cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפלגת ריספקט
יחס עוין לישראל
באוגוסט 2014 עבר חבר בכיר במפלגת UKIP, איסמעיל פאטל, למפלגת ריספקט בטענה ש-UKIP אינה פועלת די נגד ישראל.
מויינגה
מויינגה (Muyinga) היא עיר בבורונדי ובירת מחוז מויינגה. העיר שוכנת בגובה 1731 מטרים מעל פני הים ואוכלוסייתה מונה 100,715 תושבים.
מודסט מוסורגסקי
מוֹדֵסט פֵּטרוֹבִיץ' מוּסוֹרגְסְקִי (ברוסית: Модест Петрович Мусоргский; 9 במרץ (כך על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 21 במרץ) 1839, קַריֶיבוֹ, מחוז פסקוב – 16 במרץ (על פי הלוח הגרגוריאני: 28 במרץ) 1881, סנקט פטרבורג) היה מלחין רוסי.
מוסורגסקי, אחד מחמשת המלחינים הרוסים הנודעים בשם "החמישה", היה מחדש מוזיקה רוסית. יצירותיו, ככמו יצירות של יוצרים אחרים בני זמנו, שאבו לא מעט מן ההיסטוריה הרוסית של ימי הביניים, הפולקלור הרוסי ונושאים לאומיים אחרים. לצד התרסה מכוונת כלפי מוסכמות המוזיקה המערבית, הייתה בכך גם חתירה לזהות רוסית ייחודית במוזיקה. בין יצירותיו העיקריות האופרה הלאומית הגדולה "בוריס גודונוב", הפואמה הסימפונית "לילה על הר קירח" והסוויטה לפסנתר "תמונות בתערוכה". במשך שנים רבות היו יצירותיו של מוסורגסקי מוכרות בעיקר בגרסאות שעובדו, תוזמרו והושלמו על ידי מלחינים אחרים; ברוב המקרים, אפשר להשיג כיום גם את הפרטיטורות המקוריות.
מוסורגסקי בצעירותו
מוסורגסקי, בן למשפחה עשירה שמוצאה מאצולת רוסיה הוותיקה, התחיל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש, עם אמו. הוא התקדם במהירות וכעבור שלוש שנים יכול היה לנגן קונצ'רטו של ג'ון פילד לפני בני משפחה וחברים. בגיל עשר יצאו הוא ואחיו ללמוד בסנקט פטרבורג, שם המשיך בלימודי פסנתר אצל אנטון הרקה.
למוסורגסקי נועדה קריירה של קצין צבא, ובהגיעו לגיל 13 נכנס לבית הספר לצוערים של חיל המשמר, אך המוזיקה לא איבדה מחשיבותה בחייו. בשנת 1852 פרסם, על חשבון אביו, יצירה קצרה לפסנתר (לגמרי לא אופיינית לסגנונו), וכעבור שנה תיאר אלכסנדר בורודין את הנער בן ה-17 כ"פסנתרן חובב אלגנטי". בשנת 1856 סיים מוסורגסקי בהצלחה את בית הספר לצוערים והתמנה לקצין בגדוד המשמר פריאובראז'נסקי, הגדוד הראשון במעלה של חיל המשמר הקיסרי. בשנות לימודיו גילה עניין בהיסטוריה ולמד פילוסופיה גרמנית.
מוסורגסקי בבגרותו
על אף ההתגלות הזאת, המוזיקה של מוסורגסקי עדיין נטתה לעבר מודלים זרים: עם באלאקירב למד בעיקר מוזיקה גרמנית (לרבות סימפוניות של בטהובן), וסונאטה לארבע ידיים שהוציא מתחת ידיו בשנת 1860 מכילה את הפרק היחיד שלו בצורת סונאטה. קשה גם להבחין באיזה דחף "לאומני" בולט באופרה שלו "אדיפוס באתונה", שעליה עבד בין גיל 19 ל-22 (ולבסוף נטש בלי לסיים), או ב"אינטרמצו אין מודו קלאסיקו" לפסנתר סולו (עובד ותוזמר בשנת 1867). זו הייתה היצירה האחרונה שחיבר מדצמבר 1860 עד אוגוסט 1863: הסיבות לכך נעוצות כנראה בהופעתו מחדש של המשבר הסובייקטיבי שלו בשנת 1860 והקשיים, האובייקטיביים לחלוטין, שנבעו מ"שחרור האריסים" בשנה שלאחריה - מצב שהותיר את המשפחה משוללת מחצית מנחלתה ואת מוסורגסקי עושה חלק גדול מזמנו בכפר הולדתו, במאמצי שווא לבלום את ההתרוששות המשמשת ובאה.
אותה עת כבר השתחרר מוסורגסקי מהשפעת באלאקירב ובעיקר לימד בעצמו. בשנת 1863 החל בכתיבת אופרה נוספת - "סאלאמבו" - שעליה עבד בין 1863 ל-1866 לפני שאיבד עניין בפרויקט. במשך התקופה הזאת חזר לסאנקט פטרבורג, התפרנס כעובד מדינה בדרג נמוך וחי ב"קומונה" של שישה אנשים. בשיכרון שנסכה עליו האווירה האמנותית והאינטלקטואלית עסק בקריאה ובדיונים בקשת רחבה של רעיונות אמנותיים ומדעיים - בהם אלה של הסופר בעל דעות מהפכניות ניקולאי צ'רנישבסקי, שנודע בקביעתו, כי באמנות "צורה ותוכן הם הפכים". השפעות אלה קרבו אותו יותר ויותר לאידיאל של "ריאליזם" אמנותי על כל המתחייב ממנו, ותהיה זו האחריות להעתיק את החיים "כמו שבאמת חיים אותם"; ההתעסקות המתמדת בשכבות הנמוכות של החברה; או הדחייה של צורות מוזיקליות חוזרות וסימטריות כיוון שאינן נאמנות די הצורך למהלך, שאיננו חוזר על עצמו ואיננו צפוי, של "החיים האמיתיים".
"החיים האמיתיים" הנחיתו על מוסורגסקי מהלומה מכאיבה במיוחד בשנת 1865, עם מות אמו; אז פקדה את המלחין תקופת האלכוהוליזם הרצינית הראשונה שלו. בשנה שלאחריה פורסמו שיריו ה"ריאליסטיים" הראשונים. בשנת 1867 גם סיים את הגרסה התזמורתית המקורית הראשונה של לילה על הר קירח. באלאקירב מתח עליה ביקורת וסירב לנצח עליה והתוצאה הייתה, שהיצירה לא בוצעה מעולם בחיי מוסורגסקי.
מוסורגסקי בשיאו
הקריירה של מוסורגסקי בשירות המדינה הייתה רחוקה מלהיות יציבה או מובטחת: אף כי הוצב למשרות שונות ואף קודם באותן שנים ראשונות, הרי בשנת 1867 הוכרז כ"עודף", דהיינו, הוא נשאר "בשירות" אך ללא משכורת. לעומת זאת, בחייו כאמן חלו התפתחויות נחרצות. בשנת 1867 התייחס סטאסוב לראשונה אל חבורת המלחינים הרוסים, שהתקבצו באופן רופף סביב באלאקירב, אך מוסורגסקי חדל כבר בשלב זה לנסות לרצות את באלאקירב והתקרב אל אלכסנדר דארגומיז'סקי, המבוגר יותר. מאז 1866 עבד דארגומישקי על האופרה שלו "אורח האבן", גרסה של סיפור דון חואן לטקסט של פושקין, שהמוזיקה תציג, לדבריו, "בדיוק כמות שהוא, כך שהאמת הפנימית של הטקסט לא תתעוות", ובאופן שישים קץ לחלוקה ה"לא מציאותית" בין אריה לרצ'יטטיב לטובת רצף דקלומי, דיבורי אך מועצם לירית, שיימצא אי שם בין השניים. בהשפעת היצירה הזאת (ורעיונותיו של גאורג גוטפריד גרווינוס, לפיהם "המטרה הנעלה ביותר של חיקוי מוזיקלי הוא רגש, והשיטה הנכונה לחקות רגש היא במימיקה של דיבור") מיהר מוסורגסקי לכתוב מוזיקה לאחת-עשרה התמונות הראשונות של "נישואים" מאת גוגול, בניסיון לתרגם למוזיקה את הדיאלוג של המחזה, השואף לטבעיות ולפשטות יום-יומית מכוונת. ביצירה זו הגיע מוסורגסקי לקיצוניות בשאיפתו לנטורליסטי בכתיבת מוזיקה למילים. הוא נטש את העבודה ללא תזמור אחרי שסיים את המערכה הראשונה ואף כי הדים לדקלום האופייני הזה נשמעים גם ביצירות ווקאליות מאוחרות שלו, דרך הכתיבה הנטורליסטית הייתה רק לאחת מצורות הביטוי הרבות ביצירתו ולא מעבר לזה.
עד להפקה הראשונה של "בוריס גודונוב" בפברואר 1874, הספיק מוסורגסקי לקחת חלק בפרויקט ביש המזל של מלאדה (שבמהלכו עיבד את "לילה על הר קירח" למקהלה) והחל לכתוב את "חוֹבַנשצ'ינה". "בוריס גודונוב" לא זכתה להצלחה בקרב המבקרים והוצגה לא יותר מתריסר פעמים, אך התגובה האוהדת מצד הקהל עשתה אופרה זו לפסגת הקריירה של מוסורגסקי.
מוסורגסקי בשקיעתו
מפסגה זו מתחילה ירידה מתונה אך רצופה. החוג של באלאקירב החל כבר להתפורר. מוסורגסקי, שהתרחק בהדרגה מחבריו הקודמים, נפל קורבן ל"התקפי טירוף" שהיו קשורים, יש להניח, לאלכוהוליזם. חברו, הצייר ויקטור הרטמן, מת וקרובו, הרוזן גולנישב-קוטוזוב, שהיה שותפו לחדר וחיבר את השירים שמוסורגסקי הלחין, פרש מן השותפות ונשא אישה. במשך זמן מה, הצליח מוסורגסקי להתמיד בתפוקה היצירתית שלו, שכללה בשנת 1874 שירים, את פרלוד "חובנשצ'ינה" ובעיקר את "תמונות בתערוכה" שנכתבה לזכרו של הרטמן. הוא החל גם לעבוד על אופרה נוספת המבוססת על גוגול, "יריד סורוצ'ינצי" (שבשבילה ערך עוד עיבוד כוראלי של "לילה על הר קירח").
בשנים הבאות הידרדר מוסורגסקי יותר ויותר. עם היותו עכשיו חלק מחוג חדש של אנשי שם, בהם זמרים, רופאים ושחקנים, יכולתו לעמוד בפני המשקה פחתה והלכה והוא התאבל על כמה וכמה מיתות של ידידים קרובים. מדי פעם, בכל זאת, נראה שהוא מצליח לבלום את האלכוהוליזם ובתקופות אלה עבד והלחין. החיבורים המרשימים ביותר שלו במהלך שש שנות חייו האחרונות היו ארבעה "שירים ומחולות של מוות". עבודתו בשירות המדינה התערערה עוד יותר עקב "מחלותיו" והיעדרויותיו התכופות. למזלו הצליח להשיג העברה לתפקיד אצל מנהל חובב מוזיקה, שהתייחס אליו בסלחנות ובאורך רוח, ובשנת 1879 קיבל אפילו היתר לצאת למסע בן 3 חודשים ב-12 ערים, כמלווה לזמר.
כך או אחרת, הנפילה הייתה בלתי נמנעת. בשנת 1880 פוטר לבסוף משירות המדינה. קבוצת ידידים שהייתה ערה למצבו הנואש, הסדירה לו מלגת קיום, לאפשר לו להשלים את "חובנשצ'ינה"; קבוצה אחרת ארגנה קרן דומה לתמוך בו עד סיום "יריד סורוצ'ינצי". אך שום יצירה משתי אלה לא הושלמה לגמרי. בראשית 1881 הצהיר מוסורגסקי הנואש לידיד, ש"לא נותר לו אלא לקבץ נדבות". ארבעה התקפים עברו עליו בזה אחר זה. הוא אושפז בתנאים נוחים ונדמה היה שהוא מתאושש, אך המצב היה חסר תקווה. רפין צייר את תמונת דיוקנו המפורסמת במה שהתברר כימים האחרונים לחיי המלחין: הוא מת שבוע לאחר יום הולדתו ה-42.
מוסורגסקי נקבר בבית הקברות של מנזר אלכסנדר נייבסקי בסנקט פטרבורג.
יצירותיו
"חוֹבַנשצ'ינה", אופרה מעורפלת יותר, מעולם לא הושלמה על ידי מוסורגסקי ולא הוצגה בימי חייו, אך רימסקי-קורסקוב סיים אותה והופעת הבכורה שלה הייתה בשנת 1886 בסנקט פטרבורג. גם האופרה הזו שופצה על ידי שוסטוקוביץ'. אופרה נוספת שנשארה לא גמורה לאחר מות המלחין היא האופרה "היריד בסורוצ'ינסקיה". למרות זאת, קטע הריקוד, "הגופאק" (ריקוד עם אוקראיני) המפורסם, נלקח משם. המלחין ניקולאי צ'רפנין השלים את היצירה.
אחת מהיצירות הפראיות והסוערות של מוסורגסקי היא הפואמה הסימפונית "לילה על הר קירח", אשר הפכה למפורסמת במיוחד לאחר הופעתה בסרט של אולפני וולט דיסני "פנטסיה".
היצירה המבוצעת ביותר שלו היא מחזור היצירות לפסנתר המתארות תמונות בצלילים - "תמונות בתערוכה". הלחן, המוכר לרוב בזכות הגרסה המתוזמרת של מוריס ראוול, נכתב להנצחת ידידו, האדריכל ויקטור הרטמן. היצירה נהפכה למפורסמת אף יותר כאשר בשנת 1971 הוציאה להקת הרוק המתקדם אמרסון, לייק ופאלמר אלבום בעל אותו שם - "Pictures at an Exhibition".
מוסורגסקי נחשף למוזיקה היהודית העממית ואף הושפע ממנה. הוא נמשך אל נושאים יהודיים ותנכיים והתייחס לכך בחלק מיצירותיו. כך למשל ביצירתו "יהושוע בן נון" ו"שיר העברי". על השפעה זו הרחיב וכתב המלחין הישראלי יהויכין סטוצ'בסקי בספרו "פולקלור מוזיקלי של יהודי מזרח - אירופה"  שפורסם בשנת 1958.
אירוסטאר (כטב"ם)
אירוסטאר (באנגלית: Aerostar) הוא כלי טיס מוטס מרחוק (כטמ"ם) טקטי למשימות סיור ואיסוף מודיעין מתוצרת אירונאוטיקס, חברה-בת של רפאל, הכטב"ם הראשון פרי פיתוחה. הכטב"מים טסו כ־250,000 שעות טיסה ברחבי העולם. כלי טיס מסוג אירוסטאר הופעלו על ידי צה"ל.
פיתוח
עד תחילת 1995 חברת אירונאוטיקס הייתה חברה קטנה לתחזוקת מל"טים של יחידת נחשון שבה עבדו 5 אנשים. עד שמשה כספי עובד החברה המציא פתרון המהפכני - מחשב מרכזי שמפעיל את כל מערכות האוויוניקה של המל"ט. עד להמצאתו של כספי היו במל"טים תת־מערכות בקרה נפרדות לאופטיקה, לתקשורת, לחשמל ולניווט, שעליהן פיקד מחשב מרכזי. כספי איחד הכל למערכת אחת וכך חסך במשקל המל"ט - וכתוצאה מכך במחירו.
144 קומות
144 קומות (באנגלית: wool omnibus) הוא ספר מסוגת המדע בדיוני שנכתב על ידי יו האווי. הספר נכנס לרשימת מאה רבי המכר של הניו יורק טיימס. תחת השם "144 קומות" הודפסו למעשה חמשת הספרים הראשונים בסדרה בת 9 ספרים, שנקראת "wool". הספרים 6 - 8 בסדרה, שטרם יצאו בעברית, נקראים באנגלית "shift omnibus".
בשנת 2021 החלו לעבוד על הפקת סדרת טלוויזיה אשר מתבססת על הספר. הסדרה יצאה במהלך אביב 2023.
עלילה
לאחר שהאוויר בחוץ הורעל, האנושות עברה לגור במעין קפסולות מתכתיות תת-קרקעיות. חלקו הראשון של הספר עוסק ב"הולסטון", השריף של אחת מאותן קפסולות, המכונות "ממגורות". שלוש שנים לפני תחילת העלילה, אשתו יצאה לניקוי לאחר שגילתה חלק מהסודות שהמחלקה הטכנולוגית מסתירה מעיני התושבים. היא ניסתה למצוא מידע בגיבוי על קורות הממגורה לפני המרד ומה שגילתה גרם לה לדרוש לצאת החוצה. החוק של ה"ממגורה" הוא שאזרח המבקש לצאת "בקשתו נענית" והוא נשלח לניקוי. העלילה מתחילה ממחקר דומה שהולסטון מבצע, במטרה להמשיך את דרכה של אשתו. לאחר שהולסטון מת בעקבות יציאתו בהתנדבות החוצה בפעולת "ניקוי", העלילה מתפתחת בכיוון אחר.
הדומה העירונית של סנקט פטרבורג
הדומה העירונית של סנקט פטרבורג (ברוסית: Санкт-Петербургская Городская дума, או Петербургская городская дума) — היה גוף הניהול של השלטון המוניציפלי בסנקט פטרבורג, עיר הבירה של האימפריה הרוסית.
144 קומות
עלילה
ראש העיר, ג'אנס, וסגנו של הולסטון, מארנס, יוצאים למסע ברחבי אותה ממגורה לקמפיין בחירות של ג'אנס וכן כדי למצוא מחליף להולסטון. ג'אנס ומארנס מוצאים בעובדת במחלקה המכנית ששמה ג'ולייט, מועמדת מתאימה לרשת את הולסטון. ג'ולייט מתנה את הסכמתה לקבלת התפקיד בפעולת תחזוקה מונעת של הגנרטור אשר תגרור האפלה של כשבוע. מארנס וג'אנס עולים למשכנם בקומה העליונה ובדרכם מעלה עוצרים במחלקה הטכנולוגית שבקומה ה-34 ומתעמתים עם המנהל שלה, ברנרד. ביציאתם מהמחלקה ברנרד נותן להם מימיות להמשך הדרך, אבל מרעיל את המימייה של מארנס. ג'אנס ומארנס ממשיכים בעלייה, אבל ג'אנס, ששתתה מהמימייה של מארנס, מתה. לאחר שנודע לג'ולייט על מותה של ג'אנס, היא מסכימה לקבל על עצמה את תפקיד השריף, כדי לסייע לממגורה להתמודד בתקופה זו. ברנרד, מתוקף תפקידו כראש מחלקת טכנולוגיה, מחליף את ג'אנס כראש העיר ומארנס נכנס לדיכאון עקב רגשות אשם, והוא מתאבד ומוחלף על ידי פיטר בילינגס.
ג'ולייט מנסה להבין את אופיו של הולסטון וממשיכה חקירות ישנות שלו. לאחר זמן מה, מארנס מתאבד בדירתו. בנוסף, גם חבר קרוב של ג'ולייט נמצא מת, באופן הנראה כהתאבדות לאחר התפרצות של ג'ולייט אל המחלקה הטכנולוגית לאחר שזימן אותה בעקבות מידע שמצא במחשבו של הולסטון. ג'ולייט נעצרת בעקבות ההתפרצות למחלקה הטכנולוגית ומקבלת הזדמנות לחנינה בתנאי שתוותר על תפקיד השריף. לאחר שחזרה אל תפקידה, המחלקה הטכנולוגית מגלה עדויות כי ג'ולייט נחשפה אל הסודות ושולחת אותה לניקוי. אנשי המחלקה המכנית, ממנה באה ג'ולייט, שומעים את הבשורה ומכינים עבורה חליפת הגנה מיוחדת שלא תיכשל כמו קודמותיה. ג'ולייט יוצאת אל האוויר כמתוכנן, אבל לא מתה, אלא יוצאת מטווח הראיה של אנשי הממגורה שציפו לראותה מתה. ברנרד מרים את הטלפון מפוחד ומתקשר ל"ממגורה 1". בינתיים ג'ולייט מגיעה ל"ממגורה 17". בתחילה, ג'ולייט משוכנעת שהיא לבד שם, אך בהמשך היא פוגשת אדם בשם ג'ימי, ואותו היא מכנה סולו, מכיוון שהיה לבד במשך הרבה שנים בממגורה הריקה וההרוסה.
באותו הזמן ב"ממגורה 18", ממנה באה ג'ולייט, מתחיל מרד. אנשי המחלקה המכנית, בראשות נוקס, חוברים לאנשי מחלקת האספקה ותוקפים את מחלקת הטכנולוגיה. ברנרד, מוצא איש צעיר בשם לוקאס, שלו ולג'ולייט היו יחסים קרובים, טרם עזבה, ומחליט למנות אותו ליורשו כראש מחלקת טכנולוגיה. הוא מכריח אותו לשבת בחדר ריק וללמוד אודות ההיסטוריה של הממגורה, וכיצד לתפעל אותה. כאשר המתקפה מתחילה לוקאס מתחבא. נוקס, ועוד רבים אחרים נהרגים במתקפה. גם למחלקת הטכנולוגיה יש הרוגים רבים. התוקפים נסוגים ומתחבאים בתוך המחלקה המכנית, כאשר במקומו של נוקס עולה ווקר, מנהיג חדש.
הדומה העירונית של סנקט פטרבורג
היסטוריה
הדומה העירונית הוקמה בשנת 1786 על פי החלטת יקתרינה השנייה. הדומה הייתה אחראית על הכלכלה של העיר, מיסים, מסחר, הענקת טיפול רפואי, חינוך, וכו'. החלטות הדומה העירונית אושרו לאחר מכן על ידי המושל הכללי, משנת 1871 — ראש העיר.
144 קומות
עלילה
ב"ממגורה 17", סולו וג'ולייט מגלים שהקומות התחתונות מוצפות בשמן, בדלק ובמים. סולו וג'ולייט מכינים חליפת הגנה מיוחדת עבור ג'ולייט, שיורדת במטרה לשחרר את ה"סתימה". היא לא מצליחה, וכמעט מתה בניסיונה לעלות בחזרה מעלה. כשהיא מגיעה לקומות היבשות, היא מוצאת את סולו שוכב ומדמם, והיא מגלה שחפציהם נגנבו. סולו אומר לה שהם לא לבד, ומאבד את הכרתו. המרד ב"ממגורה 18", כמעט ומגיע לקיצו, כאשר ווקר ושירלי, אחת הנשים של המחלקה, מצליחים ליצור קשר עם ג'ולייט ב"ממגורה 17". ברנרד, שמגלה שללוקאס יש עדיין רגשות לג'ולייט, מחליט להוציא אותו אל האוויר.
הדומה העירונית של סנקט פטרבורג
היסטוריה
הדומה העירונית תפקדה הן כגוף מחוקק והם כגוף ניהול העיר. ב-1798, פאבל הראשון ביטל את הדומה העירונית והחליף אותה בעירייה. ברם, בשנת 1802, הדומה העירונית הושבה על כנה.
על פי תקנות העיר משנת 1846 הדומה הורכבה מ-12 חברים וחברי אחד "מן הכס" (נציג של המשפחה הקיסרית). בשנים 1863-1917 הדומה העירונית נהגה להוציא לאור כתב עת בשם "ידיעות הדומה העירונית של סנקט פטרבורג" (מ-1914 — "ידיעות הדומה העירונית של פטרוגרד").
144 קומות
עלילה
ג'ולייט נפרדת מהילדים ומסולו, שמחליט לחזור לשם ג'ימי, ויוצאת אל האוויר מוגנת בחליפה. היא מגיעה אל פתח הממגורה שלה, וכאשר הדלתות נפתחות, היא רואה אדם, שהיא משוכנעת בהיותו לוקאס. היא מחבקת אותו ומנסה להגן עליו מאש שמחטאת אותו, טרם היציאה לאוויר, אבל הוא נשרף למוות, כאשר הלהבות דועכות, רואה ג'ולייט שאדם הוא אינו לוקאס, אלא ברנרד, והיא מאבדת את הכרתה.
הדומה העירונית של סנקט פטרבורג
היסטוריה
על פי תקנות 1870 הדומה העירונית הייתה חסרת מעמדות. בשנת 1873, הגוף המנהל הפך למועצת העיר בראשות יו"ר הדומה העירונית. ב-1903 קטן כוחה של הדומה והעירייה הגדילה את כוחה ושלטה בה; מ-8 ביוני 1903 הוקם תפקיד יושב ראש הדומה העירונית — ואלה מי שכיהנו בתפקיד: פיוטר פאבלוביץ' דורנובו (1904-1905), מיכאיל קראסובסקי (1906), אלכסיי אלכסנדרוביץ' ברובינסקי (1907-1908), סרגיי אונקובסקי (1909-1911), דמיטרי קאזיצין (1912-1913), סרגיי איבנוב (1914-1916), סרגיי חודקוב. (1917).
144 קומות
עלילה
ג'ולייט מתעוררת כשלצידה נמצאים: פיטר, שירלי, לוקאס ועוד אנשים. מסבירים לה שברנרד, אמר ללוקאס שהרג בן אדם, לוקאס אמר לפיטר מה ששמע, ופיטר אמר לו שהאקדח היחיד בממגורה נמצא אצל ברנרד. וכך הם מוצאים הוכחה לעבירת הרצח שביצע, ולאחר הצגת העבירה, באופן דמוקרטי, ברנרד מחליף את מקומו של לוקאס כ"מנקה". ג'ולייט נבחרת לתפקיד ראש העיר ומחליטה לספר את האמת לתושבים, בין אם שאר האנשים ירצו בכך או לא.
הדומה העירונית של סנקט פטרבורג
היסטוריה
אחרי מהפכת פברואר 1917, הדומה העירונית הוחלפה בדומה המרכזית. בנובמבר 1917, על פי צו הסובנארקום הדומה פורקה, הוכרזו בחירות חדשות. נבחר 200 חברים, מתוכם 188 בולשביקים. ליושב ראש נבחר מיכאיל קלינין.
144 קומות
אפילוג
בסופו של הספר מופיע אפילוג, בו מתואר סולו, יחד עם הילדה אליס המתרוצצת במדרגות, בעודה סופרת את הקומות. ואז היא נופלת, למרות זאת היא קמה ואומרת שהכל יהיה בסדר. סולו מחייך ואומר שג'ולייט תשמח לדעת. ככל הנראה הם שמרו על קשר.
הדומה העירונית של סנקט פטרבורג
היסטוריה
באפריל 1918, מועצת העיר אימצה החלטה לפירוק הדומה העירונית. בספטמבר 1918, זו בוטלה, השלטון המקומי עבר לאחריות סובייט פטרוגרד.
144 קומות
חלוקת הספרים
הספר, 144 קומות, הוא אוגדן של חמשת הספרים הראשונים בסדרת ספרים בת תשעה ספרים. הספרים השלישי והרביעי יצאו בדצמבר 2011 והחמישי התפרסם בינואר 2012. גם בספר 144 קומות שמאגד את כל הספרים האלו, ישנה הפרדה בין כל אחד מחמשת החלקים.
הדומה העירונית של סנקט פטרבורג
מיקום
בשנים 1786-1918 הדומה העירונית שכנה בבניין הדומה העירונית שממוקם על נייבסקי פרוספקט 33/1 (הבניין נבנה בשנים 1784-1887 על ידי האדריכל. ד פרארי). בשנים 1799-1804 נבנה מגדל (בעיצובו של גא'קומו פרארי), אשר הפך לאחד מציוני הדרך האדריכליים בנייבסקי פרוספקט. המגדל שימש בשנים 1830-1850 כתחנה לטלגרף אופטי, בשנים 1850-1920 — שימש כתחנת כיבוי אש. בשנים 1847-1852, המבנה נבנה מחדש (בעיצוב האדריכלים נ. א. יפימוב, ול. ל. בונשטדט), בשנים 1913-1914 נוספו שתי קומות (בתכנון האדריכל א. ו. קנל).
וזאני
וזאני (בערבית: الوزّاني; אַלְוַזַּאנִי) הוא כפר לבנוני ומקבץ מעיינות בערוץ נחל שניר (החצבאני) בדרום לבנון, ממוקם סמוך לכפר ע'ג'ר שבגבול ישראל-לבנון.
מעיינות הווזאני
מעיינות הווזאני הם מקור המים הקבוע היחיד של נחל שניר (החצבאני) - אחד ממקורות הירדן. עד לווזאני, נחל שניר הוא נחל אכזב, ורק החל מהווזאני קיימת בו זרימה קבועה כל ימות השנה. בערבית קרוי נחל שניר (החצבאני) גם נהר אל-וזאני.
הטיית מי הווזאני ותגובת ישראל
במרץ 2001 החלה לבנון לשאוב את מי הווזאני - לצריכת הכפר וזאני. מדינת ישראל מחתה, אך הפרויקט המשיך, ובספטמבר 2002 הסתיים פרויקט להנחת צינורות להולכת מי מעיינות הווזאני אל כפרים נוספים בדרום לבנון. פרויקט זה בוצע על ידי ממשלת לבנון בראשות רפיק אל-חרירי, ובחסות חזבאללה. הכוונה הייתה להקים בהמשך מאגר למים, העתיד לגרוע 9 - 10 מיליון מ"ק בשנה ממי מעיינות הווזאני הזורמים לישראל.
בעקבות הפעולה הלבנונית הכריזה ממשלת ישראל כי תפעל להגן על זכויותיה, אולם ישראל פעלה במישור הדיפלומטי בלבד, ולא הצליחה למנוע את המשך השאיבה.
אייר פולוניה
אייר פולוניה (באנגלית: Air Polonia) הייתה חברת תעופה פולנית שפעלה במתכונת של חברת תעופה זולה. החברה הייתה חברת הלואו קוסט הפרטית הראשונה בפולין, ומטה החברה היה בוורשה. בסיס הפעילות המרכזי היה בנמל התעופה פרדריק שופן. ב-5 בדצמבר 2004 אייר פולוניה הפסיקה את פעילותה בעקבות קשיים כלכליים.
היסטוריה
אייר פולוניה הוקמה בשנת 2001 וצברה פופולריות במהירות. החברה החלה להפעיל טיסות לואו קוסט ב-8 בדצמבר 2003 בשימוש מטוסי הבואינג 737-400 שהיו ברשותה. יעדי החברה לטיסות היוצאות מוורשה היו ורוצלב ולונדון, וטיסות נוספות יצאו בהתאם מגדנסק, קטוביץ ופוזנאן אל לונדון.
הקמפיינים השיווקיים של אייר פולוניה התמקדו מעל לכל בתחרות מול לוט פוליש איירליינס אולם גם מול חברות זרות הטסות לפולין כגון בריטיש איירווייז וג'רמנווינגס. מעבר לכך, סביר להניח כי הפופולריות הגואה של אייר פולוניה היוותה אלטרנטיבה להתרחבות הפעילות של ראיינאייר בתוך פולין באותה תקופה.
חזרתה של אייר פולוניה
בינואר 2005, הוכרז כי אייר פולוניה מתכננת לחדש את פעילותה עם שלושה מטוסי בואינג 737-400, אך הדבר לא יצא לבסוף אל הפועל.
יעדים
בשיא פעילותה, אייר פולוניה הפעילה מספר טיסות צ'רטר ליעדים באירופה הכללו בין היתר את:
ורשה (בסיס מרכזי), גדנסק (בסיס משני), קטוביץ (בסיס משני), ורוצלב (בסיס משני), פוזנן, קלן, סטוקהולם-ארלאנדה, אתונה, בובה, בריסל, פרנקפורט, לונדון סטנסטד, מדריד, מלאגה, מנצ 'סטר, פלמה דה מיורקה, פריז שארל דה גול, ריגה, סביליה, שארם א שייח', שצ'צ'ין וטנריפה.
צי המטוסים
אייר פולוניה הפעילה 6 כלי טיס לפני סגירתה, רובם מדגם בואינג 737.
צ'ארלס טיילור (פילוסוף)
צ'ארלס מרגרייב טיילור (באנגלית: Charles Margrave Taylor; נולד ב-5 בנובמבר 1931) הוא פילוסוף קנדי הידוע בזכות תרומותיו לפילוסופיה של מדע המדינה ולחקר ההיסטוריה של הפילוסופיה. הוא מסווג לרוב כקהילתן, אך הביע אי נוחות מסיווג זה.
קריירה אקדמית
צ'ארלס טיילור התחיל את הקריירה האקדמית שלו בלימודי תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת מקגיל, אותם השלים ב-1952. משם המשיך ללימודי תואר ראשון בפילוסופיה, במדע המדינה ובכלכלה באוניברסיטת אוקספורד, בבייליול קולג' כזוכה מלגת רודז (התואר הוא תואר אינטרדיסציפלינרי אותו ניתן ללמוד בעיקר באוניברסיטת אוקספורד). לאחר מכן השלים את לימודי התואר השני ב-1960. ב-1961 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה, בהנחיית ישעיה ברלין וג.א.מ. אנסקום.
הוא החליף את ג'ון פליימנץ בקתדרת צ'יצ'ל לתאוריה חברתית ופוליטית באוניברסיטת אוקספורד, שימש כפרופסור חבר ב"All Souls College" באוקספורד, ושימש שנים כפרופסור למדע המדינה ולפילוסופיה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, שם הוא כיום במעמד של פרופסור אמריטוס. טיילור משמש כיום כפרופסור למשפטים ולפילוסופיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן. רבים מתלמידיו הם פילוסופים ידועים בזכות עצמם. טיילור משמש גם כעורך נוסף בכתב העת האקדמי "Public Culture" היוצא בהוצאת אוניברסיטת דיוק.
ב-1995 הוענק לו תואר מסדר קנדה. בשנת 2000 הוא הוכרז כקצין ראשי במסדר הלאומי של קוויבק. בשנת 2007 זכה בפרס טמפלטון הניתן להישג בהתקדמות לקראת מחקר בתגליות הנוגעות למציאות רוחנית, הכולל מענק כספי בסך מיליון וחצי דולר. בנוסף, זכה בשנת 2008 בפרס קיוטו המכונה "הנובל היפני" בקטגוריית האומנות והפילוסופיה.
קריירה פוליטית
ארבע פעמים העמיד טיילור את עצמו לבחירה לבית הנבחרים הקנדי כמועמד המפלגה הדמוקרטית החדשה שהיא מפלגה הנוטה לסוציאל-דמוקרטיה. בכל ארבע מערכות הבחירות (שהתקיימו בשנים 1960, 1963, 1965 ו-1968) כשל. מערכת הבחירות שהתקיימה בשנת 1965 עוררה עניין רב בציבור, שכן טיילור התמודד במחוז אחד אל מול פייר אליוט טרודו. שני המועמדים נחשבו לאינטלקטואלים חריפים ול"כוכבים עולים" במפלגתם. בשנת 2008 הודיע טיילור כי בכוונתו להתמודד פעם נוספת, בבחירות הפדרליות לבית הנבחרים, האמורות להתקיים ב-14 באוקטובר 2008.
בשנת 2007 התמנה טיילור לצד ז'ראר בושאר, לוועדה ממשלתית הדנה באפשרות של "הסדר סביר" במחוז מולדתו קוויבק הסובל ממתחים אתניים בין דוברי האנגלית ודוברי הצרפתית. בושאר וטיילור פרסמו את הדו"ח ב-21 במאי 2008, ובו הציעו 37 פעולות שעל ממשלת קוויבק לנקוט על מנת לשמור על המרקם הרב תרבותי של המדינה ועל ההרמוניה בין תושביה, אך סיכמו כי נמצא שיסודות החיים המשותפים בקוויבק אינם עומדים בסכנה, וכי יש הבדל בין מציאות החיים בקוויבק ובין הדרך המשברית בה התקשורת משקפת אותם.
חייו האישיים
טיילור נולד במונטריאול, והוא חי בה גם כיום. בצעירותו נישא לאלבה רומר, ולזוג נולדו שתי בנות. לאחר מותה של רומר מסרטן בשנת 1990, נישא טיילור בשנת 1995 לאוב בילאר (Aube Billard) היסטוריונית של האמנות. כמו מורתו אנסקום, טיילור הוא קתולי אדוק בדתו.
אפיסטמולוגיה
הבנת התאוריה של טיילור על יצירת ה"עצמי" ועל האפיסטמולוגיה, אותה הציג בספרו "מקורות העצמי" (Sources of the Self) דורשת את הכרת המסורת הפילוסופית ממנה הוא מושפע, במיוחד מהגל, ויטגנשטיין, היידגר ומרלו-פונטי. טיילור מתנגד לנטורליזם, ל"אפיסטמולוגיה המקשרת" (mediational epistemology), אשר באה בעקבות האמפיריציזם והספקנות של דקארט, הקובעים כי התודעה שלנו היא המפרשת את הידע שאנו רוכשים באמצעות החושים, וקורא למתן פירוש לעולם באמצעות דיאלוג, הסכמה על פירושן של מילים, והבנת הדברים המשותפים לאנשים באשר הם. טיילור קורא בעקבות מיכאיל בכטין, להתנגד למה שהוא מכנה "תודעה מונולוגית" או "הפרספקטיבה של האינטלקטואל".
מאמר נוסף שכתב, "לציית לכלל", ממשיך את הניתוח של ויטגנשטיין על ציות לכללים. טיילור מנתח מדוע אנשים יכולים שלא לציית לכללים, ואיזה סוג של ידע מאפשר לאדם לציית לכלל, כגון מתן הנחיות להגיע למסיבה או חץ על ציון דרך. המסורת האינטלקטואליסטית אשר נגדה הוא יוצא, מניחה מראש שעל מנת לציית להוראות להגיע למסיבה חייבת להיות בתודעתנו מערכת של הנחות קבועות מראש המסבירות לנו כיצד לציית לכללים. אך איך נדע האם הכיוונים הם נכונים, ומה מונע מהספקן להטיל ספק כי החץ שעל ההוראות שציירו ידידיו אכן יוביל אותו אל המסיבה? לאינטלקטואל יש צורך בפתרון כל הנושאים האלה בטרם ניתן יהיה לציית לכלל כלשהו.
טיילור טוען שפתרונו של ויטגנשטיין הוא הבהרת הרקע של ההבנה. רקע זה אינו מורכב מכללים והנחות בסיס גרידא, אלא מה שוויטגנשטיין קרא לו "צורות חיים". באופן יותר מפורט, ויטגנשטיין אומר בחקירות פילוסופיות כי "לציית לכלל הוא מנהג". מכיוון שמתן סיבות לציות לכלל חייב להסתיים בנקודה מסוימת, טיילור מאתר את זה בהבנת העולם המוטבעת בנו, דהיינו בשליטה המעשית שאנו מטביעים בגופינו בצורה של הרגלים, עמדות ונטיות. הוא מקביל זאת ללימוד כיצד לנהוג במכונית. פעולה היכולה להראות כסדרה של ציות להוראות, אך כאשר אנו מאצים בכביש המהיר אנו איננו מצייתים להוראה. תשומת ליבנו נתונה למשהו אחר, ואנו משתמשים ביכולות שהטבענו בגופינו כדי להתאים עצמנו ולהגיב לאירועים המתרחשים. טיילור אומר "הבנתנו עצמה מוטבעת. זאת אומרת, הידע הגופני שלנו והדרך בה אנו פועלים ונעים יכולה להביא לפיענוח מרכיבים של הבנתנו את עצמנו ואת העולם".
טיילור טוען כי אין לנו צורך להציג את האדם בצורה ראשונית כנושא לייצוג על מנת להבין את הליך הציות להוראות או כל הליך הדומה לנהיגה. בעקבות היידגר, מרלו פונטי, מייקל פולני וויטגנשטיין, טיילור טוען שזוהי שגיאה להניח מראש שאנו באופן מהותי מנותקים מהעולם ומבינים אותו דרך קשרים של ייצוג. כאשר אנו פועלים, לדוגמה, אנו פועלים עם גופינו, בין אם באופן שפתי או דרך הבנה של החושים. אך מעט מזה כרוך בפעולתנו, גם כאשר שהמטרות לפעולה או הכללים המנחים את התנועה, מחושבים באופן מודע. למעשה, הוא טוען, רק דרך רקע רחב יותר זה ניתן להבין כלל את נושא הייצוג.
רעיון הרקע מסייע לנו לגשת לתהליך ההבנה בחיי היום יום שלנו, דהיינו כאשר אנו הולכים יש לנו הבנה גופנית היכן לשים את כף רגלנו, אך באופן רגיל איננו זקוקים לכללים לשם כך. הבנתנו את ההליכה היא ידע גופני. טיילור טוען שיכולתנו לציית לחוקים נעוצה ביחסים בין רקע של מנהגים והרגלים גופניים. לעיתים אנו מצייתים לכללים, אך טיילור רוצה שנתייחס לכך שהכללים כשלעצמם אינם כוללים עקרונות להפעלתם הם. לשם כך עלינו להבין את היחסים המורכבים יותר בין הידע הגופני שלנו ו"צורות החיים" ההיסטוריות המסבירות את פעולותינו ומעשינו ואשר הכללים לרוב מספקים להם הסבר או תיאור שלאחר המעשה.
קהילתנות
בהרצאה שנתן בשנת 1991, "ההרצאה על שם מאסי", בה כתב על "מועקת המודרניות" (The Malaise of Modernity), וכן בספרו "האתיקה של האותנטיות" (The Ethics of Authenticity) שיצא באותה השנה, מצא כי האדם בתקופתנו, החי בחברה דמוקרטית ליברלית, חושש מאבדן המשמעות, מאבדן האופקים המוסריים, משקיעת המטרות המוסריות אל מול "התבונה האינסטרומנטלית" המבוססת על חישובי עלות - תועלת, המנוגדים לעיתים קרובות לערכי מוסר בסיסיים של הנאלצים לעסוק בהם, ואובדן החירות, "העריצות הרכה", עליה התריע אלכסיס דה טוקוויל, הנובעת מאבדן העניין בזירה הפוליטית, וההעדפה להישאר בבית ולהנות מהסיפוקים המוענקים בחיים הפרטיים, כל עוד הממשלה דואגת לספק אותם.
אלו נובעים, לדעת טיילור, מכך שההמשגה של זהות היחיד בתאוריה הליברלית היא מופשטת מדי, אינסטרומנטליסטית וחד־ממדית. לדעת טיילור, התאורטיקנים הליברלים, מההוגים המוקדמים כג'ון לוק ותומאס הובס (על אף שזה לא היה ליברל), ועד הוגים בני ימינו כג'ון רולס ורונלד דבורקין הזניחו את קשריו של היחיד לקהילה ולאנשים אותם כינה ההוגה ג'ורג' הרברט מיד "אחרים משמעותיים". תפיסה ריאליסטית יותר של האני, על פי טיילור, צריכה להכיר ב"אופקי המשמעות", ביטוי היידגרי שפירושו הרקע החשוב של יחסים חברתיים ודיאלוג עם אחרים, אל מולם החיים מקבלים חשיבות ומשמעות. ללא משמעות רקע זו, החיים פגיעים לפגיעה עליה דיבר ניטשה, שתהפוך את כל הבחירות שיש לנו בחיים לשוות בערכן, ובשל כך לחסרות משמעות.
נטשה מוזגוביה
נטשה מוֹזגוֹבָיָה (ברוסית: Наташа Мозговая; נולדה ב-6 במאי 1979) היא עיתונאית, מתרגמת ומנחת טלוויזיה ישראלית-אמריקאית. מנחה בקול אמריקה ארצות הברית.
ביוגרפיה
מוזגוביה נולדה בברית המועצות בשנת 1979, בת להורים עיתונאים. בגיל 11 ב-1990 עלתה לישראל עם אמהּ, שלי שריימן. בגיל 12 הופיעה לראשונה בסרטון פרסומת של הסוכנות היהודית. בגיל 13 נרשמה ללימודי תיאטרון בבית הספר לאמנויות בתל אביב ולאחר מכן למדה בתיכון תלמה ילין שבגבעתיים.
מוזגוביה החלה את הקריירה שלה בעיתונות הרוסית בישראל כשכתבה בגיל 14 במדור סאטירה צעיר בעיתון "וסטי". בהמשך, ערכה שני מוספים בעיתון זה, ותרגמה ספרים מרוסית לעברית.
בינואר 2006 נבחרה להגיש את מהדורת החדשות המשודרת בערוץ 2 בחמש אחר הצהריים יחד עם דני קושמרו, ועוררה ציפיות גדולות. עם זאת, בעקבות קיצוצים, מדרוג נמוך (6.8 בממוצע, על פי ynet) וביקורות קשות על התוכנית, שהתמקדו בין השאר במבטאה הרוסי בטענה כי הדבר מקשה על הבנת דבריה, ירדה התוכנית במאי 2006. מוזגוביה טענה כי הביקורת נבעה בחלקה משנאת זרים.
מאוקטובר 2007, מוזגוביה מגישה את התוכנית "הרוסים על חדשות" - מהדורת חדשות בעברית בערוץ 9 יחד עם העיתונאים אנה שוליק וגריגורי אסמולוב. ב-2008 השתתפה מוזגוביה גם כמנחה (יחד עם גרא סנדלר ואלכס אברבוך) בסדרת הטלוויזיה "תמול שלשום" ("Тмоль шильшом"), העוסקת בהיסטוריה של מדינת ישראל מ-1948 עד 1957. היא גם כתבה למגזין "עלמה" בתקופה הקצרה שבה ראה אור.
בשנת 2008 עזבה את ידיעות אחרונות, ועברה לוושינגטון, כשליחה של העיתון "הארץ" בארצות הברית. בתחילת 2013, עקב קיצוצים בהארץ, סיימה את עבודתה בעיתון, והצטרפה לדסק החדשות של אתר וואלה! תחת הכותרת "שליחת וואלה בוושינגטון". במקביל, משמשת בתור מגישה בקול אמריקה בוושינגטון.
מוזגוביה בעלת תואר ראשון בסוציולוגיה ובאנתרופולוגיה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
נטשה מוזגוביה פעילה בקידום נושאים חברתיים ובייצוג מיעוטים בתקשורת, ובין היתר היא מכהנת כחברת הנהלה באג'נדה.
שבבית
שבבית (באנגלית: Particleboard), נקראת לרוב סיבית, הוא לוח עץ תעשייתי המורכב משבבי עץ, נסורת, ופסולת עץ, הנגרסים יחדיו ומעורבבים עם דבק על בסיס פנולים. התערובת נכבשת ונדחסת בתהליך של שיחול (אקסטרוזיה) ללוחות שטוחים. בחתך בלוח שבבית, בניגוד ללוח MDF ניתן לראות בבירור את שבבי העץ.
תכונות
בהשוואה ללוח עץ לבוד (דיקט, סנדוויץ'), השבבית זולה יותר, דחוסה, כבדה, ופשוטה יותר לייצור. לכן היא מהווה תחליף לדיקט במצבים בהם נדרש מחיר זול יותר לעבודת העץ.
אל מסתתר
אֵל מִסְתַּתֵּר הוא פיוט קבלי ידוע. הדעה הרווחת היא שהוא חובר על ידי הרב אברהם מֵימִין (תלמידו של רבי משה קורדובירו, הרמ"ק) אשר השתייך לחוג מקובלי צפת במאה ה-16.
שבבית
תכונות
לשבבית מספר חסרונות:
היסטוריה
עץ לבוד שימש כבר במאה ה-19 כתחליף ללוחות עץ מלא. במלחמת העולם השנייה, כשהיה מחסור בעץ, חיפשו לו תחליף.
השבבית הומצאה ב-1932, על ידי מקס הימלהבר הגרמני אך רק במלחמת העולם השנייה החל הייצור המסחרי שלה בברמן שבגרמניה, כניצול של פסולת עץ ללוחות שימושיים.
אל מסתתר
ביאור
הפיוט אל מסתתר מבוסס על עשר הספירות המציינות, מאחת עד 10, את רמת התגלותו של האל בעולם, ואיכותה. עשרת הבתים הראשונים של השיר מתייחסים כל אחד, לאחת הספירות, מ'כתר' הראשונה, ועד ל'מלכות' האחרונה שבספירות.
הפיוט בנוי מאחד עשר בתים בעלי 4 שורות, כאשר שלוש השורות הראשונות מסתיימות בחריזה המבוססת על חזרה של תנועה זהה בסופי המילים, ואילו השורה האחרונה מסתיימת בשם ה', ללמד שכל הספירות מהוות את דרכי ה' בעולם.
הניגון
לפיוט מספר לחנים. אחד מהם, זה החסידי, מוכר בחסידויות נוספות עבור שירים אחרים: בחסידות חב"ד שרים את המילים "אמר רבי עקיבא זה כלל גדול בתורה" בניגון זה, ובחסידות סקולען שרים את מילות מזמור כ"ג בספר תהילים ("מִזְמוֹר לְדָוִד ה' רֹעִי לֹא אֶחְסָר") באותו ניגון. בחסידות סקולען נהוג לשיר בסעודה שלישית את הבית "הֲדוֹךְ קָמַי" מתוך הפיוט דרור יקרא בנעימה האמורה, וגם בחסידות אמשינוב מקובל הניגון. הרב משה צבי נריה השאיל את הניגון כלחן לשירו "הוי אחים נריע", אחד משירי בני עקיבא בשנות ה-30 של המאה ה-20, וגם המשורר יעקב אורלנד שאל את הניגון, כמה שנים מאוחר יותר, לשירו "הורה מחודשת" ("רב הלילה, רב שירנו...").
ספר הפרוזה החמישי של הרב חיים סבתו נקרא "בשפריר חביון" והפיוט "אל מסתתר" מהווה ציר מרכזי בו, על גלגוליו השונים - כפיוט של יהודי חלב, פיוט חסידי, וניגון המושאל לשירו של יעקב אורלנד.
תומסון ותומפסון
תומסון ותומפסון (בצרפתית: Dupont et Dupond, באנגלית: Thomson and Thompson) הם דמויות מרכזיות בסדרת הקומיקס הבלגית הרפתקאותיו של טינטין מאת הרז'ה. אף על פי ששמות המשפחה השונים שלהם מעידים על כך שאינם תאומים, השניים נראים זהים כמעט לגמרי ונמצאים ביחד רוב הזמן. במקצועם השניים הם בלשים, אך השלומיאליות הרבה המאפיינת אותם גורמת לכך שבדרך כלל הם נכשלים במשימתם. הם מהווים אתנחתא קומית לאורך הסדרה, בהומור מגוון הנע בין סלפסטיק למשחקי מילים. שמם הפרטי אינו ידוע.
תיאור חיצוני
תומסון ותומפסון נראים זהים כמעט לחלוטין, וההבדל היחיד במראם הוא בצורת השפם: שפמו של תומפסון שטוח, ואילו שפמו של תומסון מעוגל מעט כלפי מעלה, בדומה לשפם כידון.
השניים לובשים כמעט תמיד חליפות שחורות וחובשים כובעי באולר, אך כאשר הם מגיעים למדינה זרה הם בדרך כלל מנסים להסוות את עצמם בתלבושת מקומית - ולבסוף בוחרים בתלבושת פולקלוריסטית בולטת ומגוחכת. בדרך כלל הם נושאים מקלות הליכה, כאביזר אופנה ולא כאמצעי עזר.
אופי
תומסון ותומפסון דומים מאוד באופיים ולא ניכרים הבדלים בולטים. הם נוטים להיות נאיביים, מטופשים, צרי אופקים ופחדנים, ועם זאת מלאי ביטחון עצמי ויהירים. למרות זאת, לעיתים רחוקות הם מפגינים תושייה מהירה ואפילו ערמומיות. הם חברים נאמנים וטובי לב, ומנסים לעזור לטינטין כשהוא נקלע לצרה.
מערכת היחסים ביניהם חמה וידידותית. הם גרים באותו בית, נמצאים כמעט תמיד ביחד ודומים מאוד בהלך המחשבה ובדעות. לעיתים רחוקות הם רבים, לרוב על דברים קטנים וילדותיים, אך היחסים חוזרים במהירות להיות ידידותיים.
עיסוק
במקצועם תומסון ותומפסון הם בלשים משטרתיים. בדרך כלל הם מפרשים את הממצאים בצורה שגויה, ובשל עקשנותם ויהירותם מסרבים לקבל הסברים אחרים, עוקבים אחר כיוון חקירה שגוי ונכשלים. למרות זאת, הם מופקדים תמיד על תעלומות חשובות ורגישות ביותר. לעיתים הם מגיעים למסקנה שטינטין הוא הפושע, מנסים לעצור אותו וכך מפריעים לו בפתירת התעלומה, ולבסוף מקבלים את הקרדיט על פתירתה. גם כאשר הם מגיעים להישגים, זה קורה בטעות: למשל, בספר האי השחור הם זוכים בתחרות אווירובטיקה לאחר שעלו בטעות למטוס ושכחו לחגור.
הומור
ההומור שבו השתמש הרז'ה על ידי דמותם של תומסון ותומפסון מגוון מאוד.
הסלפסטיק נפוץ מאוד בהרפתקאותיהם לאורך הסדרה. תומסון ותומפסון נוהגים להתנגש באנשים ובחפצים, להחליק במדרגות, ליפול, להיחבט ולהיקלע למקום הלא נכון בדיוק בזמן הלא נכון.
הם יוצרים גם משחקי מילים רבים כאשר הם מדברים באופן משובש, ובמיוחד משום שהם נוהגים לתקן זה את דבריו של זה או לחזור עליהם, כשהם מוסיפים בתחילת המשפט "ליתר דיוק". לעיתים קרובות הם חוזרים על הדברים בצורה שגויה ומשבשים את המשפט כך שנוצר משפט הפוך לחלוטין. הביטוי "ליתר דיוק" נאמר על ידם לאורך הסדרה למעלה מ-60 פעמים.
הרז'ה השתמש בדמותם גם כדי להעביר מסרים על ידי סאטירה. למשל, התלבושות הפולקלוריות והמגוחכות שלבשו תומסון ותומפסון כששהו בארצות שונות, מתוך רצון להשתלב בסביבה הזרה להם, נועדו כנראה להעביר מסר נגד דעות קדומות.
פיתוח
ייתכן שעיצוב הדמויות התבסס גם על דמות הנווד של צ'ארלי צ'פלין, שדומה לתומפסונים בלבוש ובהתנהגות, או על הצמד הקומי לורל והרדי, שסגנון ההומור שלהם, הלבוש וההבעות מזכירים את תומסון ותומפסון.
היסטוריית הופעות
בשנת 1930 צייר הרז'ה בקומיקס Quick &Fluqke שאייר דמות שוטר דומה מאוד לתומסון ותומפסון, מעין גרסה מוקדמת שלהם.
תומסון ותומפסון הם הדמויות בעלות ההופעות הרבות ביותר בהרפתקאותיו של טינטין, חוץ מטינטין עצמו וכלבו שלגי. הם הדמויות המשניות הראשונות שהופיעו בסדרה, והופיעו בעשרים ספרים מתוך עשרים וארבעה.
תומסון ותומפסון הופיעו גם בסצנת קרוסאובר בספר אסטריקס בבלגיה כלוחמים בלגים, בתור מחווה מיוצרי אסטריקס להרז'ה.
להקת הפופ הבריטית Thompson Twins נקראה על שמם של תומסון ותומפסון.
עוגת ספוג
עוגת ספוג (נקראת גם: עוגת תופין, מגרמנית: טורט; ביידיש: לֶקֶך או לעקעך - ראו הסבר בהמשך) היא עוגה בעלת מרקם אוורירי הנובע מהיותה מבוססת על קצף ביצים אשר אל תוכו "מקופלים" שאר מרכיבי העוגה. המרכיבים הבסיסיים של עוגת ספוג הם קמח (לרוב קמח חיטה), סוכר וביצים, לעיתים בתוספת אבקת אפייה.
במרבית עוגות הספוג טורפים את החלמונים בנפרד ומקציפים את החלבונים בנפרד, ובהמשך ההכנה מקפלים את תערובת החלמונים לתוך קצף החלבונים. ישנם גם מתכונים בהן מקציפים את הביצים ללא הפרדה. בשני אופני ההכנה מטרת ההקצפה היא החדרת אוויר לבלילה כך שיתקבל תוצר אוורירי.
עוגת ספוג בסיסית לרוב אינה מכילה כלל רכיב של שומן כגון שמן, חמאה או מרגרינה. הדבר נכון במיוחד לעוגת ספוג הנאפיית כדי ליצור רולדה - המאפה נטול השומן גמיש מספיק לאפשר את גילגולו כשהוא חם מבלי שישבר.
עוגת ספוג או גרסאות שלה מהווים בסיס לעוגות וקינוחים רבים, ביניהם טרייפל, שארלוט, בישקוטים, עוגיות מדלן, אלסקה אפויה.
טורט
הטורט הוא עוגה המבוססת על שכבות של עוגת ספוג ביניהן ומעליהן נמרחים ממרחים מתוקים כגון קרמים, קצפת, מרציפן ועוד, ולעיתים גם מפוזרים אגוזים, פתיתי שוקולד וכדומה. דוגמה לעוגת טורט ידועה היא הזאכרטורטה.
עוגות ספוג במטבחי העולם
עוגות הספוג נפוצו ברחבי אירופה, כשברוב המקרים ניתן לאתר את מקורן בספרד. למטבח האיטלקי הגיעה עוגת הספוג, תחת השם "פאן די ספנייה", בזכות הכיבוש הספרדי בדרום איטליה, שהותיר חותם עמוק במטבחי הדרום וסיציליה. כך, לדוגמה, קסאטה סיצ'יליאנה, קינוח סיציליאני, מבוססת על עוגת ספוג.
בפורטוגל העוגה מכונה פאו דה לו אך בעבר כונתה פאו דה קסטלה, מילולית - לחם קסטיליאני (על שם ממלכת קסטיליה שבספרד). במאה ה-16 כאשר הגיעו הפורטוגזים ליפן הביאו עימם מאפה זה, שהתאים להפלגות בשל חיי המדף הארוכים שלו. העוגה אומצה על ידי המטבח היפני, הותאמה לטעם המקומי ונקראת שם קסוטרה, שיבוש של "פאו דה קסטלה".
במטבח הצרפתי עוגת הספוג נקראת ז'נואז, אזכור למקורה מג'נובה שבאיטליה. להכנת הז'נואז משתמשים בביצים שלמות, ולא בתערובות נפרדות של חלבונים ושל חלמונים כמו ברוב עוגות הספוג. הז'נואז היא עוגת בסיס במטבח הצרפתי, ושימושיה רבים, בין השאר מכינים ממנה עוגות שכבות, רולדות מסוגים שונים ועוגיות כגון בישקוטים.
במטבח ההונגרי, עוגת הדובוש עשויה שכבות עוגת ספוג עם קרם.
בבריטניה פותחה גרסת עוגת ספוג שנקראה על שם המלכה ויקטוריה. היא מכילה שומן בנוסף למרכיבים הרגילים של עוגת ספוג. מסורתית היא מורכבת משתי שכבות עוגת ספוג שביניהן ריבה וקצפת ואינה מצופה. גיוונים לעוגת ויקטוריה המקורית כוללים מילויי לימון, קפה, טופי ועוד.
בספרות האמריקאית עוגת ספוג מתועדת החל מתחילת המאה ה-19. עוגת הספוג בוסטון קרים פאי היא הקינוח הרשמי של מסצ'וסטס (שהעיר בוסטון היא בירתה). גרסה אמריקאית לעוגת ספוג היא עוגת שיפון (chiffon) המכילה גם שמן צמחי. באמריקה הלטינית מקובלת עוגת הספוג "שלושת סוגי החלב".
בארצות הברית זכה לפופולריות חטיף בשם "טווינקי" שהוא עוגת ספוג במילוי קרם. הטווינקי מגיע כשהוא אפוי, או כשהוא מטוגן בשמן עמוק, לאחר האפיה.
פנדישפאן
פנדישפאן (בבולגרית: пандишпан, רומנית: pandişpan, בטורקית: pandispanya, ביוונית: Παντεσπάνι, מאיטלקית: pan di Spagna = לחם מספרד) היא עוגה עשויה מקמח, ביצים, סוכר, חומרים ארומטיים, בעלת מרקם רך ואוורירי וצבע צהוב.
לפי סברה אחת - מקור השם "פנדישפאן" ככל הנראה באותה עוגת ספוג הקרויה "פאן ד'אספאניה" (לחם ספרדי) שנאפתה בתחילת המאה ה-18 בחצר המלך הספרדי פרננדו השביעי על ידי אופה וקונדיטור איטלקי בשם ג'ובאני בטיסטה קבונה שליווה את פמליית השגריר של הרפובליקה של ג'נובה, דומניקו די פלאביצ'יני למדריד. במקור היא הייתה גרסה עם בצק רך יותר של הביסקוויטים מסבויה.
עוגת הפנדישפאן מוגשת עם שילוב של פירות (תפוזים, חמוציות, דובדבנים מתוקים או חמוצים, משמשים וכו'), ריבות פירות, קרם קרמל, קקאו או אגוזים, קרם גבינה וכו'.
גרסאות יהודיות
עוגת ספוג פשוטה, המכילה רק ביצים, סוכר וקמח, בתוספת גרידת לימון או תפוז, שמקורה בספרד, נפוצה בקרב כל קהילות יהדות ספרד, ונקראה בלדינו פאן ד'אספניה (מילולית: לחם ספרדי). אצל יהודי מרוקו אותה עוגה נקראה פֶּאלֶבֶּה. לאירועים חגיגיים הרכיבו את הפאלבה בשכבות שהורטבו במיץ פירות או סירופ סוכר וביניהן מליות כגון פירות, קצפת, קרמים משוקולד, וניל, קוקוס וכדומה.
בוקה די דמה (מפורטוגזית: "פיה של עלמה"), עוגת ספוג עם שקדים, במקורה מפורטוגל, נפוצה בקרב יהודי ליבורנו וכלל יהודי איטליה ובקרב הגראנה - יוצאי ליבורנו בתוניסיה. נהגו להגישה עם סיומו של צום יום הכיפורים.
ליהודי אשכנז עוגת ספוג דומה מאוד לפאן ד'אספניה, ומשערים כי זהו מקורה. בקרב יהדות בריטניה נקראה פֲּלַאוַוה. עוגה זו הייתה קינוח תמידי ומשפחות רבות אפו אותה מדי שבוע לשעת התה או לקינוח ארוחת הערב.
כיום יש בין האשכנזים (למשל אצל חלק מיהודי אשכנז בישראל ובארצות הברית) שימוש במונח לֶקַח (או לייקח) לתיאור עוגת ספוג או עוגת ספוג עם דבש. אולם במקור, עוגת לקח אינה עוגת ספוג. היא עוגת דבש, פירות יבשים ותבלינים של יהודי אשכנז, המוזכרת בכתובים החל מהמאה ה-12 ומכילה בין השאר שמן. זאת, בשונה מעוגת ספוג בסיסית, בה אין כלל שומן (כגון שמן או חמאה).
ידועה העוגה בקהילות החסידים כלייקח המובא לבית הכנסת לקידושים ואזכרות (יאר צייט), וכן לקהילות הירושלמים הניתנת בבריתות. בחסידות גור זו העוגה היחידה שלפי התקנון מותר להביא לשמחות ואזכרות הניתנות בבית הכנסת (שטיבל).
כיוון שעוגות ספוג אינן מכילות שמרים הן קינוח מתאים לפסח, כאשר קמח החיטה מוחלף בקמח מצה. למשפחות יהודיות רבות מתכון העובר מדור לדור של עוגת ספוג כשרה לפסח. בארצות הברית, חברות מזון כשר כגון "מנישביץ'" אף משווקות תערובת מוכנה לאפיית עוגת ספוג מקמח מצה. המילויים המקובלים כוללים שקדים, לימון, פרג, תפוחים ושוקולד.
קרול גריידר
קרולין וידני "קרול" גריידר (באנגלית: Carolyn Widney "Carol" Greider; נולדה ב-15 באפריל 1961 בסן דייגו, קליפורניה) היא ביולוגית מולקולרית המשמשת כפרופסור באוניברסיטת ג'ונס הופקינס. ב-1984 גילתה יחד עם אליזבת בלקברן את האנזים טלומרז. גריידר היא כלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2009 יחד עם אליזבת בלקברן וג'ק שוסטק על שגילו כיצד הכרומוזומים מוגנים על ידי הטלומרים ותגלית האנזים טלומרז. שנה אחת קודם לכן קיבלו היא ואליזבת בלקברן את פרס פרל מייסטר גרינגרד, לנשים - מדעניות מבטיחות, בגין עבודתן זו.
ביוגרפיה
גריידר נולדה בסן דייגו, קליפורניה. היא עברה עם משפחתה לדייוויס שבקליפורניה, שם בילתה את שנות ילדותה. אביה היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס. לגריידר הוענק תואר ראשון (BA) בביולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ב-1983.
את הפוסטדוקטורט עשתה במעבדת קולד ספרינג הארבור בלונג איילנד שבניו יורק, שם גם הייתה חברת הסגל האקדמי. ב-1997 עברה לעבוד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
אהרן ליש
אהרון ליש (25 במאי 1933 – 16 באפריל 2022) היה פרופסור במכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
אהרן ליש נולד בסובלקי (עיירה בצפון-מזרח פולין) לגרישה ורוזה ליסקובסקי, הצעיר מבין שלושה בנים. הם היגרו לארץ ישראל בשנת 1934 והתיישבו בחיפה. ליש למד בתיכון בגימנסיה ביאליק. הוא התכוון ללמוד הנדסה אזרחית בטכניון, אך משהחל ללמוד ערבית אצל זהבה פיר-קיסטר, הוקסם מהמקצוע, דבר שהביאו לבחירת דרכו בחיים.
בשנת 1957 סיים את חוק לימודיו לתואר הראשון באוניברסיטה העברית בחוגים שפה וספרות ערבית והמזרח התיכון בעת החדשה. בשנת 1964 סיים תואר שני בחוגים היסטוריה של ארצות האסלאם ותרבות האסלאם. במסגרת לימודי התואר השני התמחה אצל פרופסור אוריאל הד בנושא תקופת הרפורמות באימפריה העות'מאנית במאה ה-19, ולשם כך למד טורקית עות'מאנית ומודרנית. ב-1955/6 מונה למזכיר החברה המזרחית הישראלית, לצד פרופסור שלמה דב גויטיין, שכיהן כנשיא החברה. מגויטיין למד היסטוריה ומתודולוגיה של המשפט המוסלמי. ב-1958 הצטרף ללשכת יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים. בין השנים 66–1963 כיהן כסגן היועץ. במסגרת זו עסק בענייני מוסלמים ודרוזים, ובעיקר הארגון העדתי, המערכת המשפטית והנהלת הווקף. הוא התוודע אל הקאדים המוסלמים וחברי הראשות הרוחנית הדרוזית ואגב כך למד להעריך את חשיבותם של מסמכים משפטיים הנוגעים לענייני מוסלמים ודרוזים, דבר שסייע לו מאוחר יותר כאשר פנה למחקר. עיסוקו בענייני ערבים בשירות המדינה השפיע על שינוי תחום התעניינותו האקדמית. נושא התיזה שלו לתואר השני היה הארגון העדתי המוסלמי בישראל, והיא נכתבה בהדרכתו של פרופסור גבריאל בר. במהלך כתיבת התיזה גילה את הארכיונים של בתי הדין השרעיים (סג'לאת) והחליט להשתמש בהם כמקור תיעודי ראשי לעבודת הדוקטור.
כתלמיד מחקר ב-1966/67 למד משפט מוסלמי קלאסי (דיני משפחה) בפקולטה למשפטים אצל פרופסור אליהו אשתור. ב-1971/2 למד לימודים מתקדמים במשפט מוסלמי במחלקה למשפטים בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה שבאוניברסיטת לונדון (SOAS). שם למד דיני ירושה מוסלמיים אצל פרופסור נואל קולסון ודיני משפחה אצל פרופסור נורמן אנדרסון. עבודת הדוקטור שלו עוסקת במעמד החברתי של האישה המוסלמית בישראל כפי שהוא משתקף בפסקי הדין של בתי הדין השרעיים. העבודה נכתבה בהדרכתו של פרופסור גבריאל בר ואושרה על ידי סנאט האוניברסיטה ב-1973.
בשנים 68–1966 היה עמית מחקר במרכז שילוח לחקר המזרח התיכון ואפריקה שבאוניברסיטת תל אביב (היום מרכז משה דיין). ב-1967 הצטרף למכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית. ב-1989 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 2002 פרש לגמלאות. בשנים 1978–1986 הוא לימד משפט מוסלמי בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב ובשנים 83–1981, 1987-88 לימד בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית. לימד משפט מוסלמי כפרופסור אורח באוניברסיטאות לונדון (1979-80) וניו יורק (1989, במסגרת תוכנית פולברייט). שימש כעמית מחקר באוניברסיטאות קיימברידג', אוקספורד, קנט בקנטרברי (אנגליה), ליידן שבהולנד וברגן שבנורווגיה. נתן סדרה של הרצאות על משפט מוסלמי בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז. שימש שנים רבות כעורך כתב העת "המזרח החדש" של החברה המזרחית הישראלית. בשנים 1998–2004 היה חבר ועד החברה, יושב ראש הוועד, ובשנים 2004–2006 כיהן כנשיא החברה. היה ממייסדי כתב העת הבינלאומי למשפט המוסלמי Islamic Law and Society בליידן בשנת 1993 ושימש כעורך ניהולי של כתב העת.
בשנת 1979, בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, הוקמו ביוזמת הטכניון מספר ועדות להעריך את השפעות השלום על מגזרים שונים של החברה. ליש עמד בראש ועדה שבחנה את השפעות השלום על הערבים בישראל, מסקנותיה הוגשו לראש ממשלת ישראל מנחם בגין. בין השנים 1991–2004 היה ליש חבר בהנהלת עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי. מעת לעת נתן ליש חוות דעת מומחה במשפט מוסלמי ודרוזי.
ב-1991 זכה בפרס מפעל הפיס על שם מיכאל לנדאו לחוקרים בכירים.
בשנת 2017 קיבלה הספרייה הלאומית לידיה את הארכיון האישי של אהרן ליש.
אהרן ליש נפטר ב-16 באפריל 2022 בגיל 88. הותיר אחריו אישה, בלהה לבית שטיין, ושלושה ילדים.
תיאור מחקריו
שיטת המחקר של אהרן ליש הייתה היסטוריה משפטית, מוסדית וחברתית בהסתמך על תעודות משפטיות, בעיקר פסקי דין של בתי דין שרעיים ודרוזיים ושל שופטים שבטיים, שטרי הקדש (וקף) של מוסלמים וצוואות של דרוזים, צווים, פסקי דין וחוות דעת הלכתיות של המהדי בסודאן מן המאה התשע-עשרה.
הווקף המוסלמי
המתח שבין ההלכה הדתית ובין המנהג בא לידי ביטוי גם במוסד הווקף המשפחתי. באסלאם אין חופש צוואה; השריעה אוסרת על עריכת צוואה לטובת יורש חוקי, וגם ביחס למי שאיננו יורש על-פי דין לא ניתן לערוך צוואה לטובתו מעבר לשליש מן העיזבון. זאת ועוד, העיזבון מתחלק בין כל היורשים החוקיים לפי חלקם היחסי בכל סוגי הרכוש וכך גורם לפיצולו של הרכוש המשפחתי. פירוש הדבר שלבעל הרכוש אין שליטה על עיזבונו לאחר מותו. באסכולה המשפטית המאלכית הנוהגת בצפון אפריקה, קרובים מצד האשה (שאינם יורשים קוראניים) אינם יורשים כלל, והיורשים הקוראניים אינם נהנים מחלוקת יתרת העזבון (רד) לאחר חלוקתו בפעם הראשונה ביניהם בהיעדר יורשים אגנטים (דרך זכרים) אלה גזרות שהציבור אינו יכול לעמוד בהן. מוסד הווקף המשפחתי התפתח באסלאם מתוך רצון לעקוף את דיני הירושה והצוואה השרעיים ולשמור על שלמות הנחלה המשפחתית (שכן הווקף אסור בהעברה) ולשמר את ההנאה מפירותיו של הווקף בידי היורשים לפי שיקול דעתו של בעל הרכוש.
ליש חשף ארכיון של קצין ממלוכי בעיר חלב המתעד תקופה של למעלה ממאה שנה החל בסוף המאה הארבע-עשרה עד ראשית המאה השש-עשרה, המספק מידע עשיר על תפקידו של הווקף המשפחתי בתקופת מעבר מאליטה צבאית לאליטה אזרחית כמכשיר לשימור הנחלה המשפחתית של צאצאי הקצין (אולאד אל-נאס), על כשרותה של האשה לקניין ולעשייה בקניינים, על מעמדם של עבדים משוחררים בחברה הממלוכית, ועל התפקיד הציבורי של הווקף בתחומי הדת והחינוך.
מסמכי הווקף שופכים אור לא רק על היסטוריה חברתית כי אם גם על היסטוריה פוליטית, כפי שעולה מהעתק של שטר הקדש (וקפיה) של הסולטאן העות'מאני סלים הראשון לטובת שייח' צופי שהתנחל בראשית המאה השש-עשרה בדיר אל-אסד, במקורו יישוב נוצרי קטן על צומת אסטרטגי על הדרך שבין עכו לצפת. מסמך משפטי נדיר זה, אפשר לליש לתת תמונה מוחשית על מדיניות האסלאמיזציה של שטחים שנכבשו זה מקרוב על ידי האימפריה העות'מאנית שבאה לידי ביטוי בהרחקת תושבים נוצרים משטחים חיוניים מבחינה צבאית ויישובם על ידי התנחלויות חקלאיות צבאיות של צופים דרווישים.
המשפחה הדרוזית
המתח שבין ההלכה הדתית ובין המנהג במשפחה הדרוזית הוא בעל צביון מיוחד, וזאת מכמה סיבות: ההלכה הדרוזית הציבה נורמות משפטיות מתקדמות להפתיע מנקודת ראות מעמד האשה שאין להן אח ורע במשפט המוסלמי הקלסי. כך, למשל, ההלכה הדרוזית אוסרת על ריבוי נשים ועל החזרת הגרושה לבעלה בקשר נישואין חדש, ולו גם לאחר גירוש אחד (כנראה בכוונה להרתיע את הגבר מפני גירוש שרירותי. באסלאם נאסר על החזרת הגרושה רק לאחר הגירוש השלישי). אשה שגורשה באופן שרירותי זכאית לפיצוי מבעלה, ועל פי ההלכה היא נוטלת מחצית מרכושו של הבעל. ולבסוף, ההלכה הדרוזית מכירה בחופש צוואה מוחלט ללא הגבלה אישית או כמותית, דבר המאפשר לבעל העיזבון להשפיע על חלוקת רכושו לאחר מותו, לקבוע את הנהנים ולחלק ביניהם את העיזבון בצורה משקית. יש בכך כדי להסביר מדוע הווקף המשפחתי איננו מקובל בקרב הדרוזים. לעומת הנורמות המשפטיות המתקדמות של האשה הדרוזית בענייני מעמד אישי, החברה הדרוזית, שהיא כפרית בעיקרה, שומרת בקנאות יותר מאשר כל קבוצה דתית אחרת על דפוסי אגנציה של משפחה מסורתית: יתרון הגבר על האישה ויתרון הקרובים מצד הגבר על אלה שמצד האשה ולכן אין זה מפתיע שיש המשתמשים בחופש הצוואה דווקא כדי לנשל את האשה. הסיבה השנייה למתח שבין ההלכה ובין המנהג האופייני למשפחה הדרוזית היא עובדת היות הדת והמשפט הדרוזי סודיים שהגישה אליהם אסורה למי שאינו נמנה עם אליטה דתית (עקאל), וזאת מטעמים של הישרדות (תקיה). הקודיפיקציה של דיני המשפחה הדרוזיים בלבנון המודרנית הוסיפה עוד קושי בכך שהעמיסה על דיני המשפחה הדרוזיים נורמות משפטיות מתוך האסכולה החנפית של המשפט המוסלמי, והחקיקה הסטטוטורית הלבנונית בהשפעת המשפט הצרפתי. הדרוזים בישראל אימצו את חוק המעמד האישי הדרוזי הלבנוני מ-1948 בשני שינויים חשובים שגם הם סיבכו את המצב במידת מה: המנהג הדרוזי בישראל החליף את האסכולה החנפית (ויש בכך אישור לקיומה של התקיה) והחקיקה של הכנסת החליפה את החקיקה הלבנונית. כמי שליווה מקרוב את תהליכי מיסוד מערכת השיפוט הדתי הדרוזי ואימוץ החוק הלבנוני, הייתה לאהרן ליש גישה אל הארכיונים של בתי הדין הדתיים הדרוזיים בישראל וברמת הגולן (מובן מאליו שהקודיפיקציה של דיני המשפחה הדרוזיים בתורה חשפה אותם לעין כל מבלי לציין את מקורות ההשראה של הסעיפים השונים) ואל ארכיונים פרטיים של אנשי דת, וכך יכול היה לעמוד על גילויי המתח שבין המשפט ההלכתי ובין המנהג.