cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחידה אריתמטית-לוגית
פעולות היחידה
אוגר הדגלים מכיל מידע נוסף על תוצאה של פעולה אחרונה המשמש לביצוע מותנה של פקודות שפת סף של מעבד. יחידות אריתמטיות-לוגיות סטנדרטיות רבות אינן מטפלות בפעולות חילוק או כל חישוב נקודה צפה, היות שאלו ניתנים לאלתור ברמת תוכנה. המעבדים החדישים יותר מיישמים יחידת נקודה צפה המטפלת במטלות אלו.
זחלה
זחלה (בערבית: زحلة; בסורית: ܙܗܠܥ) היא בירת מחוז אל-בקאע והעיר התשיעית בגודלה בלבנון. היא נמצאת 52 קילומטר מזרחית לביירות. כראש העיר מכהן אסעד זע'יב. אוכלוסיית העיר גופא היא 78,145 איש, רובם נוצרים קתולים ומיעוטם מוסלמים ונוצרים אורתודוקסים, והמטרופולין כולו מונה כ-200,000 תושבים. היא נמצאת בגובה 945 מ' מעל פני הים, ושטחה הוא כ-20 קמ"ר. העיר מוקפת בהרים מושלגים בחורף ונהנית מאקלים יבש בקיץ. מרכז העיר ממוקם משני צדי נהר הברדוני - נהר רדוד ומזוהם, בעיקר בחודשי הקיץ. העיר העתיקה נמצאת על הגדה המערבית, ומרכזי הקניות - על הגדה המזרחית.
בעיר ובסביבתה פועלים יקבים אחדים, והיא ידועה באיכות הערק המיוצר בה, הקרוי ערק זחלאווי.
משמעות השם
ההערכה היא כי מקור השם הוא הפועל זחל زحل בערבית, אשר משמעותו היא לדחוף/לנתק/לעקור. ייתכן כי מפולות הבוץ אשר מתרחשות לעיתים בהרים הסובבות את העיר הן המקור לשם.
ינה פוקס
ד"ר ינה פוקס (בהונגרית: Fuchs Jenő, בעברית נקרא לעיתים גם ינו פוקס; 29 באוקטובר 1882 – 14 במרץ 1955) היה סייף הונגרי-יהודי. אלוף אולימפי בעל 4 מדליות זהב בחרב. נוסף לכך היה רופא.
ביוגרפיה
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה פוקס בשתי מדליות זהב, בתחרות בחרב אישי לפני בלה זולובסקי מהונגריה ווילאם גופולד וון לובסדרוף מבוהמיה ובתחרות בחרב קבוצתי לאחר שהונגריה ניצחה את גרמניה 0-9, את איטליה 5-11 ואת בוהמיה 7-9. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה בוהמיה. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: אוסקר גרדה, דז'ו פולדס, ולאיוש ורקנר.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה פוקס בשתי מדליות זהב, בתחרות בחרב אישי לפני בלה בקאשי וארווין מסרוש שניהם מהונגריה ובתחרות בחרב קבוצתי לפני אוסטריה והולנד ובכך הגן על תאריו. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים פעם נוספת שלושת הסייפים היהודים גרדה, פולדס, וורקנר ולזכייה במדליית כסף עבור אוסטריה היו שותפים שני סייפים יהודים: אוטו הרשמן ואלברט בוגן.
תחנת הרכבת התחתית פימליקו
תחנת הרכבת התחתית פימליקו (באנגלית: Pimlico tube station) היא תחנה של רשת הרכבת התחתית בלונדון. התחנה נמצאת קרוב לגשר ווקסהול בדרום שכונת פימליקו ברובע הסיטי של וסטמינסטר. התחנה משרתת את קו ויקטוריה וממוקמת בין תחנת ווקסהול ותחנת ויקטוריה.
התחנה נפתחה בשנת 1972 בתור תוספת לקו ויקטוריה שנפתח כשנה לפני כן. הכניסה הראשית לתחנה היא ממבנה משרדים צפונית לצומת רחובות לופס ורמפיין, בנוסף ישנן שתי כניסות נוספות בצורת מדרגות היורדות למתחם התחנה משני צידי הצומת. פימליקו היא התחנה היחידה לאורך הקו אשר לא מתחברת לקו נוסף או לתחנת רכבת.
שלמה זלמן שך
הרב שלמה זלמן שך (לפעמים בכתיב 'שאך') (יום הכיפורים תר"ז 1846 - י"ח באב תרפ"ט, 1929) היה דיין בבית הדין של תל אביב-יפו וה"מושבות", היישוב העברי המתחדש. מחללי פרעות תרפ"ט.
קורות חיים
נולד בגורז'ד שבליטא לר' שרגא פייבוש, מצאצאי הש"ך. אמו הייתה צאצאית של הגאון מווילנה. בילדותו למד מרבי לוי שפירא מקובנה, מחבר שו"ת "בית לוי".
עמד בקשרים עם רבי יוסף זכריה שטרן משאוויל ורבי אלכסנדר משה לפידות מראסיין וסייע להם בהתמודדות עם תנועת ההשכלה. לעיתים מזומנות ביקר גם בישיבת טלז אצל רבי אליעזר גורדון, ומסר שם שיעורים מזדמנים כאורח.
התפרנס ממסחר בעצים ותבואה, ומאוחר יותר ממסחר בעורות. עמד בקשרים טובים עם האצולה הנכרית בעירו. באלול תרס"ד עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת נוה שלום שביפו. גם כאן ניסה לפתוח עסק לעורות, אך העסק נכשל והוא התקיים משארית רכושו שהביא מחו"ל.
התבקש על ידי הרב קוק לשמש כדיין בבית הדין של יפו והמושבות, ומילא את תפקידו בהתנדבות. במקביל, לימד בישיבה שיסד הרב קוק ביפו.
סביב שנת השמיטה תר"ע היה מתומכי היתר המכירה יחד עם הרב קוק. נוסח שטר המכירה בחתימתו לצד הרב קוק מופיע ב'סיני'. במבוא לספר שבת הארץ מאת הראי"ה מובא חידוש הלכתי בשם הרב שך להצדקת מכירת הקרקע לגוי שכבר יושב בארץ. בסיון באותה שנה גיבה את הרב קוק בפומבי כשהותקף על ידי קנאים.
במלחמת העולם הראשונה עם גירוש תל אביב, גלה לפתח תקווה, וכשהתאפשר הדבר חזר ליפו. כשהתעורר הצורך בעקבות המלחמה לערוך בין תושבי פתח תקווה חלוקה צודקת של נטל המס ושל הסיוע הכלכלי מאת השלטון האנגלי החדש, התמנה הרב ש"ז שך לשבת בבית דין עם הרב ישראל אבא ציטרון והרב יוסף גרשון הורביץ להסדרת הנושא, בחסות הרב קוק והרב יעקב מאיר.
באב תרפ"ט שהה להבראה בבית משפחת מקלף במוצא, ונרצח שם בפרעות. נטמן בהר הזיתים.
קובץ לזכרו יצא לאור בשנת תר"ץ.
משפחתו
נישא לטובה, בת ר' מנחם מן, עשיר ולמדן מהעיירה כווידאן.
נכדתו, חנה ליזרוביץ, נישאה לאברהם וילנציק, פעיל בהגנה.
כמנון
כַּמְנוֹן (שם מדעי: Pimpinella) הוא סוג של צמחים עשבוניים ממשפחת הסוככיים, הכולל כ-150 מינים, חלקם רב-שנתיים וחלקם חד-שנתיים.
כמאל חסן עלי
גנרל כמאל חסן עלי (בערבית: كمال حسن علي; 18 בספטמבר 1921 – 27 במרץ 1993) היה פוליטיקאי ואיש צבא מצרי.
ביוגרפיה
עלי נולד בשכונת עאבדין בקהיר. אביו היה מהעיר אסיוט.
הוא למד לימודי רפואה אך לא סיים אותם והצטרף לאקדמיה הצבאית. ב-1942 קיבל דרגת מהנדס קרבי ושירת כמפקד חבלנים וחיל חלוץ בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. במהלך מלחמת האזרחים של צפון תימן פיקד על הכוחות הלוחמים המצריים ובשנת 1973 התמנה למפקד חיל השריון ולאחר מכן מפקד הכוחות המזוינים. במהלך מלחמת יום כיפור פיקד על האוגדה הצבאית ה-21. לאחר המלחמה קיבל לפיקודו את האזור הצבאי המרכזי במצרים ושימש בתפקיד עד 1975, אז התמנה לראש שירות המודיעין הכללי במצרים. ב-1978 מינה אותו סאדאת לתפקיד שר ההגנה, ובמסגרת תפקידו נטל חלק במשא ומתן הצבאי במסגרת חוזה השלום בין ישראל למצרים. בין השנים 1980–1984 היה סגן ראש הממשלה ושר החוץ, ובין 17 ביולי 1984 ל-4 בספטמבר 1985 כיהן כראש הממשלה. לאחר פרישתו מהתפקיד עמד בראש בנק מצרים-המפרץ ועמד בראש המודיעין הכללי של מצרים בשנים 1986–1989.
במהלך ביקורו בישראל בפברואר 1980 נערך לעלי סיור בתעשייה האווירית, מתוך רצון ליצור אווירה של אמון הדדי ונורמליזציה בין מערכות הביטחון של שתי המדינות וכחלק מחיזוק חוזה השלום ביניהן. באותו ביקור פגש עלי את יגאל אלון בביתו בקיבוץ גינוסר, והיה לפוליטיקאי הזר האחרון שהספיק לפגוש את אלון, שנפטר יום לאחר מכן בפתאומיות מדום לב.
חייו האישיים
כמאל חסן עלי היה נשוי לאמאל חיירי ולזוג היו שלושה ילדים. הוא נפטר בקהיר ב-27 במרץ 1993 בגיל 71 ונקבר בהלוויה צבאית.
יושי הנסיכה הקסומה
יושי הנסיכה הקסומה (ביפנית: ぷちぷり＊ユーシィ) היא סדרת אנימה בת 26 פרקים מסטודיו Gainax. בישראל הסדרה שודרה בערוץ האנימה.
הסדרה מתמקדת ביושי, נערה בת 17 אשר לכודה בגוף של ילדה בת 10 בשל קללה מסתורית שגרמה לה להפסיק לצמוח בגיל זה. יושי נבחרת כמתמודדת על התואר 'נסיכת פלטינה'. נסיכת הפלטינה קיימת אחת לאלף שנים, ויושי מתחרה על התואר עם עוד ארבע בנות מארבעת העולמות המקבילים לעולם בני האדם (עולם הרשע, עולם הרוח, עולם הפיות ועולם השמיים). בנות אלו הפסיקו לצמוח בגיל 10 גם הו. אם תהפוך לנסיכת הפלטינה, תזכה יושי בנזר הנצחי, נזר קסום שיכול להגשים כל משאלה. אם תזכה בכתר, היא תוכל לבטל את הקללה ולהגשים את החלום שלה.
שלוש המועמדות הנוספות להיות נסיכות הפלטינה הן:
סמל טוגו
סמל טוגו אומץ ב-14 במרץ 1962.
הסמל הוא שלט אצולה הנתמך על ידי שני אריות תומכים, המסמלים את עוצמת תושבי המדינה. החץ והקשת בסמל מסמלים את הקריאה לכל האזרחים לפעול למען החופש הפוליטי במדינה. במרכז שלט האצולה כתובות האותיות RT באדום על רקע זהוב. אלה ראשי תיבות של שם המדינה בצרפתית: République Togolaise. מעל הסמל מופיעים שני דגלי טוגו.
מתחת השלט, על רצועת קלף מוטו המדינה: Union, Paix, Solidarite (איחוד, שלום, סולידריות). בעבר היה המוטו Travail, Liberté, Patrie (בצרפתית: עבודה, חירות, מולדת).
פרנצ'סקו סלוויאטי
פרנצ'סקו סלוויאטי ריאריו (1443 - 26 באפריל 1478 בפירנצה) היה הארכיבישוף של פיזה ב-1475.
לסלוויאטי היה קשר דם למשפחת האצולה ריאריו, ולמשפחת סלוויאטי דלה רוברה (שלה העניק האפיפיור סיקסטוס הרביעי את חוזה הבנקאות של הכס הקדוש במקום משפחת מדיצ'י). סלוויאטי היה קרוב באמצעות קשרי נישואין גם למשפחות פאצי, מדיצ'י, ויטורי ולמשפחות אצולה נוספות שהיו בעלות השפעה פוליטית וכלכלית.
סלוויאטי התייתם בגיל צעיר. אמנם קיבל חינוך הומניסטי אך העדיף את הכנסייה מאחר שידע כי יתקשה להשיג כוח במשפחה ללא אביו. מקורות פרו-מדיצ'יים מציירים את דמותו כחנפן, מהמר ותאב כוח, אותו השיג באמצעות משוא הפנים של הכנסייה. ב-1464 עבר סלוויאטי לרומא במטרה להתחבר אל פרנצ'סקו סלוויאטי דלה רוברה, שהפך מאוחר יותר לאפיפיור סיקסטוס הרביעי. כמו כן התחבר אל אחייניו, האחים ג'ירולאמו ופייטרו ריאריו. קשרים אלו סייעו לו לקבל ב-1475 את משרת הארכיבישוף של פיזה.
משפחת מדיצ'י, שמרכזה היה בפירנצה, התנגדה למינויו של סלוויאטי לארכיבישוף וכך, באביב 1478 הוא שלח לפירנצה את אחיינו, רפאלה ריאריו, כדי שיזמין את האחים ג'וליאנו ולורנצו דה מדיצ'י להגיע למיסה בדואומו של פירנצה מתוך כוונה לרצחם שם במה שנודע מאוחר יותר כ"קשר של משפחת פאצי". בעת שצלצלו בפעמון בזמן טקס הגבהת לחם הקודש בכנסייה, היה על סלוויאטי ללכת לפאלאצו וקיו, להרוג את הגונפלוניירה (ראש המערכת החוקית והפוליטית בעיר) פטרוצ'י ולהשתלט על כיכר הסיניוריה הסמוכה, בעת שהרצח המרכזי היה אמור להתבצע בקתדרלה עצמה. אולם, עם הגיעו לכיכר וקיו הוא נעצר על ידי פטרוצ'י ובתוך שעה בוצע בו לינץ' והוא נתלה, יחד עם קושרים נוספים, מחלונות אולם "סלה דיי דואצ'נטו" (Sala dei Duecento) שבכיכר וקיו.
המגעים לצירוף ברית המועצות למדינות הציר
המגעים לצירוף ברית המועצות למדינות הציר התנהלו באוקטובר ובנובמבר 1940, ודנו באפשרות לכניסה פוטנציאלית של ברית המועצות לברית מדינות הציר לצד גרמניה הנאצית, האימפריה היפנית ואיטליה הפשיסטית, במהלך מלחמת העולם השנייה. המשא ומתן, שהתקיים בעידן הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, כלל ועידה בת יומיים בברלין, בין שר החוץ הסובייטי מולוטוב, מנהיג גרמניה הנאצית אדולף היטלר, ושר החוץ הגרמני ריבנטרופ. בעקבות השיחות החליפו ביניהן שתי המדינות הסכמים כתובים וחתומים.
לאחר יומיים של משא ומתן בין ה-12 ל-14 בנובמבר 1940, הציגו הנאצים בפני הסובייטים טיוטת הסכם, שהגדירה את תחומי ההשפעה העולמיים של ארבע מעצמות הציר המוצעות. היטלר, ריבנטרופ ומולוטוב ניסו לקבוע את תחומי ההשפעה הגרמניים והסובייטים. היטלר אף עודד את מולוטוב להסתכל דרומה לאיראן ובסופו של דבר להודו. עם זאת, היטלר במקביל דרש מממנו שתישמר הגישה הגרמנית למשאבים בפינלנד ואף דרש להפסיק את ההשפעה הסובייטית על הבלקן. מולוטוב נותר איתן בעמדתו וביקש להוציא חיילים גרמנים מפינלנד ולהשיג גישה לנמל מים חמים במדינות הבלטיות. בנוסף לכך, מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין ביקש להישאר בעל השפעה בבולגריה ויוגוסלביה.
על פי מחקר שנערך על ידי אלכסנדר נקריך, ב־25 בנובמבר 1940, הסובייטים הציגו הצעה נגדית בכתב של סטלין המקבלת את הברית המרובעת אך כוללת זכויות סובייטיות בבולגריה ותחום השפעה עולמי, שמרכזו באזור סביב עיראק ואיראן, הגרמנים לא הגיבו להצעה הסובייטית ולמעשה השאירו את המשא ומתן לא גמור.
לגבי ההצעה הנגדית, היטלר ציין בפני ראשי הצבא הבכירים שלו כי סטלין "דורש יותר ויותר", "הוא סוחט בדם קר" ו"ניצחון גרמני הפך לבלתי נסבל עבור רוסיה" והגיע למסקנה ש"יש להביאה על ברכיה בהקדם האפשרי". גרמניה סיימה את הסכם מולוטוב-ריבנטרופ ביוני 1941 בעקבות הפלישה הנאצית לברית המועצות.
בשנים הבאות פרסמה לשכת המידע הסובייטית ספר שכותרתו "מזייפי ההיסטוריה", שנערך ברובו על ידי סטלין עצמו ובו טוען האחרון כי הסובייטים רק בחנו את הנאצים ומעולם לא התכוונו להילחם לצידם. גרסה זו הייתה הגרסה הרשמית לאירועים עד התפרקות ברית המועצות ב-1991.
הסכמים גרמנים-סובייטים ב-1939 ופעולות איבה הדדיות שהיו לפני כן
במהלך קיץ 1939, לאחר שניהלה משא ומתן בנוגע לברית סובייטית-בריטית-צרפתית אך במקביל ם ניהלה משא ומתן עם גרמניה בנוגע להסכמים צבאיים ופוליטיים פוטנציאליים, בחרה ברית המועצות בגרמניה, בחירה שהבאה לחתימה על הסכם האשראי הגרמני-סובייטי ב-19 באוגוסט של אותה שנה. בהסכם הוחלט שגרמניה תספק לסובייטים ציוד צבאי ואזרחי תמורת חומרי גלם סובייטים. ארבעה ימים לאחר חתימת ההסכם הזה, חתמו הגרמנים והסובייטים על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שהכיל פרוטוקולים סודיים שחילקו את מדינות צפון ומזרח אירופה ל"תחומי השפעה".
רגע לפני חתימת ההסכמים, הצדדים התייחסו לאיבה בעבר, כאשר שר החוץ הגרמני, יואכים פון ריבנטרופ, אמר לדיפלומטים הסובייטים כי "אין שום בעיה בין הים הבלטי לים השחור שאי אפשר לפתור בין שנינו". דיפלומטים משתי המדינות התייחסו לבסיס המשותף של המדינות, כמו העובדה ששתיהן אנטי-קפיטלסטיות ואנטי-דמוקרטיות.
ריבנטרופ טען כי הבריטים תמיד ניסו לשבש את יחסי החוץ של ברית המועצות ובריטניה הייתה חלשה ורצתה "לתת לאחרים להילחם על תביעתה היומרנית על שליטה עולמית". סטלין הסכים עם ידידו הנאצי והוסיף, "אם אנגליה תשלוט בעולם, זה ינבע מטמטום של המדינות האחרות שתמיד הלכו שולל". ריבנטרופ טען בפני סטלין כי הסכם האנטי-קומינטרן לא כוון נגד ברית המועצות אלא נגד דמוקרטיות מערביות.
היחסים בין המדינות במהלך חלוקת פולין
שבוע לאחר שנחתם הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, החל החלוקה של פולין עם פלישת הגרמנים למערב פולין בתחילת ספטמבר 1939. באותו הזמן, הקומינטרן הסובייטי השעה את כל התעמולה האנטי-נאצית והאנטי-פשיסטית בכך שהסביר את המלחמה באירופה כעניין של מדינות קפיטליסטיות שתוקפות זו את זו למטרות אימפריאליסטיות.
כאשר פרצו הפגנות אנטי-גרמניות בפראג, הורה הקומינטרן על המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית להפעיל את כל כוחה לשיתוק המפגינים. הסובייטים אילצו במהרה את המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ואת המפלגה הקומוניסטית הבריטית לאמץ עמדה תקיפה נגד המלחמה.שבועיים לאחר הפלישה של הגרמנים למערב פולין, ברית המועצות פלשה למזרח פולין בתיאום עם הכוחות הגרמניים. ב־21 בספטמבר חתמו הסובייטים והגרמנים על הסכם רשמי בתיאום התנועות הצבאיות בפולין. מצעד משותף של הגרמנים והסובייטים התקיים בלבוב ובברסט.
סטלין החליט באוגוסט שהוא עומד לחסל את המדינה הפולנית ופגישה גרמנית-סובייטית בספטמבר התייחסה למבנה העתידי של "האזור הפולני". הסובייטים הצהירו בספטמבר כי עליהם להיכנס לפולין כדי "להגן" על אחיהם האוקראינים והבלארוסים האתניים בה מגרמניה, אולם מאוחר יותר הודה מולוטוב בפני גורמים גרמנים כי התירוץ היה הכרחי מכיוון שהסובייטים לא מצאו שום עילה אחרת לפלישתם.
סחר בחומרי גלם ובציוד צבאי
הלחץ של היטלר לפלוש לפולין כבר ב-1939 הטיל עומס וקושי רב על מכונת המלחמה הגרמנית שהתכוננה בהדרגה למלחמה כוללת רק בשנת 1942 או 1943. המחסור בחומרי גלם בגרמניה גרם לכך שהיא נאלצה לחפש אספקה מוגברת מבחוץ. עם זאת, על גרמניה הוטל אמברגו בריטי, שהותיר את גרמניה נואשת יותר ויותר לחומרים. המדינה היחידה שעדיין יכלה לספק לגרמניה את הנפט, הגומי, הדגנים, השומנים והפלטינה הדרושה לו הייתה ברית המועצות. בינתיים הדרישות של הסובייטים למוצרים מיוצרים, כמו מכונות גרמניות גברו ויכולתם לייבא את הסחורות האלה ממדינות שאינן גרמניה פחתה כאשר מדינות רבות הפסיקו את קשרי הסחר לאחר שהסובייטים חתמו על הסכם מולוטוב-ריבנטרופ.
בהתאם לכך, גרמניה וברית המועצות חתמו על הסכם סחר וגבולות ב-11 בפברואר 1940 שהיה גדול פי ארבעה מהסכם הסחר והאשראי שעליו חתמו שתי המדינות באוגוסט 1939. הסכם הסחר החדש עזר לגרמניה לעקוף את האמברגו הבריטי שהוטל עליה.
בשנה הראשונה קיבלה גרמניה מאות אלפי טונות של דגנים, נפט וחומרי גלם חיוניים אחרים שהועברו דרך שטחים פולנים כבושים. בנוסף, הסובייטים סיפקו לגרמניה גישה ל הן לספינות משא והן לפשיטות והדבר אילץ את בריטניה להגן על נתיבי הים שלה גם באוקיינוס האטלנטי וגם באוקיינוס השקט.
מחלוקות על פינלנד ורומניה
בנובמבר 1939 פלשה ברית המועצות לפינלנד, פלישה שהביאה להפסדים קשים לשני הצדדים ולחתימת חוזה שלום זמני בין המדינות במרץ 1940 שהעניק לברית המועצות את האזור המזרחי של קרליה (שהיווה כ-10% משטח פינלנד).
ב-28 ביוני 1940, ברית המועצות הגישה אולטימטום לרומניה, הדורש את פינוי הכוח הצבאי הרומני משטחי בסרביה ומשטחיה של צפון בוקובינה. מהאולטימטום השתמע איום לפלישה אם רומניה לא תקבל את האולטימטום. תחת לחץ ממוסקבה ומברלין, מוסדות השלטון הרומני וכוחות הצבא נסוגו כדי למנוע עימות צבאי בין רומניה לבין ברית המועצות ואכן ברית המועצות פלשה לבסרביה וצפון בוקובינה.
הפלישה הסובייטית לפינלנד, שאופשר לה באופן סמוי במסגרת הפרוטוקולים הסודיים של ברית מולוטוב–ריבנטרופ, יצרה עבור היטלר בעיות מ"בית". מרבית הגרמנים לא ידעו כלל על הפרוטוקלים הסודיים שחילקו את תחומי ההשפעה של גרמניה. בנוסף לכך, גרמנים רבים התנגדו לפלישה הסובייטית גם בגלל הקשרים ההדוקים של פינלנד עם גרמניה הנאצית. היטלר נאלץ אף להתמודד עם התנגדות למדיניות הפרו-סובייטית שלו אפילו מבכירי המפלגה הנאצית.
אם לא די בכך, היטלר היה בעמדה משפילה גם מחוץ לגרמניה, כאשר משפחות גרמניות אתניות "פולקסדויטשה" גורשו בחיפזון לאחר שנים שהן ואבות אבותיהם חיו בפינלנד ובמדינות הבלטיות במשך מאות שנים וזאת כדי לכבד את הפלישה הסובייטית.
הגדלת התלות בחומרי הגלם הגרמניים
בקיץ 1940, גרמניה הלכה ותלויה עוד יותר בייבוא הסובייטי. הכיבושים הגרמניים בצרפת, בבלגיה יצרו ביקוש נוסף וצמצמו דרכים להשיג את היצע באופן עקיף. בהשוואה לנתונים של שנת 1938, גרמניה הגדולה והמתרחבת הייתה זקוקה לכ-3.3 מיליון טון של פוספט גולמי, כ-200,000 טון של גומי ולכ-9.5 מיליון טון של נפט. במקביל, הפלישה הסובייטית למדינות הבלטיות הביא לקץ הברית בין מדינות אלו לגרמניה שגלגל לגרמניה כ-96.7 מיליון רייכסמארק ב-1938 ונאלצו לשלם אף יותר מכספם לסובייטים. היטלר החל להאמין יותר ויותר שהדרך היחידה של גרמניה לפתור את "משבר המשאבים" הוא לפלוש באופן סופי לברית המועצות. בטרם החלו להיכתב תוכניות קונקרטיות, אמר היטלר לאחד הגנרלים שלו כי הניצחונות של הורמאכט במערב אירופה "סוף סוף שיחררו את ידיו למשימה האמיתית החשובה שלו: העימות עם הבולשביזם". עם זאת, גנרלים גרמנים הזהירו את היטלר שכיבוש רוסיה המערבית ייצור יותר עומס מאשר הקלה במצבה הכלכלי של גרמניה".
השעיית חומרי גלם סובייטים לגרמניה
באוגוסט 1940, ברית המועצות השעתה את מסירותיה במסגרת ההסכם המסחרי שלהם לאחר שהיחסים היו מתוחים בעקבות אי הסכמה בנוגע למדיניות הסובייטית ברומניה ובנוגע למלחמת החורף. השעיית ההסכם יצרה בעיות רבות לגרמניה ולמסחור במשאבים שהיו לה.
בסוף אותו חודש, החלו היחסים להשתפר מחדש לאחר שהמדינות שרטטו מחדש את גבולות הונגריה ורומניה והסדירו כמה טענות בולגריות, וסטלין שוב היה משוכנע שגרמניה תעמוד בפני מלחמה ארוכה במערב עם הבריטים, שאכן החלה קודם לכן בקרב אווירי נגד בריטניה, שמלחץ וחשש רב החליטה לחתום עם ארצות הברית על הסכם משחתות תמורת בסיסים.
עם זאת, בסוף אוגוסט הייתה גרמניה הבוררת בהסכם זכה לכינוי "תכתיב וינה" ובו נקבעו מחדש הגבולות בין רומניה ובין הונגריה. מהלך זה, חידש את המתיחות גם הסובייטים.
ההסכם התלת-צדדי
בביקור בית הצהיר הנספח הצבאי הגרמני בברית המועצות, ארנסט קוסטרינג, ב־31 באוקטובר כי "מתגבר אצלי כל העת הרושם שהרוסים רוצים להימנע מכל סכסוך איתנו".
מלחמה או ברית ברמה גבוהה יותר
במהלך הקיץ התחבט היטלר בין שתי אפשרויות: לתקוף את ברית המועצות או להציע לה עסקה נרחבה וגדולה בסגנון ברית מולוטוב–ריבנטרופ, שלא תעסוק ב"נושא הדרומי" שלפיו הסובייטים יקבלו נמלים רק בצד המערבי של הים השחור או שייתכן שיינתן להם מיצרי הבוספורוס במקביל לכך שהגרמנים יקיימו עסקה עם מדינת צד ג' עם גישה לים השחור, כמו בולגריה.
שגריר גרמניה בברית המועצות, פרידריך ורנר פון דר שולנבורג, שקל להציע לסובייטים לחתום על הסכם פוטנציאלי שיכונן בעולם 4 מעצמות (הנאצים, האיטלקים, היפנים והסובייטים) שהיו עם הכוח המרכזי מאז הסכם שביתת הנשק בין הנאצים לצרפתים ביוני. לאחר שנודע לו באופן סמוי על תוכניות הפלישה הסובייטיות הפוטנציאליות של היטלר, תוכנית שקיבלה התנגדות משולנבורג שניסע להניע את היטלר וחבריו להגדיל לכל הפחות את הסמכות של הסובייטים באזורי טורקיה ואיראן. גם מזכיר המדינה במשרד החוץ של גרמניה, ארנסט פון וייצזקר טען כי הכיבוש לא יניב רווח עבור גרמניה הנאצית.
מכתבי סטלין–ריבנטרופ
מסירת מכתבו של ריבנטרופ עוכבה לסטלין וזאת לאחר שהתקשורת עקצה את המכתב והציגה אותו באופן שלילי, דבר שגרם לריבנטרופ להשתלח באנשי השגרירות הגרמנית בפני הסובייטים. במכתב הוזמנו הסובייטים לפגישה בברלין שתהיה הקדמה לכינוס של ארבע המעצמות המיועדות. סטלין היה מאוד מרוצה מההזמנות שנשלחו לו.
ב-1 בנובמבר נפגש ראש המטה של ה-OKH, פרנץ האלדר, עם היטלר וכתב: "הפיהרר מקווה שהוא יכול להכניס את רוסיה לחזית האנטי-בריטית", לאחר שפרנקלין דלאנו רוזוולט ניצח בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו ב-1940 טען שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס כי רווזלט אינו יכול להיכנס למלחמה באופן פעיל לאור הבטחתו לבוחרים שלא יכנס למלחמה מחוץ לגבולות ארצות הברית. בפגישה עם המנהיג האיטלקי, בניטו מוסוליני הסביר ריבנטרופ את התפיסה הגרמנית לפיה הסובייטים יבחנו על פי עמדתם כלפי הבלקן והבוספורוס, שם יש לשני הצדדים "פוטנציאל חופף אינטרסים מסוכן" אם הסובייטים יסוגו מהאזור, זו תהיה אלטרנטיבה עדיפה על הגרמנים על פלישה לברית המועצות.
12 בנובמבר
סטלין שלח את מולוטוב לנהל משא ומתן, בו יציג מולוטוב את התנאים של אנשי ברית המועצות להצטרפות לברית מדינות הציר. מולוטוב בילה חלק גדול מהנסיעה שלו בברלין בחיפוש של מכשירי ההאזנה בקרונות הרכבת בו שהה, הרכבת שלו הגיע בשעה 11:05 ב-12 בנובמבר. מולוטוב התקבל על ידי ריבנטרופ בתחנת הרכבת שעוטרה בדגלי ברית המועצות וגרמניה הנאצית ובנגינת האינטרנציונל, שלא נשמע בגרמניה לראשונה מאז עליית הנאצים לשלטון ב-1933. לאחר ארוחת בוקר קצרה, החלו השיחות באופן מיידי במלון שבארמון בלוו.
בפתח השיחות, הצהיר ריבנטרופ כי "אנגליה מוכה וזו רק שאלה של זמן שהיא תודה בתבוסתה, תחילת הסוף של האימפריה הבריטית הגיע כעת", עוד טען כי "כניסתה של ארצות הברית למלחמה איננה משפיעה כלל על גרמניה".
בהתאם לכך, ריבנטרופ הגיע למסקנה שהגיע הזמן שארבע המעצמות (גרמניה, ברית המועצות, איטליה והאימפריה היפנית) יגדירו את "תחומי העניין" שלהן. הוא הצהיר כי היטלר הגיע למסקנה כי כל ארבע המדינות יתרחבו באופן טבעי "לכיוון דרום". ריבנטרופ אמר כי הוא תוהה אם הסובייטים עשויים לפנות דרומה לכיוון הים, ומולוטוב שאל: "איזה ים?" ריבנטרופ הצהיר כי "בטווח הארוך ניתן היה למצוא את הגישה המשתלמת ביותר לים עבור רוסיה לכיוון המפרץ הפרסי והים הערבי ". בנוגע ל"חלוקת העולם", העולם היה אמור להתחלק לארבעה תחומי השפעה. מולוטוב אמר כי הרעיון החדש היה "מעניין מאוד" והצהיר כי הוא ראיון לדיון שייערך במוסקבה ויהיה בנוכחות ריבנטרופ. מברק ממולוטוב, בו נכתב ש"הסכם מולוטוב-ריבנטרופ" מוצה למעט הנושא הפיני, הכעיס את סטלין.
אחר הצהריים ביקר מולוטוב את היטלר בלשכת קנצלר הרייך. היטלר אף הוא דיבר על פגיעה באותה "מכה אחרונה נגד אנגליה" וקבע כי "הגיע הזמן לחשוב על חלוקת העולם לאחר ניצחוננו". בנוגע ל"בעיית אמריקה", טען היטלר כי האמריקאים איננם יכולים לסכן את חירותם של מדינות אחרות לפני 1970 או 1980. היטלר הצהיר כי אין הבדלים מהותיים בין שתי המדינות בחיפוש אחר "גישה לאוקיינוס". מולוטוב הביע את הסכמתו עם היטלר בנוגע לתפקיד אמריקה ובריטניה ולגבי השתתפות ברית המועצות בברית הציר באופן עקרוני, אך הציב שהתנאי יהיה שהסובייטים יוכלו להיות שותף פעיל בברית מדינות הציר. באותו יום דחתה גרמני בשנה את תוכניותיה לפלוש לבריטניה בגלל כישלונותיה במערכה האווירית נגד בריטניה.
במברק שנשלח למולוטוב מסטלין אותו הלילה, עמד סטלין על כך שלא ניתן להבטיח את ביטחון ברית המועצות "מבלי להבטיח את השקט באזור המיצר" בהתייחס למיצר הבוספורוס שבכניסה לים השחור, דבר שהיה קשור באופן ישיר להסכם הסובייטי-בולגרי להעברת כוחות סובייטים ל"הגנה על כניסה לים השחור".
13 בנובמבר
מולוטוב והיטלר חידשו את הדיונים בבוקר שלמחרת. מולוטוב שאל מדוע כוחות גרמנים כבשו את פינלנד והיטלר השיב כי הם נוסעים דרך פינלנד לנורווגיה ותהה האם הסובייטים באמת מתכוונים לצאת למלחמה על פינלנד. היטלר אמנם הסכים כי פינלנד נמצאת בתחום ההשפעה של הסובייטים, אך במקביל הוא הדגיש שגם לגרמניה יש אינטרס לגיטימי בזמן המלחמה בגלל אספקת הניקל והעץ של פינלנד. מולוטוב הגיע למסקנה כי שום דבר לא יכול לבוא משיחות נוספות על פינלנד והצהיר כי אינו רואה סימנים לחידוש הסכסוך הסובייטי-פיני. לעומת זאת, לטענת היטלר מולוטוב הצהיר כי "רוסיה חשה עצמה בסכנה קיומת מפינלנד, רוסיה צריכה להיות מסוגלת לחסל את פינלנד". מולוטוב העבייר לגרמנים שהאינטרס של סטלין לבחן את מעמד הבוספורוס ולחץ על ערבות לבולגריה, לפחות באופן עקרוני. מאוחר יותר ציין מולוטוב כי היטלר "נסער במידה ניכרת" בנוגע לבקשה לבטל את הערבויות לרומניה. היטלר ציין כי הסובייטים נכנסו לבוקובינה שברומניה, על אף שזו חריגה מהסכם מולוטוב-ריבנטרופ. היטלר הצהיר כי הצדדים סיכמו בעל פה מראש כי השטחים בבלקן שהיו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אמורים להיכנס לתחום ההשפעה הגרמני. בינתיים, סטלין שעדיין קיווה להשיג טיוטת הסכם עקב אחר השיחות באמצעות מברקים ששלח למולוטוב, הורה באחד מהם למולוטוב להזכיר להיטלר את החשיבות הרבה באבטחת הבוספורוס לאור אירועי מלחמת קרים. היטלר הצהיר כי אינו יכול לקבל החלטות בנוגע לבולגריה עד לשיחה עם המנהיג האיטלקי, בניטו מוסוליני.
מולוטוב אמר להילטר כי "הגיע הזמן לדון בהסכם רחב יותר בין ברית המועצות לגרמניה", אולם ממשלת ברית המועצות רצתה תחילה לדעת את המשמעות המדויקת של "הסדר החדש באירופה" בנוגע למדינות המשתתפות ולמטרות הסופיות של ברית מדינות הציר. מולוטוב היה אמור להיפגש עם ריבנטרופ באותו אחר צהריים אך מולוטוב הצהיר כי שיחתו עם היטלר ולא עם ריבנטרופ לא הניבה את התוצאות הרצויות, שכן המחלוקות בנוגע לטורקיה ולבלקן לא נפתרו.
בגלל הפצצות אוויריות של הבריטים, ריבנטרופ ומולוטוב ניהלו את השיחות באותו לילה במקלט מהצפצצות אוויריות. ריבנטרופ שב והדגיש כי היעדים העיקריים היו הגדרת האינטרסים של ארבע המעצמות המיועדות ולהגעה להסכם עם טורקיה בנושא הבוספורוס. ריבנטרופ הציע כמה צעדים שעליהם לנקוט, למשל שמולוטוב ידון בנושאים שהועלו בברלין עם סטלין ואילו ריבנטרופ ידון בנושאים האלו עם יפן. גרמניה, איטליה וברית המועצות ילחצו על טורקיה להיענות על הדרישות הסובייטיות בנוגע לבוספורוס. לאחר כל אלו, הצדדים ינהלו משא ומתן וינסחו מסמכים משניים תוך כדי התחשבות בעובדה שההסכם הסופי בין המדינות יהיה הסכם על כניסה סובייטית למדינות הציר. מולוטוב לא ידע שבאותו לילה, היטלר הוציא את "הוראה מס '18" הוראה חשאית, בה הורה היטלר לכוחותיו להמשיך ולהיערך למלחמה במזרח "ללא קשר לתוצאות שהניבו הדיונים הללו".
הצעה גרמנית לטיוטת הסכם
בשיחה במקלט, העניק ריבנטרופ למולוטוב טיוטת הסכם בן שני חלקים. כמו שהיה נהוג בין הצדדים, החלק הראשון היה טיוטה להסכם שיתפרסם לציבור בסופו של דבר ואילו החלק השני יהיה "ההסכם הסודי": החלק הציבורי היה הסכם שימשך כ-10 שנים ובו יכבדו הצדדים את תחומי האינטרסים הטבעיים של השני. כמן כן, בחלק הציבורי סוכם שהגרמנים, האיטלקים והיפנים יכירו בגבולות הסובייטים הקיימיים.
טיוטת ההסכם הסודי כללה את החובה שלא לצטרף לאף ברית שתופנה כנגד ארבעת החותמים ושארבע המדינות יסייעו זו לזו בעניינים כלכליים. כמו כן, ההסכם הסודי הכיל פרוטוקול שהגדיר את היעדים הטריטוריאליים של ארבעת החותמים. גרמניה הביעה תביעות על מרכז אפריקה, איטליה בצפון וצפון-מזרח אפריקה ויפן בדרום מזרח אסיה וברית המועצות באזור שיהיה לכיוון האוקיינוס ההודי" . פרוקטוקל סודי נוסף קבע כי גרמניה, איטליה וברית המועצות "ישחררו" את טורקיה מהתחייבויותיה הבינלאומיות מול בריטניה להבטיח את גבולותיה.
מולוטוב הצהיר כי ברית המועצות עוסקת בכמה נושאים אירופיים, כמו טורקיה ובולגריה, אך גם גורלם של הונגריה, רומניה, יוגוסלביה ויוון. בנוסף, הסובייטים התעניינו גם בשאלת הנייטרליות השוודית והמעבר מהים הבלטי. מולוטוב שאל בקיצור שאם גורלה של אנגליה נחתם, מדוע הם דיברו במקלט שהגן עליהם מתקיפות אוויריות.
הצעה נגדית של הסובייטים
סטלין אמר למזכיר הכללי של הקומינטרן, גאורגי דימיטרוב כי גרמניה רוצה את האיטלקים בבלקן אך בסופו של דבר, לא נותרה ברירה אלא להכיר באינטרסים הסובייטים בשמירה על גישה לים השחור והבטחה שלא ישתמשו בבוספורוס נגדם.
סטלין הורה למולוטוב לערוך הסכם חדש בהיקף גדול בהרבה, כולל חלוקת אירופה, אסיה ואפריקה בין ארבע המעצמות. ב־25 בנובמבר, באותו יום עם ההצהרה המפתיעה על אי ההתנגדות הסובייטית להצטרפות בולגריה לברית מדינות הציר וכן על הצהרה בנוגע להצטרפות סובייטית פוטנציאלית לברית מדינות הציר, הציעו הסובייטים טיוטת הסכם שונה מזו שהציע ריבנטרופ. במקום שני פרוטוקלים סודיים הציע סטלין חמישה:
ההצעות הגיעו במקביל להצעות כלכליות שהוגדלו באופן מסיבי. הסובייטים הבטיחו עד 11 במאי 1941 אספקת של כ-2.5 מיליון טון תבואה, מיליון טונות מעל התחייבויותיהם הנוכחיות מול הגרמנים ופיצוי מלא בגין תביעות רכוש של הפולקסדויטשה.
הלחץ הבולגרי
היטלר כבר הוציא הנחיה סודית בנושא הניסיונות לפלוש לברית המועצות. הוא עדיין לא זנח את האפשרות לתוצאות פוליטיות אחרות ואף המשיך לדבר על "קואליציה עולמית גדולה שנמתחה מיוקוהמה לספרד", אך הוא החליט במקביל לא לוותר לסובייטים על הבלקן.
בינתיים, הסובייטים זימנו מיד את שגריר בולגריה במשרד החוץ והצהירו כי הם צריכים לעשות עסקה עם הבולגרים לפני שיצטרפו לציר וטענו כי גרמניה מנסה להפוך את בולגריה למדינת בובות בשליטתם. הבולגרים דחו את ההצעה הסובייטית והדליפו אותה לגרמנים. היטלר עדיין קיווה להניא את סטלין ממתן ערבויות לבולגריה אם ניתן יהיה לפתור את נושא הבוספורוס, והוא לחץ על שגריר בולגריה ואף הזהיר אותו מפני זוועות הכיבוש הסובייטי. חברי המשא ומתן הסובייטי הגיעו למסקנה שממשלת בולגריה "כבר מחויבת לגרמניה עד הסוף".
ההחלטה לפלוש לברית המועצות
היטלר ראה בשאיפות הטריטוריאליות הסובייטיות בבלקן אתגר לאינטרסים הגרמניים וראה בתוכנית למעשה להפוך את בולגריה לתוספת של ברית הציר. סירובה של גרמניה להגיב לדיון נגד ההצעה החמיר את היחסים בין המדינות. לגבי ההצעה הנגד, היטלר ציין בפני ראשי הצבא הבכירים שלו כי סטלין "דורש יותר ויותר", "הוא סוחט בדם קר" ו"ניצחון גרמני הפך לבלתי נסבל עבור רוסיה ", כך ש"יש להביא אותה על ברכיה כמו בהקדם האפשרי".
ב-5 בדצמבר, הונחו בפני היטלר תוכניות צבאיות לפלישה אפשרית לרוסיה והוא אישר את כולן. לוח הזמנים היה אמור להיות במאי 1941. ב-18 בדצמבר חתם היטלר על הנחיה מס' 21 שאישר את המבצע הגרמני לפלישה לברית המועצות, מבצע שמכונה כיום "מבצע ברברוסה". מועד הפלישה נקבע ל-15 במאי 1941. בצד השני, סטלין ציפה למלחמה סופית נגד גרמניה. בשיחה עם גנרליו בדצבמר, התייחס סטלין להתייחסות של היטלר בספרו הידוע, מיין קאמפף בנוגע לתקיפות נגד ברית המועצות. סטלין חשב שהוא וחבריו חייבים להיות מוכנים תמיד להדוף התקפה גרמנית ואף לעכב את המלחמה. גם לפני כן, סטלין האמין שניתן יהיה לדחות את פרוץ המלחמה לפחות עד אביב 1942.
ב-17 בינואר 1941, שבעה ימים לאחר חתימת הסכם גבולות ומסחר הגרמני-סובייטי, שאל מולוטוב גורמים גרמנים האם הצדדים מוכנים לחתום על הסכם הצטרפות סובייטי לברית מדינות הציר. מולוטוב הביע תדהמה מהיעדר תשובה גרמנית, שלעולם לא הגיעה. ב-1 במרץ 1941, הצטרפה בולגריה למדינות הציר, חשדותיו של סטלין התגברו לאחר שהגרמנים המשיכו להתעלם מההצעות הסובייטית. לאחר חצי שנה של הכנות, פלשה גרמניה לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, דבר שסתם את הגולל על כל הצטרפות של ברית המועצות למדינות הציר.
הלגיון השלישי קירנאיקה
הלגיון השלישי 'קירנאיקה' (לטינית: Legio III Cyrenaica) היה לגיון רומאי שהוקם על ידי מרקוס אנטוניוס בשנת 36 לפני הספירה, בזמן ששימש כמושל קפריסין שהייתה מאוחדת מבחינה מנהלית עם קירנאיקה.
היסטוריה
הלגיון שהה במצרים במאה הראשונה לספירה. בשנת 106 הפך ללגיון היחיד בפרובינקיה שזה עתה הוקמה, פרובינקיה ערביה. הלגיון הוצב תחת לגאטוס פראטוריאני, קלאודיוס סוורוס (Claudius Severus), שהיה המושל הראשון של פרובינקית ערביה, לאחר שמספח ערביה, מושל סוריה, אולוס קורנליוס פלמה עזב חזרה לסוריה. הלגיון השתתף במלחמות הפרתיות של טראיאנוס, כפי שעולה מקשת הוקרה, מייל אחד מהחומות של דורה-אירופוס, שנבנתה על ידי הלגיון לכבוד ניצחון הקיסר טראיאנוס במלחמות הפרתיות, קשת זו נבנתה לפני שטראיאנוס קיבל את התואר הנוסף פרתיקוס (Parthicus), ולכן היא מוקדמת לפברואר שנת 116. בנוסף, טריבון צבאי של הלגיון, Q. Voconius Saxa Fidus, זכה בעיטור צבאי על חלק במלחמה. לאחר המלחמות בשנת 116–117, יחידה של הלגיון שהתה בירושלים, כפי שעולה מכתובת המתארת את הלגיון והתגלתה בשימוש משני בחומה בהר ציון, כנראה כחלק מהכוחות שנשלחו עם לוסיוס קוויטוס לדכא את המרידה היהודית. בפפירוס משנת 119, הלגיונות השלישי קרינאיקה והלגיון העשרים ושתים דיוטוריאנה. הוצבו באותו המחנה ניקופוליס במצרים. ונשאר בה עד לשנת 123, שבה הוא הוחלף בלגיון השני 'טראיאנה'. הלגיון עבר בשנה זו חזרה לפרובינקיית ערביה ונשאר בה עד המאה החמישית לספירה. הטריוס נפוס, נציב פרובינקיית ערביה בזמן מרד בר כוכבא ומפקד ההלגיון השלישי קירנאיקה השתתפו גם הם באופן מלא בדיכוי מרד בר כוכבא בשנים 132-136.
עסאיב אהל אל-חק
עַסַאִיב אַהְל אֵל-חַק (בערבית: عصائب أهل الحق, תעתיק מדויק: עצאא'ב אהל אלחק; מכונה גם רשת אל-ח'זעלי) הוא ארגון פוליטי מיליציוני עיראקי-שיעי הפועל בעיראק. ב-2018 התמזג הארגון אל תוך ארגון הגיוס העממי (אל-חשד א-שעבי), המוכר בעולם המערבי ועל-ידי האו"ם כארגון טרור. ככל הנראה, הצטרפות הארגון אל הגיוס העממי נבעה מהרצון של הארגונים השיעיים בעיראק לקיים פתווה של עלי סיסתאני הקוראת לשיעים להתאחד ולהדוף את כוחות המדינה האסלאמית כדי להגן על עיראק ועל עריה. הן לפני המיזוג עם הגיוס העממי והן לפניו כארגון עצמאי, קיבל הארגון את רוב מימונו מממשלת איראן ולכן הייתה כפופה לאינטרסים האיראניים (אשר לעיתים קרובות היו גם האינטרסים השיעים העיראקיים הכללים) בעיראק. רבים במערב רואים בארגון זה ארגון טרור עקב פעולותיו הרבות נגד אזרחים עיראקים, אך הארגון ותומכיו רואים את הארגון בעיקר כלוחם נגד תוקפנות מצד קבוצות סוניות וכמגן על הרוב השיעי בעיראק. כיום, הארגון פועל רבות גם במישור הפוליטי.
היסטוריה
תחילת דרכו של הארגון הייתה בהתפצלות של מספר פעילים מארגון צבא המהדי בשנת 2006. עם זאת, היות שהסיבה העיקרית לפיצול הייתה חוסר ההסכמה של מנהיג הארגון הראשון, קייס אל-ח'זעלי (שהיה מפקד חטיבה בצבא המהדי לפני פרישתו), עם הסכמי הפסקת האש אליהם הגיע מוקתדא א-סדר (שעמד בראש "צבא המהדי") עם הכוחות האמריקאיים, יש הטוענים כי למעשה, הארגון החל לתכנן את פרישתו מהארגון כבר בשנת 2004. כארגון עצמאי, פעל הארגון רבות כנגד כוחות ארצות הברית בעיראק וביצע כמה וכמה תקיפות כנגד מטרות צבאיות אמריקאיות בעיראק. כמו כן, הארגון לחם לצד ארגונים שיעיים אחרים במהלך מלחמת האזרחים הסורית. בשנים שלאחר 2004, נראה כי הארגון החל לקבל תמיכה כלכלית רחבה יותר מהממשל האיראני.
לאחר הצטרפות הקבוצה אל הגיוס העממי ולאחר פרישת החסות של הכוחות המזוינים העיראקיים על הגיוס העממי, הפך בעצם ארגון עסאיב אהל אל-חק כפוף לראש הכוחות המזויניים העיראקיים הלא הוא ראש ממשלת עיראק (באותה עת, חיידר אל-עבאדי). עם זאת, הוא לאו דווקא מתפקד בפועל כחלק אינטגרלי של כוחות הביטחון העיראקיים. כך, לובש הארגון בעצם זוג כובעים, אחד ככוח צבאי השייך לזרוע הצבאית שלו וכביכול כפוף לראש ממשלת עיראק ואחד כמפלגה פוליטית, אשר פועלת מאז הצטרפותה אל הפרלמנט בניסיון להעביר חוקים החלק מ"הגוש הסדרי" ומחזיקה מושבים בפרלמנט העיראקי. על אף שמספר הפעילים הקבוע בארגון איננו ידוע, ידוע כי מספר הפעילים השתנה דרמטית בתקופות שונות מאז הקמת הארגון. לדוגמה, כשנה לאחר פרישת הארגון מארגון האם, צבא המהדי, מנה הארגון כ-3000 פעילים. עם זאת, מספר הפעילים צנח בשנים שלאחר מכן לפחות מ-1000 עקב רצון של פעילים רבים לשמור על סולידריות עם צבא המהדי ועלה פעם נוספת ללמעלה מ-10,000 בעת לחימת הארגון אל מול ארגון המדינה האסלאמית.
תפישות העולם של הארגון
עד לתחילת הנסיגה האמריקאית מעיראק בשנת 2011, ראה הארגון את עצמו בראש ובראשונה כמיליציה חמושה שמטרתה העיקרית הייתה גירוש הכוחות האמריקאים מאדמת עיראק שכן הם נתפשו לעיני עיראקים רבים ככוח כובש מערבי ולא רצוי. עם זאת, הארגון לחם "על אש קטנה" עם השנים עם ארגונים סונים כמו אל-קאעדה. לאחר התעצמותה של פעילות המדינה האסלאמית בעיראק, הפכה המדינה האסלאמית לאויבת העיקרית של הארגון. זאת, כיוון שפגיעה באוכלוסייה השיעית הייתה אחת המטרות העיקריות של המדינה האסלאמית ועסאיב אהל אל-חק שם לעצמו כמטרה עיקרית להגן על האזרחים השיעים בעיראק ולהדוף את המדינה האסלאמית. למרות עברה המלציוני המובהק, דווקא לאחר תחילת הנסיגה של הכוחות האמריקאיים מעיראק, החל הארגון למתג עצמו מחדש כמעין מפלגה לגיטימית שאף החזיקה מאז במושבים בפרלמנט. למעשה, בשנה 2021 אף החזיק הארגון במספר משמעותי של צירים בפרלמנט העיראקי (15).
אף על פי שתחילה קיבל הארגון על עצמו את עלי סיסתאני כמרג'ע תקליד (הדמות הדתית-רוחנית הבכירה) שלו ואת מוקתדא א-סדר כמנהיג הפוליטי שלה, כיום מונחה הארגון על פי תפישה הפוליטית האיראנית של שלטון חכם ההלכה ("ולאית-י פקיה").
למרות זיהויו של הארגון בעולם המערבי כארגון טרור, הארגון כולל בתוכו עוד רבדים רבים. לדוגמה, הארגון מקיים תהלוכות דתיות ומנהיגיו משמשים כמצפן רוחני ופוליטי לעיראקים רבים. בנוסף, הארגון פועל בפרלמנט העיראקי בשלל מישורים אזרחיים הנוגעים לזכויותיהם ולרצונותיהם של השיעים בעיראק.
מורכבות מערכת היחסים עם הממשל העיראקי
על אף העובדה שרבים רואים בארגון עושה דברו של הממשל האיראני וביטוי לדריסת רגל זרה בעיראק, הארגון מקיים מערכת יחסים מורכבת עם הממשל העיראקי. מורכבות זו, התבטאה בין היתר בשיתוף פעולה צבאי בין הארגון ובין הממשל העיראקי כנגד ארגון המדינה האסלאמית. הארגון פעל במקרים רבים בשיתוף פעולה עם כוחות הביטחון העיראקיים אך עם זאת, אינו מהווה חלק אינטגרלי ממערכת הביטחון העיראקית, אף על פי שלהלכה בלבד הוכפף הארגון (יחד עם כל כוחות אל-חשד א-שעבי) למרות כוחות הביטחון העיראקיים ולראש ממשלת עיראק. בעבר, כשהשתתף הארגון בקרבות כנגד צבא ארצות הברית וכוחותיו והיו – לפחות באופן רשמי – בצד הנגדי לכוחות הצבא העיראקי, מטרות הארגון היו בעיקר פגיעה בצבא ארצות הברית ולאו דווקא פגיעה בכוחות העיראקיים. החל מראשית הנסיגה האמריקאית מעיראק, בשנת 2011, מחזיקים נציגים של עסאיב אהל אל-חק מושבים בפרלמנט העיראקי. כך, הארגון אינו מקיים שיח ושיג עם הממשל העיראקי אלא מהווה חלק אינטגרלי ממנו. בתחילת שנת 2017, לדוגמה, החזיק הארגון 14 מושבים בפרלמנט העיראקי (מתוך 329 מושבים בסך הכל) והיה בעל השפעה – אף אם מוגבלת – על החלטות הממשלה.
פעילות אלימה של הארגון
עד היום קיבל הארגון אחריות על למעלה מ-6000 תקיפות אלימות נגד מטרות צבאיות ואזרחיות, רובן ככולן בשטח עיראק ורובן כנגד כוחות ארצות הברית והקואליציה המערבית הפועלים בשטחי עיראק. למעשה, ההתקפות כנגד יעדים אלה מהוות את מקור הלגיטימציה העיקרי של הארגון, שכן הוא מנסה להצטייר כמגן עיראק מפני הכוחות הזרים. כחלק משיוכה הבלתי פורמלי לזרוע החוץ הארוכה של הממשל האיראני, לוקח הארגון גם חלק במערכות מחוץ לעיראק בין היתר, לחימה לצד חזבאללה נגד צה"ל במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. למעשה, יש הטוענים כי חזבאללה ועסאיב אהל אל-חק למדו זה מזה וכוחותיהם ערכו אימונים משותפים במספר מקרים בעבר. מאז כניסתה של המדינה האסלאמית לעיראק בשנת 2014, נלחם הארגון כתף אל כתף עם הכוחות המזוינים העיראקיים כנגד הארגון הסוני.
מקורות מימון
תחילה, רוב רובו של מימון הארגון הגיע מממשלת איראן. צירי הסיוע העיקריים היו על-ידי מימון ישיר (המגיע בדרך כלל דרך כוח קודס) או על-ידי אימון יחידות לוחמות של הארגון בידי כוח קודס. בשל התמיכה שמקבל הארגון ממשמרות המהפכה האיראניות, הוא החל בעשור האחרון להתיישר על פי הקו האיראני גם בעניין זה ולקבל את כאזם אל-חאירי, איש-דת שיעי עיראק י היושב באיראן, כמרג'ע תקליד שלה ובמידת מה גם את השיטה הפוליטית-דתית הנהוגה באיראן (וילאית-י פקיה). לצד זאת, פועל הארגון, יחד עם ארגונים שיעיים אחרים בעיראק, בכמה מישורים שונים על מנת לדאוג לשלל האינטרסים האיראניים השונים במדינה.
אבה (פירושונים)
ראו גם
}}
פרסתנים
פרסתנים (שם מדעי: Ungulata) היא קבוצה לא-טקסונומית (פּוליפילֶטית) של יונקים בעלי פרסות בקצות רגליהם או איבר דומה, והם מהלכים על קצות האצבעות על מנת לשאת את כל משקל גופם. בעבר נחשבו הפרסתנים לסדרה טקסונומית, אולם בעקבות גילויים שהראו שמיני הפרסתנים השונים אינם כה קרובים זה לזה, פוצלה "סדרת הפרסתנים" למספר סדרות.
ה"פרסתנים האמיתיים" כוללים שתי סדרות קיימות: מפריטי פרסה (Perissodactyla) ומכפילי פרסה (Artiodactyla) וכן את סדרת הלווייתנים (Cetacea) שהתפצלה ממכפילי הפרסה ואיבדו את הפרסות ואת הרגליים בתהליך האבולוציה - כולם שייכים לקבוצת הפרונגולטה.
מינים נוספים בעלי קירבה רחוקה יותר מכונים "תת-פרסתנים" - מינים בעלי אצבעות רחבות דמויות-פרסה והם כוללים ברובם יונקים מהקבוצה אפרותריה, ביניהם הפילאים, התחשאים, השנבובאים, והשפנאים - בני הקבוצה פיינונגולטה (Paenungulata) וייתכן שגם חדפי הפיל. כמו כן גם מיני המרידיונגולטיים ומספר סדרות נכחדות שונות. בעבר גם כמה כיסאים פיתחו מאפיינים דומים לפרסתנים כמו הדיפרוטודון.
תיאור
הפרסתניים האמיתיים כוללים את מרבית מיני היונקים היבשתיים הגדולים הקיימים (המגה-פאונה). הם הופיעו לראשונה בסוף תקופת הפלאוקן ובתחילת תקופת האאוקן (לפני כ-54 מיליוני שנים לערך), והתפשטו במהירות למגוון של מינים במספר יבשות והתפתחו במקביל.
מלבד הפרסה המשותפת למרבית הפרסתנים, רובם גם פיתחו ניבים קטנים, שיניים טוחנות מחודדות ועצם קרסול קצרה.
מרבית הפרסתנים הם אוכלי עשב, ורק מעטים הם אוכלי כל כמו החזיריים והפקאריים או אפילו טורפים (כמו המזוניכידים הנכחדים והלווייתנאים).
מיון
פרסתנים אמיתיים:
תת-פרסתנים:
גלריה
פרסתנים אמיתיים:
פטרסקו
פטרסקו (ברומנית: Petrescu) הוא שם משפחה רומני.
מרשה נורמן
מרשה נורמן (באנגלית: Marsha Norman; נולדה: 21 בספטמבר 1947), היא תסריטאית, מחזאית וסופרת אמריקאית. היא זכתה בפרס פוליצר לדרמה בשנת 1983 עבור המחזה שלה "לילה, אמא'". נורמן כתבה ספרים ושירים עבור הברודוויי כמו "סוד הגן הנעלם".
ילדות ונעורים
נורמן נולדה בלואיוויל, קנטאקי, בשנת 1947. היא הבכורה מבין ארבעת ילדיהם של בילי וברטה וויליאם. את ילדותה בילתה נורמן בקריאת ספרים, נגינה על פסנתר והשתתפות בתיאטרון. מאוחר יותר, היא ההשתתפה בהפקות שנוסדו באותה תקופה של תיאטרון השחקנים של לואיוויל.
קריירה
נורמן היא בעלת תואר במדעי הרוח. את התואר קיבלה מהאוניברסיטת לואיוויל בשנת 1969.
לאחר סיום לימודייה התחלה נורמן לעבוד כעיתונאית, עסקה בכתיבת מאמרים וביקורות על ספרים, וכתיבת מחזות וסרטים עבור לואיוויל טיימס. בשנת 1971 קיבלה תואר שני ב-.M.A.T. מאוניברסיטת לואיוויל. נורמן לימדה בבתי ספר ציבוריים בין השנים 1970-1973 ועבדה עבור הוועדה לאמנויות של קנטקי בין השנים 1973-1976.
לאחר מכן, החליטה נורמן לפנות לכתיבת מחזאים במשרה מלאה. המחזה הראשון של נורמן (Getting out" 1977" ), נוצר בהשראת עבודתה בבית החולים המרכזי של המדינה, בזמן שהיא קיבלה את התואר השני שלה ב-UofL. איגוד מבקרי התיאטרון האמריקאי הצביע על "Getting Out" למחזה החדש הטוב ביותר שהופק על ידי תיאטרון אזורי ולאחר מכן הוצג בניו יורק בתיאטרון דה ליס. לאחר הצלחת המחזה הזה נורמן עברה לניו יורק.
נורמן זכתה בפרסים כגון פרס פוליצר, פרס טוני ב-1991 ופרס הדרמה דסק. ב-1983 כתבה נורמן את "לילה, אמא", שזכה בפרס פוליצר. ארבע שנים מאוחר יותר היא פרסמה את הרומן הראשון שלה, "מגדת העתידות," ואחריו "ארבע מחזות" ב-1988. היא כתבה רבות לטלוויזיה ולקולנוע.
נורמן עבדה בפקולטה של בית הספר ג'וליארד, אשר שוכן בניו יורק, כמנהלת שותפה של תוכנית המחזאים האמריקאית של ג'וליארד. נורמן זכתה לכבוד בפסטיבל וויליאם אינג' בשנת 2011 בהישגים של התיאטרון האמריקאי. היא עזבה את ג'וליארד בשנה האקדמית 2019-2020.
כריסטופור מיניך
בורקהארד כריסטופור פון מיניך (בגרמנית: Burkhard Christoph von Münnich; 9 במאי 1683 - 27 באוקטובר 1767) היה מדינאי ומפקד צבא רוסי ממוצא גרמני. ברוסיה היה ידוע כ"כריסטופור מיניך" (Христофор Антонович Миних). הוא החל את שרותו בתקופת פיוטר הגדול והגיע לשיא השפעתו בתקופת אנה, קיסרית רוסיה.
ראשית חייו
מיניך נולד ב-9 במאי 1683 בנויינהונטורף שבגרמניה במשפחת מהנדסי מים שקיבלה תואר אצולה וגם הוא קיבל השכלה הנדסית. בשנים 1700–1720 שירת בצבאות של צרפת, פולין, סקסוניה ואוסטריה בתפקידים שונים. בשנת 1721 הזמין אותו פיוטר הגדול לאימפריה רוסית לצורך פתרון בעיות הנדסיות באזור סנקט פטרבורג. הוא הציג לצאר את תוכניותיו לבניית ביצורים חדשים סביב קרונשטאדט וקיבל אישור להתחיל בעבודות. בנוסף לכך הוא ניהל עבודות של הנדסת מים באזור.
בתקופת שלטונה של יקטרינה הראשונה קצב העבודות הואט. עם מעבר הבירה למוסקבה בשנת 1725 החלה עזיבת משפחות אצילים מסנקט פטרבורג. לאחר הכתרת פיוטר השני עבודות מסיביות של פיתוח האזור למעשה הופסקו. בשנת 1727 מיניך התמנה למושל סנקט פטרבורג ובשנת 1728 למושל אינגריה, קרליה ופינלנד. בתקופה זו הוא הוכיח את עצמו כמושל מוצלח והצליח להמשיך מספר פרויקטים באזור. ביוזמתו החלו לפעול קווי אוניות לליבק וגדנסק. הוא בנה מספר בנייני ציבור וחידש את הביצורים של מבצר פטרופבלובסקיה. הוא עשה ככל יכולתו להמשך חיי החברה בעיר, על אף שרוב אנשי האצולה עזבו אותה.
תקופת שלטונה של אנה
תוך זמן קצר קודם מיניך לתפקיד גנרל-פלדמרשל והתמנה לראש הצבא. הוא הפנה את כל מרצו לשינוי מבנה הצבא, והקמת יחידות חדשות כולל יחידות הנדסה. בתקופתו שופצו כ-50 מבצרים.
לאור מאבקי כוח עם אנדריי אוסטרמן הוא הוזז מתפקידי מפתח, ועם תחילת מלחמת הירושה הפולנית נשלח לחזית, ובשנת 1734 הצליח לכבוש את גדנסק לאחר קרבות עזים. פעילותו במלחמה הביאה בסופו של דבר לכך שעל כס מלך פולין התיישב אוגוסט השלישי שנתמך על ידי הרוסים.
בשנת 1735 החלה מלחמה עם האימפריה העות'מאנית. מיניך רצה להוכיח את עליונותו ולכן פעל לקבלת מינוי מפקד הצבא במלחמה. ההיסטוריונים מתייחסים לתפקודו במלחמה באופן ביקורתי עד שלילי.
נפילה
עם פטירת אנה, קיסרית רוסיה התרחשו שינויים בחיי מיניך. תחילה הוא הצליח לסלק את ארנסט בירון מהחצר ואף קיבל הצעה להתמנות לגנרליסימו. אומנם בעקבות מלחמות חצר עם אנדריי אוסטרמן נאלץ להודיע על התפטרותו מהשרות. בשנת 1741 בתקופת יליזבטה קיסרית רוסיה הוא הואשם בבגידה, בעזרה לבירון (שהיה בין אויביו) ובשחיתות. הוא כפר בכל האשמות אך נגזר עליו עונש מוות. לאחר חנינה חלקית ונשלח לסיביר. הוא חי בסיביר במשך 20 שנה.
חזרה לסנקט פטרבורג
בשנת 1762 פיוטר השלישי החזיר את מיניך בן 78 לסנקט פטרבורג. הוא ניסה לעזור לפיוטר השלישי לברוח לטאלין במהלך הפיכת חצר של יקטרינה הגדולה. למרות עזרה זו הוא לא נענש ואף התמנה מחדש למושל העיר. הוא המשיך בפיתוח מואץ של האזור כאילו לא עברו 20 שנים שהוא היה בסיביר. במכתביו ליקטרינה הגדולה הוא לחץ עליה לפתוח במלחמה עם הטורקים, אך הצבא הרוסי יצא למלחמה רק לאחר מותו.
מיניך נפטר ב-27 באוקטובר 1767 בגיל 84, ולדברי יקטרינה הגדולה "הוא לא היה בין בניה של רוסיה, אך היה בין אבותיה".
יחסי ונצואלה–קנדה
יחסי ונצואלה–קנדה הם יחסים החוץ בין ונצואלה וקנדה. היחסים היו טובים מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בשנות ה-50. עם זאת, היחסים הללו החלו להתערער תחת ראשי הממשלה סטיבן הרפר וג'סטין טרודו, במיוחד ביחס למדיניותם של הנשיאים הוגו צ'אווס וניקולאס מדורו. קנדה הטילה סנקציות ממוקדות נגד 70 פקידי ממשל בממשלת ונצואלה.
היסטוריה
בפברואר 1948 נפתחה קונסוליה כללית קנדית בקראקס וקונסוליה כללית של ונצואלה במונטריאול. באותה שנה ביצע הקונסול הכללי של ונצואלה, בשם ממשלת ונצואלה, התקרבות לקנדה על מנת לפתוח נציגויות דיפלומטיות ישירות בין שתי המדינות; אך ממשלת קנדה עיכבה את פתיחתה של נציגות דיפלומטית בוונצואלה בגלל היעדר כוח אדם מתאים לאיוש נציגות קנדית בוונצואלה וחוסר האפשרות של קנדה לפתוח נציגות בוונצואלה באותה שנה מבלי לשקול מדיניות של הרחבת הייצוג הקנדי בחו"ל. מתוך האינטרס של הגנה על הסחר הקנדי עם ונצואלה ובהתחשב בקשיים לעסקים בהיותם ללא נציגות קנדית בקראקס, קנדה נדחפה לקבל את הצעת ונצואלה להחליף משלחות דיפלומטיות. לבסוף, קנדה שדרגה את המשרד הקודם של הקונסוליה הכללית הקנדית בקראקס למעמד שגרירות ב-1953.
מנגד, ונצואלה הקימה שגרירות בקנדה בשנת 1952. מאז התקיימו יחסים מסחריים טובים בין שתי המדינות, בעיקר בתחום הטכנולוגיה, תעשיית הנפט והגז, טלקומוניקציה ואחרות.
בדצמבר 2006, הוגו צ'אווס נבחר מחדש לנשיא ונצואלה עם 61% מהקולות, לאחר שנבחר לראשונה ב-1998. מספר משקיפים לאומיים ובינלאומיים נכחו בבחירות, כולל משלחת תצפית בחירות של OAS (EOM), לה קנדה תרמה 110,000 דולר. חמישה קנדים היו חברים ב-EOM. כמה אי-סדרים צוינו על ידי הוועדה, במיוחד בנוגע לזמני סגירת הקלפיות, אך הוועדה הגדירה את התנהלות הבחירות כמספקת בדרך כלל. קנדה ממשיכה לתמוך ברפורמה דמוקרטית ובזכויות אדם בוונצואלה תוך שמירה על יחסים בילטרליים טובים. קנדה ממשיכה לתמוך בארגוני חברה אזרחית הפועלים בתחומי הדמוקרטיה וזכויות האדם בוונצואלה.
ב-8 באוגוסט 2017, שרים ונציגים מקנדה ו-11 מדינות נוספות נפגשו בלימה, פרו כדי להקים את קבוצת לימה על מנת לסיים בדרכי שלום את המשבר המתמשך בוונצואלה.
הכרה בגואידו
ב-23 בינואר 2019, נשיא האספה הלאומית חואן גואידו הושבע לנשיא הזמני של ונצואלה לאחר שהאסיפה הלאומית הכריזה על תוצאות הבחירות לנשיאות ונצואלה ב-2018 כפסלות, תוך קריאת תיגר על הנשיא המכהן, ניקולאס מדורו, שהובילה למשבר נשיאותי מתמשך. באותו יום, שרת החוץ הקנדית כריסטיה פרילנד הכירה ואישרה את עמדתו של גואידו בנשיא הזמני של ונצואלה. ההצהרה כללה כי "קנדה דוחה את התביעה הבלתי לגיטימית של משטר מדורו לשלטון וקראה לניקולאס מדורו לוותר על השלטון לאספה הלאומית שנבחרה באופן דמוקרטי".
בפסגה של קבוצת לימה שהתקיימה באוטווה ב-4 בפברואר 2019, הממשלה הפדרלית של קנדה התחייבה לסיוע של 53 מיליון דולר לוונצואלה. ביוני 2019, ממשלת קנדה סגרה את שגרירותה בקראקס כתוצאה מאשרות דיפלומטיות שלא ניתן היה לחדש תחת ממשלתו של הנשיא מדורו.
יחסי סחר
ונצואלה היא שוק הייצוא השני בגודלו של קנדה בדרום אמריקה עבור סחורות כמו גם עבור שירותים. בשנת 2006 גדל יצוא הסחורות מקנדה ב-14% והמלאי המצטבר של השקעות קנדיות בוונצואלה הסתכם ב-574 מיליון דולר.
כמו כן בשנת 2004 ייצאה ונצואלה לקנדה דלקים מינרליים, שמנים ותוצר זיקוקם (85%); ברזל ופלדה (5%); דשנים (2%); וכימיקלים אנאורגניים (3%). מנגד, קנדה ייצאה לוונצואלה דגנים (35%); מכונות, מנועים, דוודים ומכשירים מכניים (12%); נייר וקרטון, עיסת נייר (13%); וחלקים ואביזרים לרכב ולרכבת (10%).
שימור קהילות ילידים
קנדה תומכת במאמצים של ונצואלה בתחום ענייני הילידים, במיוחד באמצעות השימוש בקרן קנדה ליוזמות מקומיות.
הגירה
ההגירה מוונצואלה לקנדה עלתה במהלך השנים. הסיבות העיקריות להגירה זו כוללות את העוני המתמשך וחוסר היציבות הפוליטית בוונצואלה. מהגרים רבים בוונצואלה שייכים למעמד הביניים והגבוה ויש להם תואר אוניברסיטאי, ניסיון בעבודה ושליטה בשפות אחרות. כמה מומחי נפט בוונצואלה היגרו למחוז אלברטה בין 2002 ל-2004 לאחר שביתה במגזר הנפט של ונצואלה. בקנדה חיו 270 ונצואלים לפני 1961. מאז הכמות גדלה בהתמדה עקב ההגירה. בשנת 2007, מספר הוונצואלים שחיו בקנדה היה 20,000.
מערכת גבישית
מערכת גבישית היא מחלקה של חבורות סימטריה תלת-ממדיות, המאפיינת את מידת הסימטריה של סריגים. את המערכות הגבישיות חוקרים במסגרת הגאומטריה האוקלידית ותורת החבורות, אך השימוש העיקרי בהן הוא בקריסטלוגרפיה, לצורך המיון של גבישים.
מבוא
ישנן שבע מערכות גבישיות.
230 חבורות הסימטריה המרחביות שייכות לשבע המערכות הגבישיות על-פי החלוקה הבאה:
הטבלה הבאה מתארת בקצרה את המערכות השונות.
בתוך המערכת הגבישית יש שתי דרכים למיין את חבורות הסימטריה המרחביות-