cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תימגאד
מבנה העיר
צורתה של העיר הייתה כשל ריבוע שכל אחת מצלעותיו הייתה באורך של 355 מטר. רחובות העיר נסללו לפי תוכנית שתי וערב מושלמת, ורק בחלקה הדרומי סטו הבונים מכללים אלה כדי לאפשר מקום לבניני הציבור הגדולים - הפורום, הבזיליקה, הקוריה, מספר מקדשים, השוק, בתי מרחץ והתיאטרון. בחלקה הצפון-מזרחי של העיר הוקמו מספר בתי מרחץ נוספים וספרייה ציבורית. הדקומנוס שחצה את העיר ממזרח למערב, היה חלק מהדרך הצבאית לרוחב המגרב.
השרידים הרומיים העיקריים
הפורום הוקם זמן קצר לאחר ייסודה של העיר, והקמתו מומנה על ידי תושביה. הוא קושט בשלושים פסלים לפחות, ובתחומו שכנו הקוריה, הבזיליקה האזרחית שניצבה בצידו המזרחי של המתחם, ומקדש בודד בצידו המערבי. הקוריה הייתה קטנה למדי ופורטיקו מעוטר בפסלי שיש הוליך אליה. לבזיליקה הייתה כניסה בצורת אפסיס בצידה הצפוני, והמקדש נתמך על ידי ארבעה עמודים והוקדש לאלת הניצחון. התיאטרון שוכן במורד גבעה מדרום לפורום וקוטר האודיטוריום שלו הוא 63 מטר. המבנה יכול היה להכיל בין 3,500 ל-4,000 צופים.
מבנה הספרייה שוכן בצפון-מזרחו של האתר, ורק ב-1906 זוהה ייעודו בזכות גילוי כתובת לטינית המעיד על הקמתו. פורטיקו שלו שלושה צדדים הוליך אל המבנה שבו היו אולם מרכזי ושישה אולמות משניים. לפי הערכות ספקולטיביות למדי, יכול היה האולם המרכזי לאחסן כ-6,800 כרכים, וסך הכל יכלה הספרייה להכיל בין 16,000 ל-28,000 פריטים.
הקפיטול בתימגאד יוצא דופן בריחוקו מהפורום ובכך שלא ניצב במקום גבוה. דבר זה מוסבר בכך שבתחילה נועד להיבנות בתחומי הפורום, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל, והקפיטול הוקם רק במאה ה-2. המתחם חודש בין השנים 364-367, לאחר שהנצרות התבססה בעיר, והדבר מוסבר בכך שלבניניו הציבוריים נודעה משמעות המונומנטלית, ללא קשר לייעודם הדתי.
בעיר הרומית שכנו בתי מרחץ רבים, ובאחד מהם התגלתה הכתובת "Venari, lavari, ludere, ridere, occ est vivere" ("לצוד, לרחוץ, לשחק ולצחוק זה לחיות"). המרחצאות הראשונות היו ציבוריות ורק במאה ה-2 הופיעו בבתי העשירים בתי מרחץ פרטיים שהיו גם סמל לסטטוס חברתי. בבתי המרחץ ברחבי העיר התגלו מאות פסיפסים.
המבנים הנוצרים והמצודה הביזנטית
המבנים הנוצרים באתר שוכנים מסביב לשרידים הרומיים החשובים, בשל כך שהוקמו בשלב מאוחר יותר ועל מנת שיהיו סמוכים לנקרופוליס. במרכזה של העיר זוהתה קפלה בודדת שהייתה מחוברת לבית מגורים פרטי. המתחם הנוצרי הגדול ביותר שוכן סביב הבזיליקה המערבית, והוא מיוחס בדרך כלל לדונאטים. בבזיליקה שלוש ספינות, ובשני קצותיה של הספינה המרכזית ניצבו אטריום שעוטר בארקאדה ובה עמודים עם כותרות קורינתיות ואפסיס. בחלקו הצפון מערבי של המבנה נחשף בפטיסטריום שעוטר בפסיפס צבעוני המתאר מוטיבים גאומטריים ומוטיבים מעולם הצומח, וכן שכן בו לפחות בית מרחץ אחד. עובדת קיומן של שתי בזיליקות נוספות ברחבי העיר מעידה על המחלוקת והפיצול ששררו בקרב התושבים בין המינות הדונאטית לבין הנצרות הקתולית, אך לא ניתן לקבוע בוודאות לאיזו אמונה השתייכה כל אחת מהן.
הנקרופוליס המרכזי שכן בדרומה של העיר, וזוהו בו כ-10,000 קברים, רובם צנועים וחסרי שם. המחקר העיקרי של הנקרופוליס החל רק בשנת 1932, ובמהלכו זוהו שתי כנסיות ששכנו ליד המתחם. הגופות נשרפו בדרך כלל והקברים מוקמו בהתאם לשייכות המשפחתית המורחבת. הקברים מתחלקים לחמישה סוגים עיקריים בהתאם לגודלם ולמידת הפאר בו הם מתאפיינים - החל מקברים פשוטים שעליהם הונחה מצבה, דרך קברים שקושטו גם באסטלות, וכלה בקברים מונומנטאליים.
אוסטין A40 סמרסט
אוסטין A40 סמרסט (באנגלית: Austin A40 Somerset) מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Austin Motor Company, חברת בת של British Motor Corporation אשר יוצר בין השנים 1952–1954 בבריטניה, יפן, אוסטרליה ומלזיה.
גריבען
גריבען או גריוולעך (מיידיש), ובעברית גלדי שומן, הוא מאכל מהמטבח האשכנזי, העשוי מעור עוף או אווז ובצל מטוגנים עד פריכות ושחומים, שנותרים לאחר הכנת שמאלץ. מאכל זה שימש כתחליף כשר לקותלי חזיר. הוא נאכל כפי שהוא ומשמש גם כמילוי לעוף, לעיתים כחלק מתערובת קוגל אטריות וכן כתוספת שמעטרת מאכלים שונים כגון כבד קצוץ וכוסמת.
אזכורים תרבותיים
חיים נחמן ביאליק הזכיר את גלדי השומן בסיפוריו "החצוצרה נתבישה": ו"מאחורי הגדר":
אינוונציה
אינוונציה (מאיטלקית - Inventio - "המצאה") היא צורה מוזיקלית אומנותית, פוליפונית, מתקופת הבארוק באירופה (ראשית המאה ה-18). הצורה מתייחדת בכך שהיא מופיעה באופן כמעט בלעדי ברשימת יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך, וכתובה לכלי מקלדת. אינוונציות נוספות נכתבו בידי מלחין איטלקי בעל פרסום דל בשם פרנצ'סקו אנטוניו בונפורטי (1672-1749), אך אלו נותרו אלמוניות, בניגוד לאינוונציות הידועות של באך.
האינוונציות ביצירתו של באך
יוהאן סבסטיאן באך כתב חמש עשרה אינוונציות דו קוליות (רי"ב 772-786) וחמש עשרה אינוונציות תלת קוליות (רי"ב 787-801). כותרתן של האחרונות היא למעשה "סינפוניות". באך כתב כל אינוונציה (מכל סוג) בסולם שונה, כך שאין שתי אינוונציות מאותו סוג אשר כתובות באותו סולם. האינוונציות הדו קוליות, בשל פשטותן לרוב לא מנוגנות בקונצרטים, אלא נותרות יצירות לביצוע על ידי תלמידים ופסנתרנים חובבים. האינוונציות התלת קוליות המורכבות, לעומת זאת, כן מנוגנות בקונצרטים. פסנתרן יוצא דופן הוא גלן גולד, שהקליט את האינוונציות כולן. האינוונציות הדו קוליות מסוימות אף עובדו לדואטים של כלים שונים. יצירות נוספות בצורת אינוונציה נמצאות אצל באך בספר המקלדת לבנו וילהלם פרידמן באך.
צורה ומאפיינים מוזיקליים
האינוונציות כאמור, כתובות לשניים או שלושה קולות עצמאיים, וכתובות לכלי מקלדת. הסכימה הכללית של האינוונציה היא למעשה פסקאות מוזיקליות, אשר מופרדות בקדנצות ברורות. לקראת כל קדנצה מתרחשת מודולציה לאחד הסולמות הקרובים לטוניקה, כאשר הפסקה המוזיקלית הבאה ממשיכה לרוב מאותו סולם אליו הובילה המודולציה האחרונה. הפסקה האחרונה נמצאת או מובילה חזרה אל הטוניקה ומסיימת בה.
באינוונציות ניתן להבחין בשניים או יותר נושאים תמטיים. לרוב, יופיעו הנושאים אחד אחרי השני בקול מסוים, כאשר הקול הבא יכנס במהרה וישמיע את הנושאים באותו סדר כבקאנון, ובהתאם למבנה כניסת הקולות בפוגה. ישנם יוצאי דופן, כמו באינוונציה הדו-קולית בלה מז'ור, אשר פותחת בשני קולות כאשר כל אחד מהם מנגן נושא אחר מנושאי האינוונציה. לאחר תצוגת הנושאים מופיעות סקוונצות אשר מובילות אל הקדנצה החותמת פסקה מוזיקלית.
מכיוון שז'אנר זה הוא מצומצם מאוד, בעייתי להגדיר אותו בצורה מדויקת. עם זאת, ניתן לראות באינוונציה מאפיינים של חטיבות צורת סונאטה (כמו ביצירות רבות מאת באך ומלחיני בארוק נוספים); פתיחה בטוניקה והצגת הנושאים המוזיקליים, מעבר לחלק דרמטי יותר הפותח באחד הסולמות הקרובים (כמעט תמיד בדומיננטה), ואשר בו מספר מודולציות, ומן הסתם גם מספר זהה של קדנצות. אחרי החלק הזה, אשר ניתן לראות בו "פיתוח", יגיע חלק נוסף הזהה לרפריזה, ובו יופיעו הנושאים בשלמותם, כשחלק זה הוא לרוב בסולם הטוניקה, ותמיד יסיים בו.
מהירות ביצוע האינוונציות אינה מצוינת בכותרת כל יצירה. עם זאת, ביצוען נע בין בטמפו מתון (מודרטו) עד נמרץ, פרט לאינוונציה התלת קולית בדו מינור שהיא אינוונציה יחסית איטית, וקיימת בשתי גרסאות; גרסה פשוטה, וגרסה עם קישוטים מאת באך עצמו.
תופסים ראש
על התוכנית ומשתתפיה
שיר הפתיחה של התוכנית נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי רוני וייס, והוא בוצע על ידי נתן דטנר וילדי התוכנית.
הציירת עדית פאנק הגישה פינה קבועה של אמנות עם ילדים בתוכנית.
הילדים שהשתתפו בתוכנית היו: טל מוסרי, דנה דבורין, נועה כהן, רן גואטה, ריקי בליך, איתי בארלי, דנה מושקטבליט, אורי אומנותי, יעל קרוון, ימי ויסלר, אוהד קנולר, צק ברקמן, רועי שגב, איה קרמרמן, יונתן גורפינקל, אסף קמיל, מאיה מנור, מעיין בלום, עידו מוסרי ושיר גוטליב.
האמנים השונים שהשתתפו בתוכנית היו: שלמה יידוב, חיים משה, דני סנדרסון, נוער שוליים, דורון מזר, משינה, גידי גוב, גלי עטרי, יגאל בשן, עוזי חיטמן, ירדנה ארזי, שושנה דמארי, נורית גלרון, מיקי גבריאלוב, אריאל זילבר, דני בסן, דודו דותן, הכל עובר חביבי, אייל גפן, אסנת וישינסקי, האחיות יוספי ואדם.
חלק מהילדים שהשתתפו בתוכנית המשיכו במהלך שידורה ולאחריה ללהקת הנוער "צעירי תל אביב" והם: שיר גוטליב, טל מוסרי, דנה דבורין, נועה כהן, עידו מוסרי ואסף קמיל.
בסוף כל תוכנית דטנר היה נפרד מהצופים בבית במשפט "תפסתם מה קורה כאן? לא תפסתם? תתפסו בתוכנית הבאה", ובתוכנית האחרונה אמר דטנר את המשפט "תפסתם מה קורה כאן? לא תפסתם? כבר לא תתפסו בחיים".
ברווז מנומש
ברווז מנומש (שם מדעי: Stictonetta naevosa) הוא מין של ברווז אוסטרלי ממשפחת הברווזיים המהווה מין יחיד בסוגו ובתת-המשפחה שלו. הוא בעל נקודות שחורות על כל גופו ומכאן קיבל את שמו.
מאפיינים
אורכו של הברווז 55-50 ס"מ והוא בעל מקור אדום אצל הזכר וחום עד שחור אצל הנקבה ובעל ראש גדול ושחור. הגוף בצבע אפור עם נקודות לבנות לאורך כל הגוף, מה שמזכיר מעט נמשים. הצוואר ארוך והרגליים אפורות. ברווז זה נוטה לעוף בגובה נמוך ולכופף את ראשו, מה שגורם לו להיראות כבעל גיבנת.
שויך בתחילה לתת-משפחת ברווזים מצויים, אך עתה משויך לקבוצה נפרדת בתת-משפחה עצמאית. הוא התפתח לפני שאר הברווזים ביבשת העתיקה גונדוונה לפני ששאר הברווזים הגיעו לשם.
התנהגות
ברווזים אלה משכשכים את מזונם על פני המים ושולים בעזרת המקור דברים אכילים כמו צמחי מים או יצורים קטנים. הם שוכנים בביצות, עדיף שופעות צמחייה ואגמים אוסטרליים אך בעונת הרבייה ובתקופות יובש ינועו לעבר ים פתוחים. באגן מארי-דרלינג ובאגם אייר שהמים שם מתייבשים לעיתים קרובות, הברווזים נוהגים לעוף עד לחופים ומתקבצים שם בהמונים. הם די פגיעים לרובים עקב ההתקהלות וכן עקב מנהגם לעוף בגובה נמוך. דבר זה גורם להם להיטרף גם על ידי עופות דורסים, תנינים ונחשים.
הברווזים לא נמצאים בסכנה אך מספרם נמצא בירידה עקב ציד (אף שהוא מוגן) ומהתייבשות ביצות בהם הוא חי.
רוהיט צ'ופרה
רוהיט צ'ופרה (באנגלית: Rohit Chopra, נולד ב-30 בינואר 1982) הוא כלכלן אמריקאי, מנהל הלשכה להגנה פיננסית על הצרכן, מלבד זאת הוא כיהן נציב כתלונות הציבור של הלשכה להגנת הצרכן (תפקיד שנוצר לאחר חקיקת חוק דוד-פרנק).
ביוגרפיה
צ'ופרה קיבל תואר ראשון באמנויות מאוניברסיטת הרווארד ותואר שני במנהל עסקים בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה, הוא קיבל מלגה מתוכנית פולברייט. לפני שהועסק כעובד מדינה עבד צ'ופרה בחברת הייעוץ, מקינזי ושות'.
לאחר המשבר הכלכלי העולמי שאירע ב-2008 וההחלטה לחוקק את חוק דוד-פרנק בתגובה למשבר הוקמה הלשכה להגנה פיננסית על הצרכן, עם הקמתה של הלשכה מונה צ'ופרה להיות האחראי על הלוואות של סטודנטים.
באפריל 2018, הסנאט אישר פה אחד ההחלה להיות נציב נציבות הסחר הפדרלית. חודש לאחר מכן הוא נכנס לתפקידו. הוא סיים את תפקידו באוקטובר 2021 עם כניסתו לתפקיד מנהל לשכה להגנה פיננסית על הצרכן.
בינואר 2021 הכריז נשיא ארצות הברית הנבחר, ג'ו ביידן כי הוא מתכוון למנות את צ'ופרה למנהל הלשכה להגנה פיננסית על הצרכן.
רוני סולן
רוני סולן הייתה פסיכואנליטיקאית, מדריכה מוסמכת ומרצה במכון הישראלי לפסיכואנליזה בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
סולן הייתה מומחית בטיפול אישי בילדים, מתבגרים ובוגרים וכן בטיפול זוגי.
היא חיברה את הספר "חידת הילדות", העוסק בהתפתחות הרגשית של התינוק במהלך שלוש השנים הראשונות לחייו והשפעת חוויה זו על בגרותו, על קשריו הזוגיים ועל היותו הורה. כמו כן פרסמה במשותף עם שולה מודן, את הספר "להפרד בשלום" העוסק בתהליכי פרידה מהלידה ולאורך החיים. פרסמה מאמרים בכתבי עת שונים.
סולן עסקה בחשיבות הנפרדות ביחסי האובייקט וטבעה את המושגים ה"נרקיסיזם הבריא", וה"יחד" בין נפרדים. כמו כן, הגדירה קריטריונים להבחנה בין מנגנוני הגנה למנגנוני הסתגלות.
למדה בשווייץ, ובין מוריה בז'נבה היו הפסיכולוגים ז'אן פיאז'ה, אנדרה ריי ורנה שפיץ.
Love Sux
Love Sux (בתרגום חופשי: אהבה מבאסת) הוא אלבום האולפן השביעי של הזמרת-יוצרת הקנדית אבריל לאבין. האלבום יצא לאור ב-25 בפברואר 2022 על ידי חברות התקליטים אלקטרה רקורדס ו-DTA.
ב-3 בנובמבר 2022, הודיעה לאבין ברשתות החברתיות שלה כי מהדורת דלוקס של Love Sux תצא לאור ב-25 בנובמבר 2022, לאחר יציאת הסינגל השלישי שלה "I'm a Mess", ביחד עם הזמר הבריטי יאנגבלאד, שיצא באותו היום.
רקע והכרזה
לאחר יציאת אלבום האולפן הקודם שלה Head Above Water בשנת 2019, לאבין הזכירה בריאיון במאי 2020 למגזין American Songwriter שהיא "תרצה להוציא קצת מוזיקה ב-2021 ושהיא התחילה לעבוד על חומרים חדשים, שיכולים להיות הבסיס לאלבום הבא שלה". בדצמבר 2020, אישרה שהיא מקליטת מוזיקה חדשה עם המפיקים ג'ון פלדמן, מוד סאן, טראוויס בארקר ומשין גאן קלי. ב-8 בינואר 2021, יצא לאור הסינגל "Flames", שיתוף פעולה בין מוד סאן ולאבין. באותו החודש, אישרה באמצעות המדיה חברתית שהיא תוציא מוזיקה חדשה במחצית הראשונה של שנת 2021. מאוחר יותר, אישרה שסיימה להקליט את האלבום. ב-16 ביולי 2021, הוציאה הזמרת וילו סמית' את אלבום האולפן הרביעי שלה, Lately I Feel Everything, שכולל שיר הנקרא, "Grow", בהשתתפות לאבין וטרוויס בארקר. הקליפ של השיר יצא לאור באוקטובר באותה השנה.
בספטמבר 2021, השתתפה לאבין בטקס פרסי הווידאו של MTV לשנת 2021 ואישרה בריאיון שמוזיקה חדשה אמורה לצאת במהלך אוקטובר. ב-28 באוקטובר 2021, הופיעה בשידור החי של טראוויס בארקר, "בית האימים של טראוויס בארקר". ב-3 בנובמבר, הודיעה שחתמה על חוזה הקלטות בחברת התקליטים של בארקר, DTA רקורדס. ב-5 בנובמבר, הכריזה על צאת הסינגל החדש שלה "Bite Me", אשר יצא לאור ב-10 בנובמבר. ב-13 בינואר 2022, הכריזה על צאת הסינגל השני מהאלבום, "Love It When You Hate Me", בהשתתפות בלאקבר. יום למחרת, הכריזה על צאת אלבומה השביעי, Love Sux, וחשפה את תאריך יציאתו: 25 בפברואר 2022.
הרכב ונושא האלבום
בריאיון למגזין אנטרטיינמנט ויקלי תיארה לאבין את Love Sux, כ"תקליט האלטרנטיבי ביותר שעשיתי", והסבירה ש"ברוב האלבומים שלי יש שירי פופ, בלדות, והוא די מגוון. האנשים שאני עבדתי עימם באמת הבינו אותי ובאו מהז'אנר הזה של המוזיקה שמאפיינת את האלבום". היא תיארה את הקלטת האלבום כהרגשה כאילו היא "חזרה לתיכון ומבלה עם סוג האנשים שגדלה עימם" והוסיפה ש"זה היה פשוט ללא מאמץ". בריאיון למגזין ניילון, אמרה לאבין, ש"האלבום קליל ושמח, אף על פי שיש שירים על שברון לב והתפרקות" אך הוסיפה ש"הוא גם המנוני, עוצמתי ויש לו מסר חיובי לאנשים לעמוד על שלך, שיהיה להם ערך עצמי". היא הצהירה ש-Love Sux הוא האלבום שהיא "רצתה לעשות כל הקריירה שלה".
סינגלים
הסינגל המוביל מהאלבום, "Bite Me", יצא לאור ב-10 בנובמבר 2021. הסינגל השני, "Love It When You Hate Me", בהשתתפות בלאקבר, יצא לאור ב-14 בינואר 2022.
רשימות סיכום שנה
האלבום נכלל במספר רשימות שפרסמו גופי תקשורת שונים לסיכום האלבומים הטובים ביותר לשנת 2022.
שעיר האלון
שְׂעִיר הָאַלּוֹן (שם קודם: כחליל האלון, שם מדעי: Satyrium ilicis) הוא פרפר יום המשתייך למשפחת הכחליליים.
מאפיינים
הפרפר מעופף מחודש מאי ועד סוף יוני, בקרבת הצמחים הפונדקאים שלו - מיני אלוניים באזורי יער וחורש הרריים. בישראל מעופף תת-המין: Satyrium ilicis bischoffi במגדיר של פרפרי ארץ ישראל מאת דובי בנימיני מופיע בשם: Nordmannia ilicis bischoffi.
שם הסוג Satyrium על שם הסטירים מהמיתולוגיה היוונית בשל אזור מגורי הפרפר ביערות ובחורשים בדומה לסטירים המיתולוגיים. שם המין ilicis רומז לצמח הפונדקאי של הפרפר באירופה - אלון הגלעין (Quercus ilex).
חלקן התחתון של כנפיו בצבע חום ומעוטר בפס לבן לכל אורכו, בקצה הכנף התחתון ישנם כתמים כתומים. הכנף בחלקה התחתון מסתיימת בזנבות כמעין מחושים מדומים, זאת כדי להשלות טורפים פוטנציאלים אשר ינסו לתפוס חלק זה של הפרפר - זה האחרון ינוס במהרה ויינצל, לא פעם תוך אובדן חלק מכנפו.
תפוצתו: ברחבי אירופה - שוודיה ואסטוניה בצפון, מפורטוגל במערב, צרפת, איטליה ועד ליוון והבלקן במזרח (למעט בריטניה וחלקיה הצפוניים יותר של אירופה), בלבנון, ישראל וטורקיה. בישראל ניתן לראותו בהר החרמון, ברמת הגולן, בכרמל, בגליל ובהרי ירושלים המהווים גבול תפוצתו הדרומי.
שעיר האלון מעופף לעיתים קרובות ליד שְׂעִיר הָאֶשְׁחָר.
הביצה
הנקבה מטילה את הביצים על ענפיי האלון. הביצים נכנסות לדיאפאוזה של כעשרה חודשים.
הזחל
הזחלים בוקעים עם ראשית האביב, בחודש מרץ. גופו ירוק ושעיר.
הגולם
מתגלם על ענפי האלון, צבעו חום כהה. תקופת הגולם בין 14 יום ל-21 ימים.
פורד פלקון XW
פורד פלקון XW (באנגלית: Ford Falcon XW, קרוי גם: Ford Futura (XW), קרוי גם: Ford Fairmont (XW)) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב פורד אוסטרליה, חברת בת של פורד אשר יוצרה בין השנים 1970–1969 באוסטרליה
1Time
ואן טיים (באנגלית: 1Time) הייתה חברת תעופה זולה דרום אפריקאית. בסיסה הראשי של החברה שכן בנמל התעופה הבינלאומי או.אר טאמבו ביוהנסבורג. לחברה היו בסיסי תעופה משניים בנמל התעופה הבינלאומי קייפטאון, נמל התעופה איסט לונדון הנמצא באזור הכף המזרחי ונמל התעופה הבינלאומי קינג ש'חה בדרבן. על פי אתר החברה, החברה נבחרה לחברת התעופה הזולה הטובה ביותר באפריקה 3 שנים ברציפות. סיסמאת החברה הייתה: More Nice Less Price.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 2003 על ידי חברת האם 1time Holdings. החברה החלה למכור כרטיסים בינואר 2004 והחלה הפעלת קו נוסעים ראשון ב 25 בפברואר 2004. החברה הפעילה 3 טיסות יומיות בין נמל התעופה הבינלאומי או.אר טאמבו ביוהנסבורג לבין נמל התעופה הבינלאומי קייפטאון שבקייפטאון.
בנובמבר 2012 חברת התעופה פשטה רגל והפסיקה את פעילותה. למרות היוזמות השונות, כולל יוזמות המפרק, הפעילות נותרה מושעית.
יעדי החברה
החברה הפעילה טיסות פנים ברחבי דרום אפריקה כמו כן, החברה הפעילה טיסות לנמל התעופה ליוינגסטון בזמביה, לנמל התעופה הבינלאומי מפוטו במוזמביק, ולנמל התעופה הבינלאומי זנזיבר בטנזניה.
צי המטוסים
גילם הממוצע של צי המטוסים עמד על 24.5 שנים.
בריאן אינו
קורות חיים
אינו, יליד וודברידג', מחוז ספוק באנגליה, התפרסם לראשונה בשנות ה-70 כנגן קלידים ומומחה למוזיקה וסינתיסייזרים בהרכב הגלאם רוק רוקסי מיוזיק. לאחר שעזב את הקבוצה הוא הספיק להקליט שני אלבומי רוק ולאחר מכן החל במסע חיפוש אחר צלילים אבסטרקטיים יותר באלבומים Another Green World ב-1975 ו-Ambient 1/Music for Airports ב-1978. מאז הוא הפיק עשרות אלבומים (רבים בשיתוף פעולה עם אמנים אחרים כגון דייוויד בואי, הארולד באד, U2 ורוברט פריפ) תוך כדי חזרה נוסטלגית מפעם לפעם לז'אנר הפופ. ב-2011 שב אינו לעבוד עם להקת קולדפליי, והפיק את אלבומם החמישי.
במקביל לקריירה המוזיקלית עסק אינו גם במופעי אמנות ויזואלית, כתיבת טור קבוע בשבועון הבריטי האובזרבר, וכן תכנון ושיווק (ביחד עם האמן פיטר שמידט) של חפיסת קלפים המספקים עצות שימושיות באסטרטגיה אמנותית.
בשנים האחרונות, מקדיש אינו מאמץ משמעותי לקידום תנועת החרם על ישראל, ה-BDS. בספטמבר 2018 הצטרף לעצומת אמנים, בעיקר בריטים, שקראו להחרמת האירוויזיון אם יתקיים בישראל.
מפרק מהירות קבועה
מפרק מהירות קבועה (באנגלית: Constant Velocity Joint או CV-Joint) הוא התקן מכני המאפשר להעביר תנועה סיבובית בין צירים הנמצאים בזווית, באופן שבו מהירות הציר המונע אחידה ושווה למהירות הציר המניע. מפרק זה נמצא בשימוש בעיקר בכלי רכב בעלי הנעה קדמית והנעה לכול הגלגלים וכן בכלי רכב בעלי הנעה אחורית עם מתלה נפרד לכול גלגל - בחיבור הציריה אל הגלגל והדיפרנציאל. במכונית האאודי קוואטרו לדוגמה, ניתן למצוא עשרה מפרקים כאלה, בארבע הציריות ובגל ההינע.
התקנים קודמים
מערכות הנעה קדמית מוקדמות, כמו אלה שבסיטרואן Traction Avant, בציריות הקדמיות של הלנד רובר, ובכלי רכב דומים בעלי הנעה לכול הגלגלים, עשו שימוש במפרק אוניברסלי, בו ציר בצורת צלב מחבר בין שני חלקים בצורת האות U. המפרק האוניברסלי אינו מפרק מהירות קבועה מלבד במצב בו שני הצירים מקבילים, וגורם לציר המונע לנוע במהירות משתנה מחזורית כאשר הציר המניע נע במהירות קבועה. מפרק זה הוא פשוט ויכול להיות חזק מאוד, והשימוש העיקרי בו הוא בחיבור צירים שהזווית וטווח התנועה ביניהם אינם גדולים, כמו בגל הינע של כלי רכב בעלי הנעה אחורית. אולם, בזוויות גדולות המפרק האוניברסלי נהיה "קופצני" וקשה לסיבוב, ודורש תחזוקה שוטפת. כמו כן, השימוש בו בציריות הנעה דורש מיסבי תמיכה מסובכים יותר, וניתן לעשות בו שימוש רק במערכות ציריה קשיחות.
המפרקים הראשונים מסוג מהירות קבועה
כאשר הנעה קדמית הפכה לפופולרית, ומכוניות נוסעים כגון ה"מיני" החלו לעשות שימוש במנוע בתצורה רוחבית, נעשו חסרונותיו של המפרק האוניברסלי בציריות הנעה קידמיות בולטים יותר ויותר. מפרקי מהירות קבועה המבוססים על המצאתו משנת 1927 של אלפרד שֱׁפָּה, התגברו על רוב החסרונות הללו. הם איפשרו העברה חלקה של מומנט סיבוב מהמנוע אל הגלגלים הקידמיים למרות הטווח הרחב של הזוויות בהם נמצאו המפרקים.
מפרק טרקטה, שגם הוא מפרק מהירות קבועה, פותח על ידי פייר פנייל (Pierre Fenaille) בשנת 1926, ושימש במרבית כלי הרכב הקרביים בעלי הנעה קדמית במלחמת העולם השנייה. הוא פשוט יותר וחזק יותר ממפרק Rzappa, אולם מייצר חיכוך רב וחום במהירות גבוהה. עם התקדמות טכנולוגיית היצור של מפרקי מהירות קבועה מבוססי כדורים נזנח השימוש בו בכלי רכב וכיום ניתן למצוא אותו רק במכונות.
מפרק Rzeppa (פעמון)
מפרק Rzeppa, הידוע בכינוי מפרק "פעמון", מורכב מכדור פנימי אשר בו שש מסילות, ומעטפת חיצונית תואמת בצורת "פעמון" ובה שש מסילות גם כן. בכול מסילה נמצא כדור. הציר המניע מקובע לחלק הפנימי, בעוד הציר המונע מחובר לחלק החיצוני (הפעמון) בצידו האחד, ולציר הגלגל בצידו השני. מפרק זה הוא גמיש מאוד ויכול לתמוך בשינויים הגדולים בזוויות בין הצירים, אשר נדרשים על ידי מערכת ההיגוי של הגלגלים הקדמיים. מפרק פעמון טיפוסי מרשה זווית כפוף של 48-45 מעלות, בעוד כמה סוגים מאפשרים עד 52 מעלות.
עקרון הפעולה של מפרק Rzeppa מבוסס על הימצאותם של ששת הכדורים במישור הניצב למישור בו נמצאים זוג הצירים, ובזווית החוצה את הזווית בין הצירים (כלומר בזווית שווה לכול אחד מהצירים). מישור זה נקרא המישור ה"הומו-קינטי". כאשר האלמנטים המעבירים את המומנט הסיבובי מציר אחד לציר שני נמצאים במישור זה, מתקבל מפרק מהירות קבועה.
מפרק מהירות קבועה נוסף המבוסס על עיקרון זה הוא מפרק בנדיקס-וייס (Bendix-Weiss), אשר בו ארבעה כדורים.
מפרק קרדן כפול
מפרק קרדן כפול דומה לציר קרדן כפול, אשר בו ציר הביניים קוצר עד למינימום האפשרי, כך שלמעשה מתקבלים שני מפרקים אוניברסליים גב אל גב. התקן זה מהווה מפרק מהירות קבועה במהירויות נמוכות, אם כי החלק האמצעי עדיין אינו נע במהירות קבועה, דבר המייצר ויברציות במהירויות גבוהות. באופן טיפוסי, ניתן למצוא מפרק קרדן כפול בציר ההגה של המכונית. מפרק זה גם מחליף את מפרק הפעמון (Rzeppa) בישומים בהם יש זוויות כיפוף גדולות או עומסים מתפרצים, כגון בציריות של רכבי שטח קשוחים עם הנעה לכול הגלגלים. כמו כן פותח מפרק קרדן כפול עם התקן יישור צף השומר על זווית שווה בין הצירים המניע, המונע, והחלק האמצעי.
מפרק טריפוד (תלת רגל)
מפרק טריפוד מורכב מציר אחד המסתיים בשלוש רגליים גליליות, אשר נמצאות בזווית 90 מעלות לציר, ובזווית של 120 מעלות זו לזו. על כול רגל מורכבת טבעת שמשטחה החיצוני מעוגל. בקצה הציר השני מותקן חלק בצורת גליל חלול אשר בחלקו הפנימי חרוצות שלוש מסילות שלהן חתך גלילי. הטבעות המעוגלות המותקנות על הרגליים של החלק הפנימי ממוקמות בתוך המסילות. מפרק זה מסוגל להעביר תנועה סיבובית מציר אחד לשני, בזוויות כיפוף עד כ-45 מעלות. מפרק זה מרשה תנועה בכיוון הצירי - כלומר מאפשר לצירים להתקרב ולהתרחק זה מזה.
התקן זה הוא "כמעט" מפרק מהירות קבועה (Quasi-Homokinetic), מכיוון שנקודות המגע של הטבעות המוקנות על הרגליים עם המסילות אינן בדיוק במישור ההומו-קינטי. עם זאת, הסטייה ממהירות קבועה היא נמוכה.
מפרק תומפסון
מפרק תומפסון, הנקרא על שם ממציאו גלן תומפסון (Glenn Thompson), הוא מפרק מהירות קבועה אשר פועל עם חיכוך נמוך וכמעט ללא ויברציות. מפרק תומפסון מורכב משני מפרקי קרדן זה בתוך זה, דבר המבטל את הצורך בציר הביניים, ובתוספת מוטות ייצוב השומרים על זווית מתאימה בין המפרקים. מוטות הייצוב שומרים על זווית שווה בין הציר המונע, המניע, והמפרקים, דבר אשר מבטיח העברת מהירות אחידה בין הצירים, בכול זווית בה הם נמצאים. מוטות הייצוב אינם נעים במהירות קבועה, אולם יש להם מומנט אינרציה נמוך מאוד ולכך אינם מיצרים (כמעט) ויברציות. ביטול ציר הביניים מקטין מאוד את הרעידות ועומסי השחיקה הטיפוסיים למפרק קרדן כפול.
העובדה שהמפרק מתבסס על זוג מפרקי קרדן מקטין את החיכוך והחום הנוצרים במפרק ביחס למפרק מסוג פעמון (Rzeppa), זאת מכיוון שבמפרק תומפסון נעשה שימוש במיסבים כדוריים היקפיים, בעוד שבמפרק פעמון הכדורים מתגלגלים ומחליקים בתעלות.
החידוש במפרק תומפסון הוא בהמצאת ההתקן השומר על המנח הגאומטרי של זוג מפרקי הקרדן, למשל ארבעה מוטות ייצוב היקפיים בצורת מספריים, והוא הראשון שמכיל צירוף זה של תכונות.
אהרון גבע
אהרון גבע (נולד ב-30 באפריל 1988) הוא במאי, יוצר ומגיש ישראלי.
ביוגרפיה
גבע הוא בוגר בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנת 2019 יצר והגיש יחד עם שותפתו מיקי טריאסט את פינת התחקירים הסאטירית "מה נחקר" בתוכנית "מה נסגר?" בהגשת רועי בר-נתן בכאן 11, לצד סרטונים דיגיטליים ל-HOT ו-Mako.
בשנת 2020 ביים לצד טריאסט את "ברכה", סרט קצר בכיכובן של אורנה בנאי ובת-אל מוסרי, שגם אחראית לכתיבת התסריט. "ברכה" זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2020, ובהמשך זכה בשורה של פרסים בפסטיבלים בארצות הברית ואירופה, בהם מדליית הסזאר של האקדמיה הצרפתית.
החל משנת 2020 מתארח לעיתים בתוכנית "מהצד השני עם גיא זהר" בכאן 11.
בשנת 2022 ביימו גבע וטריאסט את הדרמה הקומית "חאנשי" של HOT. בדצמבר 2022 פורסם כי "חאנשי" תהיה לסדרה הישראלית הראשונה אי פעם לקחת חלק בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
חיים אישיים
אביו הוא הקומיקסאי הישראלי דודו גבע.
ברווז הארטלוב
ברווז הארטלוב (שם מדעי: Pteronetta hartlaubii) הוא עוף מים ממשפחת הברווזיים החי באפריקה שמדרום לסהרה. הוא קרוי על שם החוקר הגרמני גוסטב הארטלוב (1814-1900) ומהווה מין יחידי בסוגו.
צבעו של ברווז זה חום-ערמוני והצוואר, הראש והמקור שחורים. בקדמת המקור ישנה בליטה לבנה וקצה המקור לבן גם הוא. אורכו 56–58 ס"מ ומשקלו עד 800 גרם.
בעבר ברווז זה נכלל בתת-משפחת Cairininae שבוטלה, והיום הוא משויך לתת-משפחת ברווזים מצויים. עם זאת הוא שונה ממיני הברווזים המוכרים כמו הברכייה. המין הקרוב ביותר אליו הוא אווז כחול-כנפיים שחי באתיופיה.
ברווז זה משתכשך במים ומחפש מזון על ידי ניעור של המקור במים. הוא חי באפריקה המערבית באזורים טרופיים מגינאה עד סיירה לאון, מזרחה עד ניגריה ודרום סודאן ודרומה עד גבון, רפובליקת קונגו והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הברווז חי בביצות, בנהרות וביערות ואפילו בביצות מנגרובים. הוא חי ביחידות ומחפש חרקי מים, צמח מים וזרעים על פני המים או ביבשה. ברווז זה מצוי במספרים גדולים באזורי מחייתו ומצב השימור שלו הוא ללא חשש.
אפרים פישל סלומון
אפרים פישל סלומון (1849 – 1924) היה ראש קבוצת המתיישבים ביסוד המעלה שעלו לארץ ישראל בימי העלייה הראשונה.
חייו
נולד בהסק (סמוך לבריסק) למשפחה חסידית, למד בחדר ובישיבות בפולין ונודע כלמדן וכתלמיד חכם. נשא לאשה את חוה בת יצחק סנדר קדישווייץ ולזוג נולדו חמישה בנים. כיוון שלא רצה שבניו יתגייסו לצבא הצאר החליט לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1883 הגיע לאודסה ונפגש עם יהודה לייב פינסקר. יחד עם לייב רובין ממזריטש ו-22 משכילים יהודיים ממזריטש ומבריסק, מחברי "חובבי ציון" שהתרכזו באודסה, ייסד את "חברת נחלת שדה וכרם" ששמה לה למטרה להתיישב התיישבות חקלאית בארץ ישראל.
סלומון ורובין, כשליחי התנועה, עלו לארץ ישראל וביום ט"ו באב תרמ"ג רכשו את אדמת השבט הבדואי א־זביד מידי משפחת עבו מצפת; על השטח, בן 2,500 דונם, שילמו 5,000 רובל. לאחר רכישת הקרקע הצטרפו עוד שבע משפחות מהגרעין המייסד והחלו לעבד את אדמת המושבה, שנקראה בתחילה "מי מרום". סלומון בחר למקום את השם "יסוד המעלה" לפי הפסוק. בשל היעדר רישיונות בניה נאלצו המתיישבים להקים לעצמם אוהלים וסוכות למגורים וסבלו מרעב וממלריה שהכתה במקום שהיה רווי ביצות. במהלך השנים היה למנהיג המתיישבים ומנע את התפוררות המושבה שכרעה תחת נטל המלריה, התאבדות חברים, יבולים דלים והתנכלויות שלטוניות. ב-1900 עמדה המושבה בפני פשיטת רגל ויק"א התכוונה לחסל אותה, אך בהשתדלות המתיישבים וסלומון בראשם, הושגה פשרה.
ב-1903 השתתף סלומון כנציג המושבה בכנסייה הארצישראלית הראשונה (והיחידה) בזכרון יעקב.
בב' בכסלו תרס"ה (1904) נהרג במושבה אביו, ישראל יעקב סלומון, בן 86, על ידי גנבי לילה.
שנת השמיטה ב-1910 הגיעה לאחר שנתיים של בצורת, שנה נוספת של יבול דל פירושה היה גזירת כליה על המושבה. הקהילה המקומית התפלגה בעקבות המחלוקת האם לשמור שמיטה לחומרה או לנהוג היתר מכירה בקרקע ולהמשיך ולעבד אותה (מחלוקת שעברה בקו השבר בין "חסידים" ומתנגדים בקרב המתיישבים). ויכוח רבני על אפשרות היתר מכירה התחולל בחצר ביתו של סלומון, שהנהיג את הקו התקיף וחייב היתר מכירה על מנת לקיים את המושבה. הרב קוק רבן של יפו וירושלים, התיר את המכירה ורידב"ז, רבה של צפת, שלל. הוויכוח הוכרע לבסוף לפי שיטתו של הרב יצחק אלחנן ספקטור וסלומון היה מראשוני המתיישבים שחרשו בשנת שמיטה בארץ ישראל.
הכנסת הראשונה
הכנסת הראשונה (נקראה בתחילה האספה המכוננת) הייתה הגוף הנבחר הראשון במדינת ישראל, שתפקידה היה לכונן את חוקת מדינת ישראל. הרכבה נקבע בבחירות לאספה המכוננת ב-25 בינואר 1949. במגילת העצמאות נקבע כי האספה המכוננת תקבע חוקה למדינה עד 1 באוקטובר 1948, שעל פיה יוקמו "השלטונות הנבחרים והסדירים של המדינה". האספה התכנסה לראשונה בט"ו בשבט ה'תש"ט (14 בפברואר 1949). בישיבתה הרביעית, ב-16 בפברואר 1949, החליטה האספה לשנות את שמה מהאספה המכוננת לכנסת הראשונה.
טרם הבחירות
ב-29 בנובמבר 1947 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטה 181 (תוכנית החלוקה), שקבעה כי ארץ ישראל תחולק לשתי מדינות: מדינה יהודית ומדינה ערבית. בהחלטה נקבע כי בכל מדינה תוקם מועצת ממשלה זמנית שתיקח לידיה את הסמכויות השלטוניות עם הסתלקות המעצמה המנדטורית (בריטניה), תקים מיליציה חמושה ותקיים בתוך חודשיים לכל היותר בחירות לאספה מכוננת שתפקידה לכונן חוקה.
התנועה הציונית קיבלה (אם כי לא בהתלהבות יתרה) את התוכנית, והחלה בהקמת המוסדות הזמניים ובתכנון המערך החוקתי של המדינה שבדרך. הוקמה "ועדת המצב", שהחלה בהכנת הקמתו של מנגנון המדינה העתידה לקום. במסגרת ועדת המצב קמו מועצות ובהן מועצה משפטית, שתפקידה היה לתכנן את המערכת המשפטית והחוקתית.
באפריל 1948 הקימה ההנהלה הציונית את מועצת העם ובה 37 חברים, כמו גם את מנהלת העם בה כיהנו 13 מחברי מועצת העם. מועצת העם היוותה את הרשות מחוקקת ומנהלת העם את הרשות המבצעת, והן ניהלו את ההכנות לקראת כינונה של המדינה.
ב-14 במאי 1948 התכנסה בפעם האחרונה מועצת העם לישיבה, שבה הכריז יושב ראש מנהלת העם דוד בן-גוריון על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, היא מדינת ישראל. מועצת העם הפכה למועצת המדינה הזמנית ומנהלת העם הפכה לממשלה הזמנית. המועצה החלה בהכנות לבחירות לאספה המכוננת ובין היתר חוקקה חוקי בחירות ומינתה ועדת בחירות מרכזית.
ב-13 בינואר 1949 חוקקה מועצת המדינה הזמנית את "פקודת המעבר לאספה המכוננת" שקבעה שעם כינוסה של האספה המכוננת, תחדל מועצת המדינה הזמנית להתקיים וכל הסמכויות שהעניק לה החוק יעברו לאספה המכוננת.
הבחירות לאספה המכוננת
הבחירות לא נערכו במועד שנקבע בתוכנית החלוקה או במגילת העצמאות עקב קיומה של מלחמת העצמאות. בסופו של דבר, התקיימו הבחירות לאספה המכוננת ב-25 בינואר 1949. בבחירות השתתפו כ-440,000 בוחרים מתוך כ-500,000. אחוז ההצבעה עמד על כ-87%.
בבחירות זכתה מפלגת מפא"י במספר המושבים הגדול ביותר - 46 מתוך 120. מפלגת מפ"ם זכתה ב-19 מושבים, החזית הדתית המאוחדת ב-16, תנועת החרות ב-14, הציונים הכלליים ב-7, המפלגה הפרוגרסיבית ב-5, ספרדים ועדות מזרח ומק"י ב-4 כל אחת, הרשימה הדמוקרטית של נצרת ב-2, ורשימת הלוחמים, ויצו והתאחדות התימנים בישראל ב-1 כל אחת.
הישיבה הראשונה
האספה המכוננת התכנסה לראשונה ביום ט"ו בשבט ה'תש"ט - 14 בפברואר 1949, בשעה 16:00, בבית המוסדות הלאומיים בירושלים. הישיבה נפתחה בשירת "התקווה", ולאחריה נאם נשיא מועצת המדינה הזמנית חיים ויצמן נאום נרגש שהחל במילים:. כן הוסיף ויצמן ואמר: לאחר הנאום התקיימה הצהרת נבחרי האספה: מזכיר הממשלה הקריא את נוסח ההצהרה:  וכל אחד מחברי האספה קם ואמר:. אחרי הצהרת האמונים ניגשו חברי האספה לבחור את יושב הראש, ובחרו ברוב קולות את יוסף שפרינצק מסיעת מפא"י. לאחר בחירת היושב ראש התקיים דיון בעניין מינוי סגנים ליושב ראש, ובשעה 18:00, לאחר שירת "התקווה", ננעלה הישיבה.
הקמת הממשלה הראשונה
אחרי שהפכה האספה המכוננת לכנסת הראשונה, דהיינו לפרלמנט, היה צורך בהקמתה של ממשלה. מפא"י, הגדולה שבסיעות הכנסת, הייתה זקוקה לקואליציה לצורך הרכבת ממשלה. בן-גוריון פסל את תנועת החרות ומק"י מלהיכנס לממשלה, תוך כדי שטבע הביטוי "בלי חרות ומק"י". מפ"ם קיוותה להקים עם מפא"י ממשלה סוציאליסטית צרה, אך נתקלה בדחייה ונותרה באופוזיציה. בן-גוריון החליט לפנות אל החזית הדתית, הפרוגרסיבים, הספרדים ורשימות המיעוטים. סך הכל תמכו בממשלה 73 חברי כנסת. בהסכמים הקואליציוניים נקבע שהממשלה תיתן שוויון זכויות גמור לכל אזרח, תחתור לשלום, תשמור על נייטרליות במלחמה הקרה, תעודד עלייה ותאכלס את המדינה.
ניסיון ההתנקשות בחברי הממשלה
ב-12 בספטמבר 1949 הגיע צעיר בשם אברהם צפתי אל יציע הקהל של הכנסת, שלף תת-מקלע סטן מתוך מעילו וכיוון אותו אל עבר שולחן הממשלה, שם ישבו באותו הזמן ראש הממשלה ומספר שרים, אולם סדרן הכנסת צבי ציגלר הצליח להדוף אותו הצידה לפני שלחץ על ההדק. לפי אחת הדעות, צפתי רצה לפגוע בשרי הממשלה על כך שלא דנו בתוכניתו להקמת בית מקדש לארגון האומות המאוחדות.
המעבר מתל אביב לירושלים
ב-13 בדצמבר 1949 הוכרזה ירושלים כבירת ישראל. ב-26 בדצמבר 1949 עלתה הכנסת לירושלים. תחילה קיימה את ישיבותיה בבניין הסוכנות היהודית, בה התקיימה ישיבתה הראשונה. הכנסת חיפשה מקום מתאים יותר להתכנסויותיה. לאחר שנשקלו מספר אפשרויות, בכללם מלון המלך דוד, נבחר שלד בית פרומין, שבנייתו הופסקה עקב המלחמה ולא המשיכה מאז. החל מ-13 במרץ 1950 התקיימו ישיבות הכנסת בבניין זה. אולם המליאה התמקם בקומת הכניסה של הבניין, באולם גבוה עם גלריה שיועד במקור לשמש כסניף בנק.
הקמת הממשלה השנייה
באוקטובר 1950 ביקש בן-גוריון להעביר את שר המסחר והתעשייה אליעזר קפלן מתפקידו, ולמנות במקומו את יעקב גרי. כיוון שבאותה תקופה, על מנת למנות שר חדש היה על הממשלה להתפטר ולהציג את עצמה מחדש עם השר להבעת אמון מחודשת, התפטרה הממשלה. לאחר מכן תוקן החוק.
הממשלה השנייה הייתה דומה מאוד בהרכבה לממשלה הראשונה, בשינויים קלים: שר החינוך זלמן שזר פרש מתפקידו, ובמקומו מונה שר התחבורה דוד רמז, אשר אותו החליף שר האספקה והקיצוב דב יוסף, לאחר שמשרדו בוטל. פנחס לבון מונה לשר החקלאות, משרד המסחר הופרד ממשרד האוצר, ויעקב גרי מונה לשר המסחר.
התפטרות הממשלה והבחירות לכנסת השנייה
כבר בראשית כהונתה של הממשלה השנייה נוצר בה סכסוך על רקע סמכותה של ההסתדרות לקיים זרם של חינוך דתי לילדי העולים החדשים במסגרת שיטת הזרמים בחינוך. סכסוך זה נוסף על סכסוכים נוספים בנושא הזרמים בחינוך, ובעיקר החינוך הדתי. משבר החינוך הוביל להתפטרותו של השר יהודה מימון, התפטרות שבן-גוריון ראה בה כאי אמון בממשלה, וכתוצאה מכך התפטר הוא עצמו מתפקידו ב-14 בפברואר 1951. להחלטתו של בן-גוריון להתפטר היו סיבות פוליטיות נוספות: בן-גוריון ראה בתוצאות הבחירות המקומיות של 1950, שבהן נחלשה מפא"י והתחזקה מפלגת הציונים הכלליים, כעדות לכך שהכנסת איננה מייצגת עוד את דעת הציבור. משה שרת כתב ביומנו, כי הייתה זאת הסיבה המרכזית להחלטת מפא"י ללכת לבחירות.
בן-גוריון החליט שלא להקים ממשלה חדשה אלא לכהן בממשלת מעבר ולהקדים את הבחירות לכנסת. לאחר תקופה של אי ודאות שלטונית, שנבעה אף מחוסרים בחוק, התקבלו באפריל 1951 שני חוקים. חוק המעבר לכנסת השנייה קבע את המסגרת החוקית הכללית למעבר בין הכנסת הראשונה והכנסת השנייה, ואילו חוק נוסף הורה על פיזור הכנסת הראשונה ועל עריכת בחירות ב-30 ביולי 1951. כן הוחלט, כי כל מי שהיה תושב מדינת ישראל ב-1 במרץ 1951 רשאי יהיה להצביע בבחירות. החלטה זו פירושה היה כי העולים החדשים שהגיעו לארץ בהמוניהם בשנתיים הקודמות, הם שיכריעו את מערכת הבחירות. מספרם של בעלי זכות הבחירה כמעט הוכפל בין שתי מערכות הבחירות.
חברי הכנסת
חברי הכנסת שכיהנו בכנסת זו:
הינוקא מכפר סכנין
הינוקא מכפר סכנין, על פי ספר הזוהר, הוא ילד קדוש, בנו של רב המנונא סבא, שחי בדור הרביעי לתנאים. שמו אינו ידוע והוא מוזכר רק כ"ינוקא".
הסיפור אודותיו
מסופר שלאחר פטירתו של רב המנונא סבא, רבי יצחק ורבי יהודה עברו בדרכם בכפר סכנין, והתארחו אצל אשתו של רב המנונא סבא. הבן הקטן, ששהה באותו יום בבית (בשאר הימים היה שוהה כל היום בבית הספר), ראה את החכמים, ואמו אמרה לו לגשת אליהם על מנת שיברכו אותו. ניגש הילד אל החכמים, אך חזר לאחוריו ואמר לאמו שאינו חפץ להתקרב אליהם, משום שבאותו יום לא קראו קריאת שמע, ולימדו אותו, שכל מי שאינו קורא קריאת שמע בזמנו יהיה בנידוי כל אותו היום. שמעו החכמים ותמהו, נשאו ידיהם וברכוהו ואמרו שאכן לא קראו קריאת שמע באותו היום מכיוון שעסקו בעניינם של חתן וכלה שלא היה להם כל צרכם, והעוסק במצווה פטור מן המצווה. כששאלו אותו כיצד ידע שלא קראו קריאת שמע, אמר להם שהריח זאת מבגדיהם.
לאחר מכן הם ישבו ליטול ידיים ולאכול לחם, ורבי יהודה, שידיו היו מלוכלכות, ברך קודם שנטל את ידיו. אמר הינוקא, שאם הם היו לומדים אצל רבי שמעיה חסידא, היו שומעים ממנו את הדין שאסור לברך בידיים מזוהמות, וכל מי שמברך כשידיו מלוכלכות חייב מיתה. הינוקא המשיך ואמר, שדין זה נלמד מן הפסוק "בבאם אל אהל מועד ירחצו מים ולא ימותו", שמשתמע ממנו שאם לא ירחצו את ידיהם - ימותו. הינוקא המשיך לבאר ע"פ תורת הסוד, את הטעם לנטילת ידיים, והוכיחם על כך שלא שמשו את רבי שמעיה חסידא, שאמר שהסטרא אחרא ניזון מן הלכלוך והטינופת. דבריו של הינוקא התמיהו את החכמים מאוד, והם לא היו יכולים לדבר.
בהמשך בירכו החכמים אותו ואת אימו, והוא אמר להם דברים נוספים על עין הרע, ועל הפסוק "המלאך הגואל אותי מכל רע", והם נשקוהו שוב. עמדו לברך, והינוקא ברך ברכת המזון. כשסיים לברך, עצם את עיניו לרגע, ולאחר מכן פתחם שוב ואמר: "חברים, שלום לכם מהריבון הטוב שעל העולם". תמהו החכמים שוב ובכו וברכוהו. החכמים ישנו באותו לילה בביתו של רב המנונא, ובבוקר הלכו וסיפרו את המעשה לרבם, רבי שמעון בר יוחאי, שאמר להם שודאי סלע תקיף וחזק זה הוא בנו של רב המנונא סבא.
מקום קבורתו
על פי המסורת, הוא קבור יחד עם אמו וצאצאיו בבית הקברות העתיק בצפת, במערה של מהר"י בירב.
רוטב צ'ילי
רוטב צ'ילי הוא מושג המתייחס לכל רוטב או קונדימנט המכיל פלפל חריף.
היסטוריה
במשך אלפי שנים בני אדם השתמשו בפלפל צ‘ילי ותבלינים חריפים, ב-1807 במסצ'וסטס הופיעו בבקבוקים זמינים רטבים חריפים, עם זאת מותגים מעטים שרדו עד היום מאותה תקופה. רוטב הטבסקו הוא הרוטב המוקדם בתעשיית הרוטב החריף אשר הופיע לראשונה ב-1896. החל משנת 2010 זה היה התבלין ה-13 הנמכר ביותר בארצות הברית.
בישראל
בישראל הרטבים החריפים הפופולריים הם הסחוג התימני והעריסה הצפון אפריקאית ועם השנים נוספו אליהם רטבים חריפים אמריקאיים כגון טבסקו ורטבים אחרים, במיוחד מתוצרת לואיזיאנה. ב-20 השנים האחרונות חדרו לשוק מוצרים מהמזרח הרחוק ובמיוחד מתאילנד וכיום המונח רוטב צ'ילי מיוחס לרוב לאחד משני סוגים - רוטב סיראצ'ה, המכונה גם רוטב צ'ילי חריף; ורוטב צ'ילי מתוק. שניהם פופולרים היום במסעדות מזון מהיר והמבורגריות. כליווי למאכלים שונים ובמיוחד כרכיב במנת כנפי עוף חריפות.
מרכיבים
ישנם מתכונים רבים לרטבים חריפים אך המרכיב המשותף היחיד ביניהם הוא כל סוג של פלפל צ'ילי. קבוצת החומרים הכימיים הנקראת קפסאיצין אחראית על הטעם החריף. ישנם רטבים שהשימוש בבסיס הוא פלפל חריף והוספת מלח וחומץ, ואילו רטבים אחרים יכולים להשתמש בפירות או ירקות כבסיס והוספת פלפל חריף לטעם.
מרכיבים נפוצים אחרים כוללים חומץ ותבלינים. חומץ משמש כחומר משמר טבעי אך בעזרת החומץ ניתן להשתמש כדי להגיע לטעם שונה.
היסטון
היסטון (באנגלית: Histone) הוא חלבון בעל מטען חיובי שמעורב באריזת ה-DNA. חומצות האמינו המרכזיות הבונות את ההיסטון הן ליזין וארגינין.
ההיסטונים אחראיים לאריזה היוצאת דופן בצפיפותה של ה-DNA בכרומוזומים. בזכות הליפוף הסבוך של ה-DNA סביב ההיסטונים יכולה מולקולת DNA, אשר אורכה המתוח כ-1.8 מטר, להידחס לתוך גרעין התא, שאורכו נמדד בננומטרים.
היסטונים קיימים בתאים איקריוטיים בלבד. מערך ה-DNA הארוז סביב ההיסטונים קרוי כרומטין. בתאים פרוקריוטיים (חיידקים) אין צורך בהיסטונים, שכן ה-DNA מעגלי ואינו ארוז בכרומוזומים. לאחרונה נתגלו היסטונים בכמה חיידקים קדומים, דבר שלתקוות החוקרים יעזור בהתחקות אחר השורשים האבולוציוניים של חיידקים מיוחדים אלו.
בנוסף לאריזת ה-DNA, ההיסטונים מעורבים בבקרה על התבטאות גנים. גנים פעילים במיוחד, שמשועתקים בתדירות גבוהה, ארוזים בצורה רופפת יותר סביב ההיסטונים; כמות ההיסטונים בהם פחותה אף היא. גנים פעילים פחות ארוזים בחוזקה סביב היסטונים רבים. תופעה זו נתגלתה רק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
את ההיסטונים גילה הביולוג הגרמני אלברכט קוסל בשנת 1884. ב-1910 קיבל על כך את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
דוד הלבני
הרב דוד וייס הלבני (ד' בתשרי תרפ"ח, 27 בספטמבר 1927 – כ"ט בסיון תשפ"ב, 28 ביוני 2022) היה חוקר תלמוד ישראלי-אמריקאי יליד צ'כוסלובקיה. שימש פרופסור מן המניין בבית המדרש לרבנים באמריקה ואחר כך באוניברסיטת קולומביה, ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן. היה חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 1993 וחתן פרס ישראל לשנת תשס"ח. ממייסדי האיחוד ליהדות מסורתית.
ביוגרפיה
דוד הלבני נולד ב-1927 (תרפ"ח) בקובילצקה פוליאנה, ברוסיה הקרפאטית, אז חלק מצ'כוסלובקיה. בהיותו בן ארבע התגרשו הוריו, והוא עבר לחזקת סבו שהתגורר בעיר סיגט במרמורש ברומניה. למד אצל סבו גמרא כבר מגיל 5 והתגלה כעילוי. למד לאחר מכן בישיבת סיגט וקיבל את הסמכתו לרבנות בגיל 15. עם הכיבוש הנאצי נשלח לאושוויץ, ומשם למחנה העבודה וולפסברג (כיום ליד ולודש , בדרום פולין) ולמחנה ההשמדה מאוטהאוזן. הוא היה היחיד ממשפחתו ששרד את השואה.
שמו המקורי של הלבני היה "דוד וייס", אך לאחר מלחמת העולם השנייה הוא ביקש לשנות את שם משפחתו מפני ש"וייס" היה שמו של קאפו במחנה ריכוז שבו נכלא. בתחילה התכוון לקרוא לעצמו "דוד הלבני", משום שפירוש המילה וייס ביידיש הוא "לבן", אולם לא רצה לוותר על השם "וייס" לחלוטין מפאת כבודו של סבו ומורו, ישעיהו וייס, ולכן לבסוף בחר ב"דוד וייס-הלבני". בהקשרים ישראליים, ובפרט מאז עלייתו לישראל, הוא הקפיד לעשות שימוש רק בשם "הלבני".
בשנת 1947 היגר לארצות הברית ולמד בישיבת רבי חיים ברלין אצל הרב יצחק הוטנר. לאחר מכן למד לתואר ראשון בפילוסופיה כללית בברוקלין קולג' ותואר שני באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1955. את עבודת הדוקטור שלו כתב בשנת 1957 בבית המדרש לרבנים באמריקה, בנושא "שרידים מפירוש הר"א על תענית".
בשנת 1953 החל ללמד בבית המדרש לרבנים באמריקה ובשנת 1969 הופקד על הקתדרה לספרות רבנית על שם מוריס אדלר. בשנת 1984 נתמנה לפרופסור מן המניין במחלקה לדתות באוניברסיטת קולומביה והופקד על הקתדרה על שם ליטאואר, לאחר שלימד בה מספר שנים כמורה מן החוץ. החל מסוף שנות השבעים שהה מדי קיץ בישראל והורה באוניברסיטת בר-אילן. כיהן כחבר המועצה של הקונגרס העולמי למדעי היהדות.
היה תלמיד של שאול ליברמן ולמד איתו יחד במשך שנים רבות בבית המדרש לרבנים. הלבני עזב את בית המדרש בשנת 1983 בעת הסערה סביב הכשרה ומינוי של נשים כרבניות. הוא הרגיש כי ייתכנו דרכים הלכתיות להכשיר נשים רבניות אך סבר שדרוש זמן רב יותר לפני מתן לגיטימציה למהלך שכזה. המחלוקת שלו עם הנהגת בית המדרש סביב נושא זה גרמה לו לבסוף לפרוש ולהקים את האיחוד ליהדות קונסרבטיבית מסורתית (UTCJ). בתחילה פעל האיחוד כקבוצת שתדלנות בתוך התנועה, אך נפרד ממנה כליל ב-1990, תוך שהוא מסיר את השם "קונסרבטיבי" ופותח סמינר רבני קטן משלו. הגוף פרסם הצהרת עקרונות שכללה אמונה מפורשת בתורה מן השמים, אך נסיונותיו להתמזג עם האגף הליברלי יותר של האורתודוקסים נכשלו. על אף שהתנועה הקטנה - שנשענה על בסיס של בין 5,000 ל-10,000 איש מהאליטה הקונסרבטיבית - הייתה נוקשה הלכתית יחסית להללו, ארגונים מתונים כמו "עדה" דחו את הלבני בטיעון שהוא ותומכיו לא הביעו התנגדות לנושאים כמו אפשור נהיגה בשבת או ביטול למעשה של רבים מדיני האישות, אך פרשו דווקא בעניין גבולי כמו סמיכת נשים.
הלבני היה מנהיגה הרוחני של קהילת "אורח אליעזר", בצפון-מערב מנהטן. הוא החזיק בתפקיד מאז ייסוד הקהילה בשנת 1992. ב-2002 התעוררה בקהילה מחלוקת סביב מתן הזכות לנשים לעלות לתורה. אף על פי שהיו רבנים שנתנו הצדקה הלכתית למהלך, הרוב התנגדו לו הן מטעמים הלכתיים והן מטעמים סוציולוגיים. הלבני לא התלהב מהרעיון ואמר לקהילתו כי יתיר זאת בתנאי שהעליות יינתנו רק מספר פעמים בשנה ובחדר נפרד מהאולם המרכזי. גם פשרה זו לא התקבלה באהדה הן מצד החברים בקהילה שרצו במניין שוויוני לגמרי והן מצד אלו שלמרות ההגבלות ראו במהלך פריצה של המסגרת. בשנת 2005 עבר הלבני לגור בירושלים ומאז ועד למותו הוא לימד תלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן.
דוד הלבני היה נשוי לצפורה הגר-הלבני (נפטרה בתשס"ח), בתו של רבי ברוך האגר מווישיווא, ניצולת שואה אף היא, ופרופסור לספרות השואה בסיטי קולג' שבניו יורק, לזוג שלושה ילדים: ברוך, עורך דין; הרב ד"ר אפרים הלבני, שעובד באקדמיה ללשון העברית; וישעיהו הלבני, שגם הוא עורך דין.
כתביו ושיטתו
הלבני היה המחבר של סדרת הספרים "מקורות ומסורות", ממנה ראו אור שמונה כרכים, הנותנת פרשנות מדעית שיטתית על התלמוד הבבלי. הוא גם היה המחבר של ספרים באנגלית בשם "פשט ודרש", "Revelation Restored", ספר זכרונות אישיים בשם "עלה לא נידף" וספר תאולוגי על השואה בשם Breaking the Tablets, שבירת הלוחות, שראה אור גם בעברית.
מקורות ומסורות – פרשנות התלמוד
את מסקנותיו אודות התפתחות התלמוד ושלבי כתיבתו הציג הלבני במבואות לכרכי סדרת "מקורות ומסורות" שלו. בפרטים שונים חזר בו או עדכן את טענותיו לאורך השנים. במבוא לכרך על "בבא בתרא", שפורסם בתשס"ח (2008), פרס בהרחבה את עיקרי שיטתו כפי שהתפתחה בעשרות השנים של מחקריו.
הלבני טען שאת התלמוד הבבלי כפי שהוא לפנינו ערכו הסתמאים, והם החכמים שחיו בבבל במאתיים השנה לערך שאחר תום תקופת האמוראים, כלומר למן אמצע המאה השישית ועד אמצע המאה השמינית (הלבני דחה את תאריך סיום העריכה לימי רב יהודאי גאון ב-750). האמוראים עצמם מסרו לדורות רק הלכות פסוקות (אפודיקטיות), ורוב השקלא והטריא שלהם לא השתמרו. הסתמאים עסקו בשחזור הסוגיות האמוראיות, אך כיוון שחיו בריחוק זמן מן האמוראים, לא תמיד ידעו לשחזר במדויק את הדיונים האמוראיים, ולפיכך נוצרו פירושים דחוקים וסוגיות שאין בהן עקיבות פנימית כפי שהן בתלמוד לפנינו. בשלהי תקופת הסתמאים, באותו זמן שפעלו ראשוני הגאונים שפרסמו חיבורים עצמאיים (שאילתות דרב אחאי גאון, הלכות גדולות וכדומה), פעלו גם הסבוראים. בתום תקופת הסתמאים הייתה חתימת התלמוד. הלבני טען שהתלמוד הבבלי נחתם אבל לא נערך, רוצה לומר, הסתמאים סיימו לשחזר לפי הבנתם את השקלא והטריא האמוראיים, אבל לא פעל עורך שיפעל לאחידות ולהסרת הסתירות בין הסוגיות ובתוך עצמן; וכך נותרו בתלמוד סוגיות מוקשות וסותרות. האחרונים שפעלו בתלמוד (מלבד מגיהי נוסח שהמשיכו לפעול עד העת החדשה) היו "המאספים", שליקטו את כל המימרות והדיונים לכדי סוגיות סדורות, ו"המעבירים", שהעבירו חלקי סוגיות ממקום למקום בתלמוד לפי ההקשר והעניין.
הקושי הבולט בשיטתו של הלבני, שגם הוא עצמו היה מודע לו, היה הניגוד בין שיטתו לדעה המקובלת אודות עריכת התלמוד, למן רב שרירא גאון באיגרתו המפורסמת, דרך הראשונים והאחרונים ועד חוקרי התלמוד בעת החדשה. הדעה המקובלת מפרשת את מאמר התלמוד "רבינא ורב אשי סוף הוראה" במובן זה שהם (ובעיקר רב אשי) אלו שערכו את התלמוד במאה החמישית. הלבני טען שהוראה אינה גמרא וסוף אינו עריכה, אלא הוראה היא תמיד הלכה פסוקה (קיימת מסכת שלמה בשם "הוריות" העוסקת בהלכות פסוקות); לכן פירש הלבני "סוף הוראה" במובן של סוף מסירת הלכות פסוקות על ידי המסרנים (התנאים). הלבני חידש את קיומם של הסתמאים, שפעלו לאורך מאתים שנה, אף על פי שאינם ידועים בשמם ולא נזכרו במפורש בשום מקור היסטורי. את המימרה אודות רבינא ורב אשי הוא פירש כמימרה שעוסקת רק בפסיקת הלכה ומתבארת על רקע זמנה ומקומה.
ועדת פרס ישראל, בראשות פרופ' דניאל שפרבר, תיארה את חשיבות מחקריו: "הוא מגדולי חוקרי התלמוד בדורנו. הוא ממזג באישיותו, בלימודו, ובמחקרו את למדנות בית המדרש הישן עם שיטות המחקר המודרניות במדעי היהדות. (...) פרופ' הלבני סלל דרך חדשה בחקר התלמוד הבבלי ומחקריו בעשרות השנים האחרונות מסמנים תפנית חשובה, ואפילו דרמטית בתחום זה, בעיקר בזכות פירושו המדעי לתלמוד הבבלי 'מקורות ומסורות'. (...) פרופ' הלבני העמיד תלמידים הרבה, ומחקריו, ספריו ומאמריו הקנו לו מוניטין בינלאומיים יוצאים מן הכלל".
שבירת הלוחות – שיטתו התאולוגית על השואה
בספרו "שבירת הלוחות"
אהרן משה קיסילוב
הרב אהרן משה קיסילוב (תרכ"ו – ט"ו באלול תש"ט, 9 בספטמבר 1949) היה רב ופוסק ברוסיה ובחרבין ורב הראשי של המזרח הרחוק כולו. תמך בציונות ועודד להצטרף ולתרום למוסדות הציוניים.
דוד הלבני
שבירת הלוחות – שיטתו התאולוגית על השואה
(עברית: הוצאת טובי, 2010) שטח הלבני את משנתו הפילוסופית על השואה ובה שלושה מרכיבים עיקריים.
הלבני, כיהודי דתי, ראה בשואה אסון מטפיזי-קוסמולוגי ולא ראה בשואה תוצאה של מעשי היהודים, אלא חלק מהאמונה בבחירה החופשית. הוא סבר שכל זמן שהיהודים היו קשורים לתורה שבכתב, כפי שהיה בתקופת התנ"ך, אלוהים התערב על מנת להציל את היהודים (למשל הוא הקשה את לב פרעה), אולם באותה תקופה לא הייתה בחירה חופשית. הלבני סבר כי בתקופת התושב"ע הייתה ליהודים בחירה חופשית משום שאז ניתנה התורה לבני האדם לפרשה ולהשלימה, בתקופת התושב"ע אין התגלות ובני האדם מחליטים בדבר ההלכה עד כדי כך שהם אפילו קבעו שהתורה "לא בשמים היא" ואפילו לא רצו לקבל הוראות מלמעלה, לכן הרשות ניתנה לנאצים לעשות מה שהם רוצים. עם זאת, בתורה נזכר פעמים מספר שהקב"ה מבטיח ליהודים לא לכלות אותם, שתמיד יהיה עם ישראל ואכן, אם כי בשואה נספתה 75% מיהדות אירופה, היהדות שרדה וקמה מדינת ישראל, שהיא הסמל של ההבטחה הזו.
אהרן משה קיסילוב
חייו
קיסילוב נולד בעיירה סוראז' ברוסיה. בלט מגיל צעיר בכשרונותיו. בגיל 16 למד בישיבתו של הגדול ממינסק במינסק. בגיל 18 החל ללמוד בישיבת וולוז'ין תחת ראשותם של הנצי"ב ור' חיים מבריסק. הוסמך לרבנות על ידי רבי חיים עוזר גרודזנסקי ורבנים נוספים. בשנת תר"ס (1900) קיבל על עצמו את רבנות הקהילה בבוריסוב. בשנת תרע"ג (1913) התבקש למלא את משרת הרבנות בעיר חרבין בסין, שם התפתח מרכז יהודי חשוב החל מסוף המאה ה-19.
שטייר
שטייר היא עיר במדינה הפדרלית אוסטריה עילית שבאוסטריה. היא שוכנת במקום שבו מתמזגים הנהרות שטייר ואֵנְס. אוכלוסייתה מונה 38,331 תושבים, נכון לשנת 2018. העיר סובלת מהגירה שלילית של תושבים לווינה. מקום התמזגות שני הנהרות הוא מקום אטרקטיבי מאוד ומעליו נמצאת הטירה הבבנברגית "למברג" (Lemberg) וכנסיית סנקט מיכאל (St. Michael).
לעיר היסטוריה מפוארת של מרכז תעשייתי והיא נתנה את שמה לתאגידים תעשייתיים רבים, בהם שטייר דיימלר פוך. בעיר נמצא גם מוזיאון התעשייה אינדוסטריאלה ארבייטסוולט (Industrielle Arbeitswelt).
תיירות
מרכזה ההיסטורי של העיר נשתמר בצורה מעולה ונחשב לאטרקציה תיירותית.
בכל יום שבת בשעה שתיים יוצא סיור מודרך מבית העירייה. הסיור עובר ליד הבניינים ההיסטוריים של העיר, הסמטאות הצרות, ומסתיים בטירת למברג. בעיר ובסביבתה ישנם מסעדות, נופים, ומוזיאונים.
ערים תאומות
לשטייר יש 4 ערים תאומות:
אהרן משה קיסילוב
חייו
בזמן מלחמת העולם הראשונה כשהעיר נמלאה פליטים יהודים שברחו מאירופה הוא דאג להצלתם בניגוד למדיניות הממשל המקומי ואף נידון על כך למאסר.
בשנת 1937 בוועידה הראשונה של יהודי המזרח הרחוק הוכרז הרב קיסילוב כרב הראשי לכל אזור המזרח הרחוק.
הוא המשיך למלא את תפקידו גם בעת שפעילות הקהילות נאסרה בסוף ימיו ואף שימש בתפקיד יו"ר הקהילה. הרב קיסילוב מילא את תפקידו עד פטירתו ב-1949. אלמנתו פייגא עלתה עם פטירתו לישראל והתגוררה בתל אביב.
ספריו
על אף תנאי חייו הרחוקים מכל המרכזים היהודיים עמד הרב קיסילוב בקשרי מכתבים והתכתב עם גדולי הדור בבעיות השעה. את תשובותיו כינס בספרו משברי ים שנדפס בחרבין, שם הוא דן בסוגיות תלמודיות ובבעיות השעה בעיקר בנוגע לדיני אישות של קידושין, גיטין ועגונות. בספרו זה הוא מתכתב עם רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק, הרב איצל'ה מפוניבז', הרב נתן נטע אולבסקי ואחרים.
עם בעיות עזיבת הדת בקרב הדור הצעיר הוא ניסה להתמודד באמצעות חיבור ספר ברוסית - Национализм и еврейство: Сборник статей и лекций (הרצאות ומאמרים על הלאומיות והיהדות). יצא ב-1941, ומהדורה שנייה ב-1943.
אלמנתו הוציאה בתל אביב את ספרו "אמרי שפר" ובו מבחר נאומים ודרושים מעיזבונו.
דוד הלבני
חטאו ישראל – שיטתו בחקר המקרא
ב-"Revelation Restored" הציע דרך לפשר בין ביקורת המקרא לאמונה בתורה מן השמים, וטען כי משה אכן מסר את התורה על הר סיני, אך היא נשחתה ואבדה במהלך הדורות, ועזרא שחזר אותה בימיו. גישה זו היא הרחבה של התפישה הקונסרבטיבית הישנה שהתפתחה בשנות ה-30, כשחדלה התנועה להתנגד למחקר ביקורתי של התורה, לפיה הטקסט אמנם מכיל טעויות סופרים אך הוא הקרוב ביותר לדבר האל המקורי.
ספריו
מחקר תלמודי
עומר מאיר ולבר
עומר מאיר ולבר (נולד ב-28 באוקטובר 1981) הוא מנצח, מוזיקאי ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
ולבר נולד וגדל בבאר שבע. הוריו, יצחק ואורה ולבר הם מורים במקצועם, ילידי שכונת שערי חסד בירושלים. האב כיהן בעבר כמזכ"ל הסתדרות המורים. ולבר התחיל את חינוכו המוזיקלי בגיל חמש. בתחילה למד לנגן באקורדיון ואחר כך בפסנתר ובכינור בקונסרבטוריון העירוני באר שבע.