cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטבח בווירג'יניה טק
סונג-הוי צ'ו
סונג-הוי צ'ו (בקוריאנית: 조승희) נולד ב-18 בינואר 1984, בסיאול, קוריאה הדרומית. משפחתו של צ'ו גרה בדירת מרתף בסיאול. אביו היה בעל חנות ספרים, אך לא הצליח להתפרנס מעיסוק זה. בעקבות כך, ומתוך רצונו לתת עתיד טוב יותר לילדיו ולהקנות להם אפשרויות רבות יותר למימוש עצמי, החליט אביו של צ'ו להגר לארצות הברית יחד עם משפחתו כשצ'ו היה בן 8.
המשפחה עברה לגור בפיירפאקס, וירג'יניה לאחר שגילתה כי שם נמצאת קהילה קוריאנית גדולה.
התנהגותו של צ'ו בילדות ודאגות משפחתו
כמה מקרובי משפחתו של צ'ו שנשארו בקוריאה הדרומית, הביעו דאגה בנוגע להתנהגות שהפגין בילדותו. הם חשבו כי סבל מאילמות סלקטיבית, או מהפרעה נפשית. על פי דיווחים של דודו, צ'ו "לא הרבה לדבר, ולא התחבר טוב עם ילדים אחרים." סבתו, קים יאנג-סון, תיארה אותו כ"קר" ואמרה כי שאר בני המשפחה הביעו דאגה בנוגע להתנהגותו כבר בגיל 8. יאנג-סון הוסיפה לומר שצ'ו היה ביישן בצורה קיצונית ובקושי דיבר. היא הרגישה שמשהו לא היה בסדר איתו לאחר שהמשפחה עברה לארצות הברית, משום שהייתה שומעת חדשות רבות על אחותו, אך מעט מאוד עליו. למרות זאת, צ'ו נחשב לבן טוב שנשמע להוראות הוריו ועשה את המוטל עליו.
התנהגותו בבית הספר היסודי
צ'ו למד בבית הספר היסודי "פופלאר טרי" בווירג'יניה. הוא היה ידוע בתור תלמיד מצטיין במתמטיקה ובאנגלית. על פי עדותו של חברו לספסל הלימודים, קים ג'ואנג-וון, צ'ו סיים את תוכנית הלימודים שהייתה אמורה להתפרס על גבי שלוש שנים, בשנה וחצי בלבד. צ'ו היה ידוע בתור "ילד בעל ידע, לבוש בצורה הולמת, ופופולרי בקרב הבנות". למרות זאת, מכר של צ'ו דיווח כי כאשר היה חוזר הביתה בסיום יום הלימודים, היה מתפרץ בזעם ואומר כי אינו רוצה לחזור יותר לבית הספר.
חטיבת הביניים והתיכון
ב-20 באפריל 1999, כשצ'ו היה בכיתה ח', הטבח בתיכון קולומביין הדהד ברחבי ארצות הברית, ונסקר באופן נרחב על ידי כל ערוצי החדשות במדינה. צ'ו היה מוקסם מהטבח, וכתב בכורכנו כי היה רוצה לחזור עליו. בעקבות כך, נשלח צ'ו לאבחנה פסיכיאטרית, שם התגלה כי הוא אכן סובל מאילמות סלקטיבית. אי יכולתו של צ'ו לדבר כרגיל, גרמה לכך שסבל מבריונות ומהצקות. כריס דייווידס, חברו לכיתה בתיכון, סיפר כי בשעורי אנגלית, מבטו של צ'ו היה מופנה מטה באופן תמידי, וכי הוא סירב לדבר ולהשתתף בשיעור. דייווידס סיפר כי כאשר המורה איימה לתת לצ'ו ציון נכשל בשיעור, הוא החל לקרוא ב"קול עמוק ומוזר, שנשמע כאילו היה לו משהו בפה. [...] כולם התחילו לצחוק ולהצביע עליו, ואמרו לו 'תחזור חזרה לסין'".
צ'ו נהג ללכת לבית הספר לבדו, כשהוא סוחב את הטרומבון שלו, דבר שמשך לעברו הצקות נוספות, כשהוא מכונה בלעג "ילד הטרומבון" על ידי מציקיו. חבריו לספסל הלימודים העידו כי הוטחו בו כינויי גנאי נוראיים, וכי הוא סבל מבריונות, בעיקר כי היה לבדו.
כאשר החל את לימודיו בתיכון, הושם צ'ו בכיתת חינוך מיוחד תחת הסיווג "הפרעות רגשיות". הוא היה פטור ממצגות בדיבור ומהשתתפות בשיחות בשיעורים. בנוסף, קיבל צ'ו טיפול פסיכולוגי וטיפול אצל קלינאי תקשורת עד כיתה י"א.
התנהגותו בווירג'יניה טק
בגלל חוקי פרטיות, תיכון וסטפילד, בו למד צ'ו, לא יכול היה להעביר את המידע על מצבו הרגשי לאוניברסיטת וירג'יניה טק. צ'ו לקח קורס על טכנולוגיית מידע עסקית, שכללה לימודים על מדעי המחשב וניהול עסק. לקראת שנתו האחרונה באוניברסיטה, החליט להחליף את מסלול לימודיו לאנגלית. הוא למד ספרות אנגלית אצל הפרופסורית והמשוררת הידועה ניקי ג'ובאני. במהלך השנתיים האחרונות שלו באוניברסיטה, צ'ו החל לכתוב מחזות אלימים שהפחידו את ג'ובאני. בנוסף, היה מפחיד סטודנטיות על ידי צילום רגליהן מתחת לשולחנות בהם ישבו. כתוצאה מכך, ג'יובאני כתבה מכתב לראש צוות האוניברסיטה, לוסינדה רוי, בו אמרה כי היא "מוכנה להתפטר לפני [שתמשיך] ללמד אותו." רוי הוציאה את צ'ו משיעוריה של ג'ובאני והודיעה על התנהגותו המטרידה למנהל הסטודנטים ולדיקן, אך אלה אמרו כי אינם יכולים לעשות דבר בנידון כל עוד צ'ו אינו מהווה איום ישיר על עצמו וסביבתו.
לאחר שהוצא משיעוריה של ג'ובאני, צ'ו החל ללמוד אצל רוי, שתיארה אותו בתור "בחור חכם, חסר ביטחון עצמי ומוזר, שלעולם לא הוריד את משקפי השמש שלו". רוי דיווחה כי צ'ו לקח 20 שניות לענות על שאלה, וכשענה, לחש את תשובתו. בנוסף אמרה כי צ'ו נהג לצלם אותה במהלך השיעור.
בעקבות התנהגותו של צ'ו, רוי החלה להיפגש עמו לשיעורים פרטיים. לאחר מספר מפגשים, היא החלה לחשוש לביטחונה, והורתה לעוזרה לקרוא לשירות הביטחון אם תמלמל את שמו של פרופסור שנפטר.
רוי הודיעה לרשויות המקומיות על התנהגותו ובעיותיו של צ'ו, ולחצה עליו ללכת לייעוץ. על פי דבריה, צ'ו לא קיבל את הצעתה.
יחסיו עם סטודנטים
בפני הסטודנטים בווירג'יניה טק, צ'ו היה ידוע בתור "ילד סימן השאלה". זאת בעקבות מקרה שקרה בשיעור ספרות. בתחילת השיעור התבקשו הסטודנטים להציג את עצמם בפני חבריהם ללימודים, אולם כאשר הגיע תורו של צ'ו, סירב להגיב ולהציג את עצמו. הפרופסור הסתכל בדף הנוכחות כדי לגלות את שמו. בעוד ששאר הסטודנטים רשמו את שמם, צ'ו רשם סימן שאלה.
חבריו לחדר במעונות בשנים 2005–2006, אנדי קוץ' וג'ון אייד, דיווחו כי צ'ו היה מקשיב לשיר "Shine" של להקת הפוסט-גראנג' קולקטיב סול שוב ושוב ושוב, וכי הוא רשם חלק ממילות השיר "למד אותי לדבר, למד אותי לחלוק, למד אותי לאן עלי ללכת" על הקיר בחדרו.
קוץ' דיווח עוד על מספר פעמים בהם ראה את צ'ו עומד בפתח חדרו (של קוץ') באמצע הלילה ומצלם אותו, וכי צ'ו נהג להתקשר אליו ולהעמיד פנים שהוא "אח של צ'ו, סימן שאלה".
צ'ו הואשם גם בשלושה מקרים של הטרדה מאיימת נגד סטודנטיות. בכל שלושת המקרים, הוא קיבל אזהרה ממשטרת הקמפוס. בעקבות האזהרה השלישית שקיבל, צ'ו היה מדוכא ושלח מסרון לקוץ', בו אמר "אולי פשוט אתאבד וזהו." קוץ', שנבהל ופחד שצ'ו מתכוון להרוג את עצמו, התקשר לאביו (של צ'ו) כדי לבקש את עזרתו. השניים דיווחו על כך לאוניברסיטת וירג'יניה, ששלחה שוטרים לחדרו. כתוצאה מהמקרה, צ'ו נשלח לבדיקה פסיכיאטרית, בה נמצא כי הוא סובל מדיכאון, מהפרעה חשיבתית ומהווה איום ישיר על עצמו ועל אחרים. אף על פי שנמצא כי הוא מהווה איום על עצמו, הוחלט כי יעבור טיפול בתור מטופל חיצוני. בגלל שלא אושפז בכפייה, צ'ו עדיין היה זכאי לקנות ולהחזיק נשק על פי חוקי מדינת וירג'יניה.
הטבח
הטבח בווירג'יניה טק החל בשעה 7:15 (EDT) בבוקרו של יום שני, 16 באפריל 2007. הרוצח, צ'ו, ביצע את הטבח באמצעות שני אקדחים חצי אוטומטיים, האחד בקוטר 9 מ"מ והשני בקוטר 0.22 אינץ'. לטבח היו שני חלקים. בחלק הראשון, צ'ו רצח שני אנשים במעונות הסטודנטים. בחלקו השני של הטבח, צ'ו הסתובב בין הכיתות בקומה השנייה של בניין הלימודים המרכזי "נוריס הול", רצח 30 תלמידים ומרצים, ולבסוף התאבד בירייה.
הרצח במעונות הסטודנטים
בשעה 6:45 בבוקר, צ'ו נראה מסתובב ליד בניין מעונות הסטודנטים "וסט אמבלר ג'ונסטון". הבניין היה מוגן מכניסה לא מאושרת על ידי כרטיס מגנטי. ההגנה פעלה כל יום משעות הלילה עד 10 בבוקר. תיבת הדואר של צ'ו הייתה בלובי של הבניין, כך שהיה לו אישור כניסה משעה 7:30 בבוקר כל יום. עם זאת, לא ברור כיצד הצליח להיכנס לבניין לפני שעה זו. בשעה 7:15 צ'ו נכנס לחדרה של הסטודנטית אמילי הילשר וירה בה. סטודנט נוסף, ריאן קלארק, שמע את הירייה ורץ לעזור להילשר. כאשר צ'ו ראה אותו, ירה בו והרג אותו.
הילשר נשארה בחיים למשך שלוש שעות אחרי שנורתה, אך לבסוף מתה בבית החולים.
צ'ו נמלט מהמקום, וחזר לחדרו במעונות. הוא החליף בגדים, מחק את חשבון הדואר האלקטרוני שלו, והוציא את הכונן הקשיח ממחשבו האישי. באותו הזמן, כוחות משטרה וטיפול נמרץ הגיעו לחדרה של הילשר.
עדים דיווחו כי ראו את צ'ו ליד אגם הברווזים בקמפוס כשעה לאחר הירי. אף על פי שהרשויות המקומיות חשבו שצ'ו זרק את הכונן הקשיח והטלפון הסלולרי שלו לאגם, חיפוש שנערך במקום לאחר הטבח העלה חרס.
כשעתיים לאחר אירוע הירי הראשוני, צ'ו נראה שולח חבילה של מכתבים והקלטות וידאו למסוף החדשות של רשת הטלוויזיה NBC. ההקלטה שהוא צירף, 10 דקות אורכה, הייתה מעין מניפסט שבו הסביר צ'ו את מניעיו לביצוע המעשים. החבילה נשלחה בשעה 9:01 בבוקר. צ'ו עזב את סניף הדואר, והחל ללכת לכיוון בניין הלימודים המרכזי של וירג'יניה טק, "נוריס הול".
הוא לקח איתו תיק גב שבו סחב מספר שרשראות, מנעולים, פטיש, סכין, שני אקדחים וכ-400 כדורים.
הטבח בנוריס הול
לאחר שחזר מסניף הדואר, צ'ו הגיע ונכנס לבניין הלימודים "נוריס הול", כשעתיים לאחר הרצח במעונות. הוא נעל את דלתות הבניין עם שרשראות ומנעולים שהיו ברשותו, והשאיר מכתב בו כתב שכל ניסיון לפתוח את הדלתות יגרום לפצצה בתוך הבניין להתפוצץ. אחד מחברי צוות האוניברסיטה מצא את הפתק ולקח אותו למשרד ההנהלה בקומה השלישית של הבניין. למרות זאת, לא דווח לרשויות על האיום לפוצץ את הבניין. באותו זמן, צ'ו כבר החל לירות בסטודנטים בקומה השנייה, וחברי צוות האוניברסיטה התקשרו ל-9-1-1, מספר החירום של ארצות הברית.
ההתקפה הראשונית של צ'ו הייתה בכיתה בה נערך שיעור להנדסה היידרולוגית מתקדמת, בחדר 206. צ'ו ירה בפרופסור והרג אותו. צ'ו המשיך לירות, והרג 9 מתוך 13 הסטודנטים שהיו בכיתה. לאחר מכן המשיך ללכת במסדרון, עד שהגיע לכיתה בחדר 207, בו הפרופסור כריסטופר ג'יימס בישופ לימד גרמנית. צ'ו החל לירות והרג את הפרופסור ועוד ארבעה תלמידים. בנוסף פצע 6 תלמידים ששהו בחדר.
צ'ו המשיך במסע הרצח שלו והגיע לחדרים 204 ו-211. בתחילה, לא הצליח להיכנס לכיתות אלה בגלל שסטודנטים ופרופסורים חסמו את דלתותיהן. בחדר 204, הפרופסור ליביו ליברסקו, ניצול שואה ממוצא רומני שחי שנים אחדות בישראל ולימד 20 שנה במכון, חסם בגופו את הדלת ולא אפשר לצ'ו להיכנס. ליברסקו אפשר למרבית תלמידיו לברוח דרך החלונות, אך נהרג לאחר שצ'ו ירה בו מספר יריות דרך הדלת. צ'ו הספיק לרצוח תלמיד אחד של ליברסקו, שלא הצליח להימלט בזמן.
בחדר 211, צ'ו רצח תלמיד ומרצה שניסו לחסום את הדלת כדי למנוע את כניסתו.
הוא טען את אקדחיו וחזר לכיתות בהן נותרו ניצולים. בחדר 207, מספר תלמידים חסמו את הדלת ואחרים החלו לטפל בפצועים. צ'ו חזר לחדר מספר דקות לאחר הפעם הראשונה שהיה בו, ירה בשני תלמידים ופצע אותם בעודם חוסמים את הדלת בגופם. לאחר מכן המשיך בדרכו חזרה לחדר 206. על פי דיווח של עד ראייה, תנועותיו של הסטודנט הפצוע ואליד שא'אלן הסיחו את דעתו של צ'ו מסטודנט אחר. הוא ירה בשא'אלן פעם נוספת והרג אותו. צ'ו החל ללכת לכיוון חדר 205, אך לא הצליח להיכנס אליו בגלל שסטודנטים חסמו את דלת החדר. הוא ירה מספר יריות לעבר הדלת, אך לא פגע באף אחד.
בקומה השלישית, הפרופסור קווין גרנטה, שמע את המהומה בקומה מתחת. הוא לקח איתו 20 סטודנטים מכיתה קרובה, הורה להם להיכנס לאחד מחדרי המשרדים של הקומה השלישית ונעל אותם בפנים. גרנטה ירד לקומה השנייה כדי לראות מה קורה, אך כשהגיע, מיד נורה על ידי צ'ו ומת. הסטודנטים שננעלו במשרד בקומה השלישית נותרו ללא פגע. בשלב הזה, כעשר דקות לאחר שהטבח בנוריס הול החל, שוטרי משטרת וירג'יניה הגיעו למקום וניסו לפרוץ את דלתות הבניין בעזרת רובה ציד. צ'ו שמע את הירייה, לקח את אקדחו וירה לעצמו בראש.
לאחר הטבח
עם הזמן צ'ו הפך בקרב צעירים אסיאתים ובפרט קוריאנים, ובפרט אלו שחיים בארצות הברית, למעין גיבור או מושיע, כשלטענתם הוא נחשב כלוחם צדק שלחם נגד הבריונות שממנה סבל, וכפעיל נגד גזענות כלפי אסיאתים. הם אף מתייחסים אליו בכינויים דוגמת: "גנרל צ'ו" ("General Cho", 제너럴 조), "ישו של המזרח", ועוד.
המלצות ועדת הבדיקה
ב-22 באוגוסט 2007 פורסם דו"ח החקירה הרשמי של ועדת בדיקה שמינתה אוניברסיטת וירג'יניה טק לבדיקת נסיבות הטבח. דו"ח הוועדה מתח ביקורת על איטיות התגובה של משטרת האוניברסיטה וחברי הנהלתה לאחר שהתגלו מעשי הרצח הראשונים של צ'ו סונג-הוי. בין היתר הדו"ח המליץ על: חלק מהמלצות אלה כבר יושמו בשטח הקמפוס בעת פרסום הדו"ח.
בתולית
בָּתוֹלִית (מיוונית: "באתוס", עמוק + "ליתוס", אבן) הוא מחדר פלוטוני גדול של סלע יסוד הנוצר ממאגמה שהתקררה באיטיות עמוק בתוך קרום כדור הארץ. בתוליתים מורכבים בעיקר מגרניט, הנוצר מהתקררות של מאגמה עתירת סיליקה.
היווצרות
בתולית נוצר כאשר מחדרים רבים מתמזגים ויוצרים גוש גרניטי גדול, או כאשר המאגמה מתגבשת בתוך תא מאגמה.
חדירה של מאגמה גרניטית לסלעי הקרום מתרחשת בבסיסם של רכסי הרים בשלבים האחרונים של האורוגנזה היוצרת אותם.
מבנה והרכב
בתולית הוא גוף החדירה הגדול ביותר, קוטרו מעשרות עד מאות ק"מ. בהגדרתו, בתולית מכסה שטח העולה על 100 קמ"ר.
אף שלבתוליתים מראה הומוגני ואחיד, בפועל הם מבנים בעלי הרכב והיסטוריה מורכבים. בתולית עשוי להיות מורכב ממחדרים רבים שנוצרו במשך זמן רב ממאגמה שנבעה מהתכה חלקית של הקרום וזרמה כלפי מעלה. בתנועתם כנוזל בעל כושר ציפה מכונים המחדרים "דיאפירים פלוטוניים". דיאפירים אלה נוזליים וחמים מאוד, והם נוטים לעלות דרך הסלעים תוך כדי דחיפתם של אלה לצדדים והמסתם החלקית. המסה חלקית זו מותירה חלק מסלעי הסביבה כקסנוליתים – סלעים בודדים בין גושי המאגמה. במהלך העלייה מוחדרות לסלעי הסביבה שלוחות (אַפוֹפיזות) בצורת דייקים, סילים ואפילו לקוליתים. רוב הדיאפירים לא מגיעים אל פני השטח כהרי געש אלא מאטים, מתקררים ומתמצקים כ"פלוטונים" (השימוש במונח "פלוטון" נובע מהתייחסות לאל השאול הרומי פלוטו) בתת-הקרקע, בעומק של עד 30 קילומטרים.
דוגמה למורכבות זו היא שרשרת הרי סיירה נבדה בקליפורניה שבארצות הברית, המורכבת ברובה מבתולית גרניטי הבנוי ממאות מחדרים פלוטוניים נפרדים. היווצרות בתולית זה – שחלקים ממנו נחשפים ביוסמיטי – החלה בטריאס ונמשכה יותר מ-120 מיליון שנים.
התקררותה האיטית של המאגמה מאפשרת את היווצרותם של גבישים גדולים ונראים לעין – מכמה מילימטרים עד סנטימטרים אחדים.
חשיפה ותפוצה
בתוליתים שכיחים ברכסי קימוט גדולים, והם נחשפים באמצעות סחיפה נרחבת, שחלה לאחר האורוגנזה. בתולית הנחשף לפני השטח נתון ללחצים שונים מאלה בהם היה נתון בעומק הקרום, ובמשך הזמן משתנה מבנה הגבישים שלהם ומתרחב מעט. שינוי זה מתבטא בהתכדדות ובבליה הבצלית האופיינית לגרניט – "התקלפות" של לוחות דקים הניתקים מן ההר, בדומה לקליפות בצל. תהליך זה מואץ כאשר מים חודרים לסדקים וקופאים בהם, והכוח המופעל מנתק את לוח הגרניט. התוצאה היא פני סלע מעוגלים ונקיים למדי. דוגמה מפורסמת לתוצאה של תהליך זה הוא הר האף דוֹם (Half Dome – חצי כיפה), המצוי בפארק הלאומי יוסמיטי.
בתוליתים רבים הם עצומים בגודלם ומקבילים לאזורי הפחתה נוכחיים או עתיקים ולמקורות חום נוספים לאורך קילומטרים של קרום יבשתי. בתולית גדול מצוי בהרים של מערב קנדה. הוא משתרע לאורך של 1,800 קילומטרים ומגיע עד דרום-מזרח אלסקה. בתולית דומה הוא בתולית האנדים, המשתרע לאורך מערב אמריקה הדרומית ומורכב מיותר מ-800 גופי חדירה נפרדים.
בתוליתים ידוע נוסף הוא המון בלאן בהרי האלפים. גם הר סיני בחצי האי סיני הוא בתולית, שחדר לסלעים המותמרים של השילד הערבו-נובי.
המקומון
המקומון (או רשת המקומון) היא רשת של עיתוני מקומון חינמיים היוצאים אחת לשבוע.
על פי נתוני הרשת, המקומונים אשר פרוסים בדיוור ישיר (כלומר בתאי הדואר) הם בעלי תפוצה של 260,000 עותקים לערך בשבוע.
במקומונים של רשת המקומון קיים לוח מוביל הכולל: מודעות דרושים, נדל"ן, עסקים, מכירה ושירותים, רכב ועוד.
מודעות הלוח המתפרסמות ברשת המקומון הן מקומיות וארציות.
המקומון תל אביב
המקומון מופץ ב–85,000 עותקים בהפצה רוויה בתיבות דואר ובנקודות מכירה מרכזיות ברחבי העיר.
המקומון ת"א מוביל בעיר באחוזי החשיפה ונמדד כעיתון המקומי הנקרא ביותר בקרב תושבי תל אביב –יפו (על פי כל סקרי TGI לאורך השנים האחרונות).
המקומון מופץ למעלה מ-10 שנים לתיבות הדואר כבר בבוקר יום חמישי בשבוע.
המקומון ר"ג גבעתיים
המקומון מופץ ב–70,000 עותקים בהפצה רוויה בתיבות דואר ובנקודות מכירה מרכזיות ברחבי העיר.
המקומון ר"ג-גבעתיים מוביל בעיר באחוזי החשיפה ונחשב לעיתון המוביל כבר למעלה מ -15 שנה.
על פי כל סקרי TGI לאורך השנים האחרונות, העיתון מוביל בחשיפה ביחס של 1:4 על פני כל עיתון אחר.
המקומון מופץ בבוקר יום חמישי בשבוע.
המקומון פתח-תקווה
המקומון מופץ ב–55,000 עותקים בהפצה רוויה בתיבות דואר, ובנקודות מכירה מרכזיות ברחבי העיר.
המקומון פתח-תקוה מוביל בעיר באחוזי החשיפה ונחשב לעיתון המוביל כבר למעלה מ -14 שנה.
על פי כל סקרי TGI לאורך השנים האחרונות, נתוני החשיפה של המקומון פתח-תקווה הם כמעט כפולים מכל עיתון אחר.
המקומון מופץ במהלך יום רביעי בשבוע לאורך שעות אחה"צ.
שבע" באר-שבע
המקומון "שבע" מופץ ב–45,000 עותקים בהפצה רוויה בתיבות דואר, ובנקודות מכירה מרכזיות ברחבי העיר כמו גם ביישובים סביב (עומר, מיתר, להבים).
המקומון "שבע" הוא המקומון הוותיק בבאר שבע ומהווה מקור מידע מקומי כבר למעלה מ-40 שנה.
פאט או'קלהאן
ד"ר פטריק "פאט" או'קלהאן (באנגלית: Dr. Patrick "Pat" O'Callaghan; 15 בספטמבר 1905 – 1 בדצמבר 1991) היה אתלט אירי. פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (אמסטרדם 1928 ולוס אנג'לס 1932) ביידוי פטיש.
או'קלהאן זכה לכבוד לשאת את דגל אירלנד בטקס הפתיחה באולימפיאדת לוס אנג'לס.
ביוגרפיה
או'קלהאן נולד וגדל בנוקנרו שליד קנטורק במחוז קורק, הצעיר מבין שלושה אחים. הוא גדל במשפחה שעסקה בספורט. דודו היה אלוף אירלנד בריצה למרחקים קצרים ושחקן כדורגל אירי, אחיו הבכור, שון היה שחקן כדורגל ואלוף אירלנד בריצת 440 יארד משוכות ואחיו קון (קורנליוס) השתתף באולימפיאדת אמסטרדם בקרב עשר. בשנת 1926 הוא סיים את לימודי הרפואה בדבלין ושרת שנתיים כרופא בחיל האוויר המלכותי. בסיום השרות עבר להתגורר בקלונמל שבמחוז טיפררי שם הקים את הקליניקה הרפואית שלו.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה או'קלהאן במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 51.39 מטר, לפני אוסיאן סקילד משוודיה (51.29 מטר) ואדמונד בלאק מארצות הברית (49.03 מטר).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה או'קלהאן לכבוד לשאת את דגל מדינתו בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 53.92 מטר, לפני וילה פראלה מפינלנד (52.27 מטר) ופיטר זארמבה מארצות הברית (50.33 מטר) ובכך הגן על תוארו.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בשנת 1933 זכה במדליית זהב ביידוי פטיש.
בשל מחלוקת בין התאחדות האתלטיקה הבריטית להתאחדות של אירלנד פסלה ההתאחדות האתלטיקה הבינלאומית את אירלנד ומנעה את ההשתתפות ספורטאיה באולימפיאדת ברלין (1936) ובכך נמנע ממנו לזכות בפעם שלישית ברציפות.
בתחרות שנערכה בפרמוי בשנת 1937 קבע או'קלהאן ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 59.56 מטר, שיפור משמעותי לשיא של חברו פטריק ראיין מארצות הברית (57.77 מטר). שיא זה לא הוכר על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית בלחץ בריטי. רק בשנת 1949 קבע אימרה נמט מהונגריה תוצאה טובה בס"מ אחד מזו של או'קלהאן (59.57 מטר).
לאחר שפרש מספוט תחרותי נסע או'קלהאן לצפו בכל המשחקים האולימפיים שנערכו כולל אולימפיאדת סיאול (1988)
ארצ'י מקאולי
ארצ'יבלד רנוויק "ארצ'י" מקאולי (אנגלית: Archibald Renwick "Archie" Macaulay; 30 ביולי 1915 - 10 ביוני 1993) היה שחקן ומאמן כדורגל סקוטי.
קריירה
מקאולי נולד בעיירה פלקירק שבסקוטלנד, והחל את הקריירה שלו בגלאזגו ריינג'רס כאשר כבר בגיל 18 הוא הופך לשחקן הרכב קבוע. הוא שיחק בעמדת החלוץ השני, וזכה עם ריינג'רס בגביע הסקוטי בעונת 1935/1936 ובאליפות ליגת העל הסקוטית בעונה שלאחר מכן. ב-1937 הוא הועבר לווסטהאם יונייטד תמורת סכום של 6,000 לירות שטרלינג; הקריירה שלו הופרעה בעקבות מלחמת העולם השנייה, אך למרות זאת הוא הצליח לזכות עם ריינג'רס בטורניר גביע לא רשמי ולהשתתף בחמישה משחקים לא רשמיים של נבחרת סקוטלנד.
באוקטובר 1946 הוא חתם בברנטפורד. ב-12 באפריל 1947 הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית במדי הנבחרת, במשחק מול נבחרת אנגליה באצטדיון ומבלי. בתקופה זו הוא עבר לשחק בעמדת הקשר, ובסיום העונה ירד מועדון ברנטפורד לליגה השנייה. ביולי 1947 הוא הוחתם בארסנל תמורת סכום של 10,000 לירות שטרלינג. מקאולי ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק מול סנדרלנד ב-23 באוגוסט, ובעונתו הראשונה במועדון הוא השתתף ב-40 משחקי ליגה וזכה עמו באליפות.
בשתי העונות הבאות הוא השתתף כמעט בכל המשחקים, אם כי החמיץ את הניצחון בגמר גביע ה-FA ב-1950 לאחר שהמאמן טום ויטאקר בחר להעלות בהרכב את אלכס פורבס. מקאולי עזב לפולהאם ביוני 1950, לאחר שהשתתף ב-108 משחקים והבקיע שער אחד במשך שלוש עונות. בזמן ששיחק בארסנל הוא השתתף בשישה משחקי נבחרת נוספים. הוא שיחק בפולהאם במשך שלוש עונות, ולא הצליח למנוע את ירידת המועדון לליגה השנייה בסיום עונת 1951/1952. לאחר מכן הוא עבר למועדון גילדפורד סיטי, ועבד שם כמאמן-שחקן.
ב-1957 הוא החליף את טום פארקר כמאמן נוריץ' סיטי, והוביל את המועדון מהליגה השלישית לחצי גמר גביע ה-FA של 1959 במסע משחקים שהפתיע רבים, ולהעפלה לליגה השנייה בעונה שלאחר מכן. ב-1961 הוא עבר לווסט ברומיץ' אלביון, אך לא זכה להצלחה רבה בשנתיים שעבד שם והוביל את המועדון למרכז הטבלה בלבד.
משרתו האחרונה בתחום האימון הייתה בברייטון אנד הוב אלביון, והוא עבד שם בין 1963 ל-1968, כאשר ב-1965 המועדון העפיל מהליגה הרביעית. לאחר מכן הוא עזב את אימון הכדורגל, ועבד כשוטר תנועה.
צופן ויז'נר
צופן ויזנ'ר מיוחס לדיפלומט הצרפתי בלז דה ויז'נר (1586), אולם למעשה הומצא מספר שנים לפניו על ידי הקריפטוגרף האיטלקי ג'ובני בטיסטה בלאסו (בשנת 1553). צופן זה יוחס בטעות לוויזנ'ר בתחילת המאה ה־19, ומאז הוא קרוי על שמו.
הגדרה כללית
צופן ויז'נר פשוט עם מחזוריות \ t, מעל אלפבית בעל \ s אותיות, ממפה מפתח בעל \ t ערכים על אותיות המסר  בעזרת הפונקציה  לקבלת הטקסט המוצפן. כאשר אינדקס המפתחות \ i מצומצם מודולו \ t, כלומר המפתח מחזורי. לאחר שמשתמשים במפתח \ k_t חוזרים להשתמש במפתח \ k_1 וכן הלאה עד לגמר המסר.
ישנן גרסאות נוספות של צופן ויז'נר הבסיסי המתואר לעיל, בהן:
בטיחות
אף על פי ששיטת קסיסקי לא תועיל כנגד ספר־צופן המתואר לעיל (בשל המפתח הארוך), צופן זה חשוף גם הוא להתקפה המבוססת על חוסר איזון סטטיסטי בטקסט הצופן. אם מפתח ההצפנה עצמו סובל מיתירות מסוימת כגון אם הוא טקסט מתוך ספר, ייתכנו מופעים תדירים של קטעי טקסט מוצפן החוזרים על עצמם, שמצביעים על כך שהוצפנו תחת אות בעלת תדירות גבוהה בטקסט המפתח. ככל שכמות הטקסט המוצפן גדולה יותר, עולים סיכויי ההתקפה. ניתן להכין טבלאות שכיחויות המבוססות על שפת טקסט המפתח, בעזרתן לבצע ניתוח סטטיסטי בשיטה המיוחסת לויליאם פרידמן, שפענח בדרך זו את הצופן היפני "PURPLE".
שון מלכה
שון מלכה (נולד ב-27 באפריל 1993) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בצעירי טייבה מליגה א'.
קריירה
מלכה החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב. ב-31 באוגוסט 2012 הושאל להפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית, וב-14 בספטמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–2 למכבי אום אל-פחם. ב-17 במאי 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 3–2 על הפועל בני לוד, ובסך הכל סיים את עונת 2012/2013 עם שער אחד ובישול אחד ב-14 הופעות בליגה הלאומית.
לקראת עונת 2013/2014 הוחזר לסגל הפועל תל אביב על ידי המאמן רן בן שמעון, וב-22 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–1 על מכבי פתח תקווה. עד תום העונה ערך בסך הכל 13 הופעות בליגת העל, בנוסף להופעה אחת בגביע המדינה. ב-17 ביולי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרות האירופיות, כאשר פתח בהרכב בהפסד 0–3 לאסטנה במוקדמות הליגה האירופית. הוא פתח בהרכב גם בניצחון 1–0 בגומלין, ובסך הכל בעונת 2014/2015 ערך 18 הופעות בכל המסגרות, מתוכן עשר הופעות בליגה.
ב-7 ביולי 2015 חזר להפועל פתח תקווה, אך לאחר שערך חמש הופעות ליגה בתחילת עונת 2015/2016 עבר ב-7 בינואר 2016 להפועל ראשון לציון, במדיה שיחק שנה וחצי עד תום עונת 2016/2017.
ב-23 באוגוסט 2018 חתם לשלוש שנים בבני יהודה תל אביב. יומיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–1 למ.ס. אשדוד. בסך הכל ערך 14 הופעות ליגה בעונת 2018/2019, ובסופה שוחרר מהמועדון.
ב-4 בספטמבר 2019 חתם במכבי יבנה מליגה א', אך כעבור שלושה חודשים עבר להפועל כפר שלם מאותה הליגה.
ב-26 בנובמבר 2020 חתם בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית.
ב-30 ביולי 2023 חתם לעונה אחת ב-מ.ס. כפר קאסם.
חיים אישיים
מלכה גדל בבת ים. אחיו הצעיר, עמית מלכה, גם הוא כדורגלן.
נוף הגליל
נוֹף הַגָּלִיל (בערבית: نوف هچليل) היא עיר בגליל התחתון ובמחוז הצפון של מדינת ישראל. היא הוכרזה כעיר בשנת 1974 לאחר שהייתה מועצה מקומית החל מ-1963. עד יוני 2019 נקראה העיר "נָצְרַת עִלִּית", בשל סמיכותה לעיר נצרת. נוף הגליל היא עיר מעורבת – כ-56% מתושביה הם יהודים, כ-28% הם ערבים (מרביתם נוצרים, ומיעוטם מוסלמים), ו-16% הנותרים הם "אחרים".
העיר נמצאת בחלק המזרחי והגבוה של רכס הרי נצרת, צפונית ומזרחית לעיר נצרת, רכס ארוך המזדקר מתוך הגליל התחתון השטוח, בגובה של כ-500 מ' מעל לפני הים. שיא גובהה של העיר הוא 573 מ', באזור הר יונה.
היסטוריה
ב-18 באוקטובר 1953 הכין ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון תוכנית ביטחונית, שאחד החשובים בסעיפיה, היה סעיף 15: "ייהוד הגליל ונצרת". הקמתה של העיר החלה בדצמבר 1956, על פי חזונו של בן-גוריון. העיר, שנקראה בתחילה "קריית נצרת", ולאחר מכן "נצרת עילית", נבנתה כעיירת פיתוח ויושבו בה עולים מארצות שונות. העיר נבנתה ברובה על אדמות שהופקעו מערביי הסביבה, ביוזמתו של מרדכי שטנר שהיה אחראי על נכסי הנפקדים, דבר שגרם לחיכוכים.
בשנת 1974 הוכרזה נצרת עילית כעיר. עם השנים השתנה אופייה הדמוגרפי של העיר. העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים הכפילה את אוכלוסיית העיר וכיום היא נחשבת לאחד ממרכזי "התרבות הרוסית" בישראל. בנוסף, עברו אליה הרבה תושבים מהעיר נצרת הסמוכה. העיר נמצאת על גבול האזור המטרופוליני של נצרת, שהוא גוש של אוכלוסייה ערבית שמרכזו בעיר נצרת, אך מחובר ברצף טריטוריאלי ליישובים ערבים נוספים כיפיע, עילוט, משהד, ריינה וכפר כנא. המתח בין היהודים והערבים התפרץ באלימות של בני מיעוטים באירועי אוקטובר 2000.
חזון מקימי העיר היה להפוך אותה לעיר המחוז, שתהווה מרכז לכל שוכני הגליל, ולכן שוכנו בה משרדי הממשלה במחוז הצפוני: פרקליטות מחוז הצפון, הסניגוריה הציבורית, לשכת מרשם המקרקעין, מחוז הצפון במשרד הפנים, מחוז הצפון ברשות מקרקעי ישראל, מחוז הצפון במשרד החינוך ועוד. רבים מן המשרדים ממוקמים ב"קריית הממשלה" על שם יצחק רבין, בה מצוי גם מבנה היכל המשפט, שבנייתו הסתיימה בשנת 1999, המכיל את בית המשפט המחוזי, בית הדין האזורי לעבודה ובית משפט השלום.
מאז שנות ה-70 התקיימה הגירה של ערבים לעיר. במאה ה-21 משפחות רבות מהמגזר היהודי נטשו את העיר.
באפריל 2017 אושרה תוכנית המתאר לעיר, במסגרתה יוקמו 12 אלף יחידות דיור חדשות ו-3,000 חדרי מלון, וישודרגו תשתיות התחבורה בעיר ואף הגישה לאזור התעשייה ציפורית.
בעשור השני של המאה ה-21 החלו להיקלט בעיר עשרות משפחות עולים מקרב בני המנשה.
בדצמבר 2020 הודיע צה"ל רשמית על הקמת שכונה חדשה למשרתי צבא קבע בנוף הגליל.
החלפת השם
כבר בעת הקמת העיר הסתייג בן-גוריון מהשם "נצרת עילית", בגלל הקשר שיש לו עם הנצרות, הוא הציע להחליף את השם ל"קרת" – מילה מקראית שמשמעותה עיר גדולה, אך השינוי לא יצא לפועל. בנובמבר 2018 הודיע ראש העיר, רונן פלוט, כי בכוונתו לשנות את שם העיר, כדי שלא יימשך הבלבול עם נצרת. העירייה קראה לציבור להציע שמות לעיר. לבסוף, מתוך חמש הצעות נבחרות (נוף עילית, נוף הגליל, נופי עילית, נווה עילית וקריית הגליל), נבחר השם "נוף הגליל". השם החדש אושר בוועדת השמות הממשלתית במרץ 2019, ובמועצת העירייה ביוני 2019. בנוסף התקיים משאל בין התושבים לאישור השם החדש. במשאל השתתפו כ־10,000 תושבים שמהווים כ־18% מבעלי זכות הבחירה, וכ-80% מהם הצביעו בעד שינוי שם העיר. ב-21 ביוני 2019 שונה השם רשמית ל"נוף הגליל".
דת
הרב ישעיהו הרצל משמש כרב העיר.
נכון ל-2019, אוכלוסיית העיר היא מעורבת ומורכבת מ:
כלכלה
נוף הגליל, בהיותה עיר מחוז לגליל, משמשת מרכז תעשייה, מסחר ושירותים ליישובי הסביבה. התעשייה מהווה תשתית מרכזית – הן בנפח שהיא תופסת בכלכלת העיר ובחייה והן במיקומה, שכן חלק מאזורי התעשייה, שהוקמו בעבר מחוץ לעיר, נמצאים היום בסמיכות לשכונות מגורים של העיר שגדלה. בעיר יש חמישה אזורי תעשייה; אזורי התעשייה א', ב' ו-ג', אזור תעשייה הר יונה ואזור התעשייה ציפורית שמצפון לעיר. כמאה מפעלים שונים ממוקמים ופועלים באזורי התעשייה. בשנת 1957 הוקם מפעל צ.ד. לייצור שוקולד וממתקים. מאוחר יותר נקנתה החברה והמפעל עמה על ידי עלית. המפעל מעסיק כ-600 עובדים תושבי העיר והסביבה (נכון לשנת 2008). קיים בעיר קניון, שוק עירוני במבנה מקורה ומספר של מרכזים מסחריים.
תוכנית "נצרת 2000" אשר הוכנה לרגל ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, בנצרת הסמוכה, תכננה ליצור באזור תשתית תיירותית לבואם של תיירים רבים. שני בתי מלון מפוארים נבנו בגבול העיר, אך כפי הנראה בשל הירידה בתיירות בעקבות מהומות אוקטובר 2000 אחד המלונות נסגר, שימש תקופה מסוימת בתור מתקן כליאה לעובדים זרים, הוחזר לפעילות ומשמש בעיקר לכנסים, השתלמויות וועדי עובדים ואילו השני מתפקד כמלון אך בצורה חלקית וחלק ניכר ממנו מאוכלס על ידי משרדי מינהל מקרקעי ישראל.
בשנת 2014 נפתח בעיר סניף שני של Merkaza, המעסיק כ-650 עובדים. מרכז המזון זכה להיות הסופרמרקט הגדול ביותר במזרח התיכון, כשבו 30,000–70,000 פריטים ב־20,000 מ"ר, שהם שתי קומות מסחר ומסעדות, וארבע קומות חנייה - בסה"כ, 53,000 מ"ר.
תרבות, חינוך, תיירות וספורט
בעיר מערכת חינוך מפותחת, וכן המכללה הטכנולוגית נוף הגליל המשמשת כבית ספר להנדסאים. בעיר פועלים מוסדות חינוך של כמה קהילות בהם קהילה גדולה של חסידות חב"ד, משנת תשנ"ו רבה הראשי של העיר הוא הרב ישעיהו הרצל מחסידות חב"ד. בשנת 2010 נפתחו בעיר ישיבה תיכונית, ישיבת ההסדר נוף הגליל, שני גרעינים תורניים ומכינה קדם צבאית בשם תבור. כמו כן נוסד בעיר קיבוץ משעול, כקיבוץ עירוני המגדיר את עצמו כקיבוץ-קבוצות-מחנכים, ומשתייך לקבוצות הבחירה של תנועת המחנות העולים. בעיר פועלת גם תנועת הצופים בשכונת הר יונה - "שבט איריס", וכן גם תנועות הנוער הדתיות אריאל ובני עקיבא. בעיר פועלת תוכנית תלמ"א- התוכנית הלאומית למצוינות באנגלית, המביאה כ־60 מורים מארצות הברית לישראל למשך הקיץ כדי שילמדו אנגלית בבתי הספר. בנוסף פועלים בעיר רשת המרכזים הקהילתיים המרכזים את הפעילות העירונית בתחום החינוך הבלתי פורמלי וניצול שעות הפנאי. הרשת, על שש שלוחותיה, הפרוסות ברחבי העיר, מציעה מגוון רחב של פעילות חוגית, חברתית, קהילתית ותרבותית לתושבי העיר – ילדים, נוער ומבוגרים.
לצד 16 בתי הספר המשרתים את התלמידים היהודים, לא פועל בעיר ולו בית ספר אחד ערבי, והתלמידים הערבים לומדים בבתי ספר פרטיים בנצרת. בשנת 2021 דחה בית המשפט העליון עתירה בנושא שהגישו הורים.
קבוצת הכדורגל של העיר, הפועל נוף הגליל, משחקת בליגה הלאומית. קבוצת הכדורסל של העיר, הפועל נעם העמק עילית, משחקת בליגה הארצית.
עיריית נוף הגליל מקפידה לשמור על שטחים ירוקים, ועל ייעור. בסמוך לעיר נמצא "יער צ'רצ'יל" (אשר הכסף לנטיעתו נתרם על ידי יהודי בריטניה לזכרו של וינסטון צ'רצ'יל). היער המשתרע במורד ההר בין נוף הגליל לעמק יזרעאל מספק נקודות לצפייה בנוף העמק.
תחבורה ציבורית
על התחבורה העירונית בעיר אחראית חברת שירותי אוטובוסים מאוחדים נצרת. על עיקר התחבורה הבינעירונית אחראית חברת הנסיעות והתיירות נצרת, בנוסף חברת אגד מפעילה קווים בינעירוניים לירושלים, תל אביב-יפו, עכו, חדרה וחברת סופרבוס מפעילה קווים לעפולה ובפרט לתחנת הרכבת בעיר.
בעיר מופעלת תחבורה ציבורית במהלך השבת: מספר קווים עירוניים מופעלים במתכונת מצומצמת וכל הקווים הנוסעים לעיר הסמוכה נצרת, ועוברים בחלקי העיר, פועלים במתכונת רגילה. בנוסף, קו 332 (מופעל על ידי "נסיעות ותיירות נצרת") המקשר את נוף הגליל לחיפה פועל ביום שבת החל משעות הבוקר המוקדמות. גם קו 342 מקשר בין נוף הגליל לחיפה, ומגיע למרכזית המפרץ. כמו כן גם קו 955 המקשר בין נוף הגליל לירושלים.
פרויקט הרכבת הקלה מתחנת מרכזית המפרץ נמצא בשלב ההקמה בפועל, תוואי הרכבת בנוף הגליל יעבור בתחנות: הר יונה וקריית הממשלה, וימשיך לעיר נצרת. הרכבת תקשר את הערים לעיר חיפה ולכל רשת הרכבת בארץ. הפרויקט נעשה ונבנה על ידי חברת יפה נוף.
שכונות
נכון לשנת 2017 קיימות בעיר כארבע-עשרה שכונות מגורים והן:
ואחת בשלבי תכנון:
מרכזים קהילתיים בעיר
בעיר פועל מרכז הצעירים – המרכז פונה לחיילים, חיילים משוחררים, זוגות צעירים וסטודנטים בגילאים 18–35 ומציע מבחר שירותים:
בעיר פועל גם מרכז יוניסטרים – עמותה לפיתוח מנהיגות חברתית ועסקית בקרב בני נוער.
ראשי עירייה
את תפקיד ראש המועצה הראשון וראש העיר הראשון מילא מרדכי אלון. מנחם אריאב עמד בראש העירייה מ-1977 ועד פרישתו בשנת 2008. בבחירות 2008 נבחר שמעון גפסו. בשנת 2013 הושעה גפסו מתפקידו עקב חשדות לפלילים. הוא נבחר מחדש לראשות העירייה, אך עקב השעייתו נבחר אלכס גדלקין לתפקיד ראש העיר. בפברואר 2015 הורשע גפסו בלקיחת שוחד, וב-26 באפריל 2015 נדון לשישה חודשי עבודות שירות וקנס של 20 אלף ש"ח. השופט לא הטיל קלון על גפסו ולכן הוא חזר לתפקידו כראש העיר. בהמשך הגיע גפסו להסכמה על יציאה לחופשה עד תום ההליכים המשפטיים נגדו. במקומו נכנס נתנאל טוויטו לתפקיד ראש העיר. ב-9 בדצמבר 2015 זוכה גפסו מהמשפט השני שהתנהל נגדו ועל כן היה יכול לחזור לראשות העירייה. ב-31 במרץ 2016 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של גפסו, וקיבל את ערעורה של הפרקליטות, ופסק כי היה קלון במעשיו, וגזר עליו 6 חודשי מאסר בפועל. ב-3 ביולי 2016 החל לרצות את מאסרו בכלא חרמון.
ב-7 ביוני 2016 נבחר רונן פלוט לראש העירייה.
אליזבת מרטינז
אליזבת "בטיטה" מרטינז (באנגלית: Elizabeth "Betita" Martínez; 12 בדצמבר 1925 – 29 ביוני 2021) הייתה פמיניסטית, מארגנת קהילתית, פעילה חברתית, סופרת, ומחנכת אמריקאית. היא כתבה מאמרים וספרים רבים על נושאים שונים הנוגעים לתנועות חברתיות ביבשת אמריקה. עבודתה הידועה ביותר היא 500 Years of Chicano History in Pictures, הדו-לשונית, אשר לאחר מכן היוותה את הבסיס לווידאו החינוכי'', ¡Viva la Causa! 500 Years of Chicano History''. גוף עבודתה זכה לשבחיה של אנג'לה דייוויס ככולל את "אחת ההיסטוריות החשובות ביותר של אקטיביזם פרוגרסיבי בעידן העכשווי... מרטינז היא האחת והיחידה, בלתי ניתנת לעצירה ובלתי נלאית."
ביוגרפיה
מרטינז הייתה בתם של מנואל גיירמו מרטינז ורות פיליפס מרטינז. הוריה כינו אותה "בטיטה" בקיצור. היא גדלה בשכונה של המעמד הבינוני שהייתה ברובה לבנה בוושינגטון די. סי., כי אביה עבד כמזכיר בשגרירות המקסיקנית. אמה סיימה תואר באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ולימדה ספרדית למתקדמים בבית ספר תיכון. כשמרטינז סיימה את לימודיה, היא עבדה במגוון עבודות, ביניהן כפקידה-כתבנית בחברת ביטוח, מלצרית בגלידריה, וכעוזרת עריכה בעיתון "וושינגטון פוסט". מרטינז הייתה הלטינה הראשונה לסיים תואר במכללת סווארת'מור בשנת 1946, אז סיימה את לימודיה בהצטיינות בהיסטוריה וספרות. כשהייתה בת עשרים ושלוש, היא נישאה לבעלה הראשון, לאונרד ברמן, ממנו התגרשה ב-1952. היא נישאה לבעלה השני, האנס קנינג, בשנת 1952 ובתם טסה קנינג-מרטינז נולדה ב-1954. במאי 2000, מכללת סווארת'מור העניקה למרטינז דוקטורט לשם כבוד. מרטינז עבדה עבור בית ההוצאה לאור סיימון אנד שוסטר כעורכת, ועבור The Nation כעורכת ספרות ואמנות. בתה, טסה, היא שחקנית ומייסדת שותפה של מעבדת התיאטרון הלטינית של סן פרנסיסקו.
אקטיביזם
מרטינז החלה את פעילותה הפוליטית בשנות ה-1950 המוקדמות. היא עבדה בארגון מזכירות האומות המאוחדות בניו יורק כחוקרת בנושא הקולוניאליזם ודה-קולוניזציה באפריקה.
במהלך שנות ה-1960, מרטינז עבדה בתנועה לזכויות האזרח עם הוועדה המארגנת הסטודנטיאלית הלא-אלימה (SNCC) בדרום של ארצות הברית, וכרכזת במשרדי הארגון בניו יורק. היא ערכה את ספר הצילומים, The Movement, אשר גייס כספים עבור ה-SNCC. היא הייתה אחת מרק שתי נשים לטינות שעבדו ב-SNCC. ב-1968, היא עברה לגור בניו מקסיקו כדי לייסד עיתון ולתמוך ב-Alianza Federal de Mercedes, ארגון שנאבק למען זכויות האדמות של בני הצ'יקנו. יחד עם עורכת הדין בוורלי אקסלרוד, מרטינז ייסדה את העיתון הדו-לשוני של התנועה El Grito del Norte, שם עבדה במשך חמש שנים. ב-1973, היא ייסדה וניהלה את מרכז התקשורת הצ'יקנה, מרכז שהיה מבוסס בשכונות הצ'יקנו ופעל לארגון קהילתי וחינוך. מרטינז ערכה את הספר הדו לשוני 500 Years of Chicano History שהיה הבסיס לסרט Viva La Causa! (תחי המטרה!) שיצרה, ואשר הוצג בפסטיבלים וכיתות לימוד ברחבי ארצות הברית.
מרטינז עברה לאזור המפרץ ב-1976, שם היא עבדה על סוגיות של הקהילה הלטינה, לימדה לימודי נשים במשרה חלקית, ערכה סדנאות של אנטי-גזענית, ועבדה עם קבוצות נוער. היא לימדה לימודים אתניים ולימודי נשים באוניברסיטת הייוורד סטייט. לאורך הקריירה שלה, מרטינז כתבה מאמרים רבים. היא כתבה מאמרים עבור Z מגזין, Ms. מגזין, ועוד רבים. היא עמדה בבכירות לתפקיד מושלת קליפורניה עבור מפלגת השלום והחופש בשנת 1982, וזכה בפרסים רבים מארגוני סטודנטים, קהילה ואקדמיה, לרבות אקדמאית השנה לשנת 2000 מטעם האגודה הלאומית ללימודי צ'יקנה ומקסיקו. בשנת 1997, היא ייסדה יחד עם פיל האצ'ינס את המכו לצדק רב-גזעי, אשר "נועד לחזק את המאבק נגד עליונות לבנה על ידי שימוש כמרכז משאבים כדי לעזור לבנות בריתות בין עמים של צבע ולהילחם נגד פילוג." בשנת 2004, היא כיהנה בוועדה המייעצת לקבוצת 2004 Racism Watch. בנוסף, היא הייתה יועצת של Catalyst Project, ארגון לחינוך פוליטי אנטי-גזעני, המתמקד בקהילות לבנות.
נפטרה ב-29 ביוני 2021.
משפחה חד-הורית
משפחה חד-הורית, הקרויה באחדים מחוקי ישראל "משפחה שבראשה הורה עצמאי", היא משפחה שבה שני ההורים המתגוררים בנפרד זה מזה. "משפחה חד-הורית" נוצרת בדיעבד עקב גירושים, פרידה, נטישה של אחד ההורים, או שמראש שני ההורים מעולם לא היו במערכת יחסים זוגית. לעומת זאת כאשר מדובר בהתאלמנות או שמלכתחילה הילד נולד, או מאומץ או נמסר בעקבות פונדקאות להורה יחיד.
המונחים "משפחה חד-הורית" ו"הורה יחיד" היו בשימוש בחוק הישראלי עד שהוחלפו ב-19 במאי 2014, בחמישה חוקים, במונחים "משפחה שבראשה הורה עצמאי" ו"הורה עצמאי" בהתאמה.המניע לשינוי זה נבע גם מהשימוש הנרחב במונח "אם חד הורית" כדי לתאר אמהות גרושות או פרודות, כאשר ברור לכל שיש לילדיהן שני הורים. כדי לא לפגוע בילדים וכדי לא לאיין את מקומו של האב בחייהם, הוחלף המונח ל"הורה עצמאי". וחוק ביטוח בריאות ממלכתי ממשיכים להשתמש במושג "משפחה חד-הורית". מונח מקובל נוסף הוא הורה יחידני.
נתונים
על-פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2005 היו בישראל 93 אלף משפחות "חד הוריות" עם ילדים עד גיל 17. 91% מההורים היחידים היו אמהות.התפלגות המשפחות ה"חד הוריות" לפי גורם היווצרותן: 59% גרושות/גרושים, 13% אלמנות/אלמנים, 13% רווקות/רווקים, 15% חיים בנפרד.משפחות שבהן הורה יחיד עם ילדים עד גיל 17 הן בישראל 5.7% מכלל המשפחות, לעומת 16% בארצות הברית, 10% בנורווגיה, 8% בקנדה ובאנגליה ו-6% בהולנד.בשנת 2011 נמנו 131,000 משפחות "חד הוריות" ובהן כ-219,000 ילדים. ב 85.3% מהמשפחות ה"חד הוריות" היו ילד אחד או שניים וב 10.3% שלושה ילדים.בשנת 2010 רק ב-3.3% מהמשפחות ה"חד הוריות" היה הגבר ראש המשפחה. באותה שנה 92.4% מהמשפחות ה"חד הוריות" היו במגזר היהודי.בשנת 2011 חיו 30.8% מהמשפחות ה"חד הוריות" בעוני בהשוואה ל-26.8% מכלל המשפחות. בחישוב הכנסה לפני תשלומי העברה ומיסים היו 47.5% מהמשפחות ה"חד הוריות" מתחת לקו העוני בהשוואה ל-32.4% בכלל האוכלוסייה, כלומר תשלומי ההעברה הפחיתו את תכולת העוני של משפחות אלו ב-35.2%, השפעה ניכרת יותר מבקרב המשפחות ה"חד הוריות"" בכל גודל משפחה.בשנת 2011 היו 59,000 משפחות "חד הוריות" (45% ממשפחות אלו) בטיפול המחלקות לשירותים חברתיים ברשויות המקומיות והן היוו כשליש מהמטופלים במחלקות אלו.משרד הכלכלה מפעיל תוכניות לעידוד תעסוקה בקרב "הורים עצמאיים" (יחידים). מבקר המדינה קבע בשנת 2011 כי תוכניות אלו, שהושקעו בהן משאבים ניכרים, אינן יעילות, הסיבה לכישלון הייתה חוסר הכדאיות הכלכלי של יציאה לעבודה שפרושה ויתור על קצבאות.
הטבות למשפחה שבראשה הורה עצמאי
באחדים מחוקי מדינת ישראל ניתנות הקלות והטבות ל"משפחה שבראשה הורה עצמאי", מתוך הכרה בקושי לקיים משפחה כזו יחסית לקיומה של משפחה רגילה. חוקים אלה הם:
"משפחה חד-הורית" לעומת "משפחה שבראשה הורה עצמאי"
המושג "משפחה חד-הורית" משמש בשתי משמעויות שביניהן מתקיים הבדל מהותי:
בשל המצבים האלה, השונים מהותית זה מזה, יזמה עמותת הורות משותפת=טובת הילד את שינוי לשון החוק הישראלי. ההצעה לתיקון הוגשה באמצעות ח"כ מאיר שטרית – התיקון בחוק משפחות חד הוריות (תיקון מס' 4 – החלפת מונח) אושר בכנסת ביום 19 במאי 2014, ובכך הוחלפו המונחים "חד הורי" ו"משפחה חד-הורית" במונחים "הורה עצמאי" ו"משפחה שבראשה הורה עצמאי" בהתאמה.
גישה המכירה בשוני בין המצבים שלעיל, כבר מומשה בעבר בפקודת מס הכנסה, המבחינה בין משפחה שבה יש הורה אחד בלבד (הקרויה "משפחה חד-הורית שבה ילד להורה אחד") למשפחה שבה יש שני הורים החיים בנפרד.
ורטיגו (סרט)
וֶרְטִיגוֹ (באנגלית: Vertigo) הוא מותחן פסיכולוגי משנת 1958 שביים אלפרד היצ'קוק. הסרט מספר את סיפורו של ג'ון ("סקוטי") פרגוסון, בלש משטרה בדימוס, הסובל מוורטיגו, הנשכר על ידי חברו לעקוב אחר אשת החבר, הסבור שאיחוז נשמתה של סבתה המתה מתגלגלת לתוכה וחרד לחייה. פרגוסון מתחיל לפתח רומן עם האישה.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן, ב-8 במאי 1958, שם הוא זכה לביקורות צוננות, מהמבקרים ואף מהקהל. ככל שחלפו השנים הוא נהפך לאחד מהסרטים הידועים ביותר ונחשב לאחד הסרטים החשובים והטובים שנוצרו אי-פעם. ב-1989 הוגדר ורטיגו כ"בעל חשיבות תרבותית, היסטורית ואסתטית" על ידי ארכיב הסרטים הלאומי של ארצות הברית ושוחזר כפרויקט בינלאומי ב-1996. בשנת 2012, במשאל העשור הנחשב של כתב העת הבריטי "סייט אנד סאונד", דורג הסרט במקום הראשון ברשימת סרטי הקולנוע הטובים ביותר של כל הזמנים.
תקציר העלילה
הפרולוג של ורטיגו מספר כיצד בלש במשטרת סן פרנסיסקו, ג'ון "סקוטי" פרגוסון (ג'יימס סטיוארט), פיתח חרדת גבהים (אקרופוביה) לאחר שקצין משטרה מעמיתיו נפל אל מותו, בשעה שניסה להציל אותו במהלך מרדף על גגות סן פרנסיסקו. בעקבות האירוע נאלץ פרגוסון לפרוש מהמשטרה. ברגע שפרגוסון מביט מבעד לחלון גבוה בדירתה של חברתו, מרג'ורי "מידג'" ווד (ברברה בל גדס), הוא משותק מפחד ומקבל סחרחורת. מידג' אומרת לו שלפי הספרות הרפואית הוא עשוי להירפא מפחדיו רק אם יסבול הלם נפשי עז נוסף מאותו הסוג.
פרגוסון נשכר כבלש פרטי על ידי מכר נעורים ותיק מימי הקולג', גאוין אלסטר (טום הלמור), אשר מטיל עליו לעקוב אחר אשתו, מדלן (קים נובאק). אלסטר מודאג מכך שנראה שיש לה סימפטומים של מחלה נפשית או שהיא "רדופה" על ידי רוח. פרגוסון עוקב אחר מדלן, הפוקדת את קברה של אישה ששמה קרלוטה ואלדס. מדלן מבקרת שוב ושוב במוזיאון כדי להביט בדיוקנה של קרלוטה. מדלן מתלבשת כמו קרלוטה ונודדת ברחבי העיר בהלך רוח אובססיבי ודמוי טראנס.
בעל חנות ספרים מקומית מגלה לאלסטר שקרלוטה התאבדה לאחר שילדתה נלקחה ממנה. אלסטר מספר לפרגוסון שקרלוטה היא סבתא-רבתא של מדלן, ושמדלן לא יודעת זאת.
פרגוסון נמשך מאוד למדלן. הוא עוקב אחריה לפורט פוינט, שם היא קופצת לתוך מפרץ סן פרנסיסקו ליד גשר שער הזהב במה שנראה כניסיון התאבדות. פרגוסון מציל אותה ומביא אותה לדירתו. ברגע שהיא מתעוררת היא מצטרפת אליו ליד האח, אולם עוזבת במהרה.
משמגיעה מדלן בשנית לדירתו של פרגוסון להודות לו שהצילה ממוות, יוצאים השניים לטיול על מנת להתבונן בעצי הסקוויה הענקיים. מדלן שוקעת לפתע בחלומות בהקיץ, של מה שנראה כזכרונות מעברה של קרלוטה. מדלן אומרת לפרגוסון שהיא חולמת שוב ושוב על אתר, אותו מזהה פרגוסון כמיסיון של סן חואן באטיסטה, והוא לוקח אותה לשם בניסיון לפענח את חלומותיה הטורדניים. במיסיון רצה מדלן לפתע למגדל הפעמונים של הכנסייה. הבלש ממהר אחריה, אך פחד הגבהים שלו מאט אותו במעלה המדרגות התלולות. מבעד לחלון הוא מבחין במדלן הצוללת ממרומי המגדל אל מותה.
פרגוסון סובל מהתמוטטות עצבים ונס מהזירה. בחקירה שנערכת בעקבות מותה של מדלן, מותח עליו חוקר מקרי המוות ביקורת קשה, ורומז בבירור לכך שהוא התרשל במילוי תפקידו. אולם בעלה של המתאבדת, חברו גאוין אלסטר, מחזק את ידיו ואומר לו: "שנינו יודעים מי באמת הרג את מדלן" (כלומר היא הייתה רדופה בידי רוחה של קרלוטה). מצבו הנפשי של פרגוסון מתדרדר. חלום בלהות פוקד אותו, הוא מגלה סימני דיכאון ומאושפז בסנטוריום לחולי נפש, שם הוא שוקע לתוך פסיביות קטטונית. מידג' מנסה לעמוד לצידו ולנחם אותו, אולם היא נוכחת לדעת שהוא עדיין מאוהב במדלן.
חודשים לאחר מכן, לאחר שהשתחרר מהסנטוריום בו אושפז, מתחיל פרגוסון, עדיין רדוף זכרונות, לפקוד את המקומות בהם ביקר עם מדלן. בביקור אחד, נקרית בדרכו אישה בשם ג'ודי ברטון, אשר מעוררת בקרבו את זכרונה של אהובתו המתה. אף על פי שנדמה שהיא אישה פשוטה ואפילו וולגרית בהשוואה ליופייה העדין ולהליכותיה האריסטוקרטיות של מדלן - היא דומה פיזית באופן מדהים למנוחה.
פרגוסון עוקב אחריה לחדרה במלון, שם הוא יוצר עמה קשר ומאזין לסיפורה. לדבריה היא נערה פשוטה מקנזס, העובדת כזבנית, שבאה לחיות בסן פרנסיסקו לאחר מספר מערכות יחסים גרועות עם גברים. פרגוסון קובע עמה פגישה לארוחת ערב משותפת.
היחסים בין פרגוסון לג'ודי מתהדקים, אולם כל אפשרות רומנטית מושמת לאל בשל היזכרותו במדלן. בניסיון ליצור דמיון מרבי בין ג'ודי לאהובתו המנוחה, דורש פרגוסון באובססיביות מג'ודי להתלבש בבגדים זהים לאלו שלבשה מדלן, ולצבוע את שערה ולעצב את תסרוקתה כמוה. חרף מחאותיה, ג'ודי נעתרת ומסכימה לנהוג בהתאם לרצונותיו.
ברגע שג'ודי משנה את הופעתה לחלוטין ונראית כמדלן, היא שבה לדירתה, שם ממתין לה פרגוסון. היא מנסה במתכוון לשמור מעט רמזים של אישיותה שלה. על ידי כך שהיא אינה מאמצת את תסרוקתה של מדלן, אולם לבסוף הוא משכנע אותה לשנות אפילו את הפרט הקטן הזה. היא נכנסת לתוך חדר האמבטיה ומגיחה משם, בדיוק כפי שמדלן יצאה מתוך חדר השינה שלו לאחר שהציל אותה מטביעה. הם מתחבקים ובסרט מהדהדת הסצנה הקודמת שבה פרגוסון ומדלן התחבקו בפעם האחרונה במיסיון טרם "ההתאבדות".
לרגע נדמה שמערכת היחסים ביניהם מוכתרת לבסוף בהצלחה והאובססיה שלו נרפאת. אולם אז ג'ודי עונדת תליון אדום משובץ באבנים שקיבלה בזמנו מאלסטר, ואשר פרגוסון זוכר אותו מתמונתה של קרלוטה, סבתא-רבתא של מדלן, והדבר מעורר את חשדו. הוא לוקח אותה למיסיון סן חואן באטיסטה וכופה עליה לעלות למגדל בטענה שהוא מעוניין שהיא "תגלם" את מדלן פעם נוספת. זאת על מנת שיוכל הפעם להציל באופן סמלי את מדלן, ובכך לכפר על כישלונו מן העבר. לאחר שהוא מעמת אותה עם התליון אותו היא עונדת, ג'ודי מתוודה שאלסטר שכר אותה כדי לגלם את אשתו כמי שאינה יציבה נפשית, זאת ביודעו שפחד הגבהים של פרגוסון ימנע ממנו מלעקוב אחריה עד למרומי המגדל. מדלן האמיתית הושלכה כשהיא כבר מתה מהמגדל בידי בעלה. בהיעדר עדים אחרים ועדותו של פרגוסון בדבר ההתאבדות ו"אי השפיות" של מדלן, איש אינו חושד שמדובר ברצח ובחלקו של הבעל בכך.
כשפרגוסון מאלץ את ג'ודי להתוודות, הם כבר מגיעים למרומי המגדל, שם הוא מתפרץ עליה בזעם ושואל מדוע החליטו היא ואלסטר להרוס את חייו. ג'ודי מתחננת שהיא אוהבת אותו והוא מרשה לה לחבקו. השניים מתנשקים, אך לפתע מופיעה במעלה המדרגות צללית של דמות. ג'ודי המפוחדת נסוגה מהצל המתקרב, מועדת מאדן חלון מגדל הפעמונים וצונחת אל למותה. מתברר שהצל הוא של נזירה שעלתה למרומי המגדל על מנת לבדוק מהם הקולות הבוקעים משם. פרגוסון מתנדנד בהלם, אך מסוגל לעמוד על קצה התהום ולהביט מטה אל גופתה של ג'ודי; הוורטיגו שלו נרפא - אולם במחיר נורא.
התסריט ומקורותיו
התסריט עובד מן הרומן הצרפתי "מקרב המתים", שחיברו פייר בוליו ותומאס נארסז'אק. בספרו המפורסם של פרנסואה טריפו על יצירת היצ'קוק נטען שהרומן נכתב במיוחד עבור היצ'קוק על ידי בוליו ונארסז'אק, לאחר שלא עלה בידי היצ'קוק לרכוש את זכויות הרומן הקודם שלהם (הרומן בשם Celle qui n'était plus, "היא שכבר לא היתה", שהפך לסרט 'בנות השטן', אותו ביים אנרי-ז'ורז' קלוזו). אולם לימים הכחישו השניים שאכן זו הייתה כוונתם. חוקרים רבים עמדו על כך שהסיפור מזכיר את סיפורם של אורפאוס ואורידיקה מן המיתולוגיה היוונית-רומית. זאת על אף שהאזכורים המפורשים של הרומן למיתוס לא מופיעים בסרט, נושאים מסוימים כן מוזכרים, בכללם הניסיון להחזיר מת אהוב לחיים, וגילוי התוצאות ההרסניות של "המבט לאחור". כך גם ברור כי ניסיונו של הגיבור לעצב את ג'ודי בדמותה של מדלן, מהדהד את סיפור פיגמליון וגלתיאה מן המטמורפוזות של אובידיוס הרומי.
היצ'קוק שכר שלושה תסריטאים, איש איש בתורו, לכתוב את התסריט. הראשון היה המחזאי מקסוול אנדרסון. אולם היצ'קוק דחה את תסריטו של אנדרסון שנקרא "באפלה אני מאזין" משקיבלו. לפיכך לא זכה אנדרסון לקרדיט בסרט. השני היה אלק קופל, שאף עבודתו לא השביעה את רצונו של היצ'קוק. התסריט הסופי נכתב על ידי סמואל טיילור מרשימותיו של היצ'קוק. טיילור הוסיף לסיפור את דמותה של מידג' ווד. על כל פנים, מספר מרכיבים שרדו מתסריטו הקודם של אלק קופל, ובכלל זה סצנת הפתיחה על גגות סן פרנסיסקו, שני הביקורים במיסיון סן חואן באוטיסטה וחלום הבלהות המפורסם. ברגע שטיילור ניסה לזקוף לזכותו קרדיט בלעדי על התסריט, מחה קופל בפני איגוד כותבי התסריטים, שקבע כי בסרט יינתן קרדיט לשני הכותבים. סמואל טיילור, בהרצאה שנשא לימים במכון האמריקאי לקולנוע, טען כי הסצנה והמונולוג המבריק של חוקר מקרי המוות, שתרמו להתמוטטותו הנפשית של גיבור הסרט, נכתבו על ידי היצ'קוק עצמו.
פרסים
ורטיגו היה מועמד לאוסקר עבור התפאורה ולפרס עבור הפסקול. הוא לא זכה להצלחה מסחרית כשהופץ לראשונה, בוודאי ובוודאי לא בסטנדרטים אליהם הורגל היצ'קוק. זאת עקב ביקורות צוננות להן זכה בארצות הברית ובבריטניה. צחוק הגורל הוא שעורכת "סייט אנד סאונד" דאז, פנלופי האוסטון - אותו כתב עת שבמשאל מבקרי הקולנוע המפורסם שלו ידורג "ורטיגו" לימים (2012) כסרט הטוב ביותר בתולדות הקולנוע - כתבה עליו ביקורת צוננת ביותר וטענה כי "מר היצ'קוק עושה כאן את הטריקים הרגילים שלו, אך הפעם הוא עושה אותם בסלואו מושן". לזכותה של האוסטון ששנים אחדות אחר כך הודתה ששגתה וכי הסרט הוא יצירת מופת. ואכן, המוניטין הביקורתי של "ורטיגו" נבנה לאיטו. הוא היה אחד מחמשת הסרטים שזכויות ההפצה שלהם היו בבעלותו של היצ'קוק והוסרו מהפצה ב-1973. לאחר מותו של היצ'קוק שחררה משפחתו את חמשת הסרטים להפצה מחודשת. כאשר "ורטיגו" הופץ מחדש בבתי הקולנוע באוקטובר 1983, ובהמשך בווידאו ביתי (באוקטובר 1984), הוא זכה כבר לביקורות מעולות רבות, ולקונצנזוס בדבר היותו יצירת מופת קולנועית ותרבותית.
בשנת 2007 דירג מכון הסרטים האמריקאי את ורטיגו במקום התשיעי ברשימת "מאה הסרטים הטובים ביותר" של כל הזמנים. הסרט הוגדר כבעל חשיבות תרבותית רבה על ידי ספריית הקונגרס של ארצות הברית, ונבחר לשימור על ידי ארכיב הסרטים הלאומי. ב-2002 נבחר ורטיגו כסרט השני בטיבו בכל הזמנים (אחרי האזרח קיין של אורסון וולס) על פי משאל המבקרים של Sight & Sound. ב-2005 הגיע למקום השני (אחרי החבר'ה הטובים) ברשימת מאה הסרטים הטובים ביותר של כל הזמנים במשאל של כתב העת הבריטי Total Film's Book. כאמור לעיל, בשנת 2012, דורג הסרט במקום הראשון במשאל של Sight & Sound בו נטלו חלק כ-460 מומחי קולנוע מכל רחבי העולם, והדיח, לראשונה מזה 50 שנה, את "האזרח קיין" מן המקום הראשון במשאל הקאנוני המתקיים אחת לעשר שנים מזה כשבעה עשורים.
ורטיגו ופילוסופיה
מזה שנים שפילוסופים רבים מצאו בסרט ורטיגו כר נרחב לחקירה פילוסופית. עד היום נכתבו על הסרט מספר ספרי פילוסופיה ופורסמו קובצי מאמרים פילוסופיים העוסקים בו, מרביתם בשפה האנגלית. על מקצתם של הרעיונות הפילוסופיים הבאים לידי ביטוי בסרט ניתן לקרוא בעברית בספרו של ד"ר הנרי אונגר "קולנוע ופילוסופיה" (הוצאת דביר, 1991). אונגר אף הרצה רבות בפורומים שונים על הפילוסופיה של ורטיגו.
קישורים חיצוניים
"ורטיגו: הרפתקת מתח על אימפוטנציה ונקרופיליה": פודקאסט להאזנה של תוכנית הרדיו "פסטיבל כאן", בהגשת דני מוג'ה ויונתן גת
באנגלית:
קמחית הסולניים
קמחית הסולניים (שם מדעי: Phenacoccus solani) היא חרק ממשפחת הקמחיתיים, השייכת לעל-משפחה כנימות מגן.
קמחית הסולניים רב פונדקאית (Polyphagous) ונכון ל-2005 ידועים בעולם כ- 52 מינים של צמחים פונדקאים השייכים ל-25 משפחות צמחים שונות. הקמחית התגלתה לראשונה בארץ ב-1998 כמין פולש אשר הגיע כנראה על חומר צמחי מיובא מאמריקה או אירופה. כיום נפוצה הכנימה בישראל באזור הערבה, בעיקר בגידולי פלפלים מתוקים, ובאזור השרון והשפלה על צמחי נוי, כגון צסטרום לילי, אמריליס, נץ-החלב, סיגל ריחני.
באזור ים התיכון ידוע עד כה על מציאותה בישראל, טורקיה וסיציליה.
בישראל לא נמצאו עדויות לנזקים חקלאיים משמעותיים אך קיימים דיווחים על נזקים לצמחי טבק בזימבבואה ולצמחי גן בפלורידה שם היא נחשבת כמזיק חקלאי. בישראל לא נמצאו זכרים של מין זה, וכנראה שקמחית הסולניים מתרבה בארץ ברביית בתולים.
קיאנו באקוס
קיאנו קול באקוס (באנגלית: Keanu Kole Baccus; נולד ב-7 ביוני 1998) הוא כדורגלן אוסטרלי המשחק בעמדת הקשר ההגנתי בסנט מירן ובנבחרת אוסטרליה.
קריירה
באקוס נולד בדרבן, דרום אפריקה, ובטרם מלאה לו שנה עברה משפחתו לאוסטרליה והתגוררה בסידני. אחיו הגדול, קירין, גם הוא כדורגלן מקצועי.
באקוס גדל במחלקות הנוער של וסטרן סידני וונדררס, ובמאי 2017 חתם על חוזה ראשון בקבוצה הבוגרת של המועדון. לאחר מכן חידש את חוזהו במועדון, ובקיץ 2022 הצטרף לסנט מירן מליגת העל הסקוטית.
קריירת נבחרות
באקוס שיחק בנבחרות הצעירות של אוסטרליה, ושיחק עם הנבחרת האולימפית האוסטרלית באולימפיאדת טוקיו (2020).