cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לוריין או'גריידי
חיים וקריירה
בשנת 1983 או'גריידי יצרה מייצג בשיתוף הקהל בשם Art Is ..., המייצג התקיים על משאית תהלוכות כחלק מהמצעד האפרו-אמריקאי השנתי בהארלם. או'גריידי [בדמותה של מדמאוזל בורז'ואה נואר] יחד עם להקה של 15 אמנים אפרו-אמריקאים ולטיניים, לבושים כולם בלבן, ליוו את המשאית כשהם נושאים מסגרות זהב ריקות. המייצג נוצר כדי לעודד את הצופים לחשוב על עצמם ככח אמנותי, וגם הפנה את תשומת הלב לגזענות המובנית בעולם האמנות. בין השנים 2015–2016 הוצגה העבודה Art Is ... במוזיאון הסטודיו בהארלם.
או'גריידי נותנת קרדיט לדמות מדמאוזל בורז'ואה נואר על אוצרות תערוכות, כמו The Black and White Show בשנת 1983 בבית קנקלבה, גלריה לאמנות שחורה הממוקמת באיסט וילג' במנהטן. הרעיון בבסיס תערוכה זו היה להציג את עבודתם של 30 אמנים שחורים לצד 30 אמנים לבנים. החל משנת 1991 או'גריידי הוסיפה מיצבי צילום לעבודותיה המושגיות, ובשנת 2007 היא יצרה את מיצב הווידאו הראשון שלה במהלך שהות בארטספייס בסן אנטוניו, טקסס.
בשנת 2016 אמרה או'גריידי: "אני חושבת שהמטרה הראשונה של האמנות היא להזכיר לנו שאנחנו בני אדם, יהיה אשר יהיה. אני מניחה שהפוליטיקה באמנות שלי יכולה להזכיר לנו כי כולנו בני אדם."
עבודתיה הוצגו באופן נרחב, במיוחד בניו יורק ובאירופה. העבודה המוקדמת של או'גריידי כמדמאוזל בורז'ואה נואר קיבלה הכרה מחודשת כאשר היא הוצגה בכניסה לתערוכה המכוננת WACK! אמנות והמהפכה הפמיניסטית, עבודותיה מגדירות את המעבר בין מודרניזם לתחילת הפוסט-מודרניזם, וזכו להתעניינות גוברת והולכת מאז שהופיעו שני מאמרים עליהם בגיליון מאי 2009 של כתב העת Artforum. בדצמבר 2009 הוצגה בתערוכת יחיד ביריד האמנות העכשווית, Art Basel Miami Beach. לאחר מכן, או'גריידי נבחרה להציג בביאנלה של הויטני ב- 2010. עבודותיה הוצגו מאז בתערוכות רבות, כולל: This Will Have been: Art, Love & Politics in the 1980s; Radical Presence: Black Performance in Contemporary Art, and En Mas': Carnival and Performance Art of the Caribbean.
אוספים
עבודתה של או'גריידי נמצאת באוספי הקבע של המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק; המכון לאמנות בשיקגו, אילינוי; מוזיאון ברוקלין, ניו יורק; מוזיאון ומרכז התרבות דייוויס, וולסלי, מסצ'וסטס; מוזיאון פוג בהרווארד, קיימברידג ', מסצ'וסטס; המוזיאון לאמנות במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה; מוזיאון רוז לאמנות, אוניברסיטת ברנדייס, וולטהם, מסצ'וסטס; מוזיאון הסטודיו בהארלם, ניו יורק; אתדאום וודסוורת', הרטפורד, קונטיקט; המרכז לאמנות ווקר, מיניאפוליס, מינסוטה; מוזיאון האמנות של ווסטר, מסצ'וסטס ומוזיאון פרז לאמנות מיאמי.
הפניות לתרבות פופולרית
או'גריידי סיקרה את הופעת החימום של בוב מארלי והוויילרים להופעה של ברוס ספרינגסטין ב -18 ביולי 1973, אך נדחתה בזמנו על ידי עורך הוילג' וויס, שטען ש - "זה מוקדם מדי עבורם." הביקורת פורסמה לראשונה כמעט 40 שנה מאוחר יותר בספר: "מקס קנזס סיטי: אמנות, זוהר, רוקנרול",מ-2010, ספר תמונות עם טקסטים מאת לו ריד, לני קיי, דני פילדס, לוריין או'גריידי וסטיבן ווטסון.
בשנת 2016 או'גריידי הייתה נושא הסרטון "מארו" של המוזיקאית אנוהני.
אדריכלות מונומנטלית
אדריכלות מונומנטלית או מונומנטליזם (באנגלית: Monumentalism) הוא סגנון אדריכלי שעלה במחצית הראשונה של המאה ה-20 בהשראה וחיבור לקלאסיציזם ולניאו-קלאסיציזם. החוקרים מחלקים את הסגנון הזה לשני זרמים: נאו-בארוק ונאו-קלאסיקה מפושטת. אין לבלבל אדריכלות מונומנטלית עם הביטוי "בנייה מונומנטלית" שמשמעתו באופן כללי בנייה של מבנה גדול ממדים ביחס לסביבתו.
נאו-בארוק
הנאו-בארוק (תחיית הבארוק) סגנון שביקש לחזור למאה ה-18 עם מבנים בעלי ענקית, מועטרים באפריזים נאים לאורך חלקם העליון של הקירות החיצוניים. האדריכלות הציבורית של ברית המועצות עם הבניינים השונים של ועדי המפלגה המרכזיים, כמו בלנינגרד ובקייב, היא דוגמה בולטת ליישום סגנון זה. שהחזון הסצנוגרפי של החלל האדריכלי, אמור לחגוג את המשטר, ומשתלט על ההרכב הפלנימטרי של המבנים.
נאו-קלאסיציזם מפושט
נאו-קלאסיציזם מפושט (הנקרא גם סגנון Novecento Italiano) מקושר לתרבות האדריכלית הקלאסית, אך מבהיר את האלמנטים והפרטים האדריכליים שלה, מסיר או מפשט את העיטור. זוהי הארכיטקטורה המועדפת על ידי משטרים טוטליטריים בשל יעילותה החגיגית בסביבה הבנויה, עם הדגשת העידן הרומאי במקרה האיטלקי. התאורטיקן העיקרי שלה היה האדריכל האיטלקי מרצ'לו פיאצ'נטיני שפעל בתקופת איטליה הפשיסטית, פיתח את הקאנונים של הסגנון, ודחה את הרציונליסטים, שניסו ליישב את תפיסת התנועה המודרנית עם ובתוך משטר אוטוריטרי. סגנון זה השפיע גם על פרויקטים של פיתוח אורבני (עיר האוניברסיטה רומא, ) ועל הריסה ושיקום של מרכזים היסטוריים ( Via della Conciliazione, המרכזים ההיסטוריים של ברשיה וליבורנו). פיאצ'נטיני גם תכנן את בניין ג'נרלי בירושלים.
פיאצ'נטיני פיתח את שני הקאנונים החיוניים של הסגנון: המודרניזציה החיצונית של הסגנון והמבנה הקלאסי של העיצוב האדריכלי, עם:
קישורים עם התנועה המודרנית
כמה חוקרים מזהים תכונות של הנאו-קלאסיציזם המפושט אצל אדריכלים של המאה ה-19 והתנועה המודרנית, כמו ביצירותיו האחרונות של, שבהן המאפיינים הרבה יותר מפוכחים ומתייחסים איכשהו למסורת הצרפתית הקלאסית, כמו במוזיאון לעבודות ציבוריות שנבנה עבור התערוכה העולמית של פריז (1937). דוגמאות אחרות נמצאות במה שנקרא קלאסיקיזם סקנדינבי ועם כמה מבנים מאת האדריכל השוודי, אשר עבור חלקם (דוגמת סקוגשירקוגורדן - הקרמטוריום של סטוקהולם - 1940) הוא משיג איזון בין צורות מודרניות ומונומנטליזם בשילוב עם מסורת קלאסית.
כמה מבקרים הולכים אף רחוק יותר, וכוללים במונומנטליזם חלק מהביטויים האדריכליים של התנועה המודרנית, כאשר הם עוסקים בחיפוש אחר סימטריה, קצב מושלם, חזרה וקצב מונומנטלי, כמו ביצירותיו של לודוויג מיס ון דר רוהה, בשבניין סיגראם הוא הביטוי השלם ביותר שלה.
Playbill
Playbill הוא מגזין אמריקאי חודשי המיועד לצופי תיאטרון. המגזין קיים במהדורה למנויים, אך רוב עותקיו יוצאים לאור עבור הפקות מיוחדות ומופצים מדלת לדלת. כל גיליון מכיל מאמרים אודות אמנים, מחזות ומחזות זמר חדשים או אטרקציות מיוחדות. ליבה זו זהה לכל מהדורות המגזין, בכל נקודות החלוקה, במהלך אותו החודש. הכתבות מכילות רשימות, תמונות וביוגרפיות של השחקנים; ביוגרפיות של מחזאים, מלחינים ואנשי צוות ההפקה; רשימה של סצנות, כמו גם שירים ומבצעיהם (למחזות זמר); ותיאור קצר של הרקע עבור הפקה מסוימת. כמו כן, ישנו פירוט של מספר ההפסקות ומידע אודות אולם התיאטרון המארח את ההפקה.
היסטוריה
Playbill יצא לאור לראשונה בשנת 1884 עבור אולם תיאטרון בודד, ברח' 21 בניו יורק. כיום, המגזין מופץ כמעט בכל תיאטראות ברודוויי, כמו גם אוף ברודוויי. מחוץ לניו יורק, Playbill מופץ בתיאטראות ברחבי ארצות הברית, בין השאר באינדיאנפוליס, בולטימור, בוסטון, ברמינגהאם, דאלאס, וושינגטון, יוסטון, לוס אנג'לס, מיאמי, מיניאפוליס, ניו אורלינס, סינסינטי, סן דייגו, סן פרנסיסקו, סנט לואיס, פיטסבורג, פילדלפיה, פיניקס, קולומבוס, ושיקגו. נכון לספטמבר 2012, תפוצת המגזין הייתה 4,073,680.
Playbill המופץ בערבי פתיחה של הצגות בברודוויי מוטבע בחותם על כריכה ועל עמוד השער של המגזין. באתר האינטרנט של Playbill ניתן לרכוש מהדורות "ערבי פתיחה" שכאלו. במקום מידע אודות צוות שחקנים והפקה מסוימת, חוברת של מנוי מהדורת Playbill מכילה רישומים של הפקות ברודוויי ואוף ברודוויי וחדשות אודות הפקות לונדוניות וסיבובי הופעות של מחזות זמר שונים בצפון אמריקה.
הסמליל הקבוע של Playbill הוא צהוב עם כיתוב שחורה. נכון ל-1 ביוני 2014, הסמליל של Playbill שינה את צבעו הצהוב לצבע אחר לציון ארבעה אירועים בלבד בכל תולדותיו:
מדיה אחרת
בינואר 1994 השיק המגזין Playbill אתר אינטרנט מקוון. באתר החינמי מופיעות חדשות חמות על תעשיית התיאטרון, המתמקדות בהפקות העולות בניו יורק, אבל גם הפקות אזוריות, בינלאומיות וסיבובי הופעות. האתר מתעדכן באופן שוטף, וגולשים בו גם צופי תיאטרון, וגם אנשי מקצוע. באתר מתפרסמות הנחות על כרטיסים ובמסעדות.
בשנת 2000, Playbill הוסיפה חנות קניות קמעונאיות באינטרנט המציעה סחורה רשמית של Playbill וסחורה מהפקות נוכחיות והפקות עבר של ברודוויי.
בשנת 2006, Playbill השיקה חברת תקליטים בשם Playbill Records.
בשנת 2007 הושקה תחנת הרדיו Playbill Radio, המשדרת 24 שעות ביממה מוזיקה ממחזות הזמר של ברודוויי, וכן מבזקי חדשות, פודקאסטים ועוד. לתחנה ספרייה מוזיקלית של מעל 20,000 כותרים.
בשנת 2011, הושק האתר Playbill Vault, מסד נתונים מקוונים מקיף של ההיסטוריה של תיאטראות ברודוויי.
תחרות עם Stagebill
במשך עשרות שנים, Playbill התמקד בתיאטראות ברודוויי ואוף ברודוויי, ואילו Stagebill התמקד בקונצרטים, אופרה, מחול ובמקומות כגון מרכז לינקולן וקרנגי הול. עם זאת, בשלהי שנות ה-90 Playbill היה רווחי מאוד, בעוד Stagebill הפסיד מיליוני דולרים בשנה, עד לשנת 1998. כדי להגדיל את הכנסותיו, Stagebill פלש לתחום של Playbill: הפסקת האש הופרה לראשונה בשנת 1995, כאשר The Public Theater ערק בשקט ל-Stagebill; בשנת 1997, במהלך הרבה יותר רועש, חברת וולט דיסני חתמה על שיתוף פעולה עם Stagebill לקראת העלאת המחזמר החדש (דאז) "מלך האריות" בתיאטרון "ניו אמסטרדם". נקודת המחלוקת העיקרית של המהלך האחרון הייתה שליטה על תוכן פרסום: Playbill מופץ בחינם לתיאטראות, בהסתמך על הכנסות מפרסום הנמצאות תחת שליטתו וסמכותו הבלבדית, ואילו חברת דיסני דרשה, על פי מדיניות החברה, תוכנית ללא פרסומות לסיגריות או אלכוהול.
בתגובה לפלישה של Stagebill, החלה Playbill בהפקת Showbill, הוצאה לאור מקבילה, שתאמה את דרישות הפרסום של דיסני. עכשיו עם אלטרנטיבה, דיסני עברה מ-Stagebill ל-Showbill עם מלך האריות, בעיצומן של ההופעות בתיאטרון "ניו אמסטרדם". (באופן אירוני, כאשר ההפקה עברה להופיע בתיאטרון מינסקוף, שאיננה בבעלות דיסני, הם היו מחויבים לעבוד עם Playbill, כמו גם שאר הפקות דיסני בתיאטראות אחרים.) מרכז פורד לאמנויות הבמה גם עבדו ביחד עם Showbill כאשר הציגו את Ragtime, ככל הנראה כדי להימנע מפרסומות של יצרניות רכב מתחרות. בנסיבות שונות, המפיקים של הפקת ברודוויי המחודשת של "קברט" ביקשו לשמור על אווירה של מועדון לילה מפוקפק בסטודיו 54, בו הוצג המחזמר, והם התעקשו על חלוקת תוכניית ה-Playbill לצופים לאחר ההופעה, בצאתם מהאולם. ב-Playbill חששו שהם מפסידים חשיפה של הפרסומות שלהם, והציעו למפיקים לחלק תוכניות של Showbill במקום.
בנוסף, Playbill הגיבו למהלך של Stagebill גם באמצעות הפקת תוכניות להופעות של אמנויות קלאסיות, תוך שהם מחזרים באגרסיביות אחר מקומות רבים שהיו בעבר לקוחות של Stagebill. באביב של שנת 2002, Playbill חתמה על חוזה עם קרנגי הול; אבן דרך זו הצטרפה להסכם מוקדם יותר שהושג עם ה-Metropolitan Opera וסיכום על חוזה עם התזמורת הפילהרמונית של ניו יורק - שני לקוחות עבר משמעותיים של Stagebill במרכז לינקולן. עם לקוחות חדשים אלו, Playbill פרצה את גבולות הפורמט הטיפוסי שאפיין אותה עד אז, והחלה לפרסם תוכניות מותאמות באופן אישי, בדומה ל-Stagebill. מהלך זה, בשילוב הבעיות הכספיות שהיו ל-Stagebill, סימנו את סופו של Stagebill כישות פרסום. מאוחר יותר באותה השנה, Stagebill הפכה לחדלת פירעון אחרי חמש שנים של תחרות ראש-בראש מול Playbill, אשר בסופו של דבר רכשה את הסימן המסחרי "Stagebill".
Playbill Vault
Playbill Vault הוא בסיס נתונים מקוון שנוצר ואשר מופעל על ידי Playbill, וכולל מידע אודות הפקות תיאטרון בברודוויי, תוכניות, תמונות, לוח דרושים ונתוני מכירות כרטיסים בקופות.
האתר מספק תיעוד של הפקות בברודוויי מאז 1930 ועד היום. המידע באתר כולל רשימת קרדיטים של בעלי תפקידים שונים בהפקות, לרבות צוותי שחקנים מקוריים ונוכחיים, תמונות וקטעי וידאו; כמו כן, ישנם תצלומים של השחקנים השונים, ומהדורות עיתונים סרוקות.
האתר הושק ב-1 בדצמבר 2011, ונמצא כעת בגרסת בטא.
בישראל
כחלק מבכורת המחזמר ״לה קאג׳ או פול״ בישראל, יצאה לאור תוכנייה מיוחדת בשיתוף פעולה ראשון בישראל עם מותג Playbill, אשר חולקה לקהל ללא תשלום כנהוג בברודוויי.
שטיינר
שטיינר (בגרמנית: Steiner) הוא שם משפחה גרמני הנגזר מהמילה  שטיין שפירושה בגרמנית הוא אבן.
אוסקר גליק
בתחילת התקופה הנאצית
עם סיפוח אוסטריה לגרמניה במרס 1938 ברח אוסקר גליק מאוסטריה והגיע לווילנה, אז בתחומי פולין.
שטיינר
{{פירושונים|
אוסקר גליק
ההתחזות וההצלה
עם כיבוש וילנה בידי הצבא הגרמני ביוני 1941 נרצחו עשרות אלפי יהודים בבורות הירי בפונאר. יהודים בעלי תעודות עבודה נותרו בחיים בתקופה זו עם בני משפחותיהם. גליק פגש חבר אוסטרי בין חיילי הוורמכט בווילנה. החבר הצליח לארגן לו מסמכי זהות בדויה של פולקסדויטשה, גרמני אתני. תחת חסות הזהות הבדויה, הציע גליק לגרמנים להפעיל בית חרושת לעורות בשם "קייליס", שנסגר לאחר שעובדיו היהודיים נרצחו בפונאר. בהסכמת הגרמנים הצליח גליק להוציא מגטו וילנה כאלף יהודים - עובדים ובני משפחותיהם - ולהעבירם לקייליס, בתחומי וילנה העיר, מחוץ לגטו. המפעל הפך ל"מחנה העבודה קייליס" ועובדיו ודייריו, בני משפחותיהם של העובדים, היו מוגנים מפני אקציות.
בינואר 1942 פרצה במפעל "קייליס" שרפה. בעקבות השריפה החלה חקירה במפעל, ויהדותו של גליק נחשפה. גליק נרצח אך בית החרושת המשיך לפעול. בית החרושת פעל גם לאחר חיסול הגטו בספטמבר 1943. המפעל עצמו חוסל לפני שחרור וילנה ביולי 1944. בודדים בלבד מעובדיו ובני משפחותיהם שרדו.
מטען חבלה
מטען חבלה או מטען נפץ (בשפה בלתי מקצועית: "פצצה") הוא מתקן הכולל חומר נפץ, נפץ-יזם ומערכת הפעלה אשר קיימת זיקה ביניהם ומטרתו היא גרימת נזק על ידי פיצוץ. השימוש במטען מתבצע בדרך כלל על ידי הנחתו ליד המטרה והפעלתו ברגע המתאים. מטעני החבלה השונים נבדלים זה מזה בחומרי הנפץ בהם הם משתמשים, במנגנון ההפעלה שלהם, בצורתם החיצונית, בגודלם, בעוצמתם וכן בייעודם.
כל מטען מכיל פצצה, אך לא כל פצצה היא מטען.
גברות בלוונדר
גברות בלוונדר (באנגלית: Ladies in Lavender) הוא סרט קולנוע משנת 2004 שביים השחקן צ'ארלס דאנס. הסרט מתרחש במחוז קורנוול שבאנגליה בשנות השלושים של המאה העשרים. צעיר פולני נסחף לחוף אחרי שספינתו נטרפה. שתי נשים מבוגרות אוספות אותו אל ביתן, ומגלות שיש לו כישרון מוזיקלי. השחקן הגרמני דניאל ברוהל בתפקידו הראשון בשפה האנגלית.
פס-קול
בסרט משולבות מספר רב של יצירות לכינור ולתזמורת, אשר מרביתן נכתבו במיוחד לסרט על ידי נייג'ל הס. בנוסף, מנוגנות יצירות מאת מאסנה, סרסטה, דביסי ופאגאניני. היצירות כולן מבוצעות על ידי הכנר האמריקני ג'ושוע בל.
המהומות בממלכה המאוחדת (2011)
המהומות בממלכה המאוחדת שהחלו באוגוסט 2011 היו סדרה מתמשכת של הפרות הסדר הציבורי, ביזות, והצתות ברחבי הממלכה המאוחדת, שהחלו בטוטנהאם שבצפון לונדון ב-6 באוגוסט 2011, אך תוך שלושה ימים התפשטו לרחבי בריטניה והסתיימו רק ב-11 באוגוסט.
רקע
טוטנהאם, פרבר צפוני של לונדון, ממוקם באחד המחוזות העניים ביותר בבריטניה.
בשנת 1985 פרצו מהומות בטוטנהאם, לאחר שאישה בת 49 מתה כתוצאה מפשיטת המשטרה על דירתה. האירוע גרר הפגנה שיצאה מכלל שליטה והסתיימה ברצח שוטר. בעקבות ההתרחשויות השקיעה המדינה באיכות הדיור, בתחזוקה, ובאבטחת אזורי המגורים, מה שהוביל לירידה בפשיעה ובאלימות. כתוצאה מכך, המשטרה לא הייתה מוכנה להסלמה שפרצה בשנת 2011.
המהומות
המהומות החלו בעקבות מותו של אזרח שחור בן 29, מארק דאגן, שנורה למוות מירי שוטרים בשירות הסקוטלנד יארד. למרות שהמשטרה מצאה אצל דאגן אקדח וסמים, הרי שועדת חקירה חיצונית קבעה מספר ימים לאחר שנורה, כי הוא לא ירה כלל.
מה שהחל כמחאה שקטה מול תחנת המשטרה בטוטנהאם, התפשט במוצאי שבת, ה-6 באוגוסט, לפרעות בהן הוצתו במשך הלילה אוטובוס, שני בניינים, וניידות משטרה. כמו כן, התחוללו מעשי ביזה וונדליזם במספר חנויות ומרכזי קניות. הפרעות התפשטו ב-7 באוגוסט לאזורים אחרים של העיר, ולפחות 35 שוטרים נפצעו. ב-8 באוגוסט, המהומות הנרחבות התפשטו גם לחלקים אחרים בבריטניה, ונרשמו הפרות סדר חמורות ואלימות גם בברמינגהאם, ליברפול, ובריסטול. במשך היום נסגרו גם רוב החנויות ומרכזי הבילויים והמסחר באזורים אחרים בעיר, מחשש להתפשטות המהומות.
עד ל-9 באוגוסט נעצרו 525 איש ונגד עשרות הוגשו כתבי אישום. במהלך המהומות נורה ונהרג צעיר בן 26. ב-Winson Green, ברמינגהם, שלושה בריטים ממוצא פקיסטני נהרגו בתאונת פגע וברח בשעה שניסו להגן על שכונתם מפורעים. בעלי חנויות העריכו כי נזקים בסדר גודל של מיליוני לירות שטרלינג נגרמו לחנויותיהם. בנוסף, הפורעים גרמו לנזק בלתי הפיך לבניינים בעלי ארכיטקטורה ייחודית.
ליל ה-9 באוגוסט היה יחסית שקט בלונדון, אך ההתפרעויות התפשטו והמשיכו בערים אחרות במערב אנגליה דוגמת ברמינגהאם, מנצ'סטר, וולברהמפטון, גלוסטר וליברפול. נטען שהיערכות הסקוטלנד יארד בלונדון עם 16,000 שוטרים, הוא שהביא לשקט היחסי בבירה.
ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, שקטע את חופשתו לאור המהומות במדינה, אישר ב-10 באוגוסט למשטרה להשתמש בפעם הראשונה בהיסטוריה של המדינה, בתותחי מים ובכדורי פלסטיק כנשק לפיזור המתפרעים. לילות ה-10 וה-11 באוגוסט עברו בשקט, לאחר היערכות מוגברת של המשטרה בכל הערים הגדולות. ב-11 באוגוסט התקיים דיון חירום בפרלמנט הבריטי, שהתכנס למרות הפגרה.
ראשי ליגת ההגנה האנגלית טענו שנוכחות תומכיהם באזורי התפרעויות תרמה להרגעת הרוחות, בכך שהצטרפו לקבוצות שמירה מקומיות. אולם, לעיתים דווקא קבוצות אלו היו מעורבות בהתקלויות עם המשטרה.
הערכות סוציולוגיות
לטענת הסוציולוג ומנהל המכון הלונדוני לאינטגרציה מקומית מייק הרדי, המהומות בעיקרן לא היו "על גזע, דת או מעמד", אלא "פשוט של כאלה שחשים מחוץ לחברה". הסוציולוג פול בגוליי מאוניברסיטת לידס הגדיר את הסיבה להצטרפות ההמונית כ"זמינות ביוגרפית": האבטלה הגואה הביאה לכך שיותר צעירים היו פנויים ברחובות, ועבור דור שגדל על צריכה מופרזת ופרסומות הדבר שימש כזרז רב עצמה לתסיסה ולבזיזה. צעדי הצנע והקיצוץ הדרסטיים שנקט ראש הממשלה דייוויד קמרון החמירו עוד יותר את המצב. הקיצוצים תוכננו במיוחד לשירותי הרווחה - 91 מילארד יורו עד שנת 2015. הקרימינולוג ג'ון פיטס מאוניברסיטת בדפורדשייר טען כי היקף הביזה נבע מ"קרימינולוגיה אופורטוניסטית", אך יחד עם זאת, היה תפקיד מרכזי למצב שבו לצעירים "אין מה להפסיד", בהיעדר נקודת מבט חברתית. ג'ורג' קיילינג, מחברה של תאוריית החלונות השבורים תיאר אף הוא כיצד פשעים קטנים, כמו חלונות שבורים, משמשים טריגר להתנהגות פלילית. המכנה המשותף למרבית המעורבים היא אפוא הכנסה נמוכה ואבטלה גבוהה, כמו גם סיכוי מועט או אפסי לעתיד מבוסס.
תפקיד המדיה החדשה
המשטרה חשדה כי הפורעים השתמשו בתכנת המסרים המיידיים "בלקברי מסנג'ר" (BBM) כדי לארגן את המהומות. בניגוד לשירותים אחרים כגון טוויטר, BBM פועלת עם תוכנת הצפנה המקשה על קריאת המסרים. היצרן הקנדי "Research in Motion" סייע למשטרה הבריטית בחקירותיה, ונפל קרבן למתקפת האקינג. טוויטר ופייסבוק שימשו גם כן להפצת מידע. לאור היקף המהומות והשימוש בטכנולוגיית התקשורת המודרנית כינתה המשטרה הבריטית את המהומות כ"פשע מאורגן", וראש הממשלה אף הציע לאסור על שימוש ברשתות חברתיות. כמו כן נעשה שימוש ברשתות החברתיות כדי לארגן קבוצות מתנדבים לניקוי הרחובות.
מרואן שמאח'
מרואן שמאח' (בערבית: مروان الشماخ, בצרפתית: Marouane Chamakh; נולד ב-10 בינואר 1984 בטוניאס שבצרפת) הוא כדורגלן עבר מרוקאי-צרפתי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
שמאח' החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מארמאדיאס. בשנת 2000, בגיל 16, עבר למחלקת הנוער של בורדו, שם השתתף ב-17 משחקים והבקיע שישה שערים, וכעבור שנתיים עלה לקבוצה הבוגרת.
ב-19 בינואר 2003 ערך שמאח' את הופעת הבכורה שלו בשורות בורדו בגביע הליגה הצרפתי נגד מץ, ואת הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית ערך פחות מחודש לאחר מכן, ב-8 בפברואר 2003, נגד ספורטינג קלאב דה בסטיה.
בתחילת עונת הוביל שמאח' את בורדו לזכייה השנייה בתולדותיה בסופר קאפ הצרפתי, לאחר ניצחון על ליון בדו-קרב פנדלים, ובגביע הצרפתי לאחר ניצחון 4-0 על ואן מהליגה שנייה. הוא סיים את העונה עם 13 שערי ליגה, בנוסף הוא זכה עם בורדו באליפות צרפת, לאחר שבע זכיות רצופות של ליון.
את עונת סיים שמאח' עם 15 שערים. בעונה זו כבש גם חמישה שערים בתשעה משחקים במסגרת ליגת האלופות, כאשר בשלב הבתים כבש שני שערים, אחד מול יובנטוס והשני מול באיירן מינכן, ובכך עזר לקבוצתו להעפיל לשמינית גמר ליגת האלופות. שמאח' כבש גם בשמינית הגמר מול אולימפיאקוס מה שסידר לקבוצתו מפגש מול ליון ברבע הגמר. שמאח' כבש בשני המשחקים אך זה לא עזר לבורדו שהודחה מהמפעל. בתחילת 2010 סירב להאריך את חוזהו בבורדו, ולאחר חודשים של התלבטויות, בהן סירב להצעות מליברפול, טוטנהאם ועוד כמה מועדונים מרוסיה, החליט שמאח' לעבור לארסנל.
ב-5 בינואר 2013 עבר שמאח' בהשאלה לקבוצת וסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג.
ב-10 באוגוסט 2013 חתם שמאח' לעונה אחת בקריסטל פאלאס. לאחר שהיה צפוי לעזוב את הקבוצה בתום העונה, האריך את חוזהו בשנתיים. באוקטובר 2016 עבר לקארדיף סיטי מליגת המשנה, אותה עזב כעבור חודשיים, במדיה רשם שתי הופעות ליגה בלבד.
ב-26 במאי 2019, לאחר שלא שיחק במשך כשנתיים וחצי, הודיע שמאח' על פרישה מכדורגל.
נבחרת מרוקו
אף על פי שנולד וגדל בצרפת, שמאח' בחר לשחק בנבחרת מרוקו היות שהוריו מרוקאים. שמאח' משחק בנבחרת מרוקו מאז 2003 וכרגע יש לו 17 שערים ב-63 הופעות. ב-8 ביוני 2003 ערך שמאח' את הופעתו הבכורה במרוקו במוקדמות גביע אפריקה לאומות מול סיירה לאון. שמאח' עזר לנבחרתו להעפיל לגמר גביע אפריקה לאומות ב-2004, שם הפסיד עמה בתוצאה 2-1 לנבחרת תוניסיה.
בריסטה
בריסטה (מאיטלקית: Barista) הוא מוזג המתמחה בהכנת משקאות קפה במכונת אספרסו בעיקר. המונח "בריסטה" שאול מן השפה האיטלקית, שבה הוא מציין מוזג באופן כללי - ללא התייחסות לקפה. בחוגים מסוימים נשמר התואר בריסטה אך ורק למי שרכש דרגת מיומנות גבוהה בהכנת קפה, הדורשת ידע נרחב בסוגי הקפה השונים, מותגי הקפה, תערובות של פולי קפה, תכונותיו הגופניות של הקפה, שיטות לקליית קפה והכרה מדוקדקת של מכונת האספרסו ושאר הציוד המשמש להכנת קפה. על פי רוב, בריסטה גם מתמחה בלאטה ארט.
בעולם קיימים בתי ספר המכשירים בריסטי לעבודה. ההכשרה לרוב קצרה מאוד. ישנן תחרויות בריסטי, לאטה ארט וקופיפליירינג המיועדות לבריסטי ומושכות קהל רב.
בישראל, איגוד הקפה הישראלי הוא הגוף המרכזי העוסק בתחרויות בריסטי. הזוכה בתחרות של איגוד הקפה הישראלי נשלח לייצג את ישראל בתחרות הבריסטה העולמית.
נתן ברנד (פסנתרן)
נתן ברנד (1 באוגוסט 1944 – 10 בדצמבר 1990) היה פסנתרן ישראלי.
חייו
בגיל 22 זכה למלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל, והמשיך את לימודיו אצל הפסנתרנית נדיה רייזנברג ודורותי טאובמן בבית ספר מאנס למוזיקה ובבית הספר ג'וליארד בניו יורק. בשנת 1969 זכה בפרס גילדת האמנים בניו יורק.
ברנד הופיע בעשרות הופעות ברחבי ארצות הברית, קנדה, אירופה וישראל, ברסיטלים ובליווי תזמורות, וזכה לביקורות נלהבות. בשנת 1984 הופיע באולם קרנגי הול, וביצע יצירות מאת פרדריק שופן ורוברט שומאן. ברנד התאפיין בנגינתו הסוערת והאנרגטית, ובכך שלא נמנע מלבצע אינטרפטציות אישיות ליצירות נודעות.
ברנד הלחין גם מנגינות לשירים, כגון "פנסים דעכו" של המשורר אברהם שלונסקי, וכן חיבר בעצמו מספר שירים.
ברנד נישא ללורי לבית הילמן, ולזוג נולדו שני ילדים, ג'סי וארי. הוא נפטר בניו יורק לאחר מחלה ב-10 בדצמבר 1990. לאחר מותו הוצאו לאור שלושה תקליטורים של הופעותיו. העיתונאי רם עברון בחר להציג את יצירותיו של ברנד במסגרת התוכנית "דור הזהב- אמנים גדולים בהקלטות היסטוריות" שבתחנת הרדיו קול המוסיקה.
אליהו בכור חזן
רבי אליהו בכור חזן (תר"ח, 1848 – תרס"ח, 1908) היה אב בית דין בירושלים, החכם באשי ורבה הראשי של טריפולי שבלוב, רבה הראשי של אלכסנדריה שבמצרים ומחבר ספרים.
קורות חיים
נולד לר' רפאל באיזמיר שבטורקיה בשנת תר"ח, 1848, בן למשפחת רבנים מאצולת יהדות ספרד אשר מיוחסת לבית דוד. סבא רבא שלו היה הרב רפאל יוסף חזן, סבו היה הרב חיים דוד חזן (מחבר שו"ת נדיב לב). הסב כיהן בתור הראשון לציון והחכם באשי (שתי המשרות אוחדו על ידי הרב חיים דוד חזן). נישא לדינה, בתו של רבי ישעיה ברדקי מירושלים.
בארץ ישראל
בשנות העשרה לחייו עלה רבי אליהו לארץ ישראל בעצת זקנו, רבי חיים דוד, אצלו למד תורה בהגיעו לירושלים.
בהיותו כבן 18, בראשית שנת תרכ"ו (1865), מונה לסופר ומזכיר בית הדין הספרדי בירושלים ובשנת תרכ"ט (1869), התמנה לכהן כחבר בית הדין של רבי אברהם אשכנזי יחד עם רבי רחמים יוסף פרנקו. בתום אותה השנה התמנה לאב בית דין בירושלים, ועל אף גילו הצעיר התבקש לשמש כבורר בוויכוח בין כולל הספרדים בירושלים לבין קוני מס השחיטה (המכונה 'גאבילה') בהתאם לסמכותו התורנית.
שד"ר
בעקבות הרעב אשר שרר בירושלים בשנת תר"ל, 1870 יצא רבי אליהו לארצות אירופה כשד"ר במטרה לגייס תמיכה מנדיבים. שליטתו במספר שפות, ביניהן: ערבית, צרפתית, ספרדית ואיטלקית, היו לו לעזר רב במסעו, ובין השאר ביקר באנגליה, צרפת ואיטליה ונפגש עם סר משה מונטיפיורי, הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ומנהיגי קהילת יהדות איטליה.
במהלך שהותו במרוקו מחבר רבי אליהו את הפיוט "אוחיל יום יום אשתאה" - שיר שבח וגעגועים לירושלים, פיוט זה נכתב על בסיס הפיוט של רבי דוד חסין - העוסק בשבחה של העיר טבריה ופותח באותן המילים ושומר על אותם המשקלים. כיום פיוט זה מושר בקרב קהילת יהודי מרוקו ואף נכנס לשירת הבקשות ומושר בשבת פרשת בא.
רבה הראשי של טריפולי
בין השנים תרל"ד, 1874 - תרמ"ח, 1888 כיהן רבי אליהו כרבה הראשי של יהדות טריפולי והיה הראשון מבין רבני לוב אשר נשא את התואר "חכם באשי".
בבואו לעיר הבחין בהיעדרו של מוסד תלמוד תורה ראוי עבור ילדי הקהילה, כאשר תחת זאת למדו הילדים בבתי הכנסיות של הקהילה, בצורה לא מאורגנת וברמת לימוד נמוכה שכללה לימוד תנ"ך בלבד. חוסר זה גרם לדעתו לבורות בקרב יהודי העיר במקצועות היהדות ולהידרדרות רוחנית של נערים הפונים ללמוד בבית הספר הנוצרי, בפרט אלו הנשלחים ללמוד במוסדות לימוד ברמה גבוהה בערי אירופה. הרב חזן קרא לייסד תלמוד תורה גדול במקום נפרד בו ילמדו כל ילדי הקהילה תנ"ך משנה ותלמוד, ולייחד שעה-שעתיים ביום בהן ילמדו שפות עברית ואיטלקית. להצעתו זו קמו מתנגדים בטענה שלימוד שפות זרות הוא דבר האסור על פי ההלכה. בתשובה הלכתית שכתב בתגובה לכך, הוכיח הרב חזן שאין בדבר שום איסור הלכתי, וכי במהלך כל הדורות יהודים למדו וידעו את שפת המדינה לצורכי חברה ומסחר. הוא תמך את דבריו גם בצורך של הכנת הנוער לחיי המעשה והתמודדות עם השינויים החלים בטריפולי בעקבות רוחות תנועת ההשכלה.
רבי מרדכי הכהן (1856 - 1929) בספרו "הגיד מרדכי" תיאר את פועלו כך:
רבי אליהו פעל גם לתיקון סדריה הפנימים של הקהילה וביטל את המונופול שהיה למספר משפחות על שחיטת הבשר והעוף והתקין כי המלאכה תעשה על פי מכרז ובכך הבטיח את הכנסות הקהילה ממס הבשר. בשנת תרמ"ה, 1885 רצו יהודי העיר תיגרנא לבנות בית כנסת נוסף על בית הכנסת אשר שכן במערה עתיקה ללא חלונות, השלטון לא ראה בעין יפה בניה של בית כנסת יהודי נוסף ומנע את הבניה, רבי אליהו פעל רבות להשיג אישור לבניית בית הכנסת ללא עיכוב.
רבי אליהו תיקן תקנות רבות אשר חלקן מוזכרות בספרו "תעלומות לב" כגון האיסור על בעל לשאת אישה נוספת על אשתו אם לא נולדו להם ילדים במשך עשר שנים, וכן אסר את הכנסת ארון המת לבית הכנסת בעת ההספד.
בשנת תרמ"ח (1888) עזב רבי אליהו את הנהגת קהילת טריפולי, את תקופה זו מסכם יהודה כחלון במאמרו:
רבה הראשי של אלכסנדריה
בשנת תרמ"ח, 1888 התמנה רבי אליהו לרבה הראשי של אלכסנדריה (נוא אמון, בספרות היהודית) וכיהן בתפקיד זה כעשרים שנה, עד יום מותו.
כבר באמצע המאה ה-19 נוצרו בערים המרכזיות של מצרים הפרדה בין ענייני הדת לניהול חיי הקהילה היהודית, תפקידו וסמכותו של רב העיר כללו את ענייני הכשרות, דיני המעמד האישי (נישואין, גירושין, גיור וכו'), חינוך לדת וחיי בית הכנסת, ואילו שאר ענייני הקהילה - ניהול בתי חולים וסיוע לנזקקים, ניהול בתי הספר הקהילתיים וגביית כספים והוצאתם - נוהלו על ידי מנהיגים לא רבניים. גדולתו של רבי אליהו והתייחסותו לשינויים אשר חוללה המודרניזציה, הקנו לו מעמד של מנהיג המקובל על הקהילה גם בתחומים אשר אינם שייכים ישירות לתפקידו הרבני, וכתב עליו בן ציון טרגן במאמרו "הגאון רבי בכור אליהו חזן, הרב הראשי באלכסנדריה" :
במקביל לו כיהן רבי רפאל אהרון בן שמעון כרבה הראשי של קהיר ויחדיו השפיעו רבות על אופייה של הקהילה היהודית במצרים.
בשנת תרס"ג, 1903 בעקבות מותו של ראש רבני ירושלים הרב יעקב שאול אלישר הוצעה לרבי אליהו משרתו של הראשון לציון, אך רבי אליהו דחה תפקיד זה בגלל היותו כרוך במחלוקות ומריבות.
בארץ ישראל
בשנת תרס"ח עלה לארץ ישראל, ושאף להקים בירושלים בית מדרש לרבנים. הרב נתקל במכשולים שונים, ולכן הטיל את התפקיד על הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, כאשר הרב חזן דאג בו זמנית לתקציב הישיבה. מספר חודשים לאחר מכן, בכ"ב בסיון תרס"ח, 21 ביוני 1908, נפטר הרב חזן. בעקבות פטירתו, הישיבה נסגרה מחוסר תקציב.
מחליפו בתפקיד הרבנות באלכסנדריה היה הרב רפאל דלה-פרגולה.
התמודדות עם המודרניזציה
התמורות שחלו בעולם בעקבות המודרנה חוללו שינויים בכל תחומי החיים, והשפיעו הן על הפרט והן על הקהילה, תהליכי החילון והתפתחות הטכנולוגיה השפיעו גם על הקהילות היהודיות, ניתן לחלק בין הקהילות היהודיות בארצות 'אשכנז' לבין הקהילות היהודיות בארצות האסלאם: בעקבות המימד האנטי דתי אשר שימש מרכיב מרכזי בתהליכי המודרניזציה האירופית הנוצרית והשפיע רבות גם על הקהילות היהודיות בארצות 'אשכנז', עברו הקהילות טלטלה עזה והתפצלו למחנות - "אורתודוקסיה" הטוענת לרציפות מלאה עם היהדות אשר קדמה למודרנה, והתאפיינה בשמירה על מאפייני היהדות המסורתיים וסגירות בעקבות החשש מרפורמה, ומנגד קמו זרמים אשר קראו במודע למידה זו או אחרת של שינוי בהלכה, והיו גם רבים אשר התרחקו מהיהדות - 'חילונים'. אך בקהילות היהודיות בארצות האסלאם נשמרה המסגרת הקהילתית למרות תהליכי החילון, ואנשים, הן יהודים והן מוסלמים, אשר סיגלו להם הנהגות ורעיונות מודרניים לא התרחקו מן הדת אלא בררו את דרכם בין מנהגי העבר להנהגות ההווה, ועל כן לא ראתה ההנהגה הרבנית צורך להגיב במתקפה או בהסתגרות כנגד תמורות הזמן.
רבי אליהו אשר צפה את השינויים אשר התרחשו בקהילות היהודיות בעולם בעקבות המודרנה, ואשר ראה חובה להתייחס לשינויים אלו כחלק מתפקידו כאיש הלכה, אף שבארצו לא היה המצב גרוע כמו הארצות אחרות, ופעל רבות לתת מענה לכל בעיה ושינוי אשר נוצרו בעקבות המודרנה, בעיקר ביחס להתרופפות העשייה ההלכתית, בעיות אישות והתפתחות הטכנולוגיה. כמו כן העלה רבי אליהו על הכתב בעיות אלו ואחרות בספרו "זיכרון ירושלים".
במצרים
שלטון בריטי ישיר על מצרים והגירה יהודית מארצות אירופה הגדילו את השפעת המודרניוּת על הקהילות היהודיות. השלטון הבריטי הנהיג סדרי משטר ומשפט אירופיים מודרניים ויצר יציבות פנימית, שגשוג כלכלי, וקליטה מואצת של התפתחויות טכנולוגיות. וכן נתנו זכויות עודפות לבעלי נתינות אירופאית ובעקבות כך היגרו אלפי יהודים מאירופה למצרים. מהגרים אלו הביאו עימם הנהגות ואורחות חיים בעלי מאפיינים אירופיים והשפיעו רבות על אורח החיים בקהילות היהודית.
רבי אליהו אשר הנהיג את קהילת אלכסנדריה במשך עשרים שנה התמודד עם השינויים הרבים אשר חלו בקהילתו ובין כתביו ניתן למצוא את התייחסותו ופועלו בנושאים רבים ובכללם:
ספריו
בספריו הרבים של רבי אליהו באה לידי ביטוי גדולתו העצומה בתורה, רגישותו הרבה לבעיות הדור והמחויבות הגדולה למציאת פתרונות לתהליכים השונים אשר התרחשו בעולם היהודי בזמן החדש. ספריו העיקריים הם:
"תעלומות לב"
ספר שו"ת הבנוי על פי חלקי השולחן ערוך, ובו מרוכזות שאלות אשר הופנו לרבי אליהו ממקומות רבים בעולם: ארץ ישראל, סוריה, טורקיה, מרוקו, אנגליה, תוניסיה, פולין, יון, מלטה, תימן ועוד, והתכתבויות אשר ניהל עם חכמי ישראל ומארצות במזרח ובמערב. שאלות רבות עוסקות תהליכי החילון בקהילות היהודיות השונות, ומתוכנן ניתן ללמוד על הכבוד והערכה הרבה אשר חשו השואלים כלפי רבי אליהו, כפי שעולה מדבריו של רבי בכור חיים בן משה ביג'ראנו מרומניה תשובותיו של רבי אליהו בספרו מייצגות את דרכו ההלכתית בהתמודדותו עם בעיות דורו מתוך השקפת עולמו הייחודית, ואת התמורות אשר חלו על הקהילה היהודית במצרים.
"זיכרון ירושלים"
מחזה הבנוי משש עשרה מערכות וכתוב בעברית מודרנית, מתובל בביטויים בשפה הצרפתית ושזורים בו שירים, משלים וחידות. סיפור המחזה מגולל את קורותיו של שד"ר צעיר בתוניסיה "הגֱר", המתארח אצל יהודי משכיל "האזרח" ומפגשיו עם דמויות נוספות המייצגות זרמים שונים בעולם היהודי: הגברת, הקצין, הנסיך, הנשיא, הנדבן ועוד.
גול! (סרט)
גול!, הנודע גם בשם '''גול! החלום מתחיל (באנגלית: Goal! The Dream Begins''') הוא סרט מז'אנר דרמת ספורט משנת 2005 שבוים על ידי דני קנון והופק על ידי מייק ג'פריס. הסרט הוא הראשון בטרילוגיית "גול!" ובאים אחריו גול! 2 וגול! 3. העלילה עוקבת אחר סנטיאגו מונייז, נער כבן 20 ממוצא מקסיקני שהיגר עם משפחתו לארצות הברית בצורה לא חוקית והשתכן בלוס אנג'לס. למונייז כישרון בכדורגל, אך הוא משחק בליגה חובבנית בעירו.
עלילה
עלילת הסרט עוקבת אחר סנטיאגו מונייז, צעיר מקסיקני אשר היגר עם משפחתו באופן לא חוקי לארצות הברית. מונייז, חובב הכדורגל, מבלה את שנות נערותו בעוני תוך כדי שהוא עובד בשתי עבודות. באחד ממשחקיו הוא תופס את תשומת לבו של גלן פוי, מגלה כישרונות ושחקן לשעבר של קבוצת ניוקאסל יונייטד המזהה במונייז פוטנציאל רב. פוי מציע למונייז להבחן בניוקאסל ובכך לקבל הזדמנות לשחק בפרמייר ליג. מונייז מסכים אך נאלץ לממן את כרטיס הטיסה היקר בעצמו. מונייז מגלה שחסכונותיו נגנבו על ידי אביו, אשר העדיף לקנות בהם מכונית שתסייע למונייז בעבודתו הרגילה. למזלו של מונייז, סבתו מוכרת את תכשיטיה ובכך מממנת את כרטיס הטיסה.
מונייז טס לאנגליה ללא ידיעת אביו וניגש למבחנים. מאחר שלא רגיל לתנאי המגרש, סגנון המשחק ומזג האוויר מונייז מציג יכולת פושרת, אך על אף זאת מצליח פוי לשכנע את מאמן הקבוצה להחתימו לחודש ניסיון. מונייז מתגבר על מכשולים שונים, כגון חבר קבוצה קנאי ששובר את משאף האסתמה שלו לפני משחק, ומצליח לבסוף להרשים את המאמן ולהכלל בסגל הקבוצה. במקביל מונייז מתיידד עם אחד מכוכבי הקבוצה - גאווין האריס.
במשחקו הראשון של מונייז במדי הקבוצה הוא והאריס מצליחים להביא לניצחון. על אף ביקורת של המאמן על שיטת המשחק האנוכית של מונייז, השניים הופכים לגיבורים בעיני האוהדים ויוצאים לחגוג. לאחר החגיגה תמונות מביכות של מונייז מתפרסמות בצהובון ומאמן הקבוצה גוער בו.
אביו של מונייז צפה במשחקו והתמלא גאווה, אך זמן קצר לאחר מכן נפטר מהתקף לב. מונייז מרגיש שבור לב מפטירתו של אביו ודחוי על ידי מאמנו חוזר ללוס אנג'לס ומחליט שלא יחזור עוד לשחק בקבוצה. הוא חוזר לניוקאסל מתוך געגוע למגרש, ושם הוא מתבשר כי המאמן רוצה שיפתח בהרכב הקבוצה במשחק האחרון בעונה. מונייז והאריס מצליחים להביא לניצחון הקבוצה תוך שיתוף פעולה ומונייז מפגין משחק לא אנוכי. כתוצאה מהניצחון מעפילה הקבוצה לליגת האלופות ושמחה רבה מתפרצת בקרב האוהדים והשחקנים. סצנת הסיום של הסרט מציג את מונייז מזיל דמעה, משהגשים את חלומו.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות מעורבות. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 44%, המבוססת על ידי 80 מבקרים.
ניר שניוק
ביוגרפיה
שניוק התאמן בפארק מנחם בגין בסקי מים בכבלים.
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בסנקט ליאון-רוט גרמניה בשנת 1998 זכה שניוק במדליית זהב בסקי מים בכבלים בסלאלום.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בשנת 2000 זכה שניוק במדליית זהב בסקי מים בכבלים בסלאלום.
לאחר האליפות פרש שניוק מספורט תחרותי ובשנת 2002 התחיל לאמן את נבחרת ישראל בסקי מים בכבלים.
משפחה
אחיו הצעיר, אור, אף הוא אלוף עולם בסקי מים (2010).
נעלי צבא
נעלי צבא הן נעליים המשמשות את החיילים ומהוות חלק בלתי נפרד מהתלבושת הצבאית התקנית והמלאה.
בצבאות שונים ברחבי העולם ישנה לרוב הפרדה בין "נעליים קרביות" לבין "נעליים יצוגיות" (כשם שיש הפרדה בצבאות העולם בין מדים המשמשים לפעילות מבצעית לבין המדים הייצוגיים).
נעלי הצבא המשמשות בפעילות מבצעית נועדה לאפשר ללוחמים הגנה על רגליהם ועל קרסוליהם, ולאפשר יציבות במהלך הפעילות בתנאי שטח שונים.
נעליים אלה עשויות באופן מסורתי מעור מוקשח, אולם בשלהי המאה ה-20 החל ייצור נעליים מסיבי ניילון.
בהתאם לתנאי השטח השונים, ישנם צבאות בהם נעשה שימוש בנעליים שונות לתנאי אקלים שונים (נעלי יער גשם, נעלי מדבר, ונעלי שלגים).
בעת העתיקה
הצבא הרומי היה הצבא הראשון שחילק לחייליו נעלי צבא - מגפים ממוסמרים שכונו קליגה. משמעות כינויו של הקיסר גאיוס "קליגולה" היא נעלי צבא קטנות, את הכינוי קיבל בילדותו בשעה שהיה נוהג להופיע במחנה הצבא של אביו גרמניקוס לבוש במדי צבא.
בעת החדשה
במהלך מלחמת העולם הראשונה יוצרו עבור החיילים נעליים בחפירות בחזית שבין צרפת ובלגיה לגרמניה. בשל הקור הרב בחזית זו בחודשי החורף, יוצרו נעליים מיוחדות העשויות מעור של פרות. נעלי אלה כונו "נעלי החפירות" בשל אופייה של המלחמה.
נעלי צבא בצה"ל
לרוב, הנעליים אחידות לכל היחידות בצה"ל פרט ליחידות זכאיות שמקבלות נעלי חי"ר (נעליים מאווררות ובעלות סוליה חזקה יותר). בעבר, נהוג היה לחלק את סוג הנעליים בהתאם למשקלם: הסוג הראשון הוא של הנעליים הצבאיות הכבדות, שאותן בדרך כלל מקבלים החיילים העורפיים ותומכי הלחימה. הסוג השני הוא של נעליים קלות, שמשקלן נמוך בכמה מאות גרמים ממשקלן של הכבדות, מה שעוזר לקלות וזריזות התנועה בשטח של הנועל אותן. נעליים אלו קיבלו בדרך כלל החיילים הקרביים שביחידות הלוחמות. משנת 2008 הפסיק צה"ל לנפק נעליים כבדות למתגייסים והחל לחלק נעליים קלות בלבד.
עד יולי 2019 חלוקת הנעליים הייתה כך:
החל מאוגוסט 2019, כלל המתגייסים הבנים מקבלים נעלי חי"ר ללא קשר למערך שאליו הם מתגייסים. חיילים במערך הלחימה שהיו זכאים לנעלי חי"ר אדומות, ימשיכו לשרת עם נעליים בצבע זה. נעלי החי"ר מיוצרות על ידי החברות McRae ו-Belleville האמריקאיות ולעיתים גם חברת נגה עינת הישראלית, בעוד שהסולייה של הנעל מיוצרת על ידי חברת Vibram האיטלקית. נעלי חי"ר תוצרת McRae מכונות "ישראליות" ומוטבע עליהן סמל צה"ל בכיס הדיסקית בעוד שנעלי חי"ר תוצרת Belleville מכונות "אמריקאיות" וסמל צה"ל אינו מוטבע עליהן. עד שנת 2000 יוצרו הנעליים במפעל הנעליים אלבה של משפחת בדנר, ברמת גן.
נעליים לבנות: הונהגו מאז 2010 בחיל הים כחלק ממדי הייצוג של החיל. ונועלים אותם מדרגת רס"ר או מדרגת רב-סרן ביחד עם המדים הלבנים.
חיילות לוחמות: הבנות שהתנדבו לשרת בחילות קרביים, נועלות לרוב נעלי חי"ר שחורות. בנות שמשרתות בגדוד קרקל, לביא הבקעה, ברדלס או אריות הירדן לוחמות ביחידת עוקץ ומדריכות הצניחה נועלות נעלי חי"ר אדומות.
אנשי קבע: חיילים שבחרו לחתום קבע בצה"ל בחילות השדה (כולל קצינים מפקדים), ממשיכים לנעול את הנעליים הצבאיות שליוו אותם במשך שירותם. לעומת זאת בעורף, אנשי הקבע מורשים לנעול נעליים שחורות אזרחיות (חצאיות). הפקודות מחייבות את נשות הקבע כמו את הגברים.
חיילים וחיילות במסלול הנח"ל חיילים וחיילות במסלול הנח"ל אשר משרתים בתפקידים הזכאים למדי בנים ישרתו עם נעליים אדומות.
סוג הנעליים שינעל החייל נקבע לפי פקודות צה"ל ולא נתון לבחירה. רופא צבאי רשאי לתת פטור זמני או קבוע מנעילת נעליים צבאיות. צה"ל מקפיד בכל הקשור לדיגום החיילים, וחייל שלא ינהג לפי הפקודות בקשר לנעליו עלול להקנס ובמקרים מסוימים אף להיענש בכלא צבאי עד ל-28 ימים.
מוצר אופנה
נעלי צבא הפכו למוצר אופנה בתרבות הגותיקה והפאנק. כמו כן, בשל נוחותן בתנאי שטח נוהגים גם אנשים שאינם אנשי צבא לנעול נעליים אלה, ואלה נמכרות גם בחנויות מטיילים.
בורג ארכימדס
בורג ארכימדס הוא מכונה שתפקידה שאיבה של מים ממקווה מים נמוך, לצורכי השקיה. ההמצאה מיוחסת למתמטיקאי והממציא ארכימדס.
אופן הפעולה
בורגי ארכימדס קיימים בשתי תצורות עיקריות: את הבורג ניתן לסובב (ידנית, או באמצעות טחנת רוח). כאשר הכף התחתונה של הבורג מסתובבת, היא אוספת מים. בהמשך הסיבוב, כמות המים שנלכדה על ידי הכף מחליקה במעלה הצינור, עד שהיא מגיעה לקצהו העליון, ונשפכת שם לתוך מערכת ההשקיה.
שימושים בבורג ארכימדס
כיוון שניתן להעלות חומר או להעבירו ממקום למקום, מלבד השימוש העיקרי, להשקיה, נעשה שימוש בבורג ארכימדס ליישומים שונים, מלבד העלאת מים:
ילנה ויאלבה
ילנה ויאלבה (ברוסית: Елена Вяльбе; נולדה ב-20 באפריל 1968) היא ספורטאית סובייטית ורוסייה, בענף סקי למרחקים (קרוס קאנטרי). היא אלופה אולימפית ואלופת העולם. היא בעלת 7 מדליות אולימפיות, מהן 3 זהב, וזכתה במספר מדליות באליפויות העולם. השתתפה בשלוש אולימפיאדות.
ילנה ויאלבה (טרוביצינה) נולדה במגדן למשפחת פקידים. הוריה היו במקור מאזור לנינגרד אך הוגלו למגדן. כבר בגיל צעיר החלה להתאמן בספורט והגיעה להישגים משמעותיים. בשנת 1987 נכללה בנבחרת ברית המועצות, ובשנת 1989 נשלחה לראשונה לאליפות העולם בריצות סקי.
ילנה ויאלבה השתתפה בשלוש אולימפיאדות; באלברוויל 1992 ובלילהאמר 1994 השתתפה לצד בעלה, אורמס ויאלבה, שהיה חבר נבחרת אסטוניה.
בשנת 1997 זכתה ב-5 מדליות זהב באליפות העולם, הישג חסר תקדים עד היום.
בשנת 1998 פרשה מהשתתפות בתחרויות. מספר שנים היא פעלה בתחום העסקי אך ללא הצלחה יתרה. בשנת 2004 התמודדה ויאלבה לכהונת יושב ראש איגוד הסקי הרוסי, אך הפסידה והסכימה לכהן כסגן יושב ראש האיגוד. בשנת 2006 עזבה את התפקיד. בשנת 2010 התמודדה פעם נוספת וזכתה בתפקיד היו"ר.
השתתפות באולימפיאדות
באולימפיאדה הראשונה שלה, באלברוויל 1992, השתתפה ויאלבה ב-5 תחרויות, אך רק במרוץ שליחים זכתה במדליית זהב. ביתר התחרויות היא זכתה במקום השלישי.
בתחרויות לילהאמר 1994 הוצבה ויאלבה ב-5 מרוצים, אך זכתה במדליה רק במרוץ שליחים.
בנאגנו 1998 הוצבה ויאלבה במרוץ שליחים בלבד וזכתה במדליית זהב עם קבוצתה.
יהודה בן עטר
הרב יהודה אבן עטר (אלול ה'תט"ו, 1655 - י"ט בסיוון ה'תצ"ג, 22 במאי 1733), היה אב בית דין ודיין בערים פאס ומקנס שבמרוקו, פרשן מקראי, ומרבניה הגדולים של המדינה.
קורות חיים
נולד בעיר פאס. שם משפחתו "עטאר" - 'בשמים' בערבית, הוא על שם עיסוקם של אבות המשפחה.
אביו יעקב (בן אברהם) נפטר בגיל 23, על כן יצא לעבוד לפרנסתו והיה צורף מומחה. כל חייו, גם כשכיהן ברבנות, התפרנס מיגיע כפיו ולא חפץ לקבל שכר מקופת הציבור.
למד מרבי וידאל הצרפתי השלישי, ורבי מנחם סרירו, ובהיותו כבן 43, בשנת ה'תנ"ח (1698), מונה לכהן כדיין בפאס יחד עמם. נודע כגאון ובקי בכל מקצועות התורה, ובאותה שנה חתם יחד עם גדולי חכמי דורו על תקנה האוסרת להפריז בנדוניה שהכלה צריכה להעניק לחתן.
בשנת ה'תס"א (1701) נאלץ לנדוד לעיר מקנס, יחד עם רבים מיהודי פאס, לאחר שהיהודים נרדפו והמלך איסמעיל הטיל עליהם מס כבד. גם במקנס ישב בדין יחד עם רבותיו ועם חכמי המקום.
חזר לעיר פאס בשנת ה'תס"ד, עמד בראש הקהילה היהודית בה. תיקן תקנות שונות עבור קהילתו בענייני מיסים, מסחר, הוצאות עבור מסיבות, הלוואות מגויים, ועוד. ובשנת ה'תפ"ג (1723) ישב ראשון בדין עם רבי יעקב אבן צור (יעב"ץ), שהיה לו תלמיד חבר.
היה רגיש מאוד לסבלו של הציבור, פעל לרווחת היהודים וביתו היה פתוח לפני כל שואל ומר נפש.
שלושת בניו הם, ר' חיים, ר' משה ור' עובד.
הערצה לדמותו בקרב יהודי מרוקו
הערצת בני קהילתו אליו הייתה גדולה, ויוחסו אליו סיפורי מופת. יהודים וגם גויים כינו אותו "רבי אל-כביר" - "הרב הגדול" בערבית, לאחר שבהוראת מושל המדינה הוא הושלך לכלא, וכשלא היה לקהילת היהודים את הכסף הנדרש לפדיונו, המושל השליכו לגוב אריות, והוא שהה שם יממה ללא פגע.
אנשים נשבעו בשמו, ומקובל היה שהוא זכה לגילוי אליהו. בחגי ישראל הגיעו אנשי הקהילה אל ביתו לנשק את ידיו ולזכות בברכתו.
כמו כן סיפרו אודותיו שכאשר קיבל שכר עבור תכשיטיו, לא קיבל עבודה חדשה עד שהפרוטה אזלה מכיסו, ושקד יומם וליל על התורה.
קברו
תחילה נקבר בבית הקברות היהודי שבמלאח בעיר פאס, אך כשהיהודים עזבו את המקום ועברו לקסבא די זירארא בשנת ה'תק"ן, הם נטלו עימם את עצמותיו וקברו אותו באלגיסא. עם שוב היהודים למלאח שבפאס הם החזירו את עצמותיו בשבט ה'תקנ"ב. בשנת ה'תרמ"ח, כאשר נטל מלך מרוקו את שטח בית הקברות הנמצא סמוך לארמונו, הוא העניק ליהודים שטח חדש לצורך קבורה, ושוב העבירו את עצמותיו למקום קבורתו הנוכחי שבבית הקברות היהודי בפאס.
הוא קבור לצד חשובי רבני מרוקו, כרבנים אבנר הצרפתי, וידאל הצרפתי, יעב"ץ, ועוד. קבריהם מהווים אתר עלייה לרגל לקבוצות יהודים הבאים להתפלל.
מספריו
חלק מספריו נותרו בכתב יד. כמו כן תשובות ממנו פזורות בספרי רבני מרוקו באותם ימים.
וילהלם טל (אופרה)
האופרה וילהלם טל (באיטלקית: Guglielmo Tell, בצרפתית: Guillaume Tell) עוסקת בקורותיו של הגיבור השווייצרי וילהלם טל שחי לפי המסופר  בקנטון אורי ופעל  שם  נגד  המושל העריץ גסלר. זו האופרה האחרונה שכתב המלחין האיטלקי ג'ואקינו רוסיני תוך הסתמכות על מחזהו של פרידריך שילר.
הצגת הבכורה של האופרה המפורסמת בוצעה באופרה של פריז, מקום מושבו של המלחין, באוגוסט 1829. הליברית נכתבה בשפה הצרפתית על ידי אטיין דה ז'ואי (Etienne de Jouy), בתוספת שינויים שהכניס איפוליט ביס (Hippolyte Bis). האופרה כוללת רק ארבע מערכות, אך היא ארוכה מאוד (כשש שעות). בשל משכה של האופרה, היא מבוצעת בשלמותה לעיתים רחוקות.
הפתיחה
קטע הפתיחה (אוברטורה), ובפרט "דהרת הסוסים" נחשב כיום לאחד הקטעים המוכרים והפופולריים ביותר באופרות בפרט, ובמוזיקה הקלאסית בכלל. הפתיחה ארוכה למדי (כ-12 דקות) וכוללת ארבעה קטעי משנה:
האוברטורה כוללת: חליל צד, שני אבובים (האבוב השני הנקרא קרן אנגלית), שני קלרינטים ב-A, שני בסונים, ארבע קרנות יער ב-G ו-E, שתי חצוצרות ב-E, שלושה טרומבונים, טימפני, תוף בס, מצלתיים, וכלי קשת.
מערכה ראשונה
'''בית טל, שפת ימת ארבעת הקנטונים, אורי, שווייץ. תחילת המאה ה-14'''
מערכה שנייה
עמק בהרי האלפים
ארנולד מתראה עם אהובתו מטילדה. הוא מחליט שלמען אהובתו יוותר על שאיפותיו הלאומיות, אך אז מוצא אותו וילהלם טל, שעוקב אחריו, ומספר לו כי אביו נרצח בידי חיילי גסלר. (טריו : "העריץ רצח אותו" ) ארנולד נפרד ממטילדה ומחליט להפוך ללוחם חופש. בני שלושה קנטונים  מגיעים ומחליטים למרוד, בהנהגתו של טל.
מערכה שלישית
תמונה ראשונה:
מטילדה וארנולד נפגשים שוב. הוא מספר לה על רצח אביו, והיא מזדעזעת. הם נפרדים בידיעה שלא יתראו שוב.
תמונה שנייה:
כיכר העיר אלטדורף
מערכה רביעית
תמונה ראשונה
ביתו של מלכתאל בכפר
סטירה (עיר)
סטירה (ביוונית: Στύρα) היא עיירה קטנה בחוף הדרום-מערבי של האי אוויה ביוון. ניתן להגיע אליה מן היבשת במעבורת היוצאת מנמל "איה מרינה" הנמצא צפונית מזרחית לאתונה, וכן בדרך היבשה מכאלקידה (כאלקיס הקדומה). מאז הרפורמה בשלטון המקומי משנת 2011 היא חלק מעיריית קריסטוס, שהיא יחידה עירונית.
היסטוריה
למעשה מצויות במקום שתי ערים: סטירה החדשה (Nea Styra) וסטירה הישנה (Palaya Styra) ביניהן ניצבה לפנים העיר סטירה העתיקה, המוזכרת ב"איליאדה" של הומרוס בה מתועדת השתתפות העיר במלחמת טרויה.
בתי הדרקון
המונומנטים הידועים אך המסתוריים ביותר של אוויה הם מבנים קדומים בני 4,500 שנים, הבנויים מאבנים מגליתיות, שממדי כל אחת מהן 4.0x2.5x1.5 מטרים. מדובר בסך של 23 מבנים מגליים עתיקים, שנמצאו באזורים ההרריים סביב סטירה, הנקראים על ידי בני המקום "דרקוספיטה" (Drakospita), כלומר "בתי הדרקון", והדוגמה הכי שמורה היא בית הדרקון הבנוי בגובה 1389 מטר על פסגת הר אושי. מונומנטים אלה דומים למונומנטים שנתגלו באיי הפיליפינים ובסטונהנג'. המקורות והשימושים של בתי הדרקון אינם ידועים רשמית עד היום וארכאולוגים חלוקי דעות בנושא זה. יש המתארכים אותם למאה ה-13 לפני הספירה, ואחרים למאה ה-3 לפני הספירה. עם זאת, כל עשרות הבתים בנויים על שטח תלול ועם תצפית רחבה על האזור ולכן אחת התאוריות היא שהם ככל הנראה נועדו להגן על האזור. תאוריה אחרת היא שהבתים היו קבר קדוש לעבודת האלים זאוס והרה. במהלך חפירות בשנת 1959 נמצאו בבית שעל הר אושי שברי כלי חרס, חלקם עם כתובות לא מפוענחות. אלה מוצגים במוזיאון הארכאולוגי בקריסטוס.
כיום
סטירה שוכנת סמוך לחוף הים, ולה נמל קטן המקשר בין דרום אבויה לאטיקי שביבשת. סטירה היא יעד פנים תיירותי פופולרי עבור אתונאים בתקופת הקיץ.
אוכלוסיית העיירה מנתה נכון ל-2011 817 נפש.
סמרו
סמרו (באינדונזית: Semeru), הוא ההר הגבוה ביותר באי ג'אווה באינדונזיה ואחד מהרי הגעש הפעילים בעולם. מורדות ההר, הנישא לגובה של 3,676 מטר במזרח האי, תלולים והוא מהווה חלק ממסיב טנגר (Tengger), הכולל גם את הר הגעש ברומו.
להר פעילות געשית ענפה. מאז שנת 1818 תועדו בהר 55 התפרצויות, כאשר כתוצאה מעשר מהן אף היו הרוגים. מאז שנת 1967 נמצא ההר במצב של התפרצות כמעט רציפה. בדצמבר 2021 התפרץ ההר מספר פעמים וגרם ל-57 הרוגים
ההר מהווה אתר טיפוס פופולרי, יחד עם זאת הטיפוס על ההר מסוכן. בשנת 1969 נהרג סו הוק ג'י, פוליטיקאי אינדונזי משאיפת גז רעיל כאשר טיפס על ההר.
מיתולוגיה
על פי המיתולוגיה המקומית הגיע ההר לאידונזיה מהודו. אגדה שהועלתה על הכתב במאה ה-16 מציינת שההר שכן תחילה בחלקו המערבי של האי, אך בשל משקלו החל האי לנטות ולכן הועבר ההר לחלקו המזרחי. אגדה זו מסבירה את שרשרת האיים לאורך דרום האי, אשר נוצרו בעת מעבר ההר מזרחה, ואת הקלדרה שבראשו, אשר אף היא נוצרה בעת התמוטטות שאירעה במהלך המעבר.
השושלת הצפארית
הצפארים היו שושלת ממוצא איראני, שנוסדה על ידי יעקוב בן לית' בשנת 861. מקצועו של יעקוב בטרם עלה לגדולה היה של חרש נחושת, צפאר, מה שהעניק לשושלת את שמה. יעקוב, שהפך למנהיג של מיליציות עממיות באזור סיסתאן הצליח להקים לעצמו ממלכה גדולה בתוך תחומי הח'ליפות העבאסית.
עליית הצפארים
יעקוב בן לית', מייסד השושלת הצפארית, ושלושת אחיו היו איראנים ממחוז סיסתאן. יעקוב היה חרש נחושת (צפאר), ואחרי כן מנהיג עיארון (מיליציות עממיות). שלושת אחיו של יעקוב היו מנהיגי עיארון גם הם. עמר בן לית', האח החשוב ביותר אחרי יעקוב, עבד במקור כמשכיר פרדות או כסתת.
בשנת 861 השתלט יעקוב בן לית' על בירת סיסתאן וארבע שנים אחר כך על המחוז כולו. בהמשך כבש יעקוב את ח'וראסאן ואף תקף והכניע את ע'זנה, כאבל, במיאן, בלח' ותח'ארסתאן. כמו כן כבש את כרמאן, פארס, מכראן, ח'וזסתאן, אהוואז וסנד. לזמן מה אף שלט בחלקים המזרחיים של עיראק, עד שהובס בקרב דיר אל-עאקול. עמר, אחיו של יעקוב מונה על ידי הח'ליף העבאסי לשלוט על אזורים אלו ועל אזורים נוספים דוגמת אצפהאן. הח'ליף אף מינה את עמר להיות נציב טראנסאוקסאניה במקום הסאמאנים, אך הלה הובס בניסיונו לכפות את סמכותו עליהם. עמר אף הצליח להשיג סמכויות סוזרניות בח'ווארזם ובעומאן.
נפילת הצפארים
שקיעתה של השושלת הצפארית החלה כבר בתבוסה מול הסאמאנים, אך הצפארים בני לית' ואחריהם בני ח'לף המשיכו לשלוט עוד כמאה שנה, כשממלכתם מצטמקת בהדרגה ובסוף שלטו רק בסיסתאן. מחמוד מע'זנה כבש את סיסתאן בשנת 1003, אך צאצאי הצפארים מוזכרים במקורות עד המאה ה-15
היחס של הצפארים אל הח'ליפות
יעקוב חש בוז לעבאסים, אך כאשר היה במסעות כיבושיו הראשונים לשם הרחבת תחום שלטונו מזרחה, נהג לשלוח מתנות לח'ליף. כאשר החל להתפשט מערבה, נכנס יעקוב לעימות עם הח'ליף, ואף חדר עם צבאו לתוך עיראק. יעקוב הובס בידי כוחות הח'ליפות, כמה עשרות קילומטרים מבגדאד. עמר, אחיו של יעקוב ויורשו, הצהיר על נאמנות לח'ליף והלה הכיר בלגיטימציה של שלטונו (עמר העלה מיסים כבדים כדי לקבל את הגושפנקא של הח'ליף). עמר אף קיבל את הזכות למנות נציגים מטעמו בבגדאד ובמכה. עם זאת, המשיך עמר להתנגש מדי פעם בפעם בכוחות הח'ליפות ואחרי שנפל בשבי הסאמאנים, נשלח לבגדאד והוצא להורג. היחסים בין הצפארים לבין הח'ליפות המשיכו לנוע על הציר בין שיתוף פעולה לעוינות, אך תמיד התבססו על חוסר אמון הדדי.
השושלת הע'זנווית
השושלת הע'זנווית הייתה שושלת ממוצא טורקי שהקימה במאה ה-10 סולטנות רחבת ידיים במזרח העולם המוסלמי ואף הרחיבה את שלטונה לתוך הודו.
יוהאן אולריך שטייגלדר
יוהאן אולריך שטייגלדר (בגרמנית: Johann Ulrich Steigleder; 22 במרץ 1593 – 10 באוקטובר 1635) היה מלחין ונגן עוגב גרמני מתקופת הבארוק. שטייגלדר היה המפורסם ביותר בבני משפחתו, שכללה גם את אדם שטייגלדר (1561 - 1633), אביו, ואת אוץ שטייגלדר (שמת ב-1581), סבו.
השושלת הע'זנווית
עלייתה של הממלכה הע'זנווית
הממלכה הע'זנאווית נוסדה למעשה באופן הדרגתי על ידי שלושה אנשים שונים. אלפ תגין (אלפ תג'ין), מייסדה הראשון של הממלכה הע'זנווית, היה ממלוכ טורקי ששירת כחאג'ב אל-חֻג'אב, המפקד העליון של המשמר הממלוכי של השושלת הסאמאנית, וכמושל ח'וראסאן, המשרה הצבאית החשובה ביותר באמירות הסאמאנית. כאשר סר חינו בעיני הממשל הסאמאני, פרש אלפ תגין לע'זני באזור אפגניסטן של ימינו, הביס את השושלת המקומית ששלטה שם, וייסד ממלכה לעצמו בשנת 962. אלפ תגין מת ככל הנראה זמן קצר לאחר שכבש את ע'זני.
יוהאן אולריך שטייגלדר
ביוגרפיה
שטייגלדר נולד בשוואביש האל. מורו הראשון למוזיקה היה אביו אדם. בשנת 1613 התמנה לנגן עוגב בכנסיית שטפאן בלינדאו שעל ימת קונסטנץ; בשנת 1617 עזב את לינדאו ועבר לשטוטגרט, שם התמנה בה בשנה לנגן העוגב בכנסיית המנזר. בשנת 1627 התמנה שטייגלדר לנגן העוגב הדוכסי בחצר וירטמברג. בתקופת שהותו בשטוטגרט אפשר שלימד, בין השאר, את יוהאן יאקוב פרוברגר. שטייגלדר מת ממחלת הדבר ב-1635 בעיצומה של מלחמת שלושים השנים.