cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וזף לייסט
ג'וזף לייסט (באנגלית: Joseph Lycett; 1774 – 1828) היה צייר פורטרטים ומיניאטורים, פעל באוסטרליה. לייסט התמחה בתמונות טופוגרפיות על העיירות הגדולות באוסטרליה וכמה מהנופים הדרמטיים שלה.
ראשית חייו
לייסט נולד בסטפורדשייר שבאנגליה, שם הפך לאמן בוטני. ב-1810 הוא צוין כצייר דיוקנאות ומיניאטורות.
ניוקאסל
לייסט הורשע בזיוף שטרות ב-10 באוגוסט 1811, לאחר שהועמד לדין על ידי בנק אנגליה. הוא הוגלה לאוסטרליה, על סיפונה של "הגנרל יואיט" והגיע לסידני ב־7 בפברואר 1814. עד מאי 1815 לייסט הועסק במשרד המשטרה.
בשלב זה סידני הוצפה על ידי מאות שטרות כסף מזויפים במיומנות והם הובילו אל לייסט, שנמצא ברשותו מכבש דפוס קטן מנחושת. לייסט נשלח לניוקאסל שם הגיע לידיעתו של מפקד היישוב, קפטן ג'יימס וואליס.
לייסט שירטט את התוכניות לכנסייה שיזם וואליס וכשהוקמה ב-1818 הוא צייר על המזבח; הוא אמר שהוא גם ייצר את החלון שעדיין שורד במעונו של הבישוף בקתדרלת ניוקאסל. בהמלצתו של קפטן ג'יימס וואליס, קיבל לייסט חנינה על תנאי. בעודו שם צייר גם את קורובורי בניוקאסל, ציור השמן הידוע הראשון שתיאר קורובורי אבוריג'יני בלילה.
קפטן ג'יימס וואליס העסיק את לייסט בתכנון שתי שידות המציגות דגימות של צמחים ואבנים מאזור ניוקאסל. לייסט היה אחראי על צביעת שמונה מתוך שנים עשר הלוחות המתארות נופים של ניוקאסל וכן עותקים של תצפיות ויליאם וסטאל על הנוף האוסטרלי.
סידני
ייתכן שלייסט התחתן באוסטרליה, שכן ב־21 ביוני 1822 פורסם ב"סידני גאזט" וב"ניו סאות' ויילס" כי בכוונתו לעזוב בליווי שתי בנותיו, מרי אן ואמה. הם הפליגו יחד ב־8 בספטמבר 1822.
הוא שב לאנגליה בספטמבר 1822, לאחר שקיבל חנינה מוחלטת. עם המו"ל ג'ון סוטר, בין יולי 1824 ליוני 1825 הוא פרסם ציורים מאוסטרליה, או ניו סאות' ויילס וטסמניה ב-13 חלקים שפורסמו מדי חודש, כל אחד עם שני ציורי מים על ניו סאות' ויילס ושניים מארץ ואן דימן (טסמניה), עם תיאור מילולי בתוספת מפות של שתי המושבות.
מוות
לייסט נפטר בברמינגהאם ב-9 בפברואר 1828 ונקבר בחצר הכנסייה של סנט מרי, ברמינגהאם.
קהילת יהודי זלצבורג
בעיר זלצבורג (בגרמנית: Salzburg; בבווארית: Soizburg), בירת מדינת זלצבורג באוסטריה, קיימת קהילה יהודית מהגדולות באוסטריה, שראשיתה מימי הביניים.
בימי הביניים
יישוב יהודי ראשוני בלזצבורג התקיים כנראה משנת 803, כאשר הגיעו יהודים בפמלייתו של קרל הגדול. בשנת 1349 הגיעו לזלצבורג גלי האנטישמיות בימי המוות השחור, ונערכו פרעות ביהודי העיר. למעלה מ-120 יהודים נרצחו. רבים נמלטו לקהילת רגנסבורג שהושיטה יד לעזרת הפליטים. היהודים שבו לזצלבורג ב-1352. ב-1370 ישנה כבר עדות לקיומו של בית כנסת. היהודים התגוררו ברובע היהודים, ועסקו בעיקר בהלוואה בריבית.
בראשית המאה ה-15 נדרשו יהודי העיר על ידי איש-דת נוצרי מקומי לספק לו מזוזה שתעניק לו שמירה והגנה. יהודי העיר פנו אל המהרי"ל, שהורה להם לא להיעתר לבקשה, משום חשש לבזיון המזוזה. ב-1404 הואשמו כל יהודי העיר, מעל 70 במספר, בחילול לחם הקודש, ורובם הועלו על המוקד. יהודים חזרו להתגורר בזלצבורג ב-1409, ומתקופה זו ואילך החלה יציאת היהודים מהרובע היהודי. ב-1478, בעקבות עלילת הדם בפסאו, נשקפה סכנה גם ליהודי זלצבורג, אך הם ניצלו אודות להתערבותו של הקיסר פרידריך השלישי. לקהילה הימי-ביניימית היו בית כנסת, מקווה טהרה ובית עלמין.
ב-1498 גורשו יהודי זלצבורג, והעיר הייתה ריקה מיהודים משך כ-400.
הקהילה המחודשת בעת החדשה
ניסיונות ספורדיים לחידוש היישוב היהודי בזלצבורג נעשו במהלך המאות ה-18 וה-19. החוק האוסר על יהודים להתגורר בעיר בוטל סופית רק ב-1867, והיהודי הראשון שקיבל היתר רשמי לגור בעיר לאחר 400 שנה היה סוחר העתיקות ההונגרי אלברט פולאק בשנת 1872. ב-1893 הוקמה חברה קדישא. הקהילה שהתגבשה בעיר הייתה מסונפת לקהילת יהודי לינץ. היהודים ניסו לכונן קהילה עצמאית, אך נסיונותיהם נדחו פעם אחר פעם על ידי השלטונות. רק בשנת 1911 ניתן אישור ממשלתי להקמת קהילה עצמאית בזלצבורג, ונתמנה רב מקומי (ראו להלן).
יהודי זלצבורג התפרנסו ברובם ממסחר ועסקים. שני מפעלים באזור, אחד לייצור גפרורים ואחד לייצור זכוכית, היו בבעלות יהודית. בעיר פעלה תנועת נוער יהודית מקומית, "התקווה", שנוסדה על ידי הרב המקומי אדולף אלטמן. כמו כן, היו בעיר סניף של ויצו ושל המוסדות הציוניים.
מספר חיילים יהודים בני זלצבורג זכו לאותות הצטיינות מצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הגיעו לעיר ולסביבותיה כ-2000 פליטים יהודים מגליציה ובוקובינה. ב-1930 נוסדה בזלצבורג "התאחדות יהודי אוסטריה" שנועדה לקדם את השתלבות היהודים בחברה הכללית, וב-1936 נוסדה "התאחדות לוחמי החזית היהודים".
אנטישמיות
האנטישמיות התגברה בעקבות הגעתם של פליטים יהודים מזרח-אירופאים לאחר מלחמת העולם הראשונה. ברחבי אוסטריה החלה לתפוס תאוצה "הליגה האנטישמית", והמשבר הכלכלי העולמי בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 החריף את שנאת היהודים עוד יותר.
שיאה של האנטישמיות הגיע לאחר סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938, שהוביל בהמשך לשואת יהודי אוסטריה (ראו להלן).
בשואה
ב-12 במרץ 1938 התבצע ה"אנשלוס" - סיפוחה של אוסטריה לרייך השלישי. שבוע לאחר מכן, ב-19 במרץ, הוקמו סניפים של הגסטפו בערי השדה האוסטריות, ובכללן בזלצבורג, על ידי פרנץ יוזף הובר. מרבית הגברים היהודים נעצרו והועברו לדכאו או לבוכנוואלד. בליל הבדולח שאירע בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938 (ט"ז בחשוון ה'תרצ"ט) ניזוקו קשות בית הכנסת, בית העלמין, חנויות של יהודים ודירות מגורים. כולם הופקעו בידי הגסטפו, ונאצים שוכנו בהן. טירת פרילאו הופקעה מידי משפחת פון הופמנסתאל וכך גם ארמון לאופולדסקרון  שהופקע מידי היהודי מקס ריינהרדט, שהועבר לידיה של המרגלת הנאצית שטפני פון הוהנלוהה שהפכה אותו לבית הארחה לבכירי הנאצים. ידוע מקרה של בכירים נאצים מגרמניה ומאוסטריה שנאבקו ביניהם על השליטה בעסק גדול ורווחי של יהודי. היהודים אולצו לעזוב את העיר, וב-12 בנובמבר 1938 הוכרזה זלצבורג כיודנריין ("נקייה מיהודים"), על אף שנותרו בה עובדי כפייה יהודים. ידוע לפחות על משפחה יהודית אחת מזלצבורג שהוסתרה על ידי הכומר הקתולי בלתזר לינסינגר, שוהכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
במהלך המלחמה הוקם בעיר האליין הסמוכה לזלצבורג מחנה ריכוז שהיה מסונף למחנה דכאו.
לאחר המלחמה
לאחר השואה הוקמו בסמוך לעיר מחנות עקורים. אחד המחנות נקרא מחנה וולש, והשני, האליין, נקרא על ידי היהודים "בית ישראל". גבעת עבודה.
חיילי הבריגדה היהודית פעלו להעביר את העקורים היהודים, שלא רצו לשוב לארצות מוצאם, לאיטליה, משם העפילו לארץ ישראל. האזור הפך לתחנת מעבר מרכזית של הבריגדה עבור פליטים יהודיים שרצו לעבור את הגבול לאיטליה או לגרמניה בדרכם לארץ ישראל דרך מעבר קרימלר טאורן בהרי האלפים, במסגרת תנועת הבריחה. מפקד הבריחה באזור זלצבורג היה אבא גפן.
בתום המלחמה הוקם בסביבות זלצבורג מחנה "גלזנבך", שהיה מחנה מעצר לנאצים ולפושעי מלחמה, שבו נכלאו כ-20,000 פושעים. המחנה פעל עד שנת 1947.
גם בעיר עצמה התרכזו פליטים יהודים רבים, רובם היו בדרכם לארצות הברית או ארץ ישראל. בינם לבין התושבים הנוצרים נוצרה מתיחות. מעטים מביניהם, וגם מעטים מבני הקהילה המקוריים, נשארו להתגורר בזלצבורג. רק חלק מהרכוש היהודי שנלקח במלחמה הוחזר, וגם הוא בתנאים גרועים ליהודים בדרך-כלל.
ייסוד הקהילה מחדש
בשנת 1953 נוסדה מחדש באופן רשמי הקהילה היהודית בזלצבורג. ב-1959 נחנך מחדש מקווה הטהרה, וב-1968 נחנך שוב בית הכנסת.
ב-2007 הוקמה בחצר בית-הכנסת אנדרטה לזכר החורבן בליל-הבדולח. בשנת 2012 הוקמה אנדרטת זיכרון ליהודי זלצבורג. כמו כן, שובצו בעיר (כמו בערים נוספות באוסטריה) אבני נגף לזכרו הקרבנות.
בית כנסת
בימי הביניים התקיים בית כנסת במרכז העיר.
בית הכנסת בזלצבורג הוקם ביוזמתו ובסיועו הכספי של התעשיין איגנץ גלאזר, שייסד מפעל זכוכית גדול בכפר בירמוז, שהקהילה היהודית בו הייתה מסונפת לקהילת זלצבורג. בית הכנסת נחנך בספטמבר 1901, סמוך לראש השנה ה'תרס"ב.
בית הכנסת חולל וניזוק קשות בליל הבדולח. הקהילה אולצה למכרו למשטרה תמורת 20,000 רייכסמארק, שלא שולמו מעולם.
לאחר המלחמה, מעט היהודים שהחליטו להשתקע בזלצבורג (מעטים מבני הקהילה המקורית שאליהם הצטרפו פליטים יהודים ממזרח אירופה), החלו לשקם את בית הכנסת. בעזרת תרומות של יהודים, נבנה בית הכנסת מחדש, ונחנך בשנת 1968. המבנה, בן קומה אחת, ניצב בתוך מתחום מגודר בשולי הדרך, ולו חלונות מקושתים. בבית הכנסת 128 מקומות לגברים ולנשים, בהפרדה. בחצר בית הכנסת ישנו מקווה, ובחג הסוכות נבנית בה סוכה.
בשנת 2001 צוינו 100 שנים לבית הכנסת, בנוכחותו של נשיא אוסטריה תומאס קלסטיל.
רבנות
בשנת 1400 חי במקום רב בשם יהודה שחיבר ספר על הלכות שחיטה ובדיקה.
לאחר השואה, כיהנו כרבנים של הפליטים היהודיים הרב יצחק שטרנהל, הרב שלמה זלמן ברוין, בעל "שערים המצוינים בהלכה" והרב יחזקאל פינטר. שלושתם היגרו לאחר מכן לארצות הברית, וכיהנו כרבנים בבולטימור, בפלטבוש ובבורו פארק, בהתאמה. הרב אפרים אשרי, מנהיגו הרוחני של גטו קובנה, ייסד ישיבה על ידי זלצבורג לאחר השואה.
כיום פועל בזלצבורג בית חב"ד בראשות הרב דוד נוסבאום. הרב נוסבאום הגיע לעיר בשנת 1990 לאור פניית הקהילה לבית חב"ד בווינה בבקשת עזרה במציאת רב, ולאחר ברכת הרבי מלובביץ'.
הרב שלמה במברגר מזנהיים כיהן לתקופת מה כמורה בזלצבורג.
בית עלמין
בימי הביניים, היה ליהודי זלצבורג בית עלמין באזור שנקרא כיום מולן. לאחר גירוש היהודים הלך בית הקברות ונזנח, ובשנת 1654 הוקם עליו מצפה כוכבים של אוניברסיטת זלצבורג. מצפה הכוכבים ננטש, ועד שנת 1800 הוא כבר לא היה קיים. במקום נמצאת כיום טירת מונכשטיין.
בית העלמין היהודי בזלצבורג הוקם בפרבר אייגן בשנת 1893. שנות מלחמת העולם הראשונה וגל הפליטים היהודים שהיא הביאה לזלצבורג, הביא לתפוסה כמעט מלאה של בית הקברות.
לאחר האנשלוס הוחרם בית הקברות, על כ-100 המצבות שבו, על ידי הנאצים. בשנת 1940 נמכר לנוצרייה מקומית, והוא שימש כשטח מרעה לפרותיה, ששוכנו בבית ההלוויות. היא מכרה את רוב המצבות.
השטח הושב ליהודים לאחר הכיבוש האמריקני, והקהילה המקומית שיקמה את בית העלמין, שפתוח כיום למבקרים. ב-1993 הקימה עיריית זלצבורג אנדרטה ובה שמות היהודים שמצבותיהם נהרסו בין 1938 ל-1946. כמו כן, הוצב לוח זיכרון ובו שמותהמשפחה של כ-80 תינוקות שנולדו מתים במחנות העקורים בסביבות זלצבורג לאחר מלחמת העולם השנייה. בין הנקברים התעשיין איגנץ גלאזר, מייסד מפעל הזכוכית הגדול בכפר בירמוז הסמוך לזלצבורג.
יהודים ופסטיבל זלצבורג
פסטיבל זלצבורג הוא פסטיבל מוזיקלי שהוקם בשנת 1920 על ידי שלושה אנשי תיאטרון, מתוכם שניים היו ממוצא יהודי: מקס ריינהרדט והוגו פון הופמנסתאל, בעקבות היותה של זצבורג עיר הולדתו של המלחין וולפגנג אמדאוס מוצרט.
יהודים הופיעו במופעי הפסטיבל, ומפעם לפעם חוו תקריות אנטישמיות. לאחר האנשלוס, סירב המנצח האיטלקי ארטורו טוסקניני, שניצח במופעים בפסטיבל משנת 1934, להמשיך ולנצח, כאות מחאה כנגד המשטר הנאצי. וילהלם פורטוונגלר הסכים למלא את מקומו בתנאי שהזמר היהודי ולטר גרוסמן ישמש מחליף. לבסוף גרוסמן הופיע, לאחר שהזמר המקורי חלה ולא יכול היה להשתתף. יהודים אחרים שהשתתפו בעבר בפסטיבל, כמו גאורג שולטי, לא יכלו להשתתף בפסטיבל בכל התקופה הנאצית, וכך גם יצירות שנחשבו "יהודיות" כמו המחזה "כלאדם" (Jedermann) שעיבד פון הופמנסתאל.
כמו כן, יהודים רבים באו לזלצבורג כדי לצפות בפסטיבל. נודעים במיוחד זכרונותיהם של המשוררים לאה גולדברג ואברהם בן יצחק מהפסטיבל.
ניוטאון קריק
ניוטאון קריק הוא שפך נהר המהווה את הגבול בין רובע ברוקלין ורובע קווינס של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הנהר נקרא "ניו טאון" (העיר החדשה) במקור מהולנדית: Nieuwe Stad (ניווה שטאד) - שמה של ההתיישבות באזור הקרוי כיום אלמהרסט ברובע קווינס.
מהלך הנהר
מוצאו של הנהר במפגש רחוב 47 ושדרת גרנד, בקו הגבול בין הרבעים קווינס וברוקלין. הנהר נשפך אל איסט ריבר במפגש רחוב 2 ושדרת 54 בלונג איילנד סיטי, למול בית החולים בלוויו שבאי מנהטן.
לשפך הנהר אין מקורות מים טבעיים וזורמים בו בעיקר מי שפכים ומי גשמים.
היסטוריה
עד התיעוש הגדול שעבר על ניו יורק במהלך המאה ה-19 היה ניוטאון קריק לשון ים רחבה ורדודה ובה מספר איים. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, בשל התיעוש של האזור הפכה לשון הים לדרך תחבורה ימית ראשית להעברת אספקה וסחורות למפעלים הרבים שנבנו על גדותיו. לשון הים הועמקה וחלק מגדותיה יובשו. כיום לשון הים מזרימה אל הים מי שופכים מהמפעלים הרבים, אולם אינה משמשת עוד לתעבורה.
גשרים
מעל הנחל עוברים גשר פולאסקי, גשר הזיכרון ג'י. ג'י. בירן וגשר קוסקיוסקו.
פרנק באומהולץ
פרנק קונראד באומהולץ (באנגלית: Frank Conrad Baumholtz; 7 באוקטובר 1918 – 14 בדצמבר 1997) היה כדורסלן ושחקן בייסבול אמריקאי. בעונת שיחק בקבוצת קליבלנד רבלס מליגת ה-BAA, ובין השנים 1947–1957 שיחק בקבוצות סינסינטי רדס, שיקגו קאבס ופילדלפיה פיליז מליגת ה-MLB.
ביוגרפיה
באומהולץ נולד בכפר מידווייל שבאוהיו, ובין השנים 1938–1941 למד באוניברסיטת אוהיו. בעונת 1940/1941 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לשלב הגמר של "טורניר ההזמנה הלאומי" (NIT), אשר נחשב באותה תקופה לטורניר המכללות היוקרתי ביותר. בסיום העונה זכה בתואר השחקן המצטיין של הטורניר, ונבחר לחמישיית העונה בליגת המכללות (First-team All-American).
בשנת 1945 החל לשחק כדורסל עבור קבוצת "יאנגסטאון ברס" מליגת ה-NBL, ובשנת 1946 הצטרף לקבוצת קליבלנד רבלס לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (לימים ליגת ה-NBA). בעונתו היחידה בקבוצה קלע 14.0 נקודות בממוצע למשחק (שמיני בליגה), ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
בשנת 1947 עבר לשחק בייסבול ב-MLB, ולאורך 10 עונותיו בליגה השתתף ב-1,019 משחקים, חבט 25 הום ראנס והעמיד ממוצע חבטות של 0.290.
ב-14 בדצמבר 1997 נפטר באומהולץ בעיר וינטר ספרינגס שבפלורידה, בגיל 79.
הפרעת דחק חריפה
אבחנה
על פי ה-DSM 5, ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, אשר יצא לאור בשנת 2013, ישנם מספר קריטריונים לאבחנת הפרעת דחק חריפה.
הקריטריון הראשון הוא חשיפה לסכנת חיים או למוות, או פציעה חמורה או פגיעה מינית באחת או יותר מהדרכים הבאות: הקריטריון השני הוא נוכחות של תשעה או יותר מהסימפטומים הבאים מתוך חמש הקטגוריות הבאות: חודרנות, מצב רוח שלילי, דיסוציאציה, הימנעות או עוררות, המחמירים או מתחילים לאחר שאירע אירוע טראומטי:
קריטריון נוסף הוא שהסימפטומים המופיעים בקריטריון השני ימשכו גם לאחר שלושה ימים עד חודש לאחר החשיפה לאירוע הטרואמטי. הסימפטומים בדרך כלל מתחילים מיד לאחר האירוע הטראומטי, אך רק הימשכותם לטווח ארוך תביא לאבחון ההפרעה.
הקריטריון האחרון הוא שההפרעה לא תהיה ניתנת ליחוס להשפעות הפיזיולוגיות של שימוש בסמים והתסמינים אינם תוצאת מצב רפואי (לדוגמה פגיעת ראש) ואינם תוצאה של הפרעה פסיכיאטרית אחרת.
תגובת דחק חריפה
ספר הסיווג והאבחון הפסיכיאטרי של ארגון הבריאות העולמי, ICD-10, אינו מציע הגדרה מקבילה להפרעת דחק חריפה. במקום זאת הוא מציע את ההגדרה "תגובת דחק חריפה". אבחנה זו שמכונה בספרות המחקרית בשם Acute Stress Reaction או ASR, ניתנת לאדם ללא הפרעה נפשית אחרת, שעבר אירוע טראומטי ופיתח סימפטומים שהם תגובה ברורה לאירוע הטרואמטי (הגדרת האירוע הטראומטי צרה מזו שתוארה לעיל ואינה כוללת חשיפה עקיפה לטראומה). לפי הגדרת ה-ICD-10, תגובת דחק חריפה אינה הפרעה, אלא תגובה למצב אקוטי. ברוב המקרים, התגובה אמורה לחלוף מאליה כעבור מספר ימים. אם התגובה אינה חולפת כעבור מספר ימים, האבחנה תוחלף להפרעת דחק פוסט טראומטית.
טיפול
בנוסף, ניתן לטפל באנשים שעברו אירוע טראומטי באמצעות מגוון טיפולים פסיכותרפיים. לכל מקרה עשוי להתאים סוג שונה של טיפול. הטיפולים הנפוצים הם תרפיית חשיפה ממושכת, טיפול קוגניטיבי התנהגותי, EMDR ועוד.
שכיחות ואפידמיולוגיה
השכיחות משתנה בהתאם לטבע האירועים הטראומטיים ולהקשר שבו ההפרעה נמדדת. בטבלה מפורטת השכיחות של התפתחות הפרעת דחק חריפה בעקבות אירוע מסוג מסוים (האחוז הוא מכלל הנפגעים המגיעים המגיעים לבדיקה או לטיפול רפואי בגין הסיבה הקונקרטית המפורטת בטבלה). אירועים טראומטיים בעלי אופי אישי (תקיפה, קורבנות אלימות אישית, אונס, קורבנות טרור אישי, ונוכחות בירי המוני) יביאו לשיעור גבוה יותר של אנשים המפתחים הפרעת דחק חריפה (בין 20% לבין 50%).
גורמי סיכון פרוגנוסטים
גורמים אישיותיים (טמפרמנט): רקע של הפרעה נפשית קודמת, רמה גבוהה של רגשות שליליים, נוירוזה, תפיסה קטסטרופלית של האירוע הטראומטי, מחשבה על כך שהאירוע הטראומטי שקרה הוא רק התחלה של רצף אירועים טראומטיים ונזק שיתרחשו בעתיד.
גורמים סביבתיים: חשיפה לאירוע טראומטי, תמיכת הסביבה, תגובת הסביבה
גורמים פיזיולוגיים וגנטיים: שכיחות ההפרעה גבוהה יותר בקרב נשים. אחת הסיבות לכך היא שנשים חשופות יותר לסוגי אירועים טראומטיים כמו אונס, שיכולים להסתיים בטראומה נפשית.
גורמים תרבותיים: בתרבויות מסוימות עשויים הסימפטומים הדיסוציאטיביים ללבוש אופי של איחוז. תסמינים דמויי פאניקה עשויים להראות שונים בתרבויות מסוימות (דוגמת קמבודיה) בשל תסמונות תלויות תרבות כמו Ataque de nervios או Khyâl cap בקרב קמבודים או ילידי קמבודיה תושבי ארצות הברית.
מהלך ההפרעה, פרוגנוזה והחלמה
כאמור, ההפרעה תאובחן על ידי פסיכיאטר רק אם הסימפטומים האמורים מתקיימים שלושה ימים אחרי אירוע הטראומטי. בחלק מהמקרים הפרעת דחק חריפה תתפתח בחלוף חודש להפרעת דחק פוסט-טראומטית. כמחצית מהאנשים עם הפרעת דחק פוסט טראומטית הציגו תמונה קלינית של הפרעת דחק אקוטית בטרם קיבלו אבחנה של פוסט-טראומה. בחלק אחר של המקרים הסימפטומים ייחלשו עם הזמן ובחלק מהמקרים גם יעלמו לחלוטין.
ילדים
אוכלוסייה שראויה לתשומת לב מיוחדת באבחון הפרעה זו היא ילדים מתחת לגיל שש. ילדים אלה קרוב לוודאי שיפגינו התנהגות משחקית הקשורה באופן כלשהו לטראומה (משחקים עם תכנים המזכירים את הטראומה וכדומה כפי שתואר לעיל). כמו כן, ילדים קטנים לא בהכרח יפגינו פחד, ועשויים להגיב בכעס ובעצבנות.
תוצאה תפקודית של ההפרעה
ההפרעה עלולה לגרום לאדם לפגיעה מאוד משמעותית בתפקוד החברתי, המקצועי והמשפחתי, ולהקשות על ההתמודדות עם פגיעה גופנית כתוצאה מהאירוע הטראומטי עצמו (למשל פגיעה בעקבות תאונות דרכים, אונס או תקיפה). הפרעות השינה, המהוות לעיתים קרובות חלק מהתסמינים הקלינים של ההפרעה, משפיעות גם הן לרעה על תפקוד האדם. הנסיגה החברתית כתוצאה מהצורך להימנע מדברים המזכירים את האירוע הטרואמטי יכולה גם היא להחמיר את התמונה.
אבחנה מבדלת
ההפרעה נבדלת מהפרעות הסתגלות בכך שהיא עוסקת בתגובה הראשונית לאירוע מובחן (או מספר אירועים חוזרים) ולא למצבי דחק כלליים ומתמשכים כמו חיים בעוני.
התסמינים והתמונה הקלינית של הפרעת דחק חריפה דומים מאוד לאלה של פוסט-טראומה, אך לא זהים להם. ההבדלים המרכזיים הם:
יש להבחין בין הפרעת פאניקה לבין הפרעת דחק חריפה שיכולה להיות מלווים בהתקף פאניקה. כמו כן, הפרעת דחק חריפה יכולה להיות מלווה בהפרעות דיסוציאטיביות.
ההפרעה נבדלת מפגיעת ראש טרואמטית בכך שפגיעת ראש היא אירוע של טראומה גופנית, בעוד שהפרעת דחק חריפה היא טראומה נפשית.
הרמיוני נוריס
הרמיוני נוריס (באנגלית: Hermione Norris; נולדה ב-12 בפברואר 1967) היא שחקנית אנגלייה. ידועה מתפקידה בסדרת הדרמה-קומית "רגליים קרות" עליה הייתה מועמדת לפרס הקומדיה הבריטית (British Comedy Awards). היא ידועה עוד מתפקידה כרוז מאיירס בדרמת הריגול של ה-BBC, "ספוקס".
ביוגרפיה
נוריס נולדה ב-12 בפברואר 1967 בלונדון. היא הבת השנייה במשפחה בת ארבעה ילדים, יש לה שתי אחיות ואח. הוריה, מייקל והלן נוריס, התגרשו כשהייתה בת ארבע. אז עברה לגור אצל סבתהּ בדרבישייר יחד עם אמהּ ואחיה. אחרי שנים אחדות המשפחה חזרה להתגורר בלונדון. היא קבלה מלגת לימודים לבית ספר לבלט (Elmhurst Ballet School) בסארי. בתקופת לימודיה הצטרפה לחוג דרמה, והשתתפה בו עד גיל 17 בנוסף לשיעורי הריקוד שלה. אחר כך במשך שנתיים עבדה בעבודות פקידותיות.
הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה ב-1989 במחזה "חלום ליל קיץ" אשר הקנה לה חברות באיגוד השחקנים הבריטי. בטלוויזיה הופיעה לראשונה ב-1991 בסדרה "The Men's Room" בו גילמה את בתו של פרופ' מארק קרלטון (ביל ניי). תפקידים נוספים בראשית הקריירה שלה בטלוויזיה היו בסדרה "פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי, במיני סדרה "קלאריסה", ובפרק בסדרה הקומית "Drop the Dead Donkey". עוד הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "בין השורות" ו"חדר מיון". כשנשארה חסרת עבודה התפרנסה מעבודה בסופרמרקט וכמוכרת במרכז מסחרי.
כשהייתה מובטלת שקלה לעזוב את המשחק וללמוד משפטים במטרה לעסוק בעריכת דין. אך היא לוהקה לסדרה "רגליים קרות" בתפקיד קארן מרסדן, אישה מהמעמד הבינוני המרגישה לכודה בסגנון החיים שלה. היא הופיעה בכל אחד מפרקי הסדרה וב-2001 הייתה מועמדת ל"פרס הקומדיה הבריטית" בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
במקביל להשתתפותה בסדרה "רגליים קרות" כיכבה בדרמה Berkley Square של ה-BBC לצידו של כריסטופר אקלסטון, ובסרט הטלוויזיה "Falling Apart" בתפקיד אישה הנמצאת במערכת יחסים אלימה. ב-2002 שיחקה יחד עם רובסון גרין בסדרה "מחשבות רצחניות" (Wire in the Blood) כבלשית במשטרה, והופיעה בסדרה עד 2005 אז החליפה אותה השחקנית סימון להביב. היא שיחקה בסרטים "לאקי ג'ים" עיבוד לספרו של קינגסלי אמיס וב-" Born Romantic" של דייוויד קיין.
בסוף 2005 לוהקה נוריס לתפקיד רוז מאיירס בסדרת הריגול "ספוקס", והשתתפה בה בשנת 2006. ב-2007 הופיעה בשמונה מתוך עשרה פרקים, אחר כך יצאה לחופשת לידה. ב-2008 חזרה להופיע בסדרה והמשיכה להופיע בה גם ב-2009. על תפקידה זה זכתה ב-2008 ב-Crime Thriller Awards (פרס מותחן הפשע) של רשת ITV3 בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר. היא הייתה מועמד לפרס גם שנה אחר כך.
בשנים 2007 עד 2009 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "קינגדום". היא גילמה את אחותו למחצה של פיטר קינגדום (סטיבן פריי) עורך דין בעיירה קטנה. ב-2010 שיחקה ב-"Bouquet of Barbed Wire", עיבוד מחדש לסדרת דרמה מ-1976, יחד עם טרוור איב. עוד ב-2010 שיחקה בדרמת מדע בדיוני "Outcasts".
נוריס השתתפה במספר פרסומות טלוויזיה עבור חברות שונות.
חיים אישיים
ב-2002 החלה נוריס במערכת יחסים עם סיימון וילר התסריטאי של "מחשבות רצחניות". בני הזוג התחתנו בדצמבר 2002. בנם הראשון וילף נולד ביוני 2004 ובתם הירו נולדה באוגוסט 2007.
מיסי אליוט
מליסה ארנט "מיסי" אליוט (באנגלית: Melissa Arnette "Missy" Elliott; נולדה ב-1 ביולי 1971), היא ראפרית, זמרת-יוצרת, מפיקה מוזיקלית, רקדנית וזמרת ספוקן אמריקאית, זוכת 5 פרסי גראמי. נכון לשנת 2007 מכרה אליוט כ-7.6 מיליון עותקים מאלבומיה ולפיכך נחשבת כראפרית המצליחה והנמכרת ביותר בעולם.
תחילת דרכה
אליוט נולדה וגדלה בפורטסמות', וירג'יניה, כבת יחידה לפטריקה ורוני. בנעוריה החלה לכתוב שירים, וב-1990 הקימה עם חברותיה להקת בנות, ששרה בסגנון רית'ם אנד בלוז; המפיק היה ידיד של אליוט, טימותי מוזלי, שבהמשך הפך למפיק מצליח בשם טימבלנד. ב-1991 הוחתמה הלהקה בחברת התקליטים "אלקטרה", נקראה מחדש בשם "Sista", ואליוט עברה עימה לניו יורק. הלהקה, שכללה כעת כ-20 חברים, הקליטה מספר סינגלים ואף אלבום מוזיקה, שלא יצא מעולם.
בסוף שנת 1995 עזבו מרבית חברי הלהקה; אליוט וטימבלנד החלו להפיק שירים לאמנים אחרים, כגון תשעה שירים לאלבומה השני של הזמרת אליה, שיצא ב-1996 וזכה להצלחה רבה. בשנה זו החלה להתארח גם כזמרת, ברמיקסים של ראפרים כמו שון קומבס, שהציע לה לחתום בחברת התקליטים שלו. אך אליוט הוחתמה בתקופה זו בחברת אלקטרה, על חוזה לפיו תקים חברת-בת להפקת תקליטים משלה, "The Goldmind", בה תפיק גם להיטים בכיכובה, כזמרת סולו. אליוט צירפה את טימבלנד כשותף להפקה בחברה.
Supa Dupa Fly
ב-1997 הוציאה אליוט את אלבומה הראשון, "Supa Dupa Fly", שהגיע למקום השלישי במצעד המכירות האמריקאי ועורר עניין רב. באלבום התארחו מספר כוכבי היפ הופ ורית'ם אנד בלוז, ובהם באסטה ריימס, אליה, ג'ינוויין, דה בראט והמפיק השותף טימבלנד. הפריצה באה בזכות הסינגל הראשון, "The Rain (Supa Dupa Fly)‎", והקליפ המיוחד שלו, עליו קיבלה אליוט שני פרסי בילבורד עבור הקליפ הטוב ביותר וכן הקליפ הטוב ביותר לאמן חדש; הקליפ נבחר גם לקליפ השנה של המגזין "רולינג סטון". האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה לאחר שנמכרו כמיליון עותקים שלו ברחבי ארצות הברית, ואליוט הייתה מועמדת לפרסי גראמי ו-VMA עבורו. גם הסינגל "Sock It To Me" שיצא מתוך האלבום הגיע למעמד סינגל זהב בארצות הברית.
Da Real World
ב-1999 הוציאה אליוט את אלבומה השני, "Da Real World", מתוכו יצאו הסינגלים "All N My Grill‎", "She's A Bitch" ו-"Hot Boyz", שעמד בראש מצעד ההיפ הופ והרית'ם אנד בלוז של מגזין הבילבורד במשך שישה שבועות, ועליו קיבלה אליוט סינגל זהב בארצות הברית. האלבום היה מועמד לפרס גראמי עבור אלבום הראפ הטוב ביותר; בנוסף זכתה אליוט באותה שנה בפרסי בילבורד וסול טריין. במקביל התארחה אליוט באותה שנה לצד דה בראט ברמיקס לסינגל "Heartbreaker" של מריה קארי.
Miss E…So Addictive
ב-2001 הוציאה אליוט את האלבום "Miss E…So Addictive" שהגיע למעמד אלבום פלטינה, וכלל אמנים אורחים ידועים רבים. מתוכו יצאו הסינגלים "Get Your Freak On", שזיכה את אליוט בשש מועמדויות ל-VMA, בפרס הסול טריין ובתואר סינגל השנה של המגזין רולינג סטון; ו-"One Minute Man" עם לודאקריס. באותה שנה אליוט שיתפה פעולה עם ג'נט ג'קסון בסינגל "Son Of A Gun".
Under Construction
ב-2002 זכתה אליוט בפרס גראמי והייתה מועמדת לעוד שניים. היא זכתה גם בפרסי סול טריין ו-BET. אליוט הוציאה באותה שנה את האלבום "Under Construction", מתוכו הגיע הסינגל "Work It" למקום השני במצעד הבילבורד ולמעמד פלטינה בארצות הברית. בנוסף הפיקה אליוט את החידוש ללהיט "Lady Marmalade" שבוצע על ידי כריסטינה אגילרה, פינק, מיה וליל קים. השיר זכה בגראמי והגיע למקום הראשון בעשרות מדינות ברחבי העולם, בהן בריטניה וארצות הברית.
This Is Not a Test!
ב-2003 הגיע "Under Construction" למעמד פלטינה כפולה בארצות הברית (מכירות של מעל 2 מיליון עותקים). אליוט זכתה שוב בפרסי הסול טריין וה-BET ובפרס גראמי נוסף, והוציאה את הסינגלים "Gossip Folks" ו-"Pass That Dutch". באותה שנה יצא אלבומה הרביעי, "This Is Not A Test!", שהגיע גם הוא למכירות פלטינה בארצות הברית. אליוט הופיעה על במת ה-VMA בהופעה הפותחת של הטקס, יחד עם בריטני ספירס, כריסטינה אגילרה ומדונה, שאיתה שיתפה פעולה ברמיקס ל-"American Life". באותה שנה השתתפה בסרט "שחקי אותה מותק" בתפקיד עצמה.
ב-2004 זכתה אליוט בפרס גראמי נוסף בקטגוריית שיר הראפ הטוב ביותר לזמרת ("Work It"), והייתה מועמדת לארבעה נוספים. היא זכתה שוב בפרס ה-BET, בקטגוריית אמנית ההיפ הופ של השנה, והייתה מועמדת לשני פרסי VMA על הקליפ ל-"I'm Really Hot". כן התארחה בחידוש ל-"Car Wash" עם כריסטינה אגילרה (מקום רביעי במצעד הבריטי) ובשיר "1,2 Step" של סיארה (מקום שני בארצות הברית).
The Cookbook
ב-2005 הוציאה אליוט אלבום חמישי, "The Cookbook", בו השתתפו אמנים אורחים ובהם מרי ג'יי בלייג' ו-M.I.A.. האלבום זכה לביקורות חיוביות והיה מועמד לפרס גראמי כאלבום הראפ הטוב של השנה; הוא הגיע למעמד של אלבום זהב במכירות בארצות הברית. הסינגל הראשון מתוכו, "Lose Control" (בשיתוף עם פאטמן סקופ וסיארה), הגיע למקום הרביעי בארצות הברית וזכה בשני פרסי VMA.
Respect M.E.
בשנת 2006 הוציאה אליוט את אלבום אוסף הלהיטים הראשון שלה, "Respect M.E.". בסוף 2007 חזרה להפיק, והפיקה לזמרת אוליביה את שני הסינגלים הראשונים שלה. בנוסף, הפיקה לזמרת קישה קול את סינגל הבכורה שלה, בשיתוף פעולה עם ליל קים, "Let It Go".
במהלך שנת 2012 צפוי לצאת אלבומה השביעי של אליוט, "Block Party".
ב-15 ביולי 2010 הופיעה אליוט בישראל, בגני התערוכה בתל אביב. ב-2015 הופיעה אליוט יחד עם קייטי פרי בהופעת מחצית סופרבול XLIX,
בשנת 2021 שיחקה בסרט המוזיקלי "סינדרלה" המבוסס על האגדה באותו שם.
בספטמבר 2022, שיתפה פעולה עם הזמרת הישראלית נגה ארז לשיר "NAILS".
האנה דוד
האנה פרנצ'סקה קייטי דוד (באנגלית: Hannah Francesca Katie Dodd; נולדה ב-17 במאי 1995) היא שחקנית ודוגמנית אנגלייה.
ביוגרפיה
דוד נולדה בקולצ'סטר וגדלה בליבנהית' על גבול אסקס - סאפוק. היא רוקדת מאז שהייתה בת שנתיים. ואף עשתה תואר ראשון במחול.
דוד החלה את הקריירה שלה בדוגמנות והייתה בת 16 כשחתמה ב-Select Model Management, באמצעות הכסף שהרוויחה, מימנה את שיעורי הריקוד שלה. היא דגמנה עבור חברות כמו פריימרק וטופשופ וברברי.
בשנת 2018, דוד עשתה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בסדרות "נסיכת הזמן" של הולו ו"פרוצות". היא גילמה את סנדרה בסרט "נצחיים" בשנת 2021. בשנה שלאחר מכן, דוד הופיעה כגרסה צעירה לדמותה של סיינה מילר במהלך שנות לימודיה באוניברסיטה במיני-סדרה של נטפליקס משנת 2022, "אנטומיה של שערורייה".
בשנת 2022, לדוד יש תפקידים בסרט נטפליקס "אנולה הולמס 2" ו"Flowers in the Attic: The Origin", פריקוול המבוסס על הרומן "גן של צללים". במאי 2022, הוכרז שדוד תחליף את רובי סטוקס בעונה השלישית של הדרמה התקופתית של נטפליקס בהפקת שונדלנד, "ברידג'רטון" בתור פרנצ'סקה ברידג'רטון.
סעיף 8
סעיף 8 הוא (באנגלית: Section 8) כינוי לקטגוריית סעיפים של שחרור מן הכוחות המזוינים של ארצות הברית, כאשר חייל אינו מתאים לשירות בגלל הפרעות נפשיות. כאשר חייל משוחרר מן הכוחות המזוינים של צבא ארצות הברית מסיבות נפשיות, או שהוא מתנהג כמי שיש לו הפרעות נפשיות, אומרים עליו כי "הוא בסעיף 8".
מקור המונח
המונח מגיע מתקנות מספר 615-360 של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם סעיף 8 פקד על שחרור אלו שאינם כשירים נפשית לשירות צבאי.
בשנת 1950 שחרור בעזרת סעיף 8 ניתן לכל חייל או חיילת שנתגלה כי הם הומוסקסואלים. בנוסף לקלון המתלווה לשחרור על ידי סעיף 8, בוטלו לחיילים הללו הטבות ותיקי מלחמת העולם השנייה.
בצבא האמריקני פסקו מלעשות שימוש בשחרור על פי סעיף 8 כדי לשחרר חיילים מסיבות פסיכולוגיות או פסיכיאטריות ובמקום משתמשים בתקנות ההפרדה 635-200 של השירות הפעיל. בפרק 5, פסקה 13 נכתב כי יש לשחרר את החיילים שאובחנו בצורה רפואית הסובלים מהפרעת אישיות.
הפיכת המונח לנפוץ
המונח נעשה נפוץ בעקבות סדרת הטלוויזיה "מ.א.ש", שם רב-טוראי קלינגר ניסה לקבל שחרור בעזרת סעיף 8 אך לבסוף זנח את מאמציו.
גם בסרט "מטאל ג'אקט", המגויס לאונרד לורנס הידוע בכינוי "גומר פייל" הופך לבלתי יציב בעליל כתוצאה מההתעללות של מדריך האימונים.
אוינופידיס
אוינופידיס היה אסטרונום ומתמטיקאי יווני, שפעל במחצית השנייה של המאה ה-5 לפנה"ס, וחי באי כיוס. ייתכן שפרט לאוינופידס איש חיוס היה קיים אדם נוסף בעל שם זהה, שכן השם כבר מופיע אצל הומרוס באיליאס. אודמוס מספר בספרו 'אסטרונומיה' שאוינופידס גילה ראשון את נטיית גלגל המזלות (מישור המלקה) ומדד את ערכו. יש אומרים שלמד זאת מן המצרים. הוא קבע כי משכם של 59 שנים שלמות (שנה סידרית) שווה ל-730 חודשים (סינודיים). זמן מה אחר כך ניתנה הערכה טובה יותר. ודרש מן הגאומטריקנים להשתמש רק בכלים פשוטים כמו סרגל ומחוגה כדי ליצור בנייה גאומטרית.
פרשת גיוס הנשים הישראליות לרשת ריגול איראנית
פרשת גיוס הנשים הישראליות לרשת ריגול איראנית היא פרשת מעצרם של ארבע נשים וגבר אחד מיוצאי איראן בישראל בחשד לריגול למען איראן. הפרשה נחשפה על ידי שירות הביטחון הכללי של ישראל בינואר 2022. עד לחשיפת הפרשה הנאשמים נכלאו בצינוק ונותקו מהעולם החיצון. נמנע מהם ליצור קשר עם עורכי דין ובני משפחותיהם, ולקרוביהם לא נמסרה סיבת המעצר. כל הנאשמים זוכו מלבד אחת שהורשעה בעברת מגע עם סוכן חוץ.
ניסיון גיוס
הגיוס הופעל באמצעות חשבון פייסבוק פיקטיבי של אדם בשם ראמבוד נמדר. הלז התחזה ליהודי־איראני, בן לקבלן אמיד, המשווע לעלות לישראל. הוא פנה לעשרות אנשים באמצעות דף זה. בייחוד התמקד בנשים יהודיות יוצאת איראן שעלו לישראל, רובן ממשפחות מעוטות יכולת. הוא רכש את אמונן לאט לאט, באמצעות יצירת קשר ממושך. בשלב הראשוני הוא לא ביקש מהן דבר אלא התמקד בתיאור "חייו", כולל על חיי הקהילה היהודית ובית הכנסת אברישמי בו הוא כביכול מתפלל, וסיפר כי יש להם חברים משותפים. בשיחות בשפה הפרסית שילב גם מילים בעברית, כדי לשוות אמינות לסיפור הרקע שלו. עם התפתחות הקשר, קיבל מהן "ראמבוד" את מספר הטלפון האישי שלהן, והמשיך לשוחח עמן בשיחות צ'אט באמצעות אפליקציית "ווטסאפ". בכל העת הוא נמנע מלחשוף את פניו בשיחות וידאו מצולמות שניהל עימן, בטענה שהמצלמה שברשותו מקולקלת. רק בשלב מאוחר יותר, כשהקשר התחזק, הוא ביקש מאותן נשים בקשות שונות. למשל, להעביר באמצעות חלקן כספים לישראל, בעבור נתח מסוים, או לצלם אתרים שונים.
פעילות
"ראמבוד" פנה למשתמשי פייסבוק רבים, וכנגד חמישה הוגשו כתבי אישום:
מעצר
ב-24 בנובמבר 2021 בשעות הבוקר המוקדמות אנשי שב"כ פשטו על בתיהם של חמשת החשודים, עצרו אותם, ביצעו חיפוש ותפסו את כל המכשירים האלקטרוניים שלהם. המעצר הותר לפרסום בינואר 2022. חשיפת הפרשה הותירה הלם בקהילה הפרסית בישראל. מבחינה חברתית, חברי הקהילה הביעו תחושה שמסביב רואים בהם כ"מרגלים בפוטנציה" . ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט התייחס למקרה ואמר כי ניסיונותיה של איראן מתרחבים גם למאמצי השפעה על אזרחי ישראל, על החברה הישראלית, לזריעת קיטוב ומחלוקת, לערעור של היציבות הפוליטית בישראל ולפגיעה באמון הציבור בשלטון . נגד כל החמישה הוגשו כתבי אישום לבית המשפט המחוזי בירושלים בעבירה של מגע עם סוכן חוץ. מתוקף החלטת בית המשפט ובהתאם לצו איסור פרסום שניתן לבקשת סניגוריהם של החשודים נמנע פרסום שמותיהם, למעט אחת שהסכימה לחשוף את עצמה.
היפון
היפון או היפו (מיוונית: Ἵππων) היה פילוסוף יווני שחי במחצית השנייה של המאה החמישית לפני הספירה. איש סאמוס (ויש אומרים רגיום, קרוטונה או מטפונטום; קיימת השערה כי מדובר על יותר מאדם אחד). כפילוסוף חזר אל הרעיון שהמים הם ראשית כל הדברים, רעיון שהגה לראשונה תאלס ממילטוס כמאה שנה קודם לכן. בעיקר טען שהנשמה עשויה מים, בדומה לזרע של כל דבר. הוא ניסה לְהָזֵם את הדעה שהנשמה עשויה דם, שכן הזרע איננו עשוי דם. אריסטו במטאפיזיקה אלפא מזכיר את היפון כ"זול מחשבה" וטוען שאין למנות אותו בשל כך בין ההוגים החשובים שסברו שהיסוד כל הדברים הוא מים.
אזורי הכיבוש בגרמניה
אזורי הכיבוש בגרמניה הם אזורים בגרמניה שהיו נתונים במשטר צבאי של בעלות הברית בשנים 1945 ל-1949, בעקבות כניעת גרמניה הנאצית בתום מלחמת העולם השנייה.
גרמניה מערבית לקו אודר-נייסה חולקה לארבעה אזורי כיבוש למטרות ניהול המדינה. ארבעת האזורים חולקו בין ארבע בעלות הברית (ארצות הברית, בריטניה, צרפת וברית המועצות). החלוקה בוצעה בהתאם להבנות ועידת יאלטה ולהסכם בועידת פוטסדאם שנוסח ביולי 1945. במקביל חולקה גם העיר ברלין לארבעה אזורים. שטחים גרמנים שהיו מזרחית לקו קו אודר-נייסה העוברו לידי פולין וברית המועצות.
האזור האמריקאי כלל את אזור המדינות בוואריה והסן אשר בדרומה של גרמניה ואת חלקיה הצפוניים של המדינה המודרנית באדן-וירטמברג. גם ערי הנמל הצפוניות ברמן (שעל גדות הווזר) וברמרהאפן (במקום המפגש של הווזר עם הים הצפוני) הושמו תחת ממשל צבאי אמריקאי עקב רצונם של האמריקאים בנקודת מאחז בצפונה של גרמניה.
האזור הבריטי כלל את המבורג (על פי הגבולות ששורטטו בידי הנאצים בשנת 1937), שלזוויג-הולשטיין (שהוקמה על בסיס הפרובינציה הפרוסית בשם זה), סקסוניה התחתונה (אחודן של בראונשווייג, אולדנבורג ושאומבורג-ליפה עם פרובינציית הנובר הפרוסית), ונורדריין-וסטפאליה (איחודן של ליפה, חלקה הצפוני של ריינלנד ווסטפאליה).
אזור הכיבוש הסובייטי שבמזרח כלל את שטחי תורינגיה, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ברנדנבורג ומקלנבורג-מערב פומרניה.
על שטחי הכיבוש של ארצות הברית, בריטניה וצרפת (למעט חבל הסאר) הוקמה בשנת 1949 הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ("גרמניה המערבית"). בשטחי הכיבוש הסובייטיים הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
ברלין המערבית הייתה בפועל מובלעת של גרמניה המערבית, אולם דה יורה הייתה תחת אזור הכיבוש בגרמניה, עד איחוד גרמניה ב-1990.
קניון מת
קניון מת (באנגלית: Dead Mall) הוא כינוי למרכז קניות (לרוב מקורה) שרובו עד כולו של שטח המסחר בו נטוש ושתנועת הלקוחות בו דלה.
ישנם מספר גורמים אשר מביאים לנטישת הלקוחות את הקניונים, כמו ירידה במעמד הסוציו אקונומי של הלקוחות אשר גרים בסביבת הקניון או סגירה של חנות עיקרית במתחם הקניון (כגון סופרמרקט או חנות רהיטים גדולה).
גורם נוסף אשר מוריד את היקף המסחר במרכזי הקניות הוא התפשטות הקניות באינטרנט.
נכון לשנת 2018, בישראל התופעה אמנם קיימת אך בממדים נמוכים בהרבה (בשנת 2015 תוכננה בנייתם של 123 מרכזי קניות חדשים).
במהלך מגפת הקורונה בשנת 2020 תופעת הקניונים המתים התרחבה בשל הנחיות הריחוק החברתי והסגר שמדינות רבות נקטו, מה שגרם לרבים להימנע משהייה במרכזי קניות סגורים.
נובה גראדישקה
נוֹבָה גְרָאדִישְקָה (בקרואטית: Nova Gradiška) היא עיירה ורשות מקומית במזרח קרואטיה, השוכנת במחוז ברוד-פוסאבינה, וסמוכה לעיירה סטארה גראדישקה ולגבול עם בוסניה והרצגובינה.
היסטוריה
ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אחר כך נמסר האזור לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה. האזור שוחרר על ידי הפרטיזנים של טיטו, ולאחר המלחמה נכללה נובה גראדישקה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
ביוני 1991 הכריזה קרואטיה על עצמאותה והתנתקה מיוגוסלביה. כפועל יוצא מכך, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה, ובמהלכה התחוללו באזור נובה גראדישקה קרבות בין צבא יוגוסלביה לבין כוחות הצבא הקרואטי. העיירה הופגזה על ידי הכוחות היוגוסלביים. לאחר קרבות שנמשכו מספר חודשים עלה בידי הכוחות הקרואטיים להדוף מהאזור את הכוחות היוגוסלביים.
הקהילה היהודית
סוחרים יהודים התיישבו בנובה גראדישקה בשלהי המאה ה-18. במקום ככל הנראה הוקם בית עלמין יהודי ובמהלך המאה ה-19 נבנה בית כנסת קהילתי. בשלהי מלחמת העולם הראשונה סבלו בני הקהילה מהתקפות של אנשי הקאדר הירוק ובית הכנסת חרב. ב-1921 מנתה הקהילה 266 נפשות שהיוו 7.28 אחוזים מכלל תושבי העיירה. ב-1925 נבנה בית הכנסת מחדש. ב-1931 נמנו בנובה גראדישקה 207 יהודים. בקרב הקהילה הייתה פעילות ציונית ענפה והוקמו סניפים של התנועה, של ויצו ותא של השומר הצעיר אשר הפעיל חוות הכשרה לנוער בכפר הסמוך ליופינה. מספר משפחות יהודיות שהתגוררו בכפרי הסביבה כגון נוֹבְסְקָה נסמכו הלכתית על קהילת נובה גראדישקה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 198 נפשות. במהלך המלחמה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והעברת האזור לחזקת האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים. החל מהמחצית השנייה של 1941, גורשו בני הקהילה למחנה הריכוז סטארה גרדישקה ששכן בכפר הסמוך. חלק מבני הקהילה נרצחו בסטארה גרדישקה, וחלקם גורשו למחנה ההשמדה יאסנובאץ ונרצחו שם. לאחר המלחמה לא חודשה הקהילה. ב-1941 פגעו שלטונות האוסטאשה בבית הכנסת, ונגרם לו נזק רב. ב-1949 נמכר הנכס. לפי דיווחי הרשות המקומית, בית העלמין היהודי עדיין קיים באתר, ומצויות בו 50–70 מצבות. עוד מצוין שב-1994 עבר האתר שיקום. עם זאת קיימת מחלוקת בין היסטוריונים בנושא זה. חלקם טוענים שבני קהילת נובה גראדישקה קברו את מתיהם בבית העלמין העתיק בכפר צֶרְנִיק הסמוך, בו קיים בית עלמין מראשית המאה ה-18. בעידן היוגוסלבי השתייכה קהילת צרניק לקהילת נובה גראדישקה. קהילה נוסדה שם באמצע המאה ה-18. בסמוך למועד זה הוקם בית העלמין היהודי. ב-1780 הוקם בית הכנסת. ב-1917 נשרף שם בית הכנסת וחרב. לאחר מלחמת העולם הראשונה הלך ופחת מספר התושבים היהודים. הקהילה חרבה בשואה. בית העלמין עדיין קיים בכפר.
יחסי גרמניה–סין
יחסי גרמניה–סין הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה העממית של סין.
גרמניה השתתפה גם בדיכוי מרד הבוקסרים. לאחר מלחמת העולם הראשונה, השתפרו היחסים בהדרגה. אך, תחת שלטונו של אדולף היטלר בגרמניה התדרדרו היחסים ובמלחמת העולם השנייה עד כדי רדיפה נאצית כנגד הסינים שבשטחה, יפן הייתה חלק ממדינות הציר בהובלת גרמניה הנאצית ולחמה נגד סין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, גרמניה נחצתה לשני חלקים: גרמניה המערבית, אשר הייתה דמוקרטיה מערבית וליברלית, וגרמניה המזרחית אשר הייתה מדינה קומוניסטית. המלחמה הקרה, הביאה עמה את הברית בין ארצות הברית לגרמניה המערבית נגד הקומוניזם. הברית בין ארצות הברית לגרמניה המערבית, גרמה להתדרדרות היחסים בין שתי המדינות.
לאחר איחוד גרמניה מחדש, היחסים השתפרו בהדרגה.
יחסים דיפלומטים מוקדמים
ב-1859, בעקבות התבוסה של סין במלחמת האופיום השנייה, שלחה גרמניה את משלחת אוילנבורג, למשא ומתן על הסכמים מסחריים של פרוסיה עם סין, יפן וסיאם. ב-2 בספטמבר 1861, חתמו פרוסיה וסין על פתיחת יחסים מסחריים רשמיים בין שתי המדינות.
ב-1897, ניצלה האימפריה הגרמנית, את רציחתם של שני מיסיונרים גרמנים על מנת לפלוש לצ'ינגדאו ולהקים שם את מושבת מפרץ ג'יאוז'ו.
שיתוף פעולה גרמני-סיני (1911-1941)
שיתוף הפעולה האינטנסיבי בין גרמניה לסין נמשך עד עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-1933. שר האוצר של סין ביקר בגרמניה הנאצית ב-1937 והתקבל על ידי אדולף היטלר.
מלחמת העולם השנייה
שיתוף הפעולה הסיני-גרמני קרס ב-1939 עקב תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה, מה שאילץ אזרחים סינים רבים לעזוב את גרמניה עקב הגברת המעקב והכפייה הממשלתית. מלחמת סין-יפן השנייה גרמה להיטלר להחליף את סין ביפן כבעלת ברית אסטרטגית של הנאצים במזרח אסיה. הממשלה הסינית הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית בעקבות ההתקפה על פרל הארבור בשנת 1941. לאחר מכן, מה שהביא לכך שהגסטפו פתח במעצרים המוניים של אזרחים סינים ברחבי גרמניה.
המלחמה הקרה
עם סיומה של מלחמת העולם השנייה, נחלקה גרמניה לשניים: גרמניה המערבית בעלת משטר דמוקרטי ב'סגנון המערב', וגרמניה המזרחית אשר הנהיגה משטר קומוניסטי. במהלך המלחמה הקרה, הצטרפה גרמניה המערבית לברית שהובילה ארצות הברית נגד הגוש המזרחי (קומוניסטי) בהובלת ברית המועצות. כפועל יוצא, ערערה הברית את היחסים הדיפלומטים בין גרמניה המערבית לסין, אשר תמכה מנגד בגרמניה המזרחית ובקומוניזם גרמניה המזרחית הצליחה לקיים יחסים טובים עם סין לאורך השנים, למרות הפיצול הסיני-סובייטי שהתרחש במשך רוב המלחמה הקרה עד ל-1989. גרמניה המערבית לא הכירו בתחילה ברפובליקה העממית של סין עד לאוקטובר 1972, אז גרמניה המערבית יצרה רשמית מגעים דיפלומטיים עם סין, אם כי מגעים לא רשמיים התקיימו מאז 1964.
איחוד גרמניה
לאחר איחוד גרמניה מחדש ב-1990, היחסים השתפרו בהדרגה. בין השנים 1993–1998 נפגשו המנהיגים הגרמניים והסינים פנים אל-פנים, כ-52 פעמים. גם גרמניה וגם סין התנגדו נחרצות לפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003.
מוזיאון הרצל
מוזיאון הרצל הוא מוזיאון בירושלים, העוסק בפועלו ובחזונו של בנימין זאב הרצל. המוזיאון נמצא ברחבת הכניסה הראשית אל הר הרצל.
היסטוריה
זמן קצר לאחר מותו של הרצל, רכש בנק אנגלו-פלשתינה כ־ 2000 דונם במקום שנקרא לימים יער חולדה (יער הרצל) עבור ההנהלה הציונית לצורך הקמת חווה חקלאית ובית גדול למגורי מנהל החווה שהיה אמור לשמש גם כמוזיאון הרצל, אך המוזיאון לא הוקם שם.
רק ב־ 1960 הוקם מוזיאון הרצל בהר הרצל. במוזיאון המקורי הייתה תצוגה על חייו ופועלו, כולל שיחזור חדר עבודתו בווינה על רהיטיו המקוריים ומסמכים מארכיונו של הרצל, כמו מכתבים שקיבל מאת העסקן הציוני אבא לפין, פסל בעבודה של פרידריך בר, חברו של הרצל ועוד רבים אחרים. עם השנים הוזנח המוזיאון ונסגר בשנת 2000.
יחסי גרמניה–סין
איחוד גרמניה
ביולי 2019, שגרירי האו"ם מ-22 מדינות, כולל גרמניה, חתמו על מכתב משותף ל-UNHRC בגנות ההתעללות של סיןבאויגורים, כמו גם התעללותה בקבוצות מיעוט אחרות, וקוראים לממשלתו של נשיא סין שי ג'ינפינג לסגור את מחנות המעצר בשינג'יאנג. ביוני 2020, גרמניה התנגדה בגלוי לחוק הביטחון הלאומי בהונג קונג.
מוזיאון הרצל
היסטוריה
לרגל 100 שנים לפטירתו של הרצל, שופץ ושודרג המוזיאון ונפתח מחדש בשנת 2005 ביוזמת ד"ר דוד בריקסטון. המוזיאון החדש כולל ארבעה מיצגים אורקוליים: אחד על דרכו של הרצל לציונות, השני על פעילותו בפוליטיקה הציונית, השלישי עוסק בחדרו של הרצל והרביעי עוסק בהשוואה בין חזונו של הרצל בספרו אלטנוילנד להישגיה של מדינת ישראל. חדר העבודה המקורי של הרצל משולב אף הוא במוזיאון החדש.
יחסי גרמניה–סין
איחוד גרמניה
סין עקפה את ארצות הברית בשנת 2017 והפכה לשותפת הסחר הגדולה ביותר של גרמניה, כשהיא הייתה אחראית לכמעט 10% מ-2.6 טריליון אירו של המדינה בסחר חוץ בשנת 2021. יתרה מכך, סין, שהניעה את כלכלת גרמניה במשך עשרות שנים, היוותה מנוע צמיחה מרכזי.
יחסים דיפלומטיים
גרמניה מחזיקה בשגרירות רשמית בבייג'ינג ו-4 קונסוליות נוספות בסין. סין מחזיקה בשגרירות רשמית בברלין וקונסוליות בדיסלדורף, פרנקפורט, המבורג ומינכן.
מוזיאון הרצל
היסטוריה
מרכז הרצל הוקם ומנוהל על ידי ההסתדרות הציונית העולמית, ארגון שנוסד בידי הרצל עצמו בקונגרס הציוני הראשון, בשיתוף עם ארגונים רבים נוספים.
במוזיאון מתקיימים סיורים מודרכים בהר הרצל בחלקת גדולי האומה, בבית העלמין הצבאי ובאתרים ממלכתיים נוספים. כמו כן המוזיאון מעביר סיורים בירושלים בעקבות ביקורו ההיסטורי של הרצל בעיר בשנת 1889.
תערוכות ופעילויות
המוזיאון החדש כולל ארבעה סרטים ארבעה ממדיים, המספרים על דרכו ותרומתו של הרצל לציונות, השתתפותו בפעילות ציונית פוליטית ואת חזונו של הרצל כפי שמתואר בספר אלטנוילנד. מתחם המוזיאון כולל שני מרכזים חינוכיים הקשורים לציונות, אשר מנוהלים על ידי ההסתדרות הציונית העולמית.
יחסי טובאלו–מלזיה
יחסי טובאלו–מלזיה הם היחסים הבילטרליים שבין טובאלו לבין פדרציית מלזיה.
עזית הכלבה הצנחנית (סרט)
עזית הכלבה הצנחנית (ידוע גם בשם "עזית של הצנחנים") הוא סרט הרפתקאות ישראלי מ-1972, בבימויו של בועז דוידזון לפי ספרו של מרדכי גור "עזית הכלבה הצנחנית". הסרט נחשב לאחת הקלאסיקות של הקולנוע הישראלי וסחף אחריו צופים נלהבים ומעריצים רבים.
עלילה
עזית מתקבלת בדעות חלוקות בשכונה. רוב הדיירים מחבבים את הכלבה החדשה, אך בעלי האטליז השכונתי סולדים ממנה, עד שהיא מחזירה לאשת הקצב את ארנקה שנגנב על ידי שודד. האילוף שעברה הכשיר אותה גם למשימות צניחה, איתור ובילוש, ועד מהרה מגויסת הכלבה למשימות קרביות ומעורבת בפעולת הצלה נועזת.
בסצנה המפורסמת מהסרט, מצניחים את עזית ממטוס על מנת לאתר את חמי ורותי. עזית מחלצת אותם מהכבלים לאחר שהם נלכדו על ידי מחבלים וננטשו במדבר שורץ עקרבים. במשימה אחרת, עוזרת עזית לסגן אורי ללכוד חוליית מחבלים שפעלה בחרמון. כפרס מקבל אורי חופשה באתר החרמון ומבלה אותה ביחד עם תמי ועזית.
בזמן החופשה מבצעת חוליית המחבלים של אבו חסן ירי רקטות לעבר יישובים הסמוכים לגבול. אורי ועזית מוזעקים כדי להוביל פשיטה על מעוז מחבלים בירדן, כדי לשים קץ אחת ולתמיד לטרור של כנופיית אבו חסן. הצנחנים נלחמים בגבורה ופוגעים במחבלים רבים אך אורי נפצע ונופל בשבי המחבלים. עזית נשארת בשטח, מגיעה אל המקום בו מוחזק אורי ומעבירה עבורו הודעה, ובעת שהמחבלים מעבירים אותו למפקדה הראשית, לוחמי הצנחנים צונחים מעליהם ועוצרים אותם. לבסוף, אורי הורג את מפקד המחבלים אבו חסן תוך כדי מאבק. אורי מחולץ על ידי הצנחנים ומובהל לבית החולים, שם מתברר שהפציעה איננה קשה וכוללת רק שבר ביד. לאחר שחרורו מבית החולים באים ד"ר חרובי ותמי לבקרו, בעוד עזית ממתינה בחוץ. אורי שומע על כך ורץ לעברה.
הצלחת הסרט בישראל
הסרט הצליח באופן מיוחד בישראל ורכש לו צופים נלהבים מכמה סיבות: מחבר העלילה היה מרדכי גור, אישיות צבאית בכירה ומעוררת השראה. בנוסף, ימי הקרנת הסרט בקולנוע היו ימים של שכרון חושים צבאי בישראל, בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים והציבור חש חיבה לכל סרט בעל מוטיב צבאי.
ריינהולד ניבור
ריינהוֹלד ניבּוּר (באנגלית: Reinhold Niebuhr (יש המתעתקים את שמו לעברית ריינהולד ניבוהר); 21 ביוני 1892 – 1 ביוני 1971) היה תאולוג פרוטסטנטי אמריקאי. עיקר פרסומו בניסיונו לקשר את האמונה הנוצרית עם הפוליטיקה, הדיפלומטיה והריאליה של המציאות המודרנית בת זמננו. תרם תרומה מיוחדת לתזה בדבר 'מלחמה צודקת'. מחבר תפילת השלווה.
ביוגרפיה
בשנות כהונתו ככומר הוטרד ניבור מן ההשלכות השליליות של מהפכת התיעוש על חיי העובדים. הוא הפך למבקר קולני של הנרי פורד ואיפשר לאיגודי עובדים לנצל את במת ההטפה הכנסייתית שלו כדי לקדם את נושא זכויות העובדים. במקביל יצא ניבור כנגד הארגון הגזעני 'קו קלוקס קלאן' (Ku Klux Klan) שבשנות העשרים התעצם בערי המערב והמרכז של ארצות הברית, והיה חזק במיוחד בדטרויט.
בשנת 1923 ביקר ניבור באירופה, בה היה עד למצבה של גרמניה תחת הכיבוש הצרפתי. הביקור גרם לו לחזק את עמדותיו הפציפיסטיות, אותן אימץ בעקבות מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1928 עזב ניבור את דטרויט ונתמנה לפרופסור לתאולוגיה מעשית בסמינר התאולוגי 'יוניון' שבניו יורק. מכאן ולהבא בילה ניבור את רוב הקריירה שלו שם, עד לשנת 1960. במשרתו זו זכה ניבור להשפעה ניכרת על דורות של תלמידי הסמינר.
ניבור פרסם ספר מחוויותיו ככומר בדטרויט בשם "דפים מפנקסו של ציניקן מאולף" (Leaves from the Notebook of a Tamed Cynic). הוא המשיך לכתוב ולפרסם לכל אורך הקריירה שלו, וכן שימש כעורך למגזין 'נצרות ומשבר' (Christianity and Crisis) משנת 1941 עד לשנת 1966. ניבור היה בין החברים המייסדים של הקרן לסיוע בינלאומי, אשר כיום ידועה בשמה International Rescue Committee. משימתה של הקרן (לפי תיאור משנת 1933) הייתה "לסייע לגרמנים הסובלים מן המדיניות של השלטון ההיטלראי".
פעילותו הפוליטית
בשנות השלושים של המאה העשרים שימש ניבור כמנהיג מרכזי של הפלג הרדיקלי במפלגה הסוציאליסטית האמריקאית. הוא צידד בקבלת התוכנית של החזית המאוחדת מטעם המפלגה הקומוניסטית האמריקאית, עמדה העומדת בניגוד חד לעמדותיו המאוחרות יותר. לפי אוטוביוגרפיה של לואיס ולדמן, אחד ממתנגדיו הפוליטיים, ניבור אפילו הנהיג תרגילים כמו-צבאיים בין החברים הצעירים של המפלגה.
השפעתו
מרטין לותר קינג למד את כתביו של ניבור בזמן לימודיו בסמינר התאולוגי קרוזר בפנסילבניה. ואלו תרמו לתזה של "מלחמה צודקת". כתבים אלה יחד עם כתביו של פאול טיליך סייעו לקינג לקשר את האמונה הנוצרית יחד עם המאבק למען זכויות השחורים בארצות הברית.
קישורים חיצוניים
<BR>
הרקולס והלילה הערבי
הרקולס והלילה הערבי (באנגלית: Hercules and the Arabian Night) הוא שמו של פרק 44 בעונה הראשונה של סדרת האנימציה של דיסני, "הרקולס", המבוססת על סרט בעל אותו שם. בפרק יש קרוסאובר עם דמויות מסרט האנימציה של דיסני, "אלאדין", ביניהן אלאדין, הנסיכה יסמין, ג'אפר ואבו. הפרק בוים על ידי פיל ויינשטיין, ונכתב על ידי ביל מוטז ובוב רוט. הפרק שודר לראשונה בארצות הברית ב-10 בפברואר 1999. אורך הפרק הוא כ-27 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
עלילת הפרק
הכישוף של נאסירה שכובל את נשמתו של ג'אפר לעולם החיים מתבטל, וזה גורם לנשמתו של ג'אפר להגיע לשאול (עולם המתים). ג'אפר מנסה לשכנע את אל המתים, האדס, להחזירו לחיים. בהתחלה האדס אדיש אליו, אך לאחר שהם מגלים שלשניהם יש מכנה משותף, (ג'אפר רוצה לשלוט באגרבה במקום הסולטאן, אך אלאדין הצליח להביס אותו, והאדס רוצה לשלוט באולימפוס במקום זאוס, אך הרקולס הצליח להביס אותו) האדס מחזיר לחיים את ג'אפר, והשניים משתפים פעולה נגד אלאדין והרקולס. ג'אפר מנסה לתקוף את הרקולס בעוד שכאב ופחד מנסים לתקוף את אלאדין, אך הרקולס גובר על ג'אפר, ואלאדין גובר על כאב ופחד. לאחר מכן, ג'אפר והאדס חוטפים את איקרוס ואבו, ומפלילים את אלאדין והרקולס במעשה. כתוצאה מכך אלאדין והרקולס נלחמים זה בזה, אך לבסוף הם הופכים לחברים, לאחר שהם מגלים שג'אפר והאדס הם אלה שחטפו את איקרוס ואבו. אלאדין והרקולס יוצאים להציל את איקרוס ואבו, והם מצליחים להביס את ג'אפר. ג'אפר חוזר להיות נשמה, והנשמות שבסטיקס (נהר המתים) מושכות אותו אל תוך הסטיקס.
כרונולוגיה
דבר היוצא דופן בפרק זה הוא שמצוין שאלאדין והרקולס התקיימו בערך באותו הזמן, למרות שהגיוני להסיק שהם חיו בהפרש של לפחות אלף שנה זה מזה (הרקולס הוא מיוון העתיקה ואילו אלאדין הוא מעידן בית עבאס). מצד שני, מספר אויבים של אלאדין כמו: מכנהיכליז, המלכה היפסודה ודומינוס טוסק, יכולים להיות באותה תקופה של הרקולס. גם במהלך השיר "עולם חדש" שהיה בסרט "אלאדין" משנת 1992, אלאדין ויסמין רואים את יוון. דבר נוסף שיש לציין הוא שבסרט "שובו של ג'אפר" הג'יני מספר שהוא רץ עם הרקולס.
הנסיכה יסמין מזכירה במהלך הפרק שהיא ואלאדין נשואים, דבר המעיד שהפרק מתקיים לאחר אירועי הסרט "אלאדין ומלך הגנבים". דבר זה גם מסביר את היעדרותו של יאגו, וגם למה אלאדין לובש את התלבושות שלו מהסרט. דבר מוזר הוא שהיה סרט וסדרת טלוויזיה לאחר מותו של ג'אפר. ייתכן שהזמן עובד אחרת בעולם התחתון, וג'אפר נאלץ לעבור קו המתנה לפני הפגישה עם האדס, כפי שציון בכתבים רבים עתיקים, כמו "אינאיס" של ורגיליוס, נשמות צריכות לחכות הרבה זמן בשביל לעבור את הנהר. במשחק הווידאו "אלאדין ונקמתה של נאסירה" (שמתרחש לאחר מותו של ג'אפר, אך לפני סדרת הטלוויזיה והסרט השלישי של אלאדין) נאסירה הטילה על אחיה ג'אפר כישוף שכובל את נשמתו לעולם החיים. כישוף זה נמשך זמן רב ובוטל רק לאחר אירועי הסרט השלישי של אלאדין, וזה מסביר כנראה למה ג'אפר הגיע לשאול (עולם המתים) רק לאחר זמן רב.
בראון פוירסון
בּרוּן פּוׂאַרְסוׂן (צרפתית: Brune Poirson נולדה ב-1 בספטמבר 1982) היא פוליטיקאית צרפתייה, כיהנה כמזכירת המדינה משרד למעבר אקולוגי וסולידריות (Secrétaire d'État auprès de la ministre de la Transition écologique et solidaire) בין השנים 2017 ל-2020.
פוירסון הובילה את החקיקה למניעת פסולת וכלכלה מעגלית בצרפת. החוק הצרפתי הוא המתקדם ביותר בתחום.