cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שגרירות ארצות הברית בטהראן
היסטוריה
השגרירות תוכננה בשנת 1948 על ידי האדריכל אידס ואן דר גרכט (Ides van der Gracht), מעצב שגרירות ארצות הברית באנקרה. זה היה בניין לבנים ארוך שכלל שתי קומות, בדומה לבתי ספר תיכוניים אמריקאים שנבנו בשנות ה-30 של המאה ה-20 ושנות ה-40 של המאה ה-20. מסיבה זו כונה המבנה "Henderson High" על ידי צוות השגרירות, והתייחס לשגריר לוי הנדרסון, שהפך לשגריר אמריקה באיראן לאחר השלמת הבנייה בשנת 1951.
במהלך המהפכה האיראנית קבוצת סטודנטים פרצה לשגרירות ב-4 בנובמבר 1979. הסטודנטים היו תומכי המהפכה האסלאמית ועשו זאת כדי להראות את תמיכתם באייתוללה חומייני. הארגון היה קבוצה שכללה סטודנטים מכמה אוניברסיטאות מדעיות וטכנולוגיות מרכזיות בטהראן, כולל אוניברסיטת טהראן, SUT, וטהראן פוליטכניקה. השבועון אמריקאי טיים דיווח בדצמבר 1979 כי הייתה "הסכמה כללית בין איראנים ומקורות דיפלומטיים מערביים" כי 200 הצעירים והצעירות בערך שנמצאים תמיד במתחם השגרירות הם אכן סטודנטים לגיטימיים", אף על פי שאמריקאים רבים חשדו אחרת.
המשלחת הדיפלומטית של ארצות הברית הושבתה והבניין לא שימש את ארצות הברית מאז משבר הערובה. מאז, ממשלת ארצות הברית יוצגה באיראן על ידי מדור האינטרסים של ארצות הברית בשגרירות שווייץ בטהראן. השם שניתן כיום למתחם על ידי איראנים רבים מתורגם באופן שונה כ"מאורת ריגול", "מאורת הריגול ו"קן מרגלים".
לאחר נפילת השגרירות, משמרות המהפכה האסלאמית השתמש בשטח השגרירות האמריקאית כמרכז אימונים, והמשיכו לתחזק את המתחם. קירות הלבנים המהווים את המערכת כוללים מספר ציורי קיר אנטי-אמריקניים שהוזמנו על ידי ממשלת איראן. באתר מוקמו חנות ספרים ומוזיאון. חלק מהשגרירות הפך למוזיאון אנטי אמריקני, וכמה ארגוני סטודנטים מחזיקים משרדים במתחם השגרירות לשעבר. החל מינואר 2017 האתר פתוח לקהל האיראני ולזרים. החותם הגדול של ארצות הברית נפגע קשה, אך עדיין נראה בכניסה.
הסטודנטים המוסלמים של קו האימאם "Muslim Student Followers of the Imam's Line" (בפרסית: "دانشجویان مسلمان پیرو خط امام") פרסמו מסמכים שנתפסו בשגרירות (כולל מסמכים גרוסים משוחזרים בדקדקנות) בסדרת ספרים בשם "Documents from the US Espionage Den" (בפרסית: اسناد لانه جاسوس امریكا). ספרים אלה כללו מברקים, התכתבויות ודיווחים ממשרד החוץ והמדינה המרכזי של ארצות הברית, שחלקם נותרו מסווגים עד היום.
מחלקת האינטרסים של ארצות הברית בשגרירות שווייץ
כאשר נותקו היחסים הדיפלומטיים, מינתה ארצות הברית את שווייץ להיות מיופה הכוח באיראן. יחסים לא פורמליים מבוצעים באמצעות מדור האינטרסים של ארצות הברית בשגרירות שווייץ. השירותים לאזרחים אמריקאים מוגבלים. המדור אינו מורשה לבצע כל ויזה אמריקאית/שירותי גרין קארד/הגירה.
בפברואר 2009, המשטרה האיראנית עצרה את מרקו קמפף (Marco Kämpf), הדיפלומט השווייצרי המשמש כמזכיר האינטרסים הראשון של ארצות הברית, לאחר שמצאה אותו עם אישה איראנית במכונית. הדיפלומט השווייצרי הוחזר מידית לארצו.
שגרירות איראן לשעבר בוושינגטון
משרד החוץ האמריקני תפס את שגרירות איראן לשעבר בוושינגטון הבירה כנקמה על תפיסת שגרירות ארצות הברית בטהראן. מדור האינטרסים האיראניים פועל מתוך משרד קטן בשגרירות פקיסטן.
ויסקאש המחילות
ויסקאש המחילות, המכונה בקיצור ויסקאש (שם מדעי: Lagostomus maximus), הוא מין מכרסם הררי ממשפחת הצ'ינצ'יליים שבתת-סדרת דמויי קביה. הוויסקאש חי במחילות בערבות העשב ההרריות של ארגנטינה, בוליביה ופרגוואי. זהו המין היחיד בסוגו החי כיום. מין נוסף בסוג, Lagostomus crassus, נכחד.
הוויסקאש מזכיר במקצת אוגר, מפני שהוא בעל לסת גדולה, שפתו התחתונה שחורה והעליונה לבנה, ויש לו שפם ארוך. עיניו קטנות וגופו שעיר. הוא שוקל עד 9 ק"ג ואורכו בערך 500 מ"מ. צבע פרוותו הסמיכה אפור-חום (הצבע שונה בין אזור לאזור בגופו), וברגליים הקדמיות יש ארבע אצבעות, לעומת שלוש אצבעות ברגליים האחוריות. זנבו של הוויסקאש גם הוא קטן.
הוויסקאשים חיים בחבורות קטנות החיות מתחת לקרקע הפמפס. החבורות מחולקות לקבוצות של זכרים ושל נקבות וזכרים מתבגרים עוזבים את להקות הנקבות, אך בעונת הרבייה שוהים חלקם עם הנקבות.
הם אינם נמצאים בסכנת הכחדה כלשהי.
סוטר (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
פקת השפלה
פקת השפלה (שם מדעי: Cuniculus paca) הוא מין של מכרסם גדול החי באמריקה המרכזית והדרומית באקלימים טרופיים לחים והוא אחד מהמכרסמים הגדולים ביותר בעולם.
תפוצתה משתרעת ממקסיקו לאורך אמריקה המרכזית ולאורך יער האמזונס ועד ארגנטינה וגם באיים הקאריביים. הם מעדיפים אזורים הקרובים לנהרות אגמים גדולים. בעבר הם נחשבו לשייכים למשפחת האגוטיים, אך היום שייכים למשפחה עצמאית הפאקות.
הפקה מזכירה בצבעה גור של טפיר וכמוהו זה עוזר לה להסתוות ביערות הגשם. הם חומות או שחרחרות ובעלי פרווה די גסה עליה באזור הבטן ישנם פסים צהובים מקוטעים. רגליהם קצרות ומשמשות בעיקר להליכה ולא לאחיזה. זנבם קצר ומעוגל ופרצופם גדול ובעל שיניים גדולות. משקלם הממוצע 6-12 ק"ג.
מזון: הפקות צמחוניות ואוכלות בלילה עלים, גבעולים, שורשים, פטריות ופירות כמו אבוקדו. למרות שהוא נראה מגושם הוא מתמחה בטיפוס על עצים.
טורפים: טורפיהם העיקריים של הפקות הם היגואר, הפומה, זאב הרעמה, הקיימן והאנקונדה. הם גם ניצודים על ידי אנשים רבים עקב בשרם המשובח. להגנה הם מזנקים לתוך הנהר ושוחים במהירות.
אריה ארליך
אריה ארליך (נולד בט"ז באלול ה'תשמ"ז, 10 בספטמבר 1987) הוא עיתונאי, פובליציסט ושדרן רדיו חרדי ישראלי, חסיד חב"ד. עורך המגזין של שבועון "משפחה".
ביוגרפיה
נולד וגדל בירושלים, בשכונת בתי אונגרין הסמוכה למאה שערים לדליה ולעידו ארליך-ובר. ארליך התחיל את דרכו בעיתונות בהיותו תלמיד בישיבה בבני-ברק, אז פרסם טורי דעה בשבועון 'כפר חב"ד'. בהמשך כתב בשבועון 'שעה טובה'. בשנת 2009 הצטרף לצוות כותבי המגזין "משפחה" שם שימש כפרשן. ב-2012 התמנה לסגן עורך המגזין, ביוני 2014 עבר לפרסם טור פובליצסטי שבועי בחלק המגזין ובפברואר 2020 התמנה לעורך המגזין. במקביל, בשנים 2010–2013 שימש כאחד מעורכיו של אתר האינטרנט "בחדרי חרדים".
בשנים 2011–2013 הגיש את התוכנית "סוגרים שבוע" ברדיו קול חי. בהמשך הגיש יחד עם יוסי אליטוב את התוכנית "חמישי בשניים" ברדיו קול חי. החל מפברואר 2018, מגישים השניים את התוכנית "אליטוב וארליך" המשודרת מדי יום חמישי בכאן ב'.
פעילות תקשורתית
ארליך מרבה להתארח בתוכניות רדיו וטלוויזיה בהן הוא משמש פרשן פוליטי ופרשן לענייני חרדים. מעת לעת הוא מפרסם מאמרי דעה על יחסי דת ומדינה בכלי תקשורת בישראל. לעיתים קרובות (כאחת לשבוע) הוא מפרסם טורים פובליציסטיים בידיעות אחרונות. בטוריו התפלמס בין היתר עם הביקורת על הגישה החרדית במאבק במגפת הקורונה בישראל, וקרא להקמת ועדת חקירה לאסון מירון.
מאמרו "היהודי הנצחי" שהתפרסם בנובמבר 2015, עסק בעובדה שהציבור החרדי הוא אחד הנפגעים הבולטים בגל פיגועי הטרור של 2015. "היהודי הנצחי", עורר סערה בכלי התקשורת, לאחר שהובן ממנו כי הוא מבקש מהערבים שלא לפגוע בחרדים אך מתיר את דמם של האחרים, בפרט אלו העולים להר הבית. שבוע לאחר מכן פרסם ארליך טור התנצלות.
בינואר 2023, בעיצומה של הסערה סביב רפורמת לוין לשינוי מערכת המשפט, ערך ארליך ריאיון פולמוסי מקיף עם נשיא בית המשפט העליון לשעבר פרופ' אהרן ברק, יחד עם אהרן קליגר מעיתון 'משפחה'. הריאיון הכה גלים לאחר שבסיומו הציע ארליך לברק להניח תפילין, וברק נענה להצעה. התמונות והסרטון בהן נראה ברק עטור בתפילין כאשר ארליך קורא עמו את פסוקי קריאת שמע, התפרסם במהירות בתקשורת הישראלית ועורר דיון תקשורתי ער שנמשך שבועות מספר.
ארליך מנהל מאבק בעיקר בטוויטר נגד מדיניות עיריית ירושלים בנוגע לסלילת כבישי העיר, כאשר לדבריו, המדיניות היא "סיוט לנהגים" ואין תוכנית מותאמת לתחבורה תקינה. כמו כן, ארליך מוביל מאבק לאימוץ מודל מתווה מירון תשפ"ג בהילולת האור החיים בהר הזיתים, ועל פי התוכנית הילולת האור החיים תנוהל על ידי סדרנים ממוצא חרדי. ארליך גם ידוע באמירותיו החלוציות בנושא פגיעות מיניות במגזר החרדי ובשנתיים האחרונות פרסם מספר מאמרים בינהם ״לא נוכל להתעלם״ שיצא לאור במגזין 'משפחה' לאחר פרשיית חיים ולדר.
בעיתון "משפחה" פרסם ארליך ראיונות אישיים ופרופילים על כ-100 אדמו"רים ומנהיגי ציבור חרדים, בהם הרב עובדיה יוסף, והאדמו"רים מסאטמר רבי אהרן טייטלבוים ורבי יקותיאל יהודה טייטלבוים. הוא מפרסם בגיליונות החג של "משפחה" סדרת כתבות על חצרות חסידיות. בניסן תשפ"ב הוא השיק ביחד עם משה ויסברג סדרת פודקאסטים בשם פארענצ'עס, על אפיקי ההתפשטות החסידית מהבעש"ט עד לימינו והחצרות החסידיות הבולטות, משנתן ומנהגיהן.
סבטלנה דרוז'ינינה
סבטלנה דרוז'ינינה (ברוסית: Светлана Дружинина; נולדה ב-16 בדצמבר 1935) היא שחקנית, במאית ותסריטאית סובייטית ורוסייה.
אריה ארליך
חיים אישיים
ארליך נשוי ואב לשבעה ילדים. מתגורר בעיר ביתר עילית. אחיו העיתונאי שניאור ובר, הוא העורך הראשי של עיתון מרכז העניינים.
סבטלנה דרוז'ינינה
קורות חייה
סבטלנה דרוז'ינינה נולדה בשנת 1935 במוסקבה. משפחתה התגוררה ברובע מרינה רושצ'ה. אביה, סרגיי דרוז'ינין, נהג במקצועו, נהרג ליד העיר סמולנסק במלחמת העולם השנייה. אמה, אנה מיזניקובה (1910–1990), שנולדה במשפחת קוזאקים באזור הדון, הייתה גננת.
דרוז'ינינה המשיכה בלימודי הריקוד בבית הספר לכוריאוגרפיה של תיאטרון בולשוי במוסקבה, שאותו סיימה ב-1955. היא למדה שם עם רקדני הבלט המפורסמים לעתיד – מריס ליאפה ונטליה קסטקינה. דרוז'ינינה הייתה מהתלמידים המצטיינים במוסד, אך חלומה להיות רקדנית לא התגשם בגלל פציעתה הקשה.
בשנים 1955–1965 דרז'ינינה הייתה שחקנית באולפני הקולנוע על-שם גורקי שבמוסקבה. הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1955, בתפקיד מוכרת בסרטו של סמסון סמסונוב "מעבר לחלון הראווה של חנות הכלבו".
בשנת 1957 דרוז'ינינה שיחקה בתפקידה הבולט ביותר על המסך. היה זה בסרטו של סטניסלב רוסטוצקי "זה קרה בפנקובו". היא גילמה את דמותה של לריסה, בתה של יו"ר הקולחוז בכפרה, שמתחתנת עם צעיר פרוע למרות התנגדות אביה. חיי הנישואים השלווים שלהם מופרים, אחרי שאל הכפר מגיעה טוניה מלנינגרד, כדי לעבוד בתחום התרבות. הצעירה העירונית מקימה בכפר מועדון תרבות. היא ובעלה של לריסה (בגילומו של ויאצ'סלב טיכונוב) נמשכים זה אל זה. הסרט זכה ב-30.5 מיליון צופים בבתי הקולנוע (מקום 13 מבין הסרטים שהוקרנו ב-1958 בברית המועצות). בסך הכול, דרוז'ינינה הופיעה ב-18 סרטי קולנוע (האחרון שבהם בשנת 1970).
ב-1960 דרוז'ינינה סיימה את הפקולטה למשחק ב-VGIK (המכון הכלל-סובייטי הממלכתי לקולנוע שבמוסקבה). בזמן הלימודים הכירה את בעלה לעתיד, מיכאיל מוקסיי, שלמד צילום קולנוע באותו מוסד. שניהם שיחקו כדורעף – היא הייתה קפטנית נבחרת הנשים של המכון, והוא קפטן נבחרת הגברים. (לאחר שדרוז'ינינה נהפכה לבמאית, מוקסיי היה הצלם כמעט בכל סרטיה). בשנת 1969 דרוז'ינינה סיימה גם את הפקולטה לבימוי ב-VGIK. סרט הגמר שלה היה "זינקה". באותה שנה היא החלה לעבוד כבמאית באולפני "מוספילם". עד שנת 1982 ביימה חמישה סרטי קולנוע (לשלושה מהם, גם כתבה את התסריט).
משנת 1987 דרוז'ינינה החלה לביים סדרות של סרטי טלוויזיה באורך מלא. עד כה ביימה ארבעה סרטים לפי הרומן של נינה סורוטוקינה "השלושה מבית הספר לניווט" (בסדרת סרטים שנקראה "צוערי הצי" וכוללת את "צוערי הצי, קדימה!", "לחיי צוערי הצי!", "צוערי הצי 3", "צוערי הצי 4" ו"צוערי הצי 5"), ושמונה סרטים בסדרה "סודות הפיכות החצר. המאה ה-18" (האחרון שבהם ב-2013). היא הייתה שותפה בכתיבת תסריטים לכל סרטי הטלוויזיה שביימה.
דרוז'ינינה היא גיבורת שני הסרטים התיעודיים שהוקדשו לה: "סבטלנה דרוז'ינינה, מלכת הפיכות החצר" (2010) ו"מהומת הנישואים, סבטלנה דרוז'ינינה ואנטולי מוקסיי" (2013, לכבוד 55 שנות זוגיותה עם בעלה).
פפוס ולוליאנוס
פַּפּוּס וְלוּלְיָאנוּס הם שני אחים מהדור השני והשלישי של התנאים (המאה ה-1 – המאה ה-2). ידועים בשם הרוגי לוד בשל אזכורם המרכזי בתלמוד על מסירות נפשם והוצאתם להורג על קידוש השם.
ביוגרפיה
חז"ל מספרים על האחים פפוס ולוליאנוס מהעיר לטקיה ("לודקיא" או "לוד" בלשון התלמוד) שהוצאו להורג על קידוש השם בידי טראיאנוס. חז"ל אינם מפרטים בגורם לענישתם, אך רש"י, בפירושו לתלמוד מביא שיש אומרים כי בתו של "המלך" (טראיאנוס) נמצאה הרוגה כשהחשודים בביצוע המעשה היו היהודים ובגין כך נגזר עליהם עונש מוות קולקטיבי. פפוס ולוליאנוס, שלדברי רש"י היו "צדיקים גמורים", התנדבו ליטול על עצמם את מעשה הרצח כביכול, ואכן הוצאו להורג כשבזכותם ניצלו שאר היהודים. חז"ל מספרים כי בסופו של דבר נענש טראיאנוס בידי שמיים, כפי שהתרו בו פפוס ולוליאנוס קודם הוצאתם להורג, ושני שרים (שנשלחו לשם כך מרומא) פצעו את מוחו והרגו אותו. יש דעות שונות בחז"ל ובפרשני התלמוד אם אכן פפוס ולוליאנוס נהרגו באותו מעמד, או שלבסוף ניצלו מעונש המוות על ידי הריגתו הנִסית של טראיאנוס, כפי המופיע בפרטי המעשה שבמקור הראשון - מגילת תענית. אודות דברים אלו, דעתם של ההיסטוריון הרב יצחק אייזיק הלוי והרב אהרן הימן היא שאין הכוונה לטראיאנוס עצמו, אלא לשליחו ובא כוחו, לוסיוס קווייטוס, מי שהיה הנציב ביהודה מטעמו לצורך דיכוי המרד היהודי הידוע בשם "פולמוס קיטוס". על פי היסטוריה אוגוסטה ודיו קסיוס, קוויטוס, בעודו בדרכו למאוריטניה, נהרג בפקודתו של אדריאנוס מחשד מרידה.
בתלמוד הירושלמי מסופר כי נהרגו על קידוש השם בכך שסירבו לשתות בפומבי מ"כלי זכוכית צבועה". מספר הסברים אפשריים ניתנו לסירובם של השניים לשתות מן הכוס: יש מפרשני התלמוד הירושלמי שמתאימים את פירושו של רש"י עם הנאמר בתלמוד הירושלמי בכך שגזר דין המוות ניתן להם בשל חלקם ברצח כביכול, אך ניתנה להם הזדמנות ויתור באם היו שותים מאותה כוס.
על פי דברי התלמוד הירושלמי, יום הוצאתם להורג היה י"ב באדר.
שכרם ומעלתם בעולם הבא
בתלמוד מסופר על רב יוסף בריה דרבי יהושע בן לוי שחווה חוויית סף מוות במהלך מוות קליני, ולאחר שחזר לחיים סיפר על דברים שראה ושמע בעולם הבא. אחד מהדברים ששמע היה. התלמוד מבאר שהכוונה להרוגי לוד, משום שרבי עקיבא וחבריו (עשרה הרוגי מלכות) בלאו הכי עומדים במדרגה זו מחמת מעלתם העצמית, ללא קשר להריגתם בידי המלכות. דבר דומה מסופר במדרש כי רבי אלכסנדרי נגלה בחלום אל רבי אחא שהשתוקק מאוד לראות אותו, וגילה לו מהנשמע בעולם הבא. אחד מהדברים היה כי (שקרובים ביותר אל אלוהים), ושפפוס ולוליאנוס מברכים את האלוהים על שהעביר את חרפתם בכך שנהרג טראיאנוס במקום. כפי המשתמע מדברי המדרש האלו, "הרוגי לוד" הכוונה לאותם פפוס ולוליאנוס. כך גם דעתם של פרשני התלמוד. אמנם יש הסוברים כי "הרוגי לוד" הם שמעיה ואחיה מהעיר לוד, ואינם אותם שניים.
זהותם
זהותם המדויקת של פפוס ולוליאנוס אינה ברורה. אזכור צמד זה ביחד או בנפרד מופיע בכמה מקורות חז"ליים באופן שמקיים סתירות. בפרשנות ובמחקר קיימים מספר דעות בעניין. גדליה אלון, בבואו להזכיר את זהותם כבדרך אגב, הוא מציין כי.
במדרש מסופר על שני עשירים גדולים, פפוס ולוליאנוס, שכאשר נתן אדריאנוס את רשותו לבניית המקדש מחדש (דבר שבוטל מיד לאחר מכן), פתחו דוכנים עם קופות כסף בתוואי שבין עכו לאנטיוכיה וסיפקו את צורכי העולים לירושלים בתוספת מענקים של כסף וזהב (כדי לעודד את העלייה המחודשת). המדרש שם מציין את תקופתם לדורו של רבי יהושע בן חנניה. לדעת רבים, פפוס ולוליאנוס אלו מזוהים עם אותם פפוס ולוליאנוס שנהרגו על קידוש השם. כך עולה מדברי חז"ל הדורשים את דברי הפסוק מתוך הקללות שבפרשת בחוקותי, על פורענותם של פפוס ולוליאנוס העשירים של ישראל. כך כותבים גם פרשני המדרש, וכך גם דעתו של הרב אהרן הימן. לעומתם, לדעת גדליה אלון אין לשייך את פפוס ולוליאנוס אלו לאותם שנהרגו על ידי המלכות, משום אי התאמת התאריכים.
ארל הריסון
ארל גרנט הריסון (בשם מלא באנגלית: Earl Grant Harrison; 27 באפריל 1899 – 28 ביולי 1955) היה עורך דין אמריקאי, אקדמאי ועובד ציבור. בעקבות מלחמת העולם השנייה הסב את תשומת הלב הציבורית למצוקתם של הפליטים היהודים ניצולי השואה בדו"ח הידוע בכינויו "דו"ח הריסון", שהפיק עבור נשיא ארצות הברית, הארי טרומן.
שנותיו המוקדמות
הריסון נולד בשכונת פרנקפורד בפילדלפיה, פנסילבניה, בנו של החנווני ג'וזף ליילנד הריסון (יליד אנגליה) והסקוטית-אירית אנה מקמולן (ילידת צפון אירלנד). הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון פרנקפורד. בשנת 1918 שירת בחיל הרגלים בצבא ארצות הברית כקצין בדרגת סגן, במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1920 סיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה עם תואר ראשון במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1920 ועם תואר שני במשפטים בשנת 1923. הוא היה עורך בעיתון המשפטי של אוניברסיטת פנסילבניה. הוא עסק בעריכת דין במשרד שאול, יואינג, רמיק וסול משנת 1923 עד 1945, והפך לשותף בשנת 1932. בשנת 1944 התמנה לדיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה, תפקיד אותו מילא עד 1948.
קריירה ממשלתית
הריסון כיהן בממשלו של הנשיא פרנקלין רוזוולט, תחילה כמנהל רישום במשרד המשפטים מיולי 1940 עד ינואר 1941. הוא היה נציב ההגירה וההתאזרחות בארצות הברית משנת 1942 עד 1944. במהלך כהונתו עבר שירות ההגירה וההתאזרחות של ארצות הברית רפורמה ושינוי ארגון משמעותי לאחר העברתו ממשרד העבודה למשרד המשפטים. ב-1945 התמנה הריסון לתפקיד סגן נשיא אוניברסיטת פנסילבניה ודיקן בית הספר למשפטים.
דו"ח הריסון
ב-15 במרץ 1945 מינה הנשיא רוזוולט את הריסון בתור נציג ארצות הברית בוועדה הבין-ממשלתית לפליטים. ב-22 ביוני ביקש הנשיא הארי טרומן מהריסון לערוך סיור במחנות העקורים באירופה. הריסון עזב בתחילת יולי בתור ראש משלחת קטנה שהתפצלה לביקור בעשרים מחנות עקורים. ב-24 באוגוסט הפיק הריסון דו"ח על ממצאיו.
פעילויות נוספות
באביב 1946 העיד הריסון מטעם סטודנט שחור שנשללה קבלתו לבית הספר למשפטים באוניברסיטת טקסס, סטודנט שנאלץ ללמוד בבידוד עקב מדיניות האפליה הגזענית של בית הספר. היה זה תיק סווט נ' פיינטר, שהקדים את תיק בראון נגד מועצת החינוך.
הריסון זכה להכרה בזכות היענותו לצורכי הקהילה ומסירותו לשירות הציבורי. בנוסף לעבודתו עבור ממשלת ארצות הברית ובנוסף לקריירה המקצועית שלו, היה הריסון פעיל בנושאי צדקה ומנהל המועצה האזורית בפילדלפיה של הוועידה הלאומית של נוצרים ויהודים, האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות וה-NAACP. הוא היה נאמן קרן קרנגי לשלום בינלאומי ושל אוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1946 נשקלה מועמדותו לתפקיד מושל פנסילבניה.
פיגוע הירי במועדון הלילה באיסטנבול (2017)
פיגוע הירי במועדון הלילה באיסטנבול התרחש ב-1 בינואר 2017 סמוך לשעה 01:15 באיסטנבול שבטורקיה. במהלך חגיגות השנה האזרחית החדשה, מחבל חמוש פתח בירי במועדון הלילה "ריינה" ברובע בשיקטאש של איסטנבול, טורקיה, אחד המועדונים המפורסמים ביותר בעיר, אליו מגיעים בעיקר תיירים ממדינות אחרות. המחבל רצח 39 אנשים ופצע 69. ארגון המדינה האיסלאמית נטל אחריות לפיגוע.
רקע
כוחות הביטחון ברחבי העולם נערכו לאבטחת חגיגות השנה החדשה בצל האיומים לפיגועי ארגון דאעש במוקדי החגיגות, במיוחד במדינות מערביות. ב-31 בדצמבר עצרו כוחות הביטחון הטורקיים שמונה פעילי דאעש, בחשד שתכננו לבצע פיגועים לפני ראש השנה האזרחית בבירה אנקרה. במדינות רבות באירופה סידורי האבטחה הודקו, ומחסומים הוקמו במקומות שונים. המטה ללוחמה בטרור בישראל פרסם אזהרת מסע להודו ברמה 3, המוגדרת "איום קונקרטי בסיסי". בעקבות הערכת מצב, פורסם כי ישנה אפשרות למימוש פיגועי טרור נגד יעדים מערביים ותיירותיים "בטווח המיידי". בעל המועדון אמר לעיתון "הורייט" כי הייתה התרעה מהמודיעין האמריקאי ובעקבותיה החליטו להגביר את האבטחה במקום.
הפיגוע
דיווחים ראשוניים מסרו על שני מחבלים מחופשים לסנטה קלאוס, אך בהמשך דווח על מחבל יחיד שלא היה מחופש. המחבל הגיע למועדון בשעה 01:15 כשהוא נושא רובה קלשניקוב AK-47 מוסתר מתחת למעילו, ירה בשומר בכניסה, נכנס למועדון ופתח בירי ללא הבחנה במבלים. המחבל שהה שבע דקות במועדון וטען את הנשק האוטומטי שלו פעמיים לפני שנמלט. בזמן הירי שהו במועדון 700–800 אנשים שחגגו את השנה האזרחית החדשה. מבלים שהיו במקום קפצו למי נהר הבוספורוס הסמוך על מנת לברוח מהירי, ומשטרת איסטנבול פעלה למשות אותם מהמים. אמבולנסים וניידות משטרה רבות הקיפו את האזור. אחד הניצולים אמר כי היורה צעק "אללה אכבר" בהתקפה.
ארגון המדינה האסלאמית נטל אחריות על הפיגוע, ובהודעתו ציין שבמועדון "חגגו את חג הנוצרים הכופרים" ותקף את טורקיה על חלקה במלחמת האזרחים בסוריה.
חקירה
המחבל נמלט כשהוא משאיר את הרובה מאחוריו, ומשטרת טורקיה פתחה בחיפושים אחריו. ב-4 בינואר הודיע שר החוץ הטורקי כי זהותו של המחבל מהפיגוע באיסטנבול ידועה לצוות החקירה, אך לא מסר פרטים נוספים. בימים שלאחר האירוע בוצעו מספר מעצרים באזור איזמיר. לדברי צוות החקירה ישנם קווי דמיון בין הפיגוע במועדון לבין הפיגוע בנמל התעופה איסטנבול אטאטורק. ב-17 בינואר דווח שהמחבל נלכד בפרוור של איסטנבול. הוא זוהה כעבדול קדיר משאריפוב, ממוצא אוזבקי.
קורבנות
בין ההרוגים היו עשרה אזרחים טורקים, אזרח טורקי-בלגי, שבעה קורבנות מסעודיה, שלושה מלבנון, שלושה מעיראק, שניים מתוניסיה, שניים מהודו, שניים ממרוקו, שניים מירדן, והרוג אחד מהמדינות הבאות: כווית, קנדה, ישראל (ליאן נאסר, צעירה מטירה), סוריה ורוסיה. כמו כן נהרגו שני תושבי בוואריה, אחד מהם אזרח טורקי והשני טורקי-גרמני.
גרטשן פולהמוס
גרטשן פולהמוס (באנגלית: Gretchen Polhemus; נולדה ב-12 במרץ 1965) היא עיתונאית אמריקאית. מיס ארצות הברית 1989.
ביוגרפיה
פולהמוס נולדה בטקסס, ב-1989 היא נבחרה למיס טקסס ארצות הברית ואחרי זה זכתה בתואר הארצי מיס ארצות הברית 1989 ובתחרות מיס תבל נבחרה לסגנית שנייה.
היא הייתה שופטת בתחרות מיס ארצות הברית לשנת 2003 ונכון לשנת 2016 היא מנחה תוכנית טלוויזיה בערוץ מקומי ביוטה.
ערוץ ONE
ערוץ ONE הוא גוף שידור מסחרי אשר מפעיל ארבעה ערוצי טלוויזיה: ONE 4K ,ONE2 HD ,ONE HD ו-ONE DOCO המשדרים תוכני ספורט. הערוץ בבעלות מפעילי אתר הספורט ONE.
היסטוריה
חרף התנגדותם של גורמים שונים בתקשורת הספורט בישראל ובראשם נציגי ערוץ הספורט אישרה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לווין את הקמת הערוץ בנובמבר 2010 והערוץ החל לשדר בינואר 2011 באפיק 50 ב-HOT וב-yes. בנוסף, הועלה גם ערוץ "ONE HD" המשדר ב-HD ב-HOT, באוגוסט 2015 הועלה ערוץ ה-HD גם ב-yes.
תחילה, שידר הערוץ בעיקר תוכניות מגזין העוסקות בספורט ובעולמות תוכן משיקים כמו כלכלה בספורט ותוכנית העוסקת בסיקור אינטרנטי של הספורט, לצד שידור תחרויות ספורט מענפים שונים שחלקם אינם פופולריים בישראל. כמו כן, הערוץ החזיק בזכויות שידור של ליגות כדורגל שאינן זוכות לעניין רב בקרב אוהדי הכדורגל בישראל, בעוד הליגות שכן מעוררות עניין, ליגת העל בכדורגל, לה ליגה והפרמייר ליג שודרו בערוצים בבעלות "צ'רלטון" וערוץ הספורט.
במקביל לפתיחתו, הפסיק "קול ישראל" לשדר את תוכנית הרדיו "שירים ושערים" והערוץ החל לשדר תוכנית בפורמט דומה המשדרת ממגרשי ליגת העל ללא שידור תמונה בשם "שבת של כדורגל" בהגשת שרון פרי. התוכנית שידרה דיווחים ממגרשי הכדורגל ללא תמונה כשלוח תוצאות מוצג בצד המסך.
חרף מאבקו של אתר ONE בזליגת התכנים המשמעותיים לערוצים בתשלום, הגיש הערוץ בשנת 2013 בקשה לפתיחת ערוץ נוסף בתשלום שייקרא ONE LIVE שאמור היה לשדר תחרויות ספורט בשידורים ישירים.
צעד משמעותי במאבק על זכויות השידור המשפיעות על מעמדו של הערוץ נרשם לקראת עונת כשהערוץ רכש את זכויות השידור של הליגה הספרדית בכדורגל, לאחר שמשחקיה שודרו למעלה משני עשורים בערוץ הספורט המתחרה.
בערוץ משודרות תוכניות ספורט ואקטואליה, ותוכניות מגזין מהעולם. הערוץ משדר משחקים ממגוון ליגות בשידורים ישירים, אירועי ספורט ומסיבות עיתונאים שונות.
בינואר 2016 הועלה ערוץ ONE HD ב-סלקום tv.
באוגוסט 2017 הועלה ערוץ ONE 4K ב-yes.
בדצמבר 2017 הועלו ערוץ ONE HD וערוץ ONE CLASSIC ב-STINGTV.
באפריל 2018 הועלה ערוץ ONE HD ו-ONE 4K ב-פרטנר tv.
ב-6 בינואר 2019 עלה ערוץ ONE 4K ב-סלקום tv.
ב-2021 ערוץ ONE CLASSIC שינה את שמו ל-ONE DOCO, וכיום משדר סרטים תיעודיים הקשורים לספורט, בין היתר גם סרטי "30 על 30" של רשת ESPN.
ב-30 בספטמבר 2021 ירד ערוץ ONE 4K מסלקום tv.
ערוץ ONE2 HD
במאי 2018 רכש הערוץ את הזכויות לשידור הליגה האיטלקית בכדורגל, אותה משדר בערוץ ONE2 HD; ב-HOT ,yes, סלקום tv, פרטנר tv ו-STINGTV.
ביולי 2021 נסגר הערוץ ב-HOT וב-yes, לאחר ניסיון ב-ONE להפוך אותו לערוץ בתשלום באישור מועצת הכבלים והלוויין, אך באוגוסט נפתח ONE2 מחדש ב-HOT, הפעם כערוץ בתשלום, בעוד ב-yes הוחלט לא לממן את הערוץ ולסגור אותו לצופי החברה, זאת באישור המועצה.
בדצמבר 2021 עלה הערוץ בשנית ב-yes כערוץ בתשלום.
החל מאוגוסט 2022 ערוץ זה משודר בסלקום tv כחלק מחבילת ערוצי ONE פרימיום בתשלום נוסף, כחלק מהחבילה נוספו הערוצים ONE DOCO ו-ONE EDGE.
פפוס בן יהודה
פַּפּוּס בֶּן יְהוּדָה הוא דמות מתקופת התנאים המוזכרת בספרות חז"ל. הוא נזכר כמי שנהג בקיצוניות, והיה נועל את אשתו בבית כדי שלא תזנה, מעשה שאחריתו עלתה בכי רע, ואילו במקום אחר נזכר כמי שהתנגד למסירות נפש ולהסתכנות למען לימוד התורה בעת גזרות השמד, וסופו שנאסר על ידי השלטון הרומאי.
עקב בעיות תיארוך העולה מן המקורות השונים, הוצע שהיו שני אישים שונים בשם פפוס בן יהודה, הראשון חי במאה הראשונה לספירה והשני במאה השנייה, אולם פיצול זה אינו מוסכם.
אנני פרטליני
אנני פרטליני (באיטלקית: Annie Fratellini; 14 בנובמבר 1932 – 1 ביולי 1997), הייתה אמנית קרקס, ליצנית, ושחקנית קולנוע.
פפוס בן יהודה
המעשה בפפוס ואשתו
פפוס מוזכר בדברי רבי מאיר בברייתא, כדוגמה קיצונית לבעל החושש שאשתו תזנה עם אחרים, עד שהיה נועל אותה בתוך ביתו. פרשני התלמוד מבארים זאת לגנאי, שעל ידי כך מערכת היחסים ביניהם מתערערת והאישה עלולה לבגוד בו מחמת כך.
אנני פרטליני
קורות חיים
נולדה באלג'יר בשם אנני ויולטה פרטליני למשפחת פייה-נואר, ממוצא איטלקי, ארבעה דורות של אחת ממשפחות הקרקס המפורסמות באירופה. אביה היה ויקטור פרטליני, וסבה היה פול פרטליני, מליצני הקרקס המפורסמים באירופה.
פפוס בן יהודה
המעשה בפפוס ואשתו
ב מובא, שבמקרה זה, לבסוף אכן כך אירע בפועל, כשאשתו נאפה עם גבר זר. התלמוד מזהה את אשתו עם מרים מגדלא נשיא, המזוהה בדרך כלל עם מרים המגדלית, ואת הגבר שעמו נאפה עם אדם בשם פנדירא המזוהה במסורת היהודית כאביו של ישו, שמהם נולד בן סטדא, שיש המזהים אותו כישו. זיהויים שצונזרו בגרסאות הנדפסות המסורתיות של התלמוד.
אנני פרטליני
קורות חיים
פרטליני החלה את הקריירה בקרקס מדראנו בגיל 14. בהמשך הייתה האישה הראשונה בצרפת, וככל הידוע, בעולם המערבי, ששימשה בתפקיד ליצן קרקס.
פפוס בן יהודה
המעשה בפפוס ואשתו
בתלמוד הירושלמי ובמדרש רבה פפוס בן יהודה מוזכר בשם יהודה בן פפוס.
אנני פרטליני
קורות חיים
הייתה למייסדת של בית הספר הראשון לקרקס בצרפת, ומהראשונים באירופה, והמשיכה בקריירת הבמה והמשחק. במשך הקריירה היא נמנעה מללכת בעקבות אביה, סבה ו-22 קרובי משפחה אחרים, ולעסוק ישירות בתחום הליצנות. במקום זאת, היא שרה באולמות מוזיקה ובמועדוני לילה. בנוסף, הותיר בית הספר ללימודי הקרקס שיסדה וניהלה, חותם בתרבות הקרקסים באירופה ובעולם המערבי.
פפוס בן יהודה
המעשה בפפוס ורבי עקיבא
פפוס חי בתקופת דורו של שמד. סביב מרד בר כוכבא, אדריאנוס קיסר רומא הטיל גזרות קשות על היהודים שבארץ ישראל, כשמפֵרי הפקודות מוצאים להורג בעינויים. אחת המצוות שנאסרו במסגרת זו הייתה מצוות לימוד תורה ברבים.
אנני פרטליני
קורות חיים
בשנת 1969 כיכבה אנני פרטליני בסרט "האהבה הגדולה", ב-1971 ב"הליצנים" של פדריקו פליני וכן בסרטים אחרים. הייתה נשואה פעמיים ונולדה לה בת אחת. נפטרה בגיל 64 ממחלת הסרטן. קבורה בבית הקברות של מונמארטר.
פפוס בן יהודה
המעשה בפפוס ורבי עקיבא
התלמוד מספר על רבי עקיבא, מגדולי החכמים שבאותו דור, שבחר להפר את הפקודה וישב ללמד תורה ברבים. רבי עקיבא, שהיה במרכז התומכים במרד בר כוכבא נמצא מתמרד לשלטון הרומאים בשני המישורים, הן בנקיטת צעדים אקטיביים למאבק ברומאים מהבחינה המדינית, והן בהתנגדות לגזרות הדתיות. אין לשלול את האפשרות שעמדה זו האחרונה התחזקה יותר אצל רבי עקיבא עם כישלונו ודעיכתו של המרד מול עיניו. באחת הפעמים, בעוד רבי עקיבא יושב ומלמד תורה באופן פומבי, הזדמן למקום פפוס בן יהודה, שככל הנראה היה גם הוא מחכמי אותו דור, ותמה על רבי עקיבא איך אינו חושש מהשלטון הרומאי ומסכן את עצמו עבור כך. רבי עקיבא שראה את לימוד התורה כהכרחי וקיומי לעם ישראל, ענה לו באמצעות משל השועל והדגים כי אי לימוד התורה חמור ומסוכן מגזירת השלטון, שכן השלטון לא בהכרח יתפוס את לומדי התורה, אך אלו המתבטלים מלימוד התורה מסכנים ומאבדים את עתידם בוודאות.
בתלמוד מסופר עוד כי בסופו של דבר, כעבור זמן קצר, אכן נתפס רבי עקיבא ונכלא בבית הסוהר והואשם בלימוד תורה בניגוד לצו הרומאי. בהמשך הוצא רבי עקיבא להורג תחת עינויים. בעוד רבי עקיבא שוהה בבית הסוהר, נתפס אף פפוס על עבירה כלשהי והושם יחד עמו בבית הסוהר. כשנוכח בכך פפוס אמר:.
פפוס ולוליאנוס
במגילת תענית נזכר פפוס שנהרג ביחד עם אחיו לוליאנוס על ידי הקיסר טראיאנוס או אנשיו בתקופת מרד התפוצות. פפוס זה מוזכר ברוב המקורות ללא שם אביו, אך ממקום אחד בספרא משתמע שהוא פפוס בן יהודה.
זהותו והערכתו
על פי האגדה הקושרת את פפוס בן יהודה למרים, אם ישו, מסתבר שתקופת חייו הייתה בחלקה השני של המאה הראשונה לפני הספירה, ובראשית המאה הראשונה לספירה. על פי הספרא שמזהה את פפוס שנהרג על ידי טראיאנוס כפפוס בן יהודה, עולה שהוא נהרג בעשור השני של המאה השנייה, ואילו על פי המקורות המציגים אותו כמי שנאסר באותה עת שנאסר רבי עקיבא, ניתן להסיק שנהרג בעשור הרביעי של המאה השנייה, בסמוך לתקופת מרד בר כוכבא. טווח הזמנים הרחב הזה עורר ספקות אם מדובר באדם אחד או בכמה אנשים.
רבנו תם והרא"ש מזהים את פפוס בן יהודה שבמעשה נעילת האישה עם פפוס בן יהודה שבדורו של רבי עקיבא.
לעומתם, בעלי התוספות במסכת חגיגה מבדילים ומחלקים אותם לשני אנשים שונים.
שאלת אחדותו וזהותו של פפוס בן יהודה, תלויה גם בהערכת דמותו כפי שמשתקפת מהמעשים השונים. שכן פפוס ממעשה נעילת האישה נדרש לגנאי, ונראה שלא היה תלמיד חכם. בהחמרתו היתרה שהובילה לתוצאות קשות התקיים מאמר חז"ל: "ולא עם הארץ חסיד".
לעומת זאת, הערכת פפוס שנזכר במעשה רבי עקיבא משתנה, שכן אף על פי שהסתייג מסיכון חיים למען התורה, הוא מוצג כאדם שנחשב לחכם בדורו, על פי גרסת המעשה עם רבי עקיבא כפי שמופיעה בילקוט שמעוני (ורבי עקיבא לגלג על כך לאור דבריו בשיחתם בעניין לימוד התורה במסירות נפש), ואפשר שהיה אף מתלמידי החכמים. רבי אברהם זכות כותב שפפוס זה היה "חכם גדול בברייתא". זוהי גם דעתו של הגאון מווילנה. הגאון מווילנה אף רואה בפפוס השני כאחד מזוג האחים פפוס ולוליינוס שמסרו את נפשם על קידוש השם להצלת הכלל במקרה עלילת דם. הרב יוסף נפתלי שטרן הולך בשיטה זו, לפיה פפוס בן יהודה השני נחשב לחכם והיה חברו של רבי עקיבא, וכן היה אחד משני האחים שמסרו את נפשם על קידוש השם. לדעות אלו, אין קשר בין פפוס השני, שהיה חכם וצדיק, לבין פפוס הראשון שמוזכר לגנאי.
לעומתם, היו ששפטו בחומרה רבה את דמותו של פפוס שבמעשה רבי עקיבא. הרב יצחק פלקסר, שהולך בדרכם של רבנו תם והרא"ש ומזהה את פפוס בין יהודה שבמעשה נעילת האישה עם פפוס המתווכח עם רבי עקיבא, מביא מדברי רבו הרב יהודה מאיר שפירא המתאר את פפוס כ"נציג המתבוללים". הרב פלקסר שולל את האפשרות לומר שפפוס זה היה חכם או שמסר את נפש על קידוש השם.
אדם בשם פפוס מופיע כתלמיד חכם אף במקומות נוספים, אך אין ידוע אם מדובר בפפוס בן יהודה או באדם אחר בשם פפוס:
במקום אחר בספרות חז"ל מופיע אדם בשם פפוס עם התואר "רבי", שם מוזכר כיצד הוא דורש פסוקים בארבעה מקומות ורבי עקיבא דוחה אותם אחת לאחת.
בתלמוד ירושלמי יש תנא בשם יהודה בן פפוס שרבי יהושע בן חנניה מציין עליו כי. במדרש שמואל אף יש ממנו אסמכתא ודרש לדין הלכתי. לדעת פרשני התלמוד, פפוס בן יהודה זה, הוא אותו יהודה בן פפוס.
אף רבי פפייס מוזכר בספרות חז"ל עשרות פעמים.
אופוסום המים
אופוסום המים או יאפוק (שם מדעי: Chironectes minimus) הוא מין יחיד בסוגו של אופוסום קטן החי בדרום ומרכז אמריקה. זוהי חיית הכיס היחידה הנוהגת לשחות במים דרך קבע. בנוסף הוא המין היחיד בו יש לשני המינים, זכר ונקבה, פטמות.
מאפיינים
האופוסום חי בטבע באמריקה ממקסיקו, דרך מרכז ודרום אמריקה עד לצפון ארגנטינה. הוא חי במקווי מים שונים אבל ביום הוא נח במאורות ליד הגדה.
האופוסום הוא צייד לילי הניזון מדגים, סרטנים, צפרדעים וטרף דומה מתוך המים. ביום הוא ישן במחילתו.
הנקבות מגדלות 1-5 גורים ומגדלת אותם בכיסה. הכיס יכול להיסגר מתחת למים ואחרי חודש מהלידה הם מתנתקים מהפטמות של האם אך עדיין שוהים איתה עד לגיל שנה.
לאופוסום הקטן טורפים רבים, כשהעיקרי ביניהם הוא האוצלוט היכול לצוד אופוסום במחילתו.
מיון
למין ארבעה תת-מינים:
מרקו ברלינגיירי
מרקו ברלינגיירי (באיטלקית: Marco Berlinghieri) היה צייר מיניאטורות ומאייר ספרים איטלקי בימי הביניים.
ברלינגיירי נודע בעיקר בשל עבודתו על איור התנ"ך אותה השלים ב-1250.
הוא היה בנו של ברלינגיירו ברלינגיירי ואחיהם של ברונה ובונוונטורה ברלינגיירי.
הצבא המלכותי של תאילנד
הצבא המלכותי של תאילנד (בתאית: กองทัพบกไทย) הוא צבא היבשה של תאילנד ואחראי על הגנת ריבונותה. הצבא הוא הזרוע הוותיקה ביותר מבין הזרועות של הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד. הצבא הוקם ב-1874, בין השאר כתגובה להסכם בורינג, הסכם סחר שנחתם בין בריטניה לבין סיאם בשנת 1855 ושפתח את שערי הממלכה בפני זרים.
פיקוד
בראש הצבא המלכותי של תאילנד עומד מפקד הצבא. המפקד הנוכחי הוא גנרל פריות צ'אן-אוצ'ה (Prayuth Chan-ocha) שמכהן על פי מינוי מלכותי מאז 1 באוקטובר 2010. מפקדת הצבא ממוקמת בבנגקוק.
מבנה
הצבא המלכותי של תאילנד מחולק לארמיות מרחביות: השומרים המלכותיים של תאילנד כוללים כמה רגימנטים נפרדים שמסופחים לארמיות אלה.
הצבא מאורגן ביחידות הבאות:
לבו (קבוצה אתנית)
לבו או בני לבו (בוולופית: Lebu או Réewi lebu yi, בצרפתית: Lebu או Lébou) הם קהילה אתנית-דתית בסנגל, במערב אפריקה, החיה במערב ובמרכז סנגל, על הגדה השמאלית של הנהר סנגל, בעיקר בחצי האי קאפ-ור (Cap Vert הכף הירוק) אבל גם בכל החוף בין פטיט קוט לעיר סן-לואי. מספרם בשנת 1988 היה 56,758, כלומר 0.8% מאוכלוסיית סנגל. מקורות מאוחרים יותר מדברים על 90,000 בני לבו או אפילו 200,000 -220,000. .כמה אלפי בני לבו חיים בכפרי דייגים גם מחוץ לסנגל, על חוף האוקיינוס האטלנטי במוריטניה ועד גינאה.
בני לבו הם קהילת דייגים ובחלקם חקלאים או עובדים בענף חומרי הגלם לבנייה. חלקם בעלי אדמות. הם דוברי לבו וולף, ניב של ולוף, וכן את שפת הוולוף. בירתם הפוליטית והרוחנית היא לאיין, הנמצאת בפרבר יוף בצפון העיר דקר. בני לבו רובם מוסלמים (99%), אולם הם שמרו מסורות ומנהגים מן הדתות הילידיות האפריקאיות - למשל פולחן הרוחות ראב. הם ידועים בכת הדתית ובתאוקרטיה שלהם הנקראת "לאיין" ושמושבה בלאיין בדקר. להבדיל מקבוצות אתניות אחרות ההורשה, השייכות המקומית והזהות נקבעות לפי האם ולא לפי האב
יוף נוסדה לפי המסורת בשנת 1430. האזור נכבש על ידי הממלכות וולוף (דיולוף) וקאיור ואחר כך במאה ה-19 על ידי הצרפתים ונכללו לאחר מכן בתוך סנגל המודרנית, אבל החל משנת 1815 זכו למעמד אוטונומי מיוחד כמעין "ישות תאוקרטית".
חברת לבו שמה דגש על רוחניות ועל כבוד כלפי זקנים. כבני משפחה נחשבים לא רק האנשים בחיים אלא גם רוחות האבות. בני לבו התפרסמו בעולם בריקודים ובטקסים הפומביים של גירוש שדים, בפולחן "ראב", המושכים תיירים וחולים המבקשים מרפא. פרט ליוף קיימים עוד מרכזי לבו כמו וואקאם, קמברן ונגור. מרכזים אלה הפכו לפרברים של העיר הגדולה דקר. לכן קיבלו בני לבו עם הזמן צביון של אוכלוסייה עירונית.
השם
מקור השם אינו ידוע. אחת ההשערות קישרה את שם של בני לבו למילה הוולפוית "לובו" שמשמעותה "לוחם". אטימולוגיות מופרכות חיפשו קשר לשם של לוב ולובים, תוך רמיזה למוצא מזרחי, צפון-אפריקאי של בני לבו.
מיקום גאוגרפי
לפי המפקד משנת 1988 בסנגל מספרם של בני לבו היה 56,758 מתוך אוכלוסייה כללית של 6,773,417 תושבים, כלומר 0.8% מתוכם. לפי מקורות אחרים מספרם הגיע ל-90,000 או אפילו 200,000 הם חיים בעיקר בחצי האי קאפ ור, אבל גם לאורך כל החוף שבין פטיטי קוט לעיר סן-לואי.
היסטוריה
לפי תאוריות אתנו-פוליטיות מרחיקות לכת של מלומדים כמו השייח אנטה דיופ מקורם של בני לבו, של העם סררו וקבוצות אתניות אחרות בסנגל, היה במצרים ובלוב העתיקה. כך סבר גם ארמאן פייר אנגרוד שעל סמך סיפורים בעל פה מקומיים הסיק שבני לבו היו במקור עם נילוטי שהיגר מערבה . תאוריות אלה נדחו על ידי חוקרים רבים, כולל ראסל שו או דאגלס תומאס
בימי הביניים תחת חסות אימפריית גאנה חיו בני לבו, סררים, טוקולורים, מנדינקה וולופים בכפיפה אחת. בשפה בני לבו קרובים מאוד לוולופים. רבים מקרבם מחשיבים עצמם כוולופים. עם זאת הם קבוצה בעלת מוצאים שונים שאימצו זהות מאוחדת אחת. לפי אמהות שבטיות קמו בקרב בני לבו תריסר קלאנים :ואניר, יוקאב, יור, חאגאן, אה, דיאסיראטור, דנגאן (deunguagne), בן (beigne), דורובה, חונחאבופ, דינדיר וסומבר. התפקידים החשובים בקרב בני לבו היו: ג'אראף - ראש הכפר, נדיי ג'מבור - ראש אספה של ג'מבורים, סלטיגה - מפקד הלוחמים, ונדיי ג'י רב - דובר האנשים. באופן מסורתי היו בני לבו דייגים. היו ביניהם גם חקלאים. מעמדם הכלכלי היה טוב. כשבשנת 1444 התחילו הפורטוגזים להתיישב באי גוריאה, הם גרשו משם בכוח את בני לבו. במאה -18 הם התיישבו בחצי האי קאפ-ור וגרשו משם תושבים אחרים. למשך מאות שנים ניסו בני לבו להשיג עצמאות כלפי הממלכות של הוולופים והסררים, וגם כלפי הפורטוגזים והצרפתים.
ישות מדינית-דתית אוטונומית
בשנת 1790 בימי המלך של קאיור, דאמל אמארי נגונה נדלה קומבה פאל, במקביל להתאסלמות, זכתה קהילת לבו לעצמאות כלפי ממלכת וולוף של קאיור. אנשי הכפר בארני (Bargny) של בני לבו מוסלמים ובראשם באלוב דיופ, לימים דיאל דיופ, הביסו את צבאו של מלך קאיור, לפי האגדה בעזרת נחילי דבורים שנטפלו לחיילי האויב. במהלך הזמן בני ליבו אימצו כולם את דת האסלאם, עוד לפני הסררים ובני דיולה (ג'ולה). מאבקם הסתיים בניצחון סופי בשנת 1812. התיעוד האירופי הראשון עליהם נמצא בדיווחי הנוסע הצרפתי גספר תאודור מוליין בשנת 1818. שטח מדינת לבו שמרכזה היה ביישוב יוף, השתרעה בין שוניות החול הצהוב מדיאנדר עד לגבעות התאומות של ואקאם, ובין האי נגור עד למצוקים האדומים של דיאלאו. בראש מדינת לבו עמד הסרין הגדול (serigne), הסרין של נדאקארו (דקר של היום) שהיה מעין כהן דת ושופט קוראני. הסרין נדאקארו הראשון היה באלוב דיופ שנודע כאימאם דיאלי נגונה דיופ (1815-1795). הוא היה צאצא של שושלת אצילים מקאיור בשם דיובן. התפקיד "נדיי אי רב" היה מעין ראש ממשלה, נדיי ג'מבור היה ראש אספת הג'מבורים (הנבחרים המבוגרים), ג'אראף היה מעין שר האוצר והחקלאות, סלטיגה - מעין שר הביטחון והחוץ,, האימאם רטיב - מעין שר הדתות, חאלי - מעין שר המשפטים, ברגג' -מעין שר הדיג, ונדיי ג'י פריי - ראש אספת הפריי (הנבחרים הצעירים) ראשי מדינתם של בני לבו נעזרו ב-12 אספות "פנק" של 36 ג'מבורים עבור כל אזור שנקרא "פנק". אספות הפריי הורכבו מצעירים שהתחייבו ליישם את החלטות ההנהגה ולבצע את העבודות הציבוריות. "מדינת לבו" התחלקה לכמה קהילות שלכל אחת מהן הייתה אספה קהילתית משלה: כולל יוף, ואקאם, האן, גל-טאפה, ניאיי טיוקר,, שהיו קיימות עוד לפני הקמת העיר דקר. השלטון התחלק בין הסרין הגדול - כוהן דת, סרין נדאקארו - שופט והמנהיג העליון של הקהילה, אספה כלכלית ו12 האספות מקומיות. בתחילת המאה ה-19 בערך בשנת 1820 הסכים האימאם של דקר להקמת בית קברות נוצרי קתולי (בל אר) ולהקמתה של הקהילה הרומית-קתולית בעיר.
הכיבוש הצרפתי
מאוחר יותר בשנת 1859 פנה הגנרל הצרפתי לואי פדרב לבני לבו ולתושבי האי גוריאה להתגייס לצד 200 הלוחמים הצרפתים - קלעים ופוסילירים - נגד ממלכת סינה שבראשות המלך (מאד א סיניג) קומבה מדופן פאמאק דיוף. בקרב שהתנהל בלוגנדם (Logandème) ב-18 במאי 1859 הובסו הסררים של המלך סינה ועירם פטיק הוצתה. בני לבו זכו מידי הצרפתים למשטר של ניהול עצמי אותו שמרו עד היום. הם קיבלו שטרי קניין על אדמות והתפתחות העיר דקר בשטחם הפכה הרבה מהם למבוססים. בלז דיאן, ממוצא לבו (לפי אביו), הפך לנציג האפריקאי השחור הראשון בפרלמנט הצרפתי וגם הפקיד הבכיר השחור הראשון בממשלת צרפת, וכיהן שנים רבות כראש העיר דקר.
סנגל
כעת רפובליקת סנגל מכירה בסרין הגדול של דקר כראש קהילת לבו. הסרין הנוכחי הוא עבדולאי מכתר דיופ. גם האימאם רטיב של המסגד של דקר נבחר מקרב בני לבו.
המשפחות לבו
משפחות גדולות מקרב בני לבו נמנו עם מייסדיה של העיר דקר. שמות משפחה מקובלים אצל בני לבו הם: נדוי, מבאי, דיאן, טיאו, גיי, מבנגה, פוי, נדיר, יאד, בחום, דיאן, סאמב, נגיראן, מנגאן, טיונגאן, טיום, טיאנדום, יום, סק, פאי. השם סק - מוצאו במבאו, אחד הכפרים העתיקים של חצי האי קאפ-ור. נקרא לפי המתיישב הראשון מבאו סק. השם דיאן (Diagne) הוא ממוצא מורי, הרבה וולפוים ובני לבו נושאים אותו אחרי וולפיזציה של תושבים מורים בעבר הרחוק. השם טיום מצוי גם אצל סררים. טיונגאן אצל פולאנים. השם נדוי נחשב אופייני לבני לבו. השמות דיאן ובחום הם ממקור סרר. ניתן למצוא את השמות גיי, מבנגה, גאי וסאמב אצל וולפוים ובני לבו כאחד. השמות הוולופים הטיפוסיים נדיאי ודיופ קיימים גם אצל בני לבו רבים.
פנק - החלוקה המנהלית של קהילת לבו בדקר
בני לבו של דקר מחולקים לתריסר יחידות טריטוריאליות הקרויות "פנק" : קאי פינדיו (Kaay Findiw), סנתיאבה (Santhiaba), מ'באקנדה (M'bakeundeu) גוי סלאן (Gouy Salaan), הוק (Hock)', נגאראף (Ngaraaf), תיירין (Thieurigne), יאח דייף (Yakh Dieuf), דייקו (Diécko), מבו (Mbot), Thieudeme (תיידם), קאי אוסמאנה דיים (Kaay Ousmana Diène) הן נמצאות בקבעים "פלאטו" ו"מדינה" של דקר.
שפה
בני לבו מדברים את השפה וולוף או ניב שלה, לבו וולוף. ומהווים תת-קבוצה ברב האתניה וולוף
המטבח
בני לבו אוכלי בעיקר דגים ואורג. מעטים מגדלים תרנגולות ועזים במתכונת מוגבלת. אחד המאכלים האהובים הוא "סיבו-ג'ן" Ceebu-jenn - אורז ודג ברוטב ירקות עשיר, בנוסף אוכלים קיפודי ים מעושנים אותם מלקטים בסלעים שבחוף. אחד המשקאות המועדפים הוא התה הסנגלי - אטאיה. את התה מגישים בטקס, בשלושה סיבובים: בסיבוב הראשון - תה חזק ומר, בסיבוב השני - קצת יותר מתוק ולפעמים עם נענע, ובשלישי - מתוק מאוד עם הרבה נענע. טקס זה מסמל ידידות, ככל שהיא אורכת זמן, כך היא מתוקה יותר.
מנהגים
פעילויות פנאי נפוצות הן סיפורי סיפורים, ריקודים ואמנויות קרב. הם מתכנסים לאירועים חגיגיים כמו הענקת שם לתינוקות שנולדו, חתונות ואחרות. אז מקיימים ימי "נגנטה" Ngente של תיפוף וריקודים.,
הגידול בנפח המוח באבולוציה של המין האנושי
המאפיין הפיזי יוצא הדופן של סוג האדם הוא היחס החריג בין משקל הגוף לנפח המוח. בעלי חיים הדומים לאדם במשקלם מתאפיינים במוח קטן הרבה יותר, של פחות מ-500 סמ"ק בהשוואה ל-1300 סמ"ק בממוצע לזכר אנושי בוגר.
מקובל לראות בחריגה זו את הסיבה ליכולת השכלית יוצאת הדופן של המין האנושי בכלל, ובפרט את מה שאפשר למיני האדם לפתח כלים, תרבות, מדע וטכנולוגיה. במסגרת תהליך זה השתנה מעמד אבות האדם מקופי אדם בעלי תפוצה מצומצמת לטורפי-על בעלי תפוצה כלל עולמית, ממועמדים להכחדה למכחידים הגדולים ביותר בין בעלי החיים.
להתפתחות זו באבולוציה של האדם, של הגידול בנפח המוח ממעט יותר מ-400 סמ"ק ללמעלה מ-1300, יש מחיר לא קטן: המוח העצום בגודלו צורך משאבים הרבה מעבר למשקלו. כ-20 אחוז מתצרוכת החמצן של האדם מופנית למוח, למרות שהוא מהווה רק כשני אחוזים ממשקל הגוף. בנוסף, הגודל הפיזי החריג של המוח מהווה בעיה קשה בעת הלידה, ונשים מוּעדות לסיבוכי לידה קטלניים הרבה מעבר ליונקים אחרים.
במונחים אבולוציוניים, התפתחות כה חריגה וכה יקרה מחייבת מניע אבולוציוני חזק.
גישות מוקדמות
עד שלהי המאה ה-20 נהוג היה לחשוב שהתפתחות נפח המוח קשורה באופן הדוק לשני תהליכים: המעבר להליכה על שתי רגליים עקב הירידה מהעצים, והשימוש בכלים. על פי סברות אלו, ראשית התהליך בתקופת היובש שארעה לפני כ-2.5 מיליון שנים באפריקה, שבעטיה נאלצו אבות המין האנושי להסתגל לחיים בשטח פתוח. הסתגלות זו, המעבר מסביבת היער לסביבת הסוואנה, העניקה יתרון לעמידה זקופה, ומשם למעבר להליכה על שתי רגליים. בכך השתחררו ידי אבות האדם וניתן היה להתחיל לייצר כלים. על פי סברות מוקדמות אלו, בכך נוצר תהליך שהגביר את עצמו, משוב חיובי שנתן עדיפות למוח גדול יותר שמאפשר עיצוב טוב יותר של כלים וחוזר חלילה.
פסילת הגישות המוקדמות
עם זאת, הצטברו עדויות שסתרו הסברים אלו. הסתבר שקופי אדם דוגמת האורורין הלכו על שתיים חמישה מיליון שנים לפני המעבר לסוואנה, מה שפוסל את המעבר להליכה זקופה כמניע התהליך. יתר על כן, תהליך גידול המוח החל בשושלת האדם כבר אצל האוסטרלופיתקוס אפרנזיס, לפני ארבע מיליון שנים לכל המאוחר, כמיליון וחצי שנים לפני תקופת היובש המדוברת. עדיין ניתן לקבל את הסברה שיצירת כלים האיצה את גידול המוח במידה רבה.
גישות חליפיות
מספר הצעות חלופיות הוצע על מנת להחליף את הגישות המוקדמות. הגישות החדשות הללו מציעות תהליכים סבירים, שאפשר והתקיימו במקביל, ואינם סותרים את הידע הפלאונטולוגי הקיים. למרות ויכוחים עזים בתחום, אין אפשרות כרגע להעדיף הסבר זה או אחר, או לפסול אחד מהם.
ריצת סיבולת ו"אני רץ, משמע אני חושב"
האנתרופולוג פיאלקווסקי התבסס על מחקרים בדבר יכולתו יוצאת הדופן של האדם לריצת סיבולת בתנאי עקת חום, כמו גם בשימוש שנעשה עד ימינו בתרבויות תקופת האבן ביכולת זו למטרות ציד.
למין האנושי יכולת יוצאת דופן לקיים ריצה קלה לאורך זמן ממושך וטווחים ארוכים, בתנאי עקת חום. ליכולת זו אין מתחרים בין החיות היבשתיות. רק באזורים קרים יכולות חיות אחרות להתחרות באדם בריצת סיבולת.
ציידים בני תרבויות תקופת האבן הקיימות בימינו, דוגמת בני הסאן (בושמנים), משתמשים ביכולת יוצאת דופן זו לציד גם כיום. הם מנהלים מרדף התשה אחרי טרפם בשעות החום, חמושים בנשק קל יחסית ובמים. היתרון של ציד בשיטת ההתשה הוא כפול: הם נמנעים ממפגש בטורפים, שאינם מיטיבים להתמודד עם החום ולכן אינם פעילים בשעות אלה, והחיה הניצודה מותשת הרבה לפני האדם הרודף אותה עד שאינה מסוגלת לברוח עוד.
פיאלקווסקי ראה קשר בין היכולת לריצת סיבולת לנפח המוח. לשיטתו נפח מוח מוגדל מביא עמו יתירות בתאי העצב, כך שגם בתנאי סף-כשל, המוח כולו יכול להמשיך ולתפקד. על פי פיאלקווסקי, התהליך מתחיל בתת-אוכלוסייה של אבות האדם, האוסטרלופיתקנים, שהחלה לנצל נישה חדשה של מרדף-סיבולת בשעות החום למטרת צייד, נישה שנפתחה בזכות המוח הגדול יחסית של קופי האדם. תת-אוכלוסייה זו זוכה ביתרון, משום שבשר הוא מקור תזונה עשיר לאין ערוך מפירות, שורשים ואפילו דגנים. כך מתחיל משוב חיובי חדש, בו יתרון בנפח המוח גורר הצלחה גוברת בציד, וחוזר חלילה. על פי השערה זו האינטליגנציה האנושית אינה אלא תוצר לוואי של תהליך זה. כמובן מאליו, התהליך הואץ במידה רבה מרגע שאבות האדם החלו בייצור כלים.
ממשיכיו של פיאלקווסקי, דוגמת דניאל ליברמן, ממשיכים את הקו, שהתפתחות המוח חלה בזכות יכולת הריצה, אך אינם מייחסים חשיבות מיוחדת למוח כיתרון בריצה בתהליך. לשיטתם שפע החלבון שזכו בהם הציידים הראשונים שנקטו ציד-התשה די בו להסביר את ההתפתחות המוח הבזבזני.
משפחת הגישות הסוציאליות
מספר גישות דומות מבארות את הגידול בנפח המוח במונחים של יתרון חברתי. מוח מפותח יותר מוצלח יותר בראיית מקומו של הפרט בחברה, בהבנה של מניעי הפרטים האחרים, בתחזית-מראש של מעשיהם והתנהגותם. על פי גישה זו המוח הגדול של האדם הוא תוצאה של מרוץ-חימוש חברתי: מאחר שהאדם הוא חיה חברתית, הצלחתו תלויה ביכולותיו החברתיות.
ככלל גישה זו לוקה בביסוס חסר של ידע על המבנה החברתי ומידת החיברות (סוציאליזציה) של אבות האדם האוסטרלופיתקנים. כמו כן, אין בה כדי לבאר מדוע איננו חוזים במירוץ-חימוש מקביל בקרב שימפנזים, גורילות, או אפילו זאבים או כלבי-הדינגו. אף על פי כן, משפחת הבאורים מגישה זו הולכת ומתרחבת.
היפותזת הסחר
גם באור זה מתחיל ממניעים חברתיים, אך שם דגש על יתרונות הסחר בין קבוצות המאכלסות סביבות שונות. זאבים החיים על גדות נהרות אינם סוחרים בדגים עם זאבים החיים ביער, שמצידם אינם סוחרים באיילים. חשבון פשוט מראה שמאחר שלשתי הסביבות יש יתרונות שאין לרעותה, סחר כזה היה טומן בחובו רווח לשתי האוכלוסיות - הזאבים שוכני הנהר יהנו מסעודות של איילים בעת שהנהר קפוא בחורף, ושוכני היער יהנו ממקור מזון נוסף שיעצים את אוכלוסייתם.
אך על מנת שסחר שכזה יצליח, על הזאבים להבין את היתרונות הגלומים בו, וחובה שתהיה לאוכלוסיות הזאבים יכולת תקשורת שתאפשר עסקאות שכאלה, ומוח הזאב אינו מסוגל לכך. על פי באור זה מאחר שלאוסטרולופיתקנים כבר היה מוח גדול במידה ניכרת ממוח הזאבים, ניתן לשער שהתחלה של תקשורת וסחר היא אפשרות סבירה, ומרגע שהסחר מתחיל, התהליך נכנס למשוב חיובי בו נפח מוח גדול יותר מניב סחר פורה יותר וחוזר חלילה.
עקרון ההכבדה וסלקצייה מינית
פסיכולוג אבולוציוני נוסף, ג'פרי מילר, טוען שהאינטליגנציה האנושית מיותרת בחלקה הגדול באורח החיים של צייד-לקט. לטענתו, אין להסביר את העלייה בנפח המוח והגידול באינטליגנציה הנובע ממנה ביתרונות השרדותיים, אלא במופע-ראווה של הוכחת יכולת לשרוד למרות העקה של פרנסת מוח גדול. גישה זו מקובלת בביולוגיה בשם עקרון ההכבדה, ורואה למשל בזנב הטווס המרהיב אך המסורבל תצוגת יכולת של זכרי הטווס, בבחינת "למרות המשקולת המפוארת הזו, הנה אני שרדתי", ומשתלבת היטב בכך שיפי הזנב מושפע באופן ישיר מבריאות וכושר הטווס, כך שלא ניתן להציג מצג שווא של יכולת שאינה קיימת.
התוצאה של מופע הראווה היא העדפה מינית של פרטים בעלי מוח גדול על פני אחרים, וכך נוצר לחץ אבולוציוני קבוע המעדיף מוח הולך וגדל. שאלת מצג השווא נותרת פתוחה, שכן באותה מידה יכול להתפתח ראש גדול המכיל מוח קטן.
הטענה של מילר בדבר מיותרותה של אינטליגנציית הצייד-לקט עומדת בסתירה למחקרי אנתרופולוגים על מאות חברות של ציידים-לקטים, המעידים על כך ששרידה כצייד-לקט מחייבת גוף ידע שהקפו לכל הפחות זהה לדוקטורט במדעי החברה. על הצייד-לקט לזהות מאות מיני צמחים, ומאות מיני בעלי חיים. עליו לדעת אלו טובים למאכל ללא טיפול, אלו מתאימים לאחר בישול או על ידי סתירת רעלים בשימוש בחומצה חלשה, מאילו מקורות ניתן לבנות את סט הכלים החיוני לו וכיצד לבצע זאת. היכן כדאי לבנות מחסה וכיצד לבנות אותו מחומרים הזמינים. ציידים-לקטים מומחים בהכרת כיפת השמים, מה שבא לידי ביטוי ביכולתם להעריך מתי נוצרו סימני מרבץ סביב עץ בהתחשב בשעה בה היה במקום המרבץ צל.
מנגד קיימות הוכחות של מודלים מתמטיים המוכיחות שמרוץ-ראווה שכזה סביר, וייתכן שהניע את התהליך והביא אותו רחוק די הצורך ליצירת כלים וליצירת משוב חיובי חדש שקיים את העלייה בנפח עד ימינו כמעט.
אינטליגנציה כעדות אמינה לעמידות בפני חולי
באור דומה אך לא זהה הוצע ב-2007 על ידי לג'וס רוזה. המחקר מביא הוכחות לכך שהתפתחות מוחית תקינה מחייבת כושר עמידה טוב בפני מחלות, ובפרט זיהומים בקטריאליים, פטרייתיים וויראליים. כושר העמידה עומד במבחן הולך ומחמיר ככל שנפח המוח גדול יותר. מכאן ההעדפה של בעלי מוח גדול כשותפים גנטיים. הסבר זה נמנע מהנקודות השנויות במחלוקת ברעיונותיו של מילר מחד, ומביא לתוצאה זהה, של לחץ אבולוציוני קבוע ומתמשך למוח גדול יותר מאידך.
קונסטרקטס
קונסטרקטס (באנגלית: Construx) היה מותג של צעצועי הרכבה מפלסטיק שהוצג לראשונה על ידי חברת פישר פרייס בשנת 1983. בניגוד לצעצועי בנייה אחרים כגון לגו, לקונסטרקטס היו קורות שבאו באורכים שונים שהתחברו לפרקים קטנים כדי לבנות צורות גדולות יותר. צורת החיבור הזו הייתה מאוד חזקה בהתחשב בעובדה שלא נעשה כאן כל שימוש בברגים ואומים. היה ניתן להשתמש בלוחות כדי להרכיב משטחים. צירים, מנועים, גלגלים וחלקים זזים מסוגים שונים הרחיבו את מספר הצורות שניתן היה לבנות ואפשרו את בנייתן של יצירות זזות. יצור הקונסטרקטס הופסק בשנת 1988 אך הוחיה מחדש לתקופה קצרה בשנת 1997 על ידי חברת מאטל.
לזמן קצר, לקראת סוף התקופה שבה יוצר הקונסטרקטס תחת המותג פישר פרייס, יצאה גרסת קונסטרקטס שיועדה לקהל צעיר יותר שנקראה "בייסיקס קונסטרקטס" (Basix Construx) בגרסה זו נעשה שימוש בצבעים ראשוניים והיא לא הכילה חלקים מורכבים כגון סרנים וגלגלות. גרסה זו, כמו גם גרסאות אחרות בתחייה המחודשת של שנת 1997, הכילה כמה וכמה חלקים חדשים.
ערן בדינרי
ערן בדינרי (נולד ב-20 באוקטובר 1975) הוא סופר, משורר ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
בדינרי נולד בקריית מוצקין. בהיותו בן חמש עברה משפחתו להתגורר בקריית ביאליק.
תקופה קצרה למד ספרות באוניברסיטת חיפה וכמו כן שיעורים אחדים אצל המוזיקאים ברק חנוך, רפי קדישזון, מורדי פרבר וירון חסון. אולם את מרבית לימודיו בחר לעשות כאוטודידקט.
לאחר שירותו הצבאי עבר להתגורר בתל אביב, שם הופיע עם שיריו כזמר וגיטריסט בלהקתו "דיסוננס" אשר בין חבריה נמנו חברי להקת "סינרגיה" - הבסיסט עירון שבתאי והמתופף אורי רז.
בעקבות משיכתו למוזיקה אמנותית פירק את הלהקה והחל להופיע לבד עם יצירותיו הפוליפוניות לגיטרה.
בשנת 2003 פרסם את האלבום "Solo Portrait". על אודות אלבומו זה נכתב במגזין האוזן השלישית: "אלבום בו הגיטרה משרטטת קווים מלודיים מפותלים ואינסופיים במסורת המבורכת של הגיטריסטים בחברת ECM."
בשנת 2005 ראה אור האלבום "For The King".