cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פליפר זירו
רקע כללי
פליפר זירו מיועד לאינטראקציה עם סוגים שונים של מערכות בקרת גישה, פרוטוקולי רדיו, RFID, תקשורת שדה קרוב (NFC) ואותות אינפרא אדום. כדי להפעיל את המכשיר, אין צורך במחשב או בסמארטפון - ניתן לשלוט בו באמצעות D-pad בעל 5 מצבים ולחצן חזרה נפרד. לפליפר זירו יש מסך LCD כתום מונוכרומטי עם תאורה אחורית ברזולוציה של 128x64 פיקסלים. לחיבור עם מודולים חיצוניים, להתקן יש חורי קלט/פלט לשימוש כללי (GPIO) בצד העליון. נתוני משתמש ועדכוני קושחה מאוחסנים בכרטיס Micro SD. פעולות מסוימות, כגון עדכון קושחה או נתוני משתמש, דורשות חיבור למחשב או לטלפון חכם שבו מותקנת תוכנת המפתח.
חומרה
פליפר זירו מבוסס על מיקרו-בקר STM32WB55 בעל ליבה כפולה של ארכיטקטורת ARM, הכולל 256 Kb של זיכרון RAM ו-1 MB של אחסון Flash. הליבה הראשונה היא 64 MHz Cortex-M4 מפעיל הקושחה הראשית. הליבה השנייה היא 32 MHz Cortex-M0 מפעילה קושחה קניינית STMicroelectronics המיישמת פרוטוקול Bluetooth Low Energy. עבור שידור וקליטה של רדיו בתחום תדרי רדיו של 300-900 מגה-הרץ, נעשה שימוש בשבב CC1101 של טקסס אינסטרומנטס, התומך באפנון מקשי הזזת משרעת (ASK) ומפתחות הזזת תדר (FSK). שלא כמו רדיו המוגדר על-ידי תוכנה, שבב CC1101 אינו יכול ללכוד אותות רדיו גולמיים. מגבלה זו מחייבת את המשתמש להגדיר מראש את פרמטרי האפנון לפני קבלת אות רדיו, אחרת האות יתקבל באופן שגוי.
קושחה
ארכיטקטורת קושחה פליפר אפס קושחת פליפר זירו מבוססת על מערכת ההפעלה FreeRTOS, עם הפשטת תוכנה משלה מעל שכבת החומרה. הקושחה כתובה בעיקר בשפת התכנות C, עם שימוש מזדמן ב- C++ במודולים של צד שלישי. המערכת משתמשת בריבוי משימות בשילוב עם ארכיטקטורה מונחית אירועים כדי לארגן את האינטראקציה של יישומים ושירותים המבוצעים במרחב כתובות יחיד ומתקשרים באמצעות מערכת של תורים ואירועים. ניתן להפעיל את המערכת הן מזיכרון גישה אקראית (RAM) והן מזיכרון לקריאה בלבד (ROM). ביצוע מ- RAM משמש כדי לספק עדכוני קושחה דרך האוויר (OTA).
הקושחה מורכבת מהרכיבים הבאים:
נתוני המשתמש והמערכת מאוחסנים בזיכרון הבזק מובנה, המבוסס על ספריית LittleFS. אינטראקציה עם מערכת הקבצים בכרטיס SD מיושמת באמצעות ספריית FatFs.
מערכת הבנייה מבוססת על הכלי SCons עם כלים נוספים שנכתבו בפייתון. לצורך הידור, המערכת משתמשת בצרור כלים פתוח משלה המבוסס על אוסף המהדרים של גנו.
אגף תמיכה לוגיסטית
אגף תמיכה לוגיסטית (את"ל) הוא אגף מטה במשטרת ישראל האחראי לניהול המשק המשטרתי ומתן שירותים לוגיסטיים ליחידות המשטרה ומשמר הגבול.
האגף נוצר מאיגוד של מחלקות שבעת הקמת משטרת ישראל היו תחת אחריות סגן המפכ"ל ונקרא בעבר אגף האפסנאות, אגף מנהלה, ואגף תכנון ולוגיסטיקה. בראש האגף עומד קצין בדרגת ניצב.
מפקדי האגף
בין מפקדי האגף:
קישורים חיצוניים
אגף תמיכה לוגיסטית באתר משטרת ישראל
סורו מני
סורו מני (נקרא בטעות סורו ממני) הוא שיר שחיבר המשורר אלכסנדר פן.
רקע
ראשית היסטוריית השיר אינה ברורה. ישנן עדויות לשירה בציבור בתנועות הנוער, והכשרות הפלמ"ח של השיר כבר בשנות ה-40 של המאה ה-20. ותוויו נכתבו בספר "אנו אנו הפלי"ם" בהוצאת דפוס חיל הים משנת 1963, והקלטתו בתקליט הייתה רק בשנות ה-70 ואילך (ראו מטה). השיר הופיע בספר השירים "בספר "רחוב העצב החד סטרי" שיצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1977. זהות המלחין אינו ידועה והלחן מצוין באקו"ם כנחלת הכלל. עם זאת, ישנה סברה שמדובר בלחן ממקור רוסי. על פי חוקרת הספרות ד"ר חגית הלפרין שחיברה את עבודת הדוקטורט שלה על פן, כתב היד המקורי אבד.
השיר עוסק במלח מדוכא ומיוסר, המבקש להטביע את יגונו בשכר. הוא אינו חושב על יום המחר, באומרו "שכר, שכר אשתה היום" ו"מחר יאכלוני הדגים". בשורה האחרונה, מבקש המלח מהמלצר סולטנית (דג ברבוניה), ושני לוגים של משקה.
בשל העברית הגבוהה בו, מרבית מבצעי השיר, שגו במילותיו. כך למשל "סורו מני" הפך ל"סורו ממני". בגרסת צלילי העוד, נשמטה המילה "קדרות" והשורה הפכה ל"יגון, יגון ומחשבה". אורי זוהר הפך את מילות השורה כששר "קדרות, יגון ומחשבה". ישי לוי החליף את "הן חי אני, חי עודני" במילים "אל חי אני, חי עוד אושר".
גרסאות
בשנת 1973, גידי גוב הקליט את השיר וגרסתו נכללה בתקליט משירי ארץ ישראל הישנה משנת 1975. גרסה זו הופיעה גם באלבום הסולו הראשון שלו משנת 1978 ובתקליטור האוסף שירים שהתפזרו. בשנת 1975, הקליטו דקלון ולהקת צלילי הכרם את ביצועם לשיר שהופיע באלבומם השני בעיבוד יגאל חרד. להקת צלילי העוד ביצעה את השיר בשנת 1977. גרסה נוספת שלהם בעיבוד בכר מרקו מופיעה באלבומם "קלסיקה ים-תיכונית" משנת 1993.
ב-1998, הקליט נתי לוי גרסת כיסוי בעיבוד רוני פיטרסון שהופיעה בפרויקט עבודה עברית - מחווה לחמישים שנות יצירה מקורית.
גרסת אורי זוהר בעיבוד יצחק גרציאני נכללה באלבום "שירים משכבר הימים" משנת 2001. זוהר, שחזר בתשובה שינה במכוון את המילים מ"אחת צנועה, שנייה פרוצה" ל"אחת שחורה, שנייה לבנה".
בשנת 2000, נכלל בפסקול הסרט "בסמה מוצ'ו" של יוסף פיצ'חדזה, ביצוע של אלי דנקר בעיבוד ברי סחרוף.
הגרסה של זהבה בן נכללה באלבומה "חסידה צחורה" משנת 1998. את הגרסה עיבדו יהודה קיסר ויצחק אסולין.
הזמרת קרולינה ביצעה את השיר, בליווי הבדרן שלמה בראבא על אקורדיון.
בשנת 2013, חידש הזמר גיא לוי את השיר לאלבום האוסף "פֶּן - מוזיקה חדשה לשירי אלכסנדר פן".
דאפי דאק באי הקסום
דאפי דאק באי הקסום (אנגלית: Daffy Duck's Fantastic Island) הוא סרט לוני טונס משנת 1983 המורכב מסרטונים קלסיים מבית היוצר של האחים וורנר המשולבים בין קטעי גישור בהשתתפות דאפי דאק וספידי גונזלס. זה לקט הלוני טונס הראשון שבמרכזו עומד דאפי דאק בשונה מהסרטים הקודמים שבהם באגס באני היה הכוכב הראשי.
הכנסייה השחורה
הכנסייה השחורה (גרמנית: Schwarze Kirche; רומנית: Biserica Neagră) היא כנסייה בבראשוב, עיר בדרום מזרח טרנסילבניה ברומניה. היא נבנתה על ידי הקהילה הגרמנית של העיר והיא האנדרטה הגותית העיקרית במדינה, בנוסף להיותה אחת ממקומות הפולחן הלותרניים הגדולים והחשובים במדינה.
דאפי דאק באי הקסום
עלילה
סביר להניח שהסרט הוא פרודיה על סדרת הטלוויזיה הפופולרית של שנות השבעים והשמונים "Fantasy Island", עם דאפי וספידי שמשחקים את הדמויות הראשיות מהסדרה: Mr. Roarke and Tattoo (בהתאמה). השניים תקועים על אי בודד במשך חודשים עם שום דבר מלבד עצי קוקוס (לדאפי כבר נמאס והוא נגעל מרוב אכילת קוקוסים). מתגלה בפניהם מפת אוצר שמובילה אותם אל באר משאלות קסומה. דאפי החמדן מציע להשתמש היטב בכוח שקיבל ומנצל את באר המשאלות, שמצייתת לפקודת מי שמחזיק במפה, כדי להפוך את עצמו ואת ספידי לעשירים על ידי מכירת משאלות תמורת תשלום מופרז, ויש לו את הבאר שתהפוך את האי לגן עדן תיירותי. (זו דוגמה שמציגה את קוצר הראייה של דאפי ביחד עם תאוות הבצע שלו, הוא היה יכול בקלות לנצל את הבאר לבדו ולבקש ממנה את כל העושר שהוא חושק בו). בעוד דמויות שונות של הלוני טונס נוהרות אל הבאר בשביל לנצל את ההזדמנות, רצונותיהן מתמלאות באמצעות מאורעות של סרטוני לוני טונס קלאסיים ששולבו בהתאם לעלילה. בינתיים, יוסמיטי סאם שמגלם פיראט, והמלח הראשי שלו, טאז השד הטסמני, מחפשים את המפה אשר במקור הייתה שייכת להם (הם איבדו מוקדם יותר את ספינתם בקרב עם באגס באני). הם מגלים כי למי שלקח את המפה יש נוצות שחורות. בסופו של דבר כולם מפסידים את המפה לאחר שהיא נשרפת. דאפי, ספידי, סם וטאז לכודים על האי שחזר להיות נטוש. הבאר נותנת להם שלוש משאלות, אחת לכל אחד, אך מזהירה אותם להשתמש בהן בתבונה כי אלו יהיו המשאלות האחרונות שהיא מעניקה להם. לאחר שדאפי וספידי מבזבזים את משאלותיהם (ספידי מבקש בוריטו ודאפי מגיב בכעס ומבקש שהבוריטו יתקע בקצה אפו של ספידי (תגובה מתבקשת למשאלה המגוחכת), דאפי מבקש מסם את משאלתו בשביל להסיר את הבוריטו מאפו של ספידי (הוא אומר שזה הדבר האנושי לעשות). השניים מגלים כי משאלתו של סם הייתה ספינה, הוא נוטש אותם ואומר להם שיחזור לאסוף אותם אחרי שיטביע את באגס. דאפי הזועם צועק לעברו את אמרת הכנף המפורסמת שלו "!Your Desthspicable"
הכנסייה השחורה
המבנה הרומי-קתולי נודע במקור כ"כנסיית מרים הקדושה", והוא החליף מבנה ישן אשר שימש לאותה מטרה. בנייתו החלה בסוף המאה ה-14. ניתוח עדויות קשורות הביא מספר חוקרים למסקנה כי העבודות החלו בין 1383 ל־1385, במהלכן העסיקו עובדים ובעלי מלאכה בולגרים שהמשיכו להקים את המושבה הבולגרית בבראשוב.
על פי אגדה פופולרית, ילד גרמני הפריע לפועלים הבולגרים ואמר להם שאחד הקירות נטוי. אחד הפועלים דחף את הילד ממגדל הכנסייה ואז החביא את גווייתו בכנסייה כדי להסתיר את פשעו.
המבנה נהרס בחלקו במהלך שרפה גדולה שפרצה בזמן פלישת כוחות הבסבורג ב־21 באפריל 1689 (במהלך המלחמה הטורקית הגדולה) ומאז היא נודעת כ"כנסייה השחורה". חלק גדול מהמבנה הפנימי עבר שינוי במהלך המאה ה-18, תוך התייחסות לעיצוב המקורי.
קורטס חנרלס
הקורטס חֵנֵרַלֵס (בספרדית: Cortes Generales, מילולית: אספה כללית) הוא הפרלמנט של ספרד, פעמים רבות נקרא "הקורטס". הפרלמנט מורכב משני בתים - הסנאט ("Senado") שהוא הבית העליון, וקונגרס הנציגים ("Congreso de los Diputados") שהוא הבית התחתון. סמכויות הקונגרס נרחבות יותר משל הסנאט. ממשלת ספרד צריכה לקבל את אמונו על מנת להיכנס לתפקידה, ובסמכות הקונגרס להביע אי אמון בממשלה. רוב החקיקה מתחילה מהקונגרס, ועוברת אל הסנאט. בקונגרס צריכים להיות על פי החוקה בין 300 ל-400 חברים, הנבחרים בבחירות אזוריות ב-52 אזורי בחירה שהם חמישים מחוזות ספרד והערים סאוטה ומלייה שעל חופי מרוקו. בסנאט 264 מושבים, מהם 208 נבחרים בבחירות אישיות והיתר ממונים על ידי הגופים המחוקקים של 19 הקהילות האוטונומיות של ספרד.
ימי הביניים (המאות 8 עד 15)
שיטת הקורטס (אספה) נעוצה במערכת הפיאודליזם של ימי הביניים. בעלי האחוזות ברמה העליונה החזיקו אספת נכבדים שייעצה להם באופן שוטף. המועצה התחלקה לשלוש שדרות: אצילים, אנשי כנסייה ובני "המעמד השלישי" (סוחרים ואומנים) המושב באספה נרכש בכסף מן האדון, כך שרק בעלי אמצעים יכלו לכהן בה. הקורטס החשוב ביותר היה הקורטס של לאון, אשר התכנס ב-1188 כקורטס של אלפונסו התשיעי, מלך לאון. ב-1230 התאחדה לאון עם קסטיליה והקורטס שלה התמקם בבירת קסטיליה, מדריד. המלך היה רשאי לפזר את הקורטס אך הקורטס היה אחראי על הצבא וקופת האוצר, וכך נשמר איזון שחייב התנהלות פוליטית זהירה.
לקראת סוף המאה ה-12 התחוללו מספר שינויים שהעלו את כוחו של "המעמד השלישי" בערים. הערים התפתחו וגדלו, האצילים קרסו תחת עול הרקונקיסטה שמימנו בכסף ובכוח אדם, ושגזלה משאבים רבים והבורגנים, שלא היו כפופים למערכת הפיאודלית היו פנויים לצבירת ממון ומיומנויות נדרשות. כך החלו לתפוס בני מעמד זה מקום גדל והולך בשורות הקורטס. כחלק ממערך היחסים הפוליטי מול המלך דרשו הערים וקיבלו פריווילגיות שאיפשרו להן חופש לנהל עת עסקיהן ולקבוע את חוקיהן. במקביל התחזק כוחו של הקורטס שיכל להתנגד לחוקים מלכותיים.
מהמחצית השנייה של המאה ה-15 ועד המאה ה-17
ב-1469 נישאו איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה ופרדיננד השני מלך ארגון, איחדו את ממלכותיהם ויצרו ישות מדינית גדולה וקתולית בספרד. השניים, ולצידם האצילים והכנסייה, טרחו להוריד מחשיבותו של הקורטס על ידי הפחתת סמכויותיו, דבר שהתאפשר כתוצאה מהעוצמה המלכותית שלאחר סיום הרקונקיסטה, עד שהפכו את האספה ללא יותר ממאשרת אוטומטית של כל החלטה מלכותית. אולם, הקורטס עדיין שלט בקופה הציבורית ובמיסים. גם בתקופת האימפריה הספרדית היה מעמדו של הקורטס לא יותר מאספה נאמנה למלך. "תור הזהב של ספרד" לא היה תור זהב של חירות פוליטית. הן בית בורבון והן בית הבסבורג נטו לריכוז הכוח בידי השליט.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות וברפובליקה הראשונה
ב-1808 נכבשה ספרד על ידי נפוליאון בונפרטה. בין ספטמבר 1810 לספטמבר 1814 התקיים שלטון גולה בעיר קדיס ובמסגרתו פעל הקורטס של קדיס. תוצאת כינוסי הקורטס הייתה חקיקת החוקה של חודש מרץ 1812, וכן חוקים רבים אחרים שהפכו את המשטר ממשטר אבסולוטי למשטר של מונרכיה פרלמנטרית. ניסיון זה להפוך את המשטר האבסולוטי לקונסטיטוציוני כשל ופרננדו השביעי, מלך ספרד ביטל במאי 1814 את תיקוני הקורטס. אף על פי כן נחשב הקורטס ותיקוניו כאחד ממקורות ההשראה העיקריים של הליברליזם הספרדי במאה התשע-עשרה.
בין השנים 1820 ל-1823 הצליחו הכוחות הליברליים בפיקודו של רפאל דל רייגו לכפות על המלך לפעול לפי החוקה ובשלוש שנים אלה התקיימה מלוכה פרלמנטרית בספרד.
הרפובליקה הספרדית הראשונה (1873-1874) נוהלה על ידי הקונגרס, כאשר הסנאט פוזר עקב תמיכתו במלוכה. חברי הקונגרס החלו לכתוב חוקה שתהפוך את ספרד לרפובליקה פדרלית, אך רעיון הרפובליקה לא צלח ובית בורבון הושב מחדש עם עלייתו לשלטון של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד.
המאה ה-20
להלכה ניהלו אלפונסו השנים עשר ואלפונסו השלושה עשר משטר של מונרכיה פרלמנטרית, אולם כוח השפעתו של הקורטס היה זעום. התפתחות פוליטית הורגשה רק לאחר 1917, עת המפלגה הקומוניסטית של ספרד (PCE) ומפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) האשימו את הממשלה בזיופי בחירות בערי השדה. ההתקוממות הפוליטית ועלייתן של קבוצות אנרכיסטיות הובילו לפיזור הקורטס ולמשטר דיקטטורי ב-1921.
הרפובליקה השנייה
ב-1931 הוכרז על בחירות כלליות וב-14 באפריל 1931 הוקמה הרפובליקה הספרדית השנייה, רפובליקה נשיאותית עם בית נבחרים בן בית יחיד. הקורטס הוכרז כ"קורטס מכונן" שתפקידו להכין חוקה רפובליקאית. שינוי המשטר הביא לעליית ממשלה רפובליקנית-סוציאליסטית תחת הנהגתו של הנשיא מנואל אסאניה. בין שאר החירויות החוקתיות שנכללו בחוקה החדשה, נכללו זכות הביטוי, זכות ההתאגדות, הפרדת הדת מהמדינה, הוכרה הזכות להתגרש, וכן הורחבה זכות ההצבעה לנשים. לעומת כל זאת, החוקה החדשה נישלה את האצולה הספרדית מכל המעמד המשפטי הנפרד שהיה לה; מבנה הרשות המחוקקת פושט לפרלמנט המורכב מבית אחד אשר נקרא קונגרס הנבחרים; ויצרה את הבסיס המשפטי להלאמה של תשתיות ציבוריות כגון: אדמות, בנקים, ופסי רכבת. למרות יצירת היקף רחב של חירויות, מנסחי החוקה נכשלו בהשגת הסכמה לגבי נושאים עיקריים עם הימין השמרני, אשר היה מושרש בצורה רבת כוח באזורי הכפר, וכן גם עם הכנסייה הקתולית, אשר בתי הספר שהיו בניהולה, הולאמו על ידי הממשלה הרפובליקנית.
בחירות לתקופת הקורטס השנייה התקיימו ב-1934 ובהן ניצחה מפלגת CEDA, ובהנהגתו של חוסה מריה חיל-רובלס הוקמה קואליציה של מפלגות ימין-מרכז, וימין קיצוני. עקב הבחירות פרץ מרד אסטוריאס, אשר דוכא באכזריות על ידי פרנסיסקו פרנקו.
ב-16 בפברואר 1936 נערכו בחירות חדשות בספרד. למרות היריבויות ואי-ההסכמות שבין הסוציאליסטים, קומוניסטים, והרפובליקנים השמאלנים המובסים במדריד ובקטלוניה, הוחלט ביניהם כי כדאי להם לעבוד ביחד, ולכן הם הקימו את החזית העממית. החזית העממית זכתה בבחירות ל-263 מקומות בפרלמנט כנגד 156 מקומות לימין אשר התאגד בקואליציה שנקראה "החזית הלאומית" ושהורכבה מחברי מפלגת CEDA, קרליסטים, ומלוכנים. מפלגת המרכז המתונה זכתה לייצוג כמעט אפסי; בין הבחירות ב-34' ו-36' קבוצתו של לרו נפלה מ-104 מקומות ל-9 בלבד. ב-17 ביולי הוביל פרנקו מרד צבאי נגד הממשלה הלגיטימית, הוא יצא ממרוקו הספרדית בראש נאמניו והוביל לפרוץ מלחמת האזרחים בספרד. הממשלה והקורטס המשיכו להתקיים עד לנפילת מדריד במרץ 1939.
תחת שלטון פרנקו
פרנקו ביטל את המערכת המפלגתית והחליף אותה במה שכינה "דמוקרטיה אורגנית" בה היו אמורים האזרחים להשתתף באופן ישיר בהחלטות מבלי מנגנון מפלגתי כלשהו. בין 1939 ל-1942 כיהנו בגוף המחוקק 100 חברי הפלנחה (הארגון הפוליטי היחיד), בדומה לפוליטביורו. בשנת 1942 הוקם מחדש קורטס עם בית יחיד בו כיהנו 400 נציגי ציבור, עם רוב מובטח לחברי הפלנחה.
החזרת הדמוקרטיה
ב-15 ביוני 1977 התקיימו בחירות דמוקרטיות כלליות לבחירת קורטס מכונן שתפקידו יהיה להכין חוקה מודרנית ליברלית. הקורטס דן כשנה וחצי וב-6 בדצמבר 1978 נחתמה ופורסמה חוקת ספרד מ-1978. החוקה כוננה קורטס דמוקרטי בעל שני בתים לפי הדגם הבריטי של מלוכה פרלמנטרית.
הרכב ובחירות
סמכויות הקונגרס נרחבות יותר משל הסנאט. הממשלה צריכה לקבל את אמונו על מנת להיכנס לתפקידה, ובסמכות הקונגרס להביע אי אמון בממשלה. רוב החקיקה מתחילה מהקונגרס, ועוברת אל הסנאט. אם הסנאט מאשר אותה כלשונה היא עוברת לחתימה על ידי המלך. במקרה שהסנאט דוחה הצעת חוק או מתקן אותה היא חוזרת לקונגרס, ובסמכותו לאשר את התיקונים ברוב רגיל, או לאשר את הנוסח המקורי ברוב מוחלט של חברי הקונגרס, או ברוב רגיל לאחר המתנה של חודשיים.
בקונגרס צריכים להיות על פי החוקה בין 300 ל-400 חברים. חברי הקונגרס נבחרים בבחירות אזוריות ב-52 אזורי בחירה שהם חמישים מחוזות ספרד והערים סאוטה ומלייה שעל חופי מרוקו. מספר הצירים שמוקצה לכל מחוז נקבע לפי הנוסחה הבאה: 102 מהמקומות מוקצים בצורה בלתי פרופורציונלית לגודל המחוז, אלא בהקצאה של שני מקומות לכל אחד מ 50 המחוזות ומקום אחד לכל אחד מהאזורים של סאוטה ומליה. שאר 248 הצירים מחולקים בין המחוזות באופן פרופורציונלי למספר תושביהן. המחוזות הגדולים ביותר הם של מדריד וברצלונה שלכל אחד מהם יש למעלה מ-30 נציגים, לערים בינוניות יש מחוזות בני כעשרה נציגים, אך יש לא מעט מחוזות עם מספר נציגים בודדים, דבר אשר גורם לייצוג יתר שלהם. חלוקת המושבים בין המפלגות השונות בכל מחוז נעשית בשיטה יחסית, כשכל מפלגה מציגה רשימת מועמדים.
בסנאט מכהנים כ-265 חברים מהם כ-208 נבחרים בבחירות בחמישים המחוזות השונים. לרוב המחוזות מוקצים ארבעה סנאטורים, ואילו במחוזות המורכבות מאיים יש בין שניים לשלושה סנטורים לכל אי (או קבוצה איים). הסנאטורים נבחרים בכל מחוז בבחירות אישיות, ולכל בוחר יש זכות להצביע עבור עד שלושה מועמדים. יתר החברים ממונים על ידי הגופים המחוקקים של 19 הקהילות האוטונומיות של ספרד, כשלכל קהילה אוטונומית מוקצה סנאטור אחד בתוספת של עוד סנאטור על כל מיליון תושבים.
זמן הכהונה המקסימלי של שני הבתים הוא ארבע שנים, ולמרות שהחוקה לא מחייבת זאת, עד כה הבחירות לשני הבתים נערכו תמיד בו זמנית. ראש הממשלה יכול להביא לפיזור הקורטס חנרלס, או כל אחד מבתיו, על ידי בקשה מהמלך.
Comme moi
Comme Moi (בעברית: כמו שאני עושה) הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבומה האחד עשר El Dorado, והזמר הצרפתי בלאק אם, מתוך אלבומו השני, Éternel insatisfait. השיר הוא הסינגל החמישי מאלבומו של בלאק אם, אך לא הוכרז כסינגל מאלבומה של שאקירה.
השיר הוא השיר ה-8 מן אלבומה של שאקירה ובנוסף, באלבום יצאה גרסה בשפה האנגלית לשיר בשיתוף הלהקה, אשר נקראת "What We Said", והיא הרצועה ה-12 מתוכו.
ביקורת
בסמוך לצאתו, סקר מגזין הבילבורד את השיר. בהמשך, זכה השיר לסיקור גם מטעם המגזין הספרדי, La Vanguardia. במגזין Prensa Libre, אשר נוסד בגואטמלה, פורסמה כתבה המתייחסת לשיר, תוך שנטען שם כי מדובר בשיר היפ-הופ.
גם באתר המוזיקה הדיגיטלי Pulzo, פורסמה כתבה על השיר ועל קליפ השיר.
וידאו קליפ
לשיר יצא וידאו קליפ נלווה, אשר הועלה לערוץ ה-Vevo של בלאק אם ב-31 במרץ 2017, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל. בין היתר, יצא לשיר קליפ מאוחרי הקלעים, שם מראים את כל תהליך הצילום, הבימוי והפקתו של הקליפ הרשמי. בנוסף לכך, ב-26 במאי 2017, יצאה גרסה בשפה האנגלית לשיר בשם "What We Said", אשר הועלתה לערוץ ה-Vevo של שאקירה. הגרסה המחודשת לא כללה בתוכה את אם, אלא כללה בתוכה קולות רקע של הלהקה.
קליפ השיר צבר למעלה מ-24 מיליון צפיות והוא אחד מהסרטונים הנצפים ביותר של אם, בעוד האודיו של ההוצאה המחודשת של השיר צבר קרוב ל-3 מיליון צפיות. כמו כן, צבר השיר בספוטיפיי למעלה מ-20 מיליון השמעות בסך הכול.
מיקומי שיא
במצעדים השיר לא זכה להצלחה רבה, ובשיאו הצליח להיכנס אל המקום ה-135 במצעד הצרפתי.
הארמייה השישית (ארצות הברית)
הארמייה השישית של ארצות הברית היא עוצבה של צבא ארצות הברית השייכת לפיקוד דרום של ארצות הברית. הארמייה לחמה בזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, לאחר המלחמה היא הוצבה בתחומי ארצות הברית ופעלה עד לשנת 1995. ב-2007 הוקמה מחדש.
מלחמת העולם השנייה
הארמייה הוקמה בטקסס שבארצות הברית ב-22 בינואר 1943. כמפקדה נתמנה לוטננט גנרל וולטר קרוגר (Walter Krueger). בחודש מאי באותה שנה היא נטלה את הפיקוד על מרבית כוחות צבא ארצות הברית, שפעלו במסגרת המערכה לבידודו של הבסיס היפני הגדול ברבאול שבאי בריטניה החדשה במזרח פפואה גינאה החדשה. בינואר 1944, לאחר השלמת מערכה זו, הצטרפה הארמייה לחיילי הצבא האוסטרלי בלחימה בחופה הצפוני של פפואה גינאה החדשה, וכן פעלה באיי האדמירליות ומורוטאי.
בספטמבר 1944 הוחלפה הארמייה בשדות הקרב בהם פעלה על ידי הארמייה השמינית. ב-20 באוקטובר 1944 נחתו שני קורפוסים של הארמייה השישית באי לייטה שבפיליפינים, במהלך הפתיחה של המערכה האמריקנית לשחרור הפיליפינים. בדצמבר 1944 שוב החליפו יחידות הארמייה השמינית את אלו של הארמייה השישית בקרב לייטה. ב-9 בינואר 1945 נחתו חיילי הארמייה השישית באי לוזון שבפיליפינים וכיתרו ושחררו את בירת הפיליפינים מנילה בשיתוף פעולה עם כוחות הארמייה השמינית. בהמשך ועד סיום המלחמה באוקיינוס השקט לחמו יחידות הארמייה השישית לטיהור צפון הפיליפינים מן הכוחות היפניים. בסך הכל השתתפו יחידות הארמייה במהלך המלחמה ב-22 פעולות לוחמה אמפיבית.
הארמייה יועדה ליטול חלק במבצע אולימפיק - השלב הראשון של מבצע נפילה, המבצע המתוכנן לפלישה ליפן עצמה, אך כניעת יפן באוגוסט 1945 ביטלה את הצורך בפלישה זו.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1945 הגיעה הארמייה ליפן כדי לקיים תפקידי ממשל צבאי באיי קיושו ושיקוקו ובמערב האי הונשו. מפקדת הארמייה התמקמה בעיר קיוטו.
הארמייה פורקה ב-26 בינואר 1946. כעבור חמישה שבועות, ב-1 במרץ 1946, היא הוקמה מחדש תחת פיקודו של גנרל ג'וזף סטילוול. מפקדתה הוצבה במחנה הפרסידיו שבעיר סן פרנסיסקו. משימתה, אותה מילאה במשך כחמישים השנים הבאות, הייתה הגנה על מערב ארצות הברית ואימון כוחות הצבא בשתים עשרה המדינות המערביות שלה. במסגרת זאת אימנה הארמייה מספר רב של חיילים להשתתפות במלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם ומלחמת המפרץ. בשל קרבת בסיס המפקדה שלה לגשר שער הזהב היא זכתה לכינוי "מגינת שער הזהב".
ביוני 1995, במסגרת תוכנית לצמצום סדר הגודל של צבא ארצות הברית בעקבות סיום המלחמה הקרה, פורקה הארמייה.
בשנת 2007 הוקמה הארמייה מחדש והוצבה במחנה סם יוסטון בטקסס.
מאורת הזאב
מאורת הזאב (גרמנית: Führerhauptquartier Wolfsschanze) היה שם קוד למתחם צבאי אשר שימש כמפקדת מטה הוורמאכט ואחד מאתרי המפקדה של אדולף היטלר, הפיהרר של גרמניה הנאצית, בשנים 1945-1940. המתחם שכן באזור פרוסיה המזרחית (כיום בפולין). במקום זה בוצע ניסיון ההתנקשות הכושל של "קשר העשרים ביולי".
יהדות האיים הקריביים
יהדות האיים הקריבים הוא שם כולל למספר קהילות יהודיות המתגוררות בחלק מן האיים המרכיבים את הים הקריבי.
מאורת הזאב
פרטי המתחם
המתחם ממוקם בפולין, ליד העיירה קנטז'ין (בשמה הגרמני: רסטנבורג, Rastenburg), בדרום פרוסיה המזרחית, שהייתה חלק מגרמניה עד שנת 1945. מערכת הבונקרים החלה להיבנות על ידי ארגון טוט בשנת 1940. עד שנת 1944 הוקמו במתחם כ-100 מתקנים ומבנים שונים. המתחם הוקם ביער צפוף וכלל כ-40 מבני בונקרים קלים, כ-40 מבני מנהלה וכלכלה ו-7 בונקרים מבוצרים. תקרות הבונקרים היו בעובי של 6 עד 8 מטרים. המבנים העל-קרקעיים כוסו בטיח הסוואה מיוחד, ברשתות הסוואה חסינות-אש, ובשטח המתחם הוקמו עמדות פלאק אנטי-אוויריות. סביב המתחם פוזרו מוקשים ברצועה ברוחב של בין 50 ל-150 מטרים. סביב רצועת המיקוש נמתחה גדר תיל באורך של 10 קילומטרים. בתחום המתחם הוקמו שני מנחתים למטוסים ותחנת רכבת. המתחם נמצא בקשר אלחוטי וטלפוני תמידי עם ברלין ועם כל החזיתות במרחב.
המתחם כולו נבנה לצורך הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941 (שם קוד: מבצע ברברוסה). עם תחילת מבצע ברברוסה שהה היטלר רוב הזמן במתחם זה.
יהדות האיים הקריביים
על האיים בים הקריבי שלטו בעיקר בריטניה, הולנד, ספרד ופורטוגל, ומאוחר יותר, לאחר מספר רב של שנים, נטלו לעצמן שטחים צרפת וארצות הברית. באיים שהיו תחת שלטון בריטניה והולנד זכו היהודים לשוויון זכויות לאחר תקופה קצרה יחסית ותושבי האיים שבשליטת ספרד נאלצו לחכות זמן רב לזכויות אלו, שניתנו להם רק לאחר הפסקת האינקוויזיציה.
מאורת הזאב
קשר העשרים ביולי ולאחריו
ב-20 יולי 1944, בוצע ב"מאורת הזאב" ניסיון ההתנקשות של קלאוס שנק פון שטאופנברג באדולף היטלר.
יהדות האיים הקריביים
בית הכנסת הראשון באיים הקריביים הוא בית כנסת שהוקם בקורסאו בשנת 1732. התושבים הראשונים שזכו לאמנציפציה מבין תושבי האיים הקריביים היו תושבי האי קורסאו מהולנד בשנת 1667 ולאחריהם זכו לכך תושבי האיים ברבדוס וג'מאייקה מבריטניה בשנת 1740.
כבר בסוף המאה ה-17 היו שש קהילות של יהודים בגלוי באיים הקריביים, בקורסאו, במרטיניק, בטובגו, בהאיטי, בברבדוס ובג'מייקה. לאחר עצמאות קוסטה ריקה, פנמה, ונצואלה וקולומביה היגרו מספר יהודים מהאיים הקריביים למדינות אלו.
מאורת הזאב
קשר העשרים ביולי ולאחריו
אחרי הפלישה לפולין ב-1939, החליט שטאופנברג להתנקש בהיטלר. לאחר שהחלים מפצעיו, הוא הוצב כקצין המטה של ארמיית העתודה בבנדלר-שטראסה בברלין. אחד ממפקדיו שם, גנרל פרידריך אולבריכט, היה אחד מחברי המחתרת הפעילים. בארמיית העתודה הייתה להם הזדמנות חד-פעמית להפיכה צבאית, תוך הריגתו של היטלר ונטילת השלטון. הקושרים ביססו את תוכניתם על תוכנית סודית בשם "תוכנית ואלקירי" שאושרה על ידי היטלר עצמו, בה על ארמיית העתודה לתפוס את השלטון בברלין, במקרה של הפיכה. תוכנית הכיסוי הייתה אמצעי מנע נגד השתלטות עובדי הכפייה על ברלין.
יהדות האיים הקריביים
לאחר מלחמת ארצות הברית-ספרד, בשנת 1898, עברו להתגורר חיילים יהודים מצבא ארצות הברית בקובה.
מאורת הזאב
קשר העשרים ביולי ולאחריו
חלקו המקורי של שטאופנברג בקשר, היה להורות מן המפקדה על מעצר קצינים בכירים ביחידות הוורמאכט ובארגונים הפוליטיים של הרייך, אך מאחר שהיה היחיד מבין הקושרים שהיה בעל גישה להיטלר בתדרוכיו היומיים, הסכים שטאופנברג (בעל שלוש האצבעות בלבד) לבצע את ההתנקשות בעצמו.
יהדות האיים הקריביים
עם השנים גדלו קהילות האיים הקריביים ובשנת 1917 מנו הקהילות כ-4,150 יהודים. ברפובליקה הדומיניקנית אף כיהן במשך ארבעה חודשים בשנת 1916 נשיא יהודי - דוקטור פרנסיסקו אנריקס.
פלדקירכן אין קרנטן
פלדקירכן אין קרנטן (בגרמנית: Feldkirchen in Kärnten) היא עיר במדינת קרינתיה שבאוסטריה ובירתו של מחוז פלדקירכן. העיר שוכנת בשוליים הצפוניים של אגן קלגנפורט על צומת הכבישים המהירים B93, B94 ו-B95. דרך העיר זורמים הנהרות גלן וטייבל שהם מקור ההזנה העיקרי של אגם אוסיאך.
מאורת הזאב
קשר העשרים ביולי ולאחריו
לאחר שכבר הפעילו את 'תוכנית ואלקירי', עלה לפתע היטלר לשידור רדיו, והכריז שניסיון ההפיכה נכשל. זמן קצר לאחר מכן נעצרו הקושרים.
פלדקירכן אין קרנטן
היסטוריה
היישוב התפתח סביב לתחנת הדרכים בליאנדרום (Beliandrum) ששכנה על הדרך הרומית שקישרה בין טאורניה שליד שפיטל אן דר דראו של ימינו לווירונום, בירתה של הפרובינקיה הרומית נוריקום. בחומות כנסיית מיכאל הקדוש שבעיירה משובצת אבן מצבה רומית מהמאה השנייה. האזכור הראשון של העיירה הוא בשם Ueldchiricha ("כנסייה בשדות") במסמך משנת 888 של הדוכס ארנולף מקרינתיה. הכנסייה "מריה אים דורן", בזיליקה רומנסקית עם בית מקהלה מהתקופה הקרולינגית, היא אחת הכנסיות העתיקות ביותר בקרינתיה.
פלדקירכן, שהייתה בעבר נחלתה של משפחת האצולה אפנשטיין, הועברה ב-1166 לדיוקסיה של במברג. הבישופים של במברג הקימו את ה"אמטהוף", מושב השלטון המנהלי לשעבר, שכיום משמש לקיום אירועים תרבותיים וכמוזיאון קטן. ב-1759 נרכשה העיירה על ידי הקיסרית מריה תרזה. הכפר מרקשטיין שמדרום למרכז העיירה היה נקודת הגבול לשעבר בין האימפריה האוסטרית לבין המחוזות האיליריים מתקופת המלחמות הנפוליאוניות. בניין נקודת המכס ואבן הגבול נותרו על תילם. ב-1930 הוענקו לפלדקירכן זכויות של עיירה.
מאורת הזאב
אתר הנצחה ומוזיאון
ב-20 ביוני 1992 הוצבה באתר אנדרטה לזכרו של שטאופנברג במקום בו עמד הצריף בו בוצעה ההתנקשות. הצריף נפגע קשה ונהרס ומה שנותר ממנו היא הרצפה. פעם בשנה, ב-20 ביולי, נערך שם טקס אזכרה לשטאופנברג ושאר משתתפי קשר העשרים ביולי.
האתר היה מוזנח במשך שנים רבות. ב-2019 החל שיפוץ של האתר, הכולל שילוט, תאורה, מיצגים, ואמצעי הדרכה. מאות אלפי מבקרים מגיעים לאתר מדי שנה. התוכנית לשפץ את האתר עוררה דאגה וביקורת שהאתר עשוי להפוך למוקד עלייה לרגל לנאו-נאצים.
יהדות האיים הקריביים
לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה היגרו יהודים רבים, בעיקר מגרמניה, אל דרום אמריקה ומרכז אמריקה, ובין השאר גם לאיים הקריביים. בוועידת אוויאן הייתה זו דווקא הרפובליקה הדומיניקנית זו שהציעה לקבל אל שטחיה כ-100,000 יהודים, דבר שלא יצא אל הפועל מפאת חוסר זמן ופרוץ המלחמה, ולכן בסך הכול היגרו אליה כ-10,000 יהודים בלבד. עם הקמתה של מדינת ישראל היגרו יהודים רבים מהאיים הקריביים אליה, אך גם למדינות אחרות, כגון ארצות הברית, מערב אירופה ומדינות דרום אמריקה.
כיום יש באיים הקריביים כ-10,000 יהודים.
ג'מייקה
היהודים הראשונים ישבו בג'מייקה כבר במאה ה-16, והגיעו ברובם מספרד, פורטוגל ומושבותיהן בעקבות גירוש ספרד. הקהילה היהודית נוסדה בשנת 1656. היהודים זכו באי זה לאמנציפציה מידי בריטניה בשנת 1740, זמן רב לפני שזכו לכך היהודים בבריטניה עצמה.
היהודים הורשו לנהוג ביהדותם בגלוי וארגנו קהילה בעיר הבירה קינגסטון. בשנת 1917 כבר היו בג'מייקה כ-1,500 יהודים אך חלקם היגרו מאוחר יותר לפנמה וקוסטה ריקה עם מתן הזכויות ליהודים שם.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו גם לג'מייקה יהודים מאירופה ולאחר המלחמה היגרו רבים מיהודי המדינה לארצות הברית, מרכז אמריקה וארץ ישראל.
בשיאה, מנתה הקהילה כ-2,400 יהודים. בשנת 2008 היו בג'מייקה כ-200 יהודים בלבד. בקינגסטון יש בית ספר יהודי, בו לומדים כ-15 תלמידים יהודים, והשאר אינם יהודים. בית כנסת המקומי, "שערי שלום", ייחודי בכך שרצפתו עשויה מחול ים, דבר האופייני לבתי כנסת שנבנו על ידי צאצאי האנוסים. ב-2014 נפתח בית חב"ד על ידי הרב יעקב ראסקין.
בג'מייקה יש כ-21 בתי קברות יהודיים.
הרפובליקה הדומיניקנית
היהודים הראשונים שהגיעו לרפובליקה הדומיניקנית עשו זאת במאה ה-19. בשנת 1916 (יולי - נובמבר) כיהן דוקטור פרנסיסקו אנריקס כנשיא הרפובליקה - היהודי הראשון ויחידי עד כה בתפקיד זה.
בוועידת אוויאן, בשנת 1938, הסכים נשיא הרפובליקה הדומיניקנית, רפאל טרוחיו מולינה, שהרפובליקה הדומיניקנית תקלוט כ-100,000 יהודים מגרמניה, אך בפועל בגלל קשיים הגיעו אליה רק כ-10,000 יהודים בלבד. כמו כן, באותה השנה אף הוקם בעיר סוסואה מושב שיתופי שבו התגוררו כ-500 יהודים שנמלטו מאירופה. לאחר פרוץ המלחמה הפסיקו גלי ההגירה מאירופה והם התחדשו רק לאחר סוף המלחמה.
כיום חיים ברפובליקה הדומיניקנית כ-300 יהודים.
ארובה
בשנת 1924 התיישבו באורנייסטאד, בירת ארובה, קבוצה גדולה של יהודים ממזרח אירופה, רובם מפולין, יחד עם קהילות מהולנד ומשפחות ספרדיות מסורינאם. כמרכז הקהילה, נפתח בנין הקאנטרי קלאב של הקהילה בשנת 1942, וארבע שנים לאחר מכן, עם הגעת ניצולים מהשואה, הוקמה הקהילה באופן רשמי. בית הכנסת במקום, בית ישראל נבנה בשנת 1962 ונפתח ב-4 בנובמבר. הוא משתייך לחלק הליברלי בקהילה, הדומה ליהדות רפורמית או יהדות קונסרבטיבית. ב-2013 נפתח בית חב״ד בארובה על ידי הרב אהרן בלאסבערג.
ראש ממשלתה הראשון של ארובה היה יהודי - הני אימן (1986 - 1989). הוא כיהן כראש הממשלה גם בשנים 1994 - 2001. אחיו הצעיר מייק אימן מכהן כראש ממשלתה כיום (החל מ-2009).
קוראסאו
הקהילה היהודית הגדולה והמשמעותית ביותר באנטילים ההולנדיים היא קהילת יהודי קורסאו.
הקהילה בקורסאו היא הקהילה העתיקה ביותר מבין קהילות יבשת אמריקה (אף על פי שלפניה התקיימו קהילות בברזיל ובסורינאם אך הן נחרבו והוקמו מחדש רק מאוחר יותר).
בשנת 1650 שלחה ממשלת הולנד שתים עשרה משפחות יהודיות אל האי על מנת שיעבדו את אדמתו. ב-1654 הצטרפו אליהם יהודים מברזיל, שנמלטו מהכיבוש של צפון-מערב ברזיל על ידי פורטוגל, ואשר הביאו עימם פיתוח ורכוש לקהילה.
המאה ה-18 הייתה עמדת השגשוג של הקהילה ובשנת 1730 הוקם באי בית הכנסת הראשון. בשנות ה-50 של המאה ה-18 הגיע מספר בני הקהילה לכ-2,000, והיא נחשבה כאחת הקהילות הגדולות של מרכז אמריקה והים הקריבי באותה העת. בשנת 1858 הוקם באי בית ספר יהודי ראשון ובשנת 1863 התפצלה הקהילה והוקם בית כנסת רפורמי, אך פיצול זה נמשך עד לשנת 1964, אז אוחדו שתי הקהילות.
בשנת 1976 מנתה הקהילה כ-800 תושבים אך כיום יש באי כ-400 יהודים, לאחר שרוב היהודים היגרו למדינת ישראל, ארצות הברית, הולנד וונצואלה. בבונייר וארובה חיים יהודים מעטים ומספר הכולל מסתכם במספר עשרות בודדות.
פוארטו ריקו
הקהילה היהודית בפוארטו ריקו היא הקהילה הגדולה ביותר כיום של יהודים באיים הקריביים החיה במושבה האמריקאית פוארטו ריקו שבים הקריבי.
באי ישנם שלושה בתי כנסת לשלושת הזרמים העיקריים של היהודים באי:הרפורמים, הקונסרבטיבים והאורתודוקסים - חב"ד.
באי ישנה קהילה גדולה של נוצרים קתולים אשר טוענים כי הם צאצאים לאנוסים, קבוצה יהודית גדולה יחסית שהייתה נפוצה מאוד במדינות ביבשת אמריקה אשר נשלטו על ידי ספרד. אנוסים אלו הגיעו לפוארטו ריקו ככל הנראה כבר לאחר הכיבוש הספרדי ונשארו שם מאז, למרות התקנות שאסרו על ישיבת יהודים באי.
כיום חיים בפוארטו ריקו כ-1,500 יהודים.
האיטי
היהודי הראשון שהגיע להאיטי היה האנוס לואיס דה טורס שהפליג לצד קולומבוס והגיע לאי ב-1492. ראשוני היהודים להגר אל האי היו יהודים הולנדים מברזיל שהגיעו לאי ב-1634, שנה לאחר הכיבוש הצרפתי. ב-1683 גורשו מרבית היהודים על ידי הקולוניאליסטים הצרפתים ורק בעלי משרות בחברות הסחר הצרפתיות הורשו להישאר. במהלך מרד העבדים בהאיטי ב-1804 נטבחו וגורשו יהודים רבים, גורל שחלקו עם כל הלבנים באי.
בסוף המאה ה-19 החלו להגר לאי משפחות יהודיות מלבנון, מצרים וסוריה, בעקבות מתן אזרחות צרפתית לבני מיעוטים במזרח התיכון. עד אותה העת לא הורשו היהודים באי ללמוד בבתי הספר, שהיו כולם קתוליים, ולכן הסתירו רבים את דתם. הקהילה באי מנתה כמאתיים נפשות בעקבות הגירה זו, אך הצטמצמה שנית עם הכיבוש האמריקני ב-1915, שגרר בעקבותיו הגירה המונית לארצות הברית.
ב-1937 החלה הממשלה, כמו עמיתיה ברפובליקה הדומיניקנית, להנפיק דרכונים ואשרות ליהודים ממזרח אירופה שביקשו מקלט מרדיפות הנאצים. האוכלוסייה היהודית באי הגיעה באותה העת לכדי שלוש-מאות נפשות, אולם רבים עלו למדינת ישראל בתחילת שנות החמישים ואחרים בעקבות מרד האזרחים בשנת 1986.
יהדות קובה
תחילת ההיסטוריה היהודית בקובה, הייתה עם בואו של לואיס דה טורס, יהודי ספרדי שהגיע לאי יחד עם כריסטופר קולומבוס בשנת 1492.
בין הספרדים שהתיישבו באי בשנת 1511, לאחר כיבושו, היו בין השאר אנוסים. אל היהודים שהיו באי הצטרפו עם הזמן יהודים ו"נוצרים חדשים" מברזיל לאחר שנמלטו מכיבוש החוף הצפוני-מערבי על ידי פורטוגל שתמכה באינקוויזיציה וכן מהגרים מהולנד.
הגל העיקרי של היהודים שהיגרו לקובה, היה לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד, בה נלחמו יהודים רבים לצידה של ארצות הברית על אדמת קובה ולאחר סיום המלחמה, כ-3500 מהם נשארו לגור בה.
בשנות ה-30 החלו להיחקק חוקים שהגבילו את היהודים ואת ההגירה היהודית לתוך המדינה. מוכר סיפורה של האונייה סנט לואיס, שהפליגה מאירופה לקובה ועליה יהודים רבים שנמלטו מפני גרמניה הנאצית, אך נוסעיה לא הורשו לרדת בקובה ולכן נאלצו לחזור לאירופה. בשנת 1935 הגיע מספר יהודי קובה לשיא - כ-20,000, אך לאחר מלחמת העולם השנייה עזבו רבים מפליטי אירופה והיגרו לארצות הברית.
בשנת 1952 חיו בקובה כ-15,000 יהודים. בשנים שלאחר מכן, לאחר המהפכה בהנהגתו של פידל קסטרו ובשל הגזירות הכלכליות שהקשו על כלכלתם של יהודים רבים, עזבו כ-94 אחוזים מן היהודים את האי, חלקם לארצות הברית ולפוארטו ריקו, חלקם למקסיקו וחלקם לישראל.
ממשלת קובה העניקה חופש דת יחסי ליהודים ולא הגבילה את מכירת הבשר הכשר. בשנת 1991 שינתה הממשלה את מדיניותה והתירה לקיים את מצוות הדת והתפילות בפומבי.
כיום חיים בקובה כ-1,500 יהודים בלבד, רובם בהוואנה.
קרינת השמש
קרינת השמש היא הקרינה המגיעה מהשמש אל כדור הארץ ואל יתר מערכת השמש. קרינת השמש היא המקור העיקרי לאור ולחום על פני כדור הארץ. קרינת השמש היא גם מקור האנרגיה לכל תהליכי הפוטוסינתזה בעולם הצומח וכן לכל התהליכים האטמוספיריים והזרמים האוקיאניים – תהליכים חיוניים לחיים על כדור הארץ.
יציבות הקרינה
קרינת השמש היא יציבה מאוד וכמעט אינה משתנה, על אף שבשמש, כמו בכוכבים אחרים בעלי גיל, הרכב וגודל דומה, ישנם תהליכים ושינויים רבים. השינוי הבולט והמוכר ביותר הוא כתמי השמש שעוצמתם הממוצעת ומספרם הכולל משתנים במחזוריות של 11 שנים, אך הם עדיין בלתי צפויים. יציבות זו הביאה בעבר להגדרה של הקבוע הסולרי שהוא הספק ממוצע של קרינת השמש כשכדור הארץ נמצא במרחקו הממוצע מהשמש. קבוע זה הוגדר כ-1.3 קילו-ואט למטר מרובע. כיום, כשמתאפשרות מדידות הספק מדויקות (שמבוצעות בלוויינים), ידוע שקרינת השמש משתנה ללא הפסקה, אך במידה מעטה - כמה עשיריות אחוז. אף על פי שיש מתאם ברור בין מחזוריות כתמי השמש לשינויים קלים בקרינת השמש, אין הבנה ברורה של הדרך שבה תופעות אלו משפיעות על האקלים.
למרות שהפליטה מהשמש היא כמעט קבועה, השינויים בקרינה המגיעה אלינו עשויים להיות גדולים יותר, עקב שינויים אטמוספיריים. החור באוזון ואפקט החממה הם שני מקרים שבהם שינויים באטמוספירה משנים את הקרינה שמגיעה אל כדור הארץ.
ספקטרום
מלבד הקרינה הנראית מכילה קרינת השמש גם מרכיבים בתחום האינפרה אדום והאולטרה סגול. בנוסף כוללת הקרינה גם קרני רנטגן, קרני גמא וגלי רדיו, אך מרכיבים אלו הם פחות מעשירית אחוז של ההספק הכולל.
סכנות הקרינה
על אף שקרינת השמש היא הכרחית לקיום חיים על כדור הארץ, היא מהווה גם סכנה לאדם. המרכיבים המסוכנים העיקריים בה הם קרינת גמא וקרינה אולטרה-סגולה, שתיהן סוגים של קרינה מייננת שגורמת לפירוק מולקולות בגוף האדם ולסכנה של סרטן. קרינת גמא היא המסוכנת יותר כי היא חודרת לעומק (ואין כל דרך מעשית להתגונן מפניה) אך כמותה קטנה בהרבה. הקרינה האולטרה סגולה מהווה את המרכיב המזיק יותר כי כמותה גדולה, במיוחד בשעות הצהריים שבהן הבליעה האטמוספירית מעטה. עם זאת, יכולת החדירה של הקרינה נמוכה והיא בעיקר פוגעת בשכבות החיצוניות של העור ובעיניים. הסכנה העיקרית היא סרטן העור וקטרקט. תכשירי הגנה ומשקפי שמש מספקים הגנה נאותה.
קישורים חיצוניים
Radiación solar 太陽放射 Radiação solar 太陽輻射
קק לאפיס סראוואק
קק לאפיס סראוואק או עוגת שכבות סראוואק (במלאית: kek lapis Sarawak, מילולית: "עוגת שכבות מסראוואק") היא עוגה שכבתית מסורתית המוגשת במדינת סראוואק, שבמלזיה באירועים מיוחדים. לרוב העוגה נאפת לחגיגות דתיות או תרבותיות כמו עיד אול-פיטר, חג המולד, דיוואלי, ימי הולדת וחתונות. אנשים במלזיה נוהגים לפתוח את ביתם לאורחים ומבקשרים ביום חג או אירוע חגיגי, ומגישים את העוגה למבקרים.
היסטוריה
מקורה של עוגה זו בעוגת שכבות מסורתית עם תבלינים שונים שנמצאו באינדונזיה המכונה "לאפיס לגיט" (lapis legit) או קאק לאפיס בטאווי (kek lapis Betawi): "בטאווי" היה שמה הישן של ג'קרטה (היינו: עוגת שכבות של ג'קרטה). עוגה זו התבססה על עוגה מסורתית אירופית (מסוג קורטוש), והיא נוצרה על ידי המבשלות של המנהלנים הקולוניאלים ההולנדים.
הערכה היא כי העוגה הגיעה למדינת סראווארק בשנות ה-70 ושנות ה-80, ואנשי סראוואק החלו לצבוע את הבצע בצבעים שונים.
בשנת 2011, יצרנית העוגות Kek lapis Qalas Qalas החלה בייצור תעשייתי של העוגות, תוך שימוש בצבעים רבים.
מאפיינים
ניתן לחלק עוגות שכבות מודרניות לשתי קטגוריות: עוגות עם שכבות רגילות ועוגות עם תבניות, מוטיבים או צורות. כולם חייבים לפחות שני צבעים. הבלילה משתמשת בחמאה או בשמן צמחי, חלב וביצים. העוגה האפויה בעלת מרקם גבוה ויציב והשכבות מהודקות יחד עם ריבה או חומר מתוק דביק דומה. עוגות מפורטות יותר לרוב דורשות תבניות מיוחדות לשמירה על עובי השכבה הקבוע.
כינוי מקור
במלזיה, לעוגה יש כינוי מקור מוגן מאז 2010. היינו, עוגה תעשייתית יכולה להיקרא בשם זה רק אם מיוצרת בסראוואק על פי המפרט של התאחדות יצרני העוגות של סרואואק. לא חוקי לקרוא לעוגה תעשייתית בשם זה, אם היא לא מיוצרת בפועל בסראוואק; יצרנים מחוץ למדינה רשאים לקרוא לעוגה "עוגת שכבות בסגנון סראוואק".
כלכלה מבוססת משאבים
כלכלה מבוססת משאבים היא גישה חברתית-כלכלית, אותה המציא ופיתח המהנדס החברתי ז'ק פרסקו במהלך המאה ה-20. בהשפעת אירועי השפל הכלכלי הגדול של 1929, החל פרסקו להטיל ספק בגישות המקובלות ולגבש תפיסה חדשה של התנהלות כלכלית-חברתית. לפי פרסקו, כלכלה מבוססת משאבים מציעה מערכת ערכים חדשה שתאפשר עולם ללא עוני, עם הרבה פחות פשע, מלחמות וניצול. מערכת זו פועלת ללא כסף, ללא סחר חליפין ועושה שימוש באוטומציה, בנייה טרומית ואוסף טכנולוגיות נוספות על מנת לייצר שפע ולהגיע למצב שבו ההיצע עולה בהרבה על הביקוש ומספק אותו ביתירות. פרסקו טוען כי על בסיס טכנולוגי זה, יחד עם שינויים בהסדרים החברתיים ובצורת החשיבה המקובלת, ניתן יהיה לשקם את הנזק אשר נעשה לכדור הארץ על ידי האנושות ולספק את צורכי המחיה של כל בני האדם.
בסיס טכנולוגי
במהלך חייו פיתח פרסקו מאות המצאות במגוון תחומים. הרקע של פרסקו כמעצב תעשייתי וכממציא בתחום ההנדסה, המכשור הרפואי וכמתכנן מטוסים איפשר לו לעצב את הבסיס הטכני הנחוץ כדי לממש את ההיבטים הטכנולוגיים של כלכלה מבוססת משאבים.
במסגרת שיטתו, שילוב של אוטומציה ובניית-טרומית (prefabrication) ישמש בתור מערך לייצור המוני של מבנים ללא מגע ידי אדם. מערכות קיברנטיות יחוברו לחיישנים באדמה, במים ובאזורים החקלאיים כדי להזרים חומרים מתאימים במקרים של זיהום או מחסור בדשנים. סחורות ייוצרו (באמצעי ייצור אוטומטיים) מחומרים עמידים ויחזיקו מעמד (בניגוד להשבתה המתכוננת של ימינו).
כלכלה מבוססת משאבים גורסת כי מטרתה העיקרית של טכנולוגיות אלו ואחרות, היא לאפשר לבני אדם להשתחרר מעבודות חוזרניות, מסוכנות ומשעממות, ולהתפנות לעסוק בדברים הנעלים יותר בחיים, כמו מחקר, יצירה, זמן איכות עם הקרובים, התמקצעות בתחביבים, התפתחות אישית ופיתוח הסביבה, ולא לשעבד בני אדם כפי שרבות מהטכנולוגיות (כמו הרשתות החברתיות) עושות תחת מערכות כלכליות של מחסור ורווח אישי, במטרה לשרת את בעליהן (שהוא כמובן לא הציבור הרחב).
התנהגות אנושית
חלק ניכר מהשינוי בצורות החשיבה המקובלות אותו מציע פרסקו קשור בתפיסה אודות הגורמים האחראיים להתנהגות אנושית. בדומה לסקינר, אבי תורת הביהביוריזם ופסיכולוג אמריקאי. פרסקו דוגל בפרדיגמת "סביבה מעצבת התנהגות", אשר שוללת הסברים הטוענים כי התנהגות אנושית נקבעת "בתוך האדם" בצורה בלתי תלויה בסביבה. לפיכך, כלכלה מבוססת משאבים שואפת לאפשר את התנאים האופטימליים להתנהגות תרבותית שלומנית ומיטיבה, ולהעלים את התנאים שאחראיים להתנהגויות פוגעניות.
בדומה לפילוסוף סם האריס, פרסקו גורס כי הטענה שלאנשים יש רצון חופשי אינה מבוססת ואינה תואמת את הממצאים המדעיים העדכניים, ולפיכך סביבה מותאמת מאפשרת פתרון להתנהגויות לא רצויות.
כלכלה ללא כסף
כלכלה מבוססת משאבים שמה לעצמה כיעד להתעלות מעל הצורך בכסף (או סחר חליפין) באמצעות ייצור של שפע. על פי עקומות הביקוש וההיצע המקובלות בימנו, ניתן לראות כי בעולם שבו מוצרים ושירותים נגישים בצורה יתירה, כלומר בכמות גבוהה יותר מאשר הביקוש, מחירם יורד לאפס, כלומר הם נעשים נגישים באופן חופשי לכל אדם ללא תג מחיר, ובעצם הופכים לזכות בסיסית בחברה וכך גם הצורך בכסף נעלם. לדוגמה, במקום שבו עצי תפוז גדלים בשפע והם נגישים לכל מי שרוצה, אין בסיס למכור תפוזים.
תמריצים
המניעים ליצירה, לימוד, פתרון בעיות, מחקר ופיתוח בכלכלה מבוססת משאבים הם אינם מניעים כספיים, אלא מניעים מגוונים שונים כגון: סקרנות, עניין, רצון בביטוי עצמי, רצון בהכרה, דחף שכלי לפתור בעיות, רצון לשפר את חייהם של הקרובים אליהם, רצון לשייכות, ההנאה שבשיפור המיומנויות וכו'. פרסקו מדגים כי מניעים כאלה אכן קיימים אצל אנשים וכי כסף אינו המניע היחיד לפעולה על ידי אזכור של אנשים כמו [מרטין לותר קינג] ו[מהאטמה גנדי] אשר פעלו מתוך אמונה במה שהם עושים ולא משיקולים כספיים.
אי לאומיות
הטענה היא שלאומיות היא גורם מעכב בהתפתחות אנושית, וכי כל משאבי כדור הארץ צריכים להפוך להיות המורשת המשותפת של כל בני האדם. הוא סבור שאם מדינות מסוימות שולטות ברוב המשאבים של כדור הארץ תתפתחנה תחרותיות ועוינות שמקורה בצורך של עמים להבטיח את הישרדותם. לפיו, הדרך היחידה לפתור סכסוכים מסוג זה הוא לבטל את הגבולות הטריטוריאליים שבין מדינות, ולאחד את בני האדם לקהילה אחת שתשמור על כדור הארץ ותטיב עם כל האנשים ללא הבחנה לאומית.
שלילת פוליטיקה
כלכלה מבוססת משאבים מבקשת ליישם את פירות השיטה המדעית ישירות אל תוך המערכת החברתית בניגוד לצורה בה השיטה המדעית מתווכת לחברה היום באמצעות אנשי עסקים, בעלי הון ופוליטיקאים אשר הם הבעלים של רוב פירות השיטה המדעית. היא שוללת תהליכי קבלת החלטות שמבוססים על שיקולים של עסקנות פוליטית וטוענת כי רוב הבעיות האנושיות שהחברה מתמודדת איתה הן טכניות מעיקרן ואינן פוליטיות. בכלכלה מבוססת משאבים אין פוליטיקאים ואין לוביסטים מאחר שקבלת ההחלטות לא תהיה מבוססת על שכנוע אנשי ציבור או גיוס כספים או מתוך אינטרסים צרים של בעלי עניין.
היתכנות המימוש של כלכלה מבוססת משאבים
פרסקו בעצמו אמר במספר ראיונות שהסיכוי למימוש של כלכלה מבוססת משאבים הוא נמוך, ולדעתו הסיכוי למלחמה קטלנית עולמית הוא גדול יותר. הוא טוען כי הזרז הסביר שעשוי להביא אנשים לשקול יישום של כלכלה מבוססת משאבים הוא אסון כלכלי חברתי כמו זה שהיה בזמן השפל הכלכלי הגדול. זרז נוסף שיכול להיות הוא משבר האקלים, נגיף קטלני כלל עולמי, או כל אסון בקנה מידה גלובלי שיגרום לתחושת איום ממשית על מסה משמעותית באוכלוסייה.
ביקורת על כלכלה מבוססת משאבים
אחת הביקורות כנגד כלכלה מבוססת משאבים טוענת כי מדובר בשיטה שמסכנת את האנושות בהשתעבדות למכונות ולרובוטים, ובכך צריך להתרחק ולהימנע ממנה. בתגובה לכך אומר פרסקו כי הפחד מהשתלטותם של מכונות על בני האדם נובע מ"טריקים הוליוודיים" ואינו מבוסס במציאות. הוא מציין כי מכונות אינן פועלות על פי רגשות, ואין שום בסיס לחשוב שמכונה יכולה לפתח רגשות של קנאה, שנאה, כעס כפי שקיימים אצל בני אדם. הוא מוסיף שמכונות לאורך ההיסטוריה תמיד התעלו על בני האדם בייעוד לו הן נוצרו. כך למשל, מכ"ם דופלר מסוגל למדוד מרחק טוב יותר מכל אדם, מחשבי-על מסוגלים לבצע חישובים טוב יותר מכל קבוצת בני אדם ומנופים מסוגלים להרים משאות שאף אדם אינו מסוגל להרים. בכלכלה מבוססת משאבים עובדות אלו לא מאיימות בהשתעבדות לרובוטים, להפך, מדובר בשחרור בני האדם מעבודות חוזרניות, משעממות ולעיתים מסוכנות שמכונות מסוגלות לבצע בצורה טובה יותר. תחת המערכת הכלכלית המכונה קפיטליזם, רכישת מנוף אכן עשויה לגרום לפיטור פועלים רבים - ובמובנים אלו הטכנולוגיה באמת מסוכנת לקיומן של עבודות אנושיות.
מבין אלו שמסכימים עם הרעיון הכללי של כלכלה מבוססת משאבים, יש האומרים כי למרות הכל מדובר ברעיון אוטופי. בתשובה לכך עונה פרסקו כי אין מדובר באוטופיה מכיוון שהעקרונות עליהם מושתתת כלכלה מבוססת משאבים הם עקרונות משתנים, ולכן לא ניתן לייצר חברה אוטופית קבועה. עם הזמן הרעיונות יעברו שינויים בהתאם למידע החדש ולהתנהלות של הדורות הבאים.
ביקורת נוספת מעלה כי רעיונות אלו של שיתוף פעולה מנוגדים לטבע האדם, ואין דרך לשנות את החמדנות, תאוות הבצע והרוע שבו. בתגובה לכך טוען פרסקו כי הרעיון של "טבע האדם" הוא מיתוס שנועד לשמר סטטוס קוו, וכי אין למעשה "טבע" שכזה אלא אך ורק התנהגויות אנושיות בטווחים שונים. בכלכלה מבוססת משאבים התנהגויות אלו הן בבסיסן ניתנות לשינוי ולפיכך "טבע האדם" אינו דבר קבוע אלא תלוי בנסיבות.
ביקורת נוספת טוענת כי הגישה מתעלמת מרגשות אנושיים בסיסיים ומדחיקה אותם.
לינור דויטש
לינור דויטש (נולדה ב-27 בספטמבר 1982) היא נציגת ציבור, שותפה מייסדת ומנכ"לית לובי 99. היא עורכת דין במקצועה, פמיניסטית ואקטיביסטית . בוגרת יחידה 8200, מומחית לרגולציה וייעוץ פוליטי, בוגרת תואר ראשון במשפטים ומדע המדינה ותואר שני במגדר מאוניברסיטת תל אביב. נבחרה לרשימת "100 המשפיעים של דה-מרקר" במהלך השנים 2017, 2018, 2019, 2020 ו-2021 וזוכת אות "אבירת איכות השלטון" לשנת 2019 . בנוסף, נכללה ברשימות האקטיביסטיות של ליידי גלובס וכלכליסט.
ביוגרפיה
לינור דויטש נולדה ב-27 בספטמבר 1982 בבאר שבע וגדלה בגן יבנה, בצבא שירתה ביחידה 8200. לאחר הצבא למדה באוניברסיטת תל אביב, ושם סיימה תואר ראשון במשפטים ומדע המדינה ותואר שני במגדר.
בשנים 2009 עד 2011 הייתה עוזרת פרלמנטרית של ח"כ שי חרמש (קדימה). לאחר מכן כיהנה כסמנכ"ל רגולציה ויועמ"ש בהתאחדות האיכרים בישראל בין השנים 2011 עד 2015 ועבדה כעוזרת פרלמנטרית ויועצת פוליטית בכנסת.
כותבת לעיתון "הארץ", למדור הבלוגים של "זמן ישראל" ולעיתון "גלובס".
פרסים
זכתה באות אבירת איכות השלטון 2019 בקטגוריית מאבק חברתי-ציבורי מטעם התנועה לאיכות השלטון.
חיים אישיים
לינור דויטש נשואה ואם לשניים. היא מתגוררת בתל אביב.
מלון דיסנילנד
מלון דיסנילנד (באנגלית: Disneyland Hotel) הוא שמם של שלושה מלונות של חברת וולט דיסני המצויים באתרי הנופש של החברה.
אתר הנופש דיסנילנד
מלון דיסנילנד שבאנהיים בקליפורניה תוכנן על ידי משרד האדריכלים Pereira & Luckman (פריירה ולאקמן) והחל לפעול בשנת 1955. עד שנת 1988 לא היה המלון בבעלות חברת וולט דיסני.
כאשר הקים וולט דיסני את פארק השעשועים דיסנילנד, עלויות בניית הפארק עלו על 17 מיליון דולרים, לחברת וולט דיסני לא נותר די כסף להקים את המלון שאמור היה להיבנות בסמוך. דיסני וג'ק ורת'ר חתמו על הסכם לפיו ורת'ר יקים וינהל את המלון. על פי החוזה ורת'ר יכול להשתמש בשם "מלון דיסנילנד" על כל מלון שיקים בקליפורניה עד שנת 2054.
המלון מורכב משלושה מגדלים ומקושר באמצעות מערכת המונורייל של דיסנילנד לדאונטאון דיסני ולדיסנילנד.
אתר הנופש דיסנילנד הונג קונג
מלון דיסנילנד השלישי שנפתח היה המלון באתר הנופש דיסנילנד הונג קונג שבמפרץ פני באי לנטאו שבהונג קונג. התמה שבבסיס המלון היא מטע כותנה טרופי. המלון ממוקם בסמוך לנמל דיסנילנד על אדמה שיובשה מן הים. המלון נפתח ב-12 בספטמבר 2005. המלון תוכנן ונבנה, בדומה ליתר מבני אתר הנופש, בהקפדה על שיטות וכללי הפנג שווי, והוא דומה לאתר הנופש והספא הפלורידיאני הגדול של דיסני בדיסניוורלד.
אתר הנופש טוקיו דיסני
מלון דיסנילנד באתר הנופש טוקיו דיסני נפתח בשמיני ביולי 2008. מלון זה, שאינו בבעלות חברת וולט דיסני נבנה על ידי הבעלים של האתר - חברת ארצות המזרח. המלון נבנה בסגנון המלונות בדיסנילנד פריז ובדיסנילנד הונג קונג, והוא ממוקם בכניסה לפארק.
אדמונד שרל-רו
אדמונד שרל-רו (בצרפתית: Edmonde Charles-Roux; 17 באפריל 1920 – 20 בינואר 2016) הייתה עיתונאית וסופרת צרפתייה.
ביוגרפיה
שרל-רו נולדה בניי-סיר-סן, בתו של פרנסואה שרל-רו, דיפלומט שכיהן כשגריר צרפת בצ'כוסלובקיה. במלחמת העולם השנייה התנדבה לשמש כאחות, בתחילה בלגיון הזרים הצרפתי ולאחר מכן הצטרפה לתנועת ההתנגדות הצרפתית. היא קיבלה את עיטור צלב המלחמה.
ב-1946 החלה לעבוד במגזין הנשים Elle והייתה חלק מצוות העיתון במשך שנתיים עד שעברה לעבוד ב"ווג" פריז, ב-1954 מונתה לעורכת האחראית של המגזין, במהלך עבודתה חיברה בין אופנה לבין סוגים נוספים של יצירות אומנות, ב-1966 עזבה את "ווג".
ב-1966 יצא לאור הרומן שכתבה "Oublier Palerme", שזכה בפרס גונקור. הרומן עובד לסרט בשם "The Palermo Connection" שבוים על ידי פרנצ'סקו רוזי.
ב-2010 קיבלה אות מטעם נשיא צרפת ניקולא סרקוזי.
קרוננברג
ראו גם
}}
טניס שולחן
טניס שולחן, ידוע בכינויו פינג פונג, הוא משחק שולחן המשוחק בכדור על ידי שני שחקנים או ארבעה שחקנים (במשחקי זוגות). המשחק משוחק בעזרת מחבט וכדור על גבי שולחן ייעודי. מטרת המשחק היא לחבוט בכדור כך שינחת בצדו השני של השולחן, והיריב לא יוכל להחזירו.
היסטוריה
טניס השולחן הומצא באנגליה בסוף המאה התשע עשרה. לרוב הוא שוחק בשעות שלאחר ארוחת הערב, בתור בידור. הוא שוחק בתור חיקוי של הטניס המקורי אבל בסביבה ביתית. אביזרי המשחק היו בדרך כלל חפצים ביתיים, שורה של ספרים שימשה כרשת, הכדור היה פקק של בקבוק שמפניה וקופסאות טבק היו המחבטים. בעקבות העלייה בפופולריות המשחק, התפתחה תעשיית אביזרי המשחק וכך עברו למחבטים עשויים קלף.
בשנת 1926 נוסדה הפדרציה הבינלאומית לטניס שולחן, על ידי ג'ורג' להמן היהודי - נשיא איגוד טניס השולחן הגרמני, אייבור מונטגיו  היהודי - נשיא איגוד טניס השולחן האנגלי, ג'ורג' רוס, ג'י פי פופ, רולנד יעקובי וזולטאן מצ'לוביץ', שני שחקני טניס שולחן הונגרים-יהודים, זדנק היידושק - נשיא איגוד טניס השולחן הצ'כי, פאול פלוסמן שחקן טניס שולחן אוסטרי-יהודי. הפדרציה ארגנה את אליפות העולם בטניס שולחן הראשונה בלונדון, בדצמבר אותה שנה.
במשך כ-41 שנים שימש אייבור מונטגיו כנשיא הפדרציה הבינלאומית לטניס שולחן.
בין השנים 1926 ל-1957 שחקני טניס שולחן יהודים, מהונגריה, רומניה, אנגליה, צ'כוסלובקיה, פולין, אוסטריה וגרמניה, זכו ב-223 מדליות באליפויות העולם, מהן 170 אישיות ו-53 במסגרת של נבחרות לאומיות, רובן לפני מלחמת העולם השנייה שקטעה את ההישגים של שחקני טניס השולחן היהודים. הגדולים מכולם היו ויקטור ברנה מהונגריה (22 מדליות זהב, מהן 5 אישיות, שיא של כל הזמנים) ואנג'ליקה רוזיאנו מרומניה (17 מדליות זהב, מהן 6 אישיות רצופות, שיא של כל הזמנים).
ב-1971 משחק שנערך בין נבחרת סין לנבחרת ארצות הברית, במסגרת אליפות העולם ביפן, הוביל להתקרבות בין ארצות הברית לסין שאחד מסממניה היה ביקור ניקסון בסין. אזכור לאירוע זה היה גם בסרט פורסט גאמפ.
טניס שולחן במשחקים האולימפיים קיים החל מאולימפיאדת סיאול (1988). כיום המשחק נפוץ מאוד באסיה ובאירופה. רבים מהשחקנים הטובים ביותר כיום מגיעים מסין.