cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של האיטי
תקופת המהפכה
נפוליאון אישר ב־20 במאי 1802 הצעת חוק שלפיה העבדות תישמר במקומות שבהם היא לא בוטלה (מרטיניק, טובגו וסנט לוסיה). העתק סודי של ההחלטה הזו נשלח אל לקלרק, שקיבל אישור להחזיר את העבדות על כנה כאשר יהיה נוח לעשות זאת. באותו זמן חל כרסום נוסף בזכויותיהם של הז'ן דה קולר באמצעות תקנות נוספות. כל התקנות הללו לא פורסמו או הוצאו לפועל בסן-דומנג, אך באמצע הקיץ החלו להגיע למושבה שמועות על כוונתה של צרפת להחזיר את מצב העבדות על כנו. בגידתו של טוסן ופעולות הצרפתים במרטיניק ערערו את מצב שיתוף הפעולה ששרר בין מנהיגים שונים כגון דסאלין, כריסטוף ופטיון. המנהיגים השונים החלו להיאבק בלקלרק כיוון שהיו משוכנעים כי אותו גורל מונח לפתחה של סן-דומנג. המלחמה שפרצה בעקבות האירועים האחרונים הייתה כוחנית מאוד. במקביל לתחילת עונת הגשמים חלה עלייה בתחלואה בקדחת ובמלריה, שפגעו קשות בפולשים. לקלרק עצמו מת מקדחת בנובמבר, ובנוסף לכך מתו ואושפזו אלפי חיילים צרפתים כתוצאה מהמחלות.
כאשר המצב במלחמה החל לנטות לטובת העבדים לשעבר נפוליאון נטש את שאיפתו להשיב על כנה את האימפריה הצרפתית שמעבר לים. המלחמה בין צרפת והממלכה המאוחדת נמשכה גם ב־1803, כאשר הצי המלכותי שולט בימים, והתגבורות והאספקה לא הגיעו בזמן לרושאמבו. נפוליאון החליט להתרכז במלחמה שהתחוללה באירופה, ובאפריל הוא חתם על רכישת לואיזיאנה, הסכם שבו ארצות הברית קנתה מצרפת את הטריטוריה שלה בצפון אמריקה. צבאו של דסאלין הביס את הצבא הצרפתי בפיקודו של רושאמבו באופן סופי בקרב ורטייר שנערך ב־18 בנובמבר 1803.
דסאלין הכריז על עצמאות ב־1 בינואר 1804, וקבע כי האומה החדשה תיקרא בשם הטאיינו של האיטי ("ארץ ההרים"). רוב המתיישבים הצרפתים שנותרו נסו לאחר תבוסת הצבא הצרפתי, וחלקם היגרו ללואיזיאנה או קובה. בניגוד לטוסן, דסאלין היה עוין מאוד כלפי האירופים. בפעולה אחרונה של תגמול הצרפתים הנותרים נטבחו על ידי כוחות הצבא של האיטי. כ־2,000 צרפתים נרצחו בקפ-פרנסיס, 800 בפורט־או־פרנס ו־400 בז'רמי. דסאלין הצהיר כי "אנחנו גמלנו לקניבלים האלה, מלחמה עבור מלחמה, פשע עבור פשע, זעם עבור זעם".
אחת מהחריגות הצבאיות הייתה כוח צבאי של חיילים פולנים שנלחמו לצידו של נפוליאון. חלקם סירבו להילחם בתושבים הילידים, ותמכו בעקרון חירות האדם; למעשה, כ־100 מתוכם אף הצטרפו למורדים. כתוצאה מכך הפולנים הורשו להישאר ולא סבלו מהגורל שהמתין לאירופים אחרים. מאות בודדות מתוך אלפי הפולנים אכן בחרו באפשרות זו. מתוך שאר הפולנים כ־700 חזרו לצרפת, ורבים אחרים אולצו לשרת ביחידות בריטיות לאחר הכניעה. צאצאיהם של הפולנים שנותרו לבסוף בהאיטי חיים בה עד היום.
עצמאות: השנים הראשונות (1804–1843)
תחילה אחז דסאלין בתואר של נשיא האיטי, ראש המדינה החדשה. למרות זאת, בספטמבר 1804 הכריז על עצמו בתור קיסר האיטי ועל הקמתה של מונרכיה חוקתית שבפועל הייתה דיקטטורה בעוד הוא לקח על עצמו את התואר 'ז'אק הראשון, קיסר האיטי'. עם עלייתו לשלטון קבע דסאלין את עיר הנמל פורט-או-פרנס להיות לו לבירה. עם קבלת השלטון, דסאלין אישר את החוקה של 1804. חוקה זו, במונחים של חירויות חברתיות, קראה ל:
שלטונו הדיקטטורי והאכזרי של דסאלין הוביל לעליית ההתנגדות לשלטונו עם הזמן. עיקר ההתנגדות למשטר נבעה מאילי הון ובעלי נחלות שהיו בעבר השחורים המשוחררים בסדר המעמדות שהתקיים במהלך תקופת המושבה הצרפתית. מנהיג האופוזיציה של בעלי הנחלות, אלכסנדר סאבס פטיון (Alexandre Sabès Pétion), החל מרד נגד דסאלין במהלך שנת 1806. דסאלין שלח כוחות להפיל את המרד ומצא את מותו בהתנקשות פוליטית שהתרחשה במאבק שפרץ. לאחר מכן נחלקה השליטה בהאיטי בין אלכסנדר סאבס פטיון ותומכו ואנרי כריסטוף (Henri Christophe).
כריסטוף יצר את מדינת האיטי הסמכותנית בצפון, ופטיון הקים את הרפובליקה של האיטי בדרום. כריסטוף ניסה לשמור על מערכת קפדנית של עבודה וייצור חקלאי הדומה למטעים לשעבר. למרות שבאופן קפדני, לא הונהגה עבדות, הוא כפה שיטה פיאודלית למחצה, שבה כל אדם בעל יכולת נדרש לעבוד במטעים כדי לייצר סחורות למדינה הצעירה. השיטה שלו, אף על פי שהיא מעיקה ללא ספק, הניבה את מירב ההכנסות של שתי הממשלות.
לעומת זאת, פטיון פירק את האחוזות הקולוניאליות לשעבר וחילק את הקרקע לאחזקות קטנות. בגלל העמדה הבינלאומית החלשה ומדיניות העבודה שלה (רוב האיכרים חיו דרך כלכלת קיום), ממשלתו של פטיון הייתה תמיד על סף פשיטת רגל. עם זאת, במשך רוב זמנה, היא יצרה את אחת הממשלות הליברליות והסובלניות ביותר בהאיטי אי פעם. בשנת 1815, בתקופת מפתח במאבקו של בוליבר למען עצמאות ונצואלה, הוא העניק למנהיג ונצואלה מקלט וסיפק לו חיילים ותמיכה חומרית משמעותית. היו לה גם הכי פחות התכתשויות צבאיות פנימיות, למרות הסכסוכים המתמשכים שלה עם הממלכה הצפונית של כריסטוף. אולם ב-1816, לאחר שמצא את נטל הסנאט בלתי נסבל, הוא השעה את בית המחוקקים והפך את תפקידו לנשיא לכל החיים. זמן לא רב לאחר מכן, הוא מת מקדחת צהובה, ועוזרו ז'אן פייר בואייה החליף אותו.
בשנת 1811, הנרי כריסטוף הכריז על עצמו כמלך אנרי הראשון של ממלכת האיטי בצפון והזמין כמה מבנים יוצאי דופן. הוא אפילו יצר מעמד אצולה באופנת המלוכה האירופית. אולם בשנת 1820, נחלש ממחלה ועם ירידה בתמיכה במשטרו הסמכונתני, הוא התאבד בכדור כסף במקום להתמודד עם הפיכה. מיד לאחר מכן, יורשו של פטיון, בואייה, איחד מחדש את האיטי באמצעות טקטיקות דיפלומטיות ושלט כנשיא עד להדחתו ב-1843.
כמעט שנתיים לאחר שבואייה ביסס את השלטון במערב, האיטי פלשה לסנטו דומינגו (הרפובליקה הדומיניקנית של היום) והכריזה על האי כמשוחרר ממעצמות אירופה. ב-30 בנובמבר 1821 הכריז המושל הספרדי חוסה נונייס דה קאסרס, על עצמאותו של מזרח האי, בשם "הרפובליקה של האיטי הספרדית" - "Haiti Español", וביקש לצרפה לפדרציה של רפובליקת קולומביה הגדולה שייסד סימון בוליבר בצפון יבשת דרום אמריקה באותה התקופה. תשעה שבועות לאחר מכן שבו בני האיטי, בראשות ז'אן פייר בואייה, וכבשו את מזרח האי, בהכריזם על איחודו של האי היספניולה תחת שלטון האיטי. בדרך זו הוא השיג את אחדות האי, אשר בוצעה רק לפרק זמן קצר על ידי טוסן לוברטור בשנת 1801. כיבוש הצד הספרדי של בואייה הגיב גם למאבקים פנימיים בקרב הגנרלים של כריסטוף, להם העניק בואייה סמכויות נרחבות ואדמות במזרח.
שליטתה בת עשרים ושתיים השנים של האיטי בשטחו המזרחי של האי היספניולה, זכורה על ידי התושבים כתקופה של משטר צבאי אכזרי, אך המציאות הייתה מורכבת בהרבה. בשנות המלחמה והמהפכה צברה האיטי חוב ענק לגורמי חוץ, ובמיוחד לצרפת, שהיה עליה לשלמו. בתמורה להכרה דיפלומטית מצרפת, נאלץ בואייה לשלם שיפוי עצום על אובדן הרכוש הצרפתי במהלך המהפכה. כדי לשלם על כך, הוא נאלץ להעלות הלוואות בצרפת, מה שהכניס את האיטי למצב של חובות. בויאר ניסה לאכוף את הייצור באמצעות חקיקה, שאושרה ב-1826, אך לבעלי איכרים חופשיים, בעיקר חיילים מהפכנים לשעבר, לא הייתה כל כוונה לחזור לעבודות הכפייה שנלחמו כדי להימלט. עד 1840, האיטי הפסיקה לייצא סוכר לחלוטין, אם כי כמויות גדולות המשיכו לגדל לצריכה מקומית כטאפיה - רום גולמי. עם זאת, האיטי המשיכה לייצא קפה, שדרש מעט גידול וצמח פראי למחצה.
כלכלת האי נסוגה לכלכלה חקלאית בסיסית, ושיטת הפרמאז' הפאודלית למחצה, שהונהגה על ידי דסאלין, ובה חויב כל אדם כשיר לעבוד במטעים כצמית, נותרה בתוקף על אף רצונו של בואייה להכריתה. כדי לנסות ולשפר את המצב, הנהיג בואייה רפורמה אגררית מקפת, לפי תוכנית שתוכננה ונזנחה עוד בימיה הראשונים של המהפכה. המטעים הגדולים חולקו ליחידות קטנות יותר, ותושבי הכפרים הוצמדו ליחידות חקלאיות קטנות, שלהן ניתנו מכסות ייצור.
כדי ליישם שיטה זו, הופקעו אחוזות רבות במזרח האי, ונעשו מאמצים לכפות את ייצורם של מוצרים הניתנים לייצוא. כן ניסה בואייה לכפות שירות צבאי, להגביל את השימוש בשפה הספרדית ולהכרית מנהגים עתיקי יומין כקרב התרנגולים. מאמצים אלו אך הובילו לביסוסה של זהות דומיניקנית נפרדת מזו של בני האיטי (ב"שפה, גזע, דת ומנהגים"). עם זאת, בתקופה זו נפסקה לחלוטין העבדות שזוהתה עד עתה עם חלקו המזרחי של האי.
חוקתה של האיטי אסרה על תושבים ממוצא אירופי להיות בעלים של מקרקעין, והמשפחות הוותיקות, בעלות האדמות, נושלו בכוח מרכושן. גם רכושה של הכנסייה הקתולית, שבני האיטי ראו בה חלק ממנגנון השיעבוד, הופקע. הממשלה הענייה לא הייתה מסוגלת לספק פרנסה לכוחות הכיבוש ששהו בחלקו המזרחי של האי, ואלו חיו ממה שהצליחו להחרים מהאוכלוסייה, לרוב בכוח. העבדים המשוחררים לא ראו בעין יפה את הניסיונות להכריחם לגדל יבולים לייצוא. בעיר סנטו דומינגו עצמה צמחה תנועה לאומית לעצמאות. האי כולו נשאר תחת שלטון האיטי עד 1844, כאשר במזרח קבוצה מקרה האוכלוסייה המקומית הובילה מרד שחילק את האי להאיטי במערב והרפובליקה הדומיניקנית במזרח.
מאבקים פוליטיים (1843–1915)
בשנת 1843, מרד, בראשותו של שארל ריבאייה-הרארד, הפיל את בואייה והקים שלטון פרלמנטרי קצר לפי חוקה חדשה. עד מהרה פרצו מרידות והמדינה הדרדרה לכאוס כמעט, עם סדרה של נשיאים חולפים עד למרץ 1847, כאשר הגנרל פאוסטין סולוק, עבד לשעבר שנלחם במרד של 1791, הפך לנשיא. במהלך תקופה זו, האיטי ניהלה מלחמה נגד הרפובליקה הדומיניקנית ללא הצלחה.
בשנת 1849, תוך ניצול הפופולריות שלו, הנשיא פאוסטין סולוק הכריז על עצמו כקיסר פאוסטין הראשון. שלטון הברזל שלו הצליח לאחד את האיטי לזמן מה, אך זה הגיע לסיומו בפתאומיות בשנת 1859 כאשר הודח על ידי הגנרל פאברה גפרארד.
הממשל הצבאי של גפרארד כיהן בתפקידו עד 1867, והוא עודד מדיניות מוצלחת של פיוס לאומי. בשנת 1860, הוא הגיע להסכם עם מדינת האפיפיור, והחזיר לאומה מוסדות רומא-קתוליים רשמיים, כולל בתי ספר. בשנת 1867 נעשה ניסיון להקים ממשלה חוקתית, אך הנשיאים סילבן סלנב וניסאז' סאג'ה הופלו ב-1869 וב-1874 בהתאמה. חוקה ישימה יותר הונהגה תחת מישל דומינג ב-1874, מה שהוביל לתקופה ארוכה של שלום ופיתוח דמוקרטיים בהאיטי. החוב לצרפת נפרע לבסוף ב-1879, וממשלתו של מישל דומינג העבירה את השלטון בדרכי שלום ליסיוס סלומון, אחד המנהיגים המוכשרים של האיטי. הוא הנהיג רפורמה מוניטרית, עם הקמת הבנק הלאומי של האיטי בשנים 1880–1881, ורנסאנס תרבותי החלה עם פריחה של אמנות האיטי.
שני העשורים האחרונים של המאה ה-19 התאפיינו גם בהתפתחותה של תרבות אינטלקטואלית מהאיטי. יצירות היסטוריה מרכזיות פורסמו בשנים 1847 ו-1865. אינטלקטואלים מהאיטי, בראשות לואי-ג'וזף ג'אנווייה ואנטנור פירמין, עסקו במלחמת מכתבים נגד גל של גזענות ודרוויניזם חברתי שהופיעו בתקופה זו.
החוקה שאושרה בשנת 1867 איפשרה מעברים שלווים ומתקדמים בממשלה שעשו רבות לשיפור הכלכלה והיציבות של האיטי ומצב תושביה. הממשלה החוקתית החזירה את האמון של העם האיטי במוסדות משפטיים. התפתחות תעשיות הסוכר והרום התעשייתיות ליד פורט-או-פרינס הפכה את האיטי, לזמן מה, למודל לצמיחה כלכלית במדינות אמריקה הלטינית. תקופה זו של יציבות ושגשוג יחסיים הסתיימה ב-1911, כאשר פרצה מהפכה והמדינה גלשה שוב לאי-סדר ולחובות.
ארצות הברית חששה במיוחד מתפקידה של הקהילה הגרמנית בהאיטי (כ-200 ב-1910), שהחזיקה בכוח כלכלי לא פרופורציונלי. הגרמנים שלטו בכ-80% מהמסחר הבינלאומי במדינה; הם גם החזיקו והפעילו שירותים, כמו הרציף הראשי וחשמלית בבירה. הקהילה הגרמנית הוכיחה נכונות להשתלב בחברה בהאיטי יותר מכל קבוצה אחרת של זרים לבנים, כולל הצרפתים. חלקם נישאו למשפחות המולטות הבולטות ביותר במדינה, עוקפים את האיסור החוקתי על בעלות על קרקע זרה. הם גם שימשו כמממנים העיקריים של אין ספור המהפכות של האומה, וביפקו אינספור הלוואות - בריבית גבוהה - לפלגים פוליטיים מתחרים.
במאמץ להגביל את ההשפעה הגרמנית, בשנים 1910–1911, מחלקת המדינה של ארצות הברית תמכה בקונסורציום של משקיעים אמריקאים, שהורכב על ידי הבנק הלאומי של ניו יורק, בהבטחת הזיכיון להנפקת מטבעות באמצעות הבנק הלאומי של הרפובליקה של האיטי. שהחליף את הבנק הלאומי הקודם של האיטי כבנק המסחרי היחיד של המדינה ואפוטרופוס של האוצר הממשלתי. בשנת 1914, הנשיא וודרו וילסון השתלט על הבנק הלאומי של האיטי על ידי שליחת נחתים, שהוציאו 500,000 דולר מהעתודות שלו "לשמירה" בניו יורק.
בפברואר 1915 הקים וילברון גיום סם דיקטטורה, אך ביולי, מול מרד חדש, הוא טבח ב-167 אסירים פוליטיים, כולם ממשפחות מובחרות, ונעשה לינץ' על ידי המון בפורט-או-פרינס
שלטון ארצות הברית (1915–1934)
ב-1915 כבשה ארצות הברית את המדינה, בתגובה לתלונות לנשיא וודרו וילסון מבנקים בארצות הברית שהאיטי הייתה בחובות עמוקים אליהם. הם הסבירו את הפלישה בכך שאיטי תיפול בידי האירופים, במיוחד הקיסרות הגרמנית. "אם ארצות הברית לא הייתה לוקחת על עצמה את האחריות, כוח אחר היה עושה זאת", אמר מאוחר יותר מזכיר המדינה רוברט לנסינג, שהחל את כהונתו חודש לפני הכיבוש. השלטון הזר נמשך עד 1934. תושבי האיטי תפסו את הכיבוש כאובדן ריבונות והיו מרידות נגד כוחות ארצות הברית. למרות זאת בוצעו רפורמות.
תחת פיקוחם של מארינס, האספה הלאומית של האיטי בחרה בנשיא פיליפ סודרה דרטיגונאווה. הוא חתם על אמנה שהפכה את האיטי למדינת חסות של ארצות הברית דה יורה, כאשר פקידים אמריקאים נטלו על עצמם את השליטה על הייעוץ הפיננסי, גביית המכס, השוטרים, שירות העבודה הציבורי ושירות הבריאות הציבורי לתקופה של עשר שנים. הכלי העיקרי של הסמכות האמריקנית היה ז'נדרמריה ד'היטי שזה עתה נוצרה, בפיקודו של קצינים מארצות הברית.
בשנת 1917, לדרישת פקידים אמריקאים, האספה הלאומית פוזרה, ופקידים יועדו לכתוב חוקה חדשה, שהוכתבה בעיקר על ידי פקידים במחלקת המדינה של ארצות הברית ומחלקת צי ארצות הברית. מסמך זה ביטל את האיסור על בעלות זרה על קרקע - המרכיב החיוני ביותר בחוק האיטי. כאשר האספה הלאומית החדשה שנבחרה סירבה להעביר את המסמך הזה וניסחה אחד משלה תוך שמירה על האיסור הזה, הוא פוזר בכוח על ידי מפקד הז'נדרמריה סמדלי באטלר. חוקה זו אושרה במשאל עם בשנת 1919, שבו הצביעו פחות מ-5% מהאוכלוסייה. משרד החוץ של ארצות הברית אישר את משאל העם הזה בהנחה ש"האנשים שיצביעו יהיו 97% אנאלפביתים, בורים ברוב המקרים למה הם מצביעים". עסקים מארצות הברית חכרו אלפי דונמים של קרקע למטעים, וחקלאים שימשו כוח עבודה זול במטענים.
ארצות הברית שלט בה במשך 19 שנים. גם לאחר עזיבתם של החיילים בשנת 1934, האיטי שילמה חובות שלה לבנקים בארצות הברית במשך 13 שנים נוספות.
המאבק על הדמוקרטיה (1986 והלאה)
משנת 1986 ועד תחילת 1988 שלטה בהאיטי ממשלה צבאית זמנית תחת הגנרל אנרי נמפי. הבחירות, שהיו אמורות להתרחש בנובמבר 1987, בוטלו, לאחר שנרצחו ביום הבחירות בין 30 ל־300 מצביעים. לאחר מספר חודשים, ב־1988, נערכו בחירות מחודשות, שהוחרמו על ידי רוב מוחלט של האוכלוסייה. אחוז ההצבעה עמד אז על 4%. בבחירות בשנת 1988 מונה פרופסור לסלי מניגט לנשיא, אך לאחר שלושה חודשים הודח על ידי הצבא.
בבחירות בשנת 1990 קיבל ז'אן-ברטראן אריסטיד 67% מהקולות, וכך מונה לנשיא האיטי החדש. המדיניות הקיצונית של אריסטיד ואלימות חבורות תומכיו הבהילו רבים מהאליטה במדינה, ובספטמבר 1991 הוא הופל בהפיכה. בהפיכה מתו מאות אנשים, ואריסטיד נאלץ לגלות, לאחר שחייו ניצלו על ידי התערבות בינלאומית. לאחר ההפיכה, מונה ראול סדרס לנשיא. אריסטיד האשים את ארצות הברית בתמיכה בהפיכה. בתגובה להפיכה, הטיל האו"ם סנקציות על האיטי.
על פי הערכות, 3,000–5,000 האיטים נהרגו בתקופת השלטון הצבאי בין השנים 1991–1994. עקב ההפיכה ועקב השלטון הצבאי, האיטים רבים ברחו לארצות הברית. משמר החופים של ארצות הברית עצר או הציל 41,342 האיטים בשנים 1991 ו־1992, רובם הוחזרו להאיטי. ב־16 בפברואר 1993 טבעה המעבורת ההאיטית נפטון, ואיתה כ־700 נוסעים. יוזמות שונות לסיום המשבר הפוליטי באמצעות שיקום שליו של הממשלה שנבחרה בחוקה נכשלו. בשנת 1994 נפל השלטון הצבאי, ואריסטיד נבחר לנשיא האיטי.
בבחירות הכלליות שנבחרו בשנת 1995 ניצח אריסטיד את רנה פרבאל. בשנת 1996 נגמרה כהונתו של אריסטיד ופרבאל מונה במקומו. תקופת כהונתו של פרבאל הייתה אמורה להיגמר בשנת 1999, אך הממשלה לא הצליחה לארגן בחירות, עד שנת 2000. בחודש מאי בשנת 2000 התקיימו בחירות כלליות בהאיטי. בבחירות הצביעו כ־60% מבעלי זכות ההצבעה בהאיטי. לאחר שבסבב הראשון אף מתמודד לא קיבל את רוב הקולות, נערך סבב שני, בין אריסטיד לפרבאל. בסבב השני, זכה אריסטיד במעל 90% מהקולות. לשכת הצירים סירבה לקבל את התוצאה או להכיר באריסטיד כנשיא.
ב־7 ביולי 2021 נרצח נשיא האיטי ז'ובנל מואיז בהתנקשות קבוצת חמושים בביתו. בשנים אלו דווחו מאות רבות של מקרי חטיפות שביצעו קבוצות חמושים. בחודשים שלאחר מכן הראו מספר חיכוכים של גורמים שונים מהאיטי מול ארצות הברית, כאשר נבלמה בכוח כניסתם של עשרות אלפי פליטים מהאיטי שהגיעו לכיוון גבול ארצות הברית וכאשר בוצעה חטיפה מתוקשרת של אחת מקבוצות המסיונרים האמריקאיות הפעילות במדינה.
על רקע רצח הנשיא ביולי 2021, נקבע לשנת 2022 משאל עם חוקתי שיביא למספר שינויים בנושא משרת ראש הממשלה, הסנאט, שיטת הבחירות וכהונתו של הנשיא.
אחרי שראש הממשלה אריאל הנרי הכריז כי המדינה לא תממן עוד סובסידיות לרכישת דלק, חסם ארגון הפשע "משפחת G9 ובעלי הברית", המאגד תחתיו יותר מ-12 כנופיות, את הגישה למסוף הדלקים הגדול ביותר בהאיטי ודרש שהנרי יתפטר. מועצת הביטחון של האו"ם הצביעה בסוף השבוע פה אחד בעד החלטה הקובעת משטר חדש של סנקציות נגד כנופיות אלה.
רעידות אדמה במאה ה-21
ב-6 באוקטובר 2018 התרחשה רעידת אדמה בעוצמה של 5.9 לפי סולם מגניטודה לפי מומנט, בסמוך לעיר פור-דה-פה. רעידת האדמה הרסה מעל ל-350 בתים, פגעה במעל 7300 בתים, הרגה 17 אנשים ופצעה 427.
ב-14 באוגוסט 2021 התרחשה רעידת אדמה בעוצמה של 7.2 לפי סולם מגניטודה לפי מומנט. רעידת האדמה הרגה מעל 2000 איש ופצעה מעל 12,000 איש.
ג'ורג' לינקולן רוקוול
ג'ורג' לינקולן רוקוול (9 במרץ 1918 - 25 באוגוסט 1967) היה מנהיג פוליטי נאו-נאצי והיה מייסד ומנהיג המפלגה הנאצית האמריקאית.
רוקוול שיבח במספר הזדמנויות את קנצלר גרמניה, אדולף היטלר, והתייחס אליו כ"המושיע הלבן של המאה העשרים". לינקולן היה מכחיש שואה וטען כי מרטין לותר קינג היה כלי של יהודים קומוניסטים שרצו לשלוט בגזע הלבן. מלבד זאת, הוא האשים את התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח בבגידה במדינה וראה באפרו-אמריקאים גזע פרימיטיבי שיש לגרש מארצות הברית וליישב מחדש במדינה אחרת באפריקה.
ב-25 באוגוסט 1967 רווקוול נרצח בסמוך לביתו שמחוז ארלינגטון שבוירג'יניה. רוצחו היה ג'ון פטלר, חבר לשעבר של המפלגה הנאצית האמריקאית שגורש על ידי רוקוול בטענה כי הוא בעל "נטיות בולשביקיות".
חיים מוקדמים
רוקוול נולד בבלומינגטון שבאילינוי, בנם הראשון של ג'ורג' לאבג'וי רוקוול וקלייר רווקול. אביו היה ממוצא אנגלי-סקוטי ואימו הייתה ממוצא גרמני-צרפתי. הוריו התגרשו כשהיה בן שש. רוקוול למד בתיכון אטלנטיק סיטי שבאטלנטיק סיטי והגיש מועמדות לאוניברסיטת הרווארד כשהיה בן 17, אך בקשתו נדחה. בסופו של דבר הוא נרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת בראון, אך בשנתו השנייה נשר מהלימודים והחל לשרת בצי ארצות הברית.
שירות צבאי ותחילת קריירה
רוקוול העריך והעריץ את הסדר והמשמעת של הצי. הוא למד בבתי ספר לטיסה במסצ'וסטס ובפלורידה. לאחר שסיים את הכשרתו כטייס הוא נשלח להילחם במערכה באוקיינוס האטלנטי ובמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, בעיקר בתפקידי הובלה והדרכה.
ב-24 באפריל 1943 התחתן עם ג'ודית' אולטמן, סטודנטית שהכיר בזמן שלמד באוניברסיטת בראון. לזוג היו שלוש בנות, אך רוקוול לא הסתדר עם חמיו וחמותו. הוא האשים אותם שהם לא גידלו את ג'ודית' להיות אישה "צייתנית בהתאם לדמותה של האישה המושלמת". נישואיו עם ג'ודית' היו מלאים בוויכוחים אלימים, ובלפחות אחד מהם הוא הכה אותה.
לאחר שהמלחמה הסתיימה עבד רוקוול כמעצב שלטים. ב-1946 הוא החל ללמוד אומנות במכון פראט שבברוקלין, ניו יורק. הוא ורעייתו עברו לניו יורק כדי שיכול ללמוד בפראט. הוא סיים את הלימודים ואף זכה בפרס עם תגמול כספי של כ-1,000 דולרים עבור פרסומת שעיצב לחברה האמריקנית לסרטן. עם זאת רווקול עזב את פראט לפני שסיים את שנתו האחרונה, ועבר למיין כדי להקים סוכנות פרסום משלו.
ב-1950 חזר רוקוול לצבא ולחם במלחמת קוריאה. לאחר שחזר מקוריאה הוא עבר לסן דייגו עם אשתו ובנותיו, ושם אימן טייסים מחיל הנחתים. בד בבד עם עבודתו זו החל רווקול להעריץ את אדולף היטלר ואת האידאולוגיה הנאצית ולתמוך בהם, והכחיש את השואה. כמו כן רווקול הושפע מעמדתו של הסנאטור ג'וזף מקארתי נגד קומוניזם, ומעמדתם של איש העסקים הנרי פורד ושל הטייס צ'ארלס לינדברג נגד יהודים.
בנובמבר 1952 הועבר רוקוול לאיסלנד, ושם הפך לטייס F8F ברקט ונהיה מפקד טיס. מכיוון שלא הורשה למשפחות המקומיות להתרועע עם האמריקאים שהוצבו במקום או עם משפחותיהם, נשארו אשתו ובנותיו עם אימה של ג'ודית' ברוד איילנד. שנה לאחר שרוקוול עבר הגישה ג'ודית' בקשת גירושים ממנו, והשניים התגרשו לבסוף. לאחר מכן הכיר רוקוול את מרגרט טורה הלגרימסון, שהייתה אחייניתו של ראש ממשלת איסלנד לשעבר. הם החלו לצאת וב-3 באוקטובר 1953 נישאו. ירח הדבש שלהם היה בברכטסגאדן, ששם שכן בעבר הברגהוף, ביתו הפרטי של היטלר. לרווקול ולהלגרימסון היו שלושה ילדים. ב-1957 נסע אביה של הלגרימסון לארצות הברית כדי להחזיר את בתו, לאחר שנודע לו כי חתנו הוא אחד "הפעילים הגזעניים ביותר בארצות הברית". בעקבות זאת התגרשה הלגרימסון מרוקוול.
פעילות פוליטית מוקדמת
לאחר שעבר להתגורר בוושינגטון די. סי. ב-1955, הוא הפך קיצוני יותר ויותר. שלוש שנים אחרי שעבר לעיר פגש רוקוול את הרולד נואל ארוסמית' ג'וניור, גבר עשיר ואנטישמי. ארוסמית' סיפק לרווקול בית דפוס וציוד הדפסה.
המפלגה הנאצית האמריקאית
במרץ 1959 הקים רוקוול את "האיחוד העולמי של הנציונל-סוציאלסטיים החופשיים". בדצמבר אותה שנה שונה שם הארגון למפלגה הנאצית האמריקאית, ומטה המפלגה שכן בביתו של רוקוול. שנה לאחר מכן, בעקבות פעילותו הפוליטית השנויה במחלוקת, שחרר חיל הים את רוקוול מהחיל. פיטוריו גררו דיון ציבורי נרחב בעניין. הגם ששוחרר באופן מכבד, רוקוול טען שהוא נזרק מהצי והאשים את היהודים בפיטוריו.
כדי למשוך תשומת לב, ערך רוקוול עצרת ב-3 באפריל 1960 במול ונאם במשך שעתיים. עצרת שנייה תוכננה להיערך בכיכר יוניון שבניו יורק אך ראש העיר, רוברט פ' וגנר הבן, סירב להעניק לו אישור לערוך אותה. רוקוול החליט לערער על ההחלטה לבית המשפט העליון של ניו יורק. בבית המשפט ראיין אותו העיתונאי ריס שונפלד, ואמירותיו האנטישמיות באותו מעמד יצרו מהומה שחייבה שוטרים ללוותו לבית המשפט. בסופו של דבר התקבל ערעורו של רוקוול, אך הרבה אחרי המועד שבו תכנן לערוך את העצרת. עצרת נוספת, שתוכנה ל-4 ביולי 1960, נערכה במול ובה התעמתו רוקוול ואנשיו עם המון זועם שבא להפגין נגד העצרת. לאחר המהומות המשטרה עצרה את רוקוול ושמונה מחברי מפלגתו. רוקוול דרש להישפט כנהוג, אך הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי בתוך פחות משבועיים ונמצא כשיר לעמוד לדין. בהשראת החוויה בבית החולים כתב רוקוול מדריך לבריחה מבית חולים פסיכיאטרי.
בספטמבר 1962 העניק רוקוול לאחד מחבריו מדליה משום שהכה את מרטין לותר קינג בפניו.
מותו
ב-25 באוגוסט 1967 נורה רוקוול למוות בעת שעזב מכבסה בארלינגטון שבוירג'יניה, מטרים ספורים מביתו. הרוצח היה ג'ון פטלר, שאותו גירש רוקוול מהמפלגה במרץ 1967 בטענה כי ניסה להחדיר רעיונות מרקסיסטיים לפרסומיה. פטלר הורשע ברצח בדצמבר 1967 ונידון לעשרים שנות מאסר. הוא נשא שמונה שנות מאסר ושוחרר על תנאי. שנה לאחר ששוחרר הורשע פטלר בהסגת גבול ובהחזקת מריחואנה.
שוקולד (ליצן)
שוקולד, שוקולא או מסייה שוקולא (בצרפתית: Monsieur Chocolat או Chocolat, היה שם הבמה של רפאל, שנודע בשנותיו האחרונות כרפאל פדייה (Rafael Padilla), (נולד בסביבות 1868, קובה - ונפטר ב-4 בנובמבר 1917 בורדו, צרפת) שוקולד היה ליצן שכיכב בקרקס ובמועדוני הלילה של פריז בימי הבל אפוק.
שוקולד הופיע בכמה סרטים של האחים לומייר, ונמנה עם השחורים הראשונים שכיכבו בפרסומות.
ילדות וצעירות
רפאל נולד בקובה, שהייתה מושבה ספרדית, ייתכן בין השנים 1865–1869. נולד ככל הנראה כעבד, מכיוון שלידתו לא נרשמה ובשנת 1870 שחררה ספרד את כל העבדים שנולדו אחרי 17 בספטמבר 1869.
עד היום לא ידוע מיהם הוריו הביולוגיים ולא היה לו שם משפחה. לאחר מותו נרשם בשם המשפחה הספרדי פאדייה. במהלך חייו נודע רפאל בשמות שונים כגון רפאל דה ליוס (De Leios) או רפאל פטודוס (Patodos).
הוא גודל על ידי אשה אפרו-קובנית, בפרבריה העניים של הוואנה אשר מכרה אותו כילד ליזם ספרדי ממוצא אינדיאני בשם פטריסיו קסטאניו קאפטיו (Castaño Capetillo), תמורת 18 אונקיות זהב, כדי לשמש כמשרת לאמו, אז ככל הנראה הביא קאפטיו את רפאל לבית משפחתו בכפר סופוארטה שבארץ הבסקים. אף על פי שבאירופה העבדות הייתה אסורה, יחסו של קסטאניו לרפאל היה כאל עבד. בפני הרשויות הוא נרשם כ"משרת" והוא לא זכה לשום חינוך, נשלח ללון באורוות וסבל מהשפלות מצד הכפריים.
בסביבות גיל 14–15 נמלט רפאל מבית אדוניו, יש אומרים, אחרי שאיכרים או אולי בנות הבית רצו "להלבין" את עורו בעזרת מברשת סוסים. הוא עבד במחצבות בעיר בילבאו כסוור בנמל, כזמר רחוב, רקדן בבתי הקפה וכסבל בתחנת הרכבת. יום אחד בשנת 1884 פגש רפאל בבר בבילבאו את טוני גרייס, ליצן נווד בריטי שהתרשם מנתוניו הפיזיים ומכישוריו כרקדן והעסיק אותו כעוזרו ומשרתו תמורת אוכל ומקום לינה ותגמול כספי קטן. גרייס כיכב באותה תקופה בקרקס פרייס במדריד יחד עם השולייה והעוזר שלו, הליצן הפורטוגזי טוניטו (לימים ידוע כ"טוניטוף"). הוא העניק לרפאל את שם הבמה "שוקולד" ושילב אותו בכמה ממופעיו. כך, למשל, בפרודיות של מופעי מינסטרלים מארצות הברית. אולם גרייס לא השקיע הרבה בחינוכו ורפאל הרגיש מתוסכל וברח מגרייס מספר פעמים.
התחלת הקריירה
רפאל התחיל להופיע כפעלולן לצידו של גרייס, באוקטובר 1886 בפריז, במסגרת "הקרקס החדש" של ז'וזף אולייר (Oller). הופעתם הבכורה של גרייס, שוקולד ושל טוניטו ב"קרקס החדש" הייתה במערכון "מאלף הסוסים" (Maître de Manège) שבו שנייהם, מכוסים קנווס, גילמו סוס, כששוקולד שיחק את החלק האחורי של הסוס. בשנת 1888, אחרי תקרית שבו שפך רפאל רוטב, בטעות, על שמלת אשתו של גרייס בעת טקס טבילה של בנם, גרייס פיטר אותו.
ליצן אחר, ג'ורג' פוטיט, שכנע את המנהל החדש של הקרקס, ראול דונוואל, להעסיק את שוקולד בלי גרייס, באולם החדש של הקרקס שברחוב סנט אונורה. כישוריו בריקוד ובפנטומימה זכו גם להערכתו של הרקדן, הכוריאוגרף והפנטומימאי אנרי אגוסט. המופע הראשון של שוקולד "חתונתו של שוקולד" זכה להצלחה גדולה. המופע רץ למשך חמש שנים, עם צוות שכלל גם את הליצנים פייראנטוני, קרסטרן וג'רונימו מדראנו. בסוף המופע כל המשתתפים קפצו למים. פנטומימה על מים התאפשרה על ידי אולם חדשני של הקרקס הכולל בריכה.
שוקולד כיכב גם במופע "En Selle pour la Revue" (באוכף למען הרביו), מופע רביו ופנטומימה, יצירה מאת סירטאק (גבריאל אסטרוק) ואַלוי (ארמן לוי). כמו כן הופיע ב"היפודרום".
באותן שנים מצא "שוקולד" את אהבת חייו, מארי גרימלדי לבית אקה (Hecquet) (1866–1925), אישה נשואה ואם לשני ילדים, שהתגרשה מבעלה בשנת 1895 כדי לחיות עם הליצן הקובני, ללא קשר נישואים רשמי. רפאל גידל את בנה, אז'ן גרימלדי כמו את בנו. נולדה להם גם בת, סוזן שמתה בילדותה.
הצמד "פוטיט ושוקולד"
בשנת 1895 מיוזמתו של ראול דונוואל, המנהל החדש של "הקרקס החדש" ,צורף רפאל לליצן אנגלי בשם ג'ורג' פוטיט כצמד ליצנים. השניים פעלו בצוותא למשך 15 שנה במופעים קומיים קרקסיים, שגולת הכותרת שלהם הייתה המופע הבורלסקי "וילהלם טל". ההצגה התבססה במידה רבה על תפקידו של שוקולד כשחור "שעיר לעזאזל" ילדותי וטיפש המקבל מכות, בהתאם לסטריאוטיפים על שחורים הנפוצים בקרב הקהל הלבן. מצד שני, נכנס תפקידו לקטגוריה של הליצנים הקרויים "אוגוסט", הלבושים בדרך כלל באדום והעומדים בניגוד לליצנים הידועים כ"ליצנים לבנים", הלבושים בלבן. שוקולד כשלעצמו היה לבוש בדרך כלל בז'קט אדום, נעל נעליים נוצצות, גרבי משי, אברקיים מסאטן, עניבה לבנה וכובע צילינדר על ראשו. לפעמים חבש גם כובע באולר או רבע קש. עם זאת עשה שוקולד מאמצים להיאבק בסטריאוטיפ, לשכלל את מיומנויותיו ולגוון את תפקידיו. בשנת 1901 הפך לפופולרי ביטויו "je suis Chocolat" - "אני שוקולד" במובן של "אכלתי אותה".
הסופר ז'אן קוקטו נזכר ב-"בדיוקנאות מזכרת" Portraits souvenir (1984):
בשנת 1905 הקרקס החדש לא חידש את החוזה עם השניים. שיא הקריירה של הצמד התרחש לעומת זאת במופעי הרביו של המועדון פולי ברז'ר עד שה"מספרים" שלהם הפכו למיושנים ולא עמדו בתחרות. מאמריקה הגיעו לצרפת גיבורי תרבות שחורים נוספים כמו רקדני ריקודי ה-Cake walk.
בשנת 1909 חזר הצמד לקרקס החדש עם המופע "Chocolat aviateur" (שוקולד טייס) של אנרי מורו. הצגת הבכורה ב-30 באוקטובר 1909 זכתה להצלחה. ב-19 בנובמבר בכתבה של הסופר והעיתונאי פייר מיל בעיתון "טיימס" בלונדון נכתב בטעות ששוקולד מת. למחרת תיקן העיתון את הטעות ופרסם מכתב מאת רפאל, עליו הופיע באופן מוזר התאריך 17 בנובמבר: ב-1910 פוטיט ושוקולד נפרדו כשאנדרה אנטואן, מנהל תיאטרון אודיאון, בחר בפוטיט עבור תפקיד הליצן במחזה "רומיאו ויוליה". הם הודיעו על פרידתם בפני הקהל:
שנותיו האחרונות
אחרי פרידתם המשיכו שוקולד ופוטיט את דרכם לבדם. שוקולד חיפש את פרנסתו כשחקן וב-1910 פנה לפירמן ז'מייה, מנהל התיאטרון אנטואן, לשחק את התפקיד של משה במערכון מאת אדמון גירו. אולם לא שלט טוב בשפה הצרפתית והתקשה לדקלם טקסטים ארוכים. עם זאת הועסק באותה שנה בקרקס מטרופול ב"רביו בורלסק" מאת פוטיט ,זה חיקה את קרולין אוטרו. חזר כליצן יחד עם בנו המאומץ אז'ן גרימלדי (1891–1934) במופע "טאבלט ושוקולד" בשנות ה-1920 השיג אז'ן הצלחה מסוימת כליצן וב-1921 הופיע במופעים לשעבר של אביו, יחד עם בנו של ג'ורג' פוטיט. שוקולד עשה סיורים באזורי הספר, התחיל להופיע בפני ילדים בבתי חולים והיה על ידי כך אחד מחלוצי הליצנות הרפואית (גלותרפיה). אחרי מות בתו משחפת בגיל 19, שקע שוקולד באלכוהוליזם ודיכאון. עבד בחלק מלהקת הקרקס ראנסי. בעת סיור מופעים עם להקה זו, יחד עם ג'ורג' פוטיט ועם בוב או'קונור, נפטר שוקולד באופן פתאומי בחדרו במלון בעיר בורדו מהתקף לב, בגיל 49. הובא לקבורה בבית הקברות הפרוטסטנטי של בורדו, כשנרשם בשם "רפאל פאדייה".
פילמוגרפיה
מצלם את המערכון "וילהלם טל" שהוצג בקרקס החדש. מקום ההפקה היה הסטודיו של הצייר אנרי מנסייה ברחוב פטי ברובע התשעה עשר של פריז. אחרי שהוצג בפני מועצת המנהלים של מוזיאון גרוון ב-13 במאי 1896, הוקרן בפני קהל בין אוגוסט 1896 למרץ 1900. המוזיקה הולחנה ונוגנה בזמן אמת בעת ההקרנה על ידי הפסנתרן גסטון פולן (Paulin).
הסדרה "פוטיט ושוקולד" של האחים אוגוסט ולואי לומייר כללה שישה סרטוני ראינוע: "מתאגרפים" (Boxeurs), "לוליינים על הכיסא" (Acrobates sur la chaise), "כיסא נדנדה" (Chaise en bascule), "וילהלם טל" (Guillaume Tell), "השוטר" (Le policeman) ו"מותו של שוקולד" (La mort de Chocolat).
Phono-Cinéma-Théâtre - סרטונים של קולנוע של פול דקוביל (Paul Decauville) כללו את L'Entrée des échasses (כניסת הקביים) ו-Guillaume Tell (וילהלם טל) - זה היה המופע הראשון של קולנוע מדבר.
איקונוגרפיה
דמויותיהם של פוטיט ושוקולד שימשו למודעות פרסום - לשוקולדים של פליקס פוטן, לצמיגים של חברת מישלן וכו'. הופיעו גם בפרסומות עבור Le Bon Marché ("לה בון מארשה") - בקטעים מתוך המערכונים Les Petits bouts de bois (חתיכות העץ הקנטות), La Soustraction (החיסור), Le Sourd-muet (החרש -אילם), La Corrida (הקורידה), C'était pour rire (זה היה בצחוק).
מאיר פרינסטיין
מאיר פרינסטיין (באנגלית: Myer (or Meyer) Prinstein נולד כ-Mejer Prinsztejn ; 22 בדצמבר 1878 – 10 במרץ 1925) היה אתלט אמריקאי-יהודי ממוצא פולני, אלוף אולימפי בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת ושיאן עולם בקפיצה לרוחק. זכה במדליות זהב בשלוש אולימפיאדות שונות.
קורות חיים
פרינסטיין נולד בשצ'וצ'ין, פולין להורים ממוצא רוסי-פולני. ב-1883 משפחתו היגרה לניו יורק ולאחר זמן קצר עברה לגור בסירקיוז, שם גדל. הוא בן שלישי מתוך תשעה אחים (חמש בנות וארבעה בנים). אביו היה אופה ובעל מכולת. הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת סירקיוז, שבה שימש כקפטן נבחרת האתלטיקה.
שיא עולם
ב-11 ביוני 1898 בתחרות שנערכה בניו יורק קבע פרינסטיין בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 7.235 מטר. שבוע לאחר מכן שיאו נישבר על ידי ויליאם ניובורן מאירלנד. השיא נישבר לאחר שנה על ידי אלווין קריינזלין מארצות הברית. ב-28 באפריל 1900 בתחרות שנערכה בפילדלפיה הוא קבע שיא עולם חדש נוסף של 7.50 מטר. שיא זה נישבר לאחר 4 חודשים על ידי פיטר אוקונור מאירלנד.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת פריז (1900) זכה פרינסטיין במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אולימפי חדש של 14.47 מטר, לפני בני ארצו ג'יימס קונולי (13.97 מטר) ולואיס שלדון (13.64 מטר) ובמדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.175 מטר (אותה קבע במוקדמות ולא השתתף בגמר בגלל שהיא נערכה ביום ראשון), אחרי קריינזלין (7.185 מטר) ולפני פטריק ליהי מבריטניה (6.95 מטר). בינו לבין קריינזלין היה הסכם לא כתוב שלא להתחרות ביום ראשון אך קריינזלין בכל זאת התחרה ושיפר את תוצאתו מהמוקדמות ולכן ניצח בתחרות. התנהגותו זו עוררה את כעסו של פרינסטיין שכנראה תקף והכה את קריינזלין. באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה פרינסטיין בשתי מדליות זהב, בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.35 מטר והגן על תוארו, לפני בני ארצו פרדריק אנגלהרט (13.90 מטר) ורוברט סטנגלנד (13.36 מטר) ובקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 7.34 מטר, לפני בני ארצו דניאל פרנק (6.89 מטר) וסטנגלנד (6.88 מטר). בנוסף, הוא סיים במקום חמישי בריצת 60 מטר, חמישי בריצת 400 מטר ובמקום 11 בריצת 100 מטר.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה פרינסטיין במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.20 מטר, לפני שיאן העולם אוקונור (7.025 מטר) ובן ארצו הוגו פרנד (6.96 מטר) והגן על תוארו. בנוסף, הוא סיים במקום 11 בלבד בקפיצה משולשת בתוצאה של 12.270 מטר ובמקום 29 בריצת 100 מטר. אוקונור מחה על כך שהשופט היחידי בתחרות, מת'יו הלפין, היה המנהל של הנבחרת האמריקאית, אך מחאתו נדחתה.
פרינסטיין פרש מתחרויות בשנת 1906. הוא התמחה בעריכת דין. ואחר כך היה לאיש עסקים. הוא נפטר ב-10 במרץ 1925 בבית חולים הר סיני שבניו יורק.
הנדל ליברמן
חנוך הֶנְדֶל ליברמן (במקור פוּטֶרְפַס; י"ג בניסן ה'תר"ס, 29 במרץ 1900 – י"ג באדר ה'תשל"ו, 15 במרץ 1976) היה צייר חסיד חב"ד, אחיו של המשפיע הרב מנחם מנדל פוטרפס. ליברמן הרבה לתעד בציוריו את חיי החסידים בשטעטל. היה מקורב למשפחת אדמו"רי חב"ד ודמות בולטת בשכונת קראון הייטס, בה היה מוכר בכינוי "דוֹד הנדל".
ביוגרפיה
נולד בפלשניץ שבבלארוס למנחם מנדל פוטרפס (האב). למד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ' ובאוניברסיטה במחלקת אמנות. בעת מלחמת העולם השנייה איבד את אשתו ושתי בנותיו בשריפה שפרצה בביתו.
ב-1946 שינה את שמו לליברמן בדרכון מזויף וברח לארצות הברית.
ליברמן קיבל הוראות שונות מרבו הרבי מלובביץ' בנוגע לציוריו.
יצירותיו
תערוכות מציוריו של ליברמן מוצגות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, בגלריית טייט בלונדון ובמספר מוזיאונים בפריז. בעבר הוצגו תערוכותיו גם בבית ציוני אמריקה בתל אביב ועוד.
השפעה
דמותו היא אחת מדמויות הפולקלור של חב"ד, המציגה חסיד זקן וחשוב שאיבד את כל ילדיו בשואה, אחיו של המשפיע מנחם מנדל פוטרפס, המעוטר בזקן ארוך - ולצד זאת צייר מצליח.
ליברמן היה ממנחילי סוגת הציור החסידית האותנטית המתעדת את חיי החסידים בשטעטל במזרח אירופה. אחד מגדולי הציירים של חסידות חב"ד היה תלמידו של ליברמן ומי שגדל על ציוריו, זלמן קליינמן.
בקראון הייטס ובקהילת חב"ד היה מוכר בכינוי "פיטר הנדל" (דוד הנדל). על שמו נקרא הרכב מוזיקת רוק אמריקאי בשם "דוד הנדל".
מעבורת החלל אנדוור
מעבורת החלל אנדוור (באנגלית: Endeavour, כינוי מקצועי: OV-105, גם בכתיב: אֶנדֶבֶר), היא המעבורת החמישית והאחרונה אותה בנתה נאס"א לתוכנית מעבורות החלל. לפעמים מייחסים לה את הכינוי "התינוקת של צי המעבורות" ("the baby of the shuttle fleet"), מפני שהיא הצעירה ביותר מבין כל המעבורות.
היסטוריה
הקונגרס האמריקאי אישר את בנייתה בשנת 1987 כדי שתמלא את מקומה של הצ'לנג'ר, שהתפוצצה באסון בשנת 1986. לבנייתה השתמשו בחלקי החילוף של מעבורת החלל דיסקברי ומעבורת החלל אטלנטיס. בניית האנדוור הייתה עדיפה כלכלית מאשר להתאים מחדש את מעבורת החלל אנטרפרייז למשימות.
נחל בזלת
נַחַל בַּזֶּלֶת הוא יובל של נחל דליות. הנחל קצר יחסית אך מוביל כמות נכבדה של מים בתקופות הגשמים. ראשיתו למרגלות גבעת אורחה והוא זורם מערבה דרומית ליונתן. מרבית מימיו נאגרים במאגר דבש (המכונה גם "מאגר בזלת"), בסמוך לכביש 808, ומקצתם ממשיכים לנחל דליות, ומשם לכנרת. מעט לפני המפגש עם נחל דליות מפל קטן, מפל בזלת.
מעבורת החלל אנדוור
היסטוריה
המעבורת נקראת על שמה של אה"מ "אנדוור", ספינתו המפורסמת של מגלה הארצות הבריטי ג'יימס קוק (ומסיבה זו מאוית שמה באיות הבריטי המקורי, ולא באיות המקובל בארצות הברית - Endeavor), ושמה של המעבורת התקבל בתחרות ארצית שבה השתתפו גם תלמידים מבתי ספר יסודיים וחטיבות הביניים.
נחל בזלת
קטע הנחל שממערב לכביש 808 מצוי בתחום שמורת יהודיה.
מעבורת החלל אנדוור
היסטוריה
במשימתה הראשונה, נתפס לוויין התקשורת INTELSAT VI, תוקן והוחזר למסלול בפעם השנייה. בשנת 1993 היא ביצעה את התיקון הראשון בטלסקופ החלל האבל. בשנת 1997 הושבתה זמנית לשם שיפור החומרה שכללה התקנת מנעל אוויר חדש. בדצמבר 1998 נשאה את החלק הראשון של תחנת החלל הבינלאומית.
בשנת 2003 הושבתה בשנית להתאמה ושדרוג חלקים למשימות בעתיד, השבתה זו הסתיימה בסוף שנת 2006.
טיסות
מעבורת החלל אנדוור ביצעה 25 טיסות, הייתה 296.35 ימים בחלל, השלימה 4,671 הקפות וגמאה לא פחות מ-197,761,262 ק"מ.
מיסוי הכנסה משכר דירה
תקבולי שכר דירה שמקבל נישום הם הכנסה שחלים עליה כללי מיסוי. בחלק מהמדינות הכנסה זו פטורה ממס, באחרות המקבל חייב בדיווח בלבד, מדינות מסוימות ממסות את ההכנסה מס מלא וחלקן אף מחייבות את המשלם לנכות מס במקור ולהעבירו לרשויות המס.
חוקי המס במדינות שונות מסווגים באופן שונה את סוג ההכנסה, ועל פי הסיווג נקבע שיעור המס שיש לשלם. מדינות רבות אינן עושות הבחנה בין הכנסה רגילה להכנסה מדמי שכירות, ועל כן, ההכנסה מתווספת לכל שאר ההכנסות וממוסה בהתאם. מדינות אחרות, כמו ישראל, מפרידות בין סוגי הכנסות וקובעות שיעורי מס שונים להכנסות ממקורות שונים.
מיסוי דמי שכירות בישראל
בישראל, תקבולי דמי שכירות במסגרת עסקו של המשכיר הם הכנסה החייבת במס הכנסה ככל הכנסה עסקית. תקבולי דמי שכירות על ידי יחיד מהשכרת דירה בישראל שלא במסגרת עסקו אף הם בגדר הכנסה חייבת, אך חלים עליהם מסלולי מיסוי מופחת, שנוצרו על מנת לעודד השכרתן של דירות.
בהתאם להוראות סעיף 2(6) לפקודת מס הכנסה נקבע כי דמי שכירות שהפיק תושב ישראל שמקורם באחוזת בית, בקרקע או בבניין תעשייתי הם הכנסה חייבת.
הכנסות בישראל
שכר דירה המתקבל על ידי יחיד מהשכרת דירה למגורים בישראל שלא במסגרת עסקו, אף הוא בגדר הכנסה חייבת, אך חלים עליו מסלולי מיסוי מופחת, שנוצרו על מנת לעודד השכרתן של דירות. מסלולים אלה הם:
מסלול פטור
הפטור מתשלום מס על הכנסות פסיביות משכר דירה למגורים מונהג משנת 1990. המטרה הראשונית של החוק הייתה לעודד בעלי דירות מגורים שאינן משמשות למגורי בעליהן להשכיר את הדירות וכך לגרום להיצע גדול יותר של דירות מגורים להשכרה ולהקל על מצוקת הדיור שנוצרה בעקבות גלי העלייה בשנות ה־90. אמנם מתן הפטור גורם לאובדן הכנסות למדינה בגובה מאות מיליוני שקלים בשנה, אך הוא מסייע לשכבות החלשות, לעולים חדשים ולזוגות צעירים בהשגת דירות להשכרה. בראשית שנות ה-2000 היה ניסיון לבטל בהדרגה את מסלול הפטור, במסגרת תוכנית חומת מגן כלכלית, אך בסופו של דבר הפטור נותר על כנו תוך הקטנת התקרה הפטורה - בשנת 2005 התקרה ירדה ל-75% מסכומה לשנת 2004 ובשנת 2006 ל-50% מסכום התקרה לשנת 2004.
הפטור ממס ניתן מכוח חוק מס הכנסה (פטור ממס על הכנסה מהשכרת דירת מגורים). חוק זה קובע את גובה הפטור, התנאים לפטור, תחולה, סייגים ועוד. במסגרת חוק ההסדרים משנת 2007, הפכה הוראת השעה, אשר מכוחה ניתן הפטור בעבר, והוארכה בכל פעם שפגה, לעניין של קבע.
המסלול הפטור מורכב משני חלקים:
עבור דירה אשר נדרש עבורה פטור חלקי, ישולם על היתרה מס לפי המס השולי של המשכיר, ויותרו ניקוי הוצאות בחלק היחסי שלא הופטר ממס.
סכום הפטור צמוד למדד המחירים לצרכן, בהתאם לכללי. בשנים 2005 ו-2006 הוקטן הפטור בחקיקה.
מסלול מס מופחת
בהתאם להוראות, השכרת דירת מגורים, יחיד רשאי לשלם מס מופחת בשיעור של 10% על הכנסות אלו. מסלול זה אינו מאפשר לדרוש הוצאות שהוצאו בייצור ההכנסה או הוצאות פחת. יחד עם זאת במכירת הדירה לצורך חישוב מס שבח ממכירת הדירה, יוקטן מחיר הרכישה המתואם בפחת אשר היה ניתן היה לנכותו, אילולא המגבלה שבסעיף.
יש לשלם את המס המופחת לכל המאוחר תוך 30 יום מתום שנת המס שבה התקבלה ההכנסה משכר דירה. תשלום לאחר המועד לעיל יחייב את המשכיר בתשלום ריבית והצמדה על חוב המס.
מסלול מס מלא
במסלול זה יחול שיעור המס השולי של המשכיר על פי מדרגות המס. לגבי הכנסות משכר דירה מדרגת המס הראשונה היא 31%, למעט מי שמלאו לו בשנת המס 60 שנה, שלגביו מדרגת המס הראשונה היא 10%.
המסלול החייב במס מלא מאפשר לדרוש הוצאות שוטפות שהוצאו בייצור ההכנסה, כולל הוצאות פחת. אולם, בעת מכירת דירת המגורים, בחישוב מס שבח מקרקעין ינוכה משווי הרכישה המקורי רק הפחת שנדרש בעבר כנגד ההכנסה החייבת משכר דירה.
הכנסות מחו"ל
החל משנת 2003, תושב ישראל שהפיק הכנסה מדמי שכירות מחו"ל נישום גם בישראל, בכפוף לאמנות למניעת כפל מס. על הכנסות מדמי שכירות המתקבלות על ידי יחיד מהשכרת מקרקעין מחוץ לישראל (דירות למגורים או מבנים אחרים) חלים שני מסלולי מיסוי:
בגין הכנסה מחו"ל במסלול מס מלא יותר זיכוי בשל מסי חוץ ששולמו.
מסלול מס מופחת
בהתאם להוראות, יחיד שהייתה לו הכנסה מדמי שכירות מהשכרת מקרקעין מחוץ לישראל רשאי לשלם עליה מס בשיעור של 15%, מסלול זה אינו מאפשר לדרוש הוצאות שהוצאו בייצור ההכנסה, למעט הוצאות פחת, ואינו מאפשר קיזוז, זיכוי או פטור מההכנסה מדמי השכירות או מהמס החל עליה, ואינו מאפשר קיזוז מס זר.
מסלול מס מלא
במסלול זה יחול שיעור המס השולי של המשכיר על פי מדרגות המס. במסלול זה ניתן לנכות הוצאות שוטפות שהוצאו בייצור ההכנסה, כולל הוצאות פחת והוצאות מס זר בהתאם לכללי מניעת כפל מס.
תשלומי חובה אחרים
במקרים מסוימים ידרש המשכיר לשלם דמי ביטוח לאומי בגלל ההשכרה. וייתכן שלהשכרה תהיה השלכה גם על המיסים בעת מכירת הדירה.
People Don't Change
People Don't Change (בעברית: אנשים לא משתנים) הוא המיני-אלבום של הזמר-יוצר האמריקאי פ.ג'יי הרדינג בהשתתפות הזמרת-יוצרת האמריקאית נואה סיירוס. האלבום יצא לאור ב-23 באפריל 2021 על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס ו-RECORDS. מתוך האלבום יצאו שני סינגלים.
אלכס קאסרס
אלכס קאסרס (באנגלית: Alex Caceres; נולד ב-20 ביוני 1988) ידוע גם בכינוי ברוס לירוי (באנגלית: Bruce Leroy) הוא לוחם MMA אמריקאי המתחרה בארגון UFC.
קריירה
קסרס נולד ומתגורר במיאמי, פלורידה, בן למהגרים אמריקאים ממוצא קובני ודומיניקני. את הכינוי שלו 'ברוס לירוי' אימץ על שם הדמות הראשית, בסרט הדרקון האחרון. בשנת 2008, החל להילחם ב-MMA באופן מקצועני ובשנת 2010 השתתף בעונה ה-12 של תוכנית המציאות הלוחם האולטימטיבי, צוּות לקבוצתו של ג'ורג' סיינט פייר והעפיל לרבע גמר. בשנת 2011 החל להילחם במסגרת ה-UFC, ובמסגרת הקרבות שלו זכה פעמיים בבונוס 'קרב הערב' ופעמיים בבונוס 'הכנעת הערב'. נכון לאוקטובר 2021, מאזן התוצאות של קאסרס עומד על 19 ניצחונות, 12 הפסדים ו-NC אחד.
קאסרס מנהל אורח חיים טבעוני. לתפיסתו, טבעונות ואמנויות לחימה כרוכות יחדיו משום שהפילוסופיה של אמנויות הלחימה נשענת על ערכים של כבוד והגנה על החיים.
גלקסיית אנדרומדה I
היסטוריה
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 12.7 והיא התגלתה בשנת 1972, יחד עם גלקסיית אנדרומדה II וגלקסיית אנדרומדה III על ידי סידני ון דר ברג, שחיפש גלקסיות לווייניות של גלקסיית אנדרומדה בתמונות שצולמו על ידי טלסקופ שמידט במצפה הכוכבים פאלומר בשנים 1970-1971.
מאפיינים
הגלקסיה נמצאת כ-3.2 מעלות מדרום למרכז גלקסיית אנדרומדה וכ-2.8 מעלות ממערב לכוכב μ (מו) באנדרומדה. גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-4 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,800 שנות אור. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כרבע אלפית ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ- מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת ברובה מחומר אפל שטיבו אינו ידוע. עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 4.5 מיליון מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כ-3.5% בלבד מהמתכתיות של השמש, כך שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבים של שביל החלב או של גלקסיית אנדרומדה. הגלקסיה מקיפה את מרכזה של גלקסיית אנדרומדה במרחק שנע בין 190,000 שנות אור ובין 240,000 שנות אור בזמן הקפה של 1.6 מיליארד שנים. בשנת 2000 התגלה צביר כדורי יחיד שמקיף את הגלקסיה. לצביר בהירות מדרגה 21, שממרחקו שקול לעוצמת הארה של בערך פי 2,000 מעוצמת ההארה של השמש, ורדיוס זוויתי של כ-3 שניות קשת שממרחקו שקול לרדיוס של כ-35 שנות אור.
לואיז אוליביירה
לואיז איירטון בארוזו אוליביירה (Luis Airton Barroso Oliveira; נולד ב-24 במרץ 1969 בסאו לואיס, מרניאו, ברזיל) הוא כדורגלן עבר בלגי-ברזילאי. לזכות אוליברה 17 עונות באיטליה, מתוכן 7 עונות בליגה האיטלקית הבכירה ו-8 עונות בליגות הנמוכות השונות.
אוליביירה התאזרח בבלגיה, ושיחק במדי הנבחרת הבלגית 31 משחקים, בהם כבש 7 שערים. הוא היה שותף לסגל הנבחרת ששיחק בטורניר מונדיאל 1998 בצרפת.
בורקה (נפת רמאללה ואל-בירה)
בורקה (בערבית: برقة) הוא כפר פלסטיני המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה, כ-6 ק"מ מזרחית לרמאללה בבנימין. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה כ-2,090 תושבים במפקד שנערך ב-2007.
היסטוריה
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 66 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 320 תושבים, כולם מוסלמים. בשנת 1945 חיו בכפר 380 תושבים.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עברה בורקה משליטה ירדנית לישראלית.
ב-1984 הופקעו אדמות של תושבי הכפר לצורך הקמת ההתנחלות כוכב יעקב מצפון לכפר.
בעקבות הסכמי אוסלו נכלל הכפר, החל מספטמבר 1995, בשטח B, עבר להיות תחת שליטה משותפת של הרשות הפלסטינית-ישראלית, כאשר על הנושאים האזרחיים אחראית הרשות הפלסטינית, ועל נושאים ביטחוניים אחראית ישראל.
בעשור השני של המאה ה-21 החל הכפר לסבול באופן קבוע מהתנכלויות של מתנחלים במסגרת פעולות "תג מחיר". באחד המקרים, בדצמבר 2011, הוצת המסגד בכפר.
המאחז מגרון, שבמועצה האזורית מטה בנימין, שכן ממזרח לבורקה, על קרקע הרשומה בבעלות פרטית של תושבי בורקה ודיר דיבואן. בשנת 2012 פונה מגרון ומאז השטח נטוש.
ב-4 באוגוסט 2023 התחולל העימות בבורקה, בין אחדים מתושבי הכפר למתנחלים ממאחז עוז ציון שהגיעו לרעות בשדות הכפר. בעימות נהרג צעיר מתושבי הכפר.
גאוגרפיה
ואדי שיבן זורם למרגלות היישוב.
יורי סדיך
יורי גאורגייביץ' סדיך (באוקראינית: Юрій Георгійович Сєдих; ברוסית: Ю́рий Гео́ргиевич Седы́х; 11 ביוני 1955 – 14 בספטמבר 2021) היה אתלט שייצג את ברית המועצות, פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (מונטריאול 1976 ומוסקבה 1980), אלוף עולם (טוקיו 1991) ושיאן העולם הנוכחי (2021) ביידוי פטיש מאז שנת 1986.
ביוגרפיה
סדיך החל את הקריירה האתלטית שלו בשנת 1967. הוא התאמן תחילה באגודת בורווסטניק ולאחר מכן עבר להתאמן ב"מועדון הספורטיבי המרכזי של הצבא" (צסק"א) שבקייב. בשנת 1976 זכה סדיך במדליה האולימפית הראשונה שלו כאשר יידה למרחק של 77.52 מטרים באולימפיאדת מונטריאול. הוא המשיך וזכה במדליית זהב גם באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג בשנת 1978 (77.28 מטרים).
ב-16 במאי 1980, מעט לפני אולימפיאדת מוסקבה שבר סדיך את שיא העולם לראשונה כאשר קבע 80.38 מטרים בתחרות שהתקיימה בגאורגיה. בהמשך התחרות, נשבר שיאו על ידי יורי טאם (80.46 מ') ועוד באותו היום שבר סדיך את שיא העולם בשנית כשיידה את הפטיש למרחק של 80.64 מטרים. השיא החזיק שמונה ימים בלבד, עד שנשבר בידי יריבו סרגיי ליטבינוב ב-24 במאי.
במשחקים האולימפיים של שנת 1980 חזר סדיך וזכה במדליית זהב נוספת תוך שבירת השיא העולמי בפעם השלישית (81.80 מ'). למרות ששיאו נשבר שוב על ידי ליטבינוב טרם אליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה 1982, זכה סדיך במדליית זהב באליפות (81.66 מ') והמשיך את שליטתו בענף.
בשנת 1984 חזר סדיך ושבר את שיא העולם כשקבע 86.34 מ'. ב-22 ביוני 1986, הוא שבר את שיאו שוב כשקבע 86.66 מטרים ובאליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט כחמישה שבועות לאחר מכן ניפץ את שיאו בשלישית והעמיד אותו על 86.74 מטרים, שיא אשר טרם נשבר עד היום.
סדיך המשיך וזכה במדליית כסף באולימפיאדת סיאול, ובמדליית זהב באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו בשנת 1991 בטרם פרש.
נפטר ב-14 בספטמבר 2021.
ברבי בבית החלומות
ברבי בבית החלומות (באנגלית: Barbie: Life in the Dreamhouse) היא סדרת רשת אמריקאית-קנדית באנימציה ממוחשבת מסוגת קומדיה. הסדרה מבוססת על בובת הפלסטיק "ברבי" המיוצרת על ידי חברת הצעצועים האמריקאית "מאטל". הסדרה נוצרה על ידי דייוויד ווייבה והופקה על ידי "Arc Productions", "Resnick Interactive Group" ו"מאטל".
לטגלית
לטגלית (Latgalīšu volūda) היא שפה ממשפחת השפות הבלטיות המדוברת באזור לטגליה שבמזרח לטביה. השפה דומה מאוד ללטבית ומהווה אחת מבסיסיה.
מצב לאהבה
מצב לאהבה (באנגלית: Latter Days) הוא סרט בסגנון רומנטי שיצא לאקרנים בשנת 2003.
עלילה
ה"אלדר" (מיסיונר מורמוני) ארון דייוויס (מגולם על ידי סטיב סנדווס) מאוהיו מגיע ללוס אנג'לס שבקליפורניה עם שלושה מסיונרים נוספים במטרה לקרב את תושבי הסביבה לאמונה המורמונית. בדירה מולם מתגורר המלצר ההומוסקסואל כריסטיאן מרקלי (מגולם על ידי וס רמזי) העובד במסעדת "לילה" - בבעלות לילה מונטאגני (המגולמת על ידי ז'קלין ביסט). כריסטיאן מתערב עם חבריו (אחת מהן - זמרת שטרם פרצה לתודעת הציבור) למסעדה שיצליח לפתות את אחד המורמונים.
ארון ואחד המיסיונרים הנוספים - פול ריידר (מגולם על ידי ג'וזף גורדון-לוויט) עוברים מבית לבית ומנסים להפיץ את אמונתם, ושם פוגש ארון את לילה, המתאבלת על מות חברה מאיידס ומנחם אותה. היא בתמורה מבטיחה לו שאם יצטרך עזרה יבוא אליה.
כריסטיאן מצליח לפתות את ארון - הומוסקסואל בארון. ריידר חוזר למגוריהם לאחר תאונת אופנים ומוצא את ארון עומד להתנשק עם כריסטיאן - כתוצאה מכך ארון נשלח חזרה לאוהיו על ידי אנשי הכנסייה בה הוא חבר. כשכריסטיאן מגלה שארון נשלח לאוהיו הוא מצליח לפגוש אותו בשדה התעופה בנחיתת ביניים בסולט לייק סיטי ושם מגלה לו שהוא אוהב אותו, והם מבלים את הלילה יחד. למחרת בבוקר ארון חוזר לאוהיו לעמוד למשפט הכנסייה וכריסטיאן מתעורר ומגלה שארון אינו נמצא לידו, ושב ללוס אנג'לס.
ארון מגלה שמדובר בהתערבות (עובדה שריידר מגלה לאימו של אהרון), ומשהו סבור שכריסטיאן לא אהב אותו. הוא מנסה להתאבד, ונשלח למרפאה שם מנסים לגמול אותו מנטייתו המינית.
כריסטיאן מנסה למצוא את ארון, ומשהוא מצליח למצוא את הטלפון של אמו של ארון היא מספרת לו שארון חתך את ורידיו והיא איבדה את בנה. כריסטאין סבור שארון התאבד, ונוסע לבית הוריו להחזיר להם את החפצים של ארון שנמצאו אצלו. האם מתמלאת רגשות אשמה, אולם כריסטיאן נוסע משם לפני שהיא מספרת לו שארון עדיין בחיים.
חברתו של כריסטיאן מוצאת את היומן שלו, והופכת את מה שכתוב שם לשיר, אותו שומע ארון בטלוויזיה בקליניקה בה הוא כלוא, ומצליח להימלט מהמקום, וחוזר ללוס אנג'לס לביתו של כריסטיאן שם הוא מוצא גבר אחר (ובטוח שכריסטיאן לא אוהב אותו).
מאחר שאין לו איפה להיות, הוא מגיע למסעדה של לילה מבלי לדעת ששם עובד כריסטיאן ושם הם נפגשים - כריסטיאן מגלה שארון בחיים, וארון מגלה שכריסטיאן אכן אוהב אותו (והדירה הושכרה לאדם אחר).
תקציב
לפי אתר IMDb, הסרט צולם במשך 24 ימים בתקציב של $850,000.
ברבי בבית החלומות
הסדרה היא גרסה בדיונית לעיר מאליבו שבארצות הברית, בה כל תושביה הם בובות המתנהגות כמו בני אדם, למרות שיש מספר פעמים שהם מתנהגים כמו בובות. הסדרה מתמקדת בחייה של ברבי, חבריה, אחיותיה וחיות המחמד שלה.
הסדרה שודרה לראשונה ביוטיוב החל מה-20 בינואר 2012 עד ה-27 בנובמבר 2015. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בערוץ היוטיוב של ברבי ובערוץ הילדים החל משנת 2013 עד שנת 2015. כיום הסדרה זמינה ביוטיוב, באתר הרשמי של ברבי ובאתר נטפליקס.
לסדרה יש 7 עונות ו-75 פרקים באורך 3–7 דקות (ישנם פרקי ספיישל באורך 11–25 דקות). בשנת 2018 יצאה לסדרה סדרת אתחול בשם "ברבי: הרפתקאות בבית החלומות", הסדרה דובבה לעברית ושודרה בנטפליקס ולאחר מכן בערוץ KidZ.
תקציר העלילה
הסדרה מתרחשת בגרסה בדיונית לעיר מאליבו שבארצות הברית, בה כל תושביה הם בובות המתנהגות כמו בני אדם, למרות שיש מספר פעמים שהם מתנהגים גם כמו בובות. הסדרה מתקדמת בחייה של ברבי, חבריה, אחיותיה וחיות המחמד שלה. הסדרה היא בסגנון תוכנית מציאות ורואים בה וידויים של הדמויות מאחורי הקלעים. בסדרה יש הומור על פלסטיק, ויש הרבה פניות, סאטירות ופרודיות עצמאיות לקו הבובות של ברבי.