cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ארלס השני, מלך אנגליה
מלחמת האזרחים
ב-1648, במהלך מלחמת האזרחים השנייה, עבר צ'ארלס להאג, היכן שאחותו מרי וגיסו וילם השני, נסיך אורנז' הצליחו לסייע לתומכי בית המלוכה יותר מאשר הצרפתים. עם זאת, הצי הרויאליסטי שהיה תחת פיקודו של צ'ארלס לא העניק לו יתרון ולא הגיע בזמן לסקוטלנד כדי להצטרף לכוח הצבא תומך המלוכה שהיה תחת פיקודו של הדוכס מהמילטון, לפני שהוא הובס על ידי תומכי הפרלמנט בקרב פרסטון (Preston). בעת שהותו בהאג קיים צ'ארלס מערכת יחסים קצרה עם לוסי וולטר (Lucy Walter), שמאוחר יותר טענה טענת שווא שהם נישאו בחשאי. בנה, ג'יימס סקוט, שמאוחר יותר היה דוכס מונמות', היה אחד מבניו הבלתי חוקיים הרבים של צ'ארלס שנעשו לדמויות בולטות בחברה הבריטית. צ'ארלס הראשון נכנע ב-1646. הוא נמלט ונתפס מחדש ב-1648. למרות מאמציו הדיפלומטיים של בנו להצילו, הוא הוצא להורג בעריפת ראש ב-1649 ואנגליה הפכה לרפובליקה. ב-6 בפברואר אותה שנה הכריז הפרלמנט של סקוטלנד על צ'ארלס כמלך בריטניה הגדולה בתוקף היותו יורשו של אביו, אך לא הותר לו להיכנס לסקוטלנד אם לא יסכים שהפרסביטריאניזם תהיה הדת השלטת באנגליה ובאירלנד.
כאשר עלו הדיונים על שרטון התיר צ'ארלס לגנרל מונטרוז (Montrose) לנחות באיי אורקני בראש צבא קטן כדי לאיים על הסקוטים בפלישה, בתקווה שבכך יכפה עליהם הסכם שיהיה לו נוח יותר. מונטרוז חשש שצ'ארלס יקבל כל פשרה שתוצע לו, והוא בחר לפלוש לסקוטלנד עצמה בכל מקרה. הוא נלכד והוצא להורג. צ'ארלס הבטיח בחוסר רצון שהוא יציית לתנאי הצהרת ברדה ושהוא יתמוך בשליטה של הכנסייה הפרסביטריאנית בכל רחבי בריטניה. עם הגעתו לסקוטלנד ב-23 ביוני 1650 הביע צ'ארלס את הסכמתו לכך באופן רשמי. החלטתו זו זיכתה אותו בתמיכה בסקוטלנד אך לחוסר פופולריות מוחלט באנגליה. צ'ארלס עצמו חש עד מהרה בוז ל"נבזות" ול"צביעות" של הכנסייה הסקוטית.
ב-3 בספטמבר 1650 הובסו תומכי הכנסייה הפרסביטריאנית בקרב דנבר (Dunbar) על ידי כוח צבאי קטן בהרבה בפיקודו של אוליבר קרומוול. כוחותיהם של הסקוטים נחלקו לרויאליסטים ולפרסביטריאנים, שאף נלחמו אלה באלה. מאוכזב מהפרסביטראינים, ניסה צ'ארלס באוקטובר להימלט מהם ורכב צפונה כדי להצטרף לכוחות הרויאליסטים, אך תוך יומיים לכדו אותו הפרסביטריאנים. אף על פי כן, נותרו הסקוטים תקוותו הגדולה ביותר של צ'ארלס להחזיר לעצמו את הכתר והוא הוכתר כמלך סקוטלנד בסקן (Scone) ב-1 בינואר 1651. עקב האיום שהיוו כוחותיו של קרומוול על מעמדו של צ'ארלס בסקוטלנד, הוחלט להתקיף את אנגליה. עקב סירובם של סקוטים רבים, בהם הלורד ארגייל ומנהיגים אחרים של הפרסביטריאנים ועקב הצטרפותם הדלה של רויאליסטים אנגלים מעטים למערכה, היא הסתיימה בתבוסה בקרב וורסטר (Worcester) ב-3 בספטמבר 1651, שלאחריו חמק צ'ארלס מהשבי כאשר הוא מתחבא בכל מיני מקומות, כולל על עץ אלון (שנקרא מאוחר יותר Royal Oak) בבית בוסקובל (Boscobel House). לאחר שישה שבועות של בריחה הצליח צ'ארלס להימלט מאנגליה כשהוא מחופש, ונחת בנורמנדי ב-16 באוקטובר, למרות פרס של 1000 ליש"ט שהוכרז על ראשו, האיום בעונש מוות שיוטל על כל מי שיסייע לו, והקושי של צ'ארלס להתחפש, עקב קומתו הגבוהה (1.85 מטר).
קרומוול מונה להיות הלורד פרוטקטור של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד ובאופן מעשי הוטל על האיים הבריטים משטר צבאי. בהיותו מרושש כספית, לא הצליח צ'ארלס לגייס תמיכה מספקת כדי להוות אתגר רציני לממשלתו של קרומוול. למרות קשרי המשפחה של בית סטיוארט עם מרי נסיכת אורנג', כרתו צרפת והרפובליקה ההולנדית ברית עם ממשלתו של קרומוול ב-1654 ואילצו את צ'ארלס לפנות לעזרתה של ספרד ששלטה באותם הימים בארצות השפלה הדרומיות. צ'ארלס גייס צבא אספסוף מקרב נתיניו הגולים, אך הצבא הקטן הזה, הבלתי מתוקצב, המצויד בדלות ובעל המשמעת הלקויה, היה לגרעין של צבא אנגליה לאחר הרסטורציה.
רסטורציה
לאחר מותו של קרומוול ב-1658 סיכוייו של צ'ארלס לזכות בכתר נראו בתחילה נמוכים מאחר שאת קרומוול ירש כלורד פרוטקטור בנו ריצ'רד קרומוול. עם זאת, ללורד פרוטקטור החדש לא היה את בסיס הכוח של תמיכת הפרלמנט או של הצבא החדש (New Model Army). הוא אולץ להתפטר ב-1659 ותפקיד הלורד פרוטקטור בוטל. במהלך אי השקט הצבאי והאזרחי שבא לאחר מכן, הביע ג'ורג' מונק (George Monck), מושל סקוטלנד את דאגתו שהאומה תשקע באנרכיה. מונק וצבאו צעדו לתוך הסיטי של לונדון והכריחו את הפרלמנט להתפטר ולערוך בחירות חדשות. "הפרלמנט הארוך" פיזר את עצמו ולראשונה מזה 20 שנה נערכו בחירות כלליות. הפרלמנט היוצא הגדיר את התנאים להיבחר כך שיתאימו לשובו של הרוב הפרסביטריאני.
המגבלות כנגד מועמדים ומצביעים רויאליסטים הוסרו ותוצאות הבחירות חילקו את בית הנבחרים באופן שווה למדי על בסיס פוליטי בין הרויאליסטים ולבין תומכי הפרלמנט ועל בסיס דתי בין האנגליקנים לבין הפרסביטריאנים. הפרלמנט החדש שכונה "הפרלמנט המכונס" (The Convention Parliament, פרלמנט שכונס מבלי שזומן על ידי המונרך), התכנס ב-25 באפריל 1660 וזמן קצר לאחר שפורסמה הצהרת ברדה, על פיה הסכים צ'ארלס, בין שאר הסעיפים, לחנינה של רבים מאויביו של אביו. הפרלמנט של אנגליה הכריז על צ'ארלס כמלך והזמינו לשוב, הזמנה שמצאה את צ'ארלס בברדה ב-8 במאי 1660. אספת נבחרים באירלנד כונסה מוקדם יותר באותה שנה והכריזה ב-14 במאי על צ'ארלס כעל מלך.
צ'ארלס יצא לאנגליה מסכוונינגן, נחת בדובר ב-25 במאי 1660 והגיע ללונדון ב-29 במאי, יום הולדתו ה-30. אף על פי שצ'ארלס והפרלמנט העניקו חנינה כללית לתומכיו של קרומוול, 50 איש הוצאו במפורש מחוק החנינה. בסופו של דבר הוצאו להורג 9 מתוכם שהיו מעורבים בהריגתו של צ'ארלס הראשון. הם נתלו נגררו ובותרו, בעוד שאחרים נשפטו למאסר או הודחו ממשרותיהם לכל חייהם. גופותיהם של אוליבר קרומוול, הנרי אירטון (Ireton) וג'ון ברדשאו (Bradshaw) הוצאו מקברם וזכו להוצאה להורג לאחר המוות.
צ'ארלס הסכים לביטולם של חוקי המיסים הפאודליים ובתמורה הפרלמנט העניק לו הכנסה שנתית של 1.2 מיליון ליש"ט כדי שיוכל לנהל את ממשלתו, שתוקצבה בעיקר ממכס ומבלו. בכל מקרה, הקצבה הוכחה כבלתי מספקת במשך כל תקופת מלכותו של צ'ארלס. סכום הקצבה היה למעשה הסכום המקסימלי השנתי שהמלך יכול היה למשוך מקופת האוצר. על פי רוב ההכנסות היו נמוכות בהרבה, דבר שהוביל לחובות גוברים וניסיונות נוספים לגייס כספים באמצעות מיסי גולגולת, מיסי קרקע, ומיסים על תנורים.
במחצית השנייה של 1660 העיבו על שמחתו של צ'ארלס על שובו לשלטון, מותם של אחיו הצעיר, הנרי ושל אחותו מרי, מאבעבועות שחורות. בערך באותו זמן, חשפה אן הייד, בתו של הלורד צ'נסלור, אדוארד הייד, כי היא הרה לאחיו של צ'ארלס, ג'יימס, שאיתו היא התחתנה בחשאי. אדוארד הייד, שלא ידע לא על הנישואין ולא על ההריון, קיבל את התואר של רוזן קלרנדון (Clarendon) ומעמדו כאחד מהשרים המועדפים על צ'ארלס, התחזק.
חוקי קלרנדון
הפרלמנט המכונס פוזר בדצמבר 1660 וזמן קצר לאחר הכתרתו של צ'ארלס התאסף הפרלמנט השני בתקופת מלוכתו. פרלמנט זה היה רויאליסט ואנגליקני באופן גורף. הוא פעל כנגד חוסר נאמנות לכנסייה האנגליקנית והעביר שורה של חוקים שיבטיחו את השליטה שלה. חוק מועצות הערים (Corporation Act 1661) דרש מנושאי משרות עירוניות להישבע אמונים, חוק האחדות (Act of Uniformity 1662) הכניס לשימוש חובה את ספר התפילות האחיד (Book of Common Prayer), חוק ההתכנסויות (Conventicle Act 1664) אסר על כינוסים דתיים שמנו יותר מחמישה אנשים, להוציא כינוסים של הכנסייה האנגליקנית וחוק חמשת המיילים (Five Mile Act 1665) אסר על אנשי כמורה נונקונפורמיים שהודחו מתפקידם להתקרב למרחק של פחות מחמישה מייל (8 ק"מ) מהקהילה שממנה הם הודחו. חוק ההתכנסויות וחוק חמשת המיילים היו לתזכורת לתקופת שלטונו של צ'ארלס. החוקים היו ידועים כ"חוקי קלרנדון" (Clarendon Code), על שמו של הלורד קלרנדון, אף על פי שהוא לא היה מעורב ישירות בחקיקתם ואפילו התבטא כנגד חוק חמשת המיילים. הרסטורציה לוותה גם בשינוי חברתי. הפוריטניות איבדה את תנופתה. תיאטראות נפתחו מחדש לאחר שהיו סגורים בתקופתו של קרומוול וסוגת התיאטרון "קומדיית הרסטורציה" (Restoration comedy) הפכה לסוגה מוכרת. רישיונות להפעלת תיאטראות שניתנו על ידי צ'ארלס היו הראשונים שבמסגרתם ניתן לנשים להופיע בתפקידים נשיים על בימות התיאטרון (לפני כן שיחקו בתפקידים אלה גברים). "ספרות הרסטורציה" הגיבה למצב החדש במשפטים כמו זה של ג'ון ווילמוט (John Wilmot) שאמר על צ'ארלס:
מסופר שצ'ארלס אמר בתגובה: "אכן, המילים אותם אני אומר הם שלי, אך המעשים שלי הם אלה של שרי".
המגפה הגדולה והשרפה הגדולה
ב-1665 התמודד צ'ארלס עם משבר בריאותי גדול: המגפה הגדולה של לונדון. מניין המתים במגפה הגיע לשיא של 7000 בשבוע של ה-17 בספטמבר. צ'ארלס, יחד עם משפחתו וחצר המלכות שלו, עזבו את לונדון לסולסברי והפרלמנט התכנס באוקספורד. כל הניסיונות של רשויות הבריאות של העיר לבודד את המגפה, נכשלו, והמגפה התפשטה במהירות.
אסון נוסף שנפל על העיר, אך הביא לסיומה של המגפה, היה מה שנקרא מאוחר יותר השרפה הגדולה של לונדון שהחלה ב-2 בספטמבר 1666. השרפה כילתה כ-13,200 בתים ו-87 כנסיות, כולל קתדרלת סנט פול. צ'ארלס ואחיו ג'יימס חברו יחדיו וניהלו את מאמצי כיבוי השרפה. בציבור נפוצו האשמות שרמזו על קושרים קתולים שהציתו את השרפה, אף על פי שלמעשה השרפה החלה במאפיה בסמטת פודינג.
מדיניות חוץ ומדיניות קולוניאלית
החל מ-1640 נאבקה פורטוגל בספרד במסגרת מלחמה להשבת עצמאותה לאחר שישים שנים של איחוד פרסונלי בין כתרי שתי המדינות. פורטוגל קיבלה סיוע מצרפת, אך בהסכם הפירנאים בשנת 1659 ננטשה פורטוגל על ידי בעלת בריתה הצרפתית. משא ומתן עם פורטוגל לנישואיו עם קתרינה, נסיכת פורטוגל החלו כבר בימי מלוכתו של אביו ולאחר הרסטורציה חידשה לואיזה, מלכת פורטוגל, שכיהנה כעוצרת, את הדיונים עם אנגליה שהסתיימו בחתימת ברית. ב-23 ביוני 1661 נחתם חוזה נישואין, לפיו הנדוניה של קתרין לאנגליה תכלול את טנג'יר ושבעת האיים של בומביי (שמאוחר יותר הייתה להם השפעה על התפתחותה של האימפריה הבריטית בהודו), יחד עם זכויות סחר בברזיל ובהודו המזרחית, חופש דתי וכלכלי בפורטוגל ושני מיליון כתרים פורטוגזים (כ-300,000 ליש"ט). פורטוגל מצידה הבטיחה לעצמה תמיכה צבאית וימית כנגד ספרד וזכות פולחן אישית לקתרין. קתרין הגיעה מפורטוגל לפורטסמות' ב-14 במאי 1662, אך לא זכתה לביקור מצדו של צ'ארלס עד ל-20 במאי. יום לאחר מכן נישא הזוג בפורטסמות' בשני טקסים, טקס קתולי שהתקיים בחשאי, ולאחריו טקס אנגליקני שהתקיים בפומבי.
בצעד לא פופולרי, שהתקיים באותה שנה, מכר צ'ארלס את דנקרק לבן דודו לואי הארבעה עשר, מלך צרפת תמורת 375,000 ליש"ט. נמל זה על תעלת למאנש, למרות היותו מוצב אסטרטגי חשוב, היה הוצאה כבדה על המשאבים הכספיים המוגבלים של צ'ארלס.
לפני הרסטורציה, גרמו חוקי הסחר הימי קשיים לסחר ההולנדי עקב כך שהם נתנו מונופול לספינות האנגליות ועקב כך פרצה מלחמת הולנד-אנגליה הראשונה (1652-1654). כדי להניח יסודות להתחלה חדשה ביחסים בין המדינות, הגיעה לאנגליה בנובמבר 1660 משלחת מטעם הפרלמנט ההולנדי (Staten Generaal) עם מה שנקרא המתנה ההולנדית (Dutch Gift, אוסף של 28 יצירות של אומני הרנסאנס האיטלקי ו-12 פסלים בסגנון קלאסי בנוסף ליאכטה המלכותית "מרי" (HMY Mary)). מלחמת הולנד-אנגליה השנייה (1665-1667) החלה עקב ניסיונות של אנגליה להפגין כוח בנחלותיה של הולנד באפריקה ובצפון אמריקה. הסכסוך החל בצורה טובה מבחינתה של אנגליה, בכיבוש ניו אמסטרדם (ששמה שונה לניו יורק לכבודו של אחיו של צ'ארלס, ג'יימס, דוכס יורק) ובניצחון בקרב לווסופט (Lowestoft), אך ב-1667 שיגרו ההולנדים מתקפת פתע על האנגלים, הפלישה על מדווי (Medway), במסגרתה הם הפליגו במעלה התמזה למקום בו עגן חלק ניכר מהצי האנגלי. כמעט כל הספינות האנגליות הוטבעו, למעט אוניית הדגל, אה"מ "רויאל צ'ארלס" (HMS Royal Charles), שנלקחה להולנד כשלל. המלחמה הסתיימה בחתימתו של הסכם ברדה.
כתוצאה מהמלחמה האנגלו-הולנדית השנייה, פיטר צ'ארלס את הלורד קלרנדון, שאותו הוא ניצל כשעיר לעזאזל של המלחמה. קלרנדון נמלט לצרפת כאשר הוא הואשם בבגידה (עבירה שעונשה מוות). מרכז הכוח הפוליטי עבר לידיהם של חמישה פוליטיקאים שהיו ידועים בראשי התבות (Cabal): קליפורד (Clifford), ארלינגטון (Arlington), בקינגהאם (Buckingham), אשלי (Ashley) ולאודרדייל (Lauderdale). למעשה, התנהלה החבורה לעיתים רחוקות בתיאום זה עם זה, וחצר המלכות התפלגה לעיתים קרובות בין תומכי ארלינגטון ותומכי בקינגהאם, כשזה האחרון נוחל יותר הצלחות.
ב-1668 כרתה אנגליה ברית עם שוודיה ועם יריבתה לשעבר הולנד, כדי לעמוד מול לואי הארבעה עשר במלחמת האצולה (War of Devolution). לואי חתם על הסכם שלום עם הברית המשולשת, אך הוא המשיך בכוונותיו התוקפניות כלפי הולנד. ב-1670, צ'ארלס, מתוך כוונה לפתור את בעיותיו הכספיות, הסכים לחתום על הסכם דובר הסודי, על פיו לואי ישלם לו 160,000 ליש"ט כל שנה. בתמורה הסכים צ'ארלס לסייע ללואי בכוחות צבאיים ולהכריז על המרת דתו לקתוליות "מוקדם ככל האפשר". לואי היא אמור לסייע לצ'ארלס במשלוח כוח של 6000 חיילים כדי לדכא את המתנגדים האפשריים להמרת הדת של צ'ארלס. צ'ארלס עשה את כל המאמצים להבטיח שהחוזה, במיוחד הסעיף הנוגע להמרת הדת, יישאר סודי. עדיין לא ברור עד היום אם כוונתו להמיר את דתו הייתה רצינית.
בינתיים, באמצעות סדרה של חמישה כתבי זכויות, העניק צ'ארלס לחברת הודו המזרחית הבריטית את הזכויות לרכוש שטחים באופן עצמאי, לטבוע מטבעות, להחזיק מבצרים וכוחות צבא, לכרות בריתות, לנהל מלחמות ובריתות שלום, ולנהל את השיפוט האזרחי והפלילי בשטחים שירכשו בהודו. מוקדם יותר, ב-1668 הוא החכיר את האיים של בומביי תמורת סכום סמלי של 10 ליש"ט זהב. השטחים הפורטוגזים שקתרין הביאה אתה כנדוניה, הוכחו כשטחים שעלות האחזקה שלהם גבוהה מדי, טנג'יר ננטשה ב-1670 והשליטה על אגן הניקוז של מפרץ הדסון הועברה על ידי צ'ארלס לחברת מפרץ הדסון.
עימות עם הפרלמנט
אף על פי שקודם לכן התייחס הפרלמנט באהדה למלך, הוא חש ניכור כלפי מלחמותיו של צ'ארלס ומדיניותו הדתית במהלך שנות השבעים של המאה ה-17. ב-1672 פרסם צ'ארלס את כתב המחילה המלכותי (Royal Declaration of Indulgence), על פיו הייתה כוונתו להשעות את כל החוקים כנגד הקתולים וכנגד פורשים מהכנסייה האנגליקנית. באותה שנה, הוא תמך בגלוי בצרפת הקתולית ופתח במלחמת הולנד–אנגליה השלישית.
הפרלמנט הביע את התנגדותו להצהרת המחילה על בסיס חוקתי על פיו אין למלך זכות להשעות חוקים שהועברו בפרלמנט. צ'ארלס ביטל את ההכרזה והסכים לחקיקתו של חוק המבחן (Test Act) שלא רק דרש מפקידי ציבור לקבל על עצמם את המחויבות לטקסים של הכנסייה האנגליקנית, אך גם אילץ אותם לגנות את עקרונות הכנסייה הקתולית כאמונות טפלות וכעבודת אלילים. קליפורד, שהמיר את דתו לקתוליות, התפטר מתפקידו מאחר שלא היה מוכן לשאת את השבועה, והתאבד זמן קצר לאחר מכן. ב-1674 לא השיגה אנגליה דבר מהמלחמה כנגד הולנד, והפרלמנט סירב להקצות כספים נוספים לטובת המלחמה ובכך אילץ את צ'ארלס לחתום על חוזה שלום. כוחה של החמישייה דעך, וכוחו של ממלא מקומו של קליפורד, הלורד דנבי, התחזק.
המלכה קתרין לא הצליחה ללדת למלך יורש. ארבעת ההריונות שלה הסתיימו בהפלה. יורש העצר של צ'ארלס היה אם כך אחיו הלא פופולרי ג'יימס, שהחזיק באמונה הקתולית. כדי להפיג את החששות הציבוריים שהמשפחה המלכותית היא קתולית מדי, הסכים צ'ארלס שבתו של ג'יימס, מרי, תבוא בברית הנישואין עם ויליאם נסיך אורנג' הפרוטסטנטי. ב-1678 טיטוס אוטס, שהיה לסירוגין כומר אנגליקני וישועי, החל להפיץ שמועות שקריות בדבר מזימה של קתולים לרצוח את המלך, ואף האשים את המלכה כשותפה למזימה. צ'ארלס לא האמין להאשמות, אך הורה לראש הממשלה שלו, לורד דנבי, לחקור בדבר. בעוד שדנבי הטיל ספק ברצינות האשמותיו של אוטס, הפרלמנט לקח אותם ברצינות. העם נחלק על רקע היסטריה אנטי-קתולית. שופטים ומושבעים בכל רחבה הארץ האשימו קושרים לכאורה וחפים מפשע רבים הוצאו להורג.
מאוחר יותר, ב-1678, הועמד לורד דנבי לדין על ידי הפרלמנט באשמת בגידה חמורה. אף על פי שרוב העם האנגלי דחף למלחמה כנגד צרפת הקתולית, ניהל צ'ארלס בחשאי משא ומתן עם לואי הארבעה עשר, בנסותו להגיע להסכם על פיו אנגליה תישאר נייטרלית בתמורה לתשלום כספי. לורד דנבי הצהיר פומבית שהוא אויבה של צרפת, אך ציית באופן מאופק לרצון המלך. לרוע מזלו של דנבי, בית הנבחרים לא הבין שהוא היה שותף בעל כורחו לשערורייה, אלא ראה בו כמוביל הראשי של המדיניות. כדי להציל את דנבי מהעמדה לדין, פיזר צ'ארלס את הפרלמנט בינואר 1679.
הפרלמנט החדש, שהתכנס במרץ אותה שנה, היה עוין יחסית כלפי צ'ארלס. חברים רבים חששו שהוא מתכוון להפעיל את צבא הקבע כדי לפתור חילוקי דעות עם הפרלמנט או לכפות על המדינה את הדת הקתולית. עם זאת, עקב ההקצבה הכספית הבלתי מספיקה שניתנה לו מהפרלמנט, נאלץ צ'ארלס לשחרר את חייליו. עם אובדן התמיכה מהפרלמנט, התפטר לורד דנבי מתפקידו כלורד העליון של האוצר, אך קיבל חנינה מהמלך. בתוקף התנגדותו לרצון המלך, הכריז בית הנבחרים שפיזור הפרלמנט לא יבטל את ההליכים כנגד דנבי ולפיכך החנינה המלכותית לא תקפה. כאשר בית הלורדים ניסה לכפות עונש גלות, שבית הנבחרים סבר שהוא עונש קל מדי, נכנס ההליך המשפטי לקיפאון בין שני הבתים. כפי שנאלץ צ'ארלס לעשות פעמים רבות במהלך תקופת מלכותו, הוא התכופף בפני רצונם של מתנגדיו, וכלא את דנבי במצודת לונדון למשך חמש שנים.
שנותיו האחרונות
צ'ארלס התמודד עם סערה פוליטית שנסובה על שאלת ירושת הכתר. האפשרות של מלך קתולי זכתה להתנגדות תקיפה מצדו של אנתוני אשלי קופר, רוזן שפטסברי הראשון (לשעבר חבר החמישייה). בסיס הכוח של שפטסברי התחזק כאשר הונח על שולחנו של בית הנבחרים ב-1679 חוק שמטרתו היה להדיר את הדוכס מיורק מסדר הירושה. היו כאלה שחשבו להעניק את הכתר לג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון הפרוטסטנטי, הבכור מבין בניו הבלתי החוקיים של צ'ארלס. אלה שהתנגדו לחוק להדרתו של ג'יימס מסדר ההורשה נקראו טורים, בעוד שתומכי החוק נקראו וויגים.
מתוך חשש שהחוק יעבור, ובהיותו מעודד מכמה זיכויים במשפטי הבגידה המתמשכים, ומתוך מחשבה שהוא יזכה לאהדה ציבורית כלפי מעבר לקתוליות, פיזר צ'ארלס את הפרלמנט בפעם השנייה באותה שנה, בקיץ 1679. תקוותיו של המלך לפרלמנט מתון יותר נתגלו כחסרות שחר ותוך כמה חודשים הוא פיזר את הפרלמנט שוב מתוך חשש שהוא יעביר את החוק. כאשר התכנס הפרלמנט באוקספורד במרץ 1681, פיזר אותו צ'ארלס בפעם הרביעית לאחר כמה ימים. במהלך שנות השמונים דעכה בכל מקרה התמיכה הציבורית לחוק וצ'ארלס התנסה בנחשול של נאמנות בקנה מידה לאומי. שפטסברי הואשם (ללא הצלחה) בבגידה ב-1681 ומאוחר יותר נמלט להולנד, שם מת. מכאן ועד למותו מלך צ'ארלס ללא פרלמנט.
תנועת ההתנגדות לחוק הרגיזה כמה מהפרוטסטנטים. קבוצה של קושרים פרוטסטנטים יזמה את "מזימת בית ריי" (Rye House Plot) לרצוח את המלך ואת אחיו בשובם ללונדון לאחר השתתפותם במרוצי סוסים בניומרקט. בכל אופן, שרפה גדולה החריבה את מקום הלינה של צ'ארלס בניומרקט, דבר שאילץ אותו לעזוב את המרוצים מוקדם מהצפוי ובכך הוא ניצל מההתנקשות. החדשות על המזימה שנכשלה דלפו. קבוצה של פוליטיקאים פרוטסטנטים, ביניהם דוכס מונמות', בנו של המלך, היו מעורבים בקשר. כעשרה בני אדם, ביניהם אלג'רנון סידני ולורד ויליאם ראסל, הוצאו להורג. הדוכס הוגלה לחצר ויליאם מאורנג'. לורד דנבי ולורדים נוספים ששרדו את תקופת כליאתם במצודת לונדון שוחררו על ידי המלך ואחיו ג'יימס זכה להשפעה מרובה יותר בחצר המלכות. טיטוס אוטס נשפט ונכלא באשמת הוצאת דיבה.
מותו
צ'ארלס השני לקה בשבץ פתאומי בבוקרו של ה-2 בפברואר 1685 ומת בגיל 54 ארבעה ימים לאחר מכן בארמון וייטהול. הפתאומיות של מחלתו ומותו הובילו לחשדות בדבר הרעלה. עם זאת, גורסים חוקרים מודרניים כי התסמינים של מחלתו דומים לאלה של אורמיה (תופעה הקשורה לאי-ספיקת כליות). על ערש דווי ביקש צ'ארלס מאחיו ג'יימס שידאג לפילגשיו. בערבו של יום חייו האחרון הוא המיר את דתו לקתוליות, אם כי לא ברורה רמת ההכרה בה שהה באותה עת ולא ברור מי עמד מאחורי צעד זה. צ'ארלס השני נקבר ב-14 בפברואר במנזר וסטמינסטר בהלוויה שלא הייתה מפוארת כלל.
לאחר מותו ירש אותו אחיו שמלך כג'יימס השני, מלך אנגליה ואירלנד וכג'יימס השביעי, מלך סקוטלנד.
מורשתו וירושתו
לצ'ארלס לא היו צאצאים חוקיים, אך ידוע על תריסר צאצאים לא חוקיים משבע פילגשים. כתוצאה מכך הוא היה מכונה לעיתים קרובות בימי חייו בכינוי "רואלי הזקן" (Old Rowley), על שמו של אחד מסוסיו שהיה ידוע באותה תקופה בזכות היותו סוס הרבעה.
נתיניו של צ'ארלס התרעמו על תשלום המיסים ששימשו למימון פילגשיו וילדיהם, שלרבים מהם הוענקו תוארי אצולה. כמה מהדוכסים החיים כיום הם צאצאים בקו הירושה הזכרי של בניו הלא חוקיים של צ'ארלס. דיאנה, הנסיכה מוויילס היא צאצאית של שניים מבניו הבלתי-חוקיים של צ'ארלס: הדוכסים של גרפטון וריצ'מונד. בנה של דיאנה, ויליאם, נסיך ויילס, יורש העצר של הממלכה המאוחדת, יהיה בבוא היום המלך הראשון של בריטניה הנמנה עם צאצאיו של צ'ארלס השני.
בנו הבכור של צ'ארלס ג'יימס סקוט, דוכס מונמות' הראשון הנהיג מרד כנגד ג'יימס השני, אך הובס בקרב סדגמור (Sedgemoor), נפל בשבי והוצא להורג. ג'יימס עצמו הודח מכס המלוכה ב-1688 במהלך המהפכה המהוללת. הוא היה המלך הקתולי האחרון של בריטניה.
במבט לאחור, ראו הטורים את תקופת מלכותו של צ'ארלס כתקופה טובה, בעוד שהוויגים ראו את צ'ארלס כשליט עריץ. כיום ניתן להעריך את תקופת מלכותו של צ'ארלס ללא נקודות המבט המפלגתיות, במילותיו של הסופר בן זמנו ג'ון אבלין (John Evelyn): "נסיך בעל מעלות רבות ועם פגמים גדולים רבים, נעים הליכות, נגיש, לא ארור ולא אכזר". המשורר ג'ון ווילמוט (John Wilmot) כתב על צ'ארלס בצורה גסה יותר: "הוא נע בחוסר מנוחה מזונה לזונה, מלך שמח, שערורייתי ועני".
צ'ארלס, שהיה פטרון של אומנויות ומדעים, ייסד את מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' ותמך בחברה המלכותית, שעל חבריה נמנו רוברט הוק, רוברט בויל וסר אייזק ניוטון. צ'ארלס היה פטרונו האישי של סר כריסטופר רן, האדריכל שסייע לבנות את לונדון מחדש לאחר השרפה הגדולה, ושבנה את בית החולים המלכותי צ'לסי שצ'ארלס ייסד כמעון לחיילים משוחררים ב-1682.
29 במאי, יום השנה לרסטורציה, שהיה גם יום הולדתו של צ'ארלס, היה מצוין באנגליה עד לאמצע המאה ה-19 כ"יום האלון המלכותי", (Royal Oak Day), על שם עץ האלון שבו הסתתר צ'ארלס במהלך בריחתו מפני כוחותיו של אוליבר קרומוול. חגיגות מסורתיות הכוללות לבוש העשוי מעלי עץ האלון היו נהוגות עד אז. צ'ארלס השני מונצח באמצעות פסלים בכיכר סוהו שבלונדון, בכיכר הפרלמנט באדינבורו, בעיר גלוסטר וליד החזית הדרומית של קתדרלת ליצ'פילד. הוא מופיע בהרבה יצירות ספרותיות ועל שמו קרויה העיר צ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית) שבארצות הברית.
טימו סונינן
טימו סונינן (בפינית: Teemu Suninen; נולד ב-1 בפברואר 1994) הוא נהגי מרוצי ראלי פיני המתחרה עבור קבוצת אם-ספורט באליפות העולם בראלי.
קריירת מרוצים
בעונת 2018 עבר להתחרות בקטגוריה הבכירה.
שבתאי לוי (כדורגלן)
שבתאי לוי (נולד ב-12 בספטמבר 1960) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, משחקניה הבולטים של הפועל תל אביב בשנות ה-80.
קריירה
לוי גדל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ובשנת 1977 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון והחל לשחק כקיצוני שמאלי. ב-23 בדצמבר 1978 כבש את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 2–0 על הפועל יהוד באצטדיון בלומפילד, ובסך הכל כבש בעונת 1978/1979 ארבעה שערי ליגה, שהספיקו לו כדי להיות מלך השערים של הקבוצה באותה עונה, יחד עם שייע פייגנבוים ורפעת טורק.
הפריצה הגדולה של לוי הגיעה בעונת 1980/1981, כשהוסט על ידי המאמן דוביד שווייצר לעמדת החלוץ המרכזי, והחל לשתף פעולה עם חברו מילדות, הקשר משה סיני. באותה עונה זכה לוי באליפות עם הפועל תל אביב והיה מלך השערים של הקבוצה עם 17 שערי ליגה, ביניהם צמד שערים בניצחון 3–0 בדרבי מול מכבי תל אביב, וצמד במשחק האליפות של הקבוצה מול מכבי פתח תקווה.
בעונה שלאחר מכן התקשה לוי לשחזר את יכולתו מעונת האליפות וכבש שלושה שערים בלבד, אך בעונות הבאות המשיך להוביל את התקפת הפועל תל אביב, לצידם של גילי לנדאו ומוריס ז'אנו. בשנת 1983 זכה בגביע המדינה עם הקבוצה, לאחר ניצחון 3–2 בדרבי מול מכבי תל אביב במשחק הגמר. בעונת 1983/1984 שוב היה מלך השערים של הקבוצה, עם 12 שערי ליגה, כולל השער האחרון בניצחון 3–1 על בית"ר ירושלים באצטדיון ימק"א, במשחק שמנע מבית"ר לזכות באליפות הראשונה בתולדותיה, והצית את היריבות בין המועדונים.
לוי זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות נוספות (1986 ו-1988), ובסך הכל שיחק 11 שנים במועדון. לוי כבש 71 שערים בכל המסגרות במדי הפועל תל אביב, מתוכם 58 שערי ליגה, והוא מדורג במקום החמישי בטבלת מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים.
לאחר האליפות האחרונה עבר לשחק בשמשון תל אביב ששיחקה אז בליגה הבכירה, וכעבור שנה עזב את ישראל ועבר להתגורר בארצות הברית. לאחר שנתיים וחצי חזר לשחק כדורגל בשמשון תל אביב בליגת המשנה, ולאחר מכן עבר לשחק בהפועל יהוד בליגה ב', שם פרש ממשחק פעיל בשנת 1994.
נבחרת ישראל
במדי נבחרת ישראל הופיע לוי ב-4 משחקים, כולם נערכו באצטדיון בלומפילד. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-8 באפריל 1981, במשחק ידידות מול נבחרת רומניה. ב-26 בספטמבר 1983 כבש את שערו היחיד במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת אורוגוואי. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-20 בנובמבר 1983, במשחק מול נבחרת גרמניה במסגרת הטורניר הקדם-אולימפי.
ניסי נאש
קרול דניס נאש בטס (באנגלית: Niecy Nash-Betts; נולדה ב-23 בפברואר 1970) היא שחקנית טלוויזיה, קומיקאית, ומנחת תוכניות טלוויזיה אפרו-אמריקאית.
נאש זכתה בפרס אמי לתוכנית יומית על התוכנית "בית נקי". היא שיחקה בקומדיה "רינו 911", קיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית משנה ומועמדות לפרס בחירת הקהל לשחקנית משנה בקומדיה עבור משחקה ב"מחזיקות מעמד". כיכבה כדניס המפיל בקומדיה "מלכות הצעקה". שיחקה במיני-סדרה "כשהם רואים אותנו" בתפקיד דולורוס וויס שעליו הייתה מועמדת לפרס אמי כשחקנית הראשית הטובה ביותר. ב-2018 קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד. שיחקה בסדרות של נטפליקס "אמת או חובה" וכן בסדרה עטורת השבחים "דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר" תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך ועליו זכתה בפרסי בחירת מבקרי הטלוויזיה, ובפרס NAACP Image.
ראשית חיים
נולדה בשם קרול דניס אנסלי בפאלמדייל, קליפורניה, ארצות הברית, להוריה סוני אנסלי ומרגרט אנסלי. ב-1985 נורתה אמה על ידי בן זוג ממנו נפרדה ונפצעה קשה. ב-1993 אחיה בן ה-17 מייקל אנסלי נורה ונהרג על ידי בן כיתתו רובר הרד. לנאש יש קעקוע עם שמו של אחיה על גבה. אמה הקימה ארגון בשם "אמהות נגד אלימות בבתי הספר" לאחר רצח האח. נאש היא בוגרת אוניברסיטת דומינגז הילס בקליפורניה, ארצות הברית.
קריירה
נאש החלה את הקריירה שלה ב-1995 בסרט הקומי "גברים בצד" יחד עם וופי גולדברג ודרו ברימור. באותה שנה שיחקה בתפקידי אורח בסדרות: "NYPD Blue", "המשפט של איימי", "רבה", "חברות", "CSI" ו-"ER". ב־1999 שיחקה בסרט "עוגיית מזל", בשנת 2000 היה לה תפקיד אורח במספר פרקים בסדרה של ה-CBS "עיר של מלאכים".
בשנים 2003–2009 נאש שיחקה בתפקיד סגנית ריינישה ויליאמס בקומדיה של ערוץ סנטרל קומדי "רינו 911" קומדיה פרועה על חיי שוטרים. היא הייתה מנחה של תוכנית הסטייל "בית נקי" בשנים 2003–2010. היא שיחקה בסיטקום יחד עם ג'רי אוקונל "אל תפריע" ב־2008.
בשנת 2010 היא זכתה בפרס אמי לתוכנית יומית כמפיקה ומנחת התוכנית "בית נקי", באותה שנה הופיעה בעונות העשירית של התוכנית של ה-ABC "רוקדים עם כוכבים" כאשר בן זוגה היה הרקדן לואי ון אמסטל, הזוג הגיע למקום החמישי.
בהמשך הופיעה בסרטי הקולנוע: "המנקה" ב-2007, "רינו 911: מיאמי" ב־2007, "לא נשברת בקלות" ב־2009, "כוח G" ב־2009 ו"בטח בי" מ־2013.
נרקיס מלך הביצה
נרקיס מלך הביצה הוא ספר ילדים עברי שכתב לוין קיפניס. הסיפור פורסם לראשונה, בכמה גרסאות, בשנות ה-30 של המאה העשרים. הספר מנוקד וכתוב בחרוזים. הוא מיועד לילדים בגיל הגן ובראשית קריאה.
ניסי נאש
קריירה
ב־2013 החלה להופיע יחד עם לורי מטקאלף בסדרת הקומדיה של ה-HBO "מחזיקות מעמד", בתפקיד דניס "דידי" אורטלי, אחות שחזרה לעבודה אחרי תקופה ארוכה וחייבת להתמודד עם אתגרי הסעד המודרניים כגון התעסקות במילוי טפסים ותקינות פוליטית. עבור תפקידה בסדרה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית משנה ב-2015 ופרס בחירת הקהל ב-2016.
נרקיס מלך הביצה
הספר עובד למחזה פעמים מספר, ובהפקתו הנוכחית מציג בתיאטרון גושן, בעיבוד ובימוי של רענן ניסים פררה ומשה בן שושן ובהשתתפות השחקנים: פז פרל, לירן קנטרוביץ, דניאל מייזלר, טלי ביק, נעמה ברויטמן, גל שלום כהן, תמר רסאבי ואורי שילה.
ניסי נאש
קריירה
בשנת 2014 השתתפה נאש בסרט הדרמה ההיסטורית "סלמה" (Selma) בתפקיד ריצ'י ג'יין ג'קסון, אשתו של ד"ר סליבן ג'קסון, שהייתה פעילה משמעותית בתנועה לזכויות האזרח. הסרט זכה להצלחה רבה ולביקורות חיוביות.
נרקיס מלך הביצה
תקציר העלילה
הסיפור מתרחש בביצה מלוכלכת ובה חי המלך הצפרדע.
ניסי נאש
קריירה
בשנת 2014 הצטרפה לסדרה "מינדי" בתפקיד ד"ר ג'יין פישמן, יריבתה של מינדי. בעתיד תחזור לשתף פעולה עם מינדי קלינג גם ב"אמת או חובה".
נרקיס מלך הביצה
תקציר העלילה
בכל שנה נערך קונצרט לכבוד המלך. המלך מתכונן להגיע לביצה, אך לפתע אינו מרגיש טוב, ואף רופא מצליח לאבחן את מחלתו.
ניסי נאש
קריירה
בשנים 2015–2016 נאש השתתפה בסדרת האימה "מלכות הצעקה" של רשת פוקס, בעונות הראשונה כמנהלת האבטחה של הקולג' ובעונות השנייה כסוכנת FBI דניס המפיל. באותה שנה היא הופיעה בסדרה קומית נוספת של פוקס, "ברוקלין תשע-תשע" וגם שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "הסקס של מאסטרס".
נרקיס מלך הביצה
תקציר העלילה
צפרדינון מאשים את חבריו הצפרדעים במחלתו של המלך, מפני שהזהיר אותם מפני מגפת הלכלוך.
ניסי נאש
קריירה
ב־2017 הופיעה בסדרת הדרמה "Claws", על תפקידה זה זכתה בפרס סטלייט ומועמדות לפרס NAACP Image לשחקנית קומית.
נרקיס מלך הביצה
תקציר העלילה
הצפרדעים מגרשים את צפרדינון מהביצה ואומרים לו לחפש ביצה אחרת. צפרדינון נפרד מחברתו צפרדעונת ויוצא למסע נדודים.
ניסי נאש
קריירה
בשנת 2018 קיבלה נאש כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד.
נרקיס מלך הביצה
תקציר העלילה
במסעו, פוגש צפרדינון חברים, נתקל בקשיים ומבין שרק אם פרח יבוא אל הביצה, המלך יירפא.
ניסי נאש
קריירה
ב־2018 השתתפה בסדרה של נטפליקס "כשהם רואים אותנו" כאמו של קורי וויז, אשר ישב בכלא 12 שנה על לא עוול בכפו. על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או בסרט וזכתה בפרס Black reel ל-2019.
נרקיס מלך הביצה
תקציר העלילה
צפרדינון יוצא למסע חיפוש אחר פרח שיבוא לביצה. פרחים רבים מסרבים, אך לבסוף צפרדינון מוצא את הנרקיס שמסכים לבוא אל הביצה.
ניסי נאש
קריירה
בשנת 2020 שיחקה בסרט דרמה של נטפליקס "בוסר".
נרקיס מלך הביצה
תקציר העלילה
המלך נרפא בזכות הנרקיס ומכתיר אותו למלך הביצה.
ניסי נאש
קריירה
החל מ-2020 שיחקה בקומדיה של נטפליקס "אמת או חובה" של מינדי קלינג בתפקיד ד"ר ג'יימי ריאן, הפסיכולוגית של דייווי (מאיטריי רמקרישנן). הסדרה שודרה לאורך ארבע עונות והסתיימה ביוני 2023. עוד ב־2020 הופיעה במיני סדרה של הולו "גברת אמריקה" בתפקיד פלורנס קנדי, עורכת דין פמיניסטית ותומכת בזכויות אזרח ומייסדת שותפה של אספת הבחירות הפוליטית הלאומית לנשים. עוד ב־2020 היא חזרה לתפקידה בעונות השביעית והשמינית של חידוש הסדרה "רינו 911" ובסרט של פרמאונט+ המבוסס על הסדרה בשם "רינו 911: המרדף אחרי קיואנון".
נרקיס מלך הביצה
המסר
מסר הסיפור הוא שנתינת עזרה לזולת מתוך רצון טוב, ולא מתוך אינטרס אישי, יכולה להיות מוערכת.
ניסי נאש
קריירה
ב-2022 נאש הופיעה כאורחת בשני פרקים של הסדרה "הטירון" ששימשו כפיילוט לסדרת ספין אוף בכיכובה בשם "טירון: סוכנת חדשה" על יועצת בית הספר, סימון קלרק, שמחליטה להתגייס בגיל 50 ל-FBI. העונות הראשונה של סדרת הספין אוף שודרה באוקטובר 2022. אותה שנה שיחקה בדרמה הרומנטית של נטפליקס "ביוטי" בבימויו של אנדרו דוסונמו.
נרקיס מלך הביצה
המסר
בסיפור, הצפרדעים מחפשים פרח שיבוא לרפא את מלכם, פרחים רבים סירבו אך הנרקיס הסכים לבוא לביצה, מתוך רצון טוב, ועל זאת הוכתר למלך הביצה.
ניסי נאש
קריירה
בנוסף, בשנת 2022 הופיעה בסדרת המתח של נטפליקס "דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר". כשכנה של רוצח ההמונים המתלוננת עליו למשטרה ולא זוכה להתייחסות, על תפקידה בסדרנ זכתה במועמדות לפרס גלובוס הזהב, וזכתה בפרס NAACP Image ובפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה.
חיים אישיים
נאש הייתה נשואה במשך 13 שנה לכומר דון נאש, השניים התגרשו בשנת 2007. לזוג שלושה ילדים משותפים דומיניק נאש (1991) - מפיק, דוניאל מיקל נאש (1995) - שחקנית ו- דיה נאש (1999) - שחקנית. שתי בנותיה הופיעו בתפקידים קטנים יחד עם אימן בתוכניות "רינו 911", "אמת או חובה" ו"דאהמר-מפלצת".
בספטמבר 2010 היא התארסה לג'יי טאקר, היא השתתפה בתוכנית ריאליטי על ההכנות לחתונה ועל החיים איתו ועם בנו. בשנת 2011 השניים התחתנו והתגרשו בשנת 2019. בשנת 2020 התחתנה נאש עם הזמרת ג'סיקה בטס. היא בחרה שלא לתייג את הנטייה המינית שלה, ואינה מרגישה שהיא יוצאת מהארון עכשיו מכיוון שלא הרגישה מדוכאת מינית קודם לכן.
הכרזת טימישוארה
הכרזת טימישוארה היא תוכנית פוליטית שנערכה ופורסמה בטימישוארה, ב-11 במרץ 1990, בעקבות הפגנה עממית גדולה, שהתקיימה ביום הקודם, בכיכר האוניברסיטה, בבוקרשט. הדרישה לקבלת "הכרזת טימישוארה" ובעיקר סעיף 8 שבה, הייתה התביעה האידאולוגית, שעמדה בבסיס אירועי הגולניאדה.
הכרזת טימישוארה נכתבה על ידי הסופר ג'אורג'ה שרבאן (George Şerban) וב-27 בפברואר 1990 התקבלה על ידי "חברת טימישוארה". ב-9 במרץ הצביע מועצת העיר טימישוארה בעד ההכרזה עם 45 קולות בעד ושלושה נמנעים. ב-11 במרץ, בכיכר האופרה של טימישוארה, הוקרא הטקסט של ההכרזה בפני עשרים אלף מתכנסים.
סעיף 8
סעיף 8 של ההכרזה זכה להד עצום ופרסום מרבי, כאשר אומץ כתביעה עיקרית של משתתפי הגולניאדה.
סעיף 8 הציע שחוק הבחירות החדש, שיחוקק ברומניה, יאסור על אקטיביסטים קומוניסטים לשעבר ועל קציני סקוריטטה לקחת חלק בשלוש מערכות בחירות רצופות. מטרת האיסור הייתה להביא לטיהור מערכות השלטון מהנומנקלטורה הקומוניסטית לשעבר.
התביעה נדחתה, ב-20 במאי 1990 נערכו בחירות במסגרתן זכו מועדים בעלי עבר קומוניסטי ברוב מובהק. הגולניאדה פוזרה על ידי כוחות הביטחון והכורים שהגיעו במסגרת המינריאדה של יוני 1990.
קרלוס לטוף
קרלוס לטוף (בפורטוגזית: Carlos Latuff; נולד ב-30 בנובמבר 1968) הוא קריקטוריסט פוליטי ברזילאי ממוצא לבנוני. מזוהה עם צדה השמאלי של המפה הפוליטית. בעבודותיו הוא מוחה בין היתר נגד אימפריאליזם ונאו-אימפריאליזם, הפרה של זכויות אדם, ניסויים בבעלי חיים, קפיטליזם, והציונות.
ראשית דרכו
לטוף נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל למשפחה שמוצאה בלבנון. בתחילת דרכו צייר קריקטורות עבור הוצאות לאור המשויכות עם השמאל בברזיל. בשנת 1997 צפה בסרט תיעודי אודות הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי במקסיקו, ובעקבותיו שלח לצבא הזפטיסטי מספר קריקטורות, שזכו לתגובות חיוביות. הוא ציין שלאחר החוויה הזו החליט להקים אתר ולעסוק ב"אקטיביזם אמנותי". הוא נעצר שלוש פעמים בברזיל בשל קריקטורות אודות משטרת ברזיל, בהן מתח ביקורת על ברוטליות משטרתית.
עבודתו
לטוף הרבה לצייר קריקטורות בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני. רובן מתארות את הצד הישראלי כרוצח שטני ותת-אנושי, ולעיתים אף משוות את ישראל ואת צה"ל לנאצים. קריקטורות מפורסמות שלו כוללת הצגה של אריאל שרון עם חבית גז בשם "Deportation B" וכן קריקטורות המראות חיילים ישראלים טובחים בנערים פלסטינים עם רוגטקות. קריקטורה מעוררת מחלוקת אחרת שיצר כוללת ציור של אוטובוס עם הכיתוב "הכיבוש" שמתפוצץ בפיגוע התאבדות. בנוסף, לטוף הוא היוצר של סדרת הקריקטורות "כולנו פלסטינים", המתארת את העמים המדוכאים בעולם לאורך ההיסטוריה (יהודים בגטו ורשה, שחורים בדרום אמריקה, וכדומה), ומשווה את מצבם לפלסטינים.
עבודותיו של לטוף מתפרסמות באתרי אינדימדיה השונים, וגם באתר של גוש שלום. כמו כן, הוא משתף פעולה עם ארגונים כגון המרכז לאינפורמציה אלטרנטיבית, ונטורי קרתא. בין השאר פרסם קריקטורה בתחרות הקריקטורות על השואה שארגנה איראן ב-2006: הקריקטורה מציגה פלסטיני עם טלאי בצורת סהר אדום, לצד גדר ההפרדה.
בישראל נפתח נגד אינדימדיה ישראל הליך פלילי, בעקבות קריקטורה של לטוף, שבה נראה ראש הממשלה, אריאל שרון, מתנשק נשיקה צרפתית עם אדולף היטלר, ובעקבות קריקטורה של קריקטוריסט אחר שבה נראה היטלר כאבי הציונות. התיק נסגר ללא הגשת כתב אישום.
ביוני 2017 עלה לטוף שוב לכותרות בישראל, אחרי שהעיתונאי ערד ניר שיתף בטוויטר קריקטורות של לטוף לרגל יום הפליטים הבינלאומי בו הוא תוקף את מנהיגי האיחוד האירופי, טורקיה וארצות ערב על יחסם לפליטים ממלחמת האזרחים בסוריה, וכתב שלטוף "כהרגלו לא חס על אף אחד".
האשמות באנטישמיות והכחשת שואה
יהודים ותומכי-ישראל מבקרים את לטוף וטוענים כי חלק מהקריקטורות שלו הן אנטישמיות אך לטוף חולק עליהם ואף הביא לידי ביטוי במספר קריקטורות את האבסורד הקיים לדעתו בהתייחסות למתנגדים לשליטת ישראל בשטחים כאל אנטישמיים.
מרכז שמעון ויזנטל הציב את קרלוס לטוף במקום השלישי ברשימת האישים המסוכנים ביותר ליהודים (אחרי מוחמד בדיע ומחמוד אחמדינז'אד). נכתב עליו: "הקריקטוריסט העליב את ישראל ואת ראש הממשלה שלה באמצעות קריקטורה נוטפת אנטישמיות".
בשנת 2014 תבעה תנועת הימין אם תרצו את לטוף בבית המשפט בברזיליה על אנטישמיות ועל אנטי-ציונות רדיקלית. במשפט נוכחו רונן שובל, ארז תדמור, בן שפירו ומתן פלג. גם רבים מהקהילה היהודית בברזיל באו להעיד על לטוף במשפט. לטוף הפסיד במשפט ונאלץ לשלם לקהילה היהודית 500,000 ריאל.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה פרסם קריקטורה המציגה נגיף קורונה הסוגר על אישה פלסטינית קשישה הנמצאת בתחום מוקף בחומה, ומאובטח על ידי חייל ישראלי נושא נשק. קריקטורה זו הופצה על ידי חברי ארגון ה-BDS.
הפלא השמיני של העולם
הפלא השמיני של העולם הוא ביטוי המשמש לתאר תופעה בלתי רגילה ומשווה אותה לרשימת שבעת פלאי תבל של העולם העתיק.
רשימת מנחי האירוויזיון
רשימת מנחי האירוויזיון כוללת את אלה אשר הנחו את תחרות האירוויזיון, מאז תחילת תחרויות בשנת 1956. משנת 1988 הנורמה היא שיש שני מנחים לתחרות. בכל תחרויות לפני 1978 היה מנחה אחד, ומשנת 1988 היו מעט תחרויות עם מנחה אחד. אירוויזיון 1999 בישראל היה הראשון שבו היו שלושה מנחים.
שבע גבעות רומא
שבע גבעות רומא הן שבע גבעות ממזרח לנהר הטיבר שמהוות את ליבה של העיר רומא.
שבע הגבעות הן:
על פי המסורת, האחים רמוס ורומולוס ייסדו את רומא על גבעת הפאלאטיום.
אף על פי שגבעת הוותיקן, עליה שוכנת קריית הוותיקן, אינה נחשבת לאחת משבע הגבעות, חלקים בנצרות מאמינים כי בחזון יוחנן ישנה התייחסות לשבע גבעות רומא:
סמל אינדיאנה
סמל מדינת אינדיאנה או החותם של מדינת אינדיאנה, המסמל כיום את המדינה, עבר מספר שינויים מאז הוצע לראשונה.
תיאור הסמל
הסמל מתאר חוטב עצים הכורת עץ שקמה אמריקאית (Platanus occidentalis), מימינו שני עצים, ומשמאל הסמל שני עצים נוספים. באמצע הסמל רץ ביזון אמריקאי. ברקע רואים את השמש השוקעת ולה 14 קרניים.
סביב הסמל מצוירים עלי עץ המדינה - שושנן הצבעונים (Liriodendron tulipifera), וסביבם הכיתוב "החותם של מדינת אינדיאנה" ו- 1816 - שנת הצטרפותה של אינדיאנה לארצות הברית.
ההיסטוריה של הסמל
החקיקה של הטריטוריה הצפון מערבית אינה כוללת הוראות בדבר צורת הסמל. האזכור הראשון של סמל האזור מקורו בהצהרה של המושל ארתור סנט קליר מה-26 ביולי 1788. החותם הראשון כלל נחש, סירות, שמש זורחת, ויער עצים ובו גרזן ומספר עצים הכרותים ומסודרים לשימוש. סמלים אלה מציינים את יערות הפרא שגדלו במדינה ותחילת כריתתם לצורך הבאת התרבות למדינה. הנחש מסמל את הפראיות (והאינדיאנים הפראים) והגרזן את הסדר שיביאו המתיישבים עימם.
חוק של הקונגרס מה-8 במאי 1792 הורה למזכיר המדינה לדאוג לסמלים עבור הטריטוריות השונות של ארצות הברית (ומתייחס גם לטריטוריה הצפון מערבית שאינדיאנה הייתה חלק ממנה). החוק מה-7 במאי 1800 המקים את טריטוריית אינדיאנה אינו מורה על סמל כלשהו. האזכור הראשון בדבר קיומו של סמל של טריטוריית אינדיאנה מקורו במסמך שנחתם בינואר 1801 על ידי מושל הטריטוריה ויליאם הנרי האריסון.
תיאור מה-28 בדצמבר 1802 של הסמל מציין כי בסמל ישנו אדם הכורת עץ, באפלו הפונה לכיוון הפוך משמש (שלא ברור אם היא שוקעת או זורחת) וכן מענף אחד העצים משתלשל קלף ועליו שם הטריטוריה: "אינדיאנה".
ההוראה הראשונה בדבר חותם המדינה מצויה בסימן 6, בסעיף 26 לחוקת המדינה משנת 1816 המורה שלמדינה יהיה חותם. בשנת 1816 נחקק חוק המתאר את סמל המדינה. תיאור הסמל שהוצג בפני הסנאט של המדינה נאמר שהסמל יכלול יער ובו חוטב עצים הכורת עץ, באפלו הבורח מהיער לעבר המישור וברקע שמש יושבת (כנראה הכוונה לשמש שוקעת) והמילה אינדיאנה. החוק המוצע אושר ב-13 בדצמבר 1816 והפך את הסמל לרשמי.
גם חוקת המדינה משנת 1851 קובעת בסימן 15, בסעיף 5 שלמדינה יהא חותם רשמי. בדיקה שנערכה בשנת 1895 על ידי רוברט ס. האטצ'ר בהוראת סנאט המדינה העלתה כי אין תיאור רשמי של סמל המדינה. האטצ'ר ציין כי בכל הסמלים בהם נעשה שימוש מופיעים יער, חוטב עצים ובאפלו.
בהצעת חוק מספר 486 בסנאט המדינה מה-8 במרץ 1895 מוצע לקבוע תיאור רשמי של סמל המדינה. החוק קובע כי:
.
בעקבות החוק החל בשנת 1905 דיון ציבורי בשאלת משמעות החלקים השונים של הסמל. בין היתר נדונה שאלת שקיעת השמש מאחורי הרים במערב - בייחוד לאור העובדה שבמערב המדינה אין הרים. במסגרת הדיון הציבורי הוצע שמאחר והשמש נמצאת מאחורי הרים, הרי שמדובר בשמש הזורחת על המדינה ולא בשמש שוקעת. עוד הוצע שמדובר בשמש התרבות הזורחת מעל האזורים הפראיים.
בשנת 1963 נחקק חוק נוסף המתאר את סמל המדינה. תיאור זה קיבע בחוק את הנוהג לכתוב סביב הסמל את המילים "החותם של מדינת אינדיאנה". החוק (שמספרו 1348) אושר על ידי בית הנבחרים ב-11 במרץ 1963.
בשנים 2004 ו-2005 הוצעו שתי הצעות חוק המבקשת לשנות את תיאור הסמל כך שיקבע שהשמש היא זורחת ולא שמש שוקעת.
ברכת האילנות
בִּרְכַּת הָאִילָנוֹת היא אחת מברכות הראייה הנאמרת פעם אחת בשנה בחודש ניסן כשרואים את פריחתם של אילנות מאכל. מטרת הברכה להודות לבורא על היופי והשפע שברא בעולמו.
מדיני הברכה
ככל ברכות הראייה, אין חובה על האדם לתור אחר אילנות מלבלבים ולברך ברכה זו, והברכה נתקנה רק על הרואה, מכאן כתבו כמה פוסקים שאנשים אינם רגילים בדרך כלל לברך ברכה זו. בפוסקים מובא כי יש להשתדל ולקיים ברכה זו, ומזכירים שמנהג תלמידי חכמים להקפיד לברך את הברכה אחת בשנה.
מקור הברכה היא בדברי רב יהודה המובאים בתלמוד: .
הפוסקים דקדקו בלשון התלמוד ולמדו כמה הלכות למשל:
כמו כן הפוסקים כתבו כי יש לברך דווקא על עצי פרי ולא על עצי סרק, ורבי עקיבא איגר מסתפק אם יש מניעה לברך כשעצי הפרי הם בתוך שלש שנות ערלה שאי אפשר ליהנות מפריה ופוסק שבחוץ לארץ שספק ערלה מותר אז ראוי להנות ממנו ויכול לברך.
ברכה בשבת
יש אומרים שאפשר לברך את ברכת האילנות בשבת אולם יש מן הפוסקים שאסרו למשל רבי חיים פלאג'י כותב שאין לברך ביום השבת, מחשש שהמברך עלול לקחת בידו את הפרחים להריח בהם (ויעבור על איסור מוקצה) או לקטוף פרי מהעץ (איסור תולש). בשם כף החיים, נאמר כי האיסור הוא מבחינה קבלית - של בירור הניצוצות, ובשבת יש איסור בורר. הרב עובדיה יוסף דחה חשש זה של קטיפת פרחים, וכך דעת חלק מהפוסקים. אך הרב מרדכי אליהו חשש לדעה זו וכתבו שאין לברך ברכת האילנות בשבת וכן דעת רבים מהאחרונים.
ברכה לנשים
אף על פי שנשים לא מקיימות מצוות שהזמן גרמן, יש פוסקים שכתבו כי נשים כן מברכות ברכת האילנות, ולשיטה זו, ברכת האילנות לא מוגדרת מצווה שהזמן גרמה, משתי סיבות:
אך לדעת הרב מרדכי אליהו כיוון שיש בדבר מחלוקת אם זה נחשב למצות עשה שהזמן גרמא, נשים ספרדיות לא תברכנה. במקום זאת הוא הציע פתרון אחר, האשה תשמע את הברכה מבעלה, והוא יכוין להוציאה ידי חובה, והיא תכוון לצאת בברכתו, וכך תוכל לקיים מצווה זו.
שינויי נוסחאות
ישנן נוסחאות שונות לברכה למשל המדקדק שלמה זלמן הנאו שהעדיף לשון המקרא על לשון חז"ל החליף "כלום" ב"דבר", המדקדק יצחק סטנוב בסידורו "ויעתר יצחק" החליף "ואילנות טובות" ב"ואילנות טובים", ויש המוסיפים את המילים "ונאות" ו"כדי", ועוד.
המנהג כיום
כיום המנהג בקרב חלק גדול מהקהילות, להשתדל לברך את ברכת האילנות כבר בראש חודש ניסן, מדין זריזין מקדימין למצוות. הנוהג היום הוא אף לעשות זאת "ברוב עם", ובצורה יזומה ללכת ולברך את הברכה אצל שני אילנות עם פרחים או ניצנים, ולכתחילה אף שיהיו ממינים שונים. בקהילות עדות המזרח, אף הוסיפו מזמורים ותפילות סביב הברכה עצמה.
קורץ
קורץ (וכן קוֹרֶיץ, ביידיש: קאָרעץ, "קָארֶעץ"; באוקראינית :Корець; בפולנית: Korzec) היא עיר באוקראינה והמרכז המנהלי של מחוז משנה קורצקי (Корецкий район) שבמחוז רובנו. העיר שוכנת לגדת נהר הקורצ'יק, כ-66 קילומטרים מזרחית לעיר רובנו. בשנת 2001 חיו בעיר 8,446 תושבים.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1150. קורץ הייתה שייכת למשפחת האצולה קארעצקי מאז חלוקת ווהלין. שמשון מאוסטרופולי, רב ומקובל, נולד בקוריץ אז בפולין, בשנת ה'ש"ס (1600) בערך. במחצית השנייה של המאה ה-18 חי ופעל בעיר הרב פנחס שפירא מקוריץ, תלמיד המגיד ממזריץ'. בית הדפוס הראשון שנוסד בקורץ היה בית דפוס עברי. הוא הוקם בשנת 1776 על ידי הרב צבי הירש וחתנו שמואל סגל. בית הדפוס פעל עד שנת 1781 והדפיס כ-20 ספרים. חרף מספרם המועט (יחסית) של הספרים שנדפסו, רבה חשיבותם, שכן זו התקופה הפותחת את הדפסות החסידים בכלל: ספר 'תולדות יעקב יוסף' (קורץ 1780) של תלמיד הבעל שם טוב, הרב יעקב יוסף כ"ץ מפולנאה, הוא הספר החסידי הנדפס הראשון בעולם כולו, ואחריו נדפס בקורץ (1781) ספר 'מגיד דבריו ליעקב' של המגיד ממזריטש, שני ספרי היסוד של התנועה החסידית בדור הראשון להתמסדותה.
בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה. לפני השואה התגוררו בקורץ יותר מ-6,000 יהודים. במאי 1942 הוקם גטו בעיר. יום לאחר הקמת הגטו נרצחו כ-2,200 יהודים בעיר. הגטו חוסל בספטמבר אותה שנה, תוך רצח כ-1,500 היהודים שנותרו בו. האחראי על הרצח ומאשרו היה ברנהרד פרנק
קהילת קורץ הונצחה על ידי שושי בן חמו מקיבוץ לוחמי הגטאות בסרטה "אם אשכחך קוריץ תשכחך ימיני".
לוצ'נץ
לושנץ (בסלובקית:, לוצ'נץ; בהונגרית: Losonc, לושונץ) היא עיר במרכז סלובקיה.
תולדות העיר
לושנץ וסביבותיה היו מיושבות עוד בתקופת האבן. יש עדויות להתיישבות קבע ראשונה של סלאבים באזור זה במאות השישית והשביעית. במאה העשירית הצטרפו להתיישבות זו גם הונגרים.
האזכור הראשון של יישוב במקום הוא במסמך משנת 1128, בו מתוארת הקמתה של כנסייה המוקדשת למרים, אם ישו. היישוב מוזכר במסמך משנת 1247, בשם "לוצ'ונץ' (Luchunch). עד המאה ה-15 היה זה כפר שהיה מרוחק מנתיבי מסחר. ב-1442 נכבש היישוב על ידי כוחות הוסיטים ובשנת 1451 התחולל לידו-קרב בו ניצחו תומכי ההוסיטים את מתנגדיהם.
בין השנים 1554–1593 היה היישוב בשליטת האימפריה העות'מאנית וגם לאחר נסיגת העות'מאנים הם איימו על היישוב, עד סוף המאה ה-17. במהפכות אביב העמים כבשו כוחות האימפריה הרוסית את לושנץ.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 עברה לושנץ מודרניזציה והוקמו בה תעשיות לבנים ועיבוד עור. בשנת 1865 הונחו ביישוב קווי טלגרף ובשנת 1871 חובר היישוב לרשת מסילות הברזל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה לושנץ בשטח צ'כוסלובקיה. בשנת 1938 סופחה לושנץ להונגריה כחלק מבוררות וינה הראשונה ובשנת 1945 הוחזרה לושנץ לצ'כוסלובקיה. כיום חיים בעיר כ-8% הונגרים.
יהודים
מספר שבועות לאחר כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים במרס 1944, הוקם גטו בעיר ובו רוכזו יהודים מהעיר ומהסביבה. ביוני 1944 גורשו תושבי הגטו למרכז שילוח בניירישטניה (Nyirjestanya), ומשם לאושוויץ.
בית הכנסת הניאולוגי המפואר עומד במרכז העיר. בימים אלו (2015) הוא עובר שיפוץ מקיף בתקציב של שני מיליון אירו.
יחסי ישראל–קומורו
יחסי ישראל–קומורו הם יחסי החוץ שבין מדינת ישראל לבין האיחוד של איי קומורו. קומורו היא מדינה ערבית ואף חברה בארגון הליגה הערבית. קומורו לא מכירה במדינת ישראל.
היסטוריה
בעקבות חתימת הסכמי אוסלו ב-1993, פנה נשיא איי קומורו, סעיד מוחמד ג'והר, לישראל בבקשה לסיוע כלכלי, בתמורה ליצירת קשרים דיפלומטיים והכרה בישראל. בעקבות מגעים בין מכריו של ג'והר לבין גורמים במשרד החוץ הישראלי נחתם ב-10 בנובמבר 1994, בין נשיא איי קומורו ויהודה לנקרי, שגריר ישראל בצרפת ומיופה הכוח מטעם משרד החוץ הישראלי, הסכם עקרוני לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. ההסכם נחתם בפריז, בבית שבבעלותו של הנשיא ג'והר.
ג'והר קיווה, בעקבות חתימת ההסכם, לתרומה חד פעמית מממשלת ישראל בסך של 200 מיליון דולרים. שר החוץ אז, שמעון פרס, התחייב במכתב שנמסר לנשיא, שמשרד החוץ יפעל לסייע לקומורו באמצעות המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי. בעקבות הפרסום בכלי התקשורת על חתימת ההסכם, חלק ממדינות ערב, בעיקר לוב ואיראן, גינו את יוזמת הנשיא ולחצו עליו לחזור בו מיוזמתו, תמורת סיוע כלכלי נדיב.
מכיוון שישראל לא נענתה לבקשת הנשיא לסיוע, הממשל של איי קומורו חזר בו וההסכם הפך להצהרה משותפת המודיעה על כינון יחסים בלבד. שגרירות ישראלית לא נפתחה בקומורו.
ב־14 במאי 2013 העבירה ממשלת איי קומורו למשרד התובעת הכללית בבית הדין הבינלאומי לצדק תביעה נגד ישראל בעניין המשט לעזה ב-2010. חצי שנה לאחר מכן הודיעה התובעת שבדיקת המידע שהוגש לה אינה מצדיקה פתיחת חקירה מצדה. נציגי איי קומורו, בהנחיית טורקיה, לא ויתרו והגישו ערעור על החלטת התובעת ב־29 בינואר 2015. הערעור התקבל בשתי ערכאות של בית הדין הבינלאומי. עקב כך חויבה התובעת לבחון מחדש את עמדתה בהקדם האפשרי.
היחסים שבין ישראל לקומורו הוקפאו, על פי משרד החוץ הישראלי. בין שתי המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים וקומורו מצידה השעתה את כל קשריה עם ישראל.
באוקטובר 2021 פורסם כי החלו שיחות נורמליזציה בין ישראל לקומורו לכינון יחסים דיפלומטיים וזאת בתיווך של ארצות הברית, ברוח הסכמי אברהם.
בנות עירוני מודיעין (כדורגל נשים)
בנות עירוני מודיעין היא קבוצת כדורגל נשים וחלק ממועדון עירוני מודיעין, שיחקה בליגה הלאומית והייתה אמורה לשחק בליגת העל בכדורגל נשים החל מעונת 2021/2022 אך לא עברה את הבקרה התקציבית של ההתאחדות. הקבוצה נוסדה בשנת 2015 כקבוצת מאמא רגל ומשנת 2019 הפכה לקבוצת כדורגל רגילה שהצליחה לעלות תוך שתי עונות לליגת העל אך לא מימשה את הצלחתה ופעילותה הופסקה. המועדון מפעיל גם קבוצת נערות וילדות.
כקבוצת מאמא רגל
הקבוצה הוקמה במודיעין בשנת 2015 והצטרפה לליגת מאמא רגל של ההתאחדות לכדורגל שהייתה הליגה השלישית לנשים והוגדרה כליגה בפיתוח. בליגה זו שיחקו בתקופה זו על חצי מגרש, לרוחב, 8 שחקניות לכל קבוצה וללא הגבלת חילופים. כבר בעונתה השנייה הצליחה הקבוצה לסיים ראשונה בליגה ולזכות באליפות. בשנה הבאה סיימה מקום השני. בשנים אלו, בגלל מיעוט בקבוצות, הצטרפות לליגה הלאומית הייתה תלויה בהחלטת הקבוצה להפוך לקבוצת כדורגל רגילה וברישום לליגה אך הקבוצה החליטה להמתין עם צעד כזה ונשארה לשחק בליגת מאמא רגל. בשנה שלאחר מכן, בעונת 2018/2019, סיימה הקבוצה במקום השלישי אך החליטה שבעונה הבאה תצטרף לליגה הלאומית כקבוצה מן המניין. בעונת 2019/2020 החליטה ההתאחדות לכדורגל להפוך גם את הליגה הארצית לליגת כדורגל רגילה ורשמה את קבוצת בנות מודיעין בליגה זו. הקבוצה ערערה על ההחלטה וביקשה להצטרף ישר לליגה הלאומית אך לאחר מאבק משפטי ודחייה של פתיחת הליגה נדחתה בקשתה.
בליגות הכדורגל הסדירות
כבר בעונתה הראשונה, עונת 2019/2020 בליגה הארצית המתחדשת, הצליחה הקבוצה להפגין דומיננטיות ושמרה לאורך העונה על מיקומה בצמרת. בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל והפסקת עונת המשחקים, הוחלט שהקבוצה, שהייתה ממוקמת שנייה, תעלה בעונה הבאה לליגה הלאומית.
טובא
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חליל כות
נעוריו
חליל כות נולד ב-1881 בשכונת יאנימלה (Yenimahalle) שבאיסטנבול לחפיז קאמל אפנדי. אח צעיר לאחמד. בסביבות שנת 1901 הצטרף ל"אקדמיה הצבאית העות'מאנית" שבאיסטנבול וסיים אותה ב-1905 כקצין בדרגת מומטז יוזבאשי (בטורקית: Mümtaz Yüzbaşı - דרגה מקבילה לקפטן כבוד)
טרום מלחמת העולם הראשונה
ב-1905, עם סיום הלימודים במכללה, הוצב כות לשרת בארמייה השלישית ונשלח למקדוניה.
ב-1908, בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים, נשלח על ידי הממשל העות'מאני לפרס כדי לארגן התנגדות לשאה שניהל מונרכיה חוקתית בפרס על בסיס המהפכה החוקתית שהתחוללה שם ב-1906. ב-1909, בעקבות ניסיונו של הסולטן לבצע מהפכה כנגד החוקה השנייה שהושתה על טורקיה ב-1908, הוחזר כות לאיסטנבול ומונה למפקד "המשמר המלכותי". יחד עם פרשי היחידה פעל בסלוניקי שם היה מעורב בלחימה במורדים ושודדים.
ב-1911 נשלח ללוב שם היה מעורב בהגנה נגד פלישת האיטלקים במסגרת המלחמה האיטלקית–עות'מאנית.
בשלהי 1912 היה מעורב במלחמת הבלקן הראשונה במהלכה פיקד על יחידה צבאית ועם סיום מערכה זו מונה לפקד על הז'נדרמריה של מחוז ואן.
מלחמת העולם הראשונה
בתחילת 1914 מונה כות למושל וילאייט איסטנבול ומילא תפקיד זה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בספטמבר אותה שנה.
בתחילת 1915 מונה למפקד דיוויזיה במסגרת הארמייה השלישית ונשלח לשירות במערכה בקווקז.
בשלהי 1915 הועבר כות למערכה במסופוטמיה שם מונה למפקד הכוחות העות'מאנים לאחר קרב קטסיפון כשהוא מחליף את נוראדין איברהים פאשה. כות, שמונה למפקד הקורפוס ה-13, הוביל את הכוחות הטורקים למצור על כות במהלכו לכדו את חיילי הדיוויזיה השישית "פונה" בפיקודו של צ'ארלס טאונסנד. במהלך חודשי המצור (דצמבר 1915 - אפריל 1916) פיקד כות על הקרבות לבלימת הניסיונות של הבריטים לפרוץ את המצור (בין השאר קרב שייח' סעד, קרב ואדי, קרב אום-אל-האנה וקרב דוג'יילה) עד כניעת הדיוויזיה הנצורה. בעקבות הניצחונות על הבריטים מונה כות למושל בגדאד וקיבל את הפיקוד על הארמייה השישית שהיוותה את הכוח הטורקי המרכזי במסופוטמיה. את התהילה על הניצחון חלק כות עם מפקדו הגרמני קולמר פון דר גולץ על אף שזה נפטר שבועיים לפני כניעת הבריטים.