cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של המחשוב
ה־PC של IBM
נציגי IBM חזרו לגייטס, וזה הסכים לספק את מערכת ההפעלה. עקב לוח הזמנים הקצר, גייטס החליט לא לנסות לפתח מערכת הפעלה מהתחלה, ובמקום זאת ניהל משא ומתן שבמסגרתו רכש אחת ממספר מערכות הפעלה שהחלו להופיע בשוק וחיקו את CP/M עבור מעבד אינטל 8086. מערכת זו, ששמה המקורי היה QDOS (ראשי תיבות של "Quick and Dirty Operating System") פותחה על ידי טים פטרסון. מיקרוסופט רכשה את הזכויות עבור המערכת (ובאותה הזדמנות שכרה את פטרסון), ובזמן קצר הסבה אותה לעבודה על המחשב החדש. מערכת זו סופקה ללקוחות תחת השם PC-DOS, והוצגה לראשונה יחד עם ה PC הראשון ב־1981.
כיוון שהחוזה של IBM עם מיקרוסופט לא כלל בלעדיות, יכלה האחרונה לשווק גרסאות של מערכת ההפעלה ליצרנים אחרים. גרסאות אלו שווקו תחת השם MS-DOS, וראו אור לראשונה ב־1982. תוך זמן קצר יצרנים רבים החלו למכור מחשבים שכונו "תואמי־IBM" או "תואמי־PC", כשעד סוף העשור עלו מכירות התואמים הרבה מונים על מספר מחשבי ה־PC שמכרה חברת IBM.
ההשפעה של מחשבי ה־Apple II וה־IBM PC הומחשה כאשר כתב העת "טיים מגזין" בחר את המחשב הביתי כ"איש השנה" של 1982. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של כתב העת שעצם דומם זכה במעמד זה.
תנופה אדירה לשיווק המחשבים האישיים בעולם העניקה הקמתה של רשת ComputerLand העולמית בסוף שנות ה־70. בשיאה התפרשה רשת קומפיוטרלנד על פני חמש יבשות ומנתה 1,360 סניפים בסוף שנות ה־80.
תואמי IBM
בשנת 1983 הושק דגם הIBM XT כהמשך למחשב ה־PC המקורי. הדגם היווה תכן משופר של המחשב המקורי. הדגם החדש לא כלל תמיכה בקלטת, הכיל יותר חריצי כרטיסים ואף הכיל אפשרות להתקין דיסק קשיח. בעוד חסם הזיכרון של ה־640k נותר בעינו, היו גרסאות מאוחרות יותר, קלות יותר להרחבה.
אף על פי שה־PC וה־XT כללו גרסה של שפת בייסיק בזיכרון ה־ROM, רוב המחשבים נרכשו עם כונני דיסקטים ועבדו באמצעות מערכת הפעלה. רק 3 מערכות הפעלה התלוו בתחילה ל־PC. הראשונה הייתה CP/M-86, השנייה הייתה PC-DOS והשלישית הייתה UCSD p-System (מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו). מערכת ההפעלה PC-DOS הייתה גרסה של IBM למערכת הפעלה של חברת מיקרוסופט. ההבדל היה שמי. כאשר מערכת ההפעלה נמכרה תחת מיקרוסופט הפך השם PC-DOS ל־MS-DOS. מערכת ההפעלה UCSD p-System נבנתה סביב שפת התכנות פסקל ולא שווקה לאותו קהל אליו פנתה IBM. מערכות ההפעלה p-System ו־CPM-86, לא נחשבו להצלחה מסחרית.
מאחר ש־MS-DOS היה זמין כמוצר נפרד, חלק מהחברות ניסו לייצר מחשבים שיוכלו להריץ MS-DOS ותוכניות. מחשבים מוקדמים אלה, בהם ה־Seequa Chameleon ומספר מחשבים נוספים לא נחלו הצלחה רבה שכן הם דרשו גרסה מתוקנת של MS-DOS ולכן לא יכלו להריץ תוכניות שתוכננו במיוחד עבור החומרה של ה־IBM.
בשנת 1984, IBM השיקה את דגם ה־IBM AT (שלעיתים קרובות מכונה PC/AT או פשוט AT). בלב הדגם שכן מיקרו־מעבד מדגם Intel 80286. שבב זה היה מהיר בהרבה. ביכולתו היה לגשת לכמות זיכרון RAM של לכל היותר 16 מגה בתים. עם זאת התעוררה בעיה שכן מערכת ההפעלה MS-DOS לא הייתה מסוגלת להפיק דבר מהיכולות החדשות. האגדה מספרת שביל גייטס ממיסדי חברת מיקרוסופט שאל: מחשב ה־286 יצר בעיה לחלק מהחברות ששווקו תוכנה למחשבי ה־PC. חלק מכותבי התוכניות הראשונים פנו ישירות לכתובת פיזית ב־BIOS על מנת לבצע פקודות מסוימות, ה־BIOS של ה־AT היה שונה ולכן נותרה בעיית תאימות. אמנם הבעיה תוקנה במהירות אולם הפתרון, שלא התבסס על BIOS, איפשר חדירת מחשבים תואמים בעלי BIOS אחר.
מחשבי דיגיטל
חברת DEC ייצרה שלושה מחשבים אישיים, אחד לעיבוד תמלילים בלבד, אחד לביצועים מעט יותר מתקדמים והשלישי שהיה תואם PC בעל תכונות נוספות שלא היו ב־PC.
Xerox Star
ה־Xerox Star הוצג לראשונה ב־1981, והיה עמדת עבודה שנבנתה על ידי חברת Xerox. בהתבסס על קודמו ה־Xerox Alto, היה ה־"Star" המערכת המסחרית הראשונה שכללה טכנולוגיות מגוונות אשר כיום הפכו נפוצות במחשבים האישיים, כולל מסך ממופה סיביות, GUI חלונאי, צלמיות, תיקיות, עכבר מחשב, רשת אתרנט, שרת קבצים, שרת הדפסה ודואר אלקטרוני. המחשב גם כלל שפת תכנות בשם Smalltalk.
ה־Xerox Alto וה־Xerox Star יהוו השראה בהמשך למחשבי ליסה ומקינטוש.
Apple Lisa ומקינטוש
בשנת 1983, אפל הציגה את ליסה, המיקרו־מחשב הראשון ששווק להמונים והכיל ממשק משתמש גרפי. הפיתוח של מחשב זה היה הבסיס למערכות דומות במחשבים האישיים. מחשב ה־Lisa הכיל מעבד Motorola 68000 והגיע עם 1 מגה בייט של RAM, מסך שחור לבן בגודל 12 אינץ', שני כונני דיסקטים בגודל חמש ורבע אינץ' ודיסק קשיח בנפח חמישה מגה בתים. המהירות הנמוכה של ה־Lisa ומחירה הגבוה (כ־10,000 דולרים אמריקאיים) הובילו לכישלון מסחרי. כישלון זה הוליד את החלטתו של סטיב ג'ובס לעבור לצוות המקינטוש.
בהתבסס על הניסיון עם הליסה, השיקה חברת אפל בשנת 1984 את המקינטוש, עליו הכריזה בתשדיר הפרסומת "1984" במהלך משחקי הסופרבול ה־18 בשנת 1984.
מחשבים גרפיים נוספים
בעולם הקומודור, מערכת ההפעלה הגרפית GEOS הייתה קיימת במחשבי הקומודור 64 והקומודור 128. מאוחר יותר, הייתה גם גרסה למחשבים שהריצו DOS. ניתן היה להשתמש בגרסה עם עכבר מחשב או עם ג'ויסטיק כהתקן להצבעה. הקומודור הגיע עם מגוון של אפליקציות מותאמות GUI. קו המוצרים המאוחר יותר של קומודור, פלטפורמת האמיגה, הריצה מערכת הפעלה גרפית כברירת מחדל.
באירופה ובאוסטרליה, חברת Acorn השיקה קו מוצרים בשם Archimedes שהכיל מחשבים ביתיים בעלי ארכיטקטורה של 32 סיביות אשר סיפקה ביצועים גבוהים. בתחילה המערכות הגיעו עם מערכת הפעלה גרפית שנקראה ארתור, לאחריה הופיעה מערכת הפעלה גרפית התומכת בריבוי מטלות בשם RISC OS. העכבר שהגיע עם מחשבים אלה הכיל 3 כפתורים.
המעבר
המעבר משוק הנשלט על ידי תואמי ה־PC והנתמך על ידי IBM לשוק רחב יותר החל להסתמן בשנים 1986 ו־1987. ב־1986 השיקה חברת אינטל מיקרו־מעבד מדגם Intel 80386. תואם ה־IBM הראשון מבוסס ה־386 היה ה־Compaq Desktop. תגובת IBM הגיע באיחור כשנה לאחר מכן, כאשר החברה השיקה את סדרת המחשבים של ה־PS/2, שנבנו בארכיטקטורה סגורה והתרחקו מהארכיטקטורה של ה־PC. לבסוף, זו נהייתה התשתית לארכיטקטורה הסטנדרטית שתשלוט בשוק.
שנות ה־90 וה־2000: תקופת המחשב האישי
בסוף 1989 ובתחילת 1990, עמדת עבודה בשם NeXTstation החלה להמכר, ויעודה היה מחשוב בינאישי כפי שמינח זאת סטיב ג'ובס. עמדת ה־NeXTstation אמורה הייתה להחליף את הגרסה הזולה הקודמת שנקראה NeXTcube. ה־NeXTstation נחלה כישלון חרוץ והובילה בשנת 1993 להפסקת פעילותה של חברת NeXT בתחום המחשבים.
שנות ה־90 המוקדמות בישרו את הפיכת כונן התקליטורים לתקן תעשייתי. הכונן החל להגיע עם הרבה מחשבים שולחניים ולקראת סוף שנות ה־90 החל להופיע גם במחשבים נישאים. אף על פי שהכונן הופיע כבר בשנת 1982, הוא היה בשימוש רק לצורכי מוזיקה במהלך שנות ה־80 ורק מאוחר יותר, בשנות ה־90, החל להכיל גם נתונים, אפליקציות מחשב ותוכן מולטימדיה. עם הזמן החלו כונני CD-RW להחליף את כונני התקליטורים.
חברת IBM השיקה את סדרת ה־ThinkPad המוצלחת שלה ב־Comdex בשנת 1992. הסדרה מוספרה במספרים 300, 500 ו־700 (הטענה היא שהמספרים היו זהים לאלו של מכוניות ה־BMW ומטרתם הייתה לסמן את פלח השוק הייעודי של המכשירים). סדרת ה־300 נחשבה כסדרה הזולה ביותר, סדרת ה־500 הייתה סדרת ביניים וסדרה 700 הכילה את כל החידושים ומחירה היה הגבוה ביותר. המספור הזה היה נהוג עד סוף שנות ה־90 של המאה ה־20. אז, IBM הציגה לראשונה את סדרת ה־"T" כמחליפה של סדרת ה־600/700.
בשנת 1994, כונן ה־Zip הושק על ידי חברת Iomega כדיסקט נייד בעל קיבולת בינונית. הכונן של החברה נועד להחליף את דיסקט ה־3.5 אינץ' שהיה מקובל עד אותה תקופה. אולם החברה לא נחלה הצלחה. לפני השקת כונן ה־Zip, חברת SyQuest הייתה ידועה בשוק המדיה הניידת אולם מוצריה נחשבו יקרים ולא מוצלחים בשל בעיות אמינות. כונני Zip עדיין יוצרו בתחילת שנות ה־2000 אולם כונני CD-RW תפסו את מקומם עד מהרה.
באמצע שנות ה־90, החברות אמיגה, קומודור ואטארי לא היו עוד בשוק. הם פינו מקום לתחרות שהתרחשה בין תואמי ה־IBM שהציעו מחירים זולים. חברות כמו Sinclair ו־Amstrad גם כן נאלצו לנטוש את שוק המחשבים. חברת דל החלה לשגשג בהציגה מערכות זולות שיועדו לפלח השוק של הצרכנים והעסקים. מודל המכירות של Dell היה מודל מכירות ישירות.
בשנת 1994, הציגה חברת Apple את סדרת ה־Power Macintosh שהייתה סדרה של מחשבים שולחניים איכותיים ויעודם היה desktop publishing וכן עיצוב גרפי. המחשבים החדשים עשו שימוש במעבדי מוטורולה ו־PowerPC כחלק מברית AIM, להחליף את ארכיטקטורת ה־Motorola 68k שהייתה בשימוש לקו המקינטוש. במהלך שנות ה־90, המקינטוש לא היה מאוד נפוץ ונותר כברירה המועדפת עבור מומחים בתעשיות הגרפיקה והפרסום.
בשנת 1995, חברת Be Inc השיקה את מחשב ה־BeBox, שעשה שימוש בשני מעבדי PowerPC שמהירותם הייתה 66 MHz כל אחד (ומאוחר יותר 133 MHz). למחשב אף הייתה מערכת הפעלה מיוחדת שנועדה לנצל את יכולותיו. מחשב זה היה כישלון ויצורו פסק בשנת 1997. בסך הכול יוצרו רק 2000 מחשבים מסוג זה בין השנים 1995 ו־1997.
בשל הגידול בקרב תואמי ה־IBM בשנות ה־90, הם נהיו התקן התעשייתי לעסקים ושימוש ביתי. לאחר השקת מערכת ההפעלה חלונות 3.0 של חברת מיקרוסופט בשנת 1990, החלה הפופולריות של המקינטוש לדעוך בהדרגה ועד 1996, חברת אפל כמעט פשטה את הרגל. סטיב ג'ובס חזר לחברה בשנת 1997 והצליח להחזיר את אפל לנתיב הרווחיות. הצעד הראשון בו נקטה החברה היה השקת מערכת ההפעלה MAC OS 8, מערכת הפעלה חדשה למחשבי מקינטוש. צעד נוסף היה השקת מחשבי ה־iMac וה־PowerMac G3 לשוק הביתי והמקצועי. ה־iMac היה המחשב הראשון שעשה שימוש בכיסוי שקוף במבנה ארגונומי. מיליוני iMacs נמכרו. מאוחר יותר השיקה חברת אפל את Mac OS X, iLife ואת ה־iBook.
בשנת 1999 הושקו לוחות אם ראשונים שתמכו בסוג חדש של RAM שכונה RDRAM. היה זה סוג של RAM דינמי סינכרוני. ה־RDRAM היה יקר פי 2 עד 3 לעומת מחירו של ה־SDRAM שהיה מקובל עד אותה תקופה בשל שילוב של עלויות יצור גבוהות ותמלוגי רישוי גבוהים. השימוש ב־RDRAM נדיר מאוד כיום.
לקראת סוף שנות ה־90 של המאה ה־20, הרבה מחשבים אישיים חדשים החלו להכיל התקן USB לשם קישור plug and play להתקנים כגון מצלמות דיגיטליות, מצלמות וידאו, מחשבי כף יד, מדפסות, סורקים והתקנים אחרים. נגני DVD גם כן צברו פופולריות החל מסוף שנות ה־90.
בשנת 2002, חברת HP קנתה את חברת Compaq. חברת Compaq עצמה קנתה את חברת Tandem Computers בשנת 1997 ואת חברת DEC בשנת 1998. כך הפכה HP שחקן ראשי בייצור מחשבים שולחניים ונישאים וכן שרתים לשווקים מגוונים.
בשנת 2003, חברת AMD השיקה מיקרו־מעבדים מבוססי 64 סיביות למחשבים שולחניים. שמות המעבדים היו Opteron ו־Athlon 64. בנוסף בשנת 2003, IBM השיקה את הPowerPC 970 מבוסס ה־64 סיביות עבור מערכות ספינת הדגל של אפל שכונו PowerMac G5. חברת אינטל, בתגובה להצלחת AMD עם מעבדיה מבוססי ה־64 סיביות, הוציאה גרסאות מעודכנות של מעבדי ה־Pentium 4 וה־Xeon.
בשנת 2004, הכריזה IBM על מכירה אפשרית של עסקי ה־PC שבבעלותה ליצרן המחשבים הסיני לנובו, אשר נמצאת בבעלות חלקית של ממשלת סין. סכום העסקה נאמד ב־650 מיליון דולרים אמריקאיים וב־600 מיליון דולרים אמריקאיים במחיר מניות. העסקה אושרה בארצות הברית במרץ 2005 והושלמה במאי 2005. כתוצאה מהרכישה לנובו ירשה את פס היצור של ה־ThinkPad, סדרה של מחשבים נישאים שהיו ממוצריהם המצליחים ביותר של IBM.
בתחילת שנות ה־2000, החל תקן ה־WiFi לצבור קהל אוהדים בקרב צרכנים אשר בנו בביתם רשתות אלחוטיות פרטיות. רבים מהמחשבים הנישאים הקיימים כיום וכן מספר רב של מחשבים שולחניים נמכרים עם כרטיס רשת אלחוטי מובנה ואנטנות. בנוסף בראשית שנות ה־2000, צברו מסכי LCD פופולריות במקביל למגמת ההאטה ביצור מסכי ה־CRT. מסכי LCD בדרך כלל מציגים תמונה חדה ובהירה יותר והם נחשבים חסכוניים יותר ממסכי CRT.
שרתים ורשתות מבוססי מיקרו־מעבדים
ההמצאה בשנות ה־70 המאוחרות של המאה ה־20 של האתרנט שהיה LAN (רשת מקומית), אפשרה למחשבי PC לתקשר זה עם זה (קצה לקצה) וכן עם מדפסות.
מהפכת המיקרו־מחשבים המשיכה וגרסאות גמישות יותר של הטכנולוגיה יושמו בשרתים מבוססי מיקרו־מעבד שהיו בעלי חיבוריות לרשת LAN. הדבר לווה בפיתוח של מערכות הפעלה בגרסת שרת שיועדו לארכיטקטורה של אינטל. בהם היו Unix ו"חלונות" של מיקרוסופט.
בסביבות שנות ה־2000, כאשר הופיעו חוות שרתים המכילות אלפי שרתים, המיני־מחשב נעלם כמעט לחלוטין ומחשבים מרכזיים יועדו ליישומים מסוימים.
טלפונים חכמים
התפתחות בתחום החומרה והמזעור הובילו ליישומים של מערכת על שבב. התפתחויות אלו הביאו את היכולת הטכנולוגית ליצור טלפונים חכמים ומחשבי לוח ובייצור המוני. למכשירים אלו יכולת תקשורת ומחשוב, כמו גם ניידות, המאפשרת להם להוות חלופה למחשבים השולחניים ולמסופי־קצה של מחשבים מרכזיים.
קישורים חיצוניים
סקירות:
סיקור עיתונאי:
היסטוריה והנצחה:
ממציאים ומחשבים:
דגל קולורדו
דגל מדינת קולורדו (באנגלית: Flag of Colorado) מורכב משלושה פסים אופקיים בעלי רוחב שווה. הפסים העליון והתחתון כחולים, והאמצעי לבן. על הפסים מופיעה האות האנגלית "C" בצבע אדום שבמרכזה עיגול בצבע זהב.
אורבנה (אילינוי)
גאוגרפיה
אורבנה חולשת על שטח של 70 קמ"ר שמתוכו 0.1% הוא שטח ימי. אורבנה חולקת גבול מוניציפלי עם העיר שמפיין. על קו הגבול בין שתי הערים ניצב הקמפוס הראשי של אוניברסיטת אילינוי. שתי הערים וסאבוי (אילינוי) ממרכיבים יחד את מטרופולין שמפיין-אורבנה.
דגל קולורדו
משמעות הסמל
הצבע הכחול שבדגל בא לסמל את השמיים, העיגול המוזהב מסמל את השמש, הלבן - את השלג בפסגות ההרים במדינה, והאדום - את צבע הקרקע והסלעים במדינה.
אורבנה (אילינוי)
דמוגרפיה
לפי מרשם התושבים של שנת 2000, אוכלוסיית העיר מונה 36,395 תושבים ב-14,327 משקי בית ו- 6,217 בתי אב. צפיפות האוכלוסייה עמדה על 1,339.6 איש לקילומטר. הדמוגרפיה הגזעית בעיר עמדה על 67.01% לבנים, 14.34% אפרו-אמריקנים, 14.24% אסייאתים, 0.18% ילידים אמריקניים, 0.04% מהאיים הפסיפיים.
דגל קולורדו
היסטוריה
הדגל עוצב על ידי אנדרו קרלייל ג'ונסון בשנת 1911. בית המחוקקים של המדינה אימץ את הדגל רשמית כדגל המדינה ב-5 ביוני באותה שנה. בית המחוקקים, בהחלטתו, לא ציין את גודל האות "C" ואת הגוון המדויק של הצבעים, ועל כן נוצרו מספר גרסאות של הסמל בגוונים שונים ובגדלים שונים של האות. ב-28 בפברואר 1929 החליטה האספה הכללית של בית המחוקקים כי הצבעים אדום וכחול יהיו בדיוק באותו גוון של צבעים אלה בדגל ארצות הברית. ב-31 במרץ 1964 החליט בית המחוקקים כי קוטר המעגל המוזהב יהיה בדיוק כרוחב הפס האמצעי של הסמל.
אורבנה (אילינוי)
דמוגרפיה
בשנה זו היו 14,327 משקי בית שמתוכם ל-20.1% היו ילדים מתחת לגיל 18 גרים עמם; 32.2% היו זוגות נשואים, 8.7% היו נשים ללא בעליהן ו-56.6% הוגדרו כיחידות לא משפחתיות.
אוכלוסייה סטודנטיאלית
באורבנה חיים חלק ניכר מ-40,000 הסטודנטים אשר לומדים באוניברסיטת אילינוי. רוב הקמפוס ממוקם בשטח המוניציפלי של העיר.
תחבורה
מרכז העיר אורבנה ממוקם דרום-מערבית לצומת הרחובות העמוסים ביותר בעיר - U.S. Route 150 (University Avenue)ו-U.S. Route 45 (Vine Street-Cunningham Avenue).
רוב העיר ממוקמת דרומית לכביש I-74 אשר לו שלוש יציאות לעיר - לינקולן, קאנינגהאם ויציאת האוניברסיטה. למעשה יציאת לינקולן היא הקרובה ביותר לאוניברסיטת אילינוי.
שדה התעופה ווילארד משרת את התחבורה האווירית של העיר.
מרכז קרנרט לאמנויות הבמה
המתחם הכולל ארבעה אולמות ואמפיתיאטרון משרת את מחלקת התיאטרון והמחול ובית הספר למוזיקה של אוניברסיטת אילינוי. המתחם הוקם ב-1969 ואירח תזמורות, אופרות והצגות מכל רחבי העולם.
שוק בכיכר
השוק בכיכר (המוכר גם כשוק האיכרים) מתקיים באורבנה בבוקר ימי שבת בחודשים מאי-נובמבר מאז 1979. המוכרים נאספים בחניון כיכר לינקולן בעיר ומציעים תוצרת חקלאית מקומית (תירס, עגבניות ואבטיחים), עבודות יד, מוזיקה, ועוד.
הספרייה של אורבנה
הספרייה של אורבנה ממוקמת במרכז העיר. הספרייה הוקמה בשנת 1874 ומהווה את אחת הספריות הציבוריות הראשונות באילינוי. הספרייה כוללת את הארכיונים ההיסטוריים של מחוז שמפיין המשמשים בין השאר לחקר שורשים. הבניין ההיסטורי שבו נמצאת הספרייה הוקם ב-1918. בשנת 2005 נוסף אגף חדש לבניין. הספרייה מקבלת מימון מהעירייה ומ- 600 אנשי חוג "החברים של ספריית אורבנה".
מוזיאון ספורלוק
בשנת 1911, הקימה אוניברסיטת אילינוי מוזיאון לתרבות האירופאית הקלאסית באולם לינקולן. המוזיאון התבסס על ממצאים מתוך "אוסף גרגורי" משנת 1874 שבבעלות האוניברסיטה. בשנת 1917 נוסף מוזיאון למזרח אסיה. במהלך הזמן אוחדו המוזיאונים למוזיאון אחד שקיבל בשנת 1971 את השם "מוזיאון המורשת העולמית".
תרומה נדיבה מאת ויליאם וקלאריס ספורלוק מאינדיאנפוליס מימנה את הקמת הבניין החדש למוזיאון, שנפתח בשנת 2002.
המוזיאון מכיל חמש גלריות המציגות ממצאים ארכאולוגיים והיסטוריים ממצרים העתיקה, מסופוטמיה, אפריקה, יוון העתיקה, רומא העתיקה, מזרח אסיה, אוקיאניה, אירופה והתרבות האינדיאנית בצפון אמריקה ובדרומה.
גלריית קמפבל מארחת תערוכות מתחלפות ואירועים מיוחדים.
תיאטרון התחנה
תיאטרון התחנה הוא תיאטרון דרמה עצמאי הממוקם במרכז העיר. המקום הוסב מתחנת רכבת לתיאטרון בשלהי שנות השישים. הבניין הוקם בשנת 1923 ושימש כתחנת רכבת עד 1956. כיום מנוהל המקום על ידי Celebration Company, שהוקמה בשנת 1972. בחודש אוקטובר 2009 תיאטרון התחנה אירח את ההצגה "שמי רייצ'ל קורי", לזכרה של רייצ'ל קורי, פעילת השלום שנהרגה במהלך פעילות הריסת בתים על ידי דחפור צה"לי בשנת 2006. העלאת ההצגה הובילה לגל מחאה בקרב הקהילה היהודית באורבנה-שמפיין ובקרב הסטודנטים היהודים מאוניברסיטת אילינוי שלומדים בעיר.
פסטיבל התירס המתוק
פסטיבל התירס המתוק (The Urbana Sweetcorn Festival) הוא פסטיבל שנתי המתקיים מדי אוגוסט באורבנה. הפסטיבל הראשון נערך באוגוסט 1975 בחניית בוסי בנק על ידי עובדי הבנק. איגוד העסקים של אורבנה אחראי על ארגון הפסטיבל כיום שכולל דוכני מזון ושתייה, תצוגת רכב, הופעות ופינות חמד למשפחה.
הקהילה היהודית
מרבית חברי הקהילה היהודית באורבנה הם רפורמים החברים בקהילת סיני טמפל המשותפת לאורבנה, שמפיין וסאבוי. יחד עם זאת, רב מטעם תנועת הקירוב ג'ט (צוות חינוך יהודי) אשר עובדת עם הסטודנטים של אוניברסיטת אילינוי קבעו את ביתם באורבנה, לאחר שחב"ד והילל בנו את מושבם בשמפיין
היסטוריה של הקהילה היהודית
המתיישב היהודי הקבוע הראשון באורבנה היה סולומון ברנשטיין אשר הגיע לעיר בשנת 1854. שנה לאחר מכאן הוא נישא לפאני ורטהיימר מאוהיו אשר עברה לגור עמו באורבנה. ביתם, פאני ברנשטיין, נולדה בשנת 1857 והייתה לילדה הראשונה בקהילה.
בשנת 1867 נוסד בשמפיין ארגון "אהבת אחים" שמטרתו לתת קבורה יהודית לבני ובנות הקהילה. הארגון קנה בשנת 1868 חלקת קרקע בצידה הדרום-מזרחי של צומת הרחובות קאנינגהם ופרקינס באורבנה ומכשירה להיות בית עלמין יהודי. האטי כאהן, ביתם של חנה ונתן כהאן ממאתון נפטרה ב-1 באוגוסט 1870 בגיל חודש ו-25 יום. קברה הוא הקבר הראשון בבית הקברות היהודי באורבנה ובכלל הקהילה של אורבנה-שמפיין.
עם התפתחותה הכלכלית של שמפיין מרבית האירועים והחיים היהודיים התמקדו בעיר זו ולא באורבנה. תפילות יום הכיפורים של שנת 1895, לדוגמה, נערכו בחדר בקומה שמעל חנות בצומת הרחובות ניל וצ'רץ' בשמפיין. מרבית הארגונים היהודיים שקמו בשנים לאחר מכן הקימו את משרדיהם בשמפיין ולא באורבנה.
בית הקברות היהודי באורבנה הפסיק את פעילותו בשנת 1898 ושירות הקבורה היהודי הועבר לחלקה היהודית בבית הקברות הר התקווה בשמפיין. החלקה החדשה נתמכה על ידי תרומות של ארגון בני ברית המקומי (שהתאחד עם ארגון "אהבת אחים") וארגון "המעגל החברתי של הגברות היהודיות". בשנת 1912 הועברה האחריות על החלקה ל"קהילה העברית של אורבנה-שמפיין", אשר לימים הפכה להיות "קהילת סיני טמפל באורבנה-שמפיין".
ארגון הילל
בשנת 1923 מוקם באוניברסיטת אילינוי ארגון הלל הראשון בעולם. הוא מנוהל על ידי בנג'מין פרנקל, אשר הוא הרב הקבוע הראשון של קהילת סיני טמפל. שלוש שנים לאחר מכאן, ארגון בני ברית הלאומי מממן את הקמתו של ארגון הילל כארגון לאומי בארצות הברית וממנה את פרנקל למנהל הלאומי של הילל. משרדי הארגון פועלים באורבנה עד חניכת הבניין הקבוע של הילל בצומת הרחובות ג'ון וחמישי בשמפיין בשנת 1950.
מפרץ נעמה
מפרץ נעמה הוא מפרץ טבעי במצרים, וכפר הנופש המרכזי של העיר שארם א-שייח' שבדרום חצי האי סיני. המקום מפורסם באיכות המלונות, בתי הקפה, הבזארים והמסעדות שבו.
כפר הנופש במפרץ נעמה הוקם לראשונה בתקופת ההתיישבות הישראלית במקום, כ-6 קילומטרים צפונית מזרחית לבתי העיר אופירה ששכנה במקום. המקום לא נהרס והשליטה בו הועברה למצרים שהמשיכה לפתח אותו.
KISS
KISS הם ראשי תיבות באנגלית של הביטוי "Keep It Simple, Stupid" (בתרגום חופשי: תשאיר את זה פשוט, טמבל), הביטוי היה עקרון מנחה של צי ארצות הברית מ־1960, ונשאר פופולרי עד 1970. זהו עיקרון בפיתוח מערכות ומוצרים הקורא לחתירה לפשטות מרבית בעיצוב המוצר, תוך ביטול כל מורכבות שאינה חיונית, ושכל מורכבות מעבר לנדרש רק תזיק. העיקרון מקביל לתערו של אוקאם במדע.
פרשנויות נוספות לראשי התיבות KISS, השומרות על אותה משמעות, הן:
בפיתוחם של מוצרים הנדסיים קיימת נטייה להוסיף למוצר עוד ועוד יכולות, תוך הפיכת תפעולו למסובך יותר. עקרון KISS בא להזכיר למפתחים את העובדה שיכולות נוספות אלה רק יעיקו על המשתמש הפשוט ויפגעו ביכולתו להשתמש במוצר. מכשיר מורכב יותר הוא גם רגיש יותר, ועלול לסבול מתקלות רבות יותר. בתחום התכנות, פילוסופיה זו מיושמת במוצרי Suckless.org.
מקור הביטוי
הביטוי הוטבע על ידי המהנדס האווירי קלי ג'ונסון, המהנדס הראשי בחברת לוקהיד מרטין. בעוד שהביטוי מופיע לרוב עם הפסיק - "Keep It Simple, Stupid", ג'ונסון עצמו פתח את ראשי התיבות בלי פסיק וקרא לו "Keep It Simple Stupid", כך שכוונתו המקורית של ג'ונסון לא הייתה ללעוג למהנדס.
מיזם
מיזם (בלעז: פרויקט) הוא מאמץ זמני ליצירת שירות או מוצר ייחודי. הגדרה נוספת של מיזם היא הפיכת תשומות לתפוקות רצויות באמצעות מערכות ייצור.
מיזמים אופייניים שניתן למצוא בארגונים מכוונים לרוב לשיפור מצבו התחרותי של הארגון, באמצעות שיפור מועילות או היעילות שלו. המתודולוגיה המשמשת לניהולו של מיזם קרויה ניהול מיזמים, ומטרתה לסיים את המיזם בלוח הזמנים הנדרש ובאיכות הנדרשת, תוך מזעור עלות המיזם.
משתני מפתח במיזם
שלושה משתני מפתח במיזם, והם (נקראים גם "משולש הזהב"):
כמו כן, נוספו למשולש הזהב עוד שלושה משתני מפתח, והם:
טולוז
טולוז (בצרפתית: Toulouse,, אוקסיטנית: Tolosa) היא עיר בת כ-440,000 תושבים בדרום-מערב צרפת. העיר יושבת על גדת נהר הגארון, בחצי הדרך בין האוקיינוס האטלנטי לבין הים התיכון. האזור המטרופוליטני של טולוז הוא השלישי בגודלו בדרום צרפת (לאחר מרסיי וניס), עם אוכלוסייה של קרוב ל-1.1 מיליון תושבים בשנת 2006, והוא אחד מאלה המהירים ביותר בגדילתם באירופה. הוא משמש כביתה של יצרנית המטוסים איירבוס המפתחת מוצרים לתעשיית התעופה והחלל של אירופה.
טולוז היא עיר הבירה של מחוז גארון עילית וחבל אוקסיטניה, החבל הגדול בשטחו בצרפת.
בטולוז אוניברסיטה עתיקה אשר נוסדה בשנת 1229. בעיר לומדים כ-97,000 סטודנטים.
בעיר ממוקמת הנהלת יצרנית המטוסים איירבוס ומפעלה הראשי, ולמעלה מרבע מ-14,150 (נכון ל-2009) עובדי יצרנית המטוסים הם תושבי העיר.
הקהילה היהודית בטולוז
בתחילת המאה העשרים הגיעו לאוניברסיטה בטולוז צעירים רבים מרוסיה, מפולין ומארצות הבלקן. ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בטולוז קרוב למאתיים יהודים. בתקופת מלחמת העולם השנייה ברחו לעיר פליטים רבים מאזורי הכיבוש הגרמניים וחלקם השתקעו בה לאחר המלחמה. ב-1969 מנתה האוכלוסייה היהודית במקום כ-20,000 נפש, רובם יוצאי צפון-אפריקה.
נכון לשנת 2015, הקהילה היהודית בטולוז מונה כ-15,000 איש, שהם בקירוב 3% מתושבי העיר כולה.
בעיר ישנם 10 בתי כנסת. בשנים 2011–2017 כיהן כרב הקהילה הרב הרולד אברהם וייל והרב יוסף יצחק מטוסוב כשליח חב"ד בטולוז.
בשנת 2012 התרחש בעיר פיגוע ירי בבית הספר היהודי "אוצר התורה" (ששינה את שמו לאחר מכן ל"אור התורה"). בפיגוע נרצחו 4 בני אדם, 3 מתוכם ילדים, ו-3 ילדים נוספים נפצעו באורח קשה.
ערים תאומות
הערים התאומות של טולוז הן:
נסים קמחי
נסים קמחי (13 במרץ 1934 - 18 במאי 2007) היה איש רדיו ישראלי.
אודות
קמחי עלה לארץ מבולגריה והחל את דרכו בקול ישראל בשנת 1960 כאיש פעלולים (אפקטים קוליים) וכאחראי על עיטור מוזיקלי לתסכיתים ולמעשה היה חלוץ בתחום זה, שעד אז היה בחיתוליו. בימים בהם הליכה לתיאטרון נחשבה למותרות, נדרשו דמיון ויצירתיות, על מנת להחיות סיטואציות תיאטרליות, מעל גלי האתר. בהמשך הפך לבמאי רדיו וביים בין השאר, את התוכניות "רדיו דרמה" ו"המסך עולה".
בין שלל הפרויקטים הרדיופוניים בהם השתתף, כאיש פעלולים וכבמאי:
בטרם יצא לגמלאות, שימש כמנהל מדור הדרמה של קול ישראל.
רינה ניקובה
רינה ניקובה (23 ביוני 1898 - 7 באוגוסט 1972) הייתה רקדנית בלט וכוריאוגרפית, חלוצת הבלט הקלאסי בישראל. ניהלה את להקת הבלט של האופרה הארצישראלית, הקימה את להקת הבלט התימני ואת "הבאלט הירושלמי לתנ"ך ולפולקלור", ששילבו בין בלט קלאסי לצעדים תימניים, והעמידה דורות של רקדנים.
תולדות חייה
ניקובה נולדה לאסתר לבית יעקב כץ וללאו רבינוביץ, סוחר אמיד ובעל מפעל בסנט פטרבורג, אז חלק מן האימפריה הרוסית. הוריה קיבלו אישור מיוחד להתגורר בעיר, בזכות מצבם הכלכלי. בשל התנגדותו של אביה, החלה ללמוד ריקוד בגיל מאוחר יחסית (16), בקונסרבטוריון העירוני ולאחר מכן אצל ניקולס ליגאט. לאחר מלחמת העולם הראשונה למדה ריקוד אצל אויגניה אדוארדובה בברלין. שם השתלמה, הופיעה ואף נישאה לאריה שפושניקוב. בשנת 1924 הגיעה לביקור בארץ ישראל עם אביה והחליטה להישאר בארץ.
באוגוסט אותה שנה הופיעה לראשונה בקולנוע עדן בתל אביב במבחר ריקודי קלאסיים. בהמשך אותה שנה הקימה את הסטודיו הראשון לבלט ביישוב ובמקביל הצטרפה לאופרה הארצישראלית של מרדכי גולינקין כרקדנית וככוריאוגרפית. היא הופיעה על במות מכוסות שטיחים עם בן-זוגה לריקוד, דוד בריינין, שעזב מאוחר יותר את הארץ לצרפת ונרצח בתקופת השואה באושוויץ. באותה תקופה לא היו בישראל כל תנאים לבלט והריקוד הקלאסי שייצגה לא התקבל בעין יפה בקרב החלוצים. עד 1927 הופיעה במסגרת האופרה.
בשנת 1928 הפסיקה האופרה את הופעותיה בשל המשבר הכלכלי שפקד את ארץ ישראל, וניקובה עזבה לניו יורק, שם הופיעה במסגרת המטרופוליטן אופרה ב"לה ג'וקונדה", היא שבה לארץ ישראל ב-1932.
ב-1933 הקימה את להקת הבלט התימני. ניקובה גיבשה להקה בת שבע נשים צעירות, בראשותה של הפרימה-בלרינה רחל נדב, כולן תימניות, וערכה עבורן כוריאוגרפיה משולבת קלאסית-תימנית ייחודית. רוב הבלטים ייצגו תמונות בניחוח תנ"כי. בין הריקודים שיצרה: "רות ונעמי", "על נהרות בבל", "אליעזר ורבקה", "בני הנביאים" (לפי הבלדה של שאול טשרניחובסקי, שהיה ידידה האישי, אודות שמואל הנביא ושאול המלך) ועוד. ניקובה הכניסה לריקוד שכלולים מודרניים כגון שימוש בשירה תוך כדי ריקוד, דרישה להבעת רגש מהרקדניות ולקסיקון התנועה שהתבסס על צעידות מגוונות, כריעות, סיבובים והרמות ידיים, תשומת לב מיוחדת לתלבושות הצבעוניות ולרקמות המזרחיות ושימוש באביזרים כגון כדים ושיבולים.
בשנת 1935 הופיעה הלהקה בין היתר בארמון הנציב העליון בירושלים (ארמון הנציב) ובאוניברסיטה האמריקאית בביירות. כמו כן הופיעה ברחבי הארץ בתוכניות שונות למבוגרים ולילדים, ונטלה חלק ב"יריד המזרח".
בשנת 1937 יצאה הלהקה למסע הופעות בן שנתיים באירופה, שהחל עם הזמנתו של הברון מוריס דה רוטשילד להופעה בפריז. הלהקה זכתה להצלחה ולהתלהבות בשל השילוב האמנותי האוריינטלי-תנ"כי, והמשיכה במסע ברחבי אירופה. "לא צריך להיות מומחה גדול בבלט, כדי להתמוגג מהריקודים האלו שמדברים אלינו בשפה כל כך מובנת." כתב מבקר הטיימס ב-1938, "הנשיות - הגראציה, החיות ובעיקר יכולת הביטוי של הרקדניות הצעירות הללו ביחד עם המיזוג שבין דראמה ושמחת חיים לצד להט המזרח משכנעים אותך שכנוע מלא". עם זאת הקימה עליה ניקובה ביקורת בישראל כיוון שבמודעות שליוו את המסע לא נזכר מוצאה הארץ-ישראלי של הלהקה.
בשנת 1942 נישאה ניקובה ליוסף גיזלט (נפטר ב-1948), חייל מצבא אנדרס הפולני, והזוג השתקע בירושלים. שם פתחה את "הסטודיו לבלט תנכי וקלסי" בבית המעלות שברחוב המלך ג'ורג, בכניסה א' שם התגוררה בקומה העליונה ושם היה הסטודיו שלה כולל המרחב העליון של הגג שהיה קשור לדירתה. כמו כן היא לימדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד. כן הקימה בעיר את להקת "הבאלט הירושלמי לתנ"ך ולפולקלור", שחזרה אל מקורותיה בבלט הקלאסי, תוך ויתור מסוים על האוריינטליזם.
בסוף שנות השישים הוקם בעמק המצלבה, בשכונת ניות בירושלים "בית רינה ניקובה", שכלל אולם הופעות, חדרי חזרות והלבשה בתקן גבוה, ארכיון ודירת מגורים עבור ניקובה, תרומת ידידי להקתה מדרום אפריקה.
רינה ניקובה נהרגה ב-1972 בתאונת אופנוע בתל אביב.
ניקובה הורישה בצוואתה את גופתה למדע ואת ביתה לעיריית ירושלים, בתנאי שישמש בית לאמנות. על כן הפך המקום למבנה תרבות כללי למחול. כיום ניצב במקום "מרכז עפרון למחול" המהווה את בית להקת "הורה ירושלים".
זכרה מונצח ברחוב על שמה בשכונת פסגת זאב בירושלים.
מקדש השן
מקדש השן (סְרי דָלָאדָה מָלִיגָאוָוה; בסינהלית: ශ්‍රී දළදා මාළිගාව, בטמילית: ஸ்ரீ தலதா மாளிகை) הוא מקדש בודהיסטי בקאנדי שבסרי לנקה. זהו אחד המקדשים הבודהיסטיים החשובים בעולם, שכן על פי המסורת, מוחזקים בו שרידי השן של הבודהה, ומכאן שמו. למקדש גם חשיבות לאומית בסרי לנקה, משום שעל פי המסורת המקומית, מי שמחזיק בשן של בודהה שולט בסרי לנקה כולה.
היסטוריה
לפי המסורת, שרידי השן נשמרו תחילה בקלינגה (במזרח הודו של ימינו) והוברחו לסרי לנקה על ידי הנסיכה הממאלי ובעלה הנסיך דנתה בראשית המאה הרביעית. המלך, קירתי סרי מגהווארנה, הורה תחילה לשמור אותה במקום בו שוכן מקדש איסורומונייה בעיר אנורדאפורה. גם המלכים שבאו אחריו ראו עצמם אחראים לשמירה על השן, וכך התפתחה מסורת שזיהתה בין שמירת השן לבין השליטה באי. המלכים השונים הקפידו, לפיכך, להחזיק את השן במקדשים הסמוכים לארמונותיהם. לאורך השנים הוחזקה השן בערי הבירה השונות, ובהן פולונוארווה, דמבדנייה וקורונגאלה.
המלך וימאלאדארמסורייה הראשון, ששלט בממלכת קאנדי בין 1590 ל-1604, הקים בקאנדי מבנה בן שתי קומות שיועד לשמירתה של השן. בזמן הפלישה הפורטוגזית ב-1603 הועברה השן למקום מסתור ברכס נאקלז. המלך רג'אסינהה השני, שביסס מחדש את הממלכה במהלך המאה ה-17, הקים מקדש חדש שיועד לשן. את המקדש הנוכחי, באותו מקום, הקים וירה נרנדרה סינהה, בראשית המאה ה-18, אך חלקים ממנו הם תוספות מאוחרות יותר.
חשיבותו של המקדש לבודהיסטים הפכה אותו ליעד לפיגועים במהלך מלחמת האזרחים בסרי לנקה. ב-9 בפברואר 1989 אנשי הזרוע הצבאית של הארגון המרקסיסטי ג'נאתה וימוקתי פראמונה פתחו באש לעבר המקדש וגרמו למותם של מספר בני אדם. ב-25 בינואר 1998 פוצצה מחתרת טיגריסי השחרור של טאמיל אילם משאית תופת בסמוך למקדש. 17 בני אדם נהרגו, עשרות נפצעו, וחלקים מהמקדש קרסו.
אדריכלות
חזית הארמון פונה לכיוון מערב, ולאורכה בריכת מים. חומת הלבנים המפרידה בינה לבין הארמון מכונה "חומת גלי המים", ולאורכה חורים שנועדו למנורת שמן. שער הכניסה הראשי, מאהאוואהאלקאדה (Mahawahalkada) כולל אבן ירח מעוטרת. השער נהרס כליל בפיגוע ב-1998, והוקם מחדש. משני צדי השער פסלי פילים, ובקצה גרם המדרגות אליו הוא מוביל שני פסלי שומרים. בחזית המקדש בולט מבנה מתומן, שנבנה בתקופת שלטונו של סרי ויקראמה רג'אסינהה, בראשית המאה ה-19.
החלל המרכזי של המקדש כולל שתי קומות, ודלת הכניסה אליו עשויה שנהב. הקירות הפנימיים של המקדש כוללים ציורים ועיטורים, וב-1987 נוספו לתקרה עיטורי זהב. בסמוך לחלל זה נמצא התא בו שמורים, בתוך שבע תיבות מעוטרות באבני חן, שרידי השן הקדושה.
שכיר חרב
שכיר חרב הוא חייל אשר נלחם, או מעורב בלוחמה תמורת כסף, ללא מניעים אידאולוגיים, לאומיים או פוליטיים. כאשר משתמשים במונח ביחס לחייל סדיר בצבא לאומי, הדבר נחשב בדרך כלל כעלבון או כזילזול. בסוף המאה העשרים קמו מספר רב של חברות שמשכירות שירותי לחימה, בעיקר למדינות שבהן מתקיימים סכסוכים.
צבא שכיר הוא צבא המבוסס על כוח אדם שכיר שאינו חייב בגיוס. החיילים השכירים מתוגמלים בהתאם לתפקידם, לדרגתם ולמידת הסכנה הכרוכה במילוי תפקידם. יתרונו העיקרי של צבא כזה, בניגוד לצבא שמגויס בגיוס חובה, הוא שמדובר בצבא של מתנדבים ולפיכך יש מיעוט בעיות הנגרמות כתוצאה מחוסר התאמה או מהיעדר משמעת. במקרים מסוימים צבא כזה מתבסס על לוחמים זרים. במקרים אלה, על פי ההגדרה דלעיל, זהו צבא של שכירי חרב. לגיון הזרים הצרפתי הוא דוגמה מפורסמת של צבא שכיר שמשך בעבר שכירי חרב רבים.
שכירי חרב וחוקי המלחמה
הרחבה של אמנת ז'נבה: סעיף 47. שכירי חרב:
מדינות רבות, כולל ארצות הברית, לא חתמו על אמנה זו, ולכן ניתן לראות סעיף זה בתור מדריך בלבד ולא הוראה מחייבת. על אף הקשיים שבקבלת הסעיף, בהיעדר הגדרה בינלאומית מוסכמת, סעיף זה הוא הקרוב ביותר שישנו להגדרה כזו.
לגיון הזרים
לגיון זרים הוא כוח צבאי המוקם על ידי המדינה מבני לאומים זרים. חיילי לגיון הזרים מתפקדים כמו שכירי החרב אך הם לא שכירי חרב במובן הרגיל של המילה מפני שבשונה משכרי חרב אחרים הלגיונרים אינם משכירים את עצמם "למרבה במחיר". הלגיון מוקם על ידי מדינה ולא על ידי שכרי החרב עצמם (כמו גדודי הזרים בעבר). מעמדו של הלגיונר קרוב למעמדו של חייל רגיל. נחשבים ובעבר היו נפוצים בכל רחבי אירופה. כיום נותרו רק שני לגיוני זרים ביבשת: לגיון הזרים הצרפתי ולגיון הזרים הספרדי. הביטוי "לגיון הזרים" מתייחס בדרך כלל ללגיון הזרים הצרפתי, שהוא המפורסם מבין כולם.
חברות פרטיות
ישנם חברות פרטיות בעולם המעסיקות שכירי חרב. דוגמה ידועה של חברה פרטית להשכרת שירותי לחימה היא אקזקיוטיב אאוטקמס (תוצאות ביצועיות), חברה דרום אפריקאית שהצליחה להתגבר על המורדים שזרעו הרס בסיירה לאון ולהשתלט מחדש על מכרות היהלומים אך בעקבות לחץ שהפעילו ארצות הברית והאו"ם נחקק בשנת 1998 חוק האוסר על שימוש בשכירי חרב ונשיא סיירה לאון הפסיק להשתמש בשירותי החברה. במהלך רצח העם ברואנדה לפני כן, בשנת 1994 האו"ם שקל לעשות שימוש בשירותי החברה כדי לעצור את הטבח, אבל הדבר לא יצא אל הפועל בסופו של דבר. המצדדים בשימוש בשירותי החברה ברואנדה טענו שכוח המורכב מכמה מאות לוחמים בעלות של 100 מיליון דולר מסוגל לבצע משימה שכוחות האו"ם אינם מסוגלים לעשות על אף שהיקף התקציב וכוח האדם שלהם גדול בהרבה.
קבוצת וגנר העסיקה שכירי חרב רבים ונטלה חלק במלחמת אוקראינה–רוסיה שהחלה ב־2022 לצידו של הצבא הרוסי. תוך שיתוף פעולה עם ממשלת רוסיה היא גם שילבה אסירים משוחררים במסגרת פעולותיה, אסירים שהשתחררו מהכלא בתמורה להסכמתם להתגייס למלחמה.
Meu Violão e o Nosso Cachorro
Meu Violão e o Nosso Cachorro (באנגלית: My Guitar and Our Puppy, ובעברית: הגיטרה שלי והכלבלב שלנו) הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד הברזילאי סימונה & סימריה, מתוך אלבום ההופעה השני שלהן, Bar das Coleguinhas. השיר יצא לאור ב-20 בפברואר 2015, כסינגל הראשון והפותח מתוך אלבום ההופעה.
השיר הגיע למקום ה-14 במצעד שבברזיל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סימונה וסימריה, שכתבו גם את הסינגל השני מתוך האלבום, "Quando o Mel é Bom". השיר הוא היחידי שהוציא הצמד בשנת 2015, ורק לאחר שנה מצאתו יצא הסינגל השני מתוך האלבום. "Quando o Mel é Bom" זכה להצלחה רבה יותר, והגיע בשיאו למקום השביעי במצעד הסינגלים הברזילאי.
עם השיר הופיעו הצמד במספר הופעות, והוא נכלל בכל אלבומי ההופעה שלהן פרט לראשון, Ao Vivo em Manaus.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר מציג מערכת יחסים בין זוג. הקליפ כשמו של השיר מציג את הגבר כגיטריסט, ואת האישה כחובבת כלבים. השניים מנהלים מערכת יחסים נורמלית ורגילה, ובין לבין ניתן לראות את סימונה וסימריה באמצע השביל המוביל לביתם של הזוג. לבסוף, השניים רבים והגבר נשאר לבדו עם הכלב.
הקליפ הועלה לערוצן הפרטי של סימונה וסימריה, ונכון למרץ 2020, מונה הצפיות שלו עומד על כ-100 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה בינונית, ובשיאו הצליח להגיע אל המקום ה-14 במצעד שבברזיל.
מלחמה מצרית
מטרת המשחק היא לקבל את כל הקלפים. כאשר לכולם נגמרים הקלפים ביד, השחקן עם כל הקלפים בידו הוא המנצח.
חוקי המשחק
בתחילת המשחק מחלקים את כל החבילה (או החבילות) בין השחקנים שווה בשווה כאשר גב הקלפים מופנה אל השחקנים. קובעים תור (או שקובעים שהשחקן שקיבל את הקלף האחרון ישחק ראשון) ומתחילים במשחק.
השחקנים לא יודעים מה ערכם של הקלפים שלפניהם היות שפני הקלף מוסתרים. כל שחקן בתורו שם את הקלף העליון בחפיסתו בקופה שבאמצע השולחן כשפני הקלף כלפי מעלה. כל עוד השחקנים מניחים קלפים שערכם מ-2 עד 10, התור עובר לשחקן הבא המניח קלף בתורו. אם הקלף שהניח השחקן הוא נסיך, השחקן הבא בתור מניח קלף אחד, אם מלכה יש להניח שני קלפים, אם מלך יש להניח שלושה קלפים, אם אס יש להניח ארבעה קלפים. אם אין לשחקן שבתור די קלפים, הוא פורש מהמשחק.
אם בין הקלפים שהשחקן הניח יש נסיך או קלף גבוה יותר, הוא לוקח את כל חבילת הקלפים שבקופה אליו, טורף את הקלפים ומתחיל סיבוב חדש; אם כל הקלפים שהניח הם קלפי מספרים, עובר התור לשחקן הבא שצריך להניח מספר קלפים זהה.
אם נגמר סבב ואף אחד מהשחקנים לא הניח קלף מנצח, עוברת הקופה לשחקן שהניח את הקלף הגבוה.
בגרסה שונה במקצת של המשחק, כל השחקנים מניחים קלפים במספר הנדרש, והקופה עוברת לזה שהניח את הקלף בעל הערך הגבוה ביותר.
אם שחקן לוחץ על הערימה בטעות - עליו להניח קלף מהחבילה שלו.
כאשר שחקן מפסיד את כל קלפיו הוא יוצא מהמשחק וממשיכים בלעדיו. המנצח הוא השחקן האחרון שנשאר.
אדית באלאס
אדית באלאס (באנגלית: Edith Balas נולדה: ב-20 ביוני 1929) היא ניצולת שואה אמריקאית ממוצא יהודי-רומני, סופרת, והיסטוריונית של האמנות.
ביוגרפיה
באלאס היא ניצולת שואה, לאחר שנשלחה למחנה ההשמדה אושוויץ. בספרה :"In Bird in Flight: Memoir of a Survivor and Scholar", באלאס מתארת סיפור של התמודדות עם מצבים קודרים והפיכתה למה שהיא מתארת כ"שורדת מקצועית". באלאס קראה לזיכרונותיה "ציפור במעופה" על שם הפסל המפורסם של קונסטנטין ברנקושי באותו השם. "אני רואה בזה סמל לחיי", אמרה.
לאחר המלחמה נכלא בעלה על ידי שלטונות הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה למשך שלוש שנים, שבמהלכן גידלה באלאס את שתי בנותיהן. היא קיבלה תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת בוקרשט בשנת 1952. לאחר מכן היגרה לארצות הברית עם בעלה, וקיבלה תואר שני בהיסטוריה של האמנויות מאוניברסיטת פיטסבורג ב-1970 ותואר דוקטור בשנת 1973.
תחומי העניין העיקריים של באלאס הם אמנות מודרנית (1890-1960), ציור ופיסול, ואמנות הרנסאנס האיטלקי. ב-2003 היא אצרה תערוכה במוזיאון פריק לאמנות, וכמה תערוכות בפיטסבורג, פריז, ניו יורק ובבודפשט. היא מלמדת ב אוניברסיטת קרנגי מלון מאז 1977, ופרופסור להיסטוריה של אמנות ואדריכלות באוניברסיטת פיטסבורג.
היא אלמנתו של המתמטיקאי אגון באלאס, שהיה פרופסור באוניברסיטת קרנגי מלון.
לוקרטיוס
טיטוס לוקרטיוס קרוס (נכתב גם לוּקְרֶצְיוּס; בלטינית: Titus Lucretius Carus) היה משורר רומאי, חי כמשוער בין השנים 99 עד 55 לפנה"ס.
התגורר ברומא וכנראה גם נולד בה. נמנה עם חוגי האצולה ועם האסכולה האפיקוראית. "על טבע היקום" היא יצירתו הגדולה וכנראה היחידה.
הירונימוס כותב בספרו כרוניקון (נכתב בסביבות שנת 380), כהערה לערך העוסק בשנת 94 לפנה"ס: "נולד טיטוס לוקרטיוס, משורר. אחר שנטרפה דעתו משיקוי אהבה, ואחר שבין טירוף לטירוף כתב כמה ספרים שהגיהם קיקרו, שלח יד בנפשו בשנתו הארבעים וארבע". עם זאת, אין סימוכין לטענותיו של הירונימוס ויכול להיות שניסה להוריד מערכו.
המשורר האנגלי אלפרד טניסון כתב שיר על לוקרטיוס.
"על טבע היקום"
יצירתו הגדולה של לוקרטיוס היא בשיר "על טבע היקום" (De Rerum Natura) - שיר דידקטי רחב-יריעה במשקל הקסמטרי, המופנה לידידו גאיוס ממיוס ומסכם לו את עיקרי תפיסת האסכולה האפיקוראית, מהווה את הסיכום המלא והממצה ביותר לתורת אפיקורוס שנשתמר עד ימינו אנו.
רעיונות אסורים
״על טבע היקום״ מנסח רעיונות מהפכניים שעוררו התנגדות רבה, והספר הוחרם על ידי הכנסייה ולמעשה נעלם מההיסטוריה למשך כ-1600 שנה. הוא חזר להיות מופץ ומתורגם רק בראשית עידן הנאורות, ויש סברה שהוא העניק השראה לדמויות מרכזיות בה, כמו גלילאו, דרווין, דקארט, מקיאוולי ואפילו שייקספיר.
Jus exclusivae
Jus exclusivae הוא מושג לטיני (בתרגום מילולי: "זכות המניעה"), הידוע אף בשם "וטו אפיפיורי" והמתייחס לתביעתם של מספר שליטים אירופים מונרכים לזכות להטיל וטו על מועמד לתפקיד אפיפיור. בתקופות שונות בהיסטוריה תבעו זכות זו מלכי צרפת, ספרד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וקיסר אוסטריה. מימוש זכות הוטו על ידי בעלי זכויות אלה הייתה נעשית באמצעות "קרדינל הכתר", חבר בקונקלווה הממונה וממומן על ידי ראש המדינה הקתולית התובעת את זכות הווטו. אותו קרדינל היה מודיע לקונקלווה כי מועמד מסוים לאפיפיורות אינו מקובל על שליט קתולי מסוים ויש להסיר את מועמדותו. אף שהזכות מעולם לא הוכרה רשמית על ידי האפיפיורות, בפועל הוסרה לא אחת מועמדותם של קרדינלים למשרת האפיפיור עקב התביעה ל-Jus exclusivae.
לוקרטיוס
רעיונות אסורים
רעיונות אלה כוללים:
Jus exclusivae
בקונקלווה שנערכה בין השנים 1314–1315 (שבסיומה נבחר יוחנן העשרים ושניים) הטיל פיליפ החמישי, מלך צרפת, וטו על מועמד לכהונת האפיפיור. מלך ספרד עשה לראשונה שימוש ב"זכות המניעה" בבחירת האפיפיור בשנת 1605. מאז מחצית המאה ה-17 נתבעה זכות הוטו בקונקלוות 11 פעמים. ב-1799 כפה פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על הקרדינלים יותר מארבעה חודשי הצבעות, לאחר שפסל בזה אחר זה את המועמדים שנבחרו מבלי שמועמדו הצליח להשיג רוב. הקונקלווה בשנת 1903, בה הפעיל פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה את זכות המניעה על בחירתו של מריאנו רמפולה, הייתה הפעם האחרונה בה נעשה שימוש בזכות זו, שבוטלה על ידי פיוס העשירי מיד לאחר היבחרו (בזכות וטו זה).
לוקרטיוס
רעיונות אסורים
יותר מ-2000 שנה אחרי שנכתב, חלק מהרעיונות הכתובים ב״על טבע היקום״ נחשבים לערכים מודרניים על ידי ציבורים רחבים בעולם המערבי, וחלק מהתזות שלו אף הוכחו מדעית.
ריצ'רד פייפס
ריצ'רד פייפס (באנגלית: Richard Edgar Pipes, 11 ביולי 1923 - 17 במאי 2018) היה היסטוריון וסופר יהודי אמריקאי, נאו-קונסרבטיבי. פרופסור להיסטוריה, שלימד באוניברסיטת הרווארד במשך 46 שנים (1950–1996). הוא התמחה בלימודים סובייטיים ורוסיים והיה אנטי קומוניסט מובהק (ה"פראבדה" הסובייטי כינה אותו פעם "אנטי סובייטי עלוב"). עמד בראש "צוות B" של נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד שנועד לנתח הערכות ה-CIA ביחס לכוונות הגרעיניות של הסובייטים בשלהי תקופת המלחמה הקרה, וכיהן כיועץ לענייני מדיניות כלפי הסובייטים של הנשיא רונלד רייגן. היה אביו של הסופר וההיסטוריון דניאל פייפס. כתב מעל 25 ספרים ומאות מאמרים בתחומי התמחותו וערך כ-10 ספרים נוספים. ספריו תורגמו ל-12 שפות לפחות.
קורות חייו
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הנאצים הבין האב שעליו להבריח את משפחתו הקטנה כדי להצילם. בעזרת ידידים מתקופת שירותו הצבאי הוא השיג תעודות מזויפות מתאימות וב-27 באוקטובר 1939 הם ברחו מפולין לגרמניה, עברו דרך איטליה, ספרד, פורטוגל ובדרך לא דרך חצו את אירופה והגיעו כעבור כשנה, בדיוק ביום הולדתו ה-17 של פייפס, לאמריקה.
פייפס הצעיר, שלימודיו בפולין נקטעו עקב המלחמה, שלח בסמוך לאחר הגיעו לארצות הברית, גלויות למספר רב של קולג'ים, בהן סיפר בגילוי לב שאיננו יודע עדיין אנגלית כראוי ושאין לו כסף כלל, אך הוא מעוניין בכל זאת ללמוד ושאל אם יסכימו לקבלו ללימודים. למרבה ההפתעה הוא קיבל ארבע תשובות חיוביות, מביניהן בחר את קולג' מסקינגם באוהיו, שם למד וסיים ב-1943 תואר ראשון והתגייס לחיל האוויר האמריקאי. הצבא החליט שפייפס מתאים להיות קצין מודיעין, מהיותו דובר גרמנית כשפת אם, ושלח אותו ללמוד שפה נוספת - רוסית - באוניברסיטת קורנל. בכך נקבע למעשה כל כיוון חייו בהמשך, לא רק בהיבט המקצועי אלא גם האישי: באוניברסיטה זו פגש פייפס את איירין יוג'יניה רות', יהודיה ממוצא פולני, שנישאה לו ב-1946 עם שחרורו מהצבא. לזוג נולדו להם שני בנים; הבכור הוא היסטוריון, סופר ופובליציסט ידוע בפני עצמו, דניאל פייפס.
ממשל ופוליטיקה
מינויו של פייפס לראשות צוות B היה התבסס דווקא על התנגדותו לדטאנט. הצוות בראשותו נועד לבחון את הדעה שהייתה מקובלת במערב באמצע שנות השבעים, לפיה הסובייטים מתנגדים גם הם - כארצות הברית - למלחמה גרעינית, ומוכנים אף הם להתפשר באמת עם המערב. התאוריה המקובלת אז גרסה כי שני הצדדים במלחמה הקרה מבינים שמלחמה גרעינית תשמיד את שניהם (השמדה הדדית מובטחת,Mutual Assured Destruction), או בראשי תיבות באנגלית שתאמו את הנסיבות: MAD. המסקנה הלא מפתיעה של צוות B הייתה, שברית המועצות לא נטשה את כוונותיה התוקפניות כלפי המערב, ואם רק תוכל, תשאף להכריע ולאו דווקא להגיע לפשרות. לאחר שהחל בברית המועצות תהליך הגלאסנוסט, פורסם ב-27 ביוני 1988 באיזבסטיה הסובייטי מאמר של ואדים זגלדין, בכיר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, ממנו הוברר שלפחות במסקנה עיקרית זו הצדק היה עם פייפס ועם צוות B שלו.
בראשית שנות השמונים המשיך פייפס לצדד ברפובליקנים, כשמונה לחבר המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, וכיהן בפועל כיועצו של הנשיא הרפובליקני רונלד רייגן לענייני מדיניות כלפי מזרח אירופה וברית המועצות. בתקופה זו נחשב על ידי רבים כאחד מראשי התומכים בגישה הנוקשה שהפגין רייגן כלפי הקומוניסטים, שהובילה בסופו של דבר להתמוטטות הגוש הסובייטי ולניצחונה של ארצות הברית במלחמה הקרה.
דעותיו בשנותיו האחרונות
ב-2011, כשני עשורים לאחר נפילת הקומוניזם, כשהוא בן 88, פייפס נתן ריאיון ל"וול סטריט ג'ורנל" בו התייחס לניצחונו האינטלקטואלי לעומת שאר החוקרים בתחומו: "הם סברו שהמערכת הסובייטית הייתה פופולרית ושהיא תחזיק מעמד לעד. לכן, לדעתם היינו צריכים להסתדר איכשהו עם הקומוניסטים, כלומר - להתפשר עימם. רונלד רייגן, אותו חשבו לטיפש, היה זה שאמר שברית המועצות עומדת להתמוטט והם צחקו עליו; והוא ואני - צדקנו."
באותו ראיון הסביר פייפס שאת ניצחונה של ארצות הברית על הקומוניזם במלחמה הקרה, יש לייחס בראש וראשונה למדיניות "תורת הבלימה" (containment), שהגה ג'ורג' קנאן עוד ב-1946, ושמנעה את המשך התפשטותה של ברית המועצות; בהמשך, המדיניות איפשרה לתהליכי קריסה פנימיים, בלתי נמנעים, בתוך המערכת הסובייטית - לפעול את פעולתם. עם זאת, לדעתו, היה זה רונלד רייגן, שבמדיניותו הנוקשה נתן למשטר הסובייטי "דחיפה" שקיצרה את התהליך בעשרות שנים. הלקח לדעתו היה, שאסור להיכנע לרוע; פייפס חשב שארצות הברית נכנעה לו לעיתים קרובות מדי בשעתו, למשל בתקופת הדטאנט, שהחליפה את תורת הבלימה במשך כעשור שנים. כדבריו, "התייחסנו אז לקומוניסטים לא כאל נוכלים ופושעים שהם אכן היו, אלא כאל שותפים ראויים לדו-שיח. כשעשינו זאת, זו הייתה שגיאה - וההיסטוריה הראתה זאת".
בשנותיו האחרונות, סבר פייפס שהאתגר העיקרי הניצב בפני ארצות הברית, הוא האסלאם המיליטנטי - שקשה ללחום בו, דווקא מפני שאיננו מאיים ישירות על ארצות הברית בדרך כלל. הוא סבר שזהו איום שונה מהאיום שיצר הקומוניזם בשעתו, משום שמדובר בפנאטים. הקומוניסטים היו מרושעים, אך לא פנאטים. ניתן היה לדבר אליהם בהגיון - וכשניצבת מולם בנוקשות, הם נסוגו. במשבר הטילים בקובה למשל, פידל קסטרו רצה שהרוסים יתקפו בפועל את ארצות הברית והיה מוכן לכך שקובה תאבד, ובלבד שהסוציאליזם ינצח. ניקיטה חרושצ'וב סירב, כי הקומוניסטים מעולם לא היו מתאבדים; הם רצו לחיות. הסכנה המוסלמית שונה משני אלה: היא אינה חזקה ובעלת ארסנל נשק וכוח צבאי כמו הקומוניסטים בשעתם, אך המוסלמים המיליטנטים הם פנאטים ובלתי רציונליים. פייפס טען שיש לעמוד נגדם, בלי פחד, אף שייתכן מאוד שהמאבק נגדם יימשך עוד עשרות שנים.
פרסים ואותות כבוד
הפרס הראשון בו זכה פייפס היה 'פרס ג'ורג' לואיס בר' ב-1955, מטעם האגודה ההיסטורית האמריקאית, על ספרו השני: "The Formation of the Soviet Union, Communism and Nationalism 1917-1923". אחריו זכה בפרסים ואותות כבוד רבים נוספים. בין השאר, הוא כיהן כקונסול כבוד של גאורגיה בארצות הברית, וקיבל תואר של מפקד במסדר הכבוד האזרחי הפולני Cross of Merit. הוענקו לו תוארי כבוד ודוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת אדלפי שבניו יורק, ממסקינגם קולג' שם למד לתואר ראשון, מאוניברסיטת שלזיה הפולנית, מאוניברסיטת שצ'צ'ין, מאוניברסיטת ורשה, מאוניברסיטת טביליסי שבגאורגיה, ועוד. היה חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וחבר האקדמיה הפולנית לאמנויות ולמדעים (PAU). ב-2007 קיבל את המדליה הלאומית למדעי הרוח מטעם הקרן הלאומית למדעי הרוח האמריקאית, וזכה לשורה ארוכה נוספת של תוארי כבוד ופרסים, שהוענקו לו על כתיבתו ועבודתו, מכל רחבי העולם.
פייפס נפטר ב-17 במאי 2018.
דלמור שוורץ
ביוגרפיה
ב-1937 יצירתו הראשונה של שוורץ, סיפור קצר בשם "בחלומות מתחילות אחראויות" ("In Dreams Begin Responsibilities"), הופיעה בגיליון הבכורה של רבעון ה"פרטיזן ריוו" (Partisan Review). הסיפור התקבל היטב ופרסם אותו בקרב החוגים האינטלקטואליים של ניו יורק. באותה השנה נישא לגרטרוד בקמן, אשר עבדה כמבקרת ספרים ברבעון. במשך שלושת העשורים הבאים פרסם מספר סיפורים, שירים ומחזות, וב-1959 הפך לזוכה הצעיר ביותר בפרס בולינגן על אוסף השירים "Summer Knowledge: New and Selected Poems". שוורץ התגרש מאשתו הראשונה ב-1943 וב-1948 נישא בשנית, לסופרת אליזבת פולט (Pollet), אשר הייתה צעירה ממנו משמעותית. גם נישואין אלה הסתיימו בגירושין.
ב-1962 החל שוורץ ללמד כתיבה יוצרת באוניברסיטת סירקיוז. אחד מתלמידיו היה הזמר היוצר לעתיד לו ריד, שהקדיש מאז מספר שירים למורו ורבו (הבולט ביותר הוא "European Son"). ישנו ציטוט מפורסם של שוורץ בו פנה אל ריד במילים "אתה יכול לכתוב - אך אם אי פעם תמכור את עצמך וקיים גן עדן ממנו אוכל לרדוף אותך, אעשה זאת". שנים לאחר פטירתו של שוורץ ב-1966 סיפר ריד בשירו "My House" על רוח הרפאים של שוורץ שהופיעה בביתו החדש והעניקה לו השראה במקום להפחיד אותו.
שוורץ לא הצליח לשחזר את ההצלחה שהייתה לו בשנות חייו המוקדמות בשל התמודדות עם אלכוהוליזם ושיגעון, ובשנות חייו האחרונות חי בבדידות במלון מרלון בניו יורק (תקופה זו היוותה השראה לרומן "מתנת הומבולדט" שכתב ידידו סול בלו). שוורץ מת ב-11 ביולי 1966 בחדרו במלון, ובשל בידודו המוחלט עברו יומיים שלמים עד שגופתו נמצאה על ידי הנהלת המלון.
אוניברסיטת ניו יורק מעניקה פרס שנתי שתחום השירה על שם דלמור שוורץ למשוררים אמריקאים (בשנת 1991 הפרס הוענק לג'וי הרג'ו).
א-נזלה אל-ע'רביה
א-נזלה אל-ע'רביה (בערבית: النزلة الغربية) הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם בצפון מערב השומרון, הממוקם כ-16 ק"מ צפונית לטולכרם. על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית א-נזלה אל-ע'רביה מנתה בשנת 2006 כ-885 תושבים. 6.1% מאוכלוסיית א-נזלה אל-ע'רביה היו פליטים בשנת 1997.
היסטוריה
בא-נזלה אל-ע'רביה נמצאו שרידי חרס מהתקופה הרומית. בנוסף על כך, נמצאו גם כלי חרס מהתקופה המוסלמית ומימי הביניים נמצאו בכפר. דרומית מערבית לכפר, על ראש הגבעה, נמצא קברו של שייח' חליל. הקבר בנוי מאבנים ישנות ובו נמצאו חרסים מהתקופה הביזנטית.
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 תיארה את הכפר: "יש מעט עצי תאנה, וכן בארות מים במערב הכפר. יש מערות מולן בדרום הכפר." במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1931, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה אוכלוסיית א-נזלה אל-ע'רביה 64 תושבים שהתגוררו ב-13 בתים. בסקר הכפרים של 1945 אוכלוסיית א-נזלה אל-ע'רביה מנתה 100 תושבים, כשטח הכפר היה 2,320 דונם. מתוך שטח זה, 182 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 556 שימשו לגידול דגנים, ואילו 2 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1961, אוכלוסיית א-נזלה אל-ע'רביה כללה 187 נפשות.
אוצרות בחומה
"אוצרות בחומה - מרכז לאתנוגרפיה ופולקלור של עכו והגליל" הוא מוזיאון הנמצא בעכו, המציג תרבות חומרית בארץ ישראל מסוף המאה ה-19 ועד שנות השבעים של המאה ה-20. התצוגה כוללת רהיטים, בגדים, כלי אוכל ובישול, מלאכות יד וכלי עבודה מסורתיים, בעיקר מעכו ומהגליל, תוך שימת דגש על המנהגים והמסורת של בני הדתות והעדות השונות.
מוזיאון אוצרות בחומה הוקם ומנוהל על ידי עמותת "גליליים" והוא ממוקם בחומה של העיר העתיקה של עכו.
תיאור המוזיאון
אגף אחד במוזיאון מדמה שוק במחצית הראשונה של המאה ה-20. מוצגות בו חנויות וסדנאות של בעלי מלאכה : כובען, סנדלר, רצען, קולעת קש ונצרים, קדר, פחח, רוקע נחושת, חרש עץ, נגר, נפח, צורף, מנעולן, ומתקן פרימוסים, בית מלאכה לתפירה וריקמה, חנות לכלי בית מאמייל, ובית מרקחת.
באגף השני, המוקדש לאספנים ואוספים, מוצג סלון דמשקאי משובץ בצדף ובו סמובר עם הקדשה לאחמד אל-ג'זאר, ארונות ישנים ובהם אוספים של עששיות, משקולות, כלי קודש של שלוש הדתות, כלים ארמניים, מנעולים ופעמונים. כמו כן מוצגים אוספים מיוחדים מעברה של עכו – מכתבים וגפרורים של בית החרושת "נור" שפעל בעכו בימי המנדט, ותצוגה של כלי נחושת שהיו בשימוש בחמאם של עכו, אוסף נדיר של פריטי לבוש שהיו מיוחדים לנשים בגליל, ואוסף תכשיטים גליליים.
במוזיאון אוספים מיוחדים מתקופת המנדט ומהשנים הראשונות של מדינת ישראל: שטרות כסף ומטבעות, אוסף עטים ואוסף כלי נוי ואמנות שימושית ציונית.