cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פול ג'ורג'
אוקלהומה סיטי ת'אנדר
לקראת עונת חתם ג'ורג' על הארכת חוזה באוקלהומה סיטי ל-4 עונות נוספות עבור כ-137 מיליון דולר. בעונתו השנייה בקבוצה היה לקלע המוביל של הקבוצה עם 28.0 נקודות למשחק, כאשר בשבעה משחקים קלע 40 נקודות או יותר. ג'ורג' בלט גם בצד ההגנתי וסיים את העונה כמלך החטיפות של הליגה עם 2.2 חטיפות למשחק בממוצע. בסיום העונה נבחר לראשונה בקריירה לחמישייה הראשונה של העונה, ואף סיים במקום השלישי בהצבעות לפרס ה-MVP של העונה (אחרי יאניס אדטוקומבו וג'יימס הארדן).
לוס אנג'לס קליפרס
ב-10 ביולי 2019 העבירה אוקלהומה את ג'ורג' ללוס אנג'לס קליפרס בתמורה לשיי גילג'ס-אלכסנדר, לדנילו גלינארי ולחמש בחירות סיבוב ראשון. בלוס אנג'לס חבר לקוואי לאונרד, שחתם אף הוא בקבוצה לפני עונת. בעונתו הראשונה עם הקליפרס הציג יכולת טובה, עם 21.5 נקודות בממוצע למשחק, אולם קבוצתו הודחה מהפלייאוף כבר בסיבוב השני, על ידי דנוור נאגטס.
קריירה בנבחרת הלאומית
ב-2014 נבחר ג'ורג' לסגל נבחרת ארצות הברית. במהלך מחנה ההכנה לקראת גביע העולם בכדורסל 2014, שבר את רגלו ונזקק לניתוח שהשבית אותו לעונה.
רוטציה של מולקולה
מולקולה דו-אטומית
הרוטציה של מולקולה דו-אטומית מתוארת במערכת ייחוס שראשיתה במרכז המסה שלה. המולקולה מבצעת תנועה מעגלית סביב נקודה זו, כאשר ציר הסיבוב ניצב לישר המחבר בין שני גרעיני האטומים. מומנט ההתמד של האלקטרונים שבמולקולה ניתן להזנחה. בנוסף, התנע הזוויתי בסיבוב הגרעינים סביב עצמם זניח ולכן מומנט ההתמד סביב הציר העובר דרך שני הגרעינים גם הוא זניח. כתוצאה מכך, מומנט ההתמד של המולקולה כולה הוא יחסי לציר הניצב לישר המחבר את גרעיני האטומים והעובר דרך מרכז המסה של המולקולה. ציר זה מסומן.
האנרגיה הקינטית הזוויתית של המולקולה היא:
ריבוע התנע הזוויתי \, L^2 מתקבל כערך עצמי ממשוואת שרדינגר. מאחר שלפונקציית הגל של המולקולה (הניתנת לכתיבה בעזרת הרמוניות ספריות) יש סימטריה לסיבובים של 360 מעלות, מתקבלים ערכים בדידים לריבוע התנע הזוויתי: כאשר \hbar הוא קבוע פלנק המצומצם ו-l מספר שלם. מכאן שרמות האנרגיה ברוטציה של מולקולה דו-אטומית הם: וההפרש בין רמת האנרגיה l לרמה l+1 הוא:
מולקולה ברמה l יכולה לעלות ברמת אנרגיה על ידי בליעת פוטון באנרגיה זו, וכך ניתן למדוד את רמות האנרגיה באופן ניסויי מתוך ספקטרום הבליעה. הביטויים הללו לאנרגיה הרוטציונית נכונים כל עוד המולקולה מתנהגת כגוף קשיח, אך ברמות אנרגיה גבוהות מתרחקים גרעיני האטומים זה מזה כתוצאה מכוח צנטריפוגלי. האנרגיה הקינטית הזוויתית לרוב קטנה ביחס לאנרגיה הקינטית הקווית הנובעת מתנועה של מרכז המסה של המולקולה במרחב, ולכן בטמפרטורת החדר נמצאות מולקולות רבות ברמה רוטציונית מעוררת.
ניקולאי סלטיקוב
חייו
ניקולאי סלטיקוב נולד במשפחה אצילית רוסית. מצד אביו הוא היה קרוב משפחתה של אנה, קיסרית רוסיה, ואמו הייתה ממשפחת טולסטוי ידועה. בשנת 1748 החל לשרת בצבא. באותה שנה השתתף במערכה של הצבא הרוסית בגרמניה ביחידה שהייתה בפיקוד אביו. בתור קצין השתתף במלחמת שבע השנים. בשנת 1761 היה ביחידה תחת פיקודו של פיוטר רומיאנצב. בשנת 1763 התמנה למפקדה של יחידה מיוחדת שנשלחה לפולין כדי לעזור לתומכי רוסיה בממלכה. עד לשנת 1768 היו נכנסות יחידות בפיקודו מפעם לפעם לשטח האיחוד הפולני-ליטאי במטרה לתמוך במדיניות הרוסית באזור.
בשנת 1769 השתתף בקרבות נגד האימפריה העות'מאנית, אך לאור בעיות בריאות עזב את החזית ונסע לאירופה.
עם חזרתו לרוסיה קיבל תפקיד חשוב בחצר, והיה מקורב לנסיך פאבל – הקיסר העתידי. בשנת 1776 השתתף בנסיעת הנסיך לברלין והשתתף בחתונתו. גם בהמשך הוא היה בין המלווים של הזוג הצעיר באירופה. בשנת 1782 קיבל את עיטור אנדריי הקדוש.
בשנת 1783 מינתה אותו יקטרינה הגדולה כמחנך נכדיה, אלכסנדר וקונסטנטין. בשנת 1790 הועלה לתואר רוזן.
בתחילת שלטונו של פאבל הראשון קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל וראש המחלקה הצבאית בממשל.
גם בתקופת שלטונו של אלכסנדר הראשון היה מקורב לקיסר. עם תחילת מלחמת רוסיה–צרפת (1812) מונה לתפקיד ראש הממשלה ויו"ר המועצה המדינית. שימש בתפקיד זה עד סוף חייו.
בשנים 1813–1814, כאשר היה הקיסר מחוץ לגבולות המדינה, היה סלטיקוב שליטה בפועל של האימפריה. עם חזרת הקיסר לסנקט פטרבורג קיבל תואר נסיך.
Rush (שיר של טרוי סיון)
Rush (בעברית: ריגוש) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר האוסטרלי טרוי סיון. השיר יצא לאור ב-13 ביולי 2023, על ידי חברות התקליטים EMI וקפיטול רקורדס, כסינגל המוביל מתוך אלבומו השלישי העתידי, Something to Give Each Other.
רקע
ביוני 2023 חשף סיון את השיר כאשר פרסם את שמו ואת הקרדיטים ליוצריו. בנוסף, הוא פרסם פוסט ברשת החברתית אינסטגרם שבו כתב כי הוא מתנצל בפני מעריציו על שנתן להם להמתין חמש שנים עד שהוציא שיר חדש. שמו של השיר הושפע חלקית מסוג של סם פופרס הנושא את אותו השם, אך גם נועד לתאר את התחושה שבזמן ריקוד עם "מישהו שווה". לדברי סיון, השיר נועד לשקף מחוויותיו, בהן חש "בטוח, חופשי ומשוחרר" בעוד שהיה "הכי מחובר שניתן למוזיקה ולקהילה" שסובבות אותו. הוא הרחיב:
ביקורות
השיר זכה לשבחי המבקרים. שאד ד'סוזה מפיצ'פורק זיכה את השיר בתואר "הרצועה החדשה הטובה ביותר", וציין כי בשיר "אין דבר מלבד אקסטזה טהורה". ד'סוזה התייחס בפרט לפזמון השיר ול"הומוארוטיקה של שיר כדורגל" אשר התלוותה אליו בשילוב "קצב פסנתר-האוס". כמו כן, הוא שיבח את סיון על כך שהפיק "שיר קיץ נשגב ומתהולל".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר פורסם ב-13 ביולי בערוץ היוטיוב הרשמי של סיון. הוא בוים על ידי גורדון פון שטיינר וצולם בברלין שבגרמניה. לארישה פול מרולינג סטון כתבה כי לדעתה הדמויות בקליפ מקובעות ב"תקשורת חסרת מילים" בלבד, כאשר הן מדברות זו עם זו "על ידי מבטים ותנועות", ובכך למעשה בונות סביבן את המוטיב של "אהבה ללא-תנאי שמכלה הכול". לקליפ פורסמו שתי גרסאות. הגרסה הראשית זמינה לצפייה במרבית המדינות, בעוד זו המשנית שפורסמה הוגבלה לצפייה במדינות כגון איחוד האמירויות הערביות וערב הסעודית.
הווידאו קליפ זכה לשבחים על הייצוג הקווירי הרחב שבו, על הכוריאוגרפיה שלו, ועל האזכורים השונים לתרבות הלהט"ב. עם זאת, הוא ספג ביקורת בשל החוסר בגיוון של מבני גוף בקרב הרקדנים המופיעים בו. סיון הגיב בעצמו לביקורת ואמר כי "למען האמת, פשוט לא חשבנו על זה – בוודאי לא אמרנו 'אנחנו רוצים סוג מסוים של בן אדם בקליפ'. פשוט יצרנו את הקליפ, ולא הושקעה מחשבה רבה מאחורי זה".
פסקול חיי
פסקול חיי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם. השיר יצא לאור ב-14 בפברואר 2021, על ידי חברת תקליטים NMC, כסינגל ראשון מתוך המיני-אלבום The 8. השיר נכתב והולחן על ידי טליסמאן וגלעד מרקוביץ'.
רקע והכרזה
השיר הוקלט באולפן הקלטות במיאמי, ארצות הברית. השיר יצא לאור כאחד מתוך שלושת השירים החדשים של אדם במיני-אלבומו The 8, אשר מכיל גם חמישה שירים שהודלפו במרוץ השנים ולא יצאו רשמית על ידי אדם. במרכז מילות השיר עומד אדם אשר שר על האישה שנפרדה ממנו ושברה את ליבו. אדם כינה את האישה כ"פסקול חייו".
ביקורות
יוסי חרסונסקי תיאר את שם השיר כ"בחירה נדושה, שחוקה ואקראית". בנוסף כתב כי "הטקסט אינו מיוחד ומובדל מספיק משירים אחרים העוסקים בגברים שבורי לב בגין נטישת האהובה".
אוון קאופמן
אוון קאופמן (באנגלית: Evan Kaufmann; נולד ב-31 באוקטובר 1984, פלימות', מינסוטה, ארצות הברית) הוא שחקן הוקי קרח גרמני ממוצא אמריקאי המשחק כיום בקבוצת DEG Metro Stars מדיסלדורף מליגת ההוקי הגרמנית (Deutsche Eishockey Liga).
קאופמן הוא יהודי יליד פלימות', שבמינסוטה. הוא סיים את לימודיו בתיכון רובינסדייל ארמסטרונג (Robbinsdale Armstrong) בפלימות' ב-2004.
קריירה
אוון קאופמן שיחק בקבוצת ההוקי "Golden Gophers" באוניברסיטת מינסוטה ולמד ראיית חשבון בבית הספר קארלסון לניהול, כשבמקביל שיחק בליגת ההוקי לסטודנטים בארצות הברית.
ב-2008 עבר לגרמניה וקיבל אזרחות גרמנית עקב שורשיו הגרמניים. הוא קיבל הצעה לשחק בקבוצת DEG Metro Stars דיסלדורף הגרמנית ומאז הוא משחק בקבוצה. אוון נחשב לאחד מכוכבי קבוצת DEG Metro Stars והוא מרוויח כ-200,000 אירו לעונה. בפברואר 2012 קיבל הצעה לשחק בנבחרת הלאומית של גרמניה, כשאת הבכורה שלו הוא ערך ב-10 בפברואר 2012 במסגרת גביע בלארוס במינסק ונכלל בסגל הנבחרת לאליפות העולם בהוקי קרח ב-2012 באליפות זו הוא השתתף ב-7 משחקים ונבחרתו סיימה במקום ה-12.
כיוון שקבוצת DEG Metro Stars דיסלדורף נתונה בקשיים כלכליים, אוון הצטרף בעונת 2012/2013 לקבוצת הוקי מנירנברג.
אוון קאופמן סיים את הקריירה בהוקי קרח בשנת 2015 ומאז הוא עובד כיועץ כלכלי.
אבי וומבאק
מארי אביגיל וומבאק (באנגלית: Mary Abigail Wambach; נולדה ב-2 ביוני 1980) היא כדורגלנית עבר אמריקאית ששיחקה כחלוצה. זכתה בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית שש פעמים. היא כבשה 184 שערים במדי הנבחרת, נתון המציב אותה במקום השני בכל הזמנים במספר השערים הבינלאומיים לגברים או נשים.
ילדות וקריירה מוקדמת
לאחר לימודיה בתיכון, זכתה וומבאק למלגת ספורט מטעם אוניברסיטת פלורידה, שנבחרת הכדורגל שלה היא חברה בליגת ה-NCAA. בארבע שנותיה של וומבאק באוניברסיטה, זכתה הקבוצה פעם אחת באליפות הליגה (1998) וארבע פעמים רצופות באליפות המחוז הדרום-מזרחי. מבחינה אישית, זכתה וומבאק במספר רב של תארים: שחקנית השנה הראשונה של המחוז הדרום-מזרחי (1998), פעמיים שחקנית השנה של המחוז הדרום-מזרחי (2000, 2001), פעמיים השחקנית המצטיינת של אליפות המחוז הדרום-מזרחי (2000, 2001) וארבע פעמים חברה בנבחרת העונה של המחוז הדרום-מזרחי. בנוסף, היא זכתה בתואר שחקנית השנה הראשונה של כל ארצות הברית, ושלוש פעמים הייתה חברה בנבחרת העונה של כל המדינה (1999, 2000, 2001).
בארבע שנותיה באוניברסיטה, קבעה וומבאק חמישה שיאי בית ספר, שאחדים מהם עדיין תלויים בעינם - שערים (96), בישולים (49), נקודות (242), שערי ניצחון (24) ושלושערים (10). בשנת 2012, נכנסה וומבאק להיכל התהילה של האוניברסיטה, והייתה לכדורגלנית השלישית שחברה בו.
קריירה מקצוענית
בשנת 2002, נבחרה וומבאק במקום השני בדראפט ה-WUSA - ליגת הנשים המקצוענית הראשונה בעולם. היא בחרה לשחק בוושינגטון פרידום, על מנת שתוכל להשלים את התואר באוניברסיטת פלורידה. ביחד עם מיה האם, הובילה וומבאק את וושינגטון לזכייה בגביע המייסדות השלישי, ואף נבחרה ל-MVP של הגמר. שנה לאחר מכן, התפרקה הליגה עקב חובות כספיים של מאה מיליון דולר.
בשנת 2009, כשהוקמה ליגת ה-WPS, הצטרפה וומבאק לוושינגטון פרידום החדשה. ב-26 באפריל 2009, היא נבחרה לשחקנית השבוע בליגה, לאחר שכבשה צמד נגד גולד פרייד והובילה את וושינגטון לניצחון הראשון שלה אי פעם בליגה החדשה. באותה עונה, הגיעה וושינגטון עד לרבע הגמר, אך שם נעצרה על ידי סקיי בלו. את העונה סיימה וומבאק עם שמונה שערים - יותר מכל כדורגלנית אמריקאית אחרת באותה שנה. וומבאק המשיכה לשחק בוושינגטון גם באותה שלאחר מכן, אך שוב פעם הקבוצה לא הצליחה לעבור את רבע הגמר. וומבאק סיימה כסגנית מלכת השערים של הליגה, שנייה רק למרטה הברזילאית.
עונה אחר כך, הקבוצה עברה לידי בעלים אחרים ושינתה את שמה למג'יק-ג'ק. וומבאק, שנבחרה לנבחרת העונה של הליגה, הצליחה להוביל את הקבוצה עד לחצי הגמר, שם הודחה הקבוצה על ידי פילדלפיה אינדיפנדנס. עונה לאחר מכן, החליטה ההנהלה למנות את וומבאק למאמנת-שחקנית, אך זו לא הספיקה לכהן בתפקיד עקב פירוק הליגה.
נבחרת ארצות הברית
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ארצות הברית, עשתה וומבאק ב-9 בספטמבר 2001 נגד נבחרת גרמניה. השער הראשון שלה הגיע ב-27 באפריל 2002, במשחק נגד פינלנד. מספר חודשים לאחר מכן, ב-8 בספטמבר, היא כבשה את השלושער הראשון שלה בנבחרת, במשחק נגד סקוטלנד. באותה שנה היא הייתה חברה בסגל הנבחרת לגביע הזהב שנערך בארצות הברית ובקנדה, אך היא שותפה רק במשחק אחד.
אל גביע העולם ב-2003, הגיעה וומבאק על תקן של שחקנית מחליפה, אך מהר מאוד היא ביססה את מעמדה בהרכב הפותח. במהלך הטורניר היא כבשה שלושה שערים, כולל את שער הניצחון ברבע הגמר מול נורווגיה - שער שנחשב לאחד החשובים בתולדות נבחרת ארצות הברית. בחצי הגמר, נפגשה ארצות הברית עם גרמניה, אך לא הצליחה להתמודד מולה והובסה 3-0. בסופו של דבר, סיימה ארצות הברית במקום השלישי, לאחר ניצחון 1–3 על קנדה. שנה לאחר מכן, קבעה וומבאק את אחת השנים האישיות הטובות ביותר בתולדות הנבחרת, כאשר באותה שנה היא כבשה 31 שערים ובישלה 13 ב-30 משחקים בלבד. היא הייתה אחת משחקניות המפתח בזכייה של ארצות הברית במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה, כאשר במהלך הטורניר היא כובשת ארבעה שערים, כולל שער הניצחון בגמר מול ברזיל. בעקבות הישגיה באותה שנה, היא זכתה בתואר כדורגלנית השנה בארצות הברית ואף סיימה במקום הרביעי בקרב על פרס כדורגלנית השנה בעולם.
במהלך טורניר ארבע האומות שנערך ב-2006, כבשה וומבאק את שערה ה-50 בנבחרת, כשלזכותה 64 הופעות בינלאומית בלבד. בכך הפכה וומבאק לכדורגלנית האמריקאית שהגיעה הכי מהר ל-50 שערים בינלאומיים, למעט מישל אקרס. באותה שנה, היא הייתה מועמדת בפעם השנייה לתואר כדורגלנית השנה בעולם, אך סיימה שוב פעם במקום הרביעי. בגביע העולם שנערך בסין ב-2007, כבשה וומבאק שישה שערים בשישה משחקים, למרות שכבר במשחק הראשון של הטורניר היא נפצעה בראשה ונזקקה ל-11 תפרים. במשחק רבע הגמר של הטורניר, נגד אנגליה, ערכה וומבאק את הופעתה המאה בנבחרת, והפכה לכדורגלנית האמריקאית ה-20 במספר שמגיעה למספר הופעות שכזה. ארצות הברית הודחה בחצי הגמר של הטורניר, לאחר תבוסה 4-0 לברזיל. וומבאק סיימה כסגנית מלכת השערים של הטורניר, לצידה של רגנהילד גולברנדסן הנורווגית, ואחרי מרטה הברזילאית שכבשה שבעה שערים. באותה שנה, היא נבחרה בפעם השלישית לכדורגלנית השנה בארצות הברית.
את רוב שנת 2008 החמיצה וומבאק עקב שבר ברגל, כולל את טורניר הכדורגל של אולימפיאדת בייג'ינג, בו זכתה ארצות הברית. ב-19 ביולי 2009, במשחק נגד נבחרת קנדה, כבשה וומבאק את שערה המאה בנבחרת, והפכה לשחקנית האמריקאית החמישית שמגיעה להישג כזה. מספר חודשים לאחר מכן, היא כבשה את השער ה-101 שלה בנבחרת, ובכך עקפה את טיפני מילברט במקום הרביעי ברשימת הכובשות המצטיינות של נבחרת ארצות הברית. שנה לאחר מכן, המשיכה וומבאק לכבוש בצרורות (16 שערים ב-18 משחקים), ואף עזרה לארצות הברית לזכות בגביע אלגארבה לאחר ניצחון 2–3 בגמר על גרמניה. באותה שנה היא נבחרה בפעם הרביעית לכדורגלנית השנה בארצות הברית.
שנת 2011 נחשבת לאחת השנים הטובות ביותר בקריירה של וומבאק - בה היא הצליחה לקבוע מספר ציוני דרך מרשימים ביותר. בגביע העולם שנערך בגרמניה, היא כבשה ארבעה שערים וסיימה בפעם השנייה ברציפות כסגנית מלכת השערים של הטורניר. במשחק רבע הגמר נגד ברזיל, כבשה וומבאק את שער השוויון בדקה ה-122 של ההארכה - שער שנחשב לאחד השערים החשובים ביותר בתולדות הנבחרת האמריקאית. בסופו של דבר ארצות הברית ניצחה, והצליחה להעפיל עד למשחק הגמר - שם פגשה את יפן. בגמר כבשה וומבאק את אחד מהשערים לטובת ארצות הברית, אך לאחר דו-קרב פנדלים ניצחה יפן. בעקבות הופעותיה המצוינות, זכתה וומבאק בפרס "כדור הכסף", המוענק לכדורגלנית השנייה בטיבה בטורניר. בנוסף, היא זכתה בפעם החמישית בפרס כדורגלנית השנה בארצות הברית (השוותה את שיא הזכיות של מיה האם), וסיימה במקום השלישי בקרב על כדורגלנית השנה בעולם, לאחר הומארה סאווה ומרטה.
ב-2012 זכתה וומבאק עם הנבחרת האמריקאית במדליית זהב באולימפיאדת לונדון, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על יפן. במהלך הטורניר הבקיעה וומבאק 5 שערים לזכות נבחרתה. באותה שנה הוענק לה פרס כדורגלנית השנה בעולם של פיפ"א, לאחר שסיימה עם 20.67% מהקולות. בעקבות זכייתה, היא הפכה לאמריקאית הראשונה מזה עשר שנים שזוכה בתואר.
לפני גביע העולם 2015, הודיעה וומבאק שזה יהיה הטורניר האחרון בקריירה שלה. היא מונתה לקפטנית הנבחרת בעקבות ירידתה של כריסטי ראמפון לספסל, ופתחה בהרכב הראשון בשלושה משחקים במהלך הטורניר (שניים בשלב הבתים ובמשחק שמינית הגמר). החל משלב רבע הגמר, שימשה וומבאק כשחקנית מחליפה מהספסל, וכמעט ולא זכתה לדקות משחק. בניצחון 5-2 בגמר על יפן היא נכנסה למשחק בדקה ה-86, וזכתה לקבל את סרט הקפטנית מקארלי לויד. בטקס הזכייה, היא זכתה להרים את גביע העולם בצוותא עם הקפטנית הקבועה - כריסטי ראמפון. לאחר הזכייה בגביע העולם, יצאה נבחרת ארצות הברית לסיבוב משחקים ברחבי המדינה, ווומבאק הודיעה שבסיומו הוא תפרוש ממשחק פעיל. משחקה האחרון בנבחרת נערך ב-16 בדצמבר 2015, בהפסד 0–1 לסין.
חיים אישיים
באוקטובר 2013 נישאה וומבאק לשרה הופמן, חברתה לחיים, לקבוצה ולנבחרת הכדורגל של ארצות הברית. ב-2016 הודיעה וומבאק כי השתיים בהליכי גירושין. במאי 2017 נישאה לסופרת והבלוגרית גלנון דויל מלטון. וומבאק התמודדה לאורך שנים עם התמכרות לאלכוהול וסמים, ב-2016 נעצרה לאחר נהיגה בשכרות, אשמה בה הודתה.
כלכלה פוסט-קיינסיאנית
כלכלה פוסט-קיינסיאנית היא זרם במחשבה הכלכלית שמקורותיה בספרו של ג'ון מיינרד קיינס "התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף", למרות שההתפתחות שלה הושפעה במידה רבה על ידי מיכאל קלצקי, ג'ואן רובינסון, ניקולס קלדור, פול דייווידסון, פיירו סראפה וג'אן קרגל. הביוגרף של קיינס, רוברט סקידלסקי, כותב שהאסכולה הפוסט-קיינסיאנית נותרה הקרובה ביותר לרוח של עבודותיו של קיינס עצמו, לעומת אסכולות קיינסיאניות אחרות שהתרחקו ממנה.
מבוא
המונח "פוסט-קיינסיאנית" שימש לראשונה כשם לזרם נפרד במחשבה הכלכלית על ידי אייכנר וקרגל (1975) ודרך הקמת "כתב עת של כלכלה פוסט קיינסיאנית" ב-1978. לפני 1975, המונח "כלכלה פוסט-קיינסיאנית" תיאר פשוט את הכלכלה שהתבצעה לאחר 1936, התאריך שבו פורסם ספרו המרכזי של קיינס.
כלכלנים פוסט-קיינסיאנים טוענים כי התאוריה של קיינס מיוצגת בצורה מאוד שגויה על ידי שתי האסכולות הקיינסיאניות העיקריות: כלכלה נאו-קיינסיאנית, אשר הייתה אורתודוקסית בשנות ה-50 וה-60, וכלכלה ניו-קיינסיאנית , אשר יחד עם זרמים אחרים של הכלכלה הנאו-קלאסית, היוו את הזרם המרכזי במקרו-כלכלה מאז 1980. ניתן לראות בכלכלה פוסט-קיינסיאנית ניסיון לבנות תאוריה כלכלית ברוח הרעיונות והתובנות של קיינס. עם זאת, אפילו בשנים הראשונות, פוסט-קיינסיאנים כגון ג'ואן רובינסון ביקשו להרחיק את עצמם מקיינס, וחלק ניכר מהמחשבה הפוסט-קיינסיאנית לא ניתן למצוא אצל קיינס. ישנם פוסט-קיינסיאנים שאוחזים בגישה פרוגרסיבית יותר מזו של קיינס עצמו כמו דגש גדול יותר על מדיניות ידידותית לעובדים וחלוקה מחדש של ההכנסות בחברה. דוגמה נוספת היא הדגש של רובינסון, פול דייוידסון והיימן מינסקי על ההשפעות של סוגים שונים של השקעות על הכלכלה, בשונה מהיחס המופשט יותר של קיינס לנושא זה.
היסוד התאורטי של הכלכלה הפוסט-קיינסיאנית הוא העיקרון של ביקוש אפקטיבי, לפיו ביקוש משפיע בטווח הארוך כמו גם בטווח הקצר, כך שבשוק תחרותי אין למעשה נטייה טבעית או אוטומטית לכיוון של תעסוקה מלאה. בניגוד לגישה של כלכלנים ניו-קיינסיאנים שפועלים לפי המסורת הנאו-קלאסית, כלכלנים פוסט-קיינסיאנים לא מקבלים את ההנחה התאורטית שהכישלון של השוק לספק תעסוקה מלאה קשור בתכונה של מחירים (או משכורות) דביקים או קשיחים. כלכלנים פוסט-קיינסיאנים בדרך כלל דוחים את מודל IS-LM של ג'ון היקס, שנחשב לבעל השפעה רבה בתוך הכלכלה הנאו-קיינסיאנית.
הכלכלה הפוסט-קיינסיאנית עוסקת גם בתאוריות של חלוקת ההכנסות, צמיחה, סחר ופיתוח, שלוקחות בחשבון את הכסף כגורם מרכזי. זאת לעומת הכלכלה נאו-קלאסית שגורסת שבטווח הארוך אין לכסף השפעה על הכלכלה הריאלית. בתחום התאוריה המוניטרית, הכלכלנים הפוסט-קיינסיאנית היו בין הראשונים להדגיש כי היצע הכסף מגיב לביקוש לאשראי בנקאי, כך שהבנק המרכזי לא יכול לשלוט באופן מלא על כמות הכסף, אלא רק לנהל את הריבית. השקפה זו שולבה במידה רבה במדיניות המוניטרית המרכזית, אשר כעת מתייחסת לשער הריבית כמכשיר ולא לכמות הכסף. בתחום המימון חיבר היימן מינסקי תאוריה של משברים פיננסיים המבוססת על מונח המכונה "שבריריות פיננסית". תאוריה זו זכתה לתשומת לב מחודשת בעקבות המשבר הכלכלי ב-2008.
זרמים
ישנם מספר זרמים בתאוריה הפוסט-קיינסיאנית.
תאוריית הביקוש האפקטיבי של קלצקי מנסה להסביר את התהליכים המאקרו-כלכליים דרך התבססות על חלוקה מעמדית בין עובדים ובעלי ההון ועל תחרות לא משוכללת. תאוריה זו הוגדרה על ידי ג'ואן רובינסון כטובה יותר מהתאוריות של קיינס.
רובינסון גם הובילה את הביקורת על השימוש בפונקציות ייצור מצרפיות המתבססות על הומוגניות ההון. דיון שכונה "מחלוקת ההון של קיימברידג'". לדברי פסינטי, רובינסון ניצחה בוויכוח אך לא בקרב. לכתביו של פיירו סראפה הייתה השפעה משמעותית על העמדה הפוסט-קיינסיאנית בוויכוח הזה, למרות שסראפה והחסידים הנאו-ריקרדיאניים שלו שאבו יותר ההשראה דווקא מדייוויד ריקרדו מאשר מקיינס.
ניקולס קלדור הוביל מחקר שהתבסס על ניתוח של השפעות תשואה עולה לגודל וההבדלים העיקריים בין המגזר התעשייתי ובין המגזר של הסחורות הבסיסיות.
סטיב קין הוא כלכלן פוסט-קיינסיאני פעיל, המלמד באוניברסיטת קינגסטון בלונדון. הוא נוהג לבקר את הכלכלה הנאו-קלאסית על חוסר העקביות וחוסר המדעיות שבה. קין הושפע מהגותם של היימן מינסקי, פיירו סראפה וג'וזף שומפטר. עבודתו העכשווית עוסקת במודלים מתמטיים וסימולציות של חוסר יציבות פיננסית. זו זכתה לחשיפה רבה לאחרונה לאחר שקין חזה את המשבר הכלכלי ב-2008, כמו גם את הנפילות בבורסה של סין ב-2016.
פול דיווידסון ממשיך את קיינס בעקביות, בכך שהוא מציב את יסודות הזמן ואי-הודאות במרכז התאוריה. התאוריה המוניטרית המעגלית, שפותחה במקור באירופה, מדגישה את התפקיד הייחודי של כסף כאמצעי תשלום. כל אחד מהזרמים הללו המשיך להתפתח על ידי דורות מאוחרים יותר של כלכלנים. תאוריית הכסף המודרנית היא ענף טרי המושפע מהמודלים המאקרו-כלכליים של ווין גודלי והרעיונות של היימן מינסקי על שוק העבודה, כמו גם מהאסכולה הקארטליסטית (chartalism) ומימון תפקודי.
כתבי עת
רוב המחקר הפוסט קיינסיאני מפורסם בכתבי העת הבאים:
בריטניה
בבריטניה פועלת אגודה אקדמית בשם קבוצת המחקר הפוסט כלכלה קיינסיאנית (PKSG).
ארצות הברית
בארצות הברית, ישנן מספר אוניברסיטאות עם נטייה פוסט-קיינסיאנית:
אוניברסיטת ניוקאסל
אוניברסיטת ניוקאסל בניו סאות' ויילס, אוסטרליה, מכילה את Centre of Full Employment and Equity או בקיצור CofEEE, ארגון חינוך ומחקר, אשר מתמקד במדיניות "שחזור תעסוקה מלאה", להשגת כלכלה המספקת "equitable outcomes for all" (תוצאות שוות לכל). העבודה של CofEEE היא בתחום המאקרו-כלכלה הפוסט-קיינסיאנית, כלכלת עבודה, פיתוח אזורי וכלכלה מוניטרית. מחקר שנערך על ידי CofEEE, שם לו למטרה לפתח מודל חדש עבור הכלכלה הגלובלית, שמשיג תעסוקה מלאה ללא התוצאות שנגרמו על ידי המדיניות הכלכלית הנאו-ליברלית הדומיננטית.
פלה (הר)
שמאל|ממוזער|250px|התפרצות פלאנית: פלה (ב[[צרפתית: Montagne Pelée – "הר קירח") הוא הר געש שכבתי פעיל בחלקו הצפון-מערבי של האי מרטיניק, מחוז צרפתי מעבר לים באנטילים הקטנים שבים הקריבי. ההר הוא חרוט געשי הבנוי משכבות של אפר געשי ולבה שהתקשתה.
פלה הוא הר הגעש הפעיל ביותר באנטילים הקטנים, והתפרסם בשל ההתפרצות הגעשית של ה-8 במאי 1902, שעוצמתה הייתה 4 במדד ההתפרצות הגעשית, והייתה האסון הגעשי הקטלני ביותר במאה ה-20. רוב מקרי המוות התרחשו בעיר סן-פייר, שהייתה אז העיר הגדולה ביותר באי (כ-30,000 תושבים), כתוצאה מנחשולים פירוקלסטיים שהרסו את העיר כליל תוך דקות מההתפרצות. מכל תושבי העיר נותרו בחיים שלושה ניצולים בלבד: אסיר שהוחזק בצינוק, תושב שהתגורר בשולי העיר, ונערה שנמלטה בסירה אל תוך מערה במצוקים שבחוף ונתגלתה אחר כך חסרת הכרה בסירה שנסחפה למרחק של כ-3 קילומטרים מהאי. ההר שקט מאז ההתפרצות האחרונה בין השנים 1929 ל-1932 והוא אתר תיירות פופולרי. ההתפרצות של 1902 שימשה כדוגמה לסוג ההתפרצות הקרוי על שמה: התפרצות פלאנית, והובילה להתפתחות מחקר התנהגות הזרמים הפירוקלסטיים במסגרת הוולקנולוגיה.
גאולוגיה
הר פלה הוא תוצר טיפוסי של אזור הפחתה. הקרום האוקייני של הלוח הדרום-אמריקאי שוקע בקצב של 2 ס"מ בשנה מתחת ללוח הקריבי. געשיות שמקורה בהיווצרות מאגמה מתחת לאזור ההפחתה יצרה את הקשת הגעשית של האנטילים הקטנים, שרשרת מתפתלת של איים געשיים שאורכה כ-850 קילומטרים, בין פוארטו ריקו לוונצואלה. בקשת האיים קיימים הרי געש נוספים הידועים בפעילותם הגעשית: לה סופרייר בסנט וינסנט, לה סופרייר בגוואדלופ, סופרייר הילס (Soufrière Hills) במונטסראט והר הגעש התת-ימי קיק אם ג'ני (Kick-'em-Jenny).
היסטוריה גאולוגית
מקורו של האי מרטיניק הוא געשי כשאר שכניהם בקשת האיים של האנטילים הקטנים. הרי הגעש העתיקים ביותר באי דוגמת מורן ז'קוב (Morne Jacob), פיטון דו קרבה (Pitons du Carbet) וקוניל (Conil) התרוממו מעל פני הים לפני כארבעה עד שלושה מיליון שנים מתוך הקשת התת-ימית הפעילה ב-16 מיליון השנים האחרונות. לעומתם פלה הוא הר געש "צעיר" שהחל לפעול לפני 200,000 שנים בלבד.
וולקנולוגים זיהו שלושה שלבים שונים בהתפתחות הר הגעש פלה: שלב ראשוני, שלב ביניים, ושלב מודרני. בשלב הראשוני, הקרוי "פלאו-פלה" ("Paléo-Pelée"), היה פלה הר געש שכבתי רגיל. החרוט של פלאו-פלה היה בנוי משכבות רבות של זרמי לבה ושברי סלעים געשיים. ניתן לראות כיום שרידים מהחרוט של פלאו-פלה במדרון הצפוני של הר הגעש.
השלב השני, הקרוי שלב הביניים, החל לפני כ-100,000 שנים, לאחר תקופת רגיעה ממושכת. בשלב זה נוצרת כיפת הלבה מורן מקובה (Morne Macouba), ואחר כך הקלדרה של מורן מקובה. במהלך שלב הביניים התחוללו כמה התפרצויות שיצרו זרמים פירוקלסטיים, בדומה לזרם שהשמיד את סן-פייר בהתפרצות של 1902. לפני כ-25,000 שנים התמוטט חלק גדול מהקטע הדרום-מערבי של ההר, תוך יצירת מפולת סלעים. אירוע זה דומה למה שהתרחש בהתפרצות של הר סנט הלנס ב-1980.
השלב המודרני בהתפתחות הר פלה יצר את מרבית החרוט הנוכחי בעזרת השקעה של פומיס וזרמים פירוקלסטיים. זוהו יותר מ-30 התפרצויות במהלך 5,000 השנים האחרונות. התפרצויות הגדולות האחרונות (לפני ההתפרצות של 1902) היו בשנים 65 לפנה"ס, 280 ו-1300 לספירה, כאשר כל 50 עד 150 שנים התרחשו התפרצויות קטנות יותר. לפני כ-3,000 שנים נוצרה הקלדרה אטן סק (Étang Sec, בצרפתית: אגם יבש) כתוצאה מהתפרצות שבה נפלטו כמויות גדולות של פומיס. ההתפרצות של 1902 התחוללה בתוך קלדרה זו. בהתפרצות זו נוצרו כמה זרמים פירוקלסטיים שיצרו כיפת לבה שמילאה את הקלדרה.
ההתפרצות הבאה שהתרחשה ב-1929 יצרה זרמים פירוקלסטיים שהתרוקנו לתוך עמק הנהר בלנש (Blanche) ויצרו כיפה נוספת בקלדרה של אטן סק. התפרצות אחרונה זו היא הגורם העיקרי בעיצוב הנוכחי של הר פלה.
מאפיינים
פלה הוא ההר הגבוה ביותר במרטיניק (1,397 מטרים) ופסגתו שוכנת בתוך קלדרה גדולה בצורת פרסה הפרוצה לכיוון דרום-מערב.
הלבה שנפלטה מההר היא צמיגה בהרכב אנדזיטי, היוצרת כיפה געשית, מבנה מעוגל הנובע מזרימה איטית של לבה או ממחזורי פליטה של סוגי לבה שונים המכילים אחוז גבוה של סיליקה, ומחטים געשיות – גלילי לבה שנקרשו בתוך צינור ההזנה בתום ההתפרצות. הכיפות עשויות להתמוטט בשלב מאוחר יותר. הלבה שנקרשת סותמת את צינורות ההזנה, ועקב כך ההתפרצויות מאוחרות יותר מקבלות אופי של התפוצצות, כאשר לעיתים ההתפרצות מוצאת נתיב קל יותר דרך צלע ההר מאשר דרך צינורות ההזנה הסתומים במעלה ההר ונוצרת התפרצות צדית.
סימנים מקדימים
התושבים הקדומים של מרטיניק, האינדיאנים בני שבטי הקאריב, כינו את ההר בשם "הר האש" בשל התפרצויות קדומות שלו. בין גילוי האי מרטיניק על ידי קולומבוס בשנת 1502 לבין תחילת ההתיישבות הצרפתית באי הייתה התפרצות משמעותית בהר בשנת 1635. התפרצות זו כיסתה את הפסגה באפר שחנק את הצמחייה בראש ההר, ולכן המתיישבים כינו את ההר החשוף בשם פלה (Pelée) - בצרפתית "קירח" (או "מקולף"). מתחילת ההתיישבות הצרפתית באי ועד להתפרצות של 1902 התרחשו רק שתי התפרצויות פריאטיות (שמקורן בקיטור) קטנות יחסית בשנים 1792 ו-1851, שהעידו על כך שהר הגעש עדיין פעיל ועלול להיות מסוכן.
אלא שסימנים אלו לא מנעו את הקמתה והתרחבותה של העיר סן-פייר במרחק של כשישה קילומטרים דרומית מערבית להר, ועיר זו הפכה הנמל העיקרי של מרטיניק והעיר הגדולה ביותר באי. העיר שימשה גם כמרכז התרבותי והמסחרי, ומלבד הנמל פעלו בעיר מזקקות רום רבות, והוקמו בה מבני ציבור מאבן המקורים בגגות אדומים כדוגמת בנקים ובתי ספר. העיר כונתה "פריז של הודו המערבית" או גם "הפנינה של האנטילים הקטנים".
החל מקיץ 1900 התגברה פעילות הפומרולות בלוע אטן סק בסמוך לפסגה. בתחילת אפריל 1902 תיארו מטיילים הופעה של אדי גופרית מפומרולות בסמוך לפסגת ההר. תופעה זו לא גרמה לחששות, שכן פומרולות הופיעו ונעלמו בעבר.
התפרצויות מקדימות
ב-23 באפריל ירד מטר של אפר געשי על המורדות הדרומיים והמערביים יחד עם רעידות אדמה שהורגשו היטב.
ב-26 באפריל הצטברה שכבת אפר געשי בכל האזור. הרשויות הציבוריות עדיין לא ראו סיבה לחשש.
ב-27 באפריל טיפסו כמה מטיילים לפסגת ההר וגילו שאטן סק התמלאה במים ונוצר אגם לוע בקוטר של 10 מטרים. בצד אחד של האגם הם הבחינו בחרוט של שברי סלעים געשיים בגובה של 15 מטרם שממנו נפלט זרם רציף של מים רותחים לתוך האגם. קולות הדומים לרעשים שמשמיעה קלחת שבה רותחים מים נשמעו עמוק מתחת לפני השטח. בכל העיר, כ-6.4 קילומטרים מההר, היה ריח עז של גופרית, שגרם אי-נוחות לסוסים ולבני אדם.
ב-2 במאי בשעה 11:30 בערב נשמעו התפוצצויות עזות, התרחשו רעידות אדמה, ועמוד עבה של עשן שחור וסמיך היתמר מההר. אפר ופומיס בעל גרגירים דקים כיסה את כל החלק הצפוני של האי. ההתפוצצויות התחדשו במרווחים של 5 עד 6 שעות. עקב כך ביטל העיתון המקומי "לה קולוני" (Les Colonies) את הפיקניק שתוכנן ל-4 במאי על ההר. חיות משק החלו לגווע ברעב ובצמא, לאחר שמקורות המזון והמים שלהם זוהמו באפר געשי.
ביום שני, החמישה במאי, ההר נרגע קמעה לכאורה; אבל בשעה אחת בצהריים הים נסוג לפתע למרחק של 100 מטרים ואז חזר במרוצה כשהוא מציף חלקים מהעיר, וענן עשן גדול הופיע מערבית להר. הקיר של הקלדרה של אטן סק נפרץ ולהאר (נד של מים רותחים ובוץ) זרם לתוך אפיק הנהר בלאנש (Blanche), הציף את מפעל הסוכר בגרן (Guérin) וקבר כ-150 קורבנות תחת שכבת בוץ בעומק שבין 6 ל-9 מטרים. פליטים מאזורים אחרים זרמו לסן-פייר. באותו לילה, שיתקו הפרעות אטמוספיריות את רשת החשמל, והעיר שקעה בחשכה מה שהוסיף לבלבול הכללי. למחרת בערך בשעה 2 לפנות בוקר נשמעו קולות רמים מעומק ההר.
ביום רביעי, 7 במאי, סביב 4 לפנות בוקר, התגברה הפעילות הגעשית בהר. ענני האפר גרמו להופעת ברקים רבים סביב פסגת ההר, ושני הלועות של ההר זהרו בלילה בכתום אדמדם. במהלך היום נטשו תושבים את העיר, אך אנשים רבים נוספים מהסביבה באו לעיר במטרה למצוא מחסה, והגדילו את האוכלוסייה בכמה אלפים. העיתונים עדיין טענו שהעיר בטוחה. החדשות על התפרצות הר הגעש לה סופריר באי הסמוך סנט וינסנט הרגיעו את התושבים שקיוו שבכך הוקל הלחץ הפנימי בבטן ההר. עם זאת, לא כולם השתכנעו. מרינו לבוף (Marino Leboffe), איטלקי יליד נאפולי, רב החובל של הברקה אורסולינה (Orsolina), אמר. הוא הורה לעזוב את הנמל כשרק מחצית ממטען הסוכר המתוכנן במחסניה, למרות מחאות הסוחרים, מבלי לקבל היתר משלטונות הנמל, ולמרות האיומים במאסר, כפי שנאסר על אזרחים אחרים לעזוב את העיר. לעומתה, המושל לואי מוטה (Louis Mouttet) ואשתו נשארו בעיר. לפנות ערב החלו רעידות האדמה שמקורן בהר להירגע.
ההתפרצות העיקרית
בבוקר ה-8 במאי 1902, יום חג העלייה צפו תושבי סן-פייר במופע הזיקוקין שסיפק להם ההר. מפעיל הטלגרף שסיים את משמרת הלילה שלח דיווח על פעילות הר הגעש למפעיל הטלגרף בפור-דה-פראנס (כיום בירת מרטיניק), כשהוא מדווח שאין התפתחויות חדשות משמעותיות. התשדורת האחרונה שלו הייתה "Allez" ("עבור"), כשהוא מעביר את הקו למפעיל בצד השני. השעה הייתה 08:02, ומיד אחר-כך מת קו הטלגרף. מספינה בים שעסקה בתיקון כבל תקשורת תת-ימי ראו כיצד פסגת ההר נקרעת לפתע וענן שחור סמיך נורה ממנה אופקית. ענן שחור שני התגלגל כלפי מעלה ויצר ענן פטרייה ענק שהחשיך את השמים ברדיוס של 75 קילומטרים מההר. אחר-כך חושבה מהירותם ההתחלתית של שני העננים במעל ל-670 קילומטרים בשעה.
הנחשול הפירוקלסטי האופקי זרם על פני הקרקע במהירות כלפי העיר סן-פייר, צבעו היה שחור, והוא להט מבפנים. הוא הכיל קיטור בחום גבוה גזים געשיים ואבק, כשהטמפרטורה שלו מגיעה עד 1075°C. בתוך פחות מדקה כיסה הענן את המרחק בן למעלה משישה קילומטרים שבין ההר לעיר וכיסה את כל העיר, כשהוא מעלה באש מיד כל חומר דליק איתו בא במגע. הרום שאוחסן במזקקות ובמחסנים התפוצץ והחמיר את האסון.
מיד אחר כך החלו פרצי רוח, הפעם בכיוון ההר, ואז ירד גשם בוצי סוחף המעורב באפר במשך חצי שעה. במשך כמה שעות היה הקשר עם העיר מנותק, איש מבחוץ לא ידע מה קורה, ומי בכלל האחראי על השלטון באי, שכן לא ניתן היה ליצור קשר עם המושל ומצבו היה בלתי ברור.
מההתפרצות עצמה יש כמה עדויות מעדי ראייה אנונימיים, קרוב לוודאי ניצולים מהספינות בזמן ההתפרצות. אחד מעדי הראיה אמר "ההר התפוצץ לרסיסים, לא הייתה כל אזהרה מוקדמת", בעוד שאחר אמר "זה היה כמו בית זיקוק ענק". אחד האנשים אף הרחיק לכת באומרו "העיר נעלמה לנגד עינינו".
בזמן ההתפרצות התגוררו בעיר כ-28,000 תושבים, שמספרם גדל בשל פליטים שנמלטו מהתפרצויות הקטנות ומשיטפונות הבוץ שמקורם בהר שקדמו להתפרצות הגדולה. האגדות שהתפרסמו אחר-כך טענו כי בעיר היו שני ניצולים בלבד. המלח לואי-אוגוסט קיפארי (Louis-Auguste Cyparis), עבריין שנכלא בצינוק תת-קרקעי בכלא העירוני משום שפצע חבר בחרב מסוג cutlass, ולאון קומפרה-ליאנדר (Léon Compère-Léandre), סנדלר שהתגורר בשולי העיר. במציאות, היו עוד כמה ניצולים שעשו את דרכם מחוץ לשולי אזור הפיצוץ. רבים מהניצולים סבלו מכוויות נוראות, וחלק מתו מאוחר יותר מפצעיהם. כמה מהם עשו את דרכם ללה-קרבה (LeCarbet), עיירה השוכנת דרומית לסן-פייר מאחורי רכס שהגן על העיירה מפני עוצמת הזרם הפירוקלסטי ונאספו שם על החוף בידי פקידי ממשל של מרטיניק.
כאשר קומפרה-ליאנדר נשאל כיצד שרד הוא סיפר
אישה נוספת, עוזרת בית, שרדה גם את הזרם הפירוקלסטי, אך מתה זמן קצר אחר-כך. הדבר היחיד שזכרה מהאירוע היה החום הפתאומי. היא מתה זמן קצר לאחר שנתגלתה. ניצולה שלישית, האוויוורה דה איפריל (Havivra Da Ifrile) נמלטה בסירה אל תוך מערה במצוקים שבחוף, ונתגלתה אחר כך חסרת הכרה בסירה שנסחפה למרחק של כ-3 קילומטרים. היא נכללה בתחילה בין הקורבנות של הנוסעים ואנשי הצוות של כמה ספינות שעגנו בסן-פייר.
אחת מספינות אלו הייתה ספינת הקיטור הקנדית "רוראימה" (Roraima) שהובילה מטען ונוסעים. עקבותיה נעלמו ב-26 באפריל ותחילה חשבו כי נקברה תחת אפר מהתפרצויות קודמות, אך לאמיתו של דבר היא הגיעה לנמל של סן-פייר בשעה 06:30, זמן קצר לפני ההתפרצות, ועלתה באש כתוצאה מהזרם הפירוקלסטי. היא טבעה מאוחר יותר ושרידיה מצויים עדיין מול חוף סן-פייר. 29 איש מתוך אנשי הצוות וכל הנוסעים, למעט שניים (ילדה קטנה והמטפלת הקריאולית שלה), נהרגו מענן הגזים הלוהט.
עזרה
בערך בשעה 12:00 שלח המושל בפועל של מרטיניק את ספינת המלחמה "סושט" (Suchet) על מנת לחקור מה אירע, והספינה הגיעה מול העיר הבוערת בסביבות 12:30. החום העז מנע כל אפשרות לנחיתה על החוף עד סמוך לשעה 3 אחרי הצהריים, כאשר קברניט הספינה עלה על החוף בפלאס ברטן (Place Bertin), כיכר שהייתה במקור מוקפת עצים מצלים ובתי קפה בסמוך למרכז העיר. אף עץ לא נותר עומד, גזעים חסרי עלווה, מפוחמים וחשופים, שכבו על הארץ לאחר שנתלשו משורשיהם. גופות היו מוטלות בכל מקום. אש וסרחון מחניק מנעו כל אפשרות לבדיקה מעמיקה יותר של ההריסות הבוערות.
בינתיים נאספו מספר ניצולים מהים על ידי ספינות קטנות, הם היו מלחים שהועפו למים מההדף של הפיצוץ, ונצמדו לשרידים במשך שעות. כולם סבלו מכוויות קשות. בכפר קרבה, שהיה מוגן מהענן הבוער על ידי גבעה בחלקה הדרומי של העיר, היו קורבנות נוספים, גם הם סבלו מכוויות קשות, מעטים מהם האריכו חיים יותר משעות ספורות.
קורבנות רבים נתגלו כשפניהם רגועים, וככל הנראה הם מתו בחטף ומבלי שסבלו, אחרים היו מכווצים מכאב. בגדיהם של כמעט כל הקורבנות שנפגעו ברחובות נתלשו מעליהם. חלק מהבתים התרסקו כמעט לחלוטין. אפילו אנשים שהכירו את העיר היטב לא הצליחו לזהות את היסודות של הבניינים המרכזיים בעיר.
העיר בערה במשך ימים. צוותי טיהור חדרו לאט לאט לתוך ההריסות השרופות, על מנת להיפטר מהגופות על ידי שריפתם, לא ניתן היה בשום אופן לקבור את המתים. הסרחון היה מחליא. אלפי קורבנות שכבו מתחת ערימות אפר, שנערמו לגובה שמעל למטר, והתקשו לאחר הגשמים. גופות רבות לא חולצו במשך שבועות, ואפשר היה לזהות מעטים בלבד מביניהן.
הקונגרס הצביע בעד סיוע מידי בסך של 200,000 דולרים, וקבע דיוני המשך על מנת להחליט האם יש צורך בסכום גבוה יותר כאשר ייוודע אופי האסון במלואו. בעתירה למען תרומות מהציבור אישר הנשיא לרשות הדואר של ארצות הברית לקבל תרומות לשם סיוע לקורבנות. ועדה לאומית שבראשה עמדו אזרחים ידועים נטלה על עצמה לחכור ספינות סיוע. קנדה, בריטניה, גרמניה, צרפת, איטליה, דנמרק, יפן, רוסיה והוותיקן הציעו אף הם סיוע.
לאחר ההתפרצות
התפרצות שנייה זהה בעוצמתה ובסוגה להתפרצות הראשונה השמידה ב-20 במאי 1902 את מה שנותר מסן-פייר.
במהלך התפרצות עזה ב-30 באוגוסט 1902 הגיע הזרם הפירוקלסטי רחוק יותר מזרחה מהזרמים של השמיני וה-20 במאי. אף שלא היה בעל עוצמה כשל שתי ההתפרצויות הקודמות, הכה הזרם הפירוקלסטי בעיירות מורן רוּז' (Morne Rouge לפחות 800 איש קיפחו את חייהם), אזופה-בויון (Ajoupa-Bouillon, 250 הרוגים), וחלקים מבאסה-פואה (Basse-Pointe, 25) ומורן-קפו (Morne-Capot, עשרה הרוגים). צונאמי גרם נזק בקרבה (Carbet). נכון ל-2012 הייתה זו ההתפרצות הקטלנית האחרונה של ההר פלה.
מחקר הסיבות לאסון סימנו את תחילת הוולקנולוגיה המודרנית כאשר הוגדר ונותח הסיכון הגעשי הקטלני ביותר: הזרמים הפירוקלסטיים והנחשולים הפירוקלסטיים, המכונם גם "נואי ארדנטה" (nuées ardentes – בצרפתית "ענן בוער"). ההתפרצות גם נתנה שם לסוג ההתפרצות המכונה התפרצות פליאנית. בין המלומדים שחקרו את הר פלה היו אנג'לו היילפרין (Angelo Heilprin) ואנטואן לקרואה (Antoine Lacroix). לקרואה היה הראשון לתאר את תופעת ה"נואי ארדנטה".
ההרס שנגרם על ידי ההתפרצות של 1902 התפרסם במהירות באמצעות כלי התקשורת המודרניים של אז. הוא הביא לידיעת הממשלות והציבור בעולם את האיומים והסכנות שבהרי געש פעילים. רבים מתו בחטף, מבלי שיכלו אפילו להניע אצבע. הזרם הפירוקלסטי בלע את העיר ותושביה.
מחט געשית
בתחילת אוקטובר 1902 התרוממה מחט געשית מרצפת לוע הר הגעש בקלדרה אטן סק. רוחב המחט הגיע ל-100 מטרים וגובהה לכ-300 מטרים. המבנה הגעשי המיוחד כונה "מחט פלה" או "מגדל פלה" והתרומם בקצב של עד 15 מטרים ליום עד לגובה כפול מגובהה של אנדרטת וושינגטון ונפחה היה פחות או יותר כנפח הפירמידה הגדולה של גיזה במצרים. מבנה זה היה בלתי יציב והתמוטט לגל של אבנים במרץ 1903 לאחר 5 חודשים של צמיחה.
פעילות געשית לאחר ההתפרצות
ב-16 בספטמבר 1929 החל הר פלה להתפרץ שוב. הפעם, לא היה שום היסוס מצד השלטונות. ואזור הסכנה פונה מיד. התפרצות זו הייתה חלשה יותר מזו של 1902 ולא התחוללו בה זרמים פירוקלסטיים. שיאה של ההתפרצות היה ההתרוממות נוספת של "מחט" - פקק געשי בפסגת ההר, אם כי הוא היה קטן מזה של ההתפרצות ב-1902. פעילות זו הסתיימה בדצמבר 1932.
המצב הנוכחי
הר הגעש פלה שקט נכון ל-2012. סימנים של פעילות געשית, דוגמת פעילות של פומרולות, החלו בהר כבר בקיץ 1900, כמעט שנתיים לפני ההתפרצות של 1902, וקודם לכן התחוללו התפרצויות פריאטיות (שמקורן בקיטור) קטנות יחסית בשנים 1792 ו-1851, שהעידו על כך שהר הגעש עדיין פעיל. מכאן מניחים שסימנים לפעילות געשית יקדמו בוודאות לכל התפרצות עתידית של ההר, והפעילות הגעשית של ההר בעבר (כולל התפרצויות עזות המתוארכות בעזרת תיארוך פחמן-14) הם גורם חשוב מאוד בהערכת הסיכון מההר.
פלה הוא אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר באיים הקריביים וקרוב לוודאי שיתפרץ שוב. משום כך מצוי הר פלה במעקב מתמיד של גאופיזיקאים ווולקנולוגים ממכון " Institut de Physique du Globe de Paris" (המכון הפריזאי של הפיזיקה של כדור הארץ).
העיר סן-פייר לא שוקמה מהריסותיה, אם כי כמה כפרים הוקמו במקומה. על פי נתוני 2004 חיו בנפת סן-פייר 4,544 תושבים.
טילדה רג'ואן
טילדה רג'ואן (בכתב לטיני: Tilda Rejwan; נולדה ב-22 בספטמבר 1968 באיסטנבול) היא זמרת ישראלית, יהודייה ילידת טורקיה, נודעה בעיקר בביצועיה בפסקולים של סרטי קולנוע בשנות ה-80-ה-90 של המאה ה-20 ושל מוזיקה קלה בינלאומית.
ביוגרפיה
טילדה רג'ואן דור תשיעי למשפחת רג'ואן, נולדה בבית החולים הצרפתי באיסטנבול למשפחה יהודית מבוססת, בעלת עסקים בתעשיית הקפה. מצד אביה מוצא משפחתה בעיראק. בילתה את ילדותה באיסטנבול, בחורפים בשכונת נישנטאשי ובימי הקיץ בשכונת סואדייה שבתת-נפת קדיקוי של איסטנבול. בבית הוריה דיברו טורקית, ערבית ולדינו.
למדה תחילה בבית הספר "אישיק" באיסטנבול. את לימודי התיכון והלימודים האקדמיים בתחום הפסיכולוגיה היא השלימה בשווייץ. במהלך הלימודים והקריירה למדה רג'און גם צרפתית, אנגלית, איטלקית ועברית.
סבה של טילדה תרם את מקום מושבה של הכנסת הראשונה.
קריירה
בגיל 17 הכירה את המלחין הצרפתי פרנסיס לה וביצעה את שירי הפסקול שהוא הלחין לסרט J'ai Rencontré Le Père Noël (פגשתי את סנטה קלאוס). לאחר מכן עברה לגור ברומא ושיתפה פעולה עם אניו מוריקונה וביצעה שירים שהתפרסמו בפסקול של הסרט "כלוב העליזים III" בגרסתו הצרפתית. רג'ואן הקליטה שירים גם בפסקול של סדרת הטלוויזיה Double Seven בהלחנתו של ג'ורג'ו מורודר. היא שיתפה פעולה עם המפיקים ממוצא טורקי-אמריקאי אריף מרדין ובנו ג'ו מרדין, וגם המפיקים והמלחינים אריק קאלווי וקווינסי ג'ונס. מל הווארד הביא אותה לפריז, בה הופיעה רג'ואן בתפקיד החתולה גריזבלה בהפקה באנגלית של המחזמר "קאטס" של אנדרו לויד ובר.
נחשבה זמרת עיראקית, עד שהתברר כי מוצא משפחתה מעיראק, אך היא בעצם יהודיה. השתתפה בפסטיבל הדיסקו המסורתי בעיר ניצה בדרום־צרפת (1987) וזכתה במקום הראשון.
במהלך השנים שרה רג'ואן על במות רבות בעולם. היא הופיעה עם שארל אזנבור, אנריקו מסיאס, במופעים ופסטיבלים בשווייץ שבהם הופיעו גם זמרים כמו ג'ו קוקר, ג'יימס בראון, בוב דילן, דייב סטוארט ועוד. לא פעם הוזמנה לשיר באירועים ממלכתיים. כך למשל הוזמנה בשנת 1990 במופע לחגיגות יום ההולדת ה-60 של המלך בלגיה, בודואן הראשון ולסיום 40 השנה לשלטונו, שהתקיימו בפלנטריום של בריסל.
היא השתתפה בשנת 1998, לפי בקשתו של הבמאי ניקיטה מיכאלקוב כתבה רג'ואן את השיר בסיום הפסקול של סרטו "הספר מסיביר", אותו אף ביצעה בארמון הקרמלין הממלכתי לרגל בכורה של הסרט בליווי התזמורת הסימפונית הנשיאותית של רוסיה. היא הופיעה שוב עם תזמורת זו בניצוחו של פאבל אובסיאניקוב גם באוקטובר 2002. כמו כן היא הופיעה בזירת הקרח החדשה של סנט פטרסבורג, וכן עם התזמורת הסימפונית של נובוסיבירסק.
ב-2017 הופיעה במופע מוקדש לשירי לדינו, אותם הכירה מילדותה בטורקיה.
בישראל שרה רג'ואן במופעים שהקדישה לזמר הצרפתי ולשירי אהבה, ביניהם בליווי התזמורת הסימפונית ראשון לציון בניצוחו של רפי קדישזון, מופעים איתם יצאה לסיורי מופעים גם בסין וביפן, בליווי התזמורת הקאמרית הישראלית בניצוחו של רפי קדישזון (2020) בליווי הסימפונית תל אביב, תזמורת כלים שלובים, עם המנצח גיל שוחט ועם אמנים כמו אבי טולדנו, יהורם גאון, עודד מנשה, מירי אלוני ועוד.
מופע עם המלחין והפסנתרן לאוניד פטשקה (2019), ומאוחר יותר המופע "טילדה רג'ואן והצוענים" ובשיתוף להקת הפלמנקו הישראלית.
"המופע המשותף" מתוכנן עם דודו פישר (2023) מחווה לשירים ממחזות הזמר בברודוויי ובווסט אנד לונדון, שירים מסרטים מפורסמים, שירי חזנות, שירי לדינו, שירים ביידיש שנסונים צרפתיים ושירים ישראליים.
חיים אישיים
בצעירותה הכירה בצרפת את בעלה לעתיד, מישל. לאחר שנים רבות בחו"ל, החליטה לעלות לישראל.
בית החולים בלוויו
בית החולים בלוויו (באנגלית: Bellevue Hospital) הוא בית חולים ציבורי, השוכן בשדרה הראשונה בשכונת קיפס ביי, במנהטן בניו יורק. הוא הוקם ב-31 במרץ 1736 והוא בית החולים הוותיק ביותר בארצות הברית. כיום הוא נמצא בבניין בן 25 קומות הכולל יחידה לטיפול נמרץ, מרפאות חוץ ומחלקה לתקשורת רדיולוגית דיגיטלית. צוות בית החולים מונה 1,200 רופאים וצוות אשפוזי של כ-5,500 אנשים. בשנות ה-1950 היה בלוויו בית החולים הגדול בניו יורק – היו בו 2,700 מיטות אשפוז והוא שימש גם כחדר המתים של העיר. כיום לבית החולים 827 מיטות אשפוז. כל שנה מתבצעים בבלוויו כ-460,000 ביקורים לא דחופים במרפאותו כ-106,000 בדיקות מיון. כמו כן מתאשפזים כל שנה כ-30,000 מטופלים. יותר מ-80% מהמטופלים של המוסד באים מקרב אוכלוסיות הנהנות פחות משירותים רפואיים נאותים.
לפי סקר של העיתון US News and World Report, מקרב כלל בתי החולים במטרופולין ניו יורק בית החולים בלוויו דורג במקום ה-40 ובעיר ניו יורק עצמה במקום ה-29 בשנת 2015 שונה שם בית החולים ל-NYC Health + Hospitals/Bellevue לפי שם התאגיד הציבורי המנהל אותו. בית החולים התפרסם בעבר בשירותיו הפסיכיאטריים, ולאחר מכן גם בפעילותו בתחום צנתורי הלב, רפואת החירום, הנוירוכירורגיה והרפואה השיקומית.
מבית מחסה לבית חולים
בית החולים בלוויו הוקם בשנת 1736, תחילה כמתקן אשפוז בעל שש מיטות בקומה השנייה של בית המחסה לעניים בניו יורק (New York Almshouse). במקום שבו נמצאת כיום עיריית ניו יורק. בשנים 1736–1787 היה בלוויו בית החולים הראשון בארצות הברית שארגן במסגרתו לימודי רפואה. בשנת 1798 רכשה עיריית ניו יורק את חוות בלוויו, בקרבת איסט ריבר קילומטרים אחדים צפונית לעיר, כדי לשמש כהסגר לחולים בימי מגפות הקדחת הצהובה. במקום נבנה בית מחסה, ביתן לחולי זיהום, בית חרושת לסבון, חממה, בית סוהר, בית ספר, חדר מתים, מאפייה, בית קירור, וחנות למוצרי נגרייה ונפחות. תוכנית המתאר המרושתת של העיר משנת 1811 לקחה בחשבון את קיומו של בית החולים. בשנת 1824 המקום הפך רשמית את השם "בית החולים בלוויו".
מרכז לטיפול ולהוראה
החל משנת 1787, לפי החלטת קולגיום הרופאים והכירורגים של אוניברסיטת קולומביה, סונף בית החולים לאוניברסיטה זו. הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת קולומביה ותלמידיה נותרו בבלוויו למשך 181 שנה, עד לשינויים בסינופים האקדמיים בשנת 1968. החל משנת 1819 גם הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק התחילה לנהל לימודים קליניים בתוך בית החולים. בשנת 1849 נחנך אמפיתיאטרון לצורך לימודים קליניים ולימודי כירורגיה. בשנת 1861 הוקמה המכללה הרפואית של בית החולים בלוויו (Bellevue Hospital Medical College), המכללה הראשונה לרפואה בניו יורק, שנקשרה לבית החולים. בשנת 1873 נפתח בבית החולים בלוויו גם בית הספר הראשון לאחיות, לפי העקרונות של פלורנס נייטינגייל. אחריו, בשנת 1874 הוקמה בבית החולים הקליניקה הפדיאטרית הראשונה בארצות הברית ובשנת 1876 המחלקה האמריקאית הראשונה לרפואת חירום. בשנת 1879 נבנה במתחם בית החולים ביתן למחלות נפש שנחשב למהפכני לתקופתו. מאז הפך השם "בלוויו" להיות מזוהה עם בית חולים פסיכיאטרי. תוכנית ההתמחות לכירורגיה שהחלה בבלוויו בשנת 1883 היא עד ימינו מופת להתמחות הכירורגית בכל העולם. מעבדת קרנגי, המעבדה הראשונה לפתולוגיה ולבקטריולוגיה בארצות הברית, הוקמה כעבור שנה. בשנת 1888 נחנך גם בית הספר הראשון בארצות הברית שנועד לאחים גברים. משנת 1892 פעלה גם יחידה לטיפול בהתמכרות לאלכוהול. בשנת 1898 גם אוניברסיטת קורנל התחילה להיות מעורבת בתוכנית לימודי רפואה בבלוויו.
התפתחות בית החולים במאה ה-20
בשנת 1902 קם בניו יורק ארגון מנהלי בשם "בלוויו ובתי החולים המצורפים", בראשותו של ג'ון ו. ברנן. הארגון כלל, פרט לבלוויו, את בתי החולים "גוברנר", "הארלם" ו"פורדהם". התקבלו לעבודה לראשונה רופאים שחורים ורופאות. בעיצומה של מגפת שחפת הוקם השירות לרפואת בית החזה. בשנת 1911 הקימו בו את הראשונה שבמרפאות הקרדיולוגיות בארצות הברית. בשנת 1917 קמה בו גם המחלקה הראשונה בהמיספרה המערבית למחלות מטבוליות. בשנת 1918 בקומה בהתחיל לפעול משרד הרופא הבודק הראשי של העיר ניו יורק. בשנת 1935 נפתח בבית החולים בית הספר הציבורי לראשון לילדים הסובלים מהפרעת רגשיות. בשנים 1939–1941 האמן דוויד מרגוליס צייר על קירות הרוטונדה שבכניסה לבית החולים תעשה ציורי קיר תחת הכותרת "חמרים להרפיה". בשנת 1941 נפתח בבית החולים היחידה הראשונה בעולם לטראומה המונית. בשנת 1942 הקימו אנדרה פרדריק קורנאן ודיקינסון וו. ריצ'רדס את המעבדה הראשונה לפיזיולוגיית לב-ריאה ובשנת 1952 יוג'ין בראונוולד הקים את המחלקה הראשונה בארצות הברית לאי ספיקת לב. בשנת 1960 נטש משרד הרופא הבודק הראשי של ניו יורק את הקומה השנייה בבלוויו ועבר לבניין חדש בשדרה הראשונה  520. גם במקום החדש נשאר הרופא הראשי בקשרים הדוקים עם בית החולים. בשנת 1962 היה בית החולים בלוויו בית החולים העירוני הראשון שכלל יחידה לטיפול נמרץ. בשנת 1964 הוא הוכרז לבית חולים כונן לטיפול באורחי רמי מעלה, פצועים של השירותים במדים של העיר, ולדיפלומטים של האומות המאוחדות. בשנת 1970 יחד עם תאגיד בתי החולים ושרותי הבריאות של העיר ניו יורק, נמנה עם 11 בתי החולים לטיפול חירום במדינה.
הארגון מחדש
החל משנת 1968 בית החולים מסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק בלבד, כשאוניברסיטת קולומביה וקורנל יצאו מן ההסכמים איתו. הוא משתייך לתאגיד New York City Health .and Hospitals Corporation שהוקם בשנת 1969.
בשנת 1981 בלוויו נבחר לתחנה רשמית לרפואת לב למקרי חירום קרדיולוגיים. שנה לאחר מכן היה למרכז הניו יורקי להשתלה מחדש מיקרוכירורגית. בשנת 1983 הוכרז למרכז לטיפול ראשוני בטראומה (רמה I) ובשנת 1988 למרכז לטיפול במרכז לטיפול חבלות ראש ועמוד השדרה.
בשנת 1990 אושר המקום להתחמחות ברפואת חירום. בעקבות הרפורמה בשירותים הפסיכיאטריים, הבניין ששימש בעבר לבית החולים פסיכיאטרי הפך בשנת 1998 למרכז מיון ולמקלט לחסרי בית. החל משנת 2001 בית החולים מפרסם "בלוויו ליטררי רוויו", מגזין לספרות ראשון המוצא לאור על ידי בית חולים. כעבור שש שנים הוקמה גם ההוצאה לאור "בלוויו ליטררי פרס".
בכורות רפואיות
כבר בשנותיו הראשונות בית החולים יכול היה להתגאות במעמד של חלוציות בתחומים רבים:בשנת 1799 נפתחה בו מלחקת לידות הראשונה בארצות הברית. בשנת 1808 בוצעה בו קשירה (ליגטורה) הראשונה של עורק הירך (פמורלי) כטיפול במפרצת. כעבור עשור בוצעה בו גם הקשירה הראשונה של העורק האלמוני.
בשנת 1854 קידמו הרופאים בבלוויו את ההיתר החוקי (Bone Bill) לנתיחות גופות לצורך לימודי אנטומיה. בשנת 1856 התחילו בשימוש הנפוץ במזרקים היפודרמיים. בשנת 1862 הקרדיולוג אוסטין פלינט מ"בלוויו" תיאר לראשונה את האוושה הנושאת את שמו - אוושת אוסטין פלינט.
מאושפזים מפורסמים
עם המאושפזים הידועים ב"בלוויו" נמנה המשורר מדור הביט, גרגורי קורסו. בשנת 1919 נמלט ממחלקת המאסר של בית החולים המרגל והחבלן הגרמני פריץ ז'ובר דיקן, אחרי שהתחזה למשך שנתיים למשותק.
בשנת 1942 נפטרה בבית החולים הצלמת ג'סי טרבוקס בילס.
בית החולים במדיה האומנותית
מספר סרטים צולמו בבית החולים, ביניהם: "הרעל" (The Poison) משנת 1945 והעיר הרדומה (Sleeping City). בית החולים הציבורי בסדרה הרפואית "ניו אמסטרדם"(new amsterdam) [2018] מבוסס על בית החולים בלוויו.
לקריאה נוספת
Eric Baard, Thomas Jackson, Richard Melnick East River, Greater Astoria Historical Society, Arcadia Publishing Charleston SC, Chicago,Portsmouth, San Francisco 2005 ,
מלחמת תאילנד–צרפת
מלחמת תאילנד–צרפת (בתאית: กรณีพิพาทอินโดจีน, בצרפתית: La Guerre franco-thaïlandaise) (1941-1940) הייתה מלחמה שהתנהלה מחודש אוקטובר 1940 עד מאי 1941 בין ממלכת תאילנד (סיאם לשעבר) לבין "המדינה הצרפתית" של משטר וישי. עילת המלחמה הייתה התביעה התאילנדית להחזרת שטחים מהודו-סין הצרפתית, שהשתייכו בעבר לממלכת סיאם.
תוך כדי משא ומתן עם צרפת, זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, הסתבר כי ממשלת צרפת הייתה מוכנה לשינויים בגבולות הודו-סין – תאילנד, אבל לשינויים קלים בלבד. בעקבות כניעת צרפת בפני גרמניה הנאצית וכיבושה, סבר ראש ממשלת תאילנד האוטוריטרי, הגנרל-מייג'ור פלק פיבונסונגרם, כי נוצרה הזדמנות פז להשיג מחדש את השטחים שאיבדה תאילנד בימי המלך צ'וללונגקורן (ראמה החמישי) לטובת לאוס וקמבודיה שבהודו-סין הצרפתית.
כיבוש צרפת המטרופוליטנית על ידי גרמניה כחלק מהמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, החליש את הניהול הצרפתי של המושבות שמעבר לים, כולל הודו-סין. המנהל הקולוניאלי המקומי ראה עצמו במחסור ברמת הסיוע והאספקה הנדרשת. אחרי שיפן פלשה להודו-סין בספטמבר 1940, נאלצו הצרפתים תחת משטר וישי להסכים לנוכחותם של בסיסים צבאיים יפנים במושבה. הכניעה הצרפתית ליפנים בהודו-סין שכנעה עוד יותר את המשטר של פיבון כי צרפת של וישי לא תהיה מסוגלת לעמוד בהצלחה בעימות עם תאילנד.
הקשר
ב-12 ביוני 1940 הסיכמה ממשלת תאילנד לחתום עם צרפת על הסכם אי-התקפה, אבל אחרי קריסתה של ההגנה הצרפתית מול גרמניה הנאצית בשנת 1940, הבחין ראש הממשלה התאילנדי פיבון בהזדמנות לארצו להחזיר לעצמה את השטחים מקמבודיה שאיבדה לטובת צרפת בימי שלטונו של המלך צ'ולאלונגקורן, בשנים 1904 ו-1907. פיבון ביקש לנקום את ה"השפלות" שגרמה צרפת לארצו בשנת 1867 כשהשתלטה על ממלכת קמבודיה שהייתה עד אז בת חסות של תאילנד, ובשנת 1893 כשגם לאוס נלקחה מתחת החסות התאילנדית וסופחה להודו-סין הצרפתית החלשת המטרופולין באירופה עשתה את המשך השליטה הצרפתית בהודו סין קשה ורווית סכנות. אחרי הפלישה של יפן להודו סין ב-25-22 בספטמבר 1940 הממשל הקולוניאלי, חסר סיוע ותגבורות, נאלץ להסכים לנוכחות היפנית במושבה. ההתנגדות הצרפתית החלשה לפולשים שכנעה את משטרו של פיבון בבנגקוק כי עימות צבאי עם צרפת ישתלם.
הכוחות הצרפתים
הכוחות הצרפתים בהודו-סין כללו 60,000 חיילים, מתוכם 12,000 שמוצאם בצרפת (ששירתו ברגימנטים שכונו "רגימנטים של הריבון"). הם היו מחולקים ל-41 גדודי רגלים, שני רגימנטים של תותחנים, וגדוד הנדסה קרבית. חולשת הצד הצרפתי הייתה המחסור בטנקים: היו לו רק 20 מסוג רנו FT מול 134 של צבא תאילנד. חיל האוויר של משטר וישי בהודו-סין כלל כ-מארה מטוסים, מהם כשישים יכלו להישלח בקו הראשון:30 מסוג פוטה 25 (Potez 25), 4 פרמאן 221, 6 פוטה 542, 9 מוראן-סולנייה M.S. 406 ו-8 לואר 130.