cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכויות להט"ב בטנזניה
טנזניה
חוק העונשין של 1945 (כפי שתוקן על ידי חוק ההוראות המיוחדות לעבירות מין, 1998) בטנזניה קובע כדלקמן: סעיף 138א. מעשה מגונה גס בין בני אדם.
כל אדם אשר בפומבי או בפרטי מבצע, או צד לביצוע, או רוכש או מנסה להשיג את הביצוע עם אדם, כל מעשה מגונה גס, אשם בעבירה ונושא בהרשעה למאסר לתקופה שלא תפחת משנה ולא תעלה על חמש שנים או קנס שלא יפחת ממאה אלף שילינג טנזני ולא יעלה על שלוש מאות אלף שילינג טנזני; אם העבירה נעשתה על ידי אדם בן שמונה עשרה ומעלה כלפי כל אדם מתחת לגיל שמונה עשרה, תלמיד בית ספר יסודי או תלמיד בית ספר תיכון, דינו בהרשעה של מאסר לתקופה שלא תפחת מעשר שנים, עם ענישה גופנית, וכן יחויב בתשלום פיצויים בסך הסכום שיקבע בית המשפט למי שבגללו נעשתה כל חבלה שנגרמה לאותו אדם בגין העבירה.
על פי חלק I(3) של חוק ההוראות המיוחדות לעבירות מין, 1998, "מעשה מגונה גס" בסעיף 138א "פירושו כל מעשה מיני שהוא מעבר לשגרה, ויכול לכלול קיום יחסי מין, אוננות ומגע פיזי מגונה או התנהגות מגונה ללא כל מגע פיזי".
(1) כל אדם אשר -
(א) יש לו ידיעה גשמית על כל אדם בניגוד לסדר הטבע; אוֹ
. ..
(ג) מתיר לאדם להיות בעל ידיעה גשמית עליו בניגוד לסדר הטבע,
מבצע עבירה, ודינו - מאסר עולם - לתקופה שלא תפחת משלושים שנה.
(2) אם העבירה נעשתה לפי סעיף קטן (1) בנער שטרם מלאו לו עשר שנים, דינו של העבריין מאסר עולם.
סעיף 155. ניסיון לבצע עבירות לא טבעיות.
כל מי שמנסה לבצע אחת מהעבירות המפורטות בסעיף 154 עובר עבירה ודינו למאסר לתקופה שלא תפחת מעשרים שנה.
סעיף 157. נוהגים מגונים בין זכרים.
כל אדם זכר שבאופן ציבורי או פרטי -
(א) מבצע כל מעשה מגונה גס עם זכר אחר, או
אשם בעבירה וניתן לגזור עליו חמש שנות מאסר.
זנזיבר
חוק העונשין של זנזיבר משנת 1934, כפי שתוקן ב-2004, קובע כדלקמן, סעיף 132.
(1) כל מי שיש לו ידיעה גשמית על נער כלשהו אשם בעבירה ודינו - מאסר עולם.
(2) כל המנסה לדעת ידיעה גשמית על נער כלשהו, אשם בעבירה, ודינו - מאסר לתקופה שלא תפחת מעשרים וחמש שנים.
סעיף 150.
כל אדם ש:
(א) יש לו ידיעה גשמית על כל אדם בניגוד לסדר הטבע; אוֹ
(ג) מתיר לאדם זכר להיות בעל ידע גשמי בניגוד לסדר הטבע;
אשם בעבירה פלילית, ודינו - מאסר לתקופה שלא תעלה על ארבע עשרה שנים.
סעיף 151.
מי שמנסה לבצע את אחת מהעבירות המפורטות בסעיף 150, אשם בעבירה פלילית, ודינו - מאסר עד שבע שנים.
סעיף 152.
מי שתוקף נער שלא כדין ובאופן מגונה, אשם בעבירה פלילית, ודינו - מאסר לתקופה שלא תפחת מעשרים וחמש שנים.
סעיף 153.
כל אישה המבצעת מעשה לסבי עם אישה אחרת, בין אם היא נוטלת תפקיד אקטיבי או פסיבי, תהיה אשמה בעבירה ודינה בהרשעה למאסר לתקופה שלא תעלה על חמש שנים או לקנס שלא יעלה על חמש מאות אלף שילינג טנזני.
סעיף 154.
כל אדם אשר בפומבי או באופן פרטי מבצע, או צד לביצוע, או רוכש או מנסה להשיג את הביצוע על ידי כל אדם, כל מעשה מגונה גס, עם אדם אחר, אשם בעבירה ונושא בהרשעה לתקופת מאסר שלא תעלה על חמש שנים או לקנס שלא יעלה על מאתיים אלף שילינג טנזני; אם העבירה נעשתה על ידי אדם בן שמונה עשרה ומעלה כלפי אדם מתחת לגיל שמונה עשרה, דינו של העבריין בהרשעה למאסר לתקופה שלא תפחת מעשר שנים, עם ענישה גופנית וכן יחויב בתשלום פיצוי בסכום שיקבע בית המשפט למי שבגללו נעשתה כל פגיעה גופנית או נפשית לאותו אדם בגין העבירה.
לפי סעיף 4, "מעשה מגונה גס" פירושו "כל מעשה מיני שנכלל מקיום יחסי מין ויכול לכלול אוננות ומגע פיזי או התנהגות מגונה ללא כל מגע פיזי".
סעיף 158.
(א) נכנס או מסדיר איחוד, השווה לנישואין או לא, עם בן אותו המין;
(ג) חי כבעל ואישה [עם] אדם אחר מאותו המין;
אשם בעבירה ודינו בהרשעה למאסר לתקופה שלא תעלה על שבע שנים.
אימוץ והורות
זוג זכאי לאמץ ילד במשותף בטנזניה רק אם בני הזוג מוגדרים כנשואים. גבר רשאי לאמץ ילדה באופן יחיד רק אם "בית המשפט שוכנע כי קיימות נסיבות מיוחדות המצדיקות כאמצעי חריג את מתן צו האימוץ". אין הגבלות מיוחדות על נקבה המאמצת ילד זכר באופן יחיד. רק תושב טנזני שמלאו לו 25 שנים לפחות רשאי לאמץ ילד. ההגדרה ל-"ילד" פירושה אדם מתחת לגיל 21 שלא היה נשוי מעולם.
תנאי מחיה
לא קיימים מועדונים או ברים הומוסקסואלים שפונים עבור אזרחי להט"ב בטנזניה אם כי ישנם מספר מקומות שבהם גברים הומוסקסואלים נפגשים. לסביות מוגדרות כפחות גלויות בקרב הציבור מאשר גברים הומוסקסואלים.
בשנת 2004, קבוצות איסלאמיסטיות בזנזיבר החלו "לטהר את האומה מפעילויות שנחשבו לחוטאות" שכללו בין היתר קיום פעילות הומוסקסואלית. בעקבות כך, החוק בזנזיבר שמפליל פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה שונה כדי להטיל עונשים מחמירים יותר על מורשעים.
באוקטובר 2017, הממשלה גירשה מספר קבוצות עבור מאבק במחלות ה-HIV/איידס על בסיס "קידום הומוסקסואליות".
בנובמבר 2018, פול מקונדה, הנציב האזורי של דאר א-סלאם, הודיע כי וועדה מיוחדת שיקים "תבקש לזהות ולהעניש הומוסקסואלים, זונות ושרלטנים מקוונים בעיר" שתכלול 17 חברים שמורכבים משוטרים, עורכי דין ורופאים לזיהוי הומוסקסואלים. מקונדה הודיע שהוועדה שתסרוק את רשת האינטרנט במדינה כדי לזהות סרטונים שמציגים לכאורה נושאים שכוללים להט"ב. ממשרד החוץ נמסר כי ביצוע המעשה המתוכנן על ידי מקונדה "לא נתמך על ידי הממשלה". דנמרק, אחת מספקיות הסיוע הכספי הזר הגדולות ביותר עבור טנזניה, משכה בחזרה כ-65 מיליון קרונות דניות (9.8 מיליון דולר אמריקאי) שהיו עתידות להימסר לטנזניה לאחר הצהרתו של מקונדה על קיום הוועדה.
דו"ח מעמד זכויות אדם בטנזניה ממשרד החוץ האמריקאי
דו"ח זכויות האדם של משרד החוץ האמריקאי לשנת 2013 בטנזניה מצא כי,"'ב-19 ביוני 2013, הארגון 'Human Rights Watch' וקואליציית 'Wake Up and Step Forward' פרסמו דו'ח שכלל מספר האשמות מפורטות של עינויים והתעללות באזרחי להט'ב בזמן מעצר משטרתי. לדוגמה, הומוסקסואל בן 19 שנעצר לאחר שעזב ממועדון לילה במביה דיווח שהשוטרים אנסו והכו אותו בכפות רגליו באמצעות אלות, חוטי חשמל וצינורות מים... פעילות הומוסקסואלית בהסכמה אינה חוקית בטנזניה ובזנזיבר. בטנזניה, 'מעשים מגונים בין בני אותו המין' נענשים עד 5 שנות מאסר. החוק מתייחס לפעילות הומוסקסואלית כ-'עבירה לא טבעית' שנושאת עונש מאסר של 30 שנה עד מאסר עולם. החוק בזנזיבר קובע עונש של עד 14 שנות מאסר לגברים העוסקים בפעילות הומוסקסואלית ו-5 שנים לנשים. על פי דו'ח שפורסם לאחרונה על ידי 'Human Rights Watch', אזרחי להט'ב נעצרו רק לעיתים נדירות והועמדו לדין. המעצרים התרחשו בדרך כלל לדברי המשטרה על רקע קבלת שוחד או כפיית קיום יחסי מין נגד אנשים פגיעים. עם זאת, ביקורי בתי הסוהר שנעשו על ידי הוועדה הטנזנית לזכויות אדם וממשל תקין בשנת 2011 גילו כי 'עבירות לא טבעיות' היו בין הסיבות השכיחות ביותר למעצרים עד תום ההליכים של קטינים. בעבר, בתי משפט האשימו אנשים החשודים בפעילות הומוסקסואלית בשוטטות או בזנות. להט'ב טנזנים התמודדו עם אפליה חברתית שהגבילה את הגישה שלהם לטיפול רפואי, דיור ותעסוקה. קבוצה זו נמנעה גם כן מגישה לטיפול רפואי לגבי HIV. לא היו מאמצים ממשלתיים ידועים להיאבק באפליה זו'."
סקירה תקופתית אוניברסלית של מועצת האו"ם לזכויות אדם
מועצת האו"ם לזכויות אדם באוקטובר 2011 בישיבתה בז'נבה השלימה את הסקירה התקופתית האוניברסלית שלה בנוגע למעמד זכויות האדם בטנזניה. בסיום הסקירה, סלובניה, שוודיה וצוות המדינה של האו"ם (UNCT) דחקו בפומבי בטנזניה לבטל את החוקים שלה שמפלילים פעילות הומוסקסואלית בהסכמה. צוות המדינה של האו"ם הצהיר בסעיף 27 של הדו"ח שלו בנוגע למעמד זכויות האדם בטנזניה באומרו כי,"'הומוסקסואליות נחשבת מנוגדת לנורמות תרבותיות, קיום יחסי מין בין זוגות מאותו המין מופללים. דווח על מעצרים קבוצתיים נגד אספות שלוות, אי קבלה של חולים ב-HIV וכן גירוש בכוח של אנשים בשל נטייתם המינית על ידי קהילות מקומיות ודתיות. יתרה מכך, ייתכן שנציגי קבוצות ופעילי זכויות אדם אחרים לא יהיו מוכנים להצהיר הצהרות פומביות בעד גילויי קבלה כלפי הומוסקסואליות והעברה של אי-הפללתה בחוק מחשש לקבלת נקמה'."טנזניה סירבה לקבל את המלצות המדינות. מתיאס צ'יקאוו, שר המדינה והממשל התקין של טנזניה, הצהיר בתגובה כי,"'עלתה סוגיה בנושא הכשרת נישואים חד-מיניים וכו'. זה נכון שאין לנו חוק שמתיר נישואים חד-מיניים במדינה שלנו, ואני אומר שוב, בגלל המסורת שלנו ואמונותינו החזקות מאוד בתרבות. אמנם פעילויות הומוסקסואליות מתקיימות, אבל הן מתרחשות בסוד, כביכול, וכמו שאמרתי כשהצגתי את הדו'ח שלנו על האמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ומדיניות, שאם מישהו יפגין התנהגות כזו בפומבי, הוא יכול למעשה להיסקל על ידי הציבור. זה עניין תרבותי. זה עדיין לא מקובל. אז זה יהיה מאוד מוזר שהממשלה תציע חוק שיאפשר זאת; אולי לא הגיע הזמן עדיין שנשקול חירויות כאלה במדינה שלנו'."
ביטול סיוע כספי זר עבור טנזניה על ידי מדינות זרות
באוקטובר 2011, בפגישת ראשי הממשלה של חבר העמים הבריטי בפרת', אוסטרליה, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, דייוויד קמרון, הצהיר שמדינתו מתכננת לבטל או להפחית סיוע כספי לממשלות שאינן מבטלות את חוקיהן שמפלילים פעילות הומוסקסואלית בהסכמה. בתגובה אמר שר החוץ ושיתוף הפעולה הבינלאומי של טנזניה, ברנרד ממב,"'טנזניה לעולם לא תקבל את הצעתו של קמרון כי יש לנו את ערכי מוסר משלנו. הומוסקסואליות היא לא חלק מהתרבות שלנו ולעולם לא נכשיר אותה... אנחנו לא מוכנים לאפשר לאף מדינה עשירה לתת לנו סיוע על בסיס תנאים לא מקובלים רק בגלל שאנחנו עניים. אם מדינה תבטל סיוע עבורנו, זה לא ישפיע על המצב הכלכלי של האומה הזו ונוכל להסתדר בלי סיוע מהממלכה המאוחדת'."ב-11 בנובמבר 2011 הגיב ראש ממשלת טנזניה, מיזנגו פינדה, לשאלת אחד מחברי הפרלמנט הטנזני "האם ממשלת טנזניה מוכנה לאבד סיוע כספי מהממלכה המאוחדת" באומרו,"'אתה לא הוגן כלפיי מכיוון שהממשלה כבר הבהירה את עמדתה בעניין... אבל מכיוון שאתה רוצה לקבל את דעתי, אני רוצה לומר שהומוסקסואליות אינה מקובלת על החברה שלנו. אנחנו צריכים להסתכל בצורה ביקורתית על הנושאים האלה. בעיני זה לא מקובל. אפילו חיות לא יכולות לעשות דבר כזה'."בישיבת הפרלמנט הטנזני ב-20 ביוני 2012, השיב שר החוץ ממב לשאלת חבר הפרלמנט חטיב סעיד חאג'י, על עמדת הממשלה כלפי דרישתן של מדינות המערב מהממשלה לבטל את סעיפי חוק העונשין שמפלילים פעילות הומוסקסואלית באומרו, "אנחנו מוכנים לאבד סיוע ותמיכה ממדינות ידידותיות שדוחפות כעת לביטול חוקים נגד הומוסקסואליות במדינות אפריקאיות" והוסיף כי "טנזניה מוכנה להיות לבדה במקום להיות נתונה לדה-הומניזציה ".
מצוקה עוברית
מצוקה עוברית הוא מצב בזמן הלידה שבו לפי הנתונים שיש לרופא, העובר אינו מקבל מספיק חמצן ברחם. איבחון המצוקה העוברית נעשה בדרך כלל בעזרת ניטור אלקטרוני רציף (כמו למשל, מעקב אחר קצב ליבו של העובר באמצעות מוניטור עוברי כדי לאבחן ירידה שלו), לעיתים על ידי אולטרה סאונד, ולעיתים גם על ידי מדידת רמת החומציות בדם שנלקח מקרקפתו. הטיפול במצוקה העוברית כולל ניסיונות לשנות את תנוחת האם, או מתן תוספת חמצן לאם. אם אלה לא עוזרים והלידה כמעט הסתיימה, ניתן לנסות ולחלץ את העובר במהירות בלידה מכשירנית. אם הלידה עדיין רחוקה או שלא התחילה כלל, יש לבצע ניתוח קיסרי.
מנחת
{{פירושונים|* מִנחת (תעופה) – שטח קרקע שהוכשר לנחיתה ולהמראה של מטוסים או מסוקים.
ראו גם
}}
פונקציה קבועה
פונקציה קבועה היא פונקציה שמחזירה את אותו ערך לכל איבר של תחום הגדרתה. כלומר לכל x ו-y בתחום מתקיים f(x) = f(y).
דוגמה: הפונקציה, שלכל ערך מחזירה 1, היא פונקציה קבועה. לעומת זאת, הפונקציה \ f(x)=x מאוסף המספרים הממשיים לעצמו איננה קבועה משום שלמשל.
הפונקציה הריקה, כלומר הפונקציה שהתחום שלה הוא הקבוצה הריקה, היא פונקציה קבועה באופן ריק, משום שאין x, y המקיימים. יש שמגדירים פונקציה קבועה ככזו שהתחום שלה אינו ריק.
פונקציה קבועה מקומית
במרחב טופולוגי כללי, פונקציה נקראת קבועה באופן מקומי אם לכל נקודה קיימת סביבה שבה הפונקציה קבועה. פונקציות כאלו הן תמיד רציפות. אם המרחב קשיר אז פונקציה קבועה באופן מקומי היא קבועה. עובדה זו פשוטה להוכחה ישירות מן ההגדרה. נניח X מרחב קשיר. נבחר a \in X. מהקביעות באופן מקומי נובע ש- ו- הן קבוצות פתוחות וזרות שאיחודן הוא X. הקבוצה הראשונה אינה ריקה (a איבר שלה) ולכן מהקשירות נובע שהקבוצה השנייה ריקה. כלומר f(x) = f(a) לכל x \in X.
במרחבים לא קשירים יש פונקציות קבועות מקומית שאינן קבועות. למשל הפונקציה קבועה באופן מקומי במרחב המספרים הרציונליים \mathbb Q.
כף האלט
כף האלֶט (באנגלית: Cape Hallett) הוא אזור נקי משלג (נווה מדבר אנטארקטי) בקצה הצפוני של חצי האי האלט על חוף ים רוס של ארץ ויקטוריה, מזרח אנטארקטיקה. כף אדייר נמצא במרחק 100 ק"מ צפונה. כף האלט נמצאת מצידו האחד של מפרץ אדיסטו למול כף כריסטי שמעברו האחר.
תחנת האלט
בכף האלט שכן בסיס מדעי, תחנת האלט, שפעלה בשיתוף בין ארצות הברית וניו זילנד במהלך השנה הגאופיזית הבינלאומית 1957, והייתה מאוישת בקביעות עד 1964, כאשר פרצה במקום שרפה גדולה. לאחר זאת שימש המקום כבסיס קיצי בלבד עד 1973. בשלב זה עובר האתר ניקוי סביבתי באמצעות הרחקת חומרים מסוכנים: דלק ושמן, שאוחסנו במספר מיכלים גדולים. מדובר במיזם מתמשך, שלהשלמתו יידרשו שנים אחדות.
אזור אנטארקטי מוגן מיוחד
אזור של 740 דונם הוא אזור אנטארקטי מוגן מיוחד, הנמצא תחת צו הגנה מיוחד של הברית האנטארקטית מס' 106, משום שהוא מכיל בתי גידול למבחר עשיר ומגוון של קהילות צמחים, שהן הדוגמאות הרחבות והמייצגות ביותר המוכרות בקצה הצפוני של שיפוע קו הרוחב של ארץ ויקטוריה וים רוס. סקרים תיעדו 18 מינים של חזזית וחמישה מינים של טחבי עלים, ובראשם Bryum subrotundifolium. בעלי החיים במקום כוללים מושבות גידול של ציפורי חמסן דרומי של הקוטב הדרומי ופינגווין אדלי, וכן אקרית וקפזנבאים.
מושבת פינגווין אדלי
מושבת פיגוויני אדלי גדולה מצויה בלשון היבשה סיבי הוק בצידו המערבי של כף האלט. ההיסטוריה של השפעת האדם על המושבה בתקופה שבה נמצאו שם עובדי תחנת האלט, וסגירת התחנה בהמשך, יחד עם זמינותם של נתונים היסטוריים מהימנים על גודל אוכלוסיית המושבה, עושים את האתר לייחודי ואידיאלי לחקר השפעותיהן של הפרעות משמעותיות למערכת האקולוגית וההתאוששות מהן.
יש דין
יש דין - ארגון מתנדבים לזכויות אדם היא עמותה ישראלית הפועלת בישראל וביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים. הארגון הוקם ב-2005 על ידי קבוצת נשים שפעלו קודם במסגרת ארגון "מחסום ווטש". מטרת הארגון, כעולה מפרסומיו, היא לפעול "להשגת שיפור מבני ארוך־טווח במצב זכויות האדם (הפלסטיני) בשטחים הכבושים". שמו של הארגון "משקף את התפיסה שלפיה כיבוד של המשפט המקומי והמשפט הבינלאומי הוא מרכיב מרכזי בשמירה על זכויות אדם".
"יש דין" אוסף ומפיץ מידע אודות פגיעות הקיימות לדעתו בזכויות האדם של הפלסטינים ביהודה ושומרון, כאשר הפגיעות נעשות לכאורה בידי ישראלים. במקרים אלה הוא מפעיל לחץ ציבורי ומשפטי על הרשויות ומנסה להעלות את המודעות הציבורית לנושאים אלו.
שם הארגון גזור מהביטוי העברי יש דין ויש דיין.
פעילות הארגון
הארגון מפעיל שלושה פרויקטים מרכזיים. פרויקט אחד עוסק באזרחים ישראלים החשודים בפגיעה בפלסטינים. במסגרת זו גובים מתנדבי הארגון עדויות מפלסטינים שטוענים שנפגעו בגופם או ברכושם בידי אזרחים ישראלים ומלווים אותם במידת הצורך למשטרה להגשת תלונה. היועץ המשפטי של הארגון, עו"ד מיכאל ספרד, ועורכי דין ממשרדו עוקבים אחר התקדמות החקירות, בוחנים את תיקי החקירה במקרים שבהם לא הוגש בסופו של דבר כתב אישום ומגישים לעיתים עררים. לפי נתוני הארגון, עד ספטמבר 2015 הוא ליווה למעלה מ-1,000 תיקי חקירה. הארגון מפרסם דוחות ודפי מידע תקופתיים העוסקים באכיפת החוק ביחס לאזרחים ישראלים המבצעים עבירות כלפי פלסטינים, שאותן מגדיר הארגון כ"עבירות אידאולוגיות". לדברי הארגון, כ-85% מתיקי החקירה במקרים אלה נסגרים בשל כשלים משטרתיים, וכ-8% מהתיקים מסתיימים בהגשת כתב אישום.
פרויקט שני עוסק באנשי כוחות הביטחון הישראליים ביהודה ושומרון שביצעו לטענת הארגון עבירות נגד פלסטינים ורכושם. הארגון מייצג פלסטינים שהגישו תלונות בנושא זה ועוקב אחר חקירות מצ"ח ומח"ש. בין השאר, הארגון עתר לבג"ץ בדרישה לחשוף את הפרוטוקולים של הדיונים בבתי המשפט הצבאיים שבהם נכחו מתנדביו כמשקיפים. בעקבות העתירה הודיעה פרקליטות המדינה כי יינתן לארגון "היתר עיון כללי" בתיקי בתי המשפט הצבאיים.
תחום מרכזי נוסף שבו עוסק הארגון הוא מאבק כנגד בנייה בלתי חוקית על אדמות פרטיות של פלסטינים והרחבה של התנחלויות על קרקעות ציבוריות. הארגון שואף "לכפות שינויים מערכתיים על הרשויות הישראליות המופקדות על התכנון ועל אכיפת החוק". הארגון הגיש שורה של עתירות לבג"ץ שהובילו בין היתר לפינוי שכונת האולפנה בבית אל ולהחלטה על פינוי מאחז עמונה.
בשנת 2007 הביא הארגון לביטולו של צו שהוציא אלוף פיקוד המרכז, יאיר נווה, ואסר הסעת פלסטינים על ידי ישראלים ללא אישור מיוחד לכך.
בדצמבר 2010 פרסם העיתון "ישראל היום" מסמכים של הארגון המפרטים את מטרותיו לשנים 2011–2012, בהן "הכנסת נושא פשעי המלחמה" לשיח המשפטי, הציבורי והתקשורתי.
באפריל 2018 הגיש "יש דין", עם ארגוני שמאל נוספים, עתירה לבג"ץ בדרישה להוציא צו שיאסור ירי על מפגינים בעימותים בגבול ישראל-רצועת עזה. העתירה נדחתה פה אחד.
ביולי 2023 הגיש "יש דין" ערר על החלטת הפרקליטות לסגור את התיק נגד החשוד בהמתת עלי חסן חרב וביקש לפתוח מחדש את החקירה בחשד לרצח, על סמך בחינה שערך הקרימינולוג אריאל ליבנה של של חומרי החקירה שהיו בידי המשטרה, ושל חומרים נוספים שהמשטרה ידעה על קיומם ולא ניסתה לקבל, המצביעה לדבריו על כשלים בחקירה.
הארגון, כמדיניות, מסייע לפלסטינים הנפגעים לכאורה בידי ישראלים. הוא סירב לסייע לפלסטינים שעונו בידי הרשות הפלסטינית, בנימוק שהם "מייצגים נפגעי הפרות כאשר הפוגעים בהם אלו רשויות ישראליות או אזרחים ישראלים".
צוות
מנכ"לית הארגון היא זיו שטהל שנכנסה לתפקיד באפריל 2022 והחליפה את ליאור עמיחי. פעילות הארגון מתבססת על עבודת צוות מקצועי של משפטנים, תחקירנים ואנשי מחקר, לצד עבודת מתנדבים העוסקים באיסוף המידע ובבדיקתו. במועצה הציבורית הפועלת לצד הארגון חברים: פרופ' רחל אליאור, עו"ד עביר בכר, חנה בר"ג, חברת הכנסת לשעבר פרופ' נעמי חזן; רואה החשבון והעיתונאי דן בבלי; רות חשין, מנהלת הקרן לירושלים לשעבר; המחזאי יהושע סובול; פרופ' עוזי סמילנסקי, אל"ם (מיל.) פול קידר, לשעבר הקונסול הכללי בניו-יורק; עו"ד יהודית קרפ, לשעבר המשנה ליועץ המשפטי לממשלה; התעשיין יאיר רוטלוי, ההיסטוריון זאב שטרנהל, העיתונאי עקיבא אלדר והפסל חתן פרס ישראל דני קרוון. בעבר כיהנו במועצה גם פרופ' ארנה בן-נפתלי (מייסדת הקתדרה לזכויות אדם ע"ש אמיל זולא) והיועץ המשפטי לממשלה לשעבר מיכאל בן יאיר
מימון
מחזור הפעילות של העמותה עמד בשנת 2007 על 1,895,078 ש"ח, בשנת 2008 על 3,125,875 ש"ח ובשנת 2009 על 4,361,947 ש"ח.
תרומות לעמותה התקבלו מהאיחוד האירופי, ממשלות נורווגיה, הולנד, אירלנד, גרמניה, בריטניה וקרנות שונות כגון NDC, אוקספם, קרן המכון לחברה פתוחה של ג'ורג' סורוס, קרן נעמי ונחמיה כהן והקרן החדשה לישראל.
ביקורת
דובר צה"ל הגיב על דו"ח שפרסמה "יש דין" וטען כי הוא לקוי בפגמים שונים שנובעים בין השאר מבחינה חלקית של הנתונים, משיטות מחקר בעייתיות, מחוסר היכרות מספיקה עם מערכת המשפטית ביהודה ושומרון ומהימנעות מהשוואתה למערכות משפט דומות במערב.
בעקבות פניית גורמים בימין הורה השר לביטחון הפנים, יריב לוין, ליועץ המשפטי של המשטרה שלא להשתתף בכנס של הארגון במאי 2015. באופן דומה הודיע דובר צה"ל, מוטי אלמוז, כי הורה לבטל את השתתפות היועץ המשפטי של אוגדת איו"ש באירוע.
אפרת דור
אפרת דור (נולדה ב-6 בינואר 1983) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
דור נולדה בבאר שבע, וגדלה ביישוב השכן עומר, כאחות לשלושה אחים בנים. סבתה היא ניצולת שואה מפולין. בנעוריה למדה במגמת התיאטרון בבית הספר התיכון "אשל הנשיא". דור לא התגייסה לצבא.
בשנת 2001 למדה בבית הספר המפורסם לאומנויות הבמה "לי סטרסברג" שבניו יורק ובשנת 2003 החלה את לימודיה בבית הספר לאמנויות הבמה "בית-צבי".
בטלוויזיה
בשנים 2006–2009 גילמה דור דמויות משנה במספר סדרות טלוויזיה: "אולי הפעם", "החיים זה לא הכול" (בתפקיד דיילת), "מסודרים" ו"מעורב ירושלמי", והשתתפה בתפקידי אורח בסדרות רבות כדוגמת "החברים של נאור".
בשנת 2010, פרצה דור למודעות כשגילמה את שיר אמבר, בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה היומית "עספור". היא המשיכה בתפקיד זה גם בעונתה השנייה של הסדרה, ב-2011.
ב-2011 גם גילמה חוקרת מז"פ בשם לירון בעונה השנייה של הסדרה "תמרות עשן", כחלק מהקאסט הקבוע של העונה.
באותה שנה, כיכבה דור לצדו של עמוס תמם בסדרת המשטרה "אחת אפס אפס" בתפקיד השוטרת אלכסנדרה יודאיוב. על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2012. היא חזרה וגילמה תפקיד זה גם בעונה השנייה של הסדרה, בשנת 2014.
ב-2014 גילמה גם את דמותה של אלינור בדרמה "בתולות", ששודרה בהוט 3.
בשנת 2016, שיחקה בעונה השלישית של "החממה", בתור אירנה – עוזרתו של זאב (שרון אלכסנדר), הנבל הראשי של הסדרה.
בשנת 2017 דור הצטרפה לקאסט הגרסה האמריקאית של הסדרה "החממה", שנקראת "Greenhouse Academy" והופקה עבור נטפליקס, שם גילמה את העיתונאית מישל וולאס (דמות שאותה גילמה בגרסה הישראלית השחקנית מגי אזרזר).
בשנת 2019 החלה להשתתף בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "כנופיית המאיה", סדרת הספין אוף של "ילדי האנרכיה", בתור אנה ליינרס. באותה השנה הצטרפה לעונה השלישית של הסדרה "סניקי פיט" בפריים וידאו.
בפברואר 2020, הצטרפה לצוות שחקני סדרת גיבורי העל "הפלאש" בתפקיד קבוע של גאונת המדע אווה מקולך.
בקולנוע
בשנת 2011 גילמה דור את ג'סיקה בסרט הקולנוע "פובידיליה" בבימויים של האחים יואב ודורון פז.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "בננות" בבימויו של איתן פוקס.
בשנת 2015 הצטלמה אפרת דור לסרט הוליוודי ראשון, "אשתו של שומר גן החיות" (שיצא לאקרנים במרץ 2017), שם כיכבה לצד השחקנית ג'סיקה צ'סטיין.
בשנת 2017 כיכבה בסרט "ואז היא הגיעה", לצד חן אמסלם ומיכאל אלוני.
בשנת 2018 הצטלמה לסרט הבריטי "Holy Lands" עם ג'ונתן ריס מאיירס וטום הולנדר.
בשנת 2019 השתתפה בסרטו של אלון גור אריה "המוסד", בתפקיד סוכנת ה-CIA לינדה האריס.
חיים אישיים
היא נשואה לבמאי מושיק מימון, ולהם בת ובן. משנת 2018 הם מתגוררים בלוס אנג׳לס, קליפורניה. בדצמבר 2020 דווח כי השניים נפרדו. סוכניה של אפרת לא אישרו את הפרטים והשחקנית הכחישה את השמועות. במרץ 2023 הזוג רשמית התגרש.
קישור לא קוולנטי
קישור לא קוולנטי הוא מושג בכימיה, המבטא שם כללי לקישור כימי הקושר בין אטומים או מולקולות, שלא דרך קשר קוולנטי. בין היתר, סוג קישור זה הוא מרכיב מפתח בהבנת אינטראקציות ביולוגיות.
קישור לא קוולנטי כולל מספר סוגי קשרים (קשר יוני, אינטראקציות אלקטרוסטטיות, קשרי מימן וקשרי ואן דר ואלס ואינטראקציות הידרופוביות) אשר המכנה המשותף לכולם הוא שהם קשרים חלשים יחסית לקישור קוולנטי. אינטראקציות לא קוולנטיות הן הפיכות, משמע יכולות להיווצר ולהתנתק בקלות יחסית. דבר זה מקנה את יכולת השינוי והקצב המהיר הדרושים בעולם הביולוגי ולמעשה כלל התהליכים ביולוגיים מבוססים על אופי קשרים אלו: מבנה מולקולת ה-DNA, האופן שבו מקופלים חלבונים (מבנה שניוני, מבנה שלישוני ו-מבנה רביעוני), קישור בין חלבונים וקישור אנזימים לסובסטרטים ועוד.
אינטראקציות אלקטרוסטטיות
אינטראקציות אלו נובעות מהמשיכה או הדחייה החשמלית בין מטענים. מטען זה מחושב על פי חוק קולון. דוגמה מפורסמת לחשיבותם של קשרים אלקטרוסטטיים ניתן למצוא בחלבון המוגלובין אשר יכולת נשיאת החמצן שלו מושפעת מהרכב הקשרים האלקטרוסטטיים המייצבים מבנים שונים של החלבון, הנבדלים בזיקתם לחמצן, בהתאם לתנאי הסביבה. מנגנון זה מאפשר קליטת חמצן בריאות, הובלתו לרקמות ושיחרורו ביעד, קליטה של פחמן דו-חמצני ברקמות, הובלתו אל הריאות ושיחרורו שם. המנגנון מאפשר גם ויסות התהליך בהתאם לצרכים הפיזיולוגיים.
קשרי מימן
קשר הנובע ממטען חלקי חיובי על אטום מימן (H) ומטען חלקי שלילי לאחד מהאטומים חנקן (N) חמצן (O) ופלואור (F). אטום המימן חולק את מטענו עם שני אטומים אלקטרושליליים. הקשר מחולק לקבוצה תורמת (donor) אליה קשור המימן בצורה יותר הדוקה (קוולנטית), ולקבוצה מקבלת (acceptor) אשר כוללת את האטום האלקטרושלילי הנוסף. חוזק קשרי המימן המיטבי קיים כאשר 3 האטומים מסודרים בשורה אחת- דוגמה לכך ניתן לראות במבנה חלבון מסוג משטחי בטא בסידור אנטי-מקבילי (anti-parallel) אשר יציב יותר מהסידור המקבילי (parallel) וזאת עקב סידור קשרי המימן. דוגמאות ידועות נוספות של קשרי מימן: 2 גדילי ה-DNA מחוברים ביניהם בקשרי מימן. המבנה השניוני סליל אלפא בחלבונים אשר מיוצב על ידי קשרי מימן.
קשרי ואן דר ואלס
הבסיס לאינטראקציות ואן דר ואלס הוא פיזור הלא אחיד של המטען האלקטרוני מסביב לגרעין האטום. שינוי מטען זה גורם לשינוי תואם בפיזור ענן אלקטרונים באטום סמוך - וכך בעצם יש תנודות מטען המתקדמות וחוזרות על גבי המולקולה או התמיסה. אנטראקציות אלה בין האטומים מוסיפות לאנרגיית הקשר בין מולקולות.
אפקט הידרופובי
הנטייה של מולקולות הידרופוביות הנמצאות בממס פולרי להתקבץ. אפקט זה נחשב לגורם העיקרי בקיפול חלבונים למבנים שלישוניים. בהרבה מקרים אפקט זה משמש גם כאמצעי לאינטראקציה בין-מולקולרית.
אדית סאמרסקיל
הברונית ד"ר אדית קלרה סאמרסקיל (באנגלית: Edith Clara Summerskill; 19 באפריל 1901 – 4 בפברואר 1980) הייתה רופאה, פמיניסטית, חברת פרלמנט בריטית ושרה מטעם מפלגת הלייבור.
יד לבנים הדרוזים
עמותת יד לבנים הדרוזים עוסקת בהנצחת חללי מערכות ישראל הדרוזים. העמותה פועלת ליצירת אווירה חיובית כלפי הנצחה בחברה הדרוזית, סיוע למשפחות השכולות מול מוסדות המדינה והנצחה בדרכים שונות, כגון הקמת חדרי הנצחה, הקמת מגרשי ספורט, שיפוץ בתי קברות והוצאת ספרים. בנוסף פועלת העמותה ליצירת מעמד ראוי לבני המשפחה השכולה בקרב העדה הדרוזית והציבור הישראלי.
אדית סאמרסקיל
ראשית חייה
אדית סאמרסקיל התחנכה בקינגס קולג' לונדון ולמדה בבית הספר לרפואה של בית החולים צ'רינג קרוס, היא הייתה אחת הנשים הראשונות שהתקבלו לבית ספר לרפואה. הייתה ממקימי ארגון הבריאות הסוציאליסטי, ארגון שהוביל, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, לייסודו של שירות הבריאות הלאומי (1948). היא פעלה למען שוויון זכויות לנשים בארגון משמר-המולדת. בשנת 1938 יסדה את אגודת הנשים הנשואות לקידום השוויון במוסד הנישואין והפכה לנשיאת האגודה הראשונה.
יד לבנים הדרוזים
היסטוריה
בתחילה פעלו דמויות שונות בהנצחת חללי צה"ל מהעדה הדרוזית דרך יד לבנים כשלוחה הקיימת בכפרים הדרוזים. בשנת 1980 הוקמה עמותה ביוזמה של אמל נסראלדין, אב שכול וחבר הכנסת מטעם הליכוד. הסניף הראשי הוקם בדלית אל-כרמל ובמשך השנים הוקמו סניפים נוספים בכפרים דרוזים נוספים. בשנותיו הראשונות עיקר מאבקו של הארגון היה כלפי הפנים, בחברה הדרוזית. עקב האמונה בגלגול נשמות נוצרה בחברה זו התנגדות בקרב אנשי דת לנושא ההנצחה; בנושא זה קיימה העמותה מאבק ליצירת הכרה בצורך בהכרה. בהמשך לאחר יצירת ההכרה החברתית הרצויה, החלה העמותה בפעילות עזרה אישית כצעדי רווחה והנצחה, וכן בסיוע מול מוסדות המדינה.
אדית סאמרסקיל
בבית הנבחרים
סאמרסקיל נכנסה לפוליטיקה בגיל 32 בבחירות למועצת מחוז מידלסקס. לאחר מכן שימשה כיועצת במועצת מחוז מידלסקס מ־1934 עד 1941. ב-1934 היא ניסתה, ללא הצלחה, לרוץ לבית הנבחרים הבריטי בפוטני, ובשנת 1935 בבורי. רק בשנת 1938 הצליחה, בזכות הצבעת הנשים העובדות, להיבחר לפרלמנט מטעם מפלגת הלייבור של פולהאם ווסט, וספגה ביקורת על כך שבחרה להשתמש בשם הנעורים שלה. כאשר בוטל אזור הבחירות של מערב פולהאם בבחירות הכלליות של 1955, סאמרסקיל חזרה לבית-הנבחרים כנציגה של וארינגטון.
יד לבנים הדרוזים
היסטוריה
העמותה פועלת בבית יד לבנים הדרוזים הנמצא בדלית אל-כרמל. במקום אתר הנצחה לחללים הדרוזים ואנדרטה.
אדית סאמרסקיל
בבית הנבחרים
בעקבות ניצחון הלייבור בבחירות 1945 סאמרסקיל הפכה חברה בממשלה בראשות קלמנט אטלי.
בנוסף לתפקידיה בממשלה, סאמרסקיל גם כיהנה בוועדות ייעודיות בבית הנבחרים מ-1967 עד 1976.
יד לבנים הדרוזים
היסטוריה
יד לבנים הדרוזים תרם לחיזוק מעמדה של משפחת השכול בחברה הדרוזית. כיום מוסדות העדה, הרשויות הדרוזיות והציבור רוחשים כבוד לבני משפחת השכול, דבר שלא היה בעבר, זולת השתתפות הציבור הדרוזי וזרועות הביטחון בטקס יום הזיכרון הכללי שבבית הקברות בעספיא. יד לבנים עודד הקמת הנצחות מקומיות בנוסף לטקס הזיכרון בעספיא, כמו חלקות צבאיות, הוצאת ספרים, קיום ערבי יום זיכרון, חלוקת מלגות לזכרם, משחקים ספורטיביים, קירות הנצחה ואנדרטות, אולמי ספורט, אולמי הרצאות, גלעד ומערות היסטוריות לזכרם של החללים.
אדית סאמרסקיל
בבית הנבחרים
סאמרסקיל כיהנה כשרת משרד המזון (1945 - 1950) וכשרת המשרד לביטוח לאומי (1950 - 1950). היא הייתה חברה בוועד הפועל הלאומי של מפלגת הלייבור בשנים 1944 - 1958 וכיו"ר המפלגת 1954 - 1955). היא עזבה את בית-הנבחרים ב-1961, ובמסגרת חוק "עמית החיים", קיבלה את התואר "ברונית סאמרסקיל", 1958 שנתן לה את הזכאות לשבת בבית-הלורדים. היא הייתה הנציגה של קנווד המסטד שבמחוז לונדון. יתר על כן, היא זכתה לחברות במסדר של חברות הכבוד (CH) בשנת 1966.
יד לבנים הדרוזים
מול החברה והרשויות בישראל
באתר העמותה נכתב:
אדית סאמרסקיל
בבית הנבחרים
סאמרסקיל מופיעה ברשימה היוקרתית של חברי אגודת פביאן משנת 1942 עד 1947. היא הייתה מנהיגה פמיניסטית וקידמה את מאבקי הנשים בתקופתה. החל מ"חוק החלב הנקי" בשנת 1949. לאחר מכן, כנשיאת אגודת הנשים הנשואות, פעלה בתוך הפרלמנט ומחוצה לו כדי להבטיח את שוויון זכויותיהם של עקרות הבית ושל נשים גרושות. מאבק זה הוביל לחוק נכסי הנשים הנשואות בשנת 1964 ולחוק מוסד הנישואין ב-1967.
יד לבנים הדרוזים
מול החברה והרשויות בישראל
טענה זו מעניקה לדעתם מקום של חשיבות להנצחה המשולבת בחממה העדתית. יחד עם זה קיים קושי חברתי בעבודה מול הרשויות, ובהכרה החברתית, נושאים אלו צריכים להיפתר דרך עבודה פרטנית ועבודה תקשורתית.
מלבד הביקורת שהופנתה כלפי העמותה בתוך החברה הדרוזית עצמה, מקרב אנשי דת שראו בעצם נושא ההנצחה תפיסה הכופרת בגלגול נשמות; לעיתים קמו עוררים, חלקם מקרב ארגון יד לבנים שטענו שאין צורך להפריד בין ארגון יד לבנים הכללי לבין ארגון יד לבנים העוסק בקהילה הדרוזית. היסוד בקרב טענה זו הוא שהפרדה מדגישה אותם כחלק שאינו רגיל בחברה הישראלית.
אדית סאמרסקיל
"מכתבים לבתי"
אף על פי שספרה של סאמרסקיל מבוסס רק על מכתבי האם לבתה, התשובות שלה לשאלות שמעלה שירלי, בסוגיות של חינוך לנשים שוויון והישגים, יוצרות תחושה של דיאלוג מתמשך בין השתיים, לשאלתה של שירלי על התפקיד שממלאות נשים נשואות בענייני המדינה, עונה אמה:"'הדרישה העקבית של הנשים להכרה בזכותן לעבוד מחוץ לבית, שהתקדמה לה בשקט אך ללא הפסקה במהלך מאה השנים האחרונות, הושגה. כרופאה וכחברת פרלמנט אני מודעת לכך שנשים מתוסכלות וזועמות צבאו על דלתות בתי הספר לרפואה, הסגורות בפניהן, לפני שניתנה הכרה בדרשותיהן. לא ניתן כלל לטעון שקיבלו אותנו בברכה באוניברסיטאות או בחיים הציבוריים.'(143)" לאורך הקריירה שלה סאמרסקיל נאבקה והעלתה את המודעות לשוויון זכויות האישה. בתגובה לתלונתה של שירלי על ה"שאלה הסטנדרטית" של האנטי-פמיניסטים, "מדוע נשים לא הגיעו להשגים גבוהים יותר באמנויות ובמדעים?" האם עונה: "באופן אישי אני נפעמת מכך שנשים רבות כל כך הצליחו להצטיין ולהגיע להשגים למרות התנאים שהחברה כפתה עליהם״ (181). סאמרסקייל טוענת שלמרות הקשיים והדעות הקדומות, נשים מגיעות להישגים במוזיקה, באמנות החזותית ובספרות, וגם בקידום המדע והטכנולוגיה (181). עם זאת, מסקנתה של סאמרסקיל ב־1956 אינה שונה מזאת שהגיעה אליה וירג'יניה וולף, עשרים וחמש שנה מוקדם יותר. וולף טענה שגם כאשר הנשים מצליחות להתגבר על כל המכשולים החיצוניים, עדיין נותרים הקונפליקטים הפנימיים "החוויות שלי בגופי" (1942: 206).
במכתבה מביעה סאמרסקיל את דעתה ש"הכוח החזק ביותר שמעכב את האישה ומסיט אותה מהמסלול לקידום וקריירה, הוא "הדחף הביולוגי לקיום משפחה" (187).
סאמרסקיל נישאה בשנת 1925 לד"ר ג'פרי סמואל. ילדיהם אימצו את שם משפחתה של אמם. בתה, ד"ר שירלי סאמרסקייל, שימשה גם היא כחברת פרלמנט וכשרה בממשלה. נכדה בן סמרסקייל מונה בשנת 2003 למנכ"ל ארגון הצדקה הבריטי לשוויון זכויות להומוסקסואלים סטונוול, הארגון הגדול בסוגו באירופה.
חופש הביטוי
חופש הביטוי וההבעה הוא זכותו של כל אדם להביע את דעתו ולומר את שברצונו לומר מבלי שיוטלו הגבלות שרירותיות על כך, בכל הדרכים המשמשות לכך: דיבור, כתיבה, צילום, הסרטה, וכל דרך תקשורת אחרת. "כל אדם זכאי לחירות הדעה והביטוי" (מתוך ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם) עקרון חופש הביטוי הוא הרחבה של עקרון חופש הדיבור. חופש הביטוי נחשב למימוש של חופש הדעה והמצפון, שטעמם ניטל אם נשללת האפשרות לבטא אותם ולכן מהווה נדבך מהותי בחברה דמוקרטית.
חופש הביטוי נחשב לאחת מזכויות האדם הבסיסיות, אך לעיתים הוא מוגבל באמצעות חקיקה. גבולותיו של חופש הביטוי נתונים בוויכוח מתמיד. דוגמה לכך היא הטענה כי חוקים האוסרים ביטויי גזענות או תאוריות היסטוריות כמו הכחשת השואה מגבילים את חופש הביטוי. דיני לשון הרע מגבילים את חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת, כדי לאפשר לנשוא הפרסום לשמור על שמו הטוב. גם פגיעה בזכות לפרטיות מגבילה את חופש הביטוי בחוק.
חשיבות חופש הביטוי לשיח הציבורי
ג'ון סטיוארט מיל, הפילוסוף החברתי האנגלי בן המאה ה-19, מציג ארבעה נימוקים המבהירים מדוע הגבלת חופש הדיבור והמחשבה מהווים מכשול לאמת: על רעיונותיו האחרונים הללו של מיל יחלוק בחריפות, כעבור עשרות שנים, הפילוסוף החברתי הרברט מרקוזה וכן מנהיג המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, אנטוניו גראמשי.
מיל אינו מאמין כי בענייני מוסר וחברה ניתן להגיע לאמיתות מוחלטות ואין כל סיבה שדעה רווחת ומקובלת תהא אמיתית רק בתוקף היותה דעת רבים. הגבלת חופש הביטוי, מכל סוג שהוא, לא זו בלבד שאינה מוצדקת אלא שאף מזיקה.
מתיאור זה נגזר, כי לטובת הפרט והציבור כאחד, יש להגביל את סמכויות הכפייה של השלטונות ולעודד את דרך הוויכוח החופשי והחלפת הדעות השונות, כיסוד מהותי ביצירת חברה ליברלית. דרך הוויכוח החופשי נמנעת הליכה עיוורת בתלם. האזרח, מדורבן לפעילות מחשבתית ולהשתלמות מתמידה. ואושיותיה של החברה הנאורה והמתקדמת, המושתת על חירויות הפרט, משתמרים ומתחזקים.
חופש הביטוי והאינטרנט
האינטרנט שהתפשט בעולם במהירות בשנות ה-90 השפיע רבות על חופש הביטוי, וכך גם הרשתות החברתיות שהפכו לנפוצות יותר ויותר בעשורים הבאים, והגדילו משמעותית את יכולתם של יחידים לבטא את עצמם בצורה שעליה יהיה קשה לשלטונות לפקח, ולעיתים אף בדרכים שהגופים שאחראיים על הצנזורה כלל לא אליהם או להיקפם. מעבר לכך שיחידים יכולים לבטא את עצמם בקלות רבה יותר, הם גם יכולים באופן חסר תקדים לקבל תהודה עולמית מבלי לקבל את אישורה של מערכת הפצה גדולה ומסודרת.
למרות זאת, האינטרנט איננו נקי מצנזורה, ובמרחב המקוון לא פעם מתקיים קונפליקט בנושא בין גורמי הצנזורה לבין קהילות וירטואליות שונות. מדינות רבות בעולם, בעיקר מדינות ללא מאפיינים דמוקרטים חזקים, מנסות ליצור לעצמן שליטה על חופש הביטוי באינטרנט באמצעות שיטות פיקוח שונות כמו מנועי חיפוש שעובדים בשיתוף פעולה עם הממשלה, הגבלת הגלישה באתרים שאינם מקבלים אישור ממשלתי וכדומה. מנגד, קמות יוזמות אזרחיות מחתרתיות שמשתמשות באינטרנט כדי לעקוף את ההגבלות השונות שמנסות לקבוע הממשלות, כפי שניתן לראות בתופעות שונות החל מניכוס הרשתות החברתיות למאבקים נגד צנזורת השריעה באיראן ואף בשרתי שיתוף קבצים. במקום ההסדרה המדינתית המוסדית של חופש הביטוי, או לכל-הפחות לצידה, נוצרו באינטרנט מנגנונים שונים של הסדרה עצמית. ממשלות מנסות אומנם להסדיר נושאים שונים הקשורים לאינטרנט, אך פעמים רבות האינטרנט כופה מצב שבו הממשלות חייבות להסתמך על מנגנוני הסדרה עצמית המכוּונים על ידי שחקנים לא-ממשלתיים, וזאת בשל אי-יכולתן או יכולתן המוגבלת מאוד של ממשלות לאכוף חוק וסדר במרחב הווירטואלי, יכולת שמוגבלת גם במדינות אוטוריטריות.
האינטרנט גם אינו מתנהל בצורה כה דמוקרטית כמו שהדברים עשויים להצטייר. סטטיסטיקות שונות מראות שתשומת-ליבם של משתמשי האינטרנט מתרכזת ברובה במספר קטן ביותר של ספקי תוכן. לכן, אף על פי שהזמינות של הפצת המידע לאזרח מין השורה גדולה מאי פעם, עדיין עליו להשתמש ברוב המקרים בשירותיהן של ספקי תוכן מסוימים, ואלו זוכים מעצם כך לכוח רב ולשליטה על חופש הביטוי, ויכולים לקדם ולהפיץ מידע שהם מעוניינים בו, ולהדיר מהמרחב המקוון מידע אחר לבחירתם.
האינטרנט נתפס כמרחב בו יכול אדם לבטא את עצמו ולשמור על מידה רבה של אנונימיות, המגבירה את חופש הביטוי, במיוחד עבור קבוצות שוליים שדעותיהן עשויות להיחשב ללא-מקובלות. מאפיין זה הוא גם אחד הגורמים לירידת האמינות של המידע ברשת החברתית, מכיוון שקשה יותר לבחון לעומק את מהימנות המידע או מוסר המידע באינטרנט.
בשנת 2018 ארגון Freedom House פרסם את דו"ח החירות המקוונת השנתי, והציג פגיעה בחופש הביטוי המקוון בפרטיות הגולשים, במיוחד במדינות בהן התקיימו בחירות בשנת 2018. במדינות שונות - בעיקר מדינות לא מערביות - עלו התופעות של צנזורה, ומתקפות האקינג או מאסרים של מי שביקר את הממשל במרחב המקוון. מבין המדיניות המערביות, ארצות הברית צוינה בדו"ח כמי שפגעה משמעותית בעמודי התווך של חופש הביטוי כשביטלה את נייטרליות הרשת. הדו"ח התייחס באריכות להשפעתה השלילית של סין על חופש הביטוי העולמי: "בשנה שחלפה, ממשלת סין ארחה בכירים מעשרות מדינות לסמינרים בני שבועיים או שלושה שעסקו במערכת הצנזורה והמעקף המקיפה שלה". הדו"ח תיאר מקרים בהם מדינות השתמשו בתופעת הפייק ניוז כתירוץ כדי לחסום רשתות חברתיות או אתרי אינטרנט זרים, במטרה להתקרב בהדרגה למודל הסיני. הארגון סיכם את הדו"ח בהסבר: "אירועים בשנה האחרונה אישרו שהאינטרנט יכולה לשמש לשיבוש דמוקרטיות באותה מידה שהיא יכולה לערער דיקטטורות".
בישראל הרשויות הרלוונטיות, בהובלת הממשלה, העלו מספר הצעות חקיקה בנושא שבראשן הצעת "חוק הפייסבוק" אשר עוסק במספר אלמנטים משמעותיים שבקונפליקט בין חופש הביטוי לבין הזכות לפרטיות ברשתות החברתיות. הצעת החוק עוסקת במספר נושאים שעיקרם צו להסרת תוכן, קבילות ראיות, עיון חוזר וערעור, וקביעה בכל הנושאים הנוגעים לשימוש במידע חסוי.
לאחר שעברה קריאה ראשונה, בשנת 2018 עלתה הצעת החוק לקריאה שנייה ושלישית עם שינויים קלים. בקריאה השלישית עוררה ההצעה מחלוקת רבה בשיח הציבורי עקב רגישותה ומורכבותה ולא אושרה (החוק הוצע וקודם ע"י ממשלת ישראל השלושים וארבע). הוא עלה בניסוח שונה בשנת 2021 ע"י הממשלה הנכנסת, ממשלת ישראל השלושים וחמש.
חופש הביטוי במשפט הבינלאומי
חופש הביטוי נתפס כזכות אדם יסודית ואוניברסלית במשפט הבינלאומי הפומבי. תפיסה זו מתבטאת במגוון רחב של מסמכי חקיקה בינלאומיים, באמנות מולטילטרליות אזוריות, וכן במשפט הבין-לאומי המנהגי. ככלל, המשפט הבין-לאומי רואה את הזכות לחופש הביטוי הן כזכות אינדיבידואלית והן כזכות קולקטיבית, ובמסגרת זו מוטלות על מדינות מגוון חובות פוזיטיביות, כמו גם חובות שליליות למען אכיפת הזכות. עם זאת, כמו זכויות רבות אחרות, גם הזכות לחופש הביטוי ניתנת לסיוג כשחלה התנגשות בינה לבין זכויות אחרות כגון הזכות לפרטיות, הזכות לחופש הדת והמצפון, והזכות להליך הוגן. במקרה כזה תידרש הערכאה השיפוטית לערוך איזון בין הזכויות המתנגשות על מנת להגיע להכרעה. אמנות האו״ם השונות העוסקות בהגנה על הזכות לחופש הביטוי מביעות את הצורך להגן על שלושה יסודות של הזכות לחופש הביטוי:
הזכות להחזיק בדעות ללא התערבות
על פי הערה כללית מס' 34 של ועדת זכויות אדם של האו״ם בנושא חופש הביטוי, הזכות להחזיק בדעות ללא התערבות טומנת בחובה את הזכות להחליף ולשנות דעה פוליטית, מדעית, היסטורית, מוסרית או דתית בכל רגע נתון ומכל סיבה. כן מצוין כי זכות זו אינה ניתנת להגבלה, והפללה בשל החזקת דעה, כמו גם הטרדה או הפחדה של יחידים בגין החזקת דעה, חורגים באופן יסודי מזכות זו.
הזכות להפיץ מידע ורעיונות מכל הסוגים, דרך כל ערוץ תקשורתי, וללא התייחסות לגבולות מדיניים
עיגון הזכות לחופש הביטוי באמנות בינלאומיות ואזוריות
ההכרזה לכל באי העולם בדבר זכויות האדם, אשר אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות בשנת 1948, מהווה אחד ממסמכי הליבה של הקהילה הבינלאומית בכל הנוגע לזכויות אדם וזכויות אזרחיות. בהקשר של הזכות לחופש הביטוי, סעיף 19 של האמנה מגדיר את חופש הביטוי ומהווה את הבסיס לתפיסת המשפט הבינלאומי את הזכות לחופש הביטוי. הסעיף מורכב משלושת היסודות אשר נמנו לעיל: הזכות להחזיק בדעות ללא התערבות, הזכות לבקש מידע ולקבלו, והזכות להפיץ מידע ורעיונות מכל הסוגים, דרך כל ערוץ תקשורתי, וללא התייחסות לגבולות מדיניים.
מעבר לאמנה זו, הזכות לחופש הביטוי מעוגנת, באופנים וסייגים שונים, באמנות הבאות:
משפט בינלאומי מנהגי
משפט מנהגי מהווה מקור מרכזי ומחייב במישור המשפט הבינלאומי הפומבי. משמעות הדבר היא כי יש לראות בנוהג כללי אשר אומץ על ידי חלק ניכר מהמדינות המרכיבות את הקהילה הבינלאומית לאורך זמן, כמקור משפטי מחייב, כשקול לחוק. דין מנהגי אינו בהכרח נכלל בכתב באמנות, אך מתוקף אופיו, הוראות אמנות אשר נהפכות לאורך זמן לנוהג כללי בקרב הקהילה הבינלאומית, תקבלנה מעמד של דין מנהגי. בהתאם לכך, מרבית הזכויות המנויות בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות אדם משנת 1948, לרבות הזכות לחופש הביטוי, מהוות נכון לעשור השני של המאה ה-21, דין מנהגי. ככאלה, הן מחייבות את כלל מדינות העולם, ללא תלות בחתימה או אשרור של האמנה, אלא אם כן הביעו את התנגדותן למנהג באופן מפורש ועקבי לכל אורך הדרך.
סייגים לזכות לחופש הביטוי
למרות מעמדה וחשיבותה המשמעותיים במשפט הבינלאומי, הזכות לחופש הביטוי נושאת עמה מספר חובות והיא ניתנת לסיוג ולהגבלה. הסייגים לזכות מוזכרים בכל אחת מן האמנות אשר מעגנות את הזכות. ככלל, ערכאות השיפוט הבינלאומיות מתמקדות בשלושה סייגים עיקריים, אשר מקורם בסעיף 19(3) לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (ICCPR).
מקור בדין
הגבלה מסיבה לגיטימית
עיקרו של סייג זה הוא בהגנת על אינטרסים כגון זכויות ומוניטין של פרטים וקבוצות אחרות. במסגרת זאת מחויבות המדינות להגביל סוגי ביטוי הכוללים קידום שנאה על רקע לאומני, גזעי, או דתי, והעולים לכדי הסתה לאפליה או אלימות. בנוסף, מדינות מחויבות להגביל את חופש הביטוי גם ביחס לסוגי ביטוי אשר אינם בעלי נופך פלילי, אלא אזרחי, כגון לשון הרע.
נחיצות
סייג הנחיצות קובע כי על כל פגיעה בזכות לחופש הביטוי להיות נחוצה על מנת להשיג סיבה או מטרה לגיטימית על פי הסייג השני. ככלל, סייג הנחיצות מפורש על בסיס הוראות סעיף 19(3) לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (ICCPR), המציינות את זכות הזולת לשם טוב, וכן ביטחון לאומי, סדר ציבורי, ובריאות ומוסר הציבור כמטרות לגיטימיות. בנוסף, על הפגיעה בזכות לנבוע מצורך ציבורי או חברתי דחוף, אשר יש לספקו על מנת למנוע הפרה של זכות הזוכה להגנה נרחבת יותר מהזכות לחופש הביטוי. עוד יש על הפגיעה להיות מידתית. משמעות הדבר היא כי לא קיימים אמצעים אחרים להשגת אותה מטרה לגיטימית, אשר אינם כוללים את הגבלת הזכות.
סייג נוסף אשר מוכר במשפט הבינלאומי הוא סייג מצבי החירום, כפי שזה מפורט בסעיף 4 לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות (ICCPR). הסעיף מאפשר למדינות להשהות זכויות אדם ואזרח, לרבות הזכות לחופש הביטוי, באופן זמני כאשר נשקפת סכנה קיומית לחיי האומה עקב מצב חירום, ורק לאחר שהוכרז על כך באופן רשמי. יצוין הסעיף מציין סייג לסייג, ואוסר על פגיעה זכויות באופן המפלה על בסיס גזע, צבע עור, מגדר, שפה, דת או אוריינטציה חברתית.
דוגמאות לפרשנות ויישום של הזכות לחופש הביטוי על ידי ערכאות שיפוט בינלאומיות
לינגנס נגד אוסטריה (בית הדין האירופי לזכויות אדם)
בשנת 1975 פרסם העיתונאי האוסטרי מייקל לינגנס שתי כתבות בהן ביקר באופן חריף את ברונו קרייסקי, הקנצלר האוסטרי היוצא. לינגנס הטיל ספק במוסריותו של קרייסקי לאחר שזה הביע את תמיכתו בקנצלר הנכנס, אשר שירת בעברו ביחידת האס אס במהלך מלחמת העולם השנייה. עקב התבטאויותיו של לינגנס בשתי הכתבות, הגיש נגדו קרייסקי שתי תביעות דיבה, בעקבותיהן נמצא לינגנס אשם בידי ערכאות השיפוט האוסטריות. עקב כך, בשנת 1986 פנה לינגנס לבית הדין האירופי לזכויות אדם, בטענה כי כעיתונאי פוליטי, מחובתו לבטא את השקפותיו ולהביע ביקורת כנגד קרייסקי. טענת הנגד של ממשלת אוסטריה הייתה כי אין בכוחה של הזכות לחופש הביטוי, כפי שזו מעוגנת באמנה האירופית לזכויות אדם, למנוע מערכאות השיפוט המדינתיות להפעיל שיקול דעת בהכרעתן, וכן לוודא כי שיח פוליטי אינו מתדרדר לכדי עלבון אישי. בית הדין האירופי לזכויות אדם טען כי הרשעתו של לינגנס עולה לכדי הפרה של זכותו לחופש הביטוי, אשר ניתנת להצדקה רק אם ״מקורה בדין״ ואם היא נחוצה בחברה דמוקרטית. בית הדין מצא כי הבסיס להפרה אכן מצוי בדין האוסטרי, השואף למטרה הלגיטימית של הגנה על מוניטין הזולת, אולם מצא כי לא התקיים יסוד הנחיצות. לדבריו, וכנגד טענות ממשלת אוסטריה, אכן קיימת למדינות מידה מסוימת של שיקול דעת בקביעת התקיימות יסוד הנחיצות, אך תפקידו של בית המשפט הוא לתת את ההכרעה הסופית בשאלה האם הגבלה מסוימת עולה בקנה אחד עם הזכות לחופש הביטוי כפי זו מוגנת בסעיף 10 לאמנה האירופית לזכויות אדם. עוד הדגיש בית הדין את חשיבותה של העיתונות בהבעת והפצת מידע ורעיונות, ובתוך כך ציין כי אמנם יש להציב גבולות גם לעיתונות בכל הנוגע לפגיעה במוניטין של פרטים, אך גבולות אלה רחבים יותר כאשר הדבר נוגע לפוליטיקאי לעומת אדם פרטי; אף על פי שפוליטיקאי זכאי גם הוא לזכויות כגון לשם טוב, יש לערוך איזון בין זכויות אלה לבין האינטרס של דיון ציבורי חופשי ופתוח. פסיקה זו מהווה אבן דרך בכל הנוגע לזכות לחופש הביטוי בראי המשפט הבינלאומי, ומסמנת את ההגנה עליה כתנאי בסיסי ומרכזי הן להתפתחותה של החברה הדמוקרטית והן של הפרטים בה.
פוריסון נ' צרפת (ועדת האו״ם לזכויות אדם)
רובר פוריסון הוא סופר ומרצה צרפתי אשר כתב וטען כי רציחתם של מיליוני יהודים וחברי קבוצות מיעוט נוספות בידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה באמצעות תאי הגזים איננה התרחשה. בשנת 1990 העביר הפרלמנט הצרפתי את ״חוק גאייסוט״, אשר הפך פעולת הכחשת פשעים נגד האנושות למעשה פלילי. פוריסון, אשר הורשע בעקבות זאת בעילת הכחשת השואה, עתר לוועדת זכויות האדם של האו״ם כנגד חוק זה בטענה כי הוא מפר את זכותו לחופש הביטוי. בבחינת הסוגיה הדגישה הוועדה כי על כל מגבלה על חופש העיסוק לעמוד בתנאי שלושת הסייגים: מקור בדין, הגבלה מסיבה לגיטימית ונחיצות. במקרה זה, בבחינת התנאי הראשון נמצא כי החוק המדובר מהווה מקור בדין ברמה מספקת. כן נקבע כי הסייג השני מתקיים אף הוא, היות שניתן לראות בשאיפה להגן על אינטרסים של פרטים יחידים או של הקהילה כולה כסיבה לגיטימית, ויש לראות בהתבטאויותיו של פוריסון כפגיעה בקהילה היהודית כולה. בנוגע לסייג השלישי, קבעה הוועדה כי בהיעדר טענה המפריכה את טענת ממשלת צרפת בדבר נחיצות החוק כאמצעי להגנה על האינטרסים האמורים, יש לראות את סייג הנחיצות כמתקיים. על כן, נפסק כי המגבלה אשר מטיל החוק על זכותו של פוריסון לחופש הביטוי היא מגבלה מותרת.
חופש הביטוי בארצות הברית
בגרסתה המקורית מבטיחה חוקת ארצות הברית את זכויות המדינות המרכיבות את ארצות הברית, אך אינה אומרת דבר על זכויות הפרט. הגנת חופש הדיבור נכללת בתיקון הראשון לחוקה, שתהליך אישורו התבצע בשנים 1789–1791. בעקבות תיקון זה ניתנת בארצות הברית הגנה נרחבת לחופש הביטוי, אך גבולותיו אינם ברורים, ונבחנו בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
שני פסקי דין חשובים בנושא חופש הביטוי ניתנו ברבע השני של המאה ה-20. באחד נשלח לכלא יוג'ין דבס, סוציאליסט שקרא שלא להתגייס לצבא במלחמת העולם הראשונה. השופט אוליבר ונדל הולמס אמר כי חופש הדיבור אינו מקנה את הזכות לצעוק "אש!" בתיאטרון צפוף. אולם בפסק דין חשוב אחר קבעו הולמס וברנדייס, כנגד דעת הרוב, כי יש לצמצם כל איסור על חופש הביטוי למצב של "סכנה ברורה ומיידית".
לבסוף קבע בית המשפט העליון, בתיק ברנדנבורג נגד אוהיו (1969), שהסף הנדרש על מנת שדברים יצאו מתחום הביטוי הלגיטימי הוא שהם נועדו לגרום למעשה בלתי-חוקי ממשי ומיידי. מבחן זה שתקף מאז אוסר על המדינה להוציא מחוץ לחוק ביטוי המצדד באלימות או בהפרת החוק, אם ביטוי כזה לא נועד להביא לעבירה ממשית ומיידית.
חופש הביטוי מול ביטחון המדינה
פסק הדין הראשון שבו נבחנו בישראל גבולותיו של חופש הביטוי, כשהוא מתנגש עם ביטחון המדינה ושלום הציבור, ידוע בשם בג"ץ קול העם:
בשנת 1953 פרסם עיתון "הארץ" ידיעה לפיה מדינת ישראל עומדת להעמיד 200 אלף חיילים לרשותה של ארצות הברית להילחם במלחמת קוריאה. הידיעה הייתה משוללת יסוד, והממשלה הכחישה אותה, ואולם בינתיים שימשה הידיעה בסיס למאמר ביקורת חריף בעיתון "קול העם", שהיה ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. במאמר נכתב, בין היתר, שהממשלה מחרחרת מלחמה "ומספסרת בדם הנוער הישראלי". שר הפנים החליט לסגור את העיתון ל-15 ימים, וזאת מתוך שימוש בסמכותו לפי פקודת העיתונות המנדטורית "להפסיק את פעולתו של עיתון אם התפרסם בו דבר העלול לסכן את שלום הציבור". העיתון עתר לבג"ץ בטענה שנפגע חופש הביטוי. השופט שמעון אגרנט קיבל את העתירה בהתבססו על מגילת העצמאות, ובפסק-דין ארוך ומנומק (בג"ץ 73/53) ביסס את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל, וקבע בזאת לממשיכי דרכו את הדרך שבה ניתן להגן על זכויות האזרח וחופש הביטוי, כאשר הם מתנגשים עם אינטרסים אחרים, נוגדים. בפסק הדין נקבע "מבחן הוודאות הקרובה", לפיו חופש הביטוי ייסוג רק כאשר תתקיים ודאות קרובה לפגיעה ממשית ורצינית בביטחון המדינה.
פס"ד מאוחר יותר בו נקבעו אמות המידה למבחן הוודאות הקרובה הוא בג"ץ שניצר . השופט ברק בפס"ד מנומק קבע כי הפגיעה בחופש הביטוי היא אמצעי אחרון בהחלט וכי היא תתאפשר רק אם היא חיונית לשמירה על ביטחון המדינה. שמירה על ביטחון המדינה בא לידי ביטוי באמצעות קיומן של נסיבות קיצוניות שמהן עולה סכנה מוחשית וקרובה לוודאי לסכנה לשלום הציבור. גם בפס"ד זה נקבע כי הפגיעה בחופש הביטוי איננה לגיטימית וכי חופש הביטוי הוא גם חופש הביקורת אשר יש לקיים במשטר דמוקרטי תקין.
דוגמה נוספת לעליונות חופש הביטוי ניתן למצוא בחשיפת 'פרשת קו 300' והקמת ועדת חקירה בנושא. בפס"ד מ"י נ' קליין דן ביהמ"ש העליון בפרסום ידיעה עיתונאית הנוגעת לשירותי הביטחון ללא אישור הצנזורה. בפס"ד נטען כי איסור פרסום הידיעה אודות הקמת ועדת חקיקה בעניין 'פרשת קו 300' מהווה פגיעה חמורה בזכות הציבור לדעת.
חופש המידע כנגזרת של חופש הביטוי ואיזונו מול ביטחון המדינה
על אף האמור לעיל, ניתן למצוא ביטוי חקיקתי לאיזון בין חופש הביטוי לביטחון המדינה בסעיף 9(א)(1) לחוק חופש המידע אשר קובע כי רשות ציבורית לא נדרשת למסור מידע שיש בגילויו משום חשש לפגיעה בביטחון המדינה, ביחסי החוץ שלה, בביטחון הציבור או בשלומו של אדם. ניכר כי חרף חשיבותו של החוק אשר מטרתו לקדם שקיפות שלטונית ולהטמיע תפיסת יסוד של שיתוף במידע ציבורי, מוטלות עליו הגבלות בפרסום מידע ציבורי במטרה למנוע פגיעה בזכויות אחרות, ביניהן הזכות לביטחון. השיקול לסירוב מסירת מידע מפאת רגישות ביטחונית מסור בידי הרשות הציבורית ממנה נתבקש המידע והוא כפוף לשיקולי סבירות ומידתיות משפטיים.
בראשית ימיה של המדינה נרקם שיתוף פעולה בין נציגי העיתונים העבריים וראשי המדינה, לימים ועדת העורכים, אשר נועד להתמודד עם קשיים אלו ולהסדיר את האיזון העדין בין זכות הציבור לדעת ובין הצורך בשמירה על ביטחון המדינה. שיתוף פעולה זה ידע מתחים רבים, אך החל להתערער בעיקר לאחר מלחמת יום הכיפורים והביקורת הציבורית הנרחבת שהופנתה כלפי הממשלה. נקודת מפנה נוספת הגיעה בזמן מלחמת לבנון השנייה ובייחוד לאחר פרשת הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה שכוסה בהרחבה על ידי העיתונות.