cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב גוודלקנל
פעילות מסביב ללונגה
ההתקפה האמריקנית החלה ב-1 בנובמבר, ויומיים לאחר מכן השמידו הנחתים את כל העמדות היפניות באזור קרוז, בכללם יחידות עורפיות שנשלחו לתגבר את כוחותיו של נקגומה. נראה היה שהאמריקנים עומדים בפני פריצת קווי ההגנה היפנים. במקביל גילו כוחות אמריקנים אחרים כוח יפני שנחת זמן קצר לפני כן סמוך לקולי פוינט, מזרחית ללונגה, ותקפו אותו. על מנת להיערך לאיום ממזרח, עצר ונדגריפט את הפעילות במטניקאו ב-4 בנובמבר. בהתקפה זו ספגו היפנים מעל 300 הרוגים.
בבוקר 3 בנובמבר נחתו בקולי 300 חיילים יפנים ממשחתות כדי לסייע לכוחותיו של שוג'י, ששבו מהקרב על שדה הנדרסון. בתגובה שלח ונדגריפט גדוד תחת הרמן הנקן, שתפקידו היה לנטרל את היפנים בקולי. מעט לאחר הנחיתה נתקלו היפנים בחייליו של הנקן ודחקו אותם אחורה, לעבר מתחם לונגה. בתגובה שלח ונדגריפט שלושה גדודים נוספים.
בעוד הגדודים האמריקנים התחילו לנוע, החלו להגיע כוחותיו של שוג'י לקולי. ב-8 בנובמבר החלו הנחתים האמריקנים לנסות לכתר את שוג'י בנחל גָוַואגָה, ליד קולי. באותו הזמן הורה היאקוטאקה לשוג'י לנטוש את עמדותיו בקולי ולחבור לשאר הכוחות היפנים מערבית למטניקאו. מדרום לקווים האמריקנים שכן שטח ביצתי לא מוגן, וב-9 בנובמבר נמלטו שוג'י ובין 2,000 ל-3,000 מחייליו לג'ונגל מתוך כוונה לחצות אזור זה. ב-12 בנובמבר טיהרו האמריקאים את אזור קולי מכל המגנים הנותרים ואספו את כלי הארטילריה ואת האספקה שהשאיר שוג'י אחריו. שוג'י השאיר אחריו גם 450–475 גופות, לעומת 40 הרוגים בצד האמריקאי.
ב-4 בנובמבר נחתו שתי פלוגות מגדוד הפושטים השני, בפיקודו של לוטננט קולונל אוונס קרלסון, במפרץ אאולה, 64 קילומטרים מזרחית ללונגה. הפושטים של קרלסון וחיילים מרגימנט הרגלים ה-147 של הצבא נשלחו לשם על מנת לספק הגנה ל-500 חיילים מיחידת הבינוי של הצי שהגיעו לאזור על מנת להקים בו שדה תעופה. בסוף נובמבר נדחה רעיון בניית השדה בשל תנאי קרקע לא מתאימים.
ב-5 בנובמבר הורה ונדגריפט לקרלסון לעזוב את אאולה ולתקוף את כוחותיו הנמלטים של שוג'י. לאחר שהגיעו שאר הפלוגות של גדודו, יצאו קרלסון וגדוד הפושטים לסיור בן 29 ימים מאאולה למתחם לונגה. במהלך הסיור פגש גדוד הפושטים בכוחותיו של שוג'י מספר פעמים, ובקרבות שהתפתחו נהרגו כ-500 יפנים, לעומת 16 אמריקאים. בנוסף, מתו רבים מחייליו של שוג'י ממחלות וממחסור במזון במהלך הצעדה הארוכה. כשהגיעו כוחותיו של שוג'י לנהר לונגה באמצע נובמבר, כמחצית הדרך למטניקאו, נותרו רק 1,300 חיילים בכוח. כשהגיע שוג'י למפקדת הארמייה ה-17 בקוקומבונה היו עמו בין 700 ל-800 חיילים בלבד.
הקרב הימי על גוודלקנל
לאחר התבוסה בקרב על שדה הנדרסון תכנן הצבא היפני לנסות פעם נוספת לכבוש את שדה התעופה בנובמבר, אך לשם כך נזקקו הכוחות בגוודלקנל לתגבורת. הצבא ביקש מיממוטו סיוע בהובלת התגבורת הדרושה והשתתפות במתקפה. יממוטו סיפק לצבא 11 ספינות תובלה להובלת 7,000 החיילים הנותרים מהדיוויזיה ה-38, תחמושת, מזון וציוד כבד מרבאול לגוודלקנל. בנוסף, הוא שלח לאי שייטת שכללה שתי אוניות מערכה. על שתי האוניות, "היאֵיי" ו"קירישימה", עליהן פיקד תת-אדמירל הירואקי אבה, הוטלה משימת הפגזת שדה הנדרסון עם פגזים נפיצים בליל שבין 12 ל-13 בנובמבר, והשמדת השדה וכל המטוסים שבו על מנת לאפשר לספינות התובלה להגיע לגוודלקנל ולפרוק את משאן בבטחה ביום שלאחר מכן.
בראשית נובמבר נודע למודיעין האמריקני על התוכניות היפניות לכיבוש את שדה הנדרסון. לפיכך נשלח ריצ'מונד טרנר לגוודלקנל בפיקוד על "כוח משימה 67", שיירת אספקה שהובילה גם תגבורת לנחתים ושני גדודים של הצבא האמריקאי, ב-11 בנובמבר. על השיירה הגנו שתי שייטות בפיקודם של תת-אדמירלים דניאל קלהאן ונורמן סקוט ומטוסים משדה הנדרסון. בין 11 ל-12 בנובמבר תקפו מטוסים יפנים מרבאול את השיירה, אך היא פרקה את משאה בגוודלקנל ללא נזק רב.
מטוסי סיור אמריקנים איתרו את אוניות המערכה של אבה ודיווחו למפקדה. בתגובה הורה טרנר על אוניותיו של קלהאן להגן על החיילים שעל החוף מפני ההתקפה הצפויה, ולאוניות התובלה הורה לעזוב את גוודלקנל עם ערב, ב-12 בנובמבר. כוחו של קלהאן הכיל שתי סיירות כבדות, שלוש סיירות קלות ושמונה משחתות.
בסביבות השעה 01:30 ב-13 בנובמבר יירט כוחו של קלהאן את אוניותיו של אבה, בין גוודלקנל לאי סאבו. בנוסף לשתי אוניות המערכה, כללה השייטת של אבה סיירת קלה אחת ו-11 משחתות. שני הכוחות העוינים התקרבו זה לזה ופתחו באש מטווח קרוב ביותר. בקרב שהתפתח טיבעו אוניותיו של אבה, או הסבו נזק כבד, לכל אוניותיו של קלהאן, פרט לסיירת אחת ומשחתת אחת. בקרב נהרגו גם סקוט וקלהאן. שתי משחתות יפניות טובעו ונזק כבד נגרם להיאיי ולמשחתת נוספת. על אף ניצחונו על קלהאן, הורה אבה לאוניותיו לסגת מהאזור מבלי להפציץ את שדה הנדרסון. היאיי שקעה מאוחר יותר באותו יום, לאחר שספגה התקפות אוויריות על ידי כוח אוויר קקטוס וממטוסים מנושאת המטוסים אנטרפרייז. בשל כישלונו של אבה לתקוף את שדה הנדרסון, הורה יממוטו על השיירה, שוב בפיקודו של ראיזו טנאקה, להמתין יום נוסף באיי שורטלנד לפני היציאה לגוודלקנל. יממוטו הורה לתת אדמירל נובוטאקה קונדו להקים שייטת נוספת מאוניות שעגנו בלגונת טרוק ומשייטתו של אבה ולהפגיז את שדה הנדרסון ב-15 בנובמבר.
בסביבות השעה 02:00 ב-14 בנובמבר ערכו סיירת ומשחתת תחת פיקודו של גונאיצ'י מיקווה התקפה על שדה הנדרסון. ההפגזה גרמה לנזק אך לא ניטרלה את השדה או את המטוסים שבו. בעוד שהכוח של מיקווה שב לרבאול, החלה השיירה של טנאקה, שהאמין ששדה הנדרסון מנוטרל, להפליג במורד החריץ לגוודלקנל. במהלך יום 14 בנובמבר תקפו מטוסים משדה הנדרסון ומנושאת המטוסים אנטרפרייז את הכוח של מיקווה ואת השיירה של טנאקה, וטיבעו סיירת כבדה אחת ושבע ספינות תובלה. מרבית החיילים נימשו מן המים על ידי משחתות הליווי ששבו לאחר מכן לאיי שורטלנד. עם רדת החשיכה יצאו שוב טנאקה וארבע ספינות התובלה הנותרות בדרכן לגוודלקנל, בעוד שייטתו של קונדו התקרבה לשדה הנדרסון.
על מנת ליירט את השייטת של קונדו, שלח הלסי שתי אוניות מערכה, וושינגטון ודרום דקוטה, וארבע משחתות. הכוח האמריקני, תחת פיקודו של תת-אדמירל ויליס לי, הגיע לגוודלקנל ולאי סאבו מעט לפני חצות, ב-14 בנובמבר, זמן קצר לפני הגעתו של קונדו. השייטת של קונדו הכילה את אוניית המערכה קירישימה, שתי סיירות כבדות, שתי סיירות קלות ותשע משחתות. לאחר שנוצר מגע בין הכוחות, טיבעו כוחותיו של קונדו שלוש משחתות והסבו נזק כבד לרביעית. לאחר מכן נפגעה גם דרום דקוטה. בעוד אוניותיו של קונדו מתרכזות בדרום דקוטה, התקרבה וושינגטון לכוח היפני ופתחה באש מדויקת על קירישימה, והסבה לה נזק כבד מאוד. לאחר שנכשל בניסיון לרדוף אחר וושינגטון, הורה קונדו לשייטת לסגת מבלי להפגיז את שדה הנדרסון. במהלך הקרב טובעה גם משחתת יפנית.
עת נסוגו אוניותיו של קונדו, החלו ארבע ספינות התובלה בפריקת הציוד סמוך לטספרונגה, בשעה 04:00. ב-05:55 החלו מטוסים וארטילריה אמריקאים לתקוף את ספינות התובלה, והשמידו את ארבעתן ואת רוב הציוד שנשאו, ורק 3,000-2,000 חיילים הצליחו לרדת לחוף. מכיוון שניסיון התגבור והאספקה לכוחות בגוודלקנל נכשל, נאלצו היפנים לבטל את מתקפת נובמבר על שדה הנדרסון, במה שהיה אחד הניסיונות האחרונים של היפנים לכבוש את שדה הנדרסון מחדש.
ב-26 בנובמבר נטל לוטננט גנרל היטושי איממורה את הפיקוד על הארמייה האזורית השמינית החדשה ברבאול. הפיקוד החדש חלש על הארמייה ה-17 של היאקוטאקה ועל הארמייה ה-18 בגינאה החדשה. אחת ממטרותיו הראשונות כמפקד הארמייה השמינית הייתה המשך הניסיונות לכיבוש שדה הנדרסון וגוודלקנל. עם זאת, ניצחון בעלות הברית בקרב בונה גונה שבגינאה גרם לאיממורה לשנות את סדר העדיפויות שלו. כיבוש בונה על ידי בעלות הברית היווה איום רציני יותר לבסיס היפני ברבאול, ועל כן השהה איממורה כל תגבורת לגוודלקנל והתרכז במצב בגינאה החדשה.
קרב טספרונגה
היפנים נתקלו בבעיות בשליחת אספקה לחייליהם בגוודלקנל. שימוש בצוללות בשבועיים האחרונים של חודש נובמבר התברר כלא יעיל מספיק, וניסיון להקים בסיסי ביניים באיי שלמה נכשל בעקבות התקפות אוויריות של בעלות הברית. ב-26 בנובמבר הודיעה מפקדת הארמייה ה-17 לאיממורה שהם עומדים בפני מחסור קריטי במזון. מספר יחידות קדמיות לא קיבלו אספקה זה שישה ימים ואפילו היחידות העורפיות מתקיימות על שליש-מנות. מצב זה אילץ את היפנים לשוב ולהשתמש במשחתות להובלת אספקה.
אנשי הצי השמיני העלו תוכנית לצמצום חשיפת המשחתות שהובילו את האספקה לגוודלקנל: את האספקה יעמיסו בחביות דלק גדולות, אך ישאירו בהן די אוויר שיאפשר ציפה, ויקשרו אותן יחד בחבל. כשיגיעו המשחתות לגוודלקנל הן יתקרבו לחוף ויחתכו את החבלים, ואז תגיע סירה או שחיין מהחוף, ימשכו את קצה החבל בחזרה לחוף, ושאר החיילים ימשכו את החביות מחוץ למים.
"כוח התגבורת של גוודלקנל" של הצי השמיני, שהיה תחת פיקודו של ראיזו טנאקה, נבחר על ידי מיקווה לבצע את חמש הגיחות הראשונות לגוודלקנל תוך שימוש בשיטת החביות ב-30 בנובמבר. כוח התגבורת כלל שמונה משחתות, ועל שש מהן העמיסו בין 200 ל-240 חביות אספקה כל אחת. להלסי נודע ממקורות מודיעיניים על משלוח האספקה היפני והוא הורה על כוח משימה 67, שכלל כעת ארבע סיירות וארבע משחתות תחת פיקודו של אדמירל משנה קרלטון רייט, ליירט את השיירה. ב-30 בנובמבר הצטרפו לכוח משימה 67 שתי משחתות נוספות.
ב-30 בנובמבר בשעה 22:40 הגיעה שיירתו של טנאקה לגוודלקנל והחלה בהכנות לפריקת החביות, ובאותו זמן התקרב לאזור כוח משימה 67. המשחתות האמריקניות איתרו את השיירה היפנית במכ"ם וביקשו אישור לשגר טורפדו. רייט המתין ארבע דקות לפני שנתן אישור לירי, ובכך איפשר לטנאקה להוציא את אוניותיו מטווח ירי אופטימלי. אכן, כל הטורפדו ששיגרו המשחתות האמריקאיות החטיאו את מטרותיהן. באותה עת פתחו הסיירות האמריקניות באש ותוך זמן קצר השמידו את אחת מהמשחתות היפניות. שאר המשחתות זנחו את מלאכת פריקת האספקה, הגבירו מהירות, ושיגרו 44 טורפדו על הסיירות האמריקניות תוך כדי נסיגתן. הטורפדו היפנים מצאו את מטרותיהם, טיבעו סיירת אחת, וגרמו נזקים כבדים לשתי סיירות נוספות. שאר המשחתות של טנאקה נמלטו ללא נזק, אך נכשלו בניסיון האספקה.
ניסיונות אספקה נוספים מצד כוח התגבורת של טנאקה ב-3 בדצמבר, ב-7 בדצמבר וב-11 בדצמבר נכשלו גם הם, ועד 7 בדצמבר 1942 עמד קצב התמותה בקרב כוחותיו של היאקוטאקה על כחמישים אנשים ליום שמתו כתוצאה מתת תזונה, ממחלות ומהתקפות בעלות הברית.
ההחלטה היפנית לסגת
ב-12 בדצמבר הציע הצי היפני לנטוש את גוודלקנל. באותה עת טענו גם מספר קציני מטה במפקדה הכללית הקיסרית שכיבוש מחדש של גוודלקנל הוא בלתי אפשרי. משלחת בראשות קולונל ג'ואיצ'ירו סנאדה, ראש אגף מבצעים של המפקדה הקיסרית, ביקרה ברבאול ב-19 בדצמבר ונועדה עם איממורה ומטהו. עם חזרת המשלחת לטוקיו המליץ סנאדה לנטוש את גוודלקנל. ראשי המפקדה הקיסרית תמכו בהצעתו של סנאדה ב-26 בדצמבר והורו על אנשי המטה שלהם לתכנן את נסיגת הכוחות מהאי, את הקמת קו הגנה חדש באיי שלמה המרכזיים, ואת הטיית המשאבים לעבר המערכה בגינאה החדשה.
ב-28 בדצמבר הודיעו גנרל האג'ימה סוגיאמה ואדמירל אוסאמי נאגנו לקיסר הירוהיטו על ההחלטה לסגת מגוודלקנל, וב-31 בדצמבר נתן הקיסר את אישורו. היפנים החלו לתכנן בחשאיות את הפינוי, העניקו לו את השם "מבצע קֶה," וקבעו את תאריך תחילתו לסוף ינואר 1943.
קרב הר אוסטן, הסוס הדוהר וסוסון הים
בדצמבר נשלחו אנשי דיוויזיית הנחתים הראשונה להתאוששות, והקורפוס ה-14 של הצבא נטל את השליטה על האי. גיס זה הכיל את דיוויזיית הנחתים השנייה ואת דיוויזיית הרגלים ה-25 ואת דיוויזיית אמריקל של הצבא. מייג'ור גנרל אלכסנדר פאץ' מהצבא החליף את ונדגריפט כמפקד כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, שבאותה עת מנו מעל 50,000 איש.
ב-18 בדצמבר תקפו כוחות בעלות הברית עמדות יפניות בהר אוסטן. עמדה יפנית מבוצרת שנקראה "גיפו" הצליחה לסכל את המתקפה וכוחות בעלות הברית נאלצו להשהות את התקדמותם ב-4 בינואר.
בעלות הברית חידשו את התקפותיהם ב-10 בינואר, תקפו שוב בהר אוסטן וכמו כן בשני רכסים סמוכים שנקראו רכס הסוס הדוהר ורכס סוסון הים, בשל צורתם במפה. לאחר לחימה קשה כבשו בעלות הברית את שלושת הרכסים ב-23 בינואר. באותה עת התקדמו הנחתים האמריקנים מערבה לאורך חופו הצפוני של גוודלקנל תוך שהם כובשים שטחים ומחסלים התנגדות יפנית.
מבצע קה
ב-14 בינואר הנחיתו משחתות יפניות בגוודלקנל גדוד שתפקידו היה לשמש משמר אחורי לכוחות הנסוגים. קצין מטה מרבאול הצטרף לגדוד והודיע להיאקוטאקה על ההחלטה לסגת. באותה עת נעו ספינות מלחמה ומטוסים יפנים לעמדותיהם מסביב לרבאול ולבוגנוויל, כהכנה לביצוע הפינוי. מודיעין בעלות הברית קיבל מידע על תנועה יפנית, אך נכשל לתרגם זאת כהכנה לפינוי והסיק שמדובר בניסיון נוסף לכבוש את שדה הנדרסון.
פאץ', שחשש מפני ההתקפה היפנית, הקציב מספר מצומצם של כוחות להמשך הפעילות כנגד כוחותיו של היאקוטאקה. ב-29 בינואר שלח הלסי, שהתבסס על מודיעין דומה, שיירת אספקה לגוודלקנל, בחסות שייטת סיירות. כשאיתרו את השייטת, תקפו אותה מפציצי טורפדו יפנים והסבו נזק כבד לסיירת שיקגו, שטבעה ביום המחרת לאחר תקיפות נוספות. הלסי הורה ליתר הסיירות לשוב לבסיסן ופרס את שאר הכוחות הימיים שלו בים האלמוגים כהכנה למתקפה היפנית.
הארמייה ה-17 נסוגה באותה עת לחוף המערבי של גוודלקנל בעוד המשמר האחורי מעכב את ההתקדמות האמריקנית לאורך החוף. בלילות 1 בפברואר, 4 בפברואר ו-7 בפברואר פינו המשחתות יפניות את כל הכוחות מגוודלקנל. מלבד מספר התקפות אוויריות, לא ניסו בעלות הברית, שעדיין ציפו להתקפה יפנית, לסכל את הפינוי. בסך הכול פינו היפנים 10,660 חיילים מגוודלקנל. ב-9 בפברואר הבין פאץ' שהיפנים עזבו את גוודלקנל והכריז על האי כאזור מאובטח, ובכך תמה המערכה בגוודלקנל.
תוצאות הקרב
לאחר נסיגת היפנים הפכו גוודלקנל וטולאגי לבסיסים גדולים שסייעו להתקדמות בעלות הברית במעלה איי שלמה. בנוסף לשדה הנדרסון, נבנו עוד שני מסלולי טיסה למטוסי קרב בלונגה ושדה תעופה למפציצים בקולי. בגוודלקנל, בטולאגי ובאיי פלורידה נבנו בסיסי צי ומתקני לוגיסטיקה, והמעגן בטולאגי הפך לנמל חיוני לספינות מלחמה וספינות תובלה שהשתתפו במערכה באיי שלמה. כמו כן, שימש גוודלקנל אזור היערכות לכוחות הקרקע שיצאו להילחם בשאר איי שלמה.
לאחר המערכה בגוודלקנל עברו היפנים למגננה באוקיינוס השקט. הלחץ המתמשך לתגבר את גוודלקנל פגע במאמצים היפנים באזורי לחימה אחרים, ותרם במידה רבה להצלחת המתקפה האמריקאית-אוסטרלית על הבסיסים היפנים בבונה וגונה בראשית 1943. בעלות הברית נטלו את היוזמה האסטרטגית, ולא ויתרו עליה עד לסיום המלחמה. ביוני פתחו בעלות הברית במבצע גלגלון, בו נקבעה סופית האסטרטגיה לפיה לא יתקפו בעלות הברית ברבאול אלא יבודדו את הבסיס בו וינתקו אותו מקווי התקשורת ליפן. הבידוד המוצלח של רבאול הביא להפרדה בין זירת דרום מערב האוקיינוס השקט תחת פיקודו של דאגלס מקארתור לבין זירת האוקיינוס השקט תחת פיקודו של צ'סטר נימיץ, ושתי הזרועות המשיכו בהתקדמותן לעבר יפן באופן נפרד. שאר ההגנות היפניות בדרום האוקיינוס השקט בודדו או הושמדו על ידי בעלות הברית ככל שהתקדמה המלחמה.
אסטרטגית
לאחר קרב מידוויי הצליחו האמריקאים לבסס שוויון כוחות ימיים באוקיינוס השקט, אך עובדה זו לבדה לא תרמה לשינוי התקדמות המלחמה. רק לאחר ניצחונות בעלות הברית בגוודלקנל ובגינאה החדשה נעצרה ההתקדמות היפנית והיוזמה האסטרטגית נטתה לכיוון בעלות הברית. המערכה בגוודלקנל חיסלה את כל ניסיונות ההתפשטות של היפנים והציבה את בעלות הברית בעמדת יתרון. למעשה, ניתן לומר שניצחון בעלות הברית בגוודלקנל היה הראשון בשרשרת ניצחונות באוקיינוס השקט שהובילה לבסוף לכניעת ולכיבוש יפן.
מדיניות "אירופה תחילה", בה נקטה ארצות הברית בתחילה, איפשרה רק מגננה כנגד ההתפשטות היפנית, על מנת לרכז את המשאבים בהבסת גרמניה. טיעוניו של אדמירל קינג בזכות הפלישה לגוודלקנל, וכן ביצועה המוצלח, סייעו לשכנע את הנשיא רוזוולט שניתן לעבור למתקפה גם באוקיינוס השקט. עד סוף 1942 היה ברור שהאימפריה היפנית הפסידה במערכה בגוודלקנל, ושהתבוסה היוותה מכה קשה לתוכניות האסטרטגיות להגנת האימפריה.
הניצחון הפסיכולוגי במערכה בגוודלקנל היה שווה ערך לניצחון הצבאי. ברמת היחידות בשטח, ניצחו חיילי בעלות הברית את הטובים שבחיילי יפן, על הקרקע, בים ובאוויר. לאחר גוודלקנל התייחסו חיילי בעלות הברית לחיילים היפנים בהרבה פחות יראת כבוד מבעבר.
לאחר סיום המלחמה הצהירו מספר מנהיגים צבאיים ופוליטיים ביפן שהמערכה בגוודלקנל הייתה נקודת המפנה במלחמה. אדמירל-משנה ראיזו טנאקה אמר ש"אין ספק שגורלה של יפן נחתם עם סיום המאבק בגוודלקנל".
משאבים
קרב גוודלקנל היה אחת המערכות הממושכות ביותר במלחמה באוקיינוס השקט, במקביל למערכה באיי שלמה, ושתיהן דרשו מאמץ לוגיסטי אדיר מהמדינות שהשתתפו בהן. מבחינת צבא ארצות הברית, הניב המאמץ פיתוח של יכולת תובלה אווירית לראשונה בתולדותיו. כישלונם של היפנים להשיג עליונות אווירית אילץ אותם להסתמך על תובלה ימית באמצעות דוברות, משחתות וצוללות, בתוצאות פחות טובות מאלה של האמריקנים. בראשית המערכה סבלו בעלות הברית ממחסור במשאבים והתקשו להחליף את אבדותיהם, משום שהתעשייה האמריקאית נמצאה עדיין בתקופת מעבר והסבה לכלכלת מלחמה.
התבוסה במערכה בגוודלקנל פגעה ביפן מבחינה אסטרטגית אך עלתה גם במחיר יקר מבחינת אובדן משאבים וכוח אדם. כ-25,000 חיילים יפנים נהרגו במהלך המערכה, והמשאבים שהופנו אליה תרמו ישירות למפלות היפניות בגינאה החדשה. האימפריה היפנית איבדה את שליטתה באיי שלמה הדרומיים ואת היכולת לנתק את דרכי הקשר והאספקה של בעלות הברית לאוסטרליה, והבסיס היפני הגדול ברבאול הפך לקו החזית ונחשף למתקפות אוויריות של בעלות הברית.
התבוסה בקרב הייתה מכה קשה לצי הקיסרי היפני, ובעיקר לזרוע האוויר שלו. אמנם התעשייה היפנית באותה עת הצליחה לעמוד בקצב ייצור המטוסים הדרוש, אך ליפן לא הייתה היכולת להחליף את אבדות טייסיה בקצב מספק ובאיכות דומה. הטייסים ואנשי הצוות שהשתתפו בקרב גוודלקנל היו המנוסים והמיומנים ביותר ביפן, זאת לאור העובדה שצברו ניסיון קרבי רב בשנים שקדמו לקרב. התוכנית היפנית המקוצרת להכשרת טייסי קרב לא הייתה יכולה למלא את מקומם של טייסי הקרבות הוותיקים שאבדו, ואלה מהם שנותרו בחיים המשיכו בתפקידים מבצעיים, תחת שיעברו לבסיסי ההדרכה כדי להכשיר טייסים חדשים. כך צנחה הרמה המבצעית של טייסי הצי היפני, בעוד הרמה של הטייסים בצד האמריקני, שקיבלו הכשרה ארוכה ומקיפה, עלתה בקצב מהיר.
ההבדל במשאבי שני הצדדים ניכר גם בתפוקת התעשיות שלהם, בשנת 1942 ייצרה ארצות הברית 49,445 מטוסים, לעומת 8,861 בלבד שייצרה האימפריה היפנית. כמו כן, בתקופת הקרב, השיקו האמריקנים 87 אוניות חדשות, בהן נושאות מטוסים ואוניות מערכה, לעומת 22 אוניות בלבד שהשיקה יפן. כך, בנוסף לאבדות הכבדות שספגו יחידות הקרקע, וזרועות הים והאוויר של הצבא והצי היפני, התקשו היפנים להחליפן ביחידות איכותיות אחרות, ובוודאי שלא יכלו לעמוד בתחרות כנגד המשאבים העדיפים של ארצות הברית.
הקרב בתרבות
בשל העובדה שקרב גוודלקנל היה הניסיון הראשון של בעלות הברית לכבוש טריטוריה מידי האימפריה היפנית, ומשום שבתחילתו טרם החלה מעורבות בעלות הברית באירופה ובצפון אפריקה, זכה הקרב לסיקור תקשורתי נרחב בארצות הברית, ואופיו ההפכפך והמותח משך את תשומת לבו של הציבור האמריקני. מאמצם של החיילים והנחתים העלה אותם לדרגת גיבורים בעיני הציבור, והניצחון בקרב נסך בקרב בעלות הברית תחושת ביטחון שהייתה נחוצה להן באותה עת.
ספרו של הסופר ג'יימס מיצ'נר סיפורי דרום הפסיפיק (Tales of the South Pacific) הוא אסופת סיפורים קצרים על תקופת שירותו בצי ארצות הברית באזור גוודלקנל במהלך הקרב, ועבורו זכה מיצ'נר בפרס פוליצר בשנת 1948. הספר היה בסיס למחזמר ולשני סרטים.
הספר הקו האדום מתאר את חוויותיו האישיות של כותבו, ג'יימס ג'ונס, כרובאי בדיוויזיה ה-25 במהלך הקרב. הספר זכה להצלחה, והיה בסיס לסרט בעל שם זהה בשנת 1998 בכיכובם של שון פן, ג'יימס קאביזל וג'ון קיוזאק.
קרב גוודלקנל היה השראה גם למספר סרטים. מלבד סרטים שהתבססו על ספרים מאותה תקופה, ב-1945 יצא הסרט גאוות הנחתים (Pride of the Marines), בכיכובם של ג'ון גארפילד ואלינור פארקר, שתיאר את קורותיו של נחת הנפצע בקרב. בשנות ה-60 שודרה הדוקו-דרמה השעות האמיצות (The Gallant Hours), בכיכובו של ג'יימס קאגני בתפקיד אדמירל הלסי. הסרט נחתים מעופפים (Flying Leathernecks), בכיכובו של ג'ון ויין, מתאר את המאבק האווירי בשמי גוודלקנל. ב-1955 הופק הסרט "זעקת הקרב" בבימויו של ראול וולש לפי רב-מכר בשם זה מאת לאון יוריס שהשתתף בקרב זה.
בשנת 2010 עלתה לשידור המיני-סדרה הפסיפיק המתמקדת בחיל הנחתים האמריקני, ובפרט בסיפוריהם של שלושה נחתים (יוג'ין סלדג', רוברט לאקי וג'ון בזילון) במהלך הקרבות באוקיינוס השקט. שני הפרקים הראשונים של הסדרה עוסקים בקרב גוודלקנל: הראשון עוסק בנחיתה ובקרב טנרו, והשני עוסק בקרב על שדה הנדרסון.
מכיוון שהאימפריה היפנית נחלה תבוסה בגוודלקנל, לא זכה הקרב להנצחה רבה. עם זאת, הקרב הפך לסמל לכוח עמידה, והקרבתם של חיילי הצבא הקיסרי זכתה להערכת האומה היפנית. השפעתו הרבה ביותר של קרב גדוולקנל על היפנים לאחר המלחמה הייתה דווקא על קציני הצי היפני, שיחסו לקרב חשיבות רבה ביותר ודנו בו רבות. לאחר המלחמה שבו היפנים לגוודלקנל כדי לאסוף את עצמות מתיהם, והקימו אנדרטה בהר אוסטן.
היינריך וולף (דיפלומט גרמני)
היינריך אדולף וילהלם וולף (בגרמנית: Heinrich Adolf Wilhelm Wolff; 18 בנובמבר 1881, ברלין – 7 בפברואר 1946, ברלין) היה דיפלומט גרמני. בתחילת תקופת גרמניה הנאצית הועסק כקונסול כללי בירושלים ופעל למען הסכם העברה. מאחר שהיה נשוי ליהודיה, ולא נכנע ללחצים בהנפת הדגל הנאצי, הוא פוטר משירות ב-1935.
הוא לא הכיר באופיו האנטישמי של גרמניה הנאצית לאחר תפיסת השלטון. במכתב בשנת 1933 הוא קרא להפסיק את החרם על היהודים, מכיוון שהדבר יפגע במוניטין של הרייך בעולם ומכירות הסחורות בארץ-ישראל יירדו. אף על פי כן, וולף התחייב בתחילה למשטר. אז הוא הוביל את ההוכחה הארית והגיש בקשה להתקבל למפלגה הנאצית (NSDAP), שנדחה בשל עמדתו הדיפלומטית.
עזר בהסכם העברה
כקונסול הציל את חייהם של אלפי יהודים שהצליחו להגר לירושלים על ידי שיתוף פעולה מרצון ביישום ההסכם. עם זאת, הוא היה תחת מעקב של הנאצים, במיוחד בגלל נישואיו לאישה ממוצא יהודי. כך למשל, הפרסום Die Warte des Tempels של אגודת הטמפלרים והעיתון האנטישמי של יוליוס שטרייכר "דר שטירמר" מתחו עליו ביקורת קשה ותיארו אותו כ"ידיד יהודי". עם זאת, וולף עדיין זכה לתמיכת מעסיקו עד 1935.
פרשת דגל הנאצי
במרץ 1933 הורה נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג להניף את דגל צלב הקרס - סמל המפלגה הנאצית - לצד הדגל השחור, הלבן והאדום של הרפובליקה הגרמנית בכל הקונסוליות הגרמניות בעולם, כולל ביפו ובירושלים. כאשר ב-18 במרץ 1933 התעורר הצורך הגרמני להטיס את דגל צלב הקרס מעל בניין הקונסוליה הכללית בירושלים, התברר כי לא קיים דגל כזה במקום. הדגל הובא בטירוף מביתו של קורנליוס שווארץ (שלימים ימלא תפקיד מפתח בתנועה הנאצית של טמפלרים). למחרת היום. לד"ר היינריך וולף ניתן דגל נאצי נוסף, אותו רקמו הילדים הערבים בבית היתומים שנלר בירושלים והובאה לקונסוליה על ידי הגב' מאריה שנלר, מנהלת המוסד. ראשי הקהילה היהודית בירושלים פנו לקונסול הכללי וולף, שאשתו יהודייה, לשקול את בקשתם להסיר את הדגל הנאצי ולשלוח מברק לנשיא הינדנבורג בו נאמר כי הם מסכימים בכל ליבם לדגל השחור, לבן ואדום, שכן רבים מהם נלחמו בצילו למען המולדת הגרמנית, עם זאת, עליהם לציין בצער את העובדה שמראה דגל צלב הקרס קורא ליהודים, לדיווחים האחרונים, על מעשי אלימות שבוצעו נגד יהודי גרמניה. המברק לא נענה. על-פי חביב כנען: "עמדתו של ד"ר וולף בפרשת הדגל הנאצי חרצה, למעשה, את גורל הקאריירה המדינית שלו. עתה הזכירו לו שוב ושוב שרעייתו יהודיה. לא הסתירו ממנו שיש רצון להחליפו בנאצי ולערוך בהזדמנות זו גם טיהור כללי במשרדי הקונסוליה מעובדים מבני הדור הישן, על מנת להחליפם בנאמני המפלגה".
במרץ 1934 שלח הקונסול וולף דו"ח למשרד החוץ בברלין וביקש כי התיירים הגרמנים בארץ-ישראל יימנעו מהצגת סמל המפלגה.
היינריך וולף, לא הסתבך מעולם במעורבות לא דיפלומטית. הוא היה דיפלומט ממושמע מהדור הישן, שהודח בגלל שלא היה נאצי, אחרי ולמרות שביצע בנאמנות את מדיניות החוץ של ברלין.
אחרי 1935
בהתחלה הוא רצה להישאר בארץ-ישראל עם אשתו, אך מצד אחד הוא לא קיבל שום תשלומי פנסיה, מכיוון שאלו הוענקו רק בגרמניה, ומצד שני הוא לא הצליח למצוא עבודה שתואמת את כישוריו. אז בני הזוג נאלצו לחזור לברלין במרץ 1936. בשנת 1937 הוצב וולף לפנסיה קבועה. גם הוא וגם אשתו שרדו את הדיקטטורה של היטלר. וולף עצמו נפטר ב-1946.
מאוחר יותר הצליחה אילזה (לבית טיקטין) וולף לאכוף בהצלחה בקשה לפיצויים בשל רדיפה גזענית. היא נפטרה באוקטובר 1988 בבית אבות בדיסלדורף. ב-5 בנובמבר 2021 הונחה להיינריך אבן נגף מול משרד החוץ הגרמני לשעבר, בברלין, עם הכתובת: כאן עבד היינריך וולף - נולד ב-1881 - "מושפל / חסר זכויות, פרישה כפויה 1935".
לוקאס אולאסה
לוקאס רנה אולאסה קטרופה (בספרדית: Lucas René Olaza Catrofe; נולד ב-21 ביולי 1994 במונטווידאו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת ריאל ואיאדוליד מלה ליגה.
קריירת מועדונים
אולאסה גדל במחלקת הנוער של ריבר פלייט מליגת העל האורוגוואית, ובשנת 2011 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון. בהמשך שיחק במועדונים אתלטיקו פרנאאנסה, דאנוביו, טאז'רס, בוקה ג'וניורס, סלטה ויגו, ריאל ואיאדוליד ואלצ'ה.
שלמה ניצן (שחקן)
שלמה ניצן (נולד ב-22 בדצמבר 1941 בשם שלמה מינץ) הוא שחקן, זמר, בדרן ושדרן רדיו ישראלי.
ילדות ונעורים
נולד בחיפה בשם שלמה מינץ, ביחד עם אחותו התאומה דבורה, לפנחס ולשרה מינץ, משפחה חרדית (דודו היה השר בנימין מינץ, מנהיג מפלגת פועלי אגודת ישראל). לאביו הייתה חנות לכלי בית והוא למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב אצל הרב יהודה קולודצקי, המשיך בישיבת הדרום שברחובות, ולאחר מכן למד כשנה וחצי בישיבת "מרכז הרב" ואחר כך התגייס לצבא.
קריירת תיאטרון ובידור
תחילת דרכו כשחקן הייתה באמצע שנות השישים, בהצגה "ירח התאומים" במועדון התיאטרון, בהצגה "חמש חמש" בתיאטרון הוורוד מאת אהרן מגד, בהצגה "הדיבוק מנווה שאנן" בתיאטרון זווית.
ב-1968 הוא יזם והופיע במחזמר "איש חסיד היה" בתיאטרון "בימות" שערך דן אלמגור ב-1968, ושהורכב מסיפורים ושירים חסידיים שאותם סייע ניצן ללקט. לאחר מכן הוציא יחד עם השחקנית נירה רבינוביץ' שלושה אלבומים עם שירים חסידיים ויהודיים. מתלמידיו האחרונים של השחקן והבמאי צבי פרידלנד.
ניצן היה מוכר לילדים בשנות ה-70 וה-80, כשהופיע בתוכניות הילדים "מה פתאום", ו"רגע עם דודלי". בפסטיבל שירי הילדים של 1980 ביצע את השיר "המשפחה שלי" מאת יורם טהרלב ונורית הירש, שזכה במקום השני, והוא הנחה את הפסטיבל ביחד עם מנחם עיני וירדנה ארזי.
הוא נמנה עם כותבי המדור הסאטירי "דבר אחר", שהופיע במשך 21 שנים, קודם בעיתון "דבר" ולאחר מכן ב"ידיעות אחרונות", על עבודתו זו זכה ב-1993 בפרס סוקולוב יחד עם שותפיו דני קרמן, יאיר גרבוז ותרזה אייזנברג.
בשנות השמונים הופיע ניצן בפינה סאטירית בתוכנית הטלוויזיה "שעה טובה" ולאחר מכן בתוכנית "סיבה למסיבה", שהיו תוכניות הבידור המרכזיות של לילות שבת בערוץ הראשון. "נו, מה אתם אומרים?" היה הפתיח של כל פינה. החל מ-1990 הגיש פינה בתוכנית סופשבוע (שהחליפה את "סיבה למסיבה"). בפינה זו הוא ביקר את הפוליטיקה הישראלית באמצעות הקראת ידיעות מהעיתונות ותגובה הומוריסטית עליהן (לסירוגין עם שלום קיטל). ברדיו הגיש עד לסגירת רשות השידור פינה שבועית ברשת ב בימי שישי בצהריים, בה הגיב על אירועי השבוע והקריא קטעי פרוזה ושירה. בשנת 1990 זכה בפרס בית שלום עליכם על תרומתו לבמה, לתרבות ולתיאטרון הארץ-ישראלי.
עד לסגירתה של רשות השידור, הגיש ניצן, במשך שנים רבות, תוכניות רדיו ב"קול ישראל", בהן תוכניות על תולדות הזמר העברי ותוכניות סיפורים יהודיים.
ב-1988 ושוב -ב-1992 העלה שני ערבי הקראת סיפוריו של שמואל יוסף עגנון.
המכון הצרפתי
המכון הצרפתי (בצרפתית: Institut français) הוא ארגון צרפתי שנוסד בשנת 1907 על ידי משרד החוץ הצרפתי, לשם קידום התרבות הצרפתית, הפרנקופונית והתרבות המקומית ברחבי העולם. בשנת 2011 הוא החליף את פרויקט CulturesFrance כמטרייה לכל הפרויקטים של תרבות צרפתית.
המכון הצרפתי פועל בשיתוף פעולה הדוק עם רשת התרבות הצרפתית מחוץ לצרפת, המורכבת מיותר מ -150 סניפים וכמעט 1,000 סניפים של Alliance française ברחבי העולם. תהליך שילוב רשתות התרבות של מספר משלחות דיפלומטיות נערך בינואר 2011 עד 2014 כניסוי: קמבודיה, צ'ילה, דנמרק, איחוד האמירויות הערביות, גאורגיה, גאנה, הודו, כווית, בריטניה, סנגל, סרביה, סינגפור וסוריה.
הממשלה הפקידה את המכון לחקר התרבות הצרפתית לקידום התרבות הצרפתית, הכוללת: אמנויות הבמה, אמנות חזותית, אדריכלות, הפצה עולמית של ספרים צרפתיים, סרטים, טכנולוגיה ורעיונות. בהתאם לכך, המכון פיתח תוכנית מדעית חדשה להפצת התרבות.
היסטוריה
המכון הצרפתי הראשון נוסד בפירנצה, איטליה בשנת 1907 על ידי ז'וליין לוצ'יר ובסיוע הפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת גרנובל מבחינה היסטורית, המוסדות הצרפתיים שהוקמו במחצית הראשונה של המאה העשרים היו קשורים למוסדות אקדמיים, ואילו מרכזי התרבות הצרפתיים, שנוצרו במחצית השנייה של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה -21, נוצרו על ידי ממשלת צרפת. הבדל זה אינו קיים עוד והמרכזים התרבותיים מאמצים כיום את שמו של Institut Français. המוסדות הצרפתים ומרכזי התרבות הצרפתית הם מוסדות הממוקמים מחוץ לצרפת תחת משרד החוץ, ומטרתם לקדם שיתוף פעולה אינטלקטואלי ותרבותי בין אנשי מקצוע, להציג את האמנות המסורתית והעכשווית המקומית לכל הקהלים, לקדם את ההשכלה הגבוהה הצרפתית לסטודנטים ומורים זרים ולהציע מגוון רחב של קורסים ובחינות בינלאומיות עבור השפה הצרפתית. המוסדות ממומנים באופן מלא או חלקי על ידי ההכנסות שלהם שגויסו על ידי לימוד צרפתית כשפה רשמית או כשפה זרה (בהתאם למדינות) וחסויות. כיום, מוסדות צרפתיים ומרכזים תרבותיים צרפתיים (RTCs) הם מנופים חיוניים לפיתוח שיתוף פעולה בין אנשי מקצוע בתחום התרבות והחינוך, וכן לקידום המגוון התרבותי והלשוני וישנם 98 מכונים הפרוסים ברחבי העולם.
בישראל
למכון יש מספר שלוחות בישראל, בתל אביב, חיפה, ירושלים, באר שבע ונצרת והם מקיימים אירועים תרבותיים וקורסים על צרפת והשפה הצרפתית. המכון בירושלים הוקם בשנת 1952 ביוזמת המרכז הלאומי למחקר מדעי והיה בראשיתו מכון למחקר ארכאולוגי אשר תחת שרביטו נערכו חפירות רבות והתפתחה האסכולה הצרפתית לארכאולוגיה בלבנט הדרומי. בשנות השמונים הוחלט להרחיב את המשימה לכלל תחומי מדעי הרוח והחברה ולהעניק לו את שמו: המרכז הצרפתי למחקר בירושלים. המכון בתל אביב מפעיל מערך של קורסים ללימוד צרפתית וספריית מדיה המצוידת בכותרים האחרונים שיוצאים בצרפת, בתרגומים האחרונים לעברית שהופיעו בארץ, בסרטי DVD ובדיסקים עדכניים. בנוסף המכון מקיים הרצאות, שיעורי היסטוריה, רבי שיח, סדנאות לפילוסופיה, קונצרטים ועוד.
לס פול
לס פול (באנגלית: Les Paul; 9 ביוני 1915 – 13 באוגוסט 2009) היה גיטריסט קאנטרי-ג'אז אמריקאי, הידוע כאחת מהדמויות החשובות בהתפתחותם של כלי נגינה חשמליים מודרניים וטכניקות הקלטה. פול היה חלוץ בהתפתחות הגיטרה החשמלית בעלת הגוף המוצק (הגיבסון לס פול, הקרויה על שמו), בהקלטה רב-ערוצית, ובאפקטים שונים של חזרה והד.
חייו
נולד בשם לסטר ויליאם פולפוס (Lester William Polsfuss) בעיר ווקשה שבויסקונסין. עוד בגיל 12, בשנת 1928, ניגן במסעדות המבורגרים כדי להרוויח דמי כיס. אז הוא החליט להגביר את הגיטרה שלו, ולשם כך הוא פירק את החלק העליון של הפטיפון, חיבר אותו לגיטרה באמצעות חוטי טלפון שאותם חיבר לרדיו וכך יצר גיטרה חשמלית.
בתחילת שנות ה-40 החליט פול לנסות ליצור גיטרה חשמלית מגוף מלא. כאשר עבד אצל יצרני הגיטרות "אפיפון", ניצל את סופי השבוע וניסר לשניים גיטרה אקוסטית מתוצרת "אפיפון", ובמקום החלק המרכזי חיבר בול עץ. באמצעות זוויות פח הוא חיבר צוואר של גיטרת גיבסון, בנה פיקאפ בעצמו והלך עם המצאתו, שאותה כינה "בול העץ", לבית החרושת של גיבסון. אנשי "גיבסון" לעגו לפול וכינו אותו "הילד עם מקל המטאטא". בשנת 1950, כאשר ליאו פנדר הצליח לייצר גיטרה חשמלית, דבר שאנשי גיבסון חשבו שאינו אפשרי, עמדו בחברת גיבסון על טעותם וחיפשו את "הילד עם מקל המטאטא". לבסוף, בשנת 1951, הם מצאו את פול וביקשו ממנו לחתום עליה, והחתימה מוטבעת עד היום על כל גיטרת לס פול.
לס פול ביצע פלגיאט ביצירתו של המלחין היהודי רומני ריכרד שטיין, מזחלת עם פעמונים והפסיד בתביעה שהוגשה נגדו.
מוצב חממה
דרומית למוצב שכן הכפר מזרעת סירדה, צפונית למוצב שכן הכפר אל-ח'יאם, מערבית לו שכן הכפר חורה ומוצב צה"ל גלגלית, ומזרחית לו שכן הכפר ואזאני.
עד 1987 הוחזק המוצב על ידי מחלקת חי"ר בפיקוד מ"מ מפלוגת (מוצב) נרקיס, בדרך כלל פלוגת מסלול מגדוד של צנחנים או גולני. בנוסף לחיילי החי"ר היו במוצב טנק ועמדת תצפית שהופעלה על ידי חיילי החי"ר. הטנק ביצע מארבי ארטישוק, מעמדה צמודה למוצב, לכיוון עמק עיון ומארג' עיון.
לאחר ליל הגלשונים, החלו לפעול במוצב כוחות נ"מ, שהתחלפו ביניהם כל כמה חודשים, המוצב היה סוללתי והכיל את מפקדת הסוללה וחיילים שאיישו את המוצב. הסוללה איישה גם את מוצב נרקיס (מוצב שהיה בשטח ישראל, דרומית למטולה). למרות שהמוצב היה אחרי קו כחול (פונה בעת הנסיגה), גדר המערכת הייתה לפני המוצב. הכוחות שהיו במוצב היו לוחמים של צ'פרל או וולקן שהתחלפו ביניהם. מטרת המוצב הייתה למנוע חדירת כלי טיס מעמק עיון והגנה קרקעית על הגבול.
תחת דפוס פעולה דומה פעל בגיזרה המערבית מוצב הרדוף סמוך לשלומי, שהיה גם הוא תחת פיקוד סוללת נ"מ מגדודי הנ"מ המתנייע. הסוללות במוצבים אלה החזיקו כוננות קרקעית ואווירית כאחד.
מוצב חממה נבנה משני מפלסים:
מהמוצב היה ניתן לתצפת על הגזרה המזרחית של רצועת הביטחון לכיוון הכפרים אל-ח'יאם וקליעה וגם לכיוון המורדות המערביים של הר דב.
ב-24 במאי 2000, בעת נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון, ננטש המוצב ופוצץ.
ראו גם
<mapframe latitude="33.26625" longitude="35.657501" zoom="2" width="200" height="100" align="center">{ "type": "FeatureCollection", "features": [ {     "type": "Feature", "properties": {}, "geometry": { "type": "Polygon", "coordinates": [ [           [              35.58531761169434,              33.2817498989783            ],            [              35.58531761169434,              33.28662896166863            ],            [              35.59106826782227,              33.28662896166863            ],            [              35.59106826782227,              33.2817498989783            ],            [              35.58531761169434,              33.2817498989783            ]          ]        ]      }    }  ] }
ראש ממשלת קוסובו
ראש הממשלה של רפובליקת קוסובו הוא ראש ממשלת קוסובו.
ראש הממשלה וממשלת קוסובו, בראשה הוא עומד, אחראים למעשיהם בפני עצרת קוסובו, שכולם חייבים להיות חברים בה. ראש ממשלת קוסובו הנוכחי הוא אלבין קורטי, שנכנס לתפקידו ב-22 במרץ 2021.
רפובליקת קוסובו היא מדינה מוכרת חלקית, והתפקיד התפתח לאור השינויים המדיניים והפוליטיים במדינה. המשרה יוסדה בשנת 1945, ונקראה בתחילה "יושב ראש של המועצה המבצעת של ועדת האנשים". בתפקיד הראשון החזיק פאדיל הוג'ה, שהיה חלק מהענף הקוסובי של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
בית החולים קלווארי
בית חולים קלווארי (באנגלית: Calvary Hospital) הוא בית חולים פרטי ללא כוונת רווח, הממוקם בהובארט, בירת טסמניה שבאוסטרליה. היא הוקמה על ידי החברה הקטנה של מרי, בשנת 1899, בקמפוס סנט ג'ון.
בית החולים מעניק טיפול מיוחד בתחומי כירורגיה אורתופדית, אורולוגיה, גינקולוגיה, נוירוכירורגיה, כירורגיית ילדים, כירורגיה פלסטית, כירורגיית כלי דם, קרדיולוגיה, רפואה נשימתית, גסטרואנטרולוגיה, מיילדות, רפואה כללית, רפואה לטיפול קריטי, וטיפול בכאב על ידי מרדימים מומחים.
לבית החולים ישנם ארבעה קמפוסים בטסמניה: קמפוס עמק לנה, שנפתח בשנת 1938, קמפוס סנט ג'ון, שהוקם בשנת 1899, קמפוס סנט לוק, שנרכש בשנת 2004 וקמפוס סנט וינסנט, שנפתח בשנת 2005.
1699 בצרפת
שנת 1699 בצרפת הייתה השנה בה ציינה צרפת 712 שנות לאום.
קאולקיצפלוס
קאולקיצֶפלוס (שם מדעי: Caulkicephalus) הוא סוג זוחל קדום מעופף מסדרת הפטרוזאוריה שחי בתקופת הקרטיקון לפני 130 מיליון שנה. הוא היה קרוב משפחה קטן של האורניתוקרוס.
יצור זה היה קטן בהרבה מקרוביו, אך עדיין הגיע למוטת כנף של 5 מטרים ואורך לסתותיו הגיע ל-290 מ"מ. ליצור הייתה כרבולת קטנה מאחורי ראשו בדומה לפטרנודון, אך קטנה בהרבה. הוא היה בעל לסת ארוכה מלאה בשיניים שנטו לצדדים. בקצה החרטום הייתה בליטה קטנה עגלגלה.
מאובניו נמצאו באי וייט שבבריטניה, ובאזורים דומים ועקב הימצאותם לצד פסולת צמחים וללא קרבה לסלעים ימיים מעריכים שהוא היה יבשתי יותר מקרוביו, אך ייתכן שהיה עף מעל הימים ותפס דגים עם חרטומו הארוך.
כלי המשכן
על פי המקרא, כלי המשכן הם קבוצת כלים ששימשו את בני ישראל כשהם היו במדבר. כלים אלו הוצבו במשכן והם שימשו למטרות שונות. במסעות של בני ישראל, כלים אלו נישאו על ידי בני קהת. הציווי על יצירת הכלים, מופיע בפרשת תרומה ותיאור יצירת הכלים בפועל, על ידי בצלאל בן אורי, מופיע בפרשת ויקהל.
ארון הברית
ארון הברית הוא הכלי החשוב ביותר שהיה במשכן. בתוכו הונחו לוחות הברית והוא הוצב בקודש הקודשים. הוא היה עשוי משלושה ארונות: ארון עשוי זהב, המונח בארון עשוי מעצי שיטים שגם כן הונח בארון העשוי מזהב. אורכו של הארון השלישי היה שתי אמות וחצי, רוחבו היה אמה וחצי וגובהו אמה וחצי.לפי המסורת היהודית "הארון הוא לא מין המידה" הכוונה שאם האורך של קודש קודשים הוא עשר אמות והארון שתי וחצי אמות ,כאשר הארון נמצא הקודש הקודשים המרחק מהקיר לאהרון הוא חמש אמות והמרחק מהקצה השני גם חמש אמות. הארון נישא על ידי מוטות עצי שיטים מצופים בזהב, שהוכנסו לטבעות זהב שנצקו לצידי הארון. על הארון הייתה מונחת כפורת בעובי טפח העשויה מזהב טהור שעליה היו שני כרובים בגובה עשרה טפחים. את הארון היה עוטר כתר עשוי מזהב.
המנורה
מנורת הזהב הייתה מנורה בגובה 18 טפחיםוברוחב 12 טפחים שהוצבה בדרום אוהל מועד. במנורה הודלקו כל ערב 7 נרות על ידי הכהנים. היא הייתה עשויה מגוש אחד של זהב, בלי חיבורים של גושים נפרדים. עיצוב המנורה כלל צורות של כפתורים, פרחים וגביעים.
השולחן
שולחן הפנים הוצב בצפון אוהל מועד. הוא היה עשוי מעצי שיטים ומצופה זהב וכל שבוע הונחה עליו מערכת של 12 לחמים. אורכו של השולחן היה 2 אמות, רוחבו אמה אחת וגובהו אמה וחצי. הוא נישא על ידי מוטות עצי שיטים מצופים בזהב, שהוכנסו לטבעות זהב שנצקו לצידי השולחן. את השולחן עיטר זר זהב.
מזבח הזהב
מזבח הזהב, הנקרא גם מזבח הקטורת, היה מזבח, שעליו הקטירו הכהנים פעמיים ביום את קטורת הסמים. הוא היה עשוי מעצי שיטים מצופים זהב והוצב במרכז אוהל מועד. אורכו היה אמה, רוחבו אמה וגובהו שתי אמות. הוא נישא על ידי מוטות עצי שיטים מצופים בזהב, שהוכנסו לטבעות זהב שנצקו על פינות המזבח. את מזבח הזהב עיטר זר זהב.
הכיור
הכיור היה הכלי בו רחצו הכוהנים את ידיהם ואת רגליהם לפני עבודתם. הוא היה עשוי כולו מנחושת ועמד בעזרת בסיס מנחושת. מקומו היה בין כבש המזבח לאוהל מועד כך שהוא לא עמד ממש מול הפתח אלא דרומית אליו.
כלים נוספים
כלים נוספים רבים היו במשכן ושימשו לצורך פעולות שונות:
מיקום הכלים וסידורם במשכן
לגבי מיקומם המדויק של חלק מהכלים כותב רש"י:
מיקומו המדויק של המזבח נתון במחלוקת בתלמוד.
משמעות הסידור
לעומת זאת, הכוזרי מסביר את מיקום הכלים על פי משל על גוף האדם. לדבריו, כמו שהנשמה לא יכולה לשרות בגוף אם הגוף לא מתנהל כראוי, כך במשכן, השכינה לא יכולה לשרות אם כל המערכות אינן פועלות כמו שצריך. הוא מסביר שהאוכל מזין את הגוף בשלושה מישורים. החלק ה"גס" שבו מתעכל בקיבה, החלק ה"צלול" מזין את הלב וה"צלול שבצלול" (האדים שעולים מן הדם) מזין את "רוח החיים" שבאדם. כך זה גם במשכן. האש שעל מזבח הנחושת "מעכלת" את החלקים ה"גסים" במציאות- בשר הקורבנות- האש שעל מזבח הזהב "מעכלת" את הקטורת- ביטוי לנפש, השוכנת בלב- והאש שעל המנורה היא ביטוי ל"אור החכמה". הוא מאריך לבאר גם את יתר הכלים, גם כן על פי מבנה גוף האדם, כך שבסופו של דבר, כל המערכות עובדות כמו שצריך, כדי שתוכל השכינה לשרות.
כיסויי הכלים
בזמן המסעות במדבר, נושאי הכלים היו בני קהת. אולם, התורה מציינת שאסור לבני קהת לגעת בכלים עצמם,. לכן, התורה מצווה על הכוהנים, שלהם מותר לגעת בכלים, לכסות את הכלים לפני שבני קהת ישאו אותם כדי שהם לא יגעו ממש בכלים. לכל כלי היו מספר כיסויים:
הרמב"ן מעיר שעל כל הכלים נפרש כיסוי עור תחש, משום שהוא נועד להגן מפני הגשמים. הכלי היחיד שנפרש עליו עוד כיסוי מעל כיסוי העור הוא הארון, זאת מפני כבודו של הארון שצריך שכיסויו העליון יהיה מפואר.
זמן יצירת הכלים
בתורה, הציווי על עשיית הכלים מופיע לפני הציווי על עשיית מבנה המשכן, אולם, בפרשת ויקהל כתוב שהמבנה עצמו נעשה לפני עשיית הכלים. כדי לתרץ קושיה זו כתבו חז"ל: כלומר, הסדר הנאמר בפרשת תרומה הוא הסדר שמשה אמר לבצלאל לעשות. בפרשת ויקהל נאמר הסדר שנעשה בפועל: קודם המבנה, שלתוכו הוכנסו הכלים. יש מפרשים שהסדר הנאמר בפרשת תרומה בא לבטא את חשיבותם של הכלים, שעיקר העבודה נעשית בהם.
לארי איש הכבלים
לארי איש הכבלים (באנגלית: Larry the Cable Guy), שם הבמה של דניאל לורנס ויטני (Daniel Lawrence Whitney; נולד ב-17 בפברואר 1963) הוא קומיקאי, סטנדאפיסט, שחקן, ומפיק אמריקאי.
ביוגרפיה
נולד וגדל בפוני סיטי שבנברסקה כאחד משלושה אחים למשפחת חקלאים בחווה לגידול חזירים. למד לימודי דרמה ותיאטרון בווסט פאלם ביץ' ובאוניברסיטת נברסקה בלינקולן.
שותפיו למעונות הסטודנטים הגיעו מחגורת התנ"ך, וכך אימץ ויטני מבטא דרומי, שהפך לאחד מסימני ההיכר שלו.
מתגורר כיום בלינקולן, בירת נברסקה עם אשתו ושני ילדיהם. אוהד את קבוצת הפוטבול המקומית המתחרה בדרג הגבוה ביותר בארצות הברית במסגרת ה-NCAA. חבר במשמר הלאומי של ארצות הברית ונדבן של בתי-ספר מקומיים ובתי חולים לילדים. הופיע במספר הופעות לגיוס תרומות.
קריירה
לאחר התחלה פושרת בסטנדאפ, החל ויטני לנסות ולהופיע בתור דמות של איש כבלים, הכולל סטראוטיפים מובהקים של רד נק, מבטא דרומי כבד, וסלוגן חוזר - "!Git-R-Done".
שני אלבומי הסטנדאפ הראשונים שלו: Lord, I Apologize מ-2001 ו- The Right to Bare Arms מ-2005 זיכו אותו בתעודת "זהב" מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. בשנת 2007 יצא אלבום שלישי בשם Morning Constitutions.
בשנת 2006 יצא סרט הקאלט בכיכובו: "Larry the Cable Guy: Health Inspector", שבו ויטני מככב כלארי איש הכבלים, שבמקרה זה נהפך למשגיח בריאות אשר סוגר מסעדות בעלות היגיינה מפוקפקת.
באותה שנה לוהק ויטני לתפקיד דיבוב כדמותו של הגרר מטור בסרט "מכוניות" של פיקסאר. בהמשך דיבב את מטור בסרטים ובסדרות אחרות בזיכיון "מכוניות", ביניהם "מטור ואור הרפאים", "מכוניות 2", "מכוניות 3" ו"מכוניות מצוירות".
ב-2011 יצאה סדרה בערוץ ההיסטוריה בכיכובו - "Only in America with Larry the Cable Guy". הסדרה זכתה להצלחה עם מעל 4 מיליון צפיות. חברת מזון מהיר מדקוטה הצפונית בשם Bektrom Foods קראה לקו מוצרים על שמו.
פילמוגרפיה חלקית
סרטים טלוויזיה
ניקו סנטוס
ניקו ולנברינק (נולד ב-7 בינואר 1993), ידוע בשם הבמה שלו, ניקו סנטוס, הוא זמר, פזמונאי, שחקן ומפיק מוזיקלי גרמני.
ביוגרפיה
ניקו ולנברינק נולד ב-7 בינואר 1993 למשפחה גרמנית של מוזיקאים בעיר ברמן. אחותו של ולנברינק היא שחקנית ובתה גם היא שחקנית. במהלך ילדותו התגורר ולנברינק בפאלמה דה מיורקה שבספרד. הוא למד שם את השפות ספרדית וקטלאנית בנוסף לשפת אמו הגרמנית.
הקריירה של ולנברינק החלה דווקא בתחום המשחק, הוא כיכב בכמה פרסומות שעלו בטלוויזיה הגרמנית בין השנים 2007–2008, וגם שיחק באופרת סבון בשם "Rote Rosen" בגרמניה במהלך שנת 2015.
הקריירה המוזיקלית של ניקו החלה ביוטיוב כשהתחיל להעלות קאברים לערוץ הפרטי שלו, הוא התקדם לאחר שהצליח ביוטיוב להופיע עם מספר זמרים מצליחים מגרמניה בעולם ולאחר מכן התחיל להצליח בפני עצמו. ב-2012, יצר מספר שיתופי פעולה כמפיק מוזיקלי עם אמנים בינלאומיים, בעיקר מארצות הברית. הוא יצר בנוסף עוד שיתופי פעולה מוצלחים עם הדי ג'יי הגרמני רובין שולץ, ועם הזמרת שרה קונור. פריצת הדרך שלו הייתה בשנת 2017 כשהוציא את השיר "Rooftop", השיר הצליח בכל מדינות דוברות הגרמנית ובמיוחד באוסטריה, גרמניה ושווייץ. במהלך שנת 2018 המשיך להוציא סינגלים עד שיצא אלבומו הראשון "Streets Of Gold".
בשנת 2019 הוציא האמן את שירו "Better" יחד עם הזמרת לנה מאייר-לנדרוט, זוכת אירוויזיון 2010. השיר כבש מקומות גבוהים במצעד המוזיקה הגרמני. מאוחר יותר באותה השנה הוציא את הסינגל "Play With Fire" שזכה גם הוא לשבחים. בשנת 2020 הוציא שיר בשם "Like I Love You". ב-8 במאי 2020 יצא אלבומו השני של האמן הנושא את שמו, "Nico Santos".
יומנו של חנון - עשה זאת בעצמך
יומנו של חנון – עשה זאת בעצמך הוא ספר נספח לסדרת הספרים "יומנו של חנון". הספר, שחובר על ידי ג'ף קיני, יצא לאור באנגלית ותורגם לעברית בהוצאת כנרת זמורה ביתן. לספר זה יצא ספר המשך בשם "יומנו של חנון - עשה זאת בעצמך שוב".
מבנה הספר
הספר כולל שני חלקים. החלק הראשון כולל פעילויות ומשחקים, כמו ציור, חיבור קומיקס, השלמת קומיקס ומענה לשאלות שמוצגות על ידי דמויות הסדרה. החלק השני נקרא "מה הסיפור שלך?" ובו ניתן לנהל יומן. ניתן גם לצייר כריכה לספר. הספר כולל אף 16 עמודי קומיקס מלאים שנמצאים בין שני חלקיו.
הפועל ראשון לציון (כדורגל)
הפועל ראשון לציון הוא מועדון כדורגל ישראלי מהעיר ראשון לציון, המשחק בליגה הלאומית.
היסטוריה
מועדון הכדורגל הפועל ראשון לציון הקים התארגנות לראשונה בשנת 1928. בשנותיה הראשונות הקבוצה התחרתה בעיקר בטורנירים קטנים ובליגות חובבניות. כעשור לאחר הקמתה השתתפה לראשונה בטורניר הגביע הארץ-ישראלי 1939 והודחה בשלב רבע הגמר. הקבוצה נוסדה רשמית בשנת 1940 ונרשמה בהתאחדות לכדורגל. ב1941 הודחה בשלב חצי הגמר של הגביע הארץ-ישראלי, והשתתפה בליגה הבכירה החל מעונת 1941/1942 ולאורך שנות ה-40. וב1946 הודחה בגמר מול מכבי תל אביב במפגש כפול כשהפסידה 6:1 בסיכום שני המשחקים. במסגרת מדינת ישראל הקבוצה השתתפה לראשונה בגביע המדינה של עונת 1949/1951.
בליגה הבכירה בישראל השתתפה הקבוצה לראשונה בעונת 1949/1950, עונת הבכורה של ליגת הכדורגל לאחר קום מדינת ישראל. בקבוצה שיחק שוער נבחרת ישראל יעקב חודורוב אך בסוף עונת 1951/1952 ירדה, יחד עם יריבתה העירונית, מכבי ראשון לציון, לליגת המשנה. רק לאחר 26 שנים, בתום עונת 1977/1978 (עם המאמן אורי הילמן) בליגה הארצית, שבה הפועל ראשון לציון לליגה הראשונה למרות שסיימה רק במקום הרביעי, בעקבות החלטה על הגדלת הליגה על ידי ההתאחדות. הקבוצה ירדה חזרה לליגת המשנה עונה אחת בלבד לאחר מכן, ושבה בחזרה לליגה הבכירה ב-1980/1981, ואף הצליחה לסיים את עונת המשחקים במקום השישי ורשמה את הישג השיא שלה בליגה הבכירה. בעונה זו שיחקו בקבוצה הכוכבים המקומיים אלי מדואל, בן ציון פנקס, אפריים ויימן, גדעון פוקסיניאנו, נחום יעקובי ואיתן שלום הצעיר. אולם שנה מאוחר יותר ב-1981/1982, ירדה הקבוצה פעם נוספת לליגה השנייה ומאז תקעה יתד בליגה זו אך לא הצליחה להעפיל לשוב לליגה הבכירה פעם נוספת.
בסוף עונת 1989/1990 בליגה הארצית, ירדה הקבוצה לליגה השלישית. הדבר עורר זעזוע בקבוצה ואוהדיה ולאחר מכן עלתה הקבוצה מהליגה השלישית לליגה הראשונה תוך שנתיים. גדעון דמתי, אשר שיחק בנבחרת ישראל ושמשון תל אביב, היה מאמן הקבוצה בתקופה זו. ובשער עמד שביט אלימלך לימים שוער הפועל תל אביב ונבחרת ישראל.
הגדלת מעורבות העירייה
בשנת 1992 שונה שמה של הקבוצה להפועל עירוני ראשון לציון, ובמקביל החלה עיריית ראשון לציון לגלות מעורבות רבה יותר בקבוצה. מנגד, קטנה המעורבות הישירה של מרכז הפועל. אחת התוצאות הייתה נטישת "אצטדיון הפחים" הישן ומעבר לאצטדיון חדש ומודרני, אצטדיון הברפלד, שנמצא במערב העיר. המעבר של הקבוצה למערב העיר סימן את ההתרחקות שלה מן השכונות הממוקמות במרכז העיר ובמזרחה, ובהן שכונות שיכון המזרח ונחלת יהודה. המעבר והזיהוי של הקבוצה עם העירייה ומקורביה הביא לנטישה של אוהדים רבים את הקבוצה.
בסוף עונת 1993/1994 עלתה הקבוצה לליגה הבכירה - הליגה הלאומית, לראשונה לאחר 13 שנים בליגת המשנה - מהמקום הראשון ובהפרש של 9 נקודות. בשנת 1996 העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה, שם הפסידה 4:1 למכבי תל אביב. מכיוון שמכבי תל אביב זכתה גם באליפות, השתתפה עירוני ראשון לציון לראשונה בתולדותיה במסגרת אירופית - גביע אירופה למחזיקות גביע, אך בסיבוב המוקדם הודחה על ידי קונסטרוקטורל קישינב ממולדובה.
באמצע שנות התשעים נודעה הקבוצה כקבוצת מרכז טבלה טיפוסית בליגה הבכירה, ולמעשה היו אלה ימי השיא שלה. שחקניה הבולטים של הקבוצה באותן שנים היו דני אלברט, ניר שיקווה, ניסן קפטה, ואודי כבודי.
בעונת 2000/2001 הייתה הקבוצה המועמדת הוודאית לירידה בשל מאבקי הכוחות על שליטה בקבוצה בין הבעלים ליאור שחר לבין העירייה, שרצתה לנהל באופן מוחלט את הקבוצה, תוך הגשות בג"ץ על ידי שני חברי מועצת העיר, חמי דורון ודב צור (שינהל את הקבוצה כעבור שנה עם דוד ביטן). באותה עונה אף הפסידה הקבוצה בתבוסת השיא שלה בהיסטוריה, 10-1 למכבי תל אביב. אף על פי כן הצליחה הקבוצה לשרוד ולהישאר בליגה, בעיקר הודות ליכולתו של החלוץ הגאורגי קלימנטי ציטאישווילי בשלביה האחרונים של העונה.
בעונת 2001/2002 העמידה הקבוצה סגל שכלל בין היתר את אייל בן עמי מהפועל תל אביב, הקשר הבוסני סיאד חלילוביץ' והחלוץ שי הולצמן. למאמן מונה גיורא שפיגל, אך למרות פתיחת עונה מוצלחת, לא התעלתה הקבוצה מעבר למרכז הטבלה וסיימה במקום התשיעי. הקבוצה המשיכה לשחק בליגה הראשונה עוד עונה תחת הדרכתו של כוכב הקבוצה בעבר, איתן שלום, ובסוף עונת 2002/2003 ירדה הקבוצה חזרה לליגת המשנה, לאחר שסיימה במקום האחרון בליגת העל. שלוש שנים לאחר מכן נשרה לליגה השלישית.
בעונת חילקה הנהלת הקבוצה מאות מנויים לאוהדי הקבוצה על מנת שיגיעו לתמוך בה בעקבות מאבקיה על העלייה לליגה הלאומית, ואכן, ב-18 במאי 2007 הבטיחה עירוני ראשון לציון את חזרתה לליגת המשנה, שנה אחת בלבד לאחר הירידה לליגה הארצית, כשבמשחק העלייה הביסה הקבוצה 0–4 את מכבי באר שבע.
על מנת לחזור לליגת העל, צירפה הקבוצה שחקנים רבים בקיץ 2007, אך נכנסה לבעיות תקציביות קשות במהלך העונה, ולקראת סיום העונה נאבקה על ההישארות בליגה השנייה. במחזור הסיום אירחה הקבוצה את הפועל בני לוד למשחק בו הייתה חייבת לנצח, אך שער שוויון שספגה הקבוצה שש דקות לסיום המשחק עלה לה בירידה חזרה לליגה הארצית.
ההפרטה
ביוני 2008 נרכשו הבעלות וזכויות הניהול של המועדון על ידי אנשי העסקים רביב ספיר ורון חדד. קבוצת הרכישה שילמה מיליון שקלים לעיריית ראשון לציון עבור הרכישה, והעירייה מצידה התחייבה לכסות את כל חובות העבר שעמדו ע"פ ההערכות על סכום של כ-6 מיליון שקלים וכן לתמוך במחלקת הנוער של המועדון בסכום של כ-800 אלף שקלים בשנה. בעקבות המהלך הקבוצה שינתה את שמה וחזרה לשם המקורי - הפועל ראשון לציון.
ב-7 במאי 2009 חזרה הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר עונה אחת בלבד בליגה הארצית, לאחר שניצחה 0–5 את הפועל אום אל-פחם שנותרה בסוף המשחק עם 6 שחקנים, והמשחק הופסק בדקה ה-30.
אנג'י קרייג
אנג'י דון קרייג (באנגלית: Angela Dawn Craig; נולדה ב-14 בפברואר 1972) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת מינסוטה.
ביוגרפיה
קרייג נולדה בעיר וסט הלנה שבארקנסו, וגדלה כבת לאם חד-הורית ענייה. היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון נטלטון השוכן בג'ונסבורו, ובאוניברסיטת ממפיס השלימה לימודי תואר ראשון בעיתונות. לאחר לימודיה הגבוהים קרייג החלה לעבוד בעיתון "The Commercial Appeal" בממפיס והתמקצעה ככתבת. היא התגוררה בלונדון בשנים 2002–2005, ועבדה בחברה "סנט ג'וד מדיקל" (St. Jude Medical) בתחום משאבי אנוש ותקשורת מ-2005 עד 2017. בבחירות 2016 התמודדה קרייג אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של מינסוטה. היא הודיעה על מועמדותה בטרם ג'ון קליין המכהן הכריז על פרישתו. בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לא ניצבה בפני התנגדות, ובבחירות הכלליות התמודדה נגד המועמד הרפובליקני ג'ייסון מ. לואיס. היא הפסידה לו בפער של פחות מ-7,000 קולות.
הפועל ראשון לציון (כדורגל)
ההפרטה
בעונת 2012/2013 סיימה הקבוצה במקום השישי בליגה הלאומית. ב-4 בדצמבר 2012 זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בתואר - גביע הטוטו לליגת המשנה, לאחר ניצחון 4–5 בפנדלים על הפועל רעננה. באותה עונה הגיעה הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה, לאחר שברבע הגמר הדיחה את מחזיקת הגביע הפועל תל אביב.
אנג'י קרייג
ביוגרפיה
בבחירות האמצע ב-2018 התמודדה בשנית מול חבר הקונגרס לואיס, והפעם ידה הייתה על העליונה. היא גברה עליו ביום הבחירות הכלליות ונהפכה לאימא הלסבית הראשונה שנבחרה אל הקונגרס, לאישה הראשונה שייצגה את מחוז הקונגרס השני של מינסוטה בבית הנבחרים, ולאדם הלהט"בי הראשון ממינסוטה בקונגרס. היא הושבעה לתפקידה בינואר 2019, ובקונגרס ה-118 של ארצות הברית היא חברה בועדת החקלאות ובועדת אנרגיה ומסחר.
הפועל ראשון לציון (כדורגל)
ההפרטה
בסוף עונת 2013/2014 עזב ספיר את הקבוצה, אשר חזרה לבעלות העירייה. ב-11 במאי 2015 רכש שחקן העבר אייל ברקוביץ' את הקבוצה מידי העירייה, תמורת תשלומים של 125,000 ש"ח כל שנה במשך 10 שנים. במהלך עונת 2018/2019 הכריז אייל ברקוביץ' על כוונתו לעזוב את המועדון והחל חיפוש אחר בעלים חדשים.
אנג'י קרייג
ביוגרפיה
בחירות 2020 במחוז הקונגרס השני של מינסוטה היו ייחודיות. אדם ויקס, מועמד "מפלגת מריחואנה חוקית עכשיו", אמר בהקלטה מאומתת כי פעילים רפובליקנים הציעו לו 15,000 דולר אמריקני אם יתתמודד לבית הנבחרים האמריקאי במחוז הקונגרס השני כדי "להסיט קולות" מקרייג. ויקס אמר בהקלטה: "הם (הרפובליקנים) רוצים שאתמודד כמועמד שלישי וליברל, מה שאני לא. אני יכול לגלם את תפקיד הליברל, אתם יודעים". מנהיגי קבוצות למען לגליזציה של סמים קלים במינסוטה וארגונים פוליטיים אחרים במדינה גינו את האסטרטגיה של המפלגה הרפובליקנית, וכינו אותה "חסרת מצפון".