cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אביב העמים בגרמניה
אוסטריה
פרדיננד חזר לווינה מאינסברוק ב-12 באוגוסט 1848. זמן קצר לאחר שובו יצאה אוכלוסיית מעמד הפועלים שוב לרחובות ב-21 באוגוסט כדי למחות על האבטלה הגבוהה ועל צו הממשלה להפחית את השכר. ב-23 באוגוסט 1848 פתחו חיילים אוסטריים באש על מפגינים לא חמושים וירו בכמה.
בסוף ספטמבר 1848 החליט הקיסר פרדיננד, שהיה גם מלך הונגריה פרדיננד החמישי, לשלוח חיילים אוסטריים וקרואטים להונגריה כדי למחוץ שם מרד דמוקרטי. ב-29 בספטמבר 1848 הובסו הכוחות האוסטריים על ידי הכוחות המהפכניים ההונגרים. ב-6 עד 7 באוקטובר 1848 הפגינו אזרחי וינה נגד פעולות הקיסר בהונגריה. כתוצאה מכך, הקיסר פרדיננד הראשון ברח מווינה ב-7 באוקטובר 1848, והתגורר בעיירת המבצר אולומואוץ במוראביה. ב-2 בדצמבר 1848 התפטר פרדיננד לטובת אחיינו פרנץ יוזף.
באדן
לבאדן הייתה חוקה ליברלית מ-1811 עד שהריאקציה בקרב האצולה הביאה לביטול החוקה ב-1825. ב-1830 הפך לאופולד מבאדן לדוכס הגדול. שלטונו הביא רפורמות ליברליות במשפט החוקתי, האזרחי והפלילי ובחינוך. בשנת 1832 הצטרפה באדן לאיחוד המכס הגרמני. לאחר שהתפרסמו ידיעות על ניצחונות מהפכניים בפברואר 1848 בפריז, התרחשו התקוממויות ברחבי אירופה, כולל אוסטריה ומדינות גרמניה.
באדן הייתה המדינה הראשונה בגרמניה שפרצה בה תסיסה עממית, למרות הרפורמות הליברליות. באדן הייתה במקרה אחת המדינות הליברליות בגרמניה. לאחר שהחדשות על ימי פברואר בפריז הגיעו לבאדן, היו כמה מקרים לא מאורגנים של איכרים ששרפו את האחוזות של האריסטוקרטים המקומיים ואיימו עליהם.
מהפכת מרץ בווינה הייתה זרז למהפכה ברחבי מדינות גרמניה. הועלו דרישות עממיות לממשלה ייצוגית נבחרת ולאיחוד גרמניה. פחד מצד הנסיכים והשליטים של מדינות גרמניה השונות גרם להם להיעתר בדרישה לרפורמה. הם אישרו קדם-פרלמנט, שהתכנס מ-31 במרץ 1848 עד 4 באפריל 1848 בכנסיית פאולסקירכה בפרנקפורט אם מיין, המופקדת על המשימה לנסח חוקה חדשה, שתיקרא "זכויות היסוד והדרישות של העם הגרמני". רוב הנציגים לפרלמנט היו מונרכיסטים חוקתיים.
באדן שלחה שני דמוקרטים, פרידריך קרל פרנץ הקר וגוסטב פון שטרובה, לקדם-פרלמנט. בשל היותם מיעוט ומחמת היותם מתוסכלים מחוסר ההתקדמות, יצאו הקר וסטרוב במחאה ב-2 באפריל 1848. ההסתלקות וההתגברות המהפכנית המתמשכת בגרמניה דרבנו את הפרלמנט לפעול; הם העבירו החלטה הקוראת להקים אספה לאומית כלל-גרמנית.
ב-8 באפריל 1848 הוסכם על חוק המתיר זכות בחירה כללית ושיטת הצבעה עקיפה (דו-שלבית) על ידי האספה. נבחרה אספה לאומית חדשה, וב-18 במאי 1848 ישבו 809 צירים (מתוכם 585) בפאולסקירכה בפרנקפורט כדי לכנס את האספה הלאומית של פרנקפורט. קרל מאתי, עיתונאי מהמרכז הימני, היה בין הנבחרים כסגן לאספה הלאומית של פרנקפורט.
הפרעת הסדר שנוצרה על ידי התועמלנים הרפובליקניים נמשכה בבאדן. מחשש להתפרעויות גדולות יותר, ממשלת באדן החלה להגדיל את צבאה ולבקש סיוע ממדינות שכנות. ממשלת באדן ביקשה לדכא את המרידות על ידי מעצר של יוזף פיקלר, עיתונאי שהיה מנהיג הדמוקרטים של באדן. המעצרים גרמו לזעם ולעלייה בהפגנות. מרד רחב היקף פרץ ב-12 באפריל 1848. ממשלת בוואריה דיכאה את הכוחות המהפכניים בראשות פרידריך הקר בסיוע חיילים פרוסים בקנדרן ב-20 באפריל 1848, וסיימה את מה שנודע בשם מרד הקר.
במאי 1849 התרחשה בבאדן התעוררות מחודשת של פעילות מהפכנית. מכיוון שהדבר היה קשור קשר הדוק למרד בפפאלץ.
הפפאלץ
כשההתקוממות המהפכנית התחדשה באביב 1849, החלו המרידות באלברפלד שבחבל הריין ב-6 במאי 1849. עם זאת, ההתקוממויות התפשטו עד מהרה למדינת באדן, כאשר פרצה מהומה בקרלסרוהה. מדינת באדן והפפאלץ (אז חלק מממלכת בוואריה) הופרדו רק על ידי הריין. המרד בבאדן ובפפאלץ התרחש ברובו בעמק הריין לאורך גבולם ההדדי, ונחשבים להיבטים של אותה תנועה. במאי 1849 נאלץ הדוכס הגדול לעזוב את קרלסרוהה, באדן ולבקש עזרה מפרוסיה. ממשלות זמניות הוכרזו הן בפפאלץ והן בבאדן. בבאדן התנאים לממשלה הזמנית היו אידיאליים: הציבור והצבא תמכו בתוקף בשינוי חוקתי וברפורמה דמוקרטית בממשלה. הצבא תמך מאוד בדרישות לחוקה; המדינה סיפקה בשפע נשק ומשרד האוצר תמך ברפורמות. בפפאלץ לא התקיימו אותם תנאים.
הפפאלץ כלל באופן מסורתי יותר אזרחים מהמעמד הגבוה מאשר אזורים אחרים בגרמניה, והם התנגדו לשינויים המהפכניים. בפפאלץ, הצבא לא תמך במהפכה, והיא לא הייתה מאורגנת היטב. כשממשלת ההתקוממות השתלטה בפפאלץ, הם לא מצאו מדינה מאורגנת לחלוטין או אוצר מלא. הנשק בפפאלץ הוגבל למוסקטים בבעלות פרטית, רובים ורובי ספורט. הממשלה הזמנית של פפאלץ שלחה סוכנים לצרפת ולבלגיה כדי לרכוש נשק אך הם לא הצליחו. צרפת אסרה על מכירה ויצוא של נשק לבאדן או לפפאלץ.
הממשלה הזמנית מינתה לראשונה את יוזף מרטין רייכרד, עורך דין, דמוקרט וסגן באספת פרנקפורט, לראש המחלקה הצבאית בפפאלץ. המפקד העליון הראשון של הכוחות הצבאיים של הפפאלץ היה דניאל פנר פון פנברג, קצין אוסטרי לשעבר שפיקד על המשמר הלאומי בווינה במהלך המרד ב-1848. עד מהרה הוחלף על ידי פליקס רקיליה, גנרל מטה פולני לשעבר בצבא המורדים הפולני בשנים 1830–1831. לבסוף קיבל לודוויק מירוסלבסקי הפיקוד העליון על הכוחות המזוינים בפפאלץ, ופרנץ שנייד קיבל פיקוד שדה על הכוחות.
קציני צבא ראויים לציון נוספים ששירתו את הממשלה הזמנית בעיר קייזרסלאוטרן, היו פרידריך שטרסר, אלכסנדר שימלפניג, קפטן רודולף פון מנטויפל, אלבר קלמנט, הר זיכלינסקי, פרידריך פון בוסט, אויגן אוסוולד, אמנד גואג, גוסטב פון סטרובה, אוטו יוליוס פון שטרובה, קורווין-וירסביצקי, יוזף מול, גוטפריד קינקל, הר מרסי, קרל אמרמן, פרנץ סיגל, מיור נרלינגר, קולונל קורץ, פרידריך קרל פרנץ הקר והרמן פון נאצמר. הרמן פון נאצמר היה הקצין הפרוסי לשעבר שהיה אחראי על הארסנל של ברלין. לאחר שסירב לירות בכוחות המורדים שהסתערו על הארסנל ב-14 ביוני 1848, הפך נאצמר לגיבור של המורדים ברחבי גרמניה. הוא נידון ל-15 שנות מאסר בגין סירוב לפקודות ירי, אך בשנת 1849, הוא נמלט מהכלא וברח לפפאלץ כדי להצטרף לכוחות המורדים שלו. גוסטב אדולף טכאו, קצין פרוסי לשעבר, הצטרף גם הוא לכוחות פפאלץ. ארגון הארטילריה בוצע על ידי לוטננט קולונל פרידריך אנקה. הוא היה חבר בליגה הקומוניסטית וממייסדי אגודת הפועלים של קלן ב-1848, עורך ה-Neue Kölnische Zeitung וועד מחוז רייני של דמוקרטים.
למרות תוכניתו של סיגל, ממשלת המורדים החדשה לא יצאה למתקפה. המרד בקרלסרוהה ובמדינת באדן דוכא בסופו של דבר על ידי צבא בוואריה. לורנץ פיטר ברנטנו, עורך דין ודמוקרט מבאדן, עמד בראש ממשלתה, עם כוח אבסולוטי. הוא מינה את קרל אייכפלד לשר המלחמה. מאוחר יותר, אייכפלד הוחלף כשר המלחמה על ידי רודולף פון איירהופר. פלוריאן מורדס מונה לשר הפנים. חברים נוספים בממשלה הזמנית כללו את יוזף פיקלר, עיתונאי ודמוקרט מבאדן. מנהיגי הכוחות החוקתיים בבאדן כללו את קרל בלינד, עיתונאי ודמוקרט בבאדן; וגוסטב פון שטרוב, עיתונאי ודמוקרט נוסף מבאדן. יוהאן פיליפ בקר הופקד כאחראי על המיליציה העממית. לודוויק מירוסלבסקי, אזרח יליד פולין שהשתתף בפעולות הצבאיות במהלך המרד הפולני בשנים 1830–1831, הופקד על המבצע הצבאי בצד הפלאטיני של נהר הריין.
ברנטנו הורה על ענייני היום-יום של המרד בבאדן, ומירוסלבסקי הנחה את הפיקוד הצבאי בצד הפלאטיני. הם לא תיאמו טוב ביניהם. לדוגמה, מירוסלבסקי החליט לבטל את האגרה ארוכת השנים על גשר מנהיים-לודוויגסהאפן מעל נהר הריין. הוא לא נאסף בצד של פפאלץ, אבל ממשלתו של ברנטנו אספה אותו בצד של באדן. עקב חוסר התיאום המתמשך, הפסיד מירוסלבסקי בקרבות בוואגהאוסל ובאובשטדט בבאדן. הוא וחייליו נאלצו לסגת מעבר להרי דרום באדן, שם נלחמו קרב אחרון נגד הפרוסים בעיירה מורג, על הגבול בין באדן לשווייץ. מירוסלבסקי ושאר ניצולי הקרב נמלטו מעבר לגבול לשווייץ, והמפקד יצא לגלות בפריז.
בסוף 1848, התכוונו מרקס ואנגלס להיפגש עם קרל לודוויג יוהאן ד'אסטר, אז כיהן כחבר בממשלה הזמנית בבאדן ובפפאלץ. הוא היה רופא, דמוקרט וסוציאליסט שהיה חבר בסניף קהילת קלן של הליגה הקומוניסטית. ד'אסטר נבחר כציר לאספה הלאומית הפרוסית בשנת 1848. ד'אסטר נבחר לוועד המרכזי של הדמוקרטים הגרמנים, יחד עם רייכנבך והקסאמר, בקונגרס הדמוקרטי השני שהתקיים בברלין מ-26 באוקטובר עד 30 באוקטובר 1848. בגלל התחייבויותיו לממשלה הזמנית, לא היה ד'אסטר מסוגל להשתתף בפגישה חשובה בפריז מטעם הוועד המרכזי הגרמני. הוא רצה לספק למרקס את המנדט להשתתף בפגישה במקומו. מרקס ואנגלס נפגשו עם ד'אסטר בעיירה קייזרסלאוטרן. מרקס השיג את המנדט ויצא לפריז.
אנגלס נשאר בפפאלץ, שם הצטרף ב-1849 לאזרחים בבריקדות אלברפלד שבחבל הריין, והתכונן להילחם בכוחות הפרוסים שצפויים להגיע נגד המרד. בדרכו לאלברפלד, נטל אנגלס שני ארגזים של מחסניות רובים אשר נאספו על ידי עובדי זולינגן, גרמניה, כאשר אותם עובדים הסתערו על הארסנל בגרפראת, גרמניה. הכוחות הפרוסים הגיעו וריסקו את המרד באוגוסט 1849. אנגלס ועוד כמה נמלטו לקייזרסלאוטרן. בהיותו בקייזרסלאוטרן ב-13 ביוני 1849, הצטרף אנגלס לקבוצת פועלים בת 800 חברים שהוקמה ככוח צבאי על ידי אוגוסט ויליך, קצין צבא פרוסי לשעבר. הוא גם היה חבר בליגה הקומוניסטית ותמך בשינוי מהפכני בגרמניה. כוח ויליך שהוקם לאחרונה השתלב עם קבוצות מהפכניות אחרות כדי ליצור צבא של כ-30,000 איש; הכוח נלחם נגד הכוחות הפרוסים המאומנים ביותר. אנגלס נלחם עם כוח ויליך במשך כל המערכה שלהם בפפאלץ.
הפרוסים הביסו את הצבא המהפכני הזה, וניצולי כוח ויליך חצו את הגבול לשווייץ. אנגלס הגיע לשווייץ רק ב-25 ביולי 1849. הוא שלח הודעה על הישרדותו למרקס ולחברים וחברים בלונדון, אנגליה. אנגלס, פליט בשווייץ, החל לכתוב על חוויותיו במהלך המהפכה. הוא פרסם את המאמר, "המערכה למען החוקה האימפריאלית הגרמנית". בשל הקלות של הצבא הפרוסי בריסוק המרד, מדינות רבות בדרום גרמניה החלו להאמין שפרוסיה, ולא אוסטריה, הולכת להיות המעצמה החדשה באזור. דיכוי המרד בבאדן ובפפאלץ היה סוף המרידות המהפכניות הגרמניות שהחלו באביב 1848.
פרוסיה
במרץ 1848 התאספו המוני אנשים בברלין כדי להציג את דרישותיהם ב"פנייה למלך". המלך פרידריך וילהלם הרביעי, שהופתע, נכנע מילולית לכל דרישות המפגינים, כולל בחירות לפרלמנט, חוקה וחופש העיתונות. הוא הבטיח ש"פרוסיה אמורה להתמזג לאלתר לגרמניה".
ב-13 במרץ, לאחר שלא נענו אזהרות המשטרה מפני הפגנות ציבוריות, האשים הצבא קבוצת אנשים שחזרה מפגישה בטירגארטן, והותיר אדם אחד מת ורבים פצועים. ב-18 במרץ התקיימה הפגנה גדולה. לאחר שנורו שתי יריות, מחשש שחלק מ-20,000 החיילים ישמשו נגדם, המפגינים הקימו בריקדות, והתפתח קרב עד שהחיילים קיבלו הוראה כעבור 13 שעות לסגת, והותירו מאות הרוגים. לאחר מכן, פרידריך וילהלם ניסה להרגיע את הציבור שהוא ימשיך בארגון מחדש של ממשלתו. המלך גם אישר לחמש את האזרחים.
בזיכרונותיו, גנרל-פלדמרשל אלפרד פון ולדרזה, שבמרץ 1848 היה סטודנט בן שש עשרה בקורפוס הצוערים המלכותי הפרוסי, נתן תיאור חי של האירועים המהפכניים בברלין:
ב-21 במרץ צעד המלך ברחובות ברלין כדי להשתתף בהלוויה המונית בבית הקברות פרידריכסהיין לקרבנות האזרחיים של המרד. הוא ושריו וגנרלים לבשו את הטריקולור המהפכני של שחור, אדום וזהב. אסירים פולנים, שנכלאו בשל תכנון מרד בשטחים לשעבר של פולין שנשלטו כעת על ידי פרוסיה, שוחררו ונישאו בתשואות ברחבי העיר. 254 ההרוגים במהלך המהומות הונחו על קטפלקים בז'נדארמנמארקט. כ-40,000 איש ליוו את המפגינים הנופלים אל מקום קבורתם בפרידריכסהיין.
ב-22 במאי 1848 ישבה לראשונה אספה נבחרת נוספת בברלין. הם נבחרו על פי החוק מ-8 באפריל 1848, שאיפשר זכות בחירה כללית ושיטת הצבעה דו-שלבית. רוב הצירים שנבחרו לאספת ברלין, הנקראת האספה הלאומית הפרוסית, היו חברי הבורגנים או הבירוקרטיה הליברלית. הם החלו לכתוב חוקה "בהסכם עם הכתר". פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה כפה באופן חד צדדי חוקה מונרכיסטית כדי לפגוע בכוחות הדמוקרטיים. חוקה זו נכנסה לתוקף ב-.5 בדצמבר 1848. ב-5 בדצמבר 1848 פורקה אספת ברלין והוחלפה בבית המחוקקים הדו-בתי לפי החוקה המונרכיסטית. בית המחוקקים הזה היה מורכב מ-Hernhaus ו-Landtag. אוטו פון ביסמרק נבחר ללנדטאג הראשון שנבחר על פי החוקה המלוכנית החדשה.
סקסוניה
בדרזדן, בירת ממלכת סקסוניה, יצאו האנשים לרחובות וביקשו מפרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה לעסוק ברפורמה בבחירות, בצדק חברתי ולכונן חוקה.
המלחין הגרמני ריכרד וגנר עסק בלהט במהפכה בדרזדן, ותמך בתנועה הדמוקרטית-רפובליקנית. מאוחר יותר במהלך מרד מאי בדרזדן בין 3 ל-9 במאי 1849, הוא תמך בממשלה הזמנית. אחרים שהשתתפו במרד היו המהפכן הרוסי מיכאיל באקונין ומנהיג מעמד הפועלים הגרמני שטפן בורן. בסך הכל, כ-2,500 לוחמים איישו את המתרסים במהלך מרד מאי. ב-9 במאי 1849, יחד עם מנהיגי המרד, עזב וגנר את דרזדן לשווייץ כדי להימנע ממעצר. הוא שהה מספר שנים בגלות בחו"ל, בשווייץ, איטליה ופריז. לבסוף הסירה הממשלה את צו המעצר עליו והוא חזר לגרמניה.
מאז האירועים המהפכניים של 1830, נשלטה סקסוניה כמונרכיה חוקתית עם בית מחוקקים שכלל שני בתים ומשרד אחראי. חוקה זו המשיכה לשמש כבסיס לממשלת סקסוניה עד 1918. המהפכה של 1848 הביאה רפורמות פופולריות יותר בממשלת סקסוניה.
בשנת 1849, תושבים סקסונים רבים היגרו לארצות הברית, כולל מיכאל מכמהל. הם השתקעו בגלווסטון, טקסס והקימו את מה שהפך לקהילה הטקסנית הגרמנית. באמצע המאה, חלקם חיו בערים, אך רבים פיתחו חוות משמעותיות במערב בטקסס.
ארץ הריין או פרוסיה הריינית
ארץ הריין חלקה היסטוריה משותפת עם הסן הריינית, לוקסמבורג והפפאלץ, בכך שהייתה תחת שליטתה של צרפת המהפכנית ולאחר מכן תחת שליטה נפוליאונית משנת 1795. שלטונו קבע צעדים חברתיים, מנהליים וחקיקתיים שננקטו שסיימו את השלטון הפיאודלי שהפעילו הכמורה והאצולה על האזור בעבר. אדמת חבל הריין אינה הטובה ביותר לחקלאות, אך היערנות הייתה בה באופן מסורתי ענף חזק. המחסור היחסי בחקלאות, חיסול המבנה הפיאודלי בסוף המאה ה-18 ותעשיית העצים החזקה תרמו לתיעוש חבל הריין. עם מקורות פחם סמוכים במארק, וגישה דרך הריין ל, הגדה המערבית של הריין בחבל הריין הפכה לאזור התעשייה המוביל בגרמניה ב. עד 1848, העיירות אאכן, קלן ודיסלדורף היו מתועשות מאוד, עם מספר תעשיות שונות מיוצגות. בתחילת המאה ה-19, יותר מ-90% מאוכלוסיית חבל הריין עסקו בחקלאות (כולל עצים), אך עד 1933, רק 12% עדיין עבדו בחקלאות.
עד 1848 התפתח מעמד פועלים תעשייתי גדול, הפרולטריון, ובזכות צרפת הנפוליאונית, רמת ההשכלה הייתה גבוהה יחסית והיא הייתה פעילה פוליטית. בעוד שבמדינות אחרות הגרמניות הובילה הבורגנות הזעירה הליברלית את ההתקוממויות של 1848, בארץ הריין הפרולטריון טען את האינטרסים שלו בגלוי נגד הבורגנות כבר ב-1840.
בשנת 1848 שלטה פרוסיה בחבל הריין כחלק מ"מערב פרוסיה", לאחר שרכשה שטחים באזור זה לראשונה בשנת 1614. בתקופת נפוליאון, כפי שצוין לעיל, שולבה ארץ הריין ממערב לנהר הריין בצרפת ובתוכה. מבנים פיאודליים פורקו. אבל, בעקבות תבוסתו של נפוליאון ב-1814, השתלטה פרוסיה על הגדה המערבית של הריין. ממשלתה התייחסה לתושבי ריינלנד כאל נתינים ועמים זרים, והיא החלה להחזיר את המבנים הפיאודליים השנואים. חלק ניכר מהדחף המהפכני בארץ הריין ב-1848 נצבע בתחושה אנטי-פרוסית חזקה. בני הריינלנד שמו לב היטב להכרזתו של פרידריך וילהלם הרביעי ב-18 במרץ 1848 בברלין כי יוקם דיאט מאוחד וכי יופעלו רפורמות דמוקרטיות אחרות.- הבחירות לדיאט המאוחד היו עקיפות. הבחירות נערכו על בסיס זכות בחירה כללית לגברים, והן היו אמורות לבחור את חברי הדיאט. תושבי ריינלנד נותרו מלאי תקווה לגבי התקדמות זו ולא השתתפו בסבב המרידות המוקדם שהתרחשו בחלקים אחרים של גרמניה.
הממשלה הפרוסית טעתה בשקט הזה באזור הריין כנאמנות לממשלה הפרוסית האוטוקרטית. ממשלת פרוסיה החלה להציע סיוע צבאי למדינות אחרות בדיכוי המרידות בשטחיהן ובעריהן, כולל דרזדן, הפפאלץ, באדן, וירטמברג, פרנקוניה וכו'. עד מהרה גילו הפרוסים שהם זקוקים לכוחות נוספים במאמץ זה. בהתחשב בנאמנותו של חבל הריין כמובן מאליו, באביב 1849 קראה ממשלת פרוסיה לחלק גדול מהעתודה של הצבא - הלנדווהר בווסטפאליה וחבל הריין. פעולה זו לוותה בהתנגדות: הפקודה להזעיק את הלנדווהר נגעה לכל הגברים מתחת לגיל 40 שנה, וקריאה כזו הייתה אמורה להיעשות רק בזמן מלחמה, לא בזמן שלום, כאשר היא נחשבה בלתי חוקית. המלך הפרוסי פיזר את הלשכה השנייה של הדיאט המאוחד מכיוון שב-27 במרץ 1849 היא העבירה חוקה לא פופולרית. כל אזרחי ארץ הריין, כולל הבורגנות הקטנה, הבורגנות הגדולה והפרולטריון, קמו כדי להגן על הרפורמות הפוליטיות שלדעתם התמוססו.
ב-9 במאי 1849 התרחשו התקוממויות בעיירות הרייניות אלברפלד, דיסלדורף, איסרלון וזולינגן. המרד בדיסלדורף דוכא למחרת ב-10 במאי 1849. בעיירה אלברפלד גילה המרד כוח והתמדה, כאשר 15,000 פועלים יצאו לרחובות והקימו בריקדות; הם התעמתו עם החיילים הפרוסים שנשלחו לדכא את התסיסה ולאסוף מכסה של מתגייסי לנדווהר. בסופו של דבר אספו הכוחות מאלברפלד כ-40 מתגייסים בלבד. בעיירה הוקמה ועדה לביטחון הציבור, כדי לארגן את האזרחים במרד. בין חברי הוועדה נמנו קרל ניקולאוס ריוט, דמוקרט ועורך דין באלברפלד; ארנסט הרמן הוכסטר, עורך דין ודמוקרט נוסף, נבחר ליושב ראש הוועדה, ואלכסיס היינצמן, עורך דין וליברל שהיה גם התובע הציבורי באלברפלד. בין חברי הממשלה הזמנית של פפאלץ היו ניקולאוס שמיט, שכיהן כשר הפנים, ותיאודור לודוויג גריינר. קרל הקר, פרנץ היינרך ציץ ולודוויג בלנקר היו בין האחרים ממנהיגי מרד אלברפלד.
הבורגנות העליונה נבהלה ממעמד הפועלים החמושים שיצאו לרחובות. הם החלו להפריד את עצמם מהתנועה לרפורמה חוקתית ומהוועדה לביטחון הציבור, ותיארו את המנהיגים כטרוריסטים צמאי דם. מנהיגי הוועדה, שרובם היו בורגנים זעירים, החלו להתלבט. במקום לפעול לארגון והכוונה של הפלגים השונים של המחאות, הם החלו לסגת מהתנועה המהפכנית, בעיקר מהרס רכוש. הוועדה לביטחון הציבור ניסתה להרגיע את התנועה הרפורמיסטית ולהדכא את ההפגנות.
בוואריה
בבוואריה, המלך לודוויג הראשון איבד יוקרה בגלל מערכת היחסים הפתוחה שלו עם המאהבת האהובה עליו לולה מונטז, רקדנית ושחקנית שאינה מקובלת על האצולה והכנסייה. היא ניסתה להשיק רפורמות ליברליות באמצעות ראש ממשלה פרוטסטנטי, מה שהרגיז את השמרנים הקתולים במדינה. ב-9 בפברואר 1848 יצאו שמרנים לרחובות במחאה וההפגנה הייתה הראשונה שנערכה באותה שנה מהפכנית. זה היה חריג בין גל המחאות הליברליות. השמרנים רצו להיפטר מלולה מונטז, ולא הייתה להם אג'נדה פוליטית אחרת. סטודנטים ליברלים ניצלו את פרשת לולה מונטז כדי להדגיש את דרישותיהם לשינוי פוליטי. בכל רחבי בוואריה החלו סטודנטים להפגין למען רפורמה חוקתית, בדיוק כפי שעשו סטודנטים בערים אחרות.
לודוויג ניסה להנהיג כמה רפורמות קטנות, אך הן לא הוכיחו שהן מספיקות כדי לשכך את סערת ההפגנות. ב-16 במרץ 1848, לודוויג הראשון התפטר לטובת בנו הבכור מקסימיליאן השני. לודוויג התלונן כי "לא יכולתי לשלוט יותר, ולא רציתי לוותר על כוחותיי. כדי לא להיות עבד, הפכתי לאדון". למרות שהונהגו כמה רפורמות פופולריות, הממשלה חזרה לשליטה מלאה.
פולין גדול ופומרניה
בעוד טכנית לא פולין רבתי ולא פומרניה היו מדינות גרמניות, השטחים התואמים בערך של הדוכסות הגדולה של פוזן ופרוסיה המערבית היו בשליטת פרוסיה מאז החלוקה הראשונה והשנייה של פולין בסוף המאה ה-18. מרד פולין רבתי של 1848, הידוע גם בשם מרד פוזנן, היה התקוממות צבאית לא מוצלחת של חיילים פולנים בפיקודו של לודוויק מירוסלבסקי נגד הכוחות הפרוסיים. זה התחיל ב-20 במרץ 1848, והביא לכך שפרוסיה הורידה את מעמד הדוכסות הגדולה לפרובינציית פוזן כמו שאר המחוזות. עם זאת, שני הטריטוריות דוברות הפולנית של פרובינציית פוזן ופרוסיה המערבית שולבו רשמית בגרמניה רק 17 שנים מאוחר יותר, עם הקמת הקונפדרציה הצפון-גרמנית ב-1866.
האספה הלאומית בפרנקפורט
בהיידלברג, במדינת באדן (דרום מערב גרמניה), ב-6 במרץ 1848, החלה קבוצה של ליברלים גרמנים לתכנן בחירות לאספה הלאומית הגרמנית. הפרלמנט הזה התכנס ב-31 במרץ, בכנסיית פאולסקירכה בפרנקפורט. חבריה קראו לבחירות חופשיות לאספה לכל גרמניה - ומדינות גרמניה הסכימו.
לבסוף, ב-18 במאי 1848, פתחה האספה הלאומית את מושבה בפאולסקירכה. מתוך 586 הנציגים של הפרלמנט הגרמני הראשון שנבחר בחופשיות, רבים כל כך היו פרופסורים (94), מורים (30) או בעלי השכלה אוניברסיטאית (233), עד שהוא כונה "פרלמנט פרופסורים".
בראשותו של הפוליטיקאי הליברלי היינריך פון גאגרן, החלה האספה בתוכניתה השאפתנית ליצור חוקה מודרנית כבסיס לגרמניה המאוחדת.
מלכתחילה הבעיות העיקריות היו אזוריות, תמיכה בסוגיות מקומיות על נושאים פאן-גרמניים וסכסוכים אוסטרו-פרוסיה. יוהאן, ארכידוכס אוסטריה נבחר לראש מדינה זמני ("Reichsverweser"). זה היה ניסיון ליצור מעצמה ביצועית זמנית, אבל זה לא הגיע רחוק מכיוון שרוב המדינות לא הצליחו להכיר בממשלה החדשה. האספה הלאומית איבדה את המוניטין בעיני הציבור הגרמני כאשר פרוסיה מימשה את כוונותיה הפוליטיות בשאלת שלזוויג-הולשטיין ללא הסכמה מראש של הפרלמנט. פגיעה דומה התרחשה כאשר אוסטריה דיכאה מרד עממי בווינה בכוח צבאי.
אף על פי כן, החלו דיונים על החוקה העתידית. השאלות העיקריות שהיה להכריע בהן היו:
אף על פי שהישגי מהפכת מרץ הוחזרו לאחור במדינות גרמניה רבות, הדיונים בפרנקפורט נמשכו, ואיבדו יותר ויותר קשר עם החברה.
בדצמבר 1848 "זכויות היסוד לעם הגרמני" הכריזו על שוויון זכויות לכל האזרחים לפני החוק. ב-28 במרץ 1849 התקבלה סוף סוף טיוטת חוקת Paulskirchenverfassung. גרמניה החדשה הייתה אמורה להיות מונרכיה חוקתית, ותפקידו של ראש המדינה ("קיסר הגרמנים") היה אמור להיות תורשתי ומוחזק בידי מלך פרוסיה בהתאמה. ההצעה האחרונה התקבלה ב-290 קולות בלבד בעד, עם 248 נמנעים. החוקה הוכרה על ידי 29 מדינות קטנות יותר אך לא על ידי אוסטריה, פרוסיה, בוואריה, הנובר וסקסוניה.
תגובה נגדית בפרוסיה
עד סוף 1848, האריסטוקרטים והגנרלים הפרוסים חזרו לשלטון בברלין. הם לא הובסו לצמיתות במהלך התקריות של מרץ, אלא נסוגו רק באופן זמני. הגנרל פון ורנגל הוביל את הכוחות שכבשו מחדש את ברלין עבור המעצמות הישנות, ופרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה הצטרף מיד לכוחות הישנים. בנובמבר, המלך פיזר את הפרלמנט הפרוסי החדש והציב חוקה משלו שהתבססה על עבודת האספה, אך עם זאת שמרה על סמכותו הסופית של המלך. החוקה, שפותחה בשנים שלאחר מכן, באה לקבוע בית עליון (Herrenhaus), ובית תחתון (Landtag), שנבחרו לפי בחירה כללית אך תחת שיטת הצבעה תלת-מעמדית ("Dreiklassenwahlrecht"): הייצוג היה פרופורציונלי למיסים ששולמו, כך שיותר מ-80% מציבור הבוחרים שלטו רק בשליש מהמושבים.
ב-2 באפריל 1849 נפגשה משלחת של האספה הלאומית עם המלך פרידריך וילהלם הרביעי בברלין והציעה לו את כתר הקיסר על פי חוקה חדשה זו.
פרידריך וילהלם אמר למשלחת שהוא מרגיש כבוד אבל יכול לקבל את הכתר רק בהסכמת חבריו, המלכים הריבונים האחרים והערים החופשיות. אבל מאוחר יותר, במכתב לקרוב משפחה באנגליה, הוא כתב שהוא חש עלבון עמוק מהציע לו כתר "מהביוב", "מבוזה בסירחון המהפכה, נטמא בעפר ובבוץ".
אוסטריה ופרוסיה החזירו את ציריהן מהאסיפה, שהייתה לא יותר ממועדון דיונים. החברים הרדיקליים נאלצו לנסוע לשטוטגרט, שם ישבו בין 6 ל-18 ביוני כפרלמנט ראשוני עד שגם הוא פוזר על ידי חיילי וירטמברג. התקוממויות מזוינות בתמיכה בחוקה, בעיקר בסקסוניה, בפפאלץ ובבאדן היו קצרות מועד, שכן הצבא המקומי, בסיוע חיילים פרוסים, ריסק אותם במהירות. מנהיגים ומשתתפים, אם נתפסו, הוצאו להורג או נידונו לתקופות מאסר ארוכות.
ההישגים של המהפכנים של מרץ 1848 התהפכו בכל מדינות גרמניה ועד 1851, גם זכויות היסוד בוטלו כמעט בכל מקום. בסופו של דבר, המהפכה נכשלה בגלל השסעים בין הפלגים השונים בפרנקפורט, הזהירות המחושבת של הליברלים, כישלון השמאל להרים תמיכה עממית והעליונות הגורפת של הכוחות המונרכיסטיים.
פטריוטים גרמנים מאוכזבים רבים יצאו לארצות הברית, ביניהם קרל שורץ, פרנץ סיגל ופרידריך הקר. מהגרים כאלה נודעו בשם אנשי הארבעים ושמונה.
כישלון המהפכה
המהפכה של 1848 נכשלה בניסיונה לאחד את המדינות דוברות הגרמנית מכיוון שאספת פרנקפורט שיקפה את האינטרסים הרבים והשונים של המעמדות השליטים הגרמניים. חבריה לא הצליחו להקים קואליציות ולדחוף למטרות ספציפיות. הקונפליקט הראשון התעורר על מטרות האספה. הליברלים המתונים רצו לנסח חוקה שתציג בפני המלכים, בעוד שהקבוצה הקטנה יותר של חברים רדיקליים רצתה שהאספה תכריז על עצמה כפרלמנט מכונן חוקה. הם לא הצליחו להתגבר על החלוקה היסודית הזו, ולא נקטו בשום פעולה מוחלטת לקראת איחוד או הכנסת כללים דמוקרטיים. האספה סירבה לדיון. בעוד שהמהפכה הצרפתית נשענה על מדינת לאום קיימת, הכוחות הדמוקרטיים והליברליים בגרמניה של 1848 התמודדו עם הצורך לבנות מדינת לאום וחוקה בו-זמנית, מה שהטיל עליהם מס יתר.
כשנפתחה אספת פרנקפורט ב-18 במאי 1848, בחרו הצירים בהיינריך פון גאגרן לנשיא הראשון של האספה. הייתה לו תמיכה חזקה ממפלגת המרכז-ימין היוניוניסטית והשפעה מסוימת על מתונים מהשמאל, כך שיכל לשלוט אולי ב-250 מהצירים של אספת פרנקפורט. גאגרן תמך מאוד באיחוד מדינות גרמניה. עם זאת, הוא התעקש שהאסיפה צריכה להשיג הסכמה של המלכים, שהיו ריאקציוניים ביותר. בנוסף, רק לממלכת פרוסיה היה הכוח הצבאי הדרוש לאיחוד זה. רבים באספה, כולל גאגרן, חששו בכוונותיה של המדינה הפרוסית וממשלתה האבסולוטית. מחשש לאבד את עמדותיהם כמשרתי המלכים, הגיעו הליברלים המתונים במהירות למסקנה שרק משא ומתן יוביל להתקדמות פוליטית. הצבא הפרוסי התעלם מהדרישות לרפורמות ורדף את חברי האספה מפרנקפורט ב-1849.
חברי האספה היו בעלי מוטיבציה רבה לרפורמה, אך הפערים הגדולים ביניהם הפכו ברורים ועצרו את ההתקדמות; למשל, חסידי גרוסדויטשלנד מול חסידי קליינדויטשלנד, קתולים מול פרוטסטנטים, תומכי אוסטריה מול תומכי פרוסיה. הסכסוך הגדול שגרם להתמוטטות האספה היה הפער בין הדרישות של המתונים לכתוב חוקה דמוקרטית לבין הסתמכותם של הליברלים על משא ומתן עם מלכים ריאקציוניים כדי לייצר רפורמות. קבוצות האינטרס השונות החלו להתאסף מחוץ לאספה כדי להחליט על הטקטיקה שלהם.
בינתיים, שליטי מדינות גרמניה הבינו בהדרגה שעמדותיהם אינן מאוימות עוד. מלך בוואריה פרש מתפקידו, אבל זה היה רק תוצאה של לחץ מלמטה. כשהאיום של התקוממות מזוינת נסוג, הבינו המלכים שהאיחוד לא יתממש. הם לא היו מוכנים לוותר על שום כוח במרדף אחריו. בעוד נסיכים דיכמו את המרידות בשטחיהם, הם הלכו בעקבות פרוסיה, והחזירו את ציריהם הנבחרים מהאסיפה. רק פרוסיה, בכוחה הצבאי המכריע, הצליחה להגן על אספת פרנקפורט מפני התקפה צבאית של הנסיכים. אבל לפרוסיה היו אינטרסים משלה.
האספה הלאומית של פרנקפורט אכן הסכימה לייסד את הרייכספלוטה, הצי הגרמני, ב-14 ביוני 1848, שהיה משמעותי לכוחה העתידי של גרמניה ולהישג ידה.
חוסר האונים של אספת פרנקפורט, לעומת זאת, בא לידי ביטוי בוויכוח על הסכסוך הדני של 1848. כמו אירועים רבים אחרים של 1848, הסכסוך הדני נוצר בהפגנת רחוב. ב-21 במרץ 1848, אנשי קופנהגן הפגינו ברחובות כדי לדרוש חוקה ליברלית. הרוב בדוכסות הולשטיין ובחלק הדרומי של דוכסות שלזוויג היו דוברי גרמנית. עם זאת, הדוכס של שתי הדוכסויות היה פרדריק השביעי, מלך דנמרק, המלך האבסולוטי האחרון של דנמרק. אזרחי קיל והולשטיין לא היו בטוחים במה שקורה בקופנהגן. הם התקוממו כדי לייסד מחוז נפרד ואוטונומי עם יחסים הדוקים יותר עם מדינות גרמניה. ב-24 במרץ 1848 הם הקימו בהולשטיין ממשלה זמנית ואוטונומית חדשה והקימו צבא שלזוויג-הולשטיין של 7,000 חיילים. דעת האיחוד במדינות גרמניה תמכה בסיפוח המחוזות שלזוויג והולשטיין.
פרוסיה שלחה צבא לתמוך בתנועת עצמאות זו, והתעלמה מהאסיפה הלאומית של פרנקפורט כאשר בריטניה ורוסיה הפעילו לחץ בינלאומי כדי לסיים את המלחמה. הפרוסים חתמו על שלום במאלמה, המחייב אותם לסלק את כל החיילים הפרוסים משתי הדוכסויות ולהסכים לכל שאר הדרישות הדניות. שביתת הנשק של מאלמו התקבלה בתדהמה רבה בגרמניה, ונדונה באספה, אך לא היה לה כוח לשלוט בפרוסיה. ב-16 בספטמבר 1848 אישרה האספה הלאומית של פרנקפורט את הסכם מאלמו ברוב קולות. התמיכה הציבורית באספה הלאומית ירדה בחדות בעקבות הצבעה זו, והרפובליקנים הרדיקליים הצהירו בפומבי על התנגדותם לאספה.
לאחר הסחות רבות, האספה הלאומית של פרנקפורט עלתה בסוגיית החוקה הגרמנית. באוקטובר 1848, פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה הוציא באופן חד צדדי חוקה מלוכנית. על פי החוקה המלוכנית החדשה הזו, הוקמה אספה פרוסית. האספה הייתה בית מחוקקים דו-ביתי, שהורכב מ-Hernhaus (בית הלורדים) או בית עליון, שחבריו נבחרו על ידי ממשלות המחוז, ומ-Landtag (דיאט מדינתי), שחבריו נבחרו לפי זכות הבחירה של גברים אך בפועל נבחרו רק באמצעות מערכת מסובכת של ועדות בחירות. אוטו פון ביסמרק נבחר ללנדטאג הראשון הזה. הלנדטאג נוסד כדי לפגוע בסמכותה של האספה הלאומית של פרנקפורט. בניסיון להחזיר לעצמו סמכות מסוימת, באפריל 1849, הציעה עצרת פרנקפורט למלך פרידריך וילהלם הרביעי את הכתר כקיסר גרמניה. הוא דחה את זה, ואמר שיקבל כתר רק בחסדי אלוהים, לא "מהביב".
האספה הלאומית של פרנקפורט נוסדה בחלקה בעקבות האירועים המהפכניים בווינה, אוסטריה, שהביאו לנפילתו של הנסיך מטרניך. תמיכתה החזקה ביותר הגיעה מהמחוזות הדרומיים, שם הייתה מסורת של התנגדות לעריצים המקומיים. לאחר שאוסטריה ריסקה את המרידות האיטלקיות של 1848/1849, ההבסבורגים היו מוכנים להתמודד עם מדינות גרמניה. בהיעדר יכולת לגייס צבא וללא תמיכה רחבה יותר, לא יכלה האספה להתנגד לכוח האוסטרי. האספה הלאומית של פרנקפורט פוזרה ב-31 במאי 1849.
הצלחת האיכרים במהפכה
הלאומיות לא הפכה לדרך הרגילה לייסד ולהעניק לגיטימציה למדינות ברחבי אירופה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. באמצע המאה ה-19, למעלה מ-90% מהאוכלוסייה ב וב היו איכרים. רובם סבלו מהכפשה של צמיתות או מרכיבים מתמשכים של מערכת עבודת הכפייה. מרידות האיכרים בשנים 1848–1849 כללו יותר משתתפים מאשר המהפכות הלאומיות של התקופה. והכי חשוב, הם הצליחו להביא לביטול הסופי של הצמיתות או שרידיה ברחבי הקונפדרציה הגרמנית, האימפריה האוסטרית ופרוסיה. מנהיג תנועת האיכרים האנטי-צמיתים היה הנס קודליך, שהוכר לאחר מכן כבאוארנבפרייר ('משחרר האיכרים').
פריץ ריגר
פרידריך אדמונד "פריץ" ריגר (בגרמנית: Friedrich Edmund "Fritz" Rieger, 28 ביוני 1910 – 30 בספטמבר 1978) היה מנצח גרמני.
ביוגרפיה
ריגר נולד באובראלשטאדט שבבוהמיה. בשנים 1931 עד 1938 עבד בפראג. באוגוסט 1941 התמנה למנהל האופרה של ברמן, ובאוגוסט 1944 קיבל את משרת המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של ברמן. ריגר היה חבר במפלגה הנאצית.
בשנת 1949 הכריזה עיריית מינכן על מינויו של ריגר למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של מינכן, כמחליף להנס רוזבאוד המודרינסט, מינוי של שלטונות הכיבוש של ארצות הברית. לדברי הסופר דייוויד מונוד, ההחלטה לפטר את רוזבאוד ולהחליפו בריגר "הצעיר ואלמוני יחסית אבל בעל גישה שמרנית מתאימה" נבעה מרצון למשוך קהל מאזינים גדול יותר בתוכניות מסורתיות יותר, אילוץ שמקורו בתיקוני שער המטבע בחלק המערבי של גרמניה. ב-1952 הודיע ריגר, שהתזמורת תשמיט מתוכניות הקונצרטים כמעט את כל המוזיקה המודרנית. ריגר המשיך לעמוד בראש הפילהרמונית של מינכן עד 1966.
פריץ ריגר היה מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של מלבורן בשנים 1971-72. הוא מת בבון שבגרמניה.
ג'ספר ג'ונס
ג'ספר ג'ונס הבן (.Jasper Johns Jr; נולד ב-15 במאי 1930) הוא אמן אמריקאי המתמחה בציור ובהדפסים וזוכה פרס וולף לאמנות לשנת 1986.
ביוגרפיה
ג'ספר ג'ונס נולד באוגוסטה שבג'ורג'יה, וגדל באלנדייל שבדרום קרוליינה. בהיזכרו בתקופה זו בחייו הוא אומר: "במקום שגדלתי כילד, לא היו כל אומנים ולא הייתה שום אומנות, כך שכלל לא ידעתי מה זה. אני חושב שסברתי שהכוונה הייתה שאהיה במצב שונה מאשר הסיטואציה שהייתי נתון בה".
ג'ונס למד בשנים 1947 ו-1948 באוניברסיטת דרום קרוליינה במשך שלושה סמסטרים, ולאחר מכן עבר לעיר ניו יורק, ולמד זמן קצר בבית ספר פרסונס לעיצוב בשנת 1949. בעת שהותו בניו יורק פגש ג'ונס את מרס קנינגהם, את ג'ון קייג' ואת רוברט ראושנברג, שלימים היה לבן זוגו. הם חקרו את סצנת האומנות בת זמנם, והחלו לפתח את רעיונותיהם בנוגע לאומנות. בשנים 1952 ו-1953 הוא הוצב בסנדאי שביפן במהלכה של מלחמת קוריאה.
ב-1958 גילה את ג'ונס בעל הגלריה ליאו קסטלי בעת שביקר בסטודיו של רוברט ראושנברג.
בשנת 2011 קיבל ג'ונס את מדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
יצירותיו
אחת מיצירותיו המוכרות ביותר היא הציור "דגל" (Flag), שצייר בשנים 1954–1955, לאחר שחלם על הדגל האמריקאי. עבודתו מתוארת לעיתים קרובות כ"נאו-דאדאיסטית", ומנוגדת לפופ ארט, אף על פי שחומר הנושא שלו מכליל לעיתים דימויים ואובייקטים מהתרבות הפופולרית. עם זאת, אוספים רבים של אומנות פופ כוללים את ג'ספר ג'ונס כאמן פופ בשל שימושו האומנותי באיקונוגרפיה הקלאסית.
הוא יצר את עבודותיו המוקדמות באמצעות שימוש בשרטוטים פשוטים כגון דגלים, מפות, אותיות ומספרים. טיפולו של ג'ונס מבחינת החיצוניות הוא לעיתים קרובות עשיר וצבעוני; הוא מפורסם בשל מיזוגו של מדיות שונות כגון ציור בשעווה חמה ותבליט גבס בציוריו. ג'ונס נוהג להציב זה מול זה סתירות, ניגודים, פרדוקסים ואירוניות, במידה רבה בדומה למרסל דושאן (אשר קושר עם תנועת הדאדא). ג'ונס אף הפיק הדפסי תחריט, פיסולים וליתוגרפיות בעלי מוטיבים דומים.
פלורופליטס
פלורופליטס (שם מדעי: Peloroplites; מילולית: "מפלצת משוריינת") הוא סוג דינוזאור ממשפחת הנודוזאוריים שחי באמריקה הצפונית בתור הקרטיקון. מאובניו נמצאו ביוטה ב-2008. התגלה מין אחד שלו - Peloroplites cedrimontanus.
דינוזאור זה השתייך לקבוצת הדינוזאורים המשוריינים שכוסו בלוחות גרמיות עבות לאורך גופם. הוא היה מהגדולים שבבני משפחתו והגיע לאורך של 5-5.5 מ', דמה מאוד לזאורופלטה, שהתגלה באותו אזור. ליצור זה הייתה גולגולת באורך 56 ס"מ שהייתה בעלת מעט כיסוי גרמי והייתה עם עיניים קטנות ולסתות קצרות אך חזקות ובעלות שיניים נוקשות בחלק הפנימי של הפה. היו לו 6 חוליות עבות שהגנו על פלג הגוף העליון ומעל הגוף התנוססו קוצים קצרים. הרגליים היו קצרות והזנב ישר והסתיים בקצה עבה.
אנקילוזאור זה חי במישורי יוטה, נע באיטיות וניזון מאכילת צמחייה קשה, אותה לעס בלסתותיו החזקות. ייתכן שהוא גם חי בקבוצות גדולות או לצד דינוזאורים אוכלי עשב נוספים, למשל איגואנודוניים.
גנציאנה
גנציאנה (שם מדעי: Gentiana) הוא סוג צמח ממשפחת הערבזיים הכולל כ-400 מינים.
מיני הגנציאנה נפוצים בכל האזורים האלפיניים בעולם ומתאפיינים בפריחה בשלל צבעים: כחול, לבן, צהוב ואפילו אדום (הרי אמריקה הדרומית). המינים הגדלים בחצי הכדור הצפוני ובמיוחד בהרי אירופה מצטיינים בפריחה כחולה שופעת. ביניהם המינים Gentiana Acualis ו-Gentiana-Clussi. ישנם מינים המצויים גם בהרים ההודו-סיניים, הרי צפון אפריקה (מרוקו - Gentiana Verna) ובהרי דרום-מערב אסיה כולל הרי המזרח התיכון: טורקיה, איראן, סוריה עיראק ואפגניסטן. בין המינים הגדלים במזרח התיכון נמצאים בין השאר Gentiana Verna ,Gentiana Septemfida ,Gentiana Olivieri ו-Gentiana Cruciata. למרות הקושי הרב בגידולו התרבותי, מספר מינים מצאו את מקומם בגידול תרבותי במיוחד בגינות מסלעים: Gentiana Acualis ו-Gentiana Verna, כאשר המין Gentiana Acualis מצטיין בעמידות ליובש. הצמח משמש גם מקור לתרופות שונות ובמיוחד המין Gentiana Lutea.
בצל הגינה
בְּצַל הגִּינָּה (נקרא גם שׁוּם נָבוּב; שם מדעי: Allium cepa) הוא ירק מאכל מסוג שום ממשפחת הנרקיסיים, בעל שורש בצלי יבש וגבעולים ירוקים ורכים. בצל הירק מורכב משכבות העוטפות זו את זו, והוא אכיל ובעל טעם חריף מתקתק.
ישנם זנים שונים של בצל הגינה; המוכר ביותר מכונה בצל לבן ובצלו בצבע לבן, עם קליפה חיצונית צהבהבה. לזן המכונה בצל סגול יש בצל בגוון סגול. המונח בצל ירוק מתייחס לרוב לבצל גינה צעיר (מסוגים שונים, בדרך-כלל בצל לבן) בו דווקא העלים ירוקים ולא הפקעת משמשים למאכל, אך קיימים גם זני בצל אחרים המכונים בצל ירוק שמפתחים פקעת קטנה ולבנה ומצמיחים עלים ירוקים ארוכים (מדובר בזן שונה מבצל הגינה. הבצל הירוק נשאר עם בצלצלים קטנים ועלים מרובים גם כשאינו צעיר).
בצל הגינה נאכל בפני עצמו וכן משמש כמרכיב בסלטים או כתבלין בסוגי מאכלים רבים ושונים. טיגון או בישול הופכים את הבצל לחריף פחות או אף למתוק.
הבצל בתרבות
בצל הגינה הוא מראשוני הצמחים המתורבתים. הוא תורבת במערב אסיה לפני כ-7,000 שנה. הוא אף מוזכר בתנ"ך בהקשר של גידולו במצרים:
הבצל בחקלאות
בצל הוא גידול דו-שנתי. בשנה הראשונה יוצר הבצל בצל שהוא איבר תשמורת והישרדות לשנה הבאה ואילו בשנת הגידול השנייה הוא מעלה עמוד פריחה ויוצר פרחים וזרעים. מכיוון שאופי גידולו מושפע מהסביבה בה הוא גדל חשוב להתאים את הזן ומועד השתילה הנכונים שהם מפתח להצלחה בגידול.
בצל הוא גידול המגיב לאורך יום וטמפרטורה, הצלחה בו תלויה בהתאמה קפדנית של הזן לאזור הגידול ולמועד השתילה שעשויים להיות קריטיים להצלחה או כישלון בגידול.
השפעת אורך יום על התפתחות בצל
יום קצר מעודד התפתחות וגטטיבית, קרי גידול של נוף הצמח ויצור עלים נוספים. מאידך יום ארוך גורם להפסקת הגידול והעברת המוטמעים שהצטברו בעלים אל נגני העלים ולהתעבותם - יצירת בצל. לאורך היום יש פיצוי מסוים בטמפרטורה כשטמפרטורה גבוהה מזרזת קמעה את תהליכי יצירת הבצל.
הדרשה
הדרשה הוא סיפור קצר מאת הסופר העברי חיים הזז שרובו ככולו נאום ("דרשה") הנישא על ידי 'יוּדקֶה', איש פלמ"ח, במסגרת ועדת-חברים ועיקרו, על פניו, ביטוי שלילת הגלות והיהדות כחסרי רלוונטיות לעומת הציונות ובניין הארץ. הסיפור ראה אור לראשונה בשנתון הספרות "לוח הארץ" לשנת תש"ג (1942) ובמהדורה מאוחרת, שנערכה על ידי הזז עצמו בכרך "אבנים רותחות" (עם עובד, 1965) של "כל כתבי חיים הזז". כבר עם צאתו לאור עורר הסיפור פולמוס חריף בחברה הארץ-ישראלית ופרט בשאלה האם הוא מבטא את דעתו של הסופר הזז עצמו. היצירה הייתה אמורה להיות פרק מתוך ספר שלא פורסם מעולם.
בצל הגינה
השפעת אורך יום על התפתחות בצל
לצורך גידולו של הבצל יש להתאים את הזן לאורך היום שקיים באזור הגידול המיועד. זנים המגיבים ליום ארוך ומוצאם מאירופה עשויים לגדול בישראל כל השנה ולא ליצור בצל בכלל. אבל גם בתנאים השוררים בישראל ישנם זנים בכירים אותם מייצג הזן "אורי" מטיפוחו של צבי מיצ'ניק שמהווה את הזן המגיב ליום קצר יותר ולכן יוצר בצל ומבשיל ראשון בעוד שזנים מטיפוס גרנו מבשילים במהלך האביב וזנים אפילים יחסית בישראל מבשילים בחודש יולי. זני יום קצר זקוקים לכ-10 שעות יום כדי להתחיל בתהליכי התבצלות, בעוד שזני יום ארוך במושגי ישראל זקוקים לכ-12–13 שעות לצורך התבצלות.
הדרשה
תוכן הסיפור
גיבור הסיפור הוא 'יוּדקֶה', צעיר יליד דרום רוסיה, המתואר כסתת, "מפרק הרים ומשבר סלעים, ויוצא בלילה יחידי לקראת אויב ואין מפחד" שדווקא "לא היה דברן" ו"מעולם לא דרש ברבים", אך החליט לנאום בוועידה בראשות "ראש ההגנה". בנאומו, המהול במילות היסוס וחוסר ביטחון והפצרות חוזרות ונשנות להקשבה המופנות אל קהל שומעיו, שאינו נוכח כמעט בסיפור פרט לכך, מציג יודקה את התזה המרכזית של שלילת הגלות:
בצל הגינה
השפעת טמפרטורה
לטמפרטורה השפעה על רב תהליכי התפתחות הבצל אבל השפעתה הקריטית היא על הפרגה - הופעת פריחה בעונת הגידול הראשונה. בצל שנחשף לטמפרטורות לילה נמוכות מכ-6–7 מעלות במשך מספר ימים כשעוביו יותר מעובי עיפרון - כ-7 עלים אמיתיים - יגיב בהופעת עמוד פריחה. בצל שפרח איכותו נחותה ולא ניתן לאחסנו לתקופה משמעותית. ולכן בנוסף להתייחסות לזן ולאורך היום יש להתייחס לטמפרטורות השוררות באזור הגידול המיועד בבחירת מועד השתילה והזן. כשיש לזכור כי קיים גם הבדל בין זנים ברגישותם להפרגה.
הדרשה
תוכן הסיפור
בהמשך מציג יודקה את מה שהוא מכנה "הפסיכולוגיה המהופכת, הפסיכולוגיה הלֵילית: "אנו מחבבים ייסורים, שהיסורים מכשירים אותנו להיות יהודים, שאנו משתמשים בהם ומתקיימים בהם... אנחנו לא נלחמים, לא כובשים ולא שולטים. אין לנו שום שאיפה, שום רצון לזה. אדרבא. אנחנו רק נכנעים, סובלים עד אין סוף, ברצון ובאהבה". כוחו כל היהודי הוא בהישרדות מתמדת, שעיקרה לא להישבר מפני הצרות. תמצית היהודיות היא הגלותיות, לא הרצון הלאומי, לא המעשה החלוצי.
בצל הגינה
איכות הבצל
איכות הבצל מושפעת מהזן אבל גם מאזור הגידול ומהיכולת של החקלאי לשמור על עלוות הבצל עד הבשלתו המלאה.
הדרשה
תוכן הסיפור
בהמשך ה"דרשה" מציג יודקה את התזה שלו לפיה העם היהודי כולו שרוי בהזיה קולקטיבית של אגדת ההמתנה לביאת המשיח "מלך המשיח הוא יעשה הכל בשבילם, והם אין להם אלא לשבת ולחכות עד שיבוא". כשרוי ב"הוויה מטורפת ואוילית" זו מסכים העם לסבול עינויים ללא גבול. ההזיה הזאת של ההמתנה לימי המשיח היא תוצאה של הבניה תרבותית "מחושבת לכל פרטיה ודקדוקיה... ערמומית דקה מן הדקה, אומללה, פודליה כזו, זאת אומרת מנוולת... אגב, אציין: אגדה נפלאה, גאונית" מסיפורי המקרא ודרך כל התורה שבעל פה, שתפקידה לחתוך את גורל העם ולכוון את "דרכו בעולם לדורות, לנצח" לפסיביות, להמתנה, לגזור על עצמו איסור גורף להיגאל. לאחר הסתייגותו "אני לא בקי בדברים הללו, אני תלמוד לא למדתי" מגיע יודקה למסקנתו הנחרצת שאלמלא הציפייה למשיח הייתה ליהודים היסטוריה שונה, אקטיבית ולא פאסיבית, "אבל ברור... זה דבר ברור, בטוח, שאילמלא האגדה הזו היה הכל אחרת. שאילמלא האגדה הזו סוף־סוף מוכרחים היו או לחזור מיד לארץ־ישראל או לעבור באיזה אופן מן העולם. על־כל־פנים לחשוב קצת ולעשות משהו, כך או כך ולשים קץ לדבר...".
בצל הגינה
גרימת הדמיעה
ידוע כי חיתוך בצלים גורם לדמיעה. הסיבה נעוצה בגז בשם syn-propanethial-S-oxide הנוצר כתוצאה מחיתוך תאי הבצל. סוגים שונים של בצל יוצרים כמויות שונות של גז זה בעת החיתוך, ולכן גורמים לדמיעה במידה שונה.
כשהבצל נחתך, נשברים תאי הבצל. לתאי בצל שני חלקים, אחד מהם מכיל אנזימים והאחר סולפידים שונים. האנזימים מפרקים את הסולפידים, ומתקבלות חומצות סולפידיות. החומצות אינן יציבות, והן מתפרקות כך שמתקבל הגז הנדיף syn-propanethial-S-oxide. הגז מתפזר באוויר, ומגיע לעיניים (בניגוד לדעה הנפוצה אך השגויה, הגז לא מגיע דרך האף לעיניים). בעיניים מגיב הגז עם מים ונוצרת תמיסה דלילה של חומצה גופרתית. חומצה זו מגרה את קצוות העצבים בעין, וגורמת להם לצריבה. בתגובה לגירוי זה מייצרת בלוטת הדמעות דמעות, כדי לפנות את הגורם המפריע מהעין. יש שנוהגים להרטיב את הבצל או את סכין החיתוך כדי לצמצם או למנוע את הדמיעה. לעיסת מסטיק בעת חיתוך הבצל איננה משפיעה על הדמיעה, לעומת זאת, הרכבת משקפי שחייה מונעת לחלוטין את הדמיעה משום שלגז אין דרך להגיע לעיניים.
השימוש בבצל למאכל
הבצל נצרך בצורתו הטבעית או לאחר עיבוד - בישול או כבישה. בצורתו הטבעית, הוא משמש בעיקר כאחד מהרכיבים של סלט ירקות.
הדרשה
התגובות ל"דרשה"
בין היתר דנו בסיפור מיד עם צאתו לאור אב"א אחימאיר, שלמה זלמן שרגאי, רבקה גורפיין, בנימין תמוז, יונתן רטוש, בועז עברון, ברוך קורצווייל ואברהם קריב. כל אלו ראו בסיפור מניפסט ציוני אנטי-גלותי. הסיפור השפיע על גיבוש האידאולוגיה של חבורת "הכנענים", ובפרט בנימין תמוז ויונתן רטוש
בצל הגינה
השימוש בבצל למאכל
בבישול, משמש הבצל במתכונים רבים. מבצל קצוץ ומטוגן מתקבל בצל מטוגן. לאחר טיגון או אפייה מקבל הבצל טעם מתקתק.
הדרשה
התגובות ל"דרשה"
ויכוח מרכזי בין המבקרים התקיים בשאלה האם משקף הסיפור את דעתו האישית של הזז, בבחינת קריאה ציונית-חילונית ואף אוטואנטישמית, או שמדובר במעשה אמנותי בלבד. בניגוד לרוב מבקרי הספרות, הסתייגו ברוך קורצווייל, דן מירון, יעקב בהט ובנימין מיכלי מהזיהוי שבין הסופר וגיבורו. קורצווייל, למשל, טען ש"הזז יודע על מהות ההיסטוריה היהודית יותר ממה שיודע גיבורו, יודקה, המבטא רק את העמדה הפולמוסית שבנשמת הזז", וכי יש להבין את ההקשרים הדיאלקטיים שבהם מופיע טקסט מעין זה, ואילו מירון טען ש'הדרשה' הוא סיפור בדיוני,ֵ אחד מכמה סיפורים העוסקים בתמות דומות ומבטאים השקפות שונות ביצירת הזז ושעל מנת ללמוד על השקפתו יש להתבונן על מכלול כתביו והדעות המוצגות בהם.
בצל הגינה
השימוש בבצל למאכל
קיימים מאכלים המבוססים על הבצל כרכיב עיקרי. בין המאכלים הללו ניתן למנות:
הדרשה
התגובות ל"דרשה"
אולם מיכאל קרן ובפרט איריס פרוש וברכה דלמצקי-פישלר גילוי בסיפור רבדים אירוניים הן בתוכן ובפרט בלשון. יודקה מוצג באופן פרדוקסלי כיהודי גלותי, שפת האם שלו איננה עברית (למשל "וכאן היא הזַגווזדקה. איני יודע איך אומרים זה בעברית... בקיצור, כאן הכלב קבור") והוא מרבה בגמגומים, התנצלויות והקטנה של דבריו השמשווים להם דימוי מוחלש וחסר ביטחון, בניגוד לתוכן הנחרץ. יתרה מזו, ניכר בדבריו השימוש הרב שהוא עושה בציטוטים מארון הספרים היהודי, כיאה לתלמיד חכם, על-אף שהוא מעיד על עצמו ש"אני תלמוד לא למדתי". גם שם הסיפור "הדרשה" (ולא "הנאום") מתקשר לחוויה דתית וטקסט דתי.
בצל הגינה
ערכים תזונתיים ורפואיים
לבצל מיוחסות תכונות בריאותיות שונות, כגון מניעת הצטננות, מניעת מחלות לב, מניעת סוכרת, טיפול בטפילים בדרכי העיכול (תולעים) ועוד. על פי החוקר פרופ' מיכאל אבירם מבית חולים רמב"ם, בגלדים החיצוניים של הבצל קיימים חומרים נוגדי חימצון המעכבים התפתחות טרשת עורקים.
הדרשה
התגובות ל"דרשה"
גם שמו של הדובר יודקה (יהודה) מרמז לשם יהודי מובהק. אולם ייתכן שהדבר נובע מזיהויו של הדובר עם יהודה (יודקה) הלמן (1907–1999; יליד פינסק, מראשוני קיבוץ גבת), מחברו של "מכתב לחבר" בתש"א. מאידך, בכתב היד הראשוני של הסיפור נקרא הדובר "מנשה".
בצל הגינה
ערכים תזונתיים ורפואיים
הבצל משמש כמרכיב עיקרי בתרופות סבתא רבות. הרופאים הקלאסיים ציינו כי הבצל מועיל לבטן ומשמש לריפוי טחורים וכן בתור סם משלשל. בימי הביניים השתמשו בבצל בארץ ישראל להגברת השתנה ולפתיחת חסימות בדרכי השתן, למניעת הקאה, לריפוי נשוכים, בתור סם מעורר תאווה, לזירוז הווסת, לחיזוק הזיכרון, להגברת התיאבון, לניקוי החזה והריאות, לניקוי פצעים, לריפוי שיעול, צהבת, טחול, מחלות עור, טחורים ולייבוש דמעות.
הדרשה
"הדרשה" על במת התיאטרון
ב-1981 העלה השחקן מיכאל כפיר מופע יחיד על בסיס "הדרשה" בהפקת התיאטרון העירוני חיפה. המחזה זיכה את כפיר בפרס מרגלית.
תרגום
בשנת 1956 התפרסם בכתב העת Partisan Review תרגום לאנגלית של הסיפור, מאת בן הלפרן.
מרחב רגולרי
בטופולוגיה, רגולריות ותכונת T_3 הן דוגמאות לתכונות הפרדה. מרחב רגולרי הוא מרחב טופולוגי המפריד בין נקודות לבין קבוצות סגורות, באמצעות סביבות פתוחות. מרחב רגולרי שבו כל נקודה מהווה קבוצה סגורה, נקרא מרחב T_3.
מרחב טופולוגי הוא רגולרי, אם לכל קבוצה סגורה F ונקודה x שאיננה ב-F, קיימות קבוצות פתוחות וזרות, שאחת מהן מכילה את x והשנייה את F. תכונה זו נקראת 'הפרדה בקבוצות פתוחות'. ניסוח אחר: לכל נקודה x וקבוצה פתוחה G במרחב, כך ש-x \isin G, קיימת קבוצה פתוחה V כך ש-.
כל מרחב T_3 הוא מרחב אוריסון (הקרוי גם מרחב ), כלומר אפשר להפריד בו בין נקודות באמצעות סביבות סגורות וזרות. בפרט, מרחב כזה הוא מרחב האוסדורף (מרחב T_{2}), שבו אפשר להפריד בין נקודות באמצעות סביבות פתוחות.
מרחב האוסדורף שהוא גם מרחב קומפקטי מקומית הוא מרחב רגולרי.
תכונת הרגולריות סגורה למכפלות: אם X,Y רגולריים, אז גם המכפלה X \times Y רגולרית.
זוראב מנטשאשווילי
זוראב מנטשאשווילי (בגאורגית: ზურაბ მენთეშაშვილი, זוּראבּ מֶנתֶשאשווילי; נולד ב-30 בינואר 1980) הוא כדורגלן עבר גאורגי ששיחק בעמדת הקשר האחורי, ולזכותו 39 הופעות במדי נבחרת גאורגיה.
קריירה
מנטשאשווילי נולד ברוסתווי שבגאורגיה הסובייטית (אז חלק מברית המועצות וכיום בגאורגיה), והחל את הקריירה שלו במועדון הגאורגי אולימפי רוסתווי, משם עבר לקבוצת ויט ג'ורג'יה טביליסי. כשהיה בן 19 עבר לשחק בלטביה, בשורות הקבוצה הבכירה בליגת העל הלטבית, סקונטו ריגה, עמה זכה בשש אליפויות. מנטשאשווילי שיחק בריגה שבע שנים רצופות, מלבד גיחה לא מוצלחת למועדון הרוסי אלניה ולדיקווקז בשנת 2003. בשנת 2007 עבר לשחק בקבוצת ונטספילס וזכה עמה בשתי אליפויות נוספות.
לקראת עונת 2009/2010 הגיע מנטשאשווילי לישראל, וחתם בקבוצת הפועל תל אביב. מנטשאשווילי הובא לקבוצה על ידי המאמן אלי גוטמן במטרה שיהיה הקשר האחורי המוביל בקבוצה, במקומו של שי אבוטבול שנפצע לקראת תום העונה הקודמת, אך מנטשאשווילי לא הצליח להרשים, והיה זה אביחי ידין הצעיר שתפס את מקומו בהרכב. בסך הכל שותף מנטשאשווילי ב-25 משחקי ליגה במדי הפועל תל אביב, ובתום העונה זכה עמה בדאבל. מנטשאשווילי הבקיע שער אחד במדי הקבוצה, בניצחון 5–1 על ראפיד וינה באצטדיון בלומפילד, במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית, אותו סיימה הקבוצה במקום הראשון.
לקראת עונת 2010/2011 עבר מנטשאשווילי להפועל אשקלון, העולה החדשה לליגת העל. ב-8 בינואר 2011 ערך את משחקו האחרון בישראל, בהפסד הקבוצה 0–2 להפועל תל אביב. מנטשאשווילי סיכם על מעבר להפועל רמת גן, אך לבסוף לא שיחק בקבוצה וחזר לגאורגיה, שם חתם בקבוצת פ.צ. זסטפוני.
בינואר 2013 חזר לקבוצת נעוריו, אולימפי רוסתווי, ולאחר מכן שיחק בקבוצות נוספות בגאורגיה, עד שבשנת 2017 פרש ממשחק פעיל.
מנטשאשווילי הוא שחקנה לשעבר של נבחרת גאורגיה, במדיה ערך 40 הופעות וכבש שער אחד.
שמחת בית השואבה
שמחת בית השוֹאֵבָה (נוסח אחר- בית השאובה) היא מנהג יהודי עתיק שהתקיים בימי חג הסוכות לקראת שאיבת המים למצוות ניסוך המים בבית המקדש. במשך כל השנה היו מנסכים יין על המזבח עם הקרבת הקורבנות, ובשבעת ימי חג הסוכות בלבד היו מנסכים מים בנוסף. בימי חול המועד נלוו לניסוך המים שורה של טקסים שמחים במיוחד שנקראו "שמחת בית השואבה". הם נמשכו כל הלילה והסתיימו בשאיבת המים ממעיין הגיחון וניסוכם על המזבח עם בוקר.
מקור מצוות ניסוך המים בהלכה למשה מסיני, אם כי יש לה רמז במקרא. הטעם שנתנו חז"ל לניסוך המים בסוכות הוא קיומו של החג בתחילת עונת הגשמים, בזמן שבו נידונים כל הגשמים של השנה החדשה.
מקור המנהג
במסכת סוכה מתוארים ניסיונות של הצדוקים לשלול את מצוות ניסוך המים, אליה התנגדו כיוון שאינה נזכרת כפשוטה בתורה שבכתב אלא אך ורק במסורת הפרושית לתורה שבעל פה. בשל מחלוקת זו, קבעו חז"ל כי המצווה תעשה בפומביות ובחגיגיות רבה, כדי לשלול את דעתם של הצדוקים.
תיאור השמחה
שמחת בית השואבה הייתה נחגגת בלילות ברוב עם ונאמר עליה כי השמחה מתוארת לכל שלביה ב, עם המרכיבים הבאים.
מנורות זהב
לפידים מקובעים על עמודים גבוהים הודלקו על ידי פרחי כהונה ואורם האיר כל חצר בירושלים:
ריקודים ופעלולים
חכמים היו רוקדים ושרים בפני ההמון עם אבוקות אש: במעשי הפעלולים והאקרובטיקה התפרסם במיוחד רבן שמעון בן גמליאל הזקן.
שירה ונגינה
הלוויים היו מנגנים בעמדם על חמש עשרה מדרגות המקבילות לחמישה עשר שירי המעלות שבספר תהלים:
יציאה מזרחה בתרועות
עם הזריחה היו מתקדמים בטקסיות לכיוון השמש ואז מפנים גבם אליה ומצהירים על אמונתם:
מיקום החגיגות
בתוספתא מסופר כי ההפרדה בוצעה בשני שלבים:
בימינו
בימינו, נהוג לציין את זכר "שמחת בית השואבה" בלילות חול המועד סוכות, בריקודים המלווים בכלי זמר ונגינה. כן יש הנוהגים להרבות בשירות ותשבחות בלילות חול המועד ולומר את חמישה עשר פרקי שיר המעלות שבספר תהלים (פרקים קכ - קלד).
בקהילות וישיבות חרדיות רבות נערכים במשך ימי חול המועד סוכות אירועי "שמחת בית השואבה", בליווי תזמורות וריקודים. ידועים במיוחד הם אירועי שמחת בית השואבה במשך לילי הסוכות, הנערכים כבר עשרות שנים בשכונת מאה שערים ובעיקר בחסידויות קרלין, תולדות אהרן, ותולדות אברהם יצחק לשם נוהרים עשרות אלפים מכל החוגים והעדות, ובמערת המכפלה.
בחסידות חב"ד נהוג לקיים אירועי "שמחת בית השואבה" בכל מקום, מתוך הדגשה לקיים אותם מחוץ לבית הכנסת, ברחובה של עיר. זאת בעקבות קריאת הרבי מלובביץ להוציא את השמחה מתוך בית הכנסת כדי שתפרוץ גם אל הרחוב. בשכונת קראון הייטס, השכונה המרכזית של חסידות חב"ד בברוקלין, נערכים מדי ערב ריקודים עד השעה 6 בבוקר הנחשבת לשמחת בית השואבה הגדול בעולם.
בשמחת בית השואבה מקיים מכון המקדש תרגול ניסוך המים על המזבח.
יש הקוראים לסוכות "חג המים" כי בו מנסכים מים על גבי המזבח (נוסף על נסכי היין, כבשאר השנה). כמו כן לפי המסורת, בחג הסוכות נקבע גורל השנה מבחינת הגשמים: "ובחג הסוכות נידונים על המים".
בקיבוצים רבים חוגגים בטקס מקורי שכולל מוזיקה, שירה וריקודים. הטקס מבטא את ציפייתם של חברי הקיבוץ לשנה ברוכת גשמים עבור שדותיהם.
סגלוביץ
סגלוביץ או סגלוביץ' (ביידיש: סעגאלאוויטש, בפולנית: Segałowicz) הוא שם משפחה יהודי.
RATP
האיגוד האוטונומי של התחבורה הפריזאית (בצרפתית: Régie autonome des transports parisiens; ראשי תיבות: RATP) היא חברה ציבורית מנוהלת על ידי איגוד התחבורה של איל דה פרנס (בצרפתית: Île de France Mobilités; ראשי תיבות: IDF Mobilités) לצורך ניהול של המטרו ושל התחבורה הפנימית בפריז והפריפריה הקרובה שלה: אוטובוסים, רכבת קלה וחלק מקווי A ו-B של ה-RER.
האיגוד הוקם ב-1948 והחליף את חברת מסילות הברזל התחתיות של פריז (בצרפתית: Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris; ראשי תיבות: CMP) ושל חברת התחבורה הציבורית של האזור הפריזאי (בצרפתית: Société des transports en commun de la région parisienne; ראשי תיבות: STCRP) כדי לנהל את כל אמצעי תחבורה התת-הקרקעיים ומעל פני השטח של פריז ופרווריה, שהיו בעבר המופעלים על ידי חברות פרטיות. מעמדה הוא של איגוד ציבורי תעשייתי ומסחרי (EPIC).
היסטוריה
בשנת 1948 אוחדה חברת מסילות הברזל התחתיות של פריז (CMP), שהייתה אחראית על רשת הרכבות התחתיות, עם חברת התחבורה הציבורית של האזור הפריזאי (STCRP) שהייתה אחראית על רשתות של אוטובוסים וחשמליות.
ייסוד רשת המטרו הפריזאית
כדי לא לסמוך על חברת מסילות הברזל הלאומית (בצרפתית: Compagnie des chemins de fer de l'État) עבור השירות בשטח האורבני, החליטה העיר פריז ב-1883 על בניית רשת מסילות ברזל תת-קרקעיות. העבודה על התשתיות (מנהרות, תחנות וכו') הוטלה על העיר בעוד שהעבודה על דרכי הגישה נמסרה לידי זכיין. החברה הכללית לגרירה (Compagnie générale de traction), בבעלות הברון הבלגי אדוארד לואי יוסף אמפיין נבחרה כזכיינית בשנת 1897 על ידי המועצה המקומית. היא התאחדה באפריל 1899 עם שניידר אלקטריק מקרוסו (Creusot) וייסדה את חברת מסילות הברזל התחתיות של פריז, ה-CMP.
קו מספר 1 של המטרו של פריז נמסר על ידי עירייה פריז ב-15 ביוני 1900 למפעילת הקו, חברת מסילות הברזל התחתיות של פריז, שהניעה קרונות לבדיקת הקו ולהכשרת כוח אדם.