cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבנר בראל
ביוגרפיה
משרד ארויו-בראל היה בין הראשונים שפרסמו מודעות גדולות בעיתונות, על פני עמוד או שניים, ובהם בלטו בעיקר הגרפיקה והמסר המרכזי במשפט אחד או שניים. הטקסט הנותר שימש כמקור מידע באותיות קטנות. הייתה זאת מהפיכה של ממש בפרסום המודעות שהתבססו עד אז על מבנה שמרני של כותרת, תמונה וטקסט פשוט בחלוקה זהה. לחברות אופנה כמו "פולגת" ו"דורינא" הפיק המשרד עמודים כפולים שהכילו בעיקר מראה חזותי נקי, שכלל תמונות או גרפיקה בליווי משפט או שניים. בפרסומים למוצרים של חברות אחרות נעשה שימוש בעבודה של מאיירים מקצועיים, שעד אז לא השתלבו במודעות פרסום. המשרד גדל והעסיק מעל לעשרה עובדים ובהם אליו דן חיון, גרפיקאי שעלה באותה עת מרומניה, ואריה רוטנברג, אסטרטג שיווק שהגיע למשרד מייד עם סיום הלימודים בטכניון. אריה רוטנברג ודן חיון הפכו לשותפים במשרד. לאור גידול מהיר בפעילות המשרד וקבלת לקוחות חדשים, הוקם משרד נוסף בשותפות עם צבי (שישקו) פרידמן, שנקרא "קשר פרסומאים".
ב-1979, בעקבות פרישתו של בוב ארויו והצטרפותו למשרד הפרסום הוותיק של אליהו טל ליצירת המשרד "טל ארויו", הוקם משרד חדש שנקרא "קשר בראל פרסומים" בבעלות בראל, פרידמן, רוטנברג וחיון. בין לקוחות המשרד החדש נמנו הבנק הבינלאומי הראשון, מפעל הפיס, החברות "טנא נגה" ו"יפאורה" עם המותגים "שוופס" ו"מיץ פז", כלבו שלום והקבלן אברהם גינדי.
ב-1981 קיבל "קשר בראל" את ניהול קמפיין הבחירות של מפלגת הליכוד בראשות מנחם בגין. הקמפיין תחת הסלוגן "הליכוד בדרך הנכונה", זכה להצלחה. אחריו, משרד "קשר בראל" לקח חלק בכל מערכות הבחירות, כשהוא עובד בעיקר עבור "המערך". ב-1992, כשהמשרד היה אמון על תעמולת הבחירות של מפלגת העבודה בבחירות לכנסת ה-13, הפרסום התמקד לראשונה במועמד העומד בראש המפלגה, ולא במפלגה עצמה. הסיסמה מאז, "ישראל מחכה לרבין", הייתה פרפרזה על השיר "נאצר מחכה לרבין".
עם השנים, המשרד גדל והפך לאחד משלשת המשרדים הגדולים בענף, כשרשימת לקוחותיו כללה עסקים מהמובילים בענפי המסחר השונים: בנק הפועלים, מקדונלד'ס, מפעל הפיס, פלאפון, תנובה, בזק ואחרים.
בשנות ה-90, החלו להתעניין בענף הפרסום הישראלי גם סוכנויות הפרסום הבינלאומיות הגדולות. "קשר בראל" היה מהראשונים להתקשר עם אחת כזאת, "מקאן אריקסון", שהייתה באותה עת סוכנות הפרסום הגדולה בעולם. במקביל החלו בעלי המשרד הישראלי להתארגן ליצירת שדירה ניהולית חדשה. אילן שילוח, שהיה אז מנכ"ל חברה לייעוץ אסטרטגי, מונה למנכ"ל "קשר בראל", אשר שמה עודכן ל"מקאן קשר בראל", ובראל עבר לשמש יושב ראש החברה. בעקבות אותו מהלך ארגוני, "מקאן-קשר בראל", שלימים עברה להיקרא "מקאן תל אביב", היא מאז 1998 משרד הפרסום הגדול בישראל. מספר שנים לאחר מכן, הבעלים המייסדים, בראל, פרידמן ורוטנברג מכרו את כל אחזקותיהם לסוכנות הפרסום הבינלאומית. בראל המשיך לכהן מספר שנים כיו"ר עד לפרישתו המלאה מהענף בראשית שנות האלפיים. מאז, בראל עבר לשמש יועץ ומשקיע בחברות הזנק העוסקות בתחום הפרסום.
במקביל לפעילות המסחרית, כיהן בראל במהלך שתי קדנציות כיו"ר איגוד הפרסום הישראלי ובתפקיד זה, תרם לשינויים בענף הפרסום. בין היתר, פעל להקמה בישראל של תחרות ה"אפי" וליסודו של "הבצפר" – בית הספר לפרסום, המופעל על-ידי האיגוד.
ב-2015 קיבל אבנר בראל פרס מפעל חיים במסגרת תחרות "קקטוס הזהב" של איגוד הפרסום הישראלי ואיגוד השיווק הישראלי,.
בראל למד היסטוריה ותולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב. הוא מתגורר בתל אביב עם אשתו רחל, ולהם שלושה ילדים ונכדים.
הוצאת אוניברסיטת שיקגו
הוצאת אוניברסיטת שיקגו (באנגלית: University of Chicago Press) היא בית ההוצאה לאור האקדמי הגדול ובין הוותיקים ביותר בארצות הברית. ההוצאה פועלת במסגרת אוניברסיטת שיקגו ומוציאה לאור מגוון רחב של פרסומים. בין הפרסומים מדריך הסגנון של שיקגו, מגוון כתבי עת מדעיים, ספרי יובל ומונוגרפיות מאת חוקרים. בניין מטה ההוצאה ממוקם במידוויי פלזנס, בקמפוס אוניברסיטת שיקגו. נכון ל-2022 הוציאה הספרייה לאור מעל 14,000 כותרים (ספרים) ומוציאה לאור כ-280 כותרים חדשים בשנה. חטיבת כתבי העת מוציאה לאור 84 כתבי עת מדעיים חלקם בדפוס וחלקם באופן אלקטרוני. מרכז ההפצה של ההוצאה משרת 150 הוצאות ובתי דפוס ברחבי העולם.
היסטוריה
ההוצאה נוסדה בשנת 1890, כאחת משלוש המחלקות המקוריות של אוניברסיטה. בשנתיים הראשונות שימשה כבית דפוס וב-1892 החלו לצאת במסגרתה ספרי מחקר, ספרי לימוד וכתבי עת.
הגיליון הראשון של Journal of Political Economy, כתב העת הראשון של ההוצאה, ראה אור בדצמבר 1892.
ב-1905 החלה ההוצאה להפיץ ספרים מחוץ לאוניברסיטה עצמה. ב-1906 ראתה אור המהדורה הראשונה של מדריך הסגנון של שיקגו, המשמש כתקן לכתיבה אקדמית בתחום מדעי הרוח ומדעי החברה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלה ההוצאה להוציא לאור סדרות מקוריות ומתורגמות של הספרות וההיסטוריה של העולם. ביניהן תרגום כל הטרגדיות היווניות, והאיליאדה. כן ראה אור לקסיקון מלא יווני-אנגלי למונחי הברית החדשה והנצרות הקדומה.
ההוצאה היא המתרגם והמו"ל הבלעדי של חלק מההוגים של הפילוסופיה הקונטיננטלית באנגלית בהם ז'אק דרידה, פול ריקר ולוק פרי.
מיזם BiblioVault
BiblioVault נוסד על ידי ההוצאה וקרן משפחה אנדרו ויליאם מלון בשנת 2001 על מנת לרכז ולשמר פרסומים אקדמיים במדיה דיגיטלית. המיזם מספק גישה דיגיטלית והדפסה לפי דרישה לעשרות אלפי פרסומים של ההוצאה ושל הוצאות אקדמיות אחרות.
ארצות הברית נגד ספר בשם יוליסס
ארצות הברית נגד ספר בשם יוליסס (אנגלית: United States v. One Book Called Ulysses) הוא משפט שהתנהל בארצות הברית ב-1933 ועסק בשאלת חופש הביטוי על רקע הניסיון להוציא לאור את "יוליסס", רומן פרי עטו של ג'יימס ג'ויס.
רקע
ג'ויס החל לכתוב את "יוליסס" ב-1915. ב-1918 החלו שתי העורכות של המגזין האמריקאי "The Little Review", מרגרט אנדרסון וג'יין היפ, לפרסם פרקים מהספר בהמשכים. משרד הדואר האמריקאי החרים שלושה גיליונות של המגזין והעלה אותם באש, בתואנה ש"יוליסס" כולל דברי תועבה. על כך אמר ג'ויס, ברומזו לעותקי "דבלינאים" שנשרפו בדבלין כעשור קודם לכן:
בגיליון יולי 1920 פורסם במגזין הפרק נאוסיקה, בו לאופולד בלום מאונן בקרבת כנסייה. נגד המגזין הוגשה תלונה על ידי "האגודה הניו-יורקית נגד תועבה" בגין פרסום דברי זימה. עורכות המגזין נעצרו, הועמדו לדין ב-1921 בבית המשפט המחוזי של ניו יורק, הורשעו ונקנסו ב-50 דולר כל אחת, והודיעו כי אין בכוונתן לפרסם עוד חומר פרי עטו של ג'ויס.
ב-2 בפברואר 1922, יום הולדתו ה-40 של ג'ויס, יצאה לאור המהדורה הראשונה של הספר בפריז, באנגלית, על ידי סילביה ביץ', בעלת חנות ספרים ובית הוצאה פריזאי קטן בשם "שייקספיר אנד קומפני". המהדורה יצאה לאור ב-1,000 עותקים ממוספרים. חלקים מסוימים של הספר, ובמיוחד הפרק האחרון, פנלופי, כללו טקסט שעלול היה להיתפס בחוגים מסוימים כפורנוגרפי. (דוגמה בחלונית משמאל)
בשתי הארצות המובילות של דוברי האנגלית, ארצות הברית ובריטניה, נתקל הספר בהתנגדות עזה של חוגים שמרניים. בבריטניה עשה עורך הדין השמרן ארצ'יבלד בודקין, ששימש כתובע הכללי החל מ-1920, כל אשר לאל ידו כדי למנוע את הפצת הספר והוצאתו לאור. בודקין כתב, בהתייחסו לפרק "פנלופי" הכולל את המונולוג של מולי בלום, כי:
ארצות הברית נהגה באותו אופן. באוקטובר 1922 הוציא בית ההוצאה של הארייט שו ויבר בלונדון, שנקרא "האגואיסט", את המהדורה השנייה, ושלח לארצות הברית 500 עותקים ממוספרים שנשרפו על ידי שלטונות המכס. ב-1929 יצאה בניו-יורק מהדורה פירטית של הספר.
המשפט
הניסיונות לאי-לגליזציה של ג'ויס ויצירתו איימו להתרחב גם ליצירות אחרות שלו, עד שב-1933 הפכה פסיקת בתי המשפט בארצות הברית את הקערה על פיה. באותה שנה ניסה בית ההוצאה "רנדום האוס", בעל הזכויות על הספר בארצות הברית, להכניס למדינה עותק אחד של הספר, בניסיון לבדוק אם השלטונות יאשרו זאת. העותק הוחרם על ידי שלטונות המכס.
במשפט שהתנהל בבית המשפט המחוזי של דרום מדינת ניו יורק טענה המדינה כי הספר מכיל דברי תועבה ולכן אין להכניסו לתחומי ארצות הברית. בית ההוצאה יוצג על ידי הפרקליט מוריס ארנסט, ממייסדי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות. ארנסט היה עורך דין שנרתם למאבקים בנושאים עקרוניים, ושזכה כבר במשפט סביב הוצאתו לאור של הספר "תהום הבדידות". הוא טען כי אין בספר תועבה וכי איסור הכנסתו לארצות הברית מנוגד לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
בפסק הדין קבע השופט וולסי ג'ונס:
ג'ויס אמר על פסק הדין כי "מחצית מהעולם דובר האנגלית כבר נכנעה; המחצית השנייה תלך בעקבותיה". הפרקליט שייצג את "רנדום האוס", מוריס ארנסט, ביקש מראש ששכרו יהיה תמלוגים מ"יוליסס", והוא זכה לתמלוגים עד יום מותו ב-1976.
בפברואר 1934, לאחר ניסיון כושל לערער על ההחלטה, יצא הספר לאור בארצות הברית באופן חוקי, ותוך חודשיים נמכרו ממנו 33,000 עותקים. בבריטניה נדרשו עוד כשלוש שנים של מאבק משפטי וציבורי, עד שבנובמבר 1936 אישרו השלטונות את פרסום הספר. לבקשת ג'ויס נכללו במהדורה הבריטית של הספר פסקי הדין באנגליה ובארצות הברית עד שנת 1960.
קישורים חיצוניים
<DIV dir=ltr> </DIV>
Way 2 Sexy
Way 2 Sexy הוא שיר שהוקלט על ידי הראפר הקנדי דרייק, ובהשתתפות הראפרים האמריקאים פיוצ'ר ויאנג ת'אג. השיר יצא לאור ב-3 בספטמבר 2021, על ידי חברות התקליטים ריפבליק רקורדס ו-OVO סאונד, כסינגל המוביל מתוך האלבום. את השיר כתבו השלושה ביחד עם פזמונאים נוספים.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דרייק, פיוצ'ר, יאנג ת'אג, TM88, לסידני רגלנד, פרד פיירבראס, ריצ'רד פיירבראס ורוברט מנזולי והופק על ידי TM88 וטו דופ. על פי השמועות, "Way 2 Sexy" היה במקור אמור לצאת ב-27 באוגוסט 2021, כדי להוות תחרות לקניה וסט שהיה צריך להוציא באותה העת את אלבומו, Donda.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-225 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של "Way 2 Sexy" פורסם באותו היום ש-Certified Lover Boy יצא לאור. הוא בוים על ידי דייב מאיירס, שגם ביים את "Laugh Now Cry Later" של דרייק. הקליפ נפתח בכיתוב "צפייה חוזרת עלולה להוביל להריון" ("Repeat viewing may lead to pregnancy") ובהמשך לכך, ניתן לראות את דרייק.
נכון לדצמבר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-65 מיליון צפיות.
רבי זכאי דכבול
רַבִּי זַכַּאי דְּכָּבוּל הוא אמורא ארצישראלי בדור הראשון, שפעל בעיר כָּבוּל שבגליל המערבי.
בתלמוד הירושלמי נמסרה בשמו הלכה הנוגעת לתיקון טעויות בקריאת התורה בבית הכנסת, אשר רבי ירמיה ורבי זירא דנו בה אגב מקרה שאירע בבית הכנסת של סכנין.
במספר ברייתות נזכר ביקורם של יהודה והלל, בניו של רבן גמליאל ברבי, אצל רבי זכאי דכבול, וכי בני העיר כבול חלקו להם כבוד רב במזון ובשתייה, וכן העמידו לרשותם את בית המרחץ המקומי.
במדרש ויקרא רבה נזכר רבי זכאי דכבול כדרשן, אשר דרש את הפסוק מספר קהלת על מאורע שהתרחש בעירו, בו במהלך סעודת נישואי בנו של אחד מגדולי כבול, מת הבן מנחש שהכישו בשעה שהלך להביא חבית יין לסועדים.
על שמו של האמורא קרויה כיום "מערת זכאי" הסמוכה לכאבול.
לודוביק אורבן
לודוביק אורבן (ברומנית: Ludovic Orban; נולד ב-25 במאי 1963 בבראשוב) הוא פוליטיקאי רומני, מהנדס מכונות בהכשרתו, שכיהן מנובמבר 2019 ועד דצמבר 2020 כראש ממשלת רומניה מטעם המפלגה הלאומית ליברלית. בעבר שימש שר התחבורה בממשלת טריצ'אנו. בדצמבר 2020 נבחר אורבן ליושב ראש בית הנבחרים של רומניה. בין יוני 2017 ל-2021 כיהן לודוביק אורבן כיושב ראש המפלגה הלאומית ליברלית. בנובמבר 2021 אחרי הסכם הקואליציה בין מפלגה זו למפלגה הסוציאל הדמוקרטית, עזב אורבן ועוד 16 חברי פרלמנט את המפלגה הלאומית ליברלית והקים מפלגה בשם "כוח הימין".
בצעירותו
אורבן נולד בשנת 1963 בעיר בראשוב בטרנסילבניה ברומניה, לאב הונגרי שעבד בבולשת (הסקוריטטה) בימי המשטר הקומוניסטי ולאם רומנייה. משתייך לכנסייה האונטיריאנית של טרנסילבניה.
בשנת 1982 סיים אורבן לימודיו בתיכון "אנדריי שאגונה" בבראשוב והחל ללמוד בפקולטה להנדסת מכונות באוניברסיטת בראשוב עד לשנת 1988, אחר כך למד בבית הספר הלאומי ללימודים מדיניים ולמנהל בבוקרשט עד שנת 1993. במקביל ללימודים, בשנים 1988–1990 עבד כמהנדס סטאז'ר במפעל למבודדים בטרגו סקוייסק, ובשנים 1990–1991 כמהנדס מכונות במפעל "טרקטורול" בבראשוב ובשנים 1991–1992 פעל כעורך ביומון "ויִאיִטוׂרול רומנסק" (Viitorul Românesc - "העתיד הרומני").
פעילות ציבורית
בשנת 1992 הצטרף ל"מפלגה הלאומית - ליברלית של רומניה - הענף הצעיר" וב-1993 למפלגה עצמה. בשנים 1993–1997 כיהן כחבר בוועד המנהל של המפלגה. בשנים 1992–1996 נבחר מטעם מפלגתו ליועץ רובע 3 בעיריית בוקרשט, ולאחר מכן בשנים 1996–1997 כיועץ בעיריית רובע 1 של בוקרשט, תפקיד ממנו התפטר בשנת 1997.
השתתף במספר תוכניות השתלמות בינלאומיות: "הכרת המערכת הפוליטית ומערכת הבחירות האמריקאית" (1992), "הכרת המוסדות הפוליטיים של הממלכה המאוחדת" (1994), התמחות בתקשורת ויחסים מדיניים מטעם המכון הרפובליקני הבינלאומי בארצות הברית (2000) ותוכנית השתלמות במאבק בשחיתות מטעם המפלגה הדמוקרטית החופשית הגרמנית (2002).
מילא מספר תפקידים ציבוריים כמו מנהל יחסי ציבור בסוכנות למדיניות האנרגיה ברומניה (1998-1997), מזכיר כללי במזכירות המדינה לאנשים בעלי מוגבלויות (1999-1998), מזכיר מדינה, ראש מחלקת המידע הציבורי של הממשלה (2000-1999), מזכיר מדינה יושב ראש הסוכנות הלאומית של הפקידים הציבוריים (2001-2000) ויושב ראש מועצת המנהלים של המרכז הלאומי להתמחות בתקשורת ויחסי ציבור (שהוקם בשנת 2000).
לאחר ההתמזגות בין המפלגה הליברלית 93 עם המפלגה הלאומית ליברלית PNL נבחר אורבן לחבר במועצה הלאומית של המפלגה (החל מ-1998), חבר בלשכה הקבועה המרכזית של PNL (2001-2002), יושב ראש מועצת ההנהלה הציבורית של PNL (החל מ-2002) ויושב ראש הסניף בבוקרשט של המפלגה (החל מ-2002).
החל מיוני 2001 אורבן פועל כמנהל מיזם בקרן "הילדים תקוות העולם", הוא פעל כיועץ בחברת "אקומסטר" (2002-2001), כמו כן כיהן כסגן ראש עיריית בוקרשט בשנים 2004–2007.
במרץ 2009 נבחר לממלא מקום ראשי של יושב ראש מפלגת PNL. אורבן מכהן החל מיוני 2017 כיושב ראש המפלגה הלאומית ליברלית, תפקיד אליו נבחר ברוב של 80% מהקולות. לאחר נפילת ממשלת דנצ'ילה הסוציאל-דמוקרטית מונה באוקטובר 2019 על ידי הנשיא קלאוס יוהאניס לראש ממשלת רומניה. אורבן הציג את ממשלתו ב-4 בנובמבר 2019.
ראש ממשלה
אחרי מינויו על ידי הנשיא קלאוס יוהאנס ב-4 בנובמבר הפרלמנט הרומני אישר את ממשלתו של אורבן. היא מורכבת רק מ-16 שרים, מה שהופך אותה לאחת הקטנות שבממשלות רומניה אי פעם.
ב-5 בפברואר 2020 ממשלתו הופלה על ידי הצבעת אי אימון של 261 חברי פרלמנט אחרי שניסתה להעביר תוכנית לרפורמה של הבחירות המקומיות על ידי הנהגת שני סיבובי הצבעה במקרה שהמועמדים לא יצליחו להשיג 50% מהקולות.ב-6 בפברואר ביקש ממנו הנשיא יוהאניס להרכיב ממשלה חדשה אבל ב-25 בפברואר בית המשפט החוקתי החליט שמינויו מ-5 בפברואר אינו חוקי. אולם אחרי שמועמד אחר מטעם מפלגתו, פלורין קצו, ויתר על המנדט להרכיב ממשלה, ב-13 במרץ 2020 שוב הציע הנשיא יוהאניס למנות את אורבן בראש הממשלה. על רקע משבר מגפת וירוס הקורונה השיג אורבן הפעם את אישור הפרלמנט עם 286 קולות בעד.התפטר בעקבות הבחירות הכלליות שנערכו בדצמבר 2020.
יושב ראש בית הנבחרים
ב-21 בדצמבר 2020 נבחר אורבן ליושב ראש בית הנבחרים הרומני.
חייו הפרטיים
אחיו הגדול של אורבן, לאונרד אורבן, הוא גם כן פוליטיקאי וכיהן בשנים 2007–2010 כנציב אירופי לרב-לשוניות וכשר בממשלה.
אורבן נשוי למיכאלה, פסיכולוגית חינוכית, ואב לילד אחד, טודור.
פרט לרומנית, אורבן מדבר באופן שוטף את השפות אנגלית וצרפתית, ובצורה בסיסית גרמנית והונגרית.
תחביביו הם משחק הברידג', השחמט ושירת שירי עם ואריות מאופרטות בליווי גיטרה.
אליפות העולם באתלטיקה באולם 2022
אליפות העולם באולם ה-18 באתלטיקה שנערכה בבלגרד, סרביה בין ה-18 ל-20 במרץ 2022. התחרויות באליפות נערכו בבלגרד ארנה וכללו 26 תחרויות (13 לנשים ו-13 לגברים).
אתיופיה זכתה באליפות עם 4 מדליות זהב לפני ארצות הברית שסיימה שנייה עם 3 מדליות זהב ובלגיה שזכתה ב-2 מלדיות זהב בלבד. ארצות הברית זכתה ב-19 מדליות בסך הכל, בפער ניכר מיתר המדינות, לפני אתיופיה שזכתה ב-9 מדליות בסך הכל והולנד שזכתה ב-4 מדליות בסך הכל (לא זכתה במדליית זהב). 17 מדינות זכו במדליית זהב כל אחת.
ברטוק המשגע
ברטוק המשגע (באנגלית: Bartok the Magnificent) הוא סרט הנפשה אמריקאי משנת 1999, מסוגת קומדיה והרפתקאות, המשמש כסרט המשך ופריקוול לסרט "אנסטסיה" משנת 1997. הסרט בוים על ידי דון בלות' וגרי גולדמן, נכתב על ידי ג'יי לקופו, והופק באולפני ההנפשה של פוקס. הסרט עוקב אחר ברטוק, עטלף היוצא למשימה להציל את הנסיך איוון שנחטף ובעקבות כך ממלכת רוסיה נמצאת בסכנה.
הסרט הופץ להקרנה ביתית ב-VHS ו-DVD. בארצות הברית הסרט הופץ לראשונה על ידי 20th Century Fox Home Entertainment ב-16 בנובמבר 1999. בישראל הסרט הופץ לראשונה בדיבוב עברי בשנת 1999. אורך הסרט הוא כ-68 דקות.
בעוד שכמה מהסרטים של דון בלות', שביים גם את סרט המקור, קיבלו המשכים בסדרות ובסרטי המשך, זה הפרויקט היחיד שהוא היה שותף בו.
תקציר העלילה
ברטוק הוא עטלף העובד כאמן רחוב שמציג את עצמו כגיבור מהולל, אף על פי שהוא לא כזה. בעקבות חטיפתו של איוון, נסיך הכתר של ממלכת רוסיה, ברטוק מוזעק למשימה להצילו. תחילה, ברטוק יוצא יחד עם זוזי, עוזרו לעסקים, לבאבה יאגה שטענו שהיא חטפה את הנסיך. כשהגיעו אליה, באבה יאגה אמרה שכדי להציל את הנסיך ברטוק צריך להביא לה שלושה חפצים מהיער. לאחר שהשיג את שלושת החפצים, ברטוק חזר לבאבה יאגה ובמהרה גילה שהיא עבדה עליו ושהנסיך לא נמצא אצלה. לאחר מכן, ברטוק חזר לעיר יחד עם זוזי, שם הם גילו שלודמילה, עוזרתו של הנסיך שרצתה להפוך למלכה, חטפה את הנסיך איוון. בסופו של דבר החברים מצילים את הנסיך וברטוק שהציג את עצמו כגיבור מהולל, הפך באמת לכזה.
מוזיקה
כמו בסרט הקודם, גם לסרט זה נכתבו שירים על ידי סטיפן פלאהרטי ולין אהרנס. לסרט נכתבו כ-5 שירים שבוצעו על ידי דמויות הסרט. בדיבוב העברי כל השירים דובבו לעברית.
מועמדויות
הסרט היה מועמד לפרס אנני ולשתי קטגוריות בפרס סליל הזהב, אך הפסיד בהתאמה לסרטים "גופי הולך לקולג'" ו"אלווין והצ'יפמאנקס פוגשים את פרנקנשטיין" ולסדרה "טלטל, רעשן ורול: סיפור אהבה אמריקאי".
קייטי היל
קייטי היל (באנגלית: Katie Hill; נולדה ב-25 באוגוסט 1987) היא פוליטיקאית אמריקאית, כיהנה כחברת הקונגרס של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית ונציגת קליפורניה בבית הנבחרים מינואר עד נובמבר 2019.
ביוגרפיה
היל יצאה מהארון כביסקסואלית אחרי התיכון. בשנת 2010 נישאה היל לאמן קני הסלפ.
התפטרה מחברותה בקונגרס לאחר פרסום תמונות עירום שלה עם עוזריה, שלטענתה פורסמו כפורנוגרפיית נקם.
מערב טימור
מערב טימור (באינדונזית: Timor Barat) הוא החלק המערבי של האי טימור, המצוי בריבונות אינדונזיה ומהווה חלק ממחוז מזרח איי סונדה הקטנים. במערב טימור מתגוררים 1,978,000 איש.
היסטוריה
ממלכת מג'פהיט שלטה בימי שיאה בכל האי. דבר זה שימש לסוקרנו סיבה לתבוע את השליטה בכל האי.
במהלך התקופה הקולוניאלית, משנת 1816 עד 1942, נשלט חלק זה של האי על ידי הולנד, ונודע בשם טימור ההולנדית. בשנים 1942–1945 שלטה יפן בכל האי טימור. האזור היה מרכז של נאמני הממשל ההולנדי במהלך המהפכה הלאומית האינדונזית (1945–1949).
ב-1949 הפך אזור זה של האי לחלק מרפובליקת אינדונזיה, שהוקמה באותה שנה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים; האזור נודע בשם טימור האינדונזית, עד 1975.
ב-1975 כבשו כוחות אינדונזים את חלקו המזרחי של האי, מזרח טימור, אך האו"ם לא הכיר בריבונותם עליו, והתושבים פתחו במלחמת גרילה. לאחר משאל עם ב-1999, נחתם הסכם לפיו מזרח טימור קיבלה עצמאות מלאה. הממשלה האינדונזית חששה שתושבי מערב האי ינסו להצטרף לחציו המזרחי ולהקים מדינת אי שלמה; ב-2001 אכן החלה לפעול במערב טימור תנועת טימור הגדולה, הפועלת לאיחוד האי למדינה עצמאית.
ב-6 בספטמבר 2000 נהרגו שלושת חברי צוות נציבות האו"ם לפליטים באי, במהלך תקיפה של 5,000 אנשי מיליציה פרו-אינדונזית על משרד הנציבות בעיר אטמבואה במערב טימור, סמוך לגבול עם מזרח טימור.
גאוגרפיה
מערב טימור ממוקמת בחציו המערבי של האי טימור, ומהווה חלק ממדינת האיים אינדונזיה, מלבד מובלעת של מחוז אוקוסי-אומנו, השייכת למזרח טימור. שטח מערב טימור הוא 15,850 קמ"ר. ההר הגבוה בחלק האינדונזי של האי הוא מוטיס, 2,427 מטרים.
העיר הגדולה ביותר במערב טימור ונמלה הראשי היא קופאנג, והיא משמשת גם כעיר הבירה של מחוז מזרח נוסה טנגרה.
דמוגרפיה
במערב טימור מתגוררים 35.5% מאוכלוסיית מחוז מזרח נוסה טנגרה, 1,978,000 איש (לפי מפקד 2019). חלק מהאוכלוסייה הם פליטים שנמלטו ממזרח האי בעקבות הלחימה שהתרחשה בו ב-1999.
השפה השלטת היא אינדונזית. שפות נוספות הן מגוון שפות ילידיות טימוריות, השייכות למשפחת השפות האוסטרונזיות, כגון אואב מטו וטטום. הדורות המבוגרים יותר דוברים גם את השפה הקולוניאלית ההולנדית.
הדתות העיקריות במערב טימור הן נצרות קתולית (56% מהאוכלוסייה), נצרות פרוטסטנטית (35%) ואסלאם (8%). הכלכלה מבוססת ברובה על חקלאות.
מלורי קומרפורד
מלורי קומרפורד (באנגלית: Mallory Comerford; נולדה ב-6 בספטמבר 1997) היא שחיינית אמריקאית, היא אלופת העולם בעלת 9 מדליות, מהן 7 זהב כולן בשליחים (5 מבודפשט 2017 ו-2 מקוואנגג'ו 2019). שותפה ל-3 שיאי עולם במשחי שליחים. שיאנית ארצות הברית בעבר במשחה ל-100 מטר חופשי ושיאנית ארצות הברית הנוכחית במשחה ל-200 מטר חופשי (בריכת 25 מטר).
ביוגרפיה
קומרפורד לומדת ומתאמנת באוניברסיטת לואיוויל.
2016
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר 2016 זכתה קומרפורד ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אמנדה וייר, קלסי וורל ומדיסון קנדי בתוצאה של 3:28.82 דקות, לפני איטליה (3:30.28 דקות) והולנד (3:31.10 דקות). כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 51.99 שניות. במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם אלכסנדרה דה לוף, לילי קינג וקלסי וורל בשיא אליפות חדש של 3:47.89 דקות, לפני קנדה (3:48.87 דקות) ואוסטרליה (3:49.66 דקות). מדליית כסף, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם ליה סמית, שרה גיבסון ומדיסין קוקס בתוצאה של 7:38.65 דקות, אחרי קנדה (7:33.89 דקות) ולפני (7:39.93 דקות). כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:53.32 דקות, המהירה מבין השחייניות האמריקאיות.
2017
באליפות ארצות הברית שנערכה בסוף יוני 2017, תחרות שהוותה את המבחנים האמריקאים לאליפות העולם, זכתה קומרפורד בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ארצות הברית חדש של 52.81 שניות, לפני האלופה האולימפית סימון מנואל (53.03 שניות) וליה ניל (53.59 שניות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.97 שניות, אחרי קלסי וורל (57.38 שניות) ושרה גיבסון (57.96 שניות).
חודש לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יולי היא זכתה ב-5 מדליות זהב כולן בשליחים, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קלסי וורל, קייטי לדקי וסימון מנואל, בשיא ארצות הברית חדש של 3:31.72 דקות, לפני אוסטרליה (3:32.01 דקות) והולנד (3:32.64 דקות). כשחיינית ראשונה היא קבעה שיא ארצות הברית חדש של 52.59 שניות, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם ליה סמית', מלני מרגליס וקייטי לדקי בתוצאה של 7:43.39 דקות, לפני סין (7:44.96 דקות) ואוסטרליה (7:48.51 דקות), במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב ביחד עם קיילב דרסל, נייתן אדריאן וסימון מנואל בשיא עולם חדש של 3:19.60 דקות, לפני הולנד (3:21.81 דקות) וקנדה (3:23.55 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות ביחד עם ראיין מרפי, קווין קורדס‎ וקלסי וורל הם קבעו שיא עולם חדש של 3:40.28 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.77 שניות.
2018
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט 2018 זכתה קומרפורד במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.94 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-8 מדליות, 5 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב ביחד עם אוליביה סמוליגה, קייטי מיילי וקלסי דליה בשיא עולם חדש של 1:42.38 דקות, כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 23.10 שניות, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב ביחד עם קיילב דרסל, ראיין הלד, וקלסי דליה בשיא עולם חדש של 1:27.89 דקות. מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אמריקה חדש של 1:51.81 דקות, אחרי אריארן טיטמוס מאוסטרליה שקבעה שיא אוקיאניה חדש של 1:51.38 דקות ולפני פמקה המסקרק מהולנד (1:52.36 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.63 שניות, אחרי ראנומי קרומווידג'ויו שקבעה שיא אליפות חדש של 51.14 שניות ופמקה המסקרק (51.60 שניות), שתיהן מהולנד.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בסוף יולי 2019 זכתה קומרפורד ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף, כולן במשחי שליחים. מדליות זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב ביחד עם קיילב דרסל, זאק אפל וסימון מנואל בשיא עולם חדש של 3:19.40 דקות, לפני אוסטרליה (3:19.97 דקות) וצרפת (3:22.11 דקות), כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 52.72 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. מדליות כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אבי וייצל, קלסי דליה וסימון מנואל בשיא אמריקה חדש של 3:31.02 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:30.21 דקות ולפני קנדה (3:31.78 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 52.98 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.22 שניות. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 53.10 שניות ועלתה מהמקום החמישי.
דיזולב
דיזולב (ובעברית הַשְׁלָבָה) הוא חלק מתהליך גמר-ההפקה (פוסט-פרודקשן) של עריכת סרט או סרטון, ומשמש כמעבר הדרגתי בין תמונה אחת לאחרת, או בין שוט אחד לשוט אחר.
המונחים "פייד אין" ו"פייד אאוט" משמשים לתיאור מעבר מתמונה ריקה וממנה. זאת בניגוד לקאט, בו אין מעבר כזה. הדיזולב משמש כמעבר המבצע חפיפה בין שני שוטים, בדרך כלל בסוף סצנה אחת ותחילת הבאה, אך ניתן לשימוש גם בעריכת מונטאז'. בדרך כלל, אך לא תמיד, השימוש בדיזולב מתקיים כדי לרמוז שפרק זמן עבר בין שתי סצנות.
יצירת האפקט
בקולנוע, האפקט נוצר בעזרת מדפסת אופטית וחשיפה כפולה בין פריים לפריים. בעריכת וידאו ליניארית או שידור חי בטלוויזיה, האפקט נוצר על ידי ביון (אינטרפולציה) מתחים של אות הווידאו. בעריכת וידאו לא ליניארית, דיזולב נעשה באמצעות תוכנה, על ידי ביון בהדרגה בין ערכי RGB של כל פיקסל בתמונה. האודיו, מוצלב בין שני הפסקולים בהדרגה גם, אם נבחר לעסוק בו בנוסף.
שימוש
השימוש בקאט ובדיזולב נעשה בדרכים שונות. קאט במצלמה משנה את הפרספקטיבה ממנה הסצנה נראית, כאילו הצופה עובר לפתע למקום אחר, ורואה את הסצנה מזווית אחרת. לפייד ולדיזולב בדרך כלל משך של שנייה אחת או שתיים (24-48 פריימים), למרות שאלו יכולים להשתנות עקב העדפה מסוימת של הבמאי או העורך. דיזולב קצר (6-12 פריימים) משמש לרוב לריכוך מעברים קשים שיכולים לגרום לצופה לסלידה. ניתן להשתמש במעבר גם כדי להימנע מג'אמפ קאט.
מבחינה עלילתית, אורך הדיזולב מוכתב על ידי האווירה או הקצב שמכתיב הבמאי. לדוגמה, בסיקוונס הפתיחה ב"אזרח קיין", הדיזולב בין המאסטר שוטס הוא איטי, בעקבות התחושה המשתלטת של מורבידיות, אותה רצה אורסון ולס להעביר לצופה. בסיקוונס "News on the March" (מונטאז'), לעומת זאת, הדיזולב קצר בהרבה ובכך יוצר תחושה של חיוניות לחיי הדמות הראשית המסתורית.
הדיזולב נפוץ ביותר בקולנוע הקלאסי (ראו "עריכה אנליטית"), אך כיום נמצא פחות בשימוש. השימוש באפקט פחת כאשר יוצרי סרטים הושפעו מבמאי הגל הצרפתי החדש והשימוש החדשני שלהם בג'אמפ קאט, תוך שהיעדר נרטיב ליניארי הפך נפוץ יותר. נראה כי האפקט נוצל בצורה הטובה ביותר בקולנוע שחור-לבן, שבו דרגות של אפור מעורבבות ולא גוני צבע תואמים. שימוש בדיזולב נעשה בצורה מינימלית ברוב הסרטים, בעקבות הטעם הסגנוני הספציפי שהוא משאיר. דבר נדיר הוא לצפות בסצנה המתחילה בדיזולב וגם נגמרת בו. דוגמה אפקטיבית אך נדירה לכך נראית בסרט "מקום תחת השמש", בבימויו של ג'ורג' סטיבנס, לאחר הסיקוונס בו הפרוטגוניסט של מונטגומרי קליפט הטביע את שלי וינטרס.
יום האוכלוסייה העולמי
יום האוכלוסייה העולמי הוא אירוע שנתי, שמצוין מדי שנה ב-11 ביולי, כדי לעורר מודעות לגידול באוכלוסיית העולם. את האירוע יזמה המועצה המנהלת של UNDP, תוכנית הפיתוח של האו"ם בשנת 1989, לציון 11 ביולי 1987, התאריך המשוער בו הגיעה אוכלוסיית העולם לחמישה מיליארד אנשים. הרעיון הוצע על ידי הדמוגרף ההודי ד"ר זכריה, כשעבד כדמוגרף בכיר בבנק העולמי.
אוכלוסיית העולם צמחה מכמיליארד תושבים בסביבות 1804 לכ-1.6 ב-1900, הגיעה ל-2 מיליארד ב-1927 ול-2.5 ב-1950. ב-1987 הכפילה את עצמה ל-5 מיליארד (ב-37 שנים). כיום (2019) האוכלוסייה גדלה בכ-82 מיליון מדי שנה, וב-2019 הגיעה ל-7.7 מיליארד. היא הגיעה ל-8 מיליארד ב-2023 ובקצב הנוכחי תגיע ל-9 בסביבות 2035.
ביום האוכלוסייה העולמי הדגש הוא על תוכניות לתכנון המשפחה. מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש אמר כי "ביום האוכלוסייה העולמי אנו מכירים בכך שמשימה זו (פיתוח עולמי בר קיימא) קשורה קשר הדוק עם מגמות דמוגרפיות הכוללות גידול אוכלוסייה, הזדקנות, הגירה ועיור."
ברודרהוף
ברודרהוף (מגרמנית:Bruderhof, מילולית: אחוזת אחים) היא קהילה שיתופית, המושתתת על אמונה בנצרות. כיום מונה הקומונה כ-3,000 חברים, גברים נשים וילדים, המתגוררים ב-29 קהילות ברחבי העולם מתוכן 18 בארצות הברית, 3 בממלכה המאוחדת, קהילה באוסטריה, קהילה בגרמניה, קהילה בקוריאה, קהילה בפראגוואי ושתיים באוסטרליה.
היסטוריה
ברודרהוף נוסדה בגרמניה ב-1920 על ידי אברהרד ארנולד, סטודנט לפילוסופיה, שהושפע מתנועות הנוער הגרמניות בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה ואשתו אמי. באותה שנה המשפחה בת חמש הנפשות שכרה בית ביישוב סנרץ (Sannerz, כיום Sinntal) שברפובליקת ויימר, והקימו בו קהילה נוצרית שיתופית קטנה. כשגדלה הקהילה עברה להרי הרון (Rhön), שם הקימו בית ספר שאף קלט יתומים לשורותיהם. באותה התקופה גילה ארנולד כי קהילות ההוטרים הנוצריות ממשיכות להתקיים ולשגשג בארצות הברית. ב-1930 נסע להיפגש עימן ושהא עימן משך שנה. ערב שובו לגרמניה, הוסמך על ידי ההוטרים כ'חבר העדה', ומטיף ונתבקש להקים קהילות בגרמניה תחת השם ששימש את ההוטרים לקהילותיהם - ברודרהוף.
ב-1934 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, קהילת ברודרהוף של הרון העבירה את מרבית אנשיה, בעיקר את הגברים בגיל גיוס ואת הילדים לליכטנשטיין - מחשש שיגוייסו לצבא או שילדיהם יחונכו על ידי בתי הספר הנאצים. הקהילה החדשה כונתה "קהילת אולם". הנאצים רדפו את התנועה על רקע סירובם להתגייס ולהצטרף למאמץ המלחמתי, עקב עמדתם הפציפיסטית. ב-1938 ניתנה להם ארכה של 48 שעות לעזוב את גרמניה, והם עברו בסיוע ידידים אנגלים והולנדים לחווה חקלאית בבריטניה.
שטח החווה, 200 דונם, נרכש על ידי הברודרהוף כבר בשנת 1936 כדי להקים בו שלוחה של הקהילה ליד הכפר אשטון קיינס באזור קוטסוולדס. במהלך שהותם שם המשיכה הקהילה לגדול ללמעלה מ-350 חברים, בעיקר בשל הצטרפותם של חברים אנגלים צעירים שהיו מתנגדי מצפון למלחמה, ואימוצם של ילדים יתומים לחיק הקהילה. עם זאת, בעוד שבימיה הראשונים זכתה הקהילה לתמיכת הממשלה, עם הימשכות הלחימה עוררה הקהילה דוברת הגרמנית חשד בקרב שכניה שהחלו להחרים את תוצרתה. ב-1940 הועמדה הקהילה בפני ברירה - גיוס חבריה הבריטים לצבא ומאסר חבריה הגרמנים או עזיבת בריטניה. הקהילה בחרה לחפש פעם נוספת מקלט בחו"ל.
מדינות רבות סירבו לקבלם, וב-1941 עברו חברי הקהילה לפרגוואי, המדינה היחידה שהסכימה לקבל אותם כקהילה מעורבת מבחינה לאומית ופציפיסטית. במימון המעבר סייעו בין היתר קהילות מנוניטיות מצפון אמריקה. בפרגוואי התגוררה הקבוצה בצ'אקו, ולאחר מכן עברו למזרח המדינה לאזור שנקרא פבימברה. הברדרהוף הקימו במקום בית חולים ששירת את חברי הקהילה ואת התושבים שהתגוררו בסביבתם, ואשר היה בית החולים היחיד באזור במשך כשני עשורים. עד תחילת שנות ה-60 גדלה הקהילה באופן משמעותי והיא החלה למשוך אליה מבקרים וסקרנים גם מצפון אמריקה.
בשנת 1942 קבוצה ממנהיגות הקהילה, שכללה גם את איימי ארנולד זוגתו של המייסד, התעמתה עם יתר ההנהגה בטענה כי עיקר אמונתם צריך להיות באמונה פייטיסטית בישוע, ולא ברעיונות הקומונליים והקהילתיים. בסופו של דבר גורשה קבוצה זו מהקהילה על ידי הנהגת הרוב, בראשותו של הנס זומפה, חתנו של ארנולד. תומכיה של קבוצת המיעוט השתתקו - ולאחר זמן מה הורשו המגורשים לשוב אל הקהילה. אחד מהם, יוהאן היינריך ארנולד, נשלח לארצות הברית עם משפחתו כדי לגייס כספים לטובת הקהילה, בסופו של דבר הקים קהילה חדשה בשם וודקרסט, בריפטון שבניו יורק, בשנת 1954. בשנים שלאחר מכן נמשכו הסכסוכים בין זומפה לארנולד, והגיעו לשיא במשבר שגרם לכך שזומפה פוטר מתפקיד ההנהגה שלו על ידי הקהילה. הוא עזב את הקהילה בשנת 1960 ועימו רבים מתומכיו. בסופו של דבר הקהילה בפרגוואי הלכה והתפוררה והחליטה לעבור אף היא לארצות הברית.
עם המעבר לארצות הברית והקמת הקהילות בה שהחלו בשנות החמישים, יותר ויותר אנשים הצטרפו לקהילות ברדרהוף. עד שנות ה-70 הוקמו סניפים בניו-יורק, פלורידה, וירג'יניה המערבית, ופנסילבניה. בשנים הבאות הוקמו סניפים גם במדינות נוספות כמו: איטליה בריטניה ואוסטרליה. סניף אחד הוקם בגרמניה, באזור בו החלה פעילות הקומונה. לאורך השנים קיימו קהילות ברדרהוף קשרים גם עם עדת ההוטרים, זרם נוצרי שיתופי נוסף דובר גרמנית המתגורר בארצות הברית.
קשר עם ההוטרים
בין השנים 1930–1955 ו-1974–1995 התאחדו הברודרהוף לאחווה משותפת עם התנועה ההוטרית, זאת על אף שבין הקבוצות ישנם מספר הבדלים אמוניים. בשנת 1990 נסוגו שתיים מעדות ההוטרים, הלררלויט והדריוסלויט, מהשותפות - והיא נשמרה רק עם עדת השמידטלויט ההוטרית. בשנת 1992 התפצלה גם עדת השמידטלויט ההוטרית והקבוצה המסורתית יותר שלה נסוגה מהקשר עם הברודרהוף, בעוד שהענף הפרוגרסיבי יותר ג'ייקוב קליינסאסר המשיך לקיים את האחווה עד שנת 1995. מאז ההוטרים המסורתיים והברודרהוף שבו להיות קבוצות מובחנות ונפרדות.
אמונה
ברודרהוף היא קבוצה נוצרית אוונגליסטית פרוטסטנטית, המושפעת מאוד מאמונות אנבאפטיסטיות. מייסד האמונה אברהרד ארנולד שאב השראה רבה גם מתנועת הפייטיזם הגרמני, מרעיונות בדבר קבוצות הנוצרים הקדומות השיתופיות ומגישות של תנועות הנוער שהחלו להתפתח בגרמניה בראשית המאה ה-19. יוהאן בלומהארד (1805–1880) ובנו כריסטוף בלומהארד (1842–1919), שניהם תאולוגים לותרניים גרמנים, הם מקורות חשובים נוספים לתאולוגיה של הברודרהוף.
הקהילה מקדשת את הפציפיזם הנוצרי ודוחה את העיסוק בצבא. כמו כן, חברי הקהילה מאמינים בהתנערות מרכוש פרטי ובחיי שיתוף כביטוי לאמונותיהם. הבררהוף מאמינים בהטבלה מאמונה, ואף ההטבלה איננה בגדר הצטרפות לחברות בקהילה. החברות מתאפשרת לאחר גיל 21, והיא תלויה בנדרים לכל החיים. הברדרהוף מאמינים במה שהם מכנים כ'חוק האהבה' המבוסס על חוקי הבית המשותף הראשון של הקהילה ב-1925: "איש מאיתנו לא ישא דבר בליבו כנגד חבר או חברה, ולא ידבר מאחורי גבם הקשרים בכנסייה ואליה הם קשרים רוחניים המבוססים על אמון ועל נכונות לסלוח שוב ושוב".
הברודרהוף מאמינים בפשטות ולכן לבושם פשוט ונשות הקהילה מכסות את ראשן בכיסוי בד.
חיי הקומונה
יחסה של הקהילה לטכנולוגיה מורכב, משפחות ברודרהוף אינן צופות על פי רוב בטלוויזיה או משתמשות באינטרנט בבית אך עושות זאת מחוצה לו, ולרבים מהם יש טלפונים חכמים. לקהילה שני אתרים מרכזיים (bruderhof.com ו-plough.com) וכמה ערוצי מדיה חברתית. חלק מחבריה אף מנהלים בלוגים וולוגים המתעדים את חייהם בברודרהוף. בניגוד לקהילות האיימיש חברי הברודרהוף נוהגים ברכבים מודרניים ומתפעלים עסקים מודרניים.
אחת לשנתיים מתכנסת ועידת נציגי הקומונות העולמית של תנועת הברודרהוף ודנה באתגריה, בסיוע שקומונות מסוימות נזקקות לה, בצורך בחילופי חברים מעת לעת בהתאם לצרכים מקצועיים שונים. לתנועה גם קופה משותפת תנועתית המממנת מפעלים כלכליים גדולים ומשותפים. לכל אחת מהקומונות עלון פנימי, ולתנועה בכללה עלון משותף היוצא אחת לרבעון, 'המחרשה' (The plough\Der Pflug) המופץ באנגלית, גרמנית וספרדית.
מעורבות חברתית
בניגוד להוטרים הנוטים להסתגר - הברודרהוף נוטים להיות מעורבים ופעילים בסביבת הקומות שלהן, בפעילויות שכונתיות ומקומיות. הם מטפחים גם יחסים אקומניים עם כנסיות וקהילות אחרות. בשנת 2019 לדוגמה שיתפו הברודרהוף פעולה עם הכנסייה הקופטית כדי להנציח את חללי הקופטים שנרצחו על ידי דאעש, ובשנת 2004 פגשה משלחת חברים מהקהילה את האפיפיור ברומא.
חברי ברודרהוף פעילים במסגרות צדקה ומנתנדבים בבתי תמחוי, בתי כלא, ובתי חולים. הם רוקמים שיתופי פעולה עם מערכות חברתיות נוספות כמו המשטרה במטרה לספק מזון ומחזה לנזקקים ותומכים בארגוני סיוע בינלאומיים שונים, כמו אוקספאם, Save the Children, Tearfund, ווורלד ויז'ן אינטרנשיונל.
בתגובה לטבח בתיכון קולומביין בשנת 1999, יצרו ברודרהוף יחד עם הבלש סטיבן מקדונלד תוכנית של אסיפות בבתי ספר תחת השם 'שוברים את המעגל' במסגרתם הגיעו לשוחח עם התלמידים אנשים עם סיפורים מעוררי השראה על חשיבותה של סליחה. לפרויקט הגיעו עשרות אלפי בני נוער בארצות הברית ובבריטניה.
קהילת ברודרהוף השתתפה לאורך השנים בקמפיינים שונים בנושאים שונים כמו התנגדות לעונש מוות ולמלחמה בעיראק. בין היתר היו מעורבים במערכה כנגד עונש המוות שנגזר על מומיא אבו ג'אמאל שהורשע ב-1982 ברצח שוטר בפילדלפיה.
לתנועת ברודרהוף הוצאה לאור בשם 'המחרשה' המפרסמת קלאסיקות רוחניות, ספרי השראה וכן ספרי ילדים - שחלקם זמינים להורדה בחינם. חלק מהספרים היוצאים בהוצאה נכתבו על ידי חברי התנועה, אך אחרים לא.
קומונת הברודרהוף מקיימת קשרים עם קומונות נוספות ברחבי העולם, ובכללם עם התנועה הקיבוצית בישראל. נציגים של הקומונה מבקרים מעת לעת בארץ, מסיירים בקיבוצים שונים, נפגשים לשיחות וחילופי מידע. כמו כן נשלחים חבריה לסייע במוסד לילדים מוגבלים בבית לחם ובבית החולים הסקוטי בנצרת.
קריס מרשל
קריסטופר "קריס" מרשל (באנגלית: Kristopher "Kris" Marshall; נולד ב-1 באפריל 1973) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ניק הרפר בסדרה הקומית "המשפחה שלי", בתפקיד קולי פריסל בסרט "אהבה זה כל הסיפור" מ-2003, אדם בפרסומות של "BT Retail", ובתפקיד דייב בעונה הראשונה של הסדרה "Citizen Khan".באפריל 2013 החל להופיע בתפקיד הראשי, מפקח בילוש המפרי גודמן, בסדרה "Death In Paradise".
ביוגרפיה
מרשל נולד בעיר באת' שבמחוז סאמרסט. הוא עבר עם משפחתו לגור בהונג קונג ולאחר מכן לקנדה. כשחזר לבריטניה למד בבית הספר העצמאי "Wells Cathedral School" בעיר הקתדרלה ולס שבמחוז סומרסט. אחרי שנכשל בבחינות בגרות (A-levels) נרשם לבית הספר למשחק "רדרופס" בעיר מיידנהד שבמחוז ברקשייר לסיום לימודי התיכון.
תחילת הקריירה של מרשל בטלוויזיה הייתה בסדרה המשטרתית "The Bill", אבל פריצת הדרך הגדולה שלו הייתה כשהופיע בתפקיד ניק הרפר בסיטקום "המשפחה שלי" של ה-BBC. ב-2003 שיחק מרשל בתפקיד קולין פריסל בסרט "אהבה זה כל הסיפור", הוא גילם דמות של צעיר אנגלי ממורמר שנוסע למילווקי בארצות הברית כדי למצוא אהבה. ב-2004 הופיע מרשל בתפקיד סמל בילוש לוק סטון בסדרת הדרמה המשטרתית "Murder City". בין השנים 2005 ו-2011 הופיע בפרסומות בטלוויזיה ובדפוס עבור חברת BT Retail, בדמות בשם אדם, ולצדו שיחקה אסתר הול בדמות ג'יין שהפכה לבסוף לאשתו. ב-2012 גילם את דייב בסדרה הקומית "Citizen Khan" של ה-BBC.
אחרי שעזב את הסדרה "המשפחה שלי" ב-2003, חזר מרשל פעמים להופיע בסדרה. בפעם הראשונה בפרק אחד בעונה החמישית, ובפעם השנייה בתוכנית ספיישל של הקומיק ריליף ב-2005. בראיון טען שהמשחק בדמותו של ניק היה מביך עבורו מכיוון שהוא היה מבוגר בהרבה מהדמות שגילם. בסוף 2006 השתתף בסרט "Heist" ששודר באפריל 2008 בערוץ BBC Four. בקיץ 2008 הופיע מרשל המחזה "שמנה" מאת ניל לביוט בטרפלגר סטודיוס. ב-2011 היה לו תפקיד קבוע בדמות איתן בסדרה "Traffic Light".
באפריל 2013 הוכרז כי מרשל יצטרף לסדרת הדרמה של ה-BBC בשם "Death In Paradise" בתפקיד הבלש הראשי של האי, מפקח בילוש המפרי גודמן. דמותו היא של אנגלי בלתי צפוי, בעל חוש הומור ואינטליגנטי. הדמות הוצגה לראשונה ב-14 בינואר 2014 בפרק הראשון בעונה השלישית. החקירה הראשונה שלו הייתה הרצח של קודמו לתפקיד, מפקח בילוש ריצ'רד פול (בגילומו של בן מילר).
ב-2015 כיכב מרשל בתפקיד טום סאנגר לצדה של אנליז הזמה בקומדיה הרומנטית "Sparks & Embers".
חיים אישיים
מרשל חי בלונג ברטון (קרוב לעיר ולס שבסומרסט) עם אשתו ובנו.
ב-2008 נפגע מרשל בתאונת דרכים בבריסטול ונפצע בראשו. התאונה קרתה ב-28 באפריל 2008 אחרי בילוי לילי עם חברים. הוא נלקח לבית החולים בבריסטול וסריקה גילתה את הפגיעה בראשו. הוא החלים לגמרי ושלושה שבועות אחר כך הופיע כמתוכנן במחזה "Fat Pig".
אדליידה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן
ביוגרפיה
אדליידה נולדה ב-13 באוגוסט 1792 במיינינגן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לגאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, וללואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג, בתו של כריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לאנגנבורג.
לאחר מותה של הנסיכה שרלוט מוויילס, מי שהייתה אמורה להיות מלכת אנגליה ברבות הימים, נאלץ דודה, אחי-אביה, ויליאם הנרי להינשא. אף על פי שהייתה לו פילגש שילדה לו עשרה ילדים, ויליאם הנרי, כמי שהתעתד להפוך למלכה של הממלכה המאוחדת, היה זקוק לילדים חוקיים. הוא בחר להנשא לאדליידה הצעירה ממנו ב-27 שנים. הם נישאו ב-11 ביולי 1818 בארמון קיו שבלונדון. בני הזוג נפגשו לראשונה רק שבוע קודם לכן, ב-4 ביולי במלון ברחוב בונד.
למרות ההתחלה הלא-רומנטית של הקשר ביניהם, הקשר בין בני הזוג שגשג: הם עברו להתגורר בהנובר, וויליאם שיפר את התנהגותו הפרועה: הוא הפסיק לשתות לשוכרה, מיתן את סגנון דיבורו ונימוסיו השתפרו.
למרות מספר הריונות, לאדלייד ולבעלה לא נולדו ילדים שהגיעו לבגרות.
לאחר מות גיסה, ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת הפך בעלה ויליאם למלך הממלכה המאוחדת. אחד מצוויו הראשונים היה הקניית פארק בושי לאדלייד למשך כל ימי חייה. היא ובעלה הוכתרו ב-8 בספטמבר 1831 במנזר וסטמינסטר. המלכה אדלייד הייתה אהובה בקרב הציבור האנגלי, בגלל אדיקותה, צניעותה וטוב ליבה כמו גם מות ילדיה הטראגי. היא התייחסה בחביבות לאחייניתה, הנסיכה ויקטוריה (מי שהפכה מאוחר יותר לוויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת).
אדלייד, שהגיעה מבית ליברלי מאוד (ממלכת אביה הייתה היחידה באותה תקופה שהתירה הדפסת ביקורת על השליט), לא הייתה מעורבת בפוליטיקה האנגלית ולא הביעה את דעתה במחלוקות של אותה תקופה. עם זאת, ניתן לשער כי לדעתה הייתה השפעה בהסכמת בעלה לחוק הרפורמה של 1832. חוסר הסכמתה להביע תמיכה בצדדי הפוליטיקה הביאו לשמועות מרושעות על כך שהיא מנהלת רומן עם אישים שונים (דבר ללא כל ביסוס היסטורי).
ב-20 ביוני 1837, מת בעלה, ואדלייד הפכה למלכה האלמנה הראשונה אחרי למעלה ממאה שנים. היא מתה שתים-עשרה שנים לאחר מכן, תחת שלטון אחייניתה - ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ב-2 בדצמבר 1849, ונקברה בכנסיית סט. ג'ורג' בטירת וינדזור.
דייוויד ילנד
דייוויד ויליאם ילנד (באנגלית: David William Yelland; נולד ב-1947) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
ביוגרפיה
ילנד למד אנגלית במגדלן קולג' באוניברסיטת קיימברידג', ואחר כך החל בקריירת המשחק בתיאטרון סיטיזנס בגלאזגו. מאז הופיע במספר רב של הצגות בתיאטרון ובהפקות טלוויזיוניות. אחד מתפקידיו הידועים הוא בדמות הנסיך אדוארד השמיני בסרט הקולנוע "מרכבות האש".
ב-1974 שיחק בתפקיד הראשי במיני-סדרה "דייוויד קופרפילד" של ה-BBC, עיבוד לרומן באותו שם. הוא מוכר גם מהופעתו בדמות ניקולס, בנו של הוראס רמפול, בסדרת הטלוויזיה "רמפול". ב-1986 גילם את אביה של הדמות הראשית בסדרה "נסיכה קטנה" ברשת London Weekend Television. עוד גילם את ג'ורג', משרתו האישי של הרקול פוארו (דייוויד סושה) בסדרת הטלוויזיה "פוארו" על פי ספרי אגאתה כריסטי. בסוף 2007 שיחק בתפקיד ראלף ניקלבי בהפקה מחודשת של המחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" לצדה של בתו האנה.
ב-2016 גילם ילנד את דמותו של מרטין בל בסרט הטלוויזיה "רג'" של ה-BBC.
מריינו
מריינו (ברוסית: Марьино) הוא ראיון של המחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה. שטח המחוז הוא 12 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 254,142 תושבים (2020).
ראיון מריינו ממוקם בגדה השמאלית של נהר מוסקבה. בשנים האחרונות מתבצעת בראיון בניית דיור גדולה.
מריינו הוא הראיון המאוכלס ביותר במוסקבה.
My Immortal
My Immortal הוא הסינגל השלישי מאלבום האולפן הראשון של להקת הרוק האמריקאית אוונסנס, "Fallen". הסינגל יצא ב-8 בדצמבר 2003 בארצות הברית ובממלכה המאוחדת, וב-30 בדצמבר בשאר העולם.
השיר זכה להצלחה רבה ברחבי העולם, והגיע למקום השביעי במצעד 100 השירים של הבילבורד, וכמו כן הפך לסינגל השני המצליח ביותר של הלהקה. הוא מכר יותר מ-500,000 עותקים, וב-17 בפברואר 2009 הגיע למעמד של זהב.
רקע
השיר נכתב על ידי הגיטריסט של הלהקה בן מודי כשהוא היה בן 15, והוא נחשב לשיר הרביעי שנכתב לאוונסנס. בדומה לשירים אחרים שכתב מודי, השיר נוצר בהשראת סיפור קצר שהיה לו לפני כתיבת השיר. מודי הסביר שהשיר נכתב על רוח שנשארת איתך לאחר המוות, ורודפת אותך עד שאתה מייחל שהיא תעזוב אותך לנפשך. הוא הקדיש את השיר ביחד עם האלבום "Fallen" לסבא שלו, ביל הולקומב.
איימי לי ביצעה מספר שינויים במילים ובלחן של השיר. כמו כן, היא הצהירה שזה השיר הכי פחות אהוב עליה ושהיא לעולם לא תוכל להתחבר אליו מאחר שהשיר לא נכתב על ידה, ומאחר שהשיר לא נכתב בהשראת אירועים אמיתיים.
ההפצה בישראל
הגרסה שיצאה בישראל כללה בתוכה 3 שירים:
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר צולם כולו בשחור-לבן ברובע הגותי בברצלונה, והוא בוים על ידי דייוויד מולד. איימי לי כתבה באתר המעריצים של הלהקה EvBoard שהשיער שלה בקליפ מאוד דומה לאופן שבו הוא נראה ביום יום.
בקליפ ניתן לראות את איימי לי כשהיא שוכבת על גג מכונית, יושבת על תא טלפון או נמצאת על גג בניין, וזאת על מנת להדגיש את העובדה שהיא שרה מהמתים.
כשבועיים לאחר צילומי הקליפ עזב מודי את הלהקה. בריאיון למגזין Rock Sound אמרה לי שזה אירוני שבן עזב את הלהקה לאחר צילומי הקליפ, כיוון שבקליפ הם נפרדים אחד מהשני ונודדים ברחובות כמו לאחר הלוויה.
מיקומי שיא
השיר הגיע למקום השני במצעד הפופ האמריקאי אחרי השיר "Toxic" של הזמרת בריטני ספירס, וכן הגיע למקום הראשון במצעד "Hot AC", שם הוא שהה במשך 3 שבועות. השיר היה מועמד לפרס "הופעת הפופ הטובה ביותר שמבוצעת על ידי צמד או להקה" בטקס פרסי גראמי ה-46 בשנת 2004.
בישראל הגיע השיר למקום השלישי במצעד העשור של גלגלצ, ואף זכה בתואר שיר השנה לשנת 2004 וביוון הגיע השיר למקום הראשון במצעדים.
פרונלה, מלכת אראגון
פרונלה, מלכת אראגון (29 ביוני /11 באוגוסט 1136 – 15 באוקטובר 1173), ששמה מאוית גם פטרונילה או פטרונלה (באראגונית: Peyronela או Payronella, בקטלאנית: Peronella), הייתה מלכת אראגון מהוויתור של אביה, רמירו השני, ב-1137 ועד לוויתור שלה ב-1164. לאחר התפטרותה פעלה כעוצרת בתקופת קטנותו של בנה (1164–1173). היא הייתה החברה השלטת האחרונה בשושלת חימנס באראגון, ובאמצעות נישואים העבירה את כס המלוכה לבית ברצלונה.
ראשית חייה
פרונלה הגיעה לכס המלכות בנסיבות מיוחדות. אביה, רמירו, היה הבישוף של ברסטרו-רודה כאשר אחיו, אלפונסו הראשון, מת ללא ילדים ב-1134. אלפונסו השאיר את הכתר לשלושת המסדרים הצבאיים הדתיים, אך החלטתו לא כובדה. האצולה של נווארה בחרה מלך משלה, והחזירה את עצמאותה, והאצולה של אראגון העלתה את רמירו לכס המלכות. כמלך, הוא קיבל את רשות האפיפיור לנטוש את נדרי הנזירות שלו כדי להבטיח את הירושה לכס המלכות. המלך רמירו הנזיר, נישא לאגנס מאקוויטניה ב-1135; ילדתם היחידה, פרונלה, נולדה בשנה לאחר מכן בווסקה.
נישואיה של פרונלה היו עניין מדיני חשוב מאוד. האצולה דחתה את הצעתו של אלפונסו השביעי, מלך קסטיליה לארגן נישואים בין פרונלה לבנו סנצ'ו ולחנכה בחצרו. כשהייתה רק בת קצת יותר משנה, פרונלה אורסה בברסטרו ב-11 באוגוסט 1137 לרמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה, שהיה מבוגר ממנה בעשרים ושלוש שנים.
שלטונה כמלכה
באוגוסט 1150, כשפרונלה הייתה בת ארבע עשרה, נחגג טקס הנישואין שנערך בעיר ליידה. הנישואין התממשו בתחילת שנת 1151, כשהיא הגיעה לגיל 15. מהנישואין נולדו להם חמישה ילדים: פדרו (1152–1157), רמון ברנגר (1157–1196), פדרו (1158–1181), דולסה (1160–1198), וסנצ’ו (1161–1223). בזמן שהייתה בהריון עם ילדה הראשון, ב-4 באפריל 1152, היא כתבה צוואה המורישה את ממלכתה לבעלה במקרה שתמות בעת הלידה.
בזמן שבעלה שהה בפרובאנס (1156–1157), שם היה יורש העצר (מאז 1144) עבור הרוזן הצעיר רמון ברנגר השני, נשארה המלכה פרונלה בברצלונה. רישומי חשבונאות מראים שהיא נעה בין ברצלונה לבין וילמאג'ור וסנט סלוני בעודה עומדת בראש בית המלוכה בהיעדרו של בעלה.
לאחר מות בעלה בשנת 1162, קיבלה פרונלה את המחוז המשגשג בסלו ואת עמק דה ריבס לכל חייה. בתור אלמנה, היא הייתה השליטה היחידה של אראגון במשך השנתיים הבאות.
עוצרת
בנה הבכור היה בן שבע כאשר, ב-18 ביוני 1164 ויתרה פרונלה על כס המלכות של אראגון והעבירה אותו אליו. המשפט הראשון של כתב הוויתור על הכס בלאטינית הוא:
.Actum est hoc in Barchinona XIII kalendas julii anno Dominice incarnationis MC LXIII
("זה נעשה בברצלונה, ב-14 ביולי בשנת אדוננו 631...")
כאשר רמון ברנגר ירש את כס המלכות מאמו, הוא שינה את שמו לאלפונסו מתוך כבוד לאראגונים. הבן השני, בשם פדרו, שינה את שמו לרמון ברנגר. בנה ויורשה היה רק בן שבע כאשר ויתרה לטובתו, וכך היא המשיכה לשלוט לאחר התפטרותה, כשהפעם פעלה כעוצרת בתקופת נערותו.
פרונלה מתה בברצלונה באוקטובר 1173 ונקברה בקתדרלת ברצלונה; הקבר שלה אבד. לאחר מותה, חזרו נחלות בסלו ו-ואל דה ריבס לנחלתו הישירה של רוזן ברצלונה, בנה אלפונסו, והוא בתורו העניק את בסלו לאשתו, סנצ'ה. בהרי הריבס, קבע לו הפקיד המקומי, רמון, "רשות מנהלית עצמאית למעשה". הוא ערך רשימת מצאי של טובין עבור פרונלה לאחר מותו של רמון ברנגר, בנו עלה לשלטון ב-1198.
מורשת
בשנת 1410, לאחר מותו של המלך מרטין ללא חיים צאצאים לגיטימיים, נכחד בית ברצלונה בקו הגברי. שנתיים לאחר מכן, פרננדו הראשון עלה לשלטון על פי "הפשרה של קאספ" (Caspe). אף על פי שפרננדו ניצח בעיקר מסיבות פוליטיות וצבאיות, הבסיס החוקי למועמדותו היה ירושה בקו הנשי, בהיותו קרוב משפחה הגברי הלגיטימי הקרוב ביותר של מרטין, אבל קשור דרך אישה. יריבו הראשי, חיימה השני, רוזן אורחל, היה קשור למרטין רחוק יותר, אך בקו הגברי. בקטלוניה היו סימנים שנאסר על נשים לכהן בתפקידים פקידותיים (כלומר תפקידים שמתתנים אליהם, בניגוד לתארים שעוברים בירושה), אך באראגון לא הייתה חקיקה בנושא. בשני המקומות היו מקרים של נשים שהעבירו את זכותן לבניהן, והעיקרית מביניהן הייתה פרונלה, שהזכות לכס שהעבירה למרטין הוותה תקדים.
יש ויכוח אם פרונלה הייתה השליטה האמיתית של אראגון. יש הטוענים שרמירו השני נתן את ממלכת אראגון לחתנו ושנוכחותה של פרונלה הייתה משנית. לפי ז'רונימו דה זוריטה, היסטוריון ספרדי בן המאה ה-16, היה סעיף בהסכם עם רמון ברנגר שקבע שאם פרונלה תמות, אראגון תעבור לילדיו של רמון ברנגר דרך נישואים שניים עתידיים. בכל מקרה, אין מספיק תיעוד כדי לגבש אמירה חד משמעית לגבי השאלה, והפשרה של קאספ אישרה את הלגיטימיות של העברת הזכות לכתר דרך אישה.
מאדי זיגלר
מדיסון ניקול "מאדי" זיגלר (באנגלית: Madison Nicole "Maddie" Ziegler; נולדה ב-30 בספטמבר 2002) היא רקדנית, שחקנית ודוגמנית אמריקאית. היא ידועה בזכות השתתפותה בתוכנית המציאות "רקדניות קטנות", ובזכות כיכובה בווידאו קליפים לשירים Chandelier ,Big Girls Cry ,Cheap Thrills, Elastic Heart, Rainbow, ו-The Greatest של הזמרת סיה, ובנוסף משתתפת בקליפים של אחותה הצעירה, מקנזי זיגלר.
ביוגרפיה
זיגלר נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה שבארצות הברית. הוריה הם מליסה זיגלר-גיסוני וקורט זיגלר, בעל חברת משכנתאות. הוריה התגרשו בשנת 2011, בגלל המקום הכספי והרגשי שהריקוד לקח מהמשפחה. זיגלר רקדה בסטודיו לריקוד של אֶבִּי לי מילר מגיל ארבע, בסגנונות הריקוד סטפס, בלט, לירי, עכשווי, אקרו, מודרני, ג׳אז והיפ הופ. יש לה אחות צעירה ממנה, מקנזי זיגלר, שנולדה ב-4 ביוני 2004, שני אחים למחצה גדולים יותר מהנישואים הקודמים של אביה, ועוד שני אחים חורגים גדולים מאביהם החורג גרג גיסוני, סגן נשיא בחברת החשמל "Westinghouse".
בגיל ארבע החלה זיגלר לרקוד בסטודיו לריקוד של אבי לי מילר, בפיטסבורג. היא זכתה בתארים רבים ובכתרים בתחרויות אזוריות וארציות. בשנת 2010, כשהייתה בת 8, השתתפה בתוכנית הריאלטי של פאולה עבדול, "חיה בשביל לרקוד" אך התוכנית בוטלה לפני עלייתה לאוויר. בשנת 2011 אמה של זיגלר, מליסה, התקבלה לתפקיד בתוכנית של ערוץ Lifetime "רקדניות קטנות" (Dance moms), תוכנית העוקבת אחרי חיי היום-יום של הרקדניות בלהקת העילית של הסטודיו לריקוד של אבי לי מילר. בשנת 2016 זיגלר, אחותה ואמה עזבו את התוכנית, אך עדיין נשארו בסטודיו של אבי לי. בשנת 2013 השתתפה בהופעות אורח בספין אוף לסדרה, "תחרות הריקודים האולטימטיבית של אבי".