cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לא זמן למות
עלילת הסרט
בעזרת Q, בונד ונעמי מאתרים את סאפין באי במחלוקת מתקופת מלחמת העולם השנייה הממוקם בין יפן לרוסיה. הם משתמשים במטוס כדי לחדור למפקדתו של סאפין ולומדים שהוא מתכוון להשתמש בננו-בוטים כנשק ביולוגי נגד מיליוני אנשים על פני כדור הארץ. הם מבינים שהם חייבים להרוס את הבסיס כדי למנוע הפצת ננו-בוטים נוספים. נעמי לוקחת את אוברוצ'וב כבן ערובה בעוד בונד מחפש את סאפין, שמחזיק במתילד. סאפין רומז בעדינות כי מתילד היא בתו של בונד ומסביר כי תוכניתו היא להשתמש בננו-בוטים על מנת לשלוט בעולם כדי "להציל" אותו באמצעות הענקת שכחה ושליטה לאנושות. בונד מרמה את סאפין והורג את אנשיו, אך סאפין בורח. מתילד בורחת מסאפין לאחר שזה חס על חייה ומתאחדת עם נעמי, מדלן ובונד. נעמי הורגת את אוברוצ'וב בכך שגרמה לו ליפול למים הרעילים במפקדה כשהוא מדבר על השמדת גזע. נעמי לוקחת את מדלן ומתילד אל סירה כדי להביאן למקום מקלט, בעוד בונד נשאר מאחור כדי לנסות להרוס את הבסיס של סאפין.
כאשר הוא מורה על תקיפת טילים על האי של סאפין, בונד מנסה לפתוח ממגורות טילים גדולות כדי שהטילים יהרסו כליל את פנים המטה של סאפין ולא יפגעו בחזית החיצונית. תוך כדי כך, בונד מותקף על ידי סוכניו של סאפין, אותם הוא מצליח להרוג כולל את פרימו. לבסוף הוא נלחם בעצמו בסאפין, שיורה בו מספר פעמים ומותיר אותו פצוע קשה. בונד גובר עליו, שובר את זרועו ואילו סאפין מגלה שהוא הדביק את בונד בננו-בוטים חדשים המתוכנתים עם הקוד הגנטי של מדלן ובתה, כך שאם בונד ייגע בהן שוב, הוא יהרוג אותן. בונד מתגבר על פציעותיו ויורה בסאפין והורג אותו.
בונד פותח בהצלחה את הממגורות. הוא מבקש מ־Q לחבר אותו בתקשורת למדלן ואומר לה שהוא אוהב אותה, ומעודד אותה לחיות חיים שלווים עם מתילד. מדלן מאשרת כי מתילד היא בתו הביולוגית. הטילים ששוגרו ממשחתת של הצי הבריטי מגיעים לאי, משמידים את הבסיס של סאפין והורגים את בונד תוך כדי כך. תוכניתו של סאפין נמנעת.
במשרדו של M בלונדון, כל צוות MI6 מרים כוסיות משקה לכבוד בונד ומכבדים את זכרו ואת תרומתו לשירות. הסרט מסתיים בסצנה שמדלן נוסעת עם בתה מתילד למטרה שבאיטליה ומתחילה לספר לה על אביה.
פיתוח
פיתוח הסרט החל באביב 2016, כאשר החוזה בין סרטי סוני להפקת סרטי ג'יימס בונד עם מטרו גולדווין מאייר ו-Eon Productions פג לאחר שחרורו של "ספקטר". באפריל 2017 נכנסו סוני, האחים וורנר, פוקס המאה ה-20, יוניברסל ו-Annapurna להתמודדות במכרז כדי לזכות בזכויות ההפצה של סרט ג'יימס בונד הבא.
ותיקי הסדרה ניל פרוויס ורוברט ווייד – שעבדו על כל סרט בונד מאז "העולם אינו מספיק" – ניגשו לכתיבת התסריט במרץ 2017. סם מנדס ציין כי הוא לא יחזור כבמאי למרות ההצלחה של שני סרטי הבונד שלו, סקייפול וספקטר. זמן רב כריסטופר נולאן הוזכר כמועדף לביים את הסרט, אבל הוא עצמו הצהיר כי לא ישתתף בהפקתו. ביולי 2017, יאן דמינג, דייוויד מקנזי ודני וילנב נשקלו לצורך בימוי הסרט. בדצמבר 2017, דחה וילנב את ההצעה לביים את "בונד 24" בשל התחייבויותיו לסרט "חולית". בחודש פברואר 2018, דני בויל הפך למועמד המוביל לתפקיד ויחד עם המפיקים ברוקולי וילסון צורף ג'ון הודג' על מנת לשכתב את התסריט על בסיס רעיון של בויל, כשגרסתם של פרוויס ווייד נדחתה על הסף. הטיוטה של הודג' קיבלה את אישור האולפנים כאשר יוניברסל הבטיחו את זכויות ההפצה של הסרט ובויל אושר כמי שמביים את הסרט כאשר תאריך תחילת ההפקה נקבע לדצמבר 2018. עם זאת, בויל עזב את ההפקה באוגוסט 2018 בשל הבדלים יצירתיים ותאריך הפצתו של הסרט נדחה. דוברתו של הודג' אף אישרה כי הוא גם לא מעורב עוד. עם עזיבתו של בויל, נשקלו כמה במאים אחרים ולבסוף נבחר קארי ג'וג'י פוקאנגה בתור הבמאי החדש, בספטמבר 2018 באמצעות החשבון הרשמי של ג'יימס בונד בטוויטר. פוקאנגה הפך לאמריקאי הראשון בהיסטוריה של הסדרה לביים סרט רשמי של ג'יימס בונד. לינוס סנדגרן נשכר כצלם ראשי בדצמבר 2018.
עם עזיבתו של בויל, פרוויס ווייד הובאו בחזרה לעבד את התסריט בספטמבר 2018. סקוט ז. ברנס הובא חזרה גם הוא כדי לעבוד על התסריט בפברואר 2019. לבקשת קרייג, נשכרה הסופרת פיבי וולר-ברידג' כדי לשכתב את התסריט באפריל 2019 על מנת להוסיף עוד הומור. וולר-ברידג' הייתה לתסריטאית הנשית השנייה שזכתה בכתיבת סרט בונד אחרי שג'והאנה הארווד כתבה את "מרוסיה באהבה". המפיקה ברברה ברוקולי הודיעה כי היחס של בונד כלפי נשים ישתנה ב"בונד 25" כתגובה לתנועת Me Too.
ליהוק
"ספקטר" צפוי היה להיות הופעתו האחרונה של דניאל קרייג כבונד. בחודש מאי 2016, דווח במספר אתרי אינטרנט ופלטפורמות חדשות שקרייג קיבל הצעה של 100 מיליון דולר ממטרו גולדווין מאייר כדי לחזור לתפקידו כבונד בשני סרטים נוספים, אך דחה את ההצעה והצהיר כי ספקטר יהיה הסרט האחרון שלו כבונד. בהמשך, קרייג הכחיש כי קיבל החלטה, אבל שיבח את זמנו בתפקיד בונד עד כה ותיאר אותה בתור "העבודה הטובה ביותר בעולם עשיית בונד". הוא גם הכחיש כי הוצעו לו 150 מיליון דולר עבור שני סרטי בונד הבאים. הוא ציין כי העובדה שהוא קיבל שום החלטות לחזור לתפקיד בעבר היה בשל ההתמקדותו בפרויקטים אחרים כגון לוגאן לאקי. בחודש אוגוסט 2017, קרייג אישר שהוא יחזור להופעת סופית כבונד, בזמן שהתראיין בתוכנית לייט שואו עם סטיבן קולבר. ביולי 2018, קרייג נסע לארצות הברית כדי לבקר במטה ה-CIA בלנגלי, וירג'יניה, כדי לברר פרטים נוספים על אופן הפעולה של סוכנויות המודיעין. ה-CIA אמר, "מר קרייג נפגש עם ההנהגה וכוח העבודה שלנו, שהסבירו שריגול בחיים האמיתיים הוא הרבה יותר 'גלימה' והרבה פחות 'פגיון' מאשר מה שמוצג בעולם הבידור של מרגלים וריגול נגד."
דיווחים רבים הצביעו על כך שכריסטוף וואלץ חתם לגילום נוסף של ארנסט סטאברו בלופלד לסרטי 007 נוספים בתנאי שקרייג יחזור כבונד. למרות הליהוק המוגדר של קרייג כבונד, הודיע וולץ שהוא לא יחזור. במהלך ימיו של דני בויל כבמאי הסרט, דלפה דרישת ליהוק לפיה לתפקיד הנבל ההפקה דורשת "רוסי קר וכריזמטי" ולתפקיד נערת בונד "ניצולה שנון וכשרונית". ההפקה גם חיפשה אחרי שכיר חרב ממוצא מאורי עם "מיומנויות לחימה מתקדמות". רעיונות אלה השתנו, ככל הנראה, לאחר יציאתם של בויל והודג' מהפרויקט. בדצמבר 2018 חשף פוקאנגה בראיון כי בן וישו, נעמי האריס וראלף פיינס, כולם יגלמו מחדש את תפקידיהם מהסרטים הקודמים גם בסרט הבא, כאשר פוקאגה לא שלל אפשרות להחזיר גם את דמותו של בלופלד, בגילומו של וולץ. פוקאנגה חשף גם כי לאה סדו חוזרת לגלם מחדש את תפקידה כמדלן סוואן, מה שהופך אותה לשחקנית השלישית שתגלם את נערת בונד בסרטים עוקבים אחרי שאוניס גייסון גילמה את סילביה טרנץ ב"ד"ר נו" ו"מרוסיה באהבה". רורי קיניר יחזור לגלם את ביל טאנר, כמו גם ג'פרי רייט שיגלם את פליקס לייטר. רייט עושה את הופעתו הראשונה בסדרה מאז "קוונטום של נחמה" והופך לשחקן הראשון לשחק את פליקס לייטר שלוש פעמים.
אנה דה ארמס, דאלי בנסלה, דייוויד דנציק, לשאנה לינץ', בילי מגנוסן וראמי מאלק, הוכרזו כחברים בצוות השחקנים באירוע בשידור חי, ששודר מאחוזת הזהב של איאן פלמינג בג'מייקה. שידור חי זה נערך ב-25 באפריל 2019 וסימן את ההתחלה הרשמית של הפקת הסרט. מאלק הוכרז כמי שיגלם את נבל הסרט. על פי הדיווחים, דניאל קרייג בחר באופן אישי את השחקנית הקובנית אנה דה ארמס לגלם את פלומה בסרט, לאחר שעבד איתה על רצח כתוב היטב (2019).
צילומים
ההפקה הייתה אמורה להתחיל ב-3 בדצמבר 2018 באולפני פיינווד, אבל הצילומים התעכבו עד מרץ 2019, לאחר עזיבתו של בויל. ההפקה החלה ליד ניטדאל בנורווגיה, עם צוות צילום שני שצילם סצנות באגם קפוא. הצילומים החלו לפני תחילת ההפקה הרשמית כדי לנצל את תנאי מזג האוויר המקומיים. צילום מקומות כלל את מטרה באיטליה, ג'מייקה, נורווגיה ולונדון, בנוסף לצילומי פנים באולפני פיינווד. הסרט היה הראשון בזיכיון שסצנות הירי צולמו במצלמות IMAX. הצילומים העיקריים החלו באופן רשמי ב-28 באפריל 2019 בג'מייקה. דווח כי קרייג ינהג ברכב מדגם אסטון מרטין Rapide E בסרט, גרסה חשמלית של אסטון מרטין Rapide ונעשה שימוש גם ברכב אסטון מרטין דגם V8 וינטאג'. הוא נצפה באתרי צילום גם בנורווגיה ובמרדף מכוניות שצולם על הדרך האטלנטית. במאי 2019 נודע שדניאל קרייג נפצע במהלך פעלול והצילומים הוקפאו למשך כמה שבועות בזמן שהשחקן עבר ניתוח קטן בקרסול. ביוני 2019 שוב ארעה תקרית על סט הצילומים, כשבמהלך פיצוץ מבוקר באולפני פיינווד באטלנטה, נפצע קל איש צוות.
הצילומים התחדשו ביוני אותה שנה בלונדון ובמהלכן נחשף רכב אסטון מרטין ולהאלה (Aston Martin Valhalla), שישמש את הסוכן. ביולי הצילומים נערכו בבריטניה במיקומים כמו לונדון וסקוטלנד. באוגוסט הצילומים עברו למאטרה שבאיטליה והושלמו ב-25 באוקטובר אותה שנה.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין הנס צימר, שזהו הפסקול הראשון של סרט בונד שהוא מלחין. שיר הנושא, No Time to Die, בוצע בידי בילי אייליש, שכתבה אותו יחד עם אחיה, פיניאס או'קונל. אייליש בת ה-18 היא האומנית הצעירה ביותר שכתבה והקליטה שיר נושא לסדרת ג'יימס בונד. השיר זכה בפרס גראמי בקטגוריית השיר הטוב ביותר שנכתב למדיה חזותית, בטקס פרסי גראמי ה-63 שהתקיים ב-14 במרץ 2021. זהו אירוע נדיר שבו זוכה שיר נושא של סרט קולנוע בפרס עוד לפני שהסרט יצא לבתי הקולנוע. הפסקול הרשמי הופץ על ידי Decca Records, ב-1 באוקטובר 2021. יחד עם הנס צימר עבדו על הפסקול ג'וני מר וסטיב מצארו.
צימר השתמש בכמה רצועות שהלחין בעבר לסרטים קודמים כמו גם נעימות נושא מסרטי בונד ישנים. כך, חלקים משיר הנושא No Time to Die מופיעים ברצועות "Lovely To See You Again", "Home", "I'll Be Right Back", ו-"Final Ascent". רצועת "Matera" מכילה גם חזרה על נעימה מתוך "We Have All The Time In The World", כמו גם מ"City of Lovers" שהלחין דייוויד ארנולד. ברצועה "Good To Have You Back" ישנה חזרה על נעימת הנושא מסרטים קודמים "On Her Majesty's Secret Service". ברצועת "I'll Be Right Back" יש שימוש חוזר במוטיבים מתוך רצועת "Molossus" מפסקול הסרט "באטמן מתחיל", שבעצמו משתמש מחדש ברצועה "Charlie Loses His Head" מתוך הסרט "גשם שחור", פסקול שהלחין צימר.
הפצה וביקורות
"בונד 25" תוכנן במקור לצאת להפצה מסחרית ב-8 בנובמבר 2019. לאחר עזיבתו של דני בויל, תאריך השחרור נדחה תחילה ל-14 בפברואר 2020 ולאחר מכן ל-8 באפריל. הסרט תוכנן לצאת מחוץ לארצות הברית ב-3 באפריל 2020. באוגוסט 2019 נחשף כי שם הסרט הוא "No time to die".
במרץ 2020 נודע כי הקרנת הבכורה של הסרט נדחתה לנובמבר 2020 בעקבות התפרצות נגיף קורונה-ווהאן. בספטמבר 2020 דווח שהקרנת הבכורה נדחתה שוב, הפעם לאפריל 2021. בינואר 2021 יציאת הסרט נדחתה פעם נוספת, והוא יצא ב-8 באוקטובר 2021 בארצות הברית וב-29 בספטמבר 2021 בישראל.
לקראת צאת הסרט לאקרנים, בספטמבר 2021, אפל TV פלוס שידרה סרט טלוויזיה קצר באורך 45 דקות בשם "להיות ג'יימס בונד" בסרט בו דניאל קרייג מהרהר בכנות על גילומו של בונד במשך 15 שנה. בסרט, שכולל קטעי ארכיון שטרם נראו, החל מ-"קזינו רויאל" ועד "לא זמן למות", קרייג משתף את זיכרונותיו האישיים בשיחה עם מפיקי הסדרה, מייקל וילסון וברברה ברוקולי, לקראת הופעתו הסופית כסוכן החשאי האייקוני. "הרבה אנשים כאן עבדו איתי על חמש סרטים", ציין קרייג זמן קצר לאחר השלים את סצנת הסיום של אין זמן למות: "...אהבתי כל שנייה מהסרטים האלה, ובעיקר את הסרט הזה כי קמתי כל בוקר והזדמן לי לעבוד איתכם, וזה היה כבוד גדול בחיי."
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון משוקלל של 83%. הביקורות לסרט היו חיוביות בסך הכל, ושיבחו את הופעתו האחרונה של קרייג בתפקיד, העלילה, סצינות האקשן והפעלולים. ברם, חלק מהמבקרים חשו כי הסרט נופל באיכותו מסרטיו הקודמים של קרייג וכמו כן סצנת הסיום של הסרט נחשבה לשנויה במחלוקת, גם בקרב מעריצי הסדרה.
מכבי חדרה (כדורגל נשים)
המועדון כולל גם קבוצות נוער לשלוש קבוצות גיל - נערות, ילדות וטרומיות.
היסטוריה
בתחילת שנות האלפיים הקימו יעקב גלאם ויוסי סופר קבוצת כדורגל לילדות שהתחרתה בליגת המתנ"סים ולאחר מכן גם בתחרות "פוקס קידס" הארצית והעולמית. קבוצה זו זכתה מספר פעמים בליגת הנערות בכדורגל וגביע המדינה בכדורגל לנערות. בין כוכבות הקבוצה באותה תקופה הייתה נועם אכטל.
על בסיס השחקניות מקבוצת הילדות והנערות הצליחו להעמיד קבוצה שהצטרפה לליגת הנשים בשנת 2004.
מאז הקמתה משחקת הקבוצה בליגת הנשים הבכירה אך טרם זכתה באליפות. הקבוצה הגיעה 5 פעמים למעמד גמר גביע המדינה וזכתה בתואר פעם אחת.
בשנת 2019 ייצגה הקבוצה את המדינה במשחקי מכבי פאן אמריקה שנערכו במקסיקו וזכתה במדליית ארד.
סגל השחקנים
נכון ל-22 בספטמבר 2019
בתרבות הפופולרית
חלק משחקניות הקבוצה לקחו חלק בסדרת הטלוויזיה אדומות ששודרה בשנת 2004.
הצלמת אלמה מכנס קז צילמה את שחקניות הקבוצה במשך שלוש וחצי שנים והציגה את תערוכת "תעמדי יציב" על שלטי חוצות בירושלים. אחת ממטרות התערוכה הייתה ליצור דימוי חדש של נשים חזקות במרחב הציבורי. התערוכה הושחתה על ידי חרדים קיצוניים.
אולגה ויזינגר-פלוריאן
אולגה ויזינגר-פלוריאן (בגרמנית: Olga Wisinger-Florian; 1 בנובמבר 1844 - 27 בפברואר 1926) הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אוסטרית, בעיקר של נופים ודומם פרחים.
חיים
ויזינגר-פלוריאן נולדה וחיה כל חייה בווינה. היא החלה בשיעורי אמנות פרטיים בגיל 19. מתוסכלת מהתקדמותה ואיכות ההדרכה, עקבה אחר משאלות הוריה והתאמנה כפסנתרנית קונצרטים עם יוליוס אפשטיין. בין השנים 1868 עד 1873 היא זכתה להצלחה מסוימת כפסנתרנית, עד שפציעה ביד אילצה את פרישתה מהפסנתר.
בגיל 30 חזרה ויזינגר-פלוריאן לציור, והקדישה את עצמה לחלוטין לחדר העבודה שלה. היא למדה תחילה אצל אוגוסט שפר ואחר כך אצל אמיל יקוב שינדלר. כשהייתה בת 35 נכללה בתערוכה של אגודת האמנות הווינאית. היא הייתה אחת מתשע הנשים היחידות שהתבקשו לתרום ל- Die österreichisch-Ungarische, אנציקלופדיה בת 24 חלקים על הארצות והעמים של האימפריה האוסטרו-הונגרית - מבין שאר הנשים, ויזינגר-פלוריאן הייתה האוסטרית היחידה.
משנת 1881 היא הציגה באופן קבוע ציורים בתערוכות השנתיות שהוצגו בבית האמן ובהמשך הוצגה לעיתים קרובות בתערוכות בווינה. העבודה שהציגה בתערוכות הבינלאומיות בפריז ובשיקגו זכתה לשבחים ברחבי העולם. ויזינגר-פלוריאן הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות ובבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
האמנית, שהייתה פעילה גם בתנועות הנשים של המעמד הבינוני באותה תקופה, זכתה להצטיינות ופרסים רבים. ניתן לייחס את הציורים המוקדמים של ויזינגר-פלוריאן למה שמכונה אימפרסיוניזם אוסטרי. בציורי הנוף שלה אימצה את גישתו של שינדלר לטבע.
המוטיבים שהשתמשה בהם, כמו נוף של שדרות עצים, גנים ושדות, הזכירו מאוד את עבודתו של המורה שלה. לאחר שנפרדה משינדלר בשנת 1884 הלכה בדרכה. תפיסת הנופים שלה נעשתה מציאותית יותר. עבודתה המאוחרת בולטת בצבעים מגוונים, עם השפעה ניכרת של אקספרסיוניזם. עם תמונות נוף ופרחים שכבר היו צבעים בסגנון אקספרסיוניסטי בשנות ה-90 של המאה ה-19, היא הקדימה את זמנה שנים.
למרות תחילת דרכה המאוחרת כציירת, ויזינגר-פלוריאן נהנתה מהכרה בווינה.
וילפרד דה ברוין
ביוגרפיה
באפריל 2013 היה קורבן לתקיפה הומופובית אלימה בעת שהלך עם בן זוגו ברובע התשעה-עשר של פריז. התקרית התרחשה בעיצומו של הדיון על נישואים חד-מיניים בצרפת. הוא החליט לשתף את צילום פניו הנפוחות ברשתות החברתיות. התצלום הוצג באופן נרחב על ידי כלי תקשורת צרפתיים וזרים והוא הוזמן לדבר במספר כלי תקשורת אירופיים גדולים. ב-6 במאי 2014, טייב ק' ועבדלמליק מ' נידונו לשלושים חודשי מאסר בגין תקיפה זו.
אולגה ויזינגר-פלוריאן
חיים
עבודותיה נכללו בתערוכת City of Women אמניות בווינה בין השנים 1900–1938.
וילפרד דה ברוין
טלוויזיה
בחורף 2013–2014, דה ברוין התחרה בתוכנית ההולנדית "De Slimste Mens" (האיש החכם ביותר) ב-NCRV.
בין 2013 ל-2015 היה לו טור קבוע בתוכנית "De wereld draait door" (העולם ממשיך להסתובב) ב-NPO 1.
במרץ 2016 הוא הנחה סדרת סרטים תיעודיים המוקדשים לצרפת ב-NPO 2 בשם "En visite en France" (ביקור בצרפת), בה הוא מנסה להבין את החברה הצרפתית העכשווית באמצעות ראיונות. הסדרה זכתה להצלחה רבה בהולנד.
עונת 1975/1976 בליגה א'
עונת 1975/1976 בליגה א' הייתה העונה ה-20 של ליגה א' כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל. זו הייתה העונה האחרונה של ליגה א' כליגה שנייה בחשיבותה. החל מעונת 1976/1977 היא הייתה הליגה השלישית.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הקבוצות שזכו במקום 2-5 המשיכו לשחק בליגה השנייה בחשיבותה ויתר הקבוצות ירדו לליגה השלישית.
התעמלות מכשירים במשחקים האולימפיים
התעמלות מכשירים היא ענף במשחקים האולימפיים מאז חידושם בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה (1896). הוא נחשב לאחד משלושת הענפים היוקרתיים במשחקים, לצד האתלטיקה והשחייה.
היסטוריה
במשחקים האולימפיים הראשונים התחרו רק מתעמלים גברים. באתונה התחרו המתעמלים בטבעות, מקבילים, מתח, סוס סמוכות, סוס קפיצות וטיפוס על חבל, וכן בתחרויות קבוצתיות במקבילים ובמתח.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) שבו ונערכו כל תחרויות היחידים שנערכו באתונה, בנוסף לקרב-רב, ועליהם התווספו עוד מספר תחרויות יחידים: להטוטנות, טריאתלון ותחרות משולבת (תחרות שדומה למעשה יותר לקרב-רב המודרני, והתבססה על ארבעה מכשירים). בנוסף, נערכה תחרות קרב-רב קבוצתית, בה השתתפו 13 מועדונים אמריקאיים. המשלחת הגרמנית, שקיבלה את הציון הגבוה ביות בקרב-רב הקבוצתית, נפסלה לאחר שהתברר כי חבריה היו ממועדונים שונים.
באולימפיאדת לונדון (1908) שוב הצטמצם מספר התחרויות, ונערכו רק תחרויות קרב-רב ליחידים ולקבוצות. בניגוד למשחקים הקודמים, הקרב-רב כלל מקצועות התעמלות מכשירים בלבד, כפי שנהוג כיום. בנוסף, בתחרות הקרב-רב הקבוצתית, התחרו נבחרות של מדינות, ולא מועדונים. באולימפיאדת סטוקהולם (1912) נוספו לשתי תחרויות אלה שתי תחרויות נוספות: תחרות קבוצתית עם בחירה חופשית של תרגיל ומכשיר, ותחרות קבוצתית בשיטה שוודית. באולימפיאדת אנטוורפן (1920) נערכו תחרויות במתכונת זהה.
באולימפיאדת פריז (1924) הוחזרו כל תחרויות היחידים שנערכו במשחקים הראשונים באתונה (טבעות, מקבילים, מתח, סוס סמוכות, סוס קפיצות וטיפוס על חבל), וכן נערכה בפעם היחידה בהיסטוריה גם תחרות על סוס קפיצות צדי. התחרויות הקבוצתיות שנוספו בלונדון בוטלו, והתחרות הקבוצתית היחידה שנערכה הייתה קרב-רב.
אולימפיאדת אמסטרדם (1928) הייתה הראשונה בה השתתפו גם מתעמלות. לנשים נערכה רק תחרות אחת, קרב-רב קבוצתי. תחרויות הגברים לא כללו הפעם טיפוס על חבל. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) שוב לא נערכו תחרויות לנשים. לתחרויות הגברים הושב הטיפוס על חבל (בפעם האחרונה), וכן נוספו להטוטנות, טאמבלינג (סדרת קפיצות שנערכת על מסלול מאורך) ולראשונה בהיסטוריה גם תרגיל קרקע.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) החלו גם תחרויות למתעמלות יחידות. ארבעת המקצועות בהן התחרו הנשים הם מקבילים מדורגים, סוס קפיצות, קורה וקרקע, ובנוסף נערכה גם תחרות קרב-רב. שינוי נוסף בתחרויות הנשים היה הוספה של תחרות קבוצתית עם מתקן נייד (הדומה במהותה לתרגילי ההתעמלות האומנותית של ימינו. תחרות זו נערכה גם באולימפיאדת מלבורן (1956), ולא נכללה באולימפיאדת רומא (1960). מאז אולימפיאדת רומא לא חל שינוי במתכונת התחרויות לנשים.
שיטת התחרויות
שלב המוקדמות של כל התחרויות נערך במקביל. למעשה, המתעמלים השונים מתחרים במסגרת של קרב-רב, והתוצאה שהשיגו בכל מכשיר בנפרד משמשת גם לדירוג שלהם לגבי המכשיר עצמו. עבור מדינות שמיוצגות על ידי חמישה מתעמלים, המוקדמות מהוות גם מוקדמות לקרב-רב הקבוצתי. בכל אחד מהמכשירים מתחרים ארבעה מתוך החמישה, והציון המצטבר של כל המתעמלים של מדינה מסוימת בכל המכשירים, מהווה את הניקוד הכולל של הנבחרת.
לשלב הגמר בכל מכשיר מעפילים 8 המתעמלים שהשיגו את הציון הגבוה ביותר בשלב המוקדמות ורק שניים מכל מדינה. שלושת המתעמלים שדורגו במקומות 9 עד 11 מהווים רזרבה. לשלב הגמר בקרב-רב ליחידים מעפילים 24 המתעמלים שסכום הציונים שלהם בכלל המכשירים היה הגבוה ביותר, וארבעה נוספים הם רזרבה. לגמר הקרב-רב הקבוצתי מעפילות 8 הנבחרות שהשיגו את הציון הגבוה ביותר בשלב המוקדמות. בגמר הקרב-רב הקבוצתי מתחרים שלושה מתעמלים מכל נבחרת בכל תרגיל מתוך חמישה מתעמלים.
מתעמלים שצברו את מרב מדליות הזהב
רשימת כל המתעמלים שזכו ב-3 מדליות זהב ויותר או ב-4 מדליות בסך הכל ויותר (נכון לאולימפיאדת טוקיו 2020)
מתעמלים ישראלים במשחקים האולימפיים
ישראל יוצגה בידי מתעמלים ב-8 מהאולימפיאדות בהן השתתפה. 7 מתעמלים ו-7 מתעמלות ייצגו אותה לאורך השנים. רק אחד מהם, אלכס שטילוב, השתתף ביותר מאולימפיאדה אחת.
הפעם הראשונה בה כללה המשלחת הישראלית מתעמלים הייתה באולימפיאדת רומא (1960). שלוש מתעמלות ישראליות השתתפו אז במשחקים, רות אבלס, ראלי בן-יהודה ומרים קארה. השתתפותן הייתה סמלית בעיקרה, והן לא רשמו הישגים משמעותיים. 16 שנים חלפו בטרם ייצג את ישראל מתעמל נוסף, דב לופי, באולימפיאדת מונטריאול (1976), אך גם הוא לא הגיע להישגים גבוהים. גם באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), בה השתתפו ארבעה מתעמלים ישראלים, הישגיהם היו נמוכים. ננסי גולדשמידט העפילה אמנם לשלב הגמר בקרב-רב, אך באותה העת השתתפו בו 36 מתעמלות, והיא סיימה במקום ה-31. גם באולימפיאדת סיאול (1988) ובאולימפיאדת ברצלונה (1992) לא הרשימו המתעמלים הישראלים. באולימפיאדת אתונה (2004), לאחר שתי אולימפיאדות ללא נוכחות מתעמלים ישראלים, רשם פבל גופמן את ההישג הטוב ביותר למתעמל ישראלי עד אז, כשהעפיל לגמר הקרב-רב וסיים במקום ה-19.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היה אלכס שטילוב למתעמל הראשון שמעפיל לשלב הגמר בתחרות במכשיר בודד, תרגיל הקרקע, וסיים במקום השמיני. באולימפיאדת לונדון (2012) שיפר את הישגו, וסיים במקום השישי בתרגיל הקרקע, ההישג הטוב ביותר של מתעמל ישראלי במשחקים האולימפיים עד כה. בנוסף, העפיל לשלב הגמר גם בקרב-רב, וסיים במקום ה-12. בתרגיל המתח לא העפיל לשלב הגמר, אך סיים במקום ה-12.
באולמפיאדת טוקיו 2020 זכה המתעמל ארטיום דולגופיאט במדליה האולימפית הראשונה של ישראל בענף זה כאשר זכה במדליית הזהב בתרגיל הקרקע.
אשר פדי
אשר פדי (נולד ב־12 ביוני 1970) הוא מתופף ישראלי.
ביוגרפיה
פדי נולד במגדל העמק ליעיש ואילנה פדידה, שני מבין חמישה אחים ואחיות. במהלך ילדותו המשפחה הפכה למסורתית ופדי ביטא את המוזיקליות שלו בתפילות בבית הכנסת. בגיל 13, קיבל את סט התופים הראשון שלו ומאז החל לעסוק בתיפוף.
פדי החל ללמוד תווים אצל ז'ראר בוחניש במגדל העמק והופיע במסגרת העירונית ובבית הספר. עם סיום שירותו הצבאי, עבר לתל אביב, והחל להופיע בלהקת הקאברים "בושם" בפאבים בתל אביב ובראשון לציון. ארקדי דוכין אשר זיהה את כישרונו המוזיקלי, פנה אליו להשתתף במופע משירי ויסוצקי.
פדי ניגן גם עם לאה שבת, נורית גלרון, דפנה ארמוני ואלון אולארצ'יק. בשנת 1996 הפך למתופף של יהודה פוליקר. לדבריו תופף במעל 1,200 אלבומים. פדי הקליט לאלבומים של שלום חנוך (2010), המופע המשותף של חנוך עם שלמה ארצי (2011), היהודים (מציאות נפרדת, 1995), שרית חדד (2005), אייל גולן (1996–2016) (למעט האלבום "מציאות אחרת"), מירי מסיקה (2005, 2007), שלמה ארצי (2007, 2012), ליאור נרקיס, קובי פרץ (2008) ושלומי שבת (2010, 2012).
בשנת 1999 נסע פדי לניו יורק להתמחות בסגנונות ג'אז ולאטין ב־Drummers Collective NYC.
בשנת 2008 הופיע פדי בקונצרט האמונה של מרכז פרס לשלום עם הסולן אנדריאה בוצ'לי, והסקסופוניסט דייב קוז. באוקטובר 2011 הופיע עם אלון אולארצ'יק בפסטיבל האומנויות בטשקנט, אוזבקיסטן. ביוני 2013 הופיע בקונצרט התקווה בברלין, גרמניה.
במרץ 2016 עברו פדי ומשפחתו להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה. במקביל להופעות והקלטות עם אמנים אמריקאים, פדי עדיין מקליט ומופיע עם אמנים ישראלים. בדצמבר 2016 ניגן פדי באיחוד של הצ'רצ'ילים ובסיבוב הופעות עם אלון אולארצ'יק שכלל הופעות בישראל ובארצות הברית. במאי 2018 הפך פדי למתופף הישראלי הראשון שחתם על הסכם הסבה עם חברת המצילות האמריקנית "זילדג'יאן" לצד מתופפים נוספים מהעולם.
בשיתוף עם אבי יפרח המנגן בגיטרה בס יצר פרויקט מקורי משותף בשם "הפרויקט של אבי יפרח ואשר פדי". האלבום כולל שבעה קטעי נגינה מקוריים בסגנון פיוז'ן שכולם נכתבו והופקו על ידי פדי ויפרח. מלבד פדי (תופים) ויפרח (גיטרה בס), עוד מנגנים באלבום עוז נוי (גיטרות), אבי סינגולדה (גיטרות), עומר קליין (פסנתר), אלעד אדר (קלידים), ניצן עין-הבר (כלי נשיפה), אלי דג'יברי (סקסופון) ואמיר מילשטיין (חליל).
חיים אישיים
פדי נשוי ואב לשלושה ילדים, בהם המוזיקאי עומר פדי.
פאסט-רופ
פאסט-רופ (Fast Rope) היא טכניקה לגלישה מהירה על גבי כבל. טכניקת גלישה באמצעות פאסט-רופ היא שימושית בעיקר עבור כוחות הצלה או לוחמים המבצעים נחיתה מן האוויר ממסוקים כאשר המסוק אינו יכול לבצע נחיתה על גבי משטח מוצק.
עקרונות
טכניקת פאסט-רופ פותחה על ידי הצבא הבריטי, ולראשונה נעשה בה שימוש לצורך הנחתת כוחות מן האוויר במהלך מלחמת פוקלנד.
בניגוד לגלישה ממצוקים (סנפלינג), אשר בה מתחבר הגולש לכבל הגלישה באמצעות טבעת בחתך D או אמצעי מכני אחר לצורך יצירת חיכוך, ובכך להשגת שליטה על מהירות הגלישה, הרי שבגלישה באמצעות פאסט-רופ נאחז הגולש בכבל באמצעות כפות ידיו בלבד.
יתרונות
לגלישה באמצעות פאסט-רופ מספר יתרונות. ניתן להנחית מספר גבוה של לוחמים תוך פרק זמן קצר ביותר וזאת מכיוון שאין כל צורך בהתארגנות מוקדמת של התחברות, קשירה ואבטחה, וגם לאחר הנחיתה על הקרקע הפינוי הוא מיידי. בנוסף לכך לא קיימת מגבלה על מספר הגולשים בכבל בכל רגע נתון כלומר המרווח בין גולש לבא אחריו יכול להתבטא בסנטימטרים ספורים ובכך לנצל את כל אורכו של הכבל כמרחב פעולה.
יתרון נוסף טמון בהיבט הפאסיבי של פעולת הגלישה מן הצד האווירי. בעוד שבפעילות גלישה בעלת מאפיינים אזרחיים נעשה שימוש באביזרים רבים הכוללים לעיתים גם מנוף או כננת המופעלים על ידי מפעיל מערכת ייחודי, הרי שבגלישה באמצעות פאסט-רופ העזרים הנוספים פרט לכבל הם מיותרים, ולכן מתאפשרת גלישה מכמה מוקדים אשר להם יש צורך בנקודת עיגון בלבד עבור הכבל. כך, בפרק זמן זהה ניתן להנחית לוחמים ממספר נקודות מתוך המסוק באותה העת בקבוצה. בפעילות של כוח מתורגל ומיומן ניתן להנחית 14 לוחמים על ציודם בתוך 30 שניות בלבד.
חסרונות
הגלישה באמצעות פאסט-רופ יוצרת רמת מסוכנות גבוהה במיוחד לנפילה, ובעיקר כאשר הלוחם הגולש עוטה עליו גם ציוד רב המוסיף למשקלו ומקשה עוד יותר על השליטה במהירות. היבט בעייתי נוסף נובע מן העובדה שנקודת הקשר של הגולש עם הכבל היא כפות הידיים בלבד. החיכוך הרב יוצר חום גבוה ולכן הגולש יוצא מן המסוק כאשר הוא עוטה כפפות למניעת כוויות, ובכך משיג מהירות גלישה גבוהה אך חסרת שליטה במידה רבה.
בעייתיות נוספת מתגלה עם ההגעה למשטח הנחיתה. בדרך כלל המדובר בסביבה עוינת מסוג כלשהו, ולכן הירידה המהירה וההתאספות של כוח רב במהירות גבוהה בנקודה מצומצמת ללא יצירת סביבת נחיתה או אבטחה מוקדמת, עלולה לגרום לבעיית התארגנות ותגובה ברגעים הראשונים שבהם רמת הפגיעות של הכוח הגולש גבוהה ביותר. בנוסף לכך, עם הגעתם לקרקע על הלוחמים להספיק להסיר את הכפפות ולהתחיל בתפעול הנשק והציוד תוך שהם חשופים לתגובת הכוח העוין הממתין להם, ובכך מגדילים את פרק הזמן שבו הם חשופים לפגיעה.
בישראל
השימוש בטכניקת פאסט-רופ לצורך הנחתת כוחות מיוחדים של צה"ל קיימת מזה זמן רב. יתרונותיה וחסרונותיה של השיטה נחשפו לציבור הרחב בעיקר באמצעות הצילומים שפורסמו מפעולת ההשתלטות של לוחמי שייטת 13 על ספינת המרמרה. בצילומים שנחשפו נראה בבירור היתרון המרכזי של השיטה והוא הנחתת מספר רב של לוחמים תוך פרק זמן קצר במיוחד בשטח בלתי נגיש, אך יחד עם זאת גם חסרונותיה, ובעיקר הקושי בהתארגנות מהירה של הלוחמים, מייד עם ההגעה לקרקע וההתמודדות עם כוחות עוינים הממתינים לכוח הנוחת.
בפעולה זו התגלתה בעייתיות נוספת והיא בניסיונות הכוח המותקף לפגוע במסוקים עצמם באמצעות קשירת הכבלים המשתלשלים מהם לנקודת עיגון על הספינה ובכך למנוע מהם להתרומם.
סוס מיניאטורי
סוס מיניאטורי הוא סוס שגופו נמוך במיוחד. סוסים מיניאטוריים שכיחים ביותר במדינות אירופה ואמריקה. ובדרך כלל גובהם בין שמונים ושישה לבין תשעים ושבעה סנטימטרים, תלוי במין המסוים. בדרך כלל מגדלים את הסוסים המיניאטוריים כחיות מחמד. למרות העובדה שהם עדיין מתנהגים בדומה לסוס הבית ויש להתייחס אליהם כאל סוס רגיל, גם אם הם משמשים כחיית מחמד. לעיתים רחוקות משתמשים בסוסים המיניאטוריים בדומה לכלבי נחייה. הסוסים המיניאטוריים לעיתים מאומנים לנהיגה ולזריזות, כיוון שבמופעי סוסים הם שכיחים במיוחד.
היסטוריה
הסוסים המיניאטוריים נראו לראשונה באירופה במאה ה-17, ובסוף המאה ה-18, נחשבו לחיות מחמד המיועדות למעמד הגבוה בלבד.
הסוס המיניאטורי הדרום אפריקני נראה לראשונה באפריקה, וסוסים אלו ססגוניים ביותר. חלקם דומים לסוסים ערביים זעירים, ואילו אחרים דומים לסוסים בלגיים.
האדם הראשון אשר גידל סוסים מיניאטוריים בדרום אפריקה היה וויננד דה ווט אשר התחיל בפרויקט בשנת 1945 בלינדלי, דרום אפריקה. הוא עודד אנשים רבים אחרים להחיל לגדל גם הם סוסים מיניאטוריים, ורובם השתמשו בסוס המיניאטורי הערבי בפרויקטים שלהם. בשנת 1989 הכירה התאחדות החיות הלאומית בסוס המיניאטורי כגזע עצמאי.
ישנם כ-700 סוסים מיניאטוריים רשומים בדרום אפריקה.
שימושים
יישנן הזדמנויות רבות למופעי סוסים אשר מוצעות על ידי ארגונים ברחבי העולם. מוצעים שיעורים רבים, כולל, נהיגה, תחפושות, שיעורי מכשולים או שבילים, וראווה. אף על פי שניתן לאמן סוסים מיניאטוריים לשהות בחלל הבית, הם עדיין סוסים רגילים ויהיו בריאים יותר כאשר יהיה מותר להם לחיות בחוץ (עם חדר מתאים) כשאינם שוהים עם בני אדם.
סוסים מיניאטוריים משמשים הן כחיות מחמד לילדים והן כסוסי נחייה לבעלי מוגבלויות ובעיקר לאנשים בעלי לקות ראייה או עוורים, מכיוון שהם בדרך כלל מאיימים פחות מסוסים בגודל מלא, אך יש להם תכונות אף של כלבי נחייה.
רפי רוזליס הקים בישראל חוות טיפולים באמצעות סוסים מיניאטוריים בתחילת שנות האלפיים. בחווה זו טופלו כ-100 ילדים בעלי מוגבלויות שונות על פי תוכנית טיפולית מיוחדת ומותאמת. באוקטובר 2018, עלתה החווה באש והסוסים נשרפו.
מאפיינים ורישום
בארצות הברית קיימות שתי אגודות לסוסים מיניאטורים. האגודה האמריקאית לסוסים מיניאטורים (AMHA) ומשרד הרישום האמריקני לסוסים מיניאטורים (AMHR). האגודה האמריקאית לסוסים מיניאטוריים נוסדה בשנת 1978 והוקדשה להגדרת הסוס המיניאטורי כזן סוסים מובהק. רבים מהארגונים הבינלאומיים כולל מיני מועדונים בקנדה ובכמה מדינות באירופה, קשורים לארגון זה. משרד הרישום האמריקני לסוסים מיניאטורים הוא למעשה מחלקה של מועדון הפוני שטלנד האמריקני והוכרז כמשרד נפרד בשנת 1972. ברחבי העולם ישנם עשרות מועדונים וארגוני סוסים מיניאטורים. ארגונים מסוימים שמים דגש על גידול סוסים מיניאטורים בעלי מאפייני סוסים, ואילו אחרים מעדיפים לשמור על מאפייני הפוני. בנוסף לארגונים אשר מיועדים לסוסים מיניאטוריים באופן כללי, קיימים גם ארגונים אשר מיועדים לגזע מסוים, כמו סוס הפלאבלה.
משרד הרישום האמריקאית לסוסים מיניאטורים דורש שגובה הסוסים יעמוד מתחת ל-86 סנטימטרים.
סוסים מיניאטורים עם כל צבע עיניים שהוא, כל צבע פרווה שהוא ועם כל צורה של כתמים לבנים כלשהם רשאים להירשם. הסטנדרטים של האגודה האמריקאית לסוסים מיניאטוריים קובעים שאם בן אדם רואה תמונה של סוס מיניאטורי, בלי שום אמצעי מדידה, הסוס יהיה זהה במאפייניו, בהתנהגותו, ובמראהו, לסוס בגודל מלא. על פי משרד הרישום האמריקאי, על סוס מיניאטורי להיות סוס קטן, ממושמע, ומאוזן, ועליו לתת את הרושם של עוצמה, זריזות, וערנות. עליו להיות להוט, וידידותי, אך לא שברירי.
הסוסים המיניאטוריים בדרך כלל קשוחים למדי, ולעיתים קרובות חיים בממוצע יותר מכמה מגזעי סוסים בגדלים מלאים; אורך החיים הממוצע של סוסים מיניאטוריים הוא בין 25 ל-35 שנים. עם זאת, יש גם כמה בעיות בריאותיות שנפוצות יותר אצל סוסים מיניאטוריים מאשר קרוביהם בגודל מלא. הזנת יתר היא בעיה שכיחה אצל סוסים מיניאטוריים, המובילה להשמנה; זה נכון במיוחד כאשר הבעלים רגילים להחזיק סוסים בגודל מלא. בעיות שיניים, נראות לעיתים קרובות, מכיוון שישנו מספר מסוים של שיניים אצל סוסים בגודל מלא ומספר זהה של שיניים אצל סוסים מיניאטוריים, אשר בעלי פה קטן בהרבה. הם יכולים גם להיתקל בשמירה על שיני החלב (שיניים לתינוק) ובעיות בסינוסים בגלל צפיפות. השילוב של נטייה לאכילת יתר ובעיות שיניים יכול להוביל להופעה מוגברת של קוליק. בעיה מטבולית עיקרית הנראית בתדירות גבוהה יותר אצל סוסים מיניאטוריים היא היפרליפמיה, כאשר לחץ מאזן להפחתת התיאבון יכול לגרום לגוף לפרק כמויות משמעותיות של שומן, להכריע את הכבד ועלול לגרום לאי ספיקת כבד. גם הרבייה קשה יותר בסוסים מיניאטוריים, עם שכיחות גבוהה של לידות קשות ופוטנציאל גדול יותר להרעלת הריון. רב הבעיות הבריאותיות שנראות בתדירות גבוהה יותר אצל סוסים מיניאטוריים מתוקנות בקלות באמצעות האכלה ותחזוקה נכונים.
קארן מו
קארן פטריסיה מו-תורנטון כיום מו-המפריז (באנגלית:now Moe-Humphreys Karen Patricia Moe-Thornton; נולדה ב-22 בינואר 1953) היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית ושיאנית עולם שהתמחתה בסגנון פרפר.
ביוגרפיה
מו נולדה בדל מונטה שבפיליפינים. משפחתה עברה לאורינדה שבקליפורניה. היא החלה לשחות בגיל 8 בעיר מגוריה כ-8 שנים. באותן שנים היא סבלה משינויים בחוליות עמוד השדרה שלה שאילצו אותה ללכת עם תומך (אורתוטיקה) למשך כל חייה (פרט לאימוני השחייה).
שיאנית עולם
בתחרות שחייה שנערכה בסנטה קלרה, קליפורניה ביולי 1970 קבעה מו במשחה ל-200 מטר פרפר את שיאה העולמי הראשון בתוצאה של 2:20.7 דקות, שיפור לשיא העולמי של האלופה האולימפית אדה קוק מהולנד (2:21.0 דקות). שיא זה החזיק מעמד חודש ימים לאחר שנשבר על ידי בת ארצה אליס ג'ונס (2:19.3 דקות). מיד לאחר מכן היא סבלה מדלקת גידים בכתף שיוחסה לשעות אימונים רבות. היא ומשפחתה עברו לסנטה קלרה ושם למדה בתיכון המקומי והחלה להתאמן במועדון השחייה המקומי תחת הדרכתו של המאמן ג'ורג היינס. במועדון השחייה שחו מספר אלופים אולימפיים כמו מארק ספיץ, דיק רות', קלאודיה קולב, דון שולנדר, דונה דה וארונה ודבי מאייר. שנה לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה שוב בסנטה קלרה באוגוסט 1971 היא החזירה לעצמה את שיא העולם כשהעמידה אותו על 2:18.6 דקות. שלושה שבועות לאחר מכן, שברה בת ארצה אלי דניאל את השיא העולמי והעמידה אותו על 2:18.4 דקות.
אלופה אולימפית
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מינכן (1972) שנערכו בשיקגו, אילינוי בתחילת אוגוסט 1972 החזירה לעצמה מו במשחה ל-200 מטר פרפר את שיא העולם כששחתה בתוצאה של 2:16.62 דקות. במשחקים האולימפיים עצמם היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא עולם חדש נוסף של 2:15.57 דקות, לפני חברותיה לנבחרת לין קוללה (2:16.34 דקות) ודניאל (2:16.74 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.69 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה בת ארצה מליסה בלוט שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:05.78 דקות. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:06.27 שהייתה מספיקה לה למדליית ארד.
לאחר שחזרה לארצות הברית החלה מו ללמוד קינסיולוגיה ב-UCLA. היא לקחה פסק זמן של שנתיים מאימוני שחייה ולאחר מכן הצטרפה לנבחרת האוניברסיטה.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימה מו במקום רביעי (אחרי שלוש שחייניות ממזרח גרמניה) במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אמריקאי חדש של 2:12.90 דקות, 4 מאיות השנייה ממדליית ארד ולא הצליחה להגן על תוארה, המנצחת במשחה זה הייתה אנדריאה פולק (2:11.41 דקות).
בשנת 1978 לאחר שפרשה משחייה תחרותית, שימשה מו כמאמנת ראשית של נבחרת הנשים באוניברסיטת ברקלי, שם אימנה 9 שחייניות אולימפיות. בשנת 1987 זכתה בתואר מאמנת השנה ב-NCAA.
ישראל מילייקובסקי
ישראל מילייקובסקי (בפולנית :Israel Milejkowski; 17 ביולי 1887 – 18 בינואר 1943) היה דרמטולוג פולני יהודי, ששימש ראש מחלקת הבריאות בגטו ורשה, ניהל מחקר רפואי רחב היקף שנערך בנושא מוות מרעב ומטיפוס.
קורות חיים
מילייקובסקי נולד ב-17 ביולי 1887 בעיירה קרווו שבמחוז אושמיאנה, אז חלק ממחוז וילנה שבליטא וכיום חלק מבלארוס. בשלב מסוים עברה משפחתו לוורשה, שם רכשו ישראל, אחיו ואחותו השכלה גבוהה, ושם למד לתואר ברפואה. הוא התחתן עם בלה סובלסקי ונולד לו ילד אחד, ינינה, ב-1913. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ורשה בשנת 1914, התגייס לצבא הרוסי ושימש רופא צבאי. הוא הצטרף לצבא הפולני בתום מלחמת העולם הראשונה לשירות שהשלים בשנת 1923. לאחר מכן החל לעבוד כרופא במחלקה לדרמטולוגיה וראולוגיה בבית החולים היהודי בוורשה ובשנות ה-20 של המאה ה-20 הקים ארגון רופאים יהודים בפולין. מילייקובסקי הפך במהרה לחבר פעיל בארגון והיה אף אחד ממנהיגיו בשנות השלושים.
לאורך השנים פרסם מילייקובסקי מאמרים בעיתונות הציונית והמקצועית, וכל העת שימש כרופא ופעיל ציבור. הוא ביקר בארץ ישראל באפריל 1936 בקונגרס העולמי הראשון של רופאים יהודים. בסיור בארץ ישראל הגיעו הרופאים ליישוב יסוד המעלה, שם התארחו אצל רופא היישוב. מערך הערכים המוסרי-רפואי של הרופא המקומי התאים לערכיו של מילייקובסקי עצמו. לאחר שיחה עם רופא היישוב הרגיש מילייקובסקי מחויבות לקהילתו שבפולין. כשהגיע מילייקובסקי לארץ ישראל מצבם של הרופאים היהודים בפולין כבר הלך והידרדר. מילייקובסקי חזר לפולין והמשיך בעבודתו הציבורית.
לימודים והשכלה
בתור נער ישראל מילייקובסקי למד בגימנסיה פולנית כללית בשדליצה (Siedlce) בוורשה. בארכיון שדליצה לא שרד כל מידע על התלמיד ישראל מילייקובסקי. תוכנית הלימודים בגימנסיה כללה שפות עתיקות כגון יוונית ולטינית, היסטוריה מודרנית, פילוסופיה, גאוגרפיה, פיזיקה, רוסית, מוזיקה, שירה, אריתמטיקה וגאומטריה, ציור, קליגרפיה, היגיינה וטבע. בהמשך אביו שלח אותו ללימודי רפואה גבוהים באוניברסיטת ורשה. ישראל התמחה במחלות עור ומין, וסיים את לימודיו בשנת 1914. על פי מסמכי האוניברסיטה היו בכיתת האנטומיה בה למד בשנת 1910 - 1911, כ-17 יהודים מתוך 107 סטודנטים, כלומר כ-16%. מילייקובסקי עצמו לא היה סטודנט מצטיין או חריג וציוניו סבבו את הממוצע הכיתתי.
חיי צבא / השירות הצבאי
ב-1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה. עם פרוץ המלחמה הצהירה ההנהגה היהודית ברחבי האימפריה הרוסית על נכונות היהודים להילחם למענה.
חצי שנה מאוחר יותר,עם הקמת פולין כמדינה עצמאית, במאי 1919 ,פנה מילייקובסקי שוב אל הצבא. הוא התגייס בדרגת קצונה נמוכה לצבא פולין, ומעתה שירת בבתי חולים רבים במדינה: בז'רנדובייה, בביאליסטוק, ביחידה מס' 63 כרופא בחזית מלחמת פולין-רוסיה ובבית החולים מס' 6 לאנשי צבא ברובע פראגה בוורשה. ב 25 באפריל 1923, השתחרר סופית.
עבודה
בשנת 1923 השתחרר מילייקובסקי משירותו הצבאי בצבא הפולני, לאחר כמעט עשור. בתקופה זו התחיל מילייקובסקי לבנות את חייו האזרחיים: הוא פתח קליניקה פרטית לטיפול בבעיות עור ומין, הקליניקה הייתה בביתו שברחוב Złota 50 בוורשה. בהמשך מיליקובסקי העביר את ביתו ואת הקליניקה שלו אל רחוב Orla 5 ,שם חי עד יומו האחרון.
בנוסף, הוא הצטרף לארגון הרופאים היהודי טא"ז ול - " Z.L.R.P"- ארגון הרופאים של הרפובליקה הפולנית.
במקביל לעבודתו בקליניקה, מצא מיליקובסקי עבודה בבית חולים היהודי צ'יסטה בוורשה. הוא השתלב בעבודה הרפואית במחלקת העור והתמחה אצל ראש המחלקה ד"ר ווצלב שטרלינג (Sterling Waclaw), שהיה מורו ורבו בתחום המקצועי. בית החולים "ציסטה" היה בית החולים היהודי המשמעותי והגדול ביותר אשר המשיך בפעילותו גם מתחומי גטו ורשה עד חיסולו ב-1943.
נוסף על השתלבותו המקצועית פנה מילייקובסקי לעשייה ציבורית במסגרת הקהילה היהודית בוורשה. נוסף למאמריו הרפואיים כתב מאמרים שביטאו את השקפת עולמו החברתית והלאומית. ובמקביל החלה גם פעילותו הציבורית בוועד קהילת ורשה.
על עמדותיו ודמותו של מיליקובסקי ניתן ללמוד רבות מכתבים אלו - מאמרים פוליטיים, נאומים שכתב, דברי הספד וכדומה. בכתבים אלו הוא התמודד עם השאלות העיקריות שהעסיקו את האינטליגנציה היהודית בפולין בין שתי מלחמות העולם: סוגיות פוליטיות רחבות ומולן פרשיות פנים קהילתיות ואישיות.
ב-1936, הגיע מילקובסקי לישראל לאירוע מכונן בתולדות הרפואה היהודית, קונגרס בינלאומי ל-1,200 רופאים יהודים מהעולם שנערך בתל אביב. העילה לכנס הייתה האנטישמיות וגירוש הרופאים היהודים מהאקדמיה וממוסדות הציבור, כי הייתה חרדה אמיתית לעתיד הרפואה היהודית.
מפגש זה עימת אותו עם האפשרויות העומדות בפני יהדות פולין כולה – פנייה לציונות מעשית, וכנגדה הישארות עם קהילת המוצא הלאומית ההיסטורית בפולין. מפגש זה הוליד כתיבה פובליציסטית ענפה במיוחד, המורכבת מסדרת רשימות שכתב בעקבות מסעו לארץ ישראל. החלטתו להישאר בפולין הציבה אותו במוקד הפעילות הציבורית של יהודי פולין על רקע התערערות הקיום היהודי בפולין שהלך והחמיר עם התקרבותה של מלחמת העולם השנייה.
תפקידיו וחייו בגטו
ב-18 בספטמבר 1939, עוד לפני הקמת היודנראט ומחלקת הבריאות, בעוד שהבעיות הרפואיות החמירו ומספר הפצועים והמתים היה גבוה, התכנסה ועדה אזרחית יהודית לטפל בבעיות הבוערות. באותה פגישה הוחלט כי מילייקובסקי, יהיה אחראי על ריכוז הסיוע הרפואי במהלך המצור. כמו כן הוצהר על כוונה להקים, בחסות הקהילה, בית חולים ובו מאה מיטות, ולספק לו חומרי חבישה ותרופות. מילייקובסקי היה חבר בולט ביודנראט, ובינואר 1940, כאשר הוקמה מחלקת הבריאות היהודית במסגרת היודנראט, היה מילייקובסקי צריך להקים רשות שתהיה לה כל הסמכויות העירוניות בתחום הבריאות. הוא כיהן כראש מחלקת הבריאות. ויחד עמו כיהנו חברים נוספים: אדוארד קוברינר, ד"ר גוסטב ויליקובסקי שעמד בראש האגף להגנה חברתית, ואברהם גפנר ושמואל וינטר, שניהלו את אגף האספקה.
המחקר החל בפברואר 1942 ונמשך כחמישה חודשים. כאשר ההקצאה היומית בגטו הייתה 180 קלוריות, הבין מילייקובסקי שכדי לשרוד את הרעב צריך לחקור אותו. יחד עם מאות רופאים יהודים, ביניהם המובילים בתחומם באירופה, הקים מילייקובסקי שתי מערכות – אחת גלויה שתפקידה לטפל בחולים בגטו, והשנייה מערכת רפואית סודית, מחתרתית. כ-800 רופאים ורופאות, מדענים וכו' לקחו חלק באותו מחקר מחתרתי שעמד בראשו מילייקובסקי מחקר זה התמקד בפתולוגיית הרעב ומנגנון הרעב של גוף האדם. למילייקובסקי לא היו אשליות לגבי הגטו. זו הייתה קללה עבורו שבה היהודים נאלצו להפוך לחיות ראווה שמנסות לשרוד. בשנת 1942, כשהגרמנים החלו לפנות את גטו ורשה, הבין ד"ר מילייקובסקי שהוא חייב לסיים את המחקר. בינואר 1943 הוא נעצר על ידי הגרמנים ובכך הגיע סופו של המחקר הנרחב שערך.
החיים בגטו
בהיותו בן 53 ולאחר שהתאלמן, פלשה גרמניה לפולין ובורשה הוקם הגטו שכלל בתוכו את מקום מגוריו של ד"ר מיליקובסקי. בתו היחידה חיה מחוץ לשטחו של הגטו ולא נאלצה לעבור לחיות בתחומו. מכל משפחתו היה בגטו ככל הנראה רק אחיו אברהם, גם הוא בנוסף למילקובסקי ולעוד חברי משפחה היה רופא.
ד״ר מיליקובסקי עמד בראש האיגוד הרפואי היהודי בגטו שהיו בו יותר משמונה מאות רופאים. הוא עמד גם בראש המחלקה לבריאות, לרפואה ותברואה ביודנראט של גטו ורשה ובתפקידו זה היה אחראי על מערך הרפואה בגטו שלו הוקדש חלק נכבד מתקציב היודנראט. תפקיד זה נחשב כבעל חשיבות יתרה, מעמד וכוח אותו הוא מילא עד מותו. בתקופת הגטו המשיך מילייקובסקי להתרועע עם בני חוגו, אנשי האינטליגנציה היהודית. עם בני חוגו אלה נהג לבלות במפגשי עונג שבת שנערכו אצל מנחם קירשנבוים, מנהיג "הציונים הכלליים" בגטו.
בית הספר המחתרתי לרפואה
בגטו השתוללה מחלת הטיפוס וממנה מתו רבים. מילייקובסקי נתפס כאחראי לטיפול בנושא הן בעיני הגרמנים והן בעיני היהודים. מיליקובסקי ספג ביקורת בנושא הטיפול במגפת הטיפוס לא רק מהגרמנים אלא גם מתוך ציבור הרופאים היהודיים. לאור אי שביעות רצונם של הגרמנים מהטיפול במגפת הטיפוס, כאשר הגיעה ההצעה מטעם היודנראט לפתוח קורס לסניטציה ולהכשיר אנשים בתחום התקבל הדבר בברכה על ידי השלטונות הגרמנים. הגרמנים הסכימו להצעתו של היודנראט לקיים שני קורסים לסניטציה בתחומי הגטו. בכך נפתח פתח להקמת מוסד יוצא דופן - בית ספר לרפואה, מתחת לאפם של הגרמנים הנאצים, שפעל תחת סיפור כיסוי של קורס להיגיינה ובריאות הציבור משנת 1941, עד האקציה הגדולה ביולי 1942. מוסד זה שפעל במשך כשנה וחצי תפקד כפקולטה מחתרתית לרפואה בגטו ורשה לכל דבר. הלימודים נערכו בבניין נטוש של גימנסיה לשעבר, ליד חומת הגטו. על לוח הכיתה נרשמו באופן קבוע נוסחאות ושמות של חומרי חיטוי ואילו על הרצפה פוזרה אבקת חיטוי להסוואת תוכנם האמיתי של השיעורים. כ-500 סטודנטים הוכשרו במוסד זה ברמות שונות וכ-14 מרצים לימדו בו. לגטו ורשה נכנסו רופאים רבים, בהם בעלי שם בתחומי רפואה שונים, וכמו כן גם סטודנטים לרפואה שלימודיהם הופסקו בעל כורחם עקב המלחמה. שילוב זה יחד עם תעוזתו של מילייקובסקי כראש מחלקת הרפואה והתברואה, יחד עם רופאים מאוניברסיטת ורשה כגון פרופ' ויטולד אורלובסקי ופרופ' אדוארד לוט, יצרו את אחת התופעות הבלתי יאומנות בגטו תוך סיכון חיים בלתי רגיל. תוכניות ההוראה נלמדו בהתאמה ללימודים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ורשה. תלמידים בשנתיים הראשונות ללימודיהם למדו מקצועות יסוד כביולוגיה, כימיה, אנטומיה והיסטולוגיה, ותלמידים מתקדמים יותר למדו מקצועות קליניים והתמחו בבתי החולים בגטו.
פרופ' הירשפלד לימד בפקולטה, וכתב : "אוירה מוזרה שררה בהרצאות אלה... הן התקיימו בין חמש לשמונה בערב. לעיתים קרובות היה הכרח להרצות לאור נרות, כי החשמל היה נפסק. מפעם לפעם שמענו ירייה. אז ידענו: יהודי נהרג בידי שוטרים".
בזכות שיתוף פעולה בין רופאים יהודים לעמיתיהם הפולנים כדוגמת פרופ' אדוארד לוט, אוניברסיטת ורשה הכירה בבית הספר המחתרתי כמוסד אקדמי לכל דבר והעניקה תואר פרופסור לחלק מהמרצים כך שיוכלו להכשיר סטודנטים לרפואה גם בתחומי הגטו. כמו כן דאגה לחומרי הלימוד, חומרים וכלים. נוסף לכך, התחייבה הפקולטה לרפואה לקבל אליה עם סיום המלחמה את הסטודנטים היהודים ולהכיר בלימודים אותם למדו בתקופת שהותם בגטו. הפולנים אכן עמדו בהבטחה - רבים מהסטודנטים ששרדו התקבלו לאוניברסיטאות עם סיום המלחמה היישר לשנה השלישית, ללא בחינות, על בסיסי לימודיהם וציוניהם בבית הספר המחתרתי בגטו. מקצתם נעשו לפרופסורים ולרופאים ידועי שם בכל העולם. מילייקובסקי, כמי שעמד בראש מחלקת רפואה ותברואה, דאג לתקצוב הדפסת חומרי הלימוד. הוא גם לימד בעצמו ואף נאם בפתיחת הפקולטה.
מחקר הרעב (כולל סופו)
ד"ר מילייקובסקי חש שנחוץ לעולם לדעת על מצב הרעב, והציע לנצל את התנאים הקשים והבלתי אנושיים ששררו בגטו כדי שהשפעות הרעב יתועדו על ידי טובי המוחות הרפואיים בגטו וכאלה לא חסרו. במציאות של הגטו - רעב, ייאוש ומוות הוא רצה להביט על הדברים מנקודת מבט אמפירית ולהמשיך בעבודה מדעית ואינטלקטואלית, כחלק מהמאבק לאחוז בנורמליות במציאות א-נורמלית.
מילייקובסקי יזם את המחקר הזה, לקח בו חלק פעיל כחוקר, היה הרוח החיה מאחוריו, ערך אותו וסיכם אותו. בראש הצוות שאסף עמדו ד"ר אמיל אפלבוים, ראש המחלקה הקרדיולוגית בבית החולים צ'יסטה. ד"ר יוליאן פליידרבאום, בוגר אוניברסיטת פטרוגראד (סנט פטרבורג), פנימאי מוינה שהגיע לוורשה כפליט והיה כעת מנהל בית החולים סטווקי; ד"ר אנה בראודה-הלר, רופאת ילדים ידועה בפולין והמנהלת הרפואית של בית החולים לילדים באומן-ברסון; ד"ר מיצ'לב קוצן (כהן) מלודז', מומחה למחלות דם; ד"ר יוסף שטיין, פתולוג ומנהל בית החולים צ'יסטה; פרופ' לודוויג הירשפלד, מומחה לבקטריולוגיה ואימונולוגיה, ואחרים.
המחקר עסק בהשפעות הרעב על בני האדם, ונערך מפברואר 1942 ועד האקציה הגדולה כחצי שנה לאחר מכן, ב-22 ביולי 1942 .הרופאים ביצעו מחקר קליני, פתולוגי, היסטולוגי, כימי, ביולוגי והמטולוגי על פי נתונים מפורטים שאספו מחולי הרעב. לימים, המחקר עורר עניין רב, תורגם לכמה שפות, נחקר במאמרים ובספרים אחרים ונדון ארוכות בכנסים רפואיים. מחקר הרעב היה אחד המפעלים המדעיים העצומים שנעשו בגטו ורשה בפרט, ואולי בעולם הרפואה של אותם שנים בכלל. בנוסף, יוזמה זו, שלא הייתה יוצאת אל הפועל ללא מחויבותם של הרופאים ובראשם ד"ר מילייקובסקי, הייתה לאחת העדויות המהימנות למצבם הבריאותי של יושבי גטו ורשה. המחקר סוכם בידי מילייקובסקי, הוברח אל מחוץ לגטו והושם למשמורת בידי פרופ' ויטולד אורלובסקי מאוניברסיטת ורשה שדאג לפרסומו עם סיום המלחמה.
מיליקובסקי וחבריו למחקר ראו במחקרם כ"התשובה היחידה למרצחים". במהלך השנים הנושא לא זכה למחקר היסטורי ולהנצחה. בשנים האחרונות ישנה התעניינות מחודשת בפרטי המחקר לימור בן חיים, דיאטנית קלינית, נסעה בשנת 2018 עם משלחת רפואית מטעם בית החולים איכילוב לפולין והתוודעה למחקר הרעב פורץ הדרך שרופאים יהודים ביצעו בגטו. היא חזרה משם חדורת מטרה להנגיש את ממצאיו לאנשי המקצוע ולציבור. מחקר הרעב מתקשר לנושא הדיאטני ותורם לחקר הפרעות נפשיות שקשורות ברעב כמו אנורקסיה וכו.
בנוסף למשלחת, ערוץ התאגיד כאן 11, הוציא ב 20 באפריל 2020 סרט דוקו על מחקר הרעב, שנקרא ״רעב - מחתרת רופאי גטו ורשה״ בסרט מספרים על גבורתם של רופאי גטו ורשה כפי שתועדה מרופאים וחוקרים שורדי שואה שהיו חלק במחקר. בתוכנית ניתן לראות הקלטות מיוחדות שערך החוקר הקנדי ד"ר צ'ארלס רונלד במהלך שנות ה-80'. הוא ראיין חמישה עשר אנשי רפואה יהודיים שהשתתפו במיזם יחיד במינו בגטו ורשה - מחקר הרעב.
על הפעילות הציבורית בגטו, ובין היתר על מחקר הרעב שאותו יזם סיפר מיליקובסקי:
חיים אישים
ישראל מילייקובסקי נולד למאיר ובילה, לבית אנצלביץ, ב-17 ביולי 1887. בעיירה קטנה בשם קְרֶבֹו (קרעווא, Krewo ) שבנפת אושמיאנה (Oszmiana) ,בלארוס של היום. מכלל 2201 התושבים שהתגורר בקרבו בשנת 1897 היו כ-809 יהודים, וביניהם משפחת מילייקובסקי.
משפחתו נמצאה במעמד כספי ותרבותי מכובד. על עושרו של האב, מאיר מילייקובסקי הסוחר, תעיד גם העובדה כי שלח את שלושת ילדיו ללימודים גבוהים: אברהם באוניברסיטת קייב ואילו ישראל ופניה באוניברסיטת וורשה. הבנים שניהם למדו רפואה.
במועד לא ידוע מיליקובסקי נישא לבלה, ממשפחת סובלסקי, בתם של אברהם וטקלה. ב-1913 נולדה בתם היחידה יאנינה. בלה מיליקובסקי, ילידת 1892 ,נפטרה לאחר מחלה קצרה ומתה בייסורים, בת 35 בלבד ב-23 באוגוסט 1927, והותירה אותו אלמן בן 40 עם ילדה בת 14.
בתם יאנינה למדה בבית ספר פרטי מדעי לבנות. שליחת הבת יאנינה לבית ספר פולני לנערות המתנהל בשפה הפולנית והמנוהל על ידי אישה בעלת השקפה ליברלית מעידה על גישתם של בני הזוג מילייקובסקי שתמכו בחשיבות לימודי הבנות בכלל ולימודים כלליים בפרט. לימודים תיכוניים במסגרת פולנית לא יהודית היו חריגים, לפני מלחמת העולם הראשונה ולאחריה, בדומה גם למסגרות פרטיות, שלרוב תלמידים יהודיים לא התקבלו בקלות והרבה יהודים נרתעו מכך מאוד.
מותו
ב-18 בינואר 1943 ,יום ב', החלה אקציה נוספת. אנשי היודנראט, בהם מילייקובסקי, היו בטוחים שתפקידם שוב יגן עליהם מגירוש והתייצבו במקום כדי להרגיע את הקהל. חלק מהרופאים שעבדו יחד איתו על המחקר נשלחו קודם לכן ונרצחו, אחרים בחרו להתאבד במקום. לפי עדויות שונות, מילייקובסקי עצמו מעולם לא הגיע לטרבלינקה הוא בחר להתאבד ברכבת שהובילה אותו למחנה ההשמדה. כאשר הגרמנים העמידו אותו בתור לרכבת המוות ב־18 בינואר 1941, מילייקובסקי צעק: "רוצחים! דמנו ייפול על ראשכם!". הוא נספה בשנת 1943, וסיבת המוות שלו שנויה במחלוקת: לא ברור אם נספה בגטו או בדרך למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ישנן כמה עדויות המתארות את סוף חייו של מיליקובסקי:
עד היום לא יודעים במדויק כיצד מת מילייקובסקי - לא ידוע אם הוא מת בטרבלינקה יחד עם אלפי קורבנות יהודים נוספים בתאי הגזים או התאבד בדרכו לשם. אף על פי שהיו לו קשרים מחוץ לגטו, בין באמצעות בתו שנישאה לאזרח פולני, ובין באמצעות קשרים מקצועיים עם רופאים וקשרים אחרים, הוא נשאר בגטו ולא נמלט ממנו. מתוקף עבודתו ודאי ידע שסיכוייו למות ממחלה או רעב גדולים. מתוקף חברותו ביודנראט ודאי ידע גם מה משמעותה של האקציה.
בדומה לחבריו מהאינטליגנציה היהודית-וורשאית שראו בשותפות הגורל הלאומי ערך עליון ושבחרו ביודעין להישאר בגטו עד הסוף, מצטרף מילייקובסקי לגלריה זו של דמויות כגון יאנוש קורצ'אק שהלך עם חניכיו, ההיסטוריון יצחק שיפר שמצא את מותו במחנה מאידנק, המשורר יחיאל לרר, המחנכת סטפניה וילצ'נסקה ואחרים שבחרו "למות עם עמם"
פתן מוות צפוני
פתן מוות צפוני (שם מדעי: Acanthophis praelongus) הוא מין של נחש ארסי מסוג פתן המוות שבמשפחת הפתניים; הוא נפוץ ברחבי צפון אוסטרליה, בפפואה ניו גיני, ואף בכמה מאיי אינדונזיה. בדרך כלל הוא חי באזורי אחו, ערבות לחות ויערות גשם. הוא דומה מאוד למין פתן מוות מצוי, וכמוהו ארסי ביותר.
מאפיינים
נחש זה קטן ביחס למשפחתו ומגיע לאורך 40 עד 70 סנטימטרים בממוצע. הוא בעל ראש קצר עם בליטות קרניות מעל העיניים וצורתו שטוחה ומעובה. הנחש איטי מאוד ונוטה שלא לנוע הרבה. צבע קשקשיו משתנה בין אפור, חום כהה ועד לחום אדמדם. קצה זנבו יכול להתנועע כמו תולעת, מה שעוזר לו למשוך את טרפו הכולל בעיקר דו-חיים, לטאות וזוחלים קטנים נוספים אך גם יונקים - לטווח המאפשר לו הכשה. כמו קרוביו, נחש זה אינו מטיל ביצים אלא משריץ עד 10 צאצאים בכל השרצה.
הנחש ארסי ביותר ומכיל מיוטוקסין חזק המשפיע על מערכת העצבים, הנשימה ותנועת השרירים ויכול להביא בקלות למצב חירום או אף למוות אם לא ניתנת עזרה רפואית בזמן. עם זאת מאז שיוצר נוגדן לארס מספר מקרי המוות ירד באופן דרמטי.
הנחש עצמו נפגע מבירוא יערות בהם הוא חי וכן מהבאת קרפדת הקנים לאוסטרליה. הנחשים מפתים את הקרפדה ומכישים אותה, אך מתים מהרעל שבגופה.
The Best So Far... 2018 Tour Edition
The Best So Far... 2018 Tour Edition (בעברית: הטוב ביותר עד כה... גרסת 2018) הוא אלבום אוסף של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום האוסף יצא לאור על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק באסיה, כחלק מקידום סיבוב ההופעות שלה ביבשת אשר התרחש באותה השנה.
ב-6 ביולי באותה השנה, אלבום האוסף יצא לאור גם באוסטרליה וב-20 ביולי, גם בניו זילנד.