cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות אסטי
תולדות יהודי אסטי
במסמך משנת 812 מתייחס הביטוי ״terra Judeo״ לעיר, וניתן אולי ללמוד ממנו על הימצאות יהודים בה, אך התארגנות קהילתית מסודרת של יהודים בעיר לא התקיימה עד למאה ה-15. מניחים כי רוב יהודי אסטי, כמו יהודי פוסנו ויהודי מונוקוולו הקרובות, הגיעו לעיר בסביבת שנת 1492, בעקבות גירוש ספרד וגירוש היהודים פרובאנס בצרפת ומעמק הריין שבגרמניה. רוב יהודי העיר גרו ברובע "סאן סקונדו" (Rione San Secondo) ברחוב אלברטיני (via Aliberti). לקהילה היהודית היה בנוסף לנוסח תפילה המיוחד גם ניב יהודי פיימונטזי.
העדות הראשונה לקיום יהודים בעיר היא משנת 1601. הבישוף המקומי התלונן על המבנה שהוקם לבית הכנסת, קרוב מדי לכנסייה שלו Santo S. Secondo e di S. Bernardino. קודם לכן שימש מבנה קטן כבית הכנסת. בית כנסת זה, שהיה ממוקם במרכז השכונה היהודית, שימש לצורכי פולחן דתי אך גם עמד לשירות הציבור למטרות כלליות כמו ביצוע עסקאות מסחריות או לביצוע פעולות חברתיות של עזרה הדדית. מבית כנסת זה נותרו פריטים מעץ מהמאה ה-16 והמאה ה-17. בתקופה שקדמה להקמת בית הכנסת, יהודי העיר נהגו להתפלל באחד החדרים במעון של משפחה, כפי שניתן ללמוד ממסמך משנת 1599.
יהודי העיר עסקו במקצועות יהודיים טיפוסיים לעידן ימי הביניים: ייצור בגדים מפרוות וצביעת בדים. מקצועות אשר הורשו לעסוק בהם תושבים שנדחקו לשולי האוכלוסייה. עם זאת, היהודים נהנו מהעובדה כי בעיסוק בבגדי פרוות היה להם למעשה זיכיון בלעדי לייצר ולסחור בהן. יהודים גם עסקו במסחר בנכסי דלא ניידי ובבנקאות. עד לפני עשרות שנים היה באסטי בנק פעיל בשם "בנק לוי-מונטלצ'יני" (Banca Levi-Montalcini).
בשנת 1773 שליטי בית סבויה הקימו שכונה מיוחדת ליהודים. הם לא הורשו לגור מחוץ לתחומה. גבולותיה נקבעו בין הרחובות : Via Aliberti, Via Ottolenghi, היכן שהיום שוכן בית הכנסת מהמאה ה-18 והמוזיאון היהודי הקטן. בשנת 1791 הגיע הצבא הצרפתי לעיר. המשפחות היהודיות האמידות עברו להתגורר מחוצה לו. עם זאת הרובע המשיך להיות שכונה יהודית. מעריכים כי מספר המשפחות שגרו בגטו היה 38 ומספר התושבים – 136. הייתה נסיגה במצב היהודים עד 1848 אך אז הושלמה האמנציפציה וליהודים הושבו מלוא הזכויות. בעיר הוקם בית ספר יהודי ואפילו אטליז כשר נפתח בה. היהודים נטלו חלק בפעילות הציבורית וכך נבחר לסנטור איזקו הרטום (Isacco Artom), שהיה המזכיר של הנסיכות. יהודים מפורסמים נוספים היו ממשפחות: זכריה, אוטולנגי ולזרו הרטום. עדיין ניתן בשלטים של הבתים שמות משפחה יהודיים כמו: De Benedetti, Clava, Treves, Levi-Montalcini.
בשנת 1848 "נפלו" חומות ה"גטו" ועלה הצורך בשיפוץ מבנה בית כנסת. בעל מקצוע מקומי, קרלו בנצי (Carlo Benzi), אשר עסק בשיפוץ מבנים בעיר הוזמן לבצע את העבודות. המימון לכך התקבל מהמשפחות היהודיות הרטום ואוטולנגי, משפחות יהודיות מוכרות עד עצם היום הזה. למטרת הרחבת מבנה בית הכנסת הקיים עד היום, הושג הפינוי של בתים אחדים, הצמודים למבנה בית הכנסת. כך ניתן היה לתחום חצר לבית הכנסת באזור החדש שהתפנה ממבנים ולבנות קומה נוספת לבית הכנסת עבור עזרת נשים.
בעת הכיבוש הנאצי בשנת 1943, נלקחו מהגטו כשלושים יהודים למחנות ההשמדה. מתוכם נרצחו כ-27. בעיר נשארו יהודים בודדים והקהילה לא הוקמה מחדש.
סיור בגטו
תחום הגטו נקבע בין הרחובות אליברטי ואוטולנגי, היכן שהיום שוכן בית הכנסת מהמאה ה-18 והמוזיאון היהודי הקטן.
המחסור בשטח לבניה ברובע היהודי גרם לכך שלא יהיה בתחומו חצרות ובניינים יהיו קומות מרתף וקומות עליונות. אפשר להבחין בתופעה זו גם היום. מקרה מיוחד הוא הבית של משפחת הרטום, בסוף רחוב אליברטי (Via Aliberti). היות שמחלונות המבנה אפשר להשקיף על הכיכר המרכזית של העיר, הצטוו דיירי הבית להשאיר את החלונות סגורים ולשלם תשלום מיוחד כאשר ביקשו לפתוח אותם. בין שני החלונות צויר ציור בעל אופי דתי נוצרי, כך שההולכים ברשות הרבים יוכלו להבחין בבית מגוריהם של היהודים.
מבנה בית הכנסת
בית הכנסת של אסטי אינו מגיע לפאר של בתי הכנסת בטורינו, אלסנדריה או קסלה מונפרטו (Casale Monferrato) שנותנים לצופה הרגשה של סגנון מרשים מקורי. במבט הנוכחי, בית הכנסת נראה כבעל חזית פשוטה בסגנון נאו-קלאסי, עם מבנה של שער בעל ארבעה עמודים בסגנון יוני ומעליהם משקוף ובו חרוטה הכתובת בעברית.
בכניסה יש פרוזדור, בצד שמאל כניסה למקהלה ולבית הכנסת הקטן (Piccolo Tempio) ובו לוחות זיכרון, בסוף הפרוזדור בצד ימין יש מדרגות העולות לעזרת הנשים. ממול יש מרחב מרובע, מחולק לשלושה מרכזים עם מושבים, אשר עליהם מודבקות פיסות מתכת עם שמו של המתפלל. המתפללים הקבועים, בעלי המושבים, הם אלה הממנים את האחזקה של בית הכנסת. במרכז בית הכנסת מוצב שולחן במה, אשר עליו מניחים את ספר הקריאה בשעה שבאים לקרוא מתוכו בפני הציבור. בחזית ארון הקודש פרי עבודתה של האומנית ג'וזפה מריה בונצאניגו (Giuseppe Maria Bonzanigo) שיוצר בשנת 1809. (ראו צילום מצד שמאל). ארון הקיר מורכב משמונה חלקים מפוסלים ומקושטים. בבית הכנסת ניתן למצוא את הממצאים הבאים:
בפינת בית הכנסת יש פרוכות לספר תורה, כמנהג הספרדים, עם רקמות מכסף משנת 1700.
המוזיאון
בחדר, בו היה ממוקם בית כנסת קטן לימי החורף (Tempietto), ישנו מוזיאון ליודאיקה ובו חפצים המיועדים לשימוש טקסי ולשימוש דתי. בין השאר מוצגים בו:
נוסח אפ"ם (אסטיג'יאנו)
ראשי התיבות אפ"ם מורכבות מראשי התיבות של הערים בהן היו הקהילות: אסטי, פוסאנו, ומונקאלוו. נוסח התפילה מבוסס על שלושה נוסחי תפילה מקובלים בקהילות ישראל: האיטלקי – פיימונטזה, הגרמני – אשכנזי והצרפתי עתיק, שמקורו ביהודים שהגיעו מצרפת בשנת 1394 למחוז פיימונטה.
שינוי הנוסח באים לידי ביטוי בתפילות הבאות: הסליחות, הקינות, הקרובות (המשולבות בתפילת העמידה), סדר העבודה של יום כיפור ושאר תפילות יום הכיפורים. נוסח זה אף פעם לא ראה אור הדפוס, ונשמר רק בכתבי יד. (ראו למטה בקישורים חיצוניים לסריקה של אחד מכתבי היד.)
ניגוני הנוסח הוקלטו על ידי לאו לוי בעזרת המכון האיטלקי למוזיקה "סנטה צ'צ'יליה" מרומא בשנת 1955. האוסף של לאו לוי מצוי היום בספרייה הלאומית בירושלים.
לקריאה נוספת
(באיטלקית) .
ראפלה
ראפלה (באסטונית: Rapla) היא עיר ובירת מחוז ראפלה שבאסטוניה. העיר ממוקמת 50 קילומטרים דרומית לבירה טאלין.
היסטוריה
האזכורים המוקדמים ביותר לקיום העיירה נמצאו בספר מפקד האוכלוסין הדני משנת 1241, בתקופת שלטונו של ולדמר השני, מלך דנמרק. ראפלה החלה להתפתח לראשונה לקראת סוף המאה ה-13 ובתקופה זו נבנה בכפר מנזר ציסטריאני.
תקופת הצמיחה העיקרית של ראפלה החלה רק בשלהי המאה ה-19, כאשר נבנו בעיר בית מרקחת, בית ספר ובית חולים. בשנת 1898 הוקם מפעל לייצור לבנים ובשנת 1900 הונחה מסילת רכבת בין ראפלה לוויליאנדי.
ארסמוס דרווין
ארסמוס דרווין (אנגלית: Erasmus Darwin; 12 בדצמבר 1731, אלסטון – 18 באפריל 1802, דרבי) היה מדען רב-תחומי כמו רבים מהמדענים בני דורו, רופא, ממציא ומשורר אנגלי. נחשב אחד האינטלקטואלים המובילים של המאה ה-18. צ'ארלס דרווין, אבי תורת האבולוציה, ופרנסיס גלטון, אבי תורת האאוגניקה, היו נכדיו. דרווין היה אחד המייסדים של אגודת הירח של ברמינגהאם, שהייתה מועדון אקסקלוסיבי של דמויות בולטות בחברת ההשכלה הגבוהה של בריטניה התיכונה (המידלדנס) שהתכנס בברמינגהאם בסוף התקופה המוגדרת כעידן הנאורות.
"הגן הבוטני" היא יצירתו המפורסמת ביותר. זוהי פואמה שפורסמה לראשונה בשם "אהבות הצמחים" בשנת 1789, ובמהלך שנות התשעים של המאה ה-18 הודפסה מספר פעמים בשם "הגן הבוטני". בפואמה ארוכה זו הוא הציג בחרוזים, וכן בהערות השוליים, את הידע של סוף המאה ה-18 בכימיה, בפיזיקה, במטאורולוגיה, בגאולוגיה ובקוסמולוגיה. "זואונומיה" (בכתיב לועזי: Zoönomia) היא עבודתו המדעית החשובה ביותר של דרווין, שהתפרסמה בשנים 1794–1796. זהו ספר בן שני כרכים העוסק בין השאר בפתולוגיה, באנטומיה ובפסיכולוגיה. בפרק "דורות" (אנגלית: Generation) מוצגים רעיונות מוקדמים למה שעתיד היה להיקרא "תורת האבולוציה".
משפחתו
ארסמוס נישא ב-1757 למרי פולי הווארד, ולזוג נולדו ארבעה בנים ובת, ששניים מתוכם (בן ובת) נפטרו בילדותם. מרי נפטרה ב-1770 וב-1780 נישא ארסמוס בשנית לאלמנה אליזבת פולי קולייר, ואיתה הביא לעולם שבעה ילדים. בין שתי נשותיו ניהל ארסמוס מערכת יחסים עם המטפלת של ילדיו, מרי פרקר, ואיתה הביא לעולם שני ילדים לא חוקיים.
קיכלי רונן
קִיכְלִי רוֹנֵן, הנקרא גם טֶרֶד מזמר (שם מדעי: Turdus philomelos), הוא מין של ציפור שיר בסוג קיכלי (לפי חלק מהדעות משתייך למשפחת החטפיתיים, ולפי דעות אחרות לקיכליים), המתרבה לאורך אזורים נרחבים באסיה ובאירופה, להוציא את חצי האי האיברי, אזורי שפלה באיטליה ויוון. בארץ ישראל הוא חורף וחולף בקבוצות קטנות או בפרטים בודדים, בין צפון הארץ למרכזה. נוצותיו העליונות חומות, ואילו נוצות-החזה והבטן צהובות-בהירות, ומנוקדות בכתמים חומים-שחורים. אורך גופו בין 20 ל-22 סנטימטרים, מוטת כנפיו עומדת על כ-35 סנטימטרים, ומשקלו נע בין 50 ל-107 גרמים. לא קיימת דו-צורתיות זוויגית ברורה בין הזכר לנקבה. הפרטים הצעירים דומים לבוגרים, אבל על גבם וכנפיהם פס צהוב-בהיר או כתום.
למרות שהקיכלי הרונן איננו נתון לאיום של סכנת הכחדה כלל-עולמית, אוכלוסיות מסוימות בדרום-אירופה חוות ירידה רצינית במספר הפרטים, כנראה בעקבות שינויים בשיטות החקלאות. לקיכלי הרונן שלושה תת-מינים מוכרים. הקיכלי הרונן הוא מין מונוגמי וטריטוריאלי, ובאוכלוסיות נודדות, הזכר מגדיר מחדש את הטריטוריה שלו בעת חזרתו מהנדידה. בעונת הרבייה, בונה הקיכלי הרונן קן מסודר ומרופד בבוץ על-גבי שיח או עץ, והנקבה מטילה בו ארבע או חמש ביצים מנומרות. כל ביצה שוקלת כ-6 גרם, שמתוכם כ-6% הם הקליפה. הנקבה דוגרת על הביצים במשך 10 עד 17 ימים, ולאחר הבקיעה פרק זמן דומה עובר עד שהגוזלים מצמיחים נוצות. בממוצע, 54.6% מהגוזלים שבוקעים בבריטניה שורדים את שנתם הראשונה, ואילו שיעור השרידה השנתי של הפרטים הבוגרים עומד על 62.2% אחוזים. תוחלת החיים היא שלוש שנים, אך תועדה ציפור שהגיעה לגיל 10 שנים ו-8 חודשים. הקיכלי הרונן "מארח" לעיתים בקנו ביצים של מיני קוקייתיים שונים, שהם עופות טפילים המטילים את ביציהם בקנים של מינים אחרים, אך במקרים רבים מבדילה הנקבה בין ביציה המסוות לבין ביצי הקוקייה.
הקיכלי הרונן הוא אוכל-כול — תזונתו מתבססת על צמחים וחסרי חוליות ורכיכות כאחד, ובייחוד זחלים ותולעי אדמה אותם הוא מוצא באדמה, ופירות רכים, כמו פירות יער. הוא סיגל לעצמו את המנהג להשתמש באבנים כסדן לריסוק קונכיית חלזונות. כציפורי שיר אחרות, הקיכלי הרונן סובל מטפילים פנימיים וחיצוניים, ונתון לאיום מצד חתולים, כוס החורבות, והנץ המצוי, ואילו הביצים והגוזלים עשויים להאכל על ידי עקעק זנבתן, עורבני ואף מיני סנאיים מסוימים, כאשר הם מצויים. הקיכלי הרונן לא מתלהק בלהקות גדולות, אך מספר ציפורים עשויות לישון יחדיו בחורף, או להתרועע במקווי-מים ומקורות מזון, לעיתים יחד עם מיני קיכלי אחרים, כגון שחרור, קיכלי אפור, קיכלי לבן-גבה וקיכלי שחור-גרון. בניגוד לקיכלי האפור או לקיכלי לבן-הגבה, שנוטים יותר לנדידה, הקיכלי נוהג לעיתים קרובות לחזור אל אותם אתרי-קינון שוב ושוב. על הקרקע הוא נמצא בעיקר באזורי צמחייה, ונחרד מכל הפרעה קטנה. לקיכלי הרונן תפוצה נרחבת, המוערכת בכ-10 מיליון קילומטרים רבועים, וכן אוכלוסייה גדולה: על-פי ההערכה, באירופה לבדה ישנם בין 40 ל-71 מיליוני פרטים.
תיאטרון סן קרלו
תיאטרון סן קרלו (באיטלקית: Real Teatro di San Carlo), הוא בית אופרה בנאפולי, איטליה. זהו בית האופרה העתיק ביותר הפעיל באופן רציף באותו מבנה באירופה.
המבנה הנקרא על שם קרלוס השלישי, מלך ספרד, נחנך ב-4 בנובמבר 1737 בהצגת האופרה "אכילס בסקירוס" (Achille in Sciro) מאת המלחין דומניקו סארו, אופרה המבוססת על מחזה של המשורר והדרמטיסט פייטרו מטסטאזיו. סארו עצמו ניצח על התזמורת גם בשני קטעי בלט ואינטרמצו שהולחנו בידי גרוסאטסטה. בזמן הקמתו היה המבנה לבית האופרה הגדול בעולם עם 3,300 מקומות ישיבה.
ארכיטקטורה
המבנה תוכנן בידי האדריכלים ג'ובאני אנטוניו מדראנו ואנג'לו קרסאלה, על פי הוראת המלך קרלוס השלישי שרצה להעניק לנאפולי תיאטרון חדש וגדול במקום המבנה הישן והרעוע של תיאטרון סן ברתולומיאו מ-1621. הבניין החדש הרשים בארכיטקטורה, בקישוטי הזהב, ובריפוד המהודר בצבע כחול. (צבעי הכחול והזהב היו הצבעים הרשמיים של בית בורבון).
שיחזור ושיקום
ב-12 בפברואר 1816, כילתה שרפה את מבנה התיאטרון. המלך פרדיננד הרביעי, מלך נאפולי, בנו של קרלוס הורה לבנותו מחדש, ובתוך 12 חודשים נבנה הבניין מחדש על פי תוכנית של האדריכל אנטוניו ניקוליני. ב-12 בינואר 1817, נחנך מחדש התיאטרון בהצגת האופרה Il sogno di Partenope מאת המלחין יוהאן סימון מאייר. סטנדל, שנכח בערב השני של חנוכת התיאטרון החדש, כתב: " אין דבר בכל אירופה, לא אומר "בר השוואה" לתיאטרון הזה, אך שנותן מושג ולו קלוש על התיאטרון.. הוא מסנוור את העיניים, מרנין את הנפש...". האודיטוריום נבנה בצורת פרסה עם 1,444 מושבים, כאשר בתקרה בגובה 30 מטרים, תלויה קשת ברוחב 33.5 מטרים. עומק הבמה הוא 34.5 מטרים.
ב-1845 החלו עוד עבודות שיפוצים וחידושים, ובשנת 1854 שונה פנים התיאטרון לצבעים המקובלים בתקופה - אדום וזהב. למעט שינויים כגון בניית דוּת (pit) לתזמורת בשנת 1872 (לפי הצעה של ג'וזפה ורדי), התקנת מערכת חשמל ב-1890 ובעקבותיה ביטול הנברשת המרכזית, בניית תוספת של טרקלין ואגף לחדרי הלבשה, לא שונה עיקר המבנה עד הפצצת בעלות הברית במלחמת העולם השנייה (1943). עם זאת, לאחר פלישת בעלות הברית לנאפולי, שופץ המבנה בידי הכוח הכובש מבעלות הברית ונפתח מחדש תוך שישה חודשים ב-16 בדצמבר 1943.
תור הזהב של האופרה הנפוליטנית
בזמנו, הצלחת האופרה הנפוליטנית התפרשה בכל אירופה, לא רק בתחום האופרה בופה כי אם גם בתחום האופרה סריה. האסכולה הנפוליטנית כללה את המלחינים: פאו, טראאטה, פיצ'יני, וינצ'י, אנפוסי, דוראנטה, יומלי, צ'ימרוזה, פאיזיילו, זינגרלי וגאזאניגה. נאפולי הפכה להיות עיר מרכזית בתרבות המוזיקה האירופאית, ואף מלחינים מחוץ לנאפולי ראו בהצגת היצירות שלהם בתיאטרון סן קרלו יעד חשוב בקריירה. בין המלחינים הללו ניתן למנות את יוהאן אדולף האסה (שמאוחר יותר אף התיישב בנאפולי), היידן, יוהאן כריסטיאן באך, וגלוק.
באותה מידה, הזמרים הבולטים באותה תקופה הופיעו וחיזקו את מעמדם בהופעה בסן קרלו. ביניהם ניתן למנות את הקסטרטי ג'ובאני מנצואולי, קאפארלי, פארינלי, גיציאלו, וג'ובאני ולוטי, הקסטרטו האחרון. קאפארלי, פארינלי וגיציאלו, היו בוגרי הקונסרבטוריונים למוזיקה בנאפולי.
מלחינים ובית האופרה
בתקופה שבין 1815 ו-1822 כיהן רוסיני כמנהל מוזיקלי ו"מלחין הבית" של בתי האופרה המלכותיים, ובתוכם סן-קרלו. בתקופה זו כתב רוסיני 10 אופרות. באותה תקופה שרו בתיאטרון הזמרים מנואל גארסיה ובתו מריה מאליברן, קלורינדה קוראדי, ג'ודיתה פסטה, איזאבלה קולברן, ג'ובאני בטיסטה רוביני, ושני היריבים הצרפתיים - הטנורים אדולף נורי וז'ילבר דופרה.
לאחר עזיבתו של רוסיני ב-1822 מינה מנהל בית האופרה, דומניקו ברבאיה, את ג'ובאני פאצ'יני, ואחריו מינה כוכב חדש באופרה האיטלקית - גאטנו דוניצטי. דוניצטי כיהן כמנהל מוזיקלי עד 1838 והלחין 16 אופרות, המפורסמת שבהן - לוצ'יה די למרמור (1835). את האופרות הלחין דוניצטי במיוחד עבור הסופרן טאקינארדי-פרסיני והטנור דופרה.
וינצ'נצו בליני, יליד סיציליה, העלה בסן קרלו בהצגת בכורה עולמית את האופרה Bianca e Gernando, בשנת 1826.
ג'וזפה ורדי העלה את האופרה אוברטו ב-1841, אם כי לא בהצגת בכורה. עד מהרה הוא כתב אופרה עבור בית האופרה - אלזירה (הוצגה בהצגת בכורה עולמית ב-1845). ב-1849 שוב הציג בבכורה עולמית את לואיזה מילר, והתכוון להעלות בכורה שלישית ב-1858 - גוסטאב השלישי, אך ברגע האחרון אסר הצנזור בנאפולי את הצגת האופרה, שהוצגה בסופו של דבר ברומא בכותרת נשף המסכות (Un ballo in maschera).
הנבלן והמלחין ניקולא-שארל בוקסה הגיע במסגרת נדודיו עם הזמרת אנה בישופ לנאפולי, וכיהן כשנתיים כמנהל מוזיקלי של הסן קרלו. בתקופה זו הלחין מספר אופרות כשבישופ משמשת כזמרת ראשית.
בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים הציגו מלחינים רבים מזרם הוריזמו את האופרות שלהם בתיאטרון, וביניהם פוצ'יני, מסקאני, לאונקוואלו, ג'ורדאנו וצ'ילאה.
בית האופרה כיום
בית האופרה ממשיך לפעול עד ימינו אלה, ומעלה הפקות חדשות מידי עונה. בית האופרה זכה שש פעמים בפרס אביאטי לאופרה עבור הפקת "ילדי המלך" מאת אנגלברט הומפרדינק (2002), דון ג'ובאני מאת מוצרט ואלקטרה של ריכרד שטראוס (2003), טריסטן ואיזולדה (2004) והוולקירות (2005) מאת וגנר, ו"קינה לאוהבים צעירים" מאת הנס ורנר הנצה (2005).
ביוני 2021 התמנה דן אטינגר לתפקיד המנהל המוזיקלי של בית האופרה, שם הוא התחיל את תפקידו בפועל בשנת 2023.
לאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה
לאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה (בפורטוגזית: Leonor de Portugal, Imperatriz Romano-Germânica; 18 בספטמבר 1434 - 3 בספטמבר 1467), הייתה בתו של דוארטה, מלך פורטוגל, ואשתו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה
לאונור נולדה בטוריז' וד'ראש ב-18 בספטמבר 1434, לדוארטה, מלך פורטוגל וללאונור מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם של פרננדו הראשון, מלך אראגון ולאונור אורקה מקסטיליה, רוזנת אלבורקרקה. בשנת 1438 מת אביה, ואחיה אפונסו החמישי, מלך פורטוגל ירש את כס המלכות.
ב-16 במרץ 1452 התחתנה לאונור ברומא עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בנישואין שהוסדרו על ידי דודתה איזבלה מפורטוגל, דוכסית בורגונדי. הועלתה גם הצעה לחתנה עם לואי, דופן צרפת, אולם היא העדיפה את התואר קיסרית על פני התואר מלכה. לאונור ופרידריך היו שונים ומעולם לא היו מאושרים. היא הייתה אשה שאפתנית ומכוונת, שלעיתים קרובות השתתפה בתככים, ואילו פרידריך היה אדם מפוכח וחסר השראה. תחומי העניין שלה בריקודים, הימורים וציד לא היו אהודים על פרידריך, והקשר שלהם הושפע מההבדלים ביניהם. פרידריך שלח את הפמליה הפורטוגזית העצומה של לאונור הביתה אחרי החתונה בגלל עלות החזקתם הגבוהה, ובנוסף הוא האשים אותה על שגרמה למותם של כמה מילדיהם בכך שהניחה להם לאכול מזון פורטוגזי.
ב-3 בספטמבר 1467 מתה לאונור בווינר נוישטאדט, והיא נקברה במנזר הציסטרציאני בעיר.
משפחתה
ב-16 במרץ 1452 התחתנה לאונור עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
Double Income no Kids
המונח Double Income no Kids, אשר ידוע גם בראשי התיבות DINK (בתרגום חופשי לעברית: "הכנסה כפולה, ללא ילדים") הוא מונח נפוץ בעולם המערבי המתייחס לזוגות בגילאים 25 עד 45 שנמצאים במערכת יחסים ארוכת טווח (נשואים או לא נשואים), אשר גרים ביחד, עובדים, ואשר בחרו שלא להביא לעולם ילדים מסיבות מקצועיות או כלכליות. משום שאין להם ילדים בדרך כלל ההוצאות של זוגות אלו נמוכות יחסית ולכן גם ההכנסה המשותפת שלהם גבוהה יותר בהשוואה לזוגות עם ילדים בהם לעיתים רבות הכנסה אחת בלבד מכסה שלושה אנשים או יותר. כמו כן, המשמעות לכך שבני זוג אלו יכולים להתחייב באופן מלא לקריירה שלהם מובילה לרוב לכך שהם מסוגלים להתקדם מהר יותר בקריירה שלהם ובאופן זה להגדיל באופן ניכר יותר את ההכנסה המשותפת שלהם לאורך זמן. זוגות מסוג זה הפכו בהדרגה נפוצים יותר ויותר במדינות מערביות.
המונח אינו מתייחס לזוגות מבוגרים שחיים לבדם משום שילדיהם הבוגרים הפכו עצמאיים ועברו להתגורר בבית/דירה נפרד/ת.
היסטוריה
עם זאת, בכלכלה של מדינות רבות בעולם המערבי, הבאת ילדים לעולם יקרה במיוחד, וכמו כן עם השנים נהיה הרבה יותר ברור שחלק ניכר מהזוגות לא ממשיכים להישאר יחד כל חייהם. בנוסף לכך, במקרים רבים, משום שעלויות המחייה כיום גבוהות בהרבה מבעבר, ומשום שלעיתים רבות הכנסה בודדת כבר לא מספיקה לכסות משפחה בהווה, שני בני הזוג לרוב נאלצים לעבוד. שינויים בולטים נוספים שחלו בחברה במהלך המאה ה-20 אשר תרמו לכך שאנשים רבים בעולם המערבי בוחרים שלא להביא לעולם ילדים כוללים את פיתוח הגלולה למניעת היריון, האמנציפציה של הנשים בחברה המערבית, וכמו גם ירידת השפעתה של הכנסייה. יתר על כן, עם עליית האינדיבידואליזם, אנשים רבים יותר מודאגים פחות ממה שאחרים מצפים מהם.
המונח משמש לעיתים כמונח גנאי מצד אנשים שסבורים שמדובר בגישה אגואיסטית או נהנתנית של אנשים אשר עבורם המטריאליזם גבר על ערכי המשפחה.
מקור המונח
המונח נטבע בשנות ה-80 של המאה ה-20 בשיא של תרבות היאפים. המיתון הגדול באותה העת חיזק את המגמה החברתית הזו, מכיוון שבאותה העת כמות גדולה יחסית של זוגות צעירים בעולם המערבי בחרו לחכות זמן רב יותר להביא ילדים לעולם, או שבחרו לא להביא לעולם ילדים.
עותניאל (דינוזאור)
עותניאל (שם מדעי: Othnielia) הוא סוג של דינוזאור צמחוני שחי בתקופה יורה עליון לפני 150 מיליון שנה. שמו הוא עיוות שמו של החוקר המפורסם עותניאל צ'ארלס מארש.
מאפיינים
הוא התגלה בסלעים של תקופת היורה בויומינג, יוטה וקולורדו, בהם היו פעם יערות רחבים של סקויות ורעו בהם עדרי זאורופודים ענקיים.
בתרבות
הדינוזאור מופיע בספר של פארק היורה כיצור צמחוני המטפס על העצים בחיפוש עלים, התנהגות שאין הוכחות לקיומה. הוא הופיע גם בסדרה ללכת עם דינוזאורים בפרק על ענקי היורה, שם הוא מופיע לצד הדריוזאורוס, הסטגוזאורוס והדיפלודוקוסים הענקיים. הוא נראה גם בבלדה של Big Al ובמשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
שוקע
בכלי שיט, שׁוֹקַע (באנגלית: Draft או Draught) הוא המרחק האנכי בין פני המים לבין תחתית כלי השיט (השדרית), כולל עובי דופן הגוף. השוקע מגדיר את העומק המינימלי של המים שאונייה או סירה זקוקים לו כדי לשוט. ניתן לעשות שימוש בנתון השוקע כדי לקבוע את משקל המשא שכלי שיט נושא, על ידי חישוב ההדחק ושימוש בחוק ארכימדס. מספנות הבונות אוניות מספקות טבלת הדחק לכל שוקע. צפיפות המים (מי ים או מים מתוקים) וקיבולת מכלי הדלק של האונייה חייבים להילקח בחשבון.
שינויים בשוקע
שוקע אונייה יכול להשתנות בהשפעת גורמים רבים, לא רק על ידי שינוי הדחק האונייה. בין הגורמים העלולים להשפיע על השוקע יש למנות את נטייתה של האונייה - אונייה שאינה מאוזנת ונוטה לצד אחד עלולה להגדיל את השוקע שלה. שינוי בגובה המים עלול לשנות את השוקע, וכך גם מעבר ממי ים למים מתוקים, ולהפך. גם שינוי בטמפרטורת המים עלול לגרום לשינוי בשוקע. אונייה המגבירה את מהירותה בעת שיט במים רדודים עלולה לשנות את השוקע, דבר העלול לסכן את האונייה ולגרום לה להפגע מהקרקעית.
סרגל שוקע
השוקע נמדד באמצעות סרגל מידות בחרטום ובירכתיים, ובאוניות מסוימות משתמשים גם בממוצע המידות בניצבים. שני סוגי סרגלים קיימים בשימוש: סרגל מטרי, שבו מופיעים מספרים זוגיים בלבד, וסרגל ביחידות רגל, שבו מסומנים מספרים זוגיים ואי-זוגיים גם יחד, בדרך כלל בספרות רומיות.
אוניות גדולות
השאיפה באוניות גדולות היא לשמור על שוקע ממוצע כאשר הן ריקות (ללא מטען), זאת כדי להקל על השיט בים ולהפחית את השפעת הרוח על תנועת הספינה. כדי להשיג מטרה זו האונייה שואבת מי נטל כדי לייצב את כלי השיט, לאחר פריקת המטען.
לאונייה יכול להיות שלושה מצבי שוקע
ספינות וסירות
שוקע קטן מאפשר לספינות לשוט במים רדודים יותר. השוקע הקטן מאפשר לספינות אלה גישה לנמלים קטנים, שיט בנהרות והתקרבות לחוף.
שוקע גדול מבטיח יציבות טובה יותר ברוח חזקה היות שבכך יורד מרכז הכובד של הספינה.
דאבל ביי
דאבל ביי (באנגלית: Double Bay, מילולית מפרץ כפול) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וולהרה.
גאוגרפיה
דאבל ביי הוא פרוור על שפת מפרץ ג'קסון, כ-4 ק"מ מזרחית ממרכז העסקים הראשי של סידני. הפרוור גובל ממזרח בדרלינג פוינט וממערב בפוינט פייפר, מצפון במפרץ ומדרום בוולהרה ובאדג'קליף. הפרוור קיבל את שמו מצורת המפרצון בצפונו: המפרצון תחום בין לשונות האדמה של פוינט פייפר ודרלינג פוינט, עם לשונית קטנה במרכזו המחלקת אותו לשני חצאים. חציו המזרחי לעיתים נקרא מפרצון בלקבורן.
הפרוור כולל תחנה על קו המעבורת מסירקולר קווי, המשמש כנתיב תחבורה ראשי.
היסטוריה
ההתיישבות הראשונה באזור דאבל ביי החלה במהרה לאחר תחילת ההתיישבות האירופאית ב-1788. מרבית היושבים באזור הפרוור היו דייגים שפרנסתם הייתה דייג במפרץ ג'קסון הסמוך. החוות המקומיות גידלו בקר וגידולי ירקות (בעיקר חסה), והאזור החקלאי התפשט דרום מזרחה, לכסות את הפרוורים הסמוכים.
תרבות
דאבל ביי הוא פרוור מגורים המאופיין ברמה סוציו-אקונומית גבוהה, עם מחיר נדל"ן חציוני לבתים צמודי קרקע מעל ל-2 מיליון דולר אוסטרלי. בזכות אוכלוסיית הפרוור הוא רכש את הכינוי דאבל פיי (Double Pay, מילולית תשלום כפול) בפי האוכלוסייה המקומית.
האזור המסחרי העיקרי בפרוור נמתח לאורך דרך אולד הד הישנה והרחובות המצטלבים בה, קרוס, נוקס וביי. בתי העסק המקומיים כוללים מלונות בוטיק, מסעדות, בתי קפה וחנויות יוקרה.
בי ג'יי נובאק
בנג'מין ג'וזף מאנלי "בי ג'יי" נובאק (אנגלית: Benjamin Joseph Manaly “B. J.” Novak; נולד ב-31 ביולי 1979) הוא שחקן, קומיקאי ותסריטאי יהודי אמריקאי. התפרסם בצוות השחקנים של הסדרה הקומית "המשרד".
ביוגרפיה
נובאק נולד למשפחה יהודית בעיר ניוטון שבמסצ'וסטס, בנם של לינדה ושל סופר הצללים ויליאם נובאק, שהקימו ביחד שירות שידוכים יהודי בעיר. לנובאק שני אחים צעירים יותר, לב וג'סי שעוסק בהפקת מוזיקה אלקטרונית. למד ב"תיכון דרום ניוטון" ביחד עם חברו לסדרה "המשרד" ג'ון קרסינסקי, ולאחר מכן התקבל לאוניברסיטת הרווארד. באוניברסיטה למד ספרות אנגלית וספרדית, כתב והשתתף במחזות שייקספיריים.
קריירת משחק
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד עבר ללוס אנג'לס והחל לעבוד במועדונים כסטנדאפיסט. התגלה לראשונה בזמן הופעה על ידי התסריטאי גרג דניאלס, שלקח אותו בשנת 2005 לסדרה הקומית המצליחה "המשרד". עד היום משחק נובאק ומפורסם בעולם בעיקר בזכות הסדרה ותפקיד העובד הזמני בחברת ההפצה, ראיין הווארד. זכה להערכה רבה גם על כתיבתו לסדרה, השתתף כתסריטאי ב-14 פרקים. ב-2009 הופיע בסרטו של הבמאי קוונטין טרנטינו - "ממזרים חסרי כבוד, שם גילם דמות משנה בשם סמל יוטיביץ'. ב-2011 השתתף בסרט האנימציה והלייב אקשן המצליח "הדרדסים", בו דיבב את דרדס אופה.
בשנת 2017 השתתף בדרמה הביוגרפית "המייסד", לצד מייקל קיטון, לורה דרן וג'ון קרול לינץ'.
במרץ 2020 החל לעבוד על סרטו הראשון כבמאי "Vengeance", ובחודש מרץ 2021 הם החלו את הצילומים.
בשנת 2021 יצר, הפיק ואף כתב את סדרת האנתולוגיה "The Premise" לשירות הסטרימיג FX on Hulu.
שירה וילנסקי
שירה וילנסקי (נולדה ב-21 בינואר 1984) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
וילנסקי גדלה בראשון לציון, החלה לדגמן בגיל 12 והשתתפה בפרסומות שונות. בשנת 2002 הופיעה בתפקיד משני בסרט "כנפיים שבורות" וב-2004 השתתפה בטלנובלה "מיכאלה". במקביל החלה ללמוד תקשורת וניהול במכללה למנהל.
בשנים 2005–2007 ו-2013–2015 שיחקה במשך חמש עונות בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "השמינייה" בתפקיד מיקה שקד, נערה מרדנית ומוזיקאית מחוננת בעלת חוש שמיעה יוצא דופן.
ב-2006, השתתפה וילנסקי בעונה השנייה של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים". בן זוגה לריקודים היה דניס בלוצ'רקובסקי. הזוג הודח שני בתחרות. כמו כן השתתפה בפסטיגל פנטזיה שהתקיים באותה שנה ושרה את השיר "שלוש חברות" עם עדי הימלבלוי ודון לני גבאי (מילים ולחן: דורון מדלי).
ב-2007 הייתה כתבת שטח בעונה העשירית של "ערב טוב עם גיא פינס" ושיחקה בסדרה "בילי" את רונה לצד ידידיה ויטל. באותה שנה גם כיכבה בסדרה "לשם שינוי" של הטלוויזיה החינוכית הישראלית ערוץ 2 ובסדרה "המקום" ששודרה בערוץ 10 ככוכב אורח.
ב-2013 השתתפה בסרט לאבלייס העוסק בלינדה לאבלייס, וכמו כן, בתפקיד ראשי בסרט האימה מים שחורים. ב-2014 השתתפה בפרק בעונה הרביעית של הסדרה רמזור בתפקיד אישה חולת חתולים.
בשנת 2019 שיחקה בסדרה "סברי מרנן" בתפקיד אביבית.
חיים אישיים
וילנסקי מתנדבת בארגוני זכויות בעלי חיים כדוגמת תנו לחיות לחיות והשתתפה בקמפיין נגד מכירת פרוות. היא דוגלת בטבעונות.
באוקטובר 2015 נישאה לאיש העסקים טל ניידרוף. בינואר 2016 ילדה את בנם הבכור.
In Absentia
In Absetia (לטינית: "בהיעדר") הוא אלבום של להקת פורקיופיין טרי. באלבום זה, פורקיופיין טרי התרחקו מהסגנון המוזיקלי שהופיע באלבומיהם המוקדמים. הסגנון באלבומים הקודמים נטה לכיוון המוזיקה הפסיכדלית, אולם באלבום זה השתנה הסגנון. הלהקה אמנם שמרה על הז'אנר המקורי, איכות ההקלטה, האפקטים וכלי הנגינה, אבל באלבום זה ניכרת השפעה מכיוון מוזיקת המטאל.
אלבום זה מייצג את התמורה החלה במוזיקת הלהקה. גם האלבום הבא של הלהקה, Deadwing, ממשיך את הקו שהלהקה התחילה ב־In Absentia, מוזיקה כבדה יותר, רועשת יותר, אפלה יותר ומלנכולית קמעה.
דן וסעדיה
דן וסעדיה או דן קישוט וסעדיה פנסא, הוא סרט ילדים ישראלי משנת 1956 בהפקתו ובבימויו של נתן אקסלרוד.
העלילה היא על הרפתקאותיהם של שני נערים, דן וסעדיה, תלמידי פנימייה בתקופת מלחמת העצמאות. דן הוא ממוצא אירופי, יש לו הורים דואגים והוא לומד בבית ספר. סעדיה הוא תימני עם פאות, הוריו אינם מוזכרים והוא עובד כל היום לפרנסתו כמצחצח נעליים ברחוב.
הסרט צולם ברובו בכפר הנוער הדסים. את המוזיקה חיבר חנן וינטרניץ אבל שיר הנושא של הסרט הוא "עורי ציון" של משה וילנסקי שמופיע בפסקול בביצוע תזמורת, חליל סולו ובשירה.
שמשון בר-נוי מופיע באחד התפקידים הראשיים וגם שר ביחד עם תלמידי הדסים את "עורי ציון". בתפקיד אביו של דן מופיע אלימלך רם שהיה אז מפורסם כקריין בקול ישראל וביומני גבע.
תקציר העלילה
דן (מוטי דגן) הוא נער תל אביבי חובב חוברות הרפתקאות. הוא מפקדה של יחידת מחץ מסתורית, "הדרקון השחור" שמה, והיא קיימת רק בדמיונותיו הפרועים. סגנו הוא סעדיה התימני (אברהם קאסטרו), ילד תל אביבי המתפרנס מצחצוח נעליים.
בהמלצת המורה מחליטים הוריו של דן לשלוח אותו לפנימיית הדסים בתקווה שישתלב בטבע בחברת ילדים ויוציא ממוחו את דמיונותיו הפרועים. סעדיה מחליט להצטרף אליו ומתגנב למשאית שמסיעה אותם להדסים.
דב מחליט להשאיר את סעדיה בהדסים וממנה אותו לרועה כבשים. גם בהדסים ממשיכים שניהם בתעלולים ופעם אחת הם עדים להטמנת נשק בסליק. בלילה הם מוציאים מהסליק ארגז רימוני יד, טומנים אותו בקרקע ודן מצייר מפה למציאת המטמון כמו שקרא בספרים קורע אותה ונותן את חצייה לסעדיה.
הערבים מטילים מצור על הדסים ומתקיפים אותה מכל הצדדים. אביבה שנמצאת כעת כקשרית בעורף מקבלת דיווחים על המצב הקשה. דן מחליט לחזור להדסים ולגלות את ארגז הרימונים לשם כך עליו לחדור בין קווי הערבים. סעדיה מצטרף אליו כמבין ערבית וכן מצטרפת הכלבה "דיצה".
מצב המגינים בכי רע, יורם ואורי פצועים ונשקלת נסיגה. דן וסעדיה מצליחים להגיע לארגז הרימונים, לחבר אותם בחבלים שיגרמו לפיצוץ בעת דריכה. הערבים מתחילים בהתקפה אך הם עולים על החוטים. הרימונים מתפוצצים וקוטלים אותם ההתקפה נכשלת ואז מגיע למקום כוח לוחמים ביחד עם דן וסעדיה וכולם משבחים אותם על הצלת המקום.
קישורים חיצוניים
לקריאה נוספת
אמי פלמור
אמי פלמור (נולדה באוגוסט 1966) היא עורכת דין ישראלית, שכיהנה כמנכ"לית משרד המשפטים מ-1 בפברואר 2014 ועד ספטמבר 2019.
ביוגרפיה
פלמור נולדה בירושלים להורים ניצולי שואה ומסורבי עלייה מרומניה שעלו לישראל בשנת 1960. אביה, אליעזר, ששלט בשפות רבות, שירת כדיפלומט בשגרירויות ישראל בבלגיה, בנורווגיה, בארגנטינה, בצרפת, באורוגוואי ובאונסק"ו. אמה, שושנה, שורדת מחנה בטרנסניסטריה, הייתה כימאית ועבדה במפעל לייצור תרופות. שמה הפרטי, אמי, מורכב מהאותיות הראשונות של שמות סבתא אסתר וסבתא רבתא מיכל, שנספו בשואה.
פלמור למדה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר. את שירותה הצבאי עשתה ביחידה 8200 של חיל המודיעין, בין השנים 1984–1986.
בשנת 1990 סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית והתמחתה אצל השופט צבי טל בבית המשפט המחוזי בירושלים ואצל עו"ד יאיר גולן (בתחום הפלילי). פלמור היא בוגרת קורס גישור למנהלים במשרד המשפטים של מכון "גומא", בוגרת הקורס לפיתוח מנהלים בכירים של מכון ברנקו וייס, בוגרת הקורס לניהול איכות למצוינות בשירות המדינה של המכללה למנהל ובוגרת התוכנית למדיניות חברתית ולמינהל של מכון ברוקדייל (ג'וינט ישראל).
קריירה מקצועית
בין השנים 1991–1996 עבדה כעורכת דין בתחום האזרחי במשרד עו"ד כרמלי-ארנון בירושלים, והתקבלה כשותפה במשרד בשנת 1995; בין השנים 1996–1999 שימשה כפרקליטה במחלקה הפלילית בפרקליטות המדינה במשרד המשפטים, ובמסגרת תפקידה ניהלה הליכים משפטיים בתחום הפלילי והופיעה בבית המשפט העליון; בשנת 2000 מונתה למנהלת מחלקת החנינות במשרד המשפטים, תפקיד בו כיהנה במשך 14 שנים, ובמסגרתו הייתה אמונה על הכנת המלצת שר המשפטים לנשיא המדינה בבקשות חנינה. בין היתר, שימשה במסגרת התפקיד כאחראית מטעם שרי המשפטים על משימות מיוחדות הקשורות לאיתור חיילי צה"ל הנעדרים, וכן כחברה בוועדה שעסקה בשחרור אסירים ביטחוניים לרשות הפלסטינית, במסגרת משא ומתן מדיני, במסגרת זו שימשה גם כחברה בצוות המשא ומתן לשחרורו של גלעד שליט (2011-2006), ויצרה מנגנון משפטי שהפך את החנינות שניתנו במסגרת שחרור האסירים בעסקה לחנינות על תנאי, באופן שמאפשר החזרה מידית למאסר של מחבלים, אשר יתפסו בביצוע מעשי טרור נוספים, לריצוי עונשם המקורי. במסגרת מילוי תפקידיה אלה, יזמה והקימה את מאגר המידע האנליטי בנושא אסירים ביטחוניים בשיתוף שירות הביטחון הכללי (שב"כ), שירות בתי הסוהר (שב"ס) והפרקליטות הצבאית.
תפקידים נוספים שמילאה במסגרת נוסף על תפקידה כמנהלת מחלקת החנינות:
כמנכ"לית משרד המשפטים
ב-1 בפברואר 2014 החלה לכהן כמנכ"לית משרד המשפטים במקומו של ד"ר גיא רוטקופף, לאחר שמונתה לתפקיד על ידי הממשלה בהצעת שרת המשפטים ציפי לבני, והמשיכה לכהן בתפקיד לאחר מינויה של איילת שקד לתפקיד שרת המשפטים בחודש מאי 2015.
עם כניסתה לתפקיד, הדגישה פלמור את תפקידו של משרד המשפטים כמשרד חברתי המעניק שירות לציבור, לצד מרכזיותו כמשרד מטה בתחום הייעוץ המשפטי והחקיקה בממשלה, והובילה שורת רפורמות ארגוניות במטה המשרד וביחידותיו המקצועיות. בין היתר: הקימה את חטיבת תכנון המדיניות והאסטרטגיה במשרד והובילה את המעבר לתכנון רוחבי ושיטתי בכל יחידות המשרד, בהתאם ליעדי הממשלה; הקימה את אגף השירות לציבור, לפיתוח והטמעה של תורת שירות לציבור וניהול רוחבי של כל ערוצי הקשר עם הציבור; וכן הביאה לפיצול אגפי המינהל, הלוגיסטיקה וההון האנושי (שרוכזו תחת גורם מטה אחד) כחלק ממהלך כולל לביסוס מומחיות וקשב ניהולי בתחומי הליבה של מטה המשרד.
ב-23 ביולי 2019 פורסם שתסיים את תפקידה כמנכ"לית משרד המשפטים, לבקשת שר המשפטים החדש, אמיר אוחנה. אוחנה התכוון למנות תחתיה את מקורבו אופיר כהן, אך בעקבות עתירה של התנועה לאיכות השלטון, הקפיא בג"ץ את המינוי ופלמור נשארה בתפקיד עד תום הבירור המשפטי. ב-11 בספטמבר מונתה סיגל יעקבי להחליפה כממלאת מקום מנכ"לית המשרד.
רפורמות ומהלכים מרכזיים
במהלך כהונתה יזמה, הובילה והוציאה אל הפועל רפורמות ומהלכים במשרד המשפטים, במערכת המשפט ובממשלה. בין השאר:
תכננה והוציאה אל הפועל, יחד עם היועץ המשפטי לממשלה, ד"ר אביחי מנדלבליט, את הרפורמה הארגונית במחלקת ייעוץ וחקיקה; הובילה את היערכות מערכת המשפט ליישום הרפורמה בחדלות פירעון; יזמה והקימה מיזם ממשלתי להנגשת זכויות חברתיות באמצעות אתר "כל-זכות"; יזמה והובילה את הרפורמה במסלול ההכשרה וההסמכה של רואי חשבון וביטול שנת ההשלמה; הובילה את רפורמת השירותים הדיגיטליים בתחום המקרקעין (טאבו דיגיטלי); הקימה את היחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות; הוציאה אל הפועל תוכנית חומש לטיוב רגולציה, שהביאה לשיפור משמעותי בדירוג מדינת ישראל במדד Doing Business של הבנק העולמי; הקימה את בתי הדין לעררים לפי חוק הכניסה לישראל, יזמה וביצעה את הרפורמה הארגונית וההתייעלות בבתי הדין המנהליים בתחום ההגירה (איחוד בתי הדין לביקורת משמורת ובתי הדין לעררים); הקימה את מחלקת הניו מדיה בדוברות משרד המשפטים לחיזוק הקשר הישיר עם הציבור; הובילה את התיאום בין גופי הממשלה בהליך הצטרפות מדינת ישראל לארגון ה-FATF למאבק בהלבנת הון ומימון טרור; עמדה בראש ועדת היישום של דו"ח שרית דנה בנושא התביעה החיצונית והקימה את המחלקה להנחיית תובעים חיצוניים; הקימה את ועדת המשמעת העצמאית לדין משמעתי לרואי חשבון; יזמה וביצעה מהלך לחיזוק טוהר המידות במוסדות התכנון באמצעות הסדרת הייעוץ המשפטי לוועדות המחוזיות לתכנון ובניה; השלימה את הטמעת פרויקט "גיידסטאר" לשקיפות עמותות ברשות התאגידים; יזמה והוציאה אל הפועל מתווה חנינות מיוחד ליוצאי אתיופיה; הוציאה אל הפועל את תוכנית הקמת מבנה משרד המשפטים החדש בקריית הלאום במטרה לאחד את יחידות המשרד תחת קורת גג אחת ולהעביר יחידות ארציות מתל אביב לירושלים.
הון אנושי וגיוון תעסוקתי
פלמור פעלה רבות לחיזוק, טיפוח והתמקצעות ההון האנושי במשרד. בתקופתה הוקם במשרד מערך הדרכה חדש ופותחו תוכניות הכשרה והדרכה מקצועיות לאלפי עובדי המשרד במגוון מקצועות שונים. פלמור יזמה והקימה את תוכנית "פורום משפיעים" לקידום ופיתוח מנהיגות צעירה במשרד המשפטים, שזכתה להצלחה גדולה ויושמה לאחר מכן בארגונים נוספים בממשלה.
פלמור נחשבת לחלוצה בתחום הגיוון התעסוקתי בממשלה כולה, היא פרסמה לראשונה דו"ח שנתי שקוף ומפורט על מידת הגיוון התעסוקתי במשרד, שאומץ לאחר מכן על ידי נשיא המדינה, ראובן ריבלין ומנכ"לי משרדים נוספים, ויזמה שורה של הכשרות לעובדי המשרד בתחום יצירת סביבת עבודה מעודדת רב-גוניות. יוזמותיה של פלמור הפכו אותה לדמות מזוהה עם מהלכי גיוון תעסוקתי ולדוברת מבוקשת בנושא, והיא פעלה לקדמו מול משרדים נוספים בממשלה, משרדי עורכי דין במגזר הפרטי וחברות פרטיות. ביום העצמאות ה-68 למדינת ישראל נבחרה על ידי המכון הישראלי לדמוקרטיה כמדליקת "משואה אלטרנטיבית" על תרומתה לאמון הציבור בשירות הציבורי בזכות מהלכיה לקידום גיוון תעסוקתי במשרד המשפטים ובממשלה. בדצמבר 2019 נבחרה לקבל את אות החיים המשותפים של עמותת יוזמות אברהם בהוקרה על פועלה על עשייתה לקידום גיוון בשירות המדינה ולמיגור הגזענות.
בחודש אוקטובר 2018 פרסמה לראשונה בממשלה אמנת איזון בית-עבודה במשרד המשפטים, שמגבילה את שעות ההתקשרות עם העובדים ומאפשרת גמישות תעסוקתית. האמנה פורסמה כמענה לתופעת השחיקה בקרב עובדי המשרד בפרקליטות המדינה וביחידות נוספות.
תפקידים נוספים שמילאה במסגרת כהונתה כמנכ"לית משרד המשפטים:
צוותים ממשלתיים בראשותה
במהלך כהונתה מונתה לעמוד בראש מספר צוותים ממשלתיים בנושאים חברתיים בוערים על סדר היום של הממשלה, בהם: הצוות הממשלתי למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה, שמינתה עדת השרים לעניין קידום שילובם בחברה הישראלית של אזרחי ישראל ממוצא אתיופי, בראשות ראש הממשלה, בנימין נתניהו; הצוות הממשלתי לצמצום צריכת זנות, שמינתה שרת המשפטים איילת שקד, והצוות הממשלתי להתמודדות עם השלכותיה השליליות של הפוליגמיה, שמינתה ממשלת ישראל בהחלטה מס' 2345 מיום 29.1.2017.
הצוות למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה
בחודש פברואר 2016 מונתה לעמוד בראש הצוות למיגור גזענות נגד יוצאי אתיופיה, שהקימה ועדת השרים לעניין קידום שילובם בחברה הישראלית של אזרחי ישראל ממוצא אתיופי, בראשות ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
הדו"ח המסכם של עבודת הצוות (דו"ח פלמור) הוגש בחודש אוגוסט 2016 וכלל סקירה ושיקוף של האירועים המשמעותיים שחוו יוצאי אתיופיה כגילויי גזענות ואפליה. הצוות בראשות פלמור הציג למעלה מ-50 המלצות, אותן אימצה ותקצבה הממשלה, ורובן ככולן יושמו באופן מלא.
המלצות מרכזיות:
הצוות לצמצום צריכת זנות
בחודש יוני 2016 מונתה על ידי שרת המשפטים, איילת שקד, לעמוד בראש צוות ממשלתי לבחינת כלים לצמצום צריכת הזנות בישראל. הצוות הגיש דו"ח מסכם בחודש דצמבר 2017. בחודש דצמבר 2018 נחקק חוק איסור צריכת זנות שתהליך חקיקתו הסתמך במידה רבה על עבודת הצוות הממשלתי בראשות פלמור.
הצוות להתמודדות עם השלכותיה השליליות של הפוליגמיה
בחודש ינואר 2017 מינתה הממשלה את פלמור לעמוד בראשות הצוות הבין-משרדי להתמודדות עם השלכותיה השליליות של הפוליגמיה. מסקנות הצוות הוגשו בדו"ח מסכם שפורסם בחודש יולי 2018.
לאחר כהונתה במשרד המשפטים
במאי 2020 מונתה לחברה במועצה המפקחת על פייסבוק של חברת פייסבוק, ערכאת ערעורים עליונה בנושאי סינון וחסימת תכנים באתר פייסבוק, שבה 20 חברים מרחבי העולם.
חיים אישיים
פלמור היא גרושה, אם לבן ולבת ומתגוררת במבשרת ציון. אחיה, יגאל פלמור, הוא דובר הסוכנות היהודית, ששימש בעבר כדובר משרד החוץ.
דן פרופר
דן פרופר (נולד ב-23 במרץ 1941) הוא תעשיין ואיש עסקים ישראלי, יו"ר חברת אסם ובעבר מנכ"ל החברה. היה נשיא התאחדות התעשיינים.
ביוגרפיה
נולד בישראל לעליזה ואויגן פרופר, עולים מצ'כיה שהיו מהמשפחות המייסדות של חברת אסם. סיים לימודי תואר ראשון בהנדסה כימית ובהנדסת מזון בטכניון, ונכנס לעבוד במפעל המשפחתי.
קריירה
בשנת 1968 מונה כמנהל המפעל בבני ברק. באותה שנה יזם את פיתוח החטיף "ביסלי" במטרה לנצל בצורה טובה יותר את המכונות לייצור פסטה שהיו במפעל.
בשנת 1981 בהיותו בן שבעים, פרש אביו אויגן פרופר מתפקידו ארוך השנים כמנכ"ל אסם, דן ואחיו גד מונו למנכ"לים משותפים בחברה. אויגן נותר יו"ר מועצת המנהלים של החברה. בספטמבר 1985 נקלעה משפחת פרופר למחלוקת עם בעלי המניות האחרים בחברה, לאחר שביקשו להנפיק את החברה בבורסה. בינואר 1986 התפטרו מתפקידם והחליטו למכור את חלקם בחברה בסך 17.4%. לאחר שלא נמצא קונה למניות, חזר דן פרופר לכהן כמנכ"ל באוקטובר 1986 וגד מונה לדירקטור, ובין 1987 ל-2006 שימש כמנכ"ל יחיד.
ב-2006 פרש מתפקיד מנכ"ל אסם, מונה ליו"ר דירקטוריון החברה, והעביר את ניהול החברה לגזי קפלן (מקים מפעל טבעול). לאחר שפרש הצטרף לדירקטוריון של חברת "צ'ק פוינט".
בשנת 1996 יזם את המגעים בסופם רכשה נסטלה 10% ממניות קבוצת אסם. בהמשך מכרו בני משפחת פרופר בהדרגה את כל מניותיהם לנסטלה, ובסך הכול במשך השנים קיבלה המשפחה תמורת המניות כ-1.2 מיליארד שקל. ב-2016, בעקבות הצעת רכש, נסטלה גם מחקה את מניות אסם מהמסחר ב.
באוקטובר 2022 הודיע שבסוף אותה שנה יפרוש מתפקידו כיו"ר דירקטוריון אסם.
חיים אישיים
נשוי לסוזן, אב לארבעה ומתגורר בכפר שמריהו. אחיו הוא גד פרופר.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1912
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1912 היו מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-32 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 5 בנובמבר 1912. הבחירות התרחשו בין שלושה מועמדים מרכזיים: הנשיא היוצא, ויליאם הווארד טאפט היה שוב המועמד של המפלגה הרפובליקנית בתמיכת האגף השמרני של המפלגה. לאחר שהנשיא לשעבר תאודור רוזוולט לא הצליח לזכות במועמדות הרפובליקנית, הוא כינס אספה משל עצמו ויצר את המפלגה הפרוגרסיבית. היא בחרה ברוזוולט והריצה מועמדים למשרות אחרות במדינות גדולות. וודרו וילסון הדמוקרטי נבחר בסיבוב ה-46 של האספה הדמוקרטית הודות לתמיכתו של ויליאם ג'נינגס ברייאן, שהיה שלוש פעמים מועמד דמוקרטי לנשיאות ועדיין הייתה לו קבוצת תומכים גדולה ונאמנה. הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה נשיא לשעבר או נשיא יוצא רץ בבחירות שלא מטעם שתי המפלגות הגדולות. הייתה זאת גם מערכת הבחירות האחרונה בה הנשיא היוצא לא הצליח להגיע למקום הראשון או השני.
וילסון ניצח גם את טאפט וגם את רוזוולט בבחירות, כשהוא זוכה ברוב סוחף בחבר האלקטורים, כשהוא זוכה ב-42% מכלל הקולות כשיריבו הקרוב ביותר זוכה ב-27% בלבד. וילסון היה לנשיא הדמוקרטי היחיד בין 1892 ו-1932. הוא גם היה הנשיא הדמוקרטי השני בין 1860 ל-1932. זאת הייתה מערכת הבחירות האחרונה בה מועמד שלא היה דמוקרטי או רפובליקני הגיע שני בספירת הקולות הכללית או בחבר האלקטורים, והבחירות הראשונות בהן 48 המדינות היבשתיות של ארצות הברית (כל המדינות מלבד הוואי ואלסקה) השתתפו.
רקע
הנשיא הפרוגרסיבי תאודור רוזוולט דחה הצעה לרוץ לכהונה שלישית ב-1908, בעקבות המסורת של הנשיאים לפרוש לאחר שתי כהונות. כהונתו הראשונה של רוזוולט (1901-1905) לא הייתה שלמה, כיוון שהוא התמנה לתפקיד לאחר ההתנקשות בויליאם מקינלי. הוא בחר במזכיר המלחמה ויליאם הווארד טאפט להיות יורשו, וטאפט ניצח את ויליאם ג'נינגס ברייאן הדמוקרטי בבחירות הכלליות של 1908.
במשך כהונתו של ממשל טאפט, נקרע קרע בין רוזוולט וטאפט, והם הפכו למנהיגים של שני אגפים שונים במפלגה: הפרוגרסיבים, שהונהגו בידי רוזוולט, והשמרנים, שהונהגו בידי טאפט. הרפובליקנים הפרוגרסיביים תמכו בהגבלת העסקת נשים וילדים, תמכו בשמורות טבע, תמכו יותר באיגודי עובדים, והתנגדו למכסי מגן על מוצרים מיובאים. הפרוגרסיבים גם תמכו בבחירות לתפקידי שופטים והתנגדו ששופטים ימונו בידי הנשיא או המושלים. השמרנים תמכו במכסי מגן גבוהים על סחורות מיובאות כדי לעודד את הצרכנים לקנות מוצרים מתוצרת אמריקנית, תמכו בבעלי עסקים על פני איגודי עובדים, והתנגדו באופן כללי לעריכת בחירות לתפקיד שופטים.
ב-1910, הקרע בין שני האגפים היה עמוק, ודבר זה גרם לרוזוולט ולטאפט לפנות האחד נגד השני, למרות שהיו חברים טובים באופן אישי. האהדה של טאפט בקרב הפרוגרסיבים קרסה לאחר העברת חוקי מכס ב-1909, נטש את מדיניותו של רוזוולט כנגד המונופולים, ופיטר את ראש שירות היערות שהיה אהוד בקרב הפרוגרסיבים.
מועמדים רפובליקניים
בפעם הראשונה, מספר משמעותי של צירים לוועידה הלאומית נבחרו בפריימריז. הפריימריז נתמכו בידי האגף הפרוגרסיבי במפלגה הרפובליקנית, שרצו לשבור את שליטת המנהיגים המפלגתיים במפלגה. 12 מדינות ערכו פריימריז לוועידה הרפובליקנית. רוברט לה פולט זכה בשתי פריימריז מתוך הארבע הראשונות (בדקוטה הצפונית ובויסקונסין). אך החל מניצחונו בפריימריז באילינוי ב-9 באפריל, רוזוולט זכה ב-9 פריימריז מתוך העשר האחרונות (לפי הסדר: אילינוי, פנסילבניה, נברסקה, אורגון, מרילנד, קליפורניה, אוהיו, ניו ג'רזי ודרום דקוטה), כשהוא מפסיד רק במסצ'וסטס לטאפט. הפופולריות של רוזוולט עזרה לו לנצח את טאפט אפילו במדינת מגוריו של טאפט, אוהיו.
הוועידה הרפובליקנית התכנסה בשיקגו מ-18 ביוני עד 22 ביוני. אך טאפט התחיל ללכד את תומכיו מוקדם מאוד, ומספר הצירים שנבחרו בפריימריז היה מיעוט. לטאפט הייתה תמיכה של חלק הארי של המפלגה במדינות הדרומיות. המדינות הללו הצביעו רק לדמוקרטים מאז 1880 ורוזוולט התנגד שהן יקבלו רבע ממספר הצירים באספה (התברר שמדינות הקונפדרציה לשעבר תמכו בטאפט ביחס של 5 ל-1). כשהוועידה התכנסה, רוזוולט פקפק בכשרותם של חצי מהצירים. אך זה היה מאוחר מדי - הצירים בחרו באליהוא רוט - שהיה פעם בעל ברית של רוזוולט - להיות מנהל הוועידה. אז, הצירים של טאפט הצליחו לנצח ברוב קטן את הצירים של רוזוולט במשלחות של אלבמה, אריזונה וקליפורניה. אחרי שהפסידו בקליפורניה, שם רוזוולט זכה בפריימריז, הצירים הפרוגרסיבים איבדו תקווה. הם החליטו לעזוב את המפלגה. מאז 1872 לא היה קרע גדול כל כך במפלגה הרפובליקנית. כשהדמוקרטים קיבלו תמיכה בקרב 45% מהציבור האמריקני, כל קרע יכול להיות גורלי. תקוותו היחידה של רוזוולט באספה הייתה ליצור ברית התנגדות לטאפט עם לה פולט, אבל רוזוולט לא חיבב את לה פולט, ולכן לא יצר איתו ברית.
המפלגה הפרוגרסיבית
רוזוולט השווה את מסע הבחירות לארמגדון. אך עיתונים ברחבי המדינה שתמכו ברפובליקנים אמרו שרוזוולט הוא אגואיסט שרץ לנשיאות רק כדי לפגוע בטאפט וכדי לספק את האגו שלו.
מועמדים דמוקרטיים
הוועידה הדמוקרטית התכנסה בבולטימור מ-25 ביוני עד ל-2 ביולי. בהתחלה, נראה כאילו המועמד המוביל הוא צ'אמפ קלארק ממיזורי, יושב ראש בית הנבחרים, ואכן בתחילת האספה הוא קיבל את רוב הצירים. אך בגלל שהמפלגה הדמוקרטית השתמשה בחוק שני השלישים, קלארק לא הצליח לקבל את שני השלישים הדרושים כדי לזכות. סיכוייו של קלארק לזכות נפגעו כשהטמאני הול, המערך הפוליטי החזק והמושחת של המפלגה הדמוקרטית בניו יורק סיטי, תמך בו. אך במקום לעזור לו, מהלך זה הוביל את ויליאם ג'נינגס ברייאן, שהיה מועמד לנשיאות שלוש פעמים ועדיין המנהיג של הדמוקרטים הליברליים, להתנגד לקלארק ולקרוא לו "מועמד של וול סטריט". ברייאן החליט לתמוך במושל ניו ג'רזי, וודרו וילסון, שהגיע למקום השני בסוף כל סיבוב, ונחשב לרפורמיסט מתון. באופן אירוני, וילסון כמעט איבד תקווה וחשב לפרוש, וכמעט נתן לנציגיו לבחור במועמד אחר. המעבר של ברייאן מקלארק לוילסון גרם לצירים אחרים לעשות את אותו הצעד, ווילסון התחזק בכל סיבוב בזמן שקלארק ירד בכוחו. וילסון הצליח לנצח בסיבוב ה-46. תומאס מרשל, מושל אינדיאנה, שמשלחתו תמכה בוילסון בסיבובים המאוחרים, נבחר להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
המפלגה הסוציאליסטית
המפלגה הייתה מפוצלת בין שמרנים שרצו לסיים את השחיתות, ובין רדיקלים שדרשו סיום לקפיטליזם ורצו לשתף פעולה עם איגוד פועלי התעשייה העולמי. השמרנים התנגדו להגירה ואמרו שהיא פגעה בפועלים, ואילו הרדיקלים ראו במהגרים שותפים למלחמה.
מסע הבחירות
בזמן שרוזוולט נאם ב-14 באוקטובר במילווקי, הוא נורה בחזהו. הכדור עבר דרך קופסת משקפיו ועותק של נאומו בן חמישים העמודים שקופל לשניים, לפני שפגע בנשיא לשעבר, שהמשיך בנאומו על אף פציעתו.
לסוציאליסטים לא היה הרבה כסף. האירוע הכי גדול של דבס במסע הבחירות היה נאום לפני 15,000 אנשים בניו יורק סיטי. הקהל שר את המנון צרפת ואת האינטרנציונל. הם גינו את טאפט ואת רוזוולט.
רוזוולט ערך מסע בחירות נרחב והרבה להגיד שהמועמדות הרפובליקנית נגנבה ממנו. הוא קרא להתערבות ממשלתית בכלכלה, ולחיסול המונופולים. וילסון תמך במדיניות אינדיבידואליסטית במקום. טאפט, שידע שהוא עומד להפסיד, ערך מסע בחירות שקט וקרא לחיזוק השופטים. כמה שמרנים במפלגה הרפובליקנית אפילו אמרו שטאפט פרוגרסיבי מדי. הרפובליקנים ניסו להציג את רוזוולט כקיצוני ומסוכן, אבל זה לא השפיע. בחירות 1912 היו ההפסד הגדול ביותר של הרפובליקנים.
המועמדות של רוזוולט הייתה הפעם היחידה במאה העשרים שמועמד של מפלגה שלישית הצליח לנצח מועמד ממפלגה מרכזית. למרות שלא ניצח את הבחירות עצמן, רוזוולט הצליח לנקום בטאפט, שקיבל 23% מהקולות בלבד לעומת 27% לרוזוולט. כשהוא זוכה רק בשמונה אלקטורים, טאפט סבל תבוסה גדולה יותר מכל נשיא יוצא לשעבר שנכשל בניסיונו להיבחר שוב. ניקולס באטלר נבחר להיות מחליפו של שרמן. וילסון ניצח בבחירות בקלות למרות שקיבל פחות קולות ואחוזים ממה שויליאם ג'נינגס ברייאן קיבל. וילסון קיבל 6.3 מיליון קולות ו-42% מהקולות לעומת 6.4 מיליון ו-43% מהקולות לברייאן ב-1908. דבס קיבל 6% מהקולות, שיא של המפלגה הסוציאליסטית, והפעם היחידה (והאחרונה) מאז 1860 בה ארבעה מועמדים קיבלו יותר מ-5% מהקולות.
תוצאות
אלו היו הבחירות הראשונות שהשתתפו בהן 48 מדינות, כשאריזונה וניו מקסיקו הצטרפו לארצות הברית בתחילת השנה.
ההשפעה של רוזוולט הומחשה כשטאפט ניצח רק בשתי מדינות (יוטה וורמונט), רוזוולט בשש, ואילו וילסון בארבעים. היו מעט מדינות בהן מישהו זכה לרוב. טאפט לא השיג רוב באף מדינה, רוזוולט רק באחת (דרום דקוטה, בה הרפובליקנים לא התמודדו), ואילו וילסון זכה לרוב באחת עשרה מדינות הקונפדרציה לשעבר. רוב האלקטורים של וילסון הגיעו ממדינות בהן לא היה לו רוב.
וילסון השיג 6,296,919 קולות, כ-100,000 פחות מאשר ברייאן ב-1908, שזכה רק ב-162 אלקטורים. וילסון היה מועמד חלש יותר מברייאן. הסיבה לניצחונו הייתה הפילוג הרפובליקני, שאפשר לדמוקרטים לזכות באלקטורים.
הפילוג הרפובליקני אפשר לוילסון לזכות במדינות שהיו רפובליקניות. בפעם הראשונה מאז 1852, רוב מדינות ניו אינגלנד (פרט לוורמונט) הלכו לדמוקרטים. וילסון היה הדמוקרט הראשון שניצח במסצ'וסטס (כשרוד איילנד, ניו המפשייר ומיין היו רפובליקניות מאז 1856). גם אוהיו ואיווה היו מדינות שתמכו ברפובליקנים מאז שהמפלגה קמה. במערב, אורגון הלכה לדמוקרטים בפעם הראשונה מאז 1868.
הפילוג הרפובליקני הוביל לתבוסה הרפובליקנית הגדולה ביותר בהיסטוריה. טאפט הפסיד תבוסה יותר גדולה מכל נשיא אחר שנוצח בניסיונו להיבחר מחדש (סגן הנשיא שרמן הוחלף בניקולס באטלר שקיבל במקומו את האלקטורים).
כשליש מהקולות, 5,250,000, הלכו למפלגות אחרות. רובם (4,125,000) הלכו לרוזוולט, אולם המפלגה הסוציאליסטית גם השיגה הישגים נאים (כמיליון קולות), והכפילה את התוצאה שלה מ-1908.
זאת הייתה הפעם הראשונה והאחרונה מאז 1860 בה ארבעה מועמדים זכו ליותר מחמישה אחוזים מהקולות. זאת הייתה מערכת הבחירות האחרונה בה מועמד ממפלגה שלישית השיג יותר קולות ממועמד ממפלגה מרכזית.
רוזוולט לא ניצח במדינתו, ניו יורק, וטאפט לא ניצח במדינתו, אוהיו.
השלכות
כשהם לא מצליחים לבסס את עצמם כמפלגה שלישית, המפלגה הפרוגרסיבית איבדה כוח במהירות. המועמדים שלה לא הצליחו ב-1914. המפלגה התפרקה ב-1916 כשרוב חבריה חוזרים עם רוזוולט למפלגה הרפובליקנית. אך השמרנים של טאפט שלטו במפלגה, וכמה פרוגרסיבים החליטו לעבור למפלגה הדמוקרטית.
הסיפור שאינו נגמר (סרט)
הסיפור שאינו נגמר (באנגלית: The NeverEnding Story) הוא עיבוד קולנועי משנת 1984 בבימויו של וולפגאנג פטרסן לרומן הפנטזיה הגרמני "הסיפור שאינו נגמר".
עלילה
בסטיאן בוקס (בארט אוליבר) הוא ילד צעיר שהתייתם מאימו. בדרכו לבית הספר, שלושה נערים נטפלים אליו וזורקים אותו לפח הזבל. לאחר שהם רודפים אחריו, הוא מתחבא בחנות ספרים, שם הוא פוגש באיש זקן בשם מר קוריאנדר (תומאס היל), שקורא ספר. כשבסטיאן רוצה לקרוא בספר ("הסיפור שאינו נגמר"), הזקן עונה שהספר "אינו בטוח". בהתעלמו מאזהרתו של הזקן, בסטיאן שואל את הספר והולך ללימודיו. כאשר הוא מגיע לכיתה הוא מגלה שהוא איחר לשיעור ולמבחן בחשבון, ומחליט לעלות לעליית הגג העזובה ולקרוא את הספר.
עלילת הספר מתחילה כאשר היצורים הבדיוניים של העולם "פנטסיה" מגלים כי כוח מסתורי בשם "הלא-כלום" (The Nothing) מתחיל להשתלט על עולמם ולהעלים חלקים ממנו. החבורה כוללת את טיני וויני (דיפ רוי) ושבלול המרוצים שלו, שדון-לילה (טילו פרוקנר) והעטלף הטיפש שלו, ולועס-הסלעים הענק. הם עושים את דרכם לפגוש את הקיסרית הילדה (תמי סטרונך) של פנטסיה במרומי מגדל-השן ולבקש את עזרתה. לרוע המזל, הקיסרית הילדה חולה מאוד, והזמינה לוחם גדול משבט אנשי הערבות בשם אטריו (נואה האת'ווי), שמתגלה כילד צעיר. אטריו מגיע ומקבל את "האורין", מדליון שמשמש כמורה דרך וכסמל הסמכות של הקיסרית הילדה בחיפוש אחר עזרה. אטריו מתחיל במסעו יחד עם סוסו, ארטאקס.