cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קבוצת טרלידור
היסטוריה
בשנת 2017 לאחר התרחבות מהירה של החברה, רכשה טרלידור כ-30000 מ"ר נוספים הצמודים למפעליה ובשנת 2019 החלה לבנות מפעל רביעי במספר בשטח של כ-8700 מ"ר אשר בנייתו צפויה להסתיים עד סוף שנת 2020. בנוסף, בשנת 2019 החברה רכשה אחוזים בחברת Mulholland security האמריקאית והפכה לבעלת השליטה בה והקימה מפעל בקליפורניה לייצור שיווק והתקנה של שערים וגדרות מעוצבים לשוק האמריקאי. באותה השנה טרלידור רכשה גם את חברת אלטרון הישראלית, שהיא החברה הגדולה בישראל לייצור והתקנה של שערים תעשייתיים ומשווי גובה.
תעשייה וייצור
במשך השנים חברות הקבוצה עברו לייצור המשלב אוטומציה ורובוטיקה לאחר רכישה של מכונות וטכנולוגיות מתאימות. כמו כן, תהליך הייצור עונה על כל דרישות המשרד להגנת הסביבה. החברה משקיעה בקידום התעשייה בישראל ל-Industry 4.0 ומשתתפת במיזמים לטיפוח יזמות טכנולוגית בתעשייה בשיתוף פעולה עם גופי מחקר, חברות נוספות ורשות החדשנות.
חברות בת
בקבוצה טרלידור מספר חברות העוסקות בתחומים שונים:
חברת טרלידור: החברה הגדולה בישראל המתמחה בייצור, שיווק והתקנה של מגוון רחב של סורגים, שערים, גדרות, ופרגולות מאלומיניום ומייצרת מעקות מאלומיניום וזכוכית. לחברה מערך תפעולי המאפשר התקנה ליותר מ-200 לקוחות ביום. כמו כן, לחברה פס ייצור המתאים למורכבות של תהליך ייצור ספציפי לפי התנאים והתוואי אצל כל לקוח.
חברת אינקומק בלוקר: עוסקת בזיווד האלקטרוני, ייצור עבודות פח מדויקות ועיבוד שבבי מדויק. לחברה שירותי לייזר, ניקוב, עיבוד CNC והיא מייצרת בעיקר עבור חברות בתחום ההייטק, תעשיות ביטחוניות ותעשיות רפואיות. כמו כן, לחברה מחלקת בלוקר המייצרת בשיטות ערגול, ניקוב וכיפוף של צנרת.
חברת האחים דמתי: מתמחה בבניית חממות מבוקרות לצורכי מחקר. בנוסף, החברה מתמחה בבניית קונסטרוקציות מורכבות.
חברת אלטרון: החברה הגדולה בישראל לייצור והתקנה של שערים תעשייתיים ומשווי גובה.
חואן הוהברג
חואן הוהברג (בספרדית: Juan Hohberg; 19 ביוני 1926 – 30 באפריל 1996) היה כדורגלן ומאמן יהודי אורוגוואי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
הוהברג נולד בקורדובה שבארגנטינה. הוא החל לשחק כדורגל בשנת 1946 עבור סנטראל קורדובה (רוסאריו) לפני שעבר לשחק שנה לאחר מכן ברוסאריו סנטראל. בשנת 1948 עבר לאורוגוואי שם שיחק עבור פניארול, עימה זכה בשש אליפויות. לקראת סוף הקריירה שיחק בקבוצה ראסינג מונטווידאו, ובקוקוטה דפורטיבו הקולומביאנית.
בנבחרת אורוגוואי כבש 3 שערים, אשר כולם נכבשו במסגרת מונדיאל 1954 שנערך בשווייץ. הוהברג כבש צמד נגד הונגריה בשלב חצי הגמר, בו ניצחה הונגריה בתוצאה 4–2 בהארכה מצמד שערים של שנדור קוצ'יש. במשחק על המקום השלישי פגשה אורוגוואי את אוסטריה והוהברג כבש גם במשחק הזה, אך אוסטריה ניצחה בסיום 3–1 ואורוגוואי סיימה את הטורניר במקום הרביעי.
לאחר פרישתו פנה הוהברג לקריירת אימון, והדריך את נבחרת אורוגוואי במונדיאל 1970 שנערך במקסיקו, וסיים עימה פעם נוספת במקום הרביעי. הוא אימן את הקבוצות הפרואניות אוניברסיטריו דה דפורטס ואליאנסה לימה, וזכה פעם אחת באליפות פרו עם אוניברסיטריו בשנת 1974, ופעמיים עם אליאנסה לימה בשנים 1977 ו-1978.
הוהברג נפטר ב-30 באפריל 1996, בלימה שבפרו, בגיל 69. נכדו, אלחנדרו הוהברג, הוא כדורגלן בהווה.
עדנאן בדראן
ביוגרפיה
בדראן נולד בג'רש שבעבר הירדן ב-15 בדצמבר 1935. הוא למד לתואר ראשון במדעים באוניברסיטת אוקלהומה, וסיים אותם בשנת 1959. ב-1961 קיבל תואר שני במדעים מאוניברסיטת מישיגן, והשלים לימודי דוקטורט באותו מוסד בשנת 1963. הוא חזר לירדן וכיהן משנת 1966 כפרופסור לביולוגיה בכמה אוניברסיטאות במדינה. במקביל לעבודתו האקדמאית פרסם בדראן שורה של מאמרים וספרי לימוד, שעסקו בעיקר בתולדות ההתפתחות המדעית בעולם הערבי.
בשנת 1987 מונה בדראן למזכיר המועצה העליונה של ירדן לענייני מדע וטכנולוגיה, שבראשה עמד הנסיך חסן בן טלאל. בסוף שנות ה-80 שימש לתקופה קצרה כשר החקלאות וכשר החינוך בממשלת ירדן. בשנות ה-90 התמנה לנשיאות האקדמיה הערבית למדעים. בשנים 1990–1993 שימש כיועץ לענייני מדעים בארגון אונסק"ו, ובשנים 1993–1998 כיהן בתפקיד סמנכ"ל כללי של הארגון. בשנים 1998–2005 שימש כנשיא אוניברסיטת פילדלפיה של ירדן.
ב-7 באפריל 2005 מונה בדראן בידי המלך עבדאללה לראש ממשלת ירדן ולשר ההגנה. בדראן החליף את פייסל אל-פאיז בתקווה שיצליח להאיץ את הרפורמות בממלכה. אולם, לאחר מספר חודשים התפטרה ממשלתו של בדראן לאחר שכשלה בהאצת הרפורמות ובעקבות הפיגועים בעמאן ב-9 בנובמבר 2005. בדראן פרש מתפקידו ב-27 בנובמבר 2005, והוחלף בידי מערוף אל-בח'ית. בשנים 2005–2010 היה בדראן בסנאט הירדני. כיום משמש בדראן כנשיא אוניברסיטת פטרה שבעמאן בירת ירדן.
עדנאן הוא אחיו של מודר בדראן, גם הוא כיהן בעבר כראש ממשלת ירדן.
הלין קנטור
הלין ג' קנטור (באנגלית: Helene J. Kantor; 15 ביולי 1919 - 13 בינואר 1993) הייתה ארכאולוגית והיסטוריונית של האמנות שעסקה בתרבויות המזרח הקרוב מהעת העתיקה. היא הייתה חברה במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו. היא ידועה בעיקר מחפירותיה באתר צ'וגה מיש באיראן בין השנים 1961–1978.
ראשית חייה והשכלתה
קנטור נולדה בשיקגו ב-1919, אביה היה ג'ייקוב רוברט קנטור, שהיה פסיכולוג, ואמה, הלן ריץ' (Helen Rich). היא נולדה עם מיופתיה, מחלת שרירים נדירה שהגבילה את פעילותה ולבסוף גם הביאה לסיום הקריירה שלה. היא למדה באוניברסיטת אינדיאנה וקיבלה בגיל 19 תואר ראשון בזואולוגיה וביולוגיה. את הדוקטורט שלה היא סיימה ב-1945 באוניברסיטת שיקגו.
קריירת מחקר
ב-1944, בעודה סטודנטית, היא פרסמה את המאמר "The Final Phase of Predynastic Culture, Gerzean or Semainean", העוסק בשלב האחרון של התרבות הפרה שושלתית במצרים העתיקה שלבים 2 ו-3 בתרבות נקדה, 3500–3000 לפנה"ס). המאמר פורסם בכתב העת "Journal of Near Eastern Studies", כתב עת אקדמי של אוניברסיטת שיקגו. מאמרה המפורסם היה ".The Aegean and the Orient in the Second Millennium B.C" (ההאגאים והמזרח באלף השני לפנה"ס), שפורסם ב-1947. המאמר עסק בהשוואות בין האמנות של התרבויות השונות ובקשרים התרבותיים ביניהן.
בין השנים 1963–1964, היא חפרה ביחד עם פנחס דלוגץ באתר הארכאולוגי תל בית ירח ליד הכנרת. בין השנים 1961–1978 היא חפרה יחד עם דלוגץ באתר צ'וגה מיש באיראן. דלוגץ נפטר באתר ב-1975 והיא המשיכה לנהל את החפירה עד 1978. בנוסף, ערכה חפירות הצלה באתר סמוך, צ'וגה בונוט (Chogha Bonut), שנמצא תחת פיתוח מודרני. היא ערכה שם שתי עונות חפירה בין השנים 1976–1978.
PubChem
PubChem הוא בסיס נתונים כימי ענק המכיל גם מידע אודות ההשפעות הביולוגיות של החומרים על אורגניזמים.
המאגר מנוהל על ידי המרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי (NCBI) של ארצות הברית, שהוא חלק מהמכונים הלאומיים לבריאות (NIH).
המאגר הועלה לאוויר בשנת 2004, והוא נגיש לציבור הרחב, ללא עלות, באמצעות אתר האינטרנט PubChem.
על המאגר
נכון ל-29 בדצמבר 2016, מאגר המידע של PubChem מורכב משלושה בסיסי נתונים עיקריים, ובהן: (הערך המספרי מציין את כמות תוצאות החיפוש במאגר)
משה סעדה
משה סעדה (נולד ב-14 בספטמבר 1972, ז' בתשרי ה'תשל"ג) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד בכנסת העשרים וחמש ועורך דין ישראלי, ששימש כשנה כממלא מקום מנהל המחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש), וכשבע שנים כסגן מנהל המחלקה.
ביוגרפיה
נולד וגדל במושב רמות מאיר. למשפחה בת שלושה אחים ואחות. אביו הוא הרב נסים סעדה, יליד תוניס. ששימש רב המושב ורב מועצה אזורית גזר. אמו, מלכה סעדה, לבית משפחת בן דהן. ילידת מרוקו. עבדה כגננת. למד בתלמוד תורה חרדי, והיה חניך בתנועת הנוער העובד והלומד. לאחר מכן למד בישיבה תיכונית ובישיבת ההסדר שעלבים. בשירותו הצבאי שרת כלוחם בחטיבת הנח"ל.
אחיו הוא הרב אילן סעדה, רב המושב רמות מאיר.
פעילותו במחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש)
סעדה עשה את כל דרכו המקצועית במחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש) בפרקליטות המדינה. התמחה תחת מנהלי מח"ש ערן שנדר, הרצל שבירו וסגנו מומי למברגר.
החל מ-2011 שימש כסגן מנהל המחלקה, תחת אורי כרמל. בשנת 2016 החליף במשך כשנה את כרמל, בשל מחלתו של האחרון, ושימש בפועל כמנהל המחלקה לחקירות שוטרים וכן כסגן מנהל המחלקה. לאחר פרישת כרמל בשנת 2017, שלחו עשרות פרקליטים במח"ש המלצה לפרקליט המדינה שי ניצן, למנות את סעדה במקומו. כרמל עצמו המליץ על מינויו של סעדה, אולם לבסוף מונתה קרן בר-מנחם. היו שטענו שהמינוי נעשה בשל דרישותיו של מפכ"ל המשטרה רוני אלשיך, אשר התעמת עם סעדה על רקע פרשת אום אל-חיראן ופרשת רוני ריטמן. ניצן הכחיש טענות אלו.
לאחר פרישת שי ניצן מתפקיד פרקליט המדינה בשנת 2020, הגיש סעדה מועמדות למשרה. אולם בשנת 2020 נודע לסעדה על כוונת הממונים עליו לפטרו. בעקבות זאת עתר לבג"ץ בבקשה שאם כך הדבר, לחייב את היועץ המשפטי ושר המשפטים לעצור את תהליך המינוי עד שתתקבל הכרעה באשר לסוגיית פיטוריו. עתירתו של סעדה נדחתה על הסף. בהמשך, הגיש לבית הדין האזורי לעבודה תביעה לפיצוי בסך 500,000 ש"ח על התעמרות בעבודה.
על רקע משבר האמון בינו ובין מנהלת המחלקה, זומן באוקטובר 2021 לשימוע לפני פיטורים, ובינואר 2022 פוטר מעבודתו. סעדה ערער על הפיטורין, אולם משך את הערעור בטרם השיבה המדינה, כדי שיוכל להתמודד בבחירות לכנסת העשרים וחמש. בכך הביא להשלמת הליך הפיטורים.
בסך הכל שירת סעדה במח"ש במשך עשרים ושלוש שנה. במסגרת עבודתו היה חלק ממובילי החקירות והגשת כתבי האישום באירועים רבים, דוגמת פרשת השוטרים הנוקמים ופרשת הניצבים, התנהגות המשטרה בעת פינוי עמונה, ניהול תיק מנשה ארביב והרב יאשיהו פינטו, פרשת רונאל פישר ורות דוד, פרשת סבג וכן היה מעורב ברמות שונות בתיקים פליליים של שוטרים רבים.
לאחר פיטוריו מהמחלקה שודר ראיון שלו לעמית סגל, בו מתח ביקורת על ראשי מערכת אכיפת החוק, בהם היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, פרקליט המדינה, שי ניצן, ומפכ"ל המשטרה, רוני אלשיך. שני האחרונים דחו ביקורת זו. פרקליטות המדינה פרסמה הודעה לפיה טענותיו של סעדה נובעות מרצונו לבוא חשבון עם המערכת ועם העומדים בראשה, לאחר שב-2018 לא נבחר לתפקיד מנהל מח"ש. מאידך, פרקליט המדינה וראש מח"ש לשעבר, ערן שנדר, גיבה חלק מדבריו של סעדה, אך חלק עליו בנושא הקשר לחקירות נתניהו. כמה ימים לאחר מכן, פרסמו ראשי מח"ש הקודמים, הרצל שבירו ואורי כרמל, מכתב גיבוי לפועלו של משה סעדה במח"ש.
קריירה פוליטית
אשתו נעמי פרסמה כי יו"ר מפלגת הציונות הדתית בצלאל סמוטריץ' הבטיח לשריין אותו ברשימת המועמדים בבחירות לכנסת ה-25. בהמשך ניהל משא ומתן בו נבחנה הצטרפותו למפלגותיהם של איילת שקד ואיתמר בן גביר. לאחר מכן, פורסם כי שוטרים ושוטרים לשעבר פעלו כנגד שיבוצו באחת מרשימות הימין לכנסת, בטענה כי במסגרת תפקידו במח"ש ביצע מעשים בלתי חוקיים ושיבש הליכי חקירה.
ביולי 2023 אסרה ועדת האתיקה של הכנסת על סעדה לקדם חוק נגד המחלקה לחקירות שוטרים אחרי תביעה שלו נגדה וטענות לניגוד עניינים.
חיים אישיים
נשוי לנעמי, יועצת עסקית, אב לחמישה. מקיים אורח חיים דתי. מתגורר במזכרת בתיה והוא ממקימי "קהילת ישי" (ראשי תיבות: יחד שבטי ישראל) ביישוב.
דוד שלמה מרגליות
הרב דוד שלמה מרגליות (1822 - 11 באפריל 1890 כ"א בניסן ה'תר"נ) היה רב ופוסק בחצי השני של המאה ה-19. בין השאר, שימש כרבה של קלווריה כעשר שנים, ורבה של אוסטרוב מזובייצקה.
ביוגרפיה
נולד לרבי יצחק מרגליות. בשנות נעוריו למד בישיבתו של רבי אברהם לנדא.
בזיווג ראשון היה חתנו של הרב אריה לייב צינץ.
בזיווג שני נישא לרייצא בתו של רבי יחיאל צבי אונגר שהיה גם חמיו של הרב חיים הלברשטאם מצאנז בזיווגו השלישי, ובנו של האדמו"ר הרב מרדכי דוד אונגר.
במהלך השנים כיהן כרב בסדרת עיירות, בהן דז'יאלושין, לוקוב, נובי קורצ'ין, קלווריה שבליטא ואוסטרוב מזובייצקה.
נפטר בשביעי של פסח תר"נ ונקבר בבית החיים החדש של קרקוב.
שיין לארקין
ד'שיין "שיין" דייוויס לארקין (באנגלית: DeShane "Shane" Davis Larkin; נולד ב-2 באוקטובר 1992 בסינסינטי, אוהיו, ארצות הברית) הוא כדורסלן אמריקאי, בעל אזרחות טורקית, המשחק בעמדת הרכז בקבוצת אנאדולו אפס. לארקין הוא בנו של חבר היכל התהילה של הבייסבול בארי לארקין.
קריירה טרום-מקצוענית
לארקין החל לשחק בקבוצת הכדורסל של התיכון שבו למד באורלנדו, פלורידה. ממוצעיו בתקופתו בתיכון עמדו על 18.8 נקודות, 6.4 ריבאונדים, 6.3 אסיסטים ו-3.5 חטיפות למשחק. לקראת סיום התיכון התחייב לשחק באוניברסיטת דהפול בשיקגו, אך לבסוף עבר לפני תחילת העונה לאוניברסיטת מיאמי. בעונתו הראשונה היו ללארקין מוצעים של 7.4 נקודות, 2.5 אסיסטים וריבאונדים ו-1.6 חטיפות. בעונה הבאה זכה לארקין בפרס לוט אולסון ונכלל בחמישייה השנייה של נבחרת האול-אמריקן (השחקנים הטובים ביותר בכדורסל המכללות בארצות הברית). אחרי עונתו השנייה העמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA 2013, בו נבחר במקום ה-18 על ידי אטלנטה הוקס.
קריירה מקצוענית
בליל הדראפט הועברו הזכויות עליו לדאלאס מאבריקס באמצעות טרייד. במהלך אימון בליגת הקיץ של ה-NBA שבר לארקין את קרסולו ונאלץ להיעדר לשלושה חודשים מהמגרשים. למרות זאת הוא חתם על חוזה רוקי בדאלאס ב-29 ביוני 2013. הופעת הבכורה שלו ב-NBA הייתה ב-17 בנובמבר באותה שנה. במהלך העונה הוא שיחק גם בטקסס לג'נדס, קבוצת ליגת הפיתוח של דאלאס. בסיום העונה היו ללארקין ממוצעים של 2.8 נקודות, 1.5 אסיסטים, 0.9 ריבאונדים וחצי חטיפה ב-10.2 דקות, על פני 48 משחקים.
בסיום העונה עבר לארקין לניו יורק ניקס בטרייד שכלל את ויין אלינגטון, חוסה קלדרון, סמואל דלמברט ושתי בחירות סיבוב שני של דאלאס, עבור ריימונד פלטון וטייסון צ'נדלר מהניקס. בניקס שיחק לארקין בעונת, ב-76 משחקים, כשמתוכם ב-22 הוא פותח בחמישייה הראשונה של הקבוצה. הוא שיחק בעונה זו במשך כ-24.8 דקות בממוצע למשחק, והכפיל ויותר מכך את ממוצעיו ברוב הקטגוריות. בקיץ 2015 סיים לארקין את חוזהו בניו יורק וחתם בברוקלין נטס. באפריל קלע לארקין 20 נקודות בהפסד לוושינגטון ויזארדס, מה שהיווה שיא קריירה עבורו.
בסיום העונה סיים לארקין את חוזהו בברוקלין, וחתם בסאסקי בסקוניה לעונה אחת. אחרי עונה שבה היה בורג מרכזי בבסקוניה, התעתד לארקין לעבור לברצלונה, אך בסקוניה השוותה את הצעת הקבוצה הקטלאנית עליו. ביולי 2017 חזר ל-NBA, כשחתם בבוסטון סלטיקס לעונה אחת.
בבוסטון היה לארקין הרכז השלישי של הקבוצה, אחרי קיירי אירווינג וטרי רוזיר. בעקבות פציעתו של אירווינג שיחק לארקין דקות משמעותיות, וקיבל 14.4 דקות בממוצע למשחק, על פני 54 משחקים. בפלייאוף שיחק לארקין עם בוסטון בסיבוב הראשון נגד מילווקי באקס ובחצי גמר המזרח נגד פילדלפיה 76', כאשר במשחק הרביעי נגד פילדלפיה נקע את כתפו בהתנגשות עם ג'ואל אמביד. בסיום העונה לארקין סיים את חוזהו בבוסטון וחתם לעונה אחת באנאדולו אפס מליגת ה-BSL הטורקית והיורוליג.
באנאדולו שימש לארקין שחקן מפתח, והוביל אותה להישגים נאים בעונת - סגנות היורוליג ואליפות הליגה הטורקית, תוך שהוא זוכה בפרס ה-MVP של משחק הגמר במסגרת המקומית. ביורוליג הציג לארקין כמה משחקים עם נתונים גבוהים במיוחד: 37 נקודות ו-43 נקודות מדד מול ברצלונה בסיבוב ה-25 של העונה הרגילה; 30 נקודות, 7 ריבאונדים ו-7 אסיסטים נגד יריבת אנאדולו פנרבחצ'ה בחצי גמר הפיינל פור (גם במשחק זה קבע לארקין תוצאה של 43 נקודות מדד, שיא פיינל פור); ו-29 נקודות נגד צסק"א מוסקבה בגמר המפעל, שיא נקודות של שחקן יחיד במשחק האליפות.
בטורקיה ניצחה אנאדולו ללא הפסד את סדרות רבע וחצי הגמר נגד באנוויט וגלאטסראיי, תוך שלארקין מוביל את הקבוצה. בסדרת הגמר הגיעה אנאדולו לשוויון 3-3 במשחקים נגד פנרבחצ'ה, מה שגרר משחק מכריע. במשחק זה התעלה לארקין וקלע 38 נקודות ב-18 זריקות בלבד, והוביל את קבוצתו לתואר. כאמור, לארקין זכה בפרס ה-MVP של הגמר בעונה זו.
חיים אישיים
אביו של לארקין, בארי, שיחק בעמדת השורטסטופ עבור סינסינטי רדס. דודו שיחק כדורסל באוניברסיטת זאבייר ובאופן מקצועני בוונצואלה, בגרמניה ובהונג קונג. דוד אחר שלו שיחק גם כן ב-MLB, בעמדת הבסיס הראשון. שיין עצמו שיחק בייסבול כשהיה צעיר, ואביו וחבריו לימדו אותו לאחוז מחבט בייסבול בצורה נכונה במהלך הספרינג טריינינג. לאחר שמאמנו בליטל ליג אמר שמה שלימדו אותו היה שגוי, שיין החליט לעזוב את הבייסבול ולהתמקד בכדורסל.
לארקין מאובחן כסובל מתסמונת OCD.
To Be
To Be (בעברית: להיות) הוא סרט אנימציה קנדי קצר משנת 1990 בבימויו של ג'ון וולדון, שאף הלחין את המוזיקה לסרט. הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב עבור הסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 1990.
בין השנים 1997–2002 הסרט הוקרן בערוץ Cartoon Network כחלק מאנתולוגיה של סרטים קנדיים. הסרט עוסק בבעיית אונטולוגיה המכונה "פרדוקס הטלפורטציה".
תקציר העלילה
הסרט מתחיל בהקדמה הכולל שיר, בו דמות המספרת/הגיבורה שרה על מחשבותיה שממשיכות לרדוף אותה, ולמנוע ממנה מלהירדם.
היא שואלת מדוע יש צורך להרוס את הנבדק המקורי. המדען מסביר לה שאם המקור לא היה מושמד, העולם היה הופך להיות מאוכלס ביותר מדי עותקים של כל אדם המשתמש בטלפורטר. הגיבורה טוענת שההשמדה איננה מוסרית. המדען שואל אותה אם הייתה מרגישה אותו הדבר, אילו העותק היה זה שמושמד, ולא המקור, כשהוא טוען שלהשמיד עותק איננו מוסרי יותר או פחות מאשר לא לעשות עותק בכלל מלכתחילה. המקור וההעתק, לטענתו, הם אותו אדם. לאחר שהגיבורה ממשיכה לסרב להיכנס אל המכונה, היא מבקשת מהמדען שיעשה זאת בעצמו. הוא טוען שעשה זאת מספר רב של פעמים, אך היא ממשיכה להתעקש שיעשה זאת בנוכחותה והוא מסכים, ואפילו מסכים לדרישתה לעשות זאת כאשר דלתות התאים נשארות פתוחות. הגיבורה צופה בו כשהוא נכנס אל התא הראשון, העתק נוצר בתא השני, ולאחר מכן המדען שבתא הראשון מושמד. העותק חוזר על התהליך, וכך גם העותק שלו והעותק הבא.
כעת, הגיבורה דורשת את הבטחתו של יוצר המכונה שהיא בטוחה. כאשר המדען המשובט מבטיח לה שהוא היוצר, היא טוענת שהוא אינו אלא העתק, וכי המדען המקורי כבר מזמן חדל מלהתקיים. היא מבקשת ממנו להיכנס אל המכונה, אולם להשהות את תהליך ההשמדה של המקור למשך חמש דקות, הוא מסכים ונכנס אל המכונה. המקור וההעתק שלו יוצאים בו-זמנית מהתאים של המכונה, ודי נהנים זה מחברתו של זה, עד אשר הגיבורה שואלת מי משניהם הוא המקור; באופן טבעי, אף אחד מהם לא רוצה להיות זה שיושמד, ועל כן כל אחד מהם מכחיש שהוא המקור. הגיבורה מציעה משחק שחמט ידידותי, על מנת להכריע מי המקור ומי ההעתק. כאשר אחד משני המדענים מנצח במשחק ודורש מעמיתו להיכנס בחזרה אל התא, הגיבורה מציינת שסביר יותר להניח שדווקא המנצח הוא המקור, אשר הצליח להביס את הכפיל שלו. לאחר מכן, הגיבורה והמדען שהפסיד במשחק מכריחים את המדען המנצח להיכנס אל התא על מנת להיות מושמד.
הגיבורה והמדען חשים אשמה, והמדען פורץ בבכי, כבר לא מנסה שוב לשכנע את הגיבורה להיכנס אל התא בעצמה. מוזיקה קודרת נשמעת ברקע, והגיבורה שרה על טעותה (על זה ששכנעה את המדען להשהות את השמדת המקור) בעודה נכנסת אל תוך התא הראשון, ותהליך הטלפורטציה מתחיל. כאשר העתק של הגיבורה יוצא מהתא השני, היא נוכחת לגלות שהמקור הושמד, והיא חשה הקלה, כיוון שהיא לא המקור, שהיה אחראי לרצח המדען המקורי, אלא רק עותק חופשי מאשמה של עצמה המקורי.
ליאורה גלט-ברקוביץ'
ליאורה גלט-ברקוביץ' (נולדה ב-16 במאי 1953) היא פרקליטה שהדליפה ב-2003, סמוך למועד הבחירות לכנסת השש עשרה, את דבר חקירתו החסויה של ראש הממשלה אריאל שרון במה שנודע כ"פרשת סיריל קרן".
גלט-ברקוביץ סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב והצטרפה לשירות המדינה כפרקליטה.
הדלפת פרשת סיריל קרן
ערב הבחירות לכנסת השש עשרה, שהתקיימו ב-28 בינואר 2003, היה ידוע בציבור על מספר חקירות המתקיימות נגד אריאל שרון ומשפחתו, כמו פרשת האי היווני, אולם החקירה בפרשת סיריל קרן נשארה חסויה. באותה פרשה הועלה חשד ששרון קיבל כסף, לכיסוי ההוצאות בבחירות הפנימיות לראשות הליכוד ששרון התחייב לממן, מאיש העסקים האוסטרי מרטין שלאף, וזאת במסווה של הלוואה מסיריל קרן - ידידו של שרון ממלחמת העצמאות. גלט-ברקוביץ, שעבדה אז בפרקליטות מחוז מרכז, שימשה כפרקליטה מלווה בתיק. ב-5 בינואר 2003 היא הדליפה לעיתונאי ברוך קרא מ"הארץ" את דבר החקירה ואף העבירה לו עותק מהבקשה לחיקור דין שנשלחה לדרום אפריקה, מקום מגוריו של קרן. עיתון "הארץ" פרסם בהרחבה את העניין ב-7 וב-8 בינואר 2003.
לאחר פרסום הידיעה אודות החקירה ב"הארץ", מינה היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, צוות חקירה מיוחד כדי לאתר את המדליף. בתחילה כלל הצוות אנשי שב"כ, אך הללו עזבו לאור מחאות וצו על תנאי של בג"ץ על עירובם. הצוות חקר באזהרה את קרא (בעבירה של שיבוש מהלכי משפט) וקיבל בצו בית משפט את פלט שיחות הטלפון שלו. נוסף, קיבל הצוות מידע אודות מקור ההדלפה מעיתונאי שנודע בכינוי "נשר". גלט-ברקוביץ הובאה לחקירה, לא ניצלה את זכות השתיקה והודתה במעשה. מהדלפות מחקירתה במשטרה נטען כי אמרה שהחליטה להדליף כדי לסייע למתנגדיו של אריאל שרון כיוון שבנה עומד להתגייס לצה"ל ועל כן היא חוששת ששרון יהיה בשלטון.
אליקים רובינשטיין אמר לאחר מכן כי "זו הייתה הדלפה יזומה ואידאולוגית - והיא נכשלה", וכן "העיקר הוא שהייתה הדלפה שיכלו להיות לה תוצאות קשות - עירוב של חקירה עם פוליטיקה ותיק שאולי היה מתנהל על ידי האדם שהדליף. זו פרקליטה שנכשלה בתפקידה... מדובר באידאולוגיה של השקפות אישיות ולא אכנס ליותר מזה". הוא הכחיש כי החקירה הנמרצת לאיתור המדליף הייתה מטעמים פוליטיים. גם פרקליטת המדינה עדנה ארבל הוקיעה את ההדלפה.
תוצאות הפרשה
גלט-ברקוביץ' הושעתה מעבודתה מיד עם פרסום הפרשה. היא הועמדה לדין פלילי והורשעה במסגרת עסקת טיעון בעבירה של "גילוי בהפרת חובה", ונדונה ל-8 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 10,000 ש"ח. היא התפטרה משירות המדינה ולא הועמדה לדין משמעתי (שהיה יכול לפגוע בפנסיה שלה). בהליך נפרד של לשכת עורכי הדין נשלל רישיונה לשנה וחצי. השופטת במשפטה הפלילי, חיותה כוחן, אמרה כי גלט-ברקוביץ' הודתה במשטרה כי מטרתה הייתה להשפיע על ציבור הבוחרים וכי "מעשיה חרגו מהאיזון בין ההדלפה לזכות הציבור לדעת". גלט-ברקוביץ' אמרה לאחר משפטה כי: "לא הפרתי את אמון הציבור אלא פעלתי בשירות הציבור" ו"עודני משוכנעת שבדמוקרטיה לא תיתכן הצבעה מושכלת ללא ידיעת עובדות חשובות כל כך". בראיון כמה חודשים לאחר מכן טענה כי חקירת פרשת סיריל קרן עוכבה על ידי יד מכוונת מלמעלה וכי אליקים רובינשטיין העביר מסר לחוקרים ש"העניינים לא רציניים". היא אף ציינה את יחסה החם של עדנה ארבל לאחר חשיפת הפרשה.
הפרשה הסעירה את הרוחות בישראל. בעיני אנשי הימין היה בה משום אישוש לטענות כי פרקליטות המדינה נוקטת במדיניות של איפה ואיפה בחקירותיה, ורודפת את אנשי הימין, והיו ביניהם אף שהפליגו לטעון כי התיק נתפר מראש על שרון על מנת להפילו. עמדה מנוגדת הייתה שהסתרת מידע על חשדות של מעורבות של מועמד לראשות הממשלה במעשים פליליים פוגעת בחופש הבחירה של האזרחים, והדלפתו לציבור, אף שאינה חוקית, היא בבחינת שירות ציבורי מהמעלה הראשונה, באשר הוא נותן לציבור הבוחרים תמונה מקיפה יותר על המועמד. כך, למשל, סבר נשיא מועצת העיתונות, פרופ' מרדכי קרמניצר, שטען כי לא היה מקום להעמיד את גלט-ברקוביץ' לדין פלילי אלא לדין משמעתי בלבד (כפי שנעשה במקרה של ענת סבידור-גולדנצוויג). הוא הגדיר את חקירת העיתונאי ברוך קרא באזהרה וקבלת פלט השיחות שלו כ"פגיעה חמורה בחופש העיתונות והמשטר הדמוקרטי בישראל". עיתון "הארץ" ראה אף הוא את חקירת הצוות מיוחד בחומרה ותקף קשות את אליקים רובינשטיין.
בסוף ינואר 2007 גלט-ברקוביץ' תבעה את עיתון "הארץ" וכתבו, ברוך קרא, בתביעת פיצויים של 2.5 מיליון ש"ח, בטענה כי מעשיהם של העיתונאי ומערכת העיתון הביאו לחשיפתה וגרמו לפיטוריה ואובדן פרנסתה. בנובמבר 2011 דחה בית המשפט את תביעתה. ב-21 באוקטובר 2014, בית המשפט העליון דחה את ערעורה של ליאורה גלט-ברקוביץ' כנגד דחיית המחוזי את תביעתה נגד "הארץ", וקבע שמערכת עיתון "הארץ" לא התרשלה בעבודתה.
גלט ברקוביץ' היא אחת מפרקליטיו של דוד אפל שעמד לדין בפרשת מגדל הזוהר, הורשע וריצה את עונשו.
דיוויזיית הפאנצר הראשונה (ורמאכט)
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוקטובר 1935 על בסיס יחידות מדיוויזיית הפרשים השלישית. היחידה הוקמה יחד עם הדיוויזיה השנייה והשלישית, בתור שלוש דיוויזיות השריון הראשונות בצבא הגרמני תחת סמכות זרוע השריון הצעירה בוורמאכט. היא הוקמה בוויימאר מתוך יחידות מדיוויזיית הפרשים ה-3, היא השתתפה באנשלוס ולאחר מכן גם בסיפוח חבל הסודטים בשנת 1938. בתחילת דרכה הורכבה הדיוויזיה מחטיבת רובאים (חי"ר ממוכן) וחטיבת שריון - כל חטיבה עם שני רגימנטים, בנוסף לרגימנט ארטילריה ומספר יחידות סיוע דיוויזיוניות.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה והמערכה בפולין בספטמבר 1939, הייתה הדיוויזיה אחת מבין שש דיוויזיות משוריינות בוורמאכט והיא השתייכה במהלך המערכה לקורפוס ה-16, כחלק מהארמייה העשירית, קבוצת ארמיות דרום. דיוויזיות הפאנצר הראשונה והרביעית כחלק מהקורפוס ה-16 התקדמו בגזרה הדרומית לכיוון מרכז פולין והעיר ורשה, הדיוויזיה ספגה אבדות רבות בשלב האחרון של המערכה כאשר נלחמה ביחידות מדיוויזיית הרגלים ה-16 הפולנית, שהייתה מצוידת בכמות גדולה של נשק נ"ט.
במאי 1940 הדיוויזיה לחמה תחת הקורפוס ה-19 בפיקודו של היינץ גודריאן, שנועד לפרוץ את קו ההגנה הצרפתי באזור חבל הארדנים ולהתקדם לכיוון חופי תעלת למאנש באזור קאלה. הקורפוס הצליח להבקיע את מערך ההגנה הצרפתי באזור סדן והתקדם במהירות לכיוון צפון-מערב. באמצע מאי הגיעו יחידות הדיוויזיה לכ-25 ק"מ מחוף הים באזור דנקרק, שם קיבלו פקודה לעצור את התקדמותם, בעוד חיל המשלוח הבריטי בצרפת עורך מבצע פינוי המוני מחוף הים בדנקרק חזרה לאי הבריטי.
לאחר ניצחון המערכה בצרפת וארצות השפלה, איבדה הדיוויזיה את רגימנט השריון השני שלה, שצורף לדיוויזיה משוריינת חדשה (דיוויזיית הפאנצר ה-16), וקיבלה במקומו את רגימנט הרובאים (חי"ר ממוכן) ה-113. מהלך דומה התרחש ברוב דיוויזיות הפאנצר - שכן הפיקוד הגרמני העדיף להגדיל את מספר דיוויזיות הפאנצר על חשבון החלשת מרכיב השריון בדיוויזיות הקיימות.
ביוני 1943 נשלחה הדיוויזיה לבלקן ובהמשך ליוון מחשש לפלישת בעלות הברית דרך איי יוון. בנובמבר הוחזרה הדיוויזיה לחזית המזרחית, היא השתתפה בקרבות הבלימה שניהלה קבוצת ארמיות דרום בשטח אוקראינה ובהגנה על מרחב קייב. בתחילת 1944 סופחה הדיוויזיה לקורפוס הפאנצר ה-3 והשתתפה בקרבות מבצע דנייפר-קרפטי בין היתר במאמץ למנוע כיתור של כוחות גרמניים בכיס קורסון-שבצ'נקובסק. באפריל 1944 כמעט כותרה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה בכיס קמנטס-פודולסקי, אך הכוחות הגרמניים הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית. בספטמבר 1944 נסוגה הדיוויזיה לאזור הרי הקרפטים, באוקטובר היא נסוגה לתוך הונגריה ובינואר 1945 השתתפה במבצע קונרד בניסיון למנוע את כיבוש העיר בודפשט בידי הצבא האדום.
הדיוויזיה נסוגה לבסוף לאוסטריה שם נכנעה לכוחות הצבא האמריקאי ב-8 במאי 1945.
מבנה
1939:
1945:
סמל הדיוויזיה לאורך השנים:
האיגוד הישראלי לאיכות
האיגוד הישראלי לאיכות (אי"א) נוסד בשנת 1973 לשם קידום האיכות בישראל ונמנה עם איגודי האיכות המובילים בעולם. האיגוד הוא עמותה אשר מונה כאלף מומחי איכות - מהנדסים, הנדסאים, טכנאים, רופאים, מחנכים, מנהלים בכירים בתעשייה, בשירותים העסקיים והציבוריים וכן כמאה ארגונים מוסדיים: מוסדות, מפעלים, חברות וארגונים מהמובילים בתחומם בישראל. מדי שנה מארגן האיגוד כנס לאומי או לסירוגין בינלאומי בנושאי איכות ומצוינות בו משתתפים כאלפיים מומחי איכות מישראל ומהעולם.
היסטוריה
בשנת 1973 חברו יחדיו 25 עובדים, העוסקים באבטחת איכות במפעלים הביטחוניים המובילים בישראל להקמת האיגוד הישראלי לאיכות. ייעודו של הארגון - קידום המומחיות המקצועית של העוסקים בתחום ניהול האיכות והמצוינות תוך יצירת ערך לארגונים והחברות במשק הישראלי. כיושבת ראש הראשונה של האיגוד, נבחרה מרים מילר.
.
פעילותו
במהלך השנה מקיים האיגוד מגוון פעילויות המכוונות לחבריו כמו גם לציבור הרחב של העוסקים בפעילויות ניהול האיכות, החדשנות והמצוינות וארגונים שונים.
הפעילות המקצועית השוטפת של האיגוד מתקיימת במסגרת ועדות ומגזרים:
הסמכה
האיגוד הישראלי לאיכות מבוסס על העקרונות של האיגוד האמריקאי לאיכות.
האיגוד מקיים בחינות הסמכה במקצועות האיכות הבאים:
קשרים בינלאומיים
נציגי האיגוד נוטלים חלק פעיל בוועדות תקינה הלאומיות והבינלאומיות
האיגוד נמנה עם יוזמי איגוד האיכות הבינלאומי ועם יוזמי ארגן האיכות של המזרח התיכון וצפון אפריקה.
אלמוזאורוס
אלמוזאורוס (שם מדעי: Alamosaurus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מענף טיטאנוזאוריה ומשפחת האנטארקטוזאוריים. פירוש שמו הוא "לטאת אלמו" על שם תצורת אוחו אלמו בניו מקסיקו בה נתגלה.
גילוי
האלמוזאורוס נתגלה לראשונה ב-1922 בניו מקסיקו ותואר על ידי צ'ארלס ו. גילמור. ב-1946 נתגלה שלד שלם יותר של אלמוזאורוס, ואורכו הוערך ב-16 מטר. ב-2003 נתגלו מאובנים חדשים וענקיים של אלמוזאורוס שכללו מספר חוליות בודדות ועצמות גפיים, ואחרי מחקר ממושך, פרסמו ב-2011 פאולר ועמיתיו מאמר שהעריך את סדר גודלו של אלמוזאורוס כשווה לזה של ארגנטינוזאורוס, פוארטזאורוס ופוטאלונגקוזאורוס - הדינוזאורים הגדולים ביותר של אמריקה הדרומית. אורכו הוערך בכ-30 מטר או יותר ומשקלו כ-11 פילים או כ-70 טון. מאחר שהערכות אלה מתבססות על חומר מאובנים חלקי למדי (מספר חוליות בודדות ועצמות גפיים), הן אינן מדויקות, אך אם הן נכונות הן מציבות אותו כאחד הדינוזאורים הגדולים ביותר שחיו באמריקה הצפונית, כאשר הוא קצר במקצת מסופרזאורוס אך כבד ממנו. סקוט הארטמן בחן מאובנים אלה וגם הוא הסכים שמדובר בטיטאנוזאור מסיבי שקרוב לארגנטינוזאורוס במשקל אך קצר באורך, אך לא בטוח שמדובר באלמוזאורוס וייתכן שהמאובנים הנ"ל שייכים לסוג טקסונומי חדש.
מאפיינים
האלמוזאורוס חי בדרום אמריקה הצפונית בתקופת הקרטיקון ממש בשלהי עידן הדינוזאורים, במאסטריכט, כ-66–68 מיליון שנים לפני זמננו. אלמוזאורוס היה זאורופוד ענק, וכמו שאר הזאורופודים היה צמחוני. הוא היה נפוץ למדי בתחום מחייתו ושימש כטרף לטירנוזאורוס רקס, שהיה הטורף הגדול ביותר באמריקה הצפונית בשלהי הקרטיקון.
גרג באלרד
גרג באלרד (באנגלית: Greg Ballard; נולד ב-20 בנובמבר 1954) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן כראש עיריית אינדיאנפוליס בשנים 2008 עד 2016.
ביוגרפיה
באלרד נולד וגדל במזרח אינדיאנפוליס, בנם הרביעי מתוך חמישה של דוארד ומרי. הוא למד בתיכון קתולי אותו סיים ב-1972. לאחר שסיים לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת אינדיאנה התנדב לחיל הנחתים של ארצות הברית. הוא סיים קורס קצינים בבסיס קוונטיקו. הוא הוצב למשימות בקליפורניה, באוקינאווה שביפן, מישיגן ופנמה. שירת קצין מבצעים של גדוד נחתים ונשלח עמו ללחימה במלחמת המפרץ. בתום הקרבות הוצב בנמל ג'ובייל בערב הסעודית והיה אחראי לארגון ושילוח כוחות וציוד הנחתים חזרה לארצות הברית. בתקופה זו זכה לכינוי "ראש עיריית ג'ובייל". ב-1996 קודם לדרגת לוטננט קולונל, הוא סיים לימודי תואר שני במדעי הצבא באוניברסיטת חיל הנחתים. במשימתו האחרונה שימש קצין במטה פיקוד אירופה של ארצות הברית בשטוטגרט בגרמניה עד 2001. על שירותו עוטר באות לגיון ההצטיינות ובמדליית השירות הראוי לשבח.
בינואר 2016 סיים את תפקידו. במקומו נבחר ג'וש אוגסט, חבר המפלגה הדמוקרטית.
באלרד נשוי לויני ואב לשניים.
קואני
קואני (באנגלית: Koani) היא עיר בטנזניה, העיר היא בירת מחוז זנזיבר דרום/מרכז שבאי זנזיבר, הגדול והמאוכלס מבין איי ארכיפלג זנזיבר.
העיר ממוקמת במרכז האי ונכון לשנת 2002 היו בעיר 2,146 תושבים.
ויזה (חברה)
ויזה (באנגלית: Visa Inc) היא חברה עולמית המציעה שירותים פיננסיים, לרבות הנפקת כרטיסי אשראי, שירותי סליקה, הלוואות, פתרונות אשראי ואפשרויות תשלום.
מחסום כפר ורבורג
מחסום כפר ורבורג היה מערך של חמישה סוגי מכשולים שונים שנבנו לאורך של 1,200 מטרים על מנת לעכב את הצבא המצרי אם ינסה לנוע על הכביש העובר סמוך למושב כפר ורבורג וצפונה במאי 1948. הוא החל מצומת הכניסה למושב ונמשך דרומה עד לגשר פריזר שניצב מעל נחל גוברין שנקרא אז "ואדי אל-ג'לדיה". חמשת מרכיבי המחסום כללו מיקוש והכנת הגשר עצמו לפיצוץ. הקמתו של המחסום החלה ב־12 במאי והסתיימה כעבור עשרה ימים. היה זה המחסום הגדול, הארוך, המורכב והמשוכלל ביותר שנבנה בתקופת מלחמת העצמאות בישראל.
הרקע להקמתו
ידיעות והשערות שהצבא המצרי עלול לנסות לנוע צפונה דרך הכביש העובר בסמוך למושב כפר ורבורג (כביש 3) לכיוון גדרה וצפונה, הביאו לכך שמח"ט גבעתי שמעון אבידן הטיל על מפקד גדוד 53 שהאזור היה באחריותו את המשימה להקים עליו מחסום.
ב־12 במאי 1948 נקראו שני החבלנים הבכירים של הגדוד (שרגא אלון ועודד נגבי) יחד עם מ"פ המסייעת יגאל קרצ'ובניק אל קצין המבצעים הגדודי. הקמב"צ הסביר לשלושה שהוטל על הגדוד להקים חסימות על ציר הכביש מג'דל – מסמיה, ועליהם לצאת לשטח ולהביא תוך 3 שעות תוכנית מסודרת. השלושה חזרו לגדוד והביאו את תוכניתם להקמת מערך מחסומים ומכשולים החל מהכניסה למושב כפר ורבורג בצפון ולאורך 1200 מטרים עד לגשר פריזר בדרום.
ויזה (חברה)
ויזה אירופה
במהלך 2011 14% מההוצאות של לקוחות בנקודות המכירה באירופה נעשו באמצעות אמצעי תשלום ויזה, ויותר מ-80% מתוכם בכרטיסי ויזה דֶּבִּיט. ויזה ישראל מהווה חלק מפעילות ויזה אירופה.
מחסום כפר ורבורג
תוכנית מבנה המחסום
תוכנית המחסום שהוצגה לקמב"צ כללה 5 חלקים שונים לפי הסדר מדרום לצפון:
משני צידי הכביש השתרעו פרדסים שמנעו תנועת רכב חפשית דרכם.
קירות הבטון ושיני הדרקון היו אמורים להיבנות על ידי חברת "סולל בונה".
השלושה חזרו תוך 3 שעות והציגו בפני הקמב"צ את תוכניתם. התוכנית אושרה והחבלנים קיבלו פקודה לצאת תוך שעתיים ולהתחיל בבניית המחסום.
שלבי הבנייה וההקמה
הגדוד הקצה ככוח עזר מספר חיילים שעזרו לחבלנים להעמיס את הציוד שכלל: מוקשים נגד רכב, חומר נפץ, פתילי השהיה, פתיל רועם, נפצים, מכשירים מיוחדים של חבלנים כמו צבת צימות, את הפצץ היחידי שהיה בגדוד, וכן ציוד שהייה כללי כמו אוהלים, כלי חפירה, מזון וכמויות גדולות של סמרטוטים להכנסה לחביות הפוגזים. "חבית פוגז" היא חבית 220 ליטר רגילה שמולאה בתערובת של 70 אחוז סולר ו־20 אחוז נפט, ו־2 כפות של קליפוניום וסמרטוטים. הצתת התערובת גרמה לדלקה הדומה לזו הנגרמת מהצתת פצצת נפאלם.
בשעה 14:00 הגיעו קבוצות פועלים של חברת "סולל בונה" כדי להקים ולצקת את "שיני הדרקון" ואת קירות הבטון. יחד עם עובדי סולל בונה הגיעו למקום שני מהנדסים שתכננו את בניית הקירות והיו אמורים לבנות את שיני הדרקון. מספר החבלן עודד נגבי:.
בשעה 16:00 הגיעה משאית מהגדוד והביאה 12 חביות שהיו מלאות ב־70 אחוז סולר יחד עם 2 חיילים נוספים לעזרה. הכנת חביות הפוגזים כללה ערבוב הנפט והקליפוניום עם הסולר וסמרטוטים והצבתן בצד הכביש בזווית כאשר החביות מורמות בצדן הקרוב לכביש על בלוק ומאחוריהן הונחו מאוחר יותר מטעני הדף. הצבתן ארכה זמן רב ורק בשעה 23:00 הסתיימו עבודות הצבת 6 החביות הראשונות.
למחרת היום חלו כמה חיילים ולכן הספיקו החבלנים להכין ולהציב 5 חביות בלבד פרט להטמנת המוקשים.
ביום שבת, 15 במאי בשעה 10:00, כבר היו 12 חביות מוצבות לצד הכביש ומוכנות להפעלה. החבית הוצבה בזווית כאשר צידה האחד מורם נשען על בלוק עץ בגובה 20 ס"מ ומאחוריה הונח מטען הדף (אבק שרפה). הפעלת מטען ההדף גרמה להדיפת החבית תוך כדי הצתת הנוזל שבה ופגיעתו ברכב העובר בכביש והצתתו.
היות שבגדוד לא היו חביות נוספות, אספו החבלנים 5 חביות נוספות בבאר טוביה. עד שבת בערב היו כל 17 החביות מוצבות. בלילה פרשו החבלנים 3 כבלים אל הגשר כהכנה לפיצוצו. מחלקת האבטחה של אורי רום, המ"מ מבאר טוביה, שהוצבה בפרדס הנוצרייה במרחק של כ־800 מטרים צפון מערב מהגשר, יצאה יחד עם אורי רום תחת פיקודו של המ"פ דודיק בן יעקב לניצנים, על מנת לחלץ ברגל את נשות וילדי ניצנים במסגרת "מבצע תינוק". גם החבלן עודד נגבי נקרא באותו בוקר למחנה יורם והצטרף שם לכוח הפינוי. במחסום נשאר כחבלן יחידי – שרגא אלון.
תוכנית המחסום שיושמה
ביום שני 17 במאי נראה המחסום כך במבט מצפון לדרום: בין כל זוג קירות הפריד מרחק של כ־15 מטרים שאפשר מעבר איטי מאוד של רכב. בין שני זוגות הקירות הפריד מרחק של כ־100 מטרים שהפך למעשה לשטח הריגה. שלושה כבלי חשמל מקבילים הונחו על האדמה מהגשר ל־3 נקודות פיצוץ שונות שהיו במרחק של 150 מטרים אחת מהשנייה. הפעלת המטענים בגשר הייתה אמורה להתבצע באמצעות פצץ (אקספלודר) שנשא על חגורתו החבלן שרגא אלון.
האסון שנמנע
באותו לילה ה־17 במאי פונו ילדי קיבוץ נגבה במסגרת "מבצע תינוק". בנגבה לא ידעו על הקמת המחסום, ולכן לא דיווח המא"ז למפקדת גדוד 53 על יציאת שיירת הילדים. רצה הגורל ובאותו לילה נדדה שנתו של שרגא אלון. הטרידה אותו מאוד העובדה שאלמונים נהגו לחבל בחוטי החשמל המחברים את האקספלודר (הפצץ) למטעני הנפץ. הוא גילה שהאלמונים האלה היו תנים, שנמשכו כנראה לריח החריף של החוטים וכרסמו בהם. שרגא יצא איפוא, לבדוק את כבלי החשמל. לא היה לו מושג על השיירה המתקרבת. הפקודה שקיבל הייתה חד-משמעית: אם מגיעה שיירת אויב ועוברת את הגשר – פוצץ אותו!
מפוני הנגב שעברו דרך המחסום
רוב מפוני הנגב יצאו מקיבוץ רוחמה אליו פונו בשלב ראשון וממנו המשיכו צפונה דרך נתיב זה לתחנה ראשונה היא קיבוץ גבעת ברנר. משם לאחר הפסקה והתרעננות, המשיכו צפונה ליעדים שונים. להלן טבלה חלקית של השיירות שעברו במחסום מ-17 במאי עד סוף חודש מאי. הערות:
פירוק הגשר
רוחבו המקורי של גשר פריזר הוא 5 מטרים. רוחב זה אפשר מעבר למכונית אחת בלבד. פרט לכך הגישה לגשר משני הצדדים, גם מדרום וגם מצפון הייתה בכביש מתפתל בצורת האות האנגלית  s . המעבר כולו היה מסוכן ויצר צוואר בקבוק. על כן הוחלט במע"צ ליישר את תוואי הכביש ולבנות גשר חדש שיאפשר מעבר לשני הכיוונים בו זמנית.
בשנת 1991 נפתח התוואי החדש עם גשר חדש שעובר כ-70 מטרים מערבית לגשר הישן.
בשנת 2004 כאשר מחירי הברזל בישראל עלו לקראת אולימפיאדת בייג'ינג (2008), פשטו גנבי מתכות על האזור, חתכו וגנבו את מעקות הברזל של הגשר.
הערות שוליים
7. קישור לכתבה של טל'ק נוה מונוסון  עם עודד נגבי  https://www.youtube.com/watch?v=zCm2yW2-2hQ&t=6s
סטיבן קמפבל מור
סטיבן קמפבל מור (באנגלית: Stephen Campbell Moore; נולד ב-30 בנובמבר 1977) הוא שחקן אנגלי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו במחזה "נערי ההיסטוריה" מאת אלן בנט ובסרט הקולנוע באותו שם.
ביוגרפיה
ב-2004 כיכב קמפבל מור לצידה של סקרלט ג'והנסון בסרט הקולנוע "אישה טובה" המבוסס על המחזה של אוסקר ויילד "מניפתה של ליידי וינדרמיר", שצולם באיטליה. ב-2005 שיחק בתפקיד אדוארד השמיני לצידה של ג'ואלי ריצ'רדסון בתפקיד ווליס סימפסון בדרמה הטלוויזיונית "המלך והגרושה".
ב-2008 כיכב קמפבל מור בתפקיד אורח בפרק אחד בסדרת הטלוויזיה "הדרך לקנדלפורד" כמנהל בית הספר מר ג'יימס דלפילד, לצידה של ג'וליה סוואלה. עוד ב-2008 השתתף קמפבל מור בסדרה של ה-BBC "אפר לאפר". ב-2009 שיחק במיני-סדרה "בן חור" של ABC. ב-2011 הופיע בסרט הקולנוע "עונת המכשפה".
בשנת 2012 שיחק בתפקיד טיטוס לצידה של אן-מארי דאף שגילמה את ברניס, במחזה מאת ז'אן רסין "טיטוס וברניס". ההפקה הועלתה בדונמאר ורהאוס שבלונדון.
חיים אישיים
קמפבל מור היה נשוי לשחקנית קלייר פוי. השניים נפגשו כשעבדו יחד בסרט "עונת המכשפה".. הם נפרדו בשנת 2018.
יהונתן אבלמן
הרב יהונתן אבלמן (בכתיב יידי: אבעלמאנן; ה'תרי"ד, 1854 – ט"ז באדר ה'תרס"ג, 15 במרץ 1903) היה רב ודיין ליטאי בביאליסטוק.
ביוגרפיה
נולד לרב אברהם אבא יצחק אבלמן בעיר וילאן שבמחוז קובנה, שבה כיהן כרב אבי אמו המכונה על שם עירו "ר' יעקב ווילאנער", עד עלייתו לארץ ישראל. בגיל 15 נסע לאיישישוק ללמוד ב"קיבוץ" המפורסם שהיה בעיר. לאחר ארבע שנים, נסע להמשך לימודיו בווילנה. נישא לשפרינצא בת הרב אברהם אבא לווינזון, השדכנית הייתה אסתר ליפקין, רעיית רבי ישראל מסלנט, לפי המלצת חתנה רבי אליהו אליעזר גרודזנסקי המו"צ הראשי בווילנה שהיה דודה של הכלה והכיר את החתן.
לאחר נישואיו למד בווילנה שנתיים רצופות בחברותא עם רבי ישראל מסלנט, שקבע את מושבו בתקופה זו ב"קלויז יאגיכעס". בהיותו בן 24 התמנה כרבה של חורושץ הסמוכה לביאליסטוק לפי הוראת רבה של ביאליסטוק, רבי יום טוב ליפמן הלפרין, שהתבקש לכך בידי מחותנו רבי ישראל מסלנט. כעבור 6 שנים, בהיותו בן שלושים, התמנה כדיין בלשכת הדיינים הקהילתית בביאליסטוק. הוא התפרסם כלמדן ישר, ורבים הגיעו לביאליסטוק כדי לדבר עמו בסוגיות מוקשות.
גם לאחר שהתמנה כדיין ומו"ץ בביאליסטוק, המשיך לפעול בזירה הציבורית ודאג לחלשים בחברה. כותבי תולדותיו מציינים את נעימות התנהגותו בהתאם לעקרונות תנועת המוסר, והקפדתו ליצור תחושה נעימה אצל כל הבאים עמו במגע.
בשנתיים האחרונות לחייו חלה במחלת לב ובבוקר יום ראשון, ט"ז באדר ה'תרס"ג, 15 במרץ 1903, התמוטט ונפטר. הוא הובא לקבורה בהלוויה המונית בביאליסטוק, ביום שלישי שלאחר פטירתו. שברי מצבת קבורתו בבית הקברות "בגנובקה" בבילסטוק נמצאה [כנראה שלא במקומה המקורי] ב-16 במאי 2022. כתביו הובאו לבית הדפוס בידי בניו.
אלדד קובלנץ
אלדד קובלנץ (נולד ב-24 במאי 1967) הוא איש תקשורת וניהול ישראלי, שהיה מנכ"ל תאגיד השידור הישראלי, מנהל תחנת הרדיו גלגלצ ומנכ"ל הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
ביוגרפיה
אלדד קובלנץ נולד ב-24 במאי 1967. אמו עלתה לארץ מפולין ב-1956 והייתה מהנדסת קול בוגרת המכון הפוליטכני בפולין שעבדה ברשות הדואר, סבו מצד אביו עלה ארצה מרוסיה ושם משפחתו יעקובס, השם קובלנץ ניתן בטעות על ידי שוטרי הגבול הרוסיים כנשאל הסבא לשם משפחתו והלה הבין ששאלו אותו מאיזו עיר הוא. סבו עלה טרם המלחמה לארץ והיה שוטר במשטרת ישראל עם השקפה רוויזיוניסטית. אביו יליד תל אביב, מורה במקצועו.
אלדד קובלנץ גדל והתחנך בירושלים, סובל מלקות ראייה קשה. שירת בגלי צה"ל כעורך במסגרת שירות חובה ושירות קבע, עד לשנת 1991.
קריירה מקצועית
ב-1994 סיים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 2005 סיים לימודי תואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד (במסגרת תוכנית קרן וקסנר). בין השנים 1992–1995 עבד במרכז הארצי לבחינות והערכה כראש צוות; בין היתר היה אחראי על כתיבת השאלות בתחום המילולי לבחינה הפסיכומטרית.
משנת 1995 עד 2005 שימש כמנהל תחנת הרדיו גלגלצ. היה האחראי לשינוי במאפייני השידור בתחנה הצעירה, ליצירת המודל הראשון בישראל של תחנת רדיו ממוקדת קהל יעד, ולהבאת שיטת ה"פלייליסט" לישראל. שיטת הפלייליסט הפכה במרוצת השנים לשנויה במחלוקת, בין התומכים בשיטה שמאפשרת מיקוד מוזיקלי לקהל יעד, עבודה יעילה ואופטימיזציה של השידור המוזיקלי, לבין הטוענים כי היא מפלה לרעה אמנים בישראל עד כדי היותה חורצת גורלות ומכתיבה טעם מוזיקלי כרצונה. במסגרת השינוי שהנחיל קובלנץ בתחנה, הוא טבע את המושג "סופשבוע רגוע", והפך את התחנה לנושאת הדגל של הקמפיינים לבטיחות בדרכים בישראל. בשנים אלו שימש גם כמפתח ועורך תוכניות ופרויקטים טלוויזיוניים, ויועץ לחברות בתחום המדיה הדיגיטלית. דוגמה לטענות הנגד על שיטה זו שהציע קובלנץ היא בגל המחאה ששטף את הרשת עם שינוי אופייה של תחנת 88FM. שיטת הפלייליסט גררה שינויי אופייה של תחנה ייחודית זו כמתואר במספר מאמרים וסקרי דעת קהל. מחאה פרצה גם ברשת ג.
ביקורת נוספת הושמעה בעקבות הפסקת תוכנית "שישי אישי" של משה טימור המספרת על אירועים במדינת ישראל בפן האישי
וולין (אי)
וולין (בפולנית: Wolin, בגרמנית: Wollin, בפומרנית: Wòlin) הוא אי פולני בים הבלטי.
אלדד קובלנץ
קריירה מקצועית
בין השנים 2005–2008 שימש כסמנכ"ל פרוגרמינג בערוץ 10 והיה אחראי לשיבוץ ובחירת שידורי התכנים בערוץ.
וולין (אי)
מנהלית האי שייך לפומרניה המערבית. נהר הסווינה מפריד בין אוזדום, האי השכן, לבינו וערוץ של נהר האודר מפריד בינו לבין שאר פומרניה.
אלדד קובלנץ
קריירה מקצועית
בין השנים 2008–2009 שימש כסמנכ"ל לוח ותכנון בשידורי קשת (ערוץ 2) וחבר דירקטוריון חברת החדשות של ערוץ 2.
במרץ 2015 התמנה למנכ"ל הזמני של תאגיד השידור הישראלי "כאן".
ב-10 בספטמבר 2017 עזב את תפקידו כמנכ"ל החינוכית
ב-19 במרץ 2019, בחרה ועדת האיתור של תאגיד השידור בקובלנץ כמנכ"ל הקבוע של תאגיד השידור הישראלי.
ב-2019 ניהל קובלנץ את הפקת אירוויזיון 2019. משדר גמר האירוויזיון ב"כאן" היה המשדר הנצפה ביותר בישראל באותה שנה, עם 2 מיליון צופים בטלוויזיה בישראל, 1.4 מיליון בדיגיטל וברדיו ו-182 מיליון צופים ברחבי העולם. המשדר זכה בפרס הטלוויזיה של ונציה בקטגוריית הטכנולוגיה והחדשנות הטובה ביותר למשדר טלוויזיוני.
באפריל 2021 זכה התאגיד בניהולו של קובלנץ ב-33 פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה, יותר מכל גופי הטלוויזיה שהתמודדו, ושבר שיא של זכיות על מגוון רחב של תוכניות בהן "חזרות", "מנאייכ, "טהרן", "לבנון" ועוד.
ב-2020 נחשף באתר "העין השביעית" כי יש ביקורת לאופן סגנון הניהולי של תאגיד השידור אשר הנה בניגוד לכוונת המחוקק, במאמר נוסף ב"מקור ראשון" מוסבר כי קיימים חילוקי דעות בהקשר לסמכויות הניהול של חטיבת החדשות. בחודש מרץ 2020 פורסם דו"ח מבקר המדינה על התאגיד, בעקבות הדוח מן התאגיד נמסר כי הופקו לקחים.
חיים אישיים
קובלנץ הוא גרוש ואב לשתי בנות.
מרגרטה זוסמן
מרגרטה זוסמן (בגרמנית: Margarete Susman; 14 באוקטובר 1872 – 16 בינואר 1966) הייתה פובליציסטית, סופרת, משוררת, פילוסופית והוגה יהודייה-גרמנייה. היא נולדה למשפחה יהודית בהמבורג, גרמניה, וקיבלה חינוך ממלכתי. כשעלתה המפלגה הנאצית לשלטון וגברה האנטישמיות בגרמניה בתחילת שנות ה-30, היגרה עם משפחתה לשווייץ. היא כתבה מאות מאמרים, חמישה אוספי שירה, כתבות עיתונות, מחזות וביקורות ספרותיות רבות. בכתיבתה התייחסה זוסמן לשאלות מהותיות בתחומי הספרות, הפוליטיקה והדת. שאלות אלה עסקו במתחים בין האל לאדם, בין גברים לנשים ובין נוצרים ליהודים. בכתיבתה אזכורים רבים לניטשה ופרויד. היא הייתה מבין הכותבים היהודים הראשונים שהגיבו לשואה מיד בסיום המלחמה והמשיכה לכתוב ולפרסם עד ליום מותה.
ביוגרפיה
כשהחלה את לימודי האמנות התגוררה בדיסלדורף, שם פגשה את הצייר אדוארד פון בנדמן, שלימים הפך לבעלה. לפני נישואיה אליו, היא תכננה להינשא לארווין קירשנר, סטודנט לפילוסופיה ולספרות רומנטית, אותו פגשה במינכן ב-1899. עם זאת, קירשנר נפטר באופן טרגי זמן קצר לאחר אירוסיהם. במינכן זוסמן פגשה גם את חברתה הטובה גרטרוד קנטורוביץ' (1876–1945), שלימים נספתה בטרזינשטאט.
זוסמן נישאה ב-1905 לבנדמן, יהודי גרמני שמשפחתו המירה את יהדותה לנצרות הפרוטסטנטית. תחילה הביעה זוסמן הסכמה להמרת דתה כדי לרצות את משפחת בעלה, אך לבסוף סירבה לעבור הטבלה. לאחר שנישאו, התגוררו בני הזוג יחדיו בברלין, שם נולד בנם ארווין בשנת 1906. זוסמן השתלבה במפגשים החברתיים הקבועים והתוססים בסלוני בתים בברלין, בדגש על ביתם של גיאורג זימל (1858–1918) ואשתו גרטרוד זימל (1864–1938). זימל, פילוסוף מרכזי באסכולת 'פילוסופיית החיים' (Lebensphilosophie), הזמין את זוסמן להשתתף בסלון הפרטי שלו עם התלמידים האהובים עליו. במפגשים אלו יצרה קשרי ידידות קרובים עם מרטין בובר (1878-1965), ארנסט בלוך (1885-1977) וברנהרד גרוטהויסן (1880–1946). זוסמן התחברה לתנועת הרנסאנס היהודית שנוצרה סביב מרטין בובר, כתגובה לחוסר שביעות רצון מאופי החיים היהודיים בני הזמן בחברה הגרמנית.
רבים מחבריה הגיעו ממשפחות יהודיות-גרמניות מתבוללות שניסו להסתיר ולמזער ככל הניתן את ההבדל ביניהן לבין תרבות הרוב הנוצרית. הדור היהודי הצעיר שלקח חלק באותה תנועה הרגיש כי הסתרת הזהות היהודית וההתבוללות היא מעין כריתה של הזהות העצמית, מבחינה אינטלקטואלית ורגשית. הם השתוקקו ליהדות "אותנטית", יהדות שאינה מוסתרת ושמאפשרת השתלבות בחברה הגרמנית תוך שמירה על הזהות העצמית. מרטין בובר ופרנץ רוזנצווייג (1886-1929), העיתונאי הציוני רוברט ולטש (1891-1982), הוגים שעסקו במשיחיות חילונית כדוגמת גוסטב לנדאואר (1870-1919), וולטר בנימין (1892-1940) וארנסט בלוך (1885–1977) הכירו את עבודתה ועסקו ברעיונותיה בכתביהם שלהם. חלקם נותרו חברים קרובים של זוסמן לאורך חייהם. זימל כינה אותה "מרכז ללא פריפריה". הוא בחר בה לתרגם את "מבוא למטאפיזיקה" (Einführung in die Metaphysik) של הנרי ברגסון מצרפתית לגרמנית, ואף הקדיש לזוסמן את ספרו "הדת" (Die Religion) משנת 1906. ארנסט בלוך כתב לה מכתבים נלהבים, המביעים את אהבתו והערכתו. בתנועת הרנסאנס היהודי, התבלטו כתביה וחיבוריה בין פרסומי חלוצי התנועה האחרים בכך שלא פנו לקוראים יהודים בלבד, אלא לקהל הקוראים הרחב בשפה הגרמנית. בכתיבתה עסקה רבות בפיתוח שיח דתי-פוליטי פתוח יותר בגרמניה.
ב-1912 עברה המשפחה להתגורר ברושליקון שבשווייץ, שם החלה לכתוב מאמרים בעלי אופי פילוסופי יותר מיצירותיה הקודמות. כמו כן, היא החלה בכתיבה ופרסום כתבות בעיתון 'פרנקפורטר צייטונג' (Frankfurter Zeitung). באותה שנה, הוציאה לאור את הספר על משמעות האהבה (Vom Sinn der Liebe), שהיה המסכת המטאפיזית הראשונה בתולדות הפילוסופיה שנכתבה על ידי אישה. בספר זה, היא דנה בקיומה או אי קיומה של 'דרך חשיבה נשית' מובהקת, ועסקה באמנציפציה של הנשים בחברה. היא טבעה את המושג "לידה אינטלקטואלית", הגורס כי מקומה של האישה היה "ללדת את האלוהים" או את ה"אחר". הייתה זו תגובתה לזימל, אשר הטיל ספק ביכולתן של הנשים לנקוט בצדק 'אובייקטיבי'. לפי טענתה של זוסמן, הפוטנציאל הנשי לצדק נובע מהעובדה שלידה היא מעשה של התרחקות מודגשת מהאחר, שהיה במקור חלק ממנה. ההוגה האנרכיסטי גוסטב לנדאואר הביע תמיכה ואהדה לעבודתה של זוסמן וכינה אותה "היוצרת הנשית של רעיונות ושל העולם". הוא השתמש בדוגמה שלה כדי להצדיק את קבלתן של נשים לחוג האנרכיסטי-הסוציאליסטי שלו. ארנסט בלוך שילב חלק גדול מ-'Vom Sinn der Liebe' בספרו שלו, "רוח האוטופיה" (Geist der Utopie). במהלך תהליך הכתיבה הוא אף עבר לשווייץ להתגורר בקרבת זוסמן כדי שיוכל לדון איתה ברעיונותיו על בסיס יומי.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה ב-1914 עדיין התגוררה זוסמן בשווייץ, בעוד שבעלה חזר לגרמניה כדי להתנדב בשורות הצבא הגרמני. כעבור מספר חודשים עברה עם בנה להתגורר בפרנקפורט, שם התאחדה המשפחה בתום המלחמה. בהמשך, העתיקה המשפחה את מגוריה לעיירה קטנה בדרום גרמניה, באד סאקינגן. בכל אותה העת, המשיכה לכתוב עבור ה-Frankfurter Zeitung, כאשר חיבורים רבים שכתבה עסקו בנושאים פילוסופיים או דתיים. זוסמן ובעלה התגרשו ב-1928.
היא חשה את איום האנטישמיות על יהודי גרמניה בשלב מוקדם והיגרה לשווייץ באביב שנת 1933. במהלך חייה, לא שבה עוד לגרמניה. בשווייץ התגוררה באזור בו דיברו את השפה הגרמנית. היא מתארת בכתביה כיצד עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון, הפכה השפה הגרמנית המוכרת והאהובה עליה למקור אימה: "בקושי אפשר להעלות על הדעת את הזוועה: השפה שאני עצמי דיברתי הפכה לי לאימה".
זוסמן דאגה לגורלו של העם היהודי ושקעה בדיכאון עמוק למשך מס' שנים. בשנת 1942, אחותה של זוסמן, פאולה, וחברתה גרטרוד קנטורוביץ' ניסו להמלט בחשאי מאוסטריה לשווייץ, אך נתפסו בגבול. לאחר שנתפסו, פאולה שמה קץ לחייה, ואילו גרטרוד נשלחה לטרזינשטאט. זוסמן תיארה בכתביה שבעקבות אירועים אלה ­פנתה לספר איוב בניסיון להבין את האסונות הפוקדים את העם היהודי בכל רחבי אירופה בשואה. ב-1945 זוסמן הוציאה לאור את ספר איוב וגורל העם היהודי (Das Buch Hiob und das Schicksal des jüdischen Volkes), אחד מהספרים הראשונים שנכתבו על השואה אחרי סיומה, אשר היווה למעשה מעין קדיש לבני העם היהודי שנרצחו בשואה וניסיון להתמודד עם זוועותיה.
בתיאורה את 'זעמה המר' על המתרחש באירופה, היא מצאה משפט במכתביה של רוזה לוקסמבורג (1871-1919) שסייע לה להתמודד עם הקושי: "כאלה הם החיים, וכך עלינו לקבל אותם - באומץ, בלי פחד וחיוך - למרות הכל". על אף תחושותיה הקשות, המשיכה לכתוב ספר על פרשיית האוהבים בין וולפגנג וון גתה ושרלוט וון שטיין ופרסמה אותו ב-1951 בשם פירוש לאהבה גדולה (Deutung einer großen Liebe). ברומן זה השתמשה כמטאפורה ליחסיהם העכורים של היהודים והגרמנים. בסוף חייה כתבה: "התרבות שבה גדלתי שוכנת מאחוריי כמו אי מרוחק וזעיר".
הקהילה היהודית בשווייץ כיבדה את זוסמן, אך גם נהגה בחשדנות כלפיה, בשל קשריה לעולם הנוצרי והשפעתו עליה. היו שהביעו חוסר שביעות רצון משימושה במונחים נוצריים בכתביה על היהדות לאחר המלחמה. גרשם שלום (1897-1982) פרסם בספר יובל התשעים של זוסמן רשימה קצרה ורבת תהודה, "בגנות המיתוס על דו-שיח גרמני-יהודי”, בו ביקר אותה בחריפות (תרגום עברי ראה אור ב-גרשם שלום, דברים בגו. פרקי מורשה ותחיה, כרך א'). בנוסף, ביקרה אותה הקהילה היהודית על כך שכתבה על הרומן בין גתה לשרלוט פון שטיין, כיוון שניתן לקרוא ספר זה כאוהד ונאמן לתרבות הגרמנית ועוסק בדמויות חשובות בה. מנגד, ניתן לקרוא ספר זה גם כסיפור של בגידה, כמו זו שהורגשה בקרב יהודי גרמניה עקב אסונות השואה, על אף אהבתם למולדתם.
זוסמן הייתה שותפה מבוקשת בקרב נוצרים שרצו לקיים דיאלוג בין-דתי וללמוד על היהדות. הרמן לוין גולדשמידט (1914–1998), פילוסוף יהודי מברלין שחי בציריך, עסק לצד אינטלקטואלים יהודים אחרים בהפצת עבודתה של זוסמן בשנים שלאחר המלחמה. בגרמניה, החל מנפרד שלוסר לפרסם את עבודתה בשנות ה-60. התאולוג השווייצרי וולטר ניג (Walter Nigg, 1903-1988) כתב עליה בספרו קדושים ומשוררים (Heilige und Dichter, 1982).
לאחר מלחמת העולם השנייה, סירבה זוסמן לדרוך שוב על אדמת גרמניה. כאשר הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה החופשית בברלין בהוראת הפילוסוף מיכאל לנדמן, הוענקה התעודה בהיעדרה. בשנותיה האחרונות החלה להתעוור, אך המשיכה לכתוב עד יומה האחרון.
מרגרטה זוסמן נפטרה בציריך ב-16 בינואר 1966, כמעט עיוורת לחלוטין, זמן קצר לאחר שסיימה לכתוב את זיכרונותיה בספר אוטוביוגרפי חייתי חיים רבים (Ich habe viele leben gelebt). היא נקברה בבית הקברות היהודי בציריך. וולטר ניג והרמן לוין גולדשמידט נשאו דברים בהלווייתה. מנפרד שלוסר עיצב את המצבה, עליה רשום: 'MARGARETE SUSMAN - DICHTERIN, DENKERIN, DEUTERIN' (מרגרטה זוסמן - משוררת, הוגת דעות, פרשנית).