cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוסקביץ' 412
היסטוריית ייצור
המכונית נבנתה על בסיס דגם "מוסקביץ' 408" ותקופה ארוכה הדגמים היו מיוצרים במקביל. אף בשנת 1969 שני הדגמים התקדמו לגרסה מתקדמת. החל משנה זו הדגם כלל חגורת בטיחות, הפרדה של מושבים הקדמיים וידית תיבת הילוכים עברה לרצפת הסלון. בשנת 1969 החל ייצור המכונית במפעל לייצור מכוניות באיז'בסק במקביל להמשך ייצור במוסקבה. בשנת 1971 המפעל במוסקבה עבר שדרוג משמעותי והכפיל את יכולת ייצור.
בנוסף למכירה לשימוש אישי המכונית נוצלה במשטרה הסובייטית. ניסיונות להשתמש במכוניות זו כמונית לא צלחו.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 המכונית נמכרה מחוץ לגבולות ברית המועצות יחסית בהצלחה. להצלחה זו תרמו הישגי המכונית במהלך השתתפותה במרוצי מכוניות שונות כולל מרוצי ראלי לונדון-סידני בשנת 1968. כמויות קטנות של מכוניות מדגם זה נבנו לפי רישיון מיוחד בבלגיה ובבולגריה. החלקים להרכבה הובאו מברית המועצות.
במהלך שנות ה-60 המכונית עמדה בסטנדרטים המקובלים בעולם והייתה תחרותית לעומת מכוניות מייצור היצרנים המובילים. במכונית זו הותקן מנוע חדש. המנוע יוצר במפעל בעיר אופה. תיבת הילוכים הייתה חלשה יחסית. במקרים רבים היא הייתה מסוגלת להחזיק עד לתיקון משמעותי כ-63 אלף ק"מ ולפי התכנון לא יותר מכ-100 אלף ק"מ.
בשנות ה-70 החלו להגיע לשוק הסובייטי מכוניות מתוצרת אווטוואז שהיו מוצלחות יותר ותפסו נתח משמעותי של השוק. הממשל הסובייטי נתן העדפה ברורה למכוניות מתוצרת אווטוואז וכתוצאה מכך המפעלים במוסקבה ואיז'בסק לא הצליחו להביא לייצור סדרתי של דגמים מתקדמים שיחליפו את ה"מוסקביץ' 412". במהלך שנות ה-70 מכוניות מדגם זה היו ידועות כמכוניות בעלות יכולת להתמודד בקלות עם כבישים ירודים ומוסכים בעלי יכולת טכנית נמוכה, דבר שהתאים לתנאים ששררו בברית המועצות. זה היה היתרון העיקרי שלהן לעומת מכוניות לאדה. לקראת שנות ה-80 הנחיתות הטכנית פגעה בפופולריות שלהן ומכוניות אלו כבר לא היו יכולות להתמודד מול מכוניות לאדה אף בשוק המקומי.
המוסקוביץ 412 התחרה בדגמים הבאים: אופל קדט, פורד קורטינה, פיאט 125, פיג'ו 304, סימקה 1500, פורד אסקורט.
באליפות "רכב סלון" לשנים 1972–1973 ניצחה המוסקוביץ 412 את ה-הילמן אימפ ואת האוסטין-מוריס.
המוסקוביץ 412 יוצאה לבריטניה. בין השנים 1969–1973 נמכרו שם 14,500 יחדות.
הצוללות מסדרת דולפין
דולפין הוא שמה של סדרת צוללות דיזל ברשות חיל הים הישראלי. שלוש צוללות מדגם זה מהוות את עיקר צי הצוללות של החיל. הצוללות נחשבו למתקדמות מסוגן בעולם עד כניסתן של הצוללות מסדרת דולפין AIP. מחירן כ-340 מיליון דולר כל אחת. הצוללות בסדרה הן אח"י דולפין, אח"י לויתן ואח"י תקומה. הצוללות פותחו בישראל אך בנייתם נעשה בגרמניה במימון גרמני וישראלי.
על פי הערכות הצוללות מותאמות לשיגור טילי שיוט שפותחו בישראל (על פי פרסומים שונים מדובר בטילי פופאי), אותם ניתן גם לחמש בראשי קרב גרעיניים לטווח של 1,500 ק"מ, ובכך מעניקות לישראל יכולת "מכה שנייה" גרעינית, למקרה שתותקף בנשק להשמדה המונית.
ההיערכות לבניית הצוללות
ישראל וגרמניה דנו בבניית הצוללות מאז תחילת שנות ה-80, והן נבנו בגרמניה במידה רבה בגלל העדר אפשרות לבנות צוללות לא גרעיניות בארצות הברית. במהלך מלחמת המפרץ (1991), התברר כי חברות גרמניות מכרו לעיראק נשק רב, וסייעו לתוכנית הנשק הכימי של עיראק. כדי להרגיע את דעת הקהל בגרמניה ובישראל ולספק עבודה למספנות הגרמניות, החליט הקאנצלר הלמוט קוהל כי גרמניה תממן את עלות שתיים וחצי מהצוללות. ישראל נשאה בעלות חצי מהצוללת השלישית.
הצוללות מדגם ה"דולפין" נבנו במספנות HDW בגרמניה. בצוללת קיים תא רטוב/יבש לשיגור צוללים בעת צלילה.
שלוש הצוללות נכנסו לפעילות בהדרגה בין 29 במרץ 1999 לבין 26 ביולי 2000.
סדרת דולפין AIP
לאחר שנת 2000 חיל הים הזמין שלוש צוללות נוספות, מסדרת דולפין AIP. הצוללות החדשות הן בעלות מערכות טכנולוגיות חדישות יותר ואפשרות לשהייה ארוכה יותר מתחת למים עם מערכות הנעה לצוללות ללא תלות באוויר חיצון. שתיים מהן משרתות בחיל הים והשלישית בבנייה.
סדרת דקר
ב- 20 בינואר 2022 חתמה ישראל על הסכם נוסף עם חברת טיסנקרופ הגרמנית לרכישת שלוש צוללות נוספות מסדרת דקר במחיר של כ-3 מיליארד אירו. צוללות אלה יחליפו את הצוללות המתיישנות מסדרת דולפין. לפי ההסכם, הצוללת הראשונה צפויה להגיע בתוך כ-9 שנים.
פעילות
ב-30 ביוני 2009 פורסם כי לפחות צוללת אחת השתתפה בתמרון ימי שנערך בים סוף בשיתוף כלי שיט שונים של חיל הים.
ב-14 ביולי 2013 נטען שצוללת ישראלית מסדרת דולפין תקפה מחסן טילי יבשה-ים בלטקיה שבסוריה.
במחצית הראשונה של 2021 דווח על נוכחות של צוללת מסדרת דולפין בים סוף ובנמל אילת, לאחר שעברה בתעלת סואץ.
ויקטור ואלדס
ויקטור ואלדס אריבאס (בקטלאנית: Víctor Valdés i Arribas; נולד ב-14 בינואר 1982) הוא כדורגלן עבר ספרדי אשר שיחק בעמדת השוער. ואלדס העביר את רוב הקריירה בברצלונה במדיה זכה שש פעמים באליפות ספרד ושלוש פעמים בליגת האלופות. שימש כשוער השני של נבחרת ספרד במונדיאל 2010 ויורו 2012, בהם זכתה הנבחרת.
קריירת משחק
ביולי 1992 החל ואלדס לשחק בקבוצת הנוער של ברצלונה. חודשיים בלבד לאחר מכן נאלץ לעזוב את הקבוצה שכן משפחתו עברה להתגורר בטנריפה. הוא חזר לברצלונה שלוש שנים מאוחר יותר. ואלדס התקדם בקבוצות הנוער השונות של ברצלונה עד ברצלונה ב', קבוצת המשנה של ברצלונה, אליה צורף בשנת 2000.
בעונת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ברצלונה. בהדרגה, לקח את מקומו של השוער הארגנטינאי, רוברטו בונאנו, בהרכב. הצטרפותו של המאמן רדומיר אנטיץ' סימנה את קיבועו של ואלדס כשוער הראשון של הקבוצה.
בעונת שותף ואלדס ברוב משחקי הקבוצה, ועזר לה לזכות באליפות הליגה. בתום העונה זכה בפרס ריקרדו זאמורה המוענק לשוער הטוב ביותר בליגה. בעונה שלאחר מכן, עונת היה ואלדס חלק עיקרי בזכייתה של ברצלונה בדאבל - בליגת האלופות ובליגה. בגמר, שנערך מול ארסנל, הדף מספר בעיטות קריטיות של תיירי הנרי. למרות ההצלחה הקבוצתית, לא זכה ואלדס בפרס זאמורה.
בשנת 2010 הפך ואלדס להיות שוערה השני של נבחרת ספרד.
ב-26 במרץ 2014 במהלך משחק ליגה מול סלטה ויגו, קרע את הרצועה הצולבת בברך, פציעה אשר השביתה אותו עד לסיום העונה. בתום העונה עזב ואלדס את המועדון, מהלך עליו הודיע מראש, עוד בטרם נפצע.
ב-7 ביולי 2016 חתם במידלסברו לשנתיים. בתום עונת 2016/17, עזב את מידלסברו עם ירידתה לליגת המשנה באנגליה.
ב-17 באוגוסט 2017 הודיע ואלדס על פרישה ממשחק פעיל. לאחר פרישתו, מחק את כל חשבונותיו ברשתות החברתיות כפי שהצהיר שנתיים קודם לכן.
קריירת אימון
ב-1 ביוני 2018 חזר לכדורגל כמאמן לאחר שקיבל רישוי Pro מאת אופ"א. הוא אימן תחילה בקבוצת הנוער של מורטאלס, שאיתה זכה בשני תארים מקומיים. ב-19 ביולי 2019, חזר לברצלונה לאמן את קבוצת הנוער שלה. ב-7 באוקטובר, לאחר פחות משלושה חודשים, פוטר מאימון הקבוצה.
תארים
קבוצתיים
נבחרת ספרד
אישיים
מדונה (כינוי)
אמנים רבים תויגו בכינויים הקשורים למדונה, חלקם הוכרזו על ידם (מימין לשמאל) ריהאנה בתור "המדונה השחורה", מיילי סיירוס בתור "המדונה הבאה", ואלישה צ'ינאי בתור "המדונה של הודו". מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, אנשים רבים ברחבי העולם, בעיקר זמרות, קיבלו כינוי הקשור לשמה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה. במקביל, כמה אמנים זוהו והזדהו עם אותו הכינוי, ורבים אחרים קיבלו יותר מכינוי אחד הקשור למדונה (בהתאם לפועלם). למדינות מגוונות ושונות ברחבי העולם יש את "הזמרת המקבילה הלאומית למדונה" לפי התנאים של תקשורת ההמונים או מעריצים אחרים באותו האזור.
כנושא המדובר לעיתים קרובות בעיתונאות הפופולרית, לכלי תקשורת כמו מגזין בילבורד יש מאמרים ייעודיים הדנים במה זה אומר להיות "מדונה", המתפרסמים מדי שנה. כשהסבירו מדוע נהוג להשוות זמרות רבות ולכינוי על שם מדונה, מבקרי מוזיקה מסטיבן היידן ועד ביוגרפים אחרים הסכימו כי היא נחשבת לארכיטיפ במונחים נשיים. עם זאת, הכינויים הקשורים למדונה הם דרך השוואות כפי שהבחין הפילוסוף הקנדי פול ת'אגארד, כמו גם אחרים, שמדדו פופולריות, הצלחה, מכירות תקליטים, השפעה, סגנון דומה (חוש אופנה או מוזיקה), הופעות בעלות פרופיל גבוה, מחלוקות, התנהגות וסיכונים נועזים; באופן כללי, בדרך כלל דברים המיוחסים למדונה המקורית. בדרך זו, אמנים שונים מעבר לעולם הפופ קיבלו את הכינוי בשל ההשפעה "דמוית המדונה" שלהם בהתאם לסוגות המוזיקליות שלהם. אנשים אחרים שאינם מוזיקאים, כמו פוליטיקאים ואנשי עסקים, זכו גם הם לכינוי "מדונה".
הכינוי היה דומיננטי בקריירה של כמה אמנים, שרבים מהם מתחו עליו ביקורת, כמו גם על ההשוואות למדונה. אחרים הכריזו על עצמם ככאלה או רצו להיות "מדונה" וכלי תקשורת הלכו בעקבותיהם. אמנים שונים קודמו (או תוכננו) להיות "מדונה" על ידי חברות התקליטים שלהם בסוף המאה ה-20. בהתייחס למאה ה-21, סופרים שונים ברחבי העולם הבחינו במירוץ בעיתונאות המוזיקה למצוא את "היורשת של מדונה", וכינו מספר רב של זמרים כ"מדונה הבאה" או "המדונה החדשה". מדונה עצמה, מודעת לכך, וכינתה בעצמה את קניה וסט בתור "החדש/ה" או "המדונה השחור/ה" בשנת 2015. קטעים מוזיקליים שונים מהמילים שלהם ועד לשמות שלהם, עסקו בכינוי הזה, כולל בית בשירו של אמינם, "".
עניין תקשורתי
רבים מהכינויים הקשורים למדונה בקריירה של כמה אמנים נבעו מהשוואה אליה, הן מסיבות מסחריות והן מסיבות תרבותיות. על פי מילותיו של האקדמאי הצרפתי ז'ורז' קלוד גילברט "בעיתונאות ברחבי העולם לא מפסיקים להשוות זמרות שונות למדונה". בדיווח שפורסם על ידי דוריאן לינסקי בגרדיאן, "רוב כוכבות הפופ מנסות לחקות את מדונה בשלב מסוים; מעטות מאוד עושות את זה בכזאת הצלחה". כאשר הזמרת האמריקאית בריטני ספירס נלקחה כדוגמה, הפילוסוף הקנדי פול ת'אגארד הסביר כי "כשאנשים אומרים ש[ספירס] היא המדונה החדשה, הם לא מתכוונים מילולית ש[היא] מדונה. במקום זאת, הם מצביעים על כמה קווי דמיון שיטתיים בין השתיים". הצוות של רולינג סטון העיר כי מדונה "היא צל שקשה לברוח ממנו" בעוד שדובר על ההשוואה שהזמרת-יוצרת האמריקאית ליידי גאגא התמודדה עמה במהלך הקריירה שלה. על אף שלא תויגה כ"מדונה", הזמרת-יוצרת האמריקאית מריה קארי שווקה על ידי קולומביה, כאישה המצליחה מבין אלה החתומות בחברה, כשהיא מתחרה עם מדונה מסייר רקורדס. זמרות "נמדדות לעיתים קרובות מאוד מול קנה המידה שמדונה יצרה" על פי אקדמאים הולנדים.
כשהיא שימשה כדוגמה וארכיטיפ, הביוגרפים איסה מוגורוזה ולוס פריטו פלורס הסבירו את התופעה הזו ב-2021, שמדי פעם "יש מדונה מקסיקנית, מדונה לטינית ואפילו מדונה שחורה" כי "היא התעלתה מעל דמותה שלה" ומכיוון שהזמרת היא "כמעט שם תואר רב עוצמה שמתורגם לדרך לעשות דברים". ברוח דומה, מבקר המוזיקה האמריקאי סטיבן היידן סבר כי "מדונה נחשבת לארכיטיפ לזמרי פופ, ובעלת חיי נצח. אם אתה יכול לשנות את זה כמו מדונה, אולי אתה יכול להיות מדונה. אך אתה לא תהיה מדונה. היא חריגה מהטבע". מבקר המוזיקה מאורלנדו סנטינל, ג'ים אבוט, תיאר את הכינוי כ"עיסוק הכרחי בתרבות הפופ אם אי-פעם היה כזה... ותיאורי התפקיד שלו משתנים ללא הרף". בינתיים, רייהאן הרמנצ'י מסן פרנסיסקו כרוניקל תיארה את המגמה הזו:
היבטים
בשנת 2017, העיתונאי דא'שאן סמית' ממגזין בילבורד כתב מאמר המסביר מה זה אומר להיות "מדונה". לדבריו, מדונה צריכה "לקבל על עצמה את התפקיד של מפקדת העומדת בחזית למען הנשים ככלל", כמו גם "המורכבות השנויה במחלוקת של המיניות האנושית, על אף התגובה הבלתי נמנעת שחוללה". סמית' העיר עוד כי מדונה חייבת "להיות זו קובעת את הטרנדים" והוסיף שהיא מהווה מוזה למפיקים מוזיקליים, כותבי שירים, פזמונאים, מעצבי אופנה ובמאים כאחד. בהמשך לכך, טען שזה שיחליף אותה צריך להתחרות במכירותיה או הישגיה. רייהאן הרמנצ'י מסן פרנסיסקו כרוניקל הקדישה גם היא מאמר לנושא זה, ופיתחה את הדוגמה של הזמרת-יוצרת האמריקאית ליידי גאגא. היא הגדירה את ליידי גאגא כדוגמה הקרובה יותר "מכל האחרות מהעבר", והוסיפה היבטים כמו "סגנון אייקוני" ו"כוח להישאר בתודעה במשך זמן ממושך". לדבריה, הרמנצ'י ציינה כי כל עוד "המדונה המקורית עדיין נמצאת בכותרות הראשיות, יש סיכוי טוב ש"המדונה הבאה" היא האישה עצמה".
לפי משנתו של סטיבן היידן או דעתם של הביוגרפים איסה מוגורוזה ולוס פריטו פלורס, כלי תקשורת מובילים התייחסו לאנשים רבים כאל מדונה מסיבות רבות, שבדרך כלל קשורות להצלחה, השפעה, פופולריות וסגנונות מוזיקליים דומים בין היתר. בנוגע למעמדן של זמרות רבות, אידין וזירי מסן פרנסיסקו כרוניקל אמרה שלזמרת האיראנית גוגוש יש מעמד גדול אפילו יותר ממדונה בארצה, בעוד שמחברי ה"אנציקלופדיה של העמים האפריקאים" קראו "מדונה ממאלי" לאומו סנגארה, וציינו שהיא "הזמרת הפופולרית ביותר במערב אפריקה". במגזין בילבורד כינה את סנגרה כ"אמנית נשית משפיעה" בעת שכינה אותה "מדונה" גם כן. במאמר שפורסם ב-South China Morning Post, אסושייטד פרס אשר כינתה את הזמרת היפנית נמיאה אמורו בתור "המדונה היפנית" הסבירה שהיא אחת האמניות הנמכרות ביותר בהיסטוריה של מוזיקת הג'יי-פופ. כיוון שהכינוי הזה הפך לדומיננטי בקריירה שלה, כלי תקשורת ראו "השפעה דמוית מדונה" בסוגות מוזיקליות שונות של אמנים, כמו צ'צ'יליה ברטולי והמוזיקה הקלאסית. ברטולי עצמה, כינתה את מריה מאליברן בתור "המדונה של גילה".
המצאה מחדש של תדמית, כמו גם התנהגות ושלבים חלוציים הם גם תיאור נפוץ הקשור לכינוי "מדונה". בקבוצה זו, אניטה מוי כונתה "מדונה", כפי ששם לב ריצ'רד קורליס מטיים בעולם מוזיקת הפופ בהונג קונג. בהמשך לכך, הסביר כי "הנועזות שלה הייתה לא רק סנסציה אלא עלבון".
המקור
כינויים הקשורים למדונה בקריירה של ידוענים אחרים, הופיעו ברגע שזכתה להכרה בין-לאומית, בדרך כלל ב-1985. מארי אוסמונד, הייתה לאחת מאותם הידוענים באותה האת שקיבלו את הכינוי הזה, שכן לוס אנג'לס טיימס כינו אותה "המדונה המורמונית". כאשר אדם כונה "מדונה", כלי תקשורת תיארו זאת כ"כינוי", "כינוי חיבה" או "תואר" תוך שימוש גם במונחים כמו "בשם", (באופן נרחב) "ידוע" ו"בברכה". דוגמאות לכך היו במאית הקולנוע הנורווגית דייה חאן ועד הזמרות אניטה, ברנדה פאסי, מילן פארמר ואניטה מוי בפרסומים שונים של אינדפנדנט, הגרדיאן, חדשות BBC, ו-O Globo. References for Anitta (examples): היקף המאמרים הוא גדול, שכן רבים מהם פורסמו באנציקלופדיות וגם בתקשורת המיינסטרים ובתקשורת ההמונים (ארגוני חדשות, סוכנויות חדשות, עיתון מתעד או שידור ציבורי). לאחרים כמו מילן פארמר יש את הכינוי בפרופיל הביוגרפי שלהם בחברת התקליטים שלהם. ב-El Periódico de Catalunya כינו את הזמר הספרדי אלחנדרו סאנס כ"מדונה הספרדית שלנו", וכלי תקשורת אחרים כמו מגזין אסקווייר התייחסו לכך.
לפעמים, קבוצה של כלי תקשורת התייחסה במפורש למקורות האפשריים של איך אדם השיג את הכינוי הקשור למדונה. עם זאת, זה לא בטוח במובנים רבים. לדוגמה, הוא יוחס למגזין V שהצוות שלו העניק את הכינוי "המדונה הברזילאית" לאניטה ב-2020, אך מספר שנים קודם לכן העניק אותו לגרטשן, זמרת ברזילאית אחרת שכנותה "מדונה מברזיל", שכך נקראה גם אניטה ב-2016 ואחרות בשנים הבאות. דוגמה נוספת, היא הכינוי של מיטסו "מדונה מקנדה" שהוענק לה על ידי אלן דסרוקרס מאנטרטיינמנט ויקלי. דניאלה מרקורי הוצגה בתוכנית "נשים מובילות" של CNN בתור "המדונה הברזילאית", ולפי איגוד פסגת המוזיקה הבין-לאומית, ג'ולין צאי כונתה "מדונה של אסיה" על ידי התקשורת לאחר הופעתה בלה טריאנון בפריז. לאחר פרסום יצירה מסוימת, התקשורת מציעה שזמר יקבל את הכינוי "מדונה" בהתאמה. בדומה לכך, CMJ New Music ייחסו את הכינוי "המדונה הישראלית" לעפרה חזה לאחר שיצא אלבומה, Shaday.
מעבר לכך, מוזיקאים אחרים הוצעו להיקרא "מדונה" על ידי כמה אנשים על אף שכלי התקשורת התנגדו לכך. לדוגמה, המעצב מרקו מונרו ראה בליזו כמדונה של דורה, בעוד שפארינה כינתה את טוקישה  המדונה המקבילה למוזיקה האורבנית של דורה. רוברט כריסטגאו קרא לשינייד או'קונור "מדונה פולקית", ואילו ויטני יוסטון כונתה "המדונה השחורה" ב-1988 על ידי סנטיאגו אלקנדה. הזמרת-יוצרת הספרדייה מוניקה נראנחו, הוצגה בתור "המדונה הספרדייה". הזמרת-יוצרת האמריקאית טוני ברקסטון היא דוגמה לכמיהתה להפוך למדונה לפני שזכתה להצלחה בין-לאומית. היא ציינה: "בתיכון, ניסיתי להיות המדונה השחורה".
תחום
כינויים אחרים שהוענקו לאנשים יושמו באזור מסוים, במקום במדינה ממנה הגיעו במקור, או מנקודת מבט בין-לאומית ולהפך. וסילי שומוב במאמר שפורסם ב-Russia Beyond, דן במעמדן של זמרות פופ רוסיות, והסביר שאין ברוסיה מוזיקאית מקבילה למדונה. עם זאת, זמרות רוסיות רבות כונו "המדונה הרוסית" (או עם כינוי מקביל הקשור למדונה) על ידי העיתונות ברחבי העולם, כולל אלה פוגצ'ובה, אנה נטרבקו, איירין נלסון, מאשה רספוטינה, ולריה וסאשה גרדייבה. סה דינגדינג, לפי "לה ורדאד" ידועה במערב בתור "המדונה הסינית", בעוד שלפי "לה טלגרם", פטרישיה קאס כונתה "המדונה הצרפתית" על ידי מעריציה האסייתים. בדומה לאנשים מרוסיה, שני מאמרים משנת 2004 שפורסמו בעיתון הצ'כי Mladá fronta DNES דנו בכך שעדיין חסרה זמרת מקבילה למדונה ("מדונה צ'כית"). במאמרים הוזכרו שמות כמו אנה קיי, דרה רולינס, הלנה וונדראצ'קובה, פטרה יאנו, בארה בסיקובה, אילונה צ'קובה ולוציה וונדראצ'קובה. האתר הצ'כי Musicserver דן באפשרותה של בארה בסיקובה להיות "המדונה הצ'כית". בלטביה, העיתונאית והמייסדת של Mikrofona išaridi אליטה מיגראב, אמרה ל-Baltic News Network, שאין להם "מדונה לטבית" אך אולי יהיה להם יום אחד.
אמנים אחרים כמו נטליה אוריירו היו מזוהים עם הכינוי "מדונה" אך הדבר היה ידוע באזור שבו היא הייתה פופולרית על אף שורשיה. באופן זה, היא כונתה ברוסיה "המדונה הארגנטינאית", או "המדונה הרוסייה" ו"המדונה המזרח-אירופאית" בשל הצלחתה ברוסיה על אף שנולדה במקור באורוגוואי. זמרות ילידות אמריקה כמו סלינה וליסה ליסה, נקראו "המדונה המקסיקנית" או "המדונה ההיספנית". הכינוי של "מדונה" שהוענק לסלינה, על פי מחברי הספר (2005) היה "ככל הנראה הגורם להפצתו באמריקה המרכזית, כמו גם במדינות לטיניות שונות ברחבי העולם".
השפעה
קבוצה מסוימת מתוך האמנים הללו זכתה להכרה בין-לאומית מחוץ לגבולות האזורים או המדינות משם הגיעו במקור. טרי רופאר מוושינגטון פוסט שאלה: "האם בכל מדינה יש מדונה?". הסופר רודריגו פרסאן העיר כי "אנחנו חושבים על המדונות שיגיעו כמו שאנחנו חושבים על מדע", שהוא יותר ויותר בדיוני.
על הקריירה של אמנים
קבוצה של אמנים שונים תוכננה (בידי המנהלים או חברות התקליטים שלהם) להיות משווקים כ"מדונה". דוגמאות לכך היו זמרת הפופ האמריקאית מרטיקה שהוחתמה על חוזה הקלטות עם CBS רקורדס, הזמרת ביאנקה ממקסיקו והזמרת הפוארטו ריקנית לה אינדיה שהוחתמה על חוזה עם רפרייז רקורדס, מה שהוביל לבחירת שם הבמה של הזמרת האחרונה מביניהן. אנה קורה טענה גם היא שבחברת התקליטים שלה היספווקס תכננו לקדם אותה בתור "המדונה הספרדית". אמנית נוספת שקודמה כמדונה, הייתה נטשה אלכסנדרובנה שנקראה "המדונה הרוסייה", ולפי יואניס פוליכרונקיס מאוניברסיטת לינשפין, אנה ויסי "קודמה בצורה ברורה כ'מדונה היווניה". בדיווחים אחרים, מספר אמנים כמו ליסה ליסה "נחשבו" ל"מדונה". בריאיון ללוס אנג'לס טיימס ב-1993 אמרה גלוריה טרווי: "אמנים רבים במקסיקו נלחמים כדי להיות מדונה הלטינית".
לדברי מירנה עבדולאל מ-Egyptian Streets, במקרה של הזמרת המצרייה סימון פיליפ קאמל "אין ספור מפיקים רצו לשים את ידיהם בכאמל. הם ציינו אותה כמקבילה של מדונה. הכינוי 'מדונה המצרייה' הוענק לה במדינה במספר אירועים מוזיקליים שונים". לפי מגזין טיים, האמנית הדרום-אפריקאית ברנדה פאסי אימצה את הכינוי "מדונה"; עיתון מקומי ביבשת הדפיס מחדש (מילה במילה) ריאיון עם מדונה, והחליף את שמה בשמה של פאסי. החוקרים גרגורי בות' ובראדלי שופ, שמו לב שזמרת הפופ ההודית אלישה צ'ינאי "הייתה ידועה לשמצה בתור 'המדונה ההודית'", בעוד האתנומוזיקולוג ברונו נטל סבר שהיא צברה לעצמה מוניטין על ידי סיפוק העניין הדרום-אסייתי במדונה, "שיצר מחדש את התמונה והמוזיקה. של הכוכבת הבין-לאומית במונחים תרבותיים של דרום-אסיה ובשפה ההינדית".
תגובות
בשנת 2015, מדונה עצמה כינתה את הראפר והמוזיקאי האמריקאי קניה וסט "החדש/ה" או "המדונה השחור/ה". בתור כינוי בולט שמוענק לידוענים שונים ברחבי העולם ובמדינות שונות, אנשים רבים ביקרו את ההשוואה ומתחו על כך ביקורת. הזמרת-יוצרת האמריקאית ליידי גאגא אמרה: "תמיד הייתי אומרת לאנשים, כשהם היו אומרים, 'אוי, היא עתידה להיות המדונה הבאה'. אז לא, אני איירון מיידן הבאה". באופן דומה, הזמרת הדרום-קוריאנית אינסוני הכחישה את הכינוי וההשוואה שלה למדונה ואמרה: "אני אינסוני של קוריאה, ותמיד אהיה".
אמנים אחרים הצהירו שנמאס להם מהשוואה וקבלת כינוי הקשור אליה, כמו גלוריה טרווי וגלוריה אסטפן. אסטפן הצהירה ב-1989: "ההשוואה למדונה משעממת אותי". מרתה סאנצ'ס הייתה דוגמה לכך, שכן היא דיווחה שבעת שגרה בניו יורק, אנשים כינו אותה "מדונה". היא מצאה זאת "מחמיא" בהשוואה אליה, אך הצהירה שהיא הותשה, ואמרה: "אני לא רוצה להיות מדונה".
בניגוד לכך, אמנים שונים ברחבי העולם חשו מוחמאים מעצם ההשוואה וזאת, בנוסף לכך שהם הגדירו את עצמם כמעריצים של מדונה. עם זאת, הם לא אהבו את עצם הכינוי וההשוואה. הזמרת האלבנית בלאונה שדנה בפומבי בקשר הזה עם מדונה, הוגדרה כחלק מהקבוצה הזו. בנוסף לכך, אמנים רבים אחרים הפריכו את הכינוי של להיות "מדונה" ואת ההשוואה אליה. בין אותם האמנים נמנו הזמרת הארגנטינאית פטרישיה סוסה, הזמרת האנגלייה שרה ברייטמן, הזמרת האמריקאית הילרי דאף, והמוזיקאית האוסטרלית קיילי מינוג.
ביקורת
סרג'יו דל אמו, עורך בעיתון היומי הספרדי אל פאיס, הגדיר את שנת 2017 (והשנים שאירעו בסמוך אליה) כעידן התקינות הפוליטית של כוכבות הפופ, עם כמה זמרות שהוציאו אלבומים מסוימים שהציגו צד שונה יותר שלהן כדוגמת: מיילי סיירוס (Younger Now), ליידי גאגא (Joanne) וקשה (Rainbow). יציאתם של שלושת האלבומים, כמו גם אחרים הובילה את המחבר למסקנה ש"אף אחד לא רוצה להיות מדונה יותר", שכן המחיר לתמונה מינית הוא "גבוה בהרבה" ממה שאותו האמן חושב. ריצ'רד הרינגטון מוושינגטון פוסט טען שהכינוי "מדונה האינדי" הוא "כינוי גרוע" שהעניקו למוזיקאית וכותבת השירים האנגלייה פי ג'יי הארווי. כמה עיתונאים טענו שמדובר ב"אנלוגיה חסרת משמעות" בקשר לכינוי "מדונה". העיתונאי הבריטי נייג'ל ויליאמסון טען זאת במקרה של אומו סנגארה. כיוון ש"מדונה" הפך לכינוי נפוץ לאורך הקריירה של הזמרת האמריקאית סלינה, מנהל המוזיקה, חוסה בהר, טען כי לא היה לה "נוח" עם זה; והדבר היחיד שהיה לה במשותף עם מדונה היה סגנון הלבוש. לדברי האקדמאי הצרפתי גילברט, הזמרת הקנדית סלין דיון הוכרה לעיתים קרובות כ"אנטי-מדונה". דיון, שנחשבת לזמרת פופולרית במיוחד במדינות הדוברות בשפה הצרפתית, כונתה כך על ידי עיתונים ומגזינים כדוגמת לה מונד. במרוצת השנים דיברו על כך שדיון הסתכסכה עם מדונה בשל כך שהפסידה לה בזכייה בפרס אוסקר בשנת 1996.
מעבר לתעשיות המוזיקה והבידור
הכינוי "מדונה" הפך לפופולרי בתעשיית המוזיקה והבידור כאחד. פוליטיקאים כמו דונלד טראמפ והילרי קלינטון נדונו כ"מדונה" עם אותה אנלוגיה של עשיית דברים או השפעה בתחומים שלהם. אווה פרון כונתה "המדונה הפוליטית של ארגנטינה" במאמר שפורסם בשנת ב-The Baltimore Sun. במגזין החדשות U.S. News & World Report כינו את שחקן הכדורסל האמריקאי דניס רודמן כ"גרסה השחורה והגברית של מדונה". האמנים הפלסטיים הארגנטינאים סרחיו דה לוף ומרתה מינוחין זכו לכינוי ואף הכריזו על עצמם כ"מדונה". לן בלווטניק, כונה "מדונה של המיליארדרים". במאמר משנת 1999 שפורסם ב-Slate, העניקו את תואר "המדונה של שוק המניות" לביל גייטס וסטיב באלמר.
התייחסויות תרבותיות
יצירות מוזיקליות רבות כוללות שירים או אלבומים, עם מילים או התייחסויות לכינוי "מדונה". בשלב ראשון, אמנים כמו ונוס די-לייט, שרית חדד או היי פאשן הוציאו שירים עם השם "אני לא מדונה" ("I'm Not Madonna"). הראפר ההודי באבא סהגל קרא לאלבום, בעוד הראפר האמריקאי אמינם כלל בית ב-"Fubba U cubba cubba" ("העיתונות חושבת שאני המדונה החדש/ה"). אלישה צ'ינאי קרא לאלבומה משנת 1992 בשם Madonna of India. ב-Collins COBUILD Advanced Dictionary משנת 2016 נכלל משפט המתייחס לזמרת – "billed as the next Madonna".
רשימה נבחרת
לרוב האנשים המצוינים ברשימה יש יותר ממקור מהימן אחד, הנכתב בשפות אחרות מלבד אנגלית. זכר מובחן עם סמל המגדר (♂).
אדי הולנד
אדוארד "אדי" הולנד ג'וניור (נולד ב-30 באוקטובר 1939) הוא פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי הידוע כחלק מצוות המפיקים המוזיקליים הולנד-דוזייר-הולנד, שפעלו במסגרת חברת מוטאון בשנות ה-60 ובאופן עצמאי לאחר מכן.
חייו
הולנד התחיל את דרכו כזמר, והקליט בחברת מוטאון להיט בשם "ג'יימי" שזכה להצלחה בינונית. מאחר שלקה בפחד במה החל לעבוד מאחורי הקלעים, ולכתוב עבור אמנים אחרים. בשנת 1962 החל לעבוד עם אחיו בריאן הולנד ועם המפיק למונט דוזייר. הצוות הולנד-דוזייר-הולנד זכה להצלחה מרובה, והיה אחראי לרבים מהלהיטים של חברת מוטאון בשנות ה-60. הצוות כתב עבור אמנים כמרתה והוונדלאס, הסופרימס, ארבע הפסגות והאחים אייזלי. בריאן הולנד ודוזייר שמשו כמפיקים המוזיקליים, בעוד שאדי הולנד כתב לרוב את המילים. בשנת 1967 עזב הצוות את מוטאון עקב סכסוך כספי עם הבעלים ברי גורדי, ופעל במסגרת חברות עצמאיות שייסדו, עד לשנת 1977.
רוטב אספניול
רוטב אספניול (בצרפתית: Sauce Espagnole - "רוטב ספרדי") הוא אחד מחמשת "רוטבי האם" - הרטבים היסודיים של המטבח הצרפתי. הרוטב מורכב מרביכה עם ציר בשר, אותם מצמצמים בבישול במשך מספר ימים.
היסטוריה
שמו של הרוטב "ספרדי" אינו מעיד על מוצאו או על מרכיביו. לדברי לואי דיאה (Louis Diat) (לפי מספר גרסאות ממציא הוישיסואז) מחבר הספר "Gourmet's Basic French Cookbook", שמו של הרוטב ניתן לו לאחר שהטבחים הספרדים של אן מאוסטריה, אשתו של לואי ה-13, התעקשו על הוספת עגבניות מספרד לרוטב החום הצרפתי. לפי גרסה אחרת, מקורו של שם הרוטב בצבעו - בעוד צבע הרוטב הגרמני "רוטב אלמנד" בא לתאר את צבע עורם של תושבי גרמניה, וצבע הרוטב ההולנדי "רוטב הולנדז" מתאר את צבע עורם של תושבי הולנד, כך צבע רוטב אספניול (חום) מתאר את צבע עורם של תושבי ספרד.
הרוטב קיבל את שמו מן השף אוגוסט אסקופייה בסוף המאה ה-19, ואופן ההכנה של הרוטב נשאר זהה עד ימינו.
הכנה
הכנת רוטב אספניול מתבצעת על ידי הכנת רו בעל צבע חום כהה, אליו מוסיפים כמות גבוהה של ציר בשר או מים, וכן עצמות שמושחמות, בשר בקר, ירקות ותבלינים. מצמצמים רוטב זה בבישול איטי, ממושך ומסונן. במהלך הבישול מוסיפים לרוטב ציר בשר וממשיכים לצמצמו. לקראת סיום הכנת הרוטב מוסיפים אליו רסק עגבניות. משך ההכנות של רוטב כהלכתו הוא מספר ימים.
לרוטב אספניול טעמים חזקים המשתלטים על המזון, ולכן אין מוסיפים אותו ישירות לתבשילים שונים, אלא משתמשים בו כ"רוטב אם" שממנו מייצרים רטבים אחרים, כגון: רוטב אפריקן, רוטב בריגארד, רוטב בורגיניון, רוטב או צ'סור, דמי גלאס ורוטב שבריו.
אסקופייה מציין בספרו כי ישנה גרסה של הרוטב לתקופת התענית - שאינה כוללת בשר, ובה מצמצמים ציר ירקות ופטריות שונות.
קישורים חיצוניים
Grundsauce
אלסמיר (אי)
אלסמיר (באנגלית: Ellesmere Island, בצרפתית: Île d'Ellesmere) הוא אי המצוי בטריטוריה הקנדית נונאווט. האי הוא הצפוני באיי קנדה. שטחו של האי 196,235 קמ"ר והוא האי הגדול באיי המלכה אליזבת, האי השלישי בגודלו מבין איי קנדה (אחרי באפין וויקטוריה) והאי העשירי בגודלו בעולם.
היסטוריה
התושבים הראשונים של האי אלסמיר היו חבורות קטנות של בני שבט האינואיט, אשר הגיעו לאזור האי במטרה לצוד את הקאריבו וכן יונקים ימיים בין השנים 1,000 - 2,000 לפנה"ס. בשל עידן הקרח הקטן ננטש האזור.
ויקינגים, ככל הנראה מהמושבות בגרינלנד הגיעו אל האי אלסמר במהלך מסעות הציד שלהם, ובנו באי מספר מבנים. בחצי האי באצ'ה התגלו מספר מבנים ארוכים שנבנו ככל הנראה על ידי בני תרבות דורסט שהתיישבו באי.
הביקור המתועד הראשון באי בעת החדשה היה של ויליאם באפין, בשנת 1616. בשנת 1852 העניק אדוארד אוגוסטוס אינגלפילד לאי את שמו - על שם פרנסיס אגרטון, הדוכס הראשון מאלסמיר. משלחת אמריקאית בהנהגת אדולפוס גרילי חצתה את האי ממזרח למערב בשנת 1881, ומצאה במקום שרידי יער מאובן. בשנת 1902 חקר פר שיי (Per Schei), חבר משלחתו של אוטו סוורדרופ הנורווגי את פיורד סטנקול (Stenkul Fiord).
שמורות טבע
חמישית משטח האי מוכרז כשמורת טבע רשמית - הפארק הלאומי קווטינירפאק - "Quttinirpaaq National Park" (קודם לכן נקרא הפארק - "הפארק הלאומי האי אלסמיר" - "Ellesmere Island National Park"). הפארק כולל שבעה פיורדים ומספר קרחונים, וכן את אגם הייזן - האגם הגדול ביותר באזור הארקטי.
באי ממוקמת פסגת ברבו - ההר הגבוה ביותר בנונאווט (2,616 מטרים). הר זה מהווה חלק מרכס האימפריה הבריטית - רכס ההרים הצפוני ביותר בעולם.
קרחונים
חלקים גדולים מהאי אלסמיר מכוסים בקרחונים. בדרומו של האי מצויים שדות הקרח מנסון (Manson) וסידקפ (Sydkap), במזרח האי מצויים שדות הקרח הנסיך מוויילס (Prince of Wales Icefield) ופסגת הקרח אגאסיז (Agassiz Ice Cap), בצפון מערב חופי האי מצויים מספר מדפי קרח ובהם מדף הקרח וורד האנט (Ward Hunt ice shelf), אשר החל להתפרק בקיץ 2002.
חקר מאובנים
שי (Schei) ואלפרד גבריאל נתהורסט (Alfred Gabriel Nathorst) גילו באי, באזור פיורד סטנקול, יער מאובן מתקופת הפלאוקן-אאוקן. באזור התגלו שרידי עצים מאובנים שקוטרם הגיע למטר, וככל הנראה, אורך החיים של כל עץ ועץ היה למעלה מ-400 שנים.
אוכלוסייה
באי אלסמיר מתגוררים כ-200 תושבים (191 לפי רישומים בשנת 2016) בשלושה יישובים: אלרט, יוריקה וגריס פיורד. האי מהווה חלק מאזור קיקיקטאלוק שבפרובינציה, אולם בחודשי החורף הקרים מתגוררים באי כ-50 תושבים בלבד.
אלרט הוא בסיס של צבא קנדה שהוא היישוב הצפוני ביותר בעולם. יוריקה, היא היישוב השני הצפוני ביותר בעולם כולל בסיס צבאי, שדה תעופה צבאי וכן תחנה בה משתמשים ארגוני איכות סביבה קנדיים ובה תחנת מחקר אטמוספירית ומצפה לבדיקת האוזון בסטרטוספירה.
מצר סמית'
מצר סמית' (באנגלית: Smith Sound) הוא מצר ים בין גרינלנד לאי הצפוני ביותר בקנדה - האי אלסמיר. המצר מקשר בין מפרץ באפין לבין אגן קיין ומהווה חלק ממצרי נארס.
באפין וג'ון רוס חשבו כי המצר הוא למעשה מפרץ, וכי מאחוריו יש רכס הרים (שנקראו על ידי רוס - "גבעות קרוקר" - Crocker Hills) היה זה אדוארד אגוסטוס אינגלפילד שגילה בעת מסע המחקר שלו בשנת 1852 כי מדובר במצר ים ולא במפרץ.
החלטה 17 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 17 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-10 בפברואר 1947, החליטה כי הוועדה שנוצרה על ידי החלטה 15 של מועצת הביטחון של האו"ם אינה מוסמכת לבקש מממשלות יוון, אלבניה, בולגריה או יוגוסלביה לדחות את ההוצאות להורג של האסירים הפוליטיים שלהן, אלא אם כן יוכלו למסור עדות שתסייע לוועדה במשימתה.
וישיסואז
וישיסואז (בצרפתית: Vichyssoise) הוא מרק העשוי בסגנון צרפתי הכולל רסק של כרישה, בצלים, תפוחי אדמה, שמנת וציר עוף. המרק מוגש לרוב קר.
מקור המרק
ישנה מחלוקת בין המלומדים בדבר המקור של מרק זה. יש הטוענים כי מקורו של המרק בצרפת ואחרים טוענים כי המרק הומצא על ידי, שף מלון ריץ קרלטון בניו יורק בראשית המאה ה-20. המרק הופיע בתפריט המלון בשם "Crème Vichyssoise Glacée", ובשנת 1930, כשתורגם התפריט לאנגלית, נותר השם הצרפתי (אם כי בשינוי כתיב המִלה Cream). באותה עת טרם נודעה העיר וישי שבצרפת לדיראון כמקום מושבהּ של ממשלת וישי ששיתפה פעולה עם מדינות הציר.
דיאַט עצמו סיפר בראיון שערך בשנות ה-50 כי נזכר במרק שסבתו נהגה להכין בילדותו בווישי.
לא מן הנמנע שהשף ז'ול גופה (Jules Gouffé), בן המאה ה-19, הוא שהמציא את המרק, שגרסה שלו הופיעה בספרו משנת 1872 שהוקדש למתכוני מרקים ומאכלים מתפוחי אדמה - שם מוגש המרק מחומם. גרסה חמה של מרק זה נקראת בשם Potage Parmentier על שמו של הרוקח והתזונאי אנטואן-אוגוסטן פרמנטייה, בן המאה ה-18, שהמריץ את הצרפתים להכיר בתפוחי האדמה כמזון ראוי, ולא רק כמאכל לבהמות ולאביונים.
שמואל חיימוביץ' (ספורטאי)
שמואל מרדכי חיימוביץ' (1953 - 30 באוגוסט 2017) היה אלוף פאראלימפי, אדריכל ומתכנן ערים ישראלי, וממונה נגישות ארצי בנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות.
ביוגרפיה
חיימוביץ' נולד בכפר טורץ שבמחוז סאטו מארה שבצפון טרנסילבניה ברומניה, ובשנת 1963 עלה לישראל עם משפחתו. בגיל 6 החל להתנייד בכסא גלגלים בעקבות תאונת דרכים. בשנת 1965 הוא החל לעסוק בספורט נכים במסגרת מרכז הספורט לנכים של איל"ן. לאורך השנים אומן על ידי אברהם ברונר, ומשנת 1970 החל להתאמן בלחיצת משקולות בשכיבה.
אחרי סיום לימודי אדריכלות ותכנון ערים בפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים בטכניון, החל חיימוביץ' לעסוק במקצוע. בשנים 1979 – 1983 עבד כשכיר ולאחר מכן כבעל משרד עצמאי ברמת השרון, במסגרתו הוא עסק בתכנון וייעוץ אדריכלי בהתמחות בנושא נגישות לאנשים בעלי מוגבלויות בסביבה הבנויה. פעילותו בתחום הנגישות התקיימה בייעוץ, בין היתר כיועץ נגישות לעיריית תל אביב, בחקיקה, בהוראה ובתקינה. בשנת 1994 מונה לחבר ועדת המומחים של מכון התקנים הישראלי לתקן נגישות 11706, בראשה עמד משנת 2001 ועד לפטירתו. כמו כן היה חיימוביץ' נציג מכון התקנים בקבוצת העבודה להכנת תקן הנגישות של ארגון התקינה הבינלאומי.
בשנת 2001 מונה לממונה נגישות ארצי בנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות שהוקמה בשנת 2000 במשרד המשפטים. במסגרת תפקידו הוא פועל למען קידום חקיקה וחקיקת משנה, פיתוח תורת הנגישות באמצעות פרשנות וקביעת נורמות, ייעוץ למשרדי ממשלה ורשויות מקומיות וקידום המודעות הציבורית לנגישות באמצעות כנסים מקצועיים והרצאות. בשנת 2009 כיהן חיימוביץ' כנציב שוויון הזכויות לאנשים עם מוגבלויות (בפועל).
לצד פעילותו המקצועית, חיימוביץ' המשיך לאורך השנים לעסוק בספורט והגיע להישגים בינלאומיים בתחום לחיצת משקולות. תחרות לחיצת המשקולות האולימפית מבוצעת כך שהספורטאי שכוב על ספת הרמה ומוט המשקולת מורם על ידו עד ליישור ידיו. חיימוביץ' השתתף בשש אולימפיאדות נכים וזכה במדליות זהב וארד, כמו גם קביעת שיא אולימפי ושיאי עולם.
חיימוביץ' אב לארבעה ילדים והתגורר באלקנה.
אטלס D
האטלס D שנקרא גם SM-65D Atlas היה הטיל המבצעי הראשון מסדרת הטילים אטלס. הוא שוגר לראשונה ב־11 באפריל 1959. כדי לספק הגנה זמנית של טילים, חיל האוויר האמריקאי הציב שלושה טילי אטלס D בבסיס חיל האוויר ונדנברג בכוננות. הטילים נשארו בכוננות עד ל־1 במאי 1964. בספטמבר 1959 הוקמו מספר טייסות של טילי אטלס D שמוקמו ברחבי ארצות הברית. הטיל שוגר בפעם האחרונה ב־7 בנובמבר 1967. סך הכל בוצעו 135 שיגורים מתוכם 103 הצליחו ו־32 נכשלו.
האטלס D שימש גם כמשגר לוויינים וחלליות (בעיקר לבדיקות) כאשר השדרוג שלו אטלס LV-3B שימש לשיגור 4 חלליות מאוישות במסגרת תוכנית מרקורי. השיגורים של האטלס D כמשגר בוצעו מ־LC-11, 12, 13, 14 מנמל החלל קייפ קנוורל ומ־LC-576 מבסיס חיל האוויר ונדנברג.
צו שרפת הרייכסטאג
צו שרפת הרייכסטאג (בגרמנית: Reichstagsbrandverordnung) הוא השם הנפוץ לצו נשיא הרייך להגנת העם והמדינה (בגרמנית: Verordnung des Reichspräsidenten zum Schutz von Volk und Staat) שהוצא על ידי נשיא גרמניה, פאול פון הינדנבורג, ב-28 בפברואר 1933 בתגובה ישירה לשרפת הרייכסטאג שפרצה יום קודם לכן. הצו ביטל חירויות אזרחיות בסיסיות רבות של אזרחי גרמניה הנאצית. לאחר שהנאצים עלו לשלטון, שימש הצו כבסיס החוקי לכליאתו של כל מי שהתנגד לנאצים, וכדי לדכא פרסומים שלא נחשבים "ידידותיים" למטרה הנאצית. הצו נחשב על ידי היסטוריונים לאחד השלבים המרכזיים בהקמתה של המדינה הנאצית בעלת משטר חד-מפלגתי.
רקע
אדולף היטלר מונה לקנצלר גרמניה 4 שבועות קודם לכן, ב-30 בינואר 1933, כאשר הוזמן על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג להנהיג את הממשלה. ממשלת היטלר דחקה בפון הינדנבורג לפזר את הרייכסטאג לקרוא לבחירות ב-5 במרץ.
בערב ה-27 בפברואר 1933, 6 ימים לפני הבחירות, פרצה שרפה ברייכסטאג. בעוד נסיבות השרפה שרויות עד היום בערפל, מה שהיה ברור הוא שהיטלר ותומכיו מיהרו לנצל את השרפה כאמצעי להשגת השליטה במדינה. היטלר האמין שתוצאות השרפה יגרמו ליותר גרמנים לתמוך בנאצים ולהתנגד למרקסיסטים.
ניצול ההזדמנות של אירוע שרפת הרייכסטאג לצורך הפניית אצבע מאשימה כלפי הקומוניסטים, אפשרה לנאצים לגרום למיליוני גרמנים לפחד מפני טרור קומוניסטי. בהצהרה הרשמית נאמר:"שרפת הרייכסטאג הייתה יריית הפתיחה להתקוממות עקובה מדם ומלחמת אזרחים. ביזה בקנה מידה גדול תוכננה להתחיל בברלין ביום שלישי בשעה 4 לפנות בוקר. עוד נקבע כי מאותו היום יבוצעו מעשי טרור נגד אישים בולטים בכל רחבי גרמניה, נגד רכוש פרטי, נגד החיים והביטחון של האוכלוסייה השלווה, ומלחמת אזרחים כללית הייתה צפויה להתחיל..."הצו אולתר ביום לאחר השרפה (28 בפברואר) לאחר דיון שהתקיים במשרד הפנים, אשר הובל על ידי הרמן גרינג והובא בפני קבינט הרייך. בדיונים המתקדמים הצהיר היטלר כי גרימת השרפה היא "עימות אכזרי של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה", וזמן קצר לאחר מכן הנשיא פון הינדנבורג חתם על הצו.
הצו הופעל מכוחו של הנשיא תחת סעיף 48 בחוקת ויימאר, אשר מאפשר לו לנקוט בכל אמצעי למניעת סכנות לשלום הציבור מבלי לקבל הסכמה מראש של הרייכסטאג. הצו מכיל 6 סעיפים. סעיף 1 משעה ללא הגבלת זמן את רוב החירויות האזרחיות המוגדרות בחוקת ויימאר, כולל הביאס קורפוס, חופש הביטוי, חופש העיתונות, הזכות להתאגדות וחופש ההתארגנות, פרטיות הדואר והטלפון, וכן ההגנה על הקניין והבית. סעיפים 2 ו-3 אפשרו לממשלת הרייך לקבל סמכויות השמורות בדרך כלל למדינות הפדרליות. סעיפים 4 ו-5 מגדירים עונשים דרקוניים על עבירות מסוימות, כולל עונש מוות על הצתה של מבני ציבור. סעיף 6 רק מגדיר כי הצו נכנס לתוקף ביום ההכרזה שלו.
השפעות
לצו לא לוו כל הנחיות בכתב מממשלת הרייך; התעלמות זו נתנה חופש פעולה רחב בפרשנות הצו לנאצים כמו גרינג, אשר כשר הפנים של פרוסיה היה המפקד של כוח המשטרה הגדול ביותר בגרמניה. מדינות גרמניה אשר עדיין לא היו באחיזת הנאצים הגבילו את עצמן מאוד על איסור העיתונות הקומוניסטית, פגישות הקומוניסטים והפגנות, ומעצר בכירי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה. בפרוסיה לעומת זאת, מעצרים של חברי המפלגה הקומוניסטית היו נפוצים, אלפים נכלאו בימים שלאחר השרפה, ובסך הכל נעצרו בשבועיים שלאחר השרפה, על בסיס צו שרפת הרייכסטאג, כ-10,000 איש בפרוסיה. גרינג למעשה נקט בטקטיקות אלה עוד לפני הצו, אך הן בוטלו שוב ושוב על ידי בתי המשפט, מגבלה שכבר לא הייתה רלוונטית עם כניסת הצו לתוקף.
בין הגרמנים הקומוניסטים שנעצרו על בסיס צו זה היה יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, ארנסט תלמאן, בעוד מיסדי המפלגה וילהלם פיק וולטר אולבריכט (אשר בהמשך יהיו מנהיגים בגרמניה המזרחית של אחרי המלחמה), היו בין אלה שהצליחו לברוח ממעצר וחיו בגלות.
גרינג הוציא הנחיה לרשויות המשטרה בפרוסיה ב-3 במרץ, ובה צוין כי בנוסף בנוסף לזכויות החוקתיות שבוטלו על ידי צו, "כל המגבלות האחרות על פעולת משטרה שהוטלו על ידי הרייך וחוקי המדינה" בוטלו "ככל שהדבר נחוץ ... כדי להשיג את מטרת צו." גרינג המשיך ואמר:"ננקטים צעדים נוספים העולים בקנה אחד עם הצו... הם מכוונים נגד קומוניסטים בשלב הראשון, אך גם כנגד משתפי הפעולה עמם או תומכיהם או מי שעודד את פעולותיהם הפליליות... אני מדגיש כי כל האמצעים נגד חברים או מוסדות אחרים מקומוניסטים, אנרכיסטים או סוציאל-דמוקרטים אשר יכולים להיות מוצדקים על פי הצו... אם משמשים כדי לעזור בהגנה נגד פעילות קומוניסטית כזו במובן הרחב ביותר."רק שלושה שבועות אחרי הוצאת הצו, המפלגה הנאצית הידקה את אחיזתה על ידי העברת חוק ההסמכה. חוק זה נתן לקבינט של היטלר את הסמכות החוקית לחוקק חוקים מבלי להעבירם ברייכסטאג, ובכך להפוך את היטלר לדיקטטור. מבלי להשאיר דבר ליד הגורל, הנאצים השתמשו בהוראות צו שרפת הרייכסטאג לעצור כמה מצירי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ולהבטיח שחוק ההסמכה יעבור עם שני שלישים של נוכחים ומצביעים. כפי שהתברר, האווירה המאיימת במושב הרייכסטאג הביאה לכך שחוק ההסמכה קיבל תמיכה רחבה מספיק כך שהיה עובר אפילו אם הצירים הסוציאליסטיים שנעצרו היו משתתפים בהצבעה.
בתאוריה סעיף 48 נתן לרייכסטאג את הסמכות לדרוש את ביטולם של הצעדים שננקטו לאכיפת צו שרפת הרייכסטאג. עם זאת, כל סיכוי ממשי לביטול פג ביולי. עד אותו זמן המפלגות האחרות נאסרו בחוק או אוימו כך שפזרו את עצמן, והמפלגה הנאצית הוכרזה כמפלגה החוקית היחידה בגרמניה.
צו שרפת הרייכסטאג היה בתוקף במשך תקופת השלטון הנאצי, ויחד עם חוק ההסמכה, יצר בסיס חוקי לדיקטטורה של היטלר ולמשטרו הצבאי. אלפי צווים של היטלר, שהתבססו באופן מפורש על צו שרפת הרייכסטאג (שנשען בתורו על סעיף 48 בחוקה) ועל חוק ההסמכה, הפכו את גרמניה למשטר חד-מפלגתי. זאת הייתה הסיבה העיקרית שהיטלר מעולם לא ביטל באופן רשמי את חוקת ויימאר, שכן לא היה לה כל ערך עם החלת חוק ההסמכה.
שמואל חיימוביץ'
גובה: 1.96
יחסי האיחוד האירופי–תוניסיה
יחסי האיחוד האירופי–תוניסיה (בערבית: علاقات تونس والاتحاد الأوروبي; באנגלית: Tunisia–European Union relations) הם יחסי החוץ הדיפלומטיים, הכלכליים, התרבותיים וההיסטוריים שבין רפובליקת תוניסיה לאיחוד האירופי.
היסטוריה
בשנת 1976 כעשור לאחר שעזבה צרפת את תוניסיה וזאת זכתה בעצמאות, הקהילה הכלכלית האירופית התחילה באופן רשמי לקיים יחסים דיפלומטיים עם המדינה.
הסכם כלכלי ראשון בין תוניסיה לאיחוד נחתם בשנת 1995, כחלק מהתקרבות תוניסיה אל המערב תחת שלטון זין אל-עאבדין בן עלי. כחלק מההסכם נוסד איגוד מקצועי בשיתוף ממשלות תוניסיה והאיחוד, וב-14 ביולי 1998 מתקיים המפגש הראשון של הנהלת האיגוד בעיר בריסל, בלגיה, בירת האיחוד. בראש האיגוד עמד בן מוסטפא, דאז שר החוץ של תוניסיה.
בשנת 2011, לאחר שעברה תוניסיה את המהפכה, ראש הממשלה הזמני של המדינה קיים פגישה עם בכירים באיחוד לגבי המשך היחסים. מאז פרוץ המהפכה וכינון דמוקרטיה יציבה בתוניסיה, הסיוע של האיחוד האירופי למדינה הפריקאית גדל באופן דרמטי.
ב-3 במרץ 2014 חתמו האיחוד האירופי ותוניסיה על הסכם שיתוף פעולה בנוגע למשבר ההגירה באירופה, כאשר מהגרים מאפריקה שמדרום לסהרה ולוב הגיעו באופן לא חוקי לתוניסיה ולמדינות האיחוד. ההסכמים נועדו לפשט את תהליך קבלת אשרות השהייה במדינות ולמנוע גירוש מהגרים לא הכרחי.
ב-13 באוקטובר 2015 החל משא ומתן בין תוניסיה לאיחוד לגבי כניסת תוניסיה לאזור הסחר החופשי האירופאי.
ב-29 בספטמבר 2016 פרסם האיחוד האירופי פרויקט 'תקשורת משותפת' המחזק את תמיכת האיחוד בתוניסיה. מעט בהמשך השנה חותמות תוניסיה והאיחוד על הסכם נוסף לטובת כלכלת תוניסיה.
מסחר
האיחוד האירופי הוא שותף המסחר הגדול ביותר של תוניסיה, אף מעבר לכל מדינה ערבית אחרת. יותר מ-75% מהיצוא של תוניסיה מיועד לאיחוד האירופי ויותר ממחצית הייבוא של תוניסיה מגיע מהאיחוד האירופי. בשנת 2017 הסתכם שווי הסחר בין שתי המדינות בכ-20.5 מיליארד אירו. בין תוניסיה לאיחוד האירופי מספר קשרים כלכליים הכובלים אותם זו לזה, בהם הסכם הסחר משנת 2009 והתוכנית התוניסאית התשיעית.
מימון וסיוע
תוניסיה היא המדינה שמקבלת הכי הרבה סיוע כלכלי, חברתי, פוליטי ודיפלומטי מהאיחוד האירופי במסגרת מדיניות השכנות האירופית; האיחוד האירופי "מספק תמיכה לתוניסיה בתחומי החינוך, הכשרה ומחקר; תרבות ותקשורת; הגירה ומבקשי מקלט; משפטים, פוליטיקה וביטחון; סביבה, שינויי אקלים ואנרגיה".
בנוסף למימון הסיוע למהגרים, תוניסיה נהנית מכמה פרויקטים אחרים במימון האיחוד האירופי, כגון "European Instrument for Democracy and Human Rights", "Instrument contributing to Stability and Peace" ו-"Development Cooperation Instrument". תוניסיה היא מדינה חברה בתוכנית "Horizon Europe" של האיחוד.
איוואמי גינזאן
איוואמי גינזאן (ביפנית: 石見銀山) הוא מכרה כסף בעיר אודָה, במחוז שימאנה, באי הונשו שביפן. המכרה ו-13 אתרים נוספים הקשורים בכריית כסף, ייצורו ובהובלתו נוספו לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2007 ומשתרעים על שטח כולל של 442 הקטאר.
המכרה נפתח בשנת 1526 על ידי סוחר יפני בשם קאמיָה ג'וטֵיי, ושיא תפוקתו הייתה בתחילת המאה ה-17, כאשר נכרו בו כ-38 טון כסף בשנה, שהיוו כשליש מהתפוקה העולמית. בכסף מהמכרה השתמשו בעיקר להטבעת מטבעות, ועל כן היה נושא למלחמות מרובות, עד אשר שוגונות טוקוגאווה נטלה את השליטה עליו, לאחר הניצחון בקרב סקיגהארה, בשנת 1600. לאחר מכן תוחם המכרה בגדרות ונחסם על ידי עצי אורן. טירת יאמָבּוּקי נבנתה בלב מתחם זה. כריית כסף מהמכרה הופסקה במאה ה-19 בשל אי עמידה בתחרות עם מכרות אחרים.
חלקים מהמכרה נמצאים עדיין במצב טוב וממשלת יפן הכריזה על המקום כאזור שימור מיוחד בשל קיבוץ מבנים היסטוריים. הממשלה אף בקשה להכיר במכרה כאתר מורשת עולמית, והצליחה בכך בשנת 2007, אף על פי שהערכת הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים לא מצאה באתר זה "ערך עולמי יוצא דופן".
Led Zeppelin IV
Led Zeppelin IV הוא שם המיוחס לאלבומה הרביעי של להקת הרוק האנגלית, לד זפלין. האלבום יצא לאור ב-8 בנובמבר 1971. על עטיפת האלבום לא מודפס שם, ועל כן מזוהה האלבום עם השם Led Zeppelin IV, בהמשך לשלושת אלבומיהם הקודמים.
האלבום זכה להצלחה רבה, והיה לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בכל העולם, עם מכירות של כ-32 מיליון עותקים. בארצות הברית, מכר האלבום למעלה מ-23 מיליון עותקים, והגיע למעמד מולטי-פלטינה.
הקלטת האלבום
האלבום הוקלט לראשונה באולפני בייסינג סטריט של חברת התקליטים איילנד רקורדס, במקביל להקלטת האלבום "Aqualung" של ג'ת'רו טאל, בדצמבר 1970. על פי הצעת פליטווד מק, זפלין המשיכו בהקלטות ב"הדלי גראנג'", בית מהתקופה הוויקטוריאנית במחוז המפשייר, שהפך עם השנים לאולפן הקלטות. ג'ימי פייג' אמר: לאחר שסיימו את ההקלטות, לקחו אותן לאולפני איילנד לביצוע אובר-דאבינג. ההקלטות נלקחו מאוחר יותר לאולפני "סאנסט סאונדס" שבלוס אנג'לס, שם ערכו את ההקלטות. בסופו של דבר, ההקלטות התבררו כלא מוצלחות, שכן הן גרמו לדחיית יציאת האלבום בזמן רב. עריכה נוספת נערכה מאוחר יותר בלונדון, וגרמה לדחיית יציאת האלבום במספר חודשים נוספים.
השירים Down by the Seaside, Night Flight, ו-Boogie With Stu שהוקלטו אף הם באותו הזמן, לא נכללו באלבום, אך נכללו 4 שנים מאוחר יותר באלבום Physical Graffiti.
שם האלבום
בעקבות הביקורות הלא מחמיאות שקיבל אלבומה הקודם של הלהקה, Led Zeppelin III, החליט ג'ימי פייג' שהאלבום הבא לא יישא שם, במטרה לבדוק האם המוזיקה תוכל להצליח בזכות עצמה. על עטיפתו הפנימית של התקליט ועל התקליט עצמו הוצגו ארבעה סמלים מצוירים. כל אחד מהם נבחר (או עוצב, במקרה של ג'ימי פייג') על ידי חבר להקה לשם ייצוגו. חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס הוציאה מספר הדפסות בגדלים שונים של הסמלים הללו בשביל העיתונים, שיפרסמו את האלבום במצעדים ובמאמרים שלהם. האלבום היה אחד מהאלבומים הראשונים שהופק ללא כל סימן זיהוי רגיל, ובכך הוא ביטא עמדה אנטי-מסחרית שהייתה שנויה במחלוקת באותה תקופה (בפרט בקרב מנהלי חברת ההקלטות).
פייג' אמר "החלטנו שלא יהיה מידע גלוי על העטיפה החיצונית, כולל שם הלהקה או שם לאלבום." בנוסף, הסביר פייג' כי "לשמות, לכותרות ולדברים כאלו, אין משמעות אמיתית."
הוצאת האלבום ללא שם הקשתה מאוד על זיהויו. אף על פי ששמו המקובל היה Led Zeppelin IV, האלבום קיבל כינויים נוספים: ,"Four Symbol" (ארבעת הסמלים), "The Fourth Album" (האלבום הרביעי), "ZoSo" (המזכיר בצורתו את סמלו של ג'ימי פייג'), "Untitled" (חסר שם), "Runes" ו-"The Hermit".
הסמלים
בחלק הפנימי של עטיפת האלבום, ברשימת השירים לצד שם השיר The Battle Of Evermore, מופיע סמל נוסף שנבחר על ידי סנדי דני, אשר שרה בשיר זה לצד הסולן רוברט פלאנט. בסמל שלושה משולשים היוצרים צורה של כוכבית, כך שלכל המשולשים קודקוד משותף.
הצלחת האלבום
Led Zeppelin IV יצא לאור ב-8 בנובמבר 1971. עם יציאתו, פורסמו מספר פרסומות, כשבכל אחת מהן הסבר על אחד מארבעת הסמלים. האלבום נחשב לקלאסיקת רוק, והוא הגיע אל המקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי. בארצות הברית מכר כ-23 מיליון עותקים, והיה לאלבום השלישי הנמכר ביותר ולאלבום הבריטי הנמכר ביותר שם. עם זאת, האלבום הגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200, והפך לאלבום הנמכר ביותר שלא הגיע לפסגת המצעד.
האלבום דורג ברשימות רבות של האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים. בדצמבר 2001, דורג האלבום במקום הראשון ברשימת "מאה אלבומי הרוק הגדולים בכל הזמנים" של מגזין "Classic Rock", ובמקום הראשון במצעד "מאה האלבומים הגדולים של הקוראים", של מגזין "Guitar World". בנוסף, האלבום דורג במקום השביעי ברשימת "מאה האלבומים הגדולים בכל הזמנים" של רשת ABC.
ב-1998, קוראי מגזין "Q" הצביעו לאלבום כאלבום ה-26 הטוב ביותר בכל הזמנים, ושנתיים מאוחר יותר הוא דורג באותו המקום ברשימת מאה האלבומים הבריטים הטובים ביותר.
ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון, דורג האלבום במקום ה-66, ובמקום השביעי ברשימת מאה האלבומים הגדולים של שנות השבעים של "Pitchfork".
האלבום כולל בתוכו את השיר Stairway to Heaven, אחד משירי הרוק הפופולריים ביותר של לד זפלין ושל עולם הרוק בכלל, שהפך לשיר המושמע ביותר ברדיו בכל הזמנים.
ביקורות
הביקורות לאלבום היו חיוביות מאוד, כאשר רוב המבקרים נתנו לו ניקוד מלא או כמעט מלא. באתר Allmusic נכתב שהאלבום מעצב לא רק את הסגנון של לד זפלין, אלא גם, ובעיקר, את הסגנון של המוזיקה של שנות ה-70. בביקורת שנכתבה על האלבום באתר BBC Music, נכתב "Led Zeppelin IV הוא האלבום שמביא את לד זפלין אל בתים בכל רחבי העולם." עוד נכתב, שהאלבום, עדיין, בשביל רבים הוא הדוגמה המושלמת לאמנות. מגזין הרולינג סטון נתן לאלבום חמישה כוכבים מתוך חמישה, וכתב: באתר אנטרטיינמנט ויקלי, נכתבה ביקורת חיובית על כל אחד מהשירים, על אף שתקליטנים "הרסו" אותו.
האלבום דורג במקום ה-58 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון.
רשימת השירים
צד א':
צד ב':
החלטה 18 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 18 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-13 בפברואר 1947, יצרה ועדה שתנסה לתת תוקף להחלטה 41 של העצרת הכללית של האו"ם, שקבעה כי רגולציה והפחתה בנשק העולמים ובכוחות המזוינים הם אמצעי חשוב לחיזוק השלום הבין-לאומי.
ההחלטה התקבלה בתמיכת 10 מדינות, ובהימנעות ברית המועצות.
רומאנה
רומאנה (בערבית: رمانة; מילולית: "רימון") הוא כפר ערבי בבקעת בית נטופה, השייך למועצה אזורית אל-בטוף.
היישוב הוקם ככל הנראה בתקופת הברונזה והמקום היה מיושב מתקופה זו לסירוגין.
היסטוריה
הרב שאול הורנשטיין זיהה במקום את העיר המקראית גת רימון, הנזכרת כעיר לויים בנחלת שבט מנשה.
ישנם המזהים כאן את רימון של "בקעת רימון", ו"בקעת בית רמון" המוזכרת בתקופת המשנה והתלמוד כמקום הקשור למרידה ברומאים וכמקום התכנסותם הראשון של חכמי המשנה לאחר החורבן בעקבות מרד בר כוכבא. נימוקם הוא שלאחר מרד בר כוכבא עבר היישוב היהודי לגליל ושפעילותם של האחים פפוס ולוליאנוס במרידה ברומאים היה בגליל. אחרים שוללים זיהוי זה.
במסגרת הכנת מפת הקרן לחקר ארץ ישראל דווח שבכפר היו 70 נפשות. ויקטור גרן תיאר את הכפר כמכיל מספר מועט של בתים המחוברים זה לזה בכדי ליצור חומת מגן חיצונית. בנוסף, הוא תיאר את הכפר כמוגן על ידי צמחי צבר מצוי. הוא מתאר שראה במקום אבני גזית, בורות מים ומערות קבורים חצובים בסלע המהווים שרידים ליישוב עתיק.
במפקד האוכלוסין של 1922 נמנו בכפר 37 תושבים. במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו ברומאנה 36 בתים מיושבים ב-197 נפשות, כולם מוסלמים, חוץ משתי נשים נוצריות. בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי רומאנה כ-590 ושטחו נרשם כ-1493 דונם, מתוכם 8 דונם של אדמה ציבורית.
בקרבת הכפר נמצא חורבת רומא. הכפר נתן את שמו ליישוב הסמוך בית רימון.
מרגריטה (אי)
האי מרגריטה (בספרדית: Isla de Margarita) הוא האי הגדול ביותר במדינת המשנה נואבה אספרטה שבוונצואלה. האי ממוקם צפונית מזרחית לוונצואלה, בים הקריבי. באי ממוקמת בירת מדינת המשנה - העיר לה אסונסיון.
היסטוריה
בשנת 1498 הגיע כריסטופר קולומבוס אל האי מרגריטה, והיה האירופאי הראשון שהגיע אל האי, אשר היה מיושב קודם לכן על ידי מתיישבים מקומיים משבט הגואיקרייס (Guaiqueries). סביב חופי האי גילו המתיישבים הספרדים פנינים רבות, אשר היוו שליש מההכנסות שהגיעו לממשלה הספרדית ממושבותיה ביבשת אמריקה. בשל חשיבותו הכלכלית של האי, ומחשש להתקפות שודדי ים בוצרו חופי האי.
בשנת 1675 נכבש האי לזמן קצר על ידי שודד הים רד לגס גריבס, אשר בזז את אוצרותיו.
בשנת 1814 זכה האי לעצמאות מספרד. בשנת 1816 מונה סימון בוליבר כמפקד צבא הרפובליקה השנייה של ונצואלה בהיותו באי, והחל מהאי את מסעו לשחרור ונצואלה מהשליטה הספרדית.
גאוגרפיה
האי מורכב משני חצאי אי המחוברים ביניהם במצר יבשה צר שאורכו 18 ק"מ.
אקלים האי יבש, והטמפרטורה הממוצעת באי נעה בין 24 ל-37 מעלות צלזיוס.
באי מתגוררים כ-440,000 תושבים, בעיקר במזרח האי, בבירת האי לה אסונסיון (28,500 תושבים), ובערים פורלמר (85,000 תושבים) ופמפטאר (50,000 תושבים).
הנקודה הגבוהה ביותר באי - סן חואן, שגובהה 920 מטרים, ממוקמת בחצי האי פאראגואצ'ואה במזרח האי. הנקודה הגבוה ביותר במערב האי, בחצי האי מקנאו, היא פיקו דה מקנאו, שגובה 760 מטרים.
כלכלה
עיקר כלכלת האי מבוססת על התיירות. האי מוגדר כאזור חופשי ממס ערך מוסף על מנת לעודד תיירות מקומית ותיירות זרה לאי.
באי כ-50 חופי רחצה, והוא מהווה אתר פופולרי לגלישת רוח.
דוד ינאי
דוד ינאי (7 ביולי 1935 - 16 בדצמבר 2006) היה אדריכל ישראלי, לימד בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון.
ביוגרפיה
ינאי נולד בירושלים והתגורר בכרמל בחיפה רוב חייו הבוגרים. למד אדריכלות בטכניון והתמחה אצל פרופסור אל מנספלד בשנים 1961–1964. הוא התמנה למרצה בטכניון והועלה לדרגת מרצה בכיר באמצע שנת 1971. הוא המשיך ללמד בטכניון עד שנת 2003. במקביל עבד בתכנון פרויקטים שונים, בהם: המכון לחקר ימים ואגמים, בית הלוחם חיפה, שכונות במעגן מיכאל ובעין גב ובתים פרטיים.