cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סולקה
דמוגרפיה
בשנת 1869 היו בסולקה 336 בתים ו-1783 תושבים. בשנת 1880 - 415 בתים ו-2015 תושבים. ב-1880 נספרו 1073 נוצרים אורתודוקסים,851 רומים -קתולים, 71 יהודים ו20 בני דתות אחרות. במפקד אוסטרי מדצמבר 1900 מנה היישוב, שהיה חלק מנפת גורה הומורה, 2884 תושבים - 1427 גברים 1457 נשים. 588 בתים. 21540 דונם. לפי שפת האם הרכב האוכלוסייה בסולקה היה כדלקמן: רומנית - 1605, גרמנית - 1076, רוסינית (אוקראינית) - 36, אחרות - 144. לפי ההשתייכות הדתית: נצרות יוונית-אורתודוקסית - 1546, נצרות קתולית - 1015, יהדות - 281, אחרות - 42.
הכפר פויין מנה 1613 תושבים:817 גברים, 796 נשים. 337 בתים. 14740 דונם. ההרכב לפי שפות היה :1591 רומנית, גרמנית - 15, אחרות - 7. ההרכב לפי דת: 1591 - נצרות יוונית-אורתודוקסית, 13 נצרות קתולית, יהדות - 9.
בחווה התגוררו 126 תושבים: 80 גרמנים, 36 רומנים, 6 אוקראינים ושניים - ממוצא אחר.
הפרוכיה הרומית-קתולית בסולקה הוקמה בשנת 1856 והיא הייתה כפופה ל"דקנאט" הכנסייתי ברדאוץ.
לפי המפקד משנת 2011 חיו בסולקה 2,188 תושבים, ירידה משמעותית לעומת המפקד ב-2002 כשגרו בה 4,456 תושבים. הסיבה העיקרית לירידה הדרסטית של האוכלוסייה הייתה במרץ 2007 היפרדות הכפר פויין-סולקה ככפר עצמאי. סולקה היא העיירה הכי קטנה ברומניה, אחרי ביילה טושנאד (מרחצאות טושנאד) ונוצ'ט.
בשנת 2011 במפקד מ 20–31 באוקטובר ההרכב האתני של התושבים היה כדלהלן: מתוך 2,188 תושבים - 2,098 רומנים (95,9%), 31 צוענים (1,4%) ו-59(2,7%) מקבוצות אתניות שונות (גרמנים וכו'). לפי דתות - 1914 נוצרים אורתודוקסים (87,5%), 115 פנטקוסטלים (5,3%), 53 רומיים-קתולים (2,4%) ו-106 (4,8%) בני דתות שונות (אדוונטיסטים של היום השביעי, בפטיסטים, יוונים-קתולים, מוסלמים וכו') או אתאיסטים, ללא דת או ללא דת מוצהרת.
הגרמנים
אחרי סיפוח בוקובינה לאימפריה ההבסבורגית הובאו למקום מתיישבים ממוצא גרמני מאזורים שונים של האימפריה ומגרמניה. בהמשך הגיעו לכפר כמה מהנדסים גאולוגים גרמנים ובצעו סריקות גאולוגיות באזור סולקה וקאצ'יקה. התיישבו ביישוב גם כורי מלח גרמנים ופולנים. אחרי גילוין של מעל 50 מחצבות מלח באזור שבין סולקה לרדאוץ, הוקמה לשכה להפקת המלח תחת ניהולו של יוהאן הופמן. נוכח גדילת האוכלוסייה הגרמנית, בסביבות שנת 1868 במרכז היישוב, על יד כביש, הוקמה כנסייה רומית-קתולית. כעבור שנה קיבלה הכפר מעמד של עיירת -שוק. בשנת 1910 שליש מהתושבים היו גרמנים במוצאם. מספרם גדל עוד עד שנת 1918 שאוחדה בוקובינה עם רומניה. בהמשך מספר הגרמנים נשאר קבוע. בשנת 1930 הם היוו 26.50% מהאוכלוסייה: 748 מתוך 2,822. בשנת 1940 במסגרת הסכם בין גרמניה הנאצית לרומניה רוב הגרמנים מסולקה עברו לגור לאזורים אחרים של הרייך השלישי. עד שנת 1940 הכנסייה הרומית קתולית בסולקה הייתה פרוכיה עם שלוחה בכנסייה של הכפר ארבורה. כתוצאה של הגירת הגרמנים בשנות ה-1940 נסגרה הפרוכיה. בימי המשטר הקומוניסטי פחת עוד יותר מספר הגרמנים והמאמינים הרומים קתולים בכפר.
היהודים
לפי ספר אורחים מבין שתי מלחמות העולם רוב האורחים בבית ההבראה בסולקה היו יהודים. בשנת 1900 חיו בסולקה 281 יהודים, כ-10% מכלל התושבים. ברשותם היה בית כנסת (טמפל) ובית ספר עברי רוב יהודי סולקה נספו במחנות וגטאות טרנסניסטריה קיים במקום בית עלמין יהודי.
תחבורה
היישוב נמצא במרחק 11 ק"מ מתחנת הרכבת הקרובה ביותר, קצ'יקה, שדרכה עובר קו הרכבת סוצ'אבה - ואטרה דורניי. חוצה אותו הכביש הלאומי DN 2E (בכביש המחוזי DJ 209) פלטינואסה - קצ'יקה - סולקה-מרג'יניה, סוצ'אבה, המחבר את גורה הומורולוי עם רדאוץ וויקובו דה סוס. לפני היציאה מסולקה אל מרג'יניה, מתוך DN 2E מתפתל הכביש הלאומי DN 2K (הכביש המחוזי DJ 209F) סולקה-ארבורה-מילישאוץ.
אתרים חשובים ואטרקציות תיירותיות
בתחילת המאה ה-17 היישוב נרכש על ידי שליט מולדובה שטפאן טומשה השני (1611–1615, 1621-1623). הוא הקים בו מנזר. הבנייה התחילה ככל הנראה בשנת 1612, אך אין ודאות מלאה בנושא. ברם, ידוע כי הבנייה הושלמה באוקטובר 1614, כאשר השליט ביקש תרומות עבור הכנסייה מן המקומיים, והקדיש אותה לשליחים פאולוס ופטרוס. בימי שלטונו הראשון טומשה לא הצליח להשלים את בניית המנזר, כאשר חומות המבנה, המגדלים בצדו ומגורי הנזירים נבנו ב 1622, בזמן שלטונו השני. כנסיית המנזר דומה לזו של מנזר דרגומירנה. היא גבוהה מאוד, יש לה חומות בעלות עובי של 2 מטר, עם חלונות קטנים בחלק העליון, נבנו בה ארבעה מגדלי הגנה, תאי נזירים, מגורי אב המנזר (ה"סטארץ") ועוד נספחים. המתחם הוקדש בשנת 1623 בטקס שנוהל על ידי מיטרופוליט מולדובה, אנסטסיה קרימקה. במנזר סולקה פעל המלומד ורטולומיי מזרזיאנול (כ-1710- 1779) שכתב כרוניקת ארץ מולדובה, קומפילציה לפי הכרוניקות של גריגורה אורקה, מירון קוסטין, ניקולאיה קוסטין ויון נקולצ'ה. המנזר פעל עד 29 באפריל 1785 כשנסגר על ידי השלטונות ההבסבורגים והופעל מחדש בשנת 1997 בימי השלטון הפוסט-קומוניסטי ברומניה. כנסיית המנזר המשיכה לפעול גם אחרי סגירת המנזר ושופצה בשנים 1901–1902 על ידי האדריכל האוסטרי קרל אדולף רומסטורפר ושופצה שוב בשנים 1985–1990. הוקדשה מחדש ב-29 ביוני 1997. ביציאה למרג'יניה אך מחוץ לעיר נמצאה בעבר אתר תיירות בשם "טריי יאזור" ( שלוש בריכות - Trei iazuri) עם קמפינג בעל 36 מקומות. כוללות 5–6 סלעים ראשיים וכמה קבוצות סלעים משניות הניצבות באופן מפתיע מעל פסגות האובצ'ינות הגדולות. לפי האגדה, בעת פלישות הטטרים שימש המקום כמפלט לנשים ולילדי המקום בשנת 1913 הגיעה המבשלה לתפוקה של 850,000 ליטר בשנה וב-1915 למיליון ליטר בשנה. בגלל מלחמת העולם הראשונה בשנת 1917 ירדה התפוקה ל-10,000 ליטר בשנה. בין מלחמות העולם התפוקה ומספר הפועלים (בממוצע 300,000 ליטר בשנה) היו קטנים. חוזה ההחכרה האחרון נמשך בין נובמבר 1944 לאוגוסט 1947 אחרי רפורמת ההלאמה של המשטר הקומוניסטי. בסוף 1948 המבשלה נסגרה. בהמשך, היא הופעלה מחדש בשם "מבשלת "קונסטנטין דוברוג'אנו גריה". בדצמבר 1952 הפכה לאגף של בית הרושת לאלוכוהל רדאוץ, עברה תהליך של מודרניזציה ובשנת 1966 הפיקה 4 מיליון ליטר בירה בשנה, כאשר רוב התפוקה יוצאה לחו"ל. בשנת 1973 נבנה בניין חדש להנהלה וב-1983 הוקם מוזיאון קטן המוקדש לבירה. עבור התיירים נפתחה ברסריה במרכז הפארק המרכזי. באמצע הפארק הוצב פסל של כוס חצי ליטר של בירה שהפך לסמל בלתי רשמי של העיר.
ספורט
האצטדיון "23 באוגוסט"
כלכלה ומסחר
בעבר הענפים הכלכליים העיקריים היו החקלאות והיערנות. מוסדות אחרים:
קישורים חיצוניים
סולקה - בלקסיקון גאוגרפי של ממלכת פולין, ורשה 1890 כרך י"א, עמ' 53–54
מרים וייקסלבראון
ביוגרפיה
וייקסלבראון נולדה באינסברוק. ב-1999 החלה לעבוד בתחנת רדיו מקומית. ב-2001 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכנית תרבות הנקראת "המגזין". היא נבחרה כנערת השנה של מגזין הנוער הגרמני "בראבו" 25,000 מתמודדות.
ב-2002 הצטרפה לצוות ערוץ מוזיקה בקלן הנקרא "VIVA PLUS" ושם הגישה את התוכנית "יום קלן", כעבור שמונה חודשים היא עברה לערוץ MTV גרמניה ובמהלך עבודתה ראיינה בין היתר את ג'ון בון ג'ובי ואת חבריי להקת ניקלבק'
ב-2004 הנחתה את התוכנית "Expedition Austria" הגרסה האוסטרית לתוכנית המציאות הישרדות, ב-2005 הנחתה את תחרות הקדם אירוויזיון האוסטרי ובאותה שנה החלה להנחות את הגרסה האוסטרית של "רוקדים עם כוכבים". היא הנחתה מספר פעמים את טקס פרסי הרומי, פרס הטלוויזיה האוסטרי. היא נבחרה להנחות את אירוויזיון 2015 שנערך בווינה.
היא זכתה במספר פרסים על הנחייתה, בהם בפרס רומי כמגישת הטלוויזיה הפופולרית ביותר. היא השתתפה כשחקנית במספר סרטי קולנוע, ובהם בסרט "H3 – Halloween Horror Hostel", פרודיה על סרטי אימה אמריקאיים.
1981 בישראל
1981 (ה'תשמ"א - ה'תשמ"ב) הייתה השנה בה חגגה ישראל 33 שנה מיום היווסדה. במוקד האירועים במדינה עמדו מערכת הבחירות לכנסת העשירית, שהייתה רווית מתיחות בין-עדתית; והפצצת הכור הגרעיני שפיתחה עיראק.
הבחירות לכנסת העשירית (יוני)
מערכת הבחירות לכנסת העשירית געשה. הליכוד הואשם על ידי מתנגדיו בהנהגת "כלכלת בחירות". במיוחד זכור ראיון של אחד מבכירי המפלגה, יעקב מרידור, ב-28 ביוני (ערב הבחירות) שבה הוא מבטיח כי מצא דרך להפקת אנרגיה חלופית, שדרכה יהיה ניתן "להאיר עיר גדולה כמו רמת גן" ב"נורה רגילה של בית", מה שכונה מאוחר יותר בלעג "הנורה שתאיר את כל רמת גן". בתשדירי התעמולה של הליכוד משתתף הקומיקאי ספי ריבלין, והם זוכים לשיעורי צפייה גבוהים.
שלושה ימים לפני הבחירות בעצרת הבחירות המרכזית של המערך בכיכר מלכי ישראל ב-27 ביוני נאם דודו טופז את "נאום הצ'חצ'חים" : "תענוג לראות את הקהל הזה, ותענוג לראות שאין כאן צ'חצ'חים שהורסים אסיפות בחירות... הצ'חצ'חים של הליכוד הם במצודת זאב. הם בקושי שין גימלים, אם הם בכלל הולכים לצבא. כאן נמצאים החיילים ומפקדי היחידות הקרביות". בגין והליכוד השתמשו בתקרית בנאומם למחרת, על מנת ללכד את הציבור המזרחי מסביב לליכוד, ובכך ייתכן שהוכרעו הבחירות.
עוד בהקשר העדתי, במאי פורש אהרן אבו חצירא מן המפד"ל מקים את תמ"י, בעלת האוריינטציה "מזרחית".
ב-30 ביוני הליכוד בראשות מנחם בגין זוכה בבחירות לכנסת העשירית ומגיע לשיא כוחו - 48 מנדטים (לעומת 47 של המערך). ב-5 באוגוסט - מנחם בגין מציג את ממשלתו השנייה (התשע עשרה במניין הממשלות) בפני הכנסת. בעקבות ניצחונו בבחירות, נערך הליכוד ליישום מדיניותו. ב-14 בדצמבר מקבלת הכנסת בשלוש קריאות את "חוק רמת הגולן" המחיל את החוק הישראלי על רמת הגולן. ניצחונו של הליכוד מסמן תחילתה של תקופה חדשה בהיסטוריה של הפוליטיקה הישראלית - התקופה הדו-גושית בפוליטיקה הישראלית, שתימשך עד 1996.
כלכלה ותשתיות
המצב הכלכלי ממשיך להתדרדר, והאינפלציה הופכת תלת-ספרתית. שר האוצר, יגאל הורביץ, מתפטר בשל חוסר גיבוי מצדו של ראש הממשלה ומחליף אותו שר התקשורת יורם ארידור עם מדיניות כלכלית שונה מזו של קודמו, שחיפש לבצע קיצוצים ככל הניתן. ארידור, שכיהן קודם לכן כשר התקשורת, נקט מספר צעדים פופולריים טרם הבחירות לכנסת, כגון ביטול ה"מחיקון" בטלוויזיה. מבקריו האשימו אותו ב"כלכלת בחירות" ובדרדור הכלכלה הישראלית.
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1981)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1981)
שירת מחיקה
שירת מחיקה היא צורת שירה מצויה ואמנות רדי מייד שנוצרת על ידי מחיקת מילים מטקסט קיים (פרוזה או פסקה) ומסגור התוצאה על הדף כשירה. הכותב של שירת מחיקה יכול להשאיר את תוצאות המחיקה על על הדף כפי שהן או לסדר אותן בטורים ו/או בתים.
משוררים ואמנים רבים אימצו צורה זו הן כדי לייצר מגוון של השפעות קוגניטיביות או סמליות על הקוראים והן כדי להציג את המשמעויות החברתיות או הפוליטיות של המחיקה עצמה. בצורה כזו, פעולת המחיקה יכולה להעניק לגוף טקסט קיים אוסף חדש של משמעויות, שאלות או הצעות. כך ניתן מחד להפחית את עקבות הכותב המקורי של הטקסט ומאידך לקיים דיאלוג עם הטקסט המקורי.
היסטוריה
מי שנחשבת בעיני רבים לאמנית הראשונה שהשתמשה בטכניקה זו היא האמנית דוריס קרוס. קרוס פרסמה בשנת 1965 את הספר "Dictionary Columns" בו היא מחקה מילים מעמודות מילון כדי ליצור שירת מחיקה. דוגמאות אחרות לפני 1980 כוללות:
הצורה הפואטית זכתה לחידוש פוליטי באינטרנט בשנת 2017.
סודיות ממשלתית וצבאית
ציורי העריכה של האמנית ג'ני הולצר מורכבים מ"ציורים" מוגדלים וצבעוניים של מסמכי צבא ומודיעין אמריקאיים שהוסרו ולעיתים קרובות צונזרו בכבדות, אשר נחשפו לאחרונה לציבור באמצעות חוק חופש המידע. העבודות נועדו לשמש כתזכורת לעריכה והמחיקה האגרסיבית המתרחשת מאחורי הקלעים במערכת הצבאית והפוליטית האמריקנית. המסמכים מתייחסים ללוחמה בטרור, התעללות באסירים, והאיום של אוסאמה בן לאדן. חלק מהמסמכים מצונזרים כמעט לחלוטין, כמו התזכיר של קולין פאוול על ארגון מחדש של ה-DIA האמריקני.
האנתרופולוג מייקל פאוול כתב על יצירתה של הולצר: "בעוד שהמעשה עצמו של המחיקה מנסה לחלץ מידע ולמגר משמעות, הסמן השחור מעוות את הדרך בה אנו קוראים את המסמכים הללו, מעורר סקרנות ולעיתים קרובות מעורר קריאות סקפטיות, ביקורתיות ואף ציניות. כאשר מסמכים ממשלתיים ערוכים עושים את דרכם מלשכות ממשלתיות לידי האזרחים, נראה שמתרחש מהפך מוזר, כזה היוצר פרנויה בתוך ההיגיון."
דוגמה נוספת היא שירת המחיקה שבע עדויות של הכותב האמריקני ניק פלין אשר נוצרה ממחיקת עדויות האסירים בכלא אבו גרייב.
זיכרון השואה
היצירה Tree of Codes משנת 2010 של הסופר ג'ונתן ספרן פור היא שירת מחיקה באורך ספר מלא אשר נוצרה ממחיקת הספר רחוב התנינים מאת ברונו שולץ. שולץ נהרג על ידי קצין הגסטפו במהלך הכיבוש הנאצי בעיר הולדתו דרוהוביץ', לאחר שמילט יצירות רבות פרי עתו לחבריו הגויים מיד לפני הכיבוש הנאצי. כל כתבי היד הללו אבדו. היצירה Tree of Codes היא ניסיונו של ספרן-פואר לייצג את האובדן הבלתי ניתן לייצוג שהתרחש בשואה על ידי מחיקת טקסט, במקום על ידי כתיבת ספר חדש על השואה כנושא היסטורי או יצירה בדיונית. גישתו של ספרן-פואר לשואה כ"נושא בלתי ניתן לייצוג" מזכירה את השימוש במרחב השלילי בשירתו של דן פגיס.
חירות ועבדות
המשוררת טרייסי ק. סמית' כתבה כמה שירי מחיקה, כולל "הצהרה" (לקוחה מתוך הכרזת העצמאות האמריקנית ) ו"המחסור האישי הגדול" (לקוחה מתוך מכתבים על החזקת עבדים).
שירת מחיקה ילידית
משוררים כגון ג'ון אַבֶּל ובילי-ריי בלקורט הדגימו באמצעות שירת המחיקה שלהם את מחיקת ההיסטוריה הילידית. דוגמאות לכך הן היצירות "NDN Coping Machanisms" של בלקורט אשר מוחקת את אמנה 8 משנת 1899 של המלוכה הבריטית, והיצירה "The Place of Scrps" של אַבֶּל אשר מוחקת את הטקסט "Totem Poles" של האתנוגרף מריוס ברבאו.
שירת מחיקה בעברית
שירת מחיקה לא זכתה להכרה משמעותית בעולמות השירה העברית החדשה.
יוצא דופן לכך הוא ספרו של המשורר הישראלי אלכס בן ארי "מים מים" (הוצאת 'דפוס בית', 2020) אשר מורכב משירי מחיקה המוחקים את ספרו הראשון "ימים סמויים" (הוצאת 'כרמל', 2008). השירים בספר זה כתובים באופן שבו כל שיר מוחק מילים מתוך השיר בעמוד המקביל לו ב"ימים סמויים". הספר נוצר ברובו במהלך שהות האמן בבית שלום אש בבת-ים מטעם מוזיאון בת-ים לאמנות (מובי).
סוכה (פירושונים)
ראו גם
}}
תמונות יפואיות
תמונות יפואיות היא סדרת ספרים בהוצאת ספריית מעריב, על פי טור קבוע שכתב מנחם תלמי במוסף "מעריב". לטורים נלוו איורים של שמואל כץ. שמות הספרים: "תמונות יפואיות" (1979), "תמונות יפואיות: סיבוב שני" (1982), "יפו סבאבה: תמונות יפואיות: סיבוב שלישי" (1983) ו"פעמיים טורקי!" (1986).
כל ספר מורכב מכ-20 סיפורים קצרים, לרוב בעלי פואנטה, הכתובים בסגנון דיבורי ועושים שימוש עתיר בסלנג ובז'רגון העברייני של "ג'מעת יפו". מסופר בהם על חייהם ומקומות הבילוי שבהם היו "הג'מעה" נוהגים לשבת, לאכול, לשתות, לדבר ולהשקיף על בחורות, ביניהם "הקפה של היווני", "המדרכה של ג'מילי", מסעדת הדגים של עזרא ועוד. כמעט לכל דמות ישנו כינוי – "הקפיץ", "הטורקי", "הדוחף", "הזורק החוצה", וכדומה. שמות דמויות נוספות הם סלומון הגדול, חזוקה, חצ'ורה הזקנה, שלמה הרומני, שמעון הסורי ארמנדו היפה ועוד.
סדרת הטלוויזיה
בין השנים 1995–1996 הופקה בעקבות הספרים גם סדרת טלוויזיה בת 12 פרקים של 22 דקות כל אחד בממוצע, בבימויים של אריק לובצקי ומתי הררי, שגם כתבו את התסריט בשיתוף עם אביב טלמור המבוסס על אותם הספרים. מפיק הסדרה מיכה שרפשטיין. הסדרה שודרה בערוץ 3 בכבלים (כיום הוט 3).
בשנת 2008 הסדרה יצאה לאור בהוצאת DVD מחודשת, כולל תוספות סביב הסדרה על גבי 2 תקליטורים בהוצאת NMC.
באוקטובר 2020, החל להיות עניין בקרב קבוצת הפייסבוק של תמונות יפואיות לכן הכותבים הבטיחו שיהיה המשך לסדרה.
בסדרת הטלוויזיה שיחקו בין היתר אורי גבריאל בתפקיד "סלומון הגדול", ג'וליה מסלאווי בתפקיד חצ'ורה, גבי דן בתפקיד פרוספר, מוטי בן-ישי בתפקיד חזוקה, לוטוף נוייסר בתפקיד אביו של חזוקה, גסאן עבאס בתפקיד אלברט "הבקבוק", שמיל בן ארי בתפקיד פקד חביליו, עמוס לביא בתפקיד "הנץ", סלים דאו בתפקיד ג'מילי, אריה אליאס בתפקיד אבו נאג'י, ששי סמוכה בתפקיד "לוי הקטן", אורנה בנאי בתפקיד לונה, דני מוזס בתפקיד ג'ינו, פנינה טורנה, חיים זנאתי, ירון לוי-סבג, ריטה שוקרון, אורי קלאוזנר, שרון זליקובסקי, יגאל עדיקא, רוני בליץ, אסי לוי, שרון דוראני, אלברט אילוז, ראובן דיין, אתי גרוטס, מאיר שטרית ואחרים.
רשימת הפרקים בסדרה:
עמירם דרמן
עמירם דרמן (17 באוגוסט 1948, כפר אתא, ישראל - 2 באפריל 2012, כפר סבא, ישראל) היה איש מערכת הביטחון, סופר, מרצה ומתכנן ערים ואזורים ישראלי.
קורות חייו
עמירם דרמן נולד בכפר אתא למשפחה שעלתה מפולין ונמנתה עם מייסדי כפר אתא וכפר חסידים. רכש תואר מוסמך אוניברסיטה בתכנון ערים ואזורים מהטכניון. הוא התגייס לחיל המודיעין, עבר קורס קצינים והתמחה בזירת מצרים. ב-1979 פרסם את ספרו "מצרים מדינה בתמורות" אשר עסק בסקירה כלכלית, דמוגרפית, גאוגרפית וחברתית של מצרים. הספר הפך למקור ביבליוגרפי בתחום לימודי המזרח התיכון.
בין השנים 1977–1987 שירת באגף התכנון כראש ענף תשתית ופריסה בדרגת סגן אלוף. במסגרת תפקידו עסק בתכנון פריסת מחנות צה"ל ושטחי האימונים, תכנון תוכניות מתאר ארציות באגף וניהל מספר פרויקטים ובכללם: פריסת צה"ל בנגב לאחר הסכם השלום עם מצרים, העברת מחנות חילות היבשה לדרום, הערכות צה"ל בקו הסגול בצפון, והנחת היסודות לעבודת המטה לפינוי מחנות צה"ל ממרכז הארץ. דרמן כיהן כנציגם של שרי הביטחון משה ארנס ויצחק רבין בוועדות המחוזיות לתכנון ובנייה וכנציגם בוועדה לשמירת קרקע חקלאית. כן הרצה במכללה לביטחון לאומי.
לאחר שחרורו מהצבא פתח משרד לתכנון וייעוץ ובין השאר ייעץ לרשות הגנים הלאומיים, לחברת החשמל, לרשות שדות התעופה ולמנהלת תנופה במשרד ראש הממשלה. בין השנים 1994–1995 מונה על ידי שר הביטחון יצחק רבין לחבר ועדת חוקרים בתחום התנגדויות לתוכניות בנייה במחוז המרכז. דרמן תכנן תוכניות מתאר מחוזיות ותוכניות מתאר מקומיות לכ-150 עיריות, מועצות אזוריות ומקומיות, קיבוצים ומושבים ובכללן המועצות האזוריות אשכול, יואב, חוף אשקלון, מטה יהודה וברנר.
התמחה בתוכניות אב לשטחים פתוחים ומיוערים ולגנים לאומיים, ותכנן כ-50 תוכניות מתאר מחוזיות ומקומיות בתחום ובכלל זה ביצוע סקרי קרקעות. מבין עבודותיו: חלופות לתכנון סטטוטורי לגן הלאומי ירקון, הגן הלאומי סידנא עלי, פארק השרון, בהזמנת רשות הגנים הלאומיים. דרמן היה שותף למספר ועדות חקירה בתחומי סביבה. הגיש 14 מסמכי בדיקת התכנות מטעם משרד הפנים בתחום איחוד רשויות מקומיות. כן הרצה באוניברסיטת בר-אילן בתחומי תכנון אזורי ואסטרטגיה מרחבית. עמירם דרמן נפטר ב-2012 לאחר מחלה קשה. ספרו האחרון: "תהליכים ומגמות בהתגבשות המרחב בישראל לקראת שנת השמונים לעצמאותה" יצא לאור ב-2013, לאחר מותו.
ניז'ני נובגורוד
ניז'ני נובגורוד (רוסית: Нижний Новгород, צ'ובשית: Чулхула) היא עיר ברוסיה על נהר הוולגה במפגשה עם אוקה, מרכז מחוז ניז'ני נובגורוד והאזור הפדרלי של הוולגה. אוכלוסיית העיר מונה כ-1,310,00 תושבים (2002), והיא העיר השישית מבחינת גודל האוכלוסייה ברוסיה, אחרי מוסקבה, סנקט פטרבורג, נובוסיבירסק, יקטרינבורג וקאזאן.
ניז'ני נובגורוד היא מרכז כלכלי, תעשייתי, מדעי, חינוכי ותרבותי חשוב ברוסיה, מרכז התחבורה הגדול ביותר והמרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז הפדרלי של וולגה. זהו אחד הכיוונים העיקריים של תיירות הנהר ברוסיה. החלק ההיסטורי של העיר עשיר באטרקציות תיירותיות ומהווה מרכז תיירות פופולרי. בשנת 2018 נערכו בעיר משחקי המונדיאל.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1221 על ידי יורי וסוולודוביץ', נסיך ולדימיר. ב-1311 נסיך מוסקבה יורי דנילוביץ' כבש את העיר והמליך עליה את אחיו בוריס. ב-1377 העיר נכבשה על ידי אורדת הזהב, שהחריבה ושרפה את העיר. ב-1392 צירף ואסילי הראשון את נסיכות ניז'ני נובגורוד לנסיכות מוסקבה. ב-1408 העיר נכבשה שוב על ידי אורדת הזהב בהנהגת אדיגיי ושוב הוחרבה. בתקופת איוואן השלישי וואסילי השלישי הפכה העיר לעיר גבול עם חאנות קאזאן, אך לאחר כיבוש קאזאן בידי איוואן האיום ב-1552 היא איבדה מחשיבותה זו.
ב"תקופת הצרות" תמכו אנשי ניז'ני נובגורוד במוסקבה, ואף שלחו פלוגות כדי להילחם בפולשים הפולנים. לאחר הפילוג בכנסייה הרוסית האורתודוקסית במאה ה-17 התיישבו בעיר רבים ממתנגדי הרפורמה הדתית ברוסיה ("רפורמת ניקון"), המתקראים "אדוקי האמונה הישנה".
למלחמה בפילוג השלטון המרכזי הכנסייתי נשלח האב פילרט שהתמנה למטרופוליט של ניז'ני נובגורוד. ב-1695 הגיע לעיר פטר הגדול בדרכו לאזוב. פטר שינה את היחס לתומכי המנהגים הישנים וב-1721 מינה לתפקיד הפטריארך של ניז'ני נובגורוד את פיטרים, איש דת שזוהה עמם. ב-1719 ניז'ני נובגורוד הופרדה מגוברניית קאזאן והפכה למרכז גוברניה עצמאית. ב-1722 ביקר בעיר שוב פטר הגדול בדרכו לפרס וחגג בה את יום הולדתה ה-500. ב-1767 ביקרה בעיר יקתרינה הגדולה.
ב-1919 הפרברים קונבינו וסורמובו קיבלו מעמד של עיר. ב-1929 קונבינו וסורמובו צורפו לעיר כשכונות וניז'ני נובגורוד הוכרזה כבירת הקראי של ניז'ני נובגורוד, שכולל חוץ ממחוז ניז'ני נובגורוד המודרני גם את שטחי רפובליקות צ'ובשיה, אודמורטיה, מארי אל ומחוז ויאטקה. בין 1932 ל-1991 העיר נקראה גורקי על שם הסופר מקסים גורקי, ושמו של המחוז השתנה בהתאם. ב-1932 נוסד בעיר בית חרושת גדול לרכב, מפעל גא"ז שהפך את העיר למרכז תעשייה זו ברוסיה. ב-1933 נבנה הגשר מעל לנהר אוקה, ומעליו מסילת הברזל ממוסקבה לסיביר. ב-1947 נחנך בעיר קו הטרוליבוס הראשון. ב-1985, כשאוכלוסיית העיר הגיעה למיליון נפש, נחנכה בעיר הרכבת התחתית.
חינוך
בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם האוניברסיטה הממלכתית של ניז'ני נובגורוד.
תחבורה
נמל התעופה ניז'ני נובגורוד סטריגינו ממוקם בקרבת העיר.
בעיר עצמה פועלות מספר מערכות תחבורה ציבורית, בהן מערכת חשמליות והרכבת התחתית של ניז'ני נובגורוד הכוללת שני קווים.
ספורט
ניז'ני נובגורוד היא אחת הערים המארחות את מונדיאל 2018, לשם כך נבנה בעיר אצטדיון ניז'ני נובגורוד.
מועדוני ספורט
בעיר פועלות כמה קבוצות ספורט גדולות שמשחקות בליגות הבכירות ברוסיה:
הקהילה היהודית
בתקופת הצאר ליהודים לא ניתנה האפשרות להתיישב במרכז רוסיה מכיוון שזה היה מעבר ל"תחום המושב" ולכן התיישבות היהודים בניז'ני התחילה לפני קצת יותר ממאה חמישים שנה כאשר בסוף המאה ה-18 צורפו לרוסיה מחוזות גדולים כמו בלארוס, אוקראינה, ליטא ופולין המזרחית עם אוכלוסייה יהודית גדולה, החלו יהודים לסחור ולבקר בניז'ני, אבל התיישבות יהודית קבועה עדיין לא הייתה.
בשנת 1840 לאחר גיוס יהודים לשירות צבאי על פי צו המלך ניקולאי הראשון במסגרת מה שידוע בתור גזרת הקנטוניסטים החלה ההתיישבות היהודית בניז'ני, זאת מכיוון שהחיילים נשארו לגור במקום שירותם הצבאי והפכו לתושבי העיר או לסוחרים. הם אלו שהקימו את הקהילה היהודית בניז'ני אשר מנתה 300 איש בשנת 1850 ו-3,000 איש בשנת 1913. לקהילה היה בית כנסת, תלמוד תורה, חברה קדישא, קופת גמ"ח, ובראשה עמדו רב וגבאי.
במלחמת העולם הראשונה והשנייה החלו להגיע גלי פליטים לניז'ני ובכך גרמו לעליית מספר היהודים בעיר אך בכל התקופה שאחרי המלחמה המגמה הכללית הייתה של ירידת מספר היהודים במחוז ניז'ני.
ניצחון מדינת ישראל במלחמת ששת הימים גרם להתעניינות יהודית הולכת וגוברת לנעשה בה ומספר היהודים במחוז הלך ופחת. באותה תקופה אף החלו אפשרויות בלתי רשמיות לחיי יהדות, התקיימו בין היתר מניינים (בתי תפילה) בבתי יהודים בעיר.
בשנת 1989 החל ניסיון לייצב את הקהילה מחדש, כאשר נאספו מספר יהודים בעלי מעמד בעיר והקימו מועדון תרבות יהודית, וכעבור זמן מה הוקמה קהילת יהודית דתית רשמית. הקהילה החלה לפעול למען החזרת בית הכנסת (שקיים כבר למעלה מ-120 שנה) לידי היהודים, לאחר מאמצים מרובים הוא הוחזר ב-18 במאי 1991 לידי הקהילה. בספטמבר 1991 נפתח לראשונה בית ספר יום ראשון וב-17 באפריל 2000 התקיים טקס חגיגי של פתיחת בית הכנסת לאחר שיפוצו.
בשנת 1998 מונה לראש הקהילה אדוארד מיכאלוביץ-צ'ופרק. בשנת 1999 הגיע לעיר מירושלים הרב שמעון ברגמן מטעם חב"ד והתמנה לרב ראשי על פי הזמנת הקהילה היהודית והרב הראשי של רוסיה ברל לזר. מיד עם הגיעו לעיר חודש המניין היומי בבית הכנסת ונפתחו מוסדות יהודים רבים בעיר. בעיר ישנם גם סניפים של ארגונים יהודיים אחרים כמו הסוכנות היהודית והג'וינט - המפעיל את "חסד".
ע"פ נתונים רשמיים רשומים במחוז ניז'ני למעלה מ-12,000 יהודים אם כי בקהילה היהודית מעריכים שהמספר יותר גדול.
גזר קיפח
גֶּזֶר קִפֵּחַ (שם מדעי: Daucus carota subsp. maximus) הוא תת-מין של גזר הגינה ממשפחת הסוככיים. הוא נפוץ מאוד כמעט בכל החבל הים-תיכוני וגדל בצידי הדרכים, בשדות בור ובבתי גדול מופרעים. מין זה הוא צמח דו-שנתי שמפתח שורש עבה ושושנת עלים בשנה הראשונה, בשנה השנייה מפתחים שושנת עלים וגבעול גבוה נושא סוככים לבנים על עוקצים גדולים. הסוככים בעלי 15 עד 45 סוככונים. הסוככון המרכזי עקר ובעל עלי כותרת שחורים, שנועדו למשוך חרקים. עלי הכותרת שך הפרחים ההיקפיים גדולים מהפנימיים וצבעם לבן.
בעבר היה נהוג ליחד את גזר קיפח כמין שעומד בפני עצמו, אולם היום הוא משוייך כתת-מין של גזר הגינה המבויית כי שניהם פוריים בהכלאה.
מתת-מין הבר "גזר קיפח" פיתחו את תת-המין התרבותי ה"גזר", המשמש כירק מאכל [חסר מקור]. לגזר הקיפח שורש קטן צהוב-לבן ואילו לתת-מין התרבותי הגזר יש שורש מעובה וכתום.
השם קיפח משמעותו בעברית דק וגבוה מאוד.
פנולוגיה
גזר קיפח הוא צמח דו-שנתי כלומר, מחזור חייו מעת הנביטה נפרש על לא יותר משנתיים. הזרע נובט בתחילת החורף ומפתח בשנה בראשונה שורש שיפודי עמוק ועבה יחסי ושושנת עלים. עם תום תקופת הגשמים מתייבשים העלים והשורש נותר בקרקע וקודקוד הצמיחה שבראשו מעל פני הקרקע.
בשנה השנייה, בסתיו, צומחת מצוואר השורש שושנת עלים שעליה גזורים פעמיים או שלוש. עם תום עונת הגשמים עולה מבין העלים המפותחים גבעול גס, שעיר גבוה שנושא סוככים מורכבים על עוקצים ארוכים. הפריחה בין סוף אפריל ועד תחילת ספטמבר ובעיקר ממאי ועד יולי.
האבקה בעיקרה האבקה זרה מטיפוס פרוטאנדריה, דהיינו, האבקנים מבשילים ראשונים ולאחר מכן השחלה והצלקת. המאבקים העיקרים הם צרעות, חיפושיות וזבובים. אין במין זה אי-סבילות עצמית ולכן האבקה עצמית משלימה את האבקה ההדדית. אם כי נמצא שהכלאה עצמית הנערכת במשך דור או שניים גורמת לניוון הצאצאים.
במהלך הבשלת הפירות מתכופפות קרנות הסוככים כלפי מעלה ופנימה וכמעט סוגרים את הסוכך. חלק ניכר מן הפירות הבשלים נשאר בתוך הסוככונים היבשים במשך עונת הקיץ עד הירטבם בגשמים.
תיאור הצמח - מורפולוגיה
הגזר הוא צמח דו-שנתי שגובהו בעת פריחה 70 עד 200 ס"מ.
השורש שיפודי עבה. הגבעולים מצולעים-מעוגלים, עבים, ענפים, שעירים או זיפניים פחות או יותר.
העלים גזורים-מנוצים 2 עד 3 פעמים לאונות מוארכות או דמויות סרגל, רוחב האונות הסופיות עד 3 מ"מ.
התפרחת חיקית (בחיק עלה הגבעול), על פי רוב אמירית (בקצה הגבעול). התפרחת היא סוכך מורכב מרובה סוככונים, גדול וסימטרי, אינו כדורי, שקוטרו עשוי כדי 15 עד 20 ס"מ.
הסוככים נישאים על עוקצים ארוכים שאורכן 5 עד 10 ס"מ, בשונה מגזר מצוי שקרונות הסוכך שלו קצרות עד כדי 3 ס"מ. הסוככים הם בעלי 15 עד 40 סוככונים הנישאים על קרנות שאורכן 5 עד 10 ס"מ. עלי המעטפת (החפים), שבתחתית הסוכך גזורים לאונות ואורכם קצר מאורך קרנות הסוכך. במהלך הבשלת הפרי מתכופפות קרנות הסוככים כלפי מעלה וכמעט סוגרות את הסוכך ויוצרות מעין ספל גדול.
הסוככונים בעלי פרחים רבים ולבנים. הפרחים בסוככון המרכזי עקרים, ובעל עלי כותרת סגולים כהים. עלי המעטפית (החפיות), שבתחתית הסוככון, לפחות בחלקם, גזורים-מנוצים או מחולקות ל-3 אונות.
הפרחים דו-מיניים וזכריים, לבנים על פי רוב, מפורדי עלי כותרת. פרחי ההיקף גדולים מהפרחים הפנימיים, א-סמטריים, ועלי הכותרת של הפרחים החיצוניים גדולים מעט מהאחרים, בשונה מעלי הכותרת ההיקפיים של שפרירה קשקשנית שהם גדולים פי 6 עד 8 מהפנימיים.
שיני הגביע 5 או 0. שיני הגביע (אם ישנן) אינן גזורות-מנוצות לעולם.
חמשת האבקנים מונחים בסירוגין לעלי הכותרת.
השחלה תחתית, בת 2 עלי שחלה מאוחים ו-2 מגורות חד-זרעיות. בראשה נמצא כנית - גופיף שטוח או חרוטי המחולק בדרך כלל לשתיים ומפריש צוף. מן הכנית עולים 2 עמודי שחלה מפושקים ומורחבים בבסיסם לדיסקוס. הצופן מתפתח בבסיס עמוד השחלה והוא משותף לבסיס עמוד השחלה ולכנית.
הפרי דו-זרעון, המורכב מ-2 פרודות חד-זרעיות. דו-זרעון מהווה טיפוס של מפרדת, אלא שבעצם הוא פרי מדומה, כיוון שהוא מתפתח משחלה תחתית. בשלב הפרי הירוק הפרודות מעורות זו בזו באמצעות עמוד ביניים, שהוא המשכה של מצעית הפרח. הן נפרדות במהלך ההבשלה זו מזו לאורך התפר - הוא שטח המגע שבין הפרודות. כל פרודה בעלת 5 צלעות ראשיות (שמהן 3 עוברות במרכז הפרודה ו-2 בשוליה), נימיות בהן עוברים צרורות צינוריות. ברווחים שבין הצלעות הראשיות עוברים בקליפת הזרעון ביבי שמן אחד. בין הצלעות הראשיות האלו עוברות 4 צלעות משניות. הביבים של השמנים הם בעצם חללים בין תאיים מיוחדים מוארכים (לא כדוריים) שאוגרים את השמנים המופרשים. החללים נוצרים על ידי התרחקות של דפנות תאים זה מזה.
הפרי של גזר קיפח בעל 2 פרודות, דמוי ביצה מאורכת, פחוס במקצת מגבו מכוסה שיכים וזיפים. אורך הפרי 1.5 עד 3 מ"מ, רוחבו 2 עד 3 מ"מ. הפרודות, קמורות בגבן וישרים בשטחם הפנימי. הפרודה בעלת 4 טורים של שיכים היוצאות מ-4 הצלעות המשניות שבולטות עד מכונפות. אורכם של השיכים כרוחב גוף הפרודה. כל שיך מסתיים בקצה בזיז מקורס - קבוצה קטנה של זיפים זעירים שפונות כלפי בסיס השיך. מתחת לכל צלע שניונית ביב שמן אחד. הצלעות הראשיות נמיות, והן והמרווחים ביניהם מכוסים זיפים קצרצרים.
בית גידול ותפוצה
טיפוס התפוצה של גזר קפח הוא ים-תיכוני (סובטרופי), ותפוצתו העולמית משתרעת באיים הקנריים, מאגן הים התיכון ועד לפקיסטן. בישראל הוא גדל כמעט בכל ישראל וסביבתה בעיקר בבתי-גידול טבעיים, אך גם בקרבת האדם. הוא מאכלס בתות, שדות בור, צידי דרכים, שולי שדות ומקומות מופרעים אחרים כמעט בכל החבל הים-תיכוני.
תולדות הגזר
מקורו הפראי של הגזר בא ככל-הנראה מאפגניסטן, שהיא עדיין המרכז לסוגים השונים של הגזר. גזר הבר הגיע לאירופה ולארצות הברית כצמח בר. בארצות המזרח התיכון הוא זכה לריבוי תרבותי כבר בתקופת הנצרות, ובסין ובצפון מערב אירופה במאה ה-13. גידולו התרחב במאה ה-20, כאשר התגלה ערכו התזונתי, במיוחד כמקור עשיר בבטא קרוטן, חומר המשמש ליצירת ויטמין A. [חסר מקור]
אמונה עממית
ערביי ארץ ישראל נוהגים לבשל מרק משורשו של הגזר הקיפח לפני שהוא יוצר תפרחות. בשלב זה השורש עבה ועסיסי. יש הטוענים כי שתיית המרק יעילה נגד מחלות כבד ועור. לאמונה זו אין סימוכין מדעיים מוכחים.
רוג'רו ג'ובאנלי
רוג'רו ג'ובאנלי (באיטלקית: Ruggiero Giovannelli; סביבות 1560 - 7 בינואר 1625) היה מלחין איטלקי בשלהי תקופת הרנסאנס ובשנותיה הראשונות של תקופת הבארוק. ג'ובאנלי היה חבר באסכולה הרומאית וממשיכו של פלסטרינה בכנסיית פטרוס הקדוש.
חייו
ג'ובאנלי נולד בוואלטרי, סמוך לרומא. יש הגורסים, שהיה תלמיד של פלסטרינה, אבל אין כל ראיה מתועדת לכך. נקודות דמיון סגנוניות ביצירותיהם והיכרות קרובה בעליל במהלך הקריירה של שני המלחינים עושות הנחה זו להגיונית. לא הרבה ידוע על חייו של ג'ובאנלי עד 1583, כאשר התמנה למאסטרו די קאפלה ב"סן לואיג'י דאי פראנצ'זי", משרה בה כיהן עד 1591, אז עבר אל הקולג' הגרמני. נוסף למשרות אלה עבד כמאסטרו די קאפלה אצל הדוכס ג'ובאני אנג'לו מאלטמפס, בקאפלה הפרטית שלו, כנראה במקביל לשאר כהונותיו.
מינויו החשוב ביותר של ג'ובאנלי היה כמחליפו של פלסטרינה כמאסטרו די קאפלה בקאפלה היוליינית בכנסיית פטרוס הקדוש, ב-12 במרץ 1594, משרה בה נשאר עד 1599, כאשר היה לזמר בקאפלה הסיסטינית. ב-1614 היה למאסטרו די קאפלה בקאפלה הסיסטינית, עד לפרישתו ב-1624.
מוזיקה והשפעה
ג'ובאנלי חיבר מיסות ומוטטים, הכתובים בחלקם ל-12 קולות ועושים לא פעם שימוש בטכניקות פוליכוראליות.
כמלחין מן האסכולה הרומאית וככומר, כתב ג'ובאנלי כמות מפתיעה של מוזיקה חילונית, בעיקר מדריגלים וקנצונטות, חלקם בסגנון קליל, שניכרת בהם השפעת מודלים צפון-איטלקיים, או של לוקה מארנציו, ששהה תקופת-מה ברומא. ג'ובאנליכ כתב שלושה סרי מדריגלים לחמישה קולות ושני ספרים לארבעה קולות, נוסף לכמות גדולה של שירי חול אחרים, שלא יצאו לאור בקבצים; רובם תוארכו לשנות ה-80' וה-90' של המאה ה-16.
המוזיקה של ג'ובאנלי הודפסה מחדש במהדורות גדולות, הן באיטליה והן מחוצה לה, אות לפופולריות הרבה שלו.
מלקולמייה
מַלְקוֹלְמִיָּה (שם מדעי: Malcolmia) הוא סוג במשפחת המצליבים. ארבעה מינים מסוג זה נכללים בצמחיית ארץ ישראל.
תיאור הסוג
סוג זה כולל כ-35 מיני עשבים שתפוצתם באסיה ובאגן הים התיכון. שמו העברי של הסוג הוא לפי השם הלטיני. השם הלטיני נגזר משמו של גנרל צבא בריטי.
המין מלקולמייה אפריקאית (Malcolmia africana), שמקורו באגן הים התיכון וכיום גדל בר בחבלים היובשניים של הארץ, הופץ בעקבות האדם למערב ארצות הברית ונחשב שם למין פולש במדינות נבדה ויוטה.
תיאור מורפולוגי
עלה המלקולמייה משונן, ולעיתים שסוע. בעוד העלים התחתונים, הצעירים הם בעלי פטוטרת, העלים העליונים צמודים לגבעול (מכונה 'עלה יושב'). הפרח אופייני למשפחה, גדול באופן יחסי. צבע כותרת הפרח אינו אחיד בסוג: לבן, ורוד, סגול וצהוב הם הצבעים הנפוצים. ברוב המינים, צבע בסיס עלה הכותרת שונה מצבע רוב הכותרת. התפרחת היא מטיפוס אשכול, והיא חסרת חפים.
פרי המלקולמייה הוא מטיפוס תרמיל. התרמיל ארוך.
מיני הסוג
מובאים בסדר סיסטמטי (רשימה חלקית):
בספרות
שם הסוג מופיע בשם ספרו של ס. יזהר, "מלקומיה יפהפייה".
מגפת הקורונה בספרד
ציר זמן
ב-31 בינואר 2020 דיווחו הרשויות בספרד על מקרה הדבקות בקורונה שהתגלה באי לה גומרה, שבאיים הקנריים. תייר גרמני נמצא חולה בקורונה והועבר לטיפול בבית חולים.
ב-9 בפברואר התגלה מקרה הקורונה השני בתייר בריטי בפלמה דה מיורקה. הוא נדבק לאחר שהיה במגע עם אדם בצרפת שהתגלה לאחר מכן כנושא את המחלה.
ב-24 בפברואר בהמשך להתפרצות נגיף הקורונה באיטליה התגלה מקרה נוסף אצל רופא ממחוז לומברדיה שבאיטליה שנפש בטנריפה. יממה אחר כך התגלו ארבעה מקרים נוספים שמקורם בהתפרצות באיטליה.
לאורך חודשים פברואר ומרץ התרבו מקרי ההדבקות בקורונה ועלה מספר המתים. הרשויות החליטו ב-12 במרץ לסגור את בתי הספר והאוניברסיטאות.
סנטיאגו אבסקאל, ראש מפלגת vox, ומקארנה אולונה חברת המפלגה בקונגרס הנציגים הודיעו שנדבקו בנגיף. בנוסף גם אישים נוספים בפוליטיקה המקומית נדבקו בנגיף בהם השרה קרולינה דאריאס.
ב-13 במרץ הוחלט להשעות את כל פעילות בית הדין הלאומי למשך 15 ימים, למעט מקרים דחופים. גם ערכאות שיפוטיות אחרות הושעו.
ראש עיריית מדריד חוזה לואיס מרטינז הורה על סגירת מקומות בילוי בעיר.
ב-14 במרץ הכריזה הממשלה על מצב חירום במדינה החל מלמחרת ועל הטלת סגר על התושבים. מצב החירום יישאר על כנו למשך 15 ימים לפחות.
ב-15 במרץ פורסם כי אשתו של ראש ממשלת ספרד בגונייה פרננדס נדבקה בנגיף. גם סגנו נכנס לבידוד מחשש שנדבק.
ב-21 במרץ נפטר מהמחלה הנשיא לשעבר של קבוצת הכדורגל של ריאל מדריד, לורנסו סאנס.
ב-24 במרץ מתו בספרד 734 בני אדם מנגיף הקורונה- נתון המתים הגבוה ביותר מאז יום התפרצות המגפה בספרד. בכך חצה מספר המתים מהנגיף בספרד את מספר המתים בסין- המוקד בו התפרץ נגיף הקורונה לראשונה בעולם, ועבר את ה-3,400 מתים. בכך הפכה ספרד למדינה השנייה שבה מספר המתים מהקורונה הוא הגבוה ביותר, אחרי איטליה.
ב-25 במרץ פנתה ספרד למדינות נאט"ו בבקשה לסייע במתן ציוד רפואי לרבות מכונות הנשמה וערכות בדיקה לקורונה.
ב-13 באפריל החלו הקלות בסגר בענפים שונים במשק בהם בניין ותעשייה. כחלק מהסגר, תושבים לא יכלו לצאת מהבית למעט לצורך קניית מזון במרכול, ביקור רופא, בית מרקחת ועבודה שמוגדרת כחיונית.
ספרד הייתה המדינה היחידה באירופה שאסרה על ילדים לצאת מבתיהם כחלק מהמדיניות של ריחוק חברתי שנועדה לבלום את התפשטות הקורונה. יתר על כן, ובניגוד למדינות רבות בעולם, בספרד אסרו על התושבים לבצע הליכה ופעילות ספורטיבית מחוץ לבית. ב-19 אפריל, ראש ממשלה ספרד הודיע שהילדים יוכלו לצאת ב-27 באפריל.
במאי, המשיכה המגמה של הקלות. ב-2 במאי, אפשרה ספרד למבוגרים לצאת ולהתאמן מחוץ לבתיהם לראשונה אחרי שבעה שבועות. בשלב הבא, ניפתחו מספרות ומכוני יופי ולאחר מכן גם מסעדות וברים.
בסוף מאי, ממשלת ספרד הכריזה על עשרה ימי אבל לאומיים על מותם חולי הקורונה במדינה. הורדו דגלי המדינה לחצי התורן ביותר מ-14 אלף מבנים ציבוריים ברחבי המדינה. מדובר בתקופת האבל הלאומי הארוכה ביותר שהוכרזה בספרד אי פעם.
ביולי, היו מקומות שנתמודדו עם התפרצות מקומית. הוטל סגר על אזור בקטלוניה, בעקבות התפרצות מקומית. ההתפרצות הגיעה אחרי שמדינות האיחוד האירופי פתחו את הגבולות הפנימיים שלהן, והשבוע אפשרו לאזרחי 14 מדינות להיכנס לאירופה. הסגר הוטל באזור סגריה - שבו נמצאת העיר ליידה. נאסר על התושבים לצאת מהאזור. בניגוד לסגר הנוקשה במרץ התושבים לא היו חייבים להישאר בבתים. מי שעובד מחוץ לאזור הסגר יהיה רשאי לצאת לעבודה, אך בהמשך הם היו חייבים להציג אישור מהמעסיק. בנוסף נאסר על התקהלויות של יותר מ-10 אנשים. בהמשך, החלו הגבלות בברצלונה בגלל זינוק במספר הנדבקים בקורונה. עסקים נסגרו והממשלה האזורית החליטה על "סגר וולנטרי".
בסוף יולי, מסיבות בחללים סגורים ומועדוני לילה, שפעילותם הותרה, הפכו למוקד חדש של התפרצויות במדינה, חובת המסכות חזרה.
באמצע אוגוסט הרשויות הודיעו על שורת מגבלות חדשות, בשל ההתפרצות המחודשת של המגפה בשטחי המדינה. למשל, סגירת מקומות בילוי כמו מסעדות, מועדונים וברים בשעות הלילה.
בספטמבר הוטל סגר על אזורים במחוז מדריד. בהמשך השלטון המרכזי הורה להטיל סגר חלקי על כל הבירה. תושבי מדריד, שבה חיו יותר משלושה מיליון איש, ותשע רשויות סמוכות, לא יכלו לצאת מבתיהם פרט לנסיעות לעבודה, בתי ספר, טיפולים רפואיים או חנויות שנותרו פתוחות. ברים ומסעדות, נסגרו ב-23:00 ולא ב-1:00. העירייה התנגדה ואחרי עתירה, בית המשפט פסק כי אין לממשלה את היכולת החוקית לשלול מהאזרחים את הזכות לצאת מעיר הבירה וכך גם ב-9 עיירות נוספים במדינה. הסגר החלקי חודש אחרי שהממשלה הכריזה על מצב חירום.
בסוף אוקטובר, ראש הממשלה סנצ'ס הטיל עוצר ברחבי המדינה מ-23:00 עד 06:00. סנצ'ס הודיע על מצב חירום. באזורים היו רשאים להאריך את שעות העוצר בשעה, לסגור את הגבולות האזוריים לנסיעות ולאסור על התקהלויות של יותר מ-6 איש.
התחלואה היומית ירדה מתחילת נובמבר עד 10 בדצמבר. במקביל, הטיפול לפי אזור נמשך והתקהלות בכל אזור הוגבלה לבין 6 ל-10. עליה בתחלואה הייתה במהלך דצמבר וינואר. אזורים שונים רצו להקדים את שעות העוצר ואף להיכנס לסגר מלא כמו במרץ אך הממשלה האמינה שההגבלות הקיימות נותנות די אפשרויות למיגור המחלה. במחוזות לא הסכימו איתו ובאופן עצמאי הדקו את ההגבלות.
במאי 2021, תם מצב החירום בן חצי השנה אשר התיר לשלטון המרכזי לחייב עוצר לילה והגבלות בכל המדינה. הוא כלל גם הגבלות תנועה שלא מאפשרות לנוע מקהילה אוטונומית אחת לשנייה בתוך ספרד. באפריל ובמרץ נרשמה ירידה בתחלואה ובתמותה ביחס לפברואר ולינואר. בסוף יוני, הוטלו הגבלות בחלק מספרד בשל עליה בתחלואה. נבלמה העלייה והחלה ירידה בכמות הנדבקים. נוספו הקלות. במדינה היה תו ירוק או "דרכון קורונה". גל נוסף החל בשלהי 2021. עד 23 בדצמבר, רק בקטלוניה הוטלו הנחיות מחמירות (עוצר לילה).
רצף (קולנוע)
בקולנוע, רֶצֶף (באנגלית: Sequence, בתעתיק לעברית: סיקוונס) הוא סדרה של סצנות היוצרות יחד יחידה עלילתית אחת, בדרך כלל, באמצעות עיקרון אחדות המקום או אחדות הזמן. לדוגמה, סרט שוד עשוי לכלול רצף של סצנות העוסקות בגיוס משתתפים למשימת השוד על ידי מנהיג הכנופיה, רצף של ביצוע השוד, רצף הבריחה, וכן הלאה. כל אחד מרצפים אלה עשוי לכלול עוד תת-רצפים; לדוגמה רצף השוד עלול להכיל רצף כניסה, רצף פריצה בטוחה, וכן הלאה.
הרצף הוא אחת היחידות בהיררכיה המשמשות לתיאור המבנה של סרטי קולנוע בדרגות שונות של אחידות. סרט מורכב מסדרת רצפים; הרצף מורכב ממספר סצנות; הסצנה מורכבת ממספר שוטים, והשוט מורכב מסדרה של פריימים.
הנעלם
הנעלם (אנגלית: The Invisible) הוא סרט מתח על-טבעי אמריקאי משנת 2007 בבימויו של דייוויד ס. גוייר ובכיכובם של ג'סטין צ'טווין, מרגריטה לבייבה ומרסיה גיי הארדן. הסרט יצא בישראל ב-23 באוגוסט 2007 והוא חידוש של סרט שוודי בשם Den Osynlige אשר מבוסס על רומן בעל אותו השם שנכתב על ידי מאטס ואהל. הסרט צולם ברובו בוונקובר, קנדה.
וילאנד קאוקן
וילאנד קאוקן (בהולנדית: Wieland Kuijken; נולד בדילבק, 31 באוגוסט 1938) הוא מוזיקאי בלגי ונגן ויולה דה גמבה וצ'לו בארוק.
בשנת 1972 הוקם אנסמבל לה פטיט בנד ואחריו הוקמה רביעיית המיתרים קאוקן. קאוקן הקליט מספר רב של יצירות מוזיקה קאמרית עם גוסטב ליאונהארדט, פראנס בריכן ואלפרד דלר. כיום הוא אחד הנגנים המבוקשים ביותר של מוזיקה עתיקה בדורו, בצ'לו בארוק ובוויולה דה גמבה.
וילאנד קאוקן מלמד נגינה בוויולה דה גמבה בקונסרבטוריונים של בריסל והאג ויושב דרך קבע בחבר השופטים של תחרויות בינלאומיות.
לווילאנד קאואקן שני אחים, סיגיסוולד וברתולד, גם הם מוזיקאים ידועי-שם ונודעים בנגינת מוזיקת בארוק בכלים אותנטיים. סיגיסוולד הוא כנר וברתולד חלילן ונגן חלילית. אחיו השלישי הוא פרופסור אקהרט קאוקן, לשעבר מנהל המכון הפלמי לשימור טבע ופרופסור באוניברסיטת חרונינגן. אח רביעי, אוסוולד קאוקן, הוא אמן חזותי מפורסם.
עיטם שטלר
עיטם שטלר (שם מדעי: Haliaeetus pelagicus) הוא מין עוף דורס גדול גוף בסוג עיטם שבמשפחת הנציים. נקרא גם "עיטם ענק" או "עיטם צפוני". הוא שוכן באזורי החוף של צפון מזרח אסיה וניזון בעיקר מדגים.
מאפיינים
בממוצע זהו העיטם הכבד ביותר, כבד גם מכל מיני העיט, המגיע למשקל של 4.9-9 ק"ג. הוא גדול אף יותר מההרפיה והעיט הפיליפני הקרובים לו בשאר המידות. עיטם זה נקרא על שמו של הגאולוג גאורג שטלר וידועים 2 תת-מינים.
עיטם שטלר הוא הגדול בסוגי העיטמים ואחד מהעופות הדורסים הגדולים ביותר. גודלו בין 86.5-105 ס"מ ומוטת כנפיו 203–241 ס"מ. בממוצע הנקבות שוקלות 6.8-9 ק"ג ומשקל הזכרים קטן יותר 4.9-6 ק"ג.
עיטם זה נפוץ בחצי האי קמצ'טקה, בצפון מזרח רוסיה ואף בצפון יפן.
טבי (עיר)
טֵבִּי (בשוודית: Täby) היא עיר במחוז סטוקהולם, שוודיה, השוכנת 16 קילומטרים מצפון לבירה סטוקהולם.
גאוגרפיה
טבי מוכרת בזכות מסלול מרוצי הסוסים שבה, שנחנך ב-1960 כשהוא מחליף את המסלול הוותיק שהיה בסולנה. כפרוור של סטוקהולם, מצטיינת טבי בבנייה-למגורים צפופה וגבוהה יחסית בעיקר בחלקה המרכזי, כשאחד המבנים הדומיננטיים הוא בית-הדירות "סטורסטוגן" ("הבקתה הגדולה") שבשכונת טיבְּלֵה, שבנוי בחצי-סהר ובו 16 קומות שבהן 704 דירות. בנייתו הסתיימה ב-1970, והוא מבתי-הדירות הגדולים בשוודיה. המרכז המסחרי "טבי סֵנְטרוּם" שבחזיתו של הבניין, הוא מהקניונים הגדולים בשוודיה.
הקהילה הכנסייתית של טבי היא הגדולה ביותר בשוודיה, ומונה קרוב ל-47,000 חברים.
בקרקע שעליה נבנתה טבי נמצאו ממצאים מתקופת הברונזה.
אמריגו וספוצ'י (אוניית אימונים)
אמריגו וספוצ'י (באיטלקית: Amerigo Vespucci) היא אוניית מפרשים קלאסית של הצי המלחמתי האיטלקי, הקרויה על שמו של מגלה הארצות אמריגו וספוצ'י ומשמשת כאוניית אימונים לקדטים. נמל הבית שלה הוא לה ספציה, בצפון־מערב איטליה.
תולדותיה
ההחלטה לבנות את "אמריגו וספוצ'י" התקבלה ב-1925. היא נועדה להחליף את אוניית האימונים בעלת אותו שם, אוניית המפרשים הממונעת מדגם פלוויו ג'ויה (1881). אונייה זו הוצאה משירות ב-1928, נרתקה לרציף בנמל ונציה והוסבה לגן ילדים ליתומי הצי.
אוניית האימונים "אמריגו וספוצ'י" הושקה ב-22 בפברואר 1931 בקסטלמארה די סטביה. ב-2 ביולי אותה שנה הפליגה אל ג'נובה ושם – ב-15 באוקטובר – הניף עליה מפקדה הראשון, אוגוסטו רדיקאטי די מרמוריטו, את נס השירות הפעיל. היא צורפה עם "קריסטופורו קולומבו" ואונייה קטנה נוספת לשייטת ההדרכה של הצי, והשלוש ערכו הפלגות לימודים ואימונים בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי. אחרי מלחמת העולם השנייה, במסגרת הסכם הכניעה של איטליה, נמסרה "קריסטופורו קולומבו" עם אוניות נוספות לברית המועצות, כפיצוי על נזקי המלחמה.
מ-1946 עד 1952 הייתה "וספוצ'י" אוניית המפרשים היחידה של הצי האיטלקי. באותה שנה רכש הצי והכניס לשירות את האונייה "אבה" (Ebe), בריגנטינה שנבנתה ב-1921. ב-1955 צורפה אליה אונייה אחרת שנקנתה מצרפת ושמה הוחלף ל"פאלינורו" (Palinuro). כיום (2014), "אמריגו וספוצ'י" היא האונייה הישנה ביותר בצי שעודנה בשירות פעיל.
המוטו של האונייה, שנקבע רשמית ב-1978, הוא " Non chi comincia ma quel che persevera" ("לא המתחיל, אלא המתמיד") ומבטא את ייעודה: חינוך והכשרת קציני העתיד של הצי המלחמתי. המוטו הראשון, Per la Patria e per il Re ("למען המולדת והמלך") הוחלף ב-1946 ב-  Saldi nella furia dei venti e degli eventi.
עד היום ערכה "וספוצ'י" 71 הפלגות לימודים למקומות ולנמלים שונים ברחבי העולם. 37 פעמים הפליגה לצפון אירופה, 20 פעמים לים התיכון, 4 פעמים למזרח האוקיינוס האטלנטי, 7 פעמים לצפון אמריקה, פעם אחת לדרום אמריקה ופעם אחת הקיפה את העולם.
ב-1978, השתתפה במשט "The Sea Has to Live" להגברת המודעות לשמירת הסביבה הימית בים התיכון; במהלך ההפלגה, שנמשכה מ-9 באפריל עד 15 ביוני, פקדה את החשובים שבנמלי הים התיכון, והונצחה לציון האירוע על בול של הדואר האיטלקי.
בשנת 2000 השתתפה האונייה בתחרות אוניות המפרשים הקלאסיות השנתית (Tall Ship's Race) לצד אוניות מפרשים קלאסיות מכל ציי העולם. במהלך שישה חודשים גמאה "וספוצ'י" למעלה מ-10,000 מייל, וזכתה במקום השני אחרי "גורש פוק" הגרמנית (Gorch Fock).
ה"וספוצ'י" מוסיפה לשמר מסורות ימיות ישנות: כל מפרשיה עשויים קנבס, החבלים בהם היא משתמשת אינם חבלים סינתטיים מודרניים אלא חבלי פשתן, והנפת המפרשים וכיוונם נעשים בכוח השרירים בלבד. הפקודות לצוות הסיפון ניתנות באמצעות משרוקית רב מלחים, וכל קצין בכיר או אורח רם-מעלה העולים או יורדים מן האונייה מתכבדים במשמר דופנתי על פי מיטב המסורת הימית.
אלחוטאי
אלחוטאי (גם אלחוטן וקַשָׁר) הוא אדם שתפקידו הוא תפעול של מכשירי קשר רדיו. תפקידי אלחוטאי מתקיימים בהיקף נרחב בפעילות צבאית, לשם שמירת קשר בין הכוחות הלוחמים לבין עצמם ובינם לבין המטה. לשם כך מצויד האלחוטאי במכשיר קשר אחד או במכשירי קשר אחדים. תפקידי אלחוטאי אחדים:
אמריגו וספוצ'י (אוניית אימונים)
תולדותיה
ב-2006, 75 שנים לאחר כניסתה לשירות, עברה האונייה שיפוץ מקיף במספנת הצי בלה ספציה.
אלחוטאי
תפקידי אלחוטאי קיימים גם בפעילות אזרחית, למשל באוניות.
בית החולים היהודי אלברט איינשטיין
בית החולים היהודי אלברט איינשטיין (בפורטוגזית: Hospital Israelita Albert Einstein) הוא בית חולים הנמצא במחוז מורבי, דרום סאו פאולו, ברזיל. בית החולים נחשב לטוב ביותר באמריקה הלטינית ולאחד מחמישים בתי החולים המובילים בעולם.
היסטוריה
חברים מהקהילה היהודית בסאו פאולו הקימו בשנת 1955 את "האגודה המיטיבה היהודית-ברזילאית אלברט איינשטיין" (Sociedade Beneficente Israelita Brasileira Albert Einstein). אבן הפינה הונחה בשנת 1958 על קרקע שנתרמה על ידי הפילנתרופית אמה גורדון קלאבין. חלק מהמחלקות החלו לפעול במהלך שנות השישים, אך בית החולים נחנך רשמית רק ב-28 ביולי 1971.
בשנת 2006 בית החולים החל בהתרחבות ובנייה של מבנה נוסף. המבנה בן 16 הקומות כלל 20 חדרי ניתוח ו-41 מחלקות לאשפוז, נחנך במהלך שנת 2009. בשנת 2016 הוחל בתכנון מרכז לחינוך מחקר רפואי בסמוך לבית החולים. המבנה, בתכונו של האדריכל משה ספדיה, מתפרש על פני שטח של כ-12 אלף מטר רבוע ובבנייתו הושקעו כ-120 מיליון דולר. המבנה נחנך בשנת 2022. בשנת 2022 הוחל בבניית מרכז אונקולוגיה והמטולוגי בהיקף של כ-1.2 מיליארד דולר.
בית החולים משתף פעולה עם גופים רפואיים בישראל ביניהם המרכז הרפואי הדסה, הטכניון ובית החולים שיבא.
בשנת 2022 מת בבית החולים כדורגלן העבר פלה.
מקלארן 650S
מפרט טכני
ה-650s כוללת מנוע בנזין V8 צילנדרים עם שני מגדשי טורבו בנפח 3.8 ליטרים המספק כ-641 כוחות סוס ומומנט של 69.1 קילוגרם. תיבת הילוכים כפולת מצמדים בעלת שבעה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 3.0 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 333 קילומטרים לשעה.
650s ספיידר
הוכרזה לראשונה בפברואר 2014, ה-650S ספיידר הייתה גרסת גג נפתח ל-650S. גרסה זו שקלה 40 קילו יותר מגרסת הקופה, אך היא הציעה ביצועים כמעט זהים: האצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3 שניות ומהירות מרבית של 328 קמ"ש.
MSO 650S
גרסת ה-MSO (יחידת המבצעים המיוחדת של מקלארן, בתרגום חופשי) של ה-650S הייתה מוגבלת ל-50 רכבים בלבד. הגרסה הציעה תוספת קרבון וצבעים ייחודיים. בנוסף לכך, היא הציעה גלגלי סגסוגת, הקלים ב-4 קילוגרמים מהגלגלים הרגילים.
625C
מונע על ידי אותו מנוע V8 3.8 ליטר בעל מגדש טורבו כפול, אך על ידי כוח מוגבל ל-616 כוחות סוס. הגרסה הזאת קיבלה מתלים רכים יותר. הבלימה התבצעה באמצעות דיסקים מברזל ולא מסיבי פחמן כמו ב-650S.
650S לה מאן
גרסת הלה מאן הוכרזה בתחילת 2015 על מנת לציין 20 שנה לזכייה של מקלארן במירוץ.
הגרסה שיוצרה על ידי MSO הוגבלה ל-50 יחידות. הגרסה הושראה על ידי המכונית F1 GTR שזכתה במירוץ ב-1995.
יעקב בירנבאום
יעקב בירנבאום (ה' טבת תרפ"ז - ט' ניסן תשע"ד, 10 בדצמבר 1926 - 9 באפריל 2014) היה מנהיג חברתי והוגה דעות, ממובילי המאבק למען יהודי ברית המועצות משנות הששים של המאה העשרים. הקים את ארגון "מאבק הסטודנטים למען יהודי ברית המועצות". בירנבאום היה יהודי אמריקאי ממוצא גרמני, נכדו של נתן בירנבוים.
ראשית חייו
יעקב בירנבאום נולד בהמבורג שבגרמניה. אביו, שלמה בירנבאום, היה חוקר יידיש ומומחה לכתבי יד עבריים. סבו נתן בירנבוים היה פובליציסט ומנהיג בתנועה הציונית (הוא נחשב לטובע המושג 'ציונות') ואחר כך ב'אגודת ישראל'.
בגיל צעיר עבר עם משפחתו להולנד ובהמשך לאנגליה, בעקבות עליית הנאצים לשלטון. בתקופה הזו עוצבה כנראה תודעתו ותפיסתו לגבי האחריות והערבות היהודית, תחת הרושם של רדיפת היהודים באירופה. משפחתו סייעה ליהודים שברחו לאנגליה ברגע האחרון, וחרדה לגורלם של קרובים שלא הצליחו להימלט. בזמן המלחמה שירת אביו בצנזורה הבריטית, ומשם למד על הזוועות הנאציות בפירוט רב יותר ממה שידע האזרח הממוצע, ובשלב מוקדם יותר.
אחרי השואה השתתף בירנבאום בשיקום פליטים יהודים ממחנות העקורים באירופה, ופגש את ניצולי הרדיפה הנאצית והסובייטית.
תנועת המאבק למען יהודי ברית המועצות
בתחילת שנות השישים השקיע יעקב בירנבאום זמן ומאמץ בלימוד מצב היהודים הלכודים מאחורי מסך הברזל של ברית המועצות. הוא הגיע למסקנה שחובה לפעול בדחיפות לשחרורם מהרדיפה הרוחנית של הממסד הסובייטי, ומהכליאה הפיזית שלהם בתחומי ברית המועצות. זאת באמצעות הפעלת לחץ על הסובייטים במתקפה פומבית וחזיתית, בניגוד למה שהזרם המרכזי ביהדות ארצות הברית צידד בו. תוך זמן קצר הצליח למצוא הסכמה לגישתו בקרב תלמידים מישיבה יוניברסיטי בניו יורק, ובבית הכנסת של הרב שלמה ריסקין בלינקולן סקוור, בווסט סייד בניו יורק.
באספה שארגן ב-27 באפריל 1964 במועדון הסטודנטים של המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה, בנוכחות כמאתיים משתתפים שרובם סטודנטים, הקים את ארגון סטודנטים למען יהדות ברית המועצות (באנגלית Students Struggle for Soviet Jewry, ובראשי תיבות SSSJ) - שם שרמז למושג 'מאבק המעמדות' המרקסיסטי וניגח אותו. בנאומו שם ביסס את המאבק וקשר אותו לשני יסודות – המאבק לזכויות השחורים, שהתחולל באותן שנים וסחף צעירים יהודים באחוזים גבוהים, והעדר-המאבק שהיה בשנות השואה, וגרם לייסורי מצפון מתמידים בקרב רבים מיהודי אמריקה.
באחד במאי הסמוך לייסוד התנועה התקיימה ההפגנה הראשונה שלה, ליד משרדי משלחת ברית המועצות לאו"ם, ובעקבותיה באו רבות נוספות לאורך שנים. ההפגנות התאפיינו במבעים יצירתיים ובהתייחסויות היסטוריות, כגון מצעד עם שופרות לזכר הפלת חומות יריחו, ועוד. הן צברו לאורך השנים קהל רב ומסור והשפעתן גברה. במקביל נוצרו קשרים עם בעלי השפעה בממסד האמריקאי. כבר חצי שנה לאחר הקמת התנועה, באוקטובר 1964, הגיעו להשתתף בעצרת במנהטן שני הסנאטורים של מדינת ניו-יורק ויועצו של לינדון ג'ונסון מאיר פלדמן, שהביא מסר של תמיכה מהנשיא.
בירנבאום ניהל את התנועה בעיקר מביתו בניו יורק, בו השתקע בשנת 1963. לצדו פעלו גלן ריכטר, הרב שלמה ריסקין, הרב אבי וייס ורבים אחרים. אחד התומכים הבולטים בתנועה היה הרב שלמה קרליבך, שלבקשת בירנבאום חיבר בשנת 1965 למען המאבק את שירו המפורסם 'עוד אבינו חי'. קרליבך שר את השיר לראשונה דווקא בצ'כוסלובקיה, בביקור לכבוד פורים אצל יהודים מפראג, והופעת הבכורה של השיר בארצות הברית הייתה ב'מצעד יריחו' עם השופרות, באפריל של אותה שנה. גם השיר 'לא אמות כי אחיה' נכתב לבקשת בירנבאום. פעיל אחר שהיה קשור לתנועה היה הרב מאיר כהנא. בשנת 1968 הוא פרש ממנה על רקע חילוקי דעות לגבי שיטת המחאה, והחל לנהל - עם חבורת צעירים שהתגבשה סביבו - מאבק אלים, דבר שיעקב בירנבאום ושאר מובילי המאבק התנגדו לו נחרצות.
לאורך השנים התנועה פרצה גם מעבר לגבולות ארצות הברית, בעיקר ליהדות בריטניה. ייתכן שבעקיפין השפיעה גם על כניסת ישראל למאבק הפומבי, בשנת 1969.
ייחודה של התנועה ותרומתה
גם לפני ההפגנה הראשונה של SSSJ התקיימו הפגנות ספורות נגד דיכוי היהודים בברית המועצות, אך לאף אחת מהן לא היה המשך. מאבק הסטודנטים למען יהדות ברית המועצות הצליח לנהל מסע מתמשך של מחאה ולחצים, תוך גיוס עוצמה גוברת והולכת. בכך הוא פתח למעשה לראשונה במערכה גלויה וחזיתית נגד השלטונות הסובייטיים, בדחותו את הגישה שמשלה אז בכיפה בקרב המעטים שהיו פעילים בנושא, ודגלה בדיפלומטיה שקטה.