cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב בלאסיצה
הצבא הביזנטי
הצבא הביזנטי הורכב משני כוחות עיקריים. הראשון הורכב מחמש יחידות אזוריות שכונו ת'מאטות והורכבו מגרעין פיקוד ביזנטי, אשר פיקד על מיליציות שהורכבו מבני המחוזות השונים ברחבי האימפריה (הת'מאטות: הארמנית, האנטולית, האופסיקיונית, התראקית והקרביסיאנית). הת'מאטות חולקו לבאנדה, גדודים בני 300 לוחמים כל אחד, שבדרך כלל היו כוחות רגליים שצוידו גם בקשתות וקלעים. הכוח השני היה הגרעין הצבאי המקצועי של הצבא הביזנטי, שכונה טאגמאטה והורכב מחמש יחידות עיקריות ועוד כוחות עזר, אשר בדרך כלל הוצבו באזור קונסטנטינופול ושימשו הן להגנת הבירה הביזנטית והן ככוח להתערבות מהירה. הטאגמאטה הורכבה בעיקרה מכוחות פרשים כבדים, שצוידו היטב.
מיקום הקרב
הקרב נערך בעמק סטרומיצה, בין הרי בלאסיצה להרי אוגרז'דן המצויים בימינו במשולש הגבולות בין בולגריה, מקדוניה ויוון, סמוך לתוואי הנהר סטרומה. העמק עצמו נמצא בגובה 455 מטרים מעל פני הים והרכסים שמסביבו נעים בגבהים שבין 1,500 ועד 1,900 מטרים. מתוך ידיעה שצבאו נחות לעומת הצבא הביזנטי, ביצר הקיסר הבולגרי סמואיל את כל מעברי ההרים במתרסים ובכלל זה בנה מצודה החולשת על המעבר ברכס הבלאסיצה. בשל מבנה העמק, יכול צבא קטן יחסית לחסום את המעבר בו, גם לכוחות עדיפים ממנו. התוכנית הבולגרית, התבססה על הנחה זו ועל הנחה נוספת שהתבררה כשגויה, שבשל התנאים הטופוגרפיים הקשים, יהוו רכסי ההרים מכשול יבשתי בפני הצבא הביזנטי והם יאלצו להילחם רק בעמק הצר יחסית.
מהלך הקרב
כאשר הגיע צבאו של בסיליוס השני לאזור, הוא תקף חזיתית דרך העמק ונבלם במתרסי הצבא הבולגרי, כאשר קשתים מיומנים שהוצבו על הרכסים השולטים פגעו בחיילים הביזנטיים והסבו להם אבדות. אליהם הצטרפו חיילי רגלים אשר השליכו ודרדרו סלעים אל עבר החיילים. בסיליוס שהיה מצביא מחונן, הבין שלא יוכל לפרוץ דרך המעבר ועל כן נקט בתחבולה, לה לא ציפו הבולגרים. בעוד חלק מסוים מהכוח המשיך במתקפה החזיתית, הוטל על ניקופורוס חיפיאס אחד ממפקדי הצבא, לבצע איגוף דרך רכס הבלאסיצה בתוואי קרקע כמעט בלתי עביר ולהפתיע את הבולגרים במתקפה מאחור.
הקיסר הבולגרי סמואיל ובנו גבריל רדומיר ביצעו טעות מכרעת, כאשר בחושבם שהחזית יציבה ונשלטת, עזבו את המקום ביחד עם חלק מכוחותיהם, למפקדתם במצודת סטרומיצה מרחק מספר שעות רכיבה, עניין שהוביל גם לשאננות בקרב המגינים. ב-29 ביולי תקף במפתיע הכוח של חיפיאס את הצד האחורי, המוגן פחות של הקווים הבולגריים, תוך שאגות קרב. הבולגרים הופתעו לחלוטין, בכוחותיהם שררה אנדרלמוסיה מוחלטת, קל וחומר בהיעדר יד פיקודית מכוונת. הביזנטים הכריעו את החיילים הבולגרים, פעלו מיד להריסת המתרסים ואפשרו לעיקר הכוח של בסיליוס לפרוץ לשטחי הממלכה הבולגרית. סמואיל ובנו ביחד עם כוחות סיוע, ניסו נואשות לחבור ממצודת סטרומיצה לצבאם, אך היה זה מעט מדי ומאוחר מדי. כוחות הסיוע נבלמו על ידי הביזנטים שהתקדמו במהירות וסמואיל נפצע ונחלץ בעור שיניו מהקרב, כאשר בנו מגן עליו בגופו, מעלה אותו על סוסו ומחלץ אותו למצודת פרילפ (היום במקדוניה).
כ-10,000 חיילים בולגרים נפגעו במהלך הקרבות וכ-14,000 נפלו בשבי הביזנטים. בתחילת חודש אוקטובר, כדי להטיל מורא על יריביו, חילק בסיליוס את השבויים לקבוצות של 100 חיילים, הורה לעקור את עיני 99 חיילים מכל קבוצה והותיר חייל אחד עם עין תקינה אחת, כדי שיוביל את החיילים חזרה למפקדם סמואיל. פעולה זו זיכתה את הקיסר הביזנטי בתואר בולגרוקטונוס, "ממגר הבולגרים". מספר מקורות מציינים, שהקיסר הבולגרי התעלף כאשר ראה את חייליו המושפלים והנכים. בנו ועוזריו השיבו לו את הכרתו בעזרת מלחי הרחה, אך יומיים לאחר מכן ב-6 באוקטובר, הלך הקיסר לעולמו מהתקף לב.
השלכות הקרב
כוחותיו של הקיסר הביזנטי המשיכו לנוע בשיטתיות לתוך הממלכה הבולגרית ועל אף שספגו אבדות, הצליחו לאחר קרב קשה לכבוש גם את מצודת סטרומיצה. לביזנטים היו עתודות כוח אדם ועורף לוגיסטי איתן, כך שיכלו להמשיך במערכה בקצב שלהם ולנגוס בעוד שטחים בולגריים. כעת, לאימפריה הבולגרית שבשיאה הייתה יריב עיקש של הביזנטים, נותר רק שמה, ובארבע השנים הבאות הייתה מצויה בפרפורי גסיסה צבאיים ופוליטיים, כאשר מאבק ניטש בין מצדדי הווסליות הביזנטית לבין המיליטנטים שרצו להמשיך במאבק. גבריל ראדומיר נרצח שנה לאחר הקרב בידי שליחיו של בן דודו איוון ולאדיסלב, אשר ירש את מקומו. ולאדיסלב עצמו נהרג בקרב מול צבאו של בסיליוס בפברואר 1018 ליד העיר דורס, באלבניה של ימינו. בנו פרסיאן השני, נאלץ להיכנע לביזנטים באוגוסט 1018, והאימפריה הבולגרית הראשונה חלפה מן העולם.
אבן ירושלמית
אבן ירושלמית הוא כינוי לסגנון של חיפוי אבן שנראה כמו בנייה מסורתית של מבנים בירושלים העתיקה והמנדטורית ובערים מסביבה כדוגמת חברון, יריחו ורמאללה. הביטוי רווח במדינת ישראל באזורים שמחוץ לירושלים ונעשה בו שימוש מסוים גם בחו"ל.
לעיתים נדירות, משתמשים בביטוי כדי לתאר את האבן המשמשת לחיפוי, שהיא בעיקר אבן גיר אאוליטי, או גיר דולימיטי, שמקורה במחצבות באזור חברון, בית לחם וביר זית.
תיאור
לחיפוי מסוג "אבן ירושלמית" ישנו צבע אופייני, בדרך כלל צהבהב עמום שלעיתים נראים בו פסים או כתמים וורודים או אדומים. צורת החיפוי היא שורות מקבילות של אריחים באורחים משתנים. גובה כל שורה נע בדרך כלל בין חמישה עשר לעשרים וחמישה סנטימטרים. המישקים שבין האריחים מלאים בטיט, לעיתים בעל גוון מלאכותי חום.
האריחים עצמם מסותתים בסגנונות האופייניים לבניה באבן בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית שהם תלטיש, מוטבה, מוסמסם, מוקאדם וטובזה.
צירוף תכונות זה יוצר מראה מסוים ואופייני שמכונה בפי אנשי תעשיית הבניה בשם "אבן ירושלמית".
שיטות ביצוע
חיפוי באבן ירושלמית בוצע בעבר בעיקר בשתי שיטות חיפוי אבן, חיפוי בשיטת הבניה ויציקת קירות משולבים של בטון ואבן.
בתקופת המנדט הבריטי
בתחילת תקופת המנדט הבריטי חוקק מושל ירושלים הראשון מטעם הבריטים רונלד סטורס חוק עירוני המחייב כל קיר חיצוני בירושלים להיות מחופה באבן מסותתת. חוק זה חוקק כחלק מתוכנית המתאר העירונית שנערכה בשנת 1918 על ידי ויליאם מקלין, מהנדס העיר אלכסנדריה. מטרת החקיקה הייתה לשמר את סגנון הבנייה בעיר ולא לאפשר שימוש בחומרים מודרניים כמו בטון וטיח.
לאחר הקמת המדינה
לאחר הקמת המדינה הוחלט לא לאכוף את התקנה המחייבת חיפוי באבן של מבנים, עקב העלות הגבוהה והצורך לבנות בתי מגורים במהירות. כך שכונות רבות נבנו בחיפוי טיח, לבנים או בטון חשוף, דוגמת קריית היובל וחלקים מהקטמונים. עם זאת רוב מבני הציבור ובניינים במרכז העיר חופו באבן. גם הבניינים בשיכון המקשר בכניסה לירושלים, שנבנה בשנת 1937, חופו בטיח ולא באבן. זאת מאחר שהיה בשולי העיר באותה עת.
ה. בסוף שנות ה-60 החלה עיריית ירושלים שוב לאכוף את התקנה המחייבת חיפוי מבנים באבן, עם זאת הותר לחפות גם באבן נסורה ולא רק באבן מסותתת, בעיקר למבנים רבי קומות דוגמת מגדל העיר, מרכז כלל ומלון לאונרדו פלאזה ירושלים. זמינות האבן גדלה לאחר מלחמת ששת הימים ממחצבות באזור חברון ומצפון לכפר א-ראם.
ביולי 2019, הודיעה עיריית ירושלים כי היא בוחנת שינוי בתקנה לבנייה באבן בירושלים, "לעדכנה לצורכי הזמן ולהתאימה לתבנית הבנייה הגבוהה החדשה בעיר ולאפשרויות הטכנולוגיות החדשות".
במדינת ישראל ישנן עיריות ומועצות מקומיות שהלכו בעקבות ירושלים ודורשות שבבניינים חדשים יבוצע חיפוי באבן טבעית. ברשויות האלו כדוגמת מודיעין-מכבים-רעות, מעלה אדומים ואפרת, מקובל בדרך כלל, לבצע חיפוי בסגנון אבן ירושלמית.
"אבן ירושלמית" כהגדרה לחומר גלם
השימוש במינוח "אבן ירושלמית" כהגדרה לסוג סלע המשמש לחיפוי, היא פחות נפוצה וקיימת בעיקר בקטלוגים של יצואני אבן מישראל ומהרשות הפלסטינית כדוגמת חברת "נאסאר" מבית לחם. בקטלוגים מסוג זה מוצעות אבני חיפוי שקרויות בשם "Jerusalem gold" או "Jerusalem red", שמקורן בעיקר באזור בית לחם. באופן כללי, מדובר בסלעי גיר, שמקורן בעיקר בחבורת הר הצופים, כלומר בעיקר בגיר אאוליטי, בעל תכולה של שאריות בלתי מסיסות שמקנה לו צבע אדמדם או צהבהב ושלעיתים עבר דולומיטיזציה מסוימת, שאינה משפיעה על תכונותיו ההנדסיות.
האופן הזה של השימוש בביטוי "אבן ירושלמית" נדיר מאוד בתוך תעשיית האבן המקומית, שבה הסוג הזה מכונה "סלאייב", ע"ש מחצבה עתיקה שכנראה הייתה ממוקמת בין יער גילה לבית ג'אלא. וזאת בהתאם למנהג בין אנשי מקצוע בתעשיית חלילא לכנות את הסלעים המשמשים כחומרי גלם ע"פ מחצבות המקור שלהם כדוגמת "ג'את", "חלחולה", "מצפה", "ביר זית" וכן הלאה.
שימוש סמלי
בצדק או שלא בצדק, הפך חיפוי אבן בסגנון "אבן ירושלמית" לסמל המייצג את ירושלים ולעיתים אף את ארץ ישראל, לכן נעשה בו שימוש בחיפוי פנימי או חיצוני במבנים בעלי זיקה ליהדות או למדינת ישראל, ברחבי העולם. להלן מספר דוגמאות לשימוש סמלי זה ברחבי העולם.
ראלי (פירושונים)
ראו גם
}}
דיימונד'ז
ביוגרפיה
חברות הלהקה בהרכבה המקורי, היו אז סיון אלבז, הילה הלוי, הילה עם-שלם ולימור סחייק. הלהקה נוסדה בסוף שנת 2003, בעקבות הזמנה להופיע בקנזס סיטי שבארצות הברית. המטרה הייתה לגייס כספים עבור עיר ילדותן, רמלה, המשמשת כעיר תאומה לקנזס סיטי. הארבע טסו יחד עם המפיק המוזיקלי איתן אלבז אשר התרשם מהחיבור ביניהן והחליט להחתימן בשובן ארצה על חוזה עבודה והקלטת אלבום.
בינואר 2005, יצא אלבום הבכורה בסגנון פאנק-פופ. רוב שירי האלבום הולחנו על ידי איתן אלבז אך ביניהם יש גם חידוש לשיר "זן נדיר" של קורין אלאל. לאחר יצאת האלבום, הופץ הסינגל השלישי מתוכו, "לא זה לא". בקיץ 2005 הופץ לרדיו הסינגל האחרון מהאלבום, "רוצה אל החופש" מלווה כמו קודמיו בקליפ.
לקראת סוף השנה, צביקה פיק פגש בחברות הלהקה, במטרה לשמש עבורן כיועץ ומפיק בפועל. הפזמונאית מירית שם אור כתבה תחת לחן של פיק את השיר "הלב שלי נשבר", שיצא לאחר מכן ב- 2006 כסינגל וזכה להצלחה רבה במצעדים. למרות הצלחת השיר, שני הצדדים החליטו לסיים את הקשר המקצועי ביניהם לאחר שחרורו.
במרץ 2006 הלהקה השתתפה בתחרות קדם אירוויזיון והגיעה למקום השני עם השיר "אתה הכוכב" שאת מילותיו כתבה ליאת רבנר, ממלאת מקום ראש עיריית רמלה, יואל לביא. באותה תקופה, נשמעו מחאות רבות מצד חובבי האירוויזיון ומעריצי הלהקה כי הזכייה של אדי בטלר לא הייתה מוצדקת, דבר אשר הוביל לעצומה מצד הקהל שקוראת לשנות את החלטת הוועדה ולהתיר ללהקה להשתתף בתחרות, אך מחאת קהל המעריצים לא שינתה דבר, ובטלר השתתף באירוויזיון. כאשר נערך כנס האירוויזיון בארץ הוזמנה דווקא הלהקה כנציגה הישראלית, ולאחר מכן אף טסה לסיבוב הופעות קצר באירופה עקב פרסום השיר. בחזרתן ארצה, החלו לעבוד על אלבום האולפן השני שלהן שלא נעשה.
ביוני 2007 יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום השני, "שיהיה לי את הכוח", ששודר רבות ברדיו ובערוץ 24. השיר לווה בקליפ מושקע. בספטמבר אותה שנה, הלהקה חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם ערוץ הספורט, שבמסגרתו הן הקליטו שיר עבור הערוץ עם קליפ, שיצא במהלך עונת הכדורסל. הקליפ שצולם לשיר היה שנוי במחלוקת משום שרק שלוש מחברות הלהקה לקחו בו חלק, וללא לימור סחייק, ומהפקת הלהקה מסרה כי סחייק פרשה מהלהקה, מה שהסביר את חסרונה בקליפ. עם עזיבתה של סחייק, גם הילה עם-שלם החליטה לעזוב, דבר שהוביל לשמועות על פירוק הלהקה בסוף חודש ינואר 2008.
על אף השמועות, מסתבר כי היה ניסיון לחדש את הרכב הלהקה על ידי הוספת זמרת נוספת אולם ניסיון זה לא צלח, ובכך הלהקה סיימה את פעילותה בטרם הוציאה את אלבומה השני.
לאחר הפירוק
סיון אלבז היא היחידה מבין חברות הלהקה שהמשיכה לקריירת סולו. לצד סיום לימודי משחק, היא החלה לעסוק בהקלטת אלבום הבכורה שלה, והסינגל הראשון מתוכו "צוואר אל צוואר", הופץ במרץ 2010. השיר זכה לשבחים מצד מבקרי המוזיקה, והציג סגנון שונה מזה שנהגה לשיר בו עם הדיימונד'ז.
יוסף ברדנשווילי
יוסף (סוֹסוֹ) בָּרדָנַשווילי (בגאורגית: იოსებ (სოსო) ბარდანაშვილი; נולד ב-23 בנובמבר 1948 בבתומי) הוא מלחין וצייר ישראלי ממוצא יהודי-גאורגי.
ביוגרפיה
יוסף ברדנשווילי נולד ב-1948 בבתומי שבמחוז אג'ריה גאורגיה במשפחה של אקדמאים יהודים. אביו היה צייר. אמו הייתה סגנית מנהל מוזיאונים בעיר מולדתו. האמצעי בין 3 אחים.
את לימודי המוזיקה הוא סיים כבוגר בקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי שם היה תלמידו של אלכסנדר שברזשווילי. בין השנים 1973–1995 לימד בעצמו כמרצה בקונסרבטוריון בטביליסי הלחנה ומקצועות של תאוריית המוזיקה אחרים. שם בשנת 1975 סיים את עבודת התואר דוקטור למוזיקה. בשנים 1975–1976 ובשנת 1988 היה מלחין הבית של תיאטרון רוסתוולי בבתומי.
בין השנים 1986–1991 היה מנהל המכללה למוזיקה בבתומי. בין השנים 1993–1994 שימש כסגן שר התרבות של האזור האוטונומי אג'ריה. ברדנשווילי ארגן וניהל שורה של פסטיבלים בינלאומיים למוזיקה קלאסית ולמוזיקה "גבוהה" בת זמננו בעיר בתומי (למשל פסטיבל "מוצרט-200" בשנת 1991, בעיצומה של מלחמת אזרחים שם). בשנים 1991–1993 היה המנהל האמנותי של החברה הגאורגית למוזיקה.
ביוני 1995 עלה לישראל שם כבר חיו הרבה מבני משפחתו. בתחילת דרכו בארץ פירנס את עצמו כחצי שנה מעבודה כפועל בחנות ירקות ברחוב שינקין בתל אביב, שם שמח להכיר אנשים מחוגי האמנויות המקומיים. כבר ביולי 1995 ידידו הבמאי הגאורגי רוברט סטורואה שביקר בארץ וביים בתיאטרון הקאמרי את המחזה "פעורי פה" מאת חנוך לוין, הזמין ממנו מוזיקת במה לאותה הצגה. בהמשך כתב מוזיקה מוערכת גם להצגת "הדיבוק" באותו התיאטרון. לימד מוזיקה במסגרות שונות, ביניהן בקאמרה אובסקורה (1998-1999). בשנים 1996–1999 היה מלחין הבית של תזמורת סימפונט רעננה. תזמורת זו ביצעה, בבכורה (עם דוד ד'אור כסולן) את יצירתו "ילדי האלוהים" לפי טקסטים מהתנ"ך, התלמוד, הברית החדשה והקוראן; על היצירה ניצח יובל צליוק. ברדנשווילי לימד באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב קורס שיזם על "תמונה ומוזיקה" (בין השנים 1998-1999) וכמו כן קורס לקומפוזיציה (בין השנים 1998-2000). נמי מלומד הייתה בין תלמידיו. הוא ניהל ביאנלה למוזיקת בת זמננו בתל אביב 2002–2006. כמו כן הוא היה בעבר מלחין הבית של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ושל הקאמרטה הישראלית ירושלים.
בעת פעילותו בגאורגיה בשנות 1980–1990 הלחין ברדנשווילי את האופרה "כוכבים נודדים" לפי ספרו של שלום עליכם (1981), אופרת הרוק "אלטרנטיבה" (1976), אופרת הבלט האפוטרופוס (1979), קונצרט לפסנתר, צ'לו ותזמורת. כתב סימפוניות, מוזיקה קאמרית וכו'. ברדנשווילי כתב בגאורגיה מוזיקה ליותר מ-60 הצגות תיאטרון וליותר מ-45 סרטים. למשל - לסרטים כמו "מסא אל ארץ האור", "הבלש מצ'גם" לפי רומן של פזיל איסקנדר ואחרים. גם בארץ כתב ברדנשווילי את הפסקול למספר סרטים ובהם הסרט "חתונה מאוחרת" ו"שקרים לבנים". יצירותיו בוצעו בארצות הברית, גרמניה, גאורגיה, רוסיה, צרפת, פינלנד, יוגוסלביה, איטליה, סקוטלנד, יפן, קנדה, שווייץ, וזכו בפרסום רב. הליווי המוזיקלי בסרטיו של דובר קוסאשווילי "חתונה מאוחרת" ו"מתנה משמיים".
יוסף ברדנשווילי כתב מוזיקה לכ־60 הצגות תיאטרון ושיתף פעולה עם במאים בולטים וביניהם, רוברט סטורואה, מיקי גורביץ', יוסי יזרעאלי, חנן שניר, עודד קוטלר, אודי בן-משה, משה קפטן, עמרי ניצן ועוד. עבד עם כל התיאטרונים הבולטים בישראל, תיאטרון הבימה ("הדיבוק בין שני העולמות", "טנגו", "נעצר בחצות"), התיאטרון הקאמרי ("פעורי פה" "בית ספר לנשים", "כטוב בעיניכם", "הילד חולם" [הפקה משותפת עם תיאטרון הבימה]), תיאטרון בית ליסין ("סינית אני מדבר אליך"), תיאטרון החאן ("מילה של אהבה", "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו", "חיל פרשים אנו", "האשליה", "הקיץ", "הקסם הגדול", "הדוד וניה" ועוד) ותיאטרון חיפה ("מלאכים באמריקה").
הוא מתגורר בבת ים ובנוסף למוזיקה עוסק גם בציור. מציוריו הוצגו בתערוכות בגאורגיה ובישראל.
יצירותיו
{{טורים|תוכן=
מוזיקה לפסנתר
}}
פרסים והוקרה
לברדנשווילי הוענקו פרסים רבים בארץ הולדתו ובישראל, ביניהם:
סימן שקל חדש
סימן השקל (₪) הוא סימן כתב המשמש לשקל חדש, שהוא המטבע של מדינת ישראל.
שקל ישראלי חדש (1986–הווה)
שקל חדש מסומן בסימן ₪ או בראשי התיבות 'ש"ח'. הסמל הוכרז רשמית ב-22 בספטמבר 1985, כאשר הוצגו שטרות ומטבעות השקל החדש. הוא בנוי על ידי שילוב של שתי האותיות העבריות המהוות את ראשי התיבות: ש|ש' ו-ח|ח'. הסימן "₪" וגם ראשי התיבות ש"ח נמצאים בשימוש רווח.
כתיב
על פי המלצת האקדמיה ללשון העברית לכיתוב מספרים בעברית, יש לכתוב את הסימן משמאל למספר וללא רווח ביניהם.
שימושים
תמרור הכביש שמכריז על כניסה לכביש אגרה בישראל, כמו כביש 6 או מנהרות הכרמל, הוא סימן שקל חדש בתוך עיגול וברקע כביש.
יוניקוד וקלט
סמל היוניקוד של הסימן הוא U+20AA. הוא נמצא ביוניקוד מאז יוני 1993, גרסה 1.1.0.
תחת אלגוריתם הדו-כיווניות של יוניקוד, הקלדת הסימן ₪ לאחר המספר, תביא להצגתו מימין למספר בכל כיווניות. הדבר סותר את המלצת האקדמיה ללשון העברית למיקום הסימון משמאל למספר בכיתוב בעברית.
ב-Windows 8 ואילך ובמערכות לינוקס, המבוססות על ת"י 1492 הנוכחי, יש להקליד להזנת הסימן. אותו התקן מלפני אוקטובר 2013, הגדיר . במערכת אובונטו ניתן גם להזינו בלחיצה ממושכת על, שחרור (u עם קו תחתון מופיעה) והקלדת קוד יוניקוד 20AA. ב-Mac OS X ניתן להזינו על ידי צירוף המקשים  כאשר המערכת מוגדרת לפריסת מקלדת עברית.
סימן השקל אינו מצויר על רוב המקלדות הנמכרות בישראל, ולעיתים נדירות משתמשים בסימן בהקלדה יומיומית.
שקל ישראלי ישן (1980–1985)
השקל הישראלי הישן, שהופץ בין 1980 ל-1985, סומן בסימן "", שהוכרז רשמית ב־18 במרץ 1980. הוא עוצב כאות ש' בצורת עריסה (כלומר מעוגלת ופתוחה מעלה). לפני כניסתו של השקל הישן בשנת 1980, לא היה שום סמל מיוחד למטבע הישראלי. סמל זה הופיע בהמחאות שהונפקו על ידי בנקים ישראלים בין 1980 ל-1985. פרסום מחירים בשקלים חדשים החלה באופן רשמי ב-1 בינואר 1986, וההמחאות השקליות הישנות שנותרו ללא שימוש היו צריכות להיות מוטבעות בסמל השקל החדש מעל הסמל הישן.
סעיד מקאסי
סעיד מקאסי (בצרפתית: Saïdi Abedi Makasi; נולד ב-20 באוגוסט 1982) הוא כדורגלן עבר רואנדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
מקאסי התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות באוגנדה בה שיחק עד גיל 20, למעט חצי עונה ברינאייסנס קיגאלי מרואנדה.
בקיץ, מקאסי חתם בסטורמביק מהליגה הבלגית השנייה. שנה לאחר מכן, עברה הקבוצה לבריסל ובהתאם למעבר שינתה את שמה. מקאסי, נשאר בקבוצה ובינואר הושאל למכלן מהליגה השלישית בבלגיה. בינואר, חתם בסקאריאספור.
ב-10 בנובמבר 2006, מקאסי חתם בהפועל פתח תקווה מליגת העל. ב-18 בנובמבר, רשם את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 1–2 למכבי חיפה.
ב-7 ביולי 2007, מקאסי חתם במכבי הרצליה. ב-31 בינואר 2008, מקאסי הושאל להפועל באר שבע מהליגה הלאומית.
בקיץ, מקאסי חתם בדיפה חסאני אל-ג'דידה וכעבור שנתיים חתם בווידאד פאס.
בהמשך הקריירה שיחק בראיון ספורט, אספויר ומונאגנו בוקאוו.
ב-12 באוקטובר 2003, מקאסי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רואנדה בניצחון 0–3 נגד. ב-1 בפברואר 2004, מקאסי הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד, מולדתו במסגרת גביע אפריקה לאומות 2004.
ז'וזף גיימו
ז'וזף גיימו (באנגלית: Joseph Guillemot; 1 באוקטובר 1899 - 9 במרץ 1975) היה אתלט צרפתי, אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920) בריצת 5000 מטר וסגן-אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920) בריצת 10000 מטר.
ביוגרפיה
גיימו נולד וגדל בלה דורה. הוא שרת במלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה הוא נפגע מגז חרדל והריאה הימנית שלו נפגעה באופן קבוע. ליבו נימצא במנח ימני ולא במנח שמאלי השכיח.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה גיימו בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:55.6 דקות, לפני פאבו נורמי מפינלנד (15:00.0 דקות) ואריק בקמן משוודיה (15:13.0 דקות). מדליית כסף, בריצת 10000 מטר בתוצאה של 31:47.2 דקות, אחרי פאבו נורמי (31:45.8 דקות) ולפני ג'יימס וילסון מבריטניה (31:50.8 דקות).
באליפות הבינלאומית בריצות שדה (16.1 ק"מ) שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד בשנת 1922 זכה גיימו בשתי מדליות זהב, בתחרות האישית ובתחרות הקבוצתית.
באליפות הבינלאומית בריצות שדה (14.5 ק"מ) שנערכה בבריסל, בלגיה בשנת 1926 זכה גיימו בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ומדליית כסף בתחרות האישית.
גיימו עישן קופסת סיגריות ביום ונפטר בגיל 75 מסרטן ריאות בשנת 1975.
דימיטרה כריסטודולו
דימיטרה כריסטודולו (ביוונית: Δήμητρα Χ. Χριστοδούλου, באנגלית: Dimitra Christodoulou) היא סופרת ומשוררת יוונייה, נולדה באתונה בשנת 1953.
ביוגרפיה
כריסטודולו למדה משפטים ולשון ועוסקת בהוראה. כריסטודולו, הנחשבת ליוצרת מקורית ורגישה פרסמה קבצים אחדים של שירה ושל סיפורים קצרים, אשר זכו להצלחה מרובה בקהל הקוראים ביוון. בין פרסומיה ניתן למנות את: "סוסיו של מִירוֹבְלִיטוֹס" (1974), "אדמה" (1985), "תפילת החוצפן" (1991), "הברוש של החרוצים" (1995) ו"חוף באור החורף" (1996).
בשנת 2008 היא זכתה בפרס ספרותי על יצירותיה.
חלק משיריה תורגמו לעברית על ידי רמי סערי.
קופרס טאון
קופרס טאון (באנגלית: Coopers Town) היא עיר באיי אבקו, קבוצת האיים השנייה בגודלה מבחינת שטח (אחרי האי אנדרוס) באיי בהאמה.
העיר היא הצפונית ביותר בקבוצת האיים. היא הוקמה בשנות השבעים של המאה ה-19 על ידי משפחתו של אלברט בוטל מגרנד בהאמה. בתחילה הייתה הכלכלה של העיר מבוססת על גידול אננס ודייג ספוגיים, אך במהלך המאה ה-20 הידלדלו ענפים אלו. המכשול העיקרי להצלחתן של תעשיות אלה היה העדרו של נמל טבעי בקופרס טאון.
לזלי נייטון
אלברט לזלי נייטון (אנגלית: Albert Leslie Knighton; 15 במרץ 1884, צ'רץ' גרסלי, דרבישייר - 10 במאי 1959, לונדון) היה מאמן כדורגל אנגלי.
קריירת המשחק של נייטון נקטעה במהירות בגלל פציעה, והוא החל לעסוק באימון. בתחילת דרכו הוא היה עוזר מאמן במנצ'סטר סיטי (1909–1912) והאדרספילד טאון (1912 - 1919), שם שימש גם כמאמן בפועל לתקופה קצרה ב-1912. ב-1919 התמנה נייטון למאמן-מזכיר בארסנל, זמן קצר לאחר שהמועדון העפיל לליגה הראשונה.
נייטון אימן את ארסנל במשך שש שנים, ובמהלכן המועדון סיים תמיד במרכז הטבלה כאשר המיקום הטוב ביותר היה התשיעי בעונת 1920/1921. תחת הדרכתו של נייטון המועדון לא זכה להצלחה גם בגביע ה-FA - כאשר רק בעונת 1921/1922 המועדון עובר את השלב השני של הטורניר ומודח במשחק החוזר של רבע הגמר נגד פרסטון נורת' אנד.
נייטון לא הסתדר עם הנרי נוריס, יושב-ראש ארסנל; נוריס הגביל את ההוצאה על העברת שחקן לארסנל לסכום של אלף לירות שטרלינג, וסירב להחתים שחקנים שגובהם פחות מ-1.72 מטר ומשקלם פחות מ-11 אבנים (יחידת מידה במערכת היחידות הבריטית השווה ל-6.35 ק"ג). כאשר נייטון החתים את יו מופאט מוורקינגטון שגובהו היה 1.52 מטר נוריס זעם על כך, עקף את סמכותו של נייטון והעביר את השחקן ללוטון טאון לפני שהספיק לשחק במדי ארסנל בליגה. על מנת לעקוף את הכללים שנקבעו על ידי נוריס נייטון נאלץ להתנהג בערמומיות כדי להעביר לארסנל מספר שחקנים יוצאי דופן, כגון השחקנים החובבנים רג' בורהאם וג'ימי פטרסון. פטרסון היה חתנו של רופא ארסנל, והוא שיחק במדי ארסנל בכ-80 משחקים.
למרות התערבותו של נוריס נייטון הצליח להפעיל מערכת גילוי כישרונות לא רשמית בעזרת חבריו ועמיתיו לשעבר מצפון אנגליה, והצליח להחתים מספר שחקנים חשובים עבור ארסנל; בין השחקנים הללו ניתן למנות את בוב ג'ון, ג'ימי בריין ואלף בייקר, שמילאו תפקיד חשוב בתקופה הפריחה של ארסנל בתחילת שנות ה-30. אולם, נייטון מעולם לא הצליח לבנות הרכב מספיק טוב ורמת המשחק של ארסנל הלכה וירדה לקראת סוף תקופתו במועדון; בעונת 1923/1924 סיים המועדון במקום ה-19, ובעונה שלאחר מכן במקום ה-20.
נייטון היה מעורב באחד המקרים המתועדים הראשונים של סמים בספורט בעונתו האחרונה בארסנל; לפני משחק הסיבוב הראשון בגביע ה-FA שנערך ב-1925 נגד וסטהאם יונייטד הוא נתן לשחקניו חפצים שתוארו כ"גלולות כסופות קטנות", שניתנו לו על ידי רופא מרחוב הארלי שאהד את ארסנל; למרות שהגלולות לא הגבירו את כוחם של השחקנים, הן כן הגבירו את תחושת הכעס שלהם. המשחק הסתיים בתיקו 0 - 0, ולפני המשחק החוזר השחקנים התמרדו וסירבו לקחת את הגלולות; המשחק החוזר השני הסתיים בהפסד של ארסנל בתוצאה 0 - 1, לאחר שהמשחק החוזר הראשון הסתיים גם כן בתיקו. פעילותו של נייטון, שהייתה חוקית למהדרין לפי חוקי אותה תקופה, לא הייתה ידועה לציבור עד שהוא ציין אותה בזכרונותיו.
נוריס פיטר את נייטון בקיץ 1925 ומינה במקומו את הרברט צ'פמן. מאוחר יותר נייטון טען שנוריס פיטר אותו כדי להימנע מתשלום בונוס בשיעור של כ-4,000 לירות שטרלינג שהגיע לנייטון על משחק ראווה שניהל. נוריס הכחיש זאת והזכיר את התוצאות הגרועות של ארסנל באותה עונה (מקום 20 בליגה והדחה בסיבוב הראשון של גביע ה-FA), אך מאוחר יותר התחרט על כך והצהיר כי הייתה זו הטעות היחידה בקריירה שלו. בצוואתו הוא הוריש לנייטון 100 לירות שטרלינג.
לאחר שנייטון עזב את ארסנל הוא אימן את בורנמות' (1925 - 1928), ברמינגהאם (1928 - 1933), אותו הוביל לגמר גביע ה-FA ב-1931, צ'לסי (1933–1939 ושרוסברי טאון (1945–1948), זמן קצר לפני ששרוסברי נבחר להצטרף לפוטבול ליג. נייטון פרש מאימון בגלל בריאותו הלקויה ועבר להתגורר בבורנמות'. הוא לקח על עצמו תפקיד פחות מלחיץ של מזכיר מועדון גולף, כאשר במקביל לכך הוא כותב את האוטוביוגרפיה שלו - "Behind the Scenes in Big Football".
אגרת הרדיו והטלוויזיה
[[קובץ:Europe - TV financing.svg|ממוזער|350px|שיטות מימון רשתות השידור הציבוריות באירופה: באמצעות אגרה
ללא אגרה
]] אגרת טלוויזיה ואגרת רדיו הן אגרות הנהוגות בחלק גדול ממדינות אירופה, והן נגבות מכל מי שמחזיק ברשותו מקלט טלוויזיה או מקלט רדיו לשם מימון תחנות השידור הציבוריות. גביית אגרות היא אחת מכמה שיטות מקובלות למימון הפקת שידורי טלוויזיה ורדיו, ומקורה בבריטניה בתקופה שבה החלו שידורי רדיו סדירים של ה-BBC.
בישראל בוטלה אגרת הטלוויזיה בשנת 2015, ואגרת הרדיו נגבית באופן עקיף כתוספת לתשלום רישיון הרכב השנתי.
רקע היסטורי
שיטת מימון השידורים הציבוריים באמצעות אגרה מיוחדת נולדה בבריטניה ב-1922 עם התרחבות שידורי הרשת הממלכתית הבריטית BBC. עד 1991 נגבתה האגרה על ידי הדואר הבריטי מבעלי המקלטים בבריטניה והועברה ל-BBC, כשמוסדות רשת השידור אחראים על תכנון התקציב והוצאתו לפועל בלי התערבות הממשלה. מאז 1991 אחראית הרשת BBC עצמה על גביית האגרה, והיא עושה זאת באמצעות מיקור חוץ. בבריטניה, גובה האגרה לשנת 2012 הוא 145.50 לירות שטרלינג לשנה למקלט צבעוני, או 49 לירות שטרלינג למקלט שחור-לבן, וניתנות הנחות לבעלי מוגבלויות. מטרת השיטה היא לשחרר את BBC מתלות בגורמים ממשלתיים פוליטיים ומסחריים. חסרונות של השיטה נעוצים בהכבדת נטל המס על הציבור ובקושי לאתר את בעלי המקלטים.
שיטות דומות התקבלו ברוב ארצות אירופה המערבית. בארצות הברית מקובלת שיטה שונה, שבה הממשל מממן את רשת השידור הציבורית, ה-PBS, באמצעות כספי המיסים הרגילים, ואין אגרה מיוחדת.
בישראל
בישראל אומצה בעבר שיטת האגרה, אולם באופן שונה מהמקובל בבריטניה. כמו בבריטניה, רשות השידור הייתה האחראית על גביית האגרה, אולם בניגוד לשיטה הבריטית המקורית, רשות השידור הייתה חייבת לקבל את אישור ועדת הכספים של הכנסת לגובה האגרה ולתקציב המתוכנן. במצב זה, ועדת הכספים יכולה לעכב את גביית האגרה ולהפעיל לחץ על רשות השידור, וכך לפגוע בעצמאותה. בתקופת האינפלציה הדוהרת בתחילת שנות ה-80 הייתה חשיבות רבה למועד שבו נקבע גובה האגרה בגלל הירידה המתמדת בערך המטבע. לא אחת נדחה הדיון בוועדת הכספים כדי ללחוץ על הטלוויזיה להתאים את שידוריה לציפיות של פוליטיקאים.
אגרת הטלוויזיה
אגרת הטלוויזיה הוטלה מכוח סעיף 29 לחוק רשות השידור, ושולמה ישירות לרשות השידור. האגרה הוטלה על כל משק בית שהחזיק מקלט טלוויזיה, כלומר היה יכול להשתמש במכשיר כדי לקלוט את השידורים, תוך התעלמות מהשימוש שנעשה בפועל במכשיר. כך, כל מכשיר ווידאו, מחשב או מסך בעל ממיר מובנה או חיצוני של עידן פלוס. במשקי בית המחוברים לטלוויזיה בכבלים או הלוויין, נדרש היה לשלם את האגרה לרשות השידור בלא קשר לתשלום דמי המנוי לחברות הכבלים או הלוויין. גם מוסדות ובתי עסק היו חייבים בתשלום אגרה אך זו נגבתה עבור כל מקלט שברשותם וקיימות תקנות מיוחדות המסדירות את אופן התשלום. מספר אוכלוסיות זכו להפחתות והקלות בתשלום אגרת הטלוויזיה. בין אוכלוסיות אלו: אזרחים ותיקים, עיוורים, חלק ממקבלי הבטחת הכנסה, בתי חולים, בתי אבות בתי ספר ומוסדות חינוך. רשות השידור כללה את אגף הגבייה, שמטרתו הייתה לגבות את האגרה לפי חוק. רשות השידור השתמשה, בין השאר, בכלי התקשורת שבאחריותה כדי לעודד את הציבור לשלם את האגרה, תוך אזהרה מפני קנסות ועיקולים.
ביולי 2014, לאחר ביקורת רבה בציבור על תפקודה הרעוע של רשות השידור, אושרה בכנסת הרפורמה ברשות השידור. חוק השידור הציבורי הישראלי ביטל את אגרת הטלוויזיה החל מ-1 באפריל 2015. משרד האוצר החליט לייקר את אגרת הרכב, כדי לממן את הוצאות השידור הציבורי.
תקציב המדינה - משרד החינוך מעביר בכל שנה תקציב לערוץ כאן חינוכית לצורך רכישת תוכן חינוכי לילדים, עד שנת 2018 היה מעביר לערוץ הטלוויזיה החינוכית וזה היה תקציבה העיקרי למימון הערוץ. בנוסף עד שנת 2017, משרד האוצר היה מעביר בעת הצורך סיוע תקציבי לרשות השידור.
גורמים מסחרים
גורמים מסחריים - מאז אמצע שנות ה-80 נעזרת הטלוויזיה הישראלית בגורמים מסחריים המעניקים חסות לשידורים. כמו כן התרחב מאוד שידורם של תשדירי שירות. במקור נועדו השידורים האלה להפצת הודעות מטעם גופים ממלכתיים וציבוריים, ואילו כיום הם נושאים אופי של פרסומות (בהגבלות מסוימות). אפשרויות מימון אלה אסורות בדגם המימון של BBC הבריטי, אולם קיימות בצורה מוגבלת בארצות אחרות באירופה. בישראל השימוש בהן חיזק את התחושה בציבור כי האגרה אינה משיגה את מטרתה וממילא נסמכת רשות השידור גם על גורמים מסחריים.
ביקורת על מנגנון גביית האגרה
עד ביטולה בשנת 2015, שיטת גביית האגרה בישראל נמצאה במוקד של ויכוח וביקורת. המבקרים ציינו כי האגרה היא לא יותר ממס נוסף, שהוא מעין "מס גולגולת", כלומר מס המוטל בלי התחשבות במצבו הכלכלי של האזרח (בפועל יש הקלות לקבוצות אוכלוסייה מסוימות, בעיקר בעלי מוגבלויות). עוד הם אמרו שבישראל מרגישים את מגרעות השיטה, אבל לא נהנים במידה מספקת מיתרונותיה. הסיבה העיקרית לכך היא הצורך של רשות השידור לקבל אישור לתקציבה מן הכנסת. האישור הזה מבטל במידה רבה את העצמאות הכלכלית של רשות השידור ולפיכך מבטל את היתרונות שבגבייה העצמאית.
הגבייה העצמאית של אגרת הטלוויזיה עולה כסף רב - מעריכים את עלות גביית האגרה כאחוזים רבים מהסכום הנגבה. קשה לחשב מספר מדויק שכן רשות השידור אינה מפרסמת את מבנה התקציב שלה אלא רק את התקציב הכולל, ויש צורך להסתמך על אומדנים למקורות ההכנסה השונים - פרסום, אגרת הרדיו ותמיכה ממשלתית. בפברואר 2014 נחשפו חלק מהמספרים בוועדת הכספים של הכנסת, והתברר שבשנת 2013 שילמה רשות השידור כ-30 מיליון שקלים שכר טרחה לעורכי הדין המעורבים בגביית חובות.
בעבר הועלו הצעות לבטל את האגרה ולממן את פעילות רשות השידור ישירות מתקציב המדינה. הצעה אחרת הייתה להטיל על חברות הכבלים והלוויין תשלום תמלוגים לרשות השידור על העברת השידורים שלה למנויים, כך שתמלוגים אלה ישמשו בסיס לתקציב רשות השידור, ויבטלו את הצורך לגבות את האגרה ממשקי בית המחוברים לרשתות הכבלים או הלוויין.
בעיה נוספת הייתה העובדה שקיימות בישראל רשתות שידור ממלכתיות שאינן נהנות מן האגרה. הטלוויזיה החינוכית ממומנת ישירות מתקציב משרד החינוך, ובמידה מסוימת גם משידור פרסומות (במסגרת שידוריה בערוץ 2). תחנות הרדיו של גלי צה"ל ממומנות מתקציב משרד הביטחון ומשרד התחבורה, ולאחרונה גם משידור "תשדירי שירות" ו"חסויות" מסחריות. שתי רשתות השידור האלה אחראיות לחלק ניכר מהשידור הציבורי בישראל, אף על פי שהן אינן זכאיות לקבל מימון מכספי האגרה.
בסקר שערך עיתון "גלובס" בפברואר 2014, בו השתתפו כ-4,000 גולשים, הצביעו 85% מהמשתתפים בעד ביטול האגרה, ו-63% קראו לביטול השידור הציבורי בכללותו. (מרבית הנותרים דרשו כי האגרה תיגבה רק מאזרחים המחוברים לשירותי הכבלים, וצורכים ערוצים אלה דרכם).
סוגיות משפטיות
השאלה האם מדובר במס או באגרה עלתה לדיון בבית המשפט העליון. בדיון זה טענה רשות השידור שהאגרה היא מס, אך טענה זו נדחתה בפסק דינו של השופט אהרן ברק בטענה שהאגרה היא תשלום בגין שירות. פסק דין זה ניתן אף על פי שגובה האגרה אינו תלוי בכמות השימוש בשירות (כלומר צפייה בשידורי רשות השידור).
העברת שידורי רדיו באינטרנט ושידורי טלוויזיה באינטרנט, והיכולת לקלוט שידורי טלוויזיה במחשב באמצעות כרטיס טלוויזיה, העלו את השאלה האם גם אמצעים אלה חייבים באגרה. בפסק דין של בית משפט השלום בתל אביב, נקבע שמחשב הקולט שידורים באמצעות כרטיס טלוויזיה חייב באגרה, ואילו מחשב הקולט שידורי טלוויזיה דרך האינטרנט - פטור.
נור (מחוז)
נור (בצרפתית: Nord, צפון) הוא מחוז בצרפת בחבל נור-פה דה קאלה, הנמצא בצפון צרפת המטרופולינית. נור נוצר מתוך המחוזות ההיסטוריים של רוזנות אינו, רוזנות פלנדריה והארכיבישופות הקתולית של קמברה. סמל ודגל המחוז הנוכחיים היו שייכים בעבר לרוזנות פלנדריה.
זהו המחוז המאוכלס ביותר בצרפת, והיחידי במדינה בו מדוברת הולנדית לצד הצרפתית. נור גובל במחוזות פה-דה-קאלה ואן, בבלגיה ובים הצפוני. בירת המחוז, והעיר הרביעית בגודל אוכלוסייתה בצרפת, היא ליל.
ברוך מאירי
ברוך מאירי (נולד ב-25 בדצמבר 1940 בבגדאד שבעיראק) הוא סופר ועיתונאי ישראלי שעבד כארבעים שנים במערכת העיתון "מעריב".
ביוגרפיה
ב-1950 עלה לישראל. הוא החל לעבוד בעיתון "מעריב", וביצע בו שורת תפקידים, החל מכתב לענייני משפט ופלילים, דרך כתב לענייני קליטה ועלייה וכן בריאות ופנים וכלה בניהול סניף ירושלים של העיתון.
בליל יום העצמאות 1990, הוצתה דלת דירתו של מאירי. ארגון הימין הרדיקלי "הסיקריקים" לקח אחריות על המעשה.
עוד ערך מאירי במשך מספר שנים את "נהרדע", ביטאונו של מרכז מורשת יהדות בבל באור יהודה, ובהמשך ערך עיתון אינטרנטי מטעם נ.צ. חינוך לדמוקרטיה וכן את הביטאון "קריה נאמנה", ביטאון ועד עדת הספרדים ועדות המזרח בירושלים.
בשנים 2014-2015 זכה בארבע מדליות באליפות ישראל (מאסטרס) בשחייה: שתי מדליות כסף ושתי מדליות ארד (משחים חזה וגב למרחק של 50 מטרים). באולימפיאדת גיל הזה, השנה (2015) זכה במדליית כסף בסגנון שחייה חופשית למרחק 50 מטרים. באליפות המאסטרס בשחייה הקיץ 2017 זכה במקום הראשון, במשחה 100 גב; במכביה ה-20 הקיץ זכה בשתי מדליות: כסף (100 גב) וארד (50 חזה). השתתף באליפות העולם בשחייה, מאסטראס, שהתקיימה בסוף חודש אוגוסט השנה בהונגריה.
ברוך מאירי נשוי, אב לארבעה ילדים.
פוסט-פורדיזם
המונח פוסט-פורדיזם (post fordism) משמש לתאר את הכלכלה בעידן שלאחר הייצור ההמוני שאפיין את המאה העשרים, והגיע לשיאו בשנות ה-60 של אותה מאה. המשתמשים במונח מתייחסים לכלכלה שאחרי שנות ה-70 כאל כלכלה פוסט-פורדיסטית.
פיוטר אנדרייביץ' טולסטוי
פיוטר אנדרייביץ' טולסטוי (ברוסית: Пётр Андреевич Толстой; 1645 - 17 בפברואר 1729) היה אציל רוסי, ממקורביו של פיוטר הגדול. היה אחראי לניהול הלשכה החשאית, שהייתה המשטרה החשאית של הצאר.
פוסט-פורדיזם
בעוד שפורדיזם מתאפיין בצבירה אינטנסיבית של הון ונכסים וייצור המוני בסגנון אמריקאי, הרי ההגדרה של פוסט-פורדיזם נותרה חמקנית ובלתי-ברורה. כלכלה פוסט-פורדיסטית מתאפיינת, בין היתר, בגמישות רבה של משאבים, ייצור וצריכה.
פוסט-פורדיזם הוא מעיקרו פוסט-תעשייתי, כפי שטוענים לאש ואורי. פוסט-פורדיזם משנה את דפוסי הייצור, על ידי כך שהוא מעודד גמישות ויכולת שינוי מהירה בעסקים. במקביל משתנים גם דפוסי הצריכה - במקביל לצריכה של מוצרי ייצור המוני אנו מפתחים רצון לצרוך מוצרי נישה. על מנת להבדיל עצמנו מהאחר יש צורך בהון תרבותי מפותח יותר. למשל, אנשים קונים מכנסיים המיוצרים בייצור המוני וזהה לכל העולם, אבל משלימים אותם עם חולצה שרכשו אצל מעצבת מקומית.
פיוטר אנדרייביץ' טולסטוי
ביוגרפיה
טולסטוי נולד במשפחה אצילית רוסית. הסופרים הידועים לב טולסטוי ואלכסיי טולסטוי היו בין צאצאיו.
פוסט-פורדיזם
ההון בכלכלה הפוסט-פורדיסטית פרוש על פני פרויקטים אחדים ולא מוגבל למדינת לאום מסוימת. דבר זה, בנוסף למאפיינים נוספים של הפוסט-מודרניזם, מחליש את חשיבותה של מדינת הלאום בכלכלה העולמית. קיים קשר הדוק בין גלובליזציה לכלכלה פוסט-פורדיסטית: השתיים ניזונות זו מזו.
הכלכלה הפוסט-פורדיסטית שמה דגש רב על אסתטיקה ומיתוג. זוהי אסתטיקה פוסט-מודרנית, המטשטשת את ההיררכיה בין מה שנחשב "גבוה" ל"נמוך". אנשים יכולים לקנות חולצת כותנה פשוטה בשלוש מאות דולר, למשל. המרחק מצטמצם גם בין מה שנחשב ל"אמנות" ומה שנחשב ל"מוצר". חוקרת התרבות והסוציולוגית הישראלית אווה אילוז היא אחת החוקרות החשובות בתחום.
פיוטר אנדרייביץ' טולסטוי
ביוגרפיה
בשנת 1682 החל טולסטוי לשרת בחצר הצאר. במהלך מרד 1682 היה בין התומכים הבולטים של משפחת מילוסלבסקי, שהיו יוזמי המרד. עם נפילת הנסיכה סופיה, עבר למחנה של פיוטר הגדול. לאור מעורבותו במרד 1682, הצאר הצעיר התנהג כלפיו בחשדנות, למרות תפקידו החשוב במערכות אזוב.
פוסט-פורדיזם
ההשטחה מחלחלת גם אל ההיררכיה היצרנית: נוצר קיטוב הולך ומתעצם בין ה"פועלים", למשל - העובדים בסניף של מקדונלד'ס, ובין ה"מנהלים", קבוצה מצומצמת ששולטת בחברה ממרחק. אפשרויות הקידום שאפיינו בעבר את המפעל של פורד, לדוגמה, נעלמות בהיררכיה החדשה. במקום משרות-העבר נוצרים מקג'ובס, עבודות שאינן דורשות הכשרה מיוחדת, ואותן יכול לבצע כל אדם.
פיוטר אנדרייביץ' טולסטוי
ביוגרפיה
בשנת 1697 נסע ביוזמתו לאירופה ללימודי ימייה. שהה במשך שנתיים באיטליה, ובתקופה זו התקרב לתרבות המערבית.
פוסט-פורדיזם
יצירת המשרות נמוכות ההכנסה ונטולות אפשריות הקידום מובילה גם להתפוררות של העיר כפי שהתקיימה במאה העשרים. בעיר נותרים לגור העשירים ביותר, והעניים נדחקים אל הפרברים ואל שיכוני הדיור העירוניים.
פיוטר אנדרייביץ' טולסטוי
קריירה דיפלומטית
בשנת 1701 נשלח לקונסטנטינופול והיה השגריר הרוסי הראשון באימפריה העות'מאנית. במהלך שליחותו נעצר פעמיים על ידי השלטונות. בנוסף לכך, התפקיד הרחיק אותו מהחצר.
בשנת 1714 חזר לאימפריה רוסית והתקרב לאלכסנדר מנשיקוב. במהלך השנים 1719-1715 היה אחראי על מספר שליחויות לאירופה.
פרשת הנסיך אלכסיי
בשנת 1717 מילא תפקיד מרכזי בפרשת הנסיך אלכסיי, וזה איפשר לו להתקרב לפיוטר הגדול. הנסיך ופילגשו הסתתרו בנאפולי, וטולסטוי הצליח לשכנע אותם לחזור לרוסיה. בעקבות תפקידו בפרשה והשתתפותו הפעילה בחקירה ובמשפט, הוא קודם לתפקיד ראש המשטרה החשאית ברוסיה.
לאחר תקופת פיוטר הגדול
בעקבות פרשת הנסיך אלכסיי, טולסטוי התקרב גם ליקטרינה הראשונה, ששלטה ברוסיה לאחר פיוטר הגדול. בראשית ימי שלטונה קיבל טולסטוי תואר רוזן. הוא היה בין התומכים הבולטים שלה. הוא חשש ממועמד אחר לשלטון, פיוטר השלישי (בנו של הנסיך אלכסיי), שעלייתו לשלטון הייתה מסכנת את מעמדו לאור התפקיד שלו בפרשת הנסיך אלכסיי.
במהלך שלטונה של יקטרינה הראשונה הוא שיתף פעולה עם אלכסנדר מנשיקוב והיה חבר במועצה הסודית העליונה. לטולסטוי הייתה מחלוקת עם מנשיקוב באשר ליורש של יקטרינה הראשונה, והוא התנגד לחתונת בת של מנשיקוב עם פיוטר השלישי, הקיסר המיועד. במאבק זה, ידו של מנשיקוב הייתה על העליונה, וטולסטוי נשלח בגיל 82 למנזר סולובצקי בצפון רוסיה, שם מת זמן קצר לאחר מכן.
עם עליית הקיסרית יליזבטה לשלטון, תואר הרוזנות הוחזר למשפחת טולסטוי.
משטרת התיירות (סדרת טלוויזיה)
תקציר עלילת הסדרה
לרה היא שוטרת במשטרת התיירות של סוצ'י, אך שואפת לעסוק בחקירת פשעים חמורים, אלא שמקרים כאלה הם נדירים במשטרת התיירות כמו גם העדר מצב רוח טוב אצל מפקד המחלקה. בניסיונה לעלות בסולם הדרגות המשטרתי היא נתקלת בשלל סיטואציות מבדחות, הייחודיים לעיר נופש כמו סוצ'י.
קצח תרבותי
קצח תרבותי (שם מדעי: Nigella sativa) נקרא גם קצח הגינה, הוא צמח חד-שנתי עשבוני במשפחת הנוריתיים שמקורו בדרום-מערב אסיה. הקצח משמש כתבלין וכצמח מרפא.
מיכל צבי היילפרין
רבי יחיאל מיכל צבי הירש היילפרין (~ה'תק"ן, 1790 - ליל י' בשבט ה'תרל"ז, 23 בינואר 1877) היה רב באוקראינה בתקופת האימפריה הרוסית. רבה של אודסה במשך למעלה מארבעים שנה.
קצח תרבותי
מאפיינים
הקצח נפוץ בדרום אירופה, מערב אסיה, צפון אפריקה והודו. הוא לא גדל בר בישראל אולם ניתן למצוא אותו כפליט תרבות בשולי דרכים ושדות מעובדים. הקצח מגיע לגובה של 60-80 ס"מ. ענפיו זקופים העלים בצבע ירוק-אפרפר, דומים לעלים מנוצים פעמיים, אבל העלעלים לא מופרדים לחלוטין. העלים צרים וארוכים אך לא דמויי חוט.
הפרחים הם דו-מיניים, מופיעים בחודשים מרץ-מאי, עדינים, ובדרך כלל בצבע כחלחל או לבן, בעלי חמישה עד עשרה עלי כותרת.
מיכל צבי היילפרין
ביוגרפיה
נולד לרבי חנניה יוסף הלפרין (השני) רבה של בערזאן. נישא לשרה טאבא מאוסטרהא ולהם בן אחד, ר' יעקב ליבש. לאחר פטירתה נישא בשנית ללאה בת הרב ראובן הרטנשטיין, רבן של זיטומיר ואודסה. ממנה נולדו לו שלושה ילדים.
קצח תרבותי
מאפיינים
הפרי הוא הלקט גדול ומנופח בנוי משלוש עד שבע קשוות, כל אחת מכילה מספר רב של זרעים. זרעי הקצח הם חומים עד שחורים, ניתנים לאיסוף בחודשים יולי עד ספטמבר ומשמשים בתור תבלין. בלשון העממית השם קצח מתייחס לזרעים אלו, ולא לצמח המניב אותם.
מיכל צבי היילפרין
ביוגרפיה
בשנת 1834 נפטר אבי חמיו, חמיו עבר לכהן במקום אביו ברבנות העיר קונסטנטין ישן, ומינה אותו כממלא מקומו באודסה. בכ"ו בניסן ה'תקצ"ה, 25 באפריל 1835, נפטר חמיו. הוא כיהן ברבנות אודסה עוד שנים רבות, עד פטירתו בליל י' בשבט ה'תרל"ז, 23 בינואר 1877. הוא נפטר ונקבר באודסה.
קצח תרבותי
בשימוש האדם
הקצח משמש כתבלין וכצמח מרפא מזה למעלה מ-2,000 שנה. הוא מוזכר בתנ"ך בספר ישעיהו פרק כ"ח פסוק כ"ה: "הלוא אם שוה פניה והפיץ קצח וכמון יזרק".
בתקופת המשנה והתלמוד היה נפוץ גידול הקצח בכל חלקי הארץ, וזרעיו שימשו הן כתבלין על הלחם. והן כתרופה יעילה כנגד מחלות לב. על סגולותיו הרפואיות נאמר בתלמוד (מסכת ברכות, דף מ'): "אמר רב חמא בר' חנינא: הרגיל בקצח אינו בא לידי כאב לב".
הוא משמש זה מאות שנים (כמקור מזון ומקור להפקת שמן) באסיה, במזרח התיכון ובאפריקה לצרכים רפואיים. באסיה הוא מוכר כ"זרעי בצל שחורים". השימוש המסורתי בו הוא לצרכים של בריאות הריאות, מערכת העיכול, תפקוד הכליות והכבד, מערכת זרימת הדם, שיפור ההרגשה הכללית, שלשול ועוד מחלות רבים.
לפי הנטורופתיה, הקצח משמש לאיזון לחץ הדם, בטיפול בכאבים וגזים במערכת העיכול וכתרופה נגד תולעים במערכת העיכול.
כמו כן הוא גם משמש כתבלין ללחם.
קיים מחקר רפואי המאשר כי לקצח התרבותי השפעות רפואיות. חושבים שרוב ההשפעות קשורות למרכיב בשם תיימוקוויינון (thymoquinone). ההשפעות שנמצאו כללו הורדת לחץ הדם ושיפור הנשימה.
לקצח טעם חזק ומריר, וריחו החלש מזכיר ריח תות שדה. בישראל משתמשים בו לרוב במוצרי מאפה, ובמקומות אחרים בעולם גם לייצור סוכריות וליקרים.
שמן קצח
שמן קצח טהור משמש בעיקר ברפואה אלטרנטיבית כנגד אלרגיות, אסתמה, מחלות עור כפסוריאזיס ודלקת עור אטופית, לחץ דם גבוה, בעיות במערכת העיכול, לאיזון המערכת החיסונית ולצרכים וטרינריים. את השמן המופק בכבישה קרה ניתן להשיג גם בצורת כמוסות.
גדליהו פוקס
גדליהו (גאזה) פוקס (11 במרץ 1911 – 1 בינואר 1966) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יהודי ממוצא רומני. פוקס היה הקפטן הראשון של נבחרת ארץ ישראל.
ביוגרפיה
גדליהו (גאזה) פוקס נולד ב-1911 בטרנסילבניה. משפחתו התנגדה נמרצות לכך שישחק כדורגל, אף על פי שהצטיין בתחום. המשפחה האמידה דרשה ממנו ומאחיו הבוגר שלמה לחדול מהמשחק "המתאים לגויים" לפי השקפתם, ולהעדיף ללמוד. הסכסוכים בבית והעונשים שהשיתו ההורים לא שכנעו את גדליהו ובגיל 15 החל את צעדיו הראשונים בקבוצת "שמשון" ולאחר מספר משחקים כבר זכה לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון. בבית נמשכה ההתנגדות הנמרצת למשחק הכדורגל בו השתתף גדליהו והיא הגיעה לשיאה במלאת לו 18 שנים. קבוצת "שמשון" הוזמנה להשתתף בטורניר בן שלושה ימים בצ'כוסלובקיה, גדליהו נסע ללא רשות הוריו ומצא עצמו "מוחרם" על ידי המשפחה. הוא ארז את מזוודותיו ועזב את הבית. תחנתו הראשונה הייתה צ'רנוביץ, שם הצטרף לקבוצת הכח המקומית. מאמן הקבוצה, יוסף טסלר, היה גם הרץ המרכזי של "הכח צ'רנוביץ". גדליהו פוקס הפך לרץ המרכזי של הקבוצה ובאחד ממשחקיו הראשונים נגד הכח וינה הצטיין.
ב-1931 עלה גאזה לארץ ישראל בעקבות הזמנת אחיו שלמה, ששיחק כרץ מרכזי בהפועל חיפה. גדליהו פוקס נרשם בהפועל חיפה בשלהי 1931 ותפס את מקומו של האח שלמה, שהחליט לפרוש ממשחק. תוך פרק זמן קצר הפך גדליהו פוקס לרץ המרכזי התוקף הטוב בכדורגל הארץ ישראלי. באותה תקופה לא היה תפקיד הבלם מוכר באירופה. לפי שיטת המשחק, היה זה התפקיד הקשה ביותר בקבוצה. משחקו השקט והג'נטלמני, יחד עם כישרונו לשבור את התקפות יריב ולהפכן להתקפות נגד, זכה לשבחים רבים. במהרה נבחר למסע המשחקים של נבחרת הפועל ארץ ישראל במצרים והיה הקפטן במשחקים בקהיר ובאלכסנדריה. 'גאזה', שהתנהגותו בשדה המשחק הייתה ללא דופי, היה שותף למשחק גמר גביע היסטורי ב-1932, שנערך במגרש מכבי פתח תקווה, בין הפועל חיפה למשטרה הבריטית, אלופת אותה שנה. הפועל חיפה הובילה 0–1 לעיני רבבת צופים ובהמשך קבע השופט האנגלי פנדל לא מוצדק לטובת קבוצת המשטרה. קפטן הפועל חיפה, יעקב (יאנה) שטרן, כינס את השחקנים להתייעצות, והוחלט לא להמשיך במשחק. שטרן אף התיישב על הכדור ולא אפשר לבעוט את הפנדל. השופט האנגלי נתן ארכה של שלוש דקות, אך המשחק לא חודש ותוצאתו הוכרעה בהחלטה על הפסד טכני להפועל חיפה.
פוקס המשיך לעבוד בבית החרושת שמן בחיפה ושיחק בקבוצת המפעל שהשתתפה בליגה למקומות עבודה. לאחר קום המדינה מונה לחבר הנהלת הפועל חיפה, מאמן קבוצת הנוער וקבוצת הבוגרים של המועדון במעבר מהמגרש הישן של הקבוצה לאצטדיון החדש בקריית אליעזר שהוקם ב-1954. למות אחיו, שלמה, הייתה השפעה רבה על גדליהו וב-1966 הלך לעולמו במפתיע והוא רק בן 55.
הזכרת נשמות
הזכרת נשמות היא תפילה יהודית למען עילוי נשמתו של מת. אצל קהילות אשכנז המזרחי, שתי התפילות העיקריות של הזכרת נשמות הן יזכור ואל מלא רחמים. אצל הספרדים, תפילת הזכרת נשמות נקראת השכבה.
תולדות המנהג
מנהג של הזכרת נשמות מוזכר במדרש תנחומא שנכתב בסביבות המאה ה-9:
זמן אמירתה
במקורות מוזכרים מנהגים שונים לגבי אמירת הזכרת נשמות. אלו כוללים אמירתה בימים שני וחמישי לאחר קריאת התורה, בשבת בתפילת שחרית בימים בהם אומרים אב הרחמים ובשבת בתפילת מנחה בכל ימות השנה. כן נהוג לאמר את תפילת יזכור בסיומם של שלוש הרגלים וביום הכיפורים.
הזכרת נשמות בשבת
בספר שיבולי הלקט כתוב:
הבית יוסף ציטט את הדברים.
הזכרת נשמות ביום כיפור
מדרש תנחומא שנכתב בסביבות המאה ה-9 מזכיר מנהג להזכיר את המתים ביום הכיפורים: במחזור ויטרי מובא: וכן מנהג בארץ אשכנז שאין פוסקין צדקה על המתים בג' רגלים אלא ביום הכיפורים בלבד.
ובשולחן ערוך כתוב:
הזכרת נשמות בשלשה רגלים
"ופוסקים צדקה ברבים על החיים לבדם ... וכן מנהג בכל יום אחרון של רגלים שקורין פרשה זו לפסוק צדקה על החיים לבדם ולא על מתים שלא להצטער עליהם. דכתיב בהו ברגלים: "והיית אך שמח" וכן מנהג בארץ אשכנז שאין פוסקין צדקה על המתים בג' רגלים אלא ביום הכיפורים בלבד"
בכל זאת השתרש המנהג להזכיר נשמות בשלוש הרגלים והוא מוזכר על ידי הרב מרדכי יפה בספר הלבוש וכן מוזכר למשל בקיצור שולחן ערוך: "גם ביום אחרון של פסח וביום שני של שבועות ובשמיני עצרת מזכירין נשמות, לפי שקורין בהם "כל הבכור", וכתיב שם: "איש כמתנת ידו" (דברים, טז, יז), לכן נודרין מתנות לצדקה. וכיון שנודרין לצדקה, נהגו ליתנה בעבור הנשמות שיזכור אותם אלהים לטובה, וגם אותנו יזכור עמהם לטובה בזכיותיהם".
אמירת הזכרת נשמות ברגלים החל בקהילות האשכנזים של מזרח אירופה ומשם התפשט גם לחלק מקהילות האשכנזים במערב גרמניה. אולם ישנם קהילות במערב אירופה, כמו אלזס ושווייץ שעד היום לא נוהגות לומר "יזכור" אף ביום הכיפורים.
היו שיצאו נגד אמירת הזכרת נשמות ברגלים בגלל העצבות שזה גורם. במיוחד הטענה נאמרה נגד אמירת יזכור ברגלים בארץ ישראל, בה הזכרת הנשמות נאמרת לא ביום טוב שני של גלויות, אלא ברגל עצמו. למשל, הרב אברהם סופר מביא בשם אביו, הרב שמעון סופר, שאין זה נכון להזכיר הנפטרים ולעורר אבל ביום טוב.
אוטונה ויסקונטי
אוטונה ויסקונטי (באיטלקית: Ottone Visconti; 1207 - 8 באוגוסט 1295), ארכיבישוף מילאנו, שליט העיר ומייסד שושלת שליטי מילאנו מבית ויסקונטי, ששלטו בעיר ובלומברדיה עד 1450.
תולדות חייו
בנו של אובלדו ויסקונטי, שליטן של שלוש ערים קטנות בצפון איטליה (מאסינו, אלביצטה ובסנאטה). התקדם בתפקידי פקידות כנסייתית והיה פודסטה של נובארה.
ב-22 ביולי 1262 נבחר על ידי האפיפיור אורבנוס הרביעי לארכיבישוף מילאנו. משפחת דלה טורה (טוריאני, לאמור "מן המגדל"), המשפחה הגואלפית החזקה בלומברדיה ושליטי מילאנו מאז המאה ה-12, נלחמה בעלייתו לגדולה של בית ויסקונטי הגיבליני. ב-1276 הוביל בן דודו של אוטונה, תאובלדו ויסקונטי, צבא שהתנגש בצבאו של נפולאון דלה טורה וניגף ליד העיירה אנג'רה. אולם ב-21 בינואר 1277 ניצח אוטונה את צבאו של נפולאון דלה טורה בקרב דסיו (באיטלקית: battaglia di Desio) והיה לשליט מילאנו ולומברדיה.
הוא הלך בשדות (פסל)
"הוא הלך בשדות" (1967) הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין. הפסל, בגובה של 175 ס"מ, עשוי יציקת ברונזה, צבועה בחלקה, שהוכנה בשלושה עותקים. אחד מן העותקים נמצא באוסף מוזיאון תל אביב, עותק שני נמצא באוסף האמן. עותק האמן נמצא כיום באוסף פרטי של משרד עורכי דין. ועותק נוסף, צבוע ברובו בצבע ירוק-חאקי, נמצא באוסף פרטי. לציין, כי יש הנוקבים במספר עותקים גדול יותר.
העבודה עשויה כאסמבלאז' המורכב מיציקות גופו של האמן בברונזה שחורה עם חלקי נשק, וצבועה בצבע אדום ולבן. הדמות, אשר מכנסיה מופשלים ואיבר מינה חשוף, מופיעה כחסרת זרועות, פיה פעור ומבטנה הקרועה מגיחים קני רובים וכן כדור פגז עגול. היא נועלת נעליים צבאיות גבוהות.
מקור שמו של הפסל, הוא בספרו של משה שמיר "הוא הלך בשדות" (1947), המתבסס בעצמו על שורות מתוך שירו של נתן אלתרמן - "האם השלישית ": "בני גדול ושתקן / ואני פה כותונת של חג לו תופרת / הוא הולך בשדות. הוא יגיע עד כאן. / הוא נושא בלבו כדור עופרת". דמותו של גיבור הספר, אורי, תרמה רבות לעיצוב דמותו של הצבר המיתולוגי, "יפה הבלורית והתואר". באותה שנה שבה נוצר הפסל (1967), עובד ספרו של שמיר לסרט בכיכובו של אסי דיין, לאחר שכבר הוצג פעמיים כמחזה על בימת התיאטרון.
העבודה מציגה דגם אלטרנטיבי לישראלי ההרואי ה"צבר". הטכניקה הפיסולית משלבת בין ביטוי אקספרסיבי עם צורות אמנותיות מודרניסטיות אשר זוהו עם תרבות מחאה ברוח אמנות הדאדא, הסוריאליזם והפופ ארט. הוא "מהווה תקדים להתרסה פוליטית, בעיקר בפן הגופני-פסיכולוגי שלה - וזאת תוך פנייתו אל יצירות ספרותיות ושימוש אינטנסיבי בגוף כמקום של מאבק, פגיעות, אלימות".
ב-30 באוקטובר 2021 נמכר עותק של הפסל במכירה פומבית בעבור 34,000 דולר (40,120 דולר כולל עמלות).
לאבין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מפלגת חזית המולדת האוסטרית
חזית המולדת האוסטרית (בגרמנית: Vaterländische Front; בראשי תיבות: VF) הייתה מפלגה אוסטרית פשיסטית שהוקמה ב-1933 ושלטה באוסטריה הפדרלית עד שהוצאה אל מחוץ לחוק ב-1938 על ידי הנאצים.
היסטוריה
המפלגה הוקמה ב-20 במאי 1933 על ידי השליט הדיקטטורי אנגלברט דולפוס כתנועה פוליטית על-מפלגתית של כל האוסטרים "הנאמנים לשלטון". זו הייתה המפלגה היחידה שקיומה הותר לאחר ביטול הדמוקרטיה, הפרלמנט והאופוזיציה. דגל התנועה היה דגל אוסטריה מוטען במרכזו בצלב הקביים ועם שברון ירוק והיה שקול ערך לדגל הלאומי האוסטרי, והברכה המקובלת הייתה "תחי החזית!" (!Front Heil). מנגנוני המדינה היו כפופים לתנועה, וקבלת תפקידים בשרות הציבורי הותנו בחברות במפלגה. בספטמבר 1933 נשא דולפוס נאום בווינה בו הצהיר על כוונתו להקים "מדינה גרמנית-אוסטרית, נוצרית וסוציאלית על בסיס מעמדי והנהגה אוטוריטרית". לאחר שכל שאר המפלגות נאסרו, במקומן היה צריך לחלק את העם למעמדות (כמורה, אצולה, פקידות וכן הלאה) וחזית המולדת התיימרה לייצג את כל המעמדות במפלגה אחת. חזית המולדת הורכבה משני גופים – אזרחי וצבאי.
נסיונותיו של דולפוס להפוך את המפלגה לתנועת המונים לא צלחו, וב-1934 נרצח בידי מתנקש נאצי אוסטרי. אף על פי שבסוף שנת 1937 מנתה התנועה כ-3 מיליון חברים (מתוך אוכלוסייה של כ-6.5 מיליונים) ביניהם גם יהודים רבים, רובם הגדול לא הזדהו עם התנועה ומטרותיה. הסוציאל-דמוקרטים והנאצים באוסטריה לא תמכו במשטר הפשיסטי והמשיכו בפעילות פוליטית מחתרתית. במרץ 1938, מיד לאחר סיפוח אוסטריה לרייך השלישי, האנשלוס, פורקה המפלגה ונאסרה פעילותה.
רנדל מונרו
רנדל פטריק מונרו (באנגלית: Randall Patrick Munroe; נולד ב-17 באוקטובר 1984) הוא אמן אמריקאי, מתכנת ולשעבר מהנדס רובוטיקה בנאס"א, הידוע בעיקר בתור היוצר של הקומיקס המקוון xkcd. הוא והקומיקס הפכו לתופעת קאלט, והוא אחד מבין קבוצה קטנה אך מתפתחת של מאיירי קומיקס מקוון מקצועיים.
קומיקס מקוון
xkcd הוא קומיקס של דמויות גפרורים הנוגע בנושאים במדעי המחשב, טכנולוגיה, מתמטיקה, מדעים, שפה, תרבות פופולרית, ורומנטיקה.
במקור מונרו השתמש ב-xkcd בתור שם מסך מתוך מחשבה שכינוי נטול משמעות לא ימאס עליו במשך הזמן. הוא קנה את הדומיין, אך לא השתמש בו עד שהחל לפרסם בו את הציורים שלו בספטמבר 2005. לקומיקס ישנה עדת מעריצים נאמנה מאוד. מונרו אמר "אני חושב שרצועת הקומיקס שהביאה לי את כמות התגובות הגדולה ביותר היא זו עם הרמזורים".
מונרו מפיץ את היצירות שלו תחת רישיון של קריאייטיב קומנס, וטוען שההחלטה נבעה לא רק מתוך תמיכה בתנועת התרבות החופשית, אלא גם מכיוון שהדבר הגיוני מבחינה עסקית. הכנסותיו מגיעות ממכירה של מוצרים נלווים, ובכלל זה מכירה של אלפי חולצות טי בחודש.
הפופולריות של הקומיקס בקרב מעריצי מדע בדיוני זיכתה את מונרו במועמדות לפרס הוגו ב-2011, ושוב ב-2012. בשנת 2014 מונרו זכה בפרס הוגו בקטגוריית הרומן הגרפי הטוב ביותר על רצועת הקומיקס "זמן" ("time").
פרויקטים אחרים
מונרו הוא היוצר של האתרים "thecutest", "thefunniest" ו-"thefairest" בהם מוצגות לגולש שתי תמונות ועליו לבחור אחת מהן, מתוך מטרה לאתר בסופו של דבר את התמונה המוצלחת ביותר.
אתר אחר שלו, "LimerickDB" עודד בזמנו איסוף ויצירה של חמשירים, אך כעת איננו נגיש.