cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גביע ארצות הברית הפתוח
מאז עונת הבכורה של ליגת ה-MLS בשנת 1996, קבוצות הליגה שולטות בתחרות. אף קבוצה מליגה תחתונה לא זכתה בגביע ארצות הברית הפתוח מאז רוצ'סטר ריינוס בשנת 1999, או הגיעה לגמר הגביע מאז צ'ארלסטון באטרי בשנת 2008. זוכת הגביע הנוכחית היא אטלנטה יונייטד, שזכתה בגביע הראשון שלה לאחר שניצחה 2–1 את מינסוטה יונייטד בגמר בשנת 2019.
השיטה
מועדונים מ-USL2 ומ-NPSL (שתיהן משמשות כליגה הרביעית) יעפילו לפי מיקומם בטבלה מהעונה הקודמות. מספר הקבוצות נקבע על ידי פדרציית הכדורגל של ארצות הברית. סיבוב מוקדמות מקומי לטורניר נערך בשנת 2019. הסיבוב כלל 88 קבוצות חובבניות המייצגות 18 מדינות שונות ואת מחוז קולומביה (21 התאחדויות כדורגל מקומיות שונות). 12 קבוצות העפילו מסיבוב זה. ובנוסף, כמו בשנה הקודמת, הזוכה בגביע החובבנים הלאומי, ניוטאון פרייד, העפילה אוטומטית לסיבוב הראשון של גביע ארצות הברית הפתוח.
כל הסיבובים, וגם הגמר, הם משחק יחיד הנמשך 90 דקות, ואם לא נקבעה מנצחת ברורה לאחר 90 דקות משחק, ישנה הארכה של 30 דקות. אם בתום הארכה עדיין אין הכרעה, המנצחת נקבעת בבעיטות עונשין. המנצחת מכל משחק מתקדמת לסיבוב הבא והמפסידה מודחת מהטורניר. הגביע פועל בצורה אזורית ושיבוץ הקבוצות מתנהל על פי התאמה גאוגרפית לפי המיקום.
מהדורת 2020 של גביע ארצות הברית הפתוח תכלול שינוי בהעפלה של הקבוצות המקצועניות. כל הקבוצות מהליגה השנייה והליגה השלישית נכנסות יחד בסיבוב השני, בעוד שקבוצות ה-MLS נכנסות בסיבוב השלישי והרביעי. ארבעת המועדונים שהעפילו לעונת 2020 בליגת האלופות של CONCACAF וארבעת המועדונים האמריקאים בעלי המאזן הטוב ביותר בכל מחוז מעונת 2019 בליגה שלא העפילו לליגת האלופות נכנסים בסיבוב הרביעי, ושאר המועדונים נכנסים בסיבוב השלישי.
גביע ארצות הברית הפתוח יחל במרץ 2020, הפתיחה המוקדמת ביותר שלו מאז 1995. הגמר אמור להתקיים בתחילת אוגוסט או בסוף ספטמבר.
השתתפות קבוצות מילואים/בת
החל משנת 2016 מועדונים מקצועיים מליגות תחתונות אשר נמצאים בבעלות מועדונים מקצועיים מליגה גבוהה יותר אינם משתתפים יותר בגביע ארצות הברית הפתוח. חוק זה הוציא את מועדוני המילואים/קבוצות הבת של מועדוני MLS אשר המשחקים ב-USL מהגביע בשנת 2016, לאחר מקרים שמועדוני MLS מנעו משחקנים מקבוצות הבת שלהם מה-USL בשנת 2015, במטרה לשמור עליהם כשירים לשחק בקבוצת האם ב-MLS. בכל עונה בגביע ארצות הברית הפתוח, לשחקנים מותר לשחק רק במועדון אחד. [7] מועדונים חובבנים יכולים להשתתף בגביע גם אם הם בבעלות מועדונים מקצוענים. בתחילה, מועדונים ב"שותפות היברידית" - כלומר מועדונים מקצועיים מהליגות התחתונות מהליגה התחתונה שהם מאוישים ומנוהלים על יד אנשי מועדון מליגה גבוהה יותר אך לא בבעלות מועדונים מהליגות הגבוהות יותר - יכלו גם הם להשתתף בגביע, אך השתתפותם נאסרה גם היא בשנת 2016. את השינוי האחרון הזה הציעה יוסטון דינמו, שהיו המועדון הבכיר שעבד עם ריו גראנדה ואלי טורוס במה שהיה ההסכם הראשון מסוג זה ("שותפות היברידית") בכדורגל האמריקאי.
אירוח המשחקים
אירוח המשחקים יקבע על ידי בחירה אקראית של ההתאחדות מבין הקבוצות שיגישו בקשה לארח את המשחק. מועדונים שהאצטדיונים שלהם עומדים בתקנים המינימליים של הטורניר מקבלים עדיפות בבחירה.
השתתפות בליגת האלופות של CONCACAF
משנת 2008 הזוכה בגביע ארצות הברית הפתוח מקבלת כרטיס לליגת האלופות של CONCACAF. בתחילה הזוכה קיבלה מקום בשלב המוקדם (לפני שלב הבתים), ומעונת 2012/2013 של ליגת האלופות זוכת הגביע מקבלת כרטיס לתחרות עצמה בלי לעבור שלב מוקדמות. הקבוצה הראשונה שייצגה את ארצות הברית כמחזיקת הגביע הייתה הזוכה של עונת 2007, ניו אינגלנד רבולושן שהשתתפה בסיבוב המוקדם של עונת 2008/2009 בליגת האלופות של CONCACAF.
היסטוריה
הגביע נוסד בעונת 1913/1914 בשם גביע האתגר הלאומי. בשנת 1995 שונה השם לגביע ארצות הברית הפתוח, ובשנת 1999, פדרציית הכדורגל של ארצות הברית כיבדה את למאר האנט, אחד הבעלים ב-MLS שתרם רבות לפיתוח הכדורגל במדינה, על ידי שינוי השם הרשמי של הטורניר לגביע ארצות הברית הפתוח על שם למאר האנט.
גביע האתגר הלאומי היה מפעל הגביע הלאומי הראשון האמיתי בארצות הברית, שכן היו כמה גביעים קודמים שהורדו למעמד אזורי בראשית המאה העשרים, בגלל קשיי התיאום והנסיעות שנגרמו מעצם גודלה של ארצות הברית. בתחילה פדרציית הכדורגל של ארצות הברית ניהלה את הטורניר, אך ההתאחדות העבירה את הניהול לידי התאחדות הכדורגל למבוגרים של ארצות הברית בשנת 1985. ההתאחדות חזרה לנהל את הטורניר בשנת 1995.
מכבי לוס אנג'לס מקליפורניה ובית לחם סטיל מפנסילבניה מחזיקות בשיא הזכיות עם חמש זכיות לכל אחת, ואילו ניו יורק גריק אמריקן אטלס אסטוריה וסיאטל סאונדרס מחזיקות בשיא הזכיות הרצופות עם שלוש זכיות לכל אחת. מועדוני ה-NASL הישנה לא השתתפו בגביע.
הגביע
לזוכים בטורניר הוענק "גביע דיוואר", שנתרם על ידי סר תומאס דיוואר בשביל קידום הכדורגל בארצות הברית בשנת 1912, עד אשר הוא הופרש עקב מצבו הגרוע בשנת 1979. "גביע דיוואר" הוחזר לשימוש על ידי התאחדות הכדורגל למבוגרים של ארצות הברית (שניהלה את הטורניר במשך כמה שנים) בשנת 1997, ואחר כך נשאר בשימוש שוב עד שנת 2006 בה זכתה שיקגו פייר בגביע. בשנת 2007 הוחלף "גביע דיוואר" בגביע חדש (השלישי במספר) המשמש עד היום, ו"גביע דיוואר" המקורי הופרש ומוצג בהיכל התהילה הלאומי בכדורגל השוכן באצטדיון טויוטה בפריסקו שבטקסס. למרות זאת, שמו של כל מועדון הזוכה בגביע עדיין מתווסף לתחתית "גביע דיוואר" המקורי.
בתום משחק הגמר הגביע מוענק לקבוצה המנצחת, ונשאר בחזקתה במשך שנה. שחקני שתי הקבוצות ששיחקו בגמר מקבלים מדליות.
זכיות רצופות
מספר הזכיות הרצופות הגדול ביותר הוא שלוש פעמים, ורק שני מועדונים עשו זאת: ניו יורק גריק אמריקן אטלס אסטוריה (1967, 1968, 1969), וסיאטל סאונדרס (2009, 2010, 2011).
דאבלים
הדאבל המסורתי הוא זכייה בעת ובעונה אחת בליגה ובגביע, הישג אליו הגיעו חמשת המועדונים הבאים:
הכובשים המצטיינים
הטבלה שלהלן מציגה את השחקנים עם מספר השערים הגבוה ביותר בגביע ארצות הברית הפתוח בתקופה המקצוענית המודרנית (1995–הווה).
פאולו קוסטנזו
פאולו קוסטנזו (באנגלית: Paulo Costanzo, נולד ב-21 בספטמבר 1978) הוא שחקן קנדי. ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור מייקל טריביאני בקומדיית המצבים "ג'ואי" (2006-2004) של NBC, בשל תפקידו בתור אוון ר. לוסון בסדרת הדרמה "רופא להשכיר" (2016-2009) של רשת USA, ובזכות הופעתו בתור ליאור בון בעונה השנייה של הדרמה הפוליטית "השורד המיועד" (2018-2017) ברשת ABC.
ביוגרפיה
הוא נולד בברמפטון, אונטריו שבקנדה, לאב ממוצא איטלקי שעסק באמנות, ולאם, זמרת ומשוררת ממוצא יהודי.
בשנות לימודיו בבית הספר היסודי נשברו שתי רגליו בתאונת דרכים.
קריירה
בשנת 1997 שיחק לראשונה בסרט הטלוויזיה האמריקאי "The Don's Analyst" בדמותו הצעירה של ויטו ליאוני, בעוד את דמותו הבוגרת גילם רוברט לוג'יה; הסרט הוקרן בבכורה ברשת Showtime ב-6 בספטמבר 1997.
בשנת 1998 שיחק בסרט הטלוויזיה "מצילים: סיפורי אומץ: שתי משפחות" בתפקיד ג'ייקוב.
בשנת 2001 שיחק בסרט המוזיקלי "ג'וזי והפוסיקאטס". ב-2003 שיחק בקומדיית הפשע "הבנק הזה הוא עני". ב-2006 שיחק בסרט "שואפים גבוה". בשנת 2008 שיחק בסרט האימה "היצור" לצידו של שיי ויגהאם. בשנת 2009 שיחק בסרט הילדים "מזל תאומים" (Old Dogs).
בשנת 2010 השתתף בסרט הקומדיה של ג'ונתן סובול "מדריך מתחילים לסיום".
בשנת 2015 גילם את דמותו של שאד גראבי בסדרת המדע הבדיוני האמריקאית "המרחב" בעונתה הראשונה.
בשנת 2016 גילם את מנהל ההשקעות ריי הייל במיני-סדרת הפשע "ליל האירוע" מבית רשת HBO, אותה יצרו סטיבן זאיליאן וריצ'רד פרייס על בסיס הסדרה הבריטית "צדק פלילי" ששודרה ב-BBC.
בשנים 2017–2018 שיחק בתפקיד מרכזי בעונתה השנייה של סדרת הדרמה הפוליטית "השורד המיועד" ברשת ABC; בתור ליאור בון, יועץ פוליטי והמנהל הפוליטי של הבית הלבן.
בשנת 2022 החל לשחק בעונתה השנייה של סדרת המדע-בדיוני "העלאה" של שירות פריים וידאו.
אס (מטבע רומי)
אס (בלטינית: "as") הוא מטבע רומאי עתיק שהיה בשימוש בתקופת הרפובליקה הרומית והאימפריה הרומית. לפי פרופ' יעקב משורר זהו המטבע המכונה במשנה "איסר" או "איסר איטלקי".
האס הוטבע לראשונה בתקופת מלחמת פירוס, בסביבות שנת 280 לפנה"ס והיה למעשה המטבע הראשון שהוטבע על ידי המדינה הרומית. הרומים השתמשו עד אז כאמצעי תשלום במטבעות זרים ובמטילי נחושת יצוקה, ה"אס סיגנטום" (aes signatum), שעליהם היו חרוטים דמויות שונות.
בימי הרפובליקה הרומית הוטבע האס בברונזה. משקלו היה במקור ליברה רומאית אחת (בערך 327.25 גרם), אולם במהלך השנים משקלו הלך ופחת, אם כי ערכו הנומינלי נשמר. בשנת 217 לפנה"ס הופחת משקלו למחצית ליברה, בשנת 214 לפנה"ס לשליש ליברה ולבסוף, בסביבות 211 לפנה"ס, נקבע משקל לאחד חלקי שנים עשר הליברה, או אונקיה אחת (בערך 27.27 גרם).
לפי ההיסטוריון ישראל שצמן, פיחות זה הוביל ליצירתם של שני מטבעות כסף חדשים, הססטרטיוס והדנאריוס, בשל הצורך בתיאום עם ערכו החדש של מטבע האס. ערכם הנומינלי של הססטרטיוס והדאנריוס בזמן יצירתם היה, בהתאמה, שנים וחצי אסים, ועשרה אסים.
האסים הראשונים נוצקו, ולא הוטבעו, בשל גודלם. הדמויות הראשונות שהיו חרוטות בפניהם היו של דמויות אלים רומאים: בין השאר דמותו של יופיטר במרכבה, ודמותו הדו פרצופית של יאנוס.
במהלך תקופת שלטונו של אוגוסטוס, כחלק מהרפורמות הרחבות שנערכו במשטר הרומי בכלל, ובמטבע הרומי בפרט, הפך האס למטבע נחושת, שמשקלו 10.92 גרם. בניגוד למטבעות הכסף והזהב, שהטבעתם הפכה, כחלק מהרפורמה, לחלק מסמכותיו של הקיסר, הטבעת האס, ככל שאר המטבעות בעלי הערך הנמוך, נשארה בהשגחתו של הסנאט. על מנת לציין זאת הוספו האותיות הלטיניות "SC" למטבע (האותיות היו ראשי תיבות של "Senatus Consulto", "בעצת הסנאט"). לפי ההיסטוריון משה עמית בתקופה זו שימש האס בעיקר למסחר קמעונאי בעיר רומא ובאיטליה, בשל משקלו וערכו הנמוך.
תיאטרון הוד מלכותה
תיאטרון הוד מלכותה הוא תיאטרון בווסט אנד של לונדון, הממוקם ברחוב היימרקט, בסיטי של וסטמינסטר. באולם התיאטרון יש כ-1,200 מקומות ישיבה.
המבנה הנוכחי תוכנן על ידי האדריכל צ'ארלס ג'. פיפס ונבנה ב-1897 עבור המפיק הרברט בירבוהם טרי, שהקים במקום את האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. בשנים המוקדמות של המאה ה-20 הפיק טרי בתיאטרון מחזות קלאסיים של שייקספיר ועוד, ובתיאטרון נערכו הצגות בכורה של מחזאים כמו ג'ורג' ברנרד שו, נואל קאוורד וג'.ב. פריסטלי. מאז מלחמת העולם הראשונה, מוצגים בתיאטרון בעיקר מחזות זמר, למשל "צ'ו צ'ין צ'או". כך, מאז 1986 מוצג בתיאטרון המחזמר "פנטום האופרה של אנדרו לויד ובר.
התיאטרון נוסד על ידי האדריכל והמחזאי ג'ון ואנברו בשנת 1705 כ"תיאטרון המלכה". נאסר על התיאטרון להציג מחזות דרמה, בגלל המונופול שהוענק ל-Patent Theatres, ועל כן הפך התיאטרון להיות בית אופרה. בתיאטרון הוצגו בבכורות עולמיות ומקומיות אופרות של הנדל, מוצרט, ורדי, ביזה ווגנר. שמו של התיאטרון שונה לפי מינו של המונרך ששלט באותה עת באנגליה, כך הפך ל"תיאטרון המלך" עם עליית המלך ג'ורג' הראשון. בתקופה מאוחרת יותר נקרא התיאטרון "תיאטרון הוד מלכותו", וקיבל את שמו הנוכחי ב-1952 עם עליית המלכה אליזבת השנייה.
היסטוריה
בסוף המאה ה-17 הייתה תקופה של סכסוכים ויריבויות בין שחקנים בלונדון, שהביאה לפיצול בחברת יונייטד קומפני, אשר בידה היה המונופול להציג דרמה בלונדון, בשני התיאטרונים שהיו בבעלות החברה. הדרמטיסט והארכיטקט ג'ון ואנברו ראה לנכון לנצל את ההזדמנות הזו כדי לשבור את הדואופול שהיו לשני התיאטרונים - תיאטרון דרורי ליין, ולינקולן'ס אין (Lincoln's Inn - שהפך ברבות הימים לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן). בשנת 1703 רכש ואנברו קרקע בהיימרקט ששימשה בעבר לאורוות סוסים, במחיר 2000 ליש"ט. ואנברו התכוון להקים תיאטרון שבו יחולקו הרווחים בצורה יותר הוגנת גם לשחקנים ולמחזאים. אל ואנברו הצטרף המשורר והמחזאי ויליאם קונגריב כשותף ומנהל אמנותי.
1705–1789 התיאטרון של ואנברו
ב-14 בדצמבר 1704 קיבלו ואנברו וקונגריב את אישורה של המלכה אן, להקים "חברת בידור" או "חברת בדרנים" (a Company of Comedians). התיאטרון נפתח בשם "תיאטרון המלכה" ב-9 באפריל 1705, בהצגת האופרה "The Loves of Ergasto" מאת ג'אקומו גרבר, בביצוע שחקנים וזמרים שהוזמנו מאיטליה. האופרה נכשלה, והעונה המשיכה לדשדש עד מאי עם הצגת מגוון אופרות ומחזות.
המחזה הראשון שהוצג בבכורה בתיאטרון היה The Conquest of Spain מאת מארי פיקס. המתקנים שהועמדו לשירות השחקנים היו עלובים למדי, ואולם התיאטרון התגלה כגדול מכדי שקולות השחקנים יישמעו היטב, והעונה כולה נכשלה. קונגריב עזב את ניהול התיאטרון, והשחקנים חזרו לתיאטרונים הוותיקים. למרות זאת המשיך ואנברו בהפעלת התיאטרון. במקום מחזות המשלבים קטעי דיבור ושירה, הקדיש את התיאטרון להעלאת אופרות בלבד, זאת בעקבות דרישה גואה של האצולה לאופרה איטלקית. באותו זמן נעשה ואנברו מעורב בבניית ארמון בלנהיים, והזניח את ניהול התיאטרון, דבר שדרדר אותו עוד יותר. בשנת 1707, בעקבות הפסד של ממון רב שנגרם לו וחוסר יכולת לעמוד בהוצאות השוטפות, אולץ ואנברו להחכיר בהפסד ניכר את התיאטרון ל-14 השנים הבאות לאוון סוויני (Owen Swiny). בדצמבר אותה שנה, הודיע משרד ראש הלשכה המלכותית, ששימש באותן שנים גם כצנזור לכל ענייני תיאטרון ואופרה, כי "כל האופרות ושאר הצגות מוזיקליות, יוצגו מעתה אך ורק בתיאטרון הוד מלכותה בהיימראקט", ואסר על התיאטרון להעלות מחזות שאינם מוזיקליים. התיאטרון המשיך להעלות בעיקר אופרה איטלקית.
בשנת 1711, העלה גאורג פרידריך הנדל בהצגת בכורה את האופרה רינאלדו, האופרה האיטלקית הראשונה שנכתבה עבור תיאטרון אנגלי. האופרה התקבלה בהצלחה, אך התיאטרון המשיך להפסיד כסף, וסוויני ברח מאנגליה מפני הנושים. במקום סוויני, נכנס כמנהל ג'ון ג'יימס היידגר, שביצע שינויים במבנה לשפר את איכות ההופעות. היידגר ייסד את האקדמיה המלכותית למוזיקה (תזמורת), שהצליחה להשיג מימון ממכירת מנויים לעשירים, ביניהם נסיך ויילס. במסגרת זו, יכול היה הנדל להמשיך להציג את יצירותיו בתיאטרון. עד שנת 1739 הציג וניצח הנדל על 25 אופרות מקוריות שלו, ואף היה שותף בניהול בין השנים 1729–1734. הנדל תרם אף להעלאת הפקות אחרות בתיאטרון, למשל "האלכימאי" של בן ג'ונסון.
עם הכתרתו של המלך ג'ורג' הראשון, הפך שמו של התיאטרון ל"תיאטרון המלך" (Kings theatre), שם זה נותר כל עוד מלך ישב על כס המלכות האנגלי. בשנת 1762 הגיע לאנגליה יוהאן כריסטיאן באך, והעלה בתיאטרון 3 אופרות, מה שהביא לפרסומו באנגליה והוא התקבל כמנהל מוזיקלי בחצר המלכה שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ אשת המלך ג'ורג' השלישי.
בשנת 1778, קנו תומאס האריס והמחזאי ריצ'רד ברינסלי שרידן את חוזה החכירה לתיאטרון בסכום של 22,000 ליש"ט. הם השקיעו כסף רב בשיפוץ המבנה בידי האדריכל רוברט אדם. ה"מורנינג כרוניקל" תיאר את השינויים: "חלק נועדו להכניס בתיאטרון עצמו יותר אור, אלגנטיות ותחושה נעימה, חלק עבור נוחות החברה עצמה. צידי חזית הבניין עוטרו בציורי קיר מעשה ידי גיינסבורו, ציוריים ויפים באופן ניכר. העמודים הכבדים שהעניקו לבניין מראה עגמומי שהזכיר יותר מאוזוליאום או בית לוויות מאשר תיאטרון, הוסרו". השיפוצים לא הועילו למצבו הכלכלי של התיאטרון והוא התחיל להחליף ידיים, כאשר כל אחד מוסיף לחובותיו של התיאטרון כהנה וכהנה. בשנת 1783 נאסר עורך הדין ויליאם טיילור, ששימש אז כמנהל הפיננסי של התיאטרון, בעקבות החובות הכבדים שהיה חייב לנושיו. התיאטרון המשיך להתגלגל בין מנהלים שונים, ביניהם גליני, רקדן לשעבר בחברת התיאטרון. בשנת 1789 פרצה אש בבנין התיאטרון, בשעה שחזרה נערכה על הבמה. הרקדנים ברחו החוצה בשעה שקורות בוערות החלו ליפול על הבמה. גליני הציע פרס של 300 ליש"ט למי שיביא לתפיסת העבריין, אך הוא מעולם לא נתפס. לאחר שהבית נשרף כליל, נכנס גליני לשותפות עם אדם בשם או'ריילי להצגת אופרה בתיאטרון הקטן הסמוך, אך השניים הסתכסכו, ושניהם ניסו לקבל את הזכויות לבניית התיאטרון מחדש. בינתיים הצליח טיילור להגיע להסכם עם נושיו, וניסה לרכוש את מה שנותר מחוזה החכירה של ואנברו, אך זה היה כבר מובטח לאו'ריילי. אך בעיה חדשה צצה - הבניין החדש נזקק לשטח סמוך שהיה בשליטת תומך של טיילור. המלחמה כמעט והמשיכה לנצח, אך העונה שהפיק או'ריילי נכשלה בגדול והוא ברח לפריז מפני נושיו.
ויליאם טיילור
האופרה הראשונה שהוצגה בתיאטרון לציבור הרחב, הוצגה ב-26 בינואר 1793, לאחר שהושג האישור מלשכת הלורד צ'מברלין. התיאטרון, שהיה בזמנו הגדול ביותר באנגליה, הפך לתיאטרון הבית של תיאטרון דרורי ליין שבנה את המבנה שלו מחדש בשנים 94–1791. לאחר שהתיאטרון חדל לשמש את תיאטרון דרורי ליין, חזר התיאטרון להציג אופרות, בין היתר הפרמיירות האנגליות של האופרות של מוצרט: "חסדו של טיטוס" (1806), "כך עושות כולן" ו"חליל הקסם" (1811), ו"דון ג'ובאני" ב-1816.
בין השנים 1816–1818, ביצעו ג'ון נאש וג'ורג' רפטון שינויים בחזית, והגדילו את תכולת האולם ל-2,500 מקומות ישיבה. הם הוסיפו גם ארקדה לחנויות בצד הבניין, שכונתה ארקדת האופרה המלכותית. הארקדה שרדה שרפות ובניה מחדש, והיא קיימת עד היום.
בשנים 1818–1820, הוצגו בתיאטרון הבכורות האנגליות של האופרות של רוסיני - "הספר מסביליה", "אליזבת מלכת אנגליה", "האיטלקייה באלג'יר", "סינדרלה" ו"טנקרדי". בשנות ה-20 של המאה ה-19 התיאטרון היה ידוע בשם "בית האופרה האיטלקי, היימרקט".
בשנת 1797 נבחר טיילור לפרלמנט של למסטר, מה שהעניק לו חסינות מפני נושיו. בשנת 1802, כאשר התפזר הפרלמנט הזה, ברח לצרפת, אך שב עם בחירתו לפרלמנט של בארנסטייפל שם כיהן מ-1806–1812. טיילור העביר זמן רב מתקופת כהונתו כמנהל, ב"כלא ספסל המלך", כלא שיועד לבעלי חוב בסאות'וורק.
ג'ון אברס
בשנת 1821 לקח ג'ון אברס, מוכר ספרים, את הניהול של התיאטרון. בשלוש השנים הבאות הוצגו עוד 7 בכורות לונדוניות לאופרות של רוסיני - "La gazza ladra", "הטורקי באיטליה", "משה במצרים", "אותלו", "הגברת מן האגם", "Matilde di Shabran", ו-"Ricciardo e Zoraide". אברס החכיר את התיאטרון לג'מבטיסטה בנלי ב-1824, ורוסיני שהוזמן לשמש כמנצח ומנהל מוזיקלי נשאר לחמשת חודשי העונה, יחד עם אשתו הזמרת איזבלה קולברן. במהלך העונה הוצגו עוד 2 אופרות של רוסיני - "סמירמידה" ו"זלמירה", אך התיאטרון ספג הפסדים, ובנלי נעלם מבלי לשלם לרוסיני ולשאר האומנים. אברס שכר את הסופרן ג'ודיתה פסטה לנהל את עונת 1825, אך תביעה משפטית נגדו, יחד עם ההוצאות הכבירות של התיאטרון הביאו אותו לכדי פשיטת רגל, והוא שב לעסקי הספרים.
פייר פרנסואה לפורט
בשנת 1828 מונה פייר פרנסואה לפורט כמנהל, והחזיק בתפקיד עד למותו ב-1841 (למעט הפסקה בשנים 33–1831). בתקופה זו הוצגו בבכורה אנגלית האופרות הצרפתיות של רוסיני "Le comte Ory" ו-"המצור על קורינתוס". לפורט היה הראשון שחשף את הקהל הלונדוני לאופרות של וינצ'נצו בליני (נורמה, הפוריטנים והסהרורית) וגאטנו דוניצטי (לוצ'יה די למרמור, אנה בולנה ולוקרציה בורג'ה), בהעניקו להן בכורה אנגלית בתיאטרון. לפורט הביא גם זמרים מפורסמים שעשו את הבכורה שלהם באנגליה בתיאטרון, כפולין גארסיה-ויארדו, ג'וליה גריזי, ג'ובאני בטיסטה רוביני, מריו ועוד. אחד מהמנהלים המוזיקליים שכיהנו בתקופת לפורט היה הנבלן השערורייתי ניקולא-שארל בוקסה שכיהן בתפקיד שש שנים מאז 1827.
כאשר הוכתרה המלכה ויקטוריה ב-1837 שונה שמו של התיאטרון ל"תיאטרון הוד מלכותה, בית האופרה האיטלקי". באותה שנה הוצגו מספר מחזות של שייקספיר, ביניהם הסוחר מוונציה בו הופיע לראשונה סמיואל פלפס בתפקיד שיילוק.
בשנת 1841 התעוררה מהומה בתיאטרון כאשר לפורט החליף את הבריטון האהוב אנטוניו טמבוריני, הקהל עלה לבימה ואף השחקנים איימו למרוד.
בנג'מין לאמלי
לפורט מת באופן פתאומי, ובמקומו מונה בנג'מין לאמלי בשנת 1842. בין לאמלי למנצח מייקל קוסטה שררו יחסים טובים. לאמלי הביא לתיאטרון בבכורות אנגליות את האופרות המאוחרות של דוניצטי - "דון פסקואלה" ו"נערת הגדוד". לאמלי חשף את הקהל הלונדוני לאופרות של המלחין האיטלקי העולה, ג'וזפה ורדי, ובשנת 6–1845 הועלו האופרות "ארנאני", "נבוקו" ו"הלומברדים" בבכורות אנגליות בתיאטרון. האופרות של ורדי התקבלו בהתלהבות בקרב הקהל הלונדוני, שלחץ על לאמלי להזמין אופרה מורדי שתוצג בבכורה עולמי בתיאטרון. לאמלי פנה אל ורדי, שהסכים להלחין אופרה במיוחד עבור התיאטרון. באותו זמן החל ורדי לעבוד על 2 נושאים לשתי אופרות שונות - מחזה של שייקספיר "מקבת'" שעובד על ידי פרנצ'סקו מריה פיאבה ללברית של אופרה באותו שם, ומחזה של שילר "השודדים" אותו עיבד אנדראה מאפאי ללברית האופרה "הבנדיטים". ורדי במקור ייעד את האופרה מקבת' לבכורה הלונדונית ואת הבנדיטים לעונת הקרניבל בפירנצה, אך מאחר שלא נמצא טנור מתאים לתפקיד בפירנצה, העלה ורדי את מקבת' בפירנצה בשנת 1847, וב-22 ביולי אותה שנה העלה את הבנדיטים בתיאטרון הוד מלכותה בלונדון בבכורה עולמית, עם זמרת הסופרן השוודית ג'ני לינד בתפקיד אמליה. עוד 2 אופרות של ורדי זכו לפרמיירות מקומיות בשנים 48–1847 - "שני הפוסקארים" ו"אטילה".
בשנת 1847, לאחר ויכוחים רבים בין האמנים בתיאטרון להנהלה, העביר מייקל קוסטה את פעילותו לבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, התיאטרון קיצץ משמו את התואר "בית האופרה האיטלקית" ונשאר כשמו היום - "תיאטרון הוד מלכותה". לאמלי הביא כמנצח את מייקל באלף, ונכנס למשא ומתן עם מנדלסון לכתיבת אופרה חדשה. אך עזיבת התזמורת לקובנט גארדן הייתה משמעותית מאוד, והתיאטרון נסגר ב-1852, עד ל-1856 כאשר התיאטרון היריב עלה בלהבות, והתיאטרון נפתח מחדש. לאחר הפתיחה המחודשת, הביא לאמלי עוד שתי בכורות אנגליות לאופרות של ורדי - "לה טרוויאטה" (1856), ו-"לואיזה מילר" (1858).
ג'. ה. מייפלסון
בין השנים 1862–1867 נוהל התיאטרון בידי ג'יימס הנרי מייפלסון, בהציגו בתיאטרון לצד האופרות האיטלקיות גם אופרות צרפתיות וגרמניות. בתקופתו הוצגו בבכורות אנגליות האופרות "כוחו של גורל" (ורדי), "פאוסט" (גונו), "מדיאה" (כרוביני) ו"נשות וינדזור העליזות" (אוטו ניקולאי). מייפלסון קידם זמרים כמו, מריו, ג'וליה גריזי, הבריטון סר צ'ארלס סטנלי, כריסטינה נילסון ועוד.
בלט בתיאטרון
בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-19, מילא התיאטרון תפקיד חשוב בתור הזהב של הבלט הרומנטי. חברת הבלט של התיאטרון, "הבלט של תיאטרון הוד מלכותה", היה הרכב הבלט החשוב ביותר באירופה אחרי הבלט של האקדמיה המלכותית למוזיקה של פריז. אמן הבלט ז'יל פרוט, התחיל לביים בלט בתיאטרון ב-1830. לאמלי מינה אותו לכוריאוגרף ראשי בשנת 1842. בין היצירות שהוצגו היו "Ondine, ou La Naïade" בשנת 1843, "La Esmeralda" בשנת 1844, "Catarina, ou La Fille du Bandit" בשנת 1846, והדיברטימנטו "Pas de Quatre" בשנת 1845. עוד אמני בלט מפורסמים ביימו הפקות בלט באותה תקופה, כמו ארתור סן-לאון ופאול טליוני. המלחין האיטלקי צ'זארה פוניי, מונה ל"מלחין מוזיקת בלט" בתיאטרון הוד מלכותה בשנת 1843. מאז ועד 1850, כמעט כל בלט חדש שהוצג בתיאטרון היה מפרי עטו. פוניי הוא המלחין הפורה ביותר בתחום הבלט, הלחין מעל 100 יצירות לבלט, ועוד אין ספור דיברטימנטו וקטעי מחול שלרוב הוצגו כאינטרמצו בהצגות האופרה בתיאטרון. בתקופה זו של הבלט הרומנטי, הופיעו בתיאטרון בלרינות נודעות כמארי טליוני, קרלוטה גריזי, פאני אלסלר, לוסיל גראן ופאני קריטו.
1868–1896 התיאטרון השלישי
מייפלסון חזר אל התיאטרון ב-1877, לאחר ניסיון כושל לבנות בית אופרה לאומי, מבנה שבסופו של דבר שימש את הסקוטלנד יארד. עם חזרת חברת האופרה לתיאטרון, בוצעו בו שיפוצים בסך 6000 ליש"ט, ובמסגרתם הוחלפו גם המושבים, השטיחים והטפטים. לאחר שחזר לשימוש תיאטרלי, נפתח התיאטרון באופרה "נורמה" של וינצ'נצו בליני, ב-28 באפריל 1877. הבכורה הלונדונית של כרמן (ביזה) התקיימה בתיאטרון ביוני 1878. בהמשך אירח התיאטרון את חברת האופרה קרל רוזה, וכן הוצגו בו שורה של מחזות צרפתיות ואופרות קומיות. בשנת 1882 הוצגו בתיאטרון הבכורות הלונדוניות של אופרות טבעת הניבלונגים של ריכרד וגנר. מייפלסון חזר לניהול האופרה בשנים 1887 ו-1889, אך הטיימס תיאר את ההופעות כרפרטואר של אופרות שפסקו מלמשוך את הקהל הרחב, זמרים מדרגה שנייה, ואיכות הפקה ירודה. ריגולטו, הייתה האופרה האחרונה שעלתה בתיאטרון בתאריך 25 במאי 1889.
1897–כיום, התיאטרון של פיפס
בעקבות הטכנולוגיות החדשות בתחום התיאטרון שהתחלפו במהירות, הפך מבנה התיאטרון למיושן. כמו כן, חוזה החכירה למשפחת דאדלי עמד לפקוע ב-1891. מטעם נכסי הכתר הייתה כוונה להרוס את כל הבלוק בו עמד התיאטרון, למעט הארקדה, ולהקים במקומו מבנים חדשים. לאחר התגברות על מכשולים שונים בפינוי המבנים באזור, הוחרבו המבנים באזור ב-1892. האדריכל צ'ארלס ג'. פיפס (Charles J. Phipps), מונה לתכנן את התיאטרון החדש וכן מבנה שישמש כבית מלון. בפברואר 1896 הושג הסכם עם הרברט בירבום טרי, להקים את התיאטרון במחיר 55 אלף ליש"ט. ביולי אותה שנה הונחה אבן הפינה, ובפברואר 1897 אושרו התוכניות. פיפס מת ב-1897, והתיאטרון היה עבודתו האחרונה.
מופעים
התיאטרון הנוכחי נפתח ב-28 באפריל 1897. טרי הקים את הבניין מרווחים שעשה בתיאטרון היימרקט. טרי התגורר וניהל את התיאטרון מאז הקמתו ועד למותו ב-1917. לצרכיו האישיים בנה טרי במבנה אולם אירועים וכן חדר מגורים. התיאטרון שוב לא נועד להצגת אופרות, אם כי בשנים הראשונות היו כמה הצגות אופראיות. התיאטרון נפתח בדרמה על פי הספר של גילברט פרקר "The Seats of the Mighty". הרפרטואר כלל המחזות של רומנים שונים מאת דיקנס וטולסטוי כמו מחזות קלאסיים של מולייר ושייקספיר. בתיאטרון גם נערכו הצגות בכורה של מחזות כמו "פיגמליון" של ג'ורג' ברנרד שו, כשטרי עצמו משחק בתפקידים ראשיים. ההפקות של טרי נודעו כהפקות ראוותניות ומרהיבות, בשילוב עם אפקטים מיוחדים והעלאת בעלי חיים על הבמה. ההפקות הללו היו פופולריות ומכניסות, למרות טענות שנשמעו כנגד טרי בעשור האחרון לחייו, על סגנון המשחק שלו המיושן לכאורה.
בשנת 1904 הקים טרי את האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, שפעלה בתיאטרון שנה אחת ולאחר מכן עברה למשכן משלה בבלומסברי. טרי המשיך לקבל בוגרים מהאקדמיה לתיאטרון, ובדרך זו שכר כ-40 שחקנים. בשנת 1916 עלה המחזמר "צ'ו צ'ין צ'או", ושבר את שיא העולם כאשר עלה לא פחות מ-2235 פעמים (שיא שבו החזיק עד שנשבר ב-1955). ב-1927 העלו ג'ורג' ואיירה גרשווין את המחזמר "Oh, Kay!" בבכורה לונדונית בתיאטרון, והוא הועלה בו 213 פעמים.
גם לאחר מלחמת העולם השנייה, המשיך התיאטרון להעלות בעיקר מחזות זמר, כולל ייבוא של מחזות זמר מצליחים מברודוויי. "Follow the Girls" (עלה בשנת 1945, עם 572 הופעות), "Brigadoon" (עלה ב-1949, 685 הופעות), "Paint Your Wagon" (עלה ב-1953, 478 הופעות). המחזמר "סיפור הפרברים" של ליאונרד ברנשטיין נפתח בתיאטרון בדצמבר 1958, ורץ 1039 פעמים. הבכורה הלונדונית של "כנר על הגג" התקיימה בתיאטרון בפברואר 1967 עם חיים טופול בתפקיד טביה, ורץ בתיאטרון 2,030 הופעות.
פנטום האופרה
המחזמר "פנטום האופרה" הוצג בבכורה עולמית בתיאטרון ב-9 באוקטובר 1986, עם מייקל קרופורד ושרה ברייטמן בתפקידים הראשיים. המחזמר זכה בפרס המחזמר הטוב ביותר על שם אוליבייה, וקרופורד זכה באותו פרס על משחקו במחזמר. המחזמר ממשיך לרוץ בתיאטרון עד היום, כאשר הוא המחזמר השני שרץ התקופה הכי ארוכה בוסט אנד (אחרי "עלובי החיים"). המחזמר הוא גם המחזמר שרץ הכי הרבה זמן בברודוויי, וב-2004 הופק ממנו סרט. מעל 130 מיליון איש צפו בו ברחבי העולם, וגרף עד 2007 כ-1,8 מיליארד ליש"ט, מה שהופך אותו לפרויקט הבידורי הרווחי ביותר בהיסטוריה.
מבנה התיאטרון, עם המראה החיצוני המרשים והמראה הפנימי המפואר שלו, יציעים בגובה 3 קומות, פיתוחי הזהב סביב הבמה והעיצוב בהשראת הרנסאנס הצרפתי, יוצרים תפאורה גותית לסיפור המחזמר, אשר מתרחש בבית האופרה הפריזאי "אופרה גרנייה". ציוד הבמה מהתקופה הוויקטוריאנית עדיין קיים מאחורי הקלעים, ואף נעשה בה שימוש כלשהו מפעם לפעם. שיפוצים נערכו בשנים 1990, 1993 ו-2020. האודיטורים מכיל 1,216 מקומות ישיבה.
בעיית הסכומים החלקיים
במדעי המחשב, בעיית הסכום החלקי (Subset Sum Problem) היא בעיה חשובה בתורת הסיבוכיות ובקריפטוגרפיה. הבעיה היא כזו: בהינתן קבוצה של מספרים שלמים, האם קיימת תת-קבוצה לא ריקה שלה שסכום איבריה הוא אפס? לדוגמה, בהינתן הקבוצה {7-,3-,2-,8,5} כקלט לבעיה, התשובה תהיה חיובית, והקבוצה שסכומה אפס תהיה {2-,3-,5}. בעיה זו היא NP-שלמה.
בעיה שקולה לבעיה זו היא כדלקמן: בהינתן קבוצת מספרים שלמים I, ומספר נוסף s, האם קיימת תת-קבוצה לא ריקה של I שסכום איבריה הוא s?
ניתן גם לחשוב על בעיית הסכום החלקי כעל מקרה מיוחד של בעיית תרמיל הגב. מקרה מיוחד של בעיה זו היא בעיית החלוקה, בה נשאלת השאלה האם קיימת תת-קבוצה שסכום איבריה שווה לסכום כל האיברים שאינם בתת-קבוצה זו. הבעיה נכללה ב-21 הבעיות ה-NP שלמות של קארפ, שם היא נקראת "בעיית תרמיל הגב" (כיום, כאמור, שם זה משמש לבעיה אחרת).
אלגוריתמים לפתרון הבעיה
בעיה זו היא NP-שלמה, לכן עדיין לא נמצא אלגוריתם הפותר אותה בזמן יעיל. לעומת זאת, ניתן לפתור את הבעיה באמצעות אלגוריתם פסאודו פולינומי, ובאמצעות אלגוריתם פולינומי מקרב.
אלגוריתם לפתרון בזמן אקספוננציאלי
יש מספר דרכים לפתור את בעיית הסכום החלקי בזמן אקספוננציאלי בגודל הקבוצה. האלגוריתם הנאיבי ביותר יבדוק את כל תתי הקבוצות האפשריות, ויבדוק האם סכומן מתאים להגדרת הבעיה. זמן הריצה של אלגוריתם כזה יהיה O(2^{n}n), שכן ישנן 2^{n} תתי קבוצות שהאלגוריתם יבדוק, ובכל קבוצה כזו יש לכל היותר n איברים שהאלגוריתם יסכום.
קיים גם אלגוריתם טוב יותר שרץ בזמן שהוצג לראשונה על ידי הורוביץ וסהני בשנת 1972. האלגוריתם פועל באופן הבא: אלגוריתם זה דורש מקום מאחר ש-A ו-B הן בגודל כזה כל אחת (הן מייצגות את קבוצות החזקה של קבוצות בגודל \frac{n}{2}). כדי להראות את הטענה לגבי זמן הריצה, צריך להראות שניתן לבנות את הקבוצות באופן ממוין בזמן ולחפש זוג מתאים בזמן דומה. הזמן של המיון נובע מהדרך בה בונים את A ו-B. את החיפוש ניתן לבצע בזמן הדרוש באופן הבא:
אלגוריתם לפתרון בזמן פסאודו פולינומי
פתרון בזמן פסאודו פולינומי אומר שעבור בעיה זהה בה הקלט הוא בבסיס אונרי קיים פתרון הרץ בזמן פולינומי.
הפתרון לבעיה הזו משתמש בתכנון דינמי. נניח שהקלט הוא מהצורה, ועלינו לבדוק האם קיימת תת-קבוצה שסכום איבריה הוא אפס. יהא A הסכום של כל האיברים השליליים בקבוצה, ויהא B הסכום של כל האיברים החיוביים בה.
נגדיר את הפעולה הבוליאנית Q(i,s) להיות התשובה לשאלה: "האם קיימת תת-קבוצה של שסכום איבריה הוא s ?". ברור כעת כי פתרון הבעיה הוא Q(n,0).
נבחין כי עבור A>s,s>B מתקיים. כעת, ניצור טבלה בגודל n * (B-A), כאשר הערך בנקודה (i,j) יהיה Q(i,A+j), ונמלא את הטבלה מלמטה למעלה ומשמאל לימין באמצעות הרקורסיה הבאה:
מילוי כל תא לוקח זמן O(1) כי ערכי הטבלה שהוא משתמש בהן בפסוק הלוגי ידועים כבר מחישובים קודמים, ולכן זמן מילוי הטבלה יהיה O(n*(B-A)).
הפתרון לא נחשב פולינומי בתורת הסיבוכיות כיוון שהערך B-A אינו פולינומי בגודל הבעיה, שהוא מספר הביטים שדרוש כדי לייצג אותם. האלגוריתם הוא פולינומי בערכים של A ושל B, שהם אקספוננציאליים במספר הביטים שלהם.
אלגוריתם קירוב בזמן פולינומי
אלגוריתם קירוב לבעיית הסכום החלקי הוא כדלהלן: בהינתן קבוצת מספרים, מספר s, ומספר c>0 כלשהו, נרצה שהפלט יהיה:
אם כל המספרים הם לא שליליים, ניתן לפתור זאת בזמן פולינומי ב-n וב-\frac{1}{c}.
נשים לב שבבעיה המקורית, אם כל סכום אפשרי של מספרים יכול להיכתב באמצעות P ביטים, אם נפתור את הבעיה המקורית באלגוריתם הקירוב עם c=2^{-P}, נפתור את הבעיה בדיוק. לכן אלגוריתם זה הוא פתרון מדויק של הבעיה כשהוא רץ בזמן פולינומי ב-n וב-2^{P} (כלומר, אקספוננציאלי ב-P).
האלגוריתם רץ בזמן פולינומי כיוון שהרשימות S, T, U תמיד בגודל פולינומי ב-n וב-\frac{1}{c}, ולכן גם כל הפעולות שנעשות עליהן מתבצעות בזמן פולינומי. גודל הרשימות אכן נשאר פולינומי היות שאנו מוסיפים עצמים ל-S אם הם גדולים מהעצם הקודם ב- וקטנים מ-S. הצעד שמוודא שההפרש בין כל שני עצמים שמתווספים הוא לפחות מוודא שברשימה יש לכל היותר \frac{n}{c} עצמים.
האלגוריתם נכון כיוון שבכל צעד מתווספת שגיאה של לכל היותר, ובמהלך n שלבים מתווספת שגיאה של לכל היותר cs.
נואוספירה
נואוספירה הוא מונח בפילוסופיה המדבר על "תחום המחשבה האנושית".
המילה נואוספירה נגזרת מהמילה היוונית "νους" - נואוס, שפירושה "נפש", "שכל" והיא מקבילה לתבנית של "אטמוספירה" ו"ביוספירה".
בתאוריה המקורית של ולדימיר ורנדסקי, הנואוספירה היא השלישית ברצף שלבי ההתפתחות של כדור הארץ אחרי הגאוספירה (חומר דומם) והביוספירה (חיים ביולוגיים). בדיוק כפי שהופעת החיים שינתה באופן יסודי מהקצה את הגיאוספירה, כך הופעת התודעה האנושית משנה באופן יסודי את הביוספירה. בניגוד לרעיונות של התאורטיקנים של השערת גאיה, או המקדמים של רעיון החלל הקיברנטי, הנואוספירה של ורדנסקי מופיעה בנקודה בה האנושות, כתוצאה משליטתה בתהליכים גרעיניים, מתחילה ליצור משאבים באמצעות שינוי של אלמנטים.
לעיתים משתמשים במילה כדי לתאר תודעה על-אנושית הנובעת מתוך האינטראקציות בין שכליהם של בני-אדם. זוהי התפיסה שהציע התאולוג פייר טייאר דה שארדן שהוסיף שהנואוספירה הולכת ומתפתחת לקראת אינטגרציה גדולה יותר, המסתיימת בנקודת האומגה - בה ראה את היעד העליון של ההיסטוריה.
מרד הוויסקי
מרד הוויסקי (באנגלית: Whiskey Rebellion) היה מרד במדינת פנסילבניה שבארצות הברית בשנת 1794. למרד ולדיכויו על ידי מיליציה בראשות הנשיא, ג'ורג' וושינגטון הייתה חשיבות בעיצוב תפקיד הנשיא בארצות הברית, להתפתחותה של היריבות בין הפדרליסטים לדמוקרטים-רפובליקנים, ובעקבות זאת גם להתפתחותה של המערכת המפלגתית הראשונה בארצות הברית.
רקע למרד ומהלכו
בשנת 1791 הממשל הפדרלי הטיל מס על משקאות חריפים. מס זה היה הראשון שהוטל על ידי הממשל המרכזי ומטרתו הייתה לצמצם את החוב של האיחוד. ההתנגדות למס החלה כבר עם הטלתו ב-1791 ואזרחים רבים נמנעו בדרכים שונות מלשלם אותו. על אף שהמס הוטל על משקאות חריפים באופן כללי, חשיבותו הייתה בעיקר בהקשר של מסחר בויסקי, שהיה משקה פופולרי ביותר. בארבעת המחוזות המערביים ביותר של פנסילבניה הויסקי היה מוצר כלכלי כה חשוב שהוא שימש, כמו כסף, כאמצעי לתשלום. בשנת 1794 גברה ההתנגדות למס במחוזות האלה. ביולי של אותה שנה מרשל פדרלי ופקח מס נאלצו לברוח מהאזור.
ב-7 באוגוסט 1794 וושינגטון פרסם הצהרה בה הוא דרש כי המורדים יתפזרו ויחזירו את השקט למחוזות. באותה הצהרה הוא הזהיר גם מפני סיוע לאלו שמבצעים מעשים של בגידה. בנוסף, וושינגטון ביקש וקיבל משופט בית המשפט העליון ג'יימס וילסון הצהרה כי המצב יצא מחוץ לשליטתם של שירות המרשלים ושל שירות בתי המשפט. הנרי נוקס, ששימש כמזכיר המלחמה בקבינט של וושינגטון, שיגר מכתב עם ההצהרה של וושינגטון למושלים של וירג'יניה, ניו ג'רזי, מרילנד ופנסילבניה. במכתב נוקס העביר את הפקודה של וושינגטון לגיוס מיליציה של חיילים מאותן המדינות לצורך דיכוי המרד.
על אף ההתנגדות של מושל פנסילבניה, תומאס מיפלין, שסבר שמיליציה ממדינתו תספיק לצורך דיכוי המרד, וושינגטון שעה לעצתו של מזכיר האוצר, אלכסנדר המילטון, וגייס מיליציה של כ-13,000 חיילים מארבע המדינות. המילטון סבר שהנשיא צריך לדכא את המרד תוך מפגן כוח מרשים, שיפגין את כוחו של הממשל המרכזי וכך היה. וושינגטון עצמו הוביל את המיליציה שלא נתקלה בהתנגדות. על פי ההיסטוריון ג'וזף אליס זו הייתה הפעם הראשונה והאחרונה שבה נשיא אמריקאי הוביל אישית את החיילים בשדה הקרב.
תוצאות המרד
מבחינה צבאית הקרב שהוביל וושינגטון לא היה מרשים במיוחד ולא הביא לתוצאות דרמטיות במיוחד מלבד החזרת השקט למחוזות. הצבא לא נתקל כמעט בהתנגדות; כעשרים אזרחים מורדים נעצרו ונלקחו למשפט בפילדלפיה, מתוכם שניים הורשעו בבגידה.
מבחינה פוליטית למרד היו השלכות נרחבות יותר. מפגן הכוח של וושינגטון הדגים את כוחו של הנשיא ושל הזרוע המבצעת הפדרלית. מחד, דוגמה זו נסכה תוכן היסטורי ללשון החוקה, שהמשמעות של האמור בה לגבי גבולות הסמכות של הנשיא ויחסיו עם הקונגרס והמדינות לא הייתה מוסכמת על כולם. מאידך, בדיוק בגלל שוושינגטון הצליח בהדגמת כוחו של הנשיא, התקרית חידדה את המחלוקת בין הדמוקרטים-רפובליקנים, שנציגיהם הבולטים היו תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון, לבין הפדרליסטים, שנציגם הבולט ביותר היה המילטון. המילטון, ששאב השראה מהמודל הבריטי, רצה לבסס את כוחו של מוסד הנשיאות ולהסיר מגבלות מעל כוחו. ג'פרסון, מדיסון והרפובליקנים חששו מפני מצב שבו הנשיא יהפוך למונרך במסווה ושאפו להגביל את כוחו אל מול המדינות ואל מול הקונגרס. בעוד שהרפובליקנים לא התנגדו לפעולותיו של וושינגטון במהלך המרד, המקרה חידד את התנגדותם לתפיסתו של המילטון, שוושינגטון פעל במהלך התקרית על פי עצותיו. היריבות הזו לא התפתחה לכדי עימות מזוין כפי שחלק חששו, אבל היא הובילה להתפתחותן של יריבויות פוליטיות ואידאולוגיות, אשר בסופו של דבר הובילו להתגבשותה של המערכת המפלגתית הראשונה בארצות הברית.
וורן הרדינג
וורן גמליאל הרדינג (באנגלית: Warren Gamaliel Harding; 2 בנובמבר 1865 – 2 באוגוסט 1923) היה הנשיא ה-29 של ארצות הברית, החל מ-4 במרץ 1921 ועד מותו ב-1923. בזמן מותו נחשב לנשיא אהוד במיוחד, אולם חשיפת פרשיות שהתרחשו בממשלו, כמו פרשת ה"טיפוט דום", הורידו מהאהדה כלפיו, וכך גם חשיפה של רומן עם אחת המאהבות שלו, נאן בריטון. מעבר לפרשיות הנוגעות לו אישית, נשיאותו של הרדינג הייתה מוצלחת ועמדה בסימן שגשוג כלכלי יוצא דופן, קידום פשרות מול פועלים, כגון קביעת יום עבודה בן 8 שעות, קידום המודרניזציה הטכנולוגית וניסיון להביא להרגעת התסיסה האזרחית ששררה בעקבות השפעת הספרדית, הבהלה האדומה ואירועים נוספים.
הרדינג נולד בבלומינג גרוב שבאוהיו. הוא חי באוהיו כל חייו, מלבד בתקופות שבהן הקריירה הפוליטית שלו הכריחה אותו לעבור מקום. הוא התיישב במריון כשהיה בן עשרים, רכש עיתון קטן וכושל בשם "מריון דיילי סטאר" והפך אותו לבמה מצליחה לדעותיו הרפובליקניות. ב-1899, נבחר לסנאט של אוהיו, ולאחר ארבע שנים, נבחר לסגן מושל אוהיו ב-1903. הוא הובס בבחירות לתפקיד המושל ב-1910, אולם נבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1914. הרדינג ניסה להיבחר למועמד הרפובליקני לנשיאות ב-1920, אך נחשב למועמד שלא יצליח. המועמדים המובילים, כמו הגנרל לאונרד ווד, לא הצליחו להשיג רוב, והוועידה הייתה חלוקה. התמיכה בהרדינג גברה בהדרגה עד שנבחר בסיבוב העשירי. הוא ניהל מסע בחירות ממרפסת ביתו, נשאר במריון ונתן לאנשים לבוא אליו. הוא ניצח בניצחון סוחף את המועמד הדמוקרטי, ג'יימס קוקס, והמועמד הסוציאליסטי, יוג'ין דבס, כשהוא מבטיח "חזרה לנורמליות" והופך בכך לסנאטור הראשון שנבחר לנשיאות.
הרדינג מינה כמה אישים נכבדים לתפקידים בכירים, כאנדרו ויליאם מלון לתפקיד מזכיר האוצר של ארצות הברית, הרברט הובר לתפקיד מזכיר המסחר, וצ'ארלס אוונס יוז לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית. בתחום מדיניות הפנים הצליח ממשל הרדינג להתעלות מעל השפל הכלכלי בשנת 1921 והביא לתחילת עשור של שגשוג כלכלי הנודע בכינוי "שנות העשרים הסוערות." הישג בולט במדיניות החוץ שלו היה כינוס הוועידה הימית בוושינגטון, שבה המעצמות הימיות הסכימו להגביל את הציים שלהם, הגבלה שנמשכה כעשור. שני חברים בממשלו של הרדינג הואשמו בשחיתות: מזכיר הפנים של ארצות הברית, אלברט פול, והתובע הכללי של ארצות הברית, הארי דוהרטי. חשיפת הפרשיות לא התרחשה עד לאחר מותו של הרדינג, וגם לא חשיפת פרשיות האהבים של הרדינג מחוץ לנישואיו, אולם שני הנושאים פגעו בו. הרדינג מת מהתקף לב לאחר שחלה בסן פרנסיסקו במהלך מסע נאומים. הוא הוחלף בידי סגנו, קלווין קולידג'. הרדינג היה תומך נלהב של התנועה הציונית ובמהלך כהונתו הכירה ארצות הברית בהצהרת בלפור ובזכות העם היהודי ל"בית לאומי" בארץ ישראל.
ילדותו ולימודיו
הרדינג נולד ב-2 בנובמבר 1865, בבלומינג גרוב, אוהיו. הוריו כינו אותו "וויני" בילדותו, והוא היה הבכור מבין שמונה ילדים שנולדו לג'ורג' טריון הרדינג האב (1843–1928) ופיבי אליזבת' דיקרסון-הרדינג (1843–1910). פיבי הייתה מיילדת. טריון היה חקלאי ולימד בבית ספר קרוב לעיירה. לאחר לימודים, הפך טריון לרופא. אמו הייתה ממוצא הולנדי. להרדינג היו גם אבות מאנגליה, ויילס וסקוטלנד.
היו שמועות בעיירה שאם-סבתו של הרדינג הייתה שחורה. אביה של סבתו, עמוס הרדינג, טען שגנב שהמשפחה תפסה הפיץ את השמועה. גם לאחר מותו של הרדינג ב-1923, השמועות עדיין היו קיימות. ב-2015, מחקר גנטי על צאצאיו של הרדינג הכריע שלא היו להרדינג שורשים אפריקניים. משפחת הרדינג, שתמכה בתנועה לביטול העבדות, עברה לקלדוניה, שם רכש טריון את "דה ארגוס", שבועון מקומי. החל מגיל 11, החל הרדינג ללמוד את עקרונות עסקי העיתונות.
בסוף 1879, בגיל 14, נרשם הרדינג לקולג' של אוהיו והיה תלמיד מצטיין. בשנתו האחרונה במוסד הוציא יחד עם חבר עיתון לקולג'. בנוסף, עברה משפחתו למריון, מרחק עשרה קילומטר מקלדוניה, וכשהוא סיים את לימודיו ב-1882, הצטרף אליהם.
עורך
בנעוריו של הרדינג, רוב האוכלוסייה עוד חייה בחוות ובעיירות קטנות. הוא עצמו חי רוב חייו במריון, עיר קטנה באוהיו הכפרית, ונקשר אליה. גם כשהפך לנשיא טען שהיה מעדיף להישאר לגור שם.
לקראת סוף העשור, בנה הרדינג את ה"סטאר". העיר מריון הייתה רפובליקנית, כמו מדינת אוהיו, אבל המחוז עצמו היה דמוקרטי. הרדינג נקט קו מאוזן כעורך, והכריז שעיתונו אינו מפלגתי. הוא הפיץ גם מהדורה שבועית שהייתה רפובליקנית מתונה. מפרסמים נמשכו לעיתון, והעיתון הרפובליקני השבועי המתחרה פשט רגל.
אוכלוסיית מריון הוכפלה בין 1880 ל-1890, מ-4,000 תושבים ל-8,000, ועד 1900 גדלה ל-12,000 תושבים. הגדילה עזרה ל"סטאר", והרדינג קידם את העיר, ורכש מניות בעסקים מקומיים. הוא נחשב למשקיע מוצלח באופן כללי. הרדינג היה הנשיא היחיד בעל ניסיון עיתונאי. הוא תמך במושל הרפובליקני, ג'וזף פורקר.
הרדינג פגש לראשונה בפלורנס קלינג, בחורה מבוגרת ממנו בחמש שנים, בתור בתו של בנקאי ותעשיין מקומי. עמוס קלינג זכה להכפשות בעיתונו של הרדינג. פלורנס הייתה מעורבת בכל ענייניו של אביה. לאחר שחזרה מאקדמיה למוזיקה (קלינג היה נחוש שבתו תוכל לפרנס את עצמה אם תיאלץ לעשות זאת, ולכן שלח אותה לקונסרבטוריון של סינסינטי. לאחר נישולה היא נאלצה להתפרנס לבד), התעמתה פלורנס עם אביה. לאחר שברחה ונישאה לגבר, וחזרה למריון בלעדיו אולם עם תינוק קטן בשם מרשל, הסכים עמוס לגדל את הילד אולם לא לתמוך בפלורנס, שלימדה פסנתר. אחת מתלמידותיה של פלורנס הייתה צ'ריטי, אחותו של הרדינג. ב-1886, התגרשה פלורנס מבעלה הקודם והחלה לצאת עם הרדינג.
מערכת היחסים בין משפחת קלינג התערערה, בעיקר בשל ההתקפות של הרדינג על קלינג בעיתונו, וגם מפני שקלינג היה סבור שהרדינג הוא צאצא לאפרו אמריקנים. הוא החל להפיץ שמועות על הדם השחור של המשפחה, ועודד אנשי עסקים מקומיים להחרים את הרדינג. כשהרדינג גילה זאת, הוא דרש מקלינג להפסיק אחרת ירביץ לו (הרדינג עצמו מעולם לא ידע אם הייתה אמת בשמועות). הזוג נישא בביתם החדש במריון, ולא היו להם ילדים. הרדינג קרא לאשתו "הדוכסית" בחיבה, כיוון שהשגיחה על כספו ועליו.
התחלה בפוליטיקה
לאחר רכישת ה"סטאר", הפנה הרדינג את מרצו לפוליטיקה, ותמך במושל פורקר, שנבחר לתפקידו ב-1885. פורקר היה חלק מדור מלחמת האזרחים האמריקנית, שאתגר רפובליקנים מבוגרים יותר מאוהיו, כמו הסנאטור ג'ון שרמן על השליטה בפוליטיקה של המדינה. הרדינג, שהיה נאמן למפלגתו, תמך בפורקר בתוך המפלגה. הוא היה מוכן לסבול את הדמוקרטים, אולם שנא כל אדם שפרש מהמפלגה הרפובליקנית לטובת מפלגה שלישית. הוא היה ציר לוועידה המפלגתית של המדינה ב-1888, בגיל 22 בלבד, כנציג מחוז מריון, ונבחר להיות ציר רוב שנותיו עד להיבחרו לנשיאות.
הצלחתו של הרדינג כעורך פגעה בבריאותו. חמש פעמים בין 1889 ו-1901 נשלח לסניטריום בגלל התמוטטות עצבים. רבים טענו שהתמוטטות העצבים השפיעה על ליבו. במהלך אחת מהיעדרויותיו ממריון, ב-1894, פרש המנהל העסקי של ה"סטאר" והוחלף בידי פלורנס. היא הפכה לעוזרת הראשית של בעלה בצד העסקי של העיתון, ושמרה על תפקידה עד שעברו לוושינגטון ב-1915. עזרתה הרשתה להרדינג לצאת ולנאום נאומים (הוא המשיך להשתמש בכרטיס הרכבת החינמי שלו).
ב-1892, נסע הרדינג לוושינגטון, ונפגש עם חבר הקונגרס הדמוקרטי מנברסקה, ויליאם ג'נינגס ברייאן. הוא הקשיב לנאומו של ברייאן, מהנואמים המעולים של אותה התקופה. הרדינג נסע לתערוכה הקולומביאנית בשיקגו ב-1893. שני הביקורים היו ללא פלורנס. הדמוקרטים זכו בדרך כלל במשרות הפוליטיות במחוז. כשניסה הרדינג להיבחר לגזבר המחוז ב-1895 הוא הפסיד, אולם הצליח יותר מהמצופה. כעבור שנה, הוא היה אחד מהנואמים הבולטים באוהיו שתמכו בויליאם מקינלי במהלך מסעו לנשיאות. הרדינג החל להתפרסם באוהיו.
סנאטור מקומי
הרדינג רצה לנסות להיבחר שוב לתפקיד. אף על פי שהיה תומך ותיק של פורקר (שהיה אז סנאטור), הוא נזהר לשמור על יחסים טובים עם הפלג במפלגה שהובל בידי מארק האנה, יועצו הפוליטי של מקינלי. גם האנה וגם פורקר תמכו בהרדינג בניסיונו להיבחר לסנאט של אוהיו ב-1899. הוא קיבל את מועמדות המפלגה, ונבחר בקלות לכהונה בת שנתיים.
לאחר היבחרו לסנאט, פגש בהארי דוהרטי, שהפך לבן בריתו הפוליטי הקרוב. דוהרטי, ששירת שתי כהונות בבית הנבחרים של המדינה, הפך ללוביסט פוליטי בקולומבוס. לאחר הפגישה הראשונה עם הרדינג, טען שיהפוך אותו לנשיא.
מנהיג מפלגתי
בתחילת 1903, הכריז הרדינג שינסה להיבחר לתפקיד מושל המדינה. האנה הרגיש שהרדינג לא היה יכול לנצח- התנועה הפרוגרסיבית התפתחה, והציבור החל לחשוד במינויים פוליטיים ובמנהיגים מפלגתיים. במקום, האנה שכנע את מירון האריק, חבר של מקינלי ובנקאי, לרוץ לתפקיד. האריק נחשב למועמד שיוכל לקחת קולות גם מהמועמד הדמוקרטי, ראש עיריית קליבלנד, טום ג'ונסון. ללא סיכוי להיבחר, ביקש הרדינג להתמודד על תפקיד סגן המושל, ונבחר להיות סגנו של האריק. הם ניצחו ברוב סוחף.
לאחר שהוא והרדינג נכנסו לתפקיד, ביצע האריק החלטות שגרמו לרפובליקנים לפנות נגדו. הוא התנגד להקמת מכללה חקלאית, והרחיק ממנו את תמיכת החקלאים. מצד שני, הרדינג לא עשה הרבה, אולם הצליח במעט שעשה. אחריותו להנהיג את הסנאט המקומי הרשתה לו לפתח את קשריו הפוליטיים. הרדינג ואחרים חזו ניצחון בבחירות לתפקיד המושל ב-1905, אולם האריק סירב לפרוש. בתחילת 1905, הודיע הרדינג שיקבל את המועמדות אם זאת תוצע לו, אולם כעס מנהיגי המפלגה גרם לו להכריז שלא ינסה להיבחר. האריק הובס, וסגנו של המושל החדש, אנדרו האריס, הפך למושל לאחר מות המושל הדמוקרטי.
הרדינג נבחר להיות המועמד לתפקיד המושל ב-1910. באותה התקופה, המפלגה הייתה מפולגת בין האגפים הפרוגרסיביים והשמרניים שלה, ולא יכלה לנצח את הדמוקרטים המאוחדים. הוא הפסיד במסע הבחירות, שנוהל בידי הארי דוהרטי. הנשיא טאפט והנשיא לשעבר רוזוולט, למרות המחלוקת ביניהם, תמכו בהרדינג ואף באו לאוהיו כדי לתמוך בו, אולם הרדינג הובס בקלות.
הפילוג במפלגה גדל, וב-1912, רוזוולט וטאפט התמודדו על המועמדות לנשיאות. הוועידה הלאומית הייתה מפולגת. לבקשתו של טאפט, נאם הרדינג לטובתו, אולם הצירים הכועסים לא הקשיבו לו. טאפט נבחר מחדש, אולם תומכי רוזוולט נטשו את המפלגה. הרדינג, שהיה נאמן למפלגה, תמך בטאפט. הקול הרפובליקני התפלג בין טאפט, המועמד הרשמי, ורוזוולט, שרץ במסגרת המפלגה הפרוגרסיבית. דבר זה אפשר למועמד הדמוקרטי, מושל ניו ג'רזי וודרו וילסון, להיבחר.
סנאטור טירון
כשהרדינג הצטרף לסנאט, הדמוקרטים שלטו בשני בתי הקונגרס, והונהגו בידי הנשיא וילסון. כסנאטור טירון בקבוצת המיעוט, נאלץ הרדינג להסתפק בתפקידים לא חשובים בוועדות. הוא היה רפובליקני שמרן יחסית. כמו במהלך תקופתו בסנאט של אוהיו, הוא הפך לאהוד מאוד.
בשני נושאים, זכות הצבעה לנשים ואיסור על אלכוהול, שבחירה בצד הלא נכון הייתה יכולה לפגוע בו בניסיונו להיבחר לנשיאות, הוא נקט עמדה מתונה. כסנאטור נבחר, טען שלא יתמוך בזכות הצבעה לנשים עד שאוהיו תתמוך בכך. התמיכה הרחבה בזכות ההצבעה לנשים באוהיו ובקרב הרפובליקנים בסנאט הובילה לכך שכשהקונגרס הצביע בנושא, היה הרדינג תומך נלהב. הרדינג, ששתה אלכוהול, התנגד בתחילה לאיסור על אלכוהול. הוא תמך בתיקון ה-19 לחוקה, שהחל את תקופת היובש, לאחר שהצליח להכניס סעיף שקבע מגבלת זמן לאשרור התיקון, שנחשב כסעיף שיחסל את החוק. לאחר שהתיקון אושרר בכל מקרה, החליט הרדינג לתמוך בביטול הוטו של וילסון על חוק וולסטד, שקבע כללים לאכיפת התיקון, והשיג את תמיכת מתנגדי הברים.
הרדינג, שהיה מכובד בידי הרפובליקנים והפרוגרסיבים, מונה ליושב הראש הזמני של הוועידה הרפובליקנית הלאומית ב-1916, ונאם בפתיחתה. הוא דרש מהצירים לאחד את המפלגה. הוועידה בחרה בצ'ארלס אוונס יוז להיות מועמדה לנשיאות. הרדינג פנה לפייס את רוזוולט לאחר שזה סירב לרוץ כמועמד פרוגרסיבי, וחיסל את המפלגה. בבחירות של 1916, למרות האחדות הרפובליקנית, הובס יוז בידי וילסון בהפרש זעום.
הרדינג תמך בהכרזת המלחמה של וילסון ב-1917 ובהצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. באוגוסט, תמך במתן סמכויות כמעט דיקטטוריות לוילסון, וטען שלדמוקרטיה אין מקום בזמן המלחמה. הוא תמך ברוב החקיקה למען המלחמה, כולל חוק הריגול של 1917, שהגביל את זכויות האזרח, אף על פי שהתנגד לחוק מס על רווחים עודפים, שפגע, לטענתו, בעסקים. במאי 1918, החל הרדינג להתנגד יותר לוילסון, והתנגד לחוק שירחיב את סמכויותיו.
בחירות מקדימות
כשרוב הפרוגרסיבים חזרו אל המפלגה הרפובליקנית, היה נראה שמנהיגם, תאודור רוזוולט, ינסה לרוץ לתקופת כהונה שלישית ב-1920 כמועמד הרפובליקני. הוא אמנם הוביל, אולם מת בפתאומיות ב-6 בינואר 1919. מספר מועמדים נכנסו למירוץ, כולל הגנרל ליאונרד ווד, מושל אילינוי פרנק לואדן, הסנאטור מקליפורניה היירם ג'ונסון, ועוד כמה מועמדים זוטרים כהרברט הובר (שביצע פעילות הומניטרית במלחמת העולם), מושל מסצ'וסטס קלווין קולידג', והגנרל ג'ון פרשינג.
הרדינג, שרצה להיות נשיא, נכנס אל המירוץ כדי לבסס את מעמדו בקרב המפלגה באוהיו, ולהיבחר מחדש לסנאט ב-1920. ב-17 בדצמבר 1919, הכריז הרדינג על מועמדותו. הרפובליקנים המובילים לא חיבבו את ווד וג'ונסון הפרוגרסיבים, ולואדן, שהיה יותר עצמאי, לא נחשב לאהוד במיוחד. הרדינג היה יותר מקובל על המנהיגים הוותיקים.
דוהרטי, שהפך למנהל מסע הבחירות של הרדינג, ידע שאף מועמד לא ישיג רוב. הוא דאג שהרדינג יהיה מועמד מקובל על הצירים כשהמנהיגים ידרשו זאת. היו רק שש עשרה מדינות שערכו בחירות מקדימות ב-1920, וביניהן המדינה החשובה הייתה אוהיו. הרדינג היה זקוק לנאמנים בוועידה כדי לקבל את המועמדות, ומסע הבחירות של ווד קיווה לנצח שם ולהוציא את הרדינג מהמירוץ. ווד ניהל מסע בחירות במדינה והשקיע שם סכומים רבים. הרדינג, כמנהגו, דיבר בפייסנות. הוא ודוהרטי היו בטוחים לחלוטין שיזכו ב-48 הצירים של אוהיו והלכו למדינה הבאה, אינדיאנה. ב-27 באפריל, הרדינג ניצח באוהיו בהפרש זעום של 15,000 קולות, וזכה רק ב-39 צירים. באינדיאנה, הוא הגיע למקום הרביעי עם פחות מעשרה אחוזים, ולא זכה בצירים. הוא היה מוכן לוותר ושלח את דוהרטי למלא טופסי מועמדות לעוד כהונה בסנאט, אולם פלורנס הרדינג סירבה לתת לו לפרוש.
לאחר שהתאושש מהתוצאות הגרועות, נסע הרדינג לבוסטון, ונאם נאום. בנאומו, טען שאמריקה זקוקה לריפוי, לנורמליות ולשיקום. נאומו זכה להדים ברחבי המדינה, שרצתה בדיוק את הדברים הללו.
ועידה
הוועידה הרפובליקנית הלאומית נפתחה בשיקגו ב-8 ביוני, והצירים היו מפולגים, בעיקר בגלל חקירה של הסנאט על מימון הבחירות המקדימות. דו"ח של הסנאט גילה שווד שילם 1.8 מיליון דולרים, וג'ונסון האשים אותו שניסה לקנות את הנשיאות. לואדן השקיע 600,000 דולרים, וחלקם הגיעו אל כיסיהם של שני צירים. ג'ונסון השקיע 194,000 דולרים והרדינג 113,000. רבים טענו שג'ונסון היה מאחורי החקירה, ולכן תומכי ווד ולואדן החליטו לא להתפשר איתו. מבין 1,000 צירים, 27 היו נשים- התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, שהבטיח זכות הצבעה לנשים, היה זקוק לאשרור של עוד מדינה אחת כדי להיות תקף, ועד סוף אוגוסט כבר עבר. לוועידה לא היה מנהיג, ורוב הצירים הצביעו כפי שראו לנכון. כשהנשיא היה דמוקרט, מנהיגי המפלגה לא יכלו לחלק מינויים פוליטיים ולהרוויח קולות.
ויטפילד דיפי
דוקטור ביילי וויטפילד (ויט) דיפי (אנגלית: Bailey Whitfield Diffi; נולד ב-5 ביוני 1944 בקווינס שבניו יורק), קריפטוגרף אמריקאי, מחלוצי הצפנת מפתח פומבי. חתן פרס טיורינג לשנת 2015.
וורן הרדינג
ועידה
הפרשנים טענו שהרדינג לא יבחר בגלל התוצאות הגרועות שלו, והוא נחשב לסוס שחור. הרדינג, שפיקח על מסע הבחירות שלו, היה במקום השישי- מאחורי שלושת המועמדים המובילים, השופט לשעבר יוז והרברט הובר, בהובלה זעומה על קולידג'.
ויטפילד דיפי
ביוגרפיה
את התואר הראשון שלו במתמטיקה רכש במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ב-1965.
וורן הרדינג
ועידה
לאחר שהוועידה התעסקה בעניינים אחרים, בבוקרו של יום שישי, 11 ביוני, היא החלה לבחור במועמד הנשיאותי. הרדינג ביקש ממושל אוהיו להעמיד אותו לבחירה כמועמד פשרה.
ויטפילד דיפי
ביוגרפיה
דיפי מפורסם בעיקר בשל המצאת רעיון הצפנת המפתח הפומבי בשנת 1975. מאמרם של ויטפילד דיפי ומרטין הלמן, "כיוונים חדשים בהצפנה" (פורסם לראשונה ב-1976), הציג שיטה חדשה לחלוטין להעברת מפתח הצפנה, שהרחיקה לכת עד כדי פתרון אחת הבעיות היסודיות בהצפנה - בעיית הפצת מפתחות - והתפרסמה לאחר מכן כשיטת דיפי הלמן. נראה שמאמרם היה זה שהמריץ והוביל כמעט, לפיתוח סוג חדש של אלגוריתמים להצפנה, הצפנת מפתח אסימטרי.
וורן הרדינג
ועידה
ארבעה סיבובים התרחשו באחר הצהריים של 11 ביוני, והוועידה הייתה מחולקת. היה צורך ב-493 קולות כדי להיבחר, ואילו ווד השיג רק 314. לואדן השיג 289. הרדינג השיג, בשיאו, 65. יושב הראש הנרי קבוט לודג' ממסצ'וסטס, שהיה מנהיג הרוב בסנאט, הוציא את הוועידה להפסקה בשבע בערב.
ויטפילד דיפי
ביוגרפיה
עד שנת 1978 ניהל דיפי את מחלקת מחקר מערכות האבטחה בחברת הטלפונים הקנדית נורטל, שם פיתח ארכיטקטורת ניהול מפתחות עבור מערכות אבטחה PDSO ברשתות NT הנקרא X.25.