cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Same Girl
וידאו קליפ
בקליפ ניתן לראות מעריצים של הזמרת ותושבים של אותה עיר, כאשר הם מדברים איתה ועומדים לצידה. בנוסף, ניתן לראות את לופז כשהיא עם חבורת בנות על רכבת, נוסעות ושרות את השיר.
הרמן גותה
הרמן גוּתֶה (בגרמנית: Hermann Guthe; 10 במאי 1849, וסטרלינדה - 11 באוגוסט 1936 לייפציג) היה חוקר ארץ ישראל וחוקר מקרא גרמני. היה בין מקימי האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל, ושימש שנים רבות עורך כתבי העת המדעיים שלה.
משנת 1867 ועד 1870 למד תאולוגיה בגטינגן ובארלנגן. ב-1877 קיבל הביליטציה בלייפציג וכיהן שם כפרופסור לתנ"ך עד פרישתו ב-1921.
בעקבות גילוי כתובת השילוח בנקבת השילוח שבירושלים, נשלח בשנת 1881 מטעם האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל לערוך חפירות ארכאולוגיות בגבעת עיר דוד, אך לא חשף במקום שרידים בעלי חשיבות כלשהי. הרמן גותה טרח עם גאורג אברס על תרגום לגרמנית של ספרי צ'ארלס וילסון, "ירושלים, העיר הקדושה" ו"ארץ ישראל הציורית". בשנת 1911 הוציא לאור אטלס של המקרא, שהיה האטלס המוביל בתחום זה במשך עשרות שנים.
אי הקוקוס
אי הקוקוס (בספרדית: Isla del Coco) הוא אי באוקיינוס השקט, כ-535 ק"מ דרומית-מערבית לחופי קוסטה ריקה, לה הוא שייך, וכ-665 ק"מ צפונית-מזרחית לאיי גלאפגוס השייכים לאקוודור. האי מוגדר כנפה במחוז פונטרנס ומוכרז כפארק לאומי מאז ה-22 ביוני 1978. שטחו של האי הוא 23.85 קמ"ר, וצורתו כשל מלבן. האי והפארק הלאומי שבו מוכרזים מאז שנת 1997 כאתר מורשת עולמית, ובשנת 2002 הורחבה ההכרזה, במקביל להרחבתו של הפארק הלאומי, כך שהיא כוללת אזור ימי מוגן סביב האי ששטחו 1,997.9 קמ"ר, הידוע כאתר צלילה פופולרי. היחידים שמורשים להתגורר באי הם אנשי הרשות הלאומית לאזורי שימור שהקימו שני מחנות לשם כך. כל יתר המבקרים חייבים לעוזבו לעת ערב.
האי שימש השראה לסדרת ספרי וסרטי פארק היורה, וכן לספר אי המטמון.
גאולוגיה, גאוגרפיה ואקלים
מוצאו של אי הקוקוס הוא געשי וטקטוני, והוא שוכן בלוח קוקוס הקטן שבין אמריקה הלטינית ומקסיקו לבין קו המשווה. גילם של הסלעים העתיקים ביותר באי נע בין 1.91 ל-2.44 מיליון שנים, והם עשויים בעיקר מבזלת שנוצרה מלבה שהתקררה. סמוך לאי שוכנים מספר איים קטנים, שהחשובים שבהם הם דוס אמיגוס (Dos Amigos), רפאל (Rafael) וחואן באוטיסטה (Juan Bautista).
אורכו של האי הוא כ-7.6 ק"מ ורוחבו כ-4.4 ק"מ. אורך קו החוף של האי מגיע ל-23.3 ק"מ, והוא משופע בצוקים המגיעים עד לגובה של 183 מטר. הנוף הררי והנקודה הגבוהה באי הקוקוס היא ב"סרו איגלסיאס" (Cerro Iglesias - "גבעת הכנסיות") הנישאת לגובה של 636 מטר. עם זאת במרכזו של האי משתרעים שטחים מישוריים שגובהם נע בין 200 ל-260 מטר. באי ארבעה מפרצים - שלושה מהם בחופו הצפוני: ווייפר (Wafer) וצ'טהאם (Chatham) החוליים, וכן מפרץ ווסטון (Weston); ואילו המפרץ הרביעי נמצא בחוף הדרומי. אל מפרצים אלה זורמים מספר נחלים קצרים המנקזים את מי הגשמים הרבים, והגדולים שבהם הם נחל חניו (Genio) ונחל פיטייר (Pittier) הזורמים אל מפרץ ווייפר בצפון. הנוף ההררי ושפע המשקעים יצרו למעלה ממאתיים מפלי מים. אדמת האי עשויה מלטריט, ואילולא הצמחייה הסבוכה, הייתה נסחפת על ידי כמות המשקעים הגבוהה במקום.
האקלים טרופי לח וימי. לחץ האוויר הנמוך באזור קו המשווה מביא לרוחות מערביות, לעננות קבועה ולמשקעים היורדים משך כל השנה והמגיעים לממוצע של 7,000 מ"מ, אם כי בין ינואר למרץ ובספטמבר ובאוקטובר כמות המשקעים מעט קטנה יותר. הטמפרטורה השנתית ממוצעת עומדת על 23.6 °C. טמפרטורת מי האוקיינוס נעה בין 29 °C ל-30 °C.
היסטוריה
במהלך המאה ה-17 והמאה ה-18 שימש האי כמקום מקלט לשודדי הים שפעלו לאורך חופיה המערביים של אמריקה. עובדה זו הולידה אגדות לפיהן אוחסנו בו אוצרות גנובים, ובהם הזהב שנגנב מכיפות כנסיותיה של לימה, בירת פרו. שמועות אלה הביאו לאי למעלה מ-500 משלחות שונות שפקדו אותו במשך השנים ובעיקר במחצית הראשונה של המאה ה-20.
בשנת 1863 הושלכו 426 עבדים פולינזים משוחררים באי, שכן קברניט הספינה "אדלנטה" (Adelante) שנשאה אותם, התעצל להביאם לביתם כמובטח. חודש לאחר מכן חולצו 38 מהם מהאי על ידי ספינה אחרת. כל היתר מתו מאבעבועות שחורות.
קוסטה ריקה השתלטה באופן רשמי על האי בשנת 1869 ובין השנים 1872–1874 פעל במקום בית כלא. שני ניסיונות להקים יישוב במקום כשלו, והאי נותר בלתי נושב. ב-1897 מינתה הממשלה מושל לאי, ושנה לאחר מכן נשקלה האפשרות לחדש את מתקן המאסר שפעל בו. משלחת נשלחה אליו מטעם ממשלת קוסטה ריקה, אך זו התרשמה מסגולותיו הטבעיות והמליצה להופכו לאזור מוגן. האי סופח למדינה באופן רשמי ב-7 בנובמבר 1949 וב-1978 זכה להגנה מכוח חוק.
הטבע באי
יערות הגשם הטרופיים, והפאונה והפלורה באי, ייחודיים רק לו בקרב איי מזרח האוקיינוס השקט. האי מעולם לא היה מחובר ליבשה, ועל כן הוא מצטיין בכמות גדולה של מינים אנדמיים.
הצומח
235 מיני בעלי פרחים נסקרו באי, ו-75 מהם ייחודיים רק לו. עוד מצויים באי 74 מיני שרכאים וצמחים הקשורים אליהם, 128 מינים של טחב ו-90 מיני פטריות. באי שלוש רצועות עיקריות של צמחייה. חורש החוף המשתרע בין החוף לקו גובה של 50 מטר, ובו עצים דוגמת עץ הקוקוס וצמחייה עשירה של שרכאים, שיחים פואתיים, סולניים וקטניות. היער הפנימי, המשתרע בגבהים שבין 50 ל-500 מטר, עשיר באפיפיט, סחלביים, ברומליים, טחב ושרכאים. הרצועה השלישית היא רצועת יער עננים (Cloud forest), והצמחייה בה אופיינית לסוג זה של יער. בעת ניסיונות ההתיישבות באי ניטעו בו מטעי קפה וקקאו, ואלה התפשטו במידה מה על חשבון הצמחייה הטבעית.
החי
באי 362 מיני חרקים ש-64 מהם אנדמיים למקום, והמגוון הרחב ביותר הוא בקרב הפרפראים והנמליים. באי הקוקוס 60 מינים נוספים של פרוקי-רגליים ושני מיני לטאות. כ-90 מיני עופות ימיים מקננים בצוקי האי, ולאלה נוספים שבעה מיני עופות יבשה ששוכנים בו דרך קבע, שלושה מהם אנדמיים למקום. היונקים היבשתיים מונים חמישה מינים, ובהם חזירים, איילים, חתולים ועכברושים, שהובאו כולם לאי על ידי בני האדם. יונקים אלה הפרו את האיזון האקולוגי במקום, והחזירים במיוחד פוגעים בשורשי הצמחים וחושפים את הקרקע לסחף.
נקודת הטל
במטאורולוגיה ובפיזיקה בכלל, נקודת הטל היא הטמפרטורה בה גז מסוים או תערובת גזים בעלי לחץ אדים מסוים צריכים להתקרר אליה (בהינתן לחץ ברומטרי קבוע) על מנת להגיע לרוויה. בנקודה זו נוצרת למעשה הטיפה הראשונה של הגז או תערובת הגזים. כאשר האוויר מסביבנו רווי, נוצרים טל או ערפל, ובמקרה שטמפרטורת נקודת הטל היא מתחת ל-0 מעלות צלזיוס, אז נוצר ערפל קפוא או כפור על חפצים. כאשר האוויר מגיע לנקודת הטל, הלחות היחסית עומדת על 100%.
קישורים חיצוניים
Luftfuktighet
מקרונריה
מקרונריה (שם מדעי: Macronaria) היא קבוצה גדולה של דינוזאורים זאורופודים גדולים שחיו בין היורה העליון לסוף הקרטיקון לפני 174 עד 66 מיליון שנה והכילו את גדולי הדינוזאורים. הם ידועים בעיקר בזכות קבוצת הדינוזאורים הענקיים טיטאנוזאורים אשר התפתחו במהלך הקרטיקון. הם קשורים מעט לדמויי דיפלודוקיים שהיו ארוכי צוואר מהם.
רבים מהם כמו בני המשפחות אנטארקטוזאוריים, ברכיוזאוריים וסלטזאוריים היו ענקיים, לעיתים עד למשקל 100 טון ובעלי צוואר גבוה וארוך והם הותאמו לאכילת עלי עצים. מבנה ראשם היה דמוי-כיפה עם נחיריים גדולים ושיניים דמויי כפיות. ככל הנראה הם חיו שנים רבות בבגרותם.
גליום ארסניד
גליום ארסניד (נוסחה כימית: GaAs, לעיתים נהגה בעברית כ"גאס") הוא חומר מוליך למחצה מורכב מסדרת III-V, כלומר - חומר המורכב משני יסודות מהטורים השלישי (III) והחמישי (V) בטבלה המחזורית - מגליום ומארסן. חומר זה הוא מוליך למחצה, בדומה לצורן ולגרמניום (השייכים לטור הרביעי).
הגליום ארסניד הוא מוליך למחצה בעל פער אנרגיה ישיר, וזאת בניגוד לצורן ולגרמניום בעלי פער האנרגיה הלא-ישיר. תכונה זו מקנה לגליום ארסניד יתרונות במיוחד בהתקנים אלקטרואופטיים כגון לייזרים, דיודות פולטות אור (LED), תאים סולאריים ועוד. לגאליום ארסניד פער אנרגיה של 1.424 אלקטרון וולט, הגבוה מזה של סיליקון, 1.12 אלקטרון וולט ושל גרמניום, 0.66 אלקטרון וולט. ניתן להנדס את פער האנרגיה של גליום ארסניד באמצעות סגסוג. לדוגמה ניתן להקטין את פער האנרגיה באמצעות סגסוג של אינדיום, ולהגדיל את פער האנרגיה באמצעות סגסוג של אלומיניום.
יישומים
תהליך ההפקה והעיבוד של גליום ארסניד הוא תהליך יקר בהשוואה לזה של הצורן (סיליקון). עם זאת, לגליום ארסניד מספר יתרונות חשובים על פני הצורן, ועל כן משתמשים בו ביישומי מיקרואלקטרוניקה ואלקטרואופטיקה מסוימים, יש לחומר יתרונות על צורן:
התקנים אלקטרוניים
ההתקנים העיקריים שמיושמים בגליום ארסניד הם הטרנזיסטור הביפולרי והתקן ה-MES-FET על נגזרותיו. התקני MOSFET, שהובילו את שבבי הסיליקון לדומיננטיות מלאה בתחום המעבדים האלקטרוניים, הם בעייתיים ליישום בגליום ארסניד עקב הקושי להצמיד לגביש הגליום-ארסניד שכבת מבודד בעלת תכונות חשמליות מתאימות, בעוד שבסיליקון התהליך הוא קל ופשוט, בעיקר בהתבסס על תחמוצת סיליקון. לפיכך, הגליום ארסניד לא התפתח לתחום ה-VLSI ורמת האינטגרציה בו היא לרוב נמוכה. ישנם מקרים של מוצרים מסחריים, בהם קיימת דרישה לפונקציונליוּת לוגית בנוסף לרכיב גליום ארסניד. במקרים כאלה, משולבת פיסת גליום ארסניד לצד פיסת סיליקון המממשת את הפונקציה הלוגית.
בתחילת המאה ה-21 החלה מגמה של שימוש במוליך למחצה מורכב נוסף, אינדיום-פוספיד (InP), אשר לו מספר יתרונות על פני הגליום ארסניד. ב-2005 הצליחו חוקרים לבנות התקן משולב של שני חומרים אלו כדי ליצור טרנזיסטור בעל מהירות העולה על 600 גיגה הרץ
שמואל הבר
הרב שמואל יעקב הבר (נולד בשנת 1945) הוא מראשי ישיבת ההסדר קרני שומרון.
ביוגרפיה
נולד בישראל, למד במדרשית נעם בפרדס חנה, לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים מספר שנים. לאחר מכן עבר לישיבת ההסדר שבשעלבים, אותה עזב לטובת שירות צבאי. לאחר מכן חזר אליה כר"מ.
שירת בצה"ל בגדוד 50 של הנח"ל המוצנח בפלוגת מ"כים ובחטיבת החרמון. (במהלך שירותו לחם במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה, במרדפים בבקעה, במלחמת יום הכיפורים ובמבצע שלום הגליל).
יחסי טורקיה–נפאל
יחסי טורקיה–נפאל הם יחסי החוץ בין נפאל לטורקיה. יחסים דיפלומטיים דו-צדדיים כוננו ב-1962.
שמואל הבר
ביוגרפיה
בשנת ה'תש"ם (1980) הקים ביחד עם חברו, הרב אברהם קורצוייל, את ישיבת ההסדר קרני שומרון.
יחסי טורקיה–נפאל
יחסים דיפלומטיים
בהיותה מדינה ללא חוף, נפאל הייתה תלויה בהודו עבור מתקני סחר ומעבר בינלאומיים. בסדרה של הסכמים ב-1950, 1965 ו-1978, הכירה הודו בזכותה של נפאל להשתמש במתקני מעבר הודים, ללא מכס, לסחר בינלאומי בתמורה למונופול הודי על מכירת נשק לנפאל.
שמואל הבר
ביוגרפיה
נשוי ואב לתשעה, ומתגורר בקרני שומרון. בניו הרבנים אלעזר, יהושע ושמחה הם ר"מים בישיבת ההסדר. בתו נשואה לרב יעקב גיטלמן, רב היישוב מעלה שומרון. בנו אפרים הוא מהנדס תעשייה וניהול.
יחסי טורקיה–נפאל
יחסים דיפלומטיים
הודו, כנקמה על רכישת נשק נפאלית מסין בשנת 1988, נקמה בכך ששללה את השימוש בנפאל במתקני מעבר. ההשלכות הכלכליות לאסון על נפאל התבטאו כמחסור בדלק, מלח, מזון וחפצים חיוניים אחרים. טורקיה הזרימה סיוע כלכלי של 2 מיליארד דולר מדי שנה בתגובה למשבר ההומניטרי המתגלגל בנפאל.
שמואל הבר
ביוגרפיה
הרב הבר דוגל בלימוד התלמוד בשיטת אליבא דהלכתא.
יחסי טורקיה–נפאל
יחסים דיפלומטיים
חלקית כתוצאה מהגברת המגעים הדיפלומטיים בעקבות המצור הכלכלי, התגברו המגעים של נפאל עם טורקיה בסוף שנות ה-80. מספר אזרחים נפאלים עבדו בטורקיה והעברות כספים מאזרחים נפאלים היו מקור למטבע קשה נחוץ. יחד עם טורקיה, נפאל הייתה אחת המדינות הראשונות בדרום אסיה שגינתה את התוקפנות וההשתלטות של עיראק על כווית באוגוסט 1990. טורקיה הייתה גם מקור חשוב לסיוע בפיתוח לנפאל.
יוניטי מיטפורד
יוניטי מיטפורד (באנגלית: Unity Valkyrie Mitford; 8 באוגוסט 1914 – 28 במאי 1948) הייתה אישה בריטית ממוצא אריסטוקרטי שהעריצה את אדולף היטלר והסתופפה בחברתו.
בת אצולה
יוניטי מיטפורד נולדה בשנת 1914 כבתו החמישית, מתוך שבעת ילדיו, שש בנות, בהן הסופרת ננסי מיטפורד, ובן של הלורד דייוויד פרימן מיטפורד (David Freeman Mitford) אשר נשא את התואר לורד רידסדייל. אביה היה איש עתיר נכסים ובעל חברות ביטוח רבות. הוא היה קרוב משפחתה של קלמנטין, אשתו של וינסטון צ'רצ'יל.
יוניטי נולדה בכפר בשם סווסטיקה (Swastika) במחוז אונטריו בקנדה, מקום בו היו למשפחתה מכרות זהב. פירוש שם הכפר הוא צלב קרס, מילה בסנסקריט שמשמעותה "להיות בר מזל" או "זהו דבר מה טוב". השם ניתן ליישוב על שמו של מכרה זהב ישן שהיה בו. בבגרותה תראה בצירוף מקרים זה משום יד הגורל שכיוונה אותה לדרך בה בחרה.
היא גדלה בבית המשפחה בחבל אוקספורדשייר באנגליה ובצעירותה הפכה לאנטישמית קיצונית, העריצה את היטלר ותלתה את תמונתו על קיר חדרה.
פשיזם
בשנת 1932, בהיותה בת שמונה עשרה, כשעברה את טקס הצגתה בחברה הגבוהה, כמקובל במעמדות העליונים, עזבה אחותה דיאנה הגדולה ממנה את בעלה והפכה להיות בת זוגו של אוסוולד מוסלי שאך זה יסד את איגוד הפשיסטים הבריטי. בעקבות זאת התוודעה יוניטי למוסלי והפכה לתומכת נלהבת של מפלגתו. היא החלה ללבוש את החולצה השחורה של חברי המפלגה, להצדיע את הצדעתם ולהשתתף עמם בהפרעה לאסיפות הקומוניסטים הבריטים. הלורד רידסדייל, אביהן של שתי הפשיסטיות יוניטי ודיאנה, הביע לכאורה הסתייגות ממוסלי ומפלגתו והצהיר כי איננו פשיסט אלא שמרן, אך הורגש כי יש לו אהדה לחתנו ולמפלגתו. אשתו, לעומת זאת, נהגה להופיע בגלוי באסיפות המפלגה ולהצדיע במועל יד. הקיצונית ביותר הייתה יוניטי, שגילתה אהדה והתלהבות מופגנות למפלגה. תוך כדי כך הפכה להיות גם אוהדת של גרמניה הנאצית ושל היטלר.
המקרה של יוניטי לא היה חריג, במהלך שנות ה-30 היו גילויי אהדה רבים להיטלר ולמשטר הנאצי בקרב אנשי המעמדות הגבוהים בבריטניה. הם שיבחו את היטלר כמי שהשליט סדר בארצו ואף הצדיקו את כינון מחנות הריכוז, בנימוק שבהם מחנכים את מתנגדי המשטר לחיי עבודה. לעומת זאת ג'סיקה מיטפורד, אחותה של יוניטי הצעירה ממנה בשלוש שנים, הייתה אוהדת של הקומוניסטים. דבר שאף הוא לא היה חריג באותה עת בקרב בני מעמדן.
ידידת היטלר
בשנת 1933 הגיעו יוניטי ואחותה דיאנה לגרמניה, במסגרת משלחת של איגוד הפשיסטים הבריטי, לעצרת של המפלגה הנאצית בנירנברג. שם ראתה לראשונה את היטלר. מרגע זה ואילך הפכה למעריצה נלהבת שלו והרגישה צורך עז להתקרב אליו אישית. בשנת 1934 שבה לגרמניה כדי להגשים את חלומה לפגוש את היטלר. היא נרשמה לבית ספר לשפות במינכן, ששכן בקרבת מטה המפלגה הנאצית בעיר, והחלה לעקוב אחרי שגרת יומו של היטלר ולמדה כי בזמן ששהה במינכן נהג לסעוד במסעדה איטלקית בשם אוסטריה בווריה (Osteria Bavaria). היא באה למסעדה לעיתים תכופות בניסיון למשוך את תשומת לבו. לבסוף היטלר הבחין בה ושלח להזמינה אל שולחנו להסב עמו. היא ראתה בכך את הרגע הנהדר ביותר בחייה. היטלר גילה עניין בקשריה לתרבות הגרמאנית, בשמה האמצעי ואלקירי הקשור למיתולוגיה הנורדית, ברקע המשפחתי שלה הכולל את סבה שהיה ידידו של ריכרד וגנר ותרגם מגרמנית לאנגלית את כתביו של יוסטון סטיוארט צ'מברלין, הסופר הבריטי האנטישמי. היטלר, שהאמין באמונות טפלות, ראה בכך סימן כי הם נועדו מראש להיפגש ויוניטי הפכה לידידתו של היטלר.
בשל קרבתה להיטלר הוזמנה יוניטי מיטפורד לכנסים ולעצרות של המפלגה הנאצית. בעצרת של הנוער ההיטלראי התוודעה למסית האנטישמי יוליוס שטרייכר וכתבה במכתב גלוי שהתפרסם בעיתון השטנה שלו "דר שטירמר":
המכתב עורר סערה באנגליה, אבל היטלר העניק לה תג מוזהב של צלב הקרס ותא אישי באצטדיון בו נערכו משחקי אולימפיאדת ברלין ב-1936.
יוניטי מיטפורד החלה להשתלב במעגל הפנימי של מקורבי היטלר. בשנת 1938, כאשר היטלר ביצע את האנשלוס, סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית, היא הופיעה לצדו על המרפסת בווינה שממנה צפה בהמון המריע. לאחר מכן נעצרה לזמן קצר בפראג בירת צ'כוסלובקיה כאשר הפיצה שם תעמולה נאצית.
קרבתה להיטלר עוררה את תשומת לבם של שירותי הביון הבריטים וראש ה-MI5 כתב ביומנו כי פעילותה מתקרבת בצורה מסוכנת לרמה של בגידה חמורה (high treason), ובדו"ח שהפיץ בשנת 1936 כתב כי היא "יותר נאצית מן הנאצים" והוסיף כי היא הצדיעה לקונסול הבריטי במינכן במועל יד נאצי.
יוניטי מיטפורד התגוררה בדירה שהייתה שייכת לאחותו של ארנסט האנפשנגל, מראשוני תומכיו של היטלר, שהופקעה מידיו לאחר שסר חינו של אחיה בעיני היטלר והאנפשנגל נאלץ לעזוב את גרמניה. בשנת 1938 איפשר לה היטלר לבחור דירה למגוריה במינכן מתוך ארבע דירות שהוחרמו מידי בעליהן היהודים. באחת מן הדירות שביקרה נוכחו, לפי דרישתה, בני הזוג היהודים, שהיו בעלי הבית הקודמים, מאחר שהיא רצתה להיוועץ בהם ביחס לקישוט הדירה. בנוכחותה בדירה פרצו בני הזוג בבכי.
בחודש מאי 1938 ביקרה יוניטי מיטפורד באנגליה. בבית אביה התארח אז אחד מצירי הפרלמנט הבריטי. ביודעו על קרבתה להיטלר אמר לה כי בידה נפלה ההזדמנות לעשות משהו גדול עבור אנגליה וביקש כי תשמיע באוזני היטלר משאלה להציל את אירופה מהסתבכות במלחמת דמים. ואכן במשך תקופה זו לא חדלה יוניטי להפציר בהיטלר לעשות עסקה עם בריטניה. היטלר הסתייג מהפצרותיה, אך היא המשיכה בשלה בדיבורים על ברית אנגלו-גרמנית. בפסטיבל ביירוית שנערך בקיץ 1939 אמר היטלר ליוניטי ודיאנה כי מלחמה קרובה עם בריטניה היא בלתי נמנעת והציע להן לחזור לאנגליה. דיאנה חזרה לאנגליה ועם שובה נעצרה ונכלאה, אך יוניטי נשארה בגרמניה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
בודדה ומנודה באנגליה
לאחר שהיטלר תקף את פולין ב-1 בספטמבר, הכריזה בריטניה ב-3 בספטמבר מלחמה על גרמניה. יוניטי מיטפורד נקרעה בין נאמנותה להיטלר והשקפתה הפרו-נאצית, לבין אהבתה למולדתה. היא חשה כי אינה יכולה להמשיך לחיות כאשר שתי המדינות שאהבה נלחמות זו בזו והחליטה לשים קץ לחייה. למחרת היום, ב-4 בספטמבר, נטלה אקדח שניתן לה על ידי היטלר ובאחד הגנים במינכן ירתה לעצמה בראש.
יוניטי הפצועה אושפזה בבית חולים במינכן והיטלר בא לבקרה. הוא שילם את דמי האשפוז ונעתר לבקשתה להחזירה לאנגליה, חרף מצב המלחמה בין שתי המדינות. בשלב ראשון היא הועברה לשווייץ והוכנסה, כשהיא במצב קשה והקליע עדיין נעוץ בראשה, לבית חולים בעיר ברן. לאחותה דבורה מיטפורד, הצעירה באחיות מיטפורד, שבאה לבקרה ביחד עם האם, אמר הרופא כי יוניטי לא תוכל יותר ללכת על רגליה. אחותה ואמה של יוניטי העבירו אותה לאנגליה, כשהיא שרועה על אלונקה. כאשר הספינה שבה הפליגו לאנגליה הגיעה ליעדה ב-2 בינואר 1940, הוקף הרציף בנמל פולקסטון שלחופי התעלה האנגלית באנשי צבא חמושים, ויוניטי הורדה באלונקה מן הספינה. ברציף המתין לה אביה הלורד. האירוע צולם והוצג בבריטניה ביומן קולנוע, דבר שעורר התנגדות עזה בציבור שראה בה בוגדת, ועניין הצגתה ביומן הגיע אף לדיון בבית הלורדים. מהנמל הובלה יוניטי מיטפורד הפצועה באמבולנס לבית חולים באוקספורד.
כשהורדה מן הספינה הצהירה, כפי שפורסם בעיתון דיילי אקספרס: "אני שמחה להיות באנגליה למרות שאינני לצידכם". בציבור הבריטי ובעיתונות הבריטית רבו הדרישות להעמידה לדין כבוגדת, אך בהתערבות שר הפנים ג'ון אנדרסון שנעתר לבקשת אביה, היא הועברה מבית החולים לבית הוריה. תחת השגחת נוירוכירוג היא חזרה להלך על רגליה, אך לא התאוששה לחלוטין. היא התנהגה במה שתואר כהתנהגות ילדותית ומעורערת. על פי השמועה הייתה לה בשנת 1941 פרשת אהבים עם טייס של חיל האוויר המלכותי וכשנודע הדבר לשלטונות הוא הורחק להמשך שירותו למקום מרוחק.
אחותה של יוניטי, דיאנה מוסלי, ובעלה אוסוולד מוסלי הושמו בזמן המלחמה במעצר. יוניטי התעקשה לראותם ובמרץ 1943 ביקרה אצלם בבית הכלא בו היו עצורים. יוניטי עצמה לא הועמדה לדין במהלך המלחמה ואף לא לאחריה. הקליע לא הוצא מגולגולתה מאחר שהרופאים החליטו כי הדבר מסוכן לחייה. כך חייתה בבדידות ובנידוי עד שבמאי 1948 מתה מדלקת קרום המוח שנגרמה עקב הכדור שהיה נעוץ בראשה. בת 34 שנים הייתה במותה.
ספקולציות
סיפור חייה ומותה של יוניטי מיטפורד השאיר הרבה שאלות פתוחות ועורר מספר ספקולציות. חלק מן התאוריות התעוררו בשנים הראשונות של המאה ה-21, עשרות שנים לאחר מותה. לכל התאוריות יש בין החוקרים תומכים ושוללים, אך אף אחת מהן לא הוכחה או נשללה בוודאות.
בטלוויזיה
סיפורה של יוניטי מיטפורד הובא פעמיים בטלוויזיה:
שיבולת (יישוב)
שיבולת הוא יישוב קהילתי ישראלי המתוכנן להיבנות באזור הגליל התחתון, בסמוך לבית רימון. ייחודו הוא בשילוב אנשים בעלי צרכים מיוחדים החיים בתוך קהילה נורמטיבית וכחלק בלתי נפרד ממנה.
היסטוריה
בשנת 2003, יזם ראש הממשלה אריאל שרון, תוכנית חדשה להקמת כעשרה יישובים קהילתיים בצפון, כולל את שיבולת (שנקרא תחילה "בית רימון ב'"), יישוב ובו 500 יחידות דיור צמודות קרקע לאורך רכס הר תורען. היישובים בסביבה התנגדו להקמת היישוב מאחר שחששו שימשוך אוכלוסייה חזקה ויפגע בהם, המשרד לאיכות הסביבה והחברה להגנת הטבע התנגדו עקב הפגיעה הצפויה בטבע ובנוף. בסופו של דבר לא אישרו ועדות התכנון את הקמת היישוב.
בקיץ 2011 החלו להקים באזור מבנים זמניים, בגיבוי המועצה האזורית, ללא אישור מוסדות התכנון. קיומם של קראוונים במקום עוררה את זעמה של החברה להגנת הטבע שדרשה את פינוי המתיישבים במקום. במקביל הוצע להעביר את המבנים הארעיים למקום הסמוך לטורעאן, אך לרעיון זה הייתה התנגדות חריפה מתושבי טורעאן בטענה כי מדובר בעתודות הקרקע של הכפר.
ביולי 2015, המועצה הארצית לתכנון ולבנייה אישרה את התוכנית להקים במקום יישוב חדש המשלב אוכלוסייה בעלת צרכים מיוחדים. ביישוב בו יתגוררו זה לצד זה תושבים בבתים צמודי קרקע לצד דיירים עם צרכים מיוחדים. הכפר יכלול בתחומו מרכז טיפולי, משק בעלי חיים, חווה ובריכה טיפולית. כמו כן היקף השטח של היישוב יעמוד על בערך 550–650 דונם עבור אוכלוסייה של כ-1,400 נפש, מתוכם כ-20% אוטיסטים ובעלי מוגבלות שכלית.
ב-13 באוגוסט 2018 הוחלט בקבינט הדיור על הקמת היישוב כיישוב צמוד-דופן לבית רימון, על פי ההצעה המקורית והוא יוקם על ידי החטיבה להתיישבות ומשרד השיכון. היישוב צפוי להכיל כ-350 בתי אב ולהיות היישוב ה-19 של מועצה אזורית הגליל התחתון.
גל"צ (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ניל מזרחי
ניל מזרחי (נולד בשנת 1973), הוא שחיין עבר, אלוף ישראל בשחייה.
ביוגרפיה
מזרחי התאמן בקבוצת מכבי חיפה, בהדרכתו של עדי ולפמן.
1989
בתחרות שמונה האומות שנערכה בקיאסו, שווייץ ביולי סיים מזרחי במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:16.54 דקות. שבוע לאחר מכן, בתחרויות השחייה של המכביה ה-13, סיים מזרחי במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:41.37 דקות.
אלוף ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט זכה מזרחי ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:47.32 דקות, לפני עידו שפירא מהפועל עמק חפר (4:53.36 דקות) ורועי אפלמן ממכבי קריית אונו (4:58.22 דקות) ומדליות ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:17.36 דקות, אחרי רז דר מהפועל הוד השרון בית ברל (4:00.83 דקות) וברק עטר מהפועל בני שמעון (4:01.76 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:51.15 דקות, אחרי ברק עטר (16:09.34 דקות) ורז דר (16:26.93 דקות).
1990
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1990 זכה מזרחי במדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי אחרי גלעד חן שקבע שיא ישראלי חדש של 4:31.84 דקות ורן קורוליק ממכבי תל אביב (4:47.45 דקות).
1991
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1991 זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, אחרי אלון קובל מהפועל הוד השרון בית ברל (2:10.82 דקות) וגלעד חן מהפועל עמק יזרעאל (2:13.49 דקות).
חיים אישיים
מזרחי נשוי ואב לבת ומאמן בקבוצת מכבי חיפה, בה התאמן. הוא משתתף בתחרויות שחייה למסטרס ובשנת 2013 זכה במדליית זהב במכביה במשחה ל-1500 מטר בגילאים 49-35.
פרשת מטות
פָּרָשַׁת מַטּוֹת היא פרשת השבוע התשיעית בספר במדבר. הפרשה פותחת בחובה לקיים נדר או שבועה ובהפרת נדרים של אישה על ידי בעלה או אביה. הפרשה ממשיכה לספר על נקמת ישראל במדיין, בה אלף לוחמים מכל שבט הביסו את מדיין. אלעזר הכהן מלמד את הלוחמים כיצד ההלכה קובעת שיש להכשיר את כלי הבישול שנלקחו בשלל. שלל המערכה מתחלק בין הלוחמים, העם והמקדש. בני השבטים ראובן וגד, שברשותם מקנה רב, מבקשים לקבל נחלה בעבר הירדן המזרחי במקום במערבי. בתחילה משה מסרב אך לאחר שהם מתחייבים להיות חלוצים במלחמה לכיבוש עבר הירדן המערבי הוא מסכים.
לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב.
על פי רוב, מצורפת פרשת מטות ביחד עם הפרשה שלאחריה, פרשת מסעי (מטות־מסעי). רק בחלק מן השנים המעוברות (שנים מסוג השג והחא, ובארץ ישראל גם בשנים מסוג בשז וגכז) הן נפרדות. החשבון מכוון לכך שפרשת דברים תיקרא בשבת שלפני תשעה באב, ולכן שתי הפרשות נקראות תמיד בימי בין המצרים: אם הן נקראות בנפרד נקראת פרשת מטות בשבת הראשונה של בין המצרים, ואם הן נקראות יחד הן נקראות בשבת השנייה.
מבנה הפרשה
בפרשת מטות יש 112 פסוקים, אשר מאגדים 4 פרשיות פתוחות ועוד 5 סתומות. הפרשה מכילה 4 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת סדר, זאת בניגוד לכך שהיא מתחילה באמצע הפרק. הפרשה מסתיימת הן בסוף סדר והן בסוף פרק.
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת מטות יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים.
יחד עם פרשת מסעי: בנפרד: בארץ ישראל נפרדת ובחוץ לארץ מחוברת:
הפטרה
ההפטרה הבבלית המקורית של פרשת מטות, הקשורה לנושא הפרשה, היא ב ("ויתן משה") עד. בהפטרה נזכר שנית מתן הנחלות לשניים וחצי השבטים שהוזכר לראשונה בפרשה.
עם זאת, כיוון שפרשת מטות חלה תמיד בשבתות "בין המצרים", הפטרה זו אינה נוהגת, ומפטירים באחת ההפטרות של תלת דפורענותא. אם קוראים את פרשת מטות בפני עצמה, אז היא נקראת בשבת הראשונה של תלת דפורענותא, ולכן מפטירים בספר ירמיהו, מ עד (התימנים מסיימים ). זו נבואת ההקדשה של ירמיהו, ובה נאמר לו שהוא עתיד לנבא על חורבן בית המקדש ועל חטאי ירושלים. התימנים קוראים מפרק א' פסוק א' עד פסוק י"ט.
אם קוראים את פרשת מטות ביחד עם פרשת מסעי אז מפטירים בהפטרת פרשת מסעי.
אנטוניו מנצ'יני
אַנְטוֹנְיוֹ מָנְצִ'נִי (באיטלקית: Antonio Mancini; 14 בנובמבר 1852 – 28 בדצמבר 1930) היה צייר איטלקי.
ביוגרפיה
מנצ'יני נולד ברומא. בילדותו הראה יכולות אמנותיות מפותחות לגילו. כשהיה בן 12 החל ללמוד ב"מכון לאמנויות יפות" בנאפולי, שם למד אצל הצייר דומניקו מורלי (1901—1823) שהרבה לצייר סצנות היסטוריות במשיחות מכחול נועזות ובשימוש בקונטרסט דרמטי (קיארוסקורו), כמו גם אצל הצייר פיליפו פליצי. מנצ'יני התפתח במהרה תחת הדרכתם, וב-1872 הציג שני ציורים בסלון הפריזאי הנודע.
מנצ'יני פעל בחזית תנועת ה"וריזמו" (Verismo) – תגובתם של הציירים האיטלקים למוסכמות האסתטיקה הריאליסטית במאה ה-19. בין הנושאים שהרבה לצייר היו ילדים עניים, אומני קרקס צעירים ומוזיקאים שבהם הבחין ברחובות נאפולי. דיוקנו של אקרובט צעיר: (Il Saltimbanco", (1878—1877" מתאר את שבריריותו של ילד אשר גדל בצל העוני והעביר את ילדותו בבידור קהל עוברי אורח.
בזמן ששהה בפריז בשנות ה-70 של המאה ה-19, פגש מנצ'יני בציירים האימפרסיוניסטים אדגר דגה ואדואר מאנה. הוא התיידד עם הצייר ג'ון סינגר סרג'נט, שהצהיר ברבים כי מנצ'יני הוא הצייר הטוב ביותר בתקופתו.
עבודותיו המאוחרות מראות שימוש בצבעים בהירים יותר מאלו המוקדמות, כמו גם טכניקת אימפסטו מרשימה בציוריו על בד ושימוש נועז בצבעי פסטל בציוריו על נייר.
ב-1881 התפרצה אצל מנצ'יני מחלת נפש אשר פגמה ביכולת תפקודו. ב-1883 התיישב ברומא למשך עשרים שנה, ואז עבר לפרסקטי הסמוכה לה, שם המשיך להתגורר עד 1918. במהלך תקופה זו בחייו, מצא עצמו לעיתים קרובות חסר כל, ושרד בעזרתם של חבריו ושל קוני אמנות. לאחר מלחמת העולם הראשונה חייו התייצבו והוא מצא שלווה רבה בעבודתו.
מנצ'יני נפטר ברומא ב-1930 ונקבר בכנסיית "Santi Bonifacio e Alessio" שעל גבעת אוונטינו.
ציורו "Il piccolo scolaro" ("התלמיד המסכן") אשר הוצג בסלון הפריזאי ב-1876, מוצג כיום במוזיאון ד'אורסה שבפריז. הטכניקה הריאליסטית והשימוש בצבעים כהים אופייניים לעבודותיו המוקדמות. ניתן לראות עבודות נוספות שלו גם בגלריה הלאומית לאומנות מודרנית ברומא, ב "Museo Civico-Galleria d'Arte Moderna" בטורינו ובגלריות נוספות ברחבי איטליה.
התערוכה הראשונה בארצות הברית אשר הוקדשה באופן בלעדי למנצ'יני, נערכה במוזיאון פילדלפיה לאמנות, והוצגה בין התאריכים 20 באוקטובר 2007, ל-20 בינואר 2008.
המוזיאון עודנו מציג חמישה-עשר ציורי שמן ושלושה ציורי פסטל של מנצ'יני שהוענקו לו במתנה מאת סוחר האמנות הניו-יורקי ואנס נ' ג'ורדן.
רצח הלורד מוין
ההתנקשות
בשנים 1941–1942 שימש הלורד מוין, שהיה ידידו הטוב של וינסטון צ'רצ'יל, כשר המושבות ונחשב לאנטי ציוני. ביולי 1941 נפגש עם דוד בן-גוריון ואמר לו כי ארץ ישראל לא תוכל לפתור את בעיית היהודים מאחר שהיא קטנה מדי לקליטת מיליוני יהודים. הוא הציע להקים מדינה יהודית במערב אירופה ואף נקב בפרוסיה המזרחית כארץ שתוכל לשמש למטרה זאת, לאחר המלחמה ולאחר שיגורשו ממנה התושבים הגרמנים. כמו כן סירב להקמת בריגדה יהודית נפרדת של מתנדבי היישוב לצבא הבריטי. לפי הוראותיו של מוין, התערב הציר הבריטי בטורקיה אצל השלטונות הטורקיים ודרש לגרש את אוניית המעפילים סטרומה למימי הים השחור, מקום שבו טובעה על 768 אנשיה בטורפדו סובייטי ב־24 בפברואר 1942.
הלורד מוין, מונה לסגן מזכיר המדינה לענייני המזרח התיכון ב־1942, במסגרת תפקידו פעל לקידום הרעיון של הקמת קונפדרציה עצמאית של "המדינות הערביות הצפוניות", סוריה ולבנון, כולל עבר הירדן ופלשתינה (א"י). במסגרתה יכלו יהודים להתיישב בכל השטח, אך לא להקים מדינה עצמאית. מוין ניסה לאזן בין הרצון לאפשר המשך העלייה היהודית, בעיקר על רקע הרדיפות באירופה, עם ההתנגדות הערבית להקמת מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל. בנאום בפרלמנט הבריטי, באוגוסט 1942, הסביר:
שני המתנקשים, חכים ובית-צורי, שהו בקהיר שבועות אחדים בעת שהתכוננו להתנקשות, בהם עקבו אחר שגרת יומו של מוין ותכננו את המבצע. ב־6 בנובמבר 1944 ארבו השנים למכוניתו של מוין בסמוך לביתו. כשהגיעה המכונית, פתח אליהו חכים את דלתה, ירה 3 יריות בלורד מוין והרגו, וירה גם בשומרו.
הם נמלטו ממקום ההתנקשות באופניים, בדרכם אל השוק העירוני הומה האדם. שוטר זיהה אותם והצליח לירות באליהו בית-צורי. אליהו חכים חזר לעזור לחברו וכך נתפסו שניהם על ידי המצרים.
העמדה לדין
ב־10 בינואר 1945 הועמדו חכים ובית-צורי לדין בפני בית דין צבאי מצרי ונדונו למוות. הם הוצאו להורג בקהיר בח' בניסן ה'תש"ה, 22 במרץ 1945.
הצנזורה הבריטית דאגה שכמעט כל העיתונים המצריים וכל עיתוני ארץ־ישראל לא יפרסמו את פרטי המשפט ואת נאומי הנידונים; רק עיתונים זרים פרסמו פרטים וקטעי נאומים.
במשפטו אמר חכים:
בית-צורי, הכנעני, הפתיע את הנוכחים במשפט בדברים שהיו לא רק אנטי בריטיים, אלא גם בלתי־ציוניים: התוכן האנטי-בריטי והבלתי-ציוני של דברי בית-צורי מצאו חן בעיני הציבור המצרי, ושני הנשפטים זכו לתמיכה רבה ברחובות קהיר, אשר ראו בהם לוחמים נגד השלטון הבריטי השנוא.
מנחם קפליוק, כתב דבר לענייני ערבים, שהה בקהיר בזמן המשפט, ובתזכיר שכתב להנהלה הציונית בירושלים כדי לעקוף את איסורי הפרסום של הצנזורה בריטית, כתב כי נאומו היה בלתי־ציוני לחלוטין, ואף הוסיף שבית־צורי הסתייג במפורש מהציונות והביך בכך יהודים ציונים שנכחו באולם המשפט.
מבית המאסר כתב אליהו להוריו במכתבו:
אליהו בית-צורי אמר במשפטו:
חכים ובית-צורי נקברו בבית העלמין היהודי בקהיר. ב־22 ביוני 1975. ביוזמתו של חבר הכנסת יצחק שמיר, שהכיר את השניים ושלח אותם למשימה, הועלו גופותיהם של חכים ובית-צורי לישראל במסגרת הסכם חילופי שבויים עם מצרים, והם נקברו בטקס צבאי בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל. במהלך האירוע נפתחו ארונותיהם של השניים, ולפי עדותה של גאולה כהן התגלה כי גופותיהם נותרו ללא פגע למעלה מ־30 שנים.
פרקי חייהם הונצחו בכמה ספרים, בהם "המעש" למ. פרנק; "ספר עולי הגרדום" לי. נדבה; "חיילים אלמונים" לי. בנאי ועוד. בדצמבר 1982 הוציא השירות הבולאי של מדינת ישראל בול לזכרם, וכן נקראים על שמם רחובות, כיכרות וגנים במקומות שונים בארץ. חלק מהרחובות קרויים "שני אליהו", כפי שכונו חכים ובית-צורי בפי חבריהם למחתרת.
ביקורת על ההתנקשות
ההתנקשות עוררה ביקורת קשה בקרב הנהגת היישוב, וכמו כן בבריטניה, גם בקרב גופים שתמכו ביישוב היהודי. באותם ימים בריטניה הייתה עדיין בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, והיו שראו בפגיעה בה כפגיעה במאבק מול גרמניה. הנשיא לעתיד חיים ויצמן אמר כי מותו של הלורד מוין כאב לו יותר ממות בנו (שנהרג בעת מילוי תפקידו כטייס בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה בשנת 1942).
בעקבות ההתנקשות, הודיע וינסטון צ'רצ'יל, שהיה אחד התומכים היחידים בממשלה הבריטית במפעל הציוני (ומי שמינה את לורד מוין, שהיה ידידו הקרוב, לתפקידו) על סדק שנפער בתמיכתו בציונות ואמר:
ההגנה והאצ"ל גינו את ההתנקשות ובעקבות הלחץ נאלץ הלח"י לעצור את פעולות הגרילה ופעילויות הטרור נגד גופים בריטיים, עד סוף מלחמת העולם השנייה. בקרב חלק ניכר מהיישוב העברי הפעולה הוגדרה כטרור. דוד בן-גוריון ומשה שרתוק שיגרו מברק לראש הממשלה המצרית, אחמד מאהר, ובו כתבו:
זמן קצר לאחר הרצח פרסמו רוב תנועות הנוער העבריות עצומת גינוי להתנקשות ולארגוני 'הפורשים': "מלחמה לנוער העברי בטרור ובמבצעיו. יש לבער את הבוגדים, להרחיקם מספסלי הלימודים ומן הסדנאות". נתן אלתרמן פרסם במסגרת הטור השביעי שיר בשם "פוליטיקה של ", ובו מתח ביקורת חריפה על הפעולה.
הביקורת הקשה על ההתנקשות הביאה להרחקת אנשים הקשורים לאצ"ל וללח"י מבתי ספר וממקומות עבודה, והיוותה את אחת הסיבות לסזון.
ברנרד וסרשטיין כתב על האפשרות כי הרצח עיכב את הקמת מדינת ישראל:.
צמד המתנקשים זכו לאהדה רבה במצרים והרצח נחשב על ידי היסטוריונים כהשראה להתנקשות בחייו של ראש ממשלת מצרים, אחמד מאהר פאשא (שנחשב פרו־בריטי), על ידי טרוריסטים מצריים.
מידת ההצדקה להתנקשות
מאז הרצח קיימת מחלוקת לגבי הצדק והחכמה שבבחירה להתנקש בלורד מוין. מצדיקי הרצח מצביעים על פעולות שונות של הלורד מוין שהיו עוינות במיוחד כלפי המפעל הציוני. לטענתם, הלורד מוין, בתפקידו כנציב הבריטי הממונה על המזרח התיכון, פעל במלוא כוחו למנוע כניסת יהודים לארץ ישראל.
כן מעמידים לחובתו את העובדה שבשנת 1941 דחה הלורד מוין את בקשותיהם של ויצמן ובן-גוריון להקים את הדיוויזיה היהודית, שהובטחה לוויצמן על ידי צ'רצ'יל. לפי הוראותיו של מוין, התערב הציר הבריטי בטורקיה אצל השלטונות הטורקיים ודרש לגרש את אוניית המעפילים סטרומה למימי הים השחור, מקום שבו טובעה על אנשיה בטורפדו סובייטי ב־24 בפברואר 1942. ההיסטוריון ברנרד וסרשטיין ציין, בשנת 1982, כי "חשדות לח"י, שהוא מילא תפקיד אישי מכריע בהחלטות שהובילו לטביעת 'סטרומה' בפברואר 1942, מתאמתות, יש לומר, בכתוב בתיקים הרשמיים שבארכיונים, שעתה הם בני־השגה. למעשה, בשלב המכריע של הטיפול הרשמי בפרשת 'סטרומה' הייתה זאת התערבותו האישית של מוין שהטתה את הכף נגד כל הקלה במדיניות הבריטית לטובת הפליטים שעל סיפון האניה". באותה שנה נאם בפרלמנט הבריטי ואמר כי את יהודי אירופה יש ליישב במקומות מבודדים ובמדגסקר.
אפקט המסגור
אפקט המסגור (לעיתים נקרא גם "הטיית המסגור") הוא הטיה קוגניטיבית, לפיה אנשים מקבלים החלטות בהתבסס על הדרך בה הוצגו בפניהם האפשרויות השונות, בסמנטיקה חיובית או שלילית; למשל רווח או הפסד.
רצח הלורד מוין
מידת ההצדקה להתנקשות
הלורד מוין נחשד כי סיכל בשנת 1944 את שליחותו של יואל ברנד, שנשלח על ידי הנאצים להציע לבריטים לקנות את חיי שארית יהודי הונגריה בתמורה לציוד צבאי ומשאיות (עסקה שכונתה "סחורה תמורת דם") ושלח את ברנד למעצר. ברנד טען כי שמע בריטי אומר "מה אעשה במיליון יהודים?" ולאחר שהבריטי עזב אמר לו איש צבא כי היה זה הלורד מוין. ב־1956 טען ברנד כי ייתכן ולא היה זה הלורד מוין שאמר את הדברים אחרי הכל אלא פוליטיקאי בריטי אחר. מספר שנים מאוחר יותר, בעת שהעיד במשפט אייכמן, חזר בו ושוב טען כי היה זה הלורד מוין שאמר זאת. ההיסטוריונים כיום חלוקים בדעותיהם לגבי העובדה הזאת וחלקם סבורים ששניהם מעולם לא נפגשו.
על ההתנקשות בחייו אמר יוסף נדבה:
אפקט המסגור
תהליכי קבלת החלטות אצל אנשים מושפעים מהדרך בה הוצג בפניהם המידע. אפקט המסגור הוא הנטייה להסיק מסקנות שונות מאותו המידע, בהתאם למקור ממנו התקבל המידע, או הדרך בה הוא התקבל.
רצח הלורד מוין
מידת ההצדקה להתנקשות
לעומת זאת, וסרשטיין העריך את יחסו של הלורד מוין לציונות כך:
אפקט המסגור
אנשים נוטים להימנע מסיכונים, כאשר מוצג בפניהם מסגור חיובי, אך נוטים לקחת סיכונים כאשר מוצג בפניהם מסגור שלילי. רווח והפסד מוגדרים כתרחיש המתאר את התוצאות (למשל, אובדן חיים או הצלת חיים, חולים במחלות שונות שמקבלים או לא מקבלים טיפול ועוד).
רצח הלורד מוין
מידת ההצדקה להתנקשות
בעקבות עובדות שנחשפו בשנים שלאחר מכן, עלתה סברה כי בדעותיו של הלורד מוין חל מפנה בתקופה שלפני ההתנקשות, והוא החל לתמוך בתוכנית החלוקה ובהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, בניגוד למדיניות של משרד המושבות.
אפקט המסגור
תורת הערך מראה כי הפסד הוא משמעותי יותר מאשר הרווח המקביל, מאחר שרווח בטוח (אפקט הוודאות ואפקט פסבדו-וודאות) יהיה מועדף על רווח הסתברותי, והפסד הסתברותי יהיה מועדף על הפסד מוגדר. אחת הסכנות באפקט המסגור היא החשש מכך שאנשים לרוב מקבלים אפשרויות בהקשר של רק אחת משתי המסגרות.
התפיסה מסייעת בפיתוח הבנה של מסגור בתוך תנועות חברתיות, וכן בגיבוש דעות פוליטיות במקרים בהם ספין תקשורתי ממלא חלק משמעותי בסקרי דעת קהל הבנויים כך שיעודדו תגובות מועילות עבור הארגון שהזמין את הסקר. יש טענה שהשימוש בטכניקה מערער את האמינות של הסקרים הפוליטיים האלו. ההשפעה מצטמצמת, או אפילו מבוטלת לחלוטין, אם מידע אמין מספיק מסופק לאנשים.
גורמים התפתחותיים
אפקט המסגור הוכיח באופן עקבי את אחת ההטיות הגדולות ביותר בקבלת ההחלטות. באופן כללי, הרגישות להשפעת אפקט המסגור עולה עם הגיל. ההבדלים בגיל חשובים במיוחד כאשר בוחנים החלטות בתחום טיפול רפואי והחלטות כלכליות.
עם זאת, אפקט המסגור נוטה להיעלם כאשר נתקלים בו בשפה שנייה. הסבר אפשרי להיעלמות זו הוא ששפה שנייה מספקת מרחק קוגניטיבי ורגשי רב יותר משפת האם. שפה זרה גם פחות מעובדת אוטומטית מאשר שפת אם, מה שמוביל להפעלת יותר שיקול דעת, דבר שיכול להשפיע על קבלת ההחלטות, וכתוצאה מכך החלטות מתקבלות בצורה שיטתית יותר.
ילדות והתבגרות
אפקט המסגור בתהליכי קבלת ההחלטות מתחזק כאשר גיל הילד עולה. הסיבה לכך היא בחלקה מאחר שהנמקה איכותית עולה עם הגיל. בעוד שאצל ילדים בגיל הרך הנטייה היא לקבל החלטות על בסיס מאפיינים כמותיים, כגון הסתברות של תוצאה, אצל ילדים בגילאי בית ספר יסודי ומתבגרים עולה הסיכוי שההחלטות יתקבלו על בסיס מאפיינים איכותיים, והם לרוב יבחרו באפשרות הבטוחה במיסגור הרווח ובאפשרות המסוכנת במיסגור ההפסד, ללא תלות בהסתברויות. העלייה בחשיבה האיכותית קשורה לעלייה בחשיבה מבוססת-"גיסט" המתרחשת לאורך החיים.
עם זאת, הנמקה איכותית, כמו גם רגישות לאפקט המסגור, חזקים פחות אצל מתבגרים ביחס לאנשים בוגרים ומתבגרים, יותר ממבוגרים, נוטים לבחור את האפשרות המסוכנת יותר בתרחישי רווח כמו גם בתרחישי הפסד נתונים. הסבר אפשרי לנטייתם של מתבגרים לבחירות מסוכנות יותר הוא שאין להם מספיק ניסיון בעולם האמיתי עם השלכות שליליות, ולכן הם נוטים להסתמך יתר על המידה על הערכה מודעת של סיכון ורווח תוך התמקדות במידע ופרטים ספציפיים או בניתוח כמותי. פעולה זו מפחיתה את השפעת אפקט המסגור ומובילה לעקביות רבה יותר במסגרות של תרחיש נתון. ילדים בגילאי 10 עד 12 נוטים יותר לקחת סיכונים ולהראות את השפעת אפקט המסגור, בעוד שילדים צעירים יותר חשבו רק על ההבדלים הכמותיים בין שתי אפשרויות שהוצגו בפניהם.
בגרות צעירה
סביר יותר שבוגרים צעירים יתפתו יותר בקלות ממבוגרים על ידי לקיחת סיכונים כאשר הציגו בפניהם ניסויים עם מסגור של הפסד.
בוגרים צעירים רגישים במיוחד להשפעות אפקט המסגור כאשר מוצגת בפניהם בעיה לא מוגדרת שבה אין תשובה נכונה ולא-נכונה, ועליהם לקבוע באופן שרירותי איזה מידע הם מוצאים כרלוונטי. לדוגמה, סטודנטים לתואר ראשון מוכנים יותר לרכוש פריט כגון כרטיס לסרט לאחר אובדן סכום השווה לעלותו של הפריט הזה, מאשר לאחר אובדן של הפריט עצמו.
בגרות מאוחרת
חוקרים טוענים כי אפקט המסגור נוטה להיות גדול יותר בקרב מבוגרים מאשר בקרב בוגרים צעירים או מתבגרים. טענה זו עשויה להיות תוצאה של הטיה שלילית מוגברת אך על פי מספר מקורות הטיות השליליות למעשה יורדות עם הגיל.
סיבה אפשרית נוספת היא שלאנשים מבוגרים יש פחות משאבים קוגניטיביים העומדים לרשותם, והם נוטים יותר לבחור באסטרטגיות קוגניטיביות פחות כאשר הם מתמודדים עם תהליכי קבלת החלטות. הם נוטים יותר להסתמך על מידע נגיש ללא קשר אם המידע הזה רלוונטי כדי לקבל את ההחלטה העומדת על הפרק. מספר מחקרים הראו כי אנשים צעירים יותר יקבלו החלטות פחות מוטות מאשר המבוגרים מהם, משום שהם מבססים את בחירתם על פרשנויות של דפוסי אירועים ויכולים להתבסס יותר על אסטרטגיות קבלת החלטות הדורשות משאבים קוגניטיביים כמו מיומנויות עבודה-זיכרון. אנשים מבוגרים לעומת זאת, נוטים לקבל החלטות על בסיס תגובות מיידיות לרווח והפסד.
מחסור במשאבים קוגניטיביים אצל אנשים מבוגרים, כמו למשל גמישות באסטרטגיות של קבלת ההחלטות, עלול לגרום לאנשים מבוגרים להיות מושפעים ממסגור רגשי יותר מאשר מבוגרים צעירים או מתבגרים. בנוסף, כאשר אנשים מתבגרים, הם נוטים לקבל החלטות מהר יותר מאשר עמיתים צעירים יותר שלהם. זה משמעותי מאחר שבעת שאדם מבוגר מתבקש לקבל החלטה, סביר שההחלטה שיקבל תהיה מושפעת פחות מהסביבה ואותו אדם יבצע הערכה מחדש של ההחלטה המקורית שלו.
לעובדה שיש עלייה בהשפעה של אפקט המסגור בקרב אנשים מבוגרים ישנן השלכות חשובות, במיוחד בהקשרים רפואיים. אנשים מבוגרים מושפעים במידה רבה מהכללה או החרגה של פרטים שאינם רלוונטיים. למבוגרים יכולה להיות נטייה לקבל החלטות רפואיות חשובות בהתבסס על הדרך בה הציגו בפניהם הרופאים את שתי האפשרויות העומדות בפניהם, יותר מאשר לקבל החלטה לאחר ששקלו בעצמם את ההבדלים המשמעותיים בין האפשרויות.
כאשר שוקלים טיפולים שונים למחלת הסרטן, המסגרת בה מוצגות אפשרויות הטיפול השונות בפני המטופל יכולה להשפיע ולהטות את ההתמקדות מההישרדות לטווח קצר עד ארוך במסגור שלילי וחיובי, בהתאמה. כאשר מציגים בפני מטופל טיפולים אפשריים ומתארים לו אותם במונחים חיוביים, שליליים או נייטרליים, מבוגרים נוטים יותר להסכים לטיפול מסוים כאשר הוא מתואר באופן חיובי מאשר להסכים לאותו טיפול כאשר הוא מתואר באופן נייטרלי או שלילי. בנוסף, מסגור לעיתים קרובות יכול להוביל לחוסר עקביות בבחירה: כאשר משנים את תכונות התיאור לאחר שאדם כבר ביצע החלטה, יכול לגרום לאותו אדם לשנות את הבחירה הראשונית שעשה ולבחור באפשרות אחרת. כמו כן, אנשים מבוגרים נוטים לזכור טוב יותר פרטים שנמסרו להם בצורת הצהרה חיובית מאשר אלו שנמסרו בצורה שלילית. זה הודגם על ידי הצהרות של קשישים על בעיות בריאות שלהם.
מחקר
עמוס טברסקי ודניאל כהנמן בחנו כיצד ניסוחים שונים השפיעו על תגובות משתתפים לבחירה במצב היפותטי של חיים ומוות בשנת 1981.
המשתתפים במחקר התבקשו לבחור בין שני טיפולים שונים עבור 600 איש שנפגעו ממחלה קטלנית:
טיפול מסוג א' צפוי היה לגרום לכ 400 מקרי מוות, בעוד שלטיפול מסוג ב' היה סיכוי של 33% שאיש לא ימות, אבל סיכון של 66% שכולם ימותו.
בחירה זו הוצגה במסגרת המחקר לנחקרים במסגור חיובי (כלומר: כמה אנשים יחיו) או במסגור שלילי (כלומר: כמה אנשים ימותו). טיפול א' נבחר על ידי 72% מהנחקרים כאשר הוצג במסגור חיובי ("מציל חיים של 200 איש") ואילו כאשר הוצג במסגור שלילי ("400 אנשים ימותו") רק 22% מהנחקרים בחרו בו.
אפקט זה הופיע גם בהקשרים אחרים:
הפרה אקסטנסיונליות
בלוגיקה, אקסטנסיונליות דורשת ש"שתי נוסחאות אשר יש להן את אותו ערך-אמת על הקצאות-האמת להיות חלופות הדדיות במשפט המכיל אחת מנוסחאות אלה" במילים פשוטות, אובייקטים שיש להם את אותן התכונות החיצוניות הם זהים. על פי עיקרון זה, החל בתהליכי קבלת החלטות, קבלת החלטה בפתרון בעיה לא צריכה להיות מושפעת מהדרך בה מתוארת הבעיה. לדוגמה, תיאורים שונים של אותה החלטה לא אמורים להביא להחלטות שונות, בשל עקרון ההרחבה. אם החלטות מתקבלות על בסיס נתוני-מידע לא רלוונטיים כפי שתואר, זה נקרא הפרת אקסטנסיונליות.
ביקורת
מאחר שהתיאור של טיפול א' במסגרת החיובית אינו קובע במפורש כי 400 בני אדם ימותו, וגם תיאור הטיפול מסוג א' במסגרת השלילית לא קובע במפורש כי 200 בני אדם יחיו, ההסתברות שתוצאות אלו יתקבלו ב 100% היא רק מרומזת. משמעות זו היא ברורה רק אם ניתנו לנחקר שתי האפשרויות, בניגוד למצב זה בו הנחקרים שהשתתפו בניסוי קיבלו רק את אחת מהאפשרויות, החיובית או השלילית. במקרה שלהם, ניתן להניח שעם מסגור חיובי, על ידי בחירה בטיפול א', ההסתברות שיינצלו יותר מ 200 אנשים היא גדולה מאפס.
בהתאמה, אם תוצג לנחקרים רק אפשרות המסגור השלילי, ניתן להניח כי על ידי בחירה באפשרות א', ההסתברות ליותר מ -400 איש מתים גדולה מאפס. על פי הנחות אלו, אכן יהיה זה הגיוני שהמשיבים יבחרו באפשרות א' ולא באפשרות ב' כאשר יציגו להם את המסגור החיובי, ובאפשרות ב' כאשר יציגו להם את המסגור השלילי, מאחר ששתי המסגרות במקרה של טיפול א' אינן ניתנות להחלפה הדדית. במילים אחרות, את ההצהרה "200 איש יינצלו מתוך 600" אינה ניתנת להחלפה הדדית עם ההצהרה "400 איש מתוך 600 ימותו".
משה מרזוק
משה מרזוק (20 בדצמבר 1926 – 31 בינואר 1955) היה רופא יליד מצרים ממוצא קראי, אחד מ"נידוני קהיר", שעמדו לדין במצרים בעקבות "העסק הביש".
ביוגרפיה
משה (ליאטו) מרזוק נולד בקהיר בן למשפחה קראית, משפחתו החזיקה בנתינות צרפתית. בצעירותו נמנה עם פעילי התנועה הציונית והיה ספורטאי פעיל ב"מכבי" קהיר. למד רפואה במצרים וסיים את לימודיו בשנת 1951. התמחה בכירורגיה ובהרדמה, בבית החולים היהודי בקהיר.
מרזוק התעניין מאוד בדת היהודית, מקורותיה ושורשיה. הוא השתתף באופן קבוע בביטאון "אלכלים" של היהודים הקראים במצרים, ועל מאמריו חתם בשמו העברי "משה מרזוק". מאמריו בירחון זה העידו על שכנועו העמוק באמונתו.
מרזוק ועוד 12 מחברי החוליה נתפסו בשנת 1954. הוא נידון למוות (יחד עם שמואל עזר) בקהיר באשמת בגידה וריגול לטובת מדינת ישראל. פעולת החוליה, שהסתבכה וגרמה מבוכה לממשלת ישראל, כונתה, לאחר מעשה, "העסק הביש". לאחר היתפסו פנתה אמו של מרזוק לגמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, בבקשת חנינה מתוקף היותה המינקת שלו, אולם נאצר סירב לבקשתה.
משפטו של מרזוק החל ב-11 בדצמבר 1954 בבית הדין לפשעים חמורים ונמשך שבועיים. הוא הוצא להורג ב-ח' בשבט תשט"ו, 31 בינואר 1955 בכלא המרכזי בקהיר. לאחר מותו הוענקה לו דרגת סגן-אלוף בצה"ל. ב-24 באפריל 1977 הועברו עצמותיו לישראל והובאו לקבורה בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל שבירושלים.
על שמו ועל שם שמואל עזר שהוצא יחד איתו להורג קרויים רחוב מרזוק ועזר ביפו, בלוד בקריית אונו ובאשדוד. רחוב מרזוק ורחוב שמואל עזר בקריית אתא וכן רחובות נוספים הקרויים "קדושי קהיר".
הטרובדור
הטרובדור (Il Trovatore) היא אופרה בארבע מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית של לאונה עמנואל ברדארה וסלבטורה קמאראנו, המבוססת על מחזה בשם El Trovador מאת המחזאי הספרדי. הופעת הבכורה התקיימה ב-19 בינואר 1853, בתיאטרון אפולו ברומא.
זוהי אחת האופרות הפופולריות ביותר של ורדי, אשר מוצגת עד היום בבתי אופרה ברחבי העולם. באופרה ישנם קטעים ידועים, ביניהם האריה לטנור ששר מנריקו Di quella pira. באופרה הישראלית הוצגה האופרה בשנים 2007, 2015 ו-2023.
מערכה ראשונה – דו-קרב
פרננדו מפקד המשמר מצווה על אנשיו לשמור בעוד הרוזן די-לונה משוטט לפני חלונה של לאונורה, כי מקנא בהצלחותיו של יריבו הטרובדור מנריקו. כדי לשמור על עירנות אנשי המשמר, פרננדו מספר להם את סיפור חייו של די-לונה. לרוזן די-לונה האב שני בנים. צוענייה כישפה את בנו הצעיר והפכה אותו לילד חלש וחולני וכעונש הרוזן האב העלה אותה על מוקד כמכשפה. בגסיסתה ציוותה הצוענייה על בתה אזוצ'נה לנקום את מותה. הבת חטפה את הבן הצעיר מביתו, ואומנם נמצאו עצמות של ילד באפר של המדורה ששרפה את הצוענייה. אולם הרוזן האב סירב להאמין על מותו של בנו הצעיר, וציווה על בנו הבכור, הרוזן די לונה, למצוא את אזוצ'נה. לאונורה מתוודה בפני אשת סודה, אינס, על אהבתה למנריקו. לאחר שהן עוזבות, נכנס די-לונה, ושומע במרחק את קולו של יריבו מנריקו. בחשכה, מחליפה לאונורה את די-לונה במנריקו, אך כשמנריקו נכנס, היא רצה אל זרועותיו. די-לונה מזהה את מנריקו כיריבו אשר דינו מוות, ומזמין את מנריקו לדו-קרב. לאונורה מנסה להתערב, אך לא מצליחה למנוע מהם את הקרב.
מערכה שנייה – הצוענייה
מנריקו יושב ליד המיטה של אימו אזוצ'נה וברקע שירת הצוענים במחנה (Vedi le fosche notturne). אזוצ'נה היא בתה של הצוענייה שנשרפה בפקודת הרוזן די-לונה האב ולמרות גילה המתקדם עדיין נושאת בליבה את רגש הנקם (האריה:Stride la vampa, הלהבות בוערות!). היא מספרת למנריקו שאחרי שחטפה אותו מאביו התכוונה לשרוף אותו יחד עם אמה, אבל זרקה לתוך הלהבות את ילדה שלה. למרות התגלית המרעישה, מנריקו אוהב אותה כאילו הייתה אימו האמיתית, מאחר שהייתה כה אוהבת ונאמנה לו. מנריקו מספר שהוא ניצח בדו-קרב את הרוזן די לונה, אבל לא הרג אותו מסיבה לא ברורה לו, כאילו כוח מסתורי מנע זאת ממנו (דואט: Mal reggendo). שליח מביא איגרת המספרת כי לאונורה החושבת שמנריקו מת בדו-קרב מתכננת אותו הלילה להיכנס למנזר ולנדור את נדר הנזירות. למרות ניסיונה של אזוצ'נה למנוע ממנו במצבו החלוש, מנריקו ממהר ללאונורה, למנוע את כניסתה למנזר. די-לונה ואנשיו מגיעים בניסיון לחטוף את לאונורה. (אריה: Il balen del suo sorriso , האור שבחיוכה). לאונורה מופיעה צועדת עם הנזירות, אך מנריקו מונע מדי-לונה לבצע את זממו, ולוקח את לאונורה איתו.
מערכה שלישית – בן הצוענייה
חיילי די-לונה במחנה (מקהלה: Or co' dadi ma fra poco). חייליו של די-לונה מביאים צוענייה שמשוטטת ליד המחנה. פרננדו המפקד מזהה אותה כאזוצ'נה, חוטפת אחיו, והיא קוראת למנריקו לעזרה. די-לונה גוזר עליה מוות על המוקד. לאונורה ומנריקו אוהבים עומדים להתחתן. רואיז נכנס ומדווח שאזוצ'נה עומדת להישרף על המוקד. מנריקו מזעיק את חייליו לצאת לעזרתה (Di quella pira l'orrendo foco, ולאונורה מתעלפת.
מערכה רביעית - העונש
לאונורה מגיעה לטירה במטרה לשחרר את מנריקו שנשבה על ידי די-לונה. מתוך הטירה בוקעת תפילת הMiserere (מקהלה ודואט). היא מתחננת בפני די-לונה שישחרר את מנריקו ובתמורה היא מסכימה להנשא לו, אך היא בולעת בסתר רעל שהחביאה בטבעתה. מנריקו ואזוצ'נה ממתינים להוצאתם להורג. מנריקו מנחם את אזוצ'נה הנזכרת בימים טובים יותר בהרים והיא נרדמת. לאונורה מגיעה ומספרת למנריקו שהוא ניצל, אך עליו לעזוב את בית הסוהר בלעדיה. מנריקו חושב בתחילה שלאונורה בגדה בו, אך מבין שבעצם היא הרעילה את עצמה כדי להישאר נאמנה לו. לאונורה גוססת בזרועותיו ומספרת שהיא מעדיפה למות מאשר להתחתן עם מישהו אחר מלבדו. מנריקו מסרב לעזוב. הרוזן די-לונה נכנס ומוצא את לאונורה בזרועותיו של יריבו ומיד מצווה להוציאו להורג. אזוצ'נה מתעוררת והרוזן מראה לה את מנריקו המת. היא זועקת בתרועת ניצחון "הוא היה אחיך! אמא, נקמתי את נקמתך!" והרוזן זועק בכאב "ואני חייב להמשיך לחיות!".
אנג'לה קרטר
מהלך חייה
נולדה כאנג'לה אוליב סטאלקר באיסטבורן, מזרח סאסקס, ב-1940, לסופיה אוליב והוג אלכסנדר סטאלקר. בתקופת מלחמת העולם השנייה פונתה קרטר מלונדון המופגזת ליורקשיר כדי להתגורר עם סבתה. כנערה מתבגרת היא סבלה מאנורקסיה. לאחר שסיימה את לימודיה בחטיבה העליונה בסטויאהם וקפלהם, בדרום לונדון, היא הלכה בעקבות אביה והחלה לעבוד כעיתונאית בקרודון אדוורטייסמנט.
קרטר למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת בריסטול. היא הייתה נשואה פעמיים; נישואיה הראשונים היו ב-1960 לפול קרטר. גירושיהם התרחשו ב-1972. ב-1969 היא השתמשה בכספי הזכייה שלה מ"פרס סומרסט מוהם" כדי לעזוב את בעלה, ועברה להתגורר בטוקיו לשנתיים. את ניסיונה בטוקיו היא מתארת בספרה: "Nothing Sacred" כחוויה ממנה היא למדה מה המשמעות של להיות אישה. שם היא גם הפכה לפמיניסטית. קרטר המשיכה לפרסם כתבות רבות על חוויותיה בעיתונים ובספרים.
לאחר מכן תיירה קרטר בארצות הברית, אסיה ואירופה, כאשר היא נעזרת לשם כך בשליטתה בשפות צרפתית וגרמנית. בחלק ניכר משנות ה-70 המאוחרות ושנות ה-80 של המאה העשרים, בילתה קרטר כסופרת מרצה במספר אוניברסיטאות באנגליה.
ב-1977 נישאה קרטר למארק פיירס, שאיתו הביאה לעולם את בנה. ב-1979 יצא לאור ספרה "חדר הדמים". בנוסף להיותה סופרת בעלת דמיון פורה, תרמה קרטר מאמרים רבים בעיתונים בריטיים ידועים, כמו למשל הגרדיאן ואינידיפנדנט. חלקם קובצו בספרה Shaking a Leg. כמה מסיפוריה הקצרים הושמעו ברדיו, והיא גם כתבה שני תסכיתים לרדיו. שניים מספרייה עובדו לסרטים, כאשר היא לוקחת חלק פעיל בעיבוד.
סינרומן
סינרומן – רומן שלם בתמונות היה שבועון ישראלי שפרסם קומיקס מצולם ויצא לאור בשנים 1971–1978.
היסטוריה
"סינורמן" החל לצאת לאור בשנת 1971 בימי שישי בתדירות דו שבועית עד שבפברואר 1972 הפך לשבועון. העיתון הכיל כשישים עמודים של קומיקס מצולם בשחור-לבן כשאליהם נוסף פוסטר צבעוני. העיתון המשיך לצאת עד שנת 1978 כשתחתיו יצאו מעל לכ-400 גיליונות.
קופסת קבר רחל
"קופסת קבר רחל" או "קופסה מעוצבת בצורת קבר רחל" היא קופסה מעוטרת בדימויים הקשורים לקבר רחל, שעוצבה על ידי אברהם בר-אדון בשנת 1915. הקופסה נמצאת היום באוסף מוזיאון ארץ ישראל.
תיאור הקופסה
בפאה ובה הכניסה לקבר מתוארת דמות אישה ישובה על סלע. זו היא דמותה של רחל, המתוארת מרכינה את ראשה. לצידה מתואר שיח פרחים, הדומה לחבצלת. בכך מתקרבת האיקונוגרפיה לתיאור מרים, אם ישו באמנות האירופית. בפאת הקופסה המנוגדת מופיע הטקסט "רָחֵל מְבַכָּה עַל בָּנֶיהָ מֵאֲנָה לְהִנָּחֵם עַל בָּנֶיהָ כִּי אֵינֶנּוּ. כֹּה אָמַר יְהוָה מִנְעִי קוֹלֵךְ מִבֶּכִי וְעֵינַיִךְ מִדִּמְעָה כִּי יֵשׁ שָׂכָר לִפְעֻלָּתֵךְ נְאֻם יְהוָה וְשָׁבוּ מֵאֶרֶץ אוֹיֵב", הלקוח ספר ירמיהו (לא, יד-ט"ו).בפאה נוספות מופיע תיאור של סמלי 12 שבטי ישראל. בגג הדגם מופיע הטקסט "אִם אֶשְׁכָּחֵךְ יְרוּשָׁלָ‍ִם תִּשְׁכַּח יְמִינִי" (תהילים, קלז, ה) ולצדו תיאור של שופר, אתרוג וכד בדמות אמפורה.
השילוב בין האלמנטים הנטורליסטים, השואבים מצורתו הממשית של הדגם, לבין תיאור אסכטולוגי, המדגיש את הגאולה הצפויה לעם ישראל, אופייניים לחלק מן היצירות שנוצרו בארץ-ישראל בתקופה זו, וב"בצלאל" בפרט, שבה נעשה שימוש רב בדמותה של רחל.