cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדריאה דל סרטו
עבודות שלו מוצגות בין היתר בגלריה לאומית בלונדון, מוזיאון הפראדו, לובר ופאלאצו פיטי.
פרסי MLS
מדי שנה, מחלקת ליגת ה-MLS האמריקאית, פרסים לשחקנים מצטיינים ולקבוצות מצטיינות.
שחקן השנה
בין השנים 1996–2007 הפרס נקרא על שם חברת הונדה, נותנת החסות. בין השנים 2007 -2014 נקרא הפרס של שם חברת פולקסווגן. ב-15 בינואר 2015 שונה שם הפרס ונקרא על שם שחקן העבר בליגה לנדון דונובן
מלך הנקודות
פרס מלך הנקודות, הוא תואר שמוענק לשחקן שהיו לו הכי הרבה נקודות (מספר השערים כפול שניים ומספר הבישולים) בסוף העונה הרגילה. הפרס הוענק משנת 1996 ועד שנת 2004, והיה בחסות באדוויזר. זוכי הפרס:
מגף הזהב
פרס מגף הזהב, הוא תואר שמוענק לשחקן שהיו לו הכי הרבה שערים בסוף העונה הרגילה (אם לשני שחקנים היה מספר זהה של שערים, מספר הבישולים הוא שקובע את הזוכה). הפרס מוענק משנת 1996, והוא היה בחסות באדוויזר. זוכי הפרס:
שוער השנה
פרס שוער השנה, הוא תואר שמוענק לשוער הטוב ביותר ה-MLS. הפרס מוענק מאז שנת 1996. זוכי הפרס:
השחקן החדש של העונה
פרס השחקן החדש של העונה, הוא תואר שמוענק לשחקן בעל עבר בליגה מקצוענית אחרת, שזוהי עונתו הראשונה ב-MLS, והיה המרשים ביותר. הפרס מוענק מאז שנת 2007. זוכי הפרס:
שחקן הקאמבק של השנה
פרס שחקן הקאמבק של השנה, הוא תואר שמוענק לשחקן שביצע את הקאמבק המרשים ביותר ב-MLS. הפרס מוענק מאז שנת 2000. זוכי הפרס:
השחקן ההוגן של השנה
פרס השחקן ההוגן של השנה, הוא תואר שמוענק לשחקן שהתנהג בצורה הוגנת במשך כל העונה ב-MLS. הפרס מוענק מאז שנת 1997. זוכי הפרס:
מאמן השנה
פרס מאמן השנה, הוא תואר שמוענק למאמן שהשיג תוצאה טובה עם קבוצתו בעונה אחת ב-MLS. הפרס מוענק מאז שנת 1996. זוכי הפרס:
יחסי הודו–ליטא
יחסי הודו–ליטא הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה של הודו לבין רפובליקת ליטא.
היסטוריה
היחסים הראשונים של הודו עם ליטא היו באמצעות מיסיונרים ליטאים נוצרים שנסעו להודו במאה ה-16. במהלך המאה ה-19 גבר העניין הליטאי בהודו לאחר שהתגלה דמיון בין השפה ההודית סנסקריט לבין הליטאית. בין השפות האירופיות, ליטאית היא הקרובה ביותר לסנסקריט.
האדריכל היהודי הדרום אפריקאי הרמן קלנבאך, יליד ליטא, היה ידיד קרוב של מהטמה גנדי. השניים נפגשו ב-1904 בדרום אפריקה. קלנבאך ליווה את גנדי בצום הראשון שלו, ואת עזיבתו ללונדון ב-1914. קלנבאך גם תרם 1,000 דונם של קרקע אשר נקרא לימים חוות טולסטוי. ב-2 באוקטובר 2015, ביום ההולדת ה-146 של גנדי, ראש ממשלת ליטא, אלג'ירדאס בוטקוויצ'יוס ושר החקלאות של הודו, מוהאן קונדארייה חשפו פסל של קלנבאך וגנדי. שגריר ליטא בהודו, לימונאס טלאט קלפשה, אמר:
כיום
הודו הכירה בליטא ב-9 בספטמבר 1991, וכוננה יחסים דיפלומטיים עמה ב-25 בפברואר.
ליטא הקימה שגרירות בניו דלהי ב-1 ביולי 2008.
ב-2005 הצהיר שר החוץ ההודי כי הודו תפתח שגרירות בליטא. ביולי 2014 קרא שר החוץ של ליטא להודו להקים שגרירות בווילנה. הודו עדיין לא פתחה שגרירות במדינה, אם כי היא הקימה קונסוליה לשם כבוד בווילנה ב-6 בפברואר 2015.
באוקטובר 2015 חתמו שתי המדינות על הסכם דו-צדדי לשיתוף פעולה בחקלאות. הן גם הסכימו להגדיל את שיתוף הפעולה שלהן בתחומים כגון מזון וחלב.
יחסים כלכליים
הסחר בין שתי המדינות הסתכם בשנת 2009 ב-117.9 מיליון דולר, ב-2010 ב-184 מיליון דולר ובשנת 2011 ב-203 מיליון דולר, ורשם עלייה באופן עקבי. הייצוא העיקרי של הודו לליטא הוא תרופות מוצרי קוסמטיקה, טקסטיל ומוצרי צריכה. הייצוא העיקרי של ליטא להודו הוא מכשירי חשמל, מכשירי אופטיקה, מוצרי היי-טק, מתכות, כימיקלים, גופרית, סיד ומלט.
לשכת המסחר ההודו-בלטית (IBCC) הוקמה בווילנה בשנת 2009. פורום הודו-ליטא נחנך בספטמבר 2010.
יחסים תרבותיים
יש עניין גובר והולך בליטא במוזיקה וריקודים הודיים, יוגה, איור ודה, וביצירותיו של רבינדרנת טאגור.
תיירות
נכון לשנת 2014, מדי שנה מבקרים בהודו כ-3,00 אזרחי ליטא.
טתיס (ירח)
טתיס (המכונה גם שבתאי III) הוא ירח בגודל בינוני של שבתאי שקוטרו 1,060 ק"מ. ירח  זה התגלה על ידי ג. ד. קאסיני ב-1684, והוא קרוי על שם הטיטאנית תטיס מהמיתולוגיה היוונית.
לטתיס צפיפות נמוכה של 0.98 גרם/ס"מ3, הצפיפות הנמוכה ביותר מבין כל הירחים הגדולים במערכת השמש, דבר המעיד על היותו עשוי קרח ברובו.
פני השטח של טתיס בהירים מאוד, והוא השני בבהירותו מבין הירחים של שבתאי, לאחר אנסלדוס.
פני השטח של טתיס זרועים במכתשים רבים, ובמספר רב של שברים גאולוגיים/גראבן. מכתש הפגיעה הגדול ביותר הוא מכתש אודיסאוס שקוטרו כ-400 קילומטרים. הגראבן הגדול ביותר הוא שבר איתקה שרוחובו כ-100 קילומטרים, ואורכו למעלה מ-2,000 קילומטרים. חלק קטן מפני השטח של הכוכב הם מישורים שטוחים שנוצרו ככל הנראה מפעילות קריווולקנית.
כמו יתר ירחי שבתאי, טתיס נוצר מתוך ענן הגז השבתאי - ענן הגז והאבק שהקיף את שבתאי לאחר היווצרותו.
מספר גשושיות התקרבו לטתיס ובהן פיוניר 11 (1979), וויאג 'ר 1 (1980), וויאג' ר 2 (1981), וכן מספר רב של פעמים על ידי קאסיני מאז 2004.
גילוי הירח ומתן שמו
טתיס התגלה על ידי ג'ובאני דומניקו קאסיני בשנת 1684, יחד עם דיוני, ירח נוסף של שבתאי. קאסיני גילה קודם לכן שני ירחים נוספים של שבתאי: יאפטוס בשנת 1671 וריאה בשנת 1672. קאסיני השתמש לגילוי הירחים בטלסקופ אווירי שהקים בשטחי מצפה הכוכבים של פריז. קאסיני קרא לארבעת הירחים שגילה בשם "Sidera Lodoicea" - "הירחים של לואי" לכבודו של לואי ה-14, מלך צרפת.
בסוף המאה ה-17 אסטרונומים קראו לארבעת הירחים, וכן לירח טיטאן בשמות "שבתאי 1" עד "שבתאי 5" (לפי סידרם: טתיס, דיוני, ריאה, טיטאן ויאפטוס). לאחר שהתגלו הירחים מימס ואנקלדוס בשנת 1789 שונה המספור בהתאם, כאשר שני הירחים שהתגלו זכו לשמות "שבתאי 1" ו"שבתאי 2" והחמישה האחרים קודמו ונקראי "שבתאי 3" עד "שבתאי 7" בהתאמה.
השמות המודרניים של שבעת הירחים ניתנו על ידי ג'ון הרשל (בנו של ויליאם הרשל, מגלה מימס ואנקלדוס, בספרו משנת 1874, כאשר הוא נתן לירחים את השמות של הטיטאנים מהמיתולגיה היוונית - האחים והאחיות של קרונוס (הוא סטורנוס - שמו הלועזי של שבתאי).
טתיס נקרא על שם הטיטנית טתיס מהמיתולוגיה היוונית.
מסלולו של טתיס
מסלולו של טתיס הוא במרחק של 295,000 ק"מ ממרכזו של שבתאי (4.4 פעמים קוטרו של שבתאי). נטיית המסלול היא 1°. האקסצנטריות של המסלול זניחה. טתיס נע בתהודה מסלולית עם מימס, אך זו אינה גורמית לאקסצנטריות של המסלול.
מסלולו של טתיס נמצא בתוך השדה המגנטי של שבתאי (המגנטוספרה של שבתאי).
טתיס נע במסלול משותף עם הירחים טלסטו וקליפסו, הנעים בנקודת לגראנז' L4 (60° לפני טתיס) ו- L5 (60° אחרי טתיס) על אותו המסלול.
מאפיינים פיזיים של טתיס (תיאור פני השטח)
טתיס הוא הירח ה-16 בגודלו במערכת השמש. קוטרו 531 קילומטרים. מסתוו של טתיס 2010 × 6.17 (0.000103 ממסת כדור הארץ), היינו פחות מ-1% ממסת הירח. צפיפותו של טתיס היא 0.98 גרם לסמ"ק, דבר המעיד על כך שהוא מורכב ברובו מקרח.
פני השטח של טתיס מחזירים אור גלוי יותר מכל גוף אחר במערכת השמש, האלבדו של טתיס הוא 1.229, דבר המעיד על כך שפני השטח של טתיס מכוסים קרח (ובשל כך פני השטח נראים חלקים באופן יחסי).
אסמ"י
אסמ"י היה הארגון המקצועי של הספרנים והמידענים בישראל. הארגון, שפעל עד לפירוקו בשנת 2021, נוצר בשנת 2009, כאיחוד בין אגודת "אס"י" לגוף שכבר נשא את השם "אסמ"י".
אס"י
אס"י - ארגון ספרני ישראל היא אגודה אשר נוסדה בשנת 1952 מתוך הכרה בחשיבותן של הספריות הציבוריות וספריות בתי הספר, ומכך שהצלחת הספריות תלויה במקצועיותם של הספרנים.
אס"י הוקם על ידי משרד החינוך והתרבות והאוניברסיטה העברית בירושלים, השתייך להסתדרות הכללית, ושולב כחלק מהאיגוד המקצועי של הפקידים ועובדי הרשויות המקומיות. בשנת 1958 התקבל הארגון כחבר ב-IFLA, ארגון הספרנות הבין לאומי. עד שנת 1966 טיפלה ועדת התרבות של אס"י במפעל הקטלוג ואז העבירה אותו למרכז ההדרכה לספריות. בשנות השבעים והשמונים אס"י דאג להכשרה המקצועית של הספרנים. התעודות שהוענקו כונו "אס"י שלב א'", "אס"י שלב ב'", ו"אס"י שלב ג'". הארגון הוציא לאור את ביטאון אס"י "יד לקורא" והפיק כנס שנתי לספרנים. אס"י היה אף אחד הגופים אשר הקימו את מרכז ההדרכה לספריות הציבוריות. הארגון טיפל בטבלאות שכר לספרנים לא-אקדמאים ובתנאי העבודה השונים. בראש אס"י עמד יו"ר הארגון, ישראל שפירא, מנהל ספריית בית אריאלה בתל אביב. אחריו, בתקופה שלפני האיחוד עם אסמ"י, שימשה כיו"ר ורדה מאור, מנהלת הספרייה האזורית בעמק חפר.
אסמ"י
זמן קצר לאחר הקמת אס"י עלתה הדרישה להקים גוף מקביל אשר ידאג לספרנים ולמידענים בסקטורים האחרים. בדרך זאת הוקמה "אסמ"י - אגודת הספריות ומרכזי המידע בישראל", אשר בתחילה נקראה "איגוד ספריות מיוחדות בישראל". הגוף היוזם היה המרכז למחקר טכנולוגי ומדעי (מלמט"ם), אשר פעל אז כחלק מהמועצה הלאומית למחקר ופיתוח ומשרד ראש הממשלה. על מייסדיו נמנו אינג' לידיה וילנצ'וק, אסתר עמיאל וקרל קרן, מנהל מלמט"ם. אסמ"י הייתה לאגודה וולונטרית אשר לא נתמכה על ידי גוף כלשהו ואשר התקיימה ממיסי החברים. במשך הזמן הצטרפו לאגודה הספרנים האקדמאיים מהאוניברסיטאות ומהמכללות. היושבי ראש בשנים שלאחר מכן היו אסתר עמיאל, טובה מרקוביץ ואחרים. נקבעו שלשה סוגי חברות באגודה: חבר מן המניין, חבר אוהד, חבר מתלמד. כדי להתקבל כחבר מן המניין נדרש תואר אקדמי או תעודה מקצועית בספרנות, מידענות וכן המלצה של שני חברי אגודה.
בשנות התשעים, הוכרה האגודה כגוף משפטי והפכה לעמותה הרשומה ברשם העמותות. בתקנונה נקבע כי העמותה תנוהל על ידי ועד נבחר, בו מיוצגים נציגים נבחרים מכל סוגי הספריות. היו"ר וחברי הוועד מילאו את תפקידם בהתנדבות. מדי שנה הוועד כינס את האספה הכללית של החברים, המוסד העליון של האגודה, וגוף זה אישר את הבחירות ואת מאזני הכספים.
הפעילות בשנים 2009–2021
בשנת 2009, לאחר תקופה ארוכה של שיחות בין שתי האגודות, הוחלט על האיחוד. נחתם הסכם, אשר אושר על ידי רשם העמותות. בתיה מצר כיהנה כיו"ר הארגון המאוחד עד לבחירות אשר נערכו בראשית שנת 2010, ובהם נבחר ד"ר שחף הגפני ליו"ר הגוף המאוחד.
ב-2020, כתוצאה ממשבר הקורונה בישראל, במהלכו הוקפאה עבודתן של מרבית הספריות בישראל, הארגון נקלע לבעיה תפעולית. לאחר שלא נמצא פתרון, החליט הוועד המנהל של אסמ"י באפריל 2021, שאין מנוס מלפתוח בצעדים משפטיים לפירוקו של הארגון.
פיליפ ג'יי פריי
פיליפ ג'יי פריי (באנגלית: Philip J. Fry, יליד 1974), הידוע בדרך-כלל כפריי, הוא הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה האמריקנית המצוירת פיוצ'רמה. הוא מדובב בידי בילי וסט (West). פריי הוא שליח פיצה מהמאה העשרים שנפל לתוך מכונת הקפאה קריוגנית בשניות הראשונות של ה-1 בינואר 2000, והתעורר ביום האחרון של שנת 2999 לאחר הקפאה של אלף שנים.בילי וסט טוען בהומור כי ביסס את דמותו של פריי על עצמו, וכי התאהב במהלך הסדרה בקייטי סגל, המדבבת את דמותה של טורנגה לילה. השם פיליפ ניתן לו בידי יוצר הסדרה, מאט גריינינג, על שם השחקן המנוח פיל הארטמן.
ילדות
פריי נולד ב-9 באוגוסט 1974, בברוקלין שבניו יורק. הוריו קראו לו בשמו על-שם מברגי פיליפס. אחיו הגדול והיחיד הוא יאנסי, שנקרא כך לפי מסורת משפחתית. כשהיו ילדים, ניסה יאנסי להעתיק את התנהגותו של פריי ולהתעלות עליו בדברים שונים. אולם לאחר היעלמותו של פריי, קרא יאנסי לבנו בשם פיליפ, בשל געגועים רבים לאחיו. פיליפ הצעיר הפך לאחר מכן להיות האיש הראשון על מאדים, כפי שדודו רצה לעשות, והוא נקבר עם תלתן-המזל של דודו, שהיה בן שבעה עלים. את התלתן הזה שמר פריי במקלט של בית הוריו, בעטיפת אלבום הפסקול של מועדון ארוחת הבוקר, בכספת תקליטים שסיסמתה הייתה 3.
גיל ההתבגרות
כנער, פריי היה "לוזר טיפוסי". הוא בילה את מרבית זמנו במשחק במשחקי וידאו. במיוחד אהב לשחק במשחק "Space Invaders" תוך האזנה לקלטות אוסף של להקת "ראש" ושתיית משקה בשם "שסטה". הוא נהג לעשות זאת במשך זמן כה רב עד שעיניו החלו לדמם. הוא גם עבר לפחות שלושה התקפי לב, בין השאר בשל שתיית כמות אדירה של קוקה-קולה (מעל 100 פחיות בשבוע). פריי גם נשר מלימודיו בקולג' קוני איילנד לאחר פחות מ-3 שבועות.
החיים כבוגר
בשנת 1999 עבד פריי כשליח פיצה בפיצריה בשם "הפיצה של פנוצ'י", ויצא עם בחורה בשם מישל. ב-31 בדצמבר, לאחר שחברתו הבוגדנית נפרדה ממנו ולאחר שאופניו נגנבו לו, הוא הביא פיצה למעבדת הקפאה קריונית בשם "Applied Cryogenics", רק כדי להיווכח שהפיצה הוזמנה כמתיחה עבור "I. C Weiner". הוא נשען על כיסא בזמן הספירה לאחור לשנה החדשה, ואז נפל היישר לתא הקפאה, שנסגר עליו והקפיא אותו לכאלף שנים. הוא הופשר ב-31 בדצמבר 2999, לעידן שבו ניו יורק הושמדה פעמיים בידי חייזרים ונבנתה מחדש (בנדר גרם בעקיפין לאחת מההשמדות כפי שמוסבר בסרט "Bender's Big Score").
במאמציו להתרגל לעידן החדש שהגיע אליו, רוכש לו פריי חברים חדשים, ציקלופית בשם לילה ורובוט בשם בנדר. ביחד הם מוצאים את קרוב המשפחה היחיד של פריי, פרופסור פארנסוורת', ומתחילים לעבוד בעסק המשלוחים הבין-כוכבים שלו, "Planet Express".פריי מוצג לעיתים כשפן ניסיונות ואף נהרג במהלך המשחק הרשמי (הפרופסור הרג אותו כדי לבדוק את הרי-אנימטור שלו)
מחסור בגלי "דלתא" במוחו והסיבה להקפאתו
בפרק "Roswell that Ends Well" הצוות חוזר אחורה בזמן לעיירה "רוזוול" בשנת 1947 בעקבות תקלה בספינת החלל. פריי פוגש את סבו אינס (Enos) בזמן שהיה חייל בסיס הסודי ברוזוול. בעקבות הצהרתו של פרופסור פארנסוורת' שאסור לו לשנות דבר בעבר, פריי מחליט לקחת את סביו למסתור מחשש שימות וכך פריי לא ייוולד. המשימה נכשלת ופריי בטעות מוביל את אינס לבקתה שנמצאת במרכזו של אתר לניסוי בפצצת אטום. הבקתה מתפוצצת ואינס נהרג. פריי לאחר מכן פוגש את מילדרד, ארוסתו של אינס (סבתו של פריי) והשניים מקיימים יחסי מין בעקבות רגשות האובדן של מילדרד. בבוקר שלמחרת הצוות מספר לפריי שבגלל מעשה זה הוא טכנית הסבא של עצמו.
בפרק "The Day The Earth Stood Stupid" ניבלר חושף את זהותו בפני לילה ומספר לה שגזע של מוחות מעופפים עומד לפלוש לכדור הארץ ולשאוב את הידע מאנשי העולם וכך הוא הופך אותם לטיפשים. לאחר שיסיים לשאוב את הידע, גזע המוחות ישמיד את כדור הארץ. ניבלר מספר שהמוחות המעופפים מסוגלים לקרוא את מחשבותיו של כל יצור חי בגלקסיה מלבד מחשבותיו של פריי וזאת בעקבות האירועים ברוזוול שגרמו לפריי להיוולד ללא "גלי דלתא" במוחו ולכן הוא חסין מפני כוחם של המוחות. פריי מצליח להרחיק את המוחות מכדור הארץ ומציל את הגלקסיה עקב היותו "החכם היחידי" (בהתחשב בעובדה שכל בני האדם הפכו לטיפשים לחלוטין) בכדור הארץ.
בסרט "Into The Wild Green Yonder" הצוות נוסע לכוכב מאדים לביקור אצל הוריה של איימי שמחליטים להרוס חלק נרחב מהגלקסיה במטרה לבנות מסלול "מיני גולף" ענקי. במהלך מפגש אלים עם חבורת פמיניסטיות הפועלות למען שמירה על איכות הסביבה, עגיל אלקטרוני של אחת הבנות ננעץ בראשו של פריי, דבר הגורם לו לשמוע את מחשבותיהם של הסובבים אותו. פריי פוגש במאדים אדם אשר טוען שישנה נבואה על-פיה גזע קדום בשם "האפלים" רוצים להשמיד כוכב לכת בשם "הננס הסגול" ושהם מסוגלים לקרוא את מחשבותיהם של כל היצורים החיים, מלבד את מחשבותיו של פריי בגלל חוסר בגלי הדלתא במוחו. פריי מגלה שאביה של איימי הקים תוכנית להריסת הננס הסגול ולכן פריי מתחיל לעבוד אצלו בתור מאבטח על מנת למנוע את ההריסה. בסופו של דבר מסתבר שהננס הסגול הוא בעצם ביצה ענקית ששומרת עליה את כל ה-D.N.A של היצורים שנכחדו ושהאפלים מעוניינים להרסו. פריי מצליח ברגע האחרון להשתמש במתקן מיוחד שגורם לביצה לבקוע לחייזר דמוי חתול ים חייזרי אשר שומר על גבו את ה-D.N.A של כל היצורים בגלקסיה וכך להציל את היקום בשנית.
בפרק "The Why Of Fry" גזע המוחות חוזר ולכן ניבלר חושף את זהותו בשנית, הפעם מול פריי ומספר לו שעתיד הגלקסיה נמצא בידיו בעקבות חוסר ב"גלאי דלתא" במוחו. לאחר עימות מול המוחות, מתגלה לפריי שהאחראי הישיר להקפאתו ב-31 בדצמבר 1999 הוא ניבלר בעצמו. בסדרת פלאשבקים מתגלה שניבלר הוא זה שהזמין את הפיצה למעבדה הקריוגנית והסתתר במעבדה עד הגעתו של פריי (בפרק הראשון של הסדרה ניתן לראות את צלליתו של ניבלר ליד פח האשפה למשך חצי שנייה ברגע הקפאתו של פריי). פריי נעזר במוחות המעופפים כדי לחזור אחורה בזמן ולמנוע את הקפאתו. הוא מגיע בדיוק כמה דקות לפני הפלתו למקפיא הקריוגני ומנהל עם ניבלר שיחת נפש. מסתבר שמוחו של פריי חזק כ"כ בעקבות חוסר בגליי הדלתא עד שהניבלונים (הגזע של ניבלר) החליטו להקפיא את פריי קריוגנית על מנת ש-1000 שנה לאחר מכן הוא יציל את היקום מהמוחות. פריי בסופו של דבר מבין שאם יש משהו ששווה להילחם עליו ביקום זו לילה ולכן הוא בעצמו נושף על הכיסא שלו במעבדה ומפיל את עצמו למקפיא.
לארס פילמור
בסרט "Bender's Big Score" לילה מתחילה לצאת עם לארס פילמור, עובד במוזיאון הראשים שתפקידו הוא להאכיל את הראשים. בעקבות כך פריי מקנא. בזמן משלוח לכוכב שמיושב בידי נודיסטים, מתגלה שלפריי יש קעקוע של בנדר על ישבנו עליו הוא כלל לא ידע. בעקבות השתלטות שלושת החייזרים הנודיסטים על חברת "פלאנט אקספרס" ובהמשך על כל כדור הארץ בעקבות הונאת "דואר זבל" מתגלה שהקעקוע בישבנו של פריי מכיל את הקוד שפותח דלת למסע חזרה אל העבר. שלושת החייזרים נעזרים בווירוס מחשבים על מנת להשתלט על בנדר ולכפות עליו להרוג את פריי על מנת שהקוד לא יגיע לידיים אחרות. פריי בתגובה פותח את הדלת ונוסע חזרה לליל ה-31 בדצמבר 1999. בנדר יוצא בעקבותיו (פארודיה על סרטי "שליחות קטלנית") על מנת להורגו. פריי מגיע חזרה לעבר ופוגש את בנדר שבינתיים יצר לעצמו כפיל בעקבות נסיעה נוספת בזמן. פריי מצליח לנעול את בנדר הראשון במקפיא קריוגני רגע לפני השמדתו העצמית ומחליט לאכול פיצה אצל פנוצ'י. לאחר שמתגלה שאין לו כסף בן זמננו (ארנקו מכיל דולרים משנת 3000) הוא חוזר שעה אחורה בזמן כדי לאכול את הפיצה שהשאיר במעבדה הקריוגנית בערב הקפאתו. הוא פוגש את פריי שבינתיים נעל את בנדר במקפיא הקריוגני ומחליט לגנוב מעצמו הקפוא (הפריי "המקורי") כסף. בעקבות זאת פריי נופל לתוך המקפיא הקריוגני, ושההעתק שלו מופשר בשנת 3000, פריי השני מכוון את המקפיא לשנת 3007 ("ההווה" בסדרה) ומופשר חזרה לחבריו. בינתיים פרי הקודם נעל את בנדר במקפיא הקריוגני ופוגש בהעתק של בנדר שמאיים להורגו. הוא מצליח לברוח ובסדרת פלאשבקים שמתפרשת על כל הסרט מסתבר שפריי השכיר דירה מעל הפיצרייה של פנוצ'י ולאחר שהצליח להתגבר על לילה הוא החל לעבוד ב"עולם המים" בתור המטפל של לילו, דג מסוג "חדשן חד-קרן" אשר הזכירה לו את לילה. לאחר מספר שנים מנהלי האקווריום החליטו לשחרר את לילו לטבע. פריי לא וויתר והחליט לצאת למסע באוניית דיג כדי למצוא את לילו. שנתיים לאחר מכן השניים נפגשים, אך פריי מבין שלילו מצאה לעצמה בן זוג ושהוא אינו צריך לטפל בה יותר ומשחרר אותה לחופשי. בהגיעו חזרה העירה, בנדר (שבמשך 12 השנה שעברו חיפש את פריי) מעלה את דירתו של פריי באש. בעקבות השריפה שיערו של פריי נושר ומיתרי הקול שלו נפגמים, דבר הגורם לקולו להיות עמוק יותר. לאחר התבוננות במראה הוא מבין שהוא בעצמו לארס פילמור ולכן הוא מחליט להקפיא את עצמו למשך 1000 שנה על מנת לפגוש בלילה. לאחר מערכת היחסים עם לילה ואירוסיו אליה, מתגלה לפריי/לארס במקרה ששיבוטים שנוצרו בעקבות מסע בזמן הם לא יציבים וסופם למות על מנת למנוע פרדוקס. פריי/לארס מבטל את החתונה עם לילה על מנת שזו לא תיכנס לדיכאון עמוק עקב היותה אלמנה. לאחר קרב עם מנהיג החייזרים הנודיסטים נודאר, פריי/לארס משחרר את העתקו הקפוא של בנדר מהמקפיא הקריוגני ומפוצץ את שלושתם בעזרת תכונת ההשמדה העצמית של בנדר. בסופו של דבר מתגלה שללארס יש את אותו הקעקוע של בנדר שיש לפריי על ישבנו ובצוואתו של לארס הוא מספר לכולם על זהותו האמיתית.
אישיות
פריי מתואר כטיפוס ילדותי ובעל אינטליגנציה נמוכה, המתקשה להבין דברים המתרחשים מסביבו. אף על פי כן, הוא בעל ידע בנושאים כמו משחקי וידאו, טלוויזיה (בעיקר סטאר טרק) וסרטים. אולם יש לציין שפריי הוא טוב לב, והוא עושה רבות עבור חבריו. פריי מתגורר בזוהמה וברישול בארון בדירתו של חברו הטוב בנדר. הוא אינו חושב בדרך כלל אודות העתיד, ונוטה להיפגע פיזית פעמים רבות. הוא אוהב לצפות בתוכנית הטלוויזיה "כל המעגלים החשמליים שלי" (פארודיה על הסדרה "היפים והאמיצים"), והשיר האהוב עליו הוא "Walking on Sunshine".
מפלגת גשר (2018)
גשר - בראשות אורלי לוי אבקסיס הייתה מפלגה בישראל שהוקמה על ידי חברת הכנסת אורלי לוי-אבקסיס, שעומדת בראשה. המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת ה-21, אך לא עברה את אחוז החסימה. ב רצה המפלגה ברשימת העבודה-גשר וזכתה במנדט אחד. ב רצה המפלגה ברשימת העבודה-גשר-מרצ וזכתה שוב במנדט.
בכנסת העשרים
לוי-אבקסיס כיהנה מטעם מפלגת ישראל ביתנו במהלך הכנסת העשרים. לוי-אבקסיס פרשה מהמפלגה לאחר שזו הצטרפה לממשלה ה-34 מבלי שלוי-אבקסיס תמונה לשרה, על אף שהייתה מקום שני ברשימה. תחילה היא נותרה רשמית בסיעה, אך בהמשך הודחה מהסיעה והוכרה כסיעת יחיד, שאינה חברה בקואליציה כיתר המפלגה.
הבחירות לכנסת העשרים ואחת
מכוח חוק יסוד: הכנסת לוי-אבקסיס לא יכלה להצטרף לרשימה של מפלגה קיימת בכנסת היוצאת. זאת מאחר שלא התפטרה מחברותה בכנסת מיד עם פרישתה מישראל ביתנו. לפיכך, במרץ 2017 הודיעה לוי על כוונתה להקים מפלגה חדשה. במרץ 2018 הצהירה שמפלגתה תתמקד בנושאי רווחה וכלכלה ותשריין 50% מהמקומות ברשימתה לנשים. בדצמבר 2018 נרשמה מפלגתה של לוי-אבקסיס ברשם המפלגות בשם ״גשר״, על שם מפלגת גשר שהייתה בראשותו דוד לוי, אביה של אורלי. בין מייסדי המפלגה: יהודה לנקרי, קובי אוז, חנה הספרי, דודו אוואט, גלעד סממה, מירב אלוש לברון, ולילך שם טוב. למפלגה הצטרפו הסופר ומנכ"ל משרד השיכון חגי רזניק, הפרופ' יפעת ביטון וסגן נשיא אינטל העולמית לשעבר, דדי פרלמוטר. בבחירות לכנסת ה-21 המפלגה קיבלה 74,701 קולות ולא עברה את אחוז החסימה.
הבחירות לכנסת העשרים ושתיים
ב-20 ביוני 2019 דווח על מגעים של לוי-אבקסיס עם אלונה ברקת על הקמת מפלגה חדשה בהנהגה נשית. כמה ימים לאחר מכן פורסם כי מספר 3 ברשימת גשר, פרופ' יפעת ביטון, הצטרפה למפלגתו של אהוד ברק, שבהמשך נקראה "ישראל דמוקרטית". בהמשך דווח כי לוי-אבקסיס קיבלה הצעות לשילובה בשלוש מפלגות שונות: הליכוד, העבודה וכחול לבן. מגעים מתקדמים התקיימו עם רשימת כחול לבן, אשר הציעו לה מקום בעשירייה השנייה במפלגה, ואילו היא ביקשה את המקום החמישי ומקום אחד בכל עשירייה. לבסוף הודיעה יחד עם עמיר פרץ על ריצה ברשימה משותפת של מפלגות העבודה וגשר. לפי הסכם הריצה המשותפת לוי-אבקסיס תוצב במקום השני ברשימה ומפלגת גשר תקבל שלושה שריונים בכל עשירייה. אותיות הרשימה היו אמת, אותיותיה של מפלגת העבודה, אך שם הרשימה היה "העבודה-גשר"
הבחירות לכנסת העשרים ושלוש
ב-13 בינואר 2020 הוסכם על איחוד רשימות בין שלוש המפלגות העבודה, גשר ומרצ. לוי-אבקסיס הוצבה במקום השני גם בבלוק המאוחד.
הכנסת ה-23
ב-17 במרץ 2020, יום לאחר השבעת הכנסת, ביקשה לוי-אבקסיס, יו"ר גשר, בקשה לפיצול גשר מהסיעה המאוחדת העבודה-גשר-מרצ, זאת על רקע התנגדותה להקמת ממשלה שתסתמך על הרשימה המשותפת, למרות שהתחייבה שתתמוך בממשלה כזאת לפני הבחירות בריאיון שנתנה לאתר ynet. ב-23 במרץ 2020 אושר הפיצול.
ב-11 באפריל הודיעה אורלי לוי-אבקסיס על תמיכה בבנימין נתניהו, למרות שבמסע הבחירות שלה התחייבה שלא להצטרף לממשלה בראשות בנימין נתניהו, וזאת בתמורה לתפקיד שרה במשרד יתר חדש  שיוקם עבורה, כיסוי החובות הכספיים של גשר, ושריון בליכוד בבחירות לכנסת ה-24. ב-14 מאי, גשר חתמה על הסכם קואליציוני עם הליכוד כחלק מהקמת ממשלת ישראל השלושים וחמש. לוי-אבקסיס מונתה לשרה לחיזוק וקידום קהילתי. כמו כן, היא חברה בקבינט החברתי-כלכלי.
בבחירות לכנסת ה-24 כאתנן לתמיכתה בנתניהו בממשלה ה-35, שוריינה לוי אבקסיס ברשימת הליכוד כשריון במקום ה-26.
מצע
בין מטרותיה המוצהרות של המפלגה:
סלקציה
במהלך השואה, סלקציה היא פעולה שביצעו שלטונות גרמניה הנאצית כדי למיין ולנפות על ידי "טיהור חכם" יהודים שנחשבו "בלתי פרודוקטיביים" (לא יצרניים, כלומר חסרי כושר עבודה). אנשים שנכנסו לקטגוריה זו היו בדרך כלל בגיל העמידה, בעלי משפחות גדולות, ילדים, נתמכי סעד, נכים, חולים וזקנים. כל אלה גורשו למחנות ריכוז לצורך השמדה שיטתית שהחלה במאי 1942. היתר נוצלו ככוח עבודה עד לשחיקתם וקריסתם. בדרך דומה נערכו סלקציות בכניסה למחנות.
התהליך הכפול נועד להטעות את היהודים, כחלק מאחיזת העיניים באמצעים שונים של התעמולה הנאצית, כדי שהיהודים יעלו ללא התנגדות לרכבות שהובילו אותם למחנות ההשמדה. גם במהלך שגרת חיי המחנות נערכו סלקציות כדי למיין ולהפריד בין אלה ששרדו והיו מסוגלים לעבוד עדיין לבין אלה שנחלשו - המוזלמנים. אלה שהצליחו להישאר בחיים המשיכו לעבוד עד המיון הבא, וחוזר חלילה.
מ.פ.ק. קושיצה
היסטוריה
המועדון הוקם ב-17 ביוני 1952. הקבוצה זכתה פעמיים באליפות הליגה הסלובקית הבכירה, בעונות 1996/1997 ו-1997/1998 אך בעונת 2003 הייתה אמורה הקבוצה להימכר לאיש עסקים איטלקי חשוב במטרה להופכה למועדון אירופי מוביל אך הדבר לא שינה דבר בקבוצה והיא נשרה לאחר שנתיים לליגה הסלובקית השנייה עד לתום עונת 2005/2006, בה סיימה את הליגה השנייה במקום הראשון ולכן עלתה ליגה, ביחד עם סנץ וסלובן ברטיסלאבה (הסיבה לעליית שלוש קבוצות הוא בהגדלת הליגה הסלובקית הבכירה מ-10 ל-12 קבוצות).
הקאמבק הגדול ביותר של הקבוצה הוא העפלה לשלב הבתים בליגת האלופות בעונת 1997/1998 כאשר בשלב ההעפלה הראשון נפגשה הקבוצה עם קבוצת איי. איי. האיסלנדית וניצחה בשני משחקי הגומלין. בשלב ההעפלה השני נפגשה הקבוצה עם קבוצת ספרטק מוסקבה וניצחה במשחק הראשון וסיימה בתיקו 0-0 במשחק השני ולכן עלתה לשלב הבתים. בשלב הבתים התמודדה עם קבוצת פיינורד, יובנטוס ומנצ'סטר יונייטד וסיימה את הבית במקום הרביעי האחרון כאשר מהבית עלו מנצ'סטר יונייטד מהמקום הראשון ויובנטוס מהמקום השני.
מריו גצה
מריו גצה (בגרמנית: Mario Götze; נולד ב-3 ביוני 1992 בממינגן שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באיינטרכט פרנקפורט ובנבחרת גרמניה.
גצה בצעירותו היה נחשב לאחד הכישרונות הצעירים המובילים בכדורגל הגרמני בזכות יכולת ניהול המשחק שלו. מתיאס זאמר, המנהל הטכני של התאחדות הכדורגל הגרמני, כינה אותו "אחד הכישרונות הגדולים ביותר שצמחו פה מעולם", ובזכות משחקו היצירתי ושובה העין הוא קיבל את הכינוי "גציניו" (Götzinho). ב-2011 זכה בפרס נער הזהב, המחולק לכדורגלן הצעיר הטוב באירופה, של העיתון טוטוספורט האיטלקי. גם אחיו של מריו, פביאן ופליקס, הם שחקני כדורגל. הבקיע את שער הניצחון לטובת נבחרת גרמניה במשחק גמר מונדיאל 2014.
בורוסיה דורטמונד
גצה שיחק במחלקת הנוער של בורוסיה דורטמונד מאז גיל 9. את משחקו הראשון בבונדסליגה ערך ב-21 בנובמבר 2009 כבר בגיל 17 בתיקו 0:0 נגד מיינץ 05, כשנכנס כמחליף בדקה ה-88. במהלך העונה הבאה קודם גצה להרכב הפותח על ידי המאמן יורגן קלופ לאחר פציעתו של הכוכב היפני של הקבוצה, שינג'י קגאווה. גצה היה חלק חשוב במערך שהוביל את דורטמונד לאליפות, בעונה זו כאשר הבקיע 8 שערים ובישל 11 פעמים בכל המסגרות.
בעונת 2011/2012 סבל מפציעה שהשביתה אותו לאורך זמן והוא שותף ב-14 משחקים בלבד, בהם הבקיע חמישה שערים. במרץ 2012 האריך את חוזהו בקבוצה בינתיים נוספות עד לשנת 2016. באפריל חזר לשחק לאחר החלמה מהפציעה. בסיום העונה היה שותף לזכייה של דורטמונד בדאבל - אליפות הבונדסליגה ובגביע.
בדצמבר הבקיע שלישייה במסגרת הסיבוב השלישי של משחקי הגביע בניצחון 1:5 על הנובר 96. במרץ 2013 הבקיע שער ובישל שער נוסף בניצחון 0:3 על שחטאר דונצק, שהעלה את הקבוצה לרבע גמר ליגת האלופות. דורטמונד המשיכה להתקדם במפעל והגיע עד לגמר בו תמודדה מול באיירן מינכן. גצה, שנפצע במהלך משחק חצי הגמר מול ריאל מדריד, לא לקח חלק במשחק.
באיירן מינכן
הצלחתו של השחקן הצעיר הובילה להתעניינות גדולה מצד קבוצות שונות באירופה, ביניהן גם ריאל מדריד. הבחירה בבאיירן מינכן באה בעקבות רצונו של השחקן לשחק תחת פפ גוארדיאולה אותו העריץ. באפריל 2013 רכשה הקבוצה הגרמנית את כרטיס השחקן שלו תמורת סכום של 37 מיליון אירו, סכום שיא עבור שחקן גרמני באותו הזמן. מעברו עורר זעם רב בקרב אוהדי הקבוצה, שאף שרפו את חולצתו.
ב-11 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה במדי הקבוצה במשחק ידידות נגד אלופת הונגריה גיורי בניצחון 4:1, כאשר נכנס מחליף בדקה ה-60 והבקיע שני שערים. כשבועיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה בבאיירן במסגרת הליגה במשחק נגד נירנברג. ב-23 באוקטובר 2013 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה במסגרת שלב הבתים בליגת האלופות נגד ויקטוריה פלזן בניצחון 5:0.
במהלך העונה היה שותף לזכייה של הקבוצה בדאבל הגרמני, בסופר קאפ האירופי, בגביע העולם למועדונים 2013 והגיע לחצי גמר בליגת האלופות. הוא הבקיע 15 שערים ובישל 14 נוספים, אך למרות זאת לא הצליח להבטיח את מקומו בסגל הפותח של הקבוצה ובמשחקים רבים שותף כמחליף.
את עונת 2015/2016 פתח בצורה טובה, אך בתחילת אוקטובר נפצע בירך במהלך משחק של הנבחרת מול נבחרת אירלנד. בעקבות הפציעה לא שיחק כשלושה חודשים ובמהלך העונה שותף רק ב-21 משחקים בכל המסגרות.
החזרה לבורוסיה דורטמונד
ב-21 ביולי 2016 הודיעה בורוסיה דורטמונד על חזרתו של גצה לקבוצה לאחר שחתם על חוזה ל-4 עונות. ב-19 בנובמבר 2016 בישל גצה לפייר אמריק אובאמייאנג את שער הניצחון במשחק הקלאסיקר מול באיירן מינכן קבוצתו הקודמת. באותה עונה, מיעט גצה לשחק, וב-27 בפברואר 2017 הודיעה בורוסיה דורטמונד כי גצה סובל מבעיית שרירים שגורמת להפרעה מטבולית, ושהוא ייעדר לתקופה בלתי ידועה. גצה חזר לשחק לאחר היעדרות של שבעה חודשים בניצחון 3–0 על וולפסבורג במחזור הראשון של עונת 18–2017, באותו משחק גצה בישל את אחד השערים.
ב-23 במאי 2020, מנהל בורוסיה דורטמונד, מיכאל צורק, הצהיר כי גצה יעזוב את המועדון בסוף העונה, עונת 2019/2020.
פ.ס.וו. איינדהובן
ב-6 באוקטובר 2020 חתם לשלוש שנים בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית.
ב-18 באוקטובר כבש שער בכורה בניצחון 0–3 של פ.ס.וו. על זוולה.
איינטרכט פרנקפורט
ב-21 ביוני 2022 חזר גצה לגרמניה כשחתם לשלוש שנים באיינטרכט פרנקפורט. ב-5 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בתבוסה 1–6 לבאיירן מינכן במחזור הפתיחה על עונת 2022/2023. ב-28 באוגוסט כבש שער בכורה בניצחון 3–4 על ורדר ברמן.
נבחרת גרמניה
גצה עלה לנבחרת הבוגרת לאחר ששיחק בשאר הנבחרות הצעירות. ערך את הופעתו הבכורה ב-17 בנובמבר 2010 נגד שוודיה, והפך לשחקן הגרמני הצעיר ביותר בתולדות הנבחרת. גצה הבקיע את שערו הבכורה ב-10 באוגוסט 2011 נגד ברזיל. השתתף ביורו 2012 ולקח חלק לראשונה במשחק רבע הגמר נגד יוון.
במוקדמות מונדיאל 2014 הבקיע ארבעה שערים והעפיל עם נבחרתו לטורניר הגמר ונכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014. הוא פתח בהרכב במשחק הפתיחה נגד נבחרת פורטוגל ובמשחק נגד גאנה, בו כבש שער. במשחקים הבאים ירד לספסל ומיעט לקבל דקות כמחליף. בגמר עלה כמחליף בדקה ה-88 של המשחק, שהלך להארכה ובדקה ה-113 של המשחק כבש את שער הניצחון שהעניק את התואר לנבחרת הגרמנית.
נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022.
תארים
{{טורים
אישיים
}}
פסטיבל סנטה אסתריקה
פסטיבל סנטה אסתריקה היה חג כתחליף לפורים שיצרו האנוסים היהודים מספרד בשלהי המאה ה-15 לאור גירוש ספרד ופעולת ניצור היהודים על ידי האינקוויזיציה הספרדית.
הפסטיבל נסוב סביב דמות קדושה נוצרית פיקטיבית שהייתה למעשה מבוססת מאוד על אסתר המלכה, במהלכו צמו נשים מקרב "הנוצרים החדשים" כדי לחקות את צומם של אסתר, מרדכי ויהודי פרס בטרם נפגשה עם אחשוורוש בשושן הבירה. האנוסים היהודים לקחו עמם את החג גם בהגירתם לפורטוגל בטרם גירוש פורטוגל ב-1497, ולאחר מכן הביאו אותו עמם גם אל העולם החדש.
למרות שהיה מסוכן עבור האנוסים לחגוג את פסטיבל סנטה אסתריקה שהכיל אלמנטים שמעידים על שימור היהדות בקרב האנוסים (עליהם נאסר עד חורמה כל שמירה של סממן יהודי), מסמכים מהאינקוויזיציה המקסיקנית מעידים על כך שאכן התקיים החג גם בהגעת האנוסים למקסיקו. לפי ההיסטוריונית היהודייה, ג'נט לייבמן ג'ייקובס, נשים אנוסות נהגו להדליק נרות לכבוד הקדושה הפיקטיבית אסתריקה, ובישלו ביחד עם בנותיהן מאכלים כשרים לכבוד משתה במהלך הפסטיבל כך שהעבירו את הידע על המטבח היהודי ומאכלים מסורתיים לדורות הבאים.. חגיגות הפורים ההמוניות והפומביות נהפכו לסעודות משפחתיות בדלתיים סגורות. מעבר לחגיגות הפסטיבל, נהגו האנוסים לכבד את אסתר בעזרת הכנת יצירות אמנות איקונוגרפיות שלה שעיטרו את בתיהם במהלך ימות השנה.
צאצא אנוסים בשם גבריאל דה גרנדה ממקסיקו התוודה בשנת 1643 כי נשים במשפחתו חילקו את שלושת ימי הצום ביניהן - כל אחת תצומנה יום אחד מתוך סך שלושת הימים. האינקוויזיציה המקסיקנית עלתה עליו והוא ומשפחתו נענשו בהוצאה להורג באמצעות העלאה על המוקד בעוון "התייהדות".
בספרו "צום אסתר ותורת האנוסים" ("“The Fast of Esther in the Lore of the Marranos”), טוען החוקר, משה אורפלי, כי הצום עזר לאנוסים שחיו בתחושה מתמדת של רדיפה ומועקה על כך שהם "חוטאים" בהתנהגות כנוצרים כלפי חוץ, ואילו כיהודים בתוך ביתם, לחוש כפרה.
במהלך השנים 1964 עד 1974 החל הארכיבישוף, פיטר דייוויס, שהיה מופקד על סנטה פה להטיף כנגד הפסטיבל של סנטה אסתריקה לאחר שחקר את תופעת הנחת דמויות איקוניות בצורת אסתר בבתים שהייתה נפוצה בקרב אישים ממוצא היספני שחיו בדרום-מערב ארצות הברית ומספר החוגגים אותו דעך משמעותית. דייוויס הסביר לעדת מאמיניו כי מקור הפסטיבל הוא בחג הפורים היהודי וכי אין כלל קדושה נוצרית בשם "אסתריקה".
לפי הספר "The Book of Esther in Modern Research" של לאונרד גרינספון וסידני ווייט קרופורד, בתיעודי האמנות הנ"ל של אסתר שהיו נפוצים באמריקה ניתן להבחין במוטיב שבו אסתריקה עוטה כתר על ראשה ואוחזת בידה לולאת חבל שמביעים יחדיו לדידם את העובדה כי היהדות היא משהו מלכותי, ואילו יש סכנה כי אם ייתפסו המאמינים צאצאי האנוסים, סופם יהיה בתלייה.
ביצירות האמנות הנלוות לחג זה בניו מקסיקו, את ה"קדושה הנוצרית" אסתר מלווים ברקע וילונות אדומים שמתחמים את האיקונה.
דעת (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מועצה למחקר מדעי ותעשייתי
מועצה למחקר מדעי ותעשייתי, (מלמ"ת, Board for Scientific and Industrial Resrearch) הייתה גוף שהקימה ממשלת המנדט הבריטי לשם ייעוץ והצעות תמיכה ממשלתית במחקר מדעי וטכני, באפריל 1945. לנוכחותה ולפעלה של המועצה הייתה השפעה חשובה על ארגון המדע במדינת ישראל בשנותיה הראשונות. מטרותיה המוצהרות, של המועצה, היו "פיתוחם או שיפורם של החקלאות, התעשייה והמסחר בארץ-ישראל, או של הבריאות והרווחה של הארץ ושל תושביה". מינואר 1949, נלקח מבנה המלמ"ת ואופי פעילותה אל גוף ישראלי רשמי, אשר נקרא "המועצה המדעית לישראל"; ומזכירה והעומד בראשה בפועל בתקופת המנדט, ד"ר שמואל סמבורסקי, מונה להמשיך בתפקידו על ידי דוד בן-גוריון.
תולדותיה
המועצה ירשה, מבחינה מנהלית, גוף ממשלתי בשם "מועצת ההספקה הבריטית המלחמתית למזרח התיכון", אשר פעל בשנות מלחמת העולם השנייה, בשנים 1944-1942. אולם המשכיותה על ידי השלטונות הבריטים, הגם שהיו נתונים אז בעימות קשה עם המחתרות העבריות, הייתה מחווה של הערכה ליישוב על תרומתו הרבה למאמצים הכלכליים והביטחוניים בתקופת המלחמה. תשעה חברים הרכיבו את מלמ"ת; מהם חמישה אנשי מדע ששימשו נציגים ב"מועצת ההספקה"; ושניים פקידי ממשלת המנדט, שאחד מהם היה יושב ראשה. לידה הוקמה וועדה מייעצת שכללה אנשי מדע ותעשייה יהודים, ובהם למשל, פרופ' יצחק וולקני-אלעזרי מנהל התחנה לחקר החקלאות ברחובות. ד"ר שמואל סמבורסקי מונה למזכיר מלמ"ת בשלהי 1945.
במאי 1946, צורפה מלמ"ת אל "המחלקה למסחר ולתעשייה" של ממשלת המנדט, אשר הקציבה לה 10,000 לא"י בשנה; תקציב שיועד לחוקרים ומחקרים בחסות המועצה. בעקבות הביסוס המוסדי והכלכלי, הוקמו לידה, ארבע וועדות-מייעצות: וועדת מחקר בסיסי (שנקרא אז גם "מחקר טהור"), וועדת מחקר תעשייתי ("מחקר שימושי"), וועדת מחקר חקלאי וועדת כספים למימון ותקצוב. לוועדות אלו הוקמו וועדות משנה, שעסקו בתחומי חקר מוגדרים: וועדה "למחקר כימי פיזיקלי של המים, לחקר מוצרי-הדרים, לחקר הסלעים ולחקר האקלים בבתים", וכן וועדה למחקר רפואי. המחקרים בוצעו בפיקוח מדען בכיר או מנהל המחלקה האוניברסיטאית או מוסדית אחרת, שבה הועסק החוקר. 7 סיכומי-מחקרים שנתמכו על ידי מלמ"ת, ראו אור בדו"ח מלמ"ת (Report of Activities) שהושלם במרץ 1948.
קונג פו פנדה 3
קונג פו פנדה 3 (באנגלית: Kung Fu Panda 3) הוא סרט קולנוע קומי בהנפשה ממוחשבת של דרימוורקס הנפשה. הוא בוים בידי ג'ניפר יו נלסון, נכתב על ידי ג'ונתן אייבל וגלן ברגר, הופק על ידי מליסה קוב והמפיק בפועל הוא גיירמו דל טורו. לסרט קדמו הסרטים "קונג פו פנדה" (2008) ו"קונג פו פנדה 2" (2011). הסרט יצא ב-29 בינואר 2016. הסרט הרביעי יצא לאקרנים ב-8 במרץ 2024.
הפקה
בשנת 2010 הודיע מנכ"ל דרימוורקס ג'פרי קצנברג, כי יצאו 6 סרטים של קונג פו פנדה. ביולי 2012, צאת הסרט אושרה באופן רשמי על ידי ביל דאמאשק, סמנכ"ל קריאייטיב בדרימוורקס אנימציות.
הסרט ייעשה כהפקה משותפת בין דרימוורקס אנימציות לאוריינטל דרימוורקס, אולפן סיני משאנגחאי, שנוסד ב-2012 כשותפות בין דרימוורקס אנימציות למספר חברות סיניות. שליש מהסרט ייוצר בסין, ושאר הסרט בארצות הברית. היוצרים עובדים בשיתוף פעולה הדוק עם הצנזורה הסינית כדי להבטיח שהסרט יתקבל במדינה.
בספטמבר 2012, הוכרז כי קונג פו פנדה 3 יצא ב-18 במרץ 2016. הסרט יבויים בידי ג'ניפר יו נלסון, יופק על ידי מליסה קוב, התסריט ייכתב על ידי יונתן אייבל וגלן ברגר וגיירמו דל טורו יהיה המפיק בפועל. ב-9 באפריל 2013, הוכרז כי תאריך היציאה של הסרט הוקדם מ-18 במרץ 2016 ל-23 בדצמבר 2015. כמו כן, הוכרז כי בריאן קרנסטון, מאדס מיקלסן ורבל וילסון יצטרפו לצוות המדבבים של הסרט. בדצמבר 2014, תאריך יציאת הסרט הוחזר ל-18 במרץ 2016 על מנת לא להתחרות בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר. באפריל 2015, התאריך שונה ל-29 בינואר 2016.
ב-18 ביוני 2015 שוחרר הקדימון הראשון של הסרט לרשת יוטיוב על ידי אולפני דרימוורקס.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין הנס צימר, שכתב את המוזיקה לשני הסרטים הקודמים יחד עם ג'ון פאוול, שלא המשיך בעבודתו.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
V
V (וי) היא האות העשרים ושתים באלפבית הלטיני.
בדומה לאות F, גם האות V התפתחה מהאות היוונית אופסילון, שמקורה באות הפיניקית וו.
האטרוסקים השתמשו באות לסמן את צליל שורוק. הרומאים השתמשו באות לסמן צליל "ו" בנוסף לצליל השורוק.
ייצוגים נוספים
בקוד מורס מיוצגת האות על ידי שלוש נקודות וקו: <tt>· · · -</tt>
בקוד ASCII מיוצגת האות על ידי 86 (V) ו-118 (v).
בכתב ברייל:
אאולוס אוויליוס פלאקוס
אאולוס אוויליוס פלאקוס (בלטינית: Aulus Avilius Flaccus) היה פרפקט במצרים, שמונה על ידי הקיסר טיבריוס בסוף שנת 32 או תחילת שנת 33 לספירה.
הוא גדל עם בניה של בתו של אוגוסטוס קיסר ובשנים מאוחרות יותר היה חברו של טיבריוס.
תקופת שלטונו חופפת לפרעות נגד יהודי אלכסנדריה בשנת 38 לספירה. על פי תיאורים מסוימים, ובהם תיאורו של הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, פלאקוס היה אחראי למעשי זוועה נגד היהודים במהלך המאורעות הללו.
בחיבורו "נגד פלאקוס", פילון כותב שפלאקוס התיר לאספסוף להציב פסלים של הקיסר קליגולה - שדרש שינהגו בו כבאל - בבתי כנסת יהודיים באלכסנדריה, שנחשבה התגרות חסרת תקדים. בהמשך, הוציא פלאקוס הודעה שבה כינה את כל היהודים "זרים" ובכך התיר לכל המעוניין להמשיך להשמיד את היהודים "כאילו היו שבויי מלחמה". פילון כותב שבתגובה להודעה, דחף האספסוף את היהודים מארבעה רבעים של העיר ודחס את כולם אל חלק קטן מאוד של רובע חמישי, כאשר המון העם פנה לביזה וחילק אותו כשלל במלחמה.
פלאקוס בסופו של דבר הודח מתפקידו והוגלה. הוא נאסר בסתיו 38 לספירה, ולאחר מכן גורש אל האי אנדרוס, שם הוצא לאחר מכן להורג בשנת 39 לספירה.
אבן כמאל
אבן כמאל (בטורקית: ibn-i Kemâl, בפרסית: Kemal Paşa-zade, מילולית בנו של קמאל פאשה, 1468, אדירנה או טוקט, האימפריה העות'מאנית - 16 באפריל 1534, קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית), היה היסטוריון חצר באימפריה העות'מאנית, בתקופתם של שלושה סולטאנים: באיזיט השני, סלים הראשון וסולימאן הראשון. כן כיהן כשייח' אל-אסלאם והמופתי באימפריה העות'מאנית.
אבן כמאל נחשב לאחד ההיסטוריונים העות'מאנים החשובים ביותר של המאות ה-15 וה-16. אבן כמאל נולד בעיר טוקט אשר בנפת טוקט, שבאנטוליה בשם אהמט שמסאדין (בטורקית: Ahmet Şemseddin) ומאוחר יותר זכה לכינוי "אבן כמאל". בנוסף להיותו היסטוריון, כיהן כקאדי, בעיר אדירנה וסביבתה וכן כיהן כפקיד ממשל. הוא כתב בטורקית, בערבית ובפרסית.
ב-1484, כאשר חזר ביאזיט השני מהמערכה בנסיכות מולדובה, הוא ציווה לתעד בכתב את כל המסורות והסיפורים, שהיו עד אז מסורות שבעל פה לגבי האבות המייסדים של הממלכה. רבות מהכרוניקות החשובות פורסמו לאחר נקודת זמן זו, עת בה ניסה ביאזיט למצוא את המינון המתאים לפיוס בממלכה, לאחר שנות שלטונו הריכוזי והקשוח של אביו. מעשים אלה וכתבים רבים אודות חיי האבות הקדושים כללו את גרסתם העצמית של העות'מאנים לגבי תולדות כיבושיהם ולא מפי מקורות זרים. הכתבים מצאו קהל קוראים אוהד בעידן של התעוררות אידאולוגית, שאפיינה את הממלכה העות'מאנית בסוף המאה ה-15, עת היסטוריוני החצר עסקו בהאדרת האבות המייסדים כלוחמי קודש (ראזים), אף שכלל לא היו כאלה.
Misagh-2
ה-Misagh 2 הוא טיל קרקע אוויר נישא מתוצרת משרד ההגנה האיראני. הטיל בעל יכולת ביות תת-אדומה והוא גרסה מעודכנת של הטיל Misagh-1. בדומה לקודמו הטיל מבוסס על טכנולוגיה סינית. שר ההגנה האיראני השיק את היצור ההמוני של הטיל החדש ב-5 בפברואר 2006. הטיל למעשה מהווה העתק איראני של העתק הסיני של ה-SA-16, שהוא אחד מטילי הכתף המסוכנים ביותר שקיימים כיום. קיימות הערכות שכמה טילים כאלה הגיעו אל החזבאללה ואל ארגוני הטרור בעזה.
שירה לירית
שירה לירית היא ז'אנר ספרותי ותיאטרוני בו יש ביטוי משמעותי לרגש. השירה הלירית נולדה בין המאות ה-7-6 לפנה"ס ביוון (התקופה הארכאית). מקור השם בכלי הנגינה שבעזרתו ליוו המשוררים את שיריהם - הלירה (lyre), שהיא מעין נבל קטן.
לעיתים בוצעו השירים גם בליווי של ריקוד או מקהלה. השירה הלירית מביעה רגש או רגע חולף מנקודת מבט אישית של הפרט, ניגוד מוחלט למסורת השירה האפית שאף היא ז'אנר בן התקופה והמקום. היצירות היו נכתבות לשם ביצוע חד-פעמי בפני קהל מסוים באירוע מסוים, והדובר בשיר, ה"אני", נתפס כמסיכה שלובש המשורר, ולא כייצוג אותנטי שלו ושל רגשותיו: המשורר משאיל את דמותו למטרת הבעת הדברים, שבהם נוצרת התגלמות חוויה או רגש אישיים שהם כלל-אנושיים מטבעם. סוגה זו כתובה לרוב בגוף ראשון.
השיר הלירי הוא סובייקטיבי, שנושאו רגשות אישיים של המחבר, השר על עצמו, יחסו לטבע, לזולת, לאל ולחיים. הרגשות מובעים בעזרת אמצעים אמנותיים, כמו: דימויים, מטפורות, תמונות לשוניות ועוד, והופכים להיות רגשות כלל אנושים, אובייקטיביים, למעלה מן הרגשות הפרטיים. השיר הלירי הוא על-זמני, למרות שהזמנים בתוך השיר עשויים להשתנות. דוגמאות: שירי אהבה ובדידות, יופי וגעגועים, אושר, תפילה ומוות, קנאה והערצה.
לשיר הלירי מספר מאפיינים המבדילים אותו משאר סוגי השירים:
DC-3 דקוטה
דאגלס DC-3 הידוע בישראל בכינוי דקוטה, הוא מטוס תובלה דו־מנועי מתוצרת חברת דאגלס האמריקנית. טס לראשונה בשנת 1935, ונחשב לאחד המטוסים המוצלחים ביותר בהיסטוריה של התעופה. בשירות חברות התעופה המסחריות, יעילותו הובילה להוזלת כרטיסי הטיסה לנוסעים, ותרמה לפופולריות של הטיסות בצורה משמעותית ביותר. בגרסתו הצבאית, שנקראה C-47 Skytrain ("רכבת־שמיים"), יוצרו יותר מ־10,000 מטוסים, שהפכו אותו למטוס התובלה הנמכר ביותר בהיסטוריה. בגרסה זו שימש בשירות צבאות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, והיה מטוס תובלה מוצלח ואמין ביותר. כ־6,000 מטוסים נוספים נבנו ברישיון בברית המועצות וביפן.
תולדות המטוס
הדגם הצבאי לתובלה C-47 Skytrain תוכנן בתחילת שנות הארבעים, לדרישת הצבא האמריקני. עם כניסת ארצות הברית למלחמה, בדצמבר 1941, גויסו מטוסי דקוטה אזרחיים לצבא. מטוסי הדקוטה בשירות בעלות הברית טסו בכל החזיתות, ומילאו משימות תובלה והצנחה של כוחות ואספקה, פינוי, מודיעין ומשימות שונות.
מטוס ה־C-47 Skytrain נקרא במדינות חבר העמים הבריטי בשם דקוטה ובעברית נקראים כך כל הדגמים הדומים לו כגון ה־DC-3. טייסת 44 של חיל האוויר הדרום אפריקאי שהשתמשה במטוסי דקוטה הוקמה לראשונה בשנת 1944 בבסיס קהיר מערב במצרים.
מבנה הדקוטה, שהוכיח עצמו במשימות מגוונות, שימש בסיס לתכנון מטוסים אחרים כגון: B-23 דרגון אף הוא מתוצרת דאגלס איירקראפט קומפני.
מבחינות רבות, יורשו של הדקוטה בתחום התובלה הצבאית היה הלוקהיד C-130 הרקולס, שהיה גדול ממנו, וזכה אף הוא להצלחה דומה.
בחיל האוויר הישראלי
מטוסי הדקוטה הראשונים של חיל האוויר הישראלי נרכשו בדרום אפריקה, והגיעו לישראל בשנת 1948. במלחמת העצמאות שימשו המטוסים כמטוסי תובלה והפצצה. הטלת הפצצות מהמטוס בוצעה בתחילה בצורה ידנית, משום שהמטוס לא הותאם לנשיאת חימוש, אך לאחר זמן מה הותקנו במטוסים מתלי חימוש על הכנפיים. המטוסים השתתפו בקרבות בכל החזיתות, ותקפו בסוריה ובמצרים. הם השתתפו במבצע אבק (העברת אספקה לנגב) ובמבצע עובדה (כיבוש אילת). חיל האוויר המצרי השתמש בדקוטות להפצצת תל אביב במלחמת העצמאות עד שמודי אלון הפיל שניים מהם מעל העיר.
בשנות החמישים שירתו בטייסת מספר מטוסים, ששימשו לאימוני צניחה ולתובלה. מטוסים נוספים הושאלו מחיל האוויר הצרפתי.
בתחילת מבצע קדש, ב־29 באוקטובר 1956, המריאו מטוסי דקוטה מבסיס תל נוף, וכל אחד מהם נשא 25 צנחנים. כדי לא להתגלות במכ"ם המצרי, הם טסו בגובה נמוך (כ־150 מטר), ולפני ההצנחה התרוממו לגובה של כ־450 מטר. במבצע ההצנחה ("מבצע מכבש") צנח גדוד של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של רס"ן רפאל איתן, ליד מעבר המיתלה בסיני. מספר ימים מאוחר יותר, ב־2 בנובמבר, הצניחו הדקוטות את גדוד הנח"ל המוצנח 88 בפיקוד מוטה גור בא־טור, שבדרום־מערב סיני. אלה היו שתי הצניחות המבצעיות היחידות בתולדות צה"ל. במהלך המלחמה המטוסים מילאו משימות הצנחה, פינוי, תובלה, סיור ומשימות נוספות.
משנות ה־60 של המאה ה־20, שימשו מטוסי הדקוטה כמטוסי תובלה, במשימות שונות. בזמן השליטה הישראלית בסיני שימשו המטוסים לחילופי כוחות ולהובלת חלקי חילוף לבסיסים וליחידות חיל האוויר בסיני. בדקוטות אחדות של החיל היה שלט בו נכתב: "התחליף היחיד לדקוטה היא דקוטה אחרת".
במלחמת ששת הימים (1967) שימשו המטוסים לתובלת כוחות וללוחמה אלקטרונית, במלחמת יום הכיפורים (1973) שימשו לפינוי פצועים, ובמלחמת לבנון הראשונה (1982) ביצעו משימות לוחמה אלקטרונית.
המטוסים יצאו משירות בשנת 2001, בתום 53 שנות שירות. מטוסי הדקוטה האחרונים של החיל נמכרו לאספני מטוסים מארצות הברית.
מטוס מס' 004 (סימון אזרחי 4X-FNL) שהיה בין האחרונים שיצאו משירות הוצב בשנת 2010 כאנדרטה בבסיס נבטים של חיל האוויר במסגרת ציון 30 שנים להתרסקות דקוטה 036.
שירות אזרחי בישראל
בשנת 1955 רכשה חברת התעופה "ארקיע" שני מטוסי "DC-3 דקוטה" בעלי 32 מושבים מעודפי חיל האוויר.
בשנת 1958 כלל צי המטוסים של החברה ארבעה מטוסי "DC-3 דקוטה" ובשנת 1961 החברה רכשה "דקוטה" נוספת. בשנה זו החלה החברה לעסוק גם בזריעת עננים ביודיד הכסף, למטרה זו הוכשר אחד ממטוסי ה"דקוטה" של החברה.
קריית שמונה
היסטוריה
בו' בטבת תש"י, 26 בדצמבר 1949, הוקמה קריית שמונה כמעברה על חורבות הכפר הערבי "אל-ח'אלצה" (חלסה) הנטוש, שתושביו נמלטו במלחמת העצמאות במעלה ההר לדרום לבנון.
קריית שמונה היא אחת ממאות יישובים חקלאיים וכשלושים ערים ועיירות פיתוח חדשות, רובם באזורי הספר, שהוקמו על ידי ממשלת ישראל מעט לאחר הקמת המדינה, בשנות החמישים והשישים. הקמת היישוב בעמק החולה, ארבעה ק"מ מן הגבול היה במסגרת היעדים של הממשלה לפזר את האוכלוסייה ברחבי המדינה ולמנוע את ריכוזן בערי החוף, לחזק את השליטה הביטחונית באזורים המרוחקים מן המרכז ולמנוע את שובם של הערבים. כמו כן, לפי "תוכנית האדריכל אריה שרון", שאומצה של ידי הגורמים המיישבים, קריית שמונה כמו עיירות פיתוח אחרות אמורה הייתה לשמש כמרכז עירוני קטן (עד 5,000 תושבים) באזור פיתוח (עיירת פיתוח) כמרכז שירותים ליישובי אצבע הגליל החקלאים. למעשה העיר נבנתה ללא תוכנית אב, אלא שכונה אחר שכונה בהתאם לגלי העלייה. בבניית העיר לא הייתה התייחסות לנחל עין זהב ונחל שושן (נחל הטחנות) העוברים בתוכה - בתי המגורים נבנו על גדות הנחל, ורצועה צרה בלבד יוחדה לאפיק (מלבד החלקים של פארק הזהב). בשל כך נוצר מגע ישיר ויומיומי בין האוכלוסייה לנחל - מצב נדיר בערי ישראל.
המתיישבים הראשונים 1948 עד 1951
בין מאי 1948 עד סוף 1951 עלו לישראל שלוש קהילות שלמות: 123 אלף יהודים מעיראק, 31 אלף מלוב ו-45 אלף מתימן. עליות אלה התאפיינו בהרכב משפחה עם מספר ילדים גבוה. 14 משפחות ראשונות מקרב עולי תימן הגיעו לבתים העזובים של חלסה ב-18 ביולי 1949 כדי לאכלס את היישוב החדש, ככפר חקלאי למחצה שנקרא תחילה "'קריית יוסף"" על שמו של יוסף טרומפלדור. באביב-קיץ 1950 גדל מספרם ל-218 משפחות, שהקימו במעברת חלסה ועדים שנאבקו לחינוך ברוח המסורת היהודית, בית כנסת ומקווה וקבלת אדמות חקלאיות כפי שהובטח להם. כמו כן, הם דאגו לסילוקו של מנהל המעברה בשל היחסים העכורים בינו לבינם ועוד. חלק הארי ממשפחות העולים שדרישותיהן לא נענו עזב את המקום בשנים 1952 עד 1953 והקימו את מושבים תנובות ושער אפרים בשרון.
בתחילת יוני 1950 הוסב שם היישוב ל"קריית שמונה" על מנת להנציח את שמונת מגיני תל חי וטרומפלדור בראשם שנפלו בשנת 1920 במאורעות תל חי. שם היישוב שונה ללא דיון עם 800 התושבים שכבר התגוררו ביישוב שהפך למעברה. ללא דיון עמם גם הוחלט על הפיכתה של קריית שמונה מיישוב בעל אופי חקלאי למחצה, כפי שציפו עולי תימן, ליישוב עירוני, לעיירה.
באותה עת גופי הממשלה תכננו בניית 250 יחידות דיור על ידי חברת סולל בונה ולהפיכתה לעיירה על שטח של 970 דונם, פחות מעשירית מאדמות הכפר הערבי חלסה. סולל בונה הכשיר את העולים במקצועות הבניין.
באוקטובר 1950 נמנו ביישוב 1,500 תושבים. בעקבות ניסיונם המר עם התימנים בדצמבר 1950, המוסדות המיישבים החליטו על שינוי נרחב בהרכב האוכלוסייה במעברה וקבעו כי מעתה ייקלטו במקום משפחות מקרב עולי אירופה בלבד. ההחלטה מומשה במהרה ובסוף 1950 הגיעו המשפחות הראשונות מרומניה והונגריה אל אוהלי המעברה. בעקבות גלי העלייה ההמונית לישראל הגורמים המיישבים חזרו בהם מהחלטתם ובמהלך 1951 הם הפנו עולים גם מעיראק, מהודו, מפרס, ומחבלים כורדיים שבפרס ובעיראק. מספרם של העולים מעיראק, פרס והודו עלה על מספר העולים ממזרח אירופה וביולי 1951 נמנו 4,000 תושבים שהועסקו בעבודות ייבוש ופיתוח עמק החולה ובבניית בתי מגורים.
בחורף הסוער והקשה של סוף 1950 ותחילת 1951 לקח צה"ל אחריות "במבצע מעברות" על מעברת חלסה, אבל במהלך 1951 הצבא צמצם את מעורבותו למינימום ומועצה אזורית הגליל העליון המשיכה לשאת בעול, ועד מאי 1953 היה הניהול המוניציפלי של קריית שמונה בידיה, אז הוכרה קריית שמונה כמועצה מקומית. בין מאי 1953 לקיץ 1955 פעלו בה שלושה ראשי מועצה ממונים שנשלחו למעשה על ידי מפלגת מפא"י. בקיץ 1955 התמנה ראש המועצה הראשון, אשר נזרי, בעקבות קיום הבחירות המקומיות הראשונות.
האטת העלייה אפשרה אכלוס העולים הראשונים מעיראק, פרס, ורומניה בבתים החדשים בשיכון א, ב', ו-ג' ולהמשיך ולבנות בתים נוספים. חלק מן התושבים הראשונים קבלו בנוסף לבית גם משק עזר של שני דונמים לצורך השלמת ההכנסה שבהם הם גידלו יונים למאכל, כוורות לדבש, כבשים, עצי פרי וירקות. התושבים קבלו את "ההדרכה" ממשרד החקלאות.
המתיישבים מצפון אפריקה 56–1954, 1961-64
בקיץ 1954 בעקבות תהפוכות פוליטיות בצפון אפריקה החלה העלייה הגדולה ממרוקו ומתוניסיה. עד סוף 1956 עלו לארץ 100 אלף עולים, מתוכם כ-90 אלף באו ממדינות אלה. קליטתם של העולים התבצעה בתאום רב בין רשויות הקליטה בשיטה שכונתה בשם "מהאונייה לכפר". בשנים הראשונות לקריית שמונה הופנו אליה עולים שכבר שהו באחד ממחנות העולים או באחת המעברות במרכז הארץ. רבים התנגדו ואחרים נטשו את קריית שמונה. בגל העלייה של 1954 עד 1956 הופקו הלקחים על ידי רשויות הקליטה והעולים הופנו ישירות מן האוניות למושבי העולים שהיו בהם בתים למכביר. לאחר מכן הם הופנו למקום מגורים קבוע ומסודר בעיירות הפיתוח וביניהם קריית שמונה. בשל האצת קצב העלייה הוקמו פחונים וצריפים בקריית שמונה אשר שימשו דיור זמני עד למעבר הקבע. בגל העלייה השני שהחל בסוף 1961 ונמשך שלוש שנים עלו יותר מ-115 אלף עולים מתוניסיה ומרוקו לעיירות הפיתוח וביניהם קריית שמונה.
אמצע שנות השישים עד סוף שנות השמונים של המאה העשרים
בסוף שנת 1963 אוכלוסיית קריית שמונה עמדה על 15,000 תושבים, כשהצפי אז היה ל-30,000 תושבים בשנת 1980. הצפי הזה לא התממש עד היום בשל הגירה שלילית מסיבית במהלך שנות ה-60 ולאחריהן. העיר נותרה בגודל דומה (15,200 תושבים) בשנת 1983 מיד לאחר סיום מבצע שלום הגליל, וגדלה בכמאה תושבים נוספים עד שנת 1989, לפני גל העלייה מברית המועצות לשעבר. מאזן ההגירה בשנים אלו היה תמיד שלילי והוא התאזן בזכות הריבוי הטבעי. בניגוד למצב כיום, כשקריית שמונה מהווה דוגמה לעיר חדשה ו"עיר גנים", בפועל היא הייתה עיר כושלת במשך עשורים רבים. תחלופת התושבים בעיר הייתה גבוהה, ולפי הערכה עברו דרכה כ-75 אלף תושבים ב-25 השנים הראשונות לקיומה. הגורמים העיקריים להגירה השלילית היו:
בשל מיקומה של של העיר בקרבת הגבול בין ישראל ללבנון, סבלה העיר מאז שנות ה-60 מפיגועי חדירות מחבלים, שהגיעו מעבר לגבול, וכן מירי טילי קטיושות שהחלו בסוף שנות ה-1960. אחת התקריות החמורות הייתה ב-11 באפריל 1974, עת חדרה חוליית מחבלים מלבנון לעיר ורצחה ששה-עשר מתושביה. לבד מאובדן חיי אדם במעשי החבלה, הורגלו אז התושבים לחיות בפחד, והתקשו לשמור על שגרת עבודה והעיר ספגה ממעשי החבלה נזקים קשים לרכוש. סיבות אלו תרמו רבות ליציאה למלחמת לבנון הראשונה, וכן למבצעים "דין וחשבון" ו"ענבי זעם" ולעצירת התפתחותה של העיר ולפגיעה קשה נוספת בתדמיתה, שהיה גם ככה נמוך ביותר.
העלייה מברית המועצות לשעבר משנת 1990 ואילך
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 הביאה לשינויים מבניים עמוקים ומהירים בקריית שמונה: גידול ניכר במספר התושבים ובשטח הבנוי, שינויים בהרכב החברתי ובמבנה הכוח הפוליטי.