cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הגברת הנעלמת
קבלה
הסרט זכה להצלחה קופתית מרשימה בבריטניה ובארצות הברית. העיתון "הניו יורק טיימס" הגדיר את הסרט כטוב ביותר לשנת 1938. בשנת 1939 במאי הסרט, אלפרד היצ'קוק, זכה בפרס איגוד מבקרי הקולנוע של ניו יורק לבמאי הטוב ביותר. זהו הפרס היחידי שהיצ'קוק קיבל על עבודת הבימוי שלו.
ארנסטו קהאן
ארנסטו קהאן (נולד ב-2 בדצמבר 1940) הוא משורר, סופר, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב, רופא, אפידמיולוג, צייר ופעיל שלום ישראלי.
ביוגרפיה
קהאן נולד בעיר חנרל רוקה שבחבל פטגוניה בארגנטינה הוריו, יצחק וקטלינה, עברו בשנת 1955 לבואנוס איירס. שם החל ארנסטו ללמוד בפקולטה לרפואה באוניברסיטת בואנוס איירס כשהיה בן 17 בלבד, ותוך כדי, בגיל 20, התגייס לצבא הארגנטינאי ושירת שנתיים בחיל הים. במהלך שירותו כתב שירים מרדניים בהשפעת שירה אמריקאית, לטינית ואוניברסלית. לאחר שיחרורו הצטרף למפלגה הסוציאליסטית ובגיל 24 סיים את לימודיו כרופא. הוא החל להתמחות כנוירולוג במכון קוסטה בוארו של בית החולים האוניברסיטאי דה קליניקאס בבואנוס איירס. במקביל, שימש כרופא כללי בשכונת עוני בעיר.
ב-1969 קיבל תעודה בבריאות הציבור ועשה את הסטאז' שלו בעיר חוחוי בצפון מערב ארגנטינה. כשהחונטה הצבאית עלתה לשלטון ב-1976 נאלץ לעזוב את המדינה ומימש את זכותו כיהודי לעלות לארץ ישראל.
בישראל
קהאן התקבל לעבודה בבית החולים האוניברסיטאי של אוניברסיטת תל אביב ולימד במקביל בפקולטה לרפואה ועם הזמן, גם באוניברסיטאות אחרות ברחבי העולם אליהן הוזמן. במשך כ-30 שנה היה סגן מנהל בית החולים בילינסון בישראל וגם ניהל את המחלקה לאפידמיולוגיה וסטטיסטיקה במכון לרפואה תעסוקתית באוניברסיטת תל אביב. לבסוף מונה לפרופסור ברפואה באוניברסיטה והוזמן ללמד ברחבי העולם בהרצאות וקורסים בנושא בריאות. קאהן השתקע בעיר בכפר סבא וב-1998 נבחר לחבר המועצה העירונית של העיר.ב-1999 היה ברשימת המתמודדים לכנסת מטעם מפלגת מרצ.
במשך השנים היה פרופסור באוניברסיטאות: תל אביב-ישראל, באוניברסיטת (UCE) ברפובליקה הדומיניקנית, באוניברסיטה הקתולית בפרו, באוניברסיטת (UNAM)- במקסיקו ובאוניברסיטת סלמנקה בספרד. לאור פעילתו קיבל תואר חברות כבוד באקדמיה המלכותית האירופית לדוקטורים (READ), ואקדמאי של כבוד מטעם האקדמיה הבינלאומית למדעים, טכנולוגיה, חינוך ומדעי הרוח (AICTEH). הוא מונה לאורח מכובד בכמה ערים היסטוריות ובבירות יבשת אמריקה על תרומתו לשלום ולבריאות העמים ונבחר לסגן נשיא הארגון "רופאים בינלאומיים למניעת מלחמה גרעינית." (IPPNW). במשך כל אותה התקופה, כתב שירה בעיקר בשפה הספרדית שפורסמה ברחבי העולם.
ב-2005 הוענקה לו מדליית זהב של הקונגרס העולמי של משוררים על "מצוינות פואטית" 2005. איגוד הסופרים הבינלאומי (IWA) בחר בו כ"משורר הטוב ביותר לשנת 2006".
קהאן כיהן כנשיא איגוד הסופרים הישראלי בשפה הספרדית (AIELC). היה חבר בוועדה ובחבר השופטים בלמעלה מ -30 תחרויות שירה בינלאומיות, הוא משמש כנשיא הסדנה הספרותית של BRASEGO, כסגן נשיא הפורום הבינלאומי לספרות ותרבות לשלום, כסגן נשיא ראשון לקונגרס המשוררים העולמי ולאקדמיה העולמית לאמנות ותרבות, כסגן נשיא הקונגרס העולמי של המשוררים, לוס אנג'לס 2005, מונגוליה 2006, מקסיקו 2008 וארצות הברית, 2011 וכנשיא הקונגרס העולמי ה-32 של המשוררים שהתקיים בישראל ב-2012.
פרסומים
קהאן פרסם 18 ספרים, כולל ספרי שירה ורפואה, 26 פרקים באנתולוגיות, ולמעלה מ-100 מאמרי מחקר מדעיים, שפורסמו במגזינים לביקורת עמיתים. "רצח עם" הוא ספרו המפורסם ביותר שהתפרסם באנגלית, ספרדית ויפנית ונכתב יחד עם המשוררת, היפנית טאקי יוריקו. הספר הוא אוסף של מאמרים ושירים המוקדשים למעשי רצח העם שהתרחשו במאה העשרים, ביניהם השואה, פצצות הגרעין ביפן, רצח עם הארמני, ובהווה בעולם השלישי כגון תמותת תינוקות גבוהה, רעב והיעדר שירותים רפואיים וחינוכיים.
ספרים בולטים נוספים ברשימה זו הם "SUGGESTION" (אנגלית) ו- "INSINUACION" (ספרדית) בהוצאת בית המדיה דלהי, "ANTE RÉQUIEM Y EN CAMINO" בהוצאת אד. וDunken Buenos Aires בספרדית. שירים מספרו "PAXAPORTE" תורגמו ל -12 שפות. ספרו "רצח עם" הוצג בפסטיבלי ספרים במונגוליה, גרמניה, ספרד, יוגוסלביה וארגנטינה. בשנת 2020 יצא תרגום ראשון של ספר שלו לעברית, בשם "טרם רקוואים, הלך בדרכים".
ארמיית המשמר המשוריינת החמישית
היסטוריה
הארמייה הוקמה ב-25 בפברואר 1943 כחלק מעתודת הפיקוד העליון הסובייטי (הסטבקה) ומפקדה הראשון היה פאבל רוטמיסטרוב. היא כללה עם הקמתה את קורפוס המשמר המשוריין ה-3, קורפוס הטנקים ה-29 וקורפוס המשמר הממוכן ה-5 וכן יחידות קטנות יותר. בקיץ 1943 צורפה הארמייה למחוז הצבאי של הערבה (שהפך ב-9 ביולי 1943 לחזית הערבה) במסגרת הכנות הפיקוד הסובייטי לקראת המתקפה הגרמנית הצפויה על בליטת קורסק, והוצבה ככוח עתודה מדרום-מזרח למבלט קורסק.
זמן קצר לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של בליטת קורסק, סופחה הארמייה לחזית וורונז' ונשלחה לתגבר את כוחות החזית באזור פרוחורובקה. ב-12 ביולי 1943 מילאה הארמייה, שקיבלה תחת פיקודה שני קורפוסי טנקים נוספים, תפקיד מרכזי במתקפת הנגד הסובייטית הכושלת באזור פרוחורובקה. במהלך המתקפה, ובלחימה שהתנהלה באזור פרוחורובקה בימים שלאחריה (16-12 ביולי) ספגה הארמייה אבדות כבדות ביותר, ואיבדה חלק גדול מהרק"מ שלה. על אף האבדות הכבדות שספגה הארמייה, היא השתתפה במתקפת הנגד הסובייטית באזור בלגורוד-חרקוב באוגוסט 1943, ולאחר מכן נטלה חלק בשחרור אוקראינה המזרחית במסגרת קרב דנייפר (ספטמבר-דצמבר 1943).
בינואר-פברואר 1944 לחמה הארמייה תחת פיקוד החזית האוקראינית השנייה, והשתתפה בכיתור הכוחות הגרמניים במבלט קורסון-צ'רקסי, ובהדיפת ניסיונות החילוץ של כוחות קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, תוך שהיא סופגת אבדות כבדות במהלך הלחימה הקשה.
בקיץ 1944 הועברה הארמייה צפונה כחלק מההכנות לקראת מתקפה אסטרטגית סובייטית גדולה על כוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, שהחזיקו בשטח בלארוס. במסגרת שלב הפתיחה של מבצע בגרטיון מילאה הארמייה תפקיד מרכזי בכיתור הכוחות הגרמנים במרחב מינסק ובהשמדתם. בראשית יולי 1944 הועברה הארמייה תחת פיקוד החזית הבלטית השלישית, והשתתפה במבצע לשחרור העיר וילנה במסגרת השלב השלישי של מבצע בגרטיון. לאחר מכן, בסתיו ובחורף 1944, השתתפה הארמייה בשורת מתקפות סובייטיות בשטח ליטא, הגיעה לחוף הים הבלטי באזור העיר קלייפדה (ממל בגרמנית), וניתקה את קבוצת ארמיות צפון משאר הכוחות הגרמניים, שלחמו בחזית המזרחית.
בינואר 1945 השתתפה הארמייה במתקפה הסובייטית בפרוסיה המזרחית, במסגרת החזית הבלארוסית השנייה בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, ומילאה תפקיד חשוב בפריצה של כוחות החזית אל חוף הים הבלטי סמוך לאלבינג, שהביאה לניתוק ולכיתור הכוחות הגרמניים בפרוסיה המזרחית. בפברואר ומרץ 1945 השתתפה הארמייה במתקפה הסובייטית בפומרניה, במסגרתה כותרו והושמדו מרבית הכוחות הגרמניים, שהחזיקו באזור זה. בשלבי הסיום של המלחמה השתתפה הארמייה (שכללה בשלב זה רק קורפוס טנקים אחד), כחלק מכוחות החזית הבלארוסית השנייה, במתקפה הסובייטית הסופית בגרמניה המזרחית, במסגרת הקרב על ברלין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הארמייה הוצבה במחוז הצבאי בלארוס והמטה שלה מוקם בעיר בוברויסק. בשנת 1992, לאחר פירוק ברית המועצות, היא שולבה בכוחות המזוינים של בלארוס העצמאית.
דיוויזיית הפאנצר קלאוזביץ
דיוויזיית הפאנצר קלאוזביץ (נקראה גם דיוויזיית הפאנצר ה-45; בגרמנית: Panzer Division Clausewitz) הייתה דיוויזיית שריון של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-4 באפריל 1945, וריכזה תחתיה את כל שרידי כוחות העתודה הגרמניים באזור שלזוויג-הולשטיין. כמפקדה מונה מרטין אונריין. היחידות שהרכיבו אותה נלקחו מדיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, דיוויזיית גרוסדויטשלנד, דיוויזיית הפאנצר ה-223 מילואים ודיוויזיית הפאנצר הולשטיין. הדיוויזיה כללה ברובה חיילים ותיקים שהחלימו מפציעות או חיילים צעירים ותיקי ההיטלריוגנד. היו לה מעט טנקים, ורובם היו במצב גרוע. היא הייתה דיוויזיית השריון האחרונה שהוקמה בידי הוורמאכט, אולם הקמתה לא הושלמה מעולם. חרף מצבתה החסרה, היא נשלחה לקרב כבר באותו חודש. היא הוכפפה תחת קורפוס הפאנצר ה-39 אשר היה חלק מהארמייה ה-12 של ולטר ונק. הדיוויזיה הצטוותה לנוע דרומה ולנסות לחתוך את קווי האספקה של הדיוויזיות המובילות של צבא ארצות הברית ולחבור אל ארמיית הפאנצר אס אס ה-11 שלחמה באזור הרי הארץ. הניסיון נחל כישלון מוחץ, ומרבית הדיוויזיה הושמדה במהלכו. היחידות המעטות ששרדו המשיכו להילחם עד סוף המלחמה.
דרבי ערי הבירה (רוסיה)
דרבי ערי הבירה (ברוסית: Дерби двух столиц) הוא הכינוי הנפוץ ליריבות הכדורגל בין סנקט פטרבורג לבין מוסקבה, או הדרבי בין מוסקבה לסנקט פטרבורג (ברוסית: Дерби между Москвой и Санкт-Петербургом) ומתייחס ליריבות הקיימת בין מועדוני הכדורגל של בירת רוסיה המודרנית, מוסקבה, לבין הבירה ההיסטורית, סנקט פטרבורג ולכן מפגשים בין הקבוצות מכונים בשם "קרב שתי ערי הבירה" (ברוסית: Битва Двух Столиц).
מאז תחילת המאה ה-21, זניט הייתה אחת היריבות העיקריות, ולעיתים קרובות היריבה היחידה, למועדוני הכדורגל ממוסקבה. יכולתה לאתגר את הדומיננטיות של מועדוני מוסקבה בכדורגל הרוסי ולעיתים קרובות לנצחם בדרך לזכייה באליפות המדינה, הייתה עניין של גאווה מקומית בסנקט פטרבורג.
היריבות המתוחה ביותר היא בין זניט סנקט פטרבורג לספרטק מוסקבה, צסק"א מוסקבה ולוקומוטיב מוסקבה, בעוד היריבות בין דינמו מוסקבה לזניט היא היריבות הפחות מתוחה ובמאזן המפגשים מאז 1923 דינמו ניצחה 64 משחקים, בעוד זניט ניצחה ב-46 מהם ו-42 משחקים נוספים הסתיימו בשוויון
באוגוסט 2021, זניט הגיעה למאזן של 15 משחקים רצופים ללא הפסד בבית לקבוצה מוסקבאית, מאז ההפסד 3:0, בגזפרום ארנה ב־29 באוקטובר 2017 ללוקומוטיב, במסגרת מחזור 15 בליגת העל הרוסית. בנוסף, מאז אוגוסט 2021, זניט לא מפסידה לקבוצות המוסקבאיות, מזה 13 משחקים רצופים.
היריבות בין זניט לספרטק
היריבות בין זניט סנקט פטרבורג לבין ספרטק מוסקבה היא אחת היריבויות הוותיקות והטעונות ביותר בכדורגל הרוסי ולא אחת קרה שמפגשים אלו הובילו לגילויי אלימות בין מחנות האוהדים ואף במגרש בין שחקני הקבוצות.
היריבות בין דינמו לזניט
במסגרת המאבקים בין סנקט פטרבורג למוסקבה, המשחקים בין זניט סנקט פטרבורג לדינמו מוסקבה מהווים את אחד המפגשים הפחות מתוחים, בייחוד מאז הירידה ביכולותיה של דינמו מאז 1995 והדומיננטיות של זניט. עד להתפרקות ברית המועצות דינמו הייתה הקבוצה הדומיננטית יותר. מאז 1996 לזניט מאזן של 26 ניצחונות בעוד דינמו ניצחה רק 14 מפגשים ו-15 משחקים נוספים הסתיימו בשוויון.
היריבות בין שאר מועדוני סנקט פטרבורג ומועדוני מוסקבה
למעט היריבות בין זניט לקבוצות ממוסקבה, ישנה יריבות גם בין מועדוני כדורגל אחרים מסנקט פטרבורג ופרבריה, כמו היריבות בין זניט-2 סנקט פטרבורג ו"ספרטק-2 מוסקבה" מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, או היריבות שהייתה בין דינמו למועדוני כדורגל אחרים ממוסקבה, כדוגמת חימקי ואחרים.
בעונת 2017/2018 נוספה ליריבות שבין מוסקבה לסנקט פטרבורג גם היריבות בין קבוצת הכדורגל טוסנו ממחוז לנינגרד למועדוני הכדורגל של מוסקבה, שהצליחה בעונת הבכורה שלה בליגת העל לגבור על לוקומוטיב מוסקבה בתוצאה 0:2 ולהימנע מהפסד מול האלופה המכהנת ספרטק מוסקבה ולסיים מולה בשוויון 2:2 במפגש הראשון אך הפסידה לה במפגש השני בתוצאה 1:2. ברם, היא השיגה ניצחון חשוב על ספרטק בשלב חצי גמר הגביע הרוסי בכדורגל 2017/2018 וזכתה על חשבונה בטורניר. היא הייתה צפויה גם לפגוש את לוקומוטיב מוסקבה במשחק הסופר קאפ הרוסי אך פורקה לפני שהמשחק נערך.
החל מעונת 2018/2019 קיימת קבוצת לנינגראדץ מליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, המייצגת את מחוז לנינגרד ומשחק הבכורה שלה נערך נגד קאזאנקה, קבוצת המילואים של לוקומוטיב מוסקבה, עליה גברה בתוצאה 2:0.
היריבות בענפים אחרים
היריבות בין מוסקבה לסנקט פטרבורג מתבטאת גם בתחומי ספורט נוספים וגם בענפי הפוטבול או ההוקי קרח, מכונה בשם "דרבי ערי הבירה".
בהוקי קרח כל מפגש של סק"א סנקט פטרבורג נגד יריבותיה ממוסקבה מהווה משחק מתוח אך בשל היחלשות ביכולתה של ספרטק המפגשים המתוחים יותר הם נגד קבוצת דינמו מוסקבה וקבוצת צסק"א, שמולה ישנה יריבות מתוחה במיוחד בשל היות שתי הקבוצות, קבוצות ספורט שהוקמו על ידי הצבא ולכן המפגש ביניהן מכונה "הדרבי הצבאי" והוא אחד המתוחים בליגת KHL.
בכדורסל, בעבר כל מפגש עם ספרטק סנקט פטרבורג (שפגשה את צסק"א במשחקי גמר הליגה הסובייטית פעמים רבות) משך קהל רב לאולמות וכך גם בהתמודדויות של זניט נגד יריבותיה ממוסקבה, שהוסיפה עוד למתיחות בין הערים לאחר שזניט התחילה קודם כקבוצת טריומף ליוברצי ממחוז מוסקבה. כל מפגש בין זניט לצסק"א מהווה משחק מסקרן — אף שחלקם הגדול של משחקים אלה מסתיימים בניצחונותיה של צסק"א, שפגשה את זניט בליגה המאוחדת והן במסגרת משחקי היורוליג. בנוסף גם מפגשים בין זניט לחימקי מוסקבה משכו קהל רב לאולמות.
בכדורעף מפגשים בין אבטומוביליסט סנקט פטרבורג לקבוצות המוסקבאיות דינמו מוסקבה וספרטק מוסקבה נחשבו למשחקים מעניינים ומתוחים, אך זו שככה מאז אבטומוביליסט ירדה ליגה. המתיחות הגדולה ביותר בענף קיימת בין זניט לדינמו והמשחק ביניהן מכונה "קרב ערי הבירה" (Битва двух столиц), כשהשתיים נפגשות לא פעם בשלבים מכריעים ב ואף נפגשו בגמר גביע CEV האירופי בעונת 2021.
בכדורגל חופים ישנה יריבות מרה בין מועדון קריסטל סנקט פטרבורג לקבוצת לוקומוטיב מוסקבה, כאשר השניים מחזיקות במירב תוארי האליפות (5 כל אחת) וכל מפגש מהווה משחק מתוח רב שערים.
בענף הכדוריד ישנה יריבות גדולה בין קבוצת נייבה סנקט פטרבורג לספרטק מוסקבה, שהועתקה מהמתח הקיים בין מועדוני הכדורגל של מוסקבה וסנקט פטרבורג וכל מפגש ביניהן הוא משחק מתוח. כך גם בענף כדורגל חופים כאשר כל מפגש בין קריסטל סנקט פטרבורג לספרטק מוסקבה נחשב למותח כאשר קריסטל זכתה בגביע בעונות 2019, 2020 אחרי שגברה על ספרטק בגמר.
בפוטבול קיימת תחרות עזה בין מועדון הפוטבול הפטריוטים מוסקבה ומועדון הגריפונים סנקט פטרבורג, שתי הקבוצות פגשו זו את זו מספר פעמים בגמר ליגת הפוטבול האמריקאי (LAF) ובפלייאוף ליגת העל המזרח אירופית בפוטבול. גם בין מועדון הלגיון הצפוני סנקט פטרבורג לקבוצות המוסקבאיות ישנה יריבות מרה, כך למשל הלגיון הצפוני פגש בקבוצת הספרטנים מוסקבה במשחק הגמר של ליגת העל המזרח אירופית בפוטבול ביולי 2019 שבו המוסקבאים ניצחו וזכו בתואר האליפות.
בכדורגל נשים, יריבות כזו התפתחה בעיקר על רקע היריבות הקיימת בכדורגל גברים, כאשר משחק הבכורה של מועדון זניט סנקט פטרבורג (שהוקמה בינואר 2020) באליפות רוסיה בכדורגל נשים היה נגד אלופת 2019, צסק"א מוסקבה (לה זניט הפסידה 2:1) באצטדיון ארנה צסק"א במשחק שצפו בו ביוטיוב 55,000 צופים, במה שמהווה לנתון שיא למשחק בליגת כדורגל נשים הרוסית.
פרויקט ספריית התווים הבין-לאומי
פרויקט ספריית התווים הבין־לאומי (IMSLP), הידוע גם כספריית המוזיקה של פטרוצ'י (Petrucci Music Library) הוא מיזם מבוסס מנויים, אשר נועד למטרת יצירת ספרייה וירטואלית לתווים ברשות הציבור.
תיאור כללי
האתר נחנך ב-16 בפברואר 2006. הספרייה מכילה בעיקרה סריקות של תווים מהוצאות ישנות, אשר פגו זכויות היוצרים שלהן.
בנוסף, הספרייה גם מכילה תווים של מלחינים בני-זמננו, אשר הסכימו לשתף את המוזיקה שלהם עם העולם על ידי פרסום תחת רישיון קריאטיב קומונס.
המשימה הראשונה שהעלו יוצרי הספרייה הייתה העלאת כל יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך על פי הרשימה של חברת באך, משימה זו הושלמה ב-3 בנובמבר 2008.
בנוסף לכתבי י.ס. באך, נמצאים כיום באתר פרויקט התווים הבין־לאומי נמצאים כל יצירותיהם של גדולי המלחינים הקלאסיים, או אחוז גדול מיצירותיהם. בין המלחינים הללו ניתן לכלול את:
בטהובן, מוצרט, ליסט, ברהמס, שופן, ברליוז, ואגנר, היידן, קורלי, דביסי, מאהלר, שוסון, דיקא, פורה, פליקס מנדלסון ופאני מנדלסון, הנדל, ויואלדי, פרגולזי, פלסטרינה, שמינאד, ראוול, סאטי, צ'יקובסקי, שוברט, רוברט שומאן וקלרה שומאן, סקריאבין, סיבליוס, הינדמית ועוד רבים אחרים (בסביבות כ-9000 מלחינים).
ספריית imslp מהווה גם מקור ידע למוזיקולוגים, מאחר שליצירה בודדת מצורפות נוסף למהדורות המודרניות, גם מהדורות בעלות חשיבות היסטורית וכתבי יד מקוריים.
במהלך השנים עשרות מוסדות אקדמיים, ברובם מארצות הברית, בחרו להציע את ספריית imslp כמקור ידע לגיטימי ברמה אוניברסיטאית. בין היתר ניתן לכלול את MIT, סטנפורד ואוניברסיטת קליפורניה.
הלוגו
בין השנים 2007–2015 הלוגו של פרויקט ספריית התווים הבין־לאומי נלקח מאחד מספרי המוזיקה הראשונים שהודפסו אי-פעם, האודהקאטון, שיצא לאור בוונציה בשנת 1501 על ידי אוטובינו פטרוצ'י - האדם הראשון שהדפיס קובץ תווים באמצעות מכונת דפוס. בשנת 2016 הוחלט על מיתוג מחדש של הלוגו בגרסה מעודנת יותר.
תביעות, סגירה ופתיחה מחדש
ב-19 באוקטובר 2007 נסגרה ספריית imslp בשל מכתב הפסקת פעילות לצמיתות מצד הוצאת מוזיקה וינאית בשם Universal Edition. הסיבה לכך הייתה בשל הימצאותן של מספר יצירות בשרתי המערכת בקנדה ; קנדה היא אחת מהמדינות המערביות היחידות, בה תוקף זכויות היוצרים של יצירות הוא עד כחמישים שנה לאחר מות היוצר. בניגוד לכך, ברוב מדינות המערב ובהן ארצות הברית, האיחוד האירופי וישראל, תוקף זכויות היוצרים הוא עד כשבעים שנה לאחר מות היוצר. ראו עוד בערך.
בעקבות המחלוקת, מייסד האתר אדוארד וו. גוו, החליט על השבתת האתר מלבד הפורומים שבו, על מנת למצוא את הדרך הטובה ביותר לטפל בבעיה. בתגובה, פרופסור מייקל הארט מפרויקט גוטנברג הציע עזרה בתפעול האתר, אך אדוארד וו. גוו לא השתכנע כי נפתרו כל סכסוכי זכויות היוצרים, ועל כן האתר נשאר סגור. המומחה הקנדי לזכויות יוצרים מייקל גייסט פרסם מאמר באתר ה-BBC בנושא חשיבות הספרייה, ומדוע יש להחזירה לרשת האינטרנט.
ב-30 ביוני 2008 האתר חזר לפעילות, כאשר חלו בו שינויים משמעותיים. בין היתר עלתה רמת הבדיקה של פקיעת זכויות היוצרים בעיון בהוצאות התווים. בנוסף, הוקם מנגנון חדש לבסיס הנתונים, שמנטר את התווים על פי תוקף זכויות יוצרים לפי מדינה (כלומר, תווים שעמדו בתוקף בקנדה אך לא בארצות הברית ובאירופה, נחסמו למשתמשים האמריקאים והאירופאים.) ב-21 באפריל 2011 איגוד המוציאים לאור של תווי מוזיקה בבריטניה תבע את הספרייה בשל העלאת "קנטטת הפעמונים" של רחמנינוב, תוך כדי פגיעה בזכויות יוצרים. התביעה התבררה לבסוף כלא נכונה.
תוכנית המנויים וספריית המוזיקה של נקסוס
ב-27 בדצמבר 2015, מנהל האתר אדוארד וו. גוו הכריז על הקמת תוכנית מנויים בתשלום. מנויי התוכנית מקבלים בתמורה שירות סטרימינג של אלפי תקליטורים שהועלו לאתר, מניעת זמן ההמתנה להורדת תווים (כ-15 שניות) וחסימת פרסומות.
ב-18 באפריל 2016, הודיעה ספריית imslp בחשבון הטוויטר שלה על כך שכל המנויים יקבלו גישה לספריית המוזיקה של נקסוס רקורדס.
ויל גרייבס
ויליאם תומאס "ויל" גרייבס (באנגלית: William Thomas "Will" Graves, נולד ב-15 במאי 1988) הוא כדורסלן אמריקאי ששיחק לאחרונה בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת פורטו מהליגה הפורטוגלית הראשונה.
קריירה
במכללה שיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת צפון קרוליינה. הציע את עצמו לבחירה בדראפט 2011, אך לא נבחר על ידי אף קבוצה.
ב-10 בפברואר 2010 חתם גרייבס באקיטה נורת'רן האפינטס היפנית, ושם התחיל את הקריירה שלו. לאחר מכן נדד בכמה קבוצות, בין השאר בבוקה ג'וניורס הארגנטינאית ובקבוצות נוספות בדרום אמריקה. לקראת עונת חתם בקבוצת הכדורסל מכבי חיפה היט, עזב לחצי שנה וחזר לאחר מכן לקדנציה נוספת של עוד שנתיים.
את שיא הקריירה שלו בנקודות רשם בשנה השלישית שלו במדי מכבי חיפה כאשר קלע 34 נקודות במשחק ב-27 בפברואר 2017.
לאחר הפציעה ובפתיחת עונת הכדורסל 2017/18 חתם ויל גרייבס בשורותיה של מכבי חיפה לעונה נוספת אך לאחר חמישה מחזורים, בהם סיפק 2.4 נקודות ו-2.0 ריבאונדים ב-20.6 דקות למשחק החליטו בקבוצה להיפרד מהשחקן.
בשנת 2017 החל גריבס להתאמן יחד עם הפועל חיפה ובקיץ 2018 חתם בקבוצה, באוקטובר 2018 שוחרר גריבס מהקבוצה
ב-2019 חתם בפורטו מהליגה הפורטולגית עמה זכה באליפות ובגביע הסופר קאפ הפורטוגלי.
ג'ון ווסלי ג'רוויס
ג'ון ווסלי ג'רוויס (באנגלית: John Wesley Jarvis; 1780 או 1781 – 14 בינואר 1839) היה צייר אמריקאי.
ביוגרפיה
ג'ון ווסלי ג'רוויס, נולד בסאות' שילדס שבאנגליה. אביו היה ימאי אנגלי, שהעביר את משפחתו לארצות הברית באמצע שנות ה-80 של המאה ה-18. המשפחה התיישבה בפילדלפיה. שם בילה את ילדותו והחל את הכשרתו האמנותית. ידוע שהוא ביקר בסטודיו של צייר הדיוקנאות מהתקופת הקולוניאליה מתיו פראט והוא הכיר את הצייר הדני כריסטיאן גולגר. ההוראה הרשמית שלו החלה בסביבות 1796, כשהתלמד אצל אדוארד סאבאג'. הוא בילה גם עם דייוויד אדווין, חרט אנגלי שהועסק גם על ידי סאבאג'.
ג'רוויס עבר לניו יורק בשנת 1801 עם אדוארד סאבאג'. תוך שנה הוא עבד בעצמו כחרט. בשנת 1803 הוא נכנס לשותפות עם ג'וזף ווד. השותפות שלו עם ווד נמשכה שבע שנים. יחד ביצעו תחריטים, מיניאטורות ודיוקנאות גדולים יותר. ג'רוויס למד את טכניקת הציור המיניאטורי מאדוארד מלבון.
בנוסף הפעיל בית ספר לציור וביצע דיוקנאות זולות בצלליות. בעיר ניו יורק הוא נהנה מפופולריות רבה, ואורח חייו היה האקסצנטריים שהשפיע על עבודתו. הוא ביקר בבולטימור, צ'ארלסטון וניו אורלינס, אירח הרבה וצייר פורטרטים של אנשים בולטים, במיוחד בניו אורלינס, שם היה הגנרל אנדרו ג'קסון אחד המצוירים.
היו לו עוזרים בתקופות שונות גם תומאס סולי וגם הנרי אינמן.
בשנת 1809 התחתן ג'רוויס עם בטסי בורטיס (שמתה כעבור ארבע שנים בשנת 1813 והותירה אותו עם שני ילדים). הוא נפרד ממשפחתו במטרה לפנות לעבודות דיוקן בבולטימור. אף שחזר מדי פעם לניו יורק, הוא נשאר בבולטימור מספר שנים. בעוד ניו יורק תמיד נותרה כבסיס הבית שלו, הוא המשיך לנדוד לערים אחרות במשך רוב חייו.
במהלך 30–1820, הוא חיפש עבודה בדרום קרוליינה, קנטקי, לואיזיאנה, מסצ'וסטס, וושינגטון, וירג'יניה, אוהיו וג'ורג'יה. חניכו, הנרי אינמן, ליווה אותו ככל הנראה בנסיעות אלה עד שתקופת חניכותו הסתיימה בשנת 1822.
ג'רוויס עלה לראש הסולם המקצועי בשנת 1814, כאשר לקח על עצמו עבודה חסרת תקדים לציור שישה דיוקנאות באורך מלא של גיבורי חיל הים של מלחמת 1812 עבור העיר ניו יורק. (גילברט סטיוארט ויתר על הפרויקט החשוב לאחר סכסוך עם הפטרונים).
במשך למעלה מעשור הוא נותר צייר הדיוקנאות המוביל בניו יורק, עם קשרים חשובים לאליטות הפוליטית, המסחרית והתרבותית. ג'רוויס היה גם יוצא דופן בזכות לבושו הראוותני, והנטייה לצרוך אלכוהול. הוא נודע כאיש חברה וקשריו לעולם התיאטרון היו רבים.
ירידתו החלה בשנות העשרים של המאה ה-19. בשנת 1823 הוא נתבע בהצלחה על ידי חניכו ג'ון קווידור בגין הפרת חוזה, ובשנה שלאחר מכן הוא איבד את המשמורת על ילדיו בקרב בבית משפט עם אשתו השנייה. עשור לאחר מכן, בשנת 1834, הוא לקה בשבץ מוחי כשהיה בניו אורלינס. הוא הפך למשותק וחסר יכולת נפשית, הוא בילה את שארית חייו בעיר ניו יורק, מטופל על ידי אחותו. הוא נפטר שם בעוני בשנת 1839.
דוגמאות לציור שלו נמצאות באוספי החברה ההיסטורית בניו יורק, ובמוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
היחידה (סדרת טלוויזיה)
הסדרה זכתה בפרס NAACP Image לשנת 2008 עבור השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (רג'ינה טיילור).
מרדור
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הנרי רולינסון, ברון רולינסון הראשון
הנרי סימור רולינסון, ברון רולינסון הראשון (באנגלית: Henry Seymour Rawlinson, 1st Baron Rawlinson; 20 בפברואר 1864 - 28 במרץ 1925) היה גנרל בצבא הבריטי אשר מוכר במיוחד בשל חלקו בתכנון ופיקוד במהלך הקרב על הסום וקרב אמיין במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
רולינסון נולד ב-20 בפברואר 1864 בוסטמינסטר, לונדון, בנו של הנרי רולינסון, הברונט הראשון, איש צבא, מזרחן ופוליטיקאי בריטי מוכר בתקופה. רולינסון למד באיטון קולג' ולאחר מכן במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, הוא התגייס לצבא בשנת 1884 בתור קצין בקורפוס הקלעים המלכותי של המלך כאשר הוא נשלח לשרת בהודו.
בשנת 1889, לאחר מות אימו, חזר רולינסון לבריטניה ועבר לרגימנט משמר קולדסטרים, שם הועלה לדרגת קפטן. בהמשך השנים שירת כחלק מהמטה של קיצ'נר במהלך המלחמה המהדית, בין השנים 1899–1902 שירת במספר תפקידי פיקוד שדה במהלך מלחמת הבורים. לאחר השירות באפריקה, הועלה רולינסון בשנת 1903 לדרגת קולונל והיה למפקד מכללת הפיקוד הבריטית, ב-1907 קיבל את הפיקוד על החטיבה השנייה והועלה לדרגת בריגדיר גנרל וב-1910 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה השלישית בדרגת מייג'ור גנרל.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, מונה רולינסון לפיקוד על הדיוויזיה ה-4 בצרפת כחלק מחיל המשלוח הבריטי, ולאחר מכן קיבל את הפיקוד על הקורפוס הרביעי. בשנת 1915 הועלה רולינסון בדרגה ועבר לפקד על הארמייה הראשונה, אך הוצא מתפקיד זה לאחר שהטיל ביקורת על הטקטיקה שנעשה בה שימוש, על כך הוא נשלח לגליפולי בטורקיה לעזור בפינוי הכוחות הבריטים. הצלחתו המפתיעה במשימה זו הרשימה את הפיקוד הגבוהה והוא הוחזר בינואר 1916 לפקד על הארמייה הרביעית בחזית המערבית. בשנת 1918 מונה רולינסון למפקד הארמייה השנייה, ופיקד עליה עד אביב 1918.
לאורך מלחמת העולם הראשונה רולינסון לטקטיקן צבאי מבריק. הוא היה מחלוצי שדה הקרב המשולב, לחימה המשלבת את סוגי הכוחות השונים אחד בשני ושימוש בהם לאורך הקרב (שלא כמו בעבר שהיה נהוג להסתמך על חיל הרגלים, כאשר פרשים וארטילריה מסייעים להם). גישתו הטקטית של רולינסון שופרה שנים מאוחר יותר על ידי גרמניה הנאצית בצורת מלחמת הבזק וכיום גישות אלו עומדות בבסיס הטקטיקות הצבאיות המודרניות.
לאחר המלחמה, תרומתו ושרותו זכו להערכה מצד השלטון הבריטי והוענק לו תואר ברון (ברון רולינסון הראשון) והוא קיבל את תואר האבירות אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט, מתארי האבירות המכובדים ביותר. בשנת 1920 נשלח רולינסון לשרת בתור המפקד העליון בהודו, שהוא מפקד צבא הודו הבריטית, בשנת 1924 הוא קיבל את התואר אביר מפקד גבוה של מסדר כוכב הודו. בשנת 1925, לאחר שחלה במהלך משחק פולו ביום הולדתו, נפטר כשהוא בן 61.
הפועל תל אביב (כדוריד)
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ביוזמת שני אוהדי הפועל תל אביב, ד"ר אייל גרטמן, עדי רובינשטיין, יריב רובינשטיין והכלכלן דודו הולצמן, במטרה להקים קבוצת כדוריד בסמלי המועדון בשילוב מיזמי חינוך שיפעלו בדרום תל אביב וביפו. הקבוצה קיימה את משחקיה באולם הדר יוסף בתל אביב.
המאמן סער פרנקל, שזכה בדאבל עם הפועל ראשון לציון, מונה למאמן הקבוצה. לקבוצה הצטרפו שחקנים נוספים מהפועל ראשון לציון, אך היא לא הצליחה להעפיל לליגת העל.
לאחר שנתיים בליגה הלאומית, ושלוש שנים מאז הקמתה מחדש, פורקה הקבוצה בשנת 2017 עקב חובות. אולם מחלקת הנוער והילדים המשיכה לפעול במתכונת מצומצמת.
הולגר באדשטובר
באיירן מינכן
באדשטובר שיחק בילדותו בקבוצות רוט אן דר רוט ושטוטגרט, ועבר בשנת 2002 לשחק בקבוצות הנוער של מועדון הפאר הגרמני באיירן מינכן, כאשר היה בן 13. באדשטובר שיחק בקבוצת המילואים של באיירן מינכן החל משנת 2007, ובשנת 2009 חתם על חוזה מקצועני בקבוצה הבוגרת יחד עם תומאס מילר, כששני השחקנים קודמו על ידי המאמן לואי ואן חאל. באדשטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בתיקו 1-1 במחזור הראשון של עונת 2009/10 במשחק נגד הופנהיים. את שערו הראשון בבוגרים הבקיע באדשטובר בבעיטה חופשית חזקה, שהקנתה לבאיירן מינכן ניצחון 2-1 על בורוסיה מנשנגלדבך, ב-4 בדצמבר 2009. בעונת הבכורה שלו כשחקן קבוע בקבוצה הבכירה, באדשטובר ערך 31 הופעות ליגה, וזכה בדאבל, כשבאיירן מינכן זוכה באליפות הבונדסליגה, ומביסה בגמר הגביע הגרמני את ורדר ברמן בתוצאה 4-0. באדשטובר שיחק 90 דקות בגמר זה, וגם בגמר ליגת האלופות 2010 שנערך באותה עונה, בו הפסידה באיירן מינכן לאינטר מילאנו בתוצאה 2-0, והחמיצה זכייה בטרבל. במהלך עונה זו, הוארך חוזהו של באדשטובר עד לקיץ 2014.
בעונת 2010/11 באדשטובר המשיך להיות שחקן הרכב, אך ספג ביקורות קשות ממאמנו לואי ואן חאל, ואיבד מספר פעמים את המקום בהרכב. עם פיטוריו של ואן חאל לאחר ההדחה מול אינטר מילאנו בשמינית גמר ליגת האלופות, וההדחה מהגביע הגרמני מול שאלקה 04, ועם מינויו של יופ היינקס כמאמן, באדשטובר חזר להרכב עד לתום העונה, בה באיירן איבדה את האליפות לבורוסיה דורטמונד. את עונת 2011/12 פתחו באיירן ובאדשטובר היטב, ואף השיגו רצף של 12 משחקים ללא ספיגת שער, כשבאדשטובר משתף פעולה בהגנה עם ג'רום בואטנג, פיליפ לאם, ראפיניה ודניאל ואן בויטן. למרות זאת, באיירן מינכן שוב איבדה את האליפות לבורוסיה דורטמונד, והובסה על ידה בגמר הגביע הגרמני בתוצאה 5-2, במשחק בו באדשטובר הפגין יכולת חלשה וזכה לביקורות רבות. באותה עונה, היה באדשטובר חלק משמעותי בהגעתה של באיירן מינכן לגמר ליגת האלופות 2012, אך הוא החמיץ את המשחק, בו הפסידה באיירן מינכן לצ'לסי בבעיטות הכרעה, בגין צבירת כרטיסים צהובים.
בעונת 2012/13 החל באדשטובר מסכת ארוכה של פציעות שהשביתו אותו לתקופות ממושכות. הפציעה הראשונה התרחשה בדצמבר 2012 במשחק ליגה מול בורוסיה דורטמונד. פציעה זו גרמה לבאדשטובר להחמיץ את כל יתרת העונה, בה זכתה באיירן מינכן בטרבל היסטורי, שכלל זכייה באליפות, בגביע הגרמני ובליגת האלופות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על בורוסיה דורטמונד בתוצאה 2-1. במאי 2013 חזר באדשטובר לאימוני הקבוצה, אך מיד נפצע שוב, והחמיץ בגין זאת את כל עונת 2013/14. ביולי 2014 חזר באדשטובר להתאמן עם הקבוצה והשתתף בניצחון על קבוצת פ.צ. ממינגן במשחק אימון, שהיה הראשון מאז פציעתו הראשונה, ונערך 594 ימים אחריה. את עונת 2014/15 פתח באדשטובר היטב, אך נפצע במחזור השלישי מול שטוטגרט, ונעדר שוב לתקופה ארוכה. באדשטובר חזר לשחק במחזור ה-21 של אותה עונה, כשהשלים 90 דקות בניצחון 8-0 על המבורג. באדשטובר חזר לתפוס בתקופה זו מקום בהרכב תחת המאמן פפ גווארדיולה, והבקיע שער בניצחון 7-0 על שחטאר דונצק במסגרת ליגת האלופות, שהיה השער הראשון שלו מאז שנת 2009, והפעם הראשונה שהוא פותח בהרכב במשחק ליגת האלופות מאז דצמבר 2012. באדשטובר נטל חלק בניצחון הגדול של באיירן מינכן על פורטו בתוצאה 6-1 ברבע גמר ליגת האלופות, אך נפצע במשחק זה והחמיץ את יתרת העונה. גם בעונת 2015/16 סבל באדשטובר מפציעות רבות וערך שבע הופעות ליגה בלבד. את עונת 2016/17 החל באדשטובר בבאיירן מינכן, וערך עד למחצית העונה הופעת ליגה אחת בלבד, הופעה אחת בליגת האלופות ואחת נוספת בגביע הגרמני.
שאלקה 04
בינואר 2017 האריך באדשטובר את חוזהו בבאיירן מינכן עד לקיץ 2018, ובמקביל, סוכם על השאלתו של באדשטובר לבקשתו לשאלקה 04 עד לתום העונה, על מנת שיצבור כושר משחק. במשחק הגביע הגרמני בו שאלקה פגשה את באיירן מינכן באליאנץ ארנה, באדשטובר שיחק לראשונה נגד הקבוצה בה גדל. באדשטובר ספג במשחק זה כרטיס אדום, וזכה לתשואות הקהל של באיירן מינכן ביציאתו מהמגרש. המשחק הסתיים בתוצאה 3-0 לבאיירן מינכן. במאי 2017 הודיעה שאלקה כי באדשטובר לא ימשיך בקבוצה, ובמקביל, הודיעו השחקן ובאיירן מינכן כי בתום העונה לא יחזור לבאיירן ויהפוך לשחקן חופשי.
שטוטגרט
בקיץ 2017 חתם באדשטובר על חוזה לעונה אחת בשטוטגרט, אליה עבר בהעברה חופשית. חוזה זה הוארך בהמשך עד יוני 2021. במחזור השני של עונת 2017/18 הבקיע באדשטובר את שער הבכורה שלו בשטוטגרט, בניצחון 1-0 על מיינץ 05. בעונת הבכורה שלו בשטוטגרט, שיתף באדשטובר פעולה עם בנז'מן פבאר, דניס אאוגו, אמיליאנו אינסואה ואנדראס בק בהגנת הקבוצה, וסיים עמה במקום השביעי בבונדסליגה. בעונת 2018/19 איבד באדשטובר את מקומו בהרכב שטוטגרט ומיעט לשחק. שטוטגרט ובאדשטובר ירדו ליגה בתום עונה זו, בה סיימה שטוטגרט במקום ה-16 והפסידה לאוניון ברלין במשחקי המבחן, בהם באדשטובר לא נטל חלק במשחק הראשון שהסתיים בתיקו 2-2 בשטוטגרט, אך שיחק 90 דקות בגומלין בברלין שהסתיים בתיקו 0-0, שלא הספיק לשטוטגרט מפאת חוק שערי החוץ. בעונת 2019/20 באדשטובר ערך 19 הופעות בבונדסליגה השנייה והבקיע בהן שני שערים, וסייע לשטוטגרט לסיים במקום השני ולהעפיל בחזרה לבונדסליגה תוך עונה אחת. בתום עונה זו שוחרר באדשטובר מהקבוצה הבכירה של שטוטגרט, ועבר לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, המשחקת בליגה האזורית הדרום מערבית, שהיא הרביעית בהיררכיית הליגות בגרמניה.
לוצרן
ב-12 ביולי 2021 חתם בלוצרן השווייצרית. ב-5 בספטמבר 2022 הכריז על פרישה ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
באדשטובר שיחק במרבית נבחרות גרמניה הצעירות, עד שזומן לראשונה לסגל נבחרת גרמניה לקראת מונדיאל 2010. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך במשחק ידידות לקראת הטורניר, נגד הונגריה, ב-29 במאי 2009, לאחר שנכנס כמחליף במקומו של ארנה פרידריך. באדשטובר שיחק כמגן שמאלי במשחק הפתיחה של גרמניה במונדיאל 2010, בניצחון 0-4 נגד אוסטרליה ב-דרבן שבדרום אפריקה. באדשטובר פתח בהרכב גרמניה בהפסד 1-0 לנבחרת סרביה במחזור השני של שלב הבתים במונדיאל, והוחלף בדקה ה-77 על ידי מריו גומז. באדשטובר ספג ביקורות רבות על משחק זה, ולא שיחק ולו דקה אחת עד לתום המונדיאל, אותו סיימה גרמניה במקום השלישי לאחר הפסד 1-0 בחצי הגמר לנבחרת ספרד.
במוקדמות יורו 2012 חזר באדשטובר להיות שחקן הרכב קבוע בנבחרת גרמניה, וסייע לנבחרת לסיים במקום הראשון את שלב המוקדמות עם עשרה ניצחונות בעשרה משחקים, כשהוא מחמיץ משחק אחד בלבד. במהלך המוקדמות הבקיע באדשטובר את שערו הראשון במדים הלאומיים, כשנגח כדור קרן של מסוט אוזיל בניצחון 5-1 על נבחרת אזרבייג'ן. במהלך יורו 2012 עצמו, באדשטובר פתח בכל חמשת המשחקים של גרמניה, שהודחה בחצי הגמר לאחר הפסד 2-1 לנבחרת איטליה.
בשלהי שנת 2012, שיחק באדשטובר שלושה משחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014, אך לאחר פציעתו בדצמבר 2012, החמיץ באדשטובר את יתרת טורניר המוקדמות, וגם את מונדיאל 2014 עצמו, בו זכתה נבחרת גרמניה. במרץ 2015 זומן באדשטובר לסגל הגרמני לראשונה מאז שנת 2012, והשתתף במשחק ידידות מול נבחרת אוסטרליה. באדשטובר היה אמור להשתתף באותו חודש גם במשחק מול נבחרת גאורגיה במסגרת מוקדמות יורו 2016, אך לא שותף בגין פציעה. את יורו 2016 החמיץ באדשטובר.
אליהו גלעזר
אליהו גלעזר (30 בינואר 1912 - 14 במאי 1989) היה פעיל ציוני בתנועת בית"ר, ממארגני עליית ההצלה מהשמדה בארצות אירופה, פובליציסט, נואם מוערך.
קורות חיים
אליהו גלעזר נולד ב-1912 לאהרון ופרידה גלזר (גלזריס) בווילנה שבליטא. בשנת 1915, עם התקרבות הצבא הגרמני לליטא, עברה משפחתו לרוסיה. במוסקבה חזה כילד בן 5 בהתנגשויות מזוינות בין הפלגים הלוחמים במהפכה. אז לדבריו התגבשה אצלו הדעה שהיהודים זקוקים לנשק להגנה עצמית ואכן מאוחר יותר, בהיותו פעיל בבית"ר, הוביל אימונים של יהודים בנשק בקובנה שבליטא. בשנת 1919 חזרה משפחתו לווילנה ובשנת 1921 נכלא אביו, על ידי הפולנים, יחד עם יהודים רבים, במחנה מעצר. עם שחרורו הוכה אביו בראשו במוט על ידי קצין פולני, מכה ממנה נפטר שבועות אחדים לאחר מכן.
בעקבות מות אביו נשלח אליהו בשנת 1923 לאחות דודתו ממשפחת לנדוי (לנדאו), בעיר החופשית דנציג. שם קיבל חינוך ציוני ותרבותי אירופאי, יחד עם הבנים מיכאל ומשה – לימים נשיא בית המשפט העליון. אבי המשפחה יצחק לנדוי היה יו"ר ההסתדרות הציונית בדנציג ויו"ר אגודת הספורט היהודית בר כוכבא. חינוכו הציוני של אליהו גלעזר בבית לנדוי הוביל להצטרפותו לבית"ר דנציג בשנת 1929 ומאז ועד שנת 1940 פעל באירופה בהקמה וניהול סניפי בית"ר וארגון העפלה לישראל, אז תחת המנדט הבריטי (ראה פירוט להלן). בעת מלחמת העולם, אמו ושתי אחיותיו, הדסה וטובה, נרצחו בליטא ביער פיבוניה שליד וילקומיר. אחותו מאשה ניצלה.
בשנת 1940 עלה לארץ באניית עליית אף-על-פי סקריה. בשנת 1942 הצטרף לבריגדה היהודית, במסגרתה לחם בחזית איטליה. לאחר תום המלחמה המשיך לשרת כחייל בבריגדה באיסוף ניצולי המחנות והעלאתם לארץ, עד שחרורו ב-1946. כך מצא את אחותו מאשה.
בשנת 1943, בהייתו חייל בבריגדה, נשא את הצברית גאולה אזרחי לאשה. לימים נולדו להם שני בנים, ביניהם אלדד גל-עזר, ד"ר לפיזיקה וממייסדי תוכנית החלל הישראלית חתן פרס ביטחון ישראל.
לאחר שחרורו עסק לפרנסת המשפחה במקצוע האופטיקה, אותו למד מדודו יחזקאל גלזר, ולאחר שסיים השתלמות מקצועית, כאופטומטריסט.
אליהו גלעזר נפטר ב 14 במאי 1989 לאחר 3 שנים של סבל ממחלת אלצהיימר.
פעילות ציבורית
בשנת 1929 הצטרף לבית"ר דנציג ובשנת 1931 התמנה לנציב בית"ר דנציג. פעילותו הראשונה בארגון העפלה לישראל הייתה ב-1932 כאשר ארגן בדנציג קבוצה של 10 בית"רים שעלו לארץ דרך לבנון. קבוצה נוספת שארגן, הפעם של 30 בית"רים, נעצרה בנמל בירות והוחזרה לאירופה. בשנת 1934 נתמנה לנציב בית"ר בלטביה ובאסטוניה ונציג שלטון בית"ר בארצות הבלטיות ובארצות סקנדינביה. בשנת 1935 התמנה כנציב בית"ר ליטא ומזכיר הצה"ר (ברית הציונים הרוויזיוניסטים).
בשנת 1937 התמנה כנציב בית"ר צ'כוסלובקיה ופעל לארגון ספינות העפלת "אף על פי" ממשרד בפראג. בשנה זו, בעת כינוס הצה"ר בפראג, הכריז שבית"ר מחזירה את 8 הסרטיפיקטים (אישורי כניסה לישראל המנדטורית) אשר הוקצו לצה"ר על ידי ההסתדרות הציונית ובמקומם יעפילו 800 בית"רים בדרכים אחרות. בשנים 1938–1939 פעל במרכז אירופה לארגון ספינות העפלה. עקב מרצו, הצלחתו ומסירותו, נשלח, תחת כסות תעודת עיתונאי ליטאי, על ידי הנהגת בית"ר בלונדון בראשותו של זאב ז'בוטינסקי, לפתרון בעיות בסניפים ולהקמת סניפים חדשים בכל רחבי אירופה. ב-1939, לאחר פלישת הנאצים לצ'כוסלובקיה, עבר לפריז בתור נציג שלטון בית"ר בארצות הדוברות צרפתית ומשם ניהל את מבצעי העלייה מארצות מרכז אירופה ומערבה. בשנת 1940, כחודש לאחר פלישת הנאצים לצרפת, נמלט מצרפת ועלה לארץ באניית המעפילים סקאריה שהפליגה מרומניה והיה נציג בית"ר במפקדת האנייה. בהגיעם לארץ ישראל נכלא יחד עם 1,600 מן המעפילים למשך כשישה חודשים במחנה המעצר בעתלית, שם ניהל את חיי המעפילים במחנה.
בישראל היה מ"מ הנציב ונציב בית"ר בפועל, כאשר פורמלית דוד רזיאל היה הנציב בנוסף לתפקידו כמפקד האצ"ל. לאחר נפילתו של דוד רזיאל ב-1941 היה אליהו גלעזר אחד מ-4 חברי מפקדת האצ"ל עד למינויו של יעקב מרידור כמפקד.
בשנת 1942 התנדב לבריגדה היהודית ונלחם בחזית איטליה. היה ממארגני המרד על הסמל בו 69 חיילים מישראל דרשו דגל וסמל ייחודיים לבריגדה היהודית. לאחר מאסר שדה הסכימו הבריטים לתת לחיילי הבריגדה היהודית סמל ייחודי המכיל מגן דוד זהוב על רקע שני פסים כחולים והכיתוב חיל –חטיבה יהודית לוחמת. בתום המלחמה עסק, במסגרת הבריגדה שטרם פורקה, באיסוף ניצולי המחנות והעלאתם לארץ.
למרות תמיכתו בתנועת החרות לא עסק לאחר קום המדינה בפעילות פוליטית גלויה. מאחורי הקלעים גויס כמפשר בסכסוך הפוליטי בין מנחם בגין לשמואל תמיר, סכסוך שהביא בסופו של דבר לפרישת תמיר ויסוד מפלגת "המרכז החופשי" על ידו.
בשנת 1955 הקים ביחד עם 6 רוויזיוניסטים את מסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי וכיהן כנגידו הראשון.
כאופטיקאי ואחר כך כאופטומטריסט פעל לרגולציה של מקצועות אלה והיה פעיל באיגוד האופטיקאים ואחר כך באיגוד האופטומטריסטים והאופטיקאים.
מספריו
בטרם זרחה השמש בשרות תנועת ז'בוטינסקי, אליהו גלעזר 1984
זכויות ורווחת בעלי חיים בישראל
זכויות בעלי חיים ורווחתם בישראל נוגעים בטיפול ובחוקים הקשורים לבעלי חיים בישראל. החוק המשמעותי בנושא הוא חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) שנחקק בשנת 1994, ותוקן כמספר פעמים מאז. עוד כמה חוקים הקשורים גם הם לטיפול בבעלי חיים: פקודת הכלבת (1934), פקודת הדיג (1937), חוק הגנת חיות הבר (1955), פקודת מחלות בעלי חיים (1985), חוק הרופאים הווטרינרים (1991), חוק להסדרת הפיקוח על כלבים (2002) ותקנות הכלבת (2005).
חוק צער בעלי חיים
חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) משנת 1994 הוא החוק המרכזי בישראל בנוגע לרווחת בעלי החיים. החוק אוסר עלהתעללות והתשת בעלי חיים, וכן על הרעלת חיות ברעלים מסוימים (אלא אם ניתן היתר ממנהל השירות הווטרינרי), בעונש של שנה מאסר. תיקון משנת 2000 אוסר על עינויים ויחס אכזרי; שיסוע של חיה אחת נגד אחרת; ארגון תחרות בין בעלי חיים; וכן חיתוך ברקמה חיה של בעל חיים למטרות קוסמטיות. העונש על עבירות אלו הוא שלוש שנות מאסר.
משרד החקלאות אחראי על יישום החוק והשר לאיכות הסביבה ממנה נאמנים להגשת תלונות כנגד עבריינים. החוק הקים קרן למען בעלי חיים לקידום חינוך, מידע וסיוע לארגונים העוסקים בנושא. כ-3.5 מיליון ש"ח הושקעו בתחום זה בשנים 2005-2006.
חוק ניסויים בבעלי חיים
חוק צער בעלי חיים (ניסויים בבעלי חיים) הסדיר את נושא ניסויים בבעלי חיים בישראל, והקים את המועצה לניסויים בבעלי חיים בת 23 חברים שעשויה לאסור שימוש בבעלי חיים כל עוד יש "חלופה סבירה". בשנת 2017 פרסמה המועצה דו"ח המראה כי מאז הקמתה 1,238,178 בעלי חוליות שימשו במחקרים שונים. המינים הנפוצים ביותר בשימוש היו דגים (72%), עכברים (22%), חולדות (3%) וציפורים (2%).
המועצה הלאומית לניסויים בבעלי חיים מחייבת לצמצם למינימום ההכרחי את כמות בעלי החיים בניסויים ואת סבלם. החוקרים נדרשים גם לקחת קורסים בטיפול בבעלי חיים, ואף נערכים ביקורי פתע במעבדות המחקר על מנת לאכוף ציות לחוק.
חוק הגנת חיות הבר, 1955
החוק נחקק על מנת לעמוד בסטנדרטים של אמנת וושינגטון, ואוסר על ציד חיות בר עם מלכודות, רשתות ורעלים.
חוק הסדרת כלבים, 2002
החוק מחייב רישיונות לכל הכלבים בני שלושה חודשים ומעלה, וכן השתלת שבבים לכלבים וחיסונים שגרתיים נגד כלבת. החוק מתייחס גם ליבוא והחזקה של כלבים מסוכנים.
איסורים נוספים
בנוסף על החוקים, אסרה המדינה אסרה גם: ניתוחים של בעלי חיים בבתי ספר יסודיים ותיכוניים (מותרת השתתפות בנתיחה שבאוניברסיטאות), הופעות בעלי חיים בקרקסים ופיטום אווזים. אף על פי שבישראל מעולם לא הייתה תעשיית ציד לווייתנים, היא הצטרפה לוועדת ציד הלווייתנים הבינלאומית על מנת להצביע כנגד כל חידוש ציד לווייתנים מסחרי.
חקלאות בעלי חיים
לפי דו"ח משרד החקלאות משנת 2014, בישראל יש את תפוקת החלב לנפש מהגבוהות בעולם, ותנובת החלב לפרה במדינה היא הגבוהה בעולם.
ייצור בשר הבקר הישראלי עלה מ-13,000 טון ב-1960 ל-85,000 ב-2015 ייצור בשר עוף עלה מ-40,000 טון ב-1964 ל-125,000 ב-2000.
בכל עת יש כ-8 מיליון תרנגולות מטילות במשקים המדינה. ממשלת ישראל קובעת מכסה לייצור ביצים, אשר הועלתה מ-1.928 מיליארד בשנת 2014 ל-2.05 מיליארד בשנת 2015.
טבעונות וצמחונות
הפופולריות של הטבעונות עלתה משמעותית בשנים האחרונות. במחקר משנת 2018, 5% מהמשיבים הישראלים זיהו כטבעונים ו-8% כצמחונים, לעומת 2.6% שהזדהו כצמחונים ב-2010 הצבא הישראלי מספק כעת אוכל טבעוני, מגפיים ללא עור וכומתות ללא צמר עקב הגידול במספר החיילים הטבעונים.
לבוש ועורות
בשנת 2009 הועלתה בכנסת הצעת חוק לאסור כל גידול ויבוא פרוות. אם חוק זה היה עובר, זה היה החוק הראשון מסוגו בעולם. עם זאת, הצעת החוק נכשלה שוב ושוב, למרות תמיכת רבים. בתהליך החקיקה הושמעו טענות על מעורבות שדלנית של גורמים בתעשיית הפרוות כנגד החוק.
בשנת 2020 הוגבל השימוש בפרוות של חיות הבר בתעשיית האופנה. החוק גם מטיל קנסות של עד 22,000 דולר לכל מי שנתפס מוכר או קונה פרווה לאחר כניסת האיסור לתוקף. עם זאת, חרדים פטורים מהחוק, לאור השימוש הנפוץ בשטריימל.
אקטיביזם
האקטיביזם למען זכויות בעלי חיים החל לכל המאוחר בשנות ה-80, והתעצם בשנים האחרונות. ב-23 באוקטובר 2015 השתתפו כ-10,000 בני אדם במחאה לזכויות בעלי חיים בתל אביב - המחאה הגדולה ביותר בישראל עד כה בנושא. פעילים בהפגנות אלה מתנגדים לתעשיית המזון מן החי ולניסויים בבעלי חיים. מחאות אלו מתקיימות בישראל מאז 2012.
הזינוק בעניין הישראלי בטבעונות ובזכויות בעלי חיים יוחס בחלקו לפעילותו של היהודי האמריקאי גארי יורופסקי מ-2010 והלאה. סרטון המתעד הרצאה של יורופסקי הפך ויראלי וביותר במדינה בעת פרסומו.
אנימלס
"אנימלס" (לשעבר "אנונימוס"), היא אחת מקבוצות האקטיביסטים הגדולות בישראל בנושא. פעילותם כוללת חקירות סמויות של פעולות גידול בעלי חיים, הסברה לטבעונות ושדלנות. ב-2015 הם ביצעו שבע חקירות סמויות שהוצגו בערוצי החדשות ואף הובילו לסגירה זמנית של בית מטבחיים. העמותה גם מפעילה תוכנית בשם "אתגר 22+" המעודדת תזונה טבעונית.
269life
269 הוא המספר שניתן לעגל שנולד ברפת ישראלית שחולץ על ידי פעילים. בהפגנות שהתקיימו ב-2 באוקטובר 2012 החלו פעילים לקעקע או למתג עצמם עם המספר 269. זו הייתה תחילתה של תנועת 269life, שהתפשטה למספר מדינות אחרות.
במרץ 2013 הניחו פעילים ראשי פרות וכבשים על מזרקות בתל אביב-יפו, וצבעו את המזרקות באדום כדי לסמל את דם חיות המשק שנטבחו. הפעולה עוררה סערה ציבורית והקמת צוות חקירה מיוחד.
אלזה גדעוני
אלזה מנדלשטם גדעוני (בגרמנית: Elsa Gidoni-Mandelstamm; 12 במרץ 1901 – 19 באפריל 1978) הייתה אדריכלית ומעצבת פנים יהודייה גרמניה-ישראלית-אמריקאית. חלק ניכר מעבודותיה של גדעוני היה בסגנון הבינלאומי, סגנון אדריכלות שהפך פופולרי לאחר מלחמת העולם הראשונה ומאופיין בפונקציונליות וגאומטריות.
קורות חיים
גדעוני נולדה כאלזה מנדלשטם בריגה, לטביה, למשפחה יהודית מבוססת, אביה פייבוש (פאבל) מנדלשטם היה רופא, אמה מינה הייתה פסנתרנית. היא למדה באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג בין השנים 1916–1917 ובאוניברסיטה הטכנית בברלין בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20. אחותה הכנרת מרגריטה נישאה ב-1921 לכנר האמריקאי מקס סלינסקי ועברה ב-1922 לארצות הברית. אלזה נסעה לביקור בניו יורק ב-1924, אך נשארה לחיות בה מספר שנים לאחר שנישאה שם למבקר האמנות והסופר אלכסנדר גדעוני, ממנו התגרשה ב-1928. גדעוני חזרה לברלין בסוף שנות העשרים וניהלה חברת עיצוב פנים בבעלותה בין השנים 1929 ל-1933, במקביל לעבודתה במשרדו של האדריכל המודרניסטי ליאו נכטליכט.
בזכות הצלחותיה המרשימות ובעקבות היכרותה במהלך העבודה על ביתן ויצו עם הדסה סמואל, יושבת ראש הארגון, הוזמנה על ידה להשתתף ב-1935 בתחרות לתכנון בית הספר לחקלאות ומשק בית בנחלת יצחק, וזכתה בה. בין שופטי התחרות היה גם האדריכל יוחנן רטנר. בית הספר שנבנה ב-1936 היה מבנה מודרניסטי בצורת "ר", עם עירוב שימושים: חדרי לימוד, משרדי מנהלה ומגורים. חדרי המגורים בקומה העליונה הוקפו מרפסות פתוחות. הבניין תוכנן ונבנה באיכות גבוהה, הן מקצועית והן פונקציונלית, החצר הפנימית נועדה לגינה שימושית (ולא לנוי בלבד), והוא אופיין כמבנה מודרניסטי באמצעות קומת העמודים הקלילה והדגשים האופקיים ברצועת החלונות ובמרפסות. גדעוני וצייזלר תכננו גם את בית ויצו בסמטת בית השואבה בתל אביב, שנבנה ב-1935.
גדעוני הוזמה להשתתף ואף זכתה בתחרות לתכנון "בית החלוצות" ברחוב המלך ג'ורג' בתל אביב, מוסד של ליגת נשים למען ישראל, שנועד לספק מגורים בעיר לנשים רווקות - עולות חדשות ופועלות, אותו תכננה עם שותפה צייזלר. מתחם בית החלוצות הכיל חמישה מבנים מלבניים, שלושה מהם מחוברים ביניהם. בקומת הקרקע מוקמו אולם הרצאות, מחסנים, חדרי לימוד, ספרייה, חדר אוכל ומטבח. בקומה העליונה היו 25 חדרי מגורים, מכולם הייתה גישה למרפסת פתוחה מקורה בגגון, ההולמת את מזג האוויר המקומי. תוכניות הבניין פורסמו כחלק מפרסומי הביתן הארץ-ישראלי בתערוכה העולמית של פריז (1937).
גדעוני תכננה גם מספר בנייני דירות בתל אביב, בין השאר ברחוב בן-גוריון 87, בז'בוטינסקי 5 ובריינס 12. ב-1937 זכתה בתחרות לתכנון בית הורים ברמות השבים, אך המיזם לא מומש. באותה שנה יצא לפועל מיזם נוסף בתכנון משרדה, מבנה מגורים במשק פועלות בעיינות.
ב-1938 החליטה לעזוב את הארץ בעקבות אי היציבות הפוליטית והביטחונית בתקופת המרד הערבי הגדול. היא עברה לניו יורק, שם עבדה תחילה במשרדו של נורמן בל גדס בו השתתפה בתכנון ביתן ג'נרל מוטורס "פיוצ'רמה", בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939). בהמשך עבדה במשרד "מאייר וויטלסיי" וכמעצבת פנים בחברת "פלהיימר ווגנר". מ-1945 עד פרישתה לגמלאות ב-1967 הועסקה כמעצבת פרויקטים במשרד האדריכלים קאהן וג'ייקובס, השתתפה בתכנון בנין חברת ביטוח בבוסטון, תחנת כוח בקונטיקט וגורדי שחקים בפארק אווניו 445 ו-700 וברודוויי 1407 במנהטן.
ב-1943 התחתנה עם אלכסיס ל. גלוקמן, מהנדס, מהגר מצרפת. באותה שנה התקבלה כחברה במכון האמריקאי לאדריכלים (AIA). ב-1960 היא הייתה אחת מ -260 נשים ב- AIA (מתוך 13,000 חברים) ורק אחת מתוך 12 העובדות בניו יורק.ב-1944 הייתה בין עורכי מגזין האדריכלות TASK. ב-1947 הוצגה ספרייה שתכננה במגזין The architectural forum. באותה שנה הייתה חלק מקבוצה נבחרת של אדריכלים שהתבקשו להציג פתרונות מתקדמים לבנייה מתועשת.
לאחר פרישתה ב-1967 עברה להתגורר עם בעלה בווושינגטון הבירה. ב-1977 הוצגו עבודותיה בתערוכה נודדת בשם "נשים באדריכלות אמריקאית: היבטים היסטוריים ועכשוויים", שיזמה ספריית ויטני לעיצוב.
באפריל 1978 היא נפטרה בגיל 77 בביתה בווושינגטון הבירה.
אורשובה
אורשובה (ברומנית: Orșova) היא עיר נמל על הדנובה, בדרום מערב רומניה, בחבל באנאט, בקרבת הגבול עם סרביה. העיר שוכנת על חוף אגם הצבירה של תחנת הכוח ההידרואלקטרית שערי הברזל I, מקום אליו הועברה ממשכנה הקודם, שהוצף במי האגם.
העיר נמצאת סמוכה לשפך הנהר צ'רנה לתוך הדנובה, שפך שגדל מאוד לאחר בניית הסכר, שהעלה את גובה פני המים בדנובה.
אלפרד אברהם
אלפרד אברהם, (1900 - 21 בנובמבר 1958) היה אדריכל ומעצב גרמני-ישראלי, היה בין ראשוני מעצבי הפנים בארץ ישראל. אברהם היה אדריכל הפנים של בתי מגורים רבים וכן גם חנויות ובתי עסק. לפרויקטים שעיצב הוא תכנן גם עשרות פרטי ריהוט וגופי תאורה.
ביוגרפיה
אברהם נפטר ב-21 בנובמבר 1958 ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
אחריות לשואה
האחריות לשואה היא נושא לדיון היסטורי מתמשך שנמשך מספר עשורים. הוויכוח על מקורות השואה מכונה פונקציונליזם לעומת אינטליציונאליזם. חוקרים כמו לוסי דווידוביץ' טוענים כי אדולף היטלר תכנן את השמדת העם היהודי כבר בשנת 1918, ופיקח באופן אישי על ביצוע ההשמדה. עם זאת, פונקציונליסטים כמו ראול הילברג טוענים שתוכניות ההשמדה התפתחו בשלבים, כתוצאה מיוזמות שביצעו הפקידות בתגובה לכישלונות של מדיניות השלטון.
האחריות העיקרית לשואה מוטלת על היטלר והנהגת המפלגה הנאצית, אך פעולות לרדיפת יהודים, צוענים, ואחרים בוצעו גם על ידי האס אס, הוורמאכט, אזרחים גרמנים, וכן על ידי משתפי פעולה בשאר אירופה. שורה של גורמים תרמו לאירועי השואה ברחבי היבשת, החל מגזענות כללית (כולל אנטישמיות), שנאה דתית, ציות עיוור, אדישות, אופורטוניזם פוליטי, כפייה, רווחים ושנאת זרים.
פרשנויות היסטוריות ופילוסופיות
עצמת ההשמדה בשואה עוררה ניתוח רב. השואה התאפיינה כפרויקט של השמדה תעשייתית. מחברים כמו אנזו טרוורסו טענו ב"מקורות האלימות הנאצית" כי אושוויץ הייתה במפורש תוצר של הציוויליזציה המערבית שמקורה ברדיפה דתית וגזעית מימי הביניים, שהביאה יחד" סוג מסוים של סטיגמטיזציה ..."
אחרים כמו ראסל יעקובי טענו כי השואה היא תוצר של ההיסטוריה הגרמנית עם שורשים עמוקים בחברה הגרמנית - "סמכותיות נוקשה, הליברליזם הרפה, לאומנות ואנטישמיות ארסית". בעבודתו השנויה במחלוקת של דניאל גולדהגן, "התליינים המוכנים של היטלר", נטען כי הנאציזם מובן כתוצאה מהיסטוריה ארוכה של תכונות גרמניות ייחודיות". ההיסטוריון ג'ורג' מוסה טען כי הצורה הקיצונית של גזענות אירופית, שהובילה לשואה, החלה עוד במאה ה-18.
דמטריאס
דמטריאס (ביוונית עתיקה: Δημητριάς) הייתה עיר יוונית בתסליה, אשר נוסדה בידי דמטריוס פוליורקטס ונקראה על שמו. בתקופה ההלניסטית נודעה לעיר חשיבות רבה, והיא הייתה העיר השנייה בחשיבותה בממלכת מוקדון אחרי פלה.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 290 לפנה"ס על ידי מלך מוקדון דמטריוס פוליורקטס שקרא לה על שמו. העיר ממוקמת לחוף הים האגאי במפרץ לולקוס (Lolkos) בחלק המרכזי של מזרח יוון, ליד העיר היוונית וולוס של ימינו. דמטריאס ניצבה על גבעה כ-7.5 ק"מ מדרום לוולו (Volo). במקור, היקף חומותיה היה 7.8 ק"מ והיא הקיפה שטח בן 262.5 הקטארים (הקטאר = עשרה דונמים). בתצורתה הסופית הייתה העיר מוקפת חומה מסיבית, מחוזקת במגדלי שמירה וירי לאורך שמונה ק"מ.
דמטריאס הוקמה במקום זה בשל מיקומו האסטרטגי במרכז הים האגאי ובשל היותו נוח להגנה מכל צדדיו. העיר תוכננה להיות בירת הממלכה של דמטריוס, בסיס ימי ומרכז מסחרי. בשל מיקומה האסטרטגי, שימשה דמטריאס כבסיס להתפשטות אימפריאליסטית של דמטריוס ושל מלכי מוקדון הבאים אחריו.
בשלהי המאה השלישית ובראשית המאה השנייה לפנה"ס התפתחה דמטריאס לכדי עיר הנמל המרכזית במוקדון, והיוותה מקור משיכה למהגרים רבים מהמזרח ומהעולם היווני. למהגרים אליה הוענקו הטבות כלכליות. במאה ה-3 לפנה"ס מנתה דמטריאס כעשרים וחמישה אלף תושבים. לאורך התקופה ההלניסטית התקיימה בעיר מושבות מסחר פיניקית משגשגת שמשכה סוחרים מצור, צידון, אשקלון, ארוד וכתיון, כפי שמעידות כתובות קבורה שנמצאו בעיר.
לאחר נפילתו של דמטריוס, שימשה העיר לזמן קצר כעיר הבירה של ממלכת בנו, אנטיגונוס גונאטס. בעיר נטמן אפרו של דמטריוס, לאחר מותו בשבי בשנת 283 לפנה"ס. העיר הופקעה מידי מוקדון לאחר המלחמה המוקדונית השנייה, והוענקה לה עצמאות. הליגה האיטולית כבשה את העיר במהלך מלחמת אנטיוכוס, ולזמן קצר הפכה העיר למרכז ההתפשטות האימפריאליסטית של אנטיוכוס הגדול. לאחר המלחמה, הוחזרה העיר למוקדון כפיצוי על סיועה לרפובליקה הרומית במהלכה. פיליפוס החמישי, מלך מוקדון, הפך את העיר לאחד ממרכזי הסחר החשובים ביותר ביוון כולה. לאחר קרב פידנה בשנת 169 לפנה"ס, הופקעה העיר סופית ממוקדון וסופחה לרומא.