cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אי-אלימות
היסטוריה
קריאה זו הובילה למאבק בן שבע שנים, במהלכו אלפים נאסרו (ביניהם גם גאנדי), הוכו ונורו בגין שביתות, סירוב להרשם, שריפת כרטיסי הרישום ופעולות לא-אלימות אחרות. על אף שצעדים אלו הביאו למעצרים המוניים, הם הפעילו לחץ רב על השלטונות, ובייחוד על דעת הקהל, שהושפעה מהידיעות על המאבקים שבהם הייתה המשטרה הצד התוקפן היחידי. המאבק נמשך עד עזיבתו של גאנדי ב-1914, לאחר הסכם עם השלטונות הבריטיים בעניין.
המאבק לעצמאות הודו
על אף מאבק זה, המאבק המזוהה ביותר עם אי-אלימות הוא קמפיין אי-שיתוף הפעולה למען עצמאות הודו, גם הוא בהנהגתו מהאטמה גנדי. בסוף שנת 1914 חזר גאנדי להודו, והגיע למסקנה כי יש להביא לשחרור לאומי מן הכיבוש הבריטי. במאבקו המשיכו גאנדי ותומכיו לפעול בשיטות שאימץ בדרום אפריקה, והוסיפו פעולות נוספות. בין פעולותיהם, היו החרמת מוסדות בריטיים - מוסדות שלטון, חינוך ואחרים - החרמת מוצרים בריטיים, וסרבנות מס.
בצד פעולות הסרבנות, הנהיג גאנדי פעולות אקטיביות לא-אלימות (מלבד תהלוכות ואסיפות), שכללו חינוך חקלאי והקמת תעשיות פרטיות, כחתירה תחת התעשייה הבריטית. ב-12 במרץ 1930 הוכרז "חרם המלח", שבו עברו המוני הודים על איסור תחרות בהפקת המלח הבריטית. במהלך חרם זה, הובאו כ-60 אלף תושבים הודים למעצר. קמפיין אי-שיתוף הפעולה, שהתבסס כולו על פעולות לא-אלימות, נמשך עד לנסיגת הבריטים ב-1947. הקמפיין גבה את חייהם של אלפי קורבנות שבשם האי-אלימות, העדיפו מוות על פני נקיטה בצעדים אלימים. תומכי האי-אלימות מצדיקים את המחיר ששילמו הקורבנות, בטענה שבמאבק אלים היו נהרגים הרבה יותר אנשים, משני הצדדים, ושבכל מקרה - נקיטה בצעדים אלימים שומטת את הבסיס המוסרי של הנאבקים.
המאבק למען זכויות אזרח בארצות הברית
מאבק מפורסם נוסף שמזוהה עם התנגדות לא אלימה הוא מאבקם של האפרו-אמריקאים למען זכויות אזרח שוות בארצות הברית, בהנהגתו של מרטין לותר קינג. התנועה לזכויות אזרח שפעלה לפני שנת 1955 ניסתה להתמודד עם האפליה כלפי אפרו-אמריקנים במגוון רחב של אסטרטגיות, שכללו בעיקר תביעות משפטיות ושדלנות על ידי ארגונים מסורתיים. ניסיונות אלו לא השיגו הצלחות מעשיות רבות, וגרמו למרמור רב. עקב כך, התנועה החלה לאמץ אסטרטגיה של פעולה ישירה יחד עם אי-אלימות, הידועה בשם "אי ציות אזרחי".
בצורה זו, הרשויות נאלצו להגיב מיידית למצבי משבר, והתוצאות היו לעיתים קרובות לטובת האפרו-אמריקאים. הפעולות של אי-ציות אזרחי כללו החרמות, שהתחילו עם החרם נגד חברת האוטובוסים של מונטגומרי (1955-1956), התבצרויות כגון ההתבצרות בגרינסבורו (1960), וצעדות כגון הצעדות מסלמה למונטגומרי והמצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות. המאבק הלא-אלים נחל הצלחה רבה, אך גם גבה קורבנות רבים - דבר שעורר את ההתנגדות למאבק הלא-אלים מתוך התנועה עצמה. התנגדות זו הונהגה בידי מלקולם אקס, שתמך במאבק אלים בגזענות.
במקומות אחרים בעולם
אי-אלימות שימשה גם את פעילי המאבקים במשטרים מדכאים במדינות המתפתחות בגוש המזרחי לשעבר. לדוגמה תנועת סולידריות (תנועה) בפולין הקומוניסטית וסתיו העמים במדינות כמו צ'כוסלובקיה ומזרח גרמניה:
במדינות דמוקרטיות יש לעיתים קרובות שימוש במגוון אמצעים של מחאה לא אלימה כמו הפגנות, פעולות ישירות, מיצגי מחאה, אומנות ושביתות. במאבקים נגד הגלובליזציה, למען הגנת הסביבה, זכויות בעלי חיים, זכויות להט"ב, זכויות נשים ועוד. הדבר כולל את תנועת פמן, המרד בהכחדה, חיי שחורים חשובים, שביתת בתי הספר למען האקלים ועוד.
במאה ה-21 נמשך השימוש במחאות לא אלימות, גם מול משטרים דכאניים. דוגמאות לכך כוללות את המהפכה הכתומה באוקריאנה 2004, מהפכת הארזים בלבנון 2005, המהפכה במצרים ב-2011, המחאות בהונג קונג (2014) ועוד
בספרו "הפוליטיקה של פעולה לא-אלימה", מציע ג'ין שארפ, אקדמאי החוקר את תורת האי-אלימות, שההיעדרות הבולטת של האי-אלימות מהמחקר ההיסטורי המרכזי היא תוצאה של העובדה שהפצה של טכניקות למאבק לצדק חברתי הנשענות על העוצמה הקולקטיבית של אזרחים פעילים ומודעים, אינה משרתת את האינטרסים של האליטה החברתית.
הסבר אחר יכול לנבוע מהתפקיד של תקשורת ההמונים על המרחב הציבורי, ולקשר בין אלימות ורגשות. בתקשורת ההמונים, ובמיוחד בטלוויזיה, חשוב לספקיות התוכן לעורר רגשות בקרב הצופים, כדי להשאיר אותם בערוץ. תנועות אלימות נתפסות לרוב כרציניות יותר או רדיקליות יותר, ובכתבות חדשותיות קצרות ניתן לתת לסיפור עליהן נופך דרמטי בקלות רבה יותר, במיוחד במדיום של הטלוויזיה. כך לדוגמה מעניין וקל יותר לצלם יידוי אבנים או חילופי ירי, מאשר עצרת לימודית או שביתת רעב.
הכרה מוסדית בינלאומית
אי-אלימות השיגה רמה מסוימת של הכרה מוסדית, ברמה הבינלאומית. בשנת 1991 זכתה אונג סן סו צ'י בפרס נובל לשלום בזכות פעילותה לדמוקרטיה והתעקשותה על התנגדות לא אלימה. ב-10 בנובמבר 1998, האספה הכללית של ארגון האומות המאוחדות הכריזה על העשור הראשון של המאה ה-21 והאלף השלישי, משנת 2001 ועד שנת 2010, כעשור הבינלאומי לקידום תרבות של שלום ואי-אלימות לילדי העולם. כיום, נחשב הדלאי לאמה ה-14, טנזין גיאטסו, הפועל בדרכים דיפלומטיות למען שחרור טיבט מהכיבוש הסיני, לאחד מהפציפיסטים והדוגלים הגדולים ביותר באי-אלימות.
מנגנוני פעולה של אי-אלימות
הגישה הלא-אלימה למאבק חברתי שונה מהחשיבה המקובלת במערב בנושא מוקדי כוח וקונפליקט, אך עדיין פונה אל מספר רעיונות וערכים דיי מוסכמים.
רעיון חשוב נוסף הוא שאמצעים צודקים ומוסריים, יובילו לתוצאה מוסרית וצודקת. מרטין לותר קינג אמר על כך ש"אי-אלימות דורשת שהאמצעים בהם אנו משתמשים, יהיו טהורים כמו התוצאה אליה אנו מייחלים". חסידי האי-אלימות גורסים כי הפעולות שאנו מבצעים בהווה, מעצבים באופן בלתי נמנע את הסדר החברתי בצורה דומה. הם יטענו, לדוגמה, ששימוש באלימות על מנת להשיג חברה שלווה ושוחרת שלום הוא חסר הגיון לחלוטין.
חלק מחסידי האי-אלימות, כמו למשל אנרכיסטים נוצריים, תומכים במתן כבוד ואף אהבה ליריבים. עיקרון זה ידוע כהצדקה הרוחנית או הדתית לאי-אלימות, כפי שאפשר לראות בדרשת ההר שצוינה לעיל, בה ישו מעודד את חסידיו לאהוב את אויבם, ברעיון הטאואיסטי של "פעולה חסרת מאמץ", בעקרון הבודהיסטי של ה"מטה" (אהבה וחיבה כלפי כל יצור חי), או בעקרון ה"אהימסה" (אי-אלימות) כלפי כל יצור חי, המשותף להינדואיזם, בודהיזם ולג'ייניזם. לכבוד ואהבה כלפי היריב יש גם הצדקה מעשית בכך שהטכניקה של הפרדת המעשה מעושה-המעשה מאפשרת את שינוי התנהגותו של עושה המעשה, ואולי אף את שינוי ערכיו. ההתמקדות הנוצרית הן באי-אלימות והן בהענקת מחילה לחטא מצאה את דרכה לסיפורו של הבל בקוראן. תנועות ליברליות באסלאם, כגון פלג האחמדים, משתמשות בסיפור זה בעקביות על מנת לקדם רעיונות אסלאמיים של אי-אלימות.
רעיון ה"סאטיה" (אמת), הוא מרכזי בתפיסת האי-אלימות של מהאטמה גאנדי. גאנדי ראה באמת כמשהו אינסופי ובלתי ניתן להבנה מלאה על ידי יחיד כלשהו. הוא האמין שכולנו נושאים בחתיכות מהאמת, אך אנו זקוקים לחתיכות של אחרים על מנת לרדוף את האמת הגדולה. אמונה זו הובילה אותו לאמונה בערך הטבוע בדיאלוג עם היריב, ומשאלה כנה להבנת מניעיהם. ברמה המעשית, נכונות להאזין לנקודת המבט של האחר תלויה במידה ניכרת בהדדיות. באופן טבעי, איש מהיריבים לא מעוניין בנקודת ההשקפה של יריבו. לכן גאנדי האמין שעל מנת שהיריב יקשיב לך, עלייך ראשית להיות נכון להקשיב לו, כדי לפרוץ את המעגל.
שיטות של אי-אלימות
פעולה בלתי-אלימה מורכבת בדרך כלל משלושה שלבים. הראשון, פעולות של מחאה ושכנוע, שכוללות צעדות מחאה, עצרות מחאה, פגישות ציבוריות וכלים כגון שלטים גדולים, נרות ופרחים. השלב השני הוא אי שיתוף פעולה, שהוא הסירוב המכוון והאסטרטגי לשיתוף פעולה עם דבר הנתפס כבלתי-צודק. השלב השלישי הוא התערבות בלתי-אלימה, שהיא ההתערבות המכוונת והפיזית לעיתים באירוע שנתפס כבלתי-צודק, שיכול להתבטא בחסימת כבישים, התבצרות במקום מסוים, היקשרות לעצים ועוד.
חלק מהטכניקות ספציפיות אשר תנועות לא-אלימות השתמשו בהן כוללות שביתות שבת, צעדות, כניסה למקומות אסורים, סקווטינג, שביתות רעב, חסימת דרכי גישה, הפגנות, פעולות ישירות, עצומות, התבצרות, סרבנות מיסים, האטת מהירות העבודה, סרבנות גיוס, וחרם מסחרי.
בצד פעולות אלה שעיקר המוקד שלהם הוא התנגדות, יש גם טכניקות של העצמה של קבוצה מסוימת או של חלופה לא אלימה. שיטות אלו כוללות יצור עצמאי של מוצרים, קואופרטיבים של פועלים או צרכנים, ייזום אירועים חברתיים לחברים במאבק לא אלים (כמו מסיבת רחוב), אירועי תרבות בעלי אופי מחאתי (לדוגמה מופע רוק בעל אופי פוליטי כמו לייב 8), התאגדויות, יצירת ערוצי תקשורת בנושא המאבק או להעצמת קבוצה מדוכאת או עניה וחיזוק או יצירה של קהילות חברתיות.
הטקטיקה נבחרת בדרך כלל בקפידה רבה, תוך כדי לקיחה בחשבון של נסיבות פוליטיות ותרבותיות, ובדרך כלל כחלק מתוכנית או אסטרטגיה ארוכת טווח. וולטר ווינק מצביע על ישו כאסטרטג לא-אלים היסטורי. לטענתו, רבים מכתביו על אי-אלימות מתגלים כשיטות מתוחכמות כאשר הנסיבות התרבותיות מובנות. לדוגמה, באחד המקרים שישו דיבר עליהם, נאמר שאם גובה חובות מסוים גרם לבעל החוב להגיע למצב שבו אין לו מה ללבוש כלל, בושה גדולה נופלת על גובה החוב – ולא על האיש העירום. לכן הצעתו של ישו - אם מישהו מבקש ממך את מעילך, תן לו גם את שאר בגדיך – היא דרך לבייש את גובה החוב ולהפוך את יחסי הכוחות באופן סמלי.
מקור השראה מפורסם לאלו המחפשים מגוון של שיטות לא-אלימות שאפשר להפעיל, נמצא ברשימתו של ג'ין שארפ, בה כתובים 198 שיטות של פעולות ישירות לא-אלימות אשר כוללות פעולות סמליות, פוליטיות, כלכליות ופיזיות.
מקור אחד של הדרכה לפעולות לא אלימות כולל את מרכז CANVAS - מרכז להדרכה לפעולות ואסטרטגיה שהוקם בעקבות הצלחת המחאה נגד הרודן מילוצביץ' בסרביה.
אי-אלימות כדרך חיים
עצם העובדה שתופעת האלימות היא כל כך שכיחה ברוב תרבויות העולם, גורמת לרבים לחשוב שהיא חלק בלתי נפרד מטבע האדם. אחרים, כגון וולטר ווינק ודניאל קווין, גורסים שאלימות – או לפחות מאגר האסטרטגיות האלימות המוכרות כיום – היא תופעה של ה-5,000 עד 10,000 שנים האחרונות, ולא הייתה קיימת בתקופות שלפני תחילת ביות החיות והחקלאות, ובתקופות המוקדמות של תחילת תקופת הביות. תפיסה זו דומה לאידיאל הוויקטוריאני של הפרא האציל.
בשביל חסידי אי-אלימות רבים, משמעותה של אי-אלימות כדרך חיים היא עמוקה יותר מאשר הימנעות מאלימות פיזית ומילולית בלבד. המשמעות עבורם היא דאגה ואהבה לכל, אפילו לאנשים שאינם מסכימים עמם וכן הימנעות מפגיעה בבעלי חיים צמחים וטבע כאשר הדבר לא הכרחי. משמעות זו גוררת עימה את הרעיון שיש לדאוג גם לאלו שאינם פועלים על פי ערכי האי-אלימות. מוסכם על רבים שאדם אינו יכול להכריח את עצמו או אחרים להרגיש אחווה, סימפתיה או אהבה שכזו, ולכן דבר זה נחשב לאחד מהאתגרים האישיים הגדולים העומדים בפני המאמינים באי-אלימות – ברגע שאדם מאמין באי-אלימות בתאוריה, עליו לנסות להבין כיצד עליו לחיות אותה בחיי המעש של היום יום ובכל היבט של חייו.
היבטים אלה מודגשים בבמספר תורות מזרחיות כולל בודהיזם, הינדואיזם, ג'ייניזם וסיקיזם בעקרונות כמו אהימסה ויישום רעיונות כמו הדרך המתומנת הנאצלת. זאת הן מפני שיש ערך רב לחיים באשר הם, והן בגלל שהדבר משולב כחלק משחרור מדוקהה - סבל מיותר שנוצר אצל האדם המתרגל עצמו, ושניתן להפחית על ידי תרגול של המחשבה והגוף. מחקרים מודרניים מצביעים על כך שניתן לתרגל היבטים כמו אמפתיה.
היבט נוסף ודומה לכך הוא הרעיון של הפחתת האלימות בחברה כולה - כלומר לא רק הימנעות מאלימות המופעלת על ידי האדם באופן ישיר, אלא גם הימנעות ממעשים ומאורח חיים שמחייב ביצוע של מעשים אלימים על ידי אנשים אחרים, הפחתת סיכון לאנשים אחרים, ותמיכה פעולות ומוסדות אשר מעודדים חברה פחות אלימה באופן כללי. דוגמה נפוצה ליישום של רעיון זה היא צמחונות וטבעונות, צרכנות אתית, סחר הוגן - הימנעות מקניית מוצרים ושירותים שתהליך ייצורם היה כרוך בפגיעה באדם וכן בטבע. היבט נוסף הוא רעיון של פרנסה נאותה - הימנעות מעיסוקים שגורמים לפגיעה בבני אדם או בבעלי חיים. היבט נוסף הוא תמיכה במדיניות שמפחיתה אלימות - לדוגמה תמיכה בפתרונות דיפלומטיים למשברים, תמיכה בפתרונות המפחיתים זיהום סביבתי ותמיכה במדיניות המפחיתה צורך במכונית (עקב בעיות כמו תאונות דרכים, זיהום או שינוי אקלים).
התרחבות אי-אלימות
הספר המלאכים הטובים של טבענו מאת הפסיכולוג סטיבן פינקר מציג נתונים רבים מתוך מאות מחקרים המעידים על ירידה ברמת האלימות הפיזית בין בני-אדם, גם בטווח הזמן הארוך בפרהיסטוריה ובהיסטוריה, וגם בטווח הזמן הקצר של עשרות השנים האחרונות, ואלה מובילים למסקנה שראשית המאה ה-21 היא התקופה השלווה בתולדות האנושות.
במאות השנים האחרונות יש תהליך הדרגתי של ירידה במוכנות להצדיק אלימות, פניה לפתרונות להפחתת אלימות, והרחבת האכולוסיה שזכאית להגנה מפני אלימות שרירותית. לדוגמה בעבר העבדות הייתה מקובלת בחברות אנושיות רבות והיא יצאה מחוץ לחוק בכל מדינות העולם בעקבות פעולת התנועה לביטול העבדות. תהליך איטי של דמוקרטיזציה וערכים כמו ליברליזם, כמו גם עליה בתוחלת חיים וירידה בתמותת תינוקות ותמותה בגיל צעיר הובילו לכך שהערך של חיי אדם הפך להיות משמעותי יותר, ובמדינות רבות דבר זה זוכה להגנה על ידי עקרונות כמו זכויות האדם וחוקים הנובעים ממנה. דוגמה לכך היא הפחתה או ביטול מוחלט של עונש מוות במדינות רבות.
כמו כן ההגנה שהחוק מעניק מפני אלימות שרירותית מפני נציגי השלטון או מפני אזרחים אלימים הורחבה לציבורים נרחבים יותר - כך אנשים שחורים, נשים, ילדים, עמים ילידים, מהגרים, להט"ב, פליטים, עניים, אנשים מבוגרים, נכים ונכי נפש שבחברות רבות סבלו מאלימות ללא כל טאבו או ענישה כנגד האדם הפוגע, זוכים כיום להגנת החוק ונורמות חברתות, לדוגמה על ידי כלים כמו האמנה לזכויות הילד שמקטינה את היכולת של הורים להתעלל בילדיהם. כלים אחרים הם אמנות בנלאומיות, חוקים מקומיים, וטאבו נגד אלימות מינית ואלימות במשפחה.
ביקורת
לאון טרוצקי, פרנץ פנון ומלקולם אקס הם דוגמאות לאנשים שביקרו את האי-אלימות, בטענה שאי-אלימות ופציפיזם הם ניסיון לכפות את המוסר של הבורגנות על הפרולטריון, שאלימות היא הכרחית לשינוי מהפכני או שהזכות להגנה עצמית היא זכות יסוד.
בשיאו של הדיכוי האלים של האפרו-אמריקנים בארצות הברית בשנות ה-60, הפנתר השחור, ג'ורג' ג'קסון דיבר על הטקטיקות הלא-אלימות של מרטין לותר קינג:
מלקולם אקס גם התעמת עם פעילי זכויות אדם על הנושא של אי-אלימות, בטענה שאי אפשר לשלול את האלימות כאשר אין אפשרות אחרת:
לאנס היל מבקר את האי-אלימות כאסטרטגיה כושלת וטוען שהגנה-עצמית חמושה של אפרו-אמריקאים ואלימות אזרחית הניעה רפורמות של זכויות האזרח יותר מאשר פניות שלוות למוסר ולהגיון.
היעילות של אי-אלימות נקראה תיגר גם על ידי מפגינים אנטי-קפיטליסטים התומכים ב"מגוון של טקטיקות" במהלך הפגנות רחוב ברחבי אירופה וארצות הברית לאחר ההפגנות כנגד ארגון הסחר העולמי בסיאטל ב-1999. הפמיניסטית הרדיקלית, ד. א. קלארק, טוענת במאמרה "אישה עם חרב" שעל מנת שאי-אלימות תהיה יעילה, היא צריכה להיות "מופעלת על ידי אלו שיכולים בקלות לפנות לאלימות אם הם יבחרו בכך". ההגיון שמאחורי טיעון זה הוא שטקטיקות של אי-אלימות יהיו בלתי-יעילות עבור קבוצות שנתפסות ככאלו שלא מסוגלות להשתמש באלימות, מאחר שאי-אלימות תשמר את הציפיות של החברה מהקבוצות האלה, ולכן פעולותיהם לא ימשכו תשומת לב.
ביקורת נוספת מתמקדת בקורבנות הרבים שמאבקים בלתי-אלימים כרוכים בהם לעיתים, ולמה שנתפס לעיתים כזילות בחיי אדם. ביקורת זו מתבססת על הציטוטים הבאים מפי מהאטמה גאנדי:
על בסיס עמדות אלו, בשנת 1940, כאשר פלישה של גרמניה הנאצית לבריטניה נראתה באופק, גאנדי הציע לעם הבריטי את העצה הזו:
עם זאת, גאנדי חשב שרמה כזו של אי-אלימות דורשת אמונה ואומץ אדירים, והוא הבין שלא כולם מסוגלים להגיע לרמה כזו. לכן הוא הציע שאף אחד לא יהיה מחויב לאי-אלימות, במיוחד אם היא משמשת ככיסוי לפחדנות. גאנדי נזהר מלמשוך לתנועת הסאטיאגרהא שלו את אלו שפחדו להשתמש בנשק או חשו שהם לא מסוגלים להתנגד, וכתב:
אלימות כלפי רכוש
סופרים ופעילים אחרים טוענים שהשמדת רכוש עלולה להיות בלתי-יעילה מבחינה אסטרטגית, אם הפעולה מספקת אמתלה לדיכוי נוסף או מחזקת את כוחה של המדינה. לייקי, לדוגמה, טוען ששריפת מכוניות בזמן ההפגנות בפריז במאי 1968, רק חיבלו בתמיכה של מעמד העובדים ומעמד הביניים בהתקוממות, וחיבלה בפוטנציאל הפוליטי של ההפגנות.
חבלה בכלים ומכונות שמשתמשים בהם בעת מלחמה, בין אם במהלך הייצור שלהם או לאחר מכן, מעלה את המורכבות של הדיון. האם הצלת חיים באמצעות השמדת רכוש שישמש בעתיד להריגה - היא פעולה אלימה, או שהתנהגות פאסיבית שמאפשרת לכלי נשק להיות בשימוש בעתיד היא פעולה אלימה (כלומר, אי-אלימות שמובילה לאלימות)? ברמה פחות מופשטת - כאשר אדם מכה אדם אחר בעזרת מקל, לקיחת המקל בכוח נחשבת בדרך כלל פעולה אלימה, אך אם המקל נופל לבדו על האדמה, ואדם אחר שובר אותו, האם פעולה זו עדיין נחשבת פעולה אלימה?
בכל אופן, בדיונים אלו חשוב לקחת בחשבון את השאלה האם התוקף, או שמא הקורבן של האלימות מגדירים מה נחשב כ"אלים". כמו כן, הכוח היחסי של הצדדים וסוג ה"נשק" שנעשה בו שימוש הם גם רלוונטיים לנושא. כך למשל, יש הטוענים שזריקת אבנים על טנקים אינה נחשבת פעולה אלימה, בגלל הכוח היחסי של שני הצדדים. ויכוח מסוג זה התעורר גם בשאלת פעילותה של הקבוצה הישראלית "אנרכיסטים נגד הגדר", שבמסגרת פעולותיה מנסה לחתוך את גדר ההפרדה באופן סמלי.
אי-אלימוּת בישראל
הדוגמה הקדומה ביותר הידועה בתולדות ישראל להתמודדות בדרך אי-אלימות, הוא אירוע של התנגדות יהודי הגליל בעכו ובטבריה לניסיון הרומאים להעביר את פסל קליגולה על מנת להציבו בבית המקדש, אירוע שתועד על ידי פילון האלכסנדרוני ויוספוס פלביוס.
בתקופת המנדט הבריטי הקים היישוב העברי מערכת שלטון מקבילה ופעל פעולות רבות שאפשר לכנותן אי-אלימות כמו "העפלה", ההתיישבות, חומה ומגדל, ועוד.
בתחילת המאה ה-21 גברה המודעות בישראל לגבי שיטת האי-אלימות, בעיקר בקרב חוגים שמאלניים רדיקליים, אך גם בקרב קבוצות ימניות רדיקליות. מודעות זו מתבטאת במאבקים למען זכויות בעלי חיים על ידי קבוצות כגון "החזית לשחרור בעלי חיים", במאבקים נגד עוני ומיליטריזם על ידי קבוצות כגון "אוכל במקום פצצות", במאבק החברתי של מחאת האוהלים וגם במאבק נגד תוכנית ההתנתקות על ידי קבוצות כגון "הבית הלאומי".
דוגמה מובהקת של אי-אלימות כדרך מאבק ניתן לראות בתנועת "חיים בכבוד" ברשותו של חיים בר יעקב הפועלת להתנגדות לא אלימה לפינוי חייבים מבתיהם בעיקר בבאר שבע וישובים נוספים בדרום הארץ.
השימוש באי-אלימות מתפתח גם בהקשר של הסכסוך הישראלי-ערבי, החל משנות העשרים, אחת מדרכי הפעולה של היישוב העברי ולאחריו ממשלת ישראל כתגובה לפיגועי טרור ערביים הייתה הקמת יישובים יהודיים חדשים בארץ ישראל, לעיתים קרובות על שם קרבנות הטרור עצמם. גם לאחר שמדיניות זו, שזכתה לכינוי "תגובה ציונית הולמת" על ידי רה"מ לשעבר יצחק שמיר, הפסיקה להיות מדיניות ממשלתית, לקחו על עצמם המתנחלים ותומכיהם את המשכה, והקימו יישובים ומאחזים (לעיתים בלתי מוכרים על ידי השלטונות) כתגובה לפעולות טרור, כדוגמת גבעת שלהבת, שהוקמה לאחר רצח התינוקת שלהבת פס בחברון. מן העבר השני, החל תהליך של פיתוח מאבק פלסטיני עממי לא-אלים כנגד השליטה הישראלית בשטחים. חלוץ המאבק הוא מובארק עוואד מייסד "המרכז הפלסטיני ללימודי אי-אלימות" במזרח ירושלים ופעיל עד שגורש בקבוצת "ישראלים ופלסטינים למען אי-אלימות". דוגמה נוספת הייתה שביתת המיסים של תושבי בית סחור בתקופת האינתיפאדה הראשונה. אחד משיאיו של תהליך זה התרחש בעת ביקורו של ד"ר ארון גאנדי, נכדו של מהאטמה גאנדי, ברשות הפלסטינית, במהלכו השתתף בהפגנה באבו דיס למען מאבק לא-אלים בשליטה הישראלית. גם מהצד הישראלי התפתח מאבק לא-אלים כנגד השליטה הישראלית. אחת התנועות אשר חרתו על דגלן את רעיון אי האלימות היא "לוחמים לשלום". לוחמים לשלום היא קבוצה משותפת לפלסטינים ולישראלים אשר לקחו בעבר חלק באלימות שמייצר הסכסוך והשליטה הישראלית בשטחים והחליטו להניח את נשקם ולפעול יחד, בצורה בלתי אלימה, כנגד הכיבוש.
דרכים נוספות בהן בא לידי ביטוי מאבק זה הן סרבנות גיוס וסרבנות סלקטיבית לשירות בצבא, פעולות ישירות לא-אלימות כנגד גדר ההפרדה, צעדות אל עבר מחסומים, החרמת מוצרים שמקורם בהתנחלויות, משלחות סיוע לכפרים ערבים ביהודה ושומרון (לעיתים בניגוד לחוק) ועוד.
BMW
BMW ראשי תיבות של Bayerische Motoren Werke (, "מפעל מנועים בווארי" בגרמנית) היא יצרנית מכוניות יוקרה ואופנועים גרמנית. החברה הוקמה במקור בשנת 1916 כיצרנית מנועי מטוסים, אך בהמשך התרחבה גם לתחום הרכב. החברה שולטת ביצרניות הרכב הבריטיות מיני (מכוניות עירוניות קטנות) ורולס-רויס (מכוניות פאר על).
השנים הראשונות
בשנת 1913 הקים קארל ראפ מפעל לייצור מנועי מטוסים בשם Rapp Motorenwerke. המפעל מוקם בעיר מינכן שבגרמניה, זאת בשל קרבת המקום למפעל ייצור מטוסים שפעל באזור. פעילות החברה התרחבה במהירות כתוצאה מהזמנות צבא גרמניה במלחמת העולם הראשונה אם כי מנועיה, שתוכננו על ידי ראפ, סבלו מבעיות התאמה למטוסים צבאיים והסכמי הייצור עם הצבא לא חודשו. ב-1916 עסק המהנדס האוסטרי פרנץ פופ בחיפוש אחר חברה שתייצר עבור צבא אוסטריה-הונגריה מנועים מתכנון אוסטרי. פופ מצא את מפעלו של ראפ כמתאים ושכנע אותו ואת השלטונות האוסטריים להתחיל בייצור. כחלק מהעסקה אולץ ראפ להכניס שותפים לחברה, ופופ הפך לדמות דומיננטית בהנהלת המפעל.
פופ דאג לגייס לחברה את מקס פריץ, מהנדס אוסטרי צעיר, אשר עבד קודם לכן עבור מפעל מטוסים באוסטריה. כישרונו של פריץ הוביל בתוך כשנה לייצור מנוע שהתבסס על תכנונו של ראפ, אך פתר את בעיות ההתאמה למטוסים, ואף הפך בהמשך למנוע ששבר שיאי גובה טיסה. הדומיננטיות של פופ והעובדה שמנועי החברה התבססו מאותה עת על תכנוניו של פריץ, הובילו לעזיבתו של ראפ בשנת 1917. עם עזיבתו שונה שם החברה ל-BMW (ב.מ.וו), וכך קרויה החברה עד היום. כיום נוהגת החברה לקבוע את שנת יסודה ב-1916, אך זו היא שנת היסוד של חברה בווארית גדולה בשם BFW שעסקה בייצור מטוסים. BFW הוקמה על ידי חברת מאן הגרמנית, על בסיס מפעלו של גוסטב אוטו, בנו של ניקולאוס אוטו, ממציא מנוע ארבע הפעימות. ב.מ.וו הייתה בקשרים עסקיים עם BFW במהלך המלחמה, אך כאשר תמה המלחמה ושעסקיה של BFW קרסו, יזם פרנץ פופ ב-1922 את מיזוגה של ב.מ.וו לתוך BFW תוך שהוא מנצל את נכסיה ועובדיה של החברה, בעוד השם ב.מ.וו ממשיך לייצג גם את החברה הממוזגת.
חוזה ורסאי, שנחתם בשנת 1919 אחרי תבוסתה של גרמניה, אסר עליה לייצר מטוסים. מפעלי המטוסים נסגרו, ומפעל ב.מ.וו החל לייצר מעצורים לרכבות. באותה שנה החלה החברה לתכנן מנוע אופנוע ששימש אופנוע בשם 'ויקטוריה' שיוצר על ידי חברה גרמנית אחרת.
בשנת 1928 החלה החברה לייצר מכונית קטנה, בשם 3/15. הייתה זאת אוסטין שבע, מכונית בריטית, שיוצרה ברישיון בגרמניה. בשנים הבאות החלה החברה לייצר מכוניות מקוריות, שנחשבו מתקדמות ומהירות מאוד לתקופתן. ביניהן היו ה-327 (סלון) וה-328 (רודסטר), ולשתיהן היה מנוע בנפח 2 ליטר.
מלחמת העולם השנייה
החברה הודתה שהעסיקה במהלך המלחמה בין 25 ל-30 אלף עובדי כפייה, שהיו אסירים במחנות ריכוז (בעיקר בדכאו) ובמחנות שבויים.
לקראת סוף המלחמה, הופצצו מפעלי החברה בצורה מסיבית. המפעלים המזרחיים (במזרח גרמניה) נכבשו על ידי הצבא האדום, והמפעל במינכן נהרס כמעט לחלוטין.
לאחר המלחמה
בעלות הברית אסרו על החברה לפעול במשך שלוש שנים. חברת בריסטול הבריטית (יצרנית מטוסים) בחנה את המפעל, ובשנת 1947 החליטה לייצר מכונית סלון ספורטיבית יוקרתית (בשם "ארבע מאות"), שהייתה מבוססת ברובה על ה-327 של ב.מ.וו.
בשנת 1952 השיקה ב.מ.וו את המכונית הראשונה שלה בעידן שאחרי המלחמה, אך הניסיונות למכור מכוניות יוקרה בהצלחה נכשלו. לקראת סוף העשור, החברה התמקדה במכוניות עירוניות קטנות וחסכוניות, ב.מ.וו. 600 כמו האיזטה (Isetta). בשנת 1959 שקל בעל השליטה בחברה, הרברט קוונדט, מיזוג עם יצרנית המכוניות הגרמנית המתחרה - מרצדס-בנץ - אבל יו"ר מועצת המנהלים של החברה, קורט גולדה, שכנע אותו לשמור על עצמאות ב.מ.וו. באותה שנה השיקה החברה את דגם "שבע מאות" - מכונית קטנה, עם מנוע בוקסר אחורי מקורר אוויר, בנפח 700 סמ"ק, שנלקח מאופנוע ה-R67. המכונית עוצבה בסגנון ספורטיבי, על ידי מעצב איטלקי. דגם מיוחד (RS) יוצר עבור מרוצים, וזכה להצלחה רבה. הדגם הזה ביסס את מעמדה של החברה כיצרנית מכוניות סלון ספורטיביות - מעמד שנשמר עד היום.
בשנת 1961 הציגה החברה את דגם 1500 - מכונית סלון קטנה, חזקה ומתקדמת. הדגמים החדשים יותר כונו 1600 ו-1800. בשנת 1966 הוצגה גרסת קופה (שתי דלתות), ובשנת 1967 הוצגה גרסת גג נפתח. הדגמים הללו כונו "סדרה 02", והם המקור ממנו התפתחה "סדרה 3" הנוכחית.
ב-1969 הציגה החברה את אופנועי סדרת "5/". הוצגו דגמים בנפחים שונים ולראשונה מאז המלחמה הוצג מנוע בנפח 750 סמ"ק. שינוי חל גם במדיניות השיווק כשדגמי הסדרה שווקו ככלים לתרבות הפנאי ולא כאלטרנטיבה זולה לכלי תחבורה אחרים.
שנות השבעים והשמונים: שגשוג במכירות
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התחיל תור הזהב של החברה. מכירותיה גדלו בתחום המכוניות והאופנועים כשהשוק האמריקאי היווה את מנוע הצמיחה העיקרי. בדצמבר 1971 עבר מטה הנהלת החברה למגדל חדש בעיר מינכן, שם הוא שוכן עד היום. מגדל זה עוצב בצורת ארבעה גלילים בהשראת צורתן של בוכנות מנוע. בשנת 1972 לקראת משחקים האולימפיים במינכן פותחה מכונית קונספט "ב.מ.וו טורבו".
בשנת 1972 הוצגה "סדרה 5" (קטגורית סלון בינונית), בשנת 1975 הוצגה "סדרה 3" (קטגורית סלון קטנה) ובשנת 1977 הוצגה "סדרה 7" (קטגורית סלון גדולה). את הקופה הגדולה, CS, החליפה "סדרה 6". בכך השלימה החברה מיתוג מחדש של דגמי המכוניות. המיתוג הסתבר כמוצלח מאוד וכינויי הסדרות משמשים את דגמי החברה עד היום. דגמי המכוניות הספציפיים מורכבים משלוש ספרות כשהראשונה מייצגת את הסדרה והשתיים האחרות עשויות לייצג בקירוב את נפח המנוע ודרוג פנימי בין הדגמים בסדרה כשהמספר הגבוה יותר מייצג דגם חזק יותר. לדוגמה, דגם 323 מייצג מכונית מסדרה 3 עם מנוע של 2300 סמ"ק בקירוב. למרות המעבר של יצרנים אחרים לשימוש במערכות הנעה קדמית במכוניות הנוסעים, המשיכה ב.מ.וו לדבוק בייצור מכוניות בעלות הנעה אחורית והיא ממשיכה בכך עד היום.
בשנת 1983 הציגה החברה לראשונה אופנוע בעל מנוע ארבעה צילינדרים. שישים שנה לאחר ה-R23 בהן יוצרו רק אופנועים מטיפוס ה-R עם מנוע בוקסר מקורר אוויר, מוצג מנוע מקורר מים ו-4 צילינדרים. הפעם זהו אינו מנוע בוקסר אלא ארבעה צילינדרים בשורה, אך ב.מ.וו מחליטה להציב אותו בצורה ייחודית לאורך האופנוע, בניגוד ליצרנים אחרים שמציבים מנוע ארבעה בשורה לרוחב האופנוע. הדגם הראשון שנשא מנוע זה היה ה-K100 בנפח 1000 סמ"ק.
בשנת 1987 מוצג מנוע חדש בתצורת V12 עבור דגם ה-750. זהו ה-V12 הגרמני הראשון מאז המלחמה והוא מפיק יותר מ-300 כוחות סוס מנפח של 5,300 סמ"ק. שנה לאחר מכן מוצג חידוש בתחום האופנועים כשב.מ.וו. היא היצרנית הראשונה להציג מערכת למניעת נעילת גלגלים (ABS) באופנוע.
משנות התשעים: התרחבות בינלאומית
בשנת 1993 הוצג עבור סדרת אופנועי ה-R מנוע בוקסר חדש לאחר שנים של עדכונים מינוריים. ב.מ.וו רצתה בתחילה לבטל את סדרת ה-R לחלוטין ולהשאיר רק את ה-K, אך התגובות מהשווקים שכנעו את החברה בכדאיות ייסוד שושלת R חדשה. מנועי ה-R החדשים היו מודרניים עם 4 שסתומים לצילנדר אך עדיין מקוררי אוויר (בתוספת קירור שמן). לראשונה התקרבו הספקי מנועי ה-R לרמת ה-100 כ"ס. דגם התיור שטח של משפחה זו R1200GS הפך לאופנוע הנמכר ביותר של ב.מ.וו ואף לאופנוע הנמכר ביותר במספר ארצות באירופה במחצית השנייה של העשור הראשון של המאה ה-21. באותה תקופה החלה ב.מ.וו לפתח מספר רב של דגמים חדשים בקטגוריות שלא פעלה בהן בעבר. ב-2006 הציגה ב.מ.וו לראשונה אופנועי אנדורו שפותחו בשיתוף עם חברת אפריליה האיטלקית, וב-2009 הציגה החברה את דגם S1000RR שהתחרה בקטגוריית אופנועי הספורט עם אופנועי הדגל של היצרנים היפנים. האופנוע, שהתחרה גם באליפות הסופרבייק העולמית, הונע במנוע ארבעה צילינדרים שמוקמו לראשונה אצל ב.מ.וו לרוחב, בדומה למתחרים היפניים. ייחודו של האופנוע היה במערכות אלקטרוניות שהוצגו לראשונה באופנועים סדרתיים, כדוגמת מערכת בקרת אחיזה לגלגל האחורי המתחשבת בזווית ההטייה של האופנוע.
מפעלים ברחבי העולם
בשנת 1994 נפתח מפעל בדרום קרוליינה, ארצות הברית. המפעל מעסיק כ-4,700 עובדים, והוא מייצר כ-500 מכוניות בכל יום, מדגמי X5 (רכבי שטח) ו-Z4 (רודסטר). בשנת 1995 נפתח מפעל בדרום-אפריקה, והוא מייצר מעל 50 אלף מכוניות מסדרה 3 לייצוא. בשנת 2003 נפתח מפעל בסין, בשיתוף יצרן רכב מקומי. המפעל מייצר מכוניות מסדרות 3 ו-5 לשוק המקומי.
ההשקעות בבריטניה
רובר - בשנת 1994 רכשה ב.מ.וו את "קבוצת רובר" הבריטית תמורת 1.4 מיליארד דולר, כחלק מניסיון להרחיב את סל המוצרים של החברה, מעבר לשוק רכבי היוקרה גם לשוק המכוניות המשפחתיות והקומפקטיות. המהלך הסתמן תחילה כהצלחה, ומכירות ב.מ.וו הגיעו לשיא של כ-31 מיליארד דולר ב-1996. אולם לאחר ארבע שנים שבהן הוזרמו סכומי כסף גדולים לשדרוג מפעלי "קבוצת רובר" ופיתוח דגמים חדשים, הקבוצה צברה הפסדים כבדים. המפעל הראשי של הקבוצה בלונגברידג' בבירמינגהאם העסיק 14,000 עובדים, אך פעל בתפוקה נמוכה. במרץ 2000, במסיבת עיתונאים לסקירת תוצאותיה הכספיות של BMW ב-1999, אמר מנכ"ל החברה, יואכים מילברג, כי ההשתלטות על "קבוצת רובר" הייתה כישלון. היא מחקה את ההשקעה ברובר והכריזה על הפסד של 2.4 מיליארד דולר.
ב.מ.וו מכרה את "קבוצת רובר", בשנת 2000 למעט המותג "מיני", לקבוצת משקיעים פרטית בראשות המנכ"ל לשעבר, תמורת 10 ליש"ט. קבוצת המשקיעים רכשה בפועל רק את המפעל הראשי של החברה ואת הזכויות לייצור רכבי רובר ו-MG, והחלה לפעול כחברה חדשה בשם "MG רובר". חטיבת רכבי השטח לנדרובר נמכרה לחברת פורד תמורת 3 מיליארד דולר.
רולס-רויס - בתחילת שנות ה-90, החלה ב.מ.וו לשתף פעולה עם היצרנית הבריטית רולס-רויס, וסיפקה מנועים לדגמי "סילבר-שרף" (רולס-רויס) ו-"ארנז'" (בנטלי). בשנת 1998 רכשה ב.מ.וו את המותג היוקרתי רולס-רויס מבעלת הזכויות שלו, והציע לרכוש חברת "רולס רויס מוטור" מחברת ויקרס הבריטית תמורת 571 מיליון דולר, שיצרה את הרכבים בפועל והייתה חברה נפרדת. לבסוף חברת פולקסווגן רכשה את "רולס רויס מוטור" לאחר שהציע סכום של כ-793 מיליון דולר. בהמשך הוסכם כי פולקסווגן תייצר את רכבי רולס-רויס עד 2003, כאשר ב.מ.וו תמשיך לספק לה מנועים. וב-2003 המותג המותג היוקרתי-ספורטיבי בנטלי יעבור לפולקסווגן וב.מ.וו תייצר את רכבי רולס-רויס. בשנת 2003 הוצגה הרולס-רויס החדשה מבית ב.מ.וו, בשם "פנטום" (Phantom). וב-2009 את "בייבי פנטום" המבוססת על שלדת ב.מ.וו סדרה 7.
פורמולה 1
במסגרת ליגת הפורמולה 1, יצרה ב.מ.וו מנועים למכוניות קבוצת ויליאמס, שזכתה להצלחה רבה במרוצים. בסיום עונת 2005, עקב חילוקי דעות קשים עם קבוצת וילאמס, שותפתה הוותיקה של ב.מ.וו, החליטה ב.מ.וו לנתק את כל הקשרים עם קבוצת ויליאמס, ובמקום זאת רכשה את קבוצת הספורט המוטורי השווייצרית סאובר, ויצרה את קבוצת ב.מ.וו-סאובר. הקבוצה התחרתה לראשונה בעונת 2006 והשיגה תוצאות נאות למדי - מקום חמישי באליפות היצרנים, ושני מקומות על הפודיום. בעונת 2007 השתפרה הקבוצה אף יותר, וסיימה במקום השני באליפות היצרנים עם 101 נקודות, ונהגיה, ניק היידפילד ורוברט קוביצה, סיימו במקומות החמישי והשישי בהתאמה באליפות הנהגים. קבוצות פורמולה 1 נוספות להן סיפקה בעבר ב.מ.וו מנועים הן בנטון, ארווס (Arrows) וברבהאם. נהגים נודעים אשר החלו את קריירת הפורמולה 1 שלהם עם בשיתוף עם ב.מ.וו הם ג'נסן באטון, חואן פאבלו מונטויה וסבסטיאן פטל. ביולי 2009 חברת ב.מ.וו הודיעה כי היא פורשת ממרוצי הפורמולה 1 בתום עונת המרוצים 2009. לעונת המרוצים 2010 נמכרה בחזרה הקבוצה לבעלים הקודם פיטר סאובר, אשר השאיר את שמה המסחרי של ב.מ.וו בקבוצה עקב חילוקי דעות בנוגע להסכם חסות אשר חתמה החברה. בעונת 2011 הוסר שמה לחלוטין מן הקבוצה.
ספקית רכיבים
חברת ב.מ.וו מספקת רכיבים רבים לחברות שונות בתעשיית הרכב. בין היתר סיפקה לחברת מקלארן את מנוע המקלארן F1, וכיום מספקת מנועים לחברת וייסמן.
כלי רכב חשמליים
בשנת 2011 הושק המותג BMW i כמותג משנה של BMW לכלי רכב חשמליים. תחילה הושקו שני דגמים תחת מותג זה, מכונית i3 החשמלית ו-i8 רכב היברידי נטען.
גרסאות הקונספט של i3 ו-i8 הוצגו בתערוכת הרכב של פרנקפורט ב-2009. ייצור סדרתי של ה-BMW i3 עבור לקוחות קמעונאיים החל בספטמבר 2013, וההשקה בשוק האירופי התקיימה בנובמבר 2013, עם המסירות הקמעונאיות הראשונות בגרמניה. BMW i8 הושק בגרמניה ביוני 2014 ובישראל ב-2016. במקביל הושקה גרסה ההיברידית-נטענת של סדרה 3 ושל סדרה 7.
ה-iX3 קרוסאובר חשמלי הושק בסוף שנת 2020. בשנת 2022 הושק דגם ב.מ.וו iX1.
במיזם משותף עם פורשה, יפתחו ב.מ.וו ופורשה עמדות טעינה שיוסיפו לסוללה 100 ק"מ ב-3 דקות . מיזם זה פותח עקב יותר ויותר מכוניות חשמלית שנמצאות על הכביש ושיגיעו בהמשך השנים.
מכונית אוטונומית
בשנת 2007 רכשה לראשונה מערכת התרעה מפני סכנות בנהיגה של חברת מובילאיי, והחלה לשלב אותה בכלי הרכב שהיא מייצרת כעבור מספר שנים. בנובמבר 2012 הודיע מובילאיי כי תשדרג את הטכנולוגיה שלה כך שתאפשר נהיגה אוטונומית. ב-1 ביולי 2016 הודיעה BMW רשמית על הקמת מיזם משותף עם החברות מובילאיי ואינטל, לפיתוח מכונית אוטונומית שתוצג בשנת 2021. בדצמבר 2016 הוכרז גם כי מובילאיי תשתתף בחברת המיפוי של BMW. בדצמבר 2020 החלו ניסויים של המכונית האוטונומית ברחובות העיר במינכן.
סמל החברה
סמל החברה בצורת עיגול בדומה לסמל חברת "Rapp Motorenwerke" שממנה התפתחה BMW. צבעי הסמל, כחול ולבן, לקוחים מדגל בוואריה. בפרסומות, החל מ-1929, הוצג הסמל כלהבי מדחף הנעים בשמים הכחולים, אך זהו אינו מקור הסמל.
נומנקלטורה
שמות דגמי ב.מ.וו. עושים שימוש בנומנקלטורה המורכבת בדרך כלל משלוש ספרות ואותיות. שלוש הספרות מורכבות מהספרה הראשונה המייצגת את הסדרה ושתי הספרות האחרונות המייצגות את נפח המנוע בסנטימטרים מעוקבים חלקי מאה בקירוב. לעיתים חולקים שני דגמים מנוע בנפח דומה עם הספק שונה ואז שתי הספרות האחרונות של אחד הדגמים אינן מייצגות באופן ישיר את נפח המנוע.
האותיות המוצמדות לספרות מסמלות את המאפיינים הבאים:
אנוראק
אנוראק או פארקה הוא סוג של מעיל עם כיסוי ראש, שלרוב מכוסה בפרווה או פרווה מלאכותית, כדי להגן על הפנים מפני שילוב של טמפטורות מתחת לאפס ורוח.
האנוראק הומצא לראשונה על ידי האסקימואים, שנזקקו לביגוד שיגן עליהם מפני רוח מקפיאה ורטיבות, בזמן ציד או בזמן מסע בקיאק בחוג הארקטי. מתחת לאנוראק האסקימואים לובשים גם בגדים חמים. לפני יציאה למסעות הם היו טובלים את האנוראק בשמן דגים כדי לחזק את העמידות שלהם למים.
ורנר האהן
ורנר האהן (בהולנדית: Warner Lloyd Hahn; נולד ב-15 ביוני 1992) הוא כדורגלן סורינאמי, המשחק בעמדת השוער בקיוטו סאנגה.
קריירת מועדונים
האהן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של אלכסנדריה 66, ממנה עבר לספרטה רוטרדם ובגיל 16 הצטרף לאקדמיה של אייאקס. בקיץ, האהן חתם לשלוש שנים בקבוצה הבוגרת, אך מעולם לא זכה להכלל בסגל הקבוצה הבוגרת ועם תום החוזה שוחרר מהמועדון.
בקיץ, האהן התאמן בנאק ברדה, אך חתם לשנתיים בדורדרכט מהליגה ההולנדית השנייה. ב-10 באוגוסט, האהן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד אמן. בפברואר, נפצע בכתף ונעדר כחודשיים מהמגרשים. היכולת הטובה שגילה האהן בתחילת עונת, הוא זכה להתעניינות באוטרכט, דן האג, סלטיק וניוקאסל יונייטד.
בדצמבר, האהן חתם לשלוש שנים בפיינורד והוא הצטרף אליה עם סיום העונה. ב-1 בספטמבר 2014, הושאל לזוולה. ב-13 בספטמבר, האהן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1–3 נגד פ.ס.וו. איינדהובן. האהן, נבחר לשחקן העונה של האוהדים. בסיום העונה, האהן חזר לפיינורד כשוער שני. בינואר, האהן חתם על חוזה לשלוש וחצי שנים במועדון. כעבור כמה שבועות, קרע את הרצועה הצולבת במהלך משחק נגד צעירי פיינורד. ב-21 בדצמבר 2016, האהן הושאל לאקסלסיור רוטרדם, עד לסיום העונה.
ב-12 ביוני 2017, האהן חתם לשלוש שנים בהירנפיין, במקומו של ארווין מולדר, שעשה את הדרך ההפוכה. ב-13 באוגוסט, האהן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד חרונינגן אך הוחלף כעבור 9 דקות, עקב פציעה. בנובמבר, חזר לשער הירנפיין אך בדצמבר ירד לספסל וסיים את העונה עם 9 הופעות בלבד. בעונת, האהן חזר להרכב הירנפיין ושיחק בכל משחקי הקבוצה. בינואר, איבד את מקומו בהרכ בשנית ובסיום העונה עזב את הירנפיין.
את עונת, האהן התחיל כשחקן וחפשי וב-29 בדצמבר 2020, חתם באנדרלכט מליגת העל הבלגית עד לסיום העונה.
ב-9 בפברואר 2022 האהן חתם בגטבורג מליגת העל השוודית.
לקראת עונת חתם בקיוטו סאנגה מליגת העל היפנית.
קריירה בינלאומית
בשנת, בוטל החוק הסורינאמי, שאסר על שחקנים עם דרכון כפול לשחק בנבחרת, דבר שאפשר להאהן לייצג את סורינאם. ב-25 במרץ 2021, האהן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–3 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
צביון נאטאל
צביון נאטאל (שם מדעי: Cephalophus natalensis; קרוי גם צביון יער אדום), הוא מין אנטילופה קטנה בתת-משפחת הצביונים החי לאורך קו החוף המזרחי של אפריקה, ותואר מדעית לראשונה בשנת 1834 על ידי הזואולוג הבריטי אנדרו סמית. יש לו דמיון רב עם צביון הארווי החופף איתו בתפוצה, ויש טקסונומים המסופקים עד היום האם הוא תת-מין של צביון נאטאל או מין נפרד. הוא דומה מאוד גם לצביון אדום החי במערב אפריקה, וקיבל בשל כך גם את הכינוי "צביון יער אדום" על מנת להבדילו מהצביון האדום שנוטה לחיות בסוואנות. הן צביון נאטאל והן צביון הארווי נחשבו בזמנים מסוימים כתת-מינים של הצביון האדום. מלבד שני הצביונים הנזכרים, יש לצביון נאטאל גם דמיון לצביון שחור-חזית, צביון ווינס, צביון אדרס, ועוד. שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצית השיער הבולטת שבמצח והאופיינית לצביונים. "natalensis" הוא על שם המקום שבו ראו אותו האירופאים לראשונה - פרובינציית נאטאל הדרום אפריקנית. צביון זה חופף בתחומי מחייתו עם פרסתנים נוספים הקרובים אליו גנטית או חיצונית כדוגמת צביון סבכים, צביון כחול, צביון אבוט, דוקרן שארפי, דוקרן הסטינבוק ודלקרן המושק.
תיאור
צביון נאטאל מתאפיין בזוג קרניים קטנות וקצרות יחסית, ולהן מבנה דומה לרוב הצביונים: הקרן צומחת לכיוון מעלה בצורה אלכסונית וישרה לגמרי, ולעיתים קרובות היא מתעגלת מעט. בסיס הקרניים אמנם במרכז המצח, אך מכיוון שהן מחופות בשיער בבסיסן וצומחות לאחור בזווית אלכסונית, נראה שהן צומחות בחלק האחורי של המצח. מסיבה זאת גם הקרניים נראות קרובות מן הרגיל לאוזניים ורחוקות מן העיניים יותר מאשר אצל צביונים אחרים. הרווח בין הקרניים בבסיס קטן למדי, ואין כלל הפרש במרחק ביניהן בין הבסיס לקצוות. הקרניים לרוב דקיקות משל מרבית הצביונים, והן עבות מעט בבסיסן ומסתיימות בשפיץ חד מאוד. הקרניים חרושות בבסיס בכ-3–5 טבעות קטנות או חריצים, ושאר הקרן חלקה לגמרי. צבע הקרניים הוא שחור כחלחל, חלודה ואפרפר בהיר או כהה. לשני המינים יש קרניים אך של הזכרים ארוכות כמעט פי 2 משל הנקבות. הפרווה של צביון נאטאל קצרה ודלילה למדי, ומורכבת משערות זיפיות וצפופות. הפרווה נוטה להיות עבה יותר בחלק האחורי - מה שמשפיע גם על גוני הפרווה. צבע הפרווה הכללי הוא אחיד ברובו, ונע בין גוני חום אדמאדאם דהוי\ כהה\ ערמוני, לגווני חום בהיר\ חולי, צהבהב בהיר\ כהה\ דהוי, או כתמתם דהוי\ אפרסק עד כתום בוהק. למרות שכל אחד מהצבעים הנזכרים עלול להיות אחיד בכל הגוף, יש נטייה לפלג הגוף האחורי ולגב להיות כהים יותר, צדדי הצוואר והגרון נוטים לגוון אפרפר או בז'-חולי, ולעיתים גם אזור המותניים. אצל פרטים רבים השערות נוטות להתכהות עם הגיל באזור העורף לצבע שחרחר, אפרפר או כחלחל - לעיתים בשל נשירת שערות בדומה לאיילנד מצוי. גם האזור הסמוך לפרסות נוטה להיות שחרחר או אפרפר. המפשעה ובית השחי לבנים או צהבהבים בהירים לרוב, אך אין זה נדיר שצבעם זהה לשאר הפרווה. הזנב מתחלק בין אדמדם ושחרחר בצד החיצוני ללבנבן ואפרפר בצד הפנימי. הפרסות אפרפר או שחורות-כחלחלות.
צבע ראשו של צביון נאטאל מתחלק בין בז', חולי או אפרפר בלחיים ומתחת לעיניים, לבין אדמדם כהה או בהיר באזור המצח והחרטום. סימוני הפנים שלו מועטים למדי: לאורך החוטם יש כתם בצבע שחרחר כסוף עד פחם המסתיים בין העיניים. ציצת השיער האופיינית לצביונים רחבה מעט אצל מין זה, ולמרות שצבעה אדמדם לגמרי בדרך כלל, אין זה נדיר שהיא מתכהה עם הגיל לשחרחר דהוי, ולעיתים אף מתחברת עם הפס השחרחר שעל החוטם. סביב האף והפה יש כתם שחרחר או חום דהוי, ושפתו העליונה בולטת על רקע זה בשל צבעה הלבן-צהבהב; יש עליה מספר נקודות שחרחרות. מתחת לעיניים יש בליטות עור גדולות ובמרכזן חריצים שחורים בולטים - ישרים או אלכסונים - המשמשים כבלוטות ריח, ואילו מעל העיניים יש קמטים המזכירים "גבות" ולרוב הם בצבע בהיר. הסנטר לבנבן ולעיתים מתחבר לחלק העליון של הגרון ויוצר כתם לבן דמוי "סינר". האוזניים מתחלקות בין אפרפר בצד החיצוני לבז'-שחרחר בצד הפנימי, בעוד שבבסיס יש כתמים לבנבנים דהויים. הריסים שלו קצרצים מאוד, ומכיוון שהם אפרפרים ואינם בולטים כלל ניתן לחשוב שהוא חסר ריסים.
מבנה גופו של צביון נאטאל ארוך ודקיק, ויש לו צוואר קצר וראש מוארך ומשולש. רגליו ארוכות יחסית לגופו, והאחוריות ארוכות מהקדמיות; השילוב של הרגליים יחד עם הגב המקושת גורם לפלג גופו הקדמי להיות נמוך מהאחורי אם כי לא בצורה בולטת כל כך. הזנב הקצר והדקיק לעיתים כמעט ואינו נראה, והוא מסתיים בציצה עגולה של שיער. האוזניים עגלגלות ורחבות והחרטום מחודד מעט. עיניו עגלגלות, נחיריו רחבות כשל בקר, והלוע גדול ועגלגל; שלושתם בצבע שחור. הקרניים מחופות ברובן בציצת השערות שבמצח. פרסותיו ארוכות ומחודדות. הדו-צורתיות זוויגית נמוכה למדי: לזכרים כאמור קרניים ארוכות יותר ואילו הנקבות גדולות במעט במידות גוף. מידות הגוף של צביון נאטאל:''' גובה הכתפיים: 46-43 ס"מ. אורך הראש והגוף: 87-75 ס"מ. אורך הקרניים: 6-3.5 ס"מ. השיא שתועד היה 11 ס"מ. אורך הזנב: 14-9 ס"מ. משקל: 15-12 ק"ג.
תפוצה, בית גידול ואקולוגיה
צביון נאטאל נפוץ לאורך קו החוף המזרחי-מרכזי-דרומי של אפריקה. תפוצתו משתרעת על דרום ומזרח טנזניה, דרום מלאווי, מרבית חלקי מוזמביק וסווזילנד, ומזרח דרום אפריקה (פרובינציות: לימפופו, מפומלנגה וקוואזולו-נטאל). ישנן טענות שצביון זה נפוץ גם בזימבבואה אם כי זה לא אומת. דיווחים על צפייה בצביונים אלה בצפון מלאווי ובזמביה מיוחסים כנראה לצביון הארווי.
בית הגידול של צביוני נאטאל הוא בעיקר יערות ירוקי-עד, יערות טרופיים וסוב-טרופיים, יערות חוף, יערות שפלה, יערות הרריים, "יערות מיומבו", אזורי סבך ושיחים צפופים בקו החוף או סמוך לנהרות לימפופו, רובומה, לוג'נדה וזמבזי, עמקים, סוואנות שיחים-דוקרניות או סוואנות גשומות וגבוהות. בקוואזולו נאטאל הם מצויים עד גבהים של 200 מטר מעל פני הים, ובאופן כללי הם נמנעים מאזורים הרריים מידי; זו גם הסיבה שהתפוצה שלהם אינה מתפשטת הלאה בטנזניה, דרום אפריקה או מוזמביק. הטמפרטורות בתחומי מחייתם 10–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-500 מילימטר לשנה.
צביון נאטאל פעיל בעיקר בשעות היום ובכך נבדל מצביוני יער רבים, אך באזורים שבהם הוא מופרע בכבדות הוא עשוי לרכז את פעילותו לשעות הלילה. הוא יוצא דופן גם בכך שהוא פחות ביישן מרוב המינים, ועל כן ניתן לצפות בקלות רבה יותר. תזונתו של צביון נאטאל מבוססת על עלים, פרחים ופירות, כמו גם על שיחים נמוכים בגובה פני הקרקע. את הפירות הוא משיג לרוב על ידי מעקב אחר קופים. המין תלוי במידה מסוימת במקורות מים זמינים.
צביון נאטאל פעיל בעיקר בבדידות, ולעיתים בזוגות או בקבוצות משפחתיות קטנות (זכר, נקבה ועופר); נדיר לראות קבוצה של יותר מ-3 פרטים. לצביון זה יש קריאת אזהרה שונה במקצת ופחות קולנית משאר המינים - מעין שילוב של נחירה ושריקה. קריאת אזהרה זאת נעשית על ידם בעיקר כשהם חשים בסכנה. כאשר הצביון זוהה על ידי טורף הוא יקפא על מקומו ומסתמך על ההסוואה שלו שתמנע מהטורף להצליח ולהתמקד בו בין השיחים. הצביון יברח לבסוף לעומק הסבך בתנועות "צלילה" האופיינות למין. למרות גודלו הקטן יחסית, צביון נאטאל מסוגל בקלות לקפוץ מעל גדירות בגובה 1.3 מטר. הרגליים האחוריות הארוכות שלו מעניקות לו יתרון בכך שהן מאפשרות קפיצה מיידית ממצב עמידה.
הטורפים העיקריים של המין הם נמר, אריה, ברדלס, זאב טלוא, צבוע נקוד, עיט כתר ופיתון, וכנראה גם קרקל, סרוואל, תן, וטורפים קטנים אחרים.
הרבייה יכולה להתרחש בכל השנה ללא עונה מוגדרת. הקרבות בין הזכרים נדירים יחסית, ובדרך כלל זכר טריטוריאלי יניס משטחו כל פולש, אך במקרה וישנו קרב הוא הופך לקשה למדי כשהקרניים החדות גורמות לפציעות רבות. ההריון נמשך בממוצע כ-7–8 חודשים. לאחריהם נולד בדרך כלל עופר אחד בעל פרווה אדמדמה-שחרחרה עם פנים חומות. העופר שוקל בעת הלידה כק"ג אחד בלבד, והוא נגמל לאחר 3–5 חודשים, ונשאר עם אימו 6–8 חודשים. למרות שהזכרים אינם מעורבים בטיפול העופר, הם בכל זאת יגיבו לקראות מצוקה של העופר.
תוחלת החיים של צביון נאטאל היא כ-9 שנים, ופרטים בשבי חיו עד 15 שנים.
איומים ושימור
צביון נאטאל מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל היותו מצוי במרבית חלקי הטווח שלו, וגודל אוכלוסייה סביר שאינו עומד בקרטריונים הדרושים להעלות את מצבו לקטגוריה מאוימת. למרות זאת, אם המגמות הנוכחיות תמשכנה צביון נאטאל עלול להיעלם בסופו של דבר מחלקים ניכרים משטח התפוצה הנוכחי שלו, אך עדיין ההישרדות שלו אינה מאוימת לטווח הארוך כל עוד הוא ממשיך להתקיים באוכלוסיות יציבות ומשמעותיות באזורים מוגנים.
צביון נאטאל נעלם מאזורים רבים או הפך לדליל בטווח המקורי שלו - במידה רבה, כתוצאה מאובדן בית הגידול שנעשה על ידי הרחבת ההתיישבות והחקלאות האנושיים, כמו גם הציד. עם זאת, ההפחתה של מספריו כתוצאה מאיומים אלו אינה מהותית כל כך כאצל צביוני היער המרכז-אפריקנים. צביון נאטאל מצוי במספר אזורים מוגנים ומנוהלים היטב כגון שמורת הציד סלוס, הפארק הלאומי טראנגירה והפארק הלאומי נייקה שבטנזניה, שמורת הציד מפוטו שבמוזמביק, שמורת סנט לוסיה, שמורת הלולוו-מפולוזי, פארק וואטלנד, הפארק הלאומי קרוגר ושמורת הציד נדומו (דרום אפריקה).
אומדן האוכלוסייה העולמי לצביוני נאטאל הוא 42,000 פרטים נכון לשנת 1999, ומגמת האוכלוסייה בירידה. עם זאת ייתכן שהמין נמצא במגמת עלייה במוזמביק שבה יש התאוששות כללית של אוכלוסיית חיות הבר.
יחסי ליכטנשטיין–רומניה
יחסי ליכטנשטיין–רומניה הם יחסי החוץ בין ליכטנשטיין ורומניה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-12 בדצמבר 1997.
נואה שנאפ
נואה קמרון שנאפ (באנגלית: Noah Cameron Schnapp; נולד ב-3 באוקטובר 2004) הוא שחקן יהודי-אמריקאי. נודע בעיקר בשל גילום דמותו של בסדרה "דברים מוזרים" מבית נטפליקס.
ביוגרפיה
שנאפ נולד בסקרסדייל, ניו יורק שבארצות הברית להורים יהודים. הוריו הם קארין (לבית פרץ) ומיטשל שנאפ; יש לו אחות-תאומה בשם קלואי. משפחתו הגיעה ממונטריאול, קוויבק שבקנדה, ולכן לשנאפ גם אזרחות קנדית. הוא חגג בר מצווה בישראל.
רצונו של שנאפ לשחק החל כשהיה כבן חמש לאחר שצפה בהפקת ברודוויי של המחזמר "אנני". הוא שיחק בהצגות בבית הספר ובמרכז הקהילתי בו גדל. כשהיה בן שמונה, מורהו למשחק הציע לו לשחק באופן מקצועי. בעקבות כך, הוריו רשמו אותו לסדנת המשחק "Westchester's Star Kidz", תחת המדריך אליסון איברנדטסן, שגם הפנה אותו במהירות לסוכנות כישרונות.
בסתיו 2022, שנאפ התחיל את שנת הלימודים הראשונה שלו בבית הספר לעסקים וורטון באוניברסיטת פנסילבניה.
קריירה
תפקידו הראשון של שנאפ בקולנוע היה בשנת 2015, בסרט הדרמה התקופתית של הבמאי סטיבן ספילברג, "גשר המרגלים" בכיכובו של טום הנקס. לאחר מכן באותה שנה דיבב את דמותו של צ'ארלי בראון בסרט האנימציה "סנופי וצ'ארלי בראון, פינאטס - הסרט".
בשנת 2016 הוא לוהק לתפקיד משני כדמותו של ויל באיירז בעונה הראשונה של סדרה מסוגת מדע בדיוני ואימה בשם "דברים מוזרים" מבית נטפליקס. נמסר כי על פי החוזה שלו, קיבל שנאפ עשרת אלפים דולר לכל פרק של הסדרה. בעונתה השנייה של "דברים מוזרים", ששודרה לראשונה ב-27 באוקטובר 2017 הוא קודם לתפקיד מרכזי.
בשנת 2020 הוא שיחק את דמותו של טומי ולנטיין בסרט "יובי יציל את האלווין". באותה שנה גילם את הדמות הראשית של ג'ו בסרט המלחמה "מחכים לאניה".
שנאפ הקים עסק משלו בשם "TBH", אלטרנטיבה לממרח אגוזי לוז ולנוטלה.
חיים אישיים
ב-5 בינואר 2023 שנאפ יצא מהארון כהומוסקסואל בסרטון של מונה שניות שהעלה לחשבון הטיקטוק שלו. בסרטון סיפר כיצד משפחתו וחבריו קיבלו את יציאתו מהארון, והוא ציין בכיתוב הסרטון כי "כנראה אני דומה לוויל יותר ממה שחשבתי", בהתייחסו לדמותו ב"דברים מוזרים", ויל באיירז, שגם נחשף כי הוא הומוסקסואל.
בקיץ 2023 ביקר בישראל; במהלך ביקורו, ביקר שנאפ בתל אביב וב, שם הניח תפילין.
וידאו קליפים
2022 "המרה"
מיתראאום
מיתראאום (בלטינית: Mithraeum) הוא מקדש לאל מיתרס שפולחנו היה נפוץ ברחבי האימפריה הרומית.
המיתראאום נבנה לרוב מתחת לאדמה או בתוך מערה, ולרוב צורתו הייתה צורת מערה שכן על פי המיתראיזם מיתרס הקריב את השור הקדוש בתוך מערה.
בין המקדשים הידועים שנתגלו ניתן למנות את האקווינקום מיתראאום שבהונגריה, את מקדש מיתרס בלונדון ואת מתיראאום קארנארפון שבוויילס.
נחל צאלים
נַחַל צֶאֱלִים (בערבית: وادِي السيّال- ואדי אַ-סֵיַּאל) הוא אחד מנחלי האכזב הגדולים ביותר בנחלי מדבר יהודה היורדים אל ים המלח, אורכו מתחילתו ועד לשפך הוא כ-32 ק"מ. שטח אגן הניקוז של הנחל, כ-287 קמ"ר. הנחל מנקז את אזור דרום מזרח הר חברון סמוך ליישוב מעון ממשיך מצפון לערד ונשפך לים המלח צפונית למצדה. מלבד גֵבֵי מים רבים, המתמלאים מדי שנה לאחר שיטפונות גשמי החורף, נובעים בנחל ארבעה מעיינות.
מיתראאום
קישורים חיצוניים
Taurobolium
נחל צאלים
תוואי הנחל
יובליו העליונים של הנחל מתחילים להיאסף מהאזור המזרחי של דרום הר חברון, על "מדרגת הכפיפה העליונה" בשוליו המזרחיים של דרום הר חברון, משם משתפל נחל צאלים מזרחה במתינות יחסית תוך שהוא "אוסף" אליו נחלים נוספים. בשלב מסוים נכנס נחל צאלים לתוך "במת השוליים המזרחיים", שהיא רצועה צרה לכל אורכו של מדבר יהודה, אשר יורדת במדרגת כפיפה חריפה לעבר ים המלח. בשלב זה נחל צאלים הופך לקניוני, החל מ"ברכת צפירה", בריכה המתמלאת מים בחורף, שם ישנו גֵב הנשאר מלא רוב השנה. מתחת לברכת צפירה יש מפל בגובה של כ-80 מטרים. בלב קניון הנחל נובע כל ימות השנה עין נמר, מעיין מים מתוקים בתוך מערה שפתחה מוסתר על ידי סלעים, ומשם הנחל מתחתר לגיא "בהק", ולערוץ קניוני נוסף החסום כולו בסלעים ועל כן נקרא שם הקטע הזה "גֵיא סלעים". בסיום הגיא, נשפך נחל צאלים לים המלח כארבעה קילומטרים צפונית למצדה.
היסטוריה
ב-1960 משלחת ארכאולוגית בהובלת פרופ' יוחנן אהרוני לנחל צאלים מצאה שרידים משלוש תקופות: הכלקוליתית, הישראלית, ומימי בר כוכבא. הממצאים השונים נמצאו במערת החצים, במערת המגילות ובמערת הגולגולת המצויות על יד ברכת צפירה וליד עין נמר וכללו כלי חרס, ראשי אלה מנחושת ומהמטיט, גרזן נחושת, לוחיות עצם, צדף ושנהב, בדים, מחצלות, סלים וחרוזים בשקיות בד. כמו כן באחת המערות המשלחת מצאה קטעי קלף ופפירוס הכתובים יוונית וארמית ובהם מצוינים שמות עבריים כגון: זכי בן יוסף, חנן בן חנן, ישוע בן יעקב, ישוע בן הלוי ועוד.
בנחל אירעו מספר אירועי טביעה עקב שיטפון בזק: בשנת 2002 טבע למוות בנחל בעת טיול צעיר בן 22 שטייל עם חבריו. הצעיר ניסה לחצות את ערוץ הנחל עם ג'יפ כשנחשול מים הפך את רכבו וסחף אותו במורד הערוץ. גופתו נמצאה יממה לאחר מכן, כ-4 ק"מ ממקום ההסחפות. במהלך סערת דצמבר 2013 טבעו בנחל שני צעירים.
צמחייה
פריחה באגן הנחל: בינואר-פברואר - פריחה של זמזומית המדבר (נפוצה ברמת המדבר). בפברואר - פריחת מקור החסידה השעיר, ציפורני חתול, מנתור מחוספס, בצלציה ארצישראלית, באשן תמים, כדן סגול, רותם המדבר (פריחת הכדנים נדירה במסלול. ריכוז נאה נמצא במקטע קטן בין הר נמר לנחל שפן). באפריל - פריחת דרדר החרחבינה. בספטמבר - פריחת חצבים.
הערות שוליים
31.3573°N, 35.3078°W
רכסים
רְכָסִים היא מועצה מקומית במחוז חיפה, הממוקמת בעמק זבולון, כ־5 ק"מ מדרום־מזרח לחיפה, מצפון לכפר חסידים ומדרום לאבטין. היישוב מונה כיום כ־14,300 נפשות, ורוב אוכלוסייתו כיום היא חרדית.
תולדות היישוב
ראשיתה של רכסים בשתי מעברות שהוקמו בכפר חסידים בשנת 1950. בעת ההחלטה להקים את המעברות בשנת 1950, הוחלט על הקמת מעברה ל-150 משפחות בכפר חסידים וכבר באוקטובר 1950 התגוררו במעברה משפחות עולים. העולים התגוררו במעברה בצריפונים, בדונים ואוהלים. בפברואר 1951 הוחלט על הקמת מעברה נוספת בכפר חסידים. בשנת 1952 הוקם במקום שיכון על ידי חברת רסקו עבור משוחררי צה"ל מכפר חסידים.
בשנת 1954 הוחל בבניית שיכון נוסף, של חברת משכנות, על רכס סמוך לשכון רסקו. גם חברת שיכון ההסתדרותית החלה בבניית שיכון משלה במקום, על הרכסים דרומית מזרחית לכפר חסידים, צפונית לקריית טבעון. שיכונים אלו נבנו לצורך פינוי המעברות בכל אזור חיפה, אולם בגלל התנגדות תושבי מעברות אחרות שוכנו בהם רק מעטים.
בשנת 1955 עברה ישיבת כנסת חזקיהו לכפר חסידים, לאדמות אותם קנה הרב נח שמעונוביץ. הישיבה התחילה את דרכה בחמישה צריפים שהוקמו על ידי הכפר ותורמים של הישיבה. בתחילת 1956 חוברו השיכונים לרשת החשמל.
בסוף שנות ה-50, רוב תושבי שיכון רסקו היו חילונים, בעוד השיכון של משכנות היה דתי. בשיכון רסקו היה בית ספר יסודי ממלכתי ובשיכון משכנות היה בית ספר ממלכתי דתי. ברכסים לא היה בית ספר תיכון והתלמידים שבקשו ללמוד בתיכון נסעו לקריית טבעון. ביישוב היו עולים ממגוון של מדינות, בהם מיוצאי הודו. בשנת 1962 הגיעה האוכלוסייה במקום ל-2600 נפשות, והתוכנית הייתה להגיע ל-12,000. בשנת 1965, היו ברכסים 14 בתי כנסת: ארבעה בתי כנסת אשכנזיים, שלושת תימניים, שלושה בנוסח מרוקו, שניים של יהודי הודו, אחד תוניסאי ואחד עיראקי, שהיו ברובם הגדול במבני קבע בשכונת משכנות. בסוף שנות ה-60 נבנה מבנה קבע לבית הכנסת בשיכון רסקו. באמצע שנות ה-60 הוקם ברכסים סמינר של בית יעקב.
בשנות ה-60, תושבי המקום היו בעיקר עולים, במעמד סוציואקונומי נמוך. רובם עבדו מחוץ ליישוב, בחיפה ובמפרץ. כמחצית התושבים היו בטיפול לשכת הסעד. לטענת ראש המועצה, המקום היווה פתרון דיור זמני לחסרי אמצעים, עד שיוכלו לאסוף מספיק כסף לעבור לדירה בחיפה. בסוף שנות ה-60 הוחל בהקמת מערכת ביוב מרכזית ומרכז מסחרי. בתחילת שנות ה-70 הוחל בהקמת 80 יחידות דיור ברכסים לאחר שבמשך כעשור לא הייתה בעיירה בנייה חדשה.