cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גל סינואני
ביוגרפיה
בשנת 2014 יצא אלבום הבכורה שלו "המתנה שלי", מהאלבום בלטו השירים "הכח שבלב", "המתנה שלי" שכתב והלחין גל עם אחיו נאור סינואני, "שבועיים בלעדייך" שכתב והלחין הזמר דודו אהרון,
"בואי אליי", "חוזר לאהבתך" ,"את מוותרת" ו"אין אחד שלא נפגע" דואט עם הזמר חמי רודנר.
בשנת 2015 הוציא את הסינגל "יגוני", אשר היה לסינגל הראשון מתוך האלבום החדש, באותה השנה לכבוד יום הזיכרון לחללי צה"ל הוציא את השיר "חזור" כחלק מפרויקט שירי זיכרון.
בשנת 2016 הוציא את הסינגל "ככה את אוהבת" שכתב אבי אוחיון ללחן של דודו אהרון.
בשנת 2017 הוציא את הסינגל "כמו שיר במזרחית" שכתב עדי כבירי ללחן של נאור סינואני, בשיר אירח את אביו אבי סינואני השיר זכה לאהדה רבה, וביוטיוב הגיע למעל שני מיליון צפיות.
בשנת 2018 הוציא את השיר "פתאום" שאת הקליפ שלו צילם בלוס אנג'לס שבארצות הברית, בעודו במסע הופעות שם צילם גם קליפ נוסף לשיר שיצא מאוחר יותר באותה השנה "ואולי" בלאס וגאס.
בשנת 2019 השתתף באלבום משותף "בטברנה" עם אביו, אלבום המבוסס על קאברים לשירים ישראלים מכל הזמנים.
בשנת 2020 הוציא את אלבומו השני "פתאום", מן האלבום יצא הסינגל "ילדה קטנה" בשיתוף פעולה עם בוגרת בית ספר למוסיקה עדי ביטי, השיר "ואולי", והשיר "שייך לך" שבו אירח זמרת רומניה בשם "ליה".
חיים אישיים
סינואני רווק, מתגורר ברמת גן
Coiled coil
מבנה מולקולרי
לרוב מכילים רצף של שבע חומצות אמינו כתבנית קבועה. הסלילים אשר על פני השטח מקיימים אינטראקציות ביניהם, יכילו בדרך כלל, שיירים הידרופוביים כגון לאוצין (Leucine) המסודרים במבנה המכונה רוכסן לאוצין. הדרך המועדפת ביותר מבחינה תרמודינמית, עבור שני סלילים להתארגן בסביבה המוקפת מים כגון ציטופלסמה, היא להישזר זה בזה ובין חומצות להן שיירים הידרופיליים. כך נוצר מחסום על פני השטח המספק כוח תרמודינמי המניע את היצמדות הסלילים והפיכתם לצמד (דימריזציה). סלילי האלפא עשויים להימצא באוריינטציה מקבילה או לא מקבילה (Parallel או Antiparallel). לרוב יאומץ סיבוב שמאלי (ראו תרשים 1). בטבע ובחלבונים אשר יוצרו במעבדות, נצפו סלילים מלופפים בעלי סיבוב ימני (Right handed) למרות שסידור זה אינו מועדף תרמודינמית.
היסטוריה של סלילים מלופפים
האפשרות שאלפא קרטין (Keratin) בנוי כסלילים מלופפים, הוצעה על ידי פרנסיס קריק (Francis Crick) בשנת 1952 בנוסף לשיטות מתמטיות לשם קביעת המבנה. היה זה זמן קצר לאחר שמבנה סליל האלפא הוצע בשנת 1951 על ידי לינוס פאולינג (Linus Pauling) ושותפיו.
תפקיד סלילים מלופפים בהדבקה על ידי נגיף האיידס
שלב מפתח בחדירת נגיף האיידס לתוך תאים אנושיים הוא החשיפה לשלשת סלילים מלופפים באוריינטציה מקבילה הידועים כ-gp41 (גליקופרוטאין - חלבון וסוכר המחוברים בקשר גליקוזידי; ראו תרשים 2). שלשה זו לרוב מכוסה בחלבון סוכרי נוסף gp120, אשר מגן עליו מפני נוגדנים. בעת החיבור לתא המטרה, gp120 עובר שינוי קונפורמציה (תצורה) החושף gp41 ומאפשר את כניסת הקצה האמיני - טרמינלי ההידרופובי שלו לתוך ממברנת תא המטרה. שלושה סלילי אלפא נוספים של gp41 מתקפלים כלפי מטה לתוך הבקעים שייצרה שלשת הסלילים המלופפים ובכך יוצרים מבנה המורכב משש יחידות, שישייה (hexamer) המושך את ממברנת הנגיף ואת ממברנת תא המטרה אחת לכיוון השנייה, קרוב מספיק על מנת לאחות ביניהן. בשלב זה חודר הנגיף כולו לתא ומתחיל את שכפולו. לאחרונה פותחו חומרים הנקשרים ל-gp41 ומעכבים את פעולתו.
חוק נזקי זרים
חוק נזקי זרים הוא חלק מהחקיקה האמריקאית (United States Code - 28 U.S.C. § 135), המקנה סמכות דיון לבתי המשפט המחוזיים הפדרליים בארצות הברית במקרים של עוולות נזיקין שבוצעו תוך הפרה של הדין הבינלאומי, על ידי מזיקים שאינם אזרחים אמריקאים. החוק לא היה בשימוש כמעט כלל עד לשנת 1980, ומאז החוק משמש לתביעות של זרים (שאינם אזרחים אמריקאים) התובעים פיצויים על הפרות של הדין הבינלאומי.
לשון החוק
לבתי המשפט המחוזיים הפדרליים תהיה סמכות לדון כערכאה ראשונה בכל עוולה נזיקית שבוצעה על ידי גורם זר תוך הפרת חוקי האומות או אמנה שארצות הברית היא צד לה.
היסטוריה והרקע לחקיקה
חוק נזקי זרים חוקק במקור כחלק מסעיף 9 לחוק השפיטה של ארצות הברית (Judiciary Act) בשנת 1789. מאחר שיש מעט מאוד התייחסות בפסיקה לחוק נזקי זרים, לא ניתן לומר בוודאות מה הייתה תכליתו המקורית של החוק. למעשה, בין השנים 1789–1980 רק בשני מקרים ערכאות שיפוטיות השתמשו בחוק זה כביסוס לסמכותם לדון במקרים של הפרת הדין הבינלאומי. יש הטוענים כי המניע לחקיקת החוק היה העדר סעדים משפטיים עבור אזרחים זרים השוהים בארצות הברית. כך למשל, בשני מקרים בין השנים 1784–1788 אזרחים זרים הותקפו בארצות הברית, אך אלה לא היה זכאים לסעד נזיקי לפי חוקי המדינות. בפסק הדין בעניין פילרטיגה בשנת 1980 (Filartiga v. Pena-Irala ) קבע בית משפט פדרלי לערעורים (Second Circuit), כי יש לפרש את החוק בצורה רחבה. כלומר לפי הדין הבינלאומי בעת הדיון, ולא לפי הדין הבינלאומי אשר היה קיים בשנת 1789, וזאת על אף שהקונגרס הראשון שחוקק את החוק כנראה לא התכוון להחילו על דינים בינלאומיים שלא היו קיימים בתקופת חקיקת החוק, למשל האיסור על עינויים. הקונגרס האמריקאי הבין את החשיבות במתן סעדים כנגד הפרות אישיות של חוקי האומות כבר בתחילת דרכו, בשנת 1781. מאחר שלקונגרס טרם הייתה סמכות לחוקק חוקים היכולים לאכוף את הדין הבינלאומי ולהעניש את מפריו, הוא העביר החלטה הממליצה למדינות עצמן להעניש פושעים העוברים על חוקי האומות ואמנות אשר ארצות הברית הייתה צד להן. הקונגרס אף המליץ למדינות לאפשר לנפגעי ההפרות להגיש תביעות נזיקיות כנגד המפרים, וכן הגשת תביעות על ידי הממשל הפדרלי כנגד המפרים בדבר החזרי פיצויים שהממשל שילם לניזוקים. בשנת 1789, לאחר שהחוקה האמריקאית נכנסה לתוקף (17 בספטמבר 1787), הקונגרס השתמש בסמכותו החדשה לחוקק חוקים כדי לחוקק את חוק השפיטה. במסגרת חוק זה, שהובא על ידי חבר הקונגרס אוליבר אלסוורת' (Oliver Ellsworth), עוגנו אף ההמלצות משנת 1781 במסגרת סעיף 9 לחוק. החקיקה הקבועה בסעיף זה מכונה "חוק נזקי זרים". כאמור, חוק זה הופעל רק פעמיים על ידי ערכאות שיפוטיות, עד פסק הדין בעניין פילרטיגה בשנת 1980. פסק דין זה, שביסס מחדש את סמכותם של בתי המשפט הפדרליים לדון בתביעות נזיקין על פי חוק נזקי זרים, סלל את הדרך לעשרות תביעות נזיקין נוספות.
היקף החוק
מעולם לא ניתנה מסגרת משפטית קונקרטית הקובעת את היקפו של חוק נזקי זרים. מצב משפטי זה יצר חוסר ודאות בהלכה המעשית של החוק, דבר שהוליד קשיים ביישומו. בעשורים האחרונים, אי-הוודאות הלכה וגברה עם התביעות הרבות שהתווספו בבתי המשפט הפדרליים בארצות הברית מכיוון שבתי המשפט לא הצליחו לגדר את מתחם תחולת החוק. כיום, נראה שרוב המחלוקת ואי-הוודאות מתמקדות ב"הפרת חוקי האומות" ותחולת החוק על פעילות תאגידית ברחבי העולם.
"הפרת חוקי האומות"
חוק נזקי זרים מגביל את תחולת החוק ל"הפרת חוקי האומות", אך פירושו של מונח זה אינו מוגדר בצורה מפורשת. כאשר תביעות התחילו לדרוש פיצויים נזיקיים בהתאם לחוק באמצע שנות ה-80, בתי המשפט הפדרליים הכריעו בצורה שונה. ה-Second Circuit נקטו בפרשנות רחבה שכללה מגוון עילות תחת החוק, בעוד ש ה-DC Circuit נקט בגישה מצומצמת יותר. בשנת 2004, היקף תחולת החוק נידונה בפסק דין Sosa בבית המשפט העליון האמריקאי וקבע כי החוק מקנה לבתי המשפט סמכות שיפוט, אם ההפרות הן "ספציפיות, אוניברסליות ומחייבות", אך אינו מקנה עילה לפיצוי. לאחר פסק הדין וקביעתו שהחוק אינו חל על מעשי עינויים במאסר קצר לא חוקי, בתי המשפט בארצות הברית ניסן למצוא גבולות גזרה רחבים יותר לתחולת החוק. הוכר כי החוק חל על מקרים של רצח עם, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, זיוף דרכונים והעלמות. כיום, עדיין אין הגדרה פרשנית אחידה לתחולת החוק.
אחריות תאגידית תחת החוק
עד לאחרונה, פירוש התחולה הפרסונלית על החוק הייתה ברורה - רק על אדם או ישות משפטית, ולא מדינות (natural persons and legal persons). בשנת 2011, בית משפט פדרלי (Second Circuit) בעניין Kiobel התייחס לראשונה לאחריות תאגידית תחת החוק וקבע כי אין סמכות שיפוט על פעולות של תאגידים תחת החוק כיוון שהפרת זכויות אדם על ידי תאגידים אינו נחשב דין מנהגי. אולם, עם ההתפתחות בפסקי דין בבתי משפט פדרליים (Seventh, Ninth, Eleventh, DC Circuit), אחרים דווקא פסקו להפך והקנו סמכות שיפוט על בסיס החוק. בהתאם לפסקי הדין הללו, ניתן למנות שלושה מצבים בהם כנראה ניתן להתבסס על חוק נזקי זרים להקנות סמכות שיפוט של בית משפט אמריקאי: ראשית, כאשר תאגיד מפר נורמה "אוניברסלית" שבגינו פרט יכול לעמוד לדין מכוח עקרון הסמכות האוניברסלית; שנית, פעולה על ידי אורגן של תאגיד שעולה לכדי "אחריות מדינה"; שלישית, פעולה של תאגיד המסייעת לביצוע הפרות על ידי מדינה. בנוסף להחלטות המשפטיות בנושא, ניתן לראות מגמה דיפלומטית שמעודדת אחריות תאגידית על פעילות שמפרה נורמות בינלאומיות בתחום זכויות האדם עם פרסום ויישום דו"ח עקרונות על עסקים וזכויות אדם בשנת 2011 והפורום שנתי על עסקים וזכויות אדם במסגרת ה-Office of the United Nations High Commissioner for Human Rights.
Filartiga v. Pena-Irala
בשנת 1980 בית המשפט הפדרלי לערעורים (Second Circuit) נתן את פסק דינו בעניין פילרטיגה, מה שהפיח חיים בסעיפי החוק לנזקי זרים שנחשבו לרדומים ומסתוריים במידת מה. במקרה של פילרטיגה שני אזרחים פרוגוואנים המתגוררים בארצות הברית, ג'ואל פילרטיגה וביתו דולי, הגישו תביעה נגד קצין משטרה פרוגוואני לשעבר, נורברטו פנה-אירלה, המתגורר אף הוא בארצות הברית. התובעים יוצגו על ידי המרכז לזכויות חוקתיות (Center for Constitutional Rights), והם טענו כי הנתבע עינה ורצח את בנו של ג'ואל, ג'ואליטו, בשליחות הממשל בפרגוואי. לטענת התובעים, לבית המשפט הפדרלי בארצות הברית יש סמכות לדון במקרה זה לפי חוק נזקי זרים, מאחר שמדובר בהפרת דיני האומות. בית המשפט המחוזי הפדרלי שדן בתיק כערכאה ראשונה דחה את התביעה, וקבע כי לבית המשפט אין סמכות עניינית לדון בתיק זה, מאחר שיש לפרש באופן צר את המושג "חוקי האומות" המופיע בחוק, ולא ניתן להחיל פרשנות זו על עינויים שמדינה נקטה כנגד אזרחיה. התובעים ערערו, ואף ביקשו מנציגי משרד החוץ ומשרד המשפטים האמריקאי לחוות את דעתם לגבי פרשנות החוק ותחולתו על עובדות המקרה. כעבור מספר חודשים הגישו נציגי המשרדים חוות דעת משותפת, לפיה הם תומכים בהחלת סמכות בית המשפט הפדרלי במקרה זה. כעבור חודש קבעה ערכאת הערעור פה אחד כי חוק נזקי זרים מקנה לבית המשפט הפדרלי סמכות לדון במקרה זה. המשמעות הישירה של פסק דין זה היא כי בתי משפט פדרליים בארצות הברית מוסמכים לדון בתיקים הקשורים לעניינים פנימיים של מדינות אחרות ולהתערב בריבונותם. מצב זה הוא לא מובן מאליו, והוא מעורר מחלוקת בקרב אנשי המקצוע והממשל.
פרשת קיובל - Kiobel v. Royal Dutch Petroleum
בשנת 2004, מבקשי מקלט ניגרים אשר זכו למקלט בארצות הברית הגישו תובענה ייצוגית לבית המשפט הפדרלי בארצות הברית כנגד תאגיד של/רויאל דאץ' המאגד מספר חברות אשר היו מעורבות בקידוח נפט שהתבצע בצורה נרחבת במחוז אוגוני בניגריה מאז 1958. תושבי המחוז הפגינו כנגד פעולות התאגיד ודוכאו באכזריות על ידי השלטון הניגרי. לטענת התובעים תאגיד האנרגיה סייע לממשל הניגרי לפגוע במקומיים תוך הפרת הדין הבינלאומי, ולכן קיימת סמכות דיונית לבית המשפט המחוזי הפדרלי לפי חוק נזקי זרים. בערכאה הראשונה דחה בית המשפט הפדרלי המחוזי (מחוז דרום ניו-יורק) חלק מטענות התובעים, וקיבל את הטענה כי קיימת סמכות עקרונית לדון בתיק. שני הצדדים ערערו לבית המשפט הפדרלי לערעורים (Second Circuit), וזה קבע כי לא קיימת סמכות דיונית מאחר שהחוק הבינלאומי לא מכיר באחריות תאגידית. התיק הגיע לבית המשפט העליון האמריקאי, אשר קבע כי לא ניתן לדון במקרים חוץ-טריטוריאליים על פי חוק נזקי זרים. בית המשפט הסביר כי קיים עקרון לפיו לא ניתן לדון בעניינים הנמצאים תחת ריבונות של מדינה אחרת, והניסוח של חוק נזקי זרים לא גובר על עיקרון זה.
שליח ציבור
בימינו
בשונה מפעם כעת מצויים סידורים לרוב בכל בית כנסת ועל כן תפקידו של שליח הציבור נעשה פחות חשוב ומעט שונה ממה שהיה. בקהילות אשכנזיות מסיים שליח הציבור פסקאות שונות בקול, וקורא את הקדיש, ברכות וחזרת הש"ץ ואילו שאר התפילה נאמרת בשקט. בקהילות ספרדיות לעומת זאת המנהג השתמר יותר ורוב התפילה נאמרת בקול על ידי שליח הציבור.
עם הזמן נוספו תפקידים נוספים כגון הנעמת התפילה במנגינות כל עדה לפי מנהגיה.
מקום עמידתו
המקום המיועד לשליח ציבור בבית הכנסת שונה בעדות השונות.
עמוד - בקהילות האשכנזיות מקובל לקבוע את מקום החזן סמוך לארון הקודש, ממולו או מימין לו (לפי מנהג ויז'ניץ משמאל). והמבנה שעליו מניח החזן את סידורו נקרא "עמוד".
בימה - בקהילות הספרדיות, האיטלקיות והתימנים עומד החזן בבימה שבמרכז בית הכנסת. יש שהקצו לו מקום נמוך, כדי לקיים את הפסוק "מִמַּעֲמַקִּים קְרָאתִיךָ ה'" (תהילים ק"ל א'), ויש שהקצו עבורו מקום גבוה, על מנת שהקהל יוכל לראות ולשמוע היטב.
טלית
לדעת המשנה ברורה, השליח ציבור חייב להתעטף בטלית, גם במנחה וערבית. מנהג זה נהוג אצל חלק מקהילות נוסח אשכנז, ובקהילות נוסח איטליה ונוסח תימן. הוא בדרך כלל לא נהוג אצל קהילות נוסח ספרד, ובקהילות הספרדים.
צ'יטה (מחוז)
מחוז צ'יטה (ברוסית: Читинская область) היה אחד ממחוזות רוסיה. מחוז צ'יטה שכן בסיביר וגבל בסין ובמונגוליה. המחוז נוסד בשנת 1937 ובוטל ב-1 במרץ 2008 תוך הקמת חבל זבאיקלסקי. מחוז צ'יטה כלל 28 נפות ומחוז אוטונומי אחד - מחוז אוטונומי אגיני בוריאטי.
היסטוריה של המחוז
רוסים גילו מכרות כסף ובנו ערים ראשונות שפרחו החל המאה ה-19. העיר המרכזית במחוז עד מחצית המאה ה-19 הייתה נרצ'ינסק לאחר צ'יטה.
לאחר מהפכת אוקטובר ארגן ההטמאן גריגורי סמיונוב מרד נגד הבולשביקים בתחנת הרכבת ברזובקה. לאחר שלא זכה לתמיכה עזב את עבר הבאיקל (זבאיקליה) למנצ'וריה על מנת להתארגן מחדש. ב-26 באוגוסט 1918 הצליח סמיונוב לכבוש את מחוז צ'יטה מידי הבולשביקים בסיוע חיל המשלוח הצ'כי. ב-9 במאי 1919 הכריז על עצמו סמיון כהטמאן של הקוזאקים הזבאיקליים בעיר צ'יטה. הוא לא שלח את חייליו לעזרת האדמירל קולצ'אק ואף ניסה ליצור קשרים טובים עם הקומוניסטים.
ב-4 בינואר 1920 קיבל מאדמירל קולצ'אק את התואר "מושל האזורים הרחוקים של האימפריה הרוסית", אך לא הצליח להתמודד עם הפרטיזנים הקומוניסטיים במחוזו שערכו 3 מבצעים גדולים בתקופה בין אפריל לנובמבר 1920 כדי לכבוש את צ'יטה. בסוף אוקטובר 1920 נאלץ סמיונוב לסגת מצ'יטה. באפריל 1920 הקימו הקומוניסטים את רפובליקת המזרח הרחוק וצ'יטה הפכה לבירתה. בנובמבר 1922 הרפובליקה הוכנסה לתוך ברית המועצות. בשנת 1937 הוקם מחוז צ'יטה.
חלוקה אדמיניסטרטיבית
המחוז מחולק ל-28 נפות. החלוקה הנוכחית קיימת משנת 1977 כאשר נוסדה נפת קרסנוקמנסק. כל ראש נפה נבחר בבחירות כלליות. ירידה באוכלוסייה ומחלות אונקולוגיות מאפיינות את כל הנפות.
יהדות עבר הבאיקל
היהודים הראשונים הגיעו יחד עם האסירים הדצמבריסטים, חלקם היו אסירים, ורבים מהם נשארו לגור בסיביר. לאחר שנת 1851, יהודים רבים הגיעו לצ'יטה. היהודים היו פעילים בחייה של העיר, ורבים מהם שימשו בתפקידים חשובים בתעשייה ובמסחר. לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה רוב יהודים עזבו את מקומותם ועברו לסין. כיום נותרו במחוז כמה מאות יהודים שהגיעו לעיר מאוקראינה ובלארוס.
מסודות השכלה גבוהה
כמעט כל מסודות השכלה גבוהה נמצאים בצ'יטה ביניהם:
כריסטיאן פאנדר
כריסטיאן פאנדר (בגרמנית: Christian Pander; נולד ב-28 באוגוסט 1983 במינסטר) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן השמאלי. פאנדר שיחק לאורך רוב הקריירה שלו בשאלקה 04 ובהנובר 96, וערך שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה בשנת 2007. פאנדר סבל לאורך הקריירה מפציעות רבות.
קריירת מועדונים
פאנדר גדל בקבוצת הנוער של שאלקה 04, והחל לשחק בקבוצת המילואים בשנת 2003. באוגוסט 2004 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה, במשחק הבונדסליגה מול ורדר ברמן, בו הפסידה שאלקה בתוצאה 1-0. פאנדר שיחק בשאלקה 04 עד לשנת 2011, הן בקבוצה הבכירה והן בקבוצת המילואים, אך הרבה לסבול מפציעות, ובגינן החמיץ הן את עונת 2005/06 והן את עונת 2009/10 במלואן. בעונת 2010/11 זכה עם שאלקה 04 בגביע הגרמני, אך לא שיחק בגמר בו ניצחה שאלקה את דיסבורג בתוצאה 5-0. בקיץ 2011 עבר פאנדר להנובר 96. פאנדר שיחק במועדון עד לשנת 2015 אך לא באופן סדיר עקב הפציעות, וצבר 63 הופעות במשך ארבע עונות. בתום עונת 2015 לא הוארך חוזהו של פאנדר בהאנובר, והוא הפך לשחקן חופשי. בשלהי 2016 הודיע פאנדר על פרישה ממשחק פעיל, מאחר שלטענתו סבל מבעיות בריאותיות שלא איפשרו לו להמשיך לשחק כדורגל.
קריירה בינלאומית
בהופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה ב-22 באוגוסט 2007 נגד נבחרת אנגליה, כבש פאנדר שער בבעיטה חזקה מ-33 מטר. גרמניה ניצחה במשחק זה בתוצאה 2-1. פאנדר הופיע פעם נוספת במדי הנבחרת בשנה זו, בניצחון 2-0 על נבחרת ויילס במוקדמות יורו 2008, ומאז לא לבש יותר את המדים הלאומיים.
תארים
עם שאלקה 04:
אבירמה גולן
אבירמה גולן (נולדה ב-23 בינואר 1950) היא עיתונאית, סופרת, מתרגמת ואשת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
גולן נולדה בגבעתיים ב־1950. אביה היה מחלוצי העלייה הרביעית ואמה באה מבית חרדי. בילדותה למדה בתל אביב בבית הספר "יבנה", ולאחר שעברה המשפחה לירושלים סיימה את לימודיה בגימנסיה העברית "רחביה". את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד דרום. לאחר שהשתחררה מצה"ל שיחקה תקופה קצרה בתיאטרון והשתתפה במחזמר "עיר הגברים" על פי סיפורי דיימון ראניון, שממנו התפרסם מאוד השיר "פנקס הקטן" ששר ששי קשת, ובו שרה גולן את הצד הנשי – "הוד מעלתה". ב־1970 שיחקה בסרטו של מנחם גולן, "לופו", וב-1973 שיחקה את תפקיד סופי ב"שעיר אחד לעזאזל" מאת נסים אלוני בתיאטרון הקאמרי.
למדה ספרות כללית באוניברסיטת תל אביב בין 1972 ל־1975 והתמחתה בתרגום. בעשור שלאחר סיום לימודיה תרגמה כ־20 ספרים מאנגלית, בין השאר תרגמה את ספריו של קורט וונגוט: "יברך אותך אלוהים, אדון רוזווטר" ו"אמא לילה". בסוף שנות ה-70 הייתה אחת התסריטאיות של תוכנית הטלוויזיה "מה פתאום?!".
בין 1983 ל־1987 למדה לשון וספרות צרפתית בפריז וכתבה טור שבועי במוסף "דבר השבוע" של העיתון "דבר". מ־1987 הייתה חברה במערכת "דבר" והצטרפה ל"הארץ" ב־1991. מאז 1996 הייתה חברה בהנהלת מערכת העיתון וכתבה בו מאמרי פובליציסטיקה, בעיקר בנושאי חברה ומגדר.
בשנת 1996 תרגמה אבירמה גולן את הספר "מדלנה" מאת לודוויג במלמנס.
הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "בקריאה ראשונה", ששודרה במסגרת שידורי הטלוויזיה החינוכית.
בדצמבר 2004 ראה אור רומן ראשון שלה – "העורבים". בפברואר 2008 ראה אור הרומן השני שלה – "סימני חיים". שני הספרים הופיעו בסדרת "הספריה החדשה".
באפריל 2008 עברה עם בן זוגה שמוליק שם-טוב להתגורר בשדרות, משם דיווחה בבלוג "השקד 12, שדרות", באתר "הארץ".
במאי 2012 פרשה מעיתון "הארץ" ומונתה למנהלת המרכז לעירוניות ותרבות ים תיכונית בבת ים.
בינואר 2015 הוצבה במקום ה-80 ברשימת מפלגת מרצ בבחירות לכנסת העשרים במרץ 2015.
החל משנת 2017, כתבה או תרגמה כ-20 ביוגרפיות היסטוריות לילדים בהוצאת צלטנר, רובן של נשים.
ב-6 במרץ 2023 הוענק לה אות אבירות במסדר הלאומי של לגיון הכבוד של צרפת על תרומתה להפצת התרבות הצרפתית וערכי הרפובליקה הצרפתית בישראל.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
אוניברסיטת וושינגטון
באוניברסיטה למעלה מ-500 בניינים, ששטחם כ-1.9 מיליון מטר רבוע. הוצאות התפעול של האוניברסיטה בשנת הכספים 2010 היו מעל 4 מיליארד דולר. בשנת 2011 דורגה האוניברסיטה במקום ה-16 בדירוג אקדמי של אוניברסיטאות בעולם ובמקום ה-23 בדירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education. בשנת 2018 דורגה אוניברסיטת וושינגטון במקום ה-14 בעולם ב"דירוג שאנגחאי" (Shanghai ranking) ובמקום ה-3 בקרב האוניברסיטאות הציבוריות בארצות הברית. בשנת 2020 דורגה האוניברסיטה במקום ה16 ב"דירוג שאנגחאי" ובמקום ה 8 בדירוג הU.S. News. הישגי 85% מכלל התלמידים באוניברסיטה היו בעשירון העליון בסיום לימודי התיכון. האוניברסיטה חברה בהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט וחברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר.
היסטוריה
בשנת 1854 המליץ מושל טריטוריית וושינגטון, לימים מדינת וושינגטון שבארצות הברית, להקים אוניברסיטה. כמה מתושביה הבולטים של סיאטל קיוו כי הקמת האוניברסיטה תתרום ליוקרתה של העיר ועמלו לשכנע את חבר בית הנבחרים של הטריטוריה, ארתור א. דני, לתמוך בהקמת המוסד בעירם. בתחילה אישר בית הנבחרים הקמת שתי אוניברסיטאות, האחת בסיאטל והשנייה במחוז לואיס, אולם החלטה זו בוטלה והוחלט על הקמת אוניברסיטה אחת במחוז לואיס בתנאי שתימצא תרומת קרקע במקום. כאשר לא אותרה הקרקע, הוחלט בשנת 1858 על הקמת האוניברסיטה בעיר סיאטל.
בשנת 1861 החל חיפוש בסיאטל אחר חלקת קרקע מתאימה בגודל 40 דונם לצורך קמפוס האוניברסיטה. החלקה נתרמה על ידי שלושה מראשוני העיר, בהם ארתור א. דני, בעיר התחתית. האוניברסיטה נפתחה באופן רשמי ב-4 בנובמבר 1861 בשם "האוניברסיטה הטריטוריאלית של וושינגטון". בשנת 1862 חוקק בית הנבחרים של האוניברסיטה חוקים המאגדים את המוסד ונקבע לו חבר נגידים. בתחילת דרכה ידעה האוניברסיטה קשיים ונסגרה שלוש פעמים: לראשונה בשנת 1863 בגלל מחסור בתלמידים, ובשנים 1867 ו-1876 בגלל קשיי תקציב. התלמיד הראשון שהשלים את חובותיו לתואר ראשון הייתה קלרה אנטואנט מק'קרתי וילט, אשר קיבלה תואר ראשון במדעים בשנת 1876. בשנת 1889, כאשר וושינגטון צורפה לאיחוד מדינות ארצות הברית, כאשר הייתה האוניברסיטה והעיר סביבה גדולות ומבוססות. באוניברסיטה התקבלו באותה שנה 300 תלמידים ובידודו היחסי של הקמפוס האט את גידולה של האוניברסיטה. חלקת קרקע נרכשה עבור קמפוס חדש מצפון מזרח לעיר התחתית ובשנת 1895 עברה האוניברסיטה לקמפוס זה. הקמפוס המקורי של האוניברסיטה הוחכר, עדיין נמצא בבעלות האוניברסיטה, ומכניס לתקציבה מיליוני דולר מדי שנה בדמי חכירה.
המבנה המקורי של האוניברסיטה הטריטוריאלית נהרס בשנת 1908 ובאתר עומד בימינו בית מלון. מארגני התערוכה העולמית בשנת 1909, אשר נקראה "תערוכת אלסקה-יוקון-פסיפיק" בקשו להקים בשטח הקמפוס את אתר התערוכה. לצורך כך הגיעו להסכם עם חבר הנאמנים של האוניברסיטה בתמורה לכך שהאוניברסיטה תהנה מן המתקנים שיוותרו בשטח עם תום התערוכה. באופן זה הותיר מתווה גני התערוכה את רישומו לאורך זמן על הקמפוס.
בתקופת שתי מלחמות העולם שמשו חלק ממבני האוניברסיטה את צבא ארצות הברית והושאלו לממשל הפדרלי. בתקופת מלחמת העולם השנייה נשלחו תלמידים רבים ממוצא יפני, מאוניברסיטת וושינגטון למחנות עקורים. כתוצאה מכך לא השלימו רבים מהם את לימודיהם וזכו להכרה בלימודיהם רק בטקס שנערך בשנת 2008. לאחר כל אחת ממלחמות העולם ידעה האוניברסיטה תקופה של גידול מהיר. כך בשנת 1946 נפתח באוניברסיטה בית ספר לרפואה, אשר התפתח בהמשך למרכז הרפואי של אוניברסיטת וושינגטון, הנחשב לאחד מן המרכזים הרפואיים הטובים ביותר בארצות הברית.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 נפתחה תחנת משטרה בקמפוס האוניברסיטה. שטח שיפוט שוטרי האוניברסיטה הוא בקמפוס האוניברסיטה ובמבנים השייכים לאוניברסיטה.
שנות ה-60 וה-70 היו "תור הזהב" של האוניברסיטה והיא ידעה גידול מהיר במספר התלמידים, בנייה מואצת של מבנים, גידול בתקציב והכרה לאומית, כל זאת בהנהגתו של צ'ארלס אודגארד שעמד בראש המוסד משנת 1958 ועד 1973. עם הגיעם של ילידי הבייבי בום שלאחר מלחמת העולם השנייה לבגרות, בשלהי שנות ה-60, יותר מהוכפל מספר תלמידי האוניברסיטה מ-16,000 ל-34,000 תלמידים. תקופה זו התאפיינה בפעילות חברתית נמרצת של ציבור התלמידים, פעילות שרובה כוונה כנגד מלחמת וייטנאם. בזכות פעילות של הנהגת האוניברסיטה בגיוס תמיכה ממשלתית גדל תקציב האוניברסיטה מ-37 מיליון דולר בשנת 1958 ליותר מ-400 מיליון דולר בשנת 1973. בתקופה זו נבנו 35 מבנים חדשים בקמפוס.
בשנת 1990 פתחה האוניברסיטה קמפוסים בערים טקומה ובות'ל. תחילה התנהלו בקמפוסים אלה תוכניות לתואר ראשון בלבד למי שהשלימו כבר שנתיים של לימודים אקדמיים, אולם שני הקמפוסים התפתחו והחל משנת 2006 מציעים תוכנית לימודים ארבע-שנתית וכן תוכניות לתואר שני.
תוכניות לימוד ותארים
באוניברסיטת וושינגטון תוכניות לימודים לתואר ראשון, תואר שני ותואר שלישי ב-140 מחלקות שונות המאורגנות בפקולטות ובתי הספר הבאים:
מחקר ואקדמיה
על סגל האוניברסיטה נמנים חמישה זוכים בפרס לסקר-דבייקרי למחקר קליני רפואי, זוכה אחד במדליית פילדס, שמונה זוכים בפרס גרדנר למחקר ביו-רפואי (Gairdner Award), שנים עשר עמיתי מקארתור, שני זוכי פרס הספרות הלאומי האמריקאי (National Book Award), זוכה אחד במדליה הלאומית לאומנויות, חמישה זוכים במדליה הלאומית למדעים, שישה חתני פרס נובל, שני זוכי פרס פוליצר. חמישים ושמונה מבין חברי סגל האוניברסיטה חברים באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
לאוניברסיטת וושינגטון אחת הספריות האקדמיות הגדולות בארצות הברית ובאוספיה למעלה מ-7.3 מיליון ספרים. האגודה לספריות מחקר בארצות הברית דרגה את ספריית האוניברסיטה בין 15 הספריות הטובות במדינה.
מדיניות בת קְיָמָא
בעשור הראשון של המאה ה-21 התחייבה אוניברסיטת וושינגטון למדיניות של קיימות. לצורך קידום מדיניות זו פעילה באוניברסיטה ועדה מייעצת לשמירה על הסביבה המנטרת את השפעת פעילות המוסד על סביבתו, נוצרה משרה לשומר על הסביבה ונוסח מסמך מדיניות רשמית של המוסד לשמירה על הסביבה.
החל מפברואר 2006 החל המוסד, חברה האוניברסיטה לחברת החשמל של העיר סיאטל לקדם פעילות ירוקה. כל תצרוכת החשמל של האוניברסיטה היא ממקורות אנרגיה מתחדשת. מיליוני דולר מן התקציב השנתי של שירותי המעונות והמזון במוסד מופנים לרכישת מזון אורגני וטבעי המיוצר באזור. בכל המסעדות באוניברסיטה אין שימוש במכלי פוליסטירן וכלי האוכל החד-פעמיים מתאימים כולם להפקת דשונת. מבני מעונות חדשים המתוכננים להיבנות בקמפוס יעמדו בתקנים המחמירים ביותר של איכות הסביבה. בסקר איכות הסביבה שנערך בארצות הברית בשנת 2008 דורגה האוניברסיטה בין שש האוניברסיטאות המובילות בארצות הברית בשמירה על איכות הסביבה, מבין 300 שנבדקו. בשנת 2018 זכתה אוניברסיטת וושינגטון להיכלל ברשימת "הקמפוסים הירוקים" של אוניברסיטת פרינסטון בפעם השמינית ברציפות.
בוגרים בולטים
בין בוגריה הבולטים של האוניברסיטה נמנים חתני וכלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה ג'ורג' ה. היטצ'ינגס (1988), מרטין רודבל (1994) ולינדה באק (2004), חתן פרס נובל לכלכלה ג'ורג' סטיגלר (1982), פסל הזכוכית דייל צ'יהולי, סופרת הילדים בוורלי קלירי, הסופרים טום רובינס ורוברט זוברין, ההיסטוריון פואד עג'מי, המדינאי טום לנטוס, המדליסט האולימפי ג'ו רנץ, הסקסופוניסט קני ג'י, ושחקני הקולנוע והטלוויזיה קייל מקלכלן ודיאן קנון.
BIBSYS
BIBSYS היא רשות ממשלתית השייכת למשרד החינוך והמחקר של נורווגיה. הרשות מספקת שירותי תוכן מחקרי ולימודי, בהם שירותי אחסון, שליפה והעברת מידע ומטה-דאטא של מקורות חיוניים ללימוד ולמחקר (ספרי עיון ולימוד, כתבי עת מדעיים, עבודות מחקר, מאמרים ועוד). הרשות פועלת בשיתוף אוניברסיטאות, מכללות אקדמיות, מכני מחקר והספרייה הלאומית של נורווגיה. הרשות מספקת לחוקרים ולתלמידים גישה למקורות ולספריות באמצעות שירותי ממוחשבים ברשת האינטרנט (בפרט הפורטל oria.no). הרשות מהווה את הנציג הלאומי הנורווגי למיזם DataCite (ניהול ציטוטים גלובלי) ומנהלת את הקודי המזהים הבינלאומיים של הפריטים בקטלוגי הספריות בנורווגיה.
היסטוריה
היחידה הוקמה ב-1972 במסגרת האוניברסיטה הנורווגית למדעים וטכנולוגיה בשיתוף החברה המלכותית הנורווגית למדע וספרות (Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs Bibliotek) במטרה למחשב ספריות אקדמיות וספריות מחקר. היחידה צמחה מניהול שתי ספריות בטרונדהיים למערכת הלאומית לניהול ספריות מחקר במדינה וספקית שירותי מידענות מגוונים לצרכני ספריות אלה.
מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית
מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית (באנגלית: United States Army War College) היא מוסד ללימודים גבוהים של צבא ארצות הברית.
היסטוריה
המכללה נוסדה ב-1901 ביוזמת מזכיר המלחמה של ארצות הברית אליהוא רוט. היא מוקמה בהתחלה באזור וושינגטון די. סי., לאחר מלחמת העולם השנייה עברה לפורט לוונוורת' וב-1951 למיקומה הנוכחי בבסיס קרלייל שבקרלייל שבפנסילבניה. המכללה משמשת מוסד מחקר בנושאי ביטחון לאומי ומוסד להכשרת קצינים בכירים בנושאי מנהיגות ואסטרטגיה. היא אחת מתשע עשרה האקדמיות הפדרליות של ארצות הברית.
המכללה מעניקה תואר שני בלימודי אסטרטגיה. תוכנית הלימודים מיועדת בעיקר לאנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, בדרגת לוטננט קולונל או קולונל להם כ-22 שנות שירות, ומעניקה להם הכנה לקראת תפקידי מטה בכירים בגופים או סוכנויות הכוללים מרכיבים בין-זרועתיים, בין-לאומיים, או חוצי ממשלה. בנוסף למכללה תוכנית לעמיתים זרים, תוכנית ללימודים מרחוק ותוכניות הכשרה נוספות לקצינים בכירים.
גופי המכללה:
יעקב הרצנשטיין
קורות חיים
נולד באודסה, בנו של אלכסנדר הרצנשטיין, שהיה סוחר אמיד. קיבל חינוך יהודי וכללי. החל ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג בגרמניה, לאחר מכן למד משפטים והוסמך לעורך דין. הצטרף לתנועת ביל"ו.
בקיץ 1883 עלה לראשונה לארץ ישראל. בעקבות הקשיים שעשו פקידי החוף הטורקיים לעולים היהודים, מחה בפני הקונסול הרוסי ביפו. הוא נסע לבית הביל"ויים. למחרת ביקש להצטרף לחבריו הביל"ויים לעבודת במקוה ישראל, אך המנהל הירש סירב להכיר בו כביל"ויי ולתת לו עבודה. בעקבות זאת פרצה מריבה בין המנהל הירש לבין קבוצת הביל"ויים במקוה ישראל, ולבסוף התרצה והתיר להרצנשטיין לעבוד. אך הרצנשטיין נפגע מן היחס של הירש והחליט לשוב לרוסיה.
במרס 1885 עלה ארצה בשנית, הפעם כבעל הון ועסקים. בעוד חבריו הביל"ויים התנחלו בגדרה, הוא התיישב ביפו ועם הזמן היה מראשי הקהילה האשכנזית בעיר. ייסד ביפו בית מסחר לייבוא עצים לבנין ולייצוא צמוקים. בעסק העצים עבד אצלו כפקיד יעקב אלחנן ליטוינסקי, ובעסק הצימוקים הביל"ויי אלכסנדר הרכבי.
הרצנשטיין נסע לרוסיה לצורך פיתוח עסקיו. הוא הרחיב את עסקיו והחל לעסוק גם בעסקי בנקאות. הוא הגיש עזרה כספית לחבריו הבילו"יים שהתנחלו בגדרה. כמו כן החל לייבא נייר סיגריות.
בקיץ 1886, לאחר מותו של אברהם מויאל, שהיה מנהל ענייני חובבי ציון בארץ ישראל מטעם הועד האודסאי, התכנסה אספת עסקנים בביתו של הרצנשטיין ביפו, בה נבחר ועד לניהול העניינים בראשות שמואל הירש, בין חבריה היה גם הרצנשטיין, וכן יהושע אוסוביצקי, אברהם זלמן איכילוב וישראל בלקינד.
בעקבות עסקיו המסועפים היה בקשר הנהלת מקוה ישראל ועם פקידות הבארון לניהול המושבות וסייע להם. בעת מרד איכרי ראשון לציון נגד פקידי הברון, שיגר אליו יהושע אוסוביצקי מכתב דחוף וביקש את עזרתו לדרוש מרשויות השלטון העות'מאני שוטרים לריסון האיכרים. אך הפעם נמנע הרצנשטיין מלסייע לפקידות הבארון, ובזה מנע את התערבות השלטון העות'מאני בסכסוך יהודי פנימי שהיה עלול להסתיים באסון בגלל התנגשות עם השוטרים.
בשנת 1890 התכנסה בביתו, ביוזמת ד"ר זאב וילהלם הרצברג, אספה של עסקני יפו, שבה נוסדה לשכת בני ברית "שער ציון". באותה שנה השתתף בארגון הקהילה האשכנזית ביפו, ובאספתה הראשונה נבחר הרצנשטיין לוועד הקהילה יחד עם שמעון רוקח, חיים שמרלינג, יחיאל מיכל פינס ובצלאל לאפין.
בשנת 1892 נשא את פאני, בת אליהו ורוזה ציפרפיין, אחות ברטה, אשת הבילוי"י יוסף פיינברג, ממייסדי ראשון לציון.
בשנת 1906 יצא לאלכסנדריה, משם נסע לצרפת, ובה שהה למעלה משלוש שנים, ולאחר מכן שב לאלכסנדריה והשתקע שם ועסק במסחר. הוסיף לתמוך בענייני היישוב בארץ. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, בעקבות זרם הפליטים והמגורשים מארץ ישראל לאלכסנדריה, יזם יחד עם דוד יודילביץ (ששימש אז מנהל סניף כרמל מזרחי באלכסנדריה) את פעילות העזרה למהגרים מארץ ישראל. כעבור זמן נבחר ועד מיוחד למטרה זו, והרצנשטיין היה חבר בו. גם אשתו פעלה בוועד זה יחד עם אשת הרב הראשי של אלכסנדריה רפאל דלה-פרגולה.
נפטר באלכסנדריה בשנת 1928.
ואינו לינה
ואינו לינה (בפינית: Väinö Linna; 20 בדצמבר 1920 – 21 באפריל 1992) היה סופר פיני. לינה נחשב אחד מהסופרים הפינים המשפיעים ביותר במאה ה-20. זכה לפרסום נרחב בפינלנד ובעולם כאשר פרסם ב-1954 את ספרו השלישי "חיילים אלמונים" וחיזק את מעמדו כסופר חשוב כאשר פרסם בשנים 1963-1959 את הטרילוגיה "כאן, תחת כוכב הצפון".
ביוגרפיה
לאחר שהשתחרר מהצבא חזר לעבוד במפעל בו עבד לפני המלחמה, ובמקביל המשיך לקרוא בספריות ואף החל לכתוב. בתחילה פרסם ספר שירים אשר לא זכה להערכה ולאחר מכן עבר לפרוזה. גם כאן לא נחל לינה הצלחה בתחילה, אולם ב-1954, לאחר הצלחת ספרו "חיילים אלמונים", היה ביכולתו לעזוב את עבודתו ולהתמסר לכתיבה. ספריו של לינה, שנכתבו בסגנון ריאליסטי, השפיעו בצורה עמוקה על החברה, הפוליטיקה והתרבות הפינית. שתי יצירותיו החשובות הפכו גם לסרטים.
Tuntematon sotilas - חיילים אלמונים
הספר מתאר בצורה ריאליסטית ואירונית את קורות מחלקת מקלענים בצבא הפיני במלחמת ההמשך. הספר אינו מתמקד בדמות גיבור אחד, אלא מספר את הווי היחידה תוך תיאור הקרבות הקשים מצד אחד וחיי היום-יום של החיילים מן הצד השני. הסיפור מסופר מנקודת ראותם של החיילים הפשוטים, ועולה ממנו ביקורת על הקצונה הפינית אשר הורכבה לרוב מבני המעמד הגבוה. בהיותו הספר הפיני הראשון בו צוירה המלחמה בדרך בלתי רומנטית, זכה הספר עם הוצאתו לביקורת נוקבת מצד חוגים נרחבים בפינלנד.
על הספר "חיילים אלמונים" בוויקיפדיה האנגלית
סולר (מנוע חיפוש)
סולר (באנגלית: Solr) הוא מנוע חיפוש המבוסס על Lucene, בקוד פתוח, שנכתב בג'אווה. התכונות העיקריות שלו כוללות חיפוש טקסט מלא, הדגשת התאמות, חיפוש קבוצות, אינדוקס בזמן אמת, חלוקות דינמיות, שילוב בסיסי נתונים, תכונות NoSQL וטיפול מסמך עשיר (למשל, Word, PDF). בעזרת מתן חיפוש מבוזר ושכפול אינדקס, Solr נועד להרחבה והתמודדות עם תקלות. סולר נמצאת בשימוש נרחב לצרכים שונים של חיפוש וניתוח מידע בארגוניים ויש לה קהילת פיתוח פעילה וגרסאות קבועות. הקוד משוחרר תחת רישיון אפאצ'י.
סולר פועל כשרת חיפוש טקסט מלא ועצמאי. הוא משתמש בספריית החיפוש של לוסין אשר בבסיסה מיועדת לאינדקוס וחיפוש בטקסט מלא, ויש לה ממשקי API כמו HTTP / XML ו-JSON מסוג REST שהופכים אותה לשמישה ביותר בשפות התכנות הפופולריות ביותר. התצורה החיצונית של Solr מאפשרת להתאים אותה לסוגים רבים של יישומים ללא קידוד Java, והיא כוללת ארכיטקטורת תוספים שתומכת בהתאמה אישית מתקדמת יותר.
אפאצ'י סולר פותח בצורה פתוחה ושיתופית על ידי פרויקט אפאצ'י סולר בקרן התוכנה אפאצ'י.
היסטוריה
בינואר 2006, CNET Networks החליטה לפרסם את קוד המקור בגלוי על ידי תרומתו לקרן התוכנה אפאצ'י. כמו כל פרויקט חדש של אפאצ'י, הוא נכנס לתקופת דגירה שבה התמקדו בפתרון בעיות ארגוניות, משפטיות וכלכליות.
בינואר 2007 עברה Solr ממעמד של דגירה למעמד של פרויקט עצמאי (TLP - Top-Level Project) וצמחה בהתמדה עם תכונות מצטברות, ובכך משכה משתמשים, תורמים ומחויבים. על אף היותו יחסית חדש כפרויקט ציבורי, סולר הפעיל כמה אתרי אינטרנט בעלי תנועה רבה.
בספטמבר 2008 שוחרר סולר 1.3 כולל יכולות חיפוש מבוזרות ושיפור ביצועים בקרב יכולות רבות אחרות.
בינואר 2009 הצטרפו יוניק סילי יחד עם גרנט אינגרסול ואריק האצ'ר ל-Lucidworks (לשעבר Lucid Imagination), החברה הראשונה המספקת תמיכה והדרכה מסחרית לטכנולוגיות החיפוש של אפאצ'י סולר. מאז, הצעות התמיכה סביב סולר היו רבות.
בנובמבר 2009 שוחרר סולר 1.4. גרסה זו הציגה שיפורים באינדקס, בחיפוש ובפנים לצד שיפורים רבים אחרים כגון עיבוד מסמכים עשיר (PDF, Word, HTML), קיבוץ אשכול תוצאות חיפוש המבוסס על Carrot2 וגם שיפור שילוב מסדי נתונים. המהדורה כוללת גם תוספים רבים נוספים.
בחודש מרץ 2010, לוסין ופרויקטי Solr התמזגו. ההורדות הנפרדות המשיכו, אך המוצרים פותחו כעת במשותף על ידי קבוצה אחת של מחויבים.
בשנת 2011 שונתה תוכנית מספרי הגרסאות של Solr כך שתתאים לזו של לוסין. לאחר סולר 1.4, המהדורה הבאה של סול נקראה 3.1, על מנת לשמור על סולר ולוסין באותו מספר גרסה.
באוקטובר 2012 שוחררה גרסת 4.0 של Solr, כולל יכולת SolrCloud החדשה. 2013 ובשנת 2014 הוצגו מספר גרסאות סולר בקו 4, שהגדילו בהתמדה את מערך היכולות ושיפרו את האמינות.
בפברואר 2015 שוחרר סולר 5.0, המהדורה הראשונה בה נארזה סולר כיישום עצמאי, והפסיקה את התמיכה הרשמית בפריסת סולר כקובץ WAR (פורמט קבצים). Solr 5.3 הציגה אימות והסמכה מובנית.
באפריל 2016 שוחרר סול 6.0. נוספה תמיכה לביצוע שאילתות SQL מקבילות ברחבי SolrCloud. כולל תמיכה ב-StreamExpression ומנהל JDBC חדש עבור ממשק SQL.
בספטמבר 2017 סולר 7.0 שוחרר. מהדורה זו, בין היתר, הוסיפה תמיכה במספר סוגי העתקים (רפליקות), הרחבה אוטומטית ומנוע מתמטיקה.
במרץ 2019 שוחרר Solr 8.0 כולל תיקוני באגים ועדכוני רכיבים רבים. שרתי Solr יכולים להאזין ולהגיש בקשות HTTP / 2. יש לשים לב שכברירת מחדל, בקשות פנימיות נשלחות גם באמצעות HTTP / 2. יתר על כן, כניסה של ממשק משתמש למנהל הוספה עם תמיכה ב-BasicAuth ו-Kerberos. ותכנון ביטויי מתמטיקה באפצ'י זפלין הפכו לאפשריים.
בנובמבר 2020 תרמה החברה בלומברג את מפעיל סולר לפרויקט לוסין / סולר. מפעיל סולר מסייע בפריסה ובהפעלת סולר ב-Kubernetes.
פעולות
על מנת לחפש מסמך, אפאצ'י סולר מבצע את הפעולות הבאות ברצף:
שילוב סולר
סולר חשפה ממשקי API, HTTP ו-REST לתעשייה עם תמיכה ב-XML ו-JSON, ותשתלב עם כל מערכת או שפת תכנות שתומכת בתקנים אלה. לנוחות השימוש קיימות גם ספריות לקוח עבור Java, C #, PHP, Python, Ruby ושפות התכנות הפופולריות ביותר.
סנטה קרוש דאש פלורש
סנטה קרוש דאש פלורש (בפורטוגזית: Santa Cruz das Flores) היא פרגזיה (פרֶגֶזִיאָש – Freguesias) באי פלורש שבחבל האוטונומי של האיים האזוריים שבפורטוגל. זהו היישוב הגדול ביותר בחלק המערבי של קבוצת האיים, ובו מרוכזים השירותים הממשלתיים והמשפטיים של האי. בנוסף פועל באי בית הספר התיכון היחיד, שדה תעופה, מרכז רפואי ומרכז מסחרי.
היסטוריה
היישוב קיבל סיוע על ידי הקמתו של מנזר פרנציסקני, סאו בואבנטורה (São Boaventura), שכיום משמש מוזיאון. בנייתו החלה בשנת 1642, שנתיים לאחר שפורטוגל קיבלה מחדש את עצמאותה. המנזר היה ידוע בשל המזבח שלו שהיה מעוצבב בסגנון הבארוק ובשל הגג המקושט שלו. לפרנציסקנים הייתה השפעה חזקה על האוכלוסייה המקומית. הם מיסדו את החגיגות השנתיות של פולחן רוח הקודש (Culto do Divino Espírito Santo) וקיבלו על עצמם את האחריות לניהול מערכת החינוך המקומית. עד אמצע המאה ה-19 היה המנזר הציר המרכזי של מערכת החינוך בפלורש, וילדים מכל החלק המערבי של האיים האזוריים התחנכו בבית הספר של המנזר. גם כיום, מרכזה של מערכת החינוך החילונית באי נמצא במנזר. בשנת 1878 הוקם במנזר בית חולים מקומי, כיום מרכז רפואי, שפעל בבניין המנזר עד לשנת 1945.
במחצית השנייה של המאה ה-19 היה ציד הלווייתנים חלק חשוב מכלכלת האי. באי הוקם בית חרושת לעיבוד המוצרים שהופקו מבשר ושומן הלווייתנים, שפעל בין השנים 1943 עד 1981. כיום מבנה המפעל הוא חלק מהמוזיאון המקומי.
באמיר תופי
באמיר מירטזה תופי (Bamir Myrteza Topi; נולד ב-24 באפריל 1957 בטירנה) הוא נשיא אלבניה לשעבר.
בעל תואר דוקטור בביולוגיה מטעם האוניברסיטה החקלאית, טירנה. דוקטור למדע, איטליה, 1990. דוקטור (כבוד) מטעם אוניברסיטת פרישטינה, אלבניה, 2008. בשנת 1997 נבחר לאספה הלאומית של אלבניה. סגן יו"ר המפלגה הדמוקרטית, ראש הקבוצה הפרלמנטרית. נחשב לתומך נלהב של עצמאות קוסובו.
ב-20 ביולי 2007, לאחר ארבעה סיבובי הצבעה שהתקיימו באותו חודש, נבחר תופי לנשיא. תופי החל את כהונתו ב-24 ביולי 2007. הוא סיים את כהונתו ב-24 ביולי 2012, עם כניסתו של בויאר נישני לתפקיד.
מוג'דה
מוג'דה (בת-אל) הפאוקור (בטורקית: Müjde Hepokur; נולדה ב-22 באוגוסט 1984 באיסטנבול, טורקיה) היא זמרת טורקית שהתפרסמה בישראל.
ביוגרפיה
אביה, מוסטפא, היה נגן בגלמה ואמה, פילוז, היא זמרת. בגיל צעיר הוריה התגרשו והיא גדלה אצל סבתה. לאחר מכן עברה לישראל עם אביה שהתפרנס שם כנגן, בין היתר של מיקי גבריאלוב ועופר לוי.
ב-1992 כשהייתה בת שמונה פנה אביה אל האמרגן אלי בנאי (אמרגנה דאז של זהבה בן) ומוג'דה צורפה למיקי גבריאלוב, כששרו יחדיו את הדואט "גברת מגונדרת". בעקבות ההצלחה הוזמנה מוג'דה על ידי מיקי פלד להיות כוכבת אורחת בפסטיגל באותה שנה, ולאחר מספר חודשים יצא לאור אלבומה הראשון "אמא ישראל", הכולל את הלהיט "הופ הופ" ("בטיילת על המדרכה"), שיר שביצע במקור מיקי גבריאלוב.
ב-1993 יצאה קלטת הווידאו הראשונה שלה, הנושאת את שם אלבום הבכורה. הקלטת הופקה על ידי אבי גואטה.
מוג'דה הפכה לכוכבת בתרבות הישראלית, הופיעה בתוכניות טלוויזיה רבות (לילדים ולמבוגרים) ואף השתתפה בפרסומת לשיחת ועידה של בזק.
ב-1994 הוציאה את אלבומה השני, "הנסיכה". האלבום הופק על ידי אבי גואטה, גם לאלבום הזה הופקה קלטת וידאו הנושאת את שם האלבום. אמה המאמצת של מוג'דה - זיוה, הפכה לאמרגנית שלה.
בשנת 1996 הוציאה מוג'דה אלבום לילדים בעברית ובטורקית, שנשא את השם "מחייכת ורוקדת". באותה שנה מוג'דה ואביה התגיירו, ומוג'דה שינתה את שמה לבת-אל.
בשנת 1999 הוציאה מוג'דה את אלבומה האחרון בישראל שנקרא "מאושרת" בו כלול השיר "אלוקים אנא עזור" שנכתב בעקבות רעידת האדמה שהתרחשה בטורקיה באותה השנה.
לאחר עזיבתה את הארץ ב-2003 וחזרתה לטורקיה, היא הקליטה מספר להיטים בטורקית. באחת מתוכניות האירוח בטלוויזיה הטורקית, ביצעה בעברית את השיר "לב זהב" של שרית חדד.
חיים אישיים
מוג'דה נישאה למסעדן ישראלי שפגשה בהופעה בבת ים, ובהמשך השניים התגרשו.
בשנת 2003 עזבה את ישראל וחזרה לארץ מולדתה, טורקיה.
מזה כמה שנים, היא בזוגיות עם קלידן מההרכב שלה.
שלדון גלאשו
שלדון לי גלאשו (באנגלית: Sheldon Lee Glashow; נולד ב-5 בדצמבר 1932 בברוקלין, ניו יורק) הוא פיזיקאי יהודי-אמריקאי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת הרווארד ופרופסור באוניברסיטת בוסטון וחתן פרס נובל לפיזיקה.
קורות חיים
נולד בניו יורק לאמו בלה לבית רובין ואביו לואיס גלוצ'ובסקי שהיה שרברב. ב-1950 סיים את לימודיו בתיכון ברונקס למדעים, במחזור שבו למד גם סטיבן ויינברג, עמו חלק לימים פרס נובל. בשנת 1954 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קורנל וב-1959 קיבל תואר דוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת הרווארד, על עבודה בהנחייתו של ג'וליאן שווינגר. בשנים 1962–1966 היה פרופסור חבר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1966 הצטרף לסגל המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת הרווארד, שם שימש פרופסור עד פרישתו לגמלאות בשנת 2000.
גלאשו הוא מתנגד חריף לתיאורית המיתרים, מכיוון שאינה מובילה לניבוי שניתן לבחינה ניסויית. הא אף כינה אותה "גידול" וניסה ללא הצלחה למנוע את קבלת אנשיה למחלקתו בהרווארד.
בשנת 1989 קיבל גלאשו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
סתלבט בקיבוץ
סתלבט בקיבוץ הוא סינגל של להקת פול טראנק ביחד עם הראפר הישראלי ג'ימבו ג'יי. השיר יצא לאור ב־11 בפברואר 2022, כסינגל מתוך אלבום האולפן השלישי של פול טראנק, "ממותה". השיר היה ללהיט ונבחר לשיר השנה לשנת ה'תשפ"ב של גלגלצ ורדיו תל אביב.
רקע וכתיבה
את השיר כתבו ג'ימבו ג'יי וגל ניסמן והלחינו ניסמן וזהר ברזילי. השיר הופק על ידי אריאל קשת וברזילי ועובד על ידי ניסמן וברזילי. ניסמן סיפר על תהליך יצירת השיר:
וידאו קליפ
הווידאו קליפ צולם בקיבוץ רוחמה שבצפון הנגב. לקליפ הם השתמשו במגוון חפצים ובעלי מקצוע שונים כמו: קלנועית, ארגז בירות, חברת מוניות ושליח פיצה.
גרסות כיסוי
במסגרת המצעד השנתי של גלגלצ, ביצע תמיר גרינברג יחד עם הגבעטרון גרסת כיסוי לשיר המשלב קטעים בעברית ואנגלית. בנוסף בוצעה גרסת כיסוי על ידי ג'יין בורדו לשיר.
בית דאדשכליאני
בית דַאדֵשכֵּלִיאָנִי (בגאורגית: დადეშქელიანი) הייתה משפחה אריסטוקרטית בהררי צפון-מערב גאורגיה במחוז ההיסטורי סוואנתי. הם שלטו בנסיכות סוואנתי משנות העשרים של מאה השמונה עשרה ועד ל-1857.
על פי משפחת דאדשכליאני מוצאם הוא משושלת שמחלים של טארקי שבדאגסטן. לעיתים הם מתיימרים להיות ממוצא בית גלובאני, שושלת נסיכים עתיקה מסוואנתי הנזכרת ברשומות הגאורגיות מאז המאה השלוש עשרה. אחד מנסיכי גלובאני היה שר האוצר של תמר המלכה. רבים מנציגי המשפחה מונו כחונכים ליורשי העצר ושופטים, כיוון שגלובאני נודעו בשל השכלתם הנרחבת, אינטליגנציה, יושר ורציונליות.
משפחת גלובאני הייתה השליטה של נסיכות סוואנתי בשנים 1360 ועד אמצע המאה השבע עשרה, בהם נגזלו אדמותיהם בידי נסיכי בית דאדיאני. עם כיבושם של הדאדיאנים את הנסיכות הם רצחו את כל משפחת גלובאני מלבד הנסיכה גלובאני ושני בניה, שהצליחו להימלט למחוז קברדה. הבן הבכור, דאדש גלובאני, נישא לאצילה הקברדינית ושמו שינה צורה לשם משפחה מקומית נפרדת, דאדשכליאני. בשנות העשרים של המאה השמונה עשרה, בעזרת הקברדינים, כבשו הגלובאנים את סוואנתי וחיסלו את שבט ריצ'גביאני המתחרה.
בניצחון על המאבק הפנימי בסוואנתי, שלטה המשפחה בנסיכות סוואנתי משנות החמישים של המאה השמונה עשרה ועד לשנת 1857. בשנת 1833, הם קיבלו את ריבונות האימפריה הרוסית והמשיכו ליהנות במידה רבה של אוטונומיה. הרוסים התערבו בסכסוך אלים בין שני ענפים של משפחת דאדשכליאני, ובסופו של דב, סיפחו את הנסיכות בשנת 1857.
הסכסוך הממושך בין הדאדשכליאנים, ההתנגדות שלהם לשלטון הרוסי, וההתנדנדות בנאמנותם לרוסים בתקופת מלחמת קרים (1854-1856), הובילה להתערבות ישירה של הרוסים. בשנת 1857, הנסיך אלכסנדר בריאטינסקי (1856-1862), הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, הורה על כיבוש נסיכות סוואנתי בכוח צבאי. קונסטנטין, המתאווארי של סוואנתי, ניסה לנהל משא ומתן, אבל הודח ב-11 בספטמבר 1857, ונצטווה לצאת לגלות בירוואן. בפגישת הפרידה, שהתקיימה בכותאיסי, ב-27 באוקטובר של אותה שנה, הוא התווכח עם מושל פלך כותאיסי, אלכסנדר גגארין והרג אותו יחד עם שלושה מאנשיו. כאשר נתפס נשפט במשפט צבאי מהיר והוצא להורג ביריה.
בשנת 1858 בוטלה הנסיכות והפכה למחוז באימפריה הרוסית והוצב בראשה מושל. רבים מנציגי המשפחה הוגלו לסיביר ולמחוזות רוסיים אחרים, ויתר הדאדשכליאנים שנותרו נושלו מזכויותיהם האציליות.
אנדרה קנר
אנדרה קנר (בהונגרית: Kner Endre; גיומנדרד, 4 בפברואר 1896 – ברית המועצות, נהר הדון, ינואר 1943) היה בעל בית דפוס בהונגריה, יהודי-הונגרי, אספן בולים, מומחה בבולאות, איש עסקים, מחבר ספרים ממשפחת קנר. נספה בשואה.
ביוגרפיה
אנדרה קנר נולד במשפחה יהודית ידועה במקום הולדתו, כילדם הרביעי של איזידור קנר וקורנליה נטר. הוא למד בבית הספר הגבוה למסחר בעיר ארד וסיים את לימודיו בשנת 1914. במלחמת העולם הראשונה, שירת כקצין של גדוד חי"ר מספר 4 של אוראדיה, שוחרר כסגן. לאחר המלחמה ניהל את ענייניו הכספיים והמנהליים של דפוס קנר בכפר הולדתו. לאחר מותו של איזידור קנר, הוא ואחיו אימרה קנר הפעילו את בית הדפוס כבעלים משנת 1935.
בינואר 1943, כיהודי, נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים בעבור הצבא ההונגרי). הוא נשלח לאוקראינה לחזית המזרחית כמסופח לארמייה השנייה (הונגריה) לעבודות פינוי שדות מוקשים, סלילת דרכים וחפירת מלכודות טנקים. הוא נעלם באזור נהר הדון בשטח ברית המועצות.
מומחיותו בבולאות
אנדרה קנר עסק רבות ולאורך שנים בבולאות. הן כאספן והן כמומחה. בספר שנכתב בשנת 1965 בשם "המונוגרפיה של הבולים הונגריים" מוזכר אנדרה קנר שלוש פעמים כמומחה לבולאות והן כאספן בולים שזכה בפרס הראשון בתערוכה.
א. בעמוד 56 מצוין שמונה כחבר ועדה שהוקמה על ידי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 להוצאת בולי דואר הונגריים: "...עמד לרשות המעצבים שבועיים בלבד. הוועדה העממית לחינוך ציבורי הפקידה את הערכת עבודות המכרז בידי ועדת הערכה מיוחדת שהוקמה לשם כך. חבריה היו: קארוי הולצמן, יוז'ף הורבאט, אנדרה קנר, לאיוש קוזמה, ארפאד מיקולה".
ב. בעמוד 67 מצוין: "... בקיץ 1925, ד"ר ארמין ארדדי ואנדרה קנר הוציאו את "מדריך בולי הדואר ההונגריים 1920-1871". העבודה, שהייתה ערוכה היטב, תיארה את כל תכונות שיני וסימני המים של הבולים שהוצאו בתקופה ההמצוינת במדריך, בנוסף למידע לגבי מחירם. המדריך הראשון פורסם ב-1926, השני ב-1928, והשלישי ב-1931".
ג. בעמוד 81 מצוין: "...ב-8 במאי 1937 נפתחה תערוכת בולים באולמות הבירה Vigadó. את התערוכה ארגנה 'אגודת הבולים של פאנוניה', שחגגה 20 שנה להיווסדה. התערוכה, שאורגנה בצניעות, זכתה להצלחה כלכלית גדולה, כיוון שהבולים שהונפקו למטרת ציון התערוכה נרכשו על ידי כמעט 2,000 מבקרים. התערוכה כללה 40 מיצגים ממוסגרים, שבלט בהם אוסף סימני המים ההונגרי של אנדרה קנר, שזכה בפרס הגדול של התערוכה".
כתביו
קנר כתב ביחד עם ד"ר ארדודי את "מדריך בולי הדואר ההונגריים 1920-1871", תוך התייחסות מיוחדת לסימני מים, שיניים והבדלי צבעים". המדריך יצא לאור לראשונה בשנת 1926.
בוקרא תקשורת
בוקרא תקשורת בע"מ (בערבית: بكرا תעתיק: בכרא) היא חברה ישראלית, המפעילה פורטל אינטרנט ישראלי ערבי באותו שם.
החברה, בבעלות משפחת זועבי ובניהול ג'אדה זועבי, נוסדה בנצרת בשנת 2006. האתר בניגוד למתחריו א-סינארה, פאנט, אל-ערב, הוא פורטל עצמאי שאינו קשור לעיתון מודפס. האתר עוצב מחדש בשנת 2009.
הפורטל נוסד בעקבות מלחמת לבנון השנייה כאשר מייסדיו, ובראשם המנכ"לית ג'אדה זועבי, הגיעו למסקנה כי חסר מידע זמין בערבית לדוברי ערבית ישראלים שאינם צרכני תקשורת או פורטלים ופורומים בעברית.
מגדל אירפול
מגדל אירפול (באנגלית: Earful Tower - "המגדל מלא האוזניים"- משחק מילים על השם מגדל אייפל) היה הסמל והלוגו של פארק השעשועים אולפני הוליווד של דיסני באתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה מאז הקמתו של פארק השעשועים ועד החלפת הסמל בכובע הקוסם בשנת 2001. מגדל זהה בצורתו משמש כיום כסמל וכלוגו של פארק השעשועים אולפני וולט דיסני באתר הנופש דיסנילנד פריז.
המגדל הוא למעשה מגדל מים שלראשו מחוברים שתי אוזניים שחורות כדוגמת אוזניו של מיקי מאוס, ובכך דומה המגדל לראשו של מיקי מאוס. המגדל בנוי בדומה למגדלי המים שהיו מקובלים באולפני הסרטים של הוליווד בראשית המאה, ועליהם היה (ולרוב עדיין נמצא) לוגו האולפן.
בחג המולד נהוג להלביש על המגדל כובע סנטה קלאוס אדום.
שי שטרן
שי שטרן (נולד ב-7 במרץ 1967) הוא עיתונאי, מפיק טלוויזיה, וסופר ישראלי, בעל חברת הפקות הקרויה על שמו.
ביוגרפיה
בשנים 1989–1993 עבד במחלקת הספורט של ערוץ 1 כעורך תקצירים. בשנים 1997–1999 הפיק את תוכנית הספורט בערוץ 2 "הדקה ה-91" בהנחייתו של יורם ארבל. בשנים 1999 - 2003 הפיק את התוכנית "חלומות בהקיציס" בכיכובם של איל קיציס וטל פרידמן שזכתה להצלחה רבה וזכתה פעמיים בפרס מסך הזהב. בשנים 2003–2008 הפיק וערך תוכניות לספי ריבלין - "אופסייד" לערוץ הספורט, ולעידן אלתרמן - "עושים צחוק" לערוץ 2. ב-2008 הפיק את השעשועון ההומוריסטי חידון האשליות בערוץ 24 הישן, בכיכובם של ליאת הר לב ויניב ביטון. ב-2009 הפיק והגיש את תוכנית הראיונות הקומית אל תשאל. אמירה בוזגלו הייתה שחקנית קבועה בשתי העונות הראשונות. "אל תשאל", שודרה במקביל בקשת ובערוץ ביפ בשעות הלילה המאוחרות. בתוכנית זו עבר שטרן לראשונה אל קדמת המסך כמגיש ומראיין. לאחר שתי עונות עברה התוכנית בערוץ 2 לשעת שידור מוקדמת יותר. שטרן שילב בתוכנית ראיונות עם אנשי שוליים בלתי מוכרים, בעלי תחביבים מוזרים לצד ראיונות של ידוענים מתעשיית הבידור. סגנון הראיון שלו שילב שאלות מביכות ומיתממות המצליחות להפתיע את המרואיינים ולהפיק מהם תשובות בלתי צפויות. בעונה השלישית שילב ראיונות עם פוליטיקאים ועסק בשאלות כלכליות, חברתיות ופוליטיות, גם הן בסגנונו הייחודי. לאחר חמש עונות של התוכנית "אל תשאל", החל להגיש תוכנית אירוח בשם "דבר אלי" בערוץ 24.
באפריל 2013 עזב את ערוץ 2, עבר לערוץ 10 והחל להנחות תוכנית אירוח בשם "שי בשישי" שכללה 30 תוכניות. התוכנית צולמה בפני קהל, וכן שילבה כתבות שטח בהן שטרן המשיך לעסוק בנושאים חברתיים שונים. באוגוסט 2014 התוכנית חזרה מוקדם מהמועד המתוכנן במהדורה מיוחדת של מבצע צוק איתן, צולמה ללא קהל ונקראה "שי בשידור". מאז משודרת התוכנית במתכונת זו. באוקטובר 2014 עלתה העונה השנייה. החל מינואר 2019 משודרת התוכנית בערוץ 13 (העונה השישית). בשנים 2015–2019 זכתה התכנית בארבעה פרסי אקדמיה בקטגוריית תוכניות אירוח.
בשנים 2012–2019 העלה, יחד עם ערן זרחוביץ' ומאור כהן, את מופע הבמה הקומי "כמעט מושלמים".
בסוף 2020 החליט שטרן לעזוב את "רשת" ואת ערוץ 13. החל מאפריל 2021 עבר שטרן לתאגיד השידור הישראלי, שם ממשיך להנחות את תוכניתו בכאן 11. התוכנית עלתה ב-24 באפריל תחת השם "ערב עם שי שטרן".
חיים אישיים
שטרן נשוי לדפנה, עורכת דין, מתגורר בהרצליה ואב לשלושה ילדים.
ח'ירבת כרמה
ח'ירבת כרמה (בערבית: كرمة) הוא כפר פלסטיני, הממוקם כתשעה קילומטרים דרומית-מערבית לחברון. הכפר ממוקם בנפת חברון שבחלק הדרומי של יהודה ושומרון.
היסטוריה
ב-1883 מפת הקרן לחקר ארץ ישראל מצאה עקבות של שרידים, מה שהם כינו "Traces of ruins".
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בכפר הייתה אוכלוסייה של 1,386 אנשים בשנת 2007.
הגאקורה
ההָגָקוּרֶה (ביפנית: 葉隠 - "בצל העלים" או "עלה נסתר") או "הגקורה קיקיגאקי" הוא ספר הדרכה פרקטי ורוחני ללוחמים, שנערך מתוך אסופת פרשנויות של הסמוראי יָמָמוֹטוֹ צוּנֵטוֹמוֹ. הפרשנויות נאספו ונערכו על ידי צוּרָמוֹטוֹ טאשירוֹ מתוך שיחותיו עם צונטומו בין השנים 1709 עד 1716, אך הספר פורסם רק שנים אחר כך. ההגקורה מוכר גם כ"ספר הסמוראי", כ"לקט נָבֶּשִימָה" וכ"לקט נגקורה".
תוכן הספר
הספר מתעד את השקפתו של צונטומו על הבושידו. נאמר לפעמים על ההגקורה כי הוא טוען שהבושידו הוא בעצם "דרך המוות" או הדרך לחיות את חייך כאילו אתה כבר מת, והסמוראי המשרת חייב להיות מוכן לוותר על חייו בכל רגע על מנת לשרת את אדונו. הספר מסביר גם כיצד על הסמוראי לנהוג עם משרתיו, אדונו וכיצד להתייחס למוות. הספר המקורי כולל בתוכו כאלף פסקאות על הבושידו, אך ברוב הספרים הנפוצים כיום ישנן רק מאתיים פסקאות.
הקשר היסטורי
אחרי מות אדונו, נאסר על צונטומו לבצע ספוקו על ידי שוגונות טוקוגאווה (הממסד הצבאי ביפן). ניתן להניח שההגקורה נכתב בחלקו על מנת להדגיש את תפקיד הסמוראי בחברה שלווה. חלק אחר בספר נוגע ל"ימים הישנים" ורומז להחלשות מסוכנת במעמד הסמוראים מאז.
השפעה
ההגקורה לא היה ידוע בשנים שלאחר מותו של צונטומו. הספר התפרסם וקיבל תפוצה רחבה יותר רק בתחילת המאה ה-20. ב-1930 הוא נעשה אחת מהיצירות המפורסמות ביותר ביפן המאפיינות את הבושידו. ההגקורה נשאר פופולרי בקרב לא-יפנים המעוניינים בתרבות הסמוראית.