cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פדיון הבן
סכום הפדיון
הסכום המופיע בתורה הוא חמישה שקלים. השקל היה מטבע כסף, לאו דווקא טהור, שהיה נוהג בזמן התורה. חז"ל השוו את השקל למטבע "סלע צורי" שהיה נוהג בתקופת המשנה והתלמוד. במערכת מטבעות זו, סלע כסף היה שווה 4 דינרי כסף, ובדינר כסף היו 192 פרוטות נחושת.
לדעת הרמב"ם במשנה תורה שווי פרוטת נחושת הוא כמשקל "חצי שעורה" כסף נקי. לפי מדידות שנערכו בזמננו, משקל חצי שעורה הוא כ־1/40 גרם (0.025 גרם). לפיכך שווי חמש סלעים לפדיון הבן הוא 96.15 גרם כסף נקי. נהוג לעגל כלפי מעלה ולהשתמש ב-100 גרם כסף מחשש לטעות. או ב-102 גרם כמנהג חב"ד.
מחיר הכסף נמדד באונקיית טרוי (Troy Ounce) שמשקלה 31.1034768 גרם. לפיכך חמש סלעים שוות 3.086471671 אונקיות כסף (96 גרם חלקי 31.1034768 גרם באונקיה). ומכיוון שנהגו להחמיר ולהשתמש ב-100 גרם כסף, יש לקחת 3.21507466 אונקיות כסף.
ישנה מחלוקת בין גדולי הרבנים כיצד נקבע שווי הפדיון לפי ההלכה:לפי דעת הרב מרדכי אליהו נקבע המחיר לפי מחיר הכסף בתוספת עמלות סוכנים ומע"מ (כלומר מחיר סופי שמשלם הלקוח בחנות), ולעומת זאת, לפי חלק מהרבנים האחרים מדובר על מחיר של כסף על פי המקובל בין הסוחרים לבין עצמם. למשל, לשם הערכה, נכון לאוקטובר 2022 שווי אונקיית כסף בבורסה הוא 19.28 דולר אמריקני, והשער היציג של הדולר הוא כ-3.29 ש"ח לדולר. לכן, הסכום של פדיון הבן לפי המחיר הסיטונאי של מתכת הכסף (כלומר לפי השיטה ההלכתית המקלה) הוא כ-207 ש"ח, וסכום הפדיון לפי המחיר ללקוח, דהיינו בתוספת מע"מ (כלומר לפי השיטה ההלכתית המחמירה) הוא כ-242 ש"ח (נכון לאוקטובר 2022).
סכום זה אינו משקף את כוח הקנייה של חמש סלעים בזמן המקרא, בגלל ירידת ערך הכסף בעת החדשה. לשם השוואה, ניתן היה בזמן המקרא לקנות בחמש סלעים קרקע חקלאית בשטח של שני דונם, ובשלושים סלעים נאמד ערכו של עבד ממוצע.
אף שניתן לפדות את הבכור בכסף או בשווה כסף, אי אפשר לפדותו בקרקעות, עבדים, ושטרות על פי דרשות של פסוקים בתלמוד. לכן אין לפדות את הבן בהמחאות. לעומת זאת, קיימת מחלוקת האם ניתן לערוך את הפדיון בשטרות כסף, שאינם בעלי ערך עצמי אלא ייצוג של הערך שנקבע על ידי המדינה, ועל כן מספר פוסקי הלכה כתבו שלא לפדות בהם לכתחילה, אך בדיעבד מצוות הפדיון התקיימה גם בדרך זו.
כיום ישנם מטבעות מיוחדים עבור פדיון הבן, במשקל 20.57 גרם כסף כל אחד, שייצרה החברה הישראלית למדליות ולמטבעות (במשקל כולל של קצת מעל 102 גרם, המתאים לכל השיטות שנמנו לעיל). כן יוצרו מטבעות זהב טהור לפדיון הבן על ידי החברה הישראלית למדליות ולמטבעות, בסדרות מוגבלות.
טקס הפדיון
נהוג לערוך את הטקס ברוב עם ומצווה ללוותו בסעודה חגיגית המוגדרת בהלכה כסעודת מצווה. נהוג להתחיל את הטקס לאחר בציעת הפת של סעודת המצוה.
את התינוק מלבישים בבגדי פאר, והנשים מקשטות אותו בתכשיטי הזהב שלהן. סיבת המנהג היא לעשות תיקון לחטא העגל בו סירבו הנשים לתת תכשיטיהן (כאן נעשה שימוש בתכשיטים לביצוע מצווה). התינוק מובל על מגש כסף וכרית רקומה, ומוגש לידי הכהן.
האב אומר:
הכהן שואל את האב: תרגום מארמית: במה אתה חפץ יותר, לתת לי את בנך בכורך שהוא פטר רחם לאימו או רצונך לפדותו בעד חמש סלעים כפי חיובך מהתורה?
האב משיב לכהן:
כוכבי הלכת (יצירה מוזיקלית)
כוכבי הלכת היא סוויטה תזמורתית שאותה חיבר המלחין הבריטי גוסטב הולסט.
פדיון הבן
טקס הפדיון
האב מברך ברכת המצוות:, וברכת שהחיינו:
האב נותן לכהן את כסף הפדיון ולוקח את בנו.
הכהן מברך על גביע יין ברכת בורא פרי הגפן. ויש נוהגים שמברך גם ברכת הריח על בשמים. לאחר מכן נהוג כי הכהן מניח את ידיו על ראש הבן ומברך אותו בברכת כהנים.
יש המניחים על מגש הכסף קוביות סוכר ושיני שום, כדי לאפשר למספר רב של אורחים ובני משפחתם ליהנות משיירי סעודת המצווה, שהיא נדירה יחסית, ולמשתתפים בה מצווה רבה. המנהג הוא להניח את השום למשמרת כסגולה לשמירה.
תעודת פדיון
יש כהנים שמעניקים למשפחת תינוק הבכור תעודת פדיון לאחר הפדיון.
פדיון הבן כשאין אב
מצוות פדיון הבן מוטלת על האב כלפי בנו. אם האב לא פדה את בנו הבכור עד גיל שלוש עשרה, בו חל עליו החיוב במצוות, עוברת המצווה לבן עצמו. במקרים בהם לבן הבכור אין אב, קיימת מחלוקת בהלכה: הרמ"א והט"ז כתבו שיש להמתין עד שיגיע הבן לגיל מצוות ויפדה את עצמו (כלומר, בלי לשנות את מסגרת המחויבים במצווה), וכך דעת הרב עובדיה יוסף. מנגד, הש"ך, ערוך השולחן ואגרות משה כתבו שעל בית דין או הרב למנות שליח לקיום פדיון הבן לבכור. במפרשים נזכרים מספר יתרונות לאפשרות מינוי שליח בית הדין: קיום המצווה במועדה, זיכוי הבן במצווה ומניעת שכחת המצווה בחלוף הזמן.
בעבר, נדונה האפשרות של קיום פדיון הבן לבכור ללא אב במקרים הבאים: כאשר האב נפטר לפני הולדת הבן, כאשר גויה מעוברת התגיירה ואז ילדה, וכן כשיהודיה התעברה מגוי. בשני המקרים האחרונים קיים אב, אך הוא אינו מחויב במצוות.
כיום, נוספה לאפשרויות אלה שאלת הפדיון לאם יחידנית, אשר ילדה באמצעות שימוש בתרומת זרע. אם האם פונה לקיים פדיון הבן לבנה, כותב הרב נחום אליעזר רבינוביץ כי יש להושיב, בתחילת טקס הפדיון, שלושה גברים כבית דין, ובאפשרותם למנות את האם עצמה לקיים את המצווה. בית הדין יכול להיות מורכב מקרוביה של האם.
כוכבי הלכת (יצירה מוזיקלית)
רקע כללי
הולסט ואשתו איזובל קנו קוטג' באסקס ושם, מוקף בבניינים מימי הביניים ובהזדמנויות לשוטט, החל לעבוד על היצירה התוכניתית, שתהיה בעתיד ליצירתו הנודעת ביותר, הסוויטה התזמורתית "כוכבי הלכת". היא נועדה להיות סדרה של "תמונות הלך נפש", לאו דווקא משהו הקשור ישירות לאסטרולוגיה או אסטרונומיה, אם כי ידוע, שהולסט נעזר בספר בשם "מהו הורוסקופ" מאת אלאן לאו כמדריך לפיו:
הולסט הושפע גם מאסטרולוג בן המאה ה-19 בשם רפאל, שספרו, העוסק בתפקיד כוכבי הלכת בענייני העולם הביא את הולסט לפתח את החזון הכביר של כוכבי הלכת, שהקנה לסוויטה הצלחה לאורך ימים.
את הלחנת היצירה מקובל לחלק לשני שלבים. באחד הולחנו ברצף הפרקים 'מרס', 'ונוס' ו'יופיטר' ובהמשך הולחנו הפרקים 'סאטורן', 'אורנוס', 'נפטון' ו'מרקורי', בין לבין הלחין הולסט יצירות אחרות. הלחנת "כוכבי הלכת" נחתמה בשנת 1916.
מבקר אנגלי, שהבחין בהשפעת סטרווינסקי, כינה את היצירה "פולחן האביב האנגלי".
הראשון בשבעת הקטעים הוא מרס, "קטע המוזיקה הפראי ביותר שבנמצא", המעורר מחשבות על סצנת קרב כבירת ממדים במשקל 5/4 המופיע במפתח ובדיסוננסים הבוטים שלו. הולסט הנחה לנגנו קצת יותר מהר מן המקובל לשיר לכת רגיל, ועל ידי כך לשוות לו אופי מכני ואל-אנושי. מפתיע לגלות, ש"מרס" נגמר למעשה ממש לפני אימי מלחמת העולם הראשונה. "מרס" הוא מהמפורסמים שבלחני הולסט, וליווה בין היתר את תוכנית המדע הפופולרי "קוסמוס" בהנחיית קרל סייגן, משחקי וידאו ועוד.
"ונוס" הרגועה ו"יופיטר" השאנן, גם הם קטעים מוכרים מאוד, המציגים השפעות מהמלחינים וון ויליאמס, סטרווינסקי, אלגר ושנברג.
"אורנוס" הוא מחווה מלאת תחבולות ואחוזת טירוף ל"שוליית הקוסם" של דיקא.
המקורי ביותר הוא סאטורן, שבו "שעון מאיים מתקתק ללא רחם כקו היסודי, ונותן ביטוי הן להדרת הכבוד והן לשבריריות שבגיל הזקנה." סאטורן היה האהוב ביותר על הולסט משבעת הפרקים.
סוכנות החלל הקנדית
סוכנות החלל הקנדית (באנגלית: The Canadian Space Agency ובקיצור CSA, בצרפתית: l'Agence spatiale canadienne ובקיצור ASC) הוקמה על ידי ממשלת קנדה בשנת 1989. נשיא סוכנות החלל הקנדית כפוף לשר התעשייה של קנדה. המשימה הרשמית של הסוכנות (מופיעה במסמכי היסוד שלה): קידום יישומי חלל למטרות שלום, פיתוח הידע החללי באמצעות המדע, ודאגה לכך שפעילויות החלל המבוצעות על ידי הסוכנות יתרמו לרווחתם החברתית והכלכלית של אזרחי קנדה.
תוכניות החלל של קנדה
קנדה החליטה לא לעסוק בשיגורים לחלל באמצעות משגרים מפיתוח עצמי. כתוצאה מהחלטה זו, ומשיתוף פעולה הדוק עם ארצות הברית בתחום השיגור לחלל, הופנו משאבים ניכרים לתחומי פעילות אחרים, כולל פיתוח לוויינים ומערכות רובוטיקה ליישומי חלל (ובהן הזרוע המכנית המותקנת במעבורת החלל האמריקנית, וגרסה מוגדלת ומשוכללת שלה, המותקנת בתחנת החלל הבינלאומית).
משימות חלל מאוישות
אסטרונאוטים קנדים השתתפו עד כה ב-14 משימות חלל מאוישות של מעבורות חלל של ארצות הברית ו-2 משימות במסגרת התוכנית הרוסית. ג'ני סידיי עובדת עתה קורס הכשרה (נכון ל-2020).
לוויינים קנדיים
בנוסף, שוגרו מספר לווייני תקשורת של חברת Telesat Canada. ביניהם 13 לוויינים מסוג אניק (Anik), ששלושה מהם עדיין בשימוש. חברת Bell ExpressVu משתמש בשלושה לווייני נימיק (Nimiq) ובלוויין M-Sat 1 אותו שיגרה באפריל 1996.
חלק מחיי
חלק מחיי הוא אלבומו ה-14 של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-12 באפריל 2011. האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה על מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים בנקודות מכירה בישראל תוך 35 יום. וכתוך שלושה חודשים הגיע למעמד של פלטינה כפולה על מכירות של למעלה מ-80,000 עותקים.
ההפקה המוזיקלית והעיבודים של שירי האלבום נחלקו בין תמיר צור, דודו קומה, יעקב למאי וחגי מזרחי.
סינגלים
ב-11 באוקטובר 2010 יצא הסינגל הראשון מהאלבום - "רציתי להגיד לך" בסגנון רגאיי ים תיכוני. את המילים והלחן כתב רותם כהן להפקה מוזיקלית של תמיר צור, וקולות של אוריה גזית, חבר ההרכב האלקטרוני J-Wiewz. השיר הגיע לכ-3 מיליון צפיות ביוטיוב.
ב-13 בדצמבר 2010 הוציא את הסינגל השני בשם "בואי נברח". את מילות השיר כתב גולן עצמו ללחן של הזמר והיוצר האלבני פלורי מומג'סי.
ב-4 בינואר 2011 יצא הסינגל השלישי - "מזמור לגלעד" שכתב יוסי גיספן ללחן ראשון של גולן עצמו. השיר הוקדש לשיחרורו של החייל החטוף גלעד שליט, וכוון לגרום להזדהות הקהל עם תחושת השבי של שליט. השיר הושפע מתפילת "הנני".
ב-22 בפברואר 2011 הוציא את הסינגל הרביעי "נולדת בשבילי" שנכתב והולחן על ידי דורון אלימלך ואליאב מועלם.
ב-27 במרץ 2011 יצא הסינגל החמישי חידוש ל"תמונה שבורה" (במקור של מוני ארנון), כחלק מהפרויקט "שני צדדים למטבע" ונכלל באלבום. השיר היה במקומות הראשונים במצעדים השבועיים ברדיו ובסלולר.
עם צאת האלבום יצא השיר "כשאחר" שזכה להצלחה ענקית וצעד 3 שבועות ברציפות במקום ראשון במצעד השבועי של גלגלצ ובהשמעות ברדיו מקום ראשון וגם בסלולר ועם יותר משני מיליון צפיות ביוטיוב.
לאחר צאת האלבום, יצאו לרדיו הסינגלים "רק בגלל זה", "תחזרי כבר הביתה" ללחן ומילים של דודו אהרון ו"חלק מחיי" שנכתב על הפרידה מאילנית לוי, "מלאך שומר" ו-"ללכת או להישאר". כלל שירי האלבום הפכו במהרה ללהיטים גדולים. כל שירי האלבום זכו למספר גדול של צפיות ביו טיוב, חלקם עברו את מיליון הצפיות, כאשר השיר "כשאחר" הגיע ללמעלה מ-6 מיליון צפיות באתר.
ההצלחה
האלבום הפך תוך חודש הגיע האלבום למעמד אלבום פלטינה על מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים בנקודות מכירה בישראל.
טבח משפחת המלוכה של נפאל
טבח משפחת המלוכה של נפאל היה אירוע טבח שהתרחש ב-1 ביוני 2001, בו רצח בן המלוכה הנפאלי, הנסיך דיפנדרה, תשעה מבני משפחת המלוכה הנפאלית ופצע חמישה בני משפחה אחרים. בין הנרצחים היו גם בירנדרה, מלך נפאל ואשתו איישוואריה, מלכת נפאל, הוריו של דיפנדרה, ואחיו ואחותו הנסיכים. הטבח התבצע בשטח ארמון המלוכה נראינהיטי בקטמנדו, ששימש באותה עת כבית המגורים של המלוכה הנפאלית.
לאחר הטבח, בעודו שרוי בתרדמת לאחר שניסה להתאבד, הפך דיפנדרה למלך דה יורה של נפאל. הוא מת שלושה ימים לאחר הטבח ודודו, גיינדרה, מונה למלך אחריו.
ההשפעות ארוכות הטווח של הטבח היו משמעותיות. הטבח ערער בצורה קשה את ההערכה לה זכתה משפחת המלוכה מהחברה הנפאלית. שלטונו האוטוקרטי של גיינדרה היה שנוי במחלוקת ולא מקובל בקרב רבים בחברה הנפאלית. בתקופה שלאחר הטבח גברה הביקורת נגד בני משפחת המלוכה והחל מעקב מדוקדק אחרי מעשיהם. עובדות אלה הובילו בסופו של דבר לביטול המלוכה ולהפיכתה של נפאל לרפובליקה פדרלית דמוקרטית.
רקע היסטורי
שושלת שאה הוקמה בשנת 1769 עם מיגור מלכי שושלת מאלה ואיחודו של עמק קטמנדו על ידי שליט בן הגורקה, פריטהבי נראייאן שאה, למדינה אחת והקמת ממלכת נפאל. בראשית מאה ה-19, החלה משפחת ראנה לצבור השפעה רבה בעיקר בשורות הצבא. לאחר טבח קוט ב-1846, בו הרגו בני ראנה כחמישים מבני משפחת המלוכה ובכללם ראש הממשלה, לקחה משפחת ראנה את השלטון בפועל, כאשר ראש משפחת ראנה, ג'אנג בהדור ראנה, מינה עצמו לראש הממשלה והעביר סמכויות רבות מהמלך לידיו. המינוי לתפקיד ראש הממשלה רב ההשפעה עבר בירושה מאז ועד שנת 1951 בין בני משפחת ראנה, בעוד שהמלכים ממשפחת שאה בעלי סמכות טקסית בלבד. מכיוון שבהדור ראנה חיתן את שתי בנותיו עם בן המלך שמינה, הרי המלך ביקראם שאה שמלך מ-1875, היה נצר למשפחות ראנה ושאה גם יחד. בעזרת לחץ של ממשלת הודו, נאלצה משפחת ראנה להשיב למלך את כוחו ובית המלוכה של שושלת שאה שב למעמדו כשליט אבסולוטי של נפאל בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.
בשנת 1972 הוכתר בירנדרה מבית שאה, למלך נפאל. במהלך שלטונו הפך בירנדרה את נפאל ממונרכיה אבסולוטית למונרכיה חוקתית לאחר שבנובמבר 1990, בלחץ דעת הקהל במדינה, חתם על חוק שאיפשר הקמת מערכת רב-מפלגתית והגביל את סמכויות השלטון של המלך. בירנדרה זכה להערצה רבה ממרבית תושבי הממלכה ורבים אף ראו בו התגלמות האל וישנו. ב-1970 הוא נישא לאיישוואריה ראג'יהלאקשמי דאווי ראנה. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים:
עם הולדתו, הפך הנסיך דיפנדרה, בנו הבכור של בירנדרה, ליורש העצר של הכתר הנפאלי. דיפנדרה קיבל את השכלתו באיטון קולג' בבריטניה, באוניברסיטת טריבהובן בנפאל ובאקדמיה צבאית בעיר קריפאטי. ב-1995, בהיותו באנגליה, פגש דיפנדרה והתאהב בדביאני ראנה בת ה-19, בתו של פוליטיקאי נפאלי ונצר לשושלת ראנה. לפי הדיווחים שעלו בתקשורת העולמית לאחר הטבח, אימו של דיפנדרה, איישוואריה, בת גאה למשפחת ראנה, התנגדה לרצונו של דיפנדרה להינשא לראנה מכיוון שלא אהבה את אופייה וראתה בה נצר נחות לשושלת ראנה עקב העובדה שסבתא רבתא שלה הייתה הפילגש של מלך נפאל ולא אשתו החוקית. לפי מספר דיווחים, איישוואריה התעמתה עם דיפנדרה ואיימה להפוך את ניראנג'ן, בנה הצעיר, ליורש העצר במקומו, אם הוא יחליט להינשא לדביאני, אף על פי שלפי החוקה הנפאלית, מינוי הבן הצעיר ליורש העצר לא היה חוקי. ביוני 2001, עמד דיפנדרה לחגוג את יום הולדתו ה-30 בעודו עדיין רווק. בניגוד אליו, אחיו הצעיר ניראנג'ן התכונן להודיע על נישואיו לבחירת ליבו.
הטבח
תאריך ה-1 ביוני 2001 היה, לפי לוח השנה הנפאלי, יום שישי השלישי שחל באותו החודש. בהתאם למסורת של משפחת המלוכה הנפאלית, התכנסה המשפחה המלכותית ביום זה למפגש משותף בארמון המלוכה נראינהיטי, בית המגורים של המלוכה הנפאלית. למפגש הוזמנו 24 איש מבני המשפחה המלכותית. במהלך אותו מפגש נערך הטבח במשפחת המלוכה.
ועדה שמינה המלך גיינדרה, אחיו של המלך בירנדרה, חקרה את הטבח שאירע במהלך המפגש במשך שבוע ימים. הוועדה, שהורכבה משופט בית המשפט העליון של נפאל ודובר בית הנבחרים של נפאל, ראיינה למעלה מ-100 איש ובדו"ח הסופי שלה תיארה את השתלשלות האירועים באותו ערב.
לפי מסקנות הוועדה, החל מהשעה 19:30 שהה דיפנדרה שהיה מארח המפגש, בחדר הביליארד בארמון ושיחק ביליארד לבדו. לפי דיווחי האורחים, במהלך שהותו בחדר, שתה דיפנדרה ויסקי ועישן סיגר ובו תערובת של חשיש כפי שנהג תמיד. כאשר אחיו של דיפנדרה, הנסיך ניראנג'ן ובני משפחה נוספים, הבחינו שדיפנדרה החל להתנדנד והתקשה לעמוד על רגליו, הם הובילו אותו לחדר השינה שלו.
בדיקת פירוט שיחות הטלפון של דיפנדרה גילתה כי בזמן שהותו בחדר השינה, ביצע דיפנדרה מספר שיחות טלפון לדביאני ראנה. ראנה העידה בפני הוועדה, אישרה את דבר קיום השיחות והוסיפה כי קולו של דיפנדרה נשמע חלש מעט בזמן השיחה ולכן היא התקשרה לעוזרו של דיפנדרה וביקשה ממנו לעלות לחדרו של דיפנדרה ולוודא שהכל בסדר איתו. העוזר אישר את הדברים וטען כי הוא ועוזר נוסף עלו לחדר השינה של דיפנדרה ומצאו אותו שוכב על ריצפת החדר בעודו מנסה להוריד מעליו את חולצתו. העוזר טען כי הם עזרו לדיפנדרה להתפשט ולאחר שסיימו נכנס דיפנדרה לשירותים שם הם שמעו קולות של הקאה. לאחר שיצא מהשירותים פנה דיפנדרה לעוזריו וביקש מהם לעזוב את החדר.
בשעה 20:30 בערך התכנסו האורחים בארמון בחדר הביליארד. בשעה 20:39, התקשר דיפנדרה בפעם האחרונה לדביאני ולדבריה אמר לה:. לאחר שיחה זו, לבש דפינדרה מדי צבא ועזב את חדר השינה כשהוא חמוש בתת מקלע מסוג MP5, רובה סער מסוג M16 ואקדח של חברת גלוק. דיפנדרה הגיע לחדר הביליארד וירה ירייה אחת מהתת מקלע לכיוון התקרה. לאחר מכן ירה ופצע דיפנדרה את אביו, המלך בירנדרה, שעמד באותה העת לצד שולחן הביליארד ונשא נאום לאורחים. דיפנדרה עזב את החדר אולם חזר זמן קצר לאחר מכן והחל לירות פעם נוספת, הפעם מרובה הסער. דיפנדרה ירה פעם נוספת בבירנדרה ואז כיוון את נשקו לכיוון אחותו, הנסיכה שרוטי, וירה בה ובאורחים נוספים ששהו בחדר. לאחר שסיים לירות, יצא דיפנדרה מחדר הביליארד. מחוץ לחדר הוא הבחין באחיו, הנסיך ניראנג'ן מלווה באימו, המלכה איישוואריה וירה בשניהם. זמן קצר לאחר מכן, הפנה דיפנדרה את אקדח הגלוק לכיוון גופו וירה בעצמו בניסיון להתאבד.
הוועדה קבעה כי, משרתים ומאבטחים ששהו בארמון הפעילו את האזעקה לאחר ששמעו את היריות ולאחר שהגיעו לחדר הביליארד החלו לבצע פעולות פינוי והצלה. כל הנפגעים פונו לבית החולים עד השעה 21:30. מותם של המלכה איישוואריה, הנסיכה שרוטי והנסיך ניראנג'ן נקבע עם הגעתם לבית החולים. המלך בירנדרה מת בבית החולים לאחר שהרופאים לא הצליחו להצילו. הנסיך דיפנדרה פונה לבית החולים בעודו שרוי בתרדמת, ממנה לא התעורר ומת ב-4 ביוני, שלושה ימים לאחר מכן. מלבדם, חמישה אנשים נוספים, כולם חברי משפחת המלוכה הנפאלית, נהרגו בטבח וחמישה בני משפחה אחרים נפצעו.
בדו"ח הוועדה צוין כי בזירת הטבח נמצאו 47 תרמילים של רובה הסער M-16, שני תרמילים של אקדח הגלוק ו-29 תרמילים של תת-המקלע MP5. לפי דו"ח הוועדה, הטבח כולו נמשך כ-15 דקות.
אחרית דבר
כל עת שדיפנדרה היה בחיים, טען גיינדרה כי מותם של בני המשפחה המלכותית נגרם כתוצאה מ"פליטת כדורים מנשק אוטומטי". אולם לאחר מותו של דיפנדרה, טען גיינדרה כי אמר זאת רק עקב "סיבוכים חוקתיים" שכן לפי החוקה והמסורת הנפאלית, דיפנדרה לא יכל היה להיות מואשם בבית משפט בביצוע הטבח אם היה נשאר בחיים.
ועדת החקירה המיוחדת שמונתה על ידי גיינדרה קבעה כי דיפנדרה ביצע את הטבח. הסברה הרווחת היא שכעסו של דיפנדרה על המכשולים שהוצבו בפניו בעת בקשתו לשאת לאישה את דביאני ראנה הוא שהוביל אותו לבצע את הטבח.
ההשפעות ארוכות הטווח של הטבח היו משמעותיות. הטבח ערער בצורה קשה את ההערכה לה זכתה משפחת המלוכה מהחברה הנפאלית. שלטונו האוטוקרטי של גיינדרה היה שנוי במחלוקת ולא מקובל בקרב רבים בחברה הנפאלית. בתקופה שלאחר הטבח גברה הביקורת נגד בני משפחת המלוכה והחל מעקב מדוקדק אחרי מעשיהם. עובדות אלה הובילו בסופו של דבר לביטול המלוכה ולהפיכתה של נפאל לרפובליקה פדרלית דמוקרטית.
תאוריות קשר
רבים מתושבי נפאל מטילים ספק באמינות התיאור כפי שהוצג על ידי גיינדרה, ושאכן דיפנדרה ביצע את הטבח. ישנם הטוענים כי למעשה גיינדרה הוא זה שביצע את הטבח, בשיתוף פעולה עם שירות הביון ההודי. האינטרס של גיינדרה בטבח ברור: המלוכה הייתה יכולה לעבור לידיו, רק במקרה ששני אחייניו ימותו. בנוסף לזה, גיינדרה ובנו, הנסיך פאראס, היו מאוד לא פופולריים בקרב הציבור. פוספה כמאל דאהל ראש המפלגה המאואיסטית בנפאל טען ברבים כי את הטבח ארגנה לשכת הביון של הודו או ה-CIA.
מכיוון שדיפנדרה היה ימני תוהים רבים מדוע התאבד בירייה בידו השמאלית ומדוע נורה פעם אחת בעוד שבמקום נמצאו שני תרמילים. גופתו לא נותחה כך שתשובה ודאית לא קיימת.
לטענות קונספירטיביות אלו אין כל ביסוס בעדויות הניצולים, שהעידו כולם כי אכן דיפנדרה ביצע את הטבח. מצדדי הקונספירציה מעלים את האפשרות כי כפיל של דיפנדרה היה היורה.
טריאסט קלי דאן
טריאסט קלי דאן (באנגלית: Trieste Kelly Dunn; נולדה ב-14 בינואר 1981) היא שחקנית אמריקאית. מוכרת בעיקר מתפקידה בתור סגנית השריף שבון קלי בסדרת הטלוויזיה "באנשי", ובזכות הופעתה בתור אליסון נייט בסדרה "שטח מת".
ביוגרפיה
דאן למדה בפרובו, יוטה ולמדה תיאטרון בבית הספר לאומנויות שבצפון קרוליינה, שם הופיעה במספר סרטי סטודנטים. הלוס אנג'לס טיימס שיבח את הופעתה בסרטים העצמאיים "חורף קר" ו"השנה החדשה".
קריירה
בשנת 2004, ערכה דאן את הופעתה הקולנועית הראשונה בתפקיד משני בסרט "עור מסתורי" בכיכובו של ג'וזף גורדון-לוויט. בשנת 2006, היא הופיעה בסרט "טיסה 93" המבוסס על סיפורה האמיתי של טיסה 93 של יונייטד איירליינס שנחטפה בפיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2013 החלה לככב בסדרת הפעולה "באנשי" של רשת הטלוויזיה סינמקס בתור סגנית השריף שבון קלי. דאן המשיכה לשחק בסדרה בשתי עונותיה הבאות עד 2013.לאחר באנשי, דאן זכתה להכרה בסדרה "חוקי קנטרברי" בתפקיד מולי מק'קונל לצד ג'וליאנה מרגוליס. היא גם ערכה הופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "פרינג'" בתפקיד ואלרי בון כקורבן של ניסוי מדעי.
בשנת 2014, היא גילמה את תפקידה של אליזבת' פארל, סוכנת FBI, בסדרה "להאמין". בנוסף שיחקה בהופעת אורח בסדרות "חוק וסדר: מדור מיוחד", "Cupid ,Bored to Death" ו"אחים ואחיות".
שמעון אלאפין
שמעון אלאפין (Semyon Zinovievich Alapin; 7 בנובמבר 1856, וילנה – 15 ביולי 1923, היידלברג), היה שחמטאי יהודי-ליטאי, מנתח פתיחות ומחבר חידות.
קריירה
אלאפין היה מטובי שחקני השחמט ברוסיה של שלהי המאה ה-19. בין השנים 1878-1879 הגיע אלאפין למקום השני בתחרות סנקט פטרבורג (ניצח: מיכאיל צ'יגורין). בשנת 1880 הפסיד אלאפין דו-קרב למיכאל צ'יגורין +3 -7 0= (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), וניצח בדו-קרב את קורט פון ברדלבן +3 -1 =1. בשנת 1899 אלאפין סיים בתיקו דו-קרב עם קרל שלכטר +1 -1 =4.
בין התוצאות הטובות ביותר של אלאפין בתחרויות הנה המקום הרביעי בתחרות וינה 1899, המקום השני אליו הגיע בתחרות וינה 1901, המקום החמישי בתחרות מונטה קרלו 1901, המקום הראשון בתחרות סנקט פטרבורג בשנת 1906, המקום השני בתחרות לודז' בשנת 1908, המקום השני בתחרות מינכן 1909 והמקום הראשון בתחרות מינכן 1911. בדו-קרב מול רודולף שפילמן הפסיד אלאפין +3 -6 =1.
מד הכושר המוערך של אלאפין היה בשיאו 2688 (פברואר 1898) כאשר אלאפין היה ממוקם עשירי בעולם.
בין השנים 1898-1910 פרסם אלאפין עיתון שחמט משלו בשם Der Schachfreund (החבר של השחמט). בשנת 1913 פרסם אלאפין ספר המיועד לשחמטאים מתחילים באותו שם.
היום הוא מוכר בעיקר בזכות תרומתו לתיאורית הפתיחה במרבית הפתיחות החשובות.
הסתעפויות בפתיחות
שמו של אלאפין נקשר להסתעפויות רבות בפתיחה וביניהן:
מרקו סטורארי
מרקו סטורארי (באיטלקית: Marco Storari; נולד ב-7 בינואר 1977) הוא שוער עבר איטלקי. סטורארי היה ידוע עקב שיערו הארוך והפרוע, שגם מסמל בדרך מסוימת את צורת המשחק שלו כשוער.
קריירה ספורטיבית
העונה הראשונה שלו בקריירה הייתה במדי לאדיספולי במדיה ערך 12 הופעות. לאחר אותה עונה, עבר לפרוג'ה. בעונה הראשונה שלו בקבוצה עלה עימה לסרייה א', אך לא ערך אף הופעה במדיה, גם בעונה השנייה. מאז עבר במונטוארצ'י שגם שם לא עלה לשחק, ובא.ס. אנקונה. בעונה השנייה שלו באנקונה הגיעה הפריצה של סטורארי בן ה-23. הוא ערך 34 הופעות במדיה, ועזר לה לעלות לסרייה ב'. גם בעונות שלאחר מכן היה השוער הראשון של הקבוצה. בשנת, עבר לנאפולי. בתום אותה עונה, הוא עבר למסינה והפך לשוער הראשון שלה במשך 4 עונות, במהלכן הוא עלה עימה לסרייה א'. את ההופעה הראשונה שלו בליגה הראשונה הוא ערך מול פארמה, ב-12 בספטמבר 2004, במשחק שנגמר בתיקו 0-0. בינואר 2007, נזקקה מילאן לשוער שיחליף את זליקו קאלאץ' הפצוע, ולכן רכשה את סטורארי. לאחר מכן הושאל השוער האיטלקי ללבאנטה, קליארי ולפיורנטינה, שם שימש כשוער שני ושיחק משחק אחד בלבד. בצורה אירונית, זה היה משחק מול מילאן, בו הפסידה פיורנטינה 1-0.
ב-23 ביוני 2010 חתם ביובנטוס לשלוש שנים עבור 4.5 מיליון יורו, ובהתחלה היה השוער הראשון בעקבות פציעתו של בופון במונדיאל 2010. ביובנטוס זכה בארבע אליפויות רצופות, ובגביע האיטלקי בו הצטיין במשחק הגמר בניצחון 2-1 על לאציו. ב-3 ביולי 2015 חתם לשנתיים בקליארי מהליגה האיטלקית השנייה. ב-11 בינואר 2017 חזר למילאן וחתם עד לסוף העונה.
קרב חרן
קרב חָרָן (בלטינית: Proelium Carrharum) היה קרב מכריע בין צבא רומאי בפיקודו של מרקוס ליקיניוס קראסוס לבין כוחות האימפריה הַפַּרְתִּית, שהתחולל בראשית חודש מאי שנת 53 לפנה"ס סמוך לעיר חרן (Carrhae) שבצפון מסופוטמיה. הקרב הסתיים בתבוסה מוחצת של הצבא הרומאי, שכּוּתר וכמעט הושמד על ידי כוח פרשים פרתי קטן יחסית, ובמותם של מרקוס קראסוס ובנו פובליוס. שרידי הצבא הרומי שניסו לסגת צפונה, תחילה לעיר חרן ולאחר מכן לשטח ארמניה, ספגו אבדות כבדות במהלך נסיגתם, ורק חלק קטן מצבאו של קראסוס הצליח לחזור בשלום. התבוסה שמה קץ לניסיונה הראשון של האימפריה הרומית לפלוש לתחומי האימפריה הפרתית, ובעקבותיה השתלטו הפרתים מחדש על כל השטח שממזרח לנהר פרת.
קרב חרן היה הקרב המשמעותי הראשון בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הפרתית. הוא פתח סדרה של עימותים צבאיים בין שתי האימפריות, שארכו מאות שנים. הניצחון הפרתי בקרב ביסס את מעמדה של האימפריה הפרתית ככוח הדומיננטי באזור המזרח הקרוב וכיריב שווה כוחות לאימפריה הרומית.
מותו בקרב של קראסוס, שהיה אחד מחברי הטריומווירט הראשון, ששלט ברומא באותה תקופה, פגע באיזון הפנימי בין חברי הטריומווירט, והשפיע בעקיפין על פירוק הברית הפוליטית בין שני החברים הנוספים בטריומווירט, פומפיוס ויוליוס קיסר, ועל הקרע ביניהם, שהוביל לפרוץ מלחמת אזרחים ברומא ובסופו של דבר לקיצה של הרפובליקה הרומית.
האימפריה הפרתית
מוצאם של הפרתים היה משבט נוודים ממוצא סקיתי מאסיה המרכזית בשם פארני (Parni). באמצע המאה השלישית לפנה"ס ניצל מנהיג השבט, ארסאקס, מרד של המושל המקומי של מחוז פרתיה (אזור ששכן במערב טורקמניסטן ובצפון-מזרח איראן של ימינו) נגד השלטון המרכזי הסלאוקי, כדי להשתלט על פרתיה ולהכריז על עצמאות משלטון האימפריה הסלאוקית, ובכך ייסד את שושלת המלוכה הפרתית (השושלת הארסאקידית). לאחר מותו של ארסאקס הראשון הצליח המלך הסלאוקי אנטיוכוס השלישי להשתלט מחדש על פרתיה (209 לפנה"ס), וכפה על השליטים הפרתים להכיר בריבונות האימפריה הסלאוקית, אך הם המשיכו לשמש כמושלי המחוז מטעמו. בעקבות סדרת המפלות שנחל אנטיוכוס במלחמתו נגד הרפובליקה הרומית, והתבוסה הניצחת שנחל צבאו בקרב מגנסיה (189 לפנה"ס), נחלשה מאוד האימפריה הסלאוקית, והמלכים הפרתים ניצלו את חולשתה, כדי להשיב לידיהם את השליטה בפרתיה, וכדי להשתלט בהדרגה על מחוזותיה המזרחיים של האימפריה.
המלך הפרתי מיתרידטס הראשון, המכונה גם "הגדול" (171–138 לפנה"ס) הרחיב מאוד את גבולות הממלכה הפרתית, והפך אותה לאימפריה גדולה. הוא השתלט על באקטריה (כיום בצפון אפגניסטן), על הודו ממערב לנהר אינדוס ועל כל שטחי האימפריה הסלאוקית שממזרח לנהר חידקל, ואף כבש את דרום מסופוטמיה, כולל את הערים הגדולות בבל, סלאוקיה (בירת האימפריה הסלאוקית) וקטסיפון. יורשו, פראטס השני, הביס והרג את המלך הסלאוקי אנטיוכוס השביעי, והפך את בנו, סלאוקוס, לנסיך פרתי. בתחילת המאה הראשונה לפנה"ס העבירו הפרתים את בירתם לעיר קטסיפון שעל גדת החידקל. מרכזי שלטון נוספים של האימפריה הפרתית היו בערים אקבטנה, שושן, הקטומפילוס (הבירה הפרתית הראשונה) וניסה.
עד אמצע המאה הראשונה לפנה"ס הרחיבו הפרתים את תחומי האימפריה שלהם עד שכללה את כל שטח מסופוטמיה שממערב לנהר פרת, וכן חלקים מדרום הקווקז. ערב הפלישה הרומאית שלטה האימפריה הפרתית על רוב השטחים שהשתייכו בעבר לאימפריה הסלאוקית, כולל שטח איראן ועיראק של ימינו, וכן חלקים מפקיסטן, אפגניסטן, טג'יקיסטן, גאורגיה, אזרבייג'ן, טורקמניסטן, טורקיה, סוריה וארמניה של ימינו.
האימפריה הפרתית התאפיינה בחוסר ריכוזיות בהשוואה לאימפריות קודמות ששלטו באזור המזרח הקרוב (כגון האימפריה הפרסית). היא הייתה למעשה אגד רופף של ממלכות ואסליות (דוגמת ארמניה), מחוזות וערי מדינה, ששמרו על מידה רבה של אוטונומיה, ועל רבות מהזכויות המסורתיות שלהן, כולל הזכות לטבוע מטבעות משלהן. השלטון המרכזי הפרתי נמנע בדרך כלל ממעורבות בעניינים הפנימיים של נתיניו, כל עוד הם מילאו את חובותיהם כלפי הכתר. המבנה המבוזר של האימפריה החליש את כוחה, אך היו לו גם יתרונות משמעותיים מבחינת הפרתים. כך למשל, במהלך המלחמות נגד האימפריה הרומית, כבשו הרומאים מספר פעמים את קטסיפון, בירת האימפריה הפרתית, מבלי שתהיה לכך השפעה על יציבות השלטון הפרתי. זאת משום שלאימפריה היו מספר מרכזי שלטון, ולא רק מרכז שלטוני אחד.
כאשר פלש הצבא הרומאי של קראסוס לשטחה בשנת 54 לפנה"ס, נמצאה האימפריה הפרתית במצב של חוסר יציבות פוליטי. בשנת 57 לפנה"ס נרצח המלך פראטס השלישי על ידי שני בניו, אורודס השני ומיתרידטס השלישי. בתחילה הם הסכימו לחלק ביניהם את השלטון באימפריה הפרתית, כאשר מיתרידטס קיבל את השלטון על החלקים המערביים של האימפריה (מדי) ואילו אחיו, אורודס, קיבל את השלטון בחלקה הצפון-מזרחי (פרתיה). אולם תוך זמן קצר פרצה מלחמה בין שני היורשים. אורודס השני ניצח בשלב הראשון של המלחמה, ואילץ את מיתרידטס להימלט לגלות. האחרון פנה אל אולוס גביניוס, שכיהן כמושל הפרובינקיה הרומאית סוריה בשנים 57–55 לפנה"ס, וביקש את עזרתו בהשבתו לכסאו. גביניוס הסכים לבוא לעזרתו, חצה עם צבאו את נהר הפרת ופלש לתחומי האימפריה הפרתית. אולם כאשר תלמי השנים עשר הציע לו סכום עצום של עשרת אלפים טאלנטים תמורת החזרתו לשלטון במצרים, החליט גביניוס לנטוש את תוכניות הפלישה לפרתיה וצעד עם צבאו דרומה למצרים. מיתרידטס, שנאלץ להסתדר בכוחות עצמו, גייס צבא ובשנת 55 לפנה"ס הצליח להשתלט על מסופוטמיה, כולל הערים הגדולות סלאוקיה וקטסיפון. אורודס שלח מצביא צעיר ומוכשר בשם סוּרֶנָה (Surena) להשתלט מחדש על החלק המערבי של ממלכתו, והאחרון אילץ את מיתרידטס לסגת לסלאוקיה, צר על העיר וכבש אותה במהלך שנת 54 לפנה"ס (המועד המדויק של נפילת סלאוקיה אינו ברור). מיתרידטס נתפס והוצא להורג, ובכך תמה מלחמת הירושה הפרתית.
קראסוס שאף לנצל את חוסר היציבות ששרר באימפריה הפרתית, כדי להשתלט עליה, וניסה ליצור קשרים עם מיתרידטס. אולם במקום למהר לעזרתו, התעכב בסוריה וביזבז זמן יקר, במהלכו הצליח אורודס השני לחסל את אחיו, ולייצב את שלטונו באימפריה הפרתית, ובכך מנע מהרומאים בעל ברית חשוב.
הרפובליקה הרומית
עד אמצע המאה הראשונה לפנה"ס השלימה הרפובליקה הרומית את השתלטותה כמעט על כל אגן הים התיכון, באופן ישיר (פרובינקיות רומיות), או באופן עקיף (באמצעות שליטים קליינטים). במהלך המאות השנייה והראשונה לפנה"ס השתלטה רומא בהדרגה על הממלכות ההלניסטיות באסיה הקטנה ועל השטחים שנותרו בשליטת הממלכה הסלאוקית במזרח התיכון. אולם המשך ההתפשטות הרומאית מזרחה נבלם על ידי האימפריה הפרתית העולה, שהשתלטה על רוב השטחים שהשתייכו בעבר לממלכה הסלאוקית. המתחים בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הפרתית עלו על פני השטח כבר במהלך מסעות המלחמה של המצביאים הרומיים לוקולוס ופומפיוס במזרח הקרוב במהלך מלחמת מיתרידטס השלישית (73 לפנה"ס – 63 לפנה"ס), אך לא הגיעו לכדי עימות צבאי גלוי בין שני הצדדים. הם הגיעו להבנה בלתי כתובה, לפיה הגבול בין תחומי ההשפעה של שתי האימפריות עובר לאורך נהר פרת.
שנות ה-60 של המאה הראשונה לפנה"ס היו תקופה של רגיעה יחסית במחלוקות הפוליטיות אשר פילגו את הרפובליקה הרומית, לאחר שני עשורים של מלחמת אזרחים עקובה מדם בין שתי סיעות באריסטוקרטיה הרומית – האופטימאטים (הסיעה השמרנית, שרצתה לשמור על מעמדה של האוליגרכיה השלטת ברומא, ולחזק את כוחו של הסנאט על חשבון אסיפות העם והטריבונים) והפופולרים (סיעה שהורכבה בדרך כלל מ"אנשים חדשים", שלא נכללו באריסטוקרטיה הוותיקה, ואשר ביקשו להישען על תמיכת המוני העם ברומא, כדי לחזק את כוחם ואת מעמדם הפוליטי). על רקע האלימות הפוליטית הגואה ברומא, חברו שלושה פוליטיקאים רומיים בשנת 60 לפנה"ס ליצירת ברית פוליטית הידועה בשם הטריומווירט הראשון, שנועדה לקדם את האינטרסים של חבריה, ולהתגבר על התנגדות הסיעה השלטת בסנאט הרומאי לשאיפותיהם האישיות. חברי הטריאומוירט היו גנאיוס פומפיוס מגנוס – המצביא המפורסם ביותר ברומא באותה עת, מרקוס ליקיניוס קראסוס – האיש העשיר ביותר ברומא, ויוליוס קיסר, שזכה לאהדת המוני העם בעיר רומא. כדי לחזק את הברית המשולשת השיא יוליוס קיסר את בתו יוליה לפומפיוס. הטריומווירט חסר אומנם כוח פוליטי רשמי, ונאלץ לפעול מאחורי הקלעים לצורך גיוס קולות בבחירות למשרות פוליטיות חשובות ברומא, אך השילוב בין שלושת האישים היה חזק מספיק כדי לשלוט בפועל בפוליטיקה הרומאית במשך כעשור, ולהציב את עצמם ואת תומכיהם בעמדות המפתח בהן חפצו.
בשנת 56 לפנה"ס, בתגובה לאיום פוליטי על מעמדו של יוליוס קיסר, התכנסו שלושת השותפים בלוקה, והחליטו שקראסוס יחד עם פומפיוס ירוצו לכהונת הקונסול בשנה הבאה (שנת 55 לפנה"ס), ואילו כהונתו של יוליוס קיסר כפרוקונסול בגאליה תוארך ב-5 שנים נוספות. פומפיוס וקראסוס אכן הצליחו להיבחר כקונסולים בשנת 55 לפנה"ס, ובתום כהונתו דאג קראסוס להתמנות כפרוקונסול בפרובינקיות המזרחיות של האימפריה הרומית, במטרה להוביל מסע מלחמה וכיבושים נגד האימפריה הפרתית, להרחיב את תחומי שלטונה של רומא מזרחה, ולהקנות לעצמו תהילה צבאית בדומה לשני שותפיו בטריאומוורט.
ממלכת ארמניה
ממלכת ארמניה שכנה באזור כורדיסטן המודרנית, ומיקומה הגאוגרפי בין השטחים שבשליטת האימפריה הפרתית לבין השטחים שבשליטת האימפריה הרומית הפך אותה לסלע מחלוקת בין שתי האימפריות החשובות במזרח הקרוב, ששאפו לספח אותה לתחום השפעתן. ארמניה החלה להתחזק לאחר תבוסתה של האימפריה הסלאוקית בקרב מגנסיה בשנת 190 לפנה"ס, והגיעה לשיא עוצמתה בתקופת שלטונו של המלך טיגראנס הגדול (95–55 לפנה"ס), שהפך אותה למעצמה אזורית חשובה. אולם בשלהי תקופת שלטונו של טיגראנס הגדול נחלשה ממלכת ארמניה, לאחר שספגה שורת תבוסות קשות מידי המצביאים הרומיים לוקולוס ופומפיוס בשנים 69–66 לפנה"ס, איבדה חלק ניכר מהשטחים שכבשה, והפכה לממלכה קליינטית של רומא.
במהלך שני מסעות המלחמה שניהל הצבא הרומאי בפיקודו של קראסוס נגד האימפריה הפרתית בשנים 54–53 לפנה"ס, שלט בארמניה המלך ארטאווסדס השני. האחרון שמר על נאמנות לרומא, ואף הציע לקראסוס סיוע צבאי ארמני מאסיבי ומידע מודיעיני, בתמורה להסכמת האחרון לשתף פעולה עם הצבא הארמני, ולפלוש לתחומי האימפריה הפרתית דרך ממלכתו. סירובו של קראסוס לקבל את הצעת העזרה הארמנית, שכללה גם סיוע של 16 אלף פרשים ארמניים, והחלטתו לפלוש לאימפריה הפרתית דרך צפון מסופוטמיה, ולא דרך שטח ארמניה, היו בין הגורמים העיקריים למפלתו בקרב חרן.
רקע גאוגרפי
צבאו של קראסוס החל את תנועתו מהחלקים הפוריים של סוריה. עמדו לרשותו שני מסלולי תנועה אפשריים: הראשון תנועה במורד נהר הפרת דרומה לעבר הערים העשירות של מסופוטמיה, סלאוקיה, קטסיפון ובבל, והשני תנועה מזרחה מנהר פרת לנהר חידקל, בדרך המלך הפרסית העתיקה, העוברת דרך הערים חרן ונציבין. לאחר חציית החידקל יכול היה קראסוס להתקדם דרומה במורד עמק החידקל, או מזרחה לכיוון לב האימפריה הפרתית דרך אקבאטאנה.
הפשרת השלגים גורמת לזרימת מים חזקה בנהר הפרת בחודשים אפריל ומאי והוא קשה לחצייה. אולם לאחר חציית הנהר, תנועה דרומה במורד עמק הפרת מספקת יתרונות רבים לצבא גדול כמו צבאו של קראסוס. כל עוד הוא נע בצמוד לנהר, הוא לא צפוי לסבול ממחסור במים או במזון. יתרה מכך, הקרקע החקלאית הבוצית לעיתים של עמק הפרת הייתה מקשה על הפעלת חיל הפרשים הפרתי, בוודאי כשמדובר בפרשים הכבדים.
מסלול התנועה האפשרי השני עובר דרך המדבר הסורי. אזור זה, על אף שמו, הוא שילוב של ערבה ושל מדבר מבחינה גאוגרפית ואקלימית. הוא מתאפיין ברמה מישורית עם צמחייה דלילה וקרקע סלעית וקשה. הקרקע המישורית והשטוחה נוחה להפעלת יחידות פרשים ניידות, ואילו היעדר מכשולים טבעיים מקשה על יחידות חיל רגלים להתגונן באופן יעיל מפני התקפות הפרשים.
האזור בין הנהרות פרת וחידקל בצפון מסופוטמיה, סמוך לגבול סוריה-טורקיה של ימינו, אינו צחיח לחלוטין, משום שבשטחו עוברים שני נהרות הנשפכים לנהר פרת – נהר באליח ונהר חבור. בראשית חודש מאי, שבו נערך מסע המלחמה של קראסוס, האקלים באזור העיר חרן, שם התנגשו הצבאות הרומאי והפרתי, הוא נוח למדי. הטמפרטורה הממוצעת באזור בחודש זה היא C° 21.6 והטמפרטורה המקסימלית אינה עולה על C° 30. בנוסף לכך, באזור חרן יורדות כמויות משקעים ניכרות, שאינן אופייניות לאזור מדברי (כ-360 מ"מ בשנה בממוצע), כך שלא סביר שצבא הצועד בנתיב זה זמן קצר לאחר תום עונת הגשמים, יסבול ממחסור חמור במים.
צעדים מקדימים לקראת הפלישה הרומאית
מרקוס ליקיניוס קראסוס, שהיה הצלע השלישית בטריומווירט הראשון ששלט ברומא, שאף לתהילה צבאית, שתשתווה להישגיהם של שני עמיתיו להנהגה, יוליוס קיסר ופומפיוס. לכן החליט לפלוש לתחומי האימפריה הפרתית, שגבלה בשטחים שבשליטת רומא באגן המזרחי של הים התיכון. לאחר תום כהונתו כקונסול בשנת 55 לפנה"ס, בהיותו בגיל 60, מונה קראסוס למושל הפרובינקיה הרומית של סוריה. הוא הפליג מאיטליה לאסיה הקטנה בראש צבא גדול בראשית שנת 54 לפנה"ס, ומכיוון שההפלגה נערכה בעונת החורף הסוערת, הוא איבד ספינות רבות, שטבעו במהלכה. לאחר שצבאו נחת באסיה הקטנה, הוא הצעיד אותו בדרך היבשה לסוריה דרך גאלאטיה.
הרקע לפלישת הצבא הרומי לאימפריה הפרתית, היה המתיחות ששררה בין האימפריה הרומית לבין הפרתים סביב שאלת השליטה על ממלכת ארמניה לאחר שרומא השלימה את השתלטותה על אסיה הקטנה. ארמניה, ששכנה מצפון מערב לים הכספי, הייתה מדינת חיץ בין השטחים שבשליטת שתי האימפריות, וכל אחת מהן ביקשה לכלול אותה באזור השפעתה.
באביב שנת 54 לפנה"ס חצה צבאו של קראסוס את נהר הפרת, והשתלט על מספר ערים בצפון מסופוטמיה שמרביתן לא גילו התנגדות ונכנעו לו מרצונן. הערים ששכנו באזור זה היו תחת השפעה הלניסטית חזקה, וברובן התושבים קיבלו את הצבא הרומי ככוח משחרר מעול השלטון הפרתי. פלישתו של קראסוס לא נתקלה בהתנגדות משמעותית מצד הפרתים, משום שהם היו עסוקים במלחמת ירושה על השליטה באימפריה הפרתית בין שני בניו של המלך פראטס השלישי. המלחמה הסתיימה רק לקראת סוף שנת 54 לפנה"ס בניצחונו של המלך אורודס השני על אחיו, מיתרידטס השלישי, ואורודס עדיין היה עסוק בביסוס שלטונו על האימפריה הפרתית. הסאטרפ הפרתי המקומי, סילאקס (Silaces), ניסה להתנגד לפלישה עם כוח הפרשים הקטן שעמד לרשותו, אך הובס סמוך לעיר איקנאי (Ichnae) ונמלט אל המלך הפרתי, כדי לבשר לו על הפלישה הרומאית.
במקום לנצל את הצלחת פלישתו לצפון מסופוטמיה לתנועה מהירה במורד הפרת וכיבוש הערים הגדולות של מסופוטמיה, קטסיפון, סלאוקיה ובבל, הסתפק קראסוס בהישגיו המוגבלים, ונסוג עם צבאו בחזרה לסוריה כדי לחרוף שם, כשהוא מותיר מאחור 7,000 רגלים ואלף פרשים, כחילות מצב בערים שכבש. ייתכן שמטרתו של קראסוס בפלישתו הראשונה לשטח הפרתי הייתה ליצור ראש גשר מאובטח ובסיס אספקה מעבר לנהר פרת, ממנו ניתן יהיה להתקדם ללב האימפריה הפרתית, אולם נסיגת צבאו אפשרה לפרתים לגייס את כוחותיהם ולהתכונן כראוי להתמודדות הצפויה נגד הרומאים. מספר חוקרים סוברים שמלחמת הירושה באימפריה הפרתית הסתיימה בראשית שנת 54 לפנה"ס, ולא לקראת סופה של השנה. הם טוענים שאילו קראסוס היה יודע, שמיתרידטס השלישי עדיין מחזיק בסלאוקיה, הוא לא היה מחמיץ את ההזדמנות לחוש לעזרתו, כדי לרכוש לעצמו בעל ברית חשוב. אולם כאשר צבאו של קראסוס פלש לצפון מסופוטמיה בקיץ שנת 54 לפנה"ס, המרד של מיתרידטס כבר חוסל.
במהלך חורף 53/54 לפנה"ס הגיעה אל קראסוס משלחת ארמנית גדולה בראשות המלך ארטאווסדס השני. האחרון, שהיה בעל ברית של רומא, הציע לקראסוס לעבור דרך ממלכתו, כדי לתקוף את ליבה של האימפריה הפרתית, תוך ניצול פני השטח ההרריים של ארמניה, מבלי להסתכן בהתנגשות בשטח מישורי עם הפרשים הפרתים. במקרה כזה הוא היה מוכן להבטיח לרומאים סיוע של כוח ארמני גדול, 30 אלף רגלים ו-16 אלף פרשים, בפלישתם לאימפריה הפרתית. אולם קראסוס החליט לדחות את ההצעה המפתה, והעדיף לנצל את השטח שצבאו השתלט עליו בצפון מסופוטמיה, כבסיס לפלישה לאימפריה הפרתית בנתיב הקצר ביותר, שם יכול היה גם להסתמך על תמיכת האוכלוסייה הסורית-יוונית המקומית. נראה שקראסוס היה בטוח בניצחונו על הפרתים בעקבות ההישגים הגדולים של המצביאים הרומיים שקדמו לו, לוקולוס ופומפיוס, במלחמותיהם במזרח הקרוב, וסדרת התבוסות שהם הנחילו לצבאות עדיפים מספרית של השליטים המקומיים באסיה הקטנה, בארמניה ובסוריה (מיתרידטס, טיגראנס הגדול והמלכים הסלאוקיים). לכן הוא הרשה לעצמו לדחות את הצעת הסיוע הארמנית, שאילו התקבלה הייתה מחזקת מאוד את כוח הפרשים של צבאו, ומאפשרת לו להתמודד נגד חיל הפרשים הפרתי. הוא כנראה לא הבין שמדובר ביריב מסוג אחר לחלוטין, מכיוון שקרב חרן היה ההתנגשות הצבאית המשמעותית הראשונה בין הרומאים לבין כוחות פרתיים.
הצבא הרומאי
בתקופת קרב חרן היה הצבא הרומי צבא מקצועי וחייליו ראו בשירות בו קריירה ארוכת שנים. היחידה הצבאית הבסיסית שממנה הורכב הצבא הרומי הייתה הלגיון. בלגיון שירתו אזרחים רומאים, והוא כלל חיל רגלים כבד בלבד. בנוסף ללגיונות כלל הצבא הרומי גם חילות עזר, ששירתו בדרך כלל בחיל הפרשים וביחידות חיל רגלים קל.
הלגיונר היה מוגן היטב בשריון שרשראות ובמגן גדול (סקוטום), ועל ראשו הגנה קסדת מתכת טובה, עובדה שהעניקה לצבא הרומאי יתרון על פני רוב יריביו בשדה הקרב. החימוש של הלגיונר כלל חרב גלאדיוס שאורכה כ-50–65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, פגיון כבד וכידון הטלה כבד פילום. הפילום היה יעיל לטווח של כמה עשרות מטרים והיה מסוגל לפלח את המגן של היריב, או לפחות להוציא אותו מכלל שימוש.
הלגיון חולק ל-10 קוהורטות, יחידות בסדר גודל של גדוד (480–600 לוחמים), שכל אחת מהן כללה שש קנטוריות (סדר גודל של פלוגה, 80–100 לוחמים). בעקבות הרפורמה המריאנית כלל הלגיון רק חיל רגלים כבד, ולא נכללו בו כוחות קלים כלשהם או פרשים. בנוסף, כל לגיון כלל יחידות ארטילריה אורגניות. כל קנטוריה הייתה מצוידת בסקורפיון (סוג של בליסטרה קלה, שירתה חיצים גדולים לטווח ארוך) ואילו כל קוהורטה הייתה מצוידת, בנוסף לסקורפיונים, בבליסטרה כבדה יותר. כלומר, הארטילריה של לגיון בתקן מלא כללה 60 סקורפיונים ו-10 בליסטרות.
כוחות רגלים קלים ופרשים סופקו על ידי העמים הכבושים, או על ידי שליטים קליינטים (בעלי ברית) של רומא. השימוש במונח "רגלים קלים" מטעה לעיתים. רבים מהם אכן לא היו מצוידים במיגון כבד, אך חלקם היו מצוידים בשריון גוף. ההבדל בינם לבין הרגלים הכבדים לא היה רק סוג המיגון והנשק שנשאו, אלא בעיקר צורת הלחימה: הלגיונרים לחמו במערך צפוף ואילו חיילי העזר לחמו במערך פזור יותר.
לקראת המערכה נגד האימפריה הפרתית אסף קראסוס צבא גדול שכלל שבעה לגיונות, 4,000 רגלים קלים מחיל העזר, 1,000 פרשים גאלים מנוסים ועוד כ-3,000 פרשים, רובם מהפרובינקיות המזרחיות.
הצבא הפרתי
לאימפריה הפרתית לא היה צבא קבע, למעט משמר הראש של המלך הפרתי, וחיילות מצב שהוצבו במקומות יישוב מועדים לסכנה. הצבא הפרתי היה בנוי על בסיס פיאודלי, ולכן הפרתים נזקקו לזמן רב יחסית כדי לגייס את צבאם. בעת מלחמה היה המלך הפרתי קורא לאצילים הפרתים, להתייצב במקום מוסכם, עם הלוחמים שכל אציל ("אזאט"), או מושל מקומי, גייס מנחלתו או מהשטחים שבשליטתו.
הצבא הפרתי היה בעיקרו צבא פרשים, שהורכב משני סוגים עיקריים של חיל פרשים:
הצבא הפרתי כלל גם יחידות חיל רגלים, אך הם היו מועטים יחסית במספרם, מילאו תפקיד משני בשדה הקרב, ולא היו מסוגלים להתמודד מול הרגלים הכבדים הרומיים.
בקרב במישור פתוח נהנה הצבא הפרתי הנייד מיתרון מכריע על הלגיונות הרומאים, שהיו מאומנים ללחימה פנים מול פנים, אך לא הייתה להם תשובה למהירות התנועה של הפרשים, ולמטר החיצים שהקשתים הרכובים ירו עליהם מטווח בטוח.
הפלישה הרומית לאימפריה הפרתית
לקראת סוף אפריל שנת 53 לפנה"ס חידש קראסוס את המערכה נגד הפרתים וצבאו חצה את נהר פרת העליון סמוך לעיר זאוגמה שבצפון מסופוטמיה (כיום בירג'יק Birecik בדרום טורקיה). לפי חלק מהמקורות העתיקים (פלורוס ואפיאנוס) היה הצבא הרומאי גדול מאוד, וכלל קרוב למאה אלף חיילים, אך החוקרים המודרניים נוטים לקבל את הנתונים המופיעים אצל פלוטרכוס, המספק את התיאור המפורט ביותר של מסע המלחמה של קראסוס נגד האימפריה הפרתית. לפי האחרון, צבאו של קראסוס כלל 7 לגיונות (34–35 אלף חיילים), כ-4,000 רגלים קלים וקשתים (רובם חיילות עזר מקומיים, שגויסו במהלך חורף 54/53) וכ-4,000 פרשים, מתוכם אלף פרשים גאלים מנוסים תחת פיקוד בנו של קראסוס, פובליוס, שנשלחו על ידי יוליוס קיסר לעזרתו של קראסוס. אם נקבל את הנתונים של פלוטרכוס, צבאו של קראסוס כלל 42–43 אלף איש. אולם לא ברור אם מספר זה כולל את 8,000 החיילים שהושארו על ידי קראסוס כחילות מצב בערים שנכבשו על ידי צבאו בפלישה לפרתיה בשנה הקודמת (54 לפנה"ס).
הפרתים לא ישבו בינתיים בחיבוק ידיים. במהלך חורף 53/54 לפנה"ס הם החלו לגייס את צבאם, ושלחו כוח פרשים מובחר, אך קטן יחסית, תחת פיקוד מצביא בשם סורנה (Surena, ככל הנראה שיבוש יווני/לטיני של Suren, שם בית האב אליו השתייך המצביא הפרתי, ששמו הפרטי איננו ידוע), להטריד את חיילות המצב הרומיים, שהוצבו בערים שנכבשו על ידי קראסוס ממערב לנהר פרת, ולעכב את התקדמות הצבא הרומאי כאשר קראסוס יחדש את פלישתו למסופוטמיה. הפרשים הפרתים לא היו מסוגלים אומנם לכבוש מחדש את הערים בצפון מסופוטמיה, אך הם ניתקו אותם מסביבתן והחריבו את האזורים הכפריים. הכוח העיקרי של הצבא הפרתי, תחת פיקוד המלך אורודס ה-2, נועד לפלוש לממלכת ארמניה עם פתיחת עונת הקרבות (אביב שנת 53 לפנה"ס) במטרה למנוע אפשרות של התקפה דו-ראשית על פרתיה (מארמניה ומסוריה), לרתק את הצבא הארמני, כדי שלא יוכל לספק סיוע לצבאו של קראסוס, ולהעניש את מלך ארמניה על שיתוף הפעולה שלו עם הרומאים.
המקורות העתיקים אינם מספקים פרטים מדויקים ביחס לגודלו ולהרכבו של צבאו של סורנה. סורנה, מצביא צעיר ומוכשר, שמילא תפקיד מרכזי בניצחונו של אורודס השני במלחמת הירושה בפרתיה, השתייך לבית סורן, בית האב החשוב ביותר בקרב האריסטוקרטיה הפרתית. לפי פלוטרכוס, הוא לווה במסעותיו תמיד בפמליה גדולה, שכללה לפחות עשרת אלפים איש, מקרב הווסאלים והעבדים שלו, כולל אלף קטפרקטים ומספר גדול יותר של פרשים קלים. לפמליה שלו התלוותה שיירת אספקה, שכללה אלף גמלים ו-200 עגלות שהובילו את נשותיו ופילגשיו. מדובר היה למעשה בצבאו הפרטי של סורנה, שגויס מקרב האחוזות הנרחבות של משפחתו במחוז סיסטאן, בדרום-מזרח איראן של ימינו, והורכב מהווסאלים שלו. על בסיס המידע המופיע אצל פלוטרכוס, העריכו רוב החוקרים המודרניים, שצבאו של סורנה כלל אלף פרשים כבדים וכ-9,000 פרשים קלים, אף על פי שהדבר לא נכתב במפורש על ידי פלוטרכוס. פלוטרכוס גם לא כתב שהכוח הפרתי שנשלח לעכב ולבלום את הפלישה הרומאית, כלל רק את הצבא שגויס על ידי סורנה. ייתכן בהחלט שצבאו הפרטי של האחרון היווה רק חלק מהכוח שנמסר לפיקודו. בנוסף, פלוטרכוס ופלורוס מזכירים מצביא פרתי נוסף בשם סילאקס (סביר להניח שמדובר באותו מושל פרתי, שהובס על ידי קראסוס בפלישתו הראשונה לצפון מסופוטמיה, המוזכר אצל דיו קאסיוס) שצבאו היווה חלק מהכוח הפרתי שניצב מול הצבא הרומאי. כלומר, ניתן להניח שהכוח הפרתי שנשלח להתמודד נגד צבאו של קראסוס היה גדול מעשרת אלפים פרשים, אולם אין אפשרות לאמוד במדויק של גודלו.
לפי התוכנית הרומאית המקורית, צבאו של קראסוס היה אמור לנוע דרומה במורד הפרת עד לעיר סלאוקיה (עיר בעלת אוכלוסייה יוונית הלניסטית אוהדת, ששכנה בנקודה שבה הנהרות פרת וחידקל קרובים ביותר זה לזה, דרומית לבגדד של ימינו), לכבוש אותה, ואז לחצות את החידקל ולכבוש את קטסיפון, ששימשה כבירת האימפריה הפרתית, או לפחות בירת החלק המערבי של האימפריה. מסע במורד עמק הפרת היה בעל יתרונות רבים. הוא היה עובר באזור פורה יחסית, מאפשר לצבא הפולש לקבל אספקה בספינות דרך הפרת, ומונע מהצבא הפרתי לכתר את הצבא הרומאי, שאגפו הימני היה נשען על הנהר. צבאו של קראסוס החל בתנועה דרומה במורד הפרת, אולם זמן קצר לאחר מכן קראסוס שוכנע לנטוש את תוכניתו המקורית, ולנוע מזרחה לכיוון החידקל, על ידי שליט ערבי מקומי בשם אריאמנס (לפי פלוטרכוס), או אבגרוס (לפי דיו קאסיוס), שנחשב לבעל ברית של רומא וסייע לפומפיוס במסע המלחמה, שערך האחרון בסוריה. חוקרים מודרניים סוברים, שמדובר במלך מהשושלת האבגרית שליט אוסרואנה, ממלכה ערבית-נבטית חצי עצמאית, שמסע המלחמה של קראסוס התנהל בשטחה, ושבירתה שכנה בעיר אדסה.
לפי פלוטרכוס, אבגרוס, שפיקד על כוח פרשים שהתלווה לצבאו של קראסוס, טען שהפרתים נבהלו כל כך מהפלישה הרומאית, עד שהחליטו לפנות את החלק המערבי של ממלכתם ולסגת למכורתם, במחוזות הצפון-מזרחיים של האימפריה הפרתית. הוא יעץ לקראסוס לנוע במהירות מזרחה, היישר ללב האימפריה הפרתית, כדי לנתק את דרך הנסיגה של הפרתים הנמלטים, וכן כדי להשמיד את הכוח הפרתי הקטן יחסית (בפיקוד סורנה) שניצב מול צבאו, לפני שהפרתים יספיקו לגייס את צבאם העיקרי ולחבור אליו. דיו קאסיוס כותב, שאבגרוס שכנע את קראסוס לצעוד עם צבאו מזרחה, במקום דרומה, באומרו שהמסע לקטסיפון יארך זמן רב, וכדאי לו להשמיד תחילה את הכוח הפרתי הקטן בראשות סורנה, שנמצא במרחק קצר ממנו. שני ההיסטוריונים הנ"ל טוענים שאבגרוס פעל כסוכן כפול בשירותם של הפרתים, והוליך את הצבא הרומאי בכוונה לתוך מארב פרתי מתוכנן.
בניגוד לעצת חלק ממפקדיו הבכירים, ובראשם הקוואיסטור גאיוס קסיוס לונגינוס, החליט קראסוס לקבל את עצתו של אבגרוס, והורה לצבאו לנוע מזאוגמה מזרחה. המסלול המדויק שבו נע צבאו של קראסוס לאחר חציית הפרת אינו ידוע. ייתכן שהוא צעד בדרך המלך הפרסית העתיקה, שהובילה מהפרת לנהר חידקל דרך הערים חרן ונציבין (דרך שעברה במקביל לגבול סוריה-טורקיה של ימינו). אפשרות נוספת היא שצבאו צעד בדרך שיירות, שיצאה מדרום לזאוגמה, פנתה לכיוון דרום-מזרח וחצתה את נהר באליח בין הערים קאראהה (חרן) ואיקנאי (Ichnae). לא ברור אם כוונתו של קראסוס הייתה להמשיך בתנועה מזרחה, במטרה להגיע אל לב האימפריה הפרתית בנתיב הקצר ביותר, או שהוא רק רצה להדביק ולהשמיד את צבאו של סורנה, כדי לאבטח את אגפו השמאלי לפני שצבאו יחל להתקדם דרומה במורד עמק הפרת. אם האפשרות השנייה היא הנכונה, ייתכן שכוונתו הייתה להגיע לאזור חרן, ומשם לנוע דרומה במורד עמק נהר באליסוס (כיום נהר באליח البليخ בצפון-מזרח סוריה) עד לנקודה בה הוא נשפך לנהר פרת.
לפי תיאורו של פלוטרכוס, מסלול המסע עבר דרך שטח מדברי שומם, והצבא הרומי סבל קשות מחום וממחסור במים במהלך המסע כתוצאה מכך. אולם ייתכן שהוא נוטה להגזים בקשיי המסע (כנראה כדי לתרץ את תבוסת הצבא הרומאי), בהתחשב בעובדה שהמסע נערך בראשית חודש מאי, כאשר מזג האוויר באזור זה נוח יחסית. תוך כדי הצעידה מזרחה הגיע אל קראסוס שליח ממלך ארמניה, שבישר לו שהצבא הפרתי פלש לממלכתו, וביקש שהצבא הרומאי יבוא לעזרתו. קראסוס דחה בזעם את בקשת המלך ארטאווסדס, אך היה ברור לו שלא יוכל לצפות עוד לסיוע צבאי מצד הארמנים. ב-6 במאי שנת 53 לפנה"ס (9 ביוני שנת 701 לייסוד רומא, לפי לוח השנה הרומאי שקדם ללוח היוליאני), לאחר מספר ימי צעידה, נתקלו הסיירים של קראסוס בפרשים הפרתיים במרחק קצר ממערב לנהר באליסוס, כ-30 ק"מ דרומית לעיר Carrhae היא חרן המקראית (כיום Harran סמוך לגבול טורקיה-סוריה).
מהלך הקרב
הסיירים ששרדו מההיתקלות נמלטו חזרה ודיווחו לקראסוס שניתקלו בכוח פרשים פרתי גדול. האחרון הורה מייד לערוך את צבאו בתבנית קרב מקובלת, כאשר הלגיונות ערוכים במרכז והפרשים מוצבים בשני האגפים, אך לאחר מכן נמלך בדעתו והחליט לערוך את הצבא בתבנית מרובע חלול עמוק, כאשר כל אחד מארבעת צדדיו הוגן על ידי 12 קוהורטות של רגלים, בסיוע פלגות פרשים. הרגלים הקלים ושיירת האספקה מוקמו, קרוב לוודאי, בתוך המרובע, שם היו מוגנים מהתקפה. מערך כזה מתאים להדיפת התקפת פרשים בשטח מישורי פתוח חסר מכשולים טבעיים, שבו לא ניתן היה למנוע מהפרשים הפרתים לאגף את הצבא הרומאי. הוא גם התאים יותר להמשך תנועה מאובטחת של הצבא מזרחה, עד להיתקלות עם הכוח הפרתי העיקרי.
לפי פלוטרכוס, צבאו של קראסוס כלל שבעה לגיונות, כלומר לפחות 70 קוהורטות של רגלים כבדים, ולא רק 48 קוהורטות. לכן ייתכן שחלק מהלגיונות הרומיים נשמרו בעתודה, או שצבאו של קראסוס נערך בצורה שונה מהתיאור שמוסר פלוטרכוס. מספר חוקרים סוברים, שהצבא הרומאי לא הספיק להשלים את היערכותו לפני פרוץ הקרב עם הפרתים, או שהוא נערך בתבנית האות ח', משום שלפי תיאור הקרב אצל דיו קאסיוס עורפו של הצבא הרומאי נותר חשוף. חוקרים אחרים סבורים, שצבאו של קראסוס המשיך לצעוד קדימה בשניים או שלושה טורים עמוקים של חיילים, שיכלו לשנות מבנה ולעבור באופן מיידי להערכות הגנתית במקרה של מתקפה פרתית.
הצבא הרומאי המשיך לנוע מזרחה, כשהוא מוכן להדוף כל התקפה, עד שהגיע לנהר באליסוס סמוך לצהרי היום. חלק מהמפקדים הרומיים הפצירו בקראסוס לעצור בגדה המערבית של הנהר, ולחנות שם במשך הלילה, כדי לאפשר לחייליו לנוח ולהרוות את צימאונם, וכדי לאסוף מידע על מיקומו ועוצמתו של צבא האויב. אך האחרון, בהשפעת בנו, פובליוס, החליט לחצות את הנהר תוך כדי תנועה, כמעט מבלי לעצור, במטרה לכפות קרב על הצבא הפרתי, ולא לאפשר לו להימלט.
הצבא הפרתי, בפיקוד סורנה, הורכב כנראה רק מחיל פרשים. הוא כלל לפחות אלף פרשים כבדים (קטפרקטים), שכל גופם (והחלק העליון של סוסי המלחמה שלהם) היה מכוסה שריון, ונשקם העיקרי היה רמחים ארוכים, ומספר בלתי ידוע של קשתים רכובים קלים, שנשקם העיקרי היה קשת מורכבת רבת עוצמה. הפרתים נערכו כנראה במרחק קצר מהגדה המזרחית של נהר באליסוס בשטח מישורי המתגבה כלפי מזרח, כאשר רק כוח החלוץ היה חשוף לעין, בעוד הכוח העיקרי של הצבא הוסתר מאחרי בליטות קרקע. לפי דיו קאסיוס, הצבא הפרתי נערך באזור מיוער, או לפחות בעל צמחייה שסייעה לפרתים להסתיר את כוחותיהם, תיאור שיכול אולי להתאים לעמק נהר באליח. המיקום המדויק של האזור שבו נערך הקרב אינו ידוע, אך נראה שהוא נערך בערך במחצית המרחק בין הערים חרן ואיקנאי. הרומאים, שראו מולם רק כוח פרתי קטן, נעו במהירות קדימה כדי לתקוף אותו, ואז מצאו עצמם מוקפים, לפחות חלקית, על ידי הגוף העיקרי של הצבא הפרתי, כאשר הפרשים הפרתים יצאו ממחסה הגבעות.