cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יבנה
נוער
מחלקת הנוער העירונית מרכזת את פעילות החינוך הבלתי פורמלי עבור בני הנוער בעיר. במסגרת זו פועלות קבוצות מנהיגות, חילופי משלחות, הכשרת מדריכים, אירועים ועוד. בעיר פועלות שבע תנועות נוער - הצופים, הנוער העובד והלומד, בני עקיבא, כנפיים של קרמבו, תנועת עוז (תנועה לילדים המודרכת על ידי הנוער), תנועת המד"צים העירונית, תנועת תרבות ותנועת בנות לאה. בשנת 2020 נחנך ברחוב העולש מרכז הצעירים.
תרבות ופנאי
חגיגות יום העצמאות מתקיימות על טהרת האמנים והכישרונות הצעירים מבתי הספר בעיר. בעיר יבנה נוסדה להקת שב"ק ס' אשר חבריה למדו בתיכון גינזבורג בעיר. אחד מלהיטיה הבולטים של הלהקה הוא השיר "באים מיבנה". אמנים נוספים שגדלו בעיר הם השחקן שלומי קוריאט, ענת מגן־שבו, שחקן הקולנוע דני גבע, הזמר דני ניב (מוקי), שחקן התיאטרון מיכה סלקטר, הקוסם חזי דין ואמן הילדים יניב אנג'ל (יניב המגניב). בחג השבועות מתקיים בעיר פסטיבל "רוקדים בלבן" המשלב תהלוכת ביכורים, ריקודי עם, שוק איכרים ומופעים לכל המשפחה. אחת לשנה מתקיים ב'פארק הנחל' יריד אמנים אשר כל הכנסותיו מוקדשות לשילוב ילדים בעלי צרכים מיוחדים בפעילויות הסדנה לאמנות. מדי שנה בחול המועד סוכות מתקיים ביבנה פסטיבל "בציר חדש" לאמנות עכשווית הכולל מופעי מחול, הצגות תיאטרון, מופעים מוזיקליים, תיאטרון רחוב, מיצגי אמנות ופעילויות לכל המשפחה.
היכל התרבות
היכל התרבות ממוקם במרכז העיר, מכיל 510 מקומות ישיבה ותוכנן על ידי האדריכל אמנון רכטר. בהיכל מתקיימים מופעים, הצגות תיאטרון ומחול.
גלריה הסדנה לאמנות
הסדנה משמשת מרכז עירוני לתחומי האמנות הפלסטית, מציגה תערוכות של מיטב אמני ישראל לצד תערוכות אמנים מקומיים ותלמידים בתי הספר. במקום מתקיימים חוגי אמנות רב־גילאים. המבנה תוכנן על ידי האדריכלית יונה יחיעם.
אמפיתיאטרון
בשנת 2014 נחנך במזרח העיר למרגלות תל יבנה אמפיתיאטרון פתוח עם במה רחבה וחיפוי גג בצורת "קונכייה" עשויה מתכת בשטח של כ־800 מ"ר. המקום מכיל כ־4,000 מקומות ישיבה בכיסאות ובמדשאה ומתקיימים בו מופעי מוזיקה ואירועים עירוניים. בשנת 2019 החליטה מועצת העיר לקרוא לאמפיתיאטרון על-שמו של ראש העיר, צבי גוב-ארי. בחודש מאי 2022 נערך באמפי מופע בינלאומי עם הזמר אנריקו מסיאס לרגל יום העצמאות ה-74 למדינת ישראל.
יד לבנים
אחת לחודש נערכים בחדר־ההנצחה שבבית יד לבנים אירועים בהשתתפות תלמידי בתי־הספר בעיר והמשפחות השכולות להנצחת זכרם של חללי שירות הביטחון ושירות בתי־הסוהר בני העיר. בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מקיימת העירייה עצרת זיכרון וערב שירי לוחמים. בבית העלמין חלקה צבאית בה טמונים חללי מערכות ישראל.
פארק המים
פארק המים הוקם בשנת 1985 ומנוהל באמצעות עמותה בה חברות 1,300 משפחות המיוצגות על ידי ועד נבחר. במקום מתקיימים מגוון של פעילויות תרבות וספורט. הפארק משתרע על שטח של כשלושים דונמים. בשטח הפארק מדשאות ירוקות, בריכות מים, מגלשות ופינות שעשועים, אמפי טבעי המשקיף על הבריכות ומגרשי ספורט. בפארק שפע של פעילויות לגילאים השונים: חוגים, פעילויות ספורט, הצגות לילדים, מופעים ועוד.
ספורט
מרכזי הספורט בעיר מציעים את כל סוגי הספורט, ומספר קבוצות ספורט של יבנה משתתפות בתחרויות ארציות ואף זכו בהישגים נאים בתחום הכדורסל. קבוצת הכדורסל אליצור יבנה העפילה בשנת 2017 לליגה הלאומית ובשנת 2007 זכתה בגביע איגוד הכדורסל. הכדורסלן הישראלי הראשון ב-NBA עמרי כספי, נולד ביבנה והחל את צעדיו הראשונים במחלקת הנוער של אליצור יבנה.
תחבורה
כביש 42, העובר ב"שדרות העצמאות" בעיר, חוצה את יבנה מצפון לדרום, ומחבר אותה עם ראשון לציון בצפון ועם אשדוד מדרום. כביש 410 מחבר אותה אל רחובות במזרח, וכביש 4 מקיף אותה ממערב וחוצץ בינה לבין חולות החוף. מחלף יבנה עד כביש מספר 4 הורחב בשנת 2012 וכולל סובה המאפשרת כניסה ויציאה מהירה מהעיר. חברת נתיבי ישראל פרסמה בדצמבר 2016 מכרז לתכנון ובניית מחלף אשדוד־צפון (נקרא גם מחלף יבנה־דרום) אשר הוקם דרומית למחלף הנוכחי ומאפשר כניסה ויציאה מהשכונות הדרומיות של העיר. כביש שדרות הציונות מהווה כביש רוחב החוצה את יבנה ממערב למזרח משכונת נאות רבין לכביש מספר 42.
אוטובוסים
בעיר פועלת תחבורה ציבורית פנימית באמצעות חברת האוטובוסים אפיקים מתחנות הרכבת אל השכונות, מרכזי העיר ומוסדותיה העיקרים. התחנה המרכזית נמצאת בסמוך למחלף יבנה ונקראת מתנ"ח (מרכז תנועה, נופש וחנייה), ומשרתת את תחבורת האוטובוסים העירוניים והבין עירוניים שמפעילות חברות אגד ומטרופולין.
רכבת
בעיר שתי תחנות רכבת: תחנת הרכבת יבנה מערב נמצאת על קו מסילת תל אביב – פלשת וממוקמת בסמוך לתחנת האוטובוסים המרכזית של העיר ותחנת הרכבת יבנה מזרח, בקרבת האמפיתיאטרון הממוקמת על קו אשדוד־רחובות.
כלכלה ותעשייה
בעיר שני אזורי תעשייה - אזור מלאכה קטן בדרום העיר ממערב לתל יבנה, ופארק תעשייה בשטח של 1.7 קמ"ר בצפונה של העיר, המשתרע במקביל לכביש 4. בפארק יותר מ־250 מפעלים, ומועסקים בו יותר מ־8,000 עובדים. ענפי התעשייה העיקריים בעיר הם אלקטרוניקה, מחשבים, מתכת וחשמל. עם החברות שפועלות ביבנה נמנות אורמת, אורבוטק העוסקת במערכות בדיקה של מעגלים מודפסים וצגים שטוחים; חברת דרכים העוסקת בסלילת כבישים והקמת מחלפים, מולטילוק העוסקת במנעולים, זיוודרום העוסקת בהיי טק, קרייזי ליין המתמחה באופנת נשים, בן אנד ג'ריז המייצרת גלידה, "וילי פוד" המייצרת מזון משומר, "הגרעין" המייצרת חומרי גינון ו"המשבב" המייצרת מתכות. שלושה מרכזי קניות, בידור ופנאי חדשים הוקמו בשנת 2015 - מתחם G של חברת גזית גלוב בכניסה המערבית ושני מרכזים בשכונת נאות רבין - "רוגובין" ו"קרסו". עיריית יבנה מקדמת הקמת אזור תעסוקה משותף עם מועצה אזורית ברנר במתחם מקרקעין בשטח של כ־500 דונם הגובל עם העיר.
דת
רובם המוחלט של תושבי העיר יבנה יהודים. בעיר פועלים כ־70 בתי כנסת בנוסחים שונים המשרתים את כלל העדות והזרמים. בעיר פועלים ארבעה מקוואות (שלושה לנשים ואחד לגברים). המועצה הדתית מספקת שירותי דת, לרבות קיום אירועים מרכזיים בחגי ישראל, רישום לנישואין, עירובין, מתן תעודת הכשר לעסקי מזון ושירותי קבורה והלוויה. בעיר כוללים ומרכזים רוחניים. בית העלמין ביבנה ממוקם בחלקה הדרומי של העיר בסמוך למושב בן זכאי שבשטח המועצה האזורית חבל־יבנה. בית העלמין כולל חלקה צבאית בה טמונים עשרות חיילים ואנשי כוחות הביטחון. מזרחית למושב בן זכאי ממוקם בית העלמין הישן של העיר יבנה.
רב העיר הוא הרב דוד אביחצירא אשר מונה בשנת 1998 והחליף בתפקידו את אביו, הרב יוסף אביחצירא, שנפטר בכ"ו בתמוז ה'תשס"א (17 ביולי 2001).
סמל העיר
ראשי היישוב מייחסים חשיבות רבה לאתר קבר רבן גמליאל והדבר קיבל את ביטויו גם בסמלים הרשמיים של היישוב ובציון שמות של מוסדות ורחובות. בסמל הראשון של המועצה המקומית אלמנטים בולטים מקברו של רבן גמליאל. בסמל משולב הבניין שעל־פי המסורת מיוחסת לקבר רבן גמליאל הנשיא.
אלבום העיר
אלבום העיר "יבנה בירוק" המכיל 288 עמודים ראה אור בשנת 2008 לרגל שנת ה־60 לעיר יבנה. האלבום נכתב על ידי הסופר יאיר ספרן וסוקר את תולדות היישוב, מימיו הקדומים ועד היום, נקודות ציון עיקריות בהתפתחותה, תיעוד היסטורי, מסמכים, ראיונות, תמונות וסיפורים.
תל יבנה
תל יבנה הוא אתר ארכאולוגי השוכן בדרומה של העיר ונשקפת ממנו תצפית פנורמית אל הרי יהודה במזרח, הים התיכון במערב וראשון לציון וחולון בצפון. שטחו של התל הוא כ־155 דונם. המקום לא נחקר באופן מסודר, אך מאז המאה ה־19 בוצעו בו מספר סקרים ארכאולוגיים וחפירות מקומיות.
בתקופה הצלבנית שכנה כנסייה גדולה על התל, ועם כיבוש העיר על ידי הממלוכים ב־1244, היא הפכה למסגד שכונה "המסגד הגדול" (אל ג'מעה אל כבירה). המסגד פוצץ בהוראת אלוף פיקוד הדרום משה דיין. ב-2010 שופץ המקום למטרות תיירות. בשנת 2019 הוצגה תוכנית לפיתוח מתחם התל בשיתוף רשות העתיקות.
הגשר הממלוכי
הגשר הממלוכי ביבנה נטוי מעל נחל שורק במזרחה של העיר. הוא הוקם בידי ביברס במאה ה־13 והיה חלק מדרך הדואר. הגשר היה פעיל משך כ־750 שנים, עד ראשית המאה ה־21, עת נשא את כביש 410 בין יבנה לרחובות. הגשר הבנוי כקשת, היה גורם לנוסעים עליו לחוש קפיצה בעת שחלפו על פני שיאו. גשר חדש שנבנה בסמוך מדרום לו נושא כיום את הכביש, והגשר משמש הולכי רגל.
הוא בנוי משלוש קשתות שהאמצעית שבהן רחבה וגבוהה משתי האחרות. בצידו המערבי, ממנו מגיעה הזרימה, מסתיימים העמודים בין הקשתות בחוד שנועד למנוע מסחף דוגמת ענפים מלהיתקע בגשר ולסתום את האפיק. הגשרים הדומים האחרים שהקים ביברס הם גשר ביברס בלוד הנושא עד היום את כביש 434 וגשר בנות יעקב הישן שפוצץ ב־1918.
הפילבוקס
כ־200 מטרים מדרום לגשר הממלוכי חוצה מסילת הרכבת מרחובות לאשדוד את נחל שורק. המסילה הונחה על ידי הצבא הבריטי בעת כיבוש ארץ ישראל מידי העות'מאנים, ולצידה הוקם בעת המאורעות פילבוקס שנועד לשמור על הגשר. הפילבוקס נבנה במתכונת הבריטית המקובלת, הוא עשוי בטון מזוין ומתנשא לגובה של שתי קומות. דלת פלדה קבועה בקומתו הראשונה ובדפנותיו נקבעו חרכי ירי.
בית הקשתות
בית הקשתות שוכן למרגלותיו של תל יבנה בצידו המזרחי. הבית נבנה החל בשנת 1936 על ידי השייח' ששלט באזור, אך בנייתו לא הושלמה והופסקה בשנת 1948, עת ברח השייח' עם משפחתו לאבו דאבי. המבנה ששופץ לאחרונה, שימש תחילה כבית מלון וכיום הוא משמש למגורים. המבנה בן שתי הקומות מצטיין בחלונות מלבניים גדולים, חלונות עגולים וחלונות בצורת קשת שהעניקו לו את שמו. בקומתו השנייה מרפסת מקורה גדולה הפונה מערבה, וגגה נתמך בעמודי אבן בעלי כותרות דוריות. בצדדיו האחרים מרפסות תלויות הנתמכות בעמודי מתכת ולהן מעקה מתכת מסוגנן.
קבר רבן גמליאל וגן הסנהדרין
גן הסנהדרין שוכן בדרומה של העיר, ובצידו המערבי ניצב מבנה אבן שנבנה בשני שלבים - חדר הקבורה מיוחס לתקופה הצלבנית, והמבואה המקורה נבנתה על ידי ביברס, כפי שמעידה על כך כתובת הקדשה משנת 1274. למרות פער זמנים של כ־1,100 שנים בין ימיו של נשיא הסנהדרין, רבן גמליאל דיבנה, לתחילת בנייתו של המבנה, מזהה המסורת המקומית את המקום כקברו של הנשיא, ואילו מסורת מוסלמית מזהה אותו עם קברו של אבו הורירה, מחבריו של הנביא מוחמד, שחי במאה ה־7. מקורה של המסורת היהודית לאחר שנת 1948, והיא התבססה על דברי רבי יעקב השליח מהמאה ה־13 שציין כי "על קבר רבן גמליאל יש כיפה נאה מאוד והוא בית תפילה לישמעאלים. בניין מפואר וקורין אותו אבו הורירה". אשתורי הפרחי, הגאוגרף בן המאה ה־14, הסכים גם הוא עם קביעה זו, אך סביר עד מאוד כי רבן גמליאל אינו קבור במקום. ספק אף אם במקום קבור אבו הורירה שחי בעיר אל־מדינה, אך נראה כי במקום אכן קבור קדוש מוסלמי כלשהו.
בצידו הצפוני של המבנה מבואת גישה הנפתחת אל שדרת דקלים. בחזית המבואה קבועים שלושה פתחים בצורת קשתות. העמודים בין הקשתות שקועים בקרקע ולכן בסיסם אינו גלוי. כותרותיהן הן קורנתיות מאוחרות ובהן שני טורים של ארבעה עלי אקנטוס. מעל המבואה כיפה בגובה של 7.80 מטרים וחמש כיפות נמוכות יותר בגובה של שישה מטרים. מעל אולם הקבורה כיפה גדולה ובו ניצבים המצבה ומחראב הפונה דרומה לכיוון מכה. במבנה מאפיינים אדריכליים ממלוכים כמו אבלק ומוקרנס.
לאחר הקמת המדינה החל תהליך של תפיסת המקומות הקדושים ו"ייהודם". בעיר יבנה פותח קבר רבן גמליאל - נשיא הסנהדרין, שהיה על־פי המסורת המוסלמית קברו של עלי אבו הורירה. הבניין בעל הכיפה שבו שכן הקבר שופץ והפך לאתר עלייה לרגל יהודי. השינוי שחל במעמד קבר רבן גמליאל והעלייה בחשיבותו בתקופה שלאחר קום המדינה קשורים קשר הדוק במתיישבים היהודים החדשים אשר עלו ארצה לא מכבר מארצות האסלאם ויושבו בחורבות הכפר הערבי יבנה. רק בשלהי שנות החמישים לקח משרד הדתות לידיו את משימת שיפוץ הקבר ושילב אותו במסלולי העלייה לרגל שארגן. משרד הדתות דאג לפיתוח גן מסביב לקבר, על מקום בית הקברות המוסלמי הסמוך והוצב שילוט מאיר עיניים ומתקן להדלקת נרות. הקבר עצמו כוסה בפרוכת ועליה נרקם שמו של רבן גמליאל ושלטים מוליכים למקום. כיום משמש המקום כבית כנסת ואולם התפילה חצוי על ידי מחיצה לעזרת גברים ולעזרת נשים. מצבת הקבר חצויה גם היא כך שחלקה בעזרה האחת וחלקה האחר בעזרה האחרת. על לוחות שיש חקוקות אמרות של הנשיא.בחפירות בשנת 2021 נחשפו לראשונה שרידי מבנה ובית קברות עתיק מימי הסנהדרין.
מדי שנה ביום י"ח בניסן מתקיימת הילולת רבן גמליאל ואת הקבר פוקדים מאמינים רבים מכל רחבי הארץ.
מגדל המים
אחד מסמלי העיר הוא מגדל המים הנמצא במרכז העיר בנקודה הגבוהה ביבנה וצופה על העיר מאז מחצית שנות ה־80 של המאה הקודמת. המגדל מתנשא לגובה של 35 מטר והוא נבנה במטרה לאפשר אספקת מים לכלל העיר. כיום הוא אינו פעיל. המקום מהווה נקודת תצפית לסביבה כולה.
פארק השרון
הפארק נמצא בחלקה המערבי של העיר בשטח של כ-80 דונם. בשנת 2021, הפארק עבר שדרוג והוא כולל בריכות אקולוגיות, מתקני ספורט אינטראקטיבי, מתחם פיקניק ומשחק. הכניסה הראשית לפארק ממוקמת בצידו המזרחי ופונה לרחוב השרון. מצפון גובל הפארק ברחוב החרצית ומדרום ברחוב הדולב. בהתאם לסמיכות זו של הפארק לאזור של מבנים צמודי קרקע, תוכננה רצועה של חיץ ובה נטיעות עצים להפרדה בין סביבת המגורים ושטחי הפעילות והנופש בפארק. בצידו המערבי עובר תוואי הרכבת.
לייסי אוואנס
מייסי אוואנס או בשמה לאחר הנישואים מייסי אסטרלה-קדלץ (באנגלית: Macey Estrella-Kadlec; נולדה ב-24 במרץ 1990) היא מתאבקת אמריקאית. היא מוכרת בעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיעה תחת שם הבמה לייסי אוואנס.
NXT (2016–2018)
ב-12 באפריל 2016 נודע שאוואנס חתמה על חוזה עם ה-WWE. ב-20 באוקטובר ערכה את הופעת הבכורה שלה בקרב באטל רויאל, שבו ניצחה אמבר מון. ב-17 בנובמבר אסטרלה גילמה את הדמות הרעה בקרב מול שרה ברידג'ס, שבו הפסידה לברידג'ס, בילי קיי ופייטון רויס. ב-15 במרץ הפסידה לניקי קרוס. חודשיים לאחר מכן אוואנס נטלה חלק בקרב באטל רויאל תחת השם לייסי אוואנס, שבו הודחה על ידי קיי ורויס. שבועיים לאחר מכן היא נוצחה על ידי סוניה דוויל.
ב-16 ביוני נודע שאוואנס תהיה אחת מ-32 המשתתפות בטורניר הנשים לזכר מאי יאנג. בסיבוב הראשון של הטורניר, שהתקיים ב-17 ביולי, ניצחה אוואנס את טיינרה קונטי. בסיבוב השני הודחה מהטורניר על ידי טוני סטורם. אוואנס חזרה להופיע ב-17 בינואר 2018 והצליחה להשיג את הניצחון הטלוויזיוני הראשון שלה, כשהיא גוברת על אלייה. שבועיים לאחר מכן, אוואנס נוצחה על ידי ניקי קרוס. ב-2 במאי אוואנס הגיעה לזירה לאחר הניצחון של קיירי סין על שאזה מקנזי, ותקפה את קיירי סיין. שבועיים לאחר מכן אוואנס ניצחה את ברנדי לורן. ב-23 במאי אוואנס ניצחה את קיירי סיין. ב-6 ביוני הפסידה אוואנס לאותה סיין. ב-25 ביולי ניצחה אוואנס את טנילה פרייס. ב-19 בספטמבר, אוואנס ואלייה ניצחו בקרב זוגות את דקוטה קאי ודיאונה פוראזו. ב-3 באוקטובר, אוואנס ניצחה את קנדיס לאריי. ב-26 בדצמבר, אוואנס התחרתה בקרב מרובע נגד ביאנקה בלאייר, איאו שיראי ומיה יים אשר קבע את זהות המועמדת לתואר אליפות הנשים של NXT של שיינה בייזלר באירוע NXT TakeOver: Phoenix; לעומת זאת, בלאייר הצמידה את אוואנס לניצחון.
הציוות לריק פלייר (2021–היום)
במופע המקדים לאירוע רויאל ראמבל, שנערך ב-31 בינואר 2021, אוואנס ופלייר עזרו לניה ג'קס ושיינה בייזלר לנצח את שארלוט ואסקה ולהפוך לאלופות זוגות הנשים החדשות, כשמאוחר יותר באירוע עצמו, אוואנס השתתפה בקרב הרויאל ראמבל המסורתי, כשנכנסה לקרב כמספר ה-18, שוב בגלימה הישנה של ריק פלייר, הצליחה להדיח את מיקי ג'יימס, אך הודחה לבסוף על ידי בייזלר.
ב-10 ביוני 2022, אוואנס ניצחה את זאיה לי וכתוצאה מכך העפילה לקרב הכסף בבנק של הנשים באירוע כסף בבנק. ב-23 בספטמבר, אוואנס נחלה הפסד לאלופת הנשים של סמאקדאון, ליב מורגן בקרב שאינו היה על תוארה של האחרונה.
חיים אישיים
אסטרלה שירתה בחיל הנחתים של ארצות הברית ואף הייתה חברה ביחידה המשטרתית ללוחמה בטרור, ה-SWAT. היא התגייסה בגיל 19 ושירתה במשך חמש שנים, שבהן למדה לתואר ראשון בעסקי הבנייה. אסטרלה הוצגה לענף ההיאבקות במהלך שירותה הצבאי בחיל הנחתים.
לפי ראיון שנערך עם אוואנס ל-ESPN, אסטרלה "גדלה בבית המונע על פי דיכאון, סמים וצריכת אלכוהול", ולפעמים הייתה צריכה לגור באוהלים עקב הקשיים של ההורים שלה. אביה, שהיו לו מחשבות להפוך בעצמו למתאבק, אך אף פעם לא פעל לממשם, מת ממנת יתר של סמים לפני שהיא קיבלה מבחן קבלה מה-WWE. היא ובעלה החלו לצאת ביחד בגיל 14 ולשניים יש בת בשם סאמר.
הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי
הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי פועל במתכונתו הנוכחית החל מ-1954 ומפעיל (החל משנת 2010) 4 מטוסי T-6 טקסאן II (עפרוני). במשך כ-50 שנה, מ-1960 ועד 2010, השתמש הצוות האווירובטי במטוסי CM.170 פוגה מגיסטר ובגרסה המשודרגת, הצוקית. במידה רבה מזוהה המטוס עם הצוות האווירובטי.
הצוות האווירובטי מופיע בטקסי הסיום של קורס טיס ובמטס יום העצמאות. בסיס הטייסת נמצא בחצרים. הצוות נחשב לחלק מבית הספר לטיסה של חיל האוויר. חלק מטייסי החיל הבכירים, לרבות חלק ממפקדי חיל האוויר, נמנו עם הצוות האווירובטי בעת שהיו מדריכים בבית הספר לטיסה.
היסטוריה
ב-1950 החלו לטוס מבנים אווירובטיים ראשונים שהשתמשו במטוסי אימון מסוג סטירמן של בית הספר לטיסה. אולם, מנוע הסטירמן לא אפשר את יכולת התמרון שהתבקשה בטיסה במבנה. באוקטובר 1951 אף התרסק מטוס סטירמן בעת תרגילים אווירובטיים וטייסו נהרג. מאוחר יותר בוצעו מפגנים אווירובטיים בלתי רשמיים בשדות התעופה בחיפה וברמת דוד, בהם נטלו חלק מטוסי הרווארד, או ספיטפייר, או P-51 מוסטנג. ב-18 באוגוסט 1954 המריאו במבנה אווירובטי שלושה מטוסי מוסטנג מרמת דוד. לאחר מספר תרגילים התנגשו באוויר שניים מהמטוסים ושני הטייסים נהרגו. לגבי המשך הדרך והקמתו הרשמית של הצוות האווירובטי הדעות חלוקות:
תקופת "העפרוני"
ביוני 2008 פורסם כי הפנטגון הודיע לקונגרס האמריקני שבכוונתו להציע לישראל 25 מטוסי אימונים חדשים מסוג T-6A טקסאן II. בחיל האוויר הישראלי המטוס מכונה "עפרוני".
ב-7 ביולי 2009 החלה קליטת המטוסים הראשונים בחיל האוויר, עם נחיתתם של רביעיית המטוסים הראשונה שהוטסו מארצות הברית על ידי טייסים אמריקאים.
בשנת 2010 החליף מטוס ה'עפרוני' המודרני מתוצרת ארצות הברית את המטוסים הצרפתיים המיושנים, זהו מטוס מצוין להדרכת טיסה, בעל מנוע טורבו-פרופ חזק מתוצרת פראט אנד ויטני. במטוס מותקן כיסא מפלט חדיש, ומערכות הטיסה הן כשל מטוס קרב סילוני מתקדם. העפרוני משמש בחיל האוויר להדרכה, וארבעה מטוסים הותקנו כמטוסי הצוות האווירובטי ולצורך כך צוידו באמצעי להוצאת עשן לבן ממנוע המטוס.
אוניברסיטת ליברפול
אוניברסיטת ליברפול (אנגלית: University of Liverpool) היא אוניברסיטה בעיר ליברפול שבאנגליה.
היסטוריה
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1881 כקולג' האוניברסיטאי של ליברפול, וקיבלה את תלמידיה הראשונים בשנת 1882. בשנת 1884, היא הפכה לחלק מאוניברסיטת ויקטוריה הפדרלית. לאחר קבלת כתב הזכויות המלכותי וחקיקת חוק הפרלמנט בשנת 1903, היא הפכה לאוניברסיטה עצמאית, עם זכות להעניק תארים משלה, ושמה שונה לאוניברסיטת ליברפול.
במהלך השנים שמונה מזוכי פרס נובל, מתחומי המדע, הרפואה והשלום עבדו באוניברסיטה במשך תקופה משמעותית. זוכי פרסי נובל היו הרופא רונלד רוס, הפיזיקאי צ'ארלס גלובר ברקלה, הפיזיולוג סקוט שרינגטון, הפיזיקאים ג'יימס צ'דוויק וג'וזף רוטבלט, הכימאי רוסרט רובינסון, הביוכימאים האר גובינד חורנה ורודני רוברט פורטר. בשנת 1902, רונלד רוס היה לבריטי הראשון שקיבל פרס נובל.
האוניברסיטה כיום
ליברפול מדורגת במקום השישי באופן התרומה לה, המוערכת ב-110 מיליון לירה שטרלינג, על פי קרן סוטון טראטסט. האוניברסיטה חברה באגודת ראסל גראפ. באוניברסיטה רשומים מעל ל-23,000 סטודנטים, וכמעט 18,000 סטודנטים שלומדים בה בזמן נתון. לאוניברסיטה יש טווח לימודים ומחקר עצומים בנושאי המדע והאמנות, ויש בה בית ספר גדול לרפואה, המקושר לאוניברסיטה השכנה, אוניברסיטת-בית החולים המלכותית של ליברפול. סר הווארד ניובי יתפוס את מקום סגן-נשיא האוניברסיטה החל מספטמבר 2008.
באוניברסיטה ישנה מועצת תלמידים, המייצגת את האינטרסים של הסטודנטים, הידועה כארגון הסטודנטים של ליברפול.
בעוד שבליברפול ישנן 3 אוניברסיטאות, המושג אוניברסיטת ליברפול מיוחס בדרך כלל לאוניברסיטה זו, ולא לשתי האחרות, אוניברסיטת התקווה של ליברפול, ואוניברסיטת ג'ון מורס. האוניברסיטה חברה בקבוצת ראסל.
אחוות הסטודנטים של ליברפול
אחוות ליברפול היא מרכז חיי הסטודנטים באוניברסיטה. היא אחוות התלמידים הגדולה ביותר באנגליה, והשנייה בגודלה באירופה לאחר אוניברסיטת סטרט'יקלייד. האחווה כוללת מספר ברים ובתי קפה וכמו כן גם משרדים המשמשים את הסגל הניהולי. יש בה גם אולם גדול בו מתנהלים חיי הסטודנטים, המהווה מקום מפגש פופולרי. בכל יום שני האחווה מארחת אירוע הנקרא החזון הכפול שהוא ליל התלמידים הגדול ביותר בממלכה המאוחדת.
האחווה שימשה לפרסום עיתון התלמידים של ליברפול עד שפשט רגל בשנת 2007, בשל חוסר פופולריות וניהולו הלקוי. מאז, הוחלף בהוצאת הספרים הרשמית של האחווה, הספינקס. עיתון סטודנטים בין-עירוני הנקרא LX גם הוצא באופן עצמאי באוגוסט 2007, בשיתוף עם האוניברסיטה ועם עוד גופים בליברפול כמו אוניברסיטת ג'ון מורס ואוניברסיטת התקווה של ליברפול.
מדגש
מַדְגֵּשׁ או מַרְקֶר (מאנגלית: Marker, טוש) הוא כלי כתיבה המשמש להדגשת קטע על ידי צביעת הרקע בצבע בהיר זוהר. הצבע הצהוב הוא הנפוץ, אך קיימים גם מדגשים בצבעי כתום, ירוק, תכלת, ורוד וסגול. קצה המדגש רחב בדרך כלל על מנת להדגיש קטעים רחבים.
המדגש הראשון נוצר על ידי חברת Carter's Ink Company בשנת 1963. חברת סטאבילו היא החברה הגדולה בעולם בתחום זה.
מדגש יבש מתאים להדגשה בדפים דקיקים, כך שהצבע לא ייראה גם בצידו השני של הדף ולהדגשה זמנית. מדגש זה מדגיש באמצעות סרט (בדומה לסרט של קלטת וידאו ביתית) ולכן ניתן למחיקה, בניגוד למדגשים הרגילים.
סוללת מצור
סוללת מצור היא אמצעי הנדסי, שנועד לסייע לכיבוש מבצרים וערים מוקפות חומה, בעיקר בעת העתיקה. השימוש בסוללות מצור הופיע כבר אצל צבא אשור, במהלך מסעות הכיבוש של האימפריה האשורית, ונעשה בהן שימוש נרחב גם על ידי צבאות אחרים בעת העתיקה (כמו למשל, הצבאות בעולם ההלניסטי), ובמיוחד על ידי הצבא הרומי במהלך הטלת מצור והסתערות על ערים ומבצרים, שהגישה אליהן הייתה קשה, או שחומותיהן היו גבוהות במיוחד (כמו בכיבוש מצדה ובמצור על אוואריקום). הסוללה הוקמה בדרך כלל מבולי עץ שנכרתו מהסביבה, אבנים ועפר. היא טיפסה בשיפוע אל מול החומה או המבצר, עד סמוך לשיא גובהם. בקצה הסוללה נבנה משטח לחימה מיושר, שאפשר לכוח התוקף לטפס על החומות בעזרת סולמות, או להציב עליו מגדלי מצור וכלי מצור שונים, במטרה להבקיע את החומה או לפגוע בלוחמים המגִנים העומדים על החומה, ולמנוע מהם לשבש את מאמצי ההבקעה של החומה.
אטימולוגיה
המילה "סוללה" מוזכרת כבר בתנ"ך מספר פעמים בצד השורש ש-פ-כ: "שפיכת סוללה על העיר". רוב האזכורים מופיעים בהקשרים של המצורים על ירושלים שערכו סנחריב מלך אשור (701 לפנה"ס) ונבוכדנצר מלך בבל (587-586 לפנה"ס. מצור זה הסתיים בחורבן בית המקדש הראשון). בספרות חז"ל לא נמצא כל שימוש במילה זו או בתרגומה. הפרשנים נחלקו בפירוש המילה סוללה; מחבר הספר יוסיפון, בן המאה ה-10, בתארו את המצור שערך טיטוס - ראה אותה ככלי מצור, וכמותו סברו גם הרלב"ג ורבי אברהם הרופא פורטלאונה. "שפיכת סוללה" הובנה אצלם כירייה מתוך כלי ארטילרי - בליסטרה המשליכה כמות גדולה של אבנים. למשמעות זו יש תימוכין ממדרש איכה רבה. לעומתם, פרשני המקרא רש"י, רבי דוד אלטשולר (בספרו המצודות) והמלבי"ם מפרשים כי הכוונה לסוללת עפר הנשפכת מול העיר כדי לאפשר לחימה ממנה (סוללת מצור). בספרות ההשכלה וכן בעיתונות העברית בראשיתה שימשה ה"סוללה" כסוללת עפר. התרגום של "סוללה" כנשק ארטילרי - קבוצת כלי ירייה (ובשלב זה - התותחים המודרניים) הופיעה בעיתונות לראשונה רק ב-1877 (בעיתון הצפירה). השימוש של "סוללה" עבור סוללה חשמלית ("בטרייה") הופיע מאוחר יותר - רק בשנות ה-30 של המאה ה-20. העתקת המילה למשמעות זו נבעה מ-battery האנגלית ו-batterie הצרפתית, המשמשות אף הן משמעות כפולה - לסוללה החשמלית לצד הארטילריה.
בצבא אשור
הסוללה האשורית הייתה שונה מסוללות המצור הרומיות שבאו אחריה; בעוד שהסוללות הרומיות הן צרות וארוכות, הסוללה האשורית הוקמה בצורת מניפה: בבסיסה היא רחבה ביותר, ועם התנשאותה היא הלכה והפכה לצרה יותר. מידותיה המשוערות הן 75-70 מטרים רוחב הבסיס, 25 מטרים רוחב הקצה העליון, 16 מטרים גובה. בתבליט האשורי נראים חמישה אילי מלחמה התוקפים את החומה, וכפי הנראה היה מספיק ברוחב פסגתה להצבת חמישה אילים אלו זה בצד זה.
שרידי הסוללה ניכרים עד היום באתר תל לכיש. המשלחת הבריטית שערכה במקום חפירות ארכאולוגיות נרחבות בשנים 1938-1932 בראשות ג'יימס לסלי סטרקי פינתה חלק גדול מהסוללה. בקצה החפירה שביצעו נוצר מעין חתך המאפשר לראות דרכו את מדרון התל ואת שכבת אבני הסוללה שנשפכו כנגדו.
בצבא הרומי
בצבא הרומי היו הסוללות טקטיקה שיטתית ששימשה את הצבא הרומי בהכנעת ערים מבוצרות בחומות איתנות. הסוללה הרומית הייתה צרה וארוכה; רוחבה בתחתיתה היה זהה לרוחבה בפסגתה.
ישנם אזכורים על שימוש בסוללות מצור כבר במצור על אתונה ופיראוס  (87-86 לפנה"ס) שבמלחמת מיתרידטס הראשונה. באמצעות מערך סוללות שנבנו מעצים, אבנים ועפר, הצליח המצביא הרומאי סולה שהקים אותן, להרוס את החומה המחברת בין אתונה ופיראוס, ובהמשך להכניע את הערים.
שימוש נוסף בסוללות התבצע במצור על אוואריקום שנערך בשנת 52 לפנה"ס, במהלך מלחמת גאליה. יוליוס קיסר מצא את העיר אוואריקום (בורז' המודרנית) מבוצרת היטב, וכדי להכניעה היה עליו לערוך מצור מסודר. קיסר בנה מול שני שערי העיר סוללות באורך של 100 מטרים שהגיעו עד לגובה של 24 מטרים, עליהן קידם מגדלי מצור. ניסיונות התקיפה וההצתה של הגאלים נכשלו, ועם השלמת הסוללה נכבשה העיר ותושביה נטבחו ברובם.
במהלך המצור על ירושלים שהביא לסיום המרד הגדול בשנת 70 לספירה, בוצעה מלאכת ביקוע החומות בעזרת טכניקת הסוללות, לאחר שכל אמצעי הכיבוש האחרים כשלו. גם במהלך כיבוש מצדה בשנת 73 השתמשו הרומאים לכיבוש המבצר בעזרת טכניקה זו.
שושנה חלוץ מרכזי
שושנה חלוץ מרכזי הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 2014 בבימויו של שי כנות, על פי תסריט של עודד רוזן ובכיכובם של אושרי כהן, גל גדות, אלי פיניש, מריאנו אידלמן ויוסי מרשק.
עלילת הסרט מתארת את סיפורו של כדורגלן מוכשר, הנאלץ להתחזות להומוסקסואל בעקבות הסתבכות עם מאפיונרים. הסרט צולם בחלקו במלון הרודס בתל אביב ובאצטדיון טדי בירושלים.
תקציר העלילה
עמי שושן (אושרי כהן) הוא כדורגלן מוכשר - חלוצה המרכזי הצעיר והמצטיין של קבוצת "בני ירושלים" וכוכב-על בבירה (על אף שלא מצוין בפירוש, "בני ירושלים" מתבססת בבירור על בית"ר ירושלים).
ערב אחד, כאשר שושן יוצא לחגוג במועדון לילה ירושלמי את שעריו במשחק ליגה, הוא נתקל במירית בן הרוש (גל גדות) היפהפייה ומתאהב בה. בהיותו רווק חביב, אך לא חכם במיוחד, נהנתן ורודף שמלות, כרוב חבריו הכדורגלנים, שושן מפלרטט עם מירית, מבלי לדעת שהיא "רכושו הבלעדי" של חיים "כושי" בוקובזה (אלי פיניש), ראש ארגון פשע ירושלמי בכיר ובעליו של המועדון.
"כושי", עבריין סוציופת וקר-רוח, שחש פגיעה אנושה בכבודו מתכוון לחסל את שושן בו-במקום, אך בסופו של דבר, נעתר לתחינתו הנואשת של שושן, כי יוותר על עונש המוות וימירו בהשפלה כבדה. "כושי" מוכן לחוס על חייו של שושן, בתנאי אחד: שיכנס מסיבת עיתונאים בתוך שלושה ימים, ויבשר לאומה, בשידור חי, לפני ההנהלה, האוהדים וכל עם ישראל, שהוא הומוסקסואל גאה.
ביקורות ותגובות
לצד הצלחה קופטית (הסרט מכר 62,000 כרטיסים תוך כעשרה ימים מיום יציאתו לאקרנים) לא זכה הסרט לחיבוק דומה מצד המבקרים. יעל ברנר (ynet) כתבה כי הסרט ; ומבקרים כדוגמת שמוליק דובדבני (ynet) וגידי אורשר (גלי צה"ל) חיוו דעה בלתי חיובית על הסרט. בעיתונות הזרה, לעומת זאת, זכה הסרט לביקורות אוהדות. המגזין האמריקאי-יהודי "Tablet Magazine" כתב במאמרו על הסרט כי.
פרסים
בטקס פרסי המדיה הגאה שנערך ב-2015 במסגרת TLVfest - הפסטיבל לקולנוע גאה בסינמטק תל אביב זכה השחקן יניב ביטון בציון לשבח על נראות להט"בית חיובית לשחקן בגין תפקידו כנחי בסרט.
מוזיקה
את המוזיקה המקורית לסרט הלחין דניאל סלומון.
קרב טוטלינגן (1643)
קרב טוטלינגן התרחש סמוך לעיר במחוז שוואביה בדרום-מערב גרמניה, ב-24 בנובמבר 1643 בין הצבא הצרפתי בגרמניה בפיקוד המרשל  (שכלל גם שכירי חרב גרמניים מצבאו של הנסיך ברנהרד מסקסוניה-ויימאר), לבין כוחות האימפריה הרומית הקדושה בפיקוד פרנץ פון מרסי. צבאו של פון מרסי הורכב מצבא דוכסות בוואריה, בסיוע יחידות צבא מהאימפריה הספרדית ומדוכסות לורן. הצבא הצרפתי הושמד כמעט לחלוטין בהתקפת פתע, שנערכה בסופת שלגים, והתבוסה הקשה מחקה למעשה את כל ההישגים של צרפת במלחמת 30 השנים בחמש השנים שקדמו לקרב. חצר המלוכה הצרפתית עשתה מאמצים להסתיר את דבר התבוסה, מסיבות מובנות, ולכן המידע הקיים כיום לגבי מהלכי הקרב, מוגבל למדי.
רקע
בתחילת נובמבר הכוחות הצרפתיים-ויימאריים הטילו מצור על רוטווייל כדי לאבטח את מגורי החורף שלהם סמוך לנהר דנובה בטוטלינגן. הם כבשו את רוטווייל ב-18 בנובמבר אך מפקדם נפצע אנושות במהלך המצור. יורשו רנצאו שזה עתה הגיע עם תגבורת מדוכסות לורן, לא זכה לאימונם של קציני צבאו, שמקורם היה בצבא שכירי החרב הגרמני של ברנהרד מסקסוניה-ויימאר. מוצבי החוץ של הצבא הצרפתי מוקמו ב ובמוהרינגן. כשהצרפתים לא פעלו וצבאו תוגבר על ידי כוחות אימפריאליים בפיקודו של וחיילים לוריינרים תחת הדוכס קרל הרביעי, פרנץ פון מרסי שכנע את הגנרלים האחרים להסכים להתקפת פתע על המחנה הצרפתי. כדי למקסם את ההפתעה, האימפריאלים התקרבו מדרום-מזרח במקום יותר צפונה, היכן שהדנובה וחיל המצב הצרפתי ברוטוויל חסמו את דרכם.
הקרב
הפרשים הצרפתים נמלטו מהמקום, התותחים שנתפסו שימשו להפצצת חיל הרגלים הצרפתי בטוטלינגן ובמוהרינגן, שנכנעו למחרת יחד עם מפקדם רנצאו מבלי לספוג שום הרוגים. הלחימה נמשכה יום וחצי, לאבשל יעילותה של ההתנגדות הצרפתית-ויימראנית, אלא בגלל האופי הבלתי מאורגן והמבודד של המחלקות שלהם. חיל המצב הצרפתי ברוטוויל, בן 2,000 איש, נכנע שבוע לאחר מכן.
צבאו של רנצאו חדל מלהתקיים במידה רבה, כאשר 4,500 ניצולים נסוגו בחזרה מעבר לנהר הריין אל אלזס. יתרה מכך, מרסי החזיק בשבי את רנצאו, שבעה גנרלים אחרים, 9 קולונלים, 10 תותחים, מטען ושבעת אלפים חיילים צרפתיים. בין האסירים היה. עוד 4,000 נהרגו או נפצעו. הצבא הוויימארי הוכה לצמיתות באסון זה והצרפתים הצטמצמו לתפקידים שמילאו חמש שנים קודם לכן. בית המלוכה הצרפתי צמצם את התבוסה והיא נותרה כמעט בלתי ידועה מאז.
רייצ'ל טלליי
רייצ'ל טלליי (באנגלית: Rachel Talalay; נולדה ב-16 ביולי 1958) היא במאית ומפיקת קולנוע אמריקאית-בריטית. היא גם פרופסור לקולנוע באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
ביוגרפיה
טלליי נולדה בשיקגו להורים פול ופרודנס, שניהם אנגלים. המשפחה עברה לבולטימור כשטלליי הייתה בת 4, לשם עבודתו של אביה, שהיה חוקר סרטן. כשהייתה בשנות העשרה לחייה, המשפחה התגוררה שנתיים באנגליה. את לימודי התואר הראשון השלימה טלליי באוניברסיטת ייל, שם למדה מתמטיקה. בייל היא גם ניהלה את אגודת הקולנוע. אחרי הלימודים החלה טלליי לעבוד כמתכנתת, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. בתקופה זו פגשה את הבמאי ג'ון ווטרס, ודרכו זכתה לממש את העניין שלה בעולם הקולנוע, והתחילה לעבוד בסרטים שלו כעוזרת הפקה.
קריירה
הסרט הראשון שעבדה בו טלליי היה "פוליאסטר" (1981), בכיכובה של דיוויין. סרטים נוספים שעבדה בהם לצד ווטרס כמפיקה כוללים את "היירספריי" (1988) ו"נער שוליים" (1990). עד מהרה היא השיגה עבודה באולפני ניו ליין סינמה, תחילה כחשבונאית על אף שהיא מודה שלא ידעה חשבונאות, אך עד מהרה התקדמה לעבודת הפקה והחלה לעבוד בסרטי פרדי קרוגר. היא השתמשה בכישורי המחשב שלה כדי לשפר את האפקטים המיוחדים בסרטים, מבלי להעלות את העלויות. עם תחילת עבודתה בסדרת סרטים זו גם פתחה במערכת יחסים עם ראש האולפן, רוברט שיי, והיחסים הגיעו לסיומם עם הבכורה שלה כבמאית, בסרט האחרון בסדרה, "פרדי מת: הסיוט האחרון" (1991). היא הייתה האישה-הבמאית הראשונה והיחידה בסדרת הסרטים. למרות היכרותה המעמיקה וארוכת השנים עם סרטי פרדי קרוגר, במהלך עבודתה על "פרדי מת", טלליי קיבלה שורת מזכרים פנימיים מן ההפקה שמורים לה לא להיות "נשית" או "רגישה מדי" ביצירת הסרט.
טלליי טוענת שגישה זו ליוותה אותה לאורך כל הקריירה שלה, ושיתרה מכך, גם ההזדמנויות שלה צומצמו בשל מגדרה; היא מציינת שכל הבמאים האחרים בסדרת פרדי קרוגר המשיכו לפרויקטים גדולים אחרים מטעם אולפנים, והיא היחידה שלא קיבלה הצעה כזו. הסרט הבא שלה היה סרט מדע בדיוני אינדי בשם Ghost in the Machine.
ב-1995, בהיעדר הצעות מאולפנים מרכזיים, טלליי החליטה לקחת את גורלה לידיים שלה, וקנתה את הזכויות לקומיקס "נערת הטנק", וביימה את הסרט באותו השם (באנגלית; בעברית הסרט הופץ בשם "פצצה על טנק"). הפקת הסרט פגשה בבעיות ואתגרים מתחילתה: ב-1995 הרעיון של סרט פעולה עם גיבורה אישה היה חדשני בפני עצמו, ו"נערת הטנק" הייתה דמות אנטי-ממסדית, מינית, ופרועה, מה שהרתיע אולפנים לחתום על הפקת הסרט. לבסוף MGM החליטו להפיקו, אך המנהל שחתם על העסקה עזב, ומשם ההפקה התדרדרה. האולפן לא ידע כיצד להתמודד עם התכנים הבוטים והחתרנים של הסרט, כולל סצנות עם עשרות דילדואים כקישוט חדר, ויחסים בין הגיבורה האנושית ל"מרטש" בוגה – חבר בקבוצת חיילים שהם תוצאה של מניפולציה גנטית, חצי בני אדם וחצי קנגורו. התוצאה הייתה סרט בלתי קוהרנטי, לא חתרני כפי שיועד, ולא "מכובד" כרצון האולפן. הסרט קיבל ביקורות שליליות, והיה לכישלון בקופה.
במהלך השנים, הסרט צבר סטטוס של סרט קאלט, ואף הואדר כסרט פמיניסטי פורץ דרך. אך הצלחה זו באה מאוחר יותר. גם כאן טלליי מציינת את הסטנדרט הכפול ביחס למגדר: "כל כך הרבה גברים נכשלים ומקבלים הזדמנות נוספת. אני לא קיבלתי כזו," היא אמרה. "הייתי לגמרי ולחלוטין ב'כלא הוליווד'". גם המורה הרוחני שלה ג'ון ווטרס הסכים שמדובר בעניין מגדרי: "אני כמובן נכשלתי הרבה פעמים, ותמיד קיבלתי הזדמנות נוספת". בציינו גם שחלק מהבעיה הייתה שטלליי לא רצתה לייצר סרטים שנחשבו כ"נשיים" אלא סרטי פעולה, אימה, ומדע בדיוני - "סרטים שגברים היו רוצים לביים," לדבריו.
בינתיים, כישלון הסרט השפיע לרעה על המשך הקריירה של טלליי. עד אותו מעמד, היא נחשבה לבמאית מבטיחה עם קריירה בנסיקה. אך אחרי "נערת הטנק", היא התקשתה למצוא עבודה. היא חזרה לאנגליה ועבדה שם בבימוי תוכניות טלוויזיה, ביניהם דרמות ותוכניות ילדים. לאחר זמן מה, בתחילת שנות ה-2000, התחילה לקבל הצעות בימוי והפקה גם בארצות הברית. בין התוכניות שביימה הן "אלי מקביל", "על טבעי" ו-"פשע מן העבר". גם כאן, טלליי מעידה כי נאמר לה פעמים רבות שהיא לא מקבלת עבודות בשל היותה אישה, ו"הצוותים והשחקנים פשוט לא אוהבים לעבוד עם במאיות". עם זאת, המעבר לטלוויזיה הוכיח את עצמו לאורך זמן, וטלליי מצאה את עצמה מביימת סדרות מובילות, כשהמשמעותיות מביניהם, עבורה, הם דוקטור הו ושרלוק.
טלליי מספרת שמאז שהחידוש של "דוקטור הו" ב-2005, היא רצתה לעבוד בסדרה. היא קיבלה את מבוקשה, וביימה את פרקי הסיום של עונה 8, "מים אפלים" ו"מוות בגן עדן", ובכך הייתה לאישה הראשונה לביים פרק סיום בסדרה. הפרקים בביומה זכו לתשבחות, בעיקר בשל האיכות הקולנועית שלהם. היא חזרה לביים את פרקי הסיום גם בעונה 9, "מתנה משמיים" ו-"Hell Bent"—כאשר האחרון זכה לביקורות הטובות ביותר מכל הפרקים בהיסטוריה בת 54 השנים של התוכנית. גם ב-2017 ביימה טלליי שאת פרקטי הסיום של עונה 10 ("World Enough and Time" and "The Doctor Falls")  וכן את ספיישל חג המולד.
בשל הפרקים המשמעותיים שביימה בעונות של הדוקטור השנים עשר, לעיתים קרובות נזקף לזכותה של טלליי "עיצוב עידן פיטר קפלדי". הכותב הראשי ומפיק הסדרה, סטיבן מופאט, תיאר את עבודתה של טלליי ב"דוקטור הו" כ"שוברת את המודל העסקי" שלפיו בטלוויזיה הבמאי חשוב פחות מן הכותב (בניגוד לקולנוע, שם הבמאי הוא היוצר העיקרי). פרקים של "דוקטור הו" בבימויה של טלליי חוברו לסרט באורך מלא, והוקרנו בבתי קולנוע.
בנוסף לעבודתה כבמאית, טלליי היא חברת סגל באוניברסיטת קולומביה הבריטית, שבוונקובר, שם היא מלמדת קולנוע. ביוני 2016, זכתה טלליי בפרס "אשת השנה" בטקס פרסי Women in Film + Television Vancouver.
סרטה האחרון הוא "On the Farm" (הופץ גם בשם "Unclaimed"), סרט מבוסס סיפור אמיתי, על רציחתן של כמעט 50 נשים על ידי רוצח סדרתי שהצליח להערים על המשטרה ומערכת החוק בוונקובר למשך תקופה ארוכה.
מנחת העומר
מִנְחָת הַעֹמֶר (גם: עֹמֶר הַתְּנוּפָה, מִנְחַת בִּכּוּרִים) היא קורבן מנחת ציבור שמביאים מראשית הקציר, למחרת יום טוב ראשון של חג הפסח. הקרבת המנחה היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות. המנחה הייתה מובאת מסולת שעורים של ראשית הקציר בנפח של "עומר" (מה שנתן למנחה את שמה), וקודם הקרבתה הייתה מונפת על ידי הכהן. קורבן זה נקרא גם "מנחת ביכורים" מכיוון שמביאים אותו מביכורי התבואה, בדומה לפירות הביכורים. מיום הבאת העומר, מתחילה ספירת העומר, המונה את הימים שבין הבאת העומר לחג השבועות, בו מקריבים את שתי הלחם.
היום המדויק שבו יש לקיים את המצווה, ובהתאמה לחגוג את חג השבועות - הנקבע לפי פירוש הביטוי "ממחרת השבת" - היווה מוקד לפולמוס מרכזי בין הכתות היהודיות בתקופת המקדש.
תאריך ההקרבה "ממחרת השבת"
בתקופת בית שני התקיימה מחלוקת גדולה בין הפרושים לבין הבייתוסים בדבר תאריך הבאת העומר. למחלוקת זו השלכה על ספירת העומר ועל התאריך שבו חל חג השבועות, ולכן היו לה השלכות דרמטיות על אחדות העם באותם ימים. מקור המחלוקת בהבנת הפסוקים בתורה:
הפרושים, ואחריהם ההלכה הרבנית פירשו את ה"שבת" שאחריה יש להביא את העומר כיום טוב הראשון של חג הפסח, בו שובתים ממלאכה. לדידם הכוונה במילים "ממחרת השבת" ליום הראשון של חול המועד פסח, שחל תמיד ביום ט"ז בניסן, ולפיכך חג השבועות חל תמיד ביום ו' בסיוון. גם במסורת ביתא ישראל פירשו שהמילה "שבת" מתייחסת לחג הפסח, אך לפי מסורת זו הכוונה לשביעי של פסח ולא ליום החג הראשון. אי לכך חל חג השבועות במסורת ביתא ישראל שישה ימים מאוחר יותר, בי"ב בסיוון ולא בו' בסיוון.
לעומתם כיתות אחרות בזמן הבית, כגון הבייתוסים והשומרונים ואחריהם הקראים, פירשו שהמילה "שבת" מכוונת ל"שבת בראשית", היינו היום השביעי בימות השבוע. לדידם התורה מתייחסת לשבת הראשונה שאחרי יום הקרבת הפסח. לפיכך בשיטה זו אין להקרבת העומר תאריך קבוע ותאריך חג השבועות נע בהתאם מדי שנה.
בלוח השנה במגילות קומראן, יום הקרבת העומר הוא יום ראשון שאחרי פסח שחל תמיד ב-26 בחודש הראשון וחג השבועות חל ב-15 בחודש השלישי.
על פי מסורת המובאת בסכוליון של מגילת תענית, ניצחון הפרושים על הבייתוסים במחלוקת על קביעת תאריך חג השבועות, הביא לקביעת ימי שמחה בחודש ניסן, בין ח' בניסן לסוף חג הפסח.
עומר ראשית הקציר
אסור, אפילו ליחידים, לקצור תבואה מחמשת מיני דגן (חיטה, שעורה, כוסמין, שיבולת שועל ושיפון) לפני שקצרו את העומר (אף על פי שמנחת העומר באה רק משעורה). האיסור הוא כדי שקצירת העומר בידי שלוחי בית דין תהיה כפי שהוגדר בתורה: "ראשית קצירכם", שיהיה העומר ראשית לכל הנקצרים. הקוצר קודם לקצירת העומר, אינו לוקה והקציר, לאחר הקרבת העומר, מותר באכילה.
לפי ההלכה, קציר העומר הוא מצווה והוא אף דוחה את השבת. (קציר הוא אחד מל"ט אבות מלאכה שאסור לעשות בשבת מן התורה). המצווה היא לקצור "קמה" במיוחד בשביל הקורבן, אך אם הביאו עומרים קצורים, הקורבן כשר. העומר היה בא מן השעורים, אף על פי שבתורה לא מפורש מאיזה מין. התבואה צריכה להיות דווקא מארץ ישראל, ולכתחילה יש להביאה ממקום קרוב לבית המקדש. אולם אם לא נמצאו קרוב לירושלים הביאו את אותם ממקומות רחוקים יותר. המקומות המוזכרים במשנה הם צריפין ועין סוכר.
מהלכות הקצירה
שלוחי בית דין היו יוצאים מערב יום טוב (י”ד בניסן), ועושים את התבואה כריכות במחובר לקרקע, כדי שיהיה נוח לקצור. זמן הקציר הוא בט"ז בניסן בלילה, ואם קצרו ביום, הקורבן כשר. קוצרים שלוש סאים (מידת נפח) של שעורה, בשלושה אנשים, בשלושה מגלים, לתוך שלוש קופות. יש לקצור תבואה לחה ולא יבשה, אך גם יבשה כשרה.
במשנה מתואר טקס הקציר לפי ההלכה בזמן בית המקדש השני:
הכנת המנחה
מביאים את הקופות עם שלוש הסאים לבית המקדש, וחובטים את השעורים וזורים ובוררים אותם. לאחר מכן קולים בכלי מיוחד הנקרא "אבוב", כלי מנחושת עם חורים, כדי שהאש תיגע בגרעינים. לאחר הקלייה לוקחים את הגרעינים ושוטחים אותם ב כדי שהרוח תנשב עליהם. אחר כך מכניסים אותם ל'ריחים של גרוסות' וטוחנים אותם, ומנפים את השעורים הטחונות בשלוש עשרה נפות, ומוציאים לקורבן מתוך שלוש סאים של שעורים, עשירית האיפה של סולת מנופה, שהוא שיעור עומר. מה שנותר משלוש הסאים נפדה ויכול כל אדם לאוכלו.
הקרבת המנחה
ביום ט"ז בניסן, לאחר שהוקרבו קורבן מוסף הרגיל של פסח וכבש העולה המיוחד לעומר, אך לפני שהוקרב קורבן התמיד של בין הערביים, לוקחים את עומר סולת השעורים, שמים בכלי שרת, ומערבבים (בוללים) יחד עם לוג שמן זית. על הסולת הבלולה בשמן מניחים קומץ לבונה, כשאר המנחות. לאחר הבלילה לוקח כהן את המנחה, ומניף אותה במזרח העזרה, (על שם הנפת העומר, מכונה יום ט"ז בניסן יום הנף), ומגיש אותה לקרן מערבית דרומית כשאר המנחות. לאחר מכן כהן קומץ את המנחה, ומקטיר את הקומץ. הנותר מן המנחה - שנחשב אחד מ־24 מתנות כהונה - נאכל לכהנים כשיירי כל המנחות.
איסור חדש
ישנו איסור לאכול מאכל מחמשת מיני דגן מהתבואה של השנה החדשה לפני הקרבת העומר. בזמן שבית המקדש היה קיים מעת שקרב העומר, מותר היה לאכול מהחדש מיד. הרחוקים מבית המקדש שלא יכלו לדעת בדיוק מתי קרב העומר, אכלו מחצות היום ולהלן, "שהם יודעים שאין בית דין (האחראים) מתעצלים בו".
משחרב בית המקדש, מעיקר הדין היה מותר לאכול מהתבואה החדשה כבר מבוקר ט"ז בניסן, אבל מכמה סיבות התקין רבן יוחנן בן זכאי שיהיה יום הנף (הנפת העומר), כלומר יום ט"ז בניסן, כולו אסור. הרמב"ם פוסק כדעת רבי יהודה במשנה, שבזמן שאין בית המקדש כל היום כולו אסור מן התורה.
תבואה שהשרישה קודם העומר, מותרת החל מהקרבתו. אך אם השרישה אחר העומר, אסור לקוצרה (ראו לעיל) ולאוכלה עד שיוקרב העומר של השנה הבאה.
ספירת העומר
מצוות עשה לספור שבע שבתות תמימות מיום הבאת 'עומר התנופה' (ט"ז בניסן).
לפי ההלכה יש לספור ימים ושבועות שכן בפסוק נאמר "וספרתם... שבע שבתות", ושבת היינו שבוע, ולאחר מכן נאמר "תספרו חמישים יום". המצווה מוטלת על כל ישראל. זמן הספירה הוא בלילה, שהוא תחילת היום לפי ההלכה. יש לברך לפני הספירה: "אשר קידשנו במצוותיו וציוונו על ספירת העומר".
יום החמישים לספירה הוא חג השבועות, שנקרא כן על שם שבעת השבועות שסופרים מיום הקרבת העומר.
חידוש המנהג
עם חידוש ההתיישבות החקלאית בישראל חודש גם מנהג קציר העומר. הטקס ברוב הקיבוצים שעורכים אותו מבוסס על הטקס שעיצבו מתתיהו שלם ולאה ברגשטיין ברמת יוחנן.
תרגול העומר
בשנים האחרונות מקיימים ארגוני המקדש תרגול של הקרבת העומר תוך הכנה של סולת השעורים כך שתהיה מוכנה להקרבה עבור העבודה בבית המקדש השלישי.
גרשון ברגסון
גרשון בֶּרגסוֹן (21 באוגוסט 1913, שרפץ, פולין הרוסית – 14 בינואר 2009, ירושלים) היה מחנך וסופר ילדים ונוער ישראלי, מנהל מחוז ירושלים במשרד החינוך (1971–1983), מייסד המדור לספרות ילדים במשרד החינוך וראשו ומייסד כתב העת "ספרות ילדים ונוער" ועורכו במשך יותר משלושה עשורים.
ביוגרפיה
ברגסון נולד בקיץ 1913 בעיירה שֶרְפְּץ שבפולין, בנם של לאה לבית זֶליגמן ויששכר, ואח לשבעה. למד מגיל ארבע ב"חדר" לימודי קודש, עברית ולימודי חול: טבע וחשבון. היה פעיל בתנועות הנוער היהודיות הציוניות "הנוער הציוני". בשנים 1932–1935 למד בסמינר למורים של רשת החינוך העברי בפולין "תרבות" בווילנה. בסמינר הכיר את מניה גייפמן (ילידת 1916), אשתו לעתיד. בשנים 1936–1939 עבד כמורה בבית הספר היסודי "תרבות" בעיירה ניֶיסבִיז'. התמנה למנהל בית הספר של הרשת בעיירה קרטוז-ברזה ובאוגוסט 1939 הגיע לשם, אך בסתיו 1939 פלשו הנאצים לפולין והוא נמלט מזרחה לברית המועצות, לעיר רובנו, שם למד בבית ספר למוזיקה. עם הפלישה הנאצית לברית המועצות ב-1941 נמלט לפנים המדינה. התפרנס במשך תקופה מהוראת מוזיקה וזמרה, ואחר-כך גויס לעבודה במפעל כותנה באוזבקיסטן. בשואה נספו קרוב למאה מבני משפחתו, בהם הוריו.
לאחר המלחמה שב לפולין ופעל בהברחת פליטים במסגרת תנועת הבריחה. משם עבר לעיר מינכן שבדרום גרמניה (שבה התרכזה שארית הפליטה), היה חבר בהנהגת "הנוער הציוני", עסק בחינוך ילדים במחנות העקורים ובריכוז מחנות ההכשרה, וייסד וערך את עיתון תנועת "הנוער הציוני", "די ציוניסטישע שטימע" ('הקול הציוני'). בספטמבר 1947 עלה לארץ ישראל עם סרטיפיקט מזויף, והתיישב בקיבוץ אושה. ראש מחלקת עליית הנוער בסוכנות היהודית, משה קול, הציע לברגסון להיות שותף לייסוד מוסד חינוכי לילדים ניצולי השואה מאירופה – כפר הנוער אלוני יצחק – והוא היה למנהל בית הספר והמנהל הפדגוגי הראשון של הכפר (בין חניכיו: רופא הילדים פרופ' שאול יציב). באלוני יצחק נולדו שני ילדיו: בנו (שאותו שכל במלחמת יום הכיפורים) ובתו שָׂרי.
ב-1972 יזם את פרס זאב לספרות ילדים ונוער (על שם סופר ומשורר הילדים וקצין חינוך ראשי של צה"ל, אלוף-משנה אהרן זאב), המוענק מטעם האגודה למען החייל, עיריית תל אביב ומשרד החינוך. בשנת תשל"ד-1974 ייסד את המדור לספרות ילדים במשרד החינוך ואת הרבעון "ספרות ילדים ונוער" שיצא מטעם המדור; ברגסון עמד בראש המדור מאז הקמתו וערך את כתב העת במשך יותר משלושים שנה. ב-1974 יזם את מפעל "הספר הטוב במחיר מוזל", שבמסגרתו מוצעים לילדי בתי הספר ספרים איכותיים במחירים מסובסדים. מ-1978 הועמד בראש "קרן הספריות לילדי ישראל", לבקשתה של רחל ינאית בן-צבי, מייסדת הקרן (שבמקור נקראה "קרן בית הנשיא"), המספקת ספרי קריאה ליישובי עולים ולעיירות פיתוח. פעמיים בשנה ארגן במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין בירושלים סמינר לספרות ילדים. לאחר פרישתו ב-1983 המשיך לנהל בהתנדבות את המדור לספרות ילדים.
כתב מאמרים רבים וספרים בתחומים שונים.
גרשון ברגסון נפטר בינואר 2009, בגיל 95. הותיר את אשתו, מניה. נקבר בבית העלמין בגבעת שאול בירושלים.
כתביו
אוטוביוגרפיה:
משטרת ישראל
משטרת ישראל היא חלק ממערכת הביטחון הישראלית הממונה על אכיפת החוק, שמירת הסדר הציבורי וביטחון הפנים של מדינת ישראל. משטרת ישראל החליפה את משטרת המנדט ופועלת מכוחה של פקודת המשטרה [נוסח חדש], התשל"א-1971 שמקורה אף הוא בימי המנדט הבריטי. בראש משטרת ישראל עומד המפקח הכללי (מפכ"ל), והוא אחראי לניהולה, בהתאם למדיניות הנקבעת על ידי השר לביטחון לאומי. חיוג 100 מכל טלפון בישראל ינתב את השיחה למוקד חירום טלפוני של משטרת ישראל לצורך קבלת קריאת חירום וחיוג 110 פונה לשירות המידע של משטרת ישראל. מטה משטרת ישראל נמצא בבניין המטה הארצי בקריית הממשלה ע"ש מנחם בגין שבמזרח ירושלים.
בהתאם לדרישות החוק, משטרת ישראל מנהלת ומתחזקת גם גיליון הרשעות קודמות של אזרחי ישראל.
משטרת ישראל היא זרוע אחידה של הממשל המרכזי. להבדיל ממשטרות במדינות פדרליות, משטרת ישראל היא כלל ארצית ואיננה צירוף של משטרות נפרדות. כמו כן, היא לא משויכת לשלטון העירוני ומפקדיה לא עומדים לבחירת הציבור. היא ארגון היררכי שבו כל פרט כפוף למפקדיו, לתקנות המשטרה ולחוקי מדינת ישראל. אי ציות לתקנות המשטרה או להוראות הממונים או לחוקי המדינה מהווה עבירה משמעתית. השיפוט המשמעתי מתבצע בפני דן יחיד או בפני בית דין משמעתי. במקרים חמורים, המהווים עבירה גם על החוק הפלילי, מועבר השיפוט לבתי המשפט האזרחיים. חקירת תלונות נגד שוטרים מתבצעת על ידי המחלקה לחקירות שוטרים אשר במשרד המשפטים.
נכון לשנת 2020, במשטרת ישראל משרתים 32,387 שוטרים, מתוכם 4,613 שוטרי חובה ותקציבה עומד על 13.3 מיליארד ש"ח. בנוסף, במשמר האזרחי משרתים 25,070 אזרחים. בראש משטרת ישראל עומד רב-ניצב קובי שבתאי, המפכ"ל אשר כפוף לשר לביטחון לאומי איתמר בן גביר.
היסטוריה
המונח העברי "משטרה" היא מחידושי אליעזר בן-יהודה. החידוש התבסס על המילה המקראית "שוטרים" (בכתיב המקראי "שֹׁטְרִים").
הקמה
ההיערכות להקמת משטרה במדינת ישראל החלה כחצי שנה לפני הקמת המדינה. על צוות שבראשו עמדו יחזקאל סהר ועוזרו יוסף נחמיאס הוטל להכין תוכנית להקמת משטרה.
במרץ 1948 הוקמה משטרת ישראל בתור חטיבה צבאית של ההגנה. מיד לאחר הקמת משרד המשטרה הופרדו יחידות המשטרה מן הצבא והוכרזה כמשטרת ישראל האזרחית של מדינת ישראל. עם הקמת המדינה פורק המבנה הארגוני של משטרת המנדט ולאחר שפוטרו מאות שוטרים ששירתו תחת שלטון הבריטים החלה התארגנות מחדש להקמתה של "משטרת ישראל".
עם הקמת המדינה, ב-15 במאי 1948 מינה שר המשטרה, בכור-שלום שטרית, את יחזקאל סהר למפכ"ל המשטרה הראשון.
עם הקמתה, אמצה משטרת ישראל שיטות עבודה של משטרת המנדט בתחומים כגון מנהל, הדרכה, חקירות, זיהוי פלילי, תנועה ועוד. אחדות מתחנות המשטרה שוכנו במבנים ששימשו את משטרת המנדט. כ-700 מן השוטרים היהודים ששירתו במשטרת המנדט גויסו לארגון החדש. ב-9 במאי 1948 פורסמה בעיתון הרשמי פקודה ולפיה כל מי ששירת במשטרת ארץ ישראל עם סיום המנדט, ישרת זמנית כשוטר, אלא אם כן מקום שירותו הרגיל לא היה בשטח המדינה, או שקיבל הוראה אחרת, או שלא נשבע אמונים בתוך חודש.
יחס המדינה החדשה למשטרת המנדט ולשוטריה היה של "כבדהו וחשדהו". המשטרה הייתה מכשיר מרכזי של השלטון הזר בשנותיו האחרונות של המנדט, במלחמה כנגד המחתרות, שפעלו להגנה עצמית, ולעלייה לארץ ישראל, שהיו עתה ערכים מרכזיים של השלטון החדש. השוטרים ששירתו במנגנון זה היו בחזקת חשודים, אם בחוסר מהימנות פוליטית, ואם בקבלת שוחד. יחס זה ביטא שר המשטרה החדש בכור-שלום שטרית כאשר נאם בפני המחזור הראשון של שוטרים שנשבע נאמנות למדינה ב-30 במאי 1948:
ב-14 ביולי 1948 רשם דוד בן-גוריון ביומנו: "בא יחזקאל סהר (סחרוב), מפכ"ל המשטרה, יש לו עד עכשיו 1,700 שוטרים. מאלה 400 בירושלים, בחלקו אין זה חומר טוב. יש בהם אנשים שהתחמקו מהצבא. יש בהם גם אנשי שוחד. יטהר אותם לאט לאט".
לאחר מלחמת העצמאות החלה בדיקה של השוטרים, על מנת לבחון מי מהם ראוי להמשיך ולשרת במשטרת ישראל. הבדיקה, שנערכה על ידי ועדת חקירה בראשותו של שמואל רפופורט הביאה לפיטורי כ-180 שוטרים וקצינים בטענות של אי מהימנות, ורמיזות על קבלת שוחד בעבר. חלק מהשוטרים עתרו לבג"ץ וטענו כי פיטוריהם לא היו כדין. בג"ץ מצא פגמים בסדרי עבודתה של הוועדה, באשר לחלק מן העותרים, והורה, באפריל 1949, להחזיר חלק מהעותרים למשטרה. אלו מהשוטרים שלא הוחזרו לשירות הגיבו באלימות, וערכו בבנייני המשטרה הפגנה שהידרדרה לשימוש בכוח משני הצדדים ובגז מדמיע. למחרת ההפגנה הושמו כ-25 ממנהיגי ההפגנה במעצר בית. כנגד חמישה מהם הוגש כתב אישום, אך בסופו של דבר לא הועמד אף אחד מהם לדין לאחר שגם חמשת המנהיגים הביעו חרטה. פרשה זו הייתה בעלת השפעה של ממש על משטרת ישראל בשנותיה הראשונות.
שלושה אלמנטים שהותירה משטרת המנדט היוו נכס חשוב להקמתה ולפעולתה של משטרת ישראל בשנותיה הראשונות - הסגל המיומן, שחלקו הגיע לתפקידים בכירים במשטרת ישראל, פקודת המשטרה שבנוסחים שונים נותרה בתוקף עד 1977, והסדירה את עבודת כוח המשטרה באופן יעיל, והמתקנים, בהם מצודות טגארט המשמשים כתחנות משטרה עד היום.
התבססות
בשנת 1953 הוקם במסגרת המשטרה "חיל הספר" (משמר הגבול), למטרת לחימה במסתננים ושמירה על גבולות המדינה.
בשנת 1957 ייסד ניצב יהודה פראג את בית הספר לקצינים בכירים, שיועד לפיתוח, העשרה והדרכה של קציני משטרה בדרגות ניצב משנה המיועדים לקידום. בהמשך שונה שמו ל"מכללה לקצינים בכירים". בעת הקמתו שכן בית הספר לקצינים בכירים ב"דרך לוד" אשר בתל אביב, משם עבר למכללה הלאומית לשוטרים בנעורים.
בשנת 1960 הוחלט להקים מחלקת סיור של שוטרות וכך בשנה זאת הוקם קורס השוטרות הראשונות בארץ.
שני כלי רכב בולטים של המשטרה מאמצע שנות ה-60 היו: ה-לארק תוצרת סטודיבייקר וה- קונטסה 1300 ששירתה ביחידת הסיור והתנועה של משטרת ישראל, בין השנים 1965 ל-1975.
לאחר מלחמת ששת הימים קיבלה המשטרה אחריות גם על השיטור וביטחון הפנים בשטחים שנכבשו. בנוסף, הועבר המטה הארצי מתל אביב לירושלים.
בשנת 1973 נחנך בניין המטה הארצי של משטרת ישראל בקריית הממשלה במזרח ירושלים.
התמקצעות בביטחון פנים ולחימה בטרור
בשנת 1974, בעקבות התגברות הטרור הפלסטיני ובעקבות הפיגוע במעלות החלה המשטרה בהיערכות לתפקידי לוחמה בטרור. יחידה מיוחדת ללוחמה בטרור, הימ"מ, הוקמה והוכפפה לפיקודו של משמר הגבול. מאותה סיבה הוקם המשמר האזרחי – ארגון התנדבותי שהורכב מאזרחים חמושים שסיירו בשכונות בלילה על מנת למנוע הסתננויות של מחבלים ופורעי חוק. מערך החבלה של משטרת ישראל גדל באופן משמעותי ושם דגש על התמודדות עם מטעני תופת.
בשנות ה-80 המאוחרות, כאשר הטרור נחלש, המשטרה לקחה תחת חסותה את המשמר האזרחי והפכה אותו לארגון שמסייע למשטרה בעבודת אכיפת החוק היומיומית – כולל טיפול בפשיעה, פיקוח על התנועה ומניעת עבריינות.
ב-1997 הוקם אגף התנועה במשטרת ישראל ככוח שיטור ייעודי לאכיפת החוק בכבישים ומאבק בתאונות הדרכים.
באירועי אוקטובר 2000 הוטל על המשטרה לטפל בהפגנות ובהפרות הסדר של ערביי ישראל, שנפתחו ביחד עם האינתיפאדה השנייה הפלסטינית ואשר על מהותן היה ויכוח חריף בציבור. בעקבות האירועים, בהם נהרגו 13 ערבים ואזרח יהודי אחד, הוקמה ועדת אור לחקירת האירועים.
במהלך האינתיפאדה השנייה – בה מחבלים פלסטינים ביצעו פיגועי טרור רבים ולמעלה מ-160 פיגועי התאבדות בישראל – היוו השוטרים את קו ההגנה האחרון בפני המחבלים המתאבדים ולא אחת מנעו אסון כבד כאשר הצליחו להשתלט על מחבל מתאבד ממש לפני שהצליח לפוצץ את עצמו. יחידת החבלנים של המשטרה "הכחולה", ניטרלה כמות רבה של מטעני חבלה ואף פירקה חגורות נפץ אותן נשאו מחבלים מתאבדים. משמר הגבול פעל בירושלים, ביהודה ושומרון ובתוך הקו הירוק במשימות אבטחה וביטחון שוטף, טיפול בהפרות סדר ובלחימה במחבלים. יחידות העלית של משמר הגבול, הימ"מ והימ"ס, ביצעו מאות פשיטות על קיני הטרור בשטחים, עצרו מאות מחבלים, הרגו מספר רב של מחבלים וסיכלו מספר רב מאוד של פיגועים. על פעילותה למניעת טרור זכתה המשטרה להערכה רבה.
המאה ה-21
בשנים 2004 ו-2005 גברה הביקורת על המשטרה, על כישלונה במניעת התחזקות הפשע המאורגן ועל אי הצלחתה בסיכול גל ההתנקשויות בעולם התחתון, שכלל גם הפעלת מטעני חבלה ורקטות לאו, ועלה בחייהם של עוברי אורח חפים מפשע. בשנת 2005 נחשפה "פרשת האחים פריניאן" בה נחשף ששוטר יס"מ בעבר עבד כ"מחסל" עבור ראשי הפשע והתגלו מחדלים רבים בעבודת המשטרה. בסופו של דבר, גרמה הפרשה לסגירתה ופירוקה של ימ"ר דרום.
ב-2009 ו-2010 החלה המשטרה בהחלפת רובה ה-M1 קרבין הוותיק לטובת רובי M-16 מקוצרים כנשק הארוך הסטנדרטי של המשטרה "הכחולה" והמשמר האזרחי.
ב-2010 ו-2011 זכתה הימ"מ בתחרות "Urban Shield" הבינלאומית ליחידות ללוחמה בטרור.