cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרנד קולי
היסטוריה גאולוגית
אף על פי שתאוריות מוקדמות שיערו שקרחונים הסיטו את נהר הקולומביה למה שהפך לגרנד קולי וכי זרמי המים הרגילים הם שגרמו לסחיפה שנצפתה, מסכימים כיום הגאולוגים כי היא נגרמה מההסטה הקרחונית יחד עם שיטפונות מסיביים שמקורם באגם הקרחוני של מיזולה (Lake Missoula). היה זה אגם מי הפשרת קרחונים בעומק של עד 600 מטרים שהיה סכור על ידי קרחון. מדי פעם נשבר הסכר ותוך כדי כך נוצרו שיטפונות מיזולה שבהם זרמו כמויות אדירות של מים דרך רמת הנהר קולומביה עד לפני 18 אלף שנים. שיטפונות אלו יצרו את הרמות המחורצות המאופיינות בסימני סחיפה ייחודיים. המפלים היבשים הם דוגמה לכך (דרומית לאגם בנקס (Banks Lake).
עם סיום עידן הקרח התייצב נהר הקולומביה בנתיבו הנוכחי. קרקעית הנהר היא כיום כ-200 מטרים מתחת לגרנד קולי. קירות הקולי מגיעים עד לגובה של 400 מטרים.
שימושים מודרניים
האזור סביב הגרנד קולי הוא בית גידול מסוג ערבת שיחים, כשכמות המשקעים הממוצעת היא פחות מ-300 מ"מ גשם בשנה. בחלקו התחתון של הגרנד קולי יש שורת אגמים: פארק (Park), בלו (Blue), אלקלי (Alkali), לנורה (Lenore) וסואפ (Soap). עד למחצית השנייה של המאה ה-20 היה חלקו העליון של הקולי יבש.
פרויקט אגן קולומביה שינה זאת ב-1952, תוך שימוש בערוץ הנחל הקדום כרשת לחלוקת מי השקיה. חלקו העליון של הקולי נסכר והפך לאגם בנקס (Banks Lake). האגם מקבל את מימיו באמצעות משאבות מסכר הגרנד קולי, והוא השלב הראשון במערכת השקיה שאורכה 160 קילומטרים. באגן הקולומביה נעשה שימוש בתעלות, סיפונים וסכרים נוספים על מנת לספק מי השקיה ל-2,400 קמ"ר של אדמה חקלאית.
המים הפכו את חלקו העליון של הקולי והאזורים הסמוכים לגן עדן לבעלי חיים, כולל עיטם לבן-ראש. לפרויקט היה ערך מוסף בדמות יצירת אתרי נופש הכוללים כמה אגמים ומעיינות מינרלים, בהם מתבצעים פעילויות נופש כדוגמת ציד, דיג וספורט מים מכל הסוגים. בגרנד קולי מצויים שני פארקים מדינתיים פארק סאן לייקס (Sun Lakes- "אגמי השמש") ופארק סטימבואט רוק (Steamboat Rock – "סלע ספינת הקיטור").
הגופה בחדר הספריה
הגופה בחדר הספרייה (באנגלית: The Body in the Library) היא יצירה מסוגת סיפורת בלשים מאת אגתה כריסטי, שפורסמה לראשונה בארצות הברית על ידי  בפברואר 1942 ובממלכה המאוחדת על ידי Collins Crime Club במאי באותה השנה. המהדורה האמריקאית תומחרה ב-2.00 דולרים, בעוד שהמהדורה הבריטית תומחרה בשבעה שילינג ושישה פני. ברומן מופיעה הבלשית החובבת והבדיונית שלה, ג'יין מארפל, המוכרת גם בשם "גברת מארפל".
תקציר העלילה
העוזרת באולם גוסינגטון מעירה את גברת באנטרי באומרה, "יש גופה בספרייה!". כתוצאה מכך, מעירה דולי באנטרי את בעלה, קולונל ארתור באנטרי ואומרת לו לרדת למטה. הוא מוצא גופה של אישה צעירה על שטיח הקמין בספרייה, כשהיא לבושה ושיערה בלונדיני. הקולונל מתקשר למשטרה, וגברת באנטרי מתקשרת לחברתה הוותיקה, ג'יין מארפל. חוקרי המשטרה הם אלוף-משנה מלצ'ט והמפקח סלאק. בנתיחה של ד"ר היידוק מתגלה כי הצעירה, הייתה בריאה אך לא בגירה לחלוטין וכי היא נפטרה בין השעות 22:00–00:00 בערב שלפני. עוד התגלה כי היא סוממה ואז נחנקה ולא הושחתה. גברת מארפל שמה לב שהמראה של האישה הזו לא תקין, מציפורניה ועד לבושה. היא משתפת את דולי בתגליות אלה.
באותה העת, אורח במלון, קונווי ג'פרסון, מדווח כי רובי קיין, רקדנית בת 18 ממלון מג'סטיק בדנמות', נעדרת. ג'וזי טרנר, עובדת במלון, מזהה את הגופה כזו של בת דודתה, רובי. האורחים ראו את רובי כבר בשעה 23:00 רוקדת עם ג'ורג' ברטלט, אך זו לא ביצעה את מופע הריקודים הקבוע שלה בחצות. דולי וגברת מארפל הולכות למלון מג'סטיק כדי לחקור עוד על הנושא. קונווי קורא לסר הנרי קליטרינג להצטרף לחקירה; סר הנרי רואה את העלמה מארפל במלון ומזמין אותה להצטרף לניהול החקירה.
שם הספר
בהקדמה של הספר, כריסטי מתארת את השם "הגופה בחדר הספרייה" כקלישאה של ספרות בלשית.
היסטוריית יציאות לאור
להלן היסטוריית היציאות לאור של "הגופה בחדר הספרייה" לאורך השנים:
הרומן הוצג לראשונה בארצות הברית ב-The Saturday Evening Post בשבעה חלקים; החל מ-10 במאי (כרך 213, מספר 45) ועד 21 ביוני 1941 (כרך 213, מספר 51) עם איורים מאת היי רובין.
קרניים (סרט)
קרניים (באנגלית: Horns) הוא מותחן פנטזיה אמריקאי-קנדי בבימויו של אלכסנדר אג'ה, שעלה לאקרנים ב-31 באוקטובר 2014. הסרט מבוסס על ספרו של ג'ו היל בעל שם זהה. בסרט מגלם דניאל רדקליף גבר שהואשם ברצח חברתו (ג'ונו טמפל), שמשתמש ביכולות העל-טבעיות שלו שהתגלו לאחרונה במרדף שלו לחשוף את הרוצח האמיתי.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2013, ועלה לאקרנים בארצות הברית ב-31 באוקטובר 2014.
תקציר העלילה
איגנטיוס פריש (דניאל רדקליף) הוא גבר בן 26, שיש לו הכול. יום אחד, הוא מחליט להציע לחברתו מילדות, מרין ויליאמס (ג'ונו טמפל) נישואים. אך בערב ההצעה, לפני שהוא מספיק לדבר, היא מבקשת ממנו שיעזוב אותה ויתאהב באחרת, מה שגורם לאיגנטיוס לחשוב שמרין בוגדת בו עם אחר. בזעמו הרב, איג הולך להשתכר בפאב. למחרת, מתעורר איגנטיוס, ומגלה כי הוא נאשם ברצח של חברתו. המשטרה ובית המשפט סוגרים את החקירה בשל חוסר ראיות והוא לא מואשם רשמית; אך כולם בעיירה הקטנה משוכנעים שהוא אשם.
בערב יום השנה למותה של חברתו, איג משתכר, ולמחרת מגלה שצומחות מהרקות שלו זוג קרניים, שנותנות לו כוח לדעת הכול על בן אדם ברגע שיגע בו, ועוד כוח שדוחף אנשים להתוודות על החטאים שלהם. איג מחליט להשתמש בכוחות הקרניים החדשות שלו על מנת למצוא את רוצח חברתו ולנקום בו. במהלך החקירה, איג מגלה דברים איומים על הסובבים אותו, נוסף על כן, איג מגלה שככל שהזמן עובר, הקרניים נותנות לו עוד ועוד כוחות חדשים, אך בד בבד הוא משנה צורה לדמוי שטן.
פיתוח
ב-16 ביולי 2012, הודיע ג'ו היל, כותב הספר "קרניים" אשר עליו מבוסס הסרט באתר האינטרנט האישי שלו, כי הבמאי אלכסנדר אג'ה נבחר לביים את הסרט, וכי דניאל רדקליף וג'ונו טמפל התקבלו לתפקידים הראשיים. אלכסנדר אג'ה הסביר את התעניינותו הראשונית בפרויקט: שיה לה-באף התקבל במקור לתפקיד הראשי בתור איג פריש, אבל מאוחר יותר הוחלף על ידי רדקליף.
צילומים
הצילומים החלו באוקטובר 2012 והם הסתיימו בתחילת דצמבר. הצילומים צולמו בוונקובר, בקנדה ובקולומביה הבריטית.
שחרור
תאריך היציאה לאקרנים היה ב-11 באוקטובר 2013. ב-7 בדצמבר 2012 פורסמו פרומואים שונים לסרט, ובהם גם סרטון של מאחורי הקלעים.
חסרי-כנף
חסרי-כנף או חשוכי כנף (שם מדעי: Apterygota) היא תת-מחלקה קטנה של חרקים חסרי כנפיים, הדבר נכון לגביהם בהווה אך גם בעבר האבולוציוני שלהם. בשלב הנימפה הכנפיים שלהן קטנות ודומות לבוגר והעור שלהן דק ושקוף או בעל שקיפות בינונית. התיעוד הראשון בהיסטוריית חקר המאובנים שלהן הוא מתקופת דבון (אחת מתקופות הפלאוזואיקון).
גביע העולם בכדורגל עד גיל 17
גביע העולם עד גיל 17 הוא טורניר כדורגל, המאורגן על ידי פיפ"א, המיועד לכדורגלנים מתחת לגיל 17. הטורניר הראשון נערך ב-1985 בסין, ובו זכתה נבחרת ניגריה. ב-1991 שונה גיל המקסימום בתחרות מ-16 ל-17. נבחרת ניגריה זכתה בטורניר חמש פעמים, יותר מכל נבחרת אחרת.
פרסי אליפות העולם עד גיל 17
בכל טורניר מוענקים שלושה פרסים:
רב-חומט
רַב־חֹמֶט או חומט כחול לשון (שם מדעי: Tiliqua) הוא סוג זוחל ממשפחת החומטיים. החומט מכונה לעיתים "כחול לשון" בשמו בשל הלשון הכחולה והגדולה שלו אשר מוציא אותה במצב של איום - על מנת להיראות גדול יותר.
מאפיינים
רב־חומט יכול להגיע לאורך עד 60 ס"מ ולאורך חיים של 20 שנים. לרב־חומט יש 7 מינים שכוללים 9 תת-מינים. רב־חומט מצוי בטבע בשלל צבעים. בניו גינאה, לדוגמה, הוא בעל גוף לבן עם פסים כחולים ואילו באוסטרליה הוא מעוטר בגחון לבן, גב חום, ראש חום וטבעות שחורות העוטפות את גופו.
לטאת רב־חומט ניזונה מעכברים, צמחים, חרקים, עכבישים ופרוקי-רגליים שונים. כהרבה בעלי חיים מדבריים אחרים היא מנצלת כל הזדמנות להזין את עצמה מחרקים בסביבתה. כמו לטאות אחרות, תפיסת הטרף שלה נעשית באמצעות לשונה הדביקה המותאמת לכך, ופחות על ידי שימוש בלסתות.
טורפיו העיקריים הם כלבים, חתולים, עופות דורסים ופתניים אוסטרליים.
תוכנית הגרעין הרוסית
תוכנית הגרעין הרוסית היא תוכנית הגרעין הצבאית והאזרחית של הפדרציה הרוסית כיום והיא יורשת תוכנית הגרעין הסובייטית.
תוכנית הגרעין הרוסית מתחלקת לשני חלקים וכוללת את התוכנית לאנרגיה אטומית (שמתרכזת בייצור חשמל באמצעות אנרגיה גרעינית) ואת מאגר כלי הנשק הגרעיניים, הנכללים בתוכנית הצבאית ומפוקחים על ידי המודיעין האטומי של רוסיה. על המחקרים הגרעיניים מופקד תאגיד המדינה רוסאטום. הפיקוח על התעשייה הגרעינית הרוסית מבוצע באמצעות השירות הפדרלי לפיקוח אקולוגי, טכני ואטומי - זרוע פדרלית של הרשות המבצעת האחראית לביטחון הגרעין ומניעת תקריות אסון הדומות לזה שהתרחש באסון צ'רנוביל.
ארסנל
פצצת האטום הרוסית הראשונה הופיעה ב-29 באוגוסט 1949, בעקבות מאמץ מודיעיני כביר. כיום, תוכנית הגרעין הרוסית מנוהלת בידי המינהל ה-12 של משרד ההגנה הרוסי.
בינואר 2009 מאגר כלי הנשק הגרעיניים של הפדרציה הרוסית עמד על 634 ראשי קרב אסטרטגיים בעלי יכולת לשאת 2,825 פצצות גרעיניות. ביולי אותה שנה הכוחות האסטרטגיים הרוסיים כבר החזיקו ב-608 ראשי קרב אסטרטגיים, בעלי יכולת לשאת 2,683 פצצות גרעיניות. לפי אומדן זה, צמצום מאגר הנשק הגרעיני ברוסיה מגיע ל-5% בתוך חצי שנה.
על פי הסכם שנחתם במאי 2002 עם ארצות הברית, רוסיה וארצות הברית אמורים עד ה-31 בינואר 2012 לצמצם את מאגר כלי הנשק הגרעיני שלהן עד לכדי שליש, כ-1,700 עד 2,200 ראשי קרב גרעיניים לכל אחת מהמעצמות.
הדוקטרינה הצבאית אודות השימוש בנשק הגרעיני
הדוקטרינה הצבאית הרוסית (כפי שהוכרזה בידי מועצת הביטחון של רוסיה בשנת 2008) מצהירה, כי הפדרציה הרוסית שומרת לעצמה את הזכות להגיב בנשק גרעיני כנגד מתקפה עליה בנשק להשמדה המונית, או כמתקפה חמורה על ביטחונה הלאומי של רוסיה.
מבנה תוכנית הגרעין הרוסית
התוכנית מנוהלת על ידי "מרכז הגרעין הפדרלי" שכולל שורת מכוני מחקר, כשהעיקרי שבהם הוא מכון קורצ'אטוב למחקר גרעיני במוסקבה.
ערים סגורות
תוכנית הגרעין הצבאית של רוסיה כוללת שורה של ערים סגורות - (נאוקוגרדים או אטומגרדים בשמן הסובייטי) -שהוקמו למטרות מחקר גרעיני כמו:
מכון קורצ'אטוב לאנרגיה אטומית
מרכז המחקר הרוסי - מכון קורצ'טוב (Роcсийский научный центр "Курчатовский Институт") הוא המכון למחקר גרעיני בכיכר קורצ'טוב 1, במוסקבה האחראי לכל המחקר הגרעיני ברוסיה בתחום הצבאי והמדעי (בעיקר). המכון הוקם בשם המכון לאנרגיה אטומית על שם איגור קורצ'אטוב (Институт Атомной Энергии им. И.В. Курчатова). עד 1955 נודעה בשם "המעבדה מס' 2 של האקדמיה הסובייטית למדעים". הוקם ב-1943. המכון כפוף לממשלת רוסיה ומנהל המכון ממונה על ידי הנשיא וראש הממשלה בהמלצת רוסאטום. החברה מובילה בתחום המחקר הננו-טכנולוגי.
האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה
האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה (ברוסית: Большая Советская Энциклопедия, תעתיק: "בולשאיה סובייטסקאיה אנציקלופדיה") היא אחת מהאנציקלופדיות הנרחבות והמקיפות ביותר בשפה הרוסית. היא הוצאה לאור על ידי מוציא לאור ממשלתי שנקרא "האנציקלופדיה הסובייטית". האנציקלופדיה נדפסה בשלוש מהדורות. בראשונה היו 65 כרכים ובהם 65,000 ערכים בתוספת כרך מילואים אודות ברית המועצות. מהדורה זו פורסמה בין השנים 1926–1947 ועורכה הראשי היה אוטו שמידט (עד 1941). המהדורה השנייה פורסמה בין 1950–1958 ובה 50 כרכים, 100,000 ערכים וכרך מילואים, היא נערכה על ידי סרגיי ואווילוב ולאחריו בוריס ודנסקי. בשנת 1960 יצאו לה שני כרכי מפתח. המהדורה השלישית נדפסה בשנים 1969–1978 בשלושים כרכים בעריכתו של אלכסנדר פרוחורוב.
בשנים 1957–1990 יצא מדי שנה כרך מיוחד שכלל ערכים מעודכנים אודות ברית המועצות ומדינות העולם. בשל חילופי הגברי הפתאומיים בצמרת השלטון הסובייטי, אירע (בשנת 1953) כי מנויי המהדורה השנייה קיבלו שלושה דפים עם ערכים על פרידריך וילהלם פון ברגהולץ, מצר ברינג והבישוף מברקלי להחלפת הערך על לברנטי בריה, שסר חינו והוצא להורג לאחר מות סטלין.
עורכים נוספים
כותבי הערכים באנציקלופדיה הסובייטית הגדולה ועורכיהם היו מדענים, אנשי צבא, אנשי רוח ופוליטיקאים מובילים. ביניהם: ויקטור אמברצומיאן, ניקולאי באיבקוב, מיקולה בז'ן, ניקולאי בוגוליובוב, אנדריי בובנוב, ניקולאי בוכארין, ניקולאי בורדנקו, מיכאיל פרונזה, ויקטור גלושקוב, איגור גרבר, בנימין קגן, איואן קנוניאץ, אנדריי קולמוגורוב, ולריאן קויבשב, אנטולי לונצ'ארסקי, ולדימיר אוברוצ'ב, אלכסנדר אופרין, יורי פרוחורוב, קארל ראדק, ניקולאי סמשנו וקלימנט וורושילוב.
תרגומים
המהדורה השלישית תורגמה לאנגלית ב-31 כרכים בין 1974 ו-1983 על ידי הוצאת מקמילן. המהדורה תורגמה גם ליוונית תוך הרחבת הערכים הקשורים ליוון ותרבותה.
How to Be Lonely
How to Be Lonely (בעברית: איך להיות בודד) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית ריטה אורה. השיר יצא לאור ב-13 במרץ 2020, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק UK.
רקע וכתיבה
במקור, כתב את השיר הזמר-יוצר הסקוטי לואיס קפלדי, אך לאחר החלטה, נתן אותו לאורה. השיר הוא מעין בלדת פופ מיד-טמפו, בו אורה מדברת על הביטחון והערך העצמי שלה. את השיר הפיק המפיק המוזיקלי טום מאן. אורה אמרה על השיר הוא בהשראת "תקופות רבות ושונות בחייה; זמנים בהם הגיעה להבנה שכולנו אנשים בעלי ערך, דבר שאנו צריכים להעריך, ובזמן שקשרים הם דבר חשוב, אנו לא תמיד צריכים אישור של האחרים".
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ של השיר, העלתה אורה לערוץ היוטיוב שלה את האודיו המלא של השיר. כמו כן, האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל, ולאורכו ניתן לראות את עטיפת הסינגל.
הופעות
ב-13 במרץ, הופיעה אורה לראשונה עם הסינגל עצמו בערוץ BBC One בתוכנית "Sport Relief".
מועצה אזורית חוף השרון
חוֹף הַשָּׁרוֹן  היא מועצה אזורית בשרון. שמה של המועצה נובע ממיקומם של חלק נכבד מיישובי המועצה על חופי מישור החוף באזור השרון.
גאוגרפיה
המועצה גובלת בדרום ברעננה, הרצליה וכפר שמריהו, במערב בים התיכון, בצפון בנתניה, אבן יהודה ואילנות ובמזרח במועצה אזורית לב השרון, אבן יהודה, מועצה אזורית דרום השרון וקדימה. כמו כן נכלל במועצה קיבוץ גליל ים, הנמצא בין הרצליה ורמת השרון ולכן אינו נכלל ברצף הטריטוריאלי של המועצה.
משרדי המועצה נמצאים בשטח קיבוץ שפיים. רוב תלמידי המועצה לומדים בבית החינוך המשותף חוף השרון, אשר גם הוא נמצא בקיבוץ שפיים.
אתיקה עיתונאית
אתיקה עיתונאית היא תחום ידע פילוסופי, יישום מעשי של אתיקה, העוסק בניסוח ובניתוח העקרונות המוסריים המנחים את מקצוע העיתונות והתקשורת בכללה.
אתיקה עיתונאית באה להדגיש את הערכים והנורמות הרצויים מעיתונאים. מה יאה, מה מוצדק ומה ההפך מכך. גם אם אין מדובר ברמת עבירה פלילית.
מועצת העיתונות בישראל, הנתפסת כגוף העליון של מוסד התקשורת בישראל, מנסחת את כללי האתיקה של העיתונות והאמורה לפקח על מימושם.
אתיקה עיתונאית מונחת על ידי חמישה ערכים מרכזיים:
עקרונות
ברחבי העולם יש כ-400 קודים של התנהגות עיתונאית אתית המחסים את כלל הצדדים של מקצוע העיתונות.
בישראל, העקרונות המנחים את העיתונות באים לידי ביטוי בתקנון האתיקה של מועצת העיתונות והתקשורת.
התקנון הוא מסמך העוסק בהגדרת כללי הפעולה של המערכת התקשורתית וכמו כן ה"אני מאמין" של קהילת התקשורת. המסמך גם מגדיר שורה של כללי עשה ואל תעשה לעיתונאים. התקנון נועד לגבות את העיתונאי בתהליכי איסוף המידע ופרסומו. אך הוא גם מטיל עליו הגבלות וסייגים במגעיו עם מקורות המידע או בפרסום.
כללי האתיקה אינם קובעים לעיתונאי על מה לדווח, אלא רק כיצד לדווח.
תקנוני אתיקה עיתונאית
בנוסף לתקנונים שהגופים האמורים על שמירת האתיקה העיתונאית מנסחים. כגון: מועצת העיתונות בישראל, ארגון תקני עיתונות עצמאית של בריטניה (באנגלית: "Independent Press Standards Organisation") גופי תקשורת לעיתים מנסחים תקנון אתיקה עיתונאית עצמאי, מסמך בו מצהירים על הסטנדרטים האתיים שהם מציבים לעצמם.
דילמות אתיות
פעמים רבות העיתונות ניצבת אל מול דילמות מוסריות וערכים מתנגשים, כגון:
בנוסף לדילמות המופיעות בשגרה, דילמות רבות מופיעות במהלך סיקורים יוצאי דופן ובתקופות מיוחדות. למשל בסיקורים על אנשי ציבור מיוחדים, בתקופות בחירות או מלחמה.
ביקורת
בעקבות העובדה שאין חיוב על עיתונאים וכלי תקשורת להיות חברים במועצת העיתונות. בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות נתפס כגוף חסר שיניים, כיוון שאין לו סמכות להטיל עונשים פורמליים (דן רק בדינים משמעתיים, לא פליליים).
לבית הדין קיימת הסמכות להטיל עונשים על החברים במועצה לעיתונות. עונשים הנעים מאזהרה, דרך נזיפה ופרסום התנצלות על ידי העיתון ועד להשעיית כלי תקשורת מן המועצה, והפסקת עבודתו או העסקתו של עיתונאי.
בכל הנוגע לעיתונאים וכלי תקשורת שאינם חברים במועצת העיתונות, בית הדין יכול לדון אך העונש היחידי שביכולתו להטיל הוא פרסום ההחלטה.
עקב כך עולה ביקורת שאתיקה עיתונאית בישראל נאכפת בצורה עצמית. כל גוף תקשורתי בוחן את עצמו ואינו חייב לתת דין וחשבון לאף גוף חיצוני בשל תלונות ועבירות אתיות שאינן נחשבות עבירות פליליות בחוק (כגון: לשון הרע, צו איסור פרסום, צנזורה צבאית).
טופר צהוב
טופר צהוב (באנגלית: Yellow Claw) הוא דמות בדיונית של נבל-על שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Yellow Claw #1 מאוקטובר 1956 תחת פרסומה של חברת אטלס קומיקס, קודמתה מתור הזהב של מארוול קומיקס, ונוצרה בידי הכותב אל פלדשטיין והמאייר ג'ו מנילי.
טופר צהוב הוא מדען מבריק ואיש אשכולות בעל ידע נרחב בביוכימיה, מיסטיקה, אלכימיה ואמנויות לחימה שנולד לפני 150 שנה ביבשת סין. דרך מניפולציה של כוחות קסם, הוא רקח שיקויי חיים אשר האריכו את חייו ואפשרו לו לשמור על חיוניות פיזית. בעקבות הופעותיו בחוברות של ניק פיורי, מנהל S.H.I.E.L.D, אמני הדמות שרטטו אותה בגוון עור צהוב ובלתי שגרתי, כנראה תוצר לוואי של כימיקל הארכת החיים שלו.
הטופר הצהוב הקדיש את חייו להשגת שליטה עולמית ולחתור נגד תרבות המערב. הוא שולט בארגון קרימינלי, יחד עם צוות מדענים ומהנדסים. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא כרת ברית עם מנהיגים קומוניסטים סיניים מתוך כוונה לכבוש את המערב עבור סין. לעשה, הייתה זו תחבולה, והוא התכוון לכבוש את המערב עבורו. הטופר הצהוב נעזר בשירותיו של פושע מלחמה נאצי בשם קארל פון הורסטבאדן, אך מאמציהם סוכלו ללא הרף בידי סוכן ה-FBI ג'ימי וו ובידי קרובתו משפחתו היחידה סוּוַאן, שאותה לא רצה להרוג. הטופר הצהוב שלח את כוחותיו כדי לפלוש לליברטי איילנד ולהפעיל את משתק הזהות שלו, אך תוכניותיו סוכלו בידי ניק פיורי וקפטן אמריקה.
בסיפורי הטופר הצהוב שבחוברות Strange Tales, מרגל-העל ניק פיורי לחם בדמות שאותה חשב לטופר הצהוב. אולם, למעשה היה זה אנדרואיד שאותו יצר דוקטור דום כחלק ממשחק הרסני והורס עולמות כביכול.
בשנות ה-2000, דמותו של טופר צהוב הופיעה בסדרת מארוול בשם "סוכני אטלס". בסדרה זו התגלה שמו האמיתי, פלאן צ'ו, ושהוא היה חאן של שושלת מונגולית סודית שבחר בג'ימי וו להיות היורש שלו.
דגים אמפיביים
דגים אמפיביים היא קבוצה לא טקסונומית של דגים, המסוגלים לעזוב את המים ולשהות על היבשה באופן זמני. יצורים אלו נעים בשיטות ודפוסים שונים, כגון תנועה גלית, קפיצה או מעין הילוך, ומפגינים שימוש בחלקים שונים של הגוף כמו סנפירי חזה, האגן והזנב.
בתהליך שנקרא היפוך אבולוציוני (evolutionary reversal) (ראו הומופלסיה), חיים "כפולים" אלו התפתחו בנפרד אצל מספר מינים לאורך ההיסטוריה, אחדים נכחדו מכבר ואחרים עדיין קיימים. אחד מהמקרים האלו נוגע לכל בעל חוליות יבשתי שחי אי פעם, והוא אכלוס הקרקע על ידי אבותיהם הקדומים הדגים. אלו הדגים שהעזו ועלו אל היבשה, החלו לשגשג בה ולתפוס גומחות אקולוגיות פנויות, מה שהוביל לשליטה של החולייתנים עליה. רבים מהדגים הקדומים היו בעלי איברים דמויי-ריאות, ואחרים, ביניהם דגי הריאות, עדיין מחזיקים בהם. בשונה מהם, אצל רוב מיני הדגים המודרניים התפתחו איברים אלו לשלפוחיות אוויר, שעוזרות להם לשלוט בציפה. בשל כך, הדגים האמפיביים החסרים את הריאות מפגינים הסתגלויות אבולוציוניות אחרות לחיים מחוץ למים, כגון צריכת חמצן מהזימים או מהעור שלהם. בנוסף, חלק מן הדגים האמפיביים מסוגלים לראות בבירור דרך האוויר, על אף השוני בינו לבין המים.
לאנדסקנכט
הלאנדסקנכט היו שכירי חרב אירופאים, לרוב גרמנים, ששימשו כבדרך כלל כנושאי רומח שפעלו מסוף המאה ה-15 עד סוף המאה ה-16. המונח "לאנדסקנכט" בא משתי מילים בגרמנית - Land ("ארץ" או "מדינה") ו-Knecht ("משרת" או "אביר"). לפעמים הם ידועים גם בשם "לאנצקנכט", שבו המילה Land מוחלפת במילה Lantz, שמשמעותה בגרמנית היא "רומח פרשים".
אסטרטגיה צבאית
עיקר נשקם של הלאנדסקרנכטים היו רומחים באורך של בין 4 ל-5 מטרים. היחידות הצבאיות היו נכנסות לקרב בצורת ריבוע עם חומת רומחים מסביב. מלפנים היו פורצים נושאי החרבות שהיו כוח חלוץ בהתקפה. צבא לאנדסקנכטים היה במבנה היררכי מדוקדק עמוס בבעלי תפקידים. כמו כן כל חייל היה מחויב לחתום על אמנה שהייתה הקוד האתי של הלוחמים.
אנשי צבא הלאנדסקנכט, מרגע כניסתם אל הצבא השכיר הפסיקו למעשה להיות מחויבים למדינה כלשהי ועל כן הורגשה בצבא "רוח חופש". להבדיל מסולם המעמדות הקפדני שהיה באירופה, לוחמים נבחנו והתקדמו בזכות יכולותיהם הצבאיות ולא על סמך המוצא המעמדי שלהם. דבר זה משך רבים מבני העם הפשוט אל שורות שכירי-חרב אלה.
האגדות על הלאנדסקנכט החלו רווחות במאה ה-19 עם תחילתה של ההתעוררות הלאומית הגרמנית. כחלק מזרם הרומנטיקה באמנות החלו להמציא מארשים בדיוניים שהוצגו כשירי המנון מלחמתיים של אנשי הלאנדסקנכט. המארש "מוות רוכב בפלאנדריה" זכה לפופולריות בקרב חיילי צבא הקייזר, אחרי הקרבות העזים של תחילת המערכה הבלגית בימי מלחמת העולם הראשונה.
NRK1
NRK1 (לפני 1966 נקרא NRK או "הטלוויזיה") הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי נורווגי, המופעל על ידי NRK, גוף השידור הציבורי של נורווגיה. הערוץ הוא הוותיק ביותר בנורווגיה.
מלבד תוכניות מקוריות המשודרות בערוץ, משודרות גם תוכניות מארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה. כמו כן נרכשות סדרות טלוויזיה ממדינות נורדיות אחרות, יחד עם הפקות משותפות (דוגמת הנורדיזיון).
בשנת 2020 עמד שיעור הצפייה בערוץ על 35.7%, ובכך הוא הנצפה ביותר במדינה.
היסטוריה
ביום שלישי, 12 בינואר 1954 ביצע NRK את ניסיון השידור הראשון. הניסיון ארך 32 דקות ושודר בו שעון עם דקות ושניות.
שידורי טלוויזיה קבועים החלו ב-13 באפריל 1958. באותה העת עבדו בערוץ 11 עובדים בלבד, 3 שעסקו בצד התוכן ו-8 טכנאי שידורים.
שם וזהות גרפית
עד שנת 1995 נקרא הערוץ באופן רשמי "NRK טלוויזיה", או רק "NRK" בשפת היום-יום. עד תחילת שידורי ערוץ TV 2 בנורווגיה בשנת 1992, במשך 34 שנים, היה הערוץ הארצי היחיד בנורווגיה, ולכן נהגו לכנותו בשפת היום-יום גם "הטלוויזיה".
הערוץ החליף כמה פעמים לאורך השנים את סמליו, והשינוי האחרון היה בשנת 2011. סמלי NRK כוללים בעיקר את הצבע כחול.
נתח שוק
מתחילת שידורי הערוץ, עד שנות ה-80 הוא היה מונופול שידורים בנורווגיה. המונופול נשבר בבתים הקרובים לגבול עם שוודיה, שיכלו לקלוט את שידורי הטלוויזיה השוודית, ובתים המחוברים לכבלים.
בסוף שנות ה-80 הוקמו ערוצים TVNorge ו-TV3 כמתחרים הראשונים לשידורי NRK. בשנת 1992 הוקם ערוץ TV 2 כערוץ המסחרי הארצי הראשון בנורווגיה. על אף התחרות, מאז הקמתו הערוץ הוא הפופולרי ביותר בנורווגיה, עם נתח שוק של 30.7% בשנת 2016, ושל 32.8% בשנת 2017.
יוליו באראש
ילדות וצעירות בגליציה ומולדובה
באראש נולד ב-1815 בברודי, גליציה במשפחה חסידית. שמו העברי היה יהודה בן מרדכי. הוא היה בנו של סוחר בשם מרדכי באראש וסבו היה רב. במהלך התבגרותו ולימודיו אימץ את עקרונות תנועת ההשכלה. תחילה נועד ללימודים רבניים ובגיל 17 נשא לאישה, לפי רצון אביו, את לאה לבית לנדאו מטיסמניץ. הוא התגורר למשך תקופה בבית חמיו והתעמק במסורת החסידית. בו זמנית גילה עניין רב בפיזיקה, מתמטיקה, אסטרונומיה ופילוסופיה ורכש ידע אצל מורה בשם מנדל הירש פינלס. אחרי מות חמיו עזב את החסידות ויחד עם שותף ניסה את מזלו בעסקי פרוות בעיר יאשי בנסיכות מולדובה השכנה. אך לא צלח בכך, נחל הפסדים גדולים ושב אל אשתו.
לימודיו בגרמניה
משנת 1835 נסע לקחת קורסים לפילוסופיה באוניברסיטת לייפציג וויתר על השאיפה להיות רב. בנוסף למד גם לימודים קלאסיים וספרות גרמנית ואולי גם לימודי רפואה. בשנים 1838–1841 השלים את לימודי הרפואה באוניברסיטת ברלין. עבודת הגמר שלו, בהדרכת פרופ' שנליין, דנה בתחום מחלות העור הכרוניות, עם דגש על הצרעת. כפילוסוף היה מעורב בקבוצה נאו-הגלית שמאלנית. אחרי תוכניות להתיישב בבלגיה או באמסטרדם, שוכנע על ידי קרובי משפחה לנסות למצוא עבודה בנסיכות מולדובה אך נדחה על ידי ועדה מטעם השלטונות. בוועדה שדחתה אותו היה חבר משפיע עמנואל פרנקל, רופא מברודי שעבד בבית החולים היהודי ביאשי.
פעילותו בוולאכיה
לבסוף, אחרי שהות זמנית בגאלאץ הצליח להשתקע בנסיכות ולאכיה השכנה כרופא עיניים ופתח בבוקרשט מרפאה באכסניה "חאנול קו טיי" ברחוב ליפסקאן. מכיוון שלא מצא פרנסה בעבודתו כרופא עיניים פרטי, באישור בארבו שטירביי שהתרשם מכישוריו, ב-1 בינואר 1843 התקבל באראש במשרת רופא הקרנטינה (תחנת הסגר) בקלראש. בין השנים 1845–1851 היה רופא מחוזי בקראיובה. החל משנת 1850 התחיל לפרסם ספרי פופולריזציה של המדע והראשון היה "פלאי הטבע" (כרך שני הופיע ב-1852). הוא עבר בהמשך לבוקרשט והתחיל להוציא לאור, משנת 1856 כתב עת בשם "איסיס או הטבע" Isis sau natura, ששינה את שמו בשנת 1862 ל"טבע" Natura. לקח חלק, יחד עם הפובליציסט היהודי צרפתי ארמן לוי, בייסוד השבועון הדו לשוני (רומנית וצרפתית) "הישראלי הרומאני" שהופיע לראשונה ביום 22 במרץ 1857. במאמריו תמך בסובלנות ובשוויון בפני החוק ללא הבדל דת. נהג להתפלל בבית כנסת ספרדי, למרות היותו אשכנזי. יוליו באראש ייסד את "החברה ההיסטורית ד"ר יוליו באראש" ובמסגרתה איחד חוקרים רבים ומנוסים, מרביתם מבוקרשט, אך גם מערי השדה. החוקרים עסקו בחקר מעמיק של עבר היהודים הרומנים, איסוף נתונים וניתוח מדעי. הם חקרו תשובות הילכתיות, כתובות על מצבות, כרוניקות של הקהילות, פנקסי חברת קדישא וחומרים שהועברו בעל פה. עם המשתתפים הבולטים במחקרים אלה נמנו משה שוורצפלד (היוזם של החברה), אהרון טאובס Aharon M. Taubes, נשיא החברה, אליאס שוורצפלד, וילהלם שוורצפלד, יעקב פסנתיר, חיים בז'רנו, לאזאר שינאנו, משה גסטר ואחרים. בעבודת החברה לקחו חלק יותר ממאה חברים וסיכומיה השנתיים פורסמו ברבים.
עם מותו נקבר בבית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט בנוכחות גדולי הארץ של התקופה כמו ק. א.רוסטי, אריצ'סקו, אאורסקו ואחרים. בתקופת שואת יהודי רומניה, כאשר הקהילה היהודית אולצה "לתרום" את בית העלמין סבסטופול לעיריית בוקרשט וגדוד של עובדי כפייה יהודים פירקו את המצבות והקברים, הועברו שרידיו ומצבתו של באראש לבית העלמין פילנטרופיה ומצבה זה רשומה בין האתרים ההיסטוריים באזור בוקרשט.
יהדות בוקרשט הנציחה את שמו בשם התיאטרון היהודי, התיאטרון היהודי באראשאום, שהוקם ופעל בבוקרשט במהלך שנות מלחמת העולם השנייה.
לקריאה נוספת
א"ב יפה, "בשדות זרים: סופרים יהודים ברומניה 1940-1880", תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ו 1996, עמ' 61-47.
יחסי מזרח טימור–רוסיה
יחסי מזרח טימור–רוסיה, הם היחסים הדו-צדדיים בין מזרח טימור והפדרציה הרוסית. לשתי המדינות אין שגריר תושב במדינה השנייה. רוסיה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של מזרח טימור, והיא אף השתתפה כמעט בכל תוכניות הסיוע של האו"ם, תוך אספקת מזון ואנשי סעד, וכן טייסי תעופה אזרחיים ותחבורה.
קשרים דיפלומטיים
ב-20 במאי 2002, חתם נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין על אוקאז לפיו רוסיה מכירה בעצמאותה של מזרח טימור, והנחה את משרד החוץ הרוסי לכונן יחסים דיפלומטיים עם המדינה העצמאית החדשה. ב-24 ביוני אותה שנה, אלכסנדר יקובנקו ממשרד החוץ הרוסי הודיע כי בעקבות משא ומתן עם נציגים ממזרח טימור, ביססה רוסיה את קשריה הדיפלומטיים עם מזרח טימור. רוסיה מיוצגת במזרח על ידי השגרירות שלה בג'קרטה, אינדונזיה.
קשרים הומניטריים
ביוני 2001, חברת התעופה הרוסית TyumenAviaTrans (הידוע כיום UTair), קיבלה חוזה של שנה אחת לספק את כוח המשימה של האו"ם במזרח טימור עם מסוק תמיכה ניצול של Mil Mi-26, בחוזה בשווי כ-6.5 מיליון דולר.
בית וזן
בית וַזַן (בערבית: بيت وزن) היא עיירה פלסטינית בשומרון, השייכת לנפת שכם. בית וזן ממוקמת בפאתיה של שכם, 4 קילומטרים מערבית לשכם על הכביש הראשי שמחבר את שכם עם קלקיליה. בין בית וזן לשכם ישנו שטח בנוי ברצף. מדרום לבית וזן שוכנות השכונות ג'ונידו, רפידיה שהיו עיירות עצמאיות בעבר אך אוחדו עם שכם. כולן פרברי שכם. נכון לשנת 2006 חיו בעיר 1,120 תושבים.
העיירה המודרנית יושבת על מקום שבו ישב היישוב הקדום בית זין. לפי המסורת השומרונית גרו ביישוב הקדום שבע משפחות שומרוניות שנאלצו להתאסלם ומכאן שמו של היישוב (זין פירושו שבע). חלק מתושָבי העיירה המודרנית הגיעו מאזור חברון בתחילת המאה ה-20.
בית אבות
בית אבות הוא מרכז מגורים המיועד לאנשים בגיל זקנה, ומספק להם שירותים שלא ניתנים בדירה פרטית. החל משירותים בסיסיים במסגרת דיור מוגן וכלה בטיפול סיעודי נרחב במסגרת בית אבות סיעודי. השירותים נגזרים ממצב בריאותו של הדייר. ההבדלים בהיקף השירותים ובתנאים האחרים, הקיימים בין בתי אבות שונים, תלויים בין היתר גם ביכולת הכלכלית של הדיירים ובהסכם השכירות שלהם. לרוב תשלום דמי השכירות נעשה בשכר דירה חודשי בתוספת תשלום חד פעמי ("דמי כניסה" או פיקדון נשחק).
בתי אבות התנהלו בעבר על פי תפיסה מוסדית, ולפיה יש להנהלה השפעה רבה על חיי הדיירים, והמקום מתנהל על פי רצון ההנהלה – בשונה מן החיים בבית. בשנים האחרונות התפתחה תפיסה חברתית לניהול בתי אבות שמטרתה לאפשר לדיירים להרגיש שהמקום שבו הם חיים הוא ביתם ושיש להם השפעה רבה יותר על הדרך שבה הוא מתנהל. שיפור בתחושת הביתיות יכול להיעשות באמצעות הגדלת הפרטיות בחדר הדיירים, יחס אישי של הצוות וקשר טוב עם ההנהלה ופעילויות מותאמות לדיירים. ידע על המקום ואפשרות בחירה בו לפני המעבר תורמים אף הם לשיפור תחושת הביתיות.
היסטוריה
בעבר, הוחזקו קשישים (בעיקר קשישים נזקקים) במוסדות מיוחדים שהתקיימו מתשלומים שקיבלו לצורך זה (בין אם מכספי הדיירים ובין אם מתמיכת הקהילה). מוסדות אלה נקראו מושבי זקנים. בשל השדרוג שחל ברמת השרות של המוסדות לזקנים ובשל הרצון לבדל את המוסדות החדשים מן הדימוי הירוד של "מושב הזקנים" כונו המוסדות החדשים בשם "בתי אבות" ולאחר מכן גם "בתי דיור מוגן" או אף "בתי גיל הזהב".
מחלקות
ישנן מספר סוגי מחלקות בבתי האבות:
בתי אבות סיעודיים
בחלק מבתי האבות קיימת מחלקה סיעודית שבה שוהים קשישים אשר נזקקים לטיפול צמוד. הפיקוח ומתן הרישיון למחלקה הסיעודית נעשה על ידי משרד הבריאות. בחלק גדול מהמחלקות הסיעודיות מממן משרד הבריאות את אשפוז הקשיש וזאת על ידי מתן "קוד" אשפוז מטעם המשרד. אותו "קוד" נקרא הקוד הסיעודי, והוא ניתן לקשישים המוגדרים כתשושי נפש או סיעודיים, וכן לאלו בעלי יכולות כלכליות נמוכות.
דיור מוגן
דיור מוגן אינו מהווה בית הבראה או מיועד לאספקת שירותים רפואיים, אם כי לרוב יש בו אגף לטיפול סיעודי. בחלק מבתי דיור מוגן מופעלת מרפאה 24 שעות ביממה והדירות מאובזרות בלחצן מצוקה. מגוון השירותים המוצעים בדיור מוגן ניתנים גם במסגרת כפרים קהילתיים לגמלאים, בהם יחידות הדיור הן יחידות אוטונומיות ונפרדות מיתר המתקנים והדירות במקום.
סטטיסטיקה בישראל
באוקטובר 2013 היו בארץ כ-180 תוכניות של דיור מוגן לקשישים, ובהן כ-30,022 יחידות דיור. בסוף שנת 2016 חיו בישראל כ-978 אלף איש בני גיל +65. כלומר בישראל רוב הקשישים אינם גרים בבתי אבות. נכון לסוף שנת 2016 היו בארץ כ-21,000 מיטות במוסדות לטיפול ממושך בפיקוח משרד הבריאות.
בקולנוע
סרטו של הבמאי דסטין הופמן משנת 2012, "קוורטט", מתרחש בבית אבות למוזיקאים. בית האבות שוכן בסביבה פסטורלית, ודייריו נהנים מחיים פעילים, שמגבלות הזקנה משפיעות עליהם אך מעט. שיאו של הסרט הוא יוזמתם של דיירי בית האבות להפקת אופרה, שהכנסותיה יממנו את המשך פעילותו של בית האבות.
סרטו של הבמאי רשף לוי, "לצוד פילים" מתרחש בבית אבות בירושלים. חייהם של דיירי בית האבות מתאפיינים בעליבות רבה. חלק מהדיירים שרויים בתרדמת, ולאחרים הבידור העיקרי הוא צפייה במטפלת הסיעודית, תוך השמעת הערות וולגריות על מיניותה. ביוזמת נכדו של אחד מדיירי בית האבות יוצאים שלושה מהדיירים לשוד בנק.
אליפות העולם בשחמט 1958
רקע
אליפות העולם בשחמט 1957 הסתיימה בניצחון של וסילי סמיסלוב על מיכאל בוטביניק. בהתאם לכללים, לאלוף העולם המודח הייתה זכות למפגש נוסף. למנצח בדו-קרב היה מוענק תואר אלוף העולם. אם הדו-קרב, היה מסתיים בתיקו לאחר 24 משחקים, וסילי סמיסלוב היה נותר אלוף העולם.
דו-קרב על האליפות
הדו-קרב התקיים במהלך 4 במרץ - 9 במאי 1958 במוסקבה. הוא כלל 24 משחקים.
סדאקה רעות
סדאקה-רעות (صداقة - رعوت בערבית, תעתיק מדויק: צדאקה-רעות) היא תנועת נוער המקדמת שותפות נוער ערבי-יהודי. התנועה הוקמה בשנת 1983 על ידי פעילים חברתיים יהודים וערבים. מרכזה הוא ביפו.
היסטוריה
התנועה נוסדה ב-1983 על ידי סטודנטים יהודים ופלסטינים. ב-1987 נרשמה התנועה כעמותה בשם "סדאקה-רעות". ב-1989 הוקמה הקומונה היהודית-ערבית הראשונה במסגרת התנועה. תחילה פעלה התנועה בעיקר באזור המרכז והשרון, בהמשך גם בחיפה, וב-2001 התמקמו משרדי העמותה ביפו. לימים, התרחבה התנועה לרחבי הארץ: יפו, נתניה, כפר קאסם, קלנסווה, ואדי עארה, מכללת בית ברל, מכללת אחווה, תל אביב ועוד.
במהלך שנות הפעילות של התנועה נטלו חלק בפעילויותיה אלפי בני נוער. התנועה נודעה כארגון חינוכי המתמקד בחינוך דו-לאומי, במאבק בגזענות ובחינוך לאקטיביזם חברתי-פוליטי. התנועה היא אחד הארגונים הדו-לאומיים היחידים בישראל לבני נוער.
פעילות
מטרת התנועה היא לפעול לקידום חברה שוויונית, דו-לאומית ורב-תרבותית, שמבוססת על צדק חברתי וסולידריות הדדית. היא פועלת כנגד הניכור בין החברה היהודית והערבית באמצעות קידום מודל של שותפות.
התנועה מפעילה מספר פרויקטים מרכזיים, המקדמים דיאלוג ואקטיביזם של בני נוער וצעירים: "פרויקט הנוער" הכולל פעילויות חד-לאומיות ודו-לאומיות לבני נוער תוך חינוך לאקטיביזם מקומי; "לשם שינוי" - קהילת פעילים דו-לאומית המתנדבת ביפו במטרה לשמש כמודל לפעילות פלסטינית-יהודית משותפת; ו"ג’מיני" - פרויקט דו-לאומי של שיח ופעילות בקמפוסים של מספר מוסדות להשכלה גבוהה בישראל. בנוסף התנועה מארגנת קורסים מקצועיים להכשרת מנחי קבוצות דו-לאומיות. כן מופעל פרויקט פעילות דו-לאומי בשיתוף ארגוני חברה אזרחית נוספים במסגרת קהילות מוחלשות.
פעילויות התנועה נועדו לחנך את הפעילים הצעירים למעורבות פוליטית וחברתית, כך שיפעלו למען חזון של חברה משותפת המבוססת על שוויון, סולידריות וצדק, תוך אתגור של הנרטיבים והשיח הקיימים בחברה לגבי הסכסוך הישראלי-פלסטיני. התנועה פועלת נגד אפליה ולמען שוויון אזרחי בישראל.
ארנו גרבן
ארנו גרבן (במקור ארנסט גרינפלד, בהונגרית: Gereben Ernő; 18 ביוני 1907, שופרון האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בהונגריה) – 16 במאי 1988, תון, שווייץ) היה שחמטאי יהודי-הונגרי-שווייצרי.
ביוגרפיה
ארנו גרבן נולד בשופרון ועד לשנת 1935 היה מוכר כ- Ernest (or Ernst) Grünfeld (גרסה גרמנית של שמו). הוא התחיל להשתתף בתחרויות בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1930 הוא סיים במקום החמישי בבודפשט. בשנת 1932 הוא חלק מקומות 5–7 בשופרון (ניצח רודולף שפילמן). בשנת 1935 הוא חלק את המקום ה-2–3 עם אלברט בקר (ניצח לאסלו סאבו).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא חזר להתחרות. בשנת 1947 הוא היה חבר נבחרת הונגריה שניצחה במשחקי הבלקן וגם זכה במדליית כסף אישית. בשנת 1951 גרבן ניצח בסופוט. בשנת 1956, לאחר ההמרד ההונגרי הוא עבר לשווייץ. בשנת 1957 הוא סיים במקום השני בסן בנדטו דל טרונטו. בשנת 1964 גרבן חלק את המקום ה-1–4 ברג'ו אמיליה.
הוא המשיך להתחרות עד לשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנת 1973 הוא היה חבר בנבחרת שווייץ באליפות אירופה לנבחרות.
בשנת 1950 הוענקה לגרבן דרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1959 גרבן התגורר תקופה מסוימת בישראל ואף זכה במקום השני באליפות ישראל בשחמט.
ארנו גרבן באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1954 ל-1974 השתתף גרבן ב-4 אולימפיאדות שחמט:
רבה בר ירמיה
רבה בר ירמיה (נכתב לעיתים בשיבוש: רבא. בירושלמי: רבי אבא בר ירמיה) היה אמורא בבלי בדור השני (המאה ה-3), תלמידו של שמואל. מאמריו בתלמוד הבבלי מועטים, והובא מספר פעמים גם בתלמוד הירושלמי. רוב מאמריו נמסרו על ידי רבי זירא, שהיה מהחכמים שהעבירו מאמרים רבים מבבל לארץ ישראל. שכיח הצירוף: "אמר רבי זירא אמר רבה בר ירמיה אמר שמואל", כלומר, האחד בשם השני בשם השלישי. גם רבי אבא מסר בשמו.
התגורר בסורא. רבי זירא שמע ממנו שם דברים בשם רב, ולאחר מכן התברר שרבה בר ירמיה לא שמעם ישירות מרב אלא מרב חמא בר גוריא ייתכן, מכל מקום, שהיה חי עוד בחיי רב.
לפי דעה אחת היה בנו של רב ירמיה בר אבא.
Transport Tycoon
Transport Tycoon ("איל התחבורה") הוא משחק מחשב שנוצר על ידי כריס סויר בשנת 1994 והופץ בידי חברת MicroProse. במשחק, שנכתב בהשראת Railroad Tycoon של סיד מאייר, השחקן מנהל חברת תחבורה ומטרתו להשיג ביצועים מוצלחים ככל הניתן תוך קיום תחרות עם חברות אחרות בהובלת סחורות ונוסעים באמצעות רכבות, משאיות, ספינות תובלה ומטוסים.
המשחק נחשב גם כיום לאחד המשחקים הבולטים מסוגו. למשחק יצאו מספר גרסאות מתקדמות יותר, ששיפרו את איכות המשחק: Transport Tycoon Deluxe שיצא בשנת 1995 והופץ על ידי MicroProse הוסיף מספר סוגים אקלימים שונים (עם תעשיות משל עצמן ואתגרים חדשים) ושיפר את המשחקיות. בשנת 1999 החלו חובבים של המשחק בפיתוח TTDPatch - טלאי שמטרתו לשפר את איכות המשחק. בשנת 2002 החל על ידי חובבי המשחק פרויקט OpenTTD שהתבסס על הינדוס לאחור של קובצי המשחק המקוריים כדי לשחזר את קוד המשחק בשפת C, ששוחרר כקוד פתוח. כתוצאה מכך קיבלו המפתחים שליטה מלאה על המשחק והוסיפו לו שיפורים רבים (חלקם דומים לאלו של TTDPatch אך לא הכול זהה), וכמו כן אפשרו את הרצתו על רוב מערכות ההפעלה הקיימות. עד ליציאת גרסה 1.0.0 למשחק, היה-OpenTTD מסתמך על המשחק המקורי לצורך הגרפיקה והמוזיקה. כיום, כתוצאה משיתוף פעולה בין המפתחים ואנשים בקהילת המעריצים של המשחק, הוחלפה הגרפיקה והמוזיקה במשחק לגמרי, והמשחק הפך לעצמאי לגמרי. המעמד החוקי של פרויקט זה אינו ברור, אך בעלי הזכויות על המשחק המקורי לא הביעו עניין בהפסקתו.
תיאור המשחק
המשחק מתבסס על גרפיקה איזומטרית המזכירה את זו של משחקים דוגמת Simcity 2. בתחילת המשחק מוצג בפני השחקן האזור שבו יתרחש המשחק, ואז הוא חופשי לבנות בו את החברה שלו בצורה שבה הוא ימצא לנכון. אזור המשחק מכיל ערים ותעשיות, כאשר חלק מהתעשיות מייצרות חומרי גלם וחלק מהתעשיות צורכות חומרים (ולעיתים מייצרות סחורות חדשות). מטרת המשחק היא הובלה יעילה ככל הניתן של סחורות בין התעשיות, והובלה יעילה של נוסעים בין הערים.
השחקן בונה תחנות ליד התעשיות וחלק מהסחורה שמיוצרת בהן מועברת אל התחנה, בהתאם ליעילות שבה השחקן מטפל בסחורה. לאחר העברת הסחורה לתעשייה אחרת הזקוקה לה מקבל השחקן תמורה כספית בהתאם לסוג הסחורה שהועבר, המרחק בין התעשיות והזמן שנדרש להובלה. לעיתים מוצעות סובסידיות עבור הובלת סחורות בין תעשיות שונות שמבטיחות רווחים מוגברים לתקופת זמן מוגבלת.
למשחק יש העדפה ברורה לרכבות על פני אמצעי התחבורה האחרים - יש להן קיבולת גבוהה בהרבה מכל שאר כלי הרכב, והן מהירות בהרבה מספינות ומשאיות, אף כי מטוסים יכולים להיות יעילים לתובלת נוסעים. בשל כך, חלק עיקרי של המשחק הוא בניית תשתית רכבות יעילה שתמנע "פקקים" ורכבות תועות. לשם כך לרשות השחקן יש רמזורי תנועה שמאפשרים להכווין ולווסת את תנועת הרכבות, אך למרות זאת בנייה יעילה של תשתית רכבות אינה פשוטה.
מכיוון שפני הקרקע אינם אחידים וישנם מכשולים רבים בדרך, על מנת ליצור נתיבים יעילים לרכבות ומשאיות השחקן צריך לבנות מנהרות וגשרים או לשנות את פני הקרקע. הרשויות המקומיות של הערים מגבילות את השחקן מלבצע יותר מדי שינויים שפוגעים בסביבה וכדי לרצות אותן יש לספק להן שירותי תחבורה יעילה או לנטוע עצים.
הערים גדלות עם הזמן, וקצב הגדילה שלהן מואץ אם מספקים להן שירותי תחבורה יעילים. בנוסף, באקלים הארקטי יש לספק מזון לערים שנמצאות מעבר לקו השלג על מנת לאפשר להן לגדול, ובאקלים המדברי יש לספק מזון ומים לערים שנמצאות במדבר. עם הזמן גם נפתחות ונסגרות תעשיות, רמת הייצור של תעשיות חומרי הגלם משתנות, וכלי רכב חדשים מפותחים.
אחד מחסרונותיו הבולטים של המשחק הוא הבינה המלאכותית הגרועה של חברות ההובלה המתחרות, שיוצרות מסילות שלעיתים גובלות במגוחך בשל התכנון הלקוי שלהן. ישנם אתרים שמציגים דוגמאות בולטות לכשלים אלו.
המשכים
לאחר ההצלחה שלה זכה המשחק, כריס סויר תכנן משחק המשך, אך במהלך הפיתוח שינה את דעתו ויצר במקום זאת את RollerCoaster Tycoon, שהיה הצלחה אדירה. לאחר שסיים את Roller Coaster Tycoon 2 חזר סויר לעבודה על המשך ל-Transport Tycoon. משחק ההמשך, שנקרא Chris Sawyer's Locomotion יצא בשנת 2004 אך זכה לביקורות גרועות וליחס צונן בקרב מעריצי Transport Tycoon, שלא מצאו בו שיפורים משמעותיים מהמשחק המקורי.
פיו מרוויליה
ז'ואאו בטיסטה דה סאלס (בפורטוגזית: João Batista de Sales; נולד ב-19 בינואר 1945) ידוע יותר בשם פיו מָרָוויליה (Fio Maravilha), הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בפלמנגו ובקבוצות נוספות. מאוחר יותר עבר לארצות הברית, שם שיחק במספר קבוצות. פרסומו העיקרי הוא הודות לשיר שנכתב על ידי ז'ורז'י בן ז'ור אודות שער שהבקיע ושהפך ללהיט.
פיו מרוויליה מתגורר בסן פרנסיסקו בארצות הברית, שם עבד בעבר כשליח פיצה וכנהג.
קריירה
מרווילה נולד בבקונסליירו פנה, במינאס ז'ראיס והוא אחיו הצעיר של הכדורגלן גרמאנו ששיחק כקיצוני שמאלי בפלמנגו ובסריה א' באיטליה. הוא החל לשחק בפלמנגו ב-1965 כחלוץ והגיע לשיאו בתחילת שנות ה-70. הגעתו של מריו זגאלו לעמדת המאמן בפלמנגו דחקה את ז'ואאו בטיסטה אל הספסל, להערכת הכדורגלן, כיוון שכדרוריו הרבים לא התאימו לכדורגל ההגנתי שאפיין את זגאלו. הוא עזב ב-1973 את פלמנגו לקבוצת דספורטיבה פרוויאריה. המשיך ושיחק במספר קבוצות לפרקי זמן קצרים. בשנים 1980-1975 שיחק בסאו כריסטובאו.
ב-1980 עבר לשחק בארצות הברית ושיחק תחילה בקבוצת ניו יורק איגלס שבליגת ASL  ומשם עבר לקבוצות בלוס אנג'לס ובסן פרנסיסקו. הוא פרש ממשחק לאחר מספר שנים ונשאר לגור בסן פרנסיסקו.
השיר "פיו מרוויליה"
פיו מרוויליה התפרסם בעיקר בזכות הסינגל הלהיט "Fio Maravilha" שנכתב עליו ב-1972 על ידי ז'ורז'י בן (שנודע מאוחר יותר בשם ז'ורז'י בן ז'ור). המוזיקאי (אוהד פלמנגו), צפה ב-15 בינואר 1972 במשחק בין פלמנגו לבנפיקה ליסבון באצטדיון המרקנה, במסגרת הטורניר הבינלאומי של ריו דה ז'ניירו. פיו (בפורטוגזית חוט, בכינוי זה נודע עד פרסום השיר), ישב על ספסל המחליפים ולא היה בהרכב הפותח של פלמנגו. מקהלת אוהדים דרשה במחצית מהמאמן, מריו זגאלו, להכניסו למשחק, הוא הוכנס כמחליף לאחר שהחלוץ ארילסון (Arílson) נפצע. בדקה ה-33 במחצית השנייה, הוא כידרר ועבר שני מגינים ואת השוער וכבש את שער הניצחון 0:1 (שכונה בשיר "שער של מלאך"). השער הונצח בשיר ולשמו נוסף הכינוי שנתן לו ז'ורז'י בן בשיר: מרוויליה (נפלא, קסם) ושהפך לחלק משמו לאחר פרסום השיר:
בתרגום חופשי לעברית: ("פיו מרוויליה אנחנו אוהבים אותך, פיו מרוויליה תן לנו לראות עוד אחד")
כתוצאה ממחלוקת משפטית בין ז'ורז'י בן לבין פיו מרוויליה, שם השיר שונה מאוחר יותר ל-"Filho Maravilha". בשנת 2007, פיו נתן למוזיקאי אישור להשתמש בשמו (Fio) בשיר.
הגרסה העברית
השיר תורגם לעברית על ידי אהוד מנור עבור המופע "ארץ טרופית יפה" שעלה לבמות ב-1978 ובוצע במופע על ידי יוריק בן דוד והלהקה, בשם "איזה כדורגל", כשבמקום שמו של הכדורגלן בפזמון - המילים בעברית הן:
מקובל לייחס את המילים "איזה איזה פלא", לשמו של הכדורגלן הברזילאי הנודע פלה.
סברינה המכשפה הצעירה (סדרת טלוויזיה)
סברינה המכשפה הצעירה (באנגלית: Sabrina, The Teenage Witch) היא קומדיית מצבים אמריקאית מצליחה המבוססת על קומיקס. עלילת הסדרה מתמקדת בסברינה ספלמן, בת למכשף ולאם בת תמותה. היא גרה עם שתי דודותיה בווסטברידג', מסצ'וסטס, ומתמודדת עם שייכותה לשני עולמות. לסדרה 7 עונות, והיא הובילה להפקה של סדרת אנימציה באותו השם.
דקוטה פנינג
האנה דקוטה פנינג (באנגלית: Hannah Dakota Fanning; נולדה ב-23 בפברואר 1994) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
סברינה המכשפה הצעירה (סדרת טלוויזיה)
הסדרה שודרה בין השנים 1996–2003. ארבע העונות הראשונות שלה שודרו ברשת ABC ושלוש העונות האחרונות שודרו בערוץ The WB. בישראל שלוש העונות הראשונות שודרו בערוץ הילדים. העונה הרביעית לא שודרה בישראל. עונות 5–7 שודרו בערוץ 3.
דקוטה פנינג
ביוגרפיה
פנינג נולדה בקוניירס, ג'ורג'יה שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי-בפטיסטי. הוריה הם הת'ר ג'וי (לבית ארינגטון), שחקנית טניס מקצוענית לשעבר, וסטיבן ג' פנינג, סוכן מכירות. סבה הוא שחקן הפוטבול המקצועני לשעבר ריק ארינגטון. אחותה הצעירה היא השחקנית והדוגמנית אל פנינג.
ביוני 2011, פנינג סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון קמפבל הול הממוקם בשכונת סטודיו סיטי, קליפורניה, שם הייתה גם חברה בקבוצת המעודדות ונבחרה פעמיים למלכת השיבה הביתה. מיד לאחר מכן החלה ללמוד בבית הספר ללימודים פרטניים באוניברסיטת ניו יורק וסיימה שם את לימודיה בשנת 2014, שם התמחתה בין היתר בלימודי נשים, תוך התמקדות בהצגת נשים בתרבות ובקולנוע בפרט.
סברינה המכשפה הצעירה (סדרת טלוויזיה)
ספרים
עד היום יצאו לשווקים 52 ספרים המבוססים על הסדרה, מתוכם שבעה ספרים תורגמו לעברית:
דקוטה פנינג
קריירה
פנינג החלה להופיע בתפקידי אורח קטנים בסדרות טלוויזיה כמו "CSI", "הפרקליטים", "ספין סיטי", "אלי מקביל" ו-"ER" בשנת 2000, בגיל 6 בלבד.
בשנת 2001 קיבלה תפקיד משמעותי ראשון בסרט הדרמה שביים ג'סי נלסון; "קוראים לי סם" לצד שון פן, עליו קיבלה שבחים ואף זכתה בפרס סטלייט וקיבלה מועמדות לפרס גילדת שחקני המסך בגיל שמונה, מה שהופך אותה לצעירה ביותר שזכתה בפרס זה. בשנת 2002 זכתה לפרסומה המשמעותי בסרט המתח "לכודה", בתור בתה של שרליז ת'רון.
בשנת 2003 שיחקה בסרט הקולנוע "בנות בסטייל" לצד בריטני מרפי, בהמשך לוהקה לסרטים הוליוודיים נוספים, כמו: "חתול תעלול" לצד מייק מאיירס, "נקמה בוערת" לצד דנזל וושינגטון, "משחקים נסתרים" לצד רוברט דה נירו ופמקה ינסן, ובסרטו של סטיבן ספילברג "מלחמת העולמות" לצד טום קרוז וטים רובינס.
פנינג זכתה בפרס השחקנית הטובה על תפקידה בסרט "חוות הקסמים" (2006) בטקס פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון לשנת 2007.
בשנת 2007 יצא הסרט "כלב ציד" בו כיכבה בתור ילדה במצוקה המוצאת מקלט בשיריו של אלביס פרסלי. הסרט עורר מחלוקת בעקבות טענות על סצנות אכזריות, בהן דקוטה מופיעה ערומה מלבד תחתוניה, ובסצנות אונס. הסרט הוקרן בפסטיבל סאנדנס ב-2007, שם הוא זכה לביקורות שליליות לא מעטות. בשנים 2009–2012 שיחקה בסרטים "דמדומים 2", "דמדומים 3", ו"דמדומים 4 חלק 2", בתור ג'יין.
בשנת 2012 כיכבה בסרט הדרמה "עכשיו זה טוב" בתור נערה החולה בסרטן; הסרט מבוסס על רומן משנת 2007 בשם "לפני שאמות", שנכתב על ידי ג'ני דאונהם.
בשנת 2016 כיכבה בסרט "פסטורלה אמריקנית" (מבוסס על ספר בשם זהה) לצד יואן מקגרגור וג'ניפר קונלי. באותה שנה כיכבה בסרט המערבון "ברימסטון" מאת הבמאי ההולנדי מרטין קולהובן, אודות בחורה צעירה בשם ליז (פנינג) שעושה הכל כדי להציל את עצמה ואת משפחתה מהכומר החדש (גאי פירס) שמגיע ומשתלט להם על העיירה.
בשנת 2019 שיחקה בסרטו של קוונטין טרנטינו "היו זמנים בהוליווד" בדמותה של לינט "סקוויקי" פרום, אחת מחברות הכת של צ'ארלס מנסון.
במרץ 2021 השיקו האחיות דקוטה ואל פנינג חברת הפקות עצמאית בבעלותן, בשם "סרטי לוּאֵלֵן" (Lewellen Pictures). השתיים חתמו הסכם זכות ראשונים עם אולפן ההפקות "", הידוע כחממה לכישרונות צעירים. פרויקט הביכורים של החברה במסגרת ההסכם, יהיה סדרת פשע שתעובד לפי הרומן רב המכר "The Last House Guest" מאת מייגן מירנדה. האחיות פנינג יפיקו את הסדרה יחד עם שרה ווקר שתכתוב את התסריט, ומרי ג'יין סקאלסקי שתייצג את חברת ההפקות "Echo Lake Entertainment".
מעלה עמוס
מַעֲלֵה-עָמוֹס היא התנחלות בעלת אופי חרדי במתכונת של יישוב קהילתי השוכנת במזרח הרי יהודה, כ-20 קילומטר דרומית לירושלים ומשתייכת למועצה אזורית גוש עציון. ההתנחלות הוקמה בשנת 1981 על ידי קבוצת אברכים, בוגרי ישיבות ליטאיות וחוזרים בתשובה, ובאמצעות תנועת משקי חרות בית"ר. היישוב נקרא על שם עמוס הנביא, איש תקוע הסמוכה.
בעשור השני של המאה ה-21, אוכלוסיית היישוב מגוונת: חרדים ישראלים ותיקים לצד עולים מארצות הברית ומברית המועצות.בשנים האחרונות בעקבות הוראת האדמו"ר מביאלא חסידו החלו להגיע לישוב ואף פתחו בו בית כנסת
האוכלוסייה
גרעין ההתיישבות הראשון כלל בוגרים של ישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים, בהם אריה דרעי שהחל כמזכיר היישוב וכחבר מועצת גוש עציון מטעמו את דרכו הציבורית. ראש הישיבה, הרב הלל זקס שימש כרבו הראשון של היישוב. יתר המתיישבים במקום היו בעיקר משפחות של בוגרי ישיבת "אש התורה" אשר מתמקדת בהחזרה בתשובה בקרב יהדות ארצות הברית. בין בוגרים אלו: אורי זוהר, מראשוני המתיישבים במקום.
עם תחילת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 נוספו ליישוב כעשרים משפחות הקשורות לישיבת "שבות עמי" בראשות הרב קוגל ובסוף שנות ה-90 היוו דוברי רוסית כמחצית מהאוכלוסייה. ב הצטרפו ליישוב משפחות של בוגרי ישיבות ליטאיות. ובעשור השני הצטרפו משפחות נוספות שמקצתן נמנות על חסידות ביאלה. בסוף 2015 הונחה אבן הפינה להרחבת היישוב, ההרחבה נקראת "קריית נוף".
עד לשנת 2017 אוכלוסיית היישוב מנתה כ-50 בתי אב, בשנים 2018–2019 אוכלוסיית היישוב הכפילה את עצמה. נכון ל-2020 מנתה האוכלוסייה כ-120 משפחות.
ב-2022 הוכר היישוב 'איבי הנחל' המצוי בתחומה של מעלה עמוס כשכונה של ההתנחלות, אך הוא מגודר בנפרד.
שירותי דת וחינוך
ביישוב בית ספר אזורי "בית יעקב" לבנות, "תלמוד תורה" לבנים, כולל אברכים, וכולל ערב.
לצד בית הכנסת המרכזי ביישוב, המתנהל במתכונת אשכנזית-ליטאית, ישנם גם בית כנסת ספרדי ובית כנסת כלל־חסידי המנוהל בידי חסידות ביאלה.
רב היישוב הנוכחי הוא הרב זאב חרל"פ המנהיג את היישוב כקהילה מאוחדת למעלה מ-25 שנה.
רבי אסי
רבי אסי היה אמורא ארץ ישראלי בדור השלישי. תלמידו של רבי יוחנן, חבר ובר פלוגתא של רבי אמי. ישב בעיקר בטבריה.
חייו
נולד למשפחת כהנים בבבל. למד אצל שמואל בנהרדעא וגם אצל רב ורב הונא בסורא. העריץ עד מאוד את רב הונא ולא יכול היה להרים ראשו בפניו.
הוא עלה לארץ ישראל משום שאמו הזקנה השתגעה, והתיישב בטבריה. בתלמוד הירושלמי מסופר שכשהגיע לטבריה הוא פנה לטבול בחמי טבריה, ובכניסתו לשם הכה אותו לץ אחד בצווארו, ואמר לו שצווארו חלש והוא צריך לחזק אותו. כשסיים רבי אסי לטבול, הוא גילה שאותו לץ נתפס על ידי ליסטים שעינו אותו ונתנו עול על צווארו, ואמר לו שמזלו ארור, ועליו נאמר:.
בארץ ישראל למד תורה אצל רבי יוחנן, שהיה רבו המובהק, והעריץ אותו מאוד. כשלימד אותו רבי יחנן שאף על פי שאיסור ערלה בחוץ לארץ נלמד בהלכה למשה מסיני, ספק ערלה מותר בחוץ לארץ, משום שכך ניתנה ההלכה, הוא אמר: "אילו לא עליתי לארץ ישראל אלא לשמוע דבר זה - די!". גם רבו חיבב והחשיב אותו מאוד, והוא היה לו כתלמיד-חבר.
לרבי אסי היו יחסים טובים גם עם ריש לקיש, שמסר את נפשו על מנת להציל את רבי אסי מסכנת שבי. הוא קיבל מספר מימרות גם מרבי חנינא ורבי מני.
חבירו הטוב היה רבי אמי, עמו הוא למד ונסמך, והם כונו "דייני ארץ ישראל". בתלמוד מסופר, שאף על פי שהיו בטבריה 13 בתי כנסת, רבי אמי ורבי אסי נהגו להתפלל דווקא "בין העמודים" שבבית מדרשם, שהיה מקום לימודם הקבוע, ושם אף היו עורכים משפט. רבי אסי ורבי אמי יחדיו יצאו בשליחות רבי יהודה נשיאה השני לבדוק את מצב החינוך ביישובי הארץ.
היה בקי במעשה מרכבה ורצה ללמדו את רבי אלעזר בן פדת, אך הלה סירב. על תלמידיו נמנה רב יהודה בר שילא.
נזכר כמי שהקפיד על מצוות כיבוד אב ואם, וכאשר אמו עלתה מבבל לארץ ישראל והגיעה לעיר בוצרה שבחורן, שלדעת רבי יוחנן דינה כחוץ לארץ, החליט רבי אסי לצאת אליה חרף היותו כהן.
לאחר פטירתו התקבצו החכמים לחזור על ההלכות שלימד כדי שלא תשתכחנה.
אדולף אוקס
אדולף אוֹקְס (Adolph Ochs; 12 במרץ 1858 - 8 באפריל 1935) היה המו"ל של העיתון "הניו יורק טיימס".
קורות חיים
אוקס נולד בסינסינטי ליוליוס וברטה לוי אוקס, יהודים עניים שהיגרו מגרמניה. אוקס היה השישי והילד הקטן במשפחה. הוא למד בבית ספר יסודי ובהיותו בין 11 יצא לעבוד כנער שליח של העיתון "נאקסביל קרוניקל".
בשנת 1896 רכש את ה"ניו יורק טיימס" והפך להיות המו"ל שלו. במהלך כהונתו בתפקיד גדלה תפוצת העיתון מכ-9,000 גיליונות בעת רכישתו עד ל-780,000 בעת פרישתו בשנות ה-20 של המאה העשרים.
אוקס יצר את סיסמתו המפורסמת של העיתון, הנדפסת תדיר בצדו השמאלי של הלוגו בעמוד הכותרת - "כל החדשות הראויות לדפוס".
בשנת 1884 נשא אוקס לאישה את אפי וייז, בתו של יצחק מאיר וייז מייסד ההיברו יוניון קולג'. בתם היחידה של בני הזוג אוקס, איפיגן ברטה אוקס, נישאה לארתור הייס זלצברגר, שהפך למו"ל של העיתון לאחר מותו של אדולף אוקס.
אברהם אבן-שושן
אברהם אבן־שושן (רוזנשטיין) (25 בדצמבר 1906, ח' בטבת תרס"ז, מינסק – 8 באוגוסט 1984, י' באב תשמ"ד, ירושלים) היה מילונאי עברית ישראלי מהבולטים בתחומו, מחבר "המילון החדש". חתן פרס ישראל ללשון העברית לשנת תשל"ח (1978).
שנותיו המוקדמות
אברהם אבן־שושן נולד במינסק שברוסיה הלבנה, באימפריה הרוסית, כבנם השלישי מתוך ארבעה, של חיים דוד רוזנשטיין (1871–1934, נפטר על סף עלייתו לארץ ישראל; נודע בשמות הספרותיים: חד"ר מד"ן ור' חידקא וכונה "דער הויכער מלמד (מילולית: "המלמד הגבוה") ושל רוֹשְׁקָה רוזנשטיין (נפטרה בירושלים ונטמנה בבית העלמין היהודי בהר הזיתים בכ"ד בניסן ה'תש"ד). אביו, סופר, כותב מאמרים ופעיל ציוני שנכלא בתקופת שלטון הסובייטים ושהיה מחברם של ספרי לימוד עברית ושל הסידור "שירה חדשה", הוא שהעניק לו את ראשית חינוכו. לבד משני אחיו הגדולים, רחל (1896 - 2 באוקטובר 1984) וצבי (1898 - 6 ביוני 1968), היה לאברהם אח צעיר, שלמה.