cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
PCI Express
PCI Express מיועד לשימוש כאפיק מקומי בלבד. כיוון שהוא מתבסס על מערכת PCI הקיימת, כרטיסים ומערכות יכולים להיות מוסבים ל־PCI Express על ידי שינוי ברובד הפיזי בלבד – מערכות קיימות יכולות להיות מורצות על PCI Express בצורה שקופה. המהירויות הגבוהות יותר של PCI Express מאפשרות להחליף כמעט את כל האפיקים הפנימיים, כולל AGP ו־PCI, כמו כן ב־PCI Express ישנו בקר יחיד לאפיק, אשר מתקשר עם כל ההתקנים החיצוניים, בניגוד לפתרון הנוכחי במכונות הקיימות (ערכת שבבים Northbridge/Southbridge).
אמנם PCI Express מהיר בהרבה מ־PCI אבל עדיין אינו מהיר מספיק כדי לשמש כאפיק גישה לזיכרון RAM. זהו חיסרון בולט לעומת אפיק דומה בשם HyperTransport, אשר יכול לשמש גם כאפיק זיכרון. בנוסף, PCI Express אינו מציע את הגמישות שמספק תקן InfiniBand, אשר לו ביצועים דומים אך יכול לשמש גם כאפיק חיצוני.
בעברית, PCI Express נקרא רכיב קישוריות מרחבי מהיר.
גרסאות PCI Express
במהלך השנים, שודרג האפיק במהירות. כל גרסאות האפיק תומכות לאחור עד לגרסה הראשונה. הטבלה הבאה מייצגת את הנתונים על הגרסאות ביחד עם המהירות הנתמכת:
לאגונה מאדרה
הלאגונה מאדרה (בספרדית: Laguna Madre – "הלאגונה האם") היא לשון ים ארוכה ורדודה לאורך חופו הצפוני של מפרץ מקסיקו. הלאגונה נמצאת לאורך חופי המדינות ארצות הברית ומקסיקו.
אורכה של הלגונה – 209 ק"מ. בשטחה של ארצות הברית האי פאדרה מפריד בין הלאגונה לבין מפרץ מקסיקו המצוי ממזרח ללאגונה. הלגונה משתרעת בין קורפוס כריסטי בצפון לפורט איזבל בדרום. בשטחי מקסיקו מצויה שרשרת איים המפרידה בין הלאגונה למפרץ מקסיקו. שרשרת איים זו כוללת את האיים בארה לוס אמריקנוס (Barra Los Americanos), בארה חסוס מריה (Barra Jesus Maria) ובארה סוטה לה מרינה (Soto la Marina). מפרץ באפין מהווה חלק של לאגונה מאדרה.
אקולוגיה
הלאגונה מאדרה נחשב לאחד מאתרי ההגנה על החי ועל בעלי החיים החשובים לאורך חופי ארצות הברית. בלאגונה מצויים מינים רבים של דגים, ציפורים נודדות, צבי ים ואף חתולי בר. הלאגונה מהווה אתר קינון מרכזי של ציפורים רבות בתקופת החורף. לאגונה מאדרה (החלק המקסיקני) ביחד עם דלתת ריו גראנדה הוכרזו ב-2006 על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית.
יוהנס מינקוויץ
יוהנס מינקוויץ (בגרמנית: Johannes Minckwitz; 11 באפריל 1843 – 20 במאי 1901) היה שחמטאי וסופר שחמט גרמני.
התוצאה הטובה ביותר שהשיג מינקוויץ הייתה מקום שני, לאחר אדולף אנדרסן בתחרות ברמן 1869 (הקונגרס השמיני). מינקוויץ חלק מקום 3–5 בתחרות המבורג 1869 (ניצח: אדולף אנדרסן), חלק מקום 8–9 בתחרות באדן-באדן בשנת 1870 (ניצח: אדולף אנדרסן), הגיע למקום השלישי בתחרות קרפלד 1871 (הקונגרס התשיעי, ניצח: לואיס פאולסן), הגיע למקום הרביעי בתחרות פרנקפורט 1878 (הקונגרס השנים-עשר, ניצח: לואיס פאולסן), הגיע למקום ה-11 בתחרות לייפציג 1879 (ניצח: ברטולד אינגליש).
מינקוויץ חלק מקום ראשון עם מקס וייס ואדולף שוורץ בתחרות גראץ 1880, חלק מקום 3–5 בתחרות בראונשויג 1880 (ניצח: לואיס פאולסן), הגיע למקום השמיני בתחרות ויסבאדן 1880 (ניצחו: ג'וזף הנרי בלקברן, אדולף שוורץ וברטולד אינגליש). בתחרות ברלין 1881 חלק מקום 7–8 (ניצח: ג'וזף הנרי בלקברן), הגיע למקום העשירי בתחרות המבורג 1883 (ניצח: איזידור גונסברג, חלק מקום 13–14 בתחרות ברסלב 1885 (ניצח: זיגברט טאראש) והגיע למקום התשיעי בתחרות ברלין 1890 (ניצחו: עמנואל לסקר וברטולד לסקר).
בין השנים 1865–1876 ו-1879–1886 מינקוויץ שימש כעורך של כתב העת Deutsche Schachzeitung וחיבר מספר ספרים בנושא שחמט: האלף בית של משחק השחמט (1879), הומור בשחמט (1885) והמלך הקטן של השחמט (1889).
כריס הריסון
כריסטופר "כריס" בריאן הריסון (באנגלית: Christopher Bryan "Chris" Harrison, נולד ב-26 ביולי 1971) הוא מנחה טלוויזיה אמריקאי. מוכר בשל הנחיית תוכנית המציאות "הרווק", כבר 23 עונות.
ביוגרפיה
הריסון נולד בדאלאס, טקסס. את לימודיו התיכוניים סיים בשנת 1989 בבית הספר "תיכון היילאנדס", ולאחר מכן למד באוניברסיטת אוקלהומה סיטי, לשם התקבל עם מלגת כדורגל.
קריירה
מ-1993 ועד 1999 עבד ככתב ספורט בערוץ טלוויזיה מקומי באוקלהומה ועבד גם בערוץ ספורט שעוסק ברכיבת סוסים.
משנת 2002 מנחה הריסון את התכנית המציאות המצליחה "הרווק", ממנה קיבל את עיקר פרסומו, ושנה לאחר מכן ב-2003 החל להנחות את התכנית המקבילה "הרווקה" כבר 15 עונות, ובשנת 2014 את הספין אוף "הרווק בגן עדן", שנכון להיום עומדת על 6 עונות.
בשנת 2008 הנחה את טקס פרסי המוזיקה האמריקאית בשידור חי, כשלצידו הנחתה ניקול שרזינגר.
בשנת 2015 החל להנחות את הגרסה האמריקאית לשעשועון "מי רוצה להיות מיליונר?", כאשר הריסון החליף את טרי קרוז בתפקיד. הריסון הנחה את התכנית מהעונה ה-14, עד לביטולה בתום העונה ה-17 ב-2019.
חיים אישיים
ב-1994 נישא לבת זוגו עוד מימי הקולג', גוון הריסון. יש להם שני ילדים. במאי 2012, לאחר 18 שנות נישואים, הריסון ואשתו הודיעו שהם מתגרשים. נכון ל-2018, הריסון בזוגיות עם העיתונאית לורן זימה.
מאיר איזנשטט
הרב מאיר בן יצחק איזנשטט (מהר"ם א"ש; ת"ל, 1670 - כ"ז בסיון תק"ד, 7 ביוני 1744, אייזנשטט), שימש כרב בשידלוביץ (שידלובצא), ורמיזא, פרוסניץ ואייזנשטט. מחבר שו"ת "פנים מאירות".
חייו
נולד בפוזנא שבפולין בשנת ה'ת"ל, נכד אחותו של הרב שפתי כהן, "הש"ך". בצעירותו למד אצל הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר, בעל ה'מגן אברהם' והרב דוד אופנהיימר. לאחר חתונתו למד כעשר שנים בבית חותנו בסוכטשוב ולאחר מכן שימש כרבה של שידלובצא שבפולין. בתפקידו זה הוטלו עליו מטלות רבות שביטלוהו מלימודו, ומשום כך החליט לעבור למדינות אשכנז שם יפריעוהו פחות. בעזרת יהודי החצר השר שמשון ורטהיימר, התמנה בגיל 30, בשנת ה'ת"ס (1700), לראש ישיבת ורמיזא. לאחר מכן שימש כרב בפרוסניץ שבמוראביה, שם גידל את רבי יהונתן אייבשיץ, לאחר שהאחרון התייתם מהוריו, והיה לו לאב ולמורה.
בשנת ה'תע"ז (1717) התמנה לרבה של קהילת אייזנשטט ו"שבע קהילות". הוא הקים שם ישיבה גדולה שתלמידיה באו מקרוב ומרחוק, ועל ידי כך גדלה השפעתו בחוגים היהודיים שבאזור. תיקן תקנות הנוגעות לסגנון החיים של הקהילה, כגון תקנה האוסרת על משחקי קלפים מלבד בחנוכה, בפורים ובבית היולדת. תקנה זו נשארה בתוקפה בקהילת אייזנשטט עד ליומה האחרון. הוא אימץ את שם העיר כשם משפחתו.
בשנת ה'תפ"ג (1723) נאלץ לעזוב את העיר, בשל עלילה נגדו אצל השלטונות, כביכול היה מעורב בגנבה. בספרו "כתנות אור" על התורה בפרשת שמיני, כותב רבי מאיר: "דרוש דרשתי בתוכחת מוסר לעם בקהל המון חוגג בחודש מנחם שנת תפ"ג. כשיצאתי באלו הן הגולין במדינת פולין מחמת מלשינים". אזכור פרשיה זו מופיעה גם בספרו "פנים מאירות" שם הוא כותב: "כ"ד המתפלל בלב נשבר ונדכה וליבי דואג בקרבי שיצילני משפת שקר". לאחר כשנתיים, התוודה אחד העדים על כך שרבי מאיר אינו קשור לפרשה, ובעקבות זאת יכל לחזור לעירו.
כשחזר לעירו תיקן "יהי רצון" מיוחד כנגד "המזיקים את ישראל בלשונם והמהרסים מעמדי ומצבי הקהילות", וקבע לאומרו בכל יום שני וחמישי לאחר קריאת התורה.
אחד מצאצאיו שמרבה לצטט את דבריו בספרו הוא בעל הפתחי תשובה.
מותו
רבי מאיר נפטר בכ"ז בסיון ה'תק"ד (1744), ונקבר בבית העלמין הישן באייזנשטט. על מצבתו נכתב: "פה נטמן הרב הגדול כמהר"ר מאיר אב"ד דק"ק א"ש והמדינה זצ"ל מת ונקבר ביום א' כ"ז סיון תק"ד לפ"ק תנצב"ה".
זכרו מונצח בשם הרחוב הקרוי כשם ספרו "פנים מאירות", רחוב הנמצא בשכונת קריית מטרסדורף בירושלים (על שם אחת משבע קהילות). כמו כן צאצאו הרב נתן גשטטנר פתח ישיבה בבני ברק על שמו.
סוהו (לונדון)
סוהו (באנגלית: Soho) היא שכונה באזור הווסט אנד של רובע וסטמינסטר בלונדון שבאנגליה.
הסוהו נמצא מזרחית למייפר, בין רחוב אוקספורד בצפון, רחוב ריג'נטס במערב, כיכר פיקדילי וכיכר לסטר בדרום, ודרך צ'רינג קרוס במזרח.
היסטוריה
במאה ה-16 היה אזור סוהו שטחי ציד של ארמון וסטמינסטר, וסוברים שהאזור נקרא על שם קריאת הציד של הציידים האנגלים. האזור היה כפר קטן מחוץ ללונדון, שכלל בעיקר שדות ומספר בתים כפריים. בסוף המאה ה-17, לאחר הבינוי החדש בעקבות השרפה הגדולה של לונדון (1666), החלה התפתחות אורבנית במקום והוא אכלס בעיקר קהילות מהגרים.
אחד האירועים החשובים באזור הייתה מגפת כולרה שאותה חקר ד"ר ג'ון סנואו שזיהה את מקור המגפה במים מזוהמים ברחוב ברודווייק - לאחר ניקוי המים נעצרה המגפה. אירוע זה היה המקרה הראשון של רפואה ציבורית.
ב-30 באפריל 1999 בוצע פיגוע טרור בפאב אדמירל דאנקן המצוי ברחוב אולד קומפטון. בפאב הוטמנה פצצה עלי ידי ההומופוב הנאו נאצי דייוויד קולפנד במטרה לפגוע בלקוחות הפאב שהיו ברובם הומואים. בפיגוע נהרגו שלושה אנשים ונפצעו 70 אנשים, ארבעה מתוכם איבדו גפיים. קופלנד נתפס ונידון לשישה מאסרי עולם. בכניסה לפאב הוצב לוח זיכרון לקורבנות שנרצחו.
אזור סוהו בלונדון זכה לשם עולמי. על שם אזור זה נקרא רובע סוהו בהונג קונג. גם רובע הסוהו בניו יורק מהווה משחק מילים המשלב את אזכור השכונה בלונדון וכן ראשי תיבות של דרומה מרחוב הוסטון SOuth of HOuston שכן הרובע נמצא דרומית לרחוב זה.
כלכלה
באזור הסוהו משולבים מגורים, מסחר ואתרי תרבות. בשכונה מועדונים רבים, בארים ומסעדות רבות. כמו כן מהווה הסוהו מרכז לקהילה ההומוסקסואלית של לונדון.
באזור רחוב ג'ררד מצוי הרובע הסיני של לונדון.
תיאטרון, קולנוע ומוזיקה
סוהו היא לבו של אזור התיאטראות של לונדון, וכן לבו של אזור הפקות הטלוויזיה ותעשיית הסרטים העצמאית.
בסוהו שכן שנים רבות מועדון מרקי, המועדון המרכזי למוזיקת רוק בלונדון וערש פעילותן של להקות כגון האבנים המתגלגלות. כמו כן פועל בו מועדון הג'אז של רוני סקוט, מועדון הג'אז המרכזי והחשוב ביותר בלונדון.
סמים ותעשיית המין
הסוהו היה לב לבה של תעשיית הסרטים הפורנוגרפיים בבריטניה מאז שנות ה-50 של המאה ה-20.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה רחוב וורדור רצוף חנויות של סרטים וספרים פורנוגרפיים, שהיו אז בלתי חוקיים, וכן נמצאו בו מועדוני חשפנות ובתי בושת.
בשנות ה-80 פעלה משטרת לונדון למיגור התופעה, ובמאה ה-21, הפחתת הצנזורה הבריטית והתרת הכנסתה של ספרות מסוג זה למדינה הקטינו את היקף התופעה באזור, אף שעדיין מצויים בו מספר מועדוני חשפנות ובתי בושת.
משטרת לונדון מנסה להאבק גם בתופעת הסחר בסמים הנפוצה באזור, בהצלחה מעטה.
צ'ארלס אוונס יוז
צ'ארלס אוונס יוז (באנגלית: Charles Evans Hughes; 11 באפריל 1862 – 27 באוגוסט 1948), היה משפטן, עורך דין ופוליטיקאי רפובליקני אמריקאי שכיהן כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית (1930–1941), מושל מדינת ניו יורק (1907-1910) ומזכיר המדינה של ארצות הברית (1921–1925). הוא היה המועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות של 1916, והפסיד בהפרש צמוד לנשיא היוצא וודרו וילסון.
יוז היה פרופסור בשנות התשעים של המאה ה-19, ותמך בליברליזם. הוא היה חבר בתנועה הפרוגרסיבית במאה העשרים, דיפלומט ועורך דין בניו יורק בימי הרדינג וקולידג', והיה ידוע בכך שתמך והתנגד לחלק מרפורמות הניו דיל בשנות ה-30.
ראשית חייו ולימודיו
צ'ארלס אוונס יוז נולד בגלן פולס, ניו יורק. הוא היה בנו של הכומר דייוויד יוז ומרי יוז, אחותו של סנאטור. הוא היה פעיל בכנסייה הבפטיסטית בניו יורק.
הוא למד בבית ספר בניו ג'רזי. בגיל 14, החל בלימודיו האקדמיים באוניברסיטת מדיסון. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת בראון. הוא היה התלמיד השלישי בכיתתו בגיל 19. הוא החל ללמוד משפטים בשנת 1882 באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1884 הוא סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה. בנוסף הרצה באקדמיית דלאוור.
ב-1885 פגש את אנטואנט קרטר, בתו של שותף בכיר בעסק בו עבד, והם נישאו ב-1888. היה להם בן אחד, צ'ארלס הבן, ושלוש בנות.
קריירה
לאחר שסיים את לימודיו, החל לעסוק בניו יורק בעריכת דין במשרד פרטי. לאחר שנישא, הוא הפך לשותף במשרד. בשנת 1891 פסק יוז מעבודתו בעריכת דין ומונה לפרופסור למשפטים באוניברסיטת קורנל. כעבור שנתיים הוא שב לעריכת דין בניו יורק, במקביל להמשך ההוראה האקדמית במסגרת בית הספר למשפטים, עיסוק בו המשיך עד שניסה להיבחר למושל.
יחד עמו עבד באותה עת וודרו וילסון, יריבו העתידי בבחירות לנשיאות. בתקופה זו החל יוז לפעול בפעילות ציבורית מקצועית, עיקרה כחבר בוועדות ציבוריות לבדיקת מחירי שירותים שונים. גילויי השחיתות שמצאה הוועדה הובילה, בין היתר, להורדת מחירי הגז בעיר. ב-1906, מונה לוועדה לחקירת תעשיית הביטוח בניו יורק.
מושל ניו יורק
כמושל, הוביל יוז רפורמות בשלושה תחומים: מנהל תקין וטוהר מידות בשירות הציבורי, הרחבת סמכויות המדינה כלפי עסקים בתחום השירות הציבורי, והרחבת שירותי הרווחה והמשטרה בעיר. כדי להתנגד לשחיתות, הוא העביר חוקים ב-1906 וב-1907 שהגבילו תרומות מתאגידים לפוליטיקה ודרשו ממועמדים להציג את התרומות שלהם, חקיקה שחמש עשרה מדינות אחרות החליטו לאמץ. הוא העביר חקיקה שהרחיבה את סמכויותיו כלפי פקידי הממשל, ופיטר פקידים מושחתים. הוא גם הצליח להעלות את כוח הוועדה לשירות הציבור.
כששני חוקים למען הפחתת דמי נסיעה ברכבת עברו, הטיל עליהם יוז וטו בטענה שרמת המחירים צריכה להיקבע בידי ממונים מומחים ולא בידי נבחרים. הוא רצה ממשלה לא בידי העם, אלא למען העם, בטענה ש"בממשל חייבים להיות פקידים שמושלים".
יוז לא הצליח בהשגת אחת ממטרותיו החשובות כמושל: רפורמה בבחירות מקדימות. הוא קיווה להתפשר עם מנהיגי המפלגה המקומיים, ודחה את האפשרות של בחירות מקדימות ישירות, שבהן הבוחרים יוכלו לבחור בין מועמדים, והעדיף במקום זאת מערכת מסובכת של מועמדויות שיאושרו בוועידת המפלגה. מנהיגי המפלגה המקומיים דחו את הפשרה, והמועצה המחוקקת דחתה את התוכנית בשלושה מקרים בין 1909 ל-1910.
בנושאים חברתיים, תמך יוז ברפורמות חברתיות מוגבלות. הוא תמך בחוק שהנהיג יום עבודה בן שמונה שעות ושבוע עבודה בן 48 שעות לעובדי מפעלים- אולם רק לאלו שגילם מתחת לשש עשרה. הוא הצליח להשיג את הסכמת המועצה המחוקקת עבור חוק שאסר על עובדים צעירים לעבוד בשלושים מקצועות מסוכנים, כשהוא נעזר בחוות דעת משפטית בנושא. כדי לאכוף את החוקים, ארגן יוז ב-1907 "מחלקת עבודה", ומינה נציב מטעמו. כעבור שנתיים, נוצר משרד חדש לנושאי מהגרים במחלקת העבודה.
ב-1908, נאלץ לשקול מתן חנינה לצ'סטר גילט, שהטביע את חברתו גרייס בראון. המושל דחה את מתן החנינה, ואישר את הריגת גילט בכיסא חשמלי.
כשעזב יוז את תפקידו, נטען שהותיר מדינה שונה לחלוטין ממה שקיבל. ב-1926, מונה יוז בידי מושל ניו יורק אל סמית' לתפקיד יושב הראש של "הועידה לארגון מחדש של המדינה", שהובילה לתוכניות מקיפות יותר ממה שחזה יוז.
שופט בבית המשפט העליון
ב-25 באפריל 1910, בחר הנשיא ויליאם הווארד טאפט ביוז לתפקיד שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית לאחר מותו של שופט אחר. הסנאט אישר את מועמדותו ב-2 במאי 1910, ויוז התמנה לתפקיד באותו היום. הוא היה בבית המשפט העליון עד 1916, והמשיך לתמוך בהחלטות שערערו את הקפיטליזם המסורתי. הוא כתב פסקי דין שהרחיבו את סמכויות הממשלה והמדינה.
במשפט נגד מדינת אלבמה, פסק ששעבוד הוא לא רק עבדות, ובפסק דין אחר פסק שוועדות סחר בין המדינות יכולות לשנות מחירים כאוות נפשן.
בפסק דין מאפריל 1915, שפסק שליאו פרנק עדיין אשם במעשים שיוחסו לו, התנגד יוז לפסק הדין, יחד עם אוליבר ונדל הולמס הבן.
מועמד לנשיאות
יוז התפטר מבית המשפט העליון ב-10 ביוני 1916, כדי להפוך למועמד לתפקיד נשיא ארצות הברית ב-1916. הוא השופט האחרון שהתפטר מבית המשפט העליון למען ריצה לתפקיד ציבורי. המפלגה הפרוגרסיבית תמכה בו, הודות לתמיכה מצד הנשיא לשעבר, תיאודור רוזוולט. גם הנשיא לשעבר ויליאם הווארד טאפט תמך בו, והרגיש שיוכל להיות אלטרנטיבה ממשית לנשיא הדמוקרטי, וודרו וילסון, בשל ההישגים שהשיג בתור מושל ניו יורק. מנהיגים לשעבר של המפלגה הפרוגרסיבית מחו על הבחירה בו, ותמכו בוילסון, כיוון שיוז התנגד לחוקים לימי עבודה בני שמונה שעות, לתיקון ה-16 לחוקה, וכיוון שיוז לא התמקד בנושאים פרוגרסיביים במהלך מסע הבחירות. יוז נוצח בידי וילסון במסע בחירות צמוד (בהפרש של 23 אלקטורים ו-594,188 קולות). הבחירות היו תלויות בקליפורניה, בה הצליח וילסון לנצח בהפרש של 3,800 קולות, לזכות ב-13 האלקטורים שלה ולהיבחר לכהונה שנייה. יוז לא זכה לתמיכתו של הירם ג'ונסון, מושל קליפורניה וסגנו של רוזוולט ב-1912, לאחר שלא הצליח להיפגש איתו.
למרות שכמעט הפך לנשיא, לא ניסה יוז להיבחר שוב ב-1920. הוא ניסה למצוא דרכים שימנעו ניסיון לשליטה ממשלתית רחבה, כמו בימי וילסון, על תעשיות חשובות כתעשיות הרכבת, דבר שהרגיש שמחסל את האינדיבידואליזם. לאחר שהמפלגה הפרוגרסיבית של רוברט לה פולט תמכה בהגבלות כאלו ב-1924, פנה יוז ימינה, והאמין שיש להגביל את כוח הפקידות הממשלתית לעומת זכויות היחידים וזכויות הרכוש.
מזכיר המדינה
יוז חזר לממשלה במרץ 1921, כמזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו של וורן הרדינג. ב-11 בנובמבר 1921, נפתחה הוועידה הימית בוושינגטון, שדנה בהגבלות הכוח הימי של המעצמות. בריטניה, צרפת, איטליה, יפן וארצות הברית נכחו, וגם מדינות אחרות עם דאגה לגבי שטחים באוקיינוס השקט- בלגיה, הולנד, פורטוגל וסין.
תפקידים נוספים
ב-1907, הפך לנשיא הראשון של הוועידה הצפון-בפטיסטית, ובנוסף היה נשיא איגוד עורכי הדין של ניו יורק.
לאחר שעזב את מחלקת המדינה, חזר לעריכת דין. בין 1925 ל-1930, ניהל 50 משפטים בבית המשפט העליון. בנוסף, שפט בבית המשפט לצדק בינלאומי (גרסה מוקדמת של בית הדין הבינלאומי לצדק) בהאג בין 1928 ל-1930. בנוסף לכך היה ציר בוועידה הכלל-אמריקנית לבוררות ולהסדרים בין 1928 ל-1930. הוא הקים ועידה לאומית של נוצרים ויהודים, כדי להתנגד לקו קלוקס קלאן, לאנטי-קתוליות ולאנטישמיות בשנות העשרים והשלושים.
2000 בישראל
2000 בישראל (ה'תש"ס - ה'תשס"א) הייתה השנה בה חגגה מדינת ישראל 52 שנה מיום היוסדה. האירוע הבולט בה היה פרוץ האינתיפאדה השנייה.
צ'ארלס אוונס יוז
תפקידים נוספים
בין 1925 ל-1926, ייצג את חברת וזלין בפני הוועידה לשימור שמן.
2000 בישראל
בחירות 2000 לנשיאות ישראל
הנשיא המכהן עזר ויצמן, התפטר כשנתיים לאחר שנבחר לתקופת כהונה שנייה, זאת בעקבות ידיעות לפיהן קיבל ויצמן סכומי כסף גדולים מאיש העסקים אדוארד סרוסי מבלי שדיווח על כך במהלך כהונתו כחבר הכנסת וכשר. לאחר סיבוב ראשון שלא הוכרע בין שני המתמודדים: משה קצב, מהליכוד ושמעון פרס מישראל אחת, נקבע לקיים סיבוב שני ב-31 ביולי בו זכה משה קצב ברוב קולות של 63 לעומת 57. יום לאחר בחירתו, ב-1 באוגוסט 2000, כ"ט בתמוז ה'תש"ס הצהיר קצב אמונים במליאת הכנסת.
צ'ארלס אוונס יוז
תפקידים נוספים
ב-1928, בעלי עסקים שמרנים ניסו לבחור בו כמועמד הרפובליקני במקום הרברט הובר. יוז סירב לכך מפאת גילו.
2000 בישראל
הנסיגה מרצועת הביטחון
בשנים הראשונות לאחר מלחמת לבנון הייתה הרצועה שקטה יחסית אולם עם השנים התגברה ההתנגדות הלבנונית, בהנהגת ארגון חזבאללה, לשהות הישראלית ברצועה. חזבאללה עשה מאמצים רבים לתקוף מוצבים. מחיר הדמים ההולך וגובר ששילם צה"ל על השהות ברצועה הוביל ללחץ ציבורי גובר לפינויה. לפני היבחרו לראשות ממשלת ישראל ב-1999 הבטיח אהוד ברק שתוך שנה יוציא את כוחות צה"ל מלבנון, וזכה לכך לתמיכה מרוב האוכלוסייה בישראל. מאמצי המשא ומתן בין ישראל לסוריה הובילו את ברק למהלך של נסיגה חד-צדדית אל הגבול. מכיוון שממשלת לבנון סירבה לדון בקביעת הגבול, תואם המהלך עם האו"ם. עם התקרבות הנסיגה הצפויה החל תהליך התפוררות של צד"ל והוחלט על זירוז הנסיגה.
צ'ארלס אוונס יוז
נשיא בית המשפט העליון
הרברט הובר, שמינה את בנו של יוז לתפקיד פרקליט המדינה ב-1929, מינה את יוז לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ב-3 בפברואר 1930. יוז אושר בידי הסנאט ב-13 בפברואר, והתמנה לתפקידו באותו היום. הוא שירת בתפקיד עד 1941, והחליף את ויליאם הווארד טאפט, הנשיא לשעבר וחברו למפלגה הרפובליקנית, שגם הוא הפסיד לוילסון בבחירות לנשיאות, ומינה את יוז לתקופת כהונתו הראשונה בבית המשפט העליון.
האגפים הפרוגרסיביים בשתי המפלגות התנגדו למינויו של יוז בטענה שהיה ידידותי מדי לעסקים הגדולים. בנוסף, בגיל 67, היה יוז השופט המבוגר ביותר שנבחר לתפקיד. למרות זאת, הוא זכה לתמיכה של שני שלישים מהסנאט.
2000 בישראל
הנסיגה מרצועת הביטחון
בבוקר 24 במאי 2000, כ-18 שנה לאחר כיבוש השטח במלחמת לבנון הראשונה ואלפי הרוגים בצד הישראלי והלבנוני, יצא אחרון חיילי צה"ל מרצועת הביטחון, תוך כדי הפצצה של חיל האוויר על מוצבים שננטשו על ידי צה"ל. רבים מחיילי צד"ל נמלטו בבהילות לישראל בהשאירם מאחוריהם את רכושם, ולעיתים את משפחותיהם, והחלו תהליך קליטה בישראל. לעומתם חזרו רבבות תושבים שנמלטו מהאזור צפונה בתקופת קיום הרצועה. בניגוד לרצונה של ישראל, צבא לבנון לא התפרס באזור, וכוחות חזבאללה הם אלו שהשתלטו עליו.
צ'ארלס אוונס יוז
נשיא בית המשפט העליון
הוא השביע את הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ב-1933, 1937 וב-1941.
2000 בישראל
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-2000)
צ'ארלס אוונס יוז
נשיא בית המשפט העליון
בית המשפט היה מורכב בשופטים פרוגרסיביים יותר. יוז החליט לתמוך בהם ולהתנגד לעסקים הגדולים. אולם החשש מפקידות ממשלתית מנופחת שפיתח גרמה לו להחליט כמה החלטות לטובת התאגידים. הוא אישר חוקים לטובת זכויות האזרח וחירויות האזרח. הוא פסק שצווי איסור פרסום הם אינם חוקתיים. בנושא הכלכלי, תמך בחוקים שאפשרו "חופש בהזדמנות" ליחידים וגם בחוקים שהגדילו את כוחה של המדינה. הוא לא תמך באופן אישי בחקיקה שקשרה את התכנון הכלכלי הלאומי לפקידות הממשלתית. הוא התנגד בתחילה לניו דיל של רוזוולט וניסה ליצור חזית נגדו בבית המשפט, ובהשפעתו הגביל את רוזוולט וביטל חוקים שלא נראו חוקתיים בעיניו. ב-1935, יוז התחיל להרגיש שארבעת השופטים השמרנים בבית המשפט מתעלמים מהחוק כדי לבצר את מעמדם.
2000 בישראל
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-2000)
צ'ארלס אוונס יוז
נשיא בית המשפט העליון
יוז יצר ברית עם שלושה שופטים ליברלים- לואיס דמביץ ברנדייס, הרלן סטון ובנג'מין קרדוזו, שכונו שלושת המוסקטרים - כדי לאשר מבחינה חוקית חלקים מהניו דיל (כמו החרמת הזהב). לעיתים תמך בשמרנים (קבוצת ארבעת הפרשים, שעליה נמנו השופטים פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר), כמו במהלך התנגדותו למנהל השיקום החקלאי.
ב-1936, הוא הרגיש שהוא זוכה לעוינות מצד חבריו בבית המשפט. הוא המשיך להיות לשון המאזניים בבית המשפט, כשהוא תומך לעיתים בליברלים ולעיתים בשמרנים. ב-1937, כשבית המשפט החל לתמוך בו יותר, אישר חוקים שהגבילו את תעריפי הרכבת וחוקי רגולציה אחרים.
ב-1937, כשהציע רוזוולט למנות עוד שישה שופטים לבית המשפט, פעל יוז נגד החוק, שנכשל בסנאט, בכך שהעביר חוקים לטובת הניו דיל- כולל חוק הביטוח הלאומי. לאחר מכן קבע בית המשפט שחוק שכר מינימום הוא חוקתי.
לאור תמיכת הבוחרים ברוזוולט בבחירות של 1936, בהן נבחר רוזוולט ברוב מוחץ, החל יוז לאשר עוד חוקי ניו דיל. יוז טען שחוקי הניו דיל עברו בגלל שהיו חוקתיים, ולא בגלל החוק למינוי שופטים שהציע רוזוולט.
יוז פיקח על מעבר בית המשפט העליון אל משכנו החדש.
הוא כתב 199 פסקי דין ב-11 שנותיו בתפקיד, ונחשב לנשיא בית משפט עליון חשוב.
מותו
ב-27 באוגוסט 1948, בגיל 86, מת יוז בביתו במסצ'וסטס. הוא קבור בניו יורק סיטי.
הנצחה
רכס יוז בהרי המלכה מוד בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של צ'ארלס יוז.
ג'יזל בונדשן
ג'יזל קרוליני בונדשן (בפורטוגזית: Gisele Caroline Bündchen; נולדה ב-20 ביולי 1980), ידועה בשמה הפרטי ג'יזל (בהגיה ברזילאית: "ז'יזֶלי"), היא דוגמנית על ושחקנית ברזילאית.
מאז שנת 2002 ועד שנת 2016 ג'יזל הייתה הדוגמנית המרוויחה ביותר בעולם, משנת 2017 קנדל ג’נר היא הדוגמנית המרוויחה ביותר בעולם. במהלך 2015 הסתכמו הכנסותיה של ג'יזל בכ-44 מיליון דולר, 35 מיליון דולר יותר מהדוגמניות אחריה ברשימה.
ביוגרפיה
במהלך הקריירה שלה עיטרה ג'יזל שערי מגזיני אופנה מובילים יותר מכל דוגמנית אחרת בהיסטוריה, כבר ביולי 1999 כיכבה בשער של המגזין "ווג" תחת כותרת העורך "שובה של הדוגמנית הסקסית". עוד באותה שנה הופיעה פעמיים נוספות בשער המגזין ונבחרה לדוגמנית השנה של ווג/VH1. הופעתה על שער מגזין ווג במרץ 2008 יחד עם הכדורסלן לברון ג'יימס, בתמונה שצולמה על ידי אנני ליבוביץ' עוררה סערה, שכן היו שראו בצילום הנצחה של סטריאוטיפ גזעני, בו מוצג לברון כקינג קונג.
בכתבה שהופיעה באוגוסט 2008 בעיתון הדיילי ניוז דורגה בונדשן במקום הרביעי מבין האישים המשפיעים ביותר על עולם האופנה.
ב-5 באוגוסט 2016 צעדה בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו באצטדיון המרקנה.
קמפיינים וחסויות
בונדשן שימשה כדוגמנית הבית של מספר חברות, מותגי על ומעצבי אופנה כגון דולצ'ה וגבאנה, כריסטיאן דיור, ורסצ'ה, פולו ראלף לורן, זארה, לואי ויטון וויקטוריה'ס סיקרט עימה סיימה את ההתקשרות ב-2007.
בשנת 2002 חתמה ג'יזל על חוזה לקידום חברת Blackglama (קונצרן בתעשיית הפרוות שמשווק פרוות מחורפנים), במהלך תצוגת אופנה מתוקשרת של ויקטוריה'ס סיקרט, נקטעה הופעתה של ג'יזל על ידי 4 נשים חברות ארגון נגד שימוש בפרוות שעלו למסלול עם שלטים בגנותה. מאוחר יותר תקפה ג'יזל את ארגון PETA שהלוגו שלו התנוסס על השלטים, אך גם הודיעה כי בתור אוהבת חיות, החלטתה לייצג את Blackglama הייתה מוטעית.
ב-2006 חתמה ג'יזל על חוזה ארוך-טווח עם חברת אפל במטרה לקדם את מכירות המקינטוש והיא השתתפה גם בפרסומת של דיסני וניוואה. ב-2007 חתמה על חוזה עם קונצרן פרוקטר אנד גמבל לקידום המותג פנטן. על פי פרסומים סירבה לקבל את שכרה בדולרים אלא דרשה תשלום באירו, זאת על רקע היחלשות הדולר בעולם. ב-2014 חתמה על חוזה ארוך טווח לשמש כפרזנטורית של חברת ביגוד הספורט אנדר ארמור בדומה לבעלה.
בונדשן היא בעלת מותג אופנה מצליח לסנדלים בשם "איפנמה" על שם השכונה הברזילאית באותו שם. היא הופיעה בשני סרטי קולנוע, "השטן לובשת פראדה" מ-2006 ובתפקיד מרכזי כשודדת בנקים בסרט "טקסי בניו יורק" מ-2004.
חיים אישיים
בפברואר 2009 נישאה ג'יזל לכוכב הפוטבול האמריקאי טום בריידי, איתו ניהלה מערכת יחסים מאז סוף 2006, לזוג שני ילדים. באוקטובר 2022 הודיע הזוג על גירושיהם. קודם לכן ניהלה מערכות יחסים מתוקשרות עם לאונרדו דיקפריו וקלי סלייטר.
חוסה פאבלו מונקאיו
חוסה פאבלו מונקאיו (בספרדית: José Pablo Moncayo, 29 ביוני 1912 – 16 ביוני 1958) היה מלחין ומנצח מקסיקני, שחיבר מוזיקה קלאסית בעלת אופי לאומי.
ביוגרפיה
מונקאיו נולד בגואדלחארה, חאליסקו, מקסיקו. כנער למד נגינה בפסנתר ובהמשך נרשם לקונסרבטוריון של מקסיקו סיטי, שם המשיך בלימודי פסנתר אצל אדוארדו ארננדס מונקאדה, הרמוניה אצל קאנדלאריו אואיסר והלחנה אצל קרלוס צ'אבס. במשך זמן קצר, בשנת 1942, למד גם אצל המלחין האמריקאי אהרן קופלנד. אחת ממשרותיו המקצועיות הראשונות של מונקאיו הייתה כנגן כלי הקשה בתזמורת הסימפונית המקסיקנית, ששמה שונה בהמשך לתזמורת הסימפונית הלאומית של מקסיקו. בשנים 1949 עד 1954 היה למנצח אותה תזמורת.
מונקאיו היה חבר ב"קבוצת הארבעה", שאותה ייסד בשנת 1934 עם עוד שלושה חברים - בלאס גאלינדו, סלבדור קונטרראס ודניאל איילה פרס. מטרת הקבוצה הייתה לקדם את רוח הלאומיות של המוזיקה המקסיקנית. המוזיקה שלו עושה שימוש רב במלודיות, מקצבים והרמוניות, שמקורם במוזיקה העממית של מקסיקו.
יצירתו הנודעת ביותר של מונקאיו עודנה הפנטזיה התזמורתית הססגונית שלו, "אואפאנגו" (1941), אבל מכלול יצירתו כולל עוד יצירות רבות באיכות גבוהה, אם גם מפורסמות פחות. בין אלה האופרה שלו "המולאטית מקורדובה" (1948); "קירות ירוקים" לפסנתר סולו (1951); הקטעים התזמורתיים Amatzinac לחליל צד ורביעיית מיתרים (1935), סימפוניה (1944), סינפונייטה (1945) ו"חורשות" (1954); הבלט "ארץ הסערה" (1958) ו"מנחה לסרוואנטס"  לשני אבובים ותזמורת מיתרים (1947).
לקריאה נוספת
מונקאיו מת במקסיקו סיטי.
אנדרה שטיינר
אנדרה שטיינר (בהונגרית: Steiner Endre; 27 ביוני 1901 – 29 בדצמבר 1944) היה שחמטאי יהודי-הונגרי, אחיו המבוגר של לאיוש שטיינר ובן דוד של הרמן שטיינר.
השתתפות באולימפיאדות
שטיינר שיחק בנבחרתה האולימפית של הונגריה בחמש אולימפיאדות רשמיות ובאחת בלתי רשמית.
קורותיו
בימי מלחמת העולם השנייה היה שטיינר חבר במחתרת היהודית-סלובקית 'קבוצת העבודה', והיה שותף בתוכנית אירופה. הוא נרצח במחנה ריכוז נאצי סמוך לבודפשט ב-29 בדצמבר 1944.
מוסא ברלין
משה ברלין, הידוע יותר כמוסא ברלין (נולד בכ"ה בכסלו ה'תרצ"ט, 18 בדצמבר 1938, תל אביב) הוא כליזמר ישראלי.
ביוגרפיה
ברלין היה מעורב בייסוד פסטיבלי הכליזמרים באלקנה ורעננה. נחשב כ"בכיר הכליזמרים בישראל".
ניגוני מירון
לאחר שהכיר את אברהם סגל ואת ניגוני מירון, החל לעלות בכל שנה לקבר הרשב"י בל"ג בעומר ובז' באדר. בל"ג בעומר, מנגן ברלין במהלך היום בבימה הנמצאת בתוך ציון רבי שמעון בר יוחאי. בלילה, הוא מנגן יחד עם נגני כלייזמר נוספים בציון ר' יוחנן הסנדלר, בהדלקה המסורתית בשעה שתיים בלילה. ברלין וחבריו מנגנים בשעה זו את ניגוני מירון העתיקים, בניסיון לשמר אותם, מכיוון שבשאר הבמות באזור הציון מנגנים הכלייזמרים האחרים את אותם הניגונים הקבועים, ואילו ניגוני מירון העתיקים משתכחים. צעירים רבים באים להדלקה בציון ר' יוחנן הסנדלר, כדי לשמוע ולהקליט את זקני מירון ונגני הכלייזמר בניגוני מירון העתיקים.
משפחתו
נשוי לדינה ברלין ולהם שישה ילדים. בנוסף הזוג אימץ שני ילדים בעלי צרכים מיוחדים, ולכן עברה המשפחה מאלקנה לאלון שבות, שבו ישנה מסגרת המתאימה לצרכיהם. ביניהם:
איזי והפתולוגים
איזי והפתולוגים היא להקת רוק ישראלית הידועה בזכות שירה "הבן שלי גורילה" והטקסטים הפרובוקטיביים של שיריה הכוללים שימוש בהומור שחור.
תחילת דרכה - פתולוגיה ו"הבן שלי גורילה"
"איזי והפתולוגים" הוקמה ב-1988 על ידי איזי אור פז (סולן הלהקה אשר אחראי גם למילות השירים וללחנים), שהתפרסם תחת שם הבמה "איזי הפתולוג". אליו צורפו אבי סמרה בגיטרה, אדי סומירן בבאס, שמוליק ירון בתופים ורונה ורד מלהקת היחידה לטיפול נמרץ בקלידים. מעט לאחר הקמתה סומירן החליט לפרוש והוחלף על ידי יאיר גת (הבסיסט הראשון של "אתניקס"). באותה תקופה היא ניגנה גראנג' ופאנק ונהגה לבצע גרסת פאנק פרועה בגרמנית לשירו של אריק קלפטון "Cocaine".
הקלטת "פתולוגיה" לוותה במספר הופעות מצומצם ולא זכתה לתשומת לב רבה, אך בדצמבר הוציאה הלהקה לרדיו שיר חדש על גבי סינגל, "הבן שלי גורילה". עטיפת התקליט עוררה סערה רבה כי הודבקו עליה שערות שנתלשו מגופם של חברי הלהקה, אך השיר הפרובוקטיבי הפך ללהיט בכל זאת והפך לשיר המזוהה עם הלהקה. "איזי והפתולוגים" החלו להופיע במועדוני רוק בעיקר בתל אביב, כאשר במקביל הופיע איזי הפתולוג גם כסטנדאפיסט ב"קאמל קומדי קלאב".
הפסיכיאטר שלי בחופשה
ב-1995, כארבע שנים לאחר הוצאתו של הסינגל "הבן שלי גורילה", הוחתמה הלהקה בחברת נענע דיסק והוציאה את אלבומה הראשון, ששמו המקובל הוא הפסיכיאטר שלי בחופשה. פרט ל"הבן שלי גורילה" שהוקלט בגרסה חדשה, בלטו באלבום שירים נוספים כגון "ואף על פי כן נוע תנוע", "רגאיי (כל הסקס הזה)" ו"רזומובסקי" שיצאו גם כסינגלים, ו"כשהפסיכיאטר שלי בחופשה" ו"חתול יהושע". בנוסף נכללו בו גרסאות חדשות לשירים "פתולוגיה" ו"פירומן". מהקלטת "פתולוגיה".
בשיר "רזומובסקי", לו יצא גם קליפ, שלומי קינן היה הסולן והשתתפו בו אלונה דניאל ואיגי וקסמן כזמרות אורחות. קליפים נוספים יצאו לשירים "ואף על פי כן נוע תנוע" ו"רגאיי", ושלושתם הופקו על ידי עידן זעירא ונחשבים נדירים כיום.
האלבום לא זכה להצלחה רבה, כנראה בגלל סגנונה המוזיקלי יוצא הדופן של הלהקה ובגלל השילוב של הומור שחור מתוחכם העוסק במחלות נפש, טירוף, שיגעון ויחסים בין פסיכיאטר למטופל שלו.
ב-1996 הלהקה התפרקה שוב. זילברברג הצטרף ללהקת "שליחי הבלוז" ולאחר מכן הקים את להקת "טקסי", חדד השתתף באלבומו של זאב טנא "הכל במקום" שיצא ב-1997 וקינן הקים את להקת "הפלטינות" ב-1999. איזי הפתולוג מיעט להופיע הן כזמר והן כסטנדאפיסט, והחליט לעבוד כמדריך מחשבים בכנסת.
פרויקט המרה השחורה
ב-2005 החליט איזי הפתולוג להקים מחדש את הלהקה, כשלהרכב מצטרפים יואב בונצל מלהקת "יהושע" בתופים, ערן זילברברג בבאס וקונטרבס, עידו זלניק בקלידים, ניב כהן בכלי נשיפה, אמיר זוסקוביץ' בגיטרה, אלון ובר בכינור ודני טיברין מלהקת "דובדבן" בכינור חשמלי.
ההרכב החדש הפיץ את האלבום פרויקט המרה השחורה, שהופק על ידי ערן זילברברג וכלל שירים מוקדמים שכתב איזי הפתולוג בין השנים 1987-1983 אך לא הוקלטו עד אז. מתוכו יצא לרדיו השירים "בין הקירות" שלווה בקליפ שהופק על ידי "הפיג'מות" וערוץ 24, ו"בלוז פאתוס", שלא זכה להצלחה רבה. בניגוד לשאר שירי הלהקה, האלבום התאפיין באווירה מלנכולית קודרת ואפלה (שהושפעה מהאלבום "בציר טוב" של אילן וירצברג ושמעון גלבץ) ובטקסטים העוסקים בבדידות, בהבלות החיים, באהבה נכזבת וכן בשואה. אלבום זה יצא בהפצת "התו השמיני" וזכה להצלחה מתונה ולביקורות מצוינות.
מחתרת ביאליק
בתחילת שנת 2018 התאחדה שוב הלהקה בהרכב דומה לזה שהתפרק בשנת 1996, שכללה את שמוליק אביצרור בתופים, ערן זילברברג בבס, ואמיר וינצ'י בגיטרות. אליהם הצטרפו אלון וובר (מ"המרה השחורה") בכינור, שמוליק קזס בחצוצרה, והקלידן משה לוי. לאחר שנה של הופעות עם חומרים חדשים בעיקרם, נכנסו החברים לאולפן, והקליטו את אלבומם הרביעי: "מחתרת ביאליק".
סגנון מוזיקלי
הרוק הבועט של הלהקה ב"פסיכיאטר" מבוטא בטקסטים פרובוקטיביים ובוטים בהקצנה ומהולים בהומור רגיל והומור שחור. האלבום הוא אלבום קונספט שבמרכזו סיפורו איזי, חולה נפש המטופל על ידי פסיכיאטר ומתאר את חוויותיו במהלך הטיפול, בהן - התעללות אכזרית בחתול יהושע המובילה למותו, יחסיו המורכבים עם חברתו חולת הפרקינסון נועה וחייו של הרוזן רזומובסקי הסאדו-מאזוכיסט, איש המאה ה-19 בווינה.
אחת הפרובוקציות הבולטות של הלהקה היא עטיפת הסינגל "הבן שלי גורילה", בה הודבקו שערות שעל פי המיתוס נתלשו מגופו של אחד מחבריה, ככל הנראה בהקשר למילות השיר. פרובוקציה זו היא שהביאה לפרסום הלהקה.
באלבום פרויקט המרה השחורה הטקסטים פרובוקטיביים עוד יותר, אך עוסקים בנושאים אפלים כנקרופיליה, מוות והתאבדות. עד אז הלהקה מיעטה להשתמש בהם כיוון שהם סתרו את ההומור בו השתמשה הלהקה, עד שהתפרקה ב-1996. באלבום יש אף שיר אחד בשם "חזרה", שנכתב על השואה כאשר הוא מנוגן בסגנון מוזיקה אירית עליזה, מתוך מטרה שתהיה גם אווירה אופטימית באלבום. בשיר הפותח, "דמדומים", המילה "דמדומים" היא כל הטקסט כולו בשיר, אם כי היא מחולקת בשיר ל"דים", "דם" ו"דום".
"מחתרת ביאליק" שייצא בפורים 2020 חוזר בעצם ברוחו לתקופה הפאנקיסטית של תחילת ימי הלהקה. הרעיון העומד מאחורי "מחתרת ביאליק" הוא שהמשוררים הציוניים הראשונים - רחל וביאליק, היו בעצם פאנקיסטים ברוחם, זועמים ובועטים, ולפיכך שיריהם אמורים להיות בסגנון פאנק אגרסיבי. האלבום נפתח בטרילוגיה פאנקיסטית זועמת של שירי משוררים: "רק על עצמי" (רחל), "שירתי" (הצרצר) ו"צנח לו זלזל" (ביאליק). הטרילוגיה מסתיימת באזכור לביצוע הפאנקיסטי מתחילת ימי הלהקה לשיר "קוקאין" - בגרמנית. עוד באלבום ביצוע זעוף במיוחד לשיר המחאה של המשורר מאיר ויזלטיר "אור חאקי אפרורי" (שזכה לביצוע עדין יותר של להקת מוניקה סקס), וכן שירים מקוריים בסגנונות אקלקטיים מפאנק ורוקנ'רול ועד קברט, בנושאים שונים וכבדים המהולים בהומור גרוטסקי וציני כמו: חוסר קומוניקציה, הניכור בין האדם לטבע ב"ציפורים", פרודיה על התאבדות ב"מגדלור", התקף לב ב"לוחץ" ומסיבת פרידה עליזה במיוחד של אדם גוסס מחבריו ב"שיר נכאים" המסתיים בתקווה.
רצח דני כץ
רצח דני כץ הוא פרשת רצח ואונס של נער ישראלי שנרצח בשנת 1983 בחיפה. פרשת הרצח זכתה להד רב במדינה לא רק בגלל אופיו האכזרי של הרצח, אלא גם בגלל משפטם של חמשת הרוצחים, שטענו כי ההודאות נגבו מהם תוך שימוש באמצעי חקירה פסולים. בעקבות דוח שכתבה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, יהודית קרפ נערך לנאשמים משפט חוזר בו הורשעו שנית כמו גם בערעור.
חמשת הרוצחים הם ערבים ישראלים והרצח מוגדר כבעל רקע לאומני. דני כץ מונצח כחלל טרור באתר ההנצחה של חללי פעולות האיבה של הביטוח הלאומי.
הרצח והחקירה
דן כץ, נער כבן 14 (נולד ב-6 בינואר 1969) תושב שכונת דניה בחיפה, יצא מביתו לבית חברו בתאריך ה-8 בדצמבר 1983. משלא שב לביתו החלה המשטרה בחיפושים נרחבים אחריו. שלושה ימים לאחר מכן נמצאה גופתו באקראי על ידי רועה צאן במערה ליד המושב יעד. הגופה הייתה עירומה, ללא חפציו של כץ, ועליה סימני מכות, חנק וחשד לתקיפה מינית.
ליד המערה שבה נמצאה גופתו של כץ נמצאה ערימת אשפה ובה עטיפת מחברת ומעטפה שעליה שמו של סמיר ג'נאמה. בדיקה העלתה שסמיר, תושב סכנין, עובד במשלוחים בסופרמרקט בשכונת דניה והדבר העלה את חשד המשטרה. סמיר נעצר ומסר אליבי שלפיו הוא עסק בחלוקת משלוחים באותו אחר הצהריים יחד עם פתחי ג'נאמה, בן-דודו, ועלי טראד גנאיים, גם הם תושבי סכנין. כן מסר שמות של שניים נוספים שטען שפגש באותו אחר הצהריים, אחמד מזייד קוזלי ועאטף איברהים סביחי, תושבי ואדי אל עין מתחת לדניה.
חמשת הנחקרים הכחישו בתחילה כל קשר לרצח, אולם ב-29 בדצמבר 1983 הודה אחמד בביצוע הרצח, אך ציין פרטים שגויים על הרצח ועל כן חוקרי המשטרה סברו שאין ממש בהודאה. לאחר שעברו שלושים ימי המעצר המותרים בחוק ללא אישור מיוחד מהיועץ המשפטי לממשלה שוחררו העצורים. בסוף ינואר נעצר סטודנט מסכנין שנעדר מלימודיו בימים סביב הרצח, בחשד למעורבות בו. בתחילת פברואר 1984 פרש ראש צוות החקירה, רפ"ק דב גנור, ובמקומו מונה סגן ניצב משה גולדגארט.
במרץ 1984, לאחר שלצוות החקירה צורפו חוקרים נוספים, שבה המשטרה ועצרה את סמיר, פתחי ועלי. לאחר חקירות חוזרות, הודו שלושתם והפלילו גם את אחמד ועאטף, שגם הם הודו בהמשך בביצוע הפשע. המשטרה הציגה את הודאת אחד החשודים שאמר שהרצח נועד לזעזע את הציבור היהודי בישראל. חלק מהחשודים טענו שההודאות הוצאו מהם באלימות קשה, אך אחמד סיפר שהוא רצח את דני כץ. לאחר תום החקירה במשטרה הועברו החשודים לחקירת שב"כ שהגיעה למסקנה שהנאשמים לא השתייכו להתארגנות או לגוף לאומני.
בכתב האישום שהוגש ב-12 באפריל 1984 נטען שהחמישה הבחינו בנער כשהוא צועד לבדו, וחטפו אותו ברכבם לכיוון אתר בנייה שומם. במהלך הנסיעה חסמו את פיו בסמרטוט והכו אותו עד שאיבד את הכרתו. באתר הבנייה, הכו החמישה את כץ מכות מוות וארבעה מהם אנסו אותו. לאחר מכן, השליכו את גופתו בין שיחים סמוך לאוניברסיטת חיפה. מאוחר יותר, בשעות הערב, חזרו החמישה אל המקום שבו הניחו את הגופה והעבירו אותה למערה באזור סכנין.
המשפט
הנאשמים כפרו בהאשמות נגדם ובמשפט זוטא טענו שההודאות הוצאו מהם באלימות ובכפייה. בית המשפט המחוזי בחיפה דחה את טענתם והעדיף את עדויות חוקרי המשטרה, שהכחישו את הטענות. במשפט העיקרי נמנעו ארבעה מהנאשמים מלהעיד. פתחי היה היחיד שהעיד, אך בית המשפט דחה את עדותו כבלתי מהימנה.
באוקטובר 1985 הורשעו החמישה. הם נמצאו אשמים ברצח בכוונה תחילה, חטיפה לשם רצח וקשירת קשר לביצוע פשע. כל אחד מהם נידון למאסר עולם ועוד 27 שנות מאסר. ערעורם לבית המשפט העליון נדחה וגם בקשה לדיון נוסף נדחה על ידי נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר.
שניים מהרוצחים, אחמד קוזלי ועאטף סביחי, הודו לאחר מכן גם בחטיפתה, אינוסה ורציחתה של דפנה כרמון, ונגזר עליהם עונש של מאסר עולם ועוד 20 שנות מאסר לריצוי בחופף.
הביקורת והמשפט החוזר
פרקליטם של הרוצחים, עו"ד אביגדור פלדמן, טען כי חקירת האירוע הייתה פסולה וזאת מכיוון שלדבריו, הודאות הנאשמים שונו שלוש פעמים תוך כדי החקירה כדי להתאימן להתקדמותה. לדבריו לא היו ראיות מוצקות נגד הנאשמים מלבד הודאותיהם, שעל פי טענתם נגבו תוך שימוש באלימות קשה. בית המשפט העליון קבע ב-1991 כי טענות הנאשמים לאחר החקירה אינן אמינות בעיניו, וכי הרשעתם על סמך הודאתם במשטרה וראיות נוספות הייתה מוצדקת. אל הטוענים לחפותם של המורשעים ברצח הצטרף עזרא גולדברג, קצין משטרה בדימוס שטען שדני כץ נרצח בשיטה דומה לשיטת הרצח של ישראל נולמן, רמי חבה וחנן זגורי.
לאחר לחץ ציבורי, הורה שר המשפטים, דוד ליבאי, לעו"ד יהודית קרפ להכין דו"ח בקשר לפרשה. לידיעתה הובא חומר מחקירת השב"כ שלא היה לפני בית-המשפט המחוזי ולא הובא לידיעת הסנגורים. בדו"ח שהוציאה קרפ פורטו תמיהות ואינדיקציות המעלות את האפשרות שהנאשמים לא ביצעו את הרצח.
בעקבות הדו"ח, הוגשה בקשה למשפט חוזר לנשיא בית המשפט העליון. לבקשה הצטרפה הסניגוריה הציבורית כידיד בית המשפט. היועץ המשפטי לממשלה היוצא, מיכאל בן יאיר תמך בבקשה, אך מחליפו, אליקים רובינשטיין התנגד לה ולכן הפרקליטות התנגדה לבקשה. נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, פסק בפברואר 1999 כי יש לערוך לנאשמים משפט חוזר.
בשנת 2000 נערך לחמשת הרוצחים משפט חוזר, הליך נדיר ביותר במערכת המשפט הישראלית. במהלך המשפט, שנמשך כשנתיים, שוחררו בערבות שלושה מן הנאשמים. גם במשפט החוזר שנערך, השתכנעו השופטים (דבורה ברלינר, זאב המר ויהודית שטופמן) שהודאות הנאשמים קבילות, והשאירו את פסק הדין על כנו. סניגורם, עו"ד אביגדור פלדמן, ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון. שופטי בית המשפט העליון (אליהו מצא, אילה פרוקצ'יה ואשר גרוניס) דחו את הערעור פה אחד. בפסק הדין קבעה השופטת פרוקצ'יה: באשר לשימוש באמצעים פסולים בחקירה כתב השופט מצא: . בית המשפט מתח ביקורת על שלב בחקירתו של סמיר ג'נאמה, בו הפעילה עליו המשטרה לחץ על ידי שימוש במעצר אשתו. כמו כן קבע בית המשפט כי המניע לרצח היה על רקע לאומני.
קציבת עונשם של הרוצחים
באוגוסט 2007 חתם שמעון פרס, נשיא מדינת ישראל, על בקשת קציבת עונשם של המורשעים לתקופות שבין 30 ל-45 שנים. שלושה מהרוצחים, שכבר ריצו 23 שנות מאסר, הגישו בקשה לניכוי שליש ממאסרם. ביולי 2008 דחתה ועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר את הבקשה, בנימוק שהם עדיין מסוכנים, לאור סירובם להודות שהם אכן הרוצחים. בנובמבר 2008 דחה בית המשפט המחוזי בנצרת את עתירת שלושת הרוצחים לבטל את החלטת הוועדה, אך קבע כי אותרו כשלים בהתנהלותה והורה לכנס ועדת שחרורים בהרכב חדש. בדצמבר 2010 דחה בית המשפט העליון את ערעורם. בינואר 2017 שוחררו סמיר ג'נאמה, פתחי ג'נאמה ועלי גנאים. שני הרוצחים הנוספים, שהורשעו גם בביצוע הרצח של דפנה כרמון, צפויים להשתחרר לאחר 2020.
קן נמלים
קן נמלים הוא המקום המשמש למגוריהם של מושבות נמלים. לרוב הקן הוא תת-קרקעי, והוא נחפר על ידי הנמלים, אולם ישנן צורות רבות אחרות, ושיטות רבות אחרות להקמת הקן.
הקן משמש לאכלוס הנמלים, אגירת המזון שלהן, והגנה על המלכה, הוולדות, והביצים של הנמלים. ישנם מינים, כמו הבנאית הישראלית, שנודדים מהקן במשך השנה, וישנם מינים כמו נמלת הקציר החולית שנשארים בקן אחד במשך שנים רבות.
הקן מוקם לרוב לאחר מעוף הכלולות, שבו מלכה מופרית מוצאת כוך להטיל בו את ביציה, הנמלים הבוקעות מהביצים מתחילות לטפל במלכה ולהקים את הקן. אוכלוסיית המושבה תהיה מורכבת רק מצאצאיה של המלכה זו. לאחר מות המלכה (או מות כל המלכות, במינים שבהם יש ריבוי מלכות בקן) תדעך לאט לאט אוכלוסיית הקן, עד שהוא יישאר נטוש. ההמשכיות נוצרת באמצעות מלכות נוספות שהמלכה מולידה, שעורכות מעוף כלולות משלהן ומקימות קנים חדשים.
קן הנמלים מוגדר כאורגניזם-על - אורגניזם המורכב מאורגניזמים אחרים והוא בעל אינטליגנציית הנחיל.
קנים תת-קרקעיים
מרבית מיני הנמלים מקימים את הקן שלהם מתחת לאדמה. הקן, הנחפר על ידי הנמלים, הוא סדרת מחילות מסועפות, המתחברות ל"חדרים" תת-קרקעיים.
אצל נמלים הנשארות שנים רבות בקן, הקנים עשויים להגיע לגודל ועומק עצומים (לעיתים עד עומק של שלושה מטרים). לרוב קנים אלה הם מורכבים מאוד, ומלאים במחילות וחדרים, בעלי תפקידים מוגדרים. למשל: נמלת הקציר השחורה אוגרת את הזרעים שהיא מקלפת במחילות נפרדות, על פי סוג הזרעים.
נמלים הנודדות מהקן לעיתים קרובות מקימות לרוב קנים קטנים יותר ומורכבים פחות, מכיוון שאין להן זמן או צורך להרחיב את הקן בשביל כמה חודשים.
לעיתים לקן יש פתח אחד, ולעיתים יש לו כמה פתחים. הפתחים נראים לרוב כחורים מוקפים חול, ולרוב ניתן לראות נמלים יוצאות ונכנסות אליהם.
סולריום
ישנם מיני נמלים, אשר בתקופות הקרות בונות שלוחה של הקן עד 30 ס"מ מעל הקרקע במבנה המכונה סולריום . בצורה כזו בפעמים שמופיעה שמש, האזור נעשה חם יותר, מה שעוזר לרמת האנרגיה של הנמלים, וגם עוזר בהתפתחות הגלמים. אחת מהנמלים הנפוצות בישראל שעושות זאת היא הבנאית ישראלית.
תלוליות
נמלים מסוגים רבים מקימות תלוליות של אדמה, וחיות בהן. (ראו למעלה בתמונה) לעיתים הקן יהיה גם בתוך תלולית, וגם באדמה שמתחתיה. לרוב, התלולית נבנית על ידי הנמלים באמצעות הדבקת הגרגרים זה לזה באמצעות ריר, אם כי שיטת הבנייה תלויה מאוד בסוג הקרקע שעלייה מוקמת התלולית.
הקמת התלולית קשה יותר מאשר חפירה בקרקע, אבל יש לה יתרונות רבים. העיקרי שבהם הוא שלעיתים קרובות התלולית מאפשרת ספיגה יותר טובה של חום השמש, מה שמקל על המושבה לעבור את החורף. מסיבה זו, התלוליות מוקמות לרוב על ידי נמלים החיות באזורים קרים יותר.
קנים בחומר טבעי
נמלים רבות מקימות את הקנים שלהם בתוך חומר טבעי, כמו בתוך גזעי עצים או פירות רקובים. נמלים קטנות יותר מקימות קנים בחללים צרים מתחת לאבנים.
לעיתים הקן מוקם בתוך חלל קיים, ולעיתים נעשית איזו שהיא פעולה על מנת ליצור את החלל, כגון כרייה בעץ, בדומה לטרמיטים, או "חפירה" בתוך הפרי שישמש כקן.
מינים מסוימים, כמו אורגת האשלים, משתמשים בטוויה ואריגה של חוטים, על מנת להקים את הקן שלהם.
קני נמלים במשכנות האדם
נמלים מסוגים רבים מקימות קנים במושבות האדם, וכך מצטרפות לרשימת המזיקים. לרוב מדובר על נמלים קטנות כמו המורית או האצנית, המקימים קנים בחללים צרים, כמו הרווחים בין האריחים, או מאחורי ארונות.
מינים מסוימים של הקמפונית, החיים בתוך עץ, מקימים לעיתים קנים בתוך רהיטים, וכך הופכים למטרד גדול עוד יותר.
הימצאותן של נמלים בתוך מקום מגורים אינה תמיד מעידה על קיומו של קן. לעיתים קרובות הקן נמצא מחוץ לבית, והנמלים רק נכנסות לבית על מנת למצוא מזון.
קנים מלאכותיים
לעיתים מקימים בני האדם קן נמלים מלאכותי, המכונה "נַמלוּל" (בלועזית: פורמיקריום). קנים אלה משמשים גם מירמקולוגים למחקר, וגם אנשים הרוצים לגדל נמלים להנאתם. הנמלול מורכב לרוב מחלק פנימי המדמה את הקן עצמו, וחלק חיצוני המדמה את בית הגידול של הנמלים.
גידול נמלים בנמלול הוא מסובך מאוד, ודורש הדמיה תנאי הסביבה של הנמלים, ויצירת תנאים כמו לחות, טמפרטורה ומזון מספקים.
קרלס רשאק
קרלֶס רשאק סרדה (בקטלאנית: Carles Rexach Cerdà; נולד ב-13 בינואר 1947 בברצלונה שבספרד), המכונה גם צ'ארלי רשאק או קרלוס רשאק הוא שחקן ומאמן כדורגל ספרדי. במשך רוב הקריירה שלו היה רשאק בברצלונה, הן כשחקן והן כמאמן. רשאק הצטרף למועדון הכדורגל בגיל 12, והיה שחקן במועדון במשך 22 שנים. בסך הכול הופיע במדי הקבוצה הבוגרת במעל ל-400 משחקים והבקיע מעל ל-100 שערים, ובכך הוא מבין המובילים בהיסטוריית המועדון בשתי קטגוריות אלה. רשאק שיחק באליפות ברצלונה בעונת 1973/74, אליפות ראשונה של הקבוצה מזה 14 שנים.
לאחר מכן היה רשאק צייד כישרונות, מאמן ומנג'ר בקבוצה במשך 22 שנים נוספות. בנוסף, רשאק היה עוזרו של יוהאן קרויף כשהיה מאמן "קבוצת החלומות" בין 1988 לבין 1996. כמו כן, רשאק אימן את הקבוצה בעצמו כמאמן זמני במספר מקרים, לפני שהיה המאמן באופן קבוע ב-2001.
קריירת משחק
רשאק ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ברצלונה ב-1965 במשחק גביע הגנרל מול ראסינג סנטאנדר. רשאק הבקיע את השער הרביעי בניצחון הקבוצה 0–4. עד 1967 הוא עדיין שיחק גם בקבוצת המשנה של ברצלונה, ס.ד. קונדל. ב-1967 ערך את הופעת הבכורה בלה ליגה. ב-1971 זכה בתואר הפיצ'יצ'י - מלך שערי הליגה - לצד השחקן של אתלטיקו מדריד חוסה אאולוחיו גארטה, עם 17 שערים ב-29 משחקים.
בין הישגיו הנוספים בקבוצה ניתן למנות את השלושער שהבקיע בקאמפ נואו ב-1974 במשחק גביע אירופה מול פיינורד, מבישוליו של יוהאן קרויף. בעונת 1973/1974, לצד שחקנים כגון חואן קרלוס פרס הקפטן, קרויף, הוגו סוטיל, קיקה קוסטס וסלבדור סדורני, זכה עם ברצלונה באליפות ראשונה מזה 14 שנים. בגמר גביע המלך ב-1978 הוא היה השחקן המצטיין עם צמד לרשתה של לאס פאלמס. בנוסף, הבקיע רשאק גם בגמר גביע המחזיקות ב-1979. ב-1981 פרש רשאק ממשחק, וב-1 בספטמבר אותה שנה נערך משחק פרידה ממנו בקאמפ נואו מול נבחרת ארגנטינה.
רשאק שיחק במדי נבחרת ספרד 15 פעמים, בהם הבקיע שני שערים, בין 1969 לבין 1978. רשאק נמנה בסגל הנבחרת למונדיאל 1978.
קריירת אימון
לאחר שפרש ממשחק הצטרף רשאק לסגל אימון ברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה. הוא היה מאמן הקבוצה עד 1987. ב-1984 הקים במשותף עם שחקני עבר נוספים של ברצלונה, אנטוני טורס, חואן מנואל אסנסי וז'ואקים ריפה, בית ספר לכדורגל. בעונת 1987/88 היה רשאק עוזרו של המאמן לואיס אראגונס, וכשאראגונס עזב את הקבוצה רשאק החליפו באופן זמני. עם מינויו של יוהאן קרויף לתפקיד המאמן, נשאר רשאק בתפקיד עוזר המאמן. בעונת 1990/91, עת קרויף סבל מבעיות בלב, הפך רשאק למאמן באופן זמני פעם נוספת, לתקופה של חודש. ברצלונה זכתה בעונה זו באליפות. לאחר מכן המשיך להיות עוזר המאמן במשך כל תקופת "קבוצת החלומות". ב-1996 הפך בפעם השלישית להיות המאמן באופן זמני, כיוון שקרויף עזב את הקבוצה בזעם.
ב-1996 עזב את ברצלונה ליפן, שם היה מאמנה של יוקוהומה פלוגלס במשך שתי עונות. עוזרו היה ג'ורדי ראורה.
כשלורנסו סרה פרר פוטר מאימון ברצלונה בעונת 2000/01, רשאק נקרא פעם נוספת לתפקיד המאמן. המטרה היחידה הייתה העפלה לליגת האלופות. רשאק אימן את הקבוצה בשבעת המשחקים האחרונים לעונה, ובמחזור האחרון מול ולנסיה, הבקיע ריבאלדו שער במספרת יוצא דופן שאפשר לקבוצה לסיים במקום הרביעי ולהעפיל לליגת האלופות. הצלחה זו הובילה למינויו באופן קבע לתפקיד מאמן הקבוצה בעונת 2001/02. למרות הגעה לחצי גמר ליגת האלופות, הודחה הקבוצה באופן מביש מהגביע הספרדי ומגביע קטלוניה והגיעה למקום הרביעי בלבד בליגה. כתוצאה מכך מונה במקומו לואי ואן חאל. ביולי 2003 הסתיימה דרכו של רשאק בקבוצה באופן מוחלט.
רשאק מילא מספר תפקידים במחלקת הנוער של ברצלונה. ב-2000 היה מבין האחראים על צירופו של ליונל מסי, אז נער ארגנטינאי בן 13, לקבוצת הנערים של המועדון. מסי הפך בהמשך למלך שערי המועדון בכל הזמנים.
כריסטופר איגן
כריסטופר (כריס) אנדרו איגן (באנגלית: Christopher Egan; נולד ב-29 ביוני 1984) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי. הוא ידוע בעיקר ממשחקו באופרת הסבון "קרוב רחוק", כניק סמית', וכדייוויד שפרד בסדרת הדרמה "מלכים" של רשת NBC.
ביוגרפיה
איגן נולד בסידני, ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה ובצעירותו הופיע בכמה פרסומות ודיגמן אך החל להופיע כשחקן בהפקות ברחוב גלן במחזות "עלובי החיים" ו"סיפור הפרברים". החל משנת 2000 הוא הופיע בטלוויזיה, באופרת הסבון "קרוב רחוק", בה שיחק את ניק סמית' למשך שלוש שנים. הוא עבר ללוס אנג'לס ב-2003 כדי להתקדם מבחינה מקצועית.
סרטו הראשון היה העיבוד לסרטו של כריסטופר פאוליני מ-2006 בה שיחק את בן דודו של אראגון (אדוארד ספלירס), רוראן. באותה שנה השתתף בסדרה "אוורווד", בתור ניק בנט.
בשנת 2007 שיחק בסרט השלישי בסדרת "האויב שבפנים" בתפקיד מייקי.
ב-2009 השתתף בסרט האוסטרלי "Crush" בתפקיד ראשי. שנה לאחר מכן השתתף בסרט "מכתבים לג'ולייט", לצד אמנדה סייפריד וונסה רדגרייב בתור צ'ארלי.
בשנים 2014–2015 שיחק בשתי עונות של סדרת המדע הבדיוני "דומיניון", בתור סמל ראשון אלכס לנון.
גדאל סאלסקי
גדאל סָאלֶסקי (Gdal Saleski; 11 בפברואר 1888 – 8 באוקטובר 1966) היה צ'לן, מלחין וסופר יהודי אמריקאי ממוצא רוסי (אוקראיני).
קורות חיים
סאלסקי נולד בעיר קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה). בנעוריו שר בבית כנסת בעיר. ב-1904 התקבל לבית הספר המלכותי למוזיקה של האגודה המוזיקלית של רוסיה בקייב ולמד נגינה בצ'לו בהדרכת פרידריך וילגֶלמוביץ' מוּלֶרט (Мулерт). ב-1905, בעקבות הפוגרומים, היגר משפחתו לגרמניה והתיישב בלייפציג. שם למד בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בלייפציג נגינה בצ'לו אצל יוליוס קלֶנגֶל, קומפוזיציה אצל מקס רֶגֶר ותזמור אצל שטפל קרֶהל (Krehl).
לאחר שזכה במלגת פרס מנדלסון, ניגן בתזמורת הגוונדהאוס שבלייפציג בניצוחו של ארתור ניקיש. ב-1910 התפרסם כצ'לן-הסולן של התזמורת הפילהרמונית של קייב בניצוחו של גאורג שנפויגט, ובעקבות זאת הוזמן לנגן בערי רוסיה וגרמניה, והתקרב לאלכסנדר גלאזונוב. מ-1915 התגורר בסקנדינביה וניגן בעריה.
סאלסקי חיבר יצירות שבוצעו: לתזמורת מיתרים, יצירות סולו לפסנתר, דואט לצ'לו וכינור ועוד.
בשנת 1927 פרסם את הספר "מוזיקאים נודעים מגזע נודד: רשימות ביוגרפיות של אנשי שם מצוינים ממוצא יהודי בעולם המוזיקה", וב-1949 הוציא מהדורה מורחבת שלו, תחת הכותרת "מוזיקאים נודעים ממוצא יהודי". בספר זה הביא מבחר ביוגרפיות של מוזיקאים יהודים, כאשר הקריטריון הוא אתני, ולא השתייכות דתית או לאומית.
ב-1951 חזר מערבה ללוס אנג'לס. בספטמבר אותה שנה נישא לאיזבל רוס (Ross) (1901–1968), שלה היה נשוי עד מותו.
סאלסקי נפטר כתוצאה ממחלת לב בסתיו 1966 בלוס אנג'לס, בגיל 78. נקבר במאונט סיני ממוריאל פארק (Mount Sinai Memorial Parks) שבשכונת הוליווד הילס בלוס אנג'לס.
גאורג קארסקי
גֵאורג גדליהו קָארֶסְקי (Georg Kareski; 21 באוקטובר 1878 – 2 באוגוסט 1947) היה ממנהיגי הציונות בגרמניה בתקופה שלפני עליית הנאצים לשלטון ובשנות שלטונם הראשונות. נקט עמדות רדיקאליות ומעוררות מחלוקת לגבי ההכרח לעליית היהודים מגרמניה לארץ ישראל ולגבי היחס לחוקי הגזע הנאציים.
ראשית דרכו
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה מנהל של מספר מפעלי תעשייה בגרמניה כולל מפעל לייצור קרונות רכבת ומבשלת בירה. לפני עליית הנאצים לשלטון היה פעיל במסגרת קבוצה שנקראה "הציונים הממלכתיים" שהייתה שלוחה של תנועה הרוויזיוניסטית, וערך את שבועון התנועה das jüdische Volk (בגרמנית: "העם היהודי"). כן היה פעיל במאבק לשוויון האישה. בשנים 1928–1930 עמד בראש ועד הקהילה של ברלין והיה חבר בנציגות הארצית של היהודים בגרמניה (ה-Reichsvertretung der Deutschen Juden). הוא עמד בראשו של בנק קואופרטיבי של המעמד הבינוני היהודי בשם "בנק עבריה". כמו כן, עסק בהתרמה למפעל הציוני ואף תרם מהונו.