cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דן וולמן
ביוגרפיה
בשנים 1974, 1978 לימד בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק ובשנת 1981 לימד תסריטאות והפקה באוניברסיטת תל אביב. בהמשך לימד במקומות נוספים, ובהם בית ספר מעלה, קמרה אובסקורה ובית צבי.
סרטו 'מחבואים' משנת 1980, היה הסרט הראשון באורך מלא הנוגע בסוגיה ההומוסקסואלית. בסרט זה לא עסק רק באיסור החברתי על הומוסקסואליות אלא גם טיפל בנושאים כמו היישוב, ה"אויב הערבי" ובגידה מנקודת מבט אישית וחדשנית.
תחשיב הפסוקים
טבלת האמת וסמנטיקה – משמעות המסקנות של תחשיבי פסוקים
כל שיוך של ערכי אמת לפסוקים יסודיים נקרא פירוש ("אינטרפרטציה") או הצבה. בטבלאות האמת, כל שורה היא פירוש.
דן וולמן
ביוגרפיה
ביום העצמאות 1987 השיא וולמן משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל, בשם הקולנוע הישראלי.
תחשיב הפסוקים
טבלת האמת וסמנטיקה – משמעות המסקנות של תחשיבי פסוקים
פסוק מורכב המקבל את הערך "אמת" בכל פירוש של הפסוקים היסודיים (כלומר כזה שבטבלת האמת שלו הוא מקבל T בכל השורות), נקרא טאוטולוגיה (אמת לאמיתה). משמעות הדבר היא שפסוק זה הוא אמיתי בזכות הקשרים הלוגיים שבין רכיביו, ללא תלות באמיתותם של הפסוקים האטומיים עצמם. פסוק המקבל את הערך "שקר" בכל פירוש נקרא סתירה.
דן וולמן
ביוגרפיה
הוא כיהן כשופט בפסטיבלי סרטים בישראל וברחבי העולם. הוא נשוי לעורכת הקולנוע שוש וולמן.
תחשיב הפסוקים
טבלת האמת וסמנטיקה – משמעות המסקנות של תחשיבי פסוקים
פסוק הוא קונטינגנטי (תלוי, בעל תלות) אם ורק אם אינו סתירה ואינו טאוטולוגיה. קבוצה של פסוקים נקראת עקבית (קונסיסטנטית) אם קיים פירוש עבורו כל הפסוקים בקבוצה מקבלים ערך "אמת".
טבלאות אמת ככלי לבדיקת תקפות טיעונים
יוצרנו הפסוקים האטומים על פי הלקסיקון (מילון תמציתי) הבא:
הטיעון המוצרן נכתב כך: מסקנה: \neg R
וטבלת האמת שלו היא:
על פי ההצבה של שורה 3 בטבלה, ברור ששתי ההנחות אמיתיות אבל המסקנה שקרית. זו מהווה דוגמה נגדית, ועל כן הטיעון אינו תקף.
מערכות הוכחה
לתחשיב הפסוקים אפשר 'לבנות' מערכות הוכחה המוכיחות טענות נוספות הנובעות מקבוצת טענות ראשונית. מערכות היסק כאלה בנויות מכללים תחביריים (סינטקטיים) טכניים בלבד.
מערכת ההוכחות הפשוטה ביותר לתחשיב פסוקים היא מערכת דדוקציה טבעית, המכילה עשרה כללי היסק. עבור כל אחד מחמשת הקשרים היא מכילה כלל הבאה (נקרא גם כלל הכנסה או אינטרודוקציה) וכלל סילוק (נקרא גם כלל הוצאה או אלימינציה).
מערכת זו היא נאותה – כלומר, כל נוסחה שניתנת להוכחה, היא אמיתית, ושלמה – כלומר, כל נוסחה אמיתית גם ניתנת להוכחה מקבוצה זו במערכת.
דוגמאות למערכות הוכחה
דוגמה לכלל סילוק (כלל הוצאה – אלימינציה) להקשר של פסוק ההלחם (הקוניונקציה):
הפרעה נוירו-התפתחותית
הפרעות נוירו-התפתחותיות (באנגלית: Neurodevelopmental disorder) הן לקויות בגדילה והתפתחות המוח או מערכת העצבים המרכזית. הפרעות אלו באות לידי ביטוי לראשונה בתקופת ההתפתחות. כלומר, במהלך גילאי הילדות.
הפרעות נוירו-התפתחותיות מאופיינות בפגיעה בתפקוד האישי, החברתי, האקדמי או התעסוקתי. הן יכולות להשפיע על הרגש, יכולות הלמידה, שליטה עצמית וזיכרון.
התפתחות והשפעה
הפרעה נוירו-התפתחותית מופיעה בשלבי ההתפתחות המוקדמים, לרוב עוד לפני הכניסה לבית הספר. הפרעות שנחשבות כנוירו-התפתחותיות ביסודם, או שיש להן השלכות נוירו-התפתחותיות כשהן מופיעות בינקות ובילדות. הפרעות נוירו-התפתחותיות קשורות ברמות שונות של קושי ויכולות להשפיע משמעותית על חייו של הפרט ושל משפחתו.
הפרעה נוירו-התפתחותית יכולה לבוא לידי ביטוי במגוון דרכים ובתווך חומרה רחב, הנע בין קשיי למידה או הנמכה בתפקודים ניהוליים ועד לפגיעות גלובליות בכישורים חברתיים או באינטליגנציה.
הפרעות נוירו-התפתחותיות על פי DSM 5
המצבים הבאים מוגדרים כהפרעה נוירו-התפתחותית על פי 5 DSM:
תחלואה נלווית
לעיתים קרובות הפרעה נוירו-התפתחותית אחת מופיעה יחד עם הפרעה נוירו-התפתחותית אחרת. מצב מסוג זה מכונה תחלואה נלווית או תחלואה כפולה.
ערוץ 2
ערוץ 2 (נקרא גם "הערוץ השני", לעיתים כונה "ערוץ 22") היה ערוץ טלוויזיה מסחרי ישראלי, שהחל לשדר ב־4 בנובמבר 1993 במסגרת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. שידורי תוכן ניסיוניים החלו ב־23 באוקטובר 1986, במימון אגרת הטלוויזיה. בשנותיו הראשונות הופעל הערוץ בידי שלוש זכייניות (קשת, רשת וטלעד), והחל מ־2005 נותרו רק קשת ורשת לאחר שטלעד הפסיקה לשדר בעקבות הפסדה במכרז של הרשות השנייה באותה שנה.
ב-31 באוקטובר 2017, כ־24 שנים לאחר עלייתו לאוויר, סיים הערוץ את שידוריו ופוצל לשני ערוצים חדשים: קשת 12 ורשת 13. לאחר הפיצול, חברת החדשות שהוקמה במסגרת ערוץ 2, שידרה את תכניה בשני הערוצים במקביל, עד חודש ינואר 2019 – עת מיזוג רשת-עשר – אז עברה לשידור כל תכניה בערוץ 12 בלבד.
הערוץ ספג ביקורת לאורך השנים על איכות התוכן המשודר בו, בעיקר על האדרת תוכניות בידור וריאליטי, והשקעה מופחתת בתוכניות מתוסרטות.
שידורי ניסיון
ערוץ 2 החל לשדר את שידוריו הניסיוניים בספטמבר 1986 בתקופה שבה הערוץ הראשון היה הערוץ הישראלי היחיד ששידר בישראל. בתחילה השידורים הכילו תבנית בדיקה, ובחודש אוקטובר באותה השנה החלו לכלול תמונות מנופי ישראל וקטעי מעבר שהסבירו איך לקלוט את השידורים. ב־23 באוקטובר 1986 החלו גם שידורי מוזיקה ווידאו קליפים הנחשבים לתחילת שידורי התוכן בערוץ. בחודשים הראשונים נמשכו השידורים שעתיים או שלוש שעות מדי ערב. בפברואר 1987 הוחלט להעביר במסגרת שידורי הניסיון את משפט דמיאניוק בשידור חי. ביום העצמאות של אותה שנה שידר הערוץ הניסיוני אולפן פתוח בשידור חי במשך כל החג. שידורי יום העצמאות עוררו כעס ברשות השידור, וזו פנתה ליועץ המשפטי לממשלה ודרשה את הפסקת שידורי הניסיון בטענה שאינם חוקיים. היועץ המשפטי לממשלה אישר את המשך השידורים אולם התנה זאת בכך שרשות השידור תפקח עליהם, שכן הכנסת טרם אישרה סופית את חוק הרשות השנייה, ולפי החוק שהיה קיים אז, רשות השידור הייתה הגוף היחיד המוסמך לפקח על השידורים.
בעקבות החלטת היועץ המשפטי לממשלה התאפשר לערוץ הניסיוני לשדר גם שידורים חוזרים של תוכניות ישנות של רשות השידור. ב־1987 פרצה שביתה ברשות השידור שהביאה להפסקת השידורים בשעות אחר הצהריים והערב למשך 52 ימים. במהלך השביתה קיבל הערוץ השני הניסיוני אישור מהממשלה להרחיב את שעות השידור שלו ולשדר גם סרטי קולנוע ותוכניות רכש שונות. משהתארכה השביתה ברשות השידור קיבל הערוץ הניסיוני אישור לשדר בתדרים של רשות השידור, דבר שנתפס בעיני השובתים כניסיון מצד הממשלה לשבור את השביתה. במהלך השביתה הגיעה אידה נודל לישראל, ועל הערוץ הניסיוני הוטל לשדר את טקס קבלת הפנים בשידור חי. עם תום השביתה הפסיקה רשות השידור את שיתוף הפעולה עם הערוץ השני הניסיוני, אולם שידורי הניסיון לא פסקו. בשלב זה החל הערוץ לשדר הפקות מיוחדות משלו, שחלקן נתפסו כאיזוטריות, אך חלקן זכו לפופולריות רבה. ב־1990 עבר חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו בכנסת, ובכך הסתיים רשמית הפיקוח של רשות השידור על הערוץ השני והוא הפך לערוץ עצמאי.
בתחילת שנות ה־90, על אף הקמת הרשות השנייה, עדיין הוגדרו שידורי הערוץ השני שידורי ניסיון כיוון שלא נבחרו החברות המסחריות שיקבלו את הזיכיונות להפעלת השידורים הסדירים של הערוץ. תהליך הבחירה היה ממושך, וארך כמעט שלוש שנים. בתקופת מעבר זאת החל הערוץ לגבש לוח שידורים מסודר עם תוכניות בנושאים מגוונים. חלק מהתוכניות עדיין נשא אופי לא־שגרתי או אוונגרדי. התוכניות שזכו לפופולריות רבה בתקופה זו היו תוכנית הבידור של ארז טל ואברי גלעד "העולם הערב" ותוכנית האירוח "בשידור חי עם דן שילון". עם פרוץ מלחמת המפרץ החל הערוץ לשדר לקט יומי של כתבות מוקלטות מערוצי טלוויזיה זרים (כיוון שבשלב זה אסור היה לערוץ להפיק מהדורות חדשות בעצמו).
השידורים המסחריים
ביום חמישי 4 בנובמבר 1993 החל הערוץ לפעול כערוץ מסחרי, לא ממומן באגרת הטלוויזיה, וכלל פרסומות. חברת החדשות פתחה את השידורים הסדירים בשעה 14:00 במבזק חדשות שהגיש יעקב אילון. לאחר מכן החלו שידורי "טלעד": עד 17:00 שודרו תוכניות ילדים, לאחד מכן שודרו שתי תוכניות קצרות בערבית, וסדרות הרכש "קרוב רחוק" ו"הנסיך המדליק מבל אייר", השידורים המשיכו עם שעשועון ומגזין ספורט, שאחריהם שודרה מהדורת חדשות בת חצי שעה, ואחריה שודר פיילוט שלא צלח של קומדיית מצבים בשם "בוקר טוב ינוחמיה", השידורים המשיכו בתוכנית ראיונות של רפי רשף והסתיימו עם שידור פרק הבכורה של החמישייה הקאמרית.
עם עליית הערוץ, קיבלו שלוש הזכייניות חוזה ל־6 שנים, במהלכו החליפו ביניהן את ימי השידור, כך שלאחת היו שלושה ימי שידור ולשתיים האחרות שני ימים בלבד לכל אחת. בשנת 1999 הוארכו הזיכיונות ב־4 שנים ובהמשך בשנתיים נוספות. עד מהרה נהפך הערוץ לערוץ הטלוויזיה הישראלי המצליח והנצפה ביותר ושידר תכנים בולטים ופופולריים.
לפי חוק הרשות השנייה הטלוויזיה החינוכית קיבלה שביעית מזמן השידורים בערוץ 2. על כן רצועת השידור שבין 17:30 ל-18:00 הייתה שייכת לאורך כל השנים לחינוכית. אך גם רצועות אחרות, בעיקר בשעות הבוקר והצהריים.
זכייניות הערוץ עשו שימוש בסמל הערוץ שהיה משותף להן, הן בפינת המסך והן במעברונים לפרסומות, כך שהותאם גם לאפיון של סמל הזכיינית. הסמל עבר רק שינויים מינוריים במהלך השנים. הסמליל של הפסקת הפרסומות, לעומת זאת, שונה לראשונה באמצע 1995, לאחר הגעת תלונות מניצולי שואה, לפיהן הסמליל מזכיר את סמלו של ארגון האס אס.
מכרז הזכייניות
בשנת 2005, משחלפו כמעט 12 שנים מיום עלייתו לשידור של הערוץ, התקיים מכרז לקבלת זיכיון לשידור בערוץ 2 בעשר השנים הבאות. בניגוד למצב הקודם, במכרז זה ניתנו רק שני זיכיונות שידור בערוץ. לצורך המכרז, נדרשו המתמודדים להגיש לרשות השנייה מצע שידורים עתידי וכן סכומי כסף משוערים שישולמו כדמי הזיכיון.
מבין הארבע נבחרו ב־13 באפריל 2005 "קשת" ו"רשת" להוביל את שידורי הערוץ לעשור העוקב. תוצאות המכרז נכנסו לתוקף בנובמבר 2005.
לקראת סיום השידורים של טלעד בערוץ, ב־28–29 באוקטובר, הזכיינית קיימה ספיישל של 48 שעות שידור שכלל שידורים חוזרים של הפקות המקור של הזכיינית ומשדר פרידה בשעות הפריים טיים. אז, הפסיקה טלעד את שידוריה בערוץ ושבוע השידורים נמלא בשידוריהן של "קשת" ו"רשת". החל משנת 2008, הן החליפו ביניהן את ימי השידור אחת לשנה־שנתיים, כך שאחת משדרת ארבעה ימים (רביעי–שבת) והשנייה שלושה ימים בלבד (ראשון–שלישי), לפי הסידור הבא:
סכסוך הפרומואים הצולבים
באמצע מאי 2010 פנתה קשת לרשת בבקשה לקצר את זמן הפרומואים הצולבים (פרומואים לתוכניות של הזכיינית המתחרה) ב־50% באופן הדדי. בעקבות בקשה זו "רשת" החליטה להוריד את כל הפרומואים הצולבים בטענה ש"קשת" מזה זמן רב מנסה לחבל בשידוריה על ידי שידור תוכניות עתירות רייטינג בערוצים ביפ וערוץ 24 בימי השידור של רשת. בעקבות פעולה זו הפסיקה גם "קשת" את שידורי הפרומואים הצולבים והחל מ־16 במאי הופסקו שידורי הפרומואים של הזכיינית המתחרה בימים שאינה משדרת. באוקטובר 2010 הגיעו שתי הזכייניות לפשרה ושבו לשדר פרומואים צולבים של 20–40 שניות לשעה, ורק בשני ימי שידור של כל אחת מהן (שני–שלישי ושישי–שבת, בהתאמה).
מעבר למסך רחב ושידורי HD
מאז סוף שנת 2012 הועברו תוכני הערוץ בהדרגה לפורמט מסך רחב, ובמהלך שנת 2013 החלו בערוץ שידורים ביחס תמונה 16:9 לראשונה בשידורי "קשת" ומעט לאחר מכן גם בשידורי "רשת". החל משנת 2014 מרבית התכנים של שתי הזכייניות שודרו ביחס 16:9. למרות זאת, מהדורות חדשות ותוכניות אחרות מטעם חברת החדשות שודרו ביחס תמונה 4:3, כמו גם תוכניות עבר בשידורים חוזרים. המעבר בין שני מצבי השידור בוצע בערוץ באופן אוטומטי.
ב־2010 הגישה "רשת" בקשה לרשות השנייה לקבלת אפיק לשידורי טלוויזיה בהפרדה גבוהה אך המגעים לא הבשילו לכדי תוצאות, אחת הסיבות למצב הזה היא שכלל שידורי הרשות השנייה (שכוללים גם את ערוץ 10) מועברים לספקיות הלוויין והכבלים דרך חדר השידור של הרשות השנייה, שאינו היה ערוך בזמנו לשידור ב־HD. רון איילון, שהיה מנכ"ל חברת הלוויין yes הצהיר שיאפשר לכל ערוץ ברודקאסט לשדר בחינם באיכות HD בשידורי החברה. עם המעבר לשידורי עידן+ הועלו השערות שיתאפשר לזכייניות לשדר ב־HD אך הדבר לא התממש. עד לסגירת הערוץ שתי הזכייניות לא עברו לשדר בהפרדה גבוהה, אף על פי שרוב הפקותיהן צולמו בעת הזאת באיכות HD והיו זמינות לצפייה בשירותי ה־VOD ובאינטרנט באיכות זו.
כחלק מפיצול ערוץ 2 בנובמבר 2017, עברו קשת ורשת לשדר ברישיון שידור באפיקים נפרדים, ואחד מן התנאים לקבלת הרישיון הוא שגוף השידור מחויב לשדר באיכות HD. לקראת פיצול ערוץ 2, קשת החלה לשדר את ערוץ 2 באיכות HD באתר מאקו בימי השידור של הזכיינית. החל מאוקטובר 2017, שתי הזכייניות העלו פרומואים בהן נאמר כי שידורי הערוצים החדשים יועברו באיכות HD.
פיצול ערוץ 2
בשלהי 2014 נדונה הצעת חוק לפיצול ערוץ 2, המציעה שסיום תקופת הזיכיון יוקדם מ־2017 לאפריל 2015, ועם סיום תקופת הזיכיון יחלו הזכייניות לפעול באפיקים נפרדים. מהות ההצעה היא סגירת ערוץ 2 כפי שפעל עד 2015, והקמת ערוץ נפרד לכל בעל רישיון לשידור מסחרי. הסיבה המרכזית להחלטה על פיצול ערוץ 2 הוא גדילת כוחו של ערוץ 2 וחוסר היכולת של ערוץ 10 להתחרות בו שנובעת מכך שערוץ 2 הפך לברירת המחדל של הצופה, כלומר רק לאחר בחינת התוכן המוצע בערוץ 2 הצופה יבחן אלטרנטיבות בערוצים אחרים. הזכייניות רשת וקשת הודיעו כי הן מעדיפות להמשיך לפעול תחת הזיכיון הנוכחי עד תום תקופתו המקורית ב־2017. לבסוף נעצרה ההצעה והחוק לא הועבר. ב־13 באוקטובר 2016 נודע כי רשת הגישה בקשת רישיון למעבר ל־7 ימים בשבוע, ובעקבות זאת גם קשת הגישה בקשת רישיון ל־7 ימים בשבוע.
באפריל 2017 הרשות השנייה פרסמה מכרז על אפיקים להפעלת ערוצים ברישיון – מספרי האפיקים 12–16, לאחר דיון שנערך ב־2011 עם נציגי הערוצים המסחריים והכבלים והלוויין והתנגדות שהתעוררה מצד yes ו־HOT, לאור העובדה שמדובר באפיקים אטרקטיביים, כאשר בתחילה הערוצים המסחריים דרשו את האפיקים החד־ספרתיים. שתי זכייניות ערוץ 2 היו מעוניינות באפיק 12 כיוון שמכיל את הספרה 2. קשת זכתה באפיק 12 בסכום של כ־25 מיליון ש"ח, כאשר מטרתה הייתה לשמור על ההזדהות שלה עם המותג "ערוץ 2" ובהתאם הציגה לוגו חדש המשתמש בעיצוב המקורי של הספרה 2 בלוגו של ערוץ 2. הפרומואים לאפיק החדש הציגו את סמל ערוץ 2 כשלאחר מכן מתווספת הספרה 1. רשת השתמשו בעיצוב הלוגו של ערוץ 13 בקו כפול על מנת ליצור הזדהות עם ערוץ 2. בפרומואים הוצג לוגו ערוץ 2 שהפך לסמל של ערוץ 13 או שהוחלף בסמל. רשת גם השתמשה בפרסום מטעה בפרומו בו נאמר "ערוץ 2 עובר לערוץ 13" ונאלצה להסירו בעקבות דרישה של הרשות השנייה. הפרומו לאחר מכן הוחלף בגרסה מעודכנת, בעקבות הדרישה, בו נכתב "רשת מערוץ 2 עוברת לערוץ 13". רשת זכתה באפיק 13 בסכום של 7.77 מיליון ש"ח. בשתי הזכייניות הוצגו פרומואים המשנים את סמל הערוץ בפינת המסך, בקשת על ידי הוספת סמל ה־1 ללוגו וברשת על ידי החלפתו בלוגו החדש. בקשת הציגו גם פרומו שבו כיכבו טאלנטים מתוכניות שונות של "קשת" בו ארז טל מציג את סמל ערוץ 2 ומצרפים אליו לבסוף את סמל ה־1. ב"רשת" יצרו סרטון פרודיה על הסרטון של "קשת" לקידום התוכנית "הצנרת".
בענף התקשורת, טרם הפיצול, העלו כי הצבת ערוצי הברודקאסט המרכזיים בשדרה אחת תוכל להשפיע על הרגלי הצפייה ותסייע גם לגופים היותר חלשים, כיוון שהמעבר בין הערוצים יהיה קל יותר, כמו גם בחינת לוח השידורים בערוצים אלו. בין היתר שיערו שגם כאן 11 תרוויח מהצבת הערוצים המסחריים בקרבתה.
אפיקים 13 ו־14 התחילו בשידור קדימונים כבר ב־29 באוקטובר, עבור תוכניות הערוץ ועשו שימוש באריזה הגרפית החדשה הכוללת את סמל הערוץ החדש, בעוד באפיק 12 שודרה רק שקופית עם סמל הערוץ החדש. האפיקים שידרו גם הנחיות מטעם חברות הטלוויזיה בעניין הקלטת סדרות ששודרו בעבר בערוצים 2 ו־10.
לאחר תוצאות המכרז, בקשת וברשת פרסמו מכתב לעובדים אודות המעבר הצפוי לאפיק עצמאי.
ב־31 באוקטובר 2017, מהשעה 21:30 עד חצות, בעקבות מעבר הזכייניות לערוצים נפרדים, בקשת שידרו משדר פרידה מערוץ 2 בשם "ערוץ 2 – השידור האחרון בהחלט", שידור זה חתם את שידורי ערוץ 2 ושידורו גם פתח את השידורים בערוץ 12. המשדר הועבר בשידור חי וליווה את סגירת הערוץ בחצות. נטען בשידור שזוהי הפעם הראשונה בטלוויזיה שבה שידור מתחיל בערוץ אחד וממשיך בשידור אחר, אך טענה זו אינה נכונה, כיוון שבישראל החינוכית נהגה פעמים רבות להעביר את השידור בין ערוצים בגלל חלוקת הזמן שלה בין ערוצים שונים. את המשדר הנחה ארז טל והשתתפו רבים מכוכבי "קשת". באותו יום בצעד חריג ניתנה לזכיינית המתחרה "רשת", שעת שידור אחת על מנת להיפרד מערוץ 2. חברת החדשות חשפה באותו יום את האולפן החדש שהוקם בעקבות המעבר לשידור ב־HD בסוף המשדר האחרון של חברת החדשות בערוץ, לאחר שהוצגו מספר טיזרים בחודשי הבנייה של האולפן.
בעקבות המעבר וניסיונות המיתוג לערוצים החדשים כערוץ הבית עבור הצופים הושקעו סכומים גדולים בהפקות גדולות, בעיקרן תוכניות ריאליטי, אשר גרר גם ביקורת באשר לאיכות התכנים בעקבות הפיצול, שהובילו לפגיעה כלכלית בערוצים, נוסף על הירידה בהכנסות מפרסומות עקב קיומם של 3 ערוצים מסחריים גדולים.
חברת החדשות
חברת החדשות המשיכה להתקיים בבעלות משותפת של שני גופי השידור עד למיזוג בין רשת לערוץ עשר ומרבית תוכניות חברת החדשות (למעט תוכניות מגזין) שודרו במקביל בשני הערוצים.
בהחלטה המקורית, לאחר תקופה זו החברה הייתה צפויה להיות מועמדת למכרז או לתמחור בין גופי השידור. בטרם סיום שידורי ערוץ 2 ועוד לפני שהוחלט על מיזוג רשת–עשר, נעשה ניסיון לרכישה של המניות של רשת בחברת החדשות מקשת, אך רשת סירבה. על פי ההסדר בין קשת לרשת, מנכ"ל חברת החדשות הוא זה שיחליט אם לפרוץ לשידור באירועים מיוחדים, אבל כל ערוץ יוכל להחליט אם הוא מושך את השידור מהחדשות, כלומר החברה תפיק משדר חדשותי ורק אחד מבין הערוצים ישדר אותו ולאחר מכן תעשה בין הערוצים התחשבנות כספית. במקרה של מחלוקת בין שני הערוצים שמפעילים במשותף את החברה, מי שמוסמך להכריע הוא מנכ"ל חברת החדשות שאמור להפעיל את שיקול דעתו המקצועית. במהלך הבעלות המשותפת, מקרה כזה קרה כאשר התעכב פרסום המלצות המשטרה על התיקים בהם מואשם בנימין נתניהו. כאשר בקשת החליטו לא להאריך את המשדר, בעקבות שידור גמר "הכוכב הבא", רשת נדרשו להפיק משדר מיוחד באמצעות צוות העיתונאים של תוכניות האקטואליה שלהם ושהועברה מאולפני רשת.
בעקבות הפיצול נותק הקשר בין חברת החדשות לתוכניות גופי השידור, עד להפסקת שידורי חברת החדשות באפיק 13, שהתבטא ב: למרות זאת, בתוכניות האקטואליה של רשת קיימת פנייה אל מנחי התוכנית בתוכניות חברת החדשות כאשר מדובר בתוכניות בלעדיות לרשת ומתקיים ריאיון עם דסק החדשות אודות הכתבות שישודרו במהדורה המרכזית.
לאחר אישור המיזוג, אך עוד לפני המיזוג עצמו, קשת החלה ליצור הזדהות של החברה עימה, על ידי פרומואים המקדמים את הקשר בין החברה לאפיק 12, ועל ידי חיזוק הקשר לתכני קשת ולטאלנטים איתה מזוהים. לעיתים החברה מקדמת את תוכני קשת במהלך התוכנית ובסופה, כמו כן נעשה שימוש בתכני "ארץ נהדרת" בכתבות וראיונות וצפוי שיתוף פעולה עם התוכנית במשדר הבחירות ב־2019. במקביל למשדר פתיחת הערוץ הממוזג, קשת גם קיימה משדר חדשות שכלל קידום של קשת על ידי ראיונות. כמו כן, החל פרסום אגרסיבי מצד קשת ורשת שכלל פיצול תחתית המסך לשם הצגת קידום של חברת החדשות והמעבר, גם במהלך שידור תוכני חדשות. קידום תוכני חברת החדשות על ידי פיצול המסך נמשך גם לאחר המיזוג, ומתקיים גם בתכני פרה-פריים ופריים-טיים ובמהלך תוכניות של חברות החדשות של הערוצים המקדימות את המהדורה המרכזית. חברת החדשות גם קידמה את המעבר לאפיק 12 במהלך שידוריה שהופצו גם דרך אפיק 13 במקביל או באופן בלעדי. חברת החדשות של ערוץ עשר החלה בקידום שידוריה באפיק החדש בפרומואים, מעברונים ובפניות בשידור בתכני פריים טיים באפיק 13. לאחר המיזוג, שונה הלוגו המופיע בזמן שידורי החדשות ברשת 13 ללוגו דומה ללוגו שעוצב עבור המיתוג מחדש של "חדשות 13".
ערוץ 10
בנוסף לאמור על הצעת החוק לפיצול ערוץ 2, גם ערוץ 10 נכלל בהצעה, והערוץ עבר ב־1 בנובמבר 2017 לשדר באפיק אחר. במכרז על האפיקים זכה ערוץ 10 באפיק מספר 14 תמורת שקל אחד ו־54 אגורות. את הסכום גייס ערוץ 10 בפרויקט שהעלה באתר הדסטארט.
ב־19 בספטמבר 2017, בעקבות פיצול ערוץ 2 והמעבר לאפיק 14, הערוץ עבר מיתוג מחדש לשם מילולי "עשר" במקום הספרות של אפיק השידור הקודם. יממה לפני כן, פורסם סרטון של ערוץ 10 בו נחשף סמליל חדש שלו, המורכב מהמילה "עשר" בתוך עיגול, כאשר בצד מופיע המספר 14 – מספר האפיק החדש.
מַכַּאן 33
על אף שלא היה כל קשר בין ערוצי הברודקאסט של הרשות השנייה (2 ו־10) לבין ערוצי תאגיד השידור הישראלי, פיצול ערוץ 2 השפיע על הרגלי הצפייה של חלק מהציבור הערבי בישראל שמסתמך על מערך עידן פלוס. באוקטובר 2017 החליטה הרשות השנייה להעביר את "מַכַּאן 33" למרבב השני של עידן פלוס (DVB-T2) ובכך להשאיר את "קשת 12" ו"רשת 13" במרבב הנוכחי (DVB-T). המשמעות היא, שצופים שאין ברשותם ממיר תומך ב־DVB-T2, לא יוכלו לקלוט את שידורי הערוץ החל מ־1 בנובמבר 2017. החלטה זו של הרשות הוסברה בעקבות הרייטינג הנמוך של הערוץ וגם עקב העובדה ש"מכאן 33" משדר רק בחלק משעות היממה. יו"ר תאגיד השידור הישראלי, גיל עומר, התנגד להחלטה זו של הרשות בטענה כי "מדובר בהחלטה בלתי סבירה שפוגעת באזרחי ישראל הערבים".
לאחר פיצול ערוץ 2
על אף שחלפה תקופת ההחשכה של הערוץ, אפיק 22 עדיין נותר ללא שימוש במסגרת חברות הכבלים והלוויין, אך מעת לעת משודרים במסגרתו ערוצים מיוחדים "חד פעמיים" - בהם ערוץ 2025 של קשת, וערוץ שמות הנופלים ("יזכור") של תאגיד השידור הישראלי, משרד הביטחון והמוסד לביטוח לאומי, אשר בימי רשות השידור הועבר במסגרת שידורי ערוץ 33.
סקרים שבוצעו לאורך השנים הוכיחו כי רבים מצופי הערוץ לא באמת ידעו להבדיל בין "רשת" ל"קשת", ואף לא ידעו לומר איזו תוכנית שודרה אצל איזו זכיינית. המותג "2" בלבל את הציבור, זאת על אף שבמשך שנים הציגו הזכייניות השונות את סמליהן בפרומואים ובקטעי קריינות.
למרות הניסיון של "רשת" להסתמן כערוץ 2 החדש לאחר הפיצול ביחד עם "קשת", המיזוג החזיר את מפת הצפייה לקדמותה וכעת רבים בציבור מתייחסים למפת ערוצי הטלוויזיה החדשה כאל קודמתה - כאן 11 של תאגיד השידור הוא "ערוץ 1", ערוץ 12 של קשת הוא "ערוץ 2", וערוץ 13 הוא "ערוץ 10", זאת על אף הבחירה ברשת לשמור על המותג הקיים של ערוץ 13 עם הקווים החצויים (בדומה לסמל ערוצים 2 ו-12). רבים מאנשי התעשייה המקומית, ובהם פרסומאים, התריעו מפני כישלון הפיצול ונחיצות המיזוג, תחזית שבסופו של דבר התממשה. למרות תפיסתם של אנשי המדיה בארץ, שר התקשורת איוב קרא, לא הסכים עם עמדתם והאמין, למרות המיזוג, כי הפיצול היה נחוץ. הבלבול בעקבות הדמיון בין המותגים של ערוץ 12 וערוץ 2 גרם גם למגישה יונית לוי לכנות בטעות את הערוץ של קשת כ"ערוץ 2" במהלך שידור פיזור הכנסת ה-21 ואף ח"כ איימן עודה התבלבל וכינה את הערוץ כך.
סמל הערוץ
סמל הערוץ מבוסס על סמל הערוץ הניסיוני, משנות ה-80 המאוחרות. סמל ערוץ 2 המסחרי הוא סימן מסחר רשום של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ובשנות ה-90 היה חלק מסמלה הרשמי של הרשות, שנאלצה להחליף אותו עם הקמת ערוץ 10, זאת מאחר שהרשות הפכה להיות אמונה על יותר מערוץ אחד, ואינה יכולה להיות מזוהה רק איתו (על כן, ברשות הוחלט ליצור את סמל ה"כדורים" המוכר, כאשר בכל "כדור" ישנו סמל של גוף שידור עליו הרשות אחראית).
לסמל אין ולא היה צבע אחיד, אך הצבע המזוהה איתו ביותר הוא הצבע האדום, זאת מאחר שהסמל שולב במשך שנים לצד וכחלק מסמל חברת החדשות, שצבע המותג שלה שנים רבות (וגם כיום) הוא אדום.
חריגות מתנאי הזיכיון
הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, המפקחת על פעולתו של ערוץ 2, הטילה פעמים אחדות קנסות של מאות אלפי ש"ח על זכייניות הערוץ, "רשת" ו"קשת", עקב חריגות מתנאי הזיכיון. בין הסיבות לקנסות: שידור מופרז של תוכניות בידור על חשבון תוכניות איכותיות, הכנסת פרסום סמוי לתוכניות המשודרות. בנוסף נפסלו לשידור תוכניות שבהן נכלל תוכן שיווקי.
בריג'יט פיג'ין קלי
בריג'יט פיג'ין קלי (באנגלית: Brigit Pegeen Kelly; 1951 – 14 באוקטובר 2016) הייתה משוררת אמריקאית.
חייה
קלי נולדה בפאלו אלטו, קליפורניה, גדלה בדרום אינדיאנה וחיה רוב חייה הבוגרים במרכז אילינוי. היא שמרה על פרטיותה בקנאות, ומעט מאוד ידוע על חייה. . היא הייתה נשואה למייקל מדוניק (Madonick), משורר וסופר, ולהם היו שלושה ילדים. ב-1997 הייתה קלי משוררת הבית של קתדרת למונט באוניברסיטת פיליפס אקסטר.
קלי לימדה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, באוניברסיטת פרדו ובקולג' וורן וילסון. יחד עם מדוניק הייתה פרופסור לאנגלית ולרטוריקה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. היא מתה ב-14 באוקטובר 2016 באורבנה-שמפיין, אילינוי.
עיזת אבראהים א-דורי
עיזת אִבראהים א-דורי (בערבית: عزة ابراهيم الدوري, תעתיק מדויק: עִזַּת אִבּראהים אל-דורי; 1 ביולי 1942 – 26 באוקטובר 2020) היה סגן נשיא עיראק וסגן יושב ראש מועצת הפיקוד המהפכנית של עיראק בתקופת שלטונו של נשיא עיראק, סדאם חוסיין. במסגרת תפקידיו בשלטון מפלגת הבעת' היה שותף בקבלת ההחלטות בהובלת ותכנון מלחמת איראן-עיראק, בעת הפלישה העיראקית לכווית ב-1990, ובדיכוי מרידות שונות ברחבי המדינה. עם פלישת ארצות הברית לעיראק במלחמת עיראק ב-2003, הפך א-דורי לאחד מבכירי המבוקשים על-ידי כוחות הקואליציה. עם פלישת ארגון המדינה האסלאמית לעיראק (2014–2015) שימש כמפקד צבאי של אחת ממיליציות המורדים, ששיתפו פעולה עם המדינה האסלאמית. במשך השנים פורסמו ידיעות שונות וסותרות על מותו, ולבסוף, בשנת 2020 פרסמה מפלגת הבעת' העיראקית ידיעה רשמית על מותו.
ילדותו וראשית חייו
עיזת אבראהים א-דורי נולד בכפר א-דוור, ב-1 ביולי 1942, לאב אבראהים ח'ליל א-דורי ולאם חמדה סלום, והיה השלישי מבין ארבעה אחים. משפחתו משתייכת לחמולת א-שוויח'את משבט ג'בור. הוא גדל בעוני, השלים לימודים יסודיים בלבד ובצעירותו מכר גושי קרח ברחובות. למרות זאת, בשנות העשרה המאוחרות שלו, הפך מעורב בפוליטיקה מהפכנית ואלימה. הוא התיידד עם סדאם חוסיין, שנולד בתכרית, קילומטרים ספורים מכפרו, א-דוור, והחמולות שלהם היו בעלות ברית מסורתיות, גורם בעל חשיבות בעיראק שהוסיף להתקרבות בין השניים. חוסיין, שהיה מבוגר מא-דורי בשנים ספורות, הפך למנטור שלו. השניים שירתו יחד במשרד המודיעין של מפלגת הבעת' ואף ישבו יחד בכלא לאחר תפיסת השלטון על-ידי המפלגה ב-1963. בהמשך, כשחוסיין שהה בחו"ל, שימש א-דורי כאיש הקשר שלו בעיראק והם תכננו יחד את ההשתלטות על השלטון ב-17 ביולי 1968 ולקחו בה חלק זה לצד זה. בהמשך, התחזקה הברית בין א-דורי וחוסיין, עם נישואי ביתו של א-דורי, סוהא, לבנו הבכור של סדאם, עודאי.
פועלו בימי שלטון הבעת' בעיראק
לאחר תפיסת השלטון בהפיכה של 1968 והתבססות הבעת' לשלטון, מונה א-דורי לתפקיד שר הפנים, שבמסגרתו עסק ברדיפה אחר מתנגדי משטר הבעת'. משנת 1979, עם עלייתו של סדאם חוסיין לנשיאות, ירש א-דורי את תפקידו הקודם של חוסיין כסגן הנשיא וסגנו של יו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית של עיראק. תפקיד זה הציב אותו במוקד המפלגה אחת מעמדות הכוח הבכירות במפלגה והעניק לו כוח פוליטי רב, היות שהמפלגה ניהלה את המדינה והייתה בעלת עמדת כוח מדינתית. בנוסף, במסגרת התפקיד חוסיין הפקיד בידי א-דורי את המשימות הרגישות ביותר של המשטר.
כסגן יו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית, היה א-דורי מעורב במלחמות מעורב במלחמות ובמבצעים צבאיים שונים בשירות המשטר, שברבים מהם בוצעו פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. הוא נמנה עם מקבלי ההחלטות המרכזיים בהובלת ותכנון מלחמת איראן-עיראק, בין השנים 1988–1990, על בסיס מתח בין ההנהגה הערבית-סונית העיראקית, לבין ההנהגה האיראנית הפרסית-שיעית ובעקבות סכסוך גבול בנהר שט אל-ערב. א-דורי לקח גם חלק פעיל במבצע אל-אנפאל בצפון עיראק ובהפגזה הכימית על העיירה חלבג'ה בשנים 1986–1989, שבהם חוסלו אלפי לוחמי מיליציות כורדים ורבים מבני משפחותיהם. אירועים אלה תוארו על-ידי גורמים עיראקיים ובינלאומיים רבים כפשעי מלחמה ואף כרצח-עם. בהמשך, הוביל א-דורי את מועצת הפיקוד המהפכנית בפלישה לכוויית ב-1990. בינואר 1991 פיקד על המתקפה של כוחות צבא עיראק על העיירה הסעודית אל-ח'פג'י, בסמוך לגבול בין כווית לערב הסעודית וכמו כן, היה מעורב בקבלת ההחלטות על אודות הוצאות המוניות להורג, עינויים ולכאלו שהביאו לנזק והרס רב בתקופת מלחמת המפרץ. בנוסף, א-דורי היה ממובילי דיכוי האינתיפאדות שפרצו לאחר תום המלחמה וכללו מורדים שיעים בדרום המדינה ומעורבות כורדית נרחבת בצפונה, לרבות דרישה לכינון אוטונומיה כורדית בצפון המדינה. למרות הישגים מסוימים שהשיגו הכורדים, הצליח המשטר לדכא את המרד חלקית ולהשתלט חלקית על השטחים שכבשו. במסגרת כך, הזכיר א-דורי לכורדים את אירועי חלבג'ה, וטען שיוכלו לחזור על המסעות אם יתעורר צורך. בשנת 1993, ניצח א-דורי על קמפיין השיבה לאמונה של המשטר שבמסגרתו הוביל משרד ההקדשים ושירותי הדת פיקוח על מקומות תפילה, מינויי מורים, אישור תיקון ובניית מקומות תפילה ופרסום ספרות דתית. לאחר שבמשך לפחות שני עשורים המשטר רדף את הממסד הדתי הסוני כשם שרדף את הממסד הדתי השיעי ודיכא כל אפשרות של ריכוז כוח מאיים בידי אנשי דת, לרבות הוצאה מהחוק של ארגון "האחים המוסלמים". בשנות ה-90 העניק המשטר העיראקי הקלות מסוימות בקיום הפולחן הדתי במדינה. במהלך מסע זה, ניתן למסגדים סוניים חופש רב יותר לקיים טקסים דתיים באופן שהפחית משמעותית את ההתנגדויות למשטר מקרבם. לעומת זאת, היחס לשיעים מקרב כוחות המשטר, וביניהם שירות המודיעין, מנהלת הביטחון הכללי, הלשכה הצבאית, משמר הרפובליקה ומפלגת הבעת', היה שונה בתכלית. אנשי-דת שיעים בכירים נרצחו, עשרות אלפי שיעים נעצרו, המשטר התערב באופן בוטה בחינוך השיעי, מסגדים ואתרי-דת קדושים לשיעים חוללו והושחתו ונמנע מן השיעים לקיים טקסים דתיים שונים.
ב-22 בנובמבר 1998 בוצע ניסיון התנקשות בא-דורי. הוא נמלט ואופן הפגיעה בו בעקבות ניסיון זה לא ברור. כמו כן, ישנם דיווחים סותרים באשר לבריאותו במהלך שנת 1999.
א-דורי נודע ביחסו העוין כלפי המערב וכלפי ישראל. בעקבות אירועי אוקטובר 2000, שכללו מהומות והפגנות אלימות של ערבים אזרחי ישראל, התכנסו מנהיגים ערבים שונים וביניהם א-דורי בקהיר וגינו את תגובת ישראל להפגנות. בתוך כך איים א-דורי כי "ילמדו את היהודים לקח". כמו כן, בנאום שנשא במהלך פסגת חירום של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ב-5 במרץ 2003, תקף א-דורי את מדינות המפרץ השכנות והאשים אותן בשיתוף פעולה עם המערב ועם ישראל, האשים את כווית בסבלו של העם העיראקי ודן בתוקפנות האמריקנית כנגד עיראק.
בעקבות הפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003 ונפילת משטר הבעת'
ב-20 במרץ 2003 פלשו כוחות אמריקניים לעיראק והפילו את משטרו של סדאם חוסיין ב-9 באפריל של אותה השנה. בעקבות מעורבותו בהתקוממות העיראקית כנגד הכוחות האמריקניים, בהובלת התקפות ופיגועים שונים בתוך עיראק ומחוץ לה ומימון שלהם, נאלץ א-דורי להסתתר לאחר נפילת המשטר. בנובמבר 2003 הציעה הקואליציה בראשות ארצות הברית פרס של 10 מיליון דולר עבור מידע שיוביל לתפיסתו של א-דורי, ולאחר תפיסת סדאם חוסיין בדצמבר של אותה השנה הוא הפך למבוקש הבכיר ביותר משורות המשטר הישן היות שהיה מבין שלושת האנשים שהובילו לעליית מפלגת הבעת' לשלטון בהפיכת 1968, לצד סדאם חוסיין שנתפס וסגן הנשיא טאהא יאסין רמדאן. א-דורי נחשב החבר הבכיר ביותר בשלטון הבעת' שנותר חופשי לאחר הפלת המפלגה ב-2003. מקום הימצאו בין השנים 2003 ל-2009 היה לא ידוע, אך משקיפים בסוריה טענו כי הוא נכנס אליה ויצא ממנה פעמים רבות. לאחר הוצאתו להורג של סדאם חוסיין ב-30 בדצמבר 2006, הכריזה מפלגת הבעת' העיראקית על מינוי א-דורי כמנהיגה החדש.
מעורבותו בפלישת ארגון המדינה האסלאמית לעיראק
עם פלישתו של ארגון המדינה האסלאמית (דאעש) והמלחמה שהתנהלה בעקבותיו בין הארגון לבין עיראק בסיוען של בעלות הברית, שביצעו תקיפות אוויריות בצפון המדינה בשנת 2014, פיקד א-דורי על מיליציה בשם "צבא הגברים של הטריקה הנקשבנדיה". ארגונו של א-דורי וארגונים סוניים נוספים סייעו למדינה האסלאמית במסע הכיבושים ובהשגת הישגים משמעותיים בתוך שטחיה של עיראק במהירות יחסית. לא-דורי מיוחס במיוחד סיוע שנתן ארגונו למדינה האסלאמית בכיבוש העיר תיכרית, בהשתלטות על צפון עיראק ועל העיר מוסול, בירת הח'ליפות שהקים, ובהתקפות שונות כנגד כוחות הביטחון העיראקיים.
מותו
תאריך מותו המדויק של א-דורי אינו ידוע, ונפוצו דיווחים רבים וסותרים מתקופות שונות על נסיבות מותו. בנובמבר 2005 דיווחו כלי תקשורת ערבים על מותו של א-דורי בנסיבות טבעיות. באפריל 2015 דווח על מותו במהלך מבצע של צבא עיראק מזרחית לתיכרית, תוך דיווח על בדיקת DNA שאימתה לכאורה ממצאים אלו. כמו כן, במאי של אותה השנה פורסמה הקלטה של א-דורי שבה התייחס לאירועים שהתרחשו מאז מותו, ובאפריל 2016, פורסמה קלטת וידאו המציגה אותו בחיים. בשנת 2018, שלחה ביתו של סדאם חוסיין מכתב תנחומים למשפחתו של א-דורי על מותו, שלפי נוסחו הוא מת ממחלה המטולוגית. באוקטובר 2020 פרסמה מפלגת הבעת' העיראקית הודעה רשמית על אודות מותו של א-דורי, ובה נכתב: "היום, אביר הבעת' וההתנגדות הלאומית העיראקית ירד מסוסו". סיבת מותו הרשמית נותרה לא ידועה.
רמז לסקנדל
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר ומתוכם פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לג'ודי דנץ' ופרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לקייט בלאנשט. הסרט זכה בפרס טדי.
עלילה
ברברה קוורט (ג'ודי דנץ') היא מורה להיסטוריה בבית ספר בלונדון. היא רווקה זקנה וגלמודית שחייה לבד, ומילדותה היא כבר עוסקת בהוראה. כאשר מגיעה שיבא הרט (קייט בלאנשט), מורה חדשה, ברברה מתייחסת אליה בביקורתיות. אך כששיבא מנסה להתחבר אליה ומגלה לה שהיא מנהלת רומן עם תלמיד שלה, העניינים מתחילים להסתבך.
Esta Noche Voy Contigo
Esta Noche Voy Contigo (באנגלית: I'm Going With You Tonight, ובעברית: אני הולכת איתך הערב) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבום הבכורה שלה, Magia. השיר יצא לאור ב-16 ביולי 1991, כסינגל השלישי מתוך האלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מיגל א. קוביוס והופק על ידי שאקירה. מילות השיר מדברות על האהבה הרבה שיש לשאקירה כלפי בן הזוג שלה. זאת תוך שהיא מצהירה בפניו שהוא הדבר שמסב לה אושר ושהיא מעוניינת להיות איתו לעד.
עם השיר הופיעה שאקירה ב-14 ביולי 1991. ההופעה תועדה והועלתה ליוטיוב בשנת 2013.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר פורסם לראשונה ביוטיוב ב-12 באוקטובר 2008. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את שאקירה רוקדת ליד פסל. בהמשך, ניתן לראותה רוקדת כשפילים מהלכים מאחוריה. חלק מתוכו צולם בגן חיות.
נכון לפברואר 2020, הקליפ צבר למעלה מ-135 אלף צפיות.
קירונה
קירונה (בשוודית: Kiruna, בסאמי: Giron) היא עיר בלפלנד השוודית. היא הוכרזה כעיר ב-1948.
היסטוריה
קירונה נוסדה בידי כורי ברזל במפנה המאה ה-20, לאחר שבמרוצת המאה ה-19 הם עסקו בכריה בהר בשם קִירוּנָאוָארָה, שאוצר את אחד מגושי עפרות הברזל הגדולים בעולם.
העיר הצעירה התבססה כאזור חשוב לתעשיית עפרות הברזל השוודית. במהלך מלחמת העולם השנייה כמויות גדולות של מחצבים נכרו מקירונה ונמכרו לגרמניה. בעשורים שאחרי המלחמה, הייתה העיר למרכז בקנה מידה אירופי לתעשיות חלל ולמחקר בפיזיקה של החלל.
עם התדלדלות משאבי עפרות הברזל, עשתה הממשלה השוודית מאמץ להפחית את הסתמכות כלכלת העיר על ענף זה ולהגדיל את חלקם של המדע, הטכנולוגיה והעבודות הממשלתיות בכלכלת האזור. במסגרת זו תוכננה העתקת חלק מפעילות תאגיד החלל השוודי לאזור והקמת מרכז לחקר הסביבה והחלל בעיר. מרכז החלל אסריינג' הוקם בקירונה בשנות ה-60 של המאה ה-20. כמו כן בקירונה נמצאים המכון לפיזיקת החלל, והמחלקה למדעי החלל של אוניברסיטת לולאו לטכנולוגיה. תחנת קליטה במרכז החלל בעיר שימשה עבור סדרת לווייני צילום "ארוס" של התעשייה האווירית.
בשנת 2004, הוחלט כי יהיה צורך להעביר את מרכז העיר ממקומו, מחשש שמכרה הברזל העצום, הצמוד לעיר, יגרום להתמוטטות הבתים בו. אפשרות נוספת הייתה הפסקת הכרייה, אך הדבר היה פוגע קשות בכלכלת העיר. ב-8 בינואר 2007, הוצע מיקום חדש, מצפון-מערב למרגלות ההר Luossavaara, ליד אגם Luossajärvi.
העבודה הראשונה בפועל על העברת העיר נעשתה בנובמבר 2007, כאשר החלו העבודות על צינור ביוב ראשי חדש. באותו שבוע התפרסמו תוכניות ראשונות לחלק החדש של העיר, כולל המיקומים החדשים של בניין העירייה והכנסייה ואגם מלאכותי חדש. תוכנית רשמית פורסמה בתחילת אביב 2008, אשר נדונה לאחר מכן עם קבוצות אינטרסים שונות לפני שהופקה גרסה נוספת.
ביוני 2010 החליטה מועצת העירייה כי העיירה תועתק מזרחה, במקום המיקום הצפון-מערבי המוצע. בשנים 2012–2013 ערכה עיריית קירונה תחרות אדריכלים בינלאומית בנושא חזון, אסטרטגיה ועיצוב של מרכז העיר חדש של קירונה החדשה, בשיתוף עם איגוד האדריכלים השוודי.
העברת העיר החלה בשנת 2014 והתכנית מתארת ​​תהליך שימשך עד שנת 2100. חברת המכרות LKAB הקצתה יותר ממיליארד דולר לפרויקט. ההעברה של העיר תבוצע בשלבים. הראשון שבהם החל בספטמבר 2014, שהונחה אבן הפינה לבית עירייה חדש. הכנסייה של קירונה, שזכתה בתואר הכנסייה היפה ביותר בשוודיה במשאל שנערך במדינה ב–2001, ומגדל השעון של בית העירייה יועברו בשלמותם. אולם, רוב בנייני העיר ייהרסו וייבנו שוב במיקום החדש, ובתי מגורים חדשים יתווספו לעיר.
בשנת 2021, הכריזה ממשלת שוודיה על הקמת מתחם חדש לשיגור לוויינים במרכז החלל אסריינג' הסמוך לעיר.
נכון ל-2019, חיים בעיר כ-22,906 תושבים.
גאוגרפיה
עיריית קירונה חולשת על שטח של 20,715 קמ"ר, והיא אפוא הגדולה בשטחה בשוודיה. זהו שטח דליל ביותר באוכלוסייה, ועשיר באוצרות טבע. אנשי קירונה מזוהים עם דיג, כרייה, ציד וסקי, וכן נהוגה הקפדה על דו-לשוניות, כששפת צפון-סאמי מקבלת משקל רב לצד השוודית. מרבית תושבי האזור העירוני, עם זאת, הם שוודים ולא סאמים, והאחרונים מתגוררים בכפרים שפזורים ברחבי שטח המועצה הענקית.
בינואר 1999 נרשמה הטמפרטורה הנמוכה ביותר בעיר, 43.3- מעלות צלזיוס, וביולי 1945 נרשמה הטמפרטורה הגבוהה ביותר, 31.6 מעלות צלזיוס.
גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה
גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה (בשוודית: Gustaf VI Adolf; שמו המלא: אוסקר פרדריק וילהלם אולף גוסטף אדולף; 11 בנובמבר 1882 – 15 בספטמבר 1973) היה מלך שוודיה מ-29 באוקטובר 1950 ועד למותו. הוא היה בנם הבכור של גוסטב החמישי, מלך שוודיה ושל אשתו ויקטוריה, נסיכת באדן ובמשך 43 שנות מלכותו של אביו הוא היה יורש העצר.
גוסטב השישי היה ארכאולוג חובב והתעניין במיוחד בתרבויות העתיקות של איטליה. בשלבים מאוחרים יותר של חייו הוא היה תומך נלהב של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ונפגש בסטוקהולם עם מרטין לותר קינג.
גוסטב השישי הוא המלך שהעניק לש"י עגנון את פרס נובל לספרות לשנת 1966.
ראשית חייו
גוסטב השישי נולד בארמון סטוקהולם. בלידתו הוענק לו התואר דוכס סקונה. הוא היה צאצא של בית המלוכה של משפחת ברנדוט מצד אביו וצאצא של בית ואסה מצד אמו. דרך אמו הוא היה גם צאצא של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
ב-8 בדצמבר 1907, לאחר מות סבו, אוסקר השני, הפך גוסטב אדולף לנסיך הכתר.
מלך
ב-29 באוקטובר 1950, עם מות אביו, גוסטב החמישי, בהיותו בן 67, הפך גוסטב השישי למלך שוודיה. באותה עת הוא היה יורש העצר המבוגר ביותר בעולם. המוטו האישי שלו היה "החובה לפני הכל" (בשוודית: Plikten framför allt). במהלך תקופת מלוכתו, התקיים תהליך של יצירת חוקה חדשה שתחליף את החוקה הקודמת שכוננה ב-1809, שינוי שנכנס לתוקף רק לאחר מותו של המלך. בין הרפורמות שהיו אמורות להיות במסגרת שינויים אלה היה הרעיון של ביטול המלוכה, או לכל הפחות מיתונו של הסעיף בחוקה שאמר "המלך לבדו מושל בממלכה".
איכויותיו האישיות של גוסטב השישי עשו אותו דמות אהודה בקרב עמו ובתמורה אהדה ציבורית זו הובילה לדעת קהל חזקה לטובתה של השארת המלוכה על כנה. מומחיותו והתעניינותו של המלך במגוון רחב של תחומי ידע (אדריכלות ובוטניקה היו רק שניים מתוכם), גרמו לציבור לרחוש לו כבוד, בנוסף לטבעו הצנוע והבלתי פורמלי ולהימנעותו המכוונת מגינוניי פאר והדר. עם זאת, הוכפפה המלוכה למוסדות הדמוקרטים של המדינה. סמכויות נוספות של המלך בוטלו כאשר הושלם תהליך כינונה של החוקה ב-1975.
גוסטב השישי מת ב-1973, עשרה שבועות לפני יום הולדתו ה-91, בבית החולים הישן בהלסינבורג, בקרבת מקום למעון הקיץ שלו בטירת סופירו, לאחר התדרדרות במצב בריאותו שהגיעה לשיאה בדלקת ריאות. את כסאו ירש נכדו בן ה-27, קרל השישה עשר גוסטב, בנו של הנסיך המנוח גוסטב אדולף. מותו של המלך אירע ימים ספורים לפני הבחירות הכלליות. בניגוד למסורת, המלך לא נטמן בכנסיית רידרהולם שבסטוקהולם, אלא בבית הקברות המלכותי שבהאגה, לצד שתי נשותיו המנוחות.
תחומי עניין
ברשותו של המלך הייתה ספרייה שהכילה כ-80,000 ספרים ובאופן יותר מרשים, הוא קרא את רובם. הוא גילה עניין בספרות מקצועית על ההיסטוריה של סין ושל מזרח אסיה. לכל אורך חייו הוא התעניין במיוחד בהיסטוריה של התרבות האנושית. תחום העניין הנוסף שלו היה בוטניקה והוא התרכז בפרחים ובגינון. הוא נחשב למומחה בפרח הרודודנדרון. במעון הקיץ שלו בטירת סופירו, הוא יצר את אחד מאוספי פרח הרודודנדרון הנאים ביותר.
כמו בנו, הנסיך בריטל, גילה המלך עניין רב בספורט. הוא נהנה לעסוק בטניס, בגולף ובדייג.
חיי משפחה
ב-15 ביוני 1905, נשא הנסיך גוסטב אדולף את מרגרט, נסיכת קונוט בקפלת סנט ג'ורג' בטירת וינדזור. הנסיכה מרגרט הייתה בתו של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנם של המלכה ויקטוריה ושל אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
גוסטב אדולף והנסיכה מרגרט הביאו לעולם חמישה ילדים: הנסיכה מרגרט מתה באופן פתאומי ב-1 במאי 1920 מזיהום שנבע מניתוח שעברה. באותה עת היא הייתה בחודש השמיני להריונה.
ב-3 בנובמבר 1923 נישא גוסטב אדולף בשנית ללואיז, נסיכת באטנברג בארמון סנט ג'יימס. לואיז הייתה אחותו של לואי מאונטבאטן ודודתו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו. לואיז הייתה למלכת שוודיה. הן לואיז והן ילדיו של המלך היו ניניה של המלכה ויקטוריה. מנישואיהם של גוסטב אדולף ושל לואיז נולדה רק ילדה אחת שנולדה מתה.
בעת שהנסיכה מרגרט עשתה בביקור בבריטניה בשנים הראשונות של נישואיהם, נפוצו שמועות בשוודיה שגוסטב אדולף ניהל רומן עם זמרת האופרטות, רוזה גרונברג. הזמר השוודי, קרל-אריק אוליבברינג טען בריאיון עיתונאי שהוא בנו מחוץ לנישואין של גוסטב אדולף, טענה שנלקחה ברצינות על ידי הביוגרף של המלך, קייל פריד.
גוסטב השישי אדולף היה סבם הן של יורשו בכס המלכות, קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה והן של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, מלכיהם של שתי הארצות הללו היום.
מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667)
מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667) (בפולנית: Potop rosyjski, ברוסית: Российский потоп, בליטאית: Rusų tvanas) הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית לבין האיחוד הפולני-ליטאי על השליטה בשטחי אוקראינה ובלארוס. המלחמה הייתה למלחמה האחרונה שהתקיימה בין רוסיה לאיחוד הפולני-ליטאי. שלבה הראשון של המלחמה (1655–1660) היה כחלק מהמלחמה הצפונית הקטנה. המלחמה החלה לאחר פניית האוקראינים להסתפח לרוסיה הצארית והסתיימה בשנת 1667 עם חתימת הסכם אנדרוסובו. על אף שהאיחוד ניצח ברוב קרבות המלחמה, והשיב לעצמו שטחים שאבדו בתחילתה, הכלכלה הירודה שלו לא יכלה לתמוך במאבק ארוך וקשה. לאור משבר פנימי ופריצת מלחמת אזרחים נאלץ האיחוד הפולני-ליטאי לחתום על הסכם הפסקת אש בתנאים קשים עם רוסיה. המלחמה נסתיימה עם כיבושים נרחבים של רוסיה בשטחי בלארוס ואוקראינה, ותחילת הפיכתה למעצמה באירופה.
רקע
תושביה האורתודוקסים של אוקראינה, שהייתה נתונה לשליטתו של האיחוד הפולני-ליטאי, הרגישו לחץ מהכמורה הקתולית הפולנית. ולכן, מפעם לפעם פרצו מרידות כנגד השלטון הזר. מרד משמעותי, בהנהגתו של בוגדן חמלניצקי, פרץ בשנת 1648. חמלניצקי שאב את מירב התמיכה הבינלאומית למרד מהצאר הרוסי אלכסיי הראשון, והבטיח לו את נאמנותו בתמורה. על אף שהזמסקי סובור (אספת נציגי העם משכבות שונות ברוסיה) של 1651 התנגדה לסיפוח אוקראינה לשטחי הממלכה והצטרפות למלחמה כוללת כנגד האיחוד הפולני-ליטאי, הצאר המתין עד לאספה הבאה ב-1653, אשר אישרה את הסיפוח. לאחר האשרור האוקראיני של הסיפוח בינואר 1654, הפכה ההצטרפות הרוסית למלחמה כנגד הפולנים בלתי נמנעת.
המערכה של 1654 - 1655
תחילת המלחמה הייתה מוצלחת מאוד לרוסיה הצארית. ב-18 במאי הצבא בראשות הצאר החל בהתקדמות ממוסקבה לכיוון סמולנסק. במהלך הקיץ נכבשו מספר ערים אך מתקפה על סמולנסק שנערכה ב-16 באוגוסט לא הייתה מוצלחת. ב-20 באוגוסט נכבשה הומל. ב-23 בספטמבר נכנעו הפולנים שהתבצרו בסמולנסק לאחר מצור ממושך. ב-22 בנובמבר 1654 נכבשה גם ויטבסק על ידי הרוסים.
הצלחות הרוסים נמשכו גם בשנת 1655. ב-31 ביולי 1655 נכבשה וילנה ובאוגוסט קובנו והורדנה.
בחזית הדרומית התקדמו הרוסים עד ללבוב, אך לא כבשו אותה.
לקראת סוף שנת 1655 היו כל שטחי אוקראינה ובלארוס בשליטה רוסית והלחימה עברה לשטחי ליבה של הדוכסות הגדולה של ליטא ופולין.
המערכה מול שוודיה
בקיץ 1655 הכריזה שוודיה על מלחמה נגד האיחוד הפולני-ליטאי. תוך זמן קצר כבשו השוודים את ורשה וקרקוב. לאור המצב נחתם הסכם אי-לוחמה בין הרוסים לפולנים, וב-17 במאי 1656 הכריזה רוסיה הצארית על מלחמה נגד שוודיה. תוך זמן קצר נכבשו ערי ליבוניה כמו דרפט, דבינסק ועוד. המצור על ריגה לא היה מוצלח והעיר לא נכבשה. בהמשך לא הייתה התקדמות מצד הרוסים, וביוני 1658 נחתם הסכם אי-לוחמה למשך שלוש שנים. בהתאם להסכם, הועברו חלקים משטחי ליבוניה, כולל דרפט, לשליטה רוסית.
המערכה בשנים 1658 - 1659
בשנת 1657 נפטר בוגדן חמלניצקי ובמקומו נבחר להטמאן (מנהיג צבאי של הקוזאקים) של אוקראינה איוואן ויגובסקי. בווילנה נערך משא ומתן בהקשר לסימון גבולות וחתימת הסכם קבע. למרות בקשות הרוסים, ההטמן החדש של אוקראינה לא שלח את נציגיו לווילנה והרוסים ניהלו את משא ומתן על דעת עצמם. בשנת 1658 התברר שהסיבה לכך הייתה משא ומתן שאוקראינים ניהלו עם הפולנים בנפרד. בהתאם להסכם שהתגבש, אוקראינה הסכימה להיות חלק של האיחוד הפולני-ליטאי.
כתוצאה מהסכם שהתגבש, החלו כוחות פולניים ואוקראיניים להילחם ברוסים. בקרב שהתקיים ביוני 1659 ניצחו הכוחות המשותפים של האוקראינים ושל חאנות קרים את הכוח הרוסי.
לא כל האוקראינים קיבלו שינוי עמדת השלטונות, חלק מהקצינים האוקראינים המשיכו להילחם בצד הרוסי. לאחר מאבקים פנימיים, סולק איוואן ויגובסקי מהשלטון ולתפקיד ההטמאן נבחר יורי חמלניצקי, בנו של בוגדן חמלניצקי.
המערכה של שנת 1660
בתחילת השנה רוסים כבשו את ברסט. באביב חתמו הפולנים על הסכם שלום עם שוודיה וכל הצבא התפנה ללחימה נגד הרוסים. בהדרגה החלו הרוסים לסגת מזרחה ופינו את רוב שטחי בלארוס וליטא, למעט וילנה.
בחזית הדרומית בסתיו 1660 נחלו הכוחות הרוסים מספר מפלות נגד הכוחות המשותפים של פולין וחאנות קרים. כוחות בפיקוד של יורי חמלניצקי ספגו מפלה קשה והוא נאלץ לחתום על הסכם סיום הלחימה. המפקד העליון של הכוחות הרוסים באזור חתם על הסכם כניעה תוך הסכמה על כך שצבא רוסי יפנה את קייב, צ'רניגוב וערים נוספות. אומנם ראש הכוחות בקייב, וויוודה יורי בריאטינסקי לא הסכים להכניס את הפולנים לעיר והם לא תקפו אותה. כתוצאה מכך, הפולנים נעצרו ולא תקפו יותר, אך גם לרוסים לא הייתה יכולת מעשית להמשיך בפעילות צבאית התקפית. לאור המצב הצבאי הקשה, נאלצו הרוסים לחתום על הסכם חדש עם שוודיה. בהתאם להסכם זה הם פינו כל השטחים הכבושים בליבוניה וחזרו לגבולות שהוגדרו בחוזה סטולבובו.
המערכה בשנים 1661 - 1666
הפעילות הצבאית הממשית נמשכה רק בחזית הצפונית. בלחץ צבא פולין עזבו הרוסים את מוהילב, בוריסוב, ולאחר מצור ממושך, גם את וילנה.
בסתיו 1663 החלה המערכה האחרונה של המלחמה. הצבא הפולני החל בהתקפה ונכבשו מספר ערים בגדה השמאלית של הדנייפר, אולם בסוף השנה הם ספגו מפלה קשה ורוב הכוח נסוג. במהלך הנסיגה הרחש קרב ליד עיירה מגלין במהלכה יחידה פולנית שהגנה על הכוח הנסוג חוסלה, אך בהמשך רוסים לא הצליחו להביס את הכוח העיקרי.
ב-30 בינואר 1667 נחתם בכפר ליד סמולנסק הסכם אנדרוסובו שסיים לחימה שנמשכה מעל ל-13 שנים.
השלכות המלחמה
המלחמה למעשה סיימה את מעמדו של האיחוד הפולני-ליטאי כמעצמה אירופאית, ועצרה את התפשטות הנצרות קתולית מזרחה.
רוסיה הצארית החלה בהתפשטות מערבה לשטחים של אוקראינה ובלארוס. חתימת הסכם שלום יציב עם האיחוד הפולני-ליטאי איפשרה לרוסים להתרכז במאבקים עם שוודיה, חאנות קרים והאימפריה העות'מאנית.
ויולטה צ'מורו
ויולה באריוס טורס דה צ'מורו  (בספרדית: Violeta Barrios Torres de Chamorro, נולדה ב-18 באוקטובר 1929) היא פוליטיקאית ומו"לית ניקרגואית אשר שימשה כנשיאת המדינה בשנים 1990–1997. תקופת נשיאותה התאפיינה בתסיסה כלכלית וחברתית, בירידת מפלס האלימות במדינה ובהשכנת שלום בר קיימא. בשנות נשיאותה של צ'מורו (ובשנים שלאחר מכן) כלכלת המדינה הדרדרה וניקרגואה הפכה למדינה הענייה ביותר באמריקה אחר האיטי. צ'מורו היא האישה הראשונה והיחידה (נכון ל-2018) שכיהנה כנשיאה בניקרגואה. בנוסף על כך, היא האישה הראשונה שנבחרה להיות ראש מדינה ביבשת.
ביוגרפיה
היא התחתנה בדצמבר 1950. בעלה, פדרו חואקין צ'מורו קרדנל (אותו פגשה בשנת 1949), היה עיתונאי שעבד בעיתון משפחתי. לזוג נולדו כחמישה ילדים. במהלך שנות ה-50 העיתון בהובלת קרדנל הוביל עמדה אופוזיציונית אשר גרמה להכלאו פעמים רבות. בשלב מסוים הוא אף נשלח לגלות בקוסטה ריקה. צ'מורו קרדנל נרצח לבסוף בידי המשטר ב-10 בינואר 1978 לאחר שפרסם מאמרים חריפים כנגד הממשל. רצח צ'מורו הוביל לאלימות רבה בידי ארגונים רבים כאשר הבולט בהם הוא ארגון השמאל החזית הסנדיניסטית אשר נתמך על ידי צ'מורו. באותה העת צ'מורו לקחה בעלות על העיתון שנוהל על ידי בעלה וניהלה אותו. הכוחות המורדים הבטיחו בחירות דמוקרטיות וחופשיות, עצמאות למערכת המשפט ועיתונות חופשית. המהפכה, אשר הובילה למפלת השלטון ביולי 1979 גרמה להרס רב במדינה. הממשל החדש הוביל מדיניות קומוניסטית בסגנון דומה לזה של שלטון פידל קסטרו בקובה. אמנם המדינה הפכה לדיקטטורית יותר ויותר (ואף דמתה למדינת משטרה), אך השלטון המשיך בדיונים דיפלומטיים מול ארצות הברית. הידרדרות מצב זכויות האדם בניקרגואה גרמה להפסקת תמיכתה של צ'מורו בממשל בשנת 1980. היא חזרה לניהול העיתון והחלה לפרסם עמדות אופוזיציוניות לממשל אשר קראו לחיזוק הדמוקרטיה. עמדות אלו גרמו לעיתון להיסגר כמה פעמים בידי הממשל. בשנת 1986 הנשיא דניאל אורטגה אף איים על צ'מורו באופן אישי בעונש של שלושים שנות מאסר בגין בגידה. בזכות פועלה, היא זכתה בשנת 1987 בפרס מאוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1989 הוחלט על קיום בחירות וצ'מורו נבחרה להוביל את מפלגות האופוזיציה. המאפיין המרכזי של הקמפיין שלה היה ההבטחה להשכנת שלום בניקרגואה. בתחילה, התקשורת (וכך גם הממשל האמריקאי) לא האמינה כי צ'מורו יכולה לנצח בבחירות. היא הוצגה כעשירה אריסטוקרטית חסרת ניסיון פוליטי. נשמעה כנגדה ביקורת כי היא כביכול שליחה של הממשל האמריקאי (ואף כי היא קיבלה שוחד מהממשל האמריקאי), כי היא דתייה מדי וכי מפלגות האופוזיציה אינן מאוחדות מספיק בשביל להנהיג את המדינה. בניגוד לכך, אורטגה השקיע כספים רבים בקמפיין אך הציג עצמו כמנצח של הבחירות שטרם התקיימו. בשדה האמריקאי, נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ניסה להוביל מהלך בקונגרס שיתיר לו תמיכה כספית של כ-9 מיליוני דולרים בצ'מורו. מהלך זה כמעט וכשל, אך בסוף אושר על ידי הקונגרס בתנאי שהכסף יושקע בעיקר בשקיפות הבחירות. בסופו של דבר, רק כמה מאות אלפי דולרים מן הסכום אכן מומשו בבחירות, מכיוון שרוב הכסף נחסם על ידי הממשל בניקרגואה.
בבחירות (שהתקיימו ב-25 בפברואר 1990) זכתה צ'מורו עם רוב של כ-54.7% מהקולות. בבחירות השתתפו כ-2,578 משקיפים בינלאומיים, בהם נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר, נשיא ארגנטינה לשעבר ראול אלפונסין, נשיא קולומביה לשעבר אלפונסו לופס מיקלסן ונשיא קוסטה ריקה לשעבר רודריגו קראסו אודיו. אורטגה ואנשיו קיבלו את התוצאות ללא אלימות. השבעתה של צ'מורו ב-25 באפריל הייתה למעשה העברת הכוח המוצלחת הראשונה בניקרגואה מזה חמישה עשורים (וגם הפעם הראשונה שמעבר הכוח נבע מסיבות דמוקרטיות לחלוטין). בהשבעה נכחו כ-20,000 איש.
השכנת השלום במדינה נחשבת לעמוד התווך המרכזי של נשיאות צ'מורו. מיד לאחר כניסתה לתפקיד, היא צמצמה משמעותית את גודלו של הצבא וחננה את האסירים הפוליטיים. בעיה אשר נוצרה מרפורמות אלו הייתה הגדלת האבטלה ופיטורים של כ-70,000 אנשי צבא. בנוסף על כך, צ'מורו דגלה בפיוס עם החזית הסנדיניסטית, שאף לקחה חלק בממשל. זמן קצר לאחר תחילת כהונתה של צ'מורו הסיר הנשיא בוש את האמברגו האמריקאי על ניקרגואה, וארצות הברית אף שילמה את חובות ניקרגואה לבנקים פרטיים, לבנק העולמי ולקרן המטבע הבינלאומית. ממשל בוש העניק 300 מיליון דולר לשיקום המדינה בשנת 1990 ו-241 מיליון דולרים בשנת 1991. בהתחשב בחורבן הגדול ששרר במדינה, סיוע זה לא הספיק לשיפור משמעותי במצב. בחירת צ'מורו לתפקיד צמצמה באופן משמעותי מאוד את ההתעניינות האמריקאית במדינתה. כאשר צ'מורו נסעה לארצות הברית באפריל 1991 כדי לבקש מהקונגרס סיוע כלכלי נוסף, רק מעטים מחברי הקונגרס הגיעו בשביל לשמוע אותה. בשנת 1992 הסנאטור הרפובליקני ג'סי הלמס פעל על מנת לצמצם ואף להפסיק את התמיכה הממשלתית בניקרגואה. מאבק זה הצליח בסופו של דבר.
מבחינה כלכלית, ניקרגואה הייתה בשפל, והאינפלציה הייתה גבוהה מאוד מאז שנת 1988 (שבאותה השנה הגיעה לשיעור של כ-14,000%). ממשלת צ'מורו החזיקה במדיניות נאו-ליברלית ופעלה למען שילוב ניקרגואה בשוק העולמי, הגדלת ההשקעות הזרות תוך צמצום התלות הזרה והגברת ההפרטה. מדיניות זו גרמה לתסיסה בקרב המעמד הבינוני-נמוך ומעמד הפועלים אשר חששו מעליית המחירים, שחיקת השכר הריאלי ומגלי פיטורים. עם זאת, בתחילת כהונתה של צ'מורו כנשיאה, היא הנהיגה מדיניות רווחה יחסית שכללה סבסוד תחבורה ציבורית ומתן קצבאות רבות לקשישים ונכים. ירידת כלל הפרמטרים הכלכליים במדינה (התמ"ג, השכר ועליית שיעורי האבטלה) וירידה בשירותים הממשלתיים הובילו למתיחות חברתית רבה.
בשנת 1995 התרחש משבר חוקתי במדינה, אשר מקורו בחוקה הסנדיניסטית משנת 1987. משבר זה, שאיים על היציבות המדינית של המדינה, נגע ליחסים שבין הרשות המחוקקת לבין כוחה של המערכת המשפטית. בסופו של דבר, המשבר נפתר בהעברת סמכויות נשיאותיות לפרלמנט.