cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסתר שקלים
שירתה
שירתה של שקלים עוסקת במפגש התרבויות מזרח-מערב ובמעמדה של האישה בתרבות הפרסית והמזרחית, במסורת היהודית ובחברה הישראלית והמערבית, זאת תוך ניכוס טקסטים קאנוניים וניהול דו-שיח מתמיד עם התנ"ך, המשנה, התלמוד, המדרש והאגדה, הפרשנות המסורתית, הפיוט, הספרות העברית לדורותיה ועוד. בשירתה מתוארת מאבקה של האישה המזרחית המבקשת שוויון והגשמה אישית, והאמביוולנטיות הנוצרת בקרבה של אישה מודרנית ישראלית, דתית ופמיניסטית הצומחת על ברכי התרבות המזרחית הפטריאכלית-שבטית.
שיריה של שקלים מתארים את התהליך שעברה ממצב של קרע נפשי ובעיה של זהות ושייכות אל פיוס ושלמות הרמונית בין זהויותיה השונות; ממצב של הרגשת נחיתות ובושה במוצאה המזרחי פרסי לחוויה של גאווה עדתית ורצון לחקור זהות זו על היבטיה השונים ולהנחילה ברבים. בצד הזדהות עמוקה עם מורשת התרבות היהודית המזרחית ותביעה להכרה בחלקם של יהודי המזרח בהיסטוריה הלאומית היהודית המשותפת לכלל עם ישראל מנהלת המשוררת דיאלוג נוקב עם נורמות מסוימות הקיימות בתרבות המזרחית, באורתודוקסיה הדתית ובחברה הישראלית ביחס למעמדה של האישה תוך תביעה לשינוי מן המזרח ומן המערב כאחד.
פרסומים
(309 עמ' עם מבוא מאת פרופ' דניאל שפרבר, חתן פרס ישראל)
אירופה סנטר
אירופה סנטר (בגרמנית: Europa-Center) הוא מרכז משרדים ומרכז קניות בכיכר ברייטשייד שבברלין. המרכז נבנה בשנות ה-60 והפך לאחד מסמלי מערב ברלין. כיום המבנה מוגדר כמבנה בעל חשיבות היסטורית שנועד לשימור.
היסטוריה
במקום בו עומד כיום מרכז הקניות עמד מאז שנת 1916 ה"רומאנישס קפה" - "הקפה הרומאי" (בגרמנית: Romanisches Cafe) - אתר מפגש פופולרי לאנשי ספרות, אמנים ואנשי תיאטרון בתקופה זו. המבנה בו עמד בית הקפה נהרס בהפצצות חיל האוויר המלכותי בנובמבר 1943 במלחמת העולם השנייה.
לאחר חלוקת ברלין והקמת חומת ברלין בשנת 1961 עודדה עיריית מערב ברלין את שיקום מערב העיר ובניית בניינים מרשימים ורחבי היקף על מנת להפגין כלפי גרמניה המזרחית את עוצמתה של גרמניה המערבית.
איש העסקים הברלינאי קארל היינץ פפר מונה לפקח על עבודות השיקום. פפר פנה להוברט פטשניג (Hubert Petschnigg) ולהלמוט הנטריך (Helmut Hentrich) בבקשה לתכנן מרכז קניות ומשרדים בסגנון אמריקאי. בתכנון המרכז השתתף גם אגון איירמן - מתכנן כנסיית הזיכרון החדשה.
עבודות ההקמה החלו בשנת 1963 ומרכז הקניות והמשרדים נחנך ב-2 באפריל 1965 בנוכחות ראש עיריית ברלין המערבית וילי ברנדט.
מבני מרכז הקניות והמשרדים השתרעו על שטח של 80,000 מ"ר הכוללים מרכז קניות בן שתי קומות מעל הקרקע, קומת מרתף ושתי חצרות פנימיות, בית קולנוע, בית מלון, בניין מגורים, ומגדל משרדים בן 21 קומות בגובה 86 מטרים ששטחו 13,000 מ"ר. בעת בנייתו היה זה בניין המשרדים הגבוה בברלין. במבנה כ-100 חנויות ומסעדות, בהן מבקרים למעלה מ-20,000 מבקרים מדי יום.
יצירות אמנות
בראש מגדל המשרדים ניצב לוגו חברת מרצדס בנץ - כוכב בתוך עיגול. משקלו של סמל זה כ-15,000 ק"ג וקוטרו כ-10 מטרים. הסמל מסיים שתי הקפות בדקה וזוהר בלילה באמצעות 68 שפופרות פלואורסצנטיות המאירות אותו. אורכן הכולל של שפופרות אלה מגיע ל-680 מטרים.
בכניסה למבנה מוצב שעון ברלין.
עמנואל אופוסו יבואה
עמנואל אוֹפוֹסוּ יֶבּוֹאַה (בצרפתית: Emmanuel Ofosu Yeboah; נולד ב-1977 בכפר קיבי שבגאנה) הוא ספורטאי נכים, פעיל חברתי וידוען גנאי. קורות חייו הונצחו בסרט התעודי "המתנה של עמנואל" (2005).
ילדותו
יבואה היה תלמיד מצטיין, למרות הקושי שלו להגיע אל בית הספר, שהיה במרחק הליכה גדול. יבואה נאלץ להגיע אל בית הספר כשהוא הולך קילומטרים אחדים בכל כיוון, כשהוא שעון על קביים ונושא את ספריו. אמו של יבואה אסרה על יבואה לקבץ נדבות ואסרה עליו ועל אחיו לעבוד, מתוך חשש שהדבר יפגע בלימודיהם. יבואה היה היחידי מבין אחיו שהצליח לשכנע את האם שתאפשר לו לעבוד מעט, לצד לימודיו בבית הספר. יבואה הסביר לאמו כי הדרך היחידה שלו להשתלב בחברת הילדים היא לרכוש לעצמו כדור רגל ומשחקים נוספים. עבודתו של יבואה סיפקה לו דולר אחד ביום – סכום משמעותי לאדם פשוט בגאנה באותה תקופה, ויבואה הצליח לשכנע את אמו שתיקח חלק מהסכום הזה כסיוע לפרנסת המשפחה. כך סייע יבוא הנכה בפרנסת אחיו הגדולים וחסרי הלקות.
כשהיה יבואה בן שלוש-עשרה, החלה בריאותה של אמו להתדרדר בשל עומס עבודתה. יבואה החליט לקחת חלק גדול יותר בפרנסת המשפחה, אך לא רצה להתעמת עם אמו. הוא ברח מהבית באישון לילה ונסע אל עיר הבירה אקרה, מוכת האבטלה, שלא היה לו בה שום קרוב ורֶע ומצא בה עבודה שאפשרה לו לשלוח לאמו שני דולרים בכל יום.
נעוריו
באקרה גילה יבואה, שמצבם העגום של הנכים אינו ייחודי לכפר הולדתו, אלא חלק בלתי נפרד ממסורת מולדתו. הוא פגש בבירה נכים חסרי בית שאינם מודעים לקיומם של כיסאות גלגלים, זוחלים ברחובות, מקבצים נדבות ומגדלים את ילדיהם באוהלים ופחונים מאולתרים בגנים ציבוריים. יבואה שאף לשנות מצב זה בקנה מידה לאומי. הוא יזם מסע אופניים, שבו הוא הקיף לבדו את המדינה למרות נכותו. מסע אופניים זה תפס תשומת לב תקשורתית והפך את יבואה לגיבור לאומי עם נכות בולטת. יבואה ניצל את תושייתו, את הכריזמה שלו ואת שליטתו בשפה האנגלית כדי לאפשר את מסע האופניים הזה. המסע התאפשר בזכות שכנוע ראשי השבטים לאפשר לו לעבור בשטחם, בזכות שכנוע מאמן רכיבה על אופניים שיאמן אותו בהתנדבות ובזכות מכתב לעמותת ספורט נכים בארצות הברית שמבקש תרומה של זוג אופניים.
בחרותו
בעקבות הצלחתו ההסברתית של יבואה, הזמינה אותו העמותה שתרמה את אופניו להשתתף באירועי ספורט שונים בארצות הברית. השתתפותו, לצד פועלם של ספורטאים נכים אחרים סוקרה על ידי כלי התקשורת של מולדתו והיוותה המשך למסע ההסברה שלו. חלק מהספורטאים הנכים שהכיר יבואה בארצות הברית לקו בלקות דומה לשלו והם שכנעו אותו לכרות את רגלו הפגומה ולהחליף אותה ברגל תותבת. הרגל התותבת שיפרה את תפקודו הספורטיבי ופתחה בפניו ענפי ספורט נוספים כגון ריצת מרתון מסוקרת שביצע.
הרגל התותבת אפשרה ליבואה גם ללבוש מכנסיים ארוכים והוא יצא בחליפה לסדרת פגישות מסוקרות עם כוכבי קולנוע ומדינאים בינלאומיים, כולל מזכ"ל האו"ם דאז קופי ענאן שהיה בן עמו שלו. הפגישה עם ענאן אותתה לבני עמו של יבואה שהטאבו על שילובם של נכים בחברה הגנאית נשבר. עם חזרתו של יבואה לגאנה הוא התקבל בה בטקס ממלכתי וארגן בגאנה קבוצת כדורסל נכים שהוזמנה לשחק בתחומי ארמון הנשיאות.
יבואה יזם באקרה הבירה שני מיזמי נגישות בולטים ומתוקשרים. הראשון היה מיזם חלוקת מאה כיסאות גלגלים. כיסאות אלה הורכבו על ידי מתנדבים מחלקים זולים שנתרמו על ידי ארגוני סיוע בינלאומיים. המיזם השני היה הנמכה של אחד מתוך כל קבוצת טלפונים ציבוריים כך שיתאפשר למשתמשי כיסאות גלגלים להשתמש בהם. מיזם זה נעשה בשיתוף חברת הטלפונים.
ולדימיר איביץ'
ולדימיר איביץ' (בסרבית-קירילית: Владимир Ивић; נולד ב-7 במאי 1977 בזרניאנין שביוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר סרבי, אשר שיחק בעמדת הקשר ההתקפי, וכיום מאמן את קבוצת הכדורגל הרוסית קרסנודאר.
קריירה כשחקן
איביץ' התחיל לשחק כדורגל מקצועי בפרולטר זרניאנין, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגיל 17 בעונת 1994/1995. בינואר 1998 עבר לפרטיזן בלגרד, שם שיחק שש שנים וזכה בשלוש אליפויות ושני גביעים. את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות ערך בעונת 2003/2004, ולאחר עזיבתו של סאשה איליץ' הוא מונה לקפטן הקבוצה. ב-133 משחקים הבקיע 64 שערים. לאחר מכן עבר לגרמניה וחתם בבורוסיה מנשנגלדבך אך לא הצליח להשתלב במועדון, ובשנת 2005 עבר ליוון ושם שיחק בא.א.ק. אתונה, אריס סלוניקי ופאוק סלוניקי עד לפרישתו ב-2012.
איביץ' ערך שמונה הופעות במדי נבחרת סרביה ומונטנגרו בין השנים 2001–2004. את הופעת הבכורה שלו ערך במונדיאל 2002, כשהחליף את דיאן סטנקוביץ' במשחק מול.
קריירה כמאמן
ביוני 2013 החל איביץ' לאמן את קבוצת הנוער של פאוק סלוניקי, וכבר בשנה הראשונה הוביל את הקבוצה לתואר. במרץ 2016 מונה איביץ' למאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון, ובשנת 2017 זכה עמה בגביע היווני.
ב-31 במאי 2018 מונה למאמן מכבי תל אביב. בקיץ של אותה העונה, לא הצליח איביץ' להביא את מכבי תל אביב לשלב הבתים של הליגה האירופית, לאחר הפסד לקבוצת סרפסבורג 08. ב-26 בספטמבר 2018 זכתה מכבי בגביע הטוטו. לאחר מכן, מכבי תל אביב זכתה באליפות אשר הצליחה לשבור שיאים רבים. בסיום העונה נבחר על ידי ארגון השחקנים והמאמנים כ"מאמן העונה".
עונה לאחר מכן זכה איביץ' בפעם השנייה ברציפות באליפות, כשאחריה הודיע על כוונתו לעזוב את מועדון הכדורגל מכבי תל אביב.
ב-15 באוגוסט 2020 חתם בווטפורד. ב-19 בדצמבר 2020 פוטר מתפקידו.
ב-12 ביוני 2022 מונה לקדנציה שנייה למאמן מכבי תל אביב. ב-3 בינואר 2023, בתום משחק רבע גמר גביע המדינה בה ניצחה הקבוצה 5-0 את בני סכנין, פורסמה הודעה בה הקבוצה מודיעה על כך שחוזהו של איביץ' הותר.
ב-4 בינואר 2023, חתם איביץ׳ בקרסנודאר מליגת העל הרוסית.
לאושטיאן
לאושטיאן (מרומנית: Lăuștean, שם מדעי: Levisticum officinale) הוא מין יחידי בסוגו של צמח המשמש כתבלין מאכל, מרכיב חשוב להכנת הצ'ורבה (מרק) הרומנית.
צמח זה מגיע לגובה של בין מטר לשני מטרים ורוחבו בין 60 ל-90 סנטימטרים. גדל בתנאי שמש מלאה ובתנאי השקיה בינוניים.
בעל עלים ירוקים בהירים, מפורצים ומשוננים כדוגמת עלי הסלרי והפטרוזיליה ונפוץ באירופה ומערב אסיה.
יבגני רומן
קורות חייו
יבגני רומן נולד וגדל במינסק (כיום בבלארוס, אז הייתה חלק מברית המועצות) ולו אח גדול ממנו. אביו יעקב, נולד באודסה; אמו, אסתר, נולדה במינסק; שני הוריו גדלו במינסק והם מהנדסים במקצועם. יבגני עלה עם משפחתו לישראל ב-1990 והם התיישבו בראשון לציון. הוא למד במגמת הפקה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2006-2000). בתקופת לימודיו זכה במענק מקרן התרבות "אמריקה-ישראל" בקטגוריית בימוי קולנוע. סרט הגמר שלו "נס" שודר בערוץ 2 ובסינמטקים ברחבי הארץ. הוא והוזמן לפסטיבלים רבים וזכה בפרסים רבים בהם: הסרט הטוב ביותר בפסטיבל FIDEC 2006 בבלגיה ופרס הסרט האסייתי הטוב ביותר בפסטיבל הסטודנטים ה-5 בבייג'ינג.
רומן יצר, שימש כתסריטאי ובמאי של "בין השורות", סדרת דרמה יומית עבור YES, הראשונה בישראל בשפה הרוסית. הסדרה כוללת 50 פרקים ומשחקים בה יבגניה דודינה, הנרי דוד, ולדימיר פרידמן, אולה שור-סלקטר, מרינה שויף, גרא סנדלר, אלכסנדר סנדרוביץ', אולג לוין, ומיכאל רוז'צקי.
הוא ביים והיה תסריטאי שותף של הדרמה הקומית "לנין באוקטובר" (2010), ששודרה בפריים טיים בערוץ 2 ובסינמטקים ברחבי הארץ. היא זכתה בציון לשבח ובציון לשבח לשחקן הראשי, אלכסנדר סנדרוביץ'.
סרט הקולנוע הראשון של רומן, "איגור ומסע העגורים", יצא בבכורה עולמית בפסטיבל טורונטו הבינלאומי בספטמבר 2012, ובציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2012, הוא עתיד לצאת לבתי הקולנוע בישראל בפסח 2013. בסרט מככבים אולה שור-סלקטר ומנשה נוי.
סרטו השני באורך מלא ״האיש שבקיר״, צולם במהלך שישה ימים בלבד, והוקרן בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע של רוטרדם 2015. הסרט יצא לאקרנים בישראל רק בראשית שנת 2018.
בשנת 2008 שימש כעורכו של סרט הקולנוע "חמש שעות מפריז", בבימויו של לאון פרודובסקי, בהפקת "תותים הפקות".
בשנת 2019 הפיק את סרטו של פאבל לונגין, "עשו" ושותף גם בכתיבת התסריט.
בשנת 2023 ביים את סדרת הדרמה איסט סיייד שושדרה בכאן 11 ונוצרה ע"י יעל רובנשטיין ויוסי מדמוני.
חיים אישיים
יבגני רומן נשוי למילנה והם מתגוררים באזור המרכז.
פילמוגרפיה כבמאי ותסריטאי
סרט אימה באורך מלא (81 דקות).
האיש שבקיר (2015) - תסריט ובימוי. סרט קולנוע עלילתי באורך מלא. בהפקת "UCM אפיקים מאוחדים", Yeti Films,(פולין) Ulysses Films (גרמניה). בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, קרן הקולנוע הפולני, קרן המבורג, ערוץ 10. בכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ספטמבר 2012. ציון לשבח פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2012. יציאה לבתי קולנוע ב-14 במרץ 2013 בהפצת יונייטד קינג. דרמה קומית 50 דקות, בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן רבינוביץ', והרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. בהפקת "UCM אפיקים מאוחדים". ציון לשבח תחרות דרמות, ציון לשבח שחקן ראשי - פסטיבל חיפה 2010. שודר בפריים טיים בערוץ 2 ובסינמטקים ברחבי הארץ. סדרת דרמה יומית עבור YES, הראשונה בישראל בשפה הרוסית. 50 פרקים, 30 דקות פרק. מפיקים: "רוני הפקות" - שי נשר. 35 דקות, עלילתי. זוכה בפרס סרט הטוב ביותר בפסטיבל 2006 FIDEC בבלגיה, פרס הסרט האסייתי הטוב ביותר בפסטיבל הסטודנטים ה-5 בבייג'ינג, ופרסים נוספים בפסטיבלים בפולין, צ'כיה, וארצות הברית. השתתף בתחרות הדרמות בפסטיבל הקולנוע ה-23 בירושלים ועוד כ-30 פסטיבלים בינלאומיים ברחבי העולם. שודר בערוץ 2 ובסינמטקים, נרכש לשידור על ידי "YES". 20 דקות, עלילתי. פסטיבל חיפה הבינלאומי ה-20 ועוד מספר פסטיבלים בינלאומיים ברחבי תבל. נרכש לשידור על ידי Yes. שחקנים: טניה חזנובסקי – ורוניקה, לנה אטינגר, שותפתה לחדר של ורוניקה, קיריל ספונוב – איליה.
דייוויד וילקי
דייוויד אנדרו וילקי (באנגלית: David Andrew Wilkie; נולד ב-8 במרץ 1954) הוא שחיין בריטי בעבר. אלוף אולימפי (מונטריאול 1976), אלוף עולם (בלגרד 1973 וקאלי 1975) ושיאן עולם במשחים ל-200 מטר חזה ול-200 מטר מעורב אישי.
ביוגרפיה
דייוויד וילקי נולד בקולומבו, סרי לנקה להורים סקוטים שהוצבו במדינה זו. בשנת 1965 הוא חזר עם משפחתו לאדינבורו. הוא התאמן תחת הדרכתו של דייב הולר. בשנת 1973 הוא נסע לארצות הברית ללמוד ביולוגיה ימית באוניברסיטת מיאמי, פלורידה.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו בשנת 1970 חבש וילקי כובע שחייה ובכך היה לשחיין הראשון שהשתמש בכובע שחייה בתחרות בינלאומית. בתחרות עצמה זכה וילקי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:32.87 דקות.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה וילקי במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.67 דקות, אחרי ג'ון הנקן מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש של 2:21.55 דקות ולפני נובוטאקה טאגוצ'י מיפן (2:23.88 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה תוצאה של 1:06.52 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 1:06.25 דקות, מקום 16 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.25 דקות ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:58.82 דקות.
אלוף עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1973 זכה וילקי במדליית זהב ובמדליית ארד. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:19.28 דקות, לפני הנקן (2:19.95 דקות), וטאגוצ'י (2:23.11 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.84 דקות, אחרי שיאן העולם גונאר לארסון משוודיה (2:08.36 דקות) וסטן קרפר מארצות הברית (2:08.43 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.74 דקות, וילקי המנצח קבע שיא עולם חדש של 1:04.02 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:59.04 דקות.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד בינואר 1974 זכה וילקי בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:24.42 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.11 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.37 דקות.
אלוף אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה באוגוסט אותה שנה זכה וילקי בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:20.42 דקות ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 2:06.32 דקות. שיא זה הושווה על ידי סטיב פורניס מארצות הברית לאחר 8 ימים, שנה לאחר מכן אחיו של סטיב ברוס שיפר את שיא העולם (2:06.08 דקות). בנוסף, הוא זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:54.13 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאלי, קולומביה בשנת 1975 זכה וילקי ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.26 דקות, לפני טאגוצ'י (1:05.04 דקות) ובן ארצו דייוויד ליי (1:05.32 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא תחרות חדש של 2:18.23 דקות, לפני ריק קוללה מארצות הברית (2:21.60 דקות) וניקולאי פאנקין מברית המועצות (2:21.75 דקות). מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:52.80 דקות, אחרי ארצות הברית 3:49.00 דקות ומערב גרמניה 3:51.85 דקות.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה וילקי בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:15.11 דקות, לפני הנקן 2:17.26 דקות וקוללה (2:19.20 דקות). שיא עולם זה החזיק מעמד 6 שנים עד שניבר על ידי ויקטור דייוויס מקנדה (2:14.77 דקות) ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה מהירה משיאו העולמי של וילקי 1:03.43 דקות, אך אחרי וילקי עצמו שקבע שיא עולם חדש של 1:03.11 דקות ולפני ארווידס יוזייטיס מברית המועצות (1:04.23 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:49.56 דקות.
איגור ומסע העגורים
איגור ומסע העגורים הוא סרט קולנוע ישראלי, המבוסס על ספרו של אקי שביט, איגור ומסע העגורים, שראה אור בהוצאת ספרית פועלים בשנת 2002 ועליו הוא זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
הסרט הופק ביצירתן המשותפת של ישראל פולין וגרמניה, בבימויו של יבגני רומן, הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-14 במרץ 2013. את הסרט כתבו התסריטאים דיתה גרי ואיתן לונדונר.
אודות הסרט
הסרט צולם בישראל ובפולין, כשצוות ההפקה והשחקנים הם ישראלים ופולנים. צילומי הסרט נערכו במשך 22 ימים בסוף 2010. תיאור העגורים הוכן תוך התייעצות עם הצפרים ד"ר יוסי לשם ודן אלון. דני כהן היה אחראי על האפקטים הוויזואליים.
הסרט זכה בציון לשבח, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, 2012, בפרס של חבר השופטים המבוגר בפסטיבל שיקגו לסרטי ילדים, ובפרס הבימוי בפסטיבל מינסק.
אוטו קרנברג
אוטו קרנברג (בגרמנית: Otto F. Kernberg; נולד ב-10 בספטמבר 1928) הוא פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי יהודי-אוסטרי שאיחד את התאוריות של פרויד, מלאני קליין (יחסי אובייקט) ואנשי פסיכולוגיית האני למודל פסיכולוגי אחד. תרומתו העיקרית הייתה בחקר של הפרעות אישיות ובפרט הפרעת אישיות גבולית והפרעת אישיות נרקיסיסטית
קורות חייו
קרנברג נולד בווינה בשנת 1928. לאחר סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית (אנשלוס), עזבה משפחתו את וינה ב-1939 והיגרה לצ'ילה. הוא למד ביולוגיה ורפואה ומאוחר יותר למד פסיכיאטריה ופסיכואנליזה במסגרת האגודה הפסיכואנליטית של צ'ילה.
קרנברג הגיע לארצות הברית לראשונה בשנת 1959 במסגרת קרן הידידות על שם רוקפלר, לערוך מחקר בפסיכותרפיה יחד עם ג'רום פרנק בבית החולים על שם ג'ונס הופקינס. ב-1961 הוא היגר לארצות הברית, שם הצטרף לבית החולים ע"ש מנינגר אותו גם ניהל בהמשך. הוא כיהן כמדריך וכמפקח במכון טופקה לפסיכואנליזה וניהל את פרויקט המחקר בפסיכותרפיה של קרן מנינגר . ב-1973 עבר לניו יורק, שם ניהל את השירות הפסיכולוגי ואת המכון לפסיכיאטריה של ניו-יורק. ב-1974 מונה קרנברג לפרופסור לפסיכיאטריה קלינית בקולג' לפסיכואנליזה וכירורגיה באוניברסיטת קולומביה. ב-1976 הוא מונה כפרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת קורנל וכמנהל המכון להפרעות אישיות במרכז הרפואי קורנל בניו-יורק. כמו כן, הוא כיהן כנשיא האגודה הבינלאומית לפסיכואנליזה בשנים 1997–2001.
הגותו
המאפיין המרכזי של התאוריה הפסיכואנליטית של קרנברג הוא האינטגרציה בין תאוריית הדחף של פרויד, תאוריית יחסי האובייקט של מלאני קליין ופסיכולוגיית האני.
טיפול מבוסס העברה(TFP)
אוטו קרנברג ביסס מודל אינטנסיבי של פסיכותרפיה פסיכואנליטית הידועה בשם " Transference-Focused Psychotherapy" (TFP), המתאימה למטופלים עם ארגון אישיות גבולי. מטופלים אלה חווים "פיצול" באפקט ובחשיבה. המטרה המרכזית של הטיפול בגישה זו היא אינטגרציה של החלקים המפוצלים בעצמי ושל ייצוגי אובייקט.
TFP מתקיים בתדירות של 2–3 פעמים בשבוע למשך 45–50 דק' בכל פעם. על פי הגישה, נראה את האדם כמתמודד עם הפנמה של ייצוגי עצמי והאחר המשמעותי כסותרים. ההגנה המשמשת כנגד הסתירה באובייקטים המופנמים נקראת "זהות דיפוזית" המובילה למערכות יחסים לא מספקות ולא מיטיבות עם העצמי ועם האחר. בהתאם לתפיסה הפסיכודינמית, מדגיש טיפול TFP את חשיבותם היישומית של יחסי ההעברה, אלא שבעוד שהטיפול הפסיכודינמי "הרגיל" מדגיש ומפרש היבטי העברה מיחסים מוקדמים בחיי המטופל, ב-TFP מודגשות ההעברות וההשלכות הבין-אישיות שמתקיימות בהווה, במערכת היחסים העכשווית שבין המטפל למטופל וגם במערכות יחסים אקטואליות אחרות בין המטופל לבין אחרים משמעותיים עמם הוא מצוי בקשר כיום. דרך פרשנות של יחסי ההעברה מזהה המטפל את הדרכים בהן מתהווים עיוותים תפיסתיים הרסניים לגבי תפיסת העצמי והאחר.
מאפייני מטופלים מתאימים לטיפול TFP
קרנברג התאים את הטיפול לצרכים הקליניים ולפסיכופתולוגיה ההתפתחותית של מטופלים המאובחנים עם ארגון אישיות גבולי, המאופיינים באישיות דיפוזית (יחסי האובייקט המפוצלים), הגנות פרימיטיביות ובוחן מציאות לא יציב (אך לרוב תקין). נוסף לכך, הייצוגים הפנימיים נוטים להיות מעוותים, מפוצלים (לוקחים בחשבון רק אחד מההיבטים, חיוביים או שליליים), חסרי-מובחנות (דמויות שונות נתפסות באופן דומה וללא שונות) ובלתי-יציבים (הייצוגים נוטים להשתנות מרגע לרגע כתלות בהתרחשויות חיצוניות).
מטרות הטיפול
המטרות הכלליות של TFP הן הפחתת אימפולסיביות והגברת יכולות ויסות רגשות ושליטה עצמית, יכולת לאינטימיות ושביעות רצון ביחסים בינאישיים. בנוסף, הטיפול מתמקד בהשגת מטרות חיים שתואמות את הערכים והיכולות של המטופל. לפי התיאוריה, מטרות אלו יושגו בעקבות אינטגרציה של האישיות, או במילים אחרות, אינטגרציה של הייצוגים הפנימיים של העצמי והאחר (יחסי אובייקט) שלפני כן היו מפוצלים, סותרים ובלתי-קוהרנטיים. על מנת לצלוח את המטרה הטיפולית, המטפל מפרש ומתייחס בעקביות ליחסי העברה הנוצרים בטיפול. המטפל ישתמש בטכניקות של הבהרה, עימות, ופרשנות.
החוזה הטיפולי
הטיפול מתחיל בהסכם הדדי בין המטפל והמטופל- החוזה הטיפולי. החוזה מכיל הוראות כלליות הנוגעות לקשיים המתאימים למטופלים בעלי מאפיינים דומים לזה של המטופל, העלולים להפריע להתקדמות הטיפול. בנוסף לכך, החוזה כולל את המחויבויות של המטפל כלפי המטופל.
שלבי הטיפול
הטיפול כולל 3 שלבים:
במהלך השנה הראשונה לטיפול, TFP מתמקד בנושאים אלה בסדר היררכי:
על פי גישה זו, ייצוגים חלקיים של העצמי והאחר נקשרים לאפקט ומצוותים ליחידות הנקראות דיאדות של יחסי אובייקט. הדיאדות האלה הם אלמנטים מתוך מבנים פסיכולוגיים. עבור פתולוגיה גבולית, חוסר האינטגרציה בדיאדות של יחסי אובייקט מופנמים גורמים לפיצול במבנה הפסיכולוגי. ייצוגים שליליים מפוצלים החוצה מתוך הייצוגים החיוביים (כלומר, תפיסת אנשים כטובים או כרעים ולא בצורה מורכבת). השינוי מתרחש כאשר מטופלים אלו מצליחים לעשות אינטגרציה בין הרכיבים הקוטביים הללו.
תאוריית הנרקיסיזם והמחלוקת עם קוהוט
אוטו קרנברג קובע כי ישנם שלושה סוגים של נרקיסיזם: נרקיסיזם בוגר נורמלי, נרקיסיזם ילדי נורמלי ונרקיסיזם פתולוגי. נרקיסיזם פתולוגי, המוגדר כהשקעה הליבידינלית במבנה הפתולוגי של העצמי, מתחלק לשלושה סוגים (רגרסיה לוויסות ההערכה העצמית של התינוק, בחירה נרקיסיסטית של אובייקט, הפרעת אישיות נרקיסיסטית) כאשר הפרעת אישיות נרקיסיסטית היא החמורה משלושתן. נרקיסיזם היווה מקור גדול למחלוקת בין אוטו קרנברג להיינץ קוהוט. למרות ששניהם התמקדו במטופלים נרקיסיסטים, גבוליים ופסיכוטיים, המיקוד והתוכן של התיאוריה והטיפול שלהם הובדלו במידה ניכרת. ההבדלים העיקריים ביניהם הופיעו בתגובה להמשגות שלהם לגבי הקשר בין אישיות נרקיסיסטית וגבולית, נרקיסיזם נורמלי לעומת פתולוגי, רעיונותיהם לגבי אידיאליזציה נרקיסיסטית והעצמי הגרנדיוזי, כמו גם הטכניקה הפסיכואנליטית וההעברה הנרקיסיסטית.
תאוריית הנרקיסיזם
לפי קרנברג, העצמי הוא מבנה תוך-נפשי המורכב ממספר ייצוגים עצמיים. זהו עצמי ריאליסטי המשלב דימויים עצמיים טובים ורעים כאחד. כלומר, העצמי מהווה מבנה המשלב מרכיבים מושקעים מבחינה ליבידינלית ואגרסיבית. קרנברג מגדיר נרקיסיזם נורמלי כהשקעה ליבידינלית של העצמי. עם זאת, יש להדגיש שהשקעה ליבידינלית זו של העצמי אינה נובעת רק ממקור אינסטינקטיבי של אנרגיה ליבידינלית. להפך, היא נובעת ממספר מערכות היחסים בין העצמי למבנים תוך-נפשיים אחרים, כגון האגו, הסופר-אגו והאיד.
נרקיסיזם בוגר נורמלי
זוהי הערכה עצמית תקינה המבוססת על מבנים נורמליים של העצמי. הפרט הפנים ייצוגים שלמים של אובייקטים, יש לו יחסי אובייקט יציבים ומערכת מוסרית יציבה. הסופר אגו מפותח במלואו ואינדיבידואלי.
נרקיסיזם ילדי נורמלי
ויסות ההערכה העצמית מתרחשת באמצעות סיפוקים הקשורים לגיל הכוללים או מרמזים על מערכת ילדית נורמלית של ערכים, דרישות או איסורים.
נרקיסיזם פתולוגי
שלושה תתי סוגים:
לדעתו של קרנברג, בעלי אישיות נרקיסיסטית מובחנים הן מבעלי נרקיסיזם בוגר נורמלי והן מקיבעון או רגרסיה לנרקיסיזם ילדי נורמלי. קיבעון בשלב מוקדם של התפתחות או חוסר התפתחות של מבנים תוך-נפשיים ספציפיים אינו מספיק כדי להסביר את המאפיינים של אישיות נרקיסיסטית. מאפיינים אלה (באמצעות תהליך של דיפרנציאציה פתולוגית ואינטגרציה של מבני אגו וסופר אגו) הם תוצאה של יחסי אובייקט פתולוגיים. נרקיסיזם פתולוגי אינו רק השקעה ליבידינלית בעצמי, אלא במבנה פתולוגי ולא מפותח של העצמי. מבנה פתולוגי זה מציג הגנות מפני דימויי עצמי ואובייקטים מוקדמים, המושקעים באופן ליבידינלי או אגרסיבי. התהליך הפסיכואנליטי מעלה על פני השטח יחסי אובייקט מוקדמים, קונפליקטים והגנות, האופייניים לשלבי ההתפתחות המוקדמים ליציבות האובייקט.
קרנברג VS קוהוט
אוטו קרנברג והיינץ קוהוט נחשבים לשני התאורטיקנים שהשפיעו בצורה משמעותית על החשיבה האנליטית העכשווית. שניהם מתמקדים בתיאור וטיפול במטופלים אשר עד לא מזמן נחשבו כלא מתאימים לטיפול אנליטי. עבודתם המרכזית היא סביב אנשים המתמודדים עם פסיכופתולוגיה נרקיסיסטית, גבולית ופסיכוטית. יחד עם זאת, התיאוריות שלהם בנוגע לסיבות שבינן התפתחו הפרעות אלה הן שונות. ככלל, קוהוט נחשב לחלק מפסיכולוגית העצמי, אשר מפרידה עצמה מתפיסותיו של פרויד. הוא מתמקד בצורך של אנשים בארגון עצמי והבעה עצמית. לעומת זאת, קרנברג, הלך עם רעיונותיו של פרויד, והתמקד יותר במאבק אהבה ותוקפנות.
להלן ההבדלים המרכזיים ביניהם:
הקשר בין אישיות נרקיסיסטית ואישיות גבולית
חוסר ההסכמה המרכזי בין שני התאורטיקנים נובע מההבנה וההמשגה של הפרעה נרקיסיסטית וגבולית. על פי קרנברג, המבנה ההגנתי של האישיות הנרקיסיסטית דומה מאד למבנה של האישיות הגבולית, וזאת מאחר שהאחרון גם הוא בעל ארגון אישיות גבולי אשר מתבטא באופן ברור כאשר רואים את ההגנות של פיצול והזדהות השלכתית. הוא מזהה מקור ההפרעה כמורכב מגורמים מולדים יחד עם סביבתיים, תוך דגש על תפקידה החשוב של האמא, ללא התייחסות רבה לצרכים שלה. מהצד השני, קוהוט, רואה את האישיות הגבולית כמובחנת מהאישיות הנרקיסיסטית, כאשר מבחינתו הגבולי יוכל להיעזר פחות מהטיפול האנליטי. בהתאם לכך, האישיות הנרקיסיסטית יותר בשלה לאנליזה וזאת מאחר שהיא מאופיינת בחוסן גדול יותר של העצמי. על פי קוהוט, הסביבה היא הגורם המרכזי להפרעה. נוסף לכך, למרות ששניהם מתמקדים ב"עצמי הגרנדיוזי" בהבנתם את האישיות הנרקיסיסטית, הם נותנים הסבר שונה לכך. עבור קוהוט, "עצמי גרנדיוזי" משקף את הפיקסציה (קיבעון) בעצמי פרימיטיבי בעוד שעבור קרנברג, מדובר בהתפתחות פתולוגית השונה מנרקיסיזם נורמלי. הם הציעו גישות טיפול שונות – פסיכולוגית העצמי של קוהוט רואה את הטיפול על ידי קבלה מוחלטת ואמפתיה לחוויה של המטופל. על המטפל להיות זולת עצמי עבור המטופל ולצרכיו לצורך שיקום העצמי הפגוע. מנגד גרס קרנברג כי יש לעמת את המטופל עם הגרנדיוזיות וההגנות. אך בבסיס שתי הגישות עומד יחס מכבד ולא שיפוטי לביטויים אשר לעיתים אלימים והרסניים של המטופל הנרקיסיסטי.
נרקיסיזם נורמלי VS נרקיסיזם פתולוגי
קוהוט תפס נרקיסיזם כצורת ערך עצמי בלתי בשלה או שטרם התפתחה, כאשר הנרקיסיסט "תקוע" וצריך לחדש את ההתפתחות לעבר ערך עצמי בוגר ותחושת עצמי עמידה. על פי קוהוט, כאשר היו כשלים מהותיים בהיענות לצרכים הנרקיסיסטים הראשוניים, נוצרים עיוותים בעצמי שגורמים להפרעות נרקיסיסטיות. אלו נגרמו מכישלונות בחווית עצמי חיוני סביב גירוי / תת-גירוי בשיקוף (פגיעה בעצמי הגרנדיוזי) או באידיאליזציה, המביאים לתחושות קשות של חוסר אונים וחיפוש אחר מישהו להאדירו ולהתמזגות עמו. עבור קוהוט יש הבדל בין יצר התוקפנות וזעם נרקיסיסטי. תוקפנות, היא הפניית הכעס בצורה אדפטיבית על מנת להשיג מטרות ריאליסטיות. ואילו זעם נרקיסיסטי, מתייחס לתגובת זעם עוצמתית כלפי פגיעה נרקיסיסטית. לעומת זאת, קרנברג טוען כי רעיונותיו של קוהוט מפחיתים מהחשיבות של תוקפנות. הוא נשען על המשגה פרוידיאנית בהצעתו שהתנהגות נרקיסיסטית נובעת מהתפתחות פתולוגית אשר בה דחפים אגרסיביים הם בעלי תפקיד מרכזי. נוסף לכך, מבחינתו המנגנון הנרקיסיסטי מכיל בתוכו דחף אגרסיבי עוצמתי אשר לא ניתן לנתחו בנפרד מהדחף הליבידינלי.
הטכניקה הפסיכואנליטית והעברה נרקיסיסטית
קרנברג וקוהוט התייחסו לתהליך הטיפולי ולתפקידו של המטפל בצורה שונה.
המצב האנליטי בהקשר של נרקיסיזם פתולוגי על פי קרנברג
קרנברג הדגיש את חשיבות עריכת הטיפול מעמדה נייטרלית ותמך בגישה לפיה ניתן לטפל במבני אישיות פתולוגיים באמצעות ניתוח דפוסי העברה והתנגדויות הקשורים בייצוגי עצמי ואובייקט חלקיים, פרימיטיביים ובלתי מודעים. על המטפל להתמקד באופן עקבי ביחסי ההעברה ולשקף למטופל את מאמציו לשליטה אומניפוטנטית ודוולואציה. הדגש של קרנברג נשען על התיאוריה של פרויד על נוירוזה נרקיסיסטית כלא מתאימה לאנליזה ועל הגנה נרקיסיסטית כהתנגדות עמידה לתהליך הטיפולי.
המצב האנליטי בהקשר של נרקיסיזם פתולוגי על פי קוהוט
רעיונותיו של קוהוט, לעומת זאת, מציעים מסגרת התייחסות שונה לגמרי הקשורה במודל המתבסס על הזנה והבניה מחדש באמצעות הקשר הטיפולי. קוהוט מתייחס לאשליה הנרקיסיסטית כניסיון של המטופל להשיג את ההתפתחות התקינה שלו. לטענתו, עמדה המעודדת רגרסיה לשלבי ההתפתחות הטראומטיים דרך החוויה הטיפולית מאפשרת צמיחה מתוך הרגרסיה וכי עמדה זו יעילה גם לעבודה עם מטופלים נרקיסיסטיים. פסיכולוגית העצמי של קוהוט רואה את הטיפול על ידי קבלה מוחלטת ואמפתיה לחוויה של המטופל ובכך מבססת עמדה מכילה של המטפל. נוסף לכך, קוהוט השתמש במושגים זולת עצמי והעברה נרקיסיסטית. הוא גם הכיר בחשיבות הדרישות האינטנסיביות כלפי המטפל. קוהוט ראה טיפול מוצלח כטיפול בו המטופל מסוגל לחוות את המטפל כזולת עצמי, והאמין כי חיוני שהמטפל יוכל לקבל באופן כנה את הדרישות תואמות השלב של המטופל לשיקוף או אידיאליזציה ולא יבקר אותן. כאשר המטפל מסוגל לפרש למטופל את תביעותיו כתואמות לשלב מסוים, המטופל מסוגל בסופו של דבר ובהדרגה להתאים ולערוך אינטגרציה שלהן, ולנוע לעבר לכידות של העצמי. עמדה זו מנוגדת לעמדתו של פרויד בנוגע לחוסר יכולת לבצע אנליזה להעברה נרקיסיסטית.
התייחסותם של קוהוט וקרנברג אחד לתיאוריה של השני
קוהוט וקרנברג התייחסו לגישות אחד של השני כלא יעילות וכלא מביאות לתוצאה הרצויה. מנקודת מבטו של קוהוט, גישתו המתודית של קרנברג מפרש את האדם הפגוע נרקיסיסטית כתוקפני וכמפיק זעם נרקיסיסטי. גישת פסיכולוגית העצמי רואה בקרנברג כמייצר הפרעה נרקיסיסטית ולא כמטפל בה. מהצד השני, קרנברג רואה את גישתו של קוהוט כמובילה לכלום. לדבריו, האשליה של קבלה אינסופית מצד המטפל "משתפת פעולה" עם הגנות המטופל. וכך, לעולם לא יוכל לשמש עבור המטופל כדמות משמעותית שיכולה לעזור לו.
הגישה ההתייחסותית האינטרגטיבית
מיטשל מציע גישה אינטגרטיבית אשר בה שתי הגישות - זו של קרנברג וזו של קוהוט מתחברות יחד. לדבריו, גישות מסורתיות יותר מדגישות את הדרכים בהן ההגנות הנרקיסיסטיות באות לידי ביטוי אך, מחמיצות את התפקיד הבריא של ההגנות ובצורך שלהם על מנת להשלים שלבי התפתחות קריטיים ביחסים עם האחר. לעומת זאת, גישתו של קוהוט מדגישה את הצמיחה שיכולה להתפתח מתוך האשליה הנרקיסיסטית, אך לא שמה לב לאפשרות שהאשליה הזו יכולה גם להפריע או להגביל את ההתמסרות של המטופל ביחסים, גם מול המטפל. מיטשל מציע גישה דיאלקטית המעודדת את האשליה הנרקיסיסטית של המטופל מצד אחד, ומהצד השני גם משקפת את ההקשר הרחב יותר של החוויה הנרקיסיסטית. כלומר, לדבריו, נרקיסיזם בריא משקף יכולת לאיזון דיאלקטי בן חיים שיש בהם אילוזיה לבין היכולת להכיר בגבולות המציאות. אדם ללא אילוזיה חיי חיים ללא חיוניות, ללא הנאה, חש חוסר טעם ליצור ולבנות, כי הוא מודע לזמניות של חייו ושל הישגיו. מנגד, לאדם בעל נרקיסיזם פתולוגי החי חיי פנטזיה אומניפוטנטיים, חסרה ההכרה בגבולות המציאות ועל כן הוא לא ערוך להתמודד עם האכזבות והמגבלות שהמציאות מזמנת לו, חש מוכה פעם אחר פעם וחווה סבל רב.
הדגם ההתפתחותי של קרנברג
אחת התרומות העיקריות של קרנברג היא המודל ההתפתחותי שלו. מודל זה בנוי על המשימות ההתפתחותיות שיש להשלים על מנת לפתח מערכות יחסים בריאות. כאשר אדם לא מצליח לבצע משימה התפתחותית מסוימת, הדבר גורם לסיכון מוגבר לפתח פסיכופתולוגיות מסוימות. כישלון במשימה ההתפתחותית הראשונה, שהיא בירור נפשי של העצמי והאחר, מעלה סיכון להתפתחות של מגוון תוצאות פסיכוטיות. אי ביצוע המשימה השנייה (התגברות על פיצול) מביא לעלייה בסיכון לפתח הפרעת אישיות גבולית.
יתר על כן, המודל ההתפתחותי שלו כולל את השקפתו של קרנברג לגבי דחפים, בו הוא שונה מפרויד. קרנברג קיבל כמובן השראה ממלאני קליין, שהמודל שלה מושפע בעיקר מהעמדה הפרנואידית-סכיזואידית ומהעמדה הדיכאונית.
החודשים הראשונים
קרנברג ראה את התינוק בחודשים הראשונים לחייו כמי שנאבק למיין את החוויה שלו על בסיס הערכיות הרגשית של חוויה זו. התינוק נע קדימה ואחורה בין שני מצבים רגשיים שונים. המצב הראשון נחווה כמענג ומספק; המצב השני הוא לא מהנה, כואב ומתסכל. לא משנה איזה אדם נמצא, אין הבחנה בין עצמי לאחר.
משימה התפתחותית ראשונה: בירור נפשי של העצמי והאחר
המשימה ההתפתחותית הראשונה מגלמת את היכולת לעשות הבחנה בין מה שהוא עצמי למה שהוא אחר. כאשר משימה זו לא תתבצע, אדם לא יכול לפתח תחושה מהימנה של העצמי כנפרד ומובחן משום שאינו יכול לעשות הבחנה בין החוויה של עצמו לבין החוויה של אחרים. ההשערה היא כי כשל זה הוא המבשר העיקרי לכל המצבים הפסיכוטיים. סימפטומים סכיזופרניים (הזיות, דלוזיות, פיצול נפשי) מראים חוסר יכולת להפריד בין עולם פנימי וחיצוני, ניסיון וחוויה של אחרים, ,תודעה שלו ותודעה של האחר.
משימה התפתחותית שנייה: להתגבר על הפיצול
המשימה ההתפתחותית השנייה היא להתגבר על הפיצול. כאשר מבוצעת המשימה ההתפתחותית הראשונה, האדם מסוגל להבדיל בין דימויים עצמיים לדימוי אובייקט; עם זאת, דימויים אלו נותרים מופרדים רגשית. דימויים עצמיים אהובים ודימויים של אובייקטים טובים מוחזקים יחד על ידי השפעות חיוביות, או השפעות ליבידינליות. דימויים מלאי שנאה של העצמי ודימויי אובייקט רעים ומתסכלים מוחזקות יחד על ידי השפעות שליליות או תוקפניות. הטוב מופרד מהרע. המשימה ההתפתחותית מתבצעת כאשר הילד מסוגל לראות אובייקטים כ"שלם", כלומר הילד יכול לראות אובייקטים כטובים ורעים כאחד. לצד ראיית חפצים "שלמים", הילד נדרש לראות את העצמי כאוהב ושונא, כטוב ורע בו זמנית. כאשר אדם נכשל בביצוע משימה התפתחותית שנייה זו, הדבר יביא לפתולוגיה גבולית, כלומר לא ניתן לראות באובייקטים או בעצמי כטובים ורעים כאחד; משהו טוב, או רע, אבל שני ההשפעות לא יכולות להיות באותו אובייקט ביחד.
שלבי התפתחות
מודל התפתחות העצמי והאובייקט של קרנברג נשען על חמישה שלבים המתארים את צמיחתן של יחידות יחסי האובייקט המופנמים. השלבים אינם סטטיים, אלא דינמיים ומשתנים בין אחד לאחר.
שלב 1 (0 עד 1 חודש): אוטיזם תקין
שלב 2 (חודשיים עד 6–8 חודשים): סימביוזה תקינה
שלב 3 (6-8 חודשים עד 18–36 חודשים): בידול עצמי מיחסי אובייקט
בשלב זה ייצוג זולת העצמי ה'טוב' מתמיין לעצמי 'טוב' ואחר 'טוב' וזמן קצר לאחר מכן ייצוג זולת העצמי ה'רע' מתמיין לעצמי 'רע' ואחר 'רע'. כישלון של הילד להבדיל בין עצמי לאחר מביא לארגון אישיות פסיכוטי; תינוק אשר לא הצליח לבצע את המשימה ההתפתחותית הראשונה והוא תקוע בשלב II. למרות שבשלב זה התרחשה הבחנה בין עצמי לאחר, האני הטוב והרע וייצוג האחר מופרדים בקפדנות באמצעות מנגנון הפיצול על מנת להגן על הקשר האידיאלי והטוב עם האם מפני ייצוגי עצמי רעים וייצוגי האם הרעים.
שלב 4 (36+ חודשים עד התקופה האדיפלית): השילוב של ייצוגי עצמי וייצוג אובייקט
במהלך שלב זה ייצוגי העצמי והאובייקט ה'טובים' (המושקעים באופן ליבידינלי) וה'רע' (המושקעים בצורה אגרסיבית) משולבים למערכת עצמית מוגדרת ולייצוג אובייקט כולל. האדם מסוגל להבין שהעצמי או האחר יכיל מאפיינים חיוביים ושליליים כאחד. כישלון בשלב זה מביא לארגון אישיות גבולי; ילד אשר לא הצליח לבצע את המשימה ההתפתחותית השנייה והוא תקוע בשלב III. כתוצאה מכך, האני הטוב והאובייקט עדיין חייבים להיות מוגנים על ידי פיצול של טוב ורע.
שלב 5: איחוד של סופר-אגו ואינטגרציה של האגו
השקפתו של קרנברג על דחפים
בניגוד לנקודת המבט של פרויד, לפי קרנברג, דחפים אינם מולדים. הדחפים הליבידינליים והתוקפניים מעוצבים, מפותחים לאורך זמן על ידי חוויות של אינטראקציות עם אחרים. ההשפעות הטובות והרעות של הילד מתגבשות ומתעצבות לדחפים ליבידינליים ואגרסיביים. אינטראקציות טובות ומהנות עם אחרים מתגבשות עם הזמן לכדי דחף הנאה (ליבידינלי). באותו אופן, אינטראקציות רעות, לא מספקות ומתסכלות עם אחרים, מתגבשות לדחף הרסני (אגרסיבי) עם הזמן.
קו קרזון
קו קרזון (אנגלית: Curzon Line) הוא קו גבול שהוצע בשנת 1919 על ידי שר החוץ הבריטי, הלורד ג'ורג' נתניאל קרזון בין פולין במערב, ובין ליטא, רוסיה ואוקראינה במזרח. הקו הסתמך באופן גס על הגבול בין פרוסיה ורוסיה בשנת 1797, לאחר חלוקתה השלישית של הממלכה הפולנית, אשר היה הגבול האחרון שהוכר על ידי בריטניה. חלוקת פולין בשנת 1939 בין גרמניה הנאצית וברית המועצות, לפי הנספח הסודי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, לאחר כיבושה של פולין על ידי צדדים אלו בזמן מלחמת העולם השנייה, הייתה על פי קווים אלו, בסטייה מהם באזור ביאליסטוק בצפון ובאזור גליציה בדרום. הקו שימש כבסיס לקביעת הגבול בין פולין וברית המועצות בשנת 1945, אם כי נערכו בו שינויים משמעותיים.
לעיתים נאמר כי קו קרזון ייצג את קו הגבול האתני בין הפולנים במערב, והסלאבים האחרים (רוסים, בלארוסים, אוקראינים) במזרח. זו לא הייתה כוונתו של קרזון בעת שפרסם את הצעתו, שהסתמכה, כאמור, על נימוקים היסטוריים ולא אתניים. למרות זאת אכן ייצג הקו חלוקה משוערת, אם כי גסה, בין אזורים במערב שהיו מעורבים, אם כי עם רוב פולני ברור, ואזורים במזרח שהיו מעורבים, ובהם מיעוט פולני ורוב אתני שונה.
היסטוריה של קו קרזון
בסוף מלחמת העולם הראשונה, לאור ההסכמה הכללית של מדינות ההסכמה על הקמת מדינה פולנית בשטחים שהיו חלק מן האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו הונגרית וגרמניה, קבע הסכם ורסאי כי שאלת גבולותיה המזרחיים של פולין תקבע "בסופו של דבר". השטחים שבין פולין ושכנותיה במזרח היו מאוכלסים באוכלוסייה מעורבת של פולנים, ליטאים, יהודים, אוקראינים ובלארוסים, כאשר אף אחת מקבוצות אתניות אלו אינה מהווה רוב. הלורד קרזון, בשם מדינות ההסכמה, הציע קו היורד מגרודנו דרך ברסט ליטובסק עד ללבוב, כאשר הוא אינו קובע בבעלות מי תישאר לבוב עצמה (גרסה מאוחרת יותר הותירה את לבוב בידי פולין).
בדצמבר 1919 הכריזו בעלות הברית כי הם מכירים בזכותה של ממשלת פולין "לארגן ממשל סדיר" בשטחים שממערב לקו, וכי זכותה לשטחים אלו "נשמרת".
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית בין שנת 1919 ל-1921 הבולשביקים הצליחו לחדור עד לבה של פולין, ואף להטיל מצור על ורשה. ביולי 1920 הציע הלורד קרזון קו הפסקת אש אשר תאם את הצעתו מן השנה הקודמת. הסובייטים סירבו, בהאמינם כי ידם על העליונה, וכי יוכלו לכפות הסדר מתאים יותר. באוגוסט 1920 הובסו הסובייטים על ידי יוזף פילסודסקי וולדיסלב שיקורסקי בקרב ורשה, ואולצו לסגת. במרץ 1921 נחתם בריגה הסכם שבו אולצו הסובייטים לסגת מזרחה לקו קרזון, ולהעניק לפולין שטחים נרחבים בלבוב, ואף את וילנה (שהייתה באותה עת עיר עם רוב פולני). כל השטח, להוציא את מחוז וילנה שבו הוקמה ליטא המרכזית, סופח ב-1920 לפולין. ב־1922 נערך משאל עם בליטא המרכזית, ו־65% מן הנשאלים הצביעו כי ברצונם להסתפח לפולין. הגבול הפולני סובייטי שהיה תוצאת הסכם ריגה אושר על ידי חבר הלאומים בשנת 1923, ואושרר בהסכמים שונים בין פולין ובין ברית המועצות.
על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב מאוגוסט 1939 נחלקה פולין בין ברית המועצות וגרמניה לאורך נהרות הסן, ויסלה ונרב. לאחר ביצועו הצבאי של ההסכם וחלוקת פולין בין הנאצים והקומוניסטים בספטמבר 1939, סיפחה ברית המועצות לשטחה את כל השטחים שממזרח לקו קרזון, בתוספת העיר ביאליסטוק ושטחי גליציה המזרחית. רובם של השטחים הללו חולק בין בלארוס ואוקראינה שהיו אז חלק מברית המועצות, לאחר ביצוע "משאלי עם". העיר וילנה, עם שטח קטן מסביבה נמסר אחרי משא ומתן לליטא בתמורה להגדלת ההשפעה הסובייטית בה ובסופו של דבר סיפוחה לברית המועצות. עד 1941 הנהיגו הסובייטים באזור משטר דיכוי אכזרי והגלו עשרות אלפי פולנים ויהודים לגולאגים בסיביר. בנוסף, מאות אלפי פולנים ויהודים נמלטו למזרח ביולי 1941 לאחר שהשטחים נכבשו על ידי הנאצים במהלך מבצע ברברוסה – ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות. במהלך הכיבוש הגרמני הושמדה רוב האוכלוסייה היהודית בשטחים אלו.
בשנת 1944 כבשו הסובייטים את השטחים בחזרה מידי הגרמנים, והכריזו באופן חד צדדי כי הגבול בין ברית המועצות ובין גרמניה בשנת 1939 (המבוסס, כאמור, על קו קרזון), יהיה לגבול החדש בין ברית המועצות ובין פולין. אם כי ביאליסטוק הושבה לידי פולין. הממשלה הפולנית הגולה שישבה בלונדון התנגדה לפעולה זו נמרצות, אך בועידת טהראן ובועידת יאלטה הצליח סטלין להביא את צ'רצ'יל ורוזוולט להסכים לקו החדש.
כאשר חדלה ברית המועצות להתקיים בשנת 1991 היה הקו לגבולה המזרחי של פולין עם ליטא, בלארוס ואוקראינה.
אתנוגרפיה של השטח שממזרח לקו קרזון
השטח שהשתרע בין קו קרזון, ובין הגבול אותו הצליחה פולין להשיג ב־1921 כלל כ־12 מיליון תושבים על שטח של 188,000 קמ"ר. על פי סטטיסטיקות ממפקד האוכלוסין הפולני מ־1931 (אשר יש להניח כי היה מוטה לטובת הפולנים) הורכבה האוכלוסייה מן הרכיבים הבאים:
ה"אחרים" הם כפי הנראה דוברי הדיאלקט ה"פולישוקי" מאזור ביצות פולסיה.
נראה כי על אף שהפולנים היו המיעוט האתני והדתי הגדול ביותר בשטחים אלו, היו הם רחוקים מלהיות רוב, וכי סלאבים מזרחיים כאוקראינים, הבלארוסים והפולישוקים גברו עליהם במספרם. נראה כי האוכלוסייה הפולנית התרכזה בערים, בעוד האוכלוסייה הסלאבית-המזרחית הייתה כפרית.
גירושם והימלטותם של הפולנים למזרח בין השנים 1939 – 1941 והשמדת היהודים בשואה הותירו את הסלאבים המזרחיים כרוב באזורים אלו. בלבוב, וילנה, גרודנו וערים אחרות, עדיין היה רוב אתני פולני אף לאחר מלחמת העולם השנייה. לאחר 1945 נמלטו רוב הפולנים באזורים אלו, או גורשו, לפולין, אך גם היום מהווים הפולנים רוב במחוז וילנה הליטאי (להוציא את העיר עצמה, בה הם מהווים מיעוט של כ-20%) ומיעוט של כ-25% אחוזים במחוזות גרודנו ולבוב. יש הטוענים שהאוכלוסייה האוקראינית בדת האוניאנית (UNIAN) הם בעצם צאצאי פולנים שהתערבו עם האוקראינים המקומיים, אך דבר זה לא נפוץ כדעה רווחת במערב אוקראינה.
ריכוז מעכב מזערי
בהתאם לספים מוגדרים מראש החיידק מוגדר כרגיש לאנטיביוטיקה מסוימת, עמיד לה או בעל עמידות ביניים. הספים הם ערכים מוסכמים המפורסמים בקווים המנחים מטעם ארגונים שונים, בכללם מכון התקנים הקליניים והמעבדתיים האמריקני (CLSI), החברה הבריטית לכימותרפיה אנטימיקרוביאלית (BSAC) והוועדה האירופית לבחינת רגישות אנטימיקרוביאלית (EUCAST), כשלעיתים ההבדל בספים עשוי להשפיע על החלטה הטיפולית.
ג'מבטיסטה דלה פורטה
ג'מבטיסטה דלה פורטה (באיטלקית: Giambattista della Porta, נקרא גם: Giovanni Battista Della Porta; 1535 – 4 בפברואר 1615) היה מלומד, מדען ומחבר מחזות נפוליטאני, שחי באיטליה בתקופת הרפורמציה, בראשית המהפכה המדעית. בן למשפחת אצולה, דלה פורטה העביר את מרבית זמנו בניסיונות מדעיים. הוא נהנה מהשכלה רחבה לא-פורמלית, אותה רכש ממורים ומלומדים שפגש. עבודתו הידועה ביותר פורסמה לראשונה בשנת 1558, תחת הכותרת Magiae Naturalis (קסמי הטבע). בספר זה מסכם דלה פורטה מגוון רחב של נושאים שאותם למד, בהם מחקרים על: פילוסופיה מיסטית (תורת הנסתר), אסטרולוגיה, אלכימיה, מתמטיקה, מטאורולוגיה ומדעי הטבע. בן היתר כתב שם על הגברת פריון, הכנת סומק והקפאת משקאות (כולל יין) על ידי הכנסת בקבוק לקערה המלאה בקרח מעורב עם מלח או אשלגן חנקתי וערבוב התכולה. שיטה זו שימשה מאוחר יותר לייצור גלידה.
בשנת 1563 פרסם דלה פורטה את ספרו De Furtivis Literarum Notis, עבודה שעוסקת בקְרִיפְּטוֹגְרָפיה. בשנת 1586 פרסם דלה פורטה עבודה העוסקת בפיזיונומיה, חיבור אשר השפיע על הכומר השווייצרי יוהאן קספר לווטר (Johann Kaspar Lavater 1741-1801). דלה פורטה כתב על מגוון רחב של נושאים במהלך חייו. בין עבודותיו, למשל, מצויה אנציקלופדיה חקלאית בשם Villa, כמו גם עבודות במטאורולוגיה, אופטיקה ואסטרונומיה.
דלה פורטה ייסד בשנת 1560 אגודה מדעית בשם Academia Secretorum Naturae (באיטלקית: Accademia dei Segreti, האקדמיה למסתורי הטבע), שהייתה אחת הראשונות מסוגה באירופה. על מנת להתקבל לאגודה נדרש המועמד להוכיח שמצא תגלית חדשה בתחום מדעי הטבע. חברי האגודה נפגשו בביתו של דלה פורטה ברובע Due Porte שבנאפולי. האקדמיה התפרקה כאשר חבריה נחשדו בעיסוק במיסטיקה חשאית. דלה פורטה נקרא לרומא על ידי האפיפיור פיוס החמישי (כיהן בשנים 1566-1572). דלה פורטה נאלץ לסגור את האקדמיה, אך לא ננקטו נגדו כל צעדי ענישה אישיים. למרות התקרית הזו נותר דלה פורטה מאמין אדוק.
דלה פורטה הקים לאחר מכן אגודה אחרת שהקדישה את פעולותיה למחקר מדעי. "אקדמית השונר" (The Academy of the Lynxes) עסקה בחשיפת האמיתות שבבסיס מדעי הטבע. המייסדים בחרו בשונר כסמל האקדמיה בשל האמונה ארוכת הימים בראייה החדה במיוחד שישנה לחתולים. כדור לאחר מכן הצטרף גלילאו גלילי כחבר באגודה.
עניינו של דלה פורטה במגוון דיסציפלינות בא לידי ביטוי גם בשיפורים טכנולוגיים בתחומי הבאים: חקלאות, הידראוליקה, הנדסה צבאית, מכשירים ובתורת התרופות. בשנת 1606 פרסם ספר בנושא הרמת מים בעזרת אוויר. ב-1608 פרסם ספר על הנדסה צבאית.
בנוסף, דלה פורטה שכלל את הקמרה אובסקורה. בספרו המפורסם מאגיה נאטוראליס תיאר לראשונה את המתקן - לשכה אפלה שבאחד מדפנותיה נקב קטן דרכו נכנס אור, ומקרין דימוי מהופך של האובייקטים שמחוץ לחדר על הדופן הנגדית לנקב. על אף שלא דלה פורטה המציא את המכשיר, הפרסום והתפוצה הגדולים של עבודתו עזרו להפצת הידע אודותיו. הוא השווה בין צורת העין האנושית לעדשה שבקמרה אובסקורה, וסיפק דוגמה קלה להבנה לאופן בו דימויים מוטלים מחוץ לעין. דלה פורטה התעניין בקמרה-אובסקורה בעיקר כאמצעי להקרנת הופעות תאטראליות בפני קהל שהיה ממוקם בתוך החדר החשוך. במהדורה השנייה והמורחבת של ספרו מ-1589 מפתח דלה פורטה את מודל הקמרה-אובסקורה שלו, בין השאר בעזרת עדשה, כך שהצופים בדימוי המוקרן "יראו דימויים של דברים שנמצאים בחוץ בצורה כה ברורה ופתוחה עד כי לא יפסיק להתענג ולהשתאות". דלה פורטה הציע להשתמש בעקרון הקמרה אובסקורה כדי לבנות חדר מוחשך, שבו יוקרנו הצגות של ציד, קרבות, משחקים "ופלאות אחרים" שיתרחשו מחוץ לחדר.
הורקי
הורקי (בבלארוסית: Горкі) היא עיר במחוז מוהילב בבלארוס.
תולדות היישוב
לראשונה הוזכרה הורקי בכרוניקות ליטאיות משנת 1544 בתור כפר. עד סוף המאה ה-17 עברה הבעלות על הכפר בין מספר משפחות נסיכים ואצילים.
בסוף המאה ה-17 היו בכפר כ-510 בתים ושלושה שווקים, בהם סחרו סוחרים מבלארוס ורוסיה. במהלך המלחמה הצפונית הגדולה בתחילת המאה ה-18 הייתה הורקי בסיס רוסי מרכזי, והצאר פיוטר הגדול קבע בה את משכנו.
ב-1840 נפתח בהורקי בית ספר חקלאי. היישוב הפך למרכז החינוך החקלאי בבלארוס והתפתחותו הכלכלית הואצה. ביישוב החלו לפעול מפעל מתכת, סניף דואר ותחנה מטאורולוגית.
בשנת 1861 הורתה ממשלת הצאר על הענקת מעמד עיר להורקי. בהורקי הוקמה מועצה עירונית, ולעיר הועברו מהעיר קאפוסט בית המשפט האזורי, מחלקת האוצר, משרד הדואר, בית החולים העירוני, הפיקוד הצבאי האזורי ומוסדות נוספים. בעת זו גם אומץ סמל העיר, בן שלוש הגבעות. הסמל אושרר בשנת 2006.
יהודי הורקי
בהורקי חיו בתחילת המאה ה-20 כ-3,000 יהודים, כמחצית מתושביה. חלקם עבדו במקצועות פקידות וחלקם כחקלאים, ומהם שעבדו בבית הספר החקלאי שפעל בעיר.
ביולי 1941 כבשו הגרמנים את הורקי. יהודי העיר רוכזו בגטו, ורבים מהם נשלחו לעבודות כפייה. ב-6 באוקטובר 1941 נרצחו יהודי העיר בירי מחוץ לעיר.
המסע למערב
המסע למערב (בסינית מסורתית: 西遊記; פין-יין: Xī Yóu Jì) הוא אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים. הספר פורסם במקור בעילום שם בשנות ה-90 של המאה ה-16 בתקופת שושלת מינג, אך מתחילת המאה ה-20 נהוג לייחסו לסופר וו צ'אנג אן. יש הטוענים שזהו הספר המוכר ביותר במזרח אסיה. הספר מוכר במערב בשם קוף (מאנגלית: monkey), מכיוון שתרגומו המפורסם של ארתור ויילי לאנגלית נקרא בשם זה.
הרומן הוא תיאור בדיוני ופנטסטי המבוסס על המסע ההיסטורי של הנזיר הבודהיסטי שוּאֶן-צאנג (סינית: 唐三藏) להודו שממערב לסין בתקופת שושלת טאנג במטרה למצוא ולהביא לסין כתבי קודש בודהיסטים. על פי הוראותיו של גאוטמה הבודהה נתנה הבודהיסטווה גואן יין (דמות מיתולגית בודהיסטית הנחשבת לאלת חמלה) משימה זו לנזיר ולשלושת מלויו, ובתמורה לכך תמחל על חטאיהם. שניים משלושת המלווים הם דמויות פולקלוריות של חיות מואנשות הנקראות קוף (סוּן ווּקוֹנג), חזרזיר (ג'וּ בָּאגְיֵה), והשלישי הוא יצור על טבעי המכונה בן-החול (שָׁה ווּגִ'ינְג), אליהם חובר גם נסיך הדרקון בתפקיד חיית הרכיבה של הנזיר.
מלומדים אחדים משערים כי הספר מכיל סאטירה על יעילותו של הממשל הסיני בתקופה בה נכתב. הספר עושה שימוש במיתולגיה הסינית, בדת הסינית העממית, באגדות סיניות, ובפנתאון של דמויות מיתולוגיות מהדאואיזם והבודהיזם.
חלק מהפופולריות ארוכת השנים של הרומן נובעת מהעובדה שהוא פועל בכמה מישורים. הוא סיפור הרפתקאות, מקור לתובנה רוחנית, ואלגוריה נרחבת שבה המסע של קבוצה של עולי רגל להודו מייצגת את המסע האישי לקראת הארה.
תקציר
הרומן כולל 100 פרקים שאותם ניתן לחלק לארבעה חלקים בלתי שווים. החלק הראשון, הכולל את פרקים 7-1, הוא לאמיתו של דבר סיפור מקדים עצמאי לגוף הסיפור העיקרי. חלק זה דן במעלליו הקודמים של סוּן ווּ–קוֹנג בלבד. קוף שנולד מביצת אבן, שלמד את אמנות הלחימה וסודות חיי הנצח, ובעזרת תחבולות וכוח רב עשה לעצמו שם כ"צ'י טְייֵן דה-שֶׁנְג" (齊天大聖) או "החכם הדגול בן מעלתם של השמיים". כוחותיו גדלו עד כדי כך שהשתוו לאלו של האלים החזקים (הטאואיסטים) של המזרח. הפרולוג מגיע לשיא במרד של קוף כנגד השמים, אשר לאחריו הצליח להשיג משרה בכירה בבירוקרטיה השמימית, אך אפילו אז כשהוכר כחכם הדגול בן מעלתם של השמיים בפני החצר השמימית, מעל באמון שנתנו לו, ולבסוף פתח במרד מחודש על השמיים, כאשר לבסוף היבריס מביא לנפילתו כשהבודהה מצליח ללכדו תחת הר למשך חמש מאות שנים.
רק לאחר סיפור מבוא זה מוצגת הדמות העיקרית לכאורה, ס'אֵן דְזָאנְג, המוכר גם כשוּאֶן-צאנג. בפרקים 12-8 מובאת הביוגרפיה שלו והרקע למסעו הגדול. בייאושו על אשר "ביבשת הדרומית האנשים הם חמדנים, תאוותניים, חסרי מוסר וחוטאים" מורה הבודהה לבודהיסטווה גואן יין לחפש בסין של שושלת טאנג אדם שייקח את הסוטרות של "הנשגבות והשכנוע לרצון טוב" בחזרה למזרח. חלק מהסיפור בחלק זה קשור בדרך בה הפך סאֵן דְזָאנְג לנזיר, כמו גם הגילוי כי בחייו הקודמים היה מכונה "ציקדה מוזהבת" והיה תלמידו השני של הבודהה. הסיפור מתאר כיצד נשלח סאֵן דְזָאנְג למסע עלייה לרגל להודו על ידי קיסר סין, טָאי דְזונְג משושלת טאנג שניצל קודם לכן ממוות בעזרת פקיד בחצר ממלכת המתים. קיסר סין גם מעניק לסאֵן דְזָאנְג את כינוי החיבה "טריפיטאקה" שמשמעו "שלושת הסלים", רמז לסלים בהם נמצאים כתבי הקודש, מטרת המסע. תחת שם זה (טריפיטאקה) מופיע הנזיר בהמשך העלילה.
החלק השלישי והארוך ביותר, הכולל את פרקים 99-13, הוא ספור הרפתקאות הבנוי מסדרה של אפיזודות והמשלב אלמנטים של סוגת מסעי החיפוש (כדוגמת המסע של יאסון בחיפוש אחרי גיזת הזהב) כמו גם של רומן פיקרסקי. המסגרת שסביבה בנוי הסיפור הוא מסעו של סאֵן דְזָאנְג להחזיר את כתבי הקודש הבודהיסטים מפסגת הנשר בהודו, אבל התוכן העיקרי הוא המאבק שבין תלמידיו של סאֵן דְזָאנְג לבין הפגעים השונים הנופלים בחלקו בדרכו.
התפאורה של חלק זה היא לכאורה האזורים המיושבים בדלילות לאורך דרך המשי בין סין להודו, כולל שינג'יאנג, טורקסטן, ואפגניסטן. בפועל הגאוגרפיה המתוארת בספר היא לחלוטין דמיונית; מהרגע שסאֵן דְזָאנְג נפרד מצ'אנג-אן, בירת שושלת טאנג וחוצה את הגבול (אי שם במחוז גאנסו), הוא מגיע לשממה של נקיקים עמוקים והרים נישאים, שכולם מאוכלסים על ידי שדים אוכלי בשר־אדם המתייחסים אליו כאל ארוחה פוטנציאלית, כשפה ושם בין אזורי הבר יש מנזר חבוי או עיר־מדינה הנשלטת על ידי מלך.
האפיזודות בחלק זה בנויות במידה רבה על פי נוסחה קבועה. האפיזודות כוללות 4-1 פרקים, ובהן בדרך כלל נשבה סאֵן דְזָאנְג וחייו בסכנה, באותו הזמן תלמידיו מנסים למצוא תחבולה (לעיתים קרובות אלימה) לשחרר אותו. למרות שחלק מהמצבים הקשים אליהם נקלע סאֵן דְזָאנְג נובע מסיבות פוליטיות וקשור לבני אדם, בדרך כלל רוב המצבים כוללים מפגשים עם שדים ומפלצות אוכלות אדם – שמתברר בדיעבד כי רבים מהם הם התגשמות ארצית של ישויות שמימיות.
פרקים 22-13 אינם נוהגים על פי מבנה זה בדיוק שכן תפקידם להכניס לסיפור את תלמידיו של סאֵן דְזָאנְג שהבודהיסטווה גואן יין משכנעת או מדרבנת אותם לפגוש את סאֵן דְזָאנְג ולשרת אותו בדרכו במטרה לכפר על חטאיהם מן העבר.
בפרק 22 בו מופיע התלמיד האחרון, בן החול, גם מופיע הגבול הגאוגרפי, "נהר החול", שעל הנוסעים לחצות על מנת לעבור ל"יבשת" חדשה. פרקים 86-23 מתרחשים בשממה ומכילים 24 אפיזודות באורכים משתנים, כל אחת מאופיינת על ידי מפלצת מכושפת או קוסם מרושע. הרקע לאפיזודות כולל נהרות רחבים שאינם ניתנים לחצייה, הרים בוערים, ממלכה הנשלטת בידי נשים, מאורה של עכבישים מפתים, ותרחישים דמיוניים רבים אחרים. במהלך המסע, ארבעת התלמידים האמיצים חייבים להדוף התקפות של מפלצות שונות ומשונות על אדונם ומורם, סאֵן דְזָאנְג, ולחלצו מאסונות.
הספר מרמז שרוב האסונות הללו הם פרי גורל שנקבע מראש ו/או שתוכננו על ידי הבודהה, שכן למרות שמספר המפלצות התוקפות את הנזיר הוא גדול וכוחן רב, בשום מקרה לא קורה דבר לארבעת הנוסעים. כמו כן מתברר שחלק מהמפלצות הן חיות שמימיות, שהיו שייכות לבודהיסטוות, שנמלטו או שהן חכמים או רוחות טאואיסטיות. לקראת סוף הסיפור יש קטע בו בודהה מורה לקיים את האסון האחרון, שכן שׂוּ'אֵן דְזָאנְג רחוק כדי אסון אחד נוסף על מנת להשלים את שמונים ואחד האסונות הנדרשים על מנת להתמנות כבודהה.