cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוון באירוויזיון
היעדרויות
יוון נעדרה מהתחרות בפעם החמישית ב-1999 עקב התוצאות הנמוכות שהיא קיבלה בחמש השנים שקדמו להיעדרות, ולכן איגוד השידור האירופי פסל אותה מהתחרות באותה שנה. ניפוי שיר לאחר שנבחר בתחרות מקומית, תוך השקעת משאבים בארגונה, גרמה אי-נחת בקרב רשתות השידור הלוקחות חלק בתחרות, ולפיכך שונתה המדיניות בשנים שלאחר מכן. כדי לפתור מחלוקות, החל מ-2004 הונהגה שיטת חצאי-גמר.
יוון נעדרה מהתחרות בפעם השישית והאחרונה ב-2000 עקב בעיות כלכליות של רשות השידור היוונית.
פופולריות התחרות
עד להישג של הצמד "אנטיק" בתחרות ב-2001 שנערכה בדנמרק, ניתן היה לתאר את הישגיה של יוון בתחרות כמאכזבים למדי ולכן נתפסה יוון כאחת המדינות הפחות מוצלחות של התחרות והתעניינות העם היווני בתחרות הייתה נמוכה יחסית. בתחרות ב-2001, כאשר קטף הצמד "אנטיק" את המקום השלישי בתחרות, הפכה התחרות להיות אחד האירועים הפופולריים ביותר ביוון עם למעלה מחמישה מיליון צופים מדי שנה. ב-2005, כאשר יוון קטפה את המקום הראשון בתחרות, ברשות השידור היוונית נרשם המדרוג השני בגודלו ב-20 השנים האחרונות ביוון לאחר ניצחונה של יוון ביורו 2004. כיום, ישנה ציפייה גדולה מצד העם היווני שהאמנים הנשלחים לתחרות יעפילו משלב חצי-הגמר לשלב הגמר ויתמקמו באחד מעשרת המקומות הראשונים, כמו שאכן קרה 10 פעמים (מתוך שבע עשרה תחרויות) משהחלה שיטת חצי-הגמר ב-2004. הישגים אלה העניקו ליוון את הזכות להיות המדינה השנייה הכי מצליחה בעשור הראשון של שנות ה-2000 בין התחרויות בשנים 2000-2009 אחרי רוסיה, עם ניצחון אחד ושלוש פעמים זכייה במקום השלישי. ב-2016 ו-2018 לא הצליחה יוון להעלות לגמר משלב חצי-הגמר מה שהביא לדיונים במדינה על המשך מסלולה של יוון בתחרות.
יחסי יוון וקפריסין באירוויזיון
יוון ידועה כמדינה שלרוב נותנת את מספר הנקודות הרב ביותר שלה לקפריסין ומקבלת בחזרה מקפריסין את מספר הנקודות הרב ביותר. יחסי יוון וקפריסין באירוויזיון הם דוגמה אחת מני רבות של הצבעה בין מדינות שיש להן קשרים גאוגרפיים, היסטוריים, פוליטיים ותרבותיים, כמו רומניה ומולדובה, מדינות ברית המועצות לשעבר, המדינות הבלטיות והמדינות הנורדיות. במקרה של יוון וקפריסין, החליפין של מרב הנקודות ביניהן, הוא כנראה בשל העובדה כי הרוב המכריע של אזרחי קפריסין הם יוונים ולכן יש שיתוף קשרים לשוניים (דוברי יוונית) ואותו טעם מוזיקלי. בנוסף על כך, יוון וקפריסין חולקות את אותה תעשיית המוזיקה.
בשל המחלוקות שנגרמו על ידי הצבעתן הפוליטית של השתיים, ב-2008 כל אחת משתי המדינות שובצה לחצי-גמר אחר, כך שהן לא תוכלנה להצביע אחת לשנייה בחצי-הגמר. טרם קיום אותה תחרות, הנציגים היוונים והקפריסאים קיימו במשותף מסיבת חימום מוצלחת ב"יורוקלאב", בה לקחו חלק כשבע עשרה משלחות אחרות של התחרות ו-1,500 אורחים שהוזמנו למסיבה תחת הסלוגן "מפגש של הקול היווני-קפריסאי". עם זאת, ב-2015, בפעם הראשונה בתולדות התחרות זה שנים, קפריסין לא העניקה ליוון את מירב הנקודות שלה. באותה שנה יוון העניקה לקפריסין 10 נקודות וקפריסין העניקה ליוון 8 נקודות, ובאופן מפתיע, שתיהן העניקו את מרבית הנקודות שלהן לשיר האיטלקי.
בשנות ה-2000, כאשר הישגיה של קפריסין בתחרות ירדו, ביצועה של יוון השתפרו במהלך העשור עד כדי ניצחון ושבע פעמים בהן הגיעה לאחד מעשרת המקומות הראשונים בתחרות. הישגיה של יוון יצרו שינוי מעניין כאשר הציבור הקפריסאי החל לגלות עניין רב יותר בהופעתה של יוון בתחרות מאשר בהופעתה של קפריסין. הדבר נובע כנראה מהעובדה כי החל מ-2004 יוון נוהגת לשלוח לתחרות אמנים פופולריים ברחבי יוון וקפריסין, בעוד קפריסין נוהגת לשלוח באמצעות תחרות פתוחה מתחרים אשר, לרוב, אינם מוכרים בקפריסין. החל מ-2013, ערוץ MAD TV מפיק באופן קבוע את קדם-האירוויזיון היווני הנקרא "Eurosong - A MAD Show".
זיויה קיי
זיויה קיי היא חוקרת, אמנית, ומעצבת ישראלית. מרצה בכירה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
ביוגרפיה
קיי למדה בפקולטה למדעי המחשב בטכניון. עסקה בסימולטורים באלביט ובהייטק בארצות הברית. למדה עיצוב תעשייתי בבצלאל. המשיכה בלימודי תואר שני ודוקטורט בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון. קיי היא מרצה בכירה בבצלאל, ומרצה אורחת בטכניון. קיי היא בעלת סטודיו בתל אביב, ועמיתה במכון ון ליר כחוקרת אתיקה חזותית ויודאיקה עכשווית.
יצירתה
קיי מתייחסת לעיצוב המוצר כחלק מתהליך יצירתי מתפתח, שכולל אמירה קונספטואלית שיש בה התייחסות לתולדות העיצוב והאמנות. בהתאם למסורת דלות החומר ששלטה בעיצוב הישראלי, קיי משתמשת בחומרים פשוטים כמו דיקט ובד. היא קוראת תיגר על המגמות האופנתיות "אלו שהן המילה האחרונה, שמדברים עליהן, עם חתימת האמן" היא כותבת בעלון התערוכה 'רוטונדה' שהציגו את עבודותיה בגלריה פריסקופ. הכיסאות, המדפים והשולחנות שהיא יוצרת אינם בעלי משמעות סגנונית ואסתטית, אך יש בהם פשטות תנועה וחוויה רעיונית, שהופכת מוצר מוכר ונדוש ליצירה.
העבודה "נטילת ידיים" (2008) עוצבה יחד עם המעצב הישראלי דב גנשרוא. העבודה הוצגה בתערוכה 'Reinventing Ritual' במוזיאון היהודי בסן פרנסיסקו ב־2010 ובמוזיאון היהודי בניו יורק ב־2009. העיצוב בוחן מחדש את מטרות ואילוצי הפולחן והתממש תוך דיאלוג המתמקד על אובייקטים, מבנה הפנים ומנהגים נוצריים, יהודיים ומוסלמים במסעדות ערביות.
העבודה "כליפות" (2002) מבקר את הרצון הישראלי להמיר ריטואלים פולקלוריים מזרחיים לתרבות גבוהה לכאורה. הוצגה בתערוכות בישראל ומחוצה לה, באסכולה בית הספר לאמנות, בגלריה של חולון ובמוזיאון ארץ ישראל. שם הכלי הוא מצירוף המילה "כלי". קערת הגשה (קוטר 12 ס"מ) עשויה ביציקה קרמית, שנועדה להחזיק גרעיני חמניה וקליפות. הקליפות מוחזרות לחלק אחר באותו הכלי.
זכי אל-ארסוזי
זכי אל-ארסוזי (בערבית: زكي الأرسوزي; יוני 1899 - 2 ביולי 1968) היה פעיל פוליטי סורי, כותב ואחד ממייסדי מפלגת הבעת'. כתביו השפיעו על לאומנים ערבים ברחבי המזרח התיכון.
תחילת דרכו
זכי אל-ארסוזי נולד למשפחה עלווית בלטקיה. בנעוריו עברה משפחתו למחוז אסכנדרון (הנמצאת כיום בדרום טורקיה). הוא למד בבית ספר דתי ובבית ספר יסודי באנטיוכיה, לאחר מכן למד בקוניה. לאחר שסיים את לימודיו הוא התמנה למורה בבית ספר היסודי באנטיוכיה, ומאוחר יותר הפך למנהל מערכת החינוך בעיר החוף ארסוז שבדרום מחוז איסכנדרון (סנג'ק אלכסנדרטה).
פעילות לאומנית
אל-ארסוזי שב לסוריה (בגבולות בני ימינו) ב-1930 והתפרנס כמורה בחלב ובדיר א-זור. בתקופה זו הוא החל להיות פעיל מבחינה פוליטית. בעקבות פעילות זו הוא סולק ממשרתו ב-1934 על ידי שלטון המנדט הצרפתי ולכן שב למחוז איסכנדרון. באותה העת המיעוט הטורקי המשמעותי במחוז פעל להעברת המחוז מהשלטון הצרפתי לטורקיה. אל-ארסוזי הקים את הארגון הפוליטי הראשון בקריירה שלו - חזית הפעולה הלאומית - כדי להתנגד למגמות הבדלנות של הסורים. הוא היה פעיל מאוד בתחום זה בין השנים 1936 עד 1938, שבמהלכן החליטה צרפת להעביר את המחוז לטורקיה. החזית פורקה באותה השנה, ואל-ארסוזי הקים את "מועדון הערביות" ופתח חנות ספרים בשם "אל-בעת' אל-ערבי" (البعث العربي, "התחייה הערבית"). נראה כי זהו השימוש הראשון במונח זה בחוגים הלאומניים הערביים.
הקמת תנועת הבעת'
ב-1940 נסע אל-ארסוזי לבגדאד שם התחיל בעבודה חדשה, אולם הוא פוטר לפני סוף השנה וחזר לדמשק. בנקודה זו נחלקים הדיווחים אודות אל-ארסוזי: לטענת ההיסטוריונית חנא בֻטאטו, בנובמבר של 1940 החליט אל-ארסוזי להקים את תנועת "התחייה הערבית". לטענת דיווחים עליהם מסתמכת בטאטו, ב-1944 תומכיו של אל-ארסוזי בהנהגת והיב אל-ע'אנם עזבו את תנועתו, והצטרפו ביוני 1945 לקבוצה בשם "התחייה הערבית" בהנהגת מישל עפלק וצלאח א-דין ביטאר. אולם, יש כותבים הטוענים כי אל-ארסוזי היה מעורב בהקמת הארגון עצמו, ותרומתו לא הייתה רק תאורטית לתומכיו שעזבוהו.
תרומתו לאידאולוגיה הלאומנית הערבית
משנתו של ארסוזי עסקה רבות בתרבות ובמורשת הערבית. התנאי היחיד לקבלה לארגונו היה "לכתוב או לתרגם ספר התורם לתחיית (בעת') המורשת הערבית". ב-1942 הוא פרסם את עבודתו המפורסמת "הגאוניות שבשפה הערבית" (عبقرية العربية في لسانها, עַבְקַריַת אלערבִּיה פי לִסאנִהא). גם כתביו האחרים התמקדו בפילולוגיה של השפה הערבית, אך גם בסוגיות מודרניות כגון ריכוז הכוח הפוליטי במבנה המדינתי.
סוף דרכו
לאחר שובו מבגדאד ב-1940 החל אל-ארסוזי לעבוד כמרצה לפילוסופיה, אולם פוטר מעבודתו זמן קצר לאחר מינויו. בין השנים 1945-1952 הוא עבד כמורה בבתי ספר בחמאת ובחאלב. מ-1952 ועד פרישתו ב-1959 הוא עבד כמורה בבית ספר להדרכת מורים. ב-1963 ביקש חאפז אל-אסד את עזרתו של אל-ארסוזי בהקמת המערך האידאולוגי בצבא סוריה. לאחר מכן הוא זכה לפנסיה מהמשטר. הוא נפטר בדמשק ב-1968.
איתן וצלר
איתן וצלר (נולד ב-4 בספטמבר 1954) הוא במאי טלוויזיה ויוצר סרטים ישראלי.
ביוגרפיה
וצלר התגייס לשירות סדיר בסיירת צנחנים וסיים מסלול ביחידה. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים נלחם בחזית הדרום, המשיך לקורס קציני חי"ר ונשאר להדריך בבה"ד 1 עד לסיום שירותו. במילואים שימש קצין בחרמ"ש.
עם תום שירותו הצבאי שימש יועץ צבאי בסרטו של ג'אד נאמן "מסע אלונקות". לאחר מכן יצא לחו"ל, טייל ועבד לאורך תקופה של שנתיים במסחר ביהלומים בחברת חבר ילדות מכפר אתא, אילן גור זאב, לימים פרופסור לפילוסופיה של החינוך באוניברסיטת חיפה.
במסגרת שהותו בחו"ל – באירופה, ארצות הברית ודרום אמריקה - למד קולנוע בשיקגו במשך 4 שנים וסיים תואר ראשון באמנויות יפות.
עם שובו לארץ עבד כבמאי וכתב עצמאי בערוץ 1, החל ממאי 1983 ועד שנת 2000 והוציא תחת ידו מאות כתבות וסרטים תיעודיים רבים. עם הקמת הערוץ השני ביים סרטי תעודה, בסיוע של מריסה אשתו, עבור תוכניות כמו: תיבת תעודה "שבת סאלם" ותוכניות נוספות אחרות בהפקת הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
בין השנים 2000 ל-2002 ביים וצלר עשרות כתבות עבור חלון ישראלי מגזין הטבע הישראלי של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
וצלר ביים סרטים רבים עבור תחנת הטלוויזיה ההולנדית VPRO. רוב הסרטים עוסקים בדמויות הקשורות לסכסוך הישראלי-פלסטיני מהצד השמאלי של המפה הפוליטית בישראל: אודי אדיב, מוחמד בכרי, חיים ארלוזורוב, עמרם מצנע ואחרים. מעת לעת מרצה על סרטיו במקומות שונים בארץ. וצלר משמש גם כמנחה קבוצות וכיום מוסיף לביים לצלם ולערוך סרטים מסוגות מגוונות לרבות סרטי תדמית.
החל מ-2010 מסור וצלר לפרויקט שעיקרו צילום ותיעוד של דור תש"ח עבור עמותת תולדות ישראל. כמעט מדי יום מראיין וצלר איש או אישה אשר חצו את גיל 80 והם מספרים את סיפור תקומתה של מדינת ישראל. הספרייה הלאומית אוצרת חומר זה.
איתן וצלר נשוי למריסה, מפיקה, מטפלת הוליסטית ודולה, ולהם שלושה ילדים. המשפחה מתגוררת בקריית טבעון.
מסרטיו הבולטים
בימים אלה (2014) עובד וצלר על סרטו האוטוביוגרפי: "היכן ביתי" העוסק במושג הבית על היבטיו המגוונים, מתוך ראיית "הבית", הפרטי והכללי (המדינה), שמשמש אותנו לצרכים העמוקים ביותר של אמון וביטחון.
שמואל ייבין
שמואל יֵיְבין (2 בספטמבר 1896 – 28 בפברואר 1982) היה ארכאולוג ישראלי, מנהל אגף העתיקות והמוזיאונים (1948–1959), פרופסור באוניברסיטת תל אביב (1955–1969). חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (1955) ובפרס ישראל למדעי היהדות (1968).
קורות חיים
ייבין נולד בשנת 1896 בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של ניסן ואסתר ייבין, מורה ולימים עסקנית ביישוב. בשנת 1905, בעקבות הפרעות, עלה לארץ ישראל עם אמו ושתי אחיותיו (ב-1908 הגיע גם אביו). הוא למד בגימנסיה הרצליה, וסיים לימודיו במחזור השני, בשנת 1914. לאחר תום לימודיו גויס לשרת בצבא האימפריה העות'מאנית. הוא שירת במלחמה בדרגת סגן-משנה בחזיתות ארץ ישראל ומקדוניה, וזכה על שירותו במדליית המלחמה הטורקית ובעיטור מטעם גרמניה (שאותו החזיר ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון). בשנים 1920–1923 למד ארכאולוגיה וערבית באוניברסיטת לונדון, ובתום לימודיו יצא לערוך חפירות ארכאולוגיות במצרים, בעיראק ובארץ ישראל. בשנים 1933–1935 השתתף בחפירות של יהודית מרקה-קראוזה בא-תל, שזוהתה עם העי.
עיסוקיו של ייבין בחפירות ארכאולוגיות נמשך באופן רציף עד 1933, לצד השלמת לימודים נוספים באוניברסיטת ברלין (1928–1929) וראשית פעילותו הציבורית. בשנת 1930 מונה לחבר בוועדת הכותל היהודית. בשנת 1935 התמנה לכהן כמזכיר מדעי של ועד הלשון, בתל אביב, תפקיד שבו החזיק עד 1942. בין השנים 1936–1939 עסק פעם נוספת בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל ובעיראק. בשנים 1942–1944 שימש כמזכיר מערכת האנציקלופדיה המקראית, ולאחר מכן שימש עד קום המדינה בתפקיד המתרגם הראשי של ממשלת ארץ ישראל.
ייבין היה הראשון ששיער, על פי מסורות כתובות מהתקופה ומעט לאחריה, שמורדי בר כוכבא חידשו את עבודת הקרבנות והטקסים בבית מקדש זמני בירושלים. ספרו פורסם ב-1946 תוך כדי פרסומים בחו"ל על מכתבי בר כוכבא, שאיששו לכאורה את עמדתו. מאוחר יותר חנן אשל בעקבות חוקר המטבעות ליאו מלדנברג טען שמיעוט ממצא המטבעות בירושלים מורה על כך שירושלים כלל לא נכבשה בימי בר כוכבא, ושבדיקות כימיות לבקשתו הוכיחו שתעודות שונות עליהם סמכו היו מתקופה הקודמת למרד בר כוכבא. בשנת 2006 פרסם חוקר המטבעות יהושע זלוטניק מאמר ממצה המגן על עמדת ייבין, לפחות לגבי כיבוש ירושלים, והנוטה לאשר גם את עניין כינון המקדש
מקום מדינת ישראל ועד 1959 כיהן ייבין כמנהל אגף העתיקות והמוזיאונים. במסגרת תפקידו נאבק לשמר מבנים עתיקים, מסגדים ושכונות עתיקות שיושבו על ידי ערבים לפני מלחמת העצמאות ולאחר המלחמה יועדו להריסה, אך ללא הצלחה רבה. במקביל הוא המשיך בעבודה ארכאולוגית וחפר בקיסריה.
בשנת 1955 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב שנוסדה אז. בשנים 1961–1969 עמד בראש החוג ללימודי המזרח התיכון הקדום, ובסיום תפקידו זה פרש מהאוניברסיטה. במקביל נמשכה פעילותו בוועד הלשון ומשנת 1953 במסגרת האקדמיה ללשון העברית, שבה היה משנת 1973 חבר הנהלה ושימש לאורך השנים חבר מערכת האנציקלופדיה העברית. כמו כן הוא היה חבר ועדת השמות הממשלתית (1949–1971).
בשנת 1955 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל ביחד עם מיכאל אבי-יונה על הספר שחיברו השניים, בהשתתפות משה שטקליס: "קדמוניות ארצנו", שהופיע בהוצאת הקיבוץ המאוחד. בשנת 1968 זכה בפרס ישראל למדעי היהדות על מפעל חייו. בשנת 1972 מונה לחבר כבוד בחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
משפחתו
בשנת תר"פ נישא לבתיה שטרן, שכמוהו עלתה לארץ ישראל (מהעיר קישינב, בירת פלך בסרביה שברוסיה) עם אמה ואחיה בראשית ימיה של תל אביב ולמדה בגימנסיה הרצליה. בני הזוג היו הורים לשניים: יהודה ואפרת. בתו אפרת ייבין הייתה ארכאולוגית שעסקה במחקר הפרהיסטורי, ונפטרה בשנת 1975. בשנת 1980 הוציא אביה ספר לזכרה שקיבץ את מחקריה: "ספר אפרת תרצה ייבין ז"ל".
אשתו בתיה הייתה בתו של המורה העברי הציוני אפרים פישל שטרן (1858–1930), שעלה לארץ ישראל אחרי המלחמה, בשנת תר"פ. אחותה שרה הייתה אשתו של התעשיין והממציא, איש הציבור והנדבן שמואל (סם) בלום. אחיה דוד שטרן (1889–1962) היה אגרונום, מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית במשך שנים, עד 1945, ולאחר מכן מנהל המחלקה הכלכלית של הסוכנות בניו יורק עד 1954, עת התמנה למנהל מרכז ההשקעות במשרד האוצר, תפקיד שבו שימש עד פרישתו בסוף אותו עשור. אחותה חמדה הייתה אשתו של המומחה לחקלאות, חוקר תולדות היישוב והסופר עבר הדני (אהרן פלדמן).
קירה סדג'וויק
קירה מינטורן סדג'וויק (באנגלית: Kyra Minturn Sedgwick; נולדה ב-19 באוגוסט 1965) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה יהודייה-אמריקאית, יורשת נפט, זוכת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב על תפקידה בתור ברנדה לי ג'ונסון בסדרה "המפענחת".
ביוגרפיה
סדג'וויק נולדה בניו יורק להנרי דוויט סדג'וויק, יורש למשפחת סדג'וויק אחת המשפחות העשירות והמשפיעות בארצות הברית, אנגלי בעל אמונה נוצרית אפיסקופלית ופטרישיה, אמריקאית יהודייה. הוריה התגרשו כאשר הייתה בת שש. למדה במוסד חינוכי פרטי בקהילת אגודת הידידים, משם התקדמה לשרה לורנס קולג'; אך לאחר מכן עברה ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה וסיימה את לימודיה בהצלחה עם תואר ראשון בחוג לתיאטרון.
היא בת דודתה של השחקנית והדוגמנית אידי סדג'וויק.
משפחת סדג'וויק ידועה בחוג הסילון האמריקאי כאחת המשפחות המייסדות של ארצות הברית. בני משפחתם חתמו על מגילת העצמאות והיו המייסדים של ניו אינגלנד. משפחת סדג'וויק הייתה רבת השפעה עוד לפני הגעתם מאירופה לארצות הברית. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נהגו לכנותם "אנשי הכסף הישן". בשנת 2009 העריך מגזין פורבס את קרן הנאמנות המשפחתית של משפחת סדג'וייק בכ 14.3 מיליארד דולר, הקרן שרשומה באיי הבהאמס הייתה אחת הקרנות הפרטיות הסודיות בעולם עד לאחרונה כמו הקרן של משפחת פריצקר שלאחר סכסוך משפחתי חשפו את שווי נכסיהם.
קריירה
בהיותה בת 16 השתתפה סדג'וויק באופרת הסבון "עולם אחר". ב-1992 השתתפה בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "העלמה רוז וויט", שעוסק בהתמודדות עם השואה. על תפקידה בסרט הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב. במהלך שנות ה-90 הופיעה ב"נולד בארבעה ביולי", "מר וגברת ברידג'"; "סינגלס"; "משהו לדבר עליו" על תפקידה בו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב; ו"פנומן" בו כיכבה בתור לייס פינמיין וזכתה בטקס פרסי הMTV בקטגוריית הנשיקה הטובה ביותר עם ג'ון טרבולטה.
לאחר מספר שנים הופיעה בקומדיית ההתבגרות "אריות יד שנייה" ובדרמה העצמאית "וודסמן", בה שיחקה לצד בעלה קווין בייקון. הופעתה המרשימה ביותר הייתה בהפקה של סדג'וויק עצמה, "Cavedweller", בשל הופעה זו הייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט. ב-2007 כיכבה בקומדיית הספורט "תוכנית המשחק", בה הופיעה בתור סטלה פקה, הסוכנת של כוכב הפוטבול העולה ג'ו קינגמן. ב-2009 הופיעה במותחן הבדיוני "גיימר".
סדג'וויק כיכבה בסדרת הפשע "המפענחת". בסדרה לוהקה לתפקיד הראשי של ברנדה לי ג'ונסון, שוטרת שמוצנחת לראשות יחידה עילית של חוקרים במשטרת לוס אנג'לס. סדג'וויק הופיעה בסדרה במשך שבע שנים, בהן זכתה בפרס גלובוס הזהב בשנת 2007 וקיבלה עוד ארבע מועמדויות לפרס. כן הייתה מועמדת חמש פעמים לפרס אמי עבור התפקיד. הסדרה הסתיימה בשנת 2012 בעונה השביעית בעקבות החלטתה של סדג'וויק לעזוב את הסדרה.
ב-2012 שיחקה בסרט 'דיבוק' יחד עם השחקנים ג'פרי דין מורגן ומתיסיהו.
בשנת 2017 ביימה את סרט הטלוויזיה "סיפורה של ילדה" שמבוסס על הספר באותו שם. בין השחקנים שהשתתפו בסרט קווין בייקון ובתם סוזי בייקון.
חיים אישיים
סדג'וויק התחתנה בשנת 1988 עם שחקן הקולנוע זוכה פרס גלובוס הזהב קווין בייקון. לזוג נולדו שני ילדים, טרוויס סדג'וויק וסוזי רות' בייקון, שאף הופיעה לצד הוריה בסרט "מאהב קטן" ולצד אמה במספר פרקים בסדרה "המפענחת" בהם גילמה את דמותה של שרלין (צ'רלי), אחייניתה של דמותה של סדג'וויק. סדג'וויק מגדירה את עצמה ואת משפחתה כיהודים.
בשנת 2009 הוענק לסדג'וויק כוכב טלוויזיה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מפלצות נגד חייזרים (זיכיון)
מפלצות נגד חייזרים הוא זיכיון מדיה של חברת דרימוורקס. הזיכיון ממוקם במקום ה-13 ברשימת הזיכיונות הרווחיים ביותר של דרימוורקס, נכון לתאריך 26 ביוני 2014. הזיכיון עוסק בהרפתקאותיה של סוזן מרפי, בת אדם שנפגעה ממטאור וגדלה לגודל 15 מטר. הזיכיון כולל את סרט הקולנוע מפלצות נגד חייזרים.
מפלצות נגד חייזרים
סוזן מרפי, בחורה מארצות הברית החליטה להתחתן עם חזאי בשם דרק דייטל. ביום החתונה, מטאור נחת על סוזן. באופן מפתיע היא איננה מתה, אלא גדלה לגודל 15 מטרים. צבא ארצות הברית שמע על גדילתה של סוזן ועל פגיעת המטאור, ושלח חיילים למקום החתונה. הצבא תייג את סוזן כמפלצת, ולכד אותה. ממשלת ארצות הברית נתנה לסוזן את הכינוי "עצונומיקה" (במקור: Ginormica), ומסרה אותה לבסיס צבאי. גנרל מונגר, ראש הבסיס, שם את סוזן בחדר יחד עם בועה בת אלמוות בשם ב.ו.ב, מדען בעל ראש ג'וק ו'החוליה החסרה' - מפלצת שהיא שילוב של קוף ודג וחרקוזאור, זחל ענק.
בינתיים, בחלל, חייזר מרושע בשם גלאקסאר שלח הודעה לעיתונות בכדור הארץ על כך שהוא תכנן להרוס את כדור הארץ יחד עם צבאו. נשיא ארצות הברית, האת'ווי, שלח את סוזן, ב.ו.ב, דוקטור ג'וק, החוליה החסרה ואת חרקוזאור לעצור את גלאקסאר וצבאו מלהרוס את כדור הארץ. סוזן, ב.ו.ב, החוליה החסרה, דוקטור ג'וק וחרקוזאור טסו בחללית ששייכת לצבא ארצות הברית למפקדתו של גלאקסאר. הם שכנעו אותו לא להרוס את כוכבם, והחזירו את השלום לכדור הארץ.
'מפלצות נגד חייזרים' היא סדרת טלוויזיה שנוצרה בטכניקת אנימציה ממוחשבת ונושאת את שם הזיכיון. עלילת הסדרה מתרחשת לאחר עלילת הסרט "מפלצות נגד חייזרים" והיא מספרת על עלילותיהם של סוזן, ב.ו.ב, חוליה ודוקטור ג'וק שמצילים את העולם מנבלים שונים שמנסים לכבוש אותו. הנבלים העיקריים בסדרה הם החייזרים, ששולחים מפלצות וחייזרים שונים להרוג את סוזן, ב.ו.ב, חוליה ודוקטור ג'וק.
מפלצות נגד חייזרים: המוטציה מהחלל החיצון
'מפלצות נגד חייזרים: המוטציה מהחלל החיצון' (במקור: Monsters vs. Aliens: Mutant Pumpkins from Outer Space) היא סדרת טלוויזיה שנוצרה בטכנולוגיית אנימציה ממוחשבת. 'מפלצות נגד חייזרים: המוטציה מהחלל החיצון' היא סדרת הטלוויזיה הראשונה ששודרה בעקבות הסרט 'מפלצות נגד חייזרים'. הסדרה מספרת על עלילותיהם של ב.ו.ב, סוזן, החוליה החסרה וחרקוזאור לאחר אירועי הסרט 'מפלצות נגד חייזרים'. בסדרה, סוזן חזרה אל ביתה וגרה בו יחד עם בעלה, וב.ו.ב, החוליה החסרה וחרקוזאור נלחמים עם חייזרים שמאיימים על כדור הארץ. הפרק הראשון של הסדרה שודר בתאריך 26 באוקטובר 2009.
מפלצות נגד חייזרים
'מפלצות נגד חייזרים' הוא משחק וידאו שנוצר ושווק על ידי חברת Beenox וחברת Amaze Entertainment. את המשחק ניתן לשחק במחשב עם מערכת הפעלה של Microsoft Windows, בפלייסטיישן 3, בפלייסטיישן 2, ב־xbox ובנינטנדו DS. במשחק ניתן לשחק את סוזי, ב.ו.ב, החוליה החסרה וחרקוזאור שנלחמת במפלצות ענקיות שמנסות להרוג אותה ובחייזרים מהחלל שמנסים לכבוש את כדור הארץ. המשחק עוקב אחרי עלילת הסרט בצורה מדויקת, ומתעד את כל האירועים שקרו בסרט.
Super Star Kartz
משחק וידאו נוסף הוא 'Super Star Kartz' שהוא משחק וידאו שבו דמויות מסרטים שונים של דרימוורקס מתאחדים כדי לנצח רשעים שרוצים להרוג אותם (רשעים שלא מופיעים בסרטים של דרימוורקס). במשחק מופיעת הדמויות סוזי, ב.ו.ב, החוליה החסרה וחרקוזאור לצד דמויות מהסדרות מדגסקר, שרק ועידן הקרח.
פריצתו הגדולה של ב.ו.ב
'פריצתו הגדולה של ב.ו.ב' (במקור: B.O.B.'s Big Break) הוא סרט קצר שצולם בעקבות יציאת הסרט 'מפלצות נגד חייזרים'. הסרט הקצר שודר בערוץ ניקלודיאון. בסרט הקצר מופיעים ב.ו.ב, סוזן, החוליה החסרה וחרקוזאור כלואים על מטוס, לאחר שנחטפו על ידי אויב לא ידוע. ב.ו.ב משתמש בכוחותיו כג'וק, פותח את דלת המטוס ומשחרר את שאר חבריו. עלילת הסרט 'B.O.B.'s Big Break' מתרחשת לאחר אירועי הסרט 'מפלצות נגד חייזרים'. הסרט הקצר שודר בארצות הברית בליל כל הקדושים 2009. הסרט נקרא 'פריצתו הגדולה של ב.ו.ב' מכיוון שב.ו.ב הוא הכוכב בסרט, הסרט הוא הפריצה שלו, וגם מפני שב.ו.ב פורץ את דלת המטוס ומציל אותו ואת חבריו.
פוליגנוטוס (צייר כדים)
פּוליגנוֹטוֹס (ביוונית עתיקה: Πολύγνωτος) היה צייר כדים ביוון העתיקה שפעל באתונה בין השנים 450-420 לפנה"ס (בקירוב). הוא רכש את השכלתו האמנותית בסדנתו של אמן המכונה צייר ילדיה של ניובה, והתמחה בעיטור כלים גדולי ממדים.
סגנון הציור האופייני לפוליגנוטוס הוא "סגנון הדמות האדומה", כגון בכד האמפורה המתאר את תזאוס תוקף אמזונה. סביב פוליגנוטוס התקבצה קבוצה של ציירים, בהם קלֵיאופון, הקטור (Hector) ופּלֵיאוס (Peleus). לפוליגנוטוס ולחוגו מיוחסים כ-700 כדים שונים.
בספרות המחקר ידועים שני ציירים נוספים בשם פוליגנוטוס, המוכרים בכינויים שנתן להם ג'ון ביזלי בטרם התגלה שמם האמיתי: הצייר של לואיס (על שם בעליו של הסקיפוס מעשה ידיו בקיימברידג'; או פוליגנוטוס ה-2) והצייר של נאוסיקה (על שם הדמות ביצירתו; או פוליגנוטוס ה-3).
קהילת יהודי קמצ'ה
קהילת יהודי קֶמֶצֶ'ה שבעיר קֶמֶצֶ'ה (בהונגרית: Kemecse; ביידיש: קעמעטשע) הנמצאת במזרח הונגריה במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג.
הקהילה התקיימה החל משנת 1800 ובשלב מסוים הצטרפו לקהילה יהודים מכ-18 כפרים שונים באזור. בתוקפת השואה רוב יהודי הקהילות נלקחו למחנה ההשמדה באושוויץ ונרצחו.
תולדות הקהילה
יהודים ראשונים החלו להתיישב במקום באמצע המאה ה-18 בתמיכתם של בעלי אחוזות באזור אצלם עבדו כספקים וכחקלאים. רוב היהודים היו סוחרים ובעלי מלאכה.
ברישום שנעשה בשנת 1929 נרשמו מבין היהודים 16 סוחרים, 10 בעלי מלאכה, חמישה איכרים ושני רופאים. בנוסף היו גם יזמים יהודיים שהקימו בעיר בית חרושת למלט, בית חרושת למשקאות חריפים, בעל אחוזה, ובעל טחנת קמח.
קבוצה של יהודים שהיגעו מבודפשט לקמצ'ה הקימו כרם ומיהודי המקום עבדו ויצרו יין כשר ששווק לכל רחבי הונגריה.
ראשית הקהילה
הקהילה התארגנה רשמית בשנת 1800.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה, בעקבות קונגרס יהודי הונגריה בשנים 1868 ו-1869 הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
משנת 1885 היו כפופים לקהילת קמצ'ה יהודים תושבי 18 יישובים בסביבה:נירבוגדאן, ניריברון, קק, בסטרץ, ושמגייר, שנייה, נירטורה, ברקס, דמצ'ר, גגן, ניריברון, נירקרץ', קוטאי, נירפזון, רמוצ'האזה, טיסאקראד.
מוסדות מרכזיים בקהילה
בקמצ'ה היו חברה קדישא, בית כנסת שנבנה בשנת 1824, "חדר", בית ספר יסודי, ישיבה ואגודת נשים. ובעיירה קיים עדיין בית קברות יהודי
בשנת 1930 החלה תנועת "המזרחי" את פעילותה בעיירה. ובשנת 1937 נרשמו כמה מחברי התנועה להכשרה חלוצית-דתית ועלו אחר כך לארץ ישראל.
רבנים
רוב היהודים בקהילה היו חסידים של ר' ישעיה'לה מקרסטיר ובחייו היו עולים אליו לרגל מדי שנה. בקהילה כיהנו רבנים ברוב שנות קיומה:
יהודי הקהילה לפני ובמהלך מלחמת העולם הראשונה
יחס התושבים שאינם יהודים לאנשי הקהילה היה מאופק יחסית, ולא נרשמו אירועים אנשטישמיים בעיירה גם בשעה שנעשו כאלה ביישובים אחרים בסביבה בתקופת הטרור הלבן וכדומה.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו לצבא 32 מיהודי קמצ'ה, חמישה מהם נפלו בקרבות.
יהודי הקהילה בשואה
אחרי פרוץ המלחמה הוחלט על גיוס יהודים לעבודות כפייה במסגרת צבאית. ב-1941 גויסו רבים מיהודי המקום בני 40–50 לעבודות כפייה, אך שוחררו כעבור חודשיים.
בשלב מסוים חדלו הרשויות מלחדש את רישיונותיהם של בעלי המלאכה היהודים.
באפריל 1944, כחודש לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו שארית יהודי העיירה לגטו שהוקם בנירג'האזה. ומשם שולחו ב-4 ביוני 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ
לאחר השואה
לאחר המלחמה חזרו לעיירה 36 יהודים, רובם מעבודות הכפייה, וניסו לחדש את חיי הקהילה. הם נתקבלו בעוינות והחלו לעזוב את המקום בהדרגה. ב-1960 כבר לא נותרו שם יהודים.
פרנס
פרנס (או בכינוי כולל: שבעת טובי העיר; בקהילות הספרדיות – מעמד) הוא מושג רווח בספרות ההלכתית, המתאר מנהיגות אזרחית של הקהילה היהודית, באי-כוחם של הציבור שהם בעלי סמכות המוכרת על ידי ההלכה על אף שאינם בהכרח תלמידי חכמים.
צורך מינוי פרנס
על הצורך במינוי מנהיגים מסוג זה על מנת לתקן תקנות קהילתיות, כותב ספר החינוך במסגרת החיוב למנות שופטים ושוטרים:
בהיסטוריה היהודית שימש המושג "פרנס" לא רק במובנו ההלכתי של מנהיג המתקן תקנות, אלא גם כדמות של אדם חשוב ומשפיע בעירו, מנהיג אזרחי.
שבעת טובי העיר
שבעת טובי העיר היו אנשים שעסקו בצורכי העיר, והיה להם גדר של אפוטרופוס. המושג כבר מוזכר בתלמוד, ונידון רבות בראשונים הפוסקים נחלקו, האם מדובר במוסד מסודר כמו בית דין ששייכים בו דיני רוב כמו בית דין, או שמדובר בנציגים עצמאיים של בני העיר, ולא שייכים בו דיני הכרעה על פי רוב בתלמוד.
מינוי
בחירת הפרנס נעשתה על ידי הציבור, ובכך באה לידי ביטוי ההמלצה שבתלמוד לפיה "אין מעמידין פרנס על הציבור, אלא אם כן נמלכים בציבור". המקור לכך שדרושה הסכמה כללית מקורה מדברי חז"ל, המתארים לנו כיצד ולמה התמנה בצלאל בן אורי - בונה משכן העדות כפרנס על הציבור: היו מקומות בהם לפני ההצבעה חלה חובה על כל אחד מהמשתתפים לנדור שכוונתו בהצבעה היא רק "לשם שמים ולתקנת העיר".
כמו כן, כחלק מן החשיבות שראו חכמים במינוי פרנס על הציבור והאחריות הכרוכה בה אמרו בתלמוד הירושלמי: "אין מעמידין פרנסין פחות משלשה, אנא חמי דיני ממונות בשלשה דיני נפשות לא כל שכן?" כלומר תפקיד הפרנס נוגע גם לנושאים של דיני נפשות וקל וחומר שעליו להתמנות במעמד של שלשה אנשים לפחות.
בקהילות הספרדיות באירופה היה נהוג שאדם שהציבור מינה אותו להיות ב"מעמד", היה חייב לקבל את המינוי על עצמו ואם לא היה מעוניין היה תורם לקהילה סכום כסף על מנת לשחררו מהמטלה.
בראשונים מובאות שתי גישות לאופי הפרנסים. האחת דוגלת בבחירתם של אנשים דגולים: "תלמידי חכמים, אנשי תורה ואנשי מעשים טובים". ואילו האחרת מדגישה את היכולת האדמיניסטרטיבית שלהם, ומשווה אותם לאפוטרופוסים של בני-העיר.
באירופה של המאה ה-16 ואילך, עמדו הפרנסים בראש הקהילה היהודית וניהלו אותה מהצד האדמיניסטרטיבי, כולל בחירת הרב, שכירתו ותשלום שכרו. בגרמניה של אותה תקופה היה מקובל לראות את יהודי החצר, שהיה בעל מעמד כלפי השלטונות, גם כפרנס הקהילה. במקומות בהם לא היה יהודי חצר הייתה הקהילה היהודית מתארגנת כ-Landjudenschaft והנהגתה שימשה הן כפרנסי הקהילה והן כמייצגי הקהילה בפני השלטון.
סמכות
בנפרד מהעובדה כי פרנסי העיר יכולים לכפות על שאר בני עירם את החלטותיהם כתוצאה מבחירת הרוב בהם, קיימת מחלוקת בקרב הראשונים באשר לתהליך קבלת ההחלטות בינם לבין עצמם. הרא"ש סבור כי הכלל שאחרי רבים להטות חל גם במקרה זה, ומספיק שרוב הפרנסים יסכימו להחלטה. לעומתו הרשב"א סבור כי עקרונית ניתן לכפות את דעת הרוב על המיעוט - ואכן בבית-דין עירוני כך נוהגים - אך בהחלטת פרנסי העיר דרושה הסכמת פה-אחד על מנת שניתן יהיה לקבל את ההחלטה.
יושר
חז"ל ביטאו בכמה מקומות חשש לשרירות-לב מצד הפרנסים: בתלמוד במסכת פסחים (דף קיג:) נכתב: . אמירה נוספת בנושא מופיעה במסכת יומא (דף כב:): . רש"י מפרש: "דופי משפחה", כלומר עבר משפחתי בעייתי, שאותו אפשר להזכיר לו במקרה שיסרח. עוד מובא בתלמוד:.
עם זאת, הציבור נדרש לכבד את פרנסי הציבור, וחז"ל אף תיקנו כי העלייה השלישית לתורה בשבת (מיד לאחר עליית הכהן והלוי) תהא קבועה עבור "תלמידי חכמים הממונים פרנס על הציבור".
ריסן
מאפייני הסוג
זהו סוג גדול במשפחת הקוציציים, שרוב מיניו גדלים באזורים הטרופיים של העולם הישן (היבשות אסיה, אירופה ואפריקה).
מיני סוג זה הם עשבים רב-שנתיים או בני שיח, שלהם עלים קוצניים.
הפרחים ערוכים בשיבולת כלומר, מסודרים על ציר אחד בעמוד הפריחה, בצורה אופיינית למשפחה. הפרח אופייני למשפחה, ולו חפה קוצני גדול. צבע הפרח כחול. לפרח 'שפה' תחתונה בלבד, והיא מחולקת לאונות.
הפרי הוא מטיפוס הלקט.
הסוג בצמחיית ארץ ישראל
מין אחד מסוג זה מצוי בארץ ישראל, ריסן דק (Blepharis attenuata).
צורת חייו היא בן-שיח, והוא קוצני מאוד. פריחתו חלה במשך חודשים רבים בשנה, אך בעיקר בעונת הקיץ. מין זה מצוי בעיקר בחבלים המדבריים של הארץ, כדוגמת הנגב ומדבר יהודה, בערוצים יבשים ובבתות.
בעבר, נחשבו שני מינים מסוג זה למיוצגים בצמחיית ארץ ישראל: המין ריסן נאכל, הגדל בעיקר במדבריות ותפוצתו רחבה; והמין ריסן דק שנחשב לאנדמי לארץ ישראל. המינים נבדלו בחפים שבאמצע התפרחת. במקורות מידע שונים עדיין קיימת חלוקה זו. לעומת זאת, מכליל מחקר עדכני את כל האוכלוסיות בישראל תחת המין ריסן דק.
התאמת הריסן הדק ליובש
צמח זה המצוי בבתי גידול יובשניים מהווה דוגמה טובה למספר מנגנונים המאפשרים קיום חיים במצבי עקה, אשר התפתחו הודות לתהליכים אבולוציונים.
כצמחי מדבר אחרים, הריסן הוא צמח קוצני מאוד, המונע ממנו להיאכל על ידי אוכלי עשב. כמו כן הקוצניות מצמצמת את שטח הפנים של העלה ובכך מפחיתה את אידוי המים ממנו.
אך עם זאת, ההתאמה המופלאה ביותר היא מנגנון הפצת הזרע והנביטה של הצמח. מנגנון זה נחקר על ידי החוקר הישראלי יצחק גוטרמן. אחד האתגרים העומדים בפני צמחי מדבר, הוא לא רק היעדר מים אלא גם פיזור משקעים גדול- הן מבחינת עיתוי ירידת המשקעים והן מבחינת מיקומם. על צמחים אלו למצוא דרכים להפיץ את זרעיהם בצורה שתבטיח את נביטתם וקיום דור נוסף של צמחים.
הריסן מתגבר על אתגר זה, על ידי הפצת הזרעים רק לאחר הרטבה ארוכה. עלי הגביע סוגרים על ההלקט היבש, אך נפתחים לאחר חשיפה ממושכת ללחות. לאחר הפתיחה, הזרעים 'מושלכים' למרחק של כמה מטרים, בעקבות לחץ שנוצר על ידי דפנות ההלקט.
בעת הרטבת הזרע עצמו, מתפשקים השערות שעל פניו ונראים כריסים, ומכאן שם המין העברי, כמו גם השם הלטיני. כמו כן מראה הפרח בעל המבנה החד-שפתי דומה לריס.
זיגיה
זיגיה (ביוונית: ζυγιά) היא צמד של כלי נגינה במוזיקה העממית היוונית. באופן מסורתי ביוון היבשתית הזיגיה ("סטריאני זיגיה" כלומר "יבשתית") מורכבת מכלי נשיפה אחד - האבוב מסוג זורנה (זוּרנאס, במלרע) או הקאראמוּדזה בנות שני הקנים ומאוחר יותר הקלרינט ("קלרינו"), ומתוף מסוג טוּמבּי או דאולי. באיים של יוון ובקפריסין זיגיה היא דואו של לירה שהתחלפה מאוחר יותר בכינור ("ויולי", במלרע), ושל "לאוטו", הדומה ל"עוד" או בכרתים - למנדולינה. הזיווג בין לירה ובין לאוטו אופייני מאוד לכרתים.
על אף שהמשמעות של המילה היא קשורה ל"זוג" כלים או נגנים, המונח הרחיב לעיתים את מובנו גם לתזמורות עממיות המורכבות מיותר משני כלי נגינה : קלרינט, כינור, לאוטו וסנטור ("סנדורי"). במחוזות צפוניים, כמו אפירוס נוהגים להוסיף גם כלי הקשה: תוף מרים ("דפי" או, בתראקיה וחלק מהאיים האגאיים -"טומברלקי") או דאולי. בדרך כלל תזמורת בת יותר משלושה נגנים כזאת נקראת ביוון היבשתית "קוּמבניה" (קומפניה). לרוב היא מורכבת מלאוטו, קלרינט וכנור.
לפעמים זיגיה יכולה להיות צמד של שתי זורנות - אחת מנגנת, והשנייה מלווה בזמזום. הזיגיה מנגנת מוזיקה לריקודים או המלווה טקסים שונים בחיי הכפריים. באזורים מסוימים של יוון הנגנים היו לעיתים קרובות צוענים. ההרכב של זורנה ודאולי (דבול - בטורקית) נפוץ בארצות ים - תיכוניות רבות ובאסיה הקדמית עד לאיראן.
שמעון בר סבא
מאר שמעון בר סבא (בסורית: ܡܪܝ ܫܡܥܘܢ ܒܪܨܒܥܐ, 316-17 באפריל 344) היה הבישוף של סיליקיא-קטסיפון, באימפריה הסאסאנית, ראש הכנסייה המזרחית דה פקטו, עד מותו. הוא היה בישוף במהלך רדיפות הנוצרים של המלך שאפור השני של האימפריה הסאסאנית, והוצא להורג יחד עם רבים מחסידיו בהם אחותו ופוסאי. הוא נערץ כקדוש בקהילות נוצריות שונות.
ביוגרפיה
שמעון בר סבא נולד בשנת 316. הוא התמנה לבישוף בשנת 329, בסיליקיא-אקטיספון (כיום מחוזא). בתקופת שאפור השני חשש המלך שהמיעוט הנוצרי ישתף פעולה עם האימפריה הרומית שבאותו זמן כבר קיבלה עליה את הנצרות, ואנשיו הוציאו נוצרים רבים להורג. בהמשך הוא שינה את מדיניותו וקרא לנוצרים להמיר את דתם לזורואסטריות. שמעון בר סבא נעצר בשנת 344 והובא לפני המלך שאפור השני עם עוד 102 בישופים וכמרים. הוא התבקש להתפלל אל השמש אולם סירב לעשות כן. אותם 102 נוצרים הוצאו להורג מול עיניו ולבסוף נערף ראשו של מר סבא עצמו. ההיסטוריונים חולקים על מספרם של המוצאים להורג בתקופה זו והוא עומד בין 16,000 ל-200,000 מוצאים להורג.
תיעוד
סיפור המרטירים באימפריה הסאסנית נכתב בחיבור סורי מאותה תקופה בשם "פעולות המרטירים הפרסים". קיימים מספר כתבי יד של החיבור. בגרסתו הקצרה והמוקדמת יותר הוא מושווה ליהודה המכבי ותומכיו למכבים עצמם. בגרסה מאוחרת יותר ההשוואה הזו אינה קיימת והם מוּשווים למרטירים הנוצרים הראשונים שנהרגו תחת השלטון הרומי.
סיפורו של שמעון בר סבא מתוך החיבור הגדול של המרטיטרים הפרסים תורגם לאנגלית בידי קייל סמית.
אנדוצרס
אנדוצרס (שם מדעי: Endoceras; מיוונית: "קרן פנימית") הוא סוג של רכיכה נכחדת ענקית מתקופת האורדוביק שהייתה קרובה לנאוטילוסיים המודרניים. רכיכה זו הייתה מהגדולות ביותר שחיו מעולם והגדולות שבקונכיות שנמצאו הגיעו למעל 3.5 מטר. הקונכיות היו ישרות ובקצה בלטו כלפי מעלה. הפרטים הבוגרים היו בעלי קונכיות רחבות יותר ובתוכם היה חלל סיפון שהיה מלא גז ושימש לתנועה, בדומה לנאוטילוס.
סוג זה קיבל שם לראשונה ב-1847 והיה קרוב לסוג הנאוטילוס הגדול קמרוצרס שלעיתים מאוחד בסוג. מאובניו נמצאו בעיקר באירופה ואמריקה הצפונית.
אלו היו טורפים גדולים בתקופתם שחיו על קרקעית הים וחיפשו טרף איטי לתקוף, כמו נאוטילים אחרים וחסרי חוליות שונים. לצעירים שהיו בעלי קונכייה דחוסה יותר אולי צדו באופן פעיל בפני המים.
פגז
פגז הוא קליע הנורה מתותח, כאשר הגדרת "תותח" היא כלי ירייה חם בעל קליבר מ-20 מ"מ ומעלה. לעיתים הפגז נושא מטען כלשהו, כגון חומר נפץ או חומר יוצר עשן, ולעיתים הפגז עשוי מקשה אחת, כגון פגז חודר שריון או כדור תותח.
הפגז עשוי להיות מאוחסן בנפרד מחומר הנפץ ההודף (חנ"ה) שלו, כמו פגזי ארטילריה, או מאוחסן במבנה "כדור" שהוא תצורת חימוש שבה הקליע מחובר בקצה תרמיל גלילי (העשוי מתכת או חומר מתכלה), המכיל את חומר הנפץ ההודף (לרוב אבק שרפה) ופיקה הדרושה להצתתו, כמו כדורי טנקים.
בפגזים מודרניים בקליבר גדול (הכוונה בעיקר לפגזי ארטילריה ולפגזי טנק), קוטרו של הפגז קטן במעט מקוטרו של קנה התותח היורה אותו, כדי להקל את טעינתו לתוך בית הבליעה של התותח. את בסיסם של פגזים אלו מקיפה טבעת של מתכת רכה (לרוב נחושת) שקוטרה גדול אך במעט מקוטרו של הקנה. בזמן הירי, הודפים גזי הבעירה של חומר הנפץ ההודף את הפגז אל תוך הקנה וטבעת הנחושת נדחסת לתוך הקנה (ולתוך החירוק שבקנה, אם קיים) ומהווה אטימה בין גוף הפגז והקנה המקיף אותו. אטימה זו מסייעת בניצול מרבי של גזי הבעירה כדי להאיץ את הפגז במורד הקנה ואם הקנה מחורק גם לסחרור הפגז סביב ציר האורך שלו, כדי לשפר את יציבותו במהלך המעוף. פגזים מודרניים בקוטר קטן יותר (כמו גם רוב קליעי רובה ואקדח) עטופים במעטפת נחושת מלאה. מעטפת זו נועדה למלא תפקיד דומה לטבעת הנחושת הקיימת בפגזים הגדולים יותר.
מהמילה פגז נגזר המונח הפגזה. מובנו: ירי רצוף של פגזים רבים אל מטרה מסוימת או תקיפת מטרה באש ארטילרית. את המונח חידש, על פי הכתוב במילונו, המתרגם ראובן אלקלעי.
סוגי פגזים
בימים עברו צורת הפגזים הייתה כדורית. הסיבה לכך נבעה מהצורך לטעון את התותחים ששימשו אז מקצה הלוע. לעומת זאת, עיצוב הפגז המודרני הוא גלילי באופיו ולא כדורי והוא משלב עקרונות אווירודינמיים שנועדו לשפר את דיוק הפגיעה שלו ואת טווח הירי, כמו-גם שיקולים פונקציונליים כגון הפעלה יעילה של המטען שבתוך הפגז (אם קיים).
צורת מעטפת הפגז, כמו-גם הרכבה, מושפע רבות מהתפקיד שיועד לפגז ולדרך פעולתו. ככלל, ניתן לומר כי מעטפת הפגז סימטרית סביב ציר האורך שלו ובנויה כך שתוכל לעמוד בלחצים האדירים ובטמפרטורות הגבוהות, הנוצרים בקנה בזמן הירי. בכמה סוגים של פגזים מוטמעת סביב בסיס הפגז טבעת העשויה ממתכת רכה (לרוב, נחושת) שתפקידה להידחס בזמן הירי אל תוך הסלילים החרוקים בקנה (כאשר ישנם כאלה. בתותחים "חלקי קדח" אין חירוק של סלילים, כפי שאפשר להבין משמם) ובכך להשיג אטימה טובה יותר של הפגז בתוך הקנה (וכתוצאה מכך - ניצול טוב יותר של הגזים ההודפים ומהירות לוע גבוהה יותר) כמו-גם לגרום לפגז להסתחרר סביב ציר האורך שלו כתוצאה מהסלילים המחורקים (ובכך להשיג מעוף יציב יותר ודיוק טוב יותר בפגיעה).
כאמור, ישנם פגזים המובנים כתחמושת אחודה יחד עם תרמיל המכיל את חומר הנפץ הודף ולעומתם ישנם פגזים המאוחסנים בנפרד מחומר הנפץ ההודף, המגיע במספר מטענים. בסוג הראשון, לפני הירי מוכנס הכדור כולו לבית הבליעה של התותח והסדן נסגר ונועל אותו בפנים. בסוג השני, לפני הירי מוכנס הפגז לקצה בית הבליעה ואחריו מוחדרים מספר מטענים הודפים, לפי טווח הירי הנדרש, והסדן ננעל אחריהם.
ככלל, ניתן לומר שהפגזים על סוגיהם השונים מתוכננים על-פי עקרונות אווירודינמיים כדי להשיג דיוק וטווח טובים יותר. אולם, מספר סוגי פגזים, כמו פגזי מטען חלול שייעודם הוא פגיעה בשריון, מעוצבים על פי דרישות תפקודיות המקנות להם צורה שאיננה הצורה האווירודינמית המיטבית.
נפיץ
הסוג הנפוץ ביותר של פגזים. פגזים נפיצים מורכבים ממעטה פלדה המכיל חומר נפץ מרסק ומרעום. כאשר המרעום מפעיל את חומר הנפץ שבפגז, מתפוצץ מעטה הפלדה ומתפזר לרסיסים חדים ולוהטים הנעים במהירות גבוהה. מרבית הנזק נוצר עקב פגיעתם של הרסיסים ומיעוטו נגרם מגלי ההדף של הפיצוץ. קביעת הפעלת המרעום יכולה להשתנות על פי הנסיבות כך שהפגז יתפוצץ עם פגיעתו בקרקע, בגובה נמוך מעל הקרקע (ליצירת מעטפת פגיעת רסיסים רחבה יותר) או לאחר שהפגז חדר את הקרקע (ליצירת אפקט הדף הרסני יותר לעמדות מחופרות או להקטנת מעטפת פיזור הרסיסים).
חודר שריון
הצורך בתחמושת חודרת שריון התעורר עוד לפני הופעת הטנק, עקב הצורך לפגוע בכלי רכב משוריינים ובביצורי בטון ופלדה. להשמדת מטרות אלו השתמשו בתחמושת ארטילרית חודרת שריון שהפגז שלה היה מורכב מפלדה מוקשית בעלת חוד קהה ומעוגל.
פגזים חודרי שריון (ח"ש) מבוססים על ליבה דחוסה של חומר הנעה במהירות גבוהה. כושר חדירת השריון שלהם מבוסס על אנרגיה קינטית המוקנית לפגז על ידי מהירותו ומשקלו. גורמים נוספים המשפיעים על כושר החדירה של הפגז הם הצורה הגאומטרית, קשיות המתכת וזווית הפגיעה. עם הפגיעה בשריון, התנע הגדול של הפגז מתרכז בנקודת הפגיעה וחודר את השריון.
על מנת שפגזי ח"ש יעמדו בעוצמת הפגיעה בשריון, נבנה חלקם הקדמי מחומר רך יחסית הסופג את עוצמת הפגיעה הראשונית מבלי שליבת הפגז תתרסק. בנוסף, מעוצב החלק הקדמי של הפגז להשגת יעילות אווירודינמית; בקצה הפגז קיימת כיפה בליסטית מחודדת עשויה פח פלדה שתפקידה להקנות לפגז צורה אווירודינמית בעת המעוף והיא מתפוררת בעת הפגיעה. לעיתים מכילה הליבה מעט חומר נפץ מרסק או חומר מצית לשם הגברת יעילות הפגיעה במטרה.
במרץ 1944 נכנס לשימוש פיתוחו של הצבא הבריטי: פגזי ח"ש מצוידים במנעלים. כדי להגביר את יכולת החדירה של פגזי הח"ש הועלתה מהירות הלוע שלהם, בהתאם הועלתה קשיחות ליבות הפגזים שנבנו מחומרים דוגמת טונגסטן, אלא שמשקלו הרב של הטונגסטן לא איפשר פיתוח פגזים בקליבר מלא שכן הם היו כבדים מדי. את הבעיה פתר פיתוח המנעלים שאפשרו ירי של פגזים צרי היקף מתותחים בעלי קוטר גדול. מנעלים עוטפים את ליבת הפגז ומשלימים את קוטרה לזה של התותח, עם היציאה מהתותח מתנתקים המנעלים הודות לגרר המוגבר שלהם וסחרור הפגז (אם הוא נורה מקנה מחורק) והפגז ממשיך במסלולו אל המטרה.
מבנה צר וארוך של פגז ח"ש מעלה את יכולת החדירה שלו, אלא שפגז לו יחס אורך לקוטר הגדול מעשר (ואף יחס קטן יותר בחומרים דחוסים) חסר יציבות במהלך מעופו. לשם כך נוספים בחלקם האחורי של פגזי ח"ש-מנעל סנפירים מייצבים המקנים לו צורה של חץ. סנפירים מייצבים נפוצים בפגזים חודרי שריון מודרניים שליבתם בנויה מסגסוגות טונגסטן או סגסוגות אורניום מדולדל.
מטען חלול
פגזים החמושים בראש קרבי מסוג מטען חלול משמשים כנשק חודר שריון. מטען חלול מורכב מקונוס נחושת שמאחוריו חומר נפץ מרסק. כאשר הפגז פוגע במטרה מתפוצץ חומר הנפץ לכיוון הקונוס, הנחושת מותכת והופכת לזרם מהיר בעל לחץ גבוה וטמפרטורה גבוהה. סילון הנחושת חודר את השריון ופוגע באנשים ובמערכות שמעבר לו.
פגז נפיץ פלסטי
פגז נפיץ פלסטי (לעיתים מכונה בצה"ל בשם "מעיך") הוא פגז נגד טנקים נוסף המבוסס על חומר נפץ. את הפגז המציא הבריטי סר צ'ארלס דניסטון בורני (Sir Charles Dennistoun Burney) במהלך מלחמת העולם השנייה כפגז חודר ביצורים. הפגז מורכב ממעטפת דקה המכילה כמות גדולה של חומר נפץ פלסטי. כאשר הפגז פוגע במטרתו, חומר הנפץ נמעך על השריון מבלי שיתפוצץ. חלקיק שנייה לאחר מכן, מופעל המרעום שבחלקו המרוחק מהשריון של חומר הנפץ וגורם לפיצוץ המשלח גל הדף חזק דרך השריון. בצידו הפנימי של השריון, גורם גל ההדף להתנתקות של חלק מהשריון המכונה מיפצל, הנע במהירות תוך כדי גרימת נזק רב לאנשים ולמערכות הנמצאים מעבר לשריון, למעשה ללא צורך בחדירתו.
פגזי נפיץ פלסטי אינם מסוגלים לחדור שריון טנקים מודרני אך עדיין משמשים כנגד כלי רכב שמיגונם מועט וכן נחשבים כיעילים בהריסת מבני לבנים ובטון ובפגיעה בחיילים לא רכובים.
פגז מצרר
בדומה לפצצת מצרר, פגז ארטילרי (ובמידה מסוימת גם פגז טנק דוגמת רקפת) יכול לשמש להובלה ופיזור של תחמושות קטנות יותר כגון פצצונות נגד אדם, פצצונות נגד טנקים ומוקשים נגד אדם או טנקים. השימוש בפצצונות מעלה את יעילות הפגז שכן הוא מגדיל את אזור ההרג ואת הסיכוי לפגיעה ישירה ברק"ם ההכרחית להשמדתו. מרבית הצבאות המודרניים מחזיקים בפגזי מצרר כחלק מארסנל התחמושת שלהם.
פיזור מוקשים בעזרת ארטילריה מאפשר פיזור מהיר של שדות מוקשים בנתיבי ההתקדמות של האויב, ללא סיכון של כוח אדם. מאידך, שדות מוקשים שפוזרו בצורה זאת אינם מאורגנים בתבנית מסוימת וכן מכילים כמות גדולה יחסית של מוקשים לא תקינים. פירוק שדה מוקשים שכזה הופך למורכב יותר מפירוק שדה מוקשים סטנדרטי.
פגז כימי
פגזים כימיים הם אמצעי להובלה ופיזור חומרי לחימה כימיים (חל"כ). פגז כימי מכיל חל"כ וכמות קטנה של חומר נפץ מרסק שתפקידו לבקע את מעטפת הפגז ולפזר את החל"כ.
את החל"כ עשוי להחליף זרחן לבן. כמו פצצות זרחן גם פגזי זרחן משמשים להבערה, למיסוך ולסימון ופחות לשם פגיעה באויב. אף על פי שפגזי זרחן תוארו כפגזים כימיים, השימושים הלא קטלניים בפגזים מונעים את הכללתם בקטגוריית הנשק הכימי על ידי האו"ם.
פגז אטומי
פגז אטומי הוא חלק מארסנל נשק גרעיני. הפגז מכיל מנגנון מוקטן של פצצת אטום ומוגדר כנשק טקטי, כלומר נשק המיועד לשימוש בזירת לחימה מקומית על ידי הכוחות הלוחמים בה ונועד להשפיע עליה (בניגוד לנשק גרעיני אסטרטגי). בשל מורכבותו של מנגנון הנשק הגרעיני, יש צורך בחלל גדול כדי להכילו ולכן פגזים אטומיים הם בעלי קוטר ומשקל גדול ובהתאם לכך משוגרים מכלי ארטילריה כבדים. פגזים אטומיים פותחו בין היתר על ידי ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה וצרפת.
גריים סונס
גריים ג'יימס סונס (אנגלית: Graeme James Souness; נולד ב-6 במאי 1953) הוא כדורגלן ומאמן כדורגל לשעבר. היה קפטן קבוצת ליברפול המצליחה מתחילת שנות ה-80 והפך מאוחר יותר למאמן הקבוצה. כיום סונס משמש פרשן בטלוויזיה האירית וכן מופיע לעיתים תכופות כשדרן בשידורי סקיי ספורטס בבריטניה. הוא ידוע בכינוי "סואי".
פגז
פגזים לא קטלניים
ישנם פגזים שמטרתם אינה הריגה או השמדה. פגזים לא קטלניים מיועדים להשגת מטרות שונות בשדה קרב אך בכל זאת עשויים לגרום לנזקים אם בפגיעה ישירה (יכולה להיות קטלנית) ואם כתוצאת לוואי של פעולתם כגון שרפות.
פגז עשן
פגזי עשן מיועדים ליצירת מסכי עשן המסתירים מהאויב פעולות או כוחות בשדה הקרב. פגזי עשן מכילים חומרים כימיים שונים המייצרים עשן החוסם את קרני האור הנראה ולעיתים גם קרינה מתחום התת אדום למניעת זיהוי על ידי מכשירי חישה הרגישים לתחום זה.
גריים סונס
קריירת משחק
סונס נולד וגדל בשכונה ענייה באדינבורו, בנו של זגג, רקע שעשוי היה להשפיע על צורת המשחק של סונס, שנודע כשחקן אגרסיבי ש'לא לקח שבויים'. גישתו הזו של סונס באה לידי ביטוי גם בהיותו מאמן, בתקרית הידועה לשמצה עם השחקן קרייג בלאמי, שבסופו של דבר מצא את עצמו מחוץ לקבוצה. סונס היה אחד השחקנים המתמידים והנחושים בדורו. הוא זכה בסך הכול בחמש אליפויות, שלושה גביעים אירופאיים וארבעה גביעי ליגה במשך שבע עונותיו בליברפול.
סונס החל את קריירת המשחק כשחקן עתודה במדי טוטנהאם הוטספר תחת ביל ניקולסון. הוא חתם על חוזה מקצועני בשנת 1968 בגיל 15. סבלנותו של סונס פקעה מאחר שלא קיבל הזדמנויות בקבוצה הראשונה, ואף על פי שעדיין היה נער פנה למאמנו בטענה כי הוא השחקן הטוב ביותר בסגל ועליו להיות בקבוצה הראשונה. בקיץ 1972 סונס שיחק בליגת הכדורגל הצפון-אמריקאית במדי מונטריאול אולימפיק, שם הופיע בעשרה מתוך 14 משחקי הקבוצה ונבחר לקבוצת האולסטאר של הליגה באותה העונה.
פגז
פגז תאורה
פגזי תאורה משמשים לשטיפת אזורים באור. בפגזים אלו מרעום המפעיל את גוף התאורה (המורכב בדרך כלל ממגנזיום - המפיץ אור רב בזמן בעירתו) בגובה מתוכנן ומצנח המאט את קצב הנפילה של הפגז ומשהה את מקור התאורה ברום.
גריים סונס
קריירת משחק
לאחר חזרתו לאנגליה ב-1972, הספיק סונס לשחק פעם אחת בלבד עבור טוטנהאם לפני שעבר למידלסברו תמורת 30,000 ליש"ט. במידלסברו נודע סונס כקשר מוערך, חזק ומעורר יראה שהוליך את הקבוצה במשך חמש עונות. את הופעת הבכורה שלו במידלסברו ערך סונס ב-6 בינואר 1973 בהפסד ליגה 2:1 לפולהאם בקרייבן קוטג'. את שערו הראשון כבש סונס ב-11 בדצמבר באותה שנה בניצחון ליגה 0:3 על פרסטון נורת' אנד באיירסום פארק.
פגז
פגז תאורה
פגזי תאורה הבוערים בגובה פני הקרקע יכולים לגרום לשרפות.
גריים סונס
קריירת משחק
הקדנציה של סונס במידלסברו לא הייתה זכורה לטובה. אף על פי שמידלסבברו סיימו במקום הרביעי בליגה, הם היו רחוקים שני מקומות וארבע-עשרה נקודות מעלייה לליגה הבכירה ולא הציגו את יכולתם האמיתית. העונה שלאחר מכן הייתה מוצלחת יותר ועם סונס בעמדה המרכזית בקבוצה, מידלסברו מימשו את מלוא הפוטנציאל וסיימו כאלופי ליגת המשנה במרחק של חמש-עשרה נקודות מלוטון טאון במקום השני. במשחק הבית האחרון של הבורו ב-20 באוגוסט 1974, הבקיע סונס שלושער אישי בניצחון 0:8 על שפילד ונסדיי.
לאחר שזכו בגביע אירופה לאלופות ב-1977, החליטו בליברפול לחפש חיזוק להגנה על התואר האירופי, כמו גם אליפות הליגה האנגלית שבה זכו באותה העונה. כך, שלושה שחקנים סקוטים בשנות ה-20 שלהם הוחתמו על ידי המאמן בוב פייזלי במהלך ששת החודשים הבאים. הראשון היה אלן האנסן שהגיע תמורת 110,000 ליש"ט מפרטיק ת'יסל הסקוטית. אחריו הוחתם קני דלגליש תמורת 440,000 ליש"ט – אז שיא העברות, מקבוצת סלטיק. אחרון הגיע סונס בעבור 350,000 ליש"ט – העברת שיא במידלסברו, ב-10 בינואר 1978. שלושתם עתידים להפוך לעמוד השדרה של הקבוצה בשבע העונות הבאות.
עזיבתו של סונס במידלסבורו הייתה צורבת, כאשר במשחק הבית האחרון שלו במדי הבורו, האוהדים שהיו בדרך כלל נאמנים פנו לעברו וגידפו אותו במשך כל המשחק. סונס אמר את המילה האחרונה בנושא, כאשר בעת שעזב את המגרש בפעם האחרונה הוא פנה לקהל והראה תנועת V באצבעותיו. סונס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ליברפול בניצחון הליגה 0:1 על וסט ברומיץ' אלביון ב-14 בינואר 1978. את שערו הראשון במועדון כבש סונס בבעיטת יעף בדקה ה-39 בניצחון 1:3 על מנצ'סטר יונייטד באנפילד ב-25 בפברואר. שערו של סונס היה הראשון של ליברפול במשחק ונבחר על ידי אוהדי הקבוצה לשער העונה.
סונס השתלב בליברפול במהירות ועזר למועדון לשמור על תוארו האירופי. הוא לא שותף במסגרת אירופית עד לשלב חצי הגמר, אך בא לידי ביטוי במשחק הגמר באצטדיון ומבלי כאשר בדקה ה-65 בישל לקני דלגליש את השער היחיד במשחק מול ברוז' הבלגית.
בקיץ של אותה השנה זומן סונס על ידי אלי מקלאוד לסגל נבחרת סקוטלנד לגביע העולם בארגנטינה. עד אותה העת שיחק סונס שש פעמים בלבד במדי הנבחרת, ופציעה מנעה ממנו לשחק בשני המשחקים הראשונים של סקוטלנד בשלב הבתים – מול נבחרת פרו ונבחרת איראן. עם הפסד ותיקו בהיעדרו, חזרתו של סונס הייתה מכריעה עבור נבחרתו, שהזדקקה לניצחון בהפרש של שלושה שערים לפחות מול נבחרת הולנד. חזרתו של סונס העירה את הסקוטים, אך ניצחון בתוצאה 2:3 לא הספיק להם כדי לעלות לשלב הבא.
בעונה לאחר מכן זכה סונס באליפות הליגה הראשונה שלו כאשר ליברפול זכתה באליפות הליגה, הישג עליו חזרה גם ב-1980. בשנת 1981 ליברפול הפסידה את תואר האליפות לאסטון וילה אך זכתה בגביע הליגה הראשון שלה וגביע האירופי השלישי עם ניצחון 0–1 על ריאל מדריד במשחק הגמר. סונס הבקיע שלושער במשחק רבע הגמר מול צסק"א סופיה.
באותו הקיץ החליט פייזלי להעביר את תפקיד הקפטן לסונס, לאכזבתו הרבה של פיל תומפסון שהחזיק בתפקיד. בתום אותה העונה הניף סונס שני גביעים כאשר ליברפול זכתה באליפות הליגה וכן בגביע הליגה. בשנת 1982 השתתף סונס במונדיאל בספרד כאשר סקוטלנד הוגרלה לבית אחד עם נבחרת ניו זילנד, נבחרת ברזיל ונבחרת ברית המועצות. את שערו הבינלאומי הראשון סונס כבש שתי דקות לסיום המשחק מול ברית המועצות במאלגה ב-22 ביוני, אך סקוטלנד שוב לא הצליחה להעפיל לשלב הבא. עוד ב-1982, סונס הופיע בפרק בודד בסדרת טלוויזיה מקומית ששודרה ב-BBC. גם חברו לקבוצה, סמי לי, הופיע באחד הפרקים בדרמה.
בעונה שלאחר מכן, בתפקיד אותו הכיר טוב ביותר, זכתה ליברפול שוב באליפות הליגה ובגביע הליגה. לאחר הניצחון 1:2 על מנצ'סטר יונייטד בגמר גביע הליגה בוומבלי, ויתר סונס על זכותו כקפטן להניף את הגביע והתעקש על כך שמאמנו, בוב פייזלי, יניף את הגביע בעונת הפרישה שלו.
ב-1984 הניף סונס שלושה גביעים כאשר ליברפול זכתה בתואר האליפות, בגביע הליגה לאחר ניצחון בגמר על היריבים המרים אברטון משער של סונס, וכן בגביע האירופי לאחר ניצחון במשחק הגמר בדו-קרב פנדלים על רומא. בתום העונה נמכר כרטיס השחקן של סונס לקבוצת סמפדוריה האיטלקית תמורת 650,000 ליש"ט, לאחר שהביע את רצונו לשחק מחוץ לאנגליה. מאזנו של סונס בליברפול כלל 56 שערים ב-358 משחקים.
בסמפדוריה התאקלם סונס במהרה והתחבר עם שחקן נבחרת אנגליה, טרבור פרנסיס, שהצטרף למועדון ב-1982. סונס ופרנסיס היוו מקור השראה לשחקנים הצעירים בסמפדורה, בהם רוברטו מנצ'יני וג'אנלוקה ויאלי. גם באיטליה המשיך סונס לזכות בתארים, ובעונתו הראשונה זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי לאחר ניצחון 1:3 על קבוצת הסרייה א' מילאן – הזכייה הראשונה בגביע בתולדותיו של המועדון.
כאשר החלה נבחרת סקוטלנד להיבנות מחדש לאחר גביע העולם, סונס לא זומן עוד לסגל הנבחרת והקריירה הבינלאומית שלו הסתיימה לאחר 12 שנים, בהן שותף ב-54 משחקים והבקיע ארבעה שערים. לאחר שתי עונות בליגה האיטלקית, עזב סונס את סמפדוריה והצטרף כמאמן-שחקן לגלאזגו ריינג'רס הסקוטית.
גלאזגו ריינג'רס
סונס הצטרף לגלאזגו ריינג'רס כשחקן-מאמן תמורת 300,000 ליש"ט באביב 1986, לקראת עונת 1986/1987. התיקולים החזקים של סונס, תכונה שבוב פייזלי הצליח להשקיט בליברפול, הפכו שוב לחלק מסדר היום שלו, והוא הורחק בכרטיס אדום בדקה ה-34 של משחק הבכורה שלו ב-9 באוגוסט 1986, במשחק שנערך בעיר הולדתו אדינבורו מול הקבוצה המקומית היברניאן. במהלך הקדנציה בריינג'רס הספיק סונס לקבל מספר כרטיסים אדומים נוספים. משחקו האחרון כשחקן היה משחקה האחרון של ריינג'רס באייברוקס בעונת 1989/1990, בניצחון 0:2 על דאנפרמלין אתלטיק, בו סונס העלה את עצמו לעשרים הדקות האחרונות במשחק.
אחת מהשפעותיו האחרות של סונס על הריינג'רס, הייתה פתיחת שעריה והחתמתם של שחקנים שאינם סקוטים. כדורגלנים אנגלים רבים הגיעו תחתיו לאייברוקס – בטענה כי קבוצה המעוניינת להצליח צריכה להחזיק שחקנים טובים, ללא קשר לאזרחותם. שחקנים סקוטים רבים שיחקו בעבר באנגליה, אך שחקנים אנגלים מנגד כמעט ולא עברו את הגבול צפונה, עד הגעתו של סונס לריינג'רס.
סיבה נוספת ל"נדידתם" של האנגלים צפונה נעוצה בכך שריינג'רס הורשתה לשחק במפעלים האירופאיים, בעוד קבוצות אנגליות הושעו מכל פעילות אירופית למשך חמש שנים בעקבות אסון הייזל ב-1985. סונס החתים את המגן טרי בוצ'ר מאיפסוויץ' טאון, את השוער כריס וודס וכן שחקנים אנגלים נוספים.
הריינג'רס זכו בארבע אליפויות סקוטלנד (1987, 1989, 1990 ו-1991) ובארבעה גביעים סקוטיים תחת הדרכתו של סונס, לפני שהוא עזב לטובת ליברפול בעקבות התפטרותו ממשרת המאמן של קני דלגליש.