cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביורן דאהלי
קריירה אתלטית
השתתפותו הראשונה בגביע העולם הייתה בינואר 1989, כשסיים במקום ה-11 במירוץ קלאסי ל-15 ק"מ בקאבגולובו. במשך העונה, לא עלה על הפודיום אף פעם, אבל צבר מספיק נקודות כדי לסיים את העונה במקום 14 בגביע העולמי. באליפות העולם בלאהטי (1989) סיים במקום ה-11 במירוץ ל-50 ק"מ בסגנון חופשי. בדצמבר של אותה שנה, זכה במירוץ גביע העולם הראשון שלו, במירוץ קלאסי ל-15 ק"מ בסולט לייק סיטי, במה שהיווה את המירוץ הראשון של העונה החדשה, ויהיה הראשון מבין 46 ניצחונותיו ו-81 מרוצים בהם יסיים על הפודיום, שיא שאף גולש קרוס-קאנטרי גבר עוד לא התקרב אליו.
באליפות העולם בסקי נורדי בואל די פיים (1991), זכה דאהלי במדליות הראשונות שלו באליפות העולם. הוא הביס את גונד סבאן, אגדת סקי באותה תקופה, במירוץ בסגנון חופשי ל-15 ק"מ. המדליה הייתה בלתי צפויה, מכיוון שהוא היה צעיר, ועדיין יחסית לא ידוע. זו הייתה מדליית הזהב האישית הראשונה לגולש נורווגי בקורס קאנטרי מאז שאודבר ברא זכה במדליית זהב באותו מרוץ באליפות העולם באוסלו, 1982. הוא גם גלש את החלק האחרון במירוץ השליחים, והוביל את הנבחרת הנורווגית לניצחון.
אולימפיאדת אלברוויל (1992)
תקופת הדומיננטיות של דאהלי החלה בעונה הבאה, 1992/1991. הוא זכה בגביע העולם בפעם הראשונה, דבר שיחזור על עצמו 5 פעמים ב-7 העונות הבאות. באולימפיאדת אלברוויל (1992), זכה דאהלי ב-4 מדליות, מהן 3 זהב ו-1 כסף, ואלה היו המדליות האולימפיות הראשונות שלו. הוא זכה בזהב במירוץ המרדף בסגנון חופשי ל-15 ק"מ, במירוץ בסגנון חופשי ל-50 ק"מ, והיה חלק מנבחרת השליחים הנורווגית המנצחת. ניצחון זה של נבחרת השליחים היה מרשים במיוחד, כשהם זכו בפער של יותר מדקה וחצי. הוא זכה במדליית כסף במירוץ בסגנון קלאסי ל-30 ק"מ, וסיים רביעי במירוץ בסגנון קלאסי ל-10 ק"מ, כשבשניהם ניצח בן ארצו, וגארד אולבנג. דאהלי ואולבנג זכו יחדיו בכל חמש מדליות הזהב בקרוס-קאנטרי לגברים, כשכל אחד מהם זוכה ב-3 מדליות זהב ובמדליית כסף. לאור תוצאותיו באולימפיאדה זכה דאהלי בפרס האולימפי פרנלי, שמוענק לנורווגי בעל התוצאות הטובות ביותר באולימפיאדה.
שנה לאחר מכן, באליפות העולם בפאלון (1993), הוא זכה במירוץ המרדף ל-15 ק"מ (סגנון חופשי), במירוץ הקלאסי ל-30 ק"מ, והוביל את נבחרת השליחים הנורווגית לניצחון. בנוסף, הוא זכה במדליית ארד במירוץ הקלאסי ל-50 ק"מ, כשהוא מובס על ידי טורגני מורגן (שוודיה) והרבה בלאנד (צרפת). עם 3 מדליות זהב ומדליית ארד, היה דאהלי לגולש המעוטר ביותר של האליפות. בסוף העונה גם זכה בגביע העולם בפעם השנייה.
אולימפיאדת לילהאמר (1994)
באולימפיאדת לילהאמר (1994) שנערכה בנורווגיה, זכה דאהלי ב-4 מדליות, 2 מדליות זהב ו-2 מדליות כסף. במדליית זהב זכה במירוץ הקלאסי ל-10 ק"מ ובמירוץ המרדף בסגנון חופשי ל-15 ק"מ. הוא זכה בכסף במירוץ בסגנון חופשי ל-30 ק"מ, שם הובס על ידי בן ארצו, תומאס אלסגארד. מרוץ השליחים היה מרוץ צמוד בין נורווגיה לאיטליה. האיטלקים זכו בזהב לאחר שסילביו פונר הביס את דאהלי בספרינט לקו בסיום. החל מאז, אלסגארד החליף את דאהלי כגולש האחרון במירוץ השליחים (דאהלי הפך לגולש השלישי), מאחר שאלסגארד היה הספרינטר הטוב יותר.
אליפות העולם בת'אנדר ביי, קנדה (1995) הייתה חלשה יחסית עבור דאהלי. הוא השתתף בנבחרת השליחים הנורווגית הזוכה (כשליח מספר 3), אבל לא זכה באף תואר אישי. שלוש פעמים הגיע למקום השני, פעמיים כשהוא מפסיד לוולדימיר סמירנוב, אחד מיריביו הגדולים ביותר (מרוץ קלאסי ל-10 ק"מ ומירוץ קלאסי ל-30 ק"מ) ופעם אחת לסילביו פאונר (מרוץ בסגנון חופשי ל-50 ק"מ). למרות זאת, זכה דאהלי בגביע העולמי לשנת 95–1994, בפעם השלישית בקריירה. על הישגיו נבחר לספורטאי השנה בנורווגיה ל-1995.
אליפות העולם המוצלחת ביותר עבור דאהלי הייתה בטרונדהיים, ב-1997. לפני קהל ביתי נלהב הוא זכה במדליה בכל אחד מחמשת המרוצים, כשהוא מנצח במירוץ הקלאסי ל-10 ק"מ, במירוץ המרדף בסגנון חופשי ל-15 ק"מ, וביחד עם נבחרת השליחים הנורווגית. נוסף לכך, הוא זכה במדליית כסף במירוץ בסגנון חופשי ל-30 ק"מ, כשהוא מפסיד לאלכסי פרוקורורב (רוסיה) ובמדליית ארד במירוץ הקלאסי ל-50 ק"מ, בו ניצח מיקה מילילה (פינלנד). דאהלי הודה כי אליפות העולם עבורו הייתה כמו "לחוות את לילהאמר מחדש", ו"כי עבורי, זה מאוד מיוחד להתחרות בנורווגיה". בנוסף, זכה דאהלי בגביע העולם החמישי שלו בסוף העונה. על הישגיו באליפות העולם ובגביע העולם קיבל את מדליית הזהב של אפטנפוסטן.
אולימפיאדת נאגנו (1998)
דאהלי תכנן להשתתף באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), אבל השתתפותו נמנעשה בשל תאונה במהלך אימון ברולר סקי באוגוסט 1999. בעקבות התאונה סבל מפציעת גב שאילצה אותו לסיים את הקריירה. במשך שנתיים ניסה דאהלי להשתקם מהפציעה בעזרת ניתוח ושיקום נרחב, עד שנאלץ להודיע על סיום הקריירה במרץ 2001. הודעתו הדהימה את נורווגיה, שם הפך במהלך שנות ה-90 לגיבור לאומי.
למרות הצלחותיו הרבות, דאהלי מעולם לא ניצח במירוץ בפסטיבל הסקי של הולמנקולן, אבל עדיין קיבל את מדליית הולמנקולן ב-1997 (ביחד עם ביארט אנגן ויק וסטפניה בלמונדו).
במהלך הקריירה שלו, לדאהלי נמדד ערך VO2-מקס' של 96 מ"ל/ק"ג/דקה, שהיווה שיא עד שאוסקר סוונדסן קבע 97.5 מ"ל/ק"ג/דקה. התוצאה נמדדה מחוץ לעונה, והפיזיולוג ארלנד הם, שערך את הבדיקה, הודיע שייתכן שדאהלי עבר 100 מ"ל/ק"ג/דקה בשיאו.
הערכה
הישגיו הרבים של דאהלי, ביניהם שיא המדליות במשחקי החורף האולימפיים (12) וגם שיא מדליות הזהב (8) הפכו אותו, לדעת רבים, לגדול ספורטאי החורף בכל הזמנים, ולאחד מגדולי הספורטאים בכל הזמנים, כל זאת למרות פרישתו המוקדמת מהספורט. הוא גם אחד מ-6 הספורטאים היחידים בתולדות משחקי החורף האוליפיים שזכו במדליית זהב ב-3 אולימפיאדות רצופות, והיחיד שזכה בלפחות שתי מדליות זהב. בטבלת המדליות של כל הזמנים נמצא דאהלי במקום השישי, ביחד עם בירגיט פישר.
דאהלי נבחר לאתלט המאה בענפים הנורדיים על ידי כתבי הספורט המרכז-אירופאים. ב-1999 היה מעמד לספורטאי החורף של המאה על ידי ארגון כתבי הספורט AIPS, אבל הגולש הצרפתי, ז'אן-קלוד קילי (סקי אלפיני), הקדים אותו. הפרס ניתן על ידי חואן אנטוניו סמראנש, נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי דאז.
לאחר הפרישה
דאהלי תומך בארגונים ללא מטרות רווח, למשל לטרשת נפוצה. ב-2009 הוא השתתף במירוץ הבירקביינר האמריקאי, באורך 54 ק"מ בסגנון קלאסי, בשביל לגייס כספים לטיפול בחולי טרשת נפוצה. במירוץ עצמו הוא סיים במקום השני, 0.1 שניות אחרי המקום הראשון.
דאהלי נישא לוילדה פאלק-יטר, ולהם שני בנים, סיוורט וסאנדר.
גייראסונפה
גייראסונפה (בהונגרית: Győrasszonyfa) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בבקונסנטלאסלו מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 560 תושבים, ובשנת 2019 רק 485 תושבים.
קורמורן אדום-רגל
קורמורן אדום-רגל (שם מדעי: Phalacrocorax gaimardi) הוא מין של עוף ימי ממשפחת הקורמורניים החי באמריקה הדרומית שלחופי האוקיינוס השקט. מין זה שייך לסוג קורמורן אך מספר חוקרים רואים בו בן לסוג היחידי - Poikilocarbo, הקרוב למין קורמורן מנומר ואחרים הכלילו אותו בסוג קורמורן גמדי.
מאפיינים
אורך גופו של הקורמורן הוא 71–76 ס"מ, מוטת כנפיו מגיעה ל-91 ס"מ בממוצע ומשקלו 1.3-1.5 ק"ג. שני המינים דומים ללא דו-צורתיות זוויגית. לקורמורן זה גוונים אפורים בגופו כשהכנפיים בעלות מעטה לבן משורטט וקצוות שחורים וכן זנב שחור. הכפות אדומות והמקור צהוב ודק בעל בליטה אדומה. הצוואר אפור-כהה עם כתם לבן מצידו. הפרטים הצעירים בעלי גוונים אפורים בהירים יותר וללא עיטורים אדומים.
המין מצוי בלהקות גדולות ובניגוד לרוב הקורמורנים אינו טריטוריאלי. הוא חי לאורך צוקים וחופים ובכמה מיצרים ואיים וניזון בצלילות בים מדגים שונים ומסרטנים המתחבאים בין הסלעים.
מצב השימור של הקורמורן אינו בסכנה כיום אך עלול להתקרב לסיכון בעתיד.
Parker Solar Probe
Parker Solar Probe (נקראה בעבר Solar Probe Plus) היא גשושית בלתי־מאוישת, של סוכנות החלל נאס"א, אשר חוקרת את העטרה של השמש ואשר התקרבה עד למרחק של 5.9 מיליון קילומטרים מפני השמש. גיחה זו קרובה לשמש פי שבעה מכל משימה אחרת בעבר.
מטרת המשימה היא לחקור את עטרת השמש ולספק הבנה מעמיקה יותר על רוח השמש ועל החומרים שמגיעים אל מערכת השמש באמצעותה. בגלל הקרבה הגדולה לשמש צוידה הגשושית במגן חום מיוחד היכול לעמוד בטמפרטורה של 1,400 מעלות צלזיוס. היא הגיעה למהירות שיא של 724,000 קילומטר בשעה או 201 ק"מ בשנייה וזאת על ידי שימוש בכוכב הלכת נוגה כמקלעת כבידתית.
מטרה נוספת שהתאפשרה בזכות הקרבה לנוגה, היא צילום פני השטח של כוכב הלכת בצד הלילי.
במאי 2017 נקבע כי הגשושית תיקרא על שמו של האסטרופיזיקאי יוג'ין פארקר.
מקפת נוספת של סוכנות החלל האירופית החוקרת את השמש היא Solar Orbiter.
היסטוריה
את הגשושית שיגר משגר דלתא 4 כבד ב-12 באוגוסט 2018.
ב-29 באוקטובר 2018 הגיעה למרחק 42,728,083 ק"מ מפני השמש, המרחק הקרוב ביותר אליו הגיע חפץ מעשה יד אדם עד אז.
בדצמבר 2018 צילמה הגשושית את השמש ממרחק של 27.1 מיליון ק"מ.
כשהחללית תסיים את תפקידה, לא יהיה ברשותה מספיק דלק בשביל לעשות חצי דרך חזרה לכדור הארץ, ולכן, תישאר במקום בו היא תסיים את תפקידה ותהפוך לאבק סולארי.
פרארי BR20
פרארי BR20 (באנגלית: Ferrari BR20) היא מכונית ספורט במרכב קופה, בעלת שני מקומות ישיבה, שיוצרה על ידי פרארי בשנת 2021. היא נחשפה ב-11 בנובמבר 2021. היא נבנתה עקב בקשה מיוחדת של לקוח. היא מבוססת על פרארי GTC4Lusso. == עיצוב == העיצוב החיצוני שלה מבוסס בעיקרו על ה-GTC4Lusso אך משלב גם אלמנטים על פי בחירתו של הלקוח וגם מפרארי רומא. גם תא הנוסעים מעוצב על פי בקשתו של הלקוח אך גם הוא משלב אלמנטים רבים מה-GTC4Lusso ומהרומא.
מפרט טכני
פרארי לא חושפת כעת את הפרטיים הטכניים.
גבול ארצות הברית–קנדה
גבול ארצות הברית–קנדה (באנגלית:  Canada–United States border, בצרפתית: Frontière entre le Canada et les États-Unis, באופן רשמי International Boundary) הוא הגבול הבינלאומי בין ארצות הברית לבין קנדה. זהו הגבול הארוך ביותר בעולם בין שתי מדינות. סך כל אורכו של הגבול, כולל קטעי הגבול העוברים בימות הגדולות ובחופי האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, הוא 8,891 קילומטרים. חלקו היבשתי של הגבול מחולק לשני קטעים: גבול קנדה עם החלק הרציף של ארצות הברית בדרום, וגבול קנדה עם אלסקה במערב. ועדת הגבול הבינלאומי עוסקת בנושאים הקשורים לסימון הגבול ואחזקתו, ו"הוועדה הבינלאומית המשותפת" עוסקת בנושאים הקשורים לגבולות הימיים. הסוכנויות שאחראיות על המעבר החוקי של הגבול הבינלאומי הן סוכנות שירותי הגבול של קנדה וסוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית.
חוזה פריז (1783)
חוזה פריז של 1783 שם קץ למלחמת העצמאות של ארצות הברית שניטשה בין ממלכת בריטניה הגדולה לבין ארצות הברית. בפרק השני לחוזה הסכימו הצדדים על כל גבולותיה של ארצות הברית, כולל, אך לא רק, הגבול בצפון לאורך צפון אמריקה הבריטית. הגבול שהוסכם עליו כלל את הקו שבין הפינה הצפון-מערבית של נובה סקוטיה ובין מקורו הצפון-מערבי של נהר קונטיקט והוא המשיך לאורך מרכזו של הנהר אל קו הרוחב 45 צפון. קו רוחב זה מוסד כגבול בין הפרובינציה קוויבק ומדינת ניו יורק בשנות ה-60 של המאה ה-18, כולל השטח שלימים יהפוך למדינת ורמונט. הקו נמדד וסומן בשנים 1771–1773 על ידי המודד הראשי של קוויבק, ג'ון קולינס והמפקח שמונה על ידי ממשלת מדינת ניו יורק, תומאס ולנטיין.
המשא והמתן על שלום החל בפריז באפריל 1782 ונמשך כל הקיץ של אותה שנה. נציגי ארצות הברית היו בנג'מין פרנקלין, ג'ון ג'יי, הנרי לורנס וג'ון אדמס. את בריטניה ייצגו דייוויד הרטלי וריצ'רד אוסוולד. ב-30 בנובמבר 1782 נוסחה טיוטת ההסכם והוא נחתם באוטל דה יורק שבפריז ב-3 בספטמבר 1783 על ידי אדמס, פרנקלין, ג'יי והרטלי.
אירועי המפתח במשא ומתן התרחשו בספטמבר 1782, כאשר שר החוץ של צרפת, הציע פתרון שבעלת בריתו, ארצות הברית, התנגדה לו בתוקף. צרפת הייתה מותשת מהמלחמה, וכל הצדדים המעורבים בה שאפו להשגת שלום, למעט ספרד, שעמדה על המשך הלחימה עד אשר יעלה בידה לכבוש את גיברלטר מהבריטים. ורז'ן העלה רעיון לעסקה שתהווה תחליף להעברת גיברלטר לספרד. ארצות הברית זכתה להכרה בעצמאותה, אך הייתה מוגבלת לשטחים שממזרח להרי האפלצ'ים. בריטניה הייתה אמורה לשמור בריבונותה את השטחים שמצפון לנהר אוהיו, שהיו חלק מפרובינציית קוויבק. מדרום לשטחים אלו הייתה אמורה לקום מדינת חיץ אינדיאנית בשליטה ספרדית.
האמריקאים הבינו שהם יוכלו להשיג עסקה טובה יותר ישירות מבריטניה. ג'ון ג'יי הודיע מיד לבריטים שהוא מעוניין לנהל עמם משא ומתן ישיר, שיהיה מנותק מהמשא ומתן עם צרפת וספרד. ראש ממשלת בריטניה, הלורד שלבורן הסכים לכך. הוא היה הממונה על המשא ומתן מטעם הבריטים, ובשלב זה הוא הבחין בהזדמנות להפריד את ארצות הברית מצרפת ולהפוך את המדינה החדשה לשותף כלכלי בעל ערך. התנאים להתוויית הגבול המערבי של ארצות הברית היו שהיא תקבל את כל השטחים שממזרח לנהר המיסיסיפי, שמצפון לפלורידה ושמדרום לקנדה. הגבול הצפוני של ארצות הברית כפי שהושג במגעים אלו נותר כמעט כמו גבול ארצות הברית–קנדה שקיים היום. לארצות הברית ניתנו זכויות דיג על חופי קנדה והיא הסכימה לאפשר לסוחרים הבריטים וללויאליסטים לקבל בחזרה את רכושם. מבחינתה של ארצות הברית היה חוזה זה עדיף וכזה הוא היה גם מבחינתה של בריטניה. ראש הממשלה שלבורן חזה את הסחר הדו-צדדי הרווחי בין בריטניה לבין ארצות הברית המתפתחת, חזון שהוגשם בסופו של דבר.
ב-14 בינואר 1784 אשרר הקונגרס הקונטיננטלי את חוזה פריז בשבתו בבניין הסנאט הישן של מרילנד באנאפוליס, שהייתה לבירה הראשונה של ארצות הברית לאחר המלחמה. עותקים של ההסכם נשלחו בחזרה לאירופה לאשרור על ידי שאר הצדדים המעורבים, והראשון מביניהם הגיע לצרפת במרץ 1784. בריטניה אשררה את ההסכם ב-9 באפריל 1784, ומסמכי ההסכם המאושררים הוחלפו בפריז ב-12 במאי 1784.
מערכת הגבולות באמריקה הצפונית לא תאמה למעשה את שנכתב בחוזה. החוזה הגדיר את הגבול הדרומי של ארצות הברית, אך ההסכם האנגלו-ספרדי הנפרד לא הגדיר במפורש את גבולה הצפוני של פלורידה, וממשלת ספרד הניחה שהגבול היה זהה לזה שהותווה בהסכם שנחתם ב-1763, ושבו הם העבירו את שטחיהם בפלורידה לבריטניה. בעוד שהמחלוקת על מערב פלורידה נמשכה, עשתה ספרד שימוש בשליטתה בפלורידה כדי לחסום גישה אמריקאית למיסיסיפי בניגוד לסעיף 8 לחוזה. בהסכם צוין שגבולה של ארצות הברית נמשך מ"הנקודה הצפון-מערבית ביותר" של אגם היערות (כיום במשולש הגבולות שבין מינסוטה, מניטובה ואונטריו) ישירות לכוון מערב עד להגיעו לנהר המיסיסיפי. אך למעשה, הנהר לא מגיע עד לקו רוחב זה. הקו שיוצא מערבה מאגם היערות לא נפגש מעולם עם נהר המיסיסיפי. בנוסף, בהסכם פריז לא הוסבר כיצד יפעל הגבול החדש, במונחים של פיקוח על אנשים וסחורות שיעברו בין צפון אמריקה הבריטית לבין ארצות הברית. ציפיותיהם של הדיפלומטים האמריקאים לשאת ולתת על חוזים מסחריים עם בריטניה שיפתור כמה מהפרטים הבלתי גמורים שבחוזה פריז לא התגשמו ב-1784. ארצות הברית המתינה עשור עד לחתימת החוזה המסחרי הראשון עם בריטניה במסגרת הסכם ג'יי.
בריטניה הפרה את הסעיף בהסכם שחייב אותה לוותר על שליטה במבצריה שבתחומי ארצות הברית "בכל המהירות האפשרית". כוחות בריטים המשיכו להיות מוצבים בשישה מוצבים באזור הימות הגדולות בנוסף לשניים בקצה הצפוני של אגם שמפליין. ב-1794, במהלך מלחמת האינדיאנים הצפון-מערבית בנו הבריטים מוצב נוסף בשטח שבו כיום שוכנת מדינת אוהיו. הם הצדיקו את מעשיהם אלו במצב הבלתי יציב ובמתחים שהתרחשו באזור לאחר המלחמה, בכשלונה של ממשלת ארצות הברית למלא אחר מחויבויותיה לפצות את הלויאליסטים על אובדן רכושם, ובצורך של הבריטים לפנות את נכסיהם באזור. כל המוצבים הללו הועברו לידיה של ארצות הברית בדרכי שלום בעקבות חתימתו של הסכם ג'יי ב-1794.
הסכם ג'יי (1795)
במסגרת הסכם ג'יי משנת 1795 (שנכנס לתוקף ב-1796) הוסכם על הוצאת כוחות הצבא והממשל הבריטים מדטרויט, וכן מעמדות גבול נוספות שבצד האמריקאי.
מטרתו של הסכם ג'יי הייתה פתרון סוגיות פתוחות שנותרו בחוזה פריז, כמו הסדרת זכויות הסחר בין המדינות, סוגיית הגיוס הכפוי לצי המלכותי הבריטי של מלחים אמריקאים, תשלום פיצויים על עבדים שנמלטו אל מעבר לקווים הבריטים בתקופת מלחמת העצמאות, ההסתה שהפנו הבריטים כלפי האינידאנים נגד המתיישבים האמריקאים, הבהרת נקודות לא ברורות בתוואי הגבול בין ארצות הברית לבין שטחיה של בריטניה, והחזקתם של המוצבים הבריטים בשטחה של ארצות הברית.
המוצבים הללו היו:
ההסכם היווה כר למחלוקת קשה בפוליטיקה האמריקאית והיה אחד מהזרזים ליצירתה של "מערכת המפלגות הראשונה" בארצות הברית שבה התפלגו שתי המפלגות העיקריות של האומה האמריקאית. המפלגה הפדרליסטית, בהנהגתו של אלכסנדר המילטון, תמכה בהסכם. מנגד, המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, בהנהגתם של תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון, התנגדה לו. הג'פרסונים התנגדו לקשרים עם בריטניה והעדיפו את צרפת במלחמות שהתחוללו באירופה. הם טענו שההסכם עם צרפת מ-1778 היה עדיין בתוקף. הם החשיבו את בריטניה כמרכזה של האריסטוקרטיה וכאיום הראשי על הערכים הרפובליקנים של ארצות הברית. הם הוקיעו את המילטון ואת ג'יי (ואף את וושינגטון) כמונרכיסטים שבגדו בערכי האמריקאים וארגנו מחאה ציבורית נגד ג'יי וההסכם שלו.
למעט סוגיית פינוי המוצבים הבריטים ולמעט תיקוני גבול קלים שהוכנסו בו, לא הייתה להסכם משמעות מרכזית בסוגיית תוואי הגבול. ההשלכה המרכזית של ההסכם הייתה למעשה רצונה של בריטניה לגייס את ארצות הברית, שכמדינה צעירה הייתה נייטרלית, לצידה במלחמות המהפכה הצרפתית. ההישג העיקרי של ארצות הברית בהסכם היה השגת גישה לשווקים חדשים כמו איי הודו המערבית והודו.
הסכם ג'יי הוחלף בהסכם גנט, שנכנס לתוקף ב-1815 ושהביא לסיומה של מלחמת 1812 וכלל את הגבולות שמלפני המלחמה.
הסכם גנט (1814)
הסכם גנט היה הסכם שלום בין האימפריה הבריטית לבין ארצות הברית, שסיים את מלחמת 1812. ההסכם נחתם ב-24 בדצמבר 1814 בעיר גנט, בבלגיה של היום (אז בתקופת מעבר בין האימפריה הצרפתית הראשונה לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה). עיקרו של ההסכם היה חזרה לסטטוס קוו אנטה בלום (בלטינית: status quo ante bellum - "המצב שהיה לפני המלחמה") בין שתי המדינות. התקשורת האיטית של התקופה הביאה לכך שהידיעה על אישור ההסכם הגיעה לארצות הברית רק חודשים לאחר מכן, ולא מנעה את אחד הקרבות הגדולים של המלחמה - קרב ניו אורלינס, ב-8 בינואר 1815.
הבריטים, בהניחם שפלישתם המתוכננת לניו יורק תנחל הצלחה, דרשו גם שהאמריקאים לא יחזיקו כוחות ימיים בימות הגדולות ושלבריטים יינתנו זכויות מעבר במימי נהר המיסיסיפי בתמורה להמשך זכויות הדיג של האמריקאים בחופי ניופאונדלנד. ארצות הברית דחתה את הדרישות הללו, וכתוצאה מכך נוצר שוב מבוי סתום בדיונים. הציבור האמריקאי זעם כאשר פרסם מדיסון את הדרישות, שאפילו הפדרליסטים לא היו מוכנים להיאבק עבורם.
לאחר חודשים של דיונים, שבמהלכם נחלו שני הצדדים ניצחונות, תבוסות ואבדות, הם הבינו בסופו של דבר שאומותיהן חפצות בשלום ושלא הייתה קיימת שום סיבה אמיתית להמשך המלחמה. כל אחד מהצדדים כבר היה מותש מהמלחמה, הסחר היה משותק, ולאחר נפילתו של נפוליאון ב-1814, צרפת כבר לא נחשבה למדינת אויב מבחינתה של בריטניה, והצי המלכותי הבריטי לא נזקק יותר לימאים האמריקאים שאותם הוא גייס בכפייה. הבריטים היו טרודים בשיקומה של אירופה לאחר תבוסתו של נפוליאון. ראש ממשלת בריטניה, הלורד ליברפול הודיע לנציגיו במשא ומתן עם האמריקאים להציע להחזיר את המצב כפי שהיה ערב פרוץ המלחמה. הצעה זו הייתה רצונה של ממשלת בריטניה מאז פרוץ המלחמה והנציגים לשיחות השלום הציעו אותה מיד לעמיתיהם האמריקאים, שהסכימו להצעה. הוסכם על חילופי שבויים, ובריטניה פיצתה את בעלי העבדים שנמלטו מארצות הברית.
ב-24 בדצמבר 1814 חתמו חברי המשלחות הבריטית והאמריקאית על ההסכם. צעד זה כשלעצמו לא סיים את המלחמה, שכן היה צורך באשרור רשמי של ההסכם על ידי שתי הממשלות, שהתקבל בפברואר 1815.
על פי ההסכם שוחררו כל השבויים והושבו כל האדמות והספינות. השטח שהושב לארצות הברית היה בהיקף של כ-40,000 קמ"ר באזור שליד ימת סופיריור וימת מישיגן ובמיין. השטחים שהאמריקאים החזיקו בהם בקנדה העילית (כיום אונטריו) הושבו לשליטה בריטית, והשטחים בפלורידה הספרדית שנלקחו מבריטניה ומספרד, שבאופן רשמי הייתה נייטרלית, הושבו לשליטה ספרדית. ההסכם לא כלל שינויים בגבולות שהיו קיימים בפרוץ המלחמה.
במאה שנות השלום ששרר בין שתי הארצות מ-1815 ועד מלחמת העולם הראשונה, התעוררו כמה סכסוכים טריטוריאליים ודיפלומטיים, אך כולם יושבו בדרכי שלום, לעיתים באמצעות בוררות.
הסכם ראש-באגוט (1817)
הסכם ראש-באגוט מ-1817 כלל תוכנית לפירוז אזור הלוחמה של 1812 וכן הניח את היסוד לעקרונות שיבואו לידי ביטוי בעת סימון הגבול בין צפון אמריקה הבריטית לבין ארצות הברית.
ההסכם הוביל לאמנת וושינגטון ב-1871, אשר השלימה את פירוק הנשק ופירוז הגבול בין ארצות הברית וקנדה לכל אורכו. ההסכם הביא לפירוז אזור האגמים הגדולים ואגם צ'מפליין. כמו כן ארצות הברית ובריטניה הסכימו על שליטה משותפת בטריטוריית אורגון. ההסכם יצר למעשה גבול מפורז שאורכו 5,527 ק"מ, שהיה הגבול המפורז הארוך בעולם.
על אף הקשיים שגרם ההסכם לצי האמריקאי במהלך מלחמת העולם הראשונה, תנאיו לא שונו. קשיים דומים התעוררו לפני מלחמת העולם השנייה, אבל מזכיר המדינה של ארצות הברית קורדל האל לא הסכים להפר את ההסכם בגלל חשיבותו ההיסטורית. בשנים 1939 ו-1940 קנדה וארצות הברית הסכימו לפרש את ההסכם כך שנשק יכול להיות מותקן על ספינות בתוך האגמים הגדולים, אבל לא יכול להפוך פעיל עד שהספינות עזבו את האגמים. ב-1942 ארצות הברית הצטרפה למלחמה (וקנדה כבר השתתפה במלחמה), והן הסכימו כי עד סוף המלחמה נשק יכול להיות מותקן על ספינות באגמים, ואף יכול להיבדק בעת שכלי השייט באגמים.
הסכם לונדון (1818)
הסכם 1818 עמד בסימן הרחבת השטחים, הן של צפון אמריקה הבריטית והן של ארצות הברית, שטחים שהתפרשו מערבה לאורך קו הרוחב 49 צפון, מהפינה הצפון-מערבית של אגם היערות לכוון הרי הרוקי. ההסכם שם קץ לתביעות של בריטניה על השטחים שמדרום לקו זה אל עבר עמק הנהר האדום, שהיו חלק מארץ רופרט. ההסכם שם גם קץ לתביעות של ארצות הברית על השטחים שמצפון לקו זה באגן הניקוז של המיסיסיפי, שהיו חלק מרכישת לואיזיאנה. שטח זה כלל שלושה אזורים קטנים שהיו החלקים הצפוניים של אגני הניקוז של נהר מילק (כיום החלק הדרומי של אלברטה והחלק הדרום-מערבי של ססקצ'ואן), של נהר פופלר  (ססקצ'ואן) ושל ביג מדי קריק (ססקצ'ואן). לאורך קו הרוחב 49 צפון, תוואי הגבול הוא ישר לכאורה, אך בפועל הוא נמשך על בסיס סימוני הגבול מהמאה ה-19 וסוטה מן הקו הישר בכמה מאות מטרים בכמה נקודות.
שני הצדדים הסכימו שהגבול ביניהן יעבור לאורך קו הרוחב 49 צפון, בין השאר בשל העובדה שקו גבול ישר יהיה קל יותר לסימון בהשוואה לגבול המבוסס על קו פרשת מים. ההסכם היווה את אובדן השטח הקבוע העיקרי האחרון של הממלכה המאוחדת במה שכיום הוא החלק היבשתי של ארצות הברית, ואת הוויתור הקבוע המשמעותי האחרון של ארצות הברית של טריטוריה ביבשת אמריקה הצפונית לטובתה של מעצמה זרה.
סעיף 2 לחוזה יישב את סכסוך הגבול שנגרם בשל אי ידיעה של המבנה הגאוגרפי של השטח שהייתה בסיס לחוזה פריז מ-1783. הסכם מוקדם זה קבע את קו הגבול בין ארצות הברית לבין צפון אמריקה הבריטית לאורך קו שיצא מערב מאגם היערות ועד לנהר המיסיסיפי. הצדדים שחתמו על חוזה זה לא היו מודעים לכך שהנהר לא הגיע לנקודה כל כך צפונית, כך שקו ישר זה לא היה יכול בשום אופן להיפגש עם הנהר. בעקבות תיקון בעיה זו, יצר הסכם 1818 מובלעת של ארצות הברית, "הפינה הצפון-מערבית", שהוא חלק קטן של שטחה הנוכחי של מינסוטה, והחלק היחידי של ארצות הברית, למעט אלסקה, ששוכן מצפון לקו הרוחב 49 צפון.
אמנת וובסטר–אשבורטון (1842)
סכסוכים בנוגע לפירוש של הסכמי הגבולות וטעויות במדידות הצריכו ניהול משא ומתן נוסף, שבסופו נחתמה אמנת וובסטר–אשבורטון ב-1842. האמנה שמה קץ למלחמת ארוסטוק, שניטשה על רקע סכסוך על הגבול בין מיין, ניו ברנזוויק ופרובינציית קנדה. האמנה הגדירה מחדש את הגבול בין מדינת ניו יורק (כולל השטח שהפך בהמשך למדינת ורמונט) לבין קוויבק. ממשלת ארצות הברית החלה לבנות ביצורים מדרום לגבול ברוסס פוינט, על אגם צ'מפליין. לאחר שחלק משמעותי של הבנייה הושלם, התברר במדידות שבנקודה זו עבר קו הרוחב 45 צפון במרחק של 1.2 ק"מ מדרום לקו שנמדד. המבצר, שנודע בשם פורט בלנדר, היה בשטחה של קנדה, וכך לארצות הברית הייתה דילמה שנפתרה רק לאחר שהאמנה הותירה את הגבול על הקו המפותל כפי שנמדד. באמנה הוגדר גם מחדש קו הגבול בין באונדרי ווטרס שבאונטריו ומינסוטה בין ימת סופיריור לבין הפינה הצפון-מערבית.
אמנת אורגון (1846)
בהדרגה פחת שיתוף הפעולה בנוגע לשליטה המשותפת על ארץ אורגון. לאחר ששגריר בריטניה דחה הן את הצעתו של נשיא ארצות הברית ג'ון טיילר והן את זו של יורשו ג'יימס פולק, להמשיך ולקבוע את קו הגבול שם גם על קו הרוחב 49 צפון, קראו תומכי התפשטות אמריקאים לסיפוח כל האזור עד לקו הרוחב 54°40′, הקצה הדרומי של אמריקה הרוסית, כפי שהוסכם בהסכמים מקבילים בין ארצות הברית לבין האימפריה הרוסית ב-1824 ועם בריטניה ב-1825. לעומת זאת, בריטניה רצתה שהגבול יעבור לאורך נהר קולומביה עד לאוקיינוס השקט. בכל אופן, לאחר שפריצתה של מלחמת ארצות הברית-מקסיקו באפריל 1846 משכה את תשומת הלב ואת המשאבים הצבאיים, הושגה פשרה בדיונים שהתקיימו בוושינגטון די. סי., והעניין סודר על ידי ממשל פולק (גם להפתעתם של הגורמים הקיצוניים במפלגתו) כך שתמנע מלחמה בשתי חזיתות, בייחוד עם מעצמה עם כוח צבאי משמעותי כמו בריטניה. סכסוך זה נפתר עם חתימת אמנת אורגון ב-1846, שהגדירה את קו הרוחב 49 צפון כגבול שיעבור דרך הרי הרוקי.
מלחמת החזיר (1859)
הסכם אורגון חילק כאמור את ארץ אורגון בין ארצות הברית ובריטניה לאורך קו רוחב 49 צפון, במקביל לתעלה המפרידה את היבשת האמריקנית מהאי ונקובר, ו"דרומה דרך אמצע התעלה ומצר חואן דה פוקה אל האוקיינוס השקט".
מפות האזור שהיו זמינות באותה תקופה, שעל פיהן נקבע הניסוח לעיל, לא היו מדויקות; במציאות קיימים שני מצרי ים היכולים להיקרא "אמצע התעלה": מצר הארו לאורך הצד המערבי של איי סן חואן, ומצר רוסאריו לאורך צדם המזרחי. בשל עמימות זו טענו ארצות הברית ובריטניה כאחת לריבונות באיי סן חואן.
שלוש עשרה שנים בדיוק לאחר חתימת ההסכם, ב-15 ביוני 1859, הובילה העמימות במיקום הגבול אל סף עימות ישיר. ליימן קאטלר, חוואי אמריקני, ירה בחזיר שאכל את הירקות בגנו שבאיי סן חואן. חזיר זה היה שייך לצ'ארלס גריפין, אזרח בריטי ממוצא אירי שהיה מועסק בחברת מפרץ הדסון. בחילופי הדברים שקדמו לירי אמר קאטלר לגריפין "שמור את חזיריך הרחק מתפוחי האדמה שלי", וגריפין השיב "שמור את תפוחי האדמה שלך הרחק מחזירי". השלטונות הבריטים רצו לאסור את קאטלר, והחוואים האמריקנים קראו להגנה הצבאית של ארצות הברית.
בריגדיר-גנרל ויליאם ס. הארני, ראש מחלקת אורגון (הפיקוד הצבאי שהיה אחראי על צפון-מערב ארצות הברית), שלח 66 חיילים אמריקנים תחת פיקודו של קפטן ג'ורג' פיקט לאי סן חואן. בתגובה שלח מושל ונקובר, ג'יימס דאגלס, שלוש אוניות מלחמה בריטיות לאזור, בפיקודו של קפטן ג'פרי הורנבי. המצב המשיך להחמיר ובספטמבר עמדו 461 אמריקנים חמושים בתותחים אל מול שלוש אוניות מלחמה ולהן 70 תותחים וצוות בן 2,140 איש. הצדדים השכילו שלא לירות את הירייה הראשונה, על מנת שלא "לערב שתי אומות גדולות במלחמה על חזיר מת". המפקדים משני הצדדים קיבלו אותן פקודות מהממונים עליהם: הגנו על עצמכם, אך לא תיזמו פעולה התקפית. במשך מספר ימים החליפו הצדדים עלבונות וניסו לגרום לצד השני לירות את הירייה הראשונה, אך ללא הועיל.
במהלך שנות הכיבוש הצבאי המשותף, פיתחו הצדדים ידידות לבבית, וחיי חברה ערים. הצדדים ביקרו זה במחנהו של זה, חגגו את הימים הלאומיים של שתי האומות וערכו תחרויות ספורט. שומרי הפארק מספרים למבקרים כי האיום הגדול ביותר על שלומו של האי היה כמויות האלכוהול האדירות שהיו זמינות באירועים אלה.
לאחר שתים-עשרה שנים של כיבוש משותף הביאו שני הצדדים את העניין לבוררות בפני וילהלם הראשון, קיסר גרמניה. באוקטובר 1872 החליטה ועדה מטעם הקיסר למסור את האיים לידי ארצות הברית.
מדידות הגבול (אמצע המאה ה-19)
מדידות הגבול הצפון-מערבי בשנים 1857–1861 התוו את קו הגבול היבשתי. לצורך ביצוע המדידות שימש את המודדים שביל שנקרא "שביל ועדת הגבול", שכבר לא קיים. בראש צוות המודדים האמריקאי עמד ארצ'יבלד קמפבל ובראש הצוות הבריטי עמד דונלד קמרון. המדידה התמקדה בקו הגבול שבין אגם היערות לבין הרי הרוקי.
עבודת המודדים האמריקאים והקנדים החלה ב-1872. ובפניהם ניצבה המשימה הקשה של סימון הגבול לאורך קו הרוחב 49 צפון, כפי שהוסכם בהסכם 1818. הם נפגשו בספטמבר אותה שנה בפמבינה שבטריטוריית דקוטה (כיום בדקוטה הצפונית), שם הם בילו את החורף לפני שבאביב 1873 החלו בעבודת הסריקה והניחו אבני גבול לאורך כל תוואי הגבול החל מאגם היערות. את חורף 1873–1874 הם בילו בווילו באנץ' שבטריטוריות הצפון-מערביות (כיום בתחומי ססקצ'ואן). באביב 1874 הם המשיכו את עבודתם עד שאבן הגבול האחרונה הוצבה ב-8 באוגוסט אותה שנה באגם ווטרטון. אגם זה ניצב כיום על הגבול שבין הפרובינציה הקנדית של אלברטה לבין מדינת מונטנה של ארצות הברית.
אמנת 1908
ב-11 באפריל 1908 הסכימו בריטניה וארצות הברית על פי סעיף 4 לאמנה שנחתמה באותה שנה "לחבר את קו הגבול בין ארצות הברית לבין הדומיניון של קנדה בין האוקיינוס האטלנטי לבין האוקיינוס השקט", למדוד ולתחום את הגבול בין קנדה לבין ארצות הברית לאורך נהר סנט לורנס והימות הגדולות, באמצעות טכניקות המדידה המודרניות, וכך להשלים מספר שינויים בקו הגבול. ב-1925 קיבלה ועדת הגבול הבינלאומי משימה קבועה למדידה ומיפוי של הגבול, תחזוקת סימני ומצופי הגבול, ושמירת רצועה של 6 מטרים נקייה מצמחייה. רצועת גבול זו היא ברוחב של 3 מטרים מכל צד של קו הגבול.
ב-1909, על פי אמנת הגבולות הימיים, הוקמה הוועדה הבינלאומית המשותפת לפקח ולאשר מיזמים שמשפיעים על השטחים הימיים ונתיבי המים לאורך הגבול.
פיגועי 11 בספטמבר
כתוצאה מפיגועי 11 בספטמבר, נסגר הגבול באופן מידי ללא התראה מוקדמת, ולא התאפשר שום מעבר של אנשים או סחורות דרכו. עם תחילתה של סגירת גבול מאולתרת זו, סודרו נוהלי הגבול באופן משותף על ידי שתי הארצות כך שתנועה מסחרית תוכל להמשיך ולהתקיים אף על פי שתנועת אנשים הוגבלה. נהלים אלו הפכו בהמשך לבסיס לסגירת הגבול עקב מגפת הקורונה.
מגפת הקורונה
בתגובה לפרוץ מגפת הקורונה הסכימו ממשלות ארצות הברית וקנדה ב-21 במרץ 2020 על סגירת הגבול לנסיעות בלתי חיוניות לתקופה ראשונית של 30 יום. הסגירה הוארכה מאז במשך כמה פעמים. במקביל לסגירת הגבול עם קנדה, סגרה ארצות הברית את גבולה עם מקסיקו. סגירת הגבול עקב מגפת הקורונה היא הסגירה הראשונה המוחלטת לטווח ארוך של גבול ארצות הברית–קנדה מאז מלחמת 1812.
נסיעות חיוניות, כפי שהוגדרו על ידי התקנות בשתי המדינות, כוללות נסיעות לצורכי עבודה ולימודים. נסיעות בלתי חיוניות לקנדה כוללות נסיעות לצורכי תיירות, נופש או בידור. המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית פרסמה רשימה של מטרות נסיעה בלתי חיוניות כמו נסיעות לצורכי תיירות, כלומר, סיורים, נופש, הימורים ואירועי תרבות, ונתנה רשימה של מטרות נסיעה חיוניות.
קבוצות לחץ עסקיות, בהבחינם בהשפעה המקפת של סגירת הגבול על הכלכלה בשני הצדדים, קראו להטלת מגבלות ספציפיות יותר במקום סגירה כללית ואיסור על נסיעות בלתי חיוניות. שדולת הגבול הצפוני (Northern Border Caucus), קבוצה של חברי הקונגרס של ארצות הברית המייצגים קהילות הסמוכות לגבול, העלתה הצעות דומות לממשלותיהן של שתי המדינות. מעבר לסגירת הגבול עצמה, הציע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בתחילה לשלוח כוחות צבא אמריקאים לאזורי הגבול. בהמשך הוא נטש את הרעיון בעקבות התנגדות קולנית של פקידי ממשל קנדיים.
ב-1 בספטמבר 2021 הגישו חברי בית הנבחרים של ארצות הברית הרפובליקנים סטיב דיינס ממונטנה, ואליס סטפניק מניו יורק, מדינות הגובלות עם קנדה, דרישה ליושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי להעלות הצעת חוק שתאלץ את ממשל הנשיא ג'ו ביידן לפתוח מחדש את הגבול לנסיעות שהוגדרו כלתי חיוניות, בציינם את הנזק שנגרם למדינות שהם מייצגים לסחר ולאפיקי הפרנסה. הדרישה הוגשה בעקבות הודעה של המחלקה לביטחון המולדת מ-20 באוגוסט, שההוראה על סגירת הגבול לנסיעות בלתי חיוניות, שהייתה בתוקף כבר שנה וחצי, תוארך לכל הפחות בעוד חודש, זאת על אף שארצות הברית התקדמה מאוד במאבק בנגיף הקורונה, כולל הרחבת היקף החיסונים נגדו. השניים ציינו שקנדה כבר פתחה את הגבול לנוסעים מחוסנים. בנוסף לדיינס וסטפניק הביעו פוליטיקאים נוספים את מורת רוחם על סירובו של ממשל ביידן לפתוח מחדש את הגבול. בין אלו נמנו מושל מינסוטה הדמוקרטי טים וולז, ומושל דקוטה הצפונית הרפובליקני דאג בורגום, שקראו לממשל ביידן לשקול מחדש את סוגיית סגירת הגבול.
לאחר שקנדה פתחה את הגבול לנכנסים מארצות הברית לבעלי דרכון אמריקאי מחוסנים נגד נגיף הקורונה ב-9 באוגוסט 2021 ולבעלי דרכונים אחרים ב-7 בספטמבר, פתחה גם ארצות הברית ב-8 בנובמבר את הגבולות היבשתיים שלה למחוסנים שיעברו את הגבולות לנסיעות שהוגדרו בלתי חיוניות.
מדיניות אכיפת החוק
גבול ארצות הברית קנדה נחשב לעיתים קרובות כ"גבול הבלתי מוגן הארוך ביותר", אף על פי שקביעה זו נכונה רק במובן הצבאי, שכן כוחות אכיפת חוק אזרחיים פעילים על הגבול. חציית הגבול שלא דרך נקודות מעבר הגבול היא בלתי חוקית, שכן כל אדם שחוצה את הגבול חייב לעבור בדיקת ביקורת גבולות ובדיקת מכס. הרמה הנמוכה יחסית של אמצעי הביטחון עומדת בניגוד לזו הנהוגה לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו, שאורכו הוא כשליש מזה של גבול ארצות הברית–קנדה ולאורכו נערכים סיורים פעילים של סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית למניעת הסתננות וסחר בסמים.
סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית מזהה את הבעיות העיקריות לאורך הגבול כמו פעילות טרור פנימי ובינלאומי, סחר בסמים, הברחת מוצרים (כמו טבק) כדי להתחמק מתשלום מכס, והגירה בלתי חוקית. בדוח של משרד מבקר המדינה של ארצות הברית מיוני 2019 זוהה מחסור במשאבים ובכוח אדם שהשפיע על פעילות האכיפה. סוכנות המכס והגנת הגבולות "זיהתה מספרים בלתי מספיקים של סוכנים שהגבילו את משימות הסיור לאורך הגבול הצפוני", בעוד שהאגף האווירי והימי של הסוכנות זיהה "מספרים בלתי מספיקים של סוכנים לאורך הגבול הצפוני, שהגבילו את מספרם ותדירותם של משימות הסיור האוויריות והימיות".
שמונה יחידות של משמר הגבול של ארצות הברית מוצבות לאורך גבול ארצות הברית–קנדה, כשכל אחת מהן אחראית על קטע גבול מסוים. פרישת יחידות משמר הגבול, ממערב למזרח, היא: בליין וספוקיין, וושינגטון; האבר, מונטנה; גרנד פורקס, דקוטה הצפונית; דטרויט, מישיגן; באפלו, ניו יורק; סוונטון, ורמונט; והולטון, מיין.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, הודקו אמצעי הביטחון באופן משמעותי לאורך הגבול על ידי שתי הארצות, הן באזורים המיושבים והן באזורים הכפריים. שתי הארצות חולקות גם מידע מודיעיני אסטרטגי וטקטי בתחום.
בדצמבר 2010 ניהלו ארצות הברית וקנדה משא ומתן על הסכם שכותרתו "מעבר לגבול: חזון משותף לביטחון היקפי ולתחרותיות" (Beyond the Border: A Shared Vision for Perimeter Security and Competitiveness), שאמור לאפשר לארצות הברית יותר השפעה ומידע על בקרת הגבולות וההגירה של קנדה.
אמצעי הביטחון
על תושבי שתי הארצות, שבבעלותם שטחי קרקע הסמוכים לגבול נאסר להקים מבנים ברצועה של שישה מטרים לאורך הגבול ללא אישור מוועדת הגבול הבינלאומי. הם נדרשים לדווח על בנייה כאמור לגופי הממשל בארצותיהם.
כל האנשים החוצים את הגבול נדרשים לדווח לסוכנות המכס בארץ שאליה הם נכנסו. בעת הצורך נעשה שימוש בגדרות ובמחסומי רכב. באזורים מרוחקים, בהם לא ניתן להקים עמדות גבול מאוישות, מותקנים חיישנים סמויים על כבישים, שבילים, מסילות ברזל ואזורים מיוערים, הממוקמים בסמוך לנקודות החצייה של הגבול. באזורי הגבול לא קיים שטח עם הגבלה מיוחדת. סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית מחזיקה באופן שגרתי נקודות ביקורת במרחקים של עד 160 ק"מ מהגבול.
אמצעי זיהוי
עד 2007 נדרשו אזרחי ארצות הברית וקנדה להציג תעודת לידה בצירוף רישיון נהיגה או תעודה מזהה ממשלתית בעת חציית הגבול.
הדרישה להצגת דרכון או אמצעי זיהוי משופר בעת כניסה לארצות הברית בדרך האוויר נכנסה לתוקף בינואר 2007, והחל מינואר 2008 היא נכנסה לתוקף בנוגע לנכנסים לארצות הברית בדרך היבשה או הים, אף על פי שאכיפתה של הדרישה האחרונה לא החלה אלא רק החל מיוני 2009. מאז, כל נוסע הנכנס לארצות הברית דרך מעבר גבול יבשתי או ימי, כולל באמצעות מעבורות, נדרש להציג את אחד מששת סוגי מסמכי הזיהוי הללו.
לעומת זאת, כל נוסע הנכנס לקנדה, חייב לשאת מסמך מזהה, כולל אשרה (על פי הצורך), כאשר הוא חוצה את הגבול לקנדה. אמצעי הזיהוי הנדרשים הם: דרכון תקף, מסמך נסיעה לחירום קנדי (Canadian Emergency Travel Document), רישיון נהיגה משופר, או תעודה מזהה משופרת שהוצאה על ידי הפרובינציות או הטריטוריות של קנדה. קנדים יכולים להציג מסמכים אחרים, אף על פי שהשימוש במסמכים אלו מצריך הצגה של אמצעי זיהוי נוסף.
אזרחי ארצות הברית וקנדה שרשומים בתוכניות כמו FAST או NEXUS, רשאים להציג את כרטיסי החבר שלהם בתוכניות כאמצעי זיהוי חלופי כאשר הם חוצים את גבול ארצות הברית–קנדה בדרך היבשה או בים, או כאשר הם עוברים בין שתי הארצות בדרך האוויר. אף על פי שתושבי קבע בשתי הארצות זכאים לקבל כרטיסי FAST או NEXUS, הם נדרשים להציג דרכון תקף כדי להוכיח את מעמד התושבות הקבועה שלהם עם הגעתם לגבול קנדה. תושבי קבע בארצות הברית שהם חברים ב-NEXUS, נדרשים להציג גם הם אמצעי זיהוי אלקטרוני כאשר הם חוצים את הגבול לקנדה.
הברחות
הברחת משקאות חריפים הייתה נפוצה בשנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר תקופת היובש הייתה בתוקף בארצות הברית ובחלקים של קנדה.
בשנים האחרונות, התמקדו רשויות המכס בקנדה במקרים של הברחת סמים, סיגריות וכלי ירייה, בעוד שעמיתיהם האמריקאים התמקדו במקרי הברחת סמים. ביולי 2005 עצרו כוחות אכיפת החוק שלושה אנשים שחצבו מנהרה באורך של 110 מטרים מתחת לקו הגבול בין קולומביה הבריטית לבין מדינת וושינגטון, מתוך כוונה להבריח דרכה קנאביס, מקרה ידוע ראשון של מנהרה שכזו. בשנים 2007–2010, נעצרו 147 אנשים על הברחת קנאביס בבליין, וושינגטון, אך אנשי כוחות האכיפה העריכו שהם תפסו רק 5% ממקרי ההברחה.
בשל מיקומה, חווה העיר קורנוול שבאונטריו פעילות מתמשכת של הברחות, בעיקר של טבק וכלי ירייה מארצות הברית. בשטחי אומת האקווססניי, שמשתרעים על שני צידי הגבול שבין אונטריו וקוויבק מהצד הקנדי ובין מדינת ניו יורק בצד האמריקאי, נמנעת פעילותם של כוחות אכיפת החוק של שתי הארצות בשל ריבונות האומות הראשונות, עובדה המקלה אף היא על פעילות ההברחה.
תפישת מעבר הגבול ב-2009
במאי 2009 תפשו אנשי אומת האקווססניי את האזור סביב לנקודת מעבר הגבול הקנדית שבשטחם כצעד מחאה על החלטת ממשלת קנדה לחמש את אנשי סוכנות שירותי הגבול של קנדה בעת פעולתם בתחומי הטריטוריה. הקצה הצפוני של גשר הים הצפוני ומתקני הפיקוח של סוכנות שירותי הגבול של קנדה נסגרו. במהלך המשבר, הוחלף דגל קנדה שבמתקנים בדגל אומת המוהוק. אף על פי שנקודת הגבול האמריקאית בקצה הדרומי של הגשר המשיכה לפעול, התנועה צפונה נחסמה הן על ידי הרשויות האמריקאיות והן על ידי הרשויות הקנדיות. נקודת הגבול הקנדית על גשר זה הייתה סגורה במשך שישה חודשים. ב-13 ביולי פתחה סוכנות שירותי הגבול של קנדה באופן זמני את נקודת המעבר בקצה הצפוני של הגשר בעיר קורנוול, ואפשרה לתנועה לעבור בו בשני הכיוונים. אנשי אומת האקווססניי המשיכו לקיים פעילות מחאה על הגשר. ב-2014 הם התנגדו לתהליך שהפך את המעבר שלהם על הגשר למסורבל יותר, בהאמינם שצעד זה הפר את זכויותיהם למעבר חופשי. במעבר שלהם משטח ארצות הברית אל האי קורנוול שבשטח קנדה, היה עליהם קודם כל לעבור לקנדה דרך גשר אחר, ושם לעבור בקרת גבולות בתחנת גבול קנדית חדשה. בדיונים בין הסוכנויות הבין-ממשלתיות הוחלט על אפשרות של העברת נקודת הגבול הקנדית לצד האמריקאי של הגבול.
משבר הגבול של 2017
באוגוסט 2017 נוצר שטף של 500 חציות בלתי מוסדרות של הגבול בין קוויבק לבין מדינת ניו יורק מדי יום על ידי מבקשי מקלט בקנדה. כתוצאה מכך תגברה קנדה את צוותי הפיקוח על הגבול באזור, והודיעה שחציית הגבול באופן בלתי מוסדר לא תשפיע על מעמדו של אף אדם כמבקש מקלט.
מתחילת ינואר 2017 ועד לסוף מרץ 2018 עצרה המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה 25,645 אנשים שחצו את הגבול בנקודות חציה בלתי רשמיות. המשרד לביטחון הציבור של קנדה העריך ש-2,500 איש נוספים חצו את הגבול במהלך חודש אפריל 2018, כך שמספר החוצים הבלתי חוקיים הגיע ליותר מ-28,000 איש.
תוואי הגבול
אורכו של החלק היבשתי של גבול ארצות הברית–קנדה הוא 8,891 קילומטרים, כולל גופי מים, וכולל קטע הגבול בין אלסקה לבין קנדה, שאורכו 2,475 קילומטרים. שמונה מבין 13 הפרובינציות והטריטוריות של קנדה ו-13 מבין 50 מדינות ארצות הברית שוכנות לאורך הגבול. למעט אי הנסיך אדוארד, כל הפרובינציות והטריטוריות של קנדה שלא חולקות גבול משותף עם ארצות הברית, גובלות בפרובינציה שכן גובלת בארצות הברית.
יוקון
כל גבולה של הטריטוריה הקנדית של יוקון עם ארצות הברית הוא עם מדינת אלסקה. קצהו הצפוני של הגבול הוא בים בופור, בנקודת ציון 69.65°N, -141°W. משם הוא משתרע דרומה לאורך קו אורך 141 מערב. מקו רוחב 60°18′ צפון נפרד הגבול מקו אורך 141 מערב ופונה לכוון דרום-מזרח לאורך רכס הרי סנט אליאס. מדרום לקו רוחב 60 צפון ממשיך קו הגבול אל קולומביה הבריטית.
קולומביה הבריטית
לקולומביה הבריטית יש שני קטעי גבול עם ארצות הברית: הגבול עם אלסקה לאורך גבולה הצפון-מערבי של קולומביה הבריטית, והגבול עם החלק הרציף של ארצות הברית בדרום הפרובינציה, שם היא גובלת עם וושינגטון, איידהו ומונטנה.
גבול קולומביה הבריטית-אלסקה ממשיך את גבול יוקון-אלסקה, גם הוא לאורך הרי סנט אליאס. בהר פיירוות'ר, בנקודת ציון 58.9°N, -137.51667°W פונה הגבול צפון-מערבה, כלפי רכס הרי החוף. בנקודת ציון 59.8°N, -135.46667°W פונה הגבול לכוון דרום-מזרח לאורך רכס הרי החוף. בסופו של דבר מגיע הגבול לתעלת פורטלנד ויוצא דרכה אל מצר דיקסון  ומשם אל תוך האוקיינוס השקט ומסתיים עם הגיעו אל המים הבינלאומיים.
גבולה של קולומביה הבריטית עם החלק הרציף של ארצות הברית יוצא בנקודה השוכנת דרום-מערבה מהאי ונקובר וצפון-מערבה מחצי האי אולימפיק, במעבר אל המים הבינלאומיים באוקיינוס השקט. הגבול עובר משם במצר חואן דה פוקה בכיוון מזרח, ומשם פונה צפון-מזרחה ונכנס למצר הארו. בתוך המצר הגבול פונה לכוון צפון, אך פונה פנייה חדה מזרחה דרך מצר באונדרי, שם הוא מפריד את איי המפרץ הקנדים מאיי סן חואן האמריקאים. עם הגיעו למצר ג'ורג'יה פונה הגבול צפונה ולאחר מכן צפון-מערבה וחוצה את המצר עד לקו רוחב 49 צפון. לאחר שהגבול פונה פנייה חדה מזרחה, הוא נמשך לאורך קו רוחב זה דרך חצי האי טסאוואסן ומפריד את פוינט רוברטס שבמדינת וושינגטון  מדלתה שבקולומביה הבריטית, עד הגיעו למפגש הגבול עם אלברטה.
הפרריה
לכל אורכו של גבול ארצות הברית–קנדה בשטחיהן של הפרובינציות הקנדיות של אלברטה וססקצ'ואן הוא עובר על קו הרוחב 49 צפון. שתי הפרובינציות הללו גובלות עם מדינת מונטנה שבארצות הברית ובהמשך מזרחה, ססקצ'ואן גם גובלת עם דקוטה הצפונית.
אונטריו
פרובינציית אונטריו חולקת את קו הגבול שלה, ממערב למזרח, עם מדינות מינסוטה, מישיגן, אוהיו, פנסילבניה וניו יורק. חלקו העיקרי של גבול אונטריו עם ארצות הברית הוא קטע הגבול הימי. קטע זה מתחיל בנקודה הצפון-מערבית ביותר של שטחה של מינסוטה, נקודת הציון 49.38333°N, -95.15°W. משם הוא ממשיך מזרחה דרך האי אנג'ל אל אגם היערות ופונה דרומה בנקודת הציון 41.31667°N, -94.8°W, שם הוא ממשיך אל נהר רייני. הגבול נמשך לאורך הנהר אל אגם רייני, ולאחר מכן עובר דרך כמה אגמים קטנים, כולל אגם נמקן, אגם לקרואה ואגם סי גל, עד להגיעו לנהר פיג'ן  המוביל אותו אל ימת סופיריור. מכאן ממשיך הגבול דרך הימה ודרך מפרץ וייטפיש אל נהר סנט מרי  ואל התעלה הצפונית. בנקודת הציון 45.98333°N, -83.43333°W פונה הגבול דרומה אל תעלת פולס דטור, שממנה הוא מגיע אל ימת יורון. דרך הימה פונה הגבול דרומה עד להגיעו לנהר סנט קלייר שמוביל אותו לאגם סנט קלייר. הגבול ממשיך דרך אגם זה ומגיע לנהר דטרויט אשר מוביל אותו לימת אירי. מימת אירי מגיע הגבול אל נהר ניאגרה שמוביל אותו לימת אונטריו. מכאן פונה הגבול צפון-מערבה עד להגיעו לנקודת הציון 43.45°N, -79.2°W, שם הוא פונה פנייה חדה צפון-מזרחה. לאחר מכן מגיע הגבול לנהר סנט לורנס וממשיך לאורכו עד שבנקודת הציון 45°N, -74.66667°W נפרד הגבול מהנהר וממשיך אל תוך קוויבק.
קוויבק
הגבול של פרובינציית קוויבק עם ארצות הברית משותף למדינות ניו יורק, ורמונט, ניו המפשייר ומיין. הוא מתחיל בגבול אונטריו-ניו יורק ומסתיים בנהר סנט לורנס על קו הרוחב 45 צפון. קטע גבול זה פונה אל תוך היבשה לכוון מזרח וממשיך פחות או יותר באותו כוון. בנקודת הציון 45°N, -71.5°W מתחיל הגבול לעבור דרך מגוון של צורות נוף של הרי האפלצ'ים, ממשיך עד נקודת הציון 46.41667°N, -70.05°W, שם הוא מתחיל לפנות צפונה ובנקודת הציון 46.68333°N, -69.98333°W הוא פונה צפון-מזרחה. לבסוף, בנקודת הציון 47.45°N, -69.21667°W פונה הגבול אל אגם בו, וממשיך דרכו אל ניו ברנזוויק.
ניו ברנזוויק
כל מקטע הגבול של ניו ברנזוויק הוא עם מדינת מיין. הוא מתחיל בקצה הדרומי של אגם בו בנקודת הציון 47.3°N, -69.05°W, ובסופו של דבר ממשיך אל נהר סנט ג'ון. הגבול עובר לאורך הנהר עד לנקודת הציון 47.06667°N, -67.78333°W, שם הוא מתפצל ממנו ופונה דרומה אל אגמי צ'יפטנטיקוק בנקודת הציון 47.93333°N, -67.78333°W ומשם הוא עובר לנהר סנט קרואה. הגבול ממשיך דרך הנהר אל מפרץ פסמקוואדי, ומשם אל האי גרנד מנאן ואל מרכזו של מפרץ פאנדי. כאן פונה הגבול דרומה ומסתיים בהגיעו אל המים הבינלאומיים.
מעברי גבול יבשתיים
לאורך גבול ארצות הברית–קנדה פועלים 119 מעברי גבול, מתוכם 26 הם מעברי גשר או מנהרה. רק 2 מתוך 119 המעברים הם חד-סיטריים, מעבר הגבול צ'ורובסקו-פרנקלין, שם המעבר הוא רק מקנדה אל ארצות הברית, ומעבר הגבול פור פולס שבו מתאפשרת חצייה לקנדה בלבד.
קיימים שישה כבישים בהם מתקיימת חציית גבול ללא שירותי ביקורת גבולות באחד הכיוונים או בשניהם, בהם רשאים הנוסעים לעבור את הגבול באופן חוקי. האנשים שחוצים את הגבול מחויבים לדווח לרשויות המכס, שמוצבים בהמשך הדרך.
מעברי רכבת
39 מסילות רכבת חוצות את גבול ארצות הברית–קנדה, תשעה מתוך המעברים הללו לא בשימוש. בתחנת הרכבת פסיפיק סנטרל שבעיר ונקובר נדרשים הנוסעים לעבור במתקני ביקורת הגבולות האמריקאים המקומיים ולהעביר את המטען שברשותם דרך מכשיר שיקוף לפני שהם מורשים לעלות על הרכבת של אמטרק לסיאטל, שלא מבצעת עצירות נוספות עד לחציית הגבול. מתקני ביקורת גבולות מוקדמת מסוג זה לא קיימים בקווי הרכבת הפופולריים מניו יורק למונטריאול ומניו יורק לטורונטו, מאחר שקווים אלו עוצרים בתחנות נוספות בדרכן ממונטריאול ומטורונטו אל הגבול. תחת זאת נוסעי הרכבת עוברים ביקורת גבולות בתחנת הרכבת הסמוכה לגבול.
מעבורות
בין ארצות הברית לקנדה פועלים 13 קווי מעבורת המקשרים בין שתי הארצות, מתוכם שני קווים מיועדים לנוסעים בלבד ואחד משמש להעברת קרונות רכבת בלבד. ארבעה מהקווים פועלים על בסיס עונתי בלבד.
בנמלים מרכזיים בקנדה פועלים שירותי ביקורת גבולות מוקדמת. שירותי המעבורות מקשרים בין ניו ברזוויק לבין מיין, בין קולומביה הבריטית לבין מדינת וושינגטון ואלסקה, ובאזור הימות הגדולות פועלים שירותי מעבורת בין אונטריו לבין מישיגן, ניו יורק ואוהיו.
שדות תעופה חוצי גבול
בסמוך לגבול ארצות הברית–קנדה פועלים שישה שדות תעופה ו-11 מעגנים למטוסים ימיים, שמסלולי ההמראה שלהם חוצים את הגבול. שדות תעופה אלו נבנו טרם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה כאמצעי להעביר לקנדה באופן חוקי מטוסים שנבנו בארצות הברית, כמו מטוסי לוקהיד הדסון, במסגרת חוק השאל-החכר. מתוך רצון לשמור על נייטרליות, לא הורשו טייסים אמריקאים בשירות צבאי להטיס מטוסי קרב לשטחה של קנדה. כדי להתגבר על מגבלה זו, הוטסו המטוסים אל שדות התעופה שעל הגבול, שם הם נחתו ולאחר מכן הם נגררו על כני הנסע שלהם באמצעות טרקטורים או סוסים במשך הלילה אל מעבר לגבול. ביום המחרת אוישו המטוסים בצוותים של חיל האוויר המלכותי הקנדי שהטיסו אותם ליעדיהם, בדרך כלל לבסיסי החיל במזרח קנדה ובניופאונדלנד. משם הם הוטסו אל מעבר לים והשתתפו בקרב על בריטניה.
לכמה מעגני מטוסים ימיים יש מסלולי המראה שחוצים את הגבול, אם כי קשה לוודא באיזו מידה. מתקני היבשה של מעגנים אלו שייכים לאחת הארצות, אך בהרבה מקרים משתמשים מעגנים סמוכים כאלו של שתי הארצות באותו גוף מים. מעגני המטוסים הימים הבאים שוכנים על הגבול:
בניינים חצויים
בתים חצויים הם בניינים שנחצים על ידי גבול בינלאומי העובר בתוך שטחם. על גבול ארצות הברית–קנדה קיימים כמה מבנים כאלו:
מובלעות
כדי ששטח יחשב כמובלעת, על כל נתיבי ההגעה האפשריים אליו ממדינת האם שלו חייבים לעבור דרך שטחה של מדינה אחרת או של מדינות אחרות.
ארבע עיניים
ארבע עיניים (שם מדעי: Anablepidae) הם משפחה של דגים מסדרת הגמבוזאים. הם חיים במים מתוקים והן במים מליחים מדרום מקסיקו עד לדרום אמריקה הדרומית. דגים אלו בעלי עיניים גדולות ה"חצויות" לשניים ונראות כאילו לדג יש ארבע עיניים. בשיטה זו הדג יכול לכוון את העיניים למעלה ולצפות במה שקורה מחוץ למים. דגים אלה ניזונים בעיקר מחסרי חוליות מימיים ומחרקים שונים אך גם מדגים קטנים.
במשפחה זו 3 סוגים. המין Anableps dowi מהסוג ארבע עין הוא הדג הגדול ביותר בסדרת הגמבוזאים ויכול להגיע לאורך 34 ס"מ.
אלישע אפריאט
ביוגרפיה
במפנה המאות ה-19 וה-20 כיהן כדיין בבית דינו של הרב שלום אזולאי בצפרו, לצד הרבנים: ישמ"ח עובדיה, ורפאל עמרם מאמאן. חתימתו מופיעה על כרוזים ותקנות שונות יחד עם חבריו.
בחודש סיוון ה'תרפ"ב (קיץ 1922), עלה לארץ ישראל בראש קהילתו, חמישים ושלוש משפחות. יהודי אמיד בשם מרדכי צבע תמך בו כלכלית ובעזרתו התאפשרה עלייתו של הרב אפריאט לארץ ישראל.
רוברט באקלי
רוברט ארל באקלי (באנגלית: Robert Earl Buckley; נולד ב-2 במאי 1981) הוא שחקן אמריקאי, הידוע בתפקידיו כקירבי אטווד בסדרת הדרמה הקומית של NBC "ליפסטיק ג'ונגל" וכ"קליי אוונס" בסדרת דרמת הנעורים מגרש ביתי. באקלי כיכב בתפקיד "בריאן לאונרד" בסדרת דרמת האימה "666 פארק אווניו" וגילם את "מייג'ור ליליוויט" בסדרת הדרמה הקומית איי זומבי בין השנים 2015 – 2019.
ביוגרפיה
באקלי נולד בקלרמונט שבמחוז לוס אנג'לס, קליפורניה. הוא קיבל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, וסיים את לימודיו בשנת 2003. כסטודנט במכללה הופיע באקלי כמתמודד בתוכנית המציאות "המחיר הנכון". לאחר שעבד במשך שנה כיועץ כלכלי, הוא חזר ללוס אנג'לס כדי להמשיך בקריירת המשחק.
קריירה
בשנת 2006 הופיע באקלי בבכורה בסדרת הטלוויזיה בית האופנה בתפקיד מייקל באואר. באקלי ערך אז את הופעת הבכורה שלו בסרט האימה "When a Killer Calls", שעלה למסכים בפברואר 2006. לאחר מכן הצטרף לצוות השחקנים של טלנובלה נוספת בתפקיד מתיו ווייקפילד בסדרה "יורשת אמריקאית".
בשנת 2007, שיחק בתפקיד אורח בפרק של הסדרה הלוחשת לרוחות. בשנת 2007 לוהק לתפקיד החוזר של קירבי אטווד בסדרת הדרמה הקומית של NBC "ג'ונגל ליפסטיק".
בשנת 2008 שיחק את מדריך הגלישה קייל המילטון בסרט הטלוויזיה, "Flirting with Forty" לצד הת'ר לוקליר. לאחר מכן הוא השתתף בתפקיד ניק בקומדיית האימה "Killer Movie"', לצד קיילי קווקו, לייטון מיסטר ופול וסלי, שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים טרייבקה באפריל 2008. בשנת 2009 פורסם כי באקלי יופיע בקשת אורחים בת שני פרקים בסדרת הדרמה הקומית "Privileged" בתפקיד דייוויד בסר.
ביוני 2009 פורסם כי באקלי ישחק בסדרה מגרש ביתי. הוא שיחק בתפקיד סוכן הספורט קליי אוונס והוא שיחק בסדרה עד לסיומה באפריל 2012. בפברואר 2010 דווח כי באקלי מתמודד על התפקיד הראשי בסרט קפטן אמריקה של אולפני מארוול, אך החלק בסופו של דבר בתפקיד זכה השחקן כריס אוונס.
בין השנים 2012–2013 שיחק באקלי בסדרת דרמת האימה קצרת הימים "666 פארק אווניו", כשהוא מגלם את המחזאי המתקשה בריאן לאונרד שעובר לבניין רדוף רוחות רעות עם אשתו.
בשנת 2013 הוא לוהק לשני פרקים בעונה השלישית של סדרת הדרמה הקומית חשיפה לדרום. בשנה שלאחר מכן, הוא השתתף בסדרת הספין-אוף של ורוניקה מארס, "Play It Again, Dick", בהשתתפות ריאן הנסן בתפקיד הראשי. בשנת 2015 הוא החל לככב בתפקיד מייג'ור לילוויט בסדרת האימה איי זומבי.
ביוני 2016 לוהק באקלי לסדרת האנתולוגיה של הולו, "Dimetion 404", לצד ליאה מישל וג'ואל מקהייל.
חיים אישיים
במאי 2018 התחתן בקלי עם השחקנית ג'ני ווייד.
נורברט נחום קריסטיאנפולר
נורברט נחום קריסטיאנפולר (21 בספטמבר 1920 - 8 במאי 2017) היה פיזיקאי ישראלי, ופרופסור אמריטוס לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב