cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלברכט פנק
אלברכט פנק והנאציזם
עבודתו של פנק בתחום המיפוי האתנוגרפי, שיחק תפקיד מרכזי בהבניית הרעיון של Lebensraum בציבור ובמנהיגות הנאציים. במקום להדגיש את החלוקה בין הגישות של הגאופוליטיקה הגרמני לביו-פוליטיקה (טוהר הגזע) הנאצית, יש שטוענים שהרייך השלישי עיצב את רעיון ״מרחב המחיה״ על ידי מיזוג משמעותו הכפולה - כ״מרחב״ וכ״חיים״ שהוא חיוני והכרחי לאומה הגרמנית. חשיבות השוויון בין שני המושגים האלה, הביאו מחד ליישומיות של הפונקציונליזם הגרמני במימושן ומאידך להחדרת הדימוי של האומה הגרמנית שנתפסה כאורגניזם חי שזקוק לשטח קיום ומחייה. יש בכך התקרבות לתמונת הדימויים של הנאצים על הגרמנים כמאגר גיאו-ביו-פוליטי אמיתי, שבו החיים ומרחב אינם תואמים את הפער המציאותי - שאותו צריך לצמצם. אלברכט פנק שהאמין ותמך בתפיסות אלה, ניצל את יכולותיו המדעיות והציג אותן במפות, וכן את יוקרתו הציבורית והפוליטית להפצת הרעיון והשרשתו בתוך המערך הפוליטי והצבאי של גרמניה הנאצית.
הנצחה
כף פנק בארץ קייזר וילהלם השני שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אלברכט פנק.
דור שרוכין
דוּר שָׁרוּכִּין (באשורית: Dūr-Šarrukīn או Dūr-Šarrukēn, "מצודת סרגון") היתה עיר הבירה של האימפריה האשורית החדשה, שבנה סרגון השני מלך אשור. דור שרוכין מצויה בתחום הכפר חורסבאד, כחמישה עשר קילומטרים מצפון לנינוה ולכלח העתיקות ולעיר מוצול (נינוה) שבצפון עיראק, בקצה הצפוני של המישור של מסופוטמיה.
דור שרוכין נבנתה כעיר בירה חדשה, במקום שלא היה בו קודם לכן יישוב כלשהו. היא החליפה את הבירה כלח. החלפה זו לא נעשתה משום שהיו למקום יתרונות אסטרטגיים כלשהם, אלא כדי שהמלך ישב בבירה שתהיה מזוהה רק איתו ולא עם קודמיו. עם מותו של סרגון, ומאותה סיבה עצמה, העביר בנו סנחריב את הבירה מדור שרוכין לנינוה הסמוכה.
היסטוריה
ב-717, סרגון הורה על בניית העיר החדשה בנקודת המפגש של החידקל ונהר הזב הגדול. הדרישה עבור חומרי עץ וחומרי בנייה אחרים וכן עבור בעלי מלאכה, שהגיעו אף מהחוף הפיניקי, מתועדות במכתבים אשוריים בני זמנם. חובות של פועלי בניין בוטלו על מנת למשוך כוח עבודה רב. הקרקע בסביבות העיר עובדה, ומטעי זיתים ניטעו להגדלת ייצור השמן של האשור. העיר הגדולה נבנתה כולה בעשור שלפני 706 לפנה"ס, וחצר המלך עברה אליה עוד בטרם הסתיימה בנייתה.
סרגון נהרג במהלך קרב ב-705, ולאחר מותו הלא הצפוי, בנו ויורשו סנחריב נטש את הפרויקט, והעביר את הבירה לעיר נינווה, 20 ק"מ דרומה. העיר מעולם לא הושלמה וננטשה כמאה שנה מאוחר יותר, כאשר נפלה האימפריה האשורית.
תולדות המחקר
האתר נבדק לראשונה בידי הקונסול הכללי הצרפתי במוסול, פול-אמיל בוטה ובידי האנגלי אוסטן הנרי לייארד, אשר ערכו במקום בדיקות מצומצמות בשנים 1843–1844.
חפירות נרחבות ערך במקום הצרפתי ויקטור פלאס, בין השנים 1851–1855). בחפירות אלה חשפו שישה שערי-עיר, קטעים מחומת העיר ובעיקר ארמון סרגון, שאת תוכניתו ביררו כמעט בשלמותה. כן חשפו את הזיקורת (מקדש-מגדל) ואת מקדש האל נבו.
בשנים 1928–1935 נערכו במקום חפירות נרחבות על ידי המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו בראשות גורדון לאוד (Gordon Loud), הנרי פרנקפורט וצ'ארלס ב. אלטמן. תחילה חפרו חפירות מצומצמות בארמון סרגון, ותיקנו כמה פרטים ממצאי הצרפתים. עיקר תרומתה של המשלחת האמריקנית היה בחשיפה של כמעט כל בתי השרד הגדולים בעיר הפנימית, סביב ארמון סרגון. כן גילו עיר פנימית נוספת בצידה השני של דור שרוכין, וחשפו בה חלקים של בית שרד נוסף. ממצא חשוב נוסף הייתה רשימה של מלכי אשור שנמצא בעונת החפירות הארכאולוגיות של שנת 1932/3. הרשימה שנקראה "רשימת המלכים מחורסבאד" (Khorsabad King list) כללה 107 מלכים, והסתיימה במלך אשור-ניררי החמישי.
במחצית השנייה של המאה ה-20 הוסיפה מחלקת העתיקות העיראקית לחפור אזורים מצומצמים באתר, אך אלה לא שינו באופן מהותי את התמונה שהתקבלה מחפירות הצרפתים והאמריקאים.
תיאור השרידים
דור שרוכין נבנתה במישור. מתאר העיר הוא של מלבן הקרוב מאוד לריבוע שאורך צלעו 1.7 על 1.8 ק"מ, ושטחו קרוב ל-3,000 דונם. לשם השוואה עם שטחן של ערים בארץ ישראל: שטחה של מגידו היה 60 דונם; החלק החמישים של דור שרוכין. דור שרוכין הייתה מוקפת חומה בעובי כ-28 מטר. בחומות נקבעו באופן סכמטי שני שערים גדולים בכל אחד מצלעות העיר. בתוך העיר הופרדו באמצעות חומות פנימיות שני אזורים גדולים כ'עיר פנימית'. העיר הפנימית הגדולה, בצפונה של דור שרוכין, כללה את ארמון סרגון, את הזיקורת, מקדש נבו וארבעה מבני שרד גדולים עבור הפקידות הגבוהה. העיר הפנימית השנייה, בדרומה של דור שרוכין כללה ארמון גדול ששימש ככל הנראה כ'בית נשק' (ekal mašarti), כלומר לשימוש הצבא ומפקדו.
בתוך העיר הפנימית יוחדו שני מבנים בכך שנבנו על גבי משטח מוגבה, הלא הם ארמון סרגון ומקדש נבו. בניית ארמונות על משטח מוגבה בכמה מטרים מעל המישור ומעל יתר המבנים נתנה לארמון יתרון רב, משום הטופוגרפיה השטוחה מאוד של האזור. הבנייה על משטחים מוגבהים אופיינית לאשורים. שיטה זו של בניית קירות ומילוי המרווחים ביניהם בעפר, מכונה תמלו (tamlū), וככל הנראה נקראת במקרא (מלכים א ט', טו) בשם "מילוא".
הארמון
ארמון סרגון הוא אחד הבניינים בעלי השטח הגדול ביותר שנבנו בעת העתיקה. מידותיו לערך 320 על 240 מ' (כ-90 דונם). בחלקו הפנימי הוא בנוי לפי המתכונת שהייתה מקובלת באשור (מקובלת עד לימי סנחריב בנו) לבניית ארמונות: בין שתי חצרות גדולות (חיצונה ופנימית) למגורים הפרטיים מצוי אגף חדר הכס של המלך. חדר הכס הוא האולם המקורה הגדול ביותר בדור שרוכין: אורכו הוא כ-50 מטרים. הכניסה אליו מן החצר החיצונה הייתה מבעד לשלושה שערים שעוטרו כל אחד בשני פסלי למסו, שהם צלמים מגוננים בעלי גוף פר, ראש אדם וכנפיים, בגובה של כ-4 מ'. ניתן לשער כי כל מי שעבר באחד השערים האלה נתקף אימה עוד קודם שראה את פני המלך. הכס ניצב על כן הצמוד לקיר הצר של האולם בצד שמאל ביחס לנכנס לאולם. הקירות סביב צופו ברציפות בתבליטי אבן גדולים, כשני מטרים גובהם. בתקופת סרגון השני התקרבה האימפריה האשורית החדשה לשיא כוחה, ובאותה תקופה נוצרו המונומנטים האמנותיים המרשימים ביותר, שדרכם ביטא המלך את תפיסתו על האימפריה. התבליטים מציגים את הישגיו של השליט, על־ידי הוקרת ניצחונותיו על האדם ועל הטבע.
מרבית התבליטים ופסלי הענק שהתגלו הועברו למוזיאון הלובר בפריז (והיה גם משלוח אחד שטבע בנהר החידקל), ומיעוטם הגיע גם להמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
ג'רג' גאבור (רופא)
ג'רג' גאבור (בהונגרית: Gábor György; בודפשט, 17 בדצמבר 1913 – בודפשט, 8 ביוני 1979) היה רופא (MD), ברפואה פנימית, קרדיולוג יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה, בעל דוקטורט ברפואה (1965). ג'רג' גאבור היה פרופסור, מנהל המחלקה הפנימית מספר 4 באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט ומנכ"ל המכון הלאומי ההונגרי לקרדיולוגיה.
ביוגרפיה
ג'רג' גאבור נולד במשפחה יהודית. אביו היה וטרינר. הוא סיים את לימודיו בתיכון בבירת הונגריה בגימנסית דניאל ברז'ני, שם רכש את יסודות השכלתו הכללית הרחבה. לאחר סיום לימודיו למד במשך שנתיים במכללה לרפואה וטרינרית בבודפשט, ולאחר מכן בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פץ', שם קיבל תואר ברפואה בשנת 1938. השנה הייתה תקופת החוק היהודי הראשון. במרפאה האוניברסיטאית לא היה מקום לרופא יהודי ובשנים 1938–1940 עבד גאבור במחלקה הראשונה ב"בית החולים מיקלוש הורטי" בדרך מגלודי בבודפשט ואחר כך בשנים 1940–1941 (כשכבר נחקקו גם החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) בהמחלקה השנייה של בית החולים רוקוש. בין השנים 1941 לבין 1944 מצא עבודה במחלקה הקלינית והאבחונית של בית החולים בעיר באיה, שם בשנת 1943 הפך למומחה לרפואה פנימית. בשל חיוניות מקצועו הצליח לשרוד את השואה.
אחרי מלחמת העולם השנייה נעלמו ההגבלות בשל יהדותו. תחילה עבד ב"בית החולים של רכבות הונגריה" ( MÁV) ובשנת 1946 עבר לאוניברסיטה לרפואה של בודפשט, שם נשאר עד מותו. בספטמבר 1948 מונה למרצה ללא תשלום. בשנת 1951 מונה לפרופסור חבר, בשנת 1959 מונה הפך לפרופסור במרפאה הפנימית של ה- Semmelweis Medical One. הוא מונה למכון לקרדיולוגיה בשנת 1966 ועבד שם עד מותו, משנת 1977 כראש המכון. הוא עבד בעבודה מדעית עצמאית מאז 1948.
השינוי הגדול בחייו התרחש כאמור כאשר לאחר מותו של פרופסור ג'רג' גוטזגן, בשנת 1966 מונה גאבור למנהל מחלקה 4 בקליניקה ולראש המחלקה בדרגה האוניברסיטאית ולמנכ"ל המכון הלאומי ההונגרי לקרדיולוגיה. המכון נוסד בשנת 1957 על ידי ג'רג' גוטזגן בתנאים גרועים מאוד. בעבודתו החרוצה והמצוינת גאבור הביא את הקרדיולוגיה ההונגרית לרמה בינלאומית. הוא עקב בנאמנות אחר המסורות של גוטזגן, הן בתחום החינוך, הן במחקר ובעבודה הקלינית. צוות המחקר שלו זכה להכרה בינלאומית בכך שהיה בין הראשונים שתיארו את תפקידם של קטכולאמינים בפיתוח נמק שריר הלב.
עבודתו המדעית
גאבור התעניין בעיקר באלקטרוקרדיוגרפיה (א.ק.ג.), בהמשך התעניין בדינמיקה של הלב. הוא הגן על עבודת הדוקטורט שלו בנושא זה. אספקת הדם של הלב עצמו, הפתומכניזם של מחזור הדם הכלילי, היו נושאי המחקר. בזכות עבודתו, ברמה גבוהה של קרדיולוגיה, זכה ביוקרה בינלאומית והמכון לקרדיולוגיה הפך לאחד ממרכזי ההתייחסות של ארגון הבריאות העולמי (WHO).
הוא פרסם כמאה מאמרים מדעיים בתחום הקרדיולוגיה, וכעשרה ספרים ופרקי ספרים שמשמרים גם את תוצאות עבודתו.
מאז 1958, האגודה הבינלאומית לקרדיולוגיה והחברה האירופית לקרדיולוגיה. הוא השתתף בכל הקונגרסים והעביר הרצאות. מאז הקמתו, הוא היה נשיא האגודה לקרדיולוגים ההונגרית וחבר מועצת המנהלים שלה. מאז 1969 הוא מונה למומחה של ארגון הבריאות העולמי (WHO). פרופסור גאבור היה גם העורך הראשי של Cardiologia Hungarica.
Burmaculex
Burmaculex הוא סוג של יתוש נכחד ממשפחת הכולכיתיים שהתקיים באמריקה הצפונית שלפני 95 מיליון שנה במשך הקרטיקון העליון. בסוג זה נכלל מין יחיד - Burmaculex antiquus, אשר תואר בידי החוקרים דייוויד גרימלדי וארט בורקט (Art Borkent) ב-2004.
חרק זה ידוע רק משרידי ענבר בורמזי, אשר התגלו במונטנה והיא הכילה מבנה אנטומי הדומה מעט לזה של יתושים כולכיתיים או לבני המשפחה Chaoboridae. מבנה איברי המישוש וגפי הפה המשומרים שנמצאו מרמזים שהנקבות בדומה ליתושים הקיימים ניזונו כמוצצי דם של בעלי חוליות כמו דינוזאורים ושאר זוחלים נכחדים.
האחים וורנר
היסטוריה
ארבעת האחים היהודים – הארי וורנר, אלברט וורנר, סם וורנר וג'ק וורנר ייסדו לראשונה בשנת 1923 את "אולפני האחים וורנר", לימים אחת מחברות התאגיד.
הכוכב הראשון של האולפנים היה כלב – "רין טין טין", שאיתו יצר האולפן 26 סרטים.
חטיבת אולפני האנימציה של האחים וורנר נוסדה בשנת 1930 כחברה עצמאית בבעלות לאון שלסינגר. חלק מהאנימטורים שלה הגיעו מחברת וולט דיסני. אולפנים אלה הפיקו סדרה של סרטונים מצוירים. האחים וורנר קנו את החברה בשנת 1944, ובעשורים הבאים חברת האחים וורנר זוהתה עם דמויות האנימציה שיצרה חטיבת אולפני האנימציה, חבורת הלוני טונס ובכללם באגס באני ודאפי דאק.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 האחים וורנר נהיו מוכרים בעיקר בגלל סרטי הפשע האפלים שהפיקו בתקופה זו. בנוסף, הם הפיקו בתקופה זו גם סרטי פעולה והרפתקאות. ב-1927 האחים וורנר לקחו סיכון פיננסי – הם השקיעו בטכנולוגיה החדשה של הקול, והפיקו את הסרט זמר הג'אז, שהפך ללהיט וסימן את המעבר מראינוע לקולנוע. על סרט זה זכו בפרס אוסקר לשם כבוד. ב-1948 האחים וורנר היו הראשונים להציג יומן חדשות צבעוני.
בשנת 1967, בעקבות הפסדים כספיים, נרכשה החברה בידי חברת "Seven arts productions" ושמה שונה ל-"Warner Bros.-Seven arts". בתקופה זו יצא הסרט בוני וקלייד שהחזיר את החברה לרווחיות. שנתיים מאוחר יותר, החברה נמכרה בשנית לידי "Kinney National company" ושמה חזר להיות "Warner Bros.". בראש אולפן הסרטים הועמד טד אשלי, מטעם החברה החדשה.
פעילות
ב-1995 האחים וורנר השיקו את רשת WB Network לקהל יעד של בני נוער. בין תוכניות הטלוויזיה של הרשת היו "באפי ציידת הערפדים", "הרקיע השביעי" ו"דוסון קריק".
ב-2006 האחים וורנר סגרו את רשת הטלוויזיה The WB, והקימו ביחד עם CBS Corporation את ערוץ The CW. במאי 2011 רכשה חברת וורנר את האתר Rotten Tomatoes ואת חברת המדיה פליקסטר (Flixter). הרכישה העניקה לוורנר גישה לכ-25 מיליון מבקרים בחודש, וקהל פוטנציאלי גדול לשיווק מוצריה.
בשנת 2020 הודיעה החברה כי כל סרטי הקולנוע המתוכננים לשנת 2021, בהם הסרטים וונדר וומן 1984, מטריקס: התחייה וחולית, יופצו במקביל בבתי הקולנוע ובשירות הסטרימינג HBO Max.
חטיבת ההנפשה
בשנות ה-90 של המאה ה-20, אחרי הפקה מוצלחת ביותר של הסרט "באטמן", החלה חברת ההפקה האחים וורנר הנפשה, בשיתוף עם חברת הקומיקס DC קומיקס, ליצור סדרות אנימציה המבוססות על DC קומיקס.
כמו כן, במהלך אותן שנים, הפיקו וורנר מספר סדרות אנימציה היתוליות בשיתוף עם סטיבן ספילברג. הסדרות הללו היו "עלילות טייני טון", "אנימניאקס", "פריקזויד" ו"פינקי והמוח" – סדרה על זוג עכברי מעבדה שמנסים להשתלט על העולם ונהפכה לסדרת קאלט.
חברות בנות
לאולפני האחים וורנר יש מספר חברות בת:
אצטדיון המלך בודואן
אצטדיון המלך בודואן (בצרפתית: Stade Roi Baudouin; בהולנדית: Koning Boudewijnstadion) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם באזור הייזל שבצפון-מזרחה של העיר בריסל שבבלגיה. האצטדיון נחנך בשנת 1930, והכיל אז 70,000 מקומות ישיבה. כיום תכולתו של האצטדיון היא 50,122 מקומות. כמו כן, האצטדיון הוא אצטדיון הבית של נבחרת בלגיה בכדורגל.
האצטדיון אירח ארבעה משחקי גמר גביע אירופה וליגת האלופות גביע אירופה לאלופות. האחרון שבהם, בשנת 1985, הסתיים במותם של 39 אוהדים במה שנודע כאסון הייזל, והוביל לסגירתו של האצטדיון למשחקי כדורגל עד לשיפוצו ופתיחתו מחדש בשנת 1995.
היסטוריה
האצטדיון, שנקרא במקור אצטדיון המאה, נחנך בטקס פתיחה במעמדו של לאופולד השלישי, מלך הבלגים (אז היה יורש העצר), ב-23 באוגוסט 1930. הוא זכה לשמו מכיוון שנחנך מספר ימים לאחר יום העצמאות המאה של בלגיה. הוא נבנה במקור על מנת לייפות את הנוף הנשקף מפארק הייזל, הממוקם על רמה, לקראת התערוכה העולמית של בריסל (1935).
בשנת 1946 שונה שמו של האצטדיון לאצטדיון הייזל. תחת שם זה, אירח האצטדיון את משחקי גמר גביע אירופה לאלופות בשנים 1958, 1966, 1974 ו-1985, וכן את משחקי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע בשנים 1964, 1976 ו-1980.
האצטדיון כאמור נועד לארח את גמר גביע אירופה לאלופות 1985. למרות משחקי הגמר האירופיים שהתקיימו בו בעבר, והיותו אצטדיון הבית של נבחרת בלגיה, מצבו של האצטדיון היה רעוע. עובדה זו, יחד עם חוליגניזם של אוהדי קבוצת ליברפול ששיחקה בגמר מול יובנטוס, וחוסר שליטה מצד כוחות הביטחון שהופקדו על האירוע, היוו את הבסיס לאסון כבד באצטדיון במשחק הגמר, שנודע בשם אסון הייזל, אשר במסגרתו נהרגו 39 אוהדים איטלקים ועוד כ-300 נפצעו. הטרגדיה הובילה לסגירת האצטדיון לאירועי כדורגל, והוא נותר בשימוש רק עבור טורניר האתלטיקה לזכרו של האתלט איבו ון דאם שהתקיים בו באופן מסורתי כחלק מליגת היהלום.
עשר שנים לאחר האסון, ב-1995, נחנך האצטדיון מחדש לאחר נרחב בעלות של כ-50 מיליון דולר. הוא נפתח תחת שם חדש, אצטדיון המלך בודואן, לזכרו של בודואן, מלך הבלגים שנפטר שנתיים קודם לכן. המבנה חודש כמעט לחלוטין, כשרק שרידים בודדים נותרו מהמבנה הישן, ונוספו לו מסלולי ריצה ומתקנים עבור תחרויות אתלטיקה שונות. הוא נפתח מחדש ב-23 באוגוסט 1995, 65 שנים בדיוק לאחר פתיחתו המקורית, כביתה המחודש של הנבחרת והאצטדיון הגדול במדינה. האצטדיון המחודש נבחר לארח את משחק הגמר של גביע אירופה למחזיקות בשנת 1996, וכן את משחק הפתיחה של יורו 2000 שנערך בבלגיה ובהולנד.
בשנת 2005, הוקמה אנדרטה המעוצבת כשעון שמש מחוץ לאצטדיון, לזכרם של ההרוגים באסון הייזל 20 שנים מוקדם יותר.
אירועים נוספים
האצטדיון משמש גם כמגרשה של נבחרת בלגיה ברוגבי, ונערכו בו גם מספר משחקים של קבוצות שונות מצרפת ואנגליה שאירחו בו במסגרת אליפות אירופה ברוגבי.
ב-8 ביולי 2010 אירח האצטדיון משחק ראווה בטניס, שבמקור היה אמור להפגיש שתי טניסאיות בלגיות, ז'וסטין הנין וקים קלייסטרס. בעקבות פציעתה של הנין, היא הוחלפה על ידי סרינה ויליאמס. במשחק נשבר השיא העולמי עד לאותו היום במספר האוהדים במשחק טניס, כשהגיעו אליו כ-35,000 צופים.
האצטדיון, בנוסף להיותו אצטדיון ספורט, משמש גם כמקום להופעות ענק של אמנים בינלאומיים. בין היתר הופיעו בו U2, בשתי הזדמנויות שונות, וכן הופיעו בו האבנים המתגלגלות, סלין דיון, מדונה, רובי ויליאמס, בון ג'ובי, דפש מוד, ברוס ספרינגסטין ועוד.
1963 בישראל
1963 בישראל ה'תשכ"ג-ה'תשכ"ד, הייתה השנה בה חגגה 15 שנה מיום היווסדה. אחד האירועים הבולטים בשנה זו היא פרישתו של בן-גוריון מראשות הממשלה, לאחר שכיהן במשרה זו כמעט ברציפות מאז 1948. במקומו מתמנה לראש הממשלה לוי אשכול.
פוליטיקה
כאמור, התפטרותו של דוד בן-גוריון מראשות הממשלה (16 ביוני) וכניסתו לתפקיד (26 ביוני) של יורשו, לוי אשכול, סימנה סוף תקופה. בין היתר, יש הטוענים כי ברקע לפרישת בן-גוריון גם המתיחות שהתעוררה בינו לבין ראש המוסד, איסר הראל, בסוגיית המדענים הגרמניים במצרים. בן-גוריון ציווה לחדול מפעולות נגד מדענים אלה, בעיקר לאור מעצרם (2 במרץ) בשווייץ של שני אנשים החשודים בריגול לטובת ישראל לסיכול הסיוע הגרמני למצרים. ב-1 באפריל פרש הראל מתפקידו כ"ממונה על שרותי הביטחון" שכלל פיקוד על המוסד ואחריות על השב"כ והוחלף בראשות המוסד על ידי מאיר עמית; ראש השב"כ עמוס מנור פורש אף הוא, לטובת יוסף הרמלין.
ב-23 באפריל נפטר יצחק בן-צבי, הנשיא השני של מדינת ישראל. במצעד צה"ל של אותה שנה (שנערך בחיפה), מוצב כיסא עטוף שחורים על הבימה במקומו של נשיא המדינה והדגל הורד לחצי התורן. ב-21 במאי, חודש לאחר מכן, נבחר זלמן שזר לתפקיד הנשיא. קדיש לוז, שהיה יושב ראש הכנסת, כיהן כנשיא בפועל בתקופת הביניים.
אירועים נוספים:
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1963)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1963)
תולדות השיגעון בעידן התבונה
תולדות השיגעון בעידן התבונה (בצרפתית: Folie et déraison - Histoire de la folie à l'âge classique) הוא ספר שכתב הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו ויצא לאור בשנת 1961.
את הספר כתב פוקו בשוודיה והוא היה תזה עבור הדוקטורט שלו. זהו הספר המלא הראשון שפרסם פוקו - גרסה מקוצרת של הספר תורגמה לעברית על ידי אהרן אמיר.
הספר מציב גישה ביקורתית כלפי רעיון השיגעון בתרבות המערבית וכלפי הפרקטיקות, המוסדות והתרבות הקשורים אליו. הספר זכה למעמד מכונן ומשפיע בתחומים נרחבים במדעי החברה ובעיקר בסוציולוגיה, פילוסופיה ובהיסטוריה של הרעיונות. הספר היווה מקור השראה לתנועה האנטי פסיכיאטרית אשר החלה בשנות ה-60 וה-70. בספר פוקו מבקר גם את המבט הרומנטי, זה הרואה במשוגע גאון. הוא מבקש לחקור איך השיגעון יכול לתפקד כאובייקט לחקירה מצד אחד, וכמטרה להתערבות של כוח ספציפי: הצייתנות של מוסד המשוגעים, מצד שני.
פוקו מתחיל את הסקירה ההיסטורית שלו בימי הביניים, וברעיון של המצורע, אשר הופרד, חברתית ופיזית, מהשאר (ראו: מושבת מצורעים). לדידו, עם היעלמות הצרעת, תפס השיגעון את מקומה. ספינת המשוגעים היא דוגמה לפרקטיקה של הפרדה והדרה מימי הביניים, ובה גורשו המשוגעים בספינות. ברנסאנס, נתפש השיגעון כתופעה שנוגעת לכלל האנשים מפני חוסר יכולתם להתקרב לתבונה האלוהית. בדון קיחוטה של סרוונטס כל האנשים חלשים בפני התשוקה וההתחזות. לפיכך, המשוגעים הובנו כאלו שהתקרבו יתר על המידה אל תבונתו של האלוהים ולכן זכו למקום בלב החברה. רק במאה ה-17 החלה התנועה שאותה פוקו מכנה "הכליאה הגדולה". תנועה בה "חסרי הדעת" נכלאו והוכנסו למוסדות באופן מערכתי.
במאה ה-18 החברה החלה לתפוש את המשוגעים כהיפוך התבונה. הם נתפשו כחייתיים וזכו ליחס לא אנושי, מכיוון שחסר להם, כך על פי רוח התקופה, המרכיב שהופך את האדם לאנושי. במאה ה-19 הופיע הרעיון לפיו השיגעון הוא מחלה, ולפיכך יש לשאוף לרפאה (פיליפ פינל).
פוקו טוען עוד, כי ברנסאנס לשיגעון הייתה יכולת ציון והענקת משמעות החורגת ממגבלות הסדר החברתי, יכולת להצביע על אמת עמוקה יותר. יכולת זו הושתקה עם הופעתה של התבונה בנאורות. פוקו בוחן גם את הופעתן של שיטות טיפול מודרניות ו"הומניות" במשוגעים ומציין את פיליפ פינל וסמואל טיוק (Samuel Tuke) בפרט. הוא טוען שטיפולים אלה היוו פרקטיקות של שליטה לא פחות מהטיפולים שקדמו להם. שיטתו של טיוק הושתתה על הענשת המשוגעים עד שוויתרו על המחויבות שלהם אל השיגעון, וטיפולו של פינל היה טיפול בדחייה שכלל מקלחות קרח וקשירה. להשקפתו של פוקו, הטיפול דגל בברוטאליות חוזרת ונשנית עד שתבנית השיפוט והענישה הופנמה על ידי המטופל.
גישתו של פוקו היא ביקורתית, הוא בוחר בתיאור גנאלוגי כדי להציג גרסה שונה מזו המקובלת, המציגה את הנאורות כמגלה אמת ומובילה בהכרח לעולם הומאני וטוב יותר. הוא מבקש להציג צד אחר בו ישנה השתקה והדרה של אנשים מהחברה וישנן פרקטיקות של שליטה ושל ענישה. את ההשתקה הזו מבקש פוקו לשבור, הוא מבקש להיות קולו של המשוגע (שאיפה אותה ביקר מאוחר יותר תלמידו ז'אק דרידה).
התיאור ההיסטורי של פוקו מבקש להתמקד לא בשינויים בסדר החברתי או בתאוריות הטיפוליות, אלא בהיסטוריה של הקו המבחין בין שיגעון ובין שפיות. לשיטתו לידע ולשיח יש תפקיד מרכזי בעיצובו של השיגעון, אותו השיגעון אותו הם מתיימרים לחקור כאובייקט נפרד.
ארוון
ארוון אונדומיאל (באנגלית: Arwen Undomiel), דמות בדיונית מן הלגנדריום של ג'ון רונלד רעואל טולקין המופיעה בספרי שר הטבעות. חצי עלפית, גבירת ריוונדל, ולאחר כן מלכת גונדור וארנור, שחיה בארץ התיכונה מהעידן השלישי ועד תחילת העידן הרביעי.
על ארוון
סיפור אהבתם של ארוון ואראגורן החל בריוונדל, כשאראגורן היה בן 20 וארוון כבת 2700 שנה. אראגורן, שגדל בריוונדל תחת חסותו של אלרונד, פגש בה לראשונה כששבה לביתה לאחר ששהתה תקופה ארוכה בלות'לוריין אצל סביה קלבורן וגלדריאל. הם נפגשו בחשאי, מאחר שאלרונד, אביה, ניסה להרחיק אותם זה מזו, בחששותיו פן תאבד ארוון את חיי האלמוות, אם תתאהב בו. אראגורן, שיצא למלחמה הממושכת נגד צבאות סאורון כדי לתבוע לידיו את כתר גונדור, זכר את דברי אלרונד, שאמר כי יוותר על בתו רק לאדם שיהיה מלך גונדור וארנור, ואהבתה של ארוון דרבנה אותו לניצחון. הם נפגשו בשנית רק כשלושים שנה לאחר מכן, ונשבעו אמונים זה לזה בפסגת קרין אמרות. לאחר שהסתיימה מלחמת הטבעת, והעלפים עשו דרכם לנמלים האפורים לשם עקירתם לאמן, הממלכה הברוכה, היא בחרה להישאר בארץ התיכונה, להפוך לבת תמותה, ולהפרד מבני-עמה לנצח.
היא נישאה לאראגורן לאחר שהוכתר כמלך גונדור וארנור בסוף העידן השלישי. לחתונתה הגיעו מוזמנים מכל הממלכות, שרים רמים כדוגמת גלורפינדל, ובני משפחתה שבאו להיפרד מעליה ולראותה בפעם האחרונה בטרם יעקרו למערב. הם שלטו יחדיו בממלכה המשגשגת והתגוררו עם בנם אלדריון ובנותיהם במינאס טירית. לאחר כ-120 שנות שלטון, נפטר ארגורן בשיבה טובה ואלדריון בנם מונה כמלך תחתיו. ארוון נפרדה מעל ילדיה ועזבה את הארמון ביגון גדול. היא הלכה הרחק אל ארץ לות'לוריין הנטושה, שם ישבה גלמודה תחת העצים, וכשנה לאחר מותו של אראגורן, בשנה ה-121 לעידן הרביעי, מתה משברון לב על ראש קרין אמרות' (מקום אירוסיה בעבר לארגורן) והיא בת 2,901 שנה.
השושלת המשפחתית
מוצאה המשפחתי משושלת יוחסין עתיקה, שקורותיה מתוארים כבר בימי העידן הראשון. היא בת לבית-אלרונד, שבגופם זורם דמם של בני-אדם, עלפים מגזע האלדר, ומיאר (אלים מדרג נמוך).
אביה, האדון אלרונד חצי עלף, היה שליט האלפים בריוונדל. סבה מצד אביה, אארנדיל, היה בנם של טואור, אדם ממשפחת אצילים גדולה בימי-קדם, ושל ידריל, בתו של טורגון, אחד ממלכי העלפים של הנולדור. אארנדיל נישא לגבירה אלווינג, חצי עלפית ממוצא רם, והם הביאו לעולם את אלרונד ואת אלרוס אחיו. ארוון הייתה צאצאיתה של לותין טינוביאל, חצי עלפית, בתם של המלך תינגול, ומלין המיא, שנודעה כיפה מכל בנות העלפים.
אמה קלבריאן, עלפית מנצר מלכי לורין, נישאה לאלרונד והתגוררה בריוונדל, אך לאחר שנפצעה ועונתה בידי האורקים, איבדה את חדוות החיים ועקרה לולינור. סביה מצד אמה, האדון קלבורן והגבירה גלדריאל היו שליטי ממלכת לות'לוריין.
בתום העידן הראשון הטילו הולאר, האלים הבכירים, על העלפים למחצה, לבחור לאיזה גזע ברצונם להשתייך - לעלפים בני האלמוות, שיורשו להפליג בבוא העת לממלכת אמן, או לבני האדם בני התמותה, שלא יורשו לעזוב את הארץ התיכונה. אארנדיל ואלווינג, שבחרו להמנות עם העלפים, נשארו להתגורר בוולינור, שם השיט אארנדיל, את ספינתו ברקיע, על מצחו מאיר אחד משלושת הסילמרילים, ונראה בשמיים ככוכב זוהר. אלרונד בחר להמנות עם העלפים והתגורר בריוונדל עד לעקירתו למערב, ואלרוס, אחיו, בחר להמנות עם בני-האדם, וייסד את שושלת הנומנורים, בני-האדם הנעלים. אראגורן, יורש איסילדור, השתייך לשושלת נומנור העתיקה והיה בעל קרבה משפחתית רחוקה לארוון.
דמותה בסרט שר הטבעות
ב"טרילוגיית סרטי שר הטבעות" מגלמת את ארוון השחקנית ליב טיילר. הבמאי, פיטר ג'קסון, בחר לתאר בהרחבה את יחסיהם של ארוון ואראגורן ואף הוסיף קטעי עלילה, למרות שיחסיהם אינם מתוארים בפירוט בספרי "שר הטבעות" ומופיעים בעיקר בנספחים לספר.
קישורים חיצוניים
Figuren in Tolkiens Welt
A7V
שטורמפאנצרוואגן A7V (רכב סער משוריין A7V) או בקיצור, A7V, היה הטנק הגרמני הראשון. הטנק יוצר במספרים קטנים לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה.
רקע
למרות האימה שהטילו הטנקים הבריטים הראשונים בחי"ר הגרמני, ולמרות ההצלחות הלא מבוטלות של הנשק החדש הזה, המטה הגרמני העליון במלחמת העולם הראשונה לא ראה ערך רב בטנקים. הגנרלים הגרמנים, רובם אנשי פרשים, ראו בטנק מעין צעצוע מכני שאין לו מקום בצבא רציני. לכן רק ב-1917 החל ייצור הטנקים בגרמניה, וגם אז בכמויות קטנות. ה-A7V היה הטנק הגרמני היחיד במלחמה, והוא הוטל לקרב בפעם הראשונה במרץ 1918 במתקפת האביב.
A7V
הטנק הגרמני היה פרי תכנונו של יוזף וולמר, קצין תובלה גרמני. ה-A7V היה למעשה ארגז שריון שהורכב על שלדה של טרקטור. הוא היה גדול יותר ממקביליו הבריטיים, ותופעל בידי 18 אנשי צוות. השריון היה עבה יותר מזה של הטנק הבריטי, והחימוש כלל תותח 57 מילימטר ושישה מקלעי 7.92 מילימטר. לא היה לו צריח והחימוש סודר כך שתותח ה-57 מילימטר היה בחזית הטנק, שני מקלעים בכל צד, ושניים באחורי הטנק. ההנעה סופקה על ידי שני מנועי "דיימלר" מבוססי בנזין, שכל אחד מהם הפיק 100 כוחות סוס. השימוש בשני מנועים אלה איפשר לטנק מהירות של 8 קילומטר לשעה.
לכאורה היה מדובר ברכב שעולה על הטנק סימן 1 הבריטי כמעט בכל, אך למעשה לא כך היה הדבר. ה-A7V סבל מבעיות מכניות קשות. המנועים ושאר מערכת ההנעה התקלקלו תכופות, ושריון הטנקים הגרמני היה מאיכות ירודה. למעשה השימוש היחיד שהיה ל-A7V היה בהעלאת מורל החי"ר הגרמני, ובכך שהחי"ר הבריטי נטה להימלט מפניו (כפי שעשה החי"ר הגרמני כאשר הותקף על ידי טנקים בריטיים).
קלארק קר
קלארק קר (באנגלית: Clark Kerr; 17 במאי 1911 – 1 בדצמבר 2003), סוציולוג וכלכלן אמריקני, מראשי קבוצת חוקרים שעסקה בשוק העבודה במשך יותר משני עשורים לאחר מלחמת העולם השנייה. כיהן כנגיד אוניברסיטת קליפורניה בברקלי וכנשיא אוניברסיטת קליפורניה.
בשנת 1954 טען קר כי בשוק עבודה קפיטליסטי קיימת נטייה לחלוקת שוק העבודה לענפים כלכליים וגאוגרפיים, בכל אחד מהם מתקיים שוק עבודה פנימי. נטייה זו כינה קר בשם בלקניזציה (על שם הפיצול המדיני הרב באזור הבלקן).
קר טוען כי בתוך שווקים פנימיים אלו קיימות הגבלות רבות על גמישות השוק (בניגוד לכלכלה נאו-קלאסית ליברלית, שהזניחה את קשיחות השוק). הגבלות אלו נובעות הן מפעולותיהם הכלכליות של העובדים והמעסיקים (לדוגמה: הגבלת הכניסה לשוק לפי קריטריונים כגון הכשרה ייחודית, חברות בארגון מסוים, תקופת חונכות וכו'), ומהגבלות מוסדיות הפועלות על השוק (חוקים המגבילים את התעסוקה, פעולותיהם של איגודים מקצועיים ושל איגודי מעסיקים וכו').
מנהל ההשכלה הגבוהה של קליפורניה
בשנת 1952 מונה קר כנגיד הראשון של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, עד אז ניהל את הקמפוס נשיא אוניברסיטת קליפורניה (שכלל בשנים אלה עוד שני קמפוסים בדרום קליפורניה) באופן ישיר. בשנת 1958 הוא מונה לנשיא אוניברסיטת קליפורניה. בתפקיד זה היה אחראי להכנת תוכנית האב של ההשכלה הגבוהה בקליפורניה, לפיה חולקו המוסדות הציבוריים (הקיימים ואלה העתידים לקום) לשלוש שכבות: אוניברסיטאות שישתייכו למערכת האוניברסיטה של קליפורניה (היום עשרה קמפוסים) בהם יתקיימו לימודים לכל התארים, מכללות שיישתייכו למערכת "האוניברסיטאות של המדינה" California State University, בהן לא יתקיימו לימודי דוקטורט, ומכללות קהילתיות בהן לומדים שנתיים. למערכת הראשונה יוכלו להתקבל השמינית העליונה של בוגרי התיכון, לשנייה השליש העליון ולמכללות המקומיות כל בוגרי התיכון. התוכנית אף יצרה מסלול מעבר בין המכללות המקומיות למערכות האחרות.
בתקופת כהונתו של קר התחוללו הפגנות ומהומות סטודנטים רבות על רקע "התנועה לחופש הדיבור" ומלחמת וייטנאם. תגובתו של קר, שסלד מגירוש סטודנטים מהאוניברסיטה, ספגה ביקורת מחוגים שמרניים שסייעו לבחירתו של רונלד רייגן כמושל. לאחר בחירתו של רייגן בשנת 1967 פוטר קר ממשרתו כנשיא.
בשנת 2002 נודע כי ה-FBI בימיו של ג'ון אדגר הובר עקב אחרי קר והדליף אודותיו מידע כוזב לחבר הנאמנים של אוניברסיטת קליפורניה, לרייגן ול.
ג'ואן אלן
ג'ואן אלן (באנגלית: Joan Allen; נולדה ב-20 באוגוסט 1956) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, שהייתה מועמדת לשלושה פרסי אוסקר, שלושה פרסי גלובוס הזהב, שלושה פרסי אמי וזכתה בפרס טוני.
ביוגרפיה
אלן נולדה בעיר רוצ'ל (אנ'), אילינוי לדורת'י מרי, עקרת בית, ולג'יימס ג'פרסון אלן, בעלים של תחנת דלק מקומית; היא הצעירה מתוך ארבעה ילדים. יש לה אח גדול, דיוויד, ושתי אחיות גדולות, מרי ולין.
אלן למדה בבית הספר התיכון רוצ'ל טאון בעיר הולדתה. לאחר לימודי התיכון החלה ללמוד באוניברסיטת מזרח אילינוי (אנ'), שם הופיעה בכמה מחזות לצד ג'ון מלקוביץ', שהיה גם סטודנט לצידה, ולאחר מכן היא עברה לאוניברסיטת צפון אילינוי (אנ'), שם סיימה את לימודיה עם תואר ראשון באמנויות יפות בתיאטרון.
קריירת משחק
בשנת 1987 שיחקה במחזה "תשרוף את זה" שעלתה לראשונה בלוס אנג'לס, ולאחר הצלחתה המפתיעה עברה לאוף ברודוויי ולאחר מכן עברה לתיאטרון ברודוויי. אלן זכתה שנה לאחר מכן בפרס טוני על משחקה במחזה. כמו כן השתתפה במחזה זוכה פרס פוליצר "כרוניקת היידי".
תפקיד הבכורה של אלן על מסך הקולנוע היה בסרט הדרמה "Compromising Positions" בשנת 1985. שנה לאחר מכן, השתתפה אלן בסרט המותחן "הצייד" בבימויו של מייקל מאן, ובאותה שנה שיחקה בדרמה הרומנטית מועמדת שלושה פרסי אוסקר של פרנסיס פורד קופולה, "להתחתן שנית", לצד ניקולס קייג' וג'ים קארי. שנתיים לאחר מכן שיחקה אלן בסרט נוסף של קופולה, "טאקר: האיש והחלום".
בשנת 1995 גילמה אלן את דמותה של פט ניקסון, אשת נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון (אנתוני הופקינס) והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1969 - 1974, בדרמה הביוגרפית של אוליבר סטון, "ניקסון". על תפקידה קיבלה אלן מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ומועמדות לפרס באפט"א.
שנה לאחר מכן קיבלה אלן מועמדות נוספת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, הפעם על תפקידה בדרמה ההיסטורית המבוססת על המחזה "ציד המכשפות" של ארתור מילר, אלן קיבלה גם מועמדות לפרס גלובוס הזהב על אותו תפקיד. בסוף שנות ה-90 השתתפה אלן בדרמה הרומנטית של אנג לי "סופת קרח", במותחן האקשן "עימות חזיתי" לצד ג'ון טרבולטה, ובדרמת הפנטזיה הקומית מועמדת 3 פרסי האוסקר "פלזנטוויל" לצידם של טובי מגוויר וריס וית'רספון.
בשנת 2000 קיבלה אלן מועמדות שלישית לפרס האוסקר והפעם בקטגוריית פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה במותחן הפוליטי "המועמדת", בסרט גילמה אלן את ליין האנסון, סנטורית שמתמודדת על תפקיד סגנית הנשיא. אלן קיבלה גם מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב. שנה לאחר מכן קיבלה מועמדות לפרס אמי על תפקידה בסדרה "הערפל של אבלון", שבו גילמה את דמותה של אחותו של המלך ארתור.
בשנת 2004 השתתפה אלן בדרמה הרומנטית "היומן", וכן במותחן הריגול "זהות במלכודת", שם גילמה את פמלה לאנדי, סוכנת CIA שרודפת אחר ג'ייסון בורן. ב-2005 שיחקה אלן לצידו של קווין קוסטנר בדרמה הרומנטית "הצד הטוב של הכעס".
בשנת 2007 שיחקה בחלק השלישי בסדרת סרטי הריגול של ג'ייסון בורן, "זהות אבודה", בסרט חזרה אלן לגלם את דמותה של פמלה לאנדי שממשיכה בחיפושיה לאיתור ג'ייסון בורן.
בשנת 2008 השתתפה אלן בשחזור לסרט הפעולה משנת 1975, "מרוץ המוות".
חיים אישיים
בשנת 1990 נישאה אלן לשחקן פיטר פרידמן (אנ'), לזוג נולדה בת, סאדי (ילידת פברואר 1994). בני הזוג התגרשו בשנת 2002.
טיבור ניי
טיבור ניי (בהונגרית: Ney Tibor; בודפשט, 20 באפריל 1906 – בודפשט, 6 בפברואר 1981) היה כנר יהודי-הונגרי, מורה לכינור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, הכנר הראשי של התזמורת הסימפונית של בודפשט, חבר מייסד של שלישיית המיתרים ההונגרית.
ביוגרפיה
טיבור ניי נולד במשפחה יהודית של מוזיקאים בבודפשט. מוזיקאים רבים ממשפחתו העשירו את חיי המוזיקה ההונגרית: אביו, ברנאט ניי ובן דודו, דוד ניי, זמרי האופרה, דוד ניי היו האמנים המובילים של בית האופרה של בודפשט. טיבור ניי היה תלמידו של יוז'ף בלוך ושל נאנדור ז'ולט במחלקה לכינור של האקדמיה למוזיקה בבודפשט ואז התקבל להכשרה לאמנות של ינה הובאי, שם קיבל תעודת גמר כינור בשנת 1926.
משנת 1926 הוא היה חבר בתזמורת בית האופרה, אך אז, כמו כמה מחברי בית הספר של הובאי, ניסה להמשיך בקריירה שלו בחו"ל. הוא הופיע ברחבי העולם וניגן בתזמורת הפילהרמונית של ברלין בראשות וילהלם פורטוונגלר והופיע גם באינדונזיה. בשובו להונגריה, הפך לכנר הראשי של התזמורת הסימפונית של הרדיו ההונגרי שהוקמה אז והיה הכנר הראשון בין השנים 1932–1966 (בהפסקה בשואה), בראשות ארנסט פון דוהנאני. בתקופת השואה נאלץ להתפטר מתפקידו זה, אך משנת 1945 הוא שוב היה הכנר הראשון של התזמורת שאורגנה מחדש אחרי מלחמת העולם השנייה.
כסולן וכמוזיקאי קאמרי ניגן עם אמנים מפורסמים רבים בעולם, כולל בת זוגו לקאמרית אנני פישר, פסנתרנית. אחת ההקלטות הבלתי נשכחות שלהם הייתה במהלך הופעתו האחרונה של אוטו קלמפרר בבודפשט, הקונצ'רטי הברנדנבורגיים קונצ'רטו מס' 5 ברה מז'ור רי"ב 1050 של יוהאן סבסטיאן באך, בניצוחו של קלמפרר, שבו ניי הסולן עם אנני פישר (1950). בין השנים 1948–1960 הוא ביצע עבודות קאמריות הונגריות וצרפתיות עם שלישיית המיתרים ההונגרית (עם מארטון בנדה ועם אדה בנדה), אך גם כסולן קונצרטים, ובבכורה של התחרות הווקאלית של תחרות הכינור של קוקאי רז'ה (1953).
מהדורת ברטוק שלו הכוללת הופיעה בתקליטים בשנת 1965, על תקליט הסונטה לפסנתר לכינור (טיבור ניי, ארנה סגדי) כתב תיאודור סטרונגין בטורו בניו יורק טיימס "[...] התקליט שפרסם קווליטון ממלא פער ביצירה שעדיין לא הופיעו בקטלוג שוואן"
בשנת 1960 מונה ניי לפרופסור לכינור של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, וגם לפרופסור האקדמיה לנגינה תזמורתית, בתפקידים אלה החזיק עד 1974. תלמידו המצליח ביותר היה אנדראש קיש, שזכה בתחרות הבינלאומית על שם יוהאן סבסטיאן באך בלייפציג.
הסוכנות למחקרי בריאות ואיכות
הסוכנות למחקרי בריאות ואיכות (באנגלית: Agency for Healthcare Research and Quality) היא אחת משנים עשר הסוכנויות הכפופפות למחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית.
הסוכנות הוקמה ב-1989 הוקמה הסוכנות למדיניות ומחקר בתחום הבריאות (שבהמשך תשנה את שמה לסוכנות למחקרי בריאות ואיכות) כדי לשפר את האיכות, ההתאמה והיעילות של שירותי הבריאות וגישה לטיפולים רפואיים על ידי ניהול ותמיכה. הסוכנות מבצעת מחקרים, הערכות ומפיצה מידע והנחיות על שירותי הבריאות בארצות הברית.
מטה הסוכנות נמצא בצפון בת'סדה, שבמרילנד.
היסטוריה
לפני שהוקמה הסוכנות למחקרי בריאות ואיכות הגוף המרכזי שפעל בתחום היה המרכז הלאומי למחקר ופיתוח שירותי בריאות, שהוקם ב-1968 ופעל במסגרת שירות הבריאות הציבורי של ארצות הברית. ב-1985 שונה שמו של המרכז ל"המרכז הלאומי למחקר שירותי בריאות והערכות טכנולגויות בתחום הבריאות".
ב-1989 הוקמה סוכנות עצמאית והשם שניתנה לה היה ה"סוכנות למדיניות ומחקר בתחום הבריאות". בשנותיה הראשונות יישמה הסוכנות מחקר בתחום הבריאות של פרויקטים רב-תחומיים גדולים. המחקרים כללו מחקרים בתחום טכנולוגיית המידע בתחום הבריאות ומחקרים בנוגע לבטיחות המטופלים בניתוחים שבוצעו באופן שגוי. בהמשך, שונה שמה של הסוכנות ל"הסוכנות למחקרי בריאו ואיכות" שזה שמה של הסוכנות גם כיום.
אדריאן ניואי
אדריאן ניואי (באנגלית: Adrian Newey, נולד ב-26 בדצמבר 1958) הוא מהנדס בריטי. מכוניות מרוץ בעיצובו זכו במספר רב של תוארי אליפות נהגים ואליפות יצרנים עבור 3 קבוצות שונות באליפות הפורמולה 1: ויליאמס, מקלארן ורד בול. מכוניות בעיצובו זכו גם בשתי אליפויות CART. משמש כמנהל הטכנולוגי של קבוצת רד בול מאז שנת 2006.
השכלה ותחילת הקריירה
ניואי נולד בסטרטפורד על האייבון, אנגליה ב-26 בדצמבר 1958 לריצ'רד ואדווינה ניואי. אביו היה וטרינר ואמו הייתה נהגת אמבולנס במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא למד בבית הספר הציבורי רפטון לצד ג'רמי קלארקסון. בגיל 16 התבקש לעזוב את בית הספר לאחר תקרית שאירעה בהופעה של להקת גרינסלייד בבית הספר. הוא העלה את רמת הסאונד במיקסר של הלהקה וגרם לסדק בויטראז' של הבניין. בשנת 1980 סיים תואר ראשון בהצטיינות באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה באוניברסיטת סאות'המפטון. מיד לאחר סיום הלימודים החל לעבוד בספורט מוטורי עבור קבוצת המרוצים פיטיפלדי בהדרכת הארווי פוסטלת'ווייט. ב-1981 הצטרף לקבוצת מרץ'. לאחר תקופה כמהנדס מרוץ אצל ג'וני צ'קוטו בפורמולה 2 האירופית החל ניואי לעצב מכוניות מרוץ. הפרויקט הראשון שלו, מכונית הספורט March GTP, היה עיצוב מוצלח ביותר וזכה באליפות ה-GT של IMSA שנתיים ברציפות.
בסיוף שנת 1986 הצטרף לקבוצת הפורמולה 1 האס לולה, אך הקבוצה החליטה בסופו של דבר לפרוש ולא להתחרות בעונת 1987. אחרי שעבד בשנת 1987 כמהנדס המרוצים של מריו אנדרטי בקבוצת ניומן האס, חזר לעבוד עבור קבוצת מרץ' הפעם בתפקיד המהנדס הראשי.
1988–1990: מרץ' ולייטון האוס
המכונית הראשונה שתכנן ניואי, מרץ' 881, זכתה להצלחה מפתיעה. איוואן קפלי סיים על הפודיום כשסיים שני בגרנד פרי פורטוגל. בגרנד פרי יפן הצליח לעקוף את מכונית המקלארן של אלן פרוסט בהקפה ה-16 והוביל את המרוץ לזמן קצר. מרץ' שינתה את שמה ללייטון האוס לקראת עונת 1990 וניואי קודם לתפקיד המנהל הטכנולוגי של הקבוצה. בגרנד פרי צרפת הצליח קפלי לסיים במקום השני, אך זאת הייתה ההצלחה היחידה של הקבוצה באותה עונה. בסיומה פוטר מתפקידו.
1991–1996: ויליאמס
ויליאמס הייתה קבוצת צמרת בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים. לרשותו של פטריק הד עמד תקציב נרחב ומגוון משאבים. הד החתים את נויאי על חוזה והשניים הפכו להיות צמד דומיננטי בתילת העשור. מכונית ה-FW14 סבלה מבעיות אמינות בתחילת עונת 1991, במהלך העונה עברה השלדה, בעיצובו של ניואי התאמות ושיפורים והייתה דומה בביצועה לשלדת המכנית של איירטון סנה ומקלארן, שזכו באליפות. בעונת 1992 הפכה הקבוצה לדומיננטית נייג'ל מנסל זכה באליפות הנהגים וניואי רשם זכייה ראשונה באליפות היצרנים. שנה לאחר מכן השיג ניואי את האליפות השנייה עם דגם ה-FW15C שעיצב, כשהפעם היה זה אלן פרוסט שזכה באליפות הנהגים.
בעונת 1994 חלה ירידה ביכולת של המכוניות בעיצובו של ניואי והן התקשו להתחרות במכוניות של קבוצת בנטון. הישגים טובים בחצי שני של העונה, בתוספת הרחקה של מיכאל שומאכר משני מרוצים, איפשרו לקבוצה לרשום אלפיות יצרנים שלישית ברציפות, בעוד שומאכר זכה באליפות הנהגים. במהלך העונה חוותה הקבוצה משבר לאחר שאיירטון סנה, שהצטרף לקבוצה בתחילת העונה, מצא את מותו בתאונה במהלך גרנד פרי סן מרינו. ניואי, יחד עם חברים נוספים בצוות המקצועי של הקבוצה, הואשמו בהריגה. בפסק דין שניתן בדצמבר 1997 זוכה ניואי. בהחלטה שניתנה בנובמבר 1999 בערעור על פסק הדין, השאירה את הזיכוי על כנו. בינואר 2003 בית המשפט העליון של איטליה פתח מחדש את התיק תוך טענות ל"טעויות מהותיות". במאי 2005 נתן בית המשפט לניואי זיכוי מלא.
מותו של סנה הוביל לסדקים ראשונים בין ניואי להנהלת הקבוצה. איבוד שני תוארי האליפות בעונת 1995 לקבוצת בנטון הגביר את המתח. דיימון היל זכה באליפות הנהגים בעונה הבאה ויחד עם ז'אק וילנב הבטיחו את הזכייה באליפות היצרנים. למרות הזכייה ניואי כבר היה חתום על חוזה בקבוצת מקלארן.
1997–2005: מקלארן
ניל אוטלי עיצב את המכונית של מקלארן לעונת 1997 ולניואי נותר לנסות ולשפר את המכנית, תוך שהוא משקיע את עיקר זמנו בתכנון המכונית לעונה הבאה. ניצחון של מיקה הקינן בגרנד פרי אירופה, המרוץ המסיים של העונה, נתן דחיפה למאמצי הקבוצה. הקינן זכה בתארים האישיים בשתי העונות הבאות והיה קרוב לזכייה שלישית בשנת 2000. מקלארן זכתה באליפות היצרנים ב-1998.
באביב 2001 חתם ניואי על חוזה עם קבוצת יגואר בניהולו של חברו של ניואי בובי ראהל. למרות חוזה חתום עם ניואי, ראהל לא הצליח להשלים את העסקה כאשר הבוס של מקלארן, רון דניס, שכנע אותו להישאר. ניואי וראהל הצהירו מאוחר יותר כי העסקה נכשלה בשל מעמדו של רהאל בתוך יגואר שהתערער על ידי ניקי לאודה והפוליטיקה הפנימית בפורד. מספר חודשים לאחר מכן פוטר ראהל מהקבוצה.
למרות שנשאר עם מקלארן, נמשכו השמועות כי ניואי רוצה לעזוב את הקבוצה, ובסוף עונת 2004 עתידו היה לא ברור כשהחלו השערות שהמהנדס בדרך חזרה לויליאמס או אפילו לעזוב את הספורט לחלוטין. למרות ההכחשות הנוקשות של רון דניס, השמועות המשיכו לרוץ. באפריל 2005, אושר כי חוזהו בקבוצה הוארך בשישה חודשים עד סוף השנה, אז הוא צפוי לצאת לשבתון או לפרוש לחלוטין מעיצוב פורמולה 1, אך ב-19 ביולי במקום זאת הצהיר. ש"הצעד הזה יכול לחכות" והוא יישאר עם מקלארן לשנת 2006.
2006–הווה: רד בול
למרות ההכרזה על הכוונה להישאר במקלארן לעונה נוספת, בנובמבר 2005 חתם על חוזה בקבוצת רד בול. עיתון "הגארדיאן" דיווח כי שכרו ברד בול יעמוד על 10 מיליון דולר בעונה וזאת לאחר שמקלארן סירבה להעלות את שרו במסגרת המשא ומתן על חידוש החוזה.
ניואי בקושי הצליח להשפיע על עיצוב המכונית של עונת 2006 והעונה של רד בול התחילה עם תוצאות חלשות, לאחר שהשיגה רק שתי נקודות בששת המרוצים הראשונים. עם זאת, הנהג המוביל של הקבוצה, דייוויד קולטהרד, שנהג בעבר במכוניות בעיצוב ניואי עבור וויליאמס ומקלארן, הצליח להשיג את המקום השלישי בגרנד פרי מונקו. למרות שנעזרה בפרישה של מתחרים אחרים, הסימנים הצביעו על כך שהקבוצה החלה בסופו של דבר להמשיך מהמקום שבו הפסיקה ב-2005, כאשר סיימה במקום השביעי הכללי. בעונת 2007 הונעה המכונית בעזרת מנוע רנו RS26, בעוד קבוצת הבת, טורו רוסו, עשתה שימוש במנועי פרארי. המכונית הייתה מהירה למדי אך סבלת מבעיות אמינות, כאשר כל אחד משני הנהגים פרש שבע פעמים במהלך 17 המרוצים של העונה. פסילתה של מקלארן-מרצדס, הביאה את רד בול למקום החמישי בטבלת היצרנים בסיום העונה. ניואי וג'וף וויליס, האחראים על תכנון המכונית, טענו שהמרכב של המכונית בעונת 2008 היה העיצוב המורכב ביותר שיצא מהמפעל שלהם. העונה התחילה טוב עבור הקבוצה, כאשר מארק ובר השיג נקודות בחמישה מרוצים רצופים וקולטהרד זכה לפודיום במונטריאול. באמצע העונה, רד בול הייתה בקרב עז על המקום הרביעי באליפות היצרנים, יחד עם רנו וטויוטה. במחצית השנייה של העונה צברה הקבוצה רק חמש נקודות וסיימה את העונה במקום השביעי, כשאפילו טורו רוסו חולפת על פניה.
בעידן מנועי ה-V6 הנוכחי, התקשו המכוניות בעיצובו להתחרות במכוניות של קבוצת מרצדס, בעיקר בשל נחיתות ש המנועים של רנו והונדה. בשנים 2014, 2016, 2020 ו-2021 סיימה הקבוצה במקום השני באליפות היצרנים. מקס ורסטאפן הביא לניואי שותפות בזכייה באליפות הנהגים ב-2021 וב-2022. סרחיו פרס סייע לקבוצה לזכות ב-2022 גם באליפות היצרנים, תואר האליפות ה-23 של ניואי.
פעילויות נוספות בספורט המוטורי
מלבד היותו מתכנן רכבים, ניואי הוא גם אספן ומתחרה במרוצי מכוניות היסטוריים. בשנת 2006 ריסק ממכונית פורד GT40 במהלך מרוץ הלה מאן קלאסיק, אך יצא עם פציעה קלה באצבע בלבד. בהמשך השנה ריסק יגואר E-טייפ במהלך פסטיבל גודווד. בשנת 2007 התחרה במרוץ 24 השעות של לה מאן עם קבוצת AF Corse וסיים במקום הרביעי בקטגוירה (GT2) ובמקום ה-22 בדירוג הכולל.
בשנת 2010 העניקה קבוצת רד בול לניואי במתנה מכונית מרוץ מדגם RB5, ששימשה את הקבוצה בעונת 2009, כהוקרה על פעילותו. את נסיעת הבכורה ערך במסלול הגבעה במסגרת פסטיבל המהירות של גודווד באותה שנה.
בשנת 2018 מונה כחבר בוועדה המיעצת של אליפות הW Series, שהייתה בשלבי תכנון ובנייה.
בשנת 2012 הוענק לו תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לספורט המוטורי.
משפחתו
ניואי נישא לאמנדה, אחות במקצועה, בשנת 1983. לשניים נולדו שתי בנות והם נפדו בשנת 1989. בשנת 1992 נישא למריגולד ולשניים נולדו בן ובת. בשנת 2010 התגרשו. בשנת 2017 נישא בשלישית לאמנדה "מנדי" סמרצ'ק. בנו, הריסון, הוא נהג מרוצים ומתחרה בקטגוריות שונות מאז שנת 2015.
לקריאה נוספת
* Newey, Adrian. (2017) How to Build a Car, HarperCollins Publishers Limited
אנטיכאסיה
אנטיכאסיה (ביוונית: Αντιχάσια, [adi'xasça]) היא יחידה עירונית של עיריית אלאסונה במחוז לאריסה. לפני רפורמת השלטון המקומי בשנת 2011 הייתה זו עירייה עצמאית. מקום מושבה של העירייה היה בקרניה. נקראת על שם הר אנטיכאסיה הסמוך.
שטחה של היחידה עירונית 142.919 קמ"ר.
על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2011, אוכלוסיית אנטיכאסיה הייתה 3,584, גידול קל של 1% בהשוואה לאוכלוסיית המפקד הקודם בשנת 2001.
דמשק
דַּמֶּשֶׂק (בערבית: دمشق, דִמַשְׁק; בסורית: ܕܰܪܡܣܘܩ) היא בירתה של סוריה ואחת הערים העתיקות בעולם. העיר ממוקמת בדרום-מערב סוריה, מרחק לא רב מגבול ישראל, ירדן ולבנון. במדינות ערב ובסוריה עצמה קוראים לבירה הסורית גם בשם "א-שאם" (ערבית: الشام), כיוון שבאופן מסורתי הייתה בירת אזור ההשפעה ששמו בילאד א-שאם. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021 חיו בדמשק כ-2.103 מיליון בני אדם.
העיר הוקמה בסביבות שנת 2500 לפנה"ס וישנן עדויות להתיישבות אנושית באזור כבר מסביבות 6800 לפנה"ס, אך ללא עדויות להתיישבות משמעותית. לאורך המאות שימשה דמשק עיר מסחר ומרכז פוליטי חשוב, היא הייתה לעיר הבירה של ממלכת ארם דמשק, בתקופה היוונית והרומית נחשבה העיר למרכז תרבותי חשוב ומאות שנים לאחר מכן עם התרחבות האימפריה המוסלמית, שימשה מושב השלטון של ח'ליפות בית אומיה ואחת מהערים החשובות בעולם המוסלמי. במאה ה-20, לאחר שסוריה זכתה בעצמאות מידי המנדט הצרפתי בשנת 1946, הייתה דמשק לבירתה של הרפובליקה הערבית של סוריה.
בשנת 2012 התרחש בעיר קרב בין כוחות הביטחון הסוריים וכוחות המורדים כחלק ממלחמת האזרחים בסוריה. במהלך שלושה שבועות הצליחו המורדים לכבוש כמחצית משכונות העיר ולבסוף הובסו על ידי כוחות צבא גדולים. מספר חודשים לאחר מכן הוגדרו אתרי המורשת העולמית בסוריה בהם גם העיר העתיקה בדמשק, במצב של סכנה, זאת נוכח המשך הלחימה.
שם העיר
השם דמשק מקורו בארמית "דר משק" ומשמעותו "מקום מושקה היטב" על אף שקיימת עדות בלוחות שנמצאו באבלה למקום דרום לאבלה הקרוי דמשקי, כך שייתכן שהשם הוא קדום יותר. משמעות השם הערבי "א-שאם" הוא צפון והוא מהווה שם כללי גם לסוריה ולפעמים אף ללבנט כולו. גם בטורקית נקראת העיר בשם "שאם" (Şam).
העת העתיקה
מחפירות בתל רמד בשולי העיר עולה כי העיר הייתה מיושבת כבר באלף השביעי לפני הספירה, כנראה בסביבות 6,800 לפנה"ס, והיא נחשבת לאחת הערים העתיקות בעולם. היסטוריון ערבי עלי אבן אל-חסן אבן עסאכר שיער שהעיר נוסדה באלף ה-4 לפני הספירה. למרות זאת העיר לא נודעה בחשיבותה עד להגעתם של הארמים, עם שמי נוודי אשר חי באזורי סוריה ועיראק של היום. הארמים הקימו מערכת השקיה שכללה תעלות שהשקו את הסביבה מתוך נהר הברדה; עד היום מהווה המערכת בסיס לאספקת המים לעיר העתיקה על אף ששופרה והורחבה בתקופה הרומית ובתקופה הערבית בארץ ישראל. מלכי הארמים נלחמו פעמים רבות נגד אשור (ר' קרב קרקר) ונגד ממלכת ישראל ומלכם בן הדד השני מוזכר מספר פעמים במקרא. בשנת 732 לפנה"ס הרס מלך אשור, תגלת פלאסר השלישי את העיר והיא איבדה את עצמאותה למאות שנים. לאחר הכיבוש האשורי נכבשה העיר על ידי הבבלים ולאחר מכן על ידי הפרסים.
על פי ההיסטוריון ניקולאוס איש דמשק, כתב יוסף בן מתתיהו, כי אברהם אבינו מלך בדמשק בזמן מעברו מאור כשדים לארץ ישראל, ומכאן הביא את עבדו אליעזר. ואכן עד לדמשק הגיע אברהם אבינו ברדפו את ארבעת המלכים. על פי ספר מלכים, המלך אחז ראה את המזבח בדמשק ומיד ציווה לבנות מזבח זהה במקדש ירושלים טרם חזרתו לארץ. אליהו הנביא התבקש על ידי האל להמליך את חזאל למלך על דמשק. מכל הכתובים אלו מתברר כי דמשק הייתה עיר מקדשית שהייתה לה זיקה חזקה לנעשה בארץ ישראל.
אלכסנדר מוקדון כבש את העיר בשנת 332 לפנה"ס כחלק מכיבוש המזרח התיכון. לאחר מותו הפכה דמשק לאזור קרב בין יורשיו של אלכסנדר, בין בית סלאוקוס לבית תלמי עם קביעת בירת הסלאוקים באנטיוכיה ירדה העיר מגדולתה ואיבדה את הבכורה לערים כמו לטקיה בצפון.
בשנת 64 לפני הספירה כבש פומפיוס מצביא רומא את העיר והפך אותה לחלק מקבוצת הערים היווניות-רומאיות באזור שנקראה דקאפוליס. בשנת 37 העביר הקיסר קליגולה את השליטה בעיר לנבטים והעיר הייתה כפופה לבירת הנבטים פטרה. העיר נכבשה חזרה על ידי הרומאים בשנת 106 לספירה. בשנת 222 העיר הוכרזה כקולוניה על ידי הקיסר ספטימיוס סוורוס וחשיבותה עלתה לאור מיקומה על דרכי מסחר מרכזיות ממערב למזרח.
לא נותר הרבה מהתקופה הרומאית למעט המבנה של העיר ומרבית השרידים קבורים כ-5 מ' מתחת לעיר המודרנית.
ימי הביניים
צלאח א-דין קבע את דמשק כעיר בירתו, הוא בנה מחדש את המצודה של העיר ובתקופתו מתואר שהפרברים התפשטו והיו גדולים כמו העיר עצמה. הצלבנים שניסו לכבוש את העיר נכשלו ומעולם לא הצליחו. בתקופתם התפרסמה דמשק בפלדה שלה.
שליטת השושלת האיובית הסתיימה עם הכיבוש המונגולי של סוריה בשנת 1260. מיד לאחר נסיגתם השתלטו על האזור הממלוכים ודמשק הפכה לבירה האזורית של הממלוכים ששלטו גם ממצרים.
הנוסע המוסלמי אבן בטוטה ביקר בעיר ב-1326 ותיאר אותה בכתביו ככלבו ענק של סחורות. אוכלוסיית העיר הגיעה לכדי כ-100,000 תושבים, היא הייתה לצומת מסחר חשוב ביותר בין מצרים, איראן, אסיה הקטנה והארצות לחוף הים השחור. העיר עוררה רושם רב על המבקרים בה ואבן בטוטה כתב עליה "דמשק עולה ביופייה על כל הערים בתבל". הוא מתאר את המסגד האומיי הגדול שבנה וליד הראשון כ"מסגד הגדול בעולם, מושלם מבחינה אדריכלית ובולט ביופיו".
אבן בטוטה מספר כי המסגד נבנה בעזרת 12,000 פועלים, בעלי מלאכה, ששלח הקיסר הנוצרי בקונסטנטינופול לחליף וליד. המסגד בנוי על בסיס כנסייה נוצרית קדומה, שחלקה נראה במסגד. אבן בטוטה מתאר את המשא ומתן שהתקיים על מנת לאפשר את קיומה של הכנסייה הנוצרית בתוככי המסגד המוסלמי.
בשנת 1400 כבש המצביא המונגולי טימור לנג את דמשק שוב, הרס אותה והגלה רבים מתושביה לבירתו סמרקנד. רבים מהתושבים שלא הוגלו נרצחו וראשיהם נערמו בערימה בצפון-מזרח החומות. עד היום ישנה כיכר הקרויה בורז' אל-ראס שמשמעותה מגדל הראשים. לאחר הכיבוש המונגולי הקצר העיר נבנתה מחדש והמשיכה לשמש כעיר ממלוכית עד שנת 1516.
התקופה העות'מאנית
בשנת 1516 מחשש לברית בין הממלוכים לבין הפרסים החלו העות'מאנים במסע כיבוש בממלכה הממלוכית. ב-21 בספטמבר ברח המושל הממלוכי מהעיר וב-2 באוקטובר הוכרז שמו של הסולטאן סלים הראשון במהלך התפילה במסגד האומיי. יום לאחר מכן נכנס הסולטאן לעיר ונותר בה למשך שלושה חודשים.
עם כניסת העות'מאנים לדמשק, החלה בניית בית תפילה ואנדרטה במקום קבורתו של איש הדת הסופי אבן ערבי באזור אל-סַאלחיָה (الصالحية) שמחוץ לחומות העיר, המבנה העות'מאני הראשון שהוקם בעיר כאות להחלפת השלטון וסמל לאימפריה העות'מאנית. תחת השלטון העות'מאני, דמשק בהדרגה התפתחה אל מחוץ לחמות העיר העתיקה, תהליך שהתרחש בעיקרו במהלך המאה ה-19. שיא פריחתה של דמשק העות'מאנית התרחשה בין 1860 ל-1914, כאשר איכות החיים החלה להשתפר, הוקמו בתי ספר רבים, שוקמו ופותחו תשתיות וכבישי העיר והתחזק מעמד הבורגנות הדמשקאי לצד עלייה במספר המשכילים אשר למדו באוניברסיטאות בטורקיה וחזרו למשרות ניהוליות ומקצועיות בדמשק.
העות'מאנים שלטו בדמשק במשך 400 שנים, למעט תקופה קצרה בין השנים 1832–1840 בה שלט בדמשק אבראהים פאשא ממצרים. בגלל היותה של דמשק על אחת משתי הדרכים המרכזיות למכה שהיו חשובות לאור העלייה לרגל המוסלמית החג' העיר זכתה לתשומת לב יותר מגודלה האמיתי. במשך רוב התקופה חלב הייתה העיר הגדולה ומרכז המסחר.
המאה ה-20
בתאריך 1 באוקטובר 1918 כוחות המרד הערבי בראשות נורי א-סעיד נכנסו לדמשק. באותו יום כוחות אוסטרליים מהרגימנט הרביעי והעשירי נכנסו לעיר וקיבלו את כניעתו של המושל הטורקי אמיר סעיד (שמונה כמושל יום קודם לאחר נסיגתו של מפקד הכוחות העות'מאניים). ממשל צבאי בראשות שוקרי פאשה הוכרז ופייצל הראשון מונה למלך סוריה.
ב-8 במרץ 1920 הכריז הקונגרס הלאומי הסורי על עצמאות ועל הקמתה של הממלכה הערבית של סוריה, מונרכיה חוקתית תחת הנהגתו של פייצל הראשון. בתקופה קצרה זו שימש האשם אל אתאסי כראש ממשלה. אלא שימיה של מונרכיה זו היו ספורים; בהוציאם אל הפועל את הסכם סייקס–פיקו ואת מנדט חבר הלאומים (ר' גם ועידת סן רמו), פלשו כוחות צרפתיים לסוריה. בשנת 1920 חצו כוחות צרפתים את הרי מול הלבנון ולאחר שניצחו את הכוחות הסוריים הקטנים בקרב מייסלון הפכו את דמשק למרכז השלטוני של שלטונם בסוריה.
בשנת 1925 כאשר המרד הדרוזי מהחוראן התפשט לדמשק, דיכאו אותו הצרפתים ביד קשה, תוך כדי שהם מפציצים את העיר. האזור של העיר העתיקה בין שוק חמדיה לבין שוק מדחת פאשה נשרף עד היסוד ועד היום ידוע בשם "אל-חריכה" (השריפה). העיר העתיקה הוקפה גדרות תיל וכבישים חדשים נבנו כדי להקל על התנועה הצבאית.
בשנת 1945 התקיפו הצרפתים את דמשק פעם נוספת אך בפעם זו התערבו האנגלים והצרפתים הסכימו לסגת דבר שהוביל בסופו של דבר לעצמאות סוריה בשנת 1946. דמשק נותרה בירת סוריה.
ב־17 ביולי 1948 רשם דוד בן-גוריון ביומנו : "הפצצנו סוף-סוף הלילה את דמשק. לא "המבצרים" אלא "DC-3 דקוטה" זרקה 2 טון פצצות - בשעה 3 בלילה. העיר הייתה מוארת, אבל עם ההפצצה הראשונה כבו האורות.
העיר העתיקה של דמשק הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1979. אף על פי כן, אין בדמשק מבנים היסטוריים רבים, האתרים ההיסטוריים המרכזיים הם המסגד האומיי (המסגד הגדול), והמצודה מהתקופה הצלבנית. העיר נבחרה לשמש כבירת התרבות הערבית בשנת 2008.