cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיפורת אימה
בישראל בולט בסוגה זו "לילה אדום" של גל אמיר, וכן "אמא הייתה זוחלת" של לימור נחמיאס ו"הלב הקבור" של שמעון אדף שכוללים מרכיבים חזקים של סוגת האימה. אדף טען ב-2007 כי בישראל לא נוצרה סוגה של ספרות אימה באופן מובהק.
לפני 1000
לסוגת האימה מקורות עתיקים בפולקלור ובמסורות דתיות המתמקדות במוות, בחיים שלאחר המוות, ברוע, בשדים ובעקרון הדבר הגלום באדם. כל אלה באו לידי ביטוי בסיפורים על יצורים כמו שדים, מכשפות, ערפדים, אנשי זאב ורוחות רפאים. סיפורת האימה האירופאית התבססה באמצעות יצירות של היוונים והרומאים הקדמונים. הרומן הידוע של מרי שלי משנת 1818, "פרנקנשטיין", הושפע מאוד מסיפורו של היפוליטוס, שאסקלפיוס מחייה ממוות. אוריפידס כתב מחזות המבוססים על הסיפור, "היפוליטוס קליפטומנוס" ו"היפוליטוס". בספרו של פלוטרכוס, "חייהם של היוונים והרומאים האצילים" העוסק בקימון, מתאר המחבר את רוחו של רוצח, דיימון, שבעצמו נרצח בבית מרחץ בסירוניאה.
פליניוס הצעיר (61 עד 113) מספר את סיפורו של אתונודורוס קנאניטס, שקנה בית רדוף רוחות באתונה. אתנודורוס היה זהיר מכיוון שהבית נראה זול. בעת כתיבת ספר על פילוסופיה, ביקרה אותו דמות רפאים קשורה בשלשלאות. הדמות נעלמה בחצר; למחרת חפרו השופטים בחצר ומצאו קבר לא מסומן.
אחרי 1000
סיפורי אנשי זאב היו פופולריים בספרות הצרפתית של ימי הביניים. אחד משנים עשר הלאים של מארי דה פרנס הוא סיפור על איש זאב בשם "ביסקלברט". הרוזנת יולנד הזמינה סיפור על איש זאב בשם, "גיום דה פאלרמה". סופרים אנונימיים כתבו שני סיפורים על אנשי זאב, "ביקלראל" ו"מיליון".
סיפורת האימה התבססה בחלקה על הדמויות האכזריות ביותר של המאה ה-15. ניתן לשייך את דרקולה לנסיך ולאכיה, ולאד המשפד, שפשעי המלחמה לכאורה שלו פורסמו בחוברות גרמניות. חוברת משנת 1499 יצאה לאור על ידי מרקוס אייר, והייתה בולטת בשל סגנון חיתוכי העץ שלה. מסעות הרוצח הסדרתי ז'יל דה רה נתפסו כהשראה ל"כחול הזקן". המוטיב של הערפדים נגזר בעיקר מהאצילה והרוצחת, ארז'בט באטורי, ועזר לשלב את ספרות האימה במאה ה-18, כמו גם דרך ספרו של לאסלו טורוצ'י משנת 1729, "היסטוריה טראגית".
המאה ה-18
במאה ה-18 חלה התפתחות הדרגתית של הרומנטיקה וסוגת האימה הגותית. היא התבססה על המורשת הכתובה והחומרית של ימי הביניים המאוחרים, ומצא את צורתו ברומן המכונן והשנוי במחלוקת של הוראס וולפול משנת 1764, "טירת אוטרנטו". למעשה, המהדורה הראשונה פורסמה במסווה של רומנטיקה מימי הביניים מאיטליה, שהתגלתה ופורסמה מחדש על ידי מתרגם פיקטיבי. לאחר שהתגלתה כמודרנית, רבים מצאו את הסוגה כאנכרוניסטית, ריאקציונית, או שלילית, אך זו צברה פופולריות. הרומן העניק השראה ל"ואטאק" (1786) מאת ויליאם בקפורד, "רומן סיציליאני" (1790), "התעלומה של אודולפו" (1794) ו"האיטלקי" (1796) מאת אן רדקליף ו"הנזיר" (1797) מאת מת'יו לואיס. כמות משמעותית של סיפורת אימה בעידן זה נכתבה בידי נשים ושווקה כלפי קהל נשי; תרחיש אופייני ברומנים היה אישה בעלת תושייה בטירה קודרת ומסתורית.
המאה ה-19
המסורת הגותית התפתחה לסוגה שהקוראים המודרניים מכנים ספרות אימה במאה ה-19. יצירות ודמויות משפיעות שממשיכות להדהד בסיפורת ובקולנוע היום ראו את יצירתן בסרט "עמי ותמי" מאת האחים גרים (1812), "פרנקנשטיין" מאת מרי שלי (1818), "הערפד" מאת ג'ון פולידורי (1819), "מלמות' הנודד" מאת צ'ארלס מטורין (1820), "האגדה על סליפי הולו" מאת וושינגטון אירווינג (1820), "המומיה!: או אגדת המאה העשרים ושתיים" מאת ג'יין סי. לודון (1827), "הגיבן מנוטרדאם" מאתויקטור הוגו (1831), "ורני הערפד" מאת תומאס פקט פרסט (1847), יצירותיו של אדגר אלן פו, יצירותיו של שרידן לה פאנו, "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד" מאת רוברט לואיס סטיבנסון (1886), "תמונתו של דוריאן גריי" מאת אוסקר ויילד (1890), "הרואה ואינו נראה" מאת הרברט ג'ורג' ולס (1897), ו"דרקולה" מאת ברם סטוקר (1897). כל אחת מהעבודות הללו יצרה אייקון מתמשך של אימה שמוצגת בווריאציות שונות בעולם הספרות, הקולנוע או הטלוויזיה.
המאה ה-20
ריבוי של כתבי עת זולים בסביבות תחילת המאה הוביל לפריחה בכתיבת סיפורת האימה. לדוגמה, גסטון לרו ו"פנטום האופרה" משנת 1910. סופר אחד שהתמחה בסיפורת אימה והפיכתם לסרטי מיינסטרים, היה טוד רובינס, שהסיפורת שלו עסקה בנושאים של טירוף ואכזריות. ברוסיה, הסופר אלכסנדר בלייב הפך את הנושאים הללו לפופולריים בסיפורו "ראשו של פרופסור דאוול" (1925), שבו רופא מטורף מבצע השתלות ראש ניסיוניות והנפשה מחדש על גופות שנגנבו מחדר המתים; הוא פורסם לראשונה כסדרת מגזין לפני הפצתו הרשמית ברחבי העולם כרומן. מאוחר יותר, הופצו כתבי עת כדוגמת "סיפורים מוזרים" ו"עולמות לא ידועים".
סופרי אימה משפיעים בתחילת המאה ה-20 זכו להצלחה עם רומנים שונים שהוציאו לאור באותה העת. במיוחד, סופר האימה הנערץ ה.פ. לאבקרפט, והמיתוס שלו אודות קת'ולהו. אותו המיתוס שינה והפך את סוגת האימה הקוסמית לפופולרית וזאת, בנוסף למ. ר. ג'יימס  שהגדיר מחדש את סוגת סיפורי הרפאים.
נושא הרוצח הסדרתי הפך לנושא חוזר ונפוץ ברומנים שהופצו באותה המאה. עיתונות צהובה וסנסציוניות של רוצחים שונים, כמו ג'ק המרטש, ופחות מכך, קארל פאנזרם, פריץ הארמן ואלברט פיש, הנציחו את התופעה הזו. המגמה נמשכה בעידן שלאחר המלחמה, והתחדשה בחלקה לאחר הרציחות שביצע אד גיין. בשנת 1959, רוברט בלוך, בהשראת הרציחות, כתב את "פסיכו". הפשעים שבוצעו ב-1969 בידי משפחת מנסון השפיעו על סיפורת האימה של שנות ה-70. ב-1981 כתב תומאס האריס את "הדרקון האדום", והציג בו את ד"ר חניבעל לקטר. ב-1988 יצא לאור ספר ההמשך לאותו הרומן, "שתיקת הכבשים".
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, ההצלחה המסחרית העצומה של שלושה ספרים – "תינוקה של רוזמרי" (1967) מאת איירה לוין, "מגרש השדים" מאת ויליאם פיטר בלטי ו"האחר" מאת תומאס טריון – עודדה מוציאים לאור להתחיל להפיץ מספר רב של רומני אימה אחרים, ובכך נוצרה הסוגה "בום הורור".
אחד מסופרי האימה הידועים ביותר של סוף המאה ה-20 הוא סטיבן קינג, הידוע בשל הרומנים "קארי", "הניצוץ", "זה", "מיזרי" ועוד כמה עשרות רומנים וכ-200 סיפורים קצרים. החל משנות ה-70, סיפוריו של קינג משכו קהל רב, ועל כך הוא זכה בפרס מטעם הקרן הלאומית של ארצות הברית בשנת 2003. בין מחברי האימה הפופולריים באותה העת נמנו: אן רייס, בריאן לאמלי, גרהאם מאסטרטון, ג'יימס הרברט, דין קונץ, קלייב בארקר, רמזי קמפבל, ופיטר שטראוב.
המאה ה-21
סדרות הספרים הנמכרות ביותר בתקופות העכשוויות קיימות בסוגות הקשורים לסיפורת אימה, כמו ספרי הפנטזיה האורבנית של קארי ווהאן. מרכיבי האימה ממשיכים להתרחב מחוץ לסוגה עצמה. ההיסטוריה החלופית של האימה ההיסטורית המסורתית יותר ברומן "הטרור" של דן סימונס משנת 2007, ניצבת במדפי חנויות הספרים לצד שילובים של רומנים כדוגמת "גאווה ודעה קדומה וזומבים" (2009), וקומיקסים היסטוריים של פנטזיה ואימה כמו "הלבלייזר" (1993 ואילך) ו"הלבוי" של מייק מיגנולה (1993 ואילך). אימה משמשת גם כאחד הסוגות המרכזיות ביצירות מודרניות מורכבות יותר כמו "בית העלים" של מארק ז. דניאלבסקי (2000), שהועמד לפרס הספר הלאומי. ישנם רומני אימה רבים לבני נוער, כמו "המונסטרולוג" מאת ריק יאנסי (2009). בנוסף, סרטים רבים, במיוחד סרטים מונפשים, משתמשים באסתטיקה של אימה. אלה הם מה שניתן לכנות ביחד "אימת ילדים". על אף שלא ידוע בוודאות מדוע ילדים נהנים מהסרטים הללו (כפי שזה נראה מנוגד לאינטואיציה), התיאוריה היא שהמפלצות הגרוטסקיות הן שמרתקות ילדים. משנית לכך, ההשפעה המופנמת של תוכניות טלוויזיה וסרטי אימה על ילדים אינה נחקרת למדי, במיוחד בהשוואה למחקר שנעשה בנושא הדומה של אלימות בהשפעת הטלוויזיה והקולנוע על "המוח הצעיר". מעט המחקר שנעשה אודות כך נוטה להיות לא חד-משמעי לגבי ההשפעה שיש לצפייה במדיה כזו.
פרסים ועמותות
הישגים בסיפורת האימה זוכים להכרה בפרסים רבים. אגודת סופרי האימה מגישה את פרסי ברם סטוקר להישג שראוי לשבח, על שמו של ברם סטוקר, מחבר רומן האימה, "דרקולה". איגוד סופרי האימה האוסטרלי מגיש מדי שנה את טקס פרסי הצללים האוסטרליים. פרס גילדת האימה הבינלאומית מוענק מדי שנה ליצירות אימה ופנטזיה אפלה מ-1995 עד 2008. פרסי שירלי ג'קסון הם פרסים ספרותיים על הישג יוצא דופן בספרות המתח הפסיכולוגי, האימה והיצירות הפנטזיות האפלות. פרסים חשובים אחרים לספרות אימה נכללים כתתי-קטגוריות בפרסים כלליים לפנטזיה ומדע בדיוני בפרסים כמו פרס אאורליס.
רגליים קרות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יחסי הולנד–מלזיה
יחסי הולנד–מלזיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין ממלכת הולנד לבין מלזיה. הולנד מחזיקה שגרירות בקואלה לומפור בירת מלזיה ומלזיה מחזיקה שגרירות בהאג.
היסטוריה
בתקופה המודרנית הולנד הרבה פחות מעורבת במלזיה ממה שהיא הייתה עד אמצע המאה ה-19. ההולנדים קשרים עם סולטנות ג'והור באהרו בתחילת המאה ה-17, ב-1641 הם כבשו מהפורטוגזים את מלאקה (נמצאת בחוף הדרום מערבי של חצי האי מלזיה). המלחמות הנפוליאניות זלגו למלזיה עקב מעורבותה של פורטוגל ועקב כך גם למלאקה ההולנדית. מלאקה קיבלה עצמאות ב-1824 לאחר שהשלטון ההולנדי לא הצליח לשאת יותר בנטל התושבים.
קיימת עוד קהילה קטנה של הולנדים ילידי מלאקה והיא שרדה עד היום.
הולנד כוננה יחסים דיפלומטיים עם מלזיה לאחר שהיא הפכה לעצמאית במאה ה-20. בשנות ה-60 המוקדמות של המאה העשרים עמד בראש השגרירות ההולנדית אדם בשם רוברט ואן גוליק, במהלך השירות הדיפלומטי שלו שם הוא הפך מפורסם במלזיה עקב החקר שלו על הגיבונים. גוליק הפך למומחה בנושא הגיבונים והחל לחקור את תפקידם של הגיבונים בתרבות הסינית העתיקה. זאת ניתן לראות בספר האחרון שכתב בשם הגיבון בסין.
איגוד תעשיית ההקלטות הפרואני
איגוד תעשיית ההקלטות הפרואני (בספרדית: Unión Peruana de Productores Fonográficos; בראשי תיבות: UNIMPRO) הוא הארגון המרכזי המייצג את ענף ההקלטות של פרו. הארגון, שנוסד ב-19 ביולי 2001, חבר בפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית.
מצעדי מוזיקה
UNIMPRO מפרסמת מצעדי איירפליי חודשיים ושנתיים, וכן מצעדים דיגיטליים.
מצעדי המוזיקה החודשיים אינם פתוחים לציבור ללא מנוי, אם כי חלק מהם ניתן למצוא בארכיון האינטרנט או בווייבאק מאשין.
אישורי הסמכה להקלטת מוזיקה
האיגוד מעניק אישורי הסמכה להקלטת מוזיקה בפרו על סמך מכירות בלבד.
סולם סקוביל
סולם סקוביל הוא סולם מדידה למידת חריפות בין היתר של פלפלים חריפים ופלפל שחור על פי תכולת החומר הפעיל שבהם דוגמת קפסאיצין ופיפרין. קפסאיצין היא תרכובת כימית אשר מגרה את קצות העצבים של העור, במיוחד הקרומים הריריים. מספר יחידות חום (Scoville Heat Units - SHU) מציין את מידת נוכחות הקפסאיצין.
הסולם נקרא על שם יוצרו, הכימאי האמריקאי וילבור סקוביל, שהמציא את השיטה בשנת 1912 ומתבסס על הוספה הדרגתית של אלכוהול המופק משמן הקפסאיצין למי סוכר עד לרמה בה פאנל הנסיינים (בדרך כלל חמישה) מרגיש את החריפות. בשנות האלפיים, עם זאת, השימוש הוא בשיטת HPLC - כרומטוגרפיית נוזל בלחץ גבוה.
בכל זן פלפל כמות שונה של קפסאיצין וחומרי טעם נלווים אליו, הקרויים קפסאיצינואידים (capsaicinoids). הקפסאיצין הוא החומר הפעיל בתרסיסי גז פלפל, והוא מוצק נטול ריח וצבע במצבו הטהור. עם אכילת פלפלת הצ'ילי, הקפסיאיצין נקשר לקולטני כאב בלשון ובלוע המשויכים בדרך כלל לזיהוי חום. הקפסאיצין אינו מסיס במים ולכן שתיית מים לא מפיגה את החריפות, אם כי עוזרת לעיתים פסיכולוגית להורדת אשליית החום.
דאפאונג
דאפאונג (בצרפתית: Dapaong) היא עיר בצפון טוגו ובירת מחוז סאוואן.
גובהה של העיר הוא 306 מטרים מעל פני הים.
החשמל בעיר מסופק מסכר אקוסומבו, אולם היא נתקלת בקשיים גדולים בתברואת המים ובבריאות הציבור.
כל בתי הספר בעיר הם בתי ספר ציבוריים.
בעיר נמצא נמל התעופה ג'נגו.
כלכלה
לדאפאונג יש תפקיד אסטרטגי חשוב במסחר של מערב אפריקה, מכיוון שהיא נמצאת באזור בו מעבירים סחורות רבות לבורקינה פאסו, ניז'ר ובנין. המרכז הכלכלי של העיר הוא שוק עם חנויות שונות המוכרות בעיקר בדים, דוחן וכבשים. מקורות ההכנסה העיקריים בעיר הם ממסחר, בעלי חיים וחקלאות (בעיקר כותנה, דוחן, תירס, עגבניות וג'טרופה). מאז שנות האלפיים, גידול העגבניות התעצם, עקב הגדלת ייצוא העגבניות ללומה.
אוכלוסייה
נכון לשנת 2010, העיר היא העיר השישית בגודלה בטוגו, מבחינת אוכלוסייה.
משנת 1981, אחוז העלייה השנתי הוא 3.81%.
האדם השקט
האדם השקט (או "האיש השקט") (באנגלית: The Quiet Man) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה-קומדיה - רומנטי משנת 1952 בבימויו ובהפקתו של ג'ון פורד עם ג'ון ויין ומורין או'הרה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הסיפור הקצר "האדם השקט" של מוריס וולש, שפורסם בעיתון "סאנדיי איבנינג פוסט" בשנת 1933.
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר בשנת 1953:
כמו כן היה הסרט מועמד לחמישה פרסי אוסקר:פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (ויקטור מקלגלן), לתסריט, לעיצוב האמנותי ולסאונד. פורד זכה גם בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה.
המלחין ויקטור יאנג שילב נעימות ושירים איריים בסרט. ג'ון פורד בחר את השיר "Isle of Innisfree" של המלחין והמשורר האירי דיק פארלי (1916–1990), שהפך לנושא הראשי של המוזיקה בסרט. השיר זכה לביצועים רבים, והביצוע של בינג קרוסבי הפך אותו ללהיט.
הסרט צולם בכפר (כיום עיירה) קונג במחוז מאיו ובסביבותיה. מאז הסרט החלה תנועת תיירים למקום, המסיירים במקומות מהסרט, כמו טירת אשפורד, הפאב המקומי וגשר האבן המכונה "גשר האדם השקט". בקונג הוקם גם "מוזיאון האדם השקט" ובו רהיטים, צילומים ומוצגים הקשורים לסרט.
ב-2011, במלאת 60 שנה להפקת הסרט, ביקרה מורין או'הרה (בגיל 91) בקונג והתקבלה בכבוד מלכים.
ב-2013 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית שבספריית הקונגרס "בגלל חשיבותו כתרבותי, היסטורי ואסתטי".
תקציר העלילה
שון תורנטון (ג'ון ויין) הוא גבר אמריקאי יליד אירלנד המתגורר בפיטסבורג. שון מחליט לחזור למקום הולדתו בכפר אינספרי (שם פיקטיבי) ולרכוש את בית משפחתו. בפיטסבורג הוא היה מתאגרף מקצועי, ובאחד הקרבות הוא גרם למות מתחרהו. לכן הוא מחליט לוותר על חייו המלאים לחץ, אלימות ורדיפה אחר כסף ולהגיע לאירלנד כאדם שקט המחפש חיים שלווים בכפר הולדתו. אף אחד בכפר לא מכיר את סיפורו פרט לכומר פלייפר (ארתור שילדס), שהיה בצעירותו מתאגרף ומחזיק בביתו תיק עם קטעי עיתונות על איגרוף ובהם פרשת מותו של היריב של תורנטון. הוא מבטיח לא לגלות זאת.
בתחנת הרכבת הוא עולה על עגלתו של עגלון הכפר מייקלין אוג פלין (בארי פיצג'רלד), שהוא גם רכלן ושתיין מועד. בדרך מבחין שון ברועת צאן יפהפייה עם שיער אדמוני, מרי קיית דנהר (מורין או'הרה) ומתאהב בה מיד.
תורטון מחליט לרכוש את בית משפחתו שנקרא "White O'Morn" בית מוזנח, הנמצא ברשות האלמנה שרה טיליין (מילדרד נטוויק) וגובר בסכום שהוא מציע על "רד" וויל דנהר (ויקטור מקלגלן), אדם עשיר וגס שהוא גם אחיה של מרי קיית. תורנטון ומרי קיית נפגשים שוב מספר פעמים ומתנשקים. תורנטון משפץ את ביתו, שולח את פלין למרי קיית בשאלה אם תרצה להתחתן איתו והיא משיבה בחיוב.
לפי הנהוג באירלנד דרושה הסכמתו של "רד" וויל דנהר לנישואי אחותו, אבל כשתורנטון מגיע לביתה מתייחס אליו אחיה בגסות, אוסר עליו להתראות עם אחותו ומגרש אותו.
לבסוף משכנעים אותו פלין והכומר, כי אם יסכים לנישואי אחותו יתאפשר לו לשאת את האלמנה טיליין שאינה רוצה אישה נוספת בביתה. "רד" וויל דנהר משתכנע ותורנתון מתחתן עם מרי קיית. כאשר מכריז "רד" וויל דנהר כי כעת יינשא לאלמנה טיליין, היא כועסת מאוד על כך ואז הוא מבין כי רומה. הוא מסרב לכן לתת לאחותו את הנדוניה שלה הכוללת כסף ורהיטים.
מרי קיית רואה בנדוניה את עצמאותה כאשה, ומודיעה לתורנטון כי לא תממש את הנישואין עד שידאג להחזיר לה את מה שמגיע לה. תורנתון לאור עברו אינו רוצה להתחיל בקרב עם אחיה, והיא מכנה אותו "פחדן".
לבסוף מחליטה מרי קיית לברוח. תורנטון רוכב לתחנת הרכבת, וברגע האחרון הוא שולף אותה מהקרון. הוא גורר אותה לשדה בו עובדים "רד" וויל דנהר ופועליו. כאשר דנהר ממשיך לאמר שלא יתן את הכסף, זורק אותה תורנטון לעברו ואומר שעתה תישאר אצלו והוא לא יוכל להתחתן עם אף אחת. תורנטון נכנע ונותן להם את הכסף, אבל הם מראים לו שעכשיו הכסף אינו חשוב כל כך ושורפים אותו.
הסרט נגמר ב"סוף טוב", מרי קיית מתחילה להעריך ולכבד את תורנטון וגם האלמנה טיליין מסכימה לחיזוריו של "רד" וויל דנהר.
דרגון בול: קללת אבני האודם
דרגון בול: האגדה של שנרון (ביפנית: Doragon Bōru Shenron no Densetsu ,ドラゴンボール 神龍の伝説), נודע גם בארצות הברית בשם דרגון בול: קללת אבני האודם (באנגלית: Dragon Ball: Curse of the Blood Rubies) הוא סרט קולנוע יפני מסוגת האנימה. את הסרט ביים דייסוקה נישיו. היה זה הסרט הראשון המבוסס על הסדרה "דרגון בול", והראשון בסדרת סרטי המשכים אלטרנטיביים.
הסרט יצא לאור בבתי הקולנוע היפניים ב-20 בדצמבר 1986, ולאחר מכן עשתה גרסה אנגלית את דרכה אל בתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-28 בדצמבר 1989. הסרט גם דובב לעברית.
הסרט מתאר בצורה שונה מעט את מסעו של גוקו אחר כדורי הדרגון בול ואת מפגשיו עם בולמה, אולונג, יאמצ'ה, פואר ומאסטר רושי.
לוקהיד CL-1201
לוקהיד CL-1201 הייתה תוכנית ראשונית של לוקהיד בסוף שנות השישים למטוס נשיאה והובלה עצום ממדים עם הנעה גרעינית, שיתפקד כנושא מטוסים.
סקירה כללית
פרויקט התכנון CL-1201 למטוס המונע בגרעין בגודל עצום, עם מוטת כנפיים של 341 מטרים. לו היה נבנה, היה לו את טווח הגדול יותר גם מכל מטוס מודרני של ימינו.
הכנף תוכננה בצורת סהר, בדומה למפציץ הבריטי V-Bomber של האדלי פייג' ויקטור, אך בניגוד לעיצוב הבריטי הוא היה חסר זנב.
ההנעה תוכננה להשתמש בחום שייווצר על ידי כור גרעיני ויועבר לארבעה מנועי סילון שם הוא יחמם את האוויר העובר כדי לספק דחף. כלי השיט יוכל להישאר באוויר לפרקי זמן ארוכים. בגובה נמוך המטוסים היו שורפים דלק תעופה קונבנציונלי. על מנת להמריא, היו נדרשים 182 מנועי הרמה אנכיים נוספים.
מאפיינים
מפרטי העיצוב של CL-1201-1 היו:
אוטו אייספלדט
אוטו אייספלדט (בגרמנית: Otto Eißfeldt או Otto Eissfeldt; 1 בספטמבר 1887 – 23 באפריל 1973) היה תאולוג פרוטסטנטי גרמני, הידוע בשל עבודתיו בנושאי הברית הישנה והיסטוריה דתית השוואתית של המזרח הקרוב. עבודתו המקיפה בעלת 860 העמודים "The Old Testament: An Introduction" ("הברית הישנה: מבוא"; 1934, 1965), מספקת לקוראיה הערכה ספרותית-ביקורתית מפורטת על ההיסטוריה של יצירת כל חלקי הברית הישנה על בסיס השערת התעודות, וכונתה "הטובה מסוגה".
ביוגרפיה
נולד בנורטהיים שבגרמניה, ולמד תאולוגיה פרוטסטנטית ושפות מזרחיות בשנים 1905 עד 1912 באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת הומבולדט בברלין. הוא קיבל הביליטציה בברלין בשנת 1913 עם תזה על הברית הישנה, ודוקטורט בפילוסופיה בגטינגן בשנת 1916. מ-1913 עד 1922 הוא לימד בברלין, לפני שהתמנה בשנת 1922 לפרופסור של הברית הישנה באוניברסיטת האלה-ויטנברג, שם הוא נשאר פרופסור למשך שארית חייו, וכן שימש בתור פרופסור אורח באוניברסיטת טיבינגן. הוא פרש ב-1957, ומת בהאלה בשנת 1973. נקבר בבית הבקרות לאורנטיוס בהאלה.
בשנים 1922–1928 היה אייספלדט חבר במפלגת העם הלאומית הגרמנית. מאז 1934, בתקופת שלטון בנאצים בגרמניה, היה חבר באגודת המורים הנציונל-סוציאליסטית. בשנת 1945 הצטרף למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית בגרמניה המזרחית.
עבודתו
אייספלדט היה אחד ממייצגיה המובילים של הגישה הספרותית-ביקורתית בביקורת המקרא, בעוקבו אחר האסכולה של יוליוס ולהאוזן ורודולף סמנד; וולף וילהלם, הרוזן מבאודיסין והרמן גונקל היו מוריו בתחום ההיסטוריה הדתית. אייספלדט היה סופר פורה. ספריו Hexateuchsynopse ("תקציר ההקסטויך", 1922) ו-Einleitung in das Alte Testament ("מבוא לברית הישנה", 1934, 1956, 1964, 1976) הם דוגמאות בולטות להישגיו המחקריים בתחום הספרותי-ביקורתי, ואילו מחקריו הרבים על הדת הפיניקית (שהתבססו בעיקר על טקסטים שמקורם בעיר הקדומה אוגרית) היו עבודות מובילות בתחום ההיסטוריה הדתית של המזרח הקרוב.
הוא גם ערך סדרה של פרשנות על התנ"ך בשם Handbuch zum Alten Testament ("מדריך לברית הישנה", 1937–1977), ואת מילונו של יוזף אייסלייטנר של Wörterbuch der ugaritischen Sprache ("מילון השפה האוגריתית", 1963), כמו גם את המהדורה השלישית של Biblia Hebraica (1929–1937) עם אלברכט אלט לאחר מותו של רודולף קיטל.
מירון מדזיני
מֵירוֹן מֶדְזִינִי (נולד ב-2 בספטמבר 1932) הוא פרופסור אמריטוס ללימודי יפן באוניברסיטה העברית בירושלים, לשעבר דובר לשכת ראש הממשלה של לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין (כהונה ראשונה) וראש לשכת העיתונות הממשלתית.
ביוגרפיה
מדזיני נולד בירושלים למשה מדזיני שהיה פרשן מדיני בקול ירושלים, בקול ישראל ובעיתון "הארץ" (ושהעביר את השידור של החלטת החלוקה) ולרגינה לבית המבורגר שהייתה חברת ילדות של גולדה מאיר במילווקי. הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה.
שירת בצה"ל כקצין חי"ר ולאחר מכן למד בסיטי קולג' בניו יורק, בעת שהוריו היו בארצות הברית לרגל עבודת אביו. בשנים 1957–1959 עבד כעוזר נספח העיתונות בשגרירות ישראל בוושינגטון. ב-1960 קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון ביחסים בינלאומיים. בין 1959 ועד 1962 למד יפנית ולימודי המזרח הרחוק באוניברסיטת הרווארד ממנה קיבל תואר דוקטור. עם חזרתו לארץ בספטמבר 1962 נתמנה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית בירושלים, ובמקביל היה ממקימי החוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1966 מונה לדובר לשכת ראש הממשלה לוי אשכול. ביולי 1973 נתבקש לשמש גם כדובר לשכת ראש הממשלה גולדה מאיר, וכמה חודשים של יצחק רבין בכהונתו הראשונה כראש ממשלה. ביולי 1976 מונה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית. לאחר המהפך נטל זאב חפץ את סמכויותיו של מדזיני.
לאחר שפרש מקרן היסוד, מדזיני המשיך ללמד באוניברסיטאות בישראל לימודי מזרח אסיה, בין השאר בבית הספר לתלמידי חו"ל של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ספרו גולדה: ביוגרפיה פוליטית זכה לפרס ראש הממשלה בשנת 2010.
בשנת 2016 קיבל מירון מדזיני את אות מסדר השמש העולה על תרומתו לקידום לימודי יפן. מדזיני היה ממקימי החוג למזרח אסיה והראשון שלימד על יפן בארץ.
קישורים חיצוניים
מכּתביו והרצאותיו:
מחוז כופרה
אַל־כּוּפְרָה (בערבית: الكفرة, באיטלקית: Cufra) הוא המחוז הגדול ביותר בלוב. בירתו א־גָ'ווף, אחד מנאות המדבר באגן אל-כופרה. במחוז ישנו בית זיקוק לנפט גדול ליד אל ג'אוף.
בסוף המאה ה-15, דיווח ליאו אפריקנוס על "נווה מדבר בארץ ברדואה", בו ביקר נווד שהגיע מ. ייתכן שמדובר על א־גָ'ווף או תאזרבו. נווה המדבר המתואר צוין בשם 'ברדואה' במפות המודרניות הראשונות.
היסטוריה
מקובל שמקור השם "כופרה" במונח הערבי 'כאפר' – כופר, בו התייחסו הערבים לתֻּבו – שוכניו מקדם. רק בסביבות 1840 השתלטו על האזור בני שבט בדואי – א-זוַּיה, ובשנת 1931, בסיום מרד סנוסי נגד השלטון האיטלקי בלוב, כבש הגנרל רודולפו גרציאני את כופרה באמצעות כ־3,000 חיילי חי"ר וארטילריה, ובסיוע עשרים מפציצים.
גאוגרפיה
כופרה נמצאת בדרום-מזרח לוב וגובלת במצרים, סודאן (יחודי בלוב) וצ'אד. המחוז גובל במחוז המצרי ממזרח, ב ובצפון דרפור שבסודאן מדרום מזרח, ובאזור בורקו אנדי טיבסטי שבצ'אד מדרום; בלוב עצמה, המחוז גובל ב ממערב, ב מצפון־מערב וב מצפון.
במחוז המדברי מספר ימות חול, בהן ימת החול כאלאנשיו וימת החול א-רביאנא.
אקלים
מחוז כופרה הוא חלק מקירנאיקה, האזור הגדול בלוב שרובו צחיח למחצה. באזור יורדים גשמים שנתיים של 130 מילימטרים בממוצע. אין בו נחלי איתן, אך הוא משופע במי תהום שנאגרו באקוויפר בעידנים קדומים ("מים פוסיליים").
הטופגרפיה של המחוז: בעיקר מישור ומעט גלי, הגובה ממוצע סביב 423 מטרים. כ-91% מהאדמה מכוסה במדבר, 8.8% אדמות חקלאיות ו-0.1% מיוער. באזור ישנו אקלים מדברי. סופות אבק שנמשכות ארבעה עד שמונה ימים שכיחות למדי במהלך האביב.
דמוגרפיה
לפי המפקד מ-2012, האוכלוסייה באזור מונה 157,747 שמתוכם 150,353 לובים. גודלו הממוצע של משק הבית היה 6.9 נפשות, ואילו גודל משק הבית הממוצע של הלא-לובים היה 3.7 נפשות. במחוז היו 22,713 משקי בית, מתוכם 20,907 משקי בית לוביים. צפיפות האוכלוסייה ברובע הייתה 1.86 נפשות לקמ"ר. לפי מפקד 2006, היו במחוז 13,313 אנשים פעילים כלכלית. 6,295 עובדי ממשלה, 2,178 מעסיקים, 6,454 עובדים בדרגה א. 85 עובדים במינהל המדינה, 85 בחקלאות, גידול בעלי חיים וייעור, 2,445 בחקלאות ובציד, 2,029 בחינוך, 1,558 במפעלים פרטיים, 584 בעבודה בתחום הבריאות והסוציאלי, 85 בייצור, 2,214 בעבודה טכנית ו-354 בשירותים. נרשמו לבתי ספר 17,364 תלמידים על פי הדו"ח של ארגון הבריאות העולמי (WHO), היו מרפאה אחת למחלות מידבקות, מרפאת שיניים אחת, מרפאות כלליות, שלוש מרפאות חוץ, חמש בתי מרקחת, 16 מרכזי בריאות ראשוניים, ומרפאות כפריות.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–צרפת
יחסים פוליטיים
היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הדומיניקנית לבין צרפת היו טובים במיוחד בין השנים 2009 עד 2011 שבמהלכן נחתמו מספר הסכמים (שיתוף פעולה אקדמי, תחבורה ותיירות). ב-12 בדצמבר 2017 התקיימו דיונים בין שתי המדינות על שלל נושאים בעת ביקורו של השר הדומיניקני לאיכות הסביבה ומשאבי טבע בפריז.
יניב בארוט
יניב בארוט הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש קצין אג"ם של פיקוד הצפון. קודם לכן שימש מפקד חטיבה 55, קצין אג"ם של אוגדת עזה ומפקד סיירת חרוב.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–צרפת
יחסים כלכליים
לצרפת יש גירעון מסחרי עם הרפובליקה הדומיניקנית שעמד על 9.374 מיליון אירו בשנת 2016. הנוכחות הכלכלית של צרפת במדינה זו מבוססת יותר על חברות צרפתיות במדינה מאשר על סחר יציב.
יניב בארוט
ביוגרפיה
בארוט התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לחטיבה ושימש במגוון תפקידי פיקוד, ולקח חלק בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ובמלחמת לבנון השנייה. בשנת 2008 מונה למפקד פלנ"ט צנחנים, והוביל אותה בלחימה בין היתר במבצע עופרת יצוקה, את תפקידו סיים בשנת 2009. לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד 101 בין השנים 2011–2012.
לאחר שהועלה לדרגת סא"ל מונה בשנת 2015 למפקד גדוד חרוב. בשנת 2016, הגדוד בפיקודו קיבל תעודת הצטיינות ממפקד אוגדת איו"ש, ליאור כרמלי, על פעילותו בגזרת חטיבת עציון. בנובמבר 2016, החל תחת פיקודו הסבת הגדוד לסיירת, תהליך שהסתיים ב-22 במרץ 2017 עת הוקמה סיירת חרוב, את תפקידו סיים בשלהי מאי 2017. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של אוגדת עזה בין השנים 2017–2019. ב-28 באפריל 2019 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבה 55, תפקיד בו שירת עד 24 במאי 2021. ביוני 2021 מונה לקצין אג"ם של פיקוד הצפון.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–צרפת
יחסים כלכליים
היחסים הכלכליים בין שתי המדינות התפתחו במידה ניכרת הודות לפעילות בקנה מידה גדול בתחילת שנות ה-2000. חברת התקשורת אורנג', שרכשה מפעילת תקשורת מקומית בשנת 2000, מכרה את החזקותיה בקרן לוקסמבורגית, אלטיס. ההשתתפות של חברות צרפתיות (אלסטום, קבוצת תאלס, CIM / TSO) בבניית קו הראשון של המטרו של סנטו דומינגו בין השנים 2007 עד 2009 הייתה הזדמנות צרפתית להוכיח את מומחיותה בנושאים שונים. סך הכל, יותר מ-140 חברות צרפתיות פעולות ברפובליקה הדומיניקנית.
יניב בארוט
ביוגרפיה
ב-6 בספטמבר 2022 הוחלט על מינויו למפקד הבא של חטיבת כפיר.
חיים אישיים
בארוט מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשניים.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–צרפת
שיתוף פעולה תרבותי, מדעי וטכני
סדרי העדיפויות בשיתוף הפעולה בין שתי המדינות הם:
לבסוף, הרפובליקה הדומיניקנית משתתפת בפרויקטים משותפים עם הקהילות הצרפתיות של אמריקה בתחומי הרפואה, ההוראה של הכשרה צרפתית, מכנית, חילופי תרבות וחינוך במימון באמצעות קרנות שיתוף פעולה אזורי (RCF).
קישורים חיצוניים
France and Dominican Republic, אתר משרד החוץ של צרפת
מוריס פרנדרגסט
מוריס פרנדרגאסט (באנגלית: Maurice Prendergast; 1858-1924) היה אמן פוסט-אימפרסיוניסטי אמריקאי, שעבד בשמן, בצבעי מים ובהדפסים. הוא הציג כחבר ב-"שמונה", אם כי עדינות הקומפוזיציות שלו והיופי דמויי הפסיפס בסגנונו נבדלו מהכוונות האמנותיות והפילוסופיה של הקבוצה.
ביוגרפיה
מוריס פרנדרגאסט ואחותו התאומה, לוסי, נולדו, ב־10 באוקטובר 1858, בעמדת המסחר הסובארקטית של משפחתם בעיר סנט ג'ון, בניופאונדלנד, אז מושבה בצפון אמריקה הבריטית. לאחר כיבוש עמדת המסחר, המשפחה עברה לבוסטון. הוא גדל בסאות' אנד והוסמך כחניך לאמן מסחרי. הוא קיבל השראה מהדוגמה של הצייר מבוסטון האימפרסיוניסט צ'ילדה חסאם. פרנדרגסט, היה אדם ביישן שחווה חירשות גוברת בשנותיו המאוחרות, נשאר רווק לאורך חייו. הוא שמר קשר הדוק לאחיו הצעיר צ'ארלס, שהיה גם צייר פוסט-אימפרסיוניסטי.
פרנדרגאסט למד בפריז בין השנים 1891 - 1895, אצל גוסטב קורטויס וג'ין ג'וזף בנג'מין-קונסטנט ובאקדמיה ז'וליאן. במהלך שהות מוקדמות שלו בפריז, הוא פגש את הצייר הקנדי ג'יימס מוריס, שהכיר לו את אמני האוונגרד האנגלים ולטר סיקרט ואוברי בירדסלי, כולם מעריצים נלהבים של ג'יימס מקניל ויסלר. היכרות נוספת הייתה עם אדוארד ויילארד ופייר בונאר, הציבה אותו היטב במחנה הפוסט-אימפרסיוניסטי.
הוא למד גם את עבודותיהם של וינסנט ואן גוך וז'ורז' סרה בתערוכות הרטרוספקטיביות שהתקיימו בפריז בשנת 1891 ו 1892. פרנדרגאסט היה בנוסף אחד האמריקאים הראשונים שתמכו בעבודתו של פול סזאן והבינו את השימוש הבולט שלו בצבע. פרנדרגאסט חזר לבוסטון בשנת 1895 ועבד בעיקר בצבעי מים. נסיעה לוונציה בשנת 1898 חשפה אותו לסצנות הז'אנר של ויטור קרפצ'יו ועודד אותו להתנסות בעיבודים מורכבים וקצביים עוד יותר. צבעי המים שלו מוונציה הם מהיצירות המוערכות ביותר שלו. בשנת 1900 היו לו תערוכות גדולות במכון האמנות בשיקגו ובגלריות מקבת בניו יורק, מה שזכה לשבחי הביקורת עליו. הוא הציג בתערוכה של מועדון האמנות הלאומי בשנת 1904, דרכה התיידד עם הציירים ויליאם גלקנס, רוברט אנרי וג'ון סלואן. הוא הציג עימם בשנת 1908 בגלריות מקבת, יחד עם ג'ורג' לוקס, אברט שין וארתור דייוויס, קבוצה הידועה באופן קולקטיבי לאחר המופע בשם "השמונה", שהפכו לחברים לכל החיים.
למרות בריאותו הלקויה שהפריעה לעבודתו, פרנדרגאסט המשיך להציג בתערוכות מרכזיות לאורך כל שארית חייו. אספנים חשובים כמו אלברט בארנס ופרדיננד האוואלד הפכו לפטרוניו לאחר הופעותיו בגלריית קרול ובגלריית דניאל. שבע עבודותיו בתערוכה הארמרי המפורסמת ב-1913 הציגו דוגמאות לבגרותו הסגנונית. בשנת 1916 השתתף ב"חמישים במונטרוס", תערוכה בגלריה מונטרוס, שכללה גם יצירות של סזאן, מאטיס, סורה, ואן גוך. עבודתו הייתה נושא לרטרוספקטיבה בגלריה ג'וזף ברמר בשנת 1921, אך המוזיאון המטרופוליטן לאמנות סירב לארח תערוכה לזכר פרנדרגאסט לאחר מותו ב-1 בפברואר שנת 1924. באותה תקופה, אומנותו עדיין נתפסה כמתקדמת מדי עבור נאמני המטרופוליטן. תערוכת הזיכרון הראשונה שלו בניו יורק נערכה עשר שנים אחר כך במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
"השמונה"
פרנדרגאסט הוצג בגלריות מקבת בשנת 1908 עם קבוצת האמנים המכונים "השמונה" מכיוון שתמך במחאתם נגד ההטיה האקדמית ומדיניות התערוכה המגבילה של האקדמיה הלאומית לעיצוב. הוא האמין בפתיחות שופטים וללא פרסים, שתאפשר לאמנים עצמאיים או לא שגרתיים הזדמנות גדולה למצוא קהל רחב ומעריך יותר לעבודותיהם.
התערוכה זכתה למעמד אגדי בהיסטוריה של האמנות האמריקאית, נתפסת כאירוע מכריע בתגובה הציבורית לריאליזם של אסכולת אש קאן - שדגלה בייצוגית עירונית כסגנון שבו עבדו חמישה מהמשתתפים, אבל פרנדרגאסט הציג איתם, אף על פי שלא היה דבר משותף ביניהם בסגנון או בתוכן.
פרנדרגאסט היה מודרניסטי בהרבה מכל אחד מחברי הקבוצה האחרים. קשריו לשמונה לא בהכרח עזרו למוניטין שלו בטווח הרחוק. הוא היה עצמאי אמיתי, ולא השתלב בשום קטגוריה מסוימת של אמנות אמריקאית מודרנית.
יצירתו
עבודתו של פרנדרגאסט נקשרה מאוד מההתחלה בסצינות נינוחות בחופים ובפארקים. עבודתו המוקדמת הייתה בעיקר בצבעי מים והדפסים והוא ייצר למעלה ממאתיים כאלה בין 1895 ל־1902. הוא גם עשה ניסויים בציור שמן בשנות התשעים של המאה העשרים, אך לא התמקד במדיום הזה עד תחילת המאה העשרים.
הוא התפתח בתחילת הקריירה שלו והמשיך לאורך כל חייו לפתח את סגנונו האישי מאוד, עם צבעים מנוגדים, וצורות שטוחות, דפוסיות, מסודרות בקצב על בד.
ציוריו תוארו כפסיפסים דמויי שטיח.
Runaway (שיר של ואן ריפאבליק)
"Runaway" הוא סינגל של הלהקה האמריקאית ואן ריפאבליק. השיר יצא לאור ב-26 במאי 2023. השיר צפוי להיכלל באלבום השישי העתידי של הלהקה.
רקע וקידום
השיר הוא השיר הראשון של הלהקה לאחר שלא הוציאה מוזיקה חדשה במשך שנה. השיר הוקלט בזמן שהלהקה הייתה בסיבוב הופעות בדרום מזרח אסיה. קטעים מהשיר ומהקליפ עלו בערוצי המדיה החברתית של הלהקה לפני יציאתו לאור.
אחת הפרסומות של ג'יפ משנת 2023 כוללת את השיר כמוזיקת הרקע שלה.
הרכב
השיר הבא עוסק ברצון לברוח מהמציאות הנוכחית. הוא מבטא את התחושה של להיות תקוע ולרצות להשתחרר ממגבלות או אילוצים. מילות השיר מרמזות על תחושת דחיפות והצורך לנצל את הרגע, עם הרעיון לנצל הזדמנות אחרונה ללכת בדרך אחרת. השיר מדגיש את החשיבות של להרפות, לאמץ אנרגיה חדשה ולעזוב שליליות. הוא מביע כמיהה לחופש, הסתכלות עצמית, והאמונה שדברים טובים יותר נמצאים בהישג יד.
השיר נכתב על ידי בן סממה, ראיין טדר, ברנט קטצ'ל, ג'וני סימפסון ונולן סייפ. הוא מופק על ידי ג'ון נתנאל, קטצ'ל ובן סממה.
וידאו קליפ
הקליפ הרשמי של "Runaway" יצא לצד הסינגל. את הקליפ ביים תומאס ויטמור. הקליפ צולם במהלך סיבוב ההופעות האחרון של הלהקה בשמונה ערים בדרום מזרח אסיה: הונג קונג, מנילה, ג'קרטה, סינגפור (ובפרט במלון מרינה ביי סנדס), קואלה לומפור, בנגקוק, טאיפיי וטוקיו.
אחינעם בר
אחינעם בֶּר (נולדה ב-26 בדצמבר 1997) היא שדרנית רדיו, מגישה, קריינית רדיו ועיתונאית ישראלית. משדרת בתחנות גלגלצ וגלי צה"ל.
קריירה
ב-2008 החלה את דרכה בתקשורת כשהייתה למגישה הצעירה ביותר ברשת א', ברצועת הנוער "בראש צעיר".
ב-2009 החלה להגיש בטלוויזיה אחת לשבוע את "המהדורה", תוכנית אקטואליה לצעירים בערוץ 11. את התכנית הגישה לצד המנחים לוסי אהריש ואיתי ברנע, במשך כחמש שנים.
בתום לימודיה התיכוניים החלה ללמוד אנתרופולוגיה ב שבעיר ברקלי, קליפורניה. בר עזבה את לימודיה כדי להתגייס לצה"ל.
ב-2016 התקבלה בר לגלי צה"ל לתפקיד קריינית ושדרנית. בגלי צה"ל קריינה חדשות, פרסומות לתחנה והגישה את "הקשב – רצועת החיילים של גלי צה"ל", ואת תוכנית האירוח "רדיו אקטיבי" (בה אירחה ידוענים דוגמת מרגי, אליעד נחום, רוני דלומי, גיתית פישר ואושרית סרוסי, ועוד). בין היתר ערכה מוזיקה לתחנת גלגלצ, והפיקה מספר תוכניות. בגלגלצ שידרה תחילה את רצועת הבוקר המוקדם, ואת "קולות החיילים" בשנים 2018–2019.
בין 2018–2019 הגישה את תוכנית הרשת הראשונה של גלי צה"ל, "מש"קית החדשות" שהייתה בין כותביה. הפרקים עוררו לא אחת סערה, כשבאחת הפעמים, כשהתייחסה לפרסום על המצאו של יאיר נתניהו במועדון חשפנות, פעיל הימין "הצל" (יואב אליאסי) בחר לתקוף אותה בכתבה. הכתבה גררה אלפי תגובות נאצה של עוקביו כנגדה.
בר זכתה בפרס מפקד גלי צה"ל למצוינות לשנת 2019 על תוכניתה "בעקבותיה של לאה גולדברג" בהפקתה של עמליה נוימן, ששודרה בתחנה ביום האישה 2019. במסגרת התכנית פנתה בר לאלון עדר בבקשה להלחין את שירה של גולדברג "אין לך זכות חנינה בעולם". מאוחר יותר הפך השיר לדואט עם חוה אלברשטיין, שיצא באלבומו של עדר "כן כן כן כן!".
לאחר שחרורה במרץ 2019, נשארה בר לעבוד כאזרחית בתחנה הצבאית. היא מקריינת ועורכת מוזיקה ומגישה את תוכנית הערב של גלגלצ בשעות 17:00-19:00 ואת תוכנית המוזיקה האישית "ליקוטים" בגלי צה"ל שמשודרת בימי חמישי בשעה 21:00. כמו כן, הצטרפה כחברה בוועדת הפלייליסט של גלגלצ.
ב-2021 החלה להגיש סדרת סרטונים אינטרנטית מטעם גלגלצ בשם "אחינעם בר באה לבקר", במסגרתה התארחה בבתיהם של מספר זמרים ישראלים וערכה עמם ראיונות.
בשנת 2021 שימשה ככתבת תרבות באתר החדשות N12. לאחר מכן החלה להגיש פינה קבועה בתוכנית התרבות "סוכן תרבות" בכאן 11.
ב-2023 החלה להגיש את הפודקאסט "פופטוק" מבית גלגלצ, לצדה של יסמין ישבי, העורכת הראשית של התחנה.
ויליאם הנרי ג'ונסון
ויליאם הנרי ג'ונסון (באנגלית: William Henry Johnson; 18 במרץ 1901 – 13 באפריל 1970) היה צייר אמריקאי. נולד בדרום קרוליינה, הפך לסטודנט באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק. מאוחר יותר חי ועבד בצרפת, שם נחשף למודרניזם. סגנונו של ג'ונסון התפתח מריאליזם לאקספרסיוניזם לסגנון עממי רב עוצמה.
ביוגרפיה והשכלה
ויליאם הנרי ג'ונסון נולד ב-18 במרץ 1901 בדרום קרוליינה להנרי ג'ונסון ואליס סמוט. הוא למד בבית הספר הציבורי הראשון בפלורנס עיר מולדתו. הוא עבר לניו יורק בגיל 17 ועבד במגוון עבודות, חסך מספיק כסף כדי לשלם עבור שיעורים באקדמיה הלאומית לעיצוב היוקרתית. הוא למד במכינה עם צ'ארלס לואיס הינטון, ולאחר מכן למד אצל צ'ארלס קורטני קארן וג'ורג' וילובי מינארד, שכולם הדגישו את נושא הדיוקנאות הקלאסיים.
החל משנת 1923 עבד ג'ונסון עם הצייר צ'ארלס ובסטר הות'ורן, שהדגיש את חשיבות הצבע בציור. ג'ון למד אצל הות'ורן בבית הספר לאמנות בקייפ קוד בקווינסטאון, מסצ'וסטס במהלך הקיץ, ושילם עבור שכר הלימוד, האוכל והלינה שלו על ידי עבודה כאיש תחזוקה כללי בבית הספר. ג'ונסון קיבל מספר פרסים. באקדמיה הלאומית לעיצוב, והגיש בקשה למלגת נסיעה של פוליצר בשנתו האחרונה. כאשר הוענק לתלמיד אחר הפרס, גייס הות'ורן כמעט 1000 דולר כדי לאפשר לג'ונסון לצאת לאירופה ללמוד.
קריירה
ג'ונסון הגיע לפריז, בסתיו 1927. הוא בילה שנה בפריז, והציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו במועדון הסטודנטים והאמנים בנובמבר 1927. לאחר מכן עבר לדרום צרפת, בהשפעת עבודתו של הצייר האקספרסיוניסטי חיים סוטין בצרפת למד ג'ונסון על המודרניזם. בתקופתו כאמן עבד ג'ונסון במגוון מדיות: חיתוכי עץ, שמן, צבעי מים, עט ודיו. לעיתים קרובות הוא השתמש בכל החומרים הקיימים בהישג יד כדי להביע את עבודתו.
בתקופה זו פגש ג'ונסון את אמנית הטקסטיל הדנית הולצ'ה קראק (6 באפריל 1885 - 13 בינואר 1944). הולצ'ה נסעה עם אחותה ארנה, שהייתה גם היא ציירת, ובעלה של ארנה, הפסל האקספרסיוניסטי כריסטוף פול (Christoph Voll). ג'ונסון הוזמן להצטרף אליהם לסיור בקורסיקה. ג'ונסון והולצ'ה נמשכו הדדית למרות ההבדלים הבין גזעיים, תרבותיים והגילאים ביניהם.
ג'ונסון חזר לארצות הברית בשנת 1929. האמן העמית ג'ורג' לוקאס עודד את ג'ונסון להציג את עבודתו בקרן הרמון כדי להתמודד על פרס קרן ויליאם א' הרמון להישגים בקרב אפרו-אמריקאיים בתחום האמנות. כתוצאה מכך, ג'ונסון קיבל את מדליית הזהב של הרמון באמנויות. הוא זכה לתהילה כ"מודרניסט אמיתי, ספונטני, נמרץ, תקיף וישיר ".
בעודו בארצות הברית ביקר ג'ונסון גם את משפחתו, שם צייר מספר ניכר של יצירות חדשות. במהלך ביקור זה הצליח ג'ונסון להציג בפומבי את ציוריו פעמיים. ההזדמנות הראשונה הייתה בפגישה במכון המורים במחוז מולדתו ב-22 בפברואר 1930. השנייה הייתה בימק"א המקומית שבה עבדה אמו של ג'ונסון. הבוס שלה, ביל קובינגטון, סידר לג'ונסון להציג 135 מציוריו ב-15 באפריל 1930. ג'ונסון חזר לאירופה בשנת 1930 הוא נסע לדנמרק כדי להצטרף מחדש להולצ'ה קראק. בני הזוג חתמו על הסכם ממון ב-28 במאי 1930, והתחתנו כמה ימים לאחר מכן. ג'ונסון ואשתו בילו את רוב שנות השלושים בסקנדינביה, שם התעניין באמנות העממית. ג'ונסון התמקד ביצירות אמנות והשתמש בטכניקות והמיומנות שלמד ממוריו הרבים לאורך השנים.
במהלך שנות הארבעים הפכה אמנותו להיות בעלת ביטוי חזק, ויצר את הסגנון שבו הוא מוכר. היצירות חלקן תוססות וחלקן קודרות. הציורים המופשטים האלה מתארים את החוויה האפרו-אמריקאית הן מנקודת מבט היסטורית והן אישית.
הוא הנציח את התרבות והדימויים האפרו - אמריקאים במסגרות העירוניות של יצירות כגון חיי רחוב - הארלם, קפה ומוזיקאי רחוב, וכן במסגרות הכפריות - בעבודה, בזריעה, ויציאה לשוק. המציאות הקשה של חיי השחורים תוארו בכמה יצירות שהיו תגובה להתפרעויות הגזעיות ב-1943 בניו יורק. סדרה נוספת של עבודות הראתה חיילים שחורים ואחיות בזמן המלחמה.
יצירותיו הדגישו בצבעים בולטים ותוססים ודמויות פשטניות, ותיאוריו את התרבות האפרו-אמריקאית נעזרו בחינוכו בדרום הכפרי. בנוסף, הוא השתמש במוטיבים דתיים ופוליטיים לאורך כל עבודתו. הוא שאף להמחיש את עושר התרבות האפריקאית ואת המודרניזם של הרנסאנס בהארלם.
אולם אף שזכה למידת הצלחה כאמן במהלך שנות הארבעים והחמישים, הוא מעולם לא הצליח להשיג יציבות כלכלית.
ברמה האישית, שנות הארבעים היו קשות. חדשות רעות הגיעו מאירופה. גיסו כריסטוף וול נפטר בקארלסרוהה, גרמניה, ב-16 ביוני 1939, לאחר חקירה של הנאצים. משפחתה של הולצ'ה עברה את הכיבוש הגרמני בדנמרק בביתם באודנס.
בדצמבר 1942 עברו ג'ונסון ואשתו לדירת סטודיו גדולה יותר בגריניץ' וילג'. שבוע לאחר מכן נהרסו יצירות האמנות והרכוש האישי של ג'ונסון כאשר הבניין עלה באש. ב-13 בינואר 1944 סבל ג'ונסון מאובדן נוסף כאשר אשתו הולצ'ה מתה מסרטן השד. כדי להתמודד עם האבל האישי, הוא חזר לבקר את משפחתו וצייר יצירות עם נשאים דתיים, כגון הר גולגולתא.
בשנת 1946 עזב ג'ונסון ועבר לדנמרק כדי להיות עם משפחת אשתו. עם זאת, התנהגותו נעשתה לא יציבה וגרמה להתמוטטות נפשית. כאזרח אמריקאי לא כשיר נפשית, הוא נשלח חזרה לניו יורק על ידי שגרירות ארצות הברית באוסלו. עורך דין מונה על ידי בית המשפט כאפוטרופוס החוקי שלו.
מפעל חייו נרכש בשנת 1967 על ידי האוסף הלאומי לאמנויות יפות של המכון הסמיתסוניאני, שארגן תערוכה רטרוספקטיבית בשנת 1971, זמן קצר לאחר מותו.
הנצחה
בשנת 1956 כמעט ונהרס מפעל חייו של ג'ונסון כאשר האפוטרופוס שלו הכריז שאינו יכול לשלם דמי אחסון נוספים עבור יצירותיו. במקום זאת, הלן האריטון, מרי ביטי בריידי ואחרים קבעו עם בית המשפט לשלוח את חפציו של ג'ונסון לקרן הרמון עם זכויות ללא תנאי על כל העבודות שלו. הקרן תשתמש ביצירות כדי לקדם הבנה בין - גזעית ותתמוך בהישגים אפרו - אמריקאים באמנות. ב-19 באפריל 1967 מסרה קרן הרמון יותר מ-1,000 ציורים, צבעי מים והדפסים של ג'ונסון למוזיאון האמנות האמריקאי סמיתסוניאן.
שרלוט גריי
שרלוט גריי (באנגלית: Charlotte Gray) היא סופרת והיסטוריונית בריטית-קנדית שכתבה 11 ספרי ביוגרפיה זוכי פרסים. היא תרמה רבות לחקר ההיסטוריה של קנדה, וקיבלה חמישה תוארי דוקטור של כבוד מחמש אוניברסיטאות שונות. גריי נולדה באנגליה אך היא מתגוררת באוטווה שבקנדה כבר 42 שנה.
ויליאם הנרי ג'ונסון
הנצחה
בשנת 1991, המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן ארגן והפיץ תערוכה מרכזית של יצירות האמנות שלו ובשנת 2006 הם ארגנו והפיצו את האלבום ״העולם של ויליאם הנרי ג'ונסון״. גרסה מורחבת של תערוכה זו נסעה למוזיאונים בטקסס, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, ומוזיאון מונטגומרי לאמנות באלבמה בשנת 2007.
שרלוט גריי
קורות חיים
שרלוט גריי נולדה בשפילד שבאנגליה. היא קיבלה את התואר הראשון שלה בהיסטוריה מודרנית מאוניברסיטת אוקספורד, ולאחר מכן סיימה תואר שני בבית הספר לכלכלה בלונדון.
ויליאם הנרי ג'ונסון
הנצחה
הקרן לאמנויות של ויליאם הנרי ג'ונסון הוקמה בשנת 2001 לכבוד יום הולדתו ה-100 שלו. החל משנת 2002, הקרן העניקה את פרס ויליאם הנרי ג'ונסון לשנה לאמן אפרו-אמריקאי צעיר.
שרלוט גריי
קורות חיים
גריי גרה כיום בשכונת ניו אדינבורו באוטווה, קנדה עם בן זוגה ג'ורג' אנדרסון. לזוג יש שלושה בנים.
ויליאם הנרי ג'ונסון
הנצחה
בשנת 2012 הוציא שירות הדואר האמריקאי בול לכבודו של ג'ונסון, שהכיר בו כאחד האמנים האפרו-אמריקנים המובילים במדינה ודמות מרכזית באמנות האמריקאית במאה ה-20.
שרלוט גריי
קריירה
גריי התחילה את קריירת הכתיבה שלה באנגליה כעורכת במגזין וכבעלת טור בעיתון. בשנת 1968 היא קיבלה את פרס "קתרין פקנהם" לעיתונאי או לעיתונאית המבטיחים ביותר בבריטניה מתחת לגיל 30. ב-1979 עברה לקנדה ועבדה במשך 15 שנה כפרשנית פוליטית, כמבקרת ספרים וככותבת טורים במספר מגזינים (ביניהם- Report on Business, Saturday night ,the Financial Post magazine ,Chatelaine). גריי מספרת שבזמן שעבדה כעיתונאית היא התעניינה כל כך בשאלות על סיפור הרקע, שהיא שכחה מהשאלות הפוליטיות. בעקבות זאת החליטה לעבור מעיסוק בעיתונאות לכתיבת ספרים ביוגרפיים. במהלך השנים שרלוט גריי הייתה פעילה מאוד בקידום הערכים וההיסטוריה של קנדה. היא הופיעה והרצתה באירועים חגיגיים כדוגמת חגיגות 150 שנה לקנדה, הייתה חלק ממועצת המנהלים של פסטיבל הסופרים הבינלאומי באוטווה במשך 12 שנים ושימשה כיו"ר מועצת המנהלים של החברה הלאומית להיסטוריה של קנדה. כיום גריי היא פרופסור מן החוץ במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת קרלטון, חברה באגודת" סר וינסטון צ'רצ'יל" באוטווה, חברה בוועדת המכון לאמנות בקנדה (Institut de l’Art Canadien) וחברה בוועדה של פרס קרול שילדס הקנדי-אמריקאי לספרות.
ספרים ופרסים
גריי ראתה שאין התייחסות לנשים, לחשיבותן, ולתפקידן בהיסטוריה הקנדית, ובחרה לכתוב את שלושת הספרים הראשונים שלה (וספרים נוספים לאחר מכן) על תרומתן של נשים בהיסטוריה הקנדית. ב-1997 פורסם ספר הביוגרפיה הראשון שלה "Mrs. King: The Life & Times of Isabel Mackenzie King". ספריה של גריי זכו להצלחה רבה. בשנת 2014, על פי ספרה "Gold Diggers", נוצרה סדרת הטלוויזיה Klondike של ערוץ דיסקברי האמריקאי, וכן הסרט התיעודי של PBS על הבהלה לזהב.
ספריה של גריי הם:
לאוני בק
לאוני אנטוניה בק (בגרמנית: Leonie Antonia Beckk; נולדה ב-27 במאי 1997) היא שחיינית מים פתוחים גרמנייה, אלופת העולם (פוקואוקה 2023) ואלופת אירופה (רומא 2022) במשחה ל-10 ק"מ ואלופת העולם (פוקואוקה 2023) במשחה ל-5 ק"מ.
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 היא סיימה במקום שמיני במשחה שליחים משולב 4x1.250 ק"מ, במקום 24 במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 1:01:26.4 שעות.
סגנית אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה בלוך לומונד, סקוטלנד באוגוסט 2018 היא זכתה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 56:17.8 דקות, אחרי שרון ון רוונדאל מהולנד (56:01.0 דקות) ולפני רקלה ברוני מאיטליה (56:49.7 דקות) ובמשחה שליחים משולב 4x1.250 ק"מ ביחד עם שרה קלר, סירן מייסנר ופלוריאן ולברוק בתוצאה של 52:35.6 דקות, אחרי הולנד (52:35.0 דקות) ולפני צרפת (52:46.7 דקות).
מדליית ארד באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 57:58.0 דקות, ביחד עם האנה מור מארצות הברית, אחרי אנה מרסלה קוניה מברזיל (57:56.0 דקות) ואורלי מולר מצרפת (57:57.0 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:54:51.0 שעות. נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:57:32.6 שעות.
מקום חמישי במשחקים האולימפיים
באולימפיאדת טוקיו ב-4 באוגוסט 2021 היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:59:35.1 שעות, 2.6 שניות ממדליית ארד.
סגנית אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחים משולב 4x1.250 ק"מ ביחד עם ליה בוי, אוליבר קלמט ופלוריאן ולברוק ומדליית כסף במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:02:29.7 שעות, אחרי, שרון ון רוונדאל מהולנד (2:02:29.2 שעות) ולפני אנה מרסלה קוניה מברזיל (2:02:30.7 שעות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 57:56.2 דקות.
איגוד חברות התקליטים העצמאיות
איגוד חברות התקליטים העצמאיות (באנגלית: Independent Music Companies Association; במקור: Independent Music Publishers and Labels Association; בראשי תיבות: IMPALA) הוא הארגון המרכזי המייצג חברות תקליטים עצמאיות באירופה. משרדי האיגוד נמצאים בבריסל, בלגיה.
נכון ל-2022, לאיגוד יש קרוב ל-6,000 חברים בה, כולל איגודים לאומיים שמאגדים חברות תקליטים עצמאיות (כגון איגוד המפיקים הפונוגרפיים הצרפתיים העצמאיים).
האיגוד מעניק מדי שנה 3 פרסים: פרס האלבום האירופי העצמאי של השנה, פרס התרומה יוצאת הדופן ופרס המכירות של IMPALA.
הפיגוע בשכונת בקעה
הפיגוע בשכונת בקעה היה פיגוע דקירה שבוצע ב-21 באוקטובר 1990, ב' בחשוון ה'תשנ"א בשכונת בקעה בו נרצחו 3 יהודים, החיילת איריס אזולאי, האמן אלי אלטרץ והשוטר צ'רלי שלוש ששירת כלוחם בימ"מ.
הפיגוע
המחבל עומר סעיד סאלח אבו סירחן יצא מביתו שבכפר עובידייה שבנפת בית לחם מזרחית לבית לחם והגיע לשכונת בקעה כשהוא מצויד בסכין בשעה 5:30 בבוקר. אבו סירחן, בן 18 וחצי, עבד כמה חודשים כטייח בשכונת תלפיות.
כאשר הגיע לשכונת בקעה דקר בזה אחר זה למוות שלושה יהודים ופצע קל נער בן 13. מסע הרצח החל בסביבות השעה 6:45 ברחוב יאיר 2, אז נתקל המחבל בחיילת איריס אזולאי שהייתה בדרכה לתחנת האוטובוס, הוא קרא 'אללה אכבר' התנפל עליה ורצח אותה. משם המחבל המשיך דרומה, ופצע פציעה שטחית את ראשו של הילד עמיקם קובנר, בן 13 נכדו של הסופר אבא קובנר.
לאחר זמן קצר יצא מביתו ברחוב אפרים 4 האמן אלי אלטרץ. וברחוב גדעון נתקל בו המחבל צעק 'אללה אכבר' ודקר אותו מספר דקירות למוות תוך שאלטרץ צועק לעזרה.
בצומת הרחובות גדעון ואפרים, הבחין צ'רלי שלוש במחבל הערבי מולו כשהסכין שלופה בידו. שלוש צעק לעברו להוריד את הסכין. אך המחבל המשיך להתקרב לעברו, בשלב זה ירה שלוש שתי יריות באוויר. אך המחבל המשיך לרוץ לעברו. הוא ירה ברגלו הימנית של המחבל. אך הוא המשיך להתקרב לצ'רלי. הוא ירה שוב, ברגלו השמאלית, מעל הברך. המחבל המשיך להתקרב לשלוש והשניים החלו להאבק. הם נפלו ארצה ותוך כדי המאבק, נשמט אקדחו של צ'רלי מידו. בשלב זה המחבל דקר את צ'רלי סמוך ללבו, וצ'רלי נרצח במקום.
מייד לאחר הרצח מספר אזרחים וחייל בחופשה שהיו במקום השתלטו על המחבל.
לאחר הפיגוע
פעולותיו של השוטר צ'רלי, שלא חיסל את המחבל בעל ה"אמצעי וכוונה", אלא עם זאת ירה לעבר רגליו, העלו באותם ימים באינתיפאדה הראשונה את השאלה מתי נכון וראוי להשתמש בנשק מול מחבלים, המקרה של שלוש נלמד כדוגמא בכל התנהלות של נוהל מעצר חשוד כאשר יש סכנה ממשית כמו שהיה לשלוש, ללא ספק שיש לבצע ירי לעבר המחבל בכדי לנטרלו לפלג גוף עליון, כאשר יש ברשותו אמצעי קר או חם וכוונה לפגוע. שלוש קיבל את עיטור האומץ של משטרת ישראל.
הג'יהאד האסלאמי וכוח 17 לקחו אחריות על הפיגוע.
בחקירת המחבל הודה כי ביצע את הפיגוע כנקמה על מהומות הר הבית ב-1990.
מטה הדיור הלאומי
מטה התכנון הלאומי הוא גוף מטה הכפוף לשר הפנים, אשר תפקידו לתאם את פעולת גורמי התכנון ולגבש את מדיניות התכנון הלאומית בעולם התכנון והבנייה. ראש מטה התכנון מכהן גם כיו"ר המועצה הארצית לתכנון ובנייה, יו"ר הוועדה לתשתיות לאומיות ויו"ר הוועדה למתחמים מועדפים לדיור. כמו כן, משמש כממונה על יושבי ראש ועדות התכנון המחוזיות.
היסטוריה
בשנת 2015 שר האוצר הנכנס משה כחלון דרש במסגרת המשא ומתן הקואליציוני לרכז את כל הסמכויות השונות בתחום הדיור בישראל תחת משרד האוצר.
במסגרת כך הוחלט להקים את - מטה הדיור הלאומי, כזרוע המבצעת של קבינט הדיור וממשלת ישראל לתחום הנדל"ן, ושישמש כמערך ארגוני בין משרדי שמתמקד בהובלת פרויקטים ורפורמות.
בשנת 2021; שנה לאחר מכן עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש מונה עו"ד שלומי הייזלר לראש מטה התכנון הלאומי.
בפברואר 2023 בהמשך להקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע מונה נתן אלנתן לשעבר סגן ראש עיריית תל אביב לראש מטה התכנון הלאומי.
עונת 1970/1971 בסרייה א'
עונת 1970/1971 בסרייה א' הייתה העונה ה-69 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-14 בספטמבר 1969 והסתיימו ב-26 באפריל 1970.
בליגה השתתפו 16 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
אינטר זכתה באליפות בפעם ה-11 בתולדות המועדון.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו פוג'ה, לאציו וקטניה. במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו מנטובה, אטאלנטה וקטנזארו.
כדורגלנים מצטיינים
רוברטו בונינסניה שחקנה של אינטר כבש 24 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
קרל פרילינג
קרל פרילינג (בגרמנית: Carl Frühling; 28 בנובמבר 1868 - 25 בנובמבר 1937) היה מלחין ופסנתרן אוסטרי.
פרילינג נולד בלמברג (כיום לבוב באוקראינה) ולמד ב"עמותת ידיד המוזיקה" (Gesellschaft der Musikfreunde) בשנים 1887-1889, נגינה בפסנתר אצל אנטון דור ותאוריה אצל פרנץ קרן. הוא היה לפסנתרן מלווה ולמורה. פרילינג עבד עם הוברמן, סרסטה, אגון וֶלֶס ורביעיית רוזה. הוא מת בווינה עני וחסר כל.
יצירותיו המוקדמות לפסנתר נושאות אופי טרקליני, אבל חמישיית הפסנתר אופוס 30 ושלישיית הקלרינט אופוס 40 רציניות יותר וכתובות במסורת הרומנטית. בשנת 2009 יצאה חמישיית הפסנתר בהדפסה מחודשת בהוצאת סילברטרסט. הרבה מן המוזיקה שלו אבד או שלא התגלה עד כה. הצ'לן סטיבן איסרליס מקדם את ביצוע יצירותיו, שאת חלקן גילה מחדש וביצע.
G0y
G0y (מוכר גם כ-gØy וכ-g-zero-y) היא תת-תרבות שהופיעה במאה ה-21 בארצות הברית ובמיוחד בברזיל. הגברים שמגדירים את עצמם בזהות עצמית זו מקיימים יחסי מין עם גברים, אבל לא מגדירים את עצמם כהומואים או כביסקסואלים. במערכות יחסים זוגיות, שבהם לפחות אחד מבני הזוג מגדיר את עצמו כך (כאשר הוא מבצע חיכוך הדדי של איברי המין, כאשר הוא מאונן הדדית ועושה פלאשיו). בנוסף, מין אנאלי הוא דבר אסור במערכת יחסים עם גבר כי זה נראה להם יותר מדי הומוסקסואלי או אפילו מסוכן ואלים.
המונח G0y מגיעה מהמילה העברית גוי על ידי החלפת האות o עם הספרה 0. זאת כדי לייצג את.
משה הראל
משה ארנסט הראל (הרץ) (13 באוקטובר 1920 - 15 באוגוסט 2001) היה אדריכל ישראלי, שנודע במבני המדע והמחקר שתכנן, הניצבים במוסדות אקדמיים ברחבי ישראל. היה חבר במחתרת ההולנדית שלחמה נגד הנאצים במלחמת העולם השנייה, וזכה בכתב הוקרה מהקונגרס האמריקני ובמדליית המלכה ההולנדית על פועלו.