cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאה נאור
ביוגרפיה
המחזמר שכתבה, "זרעים של מסטיק" בהלחנת נחום היימן, עובד לאלבום בכיכובה של דליה פרידלנד וילדי בית אלפא, ויצא לאור כספר בספריית פועלים – הקיבוץ המאוחד. הספר זכה למהדורת רבות והוצג על הבמות בגרסאות שונות. תקליט המחזמר זכה בתואר "תקליט זהב" בשנת 1990 וגרסת הדי.וי.די שלו זכתה ל"אלבום זהב" בשנת 2011. השניים – נאור והיימן – חיברו מחזמר נוסף בשם "אנדנדינו", בביצועם של חוה אלברשטיין ואמנון מסקין. יחד עם קובי אושרת כתבה נאור את המחזה המוזיקלי "מה קרה בארץ מי", בהשתתפות חוה אלברשטיין ואברהם מור. המחזה הוצג בשנת 1979 ושוב בשנת 2005. היא עיבדה לטלוויזיה את "אלוף בצלות ואלוף שום" של ח"נ ביאליק, עם לחנים של דובי זלצר.
לאה נאור הרבתה לכתוב ללהקות צבאיות. פזמוניה בוצעו בלהקת הנח"ל, להקת פיקוד המרכז, להקת פיקוד הצפון, להקת פיקוד הדרום וצוותי הווי צבאיים. את הלחנים לשיריה ופזמוניה חיברו המלחינים נורית הירש, מוני אמריליו, נחום היימן, משה וילנסקי, מתי כספי, דובי זלצר, שלום חנוך, דוד קריבושי, מישה בלכרוביץ, יאיר רוזנבלום, יוסף הדר, מל קלר, סשה ארגוב, יוני רכטר, קובי אושרת ואחרים.
ספרה "בואי אמא" (2006), שתיעד את חיי אמה אסתר מישקובסקי, היווה מחווה לכל דור החלוצות שבנו את הארץ.
פלדקירך
פלדקירך (בגרמנית: Feldkirch) היא העיר המערבית ביותר באוסטריה, במדינת פורארלברג הגובלת בשווייץ ובליכטנשטיין. אוכלוסייתה מונה 32,526 תושבים (נכון ל-2016) והיא בירת מחוז פלדקירך. היא השנייה בגודלה בפורארלברג מבחינת תושבים, לאחר העיר דורנבירן.
לאה נאור
ביוגרפיה
זכתה בשורה של פרסים ואותות הוקרה: פרס רשות השידור על תוכניתה "קרוסלה" (1977); פרס זאב לספרות ילדים ונוער על ספרה "מקהלה עליזה" (1980); עיטור אנדרסן לתרגומי מופת על תרגום ספרי ד"ר סוס (1984); תואר יקירת העיר הרצליה (2005); פרס אקו"ם על מכלול כתיבתה לנוער (2014); פרס מפעל חיים על שם דבורה עומר מטעם שרת התרבות והספורט (2014); פרס מפעל חיים מטעם המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך (2015). פרס סאסא סטון לספרות ילדים למפעל חיים (2022).
פלדקירך
העיר הוזכרה לראשונה בשנת 1218 לאחר שהרוזן הוגו פון מונטפורט הקים בה את ה"שאטנבורג" - טירה שעד היום נחשבת לאתר החשוב ביותר בעיר. אתר חשוב נוסף בעיר הוא קתדרלת סנט ניקולס, שנבנתה בסוף התקופה הגותית.
לאה נאור
חיים אישיים
לאה נאור נשואה להיסטוריון ד"ר מרדכי נאור, והם הורים לשתי בנות ובן.
פלדקירך
כיום העיר צברה לה מוניטין בזכות קבוצת ההוקי קרח שלה, שזכתה בגביע אירופה בשנים 1997–1998.
לאה נאור
משיריה הנודעים
בלחני נורית הירש :
פלדקירך
דמוגרפיה
נכון לשנת 2016, אוכלוסיית העיר היא 32,526.
ערים תאומות
פלדקירך היא עיר תאומה של העיר:
לאה נאור
משיריה הנודעים
בלחני נחום היימן :
בלחני משה וילנסקי :
בלחני מתי כספי :
מלחינים נוספים :
לתוכניות הטלוויזיה לילדים :
ללהקות הצבאיות :
לפסטיבל הזמר והפזמון :
לחוה אלברשטיין :
לחנים זרים :
מספריה
ראשית הקריאה:
ספרי ילדים:
ביוגרפיות:
מחזות זמר
שירה
תרגומים
רוני קלינסקי
רוני קלינסקי (נולד ב-19 במאי 1958) הוא איש מינהל ציבורי ישראלי, אלוף-משנה במילואים. שימש, בין היתר, כמנכ"ל הראשון של רשת בתי הספר "קדימה מדע" (אורט העולמי בישראל) ומנהלה של הקרן לרווחת ניצולי השואה.
בחודש אפריל 2005 נמתחה ביקורת על קלינסקי. בהיותו מנכ"ל "הקרן לרווחת ניצולי השואה", דווח, כי הוא מרוויח 523 אלף שקל בשנה, כולל הוצאות.
בשנת 2020 היה מנכ"ל פארק נאות קדומים.
קלינסקי מנהל בהתנדבות את המרכז לגישור ודיאלוג בקהילה באלפי מנשה. משנת 2022 נבחר כחבר בוועד המנהל של ארגון המגשרים בישראל.
ביוגרפיה
נולד בישראל, גדל ברמת גן ולמד בתיכון "בליך". היה פעיל בתנועת הצופים והגיע לתפקיד ראש השבט הראשון באלפי מנשה - שבט "נחשון".
עם גיוסו בשנת 1977 הצטרף לצוות ההקמה של פרויקט הרווחה של צה"ל, לימים מרכז קידום אוכלוסיות מיוחדות (מקא"ם) שמוכר בציבור גם כ"פרויקט נערי רפול". בשנים האחרונות לשירותו פיקד על המערך כולו. במהלך שירותו ביצע שורת תפקידים בחיל החינוך, כולל קצין חינוך של בית הספר לקצינים (בה"ד 1), ראש ענף מורשת הקרב וידיעת הארץ, מפקד בה"ד החינוך במחו"ה ע"ש יגאל אלון, מפקד מרכז חינוך ירושלים, ראש ענף חינוך והסברה, קצין חינוך פיקוד הדרום ועוזר לקצין החינוך הראשי.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש בשנים 1999–2004 כראש המטה של חיל החינוך. בתפקיד זה היה ממונה על מפקדת החיל, תקציבים, ארגון, בקרה, ויחידות החיל הכפופות ישירות למטה ביניהן בה"ד החינוך, גלי צה"ל, עיתון במחנה, בית הספר למנהיגות ועוד. במקביל, שימש כמפקד המרכז לקידום והשתלבות בחיל החינוך הכולל את האחריות לטיפול בעולים חדשים, מיעוטים, השלמת השכלה במהלך השירות הצבאי, מרכז קידום אוכלוסיות מיוחדות (מקא"ם), והכנה לשחרור לכלל חיילי צה"ל. בשנות כהונתו כראש מטה חיל החינוך הוקם מערך הגיור של צה"ל (קורסי נתיב), שונה מסלול השירות של חיילי מקא"ם כך שתתאפשר הצטרפותם כלוחמים ביחידות צה"ל, הורחבו לימודי השלמת ההשכלה תוך כדי השירות הצבאי, והחלו קורסים מיוחדים להשלמת בגרויות לקראת השחרור ללוחמים בצה"ל.
לאחר שירותו הצבאי התמנה למנהל תחום החינוך של קרן רש"י. בשנת 2007 התמנה למנכ"ל הראשון של הארגון החינוכי "קדימה מדע", השלוחה הישראלית של World ORT, המתמקדת בקידום לימודי מדע וטכנולוגיה ושילוב טכנולוגיות מתקדמות בהוראה. בשל המשאבים הרבים שגויסו ברחבי העולם, הניסיון והידע בלמעלה מ-60 מדינות, קודמו מאות בתי-ספר בעשרות יישובים בגליל ובנגב, והגיעו להישגים מרשימים ברמה הלאומית. אחד הפרויקטים המובילים היה הקמת קמפוס חינוכי מדעי בקריית ים ע"ש בטי שונבאום, בהיקף של כ-70 מיליון דולר בשיתוף עם הרשות המקומית ומשרדי הממשלה.
פעילות ציבורית
ב-1984, עם הקמת אלפי מנשה, הפך קלינסקי לפעיל בוועד המנהל שלו והיה מהמייסדים וראש שבט הצופים ביישוב.
בשנת 2014 היה שותף להקמת "עמותת חיל החינוך והנוער" ושימש בהתנדבות כמנכ"ל הראשון של העמותה, עד לשנת 2017.
בשנת 2015 הצטרף לוועד המנהל של "מכללת ארז – מכללה מקצועית להכשרת עובדים בתעשייה" הפועלת בשלומי. בשנת 2016 התמנה ליו"ר המכללה והוא ממשיך לכהן בתפקיד זה בהתנדבות.
מאז 2016 ועד 2022 שימש קלינסקי כחבר הוועד המנהל של עמותת "שלומית - הפעלת מתנדבים לשירות לאומי ואזרחי".
בשנת 2019, מקימים קלינסקי וקבוצת תושבים מהישוב מרכז גישור ודיאלוג בקהילה באלפי מנשה, הפועל בכפיפות למחלקת השירותים הקהילתיים במועצה. משנת 2020 רוני מנהל בהתנדבות את המרכז.
רוני קלינסקי הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה ובסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל, חברה ומדיניות החינוך מאוניברסיטת בן-גוריון. בורר - חבר בלשכת הבוררים בישראל (בוגר קורס הכשרת בוררים באוניברסיטת בר-אילן) ומגשר – חבר בוועד המנהל של ארגון המגשרים בישראל. בשנים האחרונות סיים קורסי גישור ופרקטיקום כולל התמחויות בגישור במשפחה, גישור בין דורי, גישור בחינוך, גישור נרטיבי והנחיית תהליכי צדק מאחה. בשנת 2022 אושר על ידי הנהלת בתי המשפט לגשר בתיקי בית המשפט לתביעות קטנות.
מתגורר באלפי מנשה, נשוי ואב לשלושה.
השיטה האינקוויזיטורית
השיטה האינקוויזיטורית (בעברית: השיטה החקרנית, באנגלית: Inquisitorial system, בצרפתית: Procédure inquisitoire) היא שיטת משפט פרוצדורלי בה בית המשפט, או חלק מבית המשפט, מעורב באופן פעיל בחקירת עובדות המקרה. בניגוד לשיטה האדברסרית, בה תפקידו של בית המשפט הוא בעיקרו של שופט חסר פניות בין התביעה להגנה. השיטה האינקוויזיטורית משמשת בעיקר במדינות שבהן נהוג המשפט הקונטיננטלי, דוגמת צרפת ואיטליה, או מערכות משפטיות המבוססות על השריעה (החוק האיסלאמי) כמו ערב הסעודית, ולא במערכות המשפט המקובל.
מדינות המשתמשות במשפט המקובל, כולל ארצות הברית, עשויות להשתמש בשיטה האינקוויזיטורית לדיונים מסכמים במקרה של פשעים או עבירות, כגון עבירות תעבורה קלות.
בישראל תפקיד השופט החוקר היה קיים לחקירת עבירות פליליות במספר תחומים. ההוראות בדבר מינוי שופט חוקר בוטלו סופית עם חקיקתו של חוק סדר הדין הפלילי ב-1965. על פי חוק זה, בישראל ניתן למנות שופט חוקר רק לחקירת סיבות מוות.
השיטה האינקוויזיטורית
השיטה האינקוויזיטורית היא שיטת משפט אשר בה לבית המשפט, או לבעלי תפקידים שיפוטיים בבית המשפט, חלק פעיל בקביעת העובדות במקרה המובא לדיון, בניגוד לשיטה האדברסרית בה לשופט תפקיד פאסיבי (פרט לקביעת שאלות שבדין), והתובע והנתבע (או הנאשם במשפט פלילי) טוענים את טענותיהם בפני חבר המושבעים המורכב מאנשים חסרי השכלה משפטית.
בחלק משיטות המשפט האדברסריות (כגון בשיטה הנהוגה במדינת ישראל) ממלא השופט אף את תפקיד חבר המושבעים, אך לעולם לא יהיה לו תפקיד אקטיבי באיתור העובדות, ובאופן עקרוני (ולעיקרון זה חריגים מסוימים) לא יחפש מיזמתו מהן העובדות הרלוונטיות למקרה, ולא ינסה לאתרן, אלא יקבל את העובדות והראיות כפי שיציגו בפניו הצדדים. כן יש להוסיף כי אף בשיטה האדברסרית יש לשופט לעיתים את הזכות לשאול את העדים שאלות.
המונח "השיטה האינקוויזיטורית" מתייחס יותר לשאלות הנוגעות לסדרי דין ולא לענייני המשפט המהותי, אך לרוב נהוגה השיטה בארצות בהן הדין המהותי הוא לפי המשפט הקונטיננטלי או "המשפט האזרחי" (Civil Law), ואילו השיטה האדברסרית תהיה נהוגה בארצות בהן הדין המהותי הוא לפי המשפט המקובל, שהן לרוב ארצות הנתונות להשפעת בריטניה, מושבות לשעבר, וארצות חבר העמים הבריטי. יש מלומדים הסבורים כי אין המדובר בשני עניינים שונים, וכי שיטת ניהול ההליך יורדת למהות הדברים, והמדובר בשתי פנים של אותה הדיכוטומיה בין החשיבה המשפטית הבריטית והחשיבה המשפטית הקונטיננטלית.
במשפט הפלילי
המאפיין העיקרי של השיטה האינקוויזיטורית בצרפת, ובמדינות אחרות הפועלות לפי השיטה, הוא תפקידו של הjuge d'instruction - "שופט חוקר". השופט החוקר מוכשר במיוחד לערוך חקירות, במקרים של פשעים חמורים או חקירות מורכבות. הוא שומע עדים וחשודים, מורה על חיפושים ושולח צווים. מטרתו אינה להביא לדין אדם מסוים, אלא למצוא את האמת, וככזה, עליו לאתר הן ראיות מפלילות והן ראיות מזכות. גם התביעה וגם ההגנה יכולים לבקש ממנו לפעול באופן מסוים, או לערער על מעשיו בפני בית המשפט לערעורים.
השופט החוקר מחליט אם יש ראיות מספיקות כנגד חשוד מסוים, ואז הוא מפנה את החשוד לטריבונל (המונח הצרפתי לערכאה המשפטית), היכן שההליכים נערכים לפי השיטה האדברסרית, ובהם שומע שופט פאסיבי את הראיות המובאות על ידי הצדדים. השופט החוקר אינו חלק מן המותב שישמע את התיק לגופו ויחליט בדבר אשמת הנאשם או זכאותו.
במשפט המנהלי
בבתי משפט מנהליים, כגון מועצת המדינה של צרפת, ההליכים נושאים אופי אינקוויזיטורי בולט. חלק גדול מן ההליך מתנהל בכתב, והצדדים אינם מתבקשים אף להופיע בעצמם. זה משקף את העובדה שהליכים אלו עוסקים ברובם בשאלות של הליכים פורמליים וטכניים.
היסטוריה
שיטות המשפט המקובל בהן נהוג ההליך האדברסרי התפתחו מהליכים שמטרתם הייתה לגלות את הפלוגתאות שבין צדדים יריבים ולהכריע בהן. עד למאה ה-12, מערכות המשפט הנהוגות באירופה של ימי הביניים הסתמכו בדרך כלל על השיטה האדברסרית, כדי לקבוע אם אדם אשם או חף מפשע. על פי מערכת זו, אלא אם אנשים נתפסו בביצוע פשעים, לא ניתן היה להעמיד אותם לדין עד שיאשמו באופן רשמי על ידי הקורבן, או על ידי האשמות מרצון של מספר מספיק של עדים, או על ידי חקירה שהתכנסה במיוחד למטרה זו. החולשה של מערכת זו הייתה שמכיוון שהיא הסתמכה על האשמות של עדים מרצון, ומכיוון שהעונשים בגין האשמת שווא היו חמורים, נטו לעיתים הקורבנות והעדים להסס להאשים אדם בבית המשפט, מחשש שיפלילו את עצמם. בגלל הקשיים בהכרעה בתיקים, התקבלו הליכים כמו משפט על ידי דו-קרב או משפט האל (שיטה בה מסתמכים על הופעת סימן כלשהו, מתוך הנחה שהאל יטה את הופעת הסימן, כך שזה יצביע על האשמים האמיתיים).
החל משנת 1198, האפיפיור אינוקנטיוס השלישי הוציא סדרת הוראות לביצעה רפורמה במערכת בתי המשפט הכנסייתית. על פי התהליך החדש שופט כנסייתי כבר לא נדרש שהקורבן יאשים חשוד באופן רשמי. במקום זאת, בית משפט כנסייתי יכול לזמן ולחקור עדים מיוזמתו. אם עדותם של אותם עדים האשימה אדם בפשע, ניתן היה לזמן אותו אדם ולשפוט אותו. בשנת 1215 אישרה ועידת לטראנו הרביעית את השימוש בשיטה האינקוויזיטורית. המועצה אסרה על אנשי דת לערוך משפטים על ידי דו-קרב או במשפט האל.
כתוצאה מכך, בחלקים מיבשת אירופה הפכו בתי המשפט הכנסייתיים, הפועלים על פי השיטה האינקוויזיטורית, לשיטה הדומיננטית לפיה נדונו סכסוכים. בצרפת הפעילו הפרלמנטים, בתי משפט להדיוטות, גם הליכי חקירה.
אולם באנגליה, המלך הנרי השני הקים בתי משפט חילוניים נפרדים במהלך 1160. בעוד שבתי המשפט הכנסייתיים באנגליה, כמו אלה ביבשת, אימצו את השיטה האינקוויזיטורית, בתי המשפט החילוניים פעלו לפי המשפט המקובל והמשיכו לפעול על פי ההליך האדברסרי. בשנת 1215 עוגן עיקרון זה כסעיף 38 במגנה כרטה:.
המדינה הראשונה שאימצה לחלוטין את השיטה האינקוויזיטורית הייתה האימפריה הרומית הקדושה. ההליך המשפטי החדש הונהג כחלק מהרפורמציה של וורסמר בשנת 1498 ולאחר מכן ה-Constitutio Criminalis Bambergensis משנת 1507. אימוץ ה-Constitutio Criminalis Carolina בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפך את השיטה האינקוויזיטורית לחלק מחוקת האימפריה. רק לאחר שנפוליאון בונפרטה הכניס לתוקף את קוד ההליך הפלילי הצרפתי (code d'instruction criminelle), ב-16 בנובמבר 1808, הסתיימו הליכי השיטה האינקוויזיטורית בכל שטחי גרמניה.
נומרולוגיה
נומרולוגיה היא שיטה פסאודו-מדעית המייחסת למספרים משמעות מיסטית. היא טוענת שמאחורי כל מספר יש "אנרגיה" מסוימת שאותה הוא מייצג. לטענות הנומרולוגיה אין תימוכין מדעיים. משתמשים בנומרולוגיה לצורך חקר התכונות האישיות של אדם מסוים ואפיונו, בעיקר דרך תאריך הלידה שלו ושמו על ידי חיבור מספרים עד לקבלת המספר החד ספרתי. סופרים בנפרד את יום הלידה, חודש הלידה, סה"כ תאריך הלידה, שנה, יום+חודש לידה וכו'. האותיות בשם מקבלות ערך מ-1 עד 22.
אין להתבלבל בין נומרולוגיה לתורת המספרים המתמטית. האחרונה היא תורה מתמטית העוסקת בתכונות של המספרים הטבעיים ולא מייחסת להם שום משמעות מיסטית, אם כי חלק מהמתמטיקאים ביוון העתיקה ובפרט הפיתגוראים האמינו גם במשמעות מיסטית של המספרים.
ליאור כהן (שחקן)
ליאור כהן (נולד ב-8 בדצמבר 1984), שידוע כמלכת דראג בשם במה קיארה דופלה, הוא קומיקאי, זמר, דיג'יי, מדבב, שחקן תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
כהן נולד וגדל בשכונת קריית מנחם בירושלים. הוא בוגר ישיבה תיכונית בעיר הולדתו. בהיותו בן 16 החל לימודיו בבית הספר לאיפור מקצועי "טאצ'-לייט" בירושלים. עבד כמאפר בקפה טלעד (ערוץ 2), בערוץ 24, בסרטי סטודנטים, מאפר ראשי של המכביה ה-19 ועוד. מלמד איפור מקצועי כ-16 שנים ברשת בתי הספר למקצועות היופי רוית אסף.
בשנת 2022 דיבב את דמותה של "פאולין פיניקס" בסדרת הטלוויזיה "דד אנד - שומרי הבית הרדוף" של נטפליקס.
קיארה דופלה
דמותה של קיארה דופלה עלתה בשנת 2001, כאשר היה כהן בן 16, במסגרת סדנת דראג בבית הפתוח בירושלים. הוא עלה לבמה לראשונה עם דמותה של "קיארה דופלה", בשיר "finally" מתוך הסרט פרסילה מלכת המדבר.
קיארה דופלה מופיעה באופן קבוע ברחבי הארץ ואף ייצגה את העיר תל אביב ואת ישראל במצעדי הגאווה המרכזיים של קלן, ברלין, קפריסין, סן פרנסיסקו ואמסטרדם.
בשנת 2011 השתתפה בהצגת פרינג' בשם "סינדי-פאקינג-רלה", עיבוד של סינדרלה ל"מבוגרים" בה כיכבה בתור האחות היפה והמרשעת של סינדרלה.
בשנת 2012 העלתה מופע מראשון מסוגו בישראל שבו הופיעה עם 20 דמויות שונות, בשילוב מסך לד שיצר אינטראקציה בין המופע שהוצג על הבמה, לדמיות שהופיעו על המסך.
בשנת 2016 השתתפה קיארה דופלה בתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון" והגיע עד לשלב חצי הגמר ( מקום 5 בעונה).
קיארה דופלה מתהדרת בתואר "הדראג דיג'יי הראשון בארץ" בהיותו דיג'יי.
פאות קדושות
כהן מופיע בהרכב פאות קדושות כקיארה דופלה משנת 2002. הוא הוביל לצד חבריו ללהקת פאות קדושות שורה של ערבי מחווה לדיוות הישראליות ובהן חני נחמיאס, ציפי שביט, מיכל ינאי, מיכל אמדורסקי, מאיה בוסקילה, מיקי קם, אילנית, ירדנה ארזי, ריטה, אילנה אביטל, חנה לסלאו ורבות אחרות. כולן לקחו חלק פעיל במופע לצד דמותה של קיארה.
במסגרת ההרכב השתתפה קיארה דופלה בתוכניות הטלוויזיה, "צחוק מעבודה" (ערוץ 2), "דרבי קריוקי" (ערוץ 24), "עלם חמודות" - קליפ לצדן של זהבה בן ומרגלית צנעני "האח הגדול" (ערוץ 2).
כהן מככב כאחד מארבעת השחקנים הראשיים בהצגת הבידור "פאות קדושות" בבימויו של אמיר פרישר גוטמן, שהועלתה לראשונה ב-6 באוגוסט 2013.
בשנת 2016 השתתפה ביחד עם הלהקה בקמפיין אינטרנטי למשקה "קופי שוט" של שטראוס גרופ. וב-2017 הלהקה הובילה את קמפיין הביטוח "מיס פנסיה" של מנורה מבטחים פנסיה וגמל.
חיים אישיים
ב-25 במרץ 2020 נולד בנו הבכור כתוצאה מהורות משותפת.
שיטת בריסק
שיטת בריסק היא שיטה אנליטית ללימוד הגמרא. השימוש בשיטה מצוי לעיתים בקרב האחרונים, אך רבני העיר בריסק לבית סולובייצ'יק שכללו אותה ועסקו בה באינטנסיביות רבה. ניצני השיטה ניכרים כבר בספר "בית הלוי", שכתב הראשון לשושלת בריסק - רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק. עיקר התפתחותה ושכלולה נעשו על ידי בנו - רבי חיים מבריסק, נכדו - הרב יצחק זאב סולובייצ'יק ונינו - הרב יוסף דוב סולובייצ'יק. בתחילה הייתה התנגדות לשיטה זו, אך בימינו היא נפוצה בקרב ציבור לומדי התורה. ברבות מהישיבות הוטמעה השיטה, וחלק מהלימוד מתבסס עליה.
מאפייני השיטה
שיטת בריסק שונה משיטת הלימוד הידענית שהייתה קיימת עד אז. השיטה הישנה התבססה על בקיאות רחבה בתלמוד ועל ניסיון להגיע להבנת הסוגיה הנלמדת בעזרת השוואה מול מקרים דומים בסוגיות אחרות. לעומת זאת שיטת בריסק מבוססת על ניסיון להבין את כללי הסוגיה, יסודותיה והגדרתה, מתוך הסוגיה עצמה. באופן זה, פרטי הסוגיה יוצרים מסקנה אינדוקטיבית, שמכאן ואילך ניתן להחיל אותה באופן דדוקטיבי על סוגיות אחרות בתלמוד. ביסוד השיטה עומדת לוגיקה טהורה, המתבססת על הבנה עמקנית של מאפייני הנתונים ההלכתיים שבסוגיה, ללא קשר לנתונים תומכים או סותרים מסוגיות אחרות.
דפוס בולט של דרך הלימוד הבריסקאית, הוא החקירה. זו מחלקת בין שני דינים דומים על יסוד אבחנה מופשטת. להלן יובאו דוגמאות אחדות להמחשת השיטה.
מאפיין נוסף של שיטת בריסק הוא עיסוק רב בלימוד ספרו של הרמב"ם - "משנה תורה", ובלימוד מסכתות סדר קדשים, על אף שאינן עוסקות בהלכות הנהוגות בימינו. הלימוד העמקני ברמב"ם נעשה בעיקר במטרה לנתח את יסודות פסיקתו, ולהבין את התפיסות שעמדו בבסיס השקפתו ההלכתית. ניתוחים אלו מראים את הרציונל שבשיטת הרמב"ם, ומסייעים בביסוס מסקנותיו כנגד דעתם של החולקים עליו, בעיקר הראב"ד המשיג עליו רבות.
עיקרון מודגש נוסף בשיטת בריסק הוא: "מען דארף פארשטיין וואס עס שטייט, ניט פארוואס" (יידיש). בתרגום לעברית: "עלינו להבין מה כתוב, ולא מדוע". כלומר כאשר באים לנתח סוגיה תלמודית, אין לנסות להבינה באמצעות השאלה "למה" אמרה התורה את אשר אמרה, כי אין לנו אפשרות לדעת זאת. עלינו רק לנסות ולהבין "מה" הוא הדין שאמרה התורה, מה גידרו המדויק ומה משמעותו כלפי דינים אחרים.
"צוויי דינים"
כאמור, שיטת בריסק מנסה לרדת לשורשי הדינים המובאים בתלמוד. היא שואפת לאבחן את התפיסות העומדות בבסיס הדינים המובאים, מתוך פיצול דינים אלו באופן מופשט למרכיביהם השונים. אחד המושגים המפורסמים הקשור לשיטה זו הוא "צווי דינים" (יידיש - שני דינים). משמעות המושג הוא, שדינים רבים בהלכה מורכבים משני אלמנטים נפרדים, שצירופם יחד יוצר את הדין כפי שהוא. דוגמה לדבר זה, היא מצוות הדלקת נרות בערב שבת. מעיון והשוואה יסודיים עולה, כי מצווה זו היא גם משום עונג שבת של האדם עצמו, כדי שלא ישהה בחשיכה בשבת, שהלא אסור להדליק אש בשבת, וגם משום כבוד השבת, של השבת עצמה, כלומר ביטוי יחס מיוחד כלפי קדושתה של השבת. הפיצול לאלמנטים שונים מאפשר להסביר סתירות, שקיימות אצל אותו אמורא, בדינים שנראים במבט ראשון זהים.
"חפצא וגברא"
דוגמה נפוצה להגדרה מופשטת לפי שיטה זו, היא ההגדרה הנפוצה "חפצא וגברא". יישומה המקורי של הגדרה זו הוא בהבדל שבין נדר לשבועה. בעוד שבשבועה האדם מכניס את עצמו בעול של איסור מסוים, וחלות האיסור היא כביכול באדם עצמו ("גברא"), הרי שבנדר חלות האיסור היא בחפץ, כאילו חלה עליו קדושה, שמחמתה נמנע מן האדם להשתמש בחפץ הנדור.
שיטת בריסק נטלה הגדרה ספציפית זו, והשתמשה בה כדי לבאר סוגיות שאינן קשורות כלל לנדרים ולשבועות. כך למשל בשאלה האם המאכלים האסורים שבתורה הם איסור "גברא", כלומר שאין במאכלים אלו סיבת איסור עצמית, אלא האדם הוא שנאסר באכילתם, או שמא איסורם איסור "חפצא", כיון ששורש סיבת איסורם מונח בהיותם שונים בדבר מה ממיני המאכלים האחרים.
"סיבה או סימן?"
חקירה אופיינית נוספת בשיטת בריסק, היא הניסיון לרדת לשורשם של דינים מסוימים ולברר האם הם סיבה או סימן, כלומר האם הם הגורמים את הדין המדובר, או שהדין קיים בפני עצמו והנושא הנדון מהווה סימן בלבד אך לא הגורם לדין.
דוגמה בולטת לחקירה זו קיימת בדינם של שור תם ושור מועד. שור שנוגח פעם, פעמיים או שלש, נחשב "שור תם", ואילו מהפעם הרביעית הוא נחשב "שור מועד". להלכה קיימים כמה וכמה הבדלים בין שור תם למועד. כאן באה שיטת בריסק ושואלת: מהו גידרה של הנגיחה שלש פעמים; האם העובדה שהשור מתרגל לנגוח פעם אחרי פעם, הופכת אותו לשור מועד, שהרי השור מרגיל את עצמו בהתנהגות עצבנית ונגחנית? אם כך הוא, הדין של שלש פעמים הוא בבחינת "סיבה" לדין המועדות. מאידך ייתכן, שבעצם כבר מהפעם הראשונה היה לשור האופי הבעייתי הזה, והנגיחה החוזרת ונשנית אינה הופכת ומשנה את טבעו, אלא שאנו לא ידענו על טבעו הרגזני עד שנוכחנו שהוא נוגח וחוזר ונוגח וחוזר ונוגח. הנגיחות המרובות אינן משפיעות על טבעו של השור אלא מלמדות אותנו על טיבו ועל כך שהוא מועד להזיק. לפי זה הנגיחה שלש פעמים היא בבחינת סימן אך לא סיבה. לחקירה זו ודומותיה ישנן גם משמעויות הלכתיות למעשה.
אבחנות נפוצות נוספות הן: בין "דין" ל"מציאות" (עובדה); בין "עצם" (מרכיב עיקרי של הדין) לבין "מקרה" (מרכיב-לואי שלו); ובין "בכח" (פוטנציאל) ל"בפועל".
ההתנגדות והתמיכה
שיטה זו עוררה התנגדות בתחילתה, והמתנגדים (כגון הרידב"ז בהקדמת ספרו "בית רידב"ז") טענו שלימוד הגמרא על פי שיטת הרב מבריסק מזכיר את מחקר הכימיה. גם בישיבות הספרדיות שדוגלות בשיטת הבקיאות הסדרנית, רווחת הסתייגות מהשיטה הבריסקאית המביאה להעמקה ניכרת, אך לבקיאות דלה. מאידך, תמכו רבים מראשי הישיבות בשיטה, היות שלדבריהם בדור זה הבקיאות היא חסרת ערך ללא העמקה. ניתן אף למצוא קשר בין עליית השיטה הבריסקאית לבין הפיכת לימוד התורה להמוני, שכן שיטת בריסק הפכה את היכולת לחדש חידושי תורה יצירתיים, לשווה לכל נפש, ללא הכרח בבקיאות מקיפה הנרכשת בעמל של שנים, כנדרש על פי שיטת הלימוד המסורתית.
סטניסלב לם
סטניסלב לם (בפולנית:, 12 בספטמבר 1921 – 27 במרץ 2006) היה סופר מדע בדיוני פולני. ספריו תורגמו למעל 50 שפות ונמכרו בלמעלה מ־45 מיליון עותקים.
קורות חיים
לם נולד כבן יחיד לסבינה לבית וולר ולשמואל לם, במשפחה יהודית מתבוללת (שככל הנראה גם התנצרה), בעיר לבוב שבפולין (כיום באוקראינה). אביו היה רופא. הסופר מריאן חמר היה בן דודו של לם.
בשנת 1940 החל בלימודי רפואה באוניברסיטת לבוב, אך לימודיו הופסקו עקב מלחמת העולם השנייה. בזמן המלחמה והכיבוש הגרמני הצליח להסתיר את יהדותו בזכות מסמכי זהות מזויפים. הוא עבד בתור מכונאי רכב והיה חבר בארגון התנגדות לנאצים. ב-1946, לאחר המלחמה, הפכה לבוב לחלק מברית המועצות ולם עבר לקרקוב, שם השלים את לימודיו באוניברסיטה היגלונית בקרקוב. הוא עבד בתור עוזר מחקר במכון מדעי והתחיל לכתוב סיפורים בזמנו החופשי. בשנת 1953 נישא לברברה לזניאק, רופאה רדיולוגית.
לם קיבל חברות כבוד בארגון סופרי המדע הבדיוני ופנטזיה של אמריקה ב-1973, אך זו הוסרה ב-1976, לטענת הארגון מסיבות נוהליות ולטענת לם עקב הערותיו על רמתם הירודה של ספרי המדע הבדיוני האמריקניים. הוא תיאר את ספרות המדע הבדיוני של ימיו כספרות נבובה המעוניינת יותר בהרפתקאות מאשר ברעיונות חדשים או בחדשנות ספרותית. הארגון הציע לו חברות רגילה, והוא סירב לכך.
בשנת 1982, בעקבות הנהגת הממשל הצבאי, עזב את פולין ועבד כשנה במערב ברלין. משם עבר לווינה והתגורר בה עד 1988, ואז שב לפולין.
ספרו סולאריס, העוסק במגע בין האנושות לבין ישות חייזרית מסתורית, עובד שלוש פעמים לקולנוע ואף תורגם לעברית. ספר זה הוא אולי הידוע בספריו.
לם מת בגיל 85 בקרקוב.
מאפייני כתיבתו
כתיבתו של לם מתאפיינת בריבוי רעיונות מקוריים. בנוסף כתיבתו מאופיינת בגיוון רב וכוללת יצירות הומוריסטיות רבות (בין היתר בקובצי הסיפורים, הקיבריאדה וטייס החלל פירקס) ועד יצירות רציניות במהותן (כמו סולאריס).
לפי המתרגם דידי חנוך, למרות הגיוון הרב, אפשר למצוא מן המשותף בכתביו בכך שיש בהם אלמנט פילוסופי מובהק.
עיבודים קולנועיים
מגוון יצירותיו זכו לעיבוד קולנוע. בין היתר, יצירתו סולאריס זכתה לשלושה עיבודים קולנועיים (בשנים 1968, 1972 ו-2002) וגם יצירתו כנס העתידנים זכתה לעיבוד קולנועי לסרט (ב-2013).
כתבי סטניסלב לם
השמות מוצגים במקור בפולנית ואחר כך באנגלית ובעברית מחוסר תרגום של חלק מספריו.
מרכוס דו סוטוי
מרכוס פיטר פרנסיס דו סוטוי (Marcus Peter Francis du Sautoy; נולד בלונדון ב-26 באוגוסט 1965) הוא פרופסור אנגלי למתמטיקה, ראש הקתדרה להבנה ציבורית של המדע באוניברסיטת אוקספורד.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם תורת החבורות ותורת המספרים. הוא מוכר כסופר מדע פופולרי ועוסק בעיקר בפופולריזציה של המתמטיקה.
פרסם מאמרים וספרים רבים בנושאים מתמטיים, ובשנת 2001 זכה בפרס בריק (Berwick Prize) שמעניקה החברה הלונדונית למחקר הטוב ביותר למתמטיקאי שטרם מלאו לו ארבעים.
ביוגרפיה
מרכוס דו סוטוי גדל בהנלי שעל נהר התמזה בדרום אוקספורדשייר. הוא סיים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד בהצטיינות, והמשיך שם לדוקטורט בהנחיית דניאל סגל.
בדצמבר 2006 נשא דו סוטוי את הרצאת חג המולד של החברה המלכותית (Royal Institution Christmas Lectures) תחת הכותרת "The Num8er My5teries".
בשנת 2008 נבחר דו סוטוי להחליף את ריצ'רד דוקינס כראש הקתדרה להבנה ציבורית של המדע על שם צ'ארלס סימוני באוניברסיטת אוקספורד. דו סוטוי הוא אתאיסט מוצהר, אולם הבטיח שבמסגרת התפקיד יעסוק יותר בהנחלת מדע מאשר בהפרכת הדת.
דו סוטוי הוא שחקן כדורגל חובב ואוהד ארסנל. בנוסף הוא פעיל בארגון עזרה לאנשים בגואטמלה.
דו סוטוי מקדיש חלק ניכר מעבודתו להנגשת המתמטיקה לציבור הרחב. הוא כותב מאמרים לגארדיאן ולטיימס ומופיע רבות בטלוויזיה וברדיו. בין השאר הנחה תוכנית של ה-BBC בשם Mind Games. בנוסף הוא מקדם את האתר Mangahigh.com שמטרתו לימוד מתמטיקה בעזרת משחקים. הוא כתב שלושה ספרי מדע פופולרי על מתמטיקה.
בשנת 2010 הנחה מרכוס את הסרט התיעודי "כיצד נוצר גאון?" (באנגלית: "?What Makes a Genius") בהפקת ה-BBC.
הוא נשוי לשני, אותה פגש בישראל, בעת ששהה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים. לזוג בן ותאומות מאומצות. הם מתגוררים בסטמפורד היל שבצפון לונדון.
קישורים חיצוניים
על ספריו:
אורנגזב
אבו אל-מוזפר מוחי א-דין מוחמד אורנגזב, הידוע בעיקר כאורנגזב (اورنگ‌زیب) או עאלם-גיר (عالمگیر – כובש העולם) (3 בנובמבר 1618 – 3 במרץ 1707) היה המלך המוגולי הגדול האחרון. שלט מ-1658 עד 1707. שלטונו הוחל על רוב תת-היבשת ההודית.
לפני עלייתו לכס
אורגזנזב היה בנם השלישי (והילד השישי) של שאה ג'האן ומומתאז מהאל. בגיל 15 הוכיח את אומץ ליבו כאשר התייצב מול פיל משתולל; בזכות מפגן אומץ זה העניק לו אביו את התואר בהאדור, כלומר "אמיץ".
בסוף 1634 קיבל את הפיקוד הצבאי הראשון בקרב שהתרחש ליד העיר בונדלה נגד שליט אורצ'ה.
ב-1636 מינה אותו אביו כמשנה למלך, האחראי על הדקאן (במקביל למינויים של אחיו כמשנים למלך בטריטוריות אחרות), בכך באה אל קיצה סולטנות אחמדנגר העצמאית. ב-1637 השתלט על הנסיכות הקטנה של בגלנה. ב-1645 מונה כמושל גוג'ראט וב-1647 מינה שאה ג'האן את בנו הצעיר, מוראד בח'ש, להיות מושל גוג'ראט ושלח את אורנגזב להיות מושל בלך ולהגן עליה מפני תקיפות האוזבקים והטורקמנים, אולם המשימה הייתה קשה מדי ושאה ג'האן ויתר על חלק מהשטח על מנת להגיע להסדר עם האוזבקים. אורנגזב נשלח להיות מושל אזור מולטאן ואזור סינד. אחרי שנכשל לכבוש מחדש את קנדהאר, הוחלף על ידי דארא, אחיו הבכור, ונשלח ב-1654 חזרה לדקאן כמושל. הדקאן הוא אזור עני יחסית לסינד ולאורנגזב נגרמו הפסדים כספיים כתוצאה ממעבר זה.
תפיסת כס המלוכה
ב-6 בספטמבר 1657 התדרדרה בריאותו של שאה ג'האן כך שכבר לא היה יכול לתפקד כשליט, והתחיל סכסוך ירושה בין ארבעת בניו, שכל אחד מהם נשא משרה חשובה בממלכה. ארבעת הבנים שנותרו בחיים באותה תקופה, לפי סדר הולדתם, היו: דארא שיקוא שהיה המושל של להור ופנג'אב, שוג'אע  שהיה מושל בנגל, אורנגזב שהיה מושל הדקאן, ומוראד בח'ש  שהיה שליט גוג'ראט.
הבן הבכור, דארא שיקוא, שהיה מפקד הצבא בפועל, ראש מנהל החצר והבן המועדף על ידי שאה ג'האן, לקח על עצמו את תפקיד העוצר (ממלא מקום המלך), לא הייתה מסורת מוגולית של זכות אוטומטית של הבן הבכור לרשת את אביו ולכן שאר האחים לא קיבלו את מרותו וכל אחד מהם תבע לעצמו את הבכורה. המאבק העיקרי היה אי נכונותו של אורנגזב לאפשר לאחיו הבכור לרשת את הכס. דארא שיקוא, שעמד בראש צבא של קרוב ל-100,000 חיילים (כולל פרשים) וזכה לתמיכת האב, הובס על ידי אורנגזב בקרב סמוגר ב-30 במאי 1658. דארא שיקוא נמלט, ובסיועם של בני ברית צייד צבא חדש אולם הובס ב-14 באפריל 1659 בקרב דאורי בסמוך לאג'מר. לאחר התבוסה נמלטו דארא ובנו סִפִּהְר (Sipihr Shikōh) לסינד, וב-10 ביוני 1659 הוסגרו לידיו של אורנגזב והוצאו להורג בדלהי.
במקביל, הבן השני, שוג'אע, הכתיר את עצמו בנובמבר 1658 כמלך וצעד בראש צבא מבנגל לכיוון אגרה. מפלתו הראשונה של שוג'אע הייתה ב-24 בינואר 1658 בסמוך לווראנסי בקרב בהדורפור נגד צבא בפיקוד של סולימאן שיקוא, בנו של האח הבכור. שוג'אע נסוג צפונה, שיקם את צבאו ויצא שנית דרומה. אורנגזב ארגן צבא מאומן ופגש את צבאו של שוג'אע מחוץ לאגרה בקרב חג'ווה שם הביס אותו באופן מוחץ ב-5 בינואר 1659. שוג'אע נמלט לבנגל ועד אפריל 1660 עוד ניסה לכבוש את השלטון. לבסוף נמלט לארקן בבורמה, שם זכה למקלט למספר חודשים אולם אחר כך הוצא להורג יחד עם בניו.
האח הצעיר מוראד בח'ש, הצהיר על עצמאות ושלח את צבאו נגד עיר הבירה באגרה כדי לקבל את כס המלכות. הוא סייע לאורנגזב במלחמתו נגד דארא וחייליו נטלו חלק משמעותי בניצחון בקרב בהדורפור. ב-7 ביולי 1658, כאשר היה עם אורנגזב, מוראד בח'ש סומם, נאסר והוצא להורג ב-14 בדצמבר 1661.
אף על פי ששאה ג'האן החלים לחלוטין ממחלתו, אורנגזב הצהיר על חוסר יכולת אביו למלוך, הכריז על עצמו ב-8 ביוני 1658 כמלך וכלא את שאה ג'האן במצודת אגרה. ג'האן ארא בגום בתו הבכורה של שאה ג'האן טיפלה בו במשך 8 שנים עד שבשנת 1666, לאחר שחלה בדיזנטריה, נפטר שאה ג'האן במיטתו במצודה.
תקופת שלטונו
במהלך חמישים שנות שלטונו התרחבה האימפריה לגבולותיה הפיזיים המקסימליים אך גם חוותה את הסימפטומים הברורים של דעיכתה. הבירוקרטיה גדלה לאין שיעור ופשטה בה השחיתות, וגם הצבא הענק השתרך בטקטיקות ובכלי נשק ישנים. אורנגזב לא היה הצליח להחזיר את האימפריה לגדולתה. הוא אומנם הטיל מורא, אך לא הייתה לו הכריזמה הדרושה כדי למשוך קצינים מעולים, והוא נדחף להרחיב את שלטון המוגולים על דרום אסיה ולהעלות את כוחה של האורתודוקסיה האסלאמית על ידי גישה ראקציונרית לאותם מוסלמים שנחשדו בכך שהם מתפשרים על אמונתם.
אורנגזב היה מעורב במספר מלחמות חסות – נגד הפתאנים באפגניסטן, הסולטאנים של ביג'פור וגולקונדה בדקאן, המרתים במהאראשטרה והאהומים באסאם. מרידות איכרים ומרידות של שליטים מקומיים הפכו לדבר שבשגרה, כמו גם נטייתם של שליטים מקומיים לחזק את שליטתם על חשבון האימפריה הנחלשת.
הקשר המתהדק של ממשלתו עם האסלאם תקע טריז בין השליט ונתיניו ההינדואים. אורנגזב אסר בניית מקדשים חדשים, הרס כמה מהקיימים והקים במקומם מסגדים, והטיל מחדש את הג'יזיה שביטל סבו. כיוון שהיה פוריטני באופיו, הוא אסר השמעת מוזיקה בארמון, אסר על קיום טקסים, ורדף את הסיקים בפנג'אב והוציא להורג את הצופי סרמד קשאני בעוון כפירה, התנכל לקהילת בני ישראל עד שבשנת 1674 קיסר האימפריה המראטהית שיוואג'י, שלח לו מכתב חריף וביקש שיפסיק לרדוף את היהודים. צעדים אלו גרמו לניכור כה רב עד שכבר לפני מותו החלו מאבקי כוח ברורים.
משפחתו
ב-1637 נישא לנסיכה הספווית דלרס באנו בגום. אשתו השנייה הייתה נוואב ביי והשלישית אורנגאבאדי מהאל. בנוסף להן היו לו מספר פילגשים.
מורשתו
אורנגזב מת בגיל 88. עם מותו התפוררה הממלכה המוגולית. המלך המוגולי האחרון היה בהאדור שאה השני, ששלט עד 1857, כאשר הבריטים שהגיעו לאזור הדיחו אותו.
גומבוץ
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סיפורי סבתא
סיפורי סבתא (ביידיש: בּאָבּע מעשה'ס, נהגה: "בּוֹבֶּה מַייסֶס") הוא ביטוי עברי, ממקור יידישאי, שבא לתאר דברים מופרכים, לא אמינים.
לפי חוקר ספרות יידיש סול ליפצין, מקור הביטוי בספר מהמאה ה-16 שכתב אליהו בחור, ביידיש, בשם בבא-בוך, שהיה מבוסס על עלילת גיבורים איטלקית אופנתית בשם Bovo d’Antona. בבא-בוך (מבוטא בובֶה בוך), הספר הלא-דתי הראשון שנדפס ביידיש, תיאר עלילות מופלאות ולא כל כך אמינות ומכאן ההקשר לדברים מופרכים. המילה בּוֹבֵּי ביידיש משמעותה "סבתא" (בכיתוב יידיש: בּאָבּעֶ) ועם התגלגלות המושג נשכח הספר ונותר רק ההקשר של הדברים המופרכים הקשורים ל"סיפור סבתא".
הביטוי קיבל גם וריאציות דוגמת: "ספר לסבתא" והן הונצחו בתרבות הישראלית. נורית יובל כתבה את "סַפֵּר לַסַבְתָא" (1991) ובין שירי להקת כוורת היה גם "לך ספר לסבתא".
גומבוץ (מתמטיקה)
גומבוץ (בהונגרית: Gömböc) הוא גוף תלת-ממדי וקמור בעל צפיפות הומוגנית שכאשר מניחים אותו על משטח שטוח יש לו רק שתי נקודות שיווי משקל: אחת יציבה והשנייה רופפת. בכך לגוף כזה יש תכונה ייחודית - יכולת יציבה אבסולוטית - כלומר, במילים אחרות, ישנו מנח יחיד בו הוא יכול להימצא באמת במצב סטטי. קיומו שוער לראשונה ב-1995 על ידי המתמטיקאי הרוסי ולדימיר ארנולד, והוכח ב-2006 על ידי המדענים ההונגרים גאבור דומוקוש ופטר ורקוני, שתיארו משפחה של גופים בעלי התכונה הזאת.
מאז שנתגלה, צורתו עזרה להסביר את מבנה הגוף של צבים יבשתיים, בהקשר של יכולתם הטבעית לחזור לתנוחת שיווי משקל לאחר שהופכים אותם מלמטה למעלה.
היסטוריה
בגאומטריה, גוף עם תנוחה יציבה יחידה נקרא מונוסטטי, בעוד המונח מונו-מונוסטטי נטבע כדי לתאר גוף אשר בנוסף לכך יש לו נקודת שיווי משקל רופף יחידה. כדור שמשקלו מפולג ככה שמרכז המסה שלו מוסט ביחס למרכז הגאומטרי שלו הוא גוף מונו-מונוסטטי. דוגמה נפוצה יותר היא זו של נחום תקום (ראו איור מימין). בשיווי משקל, מרכז המסה שלו ונקודת המגע נמצאים על ישר שניצב לקרקע. כאשר הצעצוע מוטה במקצת, גובה מרכז המסה שלו עולה ובנוסף מתרחק אופקית מהישר הזה. הדבר מפיק מומנט התיישרות אשר משיב את הצעצוע למנח היציב שלו.
בשנה בה העלה ארנולד את השערתו כבר היה ידוע, מההכללה הטופולוגית והגאומטרית של משפט ארבעת הקודקודים הקלאסי, שלעקומה מישורית יש לפחות ארבע נקודות קיצון של העקמומיות, ובאופן ספציפי יותר, לפחות שתי נקודות מקסימום מקומי ושתי נקודות מינימום מקומי. כיוון שהתנאים ליציבות של גוף דו־ממדי עבור נקודת מגע נתונה הם שמרכז המסה יהיה בדיוק מעל נקודת המגע, ושמרכז המסה יימצא מתחת למרכז העקמומיות (אשר גובהו הוא רדיוס העקמומיות), נובע איפה שיציבות מקומית של הגוף נקבעת על פי מיקום מרכז המסה ביחס לאוולוט של העקומה. למעשה, נקודת שיווי משקל יציב תיתכן רק כאשר מרכז המסה יימצא מעל נקודת מינימום מקומי של העקמומיות. כיוון שחייבות להיות לפחות שתי נקודות מינימום כאלו, כל עקומה מישורית תהיה בעלת לפחות שתי תנוחות יציבה; פירוש הדבר שלא קיימים גופים קמורים מונו-מונוסטטיים בשני ממדים.
המצב בשלושה ממדים סבוך בהרבה, שכן ישנה עקמומיות נורמלית שונה (של חתכים נורמליים שונים) עבור כל כיוון הטיה של הגוף (ולפיכך גם היסט אנכי שונה של מרכז המסה), אולם בתקופתו של ארנולד מקובל היה לחשוב שגם בשלושה ממדים לגוף בהכרח יהיו לפחות ארבע נקודות קיצון. בניגוד לסברה הקיימת, ארנולד שיער שניתן להקטין את המספר הזה.
This Is Me
{{פירושונים|* This Is Me (שיר של טק ניין) – שיר של טק ניין משנת 2006
ראו גם
}}
קלאמפ
קלאמפ היא קבוצת כותבות ומאיירות מאנגה יפניות המורכבת כולה מנשים. חלק מסדרות המאנגה אשר יצרו עובדו לסדרות אנימה מצליחות. חברות הקבוצה הן ננסה אוקווה (Nanase Ohkawa), מוקון (Mokon), צובאקי (Tsubaki) ואיגרשי סצוקי (Igarashi Satsuki).
קלאמפ מכרו מעל ל-100 מיליון עותקי מאנגה נכון לאוקטובר 2007.
הקבוצה החלה לפעול באמצע שנות השמונים, ביצירת דוג'ינשי, תחת השם "קלאמפ קלאסטר" ומנתה 11 חברות. ב-1987 החלו לכתוב את המאנגה המקורית הראשונה שלהן, RG Veda, ועד ששוחררה לאור בשנת 1989 הקבוצה כבר ירדה ל-7 חברות. בשנת 1993 שלושה חברות נוספות עזבו, ונותרו רק ארבע החברות המרכיבות אותה כיום.
אר נובו
אר נובו (בצרפתית: Art Nouveau, "האמנות החדשה") היא תנועה אמנותית בינלאומית שרווחה באירופה המערבית ואמריקה הצפונית בשנים 1890–1910 בתקופת הבל אפוק.
המאפיינים של הסגנון הם קווים ארוכים מפותלים או גליים בדומה לפונקציה סינוסואידית. האלמנטים הקישוטיים שלה מקורם בעולם הצומח והחי (בעיקר חרקים) ובגוף האשה. מובילי הסגנון ביקשו להשתחרר מהסגנון הקישוטי של המאה ה-19 שהיה בעיקרו חיקוי ואימוץ סגנונות היסטוריים וליצור אמנות חדשה - אר נובו.
אטימולוגיה
המונח אר נובו הוזכר לראשונה בכתב העת הבלגי L’Art Moderne, אך הפך פופולרי הודות  לס. בינג, סוחר אמנות פריזאי שבבעלותו הייתה הגלריה  מייסון דה לאר נובו (עברית: "בית האמנות החדשה").
הסגנון התפתח במקביל על ידי תנועות שונות בארצות שונות, ובכל ארץ ניתן שם אחר כדי לתאר את התנועה כולה: בגרמניה - יוגנסטיל, באוסטריה, סזציון סטיל, ליברטי באיטליה ומודרניסטה בספרד.
השפעות וראשית התפתחות הסגנון
הסגנון הושפע עמוקות מהמהפכה התעשייתית: מחד גיסא האר נובו השתמש בטכנולוגיות ותהליכי הייצור החדשים שהתפתחו בתקופה זו. מאידך גיסא, האר נובו שאב השראה רבה מן הטבע, המתבטאת במאפיינים המרכזיים של הסגנון: קווים גליים ומתעגלים וטקסטורות של צמחים ובעלי חיים.
בסגנון ניכרת היטב גם השראת ההדפסים היפניים שהגיעו לאירופה באותה תקופה עם פתיחת יפן למערב. מאפייני ההדפסים היפניים הניכרים ביצירות בסגנון האר נובו הם חוסר הפרספקטיבה, ליניאריות ודו־ממדיות.
באנגליה חלוציו של הסגנון היו המאייר אוברי בירדסלי, שבעבודותיו בלטו הקווים הגליים והשפעת תנועת האומנות והאמנות של ויליאם מוריס, שיישמה את הסגנון באומנויות הדקורטיביות. ביבשת אירופה הושפע האר נובו מהציירים פול גוגן ואנרי דה טולוז-לוטרק.
לשיא פריחתו הגיע הסגנון ב-1900 בפריז בתערוכה הבינלאומית העולמית שנערכה שם ובה נחשף העולם לסגנון החדש.
המאפיינים הקישוטיים של האר נובו והשימוש בהם
מאפייני הסגנון הם קווים גליים בצורת פרבולות והיפרבולות וקווים גליים א-סימטריים. הקווים הא-סימטריים שהושאלו ממרכיבי עולם החי והצומח בעלי קווים סינוסואידליים, מצורות של גבעולים, ניצנים, קנוקנות (של גפנים) וכנפי חרקים. הקווים הללו לעיתים עדינים, אלגנטיים ולעיתים בעלי עוצמה וקצב כמו של צליפת שוט. הסגנון התפשט לכל האומנויות הגרפיות והפלסטיות כשיש בו הרמוניה בין מבנה, פונקציונליות וקישוטיות.
עבודות בסגנון האר נובו נעשו במגוון חומרים ונעשה בהם שילוב של חומרים שונים כמו עץ, אבן, זכוכית, מתכות, קרמיקה. בין חידושי האר נובו היו שימוש בברזל יצוק לחלקי מבנים, בטכניקות חדשות בעיבוד זכוכית, הדפסת ליטוגרפיות, והכנסת כרזות (פוסטרים) לעולם הפרסום. הסגנון הקיף גם את כל סביבת החיים הביתית: מבנים, רהיטים, ציפויי קירות - טפטים, בדים, שטיחים, תאורה, כלי כסף, תכשיטים.
בציור הסגנון בולט מאוד בעבודותיו של הצייר הצ'כי אלפונס מוכה והצייר האוסטרי גוסטב קלימט, בעיקר בסגנון אר נובו מאוחר.
זכוכית הופיעה בסגנון החדש בצורות ובטכניקות חדשות בעיקר אגרטלים ומנורות, עבודה במספר שכבות ובצבעים שונים ביצירה אחת תוך חשיפת השכבות התחתונות בחריטה. אומנות הויטראז' התפתחה אז מאד. נאנסי שבפרובאנס הייתה המובילה באומנות הזכוכית בזכות אמני הזכוכית שלה: רנה לליק, אמיל גאלה, האחים דום ומיורל.
ברזל קישט הרבה ממבני האר נובו - מעקות של מרפסות, סורגים, שערים (ביניהם שערי תחנת המטרו בפריז), חדרי מדרגות, מנורות. בכל אלה הופיעו מאפייני הסגנון: הקווים המפותלים, מסולסלים ואלמנטים מהצומח.
התכשיטים של האר נובו אופיינו בשימוש בחומרים מקוריים לאותה תקופה כמו זכוכית, קרן, שנהב ומגוון גדול של אבני חן צבעוניות. הרבה תכשיטים נעשו בצורת חרקים (שפיריות) או פנים של נשים עם שער מפותל. מעצבים מובילים של תכשיטים היו לליק בצרפת, טיפאני בניו יורק והחנות - כלבו ליברטי בלונדון.
המבנים של התקופה קושטו בפסלים ובתבליטים בסממני הסגנון. והרבה מהם הוכרזו על ידי יונסקו כאתרי מורשת תרבותית. בערים: ברן, בודפשט, לבוב, פריז, פראג, ריגה, סנט פטרסבורג, שטרסבורג, בריסל, וינה, איסטנבול ובערים נוספות ישנם רחובות שלמים שבתיהם נבנו בסגנון האר נובו.
כרזות - פוסטרים ואמנות גרפית הם ענף חשוב בסגנון האר נובו בזכות טכנולוגיות החדשות של ליטוגרפיה והדפסות בצבע שפותחו האותה תקופה - מעבר המאות ה-19 וה-20. אלה הוציאו את האמנות אל העיתונות המאויירת ואל הרחוב, אל לוחות המודעות. הכרזות והאיורים באר נובו מציגים כמעט תמיד נשים המייצגות זוהר ויופי. תמונות של גברים הן נדירות ביותר. הפוסטרים והאיורים מסוגננים, שטוחים, כמעט דו־ממדיים בהשפעת הג'פוניזם, ולעיתים קרובות מעוטרים בחלקי הצומח. אמנים מוכרים מאוד בתחום הם אלפונס מוכה הצ'כי וטולוז לוטרק הפריזאי.
אובדן
{{פירושונים| רפואה ופסיכולוגיה:
כלכלה:
ראו גם
}}
ספינות התופת של אנטוורפן
"ספינות התופת של אנטוורפן" (בהולנדית: hellebranders, באנגלית: hellburners) הוא הכינוי שניתן לספינות נפץ ראשונות מסוגן, בהן השתמשו ההולנדים ב-1584 במהלך המצור שהטיל אלסנדרו פארנסה, דוכס פארמה, על אנטוורפן. "פצצות מושטות" אלה, פרי המצאתו של המהנדס הצבאי האיטלקי פדריגו ג'אמבלי, שוגרו אל עבר מחסום האוניות שבנו הספרדים לרוחב הסכלדה, וזרעו חורבן ומוות שלא נודעו כמותם עד אז. התפוצצות אחת הספינות פערה במחסום פרצה ברוחב 200 רגל והרגה למעלה משמונה מאות ספרדים. חרף ההצלחה, ההולנדים לא הצליחו לפרוץ את המצור והמרד נכשל בסופו של דבר, אך המאורע הותיר רושם עז עוד שנים רבות אחר כך.
קווירינוס (מיתולוגיה)
במיתולוגיה הרומית קווירינוס (בלטינית: Quirīnus) הוא אל קדמון מתקופת המלוכה הרומית. היה גם כינוי של האל יאנוס.
אטימולוגיה
Quiris בלטינית פירושה "חנית", ומשמעות קווירינוס הוא "המשתמש בחנית". אפשרות נוספת לפירוש השם היא מ"קוריה", שהיה אל במדינה הרומית.
היסטוריה
נראה שקווירינוס היה אל המלחמה בו האמינו בסאבין. סאבין, שבט שישב על אחד משבע הגבעות של רומא. כאשר הרומאים התיישבו באזור, הכת של קווירינוס הפכה להיות חלק מרומא ותרבותה הוטמעה במערכת האמונה הרומית. זה קרה לפני השפעת התרבות היוונית הקלאסית.
ההיסטוריון אנג'לו ברליש טען כי קווירינוס ורומולוס היו במקור אותה ישות אלוהית אשר פוצלה לגיבור ולאלוהים כאשר הדת הרומית איחדה את שניהם.
האל היה מזוהה עם התבואה כוסמין, ולכן ביום שבו מסופר על פי המסורת שרומולוס מת הרומאים היו מכינים מעין טוסט כוסמין כמנחה לאלה פורנקס. בגרסה אחרת של האגדה על רומולוס שצוטטה על ידי פלוטארכוס, הוא נהרג, ונחתך לחתיכות על ידי האצילים בני אותה תקופה. כל אחד מהם לקח חלק מגופו וקברו באדמתם.
ברליש טוען שתבנית זו - פסטיבל של יבול עיקרי, אל, וסיפור של גיבור מרוגז שחלקי גופו קבורים באדמה - הוא דבר מוכר שקורה כאשר פיצול שכזה מתרחש במיתולוגיה של תרבות.
חשיבותו המוקדמת של קווירינוס הובילה להכללתו בשילוש הקפיטולי הראשון, יחד עם מאדים (אז אל חקלאי) ויופיטר. עם הזמן, הוא הפך להיות פחות משמעותי, עד שלבסוף נעדר מן המשולש (הוא ומאדים הוחלף על ידי יונו ומינרווה). וארו מזכיר את ה"קפיטוליום וטוס", אתר פולחן קדום בקווירינאל, המוקדש ליופיטר, יונו ומינרווה, שביניהם מארטיאל עושה הבחנה בין "צדק ישן" לבין "חדש".
בסופו של דבר, הרומאים החלו להעדיף כתות אישיות ומיסטיות על מערכת האמונות הרשמית של המדינה, ולכן נשמטה האמונה בקווירינוס.
תיאור
באמנות רומית קדומה, הוא הוצג כאדם מזוקן עם בגדים דתיים וצבאיים. עם זאת, הוא כמעט מעולם לא קיבל תיאור פיזי בתרבות הרומית. הוא היה קשור לעיתים עם צמח ההדס.
חג/פסטיבל
הפסטיבל הנקרא על שמו "קווירינליה" התקיים ב-17 בפברואר.
מורשת
אפילו מאות שנים לאחר נפילת האימפריה הרומית, גבעת קווירינאלה ברומא, שנקראה במקור על ידי רומולוס, עדיין הייתה קשורה לאל הקדמון - היא נבחרה כבית המלוכה לאחר כיבוש רומא על ידי בית סבויה ולאחר מכן הפך למקום מגוריהם של נשיאי הרפובליקה האיטלקית.
פילוסופיה יהודית
פילוסופיה יהודית, בהגדרה רחבה, היא הגות הקשורה לדת ולמסורת היהודית, וכן כזו הקשורה למחשבה הפילוסופית של יהודים לאורך השנים.
גימנסיה נורדיה
גימנסיה נוֹרדִיָּה נוסדה בתל אביב בשנת 1927, בשם גימנסיה לעם, על ידי קבוצת מורים ומהנדסים, במסגרת של אגודה שיתופית, "קואופרטיב חבר המורים".
פילוסופיה יהודית
הגדרה
בהגדרתו הפשוטה מתייחס המונח "פילוסופיה יהודית" לחיבור בין מחשבה פילוסופית להגות יהודית. עם זאת, למונח הגדרות שונות ואף תלויות תקופה. בימי הביניים, הכוונה הייתה לכל מחשבה ותורה שיטתית שהונהגה על ידי יהודים, בין אם היא עסקה בנושאים יהודיים מובהקים כגון טעמי המצוות, האמונות והדעות הראויות לאדם, תורה ומדע וימות המשיח, ובין אם עסקה בנושאים פילוסופיים כלליים. בתקופות אחרות, כגון בעת המודרנית, נחשבה ההתמקדות בנושאים יהודיים לתנאי חשוב, והוגי דעות שלא הזדהו כיהודים או שהיו אדישים למורשתם, שעסקו בהגות כללית כמו משמעות החיים, פילוסופיה של המוסר וכדומה לא סווגו בדרך כלל כפילוסופים יהודים.
גימנסיה נורדיה
מטרת המייסדים הייתה לאפשר להורים שאמצעיהם מצומצמים להקנות לילדיהם השכלה תיכונית מלאה, שגימנסיה הרצליה לבדה לא יכלה לספק לכל, כיוון שבשנות ה-20 של המאה ה-20 לא הוקצה תקציב ציבורי לתמיכה בבתי ספר תיכוניים, שנחשבו אז לרשות ולא לחובה.
פילוסופיה יהודית
הפילוסופיה המקראית
ראשית הפילוסופיה היהודית מצויה במחלוקת. מחד, ישנם חוקרים כגון אליעזר שביד ויצחק יוליוס גוטמן שטוענים כי הפילוסופיה לא צמחה בתרבות היהודית, אלא כולה תוצאה של השפעה חיצונית, שראשיתה במפגש התרבות היהודית עם הפילוסופיה היוונית בתקופת בית שני, ומנגד ישנם חוקרים (כגון ישראל אפרת) שטוענים כי פילוסופיה יהודית מובחנת קיימת כבר מימיו הראשונים של המונותאיזם היהודי, בתקופת האבות, ולאחר מכן בפילוסופיה המקראית של תקופת הנביאים.
על פי פרופ' ישראל אפרת, עקרונות הפילוסופיה היהודית מתחילים כבר ממילותיו הראשונות של ספר בראשית. שם ניתן למצוא את הבסיסים למונותיאיזם היהודי: האמונה באל אחד ומיוחד, ההפרדה בינו לבין העולם (שלילת הפנתיאיזם), האמונה בבריאת העולם (העולם אינו קדמון) ועוד. לטענת אפרת, עוד מראשיתה משכה הפילוסופיה היהודית לשני כיוונים מנוגדים, שתי תפיסות עולם, המלוות אותה לאורך כל שנות קיומה ועד היום. שני מושגים אלה המתייחסים ליחס האפשרי בין האדם לאל הם השאיפה לקדושה, ומולה השאיפה לכבוד. בעוד הקדושה שואפת כמה שיותר לרומם ולעלות את האלוהות מעל העולם הגשמי ולנתקה מן האדם (טרנסצנדנטיות), הכבוד חותר לקרבה מרבית בין האדם לאל.
כבר בתורה עצמה ניתן לראות את הניגודיות בין שתי השאיפות. בספרות הנבואה ניתן לראות הבדלי גישות בין הנביאים השונים, אותם ניתן לנמק בהבדלי המקום והזמן בהם ניבאו. מצד המטיפים לקדושה ניתן למנות את ישעיהו, עמוס ומיכה, המדגישים בדבריהם את אפסותו של האדם מול קדושתו ורוממותו של אלוהים, כפי שהם מתגלים בטבע ובהיסטוריה. מיכה אף לועג לעם הבוטח בבית המקדש וארון הקודש: "הלא ה' בקרבנו, לא תבוא אלינו רעה". מולם בולטת גישת הנביאים יחזקאל וצפניה אשר מבטאים בדבריהם את קרבת האל לעם ישראל ובחירתו כעם הנבחר. בנוסף ניתן למצוא בדבריהם ביטויים פיזיים של קרבה בינם לאל. בנבואת יחזקאל ניתן למצוא לראשונה את מקומם של המלאכים כמעין מתווכים בין אלוהים לאדם. אמונה זו התפתחה בדברי נביאי בית שני, וביתר שאת בספרות האפוקריפית שבספרים החיצוניים. דווקא הנטייה לקדושה - התפיסה שאלהים הוא כל כך מרומם ומרוחק מן האדם, יצרה את הצורך במעין "הוויות אמצעיות", המתווכות בין "עליונים" ל"תחתונים".
אך בעוד בספרי בית ראשון המלאכים מהווים מעין התגלות זמנית או כוח מוגשם של האל ולא כדבר נפרד ממנו, בספרי שלהי בית שני, כדוגמת ספר דניאל וספר זכריה, אשר ניכרת בהם ההשפעה הפרסית, כבר מקבלים המלאכים הוויה עצמית ושמות פרטיים. בספר איוב אנו מוצאים הוויה מטפיזית חדשה, השטן, המהווה ניגוד לאלוה ה"טוב". אם בספר ישעיהו קראנו כי אלוהים הוא אחראי-כל: "יוצר אור ובורא חושך, עושה שלום ובורא רע", יצירת דמות השטן, האחראי על הרוע בעולם ועל סבלו של האדם, מבטאת התקרבות של היהדות לתפיסות גנוסטיות, אם כי בספר איוב מוצג השטן כמלאך שכפוף לחלוטין למרותו של האלוהים ואינו יכול לפעול מאומה ללא אישורו, כמו כל שאר המלאכים.
הקצנת הרעיון בספרים האפוקריפיים, כגון ספר חנוך א', ספר טוביה וספר היובלים, הובילה להגברת מרכזיותם של המלאכים, ולתהליך להאנשתם והפיכתם משלוחיו של אלהים לשלוחיו של האדם. בהמשך אנו חוזים ב"ספרות העלייה", בה המלאכים אף נוטלים את בני האדם לסיור בעולמות העליונים ומגלים להם את סודות ללא פקודה מפורשת של אלוהים. וכך משהטשטש כל כך התחום בין האלוהי לגשמי, הבינה היהדות הפרושית ובהמשך התנאית את הסכנה הטמונה בחיבורים אלו ויצאה כנגדם, וביתר שאת לאחר שהנצרות הקדומה אימצה בחום ספרים אלה לחיקה. רבי יוסי, תנא בן המאה השנייה, אף מגדיל ואומר כנגד רעיונות אלו כי "מעולם לא ירדה שכינה למטה ולא עלו משה ואליהו למרום".
בתקופת בית שני ניתן לראות גם לראשונה ביטויים גלויים אודות האמונה בעולם הבא והישארות הנפש. תפיסות אלה היוו מצע למחלוקת המרכזית של סוף ימי הבית השני - בין היהודים הפרושים לבין הצדוקים. אף שכבר בספר שמואל מוזכרת בעלת האוב שמעלה את שמואל הנביא מקברו, דבר המוכיח ששורשי אמונת הישארות הנפש עתיקים הרבה יותר.
גימנסיה נורדיה
גימנסיה נורדיה הייתה השלישית בתל אביב, אחרי גימנסיה הרצליה וגימנסיה גאולה.
גימנסיה נורדיה הכינה את תלמידיה לבחינות בגרות במקצועות הומניים וריאליים ובשפות (אנגלית, צרפתית ואיטלקית). בתוכנית הלימודים נכללו גם ציור ושרטוט.
פילוסופיה יהודית
ספרות החכמה וההשפעה היוונית
במקביל להתפתחות הספרות המלאכית בספרים האפוקריפיים, חלה עלייה של "ספרות החכמה" המהווה משקל נגד לירידת כוחה של הנבואה בעם ישראל. לפי ספר משלי, ובהמשך ספרים חיצוניים בעלי השפעה יוונית כגון בן סירא וחכמת שלמה, בהיעלם הנבואה הקשר בין האדם לאל נעשה באמצעות מתווך שהוא החכמה המוסרית והתורה. בעזרת החכמה האנשים בעצמם הופכים למעין נביאים.
גימנסיה נורדיה
חבר המורים במחזור הראשון שסיים בשנת 1930 כלל את: ד"ר א. אפרתי, י. הלל, שמואל הר, אינג' וינוקור, ש. כפכפי, זאב נבון שלימד ציור, דב סלפין מייסד, אינג' א. פלקוביץ, ד"ר משה ריגאי, שמואל שרייר-שרירא, שכיהן בהנהלת הגימנסיה ובסוף שנות ה-30', לאחר משבר שפקד את המוסד, נותר מנהלה היחיד. בשנת 1937 ניהל את המוסד ד"ר יוסף שוסטר.
פילוסופיה יהודית
ספרות החכמה וההשפעה היוונית
הפילוסופיה של מגילת קהלת מושפעת מתפיסת קדושה קיצונית המשאירה את האדם בודד בעולם, המביאה למסקנה ההפוכה לזאת של משלי, כי הערכים האנושיים והחכמה נידונים לכישלון - "יוסיף דעת יוסיף מכאוב".
את ראשית עקבות הפילוסופיה היוונים הברורים ביהדות, ניתן למצוא כבר בספרים החיצוניים כגון הספר חכמת שלמה, המסתמך על מקורות יווניים כגון אפלטון והסטואיקנים, אך נכתב על ידי מחבר יהודי ומחבר בין רעיונות יווניים ויהודיים קלאסיים.
כהוגה פילוסופי-קלאסי הראשון ביהדות נחשב פילון האלכסנדרוני, שכתב פירוש אלגורי למקרא שבו יסודות רבים מהפילוסופיה היוונית ומה שהוזכר כלאחר יד בספר "חכמת שלמה" כחומר קדמון, הפך בהגותו ליסוד עיקרי.
גימנסיה נורדיה
המורים המייסדים היו רובם מורים בגימנסיה בנימינה, גימנסיה ראשונה לבני איכרים בראשון לציון שנוסדה בשנת 1925 - בהם נמנו ד"ר אפרת, ש. הר, א. וינקור, א. כפכפי, אהרון פלקוביץ, ד"ר משה ריגאי וש. שרירא. שני האחרונים היו המורים הראשונים ב"גימנסיה בנימינה", ובהמשך חברי הנהלה ב"גימנסיה נורדיה" ושותפים במפעל חיבור ספרי לימוד לבתי הספר התיכוניים שהתקיים בגימנסיה נורדיה.
פילוסופיה יהודית
ספרות החכמה וההשפעה היוונית
גם בחלקי הספרות האפוקריפית שהייתה בסוף המאה הראשונה, מוצאים אנו שרידים ועקבות שיהודי הארץ נתפסו לסינקרטיזם הדתי של התקופה ההיא. ואף יש חוקרים המוצאים בספרות התלמודית עקבות לאותן פילוסופיות שרווחו אז המקבילות לחכמי הסטואה.
גימנסיה נורדיה
ד"ר טוני הלה, חברת סגל המורים, פרשה בשנת 1937 עם ד"ר מאיר בלוך וד"ר אפרת וייסדה את בית הספר תיכון חדש עם אהרן ברמן. הלה לימדה פסיכולוגיה ב"גימנסיה נורדיה".
הבניין הראשון של הגימנסיה היה ברחוב יהודה הלוי, והשני ברחוב בן-יהודה פינת רחוב פרישמן בשכונת תל נורדאו. הגימנסיה עברה למשכנה הקבוע ברחוב יוחנן הסנדלר 18 (מול גינת נורדיה, כיום גינת שינקין) בשכונת מרכז בעלי מלאכה בתל אביב בשנת 1930. חזית שתי הקומות התחתונות של המבנה משוחזרת ותואמת את תמונות המבנה המקורי.