cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אצטדיון טרקטור (וולגוגרד)
היסטוריה
במהלך קרב סטלינגרד, האצטדיון, כמו רבים ממבני העיר, נהרס. לאחר המלחמה, שוחזר. בשנים 1953–1955 הוקמו שבילי גישה לאצטדיון שעוצבו על ידי האדריכל ב.א. גקר.
בשנת 1998, האצטדיון שהיה בבעלות מפעל הטרקטורים הועבר לבעלותו של מועדון הכדורגל רוטור. מאוחר יותר, האצטדיון שופץ ושימש את המועדון לאימונים ומשחקי ידידות וכאצטדיון ביתי עבור קבוצת הנוער והמילואים רוטור-2
ב-16 באוקטובר 2002 אירח האצטדיון משחק בטורניר מוקדמות אליפות אירופה לנוער 2004 בין הנבחרות הלאומיות של רוסיה ואלבניה. הרוסים ניצחו בתוצאה 1: 0.
שיפוץ
האצטדיון משמש את "רוטור" לאימונים.
בשנת 2010 הוכן פרויקט לשיפוץ אצטדיון, אך התוכניות לא יושמו מעולם.
לקראת גביע העולם 2018 באצטדיון תוכנן שיפוץ מקיף ונרחב, כאשר תוכנן כי האצטדיון ישמש כבסיס האימונים של הנבחרות המשתתפות.
באוגוסט 2018 קבע מושל מחוז וולגוגרד אנדריי בוצ'ארוב כי יש לעצב מחדש את פרויקט שיפוץ האצטדיון כך שיהיה מכוון לאירוח אירוע ספורט המוני ובילוי לאזרחי העיר.
אנדרטה ארכיטקטונית
עמודי הכניסה לאצטדיון הם אנדרטה לאדריכלות ותכנון עירוני בעל חשיבות מחוזית, אך כיום הם נתונים במצב של הזנחה.
מאבק בדואר זבל אלקטרוני
משתמשי קצה ומפעילי מערכות של שרתי דואר אלקטרוני משתמשים בשיטות שונות ללחימה בדואר זבל אלקטרוני - דואר אלקטרוני שנשלח על ידי מפרסמים בתפוצה גדולה, ולרוב אין לו ערך עבור הנמען. אף אחת מן השיטות אינה מהווה פתרון כולל וחד-משמעי לבעיית דואר הזבל, ולכל שיטה יתרונות וחסרונות.
בשיטות השונות יש כאלה הדורשות התערבות של משתמש הקצה, וכאלה הפועלות באופן אוטומטי.
הטיפול בהודעות דואר זבל מבזבז זמן עבודה רב בארגונים, וכן אצל משתמשים ביתיים. ככל שהולך וגדל מספר ההודעות מסוג זה, קטנה גם הנכונות לפתוח הודעות דואר אלקטרוני לגיטימיות מאנשים לא מוכרים, מה שמקטין זמינות מידע ופוטנציאל עסקי. מצב זה מחייב סינון אוטומטי של הודעות דואר זבל באמצעות כלי תוכנה, בנוסף לאמצעים אחרים ללחימה בדואר זבל אלקטרוני. השולחים הם בדרך כלל אנשים פרטיים (במקרים רבים, סוכני הפצה של מוצרים) ולא חברות, עובדה זו מפחיתה את היכולת להקטין את כמות דואר הזבל באמצעות תביעות משפטיות.
לחימה בדואר זבל אלקטרוני כוללת שיטות הגנתיות, שבהן המשתמש מנסה לצמצם את הנזק מדואר זבל, ושיטות התקפיות, שמטרתן פגיעה בשולח של דואר זבל.
שיטות הדורשות התערבות של משתמש הקצה
ישנן מספר שיטות שדורשות התערבות מצד משתמש הקצה.
הפעלה ושימוש בשיטות אוטומטיות
לספקי אינטרנט ותוכנות דואר אלקטרוני רבות יש שיטות אוטומטיות למניעת דואר זבל, אך על משתמש הקצה להפעיל אותן ולדעת להשתמש בהן. כיוון שברוב השיטות האוטומטיות יש אחוז מסוים של זיהויים שגויים (דואר אלקטרוני לגיטימי שמזוהה בטעות כדואר זבל) הן לא מופעלות כברירת המחדל במערכת או שהן מופעלות אבל לא בצורה היעילה ביותר שלהן. על משתמש הקצה להפעיל אותן ולדעת להשתמש בהן בצורה שלא תחסום קבלת דואר אלקטרוני לגיטימי.
רוב השיטות האוטומטיות שהמשתמש מפעיל יסמנו דואר זבל בצורה מסוימת, אם באמצעות הוספת המילה spam בתחילת כותרת ההודעה, או באמצעות העברה של הודעות הזבל לתיקייה מיוחדת. כך יכול המשתמש לעבור מפעם לפעם על תיקיית דואר הזבל, לזהות מכתבים שהועברו אליה בטעות, לאשר את כשרות המוען, ולאחר מכן למחוק את תוכן התיקייה.
תוכנות אנטי ספאם
אנטי-ספאם הוא תוכנה שתפקידה זיהוי וסינון דואר זבל.
בדואר אלקטרוני, כמו בשאר האינטרנט, קיימת בעיה של סינון המידע, והאנטי-ספאם נועד למנוע בעיה זו. הגידול בכמויות הדואר האלקטרוני יוצר בעיות שונות, כגון אחסון וניהול המידע, בעיות אבטחת מידע ותופעת דואר הזבל.
רקע
מחקרים שונים נערכו במטרה לפתח שיטות להגדלת הסתברותם של המצבים הרצויים והקטנת הסתברותן של טעויות. המודל עצמו הוכלל לנושאים ומצבים אחרים בהם נדרשת קבלת החלטה בתנאי אי-ודאות. המאמר של D. Heeger מהווה דוגמה לשימוש בתיאורית גילוי האותות בתחום רפואי.
מוצר תוכנה ל Anti-Spam צריך לקבל החלטות במודל זהה למתואר בטבלה 1. טבלה 2 מתארת את קבלת ההחלטות על ידי תוכנה כזו:
בהקשר של דוא"ל זבל משתמשים לפעמים במונחים שונים באותו מודל. כך למשל במקום המונח: False Alarm משתמשים במונח False Positive. גם במקרה זה אין ודאות מוחלטת ביחס למהות הודעת דואר אלקטרוני ולכן הזיהוי הוא פונקציה סטטיסטית. התוכנות מפעילות שיטות שונות על מנת להגדיל את ההסתברות לזיהוי נכון של הודעת דואר אלקטרוני.
בניגוד למצב המקורי בתיאורית גילוי האותות, בזיהוי דואר כדואר זבל אין קריטריון חד-משמעי החל על כל הנמענים. כך למשל הודעה ביחס לאפשרות לקבל שיעורי ריבית נמוכים למשכנתא בארצות הברית עשויה להיות דואר זבל עבור נמען במדינה אחרת, ועשויה להיות דואר רצוי עבור אזרח אמריקאי, המעוניין להקטין את הריבית על המשכנתא שלו. היעדר קריטריון חד-משמעי כזה מקשה על הסינון.
מקובל לחשוב כי בהקשר של דוא"ל, הנזק של אזעקת שווא (False Alarm) גדול מהנזק של החטאה (Miss). משמעות החטאה היא שמקבל הדואר צריך לטפל בדואר לא רצוי. לעומת זאת במקרה של אזעקת שווא הודעה בעלת חשיבות עסקית עשויה להישלח לתיקיית דואר זבל ולהביא לנזקים, כגון: אובדן לקוחות, אובדן עסקאות, או מימוש מאוחר של תהליכים עסקיים. ההסתברות שמקבל ההודעה ידלה הודעות כאלה מתוך "ערימת" הזבל הענקית היא קטנה: בדרך כלל ירוקן את תיקיית הזבל בלי לבדוק את תוכן ההודעות, משום שבתהליך הסינון נשלחות הודעות המזוהות כדואר זבל לתיקיות נפרדות על מנת לחסוך מהמשתמש את הטיפול הפרטני בהן.
שיטות לסינון דואר זבל
קיימים הבדלים טכניים בין סינון בארגון, סינון על ידי משתמש ביתי וסינון על ידי ספק שירותי אינטרנט (ISP), אבל בכל המקרים מדובר באותן שיטות עקרוניות.
שיטות שונות נבדלות זו מזו ברמת הדיוק באבחון פגיעות (Hits) ובמניעת אזעקות שווא (False Alarms). קל יחסית להימנע מאזעקת שווא (זיהוי הודעת דואר לגיטימית כ"זבל") מאשר לזהות דואר "זבל" כדואר לא רצוי. מספר שיטות עשויות להשתלב ביחד באותו פתרון ועל ידי כך להגדיל את ההסתברות של אירועים רצויים.
השיטות הראשונות לסינון התבססו על הגדרות ידניות. המשתמש הגדיר מאפיינים של הודעת זבל (למשל: הודעה משולח מסוים). הודעות נכנסות נבחנו מול הגדרות אלה. בגלל הדינמיות וריבוי סוגי הודעות דואר "זבל" התווספו שיטות סינון המבוססות על תפיסה של רשת עצבית מלאכותית. שיטות סינון אלה הן שיטות הלומדות בעצמן ומשכללות בהדרגה את הכללים להגדלת הסתברות פגיעה (Hit) ללא הכרח בהגדרות ידניות.
להלן פירוט של מספר שיטות לסינון:
סינון על פי כתובת השולח
מאפיין בסיסי בזיהוי הודעת דואר זבל הוא כתובת השולח. אחת השיטות היא יצירת רשימה "לבנה" (White List), המכילה כתובות נמענים מהם מעוניינים לקבל דואר ורשימה "שחורה" (Black List) של נמענים, שכל דואר המגיע מהם הוא דואר זבל.
הרשימה ה"לבנה", קלה יחסית לניהול, בדרך כלל מדובר בנמענים מוכרים למקבל הדואר או נמענים העובדים בחברות המוכרות למקבל הדואר. קלט ראשוני לרשימה הוא ספר הכתובות שמחזיק המשתמש. ניתן בקלות לצרף לרשימה נמענים איתם יש קשר רציף באמצעות דואר אלקטרוני.
במשך זמן קצר ובהשקעה קטנה של מאמץ ניתן להגיע לרשימה "לבנה" שתגרום לכך שמרבית ההודעות הרצויות לא יזוהו כדואר "זבל".
רשימה "שחורה" מבוססת על ההנחה שאותו שולח מאותה כתובת דוא"ל ימשיך לשלוח הודעות לא רצויות. התבססות על רשימה "שחורה" עשויה ליצור מספר בעיות:
לסיכום שיטה לא יעילה ורבת תקורה.
סינון על פי מספר הנמענים
שיטה זו מתבססת על ההנחה הנכונה בפני עצמה, ששולחי דואר "זבל" עשויים במקרים רבים לשלוח את אותה הודעה למספר נמענים רב, מכיוון שהם מעוניינים להפיק מכך תועלת עסקית.
הבעייתיות של שיטה זו היא המספר הגדול יחסית של אזעקות שווא, כלומר: הודעות רצויות הנשלחות למספר גדול של נמענים מאובחנות בטעות כדואר "זבל". כך למשל: מחקרים הנשלחים על ידי חברות אנליסטים לרשימת תפוצה, הודעות ספקים ויצרנים, עיתונים אינטרנטיים, עשויים להיות מסווגים כדואר זבל.
סינון על פי מילות מפתח
בשיטה זו מגדירים הודעה כדואר "זבל" אם מילים מסוימות מופיעות בה. ניתן להגדיר האם אותן מילים חייבות להופיע בנושא ההודעה או בגוף ההודעה. שיטה זו הייתה נפוצה בתוכנות מדור ראשון לסינון דואר זבל. לשיטה זו מספר חסרונות: לסיכום, שיטה המחייבת מאמץ ידני מתמשך להגדרה, עם כמות החטאות (Misses) שעשויה להיות גבוהה.
סינון על פי כללים (Rules)
בשיטה זו נבנים כללים על בסיס ניתוח תכנים בהודעה. למילות המפתח מתוספות התניות ופעילויות. הכללים מרכיבים תסריטים (Scripts) פשוטים המתוכנתים על ידי המשתמש. גם שיטה זו מתקשה להתמודד עם הדינמיות של הודעות ה"זבל" ולאתר אותן. כמו כן היא דורשת תכנות התסריטים, מה שלא כל משתמש ביתי מסוגל לבצע באופן אפקטיבי.
סינון באמצעות שיתוף גולשים
שיטה המבוססת על התראות על מפיצי דואר "זבל" למאגר מרכזי באינטרנט. מוצר תוכנה הניגש למאגר בודק האם השולח נמצא במאגר. שיטה זו היא בעצם שיטה מתוחכמת יותר לבניית רשימה שחורה (Black List), המאפשרת איתור מספר גדול יותר של מפיצי "זבל". כשיטה המבוססת על רשימה שחורה, יש לה את אותו חיסרון של קושי באיתור מפיצי דואר ה"זבל", בגלל יכולתם לשנות בקלות כתובות דואר אלקטרוני. מחירו של התחכום הוא בתקורה: גם במשלוח התראות למאגר המרכזי וגם בגישה אליו בזמן ניתוח ההודעות.
תלת-חתרית
תלת-חַתְרִית (גם טריארה או טרירמה; ביוונית: τριήρης, טְריאֵרֵס; ובלטינית: Triremis, טְרירֵמיס) הייתה ספינת מלחמה ים-תיכונית בעת העתיקה. ספינה זו, שהייתה ספינת המלחמה התקנית בציי הים התיכון במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס, היא סוג של גליאה - ספינה המונעת בעזרת משוטים. המצאת התלת-חתרית מיוחסת לפיניקים, אך היא ידועה בעיקר ככלי השיט המלחמתי של ערי המדינה ביוון.
מאבק בדואר זבל אלקטרוני
סינון בעזרת השיטה הביסיאנית (Baysian)
שיטה זו מנסה לנתח את תוכן ומבנה ההודעה בהנחה שהודעות אמיתיות והודעות דואר זבל שונות בהיבט זה. השיטה מבוססת על דירוג ההודעה כדואר זבל או דואר לגיטימי על פי מאפיינים. מאפיינים עשויים להיות מילים מסוימות, אך גם דברים אחרים כמו העיצוב הגרפי של ההודעה.
תלת-חתרית
המספר "שלוש" בשם היווני והלטיני מתייחס למספר החותרים ב"יחידת החתירה". ספינה זו הייתה בעלת שלוש שורות משוטים, זו מעל זו, ובכל אחד מן המשוטים אחז חותר יחיד. יחידת החתירה מנתה אפוא שלושה חותרים - אחד במפלס עליון, אחד במפלס אמצעי ואחד במפלס תחתון. אוניות גדולות ממנה היו אף הן תלת-חתריות, אך בכל משוט אחז יותר מחותר אחד.
מאבק בדואר זבל אלקטרוני
סינון בעזרת השיטה הביסיאנית (Baysian)
כל הודעה מנותחת לגבי כל אחד מהמאפיינים ומקבלת ציון. הציון מבטא הסתברות להיותה זבל על פי אותו מאפיין. הציונים בכל המאפיינים מסוכמים לציון כולל, המבטא הסתברות לכך שההודעה היא הודעת דואר זבל. במסגרת השיטה הביסיאנית קיימות 2 תפיסות:
השיטה השנייה היא שיפור של השיטה הראשונה. היא גמישה יותר ומתחשבת בהבדלים בין משתמשים שונים בהקשר של מהו עבורם דואר זבל.
תלת-חתרית
השם העברי המודרני "תלת-חתרית", כמו השם האנגלי המודרני Trireme, אינו מבחין בין "טריארס" יוונית ל"טרירמיס" רומית, אף שהיו הבדלים ביניהן. המבקשים לדייק משתמשים בשמות הלועזיים בלבושם העברי: "טריארה" ו-"טרירמה". את המונח "חתרית" חידש ההיסטוריון הימי מאיר שָׂשׂ.
מאבק בדואר זבל אלקטרוני
סינון בעזרת השיטה הביסיאנית (Baysian)
הנחת העבודה בבסיס שיטה זו היא ששולח דואר הזבל לא יתאמץ על מנת להתאים את מאפייני הודעותיו למאפיינים של הודעות לגיטימיות. אם יעשה זאת קל לעקוף את מסנני הדואר.
מחוזות פדרליים של רוסיה
רוסיה מחולקת לשמונה מחוזות פדרליים (רוסית: федера́льный о́круг), כאשר מבחינה גאוגרפית חמישה מחוזות פדרליים נמצאים באירופה ושלושה באסיה.
מאבק בדואר זבל אלקטרוני
סינון בעזרת השיטה הביסיאנית (Baysian)
לגבי הודעות דיוג (המהוות דואר זבל) הנחה זו מוטעית לחלוטין: שולחי הודעות דיוג עושים מאמצים להתאים את עצמם למאפייני ההודעה המקורית של גופים פיננסיים אליהם הם מתחזים. היבט בעייתי נוסף בשיטה זו, כמו בשיטות אחרות המבוססות במידה רבה על ניתוח תוכן, הוא תמיכה בריבוי-לשונות (Multi-Language). הודעות דואר זבל, עשויות להיכתב במגוון רחב של שפות. קיים קושי טכנולוגי בניתוח תוכן ההודעה במספר שפות.
תלת-חתרית
תלת-חתרית וספינות מלחמה אחרות
בצי הרומי היו הספינות העיקריות מעין תלת-חתריות קלות, שתפסו את מקומן של אוניות הצי הקדומות יותר, שנקראו ליבורניות. כמו הטריארות הקדומות יותר, גם הן היו ספינות מלחמה קלות, אך עם 150 חותרים בכל צד במקום 170, מוגנות מעט פחות, נושאות הרבה יותר חיילי צי על סיפונן ומותאמות פחות לניגוח. מכאן התפתח בימי הביניים דגם שנקרא דרומון.
מחוזות פדרליים של רוסיה
המחוזות
בעבר נכלל גם המחוז הפדרלי של קרים (2014–2016)
תלת-חתרית
תולדות התלת-חתרית
לא ברור מתי החל השימוש בתלת-חתרית, לא רק בגלל האזכורים החלקיים והפזורים שלה בכתבים היווניים העתיקים, כמו אצל הרודוטוס ותוקידידס, אלא גם בגלל תהליך התפתחותה שעדיין אינו מובן במלואו.
מאבק בדואר זבל אלקטרוני
סינון בעזרת השיטה הביסיאנית (Baysian)
לסיכום שיטה העשויה לתת מענה סביר להיבטים הדינמיים, ולהגיע לאחר פרק זמן לא קצר, להסתברות גבוהה יחסית של פגיעות ודחיות מוצדקות. זאת בתנאי ששולחי דואר הזבל לא ינסו לאמץ דפוסי מבנה ותוכן של הודעות לגיטימיות. במקרים שיעשו זאת, השיטה עלולה להיתקל בקשיים.
מחוזות פדרליים של רוסיה
הקמה
החלוקה למחוזות הפדרליים התבצעה במאי 2000 בהוראתו של הנשיא ולדימיר פוטין, וזאת כחלק מתוכנית רחבה יותר שנועדה לחזק את השליטה הפדרלית ולהקטין את כוחו של השלטון המקומי.
תלת-חתרית
מוצאה
מוצאה המדויק של התלת-חתרית אינו ידוע בוודאות, מאחר שהעדויות העומדות לרשותנו הן מקורות כתובים וציורים על שברי חרסים ותבליטים שקל לטעות בפירושם. ציורי ספינות דו-טוריות, עם ובלי מלברית, נפוצים בעיטורי כלי חרס מהמאה ה-8 לפנה"ס, אך רק בסופה של מאה זו ישנה התייחסות ראשונה בכתובים לספינות בעלות שלושה טורי משוטים.
מחוזות פדרליים של רוסיה
הקמה
ב-19 בינואר 2010 הוקם המחוז הפדרלי של צפון קווקז תוך הקטנת שטח של המחוז הפדרלי הדרומי.
ב-21 במרץ 2014 הוקם בצו הנשיאותי של הנשיא פוטין המחוז הפדרלי של קרים. ב-28 ביולי 2016 שטח המחוז הפדרלי הדרומי הורחב, כשהמחוז הפדרלי של קרים בוטל ומוזג לתוכו.
סמכות
המחוזות הפדרליים הם רמה של שלטון מקומי שנוצרה לנוחיות השלטון הפדרלי. מחוזות אלה לא מהווים מרכיב בפדרציה הרוסית. המרכיבים של הפדרציה הרוסית הם הסובייקטים הפדרליים בלבד.
כל מחוז פדרלי מכיל מספר "נתינים פדרליים" (רפובליקות, קראיים, אובלסטים ואוקרוגים). בראשו עומד שליח פדרלי הממונה על ידי הנשיא ומכונה "הנציג הנשיאותי במחוז הפדרלי". תפקידו לתאם ולפקח על פעולותיהן של הסוכנויות הפדרליות ומשרדי הממשלה בשטחי המחוז, אם כי בפועל סמכויותיו נרחבות הרבה יותר.
תלת-חתרית
מוצאה
תוקידידס מספר כי טריארות הוכנסו לשימוש ביוון על ידי הקורינתים באמצע המאה ה-7 לפנה"ס וכי אמינוקלס הקורינתי בנה ארבע אוניות שכאלה עבור אנשי סאמוס. אף שסופרים מאוחרים יותר, כמו פליניוס הצעיר ודיודורוס, הבינו מדבריו כאילו הטריארה הומצאה בעיר קורינתוס, קרוב לוודאי שמוצאן של התלת-חתריות הראשונות הוא בפיניקיה. תבליט מן המאה ה-8 לפנה"ס, הנמצא בארמון סנחריב אשר בנינווה בירת ממלכת אשור, מנציח את ציי צור וצידון ומציג לדעת חוקרים אחדים ספינות מלחמה דו-טוריות ותלת-חתריות החמושות באילי ניגוח. קלמנס מאלכסנדריה, מלומד נוצרי בן המאה ה-2 לספירה, שהסתמך על חיבורים קדומים, ייחס במישרין את המצאת התלת-חתרית לצידונים.
הפעלה ראשונה והתפתחות
הרודוטוס מציין שהמלך המצרי, פרעה נכו השני (אחד מפרעוני מצרים בשושלת ה-26; שלט מ-610 לפנה"ס עד 595 לפנה"ס) בנה תלת-חתריות במוצא הנילוס לשיט בים התיכון, ותלת-חתריות נוספות נבנו בים האדום לצורך הפלגה באוקיינוס ההודי. היסטוריונים מודרניים מטילים ספק בדברים אלה, שכן ייתכן שבמאה ה-5 לפנה"ס המושג "טריארה" שבו משתמש הרודוטוס ציין כל ספינת מלחמה, ללא קשר לסוג המדויק. ידוע כי לנכו השני היו קשרים קרובים עם יוון, ובמיוחד עם קורינתוס; ייתכן ששם למדו המצרים את תכנון התלת-חתריות, אם כי סביר יותר שלמדו את המלאכה מן הפיניקים, הקרובים יותר.
ידוע כי תלת-חתריות לא השתתפו בקרב ימי באופן מעשי עד לשנת 525 לפנה"ס. בשנה זו, לדברי הרודוטוס, שלח פוליקרטס, שליט סאמוס, 40 תלת-חתריות להשתתף בפלישה משותפת למצרים. עם זאת, ההנחה שפוליקרטס היה הראשון שעשה את השינוי מאוניית חמישים לדגם המתקדם יותר, התלת-חתרית, אין לה על מה לסמוך; כאמור לעיל, כבר הקורינתים בנו לסאמיים ארבע טריארות. הרודוטוס מספר כי לאחר השתלטות פוליקרטס על סאמוס, היה לו צי של אלף אוניות חמישים, ולאחר מכן הוסיף לעשות חיל, וכפי הנראה בנה לו צי של טריארות על פי דוגמת הספינות שכבר היו ברשותו. תוקידידס, במקביל, מציין בבהירות שעד הפלישות הפרסיות היו רוב ציי יוון מורכבים מאוניות חמישים (בעלות שתי שורות חותרים) ו"ספינות ארוכות" (Ploia makrá).
עד תחילת המאה ה-5 לפנה"ס הייתה התלת-חתרית לאוניית המלחמה הסטנדרטית באגן המזרחי של הים התיכון. ההבדלים בין הספינות היווניות לפיניקיות היו מזעריים, כפי שמתחוור מעדויות כתובות ומעיטורי אוניות על גבי מטבעות. הקרב הימי הגדול הראשון שבו השתתפו תלת-חתריות היה קרב לאדה, שניטש בשנת 494 לפנה"ס במהלך המרד האיוני, ובו הובס צי הברית של הערים האיוניות על ידי הצי הפרסי, אשר כלל שייטות מערי פיניקיה, קאריה, קפריסין ומצרים הנתונות למרותו של מלך פרס.
המלחמות הפלופונסיות והמלחמות בפרס
לאחר המרד האיוני, שבו סייעה אתונה לערים היווניות שמרדו בפרס, החליט המלך דריווש הראשון לפעול נגד ערי המדינה ביוון (היו גם סיבות נוספות למהלך זה). הצי הפרסי נע בכל רחבי הים האגאי ללא התנגדות, ואולם משניסו הפרסים לראשונה לפלוש ליוון הם נהדפו בקרב מרתון, בשנת 490 לפנה"ס. הפרסים ערכו ניסיון פלישה נוסף: המלך חשיארש הראשון, הידוע בשמו היווני קסרקסס (Ξέρξης, Xerxes), הנחית בחופי יוון כוח פלישה עצום ובו 400 עד 600 אוניות, שהביאו לחוף מאות אלפי חיילים.
אתונה הייתה שקועה בתקופה זו במאבק מול האי הסמוך אייגינה, שבבעלותו היה צי מטיל יראה. כדי להתמודד עם צי זה, וכנראה גם מתוך ראיית ההתעצמות הפרסית, הציע המדינאי היווני תמיסטוקלס בשנת 482 לפנה"ס לבנות צי של 200 תלת-חתריות. יכולתו הפוליטית והשפעתו שכנעו את מועצת אתונה לבצע את ההחלטה, תוך שימוש בהכנסות ממכרות הכסף שנתגלו אז בלאוריון.
ההתנגשות הראשונה בין הצי היווני לצי הפרסי הייתה בקרב ארטמיסיון, שקדם לקרב תרמופילאי. שני הצדדים סבלו אבדות כבדות בקרב, אולם הקרב שהכריע את המערכה והביא לנסיגת הפרסים היה קרב סלמיס, בספטמבר 480 לפנה"ס.
לאחר ניצחון זה זכו הערים היווניות באיוניה (בחוף המערבי של אסיה הקטנה) לשחרור מהכיבוש הפרסי, ונוצרה הליגה האטית-דלית בהנהגת אתונה. ליגה זו הפכה בהדרגה לאימפריה אתונאית, שיסוד כוחה היה הצי החזק שלה, ובו כ-200 תלת-חתריות. צי זה שלט בים האגאי ושמר על נאמנותן של בעלות בריתה של אתונה, וגם הגן על נתיבי השיט והמסחר בים זה ובים השחור, שבהן הובילו משלוחי חיטה לאתונה המתפתחת. מעבר לכך, היה הצי מקור תעסוקה קבוע לאזרחים העניים יותר בעיר, וכך שמר על מבנה השלטון הדמוקרטי של אתונה. היה זה הדגם הראשון בהיסטוריה של אימפריה שעיקר כוחה בעוצמתה הימית, ולאו דווקא יבשתית. מעצמות ימיות נוספות באותה תקופה היו סירקוזה, קורפו, קרתגו וקורינתוס.
במלחמות הפלופונסיות, שהחלו בשנת 431 לפנה"ס והתחוללו בין אתונה ובעלות בריתה לבין ספרטה ובעלות בריתה, תפסו התלת-חתריות מקום חשוב. למרות קרבות יבשה רבים שהתחוללו, הובסה אתונה לבסוף לאחר הרס הצי שלה במתקפה על סיציליה ולבסוף בקרב אייגוספוטמוי, שבו הובס הצי האתונאי תבוסה מוחצת בידי הצי של ספרטה.
אמצעי הנעה וביצועים
לפי עדויות שונות, הגיעו התלת-חתריות למהירות מרבית של כ–11.5 קשרים (בערך 21 קמ"ש), למשך פרקי זמן קצרים. למהירות זו הייתה התלת-חתרית יכולה להגיע תוך 30 שניות; לאורך זמן הייתה התלת-חתרית יכולה להפליג במהירות 7 קשרים (בערך 13 קמ"ש). רדיוס הפנייה של התלת-חתרית היה כאורכה.
מבנה
התלת-חתריות צריכות היו להיות מהירות ובעלות כושר תמרון טוב. כדי להשיג את שתי התכונות הללו, היה עליהן להיות בעלות מספר רב ככל האפשר של חותרים, הואיל ויותר משוטים מאפשרים מהירות גבוהה יותר, יכולת תמרון טובה, ועוצמה רבה יותר בתמרוני ניגוח); אך קצרות וצרות ככל האפשר, משום שספינה ארוכה ורחבה מתמרנת פחות טוב. הגליאה שקדמה לתלת-חתרית, אוניית החמישים, הייתה באורך של כ–35 מטרים, והיו בה 25 משוטים מכל צד (ומכאן שמה); היה זה האיזון המיטבי בין אורך ומספר חותרים. המצאת התלת-חתרית הייתה פריצת דרך במובן זה, והיא אפשרה בניית ספינות מהירות יותר, בלי להאריך אותן מעבר לגודל הקיים.
בניית תלת-חתריות הציבה אתגרים רבים בפני בוני הספינות של ימי קדם. עד אמצע המאה ה-20 היה מי שסבר שלא ניתן היה בעת העתיקה לבנות גליאות בעלות שלוש שורות משוטים; ההנחה הייתה שהכוונה במושג "שלושה" היא למספר החותרים על כל משוט, או לשלוש קבוצות של חותרים, בקדמת האונייה, באמצעה ובחלקה האחורי. ב-1941 הציע מוריסון את ההסבר הקיים היום למבנה האפשרי לתלת-חתרית (ראו ציור להלן).
האתגר העיקרי בבניית תלת-חתרית היה השמירה על יציבותה של הספינה. הוספת שורה שלישית של חותרים משמעה הגבהה של הספינה, ולפיכך ערעור יציבותה; בעיה זו נפתרה על ידי הוספת ה"מלברית" (מלשון "מלבר", מחוץ) ברוחב כ–60 ס"מ, שבלטה במישור האופקי משפת הגליאה. החותרים בשורה העליונה השעינו את משוטיהם על המלברית, וכך לא היה צורך להוסיף בגובה.
השורה התחתונה של החותרים ישבה נמוך מאוד, בערך חצי מטר מעל גובה המים; המשוטים שלהם בלטו החוצה דרך צוהר, שהיה אטום בעור (חוץ מהחור שדרכו עבר המשוט), כדי למנוע חדירה של מים. החותרים ישבו בצפיפות רבה, כדי לחסוך מקום וגובה; אריסטופאנס מעיד על התנוחה הלא-נוחה של החותרים, ועל כך שהחותרים סבלו מהנפיחות של מי שישבו מעליהם."
תנאים ואחזקה
התלת-חתריות לא התאימו למסעות ארוכים, בגלל הצפיפות הרבה שבה ישב הצוות. ניתן היה לבצע הפלגה של מעבר ליום אחד רק אם היה בדרך חוף ידידותי ללינת לילה. הבעיה הייתה קשה עוד יותר כי התלת-חתריות לא נשאו עימן מים לשתייה. התלת-חתריות לא שימשו להובלת משאות; למטרה זו שימשו ספינות מפרשים, שנקראו ספינות עגולות (Roundships) בשל יציבותן הרבה יותר.
בוני הספינות והמלחים בימי קדם הגנו על הספינות בעזרת מריחתן בעטרן (Pitch), אך העטרן נשטף עם הזמן והעץ שממנו היו עשויות הספינות נעשה ספוג יותר ויותר במים עם הזמן. ככל שהיה העץ רווי יותר במים, שקעה הספינה יותר ויותר, והיה צורך במאמץ רב יותר בהנעת התלת-חתרית ובתמרונה. לכן היה חיוני שהספינות תהיינה מחוץ למים ככל שניתן, כדי לאפשר לעץ להתייבש. דבר זה נעשה על ידי העלאת הספינה לחוף, על מִמְשִׁים, רציפי אבן שנקראו "נאוסויקי" (Neosoikoi - מחסי האוניות). רציפים רבים כאלה נמצאו בפיראוס. בעת מסע היו הצוותים משתדלים להעלות את הספינות לחוף בעת חנייה.
צוות
צוות הספינה מנה כ-200 איש. הם היו מחולקים לכמה קבוצות, כמפורט להלן:
התמרונים שבהם נקטה התלת-חתרית היו מסובכים ודרשו מיומנות רבה וריכוז רב, ואפילו חותר לא מקצועי יחיד עלול היה לשבש את כל הקצב. צוותי הטרירמות עברו אימונים ארוכים וקשים. הם לא היו עבדים, אלא אזרחים חופשיים של ערי המדינה, בדרך כלל מהשכבות הנמוכות יותר כלכלית, שזכו למשכורת (אם כי נמוכה) על שירותם. במקרים הנדירים מאוד שבהם נאלצו לגייס עבדים לחתירה, שוחררו העבדים מעבדותם לפני שהוכנסו לאוניות. צוות התלת-חתרית, אם כן, חש עצמו שותף פעיל להישרדות עיר המדינה, וניתן היה לסמוך עליהם שיתאמנו בקפדנות ושימלאו את תפקידם בקרב באופן מלא.
טקטיקה
קרבות ימיים, בתקופה שבה החלה התלת-חתרית להיכנס לשירות, היו מורכבים בעיקר מניסיון של כל אחת מהספינות לנגח את ספינת היריב, כך שלא תוכל לתמרן, ואז ניתן יהיה להשתלט עליה פיזית. הדרך לבצע תמרון זה בצורה טובה הייתה התקרבות אל ספינת האויב מאחור, מירכתיה, ואז נגיחתה בעזרת איל ניגוח; המטרה לא הייתה רק ליצור חור, אלא לגרום נזק נרחב ככל האפשר. המהירות המינימלית הדרושה לביצוע תמרון כזה היא עשרה קשרים לפחות. שיטה שנייה הייתה ניסיון לשבור את משוטיה של ספינת האויב; ניסיון זה נעשה על ידי צבירת מהירות והתקדמות במקביל לאוניית האויב. אז היה צוות התלת-חתרית צר את המשוטים ומצמיד אותם לדופן, וכך דורס את משוטי ספינת האויב, תוך גלישה בכוח המהירות שנצברה.
בתקופות מאוחרות יותר הושג הניצחון במערכות ימיות על ידי השתלטות פיזית על כלי השיט של האויב. במהלך המלחמה הפונית הראשונה, לא הצליחו הרומאים להתמודד עם הצי הקרתגי המנוסה בטקטיקות הניגוח הרגילות, ולכן פיתחו את העורב (Corvus) - מעין גשר נייד שאפשר להם לנצל את יתרונם בלוחמה היבשתית ולהשתלט על הספינות הקרתגיות. ההשתלטות הפיזית הייתה זו השיטה העיקרית לניצחון בקרב ימי עד סוף המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה-19. ואולם, במאה ה-5 וה-6 לפנה"ס הדגש העיקרי היה גרימת נזק מרבי לספינת האויב. מספר הנחתים שנישאו על התלת-חתרית היה קטן יחסית, כאמור לעיל, והציים העיקריים סמכו יותר על מיומנותם בהשטת כלי השיט. עם זאת, ציים שחשו שיכולתם הימית נמוכה יותר נטו לשאת יותר נחתים, ובכל מקרה לפני כניסה לקרב קופלו התרנים וכל חלק אחר שעלול היה להוות עוגן לחבלים שיוטלו מספינת האויב כהתחלה להשתלטות פיזית.
בעת קרב, היו לטרירמות מגוון של טקטיקות לחימה. שיטה אחת נקראה ביוונית "פריפלוס" – "לשוט מסביב" – הקפת האויב כדי לתקוף אותו מאחור, בירכתיים – נקודת התורפה של התלת-חתרית. שיטה אחרת נקראה "דייקפלוס" (Diekplous) – "להפליג דרך" – התקפה מרוכזת שנועדה לשבור את מערך האויב, לעבור דרכו ולחזור לתקיפה מאחור; ו"קיקלוסיס" (Kyklosis) – מעגל – טקטיקה הגנתית, שבה נערך הצי במעגל, כדי להתגונן מפני תקיפה בשיטות הקודמות. בכל השיטות הללו, היכולת להאיץ במהירות, לחתור במהירות, ולפנות בחדות רבה יותר מהאויב הייתה קריטית.
ירידתה של התלת-חתרית
בתקופה ההלניסטית נדחקה התלת-חתרית על ידי גליאות גדולות יותר, כמו החמש-חתרית (ה"קווינקוורמה"), (ראו גם בערך גליאה). גליאות אלו הופעלו על ידי מספר רב יותר של חותרים, אך לא נוספו להן משוטים, וההבדל ביניהן היה בכך שהיו יותר חותרים לכל משוט. הסיבה להתפתחות זו הייתה נעוצה במבנה הגליאות: חרטומן של הספינות חוזק כדי שיעמדו בנגיחות של ספינות אויב. הדבר הוסיף למשקלן, וחייב, מאידך, ספינות כבדות יותר כדי שיוכלו לנגוח בהצלחה ביריב. המשקל העודף חייב הוספת יותר חותרים לכל ספינה, ונראה שהדבר הביא לכך שלא היו מספיק חותרים מיומנים, והיה צורך להכניס לשירות גם חותרים פחות מאומנים. העובדה שהצוותים היו פחות מיומנים הביאה גם לשינוי בטקטיקה, והקרבות נשענו יותר על טקטיקות של השתלטות על ספינת האויב (Boarding), ושימוש בגליאה כפלטפורמה לבליסטראות.
למרות הפעלתן של הקווינקרמות, תלת-חתריות וספינות קטנות יותר עדיין הופעלו. מדינות קטנות ועניות יותר הפעילו טרירמות ככלי השיט העיקרי, אך גם בציים גדולים יותר הופעלו התלת-חתריות כספינות עזר, שהיו יעילות למדי נגד ספינות גדולות, כבדות ומסורבלות יותר מהתלת-חתריות.
מאבק בדואר זבל אלקטרוני
סינון בעזרת זיהוי תבניות
בשיטה זו מזהים תבניות (Patterns) של הודעות דואר זבל. הזיהוי אינו מבוסס על תכנים בטקסט ההודעה. זיהוי הדפוסים נעשה באמצעות שרת ייעודי, שבתוכו בסיס נתונים עם דפוסים. לצורך מתן מענה הולם על ההיבט הדינמי, מאגר הדפוסים מתעדכן. במקרה של משלוח מסיבי של דואר זבל חדש, התוכנה מנסה לקבל אותו תוך זמן קצר, ולנתח את תבניותיו. תבניות חדשות עוברות עדכון בבסיס הנתונים. שרתי דואר של ספקי שירותי אינטרנט (ISPs), מקושרים לשרת לצורך שימוש ביכולות הניתוח שלו.
תלת-חתרית
ירידתה של התלת-חתרית
מכל מקום, השליטה הרומאית המוחלטת באגן הים התיכון הפכה את הצורך באוניות מלחמה גדולות למיותר. עד שנת 325 לא היו יותר בים התיכון גליאות בעלות משוטים.
מאבק בדואר זבל אלקטרוני
סינון בעזרת זיהוי תבניות
שיטה זו מרחיבה רעיון ששימש בשיטה של שיתוף גולשים למרכיבים נוספים על זהות השולח. גם שיטה זו אינה מתמודדת עם סוגי דואר שהם דואר לגיטימי עבור משתמש אחד, ודואר "זבל" עבור משתמש אחר.
תלת-חתרית
"אולימפיאס" - הטריארה האתונאית המשוחזרת
כותבים עתיקים טענו לביצועים מדהימים של התלת-חתרית, ביצועים שחוקרים בני זמננו הטילו בהם ספק. כדי לנסות ולבחון עדויות אלו, הוקמה בשנת 1982 "קרן התלת-חתרית" (The Trireme Trust), שנועדה לבחון שאלות אלה, ולהעלות את המודעות להישגים הטכנולוגיים של העת העתיקה. את הקרן הקימו ההיסטוריון ג'ון מוריסון, שעסק רבות בשאלת הספנות העתיקה, ג'ון קואטס - גם הוא היסטוריון שעסק בשאלות אלו, ופרנק וולש, בנקאי בריטי. היא אספה מימון, בשיתוף עם ממשלת יוון, ובשנים 1985 – 1987 בנתה במספנה בפיראוס העתק של תלת-חתרית אתונאית, שנקראה "אולימפיאס" (Olympias).
מאבק בדואר זבל אלקטרוני
איתור על פי כתובות URL
שיטה זו מבוססת על כך שחלק משולחי דואר זבל מצרפים הצבעה לדף באינטרנט, אליו הם מעוניינים שמקבל ההודעה יכנס. במהלך בחינת ההודעה, מאתרים URLs ומנתחים מי הם. גם בהנחה שניתוח כזה נעשה באופן מושלם, השיטה אינה מונעת פגיעות על ידי דואר זבל שאינו מכיל הצבעות ל-URLs.
תלת-חתרית
"אולימפיאס" - הטריארה האתונאית המשוחזרת
צוותה של אולימפיאס מנה 170 חותרים וחותרות, מתנדבים כולם. בשנת 1988 הגיעה אולימפיאס למהירות של תשעה קשרים (17 קמ"ש), ביצעה פנייה של 180 מעלות תוך דקה אחת במעגל שרוחבו לא עלה על פי שניים וחצי מאורך האונייה. אלו תוצאות טובות, שהושגו בידי צוות לא מיומן, והדבר מצביע על כך שייתכן שהתיאורים הקדומים, שהתייחסו לביצועיהן של תלת-חתריות בעלות צוות מנוסה ומאומן היטב, לא היו מוגזמים. האולימפיאס יצאה לכמה הפלגות במשך השנים הבאות, ובשנת 2004 שימשה להובלת הלפיד האולימפי כחלק מפתיחת אולימפיאדת אתונה.
מאבק בדואר זבל אלקטרוני
התגוננות מפני איסוף כתובות דואר אלקטרוני
רוב האנשים מעוניינים לקבל פניות, ולשם כך מפרסמים את כתובת הדואר האלקטרוני שלהם. שולחי דואר זבל סורקים אתרי אינטרנט, פורומים, ומקומות אחרים שבהם מופיעות כתובות דואר אלקטרוני, לשם איסוף כתובות אלה כיעד למשלוח דואר זבל. הכתובות משמשות לבניית מאגר כתובות ושליחת דואר זבל למאגר הזה. דרך התמודדות אפשרית היא שיקול דעת לגבי היכן מפרסמים את כתובת הדואר האלקטרוני, והאם זה הכרחי.
תלת-חתרית
"אולימפיאס" - הטריארה האתונאית המשוחזרת
השחזור הוכיח את ההנחות שהיו מוטלות בספק, לגבי מבנה התלת-חתריות, והראה שהחותרים ישבו במבנה מדורג, בשלושה סיפונים, כאשר לכל משוט חותר אחד. התנאים באולימפיאס היו צפופים למדי, אך מכיוון שבני אדם גבוהים בממוצע בכשישה ס"מ מהיוונים הקדמונים, ניתן להניח שבתלת-חתרית הקדומה הייתה הצפיפות נמוכה יותר. מכאן, שההישגים שהשיגו חותרים מודרניים בישיבה צפופה ולא נוחה, יהיו נמוכים מהישגיהם של החותרים הקדמונים שישבו בנוחות רבה יותר, הדבר מהווה ראיה נוספת לשיאי המהירות הקדומים.
מאבק בדואר זבל אלקטרוני
התגוננות מפני איסוף כתובות דואר אלקטרוני
דרך נוספת לאיסוף כתובות היא באמצעות מתקפת מילון (dictionary attack). במתקפה הזאת הזבלן לוקח דומיינים פופולריים, לדוגמה - hotmail.com, ומנסה לשלוח דואר זבל לשמות אפשריים בדומיין הזה, לדוגמה - joe@hotmail.com, adam@hotmail.com וכו'. לעיתים יש שימוש במאגר מידע אחר (לדוגמה, שמות שמופיעים בפייסבוק) על מנת להפיק את רשימת השמות הראשונית, או למקד את השליחה לקהל יעד אשר מתעניין בנושאים הקרובים לנושא של דואר הזבל. בדרך כלל הדומיינים של ספקי שירותי אינטרנט או של שירותי הדואר החינמי הם יעד למתקפות כאלה.
הסוואת כתובת הדואר האלקטרוני
ניתן למנוע מכתובת הדואר האלקטרוני להגיע לרשימה של זבלן על ידי הסוואה של הכתובת בצורה כזו שלא תתגלה בסריקה אוטומטית פשוטה של אתר האינטרנט שבו היא מופיעה.
שיטה אחת היא לכתוב את הכתובת בצורה שונה מהכתובת האמיתית, כך שאדם יזהה את השינוי וידע להסיק מכך מה הכתובת האמיתית - אבל בוט לא ידע להבחין בכך. לדוגמה, ניתן להסוות את הכתובת <TT>joe@example.com</TT> כ- <tt>joe AT example DOT com</tt>. שיטה נוספת היא לשים תמונה שמופיעה בה כתובת הדואר האלקטרוני. בכל מקרה יש סיכון מסוים שמשתמש שירצה לשלוח דואר אלקטרוני לגיטימי לכתובת לא יבחין בשינוי, ולא יצליח לשלוח את הדואר האלקטרוני לכתובת הנכונה.
כתובת דואר אלקטרוני לשימוש חד-פעמי
אתרים מסוימים דורשים ממשתמשים לכתוב את כתובת הדואר האלקטרוני שלהם כדי לקבל גישה לאתר. אי אפשר לדעת אם הכתובת תגיע לזבלן דואר או שהאתר עצמו ישלח דואר זבל, לכן ישנם מספר שירותים שנותנים כתובת דואר אלקטרוני לשימוש חד-פעמי. בצורה זו ניתן לקבל את האימייל הראשוני מהאתר, שמכיל בדרך כלל את הסיסמה לשימוש באתר, ואז לא צריך להשתמש בכתובת הדואר האלקטרוני הזו שוב. הבעיה בשיטה הזו שברגע שאתרים יזהו שכתובת מסוימת משמשת לכתובות חד-פעמיות, הם עלולים לא לקבל כתובות חד-פעמיות כאלה.
HTML בהודעות דואר אלקטרוני
רוב תוכנות הדואר האלקטרוני תומכות בקבלת הודעות שמכילות קוד HTML. הודעות כאלה עלולות להכיל תמונות שיכולות לאשר לשולח דואר הזבל שהמשתמש אכן צפה בתמונה וכך לדעת בוודאות שכתובת הדואר האלקטרוני היא אמיתית ופעילה. בתוכנות דואר אלקטרוני רבות קיימת האפשרות לא להראות תמונות באופן אוטומטי, וכך אם המשתמש זיהה שהדואר הוא דואר זבל הוא יכול למחוק אותו לפני שהתמונה הוצגה. לאפשרות הזו יש יתרונות רבים אחרים, בעיקר בכל הקשור למניעת וירוסים ורוגלה.
הימנעות ממענה לדואר זבל
זבלני דואר אלקטרוני עלולים להתייחס לכל תגובה שהיא להודעת דואר אלקטרוני כאישור שאכן הכתובת פעילה, ואז ישלחו יותר דואר זבל לכתובת. זבלני הדואר האלקטרוני לרוב יתעלמו גם מבקשות להסרה מרשימת התפוצה שלהם, ולכן מומלץ לא לענות בשום מקרה לדואר זבל. בהודעות דואר זבל יש לעיתים גם קישור ל"הסרה מרשימת התפוצה". גם לחיצה על קישור זה עלולה לשמש אישור לזבלן שהכתובת היא אמיתית, וכך כמות דואר הזבל עלולה לגדול.
במקרים רבים כתובת השולח בדואר זבל מזויפת. במקרה כזה מענה לדואר הזבל לא יגיע כלל לזבלן במקרה הטוב, ובמקרה הרע יגיע לכתובת דואר אלקטרוני ששייכת למשתמש תמים.
מענה לדואר זבל - תקיפת השולח
יש הטוענים כי לעיתים כדאי לענות לדואר זבל. שיטה זו נקראת "לזבל את הזבלן" (spamming the spammer). להלן מספר שיטות כאלה:
חקיקה האוסרת דואר זבל
בארצות הברית ומדינות האיחוד האירופי החוק קובע עונשים על משלוח דואר זבל. חקיקה זו מאפשרת פגיעה בשולחי דואר זבל ובמפרסמים המשתמשים בשירותיהם (ראו דוגמה), ותורמת לצמצום דואר הזבל הנשלח.
בישראל קיים סעיף בחוק התקשורת (בזק ושידורים), האוסר משלוח דואר זבל וכן קובע זכות פיצוי למי שקיבל דואר זבל שלא כדין.
דיווח לספק שירותי אינטרנט על שולח של דואר זבל
באמצעות איתור ספק שירותי האינטרנט של הזבלן ודיווח על שליחת דואר זבל אפשר לגרום לכך שהספק ינתק את הזבלן משירותיו. כדי לבצע זאת צריך למצוא את כתובת ה-IP ממנה הגיע דואר הזבל. היא תמיד תופיע בהודעת הדואר האלקטרוני. מכתובת ה-IP ניתן למצוא, באמצעות שירותים מקוונים, את הפרטים של ספק שירותי האינטרנט שכתובת ה-IP היא בשליטתו. ניתן לשלוח הודעה לאותו ספק אינטרנט ולדווח לו על דואר הזבל. ישנן שתי בעיות עיקריות בשיטה זו: ספק האינטרנט יכול להתעלם מתלונות כאלה מכיוון ששולח דואר הזבל מספק לו הכנסה, שאותה אין הוא רוצה לאבד. אם ספק האינטרנט לא מתעלם מהתלונות, ישנה הבעיה שכל התהליך דורש התערבות מצד ספק האינטרנט וכוח אדם לבדיקה של התלונות, כדי לוודא שאכן ההודעה היא דואר זבל. הזבלן יכול לטעון שההודעה היא לגיטימית, ושהמשתמש ביקש לקבל דיוורים ממנו. במקרים כאלה לא תמיד קל לספק האינטרנט לקבוע כי אכן מדובר בדואר זבל. רק אם התקבלה כמות גדולה של תלונות על שולח דואר הזבל, רק אז יכול ספק האינטרנט לחסום את הזבלן מלהשתמש בשירותיו.
שיטות הפועלות באופן אוטומטי
ישנן מספר שיטות שמטרתן למנוע הגעת דואר זבל למשתמש או לסמן אותו ככזה באופן אוטומטי. שיטות אלה ממומשות באמצעות תוכנות אנטי ספאם שמותקנות בשרת הדואר האלקטרוני, כהרחבה לתוכנת הדואר האלקטרוני של המשתמש או כתוכנה נפרדת על מחשב המשתמש. חלק מהשיטות עובדות באמצעות חסימה של הודעות דואר אלקטרוני ממחשבים או אתרים שידוע שהם שולחים דואר זבל. שיטות אחרות עובדות באמצעות סריקה של תוכן הודעה הדואר וזיהוי הודעות שנראות כדואר זבל.
DNSBL
אלו רשימות, בדרך כלל של כתובות IP, שידוע ששולחות דואר זבל או שסביר שיישלח מהם דואר זבל. רשימות אלה מפורסמות בדרך שתוכנות יכולות לקרוא אותן באופן אוטומטי וכך לחסום הודעות דואר אלקטרוני שמגיעות מהכתובות. יש עשרות רשימות כאלה ולכל אחת מאפיינים משלה ושיטה משלה לאסוף את הכתובות. ישנן גם רשימות שמפרסמות כתובות 'לבנות' - כתובת שידוע שדואר אלקטרוני שמגיע מהן הוא אינו דואר זבל.
ישנה בעייתיות בשימוש עם רשימות כאלה, בגלל ריבוי הרשימות, כל רשימה לא לוקחת אחריות על איכות הכתובות המופיעות ברשימה. ייתכן כי תופיע כתובת ברשימה כזו ששימשה בעבר למשלוח דואר זבל וכיום משתמשים בה באופן לגיטימי. כמו כן, היות שאין גוף שאחראי על הכתובות המופיעות ברשימה, יש רשימות שמוסיפות באופן חופשי כתובות לרשימה בלי לבדוק אם אכן מדובר בכתובת ששייכת לזבלן דואר אלקטרוני. כך, אדם שרוצה להתנכל לשולח דואר אלקטרוני לגיטימי יכול להוסיף אותו לרשימה כזו.
בגלל הבעייתיות הנ"ל, האחריות על שימוש ברשימות נופלת על מנהל המערכת, שצריך לבחור את הרשימות האחראיות יותר. בהרבה ארגונים וחברות, מנהלי מערכות חושבים שככל שישתמשו ביותר רשימות כאלה, חסימת דואר הזבל תהיה יותר יעילה, אך הם אינם לוקחים בחשבון את הזיהויים השגויים.
חיוב שימוש טכני נכון בפרוטוקול ה-SMTP
זבלני דואר רבים משתמשים בתוכנות שכתובות בצורה שלא תואמת באופן מלא לפרוטוקול ה-SMTP שמשמש לשליחת דואר אלקטרוני. מצב זה נכון במיוחד אצל זבלני דואר שמשתמשים במחשבים חטופים או שמשתמשים בווירוסים שמותקנים אצל מחשבים של משתמשים תמימים ושולחים את דואר הזבל ממחשבם ללא ידעתם. במצבים כאלה, קשה יותר לכתוב תוכנה שתתאם באופן מלא לפרוטוקול ה-SMTP. שרתי דואר שמקבלים את ההודעה באמצעות SMTP יכולים לקבל גם הודעות שנשלחות בצורה לא תיקנית, אבל, כיום רוב שרתי הדואר כופים שימוש באופן הנכון של השליחה.
שיטות עתידיות לסינון דואר זבל
סעיף זה מתייחס לשיטות סינון העשויות להיות כרוכות בשינוי ארכיטקטורת הטיפול בהודעות דואר אלקטרוני. אין מדובר בשיטות מקובלות הממומשות בפועל אלא ברעיונות אפשריים לשיפורים עתידיים.
מיקום תוכנות הסינון
ברוב המקרים מתבצע היום סינון דואר הזבל בלקוח הדואר (Mail Client) כלומר: אמצעות תוכנת אנטי-ספאם במחשב מקבל ההודעה. המשמעות היא עומס על מקבל הדואר, העמסת שרת סוכן העברת דואר (Mail Transfer Agent) והעמסת רשת התקשורת. בתפיסה אחרת ניתן לבצע את הסינון בשרת דואר (Mail Server) ולחסוך תקורות אלה. סינון בשרתים עלול לא להיות מותאם להעדפות אישיות של מקבל הדואר או לדרוש מנגנון לריכוז העדפות המשתמשים, בשרת, עם התקורה הנגזרת מכך.
זיהוי השולח ( Sender Id)
הרעיון הוא לזהות באופן חד-ערכי את השולח באמצעות מנגנון אימות זהות, ברמת התוכנה השולחת את ההודעה, דהיינו סוכן העברת דואר (Mail Transfer Agent). המטרה העיקרית של מנגנונים אלה היא מניעת התחזות לשולח אחר (Spoofing). זיהוי השולח נעשה על פי קשר בין ה-Domain ב-TCP/IP ממנו נשלחה בפועל ההודעה לבין כתובת הדוא"ל של השולח. הקשיים העיקריים במימוש תפיסה זו:
מבנה הודעה מחייב
המודל המוצע מחייב אף הוא שינוי תפיסתי. הוא מגדיל את כמות העבודה הנדרשת מספקי שירותי האינטרנט. השיטה מרחיבה מנהג של שולחים שאינם "זבלנים" לאפשר לנמענים להסיר עצמם מרשימת תפוצה, אך הופכת אותו לסטנדרט עבודה מחייב. השיטה מבוססת על האלמנטים הבאים:
מנגנון מסוג זה עשוי לאפשר הקטנה משמעותית של כמות דואר הזבל המגיעה לנמענים. מנגנון מסוג זה אינו מונע לחלוטין פגיעות (Hits). הנמענים יקבלו הודעות משולחי דואר זבל לפחות עד לקבלת תשובתם לדוא"ל. היות שכמות השולחים גדולה, יהיו שולחים נוספים שאינם חסומים. בעיה נוספת היא הקלות בה יכול שולח דואר "זבל" להחליף כתובת דוא"ל ועל ידי כך להימנע מחסימת משלוח הדואר שלו. הבעיה השלישית במודל זה היא הגדלת העומס על ספקי שירותי האינטרנט.
נחש צפע (סדרת טלוויזיה)
נחש צפע (באנגלית: Viper) הייתה סדרת טלוויזיה אמריקנית שנוצרה בידי דני בילסון ופול דימאו, עונה אחת שודרה ברשת NBC ושאר הסדרה המשיכה בסינדיקציה בין השנים 1994–1999.
הסדרה שודרה בישראל במסגרת שידורי ערוץ AXN בכבלים.
תקציר עלילה
הסדרה הציגה את "פרויקט נחש צפע", ארגון ללוחמה בפשע באמצעות מכונית דודג' וייפר אדומה מדגם "RT/10", שבהינף מתג מסוגלת לשנות צורתה לכלי רכב מתקדם הקרוי "המגן" (The Defender), שמצויד בשלל מערכות מתוחכמות. הארגון נוצר בידי משטרת "מטרופול" כמענה לגל פשיעה ברחובות העיר. בראש הצוות עומד נהג הווייפר ג'ו אסטור, פושע לשעבר שמחקו את זכרונו, כאשר מצטרפים אליו ג'וליאן ווילקס, ממציאו של "המגן", והמכונאי פרנקלין "פרנקי" ווטרס.
לאחר שבסוף העונה הראשונה ג'ו אסטור נשלח למשימה בחו"ל, בעונה שנייה מצטרפים לצוות תומאס קול כנהג הווייפר, בלשית משטרת "מטרופול" קמרון ווסטלייק ואלי פארו, מומחית למערכות "המגן". במקביל, הצוות נתקל בהתערבותו המתמשכת של סוכן ה-FBI שרמן קאטלט שמפריע בחקירותיהם. בסוף העונה השלישית ארגון פשע מצליח לגנוב את מכונית הווייפר בעזרת כפיל של קול (באמצעות ניתוח פלסטי), מה שאילץ אותם לפוצץ את המכונית.
בעונה הרביעית ג'ו אסטור וג'וליאן ווילקס חוזרים, וקול מועבר לתפקיד אחר בעקבות אירועי סוף העונה הקודמת. ווילקס מציג בפני הצוות את מכונית הווייפר החדשה, דודג' וייפר מדגם GTS כחולה. בפרק סיום הסדרה, זכרונותיו של אסטור (שלמעשה היה הפושע מייקל פייטון) חזרו אליו, והדבר איים על המשך פעולתו של "פרויקט וייפר".
מדרשת שובה
מדרשת שובה היא מדרשה תורנית לנשים הנמצאת בהתנחלות עופרה שבהרי בנימין.
הקמה
המדרשה נוסדה בשנת ה'תשמ"ד (1984) על ידי הרב משה ורבקה שפירא מעפרה (הוריהם של הרבנים יהושע ויצחק שפירא). בראש המדרשה עומד הרב ראובן טבול. במדרשה לומדות בנות ונשים מגילאים שונים ומרקעים מגוונים. המדרשה הוקמה בתחילה כמכון לחוזרות בתשובה אולם כיום רוב הבנות מגיעות למדרשה מרקע דתי כלשהו.
לימוד
עיקר דגש הלימוד במדרשה הוא לימוד על פי רוח החסידות ופנימיות התורה. נושאי הלימוד כוללים: לימודי תנ"ך, גמרא, תורת הרב קוק, הלכה, כתבי החסידות. לימודי המדרשה עוסקים בדרכים בעבודת ה', בחיבור לעולם הניגון, בזיקה בין אומנות לאמונה ובהכנה לקראת בניית זוגיות. הלימודים כוללים סדנאות יצירה, ימי עיון, שבתות משותפות וטיולים. בין המורים בצוות המדרשה בשובה ניתן למצוא את – הרב יהושע שפירא, הרב יהושע וידר (ראש יהודי), עולש גולדברג, צביה צור (צביקוש), מעיין הנדלר, הרב רז הרטמן, תמר ניזרי מעמונה, ועוד.
מים ראשונים
מים ראשונים זהו כינוי בהלכה לנטילת ידיים לפני סעודה עם לחם. מצווה זו, היא אחת משבע המצוות שתקנו חז"ל.
מקור וטעם התקנה
מקור התקנה לנטילת ידיים לחולין, וטעמה נזכר בתלמוד במסכת חולין, לפיו חז"ל גזרו ליטול משום הוא משום 'סרך תרומה' - היינו מאחר שאם כהן יגע בטומאה בלא נגיעה, הוא יפסול את התרומה, משום כך חייבו חכמים שכל ישראל יטלו את ידיהם לפני הסעודה, ועל ידי כך מנהג הנטילה ישתרש אף בקרב הכהנים אוכלי התרומה.
על אף שכיום לא שייך טעם זה, אך תקנה זו לא בטלה, בכדי שיהיו רגילים הכהנים בנטילה, גם כשיבנה בית המקדש השלישי.
בתלמוד במסכת ברכות נאמר, שחז"ל סמכו נטילה זו לדברי הפסוק "והתקדשתם והייתם קדושים" - והתקדשתם - אלו מים ראשונים", ולפי זה יש ליטול גם משום קדושה ונקיות.
השתלשלות הלכתית
בדיני הטומאה והטהרה שנקבעו בתורה כל הגוף נחשב ליחידה אחת, כלומר, אם איבר אחד נטמא, כל הגוף טמא וכך גם הטהרה צריכה להיות על כל הגוף. כתוספת לדין זה, הוסיפו חכמים גזירת טומאת ידיים. לפיה גם כאשר אנו יודעים שגוף של אדם נחשב טהור מבחינה הלכתית, גזרו חכמים שידיו יחשבו תמיד שניות לטומאה, דהיינו כאילו נגעו בדבר טמא.
שלבי התקנה:
הנטילה עצמה היא משום "סרך תרומה"; כלומר, כדי להרגיל את הכהנים שאוכלים תרומה ליטול את ידיהם (כנזכר לעיל). הסיבה לגזירת הטומאה היא ש"ידיים עסקניות הן", מתעסקות ביום יום בכל ענייני החומר, והן מתלכלכות יותר משאר הגוף ועלולות בלא משים לגעת בדברים מלוכלכים. רבי אלעזר בן ערך אף מצא לכך אסמכתא מן התורה. נטילה זו נוהגת רק לפני אכילת לחם.
על פי התורה, אמנם, טיהור כל הגוף מתבצע באמצעות טבילה, אך במקרה זה הידיים בלבד נחשבות טמאות והטהרה היא באמצעות שטיפתן או טבילתן.
בתחילת ימי התקבעות המנהג, הייתה נטילת הידיים לפני הסעודה אחד מהפולמוסים המרכזיים בין הנוצרים הראשונים לבין היהודים. המקום היחיד שבו ישו מבקר ומלעיג על דברי חכמים בבשורה על-פי מתי, הוא בנוגע לנטילת ידיים. חכמים כמו רבי עקיבא הקפידו מאוד על נטילת ידיים (עד כדי מסירות הנפש), ואליעזר בן חנוך, ש"פקפק בטהרת ידיים", אף נענש בעונש חמור ביותר ונודה.
מדיני הנטילה
חובת נטילת הידיים היא רק כשאוכל סעודה עם לחם.
אם אדם מאכיל אדם אחר, האוכל צריך לברך ולא המאכיל (שנוגע בידיו בלחם).
כשאוכל לחם שיש בו פחות משיעור כביצה, כתב בשולחן ערוך שיטול ידיו ולא יברך. שאפשר שתיקנו נטילה רק על שיעור שיכול לקבל טומאה, שהוא שיעור כביצה.
כשאוכל לחם פחות מכזית, כתב השולחן ערוך שיש אומרים שאינו צריך כלל נטילה. וכן דעת הרבה אחרונים, אך יש שכתבו שגם בזה יטול בלא ברכה. ובמשנה ברורה לאחר שהביא את הדעות השונות, כתב שלכתחילה ראוי להחמיר וליטול.
אופן הנטילה
נטילת הידיים מתבצעת באמצעות נטלה, כלי שממנו שופכים את המים על ידי כוח גברא על כל כף היד ולרוב הדעות על כל יד בנפרד. הסדר המדויק שבו מתבצעת הנטילה נתון כיום במחלוקת, והוא שונה מסיטואציה לסיטואציה. מספר הפעמים נע בין שטיפה אחת לכל יד (מעיקר הדין) לבין שלוש שטיפות (על פי האר"י).
לאחר הנטילה, בעוד היד רטובה, כל נגיעה של יד אחרת שאינה נטהרה (ידו השנייה של האדם או יד אדם זר) מחזירה את היד לטומאתה ויהיה על הנוטל לנגב את ידו ולחזור על הפעולה בשנית. אך לאחר ייבושן, אין הידיים מקבלות טומאה מידיים אחרות.
נוסח הברכה שמברכים על נטילת הידיים הוא:.
השולחן ערוך מציע להשתמש בפתרון שנהגו בו רבותיו של רבנו ירוחם: לשפשף ידיו במים כדי שיהיו נקיות ואז לברך וליטול ידיו עם מים נוספים, כך שיברך כשידיו נקיות ולפני קיום עיקר המצווה. רבי משה איסרליש כתב שניתן לנהוג כפי שכתבו התוספות, ולקיים את הכלל 'עובר לעשייתן' בכך שמברך לפני הניגוב, וכך המנהג הרווח.
נחלקו הפוסקים האם מותר לדבר בין סיום נטילת הידיים ועד לאכילת הלחם (או החלה בסעודת השבת). לדעת הרמב"ם כל זמן שאינו מסיח דעתו מכך שהוא עומד לאכול, מותר לדבר, ואילו לדעת הרא"ש אין לדבר (מחשש להפסק) אלא לצורך הסעודה, כגון לבקש מלח או סכין לצורך בציעת הפת. מחלוקת זו נעוצה בפרשנות שונה לדברי התלמוד "תכף לנטילה ברכה" שלדעת הרמב"ם מדובר על נטילת מים אחרונים דווקא, ולכן בנטילת מים ראשונים אפשר להפסיק, ולדעת הרא"ש מדובר גם על מים ראשונים.
למעשה, רוב הפוסקים הורו שלא לדבר בזמן זה, אך, מנהג רבים מיהודי תימן לדבר כדעת הרמב"ם.
ההולך ממקום הסעודה לשעה או שהלך לישון יותר מחצי שעה צריך לחזור וליטול את ידיו.
דברים הפוסלים את הנטילה
נטילת הידיים צריכה להיות מכוח של אדם ולא מים שנשפכים מעצמם. גם הכלי ממנו נוטלים את הידיים צריך להיות שלם וללא נקבים או שברים, ומקובל להשתמש בנטלה. המים חייבים להיות צלולים וראויים לשתייה. אסור שיהיה דבר שיחצוץ בין היד למים, ולכן, למשל, מי שדבוק בוץ לידו צריך קודם כל לנקות את ידו.
שעת הדחק
כאשר אף במרחק זה אין לו מים, כתבו הפוסקים, על פי המבואר במשנה שחיילים בזמן שיוצאים למלחמה פטורים מנטילת ידיים לפני הסעודה מהם, שבשעת הדחק כגון הנמצא במדבר או במקום סכנה יכול לאכול ללא נטילת ידיים.
מסירות נפש לנטילת ידיים
בתלמוד מובא סיפור על רבי עקיבא, שהקפיד ליטול ידיו על חשבון מי השתייה שהיו לו: נחלקו הראשונים איזו משמעות הלכתית יש לייחס להתנהגותו של רבי עקיבא: התוספות כתבו שרבי עקיבא החמיר על עצמו, אך מצד הדין אדם פטור מנטילת ידיים כשיש לו מים המספיקים לשתייה בלבד. הרמב"ם, לעומת זאת, למד הלכה ממעשה זה, שגם כשיש לאדם מים המספיקים לשתייה בלבד - בכל זאת יטול ידיו לפני האכילה.
חובצה
חֻבְצָה או חלב חמאה היא נוזל לבן וסמיך הנותר מהכנת חמאה משמנת, במהלך תהליך החיבוץ. טעמה של החובצה חמוץ קמעה. לחמים רבים נאפים עם החובצה, והיא משמשת במתכוני מאפים כגון סקונס ופנקייק. היא אף משמשת להכנת מרקי שמנת ורטבים למיניהם.
רוב החובצות המודרניות, הזמינות מסחרית במרכולים ובחנויות המכולת (למשל לֶבֶּן), אינן חובצות אמיתיות, אלא חלב רזה שחיידקי חומצה לקטית הוספו אליו כדי לחקות את המוצר המסורתי.
הטעם החמצמץ של חובצת תרבית, אינו אלא תוצאת תהליך ההתססה שבו החיידקים הופכים את הלקטוז לחומצה לקטית. חמיצות החלב עולה ככל שה-pH יורד. בנקודה זו, קזאין, חלבון חלב, מופרד משום שאינו מסיס בתנאים חומציים שכאלה, ובכך נגרמת החמצה או התקרשות. חומציות החובצה מדכאת התרבות חיידקים, ודבר זה מאפשר לחובצה עמידות רבה יחסית בתנאי קירור נאותים. ניתן לחזור על תהליך זה ליצירת שמנת חמוצה, בשינויים קלים מתחייבים.
חובצה מסורתית היא רזה וחומצית במקצת, בעוד שחובצת תרבית מלאה וחמוצה יותר.
באפייה, ניתן להחליף חובצה בחלב רגיל על ידי הוספת כף אחת של מיץ לימון או חומץ או 1.75 כפיות אשלגן דו-טרטרי לכל כוס חלב רגיל. יש לאפשר לחלב החמוץ לעמוד במשך כ-10 דקות בטרם ניתן להוסיפו למתכון הדרוש. אפשר לעשות שימוש בשיטה זו אף עם חלב אורז וחלב סויה עבור מתכונים טבעוניים.
יונה בודדה
יונה בודדה (באנגלית: Lonesome Dove) הוא רומן-מערבון אשר נכתב בידי לארי מק'מרטרי. הרומן זכה בפרס פוליצר בשנת 1986 והווה בסיס למיני-סידרה טלוויזיונית, ועוד שש סדרות המשך.
הרקע ההיסטורי
הרומן מספר את סיפורם של מספר מובילי בקר (קאובוי'ס) והרפתקאותיהם במהלך המסע להובלת הבקר מטקסס שבדרום למונטנה שבצפון ארצות הברית בתקופה שלאחר סיום מלחמת האזרחים.
על פי דבריו של מקמרטרי, עיצוב הדמויות הראשיות התבסס על דמותם של שני בעלי חוות ומובילי בקר מפורסמים באתוס האמריקני של כיבוש המערב בשם צ'ארלס גודנייט (Charles Goodnight) ואוליבר לאבינג (Oliver Loving). בכתיבת הספר שילב מקמרטרי אירועים המבוססים על מקרים היסטוריים תקופתיים כגון משלחת סנטה פה (Texas Santa Fe Expedition), הפשיטה הגדולה של 1840 (Great Raid of 1840), ודמויות תקופתיות נוספות מן ההיסטוריה האמריקנית במערב הישן של אמריקה.
עלילה
המסע להובלת הבקר יוצא לדרכו בהשפעת חבר של השניים מהעבר הרחוק אשר מפליא באוזניהם תיאורי פלא של ערבות מונטנה כגן העדן של מגדלי הבקר, ומציע להם להוביל עדר בקר לאורך של כ-5000 קילומטרים, ולהיות הראשונים להקים שם חוות לגידול לבקר. קול נפעם מן האפשרות הרומנטית להקים חוות בקר ראשונה באזור הספר. מקריי מגלה פחות התלהבות אך מתרצה, ומצטרף לצוות בתקווה לפגוש בדרך את אהובתו מהעבר המתגוררת כעת בנברסקה שנמצאת על מסלולם.
במהלך המסע נאלץ הצוות להתמודד עם קשיי הדרך הפיזיים העוברים במתווה של קרקע בתולית, עם כוחות הטבע כגון סופות חול, מטחי גשם, שלג וקור עז, אך גם עם רגשות אנושיים של יחסי קרבה בין בני אדם שבאו מרקע שונה והם בעלי אופי שונה לחלוטין, עם שודדים, אינדיאנים ולפעול ביחד להתגבר על הקשיים כולם בדרך למטרה. הספר מעניק תיאור שונה מן המקובל בדרך כלל אודות "המערב הפרוע" הרומנטי כפי שהוא מצטייר בסרטי הקולנוע ההוליוודי. הוא מתואר כמקום קר אכזר שהחיים בו קשים ועלולים להיות גם קצרים במיוחד אך שזורים בו גם רגשות חיבה ואהבה, חברות אמת, פחד ואומץ לב בכל המנעד האנושי.
הפקות מסך
במקורו נכתב הספר בשנת 1972 כתסריט בשם "רחובות לרדו" עבור סרט קולנוע בכיכובם של ג'יימס סטיוארט, ג'ון ויין והנרי פונדה ובבימויו של פיטר בוגדנוביץ אולם בסופו של דבר הפקת הסרט בוטלה עקב אי הסכמות עם הכוכבים הראשיים. בשנת 1982 עיבד מקמרטרי את התסריט לרומן אפי אשר הפך לרב-מכר וזכה בפרס הפוליצר. לאחר הזכייה בפרס התעוררה שוב היוזמה להפקת הרומן כסרט קולנוע על ידי ג'ון מיליוס וג'ון יוסטון אך לבסוף הוחלט על הפקתו כמיני סידרה טלוויזיונית ב-4 חלקים. הסדרה שביים סיימון וינסר, בכיכובם של רוברט דובאל, טומי לי ג'ונס, דני גלובר, אנג'ליקה יוסטון, כריס קופר, דיאן ליין, רוברט יוריק וריקי שרודר, שודרה לראשונה ברשת CBS ב-5 בפברואר 1989. הסדרה זכתה בשבעה פרסי אמי והייתה מועמדת לשנים עשר נוספים. בנוסף לכך זכתה הסדרה בשני פרסי גלובוס הזהב ובשישה פרסים נוספים בענף.
בעקבות הסדרה הטלוויזיונית הופקו ארבע סדרות המשך: "בחזרה ליונה בודדה", "רחובות לרדו", "איש מת מהלך" ו"ירח קומנצ'י", ושתי סדרות עוקבות: "יונה בודדה-הסדרה" ו"יונה בודדה-השנים מחוץ לחוק".
אול סיינטס
אול סיינטס (אנגלית: All Saints, תרגום מילולי: "כל הקדושים") היא להקת בנות בריטית שהוקמה ב-1996. הלהקה מונה ארבע זמרות, מתוכן שתי אחיות.
תחילת דרכה
הלהקה הוקמה כאשר שאזניי לואיס ומלאני בלאט נפגשו במסגרת תפקידן כזמרות רקע באולפני הקלטות בלונדון. הן הכירו את סימון ריינפורד, ושלושתן הקימו את הלהקה המקורית, בשנת 1993. הלהקה נקראה "All saints 1.9.7.5" - "אול סיינטס" על שם הרחוב בו נמצאו אולפני ההקלטות, ו-1975 לפי שנת הולדתן.
"אול סיינטס 1975" חתמו על הסכם הקלטה עם חברת התקליטים ZTT, הקליטו שני שירים והופיעו לראשונה בשנת 1994. הלהקה לא זכתה להצלחה רבה ובנוסף נוצר מתח רב בין בלאט לריינפורד בשל חילוקי דעות על הכיוון המוזיקלי של הלהקה. בקיץ 1995 עזבה ריינפורד את הלהקה, וחברת ZTT ביטלה את החוזה עם הלהקה.
בלאט ולואיס ערכו מבחני בד לשם מציאת זמרת נוספת ללהקה. במקביל אביה של בלאט פגש את ניקול אפלטון, שלמדה עם בלאט בבית ספר למשחק, והיא הצטרפה ללהקה. בנוסף שכנעה גם את אחותה, נטלי אפלטון, להצטרף ללהקה; הוריהן של האחיות אפלטון הסכימו לסייע בגידול בתה של נטלי שזה עתה נולדה, ושתי האחיות השלימו את הרכב הלהקה בראשית 1996.