cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הגדודים העבריים
"הלגיון העברי"
אז הגיע ז'בוטינסקי ללונדון ומיקד בה את מאמציו במשך השנתיים הבאות. הוא החליט להתרכז בכ-30,000 יהודים, צעירים ברובם, אשר היו פליטי רוסיה, פולין וגליציה, ששהו בעיר כפליטים והתרכזו במיוחד באזורים הדלים של האיסט אנד (East End) וויטצ'פל (Whitechapel). המאמצים להקמת הגדוד היו עיקשים ביותר. הוריישו קיצ'נר, שר המלחמה הבריטי, טען כי לבריטניה אין צורך ב"צבאות אקזוטיים", וכי המלחמה לא תגיע לארץ ישראל. כמו כן ניסו רוב מנהיגי התנועה הציונית להכשיל כאמור את היוזמה. מעל לכל הייתה אדישות גדולה אצל צעירי לונדון היהודים שרובם לא ראו שום צורך להתנדב לצבא בריטניה, לא הזדהו עם מלחמתה, וגם לא הזדהו עם הציונות או עם רעיון כיבושה של ארץ ישראל.
בלונדון החלו להתגבר הקולות בעד גיוס תחת כורח, כאשר אנשי הממלכה היו עדים לאבדות הגדולות של המתנדבים הצעירים הבריטיים לעומת "יושבי בתי הקפה" שרבים מהם היו פליטי מדינות אירופה בלונדון, דוגמת הצעירים היהודים. משרד הפנים הבריטי הורה בהמשך על גיוס חובה עבור הבריטים. היהודים הזרים סירבו לגיוס בתחילה. ז'בוטינסקי ותומכי יוזמתו הבהירו הן לשלטונות בריטניה והן לצעירים היהודיים כי התגייסותם לגדוד עברי היא המוצא היחיד מן התסבוכת. אז הופיעו שני "זרזים" לעניין: מאמר ראשי בזכות הרעיון בעיתון המשפיע "טיימס", וגרעין של 120 יוצאי גדוד נהגי הפרדות ועימם טרומפלדור אשר הצטרפו אל הגדוד ה-20 של קלעי המלך ויצרו בתוכו פלוגה יהודית. לאחר פגישה מכרעת של טרומפלדור וז'בוטינסקי עם ממונים במשרד המלחמה יצאה לפועל הקמתו של הגדוד העברי הלוחם. בתחילה נקרא הגדוד "The Jewish Regiment" (רגימנט= יחידה צבאית המורכבת לרוב משני גדודים) וכסמל נקבעה מנורה והסיסמה "קדימה", אשר לה משמעות כפולה: הן "להתקדם" והן "מזרחה". כמפקד המליצו על ג'ון פטרסון אשר עמד בראש גדוד נהגי הפרדות במהלך כל הלחימה בגליפולי וכמעט עד סוף דרכו. את טרומפלדור, שהיה סגן מפקד גדוד הפרדות בגליפולי וירש את פטרסון בחודשים האחרונים לקיום הגדוד, סירבו הבריטים תחילה להכניס כקצין, והוא חזר לרוסיה כדי לקדם רעיון בדבר הקמת צבא יהודי ענק שיילחם בחזית קווקז ויתקדם לכיוון ארץ ישראל. הפלוגה היהודית בגדוד ה-20 הצטרפה אל הגדוד היהודי החדש וחבריה היוו בו "גרעין ותיק".
גדוד 38 של קלעי המלך
בהמשך לתרחישים שלעיל, באוגוסט 1917 הופיעו שתי הודעות רשמיות: האחת מחייבת את אזרחי רוסיה היושבים באנגליה להתגייס לצבא והשנייה הודיעה על יסודו של הגדוד העברי. עוד היו מכשולים לפני הגדוד. המתבוללים היהודים בלונדון עדיין התנגדו לקיומו וניסו לפזר אותו. בכך לא הצליחו אולם בהשפעתם בוטל השם "The Jewish Regiment" וסמל המנורה, והוא קיבל שם של גדוד בריטי "רגיל" – הגדוד ה-38 של רגימנט הפוסילירים המלכותי. שר המלחמה הבטיח עם זאת כי את הסמלים יקבל הגדוד בחזרה לאחר שיוכיח עצמו בלחימה. בפועל העיתונות והציבור התייחסו אליו בשמו הקודם, על לשכת הגיוס היו שלטים בעברית, ועל זרוע שמאל נשאו חיילי וקציני הגדודים סמלי מגן דוד (בגדוד ה-38 צבעו היה סגול בהיר, בגדוד ה-39 אדום ובגדוד ה-40 כחול). החיילים המגויסים שהו במחנה סמוך לפורטסמות'.
ב-2 בפברואר 1918 צעד בסך הגדוד העברי ברחובותיה הראשיים של לונדון וויטצ'פל. התרגשות רבה ניכרה בקרב יהודי העיר, על חנויות רבות נתלו דגלי כחול לבן, וחייליו הגאים של הלגיון התקבלו בתשואות רמות ברחובות. למחרת היום יצא הגדוד לצרפת, ומשם דרך איטליה למצרים.
הגדוד ה-38 התאמן במצרים וממנה נשלח לארץ ישראל. בארץ כבר היו מתנדבים רבים מקרב הצעירים אשר הרכיבו בהמשך את הגדוד ה-40. בתחילת יוני כבר ניצב הגדוד בחזית הכוחות הבריטיים, בהרי אפרים, גזרה בה ניהלו הכוחות הבריטיים לוחמה זעירה מול העות'מאנים. האויב הראשי לחיילי הגדוד לא היו העות'מאנים אלא הקדחת אשר הכתה רבים מהם.
באמצע אוגוסט נשלח הגדוד אל חזית הירדן, והוא היווה חוליה מקשרת לכל החזית הבריטית. בספטמבר, עם תחליתה של מערכת מגידו, קיבל פטרסון הוראה לכבוש את גשר אום-אל-שרט בבקעת הירדן, הגשר היחיד באזור (נמצא בדיוק מזרחית למושב נתיב הגדוד, ששמו מנציח את הפעולה הזאת). הפלוגה הראשונה שנשלחה למקום ספגה אש, הקפטן ג'וליאן, מפקדה, חולץ בקושי, הלויטננט נפצע ונפל בשבי וטוראי נהרג. אחר כך נשלחה הפלוגה שבראשה עמד ז'בוטינסקי לתפוס את המקום, והמשימה הוכתרה בהצלחה ב-22 בחודש. משם המשיך הגדוד לאזור אס-סאלט ממזרח לנהר הירדן, היכן שכבר הקדים אותם הגדוד ה-39, ושם היווה חיל מצב. בגלעד הושלם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל, והגדוד חזר אל צידה המערבי כשבידיו שבויים עות'מאנים וגרמניים. בהמשך עסק הגדוד באבטחת מתקני צבא.
ג'יימס מקליין
ג'יימס פרייס "ג'ימי" מקליין (באנגלית: James Price "Jimmy" McLane; 13 בספטמבר 1930 - 13 בדצמבר 2020) היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות, מהן 3 זהב ושיאן עולם.
הגדודים העבריים
גדוד 39 של קלעי המלך
הגדוד ה-39 היה "הגדוד האמריקאי", רוב חייליו הגיעו מקרב יהדות ארצות הברית, ומיעוטם מאנגליה. שורשים להקמתו קיימים ביוזמה של פנחס רוטנברג מ-1915 להקים יחידת צבא של יהודי ארצות הברית וקנדה. היהודים לא הסכימו באותה עת ליוזמתו אולם כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם באפריל 1917 חל שינוי בעמדתם. לגדוד זה התגייסו בארצות הברית.
ג'יימס מקליין
ביוגרפיה
מקליין נולד וגדל בפיטסבורג, פנסילבניה. הוא בוגר תיכון אקדמיית פיליפס ובשנת 1953 בוגר אוניברסיטת ייל. היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
הגדודים העבריים
גדוד 39 של קלעי המלך
כמחצית מאנשיו השתתפה במערכות הלחימה בעמק הירדן ובשומרון בתקופה שבה נכח בה גם הגדוד ה-38. לאחר שנכבש גשר אום-שורט, עברה מחצית הגדוד באזור יריחו אל הגלעד וכבשה את א-סאלט. חלק מאנשי הגדוד הגיעו לארץ רק בתום המלחמה.
גדוד 40 של קלעי המלך
הגדוד ה-40 היה "הגדוד הארצישראלי" של הלגיון העברי. מטרות גדוד זה היו בעיקר פעולות שמירה ואבטחה. הוא הוקם לאחר שנכנסו הכוחות הבריטיים לארץ ישראל ורבים מצעירי היישוב רצו ליטול חלק בגוף הצבאי היהודי. עוד לפני שנכנס הגדוד ה-38 כבר היו 1,500 צעירים מוכנים להתנדב, שליש מתוכם היו נשים, אולם הן לא גויסו. רצון ההתנדבות של הצעירים הארץ ישראלים פגש ביוזמה של מייג'ור-גנרל ג'ון היל, מפקד הדיוויזיה ה-52, שפנה אל צעירי היישוב בשטחים שכבר נכבשו על ידי הבריטים וקרא להם להתנדב לצבא ולסייע בהמשך כיבוש הארץ. עיקר המתנדבים היו צעירים שכונו "אקטיביסטים" ממחנה הפועלים, חברי הקבוצה היפואית וההסתדרות המצומצמת וכמו כן תלמידי תיכון מגימנסיה הרצליה, שניהלו תעמולה נלהבת לגיוס. ליוזמתם קמה התנגדות, וביישוב היהודי התעוררה מחלוקת בנוגע לגיוס.
ג'יימס מקליין
אלוף אולימפי
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה מקליין ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 19:18.5 דקות, לפני ג'ון מרשל מאוסטרליה (19:31.3 דקות) וגאורג מיטרו מהונגריה (19:43.2 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם וולטר ריס, וולי וולף וביל סמית' בשיא עולם חדש של 8:46.0 דקות, לפני הונגריה (8:48.4 דקות) וצרפת (9:08.0 דקות). מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:43.4 דקות, אחרי ביל סמית' שקבע שיא אולימפי חדש של 4:41.0 דקות ולפני ג'ון מרשל (4:47.7 דקות).
הגדודים העבריים
גדוד 40 של קלעי המלך
ההחלטה התקבלה באספה המכוננת הראשונה ב-2 בינואר 1918, לאחר דיון בו תמכה מנהיגות "פועלי ציון" בגיוס ובהתנדבות. בדיון טענו משה סמילנסקי ואליהו גולומב כי הצטרפות לגדודים העבריים היא מפעל מדיני שמעלה את קרנו של היישוב בעיני שליטיה החדשים של הארץ ויש בו משום תרומה לחוסנו של היישוב.
אנשי מפלגת "הפועל הצעיר", יוסף שפרינצק וא. ד. גורדון היו ראשי המתנגדים, הם טענו כי יש לשמור על מאמצי היישוב בתחומי ההתיישבות והחקלאות לצד ראייה פציפיסטית כי אידאולוגיית ההתיישבות מנוגדת למלחמה אימפריאליסטית עקובה מדם.
במקביל לגיוס שהתנהל בתל אביב והניב פלוגה אחת של מתנדבים, ניהל הברון ג'יימס דה רוטשילד מסע גיוס בירושלים שהניב פלוגה שנייה של מגויסים. המתנדבים הירושלמים היו מקצתם חניכי הסמינר למורים ורובם בני היישוב הישן שהתגייסו בברכת הרבנים.
ג'יימס מקליין
אלוף אולימפי
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה מקליין במדליית זהב, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם וויין מור, ביל וולסי ופורד קונו בשיא אולימפי חדש של 8:31.1 דקות, לפני יפן (8:33.5 דקות) וצרפת (8:45.9 דקות), כשחיין אחרון הוא שחה "בזינוק שליחים" תוצאה של 2:06.2 דקות, התוצאה המהירה במשחקים. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 18:51.5 דקות ולא הצליח להגן על תוארו ובמקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:40.3 דקות.
הגדודים העבריים
גדוד 40 של קלעי המלך
הגנרל אלנבי לא שש לרעיון של יחידת חיילים יהודיים תחת פיקודו אולם הפעילות הפוליטית הציונית בלונדון הביאה להקמתו ו-1,000 מתנדבים נכנסו לשורותיו, בראש מפעל ההתנדבות עמד סמילנסקי. לגדוד זה התגייסו בארץ ישראל. בין המתגייסים היו יצחק בן-צבי, דוד בן-גוריון וברל כצנלסון, אשר כבר היו מנהיגי ציבור ביישוב אולם שרתו בגדוד כטוראים. את האימונים הראשונים עשה הגדוד ה-40 באזור תל-אל-כביר שבמצרים, תחת פיקודו של הקולונל מרגולין ואחרי שמרגולין התמנה למפקד הגדוד ה-39 על הגדוד פיקד על הגדוד ה-40 הקולונל פרדריק סמואל. סמואל היה בן למשפחה מתבוללת אנגלית-יהודית. הוא שירת לפני כן בחזית הצרפתית כמפקד גדוד וציפה למינוי של גנרל בריגדה. כאשר קיבל מכתב לפיו דרושים קצינים יהודים בשביל הלגיון העברי, עזב את יחידתו, תוך ויתור מראש על תפקיד בריגדיר והגיע אל הגדוד ה-40. אחריו פיקד על הגדוד קולונל מ.פ. סקוט אשר היה נוצרי. הגדוד לא הספיק להשתתף בקרבות ואנשיו שימשו בתפקידי תמיכה בצבא הבריטי ושמירה על שבויים. בדצמבר 1918 הועבר הגדוד לאזור סרפנד (צריפין) וחלק מחייליו, אלו שמצאו עבודה, השתחררו מהשירות הצבאי. בסוף 1919 עמד חלק מהגדוד ברפיח וקיבל פקודה לשלוח 80 מחייליו אל מפקדת מצרים. מאחר שהיה זה בניגוד ל"הסכם" סירבו חייליו לעשות זאת, סקוט תמך בעמדתם ופטר אותם מהעניין. אחרי שירותו נשאר תומך בציונות. הוא צוטט כשאמר: "בחלקה של אנגליה נפל כבוד גדול: קרענו מן התנ"ך דף שחרותה עליו הנבואה העתיקה ביותר – ואל שטרו של אלוהים צירפנו את ערבותו של העם האנגלי. לחתימה כזו אין האומה יכולה להתכחש".
ג'יימס מקליין
אלוף אולימפי
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו בשנת 1955 בגיל 24, השחיין המבוגר ביותר וקפטן נבחרת ארצות הברית, זכה מקליין ב-3 מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:51.3 דקות, לפני וויין מור (4:53.4 דקות) ואוסקר קרמר מארגנטינה (4:56.1 דקות), במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 20:04.0 דקות, לפני אוסקר קרמר (20:09.9 דקות) וג'ילברטו ארנגו מקולומביה (20:37.2 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי (9:00.0 דקות) לפני ארגנטינה (9:09.0 דקות).
נינו חורצידזה
נינוֹ חוּרצידזֶה (בגאורגית: ნინო ხურციძე; 28 בספטמבר 1975 – 22 באפריל 2018) הייתה שחמטאית גאורגית בדרגת אמן בינלאומי.
ג'יימס מקליין
אלוף אולימפי
נפטר ב-13 בדצמבר 2020.
הגדודים העבריים
גדוד 40 של קלעי המלך
הרכב שלושת הגדודים לפי ארצות מוצא היה (לפי אומדן): 1,700 אמריקנים, 1,500 ארצישראלים, 1,400 אנגלים, 300 קנדים, 50 ארגנטינאים וכ-50 שבויים יהודים ששוחררו מידי העות'מאנים.
נינו חורצידזה
ביוגרפיה
זכתה באליפות העולם עד גיל 16 בשנת 1991. הייתה אלופת העולם לנערות בשנים 1993 ו-1995.
הגדודים העבריים
"הראשון ליהודה"
בשנה הראשונה לאחר כיבושה (1919) היוו הגדודים חלק ניכר מהכוחות הבריטיים ששמרו על הסדר בארץ. במתקפת הסתיו של אלנבי 1918 השתתף כאמור רק "גדוד וחצי" אך שנה לאחר מכן מנו הגדודים 5,000 חיילים (למעשה, לפי מסמכי משרד המלחמה הבריטי התקבלו לגדודים 10,000 איש, אך חצי לא הגיעו לארץ כי כבר תמה המלחמה). נוכחות הגדודים בארץ ישראל מיתנה את יחסה של האוכלוסייה הערבית כלפי היישוב. במשך חודשיים פרצו מאורעות התקוממות במצרים, וגם לארץ ישראל הגיעה תחושת התעוררות לאומית ערבית זו, אך היא לא הציתה מעשים של ממש.
נינו חורצידזה
ביוגרפיה
זכתה באליפות גאורגיה לנשים 5 פעמים: בשנים 1989, 1993, 2005, 2006 ו-2013.
הגדודים העבריים
"הראשון ליהודה"
לאחר תום המלחמה חלה ירידה במורל חיילי הלגיון ורוב חייליו האנגלים והאמריקנים רצו לשוב אל ארצות מוצאם ובתיהם. השלטון הבריטי הצבאי בארץ ישראל לא היה בדעה אחת עם הלכי הרוח הפרו-ציוניים של לונדון ושאף לפרק את הגדודים שלראייתו היו עשויים להצית עימות עם ערביי הארץ.
נינו חורצידזה
ביוגרפיה
בשנת 1993 הפכה לרב-אמן לנשים, וב-1999 קיבלה דרגת אמן בינלאומי (כללי).
התגוררה בטביליסי, בירת גאורגיה.
נפטרה בגיל 42 לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
נינו חורצידזה באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1998 ל-2012 השתתפה נינו חורצידזה ב-5 אולימפיאדות שחמט:
הגדודים העבריים
לאחר פירוק "הראשון ליהודה"
גדוד "הראשון ליהודה" פורק על ידי הבריטים במאי 1921. פירוקם של הגדודים טרפד את חזונו של ז'בוטינסקי בדבר הקמת צבא עברי רשמי, והביא את היישוב לקיים בהמשך כוח חמוש מחתרתי – "ההגנה", אשר כפי ששמו מעיד, ייעודו הצטמצם להגנה פאסיבית על היישוב. פיזור הגדוד "הראשון ליהודה", סימן מדיניות בריטית נגד כוח מגן עברי עצמאי של היישוב אל מול תוקפנות ערבית.
חיל המשמר של פלשתינה
בעת פירוק הגדודים העבריים, הועלתה תוכנית להקמת מיליציה בשם "חיל המשמר של פלשתינה" או "חיל ההגנה של פלשתינה" או "חיל ההגנה לפלשתינה" (כל אלו צורות תרגום שונות למונח האנגלי: Palestine Defence Force). לשם הקמת חיל המשמר הושארו בצבא מספר קצינים וכ-30 סמלים, שהיו אמורים להיות סגל הפיקוד של הגדוד הראשון של חיל המשמר העתיד לקום.
אולם לאחר הפרעות במאי 1921, בהן יצאו הסמלים ללא אישור מבסיסם ויצאו לעזור לכוחות המגן העבריים, החליט הקולונל מרגולין, מפקד הכוח, להתפטר ושלטונות הצבא פיטרו את כל אנשי הכוח וביטלו את התוכנית להקמת החיל. חלק מהמפוטרים השתלבו כמדריכים וכמפקדים ב"הגנה" שהוקמה באותה תקופה.
מורשת הגדודים
גם אם תרומתם של הגדודים למערכה הייתה שולית, הרי שעצם קיומם חשוב כגוף הצבאי היהודי הראשון של העת החדשה. היה זה גוף גלוי, ולא מחתרתי, אשר נשא סמלים יהודים ושפתו הייתה עברית. קיום הגדודים נתן הוכחה לכוחם האפשרי של היהודים והעניק צידוק מוסרי וערכי לדרישה להקים ישות לאומית יהודית בארץ ישראל. ניסיון צבאי שנצבר במסגרת הגדודים, כמו גם רוח ההתנדבות, עבר מאוחר יותר למסגרות הגנתיות דוגמת קבוצת קדם התל אביבית שמרבית חבריה היו יוצאי הגדודים, ולאחר מכן גם בתנועות המחתרתיות העבריות שפעלו בארץ.
בספרו "מגילת הגדוד" כתב ז'בוטינסקי:
ואל יוצאי גדודו אשר עמדו לחזור אל ארצותיהם מעבר לים נשא את הדברים הבאים:
ההתגייסות, השירות והווי חיי הצבא שבמסגרת הגדודים תוארו בשיר "אריה, אריה". "בית הגדודים" הוא מוזיאון המנציח את פועלם. הוא שוכן באביחיל, מושב אותו הקימו יוצאי הגדודים. לשם גם הוחלט להעביר את האפר של ג'ון פטרסון.
חניון הגדודים העבריים להנצחתם קיים ליד תחילת המסלול שבנחל שילה. הגדודים העבריים מונצחים גם באנדרטת המתנדבים העברים ליחידות הצבא הבריטי במלחמות העולם.
הר שלמה
הר שלמה, שגובהו 705 מטר, הוא אחד ההרים העתיקים ביותר ברכס הרי אילת. גילו נאמד במאות מיליוני שנים יותר מרוב ההרים הסובבים אותו. הוא מוקדם בכ-500 מיליון שנים מהר יהורם הצמוד אליו.
ההר עשוי מסלעים מגמטיים ומותמרים ולכן צבעו שחור.
ההר קרוי על שמו של שלמה המלך שהקים את המכרות במקום. הר שלמה אמור היה להיות ההר הגבוה ביותר מבין ההרים שנקראו על שם אחד ממלכי יהודה, אך המלך חזקיהו זכה שעל שמו יקרא הר גבוה משל שלמה. זאת, בגלל שבימיו של חזקיהו הוחזרה השליטה של ממלכת יהודה לאזור זה לאחר מרידה ממושכת של האדומים.
בשביל המסומן המחבר את נחל שלמה ואת הר יהורם לפסגת ההר הותקנו בתחילת שנות ה-2000 מעקות מתכת המקלים על העלייה והירידה. בשביל המסומן המחבר את נחל נטפים לפסגת ההר הותקנו כבר קודם לכן עזרי מתכת שונים המקלים על העלייה והירידה ב-10 מקומות שונים, ובמהלך השנים שופרו אותם עזרים באופן המקל עוד את העלייה והירידה. גם אחרי כל אותם שיפורים, מדובר במסלול תלול ומסוכן למיטיבי לכת בלבד.
מסלולי הר שלמה מתאימים לנוסעים בתחבורה ציבורית, עקב קרבתו הרבה לעיר אילת וכן למסלול קו 392 הנוסע בהרי אילת.
מורן אטיאס
מורן אטיאס (נולדה ב-9 באפריל 1981) היא דוגמנית, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית-אמריקאית.
ביוגרפיה
אטיאס נולדה בחיפה, ליעל, מנהלת משרד עורכי דין, ולמרדכי, יבואן רהיטים. לאטיאס אח בוגר ממנה, מיכאל, ואחות צעירה, השחקנית שני אטיאס. למדה בבית הספר היסודי אילנות ובתיכון חוגים.
אטיאס לא-גויסה לצה"ל, עקב דלקת קרום המוח.
דוגמנות
את הקריירה שלה כדוגמנית החלה אטיאס בגיל 15 כשנחשפה בתוכנית הנוער "אנטנה" ב-HOT. בגיל 18 נסעה לגרמניה, והחלה שם בקריירת דוגמנות, שהחלה לשגשג כאשר מעצב האופנה האיטלקי רוברטו קוואלי לקח אותה תחת חסותו. אטיאס עברה להתגורר באיטליה בגיל 19, ושם זכתה לפריצה הגדולה: היא השתתפה במספר תצוגות אופנה, דיגמנה לבית האופנה דולצ'ה וגבאנה, הנחתה תוכניות טלוויזיה והופיעה על שערי מגזינים נחשבים: Vanidades, Natural, Max, Jack, ועוד.
בשנת 2004 שבה לארץ כדי לדגמן עבור רשת האופנה "רנואר" כפרזנטורית, במקום הדוגמנית קים איגלינסקי. בישראל נבחרה אטיאס לדוגמנית הבית של המותג נעלי גלי.
בנובמבר 2011 דורגה מורן אטיאס במקום הרביעי ברשימת הדוגמניות המרוויחות בישראל של כתב העת "פורבס ישראל", עם הכנסה מוערכת של כ-700 אלף ש"ח.
קולנוע וטלוויזיה
ב-2005 הנחתה אטיאס את תחרות קדם-אירוויזיון 2005 לצד דידי הררי, והנחתה את שעשועון ההימורים "דיל או לא דיל" בערוץ 10. שיחקה בסרט הקולנוע של מנחם גולן "ימים של אהבה" לצד מאיה בוסקילה, יוסף שילוח, נירו לוי ועמוס לביא. ב-2006 התארחה בפרק של תוכנית הריאליטי "הדוגמניות". אטיאס הופיעה בסרט הקולנוע הישראלי "רחמים" בכיכובם של שלום אסייג ויגאל עדיקא.
אטיאס השתתפה במספר סרטי קולנוע בינלאומיים. ב-2007 שיחקה בסרט האימה "אם הדמעות" של הבמאי דאריו ארג'נטו. על תפקידה בסרט האיטלקי הקצר "גז" הייתה מועמדת לפרס איטלקי, Festival Sguardo al Femminile ("מבט נשי"). השתתפה בעונה השלישית של הסדרה "פעם בחיים" של yes.
בינואר 2008 מונתה אטיאס לדירקטורית בחברה הציבורית עטיה גרופ. באותה שנה הופיעה בתוכנית אירוח ושעשועונים שזכתה לפופולריות רבה באיטליה. באותה השנה, החלה לשחק בסדרה האמריקאית "התרסקות" בדמותה של אינס, ובעונה השנייה קיבלה את התפקיד הנשי הראשי בסדרה.
בנוסף, ב-2009 גילמה את המפקדת ורה בלובה במשחק ההרחבה "Uprising" למשחק המחשב "Command & Conquer: Red Alert 3".
בשנת 2010 שיחקה בסרט "שלושת הימים הבאים", לצד ראסל קרואו ואליזבת' בנקס.
בשנת 2012 שיחקה את דמותה של מיקה בסדרת הדרמה "אלנבי", לצידם של אביב אלוש ורומי אבולעפיה. באותה שנה הנחתה אטיאס את טקס בחירת מלכת היופי, ושיחקה בסרט הדרמה העצמאי "עיניים מטורפות" לצד ג'ייק ביוסי וטניה ריימונד.
בשנת 2013 שיחקה את מוניקה בסרטו של פול האגיס, "גוף שלישי".
החל מ-2014 החלה אטיאס לככב בסדרת הדרמה האמריקאית, "הרודן", וגילמה את דמותה של ליילה אל-פאיד, לצד השחקן אדם ריינר.
בשנת 2018 גילמה את רנטה מוראלי בסדרת הטלוויזיה "המתמחה" ברשת FOX. באותה השנה, שימשה כשופטת בעונה השנייה של התוכנית "גוט טאלנט ישראל". באותה שנה היה לה תפקיד קטן בסרט האמריקאי "Speed Kills" בכיכובו של אל פצ'ינו.
בשנת 2019 החלה לככב בסדרת הדרמה של NBC "הכפר", בדמותה של אווה בהאזאדי, פליטה איראנית בארצות הברית בעלת בעיות עם רשות ההגירה.
בשנת 2021 שיחקה בסרטו של ליאור אשכנזי "זרים מושלמים"; רימייק לסרט האיטלקי עטור הפרסים "זרים מושלמים" משנת 2016.
בשנת 2022 הצטרפה כדמות משנית לעונה השישית והאחרונה של סדרת הדרמה האמריקאית של רשת הטלוויזיה TNT "ממלכת החיות"; המבוססת על הסרט האוסטרלי בעל אותו השם משנת 2010. בסדרה, מגלמת אטיאס את הבלשית לואיז תומפסון, מי שחוקרת את רציחתה של אחת מדמויות המפתח ונחושה להכניס את משפחת קודי לכלא.
בחגיגות יום העצמאות ה-75 נבחרה להנחות את טקס הדלקת המשואות בטקס המרכזי בהר הרצל, לצד אקי אבני.
חיים אישיים
ב-2005 מונתה מורן על ידי העיר מילאנו כדוברת הרשמית כנגד השחתות גראפיטי והתעללות בבעלי חיים. בשנת 2015 נבחרה על ידי משרד החוץ להיות הפרזנטורית של הביתן הישראלי באקספו 2015 שהתקיים במילאנו.
ב-2017 התאזרחה גם כאמריקאית, אולם ביוני 2020 חזרה לישראל כתושבת חוזרת.
ב-28 בספטמבר 2022 ילדה בת בכורה.
אימאני
נדיה מדג'או (בצרפתית: Nadia Mladjao; נולדה ב-5 במאי 1979), המוכרת בשם הבמה אימאני (בצרפתית: Imany), היא זמרת-יוצרת צרפתית-קומוריאנית.
ביוגרפיה
אימאני נולדה ב-5 במאי 1979 במארטיגוס שבצרפת למשפחה מקומורו.
בילדותה, היא למדה בפנימייה והתאמנה ב-INSEP לקפיצה לגובה.
כשהייתה בת 17, היא החלה לעסוק בדוגמנות, וכעבור שנתיים עברה לניו יורק לאחר שחתמה על חוזה עם קלווין קליין. היא שבה מארצות הברית לצרפת לאחר ששהתה שם כ-7 שנים. לאחר שחזרה לצרפת, היא התחילה את הקריירה שלה כמוזיקאית לאחר ששמעה את הזמרת-יוצרת האמריקנית, טרייסי צ'פמן, מבצעת את השיר Talkin' 'bout a Revolution.
ב-2008, היא הפסיקה את קריירת הדוגמנות שלה.
ב-2010, הוציא את המיני-אלבום הראשון שלה, Acoustic Sessions.
ב-9 במאי 2011, הוציאה את אלבום המוזיקה הראשון שלה, The Shape of a Broken Heart.
ב-2014, השתתפה בפסקול של הסרט Sous les jupes des filles.
ב-18 בספטמבר 2015, היא הוציאה את הסינגל "Don't Be So Shy".
ב-26 באוגוסט 2016, הוציאה את אלבום המוזיקה השני שלה, The Wrong Kind of War.
בדידותו של הרץ למרחקים ארוכים
בדידותו של הרץ למרחקים ארוכים (באנגלית: The Loneliness of the Long Distance Runner) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1962 המבוסס על סיפור בשם זה מאת אלן סיליטו שגם כתב את התסריט.
הבמאי הוא טוני ריצ'רדסון והסרט נחשב בין סרטי הגל הבריטי החדש שהופקו בשנות ה-50 ושנות ה-60 ועסקו בבעיות של המעמד החברתי הנמוך. הם כונו גם כ"סרטי כיור המטבח" - דרמות על בני מעמד הפועלים ועל מצוקות האזרח הפשוט.
השיר "ירושלים" מופיע בפסקול הסרט בפתיחה ולאורכו בביצועים שונים, בהם שירה של הנערים במוסד לעבריינים.
בתפקידים הראשיים מופיעים טום קורטני, מייקל רדגרייב וג'יימס בולאם.
קורני זכה בפרס באפט"א לשחקן חדש מבטיח ביותר בתפקיד ראשי.
תקציר העלילה
קולין מובל אזוק עם צעירים נוספים לרגסטון טאוארס, מוסד לחינוך מחדש של עבריינים צעירים. מנהל המוסד (מייקל רדגרייב) מקבל אותם ומודיע להם על תקנות המוסד שמטרתו לחנך אותם למשמעת ולעבודה.
קולין הוא הבכור במשפחה קשת יום בנוטינגהאם. אביו נפטר לאחר שעבד שנים במפעל במשכורת מינימום. יש לו עוד שני אחים קטנים והוא מסתובב כל היום ברחובות ביחד עם חברו מייקל (ג'יימס בולאם) והם מבצעים פשעים קטנים כמו גנבת רכב כדי לצאת לבלות עם שתי צעירות מקומיות. העתיד נראה לו חסר תקנה והוא אינו רוצה לעבוד כל חייו כאביו.
באחד הפעמים הם פורצים למאפייה וגונבים כספת קטנה ובה 70 פאונדס. קולין מחביא את הכסף בתוך המרזב בביתו ואומר לבלש המשטרה שאין לו קשר לגנבה אך גשם שיורד באותו זמן מפזר את שטרות הכסף מהמרזב והוא נתפס.
המנהל מתבונן בנערים המשחקים בכדורגל ומבחין בכושר הריצה של קולין. המוסד עומד להתמודד עם נבחרת ספורט של בית הספר רנלי בעיירה הסמוכה על מרוץ לאורך 5 מיילים. ניצחון על הנערים הטובים של רנלי יעלה את יוקרתו של המוסד ובעיקר המנהל.
קולין זוכה להטבות בתנאים למורת רוחם של חבריו המסתכסכים איתו על כך.
קולין צריך לנצח את הרץ המצטיין של בית הספר רנלי, גאנת'רופ (ג'יימס פוקס). בתחילה נראה שהניצחון מובטח לו והוא נמצא לפני גאנת'רופ בפער גדול, אך לפני הסוף הוא נעצר ונותן לגאנת'רופ לנצח. הוא רוצה להראות לכולם שהוא עצמאי ומורד בכולם אף על פי שהוא יודע שכעת יתנקם בו המנהל הנבגד.
מונטי נורמן
מונטי נורמן (באנגלית: Monty Norman; 4 באפריל 1928 – 11 ביולי 2022) היה זמר ומלחין מוזיקה לסרטים יהודי בריטי. נודע במיוחד כמלחין נעימות סרטי ג'יימס בונד.
קורות חיים
נולד ב"איסט אנד" של לונדון בליל הסדר השני (בגולה) של פסח ה'תרפ"ח (1928), למשפחה יהודית. כילד, פונה מלונדון בעת הבליץ, אך שב לעיר בהמשך המלחמה. שירת שירות לאומי בחיל האוויר המלכותי, שם החל לגלות עניין בקריירת שירה.
בשנות ה-50 וה-60 הופיע בלהקות שונות והחל גם להלחין שירים. בין היתר קיבל קרדיט על הלחנת נעימת סרטי ג'יימס בונד, על אף שרבים מייחסים בטעות את חיבורה למלחין ג'ון בארי. בארי נשכר על ידי מפיקי הסרט כדי לעבד ולתזמר מחדש כמה מן הקטעים בפסקול של "ד"ר נו", לאחר שלא היו מרוצים מעבודתו של נורמן. כאשר העיתון לוס אנג'לס טיימס פרסם במאמר כי בארי הוא המחבר, תבע נורמן את העיתון על סך 30,000 ליש"ט וזכה.
נפטר ב-11 ביולי 2022.
ראש המטות המשולבים של טורקיה
ראש המטות המשולבים של טורקיה (טורקית Genelkurmay Başkanı) הוא קצין בדרגת גנרל המפקד על הכוחות המזוינים של טורקיה, הכוללים את הצבא, חיל האוויר וחיל הים. מאז 2018 מכהן בתפקיד הגנרל יאשר גולר, והוא ה-30 במנין הנושאים בתפקיד.
לפי חוקת טורקיה, בעיתות שלום כפוף ראש המטות המשולבים לראש הממשלה ואילו בעת מלחמה הוא מכהן כמפקד העליון מטעם הנשיא. במקרה של מלחמה גם הז'נדרמריה של טורקיה (Jandarma Genel Komutanlığı) ומשמר החופים (Sahil Güvenlik Komutanlığı) נכנסים תחת פיקודו המלא של ראש המטות המשולבים - הז'נדרמריה כפופה לצבא ומשמר החופים לחיל הים. בזמן שגרתי שתי יחידות אלה כפופות ברוב העניינים לשר הפנים של טורקיה.
לראש המטות המשולבים בטורקיה סמכות והשפעה על הממשלה והשלטון החורגים מהמקובל בדרך כלל במדינות דמוקרטיות. ראשי המטות המשולבים במדינה פירשו את תפקידם המוגדר בחוקה כמגיני המדינה ואופיה, כהיתר לתפוס את השלטון באופן זמני וזאת כדי להשליט סדר ורגיעה במקרים בהם סברו כי השלטון נקלע לחוסר יציבות או כי אופייה החילוני של המדינה נמצא בסכנה.
אריק ג'ונסטון
אריק ג'ונסטון (באנגלית: Eric Johnston; 21 בדצמבר 1895 – 23 באוגוסט 1963) היה איש עסקים, נשיא איגוד הקולנוע בארצות הברית, "שגריר המים" (נציג מיוחד של נשיא ארצות הברית) של הנשיא אייזנהאור למזרח התיכון.
ביוגרפיה
נולד בוושינגטון די. סי. בשם אריק ג'ונסון. בילדותו עברה המשפחה למונטנה ומשם בעיר ספוקיין שבמדינת וושינגטון, שם התגורר רוב ימיו. אביו היה רוקח והוריו נפרדו בנערותו. בעקבות הפרידה אמו החליפה את שמה (ושם בנה) לג'ונסטון. ג'ונסטון התגורר רוב ימיו שבארצות הברית. הוא למד באוניברסיטת וושינגטון ושירת בחיל הנחתים במלחמת העולם הראשונה והגיע לדרגת סרן. השתתף בחיל המשלוח האמריקאי לסיביר, שלחם בבולשביקים במסגרת מלחמת האזרחים ברוסיה. הוצב כנספח בצירות האמריקאית בבייג'ינג, סין.
גירית קווקזית
גירית קווקזית (שם מדעי: Meles canescens), היא מין נפוץ של יונק בסוג גירית החיה במערב אסיה, לרבות בישראל וקרובה למין גירית מצויה. חלק מהחוקרים רואים בה תת-מין של הגירית המצויה, אך לפי חוקרים מ-2013 ועוד היא נחשבת למין עצמאי, עקב הבדלים גנטיים שונים. ככל הנראה שני המינים התפצלו במשך הפליסטוקן שלפני 2.37 מיליון עד 450 אלף שנה מימינו.
אריק ג'ונסטון
ביוגרפיה
לאחר שחרורו מהשרות הצבאי ניהל מספר עסקים בעירו, ספוקיין, והיה פעיל גם בתחומים ציבוריים. בשנת 1931 נבחר לכהן כנשיא לשכת המסחר של ספוקיין ובשנת 1941 נבחר לתפקיד ראש לשכת המסחר של ארצות הברית. למרות הנטייה השמרנית המובהקת (הפרו-רפובליקנית) של לשכת המסחר (וגם של ג'ונסטון עצמו) הצליח לקיים קשרים טובים עם הנשיא הדמוקרטי ומנהיג הניו דיל רוזוולט.
גירית קווקזית
תיאור
גירית זו יותר קטנה מקרובתה האירופאית והיא בעלת גב אפרפר-כהה, הרגליים שחורות והראש בעל פסים כהים-לבנים אופקיים. היא מזכירה מעט את גירית האסייתית או את היפנית, אך צבעה וצבע פניה דומים לאלה של האירופית. היא בעלת טפרים ארוכים העוזרים לה לחפור מחילות.
יהושע פרץ
יהושע פרץ (נולד ב-12 בדצמבר 1938) הוא מנהיג פועלים ישראלי. הוא היה יו”ר הוועד של עובדי התפעול בנמל אשדוד.
אריק ג'ונסטון
ביוגרפיה
בשנת 1945 נבחר על ידי ראשי האולפנים הגדולים של הקולנוע בארצות הברית להיות נשיא איגוד הקולנוע של אמריקה (MPAA), תפקיד בו נשא עד מותו. בחודש נובמבר 1947 השתתף בפגישה עם 47 ראשי חברות סרטים שנערכה בדלתיים סגורות במלון וולדורף-אסטוריה בניו יורק. בעקבות הפגישה, הוציא ג'ונסטון ב-25 בנובמבר 1947 הודעה לעיתונות שנודעה בשם "הצהרת ולדורף" שסימנה את תחילת מדיניות הרשימה השחורה של הוליווד שהיוותה אחד הנושאים המרכזיים בחקירותיה של "ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית.
יהושע פרץ
ביוגרפיה
פרץ נולד באסואירה (בעבר מוגדור) שבמרוקו. עלה לישראל לבדו כילד בן 12 ב-1950, עם עלייתו לישראל התחנך בקיבוץ עין השלושה ולאחר מכן בקיבוץ מזרע. פרץ סיפר כי בקיבוצים ספג את רוח השוויון שלאחר מכן הנחתה אותו במאבקיו להשוואת תנאי השכר של עובדי נמל אשדוד לאלו של נמל חיפה. לאחר שירותו הצבאי בחטיבת הצנחנים עבד בדימונה ובסדום כנהג משאית, רתך-מסגר וכעובד בעבודות גובה. לאחר נישואיו עבר לאשדוד והחל לעבוד במפעל "רוגוזין" ולאחר מכן כמלגזן בנמל אשדוד שאך נבנה.
אריק ג'ונסטון
ביוגרפיה
ג'ונסטון מונה לתפקידים ציבוריים בממשלים של הנשיאים טרומן ואייזנהאואר. באפריל 1953 הגיע ג'ונסטון לישראל במסגרת תפקידו כיועץ לענייני סיוע טכני.
יהושע פרץ
ביוגרפיה
בשנת 1961 היה ממקימי קבוצת הכדורגל של מכבי אשדוד ושיחק בשורותיה כבלם. עלייתו של פרץ למעמד של מנהיג פועלי התפעול הייתה בסוף 1966 בעת שנערכה "שביתת הארבעים". רשות הנמלים סירבה לקלוט לשורותיה כעובדים קבועים 40 פועלי סולל בונה שהועסקו בהקמת הנמל. ההסתדרות, שהייתה הבעלים של סולל בונה, התנגדה גם היא למעבר הפועלים ואלו פתחו בשביתת רעב. פרץ הגיע לעימותים רבים עם ההנהלה ואף הביא להתפטרותו של מנכ"ל רשות הנמלים, חיים לסקוב, שטען כי אינו מקבל גיבוי מהממשלה.
גירית קווקזית
תפוצה
הגירית הקווקזית מצויה בין אנטוליה בצפון עד הרי הקווקז בדרום ובלבנט, דרך מרכז איראן ומזרחה להרי טיין שאן ועד אפגניסטן. היא נמצאה גם בכרתים ורודוס שבאיי הים התיכון.
יהושע פרץ
ביוגרפיה
פרץ התפרסם במחצית השנייה של שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 כמנהיגם המיליטנטי של עובדי התפעול בנמל אשדוד. פרץ הנהיג את פועלי הנמל בשורה של סכסוכי עבודה ושביתות שעוררו את זעם הממסד הכלכלי והפוליטי ושל חלקים נרחבים בציבור בישראל באותן שנים והביאו את עובדי הנמל לשיפור משמעותי בתנאי העבודה שלהם ובשכרם. סכסוכי העבודה, שנעשו פעמים רבות בניגוד לדעתם ולהסכמתם של ההסתדרות ומוסדותיה, העלו במובלע לסדר היום הציבורי גם את הנושא העדתי מאחר שעובדי הנמל שתויגו כמזרחיים (גם בשל הופעותיו וסגנון דיבורו של יהושע פרץ באמצעי התקשורת), קראו תיגר במאבקיהם על מוקדי הכוח המסורתיים במדינה.
גירית קווקזית
תפוצה
מאחר שהמין הוגדר לאחרונה יחסית, לא ברור טווח הגבול שלו עם הגירית האירופאית, אף ששניהם מצוים יחד במספר מקומות כמו הקווקז ולעיתים הם מתרבים רביית כלאיים.
יהושע פרץ
ביוגרפיה
ב-9 ביולי 1975 הורה פרץ על סגירת שער הכניסה לנמל אשדוד, לאחר ויכוח עם שוטר משמר הגבול שדרש ממנו להציג אישור כניסה. ב-7 באוקטובר 1975 הוא נידון בבית משפט השלום לעונש מאסר של חודשיים וקנס של 5000 ל"י. לאחר שנדחה ערעורו בבית המשפט המחוזי ובית משפט עליון, ריצה את עונשו בראשית 1977.
גירית קווקזית
תפוצה
גירית זו מצויה גם בארץ ישראל, לאורך כל החבל הים תיכוני ודרומה עד באר שבע וצפון-מערב הנגב.
יהושע פרץ
ביוגרפיה
ב-1973 עמד בראש רשימת הליכוד למועצת הפועלים בעירו. ב-1977, בבחירות לכנסת התשיעית, היה פרץ מספר שתים ברשימת "חופש" בראשות שלום כהן, אך המפלגה קיבלה רק 2,498 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
גירית קווקזית
תת-מינים
לגירית זו ארבעה תת-מינים:
יהושע פרץ
ביוגרפיה
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שובץ במקום ה-8 ברשימת הגמלאים. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
הר חזקיהו
הר חזקיהו הוא הר ברכס הרי אילת וגובהו נאמד ב־838 מטר. במפות הישנות סומן ההר כנקודת גובה 833, אך מדידות חדשות הראו אחרת.
ההר נקרא על שמו של חזקיהו מלך ממלכת יהודה, אשר דיכא את מרד האדומים במקום והחזיר לממלכת יהודה את גבולה עד מפרץ אילת כפי שהיה בעבר, עוד מימי שלמה המלך.
הגבול עם מצרים
הגבול נקבע בתקופה העות'מאנית ב- 1906 בין הבריטים ששלטו במצרים לבין הטורקים, ששלטו בארץ ישראל. הבריטים מתחזקים והטורקים נחלשים ומתקבלת החלטה באימפריה הבריטית היכן יעבור הגבול. למעשה מי שקבע שהגבול יעבור פה סופית היה קצין טורקי שקבע שהגבול יעבור מטאבה לאל עריש. כמו כן ניתן לציין שמקורות המים באזור היו באימפריה הבריטית. פלס מתכת – סימון לגבול ישן שהיה בעבר מעמוד עץ שנלקח לבעירה על ידי הבדווים. מאוחר יותר הוחלף לפלס מתכת ובשלב מאוחר יותר סומן הגבול באבני מייל יצוקים בבטון. לאחר הסכם השלום עם מצרים ב-1981 חזרו לגבול הישן מ-1906, רק הוסיפו לו עמודי גבול חדשים.
הלוצינוגן
הלוצינוגן הוא המינוח המקצועי לקבוצת סמים פסיכואקטיביים המסוגלים לגרום להזיות (הלוצינציות) המתבטאות בשינויים סובייקטיביים בתפיסה, במחשבה, ובדמיון. הסוגים הנפוצים של הלוצינוגניים הם פסיכדלים, דיסוציאטיבים ודליריאנטים.
פעילות
המוח, כמו כל איבר אחר בגוף, מתפקד בעזרת תגובות כימיות מסוימות. התגובות נוצרות על ידי גירויים המנותבים למוח בעזרת החושים. אפשר לשנות את כימיית המוח על ידי הוצאת חומרים הנוטלים חלק בתגובות הכימיות. במקרה כזה, יגיב הגוף לגירוי שאינו קשור עם העולם החיצוני. החושים קולטים גופים שלמעשה אינם שם, ומתעלמים מגופים הנמצאים שם. התוצאות הן הזיות (האלוצינציות - שפירושו בלטינית 'לתעות ברחבי המוח').
צמחים ופטריות מסוימים מכילים חומרים כימיים המסוגלים לגרום לתעתועי חושים. הקקטוס פיוטה, מיני צפצפה שונים, צמח הדטורה, חפורית הפקעים, אגוז מוסקט, פטריות שונות ועוד, מכילים חומרים כאלו. לפעמים נאכלים צמחים אלו בפולחני דת, משום שתעתועי החושים נחשבים להצצה חטופה לעולם אחר.
התמכרות
רוב סמי ההזיה, כמו LSD, אינם גורמים לתלות והתמכרות פיזית, והם בעלי פוטנציאל התמכרות נפשית ברמה נמוכה מאוד לחוויה שגורם הסם.
השפעות על המצב הנפשי
מחקרים מעידים על כך, שבמקרה הספציפי של סמי הזיות, יש משמעות כבדת משקל למצב הנפשי שבו נמצא המשתמש בסם. המשמעות היא, שאנשים בעלי הפרעות נפשיות גבוליות, עלולים להיפגע פגיעה נפשית קבועה כתוצאה מהשימוש. התגובות הנפוצות ביותר באנשים בעלי מחלות נפש, הן של דיכאון, התקפי חרדה, ופראנויה (תחושה של רדיפה). למרות זאת מחקרים הוכיחו שאם המשתמש נמצא במצב נפשי בריא, שקט, רגוע, מאוזן ומוכן לחוויות החוויה לרוב תהיה חיובית ומהנה. על פי מחקרים חדשים ישנם סמים פסיכדליים היכולים לסייע בטיפול בבעיות נפשיות כגון פוסט טראומה (MDMA למשל בסרט התיעודי ״טריפ של חמלה״).
עבריינות
רוב סמי ההזיות, אסורים בשימוש בישראל, על פי פקודת הסמים המסוכנים. על פי החוק, מדובר בעבירה פלילית גם לסוחר בהם וגם למשתמש בהם.
סוגי סמים הלוצינוגניים
איבוגה: צמח הגדל בשלוש מדינות באפריקה ונחשב לסם ההזיות הכי מסוכן והכי חזק בעולם.
היינריך בארת
היינריך בארת (בגרמנית: Heinrich Barth; 16 בפברואר 1821 - 25 בנובמבר 1865) היה חוקר גרמני של אפריקה וחוקר וארצות המזרח התיכון. בארת נחשב לאחד מגדולי החוקרים האירופיים של אפריקה, שכן הכנותיו הלמדניות, יכולתו לדבר ולכתוב ערבית, ללמוד שפות אפריקאיות, דייקנותו הרבה, סייעו בידו לתעד בקפידה את פרטי התרבויות שבהן ביקר. הוא היה בין הראשונים להבין את השימושים של ההיסטוריה שבעל-פה של עמים, ואסף סיפורים רבים. הוא הקים קשרי ידידות עם שליטים אפריקאים ומלומדים במהלך חמש שנות הנסיעה שלו (1850–1855). לאחר מותם של שני חבריו האירופיים למשלחת, הוא סיים את מסעותיו בעזרת אפריקאים. לאחר מכן הוא כתב ופרסם חמישה דוחות על מסעותיו באנגלית ובגרמנית. דוחות יקרי ערך מדעי עד ימינו.
ראשית חייו וחינוך
היינריך בארת נולד בהמבורג ב-16 בפברואר 1821. הוא היה הילד השלישי של יוהאן כריסטוף היינריך בארת ואשתו שרלוט קרוליין לבית זאדו. יוהאן בא מרקע חברתי נמוך יחסית, אבל בנה עסק מסחרי מצליח. שני ההורים היו לותרנים אורתודוקסים והם ציפו שילדיהם ימשיכו להאמין ברעיונותיהם הקפדניים על מוסר ומשמעת עצמית. מגיל אחת עשרה בארת למד בבית הספר תיכון יוקרתי, בהמבורג. הוא היה מאוד שקדן אבל לא פופולרי בקרב חבריו לכיתה. הוא הצטיין בלשונות ולימד את עצמו ערבית. בארת עזב את בית הספר בגיל 18 בשנת 1839 ומיד נרשם לאוניברסיטת ברלין, שם השתתף בקורסים שניתנו על ידי הגאוגרף קרל ריטר, החוקר הקלאסי אוגוסט בוש וההיסטוריון יעקוב גרים.
אחרי השנה הראשונה הוא הפסיק את לימודיו והמשיך בסיור באיטליה ביקר בוונציה, בפירנצה, ברומא, בנאפולי ובסיציליה, חזר לגרמניה באמצע מאי 1841. בשנת החופשה של השנה שלאחר מכן הוא ביקר בריין ובשווייץ. הוא הגן על עבודת הדוקטורט שלו על יחסי הסחר של קורינתוס העתיקה ביולי 1844.
המסע בצפון אפריקה ובמזרח הקרוב
בארת תכנן תוכנית למסע גדול בצפון אפריקה ובמזרח התיכון שאביו הסכים לממן. הוא עזב את בית הוריו בסוף ינואר 1845, וביקר לראשונה בלונדון, שם בילה חודשיים ללמוד ערבית, ביקר במוזיאון הבריטי והבטיח את הגנת הקונסולים הבריטיים לנסיעתו. בעת שהותו בלונדון פגש את השגריר הפרוסי בבריטניה, כריסטיאן פון בונסן, שהיה עתיד למלא תפקיד חשוב במסעו למרכז אפריקה. הוא עזב את לונדון ונסע ברחבי צרפת וספרד. ב-7 באוגוסט הוא עלה על מעבורת מגיברלטר לטנג'יר לביקור הראשון שלו לאפריקה. מטנג'יר הוא עשה את דרכו על פני צפון אפריקה. הוא גם נסע דרך מצרים, עלה לאורך הנילוס אל ואדי ח'לפה וחצה את המדבר לנמל ברניקי שעל הים האדום. במצרים הוא הותקף ונפצע בידי שודדים. חצה את חצי האי סיני, עבר משם אל ארץ ישראל, סוריה, אסיה הקטנה, ויוון, בכל מקום שהגיע בחן את שרידי העתיקות. הוא חזר לבית הוריו בהמבורג ב 27 בדצמבר 1847 לאחר נסיעה של כמעט שלוש שנים. במשך זמן מה הוא היה מרצה מהחוץ באקדמיה. הוא כתב על מסעותיו בכרך הראשון של ספרו ״מסעות דרך מדינות החוף של הים התיכון״ אשר פורסם בשנת 1849. הכרך השני מעולם לא הופיע. [15]
המשלחת לסודאן, לסהרה ולמערב אפריקה
כריסטיאן בונזן, השגריר הפרוסי בווסטמינסטר, עודד את מינויים של חוקרים, ביניהם בארת ואדולף אוברווג, אסטרונום פרוסי, למשלחת של ג'יימס ריצ'רדסון, חוקר הסהרה. הוא נבחר על ידי ממשלת בריטניה לפתח קשרים מסחריים עם מדינות מרכז סודאן ומערבה. חבורת החוקרים עזבה את מרסיי בסוף 1849, ויצאה מטריפולי בתחילת 1850. הם חצו את מדבר סהרה בקושי רב. הוא הגיע לעיר אגדז באוקטובר 1850, שם שהה כמה ימים. קיים שם לוח זיכרון המכבד אותו כאירופאי הראשון שנכנס אי פעם לעיר.
מותם של ריצ'רדסון (מארס 1851) ואוברווג (ספטמבר 1852), ממחלות לא ידועות, הותיר את בארת להמשיך את המשימה המדעית לבדו. בארת היה האירופאי הראשון שהגיע לאזור אדמאווה ב-1851. כשחזר לטריפולי בספטמבר 1855, המסע שלו התקיים לאורך קו רוחב של 24 ° ו-20 מעלות אורך, מטריפולי בצפון ועד אדמאווה וקמרון בדרום, ומשם לאגם צ'אד במזרח ועד טימבוקטו (ספטמבר 1853) במערב - למעלה מ-19,000 קילומטרים. הוא חקר את הטופוגרפיה, ההיסטוריה, הציוויליזציות, השפות והמשאבים של הארצות שבהן ביקר. הצלחתו כחוקר והיסטוריון של אפריקה התבססה הן על אופיו והן על חינוכו הקפדני.
בארת התעניין בהיסטוריה ובתרבות של העמים האפריקאים, ולא הדגיש את חקר האפשרויות לניצול מסחרי. בשל רמת התיעוד שלו, היומן שלו הפך למקור רב ערך לחקר אפריקה הסודנית של המאה ה-19. אמנם בארת לא היה האירופי הראשון ששם לב למסורת הסיפורית המקומית, אבל הוא היה הראשון שקבע ברצינות את המתודולוגיה והשתמש בה למחקר היסטורי. בארת היה החוקר האמיתי הראשון שנסע ללמוד את מערב אפריקה. לחוקרים מוקדמים יותר לא היה רקע ובסיס אקדמי מספיק.
בארת היה דובר ערבית וכמה שפות אפריקאיות (פולאני, האוסה וקנורי) והיה מסוגל לחקור את ההיסטוריה של אזורים מסוימים, ובמיוחד האימפריה של סונגהי. הוא יצר קשר הדוק עם מספר חוקרים אפריקאים ושליטים, כמו עומר בן מוחמד אל-אמין בבורנו, דרך קטסינה וסוקוטו. אזורים שעבר כדי להגיע לטימבוקטו. שם הובילה הידידות שלו עם אחמד אל-בקעי אל-קונטי לביתו. הוא גם קיבל הגנה מאל-קונטי נגד ניסיון לחטוף אותו.
לאחר שובו ללונדון, בארת כתב ופרסם את דיווחיו על מסעותיו בעת ובעונה אחת באנגלית ובגרמנית, תחת הכותרת Reisen and Entdeckungen ב- Nord-und Centralafrika (מסעות וגילויים בצפון אפריקה ובמרכזה, 1857-1858, 5 כרכים, 3,500 עמודים). הכרכים כללו איורים צבעוניים שהופקו על ידי יוהאן מרטין ברנאץ על סמך רישומיו המקוריים של בארת. [16] היצירה נחשבה לאחת הטובות מסוגה, שצוטטה על ידי דרווין. [17] היא עדיין משמשת את ההיסטוריונים של אפריקה, ונשארה כעבודה מדעית חשובה על תרבויות אפריקאיות.
בשנותיו האחרונות
ב-1863 השיג משרה של מרצה לגאוגרפיה באוניברסיטת ברלין וירש את מקומו של קרל ריטר כנשיא החברה הגאוגרפית של ברלין (Gesellschaft für Erdkunde zu Berlin). בקשתו להתקבל לאקדמיה הפרוסית למדעים נדחתה, שכן נטען שהוא לא חידש דבר בתחומי ההיסטוריוגרפיה והבלשנות. הישגיו, שאושרו בהמשך על ידי חוקרים, לא הובנו. פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה העניק לו קיצבה שסייעה בפרנסתו.
בארת נפטר בברלין ב-25 בנובמבר 1865 בגיל 44 ונטמן בבית הקברות הפרוטסטנטי של כנסיית ירושלים, בקרויצברג, ברלין.
ב-1856 קיבל את מדליית הפטרון של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית על מסעותיו באפריקה, וב-1862 הוענק לו תואר עמית במסדר האמבט הבריטי (CB). המכון ללימודי הארכאולוגיה של אפריקה באוניברסיטת קלן, שנוסד ב-1898, נקרא על שמו.
תקופת נארה
תקופת נארה (奈良時代) הייתה תקופה בהיסטוריה של יפן אשר החלה בערך בשנת 710 והסתיימה ב-794. הקיסרית גֵנמֵיי (元明天皇) קבעה את בירת הֵייג'ו קְיו (平城京 היום נארה) ומלבד 5 שנים (740–745), שבהן הבירה עברה באופן זמני, הייתה נארה הבירה של התרבות היפנית. בשנת 784 הקיסר קאמוּ (桓武天皇) העביר את הבירה לעיר נאגַאוֹקה, לפני שעברה להייאן (平安京), או קיוטו (京都), כעשור לאחר מכן, בשנת 794.
רוב אוכלוסיית יפן התפרנסה בתקופה זו מחקלאות ורוכזה סביב כפרים. רוב הכפריים האמינו בדת השינטו, המבוססת על סגידה לאלים של כוחות טבע ואלים קדמונים (קאמי).
הבירה בנארה נבנתה לפי המודל של העיר הסינית צ'אנגאן, עיר הבירה של שושלת טאנג מסין. מהרבה בחינות, התאים עצמו המעמד הגבוה ביפן למנהגים הסיניים, כגון אימוץ האותיות הסיניות (קנג'י 漢字), ואימוץ דת הבודהיזם.
ספרות תקופת נארה
ניסיונות מרוכזים של חצר הקיסרות לתעד את ההיסטוריה שלה, הניבו את היצירות הספרותיות הראשונות של תקופת נארה. יצירות כמו הקוג'יקי (古事記) והניהון שוקי (日本書紀) היו בעלות טבע פוליטי, ונועדו לתעד, ועל כן הצדיקו וביססו את עליונות שושלת הקיסרים בתוך יפן וכן גם בסין ובקוריאה.
עם התפשטות המילה הכתובה, שירה יפנית, המכונת וואקה (和歌), החלה להכתב. במשך הזמן, אוספים פרטיים קובצו וצוטטו על מנת ליצור את קובץ השירים היפנים הראשון, שכונה מאנְיוֹשוּ (万葉集), מעט אחרי שנת 759. סימנים סיניים שימשו על מנת לבטא צלילים יפנים, זאת עד שהומצא כתב הקאנה.
התפתחות כלכלית, חברתית ומנהלתית
לפני שנחקק קוד טאיהו (大宝律令 Taihō-ritsuryō), היה נהוג להעביר את מיקום הבירה לאחר מות הקיסר, וזאת משום האמונה העתיקה שמקום המוות מזוהם. רפורמות ובירוקרטיזציה של מערכת הממשל הביאו לקביעת מושב קבוע לבירה בעיר הייג'ו קיו, או נארה, בשנת 710. בין השנים 740 ל-745, עברה הבירה מסיבות פוליטיות. בין השנים 740–744 לעיר קוניקו(恭仁京, היום קאמו), בשנת 744 לעיר שיגאראקינוֹמיה (紫香楽宮, כיום שיגאראקי) ובין השנים 744–745, עברה הבירה לעיר נאניווה-קיו (難波, כיום אוסקה), אך היה חזרה לנארה בשנת 745. הבירה בנארה, שנתנה את שמה לתקופה, עוצבה לפי המודל של בירת שושלת טאנג מסין, העיר צ'אנגאן. נארה הייתה המרכז האורבני האמיתי הראשון ביפן. במהרה הגיעה כמות האוכלוסייה בה ל-200,000 תושבים (שייצגו כ-4% מכלל אוכלוסיית יפן), וכ-10,000 אנשים עבדו במשרות ממשלתיות.
בתקופת נארה התרחבה הפעילות הכלכלית והמנהלתית ביפן. דרכים חדשות קישרו את נארה עם בירות הפרובינציות השונות, ואיפשרו גבייה יעילה ומסודרת של מיסים. הוטבעו מטבעות, אך השימוש בהם היה עדיין מועט. לעומת זאת, מחוץ לאזור נארה, הייתה פעילות מסחרית מועטה. באמצע המאה השמינית, השואן, אחד מהמוסדות החשובים ביפן של ימי הביניים, החל לצבור חשיבות כתוצאה מחיפוש אחר שיטה יעילה לניהול קרקעות. מנהלות מקומיות החלו בשיפור עצמי, בעוד שהשיטה הישנה של חלוקת קרקעות, והעלאת המיסים, הביאו לאובדן או זניחת קרקעות על ידי אנשים, שכעת הקראו "אנשי הגל" או רונין (浮浪人). חלק מהאנשים האלה, שהיו חופשיים, החלו לעבוד בשביל בעלי אחוזות וקרקעות, ואדמות ציבוריות החלו לעבור לידי השואן.
מלחמות בין קבוצות בחצר הקיסרות נמשכו לאורך כל תקופת נארה. בני המשפחה הקיסרית, מנהיגי שבטים המקורבים למשפחה ונזירים בודהיסטים, כולם רבו ביניהם על כוח והשפעה. מוקדם יותר באותה תקופה, הנסיך נאגאיה תפס שליטה על חצר הקיסרות לאחר מותו של פוג'יווארה נו פוהיטו. את פוהיטו ירשו ארבעת בניו; מוּצ'ימארו, אוּמאקאיי, פוּסאקאיי ומארוֹ. הם העלו את הקיסר שומו, הנסיך מבתו של פוהיטו, על כס הקיסרות. בשנת 729 הם אסרו את נאגאיה, ונטלו בחזרה את השליטה בחצר. אך עם התפשטות מגפת אבעבועות שחורות מהעיר קיושו בשנת 735, מתו כל ארבעת האחים, ודומיננטיות שבט פוג'יווארה הצטמצמה. הקיסר היה המום מחדשות אלה, והוא העביר את ארמונו שלוש פעמים בחמש שנים החל משנת 740, עד שלבסוף חזר לנארה. לקראת סוף תקופת נארה, עקב נטל כלכלי כבד, פיטר חצר הקיסרות פקידים לא חיוניים. בשנת 792 הופסקה הפקעת הקרקעות על ידי חצר הקיסרות, ומושלי פרובינציות הורשו להקים צבאות פרטיים למטרות שיטור מקומי. ביזור הסמכויות הפך לחוק למרות הרפורמות הקודמות שבוצעו באותה תקופה. לבסוף, על מנת להחזיר את השליטה לידי חצר הקיסרות, הועברה הבירה לעיר נאגאוקה-קיו (長岡京), ובשנת 794 לעיר הייאן-קיו ("בירת השלום והשלווה" 平安京), הממוקמת בערך 26 ק"מ צפונית לנארה. לקראת סוף המאה האחת עשרה, כונתה העיר קיוטו ("עיר הבירה"), השם אותו היא נושאת עד היום.
התפתחות תרבותית וביסוס הבודהיזם
הממשלה המרכזית גם כן החלה להקים מקדשים שנקראו קוֹקוּבּוּנג'י (国分寺) ברחבי הפרובינציות. מקדש טודאי-ג'י היה הקוקובונג'י של פרובינציית יאמטו (היום חבל נארה).
למרות שניסיונות להפוך את הבודהיזם לדת הרשמית של יפן כשלו, הם עזרו בשיפור מעמדה של המשפחה הקיסרית. ההשפעה הבודהיסטית גברה בחצר הקיסרות בתקופת שלטונה של בתו של שומו, הקיסרית קוקן. קוקן הכניסה נזירים בודהיסטים לחצר. היא התפטרה מכס הקיסרות בשנת 758 בעצת בן דודה, פוג'יווארה נו נאקאמארו, לאחר שהתאהבה בנזיר ששמו דוקיו. נאקאמארו נטל זמנית את השלטון בעזרת צבא, אך סולק במהרה. קוקן האשימה את הקיסר החדש בקשירת קשר נגד נאקאמארו ועלתה מחדש לכס הקיסרות, כעת כקיסרית שוטוקו. הקיסרית הורתה על הדפסת מיליון קלפי תפילה, ה-הְיַאקוּמאנטוֹ ד'האראני (百万塔陀羅尼), שרבים מהם שרדו עד היום. המגילות הקטנות, משנת 770, הן בין העבודות המודפסות העתיקות בעולם. שוטוקו הדפיסה את המגילות על מנת לרצות את אנשי הכמורה הבודהיסטית. ייתכן ואיפלו רצתה להכתיר את אהובה דוקיו לקיסר, אך היא מתה מאבעבועות לפני שהספיקה לעשות כן. פעולותיה זעזעו את אנשי נארה, והביאו להחלטה לשלול נשים מאפשרות לרשת את כס הקיסרות וסילוק הנזירים הבודהיסטים מעמדות הכוח הפוליטיות שקיבלו.
עבודות אמנות רבות ואוצרות שנאספו מארצות אחרות בתקופת שומו וקוקן שמורים היום בשוסואין (בקתת ארכיון) שבמקדש טודה-ג'י, ונקראים אוצרות שוסואין, והם מייצגים את התרבות הקוסמופוליטית של אותה תקופה, שנקראה גם תרבות טֶמפיו. אוצרות מיובאים מראים השפעות מאזורי דרך המשי, כגון סין, קוריאה, הודו והאימפריה האיסלאמית. בשוסואין מאוכסנים גם מעל 10,000 מסמכים המכונים "מסמכי שוסואין", ואלה תעודים שנכתבו במצד האחורי של הסוטרות או על עטיפות של חפצים מיובאים, והם שרדו כתוצאה משימוש חוזר של הניירות עליהם היו כתובים. מסמכים אלה תרמו רבות למחקר המערכות הפוליטיות והחברתיות ביפן של תקופת נארה, ואף מראים על שינוי והתפתחות הכתב היפני (כגון קאטאקאנה).
יחסים בינלאומיים
חצר הקיסרות בתקופת נארה ייבא באופן אגרסיבי מאפיינים מהציויליזציה הסינית, וזאת על ידי שליחת משלחות לחצר טאנג הסינית כל עשרים שנה. תלמידים יפנים רבים, רגילים וגם נזירים בודהיסטים, למדו בצ'נגאן ובלויַאנג. תלמיד אחד ששמו אַבֵּה נו נאקאמארו, עבר את המבחנים הציבוריים על מנת להתמנות לתפקיד ממשלתי בסין. הוא שימש כמושל-גנרל באנאם, או וייטנאם הסינית בין השנים 761 ו-767. תלמידים רבים ששבו לארצם קיבלו משרות ממשלתיות מכובדות כגון קיבי נו מאקיבי, שקיבל לידיו את בניית מקדש טודה-ג'י.
שושלת טאנג הסינית מעולם לא שלחה משלחת ליפן, שכן הקיסרים היפנים לא חיפשו אישור להסמכתם מהקיסרים הסינים. ממשלה מקומית מסין, ממחוז עמק יאנגצי, שלחה קבוצה ליפן על מנת להחזיר משלחת יפנית שהגיעה ליפן דרך בַּלְהֵאה, שבמנצ'וריה. הקבוצה לא יכלה לחזור לסין בגלל מרד אן לו שאן, שלבסוף דוכא על ידי סין.
היחסים עם הממלכה הקוריאנית היו שקטים, עם חילופים דיפלומטיים הדדיים. אך עליית חבל בַּלְהֵאה, שבצפון קוריאה, הביאה לערעור היחסים בין שתי המדינות. ממלכת בַּלְהֵאה שלחה משלחת לנארה בשנת 728, שקיבלה את פניהם כממשכי דרכה של ממלכת גוֹגוּרְיוֹ, שהייתה מיודדת עם יפן עד ששושלת סִיאָה איחדה את שלוש מלכויות קוריאה. יחסי הידידות המסחריים והדיפלומטיים בין יפן לממלכת בַּלְהֵאה המשיכו עד שקוריאה נכבשה על ידי חיטאן, או שושלת לְיָאוֹ, במאה העשירית. הקשרים עם סִיאָה הדּרדרו ככל שקשרי נארה עם שושלת טאנג התחזקו.
אירועים
< תקופת אסוקה | תקופת הייאן >
לפני חצות
הסרט יצא לאקרנים ביציאה מוגבלת במאי 2013. הסרט יצא לאור ברחבי ארצות הברית ביוני, והוא גרף כ-20 מיליון דולר ברחבי העולם. לינקלייטר, דלפי והוק היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת כתשע שנים לאחר מפגשם של סלין (ג'ולי דלפי) וג'סי (אית'ן הוק) ב"לפני השקיעה". הסרט כולל בעיקר חמש סצנות של שיחה: בין ג'סי לבנו הנרי בשדה התעופה, בין ג'סי לסלין בנסיעה, בין ג'סי וסלין ועוד שלושה זוגות סביב שולחן האוכל, בין ג'סי לסלין במהלך הליכה ובין ג'סי לסלין במלון.
ג'סי וסלין הם הורים לתאומות. ג'סי מנסה לשמור על מערכת יחסים תקינה עם בנו האנק (שיימוס דייבי-פיצפטריק) הגר בשיקגו. האנק התארח אצל הזוג במהלך חופשה של המשפחה בפלופונסוס שביוון, ובתחילת הסרט ג'סי נפרד ממנו בשדה התעופה. סלין מתלבטת האם לעזוב את עבודתה למען משרה ממשלתית.
במהלך הנסיעה לביתו של חברם, פטריק (וולטר לסלי), השניים דנים בקריירתה של סלין והקשר של ג'סי עם בנו. לאחר מכן הם סועדים בביתו של פטריק, שם הם מדברים על נושאים כמו אהבה, חיים וכדומה. חבריהם של סלין וג'סי שוכרים להם לילה בסוויטה כדי שיוכלו לנוח מהטיפול השוטף בבנות. בדרכם למלון השניים נזכרים איך נפגשו ואיך חייהם השתנו. אך כאשר השניים מגיעים לשם, הם מתחילים לריב ולחשוף את פחדיהם.
הוויכוח מידרדר וסלין עוזבת בכעס את המלון, לאחר שהודיעה לג'סי שהיא חושבת שהיא כבר לא אוהבת אותו יותר. היא מתיישבת במסעדה ליד חוף ים, וג'סי מגיע ומנסה לדבר על ליבה. בתחילה היא מתייחסת אליו בביטול ובקרירות, אך לאחר שהוא מבהיר לה כי הוא אמנם אוהב אותה בכל מאודו אך לא יישאר באם ירגיש שהיא מזלזלת באהבתו - היא מתעשתת ומתפייסת עימו.
הפקה
הרעיון להפקת הסרט נבע מראיון אינטרנטי שהשתתפו בו אית'ן הוק, ג'ולי דלפי וריצ'רד לינקלייטר בנובמבר 2011. הוק אמר שהשלושה דיברו על זה במשך כחצי שנה, והם מוכנים לעשות סרט נוסף בסדרה. הוק גם ציין שהמרווח בין שני הסרטים הראשונים היה תשע שנים, וכך הם גם רוצים שיהיה בין השני לשלישי.
ביוני 2012 הוק אישר שצילומי הסרט יחלו באותו קיץ. למרות זאת דלפי הכחישה את העובדה, והיא טענה כי צילומי הסרט יחלו רק בעוד כשנה. אולם באוגוסט באותה שנה החלו שמועות על צילומי הסרט במסיניאה שביוון. הוק לא אישר את השמועות, והוא גרס כי השלושה היו ביוון רק כדי לכתוב את התסריט. הכחשתם של הוק ודלפי התבררה כלא מדויקת לאחר שהפקת הסרט הסתיימה ב-5 בספטמבר באותה שנה. לאחר מכן לינקלייטר גילה שלאחר עשרה שבועות של חזרות ושל כתיבת תסריט הסרט צולם בחמישה עשר ימים ובתקציב של פחות משלושה מיליון דולרים.
ביקורות
כמו שני הסרטים הקודמים "לפני חצות" זכה לביקורות מהללות. האתר "Rotten Tomatoes" נתן לו ציון של 98% בהתבסס על 167 ביקורות, ולפי האתר זהו הסרט השני עם הביקורות הטובות ביותר לשנת 2013 אחרי "כוח משיכה" של אלפונסו קוארון. האתר "Metacritic" נתן לו ציון של 94 מתוך 100 בהתבסס על 41 ביקורות, ולפי האתר זהו הסרט השלישי עם הביקורות הטובות ביותר לשנת 2013 אחרי "12 שנים של עבדות" ו"כוח משיכה". הסרט נבחר להיות בראש רשימותיהם של שמונה מבקרין ומגזינים שונים. בנוסף, הוא דורג ברשימותיהם של עוד 31 מבקרים.
קישורים חיצוניים
ביקורות
גבריאל אוברטן
גבריאל אוברטן (בצרפתית: Gabriel Obertan; נולד ב-26 בפברואר 1989) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקיצוני בשארלוט אינדפנדנס.
קריירה
אוברטן החל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל המקומי בפנטין, וב-2002 הצטרף למועדון הכדורגל פריז - מועדון ששולח כדורגלנים צעירים לקבוצות אחרות בצרפת. לאחר שנה במועדון זה הוא עבר למועדון פריז סן-ז'רמן. לאחר שנה נוספת הוא עבר לאקדמיית כדורגל מפורסמת בשם "קליירפונטיין", על מנת להאיץ את פיתוח יכולות המשחק שלו. בעת תקופתו בקליירפונטיין הוא אותר על ידי סקאוטים של ז'ירונדן דה בורדו, וצורף למחלקת הנוער של המועדון בשנת 2005.
לאחר תקופה שבה שיחק בקבוצת המילואים של בורדו, חתם אוברטן על חוזה מקצועי במועדון, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של בורדו בעונת, בהיותו בן 17. את הופעת הבכורה שלו הוא ערך במשחק בספטמבר 2006 נגד ולנסיאן, ואת שערו הראשון כבש באפריל 2007, נגד סנט אטיין. במהלך העונה הוא שיחק 17 פעמים בליגת העל הצרפתית ושלוש פעמים בליגת האלופות, וזכה עם בורדו בגביע הליגה הצרפתית שהיה התואר הראשון שלו בבוגרים.
לאחר שעד אותו זמן שותף אוברטן בעיקר כמחליף, החל אוברטן להפוך לחלק חשוב בהרבה בבורדו בעונת, וכבש שני שערים ב-26 משחקים בעונה זו. אף על פי כן, דקות המשחק שלו בקבוצה המשיכו להיות מוגבלות, בשל ריבוי שחקני ההתקפה בקבוצה.