cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דאג פולק
ביוגרפיה
את צעדיו הראשונים בעולם הפוקר עשה באתר פוקרסטארס, שם שיחק בסכומים קטנים. ב-2011 הוא החליט להתמקד בעיקר במשחקי אחד-נגד-אחד בטקסס הולדם, וב-2013 נחשב כשחקן האחד-נגד-אחד הטוב בעולם, לאחר שניצח את מי שנחשב כטוב בעולם באותם הימים, בן "Sauce123" סולסקי, באתגר בו שיחקו 15,000 ידי פוקר, שבסופן פולק הרוויח 740,000 דולר ובנוסף 100,000 כחלק מההתערבות בין השניים.
ב-2014 זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלו, כאשר ניצח בטורניר אומהה הולדם במתכונת טורבו בעלות כניסה של 25,000 דולר, וזכה בכ-1.6 מיליון דולר.
ב-2015 הקים פולק את אתר "Upswing Poker" יחד עם שותפו ראיין פי. ב-2016 נכנס לעולם יצירת תוכן כאשר הקים את ערוץ היוטיוב שלו "Doug Polk Poker", בו העלה סרטוני לימוד על משחק הפוקר, וניתוח של ידיים ששודרו בטלוויזיה.
בצמיד אליפות העולם השני שלו זכה ב-2017 בטורניר Tag-Team הראשון מסוגו אשר בו השתתפו מספר שחקנים כקבוצה מתחלפת, יחד עם שותפו ראיין פי. בצמיד השלישי שלו זכה ב-2017 בטורניר ההתרמה ל-"One Drop Foundation", עם עלות כניסה של 111,111 דולר, בו הרוויח כ-3.7 מיליון דולר.
בספטמבר 2018 פרסם סרטון בו סיפר איך הפך 100 דולר ל-10 אלף דולר במשחק פוקר באינטרנט, שבסופו הסביר על רצונו לפרוש ממשחק פעיל ולהתרכז ביצירת תוכן.
ב-2021 עבר פולק להתגורר באוסטין שבטקסס יחד עם אשתו, והוא החל לשחק שוב פוקר בחדרי הפוקר שבעיר. בינואר 2022 פורסם שפולק רוכש יחד עם אנדרו נימי ובראד אוון, ומספר שותפים נוספים, את חדר הפוקר "The Lodge" שבאוסטין.
ב-2023 הציע פולק אתגר פומבי, בו כל שחקן יוכל לשחק מולו אחד נגד השני עם סכום כניסה של 100 אלף דולר ובלינדים של $200/$400, במשחק שישוחק בחדר הפוקר "The Lodge" וישודר בערוץ היוטיוב של חדר הפוקר.
נכון למרץ 2023, פולק זכה בסך של כ-9.6 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-4.5 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
משל
משל הוא סיפור אלגורי קצר עם מוסר השכל (דהיינו, שיש לו משמעות מעבר לתוכנו המפורש והגלוי) השייך לסוגת הסיפור העממי יחד עם המעשייה, האגדה, הפתגם והמכתם (Epigram).
מקובל לחלק את המשל הסיפורי לשני סוגים, פאבולה ופארבולה.
היסטוריה
המשל היא סוגה ספרותית עתיקה. תחילה הועבר המשל ככל הנראה מדור לדור בעל פה, עד שהועלה על הכתב.
ניתן למצוא עדויות למשלים כבר מאמצע האלף השני לפני הספירה, בשומר, בבל, אשר ומצרים. ניתן לזהות השפעה של המשל במזרח הקדום על המשל היווני, אשר מוכר בעיקר בזכות הקובץ 'משלי אזיפוס'.
בספרות העברית אפשר למצוא משלים כבר במקרא. בספרי הנביאים שבמקרא משתמשים רבות במשלים כדי להעביר מסרים למלך או לעם. על שלמה המלך מסופר שידע משלים רבים ולפי המסורת אף כתב את ספר משלי שבו משלים רבים. משלים מפורסמים מהתנ"ך הם "משל יותם", או "משל העצים", שאומר יותם כדי להוכיח את אנשי שכם שבחרו באבימלך בן גדעון כמנהיג, ומשל "כבשת הרש" , שנשא נתן הנביא לדוד המלך כדי להוכיחו על חטאו עם בת שבע.
גם בברית החדשה ניתן למצוא מספר משלים סיפוריים, בעיקר מסוג משל הדוגמה (הפראבולה). הידועים שבם הם משלי ישו, כמו משל הבן האובד או השומרוני הטוב.
סוגת המשל רווחת בספרות חז"ל ובעלת מאפיינים ייחודים ביחס להופעותיה בספרות העולם.
נמשל
נמשל הוא המסר הסמוי (לפעמים גם ביטוים) שהמשל מרמז אליו - אין המשל בא אלא לשם הלקח הנלמד ממנו. לעיתים מצורף למשל מסר גלוי והוא מאמרי החוכמה, המוסר והמסקנות מופיעים בסוף המשל או בראשו. לפעמים הנמשל סמוי ועלינו לחשפו בכוחות עצמנו.
ההבחנות בין משל לבין הנמשל:
הפארק הלאומי סנגאי
הפארק הלאומי סנגאי (בספרדית: Parque Nacional Sangay) הוא פארק לאומי באקוודור השוכן בהרי האנדים וממזרח להם, דרומית לבירה קיטו. שטחו של הפארק הוא 5,177.65 קמ"ר והוא משתרע בגבהים שבין 1,000 ל-5,319 מטר. המקום הוכרז כשמורת טבע לחיות בר ב-16 ביוני 1975 וב-26 ביולי 1979 הוכרז כפארק לאומי. ב-1983 הכיר ארגון אונסק"ו בשטח של 2,719.25 קמ"ר משטח הפארק כאתר מורשת עולמית.
החי והצומח
בשל הפרשי הגבהים ותנאי האקלים השונים השוררים בתחומי הפארק, הוא נהנה מעושר ומגוון של פאונה ופלורה. הצומח נע מצמחייה אלפינית בפסגות הרי האנדים ועד צמחייה סובטרופית באגן האמאזונאס. מתחת לקו השלג משתרעת טונדרה אלפינית, ומתחתיה שוכן פארמו (Páramo) שבו צמחיית עשבים, צמחים נמוכים וסוג של חזרן. מתחת לגובה של כ-3,750 מטר משתרעת רצועת יער ההולכת ונעשית צפופה ועשירה במיני צמחים ככל שהגובה יורד. בחלק העליון של רצועת היער מגיעים אמירי העצים לגובה של חמישה מטרים בלבד, בעוד שסמוך לגובה של 2,000 מטר מעל פני הים, הם נישאים לגובה של עד 40 מטר. מתחת לגובה של 2,000 מטר גדל יער הגשם הממוזג.
עולם החי מתחלק גם הוא לאזורי מחיה על פי גובה הקרקע, תנאי האקלים והצומח. באזורים הגבוהים חיים הפומה, הטפיר, שועל קולפאו והקביה. במקומות נמוכים יותר נפוצים, בין היתר, דוב המשקפיים, היגואר, האוצלוט, אייל פרדי לבן-זנב, הפודו ולוטרת הענק. ההערכה היא כי ל-400 עד 500 מיני עופות יש ייצוג בפארק, והיידוע שבהם הוא קונדור האנדים.
השפעת האדם
האזור היה מיושב על ידי כ-30,000 אינדיאנים עד בוא הספרדים לשטח בחיפושיהם אחר זהב, החל במאה ה-16. בתחומי הפארק מתגוררים כיום מאות בודדות של תושבים, בעיקר בשל חוסר נגישותם של האזורים הגבוהים. קיימים יישובים לאורך גבולותיו המזרחי והמערבי של הפארק, ואלה הביאו לכך, שבין 1992 ל-2005, הגדיר ארגון אונסק"ו את הפארק כאתר בסיכון, בין היתר, בשל צייד ודייג לא מבוקרים, מרעה יתר וסלילת דרכים ללא תכנון.
קרופיבניצקי
קרופיבניצקי (באוקראינית: Кропивницький) היא עיר באוקראינה, במרכז רמת הדנייפר, מרכז מחוז קירובוהראד. בעבר נקראה העיר יליזבטגראד, זינובייבסק, קירובו וקירובוגראד. אוכלוסיית העיר מונה 258 אלף תושבים (2006). העיר משמשת כמרכז לתעשייה כימית ותעשיית מכונות חקלאיות, הגדולות ביותר בכל אוקראינה.
היסטוריה
השטחים שעליהם נוסדה העיר סופחו לאימפריה הרוסית לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1735–1739 והסכם ניש ב־1739. העיר נוסדה ב־1754 ונקראה בשם יליזבטגראד על שם אלישבע, אם יוחנן המטביל (ששמה ברוסית "יליזבטה"), פטרוניתה של הצארינה יליזבטה. העיר נבנתה כמבצר כדי להגן על הגבולות הדרומיים של רוסיה. מראש העיר תוכננה על ידי טובי האדריכלים. ב־1764 נהפכה למרכז חבל יליסבטגרד. בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792 הגבול זז הרבה דרומה, והמבצר איבד מחשיבותו. לעומת זאת מיקום העיר היה בדרכים חשובות ועד מהרה המסחר התחיל לפרוח ביותר, ובכל שנה התקיימו ארבעה ירידים. ב־1922 הפכה העיר לחלק מרפובליקת אוקראינה הסובייטית אשר בברית המועצות. ב־1924 שונה שם העיר לזינובייבסק על שם גריגורי זינובייב, מראשי המפלגה הקומוניסטית. ב־1934 בעקבות סילוקו של זינובייב מהפוליטביורו, והאשמתו כטרוצקיסט וכבוגד על ידי סטלין והירצחו של סרגיי קירוב שונה השם לקירובו. בשנת 1939 שונה השם לקירובוגראד. בין 1941 ל־7 בינואר 1944 הייתה העיר בכיבוש גרמני. ומ־1991 היא מהווה חלק מאוקראינה העצמאית.
שמחה בלאס
שמחה בְּלַאס (בפולנית: Symcha Blass; 27 בנובמבר 1897 – 18 ביולי 1982) היה ממציא, מהנדס מים ישראלי, פעיל ציוני, מתכנן מפעלי מים עיקריים של היישוב בשנות ה-30 ובשנות ה-40, ממייסדי מקורות ויוזם תוכניותיה עד למוביל הארצי, "יועץ הממשלה לענייני המים" בישראל בשנותיה הראשונות, מייסד תה"ל, ראש המתכננים של מוביל המים הארצי, יוזם ההשקיה בטפטוף וממציא הטפטפות, יחד עם בנו ישעיהו.
ילדות, לימודים והמצאה בצבא פולין
שמחה בלאס, נצר למשפחות רבנים (דור שמיני לגאון מווילנה), סוחרים ובעלי אחוזות יהודים, נולד בוורשה שבפולין, שהייתה אז בשליטתה של האימפריה הרוסית. בגיל ארבע עבר עם הוריו (ממשפחות חסידי גור) לאחוזה בסקריהיטשין, שעל גדות הבוג המערבי הנשפך אל הויסלה, שהייתה שייכת במשותף לסבו מצד אמו, חיים רוטנברג, ולאחיו, (מצאצאי המהר"ם מרוטנברג ובני אחיו של יצחק מאיר אלתר בעל החידושי הרי"ם). בגיל 8 עבר עם הוריו ומשפחתם לאחוזת רוזבוזין (Rozwozin) שבצפון פולין, הגדולה מבין עשר אחוזותיו של אלעזר בלאס, סבו זקנו מצד אביו. בשנת 1910 חזר עם משפחתו לוורשה. הוא קיבל חינוך חסידי, למד לימודי קודש אצל מלמדים ולימודי חול אצל מורים וסטודנטים. בגיל 17 התחיל ללמוד לראשונה מקצועות ריאליים. התקבל לטכניון ע"ש וולברג ורוטבנד בוורשה והצטיין בלימודיו. בסוף שנת 1918, בעקבות סיום מלחמת העולם הראשונה והקמת הרפובליקה הפולנית השנייה, נפסקו הלימודים בטכניון והוחל בגיוס מתנדבים לצבא.
בהיותו ציוני מילדותו, הקדיש את הזמן, שהתפנה עם הפסקת הלימודים, לפעילות ציונית. בראשית 1919 נקרא לשירות בצבא הפולני שם המציא עבור חיל האוויר מכשיר מטאורולוגי למדידת עוצמת הרוחות וכיוונן. הודות ל"מכשיר הרוחות" הורשה, במקביל לשרותו הצבאי, להשלים את לימודי השנה השלישית באותו הטכניון, שחודשו בסוף 1919. בשנת 1920, במסגרת המלחמה הפולנית-סובייטית, התקדם הצבא האדום עד לפאתי ורשה. אלפי חיילים יהודים, ובהם בלאס, נכלאו במחנה הסגר ביבלונה, לאחר מסע תעמולה בו נטען כי היהודים מסייעים לקומוניסטים. לאחר שלושה שבועות שוחרר. לאחר שחרורו מהצבא ב-1920, סיים את לימודי השנה הרביעית בטכניון.
"החלוץ", המצאת מכונת שתילה
בלאס היה ציוני עוד מגיל צעיר ולמעשה, כל חייו הוקדשו למטרה זו. בהיותו בוורשה, השתתף במשמרות הגנה על יהודים ועל רכושם מפני פורעים, בפעילות למען פועלי ציון ובהקמת חוות ההכשרה בגרוכוב (בשטח שהיה ליד ורשה והיום הוא בתוך העיר). נבחר למרכז "החלוץ" בפולין, שם הכיר את אליהו דובקין, אחיה של אשתו לעתיד.
בסיום לימודיו בטכניון, בחר בפרויקט גמר יוצא דופן: מנוע בעירה פנימית באמצעות ספירט, משום ש"בארץ ישראל אין נפט ויניעו את המנועים בספירט", שיופק משעורה. אולם, עוד לפני שהחל בפרויקט זה, נודע לו שבארץ ישראל אין די שעורה אף בשביל הבהמות, וכך סר חינו של פרויקט זה, והוא פנה לפרויקט אחר. עוד בשנת 1918, נכח בהרצאה של מנהיג הבונד, ולדימיר מדם, בוורשה בה "הוכיח" מדם, בהסתמכו על המנהיג הציוני ארתור רופין, כי ארץ ישראל לא תוכל לקלוט, גם בעוד שנים רבות, אלא אחוז קטן מיהודי העולם. לאחר זמן, קרא בלאס כי בסין מגדילים את יבולי החיטה פי 5 על ידי שתילת החיטה, במקום זריעתה. לפיכך, החליט לשנות את פרויקט הגמר שלו מ"מנוע שרפה פנימית" ל"מכונת שתילה" ובשנים 1921–1930 הפנה את עיקר מאמציו לפיתוח המכונה. הוא הגיע לברלין, שם קיבל עידוד מדייוויס טריטש, פעיל ציוני ידוע, וכן סיוע כספי מולדימיר טיומקין לפיתוחה של מכונת השתילה, והוציא עליה מספר פטנטים. עידוד נפשי מצא אצל השליחים מארץ ישראל. אחד מהם, דוד בן-גוריון, אף ביקר בחדרו בברלין, שם הוביל את המכונה כשהוא אוחז ביצוליה. המכונה פעלה מבחינה טכנית ואף נמכרה למספר רוכשים. בשנת 1927 עלה בלאס לארץ ישראל, וניסה את מכונת השתילה בקיבוצים עין חרוד ודגניה ב'. בשנת 1928 נקרא לברלין על ידי דייוויס טריטש, בעקבות התעניינות במכונת השתילה, שבאה לאחר ניסיונות מוצלחים בגרמניה ובהולנד. בסופו של דבר, לא נקלטה המצאה זו בשוק, מסיבות כלכליות. את תקופת מכונת השתילה מסכם בלאס: "בתשע שנות חיים לא תרמתי לתקומת ישראל".
מפעלי מים ותוכניות בארץ ישראל בתקופת היישוב
בשנת 1930 חזר לארץ ישראל עם אשתו יהודית לבית דובקין, אותה נשא בביאליסטוק, והחל לעסוק בתכנון מפעלי מים. תוכניתו הראשונה, אמת מים לקיבוצי עמק הירדן, דגניה ב' ובית זרע, הושלמה בשנת 1931. תוכניתו לאמת המים הפחיתה את עלות המים והגדילה את כמותם ובכך איפשרה הקמת קיבוץ נוסף באזור, את אפיקים. בשנים הבאות הפך משרדו של בלאס למתכנן המים העיקרי להתיישבות העובדת. הוא תכנן מפעלי מים אזוריים ומקומיים בעמק הירדן, בעמק חרוד, ובכל רחבי ארץ ישראל. חלק מהמפעלים שתכנן ניתן היה להקים רק לאחר קום המדינה.
בשנים 1935 ו-1936 החל לתכנן את התוכניות הראשונות של חברת "מקורות", שהוקמה בשנת 1937 על ידי לוי אשכול, שפעל להגשמת רעיונותיו של בלאס. על פי תוכניותיו הוקם המפעל הגדול הראשון של "מקורות", שהופעל ב-1938, "מפעל הקישון", שסיפק מים ל-16 יישובים חקלאיים ועירוניים (מהם שלושה שהוקמו הודות למפעל), וכן להדר הכרמל ולהר הכרמל. בלאס היה המהנדס הראשי של "מקורות" ויוזם תוכניותיה, מראשיתה ועד להקמת המדינה.
ביולי 1939 הגיש לד"ר ארתור רופין, מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, "פנטסיה" להשקיית הנגב, שהכין לבקשתו. לשם כך, שכר מטוס אימונים פתוח ממנו סקר את אזור הנגב הצפוני. ה"פנטסיה" כללה שלושה שלבים: הבאת מי קידוחים קרובים, הבאת מי הירקון והבאת מי הצפון לנגב. אולם, רק השלב הראשון לווה בתוכנית מפורטת. בראשית מלחמת העולם השנייה, חיבר תזכיר בשם "תוכנית ישוב מדבריות א"י על ידי משיכת מים מהנחלים", אותו הגיש לחברת "מקורות" ב-12 בפברואר 1941. על בסיס התזכיר ביקש לעבד תוכנית מפורטת למפעל המים הארצי.
בדצמבר 1942 השתתף בסיור בערבה, שארגן יוסף ויץ מהקרן הקיימת לישראל. הערבה הייתה אז "אזור מוגן" ואסור בכניסה ללא רישיון. בסיור זה השתכנע, בניגוד לאחרים, במציאות מים בערבה, דבר שהביא אותו מאוחר יותר לקדוח ולמצוא מים בערבה.
ב-14 באפריל 1943 הציג בלאס את הנוסחה המפורטת הראשונה של תוכניתו למוביל המים הארצי בפני אליעזר קפלן, אברהם גרנות, ברל כצנלסון, לוי אשכול ופנחס ספיר. באותה שנה סיים את ספרו "אוצרות המים בארץ ישראל, סיכויי השקאה ופיתוח הידרו-אלקטרי", ובו מפורטת תוכניתו לפיתוח כל מי ארץ ישראל: הירדן, הירמוך, הירקון, מי מעיינות, מי בארות, מי שיטפונות, מי ניקוז ומי ביוב וכן 300 מיליון מ"ק ממי הליטני. הבדל עיקרי בין תוואי התוכנית שהוצעה אז על ידי בלאס ובין תוואי התוכנית שבוצעה לאחר קום מדינת ישראל היה שהמוביל הארצי המתוכנן עבר דרך בקעת הירדן בעוד שהתוואי בתוכנית שבוצעה לאחר קום המדינה עבר דרך רצועת החוף. ההסבר לתוואי מתוכנן זה היה הרצון לעבור באזור בלתי מיושב על ידי ערבים (הבקעה), שם ניתן לתכנן הקמת יישובים יהודיים, בעוד שתוואי אזור החוף היה רצוף יישובים ערבים. לאחר הקמת המדינה, נמנעה האפשרות לעבור דרך הבקעה (שהייתה בשליטת ירדן) בעוד שאזור החוף היה בשליטת ישראל.
תכנן בתש"ז (1946) את קו המים ל-11 הנקודות, שהוקמו בנגב במוצאי יום הכיפורים. העיד בפני ועדת החקירה של האו"מ "אונסקופ" ושימש יועץ למשלחת הסוכנות היהודית לאומות המאוחדות בדיונים על גבולות המדינה היהודית שהוצעה בתוכנית החלוקה.
תוכנית הולכת מי הים התיכון לכנרת ולים המלח
בתוכנית למוביל המים הארצי, שהוצגה בשנת 1943 בפני ראשי היישוב וכפי שנכתב גם בספרו של בלאס "אוצרות המים בארץ ישראל, סיכויי השקאה ופיתוח הידרו-אלקטרי", הביא בלאס גם תוכנית לייצור חשמל במסגרת מפעל הידרואלקטרי (גרסה מוקדמת של תעלת הימים). לפי תוכנית מפעל המים הארצי, יועדו כל מי הירדן להילקח עוד ממקורתיהם, צפונית לכנרת כדי לשמש להשקיה. זאת כדי למנוע הפסד מים שפירים על ידי התאדות בכנרת ולנצל את היתרון האנרגטי שבתפיסת המים בשטח גבוה יותר הסמוך למקורותיהם. כדי למנוע התייבשות הכנרת וים המלח וכדי לייצר חשמל הידרואלקטרי, הציע בלאס לבנות תעלה שתביא מי ים מן הים התיכון לכנרת (מנקודה דרומית לעכו ודרך מנהרה שתעבור בגליל התחתון). מים כנרת ועד ים המלח ימשיכו מי הים לעבור בבקעת הירדן דרך שורה של אגמים מלאכותיים ותעלות עד לים המלח. לכל אורך מוביל זה של מי הים התיכון ועד לים המלח יוקמו טורבינות שינצלו את הפרש הגבהים שבין הים התיכון לים המלח. תוצאת לוואי של תוכנית זו הייתה גם המלחת הכנרת.
במלחמת העצמאות: ייצור נשק, מים לירושלים
במלחמת העצמאות, עוד לפני הכרזת העצמאות, עסק, במשרדו הפרטי, בייצור נשק במסגרת "תע"ש חוץ" (תעשיית נשק של ההגנה שמחוץ לתעשייה הצבאית): פּיאַט (מטול חי"ר נגד טנקים), להביור (שנקרא אז "זורק להבות"), מרגמה 6 אינץ', מוקשים ועוד. על פי בדיקה של חיל החימוש, שנעשתה ב-1991, נמצא כי בטנק הסורי השרוף בדגניה ממלחמת העצמאות נמצאו חדירות המתאימות לפצצות מטול פיאט. אם כך הדבר, נראה שהנשק בו נפגע הטנק יוצר על ידי בלאס ובכך נסגר, אולי, מעגל, אותו החל בראשית פעולתו בארץ ישראל בקבוצת דגניה ב'.
הקמת התשתית הממשלתית למערכת המים בישראל
עם קום המדינה סגר את משרדו הפרטי והקים את אגף המים במשרד החקלאות, בראשו עמד 4 שנים (1948 –1952). בשנת 1949, לאחר השתלטות צה"ל על אילת, הורה בלאס על הקדשת כל תקציב הקידוחים הארצי לקידוחים בערבה ואף לחרוג בהרבה מתקציב זה, כדי לספק מים ליישוב, שנאלץ להתפיל מי ים לשתייה בעלות גבוהה. עוד בשנת 1949, נמצאו בבאר אורה מים, ששימשו את אילת בשנים הראשונות. בהמשך, נמצאו מים נוספים שאיפשרו הקמת יטבתה ויישובים נוספים בערבה.
אגף המים במשרד החקלאות, בראשות בלאס, הכין את תוכנית ייבוש החולה, שבוצעה על ידי הקרן הקיימת לישראל באמצעות קבלן זר. בלאס חיבר אף תזכיר בשם "י"ג עקרונות חוק המים", ששימש בסיס לחוק המים.
בשנת 1952, עם סיום עבודתו כמנהל אגף המים במשרד החקלאות, מונה ליועץ הממשלה לענייני המים, כדי להמשיך ולשמור את מעמדו הממלכתי הבכיר, גם לאחר שעזב את שירות המדינה ועבר לחברת תה"ל (תכנון המים לישראל) הממשלתית (הממשלה - 52%, הסוכנות -24%, הקרן הקיימת - 24%), אותה הקים וניהל.
הוא השתתף במשלחת הישראלית, בראשות משה שרת (1954) ובראשות לוי אשכול (1955), לדיונים עם אריק ג'ונסטון "שגריר המים" של נשיא ארצות הברית בנושא חלוקת זכויות המים בין ישראל לבין שכנותיה. בדיונים, התנגד לוויתורים להם הסכים אשכול, אולם, בסופו של דבר, נדחו הצעותיו של ג'ונסטון על ידי מדינות ערב.
המוביל הארצי
לאחר שהעלה תוכניות מוקדמות של מפעל המים הארצי, עוד לפני קום המדינה, הקים, בשנת 1950, במסגרת אגף המים של משרד החקלאות, את "הוועד לתכנון מפעל המים הארצי", בראשו עמד, וכן מועצה מייעצת של מומחים בעלי שם בינלאומי.
בשנת 1952 אושרה הקמת החברה הממשלתית תה"ל (תכנון המים לישראל בע"מ), אותה ייסד ואשר היה מנהלה הראשון. הקמת תה"ל התבקשה על ידי בלאס על מנת להשיג עצמאות מינהלית וכדי לצמצם את הבירוקרטיה, שהגבילה את הפעילות המקצועית באגף המים של משרד החקלאות. לתה"ל הועברו תפקידי תכנון וביצוע מאגף המים וכן ממחלקת התכנון של "מקורות". בתה"ל המשיך לעמוד בראש תכנון מפעלי המים (המוביל הארצי, קווי ירקון-נגב) ולהיות מופקד על ביצוע השלבים הראשונים (תשעה אגמי ניסיון, מפעל ירקון-נגב, מינהרת עילבון, הטיית הירדן).
ב-2 בספטמבר 1953 הכניסה תה"ל שני מחפרים משוריינים לאזור המפורז הגובל בסוריה להתחלת העבודה בתעלת הירדן, שהייתה אמורה להזין את המוביל הארצי המתוכנן מן הירדן ההררי. העבודה הופסקה ב-28 באוקטובר 1953 בעקבות תלונת סוריה למועצת הביטחון. בלאס השתתף ויעץ למשלחת לאו"ם בראשות השגריר אבא אבן, שייצגה את ישראל בדיונים במועצת הביטחון. ב-19 ביולי 1955 חנך הנשיא יצחק בן-צבי את קו ירקון-נגב, שנבנה על ידי תה"ל. ב-9 בפברואר 1956 אישר הוועד לתכנון מפעל המים הארצי שבראשות בלאס את תוכנית המוביל הארצי, וב-29 בפברואר נתנה המועצה המייעצת של המומחים הבינלאומיים את הגושפנקה הסופית לתוכנית. ב-28 במרץ 1956 חנך בלאס את מנהרת המים הראשונה של המוביל הארצי, מנהרת עילבון.
בלאס כתב את הפרק "פיתוח אוצרות המים בא"י" בכרך ו' (ארץ ישראל) של האנציקלופדיה העברית.
התפטרות וביקורת
ביוני 1956 התפטר בלאס מתפקידיו כמנכ"ל תה"ל וכיועץ הממשלה לענייני המים. זאת, לאחר שהתנגדותו להפרדת אגף הביצוע מתה"ל, לא נענתה, ולאחר שעיכב משך חודשים, לבקשת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, את ההתפטרות.
נקודות עיקריות של הביקורת של בלאס על מדיניות המים שננקטה בניגוד לדעתו הן:
השקיה בטפטוף
בשנים 1959 – 1966 קידם את השימוש בשיטת ההשקיה בטפטוף, ויחד עם בנו ישעיהו, שהמציא טפטפות חדשות ופורצות דרך לזמנו, עסק בפיתוחן, בניסוין ובהחדרתן לשוק החקלאי בארץ וגם בעולם. בשנת 1959 הותקנה מערכת ניסיונית ראשונה של השקיה בטפטוף, ובשנים הבאות פותחה השיטה ושוכללה והגיעה להיקף מסחרי. ב-8 באוגוסט 1965 חתמו שמחה בלאס ובנו ישעיהו על הסכם עם קיבוץ חצרים בדבר הקמת חברה משותפת, נטפים, אליה העבירו את כל הידע, את זכויות השימוש בפטנטים ואת מערכות הייצור והשיווק של הטפטפות שהוקמו על ידם. חברת "נטפים" החלה לפעול למעשה ב-1 בינואר 1966. "נטפים" לוותה במשך מספר שנים על ידי שמחה בלאס ובנו. לאחר זמן רכש קיבוץ חצרים את חלקו של בלאס ב"נטפים", ומאוחר יותר גם את חלק בנו. המוטיבציה הראשונית של בלאס לעסוק בטפטפות הייתה החיסכון במים, אולם כבר בשנות ה-60 הראשונות, התברר שיתרונות ההשקיה בטפטוף גדולים הרבה יותר. יישום השיטה גרם למהפכה עולמית בשיטות ההשקיה והדישון בחקלאות, והוביל לחיסכון במים ולהגדלת היבולים.
פעילות ציבורית
לאחר התפטרותו, פתח בלאס מחדש את משרדו לתכנון מפעלי מים. הוא הצטרף לוועדה המרכזת של ההסתדרות מטעם מפא"י והקים את המחלקה לעובד האקדמאי בהסתדרות, בראשה עמד בשנים 1956–1959. הוא התפטר מתפקיד זה לאחר שלא ראה תכלית בפעולתו בהסתדרות.
בשנת 1958 קיבל מהטכניון בחיפה תואר כבוד של "דוקטור למדעים טכניים" על פועלו בפיתוח המים בישראל.
בלאס השתייך לתנועת העבודה והיה תומך מובהק של בן-גוריון. הוא היה מזוהה עם מפא"י ואף הוצג מטעמה ברשימות מועמדים שונות. בשנת 1965, יחד עם יתר תומכי דוד בן-גוריון, השתתף בהקמת רפ"י בה היה פעיל. לאחר מכן תמך ברשימה הממלכתית עד פרישת בן-גוריון ב-1970.
יזם את הקמת המועצה הטכנית של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל ועמד בראשה בשנים 1959–1969. בתקופה זו פרסמה המועצה 24 עבודות בנושאים הנדסיים.
שמחה בלאס נטמן בבית הקברות נחלת יצחק. הותיר אחריו שלושה בנים (יצחק, ישעיהו, חיים) ונכדים. הוא אחיו של השחמטאי משה בלאס וסבו של רב-אמן בשחמט בהתכתבות ד"ר אורי בלאס.
רחוב בתל אביב נקרא על שמו בסמוך אל בניין הנהלת מקורות.
ג'ו פאס
ג'ו פאס (באנגלית: Joe Pass נולד כ-Joseph Anthony Passalaqua; 13 בינואר 1929 - 23 במאי 1994) היה גיטריסט ג'אז. סגנון נגינתו המשלב מהלכי "בס מהלך" (walking basslines) ושימוש בקונטרפונקט מלודי תוך כדי אלתור השפיעו על דורות של נגני גיטרה ג'אז.
שנותיו הראשונות
פאס נולד בניו ג'רזי למשפחה ממוצא סיציליאני וגדל בפנסילבניה. אביו היה פועל פלדה. כילד חלם להיות "קאובוי מזמר" לפי דמותו של ג'ין אוטרי, ששר וניגן שירי בוקרים עם גיטרה. אביו, שזיהה את כישרון הנגינה שלו, קנה לו את הגיטרה הראשונה בהיותו בן 9 ועודד אותו לנסות ולנגן כל מנגינה ששמע. בגיל 14 החל פאס להופיע ולנדוד בדרכים עם הרכבים מזדמנים. הוא הגיע לניו יורק, הופיע שם והתמכר לסמים. רוב שנות החמישים היה שרוי בניסיונות גמילה.
יצירתו
בשנות השישים עבר פאס ללוס אנג'לס והחל להקליט בחברת "פסיפיק ג'אז", בין היתר תקליטים שהפכו לשם דבר כמו Catch Me, Sounds of Synanon, Simplicity ו-For Django, שהוא מחווה לדג'נגו ריינהארדט, אשר פאס הושפע מסגנונו ושילב אותו עם סגנון הארד בופ והשפעות של צ'ארלי פארקר ליצירת סגנונו הייחודי. ב-1963 זיכה אותו המגזין דאון ביט בפרס "הכישרון המבטיח" (מילולית: New Star Award).
באותן שנים הופיע בטלוויזיה כנגן לצידם של פרנק סינטרה, שרה ווהן ואמנים אחרים ובתוכניות "טונייט שואו" עם ג'וני קרסון, "תוכניתו של מרב גריפין" ותוכניות נוספות.
בראשית שנות השבעים שיתף פעולה עם הגיטריסט הרב אליס ועם הבסיסט ריי בראון והמתופף ג'ק האנה וכתב את ספרו החשוב (אחד מן הספרים העיקריים ללומדי גיטרה ג'אז) Joe Pass Guitar Style.
ב-1974 הקליט את תקליט הסולו "וירטואוזו" בחברת פאבלו וניגן בטריו עם הפסנתרן אוסקר פיטרסון והבסיסט נילס-הנינג ארסטד פדרסן, עמם זכה בפרס גראמי עבור הופעת ההרכב הטובה ביותר לאותה שנה. בהמשך ניגן עם אמנים רבים בהרכבים שונים ביניהם עם דיזי גילספי, דיוק אלינגטון, קאונט בייסי ואחרים. כמו כן הקליט ארבעה תקליטים עם אלה פיצג'רלד שזכו להצלחה רבה: Take Love Easy (1973), Fitzgerald and Pass... Again (1976), Speak Love (1983), (Easy Living (1986.
פאס נפטר מסרטן הכבד בלוס אנג'לס בגיל 65.
דיימיון לי
דיימיון לי (באנגלית: Damion Lee; נולד ב-21 באוקטובר 1992) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת פיניקס סאנס מליגת ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
נשוי לסידל קרי – אחותם של סטפן וסת' קרי, ובתו של דל קרי.
קריירת מכללות
לי נולד וגדל בבולטימור שבמרילנד, ובשנת 2011 החל ללמוד באוניברסיטת דרקסלר אשר בפילדלפיה, פנסילבניה. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 14.2 נקודות בממוצע למשחק, אולם בתחילת העונה השלישית סבל מקרע ברצועה הצולבת הקדמית אשר השבית אותו ממשחק למשך כשנה. בעונת 2014/2015 שותף ב-28 משחקים בטרם שבר את ידו הימנית בפברואר 2015. באותה עונה הוביל את כל שחקני מחוז ה-CAA עם ממוצע של 21.4 נקודות למשחק, ובסיום העונה נבחר הן לחמישיית העונה והן לחמישיית ההגנה של המחוז.
בשנת 2015 עבר ללמוד ולשחק באוניברסיטת לואיוויל, תחת המאמן ריק פיטינו. בעונתו היחידה בלואיוויל שיתף פעולה עם ה דונובן מיטשל, והוביל את קלעי קבוצתו עם ממוצע של 15.9 נקודות למשחק.
ליגת הפיתוח
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2016, חתם לי על חוזה בקבוצת מיין רד קלאוס מליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-16 משחקיו בקבוצה הציג יכולת טובה עם ממוצעים של 17.8 נקודות, 6.3 ריבאונדים ו-3.4 אסיסטים למשחק, אך בינואר 2017 סבל פעם נוספת מקרע ברצועה הצולבת הקדמית, ושוחרר מהקבוצה.
בעונת 2017/2018 עבר לשחק בסנטה קרוז ווריורס, אף היא מליגת הפיתוח, וב-38 משחקיו בקבוצה קלע 15.8 נקודות בממוצע למשחק.
אטלנטה הוקס
במרץ 2018 חתם באטלנטה הוקס על שני חוזים עוקבים ל-10 ימים, וב-2 באפריל הוחתם על חוזה עד לסיום עונת. ב-11 מתוך 15 משחקיו באטלנטה פתח בחמישייה הפותחת, וקלע 10.7 נקודות בממוצע למשחק.
גולדן סטייט ווריורס
לקראת עונת חתם בגולדן סטייט ווריורס על חוזה כפול, במסגרתו שיחק לסירוגין בגולדן סטייט ובקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח – סנטה קרוז ווריורס. בעונת, עם עזיבתו של קווין דוראנט ופציעתם של סטפן קרי וקליי תומפסון, זכה לי לדקות רבות יותר ולתפקיד משמעותי יותר בגולדן סטייט; במשחק השלישי של העונה, מול ניו אורלינס פליקנס, רשם שיאי קריירה של 23 נקודות ו-11 ריבאונדים. בינואר 2020 הומר חוזהו בקבוצה, מחוזה כפול לחוזה NBA סטנדרטי (מובטח חלקית) עד לסיום עונת 2021/2022.
מארי טליוני
מארי טליוני (באיטלקית: Marie Taglioni, הרוזנת ז'ילבר דה וואסן 23 באפריל 1804 - 22 באפריל 1884) הייתה רקדנית בלט שוודית מתקופת הבלט הרומנטי, דמות מרכזית בתולדות הבלט האירופאי. היא הייתה מהבלרינות המהוללות ביותר של הבלט הרומנטי, שאותו טיפחו בעיקר תיאטרון הוד מלכותה בלונדון, והתיאטרון של האקדמיה המלכותית למוזיקה של בלט האופרה גרנייה בפריז. היא נחשבת בעיני רבים לבלרינה הראשונה שרקדה על קצות האצבעות.
ילדות ונעורים
טליוני נולדה בסטוקהולם, שוודיה, לכוריאוגרף האיטלקי פיליפו טליוני ולרקדנית הבלט השוודית סופי קרסטן, נכדתם מצד אמה של זמר האופרה השוודי כריסטופר כריסטיאן קרסטן ושל זמרת האופרה והשחקנית הפולניה סופי סטבנובסקה. אחיה, פאול (1884-1880), היה גם הוא רקדן וכוריאוגרף חשוב; הם הופיעו יחדיו בראשית הקריירות שלהם.
לימודי ריקוד
בגיל צעיר מאוד עברה טליוני עם משפחתה לווינה, שם החלה בלימודי בלט קלאסי בהדרכתם של ז'אן-פרנסואה קולון ואביה. לאחר שפיליפו התמנה למנהל הבלט באופרה של החצר הווינאית, הוחלט שהופעתה הראשונה של מארי תתקיים בבירה ההבסבורגית. על אף אימוניה של מארי אצל קולון, הטכניקה שלה לא הייתה ברמה שתרשים את הקהל הווינאי. אביה בנה אפוא לבתו תוכנית אימונים קפדנית ומאמצת של שישה חודשים, שדרשה ממנה להתמיד בפוזיציות לספירת 100. האימונים תנהלו מדי יום, והתבטאו בשעתיים מדי בוקר של תרגילים קשים לרגליים ושעתיים אחר-הצהריים כאימון בתנועות אדג'ו, שיסייעו לה לשפר את תנוחות הבלט שלה. גבה של טליוני היה קמור וגרם לה לרכון קדימה, ובפרופורציות שלה היה עיוות קל. היא עמלה קשה להסוות את מגבלותיה הגופניות בהגדלת טווח התנועה ובפיתוח כוחה. היא מיקדה את מרצה בהצגת צורה ומבנה לקהל ופחות בתעלולי רושם מבריקים ובפירואטים. בווינה רקדה מארי את הבלט הראשון שאביה כתב למענה, בשם "La Reception d'une Jeune Nymphe à la Cour de Terpsichore".
קריירה
לפני שהצטרפה לאופרה של פריז, רקדה טליוני הן במינכן והן בשטוטגרט, ובגיל 23 הופיעה לראשונה בעוד בלט שיצר בשבילה אביה, בשם "לה סיסיליאן", שהקפיץ את הקריירה שלה. טליוני זכתה לתהילה כרקדנית ראשית באופרה של פריז, כשאביה יצר את הבלט הסילפידה (1832) למענה. הבלט, שנועד להבליט את כשרונה של טליוני, היה הראשון, שבו היה לריקוד על קצות האצבעות רציונל אסתטי, בניגוד ללהטוט אקרובטי גרידא, שהיה כרוך לא פעם בתנועות זרוע מגושמות ומאומצות, כפי שהייתה גישת הרקדנים בסוף שנות ה-20' של המאה ה-19.
"מחול הארבע"
ב-1837 עזבה טליוני את "בלט תיאטרון הוד מלכותה" ועברה ל"בלט האימפריאלי" (המוכר כיום כבלט קירוב) בסנקט פטרבורג. היה זה ברוסיה, אחרי הופעתה האחרונה שם (1842) ובשיא "פולחן הבלרינה", שזוג נעלי בלט שלה נמכר במאתיים רובל. לפי השמועה, בושלו נעלי הבלט והוגשו בלוויית רוטב לחבורה של "משוגעים לבלט".
ביולי 1845 רקדה טליוני עם לוסיל גראהן, קרלוטה גריזי ופאני צ'ריטו ב"Pas de Quatre" ("מחול הארבע"), בלט שהציג את סגולותיה האווריריות של טליוני והיה מבוסס על הליתוגרפיות של אלפרד אדוארד שאלון. "מחול הארבע" נכתב במקורו להצגה לפני המלכה ויקטוריה.
נישואים
טליוני נישאה לרוזן אוגוסט ז'ילבר דה וואסן ב-14 ביולי 1832, אבל נפרדה ממנו ב-1836. לאחר מכן התאהבה באז'ן דמארה, מעריץ נאמן, שהגן על כבודה בדו-קרב. דמארה וטליוני הביאו לעולם ילד (ללא נישואים) בשנת 1836. שלוש שנים אחר כך נהרג דמארה בתאונת צייד. ב-1842 ילדה טליוני את ילדה השני. לא ידוע מי היה האב, אם כי בתעודת הלידה נרשם האב כז'ילבר דה וואסן. שמות ילדיה של טליוני היו ז'ורז' ז'ילבר ואז'ני-מארי- אדוויז'.
פרישה, שנים אחרונות ומוות
טליוני פרשה מהופעות בשנת 1847; זמן מה התגוררה ב"קא ד'אורו" על הגרנד קאנאל בוונציה. כשבלט האופרה של פריז אורגן מחדש לפי קווים מחמירים ומקצועיים יותר, הייתה זו טליוני שלאורה הלך הבלט במגמה החדשה. יחד עם מנהל הקונסרבטואר החדש למחול, לוסיאן פטיפה, ותלמידו לשעבר, הכוריאוגרף לואי מראנט, ישבה בחבר השופטים בן ששת החברים הנבחרים של התחרות השנתית הראשונה ללהקת הבלט (corps de ballet), שהתקיימה ב-13 באפריל 1860.
יצירתה הכוריאוגרפית היחידה הייתה "פרפרים" (Le papillon) (1860) שכתבה לתלמידתה אמה ליוורי, הזכורה במותה בשנת 1863, כשתלבושתה עלתה באש בגלל עששית גז ששימשה לתאורת הבמה. יוהאן שטראוס הבן הלחין את "מארי טליוני פולקה" (אופוס 173) לכבוד אחייניתה של מארי טליוני, מארי "פול" טליוני, הידועה גם כ"מארי הצעירה". כיוון שהשתיים נשאו אותו שם, נוטים לבלבל ביניהן.
בשנים הבאות לימדה טליוני באנגליה ריקודי חברה וריקודים סלוניים לילדים ולנשות החברה של לונדון; כמו כן לימדה בלט למספר מוגבל של תלמידים.
מוות
טליוני מתה במרסיי ב-22 באפריל 1884, יום לפני מלאת לה 80. גופתה הועברה לפריז. יש חילוקי דעות בשאלה, אם היא קבורה במונמארטר או בפר לשז, או אם חלקת הקבר במונמארטר שייכת לאמה. רקדניות מקומיות התחילו להניח את נעלי הבלט הבלויות שלהן על הקבר במונמארטר כמנחה וכהכרת תודה לרקדנית הראשונה על קצות האצבעות.
אנבל
אנבּל הוא אלבומו השביעי של הזמר אריאל זילבר מ-2005, שיצא 6 שנים לאחר אלבומו הקודם "מסך עשן". בדומה ל"מסך עשן", גם "אנבל" הוקלט בצפון הארץ, שם התגורר זילבר באותה עת. את זילבר מלווים באלבום מוזיקאים מיישובי הצפון, בעיקר מוזיקאי ג'אז, ביניהם אבטה בריהון, אנלם דרסו ובאביי בזה. האלבום יצא בתקופה בה הגיעה מעורבותו הפוליטית של זילבר לשיא, וכללה בין השאר את השתתפותו בהפגנות מחאה נגד ההתנתקות. זילבר טען כי לעטיפתו הכתומה של האלבום אין קשר ל"כתומים", כינויים של מתנגדי תוכנית ההתנתקות.
סקירה כללית
חלק משירי האלבום עוסקים בנושאים דתיים ו/או פוליטיים, גם אם לא באופן ישיר או בוטה יותר כמו שירי מחאה של זילבר משנות האלפיים כמו "יהודי לא מגרש יהודי" או "יוללה". זילבר סיפר על השיר "לב אמיץ" ("איך אדע מה טוב ומה רע, הכל כתוב בספרי התורה") כי הוא נכתב בעקבות מפגש עם חסידי ברסלב ("בכל רמזור הם יצאו ורקדו").
"שיר ש..." ("שיר לעם גדול, רק שלא ייפול"), שהווידאו קליפ שצולם עבורו מציג את זילבר שר ורוקד ברחובות עם חסידי ברסלב, תואר כ"בוגי-רוקנ'רול" והוקלט באולם שמחות במושב יונתן שברמת הגולן. השיר "יש לי" נכתב על ידי העיתונאי אורי אורבך ועוסק במתנחלים. אורבך כתב שיר מחאה בנושא ההתנתקות, בשם "בארגזים", גם עבור הזמרת אתי לוי.
האלבום "אנבל" כולל גם שירי אהבה ושירים העוסקים בזוגיות המושפעים מהמוזיקה האתיופית, כמו שיר הנושא "אנבל". השיר הוא דואט של זילבר עם ויקטוריה חנה, ומהווה גרסה עברית של זילבר ורעייתו שושנה לשיר שכתב והלחין אבטה בריהון. בתקופה שלפני הקלטת האלבום עבד זילבר עם בריהון, אנלם דרסו ובאביי בזה, מוזיקאים ממוצא אתיופי, והם שיתפו איתו פעולה בהקלטות האלבום. האלבום מסתיים בקטע אינסטרומנטלי לתופים, גיטרה בס, חצוצרה וטרומבון בשם "מנגינה עאלק" שנכתב בהשראת ספרו האחרון של אפרים קישון, "נקמתו המתוקה של פיקאסו", הקורא תיגר על עולם האמנות המודרנית.
מיקי קם שרה קולות רקע בשיר "אנבל".
גרסאות כיסוי
"כריש" הוא גרסת כיסוי לשיר שנעמי שמר כתבה והלחינה בעקבות הסכמי קמפ דייוויד. השיר מספר על מפגש בין כריש וסרדין. זילבר טען כי לדעתו ניתן לפרש את מילות השיר באופן שונה מן המקור ("היא טוענת שאנחנו הסרדין והם הכריש, אבל האמת היא שאנחנו הכריש. אם רק נחליט, נוכל לגמור אותם תוך שעתיים. הבעיה היא שאנחנו בעיקר תולשים לעצמנו את הסנפירים"). "בריון השכונה" הוא גרסת כיסוי מעוברתת ל"Neighborhood Bully" מאת בוב דילן, שהופיע במקור ב-1983 באלבום Infidels ופורש באופן נרחב כהוקעה מפורשת של הצביעות שבגינויה של מדינת ישראל כ"בריון השכונתי" בעקבות הפצצת הכור העיראקי ב-1981 (דילן טען כי השיר אינו פוליטי וניתן לפרשו גם בדרכים אחרות). גרסתו של זילבר יצאה כסינגל ב-2002. אהוד בן-פורת טען שההקשר בו הוציא זילבר את השיר הוא "מובן יותר" לאחר תמיכתו הפומבית במתנחלים ("בריון השכונה, על הגבעה ניצב, עוצר את השעון, הזמן עוצר עכשיו").
ראיית לילה (ביולוגיה)
בביולוגיה, ראייה לילה היא החוויה התפיסתית של קליטת מידע מהסביבה, בלי אמצעי ראיית לילה מלאכותיים, באמצעות אור קלוש, כמו האור שיש בלילה, במקומות רחוקים מתאורה מלאכותית.
שנית, מכיוון שתאי המדוכים שברשתית לא מסוגלים לראות באור קלוש, תאי הקנים שבה צריכים להיכנס לכלל פעולה. לתאים אלו לוקח זמן "להתרגל לחושך" או "להתגבר על הסנוור".
מכיוון שתהליך ראיית הלילה מתבצע באמצעות תאי הקנה ולא תאי המדוך, אצל מרבית בעלי החוליות, ראיית לילה לא כוללת ראיית צבע. התמונה המתקבלת בתודעה, בעזרתה, היא בגוונים של אפור. כמו כן, מכיוון שבגומה המרכזית של הרשתית יש רק תאי מדוך, כאשר מישרים מבט בדיוק אל הדמות אותה רוצים לראות בלילה, במקרה שהיא רחוקה, חדלים לראות אותה. דהיינו, ראיית הלילה היא ראייה פריפריאלית. לא ראייה של מרכז התמונה.
בעלי חיים עם הסתגלות אבולוציונית ששיפרה את ראיית הלילה, עשויים, למשל, להיות בעלי עיניים גדולות מאוד בהשוואה לבעלי חיים דומים, חסרי הסתגלות כזו. הם יכולים להיות גם עם שכבת תאים מחזירי אור, מאחורי תאי הקנים, שמשיבים לקנים שנית, אור, שלא נקלט בהם. כך הם מגבירים את האור פי שניים. אצל הינשוף קיימות שתי תכונות אלו.
הבנה מעמיקה של יכולת ראיית הלילה של האדם נחוצה, למשל, לגיבוש טקטיקה צבאית, כגון ירי באפלה.
ג'ים אינהוף
ג'יימס מאונטיין אינהוף (באנגלית: James Mountain Inhofe; נולד ב-17 בנובמבר 1934) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כנציג מדינת אוקלהומה בסנאט של ארצות הברית בשנים 2023-1994. אינהוף, חבר המפלגה הרפובליקנית, היה ראש העיר של טלסה שבאוקלהומה בשנים 1978-1984. לסנאט נבחר לראשונה ב-1994, והיה חבר בוועדת הסנאט לענייני סביבה ועבודות ציבוריות (EPW) ויושב הראש שלה בשנים 2003–2007, ושוב מינואר 2015 עד ינואר 2017, וזאת בעודו זוכה לתמיכה מצד תאגידי הנפט כמו אקסון מובייל. . אינהוף הוסיף להיות יושב ראש ועדת הכוחות המזוינים בסנאט. הוא כיהן במשך שמונה שנים כנציג מחוז הקונגרס הראשון של אוקלהומה בבית הנבחרים של ארצות הברית לפני בחירתו לסנאט ב-1994, ובעברו הפוליטי הרחוק שימש כחבר בסנאט של אוקלהומה וכן בבית הנבחרים של המדינה.
אינהוף ידוע ביותר בשל היותו מכחיש את שינוי האקלים. הוא תומך בתיקון חוקתי לאסירת נישואים חד-מיניים, והציע את "תיקון אינהוף" למיסוד השפה האנגלית לשפה רשמית בארצות הברית.
ביוגרפיה
אינהוף נולד בדה מוין, בירת מדינת איווה, בנם של בלאנש (לבית מאונטיין) ופרי דייסון אינהוף. לטלסה שבאוקלהומה עבר עם משפחתו בילדותו. הוא למד במחזור 1953 בתיכון המרכזי של טלסה, ושירת בצבא ארצות הברית מ-1957 עד 1958. אינהוף קיבל תואר B.A. מאוניברסיטת טלסה כאשר היה כמעט בן 40, בשנת 1973.
במשך 30 שנה הוא עבד כאיש עסקים לפני שהיה לפוליטיקאי במשרה מלאה. הוא עבד בתחום התעופה, כמפתח נדל"ן, וכן בתחום הביטוח, ובסופו של דבר הפך לנשיא חברת ביטוח החיים "קווייקר". במהלך עבודתו בחברה זו, החברה נכנסה לכינוס נכסים ופורקה בשנת 1986. אינהוף הפך פעיל במפלגה הרפובליקנית של אוקלהומה ובפוליטיקה של המדינה באמצע שנות השישים. הוא היה חבר בבית הנבחרים של אוקלהומה מ-1967 עד 1969, וחבר בסנאט של אוקלהומה מ-1969 עד 1977, ובארבעת השנים האחרונות שלו שם שימש כמנהיג המיעוט.
בשנת 1976, התמודד אינהוף לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של אוקלהומה. בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית, הוא הביס את חבר הסנאט של אוקלהומה, פרנק קיטינג, ואת מרי וורנר עם 67% מהקולות. בבחירות הכלליות, הוא הפסיד לנציג הדמוקרטי המכהן ג'יימס ג'ונס.
ב-1986, כאשר חבר הקונגרס ג'יימס ג'ונס החליט לפרוש כדי להתמודד לסנאט האמריקני, אינהוף התמודד לבית הנבחרים שוב כנציג מחוז הקונגרס הראשון וזכה בבחירות המקדימות הרפובליקניות עם 54% מהקולות. בבחירות הכלליות, הוא ניצח את גארי אליסון הדמוקרטי. ב-1988 זכה בבחירות שוב בבחירות בהביסו את קורט גלסקו, היועץ המשפטי של המושל ג'ורג' ניי. ב-1990 וב-1992 נבחר מחדש.
בשנת 1994 נבחר לסנאט של ארצות הברית ושם הוא מכהן מאז. אינהוף כיהן כיו"ר ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית, לאחר מותו של הסנאטור ג'ון מקיין. בפברואר 2021 הציע את הצעת החוק הקובעת כי "יש להתיר את השגרירות האמריקאית בישראל בעיר ירושלים, הצעתו התקבלה ברוב גדול של 97 תומכים וכ-3 מתנגדים בלבד. הצעה זו באה לאחר חילופי השלטון בין הנשיא לשעבר, דונלד טראמפ שהעביר את השגרירות האמריקאית מתל אביב לירושלים לנשיא החדש, ג'ו ביידן.
סאלח טריף
סאלח טריף (בערבית: صالح طريف; תעתיק מדויק: צאלח טריף; נולד ב-9 בפברואר 1954 בג'וליס) הוא איש ציבור דרוזי-ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר והיה השר הלא יהודי הראשון שכיהן בממשלות ישראל. דודו היה השייח' אמין טריף, שהיה מנהיגה הרוחני של העדה הדרוזית במשך שנים רבות, ובן דודו, שייח' מוואפק טריף, הוא המנהיג הרוחני של העדה כיום.
קורות חיים
נולד בג'וליס ב-1954. שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת סרן. לאחר שחרורו, בשנת 1983 התקבל ללימודים באוניברסיטת חיפה והשלים תואר ראשון. במקביל, פנה לפוליטיקה ובאותה שנה נבחר לראש המועצה המקומית ג'וליס. טריף החזיק בתפקיד עד שהפסיד בבחירות המקומיות בנובמבר 1993.
לראשונה נכנס לכנסת ה-12 בפברואר 1992, בתור חבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה עם התפטרותו של עזר ויצמן מהכנסת.
בממשלת שרון כיהן כשר בלי תיק הממונה על המגזר הערבי, וכשר לענייני מיעוטים במשרד ראש הממשלה. כך, היה לשר הלא-יהודי הראשון בישראל. בעקבות ההחלטה להעמידו לדין באשמת שוחד, מרמה והפרת אמונים, נאלץ להתפטר מהממשלה בינואר 2002.
עם התפטרותו מממשלת שרון, ביקש טריף מוועדת הכנסת להסיר את חסינותו. הוא עמד לדין בבית משפט השלום בראשון לציון, ובדצמבר 2003 הורשע במתן שוחד ובמרמה והפרת אמונים, ונגזרו עליו 6 חודשי עבודות שירות, קנס בסך 25,000 ש"ח ו-18 חודשי מאסר על תנאי. ערעוריו לבית המשפט המחוזי, ובהמשך לבית המשפט העליון נדחו שניהם.
בבחירות לכנסת ה-16 לא הוצב ברשימת מפלגתו במקום אשר איפשר לו להיכנס לכנסת. בשלהי הכנסת ה-16 חזר טריף לכהן כחבר הכנסת במקום עמרם מצנע, שהתפטר. טריף סירב להישבע אמונים, כל עוד לא הסתיימו ההליכים המשפטיים נגדו, אולם נקבע כי אין בכך כדי למנוע ממנו מלכהן. טריף עצמו התפטר כעבור חודשיים, ופינה את מקומו לרונן צור.
טריף נחשב עד היום כאחד המנהיגים הפוליטיים החזקים במגזר הדרוזי. בבחירות הפנימיות שנערכו במפלגת העבודה ב-2011 תמך בסיבוב הראשון במועמדותו של יצחק הרצוג ובסיבוב השני במועמדותה של שלי יחימוביץ'.
לייל, מלך בריטניה
לייל (באנגלית: Leil; נפטר בשנת 929 לפנה"ס לערך) היה מלך בריטניה, על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה". אין כל תיעוד היסטורי לקיומו, והוא נחשב לאחד המלכים האגדיים של בריטניה.
ג'פרי מציין כי לייל היה בנו של ברוטוס ירוק המגן, וכי תקופת מלכותו הייתה שלווה, ולייל עשה משפט צדק לתושבי הממלכה. ליל בנה את העיר קארלייל (מצודת לייל) הקרויה על שמו, ושלט 25 שנים.
בזקנתו הוא איבד את רסן השלטון והחלה מלחמת אזרחים במהלכה הוא מת.
לאחר מותו עלה לשלטון בנו, ראד האד האדיבראס.
ג'פרי מציין כי לייל מלך בתקופת שלטונו של המלך שלמה ובניית בית המקדש הראשון בירושלים.
דסימוס ברטון
דסימוס ברטון (באנגלית: Decimus Burton; 30 בספטמבר 1800 – 14 בדצמבר 1881) היה אדריכל ומעצב גנים אנגלי, אשר ידוע בעיקר בשל מעורבותו במיזמי פארקים בסגנון הקלאסי בלונדון, ובכלל זאת בניינים בגני קיו ובגן החיות של לונדון ובתכנון הערים ואתרי הנופש פליטווד, סיינט לאונרד וטאנברידג' וולס. ברטון תכנן פארקים רבים בתפישה של "גן אנגלי" שהתפתחה במאה ה-18. דסימוס נקרא בשם זה, שמשמעותו "עשירי" בלטינית מכיוון שהיה הילד העשירי להוריו.
קריירה
ברטון החל את הכשרתו כאדריכל בחברת תכנון ובנייה בניהול אביו, ג'יימס ברטון (1761–1837) ולאחר מכן עבד תחת חסותו של ג'ון נאש, עבורו הוא פיתח את תכנון "מרפסת קרונוול", ממול לריג'נטס פארק. המיזם הרציני הראשון שלו (1823) היה תכנון אולם תערוכות גדול, הקוליסאום, בקרבת הפארק (הבניין נהרס ב-1875 ובמקום קיים כיום בניין הקולג' המלכותי לרופאים). לאחר מכן, הוא הוזמן לתכנן את הגנים והבניינים של גן החיות של לונדון, הצמוד לפארק (בניין הלאמות, 1828, עם מגדל השעון - אינו משמש כיום לשיכון בעלי חיים, אלא כחנות; וכך גם בית הג'יראפות המאוחר יותר, 1834).
מאוחר יותר החל עבודה בת כשלושה עשורים על גני קיו, בתחילה עבד על תכנון הגנים והשבילים ומאוחר יותר על הבניינים. החממה אשר תוכננה על ידו בשיתוף עם ריצ'רד טרנר הייתה בזמנו הגדולה בעולם, באורך 110 מטר, ברוחב 30 מטר ובגובה של כ-20 מטר.
ברטון התמקד גם בתכנון העיר ואתר הנופש פליטווד בלנקשייר, אחרי שעבד עם אביו על אתר הנופש סיינט לאונרד באיסט סאסקס והרשים את יזם אתר הנופש בפליטווד. ברטון גם התגורר תקופת מה בפליטווד, בבית שתכנן בעיר.
אתרים אחרים שתכנן:
דרדנלים
מיצרי הדרדנלים (טורקית: Çanakkale Boğazı - "מצר צ'נקאלה"; יוונית: Δαρδανέλλια) הם מצר ים בצפון-מערב טורקיה המחבר את הים האגאי עם ים מרמרה. כמו מצר הבוספורוס, הדרדנלים מפרידים בין אירופה (חצי-האי גליפולי) לבין אסיה. העיר הראשית השוכנת לגדות הדרדנלים היא צ'נקלה והיא העניקה למצר את שמו בטורקית.
המצר ארוך וצר - אורכו מגיע ל-61 ק"מ ורוחבו נע בין 1,200 מטר ל-6 ק"מ. עומקו הממוצע של המצר הוא 55 מטר ועומקו המרבי מגיע ל-82 מטר. בשל הבדלים בריכוז המלח בין מי ים מרמרה ומי הים האגאי, זורמים מים דרך המצר בשני הכיוונים. מי ים מרמרה זורמים דרומה בזרם עילי ואילו המים הכבדים יותר מהים האגאי זורמים צפונה בזרם תחתי. מצרי הדרדנלים הם בין מצרי הים העמוסים והקשים ביותר לניווט בעולם. בגלל זרמי הים במצר והשפעת הגאות בים השחור ובים מרמרה, יש ואוניות חייבות להמתין לתנאים נוחים להפלגה בטרם הן נכנסות למעבר ים זה.
הדרדנלים נקראו הלספונטוס (Ελλήσποντος) בעת העתיקה. משמעותו של השם הוא "ים הֶלֶה", על-שמה של הלה, בתו של אתמס, שטבעה במקום לפי המיתולוגיה היוונית, כשנפלה מהאיִל המוזהב.
היסטוריה
בשל מיקומם האסטרטגי נודע לדרדנלים תפקיד חשוב לאורך ההיסטוריה ואין ספור פולשים חצו אותם בשני הכיוונים.
העיר העתיקה טרויה שכנה סמוך לכניסה המערבית למצר, ועל חופו של המצר ביבשת אסיה התרחשה מלחמת טרויה. טרויה שלטה על התנועה במעבר ים אסטרטגי זה. בשנת 480 לפנה"ס חצה את המצר צבאו של חשיארש הראשון במהלך מלחמת פרס–יוון. בשנת 334 לפנה"ס חצה צבאו של אלכסנדר הגדול את המצר בכיוון ההפוך.
בימי האימפריה הביזנטית השליטה בדרדנלים הייתה חיונית להגנת קונסטנטינופול והיוותה מקור הכנסה בולט לשליטי האזור. במוזיאון הארכאולוגי באיסטנבול מוצג לוח שיש ועליו חרוט חוק שנחקק על ידי קיסר האימפריה הביזנטית אנסטסיוס הראשון, המפרט את תעריפי המעבר בבית המכס של הדרדנלים.
השגת שליטה בדרדנלים, או זכויות מעבר מיוחדות, הייתה אחת מן המטרות המרכזיות במדיניות החוץ של האימפריה הרוסית במהלך המאה ה-19. בתקופת המלחמות הנפוליאוניות רוסיה, בתמיכת האימפריה הבריטית, הטילה מצור על הדרדנלים בשנת 1807. בעקבות תוצאות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828-1829) נחתם חוזה הונקאר איסקלסי בין רוסיה לטורקיה (Hünkâr İskelesi Antlaşması) המאפשר להגביל מעבר ספינות במצר, השייכות למדינות שאינן לחוף הים השחור. חוזה זה נתן עדיפות לרוסיה, וקומם עליה את מעצמות מערב אירופה, ששכנעו אותה בשנת 1841 לבטל את העדיפות.
השליטה בדרדנלים וזכות המעבר דרכם היו אחת העילות הקבועות ל השונות החל מהמאה ה-19 עד לימי המלחמה הקרה. לדרדנלים נודעה חשיבות מכרעת גם במהלך מלחמת העולם הראשונה. קרב גליפולי התרחש ב-1915 בין צבא האימפריה העות'מאנית לכוחות מדינות ההסכמה מבריטניה, מאוסטרליה ומניו זילנד שפלשו לחצי האי גליפולי, והסתיים בהדיפת הפלישה.
Too Good at Goodbyes
Too Good at Goodbyes (בעברית: טוב מדי בפרידות) הוא שיר של סם סמית'. השיר נכתב על ידי ג'יימס נפיאר, טור הרמנסן, מיקל אריסקן וסמית', והופק על ידי נאפס, סטיב פיצמוריס וסטארגייט. הוא יצא לאור ב-8 בספטמבר 2017 באמצעות קפיטול רקורדס, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השני של סמית', The Thrill of It All.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום הרביעי במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע והוצאה
ב-31 באוגוסט 2017, הוכרז על ידי סמית' כי מוזיקה חדשה עתידה לצאת ברשתות החברתיות. ב-1 בספטמבר, ספוטיפיי מיקמו שלטי חוצות בניו יורק, לוס אנג'לס ולונדון על מנת להכריז על תאריך צאתה של המוזיקה החדשה של סמית'. השיר יצא להורדה דיגיטלית ושירותי הזרמת המוזיקה ב-8 בספטמבר.
וידאו קליפ
האודיו הרשמי של השיר פורסם על ידי סמית' בחשבונות היוטיוב וה-Vevo שלו ב-8 בספטמבר 2017. האודיו נמחק מאוחר יותר כשפורסם הווידאו קליפ הרשמי של השיר ב-18 בספטמבר 2017. הוא צולם בניוקאסל על הטיין. ב-29 בספטמבר 2017, סמית' פרסם וידאו של ביצוע השיר בהאקני. נכון לנובמבר 2022, לקליפ למעלה מ-1.3 מיליארד צפיות.
הצלחה מסחרית
"Too Good at Goodbyes" הגיע לצמרת מצעד הסינגלים הבריטי ב-15 בספטמבר 2017, בשבוע שהסתיים ב-21 בספטמבר 2017, עם 33,000 יחידות ו-4.4 מיליון הזרמות, מה שהדיח את "Look What You Made Me Do" של טיילור סוויפט מצמרת המצעד והעניק לסמית' את הסינגל השישי במצעד. הוא נשאר בצמרת המצעד למשך שלושה שבועות רצופים והפך לריצה הארוכה ביותר של סמית' במקום הראשון במצעד. הוא נכנס גם למקום הראשון באוסטרליה וניו זילנד. זה השיר הראשון של סמית' שהגיע למקום הראשון באוסטרליה.
בארצות הברית, השיר נכנס למקום החמישי במצעד הבילבורד הוט 100 ב-30 בספטמבר 2017, עם 90,000 יחידות ו-20.8 מיליון הזרמות, ובכך נכנס גם לצמרת מצעד השירים הדיגיטליים וכן קיבל קהל של 35 מיליון בשידורי רדיו אירפליי. זוהי אף הופעת הבכורה הגבוהה ביותר של סמית' בארצות הברית והשיר השני בצמרת מצעד השירים הדיגיטליים לאחר "Stay with Me" ב-2014. השיר טיפס מאוחר יותר למקום הרביעי ב-25 בנובמבר, לאחר צאתו של The Thrill of It All. בנובמבר 2017, השיר זכה בתואר הפלטינה של איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, על מיליון יחידות שנמכרו.
קרב בולימוב
הקרב על בולימוב היה קרב במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, שנערך ב-31 בינואר 1915 בין צבאות האימפריה הגרמנית והאימפריה הרוסית, באזור פולין הקונגרסאית (כיום חלק מפולין) בקרבת בולימוב. הקרב, שהסתיים ללא הכרעה, נחשב כהקדמה לקרב השני על האגמים המזוריים, והיה המתקפה השלישית שערך הצבא הגרמני באזור וורשה.
הקרב
הארמייה התשיעית הגרמנית בראשות אוגוסט פון מקנזן תקפה את הארמייה השנייה של הצבא הרוסי, תחת גנרל סמירנוב, באזור הכפר הפולני בולימוב, הסמוך לקו הרכבת המחבר בין לודז' ווורשה, והעמקים ממערב לוורשה.
הקרב על בולימוב היה הניסיון הראשון שעשו הגרמנים בשימוש בקנה מידה גדול בגז רעיל. אולם שמונה-עשר אלף פגזי הגז, ששוגרו במסגרת ההרעשה הארטילרית המקדימה של החזית הרוסית, לא הוכיחו את עצמם, מכיוון שהגז המבוסס על ברום מסוג Xylyl bromide (סוג של גז מדמיע), נישא עם הרוח חזרה לקווים הגרמניים. הגז גרם לנפגעים מעטים, אם בכלל, משום שמזג האוויר הקר גרם לו לקפוא, ובכך הפך אותו לבלתי יעיל.
הפיקוד הרוסי לא הבין את המשמעות של השימוש שעשו הגרמנים בגז רעיל, ולא ייחס לה חשיבות, בגלל כישלונה, ולכן לא טרח לדווח עליה לבעלות הברית המערביות של רוסיה (צרפת ובריטניה). השימוש הבא של הגרמנים בגז רעיל היה במסגרת קרב איפר השני באפריל 1915, במהלכו הביא השימוש בגז לתוצאות מרשימות הרבה יותר.
יומניה הסודיים של אן ליסטר
יומניה הסודיים של אן ליסטר (באנגלית: The Secret Diaries of Miss Anne Lister) הוא סרט דרמה היסטורית ביוגרפית בריטית משנת 2010, על בעלת הקרקעות אן ליסטר שחייתה ביורקשייר במאה ה-19. את סרט הטלוויזיה ביים ג'יימס קנט, ומככבת בו מקסין פיק בדמות ליסטר. את התסריט כתבה ג'יין אינגליש על פי היומנים של ליסטר שנכתבו בצופן, ופוענחו שנים רבות אחר מותה. הסיפור עוקב אחר מערכות היחסים הלסביות של ליסטר, ואורח חייה העצמאי כבעלת הון. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים הלהט"בי של לונדון במרץ 2010, ושודר בממלכה המאוחדת ברשת ה-BBC במאי 2010.
תקציר עלילה
אן ליסטר (מקסין פיק) היא אישה צעירה רווקה החיה ביורקשייר במאה ה-19. ביתה הוא שיבדן הול שם היא גרה עם דודתה (ג'מה ג'ונס) ודודה (אלן דייוויד). הדבר היחיד שהיא רוצה בחייה הוא מישהו לאהוב שיחלוק איתה את חייה. האדם שהיא חושבת עליו היא מריאנה בלקומב (אנה מאדלי), איתה היא מקיימת בסתר מערכת יחסים רומנטית ומינית. מערכת היחסים ביניהן מתפרקת כשמריאנה מתחתנת עם אלמן עשיר בשם צ'ארלס לוטון (מייקל קולקין). אן מרגישה מדוכאת ומקדישה את זמנה ללימודים. שנה אחר כך, אן מתחילה לחשוב על מציאת מאהבת אחרת. היא פוגשת בכנסייה צעירה בשם מיס בראון (טינה או'בריין), שהופכת לחברה קרובה.
הפקה
אן ליסטר (1791–1840) הייתה אישה עשירה ורווקה שירשה ב-1826 את אחוזת שיבדן הול במערב יורקשייר מדוד שלה. במהלך חייה כתבה ליסטר יומנים שתיעדו פרטים מחיי היום יום שלה, ובהם מערכות יחסים לסביות, פעילות עסקית, ושיפוצים של שיבדן הול. היומנים כללו יותר מארבעה מיליון מילים, וכשישית מהם נכתב בצופן (אלה שעסקו בפרטים אינטימיים על חיי האהבה שלה). הצופן שהיה שילוב של סימני אלגברה ויוונית עתיקה פוענח בשנות השלושים של המאה העשרים.
התסריט ל"יומניה הסודיים של אן ליסטר" נכתב בידי ג'יין אינגליש, והבמאי היה ג'יימס קנט. מקסין פיק, שלא שמעה על ליסטר לפני כן, הייתה להוטה לקחת חלק בהפקה שכוללת מספר דמויות נשיות חזקות. היא בילתה עם הלנה ויטברד, מומחית לליסטר, ולמדה עוד על אישיותה של ליסטר.
הצילומים נערכו בנובמבר ובדצמבר 2009 באתרים שונים ביורקשייר, בהם שיבדן הול, ניוברג פריורי, ברמהאם פארק, אוקוול הול ובעיר יורק.
מזרח אנגליה (אזור גאוגרפי)
יש הכוללים גם חלקים ממחוזות קיימברידג'שייר ואסקס באזור זה, וכן חלק מלינקולנשייר.
העיקריות בערי האזור הם נוריץ', איפסוויץ' וקיימברידג'.
חצי האי מזרח אנגליה מהווה חלק מאזור מזרחה של אנגליה.
גאוגרפיה
כמות המשקעים באזור נמוכה, וככל אנגליה הוא מוגדר כאזור בעל אקלים ימי. הטמפרטורות נעות בין 5 - 10 מעלות צלזיוס בחודשי החורף ל-20 - 25 מעלות צלזיוס בחודשי הקיץ (אף שנמדדו בקיץ גם טמפרטורות של 35 מעלות צלזיוס).
האזור מישורי ברובו, ופלגים רבים חוצים אותו. פלגים אלה מאפשרים את קיום החקלאות באזור.
העיר הגדולה באזור היא העיר איפסוויץ'.
היסטוריה
בשנת 616, לאחר ניצחון על ממלכת נורת'מבריה הסמוכה שהייתה יריבה לה, הייתה ממלכת מזרח אנגליה החזקה בממלכות האנגלו סקסיות של אנגליה, ומלכה של הממלכה - ראדוואלד מלך למעשה על כל ממלכות אנגליה, אולם זמן קצר לאחר מכן נוצחה מזרח אנגליה על ידי ממלכת מרסיה, ובשנת 794 נכבשה הממלכה על ידי אופה מלך מרסיה, ומלכה של מזרח אנגליה - את'לברט נהרג.
בין השנים 825–827 מרדו תושבי מזרח אנגליה וזכו לעצמאות ממרסיה. ב-20 בנובמבר 870 הרגו פולשים ויקינגים דנים את אדמונד מלך מזרח אנגליה וכבשו את הממלכה. האנגלו-סקסונים שחררו את הממלכה בשנת 920 אולם זו נכבשה מחדש על ידי קאנוט הגדול בשנים 1015–1017.
עד המאה ה-17 היו מרבית שטחי מזרח אנגליה שטחי ביצה. במהלך המאה ה-17 נחפרו תעלות אשר אפשרו הפיכת האזורים לשטחים חקלאיים באמצעות ניקוז המים וניצולם. האזור שגשג בשל הצלחת החקלאות עד ראשית המהפכה התעשייתית אשר הביאה להגירה לאזורים בהם נבנו מפעלים רבים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנו באזור בסיסים רבים של חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר של ארצות הברית בשל השטחים הפתוחים הרבים שהיו באזור, ובשל קרבתו לאירופה.
פרוש
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
תחרות (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ארני גרונפלד
ארנסט "ארני" גרונפלד (באנגלית: Ernest "Ernie" Grunfeld; נולד ב-24 באפריל 1955 בסאטו מארה, רומניה), הוא שחקן כדורסל יהודי-אמריקאי בליגת ה-NBA בעבר, בעל מדליית זהב אולימפית. גרונפלד שימש כמנהל הכללי של קבוצת הניו יורק ניקס בין השנים 1989-1999. החל משנת 2007 הוא משמש כנשיא קבוצת הכדורסל וושינגטון ויזארדס.
קורות חיים
גרונפלד היה חבר בנבחרת ארצות הברית למשחקי המכביה התשיעית אשר נערכו בקיץ 1973. הוא היה תלמיד התיכון היחיד בחמישייה הפותחת של נבחרת ארצות הברית. בעת המשחקים הוא הוביל את קבוצתו עם ממוצע של 20 נקודות למשחק, אולם נבחרת ישראל ניצחה את נבחרת ארצות הברית במשחק הגמר בתוצאה 86-80.