cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המשטרה הניידת
המשטרה הניידת (באנגלית: Police Mobile Force, ובראשי תיבות: PMF) הייתה יחידה של משטרת המנדט שהוקמה בשנת 1940, כאשר משטרת המנדט לקחה על עצמה חלק מהמשימות שקודם לכן היו בידי הצבא הבריטי שהיה עסוק בלחימה כנגד מדינות הציר במלחמת העולם השנייה. עם הקמתה מנתה היחידה, שנחשבה יחידת עילית, כ-550 איש, שכללו כ-50 קצינים בריטיים, 250 שוטרים בריטיים וכ-250 שוטרים ארץ ישראליים, יהודים וערבים. החל משנת 1944 שימשה היחידה במאבק כנגד המחתרות שקמו ביישוב העברי ולצורך כך גויסו אליה עוד כ-2000 שוטרים בריטיים והשוטרים הארצישראליים שוחררו ממנה. היחידה התנייעה באמצעות שריוניות ושימשה ככלי חשוב במאבק הבריטים כנגד המחתרות, שהחמיר בשנת 1945 עם הקמת תנועת המרי העברי. תקציבה בשנים 1945-1946 הגיע למעל מיליון לירות. מפקדה האחרון של היחידה היה הבריגדיר ברנרד פרגוסון.
בדצמבר 1946, בעקבות המלצתו של צ'ארלס ג'ורג' ויקהאם, הודיע הקולונל ויליאם ניקול גריי, מפקד משטרת המנדט, על פירוק היחידה, והטמעת שוטריה בשורות המשטרה הכללית. הסיבה שניתנה לכך הייתה כי בעת הקמת היחידה, בשנת 1940, לא יכול היה הצבא להעניק סיוע צבאי למשטרה, אך לאחר מכן השתנה המצב, ואין עוד צורך בפעילות היחידה.
סימונה פיאניג'אני
סימונֵה פּיאניג'אני (באיטלקית: Simone Pianigiani, נולד ב-31 במאי 1969 בסיינה, איטליה) הוא מאמן כדורסל איטלקי המאמן את צדביטה אולימפיה.
קריירת אימון
פיאנג'אני התחיל את קריירת האימון המקצוענית שלו בשנת 1995 כעוזר מאמן בקבוצת מונטפסקי סיינה מעיר הולדתו, ששיחקה אז בליגת העל האיטלקית בכדורסל ומאז עונת 2000/01 בסופרוליג ואז ביורוליג. הוא שימש בתפקיד זה כ-9 שנים, כשהוא מאמן במקביל את קבוצת מחלקת הנוער של המועדון. במהלך תפקידו זה בסיינה הקבוצה זכתה בגביע ספורטה, באליפות אחת ובסופרקאפ אחד, והעפילה פעמיים לפיינל פור היורוליג.
יום הסאסי
היסטוריה
חגיגות ליל כל הקדושים בברזיל החלו בבתי ספר דוברי אנגלית, שם זו הייתה חגיגה חשובה. בשבוע האחרון של אוקטובר בברזיל חנויות רבות היו מעוטרות בדלועים ובצבעים כהים, תוך שהן היו מעוטרות במוצרים שונים ליל כל הקדושים - רובם מיובאים מהרפובליקה העממית של סין או מטאיוואן. בניסיון להתנגד להשפעה האמריקאית על התרבות הברזילאית, שנחשבה כמסיחת דעת מהמורשת העשירה שלה, ייסדה האגודה הלאומית Amigos do Saci את יום הסאסי.
סימונה פיאניג'אני
קריירת אימון
לקראת עונת 2006/07 מונה פיאניג'אני לתפקיד המאמן הראשי בקבוצה במקומו של קרלו רקאלקטי, וניתנה לו יד חופשית לשינויים נרחבים בסגל.
פיאניג'אני שימש בתפקיד זה עד עונת 2011/12, כשהוא זוכה עם הקבוצה בשש אליפויות רצופות בין 2007 ל-2012 - במשך כל שנותיו עם הקבוצה. בעונת 2008/09 רשמה הקבוצה עונה היסטורית תחתיו, שהסתיימה בטרבל (שכלל סופרקאפ, אליפות וגביע - אחד מתוך הארבעה שזכה בהם עם סיינה), הפסד בודד בזירה המקומית ובמאזן נקי מהפסדים בפלייאוף הליגה, מתוך 44 משחקים בסך הכל.
יום הסאסי
היסטוריה
אותה היוזמה זכתה לתמיכה על ידי אמנים, אנשי חינוך, פוליטיקאים וחלק ניכר מהחברה הברזילאית והפכה למועד רשמי במדינת סאו פאולו (על פי חוק מס' 11.669, שנחקק ב-13 בינואר 2004) וכן בעשר עיריות במדינה: סאו פאולו, סאו לואיז דו פאראיטינגה, סאו חוסה דו ריו פרטו, גוארטינגטה, אמבו דאס ארטס, ויטוריה, פוסוס דה קלדאס, אוברבה ועוד.
סימונה פיאניג'אני
קריירת אימון
בעונת עבר לאמן את קבוצת פנרבחצ'ה/אולקר מליגת העל הטורקית, שם נשאר לפחות מעונה אחת, כשבפברואר 2013 התפטר עקב "סיבות אישיות". פיאניג'אני הספיק לזכות עם פנר בגביע הטורקי, ובזמן התפטרותו עמדה הקבוצה במקום הראשון בטבלת הליגה (אך במקום הלפני-אחרון בשלב הטופ 16 ביורוליג).
יום הסאסי
סאסי
לסאסי יש כוחות על-טבעיים והוא עושה מעשי שובבות בתוך הבתים, במיוחד בלילות; הוא מסוגל להפוך את עצמו לרוח ולהסוות את עצמו בתוך בקבוק לכאורה.
סימונה פיאניג'אני
קריירת אימון
ביוני 2016 מונה פיאניג'אני לתפקיד המאמן הראשי בקבוצת הפועל ירושלים מליגת העל הישראלית בכדורסל. הוא הגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה בכדורסל, בו הפסידה למכבי תל אביב, ולחצי גמר היורוקאפ, בו הפסידה 1:2 בסדרה לולנסיה. בליגה זכה פיאניג'אני עם הקבוצה באליפות השנייה בתולדותיה. בתום העונה ויתר על עונה נוספת בקבוצה ושחרר עצמו ממנה על ידי תשלום סעיף השחרור בחוזהו.
ביוני 2017 חתם פיאניג'אני בקבוצת אולימפיה מילאנו המשחקת בליגת העל האיטלקית וביורוליג. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה איתה באליפות איטליה. ב-11 ביוני 2019, הוחלף על ידי אטורה מסינה.
Ready or Not (שיר של פוג'יז)
Ready or Not (מילולית: מוכן או לא) הוא שיר של להקת ההיפ הופ האמריקנית פוג'יז אשר נכלל במקור באלבום האולפן השני של הלהקה The Score.
הפקה
לאורך השיר מנוגנת באופן חוזר ונשנה דגימה משירה של הזמרת האירית אניה "Boadicea". כמו כן, הפזמון של השיר נכתב בהשראת מילות השיר "" מאת הלהקה האמריקנית The Delfonics.
הזמרת האירית אניה ציינה בתחילה כי בכוונתה לתבוע את הפוג'יז על הפרת זכויות יוצרים שכן היא לא נתנה את הסכמתה לכך שהלהקה תשתמש בדגימה מתוך שירה "Boadicea". המחלוקת יושבה לבסוף מחוץ לבית המשפט.
באוגוסט 2008 ציין נשיא ארצות הברית ה-44 ברק אובמה כי השיר "Ready or Not" הוא השיר האהוב עליו בכל הזמנים בראיון שהעניק למגזין בלנדר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא של השיר נחשב לאחד מהווידאו קליפים היקרים ביותר בכל הזמנים.
בראדלי קארנל
בראדלי ניל קארנל (באנגלית: Bradley Neil Carnell, נולד ב-21 בינואר 1977 ביוהנסבורג שבדרום אפריקה) הוא כדורגלן עבר דרום אפריקאי, ששיחק בעמדת המגן במספר מועדונים בליגת העל הדרום אפריקאית, בליגת הבונדסליגה ובנבחרת דרום אפריקה, עמה השתתף במונדיאל 2002.
קריירת מועדונים
קארנל החל לשחק כדורגל במועדון ויטס יוניברסיטי, הממוקם בעירו יוהנסבורג, בשנת 1993.
בשנת 1997 עבר קארנל למועדון קייזר צ'יפס, אחד המועדונים הבכירים ביותר בכדורגל הדרום אפריקאי. קארנל שיחק בקייזר צ'יפס עונה אחת בלבד, והציג יכולת טובה שהקנתה לו חוזה בשטוטגרט מהבונדסליגה. קארנל שיחק בשטוטגרט חמש עונות, והשתלב עד מהרה בהגנה של הקבוצה שכללה את תומאס ברטולד, פרנק פרלאט ויינס קלר. בשתי עונותיו הראשונות של קארנל בשטוטגרט, הקבוצה סיימה את העונה במרכז הטבלה. בעונתו השלישית בקבוצה, 2000/01, הקבוצה ניצלה מירידה במחזורי הסיום, וסיימה מקום אחד מעל הקו האדום. בתקופה זו החלה מהפכת צעירים בשטוטגרט, שסבלה ממשבר כלכלי קשה, וקארנל החל לשחק פחות, ובעונת 2001/02 הופיע 12 פעמים בלבד, כאשר הקבוצה סיימה במקום השמיני. בעונת 2002/03 שיחק קארנל שישה משחקי ליגה בלבד. בתום עונה זו עזב קארנל את המועדון לאחר שצבר 82 הופעות, וחתם בבורוסיה מנשנגלדבך.
בעונתו הראשונה בבורוסיה מנשנגלדבך צבר 18 הופעות. את עונת 2004/05 החל קארנל בבורוסיה מנשנגלדבך, אך איבד את מקומו בהרכב, ובפגרת החורף חתם בקרלסרוהה מהבונדסליגה השנייה. קארנל לא הצליח להעפיל עם המועדון לבונדסליגה בעונה זו ובעונה שאחריה, אך בעונת 2006/07 היה קארנל חלק חשוב מההעפלה של המועדון לבונדסליגה מהמקום הראשון, כשהוא הבקיע שישה שערי ליגה באותה עונה. בעונת 2007/08 הצליחו קארנל וקרלסרוהה להישאר בבונדסליגה, אך נשרו לבונדסליגה השנייה בעונת 2008/09, כשמספר ההופעות של קארנל ירדה משמעותית. בתום עונה זו עזב את קרלסרוהה לאחר שצבר 93 הופעות ליגה והבקיע שמונה שערי ליגה, וחתם בהאנזה רוסטוק מהבונדסליגה השנייה. קארנל שיחק עונה אחת בהאנזה רוסטוק, ובאותה עונה המועדון נאבק בתחתית והצליח להינצל מירידה.
עונת הפרישה של קארנל הייתה 2010/11. בעונה זו שיחק קארנל בסופרספורט יונייטד מליגת העל הדרום אפריקאית. בתום עונה זו פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית
קארנל ערך 42 הופעות במדי נבחרת דרום אפריקה, בין השנים 1997 ו-2010. עם זאת, קארנל השתתף רק בשני טורנירים גדולים, שניהם בשנת 2002. בגביע אפריקה לאומות 2002 קארנל היה חלק מהגעתה של דרום אפריקה לרבע הגמר, שם הודחה הנבחרת על ידי נבחרת מאלי. במונדיאל 2002 קארנל שיחק את מלוא הדקות בשלב הבתים, שבסיומו הודחה נבחרת דרום אפריקה בגין מאזן שערי זכות נחות מול נבחרת פרגוואי, על אף שלשתיהן היה אותו מספר נקודות והפרש שערים זהה. לאחר טורניר זה, לא שיחק קארנל בטורנירים גדולים נוספים.
ג'ואן ארמטריידינג
ביוגרפיה
ארמטריידינג נולדה בבאסטר, בירת סנט קיטס ונוויס והיגרה עם משפחתה לברמינגהאם באנגליה בשנת 1957. בגיל 14 החלה בכתיבת שירים ולחנים. בתחילת שנות ה-70 היא עברה להתגורר בלונדון כדי להשתתף במחזמר שיער. שם פגשה את כותבת השירים פאם נסטור ויחד הן יצרו את אלבומה הראשון "Whatever's for Us", אשר יצירתו הושלמה בשנת 1972. לאחר פרסום האלבום הפסיקה ארמטריידינג את פעילותה המוזיקלית לשנים ספורות ושוחררה מן החוזה עם חברת התקליטים Cube Records של דייוויד פלאץ שהפיקה את האלבום.
בשנת 1975 חתמה על חוזה הקלטות עם חברת A&M Records והוציאה את האלבום "Back to the Night" שאת מכירותיו קידמה במסע הופעות, כשהיא מלווה בלהקה בת שישה נגנים בשם The Movies. בשנת 1976 הוציאה את אלבומה הבא, הנושא את שמה ואשר נכנס ל-20 המקומות הראשונים במצעד האלבומים הבריטי. שירה Love and Affection נכנס ל-10 המקומות הראשונים במצעד הלהיטים. בשנת 1977 הוציאה את האלבום "Show Some Emotion" ובשנת 1978 את האלבום "To the Limit". ארמטריידינג ממשיכה עד היום לשיר בהופעותיה שירים מתוך אלבומים אלה. באותה תקופה כתבה אף את השיר "The Flight of the Wild Geese", המופיע בסרט "אווזי הפרא", בכיכובו של ריצ'רד ברטון. בשנת 1979 פרסמה אלבום הופעה, "Steppin' Out".
בשנת 1991 הוציאה חברת A&M אלבום ממיטב שיריה אשר נכנס ל-10 הראשונים במצעד האלבומים הבריטי ובשנת 1992 הוציאה את אלבומה האחרון בחברת תקליטים זו ("Square The Circle") אשר לא זכה להצלחה. בשנת 1995 חתמה על חוזה הקלטות עם חברת RCA ויצרה את האלבום "What's Inside" אשר לא זכה להצלחה מסחרית ומכירותיו היו נמוכות מכל אלבום אחר שהוציאה ב-20 השנים שקדמו לו. אלבום נוסף שהוציאה בשנת 2003, "Lovers Speak", לא זכה אף הוא להצלחה.
בחודש מרץ 2010 הוציאה את האלבום "This Charming Life", ובו היא חוזרת למקורותיה כגיטריסטית בסגנון פופ-רוק. לאחר הופעת האלבום יצאה למסע הופעות בינלאומי.
ארמטריידינג מתגוררת בחוותה בסארי באנגליה, היא בעלת תואר ראשון בהיסטוריה מן האוניברסיטה הפתוחה הבריטית שבה היא משמשת אף חברה בחבר הנאמנים.
ארמטריידינג הופיעה בישראל ארבע פעמים, בשנים 1985, 1988, 1995 ו-2010.
קלווריה (ליטא)
קלווריה (ביידיש: קאלוואריע) היא עיר בחבל סובאלקיה, הבירה המנהלית של מחוז המשנה קלווריה במחוז מריאמפולה שבמרכז ליטא.
העיר יושבת סמוך לגבול עם פולין, בעבר הייתה חלק מפלך סובאלק של האימפריה הרוסית. לפני כן הייתה בפרוסיה ובדוכסות ורשה.
היסטוריה
בשנת 1895 אירעה שרפה גדולה בעיירה שפגעה בבתים רבים בעיירה.
יהדות
בעיר התקיימה קהילה גדולה, בין רבניה התפרסמו: רבי חנוך הניך, מחבר "משפחת החנוכי" ובנו של היסו"ד (-חותנו של הרב שמואל בן אביגדור) מראשי הקהילה היהודית בווילנה בתקופת הגר"א; רבי יהושע יצחק שפירא (ר' אייזל חריף, בסביבות 1830); רבי אריה לייב שפירא, הידוע בכינויו 'ר' לייבלה קובנר' (לפני 1849); רבי מרדכי מלצר (1851–1864); רבי אליעזר שמחה רבינוביץ (בסביבות 1880); רבי זליג ראובן בנגיס (עד 1938).
צבי היימן
צביקה (צבי) היימן (כונה "פיצ'לה") (נולד בינואר 1943) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר הקיצוני. מזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל רמת גן.
קריירה
היימן נולד בקזחסטן הסובייטית שבברית המועצות, לאחר מכן עבר עם הוריו לפולין בשנת 1946. התחיל לשחק בתור נער בקבוצת הילדים של ויסלה קרקוב. ב-1956 עלה עם הוריו לישראל זמן מה לפני מבצע סיני והתחיל לשחק בקבוצות הנוער של הפועל רמת גן.
בגיל 16 הוקפץ לקבוצת הבוגרים על ידי מאמן הקבוצה משה וארון לאחר שהתבלט בקבוצת הנוער, וב-9 בינואר 1960 ערך את הופעת הבכורה במדי הבוגרים. ב-1962 הגיע לאמן את הקבוצה דוד שווייצר, והיימן החל לתפוס מקום של קבע בהרכב הקבוצה, ובמקביל התגייס לצה"ל ושירת כנהג של קצין השלישות בפיקוד מרכז בצריפין. היימן היה אחד מכוכבי הקבוצה בעונת האליפות ההיסטורית של רמת גן ב-1963/1964. סגנון משחקו בקבוצה כקשר קיצוני התקפי כלל זריזות, מסירות מהירות ויכולת כידרור מול היריבים על מנת לפרוץ את ההגנה. למרות הצלחתו הספורטיבית, התבלט באותה עת לגבי המשך דרכו בכדורגל בשל בעיות פרנסה.
בעונת 1969/1970 עבר למכבי תל אביב שם שיחק עד עונת 1972/1973, והיה לו חלק בשתי אליפויות מדינה, גביע מדינה אחד (שהשלים דאבל ב-1970) ובגביע אסיה לאלופות השני שלקחה הקבוצה ב-1970/1971. לאחר מכן בילה תקופה קצרה מאוד בהכח מכבי רמת גן אך עקב מלחמת יום הכיפורים התגייס היימן לצה"ל ובמשך שבעה חודשים היה מגויס לגדוד משוריין בסיני. לאחר מכן חזר היימן להפועל רמת גן למשך עונה וחצי, לאחריה פרש ממשחק פעיל, כאשר ב-5 ביוני 1976 ערך את הופעתו האחרונה במדי הקבוצה. היימן הופיע בסך הכל 264 משחקים במדי הפועל רמת גן והבקיע 39 שערים בליגה ו-7 בגביע, לאורך 14 עונות במועדון. עד היום נמצא היימן במקום החמישי בין שיאני ההופעות ובמקום ה-12 ברשימת מלכי השערים של המועדון.
להיימן אף שלוש הופעות במדיה הבוגרים של נבחרת ישראל.
לאחר הפרישה אימן היימן בקבוצות הנערים במועדון, ותחתיו עברו בקבוצות: שולי גילארדי, יובל נעים, אבי ברשצקי, עוזי צדקה ועוד. לאחר שלוש שנים כמאמן בנערים של המועדון עבר לאמן את הנוער של הפועל רמת השרון.
במשך חלק משנותיו ככדורגלן ו-35 שנים סך הכל, נשאר היימן בעבודתו השנייה - נהג בחברת האוטובוסים וההיסעים אגד.
שאהין נג'פי
שאהין נג'פי (בפרסית: شاهين نجفى, נולד ב-1980) הוא מוזיקאי, זמר, תמלילן ופעיל פוליטי איראני, המתגורר מאז 2015 בבריטניה.
שיריו של נג'אפי עוסקים בעיקר בנושאים כמו תיאוקרטיה, עוני, סקסיזם, צנזורה, עבודת ילדים, הוצאה להורג, התמכרות לסמים והומופוביה. בראיונות הצהיר כי הוא שואף להשתמש במרכיבים פואטיים, ספרותיים, פילוסופיים ופוליטיים במוזיקה שלו.
ביוגרפיה
נג'אפי נולד בעיר בבנדר-אנזאלי שלחוף הים הכספי, באיראן. כשהיה בן שש נפטר אביו, ובהמשך אחיו הפך נרקומן ומת גם הוא. הוא החל לכתוב שירה כנער והחל ללמוד גיטרה בסגנונות הקלאסיים והפלמנקו בגיל 18. לאחר מכן הפך לאמן מחתרת באיראן, עבד עם להקות שונות, בסגנון רוק.
הוא למד סוציולוגיה באוניברסיטת גילן והביע בגלוי את דעתו על האוניברסיטה, מה שהוביל לסילוק ממנה.
נג'אפי עבר להתגורר בגרמניה בשנת 2005, והקים מספר להקות רוק המופיעות עם מוזיקה בשפה הפרסית. השירים הפוליטיים והחברתיים שלו החלו להיות משודרים על ידי שדרנים פרסיים והוא החל להתפרסם גם בתקשורת הבינלאומית. בשנת 2012, נאלץ להסתתר מחשש לחייו בעקבות פרסום השיר "הו נַקי ('טהור')", בו הוא מזמין בצורה מטפורית את האמאם השיעי העשירי, עלי אל-האדי, המכונה "הטהור", לחזות בהידרדרותה המוסרית של איראן תוך פירוט שורה ארוכה של מקרים שהביכו את המשטר האיראני. עם שחרור הקליפ של השיר הועמד פרס של מאה אלף דולר על ראשו, ואף יצאה פתווה הדנה אותו למיתה מטעם אייתוללה גולפאייגאני. ביוני 2014, הוא התפשט בהופעה כמחאה על היחס לאסירים הפוליטיים באיראן, והביא לגל תגובות ברשתות החברתיות האיראניות.
בפברואר 2017, הקליט שיר עם אביב גפן וחודש אחר כך הופיע בישראל.
פול פושה
פול-אנרי פושה (בצרפתית: Paul-Henri Foucher; 21 באפריל 1810 – 24 בינואר 1875) היה מחזאי, מבקר תיאטרון ומוזיקה, עיתונאי פוליטי וסופר צרפתי.
קריירה כמחזאי
עד מהרה השיג פושה עבודה כעיתונאי והחל לכתוב מחזה חדש, "Yseul Raimbaud", שהוצג לראשונה בתיאטרון האודיאון ב-17 בנובמבר 1830. ה"קלאסיקאים" (כפי שנקראו אז יריבי הרומנטיקה תקפו את המחזה, "אך כולם הסכימו, שיש בו כישרון ועוצמה. מנקודה זו ואילך הייתה הצלחת המחבר מובטחת."
תוך זמן קצר הוכיח עצמו פושה ככותב עתיר דמיון ופורה, שהפיק ברצף מהיר את "Saynètes" בשנת 1832, "La Misère dans l'Amour" (1832) ו"Les Passions dans le Monde"  (1833). כפי שנכתב כעבור זמן בניו יורק טיימס: "מעטים אנשי הספרות שהם פעילים כל כך, או מנצלים את זמנם בצורה טובה כל כך." המחזה שלו "דון סבסטיאן מפורטוגל", שהופק לראשונה התיאטרון דה לה פורט סן-מרטין ב-9 בנובמבר 1838, נתן השראה ללברית של אז'ן סקריב לגראנד אופרה הצרפתית של גאטנו דוניצטי "דום סבסטיאן". הרברט ויינשטוק, בביוגרפיה שלו לדוניצטי, העלה השערה, לפיה הושפע פושה עצמו מן הטרגיקומדיה של ג'ון דריידן מ-1690 "דון סבסטיאן". פושה גם תרם לבריות לכמה אופרות ובלטים, ש"לא תמיד נחלו הצלחה מרשימה", אבל כמה שנכתבו לאופרה של פריז "גילו דמיון מלא חיים וחוש לסיטואציות הציוריות היקרות ללב הקהל של אותם ימים." בין אלה האופרה של פייר-לואי דיטש "ספינת הרפאים" (9 בנובמבר 1842), האופרה "ריצ'רד בפלסטינה" של אדולף אדם (7 באוקטובר 1844), הבלט-פנטומימה של אדואר דלדווז "פאקיטה" (שיתוף פעולה עם ז'וזף מאזילייר, שיצר גם את הכוריאוגרפיה, בוצע לראשונה ב-1 באפריל 1842)והבלט-פנטומימה של ניקולו גבריאלי "כוכב מסינה" (20 בנובמבר 1861). רוב יצירותיו הדרמטיות של פושה נכתבו בשיתוף פעולה עם סופרים ידועי-שם כמו מאזילייר, אדולף ד'אנרי, פליקס ארוור, אוגוסט אניסט-בורז'ואה, אלי ברתה ואחרים.
קריירה כסופר
פושה פרסם שני רומנים בהמשכים ב"לה פראנס" וב"ל'אופיניין נסיונאל". בהמשך יצאו שני הרומנים בפורמט של ספר: "Le Guetteur de Cordouan" ("שומר המגדלור קורדואן") ב-1853 ו"La Vie du plaisir" ("חיי תענוגות") ב-1860.
תכונות אישיות
פושה ניחן בכמה תכונות אישיות ייחודיות. הוא היה קצר-ראייה במידה כזאת, שבפריז היה לקנה מידה להשוואה: "myope comme Paul Foucher." (קצר ראייה כמו פול פושה). כתב היד שלו היה גרוע כל כך, שכתבי העת שבהם עבד נאלצו להעסיק מעתיק מיוחד, שמשימתו היחידה הייתה לבצע את "תרגומי פושה". והוא נודע לשימצה בפיזור הרוח שלו. פעם בא לנשף שערך השגריר הטורקי, ו'לי-פאשה. כשרצה ללכת, חיפש בכיסיו את כרטיס הפקדת המעיל במלתחה, אבל לא מצא אותו. שומרת המלתחה לא יכלה לעזור לו, ועל כן פנה בהמשך הערב בבקשת עזרה אל שלושה אורחים טורקיים בזה אחר זה, כל אחד מהם מעוטר ורם-דרג מקודמו, אך לשווא. לבסוף אמרה שומרת המלתחה, "אתה ממש סיוט, עדיף שפשוט תשב ותחכה." עדיין ללא מעילו עם בוקר, החליט פושה לבסוף ללכת הביתה, שם מצא סוף סוף את מעילו והבין, מדוע לא נמצא מספר ההפקדה. סיפורים רבים כאלה סופרו על פושה, "שקיבל את כולם ברוח טובה וללא נטירת טינה."
פושה עוטר באות אביר לגיון הכבוד ב-29 באפריל 1847. הוא מת בפריז ונקבר בבית הקברות מונפרנאס. ויקטור הוגו הלך אחרי הארון ברגל, עד שלבסוף אילצו אותו תשואות ההמון של הרובע הלטיני להיכנס אל אחת ממרכבות הלוויה.
זכויות להט"ב בסנט מארטן
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
כחלק מממלכת ארצות השפלה, על סנט מארטן להכיר בנישואים חד מיניים הרשומים בהולנד וכן בבונייר, סנט אוסטטיוס וסאבt (איים הידועים כהולנד הקריבית) כתקפים. עם זאת, זוגות חד מיניים אינם יכולים להתחתן באופן חוקי באי עצמו.
באפריל 2015, נציגי כל ארבע המדינות המרכיבות הסכימו כי "לזוגות חד מיניים יהיו זכויות שוות בכלל הממלכה".
באוגוסט 2015, במתן פסק הדין של אוליארי ואחרים נגד איטליה, בית הדין האירופי לזכויות אדם (ECHR) קבע כי אי הכרה חוקית עבור זוגות חד מיניים היא מפלה, בעוד פסיקותיו של בית הדין חלות גם לגבי סנט מארטן.
הגנה מפני אפליה
הקוד הפלילי של סנט מרטן, אשר נחקק ב-2012, אוסר על אפליה בלתי הוגנת והסתה לשנאה ולאלימות על רקעים שונים בהם "נטייה הטרוסקסואלית או הומוסקסואלית". סעיף 1: 221 לחוק מתאר אפליה כ-"כל צורה של אפליה, הדרה, הגבלה או העדפה, אשר מטרתה או השפעתה להשפיע או על הכרה, הנאה או מימוש זכויות אדם וחירויות יסוד בתחומים פוליטיים, כלכליים, חברתיים ותרבותיים או בתחומים אחרים בחיי החברה". סעיפים 2:61 ו-2:62 קובעים עונשים החל מקנסות ועד שנת מאסר על הפרת החוק.
תנאי מחיה
סנט מארטן ידועה כיעד נסיעות ידידותי להט"ב, עם מקומות שונים עבור חברי קהילת הלהט"ב בהם בתי מלון, חופים, ברים ומסעדות המספקים שירות לקהל לקוחות להט"ב או מפורסמים באופן מסביר פנים. הפלגות להט"ב רבות לרחבי האי מדווחות מדי שנה. חברת סנט מארטן מתוארת כסובלנית עבור הומוסקסואליות, אם כי מגזינים הומוסקסואלים מדווחים כי סובלנות זו מדווחת כ-"יותר כלכלית מאשר חברתית". בקרב המקומיים, אפליה ובריונות נוטים להיות נפוצים יותר, בהם שורר "אקלים עדין של הומופוביה". נוכחותה של הכנסייה הקתולית כדת הגדולה ביותר באי תרמה ליותר דעות קדומות חברתיות כלפי הומוסקסואליות, בהשוואה להולנד. עם זאת, המקומיים מתוארים לעיתים קרובות כבעלי מנטליות של "חיה ותן לחיות", ואפליה גלויה מוגדרת כנדירה מאוד.
באפריל 2006 התקיים אירוע אפליה חריג, בו זוג חד מיני מניו יורק הותקף מחוץ לבר עם מגהצים לצמיגים על ידי ארבעה תושבים אשר קראו השמצות הומופוביות אל עבר הזוג. בני הזוג פונו לבית החולים לאחר פציעות קשות בעוד ממשלות הולנד וסנט מארטן גינו בחריפות את המתקפה כ-"ברברית ומתועבת". הגברים הורשעו בנובמבר 2006 באלימות ציבורית ובפגיעה גופנית חמורה, עם עונשים בין שישה חודשים לשלוש שנות מאסר. אחד התושבים דווח כמי שהביע חרטה וניסה לעצור את הפיגוע, מה שגרם לעונש קל יותר.
פוליטיקה
המפלגה הדמוקרטית של סנט מארטן ומפלגת העם המאוחדת, שהתמזגו ב-2017 ויצרו את מפלגת הדמוקרטים המאוחדים, ידועות כתומכות בנישואים חד מיניים, בעוד המפלגה הנוצרית של סנט מארטן הביעה התנגדות להתרתם, אך הצהירה כי היא תומכת ב-"הגנות שוות מפני אפליה, בריונות ואלימות".
ענת פדרשניידר
ביוגרפיה
ענת פדרשניידר היא השלישית במשפחה בת שני אחים ושתי אחיות, נולדה וגדלה בחולון עד גיל 13, אחר-כך עברה עם משפחתה לבת חן בעמק חפר. בהיותה ילדה השתתפה בתוכנית "סיפורים בראש", אותה הנחה איציק ויינגרטן. מגיל 13 עד 17 למדה בחוג תיאטרון בבית הספר "הבוסתן", במסגרתו העלו מחזמר שהופיעו איתו בפסטיבל עכו 1983 ואחר-כך יצרו מיצגים של תיאטרון תנועה, איתם הופיעו בפסטיבל עכו. בצה"ל שירתה כמדריכה במוזיאון בית הגדודים באביחיל של יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון.
בצבא לקחה הפסקה מהמשחק, עד שצפתה בהצגה "הדוד וניה", בבימויו של חנן שניר, בכיכובו של ניסים עזיקרי בתפקיד הראשי של הדוד וניה בתיאטרון הבימה. ההצגה הותירה עליה חותם עמוק והיא החליטה לחזור לשחק. עם שחרורה למדה בחוג משחק של הלנה קורקין ב"מילב" (מרכז ישראלי לבימות חובבים), אחר-כך עברה ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב (1993-1991). בכיתתה למדו בין השאר יואב הייט, יסמין קדר, דלית קהן, גיל צרנוביץ, ניר ארז ודנה שרייר. במהלך לימודיה זכתה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל בשנים 1991, 1992. בניסן נתיב שיחקה בהצגה "כשהאונייה שוקעת", המספרת על טביעתה של הטיטניק, בבימויה של דניאלה מיכאלי והציגה איתה בפסטיבל עכו 1993. אחר כך גם השתלמה בקורס משחק מול מצלמה של רות דייכס, בסדנאות הבמה של מרק בודן יוסי יזרעאלי ויבגני אריה. חברת האקטור-סטודיו בניהול עודד קוטלר ואמנון מסקין.
עבודתה הראשונה של ענת פדרשניידר בתום הלימודים הייתה בתפקיד תיאה אלפסטד בהצגה "הדה גאבלר" בתיאטרון חיפה, שבוימה בתחילה על ידי אהרון אלמוג ואחר-כך על ידי עודד קוטלר (בתפקידים הראשיים היו לימור גולדשטיין, ולצידה מוחמד בכרי ומכרם ח'ורי).
היא השתתפה בהפקת “רומיאו ויוליה”, קופרודוקציה של החאן ותיאטרון אל-קאסבה (ממזרח ירושלים), בבימוים של ערן בניאל ופואד עווד. ההפקה הייתה דו-לשונית, עברית-ערבית. בקבוצת בית מונטאגיו שיחקו שחקנים ערבים ובקבוצת קאפולט שיחקו שחקנים יהודים. ענת פדרשניידר גילמה את דמותה של יוליה והתחלקה בתפקיד עם אורנה כץ, שלוהקה לתפקיד במקור. בתפקיד מר קפולט שיחקו לסירוגין אלכס פלג ובוריס אחנוב; איילת מרגלית הייתה אמה של יוליה; עליזה רוזן האומנת; ח'ליפה נאטור / דיראר סולימאן גילמו את רומיאו; בהצגה שיחקו גם מוחמד בכרי ובסאם זועמוט. פדרשניידר עשתה עם ההצגה סבב הופעות בחו"ל: בפסטיבל ברגן שבנורווגיה ובציריך שבשווייץ. על הופעתה בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בברגן נכתב בעיתון הנורווגי Bergensavisen:
אחר-כך שיחקה בחאן בהצגה "החתונה" מאת ברטולט ברכט, בבימויה של אופירה הניג, בתפקיד אחות הכלה, אותה שיחקה פלורנס בלוך.
פדרשניידר שיחקה את אביגיל ויליאמס בתפקיד הנשי הראשי בהצגה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר, בבימויו של שמואל הספרי, בקופרודוקציה של חיפה והבימה. שמואל וילוז'ני שיחק בתפקיד הגברי הראשי.
בהבימה היא שיחקה ב-2001 בקומדיה "חבילות מאמריקה", מאת ובבימויו של הלל מיטלפונקט. זהו שילוב (מעין קומדיה של טעויות) בין עלילות המאפיה לסיפור ציוני. היא גילמה את דמותה של רוז קפלן, אהובתו של הגיבור בני שטיין (דוד קיגלר).
ב-2003 שיחקה בסרטם של לינה וסלבה צ'פלין "היה או לא היה".
ב-2004 שיחקה בהצגה "שירה" בתיאטרון באר שבע, עיבוד של יורם פאלק לספרו של ש"י עגנון, פדרשניידר שיחקה בתפקיד כפול את בתו הבכורה של ד"ר מנפרד הרבסט, אותו גילם דורון תבורי, ואת דמותה של אניטה בריק, משוררת ומלצרית לעת מצוא.
ב-2008 פדרשניידר שיחקה בהצגה "הטענה של דון קיחוטה", מאת גלעד עברון, בבימויה של אופירה הניג, בתיאטרון אנסמבל הרצליה. היא גילמה את דמותה של דוכסית, אשר לאחוזתה נקלעים באקראי דון קיחוטה וסנצ'ו פנסה. הדוכסית והדוכס מכירים את הגיבורים מספרו של סרוונטס והם מושא הפנטזיה שלה. בתחילה הם מפגינים כלפיהם הערצה, ומשדלים אותם להישאר ולהתארח בצל קורתם ולאחר מכן הופכים השניים כלי משחק והתעללות בידיהם.
היא שיחקה בהצגה "ג'ודי יקירתי", פרי עטה ובבימויה של נאוה צוקרמן, שהציגה בתיאטרון "תמונע". היא גילמה את דמותה של "השראה" והחליפה בכך את מיכל ויינברג. היא שיחקה בתיאטרון תמונע בהצגה "100" (המחזה נכתב לפסטיבל אדינבורו) בתפקיד סופי, אשת קריירה החולה במחלה קשה. ההצגה זכתה בצל"ש פרסי הפרינג' 2008. ההצגה עוסקת בזכרונות, וממוקמת בתחנת מעבר בין העולם הזה לעולם הבא, אליה מגיעים חמישה נפטרים.
פדרשניידר שיחקה בהצגות ילדים שונות. בהצגה "רעש לבן" מאת ובבימויה של גליה בארי גילמה את דמותה של נורית, נערה עיוורת והייתה מועמדת על תפקידה לפרס הבמה לילדים ונוער לשחקנית הראשית הטובה ביותר לשנת 2006.
בהצגה "צו הלב" מאת ובבימויין של שלומית ארנון ויפעת זנדני צפריר גילמה את דמותה של הצנחנית חביבה רייק, עליו הייתה מועמדת בשנית לפרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2009.
היא שיחקה בתפקיד מריאנה בהצגה "המצחיקה עם העגילים", עיבוד של ארנון וזנדני לספרה של יעל רוזמן, המצחיקה עם העגילים, ובבימויין, עליו הייתה מועמדת בשלישית לפרס הבמה לילדים ונוער לשנת 2010.
היא שיחקה את אולגה, מורה למחול בבולשוי, בהצגה "מסך הברזל", שעוסקת במסורבי העלייה. ההצגה רצה בתיאטרון אורנה פורת, בבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי, על-פי מחזה של דפנה אנגל. היא מגלמת את דמותה של ליאורה קרנר, אמן של התאומות, בהצגה "אורה הכפולה", קופרודוקציה של תיאטרון ארצי לנוער והמדיטק. ההצגה היא עיבוד של עידו ריקלין לספרו של אריך קסטנר, היא בבימויו של רפי ניב ונבחרה להצגת השנה לילדים בטקס פרסי הבמה 2011.
אן הילס
אן הילס (באנגלית: Anne Hills; נולדה ב-18 באוקטובר 1953) היא זמרת עם אמריקאית.
ביוגרפיה
אן הילס נולדה בהודו למשפחת מיסיונרים וגדלה במישיגן. היא למדה במרכז לאמוניות וניגנה בלהקה מקומית. בשנת 1976 היא עברה לשיקגו. בשנת 1978 היא הוציא את האלבום הראשון שלה Woman of a Calm Heart. אן הילס הייתה בין מקימי חברת תקליטים חדשה ובחברה זו הוציאה שלושה אלבומים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 היא הייתה חלק של טריו עם טום פקסטון ובוב גיבסון. בהמשך אן הילס הקליטה מספר שירים לצד פריסילה הרדמן וסינדי מנגסן. בשנת 1998 היא הייתה שותפה באלבום של פיט סיגר.
Stupid Feelings
Stupid Feelings הוא סינגל של המפיק המוזיקלי הבריטי,, ולהקת הפופ האמריקאית, LANY, שיצא, על ידי פולידור רקורדס, ב-6 באוגוסט 2021.
נכון לדצמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-18 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הלירי של הסינגל יצא לראשונה בערוץ היוטיוב של LANY ב-6 באוגוסט 2021. נכון לדצמבר 2021, הווידאו קליפ הלירי נצפה למעלה מ-616 אלף פעמים.
Surf Nicaragua
Surf Nicaragua (מאנגלית: לגלוש בניקרגואה) הוא מיני אלבום של להקת הת'ראש מטאל האמריקאית סייקרד רייך. האלבום יצא לאור באוקטובר בשנת 1988. האלבום מכיל גרסת כיסוי לשיר "War Pigs" של להקת Black Sabbath. להקת ההבי מטאל סולפליי ביצעה גרסת כיסוי לשיר One Nation באלבום 3.
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי פיל רינד, למעט כאשר מצוין אחרת.
מבצעים
סאקרד רייך
ענבר לביא
ענבר לביא (נולדה ב-27 באוקטובר 1986) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע ישראלית. נודעה לראשונה בזכות גילום דמותה של רביבה בסדרה "הג'וב הכי גרוע" שבערוץ MTV האמריקאי. בנוסף מוכרת מתפקידיה בסדרות ההוליוודיות "מתחזים" בתור מאדי, "לוציפר" בתור איב, ו"נמלטים" בתור שיבא.
ביוגרפיה
לביא נולדה ברמת גן, וגדלה והתחנכה בחולון. אביה, זוהר לביא, הוא איש עסקים שבעברו התמודד ברשימת העבודה לכנסת, הוא צבר ממוצא פולני. אמה, שושנה (לבית זיני), היא מזכירה, ישראלית ממוצא מרוקאי. הוריה התגרשו. ללביא שני אחים ואחות. למדה בתיכון קריית שרת בחולון, ולאחר מכן למדה בבית הספר לאמנויות הבמה סופי מוסקוביץ' בתל אביב. בעת היותה תלמידת תיכון עבדה במשרה חלקית בספריית וידאו, וכך נחשפה לקולנוע ולטלוויזיה אמריקאית. לביא החליטה לא לשרת בצה"ל לאחר שביקשה להתגייס ולשרת בתחום המשחק, אולם כאשר הוצע לה תפקיד "נהגת בוס", השתחררה על רקע פרופיל רפואי נמוך.
בגיל 17 ירדה מהארץ ועברה להתגורר אצל קרובי משפחה רחוקים בניו יורק ולבסוף התגלגלה להוסטל רעוע בהארלם, שם עברה חוויה טראומטית. במשך חצי שנה עבדה, בין השאר, כמלצרית. לאחר שאזל כספה ואף נאלצה להעביר לילה שלם ברכבת התחתית, עברה לברוקלין, לקומונה עם ישראלים נוספים. בתום כמה חודשים, עברה ללוס אנג'לס והחלה ללמוד במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע, אליו הצליחה להשיג מלגת לימודים מלאה.
קריירה
בשנת 2006, בראשית דרכה כשחקנית, גילמה את קורדליה בהצגה השייקספירית "המלך ליר" שהועלתה בלוס אנג'לס.
דרכון צפון קוריאני
היסטוריה
הדרכונים המוקדמים ביותר של קוריאה הונפקו בשנת 1902 על ידי האימפריה הקוריאנית, עם שני סוגים, דרכון מסחר ודרכון נסיעה. לדרכונים היה טקסט בסינית וכן תרגומים לאנגלית וצרפתית.
ענבר לביא
קריירה
ב-2008 החלה להופיע בסדרות טלוויזיה הוליוודיות: "הלוחשת לרוחות", "המלאכיות של צ'רלי", "המפענחת", "ילדות שמנות", "התרסקות", "מחשבות פליליות", "CSI Miami" ו"הפמליה".
בשנת 2010 גילמה את אלאנה הנסיכה הלוחמת בסרט "עלילות האימפריה הקדומה". בעקבות הופעתה לוהקה לתפקידים נוספים, בסרט "Getting that girl" ובסרט "Street Kings 2", ובסרט האימה "Underground".
דרכון צפון קוריאני
סוגי דרכונים
יש להחזיר דרכונים רשמיים ודיפלומטיים ולשמור אותם במשרד הדרכונים, משם ניתן לשלוף אותם לכל נסיעות חוץ נוספות. דרכונים רגילים לעולם אינם מונפקים ללא אישור מיוחד וכל המחזיקים חייבים לבקש אשרת יציאה על מנת לצאת כחוק מהמדינה.
ענבר לביא
קריירה
החל מאמצע 2015 לביא משחקת בעונתה השנייה של סדרת דרמת המתח "הספינה האחרונה" את תפקידה של נספח צה"ל בתוך חיל הים האמריקאי. גם כן ב-2015, שיחקה את סוניה בסרט הפעולה "צייד המכשפות האחרון" בכיכובו של וין דיזל. באותה שנה שיחקה גם בתפקיד אורח בסדרה "קאסל".
ב-2017 כיכבה לביא בסדרת הקומדיה שחורה "מתחזים" בתפקיד מאדי, נוכלת מקצועית, ברשת Bravo האמריקאית. כן גילמה את שיבא בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "נמלטים". לאחר מכן, היא מילאה תפקיד ראשי בסרט הקומי "Sorry for Your Loss" בתור לורי שיצא לאקרנים ב-2018.
ב-2019 שיחקה בתור איב (חוה המקראית) בעונה הרביעית של הסדרה האמריקאית "לוציפר", בהמשך שבה לתפקידי אורח של הדמות במספר פרקים בשתי העונות הבאות.
ב-2021, הוציאה לביא את סינגל הבכורה שלה "Puppet Master".
בשנת 2022 החלה לגלם את דמותה של שני רוסו בעונה הרביעית של הסדרה "פאודה".
חיים אישיים
בשנת 2004 ירדה מהארץ, ועברה להתגורר בקליפורניה שבארצות הברית.
בשנים 2009–2013 הייתה בזוגיות עם השחקן האמריקאי כריסטוף סנדרס. בספטמבר 2021 נישאה בישראל לבן זוגה הישראלי דן בר שירה, המתגורר עמה בלוס אנג'לס.
משפחת כספי
משפחת כספי היא קומדיית מצבים ישראלית ששודרה בערוץ ניקלודיאון, בכיכובן של נעה פרידמן ושל רמה מסינגר.
עלילה
שיר, ילדה בת 14, אומרת להוריה - דניאלה וגברי שהיא רוצה לנסוע למחנה קיץ בלונדון שעולה 3,500 שקלים אך הוריה לא מסכימים לה ואומרים שאין להם כסף משום שהפטנטים של אביה לא נדרשו בשוק כמו שהם חשבו.
בהמשך הפרק מגיע לבית דיטפריד, אורח משווייץ. שיר מתרעמת על כך שלהוריה יש כסף לארח את דיטפריד אבל אין להם כסף למחנה. שיר מציעה שהיא תשיג את הכסף בעצמה. המשפחה מתקשה בהגיית שמו של דיטפריד ולכן הוא "מומר" ל"דני". בסוף הסדרה, שיר משיגה את הכסף למחנה, וקובעת דייט עם דיטפריד, אך בסופו של דבר היא משתמשת בכסף בשביל חופשה לשווייץ ולא בשביל מחנה הקיץ.
חסן טהראני מוקדם
חסן טהראני מוקדם (בפרסית: حسن تهرانی مقدم; 1959 – 12 בנובמבר 2011) היה גנרל, בדרגה המקבילה לתת-אלוף, במשמרות המהפכה האסלאמית של איראן. היה דמות מפתח בתוכנית הטילים האיראנית.
השתתף במלחמת איראן–עיראק שם זכה לתהילה רבה, דבר שהקנה לו הערכה רבה כמפקד במשמרות המהפכה האסלאמית. הוא ייסד את חיל התותחנים והטילים ולאחר מכן עבר לתחום הבליסטיקה.
נהרג בפיצוץ שאירע בבסיס טילים איראני הממוקם מערבית לטהראן. באותו פיצוץ נהרגו מלבדו עוד 16 איש. הסיבה לפיצוץ לא פורסמה. בעיתונות הזרה ייחסו את הפיצוץ לחבלה, אולם גורמים בממשל האיראני הכחישו בתוקף שהפיצוץ נגרם בשל חבלה.
נונה גרישאייבה
ביוגרפיה
נונה גרישאייבה נולדה באודסה, אז חלק של ברית המועצות, כיום באוקראינה. בגיל 5 היא לראשונה השתתפה בצילומי סרט קולנוע ובגיל 10 שיחקה בתפקיד מרכזי על במת התיאטרון.
בשנת 1994 היא סיימה לימודי משחק במכון לתיאטרון על שם בוריס שצ'וקין במוסקבה. עוד בהיותה סטודנטית היא שיחקה בסרט "סיכון ללא חוזה". לאחר סיום הלימודים נונה גרישאייבה החלה לשחק על במת תיאטרון וכטנגוב.
במקביל למשחק בתיאטרון ובקולנוע, נונה גרישאייבה השתתפה במספר רב של תוכניות טלוויזיה מוזיקליות. בשנת 2009 היא זכתה במקום ראשון בתוכנית "שני כוכבים" לצד מארק טישמן. בשנת 2012 היא תכננה להשתתף באותה תוכנית לצד דמיטרי נאגייב. בשנת 2013 היא הייתה מנחת תוכנית "אחד לאחד". בשנים 1017–2016 היא הייתה מנחה תוכנית "ערב שבת" לצד ניקולאי בסקוב.
בשנת 2006 הוענק נונה גרישאייבה תואר אמן הכבוד של הפדרציה הרוסית. החל משנת 2014 היא מכהנת בתפקיד של מנהל אמנותי של תיאטרון במוסקבה.
בראן (מונטנגרו)
בראן (במונטנגרית: Беране) היא העיר השמינית בגודלה במונטנגרו, ובירת מחוז בראן שבמזרח המדינה. העיר שוכנת על גדת נהר לים (Lim), בתחומי הסנג'ק ההיסטורי של נובי פאזאר.
היסטוריה
בימי הביניים נקראה שטחה של בראן המודרנית בודימליה. בעיקר גרו כאן סרבים, נתיני מדינת ראסקה. מאז אותה תקופה שרדו כאן כמה מתחמי מנזר, בתי המגורים לשעבר של הבישופים והמטרופולינים. בשנת 1455 כבשו כוחות האימפריה העות'מאנית את היישובים העיקריים באזור וכללו אדמות אלה בסנג'אק של נובופאזאר. בשנת 1682 הקימו הטורקים את העיר בראן. צריפים הוקמו על גדה אחת של הנהר, ובניינים אזרחיים עם הרמזים בצד השני, ולכן חלק מהעיר המודרנית עדיין שומר על תוויו המזרחיים ונקרא הרמה. סרבים ומונטנגרים לא אהבו את השלטון הטורקי - הם ניהלו מאבק ארוך ועקשן עם הכובשים. בקרבות, התקוממויות וקרבות לעצמאות חלפו כמעט כל המאה ה-19. במלחמת הבלקן הראשונה, באוקטובר 1912 תקפו כוחות מונטנגרו את העיר בירי תותחים והטילו עליה מצור.
בין השנים 1949–1992 נקראה העיר איוואנגרד, על שם איוואן מילוטינוביץ'; מנהיג פרטיזנים במלחמת העולם השנייה.
ערים תאומות
לבראן ארבע ערים תאומות:
תנועת העצמאות הפארואזית
תנועת העצמאות הפארואזית (בפארואזית: Føroyska Tjóðskaparrørslan), היא תנועה פוליטית המבקשת את הקמת איי פארו כמדינה ריבונית מחוץ לדנמרק. הסיבות לאוטונומיה מלאה כוללות את הפער הלשוני והתרבותי בין דנמרק לאיי פארו, כמו גם את חוסר הקרבה שלהן זה לזה. איי פארו נמצאים במרחק של כ-990 ק"מ מחופי דנמרק.
גילוי האי
כידוע כי הנורדים התיישבו באיים בסביבות שנת 800, והביאו את השפה הנורדית העתיקה שהתפתחה לשפה הפארואזית המודרנית. לא חושבים שמתיישבים אלה הגיעו ישירות מסקנדינביה, אלא מקהילות נורדיות המקיפות את הים האירי, האיים הצפוניים והאיים המערביים של סקוטלנד, כולל איי שטלנד, ואורקני. שם מסורתי לאיים בשפה האירית, (Na Scigirí), פירושו (Skeggjar) ואולי זה מתייחס ל-(Eyja-Skeggjar) (זקני האי), כינוי שניתן לתושבי האי. על פי הסאגה על בני פארואה, המהגרים עזבו את נורווגיה שלא אישרו את המלוכה של האראלד הראשון, מלך נורווגיה. אנשים אלה התיישבו באיי פארו סביב סוף המאה ה-9. לפיכך, נקבע באופן רשמי כי השפה והתרבות הנורדית של האיים נגזרות מהנורווגים הקדומים. האיים היו רכושה של ממלכת נורווגיה (872–1397) משנת 1035 עד לשילובם בדנמרק.
בשליטה דנית
האיים נשלטו, עם הפרעות קצרות, על ידי ממשלת דנמרק מאז 1388, כל הזמן האיים היו חלק מנורווגיה עד 1814. אף על פי שמדינת דנמרק-נורווגיה חולקה לחלוטין על ידי הסכם קיל משנת 1814, איי פארו נותרו בידי דנמרק. שורה של מדיניות מפלה הונהגה זמן קצר לאחר האמנה; הפרלמנט הפארוזי, (Løgting) בוטל בשנת 1816 יחד עם תפקיד ראש ממשלת איי פארו. המשרדים הנ"ל הוחלפו על ידי הרשות השופטת הדנית. במקביל, השימוש בשפה הפארואזית הייתה בדרך כלל לא ברורה והשפה הדנית הוחדרה כשפה הרשמית של האזור. החוקה הדנית המחודשת של שנת 1849 העניקה לתושבי האי שני מושבים בפרלמנט הדני ריגסדגן. בשנת 1852 ראתה את שיחזור הלוגטינג, אם כי רק כגוף מייעץ בן 18 חברות לרשויות הדניות. שורשיו של הלהט הלאומני בסוף המאה ה-19, שהוקמו בתחילה כתנועה תרבותית ופוליטית שנאבקה על זכויות השימוש בשפה הפארוזית בבתי הספר, בכנסייה, בתקשורת ובבית המחוקקים. ההתחלה המיועדת היא ככל הנראה מפגש חג המולד של 1888, שהתקיימה ב-22 בדצמבר 1888 בטורסהאבן. פטרסון כתב שיר אשר אפרסו לקרוא בקול רם, השורה הראשונה מתחילה: (Nú er tann stundin komin til handa), אשר מצוטט לעיתים קרובות בתמיכה בתנועה. השיר עסק בשימור השפה הפארוזית ובטיפול בה; במהלך השנים היא צברה אחיזה תרבותית חזקה באיי פארו. לא הורשה להשתמש בשפה הפארוזית בבתי הספר הציבוריים של פארו כשפת הוראה עד 1938, ובכנסייה (Fólkakirkjan) עד 1939. סטונדטים צעירים שלמדו בדנמרק מילאו תפקיד בולט בתנועה הלאומנית. דגל הנס תוכנן בשנת 1919 על ידי סטודנטים פארוזים בקופנהגן. לפני השימוש של מרקיד, היו דגלים אחרים אשר חלק מהעם פארו הזדהה עמם, אחד היה דגל עם איל ואחד היה דגל עם שלצדף החוף. דנמרק נכבשה על ידי גרמניה הנאצית כחלק ממלחמת העולם השנייה ב-9 באפריל 1940. בריטניה, שראתה באיי פארו ערך אסטרטגי, החלה בכיבוש צבאי של האיים כדי לסכל כיבוש גרמני נוסף של הטריטוריה הדנית. ולמעשה שמה את איי פארו תחת הממשל הבריטי עד לסיום המלחמה בשנת 1945. תחת השלטון הבריטי הוכרה המרקיו כדגל הרשמי של תושבי האי פארו, כך שהרשויות יכלו להבחין אילו כלי שיט היו סירות דיג מאיי פארו ואילו עוינות.
איי פארו כאוטונומיה
איי פארו הוא אזור אוטונומי של ממלכת דנמרק, בשותפות עם גרינלנד. בתגובה לקריאות הגוברות לאוטונומיה, חוק שלטון הבית של איי פארו נחקק ב-23 במרץ 1948, וביסס את מעמדה של האחרונה כמדינה בעלת שליטה עצמית בתוך אחדות הממלכה. החוק גם אפשר להעביר את הרוב המכריע של ענייני הפנים לממשלת איי פארו, כאשר ממשלת דנמרק אחראית רק על הגנה צבאית, המשטרה, צדק, מטבע וענייני חוץ. איי פארו אינם חלק מהאיחוד האירופי. לאיי פארו מפעילה גם נבחרת איי פארו בכדורגל והיא חברה מלאה בפיפ"א ואופ"א.
ארגונים
ארבע מפלגות פוליטיות מקומיות מבקשות עצמאות מדנמרק: מפלגת העם (Hin føroyski fólkaflokkurin), הרפובליקה (Tjóðveldi), ההתקדמות (Framsókn) ומפלגת המרכז (Miðflokkurin). מפלגות אלו, המשתרעות על פני כל הקשת הפוליטית מימין ומשמאל, מהוות 17 מתוך 33 המושבים של הלגטינג. בנוסף לכך יש גם את מפלגת השלטון העצמי (Sjálvstýrisflokkurin) שבדרך כלל מותחים את הרעיון של ריבונות, אם כי בלהט מתון יותר מאשר הצדדים הנ"ל.
משאל העם הפארוזי של 1946
בשנת 1946 נערך משאל עם לגבי עצמאות האיים, בו רוב של כ־150 איש תמך בעצמאות.
משבר חוקתי
ממשלות דנמרק ואיי פארו התמקחו בעקביות על התיקון הדרסטי של החוקה הפארוזית, כאשר סעיפים רבים מתנגשים עם החוקה הדנית. הסכסוך הגיע לשיאו בשנת 2011, כאשר ראש ממשלת דנמרק לארס לקה ראסמוסן הצהיר כי עריכות חדשות אינן יכולות לחפוף לחוקת המדינה. ראסמוסן הציג בפני הפארוזים שתי אפשרויות: לפרוש או לבטל את החוקה ההיפותטית. ראש ממשלת איי פארו, קאג' ליאו יוהנסן, הצהיר כי יחלו בניסוח חדש של החוקה ויישארו בממלכה הדנית.
חששות לגבי כדאיות כלכלית
אף על פי שהם נהנים מכמות משמעותית של אוטונומיה מדנמרק, איי פארו עדיין מסתמכים באופן קבוע על סובסידיות ממשלתיות בסך 99.8 מיליון דולר כדי לשמור על יציבות הכלכלה שלהם; בשנת 1992 ירידה בפעילות בנקאית של 25% שלחה את הכלכלה לתקופה של קיפאון ו-15% מהאוכלוסייה ליבשת דנמרק. תמיכה כספית מממשלת דנמרק תופסת 4.6% מהתוצר המקומי הגולמי של איי פארו ומהווה כ-10% ו12% מהתקציב הציבורי. חברת הנפט והגז הנורווגית Statoil התעניינה בפוטנציאל למציאת נפט במים מול איי פארו, ופתחה במבצע חיפושי נפט בשווי מוערך של 166.46 מיליון דולר. אקסון מוביל ו-Atlantic Petroleum מחזיקות גם הן במניות במקדח בורות המותקנות במימי איי פארו. אם פעולות אלה יצליחו וימצאו את כמויות הנפט הצפויות והשופעות (568,500 דולר אמריקאי לכל תושב מתוך אוכלוסיית איי פארו המונה כ-49,000 תושבים) הסיכוי לעצמאות עשוי לקבל דחיפה.
תקן ISO 15189 למעבדות רפואיות
תקן ISO 15189: מעבדות רפואיות - דרישות איכות וכשירות (Medical laboratories - Requirements for quality and competence). התקן עוסק באפיון הדרישות הייחודיות למערכת ניהול איכות למעבדות רפואיות.
פיתוח התקן
הגרסה הראשונה פורסמה ב-2003, תוקנה ב-2007 והמהדורה השלישית של התקן פורסמה בשנת 2012.
בעוד שהתקן מבוסס על ISO/IEC 17025 ו - ISO 9001, זה הוא מסמך ייחודי הלוקח בחשבון את הדרישות הספציפיות של הסביבה הרפואית ואת חשיבותה של המעבדה הרפואית לטיפול בחולה.
הסמכה
הסמכת מעבדה רפואית בישראל ניתנת על ידי הרשות הלאומית להסמכת מעבדות, הפועלת על פי חוק הרשות הלאומית להסמכת מעבדות ומסמיכה מעבדות לפי תקן ISO 15189. הרשות הלאומית להסמכת מעבדות הוסמכה על ידי הגוף הבינלאומי להסמכת מעבדות ILAC.
ההסמכה הנה וולונטרית.
תוכנות עזר
פותחו פתרונות תוכנה שתוכננו במיוחד עבור מעבדות רפואיות המסייעות בהקמה ותחזוקה של מערכת הבטחת איכות והשגת הסמכה המבוססת על תקן בין לאומי ISO 15189. תוכנות כאלה אמורות לספק בקרה ושליטה על מסמכים ונהלים הקשורים להבטחת איכות לרבות בקרת איכות, קיום מבדקים ותיעוד תוצאותיהם לרבות מועדי מבדק, דרישות לפעולות מתקנות, זמני אספקת תוצאות (TAT) ועל ושיפור היעילות והאיכות של צוות הבטחת האיכות בפרט וצוותי עובדי המעבדה הרפואית בכלל.
שפיץ (עיר)
שפיץ (בגרמנית: Spiez) היא עיר במחוז פרוטיגן-נידרזימנטל שבקנטון ברן שבשווייץ. העיר שוכנת על חוף אגם תון שברמת ברן. בנוסף לעיר שפיץ עצמה, כוללת העיר את היישובים איניגן, הונדריך, פאולנזי ושפיצויילר.
היסטוריה
שפיץ מוזכרת לראשונה במסמך משנת 761 – 762 בשם Spiets.
במהלך התקופה הרומית לא הייתה התיישבות רציפה באזור, אך כמה מטבעות וקברים מהתקופה התגלו בסביבה. לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית ובראשית ימי הביניים, התקיימו באזור סביב לשפיץ כמה יישובים מפוזרים. על פי אלוגיוס קיבורגר, שכתב את הכרוניקה של סטרטליג, ב-933 בנה רודולף השני, מלך בורגונדיה, את טירת שפיץ. זמן קצר לאחר מכן, התיישב בטירה הפרייהר של סטרטליגן. חלק מהחומות של מבנה הטירה הנוכחי והמגדל הראשי נבנו במהלך המאה ה-12 ובמאה ה-13 התקיימה כבר העיר שפיץ מחוץ לחומות הטירה. ב-1280 הייתה הטירה רשומה כפייף קיסרי תחת שלטונו של הפוגט ריכרד פון קורבירס. ב-1289 היה הפריהר של סטרטליגן הבעלים של הטירה בשותפות עם משפחות אצולה אחרות. ב-1308 נרצח אלברכט הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בווינדיש שעל נהר הראוס על ידי אחיינו, הדוכס יוהאן פריסידה. כחלק מהנקמה שלהם על הרצח, החרימו ההבסבורגים מחצית מהפייף של שפיץ מידי תוריג פון ברנדיס והעניקו את כל הפייף ליוהאנס פון סטרטליגן. ב-1338 מכר יוהאנס את הטירה, העיר, הכנסייה ואת הכפרים השכנים ליוהאן השני פון בודנברג, שהיה ראש העיר (Schultheiss) של ברן. ב-1340 מינו הבודנבורגים פוגט שיקבל הוראות מברן, אך הוא היה מחויב לגייס כוחות צבא עבור בית הבסבורג. בשל העובדה שברן הייתה עצמאית דה פקטו מאדוניה לשעבר, בית הבסבורג, נוצר מצב בלתי יציב, שנותר על כנו במשך 40 שנה. לאחר ניצחונם של אנשי ברן ושל הקונפדרציה השווייצרית על בית הבסבורג בקרב סמפך ב-1386, ויתרו ההבסבורגים על תביעותיהם על השטחים ממערב לנהר הארה, שכללו את שפיץ.
הכנסייה על שם לאורנטיוס הקדוש, בסמוך לטירה, הוזכרה לראשונה ב-761, כאשר הועברה החסות הכנסייתית עליה למנזר אטנהיים. הכנסייה הייתה אחת מ-12 הכנסיות שבאזור אגם תון שהוזכרו בכרוניקה של סטרטיג. המבנה הנוכחי בסגנון הרומנסקי, נבנה במאה ה-7 או ה-8, בעוד שהקריפטה מתוארכת לשנת 1000 לערך. מחוץ לכנסייה, התגלו מספר קברים מהמאות ה-7 וה-8. הייתה זו כנסיית רובע שתחום שיפוטה כלל את שפיץ, שפיצווילר, איניגן, פאולנזי והונדריך. כאשר עברה ברן את הרפורמציה הפרוטסטנטית ב-1528, הפכה הכנסייה להיות מרכזו של המחוז הכנסייתי החדש.
הטירה וסביבתה נותרו נחלתה של משפחת בודנברג עד להיכחדות קו הירושה שלה ב-1506, אז היא נרכשה על ידי לודוויג פון דיזבאך, שהחזיק במשך עשר שנים ומכר אותה ללודוויג פון ארלך. משפחת פון ארלך שלטה על העיר ועל הכפרים השכנים עד לפלישה הצרפתית ב-1798.
כתב הזכויות של שפיץ מתועד לראשונה ב-1406, אך היו כמה מאזרחי העיר שהחזיקו באזרחות כבר ב-1312. חומת העיר נבנתה מוקדם מאוד בתולדותיה של העיר. אף על פי כן, מצב התחזוקה שלה היה רעוע וב-1600 היא עלתה באש ונחרבה. במשך השנים נכללו הכפרים הסובבים בכתב הזכויות של העיר ותושביהם הפכו להיות אזרחי העיר. לאחר הפלישה הצרפתית של 1798 וייסודה של הרפובליקה ההלווטית, איבדה משפחת פון ארלך את זכויות הקרקע ואת סמכות השיפוט שלה על שפיץ, אך הם החזיקו עדיין בבעלות על הטירה עד שנת 1875.
תושבי שפיץ והכפרים הסמוכים עסקו בגידול פרדסים וכרמים לאורך חופי האגם, הם עסקו בדיג באגם ושלחו את תוצרתם בעמקים הסמוכים. הכרמים של שפיץ מוזכרים לראשונה ב-1338 והם המשיכו להתקיים עד לפרוץ מחלה שהשמידה את הגפנים ב-1900. ניסיון שנעשה ב-1927 לחדש את היסטוריית גידול הגפנים של שפיץ, היה די מוצלח. הכפרים לאורך נהר הקנדר סבלו לעיתים קרובות מהצפות, עד שבשנים 1711 – 1713 הוסט נתיב הנהר אל האגם. סלילתו של כביש האגם ב-1844 ובנייתם של הרציפים לאוניות קיטור ב-1835, ב-1876 וב-1926, סייעו לקשר את שפיץ לשאר חלקי הארץ. הודות לאקלים המתון והקשר התחבורתי הנוח, נעשתה שפיץ לעיר מרפא פופולרית במאה ה-19. החל מ-1856 נפתחו אתרי נופש ומלונות לאורך חופיו של האגם. קווי הרכבת שנפתחו במשך השנים סייעו לפיתוחו של ענף התיירות ולצמיחתה של העיר. הגידול באוכלוסיית העיר הצריך את פתיחתו של בית ספר תיכון ושל שבעה בתי ספר יסודיים בתחומי העיר. בשנות השמונים של המאה ה-20 קושרו הכבישים A6 ו-A8 לשפיץ ולכפרים הסובבים אותה. ב-1990 נפתחה מנהרת קנדר, שסייעה להפחית את הרעשה ואת הזיהום בתחומי העיר.
גאוגרפיה ודמוגרפיה
שטחה של שפיץ הוא 16.8 קמ"ר. מתוכם 36% משמשים לחקלאות, 29.9% הם שטחים מיוערים, 31.6% הם שטחים בנויים, 2% הם שטחי נהרות ואגמים ו-0.9% הם שטחים בלתי מעובדים.
העיר שוכנת על החוף הדרומי של אגם תון, המשתרע לאורך הרכס המפריד את האגם מנהר קנדר הזורם במקביל כלפי דרום. בתחום המוניציפלי של העיר נכללים הכפרים שפיץ, איניגן, הונדריך, פאולנזי ושפיצויילר. עד לסוף שנת 2009 השתייכה שפיץ למחוז נידרזימנטל ואז היא נכללה במחוז החדש של פרוטיגן-נידרזימנטל.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית שפיץ 12,555 תושבים.
מרגרט מקדונלד
מרגרט מקדונלד (באנגלית: Margaret Macdonald; 9 באפריל 1903 או 1907 – 7 בינואר 1956) הייתה פילוסופית אנליטית בריטית. היא עבדה בתחומי הפילוסופיה של השפה, הפילוסופיה הפוליטית והאסתטיקה.
חייה וחינוכה
מקדונלד נולדה בלונדון וננטשה בילדותה.
מקדונלד הצטרפה לגירטון קולג', כעמיתת מחקר של פייפר במדעי המוסר בין השנים 1934–1937. במהלך השנים האלו היא למדה אצל ג. א. מור והייתה חלק מקבוצה פנימית של התלמידים שלימד לודוויג ויטגנשטיין. יחד עם הסטודנט אליס אמברוז היא רשמה בסתר הערות במהלך הרצאותיו של ויטגנשטיין שאסר את זאת, הערות אלו פורסמו אחר-כך. מאוחר יותר הם שכנעו את ויטגנשטיין לאפשר להם להמשיך לתעד את הרצאותיו.
קריירה
בין השנים 1937–1941 לימדה מקדונלד פילוסופיה מכללת סנט הילדס קולג', אוקספורד. שם הייתה גם ספרנית. במהלך המלחמה הייתה מנהלת זמנית במועצת המסחר. לאחר מכן הפכה למרצה מכללת בדפורד, לונדון. בשלב זה, היא הייתה אחת ממספר קטן מאוד של נשים המלמדות פילוסופיה מחוץ לאוניברסיטת אוקספורד. משנת 1947 הייתה גם מרצה לאתיקה לצוות במשרד הפנים. היא הפכה לקוראת בפילוסופיה במכללת בדפורד ב-1955.
המאמרים הראשונים של מקדונלד היו ביקורות על עבודתם של פילוסופים עכשוויים, אולם מאוחר יותר היא התמקדה באסתטיקה, במיוחד כיצד השפה מתייחסת לאמנות. היא התעניינה גם בפילוסופיה פוליטית ופרסמה מאמר משמעותי שנקרא 'זכויות טבעיות'. במאמר זה היא טוענת נגד הרעיון שזכויות טבעיות מתבססות על חוק הטבע. ג'ונתן וולף סיכם את דעותיה באופן הבא: "...הצהרות על זכויות טבעיות דומות להחלטות, הצהרת 'הנה אני עומדת', ו...שימוש באנלוגיה לתחום אחר של שיפוט ביקורתי – במקרה שלה הערכה ספרותית – כדי להצביע על האפשרות של טיעון רציונלי באמצעות הצגת נימוקים".
עבודתה משכה תשומת לב רבה בתקופתה. שניים ממאמריה הודפסו מחדש בסדת ״היגיון ושפה״ (1951) שכללה מאמרים שהיו מייצגים את המגמות הפילוסופיות הנוכחיות בזמנם. לאחר שלמדה עם ויטגנשטיין לפני שהגיעה לאוקספורד ב-1937, היא פרסה ופיתחה נושאים בסגנון ויטגנשטיין בעבודותיה, רבים טוענים שעבודה זו הייתה מקור חשוב לרעיונות בפילוסופיה של חברה הקרוב גילברט רייל.
מקדונלד עזרה לייסד את כתב העת לפילוסופיה "Analysis" יחד עם סוזן סטבינג, ססיל אליק מייד וגילברט רייל ב-1933. היא גם הייתה עורכת כתב העת מ-1948 עד 1956.
היא נפטרה בלונדון ב-1956, לאחר ניתוח לב.
ברייב A-50
ברייב A-50 הוא מטוס התראה מוקדמת ובקרה תוצרת ברית המועצות, המבוסס על מטוס התובלה הצבאי איליושין Il-76. הוא פותח כדי להחליף את ה"טופולב Tu-126". ה-A-50 טס לראשונה בשנת 1978. קיומו נחשף למדינות המערב בשנת 1980 על ידי אדולף טולקצ'וב, מהנדס צבאי סובייטי שריגל עבור ה-CIA. הוא נכנס לשירות ב-1984, עד 1992 יוצרו מהדגם 40 מטוסים מדגם זה.
תיאור
צוות המשימה של המטוס כולל 15 איש, המקבלים נתונים ממכ"ם המעקב הגדול מדגם "ליאנה", הכוללת צלחת המשמשת ככיסוי לאנטנת המכ"ם על גב המטוס, בקוטר של 9 מטרים. טווח הזיהוי שלה הוא 650 ק"מ עבור מטרות אוויריות ו-300 קילומטרים עבור מטרות קרקעיות.
ה-A-50 יכול לשלוט בעד עשרה מטוסי קרב, עבור משימות תקיפות אוויר-אוויר או אוויר-קרקע. ה-A-50 יכול לטוס ארבע שעות במרחק של 1,000 ק"מ מבסיסו, במשקל המראה מרבי של 190 טון. ניתן לתדלק את המטוס בתדלוק אווירי על ידי מטוס מדגם איליושין Il-78.
עבודת הפיתוח על גרסה מודרנית של המטוס, ה-A-50U, החלה ב-2003; טיסות ניסוי החלו ב-10 בספטמבר 2008, בגרסה החדשה הוחלפה האוויוניקה האנלוגית בחבילת אוויוניקה דיגיטלית חדשה, מתוצרת Vega Radio Engineering Corporation, שמאיצה את עיבוד הנתונים ומשפרת את מעקב האותות וזיהוי המטרות. מתקני מנוחה לצוות, שירותים ומטבח כלולים גם הם בשדרוג.
הגרסה הישראלית
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, עוד לפני כינון הקשרים הדיפלומטיים המלאים בין הרפובליקה העממית של סין וישראל ב-1992. החלו המגיעים עם סין למכירת מטוסי ביון מתקדמים, המבוססים על מערכות מכ"ם להתרעה מוקדמת מדגם "פלקון" תוצרת חברת אלתא מערכות, חברת בת של התעשייה האווירית לישראל. בשנת 1996 נחתם הסכם לאספקת 4 מטוסי ביון. אלתא תכננה במקור לספק את המערכת על מטוס מדגם בואינג 707 (כפי שנעשה עבור מערכת "פלקון" שסופקה לחיל האוויר הצ'ילאני ב-1994), אולם סין דרשה לקבל אותה על מטוס מדגם איליושין-76 רוסי, מסוג שהיא מפעילה.
במרץ 1997 אישר נשיא רוסיה, בוריס ילצין את השימוש במטוסים הרוסים לצורך העסקה. במאי 1998 יצאו צוותים של התעשייה האווירית למפעל איליושין ברוסיה, להכנת המטוס עליו תתוקן המערכת, שבהמשך הגיע לישראל. המטוס נרכש במסגרת העסקה על ידי התעשייה האווירית, תמורת 45 מיליון דולר, והיה למעשה גוף של ברייב A-50 ללא מערכות פנימיות, אותם התקינו בישראל. בספטמבר 1998 החליט משרד ההגנה של סין לרכוש רק מטוס התרעה אחד, תמורת 250 מיליון דולר, וביטל בשלב זה את כוונתו המקורית לרכוש 4 מטוסים בהיקף מיליארד דולר. עם זאת הודיע כי ידון בהרחבת הרכש בסמוך למועד קליטת המטוס, ושולמה מקדמה בסך של כ-190 מיליון דולר.
לאחר לחץ כבד של הממשל האמריקאי בוטלה העסקה עם סין ביוני 2000. לאחר ביטול העסקה, דיווח העיתון הרוסי "איזווסטיה" כי ממשלת רוסיה מתכוונת להחכיר לסין מטוס התרעה מוקדמת מדגם "ברייב A-50", במקום ה"פלקון", מטוס שרוסיה הציעה לסין כבר כמה שנים לפני שהוחלט לקבל את המערכת הישראלית. בנוסף הציעה ישראל להודו להצטייד במטוס. ארצות הברית לא התנגדה למכירת המטוס להודו, אף על פי שהודו נמנית עם 4 מדינות, שארצות הברית דורשת לפקח על הייצוא הביטחוני של ישראל אליהן (המדינות הנוספות הן סין, רוסיה ופקיסטן). בדצמבר 2001 דיווח הירחון "דיפנס ניוז" כי ישראל מתכוונת להשלים עסקה למכירת מטוסי ביון מסוג "פלקון" להודו תמורת כמיליארד דולר. במקביל דרשו הסינים מיליארד דולר פיצוי על ביטול העסקה. במרץ 2004 נחתם לבסוף ההסכם לאספקת ה"פאלקון" להודו, המטוס הראשון סופק במאי 2009.
ביוני 2006 דיווח העיתון הבריטי ה"סאנדיי טיימס" כי ממטוס ה"פלקון" של סין שהיה בתעשייה האווירית הוצאו כל המערכות הישראליות, והוא הוטס חזרה לסין בשנת 2002 לאחר ביטול הפרויקט. אולם גורם צבאי אמריקני בפרסום רשמי של צבא ארצות הברית ציין שמערכת הפלקון עושה שימוש בציוד אזרחי שמצוי בשוק, בעזרתו ניתן לבנות את המערכת בחלקים. ושמומחים מעריכים שציוד אזרחי אמריקני שנרכש שולב במערכת אותה בנו הסינים בעצמם, ככל הנראה בסיוע ידע ישראלי שרכשו המומחים בתקופת עסקת ה"פלקון".