cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דניס נילסן
הודאה
השרברב מייקל קטרן, אשר גילה את הסתימה בדירתו של נילסן אשר הובילה למעצרו, פנה אל עיתון הדיילי מירור ודיווח על השתלשלות האירועים ומציאת חלקי הגופות. בעקבות זאת דלף הסיפור לציבור והביא לסקירה תקשורתית רחבה בקנה מידה לאומי. תוך כמה שעות השיגו כתבי העיתון תמונות מידי אמו של נילסן באברדינשייר, אשר הודפסו במהדורת היום הבא.
תחת החוק האנגלי הייתה המשטרה חייבת להגיש אישום כלשהו נגד נילסן בתוך ארבעים ושמונה שעות מרגע מעצרו או לשחררו. לאחר שנאספו כל שאריות הגופות מגני קראנלי על רצפת חדר המתים בהורנסי, הצליח הפתולוג בוואן להתאים את טביעות אצבעותיה של אחת הגופות לטביעותיו של סטיבן סינקלייר אשר נמצאו בארכיון המשטרה. בשעה 17:40 ב-11 בפברואר הואשם נילסן ברצח, והצהרה בדבר המשך מעצרו שוחררה לתקשורת. באותו הערב נפתחה החקירה הרשמית ולראשונה הסכים נילסן לקבל ייצוג משפטי. במהלך הימים שלאחר מכן נחקר נילסן על ידי השוטרים שש-עשרה פעמים, ובסך הכל במשך למעלה משלושים שעות.
אלינור מרי דרווין
אלינור מרי דרווין, באנגלית: Elinor Darwin ( 1879–1954) הייתה מאיירת וציירת פורטרטים ילידת אירלנד. איוריה נכללו בכמה מספרי הילדים של בעלה ברנרד דרווין, נכדו של צ׳ארלס דרווין.
חיים אישיים
אלינור מרי מונסל נולדה בלימריק, אירלנד, בתם הבכורה של ויליאם תומאס מונסל (1843–1887), שופט ושל אלינור ור, בתו של רוברט אובריאן, מהכנסייה של לימריק (בנו של סר אדוארד אובריאן, הברון הרביעי). אביו של ויליאם תומאס מונסל, הכומר ג'ון סמואל בוולי מונסל (1811–1875). ויליאם תומאס שימש כמזכירו הפרטי של לורד אמלי כשר הדואר והטלגרף בממשלת בריטניה.
דניס נילסן
הודאה
נילסן התעקש כי לא ידע מדוע ביצע את מעשיו, ואמר בפשטות "קיוויתי שאתם תוכלו לומר לי למה". כמו כן עמד על כך שהחלטתו לרצוח לא נעשתה עד לרגעים האחרונים שקדמו לעצם המעשה. הוא סיפר כי במספר אירועים הטביע את קורבנותיו לאחר שאיבדו את הכרתם כתוצאה מכך שחנק אותם ; לאחר מכן נהג לשטוף את גופותיהם, לגלח את שיער גופן, אם היה כזה בנמצא, ולאפר פצעים או סימנים כלשהם שנראו על העור. הגופות הולבשו בדרך כלל בגרביים ותחתונים, בטרם הסתיר נילסן גופות אחרות, אם היו בנמצא, בעזרת וילון, ופתח בשיחה עם קורבנו החדש. בשלב זה לרוב החל לאונן בעודו עומד או כורע לצד הגופה, וכן נהג לקיים של הגופות, אף על פי שעמד בתוקף על כך שמעולם לא חדר לאף אחת מהן, מאחר שלדבריו היו קורבנותיו "כה מושלמים ויפים עבור קיום הטקס הפתטי של יחסי מין פשוטים".
כל חפציהם האישיים ורכושם הפרטי של קורבנותיו הושמדו לאחר ששטף את גופותיהם. השטיפה נעשתה במטרה למחוק את זהויותיהם הקודמות לרצח, ולסמל את הפיכתם לכדי מה שנילסן כינה "אביזרים" שקיבלו תפקיד בפנטזיות שלו. במספר מקרים שוחח עם הגופות לאחר שהושיב אותן על כיסא או במיטתו, ולדבריו נכנס למצב מאוד רגשי כאשר בהה בתדהמה ביופי של גופם. בהתייחס לאחד הקורבנות, קנת אוקנדן, סיפר נילסן ש"גופו ועורו היו יפהפיים" וכי התמונה כולה הייתה מרגשת עד דמעות.
אלינור מרי דרווין
חיים אישיים
בגיל 17 אלינור עזבה את אירלנד ללונדון. אחיה ג'ון רוברט מונסל היה סופר ומאייר לילדים, ששיתף פעולה עם הרברט יוז בגרסה מוזיקלית משנת 1935 ל-The Rivals של ריצ'רד ברינסלי שרידן.
דניס נילסן
הודאה
בנוגע לקורבנות שרצח בבית מגוריו הראשון, אמר נילסן כי שמר את גופותיהם לאורך הזמן המרבי שתהליך הריקבון איפשר לו. כאשר הבחין בסימנים משמעותיים של דעיכה והתפרקות החליט להחביא את הגופות תחת אריחי הרצפה לאלתר. אם הגופות לא הראו כל סימנים מתריעים, היה מכניס ומוציא אותן מבעד לרצפתו לסירוגין, בייחוד כאשר רצה לאונן. במקרים אלו השתמש שוב באיפור על מנת לשמר את יופיין של הגופות.
אלינור מרי דרווין
חיים אישיים
היא למדה בבית הספר לאמנות סלייד בלונדון, וזכתה במלגה ב-1896.
היא נישאה לברנרד דרווין ב־31 ביולי 1906 בכנסיית סנט לוק, צ'לסי בלונדון, אנגליה. הוא היה כתב גולף ונכדו של חוקר הטבע הבריטי צ'ארלס דרווין. ילדיהם היו אורסולה דרווין (1908–2011) וסר רוברט ורה דרווין (1910–1974).
דניס נילסן
הודאה
כאשר נשאל מדוע הראשים שהתגלו בדירתו בגני קראנלי נחשפו לחום גבוה, הסביר נילסן כי לעיתים נהג להרתיח אותם בסירי בישול גדולים מעל לתנורו בכדי שהבשר והאיברים הפנימיים יתאדו, כך שלא יצטרך להתעסק בהסרת המוח. פלגי הגוף העליונים והגפיים של שלושת הקורבנות שנרצחו באותה דירה בותרו לאורך השבוע הראשון לאחר מותם, לפני שנעטפו ביריעות פלסטיק ואוחסנו בשלושת המקומות השונים עליהם סיפר למשטרה; את האיברים הפנימיים והעצמות הקטנות הוריד באסלה, שיטה אשר הובילה לבסוף למעצרו, בה השתמש, לדבריו, מאחר שהייתה הדרך היחידה עליה הצליח לחשוב כדי להיפטר מהשאריות לאחר שאיבד את גישתו לגינה.
בזמן שהתגורר בשדרות מלרוז נהג לשמור את הגופות לתקופות ממושכות יותר מאשר בגני קראנלי, לפני שהחל לבתרן. לדבריו הסתיר שלוש או ארבע גופות מתחת לאריחי הרצפה בטרם ביתר אותן, אולם גם לאחר מכן השיב את השאריות בחזרה למקומן, למעט בשני מקרים בהם הכניסן לתוך שתי מזוודות אשר הושארו במקום בידי דייר קודם. שאריות אלו, אשר היו שייכות לאוקנדן ודאפי, הונחו לבסוף בתוך צריף בגינה האחורית, ונשרפו במדורה השנייה שהקים בשטחו.
אלינור מרי דרווין
חיים אישיים
היא קבורה בחצר הכנסייה הקדושה מרי הבתולה, דאון, קנט; בקרבת מקום נמצא ביתה של משפחת דרווין.
יצירה
אלינור הייתה פעילה מ-1899 לערך עד 1929. לפני שנישאה, אלינור מונסל הייתה אחת המאיירות שעבדו עם ייטס, אותו פגשה ב-1899 והוא העריך את חיתוכי העץ שלה, וביקש ממנה ליצור לוגו לתיאטרון. היא יצרה חריטת עץ של תמונה רומנטית של המלכה מייב עם אחד מכלבי הזאב שלה שהופיעו בתוכניות התיאטרון החל משנת 1904. היא יצרה את השער ל"הגבעות היפות של אירלנד" של סטיבן גווין, שיצא לאור ב-1906.
דניס נילסן
הודאה
בעדותו אמר כי ביותר ממקרה אחד הסיר את איבריהן הפנימיים של הגופות והניחם בשקיות, אותן שפך כעבור זמן מה לצד גדר סמוכה לביתו בכדי שייאכלו בידי בעלי חיים. הוא נזכר כי ריח הריקבון שנוצר הפך את המלאכה למגעילה ביותר, ואמר שנאלץ לשתות כמויות גדולות של וויסקי כדי שיוכל להתמודד עם המשימה הקשה; כמו כן נזקק למלח רב כדי לסלק את הרימות שאכלו את השאריות. לעיתים קרובות הקיא בזמן הביתור, אולם הדבר לא מנע ממנו לאונן לצד הגופות בטרם לקח אותן למדורה. זו, הסביר, הייתה דרכו הסמלית להיפרד לשלום מקורבנותיו.
אלינור מרי דרווין
יצירה
היא איירה כמה מספרי בעלה, כמו סיפורו של מר טוטלו, וחלום סרק,, וכן איירה ספרים נוספים.
עבודותיה הוצגו בתערוכה בוויטצ׳אפל ב 1913.
דניס נילסן
הודאה
בתום החקירה נשאל נילסן האם חש חרטה על מעשיו. הוא השיב בתגובה "הלוואי שיכולתי לעצור, אבל לא היו לי ריגושים או הנאות אחרים"; כמו כן אמר כי לא הפיק כל תענוג ממעשי הרצח, אך כן "סגד לאומנות והתגשמות המוות".
אישומים
כתב אישום רשמי הוגש נגד נילסן ב-11 בפברואר 1983 בגין הרצח של סטיבן סינקלייר. הוא נעצר עד תום ההליכים ונלקח לבית הכלא בריקסטון. עם מעברו לכלא חש שלווה ורוגע, לדבריו, מאחר שהאמין כי תחת החוק יהיה מחויב לקבל יחס הראוי לאדם חף מפשע לפחות עד שתוכח אשמתו. לדאבונו גילה כי ייאלץ ללבוש את בגדי האסירים והתנגד לכך בתוקף, תוך איום כי אם לא יורשה לו ללבוש את בגדיו הרגילים אז לא ילבש בגדים בכלל, ויתהלך עירום. כתוצאה מכך נענש ונאסר עליו לעזוב את תאו. ב-1 באוגוסט השליך את תכולת סיר הלילה שלו החוצה ופגע במספר סוהרים. בשל תקרית זו הואשם בתקיפת סוהרים ב-9 באוגוסט ונשלח לתקופת בידוד בת חמישים ושישה ימים.
משפטו נקבע ל-26 במאי באולד ביילי, והוא הואשם בחמישה סעיפי רצח ושני סעיפי ניסיון לרצח. סעיף רצח נוסף התווסף בהמשך. במהלך שימועו הראשוני יוצג בידי עורך הדין רונלד מוס, אותו שחרר משירותיו קודם לכן, ב-21 באפריל. מוס מונה לייצגו מחדש לאחר שהתלונן נילסן בפני המגיסטראטים כי לא קיבל כל ייצוג משפטי הולם לצורך הכנת הגנתו. מוס נותר בתפקידו עד לחודש יולי באותה שנה, אז הביע נילסן שוב את רצונו לייצג את עצמו ופיטר אותו, אולם מינה אותו מחדש ב-5 באוגוסט.
תחילה התכוון נילסן להודות באשמה בכל הסעיפים שהוגשו נגדו, ובהתאם לרצונו הכין עבורו מוס את המסמכים המשפטיים המתאימים, אולם כחמישה שבועות לפני תחילת המשפט שחרר אותו מתפקידו והחל להתייעץ עם עורך הדין ראלף סם היימס, אשר המליץ לו לטעון לחפות מפשע בגין אחריות מופחתת.
משפט
משפטו של נילסן החל ב-24 באוקטובר 1983 באולד ביילי בפני השופט, בו טען לחפות מפשע בגין אחריות מופחתת בפני ששת סעיפי הרצח ושני סעיפי הניסיון.
הוויכוח העיקרי בין התביעה לבין ההגנה לא עסק בהוכחה כי הרציחות בוצעו על ידי נילסן, אלא בנוגע למצבו הנפשי לפני ובמהלך הרציחות. התובע הראשי,, טען שנילסן היה שפוי ובשליטה מלאה על עצמו בזמן מעשיו, וכי ביצע את הרציחות בכוונה תחילה. מנגד, טען הסנגור הראשי,, כי נילסן היה נתון במצב של אחריות מופחתת, בו נמנעה ממנו היכולת המודעת לפעול מתוך כוונה כלשהי, ולפיכך עליו להיות מורשע בהריגה בלבד.
התביעה פתחה את המשפט בתיאור האירועים שהובילו למציאתם של חלקי הגופות בצנרת הבניין ולמעצרו של נילסן בחודש פברואר. לאחר מכן עסקה בשלוש הגופות המבותרות שנמצאו בדירתו, בהקראת הודאתו המפורטת, בכך שהוביל את חוקריו למקום בו שרף את קורבנותיו בגינתו, ובתיאור המאמצים שנקט כדי להסתיר את פשעיו. התובע סיים את נאום הפתיחה שלו במשפט שמסר נילסן לחוקריו כאשר נשאל מדוע חש צורך לרצוח: "ברגע המדויק של הרצח האמנתי כי אני צודק"; כדי לחזק את עמדתו, הוסיף כי גם אם סבל נילסן באותה העת מהפרעה נפשית מסוימת, לא היה די בכך על מנת לפטור אותו מאחריותו לרציחות.
עד התביעה הראשון היה דאגלס סטיוארט, אשר סיפר שבמהלך חודש נובמבר 1980 הוא נרדם על כיסא בדירתו של נילסן, וכשהתעורר גילה את רגליו קשורות, בעוד תוקפו חונק אותו עם עניבה ודוחק בחזהו עם ברכו. לאחר שהצליח להתגבר עליו צעק נילסן "קח את הכסף שלי!" ; לדעת התביעה הוכיח פרט זה את קור הרוח של נילסן, אשר פעל בכוונה תחילה כדי להישמע בידי השכנים, כך שאם ייעצר יוכל לספר כי נשדד. לאחר שעזב סטיוארט את הדירה הגיש תלונה במשטרה על שאירע, וזו חקרה את נילסן; בשל פרטים סותרים שהתגלו בשתי העדויות, פטרה המשטרה את המקרה כמריבה בין אוהבים ושיחררה את נילסן לחופשי. במהלך החקירה הנגדית ניסתה ההגנה לפגוע באמינותו של סטיוארט והצביעה על חוסר העקביות שבעדותו, צריכת האלכוהול שלו בזמן ההתרחשויות, וזיכרונו הסלקטיבי אשר הציג פרטים שונים בבית המשפט מאלו שחשף בפני ראיון שמכר לתקשורת.
בית המשפט שמע ב-25 באוקטובר את עדותם של שני עדים נוספים אשר שרדו את ניסיונותיו של נילסן לרצוח אותם. הראשון מביניהם, פול נובס, סיפק מידע אשר איפשר לתביעה להצביע על שליטתו העצמית של נילסן בזמן מעשיו, ועל יכולתו להימנע מדחפים רצחניים, אילו רק רצה בכך. נובס העיד כי התלווה לדירתו של נילסן בעבור מין ואלכוהול, והתעורר בשעות הבוקר המוקדמות עם כאב ראש נוראי. לאחר ששטף את פניו בחדר השירותים, הבחין שעיניו היו שטופות דם ופרצופו אדום לחלוטין. כאשר ראה אותו נילסן אמר, "אלוהים! אתה נראה נורא!" והציע לו ללכת לרופא. נובס לא דיווח על התקרית למשטרה מפחד כי נטייתו המינית תיחשף. ההגנה ניסתה לסתור את טענת התביעה כי נילסן בחר רק בגברים חסרי בית שהיעלמותם לא תמשוך תשומת לב רבה כקורבנותיו, על ידי הצגת העובדה שנובס היה סטודנט באוניברסיטה ואילו היה נעלם לבטח היו מכריו או משפחתו מחפשים אחריו.
בתום עדותו של נובס עלה לדוכן קארל סטוטור וסיפר על כך שבחודש מאי 1982 ניסה נילסן לחנוק ולהטביע אותו, לפני שביצע בו החייאה. קולו רעד מהתרגשות כאשר תיאר כיצד נילסן הטביע אותו שוב ושוב על רקע קול תחינותיו, וכיצד התעורר מאוחר יותר וראה את כלבתו של נילסן, בליפ, מלקקת את פניו. השופט הרשה לעצור את מתן העדות מספר פעמים בכדי שסטוטור יוכל להירגע. הראיות שסיפק לא נכללו באישום המקורי שהוגש נגד נילסן מאחר שהתביעה לא הצליחה למצוא אותו בזמן.
בשלב זה הזמינה התביעה את פקד המשטרה פיטר ג'יי, אשר מסר את גרסתו בנוגע לנסיבות מעצרו של נילסן וההודאות שסיפק במהלך חקירתו, שלדבריו נאמרו ברוח רגועה ועניינית. לאחר מכן הקריא לבית המשפט מספר הצהרות שנידב נילסן לידי המשטרה לאחר מעצרו. באחת מהן אמר "אין בעיניי דמעות בעבור קורבנותיי, אין בעיניי דמעות בעבור עצמי, וגם לא בעבור אלו שסבלו כתוצאה ממעשיי"; ג'יי הודה שהיה זה משונה כי אדם אשר הואשם בפשעים כה מחרידים כמו נילסן ינדב מידע מפליל בכזאת קלות, והשיב בחיוב לעמדת ההגנה אשר הציעה כי לא רק שנילסן סיפק את רוב הראיות אשר נאספו נגדו, אלא גם עודד את מציאתן של ראיות נוספות אשר עשויות היו לסתור את גרסתו.
עם סיום עדותו של ג'יי, הקריא הפקד הבכיר צ'יימברס את וידויו הרשמי של נילסן בפני בית המשפט. עדות זו הכילה תיאור מפורט של האקטים המיניים והטקסים שנהג לבצע בגופות קורבנותיו, מגוון השיטות בהן השתמש כדי לבתר את גופותיהם, המקומות בהם אחסן אותן, והבעיות השונות להן גרם ריקבונן. מספר מושבעים החלו לרעוד בזמן קריאת העדות, ואחרים הסתכלו על נילסן בספקנות בעודו הקשיב לנאמר בשוויון נפש. הקראת התמליל נמשכה עד הבוקר למחרת, אז הציגה התביעה מספר ראיות נוספות, ביניהן היו הסיר בו הרתיח נילסן את ראשיהם של שלושת קורבנותיו מגני קראנלי, קרש החיתוך עליו ביתר את גופתו של ג'ון האולט, ומספר סכינים אשר היו שייכים למרטין דאפי ונמצאו ברשותו.
הפסיכיאטר השני, פטריק גאלווי, אבחן את נילסן כסובל מהפרעת אישיות נרקיסיסטית גבולית, עם התקפים מזדמנים של התפרצויות סכיזואידיות עליהן הצליח לשלוט רוב הזמן. גאלווי הסביר כי במהלך התפרצויותיו הפכו תכונותיו הסכיזואידיות לדומיננטיות, וגרמו לו להתנהג באופן אלים ואימפולסיבי. כמו כן הוסיף כי חולים הסובלים מהתפרצויות דומות עשויים למצוא את עצמם במצבים של בידוד חברתי. לדבריו, לא ניתן היה לומר כי נילסן ביצע את מעשיו בכוונה תחילה. במהלך החקירה הנגדית התרכזה התביעה בהצגת הראיות אשר הצביעו על מודעותו של נילסן לפשעיו ויכולתו לקבל החלטות בזמן ביצועם. גאלווי הסכים שנילסן היה מודע למעשיו, אולם הדגיש כי בשל הפרעת האישיות ממנה סבל, לא העריך כראוי את טבעם של מעשיו ולא היה מסוגל להבין את האלמנט הפלילי שבהם.
בתום עדותם הזמינה התביעה ב-31 באוקטובר את הפסיכיאטר פול באודן, אשר ראיין את נילסן לאורך שישה-עשר מפגשים שונים אשר נמשכו יותר מארבע עשרה שעות. באודן העיד במשך יומיים כי אף על פי שמצא את התנהגותו של נילסן חריגה ולא נורמלית, מסקנתו הסופית לגביו הייתה כי היה אדם מניפולטיבי המסוגל לקיים מערכות יחסים, אשר הכריח את עצמו להחפיץ את בני האדם שהיו מעורבים בהן. באודן שלל את חוות הדעת של מקקית' וגאלווי, ומסר כי לא מצא כל ראייה לבעיית הסתגלות התנהגותית או להפרעות נפשיות.
לאחר נאומי הסיום של שני הצדדים התכנס חבר המושבעים ב-3 בנובמבר כדי לדון בפסק הדין. בית המשפט התכנס שוב למחרת והודיע כי נילסן נמצא אשם על ידי רוב המושבעים בגין שישה סעיפי רצח וסעיף ניסיון לרצח אחד, ואילו בעבור ניסיון הרצח של נובס נמצא אשם פה-אחד. השופט ג'ונסון גזר עליו מאסר עולם בהמלצה כי ייכלא לתקופה מינימלית של עשרים וחמש שנים.
מאסר
עם הרשעתו הועבר נילסן לבית הסוהר וורמווד סקרבס. כאסיר בקטגוריה א' (אסירים בעלי סיכון גבוה הדורשים אבטחה גבוהה) הוא שוכן בתא פרטי, אך הורשה להסתובב עם האסירים האחרים. נילסן לא ביקש להגיש ערעור על גזר דינו וקיבל את דברי התביעה, קרי שהיה אחראי למעשיו וכי רצח בכוונה תחילה. מעבר לכך, ביום הרשעתו הרחיב ואמר כי הפיק סיפוק נהדר מאומנות הפיתוי, מרכישת חבריו הנצחיים, מביתור הגופות וסילוק שאריותיהן, ומרגעי הקיצון בהם גמר אומר בדעתו לרצוח אותם. בנוסף טען כי מנהגו לשתות לשוכרה היה הסיבה היחידה לכך שלפחות שניים מקורבנותיו הצליחו להימלט.
בסוף השנה הותקף נילסן בידי אסיר בשם אלברט מופאט, אשר חתך אותו בפניו ובחזהו וגרם לו לפציעות שדרשו שמונים ותשעה תפרים. לאחר מכן הועבר לבית הסוהר פארקהורסט לתקופה קצרה, וכעבור זמן מה נשלח לבית הסוהר וייקפילד, שם נותר עד לשנת 1990. נילסן הועבר ליחידת מאסר התנדבותית בבית הסוהר פול סוטון בשנת 1991 בשל חשש לבטיחותו, שם נותר במשך שנתיים, עד שהועבר לבית הסוהר וויטמור, שוב כאסיר בקטגוריה א', ובבידוד מוגבר משאר האסירים.
תקופת המאסר המינימלית של עשרים וחמש שנים עליה המליץ השופט ג'ונסון במשפטו בוטלה ב-1994 על ידי מזכיר הפנים מייקל הווארד, והוחלפה במאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם. החלטה זו הבטיחה כי נילסן לעולם לא יהיה שוב אדם חופשי, עונש איתו השלים.
נילסן הועבר חזרה לבית הסוהר פול סוטון ב-2003 ; הוא בילה את זמנו בתרגום ספרים לכתב ברייל בסדנת העבודה של הכלא, ונהג לקרוא ספרים רבים ולכתוב. כמו כן הורשה לצייר ולהלחין מוזיקה באמצעות קלידים. לעיתים שלח מכתבים למכריו. הוא נותר בבית הסוהר פול סוטון עד למותו ב-12 במאי 2018.
מורשת
רשת הטלוויזיה ITV Central ערכה ריאיון עם נילסן בספטמבר 1992 כחלק מתוכניתה "נקודת מבט - מניע הרצח" אשר התרכזה בפרופילאות פלילית. קטע באורך ארבע דקות בו סיפר נילסן על פשעיו תוכנן להופיע בשידור התוכנית ב-19 בינואר 1993, אולם משרד הפנים הבריטי דרש להסירו בטענה שהרשת לא קיבלה רשות לערוך את ראיונותיה עם נילסן, וטענה לחזקת זכויות יוצרים על החומר המצולם. הרשת העבירה את הוויכוח לזירת בית המשפט תוך ציטוט חלקים נרחבים מ, וטענה כי הראיון עם נילסן נערך בידיעת וברשות המשרד. כעבור שבוע הכריע השופט לטובת הרשת, ובאותו היום אישרו שלושת שופטי בית המשפט לערעורים,, , ו, את החלטתו. הראיון המלא שודר באותו ערב.
לאורך מאסרו חיפש נילסן אסמכתאות חוקיות כדי להגן על עצמו מפני הפרות דמיוניות ואמיתיות כאחד של חוקי הכלא מהן סבל בידי סוהריו, ולעיתים קרובות הגיש עתירות שונות למשרד הפנים, ומאוחר יותר אף לבית הדין האירופי לזכויות אדם. כתוצאה מכך הפך לאסיר שנוא בקרב הסוהרים ועבר בין בתי כלא רבים במהלך תקופת מאסרו. בחודש אוקטובר 2001 הצליח להוביל לפתיחת ביקורת שיפוטית כנגד שירות בתי הסוהר, במחאה על כך שמגזיני הפורנו ההומוסקסואלי הרך "וולקן" ו"הוא", אליהם נרשם כמנוי, הכילו מספר תמונות ומאמרים אשר הוסרו בטרם נמסרו אליו. התיק המשפטי שבנה נגד שירות בתי הסוהר נסגר מפאת חוסר יכולתו להוכיח כי זכויותיו נפגעו בצורה משמעותית.
במהלך השנים הבאות כתב נילסן אוטוביוגרפיה בת ארבע-מאות עמודים בשם "חיי הנער שטבע"; מקור השם היה תחושת השלווה שחש לאחר מותו של סבו כאשר כמעט טבע למוות ב-1954. בספרו כתב כי החל משירותו הצבאי חי שני חיים נפרדים; חיי מציאותו וחיי הפנטזיה שלו, ולדבריו, "כאשר הייתי עם אנשים, היה זה העולם האמיתי, וכאשר הייתי לבד, נכנסתי מיד לעולם הפנטזיה שלי. יכולתי לעבור בין השניים בקלות רבה" ; בנוגע לפשעיו טען כי מצבו הרגשי בזמן הרציחות, יחד עם כמויות האלכוהול המוגזמות שצרך, היו גורמים משמעותיים בקבלת ההחלטות שהובילו למעשיו. כמו כן הדגיש כי כאשר חש מדוכדך, ניצול ההזדמנות לספק את צרכיו המיניים והפנטזיות שפיתח על ידי לכידת קורבן צעיר ממנו, עזרה להפיג את תחושת חוסר השייכות שהרגיש רוב הזמן.
קורבנו הראשון של נילסן זוהה בשנת 2006 כסטיבן הולמס בן ה-14. אימות רשמי בוצע על ידי שילוב של ראיות נסיבתיות וזיהוי תמונתו בידי נילס, אולם הוא לא הורשע ברצח מאחר שמשרד התובע המלכותי השתכנע כי העלאת האישומים נגדו לא תיצור עניין רב בקרב הציבור, וכך או כך לא תשפיע במאומה על גזר דינו.
לפחות ארבעה קורבנות שנרצחו בין השנים 1980–1981 בביתו של נילסן בשדרות מלרוז טרם זוהו. מומחה לזיהוי פלילי העיד במשפטו ב-1983 כי לפחות שמונה גופות נשרפו בגינתו, ואישר כי בסך הכל נרצחו לפחות אחד עשר קורבנות. מספר פריטים שהוחרמו מביתו של נילסן בגני קראנלי והתקבלו כראיות במשפטו מוצגים כיום במוזיאון הפשע של הסקוטלנד יארד. פריטים אלו כוללים את התנור בו השתמש נילסן כדי להרתיח את ראשיהם של שלושת קורבנותיו האחרונים, הסכינים איתם ביתר כמה מגופות קורבנותיו, האוזניות שבעזרתן חנק את אוקנדן, החבל בו נעזר כדי לחנוק את קורבנו האחרון, והאמבטיה בה הטביע את האולט ושמר את גופתו של אלן טרם ביתר אותה.
מכר של נילסן בשם מארק אוסטין חשף בחודש ינואר 2021 כי גרסה מתוקנת של האוטוביוגרפיה שלו עתידה להתפרסם על ידי הוצאת רד דורס. ספרו הורכב מששת אלפים הדפים שכתב לאורך תקופת מאסרו בהם תיאר את מהלך חייו ופשעיו. הוא נערך בידי אוסטין, אשר הפך לחברו הקרוב של נילסן במהלך השנים האחרונות לחייו, עם תכתובת בת למעלה מ-800 מכתבים. האוטוביוגרפיה יצאה לאור ב-21 בינואר באותה שנה.
מוות
נילסן פונה לבית החולים יורק ב-10 במאי 2018 לאחר שהתלונן על כאבים חמורים בבטנו. בבדיקה שעבר נתגלה אצלו קרע באבי העורקים בגינו נשלח לחדר הניתוח אשר הסתיים בצורה תקינה, אולם גרם להתפתחותו של קריש דם בגופו אשר הוביל למותו ב-12 במאי. הנתיחה שלאחר המוות קבעה כי סיבת המוות המיידית הייתה תסחיף ריאתי ודימום רטרופריטונאלי.
גופתו של נילסן נשרפה בחודש יוני 2018 במהלך טקס קטן בו נכחו רק חמישה אנשים, ביניהם חברו מארק אוסטין ושלושה סוהרים שעבדו בבית הכלא. אף אחד מבני משפחתו לא הגיע למקום, אם כי אפרו נמסר לידיהם בתום הטקס. נודע כי בהתאם למדיניות משרד המשפטים, שילם בית הסוהר סכום בגובה 3,323 לירות שטרלינג על ההלוויה.
קורבנות
מספר קורבנותיו הידועים של נילסן נאמד בשנים עשר נערים וגברים צעירים אשר נרצחו בין השנים 1978–1983, אולם ייתכן שהיו עמם שלושה נוספים, וכי מספר הקורבנות האמיתי הוא למעשה חמישה עשר. תשעה קורבנות נרצחו בשדרות מלרוז 195, ושלושה נוספים בגני קראנלי 23. מתוך שמונת הקורבנות שזוהו, רק שלושה, סטיבן הולמס, קנת אוקנדן וגרהאם אלן, היו בעלי כתובת מגורים קבועה בזמן מותם, בעוד ששאר הנרצחים היו מחוסרי בית, נוודים, נערים שברחו מביתם וגברים שעבדו בזנות.
נילסן טען ב-1992 כי רצח בסך הכל כשנים עשר אנשים ובדה את מספר הקורבנות המקורי שמסר ביום מעצרו, קרי חמישה עשר ; כמו כן אמר כי שלושה קורבנות לא מזוהים אשר תיאר במהלך חקירותיו, גבר ממוצא אירי שנרצח בספטמבר 1980, היפי בעל שיער ארוך שנרצח בנובמבר או בדצמבר 1980, וגלוח ראש אנגלי שנרצח באפריל 1981, הומצאו כולם על ידו במטרה להשלים את רצף ההמשכיות של חשיפת הראיות, והמשך המשחק שניהל עם המשטרה. פקד פיטר ג'יי שלל את הטענות הללו והצהיר כי במהלך יותר משלושים שעות החקירה בהן השתתף, לא הציג נילסן אף שמץ של חוסר עקביות או פגם באמינות דבריו ביחס למראה הקורבנות, תאריכי ומקומות מפגשיהם, אופי הרצח, או הטקסים השונים שביצע בגופות.
שכפול מפתחות
שכפול מפתחות הוא תהליך העתקת או ייצור מחדש של מפתחות.
השכפול מתבצע על בסיס העתקה פיזית של הקומבינציה שעל המפתח, באמצעות מכונות כרסום קונבנציונליות. בשיטת שכפול זאת אי הדיוקים מועתקים למפתח המשוכפל. שיטת העתקת מפתח היא הנפוצה ברוב שכפולי המפתחות הנפוצים לבית ולרכב.
ייצור מפתח: בשיטה זאת השכפול מתבצע בהתאם לקודים הנותנים מידע טכני על עומקי החיתוך והיקפם וזאת בהתאם למידע אודות הקידוד שנמסר על ידי היצרן, ללא צורך במפתח המקורי. שיטת ייצור המפתח היא השיטה המדויקת ביותר לשכפול מפתחות והיא נפוצה לרוב במפתחות מוגני שכפול וכן במפתחות למוצרי נעילה ברמת אבטחה גבוהה. בשיטת שכפול זו מסתייעים גם במכונות כרסום אוטומטיות.
בקרת שכפול מפתחות
בקרת או הגנת שכפול היא היכולת לשלוט בהרשאות שכפול מפתחות. ההגנה מתבצעת באמצעות ייצור גלמים שונים המוגנים בפטנט והגבלת הפצתם לאזורים שונים, וכן דרישה של הצגת כרטיס שכפול המכיל קוד ייחודי של המפתח ומציג את קומבינציית הנעילה על גבי הכרטיס.
גלמי מפתח
גלמי מפתח (מכונים גם בלאנקים או פרופילים) הם מפתחות גולמיים שטרם נחתכו בחיתוך ספציפי. קודם התהליך של שכפול מפתח המנעולן חייב למצוא גלם תואם למפתח המשוכפל. גורמים חשובים בעת בחירת גלם מתאים לשכפול, הוא; עובי, אורך, רוחב וצורת הלהב (החלק הנכנס לגוף המנעול). גלם המפתח חייב להתאים במדויק למוצר הנעילה וזאת בטרם המפתח החדש יוכנס למכונת השכפול. ישנם מאות סוגים של גלמי מפתח. הגלמים נמכרים לחנויות המתמקצעות בשכפולי מפתחות ובחנויות לחומרי בניין. רשימות הגלמים מפורטים בקטלוגים של היצרנים השונים.
במדינות רבות, מפתחות עם הכיתוב אסור לשכפל מוגנים מפני שכפול בלתי מורשה והם מוגנים על ידי פטנט רשום וחנויות השכפול מורשות לשכפל מפתחות בהתאם להרשאות השכפול שניתנו על ידי היצרן. לאחר שפג תוקפו של הפטנט הוא כבר לא מוגן משפטית מפני שכפול לא מורשה, אולם הסכם הרישיון עשוי להמשיך להגביל את המפיץ, ולחלק מארגוני הסחר יש סטנדרטים אתיים המונעים מחברים בה לשכפל מפתחות ללא הצגת כרטיס שכפול. חלק גדול מיצרני הגלמים מקפידים להגביל את מכירת הגלמים שלהם רק לחנויות מקצועיות. חלק מהגלמים מיוצרים רק בכמויות קטנות ואינם זמינים בכל חנות.
כרטיס שכפול
כרטיס שכפול הוא כרטיס שנדרש לשכפל או ליצור מפתח חדש. יש מוצרי נעילה הדורשים הצגת כרטיס שכפול לחנות השכפולים קודם ייצור או שכפול המפתח. דרישה זו תקפה גם לאחר שפג תוקפו של רישום הפטנט של גלם המפתח הנתון. מכונות מתקדמות לשכפול מפתחות ידרשו להכניס את הכרטיס לתוך המכונה כדי לקבוע את החיתוך המתאים של המפתח או על ידי פענוח קומבינציית הנעילה בצורה ידנית.
כרטיסי שכפול נמסרים ללקוח בעת רכישת מוצר הנעילה ומשתמשים בו בכל פעם שיש דרישה של שכפולי מפתחות. בדרך כלל מספר המפתחות הראשונים המצורפים לצילינדר נעים מ־3 ועד 5 מפתחות לצילינדר. למנעולי תליה מצורפים בין 2–3 מפתחות ויש מוצרי נעילה המסופקים מפתח בודד. כרטיסי השכפול דומים לכרטיסי אשראי, אם כי לא כולם מכילים פסים מגנטיים. על גבי הכרטיס רשום הקוד הייחודי של המפתח, נתוני המפתח ומידע חשוב אחר על פני הכרטיס. יש כרטיסים שקידוד שכפול המפתח מוצפן בכרטיס באמצעות פס מגנטי או קידודים אחרים. כרטיסים מתקדמים יותר עשויים לאחסן מידע המשמש לביקורת (מקומית או למערכת מרוחקת) בכל פעם שיש שימוש בכרטיס לשכפול או יצירת מפתח חדש.
רמות סיווג שכפול
מניעת שכפול לא מורשה מתחלקת לרמות הבאות:
בישראל וכן במדינות רבות, אין אסדרה חוקית ואכיפה בנושא הגנת שכפולי המפתחות ולמרות האיסור המפורש המוטבע על המפתח, אין מניעה חוקית לשכפול מפתחות האסורים בשכפול ללא הצגת כרטיס. אם כי ליצרן יש כללים משלו כדי למנוע שכפולים בלתי מורשים ויכול לגרור סנקציות על המשכפל.
תחנות לשכפול מפתחות
שכפול מפתחות מתבצע בחנויות לחומרי בניין, חנויות ייעודיות למוצרי נעילה ושכפולי מפתחות, חנות היצרן, תחנות שכפול ניידות, תחנות שכפול אוטומטיות. חנויות לחומרי בניין מקומיות נותנות מענה לשכפולי מפתחות מסוג משונן ושקעים. בחנויות השכפול הייעודיות רמת המכשור והמקצועיות גבוהה, והם משכפלים את רוב סוגי המפתחות. מפתחות לבית, מפתחות לרכב, מפתחות לכספות, מפתחות חכמים וכן שכפולים במכונות CNC מקצועיות.
חברת רב-בריח וחברת מולטילוק הן השולטות בתעשיית מוצרי הנעילה בישראל. הגלמים של החברות מופצות לחנויות לחומרי בניין וכן לחנויות ייעודיות למוצרי נעילה ושכפולי מפתחות. שכפולי מפתחות ברמת אבטחה גבוהה של החברות מתבצעות על ידי החנויות הייעודיות. ישנן חברות שהיצרן מהווה גם הוא תחנת שכפול. יש מוצרי נעילה שהשכפול שלהם לא מתבצע בישראל אלא רק במדינת היצרן.
ישנן חנויות או מנעולנים שנותנים שירותי שכפול מפתחות עד בית הלקוח באמצעות הרכב. את מכונות השכפול מתקינים ברכב והשכפול הוא מיידי וניתן לבדיקה בבית או רכב הלקוח.
יש מדינות שבהן ניתן לשכפל מפתחות באמצעות מכונות אוטומטיות. השכפולים הם מפתחות מסוג משונן ולרוב הם מוגבלים למספר גלמים מצומצם.
חיים אלקן
חיים אלקן (נולד ב-3 באוקטובר 1945) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד חטיבה 421.
אלקן עשה את שירותו הצבאי בחיל השריון. במלחמת ההתשה פיקד על פלוגה ב' בגדוד 52 בחטיבה 14 שלחמה בקו בר-לב. במלחמת יום הכיפורים היה חניך במכללה לפיקוד ולמטה ובמינוי חירום צורף לגדוד 410 של חטיבה 600 כסגן מפקד הגדוד. במהלך המלחמה נטל פיקוד על הגדוד לאחר שהמג"ד אמנון מרטון ומחליפו יהודה בכר נפצעו, הוא פיקד עליו במהלך הקרב על כיבוש מתחם "מכשיר", ב-10 באוקטובר העביר את הפיקוד ליהודה גלר. בהמשך הלחימה הוטל עליו לגרור את גשר הגלילים לגדות תעלת סואץ, פעולה שהושלמה לאחר קשיים רבים בהצלחה., ב-20 באוקטובר נפצע ופונה לטיפול. לאחר המלחמה מונה אלקן למפקד גדוד 46 בחטיבה 401. בהמשך שירותו פיקד על חטיבה 421 ושימש סגן מפקד אוגדה.
לאחר שחרורו עבד בחברת שופרסל, בה היה מנכ"ל חברת הבת "קטיף", יושב ראש "גידרון תעשיות", סמנכ"ל לוגיסטיקה, סגן נשיא וממלא מקום בפועל של מנכ"ל החברה, עד פרישתו בסוף שנת 2003. מכהן כיו"ר אגודת מושב גן הדרום.
טוני לוין
אנתוני פרדריק "טוני" לוין (באנגלית: Anthony Frederick "Tony" Levin; נולד ב-6 ביוני 1946) הוא מוזיקאי, מלחין, בסיסט, נגן קונטרה בס, וצ'אפמן סטיק יהודי-אמריקאי.
לוין ידוע בעיקר בשל חברותו בהרכב הרוק המתקדם קינג קרימזון מאז שנות ה-80, בשל שיתוף הפעולה ארוך השנים עם פיטר גבריאל, בשל חברותו בהרכב הרוק אינסטרומנטלי ליקוויד טנשן אקספרימנט ובשל הנהגת ההרכב שלו "Stick Men", וכן כחבר בלהקת Mahavishnu Orchestra
לוין שימש כנגן-סשן מאז שנות ה-70 בלמעלה מ-500 אלבומים. בין היתר הקליט עם ג'ון לנון, אליס קופר, דייוויד בואי, לו ריד, פינק פלויד, שר, דייר סטרייטס, יס, טום וייטס, באדי ריץ', סיל, ביל ברופורד, וג'ודי קולינס, בנוסף גם הופיע עם פול סיימון, גארי ברטון, ג'יימס טיילור, ג'ודי קולינס, הרבי מאן, וג'ודי קולינס.
לוין סייע בהעלאת הפופולריות של הצ'אפן סטיק והקונטרה בס החשמלי והמציא את ה"פאנק פינגרס" (Funk fingers) - מקלות דמויי מקלות תופים' המולבשים על קצות האצבעות ויוצרים סאונד של הצלפה בדומה לטכניקת הסלאפיג (Slapping).
לוין הוא גם אחד הבלוגרים הראשונים בעולם. הבלוג שלו הוקם ב-1996, כשנה לפני שהמילה "בלוג" הומצאה.
מגזין "Paste" האמריקאי דירג את לוין במקום השני, אחרי ג'ון פול ג'ונס, ברשימת 20 הבסיסטים הכי "אנדרייטד" (לא די מוערכים).
קתדרלת שטרסבורג
קתדרלת שטרסבורג (בצרפתית: Cathédrale Notre-Dame, בגרמנית: Straßburger Münster) היא קתדרלה קתולית בשטרסבורג, צרפת. אף על פי שהקתדרלה לא הושלמה, היא נחשבת לאחת הדוגמאות הטובות לאדריכלות הגותית בשיאה. האדריכל ארווין פון שטיינבך חתום על תרומות משמעותיות לבניה החל מ-1277 עד למותו ב-1318.
עם מגדל שמתנשא לגובה 142 מטר, הקתדרלה הייתה המבנה הגבוה בעולם מ-1647 עד 1847. היא נשארה הכנסייה הגבוהה בעולם עד בניית כנסיית ניקולאי הקדוש בהמבורג ב-1847, והקתדרלה הגבוהה בעולם עד להשלמת הצריח של קתדרלת רואן (המתנשא לגובה 151 מטר) בשנת 1876.
הקתדרלה תוארה בידי ויקטור הוגו כ"פלא ענק ועדין" הפאר של הקתדרלה נראה הרחק על פני המישורים של אלזס וניתן לראות את המגדל מהרי הווז' או מהיער השחור שנמצא בצידו השני של נהר הריין.
מזימה איסלאמית לפיצוץ הקתדרלה סוכלה בידי משטרת גרמניה בשנת 2000.
מבנים קודמים באתר
האתר שבו נמצאת קתדרלת שטרסבורג שימש מספרים מבנים דתיים, החל מהתקופה הרומית בה הרומים כבשו את גאליה אז ניצב מקדש רומי באתר וכלה בקתדרלה הגותית הנוכחית.
הקתדרלה הראשונה הוקמה על ידי הבישוף ארבוגאסט (Saint Arbogast) בסוף המאה ה-7, על בסיס מקדש שהוקדש למריה הקדושה, וכיום לא נשאר ממנה שום שריד.
במאה ה-8, הקתדרלה הראשונה הוחלפה במבנה חשוב יותר, שהושלם תחת שלטונו של קארל הגדול. הבישוף רמיגיוס פון שטראסבורג (Remigius von Straßburg) ביקש להיקבר בקריפטה, לפי צוואתו מ-778. בבניין זה שבועות שטרסבורג נאמרו ב-842. חפירות שנערכו באתר חשפו שלקתדרלה הקרולינגית הזאת היו 3 ספינות ו-3 אפסיסים. שיר של הבישוף רת'ו תיאר את הקתדרלה כמוקשטת בזהב ואבנים יקרות. הבזיליקה נשרפה מספר פעמים: ב-873, ב-1002 וב-1007.
ב-1015 הבישוף ורנר פון האבסבורג הניח את אבן הפינה של קתדרלה חדשה, שהוקמה על חורבות הבזיליקה הקרולינגית. הוא בנה את הקתדרלה בסגנון רומנסקי. הקתדרלה נשרפה ב-1176 מכיוון שבאותה תקופה הספינות כוסו במסגרות מעץ.
אחרי האסון החליט הבישוף היינריך פון האסנבורג לבנות קתדרלה חדשה, יותר יפה מזו של בזל שהושלמה זה עתה. בניית הקתדרלה החדשה החלה על היסודות של המבנה הקודמת ונסתיימה רק כעבור מספר מאות.
בניית הקתדרלה הגותית (1176-1439)
הבנייה החלה עם בית המקהלה והחלק הצפוני של בית הרוחב שנבנו בסגנון רומנסקי אך ב-1225 הגיעו אדריכלים, בעלי מלאכה ואמנים מהסדנה של קתדרלת שארטר ועשו מהפכה בבנייה בכך שהעבירו אותה לסגנון הגותי. כדי למצוא כסף לסיים את הספינה הראשית, הכנסייה מכרה כתבי מחילה (Indulgences) החל מ-1253. הכסף נשמר בידי Oeuvre Notre-Dame שגם שכרה אדריכלים, בנאים וסתתים.
אבני חול הובאו מהרי הווז' ושמשו בבנייה, דבר שנתן לקתדרלה את הגוון הורוד שלה.
כמו העיר שטרסבורג עצמה, הקתדרלה משלבת השפעות גרמניות וצרפתיות, בעוד שהאגף המזרחי (המקהלה ושער הדרומי) בעלי מאפיינים רומנסקיים.
החזית המערבית והספינה הראשית נבנו בסגנון גותי קורן (Rayonnant).
מעל כולם, מעוטרת באלפי דמויות ותבליטים, החזית המערבית המפורסמת היא יצירת מופת של האדריכלות הגותית. המגדל הוא אחד הראשונים שסמך באופן ממשי על אומנות גבוהה, כאשר הופעתו הסופית היא במידה רבה ליניאריות (קווים ניצבים) מסותתת באבן. בעוד שחזיתות אחרות תוכננו ושורטטו לפני הבנייה, לשטרסבורג יש את אחת החזיתות המוקדמות שלא סביר שבנייתן נעשתה ללא שרטוט. קתדרלת שטרסבורג וקתדרלת קלן מייצגות את אחד השלבים המוקדמים ביותר באדריכלות בו נעשה שימוש בשרטוט אדריכלי. עבודתו של פרופסור רוברט או. בורק (Robert O. Bork ) מאוניברסיטת איווה מציעה שהתכנון של החזית המערבית של שטרסבורג, בזמן שהיא נראית אקראית במורכבתה, ניתנת לבניה באמצעות סדרה של מתומנים מסובבים.
המגדל הצפוני, שהושלם ב-1439, היה הבניין הגבוה ביותר בעולם בין השנים 1647 (כאשר הצריח של כנסיית מריה הקדושה בשטרלזונד נשרף) ו-1847 (אז הוקמה כנסיית ניקולאי הקדוש בהמבורג). המגדל הדרומי שתוכנן מעולם לא הושלם וכתוצאה מכך נתקבלה צורתה האסימטרית של הקתדרלה, דבר שהפך אותה לאחד מסמליו הבולטים של אזור אלזאס. מקומת התצפית ניתן לראות למרחק 30 ק"מ, דבר שמספק תצפית על גדות נהר הריין והרי הווז' עד ליער השחור.
השעון האסטרונומי
בית הרוחב הדרומי מכיל שעון אסטרונומי בגודל 18 מטר. שעון זה הוא אחד הגדולים בעולם. השעון הקודם נקרא "Dreikönigsuhr" ("שעון שלושת המלכים") של 1352–1354 ומוקם בקיר הנגדי למיקומו הנוכחי של השעון הנוכחי. החל מ-1547 שעון חדש נבנה בידי כריסטיאן הרלין (Christian Herlin) ואחרים, אך הבנייה הופרעה כאשר הקתדרלה הועברה לכנסייה הרומית הקתולית. הבנייה הומשכה ב-1571 על ידי קונרד דאסיפודיוס (Conrad Dasypodius) והאחים הברכט (Habrecht), ושעון זה הכיל יותר פרטים אסטרונומיים. היו עליו ציורים מאת הצייר השווייצרי טוביאס שטימר (Tobias Stimmer). השעון עבד ותפקד על סוף המאה ה-18 וניתן לראותו כיום במוזיאון לאמנות דקורטיבית של שטרסבורג.
מרק אפאנג
מרק אפאנג, הוא מרק ירקות שמקורו באנשי האפיק של ממלכת האפיק, במדינת קרוס ריבר. ואנשי האיביביו של אקווה איבום בדרום ניגריה.
קתדרלת שטרסבורג
השעון האסטרונומי
השעון הקיים נבנה בשנים 1838–1843 על ידי ז'אן בפטיסט שווילגה (Jean Baptiste Schwilgué) בתיבת השעון של דאסיפודיוס עם פחות או יותר אותן פונקציות, אבל מצויד במנגנון מכני חדש לגמרי. שווילגה ערך מחקרים מקדימים שנים לפני הבניה ואף תכנן מנגנון לחישוב תאריך חג הפסחא ב-1817, ובנה אב-טיפוס ב-1821. מנגנון זה יכול לחשב את תאריך חג הפסחא באמצעות כלל גרגוריאני מורכב.
מרק אפאנג
זהו מאכל המוכר על ידי הניגרים וגם בחלקים מסוימים של אפריקה. פופולרי במיוחד בקרב אנשי האיביביו ואנשי האנאנג של אקווה איבום ומדינת קרוס ריבר שאימצו את המטבח הזה כחלק מזהותם התרבותית.
קתדרלת שטרסבורג
השעון האסטרונומי
החלק האסטרונומי מדויק באופן לא רגיל, הוא מראה שנה מעוברת, שוויון יום ולילה, ועוד מידע אסטרונומי ובכך היה מכונת חישוב מורכבת הרבה יותר משעון גרידא. לעיתים קרובות, הפונקציות המורכבות של השעון של שטרסבורג עשו שימוש בידע מתמטי ספציפי ומתקדם.
מרק אפאנג
מוגש בבתים וגם בטקסים כמו חתונות, קבורה ופסטיבלים. בעיקר בחלק הדרומי של ניגריה. מרק אפאנג מזין מאוד ועלות ההכנה מותאמת לצורכי המשפחה. המרכיבים המשמשים להכנת המרק כוללים: בשר, דגים, שמן דקלים, פלפל, שאקי (מעיים של פרה), waterleaf, עלה okazi, בצל, שיחי הרדוף מלח וקצת תבלינים אחרים.
קתדרלת שטרסבורג
השעון האסטרונומי
שעון זה הוא פלא מתמטי ויכל לקבוע את ה-computus, תאריך חג הפסחא בלוח השנה הנוצרי, עוד לפני המצאת המחשב. כיום תיירים רואים רק את הפסלים והחזית של השעון, אך מאחורי הפנים יש מנגנון יוצא דופן שמייצג את אחד הדברים הנדירים והמיוחדים של הקתדרלה.
הדמויות המונפשות מופעלות בשעות שונות של היום. דמות אחד המלאכים משמיעה צליל בפעמון כאשר אחרת הופכת שעון חול. דמויות שונות, המייצגים שלבים וגילאים שונים בחיים (מילד עד קשיש) רוקדים לפני מלאך המוות. במפלס האחרון נמצאים השליחים, העוברים לפני ישו. השעון מראה הרבה יותר מהזמן הרשמי: הוא מראה גם את הזמן הסולרי, את היום בשבוע (כל יום מיוצג על ידי אל מהמיתולוגיה היוונית), החודש, השנה וכן את המזל האסטרולוגי, את המופע של הירח ואת המקום של מספר כוכבי לכת. כל האוטומטים האלה מופעלים ב-12:30 בצהריים.
לפי האגדה, נוקרו עיניו של יוצר השעון כדי שלא יוכל ליצור פלא דומה. אגדה דומה מסופרת גם על שעונים אחרים, דוגמת השעון האסטרונומי בפראג.
אקלזיה וסינגוגה
מחוץ לקתדרלה, לצידי השער הדרומי, ניתן לראות את פסלי האקלזיה והסינגוגה. אקלזיה וסינגוגה (לטינית: Ecclesia et Synagoga) היה מוטיב חזותי באמנות ימי הביניים הכנסייתית.
היהדות והנצרות מתוארות בצורת שני פסלים או ציורים של נשים שהן בו בזמן יריבות ואחיות. אקלזיה, המסמלת את הנצרות, מתוארת כאישה עטורה בכתר מלכות, ואוחזת בידה האחת צלב ובידה השנייה גביע יין; סינגוגה, המסמלת את היהדות, מוצגת כאשר עיניה מכוסות וכתרה נופל, ואוחזת בידה האחת במטה שבור ובידה האחרת את לוחות הברית המטים לנפול.
בתרבות הפופולרית
הסרט Monsieur Klein מ-1976, מתרחש ב-1942 בצרפת רובו בפריז אך בסצנה אחת מבקר הגיבור את אביו בשטרסבורג. בעד החלון ניתן לראות את הקתדרלה, וישנו גם שוט בתוך הקתדרלה עם מבט על דמויות השעון האסטרונומי המצלצלות להורות את השעה.
אגדה
אגדה אחת מספרת שהבניין ניצב על ערימה עצומה של עצי אלון, ששקעו בתוך אגם תת-קרקעי. ספינה תשוט באדם ללא אף אחד בפנים, בעוד שרעש המשוטים נשמע למרות הכל. לפי האגדה, הכניסה לאגם התת-קרקעי נמצאת במרתף בבית הניצב מול הקתדרלה והיא נסתמה בקיר לפני מספר מאות.
פלופונסוס (מחוז)
מחוז פלופונסוס (ביוונית: Περιφέρεια Πελοποννήσου) הוא אחד משלושה עשר המחוזות של יוון, המשתרע על פני מרבית שטחו של חצי האי פלופונסוס שבדרום יוון. המחוז גובל במחוז מערב יוון בצפון, ובמחוז אטיקה במזרח ובדרום.
המחוז מתחלק לחמש יחידות אזוריות: ארקאדיה, ארגוליס, קורינתוס, לאקוניה ומסיניאה.
כבירת המחוז משמשת העיר טריפולי, העיר הגדולה במחוז היא קלמטה.
פרננדיניו
פרננדו לואיס רוסה (בפורטוגזית: Fernando Luiz Roza; נולד ב-4 במאי 1985 לונדרינה, ברזיל), הידוע בכינוי פרננדיניו, הוא כדורגלן ברזילאי, המשחק בעמדת הקשר האחורי באתלטיקו פרנאאנסה.
אתלטיקו פרנאאנסה
פרננדיניו החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת אתלטיקו פרנאאנסה מליגת העל הברזילאית. ב-4 עונות במועדון הופיע פרננדיניו ב-72 הופעות ליגה, בהן כבש 14 שערים. בעונת הגיעה פרנאאנסה לגמר גביע ליברטדורס, בו הפסידה 0–4 במשחק חוזר לסאו פאולו.
שחטאר דונצק
בסיום עונת 2005 חתם פרננדיניו בשחטאר דונצק האוקראינית, ששילמה עבורו כ-7 מיליון לירות שטרלינג.
בעונתו הראשונה של פרננדיניו בשחטאר דונצק שיחק 34 משחקים בכל המסגרות, והבקיע 3 שערים. בסיום אותה עונה, עונת סיימה שחטר במקום הראשון עם אותו מספר נקודות יחד עם דינמו קייב - 75 נקודות. בעקבות כך נערך משחק האליפות, בו פתח פרננדיניו בהרכב וסייע לשחטאר לנצח 1–2 את דינמו קייב ולזכות בתואר האליפות. בעונת הפך פרננדיניו לשחק הרכב כאשר הופיע ב-40 משחקים וכבש 4 שערים בכל המסגרות. באותה עונה סיימה שחטאר כסגנית ליגת העל האוקראינית, סגנית הגביע האוקראיני וסגנית הסופר קאפ האוקראיני, כאשר בכל הטורנירים שנייה רק לדינמו קייב.
בעונת הופיע פרננדיניו ב-41 משחקים והבקיע 12 שערים בכל המסגרות, כאשר היה שחקן מפתח בהרכב שחטאר. באותה עונה פספס פרננדיניו משחק ליגה אחד בלבד. במשחק הסופר קאפ האוקראיני הפסידה שחטאר פעם נוספת לדינמו קייב, כאשר לאחר 120 דקות המשחק נותר בתוצאת שוויון 2-2, עברו לבעיטות הכרעה. פרננדיניו החטיא פנדל ודינמו ניצחון 2–4. בסיום העונה נבחר פרננדיניו לשחקן העונה בליגה האוקראינית ולשחקן העונה של שחטאר דונצק.
בעונת, ב-9 בדצמבר 2008, במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות, כבש פרננדיניו את השער השלישי של שחטאר בניצחון קבוצתו 2–3 את ברצלונה בקאמפ נואו. ב-26 בפברואר 2009 כבש פרננדיניו את שער השוויון בגומלין של 32 האחרונות בגביע אופ"א, נגד טוטנהאם הוטספר, במשחק שהסתיים בתיקו 1-1, כאשר לבסוף עלתה שחטאר לאחר 1–3 לטובתה בסיכום שני המשחקים. ב-7 במרץ הבקיע פרננדיניו את השער היחיד בניצחון שחטאר 0–1 את דניפרו דניפרופטרובסק. ב-16 באפריל כבש בניצחון 1–2 על מרסיי בגומלין רבע גמר גביע אופ"א, כאשר שחטאר עלתה לחצי לאחר 1–4 בסיכום שני המשחקים. בנוסף הוא גם הבקיע את שער השוויון במשחק הראשון של חצי גמר גביע אופ"א, נגד דינמו קייב, שהסתיים בתיקו 1-1. בסוף עלתה שחטאר לגמר גביע אופ"א לאחר ניצחון 1–2 על דינמו קייב במשחק הגומלין, שנערך בדונבס ארנה.
במשחק הגמר, ניצחה שחטאר 1–2 את ורדר ברמן מגרמניה, לאחר הארכה, כאשר פרננדיניו שיחק 120 דקות. זהו התואר האירופי הראשון של פרננדיניו. בסך הכל באותה עונה שיחק פרננדיניו 41 משחקים בכל המסגרות וכבש 11 שערים.
בעונת סייע פרננדיניו לשחטאר לזכות בליגת העל האוקראינית, כאשר שיחק 39 משחקים וכבש 8 שערים בכל העונה. בתחילת העונה שלאחר מכן, עונת, ב-10 בספטמבר 2010, פרננדיניו שבר את רגלו במהלך הפסד הליגה 0–1 לאובולון קייב, כאשר הפציעה הייתה צפויה להשבית אותו עד לסיום העונה. למרות זאת, חזר פרננדיניו לשחק ב-1 באפריל 2011, כ-7 חודשים לאחר שנפצע, כאשר פתח בהרכב בניצחון שחטאר 1–3 על איליצ'יבץ מריאופול. כשבועיים לאחר חזרתו מהפציעה, כבש את שער הניצחון בדקה ה-94 נגד טאבריה סימפרופול, במשחק שהסתיים בתוצאה 2-1. ב-25 במאי שיחק 90 דקות בניצחון 0–2 את דינמו קייב בגמר הגביע האוקראיני. בסיום העונה זכתה שחטאר באליפות שנייה ברצף, כאשר פרננדיניו תרם 3 שערים ב-15 הופעות הליגה שלו באותה עונה.
פרננדיניו התחיל את עונת כאשר כבש את שערה של שחטאר בהפסד 1–3 לדינמו קייב בסופר קאפ האוקראיני. באותה עונה הבקיע 6 שערים ב-32 משחקים בכל המסגרות. בסיום העונה תם תוקף חוזהו של פרננדיניו בשחטאר, והשחקן חידש את חוזהו ל-5 עונות נוספות.
עונת החלה בניצחון 0–2 של שחטאר על יריבתה העירונית מטאלורג דונצק, במסגרת הסופר קאפ האוקראיני. במשחק זה בישל פרננדיניו את השער של שחטאר לדאגלס קוסטה. ב-23 בספטמבר 2012 כבש בניצחון 1–4 על דינמו קייב, בשלב 32 האחרונות של הגביע האוקראיני, ואף נבחר לשחקן המצטיין של המשחק. ב-23 באוקטובר כבש את השער השני של שחטאר בניצחון 1–2 את צ'לסי בשלב הבתים של ליגת האלופות.
מנצ'סטר סיטי
פרננדיניו ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ב-19 באוגוסט 2013, בניצחון ביתי 0–4 את ניוקאסל יונייטד. פרננדיניו כבש לראשונה במדי מנצ'סטר סיטי בניצחון הביתי 3–6 את ארסנל, אשר במשחק זה פרננדיניו הבקיע צמד ונבחר לאיש המשחק. ב-1 בינואר 2014 כבש את שערו השלישי במדי מנצ'סטר סיטי, שהיה השער הראשון בניצחון 2–3 את סוונסי סיטי. ב-2 בפברואר נפצע פרננדיניו בירך ונעדר שבועיים מהמגרשים.
ב-2 במרץ הופיע פרננדיניו במשחק גמר גביע הליגה האנגלית, בו ניצחה סיטי 1–3 את סנדרלנד. ב-11 במאי שותף במשחק נגד ווסטהאם יונייטד, בו ניצחה סיטי 0–2 והבטיחה זכייה באליפות.
לאחר הגעתו של פפ גוארדיולה לסיטי, פרננדיניו תפס מקום קבע בהרכב של סיטי וקבע את מעמדו כאחד השחקנים החשובים בקבוצה, ואף בעונת 2019/2020 גוארדיולה החל לשחק עם פרננדיניו כבלם. ב-19 בינואר 2018 פרננדיניו האריך את חוזהו במועדון עד 2020. בעונת 2017–2018 פרננדיניו זכה עם מנצ'סטר סיטי בפרמייר ליג ובגביע הליגה. בעונת 2018/2019 פרננדיניו היה אחד השחקנים המשמעותיים של מנצ'סטר סיטי שזכתה בטרבל מקומי: אליפות הפרמייר ליג, גביע ה-FA וגביע הליגה.
חזרה לברזיל
ביוני 2022 חזר לאתלטיקו פרנאאנסה, 17 שנה אחרי שעזב אותה.
נבחרת ברזיל
ב-11 באוגוסט 2011 הופיע פרננדיניו לראשונה במדי נבחרת ברזיל, בהפסד נבחרתו 2–3 ל במשחק ידידות.
ב-5 במרץ 2014 כבש את שער הבכורה שלו במדי ברזיל, בניצחון 0–5 על.
פרננדיניו זומן לסגל ברזיל למונדיאל 2014, בו הגיעה הנבחרת למקום הרביעי.
המאסטר (סרט)
המאסטר (באנגלית: The Master) הוא סרט דרמה עטור פרסים משנת 2012 שנכתב ובוים על ידי היוצר פול תומאס אנדרסון ומככבים בו חואקין פיניקס, פיליפ סימור הופמן, ואיימי אדמס. הסרט עוסק באהבה, שייכות, השלכות המלחמה על החברה, אקזיסטנציאליזם, וכמו כן חלק ניכר ממנו עוסק בדת הסיינטולוגיה ואמת קיימותה. תקופת העלילה היא ארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
רקע
זהו סרטו השישי של היוצר פול תומאס אנדרסון. בסרט מככבים פיליפ סימור הופמן, שכיכב בעבר בסרטיו, וחואקין פיניקס. במאי 2012 הודה אנדרסון כי נושא הסרט יעסוק בדת הסיינטולוגיה. דבר שעורר חילוקי דעות וציפייה לסרטו. הסרט עוסק בדמותו של פרדי קוול. יוצא החיל הים האמריקאי ונפגע פוסט טראומה ממלחמת העולם השנייה לאחר שובו מהמלחמה. פרדי הוא אדם פגוע הנשלט על ידי יצריו והסרט מתאר את פגישתו עם לנקסטר דוד (פיליפ סימור הופמן) מנהיג כת מסתורית כריזמטי, המזמין אותו להצטרף למשפחתו במסע אחר האמת.
תוכן הסרט
הסרט נפתח בסופה של מלחמת העולם השנייה. הגיבור הראשי, פרדי קוול (פניקס), הוא מלח הסובל מהלם קרב ואלכוהוליזם. פרדי מנסה להשתלב בחברה אך אינו מצליח להתמיד באף עבודה בשל נטייתו לאלימות ושתייה. הוא בורח מקהילה כפרית לאחר שהואשם בניסיון להרעיל את אחד הפועלים באמצעות משקה שרקח. בוקר אחד הוא מתעורר בספינה. עד מהרה הוא מגלה כי נקלע למסע של כת מסתורית בראשות לנקסטר דוד (הופמן). עוד הוא מגלה מאשתו (אדמס) כי סיפק השראה לדוד אשר מחליט לפרוס עליו את חסותו ולעזור לו לחזור לתלם. באחת מסצנות המפתח בסרט חוקר דוד את פרדי וגורם לו להתוודות על יחסי מין שקיים עם דודתו, על נטיותיו האלכוהוליסטיות ועל הרג חיילים יפנים במלחמה. בנוסף לכך מספר פרדי לדוד כי מטרתו היא לשוב לנערתו דוריס ולהתחתן איתה. בשלב זה הסרט מראה את מסלול השיקום שעובר פרדי על ידי חברי הכת ומעת לעת קופץ אחורה ומראה את הרומן של פרדי עם דוריס לפני המלחמה. פרדי מעריץ את הכריזמה של דוד ומשתקע בכת בעוד שדוד מרגיש מחויב להחלמתו של פרדי. זאת בניגוד למשפחתו הסבורה כי פרדי הוא מרגל, או לחלופין משוגע מכדי לחזור למוטב. למרות זאת, כל המשפחה נרתמת לטיפולו. למרות התקדמותו פרדי אינו מוצא את מקומו עם הקהילה ועוזב אותם. הוא נוסע לעיירת הולדתו כדי להתאחד עם דוריס. שם מתחוור לו כי היא נישאה לאחר שתקוותה לשובו נכזבה. זמן מה לאחר מכן, דוד יוצר קשר עם פרדי מאנגליה, ומזמין אותו לבוא ולצפות בהתפתחות קהילתם. פרדי בא ודוד מספר לו כיצד שניהם בכירו בגלגול קודם, ומשום כך הוא חש אחריות כלפיו. הוא מציע לו להישאר עמם או לעזוב ולא לחזור לעולם. פרדי עוזב וממשיך לחפש את מקומו. בסוף הסרט נראה כי הוא חוזר אל נקודת מוצאו הראשונה והיא הים.
משמעות וביקורת
תאוריות רבות הושמעו בנוגע למשמעות הסרט והסמלים שבו. אחת מהן טוענת כי יש רמיזות הומוסקסואליות בין דוד ופרדי. וכי ה"מאסטר" האמיתית היא אשתו של דוד אשר תדמית הכת והמשכיותה חשובה לה בהרבה ממנו ולכן היא ממשיכה ללדת עוד ועוד ילדים. בנוסף לכך, נטען כי סצנות מסוימות בסרט הן פרי דמיונו של פרדי (סצנת הארוחה, סצנת האופנוע) וכי מה שמחזק תאוריה זאת היא הסצנה שבה נראה פרדי נרדם בקולנוע ודוד מתקשר אליו לשם מאנגליה. כמו כן, נטען כי הסרט הושפע רבות מסרטיו של קובריק ודמותו של פרדי מבוססת על דמותו של רוברט דה נירו בסרט נהג מונית - פגוע מלחמה בודד ומצולק המעוניין להיות גיבור.
ביקורת
הקונצנזוס לגבי הסרט היו הופעות המשחק. בין אם מדובר בכימיה בין שלושת השחקנים הראשיים או הקתרזיס שהצליחו ליצור. הסרט, שהיה אחת מהופעותיו האחרונות והמפורסמות ביתר של השחקן פיליפ סימור הופמן חיזק את מעמדו בהוליווד. פרט לכך, הסרט השיב בסערה לתודעת הציבור את השחקן חואקין פיניקס שהופיע לאחר מכן במספר סרטים מצליחים. עם זאת, הביקורות לגבי הסרט כולו היו חלוקות. למרות הצילום היפהפה, הפסקול החודר והבימוי, רבים היו מאוכזבים מההתייחסות לכת והשלכתה כצד משני בסרט. לאופי התסריט המבולגן וסוף הסרט אשר נתון לפרשנות. הסרט זכה לציון של 85% באתר Rotten Tomatoes. והופיע פעמים רבות ברשימת "סרטי השנה" באתרים ועיתונים רבים. הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר: פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר וזכה בפסטיבל ונציה בפרס המשחק על הופעת השחקנים הראשיים.
כרתים
כרתים (ביוונית: Κρήτη, "קְרִיטִי"; בטורקית: Girit) הוא האי החמישי בגודלו מבין איי הים התיכון.
האי כרתים הוא אחד ממחוזות יוון והוא הגדול באיי יוון. אורכו 252 ק"מ ורוחבו 12–60 ק"מ. שטחו 8,300 קמ"ר. ב-2011 מנתה אוכלוסיית האי 623,065 תושבים. כרתים מחולק לארבע יחידות אזוריות – חאניה (האניה), הרקליון (אירקליון), לסיטי ורת'ימנו. יש משערים כי כרתים היא האי כפתור מקום מוצאם של הפלשתים על פי המקרא. עם זאת, גם השם כרתים מופיע במפורש במקרא כמקור הפלשתים:.
היסטוריה
הפרה-היסטוריה של כרתים מבוססת בעיקרה על ממצאים ארכאולוגיים כגון כדים. לפי מציאתם של כדים דומים גם בכרתים וגם במקומות אחרים, כמו מצרים, ניתן להסיק שתושבי כרתים העתיקה נהגו לסחור בכדים עם שכניהם מעבר לים. האי היה למרכז התרבות המינואית, שהגיעה אל סופה כאשר הר הגעש סנטוריני שהתפרץ גרם לצונאמי גדול. בתקופה זו נהנו תושבי האי ממותרות יוצאי-דופן לתקופה ובתיהם הכילו שירותי מים זורמים ואמבטיות. בשנת 1400 לפנה"ס לערך, ניצלו המיקנים את המצב וכבשו את האי.
בתקופה ההלניסטית נקלע האי למלחמות פנימיות בין ארבע ערים ראשיות, דבר שהזמין גורמים חיצוניים. ואכן, למלחמות הצטרפו המוקדונים, צבא רודוס, הצבא המצרי (שנשלט על ידי תלמי הראשון) ואפילו הרומאים. לבסוף נכבש האי על ידי הרומאים. כרתים המשיך להיות חלק מן האימפריה הרומית המזרחית גם אחרי נפילת העיר רומא, עד שלבסוף נפל לידי הערבים ב-824. בשנת 960 נכבש האי בחזרה על ידי הביזנטים. ב-1204, במהלך מסע הצלב הרביעי, נכבש האי על ידי הרפובליקה של ונציה ותושביו נחשפו לתרבות הרנסאנס המערבית.
באימפריה העות'מאנית
במהלך השנים 1645–1669 התקיימה מלחמה ארוכה בין האימפריה העות'מאנית לתושבי האי, שהסתיימה בכיבוש האי בידי העות'מאנים. אחרי הכיבוש העות'מאני, נחשפו רוב תושבי האי לתרבות האסלאם, ורבים הומרו או המירו את דתם לאסלאם.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של יוון ב-1821, הצטרפו תושבי האי למרד נגד השלטון העות'מאני, שהגיב מצידו בדיכוי אלים של המרידה, והאי נחלק לשניים, כאשר בצידו האחד שולטים המורדים היוונים, ובצידו האחר הצבא העות'מאני החלש ותומכיו. צבא מצרי נשלח לכרתים כדי לחזק את העמדה העות׳מאנית, שבה תמכו גם הבריטים, שהתנגדו אז לסיפוח כרתים ליוון מחשש שהאי יהפוך למוצב שודדי ים, או לשלוחה של רוסיה בים התיכון. ב-1832 זכתה יוון בעצמאות, אולם האי כרתים נותר תחת שלטון עות׳מאני. שליט מצרים מוחמד עלי, שהרגיש שלא קיבל מהעות'מאנים פיצוי נאות על סיועו בניסיון דיכוי המרד ביוון, דרש וקיבל את השלטון בכרתים. אולם שלטונו באי הסתיים בשנת 1841 בעקבות הסכם לונדון וכרתים שבה לשליטה עות'מאנית ישירה.
בשנת 1856 פגעה באי רעידת אדמה חזקה שהורגשה גם במצרים.
לאורך המאה ה-19 המירו תושבים רבים את דתם בחזרה לנצרות, ונרשם גידול מהיר של האוכלוסייה הנוצרית באי. בנוסף, התושבים המוסלמים החלו להתרכז בערים, בעוד המרחב הכפרי נעשה יותר ויותר נוצרי. בשנת 1881 היו 82.4% מהכפריים נוצריים ו-70% מהעירוניים מוסלמים.
במהלך השנים התושבים מרדו בשלטונות העות׳מאניים פעמים רבות ללא הצלחה. באוקטובר 1896 הושג הסכם, אחד מני רבים, בין הסולטאן העות׳מאני לבין מעצמות אירופה על מתן אוטונומיה לאי. על פי ההסכם, ימונה נציב נוצרי לאי לתקופה של חמש שנים, בהתייעצות משותפת של העות'מאנים והמעצמות האירופיות. בתפקידים באי ימונו שני שלישים נוצרים ושליש מוסלמים. פרלמנט של תושבי האי ייבחר אחת לשנתיים וינהל את תקציב האי.
אוטונומיה ואיחוד עם יוון
ההסכם של 1896 לא החזיק לזמן רב ובמרץ 1897 פרץ מרד בכרתים בסיוע של כוחות מתנדבים מיוון. בעקבות זאת פרצו קרבות בין הצבא העותמאני לכוחות יוון והוטל מצור על כרתים. בריטניה, צרפת, איטליה ורוסיה הודיעו על נייטרליות, גינו את היוונים על שסייעו למורדים וסייעו בקיום המצור על כרתים. יוון הפסידה במלחמה ונאלצה להסיג את צבאה מכרתים. אולם לאחר טבח שנעשה על ידי המון טורקי ב-25 באוגוסט 1898, בו נהרגו כ-700 יוונים בני כרתים בהרקליון, אילצו המעצמות את העות'מאנים להסיג את צבאם מהאי בנובמבר 1898 והקימו בה אוטונומיה עצמאית בחסות ארבע המעצמות בריטניה, צרפת, איטליה ורוסיה, שהבטיחו מצד אחד את האוטונומיה של האי ומצד שני הבטיחו לעותמאנים שהאי לא יופרד מעל האימפריה, לאור חשיבותו לנתיבי השיט לאיים האחרים של האימפריה בים התיכון.
בלחץ מעצמות אירופה נתמנה הנסיך גאורגיוס מיוון לנציב העליון של האי, כשאלפתריוס וניזלוס משמש כשר המשפטים שלו מ-1899 עד 1901. מעצמות אירופה אף סייעו לנסיך גאורגיוס להקים את הז'נדרמריה של כרתים, כדי לאכוף את החוק. בשנת 1908 החלו בכרתים בצעדים המכריזים על איחוד עם יוון. בין השאר, קיצונים תלו את דגל יוון על בניין הפרלמנט. במאי 1910 נשבעו הצירים היוונים בכרתים אמונים למלך יוון והם קבעו שמי שלא נשבע אמונים לא יוכל להמשיך לכהן בפרלמנט של האי. האספה הכללית בחרה את אלפתריוס וניזלוס לראש ממשלת האי. בהמשך 1910 השתתפו אזרחי כרתים בבחירות לפרלמנט היווני. העות'מאנים דרשו מהמעצמות למנוע את הדברים אבל אלו לא רצו להשתמש בכח צבאי.
במלחמת העולם השנייה, ב-1941, כבשה גרמניה הנאצית את האי, על מנת לאבטח את קווי האספקה לקרב באפריקה. כיבוש האי ארך 10 ימים של קרבות עיקשים, שהוכרעו בעיקר בשל טעויות טקטיות של הצבא הבריטי. האוכלוסייה המקומית המשיכה בהתנגדות לכיבוש הגרמני. האי שוחרר בסוף מלחמת העולם השנייה, ב-1945.
גאוגרפיה
האי כרתים הוא אחד מ-13 המחוזות של יוון, והוא ממוקם כ-160 ק"מ מדרום לחופי יוון. הוא האי הגדול מבין איי יוון, והשני בגודלו במזרח הים התיכון (אחרי קפריסין). לאי צורה מוארכת (260 ק"מ ממזרח למערב, ו-60 ק"מ מצפון לדרום). שטחו הוא 8,336 קמ"ר, ורצועת החוף שלו נמתחת על פני 1,046 ק"מ. מצפון גובל האי בים כרתים (ביוונית: Κρητικό Πέλαγος); מדרום הוא גובל בים לוב; במערב – בים מירטון ובמזרח – בים הקארפאתי. ב-2005 חיו באי 650,000 איש.