cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות
צעד שלישי: סגירת הקרנות למצטרפים חדשים
ב-12 במרץ 2000 הורתה ציפי סמט, הממונה של שוק ההון באוצר, לקרנות פנסיה הוותיקות שהפעילו גם קרנות חדשות, ליצור הפרדה בכל מערך הניהול והתפעול בין הקרנות הוותיקות לחדשות, מהחשש לסבסוד צולב בין קרן ותיקה לבין קרן חדשה המנוהלת על ידה. ההסתדרות, ארבע קרנות ותיקות וארבע קרנות חדשות המנוהלות על ידיהן עתרו לבג"ץ נגד הוראה זו, אך עתירתן נדחתה.
צעד רביעי: הסדר קרנות הפנסיה הגרעוניות
בסוף שנת 2001 עמד הגירעון האקטוארי של הקרנות הגרעוניות על למעלה מ-137 מיליארד ש"ח (בהנחה שהן נהנות מריבית שנתית של 3.55% על השקעותיהן) או כ-120 מיליארד שקלים חדשים (בהנחת ריבית של 4%). מצבן של הקרנות תואר כך:
אל מול גישה זו ניצב המומחה לביטוח פנסיוני דן שפרינצק, שטען בתוקף שהגירעון האקטוארי של קרנות הפנסיה נמוך במידה ניכרת מזה שמציג משרד האוצר, ועל כן אין צורך בצעדים חריפים לפתרונו.
הסדר קרנות הפנסיה הגרעוניות נועד לתת מענה לגרעון האקטוארי הכבד שבו היו נתונות קרנות הפנסיה הגרעוניות. ההסדר נעשה בחקיקה, באמצעות תיקון לחוק הפיקוח על עסקי ביטוח, התשמ"א-1981, שנכלל בחוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו-2004), התשס"ג-2003, שאותו יזם שר האוצר, בנימין נתניהו.
במסגרת ההסדר הולאמו הקרנות הגרעוניות, הועלו במידה ניכרת תשלומי העמיתים להן, צומצמו זכויות הפנסיה של העמיתים ושל הפנסיונרים, והובטח סיוע ממשלתי רחב היקף לשם עמידה של הקרנות בהתחייבויותיהן.
הקרנות שנכללו בהסדר:
בעקבות הלאמתן של הקרנות מונה לכל אחת מהן מנהל מטעם משרד האוצר, וננקטו צעדים להתייעלותן. לאחר מכן הוקם גוף מאוחד בשם "עמיתים", המנהל את כל שמונה הקרנות, אך כל קרן ממשיכה לפרסם מאזן בנפרד. כנגד הניהול המשותף הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי ארגון גמלאי מבטחים, שטען שהניהול המשותף מביא לפגיעה בלתי מידתית בזכויות העמיתים המשתייכים ל"מבטחים", שכן מצבה הפיננסי של "מבטחים" טוב יותר מזה של קרנות הפנסיה הוותיקות האחרות. העתירה נדחתה.
במסגרת ההסדר הוחל בניכוי דמי ניהול מהפנסיה המשולמת לעמיתי הקרנות. החל משנת 2007 שיעורם של דמי הניהול הוא 1.75% (צעד שפירושו קיצוץ הפנסיה ב-1.75%).
על כל הקרנות הגרעוניות הוחל תקנון אחיד, שמחליף את התקנונים של כל אחת מהקרנות. למפקח על הביטוח במשרד האוצר ניתנה סמכות לשנות את תנאי העמיתים בקרנות, כדי לבטל גירעון שנוצר בקרן.
חמש קרנות פנסיה חדשות, שהיו בבעלותן של קרנות פנסיה גרעוניות, נמכרו לחברות ביטוח, וכספי המכירה נכנסו לחשבונן של הקרנות הוותיקות. הקרנות שנמכרו:
צעד חמישי: העלאת גיל הפרישה
צעד נוסף לשיפור המאזן האקטוארי של קרנות הפנסיה נעשה בחוק גיל פרישה, שנכנס לתוקף ב-1 באפריל 2004, והעלה בשנים אחדות את גיל הפרישה (הגיל שבו העמית בקרן פנסיה הופך לגמלאי ומתחיל לקבל פנסיה מקרן הפנסיה), ובכך הגדיל את הכנסותיהן של הקרנות ובעיקר הקטין את הוצאותיהן. במסגרת חוק זה הועלה בהדרגה גיל הפרישה לגברים מ-65 שנים ל-67 שנים, וגיל הפרישה לנשים הועלה בהדרגה מ-60 שנים ל-64 שנים (תהליך העלאת גיל הפרישה לנשים טרם הסתיים).
על משמעותו של צעד זה מבחינתם של עמיתי קרנות הפנסיה ניתן לעמוד באמצעות מחירה של החלטה של עמית לשמר את המצב הקודם. גבר שגיל הפרישה שלו נדחה ל-67, ומעוניין לפרוש בגיל 65, יאבד בשל כך 13.6% מהפנסיה שלו, ואישה שגיל הפרישה שלה נדחה ל-64, ומעוניינת לפרוש בגיל 60, תאבד בשל כך 24.6% מהפנסיה שלה.
לדברי "עמיתים", קביעת גיל הפרישה לנשים ל-62 שנים במקום 64 שנים, תגרום ל"עמיתים" לגירעון אקטוארי של 3.5 מיליארד ש"ח.
מצבן של הקרנות הגרעוניות לאחר מימוש ההסדר
בשנת 2008 נכללו בהסדר קרנות הפנסיה הגרעוניות למעלה מ-200,000 גמלאים וכ-200,000 מבוטחים פעילים.
מאזניהן של הקרנות הגרעוניות לסוף שנת 2007 מציגים את התמונה הבאה:
גירעונות אלה הם גירעונות "לפני סיוע ממשלתי עתידי" והם מחושבים למעשה בהנחה כי הממשלה לא תסייע לקרנות בכל צורה שהיא (כלומר, הקרנות הוותיקות לא יקבלו את הפיצוי בגין הפחתת סכום ההשקעה שהייתה מותרת להן באיגרות חוב מיועדות וכן יימנע מהן היתרון שבהנפקת איגרות חוב מיועדות בעתיד מעבר לתשואה של 4% לשנה). לפי חישוב זהה, גם לקרנות הוותיקות הנחשבות "מאוזנות" יש גירעונות אקטואריים משמעותיים, שכן גם הן נהנות מ"סיוע ממשלתי עתידי" (ואף, במידת מה, גם "קרנות הפנסיה החדשות" נהנות מסיוע ממשלתי באמצעות אג"ח מיועדות).
כיוון שבשנת 1995 נסגרו הקרנות למצטרפים חדשים, מספר עמיתיהן הכולל (פעילים וגמלאים) צפוי להצטמצם בהדרגה, ובפרט יצטמצם מספר העמיתים הפעילים, עם הפיכתם לגמלאים. כתוצאה מכך ילכו ויפחתו תקבולי הקרנות מפרמיות (דמי ביטוח). לעומת זאת, בשלב ראשון יגדלו תשלומי הפנסיה של הקרנות (עקב גידול במספר הגמלאים), ולאחר שיגיעו לשיא ייפחתו תשלומי הפנסיה (עקב פטירתם של הגמלאים). ההערכה היא שבשנת 2050 מספר העמיתים שייוותרו יהיה זניח. עד למועד זה צפויה הממשלה להזרים לקרנות עשרות מיליארדי שקלים, כדי לאפשר להן לעמוד בהתחייבויותיהן לעמיתים.
על גורמי המשבר בקרנות הפנסיה עמדה בקצרה מנכ"ל "עמיתים", יעל אנדורן:
בקרנות הפנסיה הוותיקות נקבע במשך שנים רבות ששיעור פנסיית השאירים לאלמן יהיה חצי משיעור פנסיית השאירים לאלמנה. בעקבות עתירה לבג"ץ החליטה הכנסת לבטל העדפה זו, והובילה להשוואת שיעור הפנסיה לאלמנים לזה של אלמנות, בדרך של הגדלת תשלומי הפנסיה לאלמנים.
פנסיה תקציבית
בנוסף לפנסיה צוברת, במסגרת קרנות הפנסיה, פועלת בישראל פנסיה תקציבית, בעיקר במגזר הציבורי, שבמסגרתה אין צבירה לכיסוי ההתחייבויות לפנסיה, אלא הפנסיה משולמת מתקציבו השוטף של הארגון. נחום ורמוס, אקטואר האוצר, התייחס למשמעות של גישה זו מבחינת המאזן האקטוארי, באומרו: "למעשה, קרן הפנסיה הגדולה ביותר בארץ היא ממשלת ישראל, שכן הממשלה אחראית ישירות ובעקיפין לפנסיה תקציבית של כ-300 אלף עובדים. קרן הפנסיה הממשלתית הזו פועלת עם גירעון אקטוארי בשיעור של 100% מההתחייבויות".
בתחילת המאה ה-21 החל משרד האוצר בצעד שנועד לבלימת התרחבותה של בעיית הפנסיה התקציבית, באמצעות הפניית עובדי מדינה חדשים לפנסיה צוברת.
כיהודה ועוד לקרא
כיהודה ועוד לִקְרָא הוא ניב עברי-תלמודי, שפירושו שאין צורך בהוכחה הנוספת, כאשר הראשונה חזקה יותר. בהשאלה משמש הביטוי כמעין הצהרת ענווה בעת הצטרפות ותמיכה בדעתם של אחרים, ומשמעותו כי דעת האומר או הכותב אינה בעלת משמעות לאחר שאחרים, חשובים ממנו, כבר הביעו את דעתם בנידון, והוא רק מצטרף לדברי קודמיו.
מקור הביטוי
מקור הביטוי הוא משפט תמיהה המובא בתלמוד:
ופירושו: וכי המקרא צריך סיוע ממנהג שביהודה? כלומר: האם לאחר שהובא פסוק כמקור לדין מסוים, קיים צורך להביא ראיה וסיוע מן העובדה שגם בחבל יהודה נהגו כך?
בספרות התורנית מופיע הביטוי "כיהודה ועוד לקרא" פעמים רבות, במשמעותו המקורית: הבעת תמיהה או קביעת עובדה על אי הצורך בהבאת מקור או ראיה קלושים או בלתי מבוססים בסוגיות שונות, לאחר שכבר הובאו קודם לכן ראיות או מקורות מבוססים יותר.
השימוש המושאל
כלומר לא היה צורך בחתימות התושבים כאשר הרבנים כבר הביעו את פסק ההלכה בנידון. דוגמה נוספת אנו מוצאים במשפט:
כיום משמש הביטוי בשפת היום-יום בתצורתו המושאלת, הבאה להביע הצטרפות לדעתם של אחרים. שימוש נרחב בביטוי מופיע בהסכמות לספרים ובחתימה על פסקי הלכה, או מכתבי "קול קורא" מרובי חותמים.
רבנים ואישים שונים ששמם הפרטי הוא יהודה נוהגים לצרף את חתימתם באמצעות הניב. אחד הבולטים שבהם, הרב יהודה צדקה, נהג לחתום כמעט באופן קבוע "כיאודה ועוד לקרא".
תמאם סלאם
תמאם סאיב סלאם (בערבית: تمام صائب سلام; נולד ב-13 במאי 1945) הוא פוליטיקאי לבנוני שכיהן כראש ממשלת לבנון בשנים 2014-2016, ושימש נשיאה בפועל של המדינה בין מאי 2014 לאוקטובר 2016, בהיעדר נשיא. בעבר כיהן כשר התרבות בממשלת לבנון.
באפריל 2013 הוטלה על סלאם מלאכת הרכבת ממשלת לבנון. למרות שהיה לאחד מהפוליטיקאים הסונים המקורבים למחנה הפרו-סורי במדינה, הפך סלאם מקורב יותר למחנה ה-14 במרץ, התומך בעצמאות לבנון ומתנגד להשפעה הסורית בה. יחד עם זאת שמר על יחסיו הטובים עם מחנה ה-8 במרץ, המזוהה עם סוריה, וב-15 בפברואר 2014 הקים ממשלת אחדות בראשותו.
ביוגרפיה
סלאם נולד ב-1945 בביירות, למשפחה סונית עשירה ובעלת השפעה פוליטית רבה. הוא בנו הבכור והילד השלישי של סאיב סלאם, שכיהן בעבר פעמים חוזרות כראש ממשלת לבנון, ולו שני אחים יותר קטנים ושתי אחיות יותר גדולות. סבו, עלי סלאם עלי, כיהן בתפקידים ציבוריים בכירים בתקופת השלטון העות'מאני והצרפתי במדינה, בין השאר כניצג של ביירוט בפרלמנט העות'אמני וכראש עיריית ביירות. תמאם סלאם למד בתיכון הפרטי ברומאנה, השייך לעדת הקווייקרים ואחר כך באוניברסיטה הפרטית הארמנית "הייגזיאן" בביירות. מחזיק בתואר בכלכלה וניהול מלימודים נוספים באנגליה. בתחילת דרכו, לאחר סיום לימודיו, עבד כאיש עסקים. בנוסף עסק בפעילות בארגון צדקה.
סלאם היה מועמד בבחירות לפרלמנט הלבנוני ב-1992, אך משך את מועמדותו כמחאה על השפעתה של סוריה בלבנון. ב-1996 נבחר לראשונה לפרלמנט, כחלק מרשימתו של רפיק אל-חרירי. בהמשך הגיעה לסיומה שותפותו עם חרירי, ובבחירות שנערכו בשנת 2000 איבד את מקומו בפרלמנט.
ב-11 ביולי 2008 מונה סלאם לשר התרבות בממשלתו של פואד סניורה, ובבחירות שנערכו ב-2009 נבחר לפרלמנט.
בעקבות התפטרותו של ראש ממשלת לבנון, נג'יב מיקאתי, ב-23 במרץ 2013, עלה שמו של סלאם כמועמד המוסכם על הגושים השונים בפרלמנט הלבנוני להחליפו בתפקיד. ב-6 באפריל 2013 הוטלה עליו מלאכת הרכבת הממשלה, בתמיכתם של 124 מתוך 128 חברי הפרלמנט. ב-15 בפברואר 2014 הציג את ממשלתו החדשה, ממשלת אחדות המונה 24 שרים.
בנוסף לתפקידו, שימש סלאם כנשיאה בפועל של לבנון החל מ-25 במאי 2014, עקב סיום תקופת כהונתו של הנשיא הקודם, מישל סלימאן, ולאחר שלא הושגה הסכמה על בחירתו של נשיא חדש.
סלאם נשוי ואב לשלושה.
מלחמת סיאם–צרפת
מלחמת סיאם–צרפת (באנגלית: The Franco-Siamese War) ב־1893 הייתה סכסוך בין הרפובליקה הצרפתית השלישית לבין ממלכת סיאם. אוגוסט פאווי, סגן הקונסול הצרפתי בלואנג פרבאנג ב־1886, היה הסוכן הראשי בקידום האינטרסים הצרפתיים בלאוס. התככים שלו, שניצלו את החולשה הסיאמית באזור ופלישות תקופתיות של המורדים הווייטנאמים מטונקין, הגבירו את המתיחות בין בנגקוק לפריז. בעקבות הסכסוך הסכימו הסיאמים לוותר על לאוס לצרפת, פעולה שהובילה להתרחבותה המהותית של הודו-סין הצרפתית.
הרקע
הסכסוך החל כאשר המושל הכללי של הודו-סין הצרפתית, ז'אן דה לנסן, שלח את אוגוסט פאווי כקונסול לבנגקוק כדי לספח את לאוס תחת השלטון הצרפתי. הממשלה בבנגקוק האמינה בטעות כי ממשלת בריטניה תתמוך בה, סירבה לוותר על השטח שממזרח לנהר המקונג, במקום לחזק את נוכחותה הצבאית והמנהלית שלה שם.
שני אירועים הפכו לתקריות קריטיות, כאשר מושלים סיאמיים בחאמאן ובנוג קאי גירשו שלושה סוחרים צרפתים ממרכז המקונג בספטמבר 1892, בחשד להברחת אופיום. זמן קצר לאחר מכן התאבד הקונסול הצרפתי, מאסי, בלואנג פרבאנג, בדרכו חזרה לסייגון. בצרפת, מקרים אלה שימשו את הלובי הקולוניאלי (Parti Colonial) כדי לעורר רגשות לאומניים אנטי-סיאמיות כעילה להתערבות צבאית צרפתית.
מותו של מאסי הפך את אוגוסטה פאבי לקונסול הצרפתי החדש. במרץ 1893 דרש פאווי כי הסיאמים יפנו את כל עמדות הצבא בצד המזרחי של נהר המקונג מדרום לחאמאן, בטענה כי הקרקע שייכת לווייטנאם. כדי לגבות את הדרישות הללו, שלחו הצרפתים ספינת-התותחים לבנגקוק, שעגנה על הצ'או פראייה ליד הצירות הצרפתית.
הסכסוך
כאשר סיאם דחתה את הדרישות הצרפתיות, שלח המושל הצרפתי דה לנסן שלושה טורי צבא לאזור המחלוקת, כדי להכריע ולקבוע את שליטת צרפת, באפריל 1893. שמונה מאחזים צבאיים סיאמיים קטנים ממערב למקונג פונו עם בוא הטור הצרפתי המרכזי, אך ההתקדמות של שאר הטורים נתקלה בהתנגדות סיאמית. בצפון, הצרפתים היו במצור על האי קאנונג כאשר נלכד מפקד הכוח הצרפתי. בדרום התנהל הכיבוש הצרפתי בצורה חלקה עד שמארב של חיילים סיאמיים בכפר קנג קרט גרם להריגת מפקח המשטרה הצרפתי גרוסגורין.
הריגתו של גרוסגורין
המפקח גרוסגורין היה מפקח צרפתי ומפקד של מיליציה וייטנאמית בלאוס. כמו אוגוסטה פאווי, הוא היה מעורב בכמה מסעות צבאיים באזור. הוא היה באחד הכוחות הצבאיים הצרפתיים שנשלחו באפריל 1893 על ידי המושל הכללי, לחצות את ההרים לאזור לאו של חאמאן כדי לתפוס את השטח הנתון למריבה. הכוח הצבאי בראשותו הצליח בתחילה בעדיפת הכוח הסיאמי בחאמאן ב־25 במאי.
זמן קצר לאחר מכן, ב־5 ביוני, ארגן הנציב הסיאמי מארב הפתעה על הכפר קין קט, שם חנה גרוסגורין, שהיה מרותק למיטת חוליו עם המיליציה שלו. נראה כי הנציב הונחה על ידי נציגי ממשלת סיאם להביא לנסיגתם של הצרפתים ואם לא, יש צורך בלחימה במלוא הכוח. המארב הביא להריסת הכפר ולהריגתם של גרוסגורין ו -17 וייטנאמים. המארב הסיאמי ומותו של גרוסגורין, שימש בסופו של דבר כעילה להתערבות צרפתית חזקה.
תקרית פאקנאם
כתוצאה מכך, היחסים בין בנגקוק לבין מעצמות המערב נפגעו, וצרפת דרשה פיצויים. הבריטים שלחו שלוש ספינות של חיל הים אל פתח נהר הצ'או פראייה, למקרה שיהיה צורך בפינוי אזרחים בריטים. הצרפתים צעדו עוד צעד אחד קדימה ביולי 1893 על ידי הבאת שתי ספינות קרב לשוט על הצ'או פראייה לכיוון בנגקוק, ללא אישור של סיאם. הספינות נתקלו באש ממבצר בפקנאם ב -13 ביולי 1893. הצרפתים השיבו אש וכפו את דרכם לבנגקוק.
עם תותחים שכוונו לארמון הגדול בבנגקוק, העבירו הצרפתים אולטימטום לממשלה בסיאם, כי ב־20 ביולי תמסור לצרפת את השטח שממזרח למקונג ותסלק משם את כוחותיה ותשלם פיצוי של שלושה מיליון פרנק תמורת פיצוי על הלחימה בפאנקאם, ותעניש את האחראים להרג באזור השנוי במחלוקת. [2] כאשר סיאם לא מילאה מיד את האולטימטום, הציתו הצרפתים את החוף הסיאמי.
בסופו של דבר נכנעו הסיאמים לתנאים הצרפתיים במלואם, לאחר שלא מצאו כל תמיכה מצד הבריטים. בנוסף, דרשו הצרפתים ערובה לכיבוש זמני של צ'נטבורי ופירוז של באטמבאנג, סיאם ריפ ואזור של 25 קילומטר על הגדה המערבית של המקונג. הסכסוך הוביל לחתימה על האמנה הצרפתית-סיאמית, ב-3 באוקטובר 1893.
המשפט הצרפתי-סיאמי
בעקבות הריגתו של גרוסגורין, ממשלת סיאם הצביעה על פרה יוט הנציב של מחוז קמון, כאחראי להרג של הקצין הצרפתי, אם כי הוא זוכה בתחילה מעוול במשפט שנערך במארס 1894. לאחר מכן התכנס ביוני 1894 "בית משפט מעורב צרפתי-סיאמי". בית המשפט קבע כי פרה יוט הביא כוחות נוספים כדי להקיף את הבית בכפר שבו שכב הקצין הצרפתי חולה. גרוסגורין והווייטנאמים, שלא הצליחו להימלט - נהרגו, ולאחר מכן הוצת הבית על פי הוראותיו של פרה יוט.
בהסכם משותף בין הסיאמיים לצרפתים, גזר הדין של פרי יוט נדון לעשרים שנות שירות עונשין. עורך-הדין של ההגנה היה עורך-הדין הציילוני ויליאם אלפרד טילקה, שלימים הפך לתובע הכללי של סיאם.
ההשלכות
הסיאמים הסכימו לוותר על לאוס לצרפת, שהרחיבה את הודו-סין הצפונית. ב־1896 חתמה צרפת על חוזה עם בריטניה שהגדיר את הגבול בין לאוס לשטח הבריטי בבורמה העליונה. ממלכת לאוס הפכה לפרוטקטוראט, שנוהל על ידי המושל הכללי של הודו-סין הצרפתי שישב בהאנוי.
לצרפתים ולבריטים היו אינטרסים חזקים בשליטה על חלקים מהודו-סין. פעמיים בשנות התשעים של המאה התשע-עשרה הם היו על סף מלחמה על שתי דרכים שהובילו ליונאן, אבל כמה קשיים עצרו אותם מלצאת למלחמה. הגאוגרפיה של הארץ הפכה את תנועות הגייסות לקשות, והפכה את הלחימה ליקרה יותר ופחות יעילה. שתי המדינות נאבקו בקשיים בתוך המושבות שלהם. המלריה הייתה נפוצה וקטלנית. בסופו של דבר, נתיבי הסחר האלה מעולם לא נכנסו לשימוש. ב -1904, הצרפתים והאנגלים הניחו בצד את ההבדלים הרבים ביניהם עם וחתמו על הסכמה הדדית וסיימו את המחלוקת בדרום מזרח אסיה.
צרפת המשיכה לכבוש שטחים נוספים בסיאם עד 1907, כאשר סיאם ויתרה עליהם.
ליונל לינדזי
סר ליונל ארתור לינדזי (באנגלית: Lionel Arthur Lindsay; 17 באוקטובר 1874 – 22 במאי 1961) היה אמן אוסטרלי.
ביוגרפיה
לינדזי נולד בעיירה קריקטוויק הוויקטוריאנית, למשפחה יצירתית - הוא היה אחיהם של האמן נורמן לינדזי והאמן והמבקר דריל לינדזי ושל האמנים הבלתי ידועים יחסית רובי לינדזי ופרסי לינדזי. ליונל הפך לעוזר לתלמידים במצפה הכוכבים במלבורן (1889–1892) ולאחר מכן למד בבית הספר הגלריה הלאומית במלבורן ובסטודיו של ג'ורג' קואטס.
לינדזי לימד את עצמו ליטוגרפיה בשנות ה-90 של המאה ה-19 בזמן שהיה סטודנט, לפני נסיעתו הראשונה לספרד ולאנגליה. בשובו לאוסטרליה התיישב בסידני כאמן עצמאי ועיתונאי, ותרם למגזין "הבולטין", ולעיתונים נוספים.
הוא התחתן עם ז'אן, אחותם של האחים האמנים ממשפחת דייסון (טד דייסון, ויליאם דייסון ואמברוז דייסון), ואילו ויליאם התחתן עם אחותו של ליונל - רובי.
קריירה
לינדזי היה בידידות עם ארנסט מופיט ופרסם ספר על אמנותו (1899). בשנת 1907 ערך תערוכת תחריטים מצליחה ביותר בסידני עם "חברת האמנים".
בשני העשורים לאחר מכן, הוא היה פעיל ב"חברת האמנים" ובשנת 1921, כאשר הוקמה אגודת הציירים האוסטרלית, לינדזי היה הנשיא הראשון שלה.
הוא החל להציג בלונדון בשנת 1923 והציג את התערוכה המצליחה ביותר שלו באותה תקופה בקולנאגי. גלריות קולנאגי והמבקר הרולד רייט הובילו את הפרסום של עבודתו בבריטניה והבטיחו את המוניטין כיוצר בריטי חשוב בצבעי מים.
בין הנושאים המרכזיים ביצירתו ניתן למנות את "סידני הישנה", דיוקנאות של אוסטרלים בולטים, נופים רומנטיים של ספרד והתרבות הערבית, סדרה של יצירות בהשראה קלאסית וציפורים ובעלי חיים.
לינדזי הפך לנאמן של הגלריה לאמנות של ניו סאות' ויילס וקיבל תואר אביר על שירותיו באמנות האוסטרלית בשנת 1941.
בשנת 1942 פרסם לינדזי את Addled Art, מתקפה על המודרניזם באמנות. אולם דעותיה של לינדזי על המודרניזם לא תאמו בצורה ברורה את העדפותיו באמנות: כך לדוגמה, לינדזי תמך בויליאם דובל במהלך המשפט על דיוקנו זוכה פרס ארצ'יבלד של "ג'ושוע סמית".
לינדזי נפטר במלבורן ב-22 במאי 1961. האוטוביוגרפיה שלו, "קומדיה של החיים", פורסמה לאחר מותו.
מורשת
הגלריה והספרייה לאמנות על שם ליונל לינדזי, בטאוומבה, קווינסלנד, מחזיקים בספרים נדירים, כתבי יד ומפות, ולמעלה מ-400 יצירות אמנות של בני משפחת לינדזי וציירים אוסטרלים משמעותיים אחרים, בהם פרדריק מק'קבין, ארתור סטריטון, טום רוברטס ורופרט באני. הספרייה והגלריה הוקמו על ידי הפילנתרופ המקומי ביל בולטון.
גביע המדינה בכדורגל נשים 2015/2016
גביע המדינה בכדורגל נשים לעונת 2015/2016 היא התחרות ה-18 מאז היווסדה. משחקי התחרות החלו ב-8 בדצמבר 2015 ומשחק הגמר נערך ב-18 במאי 2016 והסתיים בניצחון של מ.ס. קריית גת על אס"א תל אביב בדרך לזכייה ראשונה בתואר.
בתחרות השתתפו 8 קבוצות ליגת נשים ראשונה (לפי התקנון האקדמיה לכדורגל בנות לא לוקחת חלק בגביע המדינה) ו-4 קבוצות מליגת נשים שנייה. קבוצת בנות אילת לא השתתפה בתחרות בעונה זו. לפי תקנון התחרות, בעונה זו התקיימו 4 סיבובים. כל הקבוצות (ליגות נשים ראשונה ושנייה) החלו להשתתף בסיבוב הראשון פרט לשתי קבוצות שהוגרלו להתחיל בסיבוב השני. כיוון שלסיבוב זה שהיה גם רבע הגמר העפילו 7 קבוצות, אחת הקבוצות מאלו שהעפילו לשלב זה קיבלה כרטיס חופשי לחצי הגמר.
שמינית הגמר
הסיבוב הראשון בתחרות היה למעשה שמינית הגמר. בסיבוב זה השתתפו 10 קבוצות. קבוצות הפועל באר שבע ומ.ס. קריית גת קיבלו בהגרלה כרטיס חופשי לסיבוב הבא.
רבע הגמר
אל רבע הגמר העפילו 5 הקבוצות שניצחו בשמינית הגמר ושתי הקבוצות שקיבלו בהגרלה כרטיס חופשי לשלב זה. כיוון שהעפילו לשלב זה 7 קבוצות, התקיימו רק שלושה משחקי רבע גמר. מ.כ. רמת השרון קיבלה בהגרלה את המקום הנוסף בחצי הגמר.
חצי הגמר
משחקי חצי הגמר התקיימו ב-26 באפריל במתכונת של הצגה כפולה באצטדיון רמת גן.
חאלד אדנון
עבדול חאלד אקיולה אדנון (בצרפתית: Abdoul Khaled Akiola Adénon; נולד ב-28 ביוני 1985) הוא כדורגלן בניני המשחק בעמדת הבלם בדוקסה קאטוקופיה.
קריירת מועדונים
אדנון נולד באללה שבבנין, אולם התחיל לשחק כדורגל במימוסאס מחוף השנהב. בשנת חתם בלה מאן. תחילה, הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון וב-19 באוקטובר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד נאנסי. בקיץ הושאל לבסטיה מהליגה הצרפתית השנייה במדיה שיחק עונה אחת שבסיומה הצטרף לקבוצה הבוגרת של לה מאן.
ביולי חתם בלוצ'ון אליה הגיע בהעברה חופשית לאחר התפרקותה של לה מאן. שנה לאחר מכן, חתם באמיין מהליגה השלישית.
ביולי חתם לשנתיים באל-ווחדה מכה מליגת העל הסעודית, אולם שוחרר ממנה בפברואר.
ביולי חזר לצרפת ושיחק באבראנש.
קריירה בינלאומית
ב-10 ביוני 2012, אדנון תקף שופט במהלך משחק במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014 נגד. עקב כך, פיפ"א השעתה אותו ממשחק כדורגל בכל המסגרת למשך שנה, עוונש שנכנס לתוקפו בעונת.
אדנון השתתף עם הנבחרת 3 פעמים בגביע אפריקה לאומות.
דני בויל
דני בויל (באנגלית: Danny Boyle; נולד ב-20 באוקטובר 1956) הוא במאי ומפיק אנגלי, זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס האוסקר, הידוע בעיקר כבמאי של סרט הקאלט "טריינספוטינג" ושל הסרט "נער החידות ממומביי".
ביוגרפיה
ב-2002 עבד עם חברו הטוב, הסופר אלכס גרלנד, כשיצר את הסרט הפוסט-אפוקליפטי עטור השבחים, "28 יום אחרי". שנתיים לאחר מכן יצר את הסרט "מיליונים" שנבחר למקום ה-42 ברשימת "100 הסרטים הטובים ביותר" של המגזין הבריטי "אומנות ואמונה". בסרט זה השלים בויל את החסר מהסרט "טריינספוטינג" ("צפיית-רכבות") מ-1996 כאשר בסרט זה, על אף שמו, הושמט הקטע של צפיית-הרכבות, שהוא אחד מקטעי המפתח בספר שהסרט על פיו. בסרט "מיליונים" הכניס בויל את הרכבת כגורם המרכזי בסרט, ואת צפיית-הרכבות בפתיחתו.
ב-2008 ביים את הסרט "נער החידות ממומביי", שהתבסס על ספרו של הסופר ההודי ויקאס סווארופ, ובגינו זכה בפרס אוסקר, בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר.
ב-2010 הוא ביים את הסרט "127 שעות" שהיה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב ולשישה פרסי אוסקר.
בויל ביים והפיק את טקס פתיחת המשחקים האולימפיים ב-2012 שהתקיימו בלונדון.
במרץ 2018 הוכרז על בימויו של הסרט הבא בסדרת ג'יימס בונד, מס' 25, בכיכובו של דניאל קרייג, שהיה מתוכנן לצאת לאקרנים בנובמבר 2019.באוגוסט 2018 פורסם שהחליט לעזוב את הפרויקט לפני תחילת ההפקה בשל "פערי תפיסה אמנותיים" בין הבמאי למפיקי ומפיקות הסרט.
ב-2018 ביים את שלושת הפרקים הראשונים בסדרת הטלוויזיה "Trust" מבית היוצר של FX Networks.
בשנת 2019 ביים את הסרט המוזיקלי "יסטרדיי".
בשנת 2022 ביים והפיק את המיני-סדרה "פיסטול" לרשת FX. בהמשך השנה, החל לעבוד על סרטו החדש "Methuselah" בכיכובו של מייקל בי. ג'ורדן.
STS-117
STS-117 היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. המשימה שוגרה ב-8 ביוני 2007 בשעה 19:38 לפי שעון מזרח צפון אמריקה ונחתה ב-22 ביוני בשעה 15:49 לפי שעון מזרח צפון אמריקה. במקור תוכנן השיגור למשימה זו ב-15 במרץ 2007, אולם בעקבות ברד שפגע במכלי הדלק החיצוניים ב-26 בפברואר 2007 הוחלט להחזירה למתקן ההרכבה של המעבורות לבחינת הנזקים ולביצוע התיקונים הנדרשים.
הארכת המשימה
המעבורת אמורה הייתה לנחות ב-20 ביוני, ואולם בסריקות שבוצעו במגן החום העוטף את המעבורת ביום הראשון לטיסה, התגלה שפינה בגודל כ-10 ס"מ על 15 ס"מ של שמיכת בידוד תרמית התרוממה ממקומה בחיבור עם מספר אריחי קרמיקה באזור התרמיל המאחסן את המנועים הרקטיים המשמשים לכוונון המעבורת בחלל. לפיכך בדיון שהתקיים בנאס"א ב-11 ביוני הוחלט על הוספת הליכת חלל רביעית ושני ימי משימה נוספים. בשל מזג אוויר גרוע בפלורידה, נחתה המעבורת ב-22 ביוני 2007 במסלול 22 בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה.
משימה זו תביא מספר חלקי הצד הימני של תחנת החלל הבינלאומית, שכולל בין היתר מערכות אנרגיה וקולטי אנרגיה סולרית. המשימה גם תביא לתחנת החלל הבינלאומית את קלייטון אנדרסון שיחליף את סוניטה ויליאמס.
זו המשימה ה-118 בתוכנית מעבורות החלל של ארצות הברית, ה-28 של מעבורת החלל אטלנטיס והמשימה ה-21 לתחנת החלל הבינלאומית..
המשימה
משימה זו תביא אל תחנת החלל הבינלאומית את קורה S3/S4, ועליה המערך הסולרי של צד ימין של התחנה. בנוסף, במהלך המשימה יקופל חציו השני של המערך הסולרי של קורה P6 הנמצאת כיום במיקום זמני. החצי הראשון קופל במשימה STS-116.
היום הראשון: חברי צוות האטלנטיס סרקו את מגן החום של המעבורת המכסה את כל גחונה, כיפת החרטום והחלק הקדמי של הכנפיים כדי לאתר סדקים, אם ניבעו בה במהלך ההמראה.
היום השני: המעבורת עגנה בתחנת החלל הבינלאומית.
היום השלישי:
היום הרביעי:
היום השישי:
היום השביעי:
היום השמיני:
היום העשירי:
היום האחד-עשר:
היום השנים-עשר:
מדע זבל
מדע זבל (מאנגלית: Junk science) הוא ביטוי המשמש לתיאור נתונים מדעיים, מחקר מדעי או ניתוח הנחשב על ידי האדם המשתמש בביטוי להיות זיוף או הונאה. הרעיון משמש לעיתים קרובות בהקשרים פוליטיים או משפטיים. לביטוי יש בדרך כלל קונוטציה מזלזלת המייחסת למחקר אג'נדה פוליטית, אידאולוגית, כספית או אחרת, ולא מניעים מדעיים טהורים.
הקונספט נכנס ללקסיקון הציבורי ב-1990 ביחס לעדות מומחה בבית דין אזרחי. לאחרונה הביטוי משמש כחלק מטקטיקה לביקורת על מחקר על מזיקים סביבתיים או השפעות פעילויות תאגידיות על בריאות הציבור, ומדי פעם בתגובה לביקורת הזאת. המונח נמצא בשימוש על ידי התומכים של שני הצדדים בוויכוחים בעלי אופן שכזה. הסופר דן אגין, בספרו "מדע-זבל", מתח ביקורת חריפה כלפי אלו אשר שוללים את ההנחה הבסיסית של התחממות כדור הארץ, הפרשן לשעבר של רשת פוקס ניוז, סטיבן מילויי גינה בהרחבה מחקר אשר קישר את תעשיית דלקי המאובנים לסוגיית שינוי האקלים, באתר האינטרנט שלו junkscience.com.
בכמה הקשרים, מדע זבל הוא ההפך מ"מדע מבוסס" אשר נועד לקדם את השקפת העולם האישית של המשתמש. הדיכוטומיה הזו מקודמת בעיקר על ידי סטיבן מילויי והמרכז לקידום מדע מבוסס, אשר לפיה מדע זבל שונה במקצת מ-"פסאודו-מדע" ו "מדע שוליים".
היסטוריה
נראה כי הביטוי "מדע-זבל" היה בשימוש גם לפני שנת 1985. בשנת 1985 בדו"ח של מחלקת המשפטים של ארצות הברית על ידי קבוצת המדיניות טורט נכתב:
בשנת 1989, מדען האקלים ג'רי מלמן (מנהל המעבדה לגאופיזיקה של דינמיקת נוזלים) שאפיין את התאוריה כי התחממות גלובלית נגרמת בשל וריאציות סולריות (כמוצג במאמר "פרספקטיבות מדעיות על בעיית החממה" על ידי פרדריק סמית ושותפים). כ"מדע זבל רועש".
בתי משפט נמוכים יותר לאחר מכן הגדירו קווים מנחים לזיהוי מדע זבל, כגון חוות הדעת משנת 2005 של בית המשפט האמריקאי לערעורים ממדרגה שביעית על ידי השופט איסטרברוק:
כפי שמרמזת כותרת המשנה של ספרו של הובר "מדע זבל בבית המשפט", הוא שם דגש על הניצול לרעה של עדויות מומחה בביתי דין אזרחיים. דוגמה בולטת לכך אשר צוטטה בספר היינה התדיינות על מגע מזדמן והתפשטות מחלת האיידס. בית ספר במחוז קליפורניה ביקש למנוע מנער צעיר עם איידס, ריאן תומאס, מלהשתתף בגן. בית הספר הפיק עד מומחה, סטיבן ארמנטראוט, שהעיד כי אפשרות קיימת כי האיידס יכול להיות מועבר לחברי כיתה דרך "וקטורים" שעוד לא התגלו. עם זאת, חמישה מומחים העידו מטעם תומאס כי איידס איננו מועבר באמצעות מגע מזדמן, ובית המשפט אישר את "המדע המוצק" (כפי שהובר קרא לזה), והוא דחה טענותיו של ארמנטראוט.
בשנת 1999 פול ארליך ואחרים קידמו מדיניות ציבורית שנועדה לשפר את הפצת ידע מדעי ממשי בנושאי סביבה ולהניא מדע זבל:
במחקר משנת 2003 על שינויים סביבתית לגבי הפארק הלאומי גלישר, ציין פנדינוסקי כי "מדע-זבל יכול לערער את אמינותו של המדע בקנה מידה רחב בהרבה מכיוון שמזג שווא על ידי קבוצות עניין מטילות ספק על טענות יותר מוגנות וחותרות תחת האמינות של המחקר ככלל".
בספר משנת 2006, "מדע זבל", דן אגין הדגיש שני גורמים עיקריים של מדע זבל: הונאה, ובורות. במקרה הראשון, אגין דן בזיוף תוצאות בפיתוחם של טרנזיסטורים אורגניים:
במקרה השני, הוא מצטט דוגמה שמוכיחה בורות של עקרונות סטטיסטים בעיתונות הכתובה:
אגין מזמין את הקורא לקחת צעד אחורה מן הרטוריקה, כיוון ש"איך שהדברים מתוארים לא הופך מדע למדע זבל." במקום זאת, הוא מציע כי מדע-זבל מונע בסופו של דבר על ידי הרצון להסתיר אמיתות לא רצויות מהציבור.
שימוש ביחסי ציבור של תאגידים
ג'ון סטאובר ושלדון רמפטון מ"משמר יחסי הציבור" אומרים שהמושג "מדע זבל" החל להיות מופעל בניסיונות לביטול ממצאים מדעיים אשר עומדים בדרכם של רווחים קצרי טווח לתאגידים. בספרם, "תסמכו עלינו, אנחנו מומחים" (2001), הם כותבים כי תעשיות השיקו קמפיינים במיליוני דולרים במטרה לייצג תאוריות מסוימות כמדע-זבל במוחו של הציבור, ולעיתים קרובות נכשלים בהעסקת השיטה המדעית בעצמם. לדוגמה, תעשיית הטבק תארה מחקר המדגים את ההשפעות המזיקות של עישון ועישון פסיבי כמדע-זבל, באמצעות שימוש בקבוצות דשא מלאכותי שונות.
תאוריות נוחות יותר לפעילות חברות מוצגות כ"מדע מבוסס", דוגמאות עבר בהם אותו "מדע מבוסס" שומש כוללים את המחקר על הרעילות של עלאר, אשר עבר ביקורת קשה על ידי מתנגדי רגולציה, ומחקרו של הרברט נידלמן על הרעלת עופרת במינונים נמוכים. נידלמן הואשם בהונאה, והותקף באופן אישי.
פרשן חדשות פוקס סטיבן מילויי לעיתים קרובות מפעיל את המושג של מדע זבל על מנת לתקוף את התוצאות של אמין מחקר מדעי על נושאים כמו התחממות כדור הארץ, הידלדלות שכבר האוזון, עישון פסיבי. האמינות של אתרו של מילויי junkscience.com נחקרה על ידי פול די תאקר, כתב ה"ניו ריפבליק", בעקבות ראיות כי מילויי קיבל מימון מפיליפ מוריס, RJR טבק, ואקסון מוביל. תאקר גם ציין כי מילויי היה מקבל כמעט 100,000$ לשנה כדמי ייעוץ מבית פיליפ מוריס בזמן בו הוא מתח ביקורת על ראיות לגבי הסכנות של עישון פסיבי כמדע-זבל. בעקבות פרסום מאמר זה, מכון קאטו, אשר אירח את האתר junkscience.com, הפסיק את הקשר עם האתר והסיר את מילויי מרשימת העורכים הנספחים שלו.
מסמכים מתעשיית הטבק חושפים כי פיליפ מוריס מנהלים הגה את "פרויקט ההלבנה" בשנת 1980 בתגובה להופעתם של נתונים מדעיים על נזקם של עישון פסיבי. המטרה של הפרויקט, כפי שנהגה על ידי פיליפ מוריס ועוד חברות הטבק, היה צריך להשתמש ב"יועצים מדעיים" כביכול עצמאיים כדי להפיץ ספק בעיני הציבור לגבי נתונים מדעיים באמצעות הפעלת מושגים כמו מדע-זבל. על פי האפידימולוג דייוויד מייקלס, עוזר השר לאנרגיה, הסביבה, בטיחות, ובריאות בממשל קלינטון, תעשיית הטבק המציאה את תנועת ה"מדע המבוסס" בשנת 1980 כחלק מהקמפיין נגד רגולציה של עישון פסיבי.
דייוויד מייקלס טען כי מאז פסיקת בית המשפט העליון בארצות הברית במשפט "דוברט נגד מראל דאו תרופות בע"מ", השופטים הפכו ל"שומרי הסף" של עדות מדעית, וכתוצאה מכך מדענים מכובדים לעיתים לא יכולים להגיש עדות, כך שקואופרטיבים במגננה נהיו "יותר אמיצים" להאשים את יריביהם בשימוש במדע זבל.
שימוש על ידי מדענים
ב-1995, האיחוד של מדענים מודאגים השיק את יוזמת המדע המבוסס, רשת ארצית של מדענים המחויבים לחשיפה של מדע זבל באמצעות תקשורת הסברה, שתדלנות, ופיתוח משותף של אסטרטגיות להשתתפות בפגישות מועצה או דיונים ציבוריים. עלון האיחוד על מדע והטכנולוגיה בקונגרס, האגודה האמריקאית לקידום המדע גם זיהתה את הצורך להגברת ההבנה בין מדענים ומחוקקים: "אמנם רוב האנשים יסכימו כי מדע מבוסס עדיף על פני על מדע זבל, פחות יזהו מה שעושה מחקר מדעי 'טוב' או 'רע'.". איחוד התזונה האמריקאי, בהעברת ביקורת על טענות שיווקיות אשר נעשו בשביל מוצרי מזון יצר רשימה של "עשרה דגלים אדומים למדע זבל."
חוקרים עצמאיים נוספים העלו גם הם את הרעיון באופן נפרד.
ענבי שועל
ענבי שועל (שם מדעי: Ribes nigrum) הוא שמו של שיח קטן מסוג Ribes. נקרא גם דומדמנית שחורה, אח לדומדמנית. גובהו כמטר עד שניים, והוא נושא פירות קטנים, עגולים ושחורים שטעמם מתוק. פירות אלו משמשים לצרכים שונים במגדנאות וברקיחת ליקרים. הצמח נקרא באנגלית Blackcurrant, ובצרפתית Cassis ובערבית الكشمش (קישמש). הוא נפוץ במרכז אירופה ובמערבה, בשימוש במטבח הצרפתי ובמטבח האנגלי.
מחלוקות סביב השם בעברית
הכינוי ענבי שועל ניתן לעיתים כשם כללי למשפחת הדומדמניתיים. עם המשפחה נמנים, פרט לענבי השועל, גם הדומדמנית והעכובית. יש מקורות הטוענים כי השם "ענבי שועל" משויך למעשה לעכובית (Ribes Grossularia), שקרויה גם חזרזר, ואילו ה-Ribes nigrum נקראים דומדמנית שחורה.
השם ענבי שועל יוחס גם לצמח דומה בעל פירות שחורים וקטנים, הקרוי Solanum Nigrum, או סולנום שחור, ממשפחת הסולניים, ולצמחים נוספים שפירותיהם ענבה שחורה, כגון אשחר רחב עלים.
ענבי שועל ואלכוהול
ענבי שועל הם תוספת נפוצה לאלכוהול, במיוחד בבריטניה. שם נהוג להוסיף תמצית ענבי שועל לסיידר הקרוי "סיידר ושחור" (Cider & Black), כמו גם להוסיף מעט מיץ לגינס, כדי להעשיר את טעם הבירה.
ברוסיה נהוג להוסיף תמצית ענבי שועל לוודקה, ולעיתים אף משרים את עלי השיח בוודקה כדי לתת לה טעם חמצמץ יותר.
ענבי שועל הם מרכיב הטעם הבולט בקרם דה קסיס.
טעם ענבי שועל
טעם ענבי שועל, המופק מתמצית הפרי או מתמציות מלאכותיות, הוא טעם פופולרי בבריטניה ומערב אירופה, המוסף לגלידות, ריבות וממתקים שונים. מקור הפופולריות נובע ככל הנראה מתקופת מלחמת העולם השנייה. אספקת פירות הדר לבריטניה הייתה בשפל. מחשש למחסור בוויטמין C אצל האזרחים, מצאה ממשלת בריטניה תחליף בענבי השועל, העשירים בוויטמין. היא דרבנה את ייצורם החקלאי והגדילה את היבול, רובו ככולו נוצל לסירופ סמיך שחולק לאזרחים כתוסף מזון.
בארצות הברית הטעם מעולם לא צבר פופולריות, ככל הנראה בגלל איסור גידול ענבי שועל בתחילת המאה ה-20. אזי נחשבו השיחים של הצמח כמפיצי מחלת עצים שפגעה בתעשייה, וגידולם נאסר. כיום ענף החקלאות חזר לחיים, אך עדיין קיימים איסורים בחקיקה במדינות מיין, מסצ'וסטס וניו המפשייר, והפרי מעולם לא חזר לפופולריות שהחזיק במאה ה-19 בארצות הברית. בממתקים המופצים בבריטניה ובארצות הברית, לרוב ישווק טעם ענבים בארצות הברית וטעם ענבי שועל בבריטניה.
הכנת ענבי שועל בבישול
בבישול עם ענבי שועל, נהוג להפריד את הפרי מציפתו ועוקצו. ניתן לחתוך ולקלף את הפירות הבודדים, אך שיטה יעילה יותר היא הקפאתם וטלטולם, עד שהקליפה הקשיחה מתפצחת מעל הפרי.
ענבי שועל בספרות הצפון-אמריקנית
בספר נשים קטנות מג נכשלה בהכנת כמות גדולה של ריבת ענבי שועל, לאחר שבעלה רכש כמות גדולה של צנצנות. בספר האסופית השקתה אן את חברתה דיאנה ביין ענבי שועל, בחשבה בטעות שזה סירופ אדום.
קרחון ריכטר
קרחון ריכטר (באנגלית: Richter Glacier) הוא קרחון חופי במדרון נמוך הנמצא 18 ק"מ מערבית לנונאטאק סקוט בצד הצפוני של חצי האי אדוארד השביעי. תוואי הנוף מעמיס על קרחון באטלר וזורם לצפון-מערב אל הים, שם הוא יוצר לשון קרח קטנה. הקרחון והלשון מתוארים על מפת משלחת בירד לאנטארקטיקה, 1930-1928. המפה מציינת, שקבוצת הנחיתה מקיינאן מארו (שיראז) חצתה את הקרחון הזה ועלתה אל פסגת נונאטאק סקוט בינואר 1912. הקרחון מופה בפרוטרוט על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) מסקרי קרקע וצילומי אוויר של צי ארצות הברית, 1965-1959. הקרחון נקרא על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN) על שם גרגורי ד. ריכטר, המטאורולוג הראשי וראש המדענים של משלחת החורף בתחנת בירד 1968.
סן אנטוניו דה פאלה
סן אנטוניו דה פאלה (בספרדית: San Antonio de Palé) היא בירת פרובינציית אנובון, בגינאה המשוונית. סן אנטוניו דה פאלה נמצאת בקצה הצפוני של האי אנובון (החופף לפרובינציה), שנמצא במפרץ גינאה.
היסטוריה
לאחר חתימת חוזה סן אילדפונסו ב-1777 וחוזה אל פרדו ב-1778 בין פורטוגל וספרד, האי הועבר לשליטת האחרונה, ביחד עם עוד כמה שטחים של פורטוגל במפרץ גינאה.
הבריטים, שהספרדים התירו להם לעגון באי, הקימו בעיר ב-1801 מבצר קטן. הספרדים גם השכירו להם שטחים באי ב-1827 כדי להילחם בסחר העבדים.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה אנובון, הנמצא בקרבת העיר.
מות מארה
"מות מארה" (בצרפתית: La Mort de Marat) הוא ציור שמן מאת הצייר הנאו קלאסי ז'אק-לואי דויד. יש הגורסים כי מדובר ביצירה רומנטית. הוא מהווה את אחד מהדימויים המזוהים ביותר עם המהפכה הצרפתית.
ההיסטוריה של הציור
הציור מציג את מותו של ז'אן-פול מארה, רופא ממוצא שווייצרי ומהפכן, שהיה אחד משלושת "הטריומווירים" המונטניארדים לאחר הפיכת ה-10 באוגוסט 1792 (יחד עם ז'ורז' דנטון ומקסימיליאן רובספייר) והמסיתים הראשיים שהובילו לשלטון הטרור שנפתח לאחר מותו. מארה נרצח, בעת שטבל באמבט מרפא, על ידי שארלוט קורדה, אוהדת הסיעה הז'ירונדינית הליברלית יחסית. ההתנקשות במארה עוררה פאניקה וזעם בקרב המונטניארדים והייתה אחד המניעים הראשיים להחלת שלטון הטרור. קורדה עצמה הוצאה להורג באמצעות גיליוטינה ב-17 ביולי 1793. דויד היה מקורב למארה ותמך ברובספייר. דויד אף ארגן את הלוויה המפוארת של מארה וצייר את דיוקנו כמרטיר החשוב ביותר של המהפכה.
במהלך המאה ה-20 שימש הציור השראה לציירים שונים, כדוגמת פבלו פיקאסו, אדוארד מונק והאמן הברזילאי ויק מוניז שצילם בשנת 2008 בהר הזבל הגדול שבריו את סנטוס מראשי מלקטי הזבל כשהוא שוכב בג'קוזי מקולקל שמצא במזבלה. היצירה "מות מארה" בגרסה של ויק מוניז נמכרה במכירה פומבית בלונדון ב-28 אלף דולר לשיקום תנאי העסקתם של מלקטי הזבל בריו דה ז'ניירו.
בספרות בולט מחזהו של פטר וייס (Peter Weiss) - "מארה סאד" (1963), המשתמש בציור כבסיס מרכזי לעלילת המחזה.
להקת הפוסט פאנק/שוגייז האמריקאית "Have A Nice Life" השתמשה בציור זה לעטיפת אלבומם משנת 2008 "Deathconsciousness", אלבום שנהפך לקאלט בקרב חובבי מוזיקה אינדית.
תיאור
בתיאור מותו של מארה יצר דויד שילוב בין תיאור ריאליסטי לבין אידיאליזציה של הדמות. מארה יושב באמבט המכוסה בסדין לבן ובשמיכה ירוקה המסתירים לוח כתיבה מעץ, חפצים אותם ראה דויד בביקור בחדרו של מארה ביום שלפני הרצח. בידו האחת הוא מחזיק דף נייר ועליו מכתב ואילו ידו האחרת שמוטה על הרצפה ומחזיקה בנוצה. לצד האמבט, שמימיו אדומים מדם, ניצבת שידה עשויה עץ ועליה קסת דיו, נוצה ונייר כתיבה. פלג גופו העליון של מארה בולט מן האמבט וראשו העטוף בבד לבן שמוט לאחור.
דנטון (טקסס)
דנטון (באנגלית: Denton) היא עיר בטקסס, ארצות הברית. לפי מפקד האוכלוסין משנת 2010, מתגוררים בעיר כ-113,000 תושבים- מה שהופך אותה לעיר ה-200 בגודלה בארצות הברית וה-27 בטקסס.
היסטוריה
באמצע המאה ה-19 היגרה לסביבת דנטון אוכלוסייה לבנה רבה. דנטון עצמה אוגדה כעיר בשנת 1866. בשנת 1881 הוקם באזור קו רכבת, מה שהגדיל את מספר התושבים. אירוע משמעותי נוסף שפיתח את העיר היה הקמת האוניברסיטה בשנת 1890. בתקופה זו, דנטון ביססה עצמה כמרכז מסחרי חשוב באזור. העיר סמוכה לנמל התעופה הבינלאומי דאלאס/פורט וורת' שבנייתו בשנת 1973 תרם לשגשוג דנטון.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר הוערכה בשנת 2013 בכ-133,000 תושבים. נכון לשנת 2011, דנטון היא העיר בעלת שיעור הצמיחה השביעי בגובהו מבין ערי ארצות הברית עם אוכלוסייה של למעלה מ-100,000 איש. כ-20.3% מהתושבים חיים מתחת לקו העוני.
ההרכב הגזעי של העיר הוא 73.8% לבנים, 10.3% אפרו-אמריקאים, 4.1% אסייתים, 0.8% אינדיאנים, 0.1% מגזעים אחרים, ו-3.2% משני גזעים או יותר.
חינוך
בעיר פועלות שתי אוניברסיטאות, ובהן לומדים למעלה מ-45,000 סטודנטים. כתוצאה מכך, נחשבת מערכת החינוך למקור תעסוקה מרכזי ביותר עבור תושבי העיר.
יומנו של חנון - משחקי מזל
יומנו של חנון - משחקי מזל (באנגלית: Diary of a Wimpy Kid: Hard Luck) הוא הספר השמיני בסדרת יומנו של חנון, שנכתבה ואוירה על ידי הסופר והמאייר האמריקאי, ג'ף קיני.
מבוא
ספר זה הוא חלק ב' של הספר השביעי בסדרה, יומנו של חנון: הצלע השלישית. גם כאן מתלבט גרג באותה שאלה כמו בספר הקודם: מה יותר חשוב, חברים או משפחה? בעוד שבספר השביעי השאלה מוצגת, בספר זה מובאת תשובתו של גרג לשאלה: חברים. שלא כמו בספר הקודם, שבו גרג סבל ממזל רע, בספר הזה יש לגרג מזל חמקמק. הספר מתרחש באביב (החל ב-1 במרץ ועד 30 באפריל, כאשר מדלגים על הראשון באפריל).
הפתיחה
גרג פותח באמירה שאמא שלו תמיד אומרת: חברים באים והולכים אבל משפחה זה לתמיד. אחר כך הוא מונה את כל הקשיים במשפחה, ומתברר שיש עשרה קשיים. אחר כך גרג מזכיר לנו את מה שקרה בסוף הספר השביעי, בו ראולי עוזב את גרג לטובת אביגיל, ומספר לנו על הקשיים שלו בלי ראולי, ובכך נגמרת הפתיחה.
שאיפותיו של גרג והכדור תשובות
גרג מספר על שאיפותיו: להיות שוב חבר של ראולי, להיות מקובל חברתית, למצוא את הטבעת של מימו הפלי שהלכה לאיבוד, להיות חבר של פרגלי. לאחר שגרג משיג את הכדור תשובות, דברים מסתדרים בחייו: הוא חוזר להיות חבר של ראולי, מוצא את הטבעת שאבדה, אך עדין אינו מקובל חברתית.
התשובה לשאלה
גרג מסכם את הספר הקודם ואת זה באמירה:
" אני יודע שאמא תמיד אומרת שחברים באים והולכים ואולי זה גם נכון. אבל המשפחה לא תהיה שם כשמקלי מינגו ירדוף אחריכם עם החגורה שלו בדרך חזרה הביתה מבית ספר. אני בטוח שבהמשך ראולי ואני שוב נריב בגלל משהו, אבל נכון לעכשיו אנחנו בסדר גמור או לפחות עד שהספר מחזור יפורסם. אבל נראה שעם זה כבר נתמודד"
זו היא גם התשובה לשאלה שנשאלת: מה יותר חשוב, חברים או משפחה?
מוסר השכל
מושר ההשכל של הספר הוא: חברים יותר חשובים ממשפחה. כמו שמתואר בסוף:
"אני יודע שאמא תמיד אומרת שחברים באים והולכים ואולי זה גם נכון. אבל המשפחה לא תהיה שם כשמקלי מינגו ירדוף אחריכם עם החגורה שלו בדרך חזרה הביתה מבית ספר."
(ראה למעלה, התשובה לשאלה)
מקור השם
מקורו של השם משחקי מזל הוא בכינויי של גרג לקמע: משהו שגורם למזל לשחק לי.
יחסי סלובניה–פולין
יחסי סלובניה–פולין הם היחסים הדיפלומטיים בין סלובניה לפולין.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-10 באפריל 1992. במרץ 2017 בהזמנת נשיא סלובניה בורוט פאהור, נשיא פולין אנדז'יי דודה ורעייתו ביקרו ברפובליקה של סלובניה. מדובר בביקור חוזר רשמי של הנשיא דודה, לאחר ביקורו הרשמי של הנשיא פאהור בשנת 2016 בפולין.
יחסים כלכליים
פולין היא שותפה כלכלית חשובה לסלובניה. הסחר בין שתי המדינות מציג צמיחה מבטיחה. בשנת 2001 הוא הסתכם ב-386 מיליון דולר, מתוכם 242 מיליון דולר יצוא מסלובניה ו-144 מיליון דולר יבוא לסלובניה. בהשוואה לשנת 2000 היצוא עלה ב-7 אחוזים והיבוא ב-4.5 אחוזים. לסלובניה יש עודף סחר מתמיד עם פולין - בשנת 2001 הוא הסתכם ב-98 מיליון דולר. השוק הפולני צובר חשיבות עבור חברות סלובניות אשר מגדילות את השקעותיהן שם מדי שנה. בשנת 1997 ההשקעה הישירה של סלובניה בפולין הייתה שווה 4 מיליון דולר. בסוף שנת 2000 זה גדל ליותר מ-55 מיליון דולר, מה שדירג את פולין כמקבלת החמישית בגובהה של השקעות סלובניות, שהחשובות שבהן הן בתעשיית התרופות. יותר מ-20 חברות סלובניות רשומות כיום בפולין. לנמל קופר תפקיד מיוחד בחיזוק היחסים הכלכליים. לשכת המסחר והתעשייה של סלובניה משתפת פעולה בהצלחה עם לשכת המסחר הפולנית. מספר מצגות אורגנו בסלובניה ובאזורים שונים של פולין - קטוביץ, קרקוב, ורשה ופוזנן.
בשנים האחרונות ניכרת עלייה במספר התיירים הפולנים המבקרים בסלובניה. בשנת 2001 חלה עלייה של 23 אחוז במספר המבקרים הפולנים.
סקייטפארק פיונגיאנג
סקייטפארק פיונגיאנג הוא הסקייטפארק הראשון שנפתח בקוריאה הצפונית.
הסקייטפארק, אשר מהווה חלק ממרכז הבריאות ריוגיונג בבירת קוריאה הצפונית, פיונגיאנג, הושק בטקס חגיגי במהלך חודש נובמבר 2012, בנוכחות המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-און.
הסקייטפארק כולל מגוון מתקני סקייטבורדינג, ביניהם חצאי צינור, רמפות, משטחים משופעים, וכן מסלול רכיבה מרכזי.
ברכת הגשמים
ברכת הגשמים היא ברכת הודאה שמברכים על ירידת גשם, במקרה שבו הגשמים מביאים לשמחה מיוחדת.
מתי מברכים?
המקור לברכת הגשמים הוא במסכת ברכות:. רש"י בפירושו לתלמוד, מסביר שהאלגוריה מכוונת לשלולית מים המקפצת לקראת כל טיפה הנופלת עליה:.
התלמוד מתחיל את הדיון בשאלה מתי יש לברך ברכה זו בסתירה בין משנה לברייתא. במשנה כתוב כי יש לברך ברכת הטוב והמטיב, ואילו בברייתא מובא נוסח ברכת הגשמים. במסקנת הדיון בתלמוד ישנן שתי אפשרויות להסביר את הסתירה:
התלמוד הירושלמי דן בשאלה של העונה בה יש לברך ברכה זו. מובאת שם מחלוקת בעניין, בין רבי יוסה בשם רבי זעירא לבין רבי תנחום. רבי יוסה אומר כי ברכה זו תוקנה רק למקרה בו הייתה בצורת וחכמים גזרו תענית, ואז כשיורד הגשם יש לברך את ברכת הגשמים. לעומתו, רבי תנחום סבור שבכל פעם שמתחיל לרדת גשם - יש לברך ברכת הגשמים. להלכה נפסק שברכת הגשמים אינה קשורה דווקא לתענית לאחר בצורת, אלא בכל פעם שיורדים גשמים יש לברך אותה.
הלכה למעשה
הרמב"ם פוסק בהלכות תעניות שכאשר יש בצורת והציבור מתענה ויורדים גשמים - יש לקרוא הלל, וכלל אינו מזכיר בהלכות אלו של תעניות את ברכת הטוב והמטיב או ברכת הגשמים. בהלכות ברכות, לעומת זאת, לגבי ברכת הגשמים וברכת הטוב והמטיב, הרמב"ם מקבל את החילוק של התלמוד, ואף מוסיף לו מקרה שלישי: אדם שיש לו קרקע חקלאית - מברך ברכת שהחיינו; אדם שיש לו קרקע חקלאית בשותפות עם אדם אחר - מברך ברכת הטוב והמטיב; ואדם שאין לו קרקע חקלאית משלו - מברך ברכת הגשמים.
נוסח הברכה
בתלמוד לאחר שמביא את הנוסח הברכה, דן בנוגע לחתימתה:
שלום ואנו
שלום ואנו (15 באפריל 1938 - 1 בינואר 2018) היה כדורגלן ישראלי, סוכן ביטוח, עסקן כדורגל וספורט, שדר ופרשן ב"שירים ושערים" וכתב "חדשות הספורט" שנים רבות. שחקנה של מכבי חיפה בשנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. יקיר העיר חיפה. בשנותיו האחרונות שימש כגזבר אגודת מכבי חיפה.
קורות חיים
ואנו נולד בשכונת פלורנטין בתל אביב הקרויה על שם סבו שלמה פלורנטין מקים השכונה. ואנו הגיע למכבי חיפה בשנת 1956 מקבוצת גדנ"ע יהודה. באותן השנים גדנ"ע יהודה סיפקה מספר רב של שחקנים לליגה הבכירה והייתה מעלה באופן קבוע בין 4–5 שחקנים לליגה הבכירה. ואנו היה שחקן קבוע בנבחרת הצעירה של ישראל.
אלי פוקס, מאמנה של מכבי חיפה באותן שנים, חזה בשני משחקים והתרשם מסגנון משחקו האיכותי של ואנו, והציע לו לעבור לחיפה.
בשנת 1958 נתקל ואנו בגדעון טיש בדקה העשירית, כאשר שיחק נגד הפועל תל אביב ונפצע בראשו. באותה תקופה, בכל העולם, לא היו חילופים בכדורגל וכך אם שחקן היה נפצע ולא היה יכול להמשיך במשחק, הייתה קבוצתו משחקת עם שחקן פחות. ואנו הגיע מחוסר הכרה לבית החולים וכאשר התעורר ביקש לדעת את תוצאת המשחק והדקה. כאשר גילה כי מדובר במחצית בלבד, ביקש שיחבשו את ראשו ודרש לחזור למגרש כדי להמשיך המשחק. צילום מאוחר יותר גילה כי התיקול היה כה חזק עד כדי שלפני התפרים שלפו שן של טיש מראשו של ואנו.
בשנת 1962 זכה בגביע המדינה עם קבוצת מכבי חיפה והיה למצטיין במשחק הראשון מבין השניים בגמר.
שימש כחבר הנהלת ההתאחדות לכדורגל כמו גם נציגה של מכבי חיפה בהתאחדות. היה חבר הנהלת מחלקת הכדורגל של מכבי חיפה. כמו כן, היה מבכירי סוכני הביטוח בארץ ומילא תפקידים בכירים ביניהם יו"ר הסניף החיפאי של לשכת סוכני הביטוח עד שנבחר להיות וכיהן במשך 9 שנים כיו"ר המועצה הארצית של סוכני הביטוח בישראל.
בשנת 2005, קיבל את תואר "יקיר חיפה". להחלטת השופטים לא הייתה כמעט נגיעה בקריירה הספורטיבית של ואנו, אלא היא התייחסה לרוח ההתנדבותית שגילה במשך עשרות השנים. זכה גם לתואר "יקיר מכבי ישראל".
שימש במשך 25 שנים כאחד השדרנים הבולטים בשירים ושערים והיה כתב העיתון חדשות הספורט.
בניין עיריית לונדון
בניין עיריית לונדון (באנגלית: City Hall) משמש את רשות לונדון רבתי ואת ראש עיריית לונדון. המבנה נמצא על גדתו הדרומית של נהר התמזה באזור סאות' בנק, ברובע סאת'ק של העיר לונדון, בסמוך לגשר טאוור. המבנה תוכנן על ידי האדריכל נורמן פוסטר, ונפתח לציבור ביולי 2002.
על אף שהמבנה מכונה באנגלית "City Hall" - מילולית: "בניין הסיטי", אין קשר בינו לבין הסיטי של לונדון שבניין העירייה שלה הוא בניין הגילדהול.
הקמת המבנה
הרשויות שקדמו לרשות לונדון רבתי - מועצת לונדון רבתי ומועצת מחוז לונדון השתמשו בבניין המחוז הממוקם במעלה הנהר באזור סאות' בנק. מאז שפורקה מועצת לונדון רבתי משמש מבנה זה כמלון, כאתר תערוכות וכאקווריום, ולכן נאלצה רשות לונדון רבתי למצוא בניין חדש לצרכיה.
תיאור המבנה
למבנה צורה מעגלית אשר נועדה להפחית את שטחי הפנים של המבנה ולמנוע אובדן אנרגיה במבנה (למעשה לחימום המבנה דרושה רבע מכמות האנרגיה הנדרשת למבנה בגודל זה). בשל צורתו, קרא לו ראש עיריית לונדון, קן ליווינגסטון "אשך הזכוכית" (glass testicle). המבנה מעגלי, ובמרכזו מעבר ספירלי שאורכו כ-500 מטרים (המזכיר את מבנה מוזיאון סולומון ר. גוגנהיים שבעיר ניו יורק. בראש המבנה אולם שמכונה "חדר המגורים של לונדון" (London's Living Room) המשמש לתערוכות. המעבר הספירלי נועד לסמל את שקיפות השלטון בפני אזרחי העיר, ומזכיר מבנה נוסף שתוכנן על ידי פוסטר - כיפת בניין הרייכסטאג שבברלין.
המבנה הוקם באתר ששימש את הרציפים של הבריכה של לונדון. המבנה אינו נמצא בבעלות רשות העיר לונדון, ומוחכר על ידי הרשות לתקופה של 25 שנים.
יחסי סן מרינו–עיראק
הסכמים דיפלומטיים
בין שתי המדינות נחתם הסכם דיפלומטי אחד בלבד:
NPR
NPR (National Public Radio) היא רשת הרדיו הציבורית של ארצות הברית, מלכ"ר שבסיסו בוושינגטון אשר פועל דרך 797 תחנות מקומיות ברחבי ארצות הברית. עלויות התפעול של הרשת מתבססות בעיקר על תרומות מארגונים, מעסקים ומאנשים פרטיים.
הרשת נוסדה בשנת 1970 בעקבות חקיקת "חוק השידור הציבורי של שנת 1967" ("Public Broadcasting Act") אשר הוביל להקמת קואופרטיב של תחנות רדיו שאינן מסחריות במקום רשת הרדיו החינוכית שפעלה בשנים הקודמות.
תחנות הרדיו המקומיות החברות ברשת NPR אינן נדרשות לשדר את כל התוכניות אותן NPR מפיקה, ולרוב הן משדרות תכנים שהופקו על ידי גורמים רבים ושונים.
הרשת מפיקה ומפיצה תוכני חדשות ותרבות שונים. תוכניות הדגל של רשת NPR הן התוכנית "Morning Edition" (מהדורת חדשות הבוקר של הרשת) והתוכנית "All Things Considered" (מהדורת חדשות הצהריים של הרשת) אשר משודרות כמעט בכל התחנות המקומיות החברות ברשת NPR.
תוכני הרשת זמינים להורדה בחינם גם ברשת האינטרנט, ברשתות הסלולר, ובפודקאסטים.
תוכניות
להן רשימה חלקית של תכנים בולטים המופקים ו/או מופצים על ידי רשת NPR:
תוכניות רדיו המופקות באולפני NPR בוושינגטון ובלוס אנג'לס:
תוכניות רדיו המופקות על ידי גורמים אחרים ומופצות על ידי NPR:
אלפא רומיאו סוג 103
אלפא רומיאו סוג 103 (באיטלקית: Alfa Romeo Tipo 103) היא מכונית קונספט, מכונית משפחתית, בתצורת סדאן, ("שלוש קופסאות"). "אב הטיפוס" תוכנן על ידי חברת אלפא רומיאו האיטלקית בשנת 1960.
הפרויקט נודע כ"פרויטק 5", יוצר אב טיפוס שאופיין במנוע הנעה קדמית. בשנת 1962 בוצעו לדגם "מבחני דרך". בסופו של דבר חברת "אלפא רומיאו" החליטה לא לייצר את הדגם.
הדגם היחידי שנותר מוצג ב"מוזיאון ההיסטורי של אלפא רומיאו".
טיסה 052 של אוויאנקה
טיסה 052 של אוויאנקה הייתה טיסה של חברת אוויאנקה שיצאה מבוגוטה שבקולומביה לניו יורק והתרסקה במרחק קצר מיעדה.
התאונה האווירית אירעה ב-25 בינואר 1990. טיסה 052 של אוויאנקה, חברת התעופה הקולומביאנית, המריאה משדה התעופה הבינלאומי בלימה לכיוון שדה התעופה מדיין בקולומביה. משם המשיכה הטיסה לנמל התעופה הבינלאומי ניו יורק קנדי. על המטוס מדגם בואינג 707 היו 158 נוסעים ואנשי צוות.
המטוס המריא לכיוון ניו יורק. עם כניסתו למרחב האווירי של ניו יורק הורה מגדל הפיקוח לטייס לעכב את נחיתתו ולחוג באוויר בשל תנאי מזג אוויר קשים. בעקבות מזג האוויר נוצר עומס עצום במרחב האווירי של ניו יורק. לפי דיווחים מאותו לילה, אחד מכל חמישה מטוסים שניסה לנחות באזור מנהטן נאלץ לבצע הקפה נוספת מכיוון שהחטיא את המסלול.
הטייסים שקלו לפנות ליעד חלופי בבוסטון, ושיערו שיצליחו לנחות בשלום. לאחר 77 דקות המתנה, עם מכלי דלק כמעט ריקים, נתן מגדל הפיקוח לטיסה 052 אישור נחיתה במסלול 22L. כשהנמיך המטוס לגובה 500 מטרים מהקרקע הוא נקלע לרוחות חזקות שגרמו לו לסטות מהנתיב ולחרוג מהמסלול. צוות המטוס ניסה לבצע הקפה נוספת, אך לשווא. הדלק במכלים אזל והמטוס התרסק על לונג איילנד, כ-20 ק"מ בלבד משדה התעופה. 73 נוסעים ואנשי צוות נהרגו ו-85 נפצעו. מאחר שבמטוס אזל הדלק לא התלקחה אש בעת ההתרסקות וייתכן שבכך נמנעו אבדות נוספות.
ועדת החקירה שהוקמה לחקר האסון קבעה שהגורם לאסון הוא טעות אנוש של הטייסים. אף על פי שטייסי אוויאנקה הזהירו ואמרו שהדלק עומד לאזול, הם לא הזכירו את המילה "מצב חירום" אפילו פעם אחת, כמקובל במצבים כאלה, ולכן קשה לדעת אם הפקחים היו מודעים למצב האמיתי של טיסה 052 בטרם ההתרסקות. הטייסים ביקשו רק אישור נחיתה בעדיפות גבוהה, וייתכן שחוסר שליטה מספקת באנגלית גרם להם לחשוב שמגדל הפיקוח מודע לגודל הסכנה.