cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונטי פייתון והגביע הקדוש
מונטי פייתון והגביע הקדוש (באנגלית: Monty Python and the Holy Grail) הוא סרט קומדיה משנת 1975.
הסרט נכתב, הוצג ובוים על ידי "מונטי פייתון", להקה קומית אנגלית, במהלך החופשה שבין העונה השלישית של סדרת הטלוויזיה הפופולרית ברשת ה-BBC "הקרקס המעופף של מונטי פייתון", לבין עונתה האחרונה. הסרט הראשון של הקבוצה, "ועכשיו למשהו שונה לגמרי" היה לקט סקיצות מסדרת הטלוויזיה; להבדיל, "הגביע הקדוש" הורכב מחומר מקורי לגמרי. הוא מתבסס באופן פרודי על אגדות המלך ארתור אשר יוצא במסע למצוא את הגביע הקדוש. הסרט היה להצלחה מיד בהרצתו הראשונית, והוא שומר על מקומו בסרטי הפולחן עד היום. להבדיל מסרטים אחרים של מונטי פייתון, כגון "בריאן כוכב עליון" או "טעם החיים", שהם סאטיריים ומעלים ביקורות רבות על החברה, המדינה והדת, סרט זה עוסק בעיקר באיגיון (נונסנס).
מסעו של ארתור
השלושה ממשיכים במסע גיוס האבירים, ולבסוף נוצר ההרכב הסופי: למלך ארתור וסר בדוויר, חוברים סר לנסלוט (האמיץ), סר גלאהד (הטהור), סר רובין (שאינו-אמיץ-כמו-לנסלוט), והתינוק סר לא-מופיע-בסרט-הזה. ארתור ואביריו רוכבים אל טירת קמלוט, אך לאחר קטע מוזיקלי קצר המציג את הטירה, ארתור מחליט לעזוב את המקום, באומרו שמדובר במקום מטופש. בעודם רוכבים, מתגלה אל החבורה דמותו של אלוהים, המטיל על ארתור את האחריות למצוא את הגביע הקדוש - וכך מתחיל מסעם של ארתור ואביריו למציאת הגביע.
בהמשך מגיעים האבירים לטירה נוספת, ומבקשים מהשומר שיכניס אותם, אך השומר מסרב ומתגלה כצרפתי שמקניט אותם. הם מנסים לכבוש את הטירה, אך לאחר שני ניסיונות כושלים מוותרים וממשיכים בדרכם.
האבירים מתפצלים
בשלב זה העלילה נקטעת, ומוצג, במקום אחר ובמקביל, היסטוריון בן המאה ה-20 המתאר את הרפתקאותיהם של ארתור ואביריו למצלמה המצלמת אותו. באמצע ההקלטה, רוכב אחד האבירים לכיוונו, הורג אותו בלי משים וממשיך בדרכו. אשת ההיסטוריון נחרדת וזועקת לעזרה. לאחר מכן הסרט חוזר לקו העלילה המקורי, והאבירים השונים מוצגים במסעותיהם המפוצלים.
סר רובין רוכב אל תוך היער, מלווה בפמלייתו השרה על אומץ הלב שלו באופן מוגזם למדי. הוא נתקל באביר בן שלושה ראשים, המסרב לאפשר לו להתקדם. שלושת הראשים פורצים בוויכוח ביניהם בנוגע לתנאים שעליהם להציב בפני רובין, אך עד תום הוויכוח רובין מצליח לברוח ולהמשיך במסעו.
סר גלאהד, עייף ומותש ממסעו הארוך, הוזה את צורתו של הגביע הקדוש מעל טירת אנתרקס ונכנס פנימה. בכניסתו לטירה הוא מגלה שהיא מאוכלסת על ידי נשים צעירות בלבד, המתגלות כבעלות יצר מיני רב. דינגו, אחת הנשים בטירה, מסבירה לסר גלאהד שאישה אחרת המתגוררת בה, זוט, הדליקה אור מעל הטירה שצורתו מזכירה גביע. דינגו, ואיתה כל נשות הטירה, דורשות שגלאהד יעניש אותן על חטאן, ומשדלות אותו לקיום יחסי מין. גלאהד המבולבל לא מתנגד לסיטואציה, אלא שרגע לפני - פורץ סר לנסלוט לטירה ו"מציל" אותו מפניהן, חרף בקשתו להישאר.
סר לנסלוט נתקל בדרכו בפתק שבו קריאה לעזרה ובקשה להצילה, שהגיע מטירת סוואמפ, וממהר להציל את הנערה ששלחה את הפתק. הוא פורץ לטירה הומת האדם, ובדרכו מבצע בטעות טבח בכל האנשים בתוכה. הוא מגיע לצריח הטירה, ומגלה, לאכזבתו, שהפתק נשלח על ידי נער צעיר שאביו - בעל הטירה - הכריח אותו להינשא כנגד רצונו (לנסלוט הגיע באמצע החתונה, מה שמסביר את ההמון שמילא את הטירה). בשלב זה לנסלוט המאוכזב נוטש את הטירה.
המלך ארתור וסר בדוויר מתייעצים עם איש זקן בנוגע למסע חיפוש הגביע, והוא מכוון אותם ל"גשר המוות". השניים, מלווים באנשיהם, מתקדמים לכיוון היער ופוגשים בו חבורת אבירים גבוהים במיוחד, המציגים את עצמם כאבירים שאומרים "ני!" - מילה קדושה שעליה התחייבו להגן, לצד מילים אחרות, ושרק הם מסוגלים להגות (אמירת המילה לבדה מרתיעה את ארתור ואנשיו). הם שולחים את ארתור למספר משימות מגוחכות וחסרות הגיון, אלא שבמהלך שיחתם מתגלה שלאבירים יש חולשה להברה מסוימת שארתור הוגה שוב ושוב(איט; באנגלית: It), וכך הוא מצליח להכריע אותם ולהמשיך בדרכו.
בין שלל הסצנות מוצגים, בקטעים קצרצרים, שוטרים בני ימינו המגיעים לזירת הרצח של ההיסטוריון ומתחקרים עדת ראייה.
הדרך אל גשר המוות
האבירים מתאחדים לאחר מסעותיהם הכושלים, וביחד עם המלך ארתור הם מנסים לגלות עוד מידע על מיקומו של הגביע. הם נתקלים במכשף בשם טים, המפנה אותם אל מערה לא רחוקה, אך מזהיר אותם ממפלצת ששומרת עליה. החבורה מזלזלת באזהרותיו של טים שנשמעות מגוחכות למדי.
בהגיעם למערה, הערפל סביבה מתפוגג, ומסתבר שאותה מפלצת מדוברת היא בסך הכל ארנב. האבירים צוחקים ושולחים נציג מטעמם לחסל את הארנב, אלא שהארנב מזנק אל עבר צווארו של הנציג ונושך אותו למוות. האבירים המזועזעים מנסים להביס את הארנב במתקפה משולבת אך רוב אנשיהם נהרגים והניסיון נכשל. לבסוף הם מצליחים לנצחו לאחר שהם משליכים לכיוונו רימון יד קדוש, שהשתמר במשך שנים, והורגים אותו. בתוך המערה הם מגלים כתובת מסתורית המפנה אותם ל"טירת אהההה", אך לאחר שמתקיפה אותם לפתע מפלצת מצוירת הם נאלצים להימלט מהמקום.
ארתור והאבירים מגיעים אל גשר המוות, ופוגשים שם את האיש הזקן שארתור ובדוויר שוחחו עמו מוקדם יותר. הם מגלים כי כל אדם שמעוניין לעבור צריך לענות לזקן על שלוש שאלות - ואם ייכשל בכך, יושלך אל ערוץ הסכנה הנצחית וייהרג.
ארתור שולח את סר לנסלוט להיות הראשון בתור. שומר הגשר שואל את לנסלוט מהו שמו, מה משימתו (למצוא את הגביע הקדוש) ומהו הצבע האהוב עליו (כחול). לנסלוט עונה בקלילות על השאלות ועובר את הגשר. סר רובין צופה במתרחש ומבין שהסיטואציה פשוטה בהרבה משחשב. הוא נדחף לתחילת התור ומבקש מהזקן, בזלזול מופגן, לשאול אותו את שאלותיו. הזקן שואל אותו מהו שמו, מה משימתו, ומפתיע בשאלתו השלישית - מהי בירת אשור. רובין המופתע עונה "אני לא יודע זאת", ומושלך למים. לאחריו מגיע סר גלאהד, ונשאל מהו שמו, מהי משימתו ומהו הצבע האהוב עליו - אלא שגלאהד מתבלבל בתשובתו לשאלה השלישית, ומושלך גם הוא למים.
אחרון מגיע המלך ארתור, מלווה בבדוויר. ארתור נשאל מהו שמו, מהי משימתו, והשאלה האחרונה - מהי מהירותה האווירית של סנונית. ארתור, שנזכר בשיחה שניהל עם השומרים בטירה בתחילת הסרט, משיב לזקן בשאלה: "למה אתה מתכוון, סנונית אפריקאית או אירופאית?". הזקן משיב שאינו יודע זאת, ולתדהמתו של ארתור מושלך בעצמו למים. בדוויר שואל אותו כיצד הוא ידע זאת, וארתור משיב שזה מסוג הדברים שהוא צריך לדעת מתוקף תפקידו כמלך.
הקרב הסופי
ארתור ובדוויר עוברים את הגשר ומחפשים את לנסלוט, אך ללא הצלחה. הם אינם יודעים שלנסלוט נעצר על ידי השוטרים. הם מגייסים את שארית האבירים החופשיים שנותרו לצידם, ושטים דרך הנהר לכיוון טירת אהההה.
הוא מגייס את חייליו, מעמיד אותם אל מול הטירה ונואם בפניהם. הוא נותן את ההוראה והאבירים יוצאים להתקיף את הטירה. מטרים ספורים לפני הגעתם אל הטירה, נכנסת לדרכם מכונית משטרה. מתוכה יוצאים שלושה שוטרים הדוחפים את הגדודים לאחור, וארתור ובדוויר נעצרים באשמת רצח ההיסטוריון ומוכנסים למכונית. אחד השוטרים שובר את הקיר הרביעי ופונה למצלמה, מבקש ממנה להפסיק לצלם ולבסוף מכבה את המצלמה בעצמו - מה שקוטע את הסרט בפתאומיות ומסיים אותו.
הטיוטות
בטיוטה הראשונה של התסריט, העלילה הייתה אמורה לעבור מהלך הסרט בי ימי הביניים למאה ה-20, כשלאחר מכן, סצנת הסיום מציגה את אגף "הגביעים הקדושים" בכולבו רודס, שם נמצא הגביע שאותו חיפשו האבירים שבסרט.
בסופו של דבר, מייקל פאלין וטרי ג'ונס (שהיו בהכשרתם היסטוריונים) הציעו שכל העלילה תתרחש בימי הביניים, משום שטענו כי הסיפור על ארתור מעניין בפני עצמו, בסופו של דבר, כידוע, הצעתם התקבלה.
התקציב
מכיוון שלמונטי פייתון עוד לא היה ניסיון בסרטים עלילתיים, העדיפו משקיעים רבים לא להשקיע במונטי פייתון. בגלל זה, רוב הכסף גויס על ידי תרומות של מעריצים בעלי ממון כמו אלטון ג'ון והלהקות פינק פלויד ולד זפלין.
נבואת הלבנה
התיאור בתנ"ך
בהמשך מצטווה יחזקאל לשכב לשמאלו לכיוון העיר שומרון 390 יום, ולאחר מכן לשכב עוד 40 יום על ימינו לכיוון יהודה. בשתי השכיבות עליו להניח את הלבנה אל מול פניו, כשזרועו חשופה.
בימים אלו עליו לשתות שישית הין מים, לאכול מלחם אשר הבצק שלו הורכב ממרכיבים שונים, במשקל מדויק של 20 שקלים (כ-300 גרם) ליום, וכן מאפה גחלים העשוי משעורים שנילוש בגללי בקר.
פרשנות חז"ל
התלמוד מפרש את פעולת המחבת, כדימוי למחיצה שעתידה להתהוות בין עם ישראל ל"אביהם שבשמים", לאחר חורבן הבית.
בנוסף קיימת התייחסות בתלמוד לשאלת הגיחוך שבמעשי יחזקאל, ומסופר כי מין הקניט את רבי אבהו, ואמר לו בהתבסס על נבואה זו, שה' משחק עם נביאיו. תשובתו של רב אבהו הייתה שאין מדובר במשחק אלא במעשים האמורים לכפר על חטאי כלל העם. במדרש מובאת סיבה נוספת לצער יחזקאל, משום שכל זמן שישראל בצער, גם צדיקיהם שרויים בצער.
משפט המיון לחבורות פשוטות סופיות
משפט המיון של החבורות הפשוטות הסופיות הוא משפט מתמטי הקובע כי כל חבורה פשוטה סופית נמצאת באחת מ-4 הקטגוריות המתוארות למטה. עריכת רשימה מלאה של כל החבורות הפשוטות הסופיות עד כדי איזומורפיזם. החבורות הפשוטות הן אבני בניין של החבורות סופיות, בצורה שדומה לאיך שמספרים ראשוניים הם אבני הבניין של כל המספרים הטבעיים. משפט ז'ורדן-הלדר מספק דרך יותר ברורה להסביר איך החבורות הפשוטות הן אבני בניין.
המשפט ידוע בכך שהוא לקח זמן רב מאוד להוכחה. העבודה על המשפט נמשכה כמה עשרות שנים, השתתפו בה כמאה מתמטיקאים, והיא משתרעת על-פני 500 מאמרים בכתבי עת מקצועיים, הכוללים כ-15,000 עמודים. משפט המיון הוא משפט מרכזי בתורת החבורות הסופיות, והוא מהווה אחד ההשגים הגדולים ביותר של המתמטיקה במאה העשרים.
ההוכחה נעזרת בכלים שפותחו בתורת החבורות מאז לידתה, אולם לצעד הראשון בהוכחה נחשב פרסומו של משפט פייט-תומפסון, הקובע שאין חבורות פשוטות לא-אבליות סופיות מסדר אי-זוגי, ב-1963. הוכחת המשפט, כ-250 עמודים עמוסים בתורת ההצגות, הדגימה לראשונה את נחיצותן של הוכחות מורכבות בתחום המיון, ואת יעילותם של הכלים הקלאסיים בטיפול בבעיות כאלה.
במתמטיקה, שבה העבודה נעשית לרוב על ידי יחידים או בצוותים קטנים, משפט המיון הוא דוגמה ייחודית ל"מדע גדול", מבנה פעולה שכיח במדעים הניסויים, שבו משתפים פעולה מדענים רבים להשגת מטרה משותפת. בשנות השבעים רוכז המאמץ על ידי דניאל גורנשטיין, שהציע חלוקת עבודה ומינה חוקרים לעבוד על חלקים מסוימים במשפט. גורנשטיין הכריז בפומבי על סיום ההוכחה ב-1983, אף על פי שבפועל נותרו באותה עת כמה פערים (המשמעותי שביניהם, מיון החבורות מטיפוס quasithin, נסגר רק ב-2004 ). פערים אלה, ואף מורכבותה יוצאת הדופן של ההוכחה גרמה לכך שרבים, ובהם ז'אן-פייר סר, פקפקו בשלמותו של המשפט. חוסר שביעות הרצון הוליד את פרויקט "הדור השני" שמטרתו לכתוב את ההוכחה מחדש, בסדרה של 11 ספרים. בתוכנית זו מבקשים לנצל יתרונות שלא עמדו לרשות מפתחי ההוכחה המקורית, כגון הניסוח המדויק של התוצאה שאותה מבקשים להוכיח.
המיון
משפט המיון קובע שכל חבורה סופית שאין לה תת חבורות נורמליות שייכת לאחת מבין ארבע הקבוצות הבאות, שמהן שלוש הראשונות אינסופיות:
החבורות הספורדיות
עשרים ושש החבורות הספורדיות הן אלו שלא מופיעות באופן טבעי במשפחות הגדולות של חבורות פשוטות סופיות. חמש הראשונות מבין אלה הן חבורות מתיו, שהתגלו בשנות השישים של המאה ה-19, ואילו 21 האחרות התגלו בין השנים 1965 ו-1975. במקרים רבים, ה"גילוי" קדם ל"בניה": ראשית התברר שהנחות מסוימות הן חזקות עד-כדי כך שאם אפשר למלא את כולן, יש רק חבורה אחת המתאימה להן, ורק אז הוכיחו שחבורה כזו אכן קיימת.
להלן רשימת החבורות, הקרויות בדרך-כלל על-שם האדם שגילה אותן:
קארקוראם
ברכס קארקוראם למעלה משישים פסגות בגובה של למעלה מ-7,000 מטרים, וארבע פסגות (מתוך 14) בגובה של למעלה מ-8,000 מטרים. המפורסמת שבהן היא פסגת K2 המתנשאת לגובה 8,611 מטרים, הפסגה השנייה בגובהה בעולם לאחר האוורסט בן 8,848 המטרים.
רכס קארקוראם תחום מצפון מזרח ברמת טיבט, מצפון במעבר ווקהאן ורכס פמיר, וממערב ברכסי הינדו-ראג' ובהינדו-כוש.
אזור רכס קארקוראם הוא טרשי ובגובה רב, ולכן האוכלוסייה באזור דלילה מאוד, אפילו פחותה מזו שברכס ההימלאיה.
כנימות עלה
תזונה
רוב הכנימות ניזונות רק ממין אחד של צמח. עם זאת, מיני הכנימות המזיקים בחקלאות, כמו כנימת עלה האפרסק או כנימת עלה הדילועיים, מתרבים על מיני צמחים ממשפחות רבות.
בדומה למשפחות על דומות, הכנימות ניזונות מן המוהל שבצמחים. הכנימות נוהגות למצוץ את המוהל בעזרת איבר צינורי דמוי חדק מתוך צינורות השיפה המובילים סוכרים שנוצרו בתהליך הפוטוסינתזה, אל חלקי הצמח התחתונים. המוהל מכיל ריכוז גבוה מאוד של סוכרים. הכנימה מפרישה את טל הדבש בטפטוף על העלים והפרחים של הצמח, על מנת להיפטר מעודפי הסוכר במוהל שמצצה. הנוזל המופרש הוא בעל תכולת סוכרים גבוהה כשהוא מעורבב באנזימים שמקורם במערכת העיכול של החרק.
בדומה לטפילים אחרים, רבות מהכנימות הן מונופגיות, היינו ניזונות ממין צמח אחד בלבד. זאת למשל כתוצאה מאבולוציה הדדית בין הצמח לכנימה. עקב כך ניתן להבחין לעיתים בשפע כנימות על צמח אחד, בלב צמחייה נקייה מכנימות.
נמלים מסוגים אחדים נמשכות לסוכר שמפרישות הכנימות, וכך נוצרים יחסי הדדיות בין הנמלים הניזונות מטל הדבש שמפרישות הכנימות, ובין הכנימות. הכנימות נהנות מההגנה התקיפה של הנמלים המונעות מהאויבים הטבעיים של הכנימות כדוגמת הזחלים של מושית השבע ("פרת משה רבנו") או של זבוב רקום כנף (Chrysoperla rufilabris) מלתקוף את הכנימות. ידועים גם מקרים שבהם נמלים מעבירות כנימות מצמח לצמח על מנת ליצור מקורות נוספים של טל דבש, בדומה לרועה המעביר את עדריו מאחו לאחו.
יחסי הדדיות שוררים גם בין הכנימות לפרוטאובקטריה Buchnera החיות בתוך תאים ייעודיים בגוף הכנימה, הנקראים בקטריוציטים. בתמורה מפרישים חיידקים אלה את חומצות האמינו החסרות במוהל וחיוניות לכנימות.
רבייה
לכנימות עלה, יש חשיבות מיוחדת בשל יכולתן להעביר מחלות ווירוס בין צמחים. הן נחשבות ווקטור יעיל במיוחד.
כנימות רבות מתאפיינות ברב צורתיות. קיים מופע מכונף ובלתי מכונף, ושני המופעים, מתרבים ברביית בתולין. במרבית מיני הכנימות, המופע חסר הכנפיים, מקים וולדות רבות, אך תנועתו מוגבלת להליכה, בעוד שהמופע המכונף, מעמיד מעט צאצאים, אך יכול לעופף בין פונדקאים, בקרבת מקום או במקרים של הגירה למרחקים גדולים מאוד. לכנימות יש מה שנהוג לכנות "דורות טלסקופיים". לנקבה תהיה צאצאית בתוכה, ובגוף הצאצאית יש צאצאית נוספת בו בזמן. בזמנים שונים במהלך השנה תיוולדנה הכנימות מתוך גוף האם ובזמנים אחרים מתוך ביצים. באביב ובקיץ הכנימות לרוב מתרבות בתולין מתוך הגוף, ומתרבות מינית, מביצים, בסתיו.
נקבות וזכרי כנימות מזדווגים בסתיו. לנקבות, הן המיניות והן הא-מיניות, יש שני כרומוזומי מין ואילו לזכרים מיניים רק אחד.
נוכל לבחון את הסיקור הבא לגבי כנימת הורד (Aphis rosae) כמייצג באופן כללי לגבי דרכי ההתרבות במשפחת כנימות העלים: ביצים אשר הטילה הנקבה בסתיו עוברות הפריה ונשארות על הצמח במשך החורף. באביב בוקעות הביצים ומתוכן נקבות העשויות להיות בעלות או חסרות כנף. נקבות אלה, ללא התערבות זכרים, מולידות אל מינית צאצאים נוספים, וכך נוצר דור חדש הזהה למולידיהם, וכן הלאה. התהליך נמשך לאורך הקיץ, ויוצא כי מאותו יחיד שבקע מביצה באביב נוצרו כמה אלפי פרטים חדשים. בסתיו מופיעים זכרים מכונפים, מתרחשת הזדווגות בין המינים, והנקבות מטילות את ביציהן המופרות כמו בשנה שחלפה. אולם אם אין הצמחייה מתאימה עוד לעמידות הביצים בפני החורף הקר, עשויות הכנימות להתרבות אל מינית במשך מספר שנים.
ישנו מין של כנימת הכרוב אשר מתרבה במהלך הקיץ. כולן נקבות, והן יכולות לשרוד עד 41 דורות של צאצאים. בהנחה שלא תמות אף כנימה במהלך הקיץ, תהיינה למעלה מ-1.5 אוקטיליון כנימות (1.7 מיליארד מיליארד מיליארד, 1.5X 1027) עד סוף אותה עונה.
כנימות קיימות בכל העולם, אך נפוצות יותר באזורים ממוזגים.
אבולוציה
כפי הנראה הופיעו כנימות לפני 280 מיליון שנה בתור הקרבון. הן כנראה ניזונו מצמחים חסרי פרחים. מאובן הכנימה העתיק ביותר הוא אחד המינים Triassoaphis cubitus מתור הטריאס. היו יחסית מעט מיני כנימות אותו זמן, ומספר המינים עלה באופן קבוע מאז הופעת הצמחים התרמיליים (שזרעיהם נמצאים בשחלה) לפני 160 מיליון שנה. איברי כנימות כמו החדק הופיעו רק מאוחר יותר, בקרטיקון.
גולום
גוֹלוּם או סמיאגול הוא דמות בדיונית, פרי דמיונו של ג'ון רונלד רעואל טולקין המופיעה בספרים ההוביט ושר הטבעות, ובסרטים המבוססים עליהם.
Queen of the Clouds Tour
Queen of the Clouds Tour הוא סיבוב ההופעות הראשון של הזמרת-יוצרת טובה לו. סיבוב ההופעות נתמך על ידי אלבום הבכורה שלה, Queen of the Clouds. סיבוב ההופעות החל ב-28 בספטמבר 2015, והסתיים ב-15 בנובמבר 2015.
גולום
גולום הוא הוביט זקן שזכה בטבעת האחת בצעירותו והחזיק בה שנים רבות, עד שאיבד את הטבעת לידיו של בילבו בגינס. מאוחר יותר גנב את הטבעת בחזרה מפרודו בגינס, יורשו של בילבו, אך נפל יחד איתה אל בקע הגזירה וכך גרם להשמדתה.
Queen of the Clouds Tour
רשימת שירים
להלן רשימת השירים של סיבוב ההופעות. ייתכן שבמהלך סיבוב ההופעות התרחשו שינויים אחדים:
גולום
בסרטי הקולנוע שאותם ביים כולם הקולנוען פיטר ג'קסון, השחקן אנדי סירקיס מגלם את דמותו של גולום באמצעות לכידת־תנועה ודיבוב קולי. בפתיחת הסרט "שיבת המלך" ,שם מתוארת הפיכתו של סמיאגול לגולום, סירקיס גילם את סמיאגול לבדו אך עם הפיכתו לגולום, נעשה שימוש באיפור ורק לאחר מכן בלכידת תנועה.
אישיותו של גולום
אישיותו של גולום מפוצלת לשני אישיויות שונות: סמיאגול, זהותו המקורית, וגולום. סמיאגול מייצג לרוב את החלקים הטובים באישיותו, וגולום מייצג את החלקים הרעים והקשורים יותר לטבעת. בעקבות זאת גולום נוהג לדבר על עצמו בלשון רבים, ולעיתים מנהל דו-שיח בין סמיאגול לבין גולום.
כאשר עקב גולום אחר פרודו בגינס ומשרתו סם בדרכם להשמיד את הטבעת בהר הגזירה, הוא הוכרח בתחילה לעזור להם, אך תכנן לבגוד בהם ברגע האחרון. אך עם הזמן יחסו הידידותי של פרודו נגע לליבו ועורר לזמן קצר את סמיאגול, שניהל דו-שיח עם גולום וניסה לשכנע אותו לעזור לפרודו ולוותר על הטבעת. לבסוף גבר גולום על סמיאגול, וכאשר הגיעה החבורה לבקע הגזירה גולום תקף את פרודו, כרת את אצבעו הענודה בטבעת וכך התאחד עם הטבעת בפעם האחרונה בחייו. שמחה פראית הציפה אותו והוא החל לרקוד על שפת התהום, עד שנפל אל בקע הגזירה יחד עם הטבעת, ובכך הביא להשמדתה ולסופו הטוב של הסיפור.
רקע לדמותו של גולום
דמותו של גולום מופיעה לראשונה בספר "ההוביט", אך האזכור שלה שם הוא מצומצם יחסית. גולום מופיע שם בפרק אחד בלבד ("חידות באפלה"). בפרק זה מסופר על שוכן האגם התת־קרקעי שמתחת להר הערפל - גולום. הוא מתואר כדמות נאלחת ואפרורית, שאושרה היחיד מרוכז בטבעת זהב פשוטה למראה. בפרק זה הוא מאבד את הטבעת לבילבו בגינס.
בסדרת הספרים הבאה של טולקין, שר הטבעות, המחבר מטיל מעט אור על גולום המסתורי, ומספר על עברו העצוב. גולום, שנקרא שנים רבות קודם סמיאגול, היה הוביט רגיל, עד שחברו, דיאגול, מצא בדרך מקרה את טבעת הכוח האחת של שר האופל סאורון. הטבעת, שפיתתה את ליבו וערפלה את מוחו, הביאה אותו לרצוח את חברו הקרוב ביותר ואילצה אותו לברוח מהאזור הכפרי שבו חי אל המערות האפלות של הרי הערפל. לאט לאט החל סמיאגול לשכוח את חייו הישנים - עד ששכח אפילו את שמו, והתרגל לאפלה ולבדידות שמתחת להר. הטבעת, שהאריכה את חייו בצורה פלאית במשך מאות שנים, המשיכה להרעיל את מוחו עד היום שבו פגש את בילבו בגינס - היום בו איבד את הטבעת לטובת בילבו.
דמותו של גולום הופיעה גם במשחק המחשב שוליית המכשף, בו השחקן צריך באחת המשימות לעזור לגולום למצוא את הטבעת.
עלילות גולום בספרי שר הטבעות
כאשר מתעורר סאורון בשנית, הוא לוקח בשבי את גולום, מענה אותו ולומד ממנו שהטבעת נמצאת בפלך, בידי "בגינס". בזמן שהוא שולח את הנאזגול לרדוף אחרי הטבעת, גולום בורח ממורדור - עדיין מלא תשוקה להחזיר לרשותו את הטבעת האחת שנקראת בפיו "חמדתי". גולום מצליח לעלות על עקבות אחוות הטבעת במכרות מוריה ומתחיל לעקוב אחרי פרודו בגינס. גנדלף, פרודו וארגורן שמים לב לכך שגולום עוקב אחריהם, אך מחליטים לא להרוג אותו.
כאשר פרודו אומר לגנדלף שחבל שבילבו בגינס לא הרג אותו כשהייתה לו ההזדמנות, גנדלף עונה לו שזו הייתה מידת הרחמים של בילבו שהצילה אותו מלהיות מושחת באופן בלתי־הפיך על ידי הטבעת. גנדלף גם מסביר לפרודו שבני האדם קצרי ראות מידי בשביל להחליט מי ימות ומי יחיה, ושהוא מרגיש שלגולום עוד נכון תפקיד חשוב בעתיד, לטוב או לרע.
אחרי שפרודו וסאם גמג'י נפרדים מיתר חברי האחווה על גדות נהר האנדואין, הם נתקלים בגולום שמנסה לחטוף מהם את הטבעת. הם מצליחים לגבור עליו וגורמים לו להישבע ב"חמדתו" שישמש להם כמורה דרך ויוביל אותם אל מורדור. פרודו מאמין שגולום יכול להשתקם ואף מצליח לגרום לו לגלות את שאריות ה"סמיאגול" שבו, אך סאם חושד בגולום שהוא עדיין בוגדני ורשע מעל לכל תקנה ושכל מרצו מופנה רק לטבעת האחת, ועל כן אין לסמוך עליו. לכן, הוא מתייחס אליו בעוינות ובגסות.
גולום מוביל את פרודו וסאם אל מינאס מורגול ומשם אל המדרגות הנסתרות. בדרך גולום בוגד בהם ומוביל אותם אל המאורה של שילוב העכבישה במטרה שהיא תאכל אותם והוא יוכל לקחת את הטבעת לעצמו. העכבישה מצליחה, אמנם, לשתק את פרודו, אך סאם בחושבו אותו למת, לוקח ממנו את הטבעת, ונאלץ לנטוש את פרודו כי אורקים רבים הגיעו לאזור. סאם מגלה במהרה שפרודו אינו מת אלא רק משותק זמנית מעקיצת העכבישה, וצועד בעקבותיו עד שביו ומשחרר את פרודו מהשבי במצודת האורקים, והשניים צועדים אל עבר הר הגזירה (Mount Doom), כאשר גולום ממשיך לעקוב אחריהם - הפעם בלי ידיעתם.
בהר הגזירה, פרודו נמלך בדעתו ואחרי מאבק קשה נכנע לטבעת. הוא עונד אתה על אצבעו ומתחמק מסאם, אבל כשהכל נראה אבוד, גולום - אשר רגיש לטבעת ועל כן הוא מצליח לנחש את מיקומו של פרודו - מתנפל על פרודו, נושך את אצבעו שעונדת את הטבעת ומצליח לקחת ממנו את הטבעת. גולום צוהל ורוקד בשמחה על קצה הצוק שבלב הר הגזירה אך מועד ונופל אל האש. בכך מושמדת הטבעת וסאורון מובס סופית.
טריוויה
בדצמבר 2015 נערך בטורקיה משפט לאדם שפרסם תמונות של נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, לצידן של תמונות של גולום בצורה מגחיכה. השופט מינה ועדה המורכבת מאנשי קולנוע, מחנכים ופסיכולוגים על מנת להכריע בשאלה האם גולום היה מרושע (והשוואתו לארדואן מייחסת לאחרון רשעות - שזה פשע בטורקיה), או שמא הוא היה דמות טרגית, בעבור שהיו עוד דמויות שענידת הטבעת גרמה להם לאבד את דעתם (פרודו בגינס ובילבו בגינס). ביוני 2016 פסק בית המשפט שמדובר בעלבון ופסק עונש של שנת מאסר על תנאי על מפרסם התמונות.
הערות שוליים
Figuren in Tolkiens Welt
מחלוקת קורח ועדתו
מחלוקת קורח ועדתו הוא סיפור מקראי, המופיע ב. קורח ו־250 אנשים מבני ישראל, יחד עם דתן ואבירם ואון בן פלת משבט ראובן, ערערו על מעמדו של משה כמנהיג, ועל מעמדו של אהרן ככהן גדול, בטענה:. משה הציע לעדת קורח לעשות מבחן, שיוכיח במי בחר ה' להנהיג את בני ישראל. במהלך המבחן, קורח, מאתיים וחמישים הנשיאים ואהרן יחזיקו כולם מחתה שבתוכה קטורת. בתגובה לתמיכתו של העם במרד, ה' הזהיר את משה ואהרן להתרחק מהמחנה, כיון שהוא עומד להשמיד את כל עם ישראל. לאחר שמשה התחנן לפני ה', ה' הסכים לוותר על העונש לכל העם. לאחר מכן, משה הלך אל אוהלי קורח דתן ואבירם והכריז, שאם הם ימותו מוות טבעי, זה סימן שמשה בדה את הדברים מליבו, אבל אם האדמה תפער את פיה ותבלע אותם, זה סימן שמשה נביא אמת. באותו רגע, משפחתם וכל רכושם, נבלעו באדמה. באותו רגע, מאתיים וחמישים מקטירי הקטורת נשרפו באש.
המרד יצר הדים רבים. מיד לאחר מותם של המורדים פרצה מגפה. העם הוסיף להעמיד את משה ואהרן במבחני מנהיגות ניסיים, ומשה ואהרן עמדו בהם.
זמן המחלוקת
רמב"ן כתב, שהמחלוקת אירעה מיד לאחר חטא המרגלים. יעקב ליוור מדקדק מהכתוב בספר תהילים, שמרד דתן ואבירם התרחש לפני חטא העגל, בניגוד למרד קורח, שהתרחש הרבה יותר מאוחר.
קורח
קורח התנגד לעליונות הכוהנים מהלויים, ורצה שזכויות הלויים יהיו כשל הכוהנים. ישנם הסברים רבים בחז"ל ובפרשנים מדוע הוא רצה בכך.
מדרש אחד מספר, כי קורח ערער על חלוקת התפקידים בעת הקמת המשכן וניהולו:על פי המדרש, הטענה על מינוי אליצפן היא הדבר שעורר את קורח להתרעם על משה, אך לבסוף, במחלוקת עצמה, קורח ביקש כהונה, ולא את הנשיאות.
על פי מדרש אחר, קורח היה הראשון מבין הלוויים שגולח בטקס הקדשתו לשרת במשכן. הוא רץ מגולח בכל המחנה, וכשלא זיהו אותו הוא התלונן על ההשפלה שהיסב לו משה בגילוח, ועל יפי בגדיו של אהרון.
מדרש אחר, הממשיך את הקו הקודם, שם בפיו של קורח תלונות על מקומם השולי של הלויים ביחס לכוהנים, תלונות על מצוות המעשרות (שעדיין לא נהגה כי היא נוהגת רק בארץ) ועל התרומות לכוהנים מן הקורבנות.
ישנו עוד מדרש עם הסבר אחר: קורח ראה שיצא ממנו שמואל, שחשוב כמשה ואהרון, ובעקבות כך התמלא גאווה, וביקש גדולה לעצמו.
בתורת חב"ד מוסבר במקומות רבים על פי הקבלה, שקורח רצה להגביה את הלוויים על פני הכוהנים, כיוון שהיה פיקח וראה שכך יהיה בעתיד אחרי ביאת המשיח - שאז אכן נשמות הלוויים יהיו גבוהות יותר משל הכוהנים. אלא שקורח טעה בכך שהקדים את זמנו - כי מעלת נשמות הלוויים יכולה להתגלות רק בעתיד, ואילו בזמן הזה צריכים הכוהנים להיות גבוהים יותר.
טלית שכולה תכלת
המדרש דורש את סמיכות הפרשיות שבין פרשת קורח לבין פרשת ציצית שלפניה, ומסביר שקורח התקין לעצמו טלית שכולה תכלת, ושאל את משה שאלות הלכתיות קנטרניות בדבר חיובה של טלית כזו בתוספת של פתיל תכלת, כמו הטליתות הרגילות .
בימים של מחלוקות קשות כנגד הנוצרים הושוו טענותיו של קורח לעקרונות הנצרות. הדגש במדרשים אלו היה על היישומים הפוליטיים שיש ליהדות, בניגוד להימנעות מפוליטיקה, או העליונות על הפוליטיקה, שניתן לראות בהגות הנוצרית. המדרשים שמו בפיו של קורח טענות על השרירותיות שבמצוות, על כך שצריך להתאים את המצוות לנסיבות (למשל: הטענה שהושמה בפי קורח: טלית שכולה תכלת אינה זקוקה לציצית, בית מלא ספרים אינו זקוק למזוזה). הדרשנים רצו להדגיש כי יש צורך בשילוב המורכב בין הקודש לחול, בין חיי הקודש לחיי החול, ואין מצב שבו הכול קדוש, או הכול חול.
דתן אבירם ואון
דתן ואבירם ואון ערערו על מנהיגותו של משה; הם טענו שמשה הוציא אותם מארץ מצרים שהייתה טובה, והשאיר אותם למות במדבר. אבן עזרא מסביר, שהם מרדו במשה כיוון שהוא הסיר את הבכורה מראובן אביהם ונתנה ליוסף.
מאתיים וחמישים האנשים
מאתיים וחמישים האנשים התנגדו לזכויות היתר של מעמד הכהונה, ודרשו שיוויון מלא: כולם קדושים. פרשנים עכשוויים השליכו זאת על המישור הערכי, המשמעות היא שגם אין ערכים נעלים יותר מאחרים. הם תולים במאתיים וחמישים האנשים פוסט מודרניזם ורלטיביזם: הטענה של מאתיים וחמישים האנשים, היא שאין אפשרות להכריע בין נקודות מבט אנושיות שונות.
תגובת משה למחלוקת
משה לא מחה בעדת קורח בתקיפות. הוא הגן על החלטותיו של ה' ועל מינויו של אהרון, אך לא הגן על מינויו שלו עצמו, והסכים למבחן מנהיגות בו יבחר ה' במי שירצה. ואכן, במקומות רבים משה מכריז שוב ושוב כי הוא מוותר על הזכות להיות המנהיג, כי לא רצה בה, וכי לא ניצל זכות זו לרעה מעולם.
תלונתה של עדת קורח מזכירה את דבריו של משה במקרה של אלדד ומידד, המסופר פרקים אחדים קודם לכן. באותו מקרה, מינה משה 70 זקנים לעזור לו, ובדיעבד התברר שבעת מינויים של 70 הזקנים, עוד שני אנשים - אלדד ומידד - החלו להתנבא במקום אחר במחנה. כשנודע על כך למשה וביקשו ממנו לכלוא אותם הוא סירב ואמר "מי יתן כל עם ה' נביאים".
עונש המורדים
משה ביקש מהאל שעדת קורח יהרגו בדרך לא טבעית. חשיבות המוות הלא טבעי הייתה הדגש שמוות זה ייתן לבחירתו של האל במנהיג; אם החולקים היו מתים במוות טבעי, הוויכוח הפוליטי לא היה נפתר, והטענות כנגד משה היו גוברות. על מותם של דתן ואבירם, נאמר: "ותפתח הארץ את פיה ותבלע אותם ואת בתיהם, ואת כל האדם אשר לקורח ואת כל הרכוש". על מאתיים וחמישים מקטירי הקטורת נאמר: "ואש יצאה מלפני ה', ותאכל את החמישים ומאתים איש מקריבי הקטורת".
במקרא לא נכתב במפורש מה עלה בגורלו של קורח. בתלמוד הבבלי הובאו שתי דעות: לדעת התנא בברייתא, קורח נבלע ונשרף גם יחד; לעומת זאת, רבי יוחנן סבר, שקורח לא נבלע ולא נשרף. לדעת אבן עזרא ורבים מפרשני הפשט קורח נשרף ולא נבלע. לעומת זאת, רבנו בחיי כתב, שקורח נבלע ולא נשרף.
הניצולים
מן האסון היו מספר ניצולים, ביניהם בני קורח, כפי שהתורה מספרת בפרשת פינחס:.
בתלמוד מסופר באגדה על אופן הצלתם של בני קורח: "בני קורח לא מתו. מקום נתבצר להם בגיהנום... ועשו תשובה". כלומר שאכן נבלעו באדמה אך המשיכו לחיות שם, ומשם הם (עצמם - ולא צאצאיהם) שרו את מזמורי התהלים.
מחלוקת קורח במחשבת ישראל
בפרקי אבות נאמר על המחלוקת של קורח:
בתלמוד הבבלי מופיעה מחלוקת לגבי גורלה של עדת קורח: רבי עקיבא טוען כי אין להם חלק לעולם הבא, ואילו רבי אליעזר טוען:. פסוק זה לקוח מתפילת חנה אמו של שמואל הנביא, שכאמור היה מצאצאי קורח.
בהמשך הסוגיה, מופיעה מחלוקת נוספת:.
רבי צדוק הכהן מלובלין אמר כי לעתיד לבוא תתקבל "תורתו של קורח".
שירי עם (בריו)
שירי עם (באנגלית: Folk Songs) הוא מחזור שירים שחיבר המלחין האיטלקי לוצ'אנו בריו בשנת 1964. המחזור מורכב מעיבודים למוזיקה עממית מארצות שונות ושירים אחרים, ומהווה "הוקרה לכישרון האמנותי יוצא הדופן" של הזמרת האמריקאית קתי ברבריאן, שהתמחתה במוזיקה של בריו. היצירה כתובה למצו-סופרן, חליל צד (שמכפיל פיקולו), קלרינט, נבל, ויולה, צ'לו וכלי הקשה. בשנת 1973 עיבד אותה המלחין לתזמורת גדולה.
רקע
שניים מן השירים במחזור, "לה דונה אידיאלה" ו"באלו", חיבר בריו בשנת 1947, במהלך שנתו השנייה בקונסרבטוריון של מילאנו, לקול ופסנתר כחלק מ"שלושה שירי עם" שלו. טענה ידועה היא, ששלושת השירים האלה נכתבו לקתי ברבריאן בתקופת לימודיה באיטליה, אבל זו טענה חסרת בסיס, כיון שברבריאן הגיעה לאיטליה רק ב-1949.
המחזור "שירי עם" נכתב בהזמנת מילס קולג' בקליפורניה והושמע שם לראשונה בשנת 1964, בביצוע תזמורת קאמרית בניצוח בריו, עם ברבריאן כסופרן סולו. במועד ביצועו הראשון של המחזור, קרבו נישואיהם של בריו וברבריאן לקצם, אבל שותפותם האמנותית נמשכה; בהמשך שיתפו פעולה ביצירות כגון "סקוונצה III", Visage ו"רסיטל I (לקתי)". לבריו היה קשר רגשי לשיר העם: פעם הצהיר, כי "כאשר אני עובד עם המוזיקה הזאת אוחז בי תמיד רטט ההתרגשות שבגילוי." יצירות אחרות, מאוחרות יותר, של בריו שבהן שילב שירי עם הן "קריאות לונדון", "מקהלה וקולות: שירי עם 2".
שני השירים הראשונים ב"מחזור שירי העם" אינם שירי-עם אמיתיים, למעשה. "שחור הוא הצבע (של שער אהובי)" ו"תועה אני ותוהה" נכתבו שניהם בידי זמר העם והמלחין בן קנטקי ג'ון ג'ייקוב ניילס. ל"שחור הוא הצבע..." יש לחן מסורתי, אך אביו של ניילס סבר שהוא "איום נורא", מספר ניילס, ולכן כתב לו הזמר והמלחין נעימה חדשה והעניק לה סיום מודאלי נאה. את הסוויטה של בריו פותחת ויולה, בהוראה לנגן "כמו כנר משתפך בנשף מחולות כפרי", חופשייה מקווי-תיבה ומשוחררת מתלות בקול המזמר. את "תועה אני ותוהה" פיתח ניילס משלוש שורות בודדות שהצליח לחלץ מבתו של מטיף מחזק-אמונה, "בלונדית מדובללת, די מלוכלכת ומאוד חמודה". האקורדים שמנגנים הוויולה, הצ'לו והנבל תורמים ל"צליל ההארדי גארדי" שבריו רצה לליווי השיר הזה, השני במחזור. ההפטר (פוסטלוד) הממושך, דמוי שירת ציפורים, לחליל וקלרינט בגרסה של בריו, נובע כנראה מן האזכור החולף ל"ציפור כנף".
ארמניה, מולדת אבותיה של ברבריאן, סיפקה את השיר השלישי, "לוּסין יֶלאב", המתאר את זריחת הירח. בשיר הצרפתי "זמירי היער", בליווי קלרינט בלבד בראשיתו ובהמשך בנבל וקרוטאלים, מייעץ זמיר למאהב הדורש בעצתו לשיר את הסרנדות שלו שעתיים אחרי חצות ומזהה את ה"תפוחים" בגנו כירח והשמש. אקורד מושהה, שהקשה על סלילים של קפיץ מכונית מעניקה לו גוון מיוחד, מגשר בין שיר זה לבא אחריו, השיר הסיציליאני הישן "כדרך הנשים" ("A la femminisca") ששרות נשות הדייגים הממתינות על המזח.
כמו שני השירים הראשונים, גם מקור השיר השישי, "לה דונה אידיאלה" והשביעי, "באלו" איננו בזמרי עם אלמונים אלא בבריו עצמו (ראו בפרק הרקע לעיל). הפואמה העממית הנושנה בניב של גנואה, "האישה האידיאלית", אומרת, שאם התמזל מזלך למצוא אישה שהיא גם ממשפחה טובה, גם מחונכת, גם נראית טוב וגם בעלת נדוניה הגונה, שלא תיתן לה חלילה לחמוק ממך. עוד פואמה איטלקית ישנה, "הנשף" אומרת, שגם החכמים בגברים מאבדים את ראשיהם כשהם מתאהבים, אבל כוח האהבה גדול מכוח השמש והקרח וכל דבר אחר. "מוטט של עצב" (Motettu de tristura"") מקורו בסרדיניה והוא פונה אל הזמיר: "מה דמית לי בבכותי לאהובי... כשיטמנו אותי בקבר, זה השיר שתזמר לי."
שני השירים הבאים נמצאים גם ב"מזמורים מאוברן" של ז'וזף קאנטלוב והם בשפה האוקסיטנית. "Malurous qu'o uno fenno" מציג את הפרדוקס הנצחי של הנישואים: הבודד מבקש לו בן או בת זוג ומי שיש לו בן או בת זוג מייחל לבדידות. צ'לו העונה כהד על האלתור שבפתיחת הסוויטה משמש מבוא ל-"Lo Fïolairé", שבו נערה היושבת אל גלגל הטוויה מזמרת על חילופי נשיקות עם רועה.
הנסיכה מונונוקי
הנסיכה מונונוקי (ביפנית: もののけ姫 - מוֹנוֹנוֹקֵה הימֵה) הוא סרט אנימה של הבמאי היפני הייאו מיאזאקי, ונחשב לאחד מהטובים שבסרטיו. עם יציאתו לאקרנים בשנת 1997, היה לסרט המקומי המצליח ביותר בתולדות יפן עד צאת "המסע המופלא" למסכי הקולנוע כ-4 שנים לאחר מכן, ולמשך זמן קצר – הסרט המצליח ביותר ביפן אי פעם (השיא נלקח ממנו על ידי טיטאניק מספר חודשים לאחר מכן). במערב, לעומת זאת, הוא זכה להפצה מוגבלת בלבד.
הסרט בנוי כאגדה היסטורית המתרחשת בעת תקופת מורומאצ'י (תקופת אשיקאגה), ומסופר מבעד לעיניו של אשיטאקה, נסיך-לשעבר אשר יצא לגלות במטרה להסיר מעליו קללה, ונקלע למאבק עקוב מדם בין הציוויליזציה הדורסנית של בני האדם לבין חיות-היער תאבות-הנקמה, בו המושגים "טוב" ו-"רע" הופכים מטושטשים מאוד. בראשן של חיות היער עומדת סאן, המכונה גם "הנסיכה מונונוקי". "מונונוקי" פירושו סוג של רוח כועסת או נקמנית, והמילה מתייחסת לרוחות היער המופיעות בצורת חיות.
כפר האמישי
האמישי הם שבט קטן שהובס על ידי שלטון הקיסר בסוף המאה ה-8. בתחילת הסרט, המתרחש בתקופת אשיקאגה, מוצג כפר קטן וחבוי של אחרוני האמישי ששרדו המנותקים מהעולם החיצוני. יום אחד תוקף את הכפר "אל מקולל" כשהוא מותיר אחריו שובל של מוות והורס כל מה שעומד בדרכו. אשיטאקה, נער האמור להיות הנסיך הבא של האמישי, רואה את האל מבעוד מועד בדרכו לכפר, ורוכב על הצבי האדום שלו – יאקול, כדי לעצור אותו. הוא מנסה לבקש מהאל לא לתקוף את הכפר, אך נאלץ לירות בעינו כשהאל ממשיך להסתער ומאיים להרוג שלוש נערות מהכפר שנקרות בדרכו. שלוחה מה"תולעים" האדומות המהוות את הקללה שהאל מכוסה בה, מצליחה לתפוס בזרועו של אשיטאקה ולהיצמד אליה. אשיטאקה מצליח לירות באל חץ נוסף, הפעם במצחו, והורג אותו. היצור מתגלה כאל-חזירי-בר אדיר ממדים שסובל מקללה. באותו הערב יושב אשיטאקה עם נביאת הכפר וכמה אנשים כדי לראות מה יעלה בגורלו. הנביאה מספרת לו שאל-החזירים הגיע מהמערב ומראה לו אבן קטנה שנמצאה בתוך קרביו של החזיר לאחר שמת, בטענה כי זה הדבר שעיכל את גופו מבפנים והפך אותו למקולל. מסתבר שהאל הותיר על זרועו הימנית של אשיטאקה צלקת כהה שעתידה לכלות את כל גופו. הנער נאלץ לגזור את שערו (סימן לכך שהוא כבר אינו שייך לעולם הזה, או מת) ולצאת לגלות במטרה לגלות מה גרם לקללה להשתלט על החזיר, בתקווה שיוכל להסירה ממנו. הוא איננו יכול לחזור לעולם, שכן השבט כבר צריך לבחור לו מנהיג חדש, ושובו של אשיטאקה עלול להוות בעיה אם אכן ישוב. בדרכו החוצה מהכפר באה להיפרד ממנו קאיה אחותו הקטנה, אחת משלוש הנערות שהציל, ונותנת לו את פגיון היהלומים שלה -סמל של אהבה נצחית - כדי שיברך אותו במזל. אשיטאקה מבטיח שלא ישכח אותה, ועוזב את הכפר עם חרבו, חץ וקשת וצידה כשהוא רכוב על יאקול.
מסע
אשיטאקה מתחקה על עקבותיו של אל-החזירים, ובדרכו מגיע לכפר שסמוראים נודדים ("רונין") עושקים את תושביו. הם מתחילים לרדוף אחריו, וכשהוא רואה שאחד מהם עומד להרוג את אחת מנשות הכפר, הוא מותח את קשתו כדי לירות בו. לפתע מתחילה הקללה שעל זרועו לגרום לו לכאבים עזים, והיא גורמת לו לירות את החץ בעוצמה כזו שזרועותיו של הסמוראי נכרתות. אשיטאקה יורה בסמוראי נוסף שרודף אחריו ועורף את ראשו, ומצליח להימלט. לאחר מכן, כשהוא שוטף את זרועו הימנית, הוא מגלה שהצלקת שעל זרועו גדלה.
הוא מגיע לכפר נוסף ושם פוגש בג'יקו-בוו, איש הטוען כי הוא נזיר, אשר עוזר לו לקנות אורז מאחר שתושבי הכפר לא רגילים לראות זהב כמו זה שאשיטאקה נושא עמו. השניים ממהרים להסתלק משם לפני שתושבי הכפר ינסו לשדוד אותם. באותו הערב הם אוכלים יחדיו מהאורז, ואשיטאקה מספר לג'יקו על הסיבה למסע שלו, כמו גם שאיבד את עקבותיו של החזיר. הוא מראה לו את האבן המשונה שגרמה לקללה להשתלט על גופו של החזיר, אך ג'יקו לא יודע למה היא משמשת. הוא מספר לאשיטאקה על היער של האייל האל שנמצא במערב, שמסופר כי החיות שם ענקיות כשם שהיו בעבר הרחוק. למחרת אשיטאקה ממשיך לנדוד לכיוון היער, שוב לבדו.
בעוד הוא ממשיך בדרכו, קבוצה גדולה של נהגי שוורים בפיקודה של אישה והסגן שלה עושה את דרכה עם מטעני אורז על אחד ההרים באזור. שני אלי-זאבים לבנים וגדולים, שעל גבו של אחד מהם רכובה דמות-אדם עטופה בפרווה, תוקפים את האנשים אך נסוגים כשאלה משיבים להם באש. לאחר שנסוגו, תוקפת את הקבוצה מורו, אימם הענקית של שני הזאבים, וגורמת לאבדות קשות בטרם מצליחים האנשים לירות בה ולהפיל אותה מההר.
זמן מה לאחר מכן מגיע אשיטאקה לנהר שלרגלי ההר, ומוציא מהמים שניים מהאנשים שנפלו: אחד מהם הוא נהג שוורים והשני הוא אחד מ"אנשי הירי" (נושאי הנשק) של הקבוצה. הוא גם רואה בצד השני של הנהר את מורו ואת שני גוריה, כמו גם נערה (הדמות שרכבה על הזאבים קודם לכן) שמנקה את הפציעה של מורו על ידי מציצת הדם ויריקתו. אשיטאקה מנסה לתקשר איתם והם עוזבים את המקום, כשהנערה מורה לו להסתלק. אשיטאקה חוזר אל הפצועים לאחר ששמע את זעקתו של נהג השוורים, קורוקו. הוא מגלה בקרבתם קודאמה, רוחות-עץ קטנות המהוות סימן לכך שהיער בריא. למרות טענתו של קורוקו כי הקודאמה קוראות לאייל האל הנורא שהיער שייך לו, אשיטאקה עוקב אחריהן דרך היער במטרה להשיב את האנשים לקבוצה שלהם, כשקורוקו רוכב על יאקול ואילו את איש-הירי מעמיס אשיטאקה על גבו שלו. הקודאמה מובילות אותם לאגם נסתר, שם הם עוצרים לנוח. אשיטאקה רואה בצידו השני צלליות עדר של איילים, כשלפתע אחד מהם, גדול ובעל קרניים רבות, עוצר ומסתכל בו. הקללה מתחילה להשתולל על זרועו ולהכאיב לו, והוא משתיקה על ידי טבילת זרועו במים. הארבעה ממשיכים בדרכם, ואשיטאקה מגלה כי מאז שעזבו את האגם, כוחו גדל והאיש שהוא סוחב הפך קל יותר בשבילו.
עיר הברזל
החבורה יוצאת מהיער של האייל האל ומגיעה לעמק עם אגם גדול. על אחת מגדותיו נמצא ביתם של האנשים: עיר הברזל הקטנה, דמוית-המצודה, בה מתגוררת קהילה העסוקה בייצור ברזל ובמכירתו, ואכן, כל צלע ההר שמעל לעיר קירחת לגמרי מעצים. מסתבר שהקבוצה אליה משתייכים שני האנשים היא חבורת נהגי-השוורים ואנשי-הירי של העיר, שבדיוק חזרו ממכירת ברזל וקניית מצבורי אורז. בהגיעם לעיר, אומר קורוקו לאנשי-הירי כי עליהם להודות לאשיטאקה על שסחב לשם את אחיהם-לנשק. אשיטאקה פוגש שם מספר אנשים נוספים: גברת אבושי, האישה שמנהיגה את העיר ועמדה בראש הקבוצה שהובילה את המשלוח; גונזה, הסגן שלה, החושד באשיטאקה על היותו מרגל בשביל הסמוראים או בשביל המונונוקי (רוחות היער שצורתן כחיות, כמו הזאבים או חזירי הבר הגדולים); טוקי, אשתו ההחלטית של קורוקו שממהרת לנזוף בבעלה על שהדאיג אותה עד מוות.
בארוחת הערב מספרים גברי העיר לאשיטאקה על הרקע של העיר: לפני שהוקמה, כל הנפחים המיומנים היו נוהגים לעבוד באזור מפאת חול-הברזל המצוי בו בשפע, שניתן להמיסו ולהפוך אותו לברזל, מצרך מבוקש מאוד באותם ימים. ואולם, לאחר שנגמר החול על שפת האגם, נאלצו כולם להתחיל להיכנס אל היער של האייל האל ולכרות את העצים שלו כדי להשיג חומר בערה נוסף וכן עוד חול-ברזל. נאגו, אל-חזירי-בר ענק ששלט באזור, זעם על הנפחים ויחד עם שבט החזירים שלו הרחיק מהיער כל מי שהעז לפגוע בו. המצב נמשך עד שהופיעה גברת אבושי באזור עם אנשי-הירי, ובעזרת רובים ואש הביסה את חזירי הבר והקימה את עיר הברזל. היא קונה נשים שסחרו בהן ומביאה אותן לעיר הברזל, שם הן משמשות כפועלות וזוכות לחיים טובים יותר. רבים, וביניהם אנשים רבי-עוצמה והסמוראים, חושקים בעיר הברזל לעצמם. אשיטאקה מבין שנאגו הוא האל המקולל שהתקיף את כפרו לאחר שנורה, והאבן שנמצאה בקרביו היא למעשה קליע, שגרם לו לייסורים עזים עד שהפכו לבסוף לאל מקולל. הקללה על זרועו מתחילה להכאיב לו שוב.
לאחר מכן הוא נפגש עם אבושי ועם גונזה ומראה להם את הקליע ואת הצלקת על זרועו, שהספיקה להתפשט בגופו עוד יותר. לאחר שהוא מספר להם עוד קצת על הסיבה למסע שלו, מוליכה אותו אבושי לגן שלה בעיר הברזל, אליו איש איננו מעז להתקרב. בבית שבקצה הגן אשיטאקה רואה אנשים רבים עטופים כולם בתחבושות, המייצרים רובים. אבושי אומרת לו שהרובים מיועדים לנשות-העיר כדי שתוכלנה לעזור להגן עליה. אשיטאקה שואל אותה בכעס אם היא מתכוונת לא להסתפק רק בהפיכתו של נאגו לאל מקולל ובבזיזת היער אלא גם בזריעת הרס נוסף בעזרת הרובים. היא עונה לו שהיא מבינה את צערו ומצטערת, שכן היא בוודאי זו שירתה בנאגו את הקליע שהפכו לאל מקולל. אשיטאקה מתרגז עוד יותר למשמע הטון הלא-רציני של קולה, ולפתע הקללה שעל זרועו גורמת לה להישלח מעצמה אל ניצב חרבו וכמעט לשלפה. הוא בולם את עצמו מלשלוף את החרב, אך נאלץ להשקיע בכך את כל כוחו. הוא אומר לאבושי שלו היה יכול להסיר את הקללה מזרועו, היה נותן לה להרוג אותה, אך הוא יודע שלו יתחיל בכך הוא לא יוכל להפסיק עד שיהרוג את כל תושבי עיר הברזל, והקללה רק תגדל עוד יותר. אחד מהאנשים העטופים בתחבושות מתחנן בפניו שלא יהרוג את אבושי, כיוון שרק היא התייחסה אליהם כאל בני אדם ולא פחדה מהצרעת שהם נגועים בה: להפך, היא רחצה אותם ועטפה אותם בתחבושות, ובתמורה הם עוזרים לה לייצר רובים. אשיטאקה מבין שרק על ידי ייצור ברזל יכולה קהילה זו, הבנויה מאנשים שגורלם קשה אליהם, להמשיך ולהתקיים. אבושי מספרת לו שהם מנסים לצוד את האייל האל, שמסופר כי דמו יכול לרפא כל מחלה, גם צרעת. היא מציעה לאשיטאקה להישאר ולעבוד איתם בעיר הברזל, וכן להשתתף איתם במאבק נגד חיות היער והנסיכה מונונוקי, אותה נערה שראה ליד הזאבים, שהזאבים גנבו את ליבה וכעת היא אחת מהם. אשיטאקה לא מוכן להשתתף במאבק. הוא הולך לבקר את טוקי ואת שאר נשות העיר המפעילות את המפוחים הגדולים, בעזרתם בוערת האש שמתיכה את הברזל. הן מספרות לו שבהשוואה לחיים שאבושי הצילה אותן מהם, הן חיות כאן בשמחה רבה ולא סובלות מדבר. לאחר שהוא עובד איתן זמן מה, הוא אומר להן שהוא עוזב כבר למחרת בבוקר, כי יש מישהי שהוא חייב לפגוש.
האייל האל
בינתיים, כל הקודאמה עולות לצמרות העצים, כאילו הן מחכות למשהו. דמות מוזרה מופיעה, צללית המתנשאת מעל לצמרות העצים ולה צורת אדם, פרט לראשה שמזכיר צללית ראש של אייל. הקודאמה מנענעות את ראשן ומשמיעות קולות נקישה, כאילו כדי לברך את הענק. ממקום מסתור, מסתכל איש הלבוש בפרוות דוב על הענק המהלך לאור הירח. האיש הוא ג'יקו, ועימו שני "רצי-קרקע" ("ג'יבאשירי" ביפנית – "אלה הרצים על הקרקע": ציידים מיוחדים המכירים את היער טוב יותר מאנשים רגילים). מסתבר שג'יקו מעוניין להכניע את האייל האל, לא ידוע למה, ואף השיג מקיסר מסמך המאשר לו זאת. ג'יקו אומר לשני רצי-הקרקע כי הענק שלפניהם הוא "צעדן הלילה", צורתו הלילית של האייל האל. הצעדן מתכופף אל פתח בצמרות העצים שמעל האגם שלו, ונעלם. ג'יקו, האומר שצעדן הלילה השתנה לצורתו היומית, עוזב את המחבוא עם שני רצי-הקרקע. הבוקר עולה, והשלושה יורדים בצלע ההר למחבוא אחר, שם ממתינים להם ציידים נוספים. ג'יקו מסתכל על צלע ההר שמולם, ורואה שם חזירי-בר רבים הנאספים יחדיו. על הצוק שמעליהם צועד חזיר-בר לבן ועיוור בעל ארבעה חטים, גדול אף יותר ממורו. זה אוקוטונושי, אל חזירי הבר מצ'ינזי, האי הדרומי של יפן. מסתבר שהוביל את כל שבטו לכאן, ואף חצה את הים לשם כך. החזירים מבחינים בג'יקו ואנשיו, והללו נמלטים משם.
אשיטאקה צף במים על חופו של האי, ואז מתגלה האייל האל בצורתו היומית – אותו אייל גדול ורב-קרניים שנראה ביער קודם לכן, אך במקום פני אייל יש לו פנים המזכירים אדם או קוף. בכול מקום שפרסותיו דורכות בו, צמחים גדלים במהירות ומיד נובלים כשהוא ממשיך לפסוע. הוא נושף על אשיטאקה ונוגע בעזרת חוטמו בפציעה שבחזהו, והדם חדל מלרדת. אשיטאקה מתעורר זמן מה לאחר מכן, כבר לא שוכב על האי אלא על גדת האגם, ויאקול רועה בעשב לידו. אשיטאקה, שעקב חזרתו לחיים עדיין חלש מכדי לקום, נוכח שהפצע נעלם לחלוטין, אך ייאוש תוקף אותו כשהוא מגלה שהאייל האל לא הסיר מעליו את הקללה. יותר מכך: עקב האירועים בליל אמש ושימושו בקללה כדי להשיג כוח על-אנושי, הצלקת התפשטה עוד יותר. סאן מגיעה ואומרת לו שהיא עוזרת לו כי האייל האל החליט להשיבו לחיים. היא שמה בשר מיובש בפיו, אך אשיטאקה חלש מכדי ללעסו. סאן לועסת את הבשר בעצמה ונותנת לאשיטאקה לאכלו, מפה לפה. בעודה ממשיכה להאכילו, היא שמה לב שדמעות זולגות מעיניו.
מורו ושני גוריה מופיעים, ומנגד מגיע שבט חזירי הבר של אוקוטו. הללו אומרים למורו שבאו כדי להרוג את בני האדם ולהגן על היער של האייל האל, ודורשים לדעת מדוע יש כאן בני אדם. סאן מסבירה להם שהאייל האל החליט לעזור לאשיטאקה, ולכן חייבים להחזיר אותו לבני האדם מבלי להורגו. החזירים מתרעמים כנגד סאן ואימה על כך שהאייל האל הציל אדם אך לא הציל את אחיהם נאגו, וטוענים שהזאבים הם ששולטים באייל האל. לדבריהם, הזאבים בגדו בהם בכך שלא השפיעו עליו להציל את נאגו. מורו אומרת בקור-רוח שהאייל האל הוא המחליט לתת או לקחת חיים. נאגו, כך היא אומרת, פחד מהמוות, בדיוק כמוה עכשיו, שכן גם היא נושאת בתוכה קליע שבני האדם ירו בה; אך בעוד שנאגו בחר לברוח ממותו והפך לאל מקולל, היא מחכה למותה הקרב ובא ולא מנסה למנעו. סאן, שלא ידעה כי אימה פצועה, דורשת ממנה ללכת אל האייל האל כדי שירפאה, אך מורו אומרת לה שכבר חיה זמן רב מספיק, ולכן האייל האל לא ירפא אותה אלא ייקח ממנה את חייה. החזירים ממשיכים להאשים את הזאבים, ואז אשיטאקה אומר בחולשה כי הוא זה שירה בנאגו למוות. הוא מספר להם מדוע עשה זאת, ומראה להם את הקללה שעל זרועו. הוא אומר שהאייל האל גזר עליו לחיות בכאב עד שהקללה תגרום למותו. לפתע מופיע אוקוטו בעצמו ומתקרב אל אשיטאקה. הוא מודה לנער על שגאל את אחיהם מייסוריו. מורו אומרת לאוקוטו כי אסור לו לנסות ולתקוף את בני האדם עם כל שבטו, שכן זה בדיוק מה שבני האדם רוצים שיעשו כדי שיוכלו לטמון להם מלכודת. אוקוטו משיב ואומר שלא יבקש את עזרתם של הזאבים, אך אפילו אם הוא ובני שבטו ימותו עד האחרון שבהם, הם ינקמו בבני האדם.
הכנות לקרב
למחרת, אבושי ואנשיה מצליחים להעביר מטען אורז נוסף והפעם גם להגן עליו מסמוראים שתוקפים אותם בדרך, וזאת בעזרת הרובים החדשים שבנו. ג'יקו מסתכל בכול מצלע ההר. עמו נמצאים רצי-הקרקע וחבורת אנשים הנושאים מטריות ענקיות כמו זו שלו. הוא הולך לבדו להיפגש עם אבושי בדרכה חזרה לעיר הברזל מהמשלוח. כאן מתברר הקשר בין השניים: ג'יקו משתייך ל"ארגון העליון", שמטיל עליו משימות. אותו ארגון הוא שהשאיל לאבושי את אנשי-הירי כדי שתוכל להקים את עיר הברזל. עתה בא ג'יקו לדרוש משהו בתמורה. הוא, אבושי וכול שאר האנשים נכנסים לעיר הברזל. אבושי אומרת לו שהסמוראים הללו נשלחו על ידי המצביא הראשי אסאנו, הדורש חצי מהברזל שלהם. ג'יקו מייעץ לה לתת לאסאנו את הברזל הפעם כדי שתוכל להתפנות לקרב נגד חזירי הבר הקרבים ובאים. הוא מראה לה את המסמך שנתן לו הקיסר ומאשר את הכנעתו של האייל האל, אך היא לא מתרשמת. היא מבינה שה"ארגון העליון" רוצה למעשה את ראשו של האייל האל, שמסופר כי הוא מעניק חיי נצח. היא אומרת לג'יקו שאם יחכה עוד זמן מה, היא ועיר הברזל יחלישו את היער עד כדי כך שהמונונוקי יהיו חסרי-כוח לחלוטין, ואז יהיה קל יותר לתפוס את האייל האל. ג'יקו מסרב לחכות ומזכיר לה שאנשי הירי כפופים לפיקודו של "הארגון העליון", ודורש ממנה שתעזור לו להשיג את ראשו של האייל האל לאחר שתביס את חזירי הבר. אבושי נאלצת להסכים, ואנשיו של ג'יקו - רצי-הקרקע ונושאי-המטריות - נכנסים לעיר הברזל.
מאוחר יותר, אבושי מדברת עם כל נשות העיר, שמבקשות להצטרף למשימה. היא מסרבת ואומרת להן שהן חייבות לשמור על עיר הברזל בעת היעדרה, וכי בני האדם מהווים להם יותר סיכון מהמונונוקי. ייתכן שאנשי הירי יבגדו בהם אם יורה להם ג'יקו לעשות כן, ולפיכך חייבים כולם להיזהר. היא והגברים ילכו עם ג'יקו ואנשיו כדי לצוד את האייל האל.
באחד הלילות, אשיטאקה מתעורר סוף סוף משנתו (שככל הנראה נמשכה מספר ימים), ומוצא את עצמו במערה של מורו, כשסאן ישנה לצידו. הוא יוצא ועומד על שפת המערה המשקיפה אל היער. הוא שואל את מורו, השוכבת בקרבת מקום, אם אין דרך אחרת לסיים את המאבק בין היער ועיר הברזל פרט למאבק. מורו אומרת לו שבני האדם רק הולכים ומתרבים, ועתידים גם לכלות את היער. כשאשיטאקה שואל אותה מה תעשה עם סאן והאם תניח לה למות, היא אומרת לו שסאן היננה אחת מבני שבטה, ותמות יחד עם היער. אשיטאקה דורש ממנה שתשחרר את הנערה מפני שבת אדם היא, אך מורו עונה בכעס שהוא כלל לא יכול להבין את מצבה של סאן: פעם, בני אדם שמורו תפסה אותם בעודם מכלים את היער, זרקו תינוקת לרגליה כדי שיוכלו להימלט ממנה; אותה תינוקת הייתה סאן. מורו גידלה אותה כבתה שלה, אף כי כעת היא איננה זאבה ואיננה בת אדם. אחר היא מטיחה באשיטאקה את השאלה אם נראה לו שיוכל להציל את סאן. הוא אומר שאינו יודע, אך בטוח כי יוכלו לחיות ביחד. מורו מגחכת למשמע הרעיון, ושואלת אותו אם הוא מתכוון להילחם לצדה של סאן. כשאשיטאקה אומר לה שהדבר יוביל רק לשנאה נוספת, היא משיבה לו כי הוא כבר אבוד, שכן ככל שילך ויתחזק, הקללה תוסיף לכלות את גופו עד שתהרוג אותו. היא דורשת ממנו שיעזוב עם זריחת השמש. אשיטאקה חוזר למערה, שם סאן מתעוררת. סאן שואלת אותו אם הצליח ללכת, והוא מודה לה ולאייל האל. היא מחייכת ונרדמת.
למחרת הבוקר, אשיטאקה רואה שסאן ושבטה נעלמו, והותירו לו את חפציו כדי שיוכל לעזוב. יאקול מחכה לו מחוץ למערה, ואחד מאחיה הזאבים של סאן מוביל את השניים אל מחוץ ליער עד שהם יכולים להמשיך בעצמם אל עיר הברזל. אשיטאקה מודה לו, מוסר לו את פגיון היהלומים שנתנה לו קאיה ומבקש שייתן אותו לסאן.
קרב
אשיטאקה עושה את דרכו לעיר הברזל, ושומע מרחוק את פיצוצי הקרב של בני האדם נגד חזירי הבר. בהתקרבו לעיר הברזל הוא מגלה שהסמוראים צרו עליה. הוא מצליח לעבור את ההגנות שלהם ומגיע לחומות העיר. הסמוראים כבשו את מרביתה, ורק המתחם הפנימי עדיין עומד על תילו. הנשים, קורוקו (שזרועו שבורה) והמצורעים הם היחידים שנשארו שם; כל השאר הלכו לצוד את האייל האל. אסאנו החליט לתקוף את עיר הברזל ברגע שהגברים יצאו, ולכן הנשים לא יכולות להודיע לאבושי ולאנשיה על הצרה בעיר הברזל. אשיטאקה דוהר משם על יאקול ומבטיח להביא את אבושי כדי שתעזור בקרב, כשארבעה סמוראים רודפים אחריו. אשיטאקה מצליח לבסוף להיפטר מהם בעזרת חרבו וקשתו (תוך שהקללה ממשיכה להתפשט על גופו), אך יאקול נפגע מחץ ברגלו האחורית. הוא ממשיך לעקוב אחרי אשיטאקה בצליעה, והשניים מגיעים למקום שבו התחולל הקרב של בני האדם והחזירים. גופות של אנשים וחזירים מוטלות בכול מקום, אך הקרב כשלעצמו נגמר. אנשי עיר הברזל ששרדו אומרים לאשיטאקה כי נושאי-המטריות השתמשו בהם בתור פתיון כדי למשוך את חזירי הבר, ואז זרקו עליהם פצצות כדי להרגם, תוך שהם הורגים גם חלק מבני האדם. החזירים הפסידו, אך בני האדם יצאו בשן ועין. אשיטאקה אומר לגברים שהסמוראים צרים על עיר הברזל וכי הם חייבים לשוב ולעזור לנשים. הם עונים לו שאבושי המשיכה עם ג'יקו ואנשיו כדי לצוד את האייל האל ביער, ומבקשים ממנו להשיב אותה. אשיטאקה מגלה שאחד מבניה הזאבים של מורו עדיין חי ותקוע מתחת לגופתו של חזיר בר מת, ומצליח, בעזרת הגברים, לחלצו משם. אשיטאקה אומר לגברים שירדו ויחכו לאבושי ליד האגם, וכי הוא ילך עם הזאב להשיבה. יאקול נשאר עם הגברים, והזאב רץ יחד עם אשיטאקה כדי למצוא את סאן.
מרדף
ביער, עושים את דרכם אבושי, גונזה, ג'יקו ואנשיו כדי למצוא את האייל האל. סאן, אוקוטו וזאב נוסף נמצאים קדימה מהם, והולכים לבקש את עזרתו של האייל האל כדי שירפא את אוקוטו, הפצוע קשות. לפתע, מופיעים רצי-קרקע הלבושים בעורות של חזירי הבר שהרגו. אוקוטו, שקולט את ריח העורות, חושב שחזיריו חזרו לחיים, ושועט קדימה לכיוון האגם של האייל האל. סאן מנסה לומר לו שזו תחבולה של בני האדם, אך הוא איננו מקשיב וממשיך להתקדם, בעודו הורס כל מה שעומד בדרכו. סאן מורה לאחיה ללכת ולבקש את עזרת אימם, ונשארת עם אוקוטו לבדה. החזיר הגדול מאבד את כוחו ונופל, והציידים הלבושים עורות חזירים מקיפים אותו ואת סאן. היא מנסה להרחיק אותם, אך הם רבים מדי. "תולעים" אדומות מתחילות לבקוע מבשרו של אוקוטו, וסאן יודעת שהוא מתחיל להפוך לאל מקולל. בעודה מנסה לסלק את התולעים ממנו, אחד הציידים מיידה לעברה אבן, שפוגעת ברקתה וגורמת לה לאבד את הכרתה וליפול על אוקוטו. החזיר, שמרבית גופו מכוסה בתולעי הקללה, קם וממשיך לצעוד לעבר האגם של האייל האל, כשהוא נושא את סאן על אחד מחטיו. כשהיא מתעוררת, היא רואה שה"תולעים" בוקעות גם מגופה שלה, והיא נבלעת בתוכן.
אשיטאקה והזאב ממשיכים לרוץ לעבר סאן. בדרך הם מוצאים את אבושי ושאר האנשים. הזאב ממשיך לרוץ, ואילו אשיטאקה צועק לאבושי שעיר הברזל נמצאת תחת מצור, וכי היא חייבת לחזור ולהצטרף לגברים המחכים לה ליד האגם. הוא ממשיך לרוץ ומשאיר בידיה את ההחלטה. אבושי אומרת לגונזה שהנשים יכולות עתה רק להגן על עצמן, ואילו הם חייבים להמשיך במסע הציד. נושאי-המטריות מייעצים לג'יקו בסתר להיפטר מאבושי, אך הוא אומר שכדאי לתת לה לחסל את האייל האל בשבילם.