cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עודד גולן (אספן עתיקות)
המשפט, הזיכוי והכרעת הדין
במהלך המשפט הוצגו בפני ביהמ"ש מספר צילומים שצולמו בדירת משפחת גולן בשנת 1976, בה נראית הגלוסקמה של יעקב אחי ישו וכתובתה, יחד עם חלק מאוסף העתיקות של גולן באותן השנים. צילומים אלה נבדקו על ידי פרופ' ריצ'רדס, ראש מעבדות ה-FBI בוושינגטון, ונמצא כי הם צילומים מקוריים. בית המשפט קבע כי הוכח שהגלוסקמה מצויה ברשותו של גולן משנות השבעים.
לגבי כתובת יהואש, ביהמ"ש אימץ את מסקנות חוות הדעת של המומחה הבינלאומי לפטינה ולביו-גאולוגיה פרופ' וולפגנג קרומביין ואת זו של מומחי הארכיאומטריה והמיקרוסקופיה של המכון הגאולוגי בירושלים ושל מומחים נוספים לפטינה ולאבן, על פיהם ניתן לזהות קרום פטינה טבעית חזקה שהתפתחה על פני הלוח ובעומק אותיות הכתובת באופן איטי והדרגתי במשך מאות שנים. ביהמ"ש השמיע ביקורת על מומחי רשות העתיקות שהתעלמו או לא זיהו קרום זה.
ביהמ"ש אימץ בהכרעת הדין גם את חוות דעת המומחה לטכנולוגיות חקיקה, מר וינקלר, הקובעת כי לא ניתן היה לחקוק את כתובת יהואש בדורנו, מבלי שהאבן הסדוקה מזה דורות רבים, תשבר בתהליך החקיקה וכן את עבודת המחקר של פרופ' חיים כהן, מומחה לשפות שמיות ולשפה העברית המקראית, שפורסמה במאמר מדעי ארוך, הקובעת שקיימת התאמה מלאה בין לשון הכתובת הארוכה לעברית של ימי הבית הראשון.
ביהמ"ש קבע בהכרעת הדין כי לא הוכח שכתובת הגלוסקמה של יעקב אחי ישו או כתובת יהואש מזויפות. גולן זוכה מכל אשמה של זיוף ומרמה. שלושה סוחרי עתיקות שנאשמו אף הם במשפט זוכו באופן מלא. גולן הורשע בשתי עבירות מינוריות: האחת, במכירת עתיקות בודדות לאספן עתיקות אחר (עבירת "סחר בעתיקה ללא היתר") והאחרת, בכך שהוא רכש והחזיק באוסף העתיקות שלו בשלושה פריטי עתיקות שנתגלו בכפר בית אולא, בשטח הרשות הפלסטינית (עבירת החזקת נכס חשוד כגנוב).
לאחר הכרעת הדין
רשות העתיקות והפרקליטות הודיעו כי הן מכבדות את פסיקת ביהמ"ש. המדינה לא ערערה על פסיקת ביהמ"ש.
לאחר הכרעת הדין ביקשה המדינה מביהמ"ש לחלט את שני החפצים החשובים שבבעלות גולן לאוצר המדינה, הפעם בטענה שאכן ייתכן ומדובר בחפצים בעלי חשיבות היסטורית, דתית וארכאולוגית עצומה וככאלה אין להותירם בידי אדם פרטי. הן בית המשפט המחוזי והן בית המשפט העליון דחו את בקשת המדינה והורו לרשות העתיקות להחזיר את כל העתיקות שנלקחו מרשותו של גולן. הגלוסקמה של יעקב אחי ישו כמו גם לוח יהואש ועתיקות נוספות הוחזרו לידי גולן בסוף שנת 2013.
בעקבות הסכמה רחבה בקרב הקהילה המדעית כי כתובת הגלוסקמה של יעקב אחי ישו היא כתובת מקורית שנחקקה במחצית השנייה של המאה הראשונה לספירה, כתובת הגלוסקמה נכללת בקורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה.
הדיוויזיה ה-101 (ורמאכט)
הקמה ראשונה
הדיוויזיה הוקמה ב-10 בדצמבר 1940, על בסיס יחידות מהדיוויזיה ה-35, והועמדה תחת פיקוד אריך מרקס. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-52, ולאחר מכן כחלק מהקורפוסים ה-11 וה-17 לסירוגין במסגרת הארמייה ה-17, והשתתפה בקרב אומן, ובקרב קייב. ב-6 ביולי 1942 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית היגר ה-101, ובמתקפת הקיץ הגרמנית לחמה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב על קווקז. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בחצי האי קרים ובאוקראינה, ובאוקטובר 1944 הועברה לסלובקיה, שם סייעה בדיכוי המרד הסלובקי. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב על שלזיה ובקרבות בגרמניה, וב-8 במאי 1945 נכנעו שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום.
Mi Cama
Mi Cama (באנגלית: My Bed, ובעברית: המיטה שלי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית קרול ג'י. השיר יצא לאור ב-11 במאי 2018, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן השני שלה, Ocean.
השיר הגיע אל המקום החמישי במצעד השירים שבספרד, השביעי במצעד שירי הפופ הלטיניים, והשישי במצעד השירים הלטיניים.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא עבור השיר בוים על ידי 36 גראדוס, שגם ביים את הקליפ לשירה "Pineapple".
ב-10 במאי 2018, פורסם הקליפ, וכבר בצאתו זכה להצלחה בינלאומית כאשר צבר למעלה מ-18 מיליון צפיות ביממה אחת ביוטיוב. בעקבות כך הפך הקליפ לקליפ הסולו הלטיני הנצפה ביותר ביממה אחת ביוטיוב, ולקליפ ה-20 הנצפה ביותר לשנת 2018.
בקליפ ניתן לראות את קרול ג'י יוצאת מביתה, ולשיער שלה קשורה בנדנה. כשהיא מגיעה לרחוב, היא מתחילה לרקוד לצלילי השיר ביחד עם אזרחי המקום. בין היתר, ניתן לראות אנשים מניפים חבלים שיוצרים גיצים במגע עם הרצפה, ולקראת הסוף את ג'י שותה משקאות חריפים.
מכנובקה
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1648, עת פשטו עליו גייסות חמלניצקי, ורצחו את היהודים ואת הפולנים המקומיים בו. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי מכנובקה
בעיר פעלה חסידות מכנובקה, שושלת חסידית מבית חסידות סקווירא.
בשנת 1897 נמנו ביישוב 2,435 יהודים, קרוב למחצית מתושביו. בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-2,500 יהודים. במהלך התקופה הסובייטית עזבו את היישוב יהודים רבים, ופעלו בו מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-14 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ושוד ביהודיו, תוך חטיפתם לעבודות כפייה. ב-10 בספטמבר 1941 רצחו שוטרים גרמנים ואוקראינים כ-830 יהודים מהיישוב, וכן יהודים נוספים מכפרי הסביבה, ביער ז'ז'לב, כ-5 ק"מ מהיישוב. כמה עשרות יהודים שניצלו מהטבח, וכן יהודים נוספים מהסביבה, רוכזו לאחר מכן בגטו שהוקם בכפר, אשר ב-8 באוגוסט 1942 נרצחו כ-90 מיושביו.
ב-13 בדצמבר 1942 חוסל סופית הגטו שביישוב, עם רצח אחרוני יושביו בידי הגרמנים והאוקראינים.
ריאל טמלה יונייטד
ריאל טמלה יונייטד היא קבוצת כדורגל מהעיר טאמאלה שבגאנה. ההישג הגדול ביותר של הקבוצה הוא סגנות מחזיקת הגביע הגאנאי, הישג אליו הגיעה שלוש פעמים.
בית הספר העמלני
בית ספר עמלני (בגרמנית: Arbeitsschule) היה מושג של תנועת החינוך החדש (החינוך הפרוגרסיבי, המתקדם; Reformpädagogik) הגרמני בראשית המאה ה-20 בדבר מיזם רפורמטורי ליצירת בית ספר מסוג חדש.
הרקע
בוועידת בתי הספר הממלכתית שיזם משרד הפנים הגרמני ב-1920 ובכינוסים רבים אחרים של החינוך הפרוגרסיבי בגרמניה נדון הרעיון בדבר ייסוד בית ספר חדש, השונה באופן מהותי מבתי הספר המכינים (Buch- und Paukschule) – "בתי חרושת לציונים", שבהם נלמד חומר הלימוד בצורה אינטנסיבית ומואצת, על מנת להכין את התלמידים לכניסה לאוניברסיטה, שהיו בתי הספר הטיפוסיים במערכת החינוך בגרמניה בתקופה הווילהלמינית. הפדגוגיה העמלנית נתפסה כדרך האלטרנטיבית שעשויה להמיר את דגם בית הספר הסמכותני של המאה ה-19.
פדגוגים שונים שנמנו עם התנועה הפרוגרסיבית בחינוך תמכו ברעיונות שונים הנכללים במושג בית הספר העמלני. המחנך הוגו גאודיג הציע "עבודה בית-ספרית ברוח חופשית" (freie geistige Schularbeit), שפירושה חינוך הנשען על דיון כיתתי חופשי שיפתח תלמידים בעלי ביטחון עצמי. המחנך פאול אסטרייך, ראש איגוד הרפורמטורים הבית-ספריים הבלתי-מתפשרים , צידד ברעיון בית הספר היצרני , שבבסיסו הקניית כישורים ומוכוונות ליצרנות. גיאורג קרשנשטיינר גרס כי יש להעמיד במרכז החינוך את העמל והמלאכה. אוטו גלֶקֶל, שר החינוך הראשון של הרפובליקה האוסטרית הראשונה (1919–1920) ונשיא מועצת החינוך העירונית של הבירה וינה (1922–1934), פעל ליישום רעיון בית הספר העמלני במדינתו.
העמלנות והציונות
עקרונות הגישה תובעים את פעילותו העצמאית של התלמיד, ומדגישים את הצורך בשילוב בין מאמץ שכלי לגופני. כמו גם נשענים על דפוסים של תהליכים חברתיים, ובאמצעותה ניתן לעורר את התלמיד לצורכי החברה. העקרונות הללו מתחברים לעקרונות הציונות העוסקים בשיבה למולדת היסטורית ועיבוד אדמתה, ההתחדשות, לפי הציונות, נובעת מתוך העבודה.
בעקבות התפתחות הפדגוגיה המודרנית, ביקשו חלק מהמורים העבריים לשנות את דרכי החינוך וההוראה, מתוך התאמה לצרכים החדשים של גידול דור המכבד ואוהב את העבודה, ושואף לחיי יצירה מוסריים בארץ ישראל.
לצד הגישה בה העמלנות היא אידיאל לאומי, תפיסת החינוך הושפעה גם מהחינוך הפרוגרסיבי ככלי לביטויו.
החינוך העמלני במושבה הר-טוב
בשנים תרע"ה - תרע"ו ניסה המורה דוד אידלסון ליישם את הגישה העמלנית בבית הספר במושבה הר-טוב. לפי גישתו, שרכש בהשתלמותו בגרמניה, יש ללמוד בבית ספר את דרישות החיים. הוא ייחס חשיבות לתמריץ המגיע מהילד ותיאר את תפקידו של בית הספר כאמצעי שמוביל אותו הלאה.
על פי ניסיונו במושבה ביקש לשנות את שיטת החינוך בארץ, ואת עיקרי דבריו העביר בהרצאה באספה הכללית של מורי ארץ ישראל שנערכה ביפו. בהרצאה שטח 27 עקרונות מרכזיים, בהם שינוי מרכז הכובד מן המורה אל התלמיד, שימת דגש על היחסים בין התלמידים עצמם, תוך הענקת האפשרות לילדים לניהול עצמי. את בית הספר חילק לשלוש דרגות לימוד.
בית הספר העמלני בתל אביב
גן ילדים ובית ספר עמלני בתל אביב הוקם לאחר שהציג אידלסון את משנתו באספת המורים הארצית. אידלסון ויהודה רון-פולני פנו אל מנהל ועד החינוך בבקשה לאשר את הקמתו. בבקשתם מנו את המטרות שהם מבקשים ליישם בו: בהם, פיתוח הרמוני והדרגתי של יכולתיו הגופניות והרוחניות של הילד, על מנת להכשירו לחיי חברה הכוללים פעולה ועבודה בארץ ישראל, תוך מתן עצמאות לילד. בית הספר חינך על פי שיטת העבודה העצמית, התלמיד הביע התעניינות בנושא, ותוך פעילות ביקורתית גיבש החלטה. וכן הוא התפתח באופן טבעי ביחס לסביבתו, תוך ביצוע מטלות והדגשת ערכו של האידיאל החברתי, אהבת האדם והשאיפה לצדק.
בית הספר נפתח, בהתאם לתקופה, כיוזמה פרטית. אל אידלסון ופולני הצטרפו פנינה ויחיאל הלפרין. בית הספר נפתח בחודש אלול תרפ"א, בגן היו 2 תלמידים ובבית הספר 9, אך בשל בעיות תקציביות הפך, לאחר שנתיים, לבית החינוך לילדי העובדים שהפך לספינת הדגל של זרם העובדים וגובשו בו אותם יסודות פדגוגיים שהונהגו בבית הספר העמלני.
החינוך העמלני בבית הספר הריאלי בחיפה
בית הספר הריאלי בחיפה הוקם והיה בשנותיו הראשונות בית ספר עמלני. ד"ר ארתור בירם הוביל את העקרונות בהם הילדים עובדים פיזית ורוחנית. בית הספר הדגיש את העצמאות של התלמידים, שיתופם וטיפוח יכולתם בתהליך הלמידה. בירם חיבר בין רעיונותיו של גיאורג קֶרשנשטַינר לצורך של היישוב היהודי בחזרה לאדמתו ולעמל, גם כחלק מחיבור יצרי אל האדמה ועזיבת הגלות שהרחיקה את העם ממנה. ובגישה הפרקטית, החברה בראשית דרכה נזדקקה לידיים עובדות, ובית הספר סייע להכשיר את התלמידים.
גרמנים-בלטים
גרמנים-בלטים (בגרמנית:Deutsch-Balten ,Deutschbalten) הם גרמנים אתניים אשר התיישבו באסטוניה ובלטביה וצאצאיהם; דיברו גרמנית והיו קשורים לתרבות הגרמנית. גרמנים-בלטים שלטו בתרבות, בדת ובחינוך של אסטוניה ולטביה עד שלהי המאה ה-19. אחרי כיבושן של אסטוניה ולטביה על ידי האימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-18 תרמו גרמנים-בלטים רבות לקידום המדע והתרבות של רוסיה. בני העדה התגייסו לצבא רוסיה ואחדים מהם הגיעו לדרג הפיקודי הבכיר.
הגרמנים הבלטים נאלצו לעזוב את אסטוניה ואת לטביה ולהגר לגרמניה לפני כניסת הצבא האדום למדינות הבלטיות בשנת 1939, וזאת על-פי הפרוטוקולים החסויים של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, אשר נחתם בין גרמניה הנאצית לבין ברית המועצות ערב מלחמת העולם השנייה. במסגרת זו עזבו לגרמניה כ-80,000 גרמנים-בלטים. יתרת האוכלוסייה האתנית הגרמנית גורשה לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
תותח נגד טנקים
תותח נגד טנקים הוא דגם מיוחד של תותח שמטרתו העיקרית היא פגיעה ברק"ם כבד ובמיוחד בטנקים. לצורך כך יורה תותח זה פגזים במהירות לוע גדולה מתותחים רגילים ובזווית הגבהה המקבילה כמעט לאופק כדי לבצע ירי בכינון ישיר. מאפיין חשוב נוסף הוא שימוש בתחמושת שאינה דורשת טיפול מורכב כדי להגביר את קצב הירי ולהגביר את סיכוי הפגיעה במטרה נעה.
היסטוריה
הצורך בתותח מסוג זה הופיע במלחמת העולם הראשונה עם הופעתו של הטנק הראשון בשדה הקרב. עם זאת, היו הטנקים הראשונים איטיים ושריונם דק כך שעוצמתם של תותחי השדה הרגילים הספיקה כדי להשמיד טנקים אלה.
תותחים נגד טנקים פותחו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם מתוך מגמה ליצירת תותחים קומפקטיים וניידים בעלי קליבר נמוך יחסית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והופעתם של טנקים כבדים גדל גם קליבר התותחים שהתמודדו עמם.
תותחים מסוימים אשר לא פותחו במקור לשימוש של ירי נגד טנקים הוכיחו עצמם במהלך מלחמת העולם השנייה גם כתותחים נגד טנקים מעולים. היו אלו למשל תותח הנ"מ הגרמני בקוטר 88 מילימטר ותותח השדה הבריטי מדגם 25 ליטראות.
השימוש בתותחים נגד טנקים פחת אחרי מלחמת העולם השנייה ולכן פחתה גם שכיחותם בסכסוכים מזוינים. היעלמותם מנוף הלחימה נבעה בעיקר בגלל פיתוחם של כלי נשק קלים ומדויקים יותר לצורך פגיעה ברק"ם, כגון טילי נ"ט המופעלים על ידי חייל בודד ופלטפורמות תקיפה ניידות וזריזות, כגון מסוקי קרב ורכבי קרב.
קישורים חיצוניים
Anti-tank warfare Arma anti-carro
מלך הפלאפל
מלך הפלאפל הוא משחק רשת ישראלי פופולרי שנוצר בשנת 2002, שבו על השחקן לנהל דוכן פלאפל.
המשחק נוצר כתרגיל מסכם במסגרת קורס "סדנת משחקי מחשב ורשת" של שלושה סטודנטים במסלול אמנות המדיה הדיגיטלית בבית הספר "חשיפה" של האוניברסיטה הפתוחה: דובי גרמייז (אחראי על התכנות), נדב גל (אנימציה) ורפי ברקוביץ' (תסריט וסאונד). המשחק נכתב בפלאש.
מטרת השחקן במשחק להכין כמה שיותר מנות פלאפל בזמן נתון, לפי דרישת הלקוחות. לשחקן ארבעה מגשים בעמדה, המכילים: חומוס, כדורי פלאפל, סלט ירקות וצ'יפס. את הכנת המנה מתחיל המשתמש בהרמת פיתה מערימת הפיתות שבדוכן, ולאחר מכן עליו לקחת את הכמות המתאימה מכל רכיב - בכל זמן נתון ישנה דרישה משתנה לכמות של כל מרכיב, המצוינת בשלט ועליו מספר, לצד המרכיב הרלוונטי. שימוש ברכיבים במגש מפחית את כמותם, וניתן בכל שלב למלא את המגש המתאים בעזרת עובד המטבח הנמצא בצד השמאלי של המסך. כמו כן, על הרכיבים יכולים להופיע זבובים, אותם ניתן להעלים בשימוש בתרסיס הנמצא בצד הימני של המסך.
ככל שמתקדם המשחק, קצב בקשת המנות עולה ותור הלקוחות מתארך. ככל שלקוח ממתין, מד העצבים שלו עולה. בכל פעם שהשחקן מגיע ל-100 נקודות, הוא יכול לנגן באמצעות טייפ שיר שמרגיע את הלקוחות ומאפס את מד העצבים שלהם. ברגע שאצל אחד הלקוחות מתמלא מד העצבים, המשחק מסתיים.
מחלף רמת שלמה
מחלף רמת שלמה הוא מחלף בירושלים, המחבר בין רחוב הרב דרוק ושכונת רמת שלמה לבין כביש 1. בעתיד יתחבר למחלף כביש 22 (ירושלים) שיוביל אל אזור התעשייה הר חוצבים.
המחלף הוא חלק מסדרת של פרויקטים בתחום התחבורה שנבנים בירושלים החל מהעשור השני של המאה ה-21, שכולל פרויקטים נוספים בהם הקמת חניון תת-קרקעי שיכיל כ־1,300 מקומות חניה ויוקם בסמוך לבנייני האומה, מחלוף צומת גינות סחרוב שלפני כן היה אחד מצווארי הבקבוק האחרונים בכניסה לירושלים, ביצוע הפרדה מפלסית בגבעה הצרפתית והקמת הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים.
היסטוריה
עוד באפריל 2015 הועדה המקומית לתכנון ולבנייה של עיריית ירושלים אישרה את תוכנית מחלף הכניסה לשכונת רמת שלמה, דבר אשר אפשר לאשר את הקמתן של כ־1,000 יחידות דיור חדשות בשכונה.
רק בסביבות ינואר 2019 החלו העבודות בצומת רמת שלמה על מנת להפוך אותו למחלף.
ביוני 2019 אישרה ועדת הכספים הירושלמית תקציב של כ־654 אלף שקלים לטובת קידום הקמת כביש 22 שישמש כעורק תחבורתי מרכזי במחלף רמת שלמה.
בנובמבר 2019 פורסם בתקשורת הירושלמית כי מחלקת התכנון בעיריית ירושלים מתקדם תוכנית לסלילת כביש שיחבר בין שדרות יגאל ידין (קטע מכביש 1) להר חוצבים. הכביש החדש, שצפוי להיקרא כביש 22, מתוכנן לחבר בין מחלף שכונת רמת שלמה בשדרות יגאל ידין לבין צומת הרחובות שדרות גולדה מאיר ורחוב הרטום שגם משמשים את תושבי שכונת סנהדריה המורחבת. עוד פורסם באותה כתבה שעל פי התוכנית, שבכביש 22 יסללו כ־6 נתיבים ושהכביש צפוי להיסלל בגובה של 30 מטרים מעל הוואדי שנמצא באזור והוא צפוי לגרום להקלה בעומסי התנועה בשכונות צפון ירושלים.
על התכנון הנופי הופקד משרד שלמה אהרונסון אדריכלים ועל התכנון ההנדסי שמיר-פוזנר-בראון.
הקבלן הראשי שביצע את הפרויקט היה י.ד ברזאני והחברות שהקימו את הגשר היו וי גולד בשיתוף פעולה עם לינום בע”מ.
ביוני 2020 אושרה תוכנית כביש 22 על ידי הוועדה המחוזית לתכנון ובניה של מחוז ירושלים ועברה לשלב תכנון מפורט לקראת תחילת ביצוע העבודות.
טיילר המילטון
טיילר המילטון (באנגלית: Tyler Hamilton, נולד ב-1 במרץ 1971 במרבלהד, מסצ'וסטס, ארצות הברית) הוא רוכב אופניים מקצועני אמריקאי לשעבר, בעל מדליית זהב במשחקים האולימפיים.
קריירה
המילטון החל את העיסוק ברכיבה לאחר תאונת סקי ב-1991, בעת שסק בספורט זה במסגרת לימודיו באוניברסיטת קולורדו, ובשנת 1995 הפך למקצוען כשהצטרף לקבוצת רשות הדואר האמריקני. תפקידו המרכזי של המילטון היה כפועל של לאנס ארמסטרונג בקטעי ההרים וכרוכב מצטיין בקטעים נגד השעון סייע לארמסטרונג בתזמון קטעי ביניים ובמידע אודות המסלול בקטעים אלו. ב-2000 ניצח המילטון במירוץ הקטעים היוקרתי, דופינה ליברה.
לאחר שעבר ב-2002 לקבוצת CSC הצליח המילטון לסיים במקום השני בדרוג הכללי בג'ירו ד'איטליה. וזאת, למרות שרכב במשך רוב המירוץ כשהוא חבול באופן קשה בכתפו. ב-2003 ניצח באופן מרשים במרוץ החד-יומי הקלאסי לייז'–בסטון–לייז'. הוא המשיך וניצח במירוץ הטור דה רומאנדי. בטור דה פראנס באותה שנה נפצע המילטון בקטע הראשון וסדק את עצם הבריח. למרות שפציעה מסוג זה מביאה בדרך כלל לפרישה, המשיך המילטון את המירוץ. הוא ניצח בקטע ה-16 לאחר בריחת יחיד מרשימה של 142 קילומטרים וסיים במקום הרביעי בדרוג הכללי. ב-2004, לאחר שעבר לקבוצה השווייצרית, פונאק מכשירי שמיעה, ניצח בשנית בטור דה רומאנדי.
במשחקים האולימפיים באתונה ניצח המילטון במירוץ האישי נגד השעון וזכה במדליית הזהב. המדליה נלקחה ממנו ב-10 בספטמבר לאחר שנכשל בבדיקת סמים. המילטון נחשד בכך שקיבל עירוי דם על מנת לשפר ביצועים. יומיים לאחר מכן הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי כי המדליה תישאר בידי המילטון כיוון שלא ניתן להפיק תוצאות מן הדגימה השנייה. המעבדה באתונה הקפיאה את הדגימה, דבר שהפך את השימוש בדגימה לבלתי אפשרי. הוועד האולימפי הרוסי פנה בדרישה שמדליית הזהב תישלל ממנו ותוענק לרוכב הרוסי ויאצ'יסלב אקימוב (שסיים שני במירוץ). בית המשפט לענייני ספורט דחה את הבקשה.
המילטון נתפס בעירוי דם האסור בשימוש והושעה למשך שנתיים, השעיה שנסתיימה בספטמבר 2006. בנובמבר 2006 הצטרף לקבוצת פרו טור איטלקית. ב-2007 הושעה שוב בעקבות פרשת מבצע פוארטו.
לאחר השעיה בת שנתיים חזר המילטון לרכוב והצטרף לקבוצת רוק רייסינג. הוא ניצח ביולי 2008 בטור של ימת צ'ינגהאי (בסין העממית) וחודש לאחר מכן ניצח באליפות ארצות הברית במירוץ הכביש.
ב-2009, לאחר שנמצא ממצא חיובי בבדיקת סמים שעבר, הושעה המילטון על ידי קבוצתו, והודיע על פרישה מרכיבה. מאוחר יותר הוא הושעה לשמונה שנים מרכיבה תחרותית.
ב-2010 העיד המילטון בפני ועדת החקירה הפדרלית שחקרה את חשדות השימוש בחומרים ממריצים על ידי לאנס ארמסטרונג והודה בפניה על שימוש בחומרים ממריצים משנת 1998, וכן העיד כי ראה את ארמסטרונג משתמש בחומרים ממריצים לעיתים קרובות.
ב-2011 התראיין המילטון בתוכנית התחקירים האמריקאית 60 דקות שם סיפר על שימוש בסמים לכל אורך הקריירה שלו, ועל כך שהשימוש בחומרים ממריצים היה מקובל אצל כל רוכבי התקופה. הוא אמר בתוכנית גם שראה את ארמסטרונג מזריק EPO פעמים רבות. הוא גם הודה בתוכנית בשימוש בחומרים ממריצים באולימפיאדת אתונה, בה זכה במדליית הזהב, ואמר כי הוא מוותר על המדליה.
ב 10 באוגוסט 2012 שלל הוועד האולימפי הבינלאומי באופן רשמי את מדליית הזהב מאולימפיאדת אתונה.
בספטמבר 2012 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי ובו הוא מגולל את מסכת השימוש בחומרים ממריצים מאחורי הקלעים של תחרויות האופניים.
בשנת 2008 נפרד המילטון מאשתו לאחר תשע שנות נישואים.
תאונת המכרה בצ'ילה (2010)
תאונת המכרה בצ'ילה (או תאונת המכרה בקופיאפו, בספרדית: Copiapó) החלה בשעות אחר הצהרים של יום חמישי, 5 באוגוסט 2010, כקריסת סלעים במכרה לכריית נחושת וזהב סן חוסה, מכרה שעד למועד התאונה התקיימה בו פעילות כרייה כבר 121 שנים. המכרה ממוקם במדבר אטקמה, במרחק של 45 ק"מ מצפון לבירת מחוז אטקמה, קופיאפו, שבצפון צ'ילה. הכורים שנלכדו כתוצאה ממפולת זו, שנודעו בכינוי "ה-33" (בספרדית: Los 33), נמצאו בעומק של 700 מטרים מתחת לפני האדמה ובמרחק של כ-5 ק"מ מהכניסה הראשית למכרה שעברה דרך מנהרת השירות הספירלית שלו. קבוצת האנשים, שהורכבה מכורים מנוסים ומצוותי תמיכה טכנית, יחד עם עובדים מנוסים פחות, שרדה במשך תקופת שיא של 69 ימים במעמקי האדמה עד לחילוצם. חוסר היציבות הגאולוגית במכרה הישן והיסטוריה ארוכה של הפרת תקנות בטיחות מצדם של בעלי המכרה, הביאו לסדרה של קנסות שהוטלו עליהם ושל תאונות, כולל שמונה מקרי מוות, במהלך עשרות השנים שקדמו לתאונה ב-2010. עקב ההיסטוריה הידועה לשמצה של המכרה, התקבלה בתחילה הסברה שקרוב לוודאי שהכורים לא שרדו את קריסת הסלעים או שהם ירעבו למוות לפני שהם יימצאו, אם בכלל.
כחצי שנה לפני שארעה תאונת המכרה, חוותה צ'ילה רעידת אדמה קשה שלוותה בצונאמי.
האמפתיה החזקה של העם הצ'יליאני שהופגנה כלפי הכורים וכלפי משפחותיהם, וההד הציבורי הרב, גרמו לממשלת צ'ילה ליטול את ניהול מבצע החיפוש וההצלה מידיה של בעלת המכרה הפרטית, "חברת הכרייה הראשונה של סן אסטבן" (Compañía Minera San Esteban Primera). המשאבים הניכרים שעמדו לרשותה של חברת הכרייה הממשלתית, "קודלקו" (Codelco), אפשרו לקדוח במהירות שמונה פירי בדיקה. ב-22 באוגוסט, 17 ימים לאחר שארעה התאונה, נכתבה הודעה באותיות אדומות גדולות שהוצמדה לקצה של מקדח, כאשר הוא הועלה אל פני השטח ולאחר שהוא חדר לאזור שצוותי החיפוש סברו שבו נמצאים העובדים הלכודים. על גבי ההודעה נכתב בפשטות: "אנחנו בסדר במקלט, ה-33" (בספרדית: Estamos bien en el refugio, los 33). אזרחי צ'ילה דרשו מהנהגת המדינה למצוא את הדרך להחזיר את העובדים הלכודים בשלום לבתיהם ולמשפחותיהם.
מרגע שצוותי החילוץ והעולם כולו, הבינו שהכורים הלכודים חיים, יזמה צ'ילה תוכנית מקפת לביטחונם של האנשים במהלך התקופה שבה הם היו לכודים מתחת לפני האדמה ולחילוצם. התוכנית כללה פריסה של שלושה צוותי קידוח בינלאומיים, ליווי של ממשלת צ'ילה, וייעוץ של מומחים מסוכנות החלל נאס"א ומתאגידים רב-לאומיים מכל רחבי העולם. ב-13 באוקטובר 2010, לאחר 69 ימים, הועלו כל 33 הכורים הלכודים בשלום אל פני האדמה במבצע חילוץ שארך כמעט 24 שעות. לאחר שאחרון הכורים הועלה אל פני הקרקע, הציגו אנשי צוות ההצלה שלקחו חלק במבצע, ושעדיין נותרו מתחת לפני הקרקע, שלט שבו נכתב "המשימה הושלמה, צ'ילה" (בספרדית: Misión cumplida Chile). האירוע הועבר באמצעות מצלמות אל רשתות הטלוויזיה והאינטרנט ונצפה בשידור חי על ידי יותר ממיליארד צופים ברחבי העולם.
כמעט כל 33 הכורים שחולצו היו במצב רפואי מניח את הדעת. שניים מהכורים סבלו מצורנת, אחד מהם מדלקת ריאות ואחרים סבלו מדלקות בשיניים ומבעיות בקרנית. שליש מעלות מבצע החילוץ שהגיעה ל-20 מיליון דולרים, מומן על ידי תרומות פרטיות והשאר הגיע מבעלי המכרה ומממשלת צ'ילה. בעקבות תאונת המכרה בצ'ילה נוהלו מספר חקירות, שהסתיימו ב-1 באוגוסט 2013, לאחר שלוש שנים, מבלי שהוגשו תביעות פליליות.
רקע
לצ'ילה מסורת ארוכה של כרייה שהפכה אותה ליצרנית הנחושת הגדולה בעולם. מאז שנת 2000 מתו כ-34 איש בשנה בממוצע בתאונות כרייה בצ'ילה, כשהשיא היה 43 הרוגים ב-2008, על פי נתונים מ"השירות הלאומי לגאולוגיה ולכרייה" (Servicio Nacional de Geología y Minería de Chile).
המכרה שבו התרחשה התאונה הוא בבעלות "חברת הכרייה של סן אסטבן" (Compañía Minera San Esteban), הידועה לשמצה בשל התפעול הבלתי בטיחותי שמתבצע במכרות שבבעלותה. על פי נתונים מ"אגודת הבטיחות של צ'ילה" (Asociación Chilena de Seguridad), שמונה כורים מצאו את מותם במכרה סן חוסה ב-12 השנים שקדמו לתאונה. השירות הלאומי לגאולוגיה וכרייה קנס את החברה 42 פעמים בשש השנים שקדמו לתאונה על הפרת כללי בטיחות. ב-2007 נסגר המכרה באופן זמני, כאשר קרובי משפחתו של כורה שנהרג בתאונה הגישו תביעה כנגד החברה, אך ב-2008 נפתח המכרה מחדש, אף על פי שתנאי העבודה במכרה עדיין לא עמדו בכללי הבטיחות, סוגיה שנותרה תחת חקירה בפיקוחו של הסנאטור הצ'יליאני, בלאדו פרוקריקה. עקב אילוצים תקציביים, נותרו רק שלושה פקחים שהיו אחראים על 884 המכרות של אזור אטקמה בתקופה שקדמה לתאונה.
טרם התאונה, התעלמה החברה מאזהרות על תנאי עבודה בלתי בטיחותיים במכרותיה. על פי חאבייר קסטייו, מזכיר האיגוד המקצועי שייצג את כורי סן חוסה, הנהלת החברה פעלה "מבלי להקשיב לקולותיהם של העובדים כאשר הם דיברו על הסיכונים שבעבודתם". "אף אחד לא מקשיב לנו. ואז הם אומרים שאנו צודקים. אם הם היו מאמינים לעובדים, לא היינו מקוננים כעת" אמר חררדו נונייס, מנהיג האיגוד המקצועי במכרה קנדלריה נורטה הסמוך.
פועלי מכרות הנחושת הצ'יליאנים נמצאים בראש סולם שכר הכורים ביבשת דרום אמריקה. בעקבות התאונה עלה נושא הבטיחות במכרות לדיון ציבורי. אמנם התרחשותן של תאונות רציניות במכרות גדולים היא נדירה, במיוחד במכרות של חברות הכרייה שבבעלות הממשלה, אך לעומת זאת, תנאי הבטיחות במכרות קטנים יותר כמו זה של קופיאפו, פחות טובים. רמת השכר במכרה סן חוסה הייתה גבוהה בכ-20% בהשוואה למכרות אחרים בצ'ילה, בשל רמת הבטיחות הלקויה בו.
המידע הראשוני
מפולת הסלעים אירעה בשעה 14:00 (זמן מקומי) ב-5 באוגוסט 2010. ביום התאונה, פרסם מוקד החירום הלאומי במשרד הפנים הצ'יליאני (Oficina Nacional de Emergencias del Ministerio del Interior) את שמותיהם של 33 הכורים הלכודים, שעליהם נמנה הכדורגלן הצ'יליאני לשעבר, פרנקלין לובוס. כל הכורים הם בעלי אזרחות צ'יליאנית, מלבד קרלוס מאמאני הבוליביאני. בעת התרחשות האסון, שהה שר המכרות הצ'יליאני, לורנס גולבורן, באקוודור וב-7 באוגוסט הוא הגיע לאתר.
הקבוצה הלכודה
הכורים הלכודים ניסו להימלט תחילה דרך מערכת פירי האוורור, אך במכרה לא היו מותקנים סולמות מילוט, שהיו תנאי בטיחותי של הרשויות לפתיחת המכרה מחדש לאחר שנסגר. פירים אלה הפכו מאוחר יותר לבלתי נגישים עקב תזוזות הקרקע שמנעו מצוותי החילוץ לעשות בהם שימוש. חלקים רבים של המכרה היו בני יותר ממאה שנה והגישה לאזורים העמוקים של המכרה הייתה דרך נתיב ארוך, תלול ומפותל ולא באמצעות פירים אנכיים ומערכת מעליות. לואיס אורסואה, מנהל המשמרת הלכוד, הבין את חומרת המצב ואת הקשיים בארגון ניסיון החילוץ. הוא כינס את אנשיו בחלל בטוח וארגן אותם ואת משאבי החיים הדלים שהיו ברשותם כדי להבטיח תנאי שרידות ארוכים ככל האפשר. בהוראתו של אורסואה, נכנסו הכורים הלכודים למשטר קיצוב ותזונתם כללה שתי כפות טונה וחצי כוס חלב ל-48 שעות. הכורים המנוסים בקבוצה נשלחו מחוץ לחלל הבטוח כדי לבצע הערכת מצב, ועל האנשים בעלי המיומנויות החיוניות הוטלו תפקידי מפתח.
פירי האוורור
צוותי החילוץ ניסו לעקוף את מפולת הסלעים שחסמה את נתיב הכניסה הראשי למכרה באמצעות שימוש במעברים חלופיים, אך מצאו שכולם נחסמו על ידי המפולת או שהיו מועדים לפורענות עקב תנועת הסלעים המתמשכת. לאחר התמוטטות נוספת שאירעה ב-7 באוגוסט, נאלצו המחלצים להשתמש בציוד מכני כבד בעת שניסו לפלס את דרכם דרך פיר האוורור. החשש שמא ניסיונות נוספים לפלס דרך אל הלכודים באמצעות שימוש בפירים קיימים יגרמו לתנודות קרקע נוספות, הוביל לחיפוש אחר דרכים חלופיות להגיע אל הכורים הלכודים.
הגילוי
ב-22 באוגוסט, בשעה 7:15, הצליח הקידוח השמיני, שבוצע על ידי חברת TerraServices, לחדור אל תוך המכרה. הקידוח הגיע לרמפה שנמצאה בעומק של 688 מטרים, ובמרחק של כ-20 מטרים ממקום המקלט שבו סברו צוותי ההצלה שהכורים לכודים. במשך ימים שמעו הכורים הלכודים את רעש הקידוחים המתקרבים אליהם וכשהללו חדרו אל החלל שבו הם שהו, הם הצמידו פתקים לקצוות המקדחים באמצעות סרטי בידוד. מהנדסי הקידוח הופתעו לגלות את הפתקים כאשר המקדחים נשלפו מהאדמה והבינו כי הכורים הצליחו לשרוד למעלה מ-17 ימים, הרבה מעבר למצופה. בשעה 15:17 הציג הנשיא פיניירה בפני התקשורת את הפתק שנכתב על גבי פיסת נייר באמצעות טוש אדום, שאישר שהכורים בחיים. על גבי הפתק נכתב: "אנחנו בסדר במקלט, ה-33" (בספרדית: Estamos bien en el refugio, los 33). מילים אלו הפכו למוטו להישרדותם של הכורים ושל מאמצי החילוץ שלהם. הפתק הופיע באתרי אינטרנט והודפס על מדבקות ועל גבי חולצות טי. כמה שעות לאחר מכן, נשלחו מצלמות וידאו דרך הקידוח כדי ליצור קשר עם האנשים. כך הושגו הצילומים המטושטשים הראשונים, בשחור-לבן, של הכורים.
הישרדות הכורים
מקלט החירום בו שהו הכורים הלכודים היה בשטח של 50 מ"ר שלאורך דפנותיו שני ספסלים ארוכים, אך בעיות באוורור גרמו להם לעבור לתוך מנהרות המכרה. בנוסף למקלט זה הייתה להם גישה למנהרה באורך של כ-2 ק"מ שבה הם יכלו להתהלך ולשמור על פרטיותם על פי רצונם. אספקת המזון שלהם הייתה מוגבלת וכל אחד מהאנשים איבד 8 ק"ג ממשקלו עד למועד יצירת הקשר איתם. אף על פי שמלאי המזון שנשמר במקלט היה מיועד להספיק רק ליומיים או שלושה, באמצעות משטר קיצוב זהיר, הצליחו הכורים לצרוך אותו במשך שבועיים והוא אזל זמן קצר לפני שהם התגלו.
לאחר חילוץ הכורים ולאחר ששוחרר מבית החולים, אמר הכורה מריו ספולבדה: "כל 33 הכורים, היו גוף אחד, שתפקד באופן דמוקרטי, עבדו יחדיו לתחזק את המכרה, חיפשו דרכי מילוט ושמרו על המורל. ידענו שאם אחדותנו תתפרק, נהיה כולנו נדונים לאבדון. כל יום נכנס אדם אחר מאתנו למשבר. בכל פעם שזה קרה, פעלנו כצוות כדי להעלות את המורל". ספולבדה ציין שכמה מהכורים המבוגרים יותר העניקו תמיכה לצעירים יותר וכולם נדרו נדר שתיקה בנוגע לפרטים מסוימים על שאירע במכרה, במיוחד בשבועות הראשונים של הייאוש.
הצילומים שנשלחו למעלה
זמן קצר לאחר יצירת הקשר עם הכורים הלכודים, הופיעו 28 מתוך 33 האנשים בקטע וידאו באורך של 40 דקות שהוקלט במצלמת וידאו קטנה שנשלחה על ידי מנהלת החילוץ באמצעות קפסולת פלסטיק כחולה באורך של 1.5 מ'. קפסולות פלסטיק אלו כונו "יונים" (בספרדית: palomas, כרמז לתפקידן הדומה ליוני דואר). הקטע המצולם הראה שרוב האנשים נמצאים במצב רוח טוב ובבריאות טובה, אף על פי שהם איבדו ממשקלם.
האנשים הופיעו בקטע הווידאו כשהם לא לבושים בחולצות ועטורי זקנים. פניהם וגופם היו מכוסים בשכבת זיעה כתוצאה מהטמפרטורה והלחות הגבוהים במעמקי המכרה. כמה מהם נראו רזים מאוד וחלקם התביישו להופיע לפני המצלמה. מי שהנחה את צילום קטע הווידאו, מריו ספולבדה, נמנע למסור פירוט על מצב בריאותם של האנשים והשתמש במינוח המעורפל, "מורכב" כשהוא התייחס למצבם. עם זאת הוא הקפיד להציג גישה אופטימית ועמד על כך שהלכודים רואים את המצב באור ורוד.
מנהיגות
"זו הייתה משמרת ארוכה במקצת", אמר מנהל המשמרת של הקבוצה, לואיס אורסואה, כשהוא משתמש בלשון המעטה. אורסואה, שקור הרוח שלו וההומור העדין שלו צוינו כגורמים שבזכותם התמקדו האנשים שתחת אחריותו בהישרדות במשך 70 ימי החוויה הקשה שהם עברו מתחת לאדמה, שמר על קור רוחו במהלך התקשורת הקולית הראשונה שלו עם מנהלי מבצע החילוץ על פני האדמה. הוא חיפה על הרעב ותחושות הייאוש שאנשיו חוו באומרו, "אנחנו בסדר, ממתינים שתחלצו אותנו".
לזכותו של אורסואה נרשמה האווירה הדמוקרטית של החלטות משותפות שהתקבלו ברוב של הלכודים לטובת המטרה המשותפת של שמירה על המורל. "עליך רק לומר את האמת ולהאמין בדמוקרטיה", הוא אמר. "אורסואה ניסה להחדיר לאנשים גישה פילוסופית של קבלת הגורל כדי שהם יוכלו להתמודד עם מצבם ולהמשיך ולהתמקד במשימות החיוניות להישרדותם".
מצב בריאותם של הלכודים
ב-23 באוגוסט נוצר הקשר הקולי הראשון עם הכורים הלכודים. הצוות הרפואי שעקב אחר מצב בריאותם של האנשים, דיווח שסופקה להם תמיסת גלוקוז 5% ותרופות למניעת כיבי קיבה שעלולים היו להיגרם מהמזון המועט שצרכו הכורים. האספקה נשלחה אל הכורים באמצעות ה"יונים" בתהליך שארך כשעה. העברת מזון מוצק החלה כמה ימים לאחר מכן. לקרובי משפחותיהם של הכורים הותר לכתוב להם מכתבים, אך הם התבקשו לשמור על נימה אופטימית.
מתוך דאגה לחוסנם הנפשי של הלכודים, הקפידו צוותי החילוץ לומר לכורים הלכודים שבמקרה הגרוע ביותר החילוץ יארך חודשים וציינו כתאריך יעד את חג המולד. עם זאת, ב-25 באוגוסט הועבר ללכודים תדרוך מלא בנוגע ללוח הזמנים המתוכנן ולמורכבות של מבצע החילוץ. שר המכרות הצ'יליאני דיווח מאוחר יותר שהאנשים הגיבו בצורה חיובית למידע הפחות אופטימי שהועבר אליהם.
צוותי החילוץ והיועצים תיארו את הכורים כקבוצה בעלת משמעת חזקה. פסיכולוגים ורופאים עבדו לצד צוותי החילוץ כדי להבטיח שהכורים יישארו עסוקים וממוקדים מבחינה נפשית. הכורים הלכודים אישרו את יכולתם לתרום למבצע החילוץ, באומרם: "יש כאן למטה מומחים רבים שיסיעו במאמצי החילוץ". הפסיכולוגים האמינו שהכורים צריכים להיות שותפים בהחלטות על גורלם, שכן היה זה חשוב לשמור על המוטיבציה והאופטימיות שלהם.
סנדרה שדה
סנדרה שדה-מושונוב (נולדה ב-28 באוקטובר 1949) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלית.
תאונת המכרה בצ'ילה (2010)
מצב בריאותם של הלכודים
סוגיית התברואה הפכה לחשובה בסביבה החמה והלחה במעמקי המכרה והכורים נקטו בצעדים לשמור על ההיגיינה שלהם בכל תקופת שהותם במכרה. בנוסף, ננקטו צעדים לשמירה על איכות הסביבה והבטיחות.
שר הבריאות הצ'יליאני, חיימה מנייליץ', ציין, "המצב די דומה לזה שחוו האסטרונאוטים שבילו חודשים בתחנת החלל הבינלאומית". ב-31 באוגוסט, הגיע לצ'ילה צוות מסוכנות החלל האמריקאית – נאס"א, כדי לסייע במבצע החילוץ. הצוות כלל שני רופאים, פסיכולוג ומהנדס.
סנדרה שדה
ביוגרפיה
שדה נולדה ברומניה לשלמה (מוני) ועמליה שרגסקו, שניהם זמרי אופרה, במשפחה בת שני ילדים. המשפחה עלתה ארצה בשנת 1964 והתיישבה במעברה בבת-ים. שדה למדה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן הצטרפה לתיאטרון חיפה.
תאונת המכרה בצ'ילה (2010)
מצב בריאותם של הלכודים
לאחר שחולצו הכורים, אמר דר' רודריגו פיגרואה, ראש יחידת הטראומה באוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של צ'ילה, שהיו ליקויים חמורים שהתבטאו בצנזורה שהוטלה על המכתבים שנשלחו מהכורים אל משפחותיהם ובחזרה ובאופן ההשגחה על הכורים, כאילו העובדה שהם נלכדו הפכה אותם בבת אחת ל"תינוקות". על כל פנים, חוסנם הטבעי של "ה-33" שמר עליהם בחיים והארגון הטבעי שלהם בצוותים כתגובה לאסון היה גם הוא חלק מהתגובה האנושית הטבעית לסכנה. פיגרואה המשיך ואמר שהכורים ימשיכו להיות תחת מעקב רפואי לאחר חילוצם.
סנדרה שדה
תיאטרון
בשנת 1974 שיחקה בתיאטרון חיפה, בהצגה "ליל העשרים" מאת יהושע סובול ובבימוי נולה צ'לטון.
שדה שיחקה במשך כ-17 שנים בתיאטרון הקאמרי. כמו כן, שיחקה בתיאטרון בית ליסין ובתיאטרון הבימה.
תאונת המכרה בצ'ילה (2010)
היבטים דתיים
הכורים הלכודים, רובם בני הדת הקתולית, ביקשו שיועברו אליהם חפצי קודש, כולל ספרי תנ"ך, צלבים, מחרוזות תפילה ופסלים של מריה הבתולה וקדושים אחרים. לאחר שהאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר שלח מחרוזת תפילה לכל אחד מהכורים, הן הועברו באופן אישי למכרה על ידי הארכיבישוף של סנטיאגו, פרנסיסקו חאבייר אראסוריס אוסה. לאחר שלושה שבועות שבהם היה לכוד במכרה, ביקש אחד מהאנשים מאשתו, שלה הוא היה נשוי במשך 25 שנים בנישואים אזרחיים, לבוא איתו בברית הנישואין במסגרת דתית. הכורים הקימו קפלה זמנית בתוך המכרה ומריו גומס, זקן הלכודים, שימש כרועה רוחני לחבריו וניהל את התפילות על בסיס יומי.
בין הכורים, היו כאלה שייחסו משמעות דתית לאירועים שהם חוו. מריו ספולבדה אמר, "הייתי עם אלוהים ועם השטן ואלוהים לקח אותי". מוניקה אראיה, רעייתו של ראשון הכורים שהועלה אל פני הקרקע, פלורנסיו אבלוס, ציינה: "אנחנו באמת אנשים דתיים, אני ובעלי, כך שאלוהים תמיד היה נוכח בחיינו. זהו נס, החילוץ הזה היה כה קשה, זהו נס גדול". כפי שדווח באחת הכתבות בעיתון הבריטי, דיילי מייל, "אמונה דתית עמוקה הייתה הכוח המניע מאחורי מבצע ההצלה הזה. הכורים ומשפחותיהם וכן המחלצים האמינו שתפילותיהם נענו".
סנדרה שדה
תיאטרון
מ-2014 משחקת בתיאטרון הקאמרי בהצגה "הפושעים החדשים" מאת עדנה מזי"א ובבימויה. מ-2016 גילמה (לסירוגין עם חנה לסלאו) את תפקיד ברטה במחזה "פליישר" מאת יגאל אבן אור בתיאטרון הבימה. באותה השנה תרגמה את המחזה "שירלי ולנטיין" מאת וילי ראסל עבור תיאטרון מראה.
ב-2017 החלה גם לגלם את נעמי שמר המבוגרת (לסירוגין עם גילה אלמגור) במחזמר "סימני דרך", המבוסס על הביוגרפיה של נעמי שמר.
תאונת המכרה בצ'ילה (2010)
היבטים דתיים
הן נציגי הממשלה והן הציבור הצ'יליאני זקפו שוב ושוב את הישרדותם של הכורים בחיים להשגחה העליונה והציבור ראה בחילוצם של הכורים כנס. הנשיא פיניירה ציין, "כאשר הכורה הראשון יחולץ בריא ושלם, אני מקווה שכל פעמוני הכנסיות בצ'ילה יצלצלו בכוח, עם שמחה ותקווה. האמונה הזיזה הרים". כאשר יצא אסטבן רוחס מקפסולת החילוץ, הוא מיד כרע ארצה כשהוא מצמיד את ידיו בתפילה ואז הניף את ידיו בהוקרה. לאחר מכן עטפה אותו רעייתו בגובלן שנשא את דמותה של מריה הבתולה, חיבקה אותו ופרצה בבכי.
"מחנה התקווה"
"מחנה התקווה" (Campamento Esperanza) היה עיר אוהלים שצמחה במדבר סביב למכרה. בתחילה התאספו קרובי משפחותיהם של הכורים בכניסה למכרה וישנו ברכביהם כאשר הם המתינו והתפללו למידע על התקדמות מבצע החילוץ. עם חלוף הימים והשבועות, הביאו להם ידידיהם אוהלים וציוד מחנאות נוסף כדי לספק להם מחסה מפני האקלים המדברי הקשה. המאהל התרחב עם הגעתם של חברים וקרובים נוספים, צוותי הצלה נוספים ואנשי תקשורת. שרי הממשלה העבירו תדרוכים שוטפים למשפחות ולעיתונאים במחנה. "אין בכוונתנו לנטוש את המחנה עד אשר אחרון הכורים יועלה אל פני הקרקע", אמרה מריה סגוביה, אחותו של הכורה דריו סגוביה, "יש שם 33 אנשים, ואחד מהם הוא אחי".
סנדרה שדה
תיאטרון
החל מאוגוסט 2019 משחקת לסירוגין עם יונה אליאן ב"דברים שאני יודעת" בתיאטרון בית ליסין (בשיתוף עם תיאטרון חיפה). ב-2020 החלה להשתתף בתפקיד בובולינה במחזה "זורבה היווני", המבוסס על הרומן, שעלה בתיאטרון הבימה. באותה השנה השתתפה בסדרת הנוער "זיגי".
תאונת המכרה בצ'ילה (2010)
"מחנה התקווה"
רבים מבין בני משפחותיהם של הכורים במחנה היו קתולים אדוקים שהתפללו מסביב לשעון לשובם של יקיריהם. בעודם ממתינים, הקימו בני משפחות מודאגים מצבות זיכרון ללכודים, הדליקו נרות והתפללו. על הגבעה הסמוכה המשקיפה על המכרה, הניפו המשפחות 32 דגלים צ'יליאנים ודגל בוליביאני אחד. מקדשים קטנים הוקמו למרגלות כל אחד מהדגלים ובין האוהלים מוקמו תמונותיהם של הכורים, איקוניות דתיות ופסלים של מריה הבתולה וקדושים אחרים.
סנדרה שדה
תיאטרון
ב-2019 החלה גם לשחק במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" המבוסס על הסרט של הגשש החיוור בתיאטרון הבימה.
ביולי 2022 החלה לשחק בתור גולדה במחזמר "כנר על הגג" בהפקה של התיאטרון העברי. זאת, לאחר שבשתי הפקות קודמות של "כנר על הגג" שיחקו אמה ובתה.
רפובליקת סאחה-יקוטיה
רפובליקת סַאחָה-יַקוטיה (ברוסית: Республика Саха-Якутия, ביקוטית: Саха Өрөспүүбүлүкэтэ) היא רפובליקה במזרח הרחוק הרוסי, המהווה חלק מהפדרציה הרוסית. בימי הצארים והקומוניזם ברוסיה נשלחו אינטלקטואלים לא רצויים לאזור נידח זה.
שטח הרפובליקה הוא כ-3,100,000 קמ"ר, קצת פחות משטחה של הודו (כ-3.3 מיליון קמ"ר), וחיים בה כמיליון תושבים. מבחינת שטחה, סאחה-יקוטיה היא הגדולה ברפובליקות הפדרציה הרוסית ובסובייקטים הפדרליים שלה ולמעשה, היא היחידה המנהלית הגדולה ביותר בעולם שאינה מדינה עצמאית. לו הייתה מדינה, הייתה נחשבת למדינה ה-8 בגודלה בעולם (על פי השטח).
סנדרה שדה
תיאטרון
שדה לוהקה לתפקיד "מלכת הקור" בפסטיגל 2022.
רפובליקת סאחה-יקוטיה
כלכלה
התעשייה מרכיבה למעלה מ-50 אחוזים מהתמ"ג של רפובליקת סאחה ועיקרה מגיע מכריית מינרלים. מפעלי תעשייה מרוכזים בעיקר בבירה יקוטסק וכן בערים אלדן, מירני, נריונגרי, פוקרובסק ואודצ'ני. כריית זהב ויהלומים מהווים גם כן מרכיב חשוב בכלכלה וכך גם כריית אורניום, אשר נמצאת כיום בראשיתה. עתודות יהלומים בשטח הרפובליקה מהווים כשליש מעתודות העולמיות וכרייה מבוצעת על ידי חברת אלרוסה.
חלק מהאוכלוסייה הילידית של סאחה עוסקת בציד, דיג ורעִיית עדרי איילי צפון. חלק משמעותי מהכלכלה תופס גם הסחר בשנהב ממותות.
סנדרה שדה
טלוויזיה
ב-2001 השתתפה בדרמה "פרצוף של פוקר" מתוך הסדרה "שיעור מולדת". בשנת 2010 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "עבודה ערבית", בתפקיד יוכבד. החל משנת 2011 היא מגלמת את רבקה (ריקי) רוזן בסדרה הקומית "סברי מרנן". בשתי הסדרות גילמה דמות סטריאוטיפית של פולנייה.
תאונת המכרה בצ'ילה (2010)
תוכניות ההצלה
כדי לאתר את הכורים הלכודים נעשה שימוש בקידוחי גישוש, שחלק מהם נחלו בסופו של דבר הצלחה. ממשלת צ'ילה יזמה תוכנית חילוץ מקיפה שהתבססה על מקרה דומה שאירע במחוז סאמרסט שבפנסילבניה, ארצות הברית ב-2002, בו חולצו בהצלחה תשעה כורים לאחר 77 שעות. חילוץ זה עצמו התבסס על מבצע חילוץ של 11 כורים בגרמניה ב-1963. בשני מבצעי החילוץ הללו נעשה שימוש בקפסולת חילוץ כדי להעלות את הכורים אל פני הקרקע בזה אחר זה. צוותי החילוץ הצ'יליאנים תכננו לעשות שימוש בשלוש טכנולוגיות קידוח לפחות, כדי ליצור פירים רחבים דיים שדרכם ניתן יהיה להעלות את הכורים באמצעות הקפסולות בצורה המהירה ביותר האפשרית. "המכרה ישן מאוד וקיימת דאגה שתתרחש התמוטטות נוספת" אמר הנרי לאס, מנכ"ל חברת "מוראי ורוברטס" מדרום אפריקה, אחת החברות שהיו מעורבות במבצע החילוץ, "שיטת החילוץ צריכה לפיכך להיות זהירה מאוד".
רפובליקת סאחה-יקוטיה
כלכלה
לשיפור המצב הכלכלי של האוכלוסייה המבוגרת בכפרי האזור הוקם בחקיקת הממשלה המקומית קרן אראל.
גאוגרפיה
יקוטיה היא בית למחצבי יהלומים רבים. היא מכילה בתוכה את יער הטייגה המזרח סיבירית. היא גובלת בחלקים האדמיניסטרטיבים של צ'וקוטקה, מגדן, חברובסק, אמור, עבר הבאיקל, בוריאטיה, אירקוטסק וקרסנויארסק. לצפונה ישנן מספר ארכיפלגים בהם האי הקפוא הנריטה הוא האי הצפוני ביותר. ידוע גם הארכיפלג של איי סיביר החדשים.
השכלה
שני המרכזים העיקריים להשכלה גבוהה הם האוניברסיטה הפדרלית הצפון-מזרחית על שם אמוסוב (לשעבר "האוניברסיטה הממלכתית של יקוטסק") והאקדמיה החקלאית היקוטית.
דת
התושבים הרוסים משתייכים בדרך כלל לכנסייה הרוסית הפרבוסלבית והם מהווים כ-37.8% מאוכלוסיית הרפובליקה.
האוכלוסייה הילידית החזיקה בעבר באמונה הטנגריסטית - האמונה השמאניסטית העתיקה של העמים הטורקיים בצפון מזרח אסיה. בהשפעת המתיישבים הרוסים יקוטים רבים התנצרו ואימצו שמות רוסיים, אולם רבים מוסיפים לקיים גם את המנהגים השמאניסטיים. הן השמאניזם והן הנצרות דעכו בתקופת השלטון הקומוניסטי, אך לאחר נפילתו החלו ניסיונות להחיות את המסורות העתיקות. עמי הצפון מהווים מעל ל-50% מאוכלוסיית האזור.
תחבורה
עיקר המטען מועבר באמצעות אוניות. ישנם שישה נמלי נהר ושני נמלי ים (בטיקסי וזליני מיס). ארבע חברות מטען, כולל חברת המטען הארקטית, פועלות ברפובליקה.
תחבורה אווירית היא העיקרית בהסעת אנשים. קווי תעופה מקשרים את הרפובליקה עם אזורים אחרים ברוסיה. ביקוטסק פועל נמל תעופה בינלאומי.
שני כבישים ראשיים חוצים את הרפובליקה. הראשון הוא יקוטסק–בולשוי נבר ויקוטסק–קולימה. מסילת הברזל ברקקיט-אלדן נמצאת כרגע בשימוש והיא מקשרת את קו הבאיקל–אמור עם מרכזי התעשייה בדרום הרפובליקה.
תאונת המכרה בצ'ילה (2010)
תוכניות הקידוח
שלושה קידוחים ליצירת פירי חילוץ נקדחו במקביל תוך שימוש בכמה סוגי ציוד שסופקו על ידי תאגידים בינלאומיים רבים והם התבססו על שלוש אסטרטגיות שונות. בעת הגעת הקידוח הראשון (והיחיד) אל הכורים, היו שלושה קידוחים בביצוע:
תוכנית A
תוכנית זו עשתה שימוש במקדח Strata 950 שנבנה באוסטרליה, שנועד במקור ליצור פירים בחתך עגול בין שני מפלסים של מכרות ללא שימוש בחומרי נפץ. הציוד ששימש לביצוע תוכנית זו סופק על ידי חברת הכרייה הדרום אפריקאית, "מוראי ורוברטס" (Murray & Roberts). המקדח סיים זמן קצר קודם לכן עבודת יצירת פיר במכרה נחושת אחר בצ'ילה ומיד הועבר למכרה סן חוסה. מאחר שמשקלו של המקדח היה 28 טונות, הוא הועבר בחלקים על גבי שיירת משאיות גדולה. מקדח זה היה הראשון מבין השלושה שהחל את עבודתו. אם פעולת הקידוח הייתה מושלמת, קידוחים נוספים היו גורמים למפולת סלעים והכורים הלכודים היו נדרשים לפנות כמה טונות של פסולת.
תוכנית B
הצוות שביצע קידוח זה היה הראשון שהגיע אל הכורים הלכודים דרך פיר מילוט. תוכנית B עשתה שימוש בשיטת קידוח של ליבת אוויר דחוס (Air core drilling) והפעילה מקדח של חברת Schramm Inc מדגם T130XD בבעלות חברת Geotec S.A (מיזם צ'יליאני-אמריקאי משותף), שנבחר על ידי חברת Drillers Supply SA, המפעילה הראשית של תוכנית B, כדי להרחיב את אחד הקידוחים בקוטר של 14 ס"מ שכבר שימשו להעברת האספקה לכורים הלכודים באמצעות קפסולות "היונים". קידוחים מעין אלה משמשים בדרך כלל לתעשיית הנפט והגז ולחיפוש מינרלים ובארות מים. מערכת זו העסיקה כוח אדם של חברות שונות מארצות שונות. בנוסף למקדח ה-Schramm שהיה כבר בצ'ילה בעת התמוטטות המכרה, הובא ציוד נוסף מארצות הברית על ידי חברת United Parcel Service. שימוש בטכנולוגיה זו מאפשר לקדוח יותר מ-40 מטרים ביום עבודה אחד באמצעות ארבעה פטישי אוויר במקום אחד.
מקדח ה-Schramm T-130 כוון לחדור אל תוך חלל הסדנא, שהיה נגיש לכורים. המקדח החל להיות זמין לעבודה ב-5 בספטמבר והופעל בשלושה שלבים. בשלב הראשון היה צורך להרחיב את הקידוח בקוטר של 14 ס"מ לקידוח בקוטר של 30 ס"מ. לאחר מכן הורחב הקידוח בקוטר של 30 ס"מ לקידוח בקוטר של 71 ס"מ. "אם היינו מרחיבים את הקידוח של ה-14 ס"מ ישר לקוטר של 71 ס"מ, מומנט הכוח היה גבוה מדי והיה מופעל לחץ גבוה מדי על המקדח", אמר מנהל אזור אמריקה הלטינית של חברת Schramm, קלאודיו סוטו. בכל אופן, על ידי שימוש באותו קידוח, עדיין הופעל לחץ נוסף על המקדח. עיכובים בעבודה התרחשו בשל בעיות בצוואר המקדח שנגרמו עקב זווית הקידוח. המחלצים לא יכלו לקדוח בזווית אנכית, מאחר שזה היה מחייב אותם למקם את הציוד במקום לא מתאים. כמו כן, היה על הצוות להימנע מקידוח לתוך המנהרות שהשתרעו מעל מקום המקלט של הכורים. במהלך מבצע החילוץ הוסיף סוטו, "זהו קידוח קשה, הוא מעוקל ועמוק. המסלע הקשה שחק את הפלדה של המקדח".
העיכוב הראשון בקידוח זה נגרם עקב התקלות המקדח בקורת פלדה של המכרה הישן. קצה המקדח השבור הוחלף על ידי שליחת צינור פלדה שנקרא "עכביש", שקצהו נחתך לשמונה שיניים ארוכות. כאשר הגיע העכביש לנקודת החסימה בקידוח, התלבשו שיניו סביב לקצה המקדח ובאמצעות לחץ נוסף הוא עטף את קצה המקדח, אחז בו ואז העלה אותו לפני הקרקע. העיכוב השני נגרם עקב החלפת קצה המקדח שנשחק.
תוכנית C
תוכנית זו בוצעה באמצעות מקדח שמן עוצמתי RIG-421 מתוצרת קנדה שהופעל על ידי חברת Precision Drilling מקלגרי. היה זה צוות הקידוח האחרון שהצטרף למבצע החילוץ והוא החל את עבודתו ב-19 בספטמבר. המקדח, שבדרך כלל היה בשימוש לקידוחי נפט ולחפירת בארות מים, היה מסוגל באופן תאורטי לקדוח פיר רחב דיו בלי קידוח מקדים. גובהו של מקדח זה הוא 43 מטרים והוא מונע בחשמל ובדיזל. נדרשו 40 משאיות כדי להעביר את חלקיו מעיר הנמל איקיקה אל אתר המכרה. הוא נבחר להשתתף במבצע החילוץ בשל יכולתו לקדוח חורים בעלי קוטר גדול ובשל מהירותו הגבוהה בהשוואה למקדחי מכרות. בתוכנית זו היו מספר עיכובים משמעותיים עקב הקושי לכוון מקדח גדול כזה לכוון מטרה כה קטנה. יותר מכך, רמת הקושי של הסלע גרמה לקצה המקדח לסטות מנתיבו המתוכנן והיה צורך להזיזו בחזרה. רבים מבני משפחות הכורים תלו תקוות במקדח גדול זה, אך לא הייתה ברירה אלא להקטין את קוטר המקדח וכך פיגרה תוכנית זו מאחורי השתיים האחרות.
תוצאות הקידוחים
ב-9 באוקטובר 2010, בשעה 8:05 בבוקר (זמן מקומי), הגיע מקדח ה-Schramm T130XD של תוכנית B אל הכורים הלכודים. כבר ב-8 באוקטובר, הגיע מקדח ה- Strata 950 של תוכנית A ל-85% מעומק היעד שלו (598 מ') ועדיין לא החל בהרחבת הפיר. מקדח ה-RIG-421 של תוכנית C, המקדח היחיד באתר שהיה מסוגל לקדוח חור רחב מספיק לחילוצם של הכורים ללא צורך בקידוח מקדים, הגיע לעומק של 372 מטרים, 62% מהיעד שלו.
מבצע החילוץ היה מאמץ בינלאומי שבו היו כרוכים לא רק שימוש בטכנולוגיה, אלא גם שיתוף פעולה ושימוש במשאבים של חברות ושל יחידים מכל רחבי העולם, כולל אמריקה הלטינית, דרום אפריקה, אוסטרליה, ארצות הברית וקנדה. המומחים של נאס"א סייעו בניהול סוגיית בריאותם של הכורים. אף על פי ששיתוף הפעולה הבינלאומי היה חשוב להצלחת המבצע, הוא היה מעל הכול מאמץ שהובל על ידי צ'ילה. אחד מהמומחים של נאס"א, שביקר באתר המכרה בשלבים הראשונים של מבצע החילוץ, אמר: "הצ'יליאנים היו אלה שבאופן בסיסי כתבו את ספר המבצע".
קפסולת החילוץ של פניקס
במקביל לעבודתם של שלושת צוותי הקידוח, החלה העבודה על בניית קפסולת החילוץ שתוציא את הכורים הלכודים בשלום אל מעל פני האדמה. קפסולת החילוץ שהייתה עשויה פלדה, כונתה "פניקס" - Fénix (עוף החול בספרדית) והיא נבנתה על ידי חיל הים הצ'יליאני על פי תוכניות שהתקבלו מנאס"א. הצי יישם את רוב ההצעות של נאס"א וייצר שלוש קפסולות חילוץ: "פניקס 1", "פניקס 2" ו"פניקס 3", כולן דגמים משופרים של הקפסולה שפותחה בשנות החמישים בגרמניה (Dahlbusch Bomb). "פניקס 1" הוצגה לעיתונאים ולקרובי משפחותיהם של הכורים.
הקפסולה שבסופו של דבר שימשה לחילוצם של הכורים הייתה "פניקס 2". היה זה מתקן בקוטר של 54 ס"מ, צר דיו כדי להימנע מפגיעות בדפנות פיר החילוץ. המתקן היה מצויד בגלגלים שאפשרו תנועה חלקה שלו על פני דפנות המנהרה, באספקת חמצן, תאורה, תקשורת וידאו ואודיו, תקרה מחוזקת להגנה מפני מפולות סלעים ופתח מילוט כדי לאפשר לנוסע בקפסולה לצאת ממנה במקרה שהיא נתקעת.
ההכנות לפעולת החילוץ
אף על פי שהקידוח הסתיים ב-9 באוקטובר, הודיע לורנס גולבורן, שר המכרות הצ'יליאני, שפעולת החילוץ לא צפויה להתקיים לפני 12 באוקטובר, עקב עבודות ההכנה המורכבות שנדרשו. משימות ההכנה כללו בדיקה של פיר החילוץ כדי לוודא לאיזה חלק ממנו נחוצה הרכבת מעטפת (Casing) כדי למנוע נפילת סלעים שעלולים לתקוע את קפסולת החילוץ. כפועל יוצא של פעולה זו, התקנתם של צינורות הפלדה הנדרשים הייתה אמורה לארוך עד 96 שעות. לאחר מכן, בוצעה יציקה של משטח עבור כננת ההרמה של הקפסולה ובמקביל הורכבה הכננת עצמה. לבסוף, בוצעה בדיקה יסודית של הקפסולה ושל מערכת ההרמה שלה.
גולבורן גם הודיע שהוא מצפה שמעטפת תותקן רק ב-100–200 המטרים הראשונים של הפיר, משימה שיכולה לארוך לא יותר מעשר שעות. בסופו של דבר, רק ב-56 המטרים הראשונים של הפיר הותקנה מעטפת הפלדה. התקנתה של מערכת ההרמה של הקפסולה ארכה 48 שעות נוספות.
זמן קצר לפני תחילת פעולת החילוץ, אמר גולבורן לכתבים שהמחלצים מעריכים שהעלאתו של כל כורה אל פני הקרקע תארך כשעה. לפיכך הוא צפה ששלב החילוץ כולו יארך עד 48 שעות.
התהליך
בהמלצת נאס"א, שש שעות לפני חילוצם, עברו הכורים לצרוך תפריט נוזלים עשיר בסוכרים, מינרלים ואשלגן. הם גם חגרו אבנט סביב למותניהם כדי לשמור על לחץ דם יציב ונטלו כדורי אספירין כדי למנוע מצב של פקקת. כל אחד מהכורים נקשר לרתמה בתוך הקפסולה ברוחב של 53 ס"מ, לבש סרבל ירוק עמיד למים ומשקפי שמש כדי למנוע נזק לרשתית העין מהחשיפה הראשונית לאור החזק שמחוץ למכרה. ציוד הקפסולה כלל מסכות חמצן, מוניטור לבדיקת הלב ומצלמות וידאו. מרגע שהכורה המחולץ היה בטוח בתוך הקפסולה, היא הועלתה בקצב של מטר אחד לשנייה כשזמן העלייה המשוער היה 9 עד 18 דקות. לאחר שהכורה המחולץ הגיע אל פני הקרקע, נבדקה ערנותו על ידי רופא, ורק לאחר מכן הוא הוצא ממנה והתאחד עם קבוצה קטנה של בני משפחה קרובים לקול מחיאות הכפיים של עובדי צוותי החילוץ, בני המשפחות והצופים סביב.
במשך כל מבצע החילוץ שארך 24 שעות, כל אחד ואחד מהכורים זכה לברכה אישית של הנשיא פיניירה ובמקרים רבים גם של רעיית הנשיא. לאחר מכן הובל הכורה שחולץ באלונקה אל בית חולים שדה לצורך בדיקה ראשונית. מאחר שאף אחד מהאנשים לא נזקק לטיפול חירום מידי, הועברו כל הכורים לאחר חילוצם אל בניין המשרדים בתחומי המכרה לפגישות איחוד עם בני משפחתם הקרובים.
לבסוף, הועברו הכורים בקבוצות של ארבעה באמצעות מסוק אל בית החולים של העיר קופיאפו, 60 ק"מ משם, להשגחה וטיפולים של 24–48 שעות.
החילוץ
על פי התוכנית המקורית היו אמורים שני אנשי צוות החילוץ לרדת למכרה לפני שהכורים הלכודים יעלו מעלה. אף על פי כן, כדי להימנע מעיכוב, הוחלט להעלות את הכורה הראשון אל פני הקרקע בשובה של הקפסולה שלקחה את איש החילוץ גונסאלס למטה. יום קודם לכן בוצע ניסוי של הורדת הקפסולה עד למרחק של 15 מטרים מקצה פיר החילוץ.
לאחר בדיקת בטיחות נוספת, 15 דקות מאוחר יותר החל הכורה פלונסיו אבלוס לעשות את דרכו החוצה מהמכרה. מצלמות טלוויזיה בתוך המכרה ועל פני הקרקע צילמו את האירוע שהועבר לשידור ברחבי העולם. מנהל המשמרת של קבוצת הכורים, לואיס אורסואה, שתפקד כמנהיגם, היה האחרון לעלות אל פני הקרקע.
כל עליה של הקפסולה אל מחוץ למכרה או ירידה שלה אליו, הייתה אמורה לארוך 15 דקות, וכולל זמן הכניסה וההוצאה של הכורים אל ומתוך הקפסולה היה אמור כל מחזור חילוץ לארוך כשעה וכל תהליך חילוצם של הכורים היה אמור לארוך כ-33 שעות. בפועל, לאחר החילוצים הראשונים, היה ברור שמשך העלייה של הקפסולה יארך פחות מ-15 דקות וכל מחזור חילוץ יארך פחות משעה. לאחר שהכורה ה-18 חולץ, הודיע שר המכרות גולבורן: "התקדמנו בקצב מהיר יותר מהמתוכנן. אני צופה שמבצע החילוץ יסתיים לפני תום הלילה".
לאחר שהוצא מתוך הקפסולה ולאחר שנפגש עם בנו, פנה לואיס אורסואה לנשיא פיניירה באומרו: "אני מעביר לך את אנשי המשמרת הזו, כפי שסיכמנו שאעשה". הנשיא הגיב באומרו: "אני מקבל בשמחה את המשמרת שלך, שכן סיימת את תפקידך ועזבת אחרון את המכרה כמו כל קפטן טוב". הנשיא פיניירה הוסיף: "אתה אינך אותו אדם לאחר כל זה, וגם צ'ילה לא תהייה אותה מדינה שוב".
סנדרה שדה
טלוויזיה
בשנת 2012 השתתפה כשחקנית אורחת בסדרה "תנוחי" ובסדרה הקומית "קרובים קרובים" בפרק "אין אהבות שמחות".
תאונת המכרה בצ'ילה (2010)
החילוץ
דגל צ'ילה גדול שנתלה בחלל המכרה במהלך פעולת החילוץ, הובא מעלה על ידי אורסואה. לאחר שכל הכורים חולצו בשלום, הניפו אנשי צוות החילוץ שעדיין נותרו למטה שלט שעליו נכתב "המשימה הושלמה צ'ילה" (בספרדית: Misión cumplida Chile). מנואל גונסאלס היה איש צוות החילוץ הראשון שירד מטה אל המכרה והאחרון לעזוב אותו ובסך הכול הוא בילה במכרה 25 שעות ו-14 דקות. כאשר עלה מעלה אחרון המחלצים, כיסה הנשיא פיניירה את פתח פיר החילוץ במכסה מתכת. בסך הכול עשתה ה"פניקס 2" 39 סבבים ועברה מרחק של כ-50 ק"מ.
סנדרה שדה
טלוויזיה
בשנת 2014 השתתפה בסדרה "פלפלים צהובים".