cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרדריקסברג
היסטוריה
היסטוריית העיר החלה בשנת 1651 כאשר פרדריק השלישי, מלך דנמרק נתן אישור לאיכרים דנים והולנדים להתיישב באזור. עסקי החקלאות לא היו מוצלחים ולאחר שרפה גדולה בשנת 1697 תושבים עזבו את האזור. בשנים 1700–1704 פרדריק הרביעי, מלך דנמרק בנה ארמון פרדריקסברג על הגבע באזור. בסביבות הגבע החלו להתיישב בעלי מלאכה וסוחרים. לאחר שבשנת 1852 בוטל איסור לבניית בנייני קבע בסביבת חומות הבירה, באזור החלה תנופת בנייה. בשנת 1900 בעיר התגוררו 80 אלף תושבים.
העיר מחוברת לבירה עם מספר תחנות של רכבת תחתית.
בין בניינים בולטים בעיר, מגדל מגורים Domus Vista בעל 30 קומות.
ארמון פרדריקסברג שנתן תחילה לעיר מאכלס כיום אקדמיה צבאית. בעיר קיים אזור תעשייה קטן שמאכלס בין היתר חברת SteelSeries.
בית המשפט העליון של יפן
בית המשפט העליון של יפן (ביפנית: 最高裁判所) הוא הסמכות השיפוטית העליונה ביפן. לבית משפט זה סמכות עליונה בפירוש חוקת יפן ובהכרעה בשאלות הנוגעות לחוקים במדינה, ברמה הלאומית וברמה המקומית. כן מוקנית לו גם סמכות של ביקורת שיפוטית, דבר אשר מאפשר לו לפסול חוקים שחוקקו הדיאט של יפן ואספות מקומיות ולהכריז על פעולות מנהליות כי הן אינן חוקתיות.
נשיא בית המשפט העליון של יפן הוא נאוטו אוטאני.
סמכויות
סעיף 81 לחוקה מגדיר את בית המשפט העליון כערכאה עליונה עם סמכות לקבוע את חוקתיותם של כל חוק, צו, פקודה או תקנה. בית המשפט העליון אחראי להציג מועמדים לשופטים עבור בתי משפט נמוכים יותר שימונו על ידי הממשלה, לקבוע סדרי משפט, לפקח על המערכת המשפטית, לרבות על פעילותם של תובעים, ולהטיל משמעת על שופטים ועובדים אחרים במערכת המשפט. בית המשפט פוסק את דינו בהרכב מורחב של 15 שופטים או בהרכב מצומצם של חמישה. ההרכב המורחב נדרש לדיונים בנושאים חוקתיים.
ביקורת שיפוטית
בית המשפט העליון היא בית המשפט היחיד ביפן שלו סמכות מפורשת לביקורת שיפוטית על חוקים, אם כי נטען כי לבתי משפט נמוכים ממנו גם כן הסמכות לפרש את החוקה. בניגוד לבתי משפט לחוקה במדינות אחרות, בית משפט זה מקיים ביקורת שיפוטית רק במקרים שבהם יש מחלוקת אמיתית בין הצדדים, והוא אינו דן בשאלות הבאות לפתחו מטעם נציגי ממשל.
בית המשפט בדרך כלל ממאן להשתמש בסמכות הביקורת השיפוטית שמעניקה לו החוקה, משום חוסר רצונו להתערב בעניינים רגישים פוליטית. חריג לנוהג זה של בית המשפט היה בדמות סדרה של פסיקות בעניין חוסר חוקתיותה של הקצאת המושבים בדיאט למחוזות הבחירה בבחירות הכלליות. בסך הכול פסל בית המשפט העליון שמונה חוקים מאז הקמתו ב-1947.
מינוי שופטים
נשיא בית המשפט העליון נבחר על ידי ממשלת יפן וממונה על ידי הקיסר. לצדו שופטים 14 שופטים נוספים הנבחרים אף הם על ידי הממשלה. לאחר בחירתם עומדים שופטי בית המשפט העליון למשאל עם המאשר את מינוים בבחירות הכלליות העוקבות. נוסף על כך, השופטים עומדים לאישור משאל עם בכל עשר שנים מתחילת כהונתם, משאל עם שנערך אף הוא בזמן הבחירות הכלליות. במסגרת משאל עם זה, לא הועבר עד היום אף שופט עליון מתפקידו. גיל הפרישה של השופטים ביפן הוא 70 .
בניין בית המשפט העליון
מקום מושבו הראשון של בית משפט עליון זה, אשר החל לפעול במאי 1947, היה מתחם מועצת הקיסר בארמון הקיסרי של טוקיו. בספטמבר של אותה שנה עבר בית המשפט העליון למבנה של בית המשפט המחוזי של טוקיו, ובאוקטובר 1949 עבר למקום מושבו במתחם הקודם של בית המשפט העליון למנהל שיפוטי. בשנת 1974 עבר בית המשפט לבניין הנוכחי שבו הוא יושב ברובע צ'יודה שבטוקיו. זהו בניין בן חמש קומות שתוכנן על ידי האדריכל שיניצ'י אוקאדה ואשר זכה בפרס המוסד לארכיטקטורה של יפן לעיצוב.
ז'אן השני, דוכס אלנסון
ז'אן השני, דוכס אלנסון (בצרפתית: Jean II d'Alençon; 2 במרץ 1409 – 8 בספטמבר 1476) היה אציל צרפתי. הוא ירש את אביו כדוכס אלנסון ורוזן פרשה כקטין בשנת 1415, לאחר מותו של האחרון בקרב אז'נקור. הוא ידוע בעיקר בתפקידו כגנרל בשלב האחרון של מלחמת מאה השנים ובשל תפקידו כחבר לנשק של ז'אן ד'ארק.
ביוגרפיה
ז'אן נולד בשאטו ד'ארז'נטן, והיה בנם של ז'אן הראשון, רוזן אלנסון ומארי מבריטני. הוא לחם לראשונה בגיל 15 בקרב ורנויל ב-17 באוגוסט 1424, ונפל בשבי האנגלים. הוא הוחזק בשבי עד 1429 ב- Le Crotoy, ושילם 200,000 מטבעות זהב עבור הכופר שלו. הוא מכר את כל מה שהיה ברשותו לאנגלים, ואת הפייף שלו בפוז'רה מכר לדוכס ברטאן. לאחר לכידתו של אלנסון, הדוכס מבדפורד, העוצר של המלך הנרי השישי, השתלט על הדוכסות שלו. הוא לא החזיר לעצמו את אלנסון עד 1449, אך נשאר הדוכס בתואר בעיני הכתר הצרפתי. כשעזב את הכלא, כונה ז'אן ד'אלנסון "האיש העני ביותר בצרפת".
לפני לכידתו ב-Verneuil, הוא התחתן ב-1424, בשאטו דה בלואה, עם ז'אן, בתם של שארל הראשון, דוכס אורליאן ואיזבלה מוולואה, אך היא מתה באנז'ה ב-1432, לאחר שלא היו לה ילדים.
באפריל 1429, זמן לא רב לאחר שחרורו, שמע הדוכס על ז'אן ד'ארק, שהגיעה למלך שארל השביעי בשינון, והבטיחה לשחרר את צרפת מהאנגלים, בבקשה שישלח אותה עם צבא להסיר את המצור על אורליאן. אלנסון הגיע במהירות לשינון ומהר מאוד הפך לחברה הטוב ולתומך הבולט ביותר מבין נסיכי הדם. לאחר שהסיר את המצור לצד ז'אן דה דונו ולהייר בין היתר, הגיע אלנסון כמפקד הצבא הצרפתי ומילא תפקיד מרכזי בשחרור שאר עמק הלואר. הוא עזב להילחם במקום אחר לאחר סיום המערכה בספטמבר 1429, והעדיף לתקוף את האנגלים סביב הנחלות שלו בנורמנדי.
ב-30 באפריל 1437, בשאטו L'Isle-Jourdain, הוא התחתן עם מארי מארמניאק, בתו של הרוזן ז'אן הרביעי מארמניאק.
ז'אן לא היה מרוצה מהסכם אראס, לאחר שקיווה להיחלץ מעוניו באמצעות ביזת הבורגונדים. הוא הסתכסך עם שארל השביעי, והשתתף במרד בשנים 1439–1440, (הפראגריה) אך נסלח לו, לאחר שהיה חבר לכל החיים של המלך. הוא השתתף בפלישה לנורמנדי ב-1449, אך הוא יצר קשר באופן לא חכם עם האנגלים ב-1455. (הוא גם קיבל את עיטור מסדר גיזת הזהב בזמן זה.) זמן קצר לאחר שהשתתף ב"משפט החוזר" של ז'אן ד'ארק בשנת 1456, בו סיפק עדות נרחבת, ז'אן נעצר על ידי ז'אן דה דונואה ונכלא באייג-מורטס. בשנת 1458, הוא הורשע ב-lèse-majesté (בגידה במלך) ונידון למוות, אך גזר הדין הומתק והוא נידון למאסר. הוא שוחרר על ידי המלך הבא, לואי האחד עשר, בתנאים עם הצטרפותו ב-1461, אך הוא סירב לשמור אותם ונכלא שוב. הוא נשפט בשנית בפני הפרלמנט של פריז ונידון למוות שוב ב-18 ביולי 1474, והדוכסות שלו הוחרמה. אולם גזר הדין לא בוצע, והוא מת בכלא בלובר בשנת 1476.
משפחתו
לז'אן היו שני ילדים מאשתו השנייה, מארי:
לז'אן היו גם כמה ילדים לא חוקיים:
תזמורת ירושלים מזרח ומערב
תזמורת ירושלים מזרח ומערב היא תזמורת רב תרבותית, בה חברים מוזיקאים משלוש הדתות, מכל רחבי הארץ ומכל המגזרים המרכיבים את החברה הישראלית. בחודש ספטמבר 2022 נבחרה כתזמורת מובילה בישראל מטעם משרד התרבות והספורט.
התזמורת היא גוף ייחודי בסצנת המוזיקה העולמית, המשלב איכות אמנותית מוזיקלית ובידור כאג'נדה.
עיבודיה של התזמורת, הנכתבים על ידי מנהלה המוזיקלי, מושתתים על השפה המוזיקלית שפותחה בה לאורך השנים המשלבת ו״מתיכה״ מתודות מוזיקליות ממזרח וממערב לכדי שפה אחידה, קוהרנטית ואורגנית, המפגישה, למשל, מקאמים ומקצבים מארצות ערב והאסלאם עם הרמוניה ואסתטיקה מערביות.
הרכבה הכלי של התזמורת מונה ארבע קבוצות כלים:
כל אלה מאפשרים לבצע חומרים מן המרח בעיבוד מערבי (ולהיפך), בצורה שמכבדת את המקור ובמקביל שואפת להעשיר אותו ולעשותו קומוניקטיבי וקליט לאוזניים חדשות, ובכך לחשוף את המוזיקה של כלל התרבויות המתקיימות בעיר ירושלים כבנות בית, לקהלים רחבים ככל הניתן.
בעלי תפקידים ומבנה ארגוני
מנהלה האומנותי ומנצחה הראשי של התזמורת הוא תום כהן, בוגר האקדמיה למוסיקה בירושלים.
כהן הקים את התזמורת בשנת 2010, יחד עם מנכ"ל התזמורת לשעבר מר עופר אמסלם - והוא כותב את מרבית העיבודים המוזיקליים שלה.
התזמורת מונה כ-35 נגניות ונגנים, מכל קשת החברה הישראלית ומטווח גילאים מאוד רחב. אליהם מצטרפים במופעיהם השונים גם מוזיקאים סולנים וסולניות רבים מישראל ומהעולם כולו, כאורחים מיוחדים.
מנכ"ל התזמורת החל משנת 2022 הוא ד״ר אלברט בן שלוש.
יו"ר התזמורת הוא מר יובל רכבי.
פעילות ותוכנית אמנותית
מאז הקמתה, פועלת התזמורת במתכונת של עונת מנויים שנתית, הכוללת 4 או 5 מופעים. כל אחד מהמופעים יוצא לסיבוב הופעות במשך מספר שבועות רצופים בהיכלי תרבות ברחבי הארץ. עונת המנויים מתאפיינת בשיתופי פעולה מקוריים עם אמנים מצליחים, הנעים סביב קונספטים מוזיקליים שונים, לדוגמה:
מוזיקת שעבי מרוקאית - קונצרט ״אצולה מרוקאית״ עם ריימונד אבקסיס, מייק קרוצ׳י ונטע אלקיים.
פלמנקו - קונצרט ״פלמנקו אנדלוסיה״ עם יהודה שוויקי, יעל הורביץ ולהקת המחול פלמנקו נטורל של שרון שגיא
לאדינו - קונצרט ״אדיו קרידה״ עם יסמין לוי ויחיאל חסון
שאנסון צרפתי - קונצרט ״בון שאנסון״ עם אלה דניאל, דוד ד׳אור ואריאל ברט.
2. מחווה לסגנון בעל אוריינטציה גאוגרפית:
״אפריקה״ - קונצרט המוקדש למוזיקה ממדבר הסהרה - עם ריף כהן ורביד כחלני
״צלילי הכרם״ - המוזיקה שנותרה בכרם התימנים עם שי צברי ולהקת A-WA
הומאז׳ לאום כלתום - עם נסרין קדרי וזיו יחזקאל
הומאז׳ לסאלים הללי - עם בנג'מין בוזגלו
הומאז׳ לפיירוז - עם מירה עווד, ריהאם חמאדי וגיא מינטוס
הומאז׳ לזוהר ארגוב - עם שרית חדד
4. הצדעה לאמנים פעילים:
קונצרט משותף עם אנריקו מסיאס
קונצרט משותף עם מוריס אל מדיוני
דיוקן אמן / תחנות בזמן - עם אהוד בנאי
5. מחווה לכלי נגינה ספציפי:
הפסנתר והתזמורת - עם עומרי מור, ניזאר אלכאטר וגיא מינטוס
קמאנצ׳לו - עם מאיה בלזיצמן, מארק אליהו, אלעד לוי ומאיו שבירו.
6. יצירה חדשה משותפת:
״שיר אהבה אנדלוסי״ - אלבום ומופע משותף עם דויד ברוזה
״הבית כה רחוק״ - אלבום ומופע משותף עם כנסיית השכל
מחוץ לעונת המנויים, מתקיימים מופעים נוספים רבים מדי שנה, באירועי תרבות שונים ופסטיבלים מקומיים ובינלאומיים. כמו כן, מתקיימות סדרות מופעים מיוחדים להיכלים מסוימים, מתוכם ראויה לציון סדרת "מזרח ומערב באופרה הישראלית", שבה מדי שנה (החל משנת 2017) עולות 4 הפקות מקור חד פעמיות ומיוחדות.
בנוסף למופעים והאמנים שצוינו, לאורך השנים קיימה התזמורת שיתופי פעולה רבים עם אמנים מהעולם: אלני ויטלי, דימיטריס באסיס (יוון), מחמט דאש, מחטאפ דמיר, מומין ססלר (טורקיה), רוס דאלי (כרתים), סנאה מרחאטי, דלאל ברנוסי, דלילה מקסוב, פייסל בנהדו, עבדסאלם ספיאני ועוד (מרוקו), מוניר טרודי (תוניס), רוברטו רודריגז (ארה״ב / קובה) אלפונסו סיד (ארה״ב / ספרד) לוס ניניוס דה שרה (צרפת / ספרד), אנריקו מסיאס, אישתאר אלבינה (צרפת) ועוד.
היסטוריה
תזמורת ירושלים מזרח ומערב היא ממשיכתה של התזמורת האנדלוסית הישראלית שפורקה בשנת 2009. לאחר גלגול נוסף באשקלון, ב-2016 עברה התזמורת לירושלים וביוני 2017 קיבלה את שמה הנוכחי. משכנה של התזמורת ואולם הבית שלה נמצא בתיאטרון ירושלים. התזמורת נתמכת על ידי משרד התרבות והספורט, עיריית ירושלים ופועלת בחסות אקדמית של המכללה האקדמית אשקלון.
לאחר התפרקות התזמורת האנדלוסית הישראלית, שפעלה עד 2009 באשדוד, הורכבה התזמורת מחדש בחודש מרץ 2009 תחת עמותת "קרן אהבת קדומים" בעיר אשקלון עם כ-28 נגנים וכלל העובדים המנהליים שעבדו קודם לכן בתזמורת האנדלוסית הישראלית.
בתחילה נקראה התזמורת "התזמורת האנדלוסית החדשה אשקלון", ולאחר מכן "התזמורת האנדלוסית הים-תיכונית אשקלון". במהלך שנת 2009 ביצעה התזמורת חזרות וקונצרטים ללא שכר ובמקביל פנתה למשרד התרבות והספורט על מנת שזה יכיר בה כממשיכת "התזמורת האנדלוסית הישראלית" אשר פורקה וכך תקבל התזמורת תקציב מהמדינה כפי שקיבלה האנדלוסית.
משרד התרבות והספורט בדק את הבקשה וב-28 בפברואר 2010 פרסם ש"התזמורת האנדלוסית החדשה אשקלון" בניהולו המוזיקלי של תום כהן ובניהולו של עופר אמסלם (מנכ"ל) היא ממשיכת "התזמורת האנדלוסית הישראלית" אשר פורקה, והעניק לה את התקציב לשנת 2009 באופן רטרואקטיבי.
IDF
{{פירושונים|
ראשי תיבות של
}}
מכבי בולגריה
תנועת מכבי בולגריה (בבולגרית: Макаби България) הייתה תנועה ציונית ספורטיבית שהוקמה בבולגריה ופעלה בין השנים 1897–1949, תוך אימוץ חזונו של מקס נורדאו הוגה רעיון יהדות השרירים. בשיאה הייתה זו תנועת הנוער הגדולה בממלכה, מנתה כ-2,500 חברים שהיו כ-5.5 אחוזים מכלל יהודי בולגריה, וסניפיה שכנו ב-26 יישובים שונים. ב-1990 שבה התנועה לפעול בבולגריה.
ראשית התנועה
ביוני 1903 הלכו ברגל מסופיה לבזל שלושה מחברי אגודת שמשון בסופיה במטרה להשתתף בקונגרס הציוני. בהגיעם לווינה קיבל אותם בנימין זאב הרצל לשיחה ומשם המשיכו לבזל. ב-25 בדצמבר 1903 נערכה ועידת היסוד של מכבי. ב-1905 התפלגה אגודת שמשון בסופיה, כאשר חלק מחבריה הקימו את תא אגודת "מכבי" בסופיה והנותרים חברו לאגודת "גיבור". בהמשך הפכה סופיה למקום מושבו של האיגוד הארצי של תנועת מכבי.
התבססות התנועה
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הופסקה פעילות התנועה, כמרבית הפעילות הציבורית בקרב הקהילה וזאת בשל מספר המגויסים ומספר הנופלים הגבוה בקרב בני הקהילה. לאחר המלחמה הוחל בחידוש פעילות התנועה וב-1920 נערכה בפלובדיב הוועידה החמישית של מכבי. ב-1921 נדחתה בקשת מכבי בולגריה להצטרף לארגון מכבי העולמי על רקע העובדה שהוועד המרכזי של מכבי בולגריה לא הכריז רשמית על הארגון כציוני. ב-1925 התקבל ארגון מכבי בולגריה לארגון מכבי העולמי. בשנה זו נבחר שאול מיזאן לתפקיד סגן נשיא מכבי בולגריה. כמו כן הוחל בשנה זו בהפצת הירחון "מכבי" בעריכת אלברט ורסנו. בינואר 1933 ביקר בסופיה נשיא הכבוד של ארגון מכבי העולמי הנרי מונד, הברון השני מלצ'ט ונפגש עם ראשי האגודה.
ב-1928, במהלך הוועידה התשיעית של "מכבי בולגריה" נבחר אלברט קיוסו ליו"ר הוועד המרכזי של "מכבי בולגריה". קיוסו כיהן כציר מטעם יהדות בולגריה לכינוס מכבי העולמי, ב-1932 עמד בראש משלחת יהודי בולגריה למכביה הראשונה שמנתה 300 חברים, וב-1935 למכביה השנייה שמנתה 350 חברים. במהלך המשחקים שכנע קיוסו רבים מהמשתתפים להישאר בארץ ישראל. בתקופת כהונתו הפכה "מכבי" לתנועת הנוער המובילה בבולגריה. פעלו 26 סניפים בערים שונות בבולגריה ובהם נמנו 2,500 חברים שהיו כ-5.5 אחוזים מכלל יהודי בולגריה. ביוזמת הפוליטיקאי הבולגרי גריגור ואסילב (בבולגרית: Григор Василев), אשר כיהן כשר החקלאות, חתמה "מכבי" על הסכם שיתוף פעולה עם ארגון הספורט הבולגרי "יונאק" אשר מדריכיו הדריכו את חניכי "מכבי" והכשירו מדריכים בארגון.
סיום פעולתה
ב-1939, עם החמרת המדיניות האנטי יהודית בממלכה, הורה שר הפנים הבולגרי על סגירת אגודת מכבי והחרמת רכושה. האגודה עתרה לבית המשפט המחוזי בסופיה בנושא וזה ביטל את החלטת שר הפנים. ממשלתו של בוגדאן פילוב הביאה את העניין לדיון מיוחד בפרלמנט הבולגרי ובמסגרתו אושר חוק מיוחד שקבע שהחלטת שר הפנים איננה ניתנת לערעור על ידי בית המשפט. בראשית 1941, לאחר החלת החוק להגנת האומה נאסרה פעילות האגודה, וקיוסו המשיך להפעיל את הארגון במחתרת תוך שהכין את בני הנוער לעלייה לישראל. מקצת מחברי מכבי הצטרפו לתאי המחתרת של המפלגה הקומוניסטית ולחמו כפרטיזנים. מהם ניתן לציין את אנני ונטורה שנפלה בקרב. חלק מצעירי התנועה עלו לישראל במסגרת מפעל ההעפלה ובכלל זה מפעלו הפרטי של ברוך קונפינו. בראשית דצמבר 1940 טבעה ספינת המעפילים סלבדור ו-238 ממעפיליה נספו, ובכללם בני נוער ספורטאים חברי מכבי הצעיר.
בשלהי 1949 ביוזמת אלברט קיוסו, משה מירנדה, פרסיאדו אביגדור ומשה אלמוזלינו, הוקמה בישראל "האגודה הציונית להתעמלות וספורט, מכבי יפו", אשר הצטרפה למרכז מכבי ישראל. תחת הנהגתו של קיוסו, עסקה אגודת הספורט מכבי יפו בפעילות ספורטיבית נרחבת בתחום הכדורגל, אתלטיקה קלה, אופניים, שחיה, כדורסל, טניס שולחן, אגרוף, שחמט והייתה מאגודות הספורט הראשונות בישראל שהנהיגה פעילויות ספורט ייעודיות לבעלי צרכים מיוחדים.
חידוש פעילותה
ב-1990 לאחר תום ימיה של הרפובליקה העממית של בולגריה ונפילת השלטון הקומוניסטי, חודשה הפעילות הקהילתית בקרב יהודי בולגריה, ובכלל זה בקרב תנועת מכבי. נפתחו סניפי התנועה בסופיה ובפלובדיב, והחל מהמכביה הארבע-עשרה ב-1993 שבו נציגי מכבי בולגריה להשתתף באירועים אלו. כן משתתפת תנועת "מכבי בולגריה" במשחקי מכבי אירופה. הספורטאים מתחרים בטניס, טניס שולחן, סקוואש ואתלטיקה.
גלקסיית סיפרט
גלקסיית סִיפֶרְט (אנגלית: Seyfert Galaxy על שם האסטרונום קארל סיפרט) היא גלקסיה בעלת גרעין פעיל, שבדומה לקוואזר הוא בהיר מאוד והקרינה שלו מכילה ספקטרום פליטה המעיד על יינון של החומר שבו. ההבדל בין גלקסיית סיפרט ובין קוואזר הוא שבקוואזר לא ניתן להבחין בגלקסיה המקיפה את הגרעין הפעיל.
היסטוריה
כבר במאה ה-18 תוארו חלק מהערפיליות, כמו M106 כמכילות גרעין בהיר במיוחד או כמו M77 ככוכב המוקף בערפילית. בשנת 1908 הראו תצפיות שנעשו במצפה הכוכבים ליק שהקרינה הנפלטת ממרכז M77 מכילה קווי פליטה רחבים במיוחד שמראים על ענני גז מיונן שנע במהירויות גבוהות מאוד שמגיעות למאות קילומטרים בשנייה. בשנת 1943 פרסם קארל סיפרט מאמר, שבו הראה שהשילוב של גרעין גלקטי בהיר עם פסי פליטה רחבים קיים גם בגלקסיות NGC 1275, NGC 3516, NGC 4051, NGC 4151 ו-NGC 7469, ובעקבותיו התקבל השם גלקסיית סיפרט לגלקסיות עם המאפיינים האלה. בשנת 1955 התגלה ש-M77 ו-NGC 1275 הם גם מקורות חזקים של גלי רדיו. ב-1959 טען האסטרונום ההולנדי לודוויק וולטייר שלפי התצפיות גודל הגרעין לא יכול להיות גדול מ-100 פארסק, פסי הפליטה הרחבים מראים על מהירויות שמגיעות ליותר מ-1,000 קילומטר בשנייה ומכיוון שכאחוז אחד מהגלקסיות שנצפו הן גלקסיות סיפרט, אז המצב הזה נמשך לפחות אחוז מאורך חיי הגלקסיות, כלומר לפחות 100 מיליון שנים. וולטייר טען שהדרך היחידה שבה יכול חומר לנוע בתחום קטן כל כך, במהירות גבוהה כל כך ובלי שהגרעין יתפרק במשך כל כך הרבה זמן, היא שקיים בגרעין גוף על-מסיבי שמחזיק את החומר כבידתית וגוף זה חייב להיות עם מסה של מאות מיליוני מסות שמש. בשנת 1973, אחרי שהתגלו גלקסיות סיפרט רבות, הציע האסטרונום דניאל וידמן חלוקה לשני סוגים של גלקסיות סיפרט: סוג I שבו פסי הפליטה המותרים (למשל של מימן נייטרלי או של הליום מיונן) הם רחבים ופסי הפליטה ה"אסורים" (למשל פסי פליטה של חמצן מיונן פעמיים) הם צרים וסוג II שבו כל פסי הפליטה הם צרים. קיומן של גלקסיות סיפרט שאינן תואמות לחלוטין אף אחד מהסוגים הביא לסיווגי משנה נוספים. עם השיפור באמצעי התצפית התברר שהרבה גלקסיות שלא סווגו כגלקסיות סיפרט, מכילות גרעין פעיל ויוצרות ספקטרום פליטה וההערכה הראשונית שגלקסיות אלה מהוות כאחוז מהגלקסיות השתנתה ומקובל להניח שלמעשה הן מהוות לפחות 5 אחוזים מהגלקסיות וככל הנראה למעלה מ-10 אחוזים מהן.
מאפיינים
גלקסיות סיפרט הן ברובן גלקסיות מוט ספירלית ומיעוטן הן גלקסיות אליפטיות. לכולן יש גרעין פעיל שמקובל להניח שהוא מכיל בתוכו חור שחור על-מסיבי. הגרעין של גלקסיות סיפרט פולט קרינה באור נראה שעוצמתה שקולה לעוצמת ההארה של כלל כוכבי הגלקסיה ומגיעה לעוצמות הארה של פי 1011 מעוצמת ההארה של השמש. כ-5 אחוזים מגלקסיות סיפרט הן גם גלקסיות רדיו שמתאפיינות בפליטה חזקה של גלי רדיו. פסי הפליטה הבולטים בקרינה הנפלטת מהגרעין מראים על נוכחות של מימן, הליום, חמצן וחנקן והרחבת דופלר של הפסים מראה על מהירויות שנעות מ-500 קילומטר בשנייה ועד ל-4,000 קילומטר בשנייה. התאוריה המקובלת היא שהחור השחור שבמרכז הגלקסיה מושך אליו חומר ויוצר סביבו דיסקת ספיחה. בשל כוח המשיכה העצום, החומר בדיסקה נע במהירות רבה והדחיסה וההתנגשויות שבתוכה מחממות את החומר לטמפרטורות שמגיעות לעשרות-אלפי קלווין וגורמות ליינון של החומר ולפליטת הקרינה.
סיווג
הסיווג הראשוני של גלקסיות סיפרט נעשה על פי רוחב פסי הפליטה ה"מותרים" כאשר בגלקסיות סיפרט מסוג I הם רחבים ובגלקסיות סיפרט מסוג II הם צרים. בנוסף הגלקסיות מסוג I מאופיינות גם בפליטה של קרינה בתחום העל-סגול וקרינת X בעוד שגלקסיות מסוג II מתאפיינות בקרינה חזקה בתחום התת-אדום. בשנת 1981 הוצע סיווג על פי יחס העוצמה בין הפסים הצרים והפסים הרחבים כאשר בסוג 1.9 הפסים הרחבים חלשים וחלקם כלל לא נצפים ובסוג 1.5 לפסים הרחבים והצרים עוצמה דומה.
פוס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
עונת 1987/1988 בליגה הארצית
עונת 1987/1988 בליגה הארצית הייתה העונה ה-12 של הליגה הארצית כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו.
הליגה כללה 14 קבוצות. לאחר שני סיבובים הליגה פוצלה לבית העליון ובית התחתון. העונה הסתיימה בניצחון של הפועל ירושלים שעלתה לעונת 1988/1989 לליגה לאומית לצד הפועל טבריה.
בסיום העונה הכח רמת גן והפועל עכו ירדו לליגה השלישית.
המכון לחקר הנגב
המכון לחקר הנגב נוסד בבאר שבע, באוקטובר 1957. הוא הוקם ביוזמתו של דוד בן-גוריון, והיה חלק ממשרד ראש הממשלה. המטרה לקיומו הוגדרה על ידי דוד בן-גוריון עצמו, בברכתו לפתיחת המכון, בתאריך 28 באוקטובר 1957: "רק אנשי מחקר אשר יישבו בשערו של הנגב וייחדו את כל ימיהם למחקר של הנגב יחשפו את צפונותיו למען הפרחת השממה".
המכון לחקר הנגב כבסיס להקמת האוניברסיטה
באמצע שנות החמישים, אוכלוסיית באר שבע מנתה פחות מעשרים אלף תושבים והיה בה רק בית ספר תיכון אחד. למרות נתונים צנועים אלה, דוד טוביהו, ראש העיר הראשון של באר שבע, הביע את ביטחונו שבעירו תקום אוניברסיטה. לשם כך, הוא פעל עם קבוצה שכללה את פרופסור זאב הדרי, פרופסור ארנסט דוד ברגמן ויואל שכטר, מנהל המכון לחקר הנגב באותם ימים. בסיוע קבוצה זו, התקיימו בבאר שבע קורסים אוניברסיטאיים בחסות מוסדות אקדמיים שונים, בהם האוניברסיטה העברית, הטכניון ומכון ויצמן למדע.
כדי לאפשר את התמיכה התקציבית של המדינה, בשנת 1964 הוקם המכון להשכלה גבוהה בנגב, כאגודה עות'מאנית ובחודש אוקטובר 1965 החלה שנת הלימודים הסדירה הראשונה במסגרת גוף זה. את הקורסים הראשונים ארח המכון לחקר הנגב, אשר שימש גם כלשכת קשר למצטרפים הראשונים. המכון לחקר הנגב העמיד לרשות הלומדים שימוש בחממות, בתי חיות, מעבדות, חדרי הרצאות וכל מה שנדרש כדי לאפשר לימודים תקינים במכון להשכלה גבוהה, אשר עדיין היה מחוסר תשתיות. מבחינה אקדמית, המכון להשכלה גבוהה עבד תחת הנחיה ובקורת של האוניברסיטה העברית. המחלקה הראשונה שהחלה ללמד לתואר ראשון הייתה המחלקה לביולוגיה, בראשות פרופסור יואש וועדיה. במחלקה זו, כמעט כל המרצים היו מדענים מהמכון לחקר הנגב. מאחר שהם היו עובדי מדינה, הם לימדו בהתנדבות, ללא תמורה. חלק מסגל ההוראה הזוטר ביצע את עבודות הדוקטורט במכון לחקר הנגב, בהדרכת חוקרים מהמכון. התואר ניתן על ידי האוניברסיטה העברית.
בשנת 1969 התקיימה ישיבה של ועדת קציר-גיליס, אשר אישרה הקמת אוניברסיטה בבאר שבע. ב-1970, עם קבלת האישור לפתיחת האוניברסיטה, 20 מתוך 22 חברי הסגל של המחלקה לביולוגיה היו חוקרי המכון לחקר הנגב. בשנת 1973 המכון לחקר הנגב הפך למכון אוניברסיטאי, בתוך המכונים למחקר שימושי של אוניברסיטת בן-גוריון. במכונים למחקר שימושית פעלו שתי יחידות - מכון לחקלאות וביולוגיה שימושית ומכון לכימיה שימושית. שני מכונים אלו פיתחו יידע שהיווה בסיס לחקלאות ייחודית ומתוחכמת ולתעשיות חדשות. בעקבות שינוי זה, חלק מהחוקרים שבו קיבלו מנוי משותף עם מחלקות אחדות באוניברסיטה וחלק אחר נקלט במחלקות שונות באוניברסיטת בן-גוריון. המכונים למחקר שימושי על שם ארנסט דוד ברגמן פעלו בקרית ברגמן, בבאר שבע, עד שנת 2006. בשנה זו, הנהלת האוניברסיטה בראשות הנשיא, פרופסור אבישי ברוורמן, החליטה על סגירתם.
בקרית ברגמן נותרו תשתיות פעילות וממשיכים לעבוד בה חוקרים המנצלים את משאבי המקום: חוקרים השייכים ל"מכון לחקר המדבר", אשר מקום מושבו בשדה בוקר, וכן חוקרים מהמחלקה למדעי החיים, המחלקה לביוטכנולוגיה, המחלקה לכימיה, המחלקה להנדסה כימית, המחלקה לפרמקולוגיה, וכן מספר חוקרים גמלאים של מחלקות שונות באוניברסיטה וחוקרים מהקמ"ג.
הישגים
למכון לחקר הנגב יש הישגים רבים בתחומי מחקר רלוונטיים לדרום הארץ. בין ההישגים ניתן למנות:
מועדון גברים
מועדון גברים, או מועדון ג'נטלמנים, הוא מועדון חברתי פרטי המיועד לגברים. מועדונים מסוג זה נוסדו במקור עבור בני המעמד העליון באנגליה במאה ה-18, ולאחר מכן קמו מועדונים דומים במקומות נוספים בעולם.
מועדון גברים מכיל בדרך כלל פינת אוכל, בר, ספרייה, חדר ביליארד, ומספר חדרים המיועדים לקריאה, משחקים או מפגשים חברתיים. במועדונים רבים יש גם חדר כושר, וחלקם מיועדים לעוסקים בענפי ספורט כגון שיט, סקי וטיפוס הרים.
היסטוריה
מועדון הגברים הראשון היה, שנוסד בלונדון בשנת 1693. המועדון עדיין קיים כיום, והוא נחשב בעיני רבים למועדון הפרטי האקסקלוסיבי ביותר בלונדון. במהלך המאה ה-18 הוקמו מועדוני גברים רבים בווסט אנד של לונדון, בעיקר באזור סנט ג'יימס, וחלקם עדיין פעילים כיום. מועדונים אלה היו אריסטוקרטיים באופיים, ובדרך כלל כללו משחקי הימורים, שהיו בלתי-חוקיים מחוץ למועדונים אלו.
מועדוני הגברים בלונדון הגיעו לשיא הפופולריות בשנות ה-80 של המאה ה-19, אז פעלו בה מעל ל-400 מועדונים. אחד ההסברים לתופעה קשור ל ששונו מספר פעמים במהלך המאה ה-19 ובכל שינוי נוספו גברים רבים לפנקס הבוחרים. גברים אלו חשו שהמעמד החברתי שלהם עלה עקב השינויים בחוק. תחושת הגבריות שלהם התגברה, והם ניסו להתקבל למועדוני הגברים בעיר. המועדונים הוותיקים חששו מהרחבת השורות, ולכן הוקמו מועדונים חדשים רבים כדי לענות על הביקוש. תופעה זו נצפתה שוב בשנת 1918, בה נחקק "", שהרחיב עוד יותר את זכות הבחירה, ושוב נפתחו בלונדון מועדוני גברים חדשים.
בסוף המאה ה-19 רוב הגברים במעמד הביניים ומעלה היו חברים במועדוני גברים. אדם שלא התקבל לאף מועדון כונה "אל-מועדוני" (unclubabble, מילה שהומצאה על ידי סמואל ג'ונסון).
בדרך כלל מועדוני הגברים התאפיינו בכך שחבריהם התעניינו בפוליטיקה, ספרות, ספורט, אמנות, מכוניות ותיירות. לעיתים קרובות חלק מחברי המועדון היו חברים מילדות או מהשירות הצבאי.
המועדונים לא שימשו למופעי בידור, אלא היו מעין מקום מפלט מהעבודה ומחיי המשפחה, בדומה ל. חברי המועדון היו משחקים משחקי חברה, אוכלים ארוחה קלה, ובחלק מהמועדונים היו חדרים ללינת לילה, ששימשו בעיקר לגברים צעירים שסיימו את לימודיהם אך לא יכלו עדיין להרשות לעצמם לשכור דירה בלונדון.
בסוף המאה התשע עשרה הוקמו גם מועדוני נשים, במתכונת דומה למועדוני גברים. עם השנים הם הפכו למועדונים פרטיים המיועדים לנשים וגברים כאחד, וכיום פועל רק מועדון אחד בלונדון המיועד לנשים בלבד.
המועדונים אירחו מדי פעם גם אורחים של חברי המועדון. הרולד מקמילן נהג להתארח באופן זה במועדוני הגברים היוקרתיים ביותר בלונדון.
לכל מועדון היו דרישות קבלה מחמירות, ורשימות המתנה בנות שנים ארוכות. ידועים מספר מקרים של אנשים שהתקבלו למועדון לאחר תקופת המתנה של 16 שנה. דרישות אלה התמתנו בהדרגה בתחילת המאה ה-20, ומשנות השבעים ואילך החלו מועדונים רבים לקבל נשים וגברים כאחד.
מועדוני גברים מופיעים רבות בספרות, בעיקר של סופרים אנגלים או כאלו העוסקים בתרבות האנגלית, כגון מועדון הפיקוויקים, מסביב לעולם בשמונים יום, ספרי ג'יימס בונד וספריו של פ. ג. וודהאוס.
תהליך הקבלה למועדוני גברים
כיום, אדם המעוניין להתקבל למועדון צריך להכיר כמה חברים בו במשך תקופה ארוכה, ואלה ממליצים עליו בפני ועדת קבלה. קיימת רשימת המתנה ארוכה של מועמדים. כאשר מגיע תורו של המועמד, ועדת קבלה רשאית לראיין אותו, ולשמוע טיעוני תמיכה או התנגדות מצד חברים אחרים. לכל מועדון יש קריטריונים לקבלת חברים, אך לרוב הם אינם מוגדרים במפורש, ומועמדים מתקבלים או נדחים ללא כל נימוק. אם מועמד נדחה, מצפים מאלה שהמליצו עליו לפרוש מהמועדון, מכיוון שהם הציעו מועמד לא-ראוי. אירוע כזה מתרחש לעיתים נדירות, כי בדרך כלל אחד מחברי הוועדה ניגש לשוחח עם הממליצים ורומז להם להסיר את המועמד מהרשימות, כדי למנוע מבוכה לכל הנוגעים בדבר.
מועדוני גברים כיום
כיום קיימים מועדוני גברים ברחבי העולם, בעיקר במדינות חבר העמים הבריטי ובארצות הברית. מועדונים רבים מציעים אירוח הדדי לחברי מועדונים אחרים בעת נסיעה לחו"ל.
הממלכה המאוחדת
בלונדון קיימים כמה עשרות מועדוני גברים, חלקם מיועדים לעוסקים בענפי ספורט כגון שייט, סקי וטיפוס הרים. מועדוני גברים שהוקמו במאה ה-19 פעילים כיום גם מחוץ ללונדון, בערים אדינבורו, בלפסט, בריסטול, ברמינגהם, ג'רזי, ליברפול, מנצ'סטר וקרדיף.
חידושי התקשורת הטכנולוגית העיבו על האופי המסורתי של מועדוני הגברים בממלכה, ואי לכך נהוג בהם להימנע משיחות בענייני עבודה וכספים, ואסור להיכנס אליהם עם מחשב נייד או טלפון סלולרי.
ארצות הברית
מועדוני הגברים הוותיקים ביותר בארצות הברית נוסדו במאה ה-18. הראשון היה South River Club באנאפוליס, מרילנד, שנפתח בסביבות שנת 1700. אחריו, בשנת 1732, נפתח באזור כפרי בפנסילבניה מועדון גברים המיועד לעוסקים בדיג.
כיום קיימים ברוב הערים הגדולות בארצות הברית מועדוני גברים מסורתיים. רבים מהם קשורים למועדונים ותיקים בלונדון ובמקומות אחרים בעולם. בערים הבאות פועלים כיום לפחות חמישה מועדוני גברים: אטלנטה, בוסטון, דטרויט, דנוור, לוס אנג'לס, ניו אורלינס, ניו יורק, סיאטל, סינסינטי, סן פרנסיסקו, פילדלפיה ושיקגו. בניו יורק עצמה יש כ-40 מועדוני חברים, בהם, שהוא הגדול ביותר בעולם. הוא שוכן במבנה בן 22 קומות וחברים בו כ-11,000 גברים ונשים. החברות במועדון מוגבלת לבוגרים ולסגל האקדמי של אוניברסיטת ייל.
מועדונים אלה מכונים בארצות הברית "מועדון חברים" או "מועדון פרטי", מכיוון שהכינוי "מועדון גברים" משמש בדרך כלל למועדון חשפנות.
מדינות נוספות
מועדוני גברים משגשגים כיום במדינות שהיו תחת שליטת האימפריה הבריטית, בפרט בהודו, פקיסטן ובנגלדש. כמו כן קיימים מועדוני גברים רבים במדינות חבר העמים הבריטי: אוסטרליה, אירלנד וקנדה.
במספר ערים נוספות בעולם קיים מועדון גברים שהוקם על ידי קהילה של יוצאי הממלכה המאוחדת שהתגוררו בעיר. בין השאר קיימים מועדונים כאלה בערים גדולות בארגנטינה, דרום אפריקה, הונג קונג, יפן, פרו, צ'ילה, צרפת, סינגפור ותאילנד.
בישראל
בישראל לא הוקמו מועדוני גברים במתכונת הבריטית, אם כי קיימים מועדוני ספורט ומועדונים בהם נפגשים אנשי עסקים, בהם המועדון המסחרי והתעשייתי.
בשנת 2018 עלתה יוזמה להקים ביפו מועדון חברים, לנשים וגברים, של רשת, שבסיסה בלונדון ולה כ-30 מועדונים ב-10 מדינות. המועדון נפתח באוקטובר 2021.
בוצין טריפולי
בּוּצִין טְרִיפּוֹלִי (שם מדעי: .Verbascum tripolitanum Boiss) – צמח עשבוני דו-שנתי עדין, שנושא פרחים צהובים ערוכים בתפרַחת ממשפחת הלועניתיים. מין זה לא מצוי ובוא תת-אנדמי מדרום טורקיה ועד צפון מזרח ישראל וצפונה. המין מאופיין על ידי פטוטרות ארוכות של עלי הבסיס. הפרחים ממוקמים בניצב למישור הקרקע, כלומר הם בעלי עמדה אנכית ולא אופקית כשאר הצמחים בעלי פרחים גלגליים (כלנית, נורית, אסיה וכדומה).
מאפיינים
העלים לבידים-צהבהבים, מסורגים או ערוכים גם בשוֹשֶנֶת (rosette) - עלים צמודים על פי רוב אל פני האדמה ומרוכזים בצורה מעגלית ולוליינית מסביב לבסיס גבעול זקוף.
עלי השושנת (עלי הבסיס), מהם עולה עמוד התפרחת, מוארכים ובעלי פטוטרת ארוכה. שפתם מפורצת לאונות רדודות (בניגוד לבוצין מפורץ שעליו שסועים עמוקות) ומשוננות.
התפרחת דמוית שיבולת ומסועפת. הפרחים ערוכים בקבוצות דמויות כדור לאורך גבעולי הפריחה המשניים, וביניהן רווחים גדולים.
הפרחים דו-מיניים, ובלתי נכונים (כמעט סימטריים), בעלי עטיף כפול. הם בעלי שחלה עילית, מאוחי עלי כותרת בבסיסם לצינור קצר מאוד. הכותרת נושרת כיחידה אחת שלמה יחד עם האבקנים. האבקנים מבשילים ביום הראשון לפתיחת הפרח, הרי השחלה מבשילה רק ביום השני.
הפרחים צהובים ומרכזם ארגמני, גדולים, קוטר כותרתם 30 עד 40 מ"מ.
הגביע קצר בעל 5 אונות שוות ודמויות ביצה, מכוסה שערות בלוטיות. אורך הגביע 4 עד 5 מ"מ (בבוצין מפורץ רק 2 עד 3 מ"מ). הגביע משתייר גם בזמן הבשלת הפרי. אורך הגביע בזמן הבשלת הפרי קטן (בבוצין הגליל הוא מגיע עד 12 מ"מ).
הכותרת גלגלית, כמעט סימטרית, בעלת 5 עלים וקוטרה 30 עד 40 מ"מ. (בשונה מבוצין דמשקאי ובוצין קיסריון שקוטר פרחיהם רק 10 עד 15 מ"מ). חמשת עלי הכותרת פרושים לרווחה על מישור אחד, ומאוחים בבסיסם, לכדי צינור כותרת קצר מאוד. עלי הכותרת (האונות) אליפיסיות, חופות במקצת זו לזו, ובלתי שווים במקצת. הפרח אינו בעל סימטריה רב-צדדית (מעגלית), אלא בעל סימטריה דו-צדדית בגלל שעלה הכותרת התחתון קטן יותר משאר עלה הכותרת.
הכותרת נושרת יחד עם האבקנים אחר ההפריה. הפרחים שנשארים על הצמח מתקפלים ומצטמקים, נסגרים חלקית ונשארים כך, עד הבוקר הבא.
האבקנים 5, שוני-אורך, קבועים על הכותרת, במרכזה, לסירוגין עם אונות הכותרת. הזירים שעירים לכל אורכם מלבד שני הזירים של שני האבקנים הקדמיים שהם קירחים בחלקם העליון (בניגוד לבוצין הגליל), צבע השערות הארוכות על זירי האבקנים סגול.
השחלה עילית בעלת שני עלי שחלה, שתי מגורות ושיליה זוויתית. עמוד השחלה אחד, והצלקת בראשו דמוית גולה.
הפרי הוא הלקט כדורי קטן, רב-זרעים, אורכו ארוך לכל היותר פי 1.5 מרוחבו. ההלקט, שבראשו נישא עמוד שחלה, עטוף בגביע משתייר וקצר ממנו. והוא נפתח בראשו על ידי 2 קשוות שהן שסועות לשניים.
העלווה מאמצע נובמבר ועד סוף יוני. הפריחה מסוף אפריל ועד תחילת ספטמבר. פרי מאמצע יוני, פרי מפיץ זרעים עד תחילת דצמבר.
ולריה טרנובסקה
ולריה טרנובסקה (בפולנית: Waleria Tarnowska; 9 בדצמבר 1782 – 23 בנובמבר 1849) הייתה פטרונית של אומנות וציירת פולנייה, ידועה בזכות מיניאטורות, דיוקנאות רבים וציורים דתיים.
חיים אישיים
ולריה טרנובסקה הייתה בתם של ולריאן סטרוינובסקי ואלכסנדרה טרנובסקה.
וולריה התחנכה בבית על ידי מורים ממיטב האקדמיה בפולין, כמו הארכאולוג וההיסטוריון וורז'ניץ סורובייצקי, וכן דודה הירונים סטרוינובסקי, הבישוף והרקטור של אוניברסיטת וילנה.
ב־7 בספטמבר 1800 התחתנה עם יאן פליקס טרנובסקי, נלדו להם תשעה ילדים.
וולריה יצרה יחד עם בעלה יאן פליקס את אוסף הציורים, הרישומים, הפסלים, הספרים והעתיקות בדז'יקוב, שכלל ציורים של לורנצו לוטו, גורצ'ינו, גואידו רני, רמברנדט, אניבאלה קרצ'י, סלבטור רוזה, האנס הולביין זוטר, אנתוני ואן דייק, אנטון רפאל מנגס, ברניני, אנטוניו קנובה.
קריירה
ולריה לראשונה למדה ציור במשך שלוש שנים בהורוצ'וב אצל קונסטנטינו וילאני והמיניאטור דה הופליז, ואחר כך אצל וינצנטי דה לסור 1800–1804 בדז'יקוב ו 1810 בוורשה. אצל המיניאטורית תרז מרון ובעלה, אנטוניו צ'רוביני ברומא, דומניקו דל פרטה, וכן פיליפו ג'אקומו רמונדיני. לאחר מכן היא למדה בפריז בשנים 1824–1826.
ציורים ורישומים
ולריה הייתה ציירת מינאטורות היא ציירה דיוקנאות ונושאים דתיים. לעיתים קרובות היא חתמה על עבודותיה: "V. T. ”. המיניאטורות צוירו על שנהב, בדרך כלל עם צבעי מים, לפעמים עם גואש וצבעי מים או בגואש בלבד. ציוריה של ולריה הם לעיתים קרובות העתקים זעירים של ציורים של ציירים אחרים, ודיוקנאות של בני משפחה.
לפני מלחמת העולם השנייה, המיניאטורות, הציורים והרישומים של וולריה היו באוספים משפחתיים בטירת דז'יקוב, בחורזלוב, ברודניק נאד סאנם ובווישניובה (מעון משפחת מיצ'לסקי).
לאחר המלחמה, ניתן למצוא אותם באוספים במוזיאון הפולני, ברפרסוויל, במוזיאון הלאומי בוורשה וקרקוב, במוזיאון הטירה בפשצ'ינה ובספרייה היגלייאנית.
ארתור והמינימונים (סדרת טלוויזיה, 2018)
ארתור והמינימונים - הסדרה (באנגלית: Arthur and the Minimoys - The Series) היא סדרת אנימציה ממוחשבת המבוסס מבוסס על הספר והעל הסרט המקורי הילדים "ארתור והמינימונים".
עלילה
עלילותיו של ארתור וחבריו בטאמש וסלניה בעולם המינימונים הנלחמים בכוחות הרשע מלתזסאר שרוצה לנקום ולשבוט בעולם המנימונים עם בנו דארקוס.
אפקט קולי
אפקט קולי הוא צליל המשולב בתסכיתים, סרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה, הופעות חיות, משחקי מחשב ועוד, שנועד להדגיש תוכן מסוים.
היסטוריה
האפקט הראשון שהוקלט ב-16 ביולי 1890, הוא תקתוק הביג בן שהוקלט על גבי גליל שעווה חום בפונוגרף בבית אדיסון בלונדון. הקלטה זו נמצאת ברשות הציבור ואין עליה זכויות יוצרים.
סוג צלילים
צלילים אלו מוקלטים באולפן ותפקידם לחקות או להחליף צליל כגון טריקת דלת, שבירת זכוכית וכו'. תפקיד זה נקרא באנגלית פולי ומטרתו היא להפיק צליל קיים (כגון טפיפות רגליים) שישמע קרוב ככל האפשר למקור ויתאים למופיע על המרקע. אם האפקט מבוצע בצורה מקצועית, לצופה קשה להבדיל איזה צליל הוסף באופן מלאכותי ואיזה היה קיים בפס הקול המקורי (הוקלט בסצנה).
גם במשחקי וידאו מודרניים, מוקלט פסקול ובו אפקטי סאונד, חלקו מספריית מוזיקה וחלקו נוצר במיוחד עבור המשחק. עם התפתחות הטכנולוגיה ויכולות המחשוב, התאפשרה יצירת אפקטי סאונד רבים ומורכבים יותר.
הקלטה
הצליל המדויק ביותר עשוי להגיע מהמקור האמיתי, כך למשל צליל מכונת ירייה מוקלט מירי מכונות ירייה. למרות זאת, כאשר ההקלטה המקורית אינה אפשרית או לא נשמעת ריאלית, משתמש איש האפקטים בחפצים אחרים. רעש טיגון עשוי להיות ממעיכת טלפון סלולרי, וטפטוף גשם יוקלט ממלח בישול נופל על פיסת נייר אלומיניום.
חלק מהצלילים מופקים באופן דיגיטלי על ידי סינתיסייזר, או דגימה ועיוותה באמצעים דיגיטליים.
כאשר מדובר בצליל "קטן" כגון חיתוך במספריים, קריעת בגדים או צעידה, הדרך הקלה ביותר לשחזור היא באמצעות הקלטה באולפן כאשר הקלטת צלילים מסוימים אינה אפשרית כגון פיצוצים, ירי באקדח, רכב נוסע או המראת כלי טיס.
כאשר מדובר בצליל "גדול", איש האפקטים יוצר קשר עם מומחים נוספים, למשל מומחים לחומרי נפץ שמסייעים בפיצוץ מבוקר של מבנים, או מומחה להיסטוריה של כלי נשק שיוודא כי השחזור מדויק ככל האפשר.
צוות ההקלטה עשוי להיות נרחב במיוחד, כאשר למשל מוקלט ירי מתותח: מיקרופון אחד יוצב בסמוך לתותח, אחד במחצית הדרך ואחד בסמוך למקום הנפילה המשוער כדי להקליט מגוון צלילים נרחב לשימוש בקטעים שונים של הסרט או סדרת הטלוויזיה. אנשי צוות כטכנאי קול, עוזר מקליט ומפיק מוזיקלי יפעלו יחדיו ליצירת ההקלטה.
חלק מהצלילים נבנים בשכבות באמצעות תוכנת מחשב כדי ליצור צליל מגוון ומעניין יותר. ירי כדור לעבר בעל חיים, מוקלט בצורה שונה כגון לעבר פרי קשה כמלון או אבטיח המעניק לצליל גוון "דביק". בסרט מדע בדיוני מוסף אפקט "ווש" ובסרט אימה מוסף אפקט "רירב" לאפקט קלימטי ודרמטי.
הד מלאכותי מעניק תחושה של חלל גדול.
מוזיקה
ב-1981 יצר המלחין קלאוס דולדינגר את פסקול הסרט הצוללת שכלל מוטיב סונאר שסימל את שייט הצוללת.
מלחין סרטי ג'יימס בונד, ג'ון בארי, כלל בפסקול הסרט מונרייקר צליל ביפ שחיקה את הלווין ספוטניק 1.
קלרה חן
חיה קלרה חן (13 ביוני 1924 – 27 בדצמבר 1998) הייתה פרופסור לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
קלרה (חיה) בלאו נולדה בשנת 1924 בקלוז' שברומניה, בת לסימה (לבית גרינפלד) ולפאול-פנחס בלאו. לאביה היה תואר דוקטור ביחסים בינלאומיים, והוא עבד כעיתונאי וכאיש עסקים, ואמה הייתה עקרת בית. בשנת 1919 נולד לזוג אחיה הבכור של חן, יהושע בלאו (לימים פרופסור אמריטוס בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית).
בשנת 1931 היגרה משפחתה לבאדן שבאוסטריה, וב-1937 עברה לווינה. בעקבות האנשלוס עזבה המשפחה את אוסטריה ב-8 ביוני 1938 בעזרת הדרכונים הרומניים שברשותה, ועברה לטריאסט שבאיטליה. כעבור חודש וחצי - לאחר שהוריה של קלרה קיבלו משלטונות המנדט הבריטי סרטיפיקט כ"בעלי הון" - עלתה המשפחה לארץ ישראל. המשפחה התיישבה בתל אביב.
קלרה למדה בסמינר למורים, ובמשך שבע שנים עבדה כמורה בבית ספר יסודי. בשנת 1945, בהשראת הרצאה של ישעיהו ליבוביץ, החלה ללמוד ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים - לימודים שנקטעו בעקבות פריצתה של מלחמת העצמאות, שבמהלכה הייתה פעילה חן ב"הגנה" ובצה"ל.,
עם סיום מלחמת העצמאות, המשיכה חן את לימודיה באוניברסיטה העברית בהדרכת פרופסור נעמי פיינברון-דותן. בשנים 1950–1953 אף לימדה בתיכון ליד האוניברסיטה במקביל ללימודיה. בשנת 1954 קיבלה חן את תוארה השני, תואר בבוטניקה. היא המשיכה בלימודיה בתחום זה תחת הדרכתו של פרופסור מיכאל זוהרי (ז"ל), ובשנת 1960 הגישה את עבודת הדוקטורט שלה בבוטניקה, שכותרתה "Monographic revision of annual species of Medicago L. in the sections Spirocarpos Ser. and Orbiculares Urb.". העבודה נעשתה בהנחייתם של פרופסור נעמי פיינברון-דותן ופרופסור מיכאל זהרי. הספר שהוציאה לאחר מכן, המבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, זכה לשבחים בכל העולם ונחשב לפריצת דרך חשובה בתחום עד עצם היום הזה.
בשנת 1962, לאחר שקיבלה חן את הדוקטורט, הצטרפה לסגל האוניברסיטה העברית. במשך כמעט שלושה עשורים (1997-1969), היא ניהלה את העשבייה של האוניברסיטה. במהלך מחקריה באוניברסיטה, לימדה גם בתיכונים. בשנת 1971 הועלתה לדרגת פרופסור חבר.
חן הוזמנה להצטרף לוועדות אקדמיות רבות ברחבי הארץ, ובשנת 1974 אף נמנתה עם מייסדי הארגון הבינלאומי "אופטימה" (OPTIMA - Organization for the Phyto-Taxonomic Investigation of the Mediterranean Area) לחקר סיווג עולם הצומח של אזור הים התיכון. בשנת 1978, מונתה חן לפרופסור מן המניין. היא נשארה חברה בוועד המנהל של ארגון אופטימה עד שנת 1993, ובשנת 1995 - שנתיים לאחר פרישתה לגמלאות ובאותה השנה בה נפטר בעלה, זלמן חן - אף זכתה במדליית הזהב של אופטימה על תרומתה המדעית בתחום מיון עולם הצומח של אזור הים התיכון.,
בשנים תשנ"ג-תשנ"ח הייתה יו"ר הוועדה לשמות צמחי ארץ ישראל של האקדמיה ללשון העברית.
לאחר מאבק של כתשעה חודשים עם מחלת הסרטן, נפטרה פרופסור קלרה חן ב-27 בדצמבר 1998 בביתה בירושלים. עד ימיה האחרונים, עסקה בכתיבת מאמרים בנושאים שחקרה. היא השאירה מאחוריה שני ילדים ושישה נכדים.
פעילותה המחקרית
במהלך קריירת המחקר שלה, התמקדה פרופסור חן בתחום מיון עולם הצומח ותרמה באופן משמעותי להבנת סוגים רבים של קטניות, סוככיים ומורכבים.
תחומי העניין של חן היו רבים ומגוונים. תחום ההתמחות העיקרי שלה היה משפחת הקטניות, ובמיוחד הסוג אספסת, אך בנוסף היא חקרה לעומק סוגי צמחים נוספים, וביניהם גרגרנית, לוטוס, כרבולת, תורמוס, שעמון, כנפה וציפורני חתול. חוץ מהעיסוק במיון עולם הצומח, חן חקרה גם את ביולוגיית ההאבקה של הצמחים, את תאיהם (ציטולוגיה) ואת מבנה והתפתחות תאי הרבייה שלהם.
הפעילות המחקרית של פרופסור חן הגיעה לשיאה בשנת 1963 עם פרסום המונוגרפיה שלה, המבוססת על עבודת הדוקטורט, בנושא מינים חד שנתיים של אספסת. מונוגרפיה זו, שהגדירה 27 זנים של אספסת ועוד מספר זנים של סוגי צמחים אחרים, היא שהביאה את פרופסור חן לחזית החקר בנושא מיון עולם הצומח הים תיכוני.
בשנים מאוחרות יותר, החלה חן להתעניין גם בטחבים. יחד עם דוקטור אילנה הרנשטט, היא הובילה את המחקר בנושא הטחבים בישראל, אשר מאוחר יותר הביא לכתיבת הספר "Bryophyte flora of Israel and adjacent regions" (בתרגום חופשי – צמחיית הטחבים בישראל ובאזורים סמוכים).
חן תרמה רבות להבנה של הצמחייה המקומית באזור הים התיכון. היא פעלה למען הגדלת הפופולריות של חקר בתחום הבוטניקה והרחבת הידע האנושי בנוגע לצמחייה המקומית. היא עודדה תלמידים שלה, ותלמידים לשעבר, לחקור קבוצות צמחים מקומיות שעוד לא נחקרו ולגלות טכניקות מחקר חדשניות. בנוסף, היא כתבה מספר עצום של מאמרים ופרקים בכתבי עת ישראליים, אנציקלופדיות ומדריכי טבע. אחת התרומות המשמעותיות ביותר שלה בתחום הייתה כתיבת מספר עצום של ערכים בנושא בוטניקה ב-"Encyclopaedia hebraica" (כרכים 24–32, 1972-1981).
שלוש קבוצות טקסונומיות נקראות על שמה: "Medicago sect. Heynianae Greuter,", "Medicago heyniana Greuter" ו-"Prangos subg. Heynia Pimenov & V. H. Tikhom".
ספריה
נמנתה עם המערכת המדעית של האנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל". כתבה ערכי בוטניקה באנציקלופדיה העברית (כרכים כ"ד-ל"ב).
פסטיבל מנורת לילה
פסטיבל מנורת לילה הוא פסטיבל אמנות ואור שנתי בן שלושה לילות, המתקיים מאז שנת 2014 בשכונת נווה שאנן בתל אביב-יפו. לרוב מתקיים הפסטיבל בתקופת חג המולד וחג החנוכה, שבה הלילות הארוכים בשנה. הוא כולל מיצבי ומיצגי אמנות ואור של אמנים, מעצבים, פעילים חברתיים ויוצרים רב-תחומיים. הרחובות שבהם נערך הפסטיבל נבנו לפי תוכנית המנורה, התוכנית המקורית של השכונה, בצורת חנוכייה שבה שמונה קנים ובמרכזם שָמש (רחוב לוינסקי). התוכנית לא הושלמה, ונקטעה בחלקה הדרומי עם הקמת התחנה המרכזית החדשה של תל אביב.
בשונה מפסטיבלי אור אחרים, המתרחשים באזורי תיירות, פסטיבל מנורת לילה מתקיים בשכונה רוויה במתחים חברתיים ועירוניים. הוא מתקיים בשיתוף עיריית תל אביב-יפו ולאורך השנים נתמך על ידי הקרן לתרבות בפריפריה של משרד התרבות והספורט, חברת החשמל לישראל וחברת התאורה יאיר דורם.
היסטוריה
בשנתו השנייה משך הפסטיבל כ-20,000 מבקרים. הציגו בו עשרות אמנים, בהם תום לאב ולולו פליי, יעל פרי, לארה גבריאלי, דדי אליאס וקואופרטיב קוצ'ינטה (Kuchinate).
בשנתו השלישית משך הפסטיבל כ-28,000 מבקרים. בין האמנים שהציגו בו היו אורי זמיר, מאי אלימלך, האחיות לוז, אורי הולבן, עוז מלול וסיגלית לנדאו.
הפסטיבל הרביעי ב-2017 משך כ-40,000 מבקרים. הציגו בו כ-40 אמנים, ביניהם סיגלית לנדאו, אורי הולבן, שאול צמח ונטלי מנדל.
פעילויות נוספות
בעקבות פתיחת חדר משאבות מים עירוני נטוש בעורף כיכר ארלינגר פיין באירועי הפסטיבל בשנת 2015 ובשנת 2016, הגישו מנהלי הפסטיבל לקרן בלומברג תוכנית הפעלה והקמה של גלריה עירונית קבועה במבנה. גלריית המשאבה נחנכה בפסטיבל 2017. היא שופצה בשנת 2018, ועיריית תל אביב הוציאה קול קורא לאוצרות הגלריה ולהפעלתה כגלריה העירונית השנייה בעיר. ד"ר ליאת לביא נבחרה לתפקיד.
האגודה הישראלית לדיפלומטיה
האגודה הישראלית לדיפלומטיה היא עמותה שמטרתה חיזוק שירות החוץ והדיפלומטיה הישראלית. נשיאות האגודה משמשת כגוף הייצוגי העליון של העמותה ומכהנים בה אישי ציבור בעלי ניסיון בתחום הדיפלומטיה והמדינאות. היו"ר המכהן של האגודה הוא השגריר בדימוס פנחס (פיני) אביבי, לשעבר שגריר ישראל בטורקיה והמשנה למנכ"ל משרד החוץ.
הקמה וחזון
האגודה הישראלית לדיפלומטיה נוסדה בשנת 2014 במטרה לחזק את הדיפלומטיה הישראלית ואת שירות החוץ, מתוך הכרה בחשיבותם הגוברת לביטחון המדינה ולרווחתה, נוכח ריבוי האתגרים שעמם מתמודדת מדינת ישראל בזירת יחסי החוץ והמורכבות הגדלה והולכת של המערכת הבינלאומית. על פי החזון שניסחו מייסדיה, האגודה שואפת להנחיל בקרב הציבור הישראלי את ההכרה בחשיבות העשייה הדיפלומטית לקיומה של מדינת ישראל ולעיצוב עתידה. במקביל, פועלת האגודה לטיפוח גאוות יחידה בקרב אנשי שירות החוץ והיא מהווה בית מקצועי וערכי עבור הדיפלומטים הישראלים לדורותיהם.
כנס הדיפלומטיה הישראלית
האגודה מקיימת כנס שנתי, בו מוצגת פעילות האגודה לאורך השנה ונדונות סוגיות שונות הנוגעות לדיפלומטיה הישראלית ולאתגרים עמם היא מתמודדת. בכנס נוטלים חלק נבחרי ציבור, אישים מהציבוריות הישראלית ונציגי התקשורת, לצד שגרירים ודיפלומטים בעבר ובהווה. הכנס מהווה במה ציבורית ייחודית לבחינת מצבה של הדיפלומטיה הישראלית ולהגברת המודעות וההבנה בציבור לתפקידה החיוני של הדיפלומטיה לביטחון הלאומי. במסגרת הכנס, מוענק פרס הדיפלומטיה הישראלית על תרומה מיוחדת להתפתחות הדיפלומטיה הישראלית ולחיזוק מקצוע הדיפלומטיה.
זוכה פרס הדיפלומטיה הישראלית הראשון היה הנשיא התשיעי של מדינת ישראל, שמעון פרס.
בשנת 2018 זכה בפרס שר החוץ לשעבר משה ארנס. את הפרס העניקו לו ראש הממשלה ושר החוץ, בנימין נתניהו, יחד עם נשיא האגודה, השגריר פיני אביבי.
מידע ומחקר
האגודה הישראלית לדיפלומטיה פועלת בשיתוף פעולה עם מוסדות אקדמיים, מכוני מחקר וארכיונים ממשלתיים ופרטיים להעשרת הידע והמחקר הנוגע להתפתחות המערך הדיפלומטי ויחסי החוץ של ישראל לאורך השנים. בנוסף, פועלת האגודה לאיסוף וריכוז ידע מדיפלומטים ישראלים בעבר ובהווה, שניסיונם המקצועי המצטבר וזיכרונותיהם מהווים מאגר ידע עצום וחסר תחליף להבנת הדיפלומטיה הישראלית והתפתחותה. האגודה מפרסמת מעת לעת את מדד הדיפלומטיה הישראלית, שבוחן ומנתח באמצעים כמותיים את התפתחות מערך יחסי החוץ של ישראל אל מול שינויים ואתגרים בזירה הבינלאומית.
אנג'לה קליין
ביוגרפיה
קליין נולדה במושב בן שמן בשנת-1975. בשנת 2000 סיימה תואר ראשון במדרשה לאמנות, ובשנת 2006 סיימה תואר שני בחוג לאמנות-יצירה, באוניברסיטת חיפה. היא מלמדת במדרשה לאמנות מאז שנת 2002 ושימשה בה כראש מדור פיסול, דיקאנית הסטודנטים וראש התוכנית למצוינות. בשנת 2014 קליין מונתה לראש המחלקה לאמנות במדרשה ללימודי אמנות של מכללת בית ברל. היא הציגה תערוכות יחיד במוזיאון הרצליה והשתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות. קליין זכתה בפרסים חשובים, ביניהם פרס הדסה ורפאל קלצ'קין (2007), פרס האמן הצעיר משרד החינוך והתרבות (2003) ומלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל (2000).
עבודותיה
יצירותיה המוקדמות של קליין עסקו בפירוק מושג הציור, על ידי יצירת אובייקטים פיסוליים המורכבים משכבות של צבע. ביצירותיה המאוחרות יותר, קליין עושה שימוש במגוון של טכניקות אמנותיות כצילום או מיצב, בעזרתן בוחנת קליין את היחס שבין ציור לפיסול ובין הצופה ליצירות האמנות.
עבודותיה עוסקות בקו התפר בין ציור לפיסול ובין ה"רדי מייד" לאובייקט האומנותי, מאופיינות בניקיון ומינימליזם, ומלוות במרחב לשוני המבטא ריבוי משמעויות. בשנת 2003 הציגה במוזיאון הרצליה תערוכת יחיד בשם "Linea Alba" מונח רפואי שפירושו "הקו הלבן" המתייחס לגיד שעובר במרכז הגוף. התערוכה כללה רצף עבודות העשויות צבע, זכוכית ומתכת החומקות מהגדרה ברורה של ציור או פיסול, ומעוררות שאלות על מעמדו של הציור, מעמדו של האובייקט והגבולות הדיפוזיים שבין מדיומים אומנותיים.
בשנת 2010 הציגה קליין בסדנאות האמנים תערוכה בשם "White Minolta", בה הציגה מיצב שהורכב מציור וסדרת תצלומים העוסקת ביחסי גוף והצבע הלבן שנעשתה בעת שהייתה של קליין בדיסלדורף. התצלומים נעשו בסטודיו בו עבדה ומופיעים בהם אנשים אותם פגשה בגרמניה והזמינה להתארח לזמן מה בסטודיו. במפגש עמם, קליין משחה על פניהם צבע לבן באצבעותיה והתצלומים כולם מבקשים לגעת באפשרותו של מעבר זהיר שבין זרות לאינטימיות, המתרחש עם קיומו של מגע גופני – אצבעותיה על פני אדם שעדיין איננו מוכר אך כבר אינו זר. בשנת 2011 הציגה בגלריה הקיבוץ תערוכת יחיד בשם "גלם".
בשנת 2013 הוצגה בגלריה האוניברסיטאית לאמנות תערוכתה בשם "Something old, something new, something borrowed, something blue", שאצר דורון רבינא. הכותרת לתערוכה שאולה משיר אנגלי מהמאה ה-19, "משהו ישן, משהו חדש" המונה את הדברים שהכלה, על פי המסורת, לשאת ביום כלולותיה. קליין מציגה בתערוכה צורות בסיסיות: קו, עיגול, ריבוע, קובייה. אובייקטים כמו בתי ארנבים, מתקני האכלה לציפורים, חפצי רדי-מייד ואובייקטים תעשייתיים בעלי צורות בסיסיות, ומופשטות הצבעים תעשייתיים ומינימליסטיים.
האגן (עיר)
הָאגֵן (בגרמנית: Hagen) היא עיר בחבל הרוהר שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה. היא נמצאת כ-15 ק"מ דרומית לדורטמונד, בנקודת מפגש הנהרות רוהר, לנה, וולמה ואנפה. נכון ל-2010 זוהי העיר ה-39 בגודלה בגרמניה. בעיר נמצאת אוניברסיטת האגן, מוסד הלמידה מרחוק היחיד הממומן על ידי המדינה בגרמניה. נכון למרץ 2010 לומדים באוניברסיטה כ-67,000 סטודנטים, מה שהופך אותה לאוניברסיטה הגדולה בגרמניה. לעיר קבוצת הכדורסל פיניקס האגן.
Harder to Breathe
Harder To Breathe (בעברית: קשה יותר לנשום) הוא הסינגל הראשון של להקת הפופ רוק האמריקנית מארון 5.
השיר נכתב על ידי סולן הלהקה, אדם לוין. בראיון הודה לוין כי השיר מתאר את התסכול של הלהקה עם חברת התקליטים שלהם. חברי הלהקה חשבו שיש להם מספיק חומר לאלבום, אך כאשר חברת התקליטים לחצה עליהם להמשיך לכתוב חומר, כתב לוין את השיר הזה כתוצאה מהלחץ, ועל כן שמו "Harder To Breathe".
השיר זכה לביקורות חיוביות.
קייגו צונמוטו
קייגו צונמוטו (ביפנית: 常本 佳吾; נולד ב-21 באוקטובר 1998 בסגמיהארה שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת סרבט ז'נבה מליגת העל השווייצרית.
קריירת מועדונים
צונמוטו גדל במחלקות הנוער של מאצ'ידה אוגאווה, יוקוהמה אף. מרינוס ואוניברסיטת מייג'י. בשנת 2020 החל לשחק בקאשימה אנטלרס מליגת העל היפנית. הוא ערך 71 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-15 ביולי 2023 חתם צונמוטו בסרבט ז'נבה מליגת העל השווייצרית.
ולטר גייקי
ולטר גייקי (באנגלית: Walter Geikie; 10 בנובמבר 1795 – 1 באוגוסט 1837) היה צייר סקוטי.
ביוגרפיה
הוא נולד באדינבורו ב-10 בנובמבר 1795. בגיל שנתיים, הייתה לו מחלה שהשאירה אותו חירש. באמצעות דאגה מרובה של אביו הוא קיבל השכלה טובה. לפני שהיה לו יתרון בעזרת הוראה על ידי מאסטר פרטי. הוא הגיע לבקיאות ניכרת בשרטוט דמויות ונופים מהטבע, ובשנת 1812 הוא התקבל לאקדמיה לציור של מועצת התעשיינים הסקוטית. הוא הציג לראשונה ב-1815, ונבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית ב-1831, ולעמית ב-1834.