cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיכל מודעי
ביוגרפיה
למודעי היו שלושה ילדים. בתה הבכורה, הראלה, נהרגה בתאונת דרכים ב-1979. פרס מפקד גלי צה"ל מוענק בטקס שמתקיים מדי שנה לזכרה של הבת ששירתה כמפיקה בתחנת הרדיו הצבאית. בנה, בועז מודעי, הוא דיפלומט בכיר בשירות החוץ הישראלי שכיהן בתפקיד שגריר ישראל באירלנד.
אברהם שאנן
אברהם שאנן (3 בנובמבר 1919 – 10 במאי 1998) היה פרופסור לספרות באוניברסיטת בר-אילן, שליח "דבר" בלונדון ועורך "משא", המוסף לספרות "דבר".
ביוגרפיה
נולד בשנת 1919 בוולדיש, גליציה המזרחית, בן ליוסף ושרה פרידפרטיג. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, בין השאר אצל פרופ' יוסף קלויזנר ופרופ' פישל לחובר. למד ספרות צרפתית באוניברסיטת סורבון בפריז. הוא קיבל תואר דוטוקר בשנת 1952. הדוקטורט שלו נשא את הכותרת "הספרות הצרפתית במאות הי"ז והי"ח והשפעתה על הספרות העברית החדשה".
עסק בהוראה בחיפה.
במלחמת העצמאות היה קצין התרבות של חיל האוויר.
בשנים 1953–1957 היה שליח העיתון "דבר" בלונדון וב-1957 מונה לעורך המוסף הספרותי של העיתון. בשנים 1961-1957 היה מרצה לספרות השוואתית באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1966-1963 שימש נספח תרבות בשגרירות ישראל בצרפת, וקשר קשרי ידידות עם הסופר אנדרה מאלרו.
באותן שנים השלים את ספרו מילון הספרות העברית החדשה (מסדה 1952) העוסק הן בלקסיקוגרפיה של הספרות העברית והכללית וכן של מונחי היסוד בפואטיקה תיאורית.
היה מבכירי המחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן, והקים את המחלקה לספרות משווה. היה מעורכי כתב העת "בקורת ופרשנות".
נישא למינה. בנם נפטר במהלך שירותו בצה"ל.
מספריו
סיפורת:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
גוגל פרטנרס
תוכנית של גוגל שבה עסקים קטנים יכולים למצוא חברות פרסום ושיווק באינטרנט אשר עובדות עם גוגל וכך לפרסם עצמן במדיה הדיגיטלית. בפרויקט, גוגל מציעה לעסקים רשימה של חברות פרסום ושיווק אינטרנטי. חברות אלה אושרו על ידי גוגל ועובדות איתה באופן קבוע בתחום הGoogle AdWords והGoogle Analytics. חברות אשר עובדות עם גוגל בתוכנית הפרטנרס מקבלות מגוגל תג איכות. תג זה ניתן על מנת לסמן לבעלי עסקים כי חברת הפרסום והשיווק עוברת בקרה קבועה על ידי גוגל.
תוכנית גוגל פרטנרס עדיין בשלביה הראשונים והיא כיום עובדת עם 5000 חברות פרסום ושיווק אינטרנטיות בכל העולם.
ימי חיינו
בני הזוג קורדיי ובל שילבו את רעיון "אופרות הסבון המתרחשות בבית חולים" עם המסורת של מיקוד התוכנית סביב המשפחה הגרעינית, על ידי כך שיצרו סדרה על משפחה של רופאים, כולל רופאה שעובדת בבית חולים לחולי נפש.
הרייטינג של "ימיי חיינו" כמו גם של אופרות סבון אחרות החל לצנוח בשנות ה-90 של המאה ה-20, בעוד שבשנת 2007 הוכרז כי סביר להניח שהסדרה לא תמשיך ברשת NBC מעבר לשנת 2009, הסדרה ממשיכה להיות משודרת, ובמאי 2021 חודשה הסדרה לשתי עונות נוספות, עונות 57 ו-58, אחרי שהעונה ה-56 הסתיימה ב-16 באפריל 2021. בסוף דצמבר 2020 ציינה הסדרה 14,000 פרקים, ובכך הייתה לסדרה הארוכה ביותר אי-פעם ששודרה ב-NBC, וזו אחת הסדרות שהמשיכו להפיק פרקים מקוריים בעיצומה של מגפת הקורונה.
הסדרה אוזכרה בתקופה יחסית ארוכה בסדרה "חברים" כאשר ג'ואי טריביאני (מאט לה-בלאנק), שיחק ב"ימי חיינו" את ד"ר דרייק רמורה.
עלילה
עלילת התוכנית סובבת את חיי המשפחה של המעמד הבינוני והגבוה בסיילם, עיירה אמריקנית, עם קווי העלילה הרגילים של אהבה, נישואים, גירושים, חיי משפחה ובנוסף את הקו הרפואי ובחינת התנהגות הדמויות בעלות הבעיות הנפשיות. אל רבין, לשעבר מפיק בפועל בסדרה, מתגאה בלהט של הדמויות, שלדבריו לא התביישו לחשוף את רגשותיהן הכמוסים ביותר. כאשר "ימי חיינו" עלתה לשידור בהופעת הבכורה בשנת 1965, עלילת הסדרה נסבה סביב הטרגדיות שניחתו על משפחת הורטון. ראש משפחת הורטון, טום, הוא מנהל מחלקה פנימית בבית החולים האוניברסיטאי שבעיר סיילם. אשתו, אליס, היא עקרת בית. יש להם חמישה ילדים: טום הבן, אדי, מיקי, ביל ומרי. עם הזמן צורפו לעלילה משפחת מריט, משפחת האנטר, משפחת בנינג ומשפחת אנדרסון, ששימשו לפיתוח קווי עלילה דרמטית.
אחד מקווי העלילה הממושכים ביותר בסדרה היה סיפור האונס של לורה הורטון, אשתו של מיקי הורטון, על ידי אחיו של מיקי, ביל. לורה סיפרה את סוד האונס לאביו של טום והשניים החליטו כי מוטב שמיקי לעולם לא ידע את הסוד. הסוד, הטומן בחובו את האמת על הוריו של מייקל הורטון, שנולד כתוצאה מהאונס, ובריאותו הרופפת של מיקי בעקבות הגילוי היו המוטיב העיקרי בעלילה משנת 1968 עד 1975. בזכות קו עלילה זה התבלטה הסדרה ולראשונה מוקמה במקומות הראשונים במדד אחוזי הצפייה של נילסן לתוכניות יומיות. משולש אהבים נוסף, שהתרקם בין שלוש דמויות: זמר המועדונים, דאג וויליאמס, בתם של טום ואליס, אדי ובתה - ג'ולי, היווה קו עלילה פופולרי באותה תקופה. הסיפור הגיע לשיאו עם מותה של אדי בשנת 1974 ונישואי דאג וג'ולי בשנת 1976.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הצטרפו משפחת בריידי ומשפחת דימרה לסדרה. היריבות ביניהן הבטיחה במהרה את מיקומן כמשפחות מככבות בסיילם לצד משפחת הורטון. בערך באותה תקופה, בסיועם של התסריטאים הראשיים, שרי אנדרסון, תום רסינה ולאה ליימן, אשר כתבו עלילות רוויות פעולה והרפתקות ויצרו זיווגי-כוח (Supercouplings) כדוגמת: בו והופ, שיין וקימברלי, פאץ' וקיילה, הוזרם דם חדש לסדרה שעד כה התמקדה בעיקר במשפחת הורטון.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, עם הצטרפותו של ג'יימס אי. ריילי כתסריטאי ראשי, הסדרה שינתה כיוון לקווי עלילה בעלי אופי מדע בדיוני ועל-טבעי, בשילוב היריבות בין טוב לרע, יריבות שבאה לידי ביטוי בהתנצחויות שבין משפחת בריידי ומשפחת דימרה. תחת הנהגתו של ריילי, אחוזי הצפייה שסבלו מירידה משמעותית בשנות ה-80 ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, זינקו מעלה למקום השני. למרות אחוזי צפייה לא יציבים שלהם זכתה הסדרה עם החלפת ריילי בהוגאן שפר כתסריטאי ראשי. בשנת 2006, הצליחה "ימי חיינו" לשמור על מקום טוב באמצע בסולם אחוזי הצפייה בתוכניות יומיות, תוך כדי שמירה על קו עלילה ודמויות ראשיות מתקופתו של ריילי.
נושאי עלילה עיקריים
נוסף למשולשי האהבה שהוזכרו בין ביל, מיקי ולורה, דאג, ג'ולי ואדי, ישנם סיפורים אחרים שצופים רבים ודאי זוכרים, כדוגמת הסיפור משנת 1968 על טום הורטון הבן, שסבל משיכחה כשחזר ממלחמת קוריאה, כשהוא בטוח שהוא מישהו אחר ואז התחיל לחזר אחר אחותו הצעירה, מרי. או סיפור אהבתם הטראגית בת 20 השנים של ג'ון בלק שגזל את מרלנה אוונס מבעלה, רומן בריידי. וישנו הסיפור משנת 1982 על "החונק מסיילם" (ג'ייק קוסיצ'ק, שכונה בשם "ג'ק המרטש"), שארב לנשים ורצח אותן, או הסיפור משנת 1984, בסגנון "חלף עם הרוח", כאשר הופ וויליאמס ובו בריידי הסתתרו במטע דרומי כשהם מחופשים לסקארלט אוהרה ולרט באטלר, סיפור שתוכנן בתחילה לגרום לצופים להישאר מרותקים למרקע למרות שבאותו זמן שודרו פרומואים לקראת אולימפיאדת הקיץ של 1984.
וישנו סיפור "שיט התעתועים" של שנת 1990, כאשר ארנסטו טוסקנו המטורף הזמין את כל אויביו לספינה, "לורטה", והחזיק בהם כשבויים. או הסיפור על חג המולד של 1995, כאשר עץ חג המולד עלה באש ומרלנה הייתה אחוזת דיבוק בסגנון "מגרש השדים". או הסיפור של השנים 2003–2004, כאשר מספר דמויות נרצחו כביכול על ידי רוצח במסיכה הנקרא "האורב מסיילם", אך מאוחר יותר התגלה שהם נחטפו לאי סודי בשם "וין מלאס" (באנגלית: Wen Melas, שיכול אותיות השם "ניו-סיילם" – New Salem, בתרגום חופשי: סיילם החדשה).
צוות השחקנים
כש"ימי חיינו" שודרה לראשונה בשנת 1965, התוכנית ארכה 30 דקות ומנתה 11 שחקנים, שתשעה מתוכם גילמו דמויות קבועות בעלילה. בשנת 1974, הוארך זמן שידור התוכנית לשעה, וצוות השחקנים הורחב ל-27 בקווי עלילה שונים. כבר בשנת 1990, 25 שנה לקיומה של הסדרה, מנה הצוות 40 שחקנים קבועים וזמניים, ומספר זה נשאר קבוע פחות או יותר מאז. מכל השחקנים בצוות הקבוע, פרנסס ריד, שמגלמת את אליס הורטון, היא היחידה שהייתה חברה בצוות השחקנים מאז הפרק הראשון בסדרה בשנת 1965. השחקן ג'ון קלארק, שגילם את מיקי הורטון בהתחלה, עזב את הסדרה בשנת 2004 עקב מחלה, ומאז 2 שחקנים נוספים נכנסו לנעליו. סוזן רוג'רס, שמגלמת את מגי הורטון, ודידרה הול, שמגלמת את מרלנה אוונס, הופיעו בסדרה במשך יותר מ-30 שנה. בשנות ה-90 התווספו כמה שחקנים חדשים שמופיעים עד היום (למשל אריאן זוקר).
בשנים האחרונות הצטרפו ל"ימי חיינו" שחקנים חדשים וחזרו שחקנים ותיקים שהופיעו בשנות ה-80 של המאה ה-20, כגון: סטפן ניקולס (סטיב ג'ונסון), מרי בת' אוונס (קיילה בריידי) וג'וזף מסקולו (סטפנו דימרה), שהוחזרו לסדרה במטרה למשוך בחזרה צופים ותיקים שהפסיקו לעקוב אחר התפתחות הסדרה.
ביקורות
בתחילה שיבחו המבקרים את התוכנית על כך שהיא לא נשענת על נוסטלגיה (בניגוד לתוכניות כגון "As The World Turns") והדרך בה מוצגת "המשפחה האמריקנית המודרנית". עד שנות ה-70 של המאה ה-20 העריכו המבקרים ש"ימי חיינו" היא תוכנית הדרמה היומית הנועזת ביותר, שסללה את הדרך בכך שהעלתה בנושאים שתוכניות אחרות באותה תקופה לא העזו להעלות, כגון הזרעה מלאכותית ופרשיית-אהבים בין-גזעית. בשנות ה-90 של המאה ה-20, הסתעפה התוכנית לקווי עלילה על-טבעיים, עליהם מתחו המבקרים ביקורת מיידית, כיוון שהדבר נראה כמו התרחקות מקווי עלילה ריאליסטים יותר, שעליהם התבססה הסדרה בראשית דרכה ובזכותם התפרסמה. בשנת 2006, כאשר נשאל מתיו אשפורד על "תחיית המתים השלישית" של דמותו, ג'ק דברו, ענה השחקן: "קשה לשחק את הדמות, כי באיזשהו שלב היא הופכת ליותר מדי לא מציאותית. שחקנים רואים את זה ואומרים 'מה זה, קרטון נטוורק?'"
פרסים
בנוסף לקבלת שבחים בעיתונות הכתובה, זכתה "ימי חיינו" במספר פרסים, שבכללם: פרס אמי לשנת 1978 לדרמה יומית, ופרס סדרת הדרמה הטובה ביותר לשנת 2000 של איגוד התסריטאים האמריקני. גם שחקני הסדרה זכו בפרסים: מקדונלד קרי - (ד"ר טום הורטון) זכה בפרס השחקן הטוב ביותר לשנת 1974 ו-1975. סוזן רוג'רס - (מגי הורטון), וליאן הנליי - (אנה דימרה), זכו בפרס שחקניות המשנה הטובות ביותר לשנים 1979 ו-1986 בהתאמה, ובילי וורלוק - (פרנקי בריידי) זכה בפרס השחקן הצעיר הטוב ביותר לשנת 1988. קיילר פטיס (תיאו קארבר) זכה בפרס אמי בשעות היום לשנת 2019 בקטגוריית שחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמה.
Twisted Transistor
Twisted Transistor הוא הסינגל הפותח את האלבום See You on the Other Side של להקת הנו מטאל האמריקאית קורן. הסינגל יצא ב-21 בנובמבר 2005.
כיום השיר נחשב לאחד הלהיטים של קורן. הוא הגיע למקום ה-64 במצעד ה"מיינסטרים רוק" של מגזין הבילבורד. הוא גם אחד מתוך שלושת השירים המזוהים ביותר של קורן, יחד עם Did My Time ו-Freak On A Leash.
השיר הוא השיר הראשון שבוצע ללא הגיטריסט הוותיק בראין וולץ', שבמקומו מנגן ג'יימס שייפר.
בקליפ הווידאו של השיר מתארחים ראפרים מפורסמים: סנופ דוג, ליל ג'ון, אקזיביט ודייוויד באנר.
בין היתר, ארגון ההיאבקות WWE השתמש בשיר הזה כשיר הרשמי של האירוע טאבו טיוסדיי 2005.
איתן צור
ביוגרפיה
בנפרד מעמיתו ציפור ביים צור פרקים בעונה השנייה של הסדרה בטיפול, את הדרמה הטלוויזיונית "מה אתה סח" שאותה כתב אבנר ברנהיימר על פי סיפור מאת גפי אמיר ופרקים בסדרה הדוקומנטרית סוף עונת התפוזים.
בשנת 2010 ביים את הסרט הראשון שלו באורך מלא, "התפרצות X", המבוסס על ספר באותו שם מאת עדנה מזי"א, שגם כתבה את התסריט.
בשנת 2008 ביים צור יחד עם קרן חכמה את הסדרה הפארודית-מוזיקלית "Red Band" בשיתוף עם אמני הבובות מקבוצת Puppet Folk Revival.
יצירתו מאופיינת בעבודת שחקנים מוקפדת, בעבודת מצלמה מאופקת אך מדויקת, ובאווירה ריאליסטית עם ניחוח אבסורדי, כסינתזה לכתיבתו של אסף ציפור.
אלכסנדר קורדה
סר אלכסנדר קורדה הוא כינויו של שאנדור לאסלו קלנר, (16 בספטמבר 1893 – 23 בינואר 1956) במאי קולנוע ומפיק קולנוע יהודי-הונגרי, שהיה בין האישים הבולטים בתעשיית הסרטים באנגליה בין שנות ה-30 לשנות ה-50 של המאה ה-20. קורדה ייסד את חברת לונדון פילמס שהייתה בין המובילות בתעשיית הסרטים באנגליה בתקופת פעילותה, עד לסוף שנות ה-50, והיה מעורב ביצירת קלאסיקות קולנועיות כ"הגנב מבגדד" (1940) ו"האדם השלישי" (1949).
קורות חיים
קורדה נולד במשפחה יהודית בהונגריה בעיירה טורקווה (למעשה בכפר שצורף אליה בשם פוסטהפאסטו (Pusztapásztó)) בשם "שאנדור לאסלו קלנר". הוא הבכור מבין ארבעה אחים, ששניים מהם, זולטאן קורדה ווינסנט קורדה עסקו אף הם בקולנוע כבמאים וכמעצבי תפאורה. בשנת 1909 עבר לבודפשט ובתחילת דרכו עבד כעיתונאי, אך מצא את דרכו לתעשיית הקולנוע, והיה לבמאי ומפיק ידוע ומבוקש. התהפוכות בהונגריה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ועליית משטרו של האדמירל מיקלוש הורטי שהיה משטר לאומני ובעל נימות אנטישמיות, הביאו את קורדה לצאת את הונגריה, בתחילה לווינה וברלין, שם עסק בקולנוע בהצלחה רבה, ולאחר מכן, ב-1927 ניסה את מזלו בהוליווד וזכה להצלחה מועטה, על אף שיצר שם 16 סרטים. בשנת 1931 הגיע ללונדון ושם זכה להצלחתו הגדולה.
ב-1932 ייסד את חברת לונדון פילמס שהקימה אולפנים בדנהם. שם התחיל ליצור סרטים מלאי חיות ומרתקים, ולאחר המצאת הסרט הצבעוני, גם מרהיבים מבחינה ויזואלית. סרטו מ-1933 "חייו הפרטיים של הנרי השמיני" בכיכובו של צ'ארלס לוטון, חצה את מחסום האוקיינוס האטלנטי, היה מועמד לפרס אוסקר כסרט הטוב ביותר, וזיכה את לוטון באוסקר כשחקן הטוב ביותר. לוטון כיכב גם בסרט "רמברנדט" (1936) שהיה אף הוא להצלחה, ובניסיון ביש המזל ליצור סרט על פי הספר "אני קלאודיוס" של רוברט גרייבס, ובבימוי יוזף פון שטרנברג, ניסיון שכשל וכמעט והחריב את הקריירה של כל המעורבים בו.
בשנת 1936 היה קורדה חבר בוועדת מוין שהוקמה על מנת להגן על תעשיית הקולנוע הבריטית מפני התחרות מתעשיית הסרטים האמריקאית. זכורה אמירתו כי "אם האמריקאים ישיגו שליטה בחברות הקולנוע הבריטיות, ייווצרו סרטים בבריטניה, אך אלו יהיו אמריקנים בדיוק כמו אלו שייווצרו בהוליווד. אנו על סף יצירת אסכולה בריטית של יצירת סרטים בארץ זו". בשנה זו קיבל קורדה את האזרחות הבריטית.
בשנים אלו יצר קורדה קלאסיקות קולנועיות, המזוהות עם תור הזהב של תעשיית הסרטים בבריטניה, ובהן סרט ההרפתקאות "הגנב מבגדד" (1940), סרט מרהיב, צבעוני ומושקע, שהביא את חזונו היצירתי של קורדה לידי מימוש.
עם פתיחת מלחמת העולם השנייה שימש קורדה, שהרבה במסעות בין בריטניה וארצות הברית שליח לא רשמי של וינסטון צ'רצ'יל למשימות חשאיות בארצות הברית. ב-1941 ביים והפיק את הסרט ליידי המילטון שהיה עם מסרים פרו-בריטיים. בשנת 1942 קיבל תואר אבירות מהמלך ג'ורג' השישי והיה לבמאי הקולנוע הראשון שקיבל תואר זה.
ב-1949 היה מעורב ביצירת הקלאסיקה הקולנועית "האדם השלישי". קורדה והחברה שייסד "לונדון פילמס" המשיכו ליצור סרטים מצליחים עד מותו, בשנת 1956.
חייו הפרטיים ומשפחתו
קורדה היה נשוי שלוש פעמים. בראשונה לשחקנית ההונגריה מריה קורדה, מנישואים אלו נולד בנו פיטר וינסנט קורדה. השניים התגרשו בשנת 1930. בשנת 1939 נישא לכוכבת ההוליוודית מרל אוברון אך התגרש ממנה כעבור חצי שנה. בפעם השלישית נישא בשנת 1953 לאלכסנדרה בויקון, ונישואין אלו החזיקו מעמד עד מותו.
קורדה מת בלונדון בשנת 1956. האקדמיה הבריטית לאומנות הקולנוע והטלוויזיה מכבדת את זכרו בכך שהיא מעניקה מדי שנה את "פרס אלכסנדר קורדה" ל"סרט הבריטי הבולט של השנה" במסגרת חלוקת פרס באפט"א.
ויקטור קוסקובסקי
ויקטור אלכסנדרוביץ' קוסקובסקי (ברוסית: Виктор Александрович Косаковский; נולד ב-19 ביולי 1961, לנינגרד) הוא במאי סרטים דוקומנטריים מוערך. חתן פרסי "ניקה" (1998) ו"טריומף" (1997).
ביוגרפיה
הוא למד במכון הלנינגרדי לקולנוע, ב-1979 החל לעבוד באולפני לנינגרד לסרטים תיעודיים.
ב-2016, קיבל הזמנה להצטרף לאקדמיה האמריקנית לאמנויות הקולנוע
בלה גסר
בלה גסר (שם לידה: בלה איגלה; ברוסית: Белла Игла; ב-2 ביוני 1985 ברוסיה) היא שחמטאית ישראלית בדרגת רב אמן לנשים, אלופת ישראל לנשים (2004) וחברת נבחרת ישראל.
גסר עלתה לישראל בשנת 1998. בשנת 2004 זכתה בתואר אלופת ישראל לנשים. אינה פעילה החל מאוגוסט 2015.
באולימפיאדות השחמט
גסר ייצגה את ישראל בארבע אולימפיאדות שחמט:
פרנק מרשל (שחמטאי)
פרנק ג'יימס מרשל (באנגלית: Frank James Marshall; 10 באוגוסט 1877 – 9 בנובמבר 1944), שחמטאי אמריקני, אחד מחמשת רבי האמנים המקוריים ומתמודד על אליפות העולם בשחמט (מול עמנואל לסקר ב-1907); אלוף ארצות הברית בשנים 1909-1936. מרשל תרם רבות לתיאורית הפתיחה של המשחק דוגמת גמביט מרשל, אשר נחשב עד היום כאמצעי תגובה ראוי לפתיחה הספרדית בכל רמות המשחק. הוא חבר בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
אליפות ארצות הברית
מרשל נולד בניו יורק וחי בשנות נעוריו במונטריאול שבקנדה. בגיל 10 החל לשחק שחמט וב-1890 כבר היה אחד מהשחקנים החזקים במונטריאול. באליפות ארצות הברית זכה לראשונה ב-1904 אולם סירב לקבל את התואר משום שהאלוף המכהן, הרי נלסון פילסבורי, לא התחרה בטורניר. הוא חזר על סירובו גם לאחר מותו של פילסברי ב-1906 וקיבל לבסוף את התואר ב-1909 רק לאחר שזכה מחדש באליפות.
ב-1936, לאחר שהחזיק בתואר אלוף ארצות הברית במשך 29 שנים, ויתר מרשל על התואר לטובת הזוכה בתחרות שנערכה לשם כך, שמואל רשבסקי. התחרות אורגנה על ידי איגוד השחמט האמריקאי ומועדון השחמט על שם מרשל תרם את גביע הניצחון.
התמודדות על תואר אלוף העולם
בשנת -1904 השתתף עמנואל לסקר בתחרות שבה זכה רק במקום השני, כאשר מרשל הקדים אותו. בעקבות תוצאה זו נערך דו-קרב בין השניים בשנת 1907 ולסקר הביס את מרשל 11.5-3.5.
איתור כישרונו של קפבלנקה
ב-1909 הובס במפתיע בדו-קרב מול קובני צעיר בשם חוזה ראול קפבלנקה. תוצאת הדו-קרב הייתה 8 הפסדים למרשל, ניצחון בודד ו-14 תוצאות תיקו. מרשל היטיב לזהות את הכישרון של יריבו, והתעקש על מתן היתר לקפבלנקה להשתתף בטורניר החזק והאקסקלוסיבי שנערך בסן סבסטיאן, 1911. בתחרות זו השתתפו רק אמנים מהדרג הראשון שכבר זכו בעבר בתחרות משמעותית. קפבלנקה נכלל חרף מחאות אמנים אחרים. כל הספקות לגבי הצדקת השתתפותו של קפבלנקה התפוגגו כאשר זכה קפבלנקה בטורניר לפני כל הצמרת העולמית. כעשור לאחר מכן, היה זה קפבלנקה שניצח את לסקר וירש את תוארו העולמי.
ב-1914 היה מרשל אחד מחמישה השחקנים שקיבלו את התואר רב-אמן מהצאר ניקולאי השני בסנקט פטרבורג. יתר ארבעת האחרים שזכו לכבוד הרם היו לסקר, קפבלנקה, אלכסנדר אלכין וזיגברט טאראש. כשנה לאחר מכן ייסד את מועדון השחמט הנושא את שמו, שפועל בניו יורק מאז.
הופעה באולימפיאדות השחמט
בשנות השלושים הוביל מרשל את נבחרת ארצות הברית לארבע זכיות באולימפיאדת השחמט. באחד הסיבובים חזר מרשל והופתע לגלות שיתר שלושת חברי הקבוצה הסכימו מול יריביהם לשלוש תוצאות תיקו. לאחר שסיים את משחקו קרא לכל אחד מחברי הקבוצה לשיחה אישית, בה הסביר להם בנוקשות כי תיקו לא מביא לניצחון במשחק או במפגש הקבוצתי. המסר נקלט היטב בין חברי הקבוצה. בתקופה בה שיחקו "קבוצותיו של מרשל" לא השתתפה נבחרת ברית-המועצות ששלטה באולימפיאדות מאוחר יותר. לאחר שנות ה-30 לא חזרה נבחרת ארצות הברית על הישגיה הגדולים.
יכולת טקטית
מרשל היה ידוע כשחקן בעל יכולת טקטית גבוהה, ועל שמו הביטוי "הונאת מרשל" כאשר טריק הופך עמדה אבודה לניצחון. פחות ידוע היום, אבל מאוד הוערך בעבר, היה כישרונו בשלב הסיום של המשחק. מספר הסתעפויות בפתיחה קרויות על שמו ובאופן יוצא דופן, גם 60 שנה אחרי מותו שתיים מהן עדיין בעלות חשיבות תאורטית.
עמדת המוצא של התקפת מרשל.
הידועה בהן נקראת "גמביט מרשל" (1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רב5 א6 4. רא4 פו6 5. 0-0 רה7 6. צה1 ב5 7. רב3 0-0 8. ג3 ד5), אחת מהתשובות היותר התקפיות שיכול השחור לעשות בהן שימוש בפתיחה הספרדית. מרשל הציג הקרבת רגלי זו כחידוש במשחקו מול קפבלנקה ב-1918 - אך הפסיד, לאחר שקפבלנקה הצליח לסכל את הכנתו הביתית תוך כדי המשחק, בהפגנה מרשימה של הגנה וירטואוזית. אך ערכו של הגמביט הוכח פעמים רבות גם ברמות הגבוהות ביותר: פטר לקו ניצח עמו בשחור את ולדימיר קראמניק במשחק השישי בדו-קרב ביניהם על אליפות העולם ב-2004. הרעיון של מרשל הפך לפופולרי, כאשר שחור מקבל סיכויי התקפה טובים ומגיע לתוצאה של כמעט 50%, תוצאה מצוינת לשחור. שחקנים מהשורה הראשונה מכבדים התקפה זו כל כך, שרבים בוחרים להימנע ממנה על ידי מסע "אנטי-מרשל" כגון 8. א4.
עמדת המוצא של הגמביט בהגנה הסלבית, לאחר 4. ה4
גמביט אחר שקרוי על שם מרשל קיים בהגנה הסלבית. 1. ד4 ד5 2. ג4 ג6 3. פג3 ה6 4. ה4 ועכשיו ההסתעפות העיקרית היא 4..ד:ה4 5. פ:ה4 רב4+ 6. רד2 (פג3 מציל את הרגלי אך לא נחשב למסוכן לשחור) 6...מה:ד4 7. ר:ב4 מה:ה4+ 8. רה2 עם משחק חריף.
העמדה לפני ההקרבה מה-ז3!!
ניצחונו של מרשל (בשחור) על קפבלנקה הוא אחד מהפסדיו הבודדים של קפבלנקה בשחקו בצבע הלבן. התוצאה הכללית של מרשל מול קפבלנקה היא גרועה - שני ניצחונות, 20 הפסדים ו-28 תוצאות תיקו. להלן הניצחון של מרשל מתחרות בהבנה, 1913. לעיתים נדירות הפסיד קפבלנקה בשלב הסיום.
לבן: פרנק מרשל - שחור: עמנואל לסקר ניו יורק 1907
קפבלנקה מדגים במשחק זה את הטכניקה שלו לזכיה במשחק, שנראית נטולת מאמץ. למרות שמרשל לא עשה טעות בולטת, קפבלנקה מצליח להשיג רגלי עודף באגף המלכה לאחר חמישה עשר מסעים בלבד. יתרון עמדתי זעיר זה מספיק לו לצורך הזכייה. ההתקדמות העקבית של הרגלים לקראת ההכתרה מאלצים בסופו של דבר את מרשל להקריב כלי כדי למנוע ההכתרה. בתוך 14 מסעים בלבד מרגע שקיבל רץ נגד שני רגלים מצליח קפבלנקה לטוות רשת מט סביב המלך הלבן.
חוסה ראול קפבלנקה, אלוף העולם אמר: In order to improve your game you must study the endgame before anything else; for, whereas the endings can be studied and mastered by themselves, the middlegame and the opening must be studied in relation to the endgame. Last lectures (1966), p. 19
המשחק הזה בהחלט מלמד על שלב הסיום. לסקר העביר את המשחק מיידית משלב המציעה לשלב הסיום, וניהל אותו בצורה מופתית.
=== לבן: פרנק מרשל - שחור: חוסה ראול קפבלנקה ניו יורק 1918 ===
המרכז להבנה ושיתוף פעולה יהודי-נוצרי
המרכז להבנה ושיתוף פעולה יהודי-נוצרי או CJCUC הוא מוסד יהודי אורתודוקסי המקיים סיורים תנ"כיים לנוצרים בישראל וכן סמינרים העוסקים בשורשיה העבריים של הנצרות ובשיתוף פעולה בין בני שתי הדתות. המרכז הוקם בשנת 2008 על ידי הרב שלמה ריסקין ביישוב אפרת ולאחר מכן העביר את פעילותו למוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
רקע היסטורי
היסודות האידאולוגיים, שהובילו בסופו של דבר להקמתו של המרכז ב-2008, החלו כבר לקרום עור וגידים קרוב ל-50 שנים לפני כן. באותו זמן, העולם היה עדיין שרוי בתהליך של החלמה עם סיום מלחמת העולם השנייה וזוועות השואה.
בשנת 1964, הרב יוסף סולובייצ'יק, מורו ורבו של מייסד CJCUC, הרב שלמה ריסקין, פרסם מאמר בשם "עימות" (Confrontation) שבו הוא הסביר את דעותיו על דיאלוג בין-דתי ושרטט בזהירות הנחיות שהתירו דיאלוג שכזה ובראייתו של הרב ריסקין לא רק התירו זאת, אלא הפכו אותו לחיוני. בערך באותו הזמן, חלו שינויים אידאולוגיים מהותיים בשורות הכנסייה הקתולית ושנה אחרי שפורסם מאמרו של הרב סולובייצ'יק, פרסם הכס הקדוש את נוסטרה אטאטה, ההכרזה על יחסיה של הכנסייה עם דתות שאינן נוצריות. נוסטרה אטאטה זיכתה את היהודים מצליבת ישו והודתה כי לאנטישמיות הדתית היה תפקיד משמעותי בהנחת היסודות למעשי הזוועה שבוצעו כנגד העם היהודי.
הטבילה האקדמית של הרב ריסקין לעולם היחסים בין יהודים לנוצרים החלה בתחילת שנות השישים של המאה העשרים כאשר הוא השתתף בסמינרים, שנערכו על ידי הפרופסור דוד פלוסר, אודות ספרי הבשורה הנוצרים באוניברסיטה העברית בירושלים. כיהודי אורתודוקסי, הוא יכל לאתר את ההקבלות לתורתו של ישו בתוך כתבי הקודש בעברית.
לאחר שהתיישב באפרת, החל הרב ריסקין להתרועע עם העולם הנוצרי. רוב המבקרים הנוצריים שהגיעו לאפרת, אלה שבאו לשמוע וללמוד, היו האוונגליסטים. הוא יצר קשרים עם הכומר רוברט סטרנס ממדרשות כנפי נשרים (Eagles' Wings) ועם הכומר ג'ון הייגי, שהרשים את הרב ריסקין כאיש חם ומחבק עם קול צלול ומהדהד על אהבתו לאומה היהודית. כשעימת הרב ריסקין את הכומר הייגי עם השאלה על אהבתו לאומה היהודית; "האם אתה אוהב אותנו בגלל שאתה רוצה להמיר את דתנו?", כומר הייגי השיב "אני אוהב אתכם בגלל בראשית י"ב ג' שבו אמר ה' לאברהם - וַאֲבָרְכָה, מְבָרְכֶיךָ, וּמְקַלֶּלְךָ, אָאֹר; וְנִבְרְכוּ בְךָ, כֹּל מִשְׁפְּחֹת הָאֲדָמָה - אני רוצה להיות מבורך ולא מקולל, כבוד הרב.".
ייעוד
המרכז מדגיש את המשמעות התאולוגית וההיסטורית של ארץ ישראל ועל פי משנתו יכולים ערכי הליבה של היהדות והנצרות, ערכים של קדושה, חיי אדם, שלום וכבוד האדם, להשפיע על התרבות והסכסוכים במאה העשרים ואחת. המרכז מקיים סמינרים יומיים לקבוצות נוצריות, ובפרט סטודנטים ואנשי סגל של סמינרים קתולים ופרוטסטנטים בארצות הברית, קנדה ואירופה. הסמינרים כוללים סיורים באתרים מקראיים, כגון בירושלים, נתיב האבות והבארות ההרודיאניים. הסמינרים עוסקים ביחסי יהודים ונוצרים, תאולוגיה מקראית של החגים, עשרת הדיברות הרוע והרצון החופשי, יהדות ומדרשו של ישו.
המרכז הקים את "המכון לחקירה תאולוגית" בראשות הרב יוג'ין קורן וד"ר רוברט ג'נסון ממכון ווית'רספון בפרינסטון, ניו ג'רזי. במכון חוקרים ותאולוגים שמטרתם להבהיר את ההסכמות והמחלוקות בין היהדות לנצרות, בתחומים כמו ברית, ישועה, פרשנות המקרא, דת ואלימות, מונותאיזם אתי ומשיחיות. החוקרים עוסקים גם ביחסי יהודים-נוצרים בעבר ובהווה.
בחודש מרץ 2015, השיק המרכז את יוזמת "יום הלל" הבינלאומית (אנגלית: Day to Praise) שבה הוא מזמין את העולם הנוצרי לדקלם את תפילת ההלל (תהילים קי"ג-קי"ח) ביום העצמאות של ישראל ביחד עם העם היהודי.
המרכז קיבל כספים ממשפחת הרטוג, קרן פול סינגר, קרן "שער ציון" הבינלאומית, משרד המשפטים, נוצרים מאוחדים למען ישראל וממדרשות ג'ון הייגי.
נדחפים
נדחפים היא תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בשידור חי בערוץ הילדים וצולמה במשרדי הערוץ.
היסטוריה
התוכנית שודרה לראשונה ב-22 במרץ 2015 בשידור חי מאולפני ערוץ הילדים. אורכה של כל תוכנית היה בין 25–30 דקות, והיא שודרה מדי יום בימים ראשון עד רביעי, ובימי חמישי שודר לקט מתוכניות השבוע בשם "נדחפים לחמישי".
את התוכנית הנחו ירמי שיק בלום, ניב מג'ר וליאור אמסטרדמסקי בפינות מתוסרטות לצד תחרות בין כיתות על טיסה לחו"ל, בדומה לשעשועון ששטוס.
לאחר יותר מ-100 תוכניות ירדה התכנית מהאוויר ב-28 באוקטובר 2015,. ב-27 באוגוסט 2015 שודר הסרט "נדחפים לספרד" שמתעד את טיסתה של הכיתה הזוכה לספרד עם המנחים.
Afrodisiac
Afrodisiac (בעברית: אפרודיסיאק) הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית, ברנדי נורווד. האלבום יצא לאור ב-28 ביוני 2004, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. האלבום הוקלט בלוס אנג'לס, בין אביב 2003, לתחילת 2004 בעקבות שינויים שעברה נורווד באישיויותיה ובחייה האישיים.
רקע
לאחר שילדה את בתה וסיימה את מערכת היחסים שלה עם אב הילדה, הצוות של ברנדי עבר שינוי וברנדי החלה לעשות שינויים בהפקדת המוזיקה שלה, בניהול וייצור האלבום והחלה לחקור סגנונות חדשים. בעקבות כך, החלה לעבוד עם מפיקים כמו טימבלנד וקנדיס נלסון אשר עבדו איתה על רוב שירי האלבום.
מבחינה מוזיקלית, נורווד וטימבלנד קיבלו השראה להתנסות במספר צלילים חדשים ולהיות מושפעים מסגנונות מוזיקליים חדשים וייחודיים שהיו שונים ממוזיקת ה-R&B איתה נהגה לעבוד באלבומיה הקודמים. התוצאה הייתה אלבום R&B עכשווי אורגני ורך, אשר הושפע מסגנון האילבינט הניו-יורקי בשילוב שם ברייק-ביט היפ-הופ, צלילי אמבינט, אינדי-רוק ומוזיקת סרטים.
מבחינה לירית מדובר באלבום האישי ביותר של הזמרת אשר עוסק בין היתר בנושאים כמו תלותיות, מונוגמיה, נאמנות וחרדה בין היתר בהשראת מערכות יחסים קודמות שלה.
ביקורות והצלחה
עם שחרורו האלבום קיבל ביקורות חיוביות מאוד מהמבקרים, בין יתר גם על ההתנסויות המוזיקליות שלה, היכולות הווקאליות שלה ועל המילים האישיות של השירים שהביאו לאלבום נופח בוגר יותר. האלבום אשר הכיל בין היתר מוזיקת אר אנד בי אלטרנטיבית השפיע על מספר אמנים כמו ריהאנה וסולאנג' נואלס.
אייפד פרו
אייפד פרו (באנגלית: iPad Pro) היא שורה של מחשבי לוח מסדרת אייפד אשר מתוכננים, מפותחים ומשווקים על ידי חברת אפל, ומריצים את מערכת ההפעלה iOS. כעת, ה-iPad Pro זמין בשני גודלי מסך – 11 אינץ' ו-12.9 אינץ', כל אחד מהם עם ארבע אפשרויות לנפח אחסון: 128, 256, 512 ג'יגה בייט או 1 טרה בייט.
מכשירי ה-iPad Pro מיועדים בעיקר למגזר המקצועי (צלמים, מעצבים, מוזיקאים וכיוצא בזה) ונחשבים לחזקים, המהירים והמקצועיים ביותר מדגמי ה-iPad.
ה-iPad Pro הראשון, גרסת ה-12.9 אינץ', הוכרז ב-9 בספטמבר 2015, ושוחרר ב-11 בנובמבר 2015. הוא גדול יותר מכל דגמי האייפד הקודמים, וה-iPad הראשון שמציע זיכרון פנימי מסוג LPDDR4. הגרסה העוקבת ל-12.9 אינץ', גרסת 9.7 אינץ', הוכרזה ב-21 במרץ 2016, ושוחררה ב-31 במרץ.
ב-5 ביוני 2017, הוכרז הדור השני של iPad Pro, אשר מציע מעבד Apple A10X, עם אחסון בסיסי של 64 ג'יגה בייט ואפשרות ל-512 ג'יגה בייט. לאחר ההכרזה על הדור השני, הופסק השיווק של כל דגמי הדור הראשון של ה-iPad Pro.
הדור השלישי של iPad Pro הוכרז ב-30 באוקטובר 2018. הוא זמין בשני גודלי מסך: 11 אינץ' ו-12.9 אינץ'. שני הדגמים מציעים מסך מקצה לקצה, עד 1 טרה בייט אחסון פנימי וטכנולוגיית Face ID.
הדור הרביעי של iPad Pro הוכרז ב- 18 במרץ 2020. הוא זמין בשני גודלי מסך: 11 אינץ' ו-12.9 אינץ' עם עיצוב דומה לדגם 2018. שני הדגמים מציעים מסך מקצה לקצה, מערך צילום חדש, זיכרון בסיס גדול יותר, 1 טרה בייט אחסון פנימי וטכנולוגיית Face ID
הדור החמישי של iPad Pro הוכרז ב-20 באפריל 2021. הוא זמין בשני גודלי מסך: 11 אינץ' ו-12.9 אינץ'. העיצוב דומה לקודמיו והחידושים העיקריים בו הם מעבר לתצוגת Mini-LED וכן אפשרות לנפח אחסון של 2 טרה בייט.
הדור הראשון
גרסת ה-12.9 אינץ' של iPad Pro הוכרזה במהלך אירוע ההשקה של אפל ב-9 בספטמבר 2015. הוא שוחרר ב-11 בנובמבר 2015 בצבעים זהב, כסף ואפור חלל. ב-21 במרץ 2016, גרסת ה-9.7 אינץ' הוכרזה עם אפשרות צבע נוספת, ורוד-זהב. הגרסה הציגה גם את היכולת לבחור דגם עם נפח אחסון של 32 ג'יגה בייט עם Wi-Fi + סלולר (בעבר, אפשרות Wi-Fi+סלולר הייתה זמינה רק בדגמי 128 ג'יגה בייט). גרסת 9.7 אינץ' מתומחרת מ-599$ ל-1,129$ בהתאם לתצורה. הגרסה שוחררה ב-31 במרץ 2016.
ה-iPad Pro 9.7 אינץ', בהשוואה ל-אייפד אייר 2, מציע מעבד מהיר יותר, מצלמה טובה יותר, והוא האייפד הראשון שמציע את התכונות "True Tone Flash" ו-"Retina Flash". היה לו גם את נפח האחסון הגבוה ביותר באותה עת עם אפשרות אחסון של 265 ג'יגה בייט ויש לו תצוגת True Tone, שמאפשרת למסך ה-LCD לזהות את עוצמת התאורה כדי לשנות את הגוון והעוצמה שלו בסביבות שונות.
שני הגרסאות כוללות את השבב A9X והמערכת על שבב Apple M9. מספר תכונות נשארו מה-iPad הרגיל, כגון Touch ID ותצוגת הרטינה. התכונות החדשות כוללות מחבר חכם למקלדת וארבעה רמקולי סטריאו הממוקמים כזוגות בחלקים העליון והתחתון של המכשיר. גרסת 12.9 אינץ' כוללת תצוגת רטינה של 2732 על 2048 ב-264 ppi, וגרסת 9.7 אינץ' כוללת תצוגת רטינה של 2048 על 1536 ב-264 ppi עם קצב רענון משתנה. גרסת ה-12.9 אינץ' של iPad Pro היא הראשונה מבין גרסאות האייפד לכלול RAM של 4 ג'יגה בייט.
הדור השני
הדור השני של iPad Pro הוכרז ב-5 ביוני 2017 לצד iOS 11 ב-WWDC 2017 בשתי גרסאות: 10.5 אינץ' ו-12.9 אינץ'. יש לו את קיבולת האחסון הגבוהה ביותר ממכשירי iOS, עד 512 ג'יגה בייט.
הדור השלישי
הדור השלישי של iPad Pro הוכרז ב-30 באוקטובר 2018, במהלך אירוע השקה שהתקיים בבית האופרה של הווארד גילמן בברוקלין שבניו יורק. הדגמים החדשים של 2018 כוללים תצוגות Liquid Retina מקצה לקצה, Face ID, מצלמות 12 מגה-פיקסל משופרות, מחברי USB C ומעבדי Apple A12X. האייפדים מוצעים בגדלים 11 אינץ' ו-12.9 אינץ', והם הדגמים הראשונים המציעים מסכי LCD עם טכנולוגיית tap-to-wake (הקש כדי להעיר) ועד 1 טרה בייט של נפח אחסון. בנוסף, בכל דגמי הדור השלישי של iPad Pro אין שקע סטנדרטי לחיבור אוזניות. הדגמים שוחררו ב-7 בנובמבר 2018.
הדור הרביעי
במרץ 2020 הושק הדור הרביעי של האייפד פרו שידוע יותר בשמו iPad Pro 2020. לאייפד יש שתי מצלמות עם עיצוב מרובע הדומה לשל האייפון 11. לאייפד יש שני גדלים 11 אינץ׳ ו-12.9 אינץ׳. ניתן לקנות אותו ב-128gb, 256gb, 512gb, ו-1000gb. ואפשרות גם לסלולר. האייפד מגיע בשני צבעים אפור ושחור. לאייפד גם יש מקלדת חדשה עם לד ומשטח מגע לראשונה במקלדת אייפד. לאייפד יש גם קצב ריענון של 120 Hz לראשונה באייפד.
הדור השלישי
בדצמבר 2018, כחודש לאחר השקת הדור השלישי של ה-iPad Pro, החלו להגיע דיווחים ותלונות על כך שהמכשירים מגיעים מהקופסה עם עיקום קל בגופם, או שנוצר בהם עיקום גם ללא מכה או שימוש יוצא דופן. התופעה נצפתה בכל תתי הדגמים של האייפד פרו 2018. אפל העריכה שמדובר בתופעה שקשורה בהתקררות רכיבי הפלסטיק והאלומיניום שבמחשב, ואמרה שהעיקום לא יגרור נזקים מבניים נוספים והבעיה פוגמת רק ברמה האסתטית של המכשיר. בנוסף, החברה הזכירה כי משתמשים שרוצים להחליף את הטאבלט יוכלו לעשות זאת עד 14 יום לאחר הרכישה בארצות הברית.
יחסי ארצות הברית–ירדן
בין ארצות הברית של אמריקה והממלכה הירדנית ההאשמית קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, אשר באים לידי ביטוי במסגרת סיוע אמריקאי שוטף לירדן בתחומי הביטחון והכלכלה. במקביל, שיתוף הפעולה בין שתי המדינות מעניק לארצות הברית דריסת רגל משמעותית באזור, ומסייע בשימור האינטרסים האמריקאיים במזרח התיכון.
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות רשמית בעמאן, בעוד שירדן מחזיקה בשגרירות רשמית בוושינגטון די. סי.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, וכן הסיוע האמריקאי הכלכלי והצבאי לירדן, הושפעו במהלך השנים ועודם מושפעים במידה ניכרת מיחסי ארצות הברית–ישראל. מדיניות החוץ הכוללת של ארצות הברית במזרח התיכון, אשר מתאפיינת בעשורים האחרונים במחויבות לביטחונה של מדינת ישראל, היוותה פעמים רבות גורם שלילי ביחסים שבין ארצות הברית וירדן, כאשר הלחץ הישראלי מונע את הרחבת הסיוע הצבאי האמריקאי לירדן בתחומים נוספים, כגון במסגרת פיתוח נשק גרעיני, מה שלטענת ירדנים רבים גורר פגיעה ישירה בביטחונה וביציבותה של הממלכה הירדנית, ואף מוביל לביקורת ירדנית כנגד הממשל הישראלי עצמו.
תקופת ההגמוניה הבריטית בירדן
עוד מימיה הראשונים, הממלכה הירדנית ההאשמית בראשותו של המלך עבדאללה הראשון, נדרשה להסתמך על תמיכה פוליטית וכלכלית מצד מעצמה עולמית כלשהי, כאשר עקרון בסיס זה, אשר גם בימים אלו מהווה אלמנט יסודי במסגרת מדיניות החוץ הירדנית, נובע בראש ובראשונה ממיקומה הגאוגרפי של ירדן, בשטח מדברי חסר משאבי טבע או גישה לים, מה שמונע מירדן מלהסתמך על משאביה בלבד. כתוצאה מכך, החל מיום הקמתה של האמירות הירדנית ההאשמית בשנת 1921, הסתמכה ירדן בראש ובראשונה על הממלכה המאוחדת, אשר העניקה לה את עצמאותה באותה שנה, ונותרה ידידתה הקרובה ביותר במהלך שנות העצמאות הראשונות.
ההישענות הירדנית על התמיכה הבריטית החלה להתערער במהלך שנות ה-50, וזאת בד בבד עם התדרדרות מעמדה הבינלאומי של בריטניה, והאובדן ההדרגתי של שטחי האימפריה הבריטית. מגמה זו באה לידי ביטוי בחודש מרץ 1957, עם ביטולו הרשמי של חוזה ההגנה האנגלו-ירדני, אשר סימן את תום ימי מעמדה המועדף של בריטניה בקרב הממלכה הירדנית. כתוצאה מכך, המשטר ההאשמי הירדני ביקש לגייס תמיכה מצד מעצמה עולמית חדשה, כאשר האוריינטציה הפרו-מערבית של ירדן הפכה את ארצות הברית למועמדת הברורה לתפקיד. מבחינת ארצות הברית, אשר באותן השנים התמודדה מול ברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה, התמיכה בירדן נועדה להעניק לה דריסת רגל חשובה במזרח התיכון, וזאת כמשקל נגד למעורבות הסובייטית בסוריה ובמצרים באותם הימים.
ראשיתם של היחסים המיוחדים בין ארצות הברית וירדן
כניסתה של ארצות הברית לתפקיד "מעצמת החסות" של ירדן באה לידי ביטוי עוד בחודש אפריל 1957, זמן קצר לאחר תום החוזה האנגלו-בריטי, ובשעה שארצות הברית הכריזה על הענקת סיוע כלכלי לירדן בשווי 10 מיליון דולר. בד בבד, נשיא ארצות הברית דוויט אייזנהאואר, ומזכיר המדינה האמריקאי ג'ון פוסטר דאלס, הכריזו על תמיכתם ביציבותה הכלכלית והפוליטית של ירדן, וכן בשלמותה הגאוגרפית.
במהלך השנים הבאות הלך הסיוע הכלכלי האמריקאי וגדל בהתמדה, ובו בזמן ארצות הברית החלה להעביר משלוחי נשק לצבא ירדן, כאשר החל משנת 1960 החימוש האמריקאי החליף בהדרגה את החימוש מתוצרת בריטית כעמוד השדרה של הצבא הירדני. עם זאת, ארצות הברית התמקדה בתקופה זו בניסיונות חוזרים ונשנים למסד מגעים עם מדינות ערב החזקות יותר באזור, כדוגמת עיראק ומצרים, ומשכך, וחרף תמיכתה הכלכלית והצבאית של ארצות הברית בממלכה הירדנית, הממשל האמריקאי לא ראה בירדן משום "יעד מועדף" בתקופה זו.
ספטמבר השחור
התמיכה האמריקאית בממלכת ירדן באה לידי ביטוי ממשי בימים הסוערים של ספטמבר השחור בשנת 1970, ובשעה שממלכת ירדן בראשות המלך חוסיין התמודדה כנגד מה שנתפס בימים אלו כהתקוממות פלסטינית רחבת היקף, אשר שמה לעצמה כמטרה את הפלת המשטר ההאשמי הפרו-מערבי. במהלך השתלשלות האירועים, ובעקבות נחיתותם הצבאית של הארגוני הפדאיון הפלסטינים במאבק מול הצבא הירדני הסדיר, קראו הארגונים לסיוע חיצוני, קריאה שנענתה על ידי הממשלה הסורית.
כחלק מהניסיון לסייע לארגונים במאבק כנגד השלטון הירדני, כוחות שריון סורים חצו את הגבול הסורי-ירדני בתאריך 18 בספטמבר, כאשר יומיים לאחר מכן הכוח הסורי מנה בין 250 ל-300 טנקים שאיימו על השלטון הירדני. המלך חוסיין, שחשש כי הסיוע הסורי עשוי להטות את הכף בלחימה לצד הארגונים הפלסטינים, פנה בבהילות לארצות הברית ולאנגליה בבקשת סיוע או התערבות בינלאומית. ארצות הברית נענתה בחיוב לבקשה, אך מכיוון ששינוע כוחות הצבא האמריקאים ושיגורם לאזור לא היה ניתן לביצוע באופן מיידי, ארצות הברית פנתה לידידתה באזור, ישראל, וביקשה את התערבותה המהירה, תוך הבטחת ערבויות שארצות הברית תעמוד לימינה אם הסכסוך יסלים, וברית המועצות תתערב לצידו של המשטר הסורי.
שנות ה-70 וה-80
במהלך שנות ה-70 וה-80, ובעקבות הצלחתו של המשטר ההאשמי בעמאן למגר את האיום הפלסטיני, הלכו היחסים בין ארצות הברית וירדן והתהדקו בהדרגה, בשעה שממשל ארצות הברית הגיע למסקנה כי יציבותה הפוליטית והמדינית של ירדן אינה מוטלת עוד בספק, והמשטר ההאשמי אינו ניצב עוד בפני איום קיומי מיידי.
מלחמת המפרץ
בעקבות תחילתה של מלחמת המפרץ בשנת 1991, בין עיראק בהנהגתו של סדאם חוסיין ובין קואליציה עולמית בהנהגתה של ארצות הברית, המשטר הירדני ניצב בפני דילמה משמעותית. מחד, היחסים הידידותיים של ירדן עם עיראק, שאיפתה של ירדן לזכות בהכרה כחלק בלתי נפרד מהעולם הערבי, והרצון לשמור על יציבות הממלכה ועל שביעות רצונו של הרוב הפלסטיני שאהד בגלוי את הצד העיראקי במלחמה, דרשו כי ירדן תגנה באופן חד משמעי את פלישת כוחות הקואליציה לעיראק. מאידך, היחסים המתהדקים בין ירדן ובין ארצות הברית, אשר בשלב זה היוותה משענתה היציבה ורשת הביטחון העיקרית של המשטר הירדני, מבחינה כלכלית וצבאית כאחד, מנעו ממנה לנקוט בצעדים קיצוניים מדי כנגד הפעולה האמריקאית בעיראק.
מסיבה זו, החל מהימים הראשונים שלאחר פלישתה של עיראק לכווית, ועוד טרם תחילתה של הלחימה הממשית, המשטר הירדני חזר וקרא לאימוץ פתרון דיפלומטי לסכסוך הגבולות בין עיראק לכווית, וזאת במסגרתו של מוסד הליגה הערבית, וללא התערבות חיצונית. עם זאת, הקמפיין הדיפלומטי הירדני לא זכה להצלחה בשטח, ובשעה שהתמיכה הירדנית הרשמית בסדאם חוסיין פגעה במידה מסוימת ביחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית, וכן עם המדינות הערביות המתונות שהתנגדו לפעולה העיראקית כגון מצרים וערב הסעודית, רבים מאזרחי ירדן, ובעיקר אלו ממוצא פלסטיני, התייחסו לחוסר נכונותה של ירדן לצאת בפועל להגנתה של עיראק כבגידה באידיאל הפאן-ערביות, מה שפגע במרקם היחסים שבין המשטר הירדני והרוב הפלסטיני בממלכה.
שנות ה-90 ואילך
היחסים בין ארצות הברית וירדן התחממו פעם נוספת בעת ימיה של ועידת מדריד בשנת 1991, וזאת בשעה שהממשל האמריקאי הגדיר את ירדן כשותפה חשובה בניסיון לגבש הסדר מדיני בין ישראל והפלסטינים. ההשתתפות הירדנית בוועידה תרמה במידה רבה להתחממות המחודשת ביחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, כאשר התחממות זו נמשכה לאורך כל שנות ה-90, ובאה לידי ביטוי בעלייה הדרגתית בהיקף הסיוע הכלכלי והצבאי השוטף שהעבירה ארצות הברית לירדן.
חרף מותו של המלך חוסיין, אשר נודע בגישתו הפרו-מערבית והאוהדת כלפי ארצות הברית, עלייתו לשלטון של המלך עבדאללה השני בירדן לא פגעה במגמת הידוק היחסים בין שתי המדינות, כאשר המלך עבדאללה נודע אף הוא כמלך פרו-מערבי, אשר תומך באופן מוצהר בהידוק היחסים עם ארצות הברית, אשר עודנה מהווה משענתה העיקרית של הממלכה הירדנית בזירה הבינלאומית.
היחסים בין שתי המדינות נפגעו במידה מסוימת בעקבות פרוץ מלחמת עיראק במהלך שנת 2003, כאשר עוד בשנת 2002, במסגרת ריאיון לעיתון הוושינגטון פוסט, המלך עבדאללה הדגיש כי פעולה אמריקאית בעיראק תהווה "טעות חמורה", אשר צפויה לגרור את כל האזור למערבולת מדינית, ולפגוע במידה ניכרת ביציבות הפוליטית האזורית, ובכלל זאת ביציבותה של ירדן. עם זאת, במהלך חודש ינואר 2003, כחודשיים טרם פרוץ המלחמה, המלך עבדאללה הודיע כי ירדן תתיר לצבא ארצות הברית להשתמש בשטחה לצורך גיחות אוויריות ולמשימות חילוץ והצלה, אך לא לצורך הפלישה היבשתית לעיראק גופה. בתגובה, הממשל האמריקאי הודיע על הכפלת הסיוע הכלכלי לירדן, בסך של 450 מיליון דולר לשנה.
פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011 הובילה להידוק נוסף של הקשרים בין המדינות. החשש מזליגת הסכסוך דרומה, והרצון למנוע מארגוני טרור אסלאמיים לחדור לשטח ירדן, הוביל להרחבת שיתוף הפעולה הביטחוני, וזאת בין היתר במסגרת הקמת אזור חיץ בדרום סוריה במטרה להגן על גבול סוריה-ירדן מפני חדירת גורמים אסלאמיים קיצוניים. כמו כן, ובעקבות מספרם הרב של הפליטים הסוריים אשר ברחו מסוריה לירדן, והכבידו במידה ניכרת על כלכלת הממלכה, הודיע הממשל האמריקאי בחודש יולי 2013 על הגדלת הסיוע הכלכלי השנתי לירדן לסכום של מיליארד דולר, וזאת החל משנת 2014.
בשנת 2021 הוצג בירדן הסכם הגנה עם ארצות הברית.
אנסטאס מיקויאן
אנסטאס איוואנוביץ' מיקויאן (בארמנית: Անաստաս Հովհաննեսի Միկոյան – אנסטאס חובנסי מיקויאן, ברוסית: Анастас Иванович Микоян – אנסטאס איבנוביץ' מיקויאן; 1978 – 1895) היה מנהיג קומוניסטי ופוליטיקאי סובייטי ממוצא ארמני. בסוף הקריירה הפוליטית שלו כיהן כיושב ראש הפרזידיום של הסובייט העליון של ברית המועצות. אחיו של מהנדס המטוסים הסובייטי ארטיום מיקויאן.
ביוגרפיה
נולד בעיירה סאנאהין בארמניה ב-25 בנובמבר 1895. בצעירותו למד מיקויאן בסמינר נרסיסיאן לכמרים בטביליסי ולאחר מכן בסמינר התאולוגי גבורקיאן שבאצ'מיאדזין. בשנת 1915 הצטרף למפלגה הבולשיביקית. בין השנים 1915–1917 היה קומיסר בחוגי המפלגה בקווקז. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה לחם נגד הצבא הבריטי שכבש את באקו. לאחר המלחמה אמצו מיקויאן ואשתו את בניו של סרגיי שאומיאן שנרצח ביחד עם יתר ראשי קומונת באקו.
לאחר מלחמת האזרחים היה פעיל במפלגה הקומוניסטית הרוסית ובמהרה עלה לצמרת המפלגה. הוא שימש שנים רבות כשר המסחר של ברית המועצות (בשנים 1926–1955, השר לסחר חוץ). כמו כן היה חבר הפוליטבירו הסובייטי משנת 1926, תחילה כמועמד לחברות ומשנת 1935 כחבר. תמך בסטלין כל חייו והיה מהאנשים הנאמנים ביותר בחוגו של סטלין.
ההיסטוריון סיימון סבאג מונטיפיורי שכתב ביוגרפיה על סטלין מספר כי בתקופת הטיהורים שעשה סטלין בקרב חברי מפלגה בסוף שנות השלושים נחשב מיקויאן לאיש טוב לב שניתן לפנות אליו לעת צרה. עם זאת כוחו של מיקויאן להציל אנשים בתקופת הטיהורים היה מוגבל מאוד. ייתכן שהדבר גרם לכך שהחלה התדרדרות ביחסו של סטלין כלפי מיקויאן. בסוף שנת 1937 נשלח מיקויאן לארמניה עם רשימה של כשלוש מאות אנשים המיועדים לטיהור והוא נאלץ לעצור אנשים רבים. לפי מונטיפיורי, רק לאחר שמלא מיקויאן שליחות אכזרית זאת שב והתחמם יחסו של סטלין אליו.
במלחמת העולם השנייה שירתו שלושה מבניו של מיקויאן, סטפן, אלכסיי וולדימיר, כטייסים בחיל האוויר של הצבא האדום. בנו סטפן נפצע במהלך המלחמה ובמערכה על סטלינגרד נהרג בנו ולדימיר והוא רק בן שמונה עשרה.
בסוף ימיו של סטלין סומן מיקויאן על ידו כמועמד לחיסול וייתכן כי רק מותו של סטלין מנע זאת. בוועידת המפלגה הקומוניסטית באוקטובר 1952 תקף סטלין את מיקויאן בחריפות רבה. מיקויאן ניסה להתווכח ולטהר עצמו מאשמה. צעד זה, העשוי להראות טבעי לקורא המערבי, היה שקול בברית המועצות של סטלין להתאבדות. לימים סיפר מיקויאן לאנוור הוג'ה כי עלתה האפשרות לחסל את סטלין אך הוא התנגד לכך שכן חשש שהעם לא יבין זאת.
לאחר מותו של סטלין המשיך להיות חלק מהנהגת ברית המועצות והיה מהתומכים בדה-סטאליניזציה של ברית המועצות. בשנת 1957 סירב לקחת חלק בפוטש נגד חרושצ'וב ומונה לסגן ראשון לראש הממשלה הסובייטי ומלא שליחויות דיפלומטיות שונות. לאחר הדחת חרושצ'וב מונה ליושב ראש הפרזידיום של הסובייט העליון של ברית המועצות וכיהן בתפקיד זה בשנים 1964–1965.
נפטר ב-21 באוקטובר 1978.
קרל לורץ'
קרל לורץ' (1851–1928) היה רופא, מנהל בית החולים הגרמני ביפו (1880-?), רופא בבית החולים שער ציון ביפו (1891-?)
ביוגרפיה
לורץ' נולד בווינטרלינגן שבגרמניה, הגיע לארץ ישראל סמוך להגעת הטמפלרים. טיפל בחולים בירושלים.
בשנת 1874 היה סניטר בבית החולים הגרמני ביפו. אשתו לעתיד רוזין וולפר הייתה בעלת אמצעים ולורץ' יצא ללימודי רפואה בארלנגן. בשנת 1878 לאחר סיום לימודיו, ולאחר נישואיו פתח לורץ' מרפאה בבית לחם.
בשנת 1880 הציע ללורץ' מייסד תנועת הטמפלרים כריסטוף הופמן לנהל את בית החולים הגרמני ביפו. לורץ' עבר עם משפחתו ליפו.
בית החולים מוקם בתחום המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.
בעת מסע וילהלם השני לארץ ישראל, וביקורו של הקיסר ביפו, העניק הקיסר ללורץ' עיטור.
בשנות התשעים של המאה התשע עשרה נפתח בית חולים שער ציון בשכונת מנשייה (יפו), ולורץ' התחיל לטפל בחולים יהודים, במסגרת בית החולים.
ביוני 1918 העבירו שלטונות המנדט הבריטי את משפחת לורץ' (לורץ', רעייתו השנייה מריה לבית בולאץ וילדיהם) עם כל הגרמנים שהתגוררו ביפו להלואן שליד קהיר במצרים. כעבור כשנה חזרו ליפו, לבקשת האוכלוסייה הערבית והיהודית, אך במשך כשנה נאסר עליו לעבוד כרופא.
לורץ' נפטר ב-1928.
בית החולים הגרמני ביפו
ד"ר כריסטיאן גוטלוב דוד זנדל, אביו של תיאודור זנדל, רופא המושבה הטמפלרית ביפו ייסד את בית החולים הגרמני ביפו וב-1867 שימש כיועץ למשה מונטיפיורי בתכנון פרויקטים שונים שיזם בארץ באותה עת.
זנדל היה מנהלו של בית החולים הגרמני ביפו,
לורץ' היה מנהלו השני של בית החולים הגרמני ביפו.
יחסי ארצות הברית–גאורגיה
יחסי ארצות הברית–גאורגיה הם יחסי החוץ בין ארצות הברית לבין גאורגיה.
היחסים בין המדינות קרובים מאוד ומקיפים ריבוי תחומים של שיתוף פעולה דו-צדדי. כבעלת ברית מרכזית של ארצות הברית במלחמה בטרור, גאורגיה הייתה התורמת השלישית בגודלה במלחמת עיראק והיא כיום התורמת הגדולה ביותר לנפש לכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן. ארצות הברית מצידה מסייעת באופן פעיל לגאורגיה בחיזוק מוסדות המדינה שלה נוכח לחץ גובר מצד שכנתה הצפונית רוסיה וסיפקה למדינה סיוע כספי העולה על 3 מיליארד דולר מאז 1991. מאז 2009, היחסים בין גאורגיה לארצות הברית מתייעלים על ידי אמנת ארצות הברית-גאורגיה לשותפות אסטרטגית, אשר יצרה ארבע קבוצות עבודה דו-צדדיות בתחומי עדיפות לדמוקרטיה; הגנה וביטחון; סוגיות כלכליות, סחר ואנרגיה; וחילופי אנשים ואנשים תרבותיים.
גאורגיה בשנים 2004–2008 ביקשה להיות חברה בנאט"ו, אך לא הצליחה מול ההתנגדות הרוסית החזקה. בפברואר 2012 סוכם כי ארצות הברית וגאורגיה יתחילו לעבוד על הסכם סחר חופשי, שאם יתממש, יהפוך את גאורגיה למדינה האירופית היחידה שניהלה אמנה כזו עם ארצות הברית. אזרחים אמריקאים המבקרים בגאורגיה אינם נדרשים כרגע אשרת כניסה. אזרחים יקבלו ויזת תייר של 90 יום בנקודות הכניסה למדינה.
על פי דו"ח ההנהגה העולמית של ארצות הברית בשנת 2012, 51% מהגאורגים רואים באופן חיובי את הנהגת ארצות הברית, כאשר 15% מסתייגים ו-34% אינם בטוחים.
שיתוף פעולה גאורגי-אמריקני בנושאי פיתוח
ארצות הברית פועלת בשיתוף פעולה הדוק עם גאורגיה לקידום אינטרסים של ביטחון הדדי ומלחמה בטרור, ומספקת לגאורגיה סיוע ביטחוני דו-צדדי, כולל הכשרה מקצועית בשפה האנגלית והצבאית, באמצעות תוכנית בינלאומית לחינוך והדרכה צבאית (IMET).
קידום דמוקרטיה ורפורמה הוא נדבך אסטרטגי נוסף במערכת היחסים הדו-צדדית של אמריקה עם גאורגיה. באפריל 2006, כחלק מהרפורמות הללו, חוקקה גאורגיה חוק נגד סחר בבני אדם ומאז מדורגת בעקביות בין מדינות מדרגה 1 בדו"ח של משרד החוץ על סחר בבני אדם, כלומר המדינה עומדת כעת במלואה בתקני המינימום של ביטול הסחר.
גאורגיה מארחת 90 מתנדבי חיל השלום העובדים בחינוך לשפה אנגלית ופיתוח עמותות.
מלחמת עיראק
בסימן המעבר הגובר של גאורגיה הרחק מרוסיה לעבר מדינות המערב בתחילת שנות האלפיים, המדינה שלחה מספר משמעותי של חיילים לקואליציה בהנהגת ארצות הברית בעיראק, לאחר שביצעה פעולה קטנה יותר במשימת שמירת השלום בהנהגת ארצות הברית בבלקן. הכוח הגאורגי בעיראק כלל במקור כ-300 חיילים של כוחות מיוחדים בפיקוד אמריקני בבקובה, ששמרו על שני גשרים ושלושה בסיסי פריסה אמריקאים. 550 חיילים נוספים נפרסו ביוני 2005, והועמדו תחת פיקוד אמריקני למשימה מסוכנת של 'אבטחת הטבעת האמצעית' באזור הירוק.
בשנת 2007, גאורגיה הגדילה את המספר הכולל של כוחותיה בעיראק ל-2000 חיילים, והפכה לתורמת השלישית בגודלה אחרי ארצות הברית ובריטניה. החיילים, שכולם הוכשרו על ידי מדריכים אמריקאים, היו ממוקמים מזרחית לבגדאד, קרוב לגבול עם איראן.
עם פרוץ מלחמת גאורגיה–רוסיה ב-8 באוגוסט 2008, גאורגיה נאלצה למשוך את כל כוחותיה מעיראק כדי לתגבר את כוחותיה בבית. בעת הנסיגה, חמישה חיילים גאורגים מתו בעיראק ו-19 נפצעו.
מלחמת אפגניסטן
גאורגיה מחזיקה כיום 1,600 חיילים בכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן, מה שהופך אותה לתורמת הגדולה ביותר לנפש במשימה ולתרומה הגדולה ביותר שאינה מנאט"ו למאמץ המלחמתי, לאחר שעקפה את אוסטרליה בשנת 2012. גאורגיה איבדה 30 חיילים באפגניסטן ויותר מ-170 נפצעו מאז 2010.
לאחר התבוסה של קואליציית UNM השלטת בגאורגיה בבחירות לפרלמנט הגאורגי בשנת 2012, הבטיחה הקואליציה הממשלתית החדשה כי תישאר באפגניסטן ותשמור על נוכחות בה גם לאחר שרוב הקואליציה נסוגה בשנת 2014. גאורגיה כבר החלה להכשיר אנשי ביטחון אפגניים במקום ובגאורגיה. המדינה גם מתכננת לפרוס לאזור את מדריכי המסוקים שלה, בעלי ניסיון של עשרות שנים עם מסוקים סובייטים, בדומה לסוג שאפגניסטן תשתמש בה בשנים הבאות.
האופוזיציה המתנגדת לפריסה של גאורגיה באפגניסטן, לא גדלה באופן משמעותי למרות מספרם ההולך וגובר של נפגעים מגאורגיה. זה נובע מהעובדה כי גם ממשלות ארצות הברית וגם גאורגיה מקדמות את המעורבות האפגנית כאחד מאבני הבניין של חברות גאורגיה בנאט"ו, שהוכחה כחמקמקה בשנים האחרונות בגלל תלונות רוסיות.
הסכסוך בדרום אוסטיה
בדומה לבעלות בריתה המערביות, ארצות הברית גינתה את חדירת רוסיה לשטח הריבונות של גאורגיה ובעוד שנמנעה מפעולה צבאית ישירה, וושינגטון השתמשה בכלי טיס צבאיים ובכוחות ימיים כדי לספק סיוע לגאורגיה, כדי לאותת על תמיכתה החזקה. בעקבות המלחמה, נתנה ארצות הברית סיוע של מיליארד דולר, על פי סגן הנשיא ג'ו ביידן כדי לעזור לגאורגיה לבנות מחדש.
ב -9 בינואר 2009, מזכירת המדינה האמריקנית, קונדוליזה רייס|, ושר החוץ הגאורגי גריגול ואשאדזה חתמו על אמנה על שותפות אסטרטגית, מסמך לא מחייב המתאר תחומי שיתוף הפעולה שאישרו מחדש את תמיכתה של ארצות הברית בשלמותה הטריטוריאלית של גאורגיה ואת תמיכתה בחברות גאורגיה בנאט"ו.
בעקבות פגישתו של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, עם דמיטרי מדבדב בשנת 2009, היו בגאורגיה ובקרב תומכיה בארצות הברית דאגות כי יחסי גאורגיה-ארצות הברית יסבלו כתוצאה מניסיונות לתקן את יחסי ארצות הברית–רוסיה. עם זאת, הבית הלבן הצהיר כי הממשל ימשיך לתמוך בגאורגיה.
בפברואר 2014 נפגש ראש ממשלת גאורגיה, איראקלי גריאבשווילי, עם שר החוץ האמריקני ג'ון קרי כדי לדון בעתידה של גאורגיה כמו גם בהתפתחויות האחרונות באוקראינה.
בניין ניו יורק לייף
היסטוריה
המגרש עליו עומד הבניין שימש בין השנים 1837-1889 כתחנת מפגש בין קו הרכבת ניו יורק-הארלם וקו ניו יורק-ניו האוון. בנוסף, פעלו עליו גם אולם קונצרטים וההיפודרום של פי. טי. ברנום. מאז ועד שנת 1925 פעלו במקום מדיסון סקוור גארדן הראשון והשני.
בשנת 1926 תוכנן ועוצב הניו יורק לייף על ידי האדריכל קאס גילברט, שתכנן גם את בניין וולוורת'. בראש הבניין ניצבת פירמידה מחופה ב-25,000 אריחים מצופים זהב ומהווה את סימן ההיכר שלו בעיר. הבניין תופס "בלוק" שלם בין הרחובות 26 ו-27, שדרת מדיסון ושדרת פארק דרום, עובדה נדירה במנהטן. בנוסף, הוא הבניין המשמעותי האחרון שגילברט תכנן במנהטן. בנייתו הושלמה בשנת 1928 בהשקעה כוללת של 21 מיליון דולר אמריקאי.
אמרה ג'אן
אמרה ג'אן (בטורקית: Emre Can; נולד ב-12 בינואר 1994) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר בבורוסיה דורטמונד ובנבחרת גרמניה.