cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סער 1
בשנת 1965 לאחר תום התכנון המפורט ותחילת חיתוך הפחים במספנות לורסן הודלף עניין בניית הספינות לעיתונות. בעקבות ההדלפה החל לחץ של מדינות ערב, בראשן מצרים, לביטול העסקה, תוך איומים בהחרמת מערב גרמניה. בשל הלחץ הרב הוחלט על העברת הייצור למספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי בשרבור שבצרפת. הספינה הראשונה בסדרה, אח"י מבטח, הושקה ב-11 באפריל 1967. ואחריה אח"י משגב ב-6 בנובמבר. שתי הספינות עזבו את צרפת לכיוון ישראל והגיעו לנמל חיפה ב-25 בדצמבר 1967, ללא מערכות נשק. עם הגעתן לישראל, הן צוידו, כל אחת, בשלושה תותחי בופורס 40 מ"מ. הספינה השלישית בסדרה, אח"י מזנק, יצאה משרבור במאי 1968 ועם הגיעה לבסיס חיפה הצטרפה לשתי אחיותיה שהיוו את הגרעין לשייטת ספינות הטילים שהוקמה לא מכבר.
הספינות היו חמושות, כאמור, בשלושה תותחי 40 מ"מ וכן בשני מקלעים בקוטר 12.7 מ"מ ובפצצות עומק. במהלך 1973 הותקנו באח"י מבטח ובאח"י משגב גם טורפדו נגד צוללות מדגם 44. עוד לפני מלחמת יום הכיפורים שודרגה אח"י מזנק לסטנדרט של סדרת סער 2 על ידי הוספת יכולת נשיאת טילי גבריאל והסרת שניים מתוך שלושת תותחי ה-40 מ"מ. החל משנת 1974 הוסבו גם שתי הספינות האחרות מסוג סער 1 לסער 2.
פעילות מבצעית
במלחמת יום הכיפורים השתתפו אח"י "מבטח" ואח"י "מזנק" בקרב הסטי"לים הראשון בעולם, קרב לטקיה, מול חופי לטקיה בסוריה, בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר 1973. באותו לילה השתתפה אח"י "משגב" בקרב פורט סעיד, מול חופי מצרים. שני לילות לאחר מכן, בין 8 ל-9 באוקטובר, השתתפו אח"י "משגב" ואח"י "מזנק" בקרב דמיאט.
לאחר המלחמה, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, נטלו הספינות חלק פעיל בפעולות רבות של ביטחון שוטף כנגד מפגעים מהים. אח"י "מבטח" השתתפה בהטבעת 2 ספינות פח"ע בלבנון, עצירת אניית-אם נושאת מחבלים ועוד. אח"י "משגב", בפיקוד רס"ן יעקב צוק, נתקלה ב-1 באוקטובר 1976 בשתי סירות מחבלים מול בירות. "משגב" הטביעה אחת מהסירות והשתלטה על השנייה. בהיתקלות נהרגו שלושה מחבלים ושלושה נוספים נשבו. מחקירת השבויים עלה שמטרת המחבלים הייתה לבצע פיגוע בישראל, ופעולתה של "משגב" מנעה זאת.
באביב 1979 הוסבה אח"י "מבטח" לספינה ללוחמה נגד צוללות (נצ"ל) ובמאי 1979, הוכרזה ככשירה לפעילות זו. במבצע שלום הגליל פעלה כספינת נצ"ל ולאחר מכן המשיכה בפעילות ללכידת ספינות מחבלים. ב-1986 עברה דרך תעלת סואץ לים סוף וביוני 1986 שבה לזירת הים התיכון, לבסיס חיפה. ב-11 בינואר 1996 הורד נס השירות הפעיל מתורן אח"י "מבטח" והיא הועברה למוזיאון ההעפלה וחיל הים, שם היא מייצגת את שייטת ספינות הטילים כסטי"ל הראשון של ישראל, מול חדר מורשת שייטת 3. אח"י "מזנק" הוטבעה בינואר 1996 במרחק של 3 ק"מ מחופי חיפה, בעומק 33 מטרים, על מנת שתשמש אתר צלילה.
JSHint
JSHint הוא כלי ניתוח קוד סטטי המשמש בפיתוח תוכנה לבדיקה האם קוד מקור הכתוב בשפת JavaScript תואם עם כללי הקידוד. JSHint נוצר בשנת 2011 על ידי אנטון קובליוב כמזלג מהפרויקט JSLint (על ידי דאגלס קרוקפורד). אנטון ואחרים חשו כי JSLint נעשה "דעתני מדי", ולא איפשר מספיק אפשרויות התאמה אישית. מתכנני JSHint מפרסמים הן גרסה מקוונת והן גרסת שורת פקודה.
הגרסה המקוונת נגישה דרך האתר הרשמי שבו משתמשים יכולים להדביק קוד כדי להפעיל את היישום באופן מקוון. גרסת שורת הפקודה של JSHint (מופץ כמודול Node.js ), מאפשרת תהליכי מיצוי אוטומטיים על ידי שילוב JSHint בתהליך העבודה של פיתוח הפרויקט.
רישיון
JSHint מופץ תחת רישיון MIT, למעט קובץ אחד עדיין תחת רישיון JSLint המהווה גרסה שונה מעט של רישיון MIT. סעיף נוסף מציין כי התוכנה תשמש "לטוב ולא לרע". סעיף זה, על פי המוסד לתוכנה חופשית, עושה את התוכנה ללא חפשית.
מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השניה ע״ש חיים הרצוג הוא מוזיאון בתהליך הקמה הנבנה בלטרון, להנצחת הלוחמים היהודים נגד גרמניה הנאצית ובנות בריתה במלחמת העולם השנייה. המוזיאון, שנבנה דרומית ל"יד לשריון" בלטרון, נועד להנציח כמיליון וחצי חיילים יהודים אשר לחמו בקרב צבאות בעלות הברית והפרטיזנים, ומהם כרבע מיליון נפלו במלחמה. מנהל העמותה להקמת המוזיאון הוא צביקה קן-תור.
הקמה
עוד ב-2002 החליטה ממשלת ישראל להקים "אתר הנצחה לחיילים יהודיים שלחמו במלחמת העולם השנייה", התפתחות נוספת הייתה כשנתיים לאחר מכן כאשר הוחלט לתקצב את הפרויקט בסכום של כ-4 מיליון שקל שיושקעו ב-4 שנים בהם יוקם המוזיאון אך לבסוף הדבר לא יצא לפועל. רק בשנת 2006 החליטה הממשלה על הקמת העמותה של המוזיאון ללוחם היהודי במלחמת העולם השנייה. מטרתה לתת ביטוי לפעילות הלוחמים היהודים שלחמו נגד הנאצים במלחמת העולם השנייה, ולהישגיהם במלחמה וכדי לשמר את זכרם של הנופלים היהודים במלחמה, וכן על מנת לפעול למען הקמת מבנה למוזיאון הנצחה לחיילים ולקצינים. מימון פעילות העמותה והקמת המוזיאון בא הממשלה ומתרומות פרטיות. בשנת 2008 נחנכה לראשונה באתר המיועד למוזיאון אנדרטה לזכר הפרטיזנים ולוחמי הגטאות, פרי יצירתו של האמן אלכסנדר בוגן, פרטיזן בעצמו. ב-2011 התקיימו דיונים נוספים אודות המוזיאון וזאת על אף שהקמתו לא התקדמה. בסופם הוחלט להאריך את תקופת ההקמה ולגייס כ-16 מיליון שקל נוספים. ב-7 במאי 2015 התקיים ליד מבנה המוזיאון השומם טקס לכבוד 70 שנים לניצחון על גרמניה הנאצית, והממשלה אף הכריזה על הפתיחה החגיגית של המוזיאון, וזאת חרף העובדה שלא התבצעו שום עבודות נוספות במקום. עבור הטקס הונפקו מדליות זיכרון מיוחדות שאף נשאו את שם המוזיאון, שטרם הוקם, וחולקו לווטרנים שנכחו בטקס. על פי מספר דוחות של עמותת המוזיאון, מנכ"ל העמותה המשיכו למשוך משכורות בגובה של כ-400,000 שקל בשנה.
כמעט שנתיים ללא שום התפתחות, החליטה משפחת הרצוג (ביחד עם העמותה "יד חיים הרצוג") להשקיע בפרויקט. הם ערכו הסכם עם העמותה של המוזיאון, בו מינו מנהל פרויקט, ואף התחייבו לגייס תרומות עבור המוזיאון. בפברואר 2019 החליטה ממשלת ישראל ה-34 כי המוזיאון ייקרא על שם הנשיא השישי של מדינת ישראל, חיים הרצוג. ב-2020 חתמה הנהלת המוזיאון הסכם עם הממשלה בו סוכם כי עלות הפרויקט תהיה כ-40 מיליון דולר, שגיוסם יחולק בין התורמים למוזיאון לממשלה. ב-2020 הושלם שלד המבנה והוא ממתין להמשך ההקמה.
פעילות
המוזיאון פועל זמנית באתר "יד לשריון", ומתקיימים סיורים בתערוכה קבועה ובה מפורטים מספרם ושמותיהם של החיילים שנהרגו במלחמת העולם השנייה במלחמתם נגד הנאצים, וכן היהודים שפעלו בשורות הפרטיזנים והמחתרות וכל אלו שמלאו משימות נגד הנאצים.
כאשר יפתח המוזיאון באופן סופי ויגמרו עבודות ההקמה שלו קיים תכנון לחלק את המוזיאון לכ-6 חלקים שכל אחד מהם מהווה פרק היסטורי, הפרק הראשון יספר על פרוץ מלחמת העולם השנייה עם הפלישה לפולין, הפרק השני על פלישת גרמניה לברית המועצות, השלב השלישי על נקודת המבט של ארצות הברית ואת כניסתה למלחמה בעקבות המתקפה על פרל הארבור, השלב הרביעי יכלול את סיפורם של לוחמי המחתרות והפרטיזנים, השלב החמישי יכלול את המתנדבים מהיישוב יהודי והשלב הסופי יכלול את התהליך שבסופו הופך החייל היהודי לחייל עברי בשירות מדינת ישראל.
רוברט ויליאם המילטון
רוברט ויליאם המילטון (באנגלית: Robert William Hamilton; 26 בנובמבר 1905 – 25 בספטמבר 1995) היה ארכאולוג בריטי. בשנים 1938–1948 שימש כמנהל מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. כיהן עד לפרישתו כאוצר מחלקת העתיקות של מוזיאון אשמוליאן באוקספורד.
קורות חייו ופועלו
רוברט המילטון התחנך בקולג' וינצ'סטר והשתלם בלימודים קלאסיים במודלן קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד. הוא החל את דרכו כארכאולוג במשלחת המשותפת של אוניברסיטת ייל ושל בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים לחפירות ג'רש בעבר הירדן. תקופה מסוימת השתתף בחפירות תל מגידו במשלחת המכון המזרחני של אוניברסיטת שיקגו. ב-1930–1931 היה עוזרו של רג'ינלד תומפסון בחפירותיו בנינווה.
ב-1931 מונה המילטון למפקח עתיקות ראשי במחלקת העתיקות המנדטורית בארץ ישראל, ובשנים 1938–1948 כיהן כמנהל המחלקה, והיה בין היתר מבוני התצוגה המתמדת של מוזיאון רוקפלר בירושלים. המילטון חפר בתל אבו הוואם במפרץ חיפה, אך עיקר עניינו היה בתקופות מוסלמיות. הוא עסק בבדיקה ובחקר מסגד אל-אקצא בהר הבית וניהל חפירות שונות בח'רבת אל-מפג'ר ליד יריחו. דוחותיו פורסמו ב-QDAP (כתב העת של מחלקת העתיקות). יצוינו במיוחד חיבורו על מסגד אל-אקצא (1949), שנכתב על יסוד המידע שריכז בשנים 1938–1942, וחיבורו המונומנטלי ח'רבת אל-מפג'ר (1959). אל ח'רבת מפג'ר חזר כמה פעמים בשנות ה-50 של המאה ה-20 לצורך עיונים נוספים, ובניגוד להשגותיו של החופר הקודם באתר, דימיטרי בראמכי, ייחס את בניית הארמון לח'ליף האומיי חובב העינוגים, אל-וַליד השני, אחיינו של הִשׁאם. בצד אלה חיבר המילטון מדריכים לאתר סמריה-סבסטיה בשומרון (1944) ולכנסיית המולד בבית לחם (1947).
ב-1948, בתום המנדט הבריטי, פרש המילטון מתפקידו במחלקת העתיקות והצטרף למשלחת החפירות של בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק, שבה פעל גם כמנהלן וכספרן. בתוך כך סייע במשך כמה עונות בחפירותיו של מקס מלוואן בתל נמרוד.
מ-1949 ועד 1956 שימש המילטון כמרצה בכיר במחלקה ללימודי המזרח הקדום במודלן קולג', אוקספורד, ובשנים 1959–1962 כיהן כעמית בקולג' זה. משנת 1959 ועד לפרישתו ב-1972 פעל כאוצר מחלקת העתיקות של מוזיאון אשמוליאן. בד בבד, החל מ-1962, כיהן כאוצר הראשי של המוזיאון ויזם הקמת שתי מחלקות חדשות בו – למטבעות ולאמנות המזרח. ב-1960 נבחר לחבר האקדמיה הבריטית (FBA).
בערוב ימיו תיאר המילטון את פועלו אחרי 1949 בספרו "מכתבים מהמזרח התיכון מאת ארכאולוג מזדמן" (1992).
פורמולה 1 עונת 2022
עונת 2022 היא העונה ה-73 של אליפות הפורמולה 1. בעונה נכנסו לתוקפן תקנות רבות הנוגעות למבנה הרכב והמנוע. התקנות היו אמורות להיכנס לתוקפן כבר בשנת 2021, אך נדחו בשל מגפת הקורונה. מקס ורסטאפן קבע שיא ניצחונות של נהג בעונה (15) וזכה באליפות הנהגים בפעם השנייה הרציפות. רד בול זכתה באליפות היצרנים לראשונה מאז עונת 2013.
גרנד פרי רוסיה, שתוכנן להתקיים בספטמבר, הוצא מלוח המרוצים לפני תחילת העונה בשל הפלישה הרוסית לאוקראינה.
שינויים בקבוצות
הונדה, ספקית המנועים של קבוצות רד בול ואלפאטאורי, הודיעה באוקטובר 2020 על כוונתה לסיים את פעילותה בסיום עונת 2021. רד בול רכשה מהונדה את הידע והטכנולוגיה לייצור המנועים בעצמה. לשם כך הקימה החברה מחלקה חדשה בשם "רד בול מנועים" (RBPT). ההחלטה הגיעה לאחר שהקבוצה שכנעה את שאר תשע הקבוצות באליפות להקפיא את הפיתוחים במנועי המכוניות עד לשנת 2025, תוך איום שאם ההקפאה לא תאושר רד בול תפרוש מהאליפות.
לוח המרוצים
לוח המרוצים המקורי כלל מספר שיא של 23 מרוצים. גרנד פרי רוסיה, שתוכנן להתקיים בספטמבר הושעה מלוח המרוצים בשל הפלישה הרוסית לאוקראינה לאחר שנבחנו מספר חלופות הוחלט שלא לקיים מרוץ במקומו ומספר המרוצים צומצם ל-22.
גרנד פרי מיאמי נוסף ללוח המרוצים והתקיים בפעם הראשונה במסלול מיאמי אינטרנשיונל אוטודרום, שנבנה לצורך התחרות במיאמי גארדנס.
צמיגים
קוטר הצמיגים במכוניות יגדל מ-13 אינץ' ל-18 אינץ'. הצמיגים החדשים הוצגו לראשונה בעונת 2020 באליפות הפורמולה 2. על פי התכנון המקורי השימוש בשמיכות האלקטרוניות לחימום הצמיגים היה אמור להיאסר לחלוטין. בשל התנגדות של יצרנית הצמיגים פירלי הוחלט להמשיך את השימוש בשמיכות, אך להפוך אותן לרכיב סטנדרטי ואחיד לכל הקבוצות.
בנוסף, בוטלה התקנה שחייבה את הנהגים שהגיעו למקצה הדירוג השלישי (Q3) לזנק למרוץ עם אותה תרכובת צמיגים בהם השתמשו במקצה השני (Q2). כל נהג חופשי לבחור את הצמיגים בהתאם לאסטרטגיה של הקבוצה.
מרוצי ספרינט
מארגני האליפות שאפו להרחיב את פורמט מרוצי הספרינט, שהחל לראשונה בעונה הקודמת, ולהרחיב אותו לשישה מרוצים בעונה זאת. בעקבות התנגדות בעלי הקבוצות, בשל מגבלות של תקרת התקציב השנתית, הובילו לכך שגם בעונה זאת יתקיימו שלושה מרוצי ספרינט. מרוצי הספרינט משמשים כמקצה הדירוג לקראת המרוץ. שיטת הניקוד במרוצי הספרינט הורחבה, כך ששמונת הנהגים הראשונים יזכו בנקודות: 8 נקודות לנהג המנצח, 7 נקודות למקום השני וכך הלאה בסדר יורד.
שיטת הניקוד
שיטת הניקוד שונתה בהשוואה לעונה הקודמת - במרוצי הספרינט הוענקו נקודות לשמונת הנהגים הראשונים ולא רק לשלושת הנהגים, כפי שהיה בעבר.
מנחם עמנואל דייץ
רבי מנחם עמנואל דָיִיץ (Deutz; נכתב גם: דאוץ, דוץ, דויץ; מכונה: מנואל, מנלי או מֶנְלַיין; 1763 - 31 בינואר 1842, שבט ה'תר"ב) היה רבה של קובלנץ, מבכירי הרבנים בסנהדרין של פריז, הרב הראשי מטעם הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת לחבל הריין והמוזל, ולאחר מכן הרב הראשי לצרפת. עסק גם בפעילות ציבורית.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תקכ"ג בעיר קובלנץ שבמפגש נהרות הריין והמוזל. בצעירותו למד בישיבה במיינץ, שם הוסמך לרבנות. בשנת 1789 נשא את יהודית ברמן (נפטרה בשנת 1823) ועבר לגור עמה בעיר הולדתו קובלנץ, ממנה נולדו לו שבעה ילדים.
לאחר נישואיו מונה לרבה של קובלנץ. השתתף באספת הנכבדים שיזם הקיסר נפוליאון בונפרטה בשנת 1806, והיה מחברי הסנהדרין של פריז, ואף התמנה לסגן נשיא (מקביל לתפקיד ה"חכם" בסנהדרין המקורית) אחר פטירתו של הסגן יהושע סגרי. שם תמך בעמדת השמרנים בראשות הנשיא רבי יוסף דוד זינצהיים. עוזרו בסנהדרין היה רבי אברהם אוירבך, חתנו של רבי יוסף דוד זינצהיים. עם תום כינוס הסנהדרין והקמת הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, הוקמה קונסיסטוריה מחוזית לחבל הריין והמוזל, ומרכזה נקבע לקובלנץ. הרב דייץ, רבה של קובלנץ התמנה כרבה של הקונסיסטוריה המחוזית, וכן לחבר בקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת. באותה שנה הוא גם מונה לרב השלישי בחשיבותו ברחבי האימפריה הצרפתית הראשונה, לצד רבי יוסף דוד זינצהיים ורבי אברהם דה קולוניה. גם לאחר שעבר לפריז - מקום פעילותה של הקונסיסטוריה המרכזית - עדיין כיהן באופן רשמי כרב ראשי של הקונסיסטוריה של חבל הריין והמוזל במשך תקופה, עד שממלא מקומו רבי אברהם אוירבך החליפו בתפקיד זה. במסגרת תפקידו כאחד מחשובי הרבנים בצרפת העניק הסכמות רבות לספרים. אחת הבולטות שבהן היא הסכמתו מחודש אדר תקצ"ה לתרגום התלמוד לגרמנית של אפרים משה פינר, זמן קצר לפני שהתפתח פולמוס נרחב על תרגום זה.
בפסח ה'תקע"א כאשר הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה בראשותם של ישראל יעקבסון ומנחם מנדל שטיינהארט התירה לאכול קטניות בפסח בניגוד למנהג הרווח, הצטרף רבי מנחם להתנגדותו הנחרצת של רבי יוסף דוד זינצהיים במכתב שנשלח מטעם הקונסיסטוריה המרכזית של צרפת.
רבי מנחם המשיך לשאת את נאומיו ביידיש וכמעט לא נאם בצרפתית, גם לאחר שקבעה הממשלה על העברת כל הנאומים בבתי הכנסת לשפה הצרפתית בשנת 1831. שימש כמרכז של כספי הצדקה לארץ ישראל שנוהלו על ידי ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם וקיים קשרי מכתבים עם מנהל הארגון צבי הירש להרן, ככל הנראה מתוקף תפקידו כרב הראשי בצרפת.
בשנת 1826 התפטר רבי אברהם דה קולוניה ממשרת הרבנות הראשית של הקונסיסטואר, ורמ"ע דייץ קיבל את התפקיד במקומו. רמ"ע דייץ היה אז הרב היחיד בקונסיסטוריה (בעוד שמלכתחילה היא הכילה רב ראשי ושני סגנים), בלא מינוי רבנים נוספים, שכן המוסד היה בעל תקציב דל, וגם כמטרה לצמצם את השפעת הרבנים בענייני היהודים בצרפת.
פטירתו
נפטר ב-31 בינואר (כ' או כ"א בשבט) 1842, ה'תר"ב.
משפחתו
שניים מבני משפחתו התפרסמו בכך שהתנצרו. היה זה בשנותיו המאוחרות ואירועי ההתנצרות פגעו ביותר בכבודו:
פלמינג פאולסן
פלמינג סוגארד פאולסן (בדנית: Flemming Søgaard Povlsen, נולד ב-3 בדצמבר 1966 בבראבראנד שבדנמרק) הוא כדורגלן עבר דני ששיחק בעמדת החלוץ. עיקר הצלחתו של פאולסן בקריירת המועדונים היה בפ.צ. קלן, פ.ס.וו. איינדהובן ובורוסיה דורטמונד. עם נבחרת דנמרק, בשורותיה ערך 62 הופעות והבקיע 21 שערים, זכה פאולסן ביורו 1992.
קריירת מועדונים
פאולסן הפך במהרה לאהוב על ידי הקהל של בורוסיה דורטמונד, ושיתף פעולה בשנים הראשונות בהתקפת הקבוצה עם יורגן וגמן, מיכאל רומניגה ומיכאל צורק. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1990/91, דורטמונד סיימה במקום העשירי בלבד בבונדסליגה, כשפאולסן תרם חמישה שערי ליגה. בעונתו השנייה בקבוצה, 1991/92, הבקיע פאולסן שבעה שערים וקיבל חיזוק התקפי לקבוצה בדמות סטפן שפויזאט, ודורטמונד סיימה במקום השני בליגה, ולא זכתה באליפות רק בגין הפרש שערים נחות יותר משל האלופה שטוטגרט. בעונת 1992/93 פאולסן שוב הבקיע שבעה שערים, אך נפצע באפריל 1993 בברכו, והיה מושבת לתקופה של כחצי שנה. דורטמונד סיימה עונה זו במקום הרביעי. פאולסן חזר באוקטובר 1993, וערך 24 הופעות בעונת 1993/94, אך לא הבקיע בעונה זו, שגם אותה דורטמונד סיימה רביעית, ולו שער אחד. בספטמבר 1994 נפצע פאולסן שוב בצורה חמורה במשחק הגביע הגרמני מול קייזרסלאוטרן, והיה מושבת עד לחודש מרץ 1995. פאולסן ערך בסך הכל שש הופעות בעונת 1994/95, ובסיומה נאלץ לפרוש מכדורגל בגיל 29 בלבד, בגין הפציעות החוזרות. עם זאת, פאולסן רשם זכייה באליפות בעונה זו עם בורוסיה דורטמונד.
בשנת 1998 חזר פאולסן לשחק כדורגל לעת מצוא, כאשר ערך מספר הופעות במדי קבוצת הכדורגל של עיר הולדתו בראבראנד בדנמרק. פאולסן ערך 40 הופעות והבקיע 15 שערים בקבוצה, במשך שש שנים.
קריירה בינלאומית
פאולסן ערך את הבכורה בנבחרת דנמרק בשנת 1987, תחת המאמן הגרמני ספ פיונטק. בשנת 1988 השתתף פאולסן עם הנבחרת ביורו 1988, אותו סיימה דנמרק עם שלושה הפסדים ואפס נקודות. פאולסן הבקיע שער אחד בטורניר, בהפסד 3-2 לנבחרת ספרד. בשנת 1992 היה פאולסן חלק בלתי נפרד מהזכייה המפתיעה של נבחרת דנמרק ביורו 1992, כאשר פתח בהרכב בכל חמשת המשחקים עד לזכייה. בחצי הגמר מול נבחרת הולנד, הבקיע פאולסן את הפנדל שלו בבעיטות ההכרעה, לאחר ש-120 הדקות הסתיימו בתוצאה 2-2, מול חברו דאז לפ.ס.וו. איינדהובן, השוער ההולנדי הנס ואן ברויקלן. בגמר פאולסן היטיב לשחק, כאשר דנמרק ניצחה 2-0 את נבחרת גרמניה וזכתה בגביע. פאולסן ערך את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים בשנת 1994, ולזכותו 21 שערים ב-62 הופעות.
קריירת אימון
לאחר פרישתו, מונה פאולסן כמנהל הספורטיבי של ארהוס. פאולסן הציע את התפטרותו כאשר המועדון נקלע לקשיים כלכליים, והמועדון קיבל את הצעתו. לאחר מכן שימש עוזר מאמן בהורסנס מליגת העל הדנית, בין השנים 2005 ו-2009. אחר כך מילא תפקיד זה במשך שלושה חודשים ברנדרס, אך התפטר מתפקידו כאשר פוטר המאמן ג'ון ינסן. אחר כך שימש עוזר מאמן גם באודנזה בולדקלאב ושוב בארהוס.
במקביל, פאולסן מלמד ילדים בבית ספר לכדורגל.
תארים
עם פ.ס.וו. איינדהובן:
עם בורוסיה דורטמונד:
תארים אישיים:
מסאקי היגאשיגוצ'י
מסאקי היגאשיגוצ'י (ביפנית: 東口 順昭; נולד ב-12 במאי 1986) הוא כדורגלן יפני, המשחק בעמדת השוער בגמבה אוסקה.
קריירת מועדונים
היגאשיגוצ'י התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנערים של גמבה אוסקה. בגיל 16, הצטרף לקבוצת הכדורגל של תיכון רקונאן, ולאחר מכן הצטרף לאוניברסיטת פוקואי וממנה עבר לאוניברסיטת ניגאטה.
מעלה רחבעם
מעלה רחבעם הוא מאחז בגוש עציון, על הגבול בין מדבר יהודה להרי יהודה. כיום מתגוררות בו כ־17 משפחות.
מסאקי היגאשיגוצ'י
קריירת מועדונים
לפני עונת, היגאשיגוצ'י חזר לגמבה אוסקה. בעונתו הראשונה בקבוצה, זכה עם הקבוצה בטרבל.
מעלה רחבעם
גאוגרפיה
היישוב נמצא בקו המתאר של היישוב כפר אלדד ונמצא בסמוך לו, במרחק קילומטר אחד.
מסאקי היגאשיגוצ'י
קריירה בינלאומית
היגאשיגוצ'י זומן לראשונה לסגל נבחרת יפן לקראת גביע אסיה בכדורגל 2015.
נחמה גולן
נחמה גולן (נולדה ב-1947) היא אמנית ישראלית בתחומי הפיסול, מיצב, וידאו ארט וצילום, המעלה ביצירותיה נושאים העוסקים במקומה של האישה בעולם הדתי.
מסאקי היגאשיגוצ'י
קריירה בינלאומית
היגאשיגוצ'י נכלל בסגל הנבחרת גם לקראת מונדיאל 2018 וגביע אסיה בכדורגל 2019.
נחמה גולן
ביוגרפיה
נולדה בתל אביב בשנת 1947. למדה במכון אבני בתל אביב בין השנים 1978–1980. לאחר לימודיה החלה בתהליך של חזרה בתשובה. נישאה לדני גולן (פטשניק), חבר ב"צמד דרום", אשר בעקבותיה חזר אף הוא בתשובה.
גולן מתגוררת ברמת גן ויוצרת בסטודיו בתל אביב.
מעלה רחבעם
גאוגרפיה
באפיק היורד לנחל תקוע ("ואדי אבו מחרב"), ובנחל תקוע עצמו התגלה אתר פריחת החלמוניות הגדול בארץ, המונה לפי ההערכה כ-200,000 פרחים. הריכוז העיקרי צומח בגדה הדרומית של הנחל. הפריחה באתר זה מתחילה בסביבות נובמבר ונמשכת עד ראשית דצמבר.
נחמה גולן
פעילות
כאמנית שהייתה בעבר חילונית וחזרה בתשובה, היא בוחנת את מקומה של האישה בעולם הדתי. יצירותיה עוסקות בנושאים טעונים, כגון פמיניזם דתי, מערכת היחסים המורכבת שבין נשיות ודתיות, והגדרת תפקידיה של האישה בעולם הדתי.
מעלה רחבעם
גאוגרפיה
מול מעלה רחבעם שוכנים גם גן לאומי הרודיון ומערת חריטון.
הקמה
היישוב מנציח את שמו של רחבעם זאבי שהיה מתומכי ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון ונרצח על ידי מתנקש פלסטיני. הוא עלה על הקרקע ב-18 באוקטובר 2001, יום לאחר הרצח וכתגובה לו. בטקס העלייה על הקרקע נכחו מח"ט גוש עציון, אלוף-משנה ירון בוים, וראש המועצה האזורית גוש עציון, שאול גולדשטיין. במקום הוצבו שישה קרוואנים ששימשו תחילה למגורי 10 רווקים, ושתי משפחות נוספות. טקס העלייה על הקרקע נערך במקום בו חודש קודם לכן נרצחה שרית עמרני מההתנחלות נוקדים, בפיגוע ירי בכביש המחבר בינה לבין תקוע.
את המאחז יזמו דרור בר לבב וגידי קלמן, שקבעו עם הקמתו, שהיישוב יהיה מבוסס על 3 עקרונות: אין גדר, עבודה עברית בלבד ושילוב של דתיים-חילונים, רווקים ומשפחות החיים בצוותא.
מעמד חוקי
מכיוון שמעלה רחבעם הוקם לאחר מרץ 2001, התאריך שעל פי התחייבותו של אריאל שרון לג'ורג' בוש במפת הדרכים מאחזים שהוקמו אחריו יפונו, הוצא למאחז צו תיחום. באוגוסט 2004 חתם ראש הממשלה שרון ושר הביטחון שאול מופז על צו פינוי למאחז מעלה רחבעם. אך לאחר שהוצא רשמית צו תיחום (שאוסר על אנשים להימצא במאחז), הוא לא בוצע
בפברואר 2006 עתרה תנועת שלום עכשיו לבג"ץ בדרישה לפנות את המאחז בהתאם לצו התיחום שניתן לו. ב-13 במאי 2009 בג"ץ הוציא צו על תנאי, המורה למדינה לנמק בתוך 90 יום מדוע אינה מפנה שישה מאחזים לא חוקיים, בהם מעלה רחבעם. ב-23 בספטמבר 2009 ביקרה ביישוב ועדת החוץ והביטחון של הכנסת. תחילה הודיעה המדינה בתשובה לעתירה כי הצו ימומש והמאחז יהרס, אך בהמשך התחייבה להרוס רק את המבנים במקום שנבנו על קרקע פרטית פלסטינית, וכל מה שנבנה על אדמות מדינה, יוסדר. אך גם בהתחייבות זו המדינה לא עמדה. בנובמבר 2013 הורו שופטי בג"ץ לפנות בתוך חצי שנה כל מה שמצוי על קרקע פרטית במעלה רחבעם, ולהודיע היכן עומדים הליכי ההסדרה של הבנייה על אדמות המדינה. במאי 2014, בעקבות הוראת בג"ץ, הרס המנהל האזרחי שמונה מבנים במאחז שנבנו על קרקע פרטית. במקביל החלה המדינה בהכשרת שאר שטח המאחז.
בנובמבר 2017, חשף עיתון "הארץ" כי החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית העולמית העניקה 50 דונם של קרקע פרטית פלסטינית למאחז ב-2002, לצורך נטיעות. זאת, על אף שלא הייתה לה כל זכות על הקרקע. אחר כך גם נחשף כי החטיבה להתיישבות סיפקה הלוואות מסובסדות למאחז.
עימותים ביישוב
בפברואר 2004, שלושה תושבי מעלה רחבעם נעצרו, והודו שירו לעבר חמישה רועים פלסטינים מהכפר תקוע הסמוך. השלושה סיפרו לחוקריהם כי ירו בעקבות סכסוך מתמשך סביב הבעלות על הקרקעות באזור. הרועים נפצעו קל ונזקקו לאשפוז.
בסוף 2015, על רקע התקדמות הליכי הסדרת המאחז כיישוב קבע, נוצר עימות בין המתיישבים והנהגת המתנחלים. תושבי המאחז ביקשו לקיים יישוב בעל אופי כפרי ולחלקו למגרשים רחבים במיוחד, בעוד הנהגת המתנחלים ביקשה לבנות בצפיפות המקובלת ביתר יישובי גוש עציון. מאז, מנותק היישוב מרשת החשמל ומרשת המים והתושבים רוכשים מים באופן פרטי ומשתמשים באנרגיה סולרית.
בעקבות התפתחויות אלו, נוצרו עימותים אלימים בין מתיישבי היישוב עצמם, שבמהלכם תושבים הציתו מבנים משותפים ובתים של תושבים אחרים ביישוב. נכון לנובמבר 2022, גרים ביישוב 32 משפחות.
יניב שפירא
יניב שפירא (נולד ב-16 בפברואר 1967) הוא אוצר אמנות ישראלי, שימש כאוצר וכמנהל המשכן לאמנות בעין חרוד בשנים 2016-2023.
ביוגרפיה
נולד וגדל בקיבוץ יזרעאל בעמק יזרעאל. אביו פרופ' אברהם (פצ'י) שפירא היה מרצה להיסטוריה של עם ישראל ולפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב, עורך כתב העת "שדמות" ומעורכי הקובץ "שיח לוחמים". אימו איריס שפירא היא מורה ומטפלת באמנות (בפנסיה). בצבא שירת בגדוד 50, נח"ל מוצנח.
בשנים 1991–1993 שהה שפירא באמסטרדם, שם פגש את האמן העכשווי רולנד ואן דר ברכה (נ. 1943 Roland van der Berghe) ושימש כאסיסטנט שלו בהולנד, בלגיה וגרמניה, וכן ליווה אותו במסעו בישראל. מהלכיו האמנותיים של ואן דר ברכה השפיעו על תפיסת האמנות של שפירא. בשנת 1995 הצטרף לצוות המשכן לאמנות בעין חרוד כעוזר לאוצרת ומנהלת המשכן ד"ר גליה בר אור, וכן לצוות השימור. הוא השתלם ברסטורציה אצל האדריכל והמשמר יון ננו, שתכנן במשכן את אגף ספריית מאיר אגסי, קפה ביקלס ואת האודיטוריום ע"ש מירון סימה. באותן שנים שימש גם כמתקין ותולה תערוכות. בין השנים 2004 ל-2009 ניהל שפירא את הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית בתל אביב ושימש בה אוצר ראשי. בשנת 2016 התמנה מנהל ואוצר ראשי של המשכן לאמנות בעין חרוד. לאחר 8 שנים פרש עקב חילוקי דעות עם מנכ"לית המשכן.
פעילות אוצרותית
פעילותו האוצרותית של שפירא החלה בתערוכה בין אמנות היצירה ליצירת אמנות (1998), שהייתה פרויקט מתמשך משותף של אמני קיבוץ והכילה תערוכות רשימות ומפגשים ולוותה בטקסטים שפורסמו בעלון הקיבוץ. התערוכה התקיימה בקיבוצו, יזרעאל, ואופיינה כפעילות אוצרותית אינטגרטיבית ומולטי-דיסציפלינרית המפגישה תהליך, תוצר, פעולה ותצוגה. בשנת 2003 אצר את התערוכה מוזיאון מאיר אגסי: חלל מנטלי, מטאפורי, ממשי שעסקה במכלול יצירתו האנציקלופדי של האמן, סופר, משורר ומבקר אמנות, מאיר אגסי. העיסוק בעיזבונו של אגסי, שהועבר לאחר מותו למשכן לאמנות בעין חרוד, זימן התבוננות בעולמו הפנימי המורכב של האמן, והרהור על מוזאון כמרחב קונקרטי ומטפורי. המסמך הארכיוני נתפש בתערוכה לא כעדות ל"מה שהיה" ול"אמת", אלא כמפגש עם אי ודאות, מרחבים פנימיים, נפש רוח ומוח.
עם כניסתו לתפקיד האוצר הראשי של גלריית הקיבוץ בתל אביב, בשנת 2004, נדרש להתמודד עם תפקידה הקהילתי ומשמעותה של גלריה קיבוצית לא מסחרית במרכז העיר. וכן החל שפירא במהלך של כינון הגלריה התל אביבית כגלריית אם, כלומר, גלריה שתהווה מרכז משותף לכל הגלריות הפועלות בקיבוצים ותפעל לקשור ביניהן כך שיתפקדו כרשת הנותנת ביטוי למהלך אמנותי תרבותי מתמשך. המיזם שיתף בשיאו 30 גלריות קיבוציות מהצפון ועד הדרום, ייצר פלטפורמה של עבודה משותפת, איגד את הגלריות באתר במרשתת, יצר אינדקס תערכות ואפשר חשיפה משמעותית של אמני הקיבוץ ושל הגלריות הקיבוציות. במסגרת זו אצר שפירא (בשיתוף עם זיוה ילין ודרורה דקל) שני פרויקטים משותפים לכל 30 הגלריות: נלבישך שלמת בטון ומלט (2008) ומדרש קיבוץ (2009). פרויקטים אלה הציגו את מכלול פעילות הגלריות הקיבוציות כאלטרנטיבה לגלריות מסחריות והציעו להתבונן מחודש על הקיבוץ ועל מקומם של אמני הקיבוץ בשיח האמנות הכללי. בכל אחד מהפרויקטים הללו פעלו הגלריות באופן עצמאי אך עשו זאת מתוך תגובה לנושא המשותף.
עם כניסתו לתפקיד מנהל המשכן לאמנות בעין חרוד בשנת 2016, החל שפירא לבחון את המוזיאון עצמו, את שלבי הקמתו ואת אוספיו כמעצבי היסטוריה וזהות לאומית וחברתית, וזאת בהמשך לכיווני המחקר שפיתחה ד"ר גליה בר אור בשנות ניהולה הארוכות (2015-1985). בפעילותו עד כה הוא חוקר את מבנה המוזיאון , את האופנים שבהם הוא מחזיק זיכרון ואת משמעותו כנכס תרבותי מעורר השראה . עם השנים הפך העיסוק בזיקות בין-דוריות, ובהיסטוריה של האמנות הישראלית למוטו אוצרותי מאפיין . כמו כן הוא פועל להידוק המחויבות לחקר הקהילה שכוננה את המשכן ולשיקוף תרבותי שלה. במסגרת תפקידו אצר יניב שפירא את התערוכה אופק חדש לאופקים חדשים (2016) במשותף עם פרופ' גילה בלס ודליה דנון. התערוכה זימנה למבקרים מפגש מחודש עם אמני קבוצת אופקים חדשים, עם התפתחות הקבוצה ועם התפתחותו האישית של כל אחד ממשתתפיה. פרק אחד של התערוכה בחן זיקות בין אמני אופקים חדשים לבין אמנים עכשוויים שהגיבו אל האבות המייסדים באופנים שונים של ציטוט, מחווה או מרידה. במלאת 50 שנה למלחמת ששת הימים אצר שפירא ולצידו מיקאלה זיס, אלעד ירון, דנה אריאלי הורביץ וטל גלפר כאוצרים שותפים את פרויקט אופוריה (2017). התערוכה הציפה שאלות על החברה הישראלית חמישים שנה אחרי המלחמה ועל תפקידם של יצירת האמנות ושל המוזאון במציאות החברתית הישראלית. הפרויקט הורכב מחמש תערוכות שהוצגו בחלל המוזאון והציעו מגוון קולות של אמנים בני דורות שונים המשתמשים בטכניקות שונות: סדנת הדפס פעילה (גיא ברילר), תערוכת צילום (ג'יל קארון), מיצב משוחזר (שוקה גלוטמן) ותערוכה היסטורית. שפירא אצר את אחד הפרויקטים 50 שנה, אותה המנגינה של האמן דני לביא. הפרויקט כלל את ההקלטות של השיחות המקוריות של "שיח לוחמים", ספר שהתפרסם אחרי מלחמת ששת הימים ושאביו של יניב שפירא, אברהם שפירא, היה מיוזמיו ועורכיו.
בשנת 2018, במלאת 80 שנה למשכן לאמנות בעין חרוד יזם ואצר יניב שפירא טרילוגיית תערוכות שמטרתה הייתה לבחון את תולדות המשכן לאמנות בעין חרוד, את פעילותו ואת אוספיו מנקודת מבט עכשווית. הטרילוגיה לוותה בימי עיון ואירועים נוספים בניסיון לשרטט דיוקן עדכני של המוזיאון. התערוכה הראשונה בטרילוגיה, אוצרות המשכן לאמנות (2018) הציגה את אוספי האמנות והיודאיקה של המשכן לאמנות בשני חלקים: אחד שהוקדש לאוסף העבודות של אמנים יהודיים שפעלו באירופה עד אמצע שנות ה-30 של המאה העשרים ולפריטי יודאיקה מאותה תקופה. מרבית הפריטים נאספו על ידי האמן ומקים המשכן, חיים אתר, במסעותיו באירופה בין שתי מלחמות עולם. החלק השני עסק באמנות ארצישראלית וישראלית ששיקפה את הנושאים והתערוכות שהוצגו במשכן במהלך השנים. התערוכה השנייה בטרילוגיה, 14 כיוונים לרוח: דיוקן המשכן (2018), נאצרה בשיתוף עם טל גלפר ובמסגרתה הוזמנו 14 אמנים להגיב למוזאון. התערוכה האחרונה בטרילוגיה, נפש עירומה: חיים סוטין והאמנות הישראלית (2019) נאצרה בשיתוף עם סוריה סדיקובה ממוזיאון פושקין במוסקבה ועם בת שבע גולדמן אידה. הוצגו בה 18 עבודות של סוטין והוקדש מקום מיוחד לציורים של חיים אתר, שהושפע ממנו. פרק שלם בתערוכה עסק בהשפעתו של סוטין על האמנות הישראלית והוא כלל 43 עבודות של אמנים ישראלים המשתייכים לשלושה דורות.
כלא דרטמור
הכלא ממוקם בליבה של ערבת דרטמור שבדרום דבון ובשולי הפארק הלאומי דרטמור. הוא נמצא בבעלות דוכסות קורנוול ומופעל על ידי שירות בתי הסוהר של בריטניה.
היסטוריה
הכלא נפתח בשנת 1809 כדי לשמש כאתר מבודד שבו ישוכנו אלפי שבויי מלחמה - שבויים צרפתים מן המלחמות הנפוליאוניות ושבויים אמריקאים ממלחמת 1812.
לאחר שחרור השבויים עמד הכלא נטוש במשך שנים רבות. ב-1851 נפתח מחדש, הפעם כבית סוהר אזרחי לפושעים פליליים, ויצא לו מוניטין ככלא שמור המיועד לפושעים מסוכנים ביותר. בין האסירים שנכלאו בו מאז היה איימון דה ואלירה, לימים ראש ממשלת אירלנד. ב-1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הומר למתקן עבודה עבור 1,100 סרבני שירות בצבא מטעמי מצפון, אשר זכו לשיחרור ממאסר. ב-1920 שב המתקן לשמש כבית כלא.
כיום, למרות המוניטין שיצאו לו, משמש האתר כמתקן בדרגת ביטחון ג' (אחת לפני הנמוכה ביותר) בתכולה של עד 659 אסירים, ומשמש לכליאת עברייני מין, עבריינים לא אלימים ועברייני צווארון לבן. רוב המבנים בו הם אלו שנבנו במאה ה-19. מאז 1996 פועל בו מוזיאון המציג את תולדות המקום מאז היווסדו.
הכלא זכה לאזכורים רבים בתרבות הבריטית. בין השאר התייחס הסופר ארתור קונאן דויל לכלא (אותו כינה "כלא פרינסטאון") בארבעה מהסיפורים שכתב על הבלש שרלוק הולמס. בספר כלבם של בני בסקרוויל, אחד מארבעת הספרים באורך מלא שכתב על הולמס, דובר על אסיר נמלט מהכלא שבסופו של דבר נהרג בעת מנוסתו מפני הכלב. הכלא נזכר גם בסדרה המלאך, בסדרה איסטאנדרס ובתוכניות נוספות.
סקוט ברוקס
סקוט ויליאם ברוקס (באנגלית: Scott William Brooks; נולד ב-31 ביולי 1965) הוא כדורסלן עבר, ומאמן כדורסל אמריקאי.
ראשית חייו
ברוקס נולד וגדל בקליפורניה. לאחר סיום לימודיו התיכוניים החל לשחק כדורסל באוניברסיטה הנוצרית של טקסס במדיה שיחק במשך שנה. הוא בילה בשנה שלאחר מכן בסן חואקין קולג' ואחר כך עבר לשחק במשך שנתיים במדי אוניברסיטת קליפורניה באירוויין. בעונתו הראשונה בקליפורניה, עונת שותף ברוקס ב-30 משחקים בהם תרם 10.3 נקודות ו-3.2 אסיסטים. כבר במשחק הפתיחה של עונתו השנייה במדי קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע ברוקס 43 נקודות בניצחון 96–118 על אוניברסיטת המדינה של יוטה, ובהמשך העונה קלע 41 נקודות במשחק נוסף. הוא סיים את העונה עם ממוצע קליעה של 23.8 נקודות למשחק ונבחר לחמישייה המצטיינת של העונה בליגה.
קריירה מקצוענית
ברוקס העמיד עצמו לבחירה לדראפט ה-NBA של שנת 1987, אולם לא נבחר. לאחר הדראפט הוא עוד זומן למחנה אימונים של פילדלפיה 76' אך לא הוחתם לבסוף במדי הקבוצה. הוא חתם במדי קבוצת אולבני פורטונס בה שיחק במשך עונה אחת, סייע לקבוצה לסיים את העונה במאזן של 48 ניצחונות מול שישה הפסדים, וזכה עימה באליפות ליגת ה-CBA.
לקראת עונת נטל ברוקס חלק במחנה אימונים שני של פילדלפיה, ובסיומו הוחתם בקבוצה והיה לשחקן החופשי השני בתולדות המועדון שלא נבחר בדראפט. בעונת הבכורה שלו בליגה, שותף ברוקס ב-16.7 דקות למשחק ותרם 5.2 נקודות ושיא קריירה של 3.7 אסיסטים. אחרי שתי עונות במדי פילדלפיה, הוא עבר ב תמורת בחירת דראפט של הסיבוב השני אל מינסוטה טימברוולבס, אשר נוסדה עונה קודם לכן.
הוא שיחק במינסוטה במשך שנתיים, בטרם עבר ליוסטון רוקטס לקראת עונת. ביוסטון היה ברוקס לחלק מהסגל שזכה באליפות הליגה בעונת, כמחליפו של קני סמית'. הוא המשיך ושיחק בדאלאס מאבריקס ובניו יורק ניקס. קבוצתו האחרונה בליגה הייתה קליבלנד קאבלירס אליה עבר לקראת עונת.
בעונת עבר ברוקס לשורותיה של קבוצת לוס אנג'לס סטארס מליגת ה-ABA החדשה בה שימש כשחקן וכעוזר מאמן, בטרם פרש ממשחק פעיל.
כעוזר מאמן
בשנת 2003 החל ברוקס לשמש כעוזרו של ג'ף בזדליק, מאמנה של קבוצת דנוור נאגטס. הוא בילה בדנוור במשך שלוש עונות, במהלכן הוחלף בזדליק בג'ורג' קארל. בשנת 2006 הוא מונה לעוזר המאמן בסקרמנטו קינגס ולאחר עונה אחת עבר לשמש כעוזר המאמן בסיאטל סופרסוניקס.
אוקלהומה סיטי ת'אנדר
בעונת, עונתה הראשונה של הקבוצה לאחר שעברה לאוקלהומה סיטי ושינתה את שמה, פוטר פי ג'יי קרליסימו לאחר שהשיג ניצחון בודד ב-13 משחקיה הראשונים של הקבוצה, בהם עשרה הפסדים רצופים וברוקס מונה במקומו כמאמן זמני. ב-69 המשחקים הנותרים עד לסיום העונה הצליח ברוקס להוביל את שחקניו ל-22 ניצחונות בלבד, אך מונה למאמן הקבע של הקבוצה.
בדראפט 2009 בחרה אוקלהומה את ג'יימס הארדן בבחירה השלישית ולקראת תחילת עונת השיבה את סרג' איבקה, שנבחר על ידה בדראפט 2008, מקבוצת באסקט מנרסה הספרדית. קבוצתו הראתה שיפור מיידי לעומת העונה הקודמת, ברוקס נבחר למאמן המצטיין של חודש פברואר לאחר שקבוצתו השיגה את אחוז הניצחונות הגבוה בליגה באותו החודש, ולאחר שסיימה את העונה במאזן של 50 ניצחונות מול 32 הפסדים בלבד, הוא זכה בתואר מאמן השנה ב-NBA, וקווין דוראנט היה למלך הסלים. אוקלהומה הודחה כבר בסיבוב הראשון של משחקי הפלייאוף מול לוס אנג'לס לייקרס, שהמשיכה עד לאליפות הליגה.
בעונת המשיכה אוקלהומה לשמור על יכולת טובה. בינואר שלח ברוקס בטרייד את ננאד קרסטיץ' וג'ף גרין לבוסטון סלטיקס תמורת קנדריק פרקינס ונייט רובינסון. עם עזיבתו של גרין, החל ברוקס לתת קרדיט רב יותר לאיבקה שהחל לעלות בחמישייה הפותחת, והשיב לו עם 2.4 חסימות בממוצע למשחק – ממוצע החסימות השני בגובהו בליגה. בהנהגתו של קווין דוראנט, שהיה למלך הסלים של הליגה בפעם השנייה ברציפות, סיימה אוקלהומה את העונה הסדירה במאזן של 55 ניצחונות מול 27 הפסדים בלבד. במשחקי הפלייאוף הדיחה אוקלהומה בסיבוב הראשון את דנוור נאגטס בחמישה משחקים, ובסיבוב השני את ממפיס גריזליס בשבעה, והעפילה לגמר האזורי לראשונה בתולדותיה. בגמר המערב פגש ברוקס את דאלאס מאבריקס של ריק קרלייל. אוקלהומה הפסידה בסדרה בחמישה משחקים, ודאלאס המשיכה עד לתואר האליפות.
בעונת, שהייתה עונה מקוצרת של 66 משחקים בשל שביתת שחקנים, נבחר ברוקס למאמן המצטיין של החודשים דצמבר-ינואר בזכות פתיחת עונה של 16 ניצחונות מול שלושה הפסדים בלבד, ואף נבחר למאמן נבחרת המערב במשחק האולסטאר של ה-NBA. הוא הוליך את אוקלהומה למאזן של 47 ניצחונות מול 19 הפסדים, לאליפות הבית הצפון-מערבי, למאזן השני בטיבו במערב ולשלישי בטיבו בליגה. בסיבוב הראשון של משחקי הפלייאוף הדיחה אוקלהומה את אלופת העונה הקודמת ב של 0–4, ובסיבוב השני את לוס אנג'לס לייקרס בחמישה משחקים. בגמר המערב פגשה אוקלהומה את סן אנטוניו ספרס, הקבוצה היחידה במערב שסיימה את העונה במאזן טוב משלה. לאחר שהפסידה בשני המשחקים הראשונים בסדרה, חזרה אוקלהומה וניצחה את כל ארבעת המשחקים הבאים, והעפילה לסדרת הגמר לראשונה בתולדותיה לאחר ניצחון 2–4 בסדרה. בסדרת הגמר נכנעה אוקלהומה למיאמי היט בניצוחו של לברון ג'יימס בחמישה משחקים.
בעונת סבלה הקבוצה מפציעות שהשביתו את קווין דוראנט (החמיץ 55 משחקים) וראסל וסטברוק (החמיץ 15 משחקים). הקבוצה נאבקה עד סיום העונה על מקום בפלייאוף, אך הפסידה אותו לניו אורלינס פליקנס והחמיצה את הפלייאוף לראשונה מאז מונה ברוקס למאמן הקבוע של הקבוצה. בעקבות כך פוטר ברוקס מאימון הקבוצה ובמקומו מונה בילי דונובן.
וושינגטון ויזארדס
ב-26 באפריל 2016 מונה למאמנה הראשי של וושינגטון ויזארדס. בשתי עונותיו הראשונות בתפקיד העפילה הקבוצה לפלייאוף ה-NBA, בהובלתם של שחקני הקו האחורי ג'ון וול ובראדלי ביל, אולם בשתי העונות הבאות מיעט וול לשחק בגין פציעות ברגליו, והוויזארדס נותרו מחוץ לשלב הפלייאוף.
בסיום עונת פוטר מתפקידו בוויזארדס.
ירק ימי אכיל
צומח ימי אכיל, אצות אכילות, או ירקות ים, הם כינויים לצומח אכיל הגדל בים ומשמש להכנת מנות מאכל. ירקות ים מכילים באופן טיפוסי כמויות גבוהות של סיבים תזונתיים. הם יכולים להשתייך לאחת או יותר מקבוצות האצות הרב תאיות: אדומיות, ירוקיות וחומיות.
ירק ימי נקצר או מתורבת למיצוי של רב-סוכרים כגון אלגינט, אגר וקרגינן, חומרים ג'לטיניים המכונים באופן קולקטיבי הידרו-קולואידים או פייקו-קולואידים.
הידרו-קולואידים השיגו משמעות מסחרית, בעיקר בשוק התוספי-מזון. תעשיית המזון מנצלת התכונות הפיזיות כגון ג'ליות, שימור-מים, תחליביות המאפיינים הידרו-קולואידים.
מרבית האצות האכילות גדלות בים (מים מלוחים), בעוד רוב אצות המים המתוקים הן רעילות. כמה אצות ימיות מכילות חומצות אשר מגרות את תעלת מערכת העיכול, בעוד אחרות יכולות להיות בעלות תגובה משלשלת, או בעלות השפעה של איזון-אלקטרוליטי. מרבית ירקות הים אינם רעילים בצריכת כמות סבירה, אבל ירק ימי מסוג לינגביה (Lyngbya) עלול להיות רעיל ואף קטלני. הרעלות אדם נפוצות יחסית בעת אכילת דג שאכל לינגביה או שאכל דג אחר שניזון ממנה. הרעלה כזו נקראת הרעלת סיגואטרה (או CFP, ראשי תיבות של: Ciguatera fish poisoning). אף טיפול ידני ב-Lyngbya majuscula יכול גם לגרום לדרמטיטיס אצות. כמה מינים של דסמרסטיה הם חומציים ביותר, עם חלוליות של חומצה גופרתית העלולות לגרום בעיות חמורות במערכת העיכול.
המנה הפופולרית המוגשת לרוב במסעדות סיניות במערב כ"אצות ים פריכות (Crispy Seaweed)" למעשה אינה מכילה אצות כלל, אלא עשויה מכרוב שעבר ייבוש וטיגון.
תפוצה
אצות ים נמצאות בשימוש נרחב במטבחי אזורי חוף ברחבי העולם. אצות היה חלק מהתפריט בסין, יפן וקוריאה כבר בתקופות פרהיסטוריות. במטבח האוסטרלי והניו זילנדי יש מסורת של צריכת ירק ימי אך כנראה רק מאז הגעת אסייתיים לאוסטרליה בשנת 1800 לערך. ירק ימי נצרך מסורתית גם בחברות אירופאיות, באיסלנד במערב נורווגיה, בחוף האטלנטי של צרפת, צפון ומערב אירלנד, ויילס וחלקים של דרום מערב אנגליה, כמו גם ניו ברונסוויק, נובה סקוטיה, וניופאונדלנד, לברדור. המאורים בניו זילנד צרכו באופן מסורתי כמה מינים של אדומיות, וירוקיות.
תזונה ושימושים
ירק ימי מכיל רמות גבוהות של יוד ביחס למזונות אחרים. בטיווי, אלבאי, הפיליפינים, תושבים מקומיים יצרו סוג חדש של פנקיט או אטריות העשויים מאצות, אשר יכולים להיות מבושלים לתוך פנקיט קנטון, פנקיט לוגלוג, ספגטי או קרבונרה, ונטען שיש לו יתרונות בריאותיים כגון להיות עשירות בסידן, מגנזיום ויוד.
מחקר ב-2014 הצביע על מינים מסוימים של אצות כמקור אפשרי טבעוני לוויטמין B12 ביו-פעיל. המחקר ציין, כי B-12 נמצא גם בירק ימי חי או קלוי, כאשר קלוי מכיל כמחצית מהכמות של ירק חי, אך עדיין כמות מספקת. רק 4 גרמים מיובשים של "purle laver" בלבד נחשבים כמספיקים כדי לענות על התצרוכת היומית המומלצת (RDA) של B-12.
אנזימים של חיידקי מעיים אצל בני אדם עשויים לעשות מטבוליזם לרב-סוכרים שבירק ימי. אנזימים כאלו לעיתים קרובות מיוצרים באוכלוסייה היפנית עקב צריכת אצות מוגברת.
בחלקים של אסיה, נורי 海苔 (ביפן), זצאי 紫菜 (סין), וגים (או קים) 김 (בקוריאה), יריעות של אצה אדומה יבשה משמשת במרקים או כעטיפה לסושי או אוניגירי.
במטבח היפני, יש שבעה סוגים של ירק ימי מזוהים בשם, ולכן המונח ירק ימי או אצות ביפנית משמש בעיקר ליישומים מדעיים, ולא בהתייחסות למזון.
שמן אצות
שמן ירק-ימי נקרא גם שמן אצות, משמש גם הוא להכנת מזון. שמן זה משמש גם כמקור תוסף תזונה של חומצות שומן משום שהוא מכיל חד ורב-שומנים לא רוויים, במיוחד EPA ו-DHA, שתיהן חומצות שומן אומגה-3. תוכן DHA שווה בערך לשמן דגים מבוסס סלמון.
ירקות ים אכילות נפוצות
אדומיות (Rhodophyta)
ירוקיות (Chlorophyta)
Kelp (Laminariales)
Fucales
Ectocarpales
עיצור דו-שפתי, סותם, קולי
עיצור דו־שפתי סותם קולי הוא צליל עיצורי הנפוץ בשפות מדוברות רבות. סימן ה-IPA לעיצור הוא B לטינית קטנה /b/, ובמערכת X-SAMPA הוא נכתב כ-<tt>b</tt>. זהו הצליל לאות ב|בּ.
ואסוס מברובוניוטיס
ואסו ברג'ביץ' (בסרבית: Васо Брајевић) הידוע ביוון גם בשם ואסוס מברובוניוטיס (ביוונית: Βάσος Μαυροβουνιώτης, "ואסוס המונטנגרי"; 1797 – 1847) היה גנרל מונטנגרי, שמילא תפקיד משמעותי במהפכה היוונית כנגד האימפריה העות'מאנית בשנת 1821 וסגן המלך.
ביוגרפיה
ואסו ברג'ביץ' (Васо Брајевић) נולד במודז' במפרץ קוטור (מונטנגרו של ימינו). למד בבית הספר הימי בהרצג נובי, שם הצטיין.
קיבל את הכינוי "Mavrovouniotis" או "Mavrovouniota", "מונטנגרי" (Васо Црногорац), ביוון.
המהפכה היוונית
ב-1821 הוביל כוח של 120 מונטנגרים ויוונים, והצטרף לשלבים הראשונים של המהפכה היוונית. התחנה הראשונה שלו הייתה במרכז יוון, שם נפגש עם ניקולאוס קריזוטיס, לוחם יווני ותיק מנהיג המהפכה היוונית באוויה, ונהפך ל"ולמי" שלו (אח רוחני, מנהג בלקני עתיק של אחוות דם). ב־1822 השתתף במאבק נגד הטורקים באתונה הפגין אומץ לב ונחשב לאחד הלוחמים הטובים ביותר.
ב־1824 פרצה מלחמת אזרחים ביוון. מברובוניוטיס חבר לכוחות הממשלה שהורכבו בעיקר מיוונים שהכיר מתחילת המהפכה. בזכות מחויבותו לצד שניצח במלחמה מונה לגנרל ופיקד על כוח של 1,500 לוחמים, כוח גדול באותה תקופה. בתקופה שבין 1826–1827 הוא היה אחד מלוחמי הגרילה הבודדים שלא הובסו על ידי הכוחות המצרים בפיקודו של אבראהים פאשא, שכמעט הכניע את היוונים.
מברובוניוטיס השתתף במשלחת יוונית כושלת לקפריסין ולבנון שנועדה לעורר מרד באזורים הללו.
ממלכת יוון
במדינה היוונית שהוקמה בשנות ה-30 של המאה העשרים, הפך לחבר באליטה שהקיפה את אותון, מלך יוון הראשון, נסיך בוואריה. מברובוניוטיס היה חבר במועצה הפרטית וסגן המלך.
מברובוניוטיס נפטר ב־9 ביוני 1847.
אלוויר אדג'מונסי
אלוויר אדג'ימונסי (בצרפתית: Elvire Adjamonsi; נולדה ב-18 בפברואר 1971) היא יוצרת קולנוע, שחקנית, עיתונאית ומפתחת תרבות מבנין. היא ידועה בעיקר בשל סרטיה התיעודיים, ועבודתה בייסוד וניהול פסטיבלי קולנוע ותרבות ברחבי אפריקה.
רקע
אדג'מונסי נולדה בבנין, וסיימה תואר בתקשורת ויזואלית במכון הפאן-אפריקאי לפיתוח (IPD) בבורקינה פאסו. עם סיום לימודיה, יצרה את סרטה התיעודי הראשון, בן 26 דקות, על המיני-סכרים בבורקינה פאסו, בשם "De l'eau toute l'année". (מים כל השנה). התסריט שלה, "BIDOSSESSI", זכה בפרס מקום שני בתחרות APROMEDIA, שנערך בשיתוף עם Alliance Française de Bangui. התסריט נבחר בשנת 2004 להשתתפות בסדנאות פיתוח של Sud Ecriture במרוקו ובטוניסיה, בתמיכת קרן אובר בול, הארגון הפרנקופוני הבינלאומי, והמועצה הלאומית לקולנוע.
ב-2010 היא כתבה את הסרט הקצר העלילתי הראשון שלה, "La Maudite" (המקוללים), אשר הוקרן בפסטיבל הסרטים הפרנקופוני הראשון באטאקפאמה (טוגו), ואחריו סרט קצר נוסף, "Cica la petite Sorcière" (סיקה המכשפה הקטנה). לאחר מכן, חזרה לתחום התיעוד, ויצרה את הסרט "TOLEGBA", על האליל הבנינזי אשר נחשב לשד, אך בפועל מגן על בני העם.
היא השתתפה במספר סדרות וסרטי טלוויזיה כשחקנית, הבולטות מביניהן הסדרות "Un tour de vis" ו-"Baobab", אשר שודר ברחבי אפריקה. היא גם שימה תקופה כעוזרת במאי בערוץ 2 (La Chaîne 2 (LC2)) בבנין.
בנוסף לעבודות אלה, היא החלה לעבוד כעיתונאית ומעצבת. היא עובדת במערכת כתב העת AFIAVI, וככתבת ומעצבת מן החוץ במגוון עיתונים בבנין, ביניהם Le Progrès, l'Aurore, Fraternité, ו-Le Béninois.
אדג'מונסי נודעת במיוחד עבור עבודה בייסוד וניהול פסטיבלי קולנוע, תיאטרון ומוזיקה ברחבי אפריקה. בין אלה שפעלה לייסודם: LAGUNIMAGE (בנין, 2000), Les Journées Théâtrales en Campagne (פואנט-נואר, 2003–2004); Le Ngombi (באנגי, 2001) ; FITHEB (בנין, 2006); NSANGU NDJINDJI (פואנט-נואר, 2008); FITHA (קוט ד'יוואר), RCG (קינשאסה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו); Wedbinde à Kaya (בורקינה פאסו); JOUTHEC (פואנט-נואר, קונגו-בראצה) ו-@fricourt. היא ארגנה בשנת 2016 פסטיבל בובות תיאטרון וכן פסטיבל אמנות רחוב.
עיקר עבודתה של אדג'מונסי מסתכם בפיתוח תרבותי, ובמסגרת זו היא עובדת עם תזמורות, להקות תיאטרון ותיאטראות, מוסדות תרבות, חברות הפקה ורשויות שידור. מטרתה היא להפוך את אפריקה למרכז תרבות עולמי.
יחסי ארמניה–טג'יקיסטן
יחסי ארמניה–טג'יקיסטן מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים שבין ארמניה לטג'יקיסטן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-12 באוקטובר 1992. שתי המדינות נמצאות במספר ארגונים בינלאומיים ואזורים, כגון האומות המאוחדות, OSCE, CSTO ו-EEA. ארמניה מיוצגת בטג'יקיסטן באמצעות שגרירותה באשגבאט, טורקמניסטן ויש לה קונסוליית כבוד בדושנבה. טג'יקיסטן מיוצגת בארמניה באמצעות שגרירותה במוסקבה, רוסיה.
יצחק דבירה
יצחק (צחי) דבירה (נולד ב-21 בנובמבר 1972, ט"ו בכסלו ה'תשל"ג) הוא ארכאולוג ישראלי, אשר יחד עם ד"ר גבריאל ברקאי יזם את פרויקט סינון עפר הר הבית, הפועל מאז שנת 2004. דבירה החל לעסוק בנושא בהיותו סטודנט לארכאולוגיה בשנתו השלישית במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן אשר ארגן קבוצת סטודנטים לביצוע סקר ארכאולוגי דחוף בשפכי העפר מהחפירות ההרס שהתבצעו בהר הבית בשנת 1999 על ידי התנועות האיסלמיות. בעקבות כך נעצר דבירה, והוגש כנגדו כתב אישום. בשנת 2003 נערך כנגדו משפט אשר הסתיים במשיכה חזרה של כתב האישום על ידי המדינה.
קורות חיים
דבירה הוא בנם של צבי והילה צוויג, בילדותו גדל דבירה בהרצליה בבית מסורתי ומגיל צעיר החל עוסק בחקר המקרא במטרה לברר מה הן המצוות המקוריות. דבירה פיתח שיטה עצמאית החותרת לשחזור ההלכה המקראית באופן המתאים לאורח החיים בעידן המודרני. בין הנושאים שחקר לעומק היה מועדו ואופן יישומו של חג השבועות. על כך פרסם מאמר מקיף במוסף "שבת" בעיתון מקור ראשון "לאן נעלם חג הקציר".
דבירה עסק גם בחקר המשמעות הרעיונית של בית המקדש במקרא ובמקורות היהודים שלאחר מכן, וגם על כך פרסם מאמר מקיף במוסף "שבת" בעיתון מקור ראשון.
פרויקט סינון עפר הר הבית
בשנת 2001 החל דבירה לפעול יחד עם אחד ממרציו, ד"ר גבריאל ברקאי, להקמת פרויקט לסינון העפר שנזרק מהר הבית. הארכאולוגים קיבלו את רישיון החפירה מרשות העתיקות רק בשנת 2004 ואז הוקם הפרויקט.
מלבד זאת, דבירה ביצע מחקרים נוספים על הר הבית וביניהם מחקר בארכיון מחלקת העתיקות המנדטורית, שבו גילה כי ממצאים רבים שהתגלו במסגרת עבודות שיקום ותחזוקה של הוואקף המוסלמי בין השנים 1938–1942 (בעקבות רעידת האדמה של שנת 1937) ולא פורסמו מעולם, ביניהם פסיפס ביזנטי היושב תחת השכבה הקדומה ביותר של מסגד אל-אקצא, מנהרת סתרים בסמוך לכותל הדרומי ומקווה טהרה מתחת לחזית של אל-אקצה.
דבירה גם פעיל מאוד במחאה כנגד הרס העתיקות בהר הבית, והחל לעקוב אחר עבודות הוואקף מאז החפירה הגדולה של שנת 1999, והקים לצורך כך אתר אינטרנט בו הוא מעדכן על עבודות הוואקף הנעשות במתחם הר הבית.
בעקבות פעילותו, הוקם הוועד למניעת הרס עתיקות בהר הבית, שדבירה עובד עמו בקשר רצוף ומספק מידע.
בשנת 2007 נחפרה תעלת ארוכה בהר הבית לצורך התקנת כבל חשמל. דבירה ביצע מעקב יום יומי על עבודות הוואקף ותיעד את התעלה לאורך שלביה. הוא חשף מפולת של קיר קדום באזור שממזרח למשטח המוגבה, שבו חוקרים שונים מייחסים לשטח העזרה של בית המקדש השני.
התגליות מהמעקב שביצע יחד עם פעילות הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית הובילו להקמת ועדת חקירה ממלכתית שבדקה את התנהלות המדינה ורשות העתיקות.
דוברות ילידית בהוראת שפות
דוברות ילידית מתייחסת לשפת אם של המורה המלמד בכיתה. המונח נטבע כדי להדגיש את הדיכוטומיה בין מורים שהם דוברים ילידים לבין מורים שאינם דוברים ילידים.
סוגיית הדוברות הילידית במחקר האקדמי
נושא הדוברות הילידית מושך בשנים האחרונות את תשומת לבם של מומחים וחוקרי שפות, מורי שפה, מורי מורים וסטודנטים לתארים מתקדמים. מחקרים רבים דנו במרוצת השנים האחרונות ביתרונותיו של המורה היליד בהוראת שפת היעד, בעיקר בשפה האנגלית, ובו בזמן דנו בלגיטימציה שיש למורים שאינם ילידים ללמד את שפת היעד והציגו היבטים לכאן ולכאן. בסוגיה מורכבת זו היו שהציעו שהפתרון הוא לכאורה בשיתוף הפעולה בין מורים ילידים למורים לא-ילידים או בקבלת האיכויות והיתרונות שיש לכל אחד מהם והסיקו שאיש מהם אינו 'שווה' יותר. הבחנה מעניינת נעשתה בנוגע לשאלה אם כל דובר-יליד הוא גם מורה-יליד ובאיזו מידה ההכשרה שקיבל הופכת אותו ראוי להורות את שפת-היעד. למורים הילידים יש יתרון על פני המורים שאינם ילידים בעיקר בתחום הדיבור, ועל כן מן הראוי להכשירם להוראת השפה. עוד יתרון בולט לדוברים הילידים באופן כללי הוא שימור התרבות והמורשת המתרחשים כחלק בלתי נפרד מהוראת השפה הזרה. מבחינה היסטורית, דובר שפת האם מוגדר "השפה הראשונה אותה לומד אדם לדבר, הוא מסוגל לתרום ברמה בסיסית של השפה".
המורה היליד בהוראת השפה הערבית
הוראת השפה הערבית בישראל כשפה זרה לתלמידים בקרב אוכלוסיית התלמידים היהודים מושפעת ממעמדה הכללי של השפה הערבית בחיי היום יום. מעמד הקשור למעמדה החברתי – מדיני – פוליטי של האוכלוסייה הערבית בישראל (פרגמן, 2014). משרד החינוך מציג מספר מטרות ללימוד השפה הערבית בבתי הספר היהודיים. הסיבות הן:
יתרונות הדובר היליד בלימוד השפה הערבית
משרד החינוך מעדיף לשלב מורה ערבי בבית ספר יהודי ללימוד השפה הערבית. ההנחה היא ששילובו של מורה ערבי מהווה אתגר והזדמנות לתלמידים, להוריהם ולצוות ההוראה של בית הספר, להכיר את תרבותו של האחר מזווית מקצועית ושונה במידה רבה מהסטראוטיפים השכיחים כלפי החברה הערבית בישראל. ובנוסף לכך בולט היתרון לדוברים ילידים הוא שימור התרבות והמורשת המתרחשים כחלק בלתי נפרד מהוראת השפה הזרה. מורה יליד שמעורה בהקשר התרבותי-חברתי של שפת היעד, יכול לשמש לא רק מקור לשוני נכון אלא גם מודל תרבותי- חברתי אותנטי. השפה היא לא רק אמצעי תקשורת נייטרלי, אלא סמל המייצג זהות, ערכים והתנהגויות של החברה המדברת את שפת היעד.
ניתן לומר על פי טיעונים רבים שעלו במפגשים הלימודיים שהמורים שקבלו הדרכה צמודה לאורך זמן הביא תוצאות יפות, ומשפיעים לטובה על עמדות התלמידים בכל הנוגע לשפה והתרבות. ואפילו במצב של מתח ביטחוני לא מתקיים מתח בין תלמידים למורים. על פי דוח תוכנית יא-סלאם נמצאו שבוגרי תוכנית זו עמדות חיוביות יותר מקבוצת ההשוואה.
חסרונות הדובר היליד בלימוד השפה הערבית
לצד הקול המצדד באפשרות לשלב מורים ערבים בבית ספר עבריים היו שטענו כי השילוב הוא בעייתי בשל המצב הפוליטי והחברתי הקיים, ובנוסף עלו טענות שהמורים הערבים אינם מקבלים את ההכשרה וההדרכה המספיקה כדי ללמד בבתי ספר עבריים. ברוש מסכים בטענתו כאשר אומר ששילוב המורים הערבים בחינוך העברי יעבוד דרך מימושן של שני תאים: פיתוח מערכת סטנדרטים למיון המורים הערבים, והכשרתו של המורה הערבי בצורה יסודית ולאורך זמן, הכשרה זו יכולה להיות תלויה במורה ואיך הוא מנהל את הכיתה, שליטתו בשפה הערבית ספרותית. וגם תלויה בתכנים של בתי הספר העבריים כך שבספרים יש הרבה עובדות על הערבים שקשה ללמד אותן.
כוח אוסטרלי
כוח אוסטרלי, מכונה פֶּרֶנְטִי (שם מדעי: Varanus giganteus) הוא מין של לטאת כוח גדולה החיה בדרום מזרח ובמרכז אוסטרליה והיא הלטאה הגדולה ביותר ביבשת זו.
מאפיינים
הכוח הוא לטאה גדולה מאוד והגדולה באוסטרליה. אורכה יכול להגיע עד 2.5 מטר ומשקלה ל-15 ק"ג בממוצע, כשהמרבי יכול לעלות על 20 ק"ג. למרות גודלה היא זריזה מאוד. מבנה גופה צר, עורה מכוסה בכתמים צהובים על רקע כהה.
הלטאה אינה נצפית רבות באוסטרליה היות שהיא מסתתרת מאנשים. במידה וחשה איום היא בורחת במהירות או חופרת מחילה או מטפסת על עץ כדי להימלט. במפגש מול טורף היא יכולה לנפח את צווארה ולהשמיע קולות המבריחים את תוקפה, אחרת היא משתמשת בזנבה, טפריה ושיניה החדות להגנה. נשיכתה ארסית.
הלטאה אוכלת בעיקר מזון מן החי האוסטרלי, בהתאם לגודלה: הקטנים יצודו חרקים, לטאות, צפרדעים, דגים, יונקים קטנים וציפורים. ככל שהם גדלים הם יכולים לצוד טרף גדול יותר כמו קנגורו קטנים או וומבטים וכן אמו צעירים. הם גם לא בוחלים בקניבליזם. הטרף נתפס ומומת על ידי הטפרים או השיניים החדות או על ידי הארס של הלטאה. לאחר שאכלה היא יכולה לצום זמן רב במדבריות הקשים של אוסטרליה.