 1904 עמד על 1,450 דולר. מחיר דגם "דולסון" בשנת 1907 (מנוע 55-60 כ"ס) עמד על 3,250 דולר.
חברת "דולסון" פעלה מ"Charlotte, Michigan" במישיגן.
==דגמים==
כבוד בגלל קרבה
כבוד בגלל קרבה הוא כשל לוגי של אי-רלוונטיות ממשפחת כשלי פנייה אל הרגש. בטיעון "כבוד בגלל קרבה" נטען כי מישהו או משהו זכאי לכבוד בזכות האנשים או הארגונים המקורבים אליו. טיעון זה הוא ההופכי לטיעון אשמה בגלל קרבה.
דוגמאות:
קישורים חיצוניים
Association fallacy
אליפות אירופה בשחייה 1931
אליפות אירופה השלישית בשחייה נערכה בפריז שבצרפת מ-23 עד 30 באוגוסט 1931.
אסף יגורי
אסף יגורי (13 בפברואר 1931 – 18 במרץ 2000) היה מפקד גדוד שריון בצה"ל, בדרגת סגן-אלוף, שנפל בשבי המצרי במלחמת יום הכיפורים. לאחר מכן כיהן כחבר הכנסת מטעם התנועה הדמוקרטית לשינוי ולאחר מכן מטעם סיעת יעד.
חייו
אסף פרובר נולד בקיבוץ יגור לנח ועדה פרובר, ממייסדי המשק. למד בבית-הספר היסודי והתיכון בקיבוצו. אחרי הקמת מדינת ישראל החליפה כל המשפחה את שם המשפחה ל"יגורי". התגייס לצה"ל ב-1950 והשתחרר בדרגת סגן-משנה. בשירות המילואים שירת כמפקד פלוגה, מפקד יחידת סיור, סמג"ד ומפקד גדוד. באזרחות עבד כגזבר קיבוץ יגור, ממונה על המסחר ברשות הנמלים, ממונה על פיתוח התיירות בסיני מטעם החברה הממשלתית לתיירות, מנהל החברות חפציבה והחברה לכפרי נופש ומלונאות של משפחת יונה.
במלחמת יום הכיפורים היה מפקד גדוד שריון במילואים שלחם בסיני (גדוד 113 של חטיבה 217). ב-8 באוקטובר 1973 השתתף גדודו במתקפת הנגד הכושלת של אוגדה 162. גדוד 113 נכנס לשטח הריגה בין שתי חטיבות החי"ר המצריות שבקו הראשון ובין החטיבה הממוכנת שהייתה בקו השני. בתוך דקות מפתיחת האש על ידי הכוחות המצריים ספג גדוד 113 תחת פיקודו 32 הרוגים, ו-18 טנקים הושמדו. הטנק של יגורי נפגע, וכאשר הוא ואנשי צוותו מצאו מסתור במכתש של פגז הם נשבו. יגורי נודע כשבוי הבכיר ביותר של צה"ל במלחמה זו, מכוחות היבשה (הטייס סגן-אלוף אבי לניר נפל בשבי הסורי), והמצרים התגאו בשבייתו. לאחר 46 ימי שבי שוחרר במסגרת חילופי שבויים. אסף יגורי היה הבכיר מבין השבויים הישראלים ששידרו בקול הרע"ם מקהיר. מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי טען שיגורי נלקח לביקור בקהילה היהודית במצרים ואמר שהתעמולה הישראלית על יחס גרוע כלפי היהודים במצרים הייתה שקרית. בשובו לישראל נמתחה עליו ביקורת בציבור על כי כקצין בדרגתו הסכים לשדר ברדיו המצרי. לאחר חזרתו מהשבי ניסה יגורי להתחמק מהחקירות שנערכו לפדויי השבי, הדבר גרם לממונים על חקירת השבויים לחשוד, שבזמן שהותו בשבי, גויס על ידי המודיעין המצרי. בעקבות כך, כאשר ניבחר לכנסת פעלו השב"כ ואמ"ן למנוע את צירופו לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
לאחר המלחמה מונה למפקד אגד תחזוקה באוגדה 440 ובמאי 1977, בעקבות בחירתו לכנסת שחייבה את פרישתו משירות מילואים, הוקדמה העלאתו בדרגה לדרגת אלוף-משנה. בשנת 1982 שירת במילואים במלחמת לבנון הראשונה.
בדצמבר 1976, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית, פרש ממפלגת העבודה והצטרף לתנועת "המרכז החופשי", ויחד אתה הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש). יגורי הוצב במקום העשירי ברשימת ד"ש ונבחר לכנסת. בספטמבר 1977 יגורי היה ממחייבי הכניסה של ד"ש לממשלה של מנחם בגין, אולם בינואר 1978 חבר ליוצאי מפלגת שינוי באיום לפרישה מד"ש. ביוני 1978 הקים עם עקיבא נוף סיעה ניצית בד"ש.
הוא היה חבר בוועדת הכלכלה, ועמד בראש ועדה שבחנה את עלות רכישת ואחזקת רכב בישראל. הוועדה המליצה להוריד את המיסים על כלי הרכב ולהעלות את המיסוי על הדלק. כן היה חבר בוועדת העלייה והקליטה, ועמד בראש ועדת משנה להשבת יורדים.
לקראת פילוג ד"ש, שבוצע ב-14 בספטמבר 1978, עלה שמו של יגורי כמי שעשוי ללכת עם מאיר עמית. אולם לאחר שעמית הגיע להסכם עם מפלגת שינוי, בחר שלא להצטרף לשתי הסיעות שהתפלגו, אלא להקים סיעת יחיד בשם "יעד". ביולי 1979 הקים את תנועת יעד שנלוותה לסיעה. בין חברי התנועה מנה יגורי את זאב שחם. בבחירות לכנסת העשירית, רץ ברשימה עצמאית אך לא נבחר.
בשנת 1982 יצא לאור רומן פרי עטו, "פגישה ברוח".
גרג גראפין
גרג גראפין (באנגלית: Gregory Walter Graffin; נולד ב-6 בנובמבר 1964) הוא זמר וביולוג אבולוציוני אמריקאי. הוא הסולן הראשי והחבר הקבוע היחיד בלהקת הפאנק רוק בד רליג'ן, שאותה הקים ב-1980. הוא פתח בקריירת סולו ב-1997, כשהוציא את האלבום American Lesion. אלבום ההמשך שלו, Cold as the Clay, יצא לאחר תשע שנים. יצירת הסולו שלו Millport יצאה ב-2017.
גראפין הוא דוקטור בזואולוגיה מאוניברסיטת קורנל והרצה במדעי הטבע באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובאוניברסיטת קורנל.
בד רליג'ן
בשנת 1980, בגיל 15, גראפין וחברים מכיתתו בתיכון הקימו את בד רליג'ן בעמק סן פרננדו בדרום קליפורניה. לאחר שהתפרסמו בסצנת הפאנק של לוס אנג'לס, הוציאו שני מיני-אלבומים ושני אלבומים באורך מלא. הם התפרקו ב-1985. הם החלו להופיע ב-1986 עם הרכב חדש, ובו גראפין בשירה, ברט גורביץ וגרג הטסון בגיטרות, ג'יי בנטלי בבס ופיט פיינסטון בתופים. ב-1988 הוציאו את סuffer, קאמבק של בד רליג'ן, כמו גם קו פרשת מים לצליל הפאנק של דרום קליפורניה שזכה לפופולריות בזכות הגיטריסט גורביץ. האיחוד הפיק שני תקליטים נוספים ופיינסטון עזב את הלהקה ב-1991.
בד רליג'ן ידועה במילים מליציות ולעיתים קרובות טעונות פוליטית, כמו גם בהרמוניה מהירה, בלחן ובקונטרפונקט. גראפין וגורביץ הם כותבי השירים העיקריים. גראפין כתב את עיקר החומר לשלושה אלבומים בסוף שנות ה-90. גורביץ עזב את הלהקה ב-1994 כדי להתרכז בחברת התקליטים אפיטף (Epitaph Records). לאחר חוזה עם אטלנטיק רקורדס בתחילת שנות ה-2000, בד רליג'ן חתמה שוב עם אפיטף וגורביץ שב והצטרף. הם המשיכו לכתוב שירים ביחד והקליטו שישה תקליטים: The Process of Belief (2002), The Empire Strikes First (2004), New Maps of Hell (2007), The Dissent of Man (2010), True North (2013), ואלבומם האחרון, Age of Unreason (2019).
קריירת סולו
גראפין הקליט אלבום סולו ב-1997, בשם American Lesion, ובו שירי פולק רכים עם אוריינטציה של פופ. רוב האלבום נכתב במהלך התפרקות נישואיו, והשירים משקפים זאת.
ב-2005 הקליט גראפין את אלבום הסולו השני שלו, Cold as the Clay, שירים חדשים ושירי עם אמריקאים מהמאה ה-18 וה-19. המפיק היה ברט גורביץ, חברת ההפקות הייתה ANTI – ותאריך ההפקה היה 10 ביולי 2006.
בספטמבר 2015 גראפין חשף שהוא עובד על אלבום הסולו השלישי שלו, בסגנון הפולק של Cold as the Clay. התקליט הזה, Millport, יצא לאור ב-10 במרץ 2017. גראפין כתב והפיק אותו עם גורביץ ומלווים אותו בנגינה חברים בלהקת Social Distortion.
באקדמיה
גראפין למד בתיכון אל קמינו ריאל, ולאחר מכן השיג תואר ראשון בביולוגיה, תואר ראשון בגאולוגיה ותואר שני בגאולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). הוא קיבל דוקטורט בזואולוגיה מאוניברסיטת קורנל. עבודת הדוקטורט הייתה בהנחיית ויליאם ב' פרוביין (Provine). עבודת הדוקטורט שלו אזלה בדפוס, ויצאה שוב בכותרת "אבולוציה ודת: הטלת ספק באמונותיהם של האבולוציונים הבולטים בעולם".
בשנת 2011 נקרא מין של ציפור שנכחדה מהקרטיקון התחתון על שמו של גראפין, Qiliania graffini, "על תרומתו לביולוגיה אבולוציונית, הפנייה שלו לציבור באמצעות מוזיקה והשראתו למדענים צעירים ברחבי העולם".
סופר ומחנך
גראפין קיבל את פרס רושדי להומניזם תרבותי מטעם הכומר ההומניסטי של הרווארד בשנת 2008. ב-2003 גראפין היה מעורב בדיון מתמשך במייל עם פרסטון ג'ונס, היסטוריון באוניברסיטה הנוצרית ג'ון בראון בארקנסו וחובב בד רליג'ן. הוויכוח הפילוסופי הבלתי פורמלי פורסם ב-2006 כספר שכותרתו "האם האמונה באלוהים טובה, רעה או לא רלוונטית? פרופסור ופאנק רוקר דנים במדע, דת, נטורליזם ונצרות".
בשנת 2009, גראפין הכריז שכתב עם הסופר האמריקאי סטיב אולסון ספר בשם Anarchy Evolution, שיצא ב-28 בספטמבר 2010. באותו יום הוציאה להקתו בד רליג'ן את אלבומה ה-15 The Dissent of Man, על משקל שם ספרו של דרווין, The Descent of Man, מוצא האדם). בספרו, גראפין כותב שהוא אתאיסט: "מעולם לא האמנתי באלוהים, מה שהופך אותי טכנית לאתאיסט". גראפין אינו דתי, אך מעדיף להזדהות כנטורליסט ולא כאתאיסט. "נטורליזם היא מערכת אמונות. הרבה מדענים מתעקשים על זה. כולנו צריכים להאמין שאנחנו יכולים למצוא את האמת. הראיות הן המדריך שלי. אני מסתמך על תצפית, ניסוי ואימות." הוא צילם והפיק פיילוט טלוויזיה בשם Punk Professor.
ב-2010, העיר כי הפרויקט הזה לא בראש סדר העדיפויות שלו.
ב-24 במרץ 2012, בד רליג'ן הופיעה בעצרת התבונה בוושינגטון, שם ביצע גראפין את המנון ארצות הברית.
ספר נוסף בשם "Population Wars" יצא לאור בספטמבר 2015. הוא נכתב מאז אפריל 2011 וגראפין טען שהוא דן באופן "קצת יותר באבולוציה". בראיון בנובמבר 2015 עם העיתונאי ג'יי סי מאצ'ק (JC Maçek III) בעיתון PopMatters על ספר זה הצהיר גראפין: "עשיתי הרבה טעויות, אבל אי אפשר להתעכב על טעויות כי החיים הם הרפתקה. הם גילוי. אתה לומד מהטעויות שלך, אלא אם כן אתה סגור לחלוטין בפני הרעיון של שיפור חייך. אני מאמין שאתה יכול להמשיך ללמוד עד זקנה. אתה צריך להסתכל על טעויות העבר כעל חוויות למידה."
כביש 10 (גרמניה)
כביש 10 עובר בעיר בשטחה של מדינת ברנדנבורג ואורכו הכולל הוא 196 ק"מ. נכון לשנת 2009 זהו כביש הטבעת העירוני הארוך בעולם. חלקו הראשון של הכביש, מדרום וממזרח לעיר, נסלל במספר שלבים בין 1936 ל-1939. בין השנים 1972 ו-1974 נסלל חלקו הצפוני של כביש הטבעת, וב-1979 נסלל חלקו המערבי.
לאורך הכביש קטעים בני ארבעה או שישה נתיבים, ובכוונת השלטונות להרחיבו כדי שישה נתיבים לכל אורכו. חלקים מהכביש מסומנים גם ככבישים אירופים E26, E55, E30 ו-E51.
סטינג
גורדון מת'יו תומאס סאמנר (באנגלית: Gordon Matthew Thomas Sumner; נולד ב־2 באוקטובר 1951), הידוע בשם הבמה שלו סטינג (Sting), הוא זמר רוק, נגן בס, מלחין, מעבד מוזיקלי ושחקן בריטי. ידוע גם כסולן להקת "פוליס" לשעבר.