cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הזמן הרע
הזמן הרע (באמהרית: ከፉ ዝመን, "כפו זמן") אשר מכונה גם כְּפוּ קֵן (ክፉ ቀን, הימים הרעים) הוא כינוי לאחת התקופות הקשות בתולדות אתיופיה שכללה צירוף קטלני של אסונות טבע, בצד מאבקי כוח פוליטיים פנימיים ופלישות מחוץ. אסונות הטבע של הזמן הרע התחוללו לקראת סוף המאה ה-19, בעיקר בין השנים 1888 ל-1892, ותקפו את מרבית מחוזות אתיופיה וחלק מן המדינות הסמוכות לה. אסונות אלו נתפסים כאסונות הגדולים ביותר שתקפו אזור זה באפריקה.
אופי האסונות
האסונות שתקפו בזה אחר זה את מחוזות אתיופיה כללו:
לפי קביעת ההיסטוריונים התרחשו אסונות הטבע של "הזמן הרע" בין השנים 1888–1892, אך הערכה זו היא כוללנית. דיווחים מקומיים שונים חורגים מהערכה זו. בקרב קהילת ביתא ישראל למשל, מדברים על תקופה ארוכה יותר הכוללת כשבע שנים נוספות. בדמביה דיווחים על מגפות כלבת ובקר, ורעב שהופיעו כבר ב-1876; דיווחים מקומיים ממחוז בגמדר מתייחסים להופעת מגפות, הכחדת ייבולים על ידי חרקים ובצורת ורעב קשה כבר בתחילת 1879, ובמהלך 1880 ו-1882; בצפון אתיופיה, באופן כללי, הרעב התחיל כבר בשנת 1882. באשר למלחמות, מעורבותה של אתיופיה בדיכוי מרד המהדיסטים החלה כבר ב-1884, עם חתימת הסכם היוויט, מהלך שהפנה את זעם המהדיסטים כלפי אתיופיה והוביל לרצף מלחמות שהסתיים רק ב-1894 עם הדיפת האיטלקים את תומכי המהדייה מאריתריאה. במהלך תקופה זו התנהלו גם מלחמות פנימיות שבמוקדן עמד המאבק על הקיסרות בין מנליק השני למנגשה יוהנס. במאבקים אלו התערבו גם הבריטים והאיטלקים. המאבק בין מנליק השני למנגשה יוהנס לא הסתיים גם לאחר עליית מנליק השני לקיסרות, ואילו הקשר עם האיטלקים הוביל בסופו של דבר למלחמה בין אתיופיה ואיטליה. מלחמות אלו כולן, ובייחוד קרבות המהדיסטים והדארווישים, דיללו קשות את האוכלוסייה ומשאביה, הרסו לא מעט יישובים וערערו את כלכלת אתיופיה.
היקף הפגיעה
כשליש עד שני שלישים מאוכלוסיית אתיופיה נכחדו בתקופה זו. באזורי הקרבות כמו בגמדר ואגם טאנה, המספרים היו גבוהים אף יותר ויש המעריכים כי מדובר בכ-75% מהאוכלוסייה. מסמכים של החברה הלונדונית תומכים בהערכת התמותה הגבוהה יותר. בבגמדר, למשל, התמותה הייתה כה גבוהה שכמה עשורים לאחר מכן עוד היה צורך לייבא לאזור כוח עבודה.
עם הידלדלות והיחלשות האוכלוסייה האנושית חיות פרא החלו לשוטט בחופשיות ברחבי הארץ ואף השתלטו על מספר אזורים. כנופיות שודדים ניצלו את קריסת החוק והסדר באזורי הרעב ושדדו ורצחו תושבים תוך שהם הופכים את התנועה בין המחוזות ליקרה ומסוכנת.
השורדים חיו בחיפוש מתמיד אחר מזון ובפחד מפורענות. תושבים רבים הפכו פליטים ומחירי המזון נסקו באינפלציה קשה. חלק מן האנשים ניזונו מבשר אדם, צבועים וחמורים מתים. סיפורים שהועברו בקהילת ביתא ישראל מדור לדור מציינים כי אנשים ניזונו בתקופה זו משורשים ועשבים, וכי בייאושם אף קלו רצועות עור יבש כדי להשקיט את הרעב, כמו גם על מות קרובים בהיתקלויות אלימות. בתקופה זו גם נפוצה קהילת ביתא ישראל - מקווארה לדרום-מערב ומדמביה למזרח ולצפון - והרחיקה להגיע עד גאינט, וגרה וצלמת.
ב-1893 החלה ההתאוששות ומחירי המזון החלו לרדת. חלק מן הפליטים החלו לשוב לבתיהם, וחלק נפוצו מחשש העוני הרב. אזורים רבים לא שבו לשגשג כבעבר. עדויות שונות מ-1894 מלמדות כי אזורים מסוימים בבגמדר לא התאוששו מן המכה, גם לאחר עשור:
ביתא ישראל
תקופת הזמן הרע הותירה חותמה על קהילת ביתא ישראל ולא בכדי נחרטה בתודעתה ומהווה חלק ממורשתה החיה. איגרת הכוהנים הגדולים משנת 1905 מציינת:
בשל מעמדה הייחודי, של תת-קבוצה נבדלת ונרדפת, קהילת ביתא ישראל הייתה פגיעה במיוחד לאסונות "הזמן הרע". יישובי היהודים נפגעו כולם בצורה חמורה מידי המהדיסטים וגורלם נגזר עוד קודם לפגיעת אסונות הטבע. ביתא ישראל מעידים כי בתקופת יוהנס מרבית הכהנים נרצחו או נסו למקומות נידחים, מעשה ידי המהדיסטים. "'משך שנתיים נמשכו הפלישות, אף אחד לא עסק בחקלאות. ומשך 4 שנים היה רעב." כמו כן, מאחר שמרבית בני הקהילה היו עובדי אדמה ואמנים, הם היו מן הראשונים לאבד את תפקידם החברתי ואת מקור פרנסתם.
לטענת קפלן, יש להניח כי התמותה בקרב ביתא ישראל, שלא נתמכה על ידי גורמים חיצוניים ולא הייתה לה גישה לכסף זר, הייתה גבוהה ביותר ועומדת על כמחצית עד שני שלישים של הקהילה. בסאקלט, לדוגמה, הצטמצמה אוכלוסיית קהילת ביתא ישראל מכמה אלפים לכמה מאות.
מיכאל ארגווי, אחד מהמיסיונרים של החברה הלונדונית, שסייר ביישובי הקהילה בכפר אפריבידה שבאצ'פר ב-1899, מעיד:
קהילת ביתא ישראל הצטמצמה לא רק בשל הרעב אלא גם בשל נשירת והיעלמות חלק מבני הקהילה עם תפוצתם. בתקופה זו בני הקהילה לא יכלו לשמור על מנהגיהם הייחודיים, כמו כשרות מזון ומשקה או שמירת שבת, כל שכן הקרבת הקורבנות - ההישרדות היא שהכתיבה את דרכם. משבר 'הזמן הרע' הביא על כן להתערות רבים מבני הקהילה בקרב הנוצרים ולהצטרפותם לכנסייה האורתודוקסית. מיקאל אראגאווי, מציין כי מומרים אלו לא היו נוצרים אמיתיים ולא הכירו את הנצרות כלל, רק את זאת שנטבלו. חלק מבני הקהילה שב אליה בחלוף הזמן הרע, ולאחר תקופת בידוד והיטהרות קצרה הפך שוב לחלק ממנה. אומדני האוכלוסייה של ביתא ישראל טרם הזמן הרע מוערכים בכ-200 ~ 350 אלף נפש ולאחריה רק בכשליש, זאת אומרת כ-67 ~117 אלף נפש.
הזמן הרע גרם גם למשבר רוחני, הביא לשינויים ברמת המנהיגות וערער את סמכותם של המנהיגים הדתיים. חלק ממנהיגי הקהילה מתו ברעב או נרצחו, או נטרפו על ידי חיות טרף. רבים מן הנזירים מתו ומעמדם כקדושים התערער. בשנים העוקבות לרעב לא הוסמכו נזירים חדשים. חלק מן הנזירים ששרדו נטשו את חיי הנזירות והקימו משפחות על מנת להניח המשכיות למשפחותיהם וקהילתם. הקהילה גם לא יכלה יותר להרשות לעצמה להחזיק מערכת דתית גדולה.
הטקסים הדתיים אף הם נפגעו ונשתנו. משך שנים הקרבת קורבנות לא התאפשרה וחלק מבני הקהילה טענו שאין צורך לחדש את המנהג כיוון שזה הופסק בקרב קהילות יהודיות אחרות. בתקופה זו בני הקהילה התמודדו לא רק עם אסונות טבע, מלחמות והשלכותיהם החומריות והרוחניות, אלא גם עם הליך המודרניזציה שהחל במפגש עם החברה הלונדונית.
אני אוהב אותך רוזה
אני אוהב אותך רוזה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1972 של הבמאי משה מזרחי.
עלילת הסרט מתרחשת ברובע היהודי של ירושלים בראשית המאה ה-20. מזרחי טען שאת התסריט הוא כתב על סמך מקרה אמיתי שקרה במשפחתו, ועבר בסיפורים לאורך השנים.
את הפסקול המקורי כתב דובי זלצר.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר בשנת 1972, בקטגוריית הסרט הזר. וייצג את ישראל בפסטיבל הקולנוע בקאן.
עלילת הסרט
הסרט מספר את סיפורה של רוזה, שמתאלמנת מבעלה ועל פי חוקי המסורת היהודית, עליה להתחתן עם ניסים, אחיו של בעלה המת (הליך הייבום). אולם, ניסים רק בן 11 וצעיר מדי להתחתן. כפשרה שהושגה עם הרב, הוא עובר לגור עמה, למורת רוחם של תושבי ירושלים שמנדים אותה. רוזה היא אשה צעירה, עצמאית ודעתנית, והיא מנסה לחנך את ניסים להיות אדם בוגר ונבון ואילו הוא, מצדו, מתאהב בה. לאחר סכסוך שהתגלע ביניהם, ניסים עוזב את הבית וכנראה עוקר אל מעבר לים. הוא חוזר בהיותו עלם צעיר ורוזה מבקשת ממנו לקיים טקס חליצה, במפתיע, היא עוזבת באמצע הטקס, אך זמן מה לאחר מכן הם מתאחדים שוב.
ניתוח הסרט
הסרט מתאר מציאות של כבילה לכללי המסורת, אל מול רצון האדם להיות אדון לעצמו, בייחוד כשמדובר באשה. רצונה של רוזה להרגיש עצמאית וחופשייה מכבלים ומתכתובות, הן של המסורת והן של החברה, עמד בסתירה לתקופה ולחברה הנוקשה שבה היא חיה. רוזה אינה נכנעת לכללי המסורת ואינה נרתעת מהחברה הסובבת אותה, שנוקטת כלפיה באמצעים קשים. היא אף עומדת על דעתה מול ניסים, כשהוא קיבל את משכורתו הראשונה וקורא כלפיה: "אשה, אוכל!". היא מתעמתת איתו והוא עוזב את הבית. כשניסים בגר ומעוניין לשוב אליה, היא מתעקשת על טקס החליצה, כדי להרגיש חופשייה מתכתובות עם מי עליה להתחתן. אולם, היא אוהבת את ניסים הבוגר, ועוזבת את הטקס כדי שתוכל להיות אתו.
עלי
שם משפחה:
אחר:
ראו גם
}}
יסמין (ספר)
יסמין הוא ספר מאת הסופר אלי עמיר, שיצא לאור בשנת 2005. הספר עוסק בסיפור האהבה הבלתי אפשרית של נורי, חייל ישראלי יליד עיראק, ויסמין, ערבייה משכילה, על רקע התקופה שלאחר מלחמת ששת הימים.
עלילת הספר
הסיפור מתמקד בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים. בתקופה זו כיהן אלי עמיר כעוזר ליועץ ראש הממשלה לענייני ערבים ופעל בעיקר במזרח ירושלים. הספר נותן ביטוי לרישומה של תקופה זו אצל עמיר, עם שחרורה של העיר העתיקה ואיחוד ירושלים. כרקע, מתוארים הלכי הרוח בקרב ערביי מזרח ירושלים, תגובת לתבוסת צבאות ערב במלחמה והסתגלותם למצב החדש, כמו גם במאבקים הפנימיים בחברה הערבית והשסעים העמוקים שבה.
גיבור הסיפור, נורי, הוא חייל ישראלי אשר עלה ארצה מעיראק עם משפחתו. הוריו מתגוררים בירושלים, אחיו, העובד בשירות המוסד כמרגל, משרת בצבא ונפצע במלחמה. בזכות ידיעתו של נורי את התרבות והשפה הערבית הוא ממונה על ידי השר כיועצו המיוחד לענייני ערבים. במסגרת עבודתו, מנסה נורי לסייע לערביי מזרח ירושלים להשתקם ולנפץ את סטריאוטיפ ה"ישראלי המאיים" כפי שהערבים הורגלו לחשוב. כמו כן, מתחבר נורי למספר משפחות חשובות במזרח ירושלים ונקשר לבתו של בעל ממון, יסמין, ערבייה נוצרייה משכילה אשר שבה מלימודים, עם תואר דוקטור מצרפת. לבקשת אביה, אשר רוצה להרחיק מחבריה בצרפת, פעילי הפת"ח, מוצא לה נורי עבודה התואמת את כישוריה. בין השניים נרקם סיפור אהבה אשר אינו יוצא אל הפועל, בסופו של דבר. את מכתבה האחרון לנורי, מסכמת יסמין בשורות מהשיר "אינתָ עומרי" של אום כולתום.
הספר תורגם לשמונה שפות ובהן ערבית.
חלקיק תת-אטומי
חלקיק תת-אטומי הוא חלקיק שגודלו קטן מזה של אטום. בפרט, אלו הם החלקיקים המרכיבים את האטום: האלקטרון, הפרוטון והנייטרון, וכן גם חלקיקים המיוצרים בתהליכי הקרנה ופיזור, כמו הפוטון, הנייטרינו והמיואון. חלק גדול מן החלקיקים התת-אטומיים שנתגלו ונחקרו אינם יציבים, ולכן שכיחותם בטבע קטנה. עם זאת, ניתן לייצר רבים מהם בתהליכי פיזור במאיצי חלקיקים. חקר החלקיקים התת-אטומיים הוא התחום הפעיל ביותר בפיזיקת החלקיקים.
האלקטרון (המסומן ב-) קיים בכל האטומים; מסתו היא כ-1/1836 ממסתו של אטום מימן. מטענו החשמלי שלילי. הפרוטון (סימון p) קיים גם הוא בכל האטומים; משקלו זהה כמעט לזה של אטום מימן, והוא נושא מטען חשמלי הזהה בערכו המוחלט לזה של האלקטרון, אך הפוך ממנו בסימונו. הנייטרון (סימון n) הוא חלקיק נטרלי מבחינת מטען חשמלי, ויש לו בקירוב את אותה המסה כמו לפרוטון.
האדרונים הם חלקיקים, המורכבים מקווארקים. באריונים ומזונים, למשל, הם האדרונים. באריונים מורכבים בדרך-כלל משלושה קווארקים, וברוב המקרים מדובר בשילוב של קווארקים מסוג "למעלה" ו"למטה". לכולם יש מסת מנוחה גדולה יחסית לשאר החלקיקים התת-אטומיים. הפרוטון והנייטרון, למשל, הם באריונים.
לפטונים אינם מורכבים מקווארקים, ולא מאף חלקיק אחר, עד כמה שידוע לנו נכון להיום. לחלק אין מסת מנוחה, בעוד שלאחרים יש מסה אדירה. הלפטונים כוללים, למשל, את האלקטרון, מיואון, טאו ואת הנייטרינו.
קאפאה
לעיר יש ריכוז גדול של מלונות, מרכזי קניות ומסעדות.
היסטוריה
משמעות השם קאפאה בשפה ההוואית הוא "מוצק". חקלאות הייתה תעשייה גדולה בקאפאה במהלך המאה ה-19 וה-20. לעיר יש שדות קנה סוכר ושדות האננס הכי גדולים בקוואי. בעבר גם היה בעיר מפעל לשימורי אננס.
גאוגרפיה
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחה הכולל של העיר הוא 26 קמ"ר אשר מתוכם 25 אדמה ו-0.52 מים.
אוכלוסין
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2000, היו בעיר 9,471 תושבים, 3,129 משקי בית ו-2,281 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 375.1 נפש לקמ"ר. היו בעיר 3,632 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 143.8 דירות לקמ"ר. 31.7% מכלל התושבים בעיר הם אסייתים.
OUTtv
OutTV (מעוצב: OUTtv) הוא ערוץ טלוויזיה שבסיסו בהולנד, אשר זמין לצפייה ב-11 מדינות, ביניהן הולנד, בלגיה, שוודיה, ישראל וספרד. OutTV הושק ב-2 באפריל 2008 על ידי חברת OUTtv מדיה, והפך זמין בכבלים החל מ-11 באפריל 2008.
בישראל הערוץ משודר ב-HOT וב-NEXT TV תחת השם PRIDEtv החל מ-24 בדצמבר 2020.
OutTV הושק כשיתוף פעולה עם ערוץ קנדי בעל אותו השם, שבו המותג והתוכניות כבר שודרו תחת רישיון. כיום, רבות מן התוכניות בערוץ הקנדי כבר לא משודרות בערוץ ההולנדי.
החל מ-30 בנובמבר 2017 חברת הכבלים ההולנדית Ziggo מעבירה שידור של הערוץ ב-HD.
שידורי הערוץ
OutTV הוא ערוץ לייף סטייל ובידור הפונה לקהילה הגאה ומציע מגוון רחב של סדרות בינלאומיות מסוגים שונים – דרמה, קומדיה, תוכניות אירוח, דוקומנטריה וסרטי קולנוע. בערוץ מוצגות פרסומות בין התוכניות.
סדרות וסרטים
הערוץ משדר מגוון רחב של סדרות. למשל, הסדרה עטורת הפרסים "עמוק באדמה", סדרת הדרמה האירית "RAW", ו"הכי גאים שיש". על סדרות הקומדיה המשודרות בערוץ נמנות "הממלכה הקטנה", "פשוט נהדרת" ו"בנות הזהב". הערוץ משדר גם הפקות מקור משלו, ביניהן תוכניות האקטואליה "OutTV News" ו-"OutTV Reports"; תוכנית הטיולים "Travel Experience" בהנחיית איאן ואן דר פוטן. בנוסף, הערוץ מסקר אירועי גאווה מקומיים ובינלאומיים, פסטיבלי סרטים, תצוגות אופנה, תיירות ולייף סטייל של הקהילה הגאה, וגם את תחרות האירוויזיון. הערוץ משדר גם מגוון רחב של סרטים, בשפות שונות. חלק מהסרטים המשודרים בערוץ השתתפו בפסטיבלי קולנוע.
דוגמאות לתוכניות, סדרות וסרטים המשודרים בערוץ:
הפקות בינלאומיות של הערוץ
OUTtv ידוע בעיקר בהפקת המקור שלו "Eurovision Calling". המשדר, בהנחיית ינס חירטס, מסקר מדי שנה את תחרות הזמר של האירוויזיון ומביא דיווחים מאחורי הקלעים של ההפקה. המשדר הראשון מסוג זה התקיים בשנת 2012 בהנחיית טימו דסקמפס, ושמו היה "Baku Calling". המשדרים הבאים הונחו על ידי ג'נס גירטס. מדי שנה שמה של התוכנית משתנה בהתאם לעיר בה נערכת תחרות האירוויזיון. המשדר השנתי הצליח להביא איתו כמה ידיעות מרעישות במהלך תחרות האירוויזיון. למשל, במאי 2014 הזמר הבלגי אקסל אירסו יצא מהארון לראשונה והזוכה בשנת 2015 מונס סלמרלוב התנצל מספר פעמים על אמירה הומופובית שלו בעבר. באפריל 2016, המתמודד ההולנדי דווה בוב הצהיר בריאיון כי הוא ביסקסואל.
זמינות
כיום, הערוץ זמין לצפייה ב-11 מדינות: הולנד, אוסטריה, שווייץ, גרמניה, לוקסמבורג, בריטניה, אירלנד, ספרד, ישראל, בלגיה ושוודיה.
OUTmusic
ב-1 במרץ 2010, OUTtv פתח תחנת רדיו אינטרנטית משלו תחת השם OUTmusic. התחנה פונה בעיקר למאזינים להט"בים ומשמיעה בעיקר להיטים חדשים ומוכרים משנות ה-90 ומשנות האלפיים. בשעות הערב מושמעת בתחנה מוזיקת טרקלין ובסופי שבוע קלאסיקות להט"ביות. לצד משבצות השידור הרגילות, התחנה האינטרנטית מציעה גם חדר עבור דיוות פופ, תקליטנים ממועדוני גאווה מפורסמים, אמנים חדשים ומוזיקת אירוויזיון.
Lie Like This
Lie Like This הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי מרגי. הוא יצא לאור ב-1 בספטמבר 2022 תחת הוצאת סבן מיוזיק גרופ. השיר הוא הסינגל השני מתוך המיני-אלבום Dark Side of the Rainbow.
רקע והכרזה
באוקטובר 2021, פורסם כי מרגי נפגש עם מפיקים שונים בלוס אנג'לס על מנת לקדם את הקריירה הבינלאומית שלו, וביניהם המפיק המוזיקלי האמריקאי זוכה פרס גראמי מייק דין. ב-14 באוגוסט 2022 חשף מרגי לראשונה את השיר בעמוד הטיקטוק שלו.
את השיר כתבו והפיקו מרגי ודין לצד נגה ארז, אורי רוסו, סייג' סקולפילד ושון סולימר. בהשוואה לשירו הקודם, "Sucks to Know You (FU)", אמר מרגי על השיר כי הוא "נכתב על תקופה שהייתי בה הרבה יותר נאיבי, גם כשעמוק בפנים ידעתי שדברים בחיים שלי לא נכונים בשבילי, העדפתי לטמון את הראש בחול ולהאמין שהכל בסדר ואני אהיה מספיק חכם וחזק כדי לתקן הכל", והוא הוסיף כי "זה בא לידי ביטוי בכל מערכות היחסים שלי בתקופה הזו, במערכת היחסים שלי עם התקשורת, בעבודה, עם המשפחה והחברים וכמובן בזוגיות".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ יצא סמוך לצאת השיר ב-1 בספטמבר 2022. בדומה לקליפ הקודם "Sucks to Know You (FU)", הוא צולם בקרואטיה ובוים על ידי עומר בן שחר. הקליפ מהווה המשך ישיר ל-"Sucks to Know You (FU)", כשבקליפ זה מכוניתו האדומה של מרגי מתהפכת בשדה ומרגי מעלה אותה באש. מרגי ציין כי "בקליפ האוטו הוא המטאפורה למערכת יחסים, ואפילו כשהוא מתהפך, עולה באש ומסכן אותי, אני מתעלם מהבעיה וממשיך לנסות לתקן את המצב".
יורם כהן (היסטוריון)
יורם (יורי) כהן (נולד ב-1968) הוא פרופסור חבר בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב.
חייו ופועלו
יורם כהן נולד וגדל בתל אביב, למד בבית הספר היסודי א.ד. גורדון ובבית הספר תיכון עירוני ה'. עשה את חוק לימודיו לתואר הראשון בחוג ללימודים קלאסיים והחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום ותואר שני בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום, שניהם באוניברסיטת תל אביב, בשנים 1997-1992. עבודת המאסטר נכתבה בהדרכת פרופסור איתמר זינגר ונושאה הוא תועבות ואיסורים אחרים בארץ חתי: ביאור הביטוי החיתי natta ara שיצא אחרי כן בתור ספר. עשה דוקטורט בשנים 1997 עד 2003 באוניברסיטת הרווארד. נושא עבודת הדוקטורט הוא המסירה והקבלה של טקסטים מסופוטמיים בעיר אימר בסוף תקופת הברונזה (1200-1500 לפנה"ס). כהן מרצה מאז שנת 2003 בחוג לארכאולוגיה שבאוניברסיטת תל אביב. בשנת 2008 מונה למרצה בכיר עם קביעות. הרצה במוזיאון ארצות המקרא בירושלים, במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב וביד יצחק בן-צבי.
מחקריו
תחומי עיסוקו העיקריים של יורם כהן הם אשורולוגיה וההיסטוריה והתרבות של המזרח הקדום בעיקר סביב האלף השני לפני הספירה. תחום מחקרו העיקרי הוא עולמם של הסופרים בעולם הקדום. בשנים האחרונות עוסק כהן בחקר בית הספר לסופרים בעיר אימר, שם הוא שיחזר את חיי הסופרים, המורים והתלמידים אשר למדו בבית הספר לכתב היתדות וחקר את תוכנית הלימודים של הסופרים העתיקים בתקופת הברונזה המאוחרת 1200-1400 לפנה"ס. כמו כן עסק בהתפשטות של תרבות כתב היתדות מארץ מכורתה מסופוטמיה למערב של המזרח הקדום באתרים חתושה (בירת החיתים), העיר אוגרית שבסוריה ואתרי מפתח שבארץ ישראל כגון מגידו וחצור. בבסיס מחקרו עומדת השאלה איזו השפעה יש לחומר הלימוד על אופיים של אלו העושים בו שימוש. במילים אחרות, הנחת העבודה הייתה ש"הינך מה שאתה קורא". כהן ניסה אם כך לבדוק איזה משמעות יש למדף הספרים העתיק בכינון זהות ועיצוב "העצמי", בין אם של הכלל או הפרט. נושא מחקרו שאב והושפע ממחקרים של חוקרים כגון ג'ק גודי (Jack Goody), ולטר אונג (Walter Ong), ובנדיקט אנדרסון (Benedict Anderson), אשר עוסקים בשאלות של אוריינות (literacy), קריאה, והשפעת המילה הכתובה על עיצוב הזהות. מאמריו האחרונים של כהן עוסקים בכרונולוגיה של סוף תקופת הברונזה המאוחרת (יחד עם פרופסור איתמר זינגר), בפולחן העממי של העיר אימר. כמו כן הוא תרגם טקסטים היסטוריים עבור ספר מקורות של הוצאת בלאקוול.
ספרו ”סופרים ומלומדים בעיר אימר בתקופת הברונזה המאוחרת", ראה אור בסדרה Harvard Semitic Series בהוצאת אוניברסיטת הרווארד בשנת 2009. כרך בעריכתו ובעריכת לורנצו ד'אלפונסו ודיטריך סורנהאגן מאוניברסיטת קונסטנץ שבגרמניה בשם: "אימר בין המעצמות", שהם דברי הכינוס שנתקיים בקונסטנץ באפריל 2006 יצא לאור ב-2008.
Taboos and Prohibitions in Hittite Society, A Study of the Hittite Expression natta ara
עבודת המאסטר פרי עטו התפרסמה כספר בהוצאת הספרים קרל וינטר של אוניברסיטת היידלברג בשנת 2002. בספר חקר כהן את הביטוי natta ara (נטה ארה) בקרב החיתים אשר ישבו באנטוליה (טורקיה הקדומה) בין 2000 ל-1200 לפני הספירה. הוא הדגים כיצד למעשה הביטוי natta ara משמש לאסור התנהגויות חברתיות שונות כגון: גילוי עריות, רצח, התנהגות פולחנית ודתית ועיוות הדין. כהן הראה כיצד איסורים חברתיים, דתיים, ומיניים מעצבים זהות על ידי יצירת שיח של אחרות (Alterity). להבדיל מן השיח של אחרות הנפוץ בימינו אשר נסמך על הבדלים דתיים, אתנים או לאומיים, הרי שבקרב החיתים התנהגות חברתית פסולה, דהיינו שהיא natta ara, אסורה או דבר תועבה, היא שהכתיבה את מידת השתייכות הפרט לחברה, מבלי קשר למוצאו האתני, שפתו, או דתו.
בני משה (אגודה ציונית)
חברי הארגון חיפשו דרך חדשה בתוך תנועת חובבי ציון, בהנהגת אחד העם, הם דגלו בציונות הרוחנית. רבים מחברי התנועה חשו כי התנועה חייבת בשינוי רדיקלי, שינוי שיפנה את המאמץ העיקרי מעלייה לארץ ישראל או מאמצים דיפלומטיים במסגרת הציונות המדינית, אל תהליך "הכשרת הלבבות" ולהרחיב בקרב העם את רעיון הלאומיות היהודי:
חברי הארגון, הקשור קשר הדוק לארגון מנוחה ונחלה, באו משורות חובבי ציון ותפקידו המוצהר היה "להכשיר את הדור למילוי תפקידיו הלאומיים", דהיינו "הכשרת הלבבות". הם סברו כי על מנת להגשים את התחייה הלאומית של היהודים בארץ ישראל יש להכשיר הנהגה של יחידי סגולה שינהיגו את העם. חברי האגודה הצעירים יצאו בעיקר נגד אפוטרופסות הברון רוטשילד במושבות והתערבותו בהתנהלות היישוב.
חברי הארגון פעלו להקמת בתי ספר, ובפרט בתי ספר לבנות, אספו ספרים לשם הקמת ספריות בארץ ישראל, הוציאו לאור עיתון בשם "מכתבים מארץ ישראל". בווארשה יסדו את הוצאת הספרים "אחיאסף" ואת "השילוח".
ל"בני משה" קמו מתנגדים משני כיוונים: חובבי ציון רבים דרשו שלא לעכב את העבודה המעשית בארץ, וחרדים חששו כי כוונת "בני משה" היא להנהיג רפורמה בדת. האגודה הייתה חסרת תוכנית פעולה מעשית וכוחה נחלש. היא התפרקה בשנת 1897 לאחר שמונה שנות פעולה.
מי שטוב לו ושמח
מי שטוב לו ושמח הוא שיר משחק עברי שהוא תרגום-עיבוד מאת דתיה בן דור לשיר הילדים האמריקאי "If You're Happy and You Know It".
השיר האמריקאי התפרסם בשלהי שנות ה-50, בלחן אמריקאי עממי. על בסיס השיר כתבה בן דור את הגרסה העברית, שבוצעה ב-1977 בתוכנית הטלוויזיה "מה פתאום?" של הטלוויזיה החינוכית הישראלית בהנחייתה של נירה רבינוביץ' ובשיתוף הבובה קישקשתא (בפרק 18: "יום הולדת לקישקשתא", שהיה בסימן חגיגה). בעקבות התוכנית הקליטה רבינוביץ את התקליט "שירי משחק" שבו הופיע השיר. השיר בוצע גם בקלטת-הווידאו לילדים מי שטוב לו ושמח כף ימחא - שירי משחק של דתיה בן דור (1994), שכוללת שירים ולחנים מאת דתיה בן דור, ובקלטת-וידאו נוספת לילדים, שירים קטנים - למשחק ולימי-הולדת (1991), ובשיר השונה "אם נעים וגם שמח" בסדרה "החברים של ברני" או "יש בלונים באוויר" בסדרת הקלטות "קסם בג'ימבורי". לאחר מכן בוצע גם בסרט "ההרפתקה הגדולה של ברני", בפרסומת לחטיף הבוטנים "שוש", בערוץ בייבי, בקלטת וסדרת הילדים "אנגלית זה איזי" עם יעל לוי טל בתפקיד ליזי וניצן זיצר בתפקיד איזי החתול בתוכנית הטבע הישראלי בפרק צפרדע מזמרת כשלכל אחד מהדמויות לא היתה דרך לעשות את מה שהיה בשיר, במופע הילדים "רייצ'י וסוד הריצ'רצ'ים", בסרט "סטורי של פסטיגל - אגדה מעכשיו", בפרסומת לשופרסל online בכיכובם של אילן פלד ואפי בן ישראל, בערוץ הופ! ילדות ישראלית, בפרק "ביפ" מהסדרה "ארתור", ובפרק "פיק אפ בר" מהסדרה "החברים של נאור"
תוכן השיר
בשיר חמישה בתים הכוללים הוראות ל"מי שטוב לו ושמח". בבית הראשון של השיר מתבקש מי שטוב לו ושמח למחוא כף. בבית השני לרקוע ברגליו, בבית השלישי לצחוק ובבית הרביעי לקרוא "היי הופ". הבית החמישי של השיר כולל קריאה להתחיל את הכל מהתחלה.
קישורים חיצוניים
הביצוע הראשון של השיר:
ויליאם פטי
ויליאם פטי, הרוזן משלבורן והמרקיז מלנסדאון (באנגלית: William Petty, 1st Marquess of Lansdowne, The Earl of Shelburne; 2 במאי 1737 – 7 במאי 1805) היה מדינאי בריטי ממוצא אירי מהמפלגה הוויגית שכיהן כשר הפנים הראשון וכראש ממשלת בריטניה בין השנים 1782–1783, במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העצמאות של ארצות הברית. מורשתו מתאפיינת בהצלחתו בהבטחת השלום עם ארצות הברית. הוא גם היה ידוע כאספן של עתיקות ושל יצירות אומנות.
הלורד שלבורן נולד בדבלין ב-1737 ובילה את שנותיו הראשונות באירלנד. לאחר שלמד באוניברסיטת אוקספורד הוא שירת בצבא הבריטי במהלך מלחמת שבע השנים ולקח חלק בפלישה על רושפור (Rochefort) ובקרב מינדן (Minden). כאות הערכה על פועלו בקרב קלוסטר קאמפן (Kloster Kampen) הוא מונה לשלישו האישי של המלך ג'ורג' השלישי. הוא נעשה מעורב בפוליטיקה ונבחר לפרלמנט ב-1760. לאחר מותו של אביו ב-1761 הוא ירש את תואר האצולה שלו ונכנס לבית הלורדים ולקח חלק פעיל בפעילותו. הוא שימש כנשיא לשכת המסחר (כיום שר המסחר) בממשלתו של ג'ורג' גרנוויל, אך התפטר מתפקידו לאחר חודשים ספורים והיה מקורב למנהיג האופוזיציה ויליאם פיט האב.
כאשר מונה פיט כראש ממשלה ב-1766 מונה שלבורן כמזכיר המדינה למחלקה הדרומית, משרה בה החזיק בשנתיים הבאות. הוא פרש מתפקידו במהלך משבר קורסיקה והצטרף לאופוזיציה. יחד עם פיט הוא היה תומך במדיניות של פייסנות כלפי המושבות בצפון אמריקה ובמשך תקופה ארוכה מבקר של מדיניותה של ממשלת נורת'. בעקבות נפילתה של ממשלת נורת' הצטרף שלבורן לממשלה שקמה בראשותו של הלורד רוקינגהם ובעקבות מותו של זה האחרון ב-1782 הוא מונה לראש ממשלה כאשר מלחמת העצמאות של ארצות הברית עדיין לא הסתיימה. ממשלתו של שלבורן סיימה את כהונתה בעיקר על רקע חתימתו של חוזה פריז ב-1783 שסיים את המלחמה ונחשב לנדיב כלפי ארצות הברית.
שלבורן היה מראשוני המדינאים הבריטים שדגלו בכינונו של סחר חופשי בהשראתו של אדם סמית.
ראשית חייו
הוא נולד בשם ויליאם פיצמוריס (William Fitzmaurice) בדבלין כבנו הראשון של ג'ון פיצמוריס, שהיה בנו השני שהאריך ימים של תומאס פיצמוריס, הרוזן הראשון של קרי, שהיה בעצמו צאצא של אדוארד הראשון, מלך אנגליה. אחיו של ויליאם היא תומאס פיצמוריס שהיה חבר פרלמנט. לורד קרי נשא לאישה את אן קרי, בתו של סר ויליאם פטי ודרכו שינתה המשפחה את שמה מפיצמוריס לפטי. פטי בילה את ילדותו באזורים הנידחים ביותר של דרום אירלנד וב-1755 נכנס ללמוד בקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוקספורד.
קריירה צבאית ובחירתו לפרלמנט
זמן קצר לאחר סיום לימודיו התגייס פטי לצבא ושירת בו במהלך מלחמת שבע השנים. הוא נעשה מיודד עם צ'ארלס גריי שבהמשך הוא סייע לקריירה שלו. ב-1757 הוא לקח חלק בפלישה על רושפור שהסתיימה בנסיגה. בשנה שלאחר מכן הוא נשלח לשרת בגרמניה והתבלט בקרבות במינדן ובקלוסטר קמפן. על שירותו זה הוא מונה לשלישו האישי של המלך ג'ורג' השלישי עם דרגת קולונל. צעד זה עורר מחאות מצדם של כמה מחברי הממשלה, שכן בקידום זה עקף פטי קצינים בכירים ממנו. למרות שבהמשך הקריירה הצבאית שלו לא הייתה פעילה במיוחד, הוא קודם ב-1765 לדרגת מייג'ור-גנרל, ב-1772 לדרגת לוטננט-גנרל וב-1783 לדרגת גנרל.
ב-2 ביוני 1760, בעודו עדיין מעבר לים, הוא נבחר לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של ווייקומב (Wycombe) ונבחר מחדש בבחירות של 1761. אך עוד לפני שהספיק הפרלמנט להתכנס הוא ירש עקב מותו של אביו את תוארו כרוזן משלבורן, איבד את כסאו בבית הנבחרים ונכנס כחבר בבית הלורדים.
ראשית הקריירה הפוליטית
תפקידו הצבאי החדש של שלבורן כמקורב למלך הובילו לקשר ישיר שלו עם הלורד ביוט, שהיה היועץ הקרוב ביותר למלך ושר בכיר בממשלתו. ב-1761 נשלח שלבורן על ידי ביוט לנהל את המשא ומתן על תמיכתו של הנרי פוקס. פוקס מילא תפקיד זוטר יחסית של גזבר הצבא, אך היה לו כוח רב בשורות חברי הפרלמנט ויכול היה לבסס את כוחו של ביוט. שלבורן היה ממתנגדיו של פיט שהתפטר מהממשלה באותה שנה.
בשנת 1762 התנהלו שיחות השלום בלונדון ובפריז. בסופו של דבר נחתם ההסכם אך הוא ספג ביקורת עזה בשל פייסנותו, שכן שטחים רבים שנכבשו על ידי בריטניה הוחזרו לצרפת ולספרד. זמן קצר לאחר חתימת ההסכם התפטר ביוט מתפקידו כראש ממשלה והוחלף על ידי ג'ורג' גרנוויל.
שלבורן הצטרף לממשלת של גרנוויל ב-1763 כשר המסחר. בשלב זה הוא שינה את דעתו על פיט ונעשה מעריץ שלו. לאחר שהניסיון לצרף את פיט לממשלה נכשל, התפטר ממנה שלבורן לאחר כמה חודשים. בהיותו תומך של פיט בשאלת הדחתו של ג'ון וילקס מהפרלמנט, הוא הביא על עצמו את חוסר שביעות רצונו של המלך ממנו והוא פרש לזמן מה לביתו.
מזכיר המדינה למחלקה הדרומית
לאחר שפיט הקים את ממשלתו ב-1766 מונה שלבורן כמזכיר המדינה למחלקה הדרומית, אך במהלך מחלתו של פיט מדיניותו הפייסנית כלפי אמריקה זכתה להתנגדות מצדם של עמיתיו לממשלה ומצדו של המלך וב-1768 הוא הודח מתפקידו. במהלך משבר קורסיקה, שהחל בעקבות הפלישה הצרפתית לאי, שלבורן היה מראשי הקוראים לתמיכה ברפובליקה הקורסיקנית. למרות שהוגש לקורסיקנים סיוע באופן סודי, הוחלט לא להתערב צבאית כדי לא להצית מלחמה עם צרפת.
באופוזיציה
עם כניסתו לאופוזיציה המשיך שלבורן לשתף פעולה עם ויליאם פיט האב. הם היו מראשי המבקרים של מדיניותה של ממשלתו של הלורד נורת' בשנים שהובילו לפריצתה של מלחמת העצמאות של ארצות הברית ב-1775. עם התקדמותה של המלחמה שיתף שלבורן פעולה עם הוויגים בהנהגתו של הלורד רוקינגהם במתיחת הביקורת על ממשלתו של נורת'. לאחר כניעתו של הצבא הבריטי בקרב סרטוגה ב-1777, הצטרף שלבורן למנהיגי האופוזיציה שקראו לנסיגה מוחלטת של הכוחות הבריטים.
ראש ממשלה
במרץ 1782, בעקבות נפילת ממשלתו של נורת', הסכים שלבורן לכהן בממשלתו של רוקינגהם, בתנאי שהמלך יכיר בעצמאותה של ארצות הברית. בעקבות מותו הפתאומי והבלתי צפוי של רוקינגהם ב-1 ביולי 1782 ירש אותו שלבורן בתפקידו כראש ממשלה. מינויו של שלבורן על ידי המלך גרמו להתפטרותם של צ'ארלס ג'יימס פוקס ושל תומכיו, כולל אדמונד ברק. ברק השווה את שלבורן לקודמו בצורה חריפה. אחד מאלה שהובאו כדי למלא את מקומם של השרים המתפטרים היה ויליאם פיט הבן בן ה-23, בנו של בעל בריתו הפוליטי לשעבר של שלבורן שמונה לשר האוצר.
משא ומתן לשלום
ממשלת שלבורן המשיכה את המשא ומתן לשלום. שלבורן אירח באחוזתו הכפרית את שליח השלום מטעם ממשלת צרפת ובאופן דיסקרטי סיכמו השניים מספר נקודות שהיו הבסיס להסכם השלום. במקביל סיכמו שליחיו של שלבורן על הסכם שלום נפרד עם הנציגים האמריקנים שהכיר בעצמאותה ובגבולותיה של ארצות הברית. שלבורן הסכים לתנאים נדיבים בקביעת הגבולות באילינוי אך סירב להסכים לדרישתו של בנג'מין פרנקלין שבריטניה תוותר על קנדה ועל טריטוריות נוספות.
נפילת הממשלה
עזיבתו של פוקס את הממשלה הובילה ליצירתה של קואליציית פוקס-נורת' שבאפריל 1783 הצליחה לגרום לממשלתו של שלבורן להתפטר. ההישג העיקרי של שלבורן בתקופת כהונתו כראש ממשלה היה סיכומם של תנאי השלום שהיוו את הבסיס לחתימתו של חוזה פריז ב-1783 שסיים את המלחמה.
פוליטיקה של אנדורה
היסטוריה של המערכת הפוליטית באנדורה
עד ראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 לא הייתה חלוקת כוח ברורה באנדורה בין הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת והרשות השופטת. בשנת 1992, הפגינו תושבי אנדורה ודרשו הגדרה ושלטון עצמי, הממשלה התפטרה ונערך משאל עם שבו הוחלט על ביטול המשטר הפיאודלי ועל קיום בחירות.
בשנת 1993 התקבלה חוקה באנדורה, המסדירה את המשטר בה כדמוקרטיה ייצוגית פרלמנטרית.
לאנדורה אין צבא, וביטחון המדינה מופקד בידי צרפת וספרד. ביטחון הפנים מוטל על שירות המשטרה של אנדורה.
לנשים ניתנה זכות הצבעה בשנת 1970.
החוקה
חוקת אנדורה היא המסמך המשפטי המחייב והגבוה ביותר בחוק של אנדורה. לאחר אישורה על ידי משאל עם שנערך ב-14 במרץ 1993, היא נכנסה לתוקף ב-28 באפריל 1993. החוקה נחתמה על ידי הנסיכים-שותפים של אנדורה, נשיא צרפת ובישוף אורחל (בקטאלנית: Urgell). החוקה מסדירה את היותה של אנדורה דמוקרטיה ייצוגית פרלמנטרית.
הרשות המבצעת
סמכויות הרשות המבצעת באנדורה מתחלקות בין ממשלת אנדורה לנסיכים-שותפים של אנדורה. בעבר נסיכיה של אנדורה החזיקו בכוח הביצועי בנסיכות, אך במהלך העשורים האחרונים, הועברו עוד ועוד סמכויות לראש ממשלתה.
הנסיכים-שותפים של אנדורה
במהלך המאה ה-11 ועד המאה ה-13, התקיים סכסוך בין שליטים מקומיים על השליטה באנדורה, שנפתר בשנת 1278 בחתימת ה"שוויון" - חוזה שקבע שהשלטון באנדורה יהיה משותף בין רוזן פווה הצרפתי (שתוארו עבר, בסופו של דבר, לשליט צרפת - מלכה ולאחר מכן נשיאה) והבישוף של אורחל, שבמחוז האוטונומי קטלוניה שבספרד.
הנסיכים-השותפים של אנדורה אינם מתגוררים בה, ולכן לא מבצעים את תפקידם באופן ישיר, אלא על ידי נציגים. את נשיא צרפת הנוכחי, עמנואל מקרון מייצג באנדורה פטריק סטרזודה (מכהן בתפקיד מ-14 במאי 2017), ואת ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה מייצג נמסי מרקס אוסטה (מכהן בתפקיד מ-3 בינואר 1993).
עם התקבלותה של חוקת אנדורה בשנת 1993, צומצמו באופן ניכר סמכויותיהם של נסיכיה, ונהפכו לסמליות בלבד למעט זכות הטלת הווטו על החלטות הממשלה באנדורה.
ממשלת אנדורה
אחת לארבע שנים מתקיימות בחירות כלליות באנדורה. לאחר הבחירות ממנה המועצה הכללית באנדורה את ראש הממשלה (Cap de Govern), הוא ממנה את שרי הקבינט ואת המועצה המבצעת.
חוקת אנדורה העבירה את הרוב המכריע של סמכויות הביצוע באנדורה מידי הנסיכים-שותפים של אנדורה לממשלתה.
בשנת 1981, הוקם הוועד המנהל שהוא ממשלתה, הכולל את שווי דה למשול (ראש הממשלה) ושבעה שרים, הוקמה. אחת לארבע שנים, לאחר הבחירות הכלליות, המועצה הכללית בוחרת את ראש הממשלה, אשר, בתורו, בוחר שאר חברי הוועד המנהל.
הרשות המחוקקת
הגוף המחוקק של אנדורה בנוי מבית אחד - המועצה הכללית של העמקים (Consell General de les Valls) - פרלמנט המונה 28 חברים. החברים נבחרים ישירות על ידי העם, 14 מהם ממחוז הבחירה היחיד של המדינה ו-14 מייצגים כל אחד מ-7 מחוזות אנדורה - 2 מכל מחוז, הנבחרים מכהנים במשך ארבע שנים.
דמוקרטים למען אנדורה
דמוקרטים למען אנדורה, היא מפלגת השלטון באנדורה ואחת משתי המפלגות העיקריות בה. כיום (2011) יש למפלגה רוב במועצה הכללית של העמקים - היא הפרלמנט של אנדורה. אפיונה הפוליטי של המפלגה הוא מרכז-ימין.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אנדורה
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אנדורה, היא מפלגת האופוזיציה באנדורה ואחת משתי המפלגות העיקריות בה. כיום (2011) יש למפלגה מיעוט במועצה הכללית של העמקים - היא הפרלמנט של אנדורה. אפיונה הפוליטי של המפלגה הוא מרכז-שמאל.
הבחירות באנדורה
אחת לארבע שנים, מתקיימות בחירות כלליות למועצה הכללית של העמקים, הפרלמנט של אנדורה.
הרשות השופטת
המערכת המשפטית באנדורה היא עצמאית. בתי המשפט מיישמים את המשפט המקובל באנדורה. באנדורה ישנם ארבעה שופטים, הנבחרים על ידי הנסיכים-השותפים של אנדורה - כל אחד שניים. באנדורה ישנו גם בית משפט לערעורים, שתפקידו לקבל ערעורים מאזרחי אנדורה.
הגוף המשפטי העליון ביותר באנדורה מונה חמישה חברים והוא בית המשפט העליון לצדק.
יחסי חוץ
לאורך רוב ההיסטוריה, אנדורה נהגה לשמור על נייטרליות עקבית, והייתה מבודדת ומנותקת מהנעשה בעולם בכלל ואירופה בפרט. יחסי חוץ שלה הוגבלו ליחסים מינוריים עם צרפת וספרד, בעיקר בשל היותם של שליט צרפת ובישוף אורחל הקטלוני שבספרד שליטיהם גם של אנדורה.
מאז אשרור חוקת אנדורה בשנת 1993, אנדורה כוננה יחסי חוץ עצמאיים, והחלה להפוך לשחקן פעיל במערכת הבינלאומית. בחודש יולי אותה השנה, אנדורה שלחה משלחת דיפלומטית רשמית לאו"ם. בראשית שנת 1995, ארצות הברית ואנדורה כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים. מעבר לכך, אנדורה גם הרחיבה את יחסיה בשנים שלאחר מכן עם מדינות נוספות, בעיקר בדרום ובמערב אירופה.
יחסי החוץ של המדינה מנוהלים על ידי משרד החוץ שלה.
הערות שוליים
অ্যান্ডোরা
דבר דעביד לטעמא
דבר דעביד לטעמא או מילתא דעבידא לטעמא (דבר העשוי לטעם) הוא שם לקטגוריה הלכתית מתוך הדברים שאינם בטלים הכוללת מאכלים שביכולת טעמם להיות מורגש גם כאשר יש בתערובת כמות מאכל היתר הגדולה ביותר מפי שישים מכמות המאכל האסור. כאשר מאכלים כגון אלו אסורים מצד עצמם, לא חל עליהם כלל ביטול ברוב מפני שהם ניכרים על ידי נתינת טעם.
באיסור מהתורה
כאשר המאכל הנותן טעם אסור באיסור תורה, נחלקו האם תוקף האיסור מהתורה או מדברי חכמים:
רבי עקיבא איגר הביא את דברי הר"ן הטוען שכל זמן שטעם האיסור מורגש, התערובת אסורה מדאורייתא (בגלל הכלל שטעם כעיקר). כך פסקו גם פרי חדש, כרתי ופליתי ויד יהודה.
באיסור מדברי חכמים
מוסכם שגם כאשר המאכל הנותן טעם אסור מדברי חכמים, האיסור אינו בטל (וחומרת האיסור כאיסור מדברי חכמים).
הגדרת 'עביד לטעמא'
הט"ז כתב שדווקא תבלין חזק במיוחד המורגש ביותר, נחשב לדבר שאינו בטל בששים. כך כתב גם ערוך השולחן.
לכן יין למשל בטל בששים, ולעומת זאת מלח, שום, ופלפל חריף אשר נותנים טעם ביותר מפי ששים אינם בטלים.
איסור עצמי
בדברי הרמ"א מפורש שרק כאשר המאכל אסור מחמת עצמו חל עליו הדין של דבר דעביד לטעמא.
על מאכל שנאסר מבליעת איסור לא חל דין זה והוא בטל בשישים גם אם טעם המאכל (שהוא היתר מטבעו) מורגש (אלא אם ניתן להרגיש גם את טעם האיסור הבלוע). הטעם לכך הוא שבמקום שאין האיסור יכול לילך שם, אין הנאסר אוסר יותר מן האוסרו.
סוג התערובת
הש"ך מביא שהאיסור חל דווקא בתערובת כזו שהאיסור אינה מאותו מין של ההיתר (מין בשאינו מינו), אבל בתערובת של מין במינו (מב"מ) האיסור בטל בששים, מפני שטעמו אינו ניכר.
זה וזה גורם
לעומת זאת, אם אין באיסור יכולת לתת טעם לבדו בתערובת והוא אכן נותן טעם בסיוע מאכל היתר אחר, האיסור בטל בששים, אפילו אם גם בהיתר אין יכולת לתת טעם לבדו.
טעימת גוי על מנת להתיר את התערובת
הש"ך, חוות דעת, חכמת אדם ועוד כתבו שבדבר דעביד לטעמא, אם יש בהיתר פי ששים (ויש ספק אם יש טעם מורגש מהתבלין האסור), סומכים על טעימת גוי אפילו באיסור תורה, מפני שדווקא במקרים בהם אין כמות של פי ששים כנגד האיסור לא נהגו להסתמך על טעימת גוי.
יידיש בוך
הרעיון נבט במוחו של ספרד עוד במהלך המלחמה, בעת גלותו במוסקבה. "נהגתי לפנטז", כתב בזיכרונותיו, "שכשרק נשוב לפולין אשקיע את כל זמני ומרצי ביצירת הוצאת ספרים, שתרכז סביבה את מעט הסופרים שניצלו".
בהוצאה ראו אור ספרים ממספר סוגים: ספרים המנציחים את השואה, בהם הכרוניקות של עמנואל רינגלבלום מגטו ורשה; יצירותיהם של הקלאסיקונים של ספרות יידיש (ובפרט מנדלי מוכר ספרים, י"ל פרץ ושלום עליכם); יצירות של סופרים בני הזמן, בעיקר מפולין – כ-30 רומנים וקובצי סיפורים קצרים מאת סופרים כגון חיים גראדה, שלום אש, דוד ברגלסון וקלמן סגל, יותר מ-50 ספרי שירה (הדסה רובין, בינם הלר, אליהו רייזמן, רייזל ז'יכלינסקי), וכן ביקורת ספרות ומסות (דוד ספרד, אפרים קגנובסקי); ספרים בהיסטוריה של עם ישראל, בעיקר בפולין (בהם מחקרים של היסטוריונים מהמכון ההיסטורי היהודי), וכן, בהיותה הוצאה ממלכתית, גם ספרים בנושא התנועה הקומוניסטית; ספרות ילדים ונוער (משל יוליאן טובים, סיפורי מעשיות מאת לייב אוליצקי ועוד); תרגומים, לרבות מפולנית; אלבומים ורפרודוקציות של אמנים יהודים.
בנוסף, בהוצאה ראה אור כתב העת הספרותי היידי של אגודת הסופרים היהודים, הירחון "יִידישע שריפֿטן" (כתבים ספרותיים), שהופיע מ-1946 ועד המשבר הפוליטי של 1968, בסך הכול ב-250 גיליונות.
באמצע שנות ה-50 היו להוצאת "יידיש בוך" 5,000 מנויים, בעיקר בפולין (שבה נמצאו אז רק כ-20–30 אלף קוראי יידיש, כך שמהדורות בנות 5,000 עותקים היו הגודל המרבי האפשרי), והיא נהנתה מתמיכה ממשלתית רחבה.
ערב סגירתה של ההוצאה נמצאו מנוייה ב-24 מדינות. כתוצאה מהמדיניות האנטישמית של ממשלת גומולקה במהלך מהומות מרץ 1968, נסגרה ההוצאה על ידי השלטונות וצוות העורכים שלה היו בין אלפי היהודים שהיגרו מפולין.
הוויגלס
הוויגלס (באנגלית: The Wiggles) הוא הרכב מוזיקלי אוסטרלי המתמחה ביצירה ובביצוע של מוזיקה לילדים בגיל הרך.
חברי ההרכב בהווה הם אנתוני פילד, אמה ווטקינס , סיימון פרייס , ולאכלן גילספי. חברי ההרכב המקוריים היו אנתוני פילד, פיליפ ווילצ'ר, מוריי קוק , ג'ף פאט וגרג פייג'.
אלבומי המוזיקה, קלטות הווידאו, וההופעות החיות של ההרכב זכו להצלחה בינלאומית. עד 2010 נמכרו ברחבי העולם 23 מיליון תקליטורי DVD של הוויגלס ו-7 מיליון תקליטורי CD. הוויגלס הם מהבדרנים המצליחים ביותר באוסטרליה עם הכנסות שנתיות שהסתכמו בשנת 2009 בלבד ב-45 מיליון דולרים אוסטרלים. בין השנים 2004 - 2008 ההרכב הוביל בראש רשימת הבדרנים הרווחיים ביותר באוסטרליה של מגזין העסקים האוסטרלי Business Review Weekly.
היסטוריה
במהלך שנות ה-80 פילד ופאט היו חברים בלהקת הפופ האוסטרלית The Cockroaches. קוק היה גם הוא חבר במספר להקות שונות במהלך שנות ה-80. בתחילת שנות ה-90, בעת שקוק, פילד, ווילצ'ר ופייג' למדו פדגוגיה לגיל הרך באוניברסיטת מק'גווייר שבסידני הארבעה ייסדו את ההרכב והחלו להפיק ביחד הופעות מוזיקליות לילדים בגיל הרך. השילוב של שירי הילדים הפשוטים והקליטים אותם הם ביצעו, והדמויות החביבות אותם הם גילמו בהופעותיהם הובילו במהרה לכך שההרכב זכה להצלחה אדירה בקרב ילדי אוסטרליה במהלך שנות ה-90, ולכך שבהמשך ההרכב זכה לחשיפה ופופולריות בינלאומית עצומה במהלך העשור הראשון של המאה ה-21. ההצלחה הרבה לה זכה ההרכב נבעה בין היתר מן ההצלחה לה זכו מספר קלטות וידאו ההוויגלס אשר הופקו על ידי תאגיד השידור האוסטרלי. בארצות הברית קלטות וידאו אלו שודרו בערוץ דיסני. בשנת 1997 אולפני פוקס המאה ה-20 הפיקו סרט באורך מלא של הוויגלס בשם "The Wiggles Movie" אשר דורג במקום החמישי מבין הסרטים הרווחיים ביותר באוסטרליה ב-1998. בשנת 2003 ההרכב ביצע 12 הופעות חיות במדיסון סקוור גארדן שבניו יורק כאשר כל הכרטיסים לכל ההופעות נמכרו. באותה השנה הוויגלס הרחיבו את העסק לאסיה כאשר השיקו גרסה טייוונית של הוויגלס. בעקבות ההצלחה בטיוואן הוויגלס השיקו גם גרסה ספרדית של הוויגלס עבור ילדי אמריקה הלטינית, כאשר לתפקיד נבחרו אוסטרלים דוברי ספרדית. סדרות הטלוויזיה של ההרכב שודרו לאורך השנים במעל ל-100 מדינות שונות.
וויצל'ר היה הראשון שעזב את ההרכב לאחר שההרכב הוציא את אלבומם הראשון "The Wiggles" ב-1991. פייג' פרש מההרכב ב-2006 מטעמי בריאות והוא הוחלף בסאם מורן, אך חזר להרכב באופן זמני ב-2012 כשהוא מחליף את מורן. בסוף 2012 פייג', קוק ופאט פרשו מההרכב.
לאורך השנים נוספו להרכב דמויות קבועות נוספות (קפטן פת'רסורד, דורותי הדינוזאור, וואגס הכלב, והנרי התמנון) וכמו גם קבוצת הרקדניות "The Wiggly dancers" אשר כולם מופיעים באופן קבוע בתקליטורים, בתקליטי ה-DVD, ובסדרות הטלוויזיה של ההרכב.
קרל אולריך שנאבל
ביוגרפיה
במשך שנים אחדות היה פעיל בהפקת סרטי קולנוע; בשנת 1932 היה המפיק, הבמאי והסינמטוגרף של סרט באורך מלא, מבוסס על אגדה גרמנית.
שנאבל ומשפחתו עזבו את ברלין בשנת 1933, עם עליית היטלר לשלטון; הוא היגר לארצות הברית בשנת 1939, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. אמנם סכנה מיידית לא ריחפה אל ראשיהם, משום שאביו, ארטור שנאבל, היה אזרח אוסטרי והאזרחות האוסטרית חלה גם על בנו, בלי קשר למקום הולדתו, אך הם עזבו, משום שלא ראו אפשרות להמשיך לעבוד בגרמניה הנאצית ובזמן ההוא עוד יכלו לעשות זאת בקלות יחסית ואף להוציא את רוב רכושם עמם. באותה שנה נשא לאישה את הפסנתרנית האמריקאית הלן פוגל (1911-1974) שעמה ניגן רפרטואר רחב של דואטים לפסנתר. לזוג נולדה בת, אן.
בתקופת מלחמת העולם השנייה קטע את הקריירה המוזיקלית שלו ועבד בשירות הצבא כראש מעבדה אלקטרונית במסצ'וסטס.
שנאבל הרבה להקליט לחברות HMV, EMI, פיליפס ועוד, הן יצירות סולו והן בארבע ידיים. נוסף לקריירה המרשימה שלו כפסנתרן סולן, הצטיין שנאבל כמלווה. בשנת 1956 השתתפו שנאבל ואשתו בפסטיבל הולנד, בחמישה קונצרטים עם תזמורת ובשנת 1972 ניגנו בפסטיבל אדינבורו. ארבע שנים אחרי מות אשתו יצר דואו חדש עם הפסנתרנית הקנדית ג'ואן רולנד. תחומי התעניינותו של שנאבל מחוץ למוזיקה כללו טיפוס מצוקים וצילום. כצעיר, השתתף בתחרויות טניס שולחן. כשחי עדיין בברלין הקים רכבת חשמלית מיניאטורית, ואפילו קבע לה לוח זמנים. חברו, פאול הינדמית, חבר אליו בהפעלת הרכבת.
שנאבל מת בדאנברי שבקונטיקט ב-27 באוגוסט 2001. הוא נקבר בחלקת המשפחה בקנטון שוִויץ (Schwyz), לצד הוריו ואשתו.
אנדור ור
אנדור ור (במקור וייס, בהונגרית: Vér Andor; שאטוראליאויהיי, 6 באוגוסט 1897 – בואנוס איירס, 24 במרץ 1976) היה משורר, סופר, מתרגם, עיתונאי יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
אנדור וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף ליפוט וייס, מורה בבית ספר עממי ושל ברתה שוורץ. הוא סיים את לימודיו באקדמיה המסחרית המזרחית בבודפשט. משנת 1917 לחם כקצין במלחמת העולם הראשונה, משנת 1920 עבד בבודפשט כפקיד. באותה תקופה התפרסם כרך השירה הראשון שלו. בין השנים 1925–1927 היה עיתונאי ב"חדשות הבוקר" (Reggeli Hírlap) במישקולץ. לאחר מכן שב לבודפשט והפך שוב לפקיד. בין השנים 1931–1937 עבד כעורך בעיתונו של אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי, "החירות" (Szabadság). שיריו הסאטיריים שמתחו ביקורת על עידן מיקלוש הורטי הופיעו ב"עיתון השעה שמונה" (8 Órai Újság), שאת חלקם פרסם גם בכרך נפרד. בשנת 1938 (עם פרסום החוק היהודי הראשון) היגר עם משפחתו לארגנטינה. הוא התפרנס תחילה מעבודות מזדמנות, כתביו ותרגומיו הופיעו בפרסומים הונגריים פרוגרסיביים. במאמריו שנכתבו לאחר 1945 הוא הצליף במהגרים הריאקציוניים שהגיעו לדרום אמריקה. לאחר מות אשתו כתב את השיר שכותרתו "אבלות" או "בכי". הוא חזר להונגריה בשנת 1963 והפך לעובד בסוכנות התרגום הלאומית. הוא תרגם משוררים לטינו-אמריקאים להונגרית. ביקר שוב בארגנטינה בשנת 1969, אך עקב מחלתו כבר לא יכול היה לחזור להונגריה.
אשתו הייתה אירמה וישנובסקי, בתם של מרק וישנובסקי ומלווין באך, איתה התחתן ב-20 בינואר 1924 בבודפשט.
קרב מפרץ לייטה
קרב מפרץ לייטה היה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני והצי האמריקאי, הנחשב לקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, ואף לאחד הגדולים בהיסטוריה. הקרב התרחש בין התאריכים 23 ל-26 באוקטובר 1944, במים הסובבים את איי הפיליפינים.
בתגובה לנחיתת כוחות אמריקאים על האי לייטה כחלק מקרב לייטה, שלח הצי הקיסרי את מרבית כלי השיט שלו על מנת לעצור את הפלישה. אולם, היפנים נהדפו על ידי הצי השלישי והצי השביעי האמריקאים, אשר סיפקו הגנה לכוחות הנוחתים. בקרב זה ספג הצי הקיסרי אבדות קשות, ולאחריו חדל מלהיות כוח התקפי מאיים באוקיינוס השקט.
קרב מפרץ לייטה כולל ארבעה קרבות עיקריים: קרב ים סיבויאן, קרב מצר סוריגאו, קרב כף אנגאניו והקרב מול סאמאר. בקרב זה השתמשו היפנים לראשונה בהתקפות הקמיקזה.
רקע
החל באוגוסט 1942 ועד יוני 1944, ניהלה ארצות הברית מתקפה כנגד הכוחות היפניים הפזורים באוקיינוס השקט. תוכנית המתקפה קבעה כי הצבא והצי יכבשו איי מפתח שעליהם בסיסים יפניים ברחבי האוקיינוס (בעיקר איי שלמה, גינאה החדשה, איי מרשל, ווייק), ובכך יבודדו בסיסים רבים אחרים. כיבוש איי מריאנה ביוני 1944, איפשר לכוחות האמריקאים לפרוץ את טבעת ההגנה האסטרטגית היפנית, אשר הקיפה את איי יפן, מכיוון שאיים אלה סיפקו בסיס יבשתי ממנו יכלו מפציצי B-29 סופרפורטרס להמריא, בדרכם להפצצות על יפן.
לאחר כיבוש איי מריאנה, התעורר במטות המשולבים של ארצות הברית דיון לגבי כיוון המשך ההתקדמות. בעוד שמספר בכירים העדיפו לתקוף את האי טאיוואן, הקרוב יותר ליפן, תמך הגנרל דאגלס מקארתור בפלישה לפיליפינים. לשיטתו של מקארתור, השארת הפיליפינים בידיים יפניות תהווה לא רק פגיעה ביוקרת הצבא האמריקאי, אלא אף פגיעה ביוקרתו האישית, שכן בשנת 1942 הבטיח לעם הפיליפיני בעת נסיגתו מהאי שוב אשוב - I Shall Return. בנוסף, ריכוז מטוסי הקרב היפניים בפיליפינים היה גדול מכדי שניתן היה להתעלם ממנו. בסופו של דבר, הטיעון שהכריע את הכף לטובת כיבוש הפיליפינים היה שכיבוש טאיוואן יצריך כוחות צבא גדולים יותר ממה שעמדו לרשות הצבא האמריקאי באותו זמן באוקיינוס השקט.
על פי התוכנית האמריקאית, תפתח הפלישה לפיליפינים עם הנחיתה על האי לייטה, אשר במרכז הארכיפלג הפיליפיני. את כוחות הנחיתה והסיוע הימי יספק "הצי השביעי" בפיקודו של תת-אדמירל תומאס קינקייד. הצי הורכב בעיקרו מכלי שיט של הצי האמריקאי ושל הצי המלכותי האוסטרלי. "הצי השלישי", בפיקודו של האדמירל ויליאם הלסי, היה אמון על מתן סיוע והגנה מרוחקת יותר מהאי. המרכיב העיקרי בצי זה היה "כוח משימה 38," שייטת נושאות מטוסים מהירות, בפיקודו של תת-אדמירל מארק מיצ'ר. אולם, פגם משמעותי בתוכנית האמריקאית היה היעדר פיקוד עליון על כל הכוחות הימיים. פגם זה, בשילוב בעיות תקשורת, הביא למשבר בעת הפעילות, וכמעט וגרם לאסון אסטרטגי לכוחות האמריקאים.
היפנים לא נותרו עיוורים לאפשרויות ההתקדמות של האמריקאים. מפקד הצי היפני המשולב, האדמירל סואמו טויודה, הכין ארבע תוכנית-נגד: תוכנית "שוֹ 1" (Shō ichigō sakusen 捷１号作戦), אשר כללה מבצע ימי רחב היקף בפיליפינים; "שו 2," "שו 3" ו"שו 4" כללו תקיפות בפורמוזה, באיי ריוקיו ובאיים הקוריליים, בהתאמה. תוכניות אלה תארו מבצעים ימיים רחבי-היקף, אשר כללו את מרבית כלי השיט היפניים, ומטרתם הייתה להגיע לקרב מכריע אל מול הצי האמריקאי.
ב-12 באוקטובר 1944, תקפו מטוסים מהצי השלישי את פורמוזה ואת איי ריוקיו, על מנת להבטיח שכוחות אוויר יפניים לא יפריעו לפלישה ללייטה. הצי הקיסרי הפעיל את תוכנית שו 2, ושלח מטוסי תקיפה כנגד נושאות המטוסים האמריקאיות. במהלך שלושת הימים הבאים, איבדו היפניים כ-600 מטוסים - מרבית הכוח האווירי שלהם באזור. לאחר שהושלמה משימתם, פנה הצי השלישי ללייטה, על מנת להגן על הכוחות הנוחתים שם. בתגובה, הפעיל הצי הקיסרי את תוכנית שו 1.
בתוכנית שו 1 נקבע כי "הכוח הצפוני," בפיקודו של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, ישמש כפיתיון שתפקידו למשוך את עיקר הכוחות האמריקאיים הרחק מלייטה. כוח זה הורכב ממספר נושאות מטוסים קלות, אך עם מעט מטוסים על סיפוניהן ועם מעט אנשי צוות מיומנים. בעוד הכוח האמריקאי באזור לייטה ייצא לכיוון הכוח הצפוני, יתקדם "כוח המהלומה הראשון," המורכב משתי שייטות יפניות, לכיוון האזור מכיוון מערב: "הכוח הדרומי," בפיקודו של תת-אדמירל שוג'י נישימורה, יכה באזור הנחיתה דרך מצר סוריגאו, ובאותו זמן, יעבור "הכוח המרכזי" החזק יותר, בפיקודו של תת-אדמירל טקאו קוריטה, במצר סן ברנרדינו אל ים הפיליפינים, ואז יפנה דרומה לכיוון אזור הנחיתה. מתכנני שו 1 היו מודעים לעובדה כי סביר להניח שלפחות אחד מהכוחות התוקפים יושמד לגמרי.
קרב ים סיבויאן
ב-22 באוקטובר, שלח הלסי שתי פלגות של נושאות מטוסים מהצי השלישי אל אטול אוליטי להצטיידות. כוח משימה 38 היה בין קבוצות אלה, והותיר את הצי השלישי עם 60 אחוזים מהכוח האווירי שלו. עם זאת, לא היסס הלסי לתקוף את השייטת של קוריטה, עם איתורה בשעה 08:00 ב-24 באוקטובר. בשעה 10:30, תקפו מפציצי צלילה ומפציצי טורפדו מנושאות המטוסים אינטרפיד וקבוט את יאמטו, מוסאשי ונאגאטו. גל שני של מטוסים מנושאות המטוסים אינטרפיד, אסקס ולקסינגטון, פגע במוסאשי עשר פעמים נוספות. בעודה נסוגה, פגע בה גל תקיפה שלישי עם שמונה פצצות ושמונה טורפדו. קוריטה נאלץ להסיג את ציו לאחור, ורק בשעה 17:15 שב ופנה לעבר מצר סן ברנרדינו. מוסאשי התהפכה וטבעה בערך בשעה 19:30.
באותו יום, ביצעו מטוסי הצי השלישי 259 גיחות. רובן הגדול של התקיפות התמקדו באוניית המערכה מוסאשי, אשר טובעה בסופו של דבר לאחר פגיעת שבע עשרה פצצות ותשעה עשר טורפדו. אולם, שאר כלי השיט בציו של קוריטה נותרו כשירים והמשיכו להתקדם. החלטתו של הלסי לשלוח את הצי השלישי לפגוש בכוח הצפוני של אוזאווה איפשרה לקוריטה להוביל את ציו דרך מצר סן ברנרדינו בחסות החשיכה, אל הים הפיליפיני.
החלטתו של הלסי
הכוח הצפוני של אוזאווה התגלה על ידי מטוסי הצי השלישי רק בשעה 16:40, ב-24 באוקטובר. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שמטוסים אלה היו עסוקים באותו יום בתקיפת הכוח המרכזי של קוריטה ובקרבות אוויר עם מטוסים יפניים שהמריאו מלוזון. כך יצא, שהכוח היפני היחיד שרצה להתגלות היה הכוח היחיד שהאמריקאים התקשו לאתר. אולם, לאחר שהתגלה, היה משוכנע הלסי כי זהו הכוח העיקרי של היפנים, ושאף לנצל את ההזדמנות שנקרתה בדרכו לחסל את כוח נושאות המטוסים של הצי הקיסרי.
הלסי האמין שהכוח המרכזי של קוריטה נוטרל על ידי מטוסי הצי השלישי, ונסוג מים סיבויאן. לפיכך הודיע הלסי לנימיץ ולקינקייד כי הכוח המרכזי נפגע קשות, וכי הוא ממשיך צפונה עם שלוש שייטות על מנת לתקוף את הכוח הצפוני עם שחר. המילים "שלוש שייטות" היו מטעות. לאור המברק משעה 15:12, הסיק קינקייד, וכך גם נימיץ, כי כוח משימה 34 נפרד מהצי השלישי, ופועל כעת באופן עצמאי להגנת מצר סן ברנרדינו ולחיפוי האגף הצפוני של הצי השביעי, בעוד הלסי ממשיך צפונה עם שלוש שייטות אחרות. למעשה, כוח משימה 34 לא נפרד מהצי השלישי, והמשיך צפונה עם נושאות המטוסים של הלסי. הלסי, אם כן, הותיר את מצר סן ברנרדינו לא מוגן באופן מכוון.
במהלך הלילה, הגיע לידי הלסי דיווח מודיעין לפיו הכוח המרכזי פנה לאחור ושב ומתקדם לכיוון מצר סן ברנרדינו, וכי אורות הניווט במצר דולקים לאחר האפלה ממושכת. כאשר מספר מפקדי שייטות בצי השלישי, בהם מפקד כוח משימה 34, לי, דיווחו למטהו של הלסי על הידיעה, הם נענו בביטול על ידי קציני המטה. כך המשיך הצי השלישי כולו צפונה, הרחק ממצר סן ברנרדינו.
קרב מצר סוריגאו
בהיכנסו למצר סוריגאו, ב-24 באוקטובר, נתקל הכוח הדרומי במארב שהציבו הכוחות המסייעים של הצי השביעי. כוחות אלה, בפיקודו של אדמירל-משנה ג'סי אולדנדורף, מנו שש אוניות מערכה (מערב וירג'יניה, מרילנד, מיסיסיפי, טנסי, קליפורניה ופנסילבניה (כולן מלבד המיסיסיפי ניזוקו בהתקפה על פרל הארבור ותוקנו)), ארבע סיירות כבדות (לואיוויל, פורטלנד, מיניאפוליס ואה"מ שורפשייר), ארבע סיירות קלות, עשרים ושמונה משחתות ושלושים ותשע ספינות טורפדו. על מנת לחצות את מצר סוריגאו, היה על הכוח הדרומי לחצות ראשית פרוזדור שהורכב מספינות טורפדו משני צדדיו, שלאחריו ניצב כוח המשחתות, ולבסוף לחלוף על פני כוח אוניות המערכה המוקפות בסיירות, בצידו השני של המצר.
הקשר הראשון בין הכוחות נוצר בשעה 22:36, 24 באוקטובר. אחת מספינות הטורפדו זיהתה את טור האוניות, ובמשך שלוש וחצי שעות ניסתה פעם אחר פעם לפגוע בו. כל הטורפדו ששיגרה החטיאו, אך היא דיווחה לאולדנדורף את מיקום ציו של נישימורה. עם היכנסו למצר, שוגרו לעבר הכוח הדרומי מטחי טורפדו ממשחתות שהוצבו לאורך מסלול התקדמותו, עד שלבסוף, בערך בשעה 03:00, נפגעו שתי אוניות המערכה. ימשירו נפגעה אך המשיכה בהפלגתה, ואילו פוסו התפוצצה ונשברה לשניים. בנוסף, שתי משחתות טובעו, ושלישית ניזוקה וטבעה מאוחר יותר.
אוניות המערכה האמריקאיות יצרו קשר ראשון עם הכוח הדרומי בשעה 03:16, עת קלט מכ"ם האונייה מערב וירג'יניה את שארית אוניות הכוח המתקדם. בשעה 03:53, ירתה מערב וירג'יניה מטח ראשון מסוללת תותחי 406 מ"מ (16 אינץ'), והשיגה פגיעה בימשירו. בשעה 03:55, הצטרפו אליה גם קליפורניה וטנסי בירי מתותחי 356 מ"מ (14 אינץ'). מערכת בקרת הירי של האמריקאים איפשרה לאוניות המערכה לירות ממרחק רב, בעוד שהאוניות היפניות, בעלות מערכות פחות מתקדמות, לא יכלו להשיב אש.
שלוש אוניות המערכה האמריקאיות האחרות היו מצוידות מערכת בקרת ירי פחות מתקדמת ולכן נתקלו בקושי לפגוע בכוח היפני: מרילנד הצליחה לבסוף לזהות את המטרה בזכות אומדן המרחק לעמודי המים שהתרוממו בשל הפגזות האוניות האחרות, והחלה לירות בתותח 406 המ"מ שלה; פנסילבניה, לעומתה, התקשתה למצוא מטרה ותותחיה נותרו דוממים; מיסיסיפי הצליחה להנעל על מטרות אויב לקראת סיום הקרב וירתה מטח של שנים עשר פגזי 356 מ"מ לעברו. היה זה המטח האחרון שירתה אוניית מערכה לעבר אוניית מערכה אחרת אי פעם, וכך הגיע לקיצו עידן בהיסטוריה הימית.