cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטיסה (סדרת טלוויזיה)
הפקה והפצה
פרק מהסדרה השנייה, שצולם בשנת 2019, שבו הגיבור מיכאיל יפרמוב יושב מאחורי ההגה של מכונית שיכורה, חוזר באופן אקראי על האירועים האמיתיים שקרו אז לאמן המכובד של רוסיה ב-8 ביוני 2020, כשנהג בגילופין, גרם למותו של אדם ונכלא.
הכרה
בספטמבר 2020 קיבלה הסדרה את הפרס הראשי כסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר בתוכנית התחרות הראשית של פסטיבל Serial Killer הבינלאומי בברנו.
דולפיני נהרות
צבעם של דולפיני הנהרות משתנה - יש ביניהם לבנים, ורודים, צהובים, חומים, אפורים ושחורים. הגדולים שבהם עשוי להגיע לאורך של 2.4 מטרים, אף שרוב הפרטים קטנים יותר. החוטם שלהם ארוך יותר משל מקביליהם הימיים, עיניהם קטנות יותר, וראייתם טובה פחות. הסיבה העיקרית לכך היא שהם חיים במים עכורים, ולכן תפקיד הראייה בחייהם משני. תזונתם מתבססת על דגים, כיתר הדולפינים.
מיון
כיום מצויים בקבוצה זו ארבע משפחות ובהם 7 מינים:
מיון בני הקבוצה
בעוד כיום מרבית המינים בקבוצה חיים רק במים מתוקים, בעבר היו מינים שהיו ימיים יותר בדומה לדולפינים הרגילים כמו הסקואלודון.
סנט לואיס סיטי
מועדון הכדורגל סנט לואיס (באנגלית: Louis City Soccer Club או Louis City SC) הוא מועדון כדורגל מהעיר סנט לואיס, ממדינת מיזורי, אשר מתוכנן להצטרף לליגת ה-MLS האמריקנית, במסגרת המחוז המערבי של הליגה, בשנת 2023, כחלק מהרחבת הליגה. סנט לואיס צפויה להיות המצטרפת ה-19 לליגה (והקבוצה ה-29 בסך הכל), אם לא תהיינה אי-אילו הפתעות כפי שקרה לסקרמנטו רפאבליק.
היסטוריה
מאז שנת 2007, נעשו ניסיונות להקים או להעתיק קבוצת MLS לעיר סנט לואיס. אחת הספקולציות שעלו בתקופה זו הייתה האפשרות שריאל סולט לייק תעבור מיוטה למיזורי, אם לא ייבנה לקבוצה אצטדיון חדש, אך לבסוף תוכנית זו לא יצאה אל הפועל. החל משנת 2014, נבחנה האפשרות להקמת אצטדיון חדש בעיר, שכמו במקרה של אטלנטה, ישמש הן את קבוצת ה-NFL של העיר, והן את קבוצת הכדורגל העתידית. עם זאת, מעברם של הסנט לואיס ראמס ללוס אנג'לס, הורידו תוכנית זו מהפרק.
בשנת 2017, לאחר שנמצאו מקורות מימון מספיקים על מנת לסייע בהקמה של אצטדיון חדש וייעודי לכדורגל (באנגלית: soccer specific stadium), בעלות של כ-$200 מיליון דולר, באזור הדאונטאון של העיר, שוב עלה רעיון הקמת קבוצת MLS בעיר לסדר היום. לאחר עיכובים ביורוקרטיים רבים, ב-20 באפריל 2019 הוציאה מנהלת ה-MLS הודעה המאשרת את הצטרפותה של סנט לואיס לליגה, החל מעונת 2023.
דב צבי רוטשטיין
הרב דב צבי רוטשטיין (י"ח בכסלו תרצ"א, 8 בדצמבר 1930 – כ"ח באייר תשס"ג, מאי 2003) היה רב ליטאי, ראש ישיבה, מחבר ספרים, חוקר ועורך תורני.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לאברהם יצחק רוטשטיין, ראש בית היתומים דיסקין, ולאלטה ברכה, בת חזקיהו יוסף קרלנשטיין ממקורבי החזון איש, ונקרא על שם סבו הרב דב צבי קרלנשטיין שכיהן כאב בית דין בירושלים. מצעירותו נחשב עילוי. בגיל עשר פרסם בביטאון תורני סדרת הערות על פרק "השותפין" שבמסכת בבא בתרא. בגיל 12 נבחן על שלוש הבבות (מסכת בבא קמא, מסכת בבא מציעא ומסכת בבא בתרא) על פה. בשנה זו נכנס ללמוד בישיבת פוניבז', שם זכה לקרבה מראשי הישיבה. היה מקורב לחזון איש ולרב מבריסק, וניהל עמם חליפת מכתבים.
בשנת תש"י (1950), בגיל 20, נשא את דבורה שקול, בתו של הרב ישראל יצחק שקול. לאחר נישואיו התגורר בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק ולימד בישיבת תפארת ציון שלוש שנים. עמד בראש ישיבת נחלים ולאחר מכן עמד במשך מספר שנים בראשות ישיבה בעיר רמלה.
בשנות השמונים שב לישראל והתגורר בירושלים. הוא המשיך במחקריו התורניים ואיגד סביבו קבוצת תלמידים שדבקו בשיטתו המחשבתית והתורנית. בשנות ה-90 הסתופפה סביבו קבוצת בעלי תשובה, ובהם איקא ישראלי שהיה שכנו, הסופר אמנון אריאלי, המשורר יוסף עוזר, הפסל דני כץ והמשורר והמתרגם משה הנעמי. הוא מסר להם שיעורים תורניים משולבים בנושאי הגות ומחשבה.
הרב רוטשטיין היה ידען ובקי בתחומים תורניים רבים ועסק גם בהגות ופילוסופיה כללית. הוא ניהל חליפת מכתבים עם דוד בן-גוריון בנושאים פילוסופיים והשקפתיים. היה בקי בכתבים נוצריים לצורך ויכוחיו עם ספרני הוותיקן.
רוב מחקריו נשארו בכתב יד ולא יצאו לאור. אחת ההשערות לסיבה לכך היא משום שבאופיו הדקדקני ובחתירתו לשלמות ראה את יצירותיו כטיוטה בלבד. בין השאר חיבר בשנות ה-60 את הספר הלכות שביעית, אך הוא לא פורסם מעולם. כמו כן ערך הגהות על הרמב"ם מכתבי יד קדמונים, אך לא פרסמן. גם חיבורו המקיף "מידת סדום" לא נדפס כספר אלא הופיע בצילום של הדפסת מכונת כתיבה ('סטנסיל').
חתנו
גיסיו מנישואיו לבתו של הרב שקול היו: הרב יצחק וסרמן, ראש ישיבת אהל יעקב בבני ברק, והרב שמריהו גריינימן, בן אחות החזון איש שהוציא את ספריו לאחר פטירתו.
אחיו: הרב עוזיאל משה רוטשטיין, מחבר ספרי "נחלת משה" (נפטר ב-1973), הרב נחום רוטשטיין, ראש ישיבת נזר התורה בירושלים והרב ברוך שמעון רוטשטיין. אחיותיו נישאו לרב פנחס שרייבר, לרב בן ציון פלמן, רב שכונת נחלת משה בבני ברק, ולרב חיים שלמה ליבוביץ, מראשי ישיבת פוניבז'. בן דודו הוא הרב דב צבי קרלנשטיין.
קרל בופ
קרל בופ (בגרמנית: Karl Bopp;) היה היסטוריון למתמטיקה גרמני.
ביוגרפיה
בופ למד באוניברסיטת שטרסבורג ובאוניברסיטת היידלברג תחת הדרכתו של מוריץ קנטור. בשנת 1906 הוא הוסמך להוראה אוניברסיטאית עם עבודה על חתך חרוט של גרגואיר דה סנט וינסנט, ובשנת 1915 הוא הפך לפרופסור בהיידלברג. כיורשו של מוריץ קנטור לימד היסטוריה של המתמטיקה, חשבון פוליטי וביטוח. בשנת 1933 חלה ונפטר בשנת 1934. תחום העניין המיוחד של בופ היה מחקרים אודות יוהאן היינריך למברט. הוא ערך את היומן (Monatsbuch) של למברט, את חילופי מכתביו עם לאונרד אוילר ועם אברהם גוטלף קסטנר וכן ערך את כתביו הפילוסופיים. בופ כתב מאמרים היסטוריים רבים, כולל שני מחקרים על ההיסטוריה של פונקציה אליפטית, ופרסום מחודש של מאמר מאת ניקולה פאטיו דה דוילייה על הסיבה לכבידה. בהשגחתו נכתבו עבודת גמר של תלמידים רבים.
מרק קקון
מרק קקון (נולד ב-24 ביולי 1976) הוא זמר, ראפר, מעבד, מפיק מוזיקלי ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
קקון נולד וגדל בקזבלנקה שבמרוקו. למד בבית הספר Lycée Lyautey. בשנת 2008 הצטרף ל, תוך שהשתתף בהקלטת אלבום הפלטינה "בין קירות ביתי", ועיבד מוזיקלית את השיר "מינהאר לי משיתי", בביצועו של שמעון בוסקילה, וכן ביצע קולות רקע. כמו כן, השתתף קקון גם בסיבוב ההופעות שליווה את האלבום הנושא את אותו השם כגיטריסט. סיבוב ההופעות זכה להצלחה רבה. ב-2011 יצא האלבום "הביתה, הלוך חזור" הכולל קטעים מתוך סיבוב ההופעות כגיטריסט ומעבד מוזיקלי. ב-2012 השתתף בסרט "הביתה, הלוך חזור, המתעד את טיסתם של הפרויקט לניו יורק כחלק מסיבוב הופעות. עוד באותה השנה, השתתף כנגן גיטריסט באלבומה של בת זוגו, הזמרת ליטל גבאי, "רוצי מהר". ב-2013 יצא האלבום "רבע לשש" של הפרויקט של עידן רייכל, בו משתתף כגיטריסט ונגן כלי הקשה. כמו כן, השתתף גם בסיבוב ההופעות הנלווה לאלבום.
בשנת 2014 שימש כגיטריסט באלבומה של להקת "בית הבובות", "רני". ב-2016 השתתף כנגן עוד בלהיטה של יובל דיין, "לילותיי". ב-2018 השתתף בהפקת השיר "" של הזמר רותם כהן. עוד באותה השנה, כתב את השיר "פריז" בביצוע שמעון בוסקילה בשפה הצרפתית. בינואר 2019 השתתף בשירו של דוד ד'אור, "משהו טוב", תוך שביצע קטע ראפ בצרפתית ובמרוקאית. השיר נכלל באלבומו של ד'אור הנושא את אותו השם. עוד באותו החודש, יצא השיר "Ketero" של הפרויקט של עידן רייכל, מתוך אלבום הסולו של רייכל, "ואם תבואי אליי", בו משתתף כגיטריסט. באוגוסט יצא השיר "שבועיים" של דיקלה, בו הוא גם מבצע קטע ראפ בערבית. השיר, שנכלל באלבומה החמישי של דיקלה "חופשייה", זכה לאהדה רבה בתחנות הרדיו והגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט.
מישל ויסאז'
מישל ויסאז' (באנגלית: Michelle Visage; נולדה ב-20 בספטמבר 1968) היא זמרת, מנחת טלוויזיה ומגישת רדיו אמריקאית.
ביוגרפיה
מישל ויסאז' נולדה בשם מישל לין שופאק, בניו ג'רזי. היא למדה באקדמיה למוזיקה ודרמה במנהטן. כשהייתה בת 16 זכתה ויסאז' בתחרות כפילות של מדונה. בתום לימודיה, החלה את הקריירה שלה כשחקנית.
מוזיקה
ויסאז' התקבלה ללהקת הנשים סדאקשן, אשר חתמה חוזה הקלטות עם חברת התקליטים A&M רקורדס. ללהקה היו מספר להיטי פופ, ביניהם "Two to Make It Right". אחרי שהלהקה התפרקה, ויסאז' המשיכה להקליט, לפעמים כזמרת רקע, אך גם כסולנית, למשל בשיר "It's Gonna Be a Lovely Day", שנכלל בפסקול לסרט "שומר הראש" עם ויטני יוסטון, והיה להיט מספר 34 במצעד בילבורד הוט 100 בינואר 1993.
ויסאז' השתתפה במספר אלבומים וקליפים של רופול, שהוא גם חברה הטוב ביותר.
רדיו ופודקאסטים
בין השנים 2002–2005 הייתה ויסאז' מארחת שותפה בתוכנית הרדיו The Jamz Session בתחנה Hot 92 Jamz (KHHT) בלוס אנג'לס. ב-2005 חזרה ויסאז' לניו יורק, שם אירחה בשיתוף את תוכנית הבוקר The Morning Mix ב-WNEW-FM עד דצמבר 2006. היא גם אירחה תוכנית מוזיקה בסיריוס רדיו לווייני בין השנים 2003-2006. במרץ 2007, היא החלה לשמש כמארחת שותפה של תוכנית הבוקר בתחנת SUNNY 104.3 בווסט פאלם ביץ', פלורידה. בינואר 2011, היא הצטרפה לתחנת 93.9 MIA במיאמי כמארחת של התוכנית MIA Morning Show. היא עזבה את מיאמי בדצמבר 2011 וחזרה ללוס אנג'לס. באפריל 2014, ויסאז' התחילה לארח פודקאסט בשיתוף עם רופול, RuPaul: What's the Tee?. השניים מראיינים ידוענים, מדברים על חייהם, ועל התוכנית המרוץ לדראג של רו פול. הפודקאסט זכה בפרס ובי לשנת 2018.
טלוויזיה
בשנת 1996, הפכה ויסאז' למארחת שותפה בתוכנית האירוח של רופול ב-VH1. השניים אירחו ביחד גם את תוכנית הבוקר בתחנת WKTU מ-1996 עד 2002. ויסאז' אירחה את סיקור השטיח האדום של VH1 בטקס חלוקת פרסי גראמי בשנת 1998, וב-2002, את מסיבת החידוש של הסרט "גריז". בינואר 2011, הופיעה ויסאז' לראשונה כשופטת קבועה בסדרת הריאליטי של ערוץ לוגו, "המרוץ לדראג של רו פול", שם החליפה את מרל גינסברג. היא גם שופטת בתוכנית הספין-אוף, "המרוץ לדראג: אולסטארס". בינואר 2015, הצטרפה ויסאז' כמתמודדת בעונה החמש עשרה של סדרת המציאות הבריטית, "האח הגדול: סלבריטאים". היא הודחה מהבית ב-6 בפברואר 2015, במקום החמישי, על אף שהייתה צפויה לנצח. מאז שעזבה את בית האח הגדול, היא הופיעה במספר פרקים של Celebrity Big Brother's Bit on the Side, התוכנית הנלווית לסדרה, אשר משודרת בתום כל פרק. ב-13 במאי 2017, ויסאז' ורוס מת'יוס היו הפרשנים של ערוץ לוגו בשידור החי של תחרות האירוויזיון. בפברואר 2018, הייתה ויסאז' שופטת בתוכנית האירית, Ireland's Got Talent. ב-5 בפברואר 2019, אושר על ידי חברת ההפקה World of Wonder שוויסאז' תשמש כשופטת ב"המרוץ לדראג של רו פול: בריטניה", אשר עלתה לאוויר בערוץ BBC שלוש באוקטובר 2019.
תיאטרון
ויסאז' הופיעה בהופעת הבכורה שלה בווסט אנד כ"מיס הדג'" במחזמר כולם מדברים על ג'יימי מה-18 באוקטובר 2018 ועד ל-26 בינואר 2019.
ספרטק נוגינסק (כדורסל נשים)
ספרטק נוגינסק (ברוסית: ЖБК «Спартак» Ногинск) הוא מועדון כדורסל נשים רוסי מהעיר נוגינסק, שבפרברי מוסקבה שנוסד בשנת 1949.
היסטוריה
בתקופה הסובייטית שימש כמדור כדורסל הנשים של ספרטק מוסקבה. הקבוצה נהנתה מעידן הזהב שלה בין 1977 ל—1982 כשזכתה בשלושה גביעי רונקטי באליפות ברית המועצות אחת. היא עוד שיחקה בגמר גביע רונקטי בשנת 1983 וסיימה כסגנית אלופת המדינה בשבע הזדמנויות שונות בשנים 1968–1982, שנייה רק לקבוצת דאוגאבה ריגה.
לאחר קריסת ברית המועצות, הועברה הקבוצה ממוסקבה לפודולסק הסמוכה ושינתה את שמה, כשהיא מתמודדת בליגת העל הרוסית החדשה בתור קונצרן פודולסק. בעונת 1993 סיימה במקום השלישי באליפות המדינה. בשנת 1997 היא התמקמה בעיר נוגינסק ושינתה את שמה לספרטק אקדמקלוב, אשר לאחר מכן קוצר לספרטק.
מאז 2009 היא משתתפת קבועה ביורוקאפ של פיב"א.
דיוויזיית המילואים התשיעית (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-9 (בגרמנית: 9. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא לחמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-5, שהיה חלק מהארמייה החמישית. הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב הארדנים. לאחר מכן היא לחמה בקרבות השונים, ובשנת 1916 היא השתתפה בקרב ורדן, ולאחר מכן לחמה ב. הדיוויזיה נותרה באזור פלנדריה-ארטואה להמשך המלחמה, ונלחמה בקרב אראס, קרב פשנדל קרב קמברה בשנת 1917. בשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים, וב-20 בדצמבר 1918 פורקה הדיוויזיה.
מאסימו בוניני
מאסימו בוניני (באיטלקית: Massimo Bonini; נולד ב-13 באוקטובר 1959 בסן מרינו, סן מרינו) הוא כדורגלן עבר מסן מרינו, ששיחק כקשר אחורי עבור הקבוצות בלאריה יאגה, פורלי, צ'זנה, יובנטוס ובולוניה.
קריירה
בוניני שיחק ביובנטוס בין השנים 1981-1988, בהם שיחק 192 משחקי ליגה בהם כבש 5 שערים. הוא זכה באליפות איטליה אחת, בגביע האיטלקי פעם אחת, בגביע אירופה למחזיקות, גביע אירופה לאלופות ובגביע הביניבשתי. הוא השחקן היחיד בסן מרינו שזכה בתואר כלשהו מחוץ למדינה.
ב-2004 נבחר בוניני לייצג את סן מרינו כשחקן הטוב שלה בין השנים 1953–2003, במסגרת פרסי היובל של אופ"א.
אורי גולדבורט
אורי גולדבורט (נולד ב-2 בינואר 1939) הוא פרופסור מן המניין (פרופסור אמריטוס) לאפידמיולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. גולדבורט הוא מפורצי הדרך בגילוי חשיבות כולסטרול מסוג HDL (הידוע גם כ"כולסטרול הטוב") בהגנה על הלב - הקטנת סיכון לתמותה ממחלת לב כלילית. בנוסף, כיהן גולדבורט בשנים 1976 עד 1983 כיו"ר איגוד האתלטיקה בישראל.
ביוגרפיה
אורי גולדבורט נולד בתל אביב ליעקב גולדבורט ולאסתר לבית מץ. גולדבורט סיים תואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה בשנת 1964, ובנוסף השתתף באותה השנה במחקר הישראלי למחלת לב איסכמית. בנוסף, סיים גולדבורט תואר שני בסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1966.
בשנות ה-60 וה-70, גולדבורט השתתף במחקר אפידמיולוגי מקיף של מחלות לב, שהחל ב-1963 והקיף 10,232 עובדי ממשלה ורשויות מקומיות בישראל.
גולדבורט יזם את הקמתה של החברה הישראלית לאפידמיולוגיה ב-1983, ובהמשך ייסד את החוג לאפידמיולוגיה של מחלות לב וקרדיולוגיה מניעתית, שהיווה את קבוצת העבודה באיגוד הקרדיולוגי הישראלי, ועמד בראשו משך שתי קדנציות. בשנת 1985 קיבל גולדבורט תואר PHD באפידמיולוגיה של מחלות לב באוניברסיטת תל אביב, ב-1989 הועלה לדרגת פרופסור חבר באוניברסיטה וב-1994 לדרגת פרופסור מן-המניין. גולדבורט עמד בראש היחידה האפידמיולוגית במכון האוניברסיטאי לחקר הלב ע"ש נויפלד במרכז הרפואי שיבא. במקביל, החל מסוף שנות ה-60, פעל גולדבורט בהתנדבות לפיתוח האתלטיקה הקלה בישראל.
בשנת 1991, פתח גולדבורט קורס אקדמי ראשון בנושא האפידמיולוגיה של מחלת לב כלילית באוניברסיטת תל אביב, ובעת כהונתו כראש החוג לאפידמיולוגיה ולרפואה מונעת, יזם יחד עם פרופסור מנפרד גרין את פתיחתם של לימודי תואר שני בתחום, ואף עמד בראשם בשבע השנים הראשונות. בהמשך השיג את אישור האוניברסיטה בתל אביב להקמת בית הספר השני בישראל לבריאות הציבור. גולדבורט פרסם או היה שותף לפרסומם של למעלה מ-300 מאמרים, אשר עסקו בנושא אפידמיולוגיה של מחלות לב ובנושאים נוספים, ואשר חלקם היוו פריצת דרך בתחומים אלו. בנוסף, ב-1994 התפרסם הספר "גורמים גנטיים למחלת לב איסכמית", אשר נערך על ידי פרופסור גולדבורט, קורה ברג ואולף דה-פייר, ואשר עוסק בהיבטים שונים של גורמים גנטיים במחלת לב כלילית.
גולדבורט כיהן כראש החוג לאפידמיולוגיה ולרפואה מונעת בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1995–1999 וכיושב ראש המועצה האקדמית העליונה של המכללה האקדמית בווינגייט בשנים 2000–2013. גולדבורט כיהן כפרופסור אורח ב-NHLBI (המהווה חלק מסוכנות ה-NIH האמריקאית) באוניברסיטת לויולה שבשיקגו ובאוניברסיטת קולומביה שבניו יורק, כשותף במטא אנליזות בין-לאומיות המרוכזות באוניברסיטאות אוקספורד, הרווארד וקיימברידג', ובמשך 8 שנים כחבר במועצת החברה הבין-לאומית לאפידמיולוגיית מחלות לב וכלי דם ומניעתן.
ב-2007 קיבל גולדבורט את פרס ריצ'רד מלצר מאיגוד הלב הישראלי, וב-2012 היה לאדם ה-14 שנבחר להיות חבר כבוד של איגוד הלב הישראלי, הראשון והיחיד שאינו רופא.
ב-2019 קיבל גולדבורט פרס מפעל חיים על פועלו בתחום בריאות הציבור בישראל (פרופ' גולדבורט ייסד בשנת 1982 עם חבריו את החברה הישראלית לאפידמיולוגיה ובשנת 1998 את החוג לאפידמיולוגיה של מחלות לב וקרדיולוגיה מניעתית באיגוד הקרדיולוגי, הוא כיהן בזמנו בראש היחידה האפידמיולוגית במכון לחקר הלב ע"ש נויפלד בשיבא ובשתי קדנציות כראש החוג לאפידמיולוגיה, בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר והעלה אז את חזון הקמת בית הספר לבריאות הציבור).
ב-2022 קיבל גולדבורט תואר 'עמית כבוד' מהפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב על תרומתו למחקר וחינוך דורות צעירים של חוקרים.
חייו האישיים
בשנת 1968 נישא גולדבורט לנעמי הטסגי ולהם שלושה ילדים ושמונה נכדים. בנו אמיר הוא פרופסור לכימיה באוניברסיטת תל אביב. גולדבורט טיפח וממשיך לטפח סטודנטים רבים בתחומי הרפואה, המחקר האפידמיולוגי ובתחומים נוספים (בין היתר, הדריך גולדבורט 14 מסיימים לתואר PHD). בנוסף, גולדבורט משתתף בעצמו בתחרויות ריצה, ואף השתתף לראשונה בריצת מרתון לאחר שהיה בן 60.
עיקרי מחקרו האפידמיולוגי בתחום HDL כולסטרול
לאחר גילוי הליפופרוטאינים (הידועים גם כקבוצות של מולקולות כולסטרול) כמרכיב חדש בסרום האנושי בתחילת שנות ה-60, התבהרה חשיבותם והתברר גם הקשר הישיר בין חוסר הימצאותם של אלפא-ליפופרוטאינים (ALP) בגוף האדם למחלות לב. ב-1973 קבוצת המחקר הישראלית של ג'ק מדלי (IIHD), בה היה חבר גולדבורט, מצאה לראשונה הוכחה לכך שערכים נמוכים של ALP בגוף האדם קודמים להיארעות ראשונה של אירוע כלילי, עובדה אשר הוכחה על ידם פעם נוספת בניתוח רב-משתני אשר ביצעו ב-1975.
מחקרים אחרים
מתוך מעקב אחר מגמות התמותה לסיבותיהן בישראל, זיהה גולדבורט לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 כי שיעורי התמותה ממחלת לב כלילית בישראל עברו למגמת ירידה.
ב-1983 וב-1986 פרסמו גולדבורט ופרופסור הנרי נויפלד מאמרים אודות גורמים גנטיים למחלת לב כלילית, אשר דנו בטיפול עתידי מותאם אינדיבידואלית בתחום הקרדיאלי. 3 שנים קודם לכן נבחר הנושא ככותרת "ההרצאה הבינלאומית", אשר ניתנה על ידי נויפלד בכנס השנתי של AHA - אגודת הלב האמריקאית. ברבות השנים צוינה ראשוניותם של מאמרים אלו בתחום.
פעילותו בתחום האתלטיקה הקלה בישראל
במקביל לפעילותו האקדמית והמחקרית התמקד גולדבורט באיסוף מידע אודות ההיסטוריה של האתלטיקה הישראלית ובהמשך בקידום האתלטיקה הישראלית ובניהולה. המידע שאסף אורגן לספר אותו כתב וערך בשנת 1971, ואשר פורסם בעברית ובאנגלית - "אתלטיקה 1935-1970". ספר זה מהווה את האוסף הראשון של כרונולוגיה סטטיסטית של האתלטיקה בישראל ובארץ ישראל, ומכיל בתוכו את רשימת התוצאות הטובות ביותר בתחום בכל הזמנים, ואת רשימת שיאני ואלופי ישראל בתחום. גולדבורט המשיך לאסוף חומר ולהוציא חוברות שנתיות עם מידע על האתלטיקה הישראלית, וניתוח התנהלותה ומגמותיה. לאחר שעבר לארגון וניהול העביר את תפקיד איסוף המידע לדוד אייגר.
בסוף 1971 התמנה גולדבורט לוועדה לתכנון העונה של ועדת האתלטיקה הקלה בהתאחדות הספורט, ובשנת 1973 היה ליו"ר הוועדה המקצועית. בשנת 1973 הקים גולדבורט את איגוד שופטי האתלטיקה בישראל, ובשנת 1976 נבחר לעמוד בראש הוועדה הארצית לאתלטיקה קלה בהתאחדות הספורט (אשר שמה שונה ב-1980 לאיגוד האתלטיקה בישראל), תפקיד שמילא עד 1983. בתקופה זו הוקם לראשונה בארץ אצטדיון אתלטיקה מודרני, בשכונת הדר יוסף בתל אביב. בדצמבר 1977 סייע גולדבורט בהקמתו ובפיתוחו של מרתון טבריה מרתון הכנרת, המרתון הראשון בישראל שזכה למעמד של אירוע שנתי בינלאומי קבוע, ושהפך לחלק מלוח המרוצים העולמי.
כיו"ר ועדת האתלטיקה, קידם גולדבורט את קשריה הבינלאומיים של ישראל עם מדינות אירופאיות. באותה תקופה ישראל נטלה חלק בתחרויות בין-ארציות רבות, בתקופה בה ישראל לא יכלה להתחרות בשום אליפות בינלאומית בגלל מצבה הפוליטי (שכלל את החרמתה באסיה לדרישת מדינות ערב ב-1979, ואף את אי-התקבלותה לאירופה בגלל התנגדות ברית המועצות והגוש המזרחי עד 1990). קידום הקשרים הבינלאומיים באתלטיקה והתחלת הקשר עם האתלטיקה האירופית כלל את ייסוד "קבוצת האומות הקטנות", אשר קמה בפורטוגל בשנות ה-80, וכללה את יוון, צפון אירלנד, סקוטלנד ולוקסמבורג (ולעיתים אף השתתפו בה קפריסין ואיסלנד).
בשיתוף דוד אייגר, ייסד גולדבורט את נבחרת ישראל לנשים באתלטיקה קלה (בה כיכבו, בין היתר, אסתר רוט וזהבה שמואלי), שהתחרתה לראשונה בתחרות בין-ארצית ב-1976 נגד יוון. גולדבורט השתתף בניסיונות להפוך את האתלטיקה לענף ספורט פופולרי, להביא קהל לתחרויות אתלטיקה ולהגביר את העניין בספורט זה בציבור. אליפויות ישראל והתחרויות הבין-ארציות הפכו לאירועים בעלי עניין רב וסיקור תקשורתי נרחב, ומשכו קהל צופים רב יותר מאשר בשנים קודמות. למגזין "עולם הריצה", אותו ייסדו ב-1982 ז'אק כהן וגד יאיר, הקנה גולדבורט צביון של מגזין מקצועי והביא במהלך 30 שנה להרחבת והעשרת תוכנו, ובהמשך אף להפיכתו לביטאון הרשמי של איגוד האתלטיקה בישראל. ב-2005 פרסם גולדבורט יחד עם דוד אייגר ואריה קוקס ספר המסכם את אליפויות ישראל באתלטיקה קלה, ואשר מכיל בתוכו את רשימת ההישגים הטובים ביותר בכל הזמנים באתלטיקה הישראלית.
כיום מכהן גולדבורט כיו"ר הנהלת הקרן לעידוד ספורטאי העילית מייסודם של הוועד האולימפי ומשרד החינוך והתרבות.
אירינה יונסקו
אירינה יונסקו (בצרפתית: Irina Ionesco; 3 בספטמבר 1930 – 25 ביולי 2022) הייתה צלמת צרפתייה.
ביוגרפיה
יונסקו נולדה בפריז למשפחת מהגרים מרומניה, מגיל ארבע ועד חמש עשרה הוריה שלחו אותה לגור ברומניה אצל קרובי משפחתה אשר היו אומני קרקס, מגיל חמש עשרה ועד עשרים ושתיים הופיעה גם היא באומנות קרקס.
ב-1965 ילדה את בתה היחידה אווה יונסקו. כצלמת ב-1974 היא פתחה תערוכה בפריז, יצירות שלה פורסמו גם במספר מגזינים וספרים.
היא נודעה בצילומים בהם מופיעה בתה הקטנה, היא החלה לעסוק בצילום מ-1969. ב-1974 החלה בפרסום תמונות של בתה, תמנות שצולמו בעירום או בתנוחות מיניות מאז הייתה בת חמש. בהיותה בת 11, תמונותיה של אווה בעירום הופיעו על שער המדורה האיטלקית של פנטהאוז. התמונות בהן אירינה צלמה את בתה בעירום נהיו לשנויות במחלוקות. אירינה צילמה את ביתה עירומה, כשהייתה בת 12, עבור שער עיתון דר שפיגל. בתה המשיכה לשמש כמוזה שלה עד גיל 12, ואז שירותי הרווחה התערבו ובתה נלקחה ממנה. לאחר מכן אווה טענה כי אמה התעללה בה, ונלחמה על הזכויות לבעלות על התמונות בהן הופיעה.
ב-2012 בתה תבעה אותה וזכתה במשפט, ואירינה חויבה לשלם לביתה אווה פיצויים בסך 10,000 יורו על כך שצילמה קטינה בעירום.
צילומיה מציגים נשים בלבוש מפואר, בהקשר מיני.
יונסקו נפטרה ב-25 ביולי 2022.
הרכבל של סן מרינו
הרכבל של סן מרינו (באיטלקית: Funivia di San Marino) הוא רכבל "מסילה אווירית" (Aerial tramway) בסן מרינו. הרכבל עובר מהתחנה התחתונה בבורגו מג'ורה אל התחנה העליונה בעיר סן מרינו.
הרכבל הוקם בשנת 1959 וחודש פעמיים, השיפוץ הראשון היה בשנות ה-90 והשני ב-2017, זהו אחד מאמצעי התחבורה המועדפים ביותר להגיע לבירה, במיוחד על ידי תיירים ועובדים. הוא מנוהל על ידי החברה הממלכתית לשירותים ציבוריים.
לואיז קמוטו
לואיז קמוטו (בשוודית: Louise Camuto) היא אשת עסקים ודוגמנית עבר שוודית. מיס שוודיה לשנת 1989.
ביוגרפיה
קמוטו נולדה במחוז ארברו בשוודיה, ב-1989 זכתה במיס שוודיה.
אוטו ראנק
אוטו ראנק (בגרמנית: Otto Rank; 22 באפריל 1884 - 31 באוקטובר 1939) היה פסיכואנליטיקאי אוסטרי ממוצא יהודי, מתלמידיו של זיגמונד פרויד, שהפך בהמשך לאחד ממבקריו.
לואיז קמוטו
ביוגרפיה
בתחרות מיס תבל 1989 נבחרה לסגנית ראשונה, ב-1990 נבחרה למיס סקנדינביה.
אוטו ראנק
שנותיו הראשונות
ראנק נולד בווינה שבאוסטריה בשם אוטו רוזנפלד, לתכשיטן שמעון רוזנפלד ורעייתו קרוֹלינֶה לבית פליישנר. אחיו הבכור למד משפטים והמשפחה לא יכלה לממן לימודים גבוהים גם לאוטו, ולפיכך הפך לבעל מלאכה. הוא היה קרוב לאמו ומרוחק מאביו האלכוהוליסט. בנעוריו אימץ את שם המשפחה "ראנק" והפך אותו לרשמי מספר שנים מאוחר יותר; הדבר סימל את בריאתו העצמית, תמה שליוותה בהמשך את חייו ועבודתו.
לואיז קמוטו
ביוגרפיה
היא למדה בבית ספר לעיצוב פנים בניו יורק והיא בוגרת תואר באמנות דקורטיבית, לאחר הלימודים עבדה תקופה כמעצבת פנים.
אוטו ראנק
יד ימינו של פרויד
בגיל 20 קרא לראשונה את "פשר החלומות" (שיצא ב-1900), ספרו הנודע של פרויד. בגיל 21, בשנת 1905, כתב ראנק בהשפעתו חיבור קצר על רעיונות פסיכואנליטיים לגבי האמן, שהגיע לידיו של פרויד עצמו (ייתכן כי באמצעות אלפרד אדלר, שהיה רופאו של ראנק). פרויד התרשם מאוד וב-1906 מינה את ראנק למזכירות "החברה הפסיכואנליטית הווינאית". בתמיכתו ובמימונו של פרויד, השלים ראנק תואר דוקטור באוניברסיטת וינה ב-1912, והיה לדוקטורנט הראשון שעשה זאת עם עבודת מחקר בנושא פסיכואנליטי, על מיתוס לוהנגרין.
לואיז קמוטו
ביוגרפיה
היא משמשת כחברה ב"מועצת מעצבי האופנה של אמריקה" (Council of Fashion Designers of America).
ב-2011 הזמינה את נציגת שוודיה במיס תבל לבקר בחברה שלה בניו יורק.
אוטו ראנק
יד ימינו של פרויד
ראנק הפך ל"יד ימינו" של פרויד למשך עשרים השנים הבאות. הוא היה חבר קבוע במעגל מקורביו ושותף לדיוניהם האינטלקטואליים, וסייע לפרויד בהרחבת התאוריה הפסיכואנליטית לתחומים כגון מיתוסים ואגדות, אמנות ויצירתיות. הוא פרסם מספר מאמרים והיה שותף לכתיבתו של פרויד; בין השאר כתב ב-1914 שני פרקים על מיתוסים ואגדות למהדורה הרביעית של "פשר החלומות" שהוציא פרויד. בין השנים 1915-1918 כיהן ראנק כמזכיר "האיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי" שייסד פרויד. כן מונה לאחד מעורכי כתבי העת הפסיכואנליטיים החשובים "אימאגו" (מ-1912) ו"Die Zeitschrift für Psychoanalyse" (מ-1913). פרויד אף הפנה אליו חלק ממטופליו.
ב-1914 גויס ראנק לצבא האוסטרי בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה. במהלך שירותו בפולין פגש את ביטה "טולה" מינסר, ונישא לה ב-1918. בעקבות לידת בתם היחידה הלן ב-1919, גברה התעניינותו של ראנק בשלבים הפרה-אדיפליים (עד גיל 3) שבמודל הפסיכוסקסואלי של פרויד, וכן בקשר אם-תינוק. במקביל בשנה זו ייסד עם פרויד את "ההוצאה לאור הפסיכואנליטית הבינלאומית", וראנק עסק רבות בניהולה.
הניתוק מפרויד
ב-1924 פרסם ראנק את ספרו "טראומת הלידה", בו תיאר כיצד מתרחשת ספרציה-אינדיבידואציה של התינוק מאמו, המלווה בחרדת נטישה, ואיך יכולה המשגה זו להאיר רעיונות שונים הקשורים במיתוסים, אגדות, אמנות, פילוסופיה ותרפיה. הרעיון היה מנוגד לגישתו של פרויד, הן בשל הוספת שלב לפני השלב האדיפלי שנועד להסביר נוירוזות ופגיעות נפשיות שונות במקום תסביך אדיפוס אותו הדגיש פרויד כמקור ההפרעות, והן בשל המעבר מהתמקדות ביחסי אב-ילד בהם עסק פרויד, להתמקדות ביחסי אם-ילד (בחיבור מ-1930 טען ראנק כי מלאני קליין פיתחה בהמשך את הרעיונות הללו, ללא כל התייחסות לראנק כאחד הראשונים שדיבר עליהם). פרויד התנגד לספרו של ראנק והתרחק ממנו, וראנק בתגובה התפטר מתפקידיו כסגן נשיא החברה הפסיכואנליטית בווינה ועורך בכתבי העת הפסיכואנליטיים של פרויד. כך, לאחר שצפה בחבריו אדלר, יונג ואחרים מבקרים את גישתו של פרויד ומתנתקים ממנו, עזב גם ראנק את מורו ותומכו מזה שני עשורים, וב-1926 אף עזב את וינה ועבר עם משפחתו לפריז.
עבודתו לאחר הניתוק מפרויד
לאחר הניתוק מפרויד עסק ראנק בהרצאות באירופה ובארצות הברית בנושא הספרציה-אינדיבידואציה. הוא הרצה תקופה מסוימת באוניברסיטת סורבון בפריז, וטיפל בקליניקה שלו באמנים ידועים כגון הנרי מילר. בהמשך נע לסירוגין בין צרפת לארצות הברית והמשיך בטיפוליו ובהרצאותיו באוניברסיטת הרווארד, יל, סטנפורד ואוניברסיטת פנסילבניה.
ראנק כתב מאמרים וספרים בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית, שנחשבים למבשרי תאוריית יחסי אובייקט ופסיכולוגיית האגו שפותחו על ידי מובילי הפסיכואנליזה בהמשך. הוא הדגיש במאמריו מושגים כגון החוויה המודעת, ההווה, יכולת הבחירה של האדם, האקטיביות והאחריות שלו, בניגוד למושגים כגון הלא-מודע, חוויות העבר, דחפים ודטרמיניזם שהדגיש פרויד. כן כתב על השפעות מושגים אלו על תחומי חיים שונים כגון דת, יצירתיות וחינוך בעבודותיו "פסיכולוגיה והנפש" (1930), "אמנות ואמן" (1932) ו"חינוך מודרני" (1932).
בנוסף עסק ראנק עסק בפיתוח טיפול פסיכואנליטי קצר יותר מזה של תומכי פרויד, תוך הכללת עקרונות של שוויון רב יותר ביחסים בין המטפל למטופל. הוא קבע שבמקום טיפול ללא תאריך יעד לסיום, יש לקבוע תאריך ברור לסיום הטיפול, והשתמש בסוגיית הסיום כמקבילה וממקדת בנושא הספרציה וההתפתחות העצמאית של האדם בעקבותיה. ראנק הדגיש את חשיבות חוויית ה"כאן־ועכשיו" בטיפול וביחסי מטפל-מטופל, ופחות את העיסוק בחוויות העבר. ראנק כתב על רעיונות אלו בספרו "תרפיית הרצון" (1929-1931).
עבודותיו של ראנק השפיעו על פסיכולוגים נודעים רבים, בהם רולו מיי, קרל רוג'רס, ארווין יאלום ועוד. גישות תאורטיות רבות הושפעו מרעיונותיו, בהן פסיכולוגיית האגו, תאוריית יחסי אובייקט, פסיכותרפיה המרוכזת באדם, פסיכולוגיה אקזיסטנציאלית, תאוריית הגשטאלט ופסיכולוגיה בינאישית. ברעיונותיו בתחומים של פסיכולוגיה חברתית תרם להבנה מעמיקה יותר של תחומים כגון מיתוסים, דת, אמנות, חינוך, אתיקה והתנהגות ארגונית.
מותו
אוטו ראנק ורעייתו טולה התגרשו ב-1934, והיא פתחה קליניקה משלה בבוסטון. ב-1935 עבר ראנק לניו יורק והכיר את אסתל בואל, אמריקאית ממוצא שווייצרי; הם נישאו שלושה חודשים לפני מותו. לקראת מותו סבל ראנק מזיהום בכליות ואלח דם, ומת בגיל 55 בניו יורק.
לאחר מותו פורסמו מקבצי מאמרים וכתבי יד שהותיר אחריו, חלקם ב-"The Journal of the Otto Rank Association", כתב עת שיצא פעמיים בשנה בין השנים 1966-1983 ובו כתבי עת של ראנק וכתביהם של פסיכולוגים שהכירו אותו וכתבו על עבודותיו. ב-1996 פורסם גם לקט מהרצאותיו בארצות הברית, בספר "פסיכולוגיית השינוי".
דיוויזיית המילואים העשירית (האימפריה הגרמנית)
דיוויזיית המילואים ה-10 (בגרמנית: 10. Reserve-Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא לחמה בחזית המערבית, כחלק מקורפוס המילואים ה-5, שהיה חלק מהארמייה החמישית. הדיוויזיה נטלה חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב הארדנים. בשנת 1916 היא השתתפה בקרב ורדן, ולאחר מכן לחמה ב, ובשנת 1917 היא לחמה ב. בשנת 1918 השתתפה הדיוויזיה במתקפת האביב הגרמנית, ובכלל זה לחמה ב וב, ולאחר מכן השתתפה בלחימה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-6 בינואר 1919 פורקה הדיוויזיה.
דזמונד כהן
ד"ר דזמונד ורנון "דז" כהן (באנגלית: Dr. Desmond Vernon "Des" Cohen; 6 באוגוסט 1927 - 21 בפברואר 2010), היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-דרום אפריקאי, סגן אלוף המכביה השלישית (1950) במשחה ל-200 מטר חזה. ייצג את דרום אפריקה בשתי אולימפיאדות (כשחיין בלונדון 1948 כשחקן כדורמים בהלסינקי 1952).
ביוגרפיה
כהן נולד וגדל ביוהנסבורג, בנם של דוריס וברטרם מוריס כהן.
1948
באולימפיאדת לונדון (1948) סיים במקום 30 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:03.3 דקות.
1950
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה כהן במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:59.2 דקות, אחרי אהרון קורצמן מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 2:44.5 דקות, ולפני מאיר מוזס מישראל שקבע שיא הפועל חדש של 3:02.0 דקות.
1952
באולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתף בטורניר הכדורמים ונבחרת דרום אפריקה סיימה במקום תשיעי מתוך 21 נבחרות. בשלב המוקדמות, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה לבלגיה (6-5) ובמשחק השני נבחרתו ניצחה את מקסיקו (0-4). בשלב הבתים, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה לספרד (3-1), במשחק השני היא הפסידה פעם נוספת לבלגיה (4-0) ובמשחק השלישי נבחרתו ניצחה את ברזיל (2-9) וסיימה שלישית בשלב הבתים ולא עלתה לשלב חצי הגמר.
נפטר ב-21 בפברואר 2010 בגיל 82 בסנטה ברברה, קליפורניה, ארצות הברית.
התרבות המגדלנית
התרבות המגדלנית (מצרפתית: Magdalénien) היא תרבות פרהיסטורית של ציידים-לקטים בני מיננו (הומו ספיינס) מהתקופה הפלאוליתית העליונה, שהתקיימה במרכז ובמערב אירופה בשלהי עידן הקרח האחרון. לפי תיארוך פחמן-14 מכויל, גיל התרבות 20,000 עד 14,000 שנים לפני זמננו (18,000 עד 12,000 לפני הספירה).
את השם לתרבות טבע הארכאולוג הצרפתי גבריאל דה מורטיה ב-1869 בעקבות המחקרים באתר הארכאולוגי שבמחסה הסלע של השוכן בעמק וזר בקומונה  במחוז דורדון בדרום-מערב צרפת. הגאולוג והאנתרופולוג הצרפתי והאספן האנגלי  כינו במקור את התקופה L'âge du renne (עידן איילי-הצפון). הם ערכו את החפירות השיטתיות הראשוניות של המיקום המייצג לה מדלן, ופרסמו את התוצאות בשנת 1875.
תקופת התרבות המגדלנית קשורה לציידי אייל הצפון, אם כי באתרים מגדלניים יש עדויות נרחבות לציד אייל אציל, סוס הבר, ויונקים גדולים אחרים שחיו באירופה לקראת סוף עידן הקרח האחרון. תפוצת אתרי התרבות מפורטוגל במערב ועד לפולין במזרח. זוהי התקופה השלישית של מערכת הכרונולוגיה של המערות של גבריאל דה מורטיה, המתאימה בערך ל. מלבד לה מדלן, האתרים הראשוניים של התקופה הם:, וגורז' ד'אנפר (Gorges d'Enfer) בדורדון ו בשראנט ומקומות נוספים בדרום-מערב צרפת.
תפוצה
השלבים העתיקים יותר של התרבות המגדלנית מוגבלים לדרום-מערב צרפת. אזור התרבות המגדלנית התפשט במרכז אירופה רק בשלב IV, מסביבות 15,300 שנים לפני זמננו.
אתר הגילוי העתיק ביותר של התרבות המגדלנית בדרום גרמניה נמצא ליד מונצינגן (Munzingen), שהממצאים בו תוארכו בעזרת תיארוך פחמן-14, בממוצע סביב 15,000 לפני זמננו.
חלוקת התקופה הפלאוליתית העליונה באירופה
התקופה הפלאוליתית העליונה, היא התקופה של האדם המודרני באירופה (כונה בעבר אדם קרו-מניון). חלוקת התקופה מוגדרת במחקר המודרני לפי כלי הצור והעצם שיוצרו:
חלוקת משנה של התקופה המגדלנית
בשנת 1912 הציע הכומר והארכאולוג הצרפתי אנרי בריי חלוקה לשתי תקופות על בסיס אתר התרבות המגדלנית מהדורדון: שלבים I – II קיימים רק בדרום-מערב צרפת.
החלוקה הנוכחית לשלוש תקופות היא שילוב של הסיווג הישן של חודים של כלי נשק ונתונים רדיומטריים חדשים. המתאם של התקופה המגדלנית התיכונה עם דרגה IV תואם את הפרשנות העדכנית יותר, בעוד שהגישה הישנה יותר כוללת את סוף שלב III ואת שלב IV.
התרבות המגדלנית התפתחה לאחר התרבות הסולוטרנית והוחלפה על ידי. באיטליה מכונה התרבות "אפיגראווטיה" (epigravettia).
האקלים
התרבות המגדלנית התפתחה בשלב הסופי של עידן הקרח האחרון, שבסופו בערך 12,700 לפני הספירה החלה יריעת הקרח להתמוסס. גבול התפוצה הדרומי של ערבת הטונדרה במרכז אירופה טיפס בהדרגה צפונה. היערות הדלילים הראשונים צצו לאורך הדנובה ובדרום צרפת. שדר משולשל (Betula pendula), מחטניים ושיחים של אגוזי לוז. היער שהתחיל בהדרגה לשגשג במרכז אירופה אילץ את בעלי החיים והציידים ללכת בעקבות הטונדרה הנסוגה לצפון. עולם החי כלל סוסי בר, איילים, אייל הצפון, אייל הכרמל, שור הבר, ביזון אירופי, אריה מערות, דוב חום וזאבים.
תקופת התרבות המגדלנית התחתונה הייתה ברובה קרה מאוד, למעט התחממות הביניים של לאסקו (Lascaux interstadial, בין 19,000 ל-18,000 לפנה"ס). בתחילת תקופת התרבות המגדלנית התיכונה היה עדיין קר, אך היא הסתיימה במזג אוויר חמים ולח, שגרם להשלכות האקולוגיות שתוארו לעיל (היעלמות עולם החי של הערבה הקרה הקודמת, למשל אנטילופה מסוג סאיגה). בתקופת התרבות המגדלנית העליונה הקור חזר לזמן קצר, אך לבסוף פינה את מקומו להתחממות שהביאה להיעלמות מוחלטת של הממותה והקרנף הצמרירי ולנדידה צפונה של אייל הצפון.
הממצאים הארכאולוגיים
התרבות המגדלנית התאפיינה בתעשיות להבים, וביניהן גם הניסיונות הראשונים ליצירת מיקרוליתים, שהפכו למאפיינים של התקופה המזוליתית. כלי האבן הבולט ביותר הוא בבירור נקר דיהדראלי (Burin Dièdre, הקצה הפעיל מותז משני הכיוונים במקום אחד כמו בנקר "רגיל" עם חתך בצורת יהלום). ה-raclette (מצרפתית נתז קטן עם שברור זקוף) שנשכח מאז התרבות המוסטרית הופיע שוב. חידושים בתרבות המגדלנית הם מקדחים מרובים, מיקרולית אמיתי (למשל בצורת משולש שווה-צלעות), סוג חדש של להבון בעל גב עם חתך מעגלי, שהקדים את החודים מהתרבות האזליאנית, נקר דמוי מקור תוכי וחודים מחורצים.
חודים מצור כמעט ואינם קיימים, במקום זאת הם הוחלפו בסוגים רבים של חודי חנית העשויים מעצם, הנבדלים זה מזה בעיצוב הבסיס שלהם: חריץ בודד, חריץ כפול, חרוטי, דמוי להב חנית, לפעמים עם חריצים או מעוטר בחריתות שונות. מוטות חצי עגולים ומוטות מחוררים (מקושטים לעיתים קרובות) נפוצים מאוד. לראשונה מופיעים קרסי דיג, מטילי חניתות וצלצלים שונים.
ניתן לאפיין את השלבים הפרטניים של התרבות המגדלנית באמצעות הכלים האופייניים לכל שלב, כדלקמן (מסוף התקופה כלפי תחילתה):
החיים בתקופת התרבות המגדלנית
התגליות והממצאים מאתר במדינת ריינלנד-פפאלץ במערב גרמניה שנחקר לעומק חושפים במיוחד את אורח החיים בתקופת התרבות המגדלנית העליונה. התושבים הקדומים הקימו אוהלים בקוטר של עד שמונה מטרים. מיני הטרף הבולטים שמהם ניזונו היו אייל הצפון והסוס. הבישול התרחש בבורות ברצפה, שכוסו בעור או בקיבות של בעלי חיים. בבורות אלה הונחו אבנים שחוממו במדורה שהביאו את הנוזל לרתיחה. שקעים על לוחות צפחה עבים, בהם הונח שומן מן החי ופתילה, שימשו כמנורות. המטיט (מינרל אדום של תחמוצת ברזל) שימש לצביעה וכנראה גם לציור גוף.
תכשיטים מקונכיות שמקורם בים התיכון או באוקיינוס האטלנטי, מוכיחים כי כבר היה אז סחר נרחב. בתקופת התרבות המגדלנית התפתח ביטוי אמנותי חדש ויוצא דופן: פריחתם של ציורי הסלע, סלעים מפוסלים, אמנות הציור באמצעות חיתוכים בעץ, תכשיטים, כלי נגינה והתענגות בולטת על שימוש בעיטורים. "הכל עוטר, כולל כלי נשק וציוד; זה נכון במיוחד, למשל, למוטות מחוררים ומטילי חניתות".
היחס למתים
עצמות אנושיות מתקופת התרבות המגדלנית מופיעות לרוב עם סימנים של חתכים ושבירה, תואמים לפעילות של קניבליזם, כולל אכילת הבשר ומח העצם. חלק מהגולגולות נוקו מרקמות רכות, ואז הוסרו אזורי הפנים, כאשר יתרת קופסת המוח עברה ליטוש, אולי כדי להפוך את הקצוות השבורים לחדים פחות. פעילות אחרונה זו נועדה אולי כדי לעצב גולגולות לייצור.
יצירות אמנות
מתקופה זו גילו ציורים של כלבי ים, דגים, איילים, ממותות ויצורים אחרים מגולפים או חרותים באופן גס על עצמות, קרני איילים ושיניים של בעלי חיים.
בין יצירות האמנות של התרבות המגדלנית: ממותה שנחרתה בשבר של שנהב שלה, פגיון מקרן של אייל הצפון, עם ידית בצורת אייל; דוב מערות שנחרת על חתיכת צפחה שטוחה; כלב ים על שן דוב; דג מצויר על קרן אייל הצפון; ותמונה שלמה, גם היא על קרן של אייל הצפון, שבה מצוירים סוסים, שור הבר, עצים ונחש הנושך את רגלו של אדם. האיש ערום, ויחד עם הנחש נראה כי הציור מתאר אקלים חם למרות נוכחות איילי הצפון.
דוגמאות לאמנות על חפצים כוללות מוטות, צלמיות וחודי חנית חרותים וכן פריטי קישוט אישיים הכוללים קונכיות ים, שיני אוכלי בשר מחוררים (ככל הנראה תליונים), ומאובנים.
אתרי מערות כמו מערת לאסקו מכילים את הדוגמאות הידועות ביותר לאמנות המערות מתקופת התרבות המגדלנית התחתונה, אם כי חלק מהחוקרים מתארכים את ציורי המערות באתר מוקדם יותר, לתרבות הסולוטרנית, או אפילו מוקדם עוד יותר. האתר של מערת אלטאמירה בספרד, עם המקבץ הנרחב והמגוון של חפצים מעוטרים, הוצע כאתר כינוס בו התקבצו קבוצות של ציידים-לקטים מגדלניים.
בתקופת התרבות המגדלנית העליונה היו צלמיות ונוס מסוגננות מ או עצמות, הקרויות על שם אתר גנרסדורף, אך גם בפיטרספלס (Petersfels) בבאדן-וירטמברג או במונרוז (Monruz) ליד נאשטל.
אתרים חשובים
חצי האי האיברי:
גרמניה:
אוסטריה:
צ'כיה
עידן בר-און
עידן בר-און (נולד ב-16 בפברואר 1982 בטבריה) הוא כדורגלן עבר ישראלי וכיום מאמן.
קריירה
בר-און שיחק בליגות הנמוכות בישראל אך פרש בעקבות פציעה בברכו, והחל את קריירת האימון בגיל צעיר. תחילה שימש כמאמן במועדון הפועל נצרת עילית בקבוצת הילדים, ולאחר מכן בקבוצות הנערים והנוער. בעקבות שני ניצחונות של קבוצתו על קבוצת הנוער של הפועל פתח תקווה, קיבל המאמן פנייה מהקבוצה על מנת לשמש כמאמן הנוער שלה בעונת. הקבוצה שיחקה את בליגה השנייה, ובר-און הצליח להעפיל עימה לליגת העל. עונה לאחר מכן קודם לתפקיד מאמן הקבוצה הבוגרת, שהעפילה עונה קודם לכן לליגת העל. בר-און, יליד טבריה ותושב הצפון, היה ידוע כאוהד הפועל פתח תקווה מגיל צעיר, ואף היה מגיע באופן קבוע, למרות המרחק, למשחקי הקבוצה. ב-8 בפברואר 2015 פוטר בר-און מתפקידו.
ביולי 2015 התמנה בר-און למאמן במכבי שעריים מליגה א'. בפברואר 2016 פוטר מאימון הקבוצה. ב-17 באוקטובר 2016 מונה למאמן הפועל נצרת עילית מהליגה הלאומית. ב-11 בינואר 2017 פוטר מתפקידו. ב-14 בדצמבר 2017 מונה למאמן הפועל בית שאן מליגה א', אך עזב כעבור שבועיים בלבד בעקבות מצבה הכלכלי והמקצועי של הקבוצה. ב-24 בדצמבר 2017 מונה למאמן עירוני נשר.
ב-7 בנובמבר 2018 מונה למאמן מכבי הרצליה, עמה הגיעה עד לצמד משחקי המבחן על העלייה לליגה הלאומית נגד הפועל עכו, בהם הפסידה הקבוצה בתוצאה 4–7. ב-12 ביוני 2019 מונה למאמן מכבי יבנה, אך עזב בספטמבר אותה שנה כדי לאמן את הפועל עפולה, אך סיים את תפקידו כחודש לאחר מכן.
ב-9 בפברואר 2020 חתם במכבי הרצליה.
ב-3 ביוני 2021 מונה למאמן עירוני ניר רמת השרון. ב-26 בינואר 2022 פוטר מתפקידו. ב-15 ביוני חתם בהפועל רעננה.בסיום העונה סיים את תפקידו.
ראלף נורתם
ראלף שירר נורתם (באנגלית: Ralph Shearer Northam; נולד ב-13 בספטמבר 1959) הוא פוליטיקאי אמריקאי מטעם המפלגה הדמוקרטית שכיהן כמושל וירג'יניה מינואר 2018 ועד ינואר 2022. רופא במקצועו. כיהן כסגן מושל המדינה מ-2014 ועד היבחרו למושל.
ביוגרפיה
בשנים 1984–1992 שירת בצבא האמריקאי כרופא, התמחה ברפואת ילדים בבית ספר הצבאי לרפואה "ברוק", והגיע לדרגת מייג'ור. במהלך מלחמת המפרץ טיפל נורתם בנפגעים בבית חולים בגרמניה.
לפני כהונתו כסגן מושל שירת בסנאט של וירג'יניה בשנים 2008–2014.
ביוני 2017 זכה במועמדות המפלגה למושל וירג'יניה לקראת הבחירות בנובמבר באותה שנה. בנובמבר 2017 ניצח את המועמד הרפובליקני, אד גילספי, בשיעור של 54% מול 45%, לצד סגנו שניצח גם כן, ג'סטין פיירפקס. כהונתו של נורתם כמושל הסתיימה ב-15 בינואר 2022.
הוא נולד באזור החוף המזרחי של וירג'יניה לאם אחות ואב משפטן.
דיליפ קומאר
מוחמד יוסוף ח'אן (באורדו: [moɦəmːəd̪ juːsʊf xɑːn]; 11 בדצמבר 1922 – 7 ביולי 2021), הידוע יותר בשם הבמה שלו דיליפ קומאר, היה שחקן הודי שעבד בקולנוע הינדי (בוליווד). נחשב לממציא שיטת משחק מתודי, שיטה חלוצית בקולנוע, הוא שלט בסצנת הקולנוע ההודית מסוף שנות ה-40 לאורך שנות ה-60, וכינוי על ידי הקהל היה "אבהינאי סמרט" ("קיסר המשחק" בהינדי). קומאר מחזיק בשיא של מרבית הזכיות עבור פרסי פילמפייר לשחקן הטוב ביותר (שמונה, בדומה לשאה-רוח' ח'אן). הוא השחקן בעל שיא הרווחים מסרטים בקולנוע ההינדי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הקריירה של קומאר חוותה ירידה. לאחר 1976, הוא יצא להפסקה של ארבע שנים מהופעות קולנוע וחזר עם הדרמה המהפכנית "קרנטי", שהייתה הסרט ההודי המרוויח ביותר של השנה. הוא המשיך לשחק תפקידים ראשיים בסרטים כמו "שאקטי" (1982), "קארמה" (1986) ו"סאודגר" (1991). הופעתו האחרונה על המסך הייתה בסרט "קילה" (1998) הלא מוצלח מבחינה מסחרית, בו הופיע בתפקיד כפול. קומאר שימש מאוחר יותר כחבר ברג'יה סבהה, הבית העליון של הפרלמנט של הודו, בין השנים 2000 ל-2006.
על תרומתו לקולנוע, ממשלת הודו העניקה לו את פדמה בהושאן בשנת 1991 ואת פדמה ויבהושאן בשנת 2015, הפרס האזרחי השלישי והשני בגובהו במדינה בהתאמה. הוא גם זכה בפרס הגבוה ביותר של הודו בתחום הקולנוע, פרס דדשאב פלק בשנת 1994. בשנת 1998, ממשלת פקיסטן העניקה לקומאר את נישן א-אימטיאז, העיטור האזרחי הגבוה ביותר שלהם, מה שהפך אותו להודי היחיד שקיבל את הכבוד. הבית שבו גדל קומאר, הממוקם בפשאוור, הוכרז כאנדרטה למורשת לאומית בשנת 2014 על ידי ממשלת פקיסטן.
חיים מוקדמים
דיליפ קומאר נולד בשם מוחמד יוסף ח'אן ב-11 בדצמבר 1922, למשפחה מוסלמית דוברת הינדקו בשכונת קיסה חוואני בזאאר בעיר פשאוור, עיר במחוז הגבול הצפון-מערבי של הודו הבריטית. הוא היה אחד משנים-עשר ילדיהם של לאלה גולאם סרוואר ח'אן ואשתו עיישה בגום. אביו היה סוחר פירות.
ח'אן למד בבית הספר בארנס בדאולאלי (כיום במהאראשטרה), שם היו לאביו פרדסים. הוא גדל באותה שכונה בפשוואר כמו ראג' קאפור, והשניים היו חברי ילדות, ולאחר מכן שיחקו יחד בקולנוע. ב-1940 עבר לפונה והקים חנות לאספקת פירות יבשים ומזנון. למרות שהגיעה מפשאוואר, החליטה משפחתו של חאן להישאר בבומביי לאחר חלוקת הודו ב-1947.
ח'אן מעולם לא פעל תחת שם הולדתו, והופיע לראשונה ב"ג'וואר בהטה" ב-1944 תחת שם הבמה דיליפ קומאר. באוטוביוגרפיה שלו, "Dilip Kumar: The Substance and the Shadow", הוא כתב שהשם הוא הצעה של דוויקה ראני, שהייתה אחת המפיקות בסרט. בראיון ב-1970 הוא אמר שהוא אימץ את השם הזה מתוך פחד מאביו, שמעולם לא אישר את קריירת המשחק שלו בגלל התדמית הרעה הכללית של הקולנוע אז.
שנות ה-40: תפקידים קולנועיים ראשונים והצלחה ראשונית
סרטו הראשון של קומאר היה "ג'וואר בהטה" ב-1944, שלא זכה להצלחה. לאחר שני סרטים לא מוצלחים נוספים, היה זה סרטו הרביעי "ג'נגו" (1947), בו כיכב לצד נור ג'האן, שהפך ללהיט הגדול הראשון שלו בקופות. להיטיו הגדולים הבאים היו הסרטים "שהיד" ו"מלה" מ-1948. שני הסרטים היו הסרטים ההינדיים עם הרווחים הגבוהים ביותר של שנת יציאתם בהתאמה. הוא קיבל את תפקיד הפריצה שלו כשחקן ב-1949 עם "אנדאז" של מהבוב חאן, בו כיכב לצד ראג' קאפור ונרגיס. בזמן יציאתו לאקרנים, "אנדאז" היה הסרט ההודי הרווחי ביותר אי פעם, עד ששיאו נשבר על ידי "ברסאת" של קאפור באותה שנה. הסרט "שבנם" היה שובר קופות נוסף שיצא גם הוא ב-1949.
שנות ה-50: שנות פריצת דרך
שנות ה-50 היו העשור המוצלח והפורה ביותר של קומאר, כאשר הוא שיחק בתפקידים ראשיים במספר שוברי קופות כגון. הוא הופיע כבן זוג על המסך עם רבות מהשחקניות המובילות באותה תקופה, כולל מינה קומארי, נימי, נרגיס ועוד. יחד עם בני דורו ראג' קאפור ודב אנאנד, הוא שלט בשנות החמישים הנחשבות לחלק מתקופת הזהב של הקולנוע ההינדי. למרות שהשלושה לא הופיעו באף סרט אחד ביחד, קומאר הופיע עם ראג' קאפור במספר סרטים.
כמה מסרטיו ביססו את תדמית המסך שלו כ"מלך הטרגדיות". קומאר סבל לזמן קצר מדיכאון עקב גילום תפקידים טרגיים רבים ובעצתו של הפסיכיאטר שלו, הוא גם לקח על עצמו תפקידים קלילים יותר. המחזמר המצומצם של מהבוב חאן משנת 1952, "אאן", הציג אותו באחד מתפקידיו הקלילים הראשונים וסימן את סרטו הראשון שצולם בטכניקולור. "אאן" היה הסרט ההודי הראשון שיצא לאקרנים ברחבי אירופה עם בכורה מפוארת בלונדון. "אאן"היה הסרט ההודי הרווחי ביותר אי פעם באותה תקופה, בהודו ומחוץ לה. הוא זכה להצלחה נוספת עם תפקידים קלים יותר כגנב בקומדיה המצליחה "אזאד" (1955).
בשלב זה, הוא פיתח את סגנון המשחק המאופק שלו, המובהק, של מלמול הדיאלוגים שלו תוך שהוא נותן ביטויים ומשמעויות שונות לקווים שהדמויות שלו השמיעו.
הוא היה השחקן הראשון שזכה בפרס השחקן הטוב ביותר של פילמפייר (עבור הסרט "דאאג") והמשיך לזכות בו שבע פעמים נוספות. 9 מתוך 21 סרטיו בשנות ה-50 דורגו ב-30 הסרטים המרוויחים ביותר של העשור.
שנות ה-60: מוגול-א-עזאם ומעבר להפקה
בשנת 1961, קומאר כתב, הפיק וכיכב בדרמת הדקואיט "גנגה ג'אמונה" מול אחיו נאסיר ח'אן, כשגילם את התפקידים הראשיים. קומאר הפיק את הסרט תחת חברת ההפקה שלו "Citizens Films" ולמרות שהוא הסרט הרווחי ביותר של השנה, זה יהיה הסרט היחיד שהפיק. למרות שקרדיט הבימוי הוענק לבמאית הוותיקה ניטין בוזה, השמועה הייתה שקומאר ביים את הסרט וגם היה מעורב בכל היבט של הפקתו. הוא בחר בגוון הסארי שכוכבת הסרט ויג'יאנטימאלה תלבש בכל סצנה. הסרט קיבל את פרס הסרט הלאומי לסרט העלילתי השני הטוב ביותר בהינדית, את קערת הכסף של פול רוויר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של בוסטון, תעודת כבוד מיוחדת מהאקדמיה הצ'כוסלובקית לאמנויות בפראג, ואת הפרס המיוחד בפסטיבל קרלובי וארי.
שנות ה-70: שפל בקריירה
בשנת 1970, קומאר שיחק בתפקיד הראשי ב"גופי" שסימן את הזוגיות הראשונה שלו עם אשתו סאירה באנו וזכה להצלחה קופתית. ב-1972, הוא שוב שיחק בתפקידים כפולים כאחים תאומים ב"דסטאאן" שהיה כישלון קופתי וסימן ירידה בקריירה של קומאר כשחקן מוביל. ב-1976 הוא שיחק בתפקידים משולשים כאב ובנים תאומים ב"באיראאג". למרות שביצועיו זכו לשבחים, הסרט היה הכישלון השלישי שלו ברציפות בקופות. עלייתם של שחקנים כמו אמיטאב באצ'אן, ראג'ש חאנה, וסנג'יב קומאר הובילה לקומאר הפסדים של תפקידים מ-1970 עד 1980. הוא לקח הפסקה של חמש שנים מסרטים מ-1976 עד 1981.
שנות ה-80: חזרה להצלחה
ב-1981 הוא חזר לסרטים, והמציא את עצמו מחדש בתפקידי דמות מבוגרים. סרט הקאמבק שלו היה האפוס ההיסטורי עטור הכוכבים "קרנטי" שהיה הלהיט הגדול ביותר של השנה. הוא החל להופיע לצד צוות שחקנים הכולל את מאנוג' קומאר, שאשי קאפור, המה מליני ושאטרוג'ן סינהא, הוא שיחק בתפקיד הראשי כלוחם מהפכני למען עצמאותה של הודו מהשלטון הבריטי. בשלב שאחרי "קרנטי", קומאר המציא את עצמו מחדש כדי לגלם את "הזקן הזועם" בצורה נהדרת בסדרה של סרטים כמו "וידהאטה" (1982), "שאקטי" (1982), "דונייה" (1984), ועוד. בשנת 1982, הוא שיתף פעולה עם הבמאי סובהאש גאאי בפעם הראשונה עם "וידהאטה", בו כיכב לצד סנג'אי דאט, סנג'יב קומאר ושאמי קאפור. היה זה הסרט הרווחי ביותר של השנה. מאוחר יותר באותה שנה הוא שיחק לצד אמיטאב באצ'אן בסרט "שאקטי" של ראמש סיפי, שזיכה אותו בשבחי המבקרים ובפרס הפילמפייר השמיני והאחרון שלו לשחקן הטוב ביותר. ב-1984 שיחק בדרמת הפשע החברתי "משעל" של יאש צ'ופרה לצד אניל קאפור, שנכשלה בקופות, אך הופעתו זכתה לשבחים. הוא גם הופיע לצד רישי קאפור ב"דונייה" (1984) וג'יטנדרה ב"דרהאם אדיקרי" (1986).
שנות ה-90: בכורה בבימוי ועבודות אחרונות
בשנת 1990, הוא כיכב יחד עם גובינדה במותחן הפעולה "איזטדאר". בשנת 1991, קומאר כיכב לצד השחקן הוותיק ראאג' קומאר "בסאודאגאר", סרטו השלישי והאחרון עם הבמאי סובהאש גאאי. בשנת 1994 הוא זכה בפרס מפעל חיים של פילמפייר על תרומתו לתעשייה.
בשנת 1998, קומאר הופיע בסרט האחרון שלו בפלופ הקופות "קילה", שם שיחק בתפקידים כפולים כבעל אדמה רשע שנרצח וכאחיו התאום שמנסה לפתור את תעלומת מותו.
שנות ה-2000–2021: פרויקטים שנגנזו וקריירה פוליטית
בשנת 2001, קומאר היה אמור להופיע בסרט בשם אסאר לצד אג'אי דווגן ופריאנקה צ'ופרה, שנגנז עקב מצבו הבריאותי הרעוע של קומאר. הוא היה אמור להופיע גם בסרט המלחמה של סובהאש גאאי, "ארץ האם", לצד אמיטאב באצ'אן ושאה-רוח' ח'אן, אבל הסרט הזה נגנז לאחר שח'אן החליט לעזוב את הפרויקט.
קומאר היה חבר ברג'יה סבהה, הבית העליון של הפרלמנט של הודו, משנת 2000 עד שנת 2006. הוא היה מועמד על ידי הקונגרס הלאומי ההודי לייצג את מהאראשטרה). קומאר ניצל חלק ניכר מהקרן שלו לבנייה ושיפור של טיילת התזמורת והגנים במבצר בנדרה ב-Lands End בבנדרה.
חיים אישיים
קומאר ומדהובלה נמשכו זה לזה במהלך הצילומים של הסרט "טארנה" (1951). הם נשארו בזוגיות במשך שבע שנים עד לתיק בית המשפט של נאיה דאור, שבמהלכו העיד קומאר נגד מדהובלה ואביה, וסיים את מערכת היחסים ביניהם. הם לא עבדו שוב יחד אחרי מוגול-א-עזאם (1960). מאוחר יותר התבטא קומאר באוטוביוגרפיה שלו, "האם הייתי מאוהב במדהובלה כפי שדיווחו העיתונים והמגזינים באותה תקופה? כתשובה לשאלה החוזרת על עצמה ישר מפיו של הסוס, אני חייב להודות שנמשכתי אליה הן כשחקנית משובחת והן כאדם שיש לו כמה מהתכונות שקיוויתי למצוא אצל אישה באותו זמן. גיל וזמן... היא, כפי שאמרתי קודם, הייתה מאוד נמרצת ותוססת, וככזו, היא יכלה לחלץ אותי מהביישנות וההסתייגות שלי ללא מאמץ." עם זאת, קומאר שיתף בביוגרפיה שלו שבניגוד לדעה הרווחת, אביה של מדהובלה, אטאוללה חאן, לא התנגד לשידוך שלהם, אלא רצה להפוך את הנישואים האלה למיזם עסקי שלא היה לו נח איתו.
בסוף שנות ה-50, ויג'יאנטימאלה נקשרה על ידי מגזיני רכילות לקומאר, ששיחק איתה יותר מכל שחקנית אחרת, מה שהביא לכימיה נהדרת על המסך ביניהם. בזמן שעבד בהפקה הביתית שלו "גונגה ג'ומנה" (1961), קומאר לפי הדיווחים בחר בגוון הסארי שוויג'יאנטימאלה תלבש בכל סצנה.
ב-1966, קומאר התחתן עם השחקנית סאירה באנו, שהייתה צעירה ממנו ב-22 שנים. מאוחר יותר הוא התחתן עם אסמה רחמן, ולקח אותה לאישה שנייה בשנת 1981. נישואים אלה הסתיימו בינואר 1983. באנו והוא גרו בבנדרה. לא היו להם ילדים. באוטוביוגרפיה שלו, "Dilip Kumar: The Substance and the Shadow", הוא חשף כי באנו הרתה ב-1972, אך פיתחה סיבוכים בהריון, שהובילו למותו של הילד. בעקבות זאת, הם לא ניסו להביא ילדים לעולם, מתוך אמונה שזה רצון האל.
מותו
בהביעו את תנחומיו, ראש הממשלה נרנדרה מודי הצהיר בציוץ כי קומאר ייזכר כאגדה קולנועית, בעוד שהנשיא, ראם נאת' קובינד, הצהיר כי "הוא היה אהוב על פני כל תת-היבשת". ראש ממשלת פקיסטן, עימראן ח'אן, הביע גם הוא תנחומים על מותו וזכר את מאמציו בגיוס כספים לבית החולים לזכר הסרטן שאוקאט חאנום בציוץ. נשיא אפגניסטן לשעבר, חאמיד כרזאי, וראש ממשלת בנגלדש, הסינה ואזד, הביעו גם הם תנחומים לקומאר ולמשפחתו.
אומנות ומורשת
קומאר נחשב לאחד השחקנים הגדולים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע ההודי, והקולנוע בכלל. קומאר היה חלוץ שיטת המשחק המתודי, והקדים את שחקני השיטה ההוליוודית כמו מרלון ברנדו. הוא נתן השראה לשחקני קולנוע הודיים גדולים רבים מבני זמננו כמו בלרג' סחאני ועד לדורות הבאים של אמנים, כולל אמיטאב באצ'אן, שאה-רוח' ח'אן, Kamal Haasan, Mammootty, אמיר ח'אן, Naseeruddin Shah, Nawazuddin Siddiqui ועוד. קומאר, שהיה חלוץ בשיטת המשחק שלו ללא כל ניסיון בבית ספר למשחק, תואר כ"שחקן השיטה האולטימטיבי" על ידי הקולנוען הנודע סטיאג'יט ריי, למרות שלא עבד איתו.