cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קטת כתר
תת-מינים
ישנם חמישה תת-מינים מוכרים כיום:
תיאור
קטה קטנה למדי, אורכה 27–29 ס"מ עם מוטת כנפיים של 52–63 ס"מ. ממרחק היא נראית כבעלת צבע אחיד למדי למעט נוצות תעופה כהות יותר. נוצות התעופה הכהות לחלוטין הן התכונה הטובה ביותר לזיהוי קטת כתר מקטה סנגלית הדומה לה. נוצות התעופה הכהות מנוגדות לסוככות הכנף העליונות בעלות הגוון החולי ולסוככות הכנף התחתונות הקרמיות. לזכר הבוגר יש מסכה שחורה והוא חסר כל גוני אפור בצוואר ובחזה. הנקבות והמתבגרים חסרים את המסכה השחורה ונבדלים מקטה סנגלית בכך שיש להם פספוסים כהים, ולא נקודות, על פני החזה וכל הבטן שאינם מוגבלים לחזה ולבטן העליונה כמו אצל סנגלית.
הקריאה מקוטעת ומזכירה פטפוט בעל אופי תרנגולי.
תפוצה ובית גידול
קטת כתר מופיעה בצפון אפריקה ובדרום אסיה ונמצאת ממאוריטניה במערב דרך המזרח התיכון ועד פקיסטן.
היא מין מדברי, המעדיף מדבריות סלעיים ולא חוליים, כמו מישורי-לס ופתחי וואדיות רחבים. בצפון אפריקה היא מקננת בין אבני חול אדומות כהות התואמת את צבע הנוצות שלה. היא נמנעת מאזורים עם יותר מדי צמחייה. מאכלסת מדבר צחיח בלבד ואינה נראית בשדות מעובדים. הקטות עפות לשתות במקווה מים ולכן דרוש להן מקור מים קבוע וזמין בטווח של כמה עשרות קילומטרים מאזורי הקינון.
התנהגות
קטת הכתר נוהגת לשוטט בעונה היבשה ונצפית הרחק מאזורי קינון. לדוגמה, היא נדירה בלוב מצפון ל-32°N, אך היא שכיחה בוואדי קם באזור טריפולי בעונה היבשה מיוני עד ספטמבר. היא מתלהקת מחוץ לעונת הקינון, במיוחד כאשר היא מבקרת במקורות מים שאותם היא פוקדת בשעות הבוקר המוקדמות והאמצעיות ושוב לקראת השקיעה. היא ניזונה בעיקר מזרעים קשים, אך גם מנבטים של דשא וצמחים אחרים.
קינון
הקן הוא שקע רדוד על קרקע פתוחה ואין לו ריפוד, אם כי ייתכן מעגל אבנים סביב הקן כאשר הציפורים מעבירות את האבנים הקטנות אל שפת השקע כשהן מתחילות להטיל. בתטולה 2–3 ביצים אשר הדגירה עליהן נמשכת קצת יותר משלושה שבועות, והאפרוחים פורחים תוך 24–28 ימים.
סטטוס
למין זה יש טווח תפוצה גדול ואוכלוסייה עולמית גדולה ויציבה (אם כי לא נערכו אומדנים), ובשל כך נשאר מין זה מסווג כ"ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
בארץ
בשני העשורים האחרונים קטת הכתר נעלמה כמעט לגמרי מאזורים נרחבים של מרכז הנגב ומערבו ובשאר האזורים היא הולכת ומתמעטת בקצב מדאיג. באזור ניצנה נצפים מספרים קטנים בלבד, בחצבה הן מופיעות במספרים קטנים ובאופן לא-סדיר ובסביבות אילת הן נעלמו כמעט לחלוטין. בריכוזי השתייה באזור שיזפון ירדו המספרים ממאה ויותר לעשרות בודדות. מספר הזוגות המקננים הוערך בעבר בכ-500 זוגות, אולם בשני העשורים האחרונים חלה ירידה של יותר מ-50% במספר הזוגות המקננים. ההערכה היא שהן נפגעות מהרס בתי גידול, מפיתוח אדמות המדבר לצורכי התיישבות, חקלאות, רעייה ופעילות צבאית. בנוסף, ייתכן כי מחסור בנקודות שתייה משפיע גם כן על מצבן.
קטת הכתר מוגדרת כיום בישראל כמין פגיע ש"עתידו בסכנה" (VU) בהסתמך על גודל האוכלוסייה (קטן מ־1,000 פרטים) ועל קצב הירידה במספר הפרטים הדוגרים, המוערך כגבוה מ-20% בשני דורות (11.2 שנה). מאידך, האוכלוסייה המקננת בישראל מהווה חלק מאוכלוסייה משוטטת גדולה יותר, מה שעשוי להקנות לה יתירות מ"אפקט ההצלה", שהוא מצב בו האוכלוסייה המקננת באזור נתמכת מהגירה של פרטים מארצות שכנות לתחום. במהדורה הקודמת של הספר האדום (2002) הוגדרה קטת הכתר כמין "בסכנת הכחדה" (EN). השיפור שחל לכאורה במעמד המין אינה משקפת הטבה ממשית במצבו, אלא האטה של קצבי הירידה בגודל האוכלוסייה ובתחום המחייה, כמו גם הבדלים בין המהדורות ברמת המידע ובשיטות ההערכה.
נבחרת טיבט בכדורגל
נבחרת טיבט בכדורגל לגברים היא נבחרת הכדורגל של מחוז טיבט שבסין. הנבחרת חברה בקוניפ"א אינה חברה בAFC או בפיפ"א ולכן איננה מורשית להשתתף בגביע העולם בכדורגל או בגביע אסיה. הקבוצה משחקת ללא אישורה של ממשלת סין אשר מתנגדת לקיום מסגרות ספורט מסודרות בחבל זה.
בשנת 2006 שיחקה הקבוצה במונדיאל הנבחרות שאינן מוכרות על ידי פיפ"א (Viva World Cup) שהתקיים בעיר המבורג. במשחק הראשון, בשלב הבתים, שיחקה נגד פ.צ. סנט פאולי שאירחה את הטורניר וסיימה בהפסד 7-0. במשחק השני הפסידה גם הפעם נבחרת טיבט בתוצאה 5-0 לטובת נבחרת גיברלטר ולכן לא העפילה משלב הבתים בטורניר זה.
פנקס הפסיכולוגים
פנקס הפסיכולוגים (מכונה לעיתים גם "רשם הפסיכולוגים") הוא מאגר נתונים שבו רשומים האנשים בעלי רישיון קבוע מטעם משרד הבריאות לעיסוק בפסיכולוגיה במדינת ישראל. הפנקס קיים מכוח חוק הפסיכולוגים משנת 1977. מטרת פנקס הפסיכולוגים היא לספק לציבור מידע בסיסי על הרשאים לעסוק בפסיכולוגיה בישראל, כדי למנוע מצבים בהם לא מוסמכים, לא מורשים או מתחזים יעניקו טיפול או אבחון פסיכולוגי.
מנהל רישום פנקס הפסיכולוגים במשרד הבריאות הוא הפסיכולוג הארצי (גבי פרץ, נכון ל-2018).
התארים המוכרים לרישום
סטודנטים שסיימו את חובות השמיעה בתארים אלו בישראל, אך עדיין לא קיבלו את תעודת המוסמך, יכולים להירשם בפנקס ברישום זמני (לאחר אישור ועדת הרישום). ניתן להחליפו ברישום קבוע לאחר סיום כלל הדרישות לתואר שני (כולל תזה או קורסי השלמה ופרקטיקום נדרשים) והצגת תעודת מוסמך לוועדת הרישום.
זכאים לרישום בפנקס
כדי להיות זכאים להירשם בפנקס הפסיכולוגים יש לעמוד בכללים הבאים:
המידע בפנקס
הפנקס מכיל את המידע הבא:
חיים מרדכי קאטץ
מנהלה הרוחני של ישיבת טלז בטלז, ליטא, ולאחר מלחמת העולם השנייה מייסד וראש ישיבת טלז בקליבלנד, אוהיו. חבר מועצת גדולי התורה ודמות בולטת בהנהגה החרדית של יהדות ארצות הברית.
ביוגרפיה
נולד בשאדובה שבמחוז פוניבז', ליטא. בצעירותו למד אצל הרב יוסף יהודה לייב בלוך שבאותה תקופה שימש כרב העיר. בשנת 1910 עבר ללמוד אצל הרב ברוך בר ליבוביץ בישיבת כנסת בית יצחק שבפרבר הקובנאי סלובודקה. בזמן מלחמת העולם הראשונה שהה שנתיים בישיבת וולוז'ין ועם תום המלחמה חזר ללמוד אצל רבו הרב בלוך, שכיהן כבר כראש ישיבת טלז. שנים ספורות אחר כך נישא לבתו של רבו.
זמן מה לאחר נישואיו התמנה כראש המכינה לצעירים שליד ישיבת טלז שהיה פעיל בהקמתה, הוא הרחיב את פעילותו החינוכית כשהשתתף בהקמת תנועת הנוער האגודתי "צעירי אגודת ישראל". עם הקמת הגימנסיה העברית לבנות "יבנה" בטלז ב-1921, עמד בראש ועד ההנהלה שלה לצד גיסו הרב אליהו מאיר בלוך. ב-1924 התמנה לעמוד בראש כולל האברכים שבישיבת טלז ובהמשך בראשות התוכנית להכשרת רבנים של הכולל. ב-1938 נבחר במהלך הכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל, כחבר הוועד הפועל העולמי של התנועה.
מאז פטירת חמיו ב-1929 ומינויו של גיסו הרב אברהם יצחק בלוך לעמוד בראש הישיבה, שימש כר"מ ומנהל הישיבה כמו גיסו הרב אליהו מאיר בלוך. מיד בראשית מלחמת העולם השנייה נשלחו השנים לארצות הברית כדי לארגן את העברת הישיבה ותלמידיה לשם. הקשר עם אירופה ניתק בשלב כלשהו והשנים שהשאירו משפחות בטלז שבליטא המשיכו במאמציהם להקמת הישיבה החדשה. בז' בחשוון ה'תש"ב, 28 באוקטובר 1941. אשתו ועשרת ילדיו נספו בשואה עם קהילת יהודי טלז.
לאחר המלחמה היה שותף למאמצי השיקום של עולם הישיבות הליטאי, כראש ישיבת טלז בקליבלנד בצוותא עם גיסו הרב בלוך, ולאחר פטירתו של האחרון בראשית 1955 כראש ישיבה יחיד. הוא היה חבר במועצת גדולי התורה ודמות בולטת בהנהגה החרדית של יהדות ארצות הברית.
הרב קאטץ לקה בהתקף לב ונפטר בוויקליף, אוהיו בי"ב בכסלו ה'תשכ"ה, 17 בנובמבר 1964. ארונו הועלה לקבורה בישראל ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
קלוגה (כדורגל)
קלוגה (ברוסית: Футбольный клуб Калуга) הוא שמו של מועדון כדורגל מקצועני מעיר באותו שם במחוז קלוגה שברוסיה, המתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית, השלישית בחשיבותה ברוסיה, מאז 2010.
היסטוריה
מועדון הכדורגל קלוגה הוקם בשנת 2009 במקום מועדון לוקומוטיב קלוגה שהתקיים משנת 1936 והתמודד לרוב ב ולאחר מכן בליגה המקצוענית. קלוגה הוקמה על בסיס מועדון הקטרגל MiK שהוקם ב-2002 (Футбольная команда «МиК») וב-2006 הקים גם מחלקה לכדורגל אשר עד 2009 התמודדה בליגה החובבנית. MiK זכתה בגביע הליגה החובבנית בשנים 2007, 2008 ובסיום עונת 2009 זכתה באליפות הליגה החובבנית.
לקראת עונת 2010 קבוצת MiK אורגנה מחדש והפכה למועדון הכדורגל "קלוגה", שהוקם בתמיכת עיריית קלוגה ובמימון גזאנרגו בנק. הקבוצה התמודדה בליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה ובהדרכת המאמן אדוארד דיומין סיימה את עונת הבכורה במקום העשירי. את עונת 2011/2012 ─ במקום תשיעי, עונת 2012/13 ─ במקום החמישי ואת עונת 2013/14 — במקום הששי. בעונת 2018/2019 סיימה במקום הששי ובכך שחזרה את הישגה מעונת 2014/2015 שעודנו מהווה להישג השיא שלה בליגה.
הקבוצה התמודדה במשך 10 עונות רצופות בליגה המקצוענית ומתמודדת בקביעות מדי שנה גם ב, אך לא הצליחה לעבור מעל למשוכת שלב 32 האחרונות.
קוברין
קוֹבּרִין (בבלארוסית: Ко́брын, מבוטא [ˈkɔbrɨn]; באוקראינית: Кобринь; ברוסית: Ко́брин; ביידיש: קאָבּרין; בפולנית: Kobryń) היא עיר במחוז ברסט בבלארוס, במרכז ראיון קוברין, 52 קילומטרים מזרחית לעיר המחוז ברסט. בשנת 2010 מנתה העיר 51,200 תושבים.
תולדות היישוב
באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיר בידי גייסות האימפריה השוודית, ובשנת 1711 מתו רבים מיושבי העיר כתוצאה ממגפה ומשריפה שפרצו בה.
יהודי קוברין
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בקוברין הוא מהמאה ה-15. קוברין היא ערש הולדתה של חסידות קוברין, חצר חסידית ליטאית שנוסדה בידי הרב משה פאלייר מקוברין (1783-1858), ונכחדה בשואה, עם הרצחו של אדמו"רה, רבי משה אהרן רבינוביץ. בעיר גם פעלה חצר חסידית של תלמיד של שושלת קוברין, חסידות קוברין-ביאליסטוק. בין רבני העיר היה רבי פסח פרוסקין המכונה "ר' פסח מקוברין", שעמד בראש ישיבה מקומית.
בין מלחמות העולם כבר הייתה קוברין עיירה יהודית. נמנו בעיר 5,617 יהודים, רוב תושביה. כעיירות יהודיות אחרות באותה תקופה, הייתה יידיש השפה שלטת במרחב הציבורי, בשבתות וחגים יהודיים לא הייתה בה בפועל פעילות מסחר, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית ענפה של מגוון המפלגות היהודיות. כמו כן, פעלה בעיר גימנסיה עברית, ויצאו בה לאור שני שבועונים יהודיים. הפעילות הציבורית היהודית בעיר נאסרה עם כיבושה בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בשואה
ב-22 ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החלו בהצתת בתי היהודים בה. בהמשך, גויסו יהודי העיר לעבודות כפייה, הוטלו עליהם תשלומי כופר שונים, והם חויבו בענידת סרט זרוע, שהומר בהמשך בטלאי צהוב, תוך סימון בתיהם. עד ספטמבר 1941 נרצחו בעיר כ-200 יהודים.
בספרו 'נדודי המלחמה - ויאסלו עירי', מתאר ד"ר הרציג ממאורעות השואה בקוברין:
בנובמבר 1941 רוכזו כ-8,000 יהודי העיר וסביבתה בגטו שהוקם בה. כמה שבועות לאחר מכן רצחו הגרמנים כמה מאות חולים, קשישים וילדים יהודים מהגטו. בתחילת 1942 חולק הגטו שבעיר לשני חלקים, ל"יעילים" ול"בלתי יעילים", ובאפריל 1942 הוקפו הגטאות בגדר תיל והופסקה אספקת החשמל לבתי היהודים. מיוני 1942 הועסקו מאות מיושביו הגטו במחנה עבודה שהוקם בסמוך לו.
ב-27 ביולי 1942 חוסל גטו ה"בלתי יעילים" בעיר, תוך רצח כ-3,000 יושביו, כמו גם המאושפזים ואנשי הסגל בבית החולים היהודי המקומי, באתר הרצח ההמוני ברונה גורה.
מכ-5,600 יהודי קוברין שרדו את השואה 64 איש, רובם מאלו שהספיקו להימלט לעומק שטחי ברית המועצות טרם הכיבוש הגרמני.
ג'וסטיניאנו פרטיצ'יפאציו
ג'וסטיניאנו פרטיצ'יפאציו (באיטלקית: Giustiniano Participazio; בלטינית: Agnellus Iustinianus Particiacus - אגנלוס יוסטיניאנוס פרטיקיאקוס; נפטר בשנת 829) היה הדוכס ה-11 של ונציה שבאיטליה.
ג'וסטיניאנו נשא בתואר דוג'ה משנת 827 ועת מותו.
קורות חיים
ג'וסטיניאנו מונה להיפאטוס ופרוטוסבאסטוס על ידי הקיסר הביזנטי לאון החמישי. בעת שהותו בקונסטנטינופוליס (ככל הנראה לצורך קבלת התארים) כאשר אביו, הדוג'ה אגנלו פרטיצ'יפאציו מינה את אחיו הצעיר ג'ובאני פרטיצ'יפאציו לדוג'ה לצידו, ולימים גם את האח הקטן אגנלו פרטיצ'יפאציו השני. בדרכו של ג'וסטיניאנו אל העיר צרו עליו כוחות מטעם אביו בהיותו בסן סוורו. כוחותיו של ג'וסטיניאנו גברו, והוא כבש את ונציה, הגלה את אביו ואחיו, וירש את מקומו של אביו כדוג'ה בשנת 827.
לבקשת הקיסר הביזנטי מיכאל השני השתתפו כוחות ונציאנים במתקפה על סיציליה. הצלחת המתקפה הביאה כבוד ועושר לוונציה.
בתקופת כהונתו של ג'וסטיניאנו נמשך המאבק הדתי בין פטריארך גראדו ופטריארך אקווילה על השליטה בקהילות של איסטריה. ג'וסטיניאנו חיזק את הכנסייה בוונציה. על פי המסורת הוונציאנית, ביקר מרקוס הקדוש בעיר, ורבים מתושבי ונציה עלו לרגל לקברו באלכסנדריה שבמצרים. על פי המסורת הוונציאנית הורה ג'וסטיניאנו לסוחרי בואונו די מאלאמוקו ורוסטיקי די טורצ'לו לשחד את הנזירים המצריים ששמרו על גופתו של הקדוש ולגנוב אותה לוונציה.
המסורת מספרת כי הגופה הוחבאה בין נתחי חזיר על מנת לעבור את המוכסים המוסלמים, והגיעה לוונציה ב-31 בינואר 828.
ג'וסטיניאנו הורה על הקמת הקפלה הדוכסית המוקדשת למרקוס הקדוש בו יקברו שרידי הגופה - לימים בזיליקת מרקוס הקדוש.
בהיעדר ילדים, הורה ג'וסטיניאנו לאחיו ג'ובאני לשוב אל העיר, ומינה אותו אחראי להקמת הבזיליקה. לאחר מותו של ג'וסטיניאנו ירש ג'ובאני את כיסאו.
שר-שלום ג'רבי
שר-שלום ג'רבי (נולד ב-4 בספטמבר 1969) הוא מנהל חטיבת החינוך בקרן קיימת לישראל. בעבר כיהן כראש רשות השירות הלאומי-אזרחי וכראש מטה שר הרווחה וראש לשכתו (2003), כסמנכ"ל ארגון וכספים של מפלגת המפד"ל (2005-2004) וכמזכ"ל מפלגות הבית היהודי והמפד"ל (2009-2005). ב-2009 מונה למנכ"ל משרד המדע והטכנולוגיה, אך מינויו בוטל על ידי בג"ץ.
קורות חייו
ג'רבי הוא בנו של הרב ציון ג'רבי ונכדו של רב הכותל, הרב מאיר יהודה גץ. הוא גדל בכרמיאל. בוגר ישיבת כפר הרא"ה וישיבת ההסדר קריית שמונה.
התחיל את שירותו בצה"ל בחטיבת גולני ולאחר מכן עבר לחיל השלישות, בו התקדם עד לדרגת סגן אלוף במילואים. היה רכז מחוזות חיפה והצפון בתנועת בני עקיבא. שימש כיועץ בכיר וראש מטה לשר הרווחה. בשנת 2005 נבחר למזכ"ל המפד"ל. עם הקמת סיעת הבית היהודי מונה למזכ"ל המפלגה ודורג במקום החמישי ברשימתה לכנסת ה-18, אך לא נכנס לכנסת.
בשנת 2009 ביקש שר המדע והטכנולוגיה, דניאל הרשקוביץ למנות את ג'רבי למנכ"ל משרדו, אך ועדת מינויים בראשות נציב שירות המדינה, שמואל הולנדר, החליטה שאינו מתאים לתפקיד. לאחר ששר המדע והטכנולוגיה הביא לממשלה חוות דעת של פרופ' אריאל בנדור מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, לפיה אין בעמדת ועדת המינויים כדי למנוע מן הממשלה את מינויו של ג'רבי לתפקיד החליטה הממשלה, ב-5 ביולי 2009, על מינויו של ג'רבי למנכ"ל משרד המדע, לתקופת ניסיון של 6 חודשים, ויומיים לאחר מכן החל ג'רבי לכהן בתפקיד. בעקבות כך, עתרה התנועה לאיכות השלטון לבג"ץ נגד המינוי, וב-24 בנובמבר 2009 ביטל בג"ץ את המינוי. בפסק דינה ציינה השופטת אילה פרוקצ'יה: "יובהר ויודגש, כי מדובר באדם טוב, שאיכויותיו הערכיות אינן שנויות במחלוקת. הסוגיה מתמקדת כל-כולה בשאלת התאמתו מבחינת יכולותיו המקצועיות להתמנות לתפקיד" ובעקבות כך פסלה את מינויו לתפקיד.
במהלך החודשים בהם שימש בתפקיד עסק ג'רבי בין השאר בהרחבת מרכזי המו"פ (מחקר ופיתוח) האזוריים ובפרויקטים לקירוב המדע לקהילה, כגון: חונכות של תלמידי תיכון בתחומי המדעים והטכנולוגיה על ידי סטודנטים לתואר ראשון וקיום חוגים מדעיים ברשויות מקומיות, במתנ"סים ובמינהלים קהילתיים.
ביוני 2010 מונה ג'רבי לראש רשות השירות הלאומי-אזרחי במשרד המדע והטכנולוגיה. בתפקידו זה פעל למען שיפור וקידום מעמדם של המתנדבים ולהגדלת מספר המתנדבים מכל המגזרים בישראל, ובפרט בקרב נוער בסיכון ובעלי צרכים מיוחדים. בנוסף פעל להשוואת התנאים של בני ובנות השירות לתנאים אותם מקבלים חיילים עורפיים. הוא הוביל מהלך של הקמת קרן מיוחדת לסיוע למתנדבים נזקקים בשירות הלאומי-אזרחי, בדומה לתשלומי הסיוע (ת"ש) שמקיים הצבא לחיילים הנזקקים וגם טיפולי שיניים ובדיקות ראייה וזכאות למשקפיים בעלות סמלית. הוא גיבש נוהל מיוחד וקמפיין נגד הטרדות מיניות בקרב המתנדבות. בנוסף, הביא להסכם נסיעות חינם למתנדבי השירות הלאומי ופעל להקמת מוסד נציבות קבילות המתנדבים, בדומה לצבא.
בשנת 2017, השיק פרויקט חדש בשיתוף משרד הרווחה ועמותת עלם, במסגרתו יינתן דיור לצעירים בסיכון בתמורה להתנדבות בשירות הלאומי-אזרחי. ב-2014 ביטל את הכללתה של עמותת "בצלם" ברשימת העמותות להתנדבות, בנימוק ש"בצלם" פועלת נגד מדינת ישראל. החלטתו של ג'רבי בוטלה בהוראה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, דינה זילבר. לאחר שהוחזרו לבצלם שלושת ההתקנים שהיו להם בעקבות הוראת משרד המשפטים, השעה שוב, ג'רבי, את התקן בתואנה שבחוק כתוב שמי שמסית נגד חוקי המדינה לא יכול לקבל מימון. ג'רבי הסביר שבמסגרת אירועי הגדר בעזה במהלך חודש אפריל 2018, עמותת "בצלם" קראו לחיילי צה"ל לסרב פקודה לירות על לא־חמושים ברצועת עזה, ובקריאה זו הם מסיתים נגד חוקי המדינה.
בפברואר 2018, יזם והשיק יחד עם עמותת גוונים מרכז הכוונה חדש, שייתן מענה לצעירים עם צרכים מיוחדים המשתחררים מהשירות הלאומי־אזרחי או הצבאי.
בפברואר 2019 אושר מינויו לתפקיד מנהל חטיבת החינוך של הקרן הקיימת לישראל.
חיים אישיים
נשוי ואב לחמישה. תושב מצפה יריחו. הוא בעל תואר ראשון בחינוך ותואר שני במדעי המדינה ומינהל ציבורי.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
שבתי דון-יחייא
שבתי דון-יחיא (נקרא גם ש. דניאל או י.ש. רבינסון) (תרס"ט 1909 – כ"ג בכסלו תשמ"ב, 19 בדצמבר 1981) היה עיתונאי ואיש ציבור ישראלי, עורך עיתון "הצופה" וחבר הכנסת השישית למשך 10 ימים.
ביוגרפיה
דון-יחיא נולד במארינהאוזן שבלטביה. משפחתו, משפחת דון-יחיא, הייתה משפחת רבנים ידועה בליטא ובלטביה. אביו, הרב בן ציון דון-יחיא, היה רב עיר הולדתו ובהמשך רב העיר לודזה (ובשנת ה'תש"א נספה עם בני קהילתו בשואה). אמו חיה הייתה בתו של הרב יצחק ציוני, מחבר הספר "עולת יצחק". סבו מצד אביו היה הרב אליעזר דון יחיא, רבה של לוצין ומרבותיו של הרב קוק.
בשנת 1931 עלה דון-יחיא לארץ ישראל, והחל את לימודיו בישיבת מרכז הרב. מאוחר יותר למד באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך להוראה. שימש כמורה בכפר יעבץ ובכפר חסידים והחל לכתוב בעיתון "הצופה" מיום היווסדו. לאורך השנים היה גם חבר הפועל המזרחי ומפד"ל.
דון-יחיא היה עורך העיתון "הצופה" בשנים 1949–1981. כמו כן עסק בחיבור ביוגרפיות של אישים מהציונות הדתית, דוגמת האדמו"ר החלוץ, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב יעקב משה חרל"פ, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, שמואל חיים לנדוי (שח"ל), משה חיים שפירא ומשה קלמר.
בשנת 1965 נבחר דון-יחיא לכהן מטעם המפד"ל בכנסת השישית, בה היה חבר בוועדת החינוך והתרבות, אך שבועות ספורים לאחר כינונה של הכנסת בחר להתפטר והוחלף על ידי פריג'א זוארץ.
בנו הוא עורך הדין בני דון-יחיא, המומחה לדיני משפחה וירושה, אשר משמש פרקליטם של ידוענים רבים. נכדו, הרב יונתן דון יחיא, הוא רב מושב הזורעים.
על שמו - רחוב בדרום תל אביב ליד שכונת נווה צדק.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב הפלמ"ח 13.
אורנים - המכללה האקדמית לחינוך
מכללת אורנים (אֳרָנִים) היא מכללה לחינוך ולהוראה באזור הצפון בתחומה של מועצה אזורית זבולון, סמוך לקריית טבעון. האתר מוכר כיישוב מוסדי.
המכללה הוקמה בשנת 1951 והיא שייכת לתנועה הקיבוצית. שמה של המכללה ניתן לה עקב מיקומה בתוך חורשת אורנים.
הלימודים במכללה
המכללה מקדמת מצוינות אקדמית ומכשירה גננות, וכן מורים לבתי הספר היסודיים ולתיכון. לצורך כך המכללה מעניקה תעודת הוראה. המכללה מעניקה כמה סוגים של תארים אקדמיים: בנוסף ללימודים לתואר אקדמי, קיימת באורנים יחידה ללימודי תעודה והתמחות, באמצעותה ניתנות הכשרות במגוון רחב של תחומים.
נשיא המכללה הוא פרופסור עמית שכטר והרקטור הוא ד"ר ניר מיכאלי.
היסטוריה
בשנת 1956 הוקמו שני מסלולים חדשים למורים לבית הספר התיכון: מורים למסלול ההומני, ומורים למסלול הריאלי.
שנות ה-60 וה-70 התאפיינו בגידול במספר הלומדים, וכן בגידול מספר התלמידים שלא השתייכו לתנועה הקיבוצית. נוספו מבנים חדשים והוקמו הספרייה וחדר האוכל.
בשנת 1971 נחתם הסכם לשיתוף פעולה עם אוניברסיטת חיפה. תחומי המדעים והכשרת המורים לחינוך העל-יסודי התאגדו תחת החטיבה האוניברסיטאית הכפופה לאוניברסיטת חיפה. הסכם זה תרם רבות להעלאת מעמדו של סמינר אורנים כמוסד אקדמי. תחום השתלמויות המורים שזכה לעידוד משרד החינוך התפתח, במטרה להפוך את אורנים למקום בו ירוכזו מרבית ההשתלמויות למורים במחוזות חיפה והצפון של משרד החינוך. בשנות ה-70 הוקם במקום "המכון לשיפור דרכי ההוראה".
שנות ה-80 וה-90 התאפיינו בהאצת תהליכים ובגיבוש מבנה חדש. המעורבות הקיבוצית הלכה ופחתה וכתוצאה מכך, "אורנים" כיוונה את בוגריה לכלל הצרכים של מערכת החינוך בישראל, ולא רק אל העבודה החינוכית בהתיישבות העובדת.
בשנת 2004 נפתחו לראשונה במכללת אורנים תוכניות לתואר שני.
אחד החוגים הגדולים במכללה הוא החוג לגיל הרך. שלושה ממניחי היסודות לתורת הגן לימדו במכללת אורנים: מלכה האס, גדעון לוין ומרים רות. תפיסותיהם החינוכיות משפיעות מאז על הלימודים בחוג.
יחידות שונות בתוך המכללה
כמו כן יושבות בשטחה של מכללת אורנים "המדרשה", בית מדרש פלורליסטי העוסק בזהות יהודית חילונית, והמכינה הקדם-צבאית על שם יצחק רבין.
אורנים בקהילה
במכללת אורנים דוגלים בטיפוח המעורבות החברתית במספר היבטים:
המרכז לקהילה מנהיגות והשראה (ק.מ.ה)
מרכז ק.מ.ה מאגד יחידות ומרכזים חוץ אקדמיים המציעים פיתוח תעסוקתי, הכשרות, השתלמויות, בינוי קהילה ופעילויות העשרה. מעל 3,000 סטודנטים ומשתתפים לוקחים חלק בפעילויות ותוכניות המרכז מדי שנה באמצעות היחידות המרכיבות את המרכז:
הערות שוליים
בין אוטונומיה, קהילה וחינוך - כיצד הגישה הקהילתית מחזקת את האוטונומיה (ולהפך), ד"ר נירית קורן לורנס ואבי גרוסמן
בין שינוי חברתי לחינוך - הכירו את הפדגוגיה החברתית, ד"ר ניר מיכאלי
פיתוח מקצועי משמעותי ורלוונטי במציאות משתנה - מודל להובלת שינוי בפיתוח המקצועי לאנשי חינוך - אבי גרוסמן
קהילות וירטואליות חינוכיות - איריס סבן
'פותחים שנת לימודים' - מודל סיוע לתלמידים בתקופת לחץ - רבקה אלקובי
התחלה טובה – כלים מקוונים לבניית צוות חינוך חדש
פריציס אפשניק
פריציס אפשניק (בלטבית: (Fricis (Fritzis, Franz) Apšenieks (Apscheneek) 7 באפריל 1894, לטביה – 25 באפריל 1941, ריגה) היה שחמטאי לטבי, אלוף לטביה לשחמט בשנת 1926 ואלוף משותף בשנת 1934.
קריירה
בשנת 1924 הגיע אפשניק למקום השני באליפות לטביה הראשונה לשחמט (ניצח: הרמניס מטיסונס). באותה שנה ניצח בתחרות פריז, והגיע למקום השני באליפות העולם הראשונה לחובבים שהתקיימה בפריז. בתחרות ניצח הרמניס מטיסונס והשניים הקדימו את אדגר קול, מקס אויבה, אנטול טשפורנוף ועוד. בשנת 1925 ניצח אפשניק בתחרות ברומליי וחלק מקום 3-4 בתחרות דברצן.
בשנת 1926 חלק אפשניק מקום 3-4 בתחרות אבו, ניצח בתחרות הלסינקי, הגיע למקום השלישי בתחרות ריגה (ניצחו: ולדימיר פטרוב ותיאודור ברגס). באותה שנה זכה אפשניק באליפות לטביה לשחמט שהתקיימה בריגה. בשנת 1927 חלק מקום 5-7 בתחרות קשקמט. בשנת 1931 הגיע למקום השישי בתחרות קלאיפדה (האליפות הראשונה של הארצות הבלטיות, ניצח: יצחק ויסטנייצקי). בשנת 1932 חלק מקום 3-5 באליפות ריגה. בשנת 1934 חלק מקום ראשון עם ולדימיר פטרוב באליפות לטביה. בשנת 1937 חלק מקום 11-13 בתחרות קמרי. בשנת 1939 חלק מקום 11-12 בתחרות קמרי (ניצח: סאלו פלור). בשנת 1941 הגיע למקום השני בתחרות ריגה (אליפות הראשונה של לטביה הסובייטית, ניצח: אלכסנדר קובלנץ)
השתתפות באולימפיאדות
אפשניק שיחק בנבחרתה האולימפית של לטביה בשבע אולימפיאדות רשמיות ובאחת בלתי רשמית (מינכן 1936).
באולימפיאדת השחמט 1928, אולימפיאדת השחמט השנייה שאורגנה על ידי פיד"ה והתקיימה בהאג בין 21 ביולי לבין 6 באוגוסט 1928 צבר אפשניק 8.5 נקודות בלוח הראשון של קבוצתו. תוצאותיו: +8 -7 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
באולימפיאדת השחמט 1931, אולימפיאדת השחמט הרביעית שהתקיימה בפראג בין 11 ביולי לבין 26 ביולי 1931, צבר אפשניק 10.5 נקודות בלוח השני של קבוצתו. תוצאותיו: +8 -3 =5
באולימפיאדת השחמט 1933, אולימפיאדת השחמט החמישית שהתקיימה בפולקסטון, בריטניה בין 12 ביולי לבין 23 ביולי 1933, צבר אפשניק 4.5 נקודות בלוח הראשון של קבוצתו. תוצאותיו: +1 -6 =7
באולימפיאדת השחמט 1935, אולימפיאדת השחמט השישית שהתקיימה בוורשה בין 16 באוגוסט לבין 31 באוגוסט 1935, צבר אפשניק 9.5 נקודות בלוח השני של קבוצתו. תוצאותיו: +6 -5 =7
באולימפיאדת השחמט 1939, אולימפיאדת השחמט השמינית שהתקיימה בבואנוס איירס בין 24 באוגוסט לבין 19 בספטמבר 1939, צבר אפשניק 9 נקודות בלוח השני של קבוצתו. תוצאותיו: +5 -6 =8
אפשניק השתתף גם באולימפיאדת השחמט 1936, היא אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השלישית שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת ברלין (1936) ואורגנה על ידי איגוד השחמט הגרמני (Grossdeutscher Schachbund). האירוע התקיים במינכן בין 17 באוגוסט לבין 1 בספטמבר 1936. באירוע זה צבר 10 נקודות בלוח השני תוצאותיו: +7 -5 =6
חצוצרה
חצוצרה (נקראת גם "טרומפטה" או "חֲצוֹצֶרֶת") היא כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה ממתכת. מנעדה הוא הגבוה ביותר מכל כלי הנשיפה ממתכת, גבוה יותר מזה של הטובה, של הטרומבון וקרן היער. אדם המנגן בחצוצרה נקרא חצוצרן או נגן חצוצרה או מחצצר.
החצוצרה הנפוצה ביותר כיום היא החצוצרה בסי במול (Bb): התו שנקרא כדו אמצעי נשמע כסי במול, הפרש של טון. אך יש סוגים רבים אחרים של חצוצרות במשפחת כלי הנגינה הזאת.
בימינו החצוצרה משתתפת כמעט בכל סוגי המוזיקה, ממוזיקה קלאסית, דרך ג'אז, מוזיקת עולם, סקא, פאנק, בלוז ועד פופ.
מבנה החצוצרה
החומר ממנו עשויות כיום רוב החצוצרות הוא פליז (סגסוגת מהמתכות נחושת ואבץ), הוא מעוקל בצורה ספירלית כאשר הפיה בקו ישר לפעמון. צינור החצוצרה הוא גלילי ודק בתחילתו קרוב לחיבור לפיה, ומתרחב לקראת סופו. אורכו כמטר וחצי.
חלקי החצוצרה
החצוצרה מחולקת למספר חלקים מרכזיים:
תוספות
לחצוצרה אפשר להוסיף תוספות שיגרמו לצליל אחר ומעניין.
בחצוצרה נפוץ מאוד השימוש בעמעמים שונים (אנגלית: mute, איטלקית: sordino) אשר מוצמדים אל תוך פעמון החצוצרה, מנמיכים את עוצמתה ויוצרים גוון צליל מיוחד. בנוסף ישנן יצירות מעטות בהן שמים פיסת בד או כובע על הפעמון, מה שנותן אפקט דומה לשל העמעם אך צליל יותר רך ונעים לאוזן.
היסטוריה
ראשיתה של החצוצרה בעת העתיקה. בימי עם ישראל במדבר נצטווה משה על עשיית שתי חצוצרות כסף לצורך עבודת המשכן (במדבר י'). כלי נגינה דומים לחצוצרה נוצרו גם במצרים העתיקה ובממלכות המזרח פרס, טיבט, ביזנטיון, מונגוליה ועוד. החצוצרה שימשה אז לתהלוכות צבאיות ולטקסים חגיגיים אחרים.
בתקופת הבארוק זכתה החצוצרה להתפתחות גדולה (ראו: חצוצרת בארוק). בימיהם של באך והנדל היו באירופה נגני חצוצרה מעולים, שהיו מסוגלים לנגן מוזיקה מסובכת רק באמצעות שליטה בטכניקת הלחץ של שפתיהם ושימוש בחצוצרות ארוכות יותר. מסורת גדולה זו שקעה, ובסוף המאה ה-18 הופיע תחליף לחצוצרה הארוכה בדמות החצוצרה הקצרה המצוידת בשסתומים. בתזמורת המודרנית משתמשים בדרך כלל בשתים או שלוש חצוצרות. החצוצרה היא לרוב כלי הסופרן הגבוה ביותר בקבוצת כלי הנשיפה ממתכת.
סוגי חצוצרות
קיימים סוגים רבים של חצוצרות בכווני צליל שונים, לשימוש בעיקר במוזיקה קלאסית. לדוגמה: חצוצרה בדו, ברה/מי במול, חצוצרת פיקולו בסי במול/לה וסול, חצוצרת באס בפה ובסי במול ועוד.
כלים נוספים אשר כמעט זהים לחצוצרה הם הקורנט (Cornet), שלמעשה קדם לחצוצרה המודרנית, והפלוגלהורן (Flugelhorn), שניהם בעלי צלילים רכים ומעודנים יותר. ישנם כמו כן מספר פיתוחים ווריאציות מיוחדות של החצוצרה (הרגילה) למשל:
תרועות
מאז תחילת השימוש בחצוצרה, שימושה המרכזי היה בתרועות. צלילה החד והחזק של החצוצרה מתאים לכל סוגי התרועות. הנה מספר דוגמאות לתרועות נפוצות כיום:
גם כיום יש שימוש רב בתרועות חצוצרה בצבאות ברחבי העולם, וכמו כן גם בצה"ל.
טכניקת הנגינה
את החצוצרה מחזיקים בעזרת שתי הידיים.
אצבוע
צירופי לחיצות שונות על השסתומים גורמים להפקת צלילים שונים. כל לחיצה על שסתום, "מאריכה" את אורך הצינור בו עובר האוויר. ככל שהצינור ארוך יותר, כך הצליל ישמע נמוך יותר. (לכן בטובה שאורך צינורותיה ארוך, הצליל נמוך, ובפיקולו הצליל גבוה מאוד). לחיצה על השסתום הראשון (הקרוב למחצצר) בחצוצרת סי במול, תאריך את הצינור כך שהצליל יונמך בטון שלם. השסתום השני- הארכה שתנמיך את הצליל בחצי טון, והשסתום השלישי- הארכה שתנמיך את הצליל בטון וחצי.
כך, אם ננגן סול אמצעי, ונלחץ על השסתום הראשון, נקבל את הצליל הנמוך בטון שלם מסול- פה. אם נלחץ גם על השסתום הראשון וגם על השני, נקבל צליל הנמוך בטון וחצי מסול- מי. אם נוסיף ללחיצה גם את השסתום השלישי, נקבל צליל הנמוך בשלושה טונים (טריטון) מסול- דו דיאז/רה במול.
בעמודה הראשונה של הטבלה מופיע התו, בעמודה השנייה מוצג הצירוף הנדרש ובעמודה השלישית מוצג צירוף אלטרנטיבי. 1 מסמן את הכפתור הראשון מכיוון הפיה, 2 מסמן את הכפתור השני, 3 מסמן את הכפתור השלישי ו-0 מסמן לא ללחוץ על שום כפתור. צירופי מספרים מורים ללחוץ על מספר כפתורים בו זמנית. למשל - 1–3 מסמן לחיצה על הכפתור השלישי ועל הכפתור הראשון. הטבלה מסודרת לפי גובה התו ומתחילה בתו הנמוך ביותר בחצוצרת סי במול - פה דיאז (#F).
שימו לב שתוים מסוימים יכולים להיקרא בשני שמות, למשל - מי במול (Eb) יכול להקרא גם רה דיאז (#D) ופה דיאז (#F) יכול להקרא גם סול במול (Gb). לצורך נוחות בטבלה כתוב רק שם אחד לכל תו.
שי אביבי
שי אביבי (נולד ב-29 באפריל 1964 בעכו) הוא שחקן, קומיקאי, איש תוכן טלוויזיוני ומנחה טלוויזיה ישראלי. החל מ-2012 משמש כקריין בסדרת הטלוויזיה "בואו לאכול איתי". זוכה פרס אופיר.
ביוגרפיה
אביבי נולד וגדל בעכו כאחד מבין שלושה ילדים של משה אביבי, יליד מאיראן למשפחת ארג'אן, ושל אהובה, ילידת ישראל. הוא אחיינו של "נשיא מדינת אכזיב", אלי אביבי.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל, ובמהלכו לקח חלק בלחימה במלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1991, לאחר לימודים בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, שיחק אביבי לראשונה, בסרטו של ערן ריקליס, "גמר גביע". את הפריצה הראשונה קיבל אביבי באותה השנה 1991, כאשר היה מראשוני המנחים בערוץ הילדים בגלגולו הראשון, ובו הנחה במשך מספר שנים. בשנת 1993 זכה לחשיפה משמעותית, כשהשתתף בתוכנית הסאטירה המצליחה "החמישייה הקאמרית", ששודרה בזכיינית "טלעד" של ערוץ 2 ולאחר מכן בערוץ הראשון. לצד אביבי כיכבו קרן מור, דב נבון, רמי הויברגר ומנשה נוי. בשנה זו שיחק בסרט "שלג באוגוסט", וכן השתתף בווידאו קליפ של הלהיט "יעקב" של להקת "ללדין", בו נראה מבצע ליפ סינק לקטע הראפ בשיר (אותו למעשה מבצע יאיר שדה). במקביל, השתתף ב-1996 בסרט "מלכה לב אדום" של אתגר קרת ורן טל. עם סיום דרכה של "החמישייה הקאמרית" בשנת 1997, חזר אביבי להנחיה, של תוכנית האירוח "מקרה לילה" (1997) והשעשועון "כוכבים בריבוע" (1999), שתיהן ב"שידורי קשת" בערוץ השני. בנוסף, השתתף בסרטים "דרינג דרינג" ו"סוף העולם".
בשנת 1999 השתתף אביבי בדיבוב של תפקיד עצמו במשחק המחשב "פיפוש".
בשנת 2009 שיחק בסדרת המקור של HOT 3 "תמרות עשן" - סדרת דרמה העוסקת ביישוב ברמת הגולן שכל תושביו נעלמים, בהשתתפות צחי גראד, אפרת בן צור ומרינה מקסימיליאן בלומין.
לקראת סוף 2009 הצטרף אביבי אל צוות ההצגה "תורת היחסים", שכתב וביים אייל דורון. בהצגה הוא מגלם גבר נשוי המתאהב באחות צעירה ופתיינית (טלי שרון).
בפברואר 2010 הצטרף לעונה השלישית של התוכנית הסאטירית "שבוע סוף!".
בנוסף, לקראת סוף שנת 2009 השתתף בתוכנית "פעם בחיים", ונסע עם הזמר מוקי לישיבת התפוצות סמוך לקבר דוד שבירושלים.
בשנת 2011 השתתף בתפקיד אורח בסדרה "גבוה וגרינבאום", וכן המשיך לעונה נוספת של "תמרות עשן".
בשנת 2012 השתתף בעונה השלישית של "חצויה" הנקראת "חצויה הדבר האמיתי" בתפקיד שאול, וכן השתתף בעונה השנייה של סדרת הדרמה "ילדי ראש הממשלה", לצד חברו לימי "החמישייה" רמי הויברגר. באותה שנה החל לשמש כקריין הסדרה "בואו לאכול איתי".
בתחילת שנת 2013 העלו אביבי ואשתו מיכל ליבדינסקי מופע אותו גם כתבו יחד ועוסק בחיי הזוגיות והנישואים. בתחילה הציגו את המופע באירועים פרטים בסלון ביתם בפרדס חנה תחת השם: "כאן גרים בכיף – שי אביבי ומיכל ליבדינסקי" ובהמשך באולמות ציבוריים תחת השם "באושר ועושר - שי אביבי ומיכל ליבדינסקי".
בשנת 2015 החל להשתתף בעונת ה-VIP של התוכנית "מאסטר שף" וניצח בגמר התוכנית. באותה שנה שיחק בסרט הקומדיה של דרור שאול, "פלאפל אטומי", בתפקיד ראשי. כמו כן גילם באותה שנה את דמותו של המשנה לראש המוסד בסדרת המתח הטלוויזיונית "המדרשה".
בשנת 2016, שיחק בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "שבוע ויום", בו גילם אב שכול המתמודד עם מות בנו לאחר שמצא את מאגר הגראס הרפואי שזה הותיר אחריו.
בשנת 2020 החל שידור הסדרה "קיבוצניקים", בה גילם אביבי את גרשון קרפטיג, אביו של הדמות הראשית. באותה שנה, שיחק בסדרת הטלוויזיה "בלקספייס" ברשת 13.
אביבי זכה בשנה זו בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר על משחקו בסרט "הנה אנחנו" של ניר ברגמן.
פעילות חברתית וחיים אישיים
אביבי נשוי למיכל ליבדינסקי, תסריטאית בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. לזוג שני ילדים והם מתגוררים בפרדס חנה.
ב-2002 הותקף על ידי מפטמי אווזים כשהשתתף בהפגנה נגד פיטום אווזים.
בשנת 2006 ערך בים המלח פסטיבל סרטים בנושא "אקולנוע".
המפלגה הליברלית (המנדט)
המפלגה הליברלית (בערבית: חִזבּ אל-אחראר, מילולית: "מפלגת הליברלים") הייתה מפלגה ערבית פלסטינית שהתקיימה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי לתקופה קצרה, בשנים 1930–1931.
סרגיי מגניטסקי
סרגיי לאונידוביץ' מגניטסקי (ברוסית: Серге́й Леони́дович Магни́тский; 8 באפריל 1972, אודסה – 16 בנובמבר 2009, מוסקבה) היה עורך דין, חשב מס ומבקר רוסי שעבד בחברת הייעוץ פירסטון דאנקן.
הוא הודיע על קיומן של תוכניות לגנבה רחבה של כספי תקציב באמצעות החזרי מס לא חוקיים שאורגנו על ידי גורמים רוסיים בכוחות הביטחון. לאחר מכן הואשם בשותפות בהעלמת מס ובשנת 2008 נעצר; יתר על כן, בחקירה נגדו השתתפו אנשים שהואשמו בעבר בשחיתות. בעודו במעצר, הוא מת בכלא מטרוסקאיה טישינה שבעה ימים לפני תום משך הזמן של שנה, שבמהלכו ניתן היה להיעצר כדין ללא משפט.
מותו של מגניטסקי גרר תגובה בינלאומית רחבה והביא לכך שבשנת 2012 אומץ בארצות הברית ובהמשך בקנדה חוק מגניטסקי, שהנהיג סנקציות אישיות נגד האחראים להפרת זכויות האדם ושלטון החוק ברוסיה. בתחילה הופנה החוק נגד אנשים שלדברי הרשויות בארצות הברית היו מעורבים במותו של מגניטסקי. בשנת 2019 בית הדין האירופי לזכויות אדם מצא בפעולות הרשויות הרוסיות הפרה של מספר סעיפים באמנה האירופית לזכויות אדם.
השלטונות ברוסיה גינו את הצעדים שננקטו על ידי מדינות המערב, הכחישו את האשמותיו של מגניטסקי, ורואים בו מעורב בשחיתות.
יחסי גרמניה–פורטוגל
היחסים עד 1900
במהלך המאה ה-5 פלשו שבטים גרמאנים לחצי האי האיברי, והסואבים התיישבו באזור של פורטוגל המודרנית. צלבנים גרמנים סייעו לאפונסו אנריקס במאבקו נגד הערבים, ובמיוחד במצור על ליסבון בשנת 1147, שבו מילא היינריך מבון תפקיד חשוב. בשנת 1452 התחתנה הנסיכה לאונור מפורטוגל עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר גירוש יהודי פורטוגל במהלך המאה ה-16, התיישבו יהודים רבים בהמבורג, כמו כן היגרו פורטוגזים רבים באותה העת לגרמניה, והתיישבו אף הם בהמבורג. בשנת 1652 התחתן פדרו השני, מלך פורטוגל עם הנסיכה הגרמנייה, מריה סופיה מנויבורג. בשנת 1762 סייע וילהלם, רוזן שאומבורג-ליפה לפורטוגל, במלחמתה כנגד הפלישה הספרדית שנערכה כחלק ממלחמת שבע השנים, ולאחר מכן הוא נשאר שם עוד שנה על מנת לסייע בשיקום הצבא הפורטוגזי. בשנת 1815 ייצג הרוזן הגרמני פדרו דה סואוזה-הולשטיין, דוכס פאלמלה הראשון את פורטוגל, במהלך קונגרס וינה.
בשנת 1829 התחתן פדרו הרביעי, מלך פורטוגל עם הנסיכה הגרמנייה אמלי מלויכטנברג, ובשנת 1836 התחתנה מריה השנייה, מלכת פורטוגל עם הנסיך הגרמני פרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה. בשנת 1858 התחתן פדרו החמישי, מלך פורטוגל עם סטפני, נסיכת הוהנצולרן-זיגמרינגן, ואילו בשנת 1861 התחתן אחיה לאופולד, נסיך הוהנצולרן עם אנטוניה, נסיכת פורטוגל.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביקשה פורטוגל לשמור על נייטרליות. אולם ספינותיה סבלו מהתקפות צוללות במסגרת מערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה. כמו כן הוטרדה מושבתה אנגולה על ידי שכנתה, דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה). שגריר גרמניה בליסבון, באותה עת היה ד"ר פרידריך רוזן.
ב-23 בפברואר 1916 התבקשה ממשלת פורטוגל על ידי ממשלת בריטניה לעצור בנמליה ספינות גרמניות, כענישה על הפעלת צוללות כנגד הצי הבריטי מול חופיה. ממשלת פורטוגל נענתה לעתירה, דבר שגרר הכרזת מלחמה של האימפריה הגרמנית על פורטוגל ב-9 במרץ. לפורטוגל היה אינטרס נוסף להשתתף במלחמה בשל תביעתה לשחרור נמל קיונגה (Kionga) במוזמביק, שנכבש על ידי גרמניה ב-1894.
ב-7 באוגוסט אישר הפרלמנט של פורטוגל הקמת חיל משלוח של 55,000 לוחמי חיל רגלים ו-1,000 תותחנים, ועד מהרה נשלח הכוח לצרפת. הכוח הפורטוגלי נשלח להחזיק בקו חפירות בחזית איפר, שהה בו במהלך החורף של 1917–1918 וסבל שחיקה מתמשכת. עד ראשית אפריל נפגעו 10% מהחיילים, המורל בקרב החיילים היה נמוך ביותר ונשמעו קולות של מרד כנגד הפיקוד הבריטי, שלא היה אהוד על החיילים. ב-4 באפריל החליט הפיקוד הבריטי להחזיר את הדיוויזיות הפורטוגליות לרענון בעורף. אולם ב-9 באפריל 1918, היום בו תוכננה החלפתם, תקפו את הגזרה כוחות גרמניים עדיפים (כ-100,000 חיילים גרמניים מול 20,000 פורטגלים) במסגרת מבצע "ג'ורג'ט" של מתקפת האביב הגרמנית (נקרא גם "קרב איפר הרביעי" ו"קרב ליס").
לאחר קרב זה, נשלח רוב הכוח הפורטוגלי לעורף ודיוויזיה אחת המשיכה בלחימה תוך שילובה בארמייה החמישית של הצבא הבריטי, ולחמה עמה עד סוף המלחמה.
כמו כן, ב-1916 כבשו כוחות פורטוגל את משולש קיונגה מידי הגרמנים אך ב-25 בנובמבר 1917 פלש כוח גרמני בפיקודו של הגנרל פאול פון לטו-פורבק (Paul Emil von Lettow-Vorbeck) ממזרח אפריקה הגרמנית למוזמביק. הכוח הגרמני החזיק בצפון המושבה הפורטוגלית כבסיס אספקה לצורך פשיטותיו על רודזיה הצפונית.
פורטוגל קיבלה ייצוג בועידת השלום בפריז (1919) ובחוזה ורסאי. לפי תביעתה נסוגו כל הכוחות הגרמניים ממוזמביק ועיר הנמל קיונגה חזרה לשליטת פורטוגל.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה סיפקה פורטוגל לגרמניה הנאצית טונגסטן לייצור נשק. בשנת 1941, יצאו כ-150 מתנדבים פורטוגזים להילחם לצד הדיוויזיה הכחולה הספרדית בצד גרמניה הנאצית. הם היו בעיקר חברים לשעבר ב-Legion Viriato, ונלחמו בחזית המזרחית.
בשלוש השנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה גורשו פורטוגזים למחנות ריכוז גרמנים, בעיקר מצרפת הכבושה, וכמה עשרות מהם מתו שם.
אחרי 1945
בשנת 1964 נחתם הסכם הגיוס בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לפורטוגל, אשר היווה את הבסיס לעובדים פורטוגזים זמניים בגרמניה. משנת 1965 ועד סוף 1993 שמרו כוחות הצבא הפדרליים הגרמניים על פיקוד האימונים הטקטיים של חיל האוויר בפורטוגל, שהוצב בשדה התעופה של בז'ה שבדרום אלנטז'ו.
גרמניה תמכה בהצטרפותה של פורטוגל ל בשנת 1986. לאחר האיחוד הגרמני ב-1990, תמכה פורטוגל באיחוד המדינות למדינה אחת. גרמניה ופורטוגל עמדו בקריטריוני ההתכנסות של האיחוד האירופי להכנסת האירו בשנת 1999, ושתי המדינות עברו להשתמש בו בשנת 2002.
פורטוגל נכנסה למשבר כלכלי קשה בשנת 2007 כחלק מהמשבר הכלכלי העולמי. גרמניה הייתה אחת הדוברות הנחושות ביותר לצעדי צנע קשים, כאשר אמצעים שבפיקוח הטרויקה האירופית הובילו לקיצוצים בשכר, העלאות מיסים וקיצוצים חברתיים עמוקים בפורטוגל, אשר עד למשבר היה יחס החוב הממשלתי נמוך יותר מאשר בארצות הברית ובגרמניה. לאחר מכן הועלו קולות בפורטוגל המבקרים את הפוליטיקה הגרמנית, ובמיוחד את הקנצלרית אנגלה מרקל ושר האוצר וולפגנג שויבלה, והאשימו אותם במדיניות כוחנית אנטי-חברתית שהכבידה על אנשים באופן חד צדדי לטובת המגזר הפיננסי שהיה בעצמו הגורם למשבר.
כתוצאה מעליית האבטלה בעקבות המשבר הכלכלי בפורטוגל, ההגירה מפורטוגל לגרמניה עלתה גם היא שוב, במיוחד מאז העשור הראשון של המאה ה-21. בניגוד לדור הראשון של שנות ה-60, הגיעו בגל ההגירה הזה, בעיקר אנשים בעלי הכשרה גבוהה כמהנדסים ורופאים, שתרו אחר מקומות עבודה פנויים.
סחר ועסקים
בשנת 1954 נוסדה לשכת המסחר והתעשייה הגרמנית-פורטוגזית של AHK. היקף סחר החוץ של פורטוגל עם גרמניה הוא 13 אחוז מהייבוא והייצוא, מה שהופך את גרמניה לשותפה השנייה בחשיבותה של סחר החוץ בפורטוגל אחרי ספרד. מכון Fraunhofer הנודע בפורטו מתאם גם את היחסים הדו-צדדיים של הלקוחות בשתי המדינות. מאז 2016, נערכת פסגת ועידת האינטרנט בארנה אלטיס בליסבון, ובשנת 2017 השתתפו 60,000 מבקרים מעל 160 מדינות.
שלוש חברות גרמניות הן בין עשרת היצואנים המובילים בפורטוגל. חברת פולקסווגן מחזיקה בפורטוגל כמה ממפעלי הרכב שלה, ובין החברות הגרמניות הרבות האחרות בפורטוגל קיימות גם בוש, סימנס, אאודי, מרצדס ועוד.
תיירות
פורטוגל היא יעד חופשה פופולרי בקרב תיירים גרמנים, וההתיירים הגרמנים בפורטוגל נמצאים במקום השלישי, לאחר התיירים הבריטים והספרדים. בשנת 2012 היו אלה 813,248 תיירים, המהווים עלייה של 9.9 אחוזים בהשוואה לשנה הקודמת. העלייה הכוללת בתיירים הייתה 3.9 אחוזים. רוב התיירים הגרמנים ביקרו באלגרבה, ואחריה ליסבון ומדיירה.
בקרב התיירים הפורטוגזים מדורגת גרמניה במקום השישי מבין היעדים הפופולריים ביותר, עם נתח שוק של 5 אחוזים. היעד הפופולרי ביותר הוא ברלין (65,445 לינות בשנת 2014). אחריה פרנקפורט (28,887) ומינכן (27,108), אשר נובעת גם מכמות הולכת וגוברת של מטיילים עסקיים ומבקרי יריד סחר.
גאורג טראקל
גֵאורג טראקל  (בגרמנית: Georg Trakl; 3 בפברואר 1887 זלצבורג - 3 בנובמבר 1914 קרקוב) היה משורר אוסטרי, מהבולטים שבאקספרסיוניסטים. יצירתו מעוררת בלב הקורא תעוקות רבות הנוגעות בלב-ליבן של החרדות האנושיות.
חייו
טראקל נולד וחי עד גיל 18 בזלצבורג. אביו טוביאס סחר בכלי עבודה, בעוד אמו מאריה הייתה עקרת בית שהתעניינה במוזיקה ובאמנות. מאריה טראקל סבלה ממחלת נפש. יש הטוענים כי הסביבה שנוצרה בבית עקב מחלת האם עלולה הייתה לתרום להתפתחות סימפטומים דומים בקרב הילדים, סימפטומים שאכן ניכרו בגאורג ובאחותו גרטה. יש הסבורים כי בין שני האחים התקיים גילוי עריות.
לאחר שעזב את התיכון ב-1905 עבד במשך שלוש שנים בבית מרקחת, ואף החליט לעסוק ברוקחות. (יש החושדים כי ראה בכך דרך קלה להשיג לעצמו סמים). עם זאת, בתקופה זו החל להתנסות בכתיבת מחזות. שני המחזות שכתב באותהּ תקופה, "יום כל-הנשמות" ו"פאטה מורגאנה", נחלו כישלון.
בשנת 1908 נסע טראקל לווינה ללמוד רוקחות ושם התחבר עם קבוצה של אמנים ואנשי בוהמה אשר עזרו לו לפרסם כמה משיריו. אביו של טראקל מת ב-1910, זמן קצר לפני שטראקל קיבל את תעודת ההסמכה שלו כרוקח. לאחר מכן התגייס טראקל לצבא לשנה. חזרתו לחיים האזרחיים בזלצבורג הייתה אסון וטראקל שב לצבא, שם שירת כרוקח בבית-חולים בעיר אינסברוק. הוא פגש שם את האמנים המקומיים אשר הבחינו בכישרונו. לודוויג פון פיקר, עורך כתב-העת "דר ברנר", היה לפטרונו של טראקל. באופן עקבי פרסם את שיריו של טראקל ואף עשה מאמצים רבים למצוא מוציא לאור שיוציא אוסף משיריו. מאמצים אלה נשאו פרי: בקיץ 1913 הוציא קורט וולף לאור בווינה את הקובץ "שירים". פיקל גם הכיר את טראקל ללודוויג ויטגנשטיין, אשר העניק לו מלגה נאה על מנת שיוכל להתרכז בכתיבה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח טראקל כחובש לטפל בחיילים בגליציה. עקב רגישותו פרצו אצלו התקפי דיכאון וחרדה, שהתגברו עקב תחושת האימה שנפלה עליו במהלך הטיפול בחיילים הפצועים קשה. באחת הפעמים, בעיר גרודק (כיום הורודוק), נאלץ טראקל להשגיח על כתשעים חיילים פצועים, במערכה הקשה מול הרוסים. תחת המעמסה הנפשית, ניסה לירות בעצמו, אך חבריו הניאוהו. בעקבות הרושם העז שהותירה בו החוויה, כתב את שירו המפורסם "גרודק". טראקל אושפז בקרקוב והיה נתון להסתכלות ומעקב צמוד. בעודו מאושפז גבר דיכאונו, והוא כתב לפיקר, בבקשו שייתן לו עצה. פיקר שכנע אותו ליצור קשר עם ויטגנשטיין. כאשר קיבל האחרון את הודעתו של טראקל, נסע לבקרו בבית החולים, אך מצא כי טראקל מת שלושה ימים קודם לכן ממנת יתר של קוקאין. כפי הנראה התאבד.
שירתו
שירתו, האופיינית לזרם האקספרסיוניסטי, אפופה כולה ביטויי חרדה. מופיעים בה, שזורים כחוט השני, מוטיבים של לילה, מוות, קיפאון וצבעים עזים. האקספרסיוניזם בא בשיריו לידי ביטוי בתחושת הבעתה אשר משרים על הקורא שיריו של טראקל. לא עוד הקווים העדינים והנוגים של ורלן בן זמנו, ואף לא אלה המעורפלים והסימבוליים של רילקה, בן זמנו ובן עמו; מעין קרעי תמונות וחזיונות אפוקליפטיים המנסים לעורר אימה בקורא באופן חזותי. ניתן למצוא דמיון רב בין שירתו של טראקל לזו של המשורר העברי דוד פוגל.
קולז' דה פראנס
הקולז' דה פראנס (צרפתית: Collège de France) הוא מוסד מחקר גבוה שמקום מושבו ברובע החמישי (הרובע הלטיני) בפריז, מעברו השני של הקמפוס ההיסטורי של הסורבון, במפגש הרחובות סן-ז'אק (rue Saint-Jacques) ו"רו-דז-אקול" (rue des Ecoles).
גאורג טראקל
תרגום שירו "שיר ערב"
המתרגם יצחק עקביהו
קולז' דה פראנס
היסטוריה
הקולז' נוסד בשנת 1530 לבקשת המלך פרנסואה הראשון, כבית-ספר אלטרנטיבי לסורבון, במטרה לקדם את הלימודים בתחומים שונים כגון עברית, יוונית עתיקה ומתמטיקה. במקורו נקרא המוסד "הקולז' המלכותי" (Collège Royal), אך שמו שונה אחר כך לקולז' לשלוש שפות (Collège des Trois Langues), הקולז' הלאומי (Collège National) והקולז' האימפריאלי (Collège Impérial). בשנת 1870 שונה שמו שוב לשם הנוכחי - הקולז' דה פראנס.
גאורג טראקל
תרגום שירו "קינה"
תרגום נוסף של סיום השיר קינה מאת יצחק עקביהו:
קולז' דה פראנס
היסטוריה
המבנה המרכזי נבנה בשנת 1780 על ידי האדריכל ז'אן פרנסואה שלגרן (Jean-François Chalgrin, מתכנן שער הניצחון שבפריז).
ההוראה בקולז' נעשית באמצעות שיעורים וסמינרים. על כל מרצה להורות 26 שעות בשנה, ולהציג בכל שנה מחקר מקורי חדש. המוסד מתייחד בכך שההשתתפות בשיעורים ובסמינרים חופשית לחלוטין ופתוחה לקהל הרחב, ללא צורך בהרשמה. הקולז' אינו מעניק תארים, אך יש בו כיתות מחקר, וכמו כן נמצאת בו אחת מספריות המחקר הטובות באירופה. כיום מחולק הקולז' לחמש דיסציפלינות: מדעי המתמטיקה, מדעי הפיזיקה, מדעי הטבע, פילוסופיה וסוציולוגיה, וגם היסטוריה, פילולוגיה וארכאולוגיה, והוא כולל 54 קתדרות.
ארתור אש
ארתור רוברט אש ג'וניור (באנגלית: .Arthur Robert Ashe, Jr; ) היה טניסאי אמריקאי שזכה בשלושה טורנירי גראנד סלאם ודורג במקום ראשון בעולם. הוא היה לספורטאי האפרו אמריקאי היחידי עד כה שזכה בשלושה טורנירי גראנד סלאם ביחידים. הטניסאי הגבר כהה העור הנוסף שזכה בטורניר גראנד סלאם כלשהו הוא יאניק נואה מצרפת שזכה באליפות צרפת הפתוחה בשנת 1983.
ביוגרפיה
אש נולד בריצ'מונד וירג'יניה. משפחת אביו, שגם שמו היה ארתור אש, מוצאה מאישה מערב אפריקאית בשם עמר, שנלכדה והובאה לעבדות באמריקה בספינה בשנת 1735, שם היתה משיפחותיו של משפחתו של מי שיהיה מושל צפון קרולינה סמואל אש.
בשנים 1966 - 1968 שירת אש בצבא ארצות הברית והגיע לדרגת סגן.
בשנת 1970 זכה אש באליפות אוסטרליה הפתוחה בטניס. בשנת 1971 הוא זכה באליפות צרפת הפתוחה בטניס בטורניר הזוגות. בשנת 1975 הוא זכה בטורניר היוקרתי ביותר, בווימבלדון לאחר ניצחון בגמר על ג'ימי קונורס ובשנת 1977 זכה אש באליפות אוסטרליה הפתוחה בטורניר הזוגות.
ב-20 בפברואר 1977 התחתן אש עם גיין מוטוסמי, צלמת שהכיר 4 חודשים לפני כן. בשנת 1986 הם אימצו בת.
בשנת 1979 עבר אש התקף לב ובעקבותיו ניתוח מעקפים. לאחר שפרש מטניס מקצועני בשנת 1980 עסק אש במספר תחומים, בהם כתיבה בטיים מגזין, פרשן ספורט של ABC, הקים את ליגת הנערים בטניס של ארצות הברית וכן שימש כקפטן נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית. בשנת 1983 הוא עבר פעם נוספת ניתוח לב.
בשנת 1988 התברר שנדבק באיידס דרך עירוי דם שקיבל במהלך ניתוח הלב. דבר מחלתו נשמר בסוד עד שפורסמה בשנת 1992 לאחר שעיתונאי מהעיתון USA Today פנה אליו ואמר שבכוונתו לפרסם ידיעה בנושא זה. לאחר הפרסום פנו מאות קוראים לעיתון והביעו מחאה על כך שאילצו את אש לפרסם את מחלתו.
ארתור אש נפטר בשנת 1993 מדלקת ריאות שנבעה ממחלת האיידס בה לקה. בין שאר הסיבוכים הוא סבל גם מטוקסופלזמוזיס.
הנצחה
האצטדיון המרכזי, באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכת במרכז הטניס הלאומי בפארק פלאשינג מדוז, הנמצא ברובע קווינס בעיר ניו יורק בארצות הברית נושא את שמו של ארתור אש. אצטדיון זה, שנבנה ב-1997, מכיל 23,771 מקומות ישיבה והוא אצטדיון הטניס הגדול בעולם.
בטקס הפרסים של espn לשנת 2019,פרס נובל לספורט נקרא על שמו, בפרס זכה הכדורסלן האגדי ביל ראסל על מלחמתו בגזענות כלפי האפרו-אמריקאים בשנות ה-60.
אלכסיי טרוצקי
אלכסיי אלכסייביץ' טרוצקי (ברוסית: Алексе́й Алексе́евич Тро́ицкий; 14 במרץ 1866 – 14 באוגוסט 1942) היה שחמטאי רוסי שנודע במיוחד בסיומי השחמט שחיבר. רבים רואים בו כמייסד חיבור האטיודים השחמטאיים המודרני.
טרוצקי מת מרעב במהלך מלחמת העולם השנייה בעת המצור על לנינגרד, שם הושמדו כתבי היד שלו.
אחת מעבודותיו המפורסמות ביותר כוללת ניתוח של סיום ובו לצד אחד שני פרשים ולצד השני חייל. סיום זה מכונה כיום על שמו - טרוצקי. ג'ון נאן שניתח את הסיום בעזרת בסיס נתונים של סיומים קבע כי "הניתוח של טרוצקי מדויק במידה מפתיעה".
אטיודים
טרוצקי היה מחבר פורה של אטיודים. אירבינג צ'רנב כולל תשעה מהם בספרו "200 סיומים מבריקים". העמדה מטה מציגה אחד מהם.
לבן מתחיל וזוכה, אטיוד משנת 1909
מהלך הזכייה : 1. פב6! מהה8 2. פד7! מג4 3. מה:ג7+ מב4 4. מהג5+ מב3 5. מהג3+ מא4 6. מהד4+ מא3 7. פג5 מהב8 8. מהא1+ מב4 9. פא6+ וזוכה.
לבן מתחיל וזוכה, אטיוד משנת 1925, התפרסם ב-Schachmatny Listok
מהלך הזכייה : 1.ב7 צז4+ 2. מו2 צז8 3. ד6 מג4 4. ד7 מב5 5. ד8=מה צ:ד8 6. ר:ד8 מא6 7. ב8=ר!! וזוכה. לעומת זאת ב8=פ מביא לתיקו בלבד.
אצטדיון רוסונדה
אצטדיון רוסונדה (שוודית: Råsundastadion), בשפת היומיום רוסונדה, היה אצטדיון כדורגל הממוקם בפרוור סולנה שבסטוקהולם, שוודיה, אשר מנה עם סגירתו 37,285 מקומות צפייה. האצטדיון שימש כמגרשה הביתי של נבחרת שוודיה בכדורגל לגברים, וכמגרשה הביתי של קבוצת א.י.ק סולנה עד לסגירתו בשנת 2012 עקב חנוכתו של פרנדס ארנה שהחליף את אצטדיון רוסונדה כאצטדיון הלאומי של שוודיה ומגרשה הביתי של א.י.ק סולנה.
היסטוריה
במקום בו עומד האצטדיון היו בעבר אצטדיונים נוספים, הראשון שבהם נפתח ב-1910 ואירח תחרויות ירי וכדורגל במסגרת אולימפיאדת סטוקהולם (1912). האצטדיון הנוכחי נחנך כחודש לפני פתיחתו הרשמית, במשחק בין א.י.ק ומאלמה, באפריל 1937, והיה אז למתקן הספורט הגדול במדינה. המלך גוסטב החמישי חנך את המבנה באופן רשמי בעת התמודדות בין שוודיה ואנגליה, שבה ניצחו האורחים 4:0.
במונדיאל 1958, שאותו אירחה שוודיה, היה האצטדיון אחד מתריסר מגרשים שבהם שוחקו משחקי גביע העולם. האצטדיון הורחב כך שיתאים לקיבולת של 50,000 נפש. הוא אירח במסגרת זו את משחק הגמר, שבו ניצחה נבחרת ברזיל בתוצאה 5:2 את הנבחרת המארחת וזכתה לראשונה בתולדותיה בגביע. רוסונדה הוא אחד משני אצטדיונים בכל העולם שבהם שוחקו משחקי הגמר בגביעי העולם הן לגברים והן לנשים.
בספטמבר 1965 נכחו 52,943 צופים במשחק בין שוודיה וגרמניה, שהיה משחק הכנה לגביע העולם של שנה אחרי כן - שיא שלא נשבר מאז.
באמצע שנות השמונים שופץ אצטדיון רוסונדה, כשהיציע המערבי הישן נהרס ותחתיו הוקם יציע חדש עם מסעדה, משרד ונוף לעבר הדשא. מגדל משרדים בגובה 80 מטר, שמכונה "מגדל דאלאס" בשל חזותו, נבנה בין היציע המערבי לדרומי.
באפריל 2006 החליט איגוד הכדורגל השוודי להקים אצטדיון לאומי חדש לכדורגל גברים, ששמו פרנדס ארנה, גם הוא בסולנה. כחלק מהסכמי הרכישה והתוכניות, עלתה גם שאלת הריסתו של רוסונדה. בשנת 2012 נחנך האצטדיון החדש, דבר שהביא לסגירת אצטדיון רוסונדה. בשנת 2013 נהרס האצטדיון.
גומי סינתטי
גומי סינתטי הוא תחליף לגומי, בעל תכונות משופרות. פולימרים מסוגים אחדים משמשים כגומי סינתטי.
לראשונה נוצר גומי סינתטי בשנת 1910 על ידי הכימאי הרוסי סרגיי לבדב. יישום הטכנולוגיה נולד מתוך מחקרים שפורסמו בשנות ה-30 של המאה ה-20, שנכתבו על ידי קאורותרס והמדען הגרמני הרמן שטודינגר. מחקרים אלו הובילו בשנת 1931 ליצירת אחת הצורות היותר מוצלחות של גומי סינתטי הידוע בתור "נאופרן". נאופרן עמיד מאוד לחום ולכימיקלים כגון נפט ודלק. משתמשים בו בצינורות דלק ובתור חומר בידוד במכונות.
ב-1935 הצליחו המדענים הגרמנים לסנתז את הראשון מתוך סדרה של חומרים סינתטיים הידועים בשם "גומיות בונא". הם היו "קופולימרים", כלומר הפולימר שלהם נוצר לא ממונומר יחיד, אלא משני מונומרים. אחד החומרים האלו, קופולימר של בוטאדיאן וסטירן הידוע כ-"GR-S" (ראשי תיבות של Government Rubber Styrene), הפך לבסיס הייצור של הגומי הסינתטי בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, שבה היה הגומי הסינתטי קריטי למאמץ המלחמתי, ויוצר במגוון רחב של צורות.