cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Radio:ACTIVE
Radio:Active (מוקלד כ Radio:ACTIVE) הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הפופ-פאנק הבריטית מקפליי, הוא גם אלבומם הראשון בחברת התקליטים החדשה שלהם, Super Records אחרי שעזבו את Island Records. הסינגל הראשון מתוך האלבום הוא "One for the Radio". ב-24 ביוני 2008, מקפליי הצהירה כי תחלק עותקים חינם של האלבום Radio:Active עם העיתון The Mail on Sunday ב-20 ביולי 2008, עם יציאת גרסת הדלוקס לחנויות ב-22 בספטמבר 2008, ממש לאחר יציאת הסינגל השני מתוך האלבום ב-15 בספטמבר 2008.גרסת הדלוקס כוללת שירי בונוס, DVD וחוברת מצורפת עם מילות השירים ועוד.
"Lies", אחד מהשירים במהדורת הדלוקס של האלבום Radio:Active, הוא הסינגל השני מתוך האלבום.
הסינגל השלישי מתוך האלבום הוא "Do Ya", שיצא לאור ב-23 בנובמבר 2008.
סינגלים מהאלבום, על פי החלטת סופר רקורדס, יופצו בעטיפות קרטון ניתנות למחזור, במקום עטיפות פלסטיק רגילות.
במהדורה היפנית יש 3 עטיפות שונות לאלבום. ובנוסף 3 גרסאות שונות של שירי הבונוס ודיסק DVD שונה.
השירים "Lies" ו"Do Ya" מופיעים בפסקול של אופרת סבון אמריקאית
שותפות מוגבלת
שותפות מוגבלת היא שותפות המאפשרת הגבלת אחריות של חלק מחבריה. בדומה לתאגידים אחרים, היא מהווה אישיות משפטית נפרדת.
שותפות מוגבלת היא שילוב של שני סוגי שותפים: שותף כללי שהוא מנהל השותפות והוא בעל אחריות לכל התחייבויות השותפות, ושותף מוגבל - שותף שהאחריות שלו מוגבלת: אם השותפות תיקלע לחובות, הוא מסכן רק את הסכום שהשקיע ולא מעבר לזה. השותף הכללי הוא הגוף שמתווה את פעילות השותפות ומנהל אותה בפועל, והשותף המוגבל הוא הגוף שמספק לה מימון ומאפשר לה לפעול תוך זכאות להשתתף ברווחיה. שני השותפים יכולים להיות חברות, וכך עוקפים את הגבלה של מספר החברים המרבי המותר בשותפות - עשרים, מפני שעל חברה אין הגבלה של מספר בעלי המניות. על השותפות המוגבלת לא חלים דיני החברות אלא דיני השותפויות.
לשותפויות יש בדרך כלל יתרונות מיסוי לעומת חברות בע"מ אך חסרונות בתחום הניהול, ולכן הן מתאימות רק לסוגים מסוימים של פעילויות. קרנות הון סיכון מאוגדות, לעיתים, בצורה של שותפות, עם הפרדה בין שותפים שמנהלים את הקרן (השותף המנהל) ושותפים שאינם מנהלים, אך זכאים לקבל רווחים (שותף מוגבל). גם חלק מההתאגדויות לחיפושי נפט וגז בישראל מאוגדות במתכונת של שותפות. שותפויות מוגבלות כמו גבעות עולם, ישראמקו, דלק קידוחים ורציו גייסו את ההון לפעילותן באמצעות הנפקה בבורסה, ויחידות ההשתתפות שלהן נסחרות בה.
יתרונות מיסוי
בשותפות רגילה, שאינה שותפות מוגבלת, הרווחים והפסדים שייכים לשותפים ולכן להבדיל מחברה בע"מ אין לשותפות תיק במס הכנסה וכל שותף מקבל את החלק היחסי שלו ברווחי השותפות ואחראי לחובותיה. בשותפות מוגבלת, השותף המוגבל דומה לבעל מניות בחברה ואינו ערב לחובותיה. היזמים שמקימים את השותפות הם השותף הכללי שאינו מוגבל ואחראי לחובות החברה. לעומתם משקיעים שהיזמים מגייסים הם שותפים מוגבלים ולכן אינם אחראים לחובות השותפות המוגבלת, אם ישנם הפסדים הם יאבדו את הסכום שהשקיעו ולא יותר מכך. כאשר ההשקעה היא חלק מהפעילות העסקית של המשקיע, הוא יכול לנכות מהכנסתו החייבת במס את הפסדיו בשותפות המוגבלת.
יחידות השתתפות
כדי לגיס הון מהציבור הרחב באמצעות הנפקה בבורסה, שותפות מוגבלת יכולה להנפיק יחידות השתתפות בשותף המוגבל. הבורסה לניירות ערך בתל אביב מאפשרת להנפיק יחידות השתתפות של שותפויות מוגבלות משני סוגים:
לקריאה נוספת
דוד א' פרנקל וצבי פרנקל, דיני השותפות בישראל, מהדורה שלישית, הוצאת פרלשטיין-גינוסר, 2020
גלג
את משקה הגלאגי מכינים תחילה על ידי הרתחת מים והוספת תבלינים לתוכם. לאחר שהנוזל מבעבע מסננים אותו ומוסיפים לו מיץ ענבי שועל, יין או ליקר צלול. במטבח הפיני, נהוג להכין את המשקה בתיבול ציפורן, קינמון וזנגביל. תבלינים אחרים בהם נעשה שימוש הם קליפת תפוז והל. לעיתים מוסיפים למשקה צימוקים או שקדים.
בחנויות בהם ניתן לקנות גלאגי תעשייתי, הגלאגי יכיל מיץ ענבים או מיץ ענבי שועל, תערובת של מיצי פירות, מיץ תפוחים או יין. הגלאגי יכול להתבסס גם על רום. מחממים היטב לקונים את הגלאגי אם הוא מבוסס על מיצים טבעיים, אך אם הגלאגי מבוסס על משקה אלכוהולי אין להרתיח את המשקה. נהוג להוסיף צימוקים שלמים או שקדים למשקה עם חימומו או מיד לפני צריכתו.
בפינלנד ישנם שלושה סוגים של גלאגי: גלאגי נטול אלכוהול, גלאגי עם מעט אלכוהול וגלאגי עתיר אלכוהול. גלאגי ללא אלכוהול נחשב למשקה לילדים, אך כיום נהיה פופולרי גם בקרב מבוגרים. גלאגי עתיר אלכוהול יכול להכיל עד 22% אלכוהול במשקה.
מאז תחילה המאה ה-19, הגלאגי היה למשקה האלכוהלי החורפי לגבר, חיממו ועירבבו אותו עם מיץ, סירופ ולעיתים גם עם ליקר או פונץ'. הגלאגי הגיע לפינלנד משוודיה. בסוף המאה ה-19 היה נהוג להוסיף לגלאגי אך ורק משקאות אלכוהוליים, אך בשל איסור על צריכת אלכוהול באותה תקופה כמעט שהפסיקו לשתות את המשקה. כאשר חוק היובש בוטל בשנות השלושים, הגלאגי פורסם במגזינים פינים ושוודים, ובשנות החמישים והשישים נהפך למשקה אלכוהולי המזוהה עם המטבח הפיני והמטבח השוודי. שתיית גלאגי נהפכה למנהג של חג המולד ברחבי פינלנד.
שמו הפיני של המשקה, גלאגי (glögi) נגזר משמו השוודי, גלוג (glögg), שהוא נגזרת של הביטוי glödgat vin שפירושו יין חם בשוודית.
חוק חופש המידע
חוק חופש המידע, התשנ"ח-1998 נחקק על ידי הכנסת במאי 1998 ונכנס לתוקפו במאי 1999. החוק קובע את זכותו של כל אזרח ותושב לקבל מידע מרשות ציבורית, בכפוף למגבלות מסוימות המפורטות בו, שנועדו לאזן בין חופש המידע לבין זכויות ואינטרסים שונים כגון ביטחון המדינה וכדומה.
החוק בא להנהיג בישראל את מהפכת השקיפות באשר לפעולות הרשויות הציבוריות, בחייבו את הרשויות למסור לציבור מידע בעל אופי ציבורי. חוק זה מהווה מרכיב של זכות הציבור לדעת ולדעת תומכיו הוא נדרש לצורך מימוש ערכי הדמוקרטיה, שכן ללא זרימה חופשית של מידע לגבי פעילות הרשויות, לא יוכלו הבוחרים, לדעתם, להשפיע על אופי המדינה בצורה מושכלת.
משמעות החוק
משרדי הממשלה ורשויות השלטון השונות מחזיקים במידע רב שעליו להיות נגיש לציבור הרחב. אזרח או תושב, זכאי לקבל את המידע בו הוא מעוניין והרשות הציבורית מחויבת לספק לו את המידע המבוקש, למעט מקרים חריגים. עיקרון זה חל על כל מידע - כתוב, מוקלט, מוסרט, מצולם או ממוחשב.
תולדות חוק חופש המידע
חוק חופש המידע מהווה למעשה החוק הראשון שמכיר בזכות לקבלת מידע ציבורי. לחוק זה קדמו חקיקה שהכירה בזכות לקבל מידע בעל אופי אישי, ומספר פסיקות של בג"ץ שהכירה בזכות הפרט לקבל מידע ציבורי בעניינים מוגדרים מסוימים.
בעשורים שקדמו לחקיקת החוק נתן בית המשפט העליון פסקי דין רבים בנושא הזכות לקבל מידע. הפסיקות אמנם לא שיקפו גישה אחידה, אך פסקי הדין שנקטו גישה מרחיבה בקשר לחובה למסור מידע, והן התוו את הקו שנקט החוק.
בשנות ה-70 הונחה על שולחנה של הכנסת העשירית ההצעה הראשונה של חוק חופש המידע, התשנ"ב-1982. הייתה זו הצעת חוק פרטית שנועדה לעגן בחקיקה את חובתה של רשות ציבורית להעמיד לרשות הציבור מידע הנוגע לפעולתה ולתחומי אחריותה. על פי ההצעה, יוכל מבקש המידע לעתור לבית המשפט המחוזי כנגד סירובה של רשות למסור מידע. ההצעה נדונה בכנסת בקריאה טרומית והועברה לדיון בוועדת חוקה חוק ומשפט.
בשנות ה-90 הונחו על שולחן הכנסת מספר הצעות חוק. הצעת חוק חופש המידע התשנ"ג-1993 והצעת חוק הזכות לקבלת מידע התשנ"ד-1993. שתי ההצעות נדונו בדיון מוקדם בנובמבר 1994 והביאו למינויה של ועדה ציבורית לבדיקת הנושא. הוועדה, שנתמנתה במאי 1994 על ידי שר המשפטים, דוד ליבאי, הגישה דין וחשבון ביולי 1995. הוועדה, שבראשה עמדה השופטת (בדימוס) ויקטוריה אוסטרובסקי-כהן, תמכה בחקיקת החוק. לשיטתה, רשות ציבורית חייבת להעמיד לרשות הציבור מידע, מבלי שיהיה על המבקש להראות טעם מיוחד בקבלתו.
על שולחן הכנסת ה-13 הונחה הצעת חוק חופש המידע התשנ"ו-1996. הייתה זו הצעת חוק פרטית שהתבססה על הנוסח שהציעה ועדת אוסטרובסקי-כהן. בהצעה הודגש כי
במרץ 1996 אישרה הכנסת ה-13 בקריאה ראשונה את הצעת החוק הפרטית. על הצעה זו הוחל בכנסת הארבע-עשרה דין רציפות. ועדת חוקה, חוק ומשפט אישרה לממשלה להשלים את גיבושה של הצעת חוק ממשלתית, תוך התייחסות להצעת החוק הפרטית שקדמה לה.<BR> בתוך כך, חוק חופש המידע, התשנ"ח-1998, התקבל בכנסת ב-19 במאי 1998. הצעת החוק עברה במליאת הכנסת בקריאה שנייה ושלישית ברוב של 26 חברי כנסת שהשתתפו בהצבעה. החוק קבע שתחילתו תהיה שנה מיום פרסומו ברשומות (כלומר ביום 29.5.1999). ובכל זאת, הוסמכה הממשלה לקבוע בצו, באילו רשויות ציבוריות ייכנס החוק לתוקפו במועד מאוחר יותר, כאשר המועד הסופי לא יהיה מאוחר מתום שלוש שנים ממועד התחילה הרגיל.
יישום החוק
החוק ייסד מנגנונים מרכזיים, שתפקידם לאפשר את הפעלתו של החוק. נוסד תפקיד ה"ממונה על העמדת מידע לציבור" בכל רשות, אותו ממנה ראש הרשות. תפקידו של הממונה הוא למעשה לדאוג להעמדת המידע לרשות הציבור ולטפל בבקשות לקבלת המידע. כמו כן, נקבעה דרך טיפול בבקשות, נקבע מסדר שיקולים אותם צריכה הרשות לקחת בחשבון בבדיקת הבקשות ונקבעו אמות מידה שעל בתי המשפט לפעול על פיהן, בבואם לבחון את העתירות הנוגעות לחופש המידע. לרשות ניתן פרק זמן של עד שלושים ימים, כדי להודיע למבקש המידע מה הוחלט לגבי בקשתו, אך ניתן להאריך את פרק זמן זה בשלושים ימים נוספים. במקרים בהם היקף החומר נרחב או מורכב, תיתכן הארכה נוספת, אשר לא תעלה על שישים ימים נוספים אותם רק ראש הרשות רשאי להאריך. אם הרשות מחליטה שלא להעמיד לרשות המבקש את המידע, כולו או חלקו, עליה להודיע לו על כך בכתב, לפרט את הנימוקים לסירוב וליידע אותו כי שמורה לו הזכות לעתור לבית המשפט.<BR> בנוסף, החוק מחייב את הרשויות לפרסם מידע יזום הכולל -
בחוק קובע, כי על הממשלה לפרסם רשימה של רשויות ציבוריות. הרשימה צריכה לכלול מידע תמציתי על תפקידיה של כל רשות. רשימת הרשויות כוללת את אלה המובאות כאן:
יש איסור על הרשויות למסור מידע אשר בגילויו יש חשש לפגיעה בביטחון המדינה, ביחסי החוץ שלה, בביטחון הציבור או בביטחונו של אדם. וכך גם מידע שגילויו מהווה פגיעה בפרטיות לא יפורסם. בנוסף, שר הביטחון, מטעמי שמירה על ביטחון המדינה, רשאי לקבוע בצו מידע שאין לפרסמו.
לקבלת מידע מהרשויות, יש להפנות בכתב בקשה לממונה על יישום חוק חופש המידע ברשות המבוקשת.
בפסיקה
על חוק חופש המידע כתב השופט יורם דנציגר: בהתאם לכך, קיבל בית המשפט העליון באופן חלקי דרישה של אדם לקבל מידע מהרשות להגבלים עסקיים, למרות היקף העבודה שהיא מעמיסה על הרשות. לעומת זאת, במקרה אחר קבע בית המשפט העליון שמתן מידע לגבי 7 שנים אכן מעלה קושי בלתי סביר, אולם קבע שעל המדינה לתת מידע לגבי שלוש שנים מתוך התקופה. בנוסף, כאשר הייתה התנגשות בין חופש המידע לבין הזכות לסודיות על מידע מסחרי, קיבל בית המשפט העליון דרישת חברות לצמצם את המידע עליהן שמתפרסם.
בהתייחס לסייג בחוק הקובע שאין חובה למסור מידע העלול לפגוע בתפקוד התקין של הרשות הציבורית, קבע בית המשפט שרק שיבוש קשה, רציני וחמור אשר הסתברות התרחשותו היא ודאות קרובה, מאפשר מניעת מידע. בהתאם לכך נקבע שעל משרד החינוך למסור לפרסום את ציוני מבחני המיצ"ב של בתי הספר.
היחידה הממשלתית לחופש המידע
היחידה הממשלתית לחופש המידע במשרד המשפטים, הוקמה ביוני 2012 מכח החלטת ממשלה 2950 (6/3/2011). היחידה הוקמה במטרה להגביר את יישומו של חוק חופש המידע בממשלה וכן לקבוע מדיניות של הנגשת מידע יזום. היחידה הוקמה על ידי עו"ד רבקי דב"ש, אשר עמדה בראשה עד סוף שנת 2018. באוקטובר 2021, מונה עו"ד שלומי בילבסקי לעמוד בראש היחידה לאחר שכיהן בה כממלא מקום מאז תחילת 2019.
על פי החלטת הממשלה, הוסמכה היחידה לעסוק בנושאים הבאים: קביעת נהלים, תבניות וקווים מנחים; בירור תלונות בעניינים פרוצדורליים (כגון אי מתן מענה לבקשת חופש מידע, חריגה ממועדים, היעדר הנמקה מספקת ועוד); מתן הנחיות לתיקון ליקויים שנמצאו אגב בירור תלונה כאמור, והגשת דו"ח שנתי לממשלה. כמו כן, הוטלו על היחידה תפקידים נוספים ובהם: הקמת אתר אינטרנט מרכזי; פרסום רשימת הרשויות הציבוריות שעליהן חל החוק; מעקב אחר יישום חוק חופש המידע; ריכוז מידע אודות עתירות לפי חוק חופש המידע; ריכוז ידע מקצועי; סיוע לממונים ולרשויות ביישום החוק; ביצוע הדרכה והשתלמויות לממונים ולעובדי משרדי ממשלה וקיום פעילות ציבורית להגברת מודעות.
התנועה לחופש המידע
התנועה לחופש המידע, היא עמותה רשומה שקמה בשנת 2004 שיוסדה על ידי העיתונאי רביב דרוקר; והמשפטנים פרופ' יורם רבין וד"ר יובל קרניאל, זאת כדי להביא ליישומו של חוק חופש המידע בדרכים שונות. התנועה פועלת לקידום שקיפות במוסדות ציבוריים, להגברת הפיקוח על פעילותן של רשויות ציבוריות, ולעידוד הציבור לעשות שימוש בזכותו למידע בכלל ובאמצעות חוק חופש המידע, התשנ"ח-1998 בפרט. התנועה מקיימת סדנאות אקדמיות, מפעילה קבוצת מחקר על התקציב וכמדי שנה עורכת כנס, שמטרתו להעלות לדיון היבטים וסוגיות הקשורים לחוק חופש המידע הישראלי.
ארצות הברית
Freedom of Information Act האמריקני נחקק בשנת 1966 בעקבות התחושה שהרשויות הציבוריות אינן נותנות דין וחשבון על הנעשה במסדרונותיהן. החוק לא העניק את הזכות לקבלת מידע רק לבעלי עניין ישיר, אלא לכולם. רשימה של טעמים ספציפיים אמורה הייתה להפריד בין קבלת המידע מידי הרשות לאי קבלתו. אולם, בתחילת דרכו של החוק, ניכר היה כי הרשויות ניצלו את רשימת העילות שבחוק בכך נמנעו להעניק את המידע המבוקש. ביקורת ציבורית הביאה לתיקונו של החוק ב-1974, כך שהוגבל שיקול הדעת של הרשויות להחסות מידע. החוק בארצות הברית חל על הרשויות הציבוריות, המהוות חלק מהרשות המבצעת, אך אינו חל על הרשות המחוקקת ועל הרשות השופטת.
קנדה
החוק הקנדי, Access of Information Act, נחקק בשנת 1982 ונכנס לתוקפו בשנת 1983. החוק חל על גופים שהם חלק מהרשות המבצעת, והוא כולל סעיף מטרה המציב את מטרת החוק - מתן זכות גישה למידע הנמצא בשליטה ממשלתית. החוק הקנדי קובע כי זכות הגישה שמורה אך ורק לאזרחים ותושבים קבועים. זאת כאמור בניגוד לחוק האמריקני.
אוסטרליה
החוק האוסטרלי, שנחקק בשנת 1982, הביא למגמת פתיחות ממשלתית משום שהגביל את זכותו של השלטון לשמירת סודיות. החוק קובע כי לכל אדם תהיה גישה למידע מהרשויות הציבוריות.
מתנד מבוקר מתח
מתנד מבוקר מתח (באנגלית: VCO, ראשי תיבות של Voltage-Controlled Oscillator) הוא מתנד שמפיק תדר בהתאם למתח הכניסה אליו. היתרון בסוג זה של מתנד הוא היכולת לשנות באופן אלקטרוני את תדר המוצא. ועל ידי כך לייצב אותו לתדר הנדרש למערכת. מתנדים מבוקרי מתח משמשים בעיקר בחוג נעול מופע בשרשראות RF, ומסייע בהמרת תדרים תוך שימוש בערבל.
כיום משתמשים ב-VCO גם לחיבור חוג נעול מופע (PLL) לתיקון עדין של הפאזה במוצא המתנד.
במתנד גביש שינוי המתח נעשה רק במעגל הכפלת התדר לשינוי הקיבול ולא על הגביש עצמו. מתנד גבישי משתנה במתח נקרא VCXO.
מימוש VCO
קיימות מספר דרכים לממש מתנד שהתדר שהוא מוציא מבוקר על ידי המתח בקו הבקרה שלו. הדרך הפשוטה ביותר היא על ידי סגירת חוג משוב חיובי על רעש תרמי הקיים בכל מעגל חשמלי. אופיו של המשוב הוא כזה שהוא מקיים את תנאי ברקהאוזן (Barkhausen conditions) בתדר ספציפי על הרעש התרמי. מימוש חוג המשוב תלוי בתחום התדר אותו רוצים לייצר.
בתחום תדרי הרדיו ה"נמוך" (1MHz-5GHz) ה-VCO ממומש לרוב על ידי שימוש ברכיב אקטיבי שמאפשר להגביר את הרעש (כדי לקיים את תנאי ברקהאוזן להגבר הרעש), ורכיבים ראקטיביים שמאפשרים הזזת פאזה של הרעש (כדי לקיים את תנאי ברקהאוזן לפאזת הרעש). תדר זה תלוי ברכיבים המרכיבים את ה-VCO (סלילים, קבלים, טרנזיסטורים), כשאחד מהם הוא וואראקטור (קבל נשלט מתח). כלומר שליטה על קיבול הואראקטור משנה את קיבולו, וכך גם את התדר בו תתקיים התנודה. וריאציות שונות למעגלים ניתן לראות במאמר.
בתחום תדרי המיקרוגל (5-50GHz) נעשה שימוש גם כן בטרנזיסטור כרכיב אקטיבי, אך במקום סלילים וקבלים (שתכונותיהם משתנות בתדרים גבוהים מאוד, והפסדי האנרגיה שלהם הופכים למשמעותיים גם כן) נעשה שימוש בקווי תמסורת, וברכיבים אחרים שמיועדים לתדר גבוה.
מאפייני VCO
ה-VCO מאופיין בראש ובראשונה על ידי גרף מתח-תדר המציין איזה מתח בקו הבקרה מביא לאיזה תדר (ראה תמונה). מאפיינים נוספים מראים את הרעש בתלות בתדר (רעש פאזה) ואת הספק המוצא בתלות בתדר. נרחיב על כל אחד מהם:
ל-VCO יש מספר מאפיינים אותם צריך להבין ולנתח לפני בחירה בחלופה הטובה ביותר:
א. מגרף מתח-תדר ניתן לקבל מספר תובנות עיקריות: איזה מתח יש צורך לייצר ברגל הבקרה כדי להגיע לתדר הרצוי ומהו תחום התדרים בו ה-VCO עובד. פרמטר חשוב נוסף בגרף זה הוא השיפוע. VCO מתוכנן היטב חייב להיות בעל שיפוע מונוטוני עולה או יורד בכל תחום העבודה שלו, וככל שהשיפוע ליניארי יותר, כך תכנון חוגי PLL (חוג נעול מופע) בעזרתו הוא טוב ונכון יותר.
ב. רעש פאזה: רעש פאזה הוא תכונה אינהרנטית של כל מקור תדר. בתנאים ובאפנונים מסוימים הוא משפיע על טיב הקליטה. ככל שרעש הפאזה נמוך יותר, ה-VCO נחשב ל"איכותי" יותר.
אולג קטאני
אולג קטאני (באיטלקית: Oleg Caetani, נולד ב-1956) הוא מנצח איטלקי יליד שווייץ, בעל מוניטין בינלאומיים. הוא נודע בה במידה בבית האופרה ובאולם הקונצרטים.
חייו
קטאני נולד בלוזאן שבשווייץ. הוא בנם של המלחין והמנצח איגור מרקביץ' ואשתו השנייה דונה טופזיה קטאני (אשתו הראשונה הייתה קירה, בתו של הרקדן ואצלב ניז'ינסקי)בחייו המקצועיים הוא משתמש בשם נעוריה של אמו, בת למשפחה רומאית ותיקה, שבין בניה היה האפיפיור בוניפציוס השמיני מראשית המאה ה-14.יש לו אח למחצה בשם וצלאב מרקביץ'.
קטאני למד שנים אחדות אצל נדיה בולאנז'ה. באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא למד ניצוח אצל פרנקו פרארה והלחנה אצל אירמה ראווינאלה. את לימודיו סיים בגיל 17 בהפקה של Il Combattimento di Tancredi e Clorinda מאת קלאודיו מונטוורדי ברומא. משם עבר לקונסרבטוריון של מוסקבה ללמוד ניצוח אצל קיריל קונדראשין ומוזיקולוגיה אצל נדז'דה ניקולייבה. את מסכת לימודיו סיים בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, שם השתלם בניצוח אצל איליה מוסין.
בשנת 2001 ניצח קטאני על ההפקה הראשונה שלו בלה סקאלה שבמילאנו בהצגת טורנדוט של פוצ'יני. הופעתו הראשונה כמנצח עם האופרה האנגלית הלאומית הייתה ב-2003 בהצגת "חובנשצ'ינה" של מוסורגסקי. בפברואר 2005 הודיעה האופרה האנגלית הלאומית על מינוי קטאני למנהלה המוזיקלי, מחליפו של פול דניאל, החל ב-2006. אך פרישתו של שון דוראן, המנהל האמנותי שמינה את קטאני, בנובמבר 2005 הביאה לביטול מינויו של קטאני בדצמבר 2005, חודש לפני שהיה אמור להיכנס למשרה. החשש היה, שהתחייבויותיו של קטאני באוסטרליה יגבילו את הזמן שיוכל להקדיש לאופרה הלאומית האנגלית. אף כי קטאני לא נכנס מעולם באופן רשמי למשרת המנהל המוזיקלי של האופרה האנגלית הלאומית, הוא קיים את דרישות החוזה וניצח על הפקת "סר ג'ון מאוהב" בשנת 2006 (ההפקה הבימתית הראשונה המלאה מאז 1958).
קטאני ניצח לראשונה באוסטרליה בשנת 2001, על התזמורת הסימפונית של מלבורן. בינואר 2005 התמנה למנצחה הראשי ולמנהלה האמנותי. ב-2007 הנהיג את תזמורת מלבורן בסיור השני של באירופה, שכלל הופעות במרכזי מוזיקה חשובים, בהם ברלין, מדריד מילאנו ופריז. במרץ 2008 הודיעה התזמורת על הארכת החוזה של קטאני עד סוף 2010. קטאני ניצח על תזמורת מלבורן בביצוע הבכורה האוסטרלי של הסימפוניה ה-13 של שוסטקוביץ', סימפוניית באבי יאר ב-7 באוגוסט 2008.
מיזמי ההקלטה שלו תזמורת מלבורן כוללים סימפוניות של אלכסנדר טנסמןוהיצירות התזמורתיות של רודי שטפאן. ב-14 באוקטובר 2009, שנה לפני המועד הקבוע, הודיעה תזמורת מלבורן על סיום החוזה של קטאני עקב חילוקי דעות אמנותיים.
הקלטותיו האחרות של קטאני כוללות את המחזור המלא של הסימפוניות של שוסטקוביץ, לראשונה עם תזמורת איטלקית, תזמורת ג'וזפה ורדי של מילאנו.
קטאני נישא פעמיים. יש לו שתי בנות מנישואיו הראשונים ועוד בת מאשתו השנייה, סוזנה.
סוניק - הסרט 2
סוניק - הסרט 2 (באנגלית: Sonic the Hedgehog 2; בתרגום חופשי, "סוניק הקיפוד 2") הוא סרט פעולה קומי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת ולייב אקשן, המבוסס על זיכיון משחקי הווידאו "סוניק הקיפוד" של חברת סגה, ומהווה סרט המשך לסוניק - הסרט משנת 2020. הסרט בוים על ידי ג'ף פאולר ונכתב על ידי פט קייסי, ג'וש מילר וג'ון וויטינגטון. בסרט מככבים בן שוורץ, המדבב את סוניק הקיפוד, וג'ים קארי בתור הנבל הראשי, דוקטור רובוטניק, לצד ג'יימס מרסדן וטיקה סאמפטר בתור טום ומאדי, ועם קולין אושונסי ואידריס אלבה המצטרפים לצוות השחקנים ומדבבים את דמותם של טיילס ונאקלס בהתאמה.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-8 באפריל 2022 על ידי סרטי פרמאונט, בשיתוף פעולה עם סגה סאמי. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-7 באפריל 2022.
עלילה
בסיאטל, סוניק מנסה לסייע לתושבים כגיבור על, אך ללא הצלחה, ויוצר מהומה בעת שוד בנק מקומי בעיר. בגרין הילס, חברו טום ווקווסקי מנהל איתו שיחה ומייעץ לו לקחת אחריות על מעשיו, ולהמתין בסבלנות עד שיצטרכו את כוחו. בעת עזיבתם של טום ואשתו, מאדי, לחתונה של רייצ'ל בהוואי, סוניק נשאר לבדו בגרין הילס ונהנה מהעצמאות שלו. באותו לילה, רובוטניק פורץ לביתו, ומביא איתו את נאקלס. נאקלס תוקף את סוניק ודורש לדעת את מיקומו של יהלום המאסטר, המאפשר לבעליו לכופף את המציאות לרצונו, דבר שרובוטניק לא היה מודע אליו ומסקרן אותו.
סוניק ניצל על ידי מיילס "טיילס" פראוור, שועל עם שני זנבות מכוכב אחר. טיילס מספר לסוניק שבגלל הפעימה האלקטרומגנטית ששחרר, הוא מצא אותו בעזרת המכשירים שלו וצפה בו נלחם נגד רובוטניק בעבר, וכשגילה שרובוטניק עומד לחזור, הוא הגיע לכדור הארץ במטרה להזהיר אותו. סוניק מתרשם מהגאונות של טיילס ומציע לו לאחד כוחות כדי למצוא את יהלום המאסטר. בעודו מתאחד עם שותפו הישן סטון, רובוטניק מצליח לשכנע את נאקלס לעזור לו בחיפושו אחר יהלום המאסטר.
סוניק וטיילס מגיעים להוואי, אם כי נעצרים אחרי זמן קצר. רנדל, ארוסה של רייצ'ל, ואורחי החתונה חושפים את זהותם כסוכנים של ארגון צבאי ממשלתי בשם (ראשי תיבות של Guardian Units of Nations), ומציינים כי אירועי החתונה היו חלק ממבצע של  שמטרתו לעצור את סוניק, טיילס וטום.
מאדי ורייצ'ל משחררות את השלושה בעזרת המכשירים של טיילס, בעוד נאקלס ורובוטניק מוצאים מקדש מתחת למים שבו נמצא היהלום. סוניק מגלה זאת, רץ אל המקדש לבדו ומתעמת עם נאקלס. במהלך הקרב, רובוטניק גונב את היהלום, משתגר חזרה למפקדה שלו בגרין הילס, ומשאיר את נאקלס וסוניק למות כשהמקדש מתמוטט. סוניק ונאקלס בורחים מהמקדש בזמן, מתפייסים ומחליטים לאחד כוחות נגד רובוטניק במטרה להשיב את היהלום. טיילס מגיע ומחלץ את השניים בעזרת מטוס דו-כנפי שברשותו.
רובוטניק הורס את עיירת גרין הילס ומפקדת, ובונה רובוט ענק דמוי עצמו. סוניק, טיילס ונאקלס עובדים ביחד כדי להילחם ברובוטניק ולהחזיר את היהלום, אולם הוא מתנפץ לרסיסים וחושף את שבעת יהלומי הכאוס שמרכיבים אותו. טום ומאדי מחלצים את סוניק, שמשתמש ביהלומי הכאוס כדי להפוך לגרסה משופרת של עצמו, המכונה "סופר סוניק". בעזרת כוחותיו החדשים, סוניק מרסק את הרובוט של רובוטניק בעוד רובוטניק בפנים. נאקלס מצליח לשחזר את יהלום המאסטר משבריו, ומסכים לשמור עליו עם סוניק וטיילס כשהם חיים בתנאים אידיאליים כחלק ממשפחת ווקובסקי.
בסצנה שאחרי הכתוביות, סטון מתחזה לחייל ב- אשר מנסה לחפש את גופתו של רובוטניק בהריסות. סוכנת ב- מדווחת לוולטרס, המפקד הראשי, כי בעת מחיקת הנתונים על רובוטניק נחשף תיק בן 50 שנה המכיל מיקום למתקן מחקר, בו נמצא "פרויקט שאדו".
שחקנים
הדיבוב העברי בוים על ידי נינה אמיר, והופק על ידי רוני חן, תומר קאופמן, ספיר רון ארגמן, דן שצברג ואמי בכר באולפני וידאופילם אינטרנשיונל.
פיתוח
באפריל 2020, הביע ג'יימס מרסדן עניין בסרט המשך עם מספר דמויות מזיכיון משחקי הווידאו, ביניהם מיילס "טיילס" פראוור, אשר הופיע בסצנת הסיום של הסרט. הבמאי ג'ף פאולר הביע עניין לעבוד על סרט המשך אשר יפרט על היחסים בין סוניק לטיילס.
בעקבות הצלחת הסרט הקודם, הוכרז סרט המשך ב-28 במאי 2020. בנוסף, אושר כי פאולר יהיה במאי הסרט, יחד עם פט קייסי וג'וש מילר בתור תסריטאים. טים מילר, האג'ים סאטומי והארוקי סאטומי חזרו גם הם בתור מפיקים בכירים, וניל ה' מוריץ, טובי אשר וטורו נקהרה הפיקו את הסרט.
ב-8 בדצמבר 2020, האמן פיל מארק הכריז כי טייסון הס, אשר עיצב את דמותו של סוניק בסרט הראשון, יחזור לסרט ההמשך.
ב-22 בדצמבר 2020, הכריז האתר The Illuminerdi שדמותו של נאקלס הקיפודן תופיע בסרט ההמשך, יחד עם דמות אנושית חדשה בשם "רנדל".
ב-10 בפברואר 2021 הוכרז שם הסרט, "סוניק הקיפוד 2".
ב-19 במאי 2021, תקציר עלילת הסרט נחשף כאשר פרמאונט הגישו אותו לקטלוג משרד זכויות היוצרים של ארצות הברית.
ליהוק
בינואר 2021, הכריזה טיקה סאמפטר שהיא תחזור לתפקידה בסרט ההמשך בתור מאדי. כמו כן, היא חשפה שצילומי הסרט יתרחשו בוונקובר והוואי.
במרץ 2021, הוכרז כי בן שוורץ וקארי יחזרו לתפקידיהם בתור סוניק ודוקטור רובוטניק בהתאמה. באפריל של אותה שנה, הוכרז כי מרסדן יחזור לתפקידו בתור טום ווקובסקי. בחודש יוני, נודע כי שמאר מור הצטרף לצוות השחקנים של הסרט.
באוגוסט 2021, אידריס אלבה הצטרף לצוות השחקנים בתור המדבב של נאקלס הקיפודן. בדצמבר, קולין אושונסי אישרה כי היא מדבבת את דמותו של טיילס גם בסרט ההמשך, לאחר שדיבבה את דמותו בסרט הראשון.
צילומים
צילומי הסרט החלו ב-15 במרץ 2021 והסתיימו ב-12 במאי 2021 בוונקובר. צילומים נוספים הסתיימו בהוואי ב-25 ביוני 2021.
הפצה
ביולי 2020, הוכרז תאריך היציאה לאקרנים בארצות הברית, 8 באפריל 2022. הטריילר הראשון של הסרט יצא ב-9 בדצמבר 2021.
סרט המשך
בפברואר 2022, טרם יציאת הסרט לאקרנים, הוכרז כי סרט המשך נמצא בפיתוח. כמו כן, הוכרז כי סדרת טלוויזיה בכיכובו של אלבה המבוססת על דמותו של נאקלס הקיפודן, צפויה לעלות לשירות הזרמת המדיה פרמאונט+ ב-2023.
באפריל 2022, לאחר שקארי הודיע כי שוקל לפרוש מתעשיית הקולנוע, מפיקי הסרט מוריץ ואשר הודיעו כי תפקידו כרובוטניק לא ילוהק מחדש באף סרטי המשך, אם כי נותרו מלאי תקווה שיוכלו לכתוב תסריט טוב מספיק כדי שימשיך בתפקיד.
ב-9 באוגוסט 2022, הוכרז כי הסרט השלישי צפוי לעלות לאקרנים ב-20 בדצמבר 2024.
וירג'יניה ג'ונסון
וירג'יניה ג'ונסון (נולדה כמרי וירג'יניה אשלמן, 11 בפברואר 1925 – 24 ביולי 2013) הייתה סקסולוגית אמריקאית, הידועה כחברת הצוות מאסטרס וג'ונסון למחקר מיניות האדם. יחד עם ויליאם מאסטרס הייתה חלוצת המחקר על "תגובה מינית אנושית" והאבחון והטיפול של ליקויי מין בין 1957 ל-1990.
ראשית החיים
ג'ונסון נולדה בספרינגפילד, מיזורי, לעדנה לבית אוונס ולהרשל "הארי" אשלמן, שהיה חקלאי במקצועו. הורי האב היו חברים בכנסייה המורמונית, והיו לו שורשים מהסן. כשהייתה בת חמש עברה המשפחה לפאלו אלטו בקליפורניה, שם עבד אביה כשומר הקרקעות בבית חולים. המשפחה חזרה מאוחר יותר למיזורי ולחקלאות. וירג'יניה נרשמה בגיל 16 לקולג' בעיר הולדתה, אך נשרה, ובמשך ארבע שנים עבדה במשרד לענייני ביטוח של מדינת מיזורי. בסופו של דבר חזרה ללימודים, באוניברסיטת מיזורי וקונסרבטוריון של קנזס סיטי, ובמהלך מלחמת העולם השנייה החלה בקריירה מוזיקלית כזמרת בלהקה. היא שרה מוזיקת קאנטרי עבור תחנת רדיו מקומית בספרינגפילד, שם השתמשה בשם הבמה וירג'יניה גיבסון.
ג'ונסון עברה לסנט לואיס, מיזורי, שם הפכה לכתבת עסקים ב"סנט לואיס דיילי רקורד". כשהיא עוצרת את קריירת השירה, ג'ונסון נרשמה לאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס מתוך כוונה ללמוד תואר בסוציולוגיה, אבל אף פעם לא השיגה אותו.
חקר הסקס
ג'ונסון פגשה את ויליאם מאסטרס בשנת 1957, כשהוא שכר אותה כעוזרת מחקר במחלקה למיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. במהלך השנים בהם עבדה כעוזרת שלו, לימד אותה מאסטרס מונחים רפואיים, שיטות טיפול ומחקר. יחד הם פיתחו מכשירים דמויי פוליגרף אשר תוכננו למדידת עוררות מינית אצל בני אדם. באמצעות הכלים הללו מאסטרס וג'ונסון צפו ומדדו נתונים אצל כ-700 גברים ונשים שהסכימו לקיים פעילות מינית עם משתתפים אחרים או לאונן במעבדה. על ידי התבוננות באנשים הללו עזרה ג'ונסון למאסטרס לזהות את ארבעת השלבים של התגובה המינית, מה שנודע בהמשך כ"מעגל תגובה מינית אנושית". המחזור מורכב משלב ההתרגשות, שלב המישור, שלב האורגזמה ושלב השחרור. בשנת 1964 הקימו מאסטרס וג'ונסון מכון מחקר עצמאי ללא מטרות רווח בסנט לואיס, "קרן מחקר לרבייה ביולוגית". המרכז שינה את שמו ל"מכון מאסטרס וג'ונסון" ב-1978.
באפריל 2009 דיווח תומאס מאייר במגזין "סיינטיפיק אמריקן" כי לג'ונסון היו הסתייגויות רציניות לגבי תוכנית המכון להמרת הומוסקסואלים להטרוסקסואלים, תוכנית אשר פעלה מ-1968 ועד 1977.
החיים האישיים
בתחילת שנות ה-20 שלה נישאה ג'ונסון לפוליטיקאי במדינת מיזורי, אך הנישואין נמשכו יומיים. לאחר מכן היא התחתנה עם תובע המבוגר ממנה בהרבה, שגם ממנו התגרשה. ב-1950 התחתנה עם סולן להקה בשם ג'ורג' ג'ונסון. לשניים נולדו בן ובת לפני שהתגרשו ב-1956. ב-1971 נישאה ג'ונסון לוויליאם מאסטרס לאחר שעזב למענה את אשתו הראשונה ליבי. הם התגרשו ב-1993 אבל המשיכו לשתף פעולה מבחינה מקצועית. ג'ונסון נפטרה ביולי 2013 "בשל סיבוכים של מספר מחלות".
מאסטרס, שהתחתן שוב לאחר הגירושים מג'ונסון עם אהבת נעוריו, נפטר בשנת 2001.
בתרבות הפופולרית
רשת הכבלים האמריקאית שואוטיים יצרה סדרת טלוויזיה בת 46 פרקים בשם "הסקס של מאסטרס", דרמה המבוססת על ביוגרפיה באותו שם משנת 2009. הסדרה עלתה ב-29 בספטמבר 2013 ושודרה למשך ארבע עונות, כשאת ג'ונסון גילמה השחקנית ליזי קפלן.
בחזרה לארץ עוץ (סרט, 1972)
בחזרה לארץ עוץ (באנגלית: Journey Back to Oz) הוא סרט הנפשה אמריקאי מסוגת פנטזיה והרפתקאות משנת 1972, המשמש כהמשך רשמי לסרט "הקוסם מארץ עוץ" משנת 1939. הסרט מבוסס באופן רופף על הרומן "ארץ עוץ המופלאה", המשמש כהמשך לרומן "הקוסם מארץ עוץ" שנכתב על ידי ליימן פרנק באום, למרות שהוא אינו קיבל עליו קרדיט על המסך. הסרט בוים על ידי האל סאת'רלנד, נכתב על ידי פרד לאד, נורם פרסקוט וברנארד אוסלין, והופק על ידי חברת ההפקה "Filmation".
תקציר העלילה
הסרט משמש כהמשך ישיר לסרט "הקוסם מארץ עוץ" המבוסס על רומן בעל אותו שם. לאחר שטורנדו נוסף מופיע בקנזס, דורותי חוזרת לארץ עוץ יחד עם כלבה טוטו. בארץ עוץ דורותי פוגשת חברים חדשים, ביניהם ראש דלעת וסוס עץ. עם חבריה החדשים, דורותי יוצאת להרפתקה שבסיומה היא תחזור הביתה ותנצח את מומבי, בת דודתה של המכשפה המרשעת מן המערב.
דמויות ומדבבים
במאית הדיבוב של הסרט בעברית הייתה ענת ניב, ומפיק הדיבוב היה עוזי פוקס. הקוסם עוץ אינו מופיע בסרט, למרות שבגרסת טלוויזיה משנת 1976 שהוצגה ב-ABC הוצגו קטעי פועלה חיים של ביל קוסבי בתור הקוסם עוץ.
הפקה
הפקת הסרט החלה בשנת 1962, אך נגמר לה התקציב והיא הופסקה כמעט שמונה שנים. רק לאחר שסטודיו Filmation הרוויח מסדרות הטלוויזיה הרבות שהוא יצר, הסרט הצליח להשיג כסף והסתיימה הפקתו. בגרסת המקור של הסרט המדבבת של דורותי הייתה לייזה מינלי, השחקנית שהייתה אמורה לשחק את דורותי בסרט המקורי. קולות רבים נשארו מהסרט הקודם, ביניהם אתל מרמן, מילטון ברלה, מיקי רוני, פול לינדה, הרשל ברנרדי, פול פוראט, דני תומאס, מרגרט המילטון (בתור דודה אם ולא המכשפה המרשעת מן המערב שמתה בסרט הקודם) וזמרת האופרה, ריס סטיבנס, בתפקיד גלינדה.
לקראת יציאת הסרט באמריקה, חברת Filmation שיתפה פעולה עם חברת Seymour Borde, והפיצה את הסרט בתהליך הנקרא הפצת ארבעה קירות, בו שכרה החברה מקומות כדי להקרין את הסרט ושמרה על כל הכנסות הקופות. מחוץ לארצות הברית וקנדה הפיצו את הסרט האחים וורנר.
פסקול
הסרט מכיל שנים עשר שירים מקוריים שנכתבו על ידי סאמי קאהן וג'ימי ואן האוסן. העיבודים והלחנים של הסרט נוצרו על ידי וולטר שארף. השירים המקוריים הופצו באלבום שיצא בזמן יציאת הסרט לטלוויזיה. בגרסה העברית כל השירים דובבו בניהולו של עוזי פוקס.
גרסה טלוויזיונית
למרות שהסרט היה כישלון ביציאתו, הוא הצליח בהפצה הטלוויזיונית. הזכויות של הסרט נמכרו לשידור ב-ABC בשנת 1976, כאשר חברת Filmation החליטה להרחיב ולעצב מחדש את הסרט בשביל להפוך אותו לספיישל חג מולד. זמן הסרט הורחב ונוספו לו קטעי חיבור בלייב אקשן עם ביל קוסבי כקוסם עץ, דמות שלא נראתה בסרט המקורי. בשלב זה, קוסבי היה בעיצומה של הצלחת סדרת הטלוויזיה "אלברט השמן וילדי קוסבי", ובנוסף כיכב בסדרת טלוויזיה שנועדה להיות ב-ABC.
הפצת DVD
DVD במהדורה מיוחדת הופץ ב-24 באוקטובר 2006. DVD זה כולל פרשנות שמע באורך מלא, ראיונות עם היוצרים לואו שאמר, האל סאת'רלנד ופרד לאד, גלריית תמונות ממאחורי הקלעים ועוד.
ג'וני מאר
ג'וני מאר (באנגלית: Johnny Marr; נולד בשם ג'ון מרטין מאהר ב-31 באוקטובר 1963 בארדוויק, מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת) הוא גיטריסט, קלידן, נגן הרמוניקה וזמר אנגלי. פרסומו העיקרי בא לו בשנות השמונים של המאה העשרים בעת שניגן בלהקת הסמית'ס בגיטרה. יחד עם מוריסי, חברו ללהקה, הוא כתב את מרבית שיריה. כיום מתגורר מאר בפורטלנד, אורגון. שם ניגן בלהקת "מודסט מאוס" מ-2006. ב-2008 הצטרף ללהקת The Cribs. הוא נחשב לאחד הגיטריסטים הגדולים בהיסטוריה והוצב במקום ה-51 ברשימת 100 הגיטריסטים הטובים בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון (פורסם ב-2011).
בילדותו שאף מאר להיות שחקן כדורגל מקצועני, ואף נבחן במועדון הכדורגל מנצ'סטר סיטי. באחד הראיונות עמו סיפר מאר "הייתי טוב מספיק בשביל הסיטי, אבל הם לא חזרו אלי, אולי משום שהייתי השחקן היחיד שם שהתאפר בעיפרון עיניים".
הסמית'ס
להקת הסמית'ס נוסדה בתחילת 1982 על ידי מאר וחברו ממנצ'סטר סטיבן פטריק מוריסי, שאז עדיין התקרא בשמותיו הפרטיים. מאר צירף את חברו אנדי רורק כבסיסט והלהקה הוחתמה בלייבל האינדי "ראף טרייד רקורדס". הסינגל הראשון "Hand in Glove" יצא ב-13 במאי 1983 ופחות משנה לאחר מכן יצא תקליט הבכורה "The Smiths" שהגיע למקום השני במצעד הבריטי. בתחילת 1985 יצא האלבום השני של הלהקה, "Meat is Murder" שהתאפיין בתכנים פוליטיים יותר. אלבום זה הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי. במהלך השנה יצאה הלהקה לסיבובי הופעות ארוכות בבריטניה ובארצות הברית ועבדה על האלבום הבא, "The Queen is Dead".
עם זאת, חילוקי דעות משפטיים עם ראף טרייד עיכבו את האלבום בכשבעה חודשים, לאחר שנסתיימה העבודה עליו בנובמבר 1985. מאר סבל מלחץ רב בשל סיבובי ההופעות המתמשכים ובראיונות מאוחרים יותר התלונן כי בתקופה זו עמד בפני קריסה ושתה כמויות גדולות של אלכוהול. רורק פוטר מהלהקה בתחילת 1986 בשל התמכרותו להרואין. אף על פי שהלהקה המשיכה להצליח במכירות ובהופעות, היחסים בין מאר למוריסי נעשו מתוחים יותר ויותר. מאר עזב בפועל את הלהקה באוגוסט 1987 אך לא נמצא לו מחליף הולם. לאחר צאת האלבום הרביעי והאחרון של הסמית'ס "Strangeways, Here We Come" בספטמבר 1987, התפרקה הלהקה סופית. רצונו של מאר לעבוד גם עם אמנים אחרים הפריע למוריסי, ואילו מאר תוסכל מקבעונותיו המוזיקליים של מוריסי ובמיוחד מחיבתו לגרסאות כיסוי של אמנים משנות השישים כסילה בלאק. בראיון בשנת 1989 טען מוריסי כי העדר מנהל ללהקה בשילוב עם בעיות כספיות הם גורמי הפירוק.
סגנונו של מאר בגיטרה השפיע רבות על נגנים אחרים ממנצ'סטר, כמו ג'ון סקוויר מהסטון רוזס, ואד או'בריאן מרדיוהד.
לאחר הסמית'ס
לאחר פירוק הסמית'ס, שב מאר לעסקי המוזיקה ב-1989. אז הוא שיתף פעולה עם ברנרד סאמנר מניו אורדר וניל טננט מפט שופ בויז ליצירת הלהקה "אלקטרוניק" שהוציאה 3 אלבומים בעשור שלאחר מכן. מאר ניגן גם בלהקת The The בין 1989 ו-1993, ושיתף פעולה עם הרכבים ואמנים כפריטנדרס, בילי בראג, בק ונוספים. בשנת 2000 יסד להקה משלו בשם Johnny Marr and the Healers שזכתה להצלחה צנועה. ב-2006 מאר הצטרף ללהקה האמריקנית Modest Mouse. יחד עם הסולן הראשי של הלהקה, הוא כתב כמה מהשירים מאלבומם We Were Dead Before the Ship Even Sank. האלבום העפיל למקום הראשון במצעד הבילבורד. עבור מאר, הייתה זו הפעם הראשונה בראש מצעד הפזמונים בארצות הברית. הוא גם פעל כמפיק, נגן הופעות והקלטות וכותב שירים.
ב-2013 יצא אלבום הסולו הראשון שלו, "The Messenger". ב-2014 הוא הוציא אלבום סולו נוסף, "Playland" וב-2018 הוציא את האלבום "Call the Comet".
רובונר
רובונר היא תחרות הנערכת מדי שנה בין רובוטים בישראל. התחרות מבוססת על תחרות דומה בארצות הברית בשם: "Trinity college fire fighting home robot contest".
בתחרות יש מספר קטגוריות בהתאם לגיל של בוני הרובוט ולמוסד החינוך בו נבנה הרובוט.
מטרת התחרות
מטרת התחרות היא לבנות רובוט אוטומטי שנשלט אך ורק על ידי מחשב ותוכנה, שיכול למצוא את דרכו בתוך מבוך שמדמה בית, לעקוף מכשולים מסוגים שונים ולמצוא נר (מכאן גם בא השם רובונר) שמדמה מצב של שרפה בבית, לכבות אותו ולחזור לנקודת ההתחלה בזמן הקצר ביותר.
קטגוריות
בתי ספר תיכון: קטגוריה זו מיועדת לתלמידים בכיתות ט' עד י"ב בה המבוך קבוע וידוע מראש: במבוך סטנדרטי לרמה זו, יש 4 חדרים, מיקום התחלה קבוע מראש, ומשטח משופע (שמדמה מדרגות). הניקוד לקטגוריה זו נקבע על ידי הזמן בו הרובוט משלים את כיבוי הנר. הניקוד יכול לגדול באחוז מסוים אם הרובוט מסוגל להתמודד עם משימות נוספות ביניהם התמודדות עם משטח משופע, יציאה לפי זיהוי אזעקה בתדר סטנדרטי לאזעקות, ומכשולים בתוך החדרים שיכולים להסתיר את הנר. כמו כן הניקוד יכול לקטון באחוז אם הרובוט נאלץ לפעול מחיבור באמצעות חוטים, נגיעה בקירות או בנר.
אדומים (סרט)
אדומים (באנגלית: Reds) הוא סרט קולנוע רחב-יריעה משנת 1981 אודות חייהם של זוג העיתונאים הקומוניסטים-אמריקאים לואיז בריאנט, בגילומה של דיאן קיטון וג'ון ריד, בגילומו של וורן בייטי שגם הפיק, ביים וכתב את התסריט (יחד עם טרבור גריפיתס). שני השחקנים הראשיים היו מועמדים לפרס אוסקר. במקביל לסיפור חיי הזוג, מגולל הסרט את סיפור צמיחת הקומוניזם האמריקאי בין השנים 1912 למותו של ריד ב-1920 על רקע מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, זיכה את בייטי בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ואת מורין סטייפלטון פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על גילום דמותה ההיסטורית של אמה גולדמן, כמו כן מופיע בסרט ג'ק ניקולסון בתפקיד יוג'ין או'ניל, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה. אחת מהנקודות הייחודיות בסרט היא שילובן של עדויות מפי שלושים ממכריהם של בני הזוג, שהיו בעת הפקתו בשנות ה-80 וה-90 לחייהם, בין ה"עדים" המופיעים בסרט נמנים הנרי מילר, רבקה וסט ועוד.
תקציר העלילה
הסרט נפתח בדמותה של לואיז בריאנט, אשה עצמאית בהתנהלותה ובדעותיה, הכלואה במערכת נישואין מתסכלת. ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה פוגשת בריאנט את ג'ון ("ג'ק") ריד, עיתונאי שוחר-שלום ופציפיסט בעל דעות מתקדמות ומבלה עמו לילה בשיחות אינטלקטואליות. בריאנט עוזבת את בעלה ואת חייה בחברה הגבוהה של פורטלנד, אורגון ועוברת לחיות עם ריד, ללא נישואין, בגריניץ' וילג', ניו יורק. דרך ריד הכריזמטי מכירה בריאנט את ידידיו, בהם המהפכנית אמה גולדמן והמחזאי יוג'ין או'ניל. חלק מהחבורה עוברת לעיירה במסצ'וסטס, בה היא מנהלת חיי חבורת-תיאטרון. בעוד בריאנט מתמקדת בכתיבה אמנותית, משחק ופעילות פמיניסטית, מגלה ריד עניין בפעילות פוליטית, בכתיבה ועידוד של שביתות פועלים ובכיסוי מסע הבחירות של וודרו וילסון, שרץ על סיסמת התנגדות לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
שעה שריד נמצא בסנט לואיס, מנהלת בריאנט רומן עם יוג'ין או'ניל. לאחר זמן-מה ריד שב ומפתיע את השניים, ריד ובריאנט אינם יודעים כיצד להתייחס למצב מבחינה מוסרית, שהרי זנחו את מוסד הנישואים הבורגני ואינם אמורים להאמין בו. כאשר הן מבררים את רגשותיהם הם מתחתנים ועוברים לגור סמוך לניו יורק. אולם, כאשר מגלה ריד מכתב מאו'ניל אותו החזיקה בריאנט בכרך שירי וולט ויטמן "עלי עשב", הוא מתפרץ בזעם. עקב כך עוזבת בריאנט את הבית לשם סיקור מלחמת העולם בצרפת. ריד, החולה במחלת כליות, מחליט לנסוע אף הוא לאירופה. בדרך הוא לומד על פריצת מהפכת פברואר ברוסיה (1917), מחפש את בריאנט ומפציר בה לעזוב את סיקור המלחמה ולהצטרף אליו ל"מקום בו קרה הדבר האמיתי", כלומר לרוסיה. בריאנט מסכימה יותר מסקרנות מאשר מרצון להצטרף שוב לריד ונוסעת עמו למוסקבה ולסנט פטרסבורג. ריד הנלהב לומד רוסית ומשתלב באירועים שהובילו למהפכת אוקטובר. במקביל מתחממים היחסים בין ריד לבריאנט שזוכים ברוסיה לירח דבש שני.
בני הזוג שבים לביתם בניו יורק וריד מפרסם את ספרו "עשרת הימים שזעזעו את העולם" (Ten Days that Shook the World), אודות מהפכת אוקטובר. ריד הופך למרצה מבוקש ולפוליטיקאי פעיל במפלגה הסוציאליסטית. במהלך כנס בשיקגו ב-1919 מתפצלת המפלגה ונוצרות המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית הבולשביקית ופלג בראשותו של ריד הנקרא "מפלגת העבודה הקומוניסטית" (Communist Labor Party). ריד מבקש לשוב למוסקבה על מנת לקבל את הכרת הקומינטרן במפלגתו כמפלגה היציגה של האינטרנציונל (האיגוד הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות) בארצות הברית. בריאנט מפצירה בו שלא יסע (נסיעה שהפכה לבלתי-חוקית) ושיניח למאבק האידאוליגי האווילי בעיניה בין "המפלגה הקומוניסטית" ל"מפלגת העבודה הקומוניסטית", שכל-כולו מאבק אגו. אף על פי שנראה להרף-עין שריד מסכים עמה, הוא בכל זאת מפליג לרוסיה.
ברוסיה חווה ריד גישה נוקשה מצד נשיא הקומינטרן, גריגורי זינובייב וחוסר נכונות להסכים לקבל את מפלגתו. אף בקשתו להכיר באנגלית כשפה רשמית של האינטרנציונל נדחית בבוז. כאשר הוא מבין שתקוותו נכזבה, הוא מבקש לשוב לארצות הברית, אך לא מקבל רשות לעזוב. ריד גונב את הגבול לפינלנד, אך נכלא שם בתנאים קשים. במקביל מנסה בריאנט לסייע לו ומבקשת לשם כך את עזרתו של או'ניל. בריאנט יוצאת למסע מפרך דרך שדות הקרח של נורווגיה במטרה להפגש עם ריד בכלאו, אך במקביל משוחרר ריד ושב למוסקבה. עם שובו הוא מנסה ללא הועיל ליצור קשר עם בריאנט ושולח לה עשרות מברקים שאינם מגיעים ליעדם. זינובייב מגייס את ריד למסע הרצאות ברחבי המזרח התיכון והקווקז ברכבת אדומה ייעודית. ריד למד שדבריו "תורגמו" למסרים שונים בתכלית מכוונתו ושדבריו על התלכדות פועלי העולם הומרו להבטחה סובייטית לסייע לשבטים בג'יהאד. כאשר הוא יורד מהרכבת בתחנת הרכבת במוסקבה הוא פוגש על הרציף את בריאנט, שהגיעה לכלא בפינלנד, עקבה אחר ריד לרוסיה והמתינה לשובו בדירתה של אמה גולדמן.
אולם אושרם של השניים בפגישתם המחודשת היה קצר. זמן לא רב לאחר מכן מכריעה את ריד מחלת הכליות שלו, שהתדרדרה בשל כליאתו והמסע הארוך ברכבת והוא נפטר במוסקבה.
הפקה
בייטי כתב טיוטת תסריט כבר ב-1969. ב-1976 התחיל לשתף פעולה עם טרבור גריפיתס, אך השלמת הכתיבה התעכבה עקב מות אשתו של גריפיתס בהתרסקות מטוס. בייטי לא התכוון בתחילה לביים את הסרט או לככב בו, כיוון שלמד מן הסרטים השמיים יכולים לחכות ובוני וקלייד שהפקה היא משימה תובענית דיה. לתפקיד יוג'ין או'ניל חשב בייטי ללהק את ג'יימס טיילור ואת סם שפרד, לפני שבחר בג'ק ניקולסון.
צילומי הסרט החלו באוגוסט 1979, מתוך כוונה לסיימם תוך כ-16 שבועות, אך הצילומים התארכו לכדי שנה שלמה. הסרט צולם בחמש מדינות שונות, כולל פינלנד, שדימתה גם את רוסיה והיה צורך להמתין לשלג שירד שם. בין בייטי וקיטון התקיימו בעת הצילומים יחסים אישיים אינטימיים, שהועמדו בסכנה עקב דרישותיו של בייטי הן כשחקן וכוכב-עמית והן כבמאי תובעני. בייטי צילם מספר רב של "טייקים" לכל תמונה ולא הפסיק לצלם בין תמונות. בשל כמות חומר הצילום שנצבר עקב כך - 130 שעות, גם פעולת העריכה הייתה ארוכה ומורכבת.
בכורת הסרט, שעלה לפרמאונט כ-33 מיליון דולר, התקיימה בדצמבר 1981, פחות משנה לאחר שרונלד רייגן נבחר לנשיא ארצות הברית וברית המועצות פלשה לאפגניסטן. על רקע האווירה האנטי-קומוניסטית החריפה של התקופה היוותה הצלחת הסרט, הן בקופות והן בביקורת, הפתעה. הסרט הגיע להכנסות של 50 מיליון דולר בארצות הברית לבדה והיה לשובר הקופות ה-13 בהיקפו בשנת 1981.
מאדורה
מאדורה (וגם מדורה) (Madura) {{פירושונים| גאוגרפיה: אתניות: אחר:
ראו גם
}}
פרס ביכנר
הפרס ניתן על שם הסופר והמחזאי הגרמני המבטיח גאורג ביכנר שנפטר בשנת 1837 והוא בן 23 בלבד.
פרס ביכנר נוסד בשנת 1923, ובתחילתו ניתן לאמנים שפעלו במדינת הסן בלבד, בתחומי האמנות החזותית, הכתיבה, השירה, המוזיקה והמשחק. בשנים 1933–1944, תקופת גרמניה הנאצית, לא הוענק הפרס, והוא חודש ב-1945. בשנת 1951 שינה הפרס את מתכונתו: משנה זו ואילך מעניקה אותו האקדמיה הגרמנית לשפה ושירה (Deutsche Akademie für Sprache und Dichtung, גוף המקביל בקירוב לאקדמיה הצרפתית) מדי שנה לסופר, מחזאי או משורר הכותב בגרמנית, ללא הגבלה על אזור מגוריו, כהוקרה על תרומה לספרות הגרמנית. הזוכה הראשון בפרס במתכונתו החדשה היה גוטפריד בן.
מעבר ליוקרה שבקבלתו, מקבל הזוכה סכום של 50,000 אירו. קבלת הפרס והנאום השנתי של הזוכה נערכים בעיר דארמשטט, מקום מגוריו של גאורג ביכנר.
עם הזוכים בפרס ביכנר נמנים אריך קסטנר, מקס פריש, פאול צלאן, אינגבורג בכמן, דורס גרינביין ואחרים.
בשנת 1952 לא הוענק הפרס.
האוסטרי פטר הנדקה, שזכה בפרס ב-1973, החזיר את כספי הפרס ב-1999 במחאה על השתתפות גרמניה בהפצצות על יוגוסלביה במהלך מלחמת קוסובו.
בשנת 2011 זוכה בפרס הסופר פרידריך כריסטיאן דליוס.
רפי נוי
רפאל (רפי) נוי (נולד ב-14 ביולי 1944) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, בעל עיטור המופת.
ביוגרפיה
נוי נולד וגדל בקיבוץ דן. התגייס לצה"ל ב-1962, שירת בחיל השריון וסיים בהצטיינות קורס קציני שריון. הוא השתחרר משירות סדיר לאחר שלוש שנים לאחר שסירב להתחייב לשירות קבע. במלחמת ששת הימים השתתף במספר קרבות בחזית המרכז, בין היתר השתתף בכיבוש ג׳נין. במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים ושירת כקצין מבצעים בחטיבה 9 שלחמה בקרבות ברמת הגולן. במהלך הקרב לכיבוש חושניה הכווין את כוחות הטנקים תחת אש תוך סיכון חייו ועוטר על פועלו בעיטור המופת.
נוי נשוי לחגית, אב לשלושה וסב לתשעה. סיפור חייו מתואר בספר "חי על הגבול" שהוציא לאור בספטמבר 2021.
סונינקה
אנשי הסונינקה (נקראים גם סרקולה, סרהולי) הם קבוצה אתנית, החיה במדינות שונות כגון: צרפת, גמביה, חוף השנהב, גינאה, מאלי, מאוריטניה, סנגל, גינאה ביסאו וארצות הברית.
מקור השם "סונינקה" בזרם האסלאם הסוני. בני הסונינקה הם אחת הקבוצות האתניות הראשונות במערב אפריקה, שהתאסלמו ככל הנראה במאה ה-10 מדת פגנית.
אנשי הסונינקה שולטים במספר שפות ממשפחת שפות מאנדה. שפות אלה הן שפות טונאליות, כלומר לאותה מילה יש מספר משמעויות שונות בהתאם לגובה הטון בו היא נאמרת.
במהלך ימי הביניים, הקימה קבוצה אתנית זו את אימפריית גאנה העתיקה, שהייתה לאימפריית המסחר הראשונה ממערב אפריקה. האימפריה הייתה ממוקמת באזור דרום-מזרח מאוריטניה ומערב מאלי של ימינו. יצוין כי אימפריית גאנה העתיקה אינה קשורה למדינת גאנה המודרנית, השוכנת כ-1500 ק"מ מהמיקום המשוער של אימפריית גאנה העתיקה.
לאחר התפרקותה של האימפריה, אנשי הסונינקה התפזרו והגיעו למדינות מאלי, סנגל, מאוריטניה, גמביה וגינאה. ישנם כ-2,700,000 אנשים הדוברים את שפת הסונינקה.
ההיסטוריה של אנשי הסונינקה
אין ממצאים חד משמעיים לגבי ההיסטוריה המוקדמת של אנשי הסונינקה או פרטים לגבי מתי בדיוק הוקמה ממלכת גאנה. המעט שידוע מגיע מהמסורת, ממחקרים ארכאולוגיים וממחקרים של כתבים מוסלמיים.
המסורת שבעל פה
על פי המסורת, אבי אנשי הסונינקה היה אדם בשם דינגה. מקורו של דינגה אינו ידוע בוודאות, אך מספרים שהגיע מאזור מצרים, מאלי או סנגל. דינגה נדד הרבה בחבל סהאל שבמערב אפריקה, ובמהלך נדודיו נשא לעצמו נשים שהביאו לו צאצאים. אותם צאצאים על פי המסורת הם אנשי הסונניקה. לאחר מותו, על פי המסורת שני בניו של דינגה, קאיין ודייבה, התחרו על כס המלוכה ודייבה הפסיד בתחרות לאחיו. עקב ההשפלה שחש דייבה, החליט זה לכרות ברית עם נחש עצום ממדים בשם בידה- בתמורה לכס המלכות, דייבה הבטיח שכל שנה הוא יקריב נערה יפהפייה כקורבן.
בהתאם לאמונה לאחר כינון הברית, בנוסף לכס המלכות הנחש הוריד גשם של זהב על ממלכת גאנה וזה המקור לעושר הרב של הממלכה. גם כיום, על פי האמונה אנשי המעמד הגבוהה בקהילת הסונניקה הנקראים "וואגו" הם צצאיו של דינגה.
ממצאים מכתבים מוסלמיים
מידע נוסף שניתן למצוא על ההיסטוריה של אנשי הסונינקה נמצאים בכתביו של היסטוריון מוסלמי בשם אל באקרי הנכתבו במאה ה7, על פי ההערכה מאות שנים אחרי שממלכת גאנה באמת הוקמה. אחת העדויות להערכות הנ"ל היא העובדה שהמלכים הראשונים שעמדו בראש הממלכה כונו "גאנה", משמעות שם זה בשפות mande היא "מלך מלחמה" אך לפי האזכורים המופיעים בכתבים המוסלמיים המלך מכונה – "מלך הזהב".
השינוי בשם המלך מעיד על שינוי העיסוק של אנשי הסונינקה- מלוחמים נוודים לסוחרים. בכתבים ההיסטוריים של אל באקרי ניתן למצוא עדות לעוצמה הכלכלית והצבאית של הממלכה, באותה תקופה למלך של גאנה הייתה עוצמה צבאית אדירה, הוא היה יכול לפקד על 200 אלף חיילים ו40 אלף קשתים, כוח שבאותם זמנים היה חזק מהצבאות של אירופה. באותן שנים מלח היה מוצר מבוקש באזור סודאן, לכן אנשי הסונינקה היו מחליפים זהב על אותו משקל של מלח, ממצא זה יכול לרמוז על העושר הרב שהיה לממלכה.
לאור העושר שמתואר בכתבים, ניתן להסיק שגאנה התחילה לעסוק במסחר באזור שנת 500 לספירה.
אל באקרי מציין את העיר קומבי-סאלח כעיר הבירה של גאנה.
העיר קומבי-סאלח הייתה מחולקת לשתי ערים בפועל, כאשר מרחק של 10 ק"מ מפריד בניהן. העיר הראשונה – משכנו של המלך, והשנייה עיר מסחר מוסלמית טיפוסית בעלת 12 מסגדים ואחוזות אבן גדולות, בנוסף חפירות ארכאולוגיות בעיר קומבי-סאלח העלו כי בעיר התגוררו כ-30,000 תושבים. ממייצגים רבים שנחשפו כמו פרסות זהב, מבנים דו קומתיים, ואיתורים על קירות הבתים ניתן להסיק כי אכן קומבי-סאלח הייתה עיר בירה עשירה וגדולה.
כדי לקבור את המלכים, אנשי הסונינקה היו בונים כיפות עץ רחבות ידיים ולתוכם, על גבי מיטה היו מכניסים את גופת המלך הנפטר. ליד גופת המלך הונחו כלי הלחימה, שריון ואת הכלים ששימשו אותו לשתייה ולאכילה.
מרבית אנשי הסונינקה החזיקו באמונות הדתיות של אבותיהם. אנשי הסונינקה האמינו ברוחות ובהשפעה החזקה שלהם על בני האדם. הם האמינו כי אחרי המוות אבות אבותיהם הן רוחות. הרוחות הכי עוצמתיות לפי אותה האמונה הם הרוחות של המלכים. רוחות האבות חשובות לאנשי הסונינקה כיוון שעל פי האמונה הם מהווים גשר לעולם הבא.
כיבוש גאנה על ידי אנשי אלמוראביד
אנשי אלמוראביד היו שבטים ברבריים מוסלמים. אותם שבטים חיו אורך חיים מוסלמי הדוק. בשנת 1076 ממלכת גאנה נכבשה על ידי אותם השבטים, דבר שהוביל, לאחר כמאה שנה להמרת רוב אנשי הסונינקה לאסלאם. למרות המעבר לאסלאם אנשי הסונינקה לא היו אנשי אסלאם הדוקים ועדיין לעיתים עסקו בפולחן המסורתי. הנ"ל הוביל למלחמות אלימות עם המרבוטים, חכמי דת מוסלמים בעלי יכולת השפעה רבה. מלחמות אלה נמשכו עד אמצע המאה ה-18.
נפילת אימפריית גאנה על פי האמונה המסורתית
לפי אנשי הסונינקה הסיבה העיקרית לדעיכת האימפריה, טמונה בהפרת הברית עם בידה (Biida) הנחש עצום הממדים. בהתאם להסכם, בכל שנה אנשי הסונינקה היו אמורים להקריב קורבן לטובת הנחש, נערה בתולה. על פי האמונה נערה בשם סיאה נבחר להיות הקורבן שאנשי הסונינקה היו צריכים להקריב. סיאה הייתה מאורסת. כאשר ארוסה גילה את הדבר הוא החליט להרוג את הנחש. בעקבות הפרת הברית התחילה בצורת קשה שגרמה לנפילת האימפריה.
אנשי הסונינקה במהלך השלטון הצרפתי
במהלך 1700 צרפת כבשה את אזור סנגל, בתקופה זו כבר הייתה התיישבות רחבה של אנשי סונינקה באזור זה. הניסיון של אנשי הסונינקה לחיות במקומות אחרים בעולם תחת שלטון זר תרם רבות לעובדה שהם הצליחו להתפתח תחת השלטון הצרפתי. לאור הקשר החיובי עם השלטון אנשי סונינקה רבים התגייסו לצבא הקולוניאלי הצרפתי או למשטרה הצבאית. הם השתלבו ביחידות שבהמשך לחמו במזרח הרחוק ובמלחמות העולם. אנשי סונינקה שעבדו בספינות צרפתיות הפיצו את התרבות הצרפתית בקרב הקהילות שלהם. השליטה בתרבות הצרפתית גרם לעלייה במעמד אנשי הסונינקה אל מול שאר העמים שהיו תחת שלטון צרפתי. כתוצאה, בתקופה זו אנשי סונינקה רבים צברו מעמד גבוהה שהתבטא בתפקידי צבא בכירים ותפקידי ממשל.
תרבות ודת
המיקום הגאוגרפי של אימפריית גאנה בקרבת נתיבי המסחר היבשתי בין אנשי "ברבר" ממגרב לאימפריות במערב אפריקה הדרומית לסהרה אפשר לממלכת גאנה להפוך למרכז מסחר גדול ומשמעותי באפריקה המערבית. הנ"ל הוביל בעקיפין לכיבוש ממלכת גאנה על ידי אנשי האלמורביד- שושלת שהתפתחה בתחילת המאה ה-11 בין שבטי הברברים במערב הסהרה. השושלת שהחלה פעילותה בישום קפדני של עקרונות האסלאם והתפתחה לאחר 1054 לשושלת צבאית. לאחר הגעת אנשי האלמורביד באזור 1076, אנשי הסונינקה החלו להתאסלם, כעבור כעשור רוב אנשי הסונינקה כבר אימצו את האסלאם. אנשי הסונינקה הם אחת מהקבוצות האתניות ממערב אפריקה הראשונות שהתאסלמו. מאז ועד היום אנשי הסונינקה מוסלמים. יצוין כי מקור השם "סונינקה" אף הוא קשור לדת האסלאם, השם נלקח מהזרם המרכזי בדת האסלאם "האסלאם הסוני", זהו גם הזרם הדתי המרכזי אצל אנשי הסונינקה.
מחקרים חדשים מראים שבני הסונינקה דווקא התחברו מאוד לאנשי האלמורביד ולא היו אויביהם, אלא דווקא חברים. ולכן מפני שאנשי האלמורביד היו מוסלמים סונים, הם הצליחו לשכנע את בני הסונינקה לאמץ את האסלאם הסוני.
מדרג חברתי
ניתן לחלק את הסונינקה לשבעה תת-מעמדות. לכל מעמד זכויות וחובות משלו: