cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מצודת ביריה
הנצחה
ספינת המעפילים Akbel II, שהגיעה לנמל חיפה ב-1 ביולי 1946 נקראה בשם ביריה.
המצודה נחרבה. סייעו לזה הגשמים והרוחות, עקירת הדלתות והחלונות על ידי אנשי הסביבה ואחר כך אימוני צה"ל שהגיעו לשיאם באימוני חבלה. המגדל הופל, החומות נפרצו, גגות נפלו, בחדרים צמחה עשבייה וחיות בר שוטטו שם. לחברים היה קשה לראות את ביריה בעיזבונה.
יוסף פרדס, לוחם בעליה ג' לביריה ומנהלה הכללי של המצודה לשעבר, ביקר בביריה לעיתים מזומנות. לאחר שראה את תהליך החרבת המבצר הוא קיים שיחות עם חברים מביריה, כדי לעצור את התהליך ולטפל בשיקומו. לבסוף החברים הגיעו למסקנה כי רק גורם ממלכתי יוכל לבצע תוכנית זו. לכן יוסף פרדס פנה יחד עם דוד זאבי, חבר קרוב אשר ניהל יחד איתו את המצודה בתור המזכיר הכללי, אל שר הסעד מיכאל חזני (שבזמנו היה יושב ראש המרכז החקלאי של הפועל המזרחי). בסיועו, בשנת 1971 שוחזר המקום, והפך למוזיאון בו מוצגת ההיסטוריה של המקום. בחצר המוזיאון מוצגת מרגמת הדוידקה ששימשה בעת שחרור צפת. כן מוצגים אירועים הקשורים בעלייה לביריה ובהיסטוריה של ביריה, שהיא יישוב יהודי עתיק המוזכר במשנה ובתלמוד.
מהמצודה יוצא שביל הקרוי "בעקבות לוחמים", המוביל במסלול של שבעה קילומטרים דרך עין זיתים אל מצודת צפת, ובו מספר נקודות ציון בהן ניתן לחוות וללמוד את אירועי העלייה לביריה ואירועי מלחמת העצמאות באזור.
לאשה ז'ווניה
לאשָה ז'ווַניָה (בגאורגית: ლაშა ჟვანია; נולד ב-14 באוקטובר 1973) הוא פוליטיקאי יהודי גאורגי, שר הכלכלה לשעבר של גאורגיה ושגריר גאורגיה בישראל.
ז'ווניה הוא משפטן בהשכלתו המתמחה ביחסים בינלאומיים. בתחילת דרכו הוא כיהן במספר תפקידים בקונסוליה הגאורגית בישראל, סגן שר האוצר, סגן שר החוץ וכאמור שגריר גאורגיה בישראל ובקפריסין. לאחר מכן כיהן כיושב ראש ועד החוץ של הפרלמנט הגאורגי. הוא נשוי לטֶאָה קיקנאווֶלידזֶה ויש לו שלושה ילדים - אנה, סולחן-איאינאוס והלן.
בנוסף לשפת האם שלו, גאורגית, הוא דובר אנגלית, רוסית, יוונית ועברית רהוטה. ב-21 במאי 2008 הוא נבחר לפרלמנט של גאורגיה ממחוז הבחירה צ'ור'ורתי. ב-14 ביוני 2008, עם התגברות המתיחות עם השכנה מצפון רוסיה, הוא מונה לתפקיד יושב ראש ועדת החוץ.
תחילת חייו
ז'ווניה, יהודי מצד אמו ז'וּז'וּנָה, נולד וגדל בטביליסי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה). הוא יהודי במוצאו האתני אולם נוצרי בדתו. את חוק לימודיו סיים, בשנת 1990, בבית הספר מספר 1 בעיר. משם עבר ללמוד בפקולטה למשפט בינלאומי ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה ממלכתית של טביליסי. את הלימודים הוא סיים בשנת 1995, עם תואר שני והמשיך, עד לשנת 1998, לדוקטורט בתחום הומניטריות בינלאומית וחוק הפליטים הבינלאומיים (תחום ביחסים בינלאומיים).
משנת 1995 היה ז'ווניה מעורב, מלבד במספר רב של משרות ממשלתיות בכירות, במספר תוכניות חינוכיות במסגרת המסלול למחקרים פוליטיים ודמוקרטיים באוניברסיטת לידס שבממלכה המאוחדת, ומשנת 1998 בתוכנית הפליטים והחוק הבינלאומי באוניברסיטת ברמינגהאם.
קריירה פוליטית
ממאי 1995 עד נובמבר 1998 כיהן ז'ווניה בתפקידים שונים במשרד החוץ של גאורגיה. מנובמבר 1998 עד יוני 2002 כיהן כמזכיר הראשון, קונסול, בשגרירות גאורגיה בישראל. מיוני 2002 עד נובמבר 2003 כיהן כסגן שר האוצר של גאורגיה, עד שהועבר לתפקיד סגן שר החוץ של גאורגיה, תפקיד שמילא עד מרץ 2005, אז מונה לתפקיד שגריר גאורגיה בישראל ובקפריסין.
שגריר גאורגיה בישראל
עוד בטרם מונה לתפקיד שגריר גאורגיה בישראל, בתפקידו כסגן שרת החוץ של גאורגיה, היה ז'ווניה מעורב בתקרית השחתת דיוקן שותא רוסתוולי במנזר המצלבה. לראשונה ביקר בישראל בשנת 1988 יחד עם אמו היהודייה.
במרץ 2005 נכנס ז'ווניה לתפקידו. את כתב האמנתו הגיש לנשיא משה קצב בשפה העברית, אותה למד בבית הספר של הסוכנות היהודית בטביליסי. אחד הדברים הראשונים שעשה עם היכנסו לתפקיד הייתה הבקשה לשנות את שם המדינה בעברית מגרוּזיה לגאורגיה. הבקשה, שהופנתה לאקדמיה ללשון העברית ולמשרד החוץ הישראלי, נענתה בחיוב, ומאז אותה בקשה מקפידים בכלי התקשורת ובמשרדי הממשלה לקרוא למדינה "גאורגיה" ולתושביה "גאורגים".
כהונה שנייה בישראל
ב-2019, לאחר שעמד בראש קמפיין הבחירות של נשיאת גאורגיה סלומה זוראבישווילי, היא מינתה אותו לשגריר גאורגיה בישראל בפעם השנייה.
שואת יהודי צפון טרנסילבניה
ביום 30 באוגוסט 1940, בהתאם לתכתיב וינה, הועברה הריבונות על צפון טרנסילבניה מרומניה להונגריה.
במפקד התושבים של שנת 1930 נחלקה האוכלוסייה של אזור זה כך:
על פי מפקד שערכו השלטונות הרומנים, היו בשנת 1941 בצפון טרנסילבניה 151,126 יהודים, אך למספר זה נוספו עוד כ-10% נוצרים שנחשבו ליהודים על פי חוקי הגזע ההונגרים (סב אחד יהודי) וכך הגיע המספר ליותר מ־166,000 איש. על פי ההערכה, בתקופה זו הושמדו יותר מ־146,000 יהודים שהגיעו לאושוויץ מצפון טרנסילבניה.
השנים 1940–1944
השלטון ההונגרי הפשיסטי, שקיבל את השלטון על צפון טרנסילבניה בספטמבר 1940, השליט בהדרגה משטר של איסורים ומגבלות כנגד היהודים, בתחומי הכלכלה, החברה והתרבות, בהתאם לחקיקה ההונגרית. מיומו הראשון של השלטון ההונגרי נאסרה פעילותה של עיתונות יהודית בפרט ופעילות ציונית בכלל. היהודים פוטרו מהמשרות המשפטיות והציבוריות ומספר התלמידים היהודים הורד מתחת ל-4%. הארגונים היהודים נקטו באמצעים משלהם כדי להתמודד עם המצב החדש והקימו שני בתי ספר תיכוניים, אחד בקלוז' והשני באורדאה. הקהילות האורתודוקסיות והקהילות הנאולוגיות שיתפו פעולה במרכזי סיוע.
בשנת 1942 גייסו שלטונות הונגריה 50,000 איש, 15,000 מהם מצפון טרנסילבניה, מבין הגברים היהודים הכשרים לעבודה (גילאי 18 עד 25 בהתחלה ובהמשך הועלה הרף העליון ל-60), ומרביתם נשלחו לעבודות כפייה בחזית המזרחית, באוקראינה. מבין המגויסים נשאר בחיים אחד משבעה והיתר מתו מרעב, קור, מכות, ירי ושריפה.
יחד עם יהודי צפון טרנסילבניה נשלחו למחנות ההשמדה גם סקולרים סובוטניקים, שסירבו להתכחש ליהדותם.
בשנת 1944 נשלחו למחנה אושוויץ כ־150,000 מיהודי צפון טרנסילבניה. כ־70 עד 75 אחוזים ולפעמים גם 80 אחוזים מהנשלחים הועברו מהקרונות ישירות למתקני ההריגה. הנותרים נשלחו למחנות ריכוז ועבודת כפייה.
על סמך מספרים אלה, ההערכה היא שבתקופה זו הושמדו יותר מ־146,000 יהודים שהגיעו לאושוויץ מצפון טרנסילבניה.
המשלוחים
ביום 3 במאי 1944 בשעה 5:00 התחיל ריכוז יהודי החבל לתוך גטאות, הגדול שבהם הוא גטו קולוז'וואר שהיה בעיר קלוז'. יהודי מרמורש, סאטו מארה, באיה מארה וסביבתן רוכזו ב־11 גטאות ובו זמנית יהודי קלוז', ביסטריצה ואורדאה בודדו. היהודים נשלחו למחנות השמדה ברכבות שעברו דרך תחנת "קושיצה" ובתחנה נרשמו נתונים על מספר הנוסעים והמקום ממנו הובאו, בהתאם לנתונים שנאספו על ידי מנהל התחנה, Miklós Gaskó:
משפטי פושעי המלחמה בקלוז'
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוקם בקלוז', ב-22 ביוני 1945, בית דין עממי, שבו נשפטו פושעי המלחמה, שנמצאו אשמים בפשעים, שבוצעו בצפון טרנסילבניה לרבות ויקטור קפיסיוס שנידון למוות שלא בפניו.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היא האולימפיאדה ה־23 במספר בעת החדשה. היא נמשכה 16 ימים, מ־28 ביולי עד ה־12 באוגוסט 1984. השתתפו בתחרויות 6,829 ספורטאים מ־140 מדינות.
בעקבות החרם שהוטל בהנהגת ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980) החליטו 14 מדינות מן הגוש המזרחי להחרים את אולימפיאדת לוס אנג'לס. בהן ברית המועצות, קובה, גרמניה המזרחית ופולין (אך לא רומניה, שהשתתפה במשחקים). שתי מדינות נוספות, איראן ולוב החרימו אף הן את המשחקים מסיבות אחרות. החרם של ארצות הגוש המזרחי פגע ברמת התחרויות בתחומים שנשלטו באופן מסורתי על ידי נציגיהן. אותן מדינות קיימו במקביל תחרות משלהן בשם "משחקי הידידות".
בניגוד לאולימפיאדות קודמות, שגרמו הפסדי עתק לערים ולמדינות המארגנות, התאפיינה אולימפיאדת לוס אנג'לס בהוצאות קטנות יחסית (עקב תשתית מוכנה של מתקנים ראויים שחסכה את הצורך בהקמת חדשים) ובהכנסות גבוהות, עקב עירוב תאגידים כנותני חסות של המשחקים, המתקנים, והמוצרים הנלווים. כתוצאה מכך, הייתה זו האולימפיאדה הראשונה שמיצתה עד תום את הפוטנציאל המסחרי שלה והסתיימה ברווח כספי - וכך פרצה את הדרך לאולימפיאדות הבאות אחריה.
הוקי שדה
{| cellpadding="2"
נשים
נבחרת הנשים בהתעמלות של רומניה, זכתה במדליית זהב לפני נבחרת ארצות הברית ונבחרת סין.
גברים
נבחרת הגברים בהתעמלות של ארצות הברית, זכתה במדליית זהב לאחר 80 שנה, מאז אולימפיאדת סנט לואיס (1904) בתחרות הקבוצתית, לפני נבחרת סין ונבחרת יפן.
כדוריד
{| cellpadding="2"
כדורעף
{| cellpadding="2"
שחייה
נבחרת השחייה של ארצות הברית לגברים ולנשים שלטה ללא עוררין בתחרויות השחייה, בהיעדרן של נבחרת השחייה לנשים של מזרח גרמניה, בשל החרם על המשחקים. היא זכתה ב-21 מדליות זהב מתוך 29 אפשריות ו-34 מדליות בסך הכל מתוך 53 אפשריות.
מדליות
המדינות שגרפו את מרב המדליות:
המשלחת הישראלית
לאולימפיאדה זו, שלחה ישראל את המשלחת הגדולה ביותר שלה עד אז, עם 33 ספורטאים ב-11 ענפים שונים. על אף זאת, אף אחד מנציגי ישראל לא הצליח להגיע להישגים משמעותיים באולימפיאדה. בשנה זו ייצג עמוס מנסדורף לראשונה את ישראל בענף הטניס באולימפיאדה, ואבירם מזרחי היה הקיאקיסט הישראלי הראשון, כאשר סיים במקום הרביעי בחצי הגמר. כמו כן, נרשמה השתתפות ישראלית ראשונה באיגרוף, התעמלות אמנותית וגלשני רוח.
אקווהפיליה
אקווהפיליה (באנגלית: Aquaphilia; לקוח מהמילה הלטינית aqua ומהמילה היוונית φιλειν) או הידרופיליה (Hydrophilia) הוא צורה של פטישיזם מיני, המוגדר כפאראפיליה. אקווהפיליה היא עוררות מינית ממים או מסביבות מימיות, כגון אמבטיות ובריכות שחייה, וכן מתמונות של אנשים שוחים או מקיום פעילות מינית במים או מתחת למים.
חסידות באניא
חסידות באניא היא חסידות רומנית, ענף מחסידות נדבורנה. האדמו"ר הראשון היה רבי דוד לייפר, בנו של רבי ישכר בער מסאטמר, בנו של רבי מרדכי לייפר מנדבורנה.
תולדות השושלת
רבי דוד לייפר מבאניא שבמרמרוש נולד בשנת תרנ"א. כמנהג בית נדבורנא כיהן באדמו"רות. נרצח בשואה בשנת ט"ז בסיוון תש"ד עם שלושה מילדיו.
בנים נוספים:
הדור השלישי
בני רבי יששכר בער מנדבורנא באניה-בורו פארק: בני רבי מרדכי מבאניה:
Take It Off
Take It Off הוא שיר של הזמרת קשה. השיר יצא לאור כסינגל הרביעי והאחרון מתוך אלבום הבכורה של קשה, Animal, ב-13 ביולי 2010. לשיר יצאו שני קליפים.
הביקורות שקיבל השיר היו תחילה מעורבות אך אחר כך היו חיוביות. השיר דורג במצעדי ארצות הברית, בריטניה וקנדה עוד לפני יציאתו כסינגל. לאחר צאתו כסינגל הגיע השיר לעשרת המקומות הראשונים במצעדי קנדה, אוסטרליה וארצות הברית. עד פברואר 2011 מכר השיר מעל ל-2 מיליון עותקים בארצות הברית.
הסכם אוטרכט
הסכם אוטרכט הוא הסכם שלום שנחתם בחודשים מרץ-אפריל 1713 בעיר ההולנדית אוטרכט ובכך סיים את מלחמת הירושה הספרדית באירופה ואת מלחמת המלכה אן בצפון אמריקה. על ההסכם חתומות ממלכת צרפת בראשותו של לואי הארבעה עשר וממלכת ספרד בראשות פליפה החמישי דוכס אנז'וּ, מצד אחד, ובריטניה בראשות המלכה אן, דוכסות סבויה, והרפובליקה ההולנדית מצד שני.
דיונים ראשוניים
הסיבה למלחמת הירושה הספרדית הייתה היותו של פליפה נכדו של לואי ה-14, כך שהכתרתו הייתה עלולה להיות צעד בדרך לאיחודן של ספרד וצרפת, איחוד שעלול היה לאיים על מדינות אחרות באירופה. לכן, הדיונים הראשונים נסבו סביב מחויבותן של ספרד וצרפת להימנע מאיחוד ממלכותיהן, ונמשכו עד יולי 1712, עת ספרד חתמה על הסכמתה לעניין זה.
ברגע שניתנה ההסכמה הספרדית, חודשו הדיונים, וב-11 באפריל 1713 נחתם ההסכם.
תוצאות ההסכם
פליפה החמישי הוכר כמלך ספרד, אך נכפה עליו לוותר על מקומו בירושה הצרפתית, על מנת למנוע איחוד עתידי בין שתי המדינות.
בכך נפתרה סוגיית איחוד צרפת וספרד. ההסכם שמר על הקיסרות הספרדית, אך מסר את ארצות השפלה הדרומיות, נאפולי, חלק מדוכסות מילאנו וסרדיניה לקיסרות האוסטרית. סיציליה וחלק מדוכסות מילאנו נמסרו לבית סבוי. גיברלטר והאי מנורקה נמסרו לבריטניה. כך, אחיזתה של ספרד באירופה עצמה נחלשה, והאיום הפוטנציאלי על בריטניה ופורטוגל פחת.
לאחר שנחתם ההסכם הוסיפה צרפת להתעמת עם אוסטריה והקיסרות הרומית הקדושה בראשות קרל השישי עד לחתימת הסכם ראשטט ב-1714. ספרד המשיכה במלחמה עם פורטוגל עד 1715, ועם אוסטריה עד 1720. במהלך הדיונים להשגת ההסכם אוזכר המונח מאזן כוחות, והוא משתקף ברוח ההסכם, קרי, אין להתיר לשום מדינה להיות בעלת כוח צבאי כזה שיפר את האיזון בין מדינות אירופה.
פייר רחוב
פייר רחוב (נולד ב-1952) הוא שמו הבדוי של מפיק סרטי תעודה ישראלי-צרפתי.
ביוגרפיה
רחוב נולד באלג'יריה ובגיל 9 עבר לצרפת, בעקבות מלחמת אלג'יריה. בשנת 2000, הוא הושפע מהאנטישמיות שגרמה פרשת מוחמד א-דורה וטען כי א-דורה נהרג על ידי מחבלים פלסטינים ולא כוחות צה"ל. בעקבות המאורע, החל רחוב בצילום סרטים תיעודיים פרו-ישראליים שהאשימו את הרשות הפלסטינית בזיופי סצנות. הוא ידוע בישראל בזכות סרטו "הדרך לג'נין", שהוקרן בערוץ 1, המציג את הקרב בג'נין ומתעד כיצד הפלסטינים שיקרו לעיתונות הזרה, וכיצד הם זייפו וביימו מקרי מוות כתעמולה נגד ישראל.
רחוב הסביר לערוץ 1 את השימוש בשם בדוי בכך שהוא מפחד שבעקבות הסרטים שהוא מפיק גורמים פרו-פלסטינים ינסו להתנקש בחייו. מאוחר יותר הרחיב את הסברו ואמר שכל עיתונאי המדווח מהשטחים חייב להציג דיווחים פרו-פלסטיניים אחרת הוא יזכה להתנכלות אלימה (ואפילו רצח) מצד החמושים הפלסטינים. לכן, רק תחת שם בדוי הוא יכול לעבוד ולדווח מהשטחים מבלי שיחשוש לחייו.
בית התפילה הבהאי בסנטיאגו דה צ'ילה
בית התפילה הבהאי בסנטיאגו דה צ'ילה הוא אחד משמונת בתי התפילה הבהאים ברחבי העולם, והוא מוגדר כ"מקדש האם של דרום אמריקה". תכנון בית התפילה נעשה על ידי חברת האדריכלות "חרירי-פונטריני אדריכלות". האתר שנבחר להקמת המבנה שוכן על שלוחה לרגלי הרי האנדים, מצפון לסנטיאגו דה צ'ילה בצ'ילה, והוא משקיף על ההרים ממזרח לו ועל העמק שממערב לו. הגנים שסביב בית התפילה משתרעים על פני שטח של 70 דונם, שהוא חלק ממחלה בשטח כולל של 1100 דונם. המבנה נחנך ונפתח לציבור באוקטובר 2016, בטקס חגיגי בו השתתפו מאות בהאים מרחבי העולם כמו גם בכירים מצ'ילה וממדינות נוספות ביבשת.
טיסה 4590 של אייר פראנס
טיסה 4590 של אייר פראנס התרסקה ב-25 ביולי 2000 לתוך בית מלון בקומונת גאנס (צפונית לפריז), 100 הנוסעים, תשעת אנשי הצוות וארבעה ששהו במלון נהרגו.
בחקירת התאונה נמצא שהיא נגרמה עקב נזקי גוף זר.
הטיסה
המטוס המריא בשעה 14:42, במהלך ההמראה נגרם תקר לאחד מגלגלי המטוס, והוא התפוצץ. חלקים מהגלגל פגעו במכל הדלק וסדקו אותו, חוט חשמל שהיה בנקודת הפגיעה, נקרע גם הוא וניצוץ מחוט החשמל הביא להתלקחות הדלק שדלף. האש גרמה נזק לכנף השמאלית, והמטוס החל לנטות שמאלה.
הטייסים שמרו על מהירות 370 קמ"ש בגובה של 61 מטר, וניסו לנחות בשדה התעופה לה בורז'ה, דקה וחצי לאחר ההמראה איבד המטוס את כוח העילוי שלו והוא התרסק לתוך מלון "Les Relais Bleus".
חקירת התאונה
חקירת התאונה נערכה על ידי המשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית (BEA), ומסקנותיה פורסמו ב-14 בדצמבר 2004.
הקונקורד עבר עליה, מה שגרם לחתך בגלגל מספר 2. קרע גומי במשקל של כ-4.5 ק"ג, פגע במכל הדלק במהירות של 330 קמ"ש וסדק אותו.
כעבור מספר שניות, בהן דלפו ממכל הדלק כ-75 ליטר דלק בשנייה, הדלק התלקח כתוצאה מניצוץ חשמלי. מנועים 1 ו-2 איבדו כוח בעקבות החום הרב שיצרה השריפה, הטייס ניסה להסתובב ולחזור לנחות בנמל התעופה שארל דה גול, אולם הוא לא הצליח להסתובב, בעקבות תקלה במערכת החשמל של המטוס.
הטייסים כיבו את מנועים 1 ו-2, וכדי לשמור על שיווי משקל, הפחיתו את מהירותם של המנועים 3 ו-4, הקונקורד טס כ-30 שניות בגובה 60 מטר, דקה עשרים ושמונה שניות לאחר ההמראה, איבד המטוס את כח העילוי שלו והתרסק.
החוקרים הגיעו למסקנה כי חתיכת הטיטניום שנפלה ממטוס ה-DC-10, הותקנה תוך הפרה של כללי היצרן.
צוות המטוס
הטייס - כריסטיאן מרטי (Christian Marty) בן 54, צבר 13,477 שעות טיסה, מהן 317 בקונקורד.
טייס המשנה - ז'אן מרכוט (Jean Marcot) בן 50, צבר 10,035 שעות טיסה, מהן 2698 בקונקורד.
מהנדס הטיסה - ז'יל ג'ארדינאוד (Gilles Jardinaud) בן 58, צבר 12,532 שעות טיסה, מהן 937 בקונקורד.
חקירה פלילית
בספטמבר 2005 נחקר מהנדס הקונקורד הנרי פרייה (Henri Perrier) בחשד לרשלנות, מכיוון שבין השנים 1979 ל-2000 נרשמו יותר מ-60 תקריות בהן היו מעורבים צמיגים של המטוס.
ב-12 במרץ 2008 הוגשו כתבי אישום נגד חברת התעופה קונטיננטל איירליינס, ושניים מעובדיה; ג'ון טיילור, מכונאי, וסטנלי פורד, מנהל תחזוקה בחברה. כמו כן הוגש כתב אישום נגד מהנדס המטוס, הנרי פרייה, וקלוד פראנצן, עובד בחברת אירוספטיאל שייצרה את המטוס.
המשפט החל ב-2 בפברואר 2010, פסק הדין התקבל ב-6 בדצמבר 2010.
תומאס בייארד
תומאס פרנסיס בייארד (באנגלית: Thomas Francis Bayard; ) היה עורך דין אמריקאי שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית. שימש גם סנאטור מטעם דלאוור ושגריר ארצות הברית בבריטניה. ניסה להיבחר להיות מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בשנת 1876, 1880 ו-1884.
טיסה 4590 של אייר פראנס
חקירה פלילית
התביעה הצרפתית טענה כי רצועת המתכת לא הותקנה כראוי על מטוס ה-DC-10, מנגד טענו עורכי הדין של קונטיננטל, כי המטוס עלה באש לפני שפגע ברצועת המתכת; עורכי הדין של החברה הבהירו כי יציגו עדויות של כ-20 איש שראו אש במטוס לפני הפגיעה ברצועת המתכת. התביעה טענה גם כי בכירי חברת אירוספטיאל התעלמו מכשלים ידועים במטוס.
תומאס בייארד
ביוגרפיה
בייארד נולד בווילמינגטון שבדלאוור, בנו של הסנאטור ג'יימס בייארד הבן ודור רביעי מצד אביו לכהן בסנאט של ארצות הברית. למד משפטים ובשנת 1851 הוסמך לעריכת דין. תחילה עבד כעוזר במשרדו של אביו ובשנים 1853–1854 שימש תובע מחוזי בדלאוור. בשנים 1854–1858 התגורר בייארד בפילדלפיה ועסק בעריכת דין. לאחר מכן שב לדלאוור ולמשרד עורכי הדין של אביו.
בייארד, כמו אביו לפניו, התנגדו נחרצות למדיניות של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן כנגד מניעת פרישתן של מדינות הדרום מהאיחוד. הוא שירת במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית כקצין זוטר ביחידת "משמר דלאוור" ונעצר בגין התנגדותו להתקפה, אך שוחרר.
טיסה 4590 של אייר פראנס
חקירה פלילית
בית המשפט פסק כי חברת קונטיננטל ומכונאי בחברה אשמים בגרימת מוות ברשלנות. החברה נקנסה בסכום של 200,000 אירו, המכונאי ג'ון טיילור חויב לשלם קנס בסך 2,000 אירו ונגזרו עליו 15 חודשי מאסר על תנאי. יתר הנאשמים זוכו מכל אשמה. אך בנובמבר 2012 התקבל ערעורם של הנתבעים: בית המשפט ביטל את ההרשעה, וקבע כי במעשיהם של קונטיננטל וטיילור אין די כדי לייחס להם אחריות פלילית.
תומאס בייארד
ביוגרפיה
בשנת 1868 נערכו בחירות לסנאט ובייארד נבחר למלא את מקומו של אביו הפורש. כהונתו כסנאטור נמשכה בשנים 1869–1885, במהלכן הוא שימש הנשיא הזמני של הסנאט ובשנים 1879–1881 יו"ר ועדת הכספים. בשנת 1876 בשנים 1876, 1880 ו-1884 הפסיד בהתמודדות המוקדמת במפלגה לבחירת המועמד לנשיאות ארצות הברית. לאחר היבחרו של גרובר קליבלנד לנשיא, מונה על ידו בייארד למזכיר המדינה.
כמזכיר המדינה כיהן בשנים 1885–1889. בין פעולותיו בתפקיד נמנו פתרון הסכסוך בין ארצות הברית לקנדה בנושא זכויות הדיג בצפון האוקיינוס האטלנטי, פתרון המחלוקת עם גרמניה ובריטניה בנושא יישוב סמואה, חתימת הסכם עם ספרד על הקטנת גביית המכס, וכן ניהול המשא ומתן בראשית הסכסוך עם האימפריה הרוסית בנושא ים ברינג.
לאחר סיום כהונתו חזר בייארד לעסוק בעריכת דין. בחירתו המחודשת של קליבלנד לנשיא הביאה בשנת 1893 למינויו לשגריר ארצות הברית בבריטניה, הראשון בתפקיד לשאת בתואר "שגריר". בשנות כהונתו, עד 1897, מתח בייארד ביקורת על מדיניות הסחר של ארצות הברית והעדפתה כלפי בעלי סחורות מסוימים. בגין התנהלותו זו נמתחה עליו ביקורת רשמית מטעם בית הנבחרים של ארצות הברית.
טיסה 4590 של אייר פראנס
הקונקורד אחרי התאונה
לאחר התאונה שונו מספר תקנים במטוס, בהם כבלי חשמל בטוחים יותר, מכלי הדלק חוזקו בסיבי קוולאר, והותקנו במטוסים צמיגים מיוחדים שפותחו במיוחד עבור הקונקורד.
תומאס בייארד
ביוגרפיה
בייארד נישא פעמיים והיה אב לשניים. בנו, תומאס בייארד הבן, כיהן כסנאטור.
טיסה 4590 של אייר פראנס
הקונקורד אחרי התאונה
המטוסים שבו לפעילות ב-7 בנובמבר 2001. בסופו של דבר קורקעו המטוסים סופית ב-24 באוקטובר 2003 עקב ירידה במספר הלקוחות.
פרוגסטין
פרוגסטין הוא פרוגסטרון סינתטי, בעל פעילות ביולוגית דומה לפרוגסטרון. השימוש הנפוץ ביותר בהורמון הוא בטיפול הורמונלי חליפי לנשים בגיל הבלות, שימוש כגלולות למניעת היריון, ושימוש לטיפול במחלות אחרות. בדרך כלל משלבים טיפול בפרוגסטין עם אסטרוגן.
ישנה משפחה גדולה של הורמונים הנקראים פרוגסטינים. החיפוש אחר הורמונים אלה החל לאחר שהתגלה שפרוגסטרון יכול לעכב את הביוץ. עם זאת ישנה בעיה בנטילתו בכדורים עקב זמינות ביולוגית נמוכה, וישנן תופעות לוואי בנטילתו כקרם. הבעיות הללו גרמו למסע חיפוש אחר הורמון דומה שיפעל בצורה דומה ללא הבעיות. להורמונים שנמצאו קוראים פרוגסטינים.
אחמד סבע
אחמד סבע (בערבית: احمد سبع; נולד ב-24 במאי 1980) הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ. בשנת 2012 היה מלך השערים של ליגת העל וזכה בתואר כדורגלן העונה בישראל. כיום הוא מאמן את אחווה כפר מנדא מליגה ב'.
קריירת מועדונים
סבע שיחק במשך 12 שנים בקבוצת הנוער ואף בבוגרים של איחוד מג'ד אל-כרום מעיר הולדתו מג'ד אל-כרום, ישראל.
בעונת 2010/2011 הפך לאחד השחקנים המשמעותיים ביותר של מכבי נתניה, והיה אחד מהגורמים להגעתה של הקבוצה לחצי גמר גביע המדינה ולפלייאוף העליון בליגה. בעונה זו, שוב סיים כמלך השערים של הקבוצה עם 12 כיבושים. ביוני 2011, האריך את חוזהו במכבי נתניה לעוד 3 שנים, עם שכר של 130 אלף דולר לעונה.
בעונת 2012/2013 כבש את שערו השני בקריירה בליגה האירופית, בניצחון 1–0 על קופס הפינית בשלב המוקדמות של המפעל. ב-4 בנובמבר 2012 כבש את השער הראשון וההיסטורי באצטדיון נתניה החדש במשחק הבכורה באצטדיון, בו ניצחה מכבי נתניה 2–1 את הפועל תל אביב. ב-9 במרץ 2013 כבש את שער הליגה ה-50 שלו במכבי נתניה, בהפסד 1–2 למכבי חיפה. בתום העונה ירד עם מכבי נתניה לליגה הלאומית, ועזב את הקבוצה לאחר ששיחק ארבע שנים במדיה, בהן כבש 51 שערי ליגה, ובסך הכל 62 שערים בכל המסגרות.
ב-16 במאי 2013 חתם בקבוצת עירוני קריית שמונה, ששילמה עבורו כחצי מיליון שקלים. סבע לא-הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה, ובינואר 2014 חתם בהפועל רעננה. כעבור חודש ביקש סבע להשתחרר מהפועל רעננה, ולמעשה סיים את העונה.
ב-30 ביולי 2014 חזר סבע לקבוצת הפועל בני לוד מהליגה הלאומית, וחתם על חוזה לעונה אחת במועדון.
בעונת עבר להפועל כפר כנא מליגה א'.
קריירת אימון
ב-13 בנובמבר 2014 עזב את מהמועדון ומונה למאמן-שחקן בקבוצת נעוריו איחוד מג'ד אל-כרום מליגה א'.
בסוף עונת 2015/2016 פרש ממשחק פעיל, ומונה למאמן של איחוד מג'ד אל-כרום.
ביוני 2017 מונה למאמן קבוצת הפועל אום אל-פחם מליגה א', אך כעבור 5 חודשים התפטר מתפקידו.
יאנושהלמה
יאנושהלמה (בהונגרית: Jánoshalma) היא עיירה במחוז באץ'-קישקון, המרכז של נפת יאנושהלמה.
מיקום
העיירה ממוקמת במפגש רכס הלס של מחוז באצ'קה ושל קישקונשאג (Kiskunság). היא ממוקמת כ-20 ק"מ מקישקונהלש לכיוון באיה. האזור הכפרי של אילאנץ' מספק את ערכי הטבע. יאנושהלמה, שהפכה לעיר בשנת 1989, משתרעת על שטח של 132,200 דונם, מתוכם כ-15% הם שטח פנימי, 25% יער, 60% הם שטח חקלאי. סביבתה מוקפת חוות חקלאיות. חלק מבתי המגורים הפכו לאירוח כך שתושבי הערים או הזרים שמבקרים שם יוכלו להכיר את אורח החיים, המנהגים והטעמים של החוות החקלאיות והמשקים מסביב.
יאנושלה הוא יישוב חד-מרכזי אופייני. המוסדות ממוקמים בעיקר בסביבת כיכר בקה, ומחוברים למרחב המרכזי ולמערכת הרחובות כקווים ליניאריים לאורך צירי התנועה.
תחנת הרכבת יאנושאלמה ממוקמת על הרכבת של MÁV באטאסק–באיה–קישקונהלש. 98% מרשת הכבישים באזור הפנימי מרוצפת (אספלט), 75% מהרחובות כוללים מדרכות בטון משני הצדדים.
היסטוריה
יאנושהלמה קיבלה מעמד של עיר רק לפני כמה שנים, אך העבר של היישוב מתוארך לכיבוש הקדם-טורקי. חפירות ארכאולוגיות מוכיחות שעמי רועים נודדים חיו במקום: סרמטים, הונים ואווארים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם היווצרות קו הגבול ההונגרי-סרבי, נותרה מקום מושבם האדמיניסטרטיבי של מחוז באצ'-בודרוג עד לפינוי באיה על ידי הסרבים באוגוסט 1921.
הקהילה היהודית
יהודים התיישבו בעיירה ב-1840. הם התפרנסו ממסחר ומלאכה. הקהילה התארגנה ב-1850 עם ייסוד החברה קדישא ובניית בית הכנסת. אגודת הנשים טיפלה בפעולות סעד והיו במקום מוסדות חינוך עממיים. בשנת 1930 ישבו ביאנושהלמה 382 יהודים.
תקופת השואה
מצבם של היהודים בהונגריה הפרו-גרמנית הורע עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (1 בספטמבר 1939), עם החלת "החוקים היהודיים" (1938 ואילך ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) שהיפלו את היהודים לרעה בתחומי הכלכלה, החברה והתרבות ביאנושהאלמה נשללו רישיונות העבודה של בעלי המלאכה היהודים והוטלו הגבלות על מכירת סחורות על ידם. ב-1941 גויסו הגברים היהודים לשרות העבודה (עבודות כפייה עבור הצבא ההונגרי). 42 יהודים נשלחו לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, והיהודים הועסקו בבניית גשרים, פינוי מוקשים, סלילת דרכים ועוד בתנאים תת-אנושיים. רובם נספו.
במארס 1944, אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה (מבצע מרגרטה), נצטוו היהודים לענוד את הטלאי הצהוב ונאסר עליהם לצאת מבתיהם. ב-10 במאי הועברו כולם לגיטו באצ'למאש (Bácsalmás), בו רוכזו יהודי האזור. ב-25 ביוני 1944 גורשו כל יהודי הגיטו וביניהם 343 יהודי יאנושהלמה, למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לעיירה שרידי הקהילה, והצטרפו אליהם יהודים נוספים מישובי הסביבה ששרדו, 125 סך הכל. הם חידשו את חיי הקהילה. במרוצת הזמן נטשו רובם, וב-1962 נותרו במקום רק 33 יהודים.
אגרטל ה-FA
אגרטל האתגר של התאחדות הכדורגל (אנגלית: The Football Association Challenge Vase) הוא טורניר כדורגל בשיטת גביע המיועד למועדונים הנמנים עם הליגות בדרגים התשיעי, עשירי ואחד-עשר של הליגות באנגליה. בעונת 2008/2009 של הטורניר השתתפו בו 514 קבוצות, ולפני ששת הסיבובים הראשונים ושלבי הנוק-אאוט התקיימו שני סיבובי מוקדמות.
עד 1974 היו הכדורגלנים באנגליה במעמד של מקצוענים או חובבנים. המקצוענים קיבלו שכר מהמועדונים שבהם שיחקו, ותחרויות הגביע היחידות שמועדונים כאלה יכלו להירשם אליהן היו גביע ה-FA ופרס ה-FA (למועדונים מחוץ לפוטבול ליג). שחקנים חובבנים לא קיבלו תשלום מהמועדונים, שלהם הייתה תחרות גביע נפרדת בשם גביע ה-FA לחובבים. ב-1974 החליטה התאחדות הכדורגל האנגלית לבטל את ההבחנה הזאת, ביטלה את גביע החובבים והפעילה לראשונה את טורניר אגרטל ה-FA עבור קבוצות שקודם לכן שיחקו בגביע החובבים. בעונה הראשונה של הטורניר (1974/1975) השתתפו בו למעלה מ-200 קבוצות. משחק הגמר נערך באצטדיון ומבלי הישן מול 9,000 צופים, ובו גברה הודסדון טאון (הליגה הספרטנית) על אפסון אנד אוול (ליגת העל של סארי) בתוצאה 2 - 1.
הקבוצות הבכירות ששיחקו בגביע החובבים עברו להתחרות במסגרת פרס ה-FA, ואלו מהדרגים הנמוכים עברו לטורניר האגרטל. נכון לשנת 2008 הטורניר מיועד לכל הקבוצות ברמה החמישית עד השביעית של מערכת הליגות הלאומית, שהיא הרמה התשיעית עד הרמה ה-11 במבנה ליגות הכדורגל באנגליה, אם כי מועדונים מליגות אחרות יכולים להשתתף בטורניר בהנחה שהאצטדיונים שלהם עונים על דרישות מסוימות.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 זכו בטורניר קבוצות מחלקים רבים של אנגליה, כגון ויקהאם מליגת וירסייד שבצפון-מזרח ופורסט גרין רוברס מהליגה ההלנית שבדרום אנגליה. האלסואן טאון הייתה לקבוצה השנייה בתולדות המפעל שזוכה בו בשתי עונות רצופות (1985 ו-1986). טיברטון טאון הפכה לקבוצה השלישית שעושה זאת, עם זכיות ב-1998 וב-1999. בשנת 2003 הייתה בריג טאון לקבוצה הרביעית שזוכה בטורניר יותר מפעם אחת, שבע שנים לאחר שזכתה בו לראשונה.
רשימת הזוכות
מפתח:
לוטה זלצברגר
לוטה זלצברגר (י"ט באלול תרפ"ג 31 באוגוסט 1923 – ז' בטבת תשנ"ה 10 בדצמבר 1994) הייתה מרצה ומנהלת בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית, סגנית ראש עיריית ירושלים ומייסדת ויושבת ראש של המוקד להגנת הפרט.
ראשית חייה ובשואה
לוטה זלצברגר נולדה בפרנקפורט שבגרמניה למשפחת וורשנר, משפחה דתית-חרדית שהשתייכה לזרם אגודת ישראל הגרמנית. לאביה, שנולד וגדל בהמבורג, היו שני אחים, אחד הפך לפסיכואנליטיקאי בציריך והשני היה רב. אביה היה איש עסקים שעלה מדרגת פקיד למעלת שותף בעסק ליצור מתכות. ב-1933, עם עליית הנאצים, עזבה המשפחה לאמסטרדם. את שנות התיכון שלה עשתה זלצברגר באמסטרדם, שם למדה בבית ספר ציבורי-כללי, שבו גם למדה אנה פרנק, אותה הכירה. לאחר שכבשו הנאצים את הולנד הצליחה המשפחה להוציא דרכונים זרים קולומביאניים והיו בין האחרונים שנאסרו (הם לא גרו בשכונה יהודית, אלא בדרום אמסטרדם). באמצע ארוחת הבוקר של שבת בשלהי 1943 נעצרו. לוטה, אימה ואחותה נשלחו לראוונסברוק, שם הועבדו בכפייה בחברת סימנס. האם, פרדריקה וורשנר, מתה בראוונסברוק. כנראה בעקבות השתדלות של ידידי המשפחה בשוודיה, הגיעה מברלין הוראה להעביר את לוטה ואחותה מרגרט שהיו בסוף שנות העשרה לחייהן לטרזיינשטט, שנתפס אז בעיני העולם כמחנה טוב יותר לעומת המחנות האחרים. לפני שהוכנסו למחנה רואיינו לוטה ואחותה אישית על ידי אדולף אייכמן, כדי לדעת שהן אינן יודעות על הפתרון הסופי, הן אמרו כי אינן יודעות דבר ואייכמן איים שאם תספרנה משהו במחנה, הן "תעלינה בארובה". הפגישה עם אייכמן והדברים מפיו על הפתרון הסופי הביאו את לוטה לימים להיות עדת ראייה במשפט אייכמן בשנת 1961. לאחר הכנסתן למחנה שם פגשו הרבה מכרים מהולנד, סיפרו מרגרט ולוטה לחבריהן על הפתרון הסופי אך איש לא האמין להן.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, כשהגרמנים נסוגו מטרזיינשטט וחיל החלוץ הרוסי הגיע למקום עם הוראה מפורשת שכולם נשארים, הצליחו מרגרט ולוטה לברוח ולעשות את הדרך בטרמפים חזרה לאמסטרדם, שם הגיעו לביתן וגילו אותו כפי שעזבו אותו, עם כלי ארוחת הבוקר של שבת ערוכים. הסתבר שהשכן, שהיה קונסול של הונגריה באמסטרדם, שמר על הבית ומנע מהנאצים לבזוז אותו. מכיוון שגורל קומץ היהודים שחזרו מהמחנות לאמסטרדם לא שפר עליהם באותה מידה, הקימו לוטה ומרגרט "קומונה" בביתן, ובמשך כשנתיים אירחו בביתן שלוש משפחות נוספות שבתיהן נבזזו.
עבודה סוציאלית
ב-1949 נסעה זלצברגר לניו יורק על מנת ללמוד עבודה סוציאלית באוניברסיטת קולומביה והיא התארחה אצל אחות נוספת שלה שעברה לניו יורק מטעמים משפחתיים עוד לפני עליית הנאצים לשלטון. אחרי סיום הלימודים החליטה לבוא לישראל וחזרה בשאלה. היא התחילה לעבוד בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית שזה עתה הוקם והכירה את בעלה לעתיד מכבי זלצברגר. מאז ועד מותה התגוררה בירושלים.
בשנת 1964 קיבלה יחד עם יונה רוזנפלד מענק של 96,000 דולר ממשלת ארצות הברית לתכנון מרכז לטיפול במשפחות נזקקות. במאי 1966 פרסמה עם רוזנפלד בדבר סדרת מאמרים שביקרה את הטיפול של מדינת ישראל בשכבות החלשות וקראה למדיניות רווחה מתוכננת במדינת ישראל.
זלצברגר הייתה חברת סגל בבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית עד אחרית ימיה. פעמיים הייתה מנהלת בית הספר. מחקריה עסקו בנושא של אי-שוויון בחלוקת הכנסות, פערים חברתיים, ומחקרי עומק בנושאי מצוקות חברתיות. היא הייתה מחלוצות התחום בישראל. תחום מחקרי אחר שבו עסקה יחד עם בעלה מכבי זלצברגר ושרה מגידור (אשתו של מנחם מגידור, לימים נשיא האוניברסיטה העברית) היה תכנון משפחה.
פעילות ציבורית
באמצע שנות השמונים, כתגובה לתנועתו של מאיר כהנא, הקימה יחד עם מיכל זמורה-כהן את הארגון "סובלנות" שקורא לתרבות שיח השונה מזו הקיימת בציבוריות הישראלית. עם תחילת האינתיפאדה הראשונה, בעת כהונתה כסגנית ראש העיר, הקימה זלצברגר את המוקד להגנת הפרט. היעד הראשוני של המוקד היה לסייע לפלסטינים שנפגעו מאלימות מכוחות צה"ל, לקבל טיפול בבתי חולים ולהגיש תלונות במשטרה. המוקד ופעולותיו התרחבו במהלך השנים לטיפול בהפרות זכויות אדם בשטחים והוא קרוי כיום 'המוקד להגנת הפרט ע"ש לוטה זלצברגר'.
לבעלה מכבי זלצברגר ומשפחתו היו קשרים ענפים מלפני קום המדינה עם משפחות פלסטיניות בשועפאט, בית חנינא, רמאללה וירושלים. בעקבות מלחמת ששת הימים התחדשו קשרים אלו והתרחבו (למשל עם משפחת שחאדה ברמאללה), ביתם של בני הזוג זלצברגר שימש נקודת מפגש לשיחות בין ישראלים לפלסטינים. בשנות השמונים הייתה לוטה זלצברגר בין המקימים של ארגון IPCRI (Israeli Palestinian Cooperation), שעסק בשיחות על פתרון הבעיה הפלסטינית, כולל עם נציגים של אש"ף, הרבה לפני הסכם אוסלו.
בנה הוא פרופסור עלי זלצברגר, הדיקן לשעבר של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה.
ז'ונג ג'אנג
ז'ונג ג'אנג (בסינית מפושטת: 张 戎; בסינית מסורתית: 張 戎; בתעתיק פין-יין: Zhāng Róng; בתעתיק וייד-ג'ילס: Chang Jung. בהגייה מנדרינית: . נולדה ב-25 במרץ 1952) היא סופרת בריטית ילידת סין המתגוררת כיום בלונדון.
עיקר פרסומה בא לה בזכות האוטוביוגרפיה המשפחתית שלה "ברבורי פרא", שנמכרה במעל 10 מיליון עותקים ברחבי העולם, אך נאסרה ברפובליקה העממית של סין. ספר נוסף שכתבה ג'אנג היא הביוגרפיה "מאו: הסיפור הבלתי נודע", על חייו של מאו דזה-דונג, אותה כתבה יחד עם בעלה, ההיסטוריון האירי ג'ון האלידיי.
פיגוע יום הזיכרון (צפון אירלנד)
פיגוע יום הזיכרון (כונה גם טבח יום הפרגים) הוא כינוי לפיגוע טרור שנערך בעיירה אניסקילן שבצפון אירלנד ב-8 בנובמבר 1987. מטען חבלה שהונח על ידי אנשי הצבא האירי הרפובליקני (IRA) התפוצץ ופגע בקהל אזרחים, שהתאספו בקרבת אנדרטת המלחמה המקומית לקראת טקס יום הזיכרון השנתי. בפיגוע נהרגו אחד עשר אנשים ו-63 נפצעו. הפיגוע גרר גינויים חריפים וגרם ל-IRA נזק תדמיתי ופוליטי חמור.
הפיגוע
מטען החבלה, שמשקלו היה כ-18 קילוגרמים, הורכב באירלנד, הועבר דרך גבולה עם צפון אירלנד והובא לאניסקילן בהעברה מיד ליד על ידי עשרות אנשי IRA, שנועדה למנוע מעקב אחריהם וסיכול של הפיגוע. קיימת מחלוקת האם הפיגוע היה יוזמה בדרג מקומי או דרג ביניים של הארגון, או שהיא אושרה על ידי הנהגתו בצפון אירלנד.
המטען, שהיה מונח בתוך תיק ספורט, הוטמן מאחורי קיר חיצוני של מרכז קהילתי בעיירה (בבעלות כנסייה רומית קתולית מקומית), ששכן במרחק של מטרים מעטים מאנדרטת המלחמה. טקס הזיכרון נועד להתחיל בשעה 11:00, והמטען כוון להפעלה באמצעות מנגנון השהייה לשעה 10:43.
המשטרה המקומית סרקה לקראת הטקס את נתיב מצעד הזיכרון לגילוי חומרי נפץ בסיועם של כלבי גישוש, אך לא בדקה את הבניין שבו הוטמן המטען, אשר נחשב כבטוח.
בעת שהמטען התפוצץ צעדו לעבר האנדרטה חיילים מרגימנט ההגנה של אלסטר, בעוד שאזרחים התאספו במקום לשם צפייה בטקס. ההתפוצצות גרמה הרס נרחב למבנה המרכז הקהילתי והמטירה הריסות על הקהל, שחלקו ניצב ממש לצידו. הרחוב כולו כוסה בהריסות מהבניין. אחד עשר אנשים נהרגו - עשרה אזרחים ושוטר אחד. ביניהם היו שלושה זוגות נשואים. 63 אנשים נפצעו, מהם 19 באופן קשה. בפצועים נכללו 21 ילדים ובני נוער. אחד הפצועים נפטר לאחר שהיה שרוי בתרדמת במשך 13 שנים והיה לקורבן השנים עשר של הפיגוע. כל הנפגעים היו פרוטסטנטים. איש עסקים מקומי הנציח במצלמת וידאו את המהומה שלאחר ההתפוצצות ואת ההרס שהותירה וצילומיו שודרו בטלוויזיה ברחבי העולם.
מספר שעות לאחר ההתפוצצות צלצל איש ה-IRA לתחנת רדיו בצפון אירלנד והודיע כי הארגון הניח מטען חבלה בן 68 קילוגרמים בעיירה טאליהומון (Tullyhommon), כ-30 קילומטרים מאניסקילן, אך הוא כשל מלהתפוצץ. המטען אותר בקרבה מיידית לאתר טקס יום הזיכרון שנערך באותו יום בעיירה ונוטרל על ידי המשטרה.
לאחר הפיגוע
ה-IRA פרסם התנצלות על הפיגוע וטען שהפצצה נועדה לפגוע בחיילים שעמדו לצעוד בטקס ולא באזרחים. נמסר שהארגון פירק את שתי היחידות שהכינו את הפיגוע. פרשן שכתב ספר אודות הפיגוע הגיב על כך באומרו שגם אם נעשתה טעות ביחס למועד ההפעלה של המטען, הרי שהארגון היה פזיז בכל הנוגע לסיכון לחיי אזרחים.
הפיגוע גרר גינויים חריפים בבריטניה ובאירלנד ומחוץ להן ותואר כמעשה פראי וברברי. גם תומכי התנועה הרפובליקנית בצפון אירלנד נחרדו ממנו וראו בו מכה למטרתם. עיתונה השבועי של מפלגת השין פיין כינה את הפיגוע "טעות מונומנטלית" שתחזק את מתנגדי ה-IRA.
בימים ובחודשים שלאחר הפיגוע התרחשו בצפון אירלנד מספר פעולות טרור מצד יוניוניסטים, שנעשו כנקמה עליו. במרץ 1988 ביצע טרוריסט יוניוניסט בודד את הפיגוע בבית הקברות מילטאון בבלפסט, שלדבריו נועד לפגוע באנשי ה-IRA באופן דומה למה שעשו באניסקילן.
טקס הזיכרון באניסקילן נערך מחדש שבועיים לאחר הפיגוע בהשתתפות קהל של כ-5,000 איש לרבות ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר.
בעת הפיגוע התנהל משא ומתן בין ממשלות בריטניה ואירלנד בנוגע לחקיקת חוק הסגרה חדש, שיאפשר להסגיר חשודים בטרור מאירלנד לבריטניה. אירלנד דרשה בתמורה הכנסת שינויים במערכת המשפטית שנהגה בצפון אירלנד. הפיגוע הביא להחלשת ההתנגדות באירלנד לחוק החדש והוא אושר בהמשך עם כמה שינויים בנוסחו.
בשנת 2002 הושלמה הקמתו של מבנה חדש במקום המבנה שנהרס בפיגוע. המבנה החדש נקרא "מרכז קלינטון" על שמו של נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון.
עד היום לא הועמד איש לדין בקשר לפיגוע.
פלאופסילופטרוס
פלאופסילופטרוס (שם מדעי: Paleopsilopterus; משמעות השם: "פסילופטרוס עתיק") הוא סוג נכחד של עוף אימה קטן ממדים מסדרת הקריאמאים, אשר חי בערבות אמריקה הדרומית במשך הפלאוגן בתקופת הפלאוקן עד האאוקן, לפני 58.7-48.6 מיליון שנה. מאובני עוף זה התגלו בריו דה ז'ניירו שבברזיל ב-1985 וכללו בעיקר עצמות של החזה המשמשות בדרך כלל לתעופה. היה בסוג מין אחד - Paleopsilopterus itaboraiensis.
לעומת מיני פורוסרקוסים אחרים היה הפלאופסילופטרוס קטן בהרבה ונחשב לקדום מבין כל עופות המשפחה, אם כי כמה חוקרים מפקפקים בשייכותו אליה. בימינו משויך הפלאופסילופטרוס לתת-המשפחה Psilopterinae, יחד עם הפרוקריאמה (Procariama) והפסילופטרוס (Psilopterus), כאשר אף אחד מהם לא עלה על מטר אחד בגובהו. למרות זאת הם היו יותר גדולים משאר העופות בסביבתם ועם מקורם הגדול והמעוקל יכלו לפצוע טרף בצורה קשה.
ככל הנראה שכן הפלאופסילופטרוס ביערות, כאשר התהלך על הקרקע וצד זוחלים ויונקים קטנים בעזרת מקורו הגדול.
קפריס
קפריס (Caprice) היא מסעדה צרפתית השוכנת במלון ארבע העונות בהונג קונג.
המסעדה
בתקרת חדר האוכל תלויות ארבע מנורות בדולח גדולות, המטבח הגדול פתוח, וניתן לראות את צוות המטבח במלאכתו ומעליו תלויה מנורת בדולח גדולה. יש חלונות מהרצפה לתקרה המביטים על נמל ויקטוריה וקאולון. במסעדה מאה מקומות ישיבה, יש בה גם בר וטרקלין אורחים ושלושה חדרי אוכל פרטיים שבכל אחד מהם תפוסה של 16 אורחים.
השפים והאוכל
חלק מצוות המסעדה הגיעו ממסעדת "לה סינק" (Le Cinq) במלון ארבע העונות ג'ורג' החמישי בפריז. שף המסעדה, ונסאן תיארי (Vincent Thierry), היה בה סו-שף (סגן-שף). במסעדת קפריס עובד תיארי בצוותא עם 25 שפים והוא מעניק פרשנות מודרנית למטבח הצרפתי. חלק גדול מחומרי הגלם בהם הוא משתמש מובאים מצרפת וחלקם אסיאתיים. בין המנות שהגה נמצאות מקפא ואסאבי וקוויאר אוסטרה, רביולי לנגוסטין ושקדי עגל, פילה של דג סול עם ירקות אביב בתחליב למון גראס. שף הקינוחים הוא לודוביק דוטה (Ludovic Douteu). בין המטעמים שיצר נמצאים חומיות עם קונפי משמש וגלידת קקאו, פרופיטרול פטל עם גלידת מנטה ארומטית ורוטב היביסקוס חם.
לורנס סטרול
לורנס שלדון סטרולוביץ' (באנגלית: Lawrence Sheldon Strulovitch; נולד ב-11 ביולי 1959), נודע בעיקר כלורנס סטרול, הוא משקיע ומיליארדר יהודי-קנדי. עיקר פעילותו העסקית מתרכזת בתחום האופנה. מחזיק באוסף גדול של רכבי פרארי ומשמש כבעלים של קבוצת מרוצי הפורמולה 1 אסטון מרטין (נקראה בעבר רייסינג פוינט). בנו, לאנס, מתחרה כנהג בקבוצה.
אופנה
סטרול החל את פעילותו כיבואן של המותג פייר קרדן ולאחר מכן ראלף לורן לקנדה. בשנת 1989 הקים, יחד עם המשקיע ההונג קונגי סיילס צ'ו, את חברת "Sportswear Holdings" שרכשה את השליטה במותג טומי הילפיגר. השניים הובילו אסטרטגיה של התרחבות המותג לאביזרים, בשמים, מכנסי ג'ינס וזיכיונות על המותג באירופה ובאסיה. תחת ניהולם הוכפלו מכירות המותג בכל שנה עד להנפקת החברה בשנת 1992. בשנת 2006 מכרו את החברה בסכום של 1.6 מיליארד דולר. בתחילת שנות האלפיים השקיעו השותפים בחברת התכשיטים "Asprey & Garrard". בשנת 2003 רכשו 52% מהמותג מייקל קורס תמורת 85 מיליון דולר ובשנת 2011 מכרו את חלקם בכ-1.9 מיליארד דולר.
רכב וספורט מוטורי
סטרול מחזיק באוסף מכוניות גדול, הכולל כמה עשרות דגמי פרארי. בשנת 2013 רכש במכירה פומבית פרארי 275 GTB ספיידר מודל 1967 תמורת 27.5 מיליון דולר, סכום שיא באותו הזמן ששולם עבור פרארי. האוסף כולל גם מספר רכבים מתוצרת מקלארן ופורד GT40. בנוסף, מחזיק סטרול בסוכנות למכירת רכבי פרארי בקוויבק.
בשנת 2000 רכש את מסלול מרוצי המכוניות מון-טרמבלה (Mont-Tremblant) בקוויבק. באוגוסט 2018 רכש את קבוצת פורס אינדיה, המתחרה באליפות הפורמולה 1, לאחר שנקלעה לקשיים כלכליים ושינה את שמה לרייסניג פוינט.
משפחתו
לורנס נולד במונטריאול למשפחה יהודית. אביו, ליאו סטרולוביץ' היה גם הוא יזם בתחום האופנה. סטרול נשוי לקלייר-אן, מעצבת אופנה, ממוצא בלגי. בבעלותה מותג האופנה "Callens", הקרוי על שם משפחתה לפני נישואיה.
לאנס, בנו הבכור, הוא נהג מרוצים המתחרה באליפות הפורמולה 1 עבור קבוצת אסטון מרטין. סטרול השקיע רבות בקידום קריירת המרוצים של בנו. על פי הערכות שונות הסכום שהושקע בו מילדותו עד שהגיע לפורמולה 1 עומד על 80 מיליון דולר. בתו, קלואי, היא זמרת פופ.
מקורו של העולם
מקורו של העולם (בצרפתית: L'Origine du monde) היא יצירתו המפורסמת של הצייר הצרפתי גוסטב קורבה משנת 1866. זו תמונת שמן על בד שגודלה 55 סנטימטרים על 46 סנטימטרים, המתארת את הפות ושער הערווה, החלק התחתון של אגן הירכיים, הבטן והשד הימני של אישה עירומה השוכבת על מיטה ומפשקת את רגליה.
העמדתה של הסצנה בין הירכיים והחזה מדגישה את האירוטיקה של היצירה. יתרה מזאת, היותה של הפיטמה זקורה והאודם בשפתי הפות מרמזים על כך כי האישה המתוארת בתמונה קיימה זה עתה יחסי מין. היצירה מוצגת במוזיאון ד'אורסה שבפריז.
היסטוריה רצופה בשמות מפורסמים
לאורך כל ההיסטוריה של היצירה, מימי חליל ביי ועד ז'אק לאקאן, "מקורו של העולם" מקושרת לאנשים מפורסמים, אשר שמירת הסוד שלהם לגבי התמונה נוגדת לרוב את אופייה הפומבי של עבודתם ואת המוניטין שיצאו להם.
דוגמנית בעלת זהות מפוקפקת
בזמן שצויר הציור, הדוגמנית האהובה על קורבה הייתה נערה צעירה בשם ג'ואנה היפרנן, הידועה אף כ"ג'ו". יש הסבורים שמאהבה, ג'יימס מקניל ויסלר, צייר אמריקאי ומעריץ של קורבה, הציע אותה לקורבה כדוגמנית.
בשנת 1866 צייר קורבה את הציור "האירית היפהפייה" (בצרפתית: "La belle Irlandaise"), הידוע גם כ"דיוקנה של ג'ו". כפי הנראה באותה תקופה צויר גם "מקורו של העולם", ייתכן תוך שימוש באותה דוגמנית. דבר זה יכול, אולי, להסביר את ניתוק היחסים הברוטלי בין קורבה ובין ויסלר, שהתרחש זמן קצר לאחר שפורסמה התמונה; זאת, על אף שהביוגרפים של ויסלר מצביעים לרוב על ציור אחר – "הנערות הנמות" – כגורם לניתוק יחסיהם.
צבע שערה האדום של ג'ו אינו תואם את הצבע השחור של שער הערווה המופיע בתמונה "מקורו של העולם", לכן עלתה בספטמבר 2018 הסברה שהדוגמנית ליצירה הייתה קונסטאנס קווניו, רקדנית בלט שחורת שער שהייתה פילגשו של הדיפלומט העותמאני חליל שריף פאשה. בכל זאת, עדיין יש המחזיקים בדיעה כי ג'ואנה היפרנן היא המודל ששימשה את קורבה לציורו.
בעבודתו "הרומן של המקור" (יצירה בת 420 עמודים העוסקת כולה בציור "מקורו של העולם"), מרמז ברנאר טייסדר כי היפרנן הייתה הדוגמנית לציור. ציור של קורבה המתאר את ראשה של האישה השוכבת בציור "מקורו של העולם" התגלה בשנת 2013. הציור מתאר את ראשה של הדוגמנית היפרנן ונחתך מהציור המקורי, כנראה כדי לחסוך ממנה אי-נעימות.
בספטמבר 2018 טען ההיסטוריון הצרפתי קלוד שופ (Claude Schopp), בעקבות גילוי מכתב של אלכסנדר דיומא הבן לז'ורז' סאנד, שהדוגמנית לציורו של קורבה הייתה רקדנית בלט בת 34 בשם קונסטנס קווניו (Constance Queniaux), שהייתה פילגשו של חליל ביי, מי שהזמין את הציור מקורבה. לדעתו של קלוד שופ על זהות המודל ל"מקורו של העולם" הצטרפה גם ראש מחלקת ההדפסים של הספרייה הלאומית של צרפת, סילבי אובנה (Sylvie Aubenas).
כמה בעלים בחשאי
חליל שריף פאשה המכונה חליל ביי, דיפלומט טורקי ושגרירהּ לשעבר של האימפריה העות'מאנית באתונה ובסנקט פטרבורג, אשר התיישב בפריז, הוא שהזמין את הציור מקורבה, לאוסף התמונות האירוטיות שלו שכבר כלל תמונה אחרת של קורבה: "הנערות הנמות".
בעליה הפרטי האחרון של התמונה היה הפסיכואנליטיקאי ז'אק לאקאן. הוא רכש את התמונה ב-1955, והציב אותה בבית הכפר שלו בגיטראנקור. לאחר מותו של לאקאן ב-1981 הסכים שר האוצר הצרפתי להסדיר את עניין מס הירושה שהכביד על משפחתו, באמצעות העברת התמונה למוזיאון ד'אורסי.
השפעתו של הריאליזם
"מקורו של העולם" צוירה בתקופה שבה הטילו ספק בערכי המוסר. התמונה היא בעלת השפעה ניכרת הן מבחינה אמנותית והן מבחינה תרבותית, השפעה בה ניתן להבחין אף כיום.
יצירה פרובוקטיבית
במהלך המאה ה-19 עברה הצגתו של הגוף האנושי מהפכה, שהאחראים העיקריים לה היו קורבה ואדואר מאנה. קורבה דחה את דרך הציור האקדמית ואת ציורי העירום אשר הציגו את הגוף האנושי באופן אידיאלי, חלק מפגמים ו"נקי", אך גם התריע כנגד מוסכמות החברה הצבועה בזמנו, תקופת הקיסרות השנייה, שבה היו האירוטיקה ואף הפורנוגרפיה מקובלים במסגרת ציורים שעסקו במיתולוגיה.
קורבה התעקש כי מעולם לא שיקר בציוריו, והריאליזם שלו המשיך לבחון את גבולות המותר להצגה בציור. "מקורו של העולם" חשף את החלקים שמאנה ביקש להסתיר בציורו "אולימפיה". הסופר מקסים דו קמפ תיאר את ביקורו אצל רוכש התמונה ואת חוויית הצפייה בה כ"מילה האחרונה של הריאליזם".
השפעה כיום
בפברואר 1994 עיטרה התמונה את עטיפת הספר "הערצה מתמדת" ("Adorations perpétuelles") מאת הסופר ז'אק הנריק. המשטרה הורתה למספר חנויות בצרפת להסיר את הספר מחלונות הראווה שלהן. חלק מן החנויות הסכימו להוראה, חלק סירבו לה, וחלק הסירו את התמונה מיוזמתן. הסופר ראה בהוראה משום צנזורה.
אף על פי שערכי המוסר והטאבו השתנו מאז צוירה התמונה, במיוחד בשל הפורנוגרפיה והקולנוע, התמונה נותרה פרובוקטיבית. הגעתה למוזיאון ד'אורסי גרמה להתרגשות. שומר חמוש הוצב באופן תמידי על תמונה זו.
דנה גילרמן
האמנית דנה גילרמן תיארה יצירה שלה המבוססת על ציורו של קורבה:
נעם פרתום
בספר שיריה של נעם פרתום, "להבעיר את המים באש", שיצא לאור בשנת 2012, נכלל השיר "מקורו של העולם", שתחילתו במילים "אני סוגרת את השערים שבין רגלי עד להודעה חדשה", בהמשכו יש התייחסות מרומזת לציור, "מקורו של העולם התגלה כרקוב", ולקראת סופו מופיעה התייחסות מפורשת לציור:
מיכאל ליאני
בפרויקט "עין הרע" משנת 2016 הציג מיכאל ליאני תצלום מטופל בו מוצג איבר המין הנשי של מעצבת האופנה ג'ניפר קים כפרפרזה לציור "מקורו של העולם". בתצלום אבר המין מופיע אטום לחלוטין לאחר שעבר עיבוד דיגיטלי. בראיון לאתר מאקו מספר ליאני "הצילום הזה מסמל בעיניי בדיוק את הגבול בין הפורנוגרפי לאומנותי, כשבמרכזו איבר מין מחוק לגמרי ועדיין מצולק. כלומר, לא משנה איזה איבר היה שם אלא מה שקיים שם עכשיו, מעיין ברבי מודרנית".
בשנת 2018 העבודה הוצגה בתערוכה "חשומה" שאצר שרון תובל בבית האמנים תל אביב.
ויקטור פרנקנשטיין (סרט)
ויקטור פרנקנשטיין (באנגלית: Victor Frankensein) הוא סרט מדע בדיוני, אימה ודרמה משנת 2015, שמבוסס על הרומן הקלאסי של מרי שלי, "פרנקנשטיין". הסרט מבוים על ידי פול מקגיגן והתסריט נכתב על ידי מקס לנדיס. בסרט מככבים ג'יימס מקאבוי כדוקטור פרנקשטיין ודניאל רדקליף כאיגור, הסרט הופץ על ידי "20th Century Fox" ב-25 בנובמבר 2015.
עלילת הסרט
בלונדון, סטודנט לרפואה שאפתני בשם ויקטור פרנקנשטיין מבקר בקרקס, שם הוא מציל לוליינית פצועה בשם לורליי, בסיועו של גיבן חסר שם המשועבד על ידי מנהיג הקרקס, ובעל רגשות כלפי לורליי. מורשם מהידע העצום של הגיבן על אנטומיית האדם, שנרכש מספרים גנובים, ויקטור מציל אותו, מנקז את הציסטה שעל גבו (מה שגורם לחריגה הפיזית של הגיבן) ומפתח רתמה כדי לשפר את היציבה שלו, ולאחר מכן מכנה אותו "איגור". לאחר מכן, השניים מתעסקים בניסויים המתמשכים של ויקטור ליצור חיים באמצעים מלאכותיים, מה שמעורר את זעמו של מפקח המשטרה הדתי, רודריק טורפין, שתופס את הניסויים שלהם כחטא. לאחר שאיגור מציע להשתמש בחשמל להחיות את יצירותיהם, ויקטור רוכש חלקים מחיות מתות ויוצר שימפנזה מפלצתית שזוכה לכינוי "גורדון".
בינתיים, איגור מתאחד עם לורליי, שכעת מתחזה לפילגשו של ברון הומוסקסואל הנמצא בארון, והשניים מתאהבים, מה שמערער את ויקטור, שרואה את לורליי כהסחת דעת. איגור מזמין את לורליי לצפייה בניסוי שלהם, שמשתבש כאשר גורדון בורח וזורע הרס באוניברסיטה לפני שנהרג על ידי ויקטור ואיגור. לורליי מזועזעת מניסוייו של ויקטור ומבקשת מאיגור להניא אותו מכך, אבל איגור מסרב לעשות זאת בידיעה שוויקטור מונע על ידי הצורך לכפר על אשמתו העקיפה במותו של אחיו הבכור, הנרי, שאביו השתלטן של ויקטור, הברון פרנקנשטיין, מאשים בו את ויקטור. ויקטור מגורש מהמכללה בעקבות השיטות לא השגרתיות שלו, ולאחר מכן פונה אל חברו העשיר ללימודים, פיניגן, שמעוניין שוויקטור ייצור יצור מלאכותי דמוי אדם.
ויקטור ואיגור בונים גולם שמכונה "פרומתאוס", אבל מערכת היחסים ההדוקה של איגור עם לורליי גורם לקרע ביניהם. זמן קצר לאחר מכן, טורפין ואנשיו פושטים על מעבדתו של ויקטור, נחוש בדעתו להרוס את המצאותיו, ובמהלך קטטה עם ויקטור, טורפין מאבד את שתי ידיו ואחת מעיניו, ואילו ויקטור ואיגור ניצלים על ידי אנשיו של פיניגן ונלקחים לאחוזה של משפחתו בסקוטלנד, שם פיניגן מספק להם את הכספים הדרושים כדי לבנות את פרומתאוס. איגור חושד בכוונותיו ועוזב לאחר שמסתכסך עם ויקטור. פיניגן מאוחר יותר חוטף את איגור וחושף את תוכניותיו להרוג את ויקטור לאחר שייצור את פרומתאוס. פיניגן זורק את איגור לתוך נהר התמזה, שמצליח להימלט ולהתאחד עם לורליי, שסועדת אותו.
ברגע שהוא מתאושש, איגור חוזר לאחוזתו של פיניגן עם לורליי על מנת להציל את ויקטור, ומוצא את ויקטור על סף פריצה בהחייאתו של פרומתאוס. ויקטור מתעלם מתחינותיו של איגור לא להפעיל את המכונה, בדיוק בזמן שטורפין מגיע באופן לא צפוי, ופותח באש על המכונות. למרות התערבותו, פרומתאוס קם לתחייה ומתפרע במעבדה, תוך כדי שהוא הורג פינגן וטורפין. ויקטור מבין את טעותו ומשתף פעולה עם איגור כדי להרוג את פרומתאוס על ידי דקירת שני לבבותיו. איגור נפגע באופן חמור במאבק ומתמוטט בזרועותיו של ויקטור.
איגור מתאושש, לאחר שהוחזר אל לורליי. רק אז הוא מוצא מכתב שנכתב לו על ידי ויקטור, שם ויקטור מתנצל על כל הסבל שהוא גרם לו ומכנה את איגור - "היצירה הגדולה ביותר שלו". איגור מתאחד עם לורליי ומקים איתה חיים משותפים, בעוד שוויקטור הולך לכפר סקוטי בחיפוש אחר תגליות חדשות.
פיתוח
הפרויקט הוכרז לראשונה על ידי "20th Century Fox" בשנת 2011 עם מקס לנדיס כתסריטאי הסרט. פול מקגיגן הוכרז כבמאי בספטמבר 2012. דניאל רדקליף החל באותה התקופה במשא ומתן להצטרף לסרט והוא הצטרף רשמית לצוות השחקנים כאיגור במרץ 2013. ביולי 2013, ג'יימס מקאבוי הצטרף לצוות השחקנים כוויקטור פרנקנשטיין. ג'סיקה בראון פינדלי הצטרפה בספטמבר.
באוקטובר 2013, תאריך יציאת הסרט נדחה מ-17 באוקטובר 2014, ל-16 בינואר 2015. בחודש מרץ 2014, הסרט הוקדם ל-2 באוקטובר 2015. הצילומים התקיימו בעיקר בבריטניה. הצילומים העיקריים החלו ב-25 בנובמבר 2013, והסתיימו ב-20 במרץ 2014. ביוני 2015, תאריך יציאת הסרט נדחה בחזרה מ-2 באוקטובר 2015, ל-25 בנובמבר 2015.
שיווק
הטריילר הראשון לסרט יצא על ידי "20th Century Fox" ב-18 באוגוסט 2015.
הכנסות
נכון ל-9 בדצמבר 2015, לסרט יש הכנסות של 5,300,000 $ בצפון אמריקה ו-20,000,000 $ במקומות אחרים. סך הכל הכנסות של 25.4 $ ברחבי העולם, כנגד תקציב של 40,000,000 $.
בצפון אמריקה, הסרט יצא לאקרנים ביום רביעי, ב-25 בנובמבר 2015, לצד סרטים כמו קריד והדינוזאור הטוב. הסרט הוקרן עם ברוטו של 12,000,000 $ מ-2,797 בתי קולנוע בחמשת הימים הראשונים שלו, כולל 6-8,000,000 $ בסוף השבוע הראשון שלו. בסופו של דבר, הסרט הכניס 2,400,000 $ בסוף השבוע הראשון שלו ו-3,400,000 $ בחמשת הימים הראשונים שלו, ושבר את השיא שנקבע על ידי הסרט "לא מוותרות" בשנת 2012 לפתיחת הברוטו הנמוך ביותר בלמעלה מ-2,500 בתי קולנוע.
ביקורת
הסרט קיבל ביקורות שליליות ממבקרים עד כה. ב-"Rotten Tomatoes", יש לסרט דירוג של 28%, המבוסס על 107 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 4.6/10. הקונצנזוס של האתר קרא לסרט: "דמיון מחדש בלי הדמיון, 'ויקטור פרנקנשטיין' נותן נקודת מבט מרענן על הסיפור, אבל בסופו של דבר נותן עניין קטן למי שצפה בסרטי הפרנקנשטיין המעולים יותר". ב-"Metacritic", יש לסרט ציון של 36 מתוך 100, בהתבסס על 28 מבקרים, דבר המצביע בדרך כלל על ביקורות "שליליות".
בנדה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אפיאורניים
מקור השם "עוף הפיל" הוא מתיאורו של מרקו פולו את העוף כרוק ב-1298, אף שנראה שהוא התכוון לעוף דמוי עיט החזק דיו כדי "לאחוז בפיל עם טפריו".
הכחדה
הכחדת עוף הפיל התקיימה מתחילת הרביעון עד סוף המאה ה-17, כאשר הוכחד על ידי האדם הלבן שהתיישב במדגסקר. אחת הסיבות שתרמו להכחדתם היה שימוש למאכל בביצים הגדולות שלהם שהיקפן מטר ואורכן יכול להגיע עד 34 ס"מ.