cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Super Mario Odyssey
תקציר העלילה
מריו וקאפי מטיילים בכל מיני ממלכות על מנת לאסוף כוחות ירח כדי למלא דלק לאודיסי ולהילחם בברודאלים, אשר גנבו חפצים ממספר ממלכות לחתונה של באוזר. בסופו של דבר, הם לוכדים את באוזר בממלכתו ומביסים את הברודאלים. אולם, באוזר ברח לחתונה על משטח הירח. מריו וקאפי עפו על האודיסי אל הירח על מנת להתעמת עם באוזר בקתדרלה. מריו ובאוזר נלחמו במערה התחתית. מריו ניצח בקרב והציל את פיץ' ואת טיארה, אולם המערה החלה לקרוס. מריו לכד את באוזר בכובעו וברח אל המשטח יחד עם פיץ' וטיארה. לאחר שפיץ' הודתה למריו על עזרתו, באוזר החל להביא לה פרחים, דבר אשר גרם למריו לעשות כמוהו. אולם פיץ' דחתה את שניהם. פיץ, קאפי וטיארה עלו על האודיסי. מריו ובאוזר היו עצובים לפני שפיץ' אמרה למריו שצריך לחזור הביתה. מריו הגיע אל הספינה בזמן, ואילו באוזר נשאר בירח.
ביקורות
המשחק מכר 23 מיליון יחידות (נכון לינואר 2023) ונחשב לאחד המשחקים הנמכרים ביותר לנינטנדו סוויץ'. כמו כן המשחק זכה לביקורות טובות וזכה במגוון פרסים, ביניהם משחק המשפחה של השנה בטקס פרסי הגיימינג לשנת 2017.
גוסטב (תנין)
גוסטב (Gustave) הוא תנין יאור זכר גדול החי בבורונדי. ב-2004 הוערך גילו ב-60 שנה, אורכו כ- ומשקלו כטונה אחת. בכך הוא אחד מתניני היאור הגדולים ביותר שנצפו באפריקה. ניתן לזהותו באמצעות צלקות כדורי רובה שמכסות את גופו: אחת על ראשו ושלוש בצידו הימני.
גוסטב ידוע לשמצה כאוכל אדם, והשמועות טוענות שהרג כ-300 בני אדם בגדות נהר רוזיזי והחוף הצפוני של אגם טנגניקה. למרות שקשה לאמת מספר זה, גוסטב השיג מעמד של כמעט-מיתוס והוא זוכה ליראה רבה מתושבי האזור. מדענים והרפטולוגים שחקרו את גוסטב טוענים שגודלו הרב והנדיר פוגע ביכולתו לצוד חיות זריזות כמו דגים, אנטילופות וזברות, ולכן הוא תוקף בעלי חיים גדולים ואיטיים יותר כמו היפופוטמים, תאו אפריקני, גנו כחול, ובמידה מסוימת, גם בני אדם. לפי אזהרה פופולרית מקומית, נאמר שהוא צד בני אדם ומותיר את גופותיהם לא אכולות.
גוסטב קיבל את שמו מפטריס פיי, תושב צרפתי של בורונדי וחוקר טבע אוטודידקט, שרודף אחרי תנינים מאז 1998. פיי וצוות תיעוד ניסו ללכוד את גוסטב ב-2002 באמצעות מלכודת עצומה, אך לא רק שגוסטב התחמק ממנה, אלא כנראה גם התגרה בצוות. ניסיון הלכידה הכושל תועד בסרט דוקומנטרי בשם 'ללכוד את התנין הרצחני' (Capturing the Killer Croc) ששודר ברשת PBS במאי 2004. גוסטב נראה לאחרונה ביוני 2015 על ידי תושב האזור שטוען שראה את גוסטב גורר תאו אפריקני בוגר אל המים. ב-2019 דיווח המגזין Travel Africa Magazine שגוסטב מת או נהרג, אך ללא פרטים על נסיבות המוות.
בחלקים של אסיה ואוסטרליה מדווחים לעיתים על תנינים ממין תנין הים (Crocodylus porosus) באורך 6 מטר ואף דיווחו על תניני ים באורך 7 מטר. במזרח הודו, ספר השיאים של גינס אישר את קיומו של תנין באורך. על כן גוסטב איננו התנין הגדול ביותר, אך הוא גדול בהרבה מתנין היאור הממוצע ומתנין הים הממוצע.
גוסטב שימש כבסיס לסרט האימה Primeval (במקור נקרא "גוסטב") שעוקב אחרי צוות חדשות שנשלח לבורונדי כדי ללכוד תנין ענק אוכל אדם, גרסה מוגזמת של גוסטב.
ליאו קנר
ליאו (יחזקאל לייב) קנר (נהגה "קוֹנֶר"; Leo Kanner 13 ביוני 1894 – 3 באפריל 1981) היה רופא ופסיכיאטר יהודי-אמריקאי. נודע בעקבות עבודתו הקשורה באוטיזם.
שנותיו הראשונות
קנר נולד למשפחה יהודית אורתודוקסית בקלקוטוב (Klekotow), כפר קטן מצפון לברודי שבגליציה, אוסטריה (כיום באוקראינה). לפי מחקרים נראה כי אביו לקה בתסמונת שעשויה הייתה להיות מאובחנת כתסמונת אספרגר, אבחנה שלא הייתה קיימת בזמנו.
קנר החל לכתוב שירה כשהיה בן 10. היו לו קשיים חברתיים והוא למד תלמוד ונושאים אחרים באופן כפייתי, להוט לאסוף מידע. בשנת 1913 הוא סיים את גימנסיה סופי (Sophien-Gymnasium) בברלין, והחל ללמוד רפואה באוניברסיטת ברלין. לימודיו נקטעו במלחמת העולם הראשונה כאשר נקרא לשירות חובה בצבא האוסטרו-הונגרי. בשנת 1921, לאחר תום שירותו, חידש את לימודיו באוניברסיטת ברלין וקיבל בה תואר דוקטור לרפואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נורתה אמו של קנר על ידי הנאצים בעודה ישנה, ושלוש מאחיותיו ומשפחותיהן נרצחו במחנות ריכוז. מכל משפחתו שרדו רק אחותו דורה, אחיו וולף והוא עצמו.
לימודיו ועבודתו כרופא
בתקופת ההתמחות שלו ברפואה, עבד בבית החולים שָריטֶה בברלין, ושם פגש ברופא אמריקאי ששכנע אותו לשקול הזדמנויות בארצות הברית. בשנת 1924 היגר לארצות הברית ועבד כעוזר לפרופסור לפסיכיאטריה בבית החולים המחוזי ביאנקטון שבדרום דקוטה. במהלך עבודתו למד בכוחות עצמו את התחום, שהיה חדש וכלל באותה תקופה ידע מחקרי מועט.
בשנת 1930 החל לעבוד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ונבחר לפתח את מחלקת הפסיכיאטריה לילדים הראשונה מסוגה בעולם, בבית החולים לילדים ג'ונס הופקינס בבולטימור. הוא היה הרופא הראשון שזוהה כפסיכיאטר ילדים. הספר הראשון שהוציא ב-1935, "פסיכיאטריית ילדים", היה הספר הראשון באנגלית שהתמקד בבעיות פסיכיאטריות אצל ילדים.
בשנת 1933 הפך לפרופסור עמית במחלקה הפסיכיאטרית ב"ג'ונס הופקינס", ורק ב-1957 הפך לפרופסור לפסיכיאטריית ילדים. ליאו קנר המשיך לכהן בתור מנהל מחלקת הפסיכיאטריה לילדים עד שפרש בשנת 1959, אך הוא נשאר פעיל עד למותו בגיל 87.
מחקריו ועבודתו בתחום האוטיזם
בשנת 1943 תיאר לראשונה קבוצה של אחד עשר ילדים, אותה בחן, החל מ-1938, במחלקה הפסיכיאטרית בבית החולים ג'ונס הופקינס בארצות הברית, ואִבחן אצלם "אוטיזם ילדי מוקדם" (Early Infantile Autism). הוא היה הראשון שזיהה תסמונת זו. מחקר מדעי שפרסם בשנת 1943, "Autistic Disturbance of Affective Contact", תיאר ילדים אלה. המאמר ביסס את המחקר המודרני של האוטיזם. בין הילדים הללו היה דונלד טריפלט שתואר על ידי קנר כמקרה מס' 1.
קנר אפיין ילדים אלה ב:
במחקרו היו ילדים שהתגלו אצלם קשיים בהתפתחות אך לא תאמו את כל הקריטריונים. הסיבה לכך הייתה שקנר תיאר במאמרו מקרה של אוטיזם קלאסי ולא תסמונות אחרות על הקשת האוטיסטית, כפי שהן ידועות כיום. במשך השנים נערכו מחקרים נוספים שבדקו אוכלוסיות של ילדים שהיו להם מאפיינים של התנהגות אוטיסטית, אך לאו דווקא טיפוסיים כמו בדיווחיו של קנר. כתוצאה מכך התפתחה ההשערה שקיים ספקטרום רחב של מצבים אוטיסטים - הקשת האוטיסטית, והתופעה שקנר תיאר היא רק חלק ממנו.
יוהאן הרטוויג ארנסט פון ברנסטורף
יוהאן הרטוויג ארנסט גראף פון ברנסטורף (בגרמנית: Johann Hartwig Ernst Graf von Bernstorff; 13 במאי 1712 - 18 בפברואר 1772) היה מדינאי ובן אצולה גרמני-דני. שימש כמנהיג בפועל של דנמרק במשך יותר מעשרים שנה במהלך תקופת שלטונם של פרדריק החמישי וכריסטיאן השביעי.
ביוגרפיה
ברנסטורף נולד בהנובר ב-13 במאי 1712. אביו היה יואכים אנגלקה פרייהר פון ברנסטורף אשר היה צ'מברלין בחצרו של הנסיך הבוחר מהנובר. סבו, אנדריאס גוטליב פון ברנסטורף (1640–1726), היה אחד משריו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה וראש הקנצלריה הגרמנית. בהדרכתו, חונך יוהאן בקפידה רבה ורכש ידע בשפות רבות ובפוליטיקה האירופית. הוא הפך ליועץ בחצרו של כריסטיאן השישי, מלך דנמרק באמצעות קשריו עם האחים פלסן אשר היו בעצמם שרים בחצר המלך.
ב-1732 הוא נשלח לשליחות דיפלומטית בשמו של מלך דנמרק בדרזדן, ומשנת 1738 ייצג את הולשטיין בדיאט הנצחי של רגנסבורג. בין 1744–1750 ייצג את דנמרק בפריז, וב-1754 חזר לדנמרק ומונה לשר החוץ. בהדרגה הוא הלך וצבר יותר ויותר כוח והשפעה בחצר הדנית. פרדריק החמישי ויורשו כריסטיאן השביעי, הניחו לברנסטורף לנהל את העניינים כראות עיניו, והוא הפך לאיש החזק ביותר בדנמרק למשך יותר מעשרים שנה. למרות זאת, הוא מעולם לא למד לדבר דנית כראוי. הוא השקיע בעיקר במדיניות חוץ זהירה בניסיון לבסס את מעמדה של דנמרק כמעצמה המובילה בצפון לאחר קריסת האימפריה השוודית במלחמת הצפון הגדולה. בהסכם ניסטאד נקבע כי דנמרק תקבל לידיה את שלזוויג, אולם ברנסטורף שאף לספח גם את הולשטיין. צעד זה נמנע בשל התנגדות האימפריה הרוסית.
ב-1756 פלש פרידריך הגדול לסקסוניה מתחיל בכך את מלחמת שבע השנים. אוסטריה וצרפת התייצבו לימין סקסוניה, ואליהן הצטרפו שכנותיה של דנמרק, רוסיה ושוודיה. בריטניה לעומת זאת, התייצבה לצד פרוסיה, ולחצה גם על דנמרק לעשות זאת. במטרה למנוע צעד כזה צרפת ואוסטריה לחצו על רוסיה לאפשר לדנמרק לספח את הולשטיין. עם זאת, ב-1761 נפטרה יליזבטה, קיסרית רוסיה ואחיינה פיוטר השלישי עלה לשלטון. פיוטר החל מיד להתרחק מצרפת ואוסטריה ולהתקרב לפרוסיה. אחד מצעדיו הראשונים כצאר היה הצבת אולטימטום לדנמרק לפנות את הולשטיין. ברנסטורף סירב והורה לגייס את הצבא המלכותי הדני. פיוטר הכריז מלחמה על דנמרק, והכוחות הרוסיים החלו לנוע לכיוון שלזוויג. זמן קצר לפני ההתנגשות, הודח פיוטר בידי יקטרינה השנייה שהורתה לכוחות לחזור לרוסיה. יקטרינה הסכימה לפתוח מחדש את סוגיית הולשטיין, והחלה במשא ומתן עם ברנסטורף שנמשך עד 1773. באותה שנה נחתם הסכם צארסקויה סלו אשר בו הכריה רוסיה בשליטה הדנית בהולשטיין, ובתמורה העבירה דנמרק לרוסים אולדנבורג ודלמנהורסט. על חלקו במשא ומתן זה, העניק המלך כריסטיאן לברנסטורף תואר רוזן.
ב-1768 שכר המלך כריסטיאן השביעי את הרופא הגרמני יוהאן פרידריך שטרואנזה והפך אותו לרופא החצר. שטרואנזה למד במהרה כיצד לשלוט במלך הלוקה בנפשו, ובהדרגה צבר יותר ויותר כוח על חשבונו של ברנסטורף. הצעד המשמעותי האחרון של ברנסטורף היה חתימה על הסכם נוסף עם רוסיה ב-13 בדצמבר 1769. הסכם זה נועד להבטיח את היציבות והנייטרליות של שוודיה, שהפכה למדינה לא יציבה. בהסכם זה נקבע כי כל ניסיון לשינוי בחוקה השוודית יחשב לקאזוס בלי נגד דנמרק ורוסיה. כמו כן הוסכם שכל השטחים שייכבשו מידי שוודיה במהלך מלחמה כזו, יועברו לשליטת דנמרק. תשעה חודשים לאחר מכן, ב-13 בספטמבר 1770, הדיח המלך כריסטיאן את ברנסטורף מכל תפקידיו וגירש אותו מדנמרק. בעקבות גירושו של ברנסטורף הפך שטרואנזה לאיש החזק בדנמרק.
ברנסטורף קיבל הצעה מהקיסרית יקטרינה לעבוד בשירותה, אולם הוא דחה את ההצעה ופרש לאחוזותיו בגרמניה. הוא נפטר בהמבורג ב-18 בפברואר 1772.
ייצוגיו בתרבות
בסרט הדני "סיפור מלכותי" מ-2012 גולמה דמותו של ברנסטורף בידי בנט מיידינג.
רכבת אוקראינה
רכבת אוקראינה או מסילות הברזל האוקראיניות (באוקראינית: Українська залізниця, בקיצור Укрзалізниця) היא חברת הרכבות האוקראינית. זוהי חברת הרכבות הלאומית של אוקראינה, המנהלת את התנועה ואת שירותי הרכבת במסילות ברזל ברחבי המדינה ומפעילה שירותי רכבות נוסעים ומטען.
רקע
החברה נמצאת בבעלות ממשלתית ומשרדיה שוכנים בקייב. אורך הרשת שבבעלות החברה הוא 22,300 ק"מ, מהם כ-50% פועלים על חשמל והיא חברת הרכבות ה-14 בגודלה בעולם. החברה מהווה למונופול בתחבורת הרכבות והיא מעסיקה כ-231 אלף עובדים והיא המעסיק השני בגודלו באוקראינה.
תשתית מסילות הברזל באוקראינה מבוססת על תשתית הרכבות של ברית המועצות שנבנתה באוקראינה הסובייטית. ב-24 באוגוסט 1991 אוקראינה הפכה למדינה עצמאית והשתלטה על נכסי משרד הרכבות בשטח אוקראינה. עד דצמבר 1991 נוהלה תשתית הרכבות על ידי חברת רכבות דרום-מערב. ב-14 בדצמבר 1991 ממשלת אוקראינה החליטה על הקמת חברת רכבות ממשלתית לניהול תחבורת מסילות הברזל.
מאז פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה תשתית הרכבות נפגעה קשות, אך תחת ניצוחו של אולכסנדר קמישין, שמונה תחילה לממלא מקום מנכ"ל חברת הרכבות בשנת 2021 (אחרי ששימש קודם כסגן שר התשתיות), עובדי הרכבת מבצעים עבודות תשתית תחת אש שנועדו לשקם את מסילות הברזל הפגועות. במהלך המלחמה, המינוי הזמני הפך לקבוע והוא הונחה על ידי זלנסקי לפעול לשמור על רצף העבודה של תנועת הרכבות גם תחת מלחמה.
מבנה
שמות חברות הבת האזוריות נשמרו כפי שהם עוד מתקופת ברית המועצות ולכן החברות רכבות דרום אוקראינה ורכבות דרום-מערב אוקראינה אינם תואמים לפריסה הגאוגרפית באוקראינה, אם כי מאז 2016 ישנם דיונים לערוך שינויי שם.
בשנת 2014 לאחר סיפוח חצי האי קרים לרוסיה, כל תשתית מסילות הברזל בחצי האי קרים עברה לשליטת רוסיה. בעבר נוהלה הרכבת על יד מחלקת קרים של חברת רכבות עבר הדניפרו, לאחר הסיפוח, הוקמה חברת רכבות קרים, תחילה כחלק מחברת מסילות הברזל הרוסיות ולאחר מכן הוכפפה לסוכנות הפדרלית לתחבורת רכבות של משרד התחבורה של רוסיה.
מאז 2014, רכבות קרים, רכבות דונצק ורכבות לוהנסק שהיוו בעבר חלק ממערך הרכבות באוקראינה נמצאים בשליטת רוסיה והממשלות הבדלניות של הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק, בהתאמה.
הגביע הרוסי בכדורסל 2000
הגביע הרוסי הראשון בכדורסל גברים בעונת 2000 נערך בחסות התאחדות הכדורסל הרוסית. הטורניר שנערך מאוגוסט עד אוקטובר 2000 היה טורניר הגביע הראשון וזכתה בו לוקומוטיב מינרלני וודי.
פורמט
במקור הגביע היה צריך להיות משוחק על ידי 16 קבוצות, אך צסק"א סירבה להשתתף. מאוחר יותר הוזמנו במקומה קבוצת צ'רפובץ סברסטל ואוניקס-2 קאזאן, אך גם הן סירבו להשתתף בטורניר.
לכן, בשלב הראשון חולקו 15 המשתתפות בטורניר לארבעה בתים. הטורנירים הקבוצתיים נערכו בארבע ערים. בסראטוב: שיחקו אוניקס קאזאן, אוטודור סראטוב, אורל גרייט ברזניקי וקבוצת NBK נובוקוזנצק. בקיסלובודסק שיחקו לוקומוטיב מינרלני וודי, דינמו מייקופ, דינמו אוטודור וולגוגרד וסטברופול. באירקוטסק שיחקו שחטיור אירקוטסק, לוקומוטיב נובוסיבירסק, יניסיי קרסנויארסק ואניברסל טומסק. בסנקט פטרבורג שיחקו אורל גרייט פרם, ספרטק סנקט פטרבורג וחימקי מוסקבה. כל המשחקים נערכו בסיבוב אחד.
מכל בית לשלב הסופי, שהתקיים בסוצ'י באולם ספרטק בעיר, העפילו שתי קבוצות. בשלב הסופי חולקו הקבוצות לשני בתים A ו-B. כששני המועדונים הטובים ביותר מכל בית העפילו לחצאי הגמר, שהתקיימו ב-7 באוקטובר. ב-8 באוקטובר, נערכו משחק הגמר והמשחק על המקום השלישי. באותו יום, המועדונים שסיימו במקומות 3–4 בבתים שיחקו על מקומות 5–8 בצורה דומה.
הזוכה קיבלה את הזכות לייצג את רוסיה בגביע קוראץ' 2001/02.
בית 1
כל המשחקים נערכו בסראטוב.
בית 2
כל המשחקים נערכו בקיסלובודסק.
בית 3
כל המשחקים התקיימו באירקוטסק.
בית 4
כל המשחקים נערכו בסנקט פטרבורג.
השלב הסופי
אוניקס קאזאן ואוטודור סאראטוב סירבו להשתתף בטורניר הסופי. את מקומה של אוניקס קיבלה דינמו מייקופ, במקום אוטודור התמודדה ספרטק סנקט פטרבורג. כל המשחקים בטורניר הסופי נערכו בסוצ'י.
פלייאוף
שלב הפלייאוף נערך בעיר סוצ'י.
תו (מוזיקה)
בימינו, תווים נכתבים על חַמְשָׁה כעיגולים בגבהים שונים – כל עיגול מציין את גובהו ומשכו של צליל יחיד. מלבד התווים עצמם, המציינים את הצלילים, כתב התווים כולל עוד סימנים רבים המורים על אופן ביצוע המוזיקה במובנים של עוצמת הנגינה, מהירותה, וכלי הנגינה. ניתן לנגן בעזרת התווים במגוון כלים שונים ביניהם: גיטרה, פסנתר ועוד.
שמות התווים
שמות תווי הביניים משתנים לפי סוג הסולם. לדוגמה, התווים דו דיאז ורה במול, שהם אותו תו בדיוק ונקראים אחרת לפי סוג הסולם. בסולם לה מז'ור קיים דו דיאז, הוא נקרא כך ולא רה במול משום שבסולם זה מנוגן התו רה (לא רה במול או דיאז) ולא נהוג לרשום צליל מאותה משפחת הצלילים של תו מסוים, כלומר, לעולם לא יִמָצאו בסולם גם רה וגם רה במול. ומשום שלא קיים בסולם זה דו רגיל, וגם לפי נוסחת הטונים בסולם המז'ורי, הדו יהיה דו דיאז ולא רה במול. היחס בין צלילים שכאלה נקרא אנהרמוניה.
הגבהה של חצי טון (למשל מדו לדו דיאז) מחושבת על ידי הכפלתו ב-1.05946309 כאשר החישוב מתחיל בדרך כלל מ-442 הרץ לתו לה. הגבהה של טון שלם תהיה הכפלה ב-1.12246204 (הכפלה פעמיים של חצי טון). התדירות של התו מוכפלת במעבר לאוקטבה הבאה. תדירותו של התו מי, למשל, היא כ-330 הרץ, ובאוקטבה שמעליה תדירותו כ-660 הרץ.
הסימנית \flat (במול) מורה לנגן את התו יותר נמוך בחצי טון מאשר התו הנתון.
הסימנית x (דיאז כפול – דוּבֶּל דיאז) מורה לנגן את התו יותר גבוה בטון שלם מאשר התו הנתון.
כאשר ייראה דיאז או במול בתיבה מוזיקלית מסוימת, כל תו זהה שיבוא לאחר מכן באותה התיבה יהיה גם הוא במול או דיאז בהתאמה, גם אם לא כתוב לידו הסימן. על-מנת לבטל דיאז או במול באותה התיבה, ישתמש המלחין בסימן \natural (בקר). על כיצד לבטל דיאז כפול או במול כפול אין הסכמה גורפת: יש שייכתבו סימן של דיאז רגיל ולידו סימן של בקר, ובכך יבטלו חצי עלייה בדיאז הכפול, ויש שייכתבו שני סימני בקר על מנת לבטל את הדיאז או הבמול הכפול, ויש שייכתבו סימן בקר אחד על מנת לבטל את הדיאז או הבמול הכפול.
לעיתים גם תו רגיל נכתב כדיאז כמו בסולם "דו דיאז מז'ור", שהתו השלישי בסולם לא ייכתב בתור פה, אלא בתור מי דיאז, בהתאם למרווחים של הסולם העולה בסקונדות: דו דיאז, רה דיאז ומי דיאז. כיוון שבין מי ל-פה קיימת סקונדה קטנה (חצי טון), המרווח בין שני הקלידים הללו איננו מכיל קליד שחור ועלייה של חצי טון תביא את מי דיאז אל פה. כפי שניתן לראות בפסנתר, יש מחזוריות לתווים: כל רצף של 12 קלידים (כלומר, כל אוקטבה) חוזר על עצמו לאורך הפסנתר, כך:
ר\sharpר\sharpרר\sharpר\sharpר\sharpר-ר\sharpר\sharpרר\sharpר\sharpר\sharpר-ר\sharpר\sharpרר\sharpר\sharpר\sharpר (ר="רגיל", \sharp="דיאז"). ושמות התווים זהים בכל אוקטבה, התו הראשון בכל רצף הוא דו, התו השני הוא דו-דיאז, וכן הלאה. ההבדל בין תו באוקטבה אחת לאותו תו באוקטבה שמעליו, או מתחתיו, הוא הבדל בגובה הצליל (הכפלת תדר הצליל בשניים או הפחתתו בחצי).
רישום התווים
לרישום התווים של מנגינה מסוימת משמשת החמשה.
התווים יכולים להיות מונחים בחמשה ישרה על פסיה או בין קוויה. לדוגמה: אם התו מונח על הקו העליון, במפתח סול, התו תמיד יהיה "פה". אם התו מונח בין הקו העליון לקו שמתחתיו, התו תמיד יהיה "מי". אם התו מונח על הקו העליון, ולידו מצויר הסמל "דיאז", התו תמיד יהיה "פה דיאז" יש גם אפשרות שיהיה כתוב "דו בקר" שזה דו רגיל. אם יש צורך בתו הגבוה או נמוך מכמות הקווים הקיימים בחמשה, ישורטט קו נוסף החוצה את התו עצמו, על מנת להקל על הקריאה של התווים.
על מנת להקל את קריאת התווים בחמשה, ישנם מספר מפתחות עיקריים אשר משמשים לפיענוח התווים: מפתח סול, מפתח פה ומפתח דו. לכל מפתח כזה ישנם כמה סוגים, למשל מפתח דו אלט (לויולה, למשל), ומפתח דו טנור (למנעד האמצעי של הצ'לו) הם שני מפתחות שונים ולהם מקום שונה על החמשה.
המפתח בתמונה הוא מפתח סול, והעיגול האמצעי שלו מורה על הקו עליו מונח התו "סול". על מפתח פה ישנן שתי נקודות, שהקו שעובר ביניהן הוא תמיד יהיה התו פה. על מרכזו הקעור של מפתח דו תמיד יהיה מסומן הקו דו. מפתח סול משמש כלים בעלי מנעד גבוה, כגון כינור, חליל, אבוב וכו'. מפתח פה משמש כלים בעלי מנעד נמוך יותר, כמו הצ'לו או הבסון. מפתח דו משמש כלים בעלי מנעד אמצעי, כגון הויולה. מפתח דו הוא מפתח נדיר יחסית. בשונה ממפתחות סול ופה, שמיקומם על החמשה קבוע, מפתח דו יכול להיכתב בכל מקום על פני החמשה, והקו שיעבור באמצעו יישא תמיד את התו דו. בכלי נגינה בעלי מנעד רחב כמו פסנתר ונבל, יהיו מצוירות שתי חמשות: אחת (העליונה) עם מפתח סול, ואחת (התחתונה) עם מפתח פה. המפתח יכול להשתנות במהלך יצירה, על מנת להקל על קריאת התווים.
לא תמיד התו בחמשה הוא אותו התו לכל כלי הנגינה: לדוגמה, אם יתבקשו נגן צ'לו ונגן קונטרבס לנגן מאותה החמשה את אותו התו, ינגן נגן הקונטרבס את הצליל באוקטבה אחת נמוך יותר מהתו שינגן הצ'לו, אף על פי שזהו אותו מפתח בדיוק, זאת כדי להקל על הנגן.
יש כלים כגון חצוצרה, או קלרינט המנגנים בטרנספוזיציה, כלומר שהתו דו שלהם הוא התו סי במול של נגן הפסנתר. לכלי אחד יכולות להיות כמה סוגים ולכל אחד טרנספוזיציה שונה, למשל קיימת חצוצרה בסי במול (כלומר כל דו של חצוצרה שווה סי במול של פסנתר), וחצוצרה בדו. קיים גם קלרינט בסי במול, בלה, ובמי במול. על המעבד המוזיקלי לבחור את הכלי בהתאם, בטרנספוזיציה המתאימה לסולם של היצירה, כדי שיהיה נוח לנגן לנגן את התווים, למשל על מנת להשיג את התו דו – על נגן הקלרינט בסי במול לנגן את התו רה, ועל נגן הקלרינט בלה לנגן מי במול. בשל כך, על המעבד לשלוט בקריאה וכתיבת תווים לכלי זה כדי לכתוב את התווים הנכונים.
המקצב-משך התו, מצוין על פי אופן רישומו: עיגול ללא מילוי מציין שלם, ארבע פעמות; עיגול ללא מילוי עם רגל מציין חצי, שתי פעמות; עיגול מלא עם רגל מציין רבע, פעמה בודדת; עיגול מלא עם רגל ודגל או חיבור לתו צמוד מציין שמינית, חצי פעמה; שני דגלים או שני חיבורים, משך התו הוא אחד חלקי שש עשרה, רבע פעמה (x דגלים/חיבורים גוררים מהשלם ו־ מהפעמה). נקודה לצד התו מוסיפה לו מחצית מהמשקל הצמוד הקודם.
מרי אנדראקוביץ'
קורות חייה
אנדראקוביץ' נולדה ב-28 ביוני 2000 באוסייק, וגדלה בעיירה הסמוכה בלישיץ'. כבר מילדותה החלה לשיר כתחביב.
בתחילת 2015 הוכרזה כאחת המשתתפות בעונה הראשונה של Zvjezdice. היא הייתה אחת מבין שש האמניות האחרונות, אך לבסוף בחרה לעזוב את התוכנית. סינגל הבכורה שלה, "Sve sam tebi oprostila ja", יצא לאור ב-2016. בתחילת 2018 חתמה על חוזה עם חברת קרואטיה רקורדס. אל אלבום הבכורה שלה, Voli, יצא ב-3 בדצמבר 2020.
ב-9 בדצמבר 2022 נחשף כי מוניאס עתידה להשתתף בקדם הקרואטי לאירוויזיון 2023 עם השיר "Bye Bye Blonde". היא הגיעה למקום התשיעי עם 44 נקודות.
מפרשית
מפרשית או סירת מפרש היא סירה קטנה יחסית המשתמשת בכוח הרוח על מנת לנוע. יריעת בד מתוחה על תורן, הנקראת מפרש, משמשת לניצול כוח הרוח להנעת הסירה.
בימינו משתמשים בסירת מפרש למטרות ספורט ימי, חינוך ימי וכתחביב.
בומצ'ק
בומצ'ק (שיבוש עברי של המונח "Boom Vang") הוא התקן בסירות מפרשים המשמש למתיחה כלפי מטה של המנור במפרשית. הבומצ'ק מאפשר לשייטים לשלוט בצורת המפרש כך שתתאים לתנאי הרוח. כמו כן, הוא מונע מהמפרש מלהתרומם ברוחות מלאות וגביות.
טירת טוסתרופ
טירת טוסתרופ (בשוודית: Tosterups slott) היא טירה בסקונה בדרום שוודיה, הממוקמת כ-12 קילומטרים מן היער איסטאד. האתר נמצא בתחום השיפוט העירוני של עיריית טומלייה שבחבל אוסטרלן.
היסטוריה
במקור נבנתה הטירה קילומטרים ספורים צפון-מערב ממיקומה הנוכחי. במקום ישנו שטח שנמצאו בו שרידי מבצר משנת 1300. המבצר נהרס בתקופתה של המלכה מרגריטה הראשונה מלכת דנמרק שאסרה על האצילים להחזיק בתים קבועים.
פגי ת'ורפ-בייטס
פגי ת'ורפ-בייטס (באנגלית: Peggy Thorpe-Bates; 11 באוגוסט 1914 - 26 בדצמבר 1989) הייתה שחקנית אנגלייה, שהופיעה בתפקיד הילדה אשתו של רמפול בשלוש העונות הראשונות בסדרת הטלוויזיה "רמפול". היא שיחקה בתפקידי משנה רבים על במת התיאטרון ועל מסכי הקולנוע והטלוויזיה.
חיים אישיים
ת'ורפ בייטס הייתה נשואה לשחקן בריאן אולטון. לבני הזוג נולדו שני ילדים, בן ובת.
אלינור רוזוולט
אנה אלינור רוזוולט (באנגלית: Anna Eleanor Roosevelt; 11 באוקטובר 1884 – 7 בנובמבר 1962) הייתה פוליטיקאית, דיפלומטית, שגרירה באומות המאוחדות, אקטיביסטית וסרגנית תמידית. וכן אשתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. היא עסקה בפעילות הומניטרית נרחבת ובקידום זכויות אדם. הייתה לגברת הראשונה של ארצות הברית ששימשה בתפקיד לאורך הזמן הרב ביותר, ממרץ 1933 עד לאפריל 1945 בכהונתו הרביעית של בעלה. בתקופתה, נחשבה לאחת הנשים המוערכות והמשפיעות ביותר בעולם ולפוליטיקאית בזכות עצמה.
ביוגרפיה
אלינור רוזוולט נולדה בשנת 1884 בעיר ניו יורק שבארצות הברית, בתם של אנה האל (Hall), בת למשפחה מבוססת ואליוט רוזוולט אחיו הצעיר של הנשיא תיאודור רוזוולט. אביה סבל מדיכאון ואלכוהוליזם. שני הוריה נפטרו לפני שהגיעה לגיל 10. כשאמה מתה בשנת 1892 מדיפתריה, היא ושני אחיה, אליוט והל, עברו לגור אצל סבתם מצד אמם. שנתיים לאחר מכן מת גם אביה מהתקף אפליפטי אחרי שניסה לקפוץ מחלון בביתו. רוזוולט הייתה קשורה מאוד לאביה והוא החשיב אותה לילדתו המועדפת. אליוט רוזוולט נפטר גם הוא מדיפתריה.
בשנת 1902 חזרה לניו יורק ונערך לכבודה אירוע בו הוצגה לפני החברה הגבוהה של העיר במלון וולדורף אסטוריה. היא סיפרה בהמשך שהייתה מאוד לא מאושרת באירוע זה, משום שאיבדה קשר עם החברה הגבוהה בניו יורק בזמן לימודיה באנגליה. היא הצטרפה ל"ליגת הנוער" (ארגון אשר פועל למען נוער במצוקה) ולימדה בבית ההתיישבות של רחוב ריווינגטון.
בשנת 1903 התארסה לפרנקלין דלאנו רוזוולט שהיה בן דודה מדרגה שישית וחלק מהמעגל החברתי שלה. אמו של רוזוולט, שרה רוזוולט, התנגדה לאירוסין אך הוא הודיע לה שאלינור רוזוולט היא בחירת ליבו. הזוג נישא ב-17 בדצמבר 1905. בגלל נוכחותו של הנשיא, תיאודור רוזוולט, בטקס הנישואין, הופיעה ידיעה על החתונה בעמוד הראשון של הניו יורק טיימס.
הזוג עבר לגור בדירה הצמודה לדירתה של אמו של רוזוולט בסמוך להייד פארק ניו יורק. היחסים בין אלינור רוזוולט וחמותה היו מתוחים, והאחרונה התערבה בניהול הבית וחינוך הילדים. אלינור רוזוולט ילדה שישה ילדים ואחד מהם נפטר בינקותו.
בספטמבר 1918 גילתה רוזוולט צרור מכתבי אהבה ממזכירתו של פרנקלין רוזוולט, לוסי מרסר (Mercer). מן המכתבים עלה שהוא שקל לעזוב אותה עבור מזכירתו. אולם, בעקבות לחץ של היועץ הפוליטי שלו, לואי האו, ואמו, שאיימה לנשל את רוזוולט מהירושה אם יתגרש, בני הזוג נשארו נשואים. מאז, הנישואים שלהם היו שותפות פוליטית בלבד. רוזוולט עצמה ניהלה רומן עם העיתונאית לורנה היקוק, האישה הראשונה שקיבלה תואר "כתב" בניו יורק טיימס. חילופי המכתבים כללו 2,336 מכתבי אהבה והיו בעלי אופי מיני.
אלינור רוזוולט החלה את הקריירה הפוליטית וההומניטרית באולבני, בשנת 1910, שם כיהן בעלה בסנאט של ניו יורק (1910-1913). כמו אזרחים אמריקאים רבים היא קיוותה שארצות הברית לא תצטרף למלחמה, אך הבינה שהבחירה של וודרו וילסון לשמור על נייטרליות אינה ריאלית. לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמה, רוזוולט הייתה פעילה למען חיילים, פצועים ובני משפחותיהם. רווזלט התנגדה למלחמה, אך לא הייתה פציפיסטית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1920, בחר המועמד לנשיאות הדמוקרטי, ג'יימס מידלטון קוקס, את רוזוולט כסגנו. אלינור הצטרפה לפרנקלין במסע הבחירות ברחבי ארצות הברית. זו הייתה הופעתה הציבורית הראשונה בקמפיין בחירות.
באוגוסט 1921 פרנקלין אובחן כסובל ממחלה משתקת, אז האמינו כי חלה בפוליו. כאשר המחלה פגעה בשתי רגליו אמו הציעה שיפרוש מהחיים הפוליטיים ואילו רעייתו נלחמה על כך שימשיך להיות פעיל. רופאו של פרנקלין תמך בעמדתה של אלינור.
בתחילת שנות ה-20, רוזוולט החלה בפעילות בליגת איגודי העובדות (Women's Trade Union League), ארגון שפעל בקרב נשים פועלות ועובדות מקצועיות במטרה לאגד נשים ולשפר את תנאי העבודה שלהן. בתקופת פעילותה בארגון, רוזוולט סייעה בתחום החקיקה ודאגה שהצרכים של נשים עובדות יילקחו בחשבון בעת גיבוש מדיניות התעסוקה בוושינגטון. מעבר לפעילותה למען נשים, רוזוולט הייתה דמות משפיעה במפלגה הדמוקרטית במדינת ניו יורק. פרנקלין רוזוולט השתמש בקשריה של אשתו בקרב נשים דמוקרטיות כדי לחזק את מעמדו אצלן ולזכות בתמיכתם המחויבת לעתיד.
במסגרת פעילותה בקרב נשים דמוקרטיות התחברה רוזוולט עם מריון דיקרמן וננסי קוק, שתיהן פעילות פוליטיות ונשות חינוך. ב-1927 דיקרמן, שהייתה סגנית נשיאת בית ספר פרטי על יסודי לבנות בניו יורק (בית הספר טודהטר), סיפרה לרוזוולט שהוא עומד להיסגר ושלוש הנשים קנו את בית הספר ודאגו להמשך הפעלתו. רוזוולט לימדה שם מספר שיעורים בספרות והיסטוריה אמריקאית. באותה השנה שלוש הנשים ייסדו את ואל-קיל תעשיות (Val-Kill Industries) שייצרו ריהוט, כלים מבדיל ואריגים בשיטות מלאכה מסורתיות. המפעל נועד לספק הכנסה נוספת למשפחות חקלאיות שהתגוררו באזור. המפעל היה בשטח אחוזת משפחת רוזוולט.
הגברת הראשונה (1933–1945)
בתחילת 1933 צעדו בוושינגטון "חיל משלוח המענקים" (Bonus Army), משוחררי מלחמת העולם הראשונה ובני משפחותיהם שדרשו לקבל בהקדם את המענקים שהובטחו להם כדי להקל על הקשיים הכלכליים בזמן השפל הגדול. זו הייתה הפעם השנייה שהם עלו לוושינגטון. המצעד הראשון, היה בתקופת נשיאותו של הרברט הובר והצעדה פוזרה באלימות על ידי חיל הפרשים של הצבא האמריקאי ואילו במצעד השני, רוזוולט פגשה את המפגינים ושוחחה איתם על מצוקותיהם. הפגישה עם רוזוולט הפיגה את המתח בין החיילים המשוחררים וממשל ארצות הברית.
פרויקט מרכזי שאלינור רוזוולט הובילה במהלך כהונתו של בעלה, היה בניית קהילות חדשות לכורים ופועלים עניים כחלק מהניו דיל. היישוב הראשון היה בארתורדייל, מערב וירג'יניה (Arthurdale, West Virginia) והיה הראשון מבין מספר יישובים חדשים, שנבנו עבור פועלים עניים ובמטרה להוציא אותם מהעוני. בעוד שאלינור רוזוולט ראתה בארתורדייל הזדמנות חדשה ומלהיבה של הממשלה להעניק לאזרחים חסרי כל את הבסיס לחיים מוצלחים ועצמאיים, הפרויקט נעצר במהרה על רקע בעיות תקציביות ומחלוקות פוליטיות. רוזוולט המשיכה לגייס כספים לפרויקט במשך מספר שנים ואף תמכה בו מכיסה הפרטי. הפרויקט נחשב כישלון והותקף על ידי דמוקרטים ורפובליקנים כאחד. רוזוולט אמרה על הפרויקט: "אני לא יודעת אם אתה חושב שזה שווה חצי מיליון דולר, אבל אני חושבת שכן. פרויקט היישובים החדשים הותקף בקונגרס, בעיקר על ידי גברים שלא ראו בעצמם את המצוקה של הכורים ואת מה שניסינו לעשות עבורם...".
פעילותה לקידום זכויות אדם
בעידודה של אלינור רוזוולט, הוקם הקבינט השחור. גוף לא רשמי של אפרו-אמריקאים ששימשו כיועצי מדיניות ציבורית לנשיא ורעייתו לנושאים הקשורים לניו דיל ולמלחמת העולם השנייה. רוזוולט אירחה בבית הלבן מאות אפרו-אמריקאים, דבר שהיה נדיר לפני כן.
במלחמת העולם השנייה
עם כניסת ארצות הברית למלחמה, פעלה רוזוולט לאפשר לפליטים ילדים להגר לארצות הברית. היא הקימה ביוני 1940 את הוועדה לתיאום מאמצי ההצלה לילדים שכללה ארגונים אמריקאים שונים שפעלו למען פליטים. כן, היא ניסתה לשכנע את פרנקלין להגדיל את מכסות ההגירה של קבוצות נרדפות על ידי הנאצים, כולל יהודים. באוגוסט 1940, רוזוולט הביאה לכניסתם של 82 פליטים שהיו על הספינה הפורטוגזית SS Quanza, לאחר שבקשותיהם להיכנס לארצות הברית נדחו.
רוזוולט עודדה את השתלבותן של נשים בעבודות החיוניות למאמץ המלחמתי בתפקידים שנחשבו עד אז לגבריים. היא התבטאה בנושא כשנה לפני שהדרישה הועלתה מהמעסיקים הגדולים בארצות הברית. רוזוולט גם תמכה בשילובם של טייסים אפרו-אמריקאים, טייסי טסקיגי, בחיל האוויר האמריקאי וביקרה בבית הספר לטיסה להכשרת טייסים שחורים באלבמה ואף טסה עם מדריך הטיסה האזרחי האפרו-אמריקני אלפרד "צ'יף" אנדרסון.
בהזמנתה של מלכת אנגליה, נסעה רוזוולט לבקר באנגליה, באוקטובר 1942. היא פגשה חיילים אמריקאים וכן סיירה באנגליה ולמדה על חיי האזרחים לאחר שלוש שנות מלחמה. ביקוריה זכו לעניין רב וקיבלו חשיפה עיתונאית אוהדת הן באנגליה והן בארצות הברית. באוגוסט 1943 היא ביקרה את הכוחות האמריקאים בדרום האוקיינוס השקט בליווי אדמירל ויליאם הולסי שאמר לאחר ביקורה, "היא לבדה עשתה טוב יותר מכל אדם אחר, או כל קבוצת אזרחים, שעברה באזור".
לאחר המלחמה, רוזוולט תמכה בתוכנית מורגנטאו שביקשה לפגוע ביכולות הכלכליות והצבאיות של גרמניה אחרי המלחמה. במרץ 1947 היא ארגנה יחד עם העיתונאי אדגר אנסל מורר ועידה ארצית בנושא הבעיה הגרמנית בשיתוף עם האגודה למניעת מלחמת העולם השלישית. בסוף הוועידה פורסמה הודעה: "כל תוכנית להחיות את הכוח הכלכלי והפוליטי של גרמניה תהיה מסוכנת לביטחון הבינלאומי".
פעילותה באומות המאוחדות
פרנקלין רוזוולט נפטר ב-1945 בעת שכיהן כנשיא. הוא השאיר הוראות ברורות בנוגע להקמת הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם פרנקלין דלאנו רוזוולט בהייד פארק, ניו יורק. אלינור רוזוולט השקיעה את החודשים לאחר מותו להקמת הספרייה והמוזיאון. לאחר מותה גם כתביה הועברו לספרייה.
בין השנים 1946 ל-1952 רוזוולט הייתה חברה במשלחת האמריקאית לאספה הכללית של האומות המאוחדות. היא שימשה כראש המשלחת האמריקאית בוועדה ההומניטארית, החברתית והתרבותית של האספה הכללית, כיושבת ראש המשלחת של ארצות הברית באספה הכללית השישית שהתקיימה בפריז בשנת 1952. באותה תקופה, היא הייתה גם נציגה במועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות. אך, התפקיד המרכזי ביותר שהיא החזיקה באו"ם היה בוועדה לזכויות האדם שהייתה אחראית על ניסוח ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם. היא הייתה יושבת ראש הוועדה בין השנים 1946 ל-1951.
הארי טרומן התמנה לנשיא עם מותו של רוזוולט. הוא ידע שהוא זקוק לתמיכתה של אלינור רוזוולט ואילו היא רצתה שטרומן ימשיך את מורשתו של בעלה. רוזוולט יעצה לטרומן בנושאים שונים והוא ביקש לשלב אותה בצוות שלו. ג'יימס פרנסיס ברנס, שכיהן אז כמזכיר המדינה, הציע לטרומן למנות את רוזוולט למשלחת הראשונה של ארצות הברית לאומות המאוחדות. בדצמבר 1945 מינה הנשיא הארי טרומן את רוזוולט כנציגה לעצרת הכללית של האומות המאוחדות. בתחילה מונתה רווזולט לוועדה בנושא נשק גרעיני, אולם טריגווה לי, המזכיר הכללי התקשר אליה וביקש שתקים את הוועדה לזכויות אדם. באפריל 1946 היא התמנתה ליושבת הראש הראשונה של ועדת ההקמה של ועדת האו"ם לזכויות האדם. רוזוולט המשיכה בתפקיד יושבת ראש כאשר הוקמה הוועדה באופן קבוע בינואר 1947. רוזוולט, רנה קאסין, ג'סי סטריט, ג'ון פיטרס המפרי ואחרים ניסחו את ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם. ההכרזה נוסחה בתחילתה של המלחמה הקרה והיו ניסיונות של מדינות שונות להשפיע על ההכרזה, אולם, רוזוולט פעלה שההצהרה תהיה מסמך המתייחס לזוועות שנחשפו במלחמת העולם השנייה. היא עמדה על כך שההצהרה תיכתב בשפה ברורה על מנת שאנשים מתרבויות שונות יוכלו לאמץ אותה. תפקידה של רוזוולט בניסוח ההצהרה היה משמעותי ביותר. כאשר אייזנהאואר נבחר לנשיא ארצות הברית, רווזולט סיימה את תפקידה באו"ם. כמה שנים מאוחר יותר, כשקנדי נבחר לנשיא הוא מינה את רוזוולט, בשנית, למשלחת ארצות הברית לאו"ם בין השנים 1961 - ל-1962 וכן לוועדה הלאומית המייעצת של חיל השלום.
רוזוולט ותנועת הנשים
רוזוולט לא הגדירה את עצמה כפמיניסטית ופעילותה למען נשים, לפחות עד ליום שהנשיא קנדי מינה אותה לעמוד בראש הוועדה הנשיאותית למעמד האישה (Presidential Commission on the Status of Women), הייתה חלק מפעילותה למען שוויון לכלל אזרחי ארצות הברית. בעוד שפרנקלין רוזוולט תמך בזכות הבחירה לנשים, לאשתו לא הייתה כל מודעות לנושא, וכשנשים קיבלו את זכות הבחירה בניו יורק ב-1918, היא אפילו לא הלכה להצביע.
בתחילת תקופת הניו דיל, רווזלט הייתה שחקנית מפתח בקידומן של נשים בתוכניות הכלכליות שממשל רוזוולט קידם ובקידום נשים לעמדות ניהול במסגרת הניו דיל. במקביל, כשמפלגת הנשים הלאומית פעלה לקדם את התיקון לשוויון זכויות (ERA), אלינור רוזוולנט, לא תמכה בתיקון ואף התנגדה לו. לטענתה, התיקון יפגע בנשים חלשות ועניות שרק עתה מקבלות הגנה בחוק, וכן היא הסתייגה מהסגנון הלעומתי של אליס פול וחברות מפלגה נוספות.
בשנות החמישים, תפקידה הבינלאומי של רוזוולט באו"ם בוועדה לזכויות האדם, הוביל אותה להפסיק לבקר בפומבי את תיקון שוויון זכויות, אף על פי שמעולם לא תמכה בו. בתחילת שנות השישים, היא הודיעה כי בשל התמיכה הרחבה בתיקון, ה-ERA כבר אינו מהווה איום על נשים כבעבר.
דמותה בתקשורת
רוזוולט השתמשה באמצעי התקשורת יותר מכל קודמותיה; היא קיימה 348 מסיבות עיתונאים, ב-12 שנות הנשיאות של בעלה. רוזוולט אסרה על כתבים גברים לקחת חלק במסיבות העיתונאים שלה וכך אילצה את העיתונים להעסיק עיתונאיות. במהלך כל כהונתו הראשונה של רוזוולט, ענתה על שאלות של קוראות בירחון הנשים האמריקאי Woman's Home Companion. היא המשיכה לפרסם מאמרים בעיתונים שונים, ופרסמה יותר משישים מאמרים בכתבי עת לאומיים בתקופת כהונת בעלה כנשיא. רוזוולט פרסמה גם טור יומי, בשם "היום שלי", שהופיע שישה ימים בשבוע מ-1936 ועד מותה ב-1962. בטור כתבה על פעולותיה היומיומיות, אך גם על נושאים חברתיים והומניטריים שהטרידו אותה.
ב־1933 פרסמה רוזוולט את הספר It's Up to the Women (זה תלוי רק בנשים) שעסק במתן עצות לנשים במהלך השפל הגדול. בספר היא מביעה תמיכה בחינוך ציבורי, תפישתה בנושא גידול ילדים ואת מחשבותיה בנושא איזון בית-עבודה.
רוזוולט שידרה כ-300 משדרי רדיו - מספר דומה למספר השידורים של בעלה כנשיא. היא דיברה על חינוך ילדים, חייהן של נשים בארצות הברית ואף התייחסה לנושאי השעה. התוכניות היו בחסות חברות מסחריות שונות וחלק מהכספים שהרוויחה היא תרמה לארגוני צדקה שונים.
השידור המפורסם ביותר שלה היה ב-7 בדצמבר 1941 בשעות בערב ברשת NBC, שהתייחסה לתקיפה היפנית בפרל הארבור:
. התוכנית שלה שודרה לפני הנאום של פרנקלין רוזוולט על המתקפה ולמעשה היא זו שהתייחסה ראשונה למתקפה. בחג המולד 1941, יצא לאקרנים סרט תעמולה שרווזולט כתבה, "נשים בהגנה" (Women in Defense). הסרט הציג את מקומן החשוב של נשים בהיסטוריה האמריקאית ועודד נשים להתגייס למאמץ המלחמתי.
רוזוולט ביקרה מספר פעמים בישראל (בשנים 1952, 1955, 1959, 1962) ללא בעלה הנשיא ושמשה כנשיאה העולמית של עליית הנוער.
מורשת
ב־7 בנובמבר 1962, נפטרה אלינור רוזוולט בניו יורק כתוצאה מאי-ספיקת לב אשר נבעה ממחלת השחפת. הנשיא קנדי הורה להוריד את הדגל האמריקאי למחצית התורן ברחבי העולם, כמחווה לרוזוולט.
לאחר מותה, ב-1973, נכללה רוזוולט בהיכל התהילה הלאומי לנשים ובשנת 1989 הוקמה קרן לפרס על שם אלינור רוזוולט הניתן לאדם, פרויקט, ארגון או מוסד התורם לשוויון וחינוך של נשים וילדות.
ב־1998 הכריז הנשיא ביל קלינטון על פרס אלינור רוזוולט לזכויות אדם שניתן לאמריקאים שפועלים למען זכויות בארצות הברית. הפרס הוענק לראשונה לרגל יום השנה ה-50 להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, ולהוקיר את תפקידה של אלינור רוזוולט כ"כוח המניע" בניסוח ההצהרה. הפרס הוענק מ-1998 עד לסוף ממשל קלינטון ב-2001. הילרי קלינטון, חידשה את פרס אלינור רוזוולט לזכויות האדם.
אחת מאמרותיה המפורסמות היא:
(אתה מקבל יותר שמחה מנתינה לאחרים, ועליך להקדיש מחשבה רבה לאושר אשר ביכולתך להעניק).
רוזוולט וסריגתה
במלחמת העולם הראשונה, עזרה בארגון נשות אנשי הצי לסרוג עבור הימאים. בשנת 1941 כגברת הראשונה של ארצות הברית היא התחילה את 'הסריגה למען הלוחמים' ואנשים קראו לה בחיבה 'הסורגת הראשונה של המדינה (the first knitter of the land).
בכל מקום אליו הלכה היא סרגה, סמל לאשה המסורתית שליווה את הגברת הראשונה המיוחדת במינה. ג'רלד סמית [Gerald Smith] האנטי קומיניסט שעלב בה רבות על פעילותה הציבורית, כתב עליה שיר לגלגני בנוסח 'העורב' של אדגר אלן פו "Never Sitting, never quitting, (n)ever knitting".
למי קילמיסטר
איאן פרייז'ר "למי" קילמיסטר (באנגלית: Ian Fraser "Lemmy" Kilmister; 24 בדצמבר 1945 – 28 בדצמבר 2015) היה מוזיקאי, זמר וכותב שירים אנגלי אשר מוכר בעיקר כמייסד ומוביל להקת המטאל מוטורהד.
בצעירותו הושפע רבות מסגנון הרוק'נ'רול ויצירתם המוקדמת של להקת הביטלס, דבר שהוביל להצטרפותו למספר להקות רוק במהלך שנות ה-60 והעיקרית שבהן הייתה להקת ה-Rockin' Vickers. בהמשך הצטרף כאיש צוות לצוותי ההופעות של ג'ימי הנדריקס ולהקת דה נייס ולאחר מכן הצטרף ללהקת רוק החלל הוקווינד. לאחר שפוטר מהלהקה, הוא ייסד את להקת ההבי מטאל המצליחה מוטורהד ותפקד בה כסולן, בסיסט, כותב השירים העיקרי ומנהיג הלהקה. במהלך פעילותו בלהקה, עסק בהקלטות והופעות רבות באופן רציף עד מותו. למי השפיע על אמנים רבים בז'אנר המטאל.
השירה אל מיקרופון מוגבה במיוחד, שפמו וכובע הבוקרים אשר חבש על ראשו, היו מסימני ההיכר הידועים ביותר שלו. לצד כישוריו וסגנונו המוזיקלי, למי היה ידוע בשל סגנון חייו הפרוע שכלל צריכת סמים ואלכוהול, קיום יחסי מין עם נשים רבות ואיסוף פריטים נאצים.
השנים המוקדמות
למי נולד בסטוק-און-טרנט שבמחוז סטפורדשייר בערב חג המולד. כאשר היה בן שלושה חודשים הוריו נפרדו ואמו עברה יחד עם סבתו עברו לעיר סמוכה בשם ניוקאסל-אנדר-ליים ומשם עברו למאדליי השכנה. כאשר היה בן 10, אמו נישאה לכדורגלן בשם ג'ורג' ויליס אשר היו לו שני ילדים מנישואים קודמים, איתם למי לא הסתדר. המשפחה עברה לחווה באי אנגלסי שבצפון ויילס, שם חווה תחושת זרות כאנגלי היחיד בין מאות ילדים וולשים. הוא למד בבית הספר באמלוך שם קיבל לראשונה את הכינוי "Lemmy", אף על פי שלא היה בטוח מה המקור לכך. נטען כי המקור לכך הוא המשפט "lemmy [lend me] a quid till Friday" בשל הרגלו ללוות כסף מאנשים לטובת הימורים במכונות מזל.
ראשית דרכו במוזיקה
בתקופה זו גבר העניין שלו במוזיקת רוק אנד רול, בנות וסוסים. לאחר שמשפחתו עברה לקונווי הוא עזב את בית הספר והחל לעבוד בעבודות אחזקת בית ובמקביל ניגן בגיטרה עבור להקות מקומיות וכן לקח שיעורים בבית הספר לרכיבה על סוסים. בגיל 16 צפה בהופעה של הביטלס במועדון המערה (הקאוורן), בעקבותיה למד ללוות בנגינה את אלבומם הראשון, Please Please Me. בגיל 17 פגש נערה בחופשה ושמה קתי. הוא נסע בעקבותיה אל סטוקפורט (שבמחוז מנצ'סטר רבתי) שם היא נכנסה להריון וילדה את בנו שון, שנמסר לאימוץ.
פרויקטים צדדיים
ב-2004 למי התארח בפרויקט המטאל השאפתני של דייב גרוהל פרובוט.
מותו
ב-28 בדצמבר 2015, ארבעה ימים לאחר יום הולדתו ה-70, נפטר קילמיסטר בביתו, בלוס אנג'לס שבקליפורניה, כתוצאה מסיבוכים של מחלת סרטן הערמונית אגרסיבית. חברי מוטורהד דיווחו על מותו בדף הפייסבוק הרשמי של הלהקה באותו יום. לפי הפרסום, גילה קילמיסטר אודות מחלתו רק ב-26 בדצמבר, יומיים טרם פטירתו.
בחודש אוגוסט 2023 פוסם במגזין המוסיקה NME,שאפרו של למי קילמיסטר פוזר בבוץ בפסטיבל Wacken Open Air בגרמניה,שהוא מן הגדולים בפסטיבלי המטאל בעולם והוא היה מאוהדיו הגדולים של האירוע הזה. האפר חולק לשלושה כדים. חלקו הגדול פוזר באתר הפסטיבל, חלק אחר שימש למלא כדורי רובים למזכרת ובחלק האחרון - ליצירת קעקועים - כך הורה בצוואתו.
ציוד וסגנון
למי נהג להציב את המיקרופון בנקודה גבוהה באופן לא שגרתי, שנראה כאילו הוא מתבונן לשמיים ולא אל הקהל. הוא הסביר זאת כדרך שבה נוח לו יותר לשיר וכן דרך נוספת להימנע מלראות את הקהל.
בספטמבר 1996, גיטרת הבס מדגם Rickenbacker הוצגה בתערוכה בהיכל התהילה של הרוק אנד רול בקליבלנד.
איסוף פריטים נאציים
בשל מנהגו של למי לאסוף פריטי צבא נאציים וכן לאור העובדה שחרט על גיטרת הבס שלו את סמל צלב הברזל, נטען כנגדו כי הוא אוהד של הנאציזם. הוא הצהיר בתגובה כי הוא אסף את המזכרות בשל ערכים אסתטיים בלבד, והגדיר עצמו כאנרכיסט או ליברטריאני, המתנגד לקומוניזם, פשיזם וכל אידאולוגיה קיצונית אחרת.
ג'ף הנמן, מייסד להקת הת'ראש מטאל סלייר, התיידד עם למי על רקע התחביב המשותף שלהם. לפי הביוגרפיה של קית' אמרסון, הוא קיבל מלמי שני סכינים של הנוער ההיטלראי, בעת שלמי היה חבר צוות של דה נייס. אמרסון נהג להשתמש בסכינים אלו, בטרם השמידן, לשם החזקת קלידים בעת קונצרטים של דה נייס ו-ELP.
חוג מצומצם
בתורת החוגים, חוג R נקרא חוג מצומצם אם האיבר הנילפוטנטי היחיד בו הוא אפס. באופן שקול, חוג הוא מצומצם אם אין בו איברים שאינם אפס שריבועם הוא אפס, כלומר אם x^2=0 גורר x=0. אלגברה קומוטטיבית (חילופית) מעל חוג חילופי נקראת אלגברה מצומצמת אם החוג עליו היא בנויה הוא מצומצם.
האיברים הנילפוטנטיים של חוג קומוטטיבי R יוצרים אידיאל של R, שנקרא האידיאל הנילרדיקלי של R; לכן חוג הוא מצומצם אם ורק אם האידיאל הנילרדיקלי שלו הוא אידיאל האפס. יתרה מזאת, חוג קומוטטיבי הוא מצומצם אם ורק אם האיבר היחידי בכל האידיאלים הראשוניים הוא אפס, כלומר החיתוך של כל האידיאלים הראשוניים הוא טריוויאלי.
חוג מנה R/I הוא מצומצם אם ורק אם I הוא אידיאל רדיקלי.
תהי D קבוצת כל מחלקי האפס בחוג מצומצם R. אם כן, D הוא האיחוד של כל האידיאלים הראשוניים המינימליים.
הכללות
חוגים מצומצמים משחקים תפקיד חשוב בגאומטריה אלגברית, שם מושג זה מוכלל לסכמה מצומצמת.
בעיטת עונשין
בעיטת עונשין היא לרוב עונש המבוצע כבעיטה ישירה של שחקן לשערו של שוער היריבה מנקודת ה-11 מטר, המקובל בענף הכדורגל. המונח "פנדל" בעברית נגזר מהמונח המקורי בשפה האנגלית Penalty kick (בעיטת עונשין/קנס).
כעונש במהלך משחק - בעיטת עונשין
כששחקן מהקבוצה המגינה מבצע ברחבת ה-16 עבירה המחייבת בעיטה חופשית ישירה, נדרש השופט לפסוק בעיטת עונשין ממרחק של 11 מטרים לזכות הקבוצה היריבה.
הבעיטה מבוצעת מנקודה במרכז הרחבה, הנמצאת במרחק אחד עשר מטרים מהשער, ובעת ביצועה רשאים להמצא בתוך רחבת ה-16 רק השחקן שנבחר לבצע את בעיטת העונשין ושוער הקבוצה שנענשה. בנוסף, כמו בכל בעיטה חופשית, על שאר השחקנים לעמוד במרחק של לפחות 9.15 מטרים מהכדור בזמן הבעיטה. לשם כך מסומן על הדשא מחוץ לרחבה קו מעגלי ברדיוס של 9.15 מטר מנקודת הפנדל. לשוער מותר לנוע על קו השער, אך אסור לו לצאת משערו לפני הבעיטה. מרגע שבוצעה הבעיטה, מותר לכל השחקנים להיכנס אל תוך רחבת ה-16 והמשחק ממשיך כרגיל, מה שמאפשר לשחקנים לבעוט בכדור שנהדף על ידי השוער או ניתז מקורות או משקוף השער. לשחקן שביצע את בעיטת העונשין אסור לגעת בו שוב לפני שנגע בו שחקן אחר. השחקן הבועט רשאי למסור את הכדור לאחד מחבריו לקבוצה, כל עוד הכדור נבעט קדימה. אפשרות זו פחות שכיחה בשל אי יעילותה, שכן עדיף לבצע בעיטה ישירה.
בגלל רוחבו של השער וקרבת נקודת העונשין אליו, מצליחים רוב בועטי בעיטות העונשין להחדיר את כדור העונשין אל תוך השער (להבקיע), ועל כן פסיקת בעיטת עונשין היא מהלך העשוי להכריע את המשחק.
על פי רוב, נבעטת בעיטת העונשין בעוצמה רבה ולשוערים אין יכולת להגיע ממרכז השער אל פינותיו התחתונות או העליונות. משום כך, בוחרים רוב השוערים לנחש לאן תיבעט בעיטת העונשין ולזנק לכיוון זה. מכיוון שלשוערים סיכוי נמוך לעצור את בעיטת העונשין, רמת הציפיות להצלחה נמוכה מהשוער אך גדולה מהשחקן הבועט. סיכויי הבקעת השער מרביים כאשר הכדור מוחדר לפינתו הגבוהה, הימנית או השמאלית, של השער, אך שחקנים רבים נמנעים מבעיטת הכדור לשם, מחשש שיחטיאו לחלוטין את מסגרת השער.
כשיטת הכרעה - דו-קרב בעיטות פנדלים
דו-קרב פנדלים מתקיימים מהמקום שבו נבעטת בעיטת עונשין, אולם היא איננה עונש או קשורה לבעיטת העונשין הרגילה שניתנת במהלך הזמן החוקי.
דו-קרב פנדלים היא אחת משתי שיטות בכדורגל שבהן נדרשים לשבירת שוויון, במשחקים שנדרשת בהם הכרעה ואינם יכולים להסתיים בתיקו בתום הזמן החוקי. השיטה האחרת היא הארכה, ובעבר נהג גם חוק שערי חוץ בעת מפגש כפול בין קבוצות. שיטת הדו-קרב פנדלים ניתנת רק לאחר ששתי השיטות הנ"ל השאירו את התוצאה במצב שוויוני לחלוטין. שיטת שבירת השוויון למשחק מסוים נקבעת מראש על ידי הגוף המארגן את המשחק.
בשיטה משתמשים כאמור לעיתים לאחר תום הזמן החוקי (בכדורגל 90 דקות, ותוספת הזמן שלו) ולעיתים יותר נפוצות לאחר הארכה (30 דקות נוספות שלאחר תום הזמן החוקי שניתן ב-2 מחציות של רבע שעה כל אחת (ותוספת הזמן שלהן) - כלומר בתום 120 דקות משחק).
בדו-קרב פנדלים שולחת כל קבוצה חמישה שחקנים לבעוט כדור מנקודת העונשין בתורם, כאשר הבעיטות מתבצעות לסירוגין מכל קבוצה. הקבוצה שבתום חמש בעיטות הבקיעה יותר פנדלים - מנצחת. אולם אם ההפרש גדול מכדי להסגר לפני שכל חמשת הבעיטות נבעטו מכל צד (למשל, כשנשארה בעיטה אחת וההפרש הוא שני שערים), מסתיים הדו-קרב מיידית, והקבוצה שהבקיעה יותר שערים מוכרזת כמנצחת על ידי השופט, שגם מנהל את הדו-קרב.
אם התוצאה נשארת שוויונית בתום חמש בעיטות - עוברים לשלב הבא של הדו-קרב, והוא סבב של בעיטה אחת בודדת לכל קבוצה, במתכונת "מוות פתאומי", כאשר הקבוצה הראשונה שצוברת פיגור בסבב בעיטות - מפסידה בדו-קרב. שערים שהובקעו באמצעות הדו-קרב אינם נרשמים כשערים רשמיים עבור מבקיעיהם או עבור הקבוצה (בשונה מבעיטות עונשין במהלך המשחק שנחשבות כשער), אלא הם רק דרך לקביעת המנצחת.
בשונה מבעיטות העונשין, לאחר בעיטת הדו-קרב, לא ממשיכים את המשחק, ובתום כל בעיטה, מגיע הבועט הבא מהקבוצה היריבה, ורק לו ולשוער מותר לעמוד בקרבת הרחבה (שאר השחקנים נמצאים על קו החצי במגרש).
למרות שהשתמשו בדרך זו באופן נרחב בכדורגל מאז שנות ה-70, שיטת דו-קרב הפנדלים זוכה לביקורת על ידי רבים מאוהדי הכדורגל לאורך השנים, בעיקר בשל מה שנתפס כהסתמכות על המזל ולא על מיומנות הקבוצה, ותלות התוצאה בדו-קרב אישיים בין שחקנים יריבים, מה שאינו עומד בקנה אחד עם כדורגל כספורט קבוצתי. לעומת זאת, יש הסבורים שהלחץ על הבועט וחוסר היכולת לנבא את המנצחת הופכים אותו לסיום דרמטי ומרגש לאירועי גמר, שרבים מהם זכורים בזכות החמצה או הבקעה של הבעיטה האחרונה והמכריעה.
לוסיאנו דה ברונו
לוסיאנו אנחל דה ברונו (בספרדית: Luciano Ángel De Bruno; נולד ב-6 באוגוסט 1978 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה
דה ברונו גדל ברוסאריו והחל את הקריירה בקבוצת רוסאריו סנטרל המקומית. לאחר מכן שיחק בקבוצות נוספות בארגנטינה ובמקסיקו.
לקראת עונת 2006/2007 הגיע דה ברונו לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב, שם שיחק תחת המאמן יצחק שום ולאחר מכן תחת ניר לוין. יחד עם דה ברונו הגיע לקבוצה שחקן ארגנטינאי נוסף, הבלם חאבייר פאהס. כבר במשחקו הראשון במדי הקבוצה כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 1-2 על בית"ר ירושלים במסגרת גביע הטוטו. לאחר מכן כבש שלושה שערים במסגרת מוקדמות גביע אופ"א, ביניהם שער הניצחון (0-1) במשחק החוץ מול צ'רנומורץ אודסה באוקראינה, וסייע לקבוצה להעפיל לשלב הבתים, משם עלתה לשלב 32 האחרונות. בתום העונה זכה דה ברונו עם הפועל תל אביב בגביע המדינה, לאחר שכבש את שער השוויון במשחק הגמר מול הפועל אשקלון, ולאחר מכן כבש גם בדו-קרב הפנדלים. בקיץ 2007 הגיע לקבוצה המאמן גיא לוזון שהחליט לשחרר את דה ברונו מהקבוצה. בסך הכל כבש 7 שערים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות.
דה ברונו עבר לשחק בקפריסין בקבוצת א.א.ל. לימסול, אך לאחר פחות מחצי עונה חזר לארגנטינה, ושיחק בקבוצות נוספות במקסיקו ובאקוודור. בשנת 2011 חזר לשחק בליגות הנמוכות בארגנטינה עד שפרש ממשחק פעיל.
מאטרדרצ'קה
מאטרדרצ'קה (בהונגרית: Mátraderecske) הוא כפר קטן בנפת פטרוואשארה שבמחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם במאטרדרצ'קה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 2,420 תושבים ובשנת 2021 רק 1,932 תושבים.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-14, והוא מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1332.
יהודי מאטרדרצ'קה
יהודים חיו במאטרדרצ'קה במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
לטאת חומה לילפורד
לטאת חומה לילפורד (שם מדעי: Podarcis lilfordi) היא מין של לטאה ממשפחת הלטאיים החיה רק על האיים הבלאריים שבספרד. היא קרובתה לסוג של לטאת החומה האיטלקית. היא מצויה בסכנת הכחדה. את שמה היא קיבלה על שם החוקר תומאס לילפורד ה-4.
מאפיינים
הלטאה מגיעה לאורך מקסימלי של 8 ס"מ, כשמרבית הפרטים קטנים מכך בהרבה. היא בעלת עור קשקשים חום-ירקרק עם כמה פסים לאורך עמוד השדרה, בטן בצבע תכלת, קרם או לבן. לצעירים ישנם לעיתים זנבות כחולים. ללטאה ישנם הרבה תת-מינים ולכל אחד צבע מעט שונה, אף שהם חיים באותם איים.
הלטאה נמצאת בסכנת הכחדה בטבע, ככל הנראה עקב הבאה של מינים פולשים לאיים כמו חתולים, חמוס גמדי ובעיקר נחשי כיפה טורפים.
ישראל במלחמת ששת הימים
מלחמת ששת הימים הייתה מלחמה שנערכה מ-5 ביוני עד ל-10 ביוני 1967, בין ישראל לבין כל המדינות הגובלות איתה: מצרים, ירדן, סוריה ולבנון, שנעזרו במדינות ערביות נוספות: עיראק, ערב הסעודית, לוב, סודאן, תוניסיה, מרוקו ואלג'יריה.
המלחמה החלה במכה מקדימה ישראלית על חיל האוויר המצרי, לאחר תקופת המתנה מתוחה, שבה נעשו ניסיונות להימנע מהמלחמה. במהלך המלחמה כבשה מדינת ישראל שטחים נרחבים בסיני, רצועת עזה, רמת הגולן, יהודה ושומרון ומזרח ירושלים. השטח הכולל שנכבש גדול פי שלושה מגודל שטחה של מדינת ישראל שלפני המלחמה.
המתיחות בטרם המלחמה, נוצרה כאשר מצרים ושותפותיה הערביות נקטו צעדים רבים שאיימו על ביטחונה וכלכלתה של ישראל. השלכות המלחמה בתחומי הפוליטיקה הפנימית של המדינות שהשתתפו בה, הגאוגרפיה המדינית והכלכלה האזורית ומהלך המלחמה הקרה הגלובלית היו מרחיקות לכת וממושכות.
הרקע למלחמה
בשנה שקדמה למלחמת ששת הימים התקיימו שלושה מוקדי מתיחות בין ישראל ובין סוריה: הסכסוך על הטיית מקורות הירדן, הסכסוך על הקרקעות של האזור המפורז והתמיכה הסורית בפעילויות חבלה של הפת"ח נגד ישראל. סביב מוקדים אלה עלתה המתיחות בהתמדה, תוך סכנה של הידרדרות למלחמה. בעקבות המתיחות הגוברת בין ישראל ובין סוריה, נקטה מצרים צעדים שנועדו להביע תמיכה בסוריה. ב-4 בנובמבר 1966 נחתם הסכם הגנה בין מצרים ובין סוריה. הסכם זה היווה מעין המשך להסכם ישן יותר בין שתי המדינות, מ-20 באוקטובר 1955. על פי הסכם זה הוקמו "מועצת הגנה משותפת" ו"מפקדה צבאית משותפת" ונקבע שבעת מלחמה יקבל הרמטכ״ל המצרי את הפיקוד על צבאות שתי המדינות. במקביל לאירועים אלה, ברית המועצות הזהירה ושבה והזהירה את ישראל מפגיעה בסוריה. בישראל גברו החששות בעקבות ההסכם הזה והיא הודיעה, ב-6 בנובמבר 1966, על הארכת שירות החובה בצה"ל בחצי שנה.
גם בין ישראל לירדן התקיימה מתיחות, ששיאה בפעולת סמוע: פעולת מיקוש בדרום הר חברון, בנובמבר 1966, בסמוך לקו הירוק, גרמה למותם של שלושה חיילים ישראלים ופציעתם של שישה נוספים. בתגובה יצאה ישראל לפעולת סמוע, שחרגה מעבר לתכנון המקורי ובמהלכה היו נפגעים רבים, מרביתם חיילים ירדניים.
תקופת ההמתנה
תגובת ישראל לכניסת הכוחות המצרים לחצי האי סיני הייתה מתונה והתבטאה בעיקר בעליית הכוננות של צה"ל, אך ככל שגדל הכוח המצרי, שזרם לתוך סיני, התחיל צה"ל לגייס כוחות מילואים, כדי להציב אותם מול הגבול המצרי, למקרה שהמצב יתדרדר למלחמה.
ב־23 במאי סגרה מצרים את מצרי טיראן למעבר ספינות ישראליות על ידי הצבת תותח ארוך טווח שאמור היה להטביע אוניות ישראליות שינסו לעבור. סגירת מצרי טיראן הייתה עילה למלחמה. בעקבות חסימת המיצרים אמר ראש אמ"ן דאז אהרון יריב : בעולם הערבי פעולתו של נאצר בסגירת המיצרים זכתה לאהדה רבה. במדינות ערב החלו הפגנות המוניות שקראו למלחמה בישראל וחיסולה.
במקביל לסילוק כוחות האו"ם וריכוז הצבא המצרי בסיני, סוריה הגבירה את הכוננות בצבאה ושתי חטיבות שריון ירדניות התחילו לנוע מערבה אל בקעת הירדן. במחצית השנייה של חודש מאי 1967 מנו הכוחות המצריים בסיני כ-130,000 חיילים בשבע דיוויזיות, חלקן משוריינות.