cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הומו לוזוננסיס
אנטומיה ומורפולוגיה
מעט מאוד ידוע על האנטומיה והמורפולוגיה של לוזוננסיס, שכן המאובנים המעטים שהתגלו כוללים בעיקר עצמות שיניים ואצבעות. עם זאת, חוקרי המאובנים טוענים שהם שונים דים מאלו של כל מין הומיניני אחר, ולפיכך מצדיקים הגדרת מין חדש בסוג האדם.
מקדש השמש בקונארק
תיאור
מקדש קונארק מציג איקונוגרפיה זו בקנה מידה גדול. יש בו 24 גלגלי אבן מגולפים בפירוט שקוטרם 3.7 מטרים כשהוא נמשך על ידי דבוקה של שבעה סוסים. הגלגלים המגולפים של המקדש הם שעוני שמש, שניתן להשתמש בהם כדי לחשב את הזמן עד לדיוק של דקה. במבט מהיבשה עם הזריחה נראה כי המקדש בצורת מרכבה מגיח ממעמקי הים הכחול כשהוא נושא את השמש.
הומו לוזוננסיס
אנטומיה ומורפולוגיה
לא התגלו גולגולות של לוזוננסיס, ולכן לא ניתן להעריך את נפח המוח אצלו. עצמות השלד שהתגלו מועטות וחלקיות מכדי להעריך את גודל גופו, אך לפי השיניים הקטנות מאוד הוערך שקומתו לא הייתה גבוהה מ-120 ס"מ, ואולי אף נמוכה יותר.
מקדש השמש בקונארק
תיאור
תוכנית המקדש כוללת את כל האלמנטים המסורתיים של מקדש הינדי המבוסס על תוכנית ריבועית. לדברי היסטוריונית האומנית ההודית קפילה וטסיאיאן (Kapila Vatsyayan), עוקבת תוכנית המקדש, כמו גם פריסת הפסלים והתבליטים, אחר הגאומטריה הריבועית והמעגלית, צורות שנמצאו בטקסטים על עיצוב מקדשים באודישה כמו הסילפסאריני (Silpasarini). מבנה מנדלה זה השפיע על התוכניות של מקדשים הינדים אחרים באודישה ובמקומות אחרים.
הומו לוזוננסיס
אנטומיה ומורפולוגיה
השיניים הקדם-טוחנות ממערת קאיאו דומות בגודלן לאלו של ספיינס ופלורסיינסיס, וקטנות מאלו של כל הומינין אחר. מאפיינים אנטומיים אחרים שלהם מזכירים קדם-טוחנות של אוסטרלופיתקים, אשר במידותיהן המוחלטות הן גדולות הרבה יותר. השיניים הטוחנות ממערת קאיאו קטנות אפילו מן הטוחנות של ספיינס ופלורסיינסיס, ולפיכך הן הטוחנות ההומיניניות הקטנות ביותר שהתגלו אי-פעם אצל פרט בוגר.
מקדש השמש בקונארק
תיאור
המקדש הראשי בקונארק, הנקרא מקומית דאול (deul), כבר לא קיים. הוא היה מוקף במקדשי בת המכילים גומחות המתארות אלים הינדים, במיוחד סוריה ברבים מהיבטיו. הדאול נבנה על משטח גבוה. המקדש היה במקור מתחם המורכב מהמקדש הראשי, שנקרא רקה דאול, או באדה דאול (קודש הקודשים הגדול). לפניו היה בהדרא דאול (קודש הקודשים הקטן), או ג'גאמוהנה (אולם הכינוסים של העם) (נקרא מנדפה בחלקים אחרים של הודו). המשטח הצמוד נקרא פידה דאול, שהורכב ממנדפה ריבועית עם גג פירמידלי. כל המבנים הללו היו ריבועים בבסיסם, ועל כל אחד מהם היה מבנה שתוכניתו מכונה "פנצ'ארתה", כלומר שלושה צדדים המורכבים מחמישה קירות כל אחד, שהיה לו מראה חיצוני מגוון. הצד הרביעי שהכיל במרכזו בליטה קדימה, הנקראת ראהה, הבולטת יותר מהבליטות בקירות האחרים, המכונה קניקה-פאגה (kanika-paga), סגנון שמטרתו ליצור יחסי גומלין של אור שמש וצל ומוסיף למשיכה החזותית של המבנה במהלך היום. מדריך העיצוב לסגנון זה נמצא בטקסטים של "שילפה שסטרה" (Shilpa Shastra) של אודישה העתיקה.
הומו לוזוננסיס
אנטומיה ומורפולוגיה
האנטומיה של עצמות אצבעות היד והרגל ממערת קאיאו אף היא מזכירה אנטומיה של אוסטרלופיתקים, ובפרט עצם אצבע רגל מעוקלת בדומה לעצמות אצבעות אוסטרלופיתקים, ועשויה לרמז על התאמה לטיפוס על עצים. התאמות לטיפוס נחשבו זמן רב ליוצאות דופן במינים המאוחרים של סוג האדם, הנתפס בדרך-כלל כשוכן קרקע מובהק, אך לאחרונה הוצעו גם בבדיקת שלדי פלורסיינסיס והומו נאלדי.
מקדש השמש בקונארק
תיאור
אורך קירות הג'גאמוהנה כפול מגובהם, 30 מטרים. במבנה ששרד שלושה מפלסים של שישה פידות כל אחד. הם פוחתים באופן הדרגתי וחוזרים על הדפוסים התחתונים. הפידות מחולקות לטרסות. על כל אחת מהטרסות הללו ניצבים פסלים של דמויות של מוזיקאים. המקדש הראשי ומרפסת הג'גאמוהנה מורכבים מארבעה אזורים עיקריים: המשטח, הקיר, הגוף והקומה העליונה המכונה מסטקה (mastaka). שלושת המפלסים ריבועיים ואילו המסטקה מעגלית. המקדש הראשי והג'גאמוהנה נבדלו בגודל, בנושאים דקורטיביים ובעיצוב. זה היה הגוף העיקרי של המקדש, שנקרא בטקסטים אדריכליים הינדים מימי הביניים, הגנדהי, שנהרס מזמן. קודש הקודשים של המקדש הראשי הוא כעת ללא גג וללא רוב החלקים המקוריים.
הומו לוזוננסיס
תפוצה וביוגאוגרפיה
הפיליפינים והאי לוזון בצפונם נמצאים ממזרח למדף סונדה, שעומקו כיום רק כמאה מטרים מתחת לפני הים, ובשיאה של תקופת הקרח של הפליסטוקן, כאשר מפלס פני הים היה נמוך יותר, איחד את מרבית איי סונדה הגדולים כמו ג'אווה, סומטרה ובורנאו עם יבשת אסיה. ייתכן שגם כמה מאיי הפיליפינים היו מחוברים למדף סונדה בתקופה זו, ובכל מקרה המצרים ביניהם צרים ורדודים אף כיום.
מקדש השמש בקונארק
תיאור
בצד המזרחי של המקדש הראשי נמצא הנטא מנדירה ("מקדש הריקודים"). הוא ניצב על משטח גבוה ומגולף. התבליטים על המשטחים דומים בסגנונם לאלו שנמצאים על קירות המקדש ששרדו. על פי טקסטים היסטוריים היה עמוד מקושט, ה"ארונה סטמב" (העמוד של ארונה), בין המקדש הראשי לנטא מנדירה, אך הוא כבר אינו שם מכיוון שהוא הועבר למקדש ג'אגנאת בפורי מתישהו במהלך ההיסטוריה הבעייתית של מקדש זה. לדברי ג'יימס הארלה (James Harle) שהתמחה באומנות הודית מצביעים הטקסטים על כך שבמקור המתחם היה סגור בתוך חומה שממדיה 264 מטרים על 160 מטרים, עם שערים משלושה צדדים.
מקדש השמש היה בנוי משלושה סוגי אבן. כלוריט שימש למשקופי הדלתות ולמסגרות וכן לכמה פסלים. לטריט שימש לליבת המשטח וגרמי מדרגות ליד היסוד. החונדליט שימש לחלקים אחרים של המקדש. לטענת מיטרה, אבן החונדוליט מתבלה מהר יותר לאורך זמן, וייתכן שזה תרם לסחיפה והאיץ את הנזק כאשר חלקי המקדשים נהרסו. אף אחד מסוגי סלעים הללו לא קיים באופן טבעי בקרבת מקום, והאדריכלים ובעלי המלאכה ודאי רכשו והעבירו את האבנים ממקורות רחוקים, כנראה באמצעות נהרות וערוצי מים הסמוכים לאתר. הבונים סתתו אותן לאבני גזית מלוטשות ברמת גימור כזו שהחיבורים בין האבנים כמעט לא נראים לעין.
במקדש המקורי היה קודש הקודשים הראשי שמעליו וימאנה, מגדל שגובהו נאמד ב-70 מטר. הווימאנה הראשית התמוטטה בשנת 1837. המנדפה המשמשת אולם הקהל המרכזי (ג'גאמוהנה), שגובהה כ-39 מטרים, עדיין עומדת, והיא המבנה העיקרי בחורבות ששרדו. בין המבנים ששרדו עד היום ניתן למנות את אולם הריקודים (נטא מנדירה) וחדר האוכל (בהוגה מנדפה).
הומו לוזוננסיס
אבולוציה
ממצאי הומו לוזוננסיס מלוזון מזכירים מבחינות רבות את ממצאי הומו פלורסיינסיס מן האי פלורס, והמגלה ארמנד סלבדור מיחארס אף ציין שתגלית פלורסיינסיס בשנת 2003 הייתה מניע עיקרי להחלטתו להעמיק את החפירות במערת קאיאו לשכבות עתיקות יותר. שני מינים אלו מתוארכים לאותה תקופת זמן של התקופה הפלאוליתית התיכונה, יותר מ-50 אלף שנה לפני זמננו; שניהם קטני-גוף מאוד; שניהם בעלי כמה תכונות שלד "פרימיטיביות" המזכירות מיני אדם קדומים בהרבה ואף אוסטרלופיתקים, שלא התגלו עד עתה מחוץ ליבשת אפריקה; שניהם התגלו במערות באיים טרופיים מבודדים יחסית בארכיפלג המלאי; ובשני איים אלו התגלו עדויות ליישוב אדם מתקופה עתיקה אף יותר, מאות אלפים עד כמיליון שנה לפני זמננו, אשר עשויים להיות אבות קדמונים של מינים אלו.
מקדש השמש בקונארק
מקדשים ומונומנטים אחרים
במתחם מקדש השמש בקונארק יש חורבות של מקדשי בת רבים ומונומנטים סביב המקדש הראשי. בהם:
הומו לוזוננסיס
אבולוציה
ואולם חופרי מערת קאיאו אינם סבורים שממצאי פלורס ולוזון שייכים למעשה לאותו המין. בנוסף על ההבדלים האנטומיים שנמצאו ביניהם, קשה לדמיין קשר בין שתי האוכלוסיות מכיוון שאיים מבודדים אלו רחוקים זה מזה יותר מ-2,500 ק"מ בים. אין עדות שטכנולוגיה כלשהי של כלי שיט עמדה לרשות לוזוננסיס ופלורסיינסיס, או לרשות בני-אדם כלשהם לפני ספיינס המודרני, והגירתם לאיים מבודדים ניתנת לאותו הסבר של הגירת בעלי-חיים יבשתיים אחרים לאיים, כגון ציפה על גזעי עצים שנסחפו באקראי לים, אולי בסופות טייפון או בגלי צונאמי האופייניים לאזור זה.
מקדש השמש בקונארק
תבליטים ופסלים
קירות המקדש, מבסיס המקדש ועד האלמנטים שבפסגתו, מעוטרים בתבליטים, רבים מהם גולפו לפרטי פרטים ברמת מיניאטורות איכותיות. הטרסות מכילות פסלי אבן של נגנים ונגניות המחזיקים בכלי נגינה שונים, כולל הווינה, המרדלה והג'יני. יצירות אמנות מרכזיות אחרות כוללות פסלים של אלים הינדים, אפסארות (רוחות נשיות של עננים ומים) ודמויות מחיי היומיום ותרבותם של האנשים (סצנות ארתה ודהרמה), בעלי חיים שונים, יצורים מימיים, ציפורים, יצורים אגדיים ואפריזים המתארים סצנות מהטקסטים ההינדים. הגילופים כוללים תבניות גאומטריות דקורטיביות בלבד ומוטיבים של צמחים. בחלק מהפאנלים מופיעים תמונות מחייו של המלך, למשל מראה אותו מקבל עצה מגורו, שם האומנים תיארו באופן סמלי את המלך קטן בהרבה מהגורו, כשחרבו של המלך מונחת על הקרקע לידו.
הומו לוזוננסיס
אבולוציה
ייתכן איפוא שפלורסיינסיס ולוזוננסיס התפתחו באופן בלתי-תלוי באבולוציה מתכנסת, כל אחד על האי שלו, מאב קדמון משותף שהתפשט ברחבי הארכיפלג המלאי. אב קדמון זה היה עשוי להיות ספיינס, אך אפשרות זו אינה סבירה מכיוון ששני המינים מתוארכים לתקופה קדומה מזו של ממצאי ספיינס העתיקים ביותר בארכיפלג המלאי, ולפי ממצאים קדומים אף יותר ייתכן ששהו באיים אלו במשך מאות אלפי שנים, היינו הרבה לפני התפתחותו של ספיינס באפריקה. לפי השערה סבירה יותר, האב הקדמון המשותף היה הומו ארקטוס, אשר היגר מיבשת מוצאו אפריקה לאסיה לפני לפחות 1.8 מיליון שנה, ואשר מאובנים שלו ידועים מן האי ג'אווה בארכיפלג המלאי מלפני עד 1.5 מיליון שנה. ממצא נוסף קדום משמעותית מן הממצאים הידועים הראשונים של ספיינס בדרום-מזרח אסיה הם כלי אבן שהתגלו עם עצמות טבוחות של פיל סטגודון גמדי נכחד באי סולאווסי בארכיפלג המלאי מלפני כ-200 אלף שנה, ועשויות אף הן לייצג ענף שהתפתח מאותו אב קדמון.
דואר היום
דואר היום (בכתיב חסר: דֹאר היום באנגלית: Palestine daily mail) היה יומון עברי שהופיע בארץ ישראל בין השנים 1919–1936, בעריכתו של איתמר בן-אב"י.
מקדש השמש בקונארק
תבליטים ופסלים
שכבת האוּפָּנה (upana) בתחתית הפלטפורמה מכילה אפריזים של פילים, חיילים צועדים, מוזיקאים ודימויים המתארים את החיים החילונים של האנשים, כולל סצנות ציד, שיירה של בעלי חיים מבויתים, אנשים הנושאים אספקה על ראשם או בעזרת עגלה הרתומה לשוורים, מטיילים שמכינים ארוחה לצד הדרך ותהלוכות חגיגיות. על קירות אחרים נמצאים תבליטים המתארים את חיי היומיום של האליטה כמו גם את פשוטי העם. לדוגמה, נערות מוצגות כשהן סוחטות את שיערן הרטוב, עומדות ליד עץ, מביטות מחלון, משחקות עם חיות מחמד, מתאפרות תוך כדי הסתכלות במראה, מנגנות על כלי נגינה כמו הווינה, מגרשות קוף שמנסה לחטוף חפצים, משפחה הנפרדת מסבתה הקשישה שנראית לבושה לעלייה לרגל, אם מברכת את בנה, מורה עם תלמידים, יוגי במהלך אסאנה בעמידה, לוחם שמקבל ברכה עם נמסטה, אם עם ילדה, אישה זקנה עם מקל הליכה וקערה בידיה ודמויות קומיות.
הומו לוזוננסיס
אבולוציה
השערה שלישית שהועלתה בנוגע למוצאו של פלורסיינסיס, ועשויה להסביר גם את מוצא לוזוננסיס, היא במין שמוצאו קדום משל ארקטוס, אולי הומו הביליס או אף אוסטרלופיתקים. השערה זו מתבססת בעיקר על תכונות אנטומיות "פרימיטיביות" בשלדי פלורסיינסיס, וגם במאובני לוזוננסיס נמצאו כמה תכונות המזכירות אוסטרלופיתקים, כגון עצם האצבע המעוקלת העשויה להעיד על התאמה לטיפוס על עצים. הקושי בהשערה זו הוא שעצמות הביליס ואוסטרלופיתקים מעולם לא נמצאו מחוץ לאפריקה.
מקדש השמש בקונארק
תבליטים ופסלים
מקדש קונארק ידוע גם בפסליו הארוטיים של מאיתונה. אלו מראים זוגות בשלבים שונים של חיזור ואינטימיות, ובמקרים מסוימים הזדווגות. ידועים לשמצה בעידן הקולוניאלי בזכות חגיגת המיניות חסרת המעוצרים שלהם, פסלים אלה נכללים בהיבטים אחרים של חיי האדם, כמו גם באלים הקשורים בדרך כלל לטנטרה. עובדה זו הביאה את חלקם לשער שהפסלים הארוטיים נקשרים למסורת הוומה מרגה (טנטרה שמאלית). עם זאת, הדבר אינו נתמך על ידי מקורות ספרותיים מקומיים, ופסלים אלה עשויים להיות אותן סצנות קאמה ומאיתונה שנמצאו משולבות באומנות של מקדשים הינדים רבים. הפסלים הארוטיים נמצאים בשיקרה של המקדש, ואלה ממחישים את כל התנוחות המתוארות בקאמה סוטרה.
הומו לוזוננסיס
אבולוציה
ממצאי הומו לוזוננסיס תואמים תפיסה נפוצה יותר ויותר של האבולוציה של האדם בפליסטוקן, לפיה אבולוציה זו הייתה מתפצלת בצורת "שיח", ולא עולה בצורת "סולם" באופן קווי. מתקופתו של לוזוננסיס מוכרים כיום לפחות ארבעה מינים או אוכלוסיות אדם נוספות מרחבי העולם הישן: ספיינס מודרני, ניאנדרטלים, האדם הדניסובי ופלורסיינסיס, ומתקופה מעט יותר קדומה מוכרים בנוסף גם הומו היידלברגנסיס, הומו ארקטוס והומו נאלדי. יש בכך משום רמז נוסף שהמצב הקיים, בו שרד רק מין אחד בענף האדם, הוא מצב בלתי-רגיל יחסית, הנובע אולי מכך שמין זה, בהתפשטותו לכל יבשות ואיי כדור הארץ, דחק את רגלי כל שאר המינים ואוכלוסיות האדם.
מקדש השמש בקונארק
תבליטים ופסלים
פסלים גדולים אחרים היו חלק משערי מתחם המקדש. אלה כוללים אריות בגודל טבעי המכניעים פילים, פילים המכניעים שדים, וסוסים. עמוד מרכזי המוקדש לארונה הרכב של סוריה, שנקרא ארונה סטמב, עמד בעבר מול המדרגות המזרחיות של המרפסת. גם הוא גולף בצורה מורכבת עם אפריזים אופקיים ומוטיבים. כעת הוא ניצב מול מקדש מקדש ג'אגנאת בפורי.
דואר היום
הקמת העיתון
העיתון הוקם בירושלים על ידי קבוצה של פעילים מילידי הארץ, שהתנגדו להשפעה הרוסית על עיתון "הארץ", וביקרו את חוסר הדינמיות של עורכיו. עם הקבוצה המיסדת נמנו מנחם אשר ספיר, אלכסנדר אהרונסון, פרץ קורנפלד-דגן, ישעיהו קרניאל ועובד בן עמי שהיו אשכנזים בני המושבות הוותיקות. איתם היו גם בני העדה הספרדית הוותיקה כמו שלמה קלמי, יצחק עבאדי ואברהם אלמליח. הרוח החיה בייסוד העיתון היה איתמר בן-אב"י, בנו של אליעזר בן-יהודה, שהשתתף בעריכת עיתוני אביו לפני מלחמת העולם הראשונה. הוא בילה כמה שנים בצרפת ובגרמניה, ושם התוודע מקרוב לעיתונות הרחוב האירופית. הוא ניסה להביא לעיתוני משפחתו את קלילותן של "שדרות פריז": סנסציות, סיפורים אישיים, רומנים בהמשכים ואפילו שירי אהבה. כאשר בחר את שם העיתון, שיווה לנגד עיניו את העיתון העממי הגדול של לונדון, ה'דיילי מייל' ("דואר היום" הוא תרגום מילולי של שמו).
מקדש השמש בקונארק
תבליטים ופסלים
ניתן לצפות באוסף של פסלים שנפלו במוזיאון הארכאולוגי של קונארק, שמתוחזק על ידי. משערים שהחלק העליון שנפל היה משובץ בכתובות רבות.
אלים הינדים
המפלסים העליונים והטרסה של מקדש השמש בקונארק מכילים יצירות אמנות גדולות ומשמעותיות יותר מהמפלס התחתון. אלה כוללים פסלים של מוזיקאים ונרטיבים מיתולוגיים, כמו גם פסלים של אלים הינדים, כולל האלה דורגה בצורת מהישהאסוראמרדיני שלה, הנלחמת בשד עם ראש של תאו (שאקטיזם), וישנו בצורת של (וישנויזם), ושיווה כלינגאם (פגום במידה רבה) (שיוויזם). חלק מהאפריזים והפסלים שנשמרו בצורה הטובה ביותר הוסרו והועברו למוזיאונים באירופה ובערים הגדולות של הודו לפני 1940. [30]
דואר היום
הקמת העיתון
בן-אב"י רצה ליצור עיתון שישמש כשופרם של "ילידי הארץ". הוא התכוון לבני המשפחות הספרדיות הוותיקות של ירושלים ולבני הדור השני של העלייה הראשונה. האוריינטציה הפוליטית של קבוצה זו הייתה ימנית מתונה בענייני פוליטיקה וכלכלה. בעקבות כך מצאה קבוצה זו את עצמה בעמדה של אי-הסכמה גוברת עם הנטיות הסוציאליסטיות המתחזקות של הנהגת היישוב.
מקדש השמש בקונארק
אלים הינדים
האלים ההינדים מתוארים גם בחלקים אחרים של המקדש. לדוגמה, המדליונים של גלגלי המרכבה של מקדש סוריה, כמו גם יצירות האמנות של הג'גאמוהנה (אולם הכינוסים של העם), מציגים את וישנו, שיווה, גג'אלקשמי (לקשמי כשמשני צדדיה פילים), פרוואטי, קרישנה, נראסימה (וישנו בצורת אריה-אדם), ואלים אחרים. [31] כמו כן נמצאים בג'גאמוהנה פסלים של אלים ודים כמו אינדרה, אגני, קוברה, וארונה ואדיטיאס.
דואר היום
המערכת ותפוצת העיתון
משרדי דואר היום עמדו ברחוב הסולל בירושלים. "הסולל וויט ובן אבי - שותפות" היה שמה של חבורת מייסדי העיתון, וזו הייתה הפעם הראשונה בה רחוב נקרא על שם עיתון. בן-אב"י היה גאה מאוד בראשוניות הזו, ותיאר את הרחוב בהגזמה כ"פליט סטריט" הארצישראלי.
בדואר היום התחילו את דרכם עיתונאים רבי השפעה, כאורי קיסרי, ששימש כתב בפריז ואחר כך היה מזכיר המערכת. כן פעל שם עובד בן עמי, שהתחיל ככתב בפתח תקווה, ולימים שימש כיושב ראש הנהלת מעריב וראש עיריית נתניה, העיתונאי והסופר אהרן אבן-חן בן הגליל העליון, לימים כתב הארץ ומעריב, העיתונאי והעסקן יששכר-דב בר-דרורא, ששימש שנים רבות כעורך האחראי (בשמו י.ד. דרורי), והעיתונאי, המשורר והמתרגם עובדיה קמחי, שתרגם לצרפתית את ספרו של בן-אב"י, "המצילה". בין חברי המערכת היה גם משה בר-נסים, שהיה עוזרו ויד ימינו של אליעזר בן יהודה במשך 22 שנים (1904-1926).
מקדש השמש בקונארק
טקסטים קדומים על האל סוריה
המזמורים הוודים העתיקים ביותר ששרדו, כמו פיוט 1.115 של הריג ודה, מזכירים את סוריה ביראת כבוד מיוחדת ל"שמש העולה" וסמליותו כמגרש החושך, וכמי שמעצים ידע, הטוב וכל החיים. עם זאת, ההתייחסות לאל היא תלוית הקשר. בחלק מהפיוטים המילה סוריה פירושה פשוט שמש כאובייקט דומם, אבן או אבן חן בשמיים (מזמורים מספר 5.47, 6.51 ו-7.63), ואילו באחרים הכוונה היא לאל המגלם את השמש. בטקסטים הוודים, סוריה הוא אחד מכמה שילושים יחד עם אגני ויחד עם ואיו או אינדרה, המוצגים כאייקון מקביל והיבט של המושג המטאפיזי ההינדי הנקרא ברהמן.
דואר היום
המערכת ותפוצת העיתון
הפובליציסט הוותיק, ישעיהו קרניאל, בן דור המייסדים של המושבה זכרון יעקב, שהחל את דרכו בעיתוניו של אב"י: "הצבי", "האור" ו-"השקפה" כתב בעיתון דאר היום מדי שבוע פיליטון סאטירי-ביקורתי משנת 1920 ועד 1928 ברציפות תחת הכותרת "מבעד למסווה שיעורים בהסתכלות" בחתימתו הספרותית עזמות. בתחילת שנות ה-30, עם חזרתו של בן-אב"י לעמדת העורך, מונה יחד עם נ. לאהר לנהל את העיתון וכתב במשך 3 שנים מאמרי ביקורת בעניינים שוטפים תחילה בשם "רפרופים בני יומא" ובהמשך "אמר עזמות" ו-"בפנים שוחקות" עד לפרישתו הסופית מן העיתון, ככל הנראה באוגוסט 1933.
מקדש השמש בקונארק
טקסטים קדומים על האל סוריה
בשכבת בספרות הוודית מופיע סוריה עם אגני (אל האש) באותם מזמורים. סוריה נערץ בשל היום ואגני על תפקידו במהלך הלילה. על פי קפילה וטסיאיאן, הרעיון של מערכת יחסים בין סוריה לאגני מתפתח, ובספרות מאוחרת יותר מתואר סוריה כאגני המייצג את העיקרון הראשון ואת זרע היקום. בשכבת הברהמנה של הוודות, ובאופנישדות סוריה קשור במפורש לכוח הראייה, ולתפיסה ויזואלית וידע. לאחר מכן הוא הופנם ונאמר שהוא העין, שכן חכמי הינדו קדומים הציעו לנטוש טקסים חיצוניים לאלים לטובת הגיגים פנימיים ומדיטציה של האלים בפנים, במסעו של האדם למימוש האטמן (נשמה, עצמי).
דואר היום
המערכת ותפוצת העיתון
תפוצתו היומית של העיתון בשיאו הגיעה לכ-7,000 עותקים, מספר ניכר בהתחשב בכך שמספר היהודים בארץ ישראל עמד אז, בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20, על 150,000 נפש ואף פחות.
מקדש השמש בקונארק
טקסטים קדומים על האל סוריה
אפוס המהאבהארטה פותח את הפרק על סוריה בכך שהוא מכנה אותו ביראת כבוד "עין היקום, נשמת כל הקיום, מקור כל החיים, מטרת הסמכיאס והיוגיס, וסמל החופש והשחרור רוחני". במאהבהארטה, קרנה הוא בנו של סוריה ונסיכה לא נשואה בשם קונטי. האפוס מתאר את חייה הקשים של קונטי כאם לא נשואה, וכיצד נאלצה לנטוש את קרנה, מה שציער אותה כל חייה. קרנה התינוק הנטוש התגלה, אומץ, וגדל והפך לאחת הדמויות המרכזיות ב שם הוא נלחם באחיו למחצה.
דואר היום
ייחודו של דואר היום
דואר היום הנהיג כמה חידושים דרמטיים בעיתונות העברית: הוא הופיע בבוקר, בשעה ש"הארץ" הופיע אחר הצהריים; הוא עלה רק חצי גרוש, בשעה שהארץ (ואחר כך דבר) עלה גרוש שלם. בן-אב"י ייבא ארצה את מכונות הסְדָר הראשונות, הלינוטייפ, שטבע עבורן את המושג העברי "אתנוע". הוא הגיש לקוראיו חדשות בעמוד הראשון - לא עניין מובן מאליו באותה עת - עם כותרות דרמטיות, לפעמים עד כדי הגזמה, וכתבות מלאות פאתוס.
מקדש השמש בקונארק
קונארק בטקסטים הקדומים
לדברי מדאלה פנג'י, היה בתקופה מסוימת מקדש נוסף באזור שנבנה על ידי פונדארה קסארי. ייתכן שהוא היה פורנג'איה, שליט שושלת סומאוואסמי מהמאה ה-7.
דואר היום
ייחודו של דואר היום
במקביל הפך בן-אב"י את עמודי דואר היום למעבדה לשונית, ופרסם בהם כבדרך אגב מספר עצום של חידושי לשון. חידושים אלה נבעו לעיתים מן הצורך לקצר כותרת, כמו למשל החידוש "כייס", שהחליף את "גנב-כיס" שהגה אביו. בעמודים ההם נולדו גם המילים מכונית ועצמאות. נאמן להתנגדותו הנחרצת של אביו למלים זרות, העמיד בן-אב"י בראש העיתון את המשפט: "אליעזר בן יהודה היה אומר: דבר עברית והבראת". על התחרות בין דואר היום להארץ אמר בן-אב"י: "הארץ הוא אולי עיתון הגון, אבל איננו עיתון; דואר היום אולי אינו הגון, אבל הוא עיתון".
נראה כי האפיון החשוב ביותר של דואר היום היה חוסר המחויבות האידאולוגית שלו. במובן הזה הוא היה יחיד במינו בעיתונות העברית של העת ההיא, בה העיתונות שימשה כשופרן של המפלגות השונות. משה כרמון, משכיל ירושלמי וחבר מערכת דואר היום, אמר על כך כי בן-אב"י היה "כולו סבלן וחופשי, והשרה רוח של פלורליזם. ספק אם בזמן ההוא, ועוד שנים הרבה אחר כך, הייתה עוד בארץ אכסניה פתוחה וחופשית כדואר היום."
מקדש השמש בקונארק
בנייה
המקדש הנוכחי מיוחס לנראסימאדבה הראשון משושלת גנגה המזרחית, שלט 1238–1264 לספירה. זהו אחד המקדשים ההינדים הבודדים שרשומות התכנון והבנייה שלו שנכתבו בסנסקריט בכתב אודיה נשמרו בצורת כתבי יד של עלי דקל שהתגלו בכפר בשנות השישים ותורגמו לאחר מכן. המקדש היה בחסות המלך, ועל בנייתו פיקח סיווה סמנטאראיה מהפאטרה. הוא נבנה ליד מקדש סוריה העתיק. הפסל בקודש הקודשים של המקדש הישן הוקדש מחדש ושולב במקדש החדש והגדול יותר. כרונולוגיה זו של התפתחות אתר המקדש נתמכת על ידי כתובות רבות של לוחות נחושת מהתקופה בה מכונה מקדש קונארק "הקוטג' הגדול".
ברכת רופא חולים
ברכת רופא חולים היא ברכה שתיקנו חז"ל לאדם שיברך לאחר שהקיז מדמו. הסיבה לברכה זו לאחר הקזת דם היא שהקזת דם עשויה להיות מסוכנת, ולכן הקזת דם שעברה בהצלחה נחשבת כהבראה ממחלה.
מקור הברכה
ברכה זו נזכרה בתלמוד במסכת ברכות:
מקדש השמש בקונארק
בנייה
לדברי ג'יימס הארלה, המקדש כפי שנבנה במאה ה-13 הורכב משני מבנים עיקריים, המנדפה של המחול והמקדש הגדול (דאול). המנדפה הקטנה יותר היא המבנה ששרד; הדאול הגדול קרס מתישהו בסוף המאה ה-16 או אחריו. לטענת הארלה, המקדש המקורי "בוודאי עמד לגובה של כ-69 מטרים", אך נותרו רק חלקים מקירותיו ועיצוביו הדקורטיביים.
דואר היום
ייחודו של דואר היום
במרץ 1921, לאחר פרסום בקורת חריפה על מנחם אוסישקין בעיתון, יצאו אישים מראשי הציונות והיישוב המאורגן בארץ ישראל, בהם יוסף קלוזנר, חיים ארלוזורוב, יצחק בן צבי, בוריס שץ ודוד ילין, בגילוי דעת נגד דואר היום בו האשימו אותו בהפצת ידיעות שקריות וכתבו שהם רואים חובה:
ברכת רופא חולים
מקור הברכה
על אף שדברי התלמוד מסובים על הקזת דם, נכתב באחרונים שאף על פעילויות רפואיות אחרות יש לברך ברכה זו. יש שדייקו מלשון הרב דוד אבודרהם שיש לברך דווקא ברפואה שיש בה סכנה כהקזת הדם.
שם ומלכות
בתלמוד לא נזכר שיש לומר ברכה זו בשם ומלכות. הרב יוסף קארו כתב בספרו בית יוסף שמלשון הסמ"ג משתמע שנוסח הברכה הוא בשם, והוסיף שמסתבר שאף ב'מלכות', וגם הרבה מהראשונים הביאו ברכה זו בשם. במשנה ברורה דחה "החפץ חיים" את דבריו וכתב שנראה שברכה זו אינה כשאר ברכות, ואין לחתום בה במלכות.
להלכה
בשולחן ערוך סתם כלשון הגמרא 'ולאחר שהקיז אומר "ברוך רופא חולים"'. במשנה ברורה הביא את דעת הט"ז שיש לאומרה בשם ומלכות. ובפמ"ג כתב 'לא ראיתי נוהגין כן' ,כלומר שהמנהג הוא שלא לברך ברכה זו.
דואר היום
ייחודו של דואר היום
למחרת פרסם דואר היום את תגובתו של אליעזר בן יהודה, בה הוא טען שהיוצאים נגד העיתון היו "רובם כמעט כולם מורים וסופרי "הארץ" ו"הפועל הצעיר" וקצת פקידי מוסדות", שיצאו נגד עיתון מתחרה או שהיו בין "המורים, שיש טינה בלבם על דאר היום מפני עמדת דאו־ היום בשאלת בתי הספר, והפועלים מפני עמדת דאר היום בשאלת הפועלים, ועוד אנשים אחדים מפני תרעומות פרטיות שיש להם על דאר היום." על הטענה לכך שדואר היום יצא נגד המוסדות הלאומיים כתב:
מקדש השמש בקונארק
נזקים והרס
המקדש היה הרוס לפני שיקומו. השערות באשר לסיבת הרס המקדש מועלות חדשות לבקרים. תאוריות מוקדמות הצהירו כי המקדש מעולם לא הושלם והתמוטט במהלך הבנייה. הדבר מנוגד לראיות טקסטואליות ולראיות מכתובות. נראה שכתובת לוחית הנחושת של קנדולי משנת 1384 לספירה מתקופת נראסימה הרביעי מעידה על כך שלא רק שהמקדש הושלם, אלא שהיה אתר פולחן פעיל. כתובת אחרת קובעת כי אלות שונות במקדש הוקדשו, מה שמרמז שבניית המקדש הושלמה. מקור טקסטואלי שאינו הינדי, הטקסט "עין-אי-אכברי" מתקופת אכבר מאת עבדול פאזל המתוארך למאה ה-16, מזכיר את מקדש קונארק ומתאר אותו כאתר משגשג עם מקדש שגרם למבקרים "תדהמה מהמראה", ללא אזכור של חורבות. כעבור 200 שנה, בתקופת שלטון האימפריה המראטהית באודישה במאה ה-18, מצא אדם קדוש את המקדש נטוש ומכוסה בצמחייה. שליטי האימפריה העבירו את "ארונה סטמב" (עמוד עם ארונה, הרכב של סוריה, היושב עליו) לכניסה לשער האריות של מקדש ג'אגנאת בפורי.
דואר היום
מסירת עריכת העיתון לידי ז'בוטינסקי
ב-1928, במעשה שבן-אב"י תיאר לימים כגחמה, הוא החליט למסור את עריכת דואר היום לידי ידידו זאב ז'בוטינסקי, אותו ערך אהרן אבן-חן. עורכי העיתון ומנהליו התנגדו למהלך, בעיקר בשל היות בן-אב"י מתון בהרבה מז'בוטינסקי מבחינה פוליטית. בן-אב"י התעקש, ואף טען כי מסירת מושכות העיתון היא אישית ולא פוליטית, ונועדה לתת במה לז'בוטינסקי למשך שנה אחת בלבד.
ברכת רופא חולים
תפילה קודם הרפואה
תפילה נוספת המובאת בתלמוד היא תפילה שיש לאומרה קודם פעולה רפואית, והיא בקשה מהקב"ה להצלחתה:
מקדש השמש בקונארק
נזקים והרס
טקסטים מהמאה ה-19 אכן מזכירים חורבות, מה שאומר שהמקדש ניזוק בכוונה או מסיבות טבעיות מתישהו בין השנים 1556 ל-1800. תאוריית הנזק בכוונה נתמכת על ידי דיווחים מתקופת האימפריה המוגולית המזכירים את הפולש המוסלמי קלפהאד שתקף והשמיד את מקדש ג'אגנאת בפורי ואת מקדש קונארק. טקסטים אחרים קובעים כי המקדש נבזז מספר פעמים על ידי צבאות מוסלמים בין המאות ה-15 וה-17. טקסטים אסלאמיים המתארים את פשיטות קלפהאד מזכירים את הניסיון הראשון של צבאו להרוס את המקדש בשנת 1565, אך הם נכשלו. הם גרמו נזק קל בלבד ולקחו את קישוט הנחושת דמוי הכד שעל גגו.
דואר היום
מסירת עריכת העיתון לידי ז'בוטינסקי
התוכנית לא עלתה יפה כמתוכנן, בעקבות השתלטותה של התנועה הרוויזיוניסטית על דואר היום, שמיהרה להציג את העיתון כביטאונה. בן-אב"י, אשר על פי ההסכם, זכאי היה לפרסם מאמרים אישיים ככל שירצה, נתקל בהתנגדות העורכים החדשים, ואף בניסיונות לצנזרו. בספר זיכרונותיו "עם שחר עצמאותנו" סיפר בן-אב"י כי עסקנים ופעילי התנועה אף תקפו אותו בפומבי, וכתובות נאצה הופיעו על קיר בית הדירות שבו התגורר, כמו "בן מביש לאביו", או "בוגד בעמו".
ברכת רופא חולים
תפילה קודם הרפואה
במקרה שמברך ברכה ראשונה על אותו מאכל או שתייה, כתבו באחרונים שיאמר תפילה זו קודם הברכה מחשש להפסק.
המשנה ברורה כתב שאף לדעת החולקים אין לומר את ברכת 'רופא חולים', אלא אם כן מדובר ברפואה של סכנה. מכל מקום לעניין אמירת יהי רצון אין להחמיר.
דואר היום
מסירת עריכת העיתון לידי ז'בוטינסקי
המצב הידרדר אף יותר כאשר ממשלת המנדט הבריטי אסרה על ז'בוטינסקי את הכניסה לארץ ישראל לאחר מאורעות תרפ"ט, וז'בוטינסקי העביר את תפקיד העריכה לשלמה גפשטיין, אך שלושה אחרים השתלטו על העריכה: אב"א אחימאיר, וולפגנג פון-וייזל ויהושע ייבין. שלושתם היו קיצוניים מז'בוטינסקי והשיבו את הסגנון הסנסציוני, הפעם למטרות אידאולוגיות.. אב"א אחימאיר למשל, פרסם ב-1928 טור בדואר היום שנקרא "מפנקסו של פשיסטן". עיתונאי מפורסם נוסף שכתב אז בעיתון היה ארתור קסטלר, שעזב את הארץ זמן קצר אחר כך, ורכש לעצמו פרסום ניכר כסופר בגרמנית ובאנגלית.
בשלב זה דרש בן-אב"י כי העיתון יוחזר לידיו לאלתר, אולם העורכים סירבו. בסופו של דבר העימות הוכרע רק לאחר שבני בנימין (התאחדות איכרים צעירים ילידי הארץ, שבן-אב"י היה ממנהיגיה), שלחו "צעירים עזי-רוח ומזויני-יד" לירושלים כדי לסלק את הרוויזיוניסטים ממשרדי המערכת. "את הבמה הזאת מסרתי פעם לז'בוטינסקי", נזכר בן-אב"י לימים, "בתקוותי כי הוא יהיה הגושר בין ה'אודיסאים', ובינינו - ולא הצלחתי". הגיליון הראשון לאחר שובו של בן-אב"י לתפקיד העורך הראשי של העיתון ראה אור ב-22 בפברואר 1931, ובגיליון זה נוסף המוטו "עיתון יומי עממי". בן-אב"י חזר לתפקיד העורך הראשי וכינה מעתה את דואר היום בתואר היומרני "ביטאון יהודה העצמאית". למרות זאת, העיתון לא הצליח לחדש את ימיו כמקדם, תפוצתו התמעטה והוא שקע במשבר כספי.
ב-1931 אירע רצח יוחנן שטל וסליה זוהר. לאחר שהמשטרה לא הצליחה למצוא את גופותיהם, הציג העיתון את החקירה כראיה למחדלי הסוכנות היהודית, שלטענתו התרפסה בפני השלטונות וכתוצאה מכך דרדרה את מצב ביטחון היהודים בדרכים והשלטונות אינם מגבירים את מאמציהם לגלות את הרוצחים. העיתון שכר בלשים פרטיים, שהצליחו לגלות את הגופות ולהביא למעצר הרוצחים.
סגירת העיתון
ביולי 1933, פרש בן-אב"י מתפקידו, ודואר היום הועבר לעריכתם של שני עיתונאים ידועים, ד"ר שמואל פרלמן ופסח גינזבורג (בהמשך היה גינזבורג לעורך יחיד). בנאום פרישתו הציג עצמו בן-אב"י כ"מנער העיתונות העברית משממונה", ועל העיתונים האחרים אמר:
למרות כל זאת, השיל דואר היום תחת שרביט העורכים החדשים את התואר "ביטאון יהודה העצמאית", נקט בגישה מתונה ואופי ממלכתי יותר, ופנה עתה בעיקר אל המושבות הוותיקות ואל המעמד הבינוני העירוני. פעולה זו נתגלתה למפרע כטעות, שכן קהל יעד זה כבר קרא באותה עת את הארץ או את הבוקר (ביטאון הציונים הכלליים).
העיתון ראה אור רק עוד שלוש שנים, עד לסגירתו, ביוני 1936. הזכויות על שם העיתון עברו לידי ליאו וינץ, מו"ל ירושלמי מעולי גרמניה. בינואר 1940, עשה וינץ ניסיון קצר של כחודש ימים להחיות את העיתון בפורמט מוקטן, אך ללא הצלחה.
מקדש השמש בקונארק
נזקים והרס
הטקסט ההינדי מדלה פנג'י (Madala Panji) והמסורת האזורית קובעים כי קלפהאד תקף שוב ופגע במקדש בשנת 1568. לאחר שמקדש השמש הפסיק למשוך מאמינים, הוא ננטש, ונשאר להיבלע על ידי יערות צפופים במשך שנים.
תאוריית הנזקים הטבעיים נתמכת על ידי קרבת המקדש לחוף והמונסונים באזור שעלולים לגרום נזק. על פי ספר ההיסטוריה של NCERT, השיקרה (המגדל) של המקדש הגיעה עד לגובה של 70 מטרים, מה שהוכח ככבד מדי לאתר והיא התמוטטה במאה התשע עשרה. עם זאת, קיומם של מקדשי אבן סמוכים באזור אודישה שנבנו קודם לכן ועמדו ללא נזק מעורר ספקות לגבי תאוריה זו. לדברי פ. פאריה (P. Parya), מספר הטבעות של גידול אזוב וחזזית שנמצא על הריסות האבן מעיד על הנזק שאירע מתישהו בסביבות שנות ה-70 של המאה ה-16, אך גישה זו אינה מצביעה מדוע או על ידי מי.
לדברי תומאס דונלדסון, העדויות מצביעות על כך שניתן לתארך את הנזק ומצבו ההרוס של המקדש בין סוף המאה ה-16 לתחילת המאה ה-17 מתוך תיעודים של סקרים ותיקונים שנמצאו בטקסטים של תחילת המאה ה-17. אלה גם מתעדים שהמקדש נשאר מקום פולחן בתחילת המאה ה-17. רישומים אלה אינם מציינים אם החורבות שימשו את המאמינים להתאסף ולערוך פולחן, או שחלק מהמקדש הפגוע עדיין היה בשימוש למטרה אחרת.
ארונה סטמב
ברבע האחרון של המאה ה-18 הוסר העמוד "ארונה סטמב" (עמוד ארונה) מהכניסה למקדש קונארק והוצב ב"סינגה-דווארה" (שער האריות) של מקדש ג'אגנאת בפורי על ידי נזיר מהאימפריה המראטהית בשם גוסוויין (או גוסוואמי). העמוד, העשוי כלוריט מונוליתי, גובהו 10.26 מטרים והוא מוקדש לארונה, הרכב שנוהג במרכבתו של אל השמש.
מאמצי שימור
בשנת 1803 ביקשה החברה הימית של הודו המזרחית (East India Marine Society, ארגון מחקר וחינוך אמריקני) מהמושל הכללי של בנגל לבצע מאמצי שימור. עם זאת, אמצעי השימור היחיד שהופעל אז היה לאסור הסרה נוספת של אבנים מהאתר. מכיוון שהיה חסר תמיכה מבנית, החלק האחרון של המגדל הראשי שעדיין עמד, קטע מעוקל ושבור קטן, קרס בשנת 1848.
הראג'ה של ח'ורדה, שהייתה לו סמכות שיפוט על אזור זה בתחילת המאה ה-19, הסיר כמה אבנים ופסלים לשימוש במקדש שבנה בפורי. כמה שערים וכמה פסלים נהרסו בתהליך. בשנת 1838 ביקשה החברה האסיאתית של בנגל (Asiatic Society of Bengal) לבצע מאמצי שימור, אך הבקשות נדחו, ורק הופעלו אמצעים למניעת ונדליזם.
בשנת 1859 הציעה האגודה האסיאתית של בנגל להעביר ארכיטרב של מקדש קונארק המתאר את ה למוזיאון ההודי בכלכותה, ובשנת 1867 ניסתה לבצע הצעה זו. ניסיון זה נזנח כיוון שנגמרו הכספים. בשנת 1894 הועברו 13 פסלים למוזיאון ההודי. האוכלוסייה ההינדית המקומית התנגדה לפגיעה נוספת והסרה של הריסות המקדש. הממשלה הוציאה צווים לכבד את התחושות המקומיות. בשנת 1903, כאשר בוצעה חפירה גדולה בקרבת מקום, הורה מושל בנגל, ג'. א. בורדילון, לאטום את המקדש ולמלא אותו בחול כדי למנוע את התמוטטות הג'גאמוהנה. עד שנת 1905 תוקנו המוקאסלה והנטא מנדירה.
התייחסות המודרנית למקדש
מקדש השמש של קונארק דורג כאחד מפלאי האדריכלות הגדולים ביותר של תת-היבשת ההודית. על פי קומאראסוואמי (Coomaraswamy), מקדש השמש קונארק מייצג את השיא של סגנון אודישה של אדריכלות נגארה.
גלגל (בודהיזם)
הגלגולים השונים בתוך ה'גלגל' נתפסים כסבל. המטרה העיקרית של הבודהיזם היא להגיע ל'נירוואנה' על פי זרם ה'מאהיאנה' או 'הארה' על פי זרם ה'האינהיאנה', דהיינו לכיבוי ההשתוקקות (yearning) ותחושת הסלידה, ובכך לכיבוי הסבל. הגלגל הוא למעשה שרשרת של אירועים הקשורים זה בזה. התרת החוליה הראשונה בשרשרת תשחרר מן הגלגול כולו.
מקדש השמש בקונארק
התייחסות המודרנית למקדש
חתן פרס נובל לספרות טאגור כתב:
גלגל (בודהיזם)
החוליה הראשונה היא חוליית הבערות. הבערות הבסיסית ביותר, היא האמונה כי יש 'אני'. בשל צורת החוויה ובשל השתוקקות לעצמיות, אנו משיגים 'אני'. למעשה אין 'אני' קבוע מאחורי כל התופעות המשתנות. דוגמה ידועה היא משל המרכבה – אם מתירים את הסוסים ומפרקים את הגלגלים ואת גוף המרכבה, מה נותר ממנה? דוגמה נוספת היא ערימת האורז – אם מוציאים את כל הגרגרים מן הערמה, היכן היא?
מקדש השמש בקונארק
התייחסות המודרנית למקדש
ההתייחסות אל המקדש בתקופה הקולוניאלית נעה משבחים ועד לעג. אנדרו סטרלינג (Andrew Sterling), אחד המנהלים הראשונים של התקופה הקולוניאלית והממונה על העיר הטיל ספק במיומנותם של האדריכלים מהמאה ה-13, אך גם כתב כי למקדש יש "אווירה של אלגנטיות, בשילוב של מאסיביות במבנה כולו, מה שמצדיק להתייחס אליו בהערצה", והוסיף כי לפסלים יש "מידה של טעם, נאותות וחופש שיעמדו בהשוואה לכמה מהדוגמאות הטובות ביותר שלנו לקישוט אדריכלי גותי". הלך הרוח הוויקטוריאני ראה פורנוגרפיה ביצירות של קונארק ותהה מדוע אין "בושה ואשמה בעונג הזה בלכלוך", בעוד שאלן ווטס (Alan Watts) קבע כי אין סיבה מובנת להפריד בין הרוחניות לאהבה, למין ולאמנות דתית. לדברי היסטוריון האומנות האנגלי ארנסט בינפילד האוול (Ernest Binfield Havell; 1861–1934), מקדש קונארק הוא "אחת הדוגמאות הגדולות ביותר של פיסול הודי קיים", והוסיף כי הם מביעים "אש ותשוקה כמו האמנות האירופית הגדולה ביותר" כמו זו שנמצאה בוונציה.
גלגל (בודהיזם)
משמעות הגלגל
משמעות הגלגל לבודהיסט דומה למשמעות של הצלב בעיני נוצרי או חצי סהר למוסלמי, למרות שהוא אינו סמל של אלוהות. ה"מנדלה" (גלגל בהינדו) הוא ייצוג נפוץ המבוסס על דמות הגלגל.
מקדש השמש בקונארק
חשיבות תרבותית
הדת נמצאת לעיתים קרובות במרכז הביטוי התרבותי של אודישה (בעבר אוריסה), וקונארק תופס בה מקום חשוב כחלק ממשולש הזהב ( בפורי, ומקדש לינגראג' בבובנשוואר משלימים אותו) המייצג את פסגת אודישה באדריכלות ובבנייה של מקדשים.
מקדש השמש של קונארק מופיע בסיפורים ובשירים שנכתבו על ידי סופרים ומשוררים בני המקום, ובהם סצ'ידננדה רוטראיי (Sachidananda Routray) ומאיאדהר מאנסינג (Mayadhar Mansingh). מקדש השמש משמש רקע לסיפור "פרשן המחלות" של הסופרת האמריקאית ממוצא בנגלי ג'ומפה להירי שזכתה בפרס פוליצר על אוסף הסיפורים הקצרים הקרויים גם הם "פרשן המחלות".
פסל הלוחם והסוס שנמצא בשטח המקדש מהווה את הבסיס לסמל המדינה של אודישה.
גלגל (בודהיזם)
חלקי הגלגל
בעיגול הבא מצוירים ששת עולמות הקיום, כאשר בכל אחד מהם מופיעה דמותו של הבודהה (מושג) אמיטאבהה או של אוולוקיטשוורה, ייצוג החמלה במהיינה. עולם האלים מוצג כעולם של תענוגות והנאה, העשויים להוביל לגאווה. דמות הבודהה, המצויר אוחז בכלי נגינה מזכירה כי גם חיים אלו הם בני חלוף כמו הצלילים במפיק הכלי. עולם האלים למחצה מציג את הקנאה: כל הדמויות רבות על פירותיו של עץ המאווים. הבודהה המוצג בעולם זה זועם ואוחז בחרב, וקורא לריסון מוסרי.
עולם האדם שקוע בסבל הנגרם על ידי הִתאוות ותשוקה, שבסופם ההזדקנות והמוות. חשיבותו של עולם זה הוא ביכולת הבחירה לנצל את כוח הרצון בהשקעה לקראת ההארה. עולם החיות מראה חיים של בורות וחוסר הבנה של חוקי העולם. דמות בודהה מלמדת כיצד להתגבר על הבורות על ידי השאיפה התמידית לחוכמה. עולם הפְרֵיטות (רוחות רעבות) מסמל את הסבל מתוך חמדנות ותאוות בצע. דמותו של בודהה מופיעה נושאת מתת, מייצגת התגברות על החמדנות על ידי נדיבות ונכונות להקריב.
בעולם השאול לפעמים מופיע יאמה, שר המוות, מאזן אבנים לבנות ביד אחת לעומת שחורות (מעשים טהורים לעומת מעשים בלתי טהורים), והוא אוחז במראה המשקפת את התודעה. הסבל בעולם הזה, בסמסרה, נגרם על ידי כעס ושנאה, ודמותו של אמיטאבהה האוחז מים ואש, מלמדת סבלנות והיטהרות. בכל אחד מן העולמות תהיה אחת מתוך שש ההברות של המנטרה אום מאני פדמה הום. בהיקף מצוירים תריסר החוליות, כלומר 12 הצעדים לנירוואנה. ברקע הגלגל מצויר יאמה, שר המוות, המחזיק את הגלגל בפיו.
צלחת המרגלים
"צלחת המרגלים" או "צלחת המרגלים עם אשכול ענבים" היא צלחת מעוטרת שעיצב זאב רבן בשנת 1920 בקירוב.
תיאור
הצלחת, בקוטר של 22 ס"מ, עשויה נחושת בטכניקה של ריקוע והטבעה. מרכז הצלחת מכיל מדליון ובו מתוארות שתי דמויות הנושאות אשכול ענבים גדול. זהו ייצוג מסורתי של שנים עשר המרגלים. נושא זה הופיע בעבודות רבות שנוצבו בבית-הספר. שולי הצלחת מעוטרים בדגם של לוחיות ובהן שיבולי חיטה ושישה מדליונים דמויי מטבעות עתיקים, ובהם דימויים של המנורה, רימונים, עץ תמר, שופרות, לירה וכד דמוי אמפורה.
הצלחת יוצרה על ידי "קבוצת שרא"ר", שעל חבריה נמנו יהודה שניאור, שלמה רבינוביץ, מרדכי אוסונוביץ ודוד ריבקינד, ופעלה מ"בתי בצלאל" ועסקה בעבודת פילגרין, מקשה בכסף ונחושת ובאטיק על מתכת. עם זאת, קיימות צלחות שיוצרו, כנראה, על ידי יצרנים אחרים. היא מהווה דוגמה לשימוש שעשו רבן ואמני בצלאל אחרים בתיאורי התנ"ך ובתיאורים מן הארכאולוגיה של ארץ-ישראל בתוך מסגרת ציונית.
לשחרר את שולי
לשחרר את שולי הוא סרט קולנוע קומי ישראלי משנת 2021, בכיכובה של שלישיית מה קשור, אשר מבוסס על מערכון מתוך תוכנית הטלוויזיה בכיכובה, "עם סגולה". את הסרט כתב אורי כץ וביים בן בכר.
הסרט הפך לשובר קופות מקומי בסדר גודל נדיר במונחים של היום לסרט ישראלי, כאשר הביא לבתי הקולנוע בישראל כמיליון צופים, והוא הסרט הישראלי הרביעי הנצפה ביותר בכל הזמנים. בעקבות הצלחתו הודיעה חברת יונייטד קינג באוגוסט 2021 על אישור לצילום סרט המשך, ובאוקטובר באותה שנה נודע שיופקו שני "סרטי המשך מיוחדים".
למרות הצלחתו הקופתית, הסרט קיבל ביקורות שליליות מהמבקרים.
תקציר העלילה
העלילה מספרת את סיפורם של אביהו (ציון ברוך), נתי (שלום מיכאלשווילי) ובצלאל (אסי ישראלוף), שלושה ישראלים מזדקנים ממוצא תימני מכפר מרמורק ברחובות, שטסים לקולומביה לשחרר את בנו של אביהו שולי (דוד שאול) שנחטף שם.
הפקת הסרט
שלישיית מה קשור (ציון ברוך, אסי ישראלוף ושלום מיכאלשווילי) פיתחה את הסרט, שהוא סרט הבכורה שלה, במשך יותר מארבע שנים. באוגוסט 2019 הוכרז על הפקת הסרט, ובהמשך החודש פורסם שלצד השלישייה ישתתפו בסרט אביה מלכה ולירון וייסמן. הסרט צולם בקולומביה מאוגוסט עד ספטמבר 2019, בהפקת יונייטד קינג. עריכת הסרט נמשכה יותר משנה.
הסרט היה צפוי לצאת לאקרנים במהלך שנת 2020, אך עקב התפרצות נגיף הקורונה בישראל החלה הקרנת הטרום-בכורה שלו ב-28 ביוני 2021, והצגתו בבתי הקולנוע בישראל הייתה ב-1 ביולי 2021.
רמינגטון ניילון 66
רמינגטון ניילון 66 (באנגלית: Remington Nylon 66) הוא רובה חצי-אוטומטי בקוטר 0.22 אינץ' מתוצרת חברת רמינגטון. ייחודו של הרובה הוא בשימוש הנרחב בפולימרים סינתטיים בייצורו.
תיאור
הרובה הוצג לראשונה על ידי חברת נשקי רמינגטון בשנת 1959. ייחודו של הניילון 66 הוא בקת ובגוף הרובה, העשויים חומר פולימרי, הדומה לניילון, בשם זַיְטֶל (Zytel), מתוצרת חברת דופונט. השימוש הנרחב בחומרים סינתטיים מאפשר לניילון 66 לפעול בלא שימוש בחומרי סיכה כלשהם, דבר התורם לאמינותו ולפופולריות הרבה שלו בקרב תושבי אזורים ארקטיים.
הרובה מצויד בכוונת ברזל, אך ניתן להתקין עליו גם כוונת טלסקופית. לרובה מספר גרסאות, אולם אלו נבדלות אחת מהשנייה בצבע גוף הרובה. שמן של חלק מהגרסאות השונות מבוסס על שמותיהם של שבטים אינדיאניים מאמריקה הצפונית, ובהם "חום מוהוק", "שחור אפאצ'י" ו"ירוק סנקה".
הניילון 66 יוצר ברישיון גם בברזיל, בידי חברת CBC הברזילאית בין השנים 1962 ו-1992. החברה הברזילאית יצרה בסך הכל כ-200 אלף רובי ניילון 66. בדגמיה המאוחר יצרה החברה את גוף וקת הרובה מחומר פולימרי בשם טֶכְנִיל (Technyl), כתחליף זול יותר לחומר הזיטל של חברת דופונט.
ג'ון מונקאיולה
ג'ון מונקאיולה (בספרדית: Jon Moncayola Tollar; נולד ב-13 במאי 1998) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר באוססונה.
קריירה
מונקאיולה שיחק במחלקות הנוער של אוססונה. בעונת 2017/2018 שיחק באירוניה, קבוצת המילואים השנייה של המועדון שמשחקת בליגה הרביעית, ולאחר מכן הצטרף לקבוצת המילואים הראשונה.
ב-3 ביוני 2019 האריך את חוזהו במועדון עד ליוני 2021. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת בלה ליגה בניצחון 1–0 ללגנס.
ב-8 ביוני 2021 חתם על חוזה לעשר שנים, עד ליוני 2031.
קריירת נבחרות
בקיץ 2021 שיחק באולימפיאדת טוקיו 2020 עם הנבחרת האולימפית, וזכה במדליית הכסף.
פרנץ וגנר
פרנץ וגנר (בגרמנית: Franz Wagner; נולד ב-27 באוגוסט 2001) הוא כדורסלן גרמני, המשחק בעמדת הסמול פורוורד באורלנדו מג'יק מליגת ה-NBA. אחיו מוריץ וגנר, משחק גם הוא בליגת ה-NBA במדי האורלנדו מג'יק.
קריירת מכללות
ב-21 באוקטובר 2019, וגנר שבר את פרק כף היד הימנית והחמיץ חמישה שבועות. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במכללה ב-27 בנובמבר, כשהעמיד 6 נקודות, 3 ריבאונדים וחסימה אחת ב-23 דקות במהלך הניצחון 76–83 על אוניברסיטת המדינה של איווה ברבע הגמר הפלייאוף. ב-6 בדצמבר, וגנר קלע שיא קריירה של 18 נקודות בניצחון 91–103 על אוניברסיטת איווה. ב-1 במרץ 2020, וגנר רשם את הדאבל דאבל הראשון בקריירה שלו של 18 נקודות ו-10 ריבאונדים בהפסד 63–77 לאוניברסיטת המדינה של אוהיו. בתום העונה נבחר וגנר לקבוצת הרוקיז של העונה.
בעונתו השנייה במכללה, וגנר קלע ב-14 משחקים בדאבל פיגרס ובארבעה משחקים מעל 20 נקודות. הוא העמיד ממוצעים של 13.0 נקודות למשחק עם 6.3 ריבאונדים, 30 חטיפות ו-23 חסימות. בתום העונה הוא נבחר לקבוצה השנייה של העונה על ידי המאמנים ולקבוצה השלישית על ידי התקשורת.
קריירה מקצוענית
ב-4 במאי 2021, וגנר הכריז על התמודדות בדראפט ה-NBA 2021, שם נבחר בבחירה השמינית על ידי האורלנדו מג'יק.
ג'ון ניקולסון
קריירה צבאית
ניקולסון החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית. לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1982, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן. ניקולסון התנדב לכוחות המוטסים של צבא ארצות הברית ובתפקידו הראשון שימש כמפקד מחלקת צנחנים בהדיוויזיה המוטסת ה-82 לחם במבצע זעם דחוף, ועוטר על גבורתו בכוכב הארד. בהמשך שימש כעוזר ראש מטה צבא ארצות הברית, אריק שינסקי, לתכנון אסטרטגי. בהמשך שימש כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט החי"ר ה-23 וכמפקד חטיבה. בשנת 2012 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 ושנתיים לאחר מכן מונה למפקד כוחות היבשה של נאט"ו בטורקיה. בשנת 2016 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה להוביל את הפיקוד על כוחות ארצות הברית ונאט"ו באפגניסטן.. בספטמבר 2018 סיים את שירותו בצבא.
אברהם אלכסנדרוביץ
אברהם אלכסנדרוביץ (נולד ב-26 בדצמבר 1928) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
ביוגרפיה
אברהם אלכסנדרוביץ נולד בגרודנו שבפולין. למד בפקולטה להנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית של שצציו, פולין. שם קיבל את התואר הראשון בשנת 1951 ואת התואר השני ב-1956. בתקופה זו שימש כאסיסטנט וכמרצה בפקולטה. עלה ארצה ב-1957 והתקבל כחבר סגל משתלם לתואר דוקטור בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. בשנת 1960 התמנה שם למרצה, וב-1962 הוענק לו תואר דוקטור. בשנת 1965 נתמנה כמרצה בכיר בטכניון, ב-1972 כפרופסור חבר, וב-1985 כפרופסור מן המניין. בשנות השבתון שלו שימש כפרופסור אורח באוניברסיטה של דרום קליפורניה, לוס אנג'לס; באוניברסיטת פוליטכניק, ניו יורק; באוניברסיטת נטאל, דרום אפריקה ובחברת החשמל "קון אדיסון", ניו יורק. פרופ' אלכסנדרוביץ לימד קורסים רבים במסגרת לימודי תואר ראשון, שני ושלישי. פעילותו המחקרית התרכזה בעיקר בנושאים הבאים: מערכות הספק, הֶנע חשמלי ודינמיקה של מכונות חשמל. בטכניון שימש כראש המעבדה להֶנע חשמלי והמרת אנרגיה, סגן דיקן ללימודי הסמכה וחבר ועדת תוכנית הלימודים. כן כיהן כיושב ראש בית המשפט לערעורים של הסטודנטים ויושב ראש ועדת הדיפלומה המרכזית. ייצג את הטכניון בוועדות שונות של משרד האנרגיה ומכון התקנים. פרסם מעל 80 מאמרים אקדמיים וספר, "הֶנע חשמלי" (הוצאת מכלול, 1972). הנחה כ-50 תלמידים לתארים שני ושלישי, והכשיר דורות של מהנדסים בתחום הנדסת הספק חשמלי. בשנת 2013 הוענק לו אות הערכה והוקרה על מפעל חיים בתחום הנדסת חשמל מטעם שר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים.
מאמרים נבחרים
elimination in rotating amplifiers”, IEEE Trans. on Automatic control, April 1968, pp. 170-173.
ואצלב הקדוש
ילדות וצעירות
ואצלב היה בנם הבכור של ורטיסלב הראשון דוכס בוהמיה, מהשושלת פז'מיסל. סבו, בוז'יבוי של בוהמיה, הומר לנצרות על ידי קיריל ומתוד. אמו, דרהומירה מסטודור, הייתה בת לשבט הפגני של ההאוולים, אולם הוטבלה לנצרות בשעת החתונה. בתחילת המאה ה-10 כשנולד ואצלב, אולי בשנת 908, בוהמיה האמצעית נשלטה עדיין על ידי דודו, ספיטיהנב הראשון. לכן ייתכן כי ואצלב לא נולד בפראג, אלא באחת המצודות שבאחוזת בני פז'מיסל, ששימשה כמושב לבני המשפחה שמחוץ לחצר. משערים שמדובר בבודץ' ולווי הראדץ שבמרכז החבל או בטטין, מיילניק, סטארה בולסלב ולשטייני ששכנו בשולי האזור. שנת לידתו של ואצלב חושבה רק על יסוד קישורים כרונולוגיים. לרוב סבורים שהייתה זו שנת 908, כי אביו עלה לשלטון ב-915 ובאותה שנה הורה לפי המסורת לגלח את שיער בנו. חובה זו הוטלה בדרך כלל רק אצל בני האצולה שהגיעו לגיל שבע. הטקס החגיגי התקיים בכנסיית מרים הקדושה של מצודת פראג בנוכחות בישוף העיר.
בראש הנסיכות
המגנאטים נרגעו בתקופת העוצרות וואצלב שלט היטב במדינה, תוך כדי שימוש בדת הנוצרית ככלי לחיזוקה. אחרי נפילת מורביה הגדולה עמדו דוכסי בוהמיה בפני עלייה בפשיטותיהם של ההונגרים ושל מלך הפרנקים המזרחיים ודוכס סקסוניה, היינריך לוכד הציפורים. היינריך התחיל קודם לכן את מסעותיו הצבאיים מזרחה באזורי הסלאבים הפולאבים שהיו מכורת אמו. כדי לעמוד בפני היריב הסקסוני, אביו של ואצלב כרת בזמנו ברית עם דוכס בוואריה, ארנולף, מתנגד קשוח של המלך היינריך. אולם ברית זו הפכה חסרת ערך כשארנולף והיינריך התפייסו ברגנסבורג ב-921. מוקדם ב-929 הכוחות המשותפים של הדוכס ארנולף מבוואריה ושל המלך היינריך הראשון הגיעו לפראג ואילצו את ואצלב לחזור לשלם כמו פעם את המס השנתי שנכפה ב-895 על ידי מלך הפרנקים המזרחיים, ארנולף מקרינתיה. סיבת המתקפה הגרמנית-בווארית הייתה אולי הצורך לגבות מבוהמיה את המס שהפסיקה לשלם לסקסוניה, אחרי שהמלך היינריך עצמו היה חייב להונגרים מס עצום,או, אולי, הברית שנוצרה נגד סקסוניה בין בוהמיה, הסלאבים הפולאבים וההונגרים.
ואצלב הביא לבוהמיה כמרים גרמנים ועודד את השימוש בשפה הלטינית במקום הסלאבונית שנעלמה מהזירה בהרבה מקומות בהיעדר כמרים. כמו כן הקים במצודת פראג רוטונדה המוקדשת לויטוס הקדוש והיא הייתה הבסיס לקתדרלת ויטוס הקדוש של היום.
רציחתו
בספטמבר 935 קבוצת אצילים זממה יחד עם בולסלב, אחיו הצעיר של ואצלב, לרצוח אותו. אחרי שבולסלב הזמין את ואצלב למסיבה בסטארה בולסלב, לכבוד חגם של הקדושים קוסמאס ודמיאנוס שלושה ממרעיו של בולסלב (טירה, צ'סטה וחנוושה) התנפלו על הדוכס ודקרו אותו למוות. כשוואצלב נפל, בולסלב נעץ בו חנית. לפח כרוניקת קוסמאס מפראג - "כרוניקה בוהמורום " בהתחילת המאה ה-12, אחד מבניו של בולסלב נולד ביום מותו של ואצלב. בגלל נסיבות לידתו הוא נקרא סטרצ'קוואס, כלומר "מסיבת אימה"
לפי אגדה אחרת נושא הכלים הנאמן של ואצלב, פודווין, נקם את מותו ורצח אחד מראשי הקושרים ואחר כך הוצא להורג על ידי בולסלב.
פולחנו
מיד אחרי מותו צמח בצ'כיה פולחן של הדוכס הנרצח. פולחנו כמרטיר וקדוש התפשט עד ל-אנגליה. בצ'כיה דמותו נערצה בשני מישורים: כדגם של מלך, אחד מבני שושלת פשמישל ומבוני העצמאות הצ'כית, קדוש ראשון ממוצא צ'כי, מגן של צ'כיה ועמה, ומצד שני, כאדם חסוד, בעל מעלות רבות: שלפי המסורת, דאג להפצת האמונה הנוצרית בעם, גידל בעצמו גפן ודגן עבור טקסי הקומוניון, טיפל בעניים, בחולים, בעבדים ובשבויים, בנה כנסיות, הוריד גרדומים, החריב מקדשים פגאניים וכו'. בנוסף ייחסו לו עשיית נסים גם אחרי המוות. ככל הנראה עצם אחיו רוצחו, בולסלב הראשון, עשה את הצעדים הראשונים להשכנת פולחנו כהחליט בשנת 938, שלוש שנים אחרי מותו, להעביר את שרידיו לרוטונדה בטירה של פארג העברת הגופה לכנסייה בטירה על ידי בישוף נחשבה אז לקאנוניזציה של האדם והפיכתו לקדוש.
תוך כמה עשורים נפוצו ארבעה ספרים על חייו: אחד מכתבי היד העתיקים של האגדה זו נשמר בקודקס וולפנביטל (מלפני 1006) שנוצר בהוראת הנסיכה אמה, רעית הדוכס בולסלב השני של צ'כיה. הקודקס כולל את הציורים העתיקים ביותר על ואצלב הקדוש, כולל סצנת רציחתו בסטארה בולסלב.
באגדות
במעמד אחר, כשהוזמן ואצלב ידי הקיסר אוטו לדיאטה בוורמס הוא התעכב בגלל שמיעת המיסה. המתכנסים כעסו התכוונו לקבלו בקרירות מופסגנת. אבל פתאום ראה הקיסר לואלצב התלוו שני מלאכים וצלב גדול מזהב בידיהם. הוא היה המום, קם מכסאו וליווה בעצמו את ואצלב אל המושב שהוכן לו. הנוכחים נדהמו ממחוות הקיסר שסיפר להם מה ראה.
הנצחה
בכיכר הוצב בשנים 1848–1879 פסל של ואצלב שנוצר על ידי הפסל הבארוקי בנדל. פסל זה הועבר לימים לווישהרד. וב-1912 הוצב במקומו פסל חדש מאת הפסל יוזף ואצלב מיסלבק. ואצלב מוצג בו רוכב על סוס ומסביבו שאר הקדושים המגנים על בוהמיה - אדלברט, לודמילה, פרוקופ ואגנס מבוהמיה התאריך 28 בספטמבר נכלל בשנת 1670בלוח השנה הקתולי. התאריך נחגג כחג של ואצלב הקדוש גם בכנסייה הנוצרית אורתודוקסית.
קישורים חיצוניים
Franz Xaver Weninger St.Wenceslas King and Martyr 1876
מרדכי מנו
מרדכי מנו (1922 – 1969) היה מחלוצי הספנות העברית, בן למשפחת ספנים מסלוניקי.
ביוגרפיה
מנו נולד ב-1923 בסלוניקי שביוון, ועלה לארץ ישראל בשנת 1932 בטרם מלאו לו עשר שנים, עם גל העלייה מסלוניקי שאורגן על ידי אבא חושי מהסוכנות היהודית, לחזק את העבודה העברית בנמל חיפה.
את הידע בעולם הספנות ירש מאביו, שמואל מנו (1880–1962), אשר עסק בתחום הספנות בסלוניקי לפני עלייתם לארץ ישראל. האב ואחיו הבכור מוריס עבדו בנמל חיפה עד הפרישה לגמלאות כמו חלק גדול ממשפחת מנו.
תחילת דרכו המקצועית של מנו הייתה בעבודה כשליח ופקיד נמל בסוכנות האוניות "ניסים משולם" ומאוחר יותר בחברת הספנות "עתיד" (שהוקמה בשנת 1934 מיסודה של משפחת בורכרד) שם למד את רזי המקצוע.
מרדכי מנו דיבר ברהיטות 7 שפות (כולל טורקית וערבית), דבר אשר סייע לו ביצירת קשרי עבודה. בשנת 1943 הקים סוכנות אוניות עצמאית בשם "מרדכי מנו סוכני אוניות". הסוכנות טיפלה באוניות הסחר החופשי שפקדו את נמל חיפה ובשלב מאוחר יותר אף רכש את האוניה הראשונה, אוניית עץ קטנה שעיקר עיסוקה היה בייבוא מוצרי מזון מטורקיה בשיתוף פעולה עם סוכנות האוניות "ישראל גוטסמן ובנו", שעסקו אף הם בסחר מוצרי מזון בימי הצנע של תחילת שנות ה-50.
בשנת 1956 הוקמה חברת הספנות "נתיבי הים התיכון בע"מ" כאשר מרדכי מנו מנהל ושותף בכיר בה. החברה רכשה מספר אוניות בנוסף לאוניה "כרמלה" והאוניה "מלכה" (ע"ש שתי בנותיו), האוניה "אייל", האוניה "ליאורה" וכלים נוספים. החברה הפכה במהרה ל"ליינר" מוביל בתנועת המטענים לישראל בים התיכון במיוחד מהים האדריאטי.
בשנת 1956, בעת מבצע קדש, ארגן מרדכי מנו, ביוזמת ממשלת ישראל, מעבר ניסיוני של מטענים ישראליים - העברת מלט מנמל חיפה לנמל אילת דרך תעלת סואץ באמצעות האוניה "פאנגיאה", אך המצרים מנעו את מעבר האונייה, ועיכבו אותה במשך כארבעה חודשים.
בשנת 1965 פוצלה השותפות של "נתיבי הים התיכון בע"מ" ומרדכי מנו הקים את חברתו המשפחתית החדשה בשם "מנו נתיבי ים". לחברה זו הועברו חלק מאוניות "נתיבי הים התיכון" ובנוסף הופעלו מספר אוניות חכורות. החברה עסקה בניהול אוניות, בעלות וסוכנות בנמלי חיפה ואשדוד.
מנו נפטר בתחילת שנת 1969, השאיר אחריו אישה, שתי בנות, שני בנים, ונכד. בנו הבכור שמואל מנו ייסד את חברת סי-גל ספנות, משה מנו ייסד את חברת מנו ספנות.
נכדו, דן מנו, הוא עורך דין ואיש עסקים ישראלי, שהתפרסם כשהשתתף בתוכנית "הישרדות".
מעברת רחובות
מעברת רחובות (נקראה גם "מעברת רמה") היא מעברת אוהלים שהוקמה על ידי הסוכנות היהודית בין השנים 1950–1951 בסמוך לעיר רחובות, אשר על שמה נקראה.
הקמת המעברה
מעברת רחובות הייתה חלק ממספר מעברות אשר הוקמו מסביב לעיר רחובות מפני שלא הייתה להם את האפשרות לתפקד באופן עצמאי והזדקקו למשאבי העיר ומשרדי הממשלה. המעברה חולקה לשלושה מחנות: רחובות א', רחובות ב' ורחובות ג'. היא תוכננה להכיל כ-400 משפחות עולים ממגוון עדות (תימן ומזרח אירופה). בסוף 1950 שוכנו בה כ-100 משפחות.
תנאי המעברה
תנאי המחיה במעברות ברחבי הארץ גרמו לסבל רב ולתחושת קיפוח בקרב תושביהן ומעברת רחובות לא יצאה מן הכלל. תושביה סבלו מצפיפות, תנאי תברואה ירודים ובידוד ממשאבי היישובים הקרובים למעברה. למרות תלונותיהם לרשויות, הדיירים לא זכו לפתרון ממשי לטווח ארוך, וכתוצאה מכך, החליטו הדיירים למחות. מחאתם כללה שביתת רעב בנוסף לנטישת אוהליהם ומעבר לשטח פתוח, סמוך לעיר רחובות, מתחת לכיפת השמיים. בחורף 1951–1952, התרחשו שיטפונות קשים ברחבי מדינת ישראל. תושבי מעברת רחובות, אשר התגוררו באוהלים, איבדו את רכושם בעקבות השיטפונות וסבלו ממחלות שונות כתוצאה מהם. במהלך המבצע הארצי "קורת גג", תושבי מעברות הועברו למקומות מבטחים בעקבות השיטפון. בין האזרחים הרבים שהועברו לערים, היו תושבי מעברת רחובות.
חיסול המעברה
ממשלת ישראל החליטה לסגור את המעברות בשנים שלאחר קום המדינה. המעברות שנסגרו התפתחו ליישובים עצמאים או שתושביהם עברו לשטח שיפוטן של ערים סמוכות. כחלק מכך, בקיץ 1958, בא קצה של מעברת רחובות בהפיכתה לשכונת אושיות בעיר רחובות.
מעברת גדרה
מעברת גדרה הייתה מעברה אשר הוקמה בקרבת המושבה גדרה בשנת 1950 לשם קליטת עולים אשר עלו לארץ ישראל בשנות ה-20 מארצות שונות.