cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאונור, נסיכת אסטוריאס
ביוגרפיה
לאונור נולדה ב-31 באוקטובר 2005 במדריד בניתוח קיסרי. המשפחה המלכותית הודיעה על הלידה לתקשורת באמצעות הודעת SMS. התינוקת הוטבלה בארמון סרסואלה ב-14 בינואר 2006 על ידי הארכיבישוף של מדריד, אנטוניו רוקו ורלה. כמו אביה, הוטבלה באמצעות מים שיובאו מנהר הירדן במיוחד לכבוד האירוע. השם שניתן לה, לאונור, ניתן בפעם הראשונה לנסיכה יורשת עצר בספרד. כמו כן, נוספה לשמה התוספת "דה טודוס לוס סנטוס" (שפירושה "של כל הקדושים"), כנהוג בקרב שושלת בית בורבון. סנדקיה של לאונור הם סביה מצד אביה, המלך חואן קרלוס הראשון והמלכה סופיה. הוכרז כי תאי גזע מחבל הטבור שלה יישלחו למרכז פרטי באריזונה, דבר שיצר התנגדות ומחלוקת בספרד.
על פי חוקת ספרד משנת 1978, לאונור היא יורשת העצר לכתר הספרדי, והיא קיבלה את התואר נסיכת אסטוריאס ביום שבו אביה פליפה הוכתר למלך ספרד. כל עוד לא ייוולד לאביה בן, שכן סעיף 57 לחוקת ספרד קובע כי בנים קודמים לאחיותיהם בסדר הירושה. כך, למשל, אביה פליפה הוא המלך מכוח סעיף זה, למרות שנולד לאחר שתי אחיותיו, אלנה, דוכסית לוגו וכריסטינה דה בורבון אי גרסיה. סעיף זה עורר ויכוח ער בציבור הספרדי, והועלתה דרישה לשנותו כך שלא יפלה בין בנים לבנות בסדר ההורשה.
אורהן ולי קניק
אוֹרְהָן וֵלִי קָנִיק (בטורקית: Orhan Veli Kanık; 13 באפריל 1914 – 14 בנובמבר 1950) היה מגדולי משורריה של טורקיה המודרנית.
ביוגרפיה
אורהן ולי קניק נולד באיסטנבול, טורקיה בשנת 1914.
בשנת 1942 גויס לצבא טורקיה וסיים את שירותו בשנת 1945, בדרגת סגן. בתקופה זו פורסמו רק שישה משיריו. לאחר שחרורו מהצבא החל לעבוד במחלקת התרגום של משרד החינוך.
יחד עם שני משוררים טורקים נוספים, מליח ג'וודת ואוקטאי ריפאת, ייסד תנועה ספרותית חשובה שנקראה "גָרִיפ", וזכתה להשפעה עצומה על היצירה בלשון הטורקית בעיקר בשנות ה-40 של המאה ה-20. הוא כתב שירים ליריים, פשוטים כביכול, בלשון עממית, ותיאר ביצירתו את חיי האדם הפשוט, את זיקתו לארצו, את מקומו בעולם ורבות מחוויותיו. בשירתו הפנה עורף לחרוז ולמשקל, וביקש להשתית את השירה החדשה על עושר הדימוי ועל תוכן חווייתי, שחתר להתנער ממעמסת המסורת הכתובה של הדורות הקודמים. כתב גם מסות ומאמרים ועסק בתרגום.
אורהן ולי קניק הוא אחד המשוררים הנקראים ביותר בטורקיה, שיריו יצאו לאור בטורקיה ביותר משישים מהדורות ותורגמו לשפות רבות, בכללן צרפתית, אנגלית וגרמנית. רבים מהם הולחנו והוקלטו בידי הזמר והמלחין זִילְפִי לִיוָנֵלִי. שיריו תורגמו לעברית, בין השאר, בידי עפרה בנג'ו, שלמה אביו ורמי סערי. הם ראו אור במוספי ספרות, בכתבי עת ובאינטרנט.
תומכן
תּוֹמְכָן (באנגלית: סְטֵנְט, Stent) הוא גליל מרושת שמוחדר בתהליך הצנתור, על ידי רופא קרדיולוג, לעורק סתום בלב. תפקידו של התומכן לשמור שהעורק, המזין חלק מסוים בשריר הלב, יישאר פתוח למעבר דם. קפיץ המתכת הוא מתקן גלילי קשיח שקוטרו כקוטר העורק אליו הוא מוחדר. ההחדרה נעשית באמצעות צנתר. התומכן מותקן בחלקו הפנימי של העורק הסתום ומונע בצורה מכנית את היצרותו המחודשת.
היסטוריה
טכנולוגיית הצנתורים הוצגה לראשונה בספטמבר 1977 על ידי ד"ר אנדריאס גרונציג, רופא גרמני, שלקח מטופל בן 38 עם היצרות קשה של 80% בעורק הקדמי היורד של הלב, ובמקום לבצע בו בדחיפות ניתוח מעקפים מסוכן - הכניס אותו לטיפול קצר ולא כואב של חצי שעה בציריך. בתום הפרוצדורה, בלי שהיה צריך לנסר לו את עצם בית החזה ולהעביר אותו ניתוח לב פתוח מסוכן - יצא המטופל כאשר העורקים הכליליים שלו חופשיים מפלאק (הצטברות של שומן וסידן), וללא ההיצרות שהייתה בהם קודם לפעולה. המטופל האריך שנים רבות לאחר הטיפול.
התומכן הראשון בעולם אושר לשימוש ב-1994, ואיפשר לפתוח את הסתימות בעורקים באמצעות בלון, ואז להשאיר במקום מעין "פיגום", שימנע מהם היצרות חוזרת באותו חלק של העורק. יצרנית מובילה של תומכנים היא חברת מדינול הישראלית שבבעלות קובי ויהודית ריכטר.
סוגים
תומכנים מסוגים שונים משמשים לטיפול בעורקים הכליליים, שופכן, שופכה, כלי-דם שאינם העורקים הכליליים, ושט, תעלת המרה, ומפרצות.
יש תומכנים העשויים מחומר בעל זיכרון תצורה (ניתינול) כך שניתן להובילם ליעדם בצורה מכווצת והם מתרחבים בתוך העורק.
תומכן מצופה תרופה
תומכן מצופה תרופה הוא פיתוח של התומכן הרגיל. הציפוי מהווה פתרון לבעיית היצרות חוזרת הקיימת בחלק מהמקרים. התומכן משחרר תרופה אשר מעכבת גידול של תאי העורק. בעיה זו היוותה אתגר גדול לקרדיולוגים אשר עסקו בתחום, ועל כן אומצה טכנולוגיה זאת בהתלהבות על ידי השוק.
בעיות ופיתוחים בשימוש בתומכן מצופה
לאחר בחינת תוצאות ההשתלה לאורך זמן, העלו מחקרים את הממצא הבא: ציפוי התרופה מעלה את ההסתברות להיווצרות קרישי דם בתוך התומכן כמעט פי שניים - מ-0.7% ל-1.2%. יחד עם זאת, הסיכוי להיצרות מחודשת של התומכן פחת. מחקרים מוקדמים הראו סיכוי גבוה יותר לתמותה עם הדורות הראשונים של תומכנים מסוג זה ועל כן פחתה מעט ההתלהבות משימוש בתומכנים מצופים. בעיה נוספת בעת השימוש בתומכן מצופה תרופה היא הצורך של המנותח לקחת תרופות מדללות דם מסוג קלופידוגרל למשך תקופה של שנה לפחות, לעומת תקופה של כחודש לאחר השתלת תומכן שאינו מצופה.
לאחרונה קיימות עדויות לפיהן ייתכן שתומכנים מדורות חדשים יותר מהווים בכל זאת פתרון טוב לבעיות קליניות שונות. פריצת דרך בתחום הושגה לאחרונה על ידי פיתוח סטנט, אשר מפחית בצורה ניכרת היצרות חוזרת של העורקים, לא על ידי תרופה אלא על ידי ציפוי של רשת מיקרונית על גבי התומכן. הציפוי מפזר את הלחץ אשר מפעיל התומכן על הדופן ומפחית את הגירוי ליצירה מוגברת של תאים בדופן התא. תוצאה זאת היא נגזרת של הפתרון עליו עמלו המפתחים למניעת תסחיפים בדם כתוצאה מצנתור. תומכן זה הוא הדור הרביעי של התומכנים, ונכנס לשימוש בהדרגה ברחבי העולם.
שתל תומכן
שתל תומכן (stent graft) הוא סוג של תומכן המשמש לטיפול במפרצת. תומכן זה מכוסה אריג אטום, ומטרתו להגן על דפנות כלי-הדם מפני הלחץ שיוצרת זרימת הדם.
מלווינה מייג'ור
דיים מלווינה מייג'ור (באנגלית: Dame Malvina Lorraine Major נולדה ב-28 בינואר 1943) היא זמרת אופרה ניו זילנדית.
חייה
מייג'ור נולדה בהמילטון, ניו זילנד למשפחה מוזיקלית גדולה. כילדה הופיעה בקונצרטים שונים, בעיקר בשירת קאנטרי ופופ מערבי ומוזיקה מתוך מחזות. את הכשרתה בתחום המוזיקה הקלאסית החלה בשנת 1955, בפיתוח קול ונגינה בפסנתר. בהמשך נסעה מדי שבוע לאוקלנד, שם למדה בבית הספר למוזיקה של סנט מרי קולג', אצל הנזירה מרי לאו, מורה בעלת שם בינלאומי למוזיקה, שהייתה לאחר זמן גם למורתה של עוד זמרת סופרן ניו זילנדית מפורסמת, קירי טה קאנאווה.
בשנת 1991 קיבלה תואר אצולה בריטי על תרומתה למוזיקה ובשנת 2008 קיבלה תואר כבוד ניו זילנדי על תרומתה לאופרה.
בשנת 1992 ייסדה קרן לקידום חינוך באמצעות פרסים ומתן הכשרה לילדי ניו זילנד באמנויות הבמה. בין הזוכות בהכשרה כזו זמרת הסופרן היילי וסטנרה. לאחרונה יצאה להופעות קונצרטים בינלאומיות באסיה, במזרח התיכון, בארצות הברית, אוסטרליה ובריטניה. כיום מכהנת מייג'ור כפרופסור לפיתוח קול באוניברסיטת קנטרברי בכרייסטצ'רץ', ניו זילנד. בשנת 2008 שרה את "מה גדול הנך" ( How Great Thou Art) בהלווייתו של סר אדמונד הילרי. ב-18 במרץ 2011 שרה מייג'ור בטקס הזיכרון הלאומי לנפגעי רעידת האדמה, שהכתה בכרייסטצ'רץ' בפברואר 2010. בטקס נכחו הנסיך ויליאם, ראש הממשלה ג'ון קי, ראש עיריית כרייסטצ'רץ' בוב פארקר, היילי וסטנרה, מקהלת הקתדרלה של כרייסטצ'ץ', מכובדים, צוותי הצלה בינלאומיים ועשרות אלפי ניו זילנדים.
ישראל בידור
ישראל בידור היא חברה היוצרת תוכן מקורי לפלטפורמות המדיה החברתית והדיגיטל מבית קבוצת z platforms, המפרסמת תכנים בנושאי בידור, מוזיקה ואופנה וכן תוכני וידאו ברשתות החברתיות. בבעלות החברה ערוצי התוכן ישראל בידור, PUSH, ישראל בידור גיימינג וישראל בישול. לחברה ישנם ערוצי אינסטגרם, טיקטוק ויוטיוב בעלי מאות אלפי עוקבים.
היסטוריה
בשנת 2019 הקים דוד סער את חברת "ישראל בידור", ובינואר אותה שנה הושק אתר החברה. עם השקת האתר הוקם ערוץ היוטיוב של החברה עם התוכנית הרשמית של ערוץ התוכן.
משרדי החברה ממוקמים בקניון ארנה בהרצליה והיא מונה כ-4 מחלקות: מחלקת תוכן ומדיה חברתית, מחלקת תוכן שיווקי ומסחר, מחלקת הפקה וסטודיו לצילום ועריכה, ובהם כ-40 עובדים.
באוקטובר 2020, הושקה תוכנית היוטיוב ״סוכות לייב״ בהשתתפות: יהונתן מרגי, אנה זק, טיילור מלכוב, אביבית בר זוהר, מירי ואלין כהן, עומר חזן וברק שמיר, ולירון רביבו. בנובמבר 2020 השיקה החברה את פרויקט "אסור לשתוק" למניעת אלימות כלפי נשים, בהשתתפות: גילה אלמגור, מורן אטיאס, יעל גולדמן, אדווה דדון, אילנית לוי, אגם בוחבוט, שיר אלמליח, טיילור מלכוב, מיקי מוכתר, מאיה דגן, נטע ברזילי וליאל אלי. בדצמבר 2020 הושק ע״י ישראל בידור חידוש השיר ״תנו לגדול בשקט״, בו השתתף שלומי שבת בעודו מונשם עקב מחלת הקורונה, בשיר השתתפו גם נועה קירל, עמיר בניון ונסרין קדרי. בדצמבר אותה השנה הושק גם החידוש לשיר ״יש בי אהבה״ של אריק איינשטיין בביצועו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, יחד עם הזמרת עדן בן זקן.
ביוני 2021, לקראת חודש הגאווה, ישראל בידור השיקו את פרויקט הגאווה בו השתתפו כוכבים גדולים עם קריירה מפוארת לצד כוכבי רשת בתחילת דרכם, ובין המשתתפים היו עברי לידר, הראל סקעת, אלברט אסקולה, דלית רצ'סטר, בל אגם. באותו חודש ישראל בידור בשיתוף פייסבוק ישראל וראש הממשלה נפתלי בנט השיקו את פרויקט ״לא מסתכנים. מתחסנים״ הקורא לצעירים ובני נוער להתחסן. בדצמבר 2021 סטטיק ובן אל וישראל בידור הוציאו שיר משותף לחג החנוכה.
טקס נבחרי השנה
החל מדצמבר 2019 מקיימת ישראל בידור בכל שנה את "טקס נבחרי ישראל", אשר בוחר את "נבחרי השנה" בתחומי הבידור והתרבות במגוון קטגוריות כגון "יוטיובר השנה", "זמר השנה" ו"פוליטיקאי השנה". העוקבים נדרשים לבחור את המועמד המועדף עליהם בכל קטגוריה ובסופו נדרשים למלא מספר פרטים אישיים כגון שם מלא, מספר טלפון, כתובת אימייל, מגדר, עיר מגורים, שנת לידה ומצב משפחתי. העובדה שמאגר המידע המצטבר שייך לחברת המידע "ברנד ניו קומרס" אשר איננה חושפת את סוג השימוש במידע שצברה גרר ביקורת תקשורתית  והיו שקראו לצעירים שלא לשתף פעולה בדבר.
מודל עסקי
בריאיון של דוד סער לאתר עיתון הארץ חשף:
הוא המשיך ואמר כי המודל העיקרי של העמוד בנוי על קמפיינים של קידום שיווקי לחברות בעלות של בין 30 ל-100 אלף שקלים. השירות כולל קידום של משפיענים וסלבריטאים למוצרי החברה וקידומו במדיה המתפרסמת בעמוד ישראל בידור.
דיווחים בזמן אמת – Push
מערכת החדשות דיווחים בזמן אמת – Push הוקמה בשנת 2018 על ידי איציק פרזאן, אשר משמש כעורך התוכן הראשי, והערוץ נמצא בשליטת דוד ושלמה סער, עדיאל מופסיק ואיציק פרזאן. המערכת רשומה בארגון העיתונאים בישראל ובלשכת העיתונות הממשלתית, ומחויבת לכללי האתיקה העיתונאית. חשיפות ותחקירים של המערכת עלו ופורסמו בכלל ערוצי החדשות הגדולים בישראל, והיא מתמחה בפרסום ראשוני. בדצמבר 2021 החברה הוסיפה את "דיווחים בזמן אמת" לקבוצת המדיה שלה בשם חדש תחת המותג "Push" עקב התמזגות לקבוצת z platforms.
ביקורת
בנוסף לביקורת אשר הושמעה לגבי מאגר המידע שנאסף בתהליך ההצבעה לנבחרי השנה, הושמעה ביקורת נרחבת במספר כלי תקשורת על הנטייה של העמוד לטובת מחנה הימין הפוליטי בישראל  , בניגוד להצהרתו של דוד סער כי.
ביקורת נוספת הושמעה בהארץ על כך שהעמוד פועל בעקיפין להלבנת מעשיו לכאורה של הזמר אייל גולן בפרשת משחקי חברה.
דורסי לילה בתרבות
דורסי לילה (שם מדעי: Strigiformes) היא סדרת עופות הנכללת יחד עם דורסי היום בקבוצת העופות הדורסים. ערך זה עוסק במערכת היחסים שלהם עם האדם: מקומם בתרבויות שונות, אמונות טפלות לגביהם, אגדות עם ומשלים בהם הם משחקים תפקיד, הופעותיהם ואזכוריהם בתחומי האמנות והבידור, כמצרך מזון ורפואה והאטימולוגיה של שמותיהם המדעיים.
דורסי לילה
דורסי לילה (שם מדעי: Strigiformes) – היא סדרת עופות הכוללת שתי משפחות: תנשמתיים, והמשפחה הגדולה יותר ינשופיים. יחד עם דורסי היום, דורסי הלילה נכללים בקבוצת העופות הדורסים הפוליפילטית. תיעוד המאובנים שלהם מופיע בתקופת הפלאוקן, כ־58 מיליוני שנים לפני זמננו, והופך נרחב למדי במהלך תקופות האאוקן והאוליגוקן בחצי הכדור הצפוני. משפחת התנשמתיים, יחד עם ארבע משפחות נכחדות נוספות, הקדימה את הינשופיים בהופעתה, ושיא גיוונה היה בין התקופות אוליגוקן לתחילת מיוקן. בתחילת המיוקן החלו הינשופיים לעלות על התנשמתיים במספרם.
בעלי חיים אלו נפוצים בכל יבשות העולם מלבד אנטארקטיקה, ומתקיימים במספר רב של בתי גידול: משדות ויערות, דרך הרים ועמקים, ועד מדבריות קרח וחול. מאפיינים אלו, בנוסף ליכולתם לדור לצד האדם, הובילו ליצירת מערכות יחסים רבות בינם לבין התרבויות המקומיות. גודל גופם מגוון למדי, ונע בין גודל אגרוף אצל הינשופים הננסיים ועד מיני האוח הענקיים. עופותז אלו ניכרים בראשם ועיניהם הגדולות, ובמאפיין כמעט ייחודי הנקרא פרצוף-שמע. באמצעות אלו, דורסי הלילה משתמשים בשתי התכונות המוכרות ביותר שלהם: ראייה ושמיעה מחודדים ביותר.
כפי שניתן להבין משמם, אלו עופות טורפים הפעילים בשעות הליל והדמדומים, זאת בשונה לדורסי היום. הם נוהגים לעמוד במקום גבוה, כגון עמוד גדר או ענף עץ, ולהאזין ממנו לרחשי הטרף. כשהם מתבייתים על טרף, לפעמים כזה הנסתר מעיניהם, הם מעופפים אליו ללא השמעת קול, ומסתערים עליו בטפריהם ומקורם החדים. תפריטם מורכב לרוב ממספר מינים מועדפים אחדים, וכולל בדרך כלל חסרי חוליות (בעיקר אצל המינים הקטנים), מכרסמים ודגים. המינים הגדולים ביותר מסוגלים לצוד בהתאם טרף גדול יותר, כגון שועלים וארנבאים.
מכיוון שהם יצורי לילה, חוש השמיעה הוא האמצעי העיקרי עליו הם מסתמכים לתקשורת. קריאותיהם ייחודיות, ושונות מאוד מציוציהן הנעימים לאוזן של רבות מציפורי השיר. הקריאה המוכרת שלהם היא המייה הנשמעת כ"הו-הו", אולם מגוון הצלילים שלהם רחב למדי וכולל שריקות וציוצים, צווחות וצריחות, גרגורים, נהימות, נשיפות וחרחורים.
כחלק מהחיזור, הזכר בוחר לעצמו אתר קינון ומנסה למשוך את תשומת לבו של נקבה מזדמנת. בדרך כלל הם מונוגמיים במשך עונת הרבייה, (כלומר בני הזוג מזדווגים אך ורק אחד עם השני), ויש מינים שאף שומרים אמונים לאורך כל חייהם. הם אינם מתאמצים בבניית קנם, ועושים להם משכן בחלל מזדמן או בקנים נטושים של עופות אחרים. הביצים מוטלות במרווחי זמן של ימים אחדים, והנקבה דוגרת על כל אחת מהן במשך כ-30 יום. הזכר אחראי על אספקת המזון, ולעיתים יוצא לשחר לטרף כעשר פעמים ביום. חודשים מעטים לאחר בקיעתם, הגוזלים מסוגלים לצאת מהקן ולטפס על עצי הסביבה, אך נשארים זמן מה בקרבת הוריהם עד שהם בשלים לצאת לחיים עצמאיים.
אף על פי שהם מרכיבים את אחת מקבוצות בעלי החיים המועילות ביותר לאדם, שכן הם מווסתים את אוכלוסיות המכרסמים הפוגעות ביבול, מינים רבים נותנים תחת סכנת הכחדה. גורמי הסיכון העיקריים הם הרס בתי גידול, הנובע בין היתר מכריתת יערות בהם חיים מרבית המינים, ושימוש בחומרי הדברה, אותם סופגים המכרסמים המהווים חלק נכבד מתפריטם של מינים רבים.
רקע תרבותי
מציורי המערות של האדם הקדמון ועד ציוריו של ואך גוך, דורסי הלילה תפסו חלק לא קטן בקשר בין האדם והעופות. הם היוו מקור לאמונות רבות, שונות ומנוגדות ככל שיהיו, והיו המושא לאגדות עם נבדלות לא פחות. תרבויות פיתחו יראת כבוד כלפיהם והעריצו אותם, בזו וזלזלו בהם, החשיבו אותם לחכמים או זטיפשים, הקנו להם מעלות רפואיות, קישרו אותם אל מזג האוויר ואף אל מעגל החיים של הלידה והמוות, וראו בהם אמצעי למעשי כשפים או כקסם עצמו. דמויותיהם תוארו על מטבעות, ספלים ופסלים, הם היוו נושאים לשירה וספרות, והופיעו בציורים רבים ואף כעצמים בקברי מומיות.
תרבויות אחדות ראו בהם אותות טובים, ואחרים ראו בהם אף יצורים הנערצים על ידי אליליהם, משורריהם וסופריהם, מלומדיהם וזקני עמם. תכונה נפוצה במיוחד המיוחסת לדורסי הלילה היא החוכמה, שקושרה אליהם על ידי תרבויות רבות. בניגוד לתכונה טובה זו, ולעיתים אף במקביל לה, בפולקלורים אחרים נתפשו דורסי הלילה כאות המבשר על רעות באות וקרבות, או כיצורים האוהבים להוליך שולל, לתעתע וליצור אשליות. למשל, אמונות טפלות רווחות בכל רחבי העולם הן תפקידם של דורסי הלילה כשליחי המוות, המבשרים על מותו הקרוב של אדם, כנשמתו צמאת הנקמה של לוחם שנהרג, וכמכשפה מכונפת החוזה עתידות או חוטפת ילדים. משוער כי אלו היו אחת מקבוצות העופות הראשונות שלכדו את תשומת לבם של בני האדם הקדומים, והפנו אותה ליצירת אמונות טפלות, מיתולוגיות וכו'. הסיבה לכך היא ככל הנראה השילוב של אורח חייהם הלילי, תעופתם השקטה, עיניהם הגדולות, ראשם המסתובב כמו לא היה מחובר כלל לגוף, וקריאותיהם המשונות והמסתוריות באמצע הלילה, שלא דומות כלל לקולותיהן הנעימים של הציפורים.
כדוגמה לאמונות היכולות להתעורר מהיתקלות עם דורסי לילה, אפשר לבחון את מקרה התנשמת הלבנה. סיבה אפשרית לסיפורי רוחות ושדים הרודפים מבנים ישנים יכולה להיות הימצאות של תנשמת לבנה המקננת במבנה, שכן אם אדם נכנס אליו ומפחידה בטעות, היצור הלבן המתעופף במהירות נראה מעין רוח רפאים מרתיעה. בנוסף, בתנאי תאורה ובזוויות מסוימות נוצותיה זוהרות ובוהקות, כמין מראה המחזירה אור, מה שיכול להיות המקור לאגדות עם רבות מתרבויות שונות המספרות על אורות רפאים מרחפים, כגון האגדות על will-o'-the-wisp ו-jack-o'-lantern באירופה. מאפיין נוסף של תנשמת זו הוביל קרוב לוודאי לאגדת עם נוספת, והיא הישות הנקראת באנשי במיתולוגיה האירית. על פי האגדה, הבאנשי מתחילה לצרוח ולילל בקול מזעזע המעביר צמרמורת בשומע אותו, כאות למותו הקרב של אדם. הסבר אפשרי הוא שצווחתה של התנשמת – הנשמעת לרבים כקול לא טבעי וגורמת חלחלה לחלק מהאנשים השומעים אותו בפעם הראשונה – יצר במוחם של אנשים שהתהלכו בלילה סיפורי אימה שונים.
בתרבויות האדם הקדמון
תיעוד אמנותי של דורסי לילה קיים כמעט מראשית האמנות הפרהיסטורית, בציורי המערות של דרום-מערב צרפת מהתקופה הפלאוליתית העליונה. מערת שׁובֶה, בה נמצאו ציורי המערות הקדומים ביותר שנתגלו (30,000-32,000 שנים לפני זמננו), מתואר ינשוף בעל ציצות אוזניים, ככל הנראה ינשוף עצים או מין אוח כלשהו. במערת שלושת האחים, נמצא ציור שנחרט על אחד מקירותיה ומתוארך לכ-20,000 עד 15,000 שנים לפני זמננו ומתאר זוג אוחי שלג וצאצאיהם. תיעוד זה מצביע שתפוצת עוף זה בעבר כללה אזורים דרומיים יותר יחסית להווה.
דורסי לילה הופיעו גם בציורי המערות ואומנויות הסלע של האבוריג'ינים האוסטרליים באזור נהר ויקטוריה (Victoria River).
בתרבויות אירופה
בצרפת דורסי הלילה הוערכו כל כך עד שחלקם כונו כדוכסים, ביניהם ינשוף העצים הנקרא Hibou moyen-duc (בתרגום חופשי: ינשוף דוכסי בינוני") והאוח המצוי הנקרא Hibou grand-duc או Grand-duc d'Europe (בתרגום חופשי: "ינשוף דוכסי גדול" ו"הדוכס הגדול של אירופה" בהתאמה). באזור Brittany האמינו כי דורס הלילה הנראה בדרך לקציר מסמל מזל טוב. לעומת זאת, שמה הצרפתי של התנשמת הלבנה הוא effraie, שמקורו בפועל effrayer שמשמעותו "להפחיד". כמו כן, בעיר בורדו נהגו לזרוק מלח לאש כדי לבטל את קללתו של דורס הלילה. אמונה טפלה טענה כי כאשר אישה הרה שומעת את קריאתו של דורס לילה, זהו סימן שברחמה בת. בחבל לורן, רווקות היו יוצאות ליער וקוראות לדורסי הלילה שיעזרו להם למצוא בעלים. במיתולוגיה הרומנית, חוטאים שהתחרטו עולים לגן עדן במסווה של אוח השלג. קריאתו של דורס לילה בווילס נחשבה כסימן לכך שנערה לא נשואה איבדה את בתוליה, ואם שמעה אותה אישה הרה כשהיא נמצאת לבדה, סימן שילדה יהיה מבורך. במיתולוגיה הווילסית, Blodeuedd קוללה על ידי דוד בעלה והפכה לינשוף, ולא יכלה להראות את פניה לאור יום, שכן ציפורים אחרות היו תוקפות אותה.
בניגוד לחכמתם לכאורה, קושרו דורסי הלילה אל הטיפשות. לדוגמה, בפינלנד המילה pöllö משמעותה הן ינשוף והן אדם נבער. הרומאים הקדומים (וכן באנגליה) האמינו כי אחדים מדורסי הלילה כה טפשים עד שאפשר לשכנע אותם לסובב את ראשם סחור סחור עד שהם יחנקו, בכך שמסתובבים סביב העץ עליו הם נחים. בלוקסמבורג, אמונה טפלה טוענת כי דורסי הלילה מרגלים אחר אוצרות, גונבים ומחביאים אותם.
בתרבויות יוון ורומא
דוגמה להקשר בין חוכמה ודורסי לילה הוא הינשוף המקודש ממין כוס החורבות, שהיה נפוץ כמלווה בתיאורים של האלה אתנה מהמיתולוגיה היוונית – אלה שאחד מתפקידיה היה לשלוט בחוכמה ובמלחמה – ואצל מקבילתה הרומית האלה מינרווה. הכוס הזה נחשב כמגן ומלווה של הצבאות, ומשום כך אם היה מתעופף מעל חיילים יוונים לפני המלחמה, זה היה אות לניצחון. בשל קשר זה בין השניים, נוצר הביטוי היווני "γλαῦκ’ εἰς Ἀθήνας" שפירושו המילולי "להביא ינשופים אל אתנה", וכוונתו לעשות מעשה חסר טעם ומיותר. על פי המיתולוגיה, אתנה הייתה יוצרת את דורסי הלילה אלו, ומטביעה את דמותם על מטבעות, כך שלהביא ינשופים או מטבעות ועליהם ינשופים תהיה פעולה חסרת תועלת. ינשוף זה אכן מוטבע על מטבעות יווניים רבים בגרסאות שונות, בגלל האמונה בהגנתו על המסחר והכלכלה.
הן במיתולוגיה היוונית והן ברומית הופיעו ציפורי אימה שנקראו סטריקס (Strix), והם היו מכשפות שהפכו לדורסי לילה מעוותים. עוד סיפור ממיתולוגיה זו תיאר איך אל הרפואה אסקלפיוס נהפך לינשוף כנקמה מאלת התבואה דמטר על כך שהפליל את בתה פרספונה, אשתו של האדס. במיתולוגיה הרומית, Nyctimene הייתה בתו של מלך לסבוס, Epopeus. לאחר שקיימה עמו יחסי מין, מינרווה הפכה אותה לינשוף, ומכיוון שבושתה כה גדולה, היא אינה נראית לאור יום.
פליניוס הזקן כתב בספרו תולדות הטבע – עוד אחד מהכתבים המוקדמים ביותר המאזכרים דורסי לילה – כי עופות אלו הם מפלצות הלילה, וכאשר הם מופיעים הם אינם מנבאים אלא רעה. בספר מופיע מנהג, המציע לקחת את לבה של תנשמת לבנה ולהניחו מצד שמאל של אדם ישן או על חזהו, וכשזה האחרון יתעורר הוא יגלה את סודותיו הכמוסים ביותר. מנהג נוסף ברומא היה ללכוד דורס לילה הנראה מתעופף לאור יום, שכן זהו אות למזל רע, לשרוף אותו ולפזר את אפרו בנהר טיבר. שמועות נפוצות היו שזמן מה לפני רציחתו של יוליוס קיסר דורסי לילה נשמעו קוראים, וכי אישים רומאים גדולים אחרים, ביניהם אוגוסטוס קיסר ואגריפה, נחלו אי הצלחה ומזל רע לאחר היתקלותם עם יצורים אלו. האוגור, כוהנים שחזו את הבאות על פי הטבע ובעיקר על פי אורחות הציפורים. בתנאים שונים, כל עוף סימל משהו אחר, אך דורסי הלילה סימלו תמיד רעות.
דורסי לילה מופיעים בשני משלים המיוחסים למשלי איזופוס. הראשון נקרא "הינשוף והחגב" (: "The owl and the grasshopper"), המדבר על חסרונותיה של החנופה, והשני נקרא "הינשוף והציפורים" (The Owl and the birds) ומדבר על חוכמת דורס הלילה.
בתרבויות אפריקה והמזרח התיכון
אמונה טפלה רווחת באפריקה מקשרת בין דורסי הלילה עם אות מבשר רעות, פחד, כושפות ומוות, ואלו כלל לא נתפשים שם כסמל לחוכמה. הם משמשים בכושפות המקומית, וכן נתפשים כשליחיהם של המכשפים, וחלק מהשימוש נועד כדי להרוג אנשים דרך מעשי כישוף המנצלים מרכיבים שונים בגופו של דורס הלילה. בקמרון ובחלקים מניגריה, נמנעים מלהגות את שמם של דורסי הלילה בגלל רשעותם, אלא מכנים אותם בכינוי "הציפור המפחידה".
במצרים, שאריות חנוטות של תנשמות לבנות נמצאו בקברים, והמין היה נפוץ מאוד בכתב החרטומים המצרי, כהירוגליף לתיאור העיצור מ. בארץ זו הם היו סמל המוות, וההירוגליף עצמו סימל גם את הלילה, הקור ואת אי-המעש.
בעיר בבל, נשים החזיקו קמעות ועליהם דמויות דורסי לילה כדי להגן עליהן במהלך הלידה. בדת האסלאם, דורסי הלילה אסורים למאכל. במרוקו ואלג'יריה, מנהג דומה לזה של פליניוס קרא לבעל החושד באשתו או אב החושד בבתו במעשים הנראים להם כבגידה או ניאוף, לקחת את עין ימין של האוח המצוי ומניחה בכף ידה של האישה הישנה, מתוך אמונה שהיא תפתח את פיה ותספר על מעלליה ביום. עוד אמונות טפלות ממרוקו אומרות כי קריאתו של דורס לילה יכולה להרוג תינוקות, וכי עינו הנענדת על חוט סביב הצוואר יכולה למנוע עין הרע.
בחצי האי ערב, דורסי הלילה נחשבו גם כאות המבשר רעות, וכהתגלמות הרוחות הרעות החוטפות את ילדיהם בלילה. אנשי האזור נהגו גם להאמין כי נשמתו של נרצח ממשיכה ליילל ולקונן עד שדמו ינקם, ואם לא, ציפור לה קראו אל סדה ("ינשוף-המוות"; al-sada) תמשיך להמות מעל קברו. באיראן, כוס החורבות נחשב כמביא מזל רע, ובחלקים אחרים של המזרח התיכון דורסי הלילה קושרו אל חורבן ומוות. ראיית דורס לילה בדרך לקרב מסמלת קרב עקוב מדם, ישיבתו על גג בית מסמלת את המוות של השוכנים בו, חזייתו בחלום לא משפיעה לרעה אלא אם נשמע קולו ושמיעת קולו מנבאת יום רע. אדם הרוטן ומתלונן רבות מושווה לדורס לילה, ואילו על אדם המבשר חדשות רעות נאמר כי יש לו פנים כינשוף.
ביהדות
בעלי חיים שלהם השמות אוח, קאת, כוס, כוס החורבות, ינשוף, שעיר, לילית ותנשמת מוזכרים מספר פעמים במקרא. החוקרים חלוקים בדעותיהם לגבי זיהוים. לדוגמה, בספר ישעיהו נכתב: אף על פי כן, לא נהוג לזהותו כדורס המוכר היום בשם זה. רבי יונה אבן ג'נאח בספרו "ספר השורשים" סבר כי מדובר בנמייה, בעוד לפי מילון "Brown–Driver–Briggs" זהו תן. דוגמה נוספת הוא הקאת – בתורה מוזכרת כאחד מהעופות הטמאים, ובישעיהו ובתהילים כעוף מדברי, המסמל את חורבנו של מקום. חלק מהחוקרים מזהים אותו כלילית מדבר (Strix Butleri) או ככוס החורבות.
הינשוף מוזכר בתלמוד הבבלי, במסכת נידה כב–כג. התלמוד דן בטומאתה האפשרית של אישה, אשר הפילה עובר בדמות בעל חיים, בהם הינשוף.
דורסי לילה מופיעים על גבי דף השער של הספר "תועפות ראם", שנדפס באיזמיר בשנת תקכ"ב (1762), בדפוס יאודה חזן. בחלק התחתון של הדף מצוירים שני אריות בעלי פנים של דורסי לילה, המופיעים בספרים נוספים של אותו בית הדפוס.
בישראל
בישראל נפוץ השימוש בינשוף כסמל לחוכמה, ככל הנראה בשל עיניו הגדולות וכן בשל היותו בעל החיים המזוהה עם אתנה, אלת המלחמה והחוכמה במיתולוגיה היוונית. שימוש זה רווח במיוחד במסגרות חינוכיות לילדים.
בצה"ל קרוי גדוד הסיוע הכימי של חיל ההנדסה הקרבית (לשעבר גדוד האב"כ) בשם "גדוד ינשוף". מסוק ה-UH-60 בלקהוק מכונה בחיל האוויר הישראלי בשם "ינשוף".
בתרבויות אסיה
יש ודורסי לילה הגיעו אף לדרגת אלים, ודוגמה לכך הוא האוח ממין Bubo blakistoni, אחד מהאלים החשובים ביותר של בני איינו מיפן. חברי קבוצה אתנית מכנים אותו בשם Kotankor Kamuy, כינוי שמשמעותו "אל הכפר" או "האל המגן של הכפר", ומרימים כוסית לכבודו לפני יציאתם למסע ציד. בעתות מגפה או רעב, יש והם ממסמרים דמויות עץ לקירות ביתם. מינים אחרים מסמלים אצלם דברים שונים יותר: חברי הסוג ינשוף צווחן מזהירים מפני סכנה, ומיני אוח אחרים והתנשמת הלבנה הם שדים. בחלקים אחרים של אסיה דורסי לילה אחרים גם נתפשו כישויות אלוהיות או כאבות קדמונים קדושים, ויוחס להם הכוח להדוף ולגרש רוחות רעות, ולמנוע רעב ומגפות. במומגוליה, עורות דורסי לילה נתלים כדי לגרש רוחות רעות, ונטען כי אלו הראשונים מתעופפים לבתים כדי לקחת את ציפורניהם של האנשים.
במיתולוגיה של מיאנמר, דורס הלילה קיבל את פרצופו השטוח כי התערב בריב של ציפורים אחרות. לעומת זאת, בבודהיזם, דורסי הלילה נתפסים כניגוד של הבורות, שכן הם מייצגים את ההתבודדות והחושך הנצרכים למדיטציה עמוקה.
בהודו ונפאל
לדורסי הלילה תפקיד מרכזי באגדות עם רבות בהינדואיזם, בעיקר למיני האוח. בהינדואיזם, דורס הלילה הוא ה-vahana (ה"נושא" במובן של נשיאה) של האלה לקשמי (Lakshmi), אלת הכסף והשפע. חלק מההודים, במיוחד אנשי בנגלדש, מאמינים כי ינשוף לבן הנכנס לבית מסמל מזל טוב, במיוחד בקשר לפרנסה.
גם בהודו נפוץ ההקשר של דורסי הלילה אל המוות, המזל רע, וכשליחי הרוע או מבשריו. בדרום הודו, קריאותיו של דורס לילה פורשו לפי מספרן: קריאה אחת משמעה סימן למוות הממשמש ובא; שתיים מסמלות הצלחה במעשים; שלוש מנבאות חתונה של אישה במשפחה; ארבע מציינות הפרעה בדבר כלשהו; חמש חוזות מסע עתידי; שש אומרות כי אורחים עתידים להגיע; שבע מסמלות מצוקה נפשית; שמונה מנבאות מוות פתאומי ותשעה מזל טוב. בחלקים אחדים של תת-היבשת ההודית, אגדת עם מספרת כי דורס הלילה נישא לעטלף. אמונה טפלה נוספת אומרת כי קריאתו של האוח בלילה, מתוך בית קברות או חורשה קדושה (sacred grove), מסמלת כי הוא לכד את נשמתו של אדם שאך נפטר.
המילה ההודית उल्लू (אוּלוּ) שמשמעותה ינשוף משמשת בביטויים לתיאור טפשות, כגון הביטויים השכיחים उल्लू की तरह (אוּלוּ קִי טַרָה) שפירושו "כמו ינשוף" (להתנהג בטיפשות כמו ינשוף) ו-उल्लू बनाना (אוּלוּ בננה) שפירושו "לעשות ממישהו טפש". ביטוי נפוץ נוסף הוא לכנות אדם כינשוף, כדי להעליבו על שום טיפשותו.
בתרבויות אוקיאניה ואוסטרליה ואיים שונים
אבוריג'ינים מאוסטרליה דוברי ניב Wotjobaluk מקבוצת Wergaia האמינו כי בין דורסי הלילה לנשים יש קשר רוחני הדוק. לכל אישה דורס לילה פרטי המהווה שומר הנשמה שלה, ועל ידי כך שהנשים מגנות על הינשופים, כך מוגנים גם קרובי משפחותיהן (הגברים היו מגנים על העטלפים). חלק אחר מחשיב את דורסי הלילה כאות מבשר רעות, אם הם שוכנים בית במשך מספר ימים. ליד במדגסקר, אמונה טפלה מספרת כי דורסי הלילה מצטרפים למכשפות לריקוד על קבריהם של המתים. בחצי האי המלאי, מאמינים כי דורסי הלילה חוטפים תינוקות שאך נולדו ואוכלים אותם.
בהוואי, ינשוף העצים, שהוא דורס הלילה היחיד המצוי בארכיפלג זה, הוערך מאוד ונחשב כישות מגנה. בבורנאו, אגדת עם סיפרה על כך שהאל הפכה את אשתו לדורס לילה לאחר שגילתה את סודותיה בפני בני האנוש. בסביבות העיר מנדו (Manado), שבאי סולאווסי מאיי אינדונזיה, דורסי הלילה נחשבים לחכמים ומכונים Burung Manguni, במיוחד אצל בני Minahasa. בשל כך, אדם הרוצה להתחיל בנדודים מקשיב לקריאותיהם: קריאה מסוג אחד מסמלת שבטוח לצאת לדרך, ושנייה מסוג אחר מסמלת שכדאי להישאר בבית. בסמואה, האמונה אומרת כי האנשים הם צאצאי דורסי הלילה. ביווה ובורנאו, מין השעיר Otus bakkamoena נתפס כמושא הערצה או יראה.
בתרבות הטרום-קולומביאנית של אמריקה
בתרבות הטרום-קולומביאנית, מוטיב דורס הלילה רווח מאוד, ומופיע בין היתר בתחום הקדרות, הגילוף, יצירת טוטמים והפטישיזם. כמו כן, סיפורים ואגדות עם שונות מופיעות בקרב העמים האינדיאנים השונים (לקריאתן, ראו: Native American Owl Mythology בסימוכין עיקריים). לדוגמה, אגדה אחת מספרת על נערה שהתחתנה עם פרט מהמין אוח וירג'יניה, אחרת על ינשוף שניסה לגרום ללילה להימשך לעד, ונוספות על ילדים הנענשים על חוצפתם, על מוצאו של אוח השלג ועוד (ראו סוף הפסקה).
לדוגמה, על גבי קערה המשויכת לתרבות מוצ'ה (Moche) – אשר התקיימה בחוף הצפוני של פרו לפני כ-100 עד 800 שנים לפני הספירה, והתבססה על חקלאות – תוארה תנשמת אוחזת מכרסם במקורה, מה שמעיד כנראה על הבנת התפקיד האקולוגי שלה כטורפת מכרסמים מזיקים. ביוטה, בני תרבות פרימונט (Fremont) היו אחראים ליצירות אמנות סלע רבות. אחת מהיצירות נמצאת ליד העיר מואב ומתוארכת ללפני 800 עד 1,500 שנים. בציור, שגובהו כ-60 ס"מ, מתואר ינשוף בעל ציצות אוזניים ורגליים ארוכות יתר על המידה. יצירה אחרת, הנמצאת בקניון ניין מייל (Nine Mile) וגובה כמטר אחד, מתארת גם היא ינשוף בעל ציצות, אך אחד שרגליו נורמליות יותר. בקניון של נהר קולומביה (Columbia River Gorge), בפארק המדינתי קולומביה הילס (Columbia Hills State Park), נמצאת יצירה נוספת המכונה לעיתים ינשופי ספדיס (Spedis owls). ככל הנראה יצירה זו נעשתה על ידי בני תרבות יקימה/יקמה (Yakima/Yakama), שהאמינו כי הינשוף היה בעלה של Tah-tah kle'-ah (בתרגום חופשי: "מפלצת אשת-הינשוף"), אחת מחמש מפלצות אחיות שנהגו לאכול אינדיאנים.
תכונות טובות קושרו לא אחת עם עופות אלו. לדוגמה, ינשופים ננסיים בדרום היבשת היו נלכדים ומושמים בכלוב, מתוך אמונה שהם יביאו מזל טוב והצלחה בחיי האהבה של בעליהם. בני צ'רוקי נהגו לרחוץ את עיניו של תינוק שאך נולד במים בהם הוטבלה נוצת דורס לילה, מתוך אמונה שפעולה זו תשפר את ראיית הלילה שלו, והשמאנים שלהם נהגו להתייעץ עם המין ינשוף צווחן מזרחי בהחלטותיהם. בני Kiowa מדרום המישורים הגדולים האמינו כי שאמנים עוצמתיים שינו צורה לדורסי לילה עם פטירתם. בני סמינול (Seminole) מפלורידה וחלק מקבוצת האינדיאנים הענקית קרי (Cree) נהגו להגיב בשריקה לשמע קריאתו של דורס לילה – אם הוא ענה זהו סימן למזל טוב, ולהפך. בני היידה מדרום-מזרח אלסקה ומחופה של קולומביה הבריטית גילפו את דמותה של הלילית המצויה על עמודי הטוטם שלהם. השמאנים של תרבות זו ענדו קמיעים שהוכנו מאיבריהם של דורסי לילה, וחשבו מסכות המעוטרות בנוצותיהם. באריזונה, במיתולוגיה של בני הופי (Hopi) התקיים יצור בשם Mongwu, שהיה בחלקו אוח וירג'יניה, המופקד על הטיפול בישויות אחרות המחוללות תעלולים (Koshari/Kachina). תרבות זו ראתה בכוס ממין Athene cunicularia – בנוסף לתפקידו כאל המוות – כשומר האש וכמשגיח של כל הדברים התת-קרקעיים (כגון נביטת הזרעים). הוא כונה בשם Ko'ko, שמשמעותו "שומר החושך".
תרבויות אשר ראו בדורסי הלילה מקור לטוב, לעיתים קרובות ראו בהם גם סימני עוצמה, אומץ וחוכמה, ואף הקנו להם תפקיד סמלי בלוחמה. בני טלינגיט (Tlingit) מהחוף המערבי התפללו לרוחות דורסי הלילה כדי שיעניקו להם אומץ בלחימה, והם אף הסתערו לקרב בקריאות המחקות את אלו של הראשונים. בצפון המישורים הגדולים, בני תת-השבט אוגללה (Oglala) משבט לקוטה של שבט-העל סו העריצו את אוח השלג יותר מכל הדורסים האחרים, בשל חוזקו הרב. משום כך, לוחמים שלחמו היטב בקרבות חבשו כיסוי ראש שהוכן מנוצותיו, כדי להעיד על גבורתם. בני הידטסה (Hidatsa) מדקוטה הצפונית ראו בכוס ממין Athene cunicularia מגן הרוחני של לוחמים אמיצים, ובני לנאפי האמינו כי דורס לילה המופיע בחלומם יהפך למגן האישי שלהם.
ביבשת זו, ייחוס נפוץ לדורסי הלילה הוא המוות, המזל הרע ואופי סורר. בתרבות זאפוטק (Zapotec) מדרום מקסיקו, נתפשה התנשמת הלבנה כמודיעה על המוות הקרב של אדם מסוים, ולאחר מכן לוקחת את נשמתו, וכן בני האפאצ'י טענו כי חלום המופיע בו דורס לילה מנבא מוות. אצל קבוצות אתניות אחרות אגדות עברו מפה לאוזן על דורסי לילה החוטפים ילדים ואוכלים אותם. הם מופיעים גם בהירוגליפים של תרבות המאיה, שם ככל הנראה קושרו לאל המוות, אל המלחמה והקרבת האדם. בני קייג'ון מלואיזיאנה ובני  Ojibwe האמינו במזל הרע המקושר לדורסי הלילה, ואלו הראשונים ששנתם הוטרדה על ידי קריאתו של המין ינשוף צווחן מזרחי, אף נהגו לחלוץ את נעלם השמאלית ולהפוך אותה או להפוך את הכיס השמאלי של מכנסם כלפי חוץ, זאת כדי לבטל את המזל הרע אותו הוא מנבא. האצטקים האמינו שדורסי הלילה מסמלים את עולם השאול. על כן, בעת טקסי הקרבות האדם המוכרים שלהם, הכוהנים החזיקו מיכלי אבן שקושטו בדמויותיהם של דורסי הלילה, כדי להכיל את לבבותיהם של המוממתים.
בהקשר טוב יותר של המוות, בני פימה (Pima) מדרום-מערב ארצות הברית נהגו להניח נוצת דורס לילה בידו של אדם הנמצא על ערש דווי, כדי שבעליה יוביל אותו בבטחה במעבר בין החיים למוות. בני פואבלו (Pueblo) מאריזונה וניו מקסיקו קישרו את דורסי הלילה אל Masau'u Kachina, אל המוות שלהם, ובחלק משבטי הסו הינשוף Hin-Han היה השומר של שביל החלב, דרכו עוברות הנשמות אל העולם הבא. אנשי Kwakwa̱ka̱’wakw ראו בדורסי הלילה נשמות של בני האדם, ומשום כך נמנעו מלפגוע בהם, שכן אם נהרג אחד משמע כי האדם לו שייכת הנשמה מת גם הוא יחד עמו. אנשי מוהאבי (Mojave) מאריזונה האמינו שנפטר הופך לדורס לילה כשלב ביניים, לאחר מכן לחיפושית ולבסוף לאוויר.
דוגמאות לאגדות
אגדות עם רבות על דורסי הלילה נפוצו באמריקה. בני אפאצ'י יראו את "הינשוף הגדול" (Big Owl), שהיה יצור ענק שלפעמים לבש דמות אדם ולפעמים דמות ינשוף מצויץ, והיה מסוגל לחטוף ילד במעופו. בפולקלור של תרבות Wabanaki תואר ה-Cipelahq, ישות בדמות ציפור שנהגה להפחיד ילדים שלא שמעו בקול הוריהם. אצל בני סמינול, הסטיקיני (Stikini) היו מכשפות אשר בשעות היום היו נראות כבני סמינול לכל דבר, אך בשעות האפילה מפלצות מרושעות אלו הקיאו את נשמתן ואיבריהם הפנימיים, והפכו עצמן לינשופים הניזונים מלבבותיהם של בני האנוש. חלק מקהילות הסמינול מאמינות כי הגיית השם לבדה מעמידה את האדם בסיכון להפוך לאחת כזו. בשבטים אחרים עופות אלו נתפשים כיצורים מטרידנים או עצלנים, המגורשים אל שעות הליל כעונש על התנהגותם.
האינואיטים האמינו כי ינשוף השדות היה בעבר ילדה קטנה שהפכה לציפור בעלת מקור ארוכה, אך מרוב התרגשותה התנגשה בקיר ושיטחה את פניה. הם גם כינו את המין Aegolius funereus בכינוי "העיוור" על שום התנהגותו השקטה במשך היום, וילדיהם אף לקחו להם פרטים כחיות מחמד. בני מנומיני (Menominee) מוויסקונסין האמינו כי היום והלילה נוצרו לאחר ויכוח בין המין Aegolius acadicus לבין ארנב – זה האחרון ניצח, אך התיר את קיומו של הלילה לטובת יריבו. בני מונטגני (Montagnais) משבט האינו (Innu) שהשכנו לאורך החוף הצפוני של מפרץ סנט לורנס בקוויבק, האמינו כי אותו המין היה בעברו דורס הלילה הגדול בעולם, שהיה גאה בקולו. לאחר שזה ניסה לחקות את שאגתו של מפל, הרוח הגדולה השפילה אותו על ידי הקטנתו לדורס לילה שקולו נשמע כמו מים מטפטפים. בני נאבחו מדרום-מערב ארצות הברית כי בורא העולם, ששמו Nayenezgani, אמר לדורס הלילה כי לעתיד לבוא האנשים ישמעו בקולו כדי לדעת את עתידם. במקסיקו, אגדת עם סיפרה כי הינשוף יצר את רוח הדרום (והפרפר את מקבילתה הצפונית), וכוס החרבות הוא שליחו של "הבעלים של אדמת המתים".
באי אנדרוס (Andros), אחד מאיי בהאמה, התקיימה בעבר התנשמת Tyto pollens – עוף חסר מעוף שגובהו כמטר. ככל הנראה, תנשמת זו הייתה המקור לאגדות העם העתיקות באי על ה"צ'יקצרני" (Chickcharney), שדון דמוי עוף המחולל הרס, לו שלוש אצבעות רגליים וראש היכול להסתובב על צירו. לאורך החוף הצפון-מערבי של אלסקה, אנשי יופיק (Yupik) חבשו מסכות שבחלקן היו בצורת ינשופים (בעיקר אוח השלג) על שום היותם רוח טובה.
כמצרך ברפואה ובמטבח העממיים
מכיוון שיוחסו להם סגולות על טבעיות, תרבויות רבות האמינו כי לאיבריהם השונים של דורסי הלילה תכונות מועילות שונות, ומשום כך השתמשו בהם ברפואה העממית ובטקסים. על אף שיעילותן של התרופות והפעולות השונות לא הוכחו מדעית, השימוש בהם היה רווח למדי בעבר. לדוגמה, באפריקה מנהג נפוץ הוא אכילת עיני דורס לילה כדי "לרכוש" את ראיית הלילה החדה. בפוארטו ריקו נהוג היה לרפא אסתמה על ידי אכילת דורס לילה, ובאורוגוואי הכוס ממין Athene cunicularia הוגש באופן מסורתי למחלימים ממחלה, מתוך אמונה כי טעם בשרו יעורר רעב בריא למזונות אחרים. שימוש נוסף ונרחב באיברי דורסי הלילה נעשה באסיה (ובעיקר בסין), ועל כן רבים הם שנהרגים לניצול איבריהם. לדוגמה, הם משמשים מרכיב בתכשירים המעוררים תאווה מינית עזה.
דורסי הלילה אינם שכיחים במטבחיהם של העמים השונים, אך הציד לא נדיר. ציד אוחי השלג הוא מסורת עתיקה בתרבויות מסוימות באירופה וצפון אמריקה, אשר מתקיימת בהווה גם אצל האינואיטים המתארים אותם כ"גושי בשר". קהילת דוברי שפות האתבסקה מאלסקה מתייחסת ללילית האפורה, המכונית בפיהם Nuhl-tuhl ("מהלך כבד"), כמקור מזון איכותי מפאת השומן שאותו היא צוברת במהלך החורף. לפי המסורת שלהם, רק לזקני הקהילה מותר לאכול את הלילית, ועל כן צעירים האוכלים אותה נדונים לגדילה מהירה ומוות.
ציור והרלדיקה
דורסי הלילה מופיעים בציורים רבים, ובראשם התנשמת הלבנה, מיני האוח, מיני הינשוף וכוס החורבות. להלן רשימת ציורים נבחרים:
הרלדיקה
בהרלדיקה – המדע והאמנות של תכנון, הצגת, תיאור ותיעוד שלטי אצולה – מופיעים בעלי חיים רבים. בחלק משלטים אלו מופיעים דורסי לילה, כמעט תמיד בתנוחה הנקראת close guardant, בה הפנים וחצי הגוף פונים לצופה, והכנפיים צמודות לגוף. בשלטים אלו דורסי הלילה סימלו חוכמה ושנינות, וכן דריכות ועירנות.
שירה, ביטויים ופתגמים
בעלי חיים אלו מופיעים גם בביטויים ופתגמים רבים. להלן טבלה האוספת קומץ מהם:
בתרבויות המערב המודרניות
בדומה לתרבויות קדומות יותר, גם בתרבות המערב דורסי הלילה נתפשים כיצורים המסמלים חכמה ושנינות. בשל כך, נפוצות דמויות של ינשוף חכמים, כגון ינשוף ממושקף או לבוש בבגדי חכמים. לדוגמה, אחת מהדמויות הראשיות בסדרת היצירות פו הדב הוא ינשוף. הוא משמש כמעין מורה לדמויות האחרות, ונחשב לבעל החיים החכם ביותר בסביבה, אם כי הוא מפוזר למדי. הוא מרבה להאריך בדיבוריו, ולהשתמש במילים שחבריו לא מבינים.
אנשים רבים הצביעו על הדמיון בין חתול הבית למיני דורסי הלילה השונים. בתלמוד הבבלי, במסכת נידה דפים כב–כג, מוזכר הינשוף בפירוש רש"י כחיה שפניה דומות לחתול ("קריא וקיפופא - עוף הצועק בלילה ופניו דומה לחתול ועיניו לפניו"). בפינלנד, השם מקומי kissapöllö (מילולית: חתול-ינשוף) משמש לתיאור כללי של דורס לילה, ובפירוט לילית מצויה והמין Aegolius funereus. דוגמה נוספת מגיעה מקוסטה ריקה, שם השם השני בשכיחותו לדורס לילה הוא cara de gato שמשמעותו "פני חתול". בישראל, דמות הינשול שחציה ינשוף וחציה חתול, היא סמלה של מוזיאון הילדים הישראלי, וכ-30 דמויות שלה פזורות ברחבי העיר חולון.
לדורסי הלילה הופעות רבות בסיפורת, באמצעי התקשורת ותחומי הבידור השונים. להלן רשימה של הופעות נבחרות:
אטימולוגיה
שם הסדרה, Strigiformes, מורכב משתי מילים: Strig היא צורת הרבים של המילה הלטינית strix שפירושה "דורס לילה", והשנייה formes שפירושה "צורה". שם המשפחה של הינשופיים Strigidae מורכב גם הוא מהמילה strix, וכן מהסיומת dae למשפחות, ושם משפחת התנשמתיים Tytonidae מורכב באותו האופן מהמילה tyto שמקורה במילה היוונית tuto שפירושה ינשוף.
פירוש שמות הסוגים:
התנועה לאיחוד גאורגיה
התנועה לאיחוד גאורגיה (בגאורגית: მოძრაობა ერთიანი საქართველოსთვის) היא מפלגה לא-רשומה בגאורגיה, שנוסדה על ידי שר ההגנה לשעבר של גאורגיה, איראקלי אוכרואשווילי, ב-27 בספטמבר 2007.
זו מפלגת אופוזיציה לנשיא מיכאיל סאקשווילי. ראש המפלגה, אוכרואשווילי נעצר יום לאחר ההכרזה על המפלגה, ב-28 בספטמבר 2007. מעצרו הביא להתארגנות של הפגנות אנטי ממשלתיות, ובסופו של דבר להכרזה של הנשיא על הקמת הבחירות.
נפש יהודי
"נפש יהודי" או בשמו השני "הלילה האחרון של אוטו ויינינגר", הוא מחזה ביוגרפי, המבוסס על סיפור אמיתי מאת יהושע סובול, העוסק באוטואנטישמי הפילוסוף היהודי, אוטו ויינינגר החווה זכרונות והזיות מחייו, כשהוא מוטל גוסס בחדר ששכר, לאחר שירה כדור ליד ליבו. במחזה "נפש יהודי" נזכר אוטו וחווה מחדש את רגעיו עם חבריו ברגר וקלרה באחוזה של טיץ מורו, את אימו חולת השחפת ואביו השאפתן שציפה שבנו ילך בדרך שסלל לו.
כמו כן מפתח ויינינגר את תורתו לגבי היהדות והציונות. היהדות והנשיות, שתיהן מייצגות את היסוד ההרסני בחברה, כפי שכתב בספרו "מין ואופי". הספר נכתב תחילה כעבודה לשם קבלת התואר דוקטור, אשר הוענק לו ב-1 ביולי 1902. באותו יום המיר את דתו ועבר לכנסייה הפרוטסטנטית, מתוך ייאוש ושנאה לעיקרון היהודי המקנן בתוכו (עליו כתב בספרו) ומתוך נאמנות לתפיסתו, אך התנצרותו לא נתנה לו מנוח, והוא התאבד.
הגולה לטענתו היא צורת החיים הטבעית ליהודי. ויינינגר מתלבט האם להצטרף לתנועה הציונית שראה בה את "השריד האחרון של אצילות שעוד נותר ביהדות". אך משום הנחתו שהיהדות תגבר על הציונות וזו "תטבע בה כמו אבן בביצה", הוא מחליט בסופו של דבר להשתחרר מקללת היהדות, ומתנצר.
ב"נפש יהודי", מדובר על מחלתו של אוטו, שהיא פיזית ובעיקר נפשית. מחלתו מובילה אותו בסופו של דבר להתאבד. החברה שהוא חי בה חולה, ערכיה, נרקבים וקורסים והמוצא היחיד מבחינתו, כאדם שנוטל אחריות לאשמתו ומשום שלא יכול היה לשאת את היסודות הנשיים והיהודיים בו עצמו, הוא המוות.
המחזה על הבמה
המחזה הוצג לראשונה בשנת 1982 בתיאטרון חיפה בבימויו של גדליה בסר, בליהוק הבא: אוטו: דורון תבורי, לאופולד: אנאטול קונסטנטין, אדלאיד: לאורה ריבלין, ברגר: גורי סגל, טיץ: יוסוף אבו ורדה, קלרה: דליה שימקו, אדלה: לאורה ריבלין, כפיל: תחיה דנון, תפאורה: אדריאן ווקס, תלבושות: עדנה סובול.
פורמולה אי עונת 2021/2022
עונת 2021/2022 היא העונה השמינית של אליפות הפורמולה אי והעונה השנייה שזכתה להכרה כאליפות עולם על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) כדרגה הגבוהה ביותר בקטגוריית מרוצי המכוניות חשמליות.
סטופל ונדורן, נהגה של קבוצת מרצדס EQ, זכה באליפות הנהגים. קבוצתו זכתה באליפות היצרנים.
פלאנט (פירושונים)
ראו גם
}}
דנים (שבט גרמאני)
הדנים היו שבט גרמאני צפוני אשר ישבו בשטחי דרום סקנדינביה, ובכלל זה בדנמרק של ימינו, במהלך תקופת הברזל והתקופה הוויקינגית. הדנים ייסדו את מה שהפך לממלכת דנמרק, כאשר "דניש מרק" (בגרמנית: Dänische Mark) הוא מונח מתקופת ימי הביניים בו נעשה שימוש לתיאור אזור הגבול של האימפריה הפרנקית אשר נועד להגנה מפני הדנים, בתחומי שלזוויג-הולשטיין של ימינו.
מוצא
מוצאם של הדנים אינו ברור, אך מסמכים, טקסטים וממצאים ארכאולוגיים שנתגלו שופכים אור אודות תרבותם, אמונותיהם, ארגונם ודרך חייהם.
הדנים מוזכרים לראשונה במאה ה-6 בכתביהם של יורדנס, פרוקופיוס וגרגוריוס מטור. שפתם הייתה נורדית עתיקה, שפה אשר הייתה משותפת לדנים ולשבטים אשר ישבו בנורווגיה, בשוודיה ומאוחר יותר איסלנד. בתארו את סקנדזה (אזור צפון אירופה) בספרו "גטיקה" מציין יורדנס כי הדאני, אשר היו מאותו גזע כמו ה"סואדיטי" (השוודים), גרשו את ההרולים ולקחו את אדמתם.
שפה
הדנים דיברו פרוטו-נורדית, אשר עד סוף התקופה הוויקינגית התפתחה לנורדית עתיקה. בדומה לתושבים הקדומים ובני זמנם, השתמשו הדנים באלפבית רוני לצורך כתיבה, אך ככל הנראה לא הרבו להשתמש בו, היות שלא השאירו כתבים מלבד חריטות על אבני רונות, עצים ומגוון חפצים כגון כלי נשק, מכשירים ותכשיטים.
דת
בדומה לקודמיהם ולסקנדינבים בני זמנם האמינו הדנים בדת הנורדית העתיקה אשר התפתחה מהפגאניזם הגרמאני. עד שנת 500 לספירה איבדו רבים מהאלים בפנתאון הנורדי מחשיבותם, מלבד בודדים כגון ת'ור, אודין ופרייר, להם התגברה הסגידה. במהלך המאה ה-10, בשלהי התקופה הוויקינגית, אימצו הדנים רשמית את הנצרות, כפי שתועד על גבי אבני רונות, מסמכים שונים ומבני כנסייה. ההשפעות שהביאה הדת הנוצרית החדשה באו לידי ביטוי באמנות, בתכשיטים ובמנהגי הקבורה, אך המעבר לא היה מהיר ושלם ומנהגים ישנים מהדת הנורדית העתיקה נותרו בשימוש בדרגות משתנות.
תקופת הברזל
ה"ווילדיט'" מזכיר זוג מלכים אגדתיים-למחצה בהקשר לדנים של תקופת הברזל. סיגאר (Sigar), אשר שלט בדנים שוכני הימים, ואופה (Offa) שמלך על הדנים וגם על האנגלים. מאות שנים מאוחר יותר, סיפק סקסו גרמטיקוס בפעם הראשונה רשימה מלאה של שושלת המלכים האגדתית-למחצה של הדנים, אשר החלה במלך דן. אף שרשומותיו של סקסו נחשבות כתיעוד הכתוב הראשון של ההיסטוריה של דנמרק, ולפיכך של הדנים, היו מקורותיו בעיקר אגדות עתיקות ששרדו, פולקלור וסיפורים שבעל פה.
בירתם של הדנים ומקום מושבם של מלכיהם בתקופה זו הייתה ממוקמת בזילנד, באזור הכפר לֵיירה של ימינו.
התקופה הוויקינגית
בתחילת המאה ה-8 הקימו הדנים עיירות מסחר בתחומי שליטתם, ובכלל זה הדבי, ריבה, ויבורג ואורהוס, והרחיבו יישובים קיימים כגון אודנסה ואלבורג. הדבי גדלה והפכה במהירות ליישוב הגדול ביותר בסקנדינביה ושמרה על מעמד זה עד חורבנה בשנת 1066.
מסביבות שנת 800 החלו הדנים בעידן של פשיטות מאורגנות היטב על אירופה דרך החופים והנהרות. לאחר שלב הפשיטות החלה התיישבות הדרגתית של דנים באזורים נרחבים מחוץ לסקנדינביה, ובכלל זה באנגליה (הדנלואו), באירלנד, בהולנד ובצפון צרפת. בתחילת המאה ה-11 שלט המלך הדני קנוט הגדול בשטח נרחב אשר כונה האימפריה של הים הצפוני וכלל את אנגליה, דנמרק ונורווגיה.
במהלך המאה ה-10 הועבר מקום מושבם של המלכים ליילין שבמרכז יוטלנד, וסימן בכך את ייסודה של ממלכת דנמרק.
דיינלואו (Danelaw)
הפשיטות הראשונות על האיים הבריטיים החלו ככל הנראה ב-786 על האי פורטלנד הסמוך לדורסט ועל מנזר באי לינדספרן, מול החוף הצפון מזרחי של נורת'מברלנד, ב-793. ב-835 בנו הדנים בסיס באי שיפיי (Sheppey) שבדרום מזרח אנגליה, ונוכחות קבועה שלהם באנגליה החלה כאשר חנה הצבא הוויקינגי הגדול, בפיקודם של האחים איבר חסר העצמות והאלפדן רגנרסון, בממלכת מזרח אנגליה בחורף של 865. איבר והאלפדן נעו צפונה וכבשו את ממלכת נורת'מבריה ב-867 ובכלל זה את העיר יורק. לאחר שנים של קרבות גיבשו אלפרד הגדול מלך וסקס והמלך הדני גות'רום בהסכם ודמור את הגבול בין שני הצדדים. במסגרת ההסכם חולקה ממלכת מרסיה בין ממלכת וסקס לדנים, וממלכות נורת'מבריה ומזרח אנגליה נותרו בשליטה דנית. בשטחים אלה התיישבו הדנים והתגבש הדיינלואו ("שטח החוק הדני"), אשר השפיע ועיצב את התרבות המקומית למשך המאות הבאות. שרידים תרבותיים עדיין נראים בימינו.
אירלנד
הדנים הגיעו לראשונה לאירלנד ב-795, כאשר נחתו באי ראט'לין (Rathlin Island), והחלו בפשיטות ולאחריהם הקמת מרכזי סחר מבוצרים (המכונים לונגפורט (Longphort)). במהלך התקופה הוויקינגית הוקמו יישובי חוף רבים כגון דבלין, קורק, ואטרפורד ולימריק, אשר משכו מתיישבים דנים. קרבות ועימותים רבים אירעו מול השבטים האיריים המקומיים במהלך שתי המאות הבאות, כאשר לפי הצורך היו הדנים הופכים לבעלי בריתם של שבטים שונים. בקרב קלונטארף (Battle of Clontarf), שנערך ב-23 באפריל 1014, הובסו הדנים לבסוף והמתיישבים התמזגו בצורה הדרגתית באוכלוסייה המקומית האירית.
פריזיה
הוויקינגים הראשונים הופיעו בחוף פריזיה (בתחומי הולנד וגרמניה של ימינו) בשנת 800, כאשר בזזו הדנים את יישובי החוף, ומאוחר יותר הפך מרכז המסחר של דורסטאד (Dorestad, באזור אוטרכט של ימינו) ליעד קבוע לפשיטות. בתקופה זו נשלטה פריזיה על ידי הפרנקים, ובאמצע המאה ה-9 קיבל לידיו המנהיג הדני רוריק את השליטה בחלקים המערביים של הולנד כפייף ואנשיו התיישבו באזור.
צרפת
הפשיטה המתועדת על שטחי צרפת של ימינו ארעה בשנת 799, אם כי ההתקפה נהדפה על חופי אקיטן. מספר התכתשויות נוספות שבוצעו על ידי ויקינגים מהאזור בשליטת הדנים תועדו, ובכלל זה הפשיטה הראשונה דרך הסן ב-820. רק משנת 834 החלו ההתקפות על חופי צרפת לצבור תאוצה, בסיס קבע הוקם על האי נוארמוטייה (Noirmoutier), אתר מרכזי למסחר במלח בישול באותה תקופה, ופשיטות רחבות היקף החלו לצאת משם לעבר עמק הלואר. בעשורים הבאים נמשכו פשיטות בקנה מידה גדול על כל אזורי החוף, ובנוסף עשו הדנים שימוש במערכת הנהרות כדי לתקוף את היישובים בליבה של מערב אירופה.
בשנים הראשונות שלאחר שנת 900 הקימו הוויקינגים בסיס בחלקו התחתון של הסן, סמוך לעיר רואן. בניסיון לעצור או לצמצם את הפשיטות, הגיע שארל התם מלך פרנקיה המערבית להסכם עם המנהיג הוויקינגי רולו ב-911. על פי ההסכם, העניק שארל לרולו ולאנשיו הדנים שטח אשר כלל את סביבות רואן והשטחים שבין נהר האפט לרצועת החוף הצפוני של נורמנדי כפייף, בתמורה להפסקת הפשיטות. בעקבות ההסכם נוצרה ישות מדינית, שבתוך דורות ספורים עתידה הייתה לאחד תחתיה תושבים מעמים שונים כגון פרנקים, דנים ובריטונים, ולהופכם לקבוצה הומוגנית שנודעה כנורמנים. השושלת שייסד רולו הייתה לאחת החשובות והמשפיעות בימי הביניים ובין בניה בלט ויליאם הראשון, אשר כבש את אנגליה במאה ה-11 וכונה בשל כך "ויליאם הכובש".
בית המשפט העליון של ארצות הברית
בית המשפט העליון של ארצות הברית (באנגלית: Supreme Court of the United States, בראשי תיבות: SCOTUS) הוא הערכאה העליונה במערכת המשפט הפדרלית של ארצות הברית, והיחיד שסמכותו הוקנתה לו ישירות בחוקה. בית המשפט מתכנס בבניין בית המשפט בוושינגטון, הסמוך לבניין הקפיטול. בהרכב יושבים נשיא בית המשפט העליון, כיום השופט ג'ון רוברטס, ולצידו עוד שמונה שופטים. בית המשפט יושב תמיד בהרכבו המלא, כך שלמעשה כל שופט נותן פסק דין בכל תיק המובא בפני בית המשפט.
יסוד והתפתחות
בית המשפט העליון הוא בית המשפט היחיד שהקמתו מוגדרת בחוקה. כל שאר בתי המשפט הפדרליים יסודם בחוקים של הקונגרס. בחלק הראשון של פרק 3 לחוקת ארצות הברית כתוב:
תולדות בית המשפט העליון משקפות את התפתחותה של ארצות הברית. בשנותיו הראשונות הוקדש רוב זמנם של השופטים לשמיעת ערעורים על החלטות פדרליות נמוכות יותר. הנשיא הראשון של בית המשפט היה ג'ון ג'יי. כל אחד מהשופטים היה ממונה על אחד ממחוזותיה של ארצות הברית והרבה להופיע בבית המשפט של אותו מחוז כפוסק. בית המשפט העליון עצמו, במושבו בפילדלפיה, בניו יורק ולבסוף בוושינגטון, דן במקרים של נידונים מרובי אזרחויות ובעניינים הקשורים לצי, ולהם הקצה את תשומת הלב הרבה ביותר.
החלטה חשובה ב-1842 של בית המשפט העליון קבעה כי במקרים שבהם אין הדיון קשור לאזרח של מדינה אחת בלבד, יתנהל הדיון על פי המשפט המקובל (common law) הפדרלי.
ימי ג'ון מרשל
מעמדו של בית המשפט היה לא בטוח במידת-מה, עד הגעתו של "הנשיא הגדול", השופט ג'ון מרשל. מרשל, פדרליסט נלהב, ביסס בשנת 1803, בפסק דין מרבורי נגד מדיסון, את עקרון הביקורת השיפוטית: זכותו של בית המשפט העליון לבטל את חוקי הקונגרס, אם הם סותרים את החוקה, לפי פרשנות בית המשפט.
הפסיקה שאפשרה את ביטול חוקי הקונגרס היא ציון דרך חשוב מאין כמותו, משום שהחוקה אינה מציינת בפירוש שסמכות כזו ניתנת לבית המשפט העליון. מרשל, במידה רבה של חוכמה פוליטית, עיגן עיקרון זה דווקא בפסק דין שתמך בנשיא תומאס ג'פרסון, וכך ריכך את התנגדותו העזה לאקטיביזם שיפוטי.
למרשל היה תפקיד חשוב בביסוס הכוח הפדרלי מול המדינות. ב-1819, בפסק הדין McCulloch v. Maryland, אישר בית המשפט את קיומו של בנק לאומי שני, ותמך בפרשנות פדרליסטית מרחיבה. ב-Gibbons v. Ogden אושרר כוחו של הקונגרס להסדיר סחר.
ימי רוג'ר טוני
ממשיכו של מרשל, רוג'ר טוני, הרחיב דווקא את סמכות המדינות, באשררו את שליטתן המלאה על הסמכות המשטרתית. פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד מ-1857 היה נקודת שפל לבית המשפט (אף שטוני עצמו, איש הדרום, סלד מהעבדות ושחרר את כל עבדיו לפני כניסתו למשרה). בפסק דין זה בית המשפט הגביל את סמכותו של השלטון הפדרלי לאסור עבדות במדינות. איסור על עבדות בצפון היה, לפי דעת השופטים, בגדר פגיעה בלתי נסבלת בזכות לרכוש. בכך ביטל בית המשפט את פשרת מיזורי והוביל למלחמת האזרחים האמריקנית.
הפגיעה ביוקרתו של בית המשפט בעיני האמריקנים בצפון הייתה גדולה. במלחמת האזרחים עצמה, במסגרת פסק הדין אקס פארטה מרימן, אתגר טוני את סמכותו של לינקולן לפגוע ב"הביאס קורפוס" (האיסור על מעצר ללא דיון משפטי), אך הנשיא התעלם מהחלטתו, והעיתונות בצפון גינתה אותה. לינקולן אמר אז, כי אם היה נמנע מלפגוע בהביאס קורפוס, הייתה התוצאה "ביטולם של כל החוקים פרט לאחד".
ממלחמת האזרחים עד 1937
התקופה הגדולה השנייה בימי בית המשפט החלה עם תום מלחמת האזרחים ובאה לקיצה בימי הנשיא רוזוולט.