cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוטו דב קולקה
החברה היהודית והנהגתה בגרמניה הנאצית
לנושא זה הקדיש קולקה שורה של מאמרי מחקר ואת ספרו יהדות גרמניה תחת המשטר הנאציונל-סוציאליסטי. הוא התבסס בטענותיו, במיוחד על מפעלו לשחזור המקיף של ארכיון הארגון היהודי המרכזי בשנים 1932–1939, הנציגות הארצית של יהודי גרמניה (בגרמנית: Reichsvertretung der deutschen Juden), שאבד, ועל גילויו הארכיוני של ממשיכו בשנים 1939–1945 "הארגון המרכזי של היהודים בגרמניה" (בגרמנית: Reichsvereinigung der Juden in Deutschland).
שלא כמקובל בהיסטוריוגרפיה לפני כן, קולקה הוכיח ש"הנציגות הארצית של יהודי גרמניה" לא נוסדה בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, אלא יסודותיה הונחו כבר שנה קודם לכן ב-1932. הקמתו באה מתוך ראיית ההנהגה היהודית, של מדינות המחוז [בגרמנית: Länder] השונות בגרמניה, את הנולד, וההכרה בצורך לכונן הנהגה מאוחדת מרכזית של יהדות גרמניה, לשם ייצוגה כלפי השלטון נוכח המשבר הפוליטי המחמיר. בדומה לכך, הוא הוכיח שממשיכתה של הנציגות הארצית, "ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה", לא הוקמה בשנת 1939 רק בהוראת השלטון הנאצי; אלא התארגנה בשם הזה ובמסגרת ריכוזית חדשה כקהילה ארצית אחת של כלל יהודי גרמניה, בתהליך פנימי ממושך בשנת 1938. תיאור תמציתי כולל של תולדות יהודי גרמניה בתקופה זו, בהקשר ההיסטורי שלה, המשלב את שלושת תחומי מחקריו בנושא זה, פרסם קולקה במאמרו המקיף "גרמניה" באנציקלופדיה של השואה.
בכל פרסומיו של קולקה על גרמניה הנאצית ותקופת השואה תופס מקום חשוב ההיבט ההיסטוריוגרפי. שניים ממחקריו המכוננים הקדיש בנפרד לנושא זה: מאמרו על ההיסטוריוגרפיה הגרמנית של הנציונל-סוציאליזם ו'השאלה היהודית' מ-1924 עד 1984 הוא הראשון והשיטתי בסוגיה מורכבת זו. עד לפרסום ספרו המקיף ביותר של ניקלס ברג בנושא זה ב-2003. המאמר השני דן במגמות היסוד בהיסטוריוגרפיה הציונית על היהודים תחת השלטון הנאצי. עם זאת הוא לא הרבה בפרסום מאמרי ביקורת בתחום זה. בין החשובים בהם מאמרי הביקורת הדנים בספרו של שאול פרידלנדר: '''גרמניה הנאצית והיהודים. שנות הרדיפות, 1933 - 1939; שנות ההשמדה, 1939 - 1945, הוצאת עם עובד, 1997 -2007, ובביוגרפיה המונומנטלית של איאן קרשו: היטלר. היבריס: 1889 - 1936, היטלר. נמסיס: 1936 - 1945''', תל אביב: עם עובד, 2003 ו-2005).
מחקרים על יהדות אירופה המרכזית במאה העשרים
בכל מחקריו על תקופת השלטון הנאצי נמנע קולקה מלעסוק בשלב האחרון של ההשמדה הפיזית של היהודים במחנות המוות ובהוצאות להורג ההמוניות, בשטחים הכבושים על ידי גרמניה במזרח אירופה. המאמר היחיד אשר חרג ממגבלה זו הוקדש על ידו ל"מחנה המשפחות" של יהודים מגטו טרזיינשטאט באושוויץ-בירקנאו ומקומו במדיניות ההסוואה וההטעיה הנאצית ביחס לגירושי היהודים "למזרח" והשמדתם. המאמר ראה אור בשנת 1984 בעברית בשם "גטו במחנה השמדה. 'המחנה המשפחתי' של יהודי טרזיינשטאט באושוויץ, 1944-1943", ובמקביל בנוסח אנגלי בשינוי משמעותי של כותרתו: "Ghetto in an Annihilation Camp. Jewish Social History in the Holocaust Period and its Ultimate Limits", הוא דן בין השאר בהמשכיות דפוסי החיים והערכים הבסיסיים של החברה היהודית, גם בלב לבו של מחנה ההשמדה אושוויץ, נוכח ההכרה הברורה בוודאות המוות שנגזר מראש על יושביו. תכלית קיומו וסיבת חיסולו של מחנה מיוחד זה, במדיניות מדור היהודים ברשות אדולף אייכמן ב"משרד הראשי לביטחון הרייך", התבררו זמן רב אחרי תום המלחמה. וזאת כאשר גילה קולקה את חליפת המכתבים הסודית בין אייכמן ואנשיו, לבין הצלב האדום הגרמני בברלין, ובין זה לבין הצלב האדום הבינלאומי בז'נבה. בכך זכתה סוגיה כמעט בלתי ידועה בהיסטוריוגרפיה של השואה למקומה הראוי. מאמר זה פורסם מחדש כנספח אודות הרקע ההיסטורי, לספרו של קולקה החורג ממחקריו המדעיים, נופים ממטרופולין המוות.
מחקרים אחרים
במסגרת פעילותו בחברה ההיסטורית הישראלית ומחקריו על יחסי היהדות והנצרות בעת החדשה, יזם וארגן קולקה בשנת 1982 כנס בינלאומי רחב היקף, על יהדות ונצרות מול הנציונל-סוציאליזם בשנים 1919 עד 1945 בגרמניה ובכל ארצות אירופה הכבושה בידי הרייך השלישי ותחת השפעתו. בעקבות הכנס ראה אור בעריכתו כרך ההרצאות והדיונים, בהוצאת החברה ההיסטורית הישראלית. מאז פרסומו ב-1987 משמש הספר בסיס למחקר ולדיונים בנושא טעון ומורכב זה.
במחקרו זה ניסה קולקה להאיר באור חדש את אפשרויות המחקר ההיסטורי בתורתו הלאומית והחינוכית של המהר"ל על רקע מגוון מקורות שונים והמציאות הפוליטית, החברתית והדתית של אירופה המרכזית בזמנו של המהר"ל. לדבריו אין די בניתוח השקפות המהר"ל על רקע כתבי בני זמנו וקודמיו היהודים בלבד. ייחוד רעיונותיו של המהר"ל בשני הנושאים הללו של הגותו, ואף הקשר ביניהם עשויים להתפרש מתוך התבוננותו במציאות זמנו ובדיקת דרכי ההשפעה האפשריות של רעיונות והלכי רוח מיוחדים ונסיבות היסטוריות ספציפיות בארצות שבהן פעל.
עיקרו של מחקר זה בנושא תורתו הלאומית של המהר"ל בוחן את הערוצים השונים בהם נחשף המהר"ל לצירוף המיוחד של דת ולאומיות של בוהמיה הפוסט-הוסיטית בעידן הרפורמציה והקונפליקטים בין האומות וחייהן זו בצד זו. בקונטקסט היסטורי זה מוצא קולקה מענה משכנע: הן לייחודה ומקוריותה של מחשבתו היצירתית היהודית של המהר"ל, והן לרלוונטיות שלה למציאות תקופתו.
בגישה מתודולוגית דומה בוחן קולקה את תורתו החינוכית החדשנית של המהר"ל. אחת הדוגמאות הבולטות במחקרו היא פתרון התמיהה וחוסר הפשר לכאורה של קווי הדמיון, בין משנתו החינוכית של המהר"ל לבין זו של "מורה העמים" יאן עמוס קומניוס במחקרו של אהרון קליינברגר. העובדה שקומניוס היה בן 17 בלבד בשנת מותו של המהר"ל, מוציאה לדעתו מכלל אפשרות את השפעת קומניוס על המהר"ל. וממילא אין להעלות על הדעת את השפעת המהר"ל על קומניוס. אך קולקה מוכיח שקומניוס, שהיה הבישוף האחרון של הזרם הנוצרי ההומניסטי "האחים הבוהמיים" (בלטינית: Unitas Fratrum), והיה ממשיכם ומסכם תורתם ושיטתם החינוכית של מוריו מזרם זה, שהיו בני דורו ובני שיחו של המהר"ל מפראג. עיקר המחקר הזה מתרכז בעשרים שנות כהונתו של המהר"ל כ"ראש קהילות מדינת מורביה", בקרבת מרכזם החינוכי של "האחים הבוהמיים". במרכזם זה תרגמו, והוציאו לאור, כהבראיסטים מעולים, את התרגום הצ'כי המפואר של התנ"ך (בצ'כית: Bible kralická). מקצת מדיוניו וויכוחיו של המהר"ל עם "חכמים נוצרים", המשוקעים בכתביו, מתרחשים בסביבה זו. אך קולקה עומד גם על כך שמחקרו, המעמיד את רעיונותיו ופועלו של המהר"ל בהקשר ההיסטורי הרלוונטי שלהם, אינו מחייב ויתור על ראיית מקוריותם היצירתית. רעיונות אלה אף שהם קשורים במציאות זמנו שואבים ממקורות עמוקים הרבה יותר ונושאים מסרים הרחק מעבר לכך. בעייתיות זו, ובתוכה מחקרו של קולקה, נדונה בהרחבה בכנס הבינלאומי של חוקרי המהר"ל, שנערך לציון 400 שנה לפטירתו, מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והחברה ההיסטורית הישראלית בשנת 2009 בירושלים, ונועדו להתפרסם מטעמן.
"נופים ממטרופולין המוות"
ספרו האחרון של קולקה: נופים מטרופולין המוות. ובכותרו האנגלי: ''Landscapes of the Metropolis of Death. Reflections on Memory and Imagination'', ראה אור בשפות רבות באירופה ובחוצה לה והוא שונה במהותו מפרסומיו המדעיים.
בעקבות פרסומו זכה הספר לדיון נרחב בעיתונות ובמדיה האלקטרונית בישראל, וברחבי העולם, במיוחד באנגליה, צרפת וגרמניה. רוב הדיונים עמדו על השוני של הלשון וההתבוננות בספר זה בתוך הספרות העשירה על תקופת השואה, ועמדו על מקומו המיוחד לצד ספריהם האוטוביוגרפיים של שאול פרידלנדר, פרימו לוי ואימרה קרטס. כך כתב תומאס ו. לקוויר בעיתון גארדיין הלונדוני: "על עדותו של פרימו לוי נאמר לעיתים קרובות שהיא עדות של כימאי. צלולה, קרה, מדויקת, מרוחקת. על עבודתו של קולקה ניתן לומר אם כן שהיא תוצר של מאסטר היסטוריון: אירונית, חקרנית, נוכחת בעבר, מסוגלת לקשר בין הפרטיקולרי והקוסמי". וניקולס וייל בלה מונד הפריזאי כתב: "ספר שאי-אפשר לשייכו לשום ז'אנר מקובל. ... הצלילות והפיכחון שמלווים את השיבה המדהימה הזאת לעבר מעוררים פליאה השתאות". בצורה תמציתית וקולעת ביותר נוסחו הדברים בנימוקי חבר השופטים ל"פרס וינגייט" בפברואר 2014: Landscapes of the Metropolis of Death achieves the impossible: it invents a wholly new language for living with Auschwitz.
ב-2018 עלה לאקרנים סרטו של הבמאי הגרמני שטפן אאוך "Die vorletzte Freiheit. Landschaften des Otto Dov Kulka" (החירות הלפני אחרונה – הנופים של אוטו דב קולקה), שנעשה בעקבות הספר. הקרנת הבכורה נערכה בפסטיבל הקולנוע היהודי בירושלים. בסרט "הקהל צולל לתוך עולמו של אוטו דב קולקה, בעקבות מחשבותיו לגבי היסטוריה שבלתי ניתן להסביר".
מאמריו (מבחר)
מאמרי ביקורת נבחרים
בלועזית
רבי יוסי בן פטרוס
רבי יוסי בן פטרוס היה אמורא ארץ-ישראלי בדור הראשון.
ביוגרפיה
בתלמוד הירושלמי הוא מוזכר פעמיים בלבד, בשם "רבי יוסי בר פיטרס", ובתור חמיו של רבי יהושע בן לוי.
עוד מסופר בתלמוד הירושלמי, שרבי יוסי בן פטרוס היה "להוט אחר התורה", ולכן התיר לעצמו ללמוד עם התלמידים ששלח לו בר קפרא בימי אבלו, אף על פי שלאבל אסור לעסוק בתורה. בעל ערכי תנאים ואמוראים מתאר אותו כ"חסיד ואדם גדול ולהוט אחר דברי תורה".
מאימרותיו
בויקרא רבה מובאות מספר דרשות העוסקות בפסוק. הדרשה הבאה, המדברת על מעלתה של התשובה, מובאת בשם רבי יוסי בן טרטס, המזוהה כרבי יוסי בן פטרוס:
במדרש המובא גם בתלמוד הירושלמי ובמקומות נוספים, מסופר על מה שאמרו זבדי בן לוי, רבי יהושע בן לוי, ורבי יוסי בן פטרוס, בשעת מיתתם:
בתלמוד הירושלמי מובא מדרש זה בנוסח אחר, המחליף את הפסוק "כי בו ישמח ליבנו" בפסוק "וישמחו כל חוסי בך לעולם ירננו", ומונה אותו לפני הפסוק "מה רב טובך". במדרשים אחרים מוזכרים גם הפסוקים "תערוך לפני שלחן", ו"כי טוב יום בחצריך מאלף בחרתי". הרב יהודה אדרי כתב (ע"פ הירושלמי), שהפסוק שאותו אמר רבי יוסי לפני מיתתו הוא הפסוק "ישמחו כל חוסי בך לעולם ירננו".
טאנצ'ון
טאנצ'ון (בהנגול: 단천시) היא עיר נמל הממוקמת בצפון מזרח מחוז דרום חאמיונג שבצפון קוריאה. אוכלוסיית העיר מונה 360,000 תושבים. טאנצ'ון גובלת עם ים יפן (הים המזרחי של קוריאה).
מחוזות אדמיניסטרטיביים
טאנצ'ון מחולקת ל-39 שכונות ו-39 כפרים.
כלכלה
במכרות טאנצ'ון יש 25 סוגים של מינרלים, כולל אבץ, מגנזיט, עופרת, זהב, כסף, מוליבדן, גרפיט ואזבסט. העיר ידועה בייצור כימי, ייצור טקסטיל ומתכות.
תחבורה
בטאנצ'ון עובר קו רכבת. בשנת 2012, הנמל שופץ ושודרג. נמל טאנצ'ון שוחזר, וטקס שהתקיים בדצמבר 2012 סימן את סיום העבודות. הנמל ממוקם לאורך חופי טאנצ'ון, והוא נמצא רק 80 ק"מ ו -40 ק"מ מנמל סינפו ונמל צ'ונג'ין, בהתאמה.
לשמוע את הלב (שיר של רבקה זהר)
לשמוע את הלב הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמרת הישראלית רבקה זהר. השיר יצא לאור ב-17 בפברואר 2021, מתוך אלבומה ה-11, העונה לאותו השם.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על-ידי שחר הדר, הולחן על-ידי עמרי קסטן ולירון בן שמעון והופק על-ידי אודי תורג'מן. "לשמוע את הלב" יצא לרגל ציונה של זהר יובל שנים על הבמות, וכן היה לסינגל הראשון מתוך אלבומה ה-11. זהר שיתפה כי כמעט וויתרה על המשך פעילותה כסולנית בשל רצונה להפסיק להופיע עם שיריה הקלאסיים שוב ושוב. אולם, לאחר פגישתה את תורג'מן, והתאהבותה בשירים החדשים - השלימה זהר את הקלטת האלבום, תוך תהליכי השלמה ויציאה מאזורי הנוחות שלה.
שחר הדר, שקיבלה מתורג'מן את תוכן שיחותיו עם זהר והפכה אותו לטקסטים, סיפרה כי השיר נכתב כפרץ מילים, וכי הוא מספר את דמותה של רבקה כאישה חזקה ועמוקה, מלאת עוצמה ויופי. עם צאת השיר, הפצירה זהר במאזיניו כי לעולם לא יפלו ברוחם וכי כמילות השיר, תמיד ניתן למצוא את האמת והאור בסופו של יום.
עם צאתו, התקבל השיר בחום בקרב המאזינים, זכה לשבחם של המבקרים וכן נכנס לפלייליסט של כאן גימל. מאוחר יותר, עם צאתו של האלבום המלא - נכנס השיר לפלייליסט של כאן גימל בשנית.
לאור הצלחתו וסמליותו, הפך השיר בהמשך גם לשיר הנושא של האלבום, וכן לשיר הנושא של סיבוב ההופעות שליווה אותו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, צולם ובוים על-ידי עומר בורין, והועלה לערוץ היוטיוב של זהר ב-17 בפברואר 2021. בקליפ ניתן לראות את זהר שרה את מילות השיר כשהיא פוסעת ביער ובחוף הים.
NFPA 704
NFPA 704 היא שיטת סימון של כימיקלים המציינת את הסיכונים מהם ואת חומרתם. שיטת סימון זו פותחה על ידי האגודה הלאומית לסיכוני אש בארצות הברית National Fire Protection Association או NFPA בראשי תיבות. שיטה זו היא שיטה סטנדרטית לזיהוי סיכונים מחומרים לשם תגובה במצבי חירום. מטרת הסימון היא זיהוי מהיר של הסיכונים וקביעת הציוד, דרכי הפעולה ואמצעי הזהירות שיש לנקוט בשלבים הראשונים של תגובת חירום לשרפה, דליפה או תאונה בה מעורב החומר המסוכן.
סימון NFPA 704 הוא מעוין המחולק ל־4 חלקים בצבעי כחול, אדום, צהוב ולבן. המעוין האדום מסמן את מידת הדליקות, הכחול משמש לציון הסיכון הבריאותי (רעילות) הצהוב למידת הפעילות הכימית והלבן לציון סיכונים מיוחדים (חומר המגיב עם מים, למשל).
בתוך כל רבע מעוין נכתב מספר המציין את חומרת הסיכון או אותיות המסמנות סיכון מיוחד (בחלק הלבן).
סיכון לשרפה
מצוין על פי דרגת החומרה בחלק העליון האדום של הסמל.
סיכון בריאותי
מצוין על פי דרגת החומרה בחלק השמאלי הכחול של הסמל.
אי-יציבות/פעילות
מצוין על פי דרגת הפעילות החלק הימני הצהוב של הסמל.
אזהרות מיוחדות
בחלק התחתון הלבן של הסמל מצוינות תכונות מיוחדות של החומר. תקן NFPA 704 מגדיר 3 סימונים כאלו: לעיתים מסמנים בחלק הלבן של הסמל גם סימונים נוספים שאינם מוגדרים רשמית בשיטת NFPA 704
New York Nights 2: Friends For Life
New York Nights 2: Friends For Life (בעברית: לילות ניו יורק 2: חברים לחיים) הוא משחק סימולציה נרטיבי שפותח והופץ על ידי חברת המשחקים Gameloft למכשירי סלולר בעלי כפתורים פיזיים, לאחר מכן גם למכשירי אנדרואיד ואפל בשנת 2008. המשחק מהווה המשך למשחק "לילות ניו יורק: להצליח בעיר".
המשחק הוא חלק מסדרת "לילות" שנוצרה על ידי Gameloft, כאשר כל משחק מתמקד בעיר אחרת.
עלילה
הפרוטגוניסט (שהמגדר שלו ניתן לבחירה על ידי השחקן) עובר להתגורר בעיר ניו יורק ביחד עם אחיו. בשדה התעופה, הפרוטגוניסט מנסה לתפוס מונית, אך מותקף על ידי איש זר ומגיע לכביש. על הכביש הפרוטגוניסט נדרס על ידי לימוזינה השייכת לשחקנית מפורסמת. השחקנית מעלה את הפרוטגוניסט ללימוזינה ולוקחת אותו לדירה של אחיו בשכונת גריניץ' וילג'. בהגיעו לבית, אחיו של הפרוטגוניסט מבקש ממנו לעזור להם למצוא שותף לדירה על מנת שיעזור בשכירות. לאחר שהם מוצאים שותף, השחקן מתחיל לעבוד במועדון בכיכר טיימס בתור רקדן. לאחר ששילם את שכר הדירה לבתו של בעל הבית, הפרוטגוניסט יכול למצוא עבודה בוול סטרייט בתור ברוקר.
לאחר שהתקבל לעבודה בוול סטריט, אחיו של הפרוטגוניסט מארגן עבורו פגישה עם בת הזוג הישנה של הפרוטגוניסט מהתיכון. הפרוטגוניסט יוצא איתה לשלושה דייטים ולאחר מכן הם הופכים לזוג קבוע (במידה ולפרוטגוניסט יש כבר בת זוג, החלק הזה לא יתקיים). בעקבות הזוגיות החדשה, אחיו של הפרוטגוניסט לוקח אותו לחגוג בצ'יינטאון. בהגיעו לצ'יינטאון, הפרוטגוניסט רואה את השחקנית המפורסמת נשדדת ומגן עליה מול הגנב. מתברר שהשחקנית השתתפה בסרט והפרוטגוניסט הפריע להם באמצע הצילומים. הפרוטגוניסט חוזר לביתו ומגלה שאחיו עשה עבורו מסיבת הפתעה ליום ההולדת והפרוטגוניסט מתיידד עם החברים של בת זוגו. בסוף הערב, בת הזוג של הפרוטגוניסט נשארת לישון איתו בבית. למחרת בבוקר, השחקנית מתקשרת לפרוטגוניסט ורוצה להיפגש איתו בדירתה במרכז רוקפלר. בת הזוג של הפרוטגוניסט שומעת את השיחה, נתקפת קנאה ועוזבת את הבית בזעם.
הפרוטגוניסט מגיע אל דירתה של השחקנית והיא מספרת לו שהיא רוצה להפוך אותו לכוכב קולנוע מוכר ומקשרת אותו למפיק מוכר בעיר. המפיק מציע להפוך את הפרוטגוניסט לכוכב גדול ובתמורה הפרוטגוניסט יסייע לו עם יחסי ציבור עבור השחקנית. במהלך פרמיירה של סרט חדש, השחקנית מאלצת את הפרוטגוניסט להיפרד מבת זוגו. בהליכתם על השטיח האדום, אחיו ובת זוגו של הפרוטגוניסט מגיעים ומנסים לשכנע את הפרוטגוניסט לחזור לחיות ביחד איתם. השחקנית מנסה לשדל את הפרוטגוניסט לחיות איתה חיי זוהר ופאר. מכאן, השחקן יכול לבחור באחד משני סופים אפשריים:
סוף ראשון:
הפרוטגוניסט נפרד מהשחקנית וחוזר לגור עם אחיו בגריניץ' וילג' ומתאחד עם בת זוגו. כאשר השניים מתאחדים במרפסת בדירה, הם מקבלים מתנה מהשחקנית לכבוד חידוש הקשר.
סוף שני:
הפרוטגוניסט מחליט להישאר עם השחקנית ועובר לגור איתה בדירתה במרכז רוקפלר והפרוטגוניסט הפך לשחקן מפורסם.
משחקיות
המשחקיות נעשית באמצעות לחצני הספרות בטלפון. במכשירים מבוססי מסך מגע, אייקונים של חצים וכפתורי אישור וביטול מופיעים על המסך והשחקנים נעזרים בהם כדי לגרום לדמות ללכת למקום מסוים ולהתחיל אינטראקציה עם דמות אחרת או עם חפץ בעולם.
השחקנים יוצרים לעצמם דמות בתחילת המשחק, בוחרים לה את המגדר ואת תכונות המראה. לאחר מכן בשדה התעופה, השחקן עובר מעין שאלון שקובע את הפרמטרים הראשונים באישיותו: קריזמה, חכמה, כוח פיזי ונתונים אחרים. השחקן יכול להשפיע על המדדים בעזרת עשיית פעולות שונות במשחק. לדוגמה, צפיה בתוכנית טבע בטלוויזיה תעלה לשחקן את מד החכמה. כמו כן, השחקנים צריכים לדאוג לדמות אותה הם יצרו: הדמות צריכה לאכול, לישון, להתרחץ ולשמור על עצמה ברמה המוסרית. במידה והשחקן מבצע פשע במשחק, מד "הפליליות" שלו עולה, מה שיכול להפחיד דמויות במשחק ולמנוע מהן לדבר איתו. על מנת לאפס את אותו המד, השחקן יכול לשלם קנס לשוטר.
השיחות עם דמויות אחרות מתבצעות בעזרת בחירת נושא שיחה מתוך ארבעה נושאים המופיעים. כל דמות במשחק מתעניינת בנושאים אחרים ועל השחקנים לבחור את הנושא המתאים במטרה להגדיל את רמת החברות עם אותה הדמות (המופיעה בצורת מד כוכבים). ככל שהשחקנים בוחרים נושאים רלוונטיים, מד הכוכבים עולה והקשר עם הדמות משתפר. רמת חברות גבוהה יכולה לזכות את השחקן בפריט לבוש חדש או בפרס קטן שמעלה את אחד הפרמטרים של השחקן (לדוגמא, השחקן יכול לקבל "ספר בדיחות" שמעלה את רמת ההומור שלו).
השחקן יכול להתחיל במערכת יחסים עם דמויות שונות במשחק: השחקן יכול להתחיל בשיחה עם דמות, לפלרטט איתה ולהחליף איתה מספרי טלפון. לאחר מכן, השחקן יכול להזמין את הדמות לשלושה דייטים, כאשר בסופם הם הופכים לזוג. השחקן לא יכול לנהל מערכת יחסים רומנטית עם השותף לדירה. השחקן יכול לצאת לדייטים בשלושה מקומות ברחבי ניו יורק: מועדון בכיכר טיימס, פיקניק בסנטרל פארק והחלקה על הקרח במרכז רוקפלר.
השחקן יכול לעבוד במספר מקומות ברחבי העיר: רקדן במועדון בכיכר טיימס, ברוקר בוול סטריט, סדרן בקולנוע ועוד. כאשר השחקן מסיים לעבוד, מד העייפות שלו עולה ועליו לחזור לישון בדירה. עבודות כדוגמת העבודה במועדון בכיכר טיימס, מעלה מדד אצל השחקן. לדוגמה: עבודה בתור רקדן מעלה את מדד הריקוד של השחקן, ככל שהמד עולה השחקן יכול להרוויח יותר כסף מעבודה זו. על השחקן לשלם פעם בשבוע שכר דירה (שיכול להשתנות במידה ולשחקן ולאחיו יש או אין שותף לדירה) כאשר במידה ולא ישלם, הוא לא יוכל להיכנס לביתו.
קישורים חיצוניים
מידע על המשחק באתר Alchetron
ליואיס דומנק אי מונטנר
ליואיס דומנק אי מונטנר  (בקטלאנית: Lluís Domènech i Montaner; 21 בדצמבר 1850 – 27 בדצמבר 1923) היה אדריכל קטלאני שהשפיע רבות על סגנון המודרניסטה - תנועת האר נובו האדריכלית המקומית של ברצלונה וקטלוניה. הוא גם היה פוליטיקאי ופעל בתנועות קטלאניות לאומיות.
השכלה וקריירת הוראה
דומנש אי מונטנר נולד ברחוב אביניו (Carrer Avinyó) בברצלונה, בנם השני של פרה דומנש אי סאלו, מו"ל וכורך ספרים אמיד, ומריה מונטנר אי וילה, בת למשפחה מצליחה מקאנה דה מאר, שם למעשה חי דומנש אי מונטנר לסירוגין במהלך חייו. ברבות השנים, הפך ביתו בקאנה דה מאר למוזיאון שמתעד את חייו ועבודתיו.
לאחר שלמד פיזיקה ומתמטיקה, החל דומנש אי מונטנר ללמוד אדריכלות בברצלונה ובבית הספר לאדריכלות של הריאל אקדמיה דה בלאס ארטס דה סן פרננדו שבמדריד. הוא סיים את לימודיו בריאל אקדמיה ב-13 בדצמבר 1873. לאחר שהשלים את לימודיו, הוא טייל ברחבי צרפת, שווייץ, איטליה, גרמניה ואוסטריה במטרה להיחשף לסגנונות אדריכליים שונים ולצבור ניסיון.
בשנת 1900 הוא מונה למנהל המכללה לאדריכלות, ובשנים 1901–1905 הוחלף על ידי חואן טוראס אי גוארדיולה, כאשר התגורר במדריד וכיהן כסגן בקונגרס. הוא שב לתפקידו בניהול המכללה וכיהן ברציפות בין השנים 1905 ל-1920. קריירת ההוראה של דומנש אי מונטנר נמשכה 45 שנים. תחתיו עברו סטונדטים רבים שהפכו לאמני המודרניסטה הגדולים ביותר, והוא היה בעל השפעה נרחבת על סגנון האדריכלות שעיצב את פניה של קטלוניה.
עבודות אדריכליות
כמנהל המכללה לאדריכלות הוא קידם סגנון שאומץ על ידי רבים מתלמידיו. ג'וזף פו אי קדפאל תיאר אותו בתור "אדם של תקופה מסוימת ובית ספר מסוים לאמנות, שטייל במדינות אחרות במטרה להתפתח, ואימץ אותן אל דמותו בדרך חדשנית".
בניגוד לאדריכלי מודרניסטה רבים, עיצוביו של דומנש אי מונטנר נהיו "קלים" יותר לאורך השנים; הוא הפחית את כמות החומר הבנוי, תוך ששמר על האלמנטים הקישוטיים במרכז.
תקופת הטרום-מודרניסטה
זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו, נסע דומנש למסע מחקר אדריכלי באירופה בלווית חברו ג'וזף וילאסקה, ונמשך אל האדריכלות הפרוסית. מסעותיו וחקירותיו אלה, כמו גם אישיותו של וילאסקה, השפיעו על עבודותיו של דומנש לאחר מכן. את השפעות אלה ניתן לראות בעיצוביו של דומנש טרום 1878 - השנה בה הוא פרסם את המניפסט שלו, En busca d'una arquitectura nacional ("בחיפוש אחר אדריכלות לאומית") - ביניהם בית משפחת קלאווה וקאסה מונטנר שברחוב רונדה דה לה אוניברסיטט, וגם פרויקט שתכנן עבור מוסדות החינוך המחוזיים (provincial education institutions) של קטלוניה אך מעולם לא יצא לפועל. את עבודות אלה ניתן לסווג כ"טרום-מודרניסטה".
מודרניסטה
דומנש אי מונטנר נשכר לבצע כמה עבודות שתוכננו לקראת התערוכה העולמית של ברצלונה ב-1888, הודות לידידותו הקרובה עם אליאס רוג'נט, מנהל המכללה לאדריכלות ואוצר התערוכה העולמית. דומנש היה חבר בוועדת הכרייה, ומונה לאדריכל האחראי על עבודות השיפוץ בפארק דה לה סיוטדליה. הוא גם שיפץ את בניין העירייה של ברצלונה, על מנת שבני משפחת האצולה יוכלו להתארח בו בזמן האירוע. העבודות הידועה ביותר של דומנש שנבנו כחלק מההכנות לתערוכה הן הוטל אינטרנסיונל (Hotel Internacional), שכבר לא קיים כיום ונבנה בזמן שיא של 53 ימים, ובית הקפה-המסעדה טירת שלושת הדרקונים (כיום מוזיאון הזואולוגיה של ברצלונה) - אחד הבניינים שמדגישים יותר מכל את הטרנדים האדריכליים החדשים של התקופה, ושנחשב לאחת מהסנוניות הראשונות של עידן המודרניסטה.
לאחר מכן, עיצב דומנש שורה של בתי מגורים פרטיים, ביניהם קאסה נוואס אי רול בעיר ראוס, קאסה לאו מוררה וקאסה תומאס בברצלונה וקאסה סולה בעיר אולוט. את כל העבודות האלה הוא עיצב על פי העקרונות המנחים של זרם המודרניסטה, תוך שימוש אינטנסיבי בשילוב אמנות, ובייחוד שימוש בפיסול, במוזאיקה ובויטראז'.
עבודות מרכזיות
בשיא הקריירה המקצועית שלו, לקח על עצמו דומנש אי מונטנר את העבודות הגדולות והמורכבות ביותר שלו, אלו המזוהות איתו ביותר כיום. הוא עבד לעיתים על מספר פרויקטים בו זמנית, מה שאפשר לו לספוג ניסיון והשראה בין פרויקט אחד לשני. הרבה מהידע שצבר והחידושים הטכניים שראה בעת בניית מסעדת התערוכה (טירת שלושת הדרקונים) שימש אותו לאחר מכן בעיצוב ובניית הפלאו דה לה מוזיקה, והאלמנטים האוונגרדיים בהם השתמש בעיצוב מוסד פרה מאטה אומצו ושופרו על ידו שוב בעיצוב בית החולים דה סנט פאו.
הפלאו דה לה מוזיקה קטלאנה ובית החולים דה סנט פאו זכו שניהם בפרסים בתחרות האדריכלים השנתית שאורגנה על ידי עיריית ברצלונה, בשנת 1905 ו-1913 בהתאמה. בשנת 1997 הוכרזו שני הבניינים על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית.
מוסד פרה מאטה
בשלהי המאה ה-19, תור הזהב של זרם המודרניסטה, בנה דומנש אי מונטנר את מוסד פרה מאטה (Institut Pere Mata), מוסד לטיפול בהפרעות נפשיות, בעיר ראוס שבקטלוניה. בניית המוסד ארכה 15 שנים, החל ב-1897 ועד 1912. עבודה זו של דומנש היא דוגמה לאדריכלות ככלי שרת של העם, שעדיין שומרת על ההיבט האסתטי המרכזי. התוכנית קודמה על ידי הפוליטיקאי פאו פונט דה רובינאט, כחלק מתוכנית שיפור של מתן השירותים הרפואיים לקהילה, בתקופה בה גבר הצורך העממי בגישה לשירותים רפואיים.
הבניין מורכב מביתנים מבודדים שמאורגנים במבנה של "רחובות" פנימיים, בהם ניתן לקבל את כל השירותים הנחוצים. דומנש השתמש בעיצוב הבניין בשפה ציורית, בה הטבע חודר אל החדרים דרך החלונות המשלבים ויטראז', מוזאיקה וקרמיקה, ועוזר להקליל את הרוח.
בשנת 1901, תוך בניית מוסד פרה מאטה, החל דומנש להשתמש בידע שצבר בבניית המוסד הרפואי, כשעיצב את בית החולים דה סנט פאו.
פלאו דה לה מוזיקה קטלאנה
בבניית אולם הקונצרטים פלאו דה לה מוזיקה קטלאנה השתמש דומנש בפתרונות מבניים מתקדמים, כולל חלקים מרובדים, מסגרת פלדה שיוצבה על ידי מערכת תומכים, קמרונות היקפיים בהשראה גותית וקירות זכוכית גדולים.
הבניין מציג דוגמאות טובות לסגנונו של דומנש: השליטה בחלל הפנימי ובאור שחודר אליו בעזרת חזית הבניין הכפולה, והשימוש המשולב באמנויות - פיסול, מוזאיקה, ויטראז' ועבודות ברזל יצוק. דומנש אי מונטנר עבד על הבניין לצד אמנים שעבד איתם בעבר: אמן המוזאיקה לואיס ברו ואמני הקרמיקה ג'וזף אוריולס ומודסט סוניול; כמו כן עבדו על הבניין הצייר אנטוני ריגלט אי גראנל שיצר את הויטראז'ים והפסלים מיקל בליי, אוסבי ארנאו, דידק מסאנה ופאו גרגליו.
אוספיטל דה סנט פאו
פרויקט בית החולים דה סנט פאו קודם בעקבות הדאגה הגוברת באותן השנים לבעיות בריאות בערים הגדולות. דומנש חקר את הנושא וצפה בפתרונות שונים בהם השתמשו בבתי חולים ברחבי אירופה (בית החולים לריבוסיאר בפריז, בית החולים סיינט תומאס בלונדון, בית החולים ברוגמן בלאקן, בלגיה ובית החולים הצבאי בטול שבצרפת), ופיתח פתרון חדשני משלו, שהתבסס על ביתנים מבודדים שקושרו על ידי מסדרונות תת-קרקעיים. בעזרת השימוש בקמרונות קטלאניים ובמבני פלדה כמו אלו ששומשו בבניית טירת שלושת הדרקונים ופלאו דה לה מוזיקה, הצליח דומנש ליצור חללים גדולים ובהירים. הוא גם כולל פסלים מאת פאו גרגליו ופרנצסק מאדורל אי טורס.
כתביו
דומנש אי מונטנר כתב רבות עבור כתבי העת הקטלאניים המובילים של התקופה: La Renaixença, Lo Catalanista, Revista de Catalunya, El Diluvio ובראשם La Veu de Catalunya - הביטאון של תנועת Lliga Regionalista. בשנת 1904, לאחר שהסתכסך עם פרנצסק קמבו, מנהיג הליגה רג'יונליסטה, הפסיק דומנש לכתוב עבור ביטאון התנועה והקים שבועון חדש - El Poble Català ("העם הקטלאני"). דומנש אי מונטנר גם היה סופר ופרסם ספרים רבים, חלקם ספרי עיון מקצועיים (Historia general del arte: arquitectura, 1886; Iluminación solar de los edificios, 1877), וחלקם מאמרים חברתיים ופוליטיים: La política tradicional d'Espanya ("הפוליטיקה המסורתית של ספרד") ב-1898, Estudis polítics ("לימודי פוליטיקה") ב-1905, Conservació de la personalitat de Catalunya ("שימור אישיותה של קטלוניה") ב-1912 ו-La Política tradicional d'Espanya: com pot salvar-se'n Catalunya ("הפוליטיקה המסורתית של ספרד: כיצד ניתן להציל את קטלוניה") ב-1919.
במאמר En busca de una arquitectura nacional ("בחיפוש אחר אדריכלות לאומית"), שפורסם ב-28 בפברואר 1878 ב-La Renaixença, פרש דומנש את הקווים המנחים של האדריכלות הלאומית המודרנית של קטלוניה.
אנגבנד
אנגבנד (באנגלית: Angband; מסינדארין: תופת הברזל) הוא מקום בדיוני המופיע בספריו של ג'.ר.ר. טולקין. אנגבנד היה מעוזו הגדול של שר האופל מורגות' בעידן הראשון לעלות השמש. אנגבנד שוכנת ממש בצפון מערב הארץ התיכונה.
גאוגרפיה
בצפון מערב הארץ התיכונה, מעבר לארד לוין, שכנו בלריאנד והארצות שמצפון לה. מצפון לרמת דורתוניון המהווה את גבולה הצפוני של בלריאנד, שכנו מישורי ארד גלן (החבל הירוק) הרחבים והירוקים. מצפון להם ישבה "דור דידלות" - ארץ צלמוות - ארצו של מורגות'. שם, תחת הרי הברזל (ארד אנגרין) הקפואים, כרה מורגות' את משכנותיו, מערותיו וצינוקיו העמוקים. ממערב הייתה היתלום.
הקמת אנגבנד
ראשיתה של אנגבנד הייתה במלחמות שניהל מורגות' עם יתר הולאר בזמן תהליך יצירת העולם. לאחר שהולאר התבצרו להם בארץ אמן המערבית, הקים מורגות' - שמעוזו העיקרי היה אז באוטומנו, מצודה בצפון מערב הארץ התיכונה, למשמר מפני פלישה של הולאר לארצו. שם המקום נקרא אנגבנד ומתכונתו הייתה אולמות, מפחות וצינוקים, נשקיות, קסרקטינים ומחילות ומרתפים, בהם שכנו משרתי מורגות' וצבאו ושם כלא את אסיריו.
חורבן אנגבנד
לאחר שהולאר גילו כי העלפים נעורו במזרח הארץ התיכונה, החליטו לצאת למלחמה במורגות' במטרה להגן עליהם. במהירות נחתו צבאות הולאר על אוטומנו ואנגבנד, החריבו אותן והביסו את השוכנים בהן ולקחו את מורגות' כאסיר לארץ אמן. אוטומנו נהרסה עד היסוד, אך הרס אנגבנד לא היה יסודי ורק החלקים העליונים נהרסו. צבאו של מורגות' ויצוריו נותרו במפלסים התחתונים, מחכים לשובו של אדונם.
העידן הראשון
לאחר שעכר את אושרה של הממלכה הברוכה, נמלט מורגות' והסילמרילים בידו ושב לארץ התיכונה. שם שיקם את הריסות אנגבנד ובנאה מחדש. מעליה הקים את הרי תנגורודרים (הרי העריצות) ולהם שלוש פסגות. הרי תנגורודרים שימשו כצריחים למשמר ומושב צבא ואחסון נשק. תחת מצוקי תנגורודרים היו שערי אנגבנד.
זמן לא רב לאחר מכן, שבו הנולדור לארץ התיכונה בניסיון להשיב לידיהם את הסילמרילים. במשך מאות שנים התכתשו עם צבאות מורגות' ללא הפוגה עד כי הובסו אחד לאחד. בשנת 510 לעלות השמש, שלח מורגות צבא גדול מאנגבנד והחריב את גונדולין, ממלכת הנולדור האחרונה שעוד עמדה על תילה. אז בטח מורגות' בחוסן אנגבנד וחשב כי מעתה לא יקום איש בפניו.
חורבן אנגבנד
כמעט שש מאות שנה לאחר עלות השמש, התחוללה מלחמת החרון. לאחר שאארנדיל הספן הצליח להגיע לארץ אמן ושטח לפני הולאר את תחינתם של עלפים ובני אדם - להצלה מידיו של מורגות', יצאו צבאות הולאר מארץ אמן ונחתו על חופי הארץ התיכונה. אז הסתערו צבאות הולאר על אנגבנד ונלחמו בצבאותיו של מורגות'. לאחר שהסתיים הקרב הגדול, הובסו כוחותיו של מורגות' תבוסה ניצחת ומורגות' נכבל ונלקח משם על ידי צבאות הולאר ואנגבנד נשמדה. לאחר הקרב שקעו תחת גלי הים כל בלריאנד והארצות שמצפון לה. עמם שקעה בים אנגבנד החרבה.
פמיקאן
פֶּמיקאן היא תערובת מרוכזת של שומן וחלבון, המשמשת כמאכל מזין. הפמיקאן הוא חלק מן המטבח הקנדי. מקור השם במילה pimîhkân בשפת הקרי (Cree), הלקוחה מן המילה pimî, "שומן, גריז". הפמיקאן הוא פרי המצאתם של אמריקאים ילידים.
הרכיבים הספציפיים ששימשו להכנת הפמיקאן היו בדרך כלל כל מה שבא ליד; הבשר היה בעיקר של ביזון, אייל קורא או איילים אחרים. לעיתים נוספו לתערובת פירות כגון חמוציות וגרגרי סאסקאטון. אוכמניות ודובדבנים. גם גרגרי דובדבניה וירג'ינית וענבי שועל היו בשימוש, אבל כמעט אך ורק בפמיקאן שנועד לטקסי פולחן וכלולות.
הכנה מסורתית
הבשר נחתך לפרוסות דקות ויובש, אם מעל אש איטית או בשמש יוקדת, עד שהוא מתקשה ונעשה פריך (כשני קילו ורבע של בשר דרושים להכנת 450 גרם של בשר יבש המתאים לפמיקאן). אז חבטו בבשר ופוררו אותו לפירורים קטנים מאוד, בסמיכות אבקתית כמעט, באמצעות אבנים. את הבשר המפורר ערבבו בשומן מותך ביחס של 1:1 בערך. בחלק מן המקרים, פוררו פירות מיובשים, כגון אוכמניות, דובדבנים, חמוציות או גרגרי סאסקאטון, והוסיפו אותם לתערובת הבשר והשומן. התערובת שנוצרה נארזה אז בתוך שקי שלח לאחסון.
שק של פמיקאן באפאלו במשקל כ-40 ק"ג נקרא "טורו" ("פר" בצרפתית) בשפת המטיסים מן הנהר האדום בצפון ארצות הברית. כשערבבו את שקי ה"טורו" הללו עם שומן מן העטין, נודעו בשם taureaux fins, כשערבבו אותם במח עצם, נודעו בשם taureaux grand, וכשערבבו אותם עם פירות יער, היה שמם taureaux à grains''.
הגשה
ברשימותיו משנת 1874, מציין רב-סמל סם סטילר ממשטרת הפרשים הצפון-מערבית שלוש דרכים להגשת פמיקאן: נא; מבושל ברוטב הקרוי "רובאבו"; או מטוגן, הידוע במערב כ"רשו" ("rechaud"):
היסטוריה
המסטיסים היו נוסעים דרום-מערבה בערבה בעגלות שוורים של הנהר האדום, צדים תאו וטובחים אותו, הופכים אותו לפמיקאן, ולוקחים אותו צפונה למכירה בתחנות החברה הצפון-מערבית. לאנשים אלה בשולי הערבה, שימש הפמיקאן אמצעי חשוב לסחר חליפין כמו המסחר בפרוות הבונים לאינדיאנים הצפוניים יותר. המסחר הזה היה גורם ראשון במעלה בהופעת חברה מטיסית נבדלת. את אריזות הפמיקאן אפשר היה לשלוח צפונה ולאחסן בתחנות העיקריות לסחר הפרוות: פורט אלכסנדר, מניטובה, בית קאמברלנד, ססקצ'ואן, ובית אדמונטון. כה רבה הייתה חשיבות הפמיקאן, שב-1814 פתח המושל מיילס מקדונל במלחמת הפמיקאן עם המסטיסים, כשהעביר את "מנשר הפמיקאן" קצר החיים, שאסר על יצוא פמיקאן ממושבת הנהר האדום.
חוקר הארצות אלכסנדר מקנזי הסתמך על פמיקאן במשלחתו לחציית קנדה אל האוקיינוס השקט בשנת 1793. חוקר הקוטב הצפוני רוברט פירי השתמש בפמיקאן בכל שלוש משלחותיו, מ-1886 עד 1909, הן לאנשיו והן לכלביו. בספרו משנת 1917, "סודות המסע לקוטב", הקדיש כמה עמודים למזון והצהיר, "אי אפשר להפריז בחשיבותו של פמיקאן למשלחת קוטבית. זהו sine qua non מוחלט. בלעדיו לא תוכל קבוצת-מזחלת לצמצם את צידתה לגבולות המשקל, שיאפשר את הצלחתו של מסע רציני אל הקוטב."
מים לדוד המלך
מים לדוד המלך הוא פזמון שכתב והלחין עקיבא נוף לקראת פסטיבל הזמר והפזמון 1970, ושרה להקת הגשש החיוור. השיר לא נכלל בין שלושת השירים הזוכים, אך הוא הפך לאחד השירים המוכרים ביותר של הלהקה. הפזמון, שתוכנו מבוסס על מעשה בתנ"ך, מתאר כיצד שלושה מגיבורי דוד פשטו לעורף האויב על מנת להביא מים לדוד.
שמו של הפזמון נבחר לשמו של התקליט העשירי של להקת הגשש החיוור.
הסיפור המקראי
הסיפור המקראי שהוא הבסיס לפזמון מופיע ב, הפלשתים שלטו בבית לחם. דוד התאווה למים מבור המים שבבית לחם, עיר הולדתו, וביטא את רצונו בקול. יש המפרשים זאת עקב החום ששרר, יש המפרשים זאת עקב כך שהמים שהיו באמתחתו לא היו ראויים לשתייה ויש המפרשים זאת מפני שרצה מים צלולים מעיר הולדתו:
בעקבות זאת, שלושה מגיבורי דוד יצאו לבית לחם להביא מים לדוד.
דוד, שהתחרט על שסיכן את חייליו בשבילו, לא הסכים לשתות את המים וניסך אותם לה'.
מבנה הפזמון
הפזמון מרחיב את הסיפור המקראי הקצר למיתוס גבורה, פרי רוחו של מחבר הפזמון. הפזמון כולל שלושה בתים בני ארבע שורות כל אחד, בחריזה מסורגת (א ב א ב). לאחר כל בית מופיע פזמון חוזר, שמילותיו נתנו לשיר את שמו:
כל אחד מגיבורים מקבל חשיפה בשיר. הגיבור הראשון מתאר כיצד מוטט הר שעמד בדרכו, השני טען כי עצר נהר באמירה והשלישי לא אומר דבר, אלא נושא על גבו את הבאר כולה ממחנה פלשתים לדוד המלך. לקראת סוף השיר, בקטע המסיים את הפזמון, המהווה פרודיה על השיר הרוסי "קלינקה", ניתן לשמוע את שייקה בתפקיד דוד המלך אומר לשלושת הגיבורים "אמרתי וודקה".
תלבושתם של חברי הלהקה
השיר התפרסם בין השאר הודות להופעתם של חברי להקת הגשש החיוור, שהיו לבושים במעין טוניקות. בעת ביצוע הפזמון החוזר הניפו חברי הלהקה את ידיהם, ועקב כך בצבצו תחתוניהם. הדעות לגבי ההופעה היו חלוקות - חלק מהצופים תמכו בהופעה המפתיעה, וחלק ראו בה לא-ראויה. יצחק שמעוני, שהיה מנחה הערב בו הופיעה הלהקה עם החצאיות, אמר ש"השיר עומד לשיפוט ולא הביצוע". עד היום ההופעה הזו הפכה לשם נרדף לפזמון, ומזוהה איתו אף יותר מהמילים.
מסופר שכאשר ראש הממשלה, גולדה מאיר, צפתה בהופעתם, ביצעו השלושה את השיר בלי הטוניקות, שכן המארגנים סברו שזה לא יהיה מכובד להופיע כך. לאחר ההופעה הביעה גולדה את התפעלותה מהם, רק שאלה: "אבל למה לא הופעתם עם החצאיות?".
כביקורת לאלו שביקרו את ההופעה עם הטוניקות והעיבוד ההיתולי, כתבה נעמי שמר את הפזמון "למה צחקה מיכל" על הלעג שהביעה מיכל כלפי דוד כשרקד לפני ארון הקודש בעלותו ירושלימה.
דיאגרמת פריסה
דיאגרמת פריסה או תרשים הפצה הוא תרשים שמתאר את רכיבי החומרה עם רכיבי התוכנה שיושבים עליהם. התרשים מאפשר תכנון טוב יותר של המערכת ב-UML (שפת מידול מאוחדת).
לדוגמה: שרת אתרים, שמבחינת חומרה הוא מחשב לכל דבר אולם כאשר נפנה אליו בבקשת דף, מותקנת עליו תוכנה, שיודעת לעבד בקשות אלו ולהחזיר תשובה ללקוח.
ב-UML, תרשים הפצה הוא תרשים שממדל את הפריסה הפיזית של ארטיפקט על משאב חישובי. לדוגמה: בתיאור שרת אתרים בתרשים הפצה, נראה איזו חומרה ורכיבים (משאבים חישוביים) קיימים (כמו שרת אתרים, שרת אפליקציות שרת מאגרי מידע) ואיך החלקים השונים מחוברים (כמו JDBC, REST, RMI).
המשאב מופיע כקופסה והארטיפקט המוקצה למשאב מופיע בצורת מלבן בתוך הקופסה.
למשאבים יכולים להיות תתי-משאבים שמופיעים בתור קופסאות מקוננות.
משאב יחיד בתרשים הפצה יכול מבחינת רעיון לייצג מספר רב של משאבים פיזיים, כמו מקבץ של שרתי מאגרי מידע.
וילהלמינה בארנס-גרהם
וילהלמינה בארנס-גרהם (באנגלית: Wilhelmina Barns-Graham; 8 ביוני 1912 – 26 בינואר 2004) הייתה אחת האמניות המופשטות הבריטיות המובילות, חברה באגודת האמנויות Penwith.
ביוגרפיה
וילהלמינה בארנס-גרהם, הידועה בשם וילי, נולדה בסנט אנדרוז, פייף, ב-8 ביוני 1912 למשפחה סקוטית ותיקה. הוריה של בארנס-גרהאם היו בני דודים שניים ומשפחותיהם היו נציגים מבוססים היטב של סקוטים ממזרח המדינה וממערבה כאחד.[2] בילדותה היא הראתה סימנים מוקדמים מאוד של יכולת יצירתית. בבית הספר החליטה וילהלמינה שהיא רוצה להיות אמנית לאחר שאחד מציוריה נבחר להיות מוצג על הקיר שם, היא הצהירה בהמשך חייה כי "הציור בחר בי, לא אני בו".
חינוך
לאחר הלימודים היא נכנסה למכללת אדינבורו לאמנות שם, לאחר מחלוקת מסוימת עם אביה היא נרשמה בשנת 1931. במהלך תקופתה בקולג' היא למדה אצל מורים הכוללים את צייר הדיוקנאות דייוויד אליסון והצייר ויליאם מקטאגרט. חבריה שם כללו את הציירים הסקוטים רבי ההשפעה רוברט מקברייד, רוברט קולכון וויליאם גיר. היא סבלה ממחלת ריאות, שהוחמרה בגלל מתח או חרדה, ובשנת 1933 היא חלתה בדלקת הרחם ונאלצה לקחת הפסקה מהקולג'. בארנס-גרהם סיימה לבסוף את לימודיה ב-1936.
קריירה מוקדמת
לאחר סיום הלימודים עשתה טיול לימודי לפריז, לונדון וסנט טרופז לפני שעברה לסנט אייבס, קורנוול ב-1940 לפי הצעתו של המנהל של מכללת אדינבורו לאמנות, הוברט וולינגטון. בארנס-גרהם התקרבה למקום שבו התיישבה קבוצת אמנים מודרניסטים, במפרץ קארביס. זה היה רגע מרכזי בחייה. באחד הערבים הראשונים שלה שם היא פגשה את הפסלת ברברה הפוורת' שעשתה עליה רושם רבי ומתמשך לאחר מכן פגשה את בורלס סמארט, אלפרד וואליס וברנרד ליץ', כמו גם את הצייר בן ניקולסון והפסלים נאום גאבו ומרגרט מליס. לאחר שבועיים בסנט אייבס, בארנס-גרהאם רכשה את הסטודיו הראשון שלה, מתחת לגלריה פורטמיור שהייתה המטה המנהלי של אגודת האמנים של סנט אייבס. ציוריה באותה תקופה הושפעו מאוד מהנופים ומנמל סנט אייבס. במהלך 1940 ו-1941 תרמה בארנס-גרהאם למאמץ המלחמתי בכך שהתנדבה במפעל לייצור רשתות הסוואה אולם השימוש בחומרים הגסים גרם לה לדלקת עור ולכן נאלצה לוותר על העבודה, במקום זאת סרגה אפודים וגרביים.
ב-1942 הפכה בארנס-גרהאם לחברה באגודת האמנים של ניולין, שבה הציגה כל שנה, ובאגודת האמנים של סנט אייבס. בזמן שהתבססה בסנט אייבס, בארנס-גרהאם גם המשיכה לשלוח עבודות לסקוטלנד לתערוכות גדולות שהתקיימו שם כמו התערוכה ה-117 של האקדמיה הסקוטית המלכותית ב-1943.[5] שנות ה-40 היו תקופה פעילה עבור אגודת האמנים St Ives שקיבלה מספר הזמנות לתערוכות וקבוצות של יצירות לגלריות בבריטניה ומחוצה לה, עבודתו של בארנס-גרהם תמיד נכללה בהן.
לאחר המלחמה גדל מספר האמנים המודרניים הצעירים שהצטרפו לאגודת האמנים של סנט אייבס, אשר בארנס-גרהם הייתה אחת מהם, יצירותיהם הוצגו לעיתים קרובות. הקבוצה זכתה ליחס עוין מצד האמנים המסורתיים יותר של האגודה. בארנס-גרהם ושאר האמנים המודרניים החליטו להציג את עבודותיהם בנפרד באזור הקריפטה של הגלריה החדשה, וקראו לעצמם ״קבוצת הקרפט״. השימוש בקריפטה כחלל תצוגה תפס ושימש שוב מספר פעמים כדי להציג את עבודותיהם של החברים המודרניסטים הצעירים.
ההזדמנות הראשונה של בארנס-גרהם להציג בלונדון הגיעה כאשר עבודתה נכללה בתערוכה קבוצתית של שישה בגלריה רדפרן. זה היה בשל ההיכרות והתמיכה של פטריק הרון שביקר בסטודיו של בארנס-גרהאם בסנט איבס והתרגש מעבודתה. מאוחר יותר תציג בארנס-גרהם את תערוכתה הראשונה בלונדון ב-1952.
לאחר כמה שנים של מתח, בארנס-גרהאם עזבה בסופו של דבר את אגודת האמנים סנט אייבס ב-1949, והפכה לאחד מהחברים המייסדים של קבוצת אמנים חדשה בשם Penwith Society of Arts. התערוכה הראשונה שלהם נפתחה ביוני 1949 בהצלחה עצומה ו-2755 מבקרים משלמים שהגיעו לראות אותה.
באותה שנה היא נישאה לסופר הצעיר ולמשורר, ומאוחר יותר האדריכל, דייוויד לואיס. הנישואים בוטלו בשנת 1960.
קריירה מאוחרת
לאחר המלחמה, כאשר סנט אייבס חדלה להיות מרכז של המודרניזם, עבודתה וחשיבותה של בארנס-גרהאם כאמנית שקעה, בין השאר על ידי קונצנזוס אמנותי כי היא הייתה חברה שולית בין אמני סנט אייבס. אולם בגיל מבוגר היא זכתה להכרה מאוחרת. היא קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוז ב-1992 ומאוחר יותר מאוניברסיטאות פלימות' ב-2000, אקסטר ב-2001 ואוניברסיטאות Heriot Watt ב-2003. בשנת 1999 היא נבחרה לחברת כבוד של האקדמיה המלכותית הסקוטית ושל אגודת ציירי המים הסקוטיים המלכותיים. היא זכתה בתואר CBE בשנת 2001, באותה שנה שבה פורסמה המונוגרפיה הגדולה הראשונה על חייה ויצירתה, שנכתבה על ידי לין גרין.
וילהלמינה בארנס-גרהם מתה בסנט אנדרוז ב-26 בינואר 2004. היא קבורה ליד הקיר המערבי של בית הקברות המזרחי, לא הרחק מהקתדרלה.
היא הורישה את כל עיזבונה לקרן נאמנות, שהקימה ב-1987. מטרות הנאמנות הן לטפח את המוניטין שלה, לקדם את הידע על חייה ויצירתה, ליצור ארכיון של יצירות מפתח של אמנות ועיתונים, במטרות הקרובות ללבה. לתמוך ולעורר השראה בסטודנטים לאמנות ותולדות האמנות באמצעות מתן מענקים ומלגות לאלה במכללות ובאוניברסיטאות לאמנות נבחרות.
סגנון אמנותי
במהלך חייה, עבודתה של וילהלמינה בארנס-גרהאם הייתה בדרך כלל בפער בין מופשט לייצוגי, בדרך כלל עבודתה שואבת השראות מהנוף. כבר מגיל שמונה יצרה בארנס-גרהם צורות מופשטות עם גירים צבעוניים. משנת 1940, כשהיא הגיעה לקורנוול, תמונותיה הן חקרניות והיא החלה לפתח שיטה ושפה חזותית משלה. לאחר מכן, השפעתה של סנט איבס מתחילה לעלות, להתבסס כאשר צורות וצבעים מקומיים מופיעים בתמונותיה - הסלעים, הנוף והמבנים הקורנישים. אולי החידוש המשמעותי ביותר בתקופה זו נבע מרעיונותיו של נאום גאבו, שהתעניין בעקרון הסטריאומטריה – הגדרת צורות במונחים של מרחב ולא מסה. סדרת תמונות הקרחונים של בארנס-גרהם שהחלה ב-1949, בהשראת טיוליה על קרחון גרינדלוולד בשווייץ, משקפות את הרעיון של הסתכלות על הדברים במבט כולל, לא רק מבחוץ אלא מכל הנקודות, כולל מבפנים. ב-1952 מחקריה על צורות מקומיות הפכו למישוריים יותר ודו-ממדיים, אבל מאמצע שנות ה-50 היא פיתחה גישה אקספרסיוניסטית וחופשית יותר בעקבות מסעותיה לספרד.
בתחילת שנות ה-60, שמשקפת את התמורות בחייה האישיים, אימצה בארנס-גרהם צורה גיאומטרית חמורה של הפשטה כדרך לנקוט בגישה רעננה לציור שלה. בשילוב עם תחושה אינטואיטיבית מאוד של צבע ועיצוב, יש לעבודתה לעיתים קרובות יותר חיוניות ממה שנראה במבט ראשון. ריבועים נופלים ועיגולים זורמים על פני חללים. צבע ותנועה חוברים יחד, ובנקודה זו ביצירתה אולי סנט אייבס השפיעה הכי פחות; במקום זאת, סביר להניח שגישה זו משקפת עניין בעבודתו של יוזף אלברס, שהיה אמן פעיל בתקופה זו, באימוץ אפשרויות חדשות שמציעות ההשפעות האופטיות של הפשטה נוסחתית יותר.
עם זאת, ישנן עדויות המצביעות על כך שתמונות רבות אכן נבעו מתצפיותיה על העולם הסובב אותה. את זה רואים בסדרה של ציורי קרח בסוף שנות ה-70 ולאחר מכן בגוף עבודה שחוקר את אנרגיות הנסתרות של הים והרוח, המורכבות ממספר קווים דמויי גל שצוירו בדרכו של פול קליי. ציורי הצורה המתרחבת של 1980 הם שיאם של רעיונות רבים מחמש עשרה השנים הקודמות - התנועה הפואטית ביצירות אלו חושפת מבט נינוח יותר.
עבודתו של בארנס-גרהם נמצאת בבעלות מספר אוספים ציבוריים, כולל מועצת האמנויות של בריטניה הגדולה, טייט בריטניה, המוזיאון הבריטי ומוזיאון ויקטוריה ואלברט.
ליאם מילר
ליאם אלן מילר (באנגלית: Liam Alan Millar; נולד ב-27 בספטמבר 1999 בטורונטו שבקנדה) הוא כדורגלן קנדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פ.צ. בזל מליגת העל השווייצרית ובנבחרת קנדה.
קריירת מועדונים
מילר גדל במחלקות הנוער של פולהאם וליברפול.
ב-31 בינואר 2019 הושאל מילר לקילמרנוק מליגת העל הסקוטית למשך שנה, וערך 33 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-4 בפברואר 2020 ערך מילר את הופעתו היחידה בקבוצה הבוגרת של ליברפול, בניצחון 1-0 על שרוסברי טאון במסגרת הסיבוב הרביעי של גביע ה-FA.
ב-8 ביולי 2021 חתם מילר על חוזה לארבע עונות בפ.צ. בזל מליגת העל השווייצרית.
קריירה בינלאומית
הוא היה חלק מסגל נבחרת קנדה לטורניר גביע הזהב 2019, וערך שתי הופעות בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת קנדה לטורניר מונדיאל 2022.
תן מילה טובה
תן מילה טובה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אייל גולן. הוא יצא לאור ב-3 בספטמבר 2021, על ידי חברת התקליטים ליאם הפקות, כסינגל הרביעי מתוך האלבום האולפן ה-26 של גולן, קצת שמח קצת עצוב. השיר נכתב על ידי אלירן צור וגיל תורג'מן, והופק על ידי תמיר צור. בסמוך לצאתו עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-500 אלף השמעות.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הסינגלים הישראלי של מדיה פורסט.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-3 בספטמבר 2021, יום צאת השיר. הוא בוים על ידי דורון סרי. נכון למאי 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-5 מיליון צפיות.
כריסטינה רוברטסון
כריסטינה רוברטסון (באנגלית: Christina Robertson; לבית סנדרס; 17 בדצמבר 1796 – 30 באפריל 1854) הייתה ציירת סקוטית הזכורה בדרך כלל בזכות דיוקנאותיה של המשפחה הקיסרית הרוסית, נציגת המסורת האקדמית. היא הייתה חברת הכבוד האישה הראשונה באקדמיה הסקוטית המלכותית.
ביוגרפיה
כרסטינה סנדרס נולדה בקינגהורן בפייף בדצמבר 1796, להורים שרצו שהיא תזכה בהשכלה. היא הוכשרה על ידי דודה, ג'ורג' סנדרס, שצייר מיניאטורות והיא החלה את הקריירה שלה בביתו בלונדון. כריסטינה הייתה ציירת דיוקנאות מצליחה והיא השיגה במהירות קהל לקוחות, בתחילה מפטרונים סקוטיים עבור המיניאטורות שלה ומאוחר יותר עבור ציורי שמן וצבעי מים, והרוויחה יותר מהמורה שלה.
עד 1823 היא הייתה נשואה לאמן ג'יימס רוברטסון אבל האמנות שלה האפילה על שלו, והיא הציגה באקדמיה המלכותית. משנת 1828 היה לה סטודיו משלה, אולי האישה הראשונה שעשתה זאת. בשנה לאחר מכן היא הפכה לחברת הכבוד הראשונה של האקדמיה הסקוטית המלכותית.
במהלך שנות ה-30, כריסטינה רוברטסון נסעה הרחק ממשפחתה, אף שילדה שמונה ילדים, וארבעה מהם שרדו מינקות. היא עבדה בפריז באמצע שנות ה-30 ופגשה אנשי חצר המלכות הרוסית, שכבר יכלו לראות את עבודתה בתחריטים בכתבי עת, ולכן התפתתה להצטרף אליהם בסנט פטרסבורג. היו לה יותר עבודות מהרגיל, כדי להחליף את הציורים שאבדו בשריפה שהרסה את ארמון החורף ב-1837. כריסטינה הייתה בסנט פטרסבורג מ-1839 עד 1841, שם ביצעה ציור באורך מלא של הצאר ניקולאי הראשון והקיסרית אלכסנדרה ושלוש בנותיה - מריה, אולגה ואלכסנדרה. ב-1841 היא הייתה האישה הראשונה, והיחידה, שנעשתה לחברת כבוד, באקדמיה הקיסרית לאמנויות. היא נשארה שם ועבדה כאמנית מלכותית במשך עשר שנים, אם כי דיוקנאות של כלות הקיסרות נדחו ב-1849. אחת המצוירות, הדוכסית הגדולה מריה אלכסנדרובנה, הזמינה מאוחר יותר את כריסטינה לצייר אותה ואת ילדיה, והקיסרית בחרה בה לצייר דיוקן מעודכן של עצמה, בשנת 1852.
חלק מהדיוקנאות של כרסטינה רוברסטון נחרטו עד 1833 והם נכללו בגלריית הדיוקנאות של נשים מכובדות, כולל נשות החצרות של ג'ורג' הרביעי ו-ויליאם הרביעי.
רוברטסון מתה בסנט פטרסבורג, ונקברה בבית הקברות וולקובו.
ז'וזף קבילה
ז'וזף קבילה קבאנגה (בצרפתית: Joseph Kabila Kabange; נולד ב-4 ביוני 1971) הוא פוליטיקאי קונגולזי ששימש כנשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מ-26 בינואר 2001 ועד 24 בינואר 2019. ז'וזף קבילה כיהן בתפקיד ראשי בצבא, ושמונה ימים לאחר ההתנקשות באביו לורן דזירה קבילה (Laurent-Désiré Kabila), תפס את מקומו כנשיא הרפובליקה בגיל 29 בלבד, כאשר מונה על ידי פרלמנט המורכב מידידי אביו. ב-2006 התקיימו בחירות נוספות והוא נבחר לנשיא הרפובליקה. בשנת 2011 נבחר בשלישית. מאז עלייתו לשלטון, התמודד קבילה עם מלחמות מתמשכות במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ועם כוחות מורדים פנימיים הנתמכים על ידי ממשלותיהן של אוגנדה ורואנדה השכנות.
ביוגרפיה
קבילה, בנם של לוראן דזירה קבילה, נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לשעבר, וסיפא מחאניה (Sifa Mahanya). נולד ב-4 ביוני 1971 בהאובורה (Hewabora), לקהילת לולנג', כפר קטן במחוז של דרום קיוו (Kivu) במזרח הרפובליקה של קונגו (נולד לפני שינוי שם המדינה לזאיר). נפוצו שמועות שקבילה נולד למעשה בעיר אנקורו (Ankoro), טנזניה, דבר אשר היה שולל את אזרחותו הקונגולזית ומוריד אותו מהשלטון.
בשל היותו הבן של מנהיג AFDL, ארגון צבאי לשחרור קונגו, ואויב של מובוטו ססה סקו (Mobutu Sese Seko), נשיאה המכהן של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו באותה העת, הוא גדל באזורים הנידחים של מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. קבילה למד בבית הספר היסודי בפיזי (Fizi), שהוקם על ידי הכוחות המורדים של אביו, לאחר מכן עבר לטנזניה ושם המשיך וסיים את לימודיו התיכוניים. במשך אותה תקופה התחזה לטנזני כדי למנוע זיהוי על ידי סוכני המודיעין של זאיר (שמה של הרפובליקה בתקופתו של מובוטו). לאחר לימודיו התיכוניים, קבילה התחיל ללמוד במכללה צבאית בטנזניה ובהמשך באוניברסיטת מקררה באוגנדה.
קריירה צבאית (1996–2001)
באוקטובר 1996, במהלך מלחמת קונגו הראשונה, מונה קבילה למפקד יחידת "קאדוגוס" (Kadogos), ילדים הנחטפים על ידי צבא זאיר (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נקראה כך בשנים אלו) ממשפחותיהם ומשמשים כילדים חיילים. יחידה זו היוותה מרכיב הכרחי בקרבות חשובים בדרך לקינשאסה. שהיוו מאבק בין נאמניו של נשיא המדינה הנוכחי, ז'וזף קאבילה, לתומכיו של יריבו בבחירות, מנהיג המורדים לשעבר ז'אן-פייר באמבה. שלושה ימים לאחר שפרצו, המשיכו קרבות ירי לטלטל את הבירה קינשאסה. הקרבות החלו עם הודעת ועדת הבחירות המרכזית כי יש לערוך סיבוב בחירות שני בין שני המועמדים, לאחר שאיש מהם לא זכה במינימום הנדרש של הקולות. הבחירות היו אמורות לסמן דף חדש, לאחר עשורים של עימותים במדינה, שנקראה בעבר זאיר. הקרבות העזים על קינשאסה נמשכו כארבעה ימים בפיקודו של קבילה.
בשנת 1997, בעקבות ניצחון ה-AFDL, עלייתו של לורן-דזירה קבילה לנשיאות ושינוי שמה של המדינה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, המשיך ז'וזף קבילה לקבל הכשרה נוספת באוניברסיטת PLA בבייג'ינג, בירת סין. עם שובו ב-1998 הוענקה לקבילה דרגת אלוף והוא מונה לסגן הרמטכ"ל של צבא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (FARDC). בשנת 2000, הפך לראש המטה של כוחות היבשה - תפקיד בו כיהן עד רצח אביו, לורן קבילה, בינואר 2001. כרמטכ"ל, היה ז'וזף אחד המנהיגים הצבאיים המרכזיים של כוחות הממשלה בזמן מלחמת קונגו השנייה.
מלחמת קונגו השנייה, הידועה בתור המלחמה הגדולה של אפריקה, התרחשה באופן רשמי בין השנים 1998–2003. היא החלה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כשנה לאחר סיום מלחמת קונגו הראשונה, מסיבות דומות לפריצת מלחמת קונגו הראשונה. בין הסיבות היו הפסקת תזרים מזומנים מארצות הברית עקב סיום המלחמה הקרה מה שהשאיר אותה ללא הכנסה גדולה, וכן התנגדות מובוטו שהיה נשיאה המכהן של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו באותה העת (1965–1997) ואויבו של אביו של ז'וזף – המנהיג לורן דזירה קבילה, להפיכתה לדמוקרטיה למרות לחצים פנימיים וחיצוניים. הוא הפעיל את צבאו לתקיפת אזרחים בשל כך. ב-2002 נחתם הסכם השלום אך האלימות המשיכה להתקיים בכל רחבי המדינה, בייחוד במזרח. באופן רשמי המלחמה הסתיימה ב-2003 כאשר ממשלת המעבר של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו השתלטה. אך בפועל, האלימות המשיכה. סה"כ השתתפו במלחמה 9 מדינות ויותר מ-20 ארגוני גרילה. עד 2008 מתו כ-5.4 מיליון איש מהמלחמה בעיקר כתוצאה מרעב וחולי. במהלך המלחמה, בשנת 2001, נרצח לורן קבילה וז'וזף בנו הושבע לנשיאות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.