cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מני פאר
עיסוקים נוספים
הוא הרצה בנושא זיוף בתולדות האמנות ובנושא תרבות היין, כמו המופע "נכנס יין, יצאה תרבות".
אליהו פאינסון
תולדות חייו
בימי מלחמת העולם הראשונה איחד את רוב בתי החרושת לשמנים ברוסיה והתעשר מאוד. בפרוץ המהפכה ברוסיה החליט להקים מפעל לשמנים באלכסנדריה אך קיבל את הצעתו של נחום וילבוש להקים מפעל דומה (קטן בממדיו) בארץ ישראל. משה וילבושביץ, שישב אותה עת בשווייץ ורכושו ברוסיה הולאם, הסכים לנהל יחד עם פאינסון את המפעל החדש. ב-1919 הוקם מפעל שמן בלונדון. באפריל 1920 הוחרם רוב רכושם של בעלי המפעל אך פאינסון הצליח לחלץ חלק מכספו לחו"ל וכך להציל את החברה הצעירה. הוא נפגש בברלין עם מר ברקי, יהודי ספרדי מאלכסנדריה ויחד הקימו חברה לתעשיית שמנים בשם "אגולין" והמכונות שיועדו ל"שמן" נשלחו לארץ ישראל. מפעל שמן תוכנן להקימו בקיסריה, אך לבסוף הוקם בחיפה ב-1922 ובנו יצחק ניהל אותו תקופה קצרה. השינוי במיקום המפעל נבע מכמה סיבות: חוסר בנמל באזור קיסריה שבו רצה וילבוש להקים את המפעל והתנגדות השלטונות הבריטיים למיקומו של המפעל.
מני פאר
עיסוקים נוספים
ביוני 2010 מונה לעורך המגזין "יין, גורמה & אלכוהול".
אליהו פאינסון
תולדות חייו
על פי עדותו של משה וילבושביץ פאינסון לא היה ציוני עד ועידת לונדון ב-1920 שבה השתתף. הוא תרם חלק ממניותיו ב"שמן" לקרן היסוד שהוקמה בוועידה. הוא חי בניז'ני נובגורוד, במוסקבה בברלין ובפריז.
ח.נ. ביאליק חיפש מימון להוצאת הספרים דביר שהייתה ממשיכת דרכה של הוצאת מוריה. הוא חבר לשמריהו לוין ופאינסון והללו הקימו חברה בע"מ. ב-1922 עזר להקים את הוצאת רמון שהוציאה ספרים ואוספי אמנות והיה אחד משלושת חברי ההנהלה (יחד עם מארק וישניצר ואלכסנדר קוגן).
פאינסון ניהל עסקים גדולים בהיקף עולמי והסתבך, ובזמן המשבר הכלכלי העולמי של 1929 התמוטט והחברה שהוא עמד בראשה פשטה את הרגל. הוא נאלץ למכור את שמן לסידני אלן.
מני פאר
עיסוקים נוספים
פאר הרצה בבית הספר לתקשורת של אוניברסיטת אריאל.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
אגודת אזוב
אגודת אזוב הוא מונח מסיפור יציאת מצרים, אז נעשה שימוש באגודת אזוב כדי לתת את דם קרבן הפסח על המשקוף. מספר ספרים תורניים שאבו את שמם ממונח זה.
הייטור וילה לובוס
הייטור וילה לובוס (בפורטוגזית: Heitor Villa-Lobos; 5 במרץ 1887 - 17 בנובמבר 1959) היה מוזיקאי, מנצח ומלחין ברזילאי.
שנים מוקדמות
הייטור וילה לובוס נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל. אביו, ראול וילה לובוס (יליד ספרד), היה מוזיקאי חובב ברמה גבוהה. בבית נהגו להתארח מוזיקאים מכובדים ולנגן עד השעות הקטנות של הלילה.
בילדותו למד נגינה בצ'לו ובקלרינט מאביו. וילה לובוס עצמו העיד כי הפרלוד והפוגה מ"הפסנתר המושווה" של באך הרשימו אותו מאוד.
לובוס נמשך מאוד למוזיקה העממית של קבוצות נגני רחוב, שנהגו להתאסף ולנגן לשם ההנאה שבדבר, ושל נגני המסיבות בקרנבל. בנוסף, למד לנגן בגיטרה בסתר מהוריו, שלא רצו שישתייך לנגנים ולמלחינים מה"רחוב".
ב-1899, עם מות אביו, החל לעסוק במוזיקה באופן מקצועי והשתכר למחייתו מנגינת פסנתר, צ'לו וגיטרה בבתי קולנוע וקפה.
מוזיקה אתנית
אף כי וילה לובוס השאיר אחריו מעטה של מסתוריות לגביהם, העדות האישית שלו לגבי הרפתקאותיו עם הקניבלים הברזילאים בצפון- מזרח המדינה אינה תמיד אמינה ולפי לברכט (אנציקלופדיה למוזיקה של המאה ה-20, נורמן לברכט) אין כל ראיה מתועדת למנגינות שאסף. ייתכן שהייתה למסעות אלו השפעה על יצירתו, אך נראה שהמוזיקה שכתב הייתה כולה שלו.
לאחר מכן הוא למד במכון הלאומי למוזיקה בריו דה ז'ניירו, אך גם לאחר לימודיו, סגנון הכתיבה שלו מעולם לא תאם לנורמות האקדמאיות. המוזיקה שלו הייתה תמיד אישית וייחודית. כמו שוילה לובוס עצמו אמר כעבור שנים רבות: "המוזיקה שלי היא טבעית, כמו מפל מים". וגם: "רגל אחת באקדמיה, ואתה משתנה לרעה!".
בתחילת שנות ה-20 לחייו הלחין מחזור של 14 יצירות להרכבים שונים. כך החלה צורה מוזיקלית חדשה של שילוב בין מוזיקת עירונית וטכניקת כתיבה של מוזיקה מודרנית.
לאחר עוד מסע אתנו-מוזיקולוגי באזור האמזונס שהחל ב-1912 ונמשך כשלוש שנים, חזר לריו דה ז'ניירו. שם, ב-23 בנובמבר 1915, ערך קונצרט של המוזיקה החדשה שלו וחולל מהפכה בחיי המוזיקה בעיר. בעיתונים נכתבו ביקורות שליליות על אופייה המודרני של המוזיקה שכתב. שנים לאחר מכן כתב וילה לובוס עצמו: "אני לא כותב דיסוננטים כדי להישמע מודרני. אופן כתיבתי הוא תוצאה קוסמית של המחקרים שעשיתי, של סינתזה, שהגעתי אליה כדרך להצגת הטבע הברזילאי. בחיפושי אחר דרכים לפיתוח התרבות שלי, מודרך על ידי האינסטינקטים והניסיון שלי, הבנתי, שאוכל להשיג מודעות על ידי חקר עבודות שלכאורה אינן מוזיקליות. התחלתי עם מפה של ברזיל, ברזיל שאותה סרקתי לאורכה ולרוחבה, עיר אחרי עיר, מדינה אחרי מדינה, יער אחרי יער, כשאני חוקר את ה'נשמה' של הארץ, את דמויות אנשיה. את פלאי הטבע שבה. התקדמתי הלאה, משווה את מחקרי עם קומפוזיציות זרות, ומחפש משהו שיתמוך בדעות המוצקות והאישיות שלי ויחזקן".
באותו זמן התחתן עם הפסנתרנית לוצ'ילה גומירס. הוא השתכר למחייתו מנגינת צ'לו בתזמורות של תיאטרונים ובתי קולנוע בריו, ובינתיים כתב את המוזיקה שלו. ב-1923 הוענקה לו מלגת לימודים מטעם המדינה בפריז. ב-1924, בריו דה ז'ניירו, כתב המשורר מנואל בנדרה : "משהו המם את וילה לובוס- 'פולחן האביב' של סטרווינסקי. המוזיקה הזו, כמו שהתוודה לפני, השאירה עליו את הרושם הרגשי החזק ביותר בחייו..." כשחזר ב-1930 לברזיל הוא הגיש הצעה מהפכנית לתוכנית הוראת מוזיקה למחלקה לחינוך מוזיקלי במדינת סאו פאולו. הוא החליט להישאר בברזיל לאחר שתוכנית זו אושרה והתמנה למנהל החינוך המוזיקלי בריו דה ז'ניירו.
פדגוג
עם מינויו כמנהל החינוך המוזיקלי החל בחלק השני של הקריירה שלו, כמחנך למוזיקה של ארצו. הוא יסד שיטה שלמה ללימוד מוזיקה שחינכה דורות של ברזילאים, המבוססת על התרבות המוזיקלית העשירה של ברזיל ומושרשת תמיד בפטריוטיות עמוקה. וילה לובוס הלחין מוזיקה מקהלתית למקהלות גדולות של ילדי בית ספר, לעיתים קרובות עיבודים למוזיקה עממית. ב-1931 הוא הקים מקהלה מכל רחבי סאו פאולו, שמנתה כ-12,000 איש. הודות לעבודתו בהוראת מוזיקה, נשלח בשנת 1936 לייצג את ברזיל בקונגרס של חינוך מוזיקלי בפראג.
בסיוע מדינתו הקים מקהלות ענק, שחלקן מנו 40,000 תלמידי בית ספר, וב-1941 ייסד את הקונסרבטוריון למוזיקה מקהלתית.
ב-1944 נסע לארצות הברית כדי לנצח על יצירותיו. תזמורות אמריקאיות הזמינו אצלו עבודות חשובות חדשות, ובין השאר כתב ב-1945 מוזיקה לסרט הוליוודי – "היכלי ירק". שנות ה-40 היו הצלחה בסדר גודל בינלאומי. בתור מלחין ומנצח על המוזיקה של עצמו, עבר מלוס אנג'לס לניו יורק ולפריז. למרות מסעותיו בעולם, ביתו היה תמיד בריו דה ז'ניירו, שם נפטר מסרטן ב-17 בנובמבר 1959.
המוזיקה שלו
וילה לובוס הלחין בסגנון "קלאסי" מבחינת מבנה יצירותיו ותזמורן, אולם ייחודו בשילוב מוטיבים ברזילאיים מובהקים בלחניו. כמו במוזיקה הברזילאית העממית, כך גם יצירותיו מאופיינות במקצבים סינקופטיים, הרמוניות לא שגרתיות, נטייה לאלתור, ושילוב בין רכות שירי דייגים לירית עם מקצבים אפריקניים דינמיים, כולל שימוש בכלי הקשה מקומיים.
כמה מיצירותיו המפורסמות שייכות לז'אנר שהמציא - ה"בכיאנאס ברזילראס". כפי שמעיד עליהם שמם, קטעי ה"בכיאנאס ברזילראס" הם מעין מחווה משולבת למוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך ולפולקלור הברזילאי. וילה לובוס שילב ביצירות אלו את הסגנון הקונטראפונקטי של באך עם מוטיבים ברזילאים עממיים. הקטע המפורסם מביניהם הוא הפרק הראשון ב"בכיאנאס ברזילראס מספר 5", שנכתב לשירת סופרן סולו בהברת "אָה" יחידה ומתמשכת ללא מילים, עם ליווי צ'לו סולו ועוד שבעה צ'לנים המנגנים בפריטת אצבע. קטע מוכר נוסף, הוא "הרכבת הקטנה של קייפירה" (O Trenzinho do Caipira), שהוא הפרק האחרון מתוך ה"בכיאנאס ברזילראס מספר 2".
ב-1959 כתב את המוזיקה לסרט "היכלי ירק".
מורשתו
המורשת שלו בברזיל של היום, אפילו בקרב דורות חדשים של סמבה ופופ, היא הרגשה חזקה של גאווה ואהבה כלפי ארצם - עובדה מעניינת בהתחשב בכך שמדובר במלחין "קלאסי" שמת לפני למעלה מ-45 שנה.
פן אחד לפחות של וילה לובוס האיש עולה מן התמונות הרבות שהשאיר אחריו. ברבות מהן הוא נראה עם סיגר בידו האחת וכוסית משקה חריף, כנראה, בשנייה, והוא מחייך, מן הסתם בגלל הסיפור המשעשע שהוא מספר - מתוך אחד ממסעותיו.
ג'וליאן ברים, מגדולי הגיטריסטים של המאה העשרים, אשר נחשב לאחד מגדולי הפרשנים של יצירותיו של וילה לובוס לגיטרה, מעלה זכרונות אישיים: "וילה לובוס היה גדול מהחיים, אדם בלתי רגיל. הוא לא נראה כמלחין. הוא לבש חולצות משובצות וצעקניות, עישן סיגאר, ותמיד השאיר את הרדיו פתוח, מקשיב לחדשות או למוזיקה קלה או למה שלא יהיה. וילה לובוס לא היה 'טהור' מבחינה אינטלקטואלית, אך היה לו לב רחב."
.cz
cz. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בצ'כיה. הסיומת נרשמה בשנת 1993 לאחר פירוק צ'כוסלובקיה. רישום הסיומת מתבצע על ידי CZ.NIC, התאחדות שהוקמה על ידי ספקי האינטרנט הגדולים במדינה בשנת 1998.
בשנת 2011 היו רשומים כ-850,000 אתרים עם הסיומת, ושנה לאחר מכן נחצה רף מיליון האתרים. נכון לספטמבר 2017 רשומים למעלה מ-1.3 אתרים.
ריימונד גויס
ריימונד גויס (באנגלית: Raymond Geuss ; נולד ב-1946) הוא פילוסוף פוליטי ומומחה לחקר הפילוסופיה המערבית של המאה ה-19 וה-20, פרופסור אמריטוס לפילוסופיה באוניברסיטת קיימברידג'. גויס התפרסם בזכות: סקירת התאוריה הביקורתית בחיבורו המוקדם The Idea of a Critical Theory ;חקר הריאליזם הפוליטי בפילוסופיה הפוליטית האנגלופונית (כולל בספרו Philosophy and Real Politics); ומגוון של חיבורים עצמאיים אודות: ניטשה, אסתטיקה, קונטקסטואליזם (contextualism), פנומנולוגיה, היסטוריה של הרעיונות, תרבות ופילוסופיה עתיקה.
ביוגרפיה
גויס נולד באוונסוויל, ארצות הברית למשפחה ממעמד הפועלים. הוא התחנך באוניברסיטת קולומביה (תואר ראשון בהצטיינות ב-1966, ודוקטורט ב-1971). עבודת הגמר בדוקטורט שלו נכתבה בהנחייתו של רוברט דנון קאמינג. גויס הושפע מאוד מסידני מורגנבשר במהלך לימודיו באוניברסיטה.
גויס לימד באוניברסיטאות האמריקאיות פרינסטון, קולומביה ושיקגו, ובגרמניות בהיידלברג ופרייבורג לפני שהתקבל כמרצה בקיימברידג' ב-1993. בשנת 2000 הוא הפך לאזרח בריטי. הוא נבחר לעמית של האקדמיה הבריטית בשנת 2011.
גויס ליווה את עבודתם של מספר חוקרים בולטים הפועלים בהיסטוריה של הפילוסופיה הקונטיננטלית, הפילוסופיה החברתית והפוליטית ובפילוסופיה של האמנות. בין תלמידיו ניתן למנות את נשיא המרכז המשפטי לדרום העני לשעבר, ג'יי ריצ'רד כהן.
עד כה פרסם גויס 16 ספרי פילוסופיה, מתוכם ארבעה אסופות חיבורים. הוא גם ערך במשותף שתי מהדורות ביקורתיות של יצירותיו של ניטשה, "הולדת הטרגדיה" וכתבים מוקדמים. גויס גם פרסם שני אוספי תרגומים של שירה מטקסטים יווניים עתיקים, לטיניים וגרמנית גבוהה עתיקה.
הערכה וביקורת
אלסדייר מקינטאייר כתב את הדברים הבאים על גויס: "איש מבין הפילוסופים המוסריים והפוליטיים העכשוויים לא כותב חיבורים טובים יותר מריימונד גויס. הפרוזה שלו חדה, אלגנטית וצלולה. הטיעונים שלו לעניין. ובכך שהוא מזמין אותנו לשקול מחדש את מה שעד כה קיבלנו כמובן מאליו, הוא מעמיד בסימן שאלה לא רק תזה פילוסופית מסוימת זו או אחרת, אלא כמה מהפרויקטים הגדולים יותר שבהם אנו עוסקים. לעיתים קרובות גויס עושה זאת בחסכונות יוצאת דופן, תחילה גורם לנו להפוך את השאלות שלו לשלונו, ואז לגלות כמה קשה לענות עליהן."
ירגזי-כחול
יַרְגָּזִי-כחול (שם מדעי: Cyanistes) הוא סוג של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים שנפוצה בעיקר בצפון אסיה ואירופה. בעבר סווג הירגזי-הכחול כתת-סוג של הסוג ירגזי אך מחקר גנטי (ראו גנטיקה מולקולרית) על ה-DNA המיטוכונדריאלי שנערכו ב-2005 קבעו שמדובר בסוג טקסונומי נפרד, וזה הוגדר בשם Cyanistes (מיוונית עתיקה κύανος שמשמעותו כחול עמוק). בני סוג זה מאופיינים בצבע כחול, שנע מלבנדר ותכול בהיר כשל הירגזי התכול, דרך תכלת וטורקיז כשל הירגזי הכחול, ועד אינדיגו, אולטרמרין ושחור כשל הירגזי הקנרי.
טקסונומיה
הסוג ירגזי-כחול תואר ב-1829 בידי החוקר הגרמני יוהאן יקוב קאופ אך במשך שנים נחשב לתת-סוג של הירגזי. מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג, כפי שביצעו גופים אחדים, שבהם IUCN, ITIS, ואיגוד האורניתולוגים הבינלאומי (IOU, לשעבר IOC).
העץ הפילוגנטי של משפחת הירגזיים על פי יוהנסון ואחרים (2013):
מחקר גנטי נרחב מ-2015 מצא שמקור הירגזים הקנריים בצפון אפריקה הוא יבשתי, דבר שמנוגד למחקר קודם (איירה ואחרים, 2011), שהציע שהאוכלוסיות הצפון אפריקאיות הם תוצאה של הגירה מהאיים הקנריים. המחקר מ-2015 ציין בנוסף שהירגזים הקנריים היגרו אל האיים הקנריים שלוש פעמים, ככל הנראה כתוצאה משינויים ביערות ברחבי צפון אפריקה. הגל הראשון אף קדם לפיצול בין הירגזי הכחול והירגזי התכול, מה שמעיד על כך שהמין התפצל מהקלייד המשותף של הירגזי הכחול והירגזי התכול לפני יותר משלושה מיליון שנים.
העץ הפילוגנטי של הסוג ירגזי-כחול על פי יוהנסון ואחרים (2013):
המין ירגזי קנרי מציג את רמת הבידול הגנטי הגבוהה ביותר מבין כל העופות המקננים באיים הקנריים, עם חמישה תת־מינים מהאיים הקנריים ושניים מצפון אפריקה. בשל בידול זה ומספר הבדלים נוספים הוצע בעבר לפצל את המין לשבעה מינים נפרדים. על פי דייצן, גרסיה-דל-ריי, קסטרו ווינק, תת־המינים ממזרח הארכיפלג וממרוקו כמעט זהים ולכן degener ו–ultramarinus הם שמות נרדפים. עם זאת, מחקרים אלו לא הובילו לשינוי בסיווג תת־המינים.
ירגזי פלסקה (Cyanistes × pleskei)
ירגזי פלסקה (שם מדעי: Cyanistes × pleskei או Cyanistes caeruleus × Cyanistes cyanus) הוא צאצא רביית הכלאיים של ירגזי כחול (Cyanistes caeruleus) וירגזי תכול (Cyanistes cyanus), אשר מזדווגים בטבע במזרח ומרכז אירופה. מראה ירגזי פלסקה נע בין פרטים שכמעט בלתי ניתן להבחין ביניהם לירגזי כחול, ועד לכאלו שנראים כירגזים תכולים טהורים. ירגזי פלסקה נחשב בעבר למין עצמאי, עד שפלסקה (1912) הראה שציפור זו היא צאצא כלאיים.
אמנות הציור
אמנות הציור (בהולנדית: De Schilderkunst), נקרא גם "אלגוריה על הציור" או "הצייר בחדר עבודתו", הוא ציור שמן על בד, המתוארך למחצית השנייה של המאה ה-17 ומיוחס לצייר ההולנדי יוהנס ורמיר. הציור נוצר כנראה בין השנים 1665–1667. מומחים רבים לאמנות פרשו יצירת אמנות זו כאלגוריה על אמנות הציור, ומכאן שמותיה החלופיים של היצירה. ציור זה הוא הגדול והמורכב מכל יצירותיו של ורמיר.
על אף שהיצירה נוצרה לפני המצאת הצילום המודרני, סגנונה הריאליסטי דומה לתיאור צילומי. רבים מאמינים כי ורמיר השתמש בקמרה אובסקורה לשם יצירת ציור זה. השימוש בצבעים בהירים, והרושם העז אשר נוצר מן האור הזורם מן החלון ו"נח" על אלמנטים שונים בציור, הם ממאפייניו הידועים של ורמיר.
תיאור
היצירה מציגה סצנה של חדר פנימי ובו שתי דמויות אנושיות. אחת הדמויות היא של צייר. פניו של הצייר אינן נגלות אלינו, אולם נהוג לחשוב כי מדובר בפורטרט עצמי של ורמיר. הוא מתואר עטוי מלבושים אלגנטיים, אשר יכולים להצביע על מעמד חברתי גבוה יחסית. העליונית שלגופו, המעוטרת שסעים לאורך הגב והזרועות, זהה למלבושים שנלבשו באירועים מיוחדים של תחילת המאה ה-17, ייתכן מתוך רצון לשוות לדמות משקל היסטורי.
המודל של הצייר, הניצבת בחלקו האחורי של החדר, לובשת שמלה כחולה, ועל ראשה כתר פרחים. ביד אחת היא אוחזת בספר שכריכתו צהבהבה, ובידה השנייה היא אוחזת בכלי נשיפה דמוי טרומבון. היא ניצבת ליד חלון וברקע פרוסה מפה גדולה של הולנד. זהותה של הדוגמנית איננו ברור. עם זאת, ניתן לראות דמיון רב בין האשה שבציור זה ובין הדמות המתוארת בציור "נערה עם עגיל פנינה". יש המאמינים שמדובר במריה, בתו הראשונה של ורמיר.
בחלקו הקדמי של החלל מתואר וילון גדול. הווילון מסתיר את החלק השמאלי של התמונה. הימצאותו של הווילון מעניקה לצופה את האשליה כי הוא מציץ בסצנה אינטימית ופרטית.
ישנם מספר אלמנטים בציור שאינם שייכים לחדר עבודה רגיל של אמן: רצפת השיש והנברשת המוזהבת הן שתי דוגמאות לפריטים אשר באופן נורמלי שמורים לחדרים בבתים אמידים. המפה אשר ברקע היא של שבעת-עשר המחוזות המאוחדים של הולנד, והיא יצאה לאור על ידי Claes Jansz Visscher ב-1636.
סימבוליזם ואלגוריה
נהוג לחשוב על הדמות הנשית בציור כעל קליאו, מוזת ההיסטוריה. עדות לכך היא עטרת הדפנה שלראשה, המסמנת כבוד, תהילה וחיי נצח. החצוצרה שבידה אף היא מסמלת תהילה. כמו כן, ייתכן והיא אוחזת בספר של תוקידידס המסמל היסטוריה. איקונות אלו היו אמנם בשימוש נרחב בידי אמנים אשר ביקשו לצייר את קליאו, אך לא כאשה רגילה. האמן המעתיק את דמותה בזהירות אל הבד, איננו בהכרח זה אשר מקבל עליו את השראת המוזה, אלא הוא עצמו המרכז, והוא מהווה את הסוכן דרכו היא מקבלת חיים ומשמעות. ייתכן והנשר הדו-ראשי, סמל לשושלת ההבסבורגית האוסטרית ושליטיה הקודמים של הולנד, אשר מעטר את הנברשת, מסמל את האמונה הקתולית. ייחודו של ורמיר, בין השאר, היה בהיותו קתולי בסביבה פרוטסטנטית בעיקרה. היעדרם של נרות מן הנברשת מצביע, אולי, על דיכויה של הכנסייה הקתולית בהולנד של המאה ה-17. במפה אשר תלויה מאחור יש קרע המפריד את הולנד בין צפון לדרום (המערב נמצא בראש המפה, כפי שהיה נהוג באותה תקופה). הקרע מסמל את החלוקה בין הרפובליקה ההולנדית שבצפון ובין המחוזות שנשלטו על ידי השושלת ההבסבורגית בדרום. מקובל לחשוב כי המסכה המונחת על השולחן לצד האמן היא מסכת מוות, המסמלת את חוסר יעילותה של מונרכיית הבסבורג.
סלבדור דאלי מתייחס ליצירה זו בציורו הסוריאליסטי "רוחו של ורמיר מדלפט היכולה לשמש כשולחן" (1934). בציור זה נראה ורמיר כפי שהוא מופיע מאחור, אך בצורה שונה המציגה אותו כסוג משונה של שולחן.
הפילוסוף הצרפתי קלמאן רוסה התייחס לציור וציין שוורמיר "מצויר שם מן הגב, כאילו היה זה צייר אחר כלשהו העסוק בציורו. שום סימן מזהה אינו ניכר – לא בלבוש, לא בגובה ולא בתנוחת הצייר; שום חיבה מיוחדת אינה ניכרת ביחסו של הצייר כלפי עצמו. יחד עם זאת, ציור זה – כמו כל הציורים של ורמיר – שופע שמחת חיים הקורנת מכל עבר, תופס באחת את הצופה, ומעיד על התלהבות תמידית למראה הדברים."
טכניקה ושימור
ורמיר לא הותיר אחריו רישומים מקדימים, ולכן ידיעותינו לגבי התהליך האמנותי שלו נגזרות מן העבודות עצמן. אמנות הציור, אם כן, הייתה בעלת חשיבות עצומה ומקור ללימוד רב בשל תיאורו של הצייר. למשל, העובדה כי ישב אל מול כן הציור בזמן העבודה, ולא עמד מולו. כמו כן, שימושו במוט לאיזון ידיו בזמן הציור. ניתן לראות כי בד הציור כוסה באפור בהיר כבסיס וקווי מתאר הקומפוזיציה היו לבנים, ייתכן מגיר, ועליהם משיכות לא-סדירות של המכחול. בדיקות טכניות של ציוריו של ורמיר הראו כי אכן זו הייתה הטכניקה בה השתמש. בעבודות אחרות נמצא כי ורמיר שינה דעתו לעיתים קרובות והזיז חפצים, או ביטל לאותם לאחר מחשבה; אך באופן מפתיע ביותר, ביצירתו הגדולה והמורכבת ביותר, לא נתגלה ולו שינוי אחד, הקטן ביותר, גם לאחר הניתוח המיקרוסקופי, בידוק האינפרה-אדום וצילום הרנטגן. דבקות זו בקומפוזיציה ראשונית נדירה ומצביעה על תכנון קודם זהיר ומדויק, כמו גם ביטחון גמור של האמן.
ורמיר העניק תשומת לב רבה לחוקי הפרספקטיבה והמרחב. כמו בעבודותיו האחרות, הוא ציין את נקודת ההתחלה שלו בסיכה על הבד (הנקב עדיין ברור לעין), בדיוק מתחת לראש המוט השחור המאזן במשקלו את המפה. אז מתח ורמיר חוטים מן הסיכה כדי לסמן את הזוויות והיחס של המשבצות שברצפה, כמו גם את היחס לשולחן. למרות מדידות זהירות אלה (ואולי בזכותן), הפרספקטיבה הסופית בציור תורגמה לצרכיו של ורמיר ולהגברת ההשפעה הדרמטית של הסצנה. על-מנת להצביע על חשיבותו של הצייר בגוף העבודה האלגורית, דמותו צוירה גדולה מעט יותר מן היחס המתאים לשאר חלקי הציור. לו היה הצייר נעמד, היה נישא מעל לדוגמנית שלו בצורה לא פרופורציונלית. למרות שפניו אינן נגלות אלינו, הצופה חש כי מאחורי הגב ישנה אישיות חזקה ומבט ממוקד ומרוכז.
ורמיר ידוע ביכולתו "לתפוס" אור בציוריו, ובאמנות הציור ניתן לראות כישרון זה בבירור. בעוד הצייר וכן הציור שלו מצביעים על חוזקה וכוח, מתוך המשחק עם הצלליות, הרי דמותה של קליאו רכה ומזמינה בזכות האור הנופל עליה. לא רק זאת, באחד מן הניואנסים המבריקים ביותר שלו, ורמיר הצליח לשוות לנברשת מוחשיות כמעט-שלמה, באמצעות המשחק העדין עם האור הנשקף מן החלון אליה, וממנה אל שאר החדר. הצבעים כפי שהם נראים היום הם בהירים ועשירים מכפי שהיו אחרי כל עבודות השחזור והשימור שקדמו לזו האחרונה. העבודה, אשר נעשתה ב-1995 כהכנה לתצוגת ורמיר גדולה, לא נעשתה דווקא בשל דהיות הגוונים, אלא בשל גילויה של בעיה רצינית במבנה צבע השמן, אשר ניתן היה להתמודד איתה רק לאחר טיפול קפדני וזהיר לאורך מספר שנים. מקור הבעיות בצבע הוא כנראה ברכיבים בהם השתמש ורמיר בעת ערבוב הצבעים שלו. הבדיקה העלתה כי ורמיר שילב שמן וחלבון, ובכמויות שונות כל פעם. ייתכן שתערובת זו, יחד עם שינויי אקלים ולחות, כמו גם עבודות שחזור קודמות בהן היה שימוש בחומרים קשים מדי, תרמו להיווצרותם של סדקים לכל רוחב שכבת הצבע העליונה, בעיקר בגוונים הלבנים.
בשל אי-עמידות הצבע, עבודת השחזור נעשתה באיטיות, לאורך שנים, ובעזרת סטריאו-מיקרוסקופ. לא רק זאת, קרם ייחודי נרקם על ידי Werner Jütte מווינה במיוחד לרגל עבודות השחזור, אשר קבע את שכבת הצבע במקומה בזמן "שאיבת האור" (טכניקת שימור). בזכות מאמצים אלו, כמו גם עבודות ניקוי נוספות, הצבע איננו רק בטוח ומקובע שוב, אלא גם שטוף אור ובוהק בשנית, כפי שראוי הוא להיות.
היסטוריה
יצירה זו נחשבת כ"ורמיר במיטבו" לא רק בגלל הנושא והטכניקה, אלא בשל העובדה שהאמן סירב להיפרד ממנה, או למכור אותה, גם כשהיה תחת חובות כבדים. לאחר מותו הורישה אלמנתו קתרינה את היצירה לאמה, מריה, בניסיון להימנע מלאבד אותה לידיהם של נושים. המוציא לפועל ומומחה האמנות המפורסם שהיה אמון על קניינו של ורמיר, אנטוני ואן לוונהוק, קבע כי העברת היצירה אל החמות של הצייר אינה חוקית. פרטי ההסכם וחלוקת הירושה אינם ידועים, אך ניתן להניח כי המשפחה איבדה את בעלותה על הציור בסביבות 1677. גורלו של הציור במהלך המאה ה-18 לוט בערפל, כמו גם ציורים רבים נוספים של ורמיר. ידוע כי השתייך למלומד הברון חרארד ואן סוויטן ולבנו, איש האשכולות גוטפריד ואן סוויטן.
לתקופה ארוכה, עד שנת 1860, הוצג הציור במרמה כשייך לפיטר דה הוך (Pieter de Hooch), אמן בן-זמנו של ורמיר ואויבו המושבע. חתימתו של הרמאי אף זוייפה על גבי הציור. הייתה זו התערבותם של חוקר ורמיר צרפתי, Thoré Bürger, והיסטוריון גרמני לאמנות, Gustav Friedrich Waagen, שחשפה את המעשה והחזירה ליצירה את שמו של יוצרה. כאן החלה תהילתו של הציור, והוא הוצג בפני הציבור במוזיאון זרנין שבווינה. רבים ניסו לרכוש את הציור, לשווא.
העניין הנאצי ביצירה
תולדות הציור הן מן הסאגות המעניינות והידועות בעולם האמנות מתקופת מלחמת העולם השנייה רבת התהפוכות. הסיפור החל עם מותו של הברון פרנץ זרנין ב-1932. באותה שעה התפתח עניין חוקי מסובך כאשר שתי חצרות היורשים, פראג ווינה, טענו כי להן מגיעה הבעלות על קניינו של זרנין. על-מנת להימנע מסכסוך ארוך החליטו שני יורשיו של זרנין לפזר את האוצר ביניהם. אחיו של הברון קיבל את כל אוסף האמנות, שכלל יצירות גדולות של דירר וטיציאן, אך הותיר לידי אחיינו יצירה אחת: אמנות הציור של ורמיר. הוא הותיר בידיו חמישית מבעלות הציור, ובידי יארומר (Jaromir), האחיין, היו ארבע חמישיות הבעלות. הסיבה לחלוקה משונה זו הייתה המחיר הגבוה בצורה יוצאת דופן של היצירה: הציור הוערך בכמיליון שילינג, כאשר שאר אוסף האמנות כולו הוערך בכ-250,000 שילינג.
מיד עם החלטת החלוקה ניסה יארומר זרנין למכור את הציור. בין השאר ניסה לרוכשו אנדרו מלון, בנקאי אמריקאי ואוצר אמנות ידוע, עם הצעה של מיליון דולר ב-1935, סכום עתק לאותה תקופה. זרנין היה מודע לכך כי מכירת הציור נוגדת את החוק האוסטרי להגנת מונומנטים מקומיים, וקיווה להתערבותו של גיסו, אז הקנצלר של אוסטריה. לאור ה"הערצה הכמעט-קנאית" של היצירה ב"כל חוגי האמנות" בווינה, החליט האחרון שלא להתיר את מכירתו וייצואו של הציור. ב-1938 נחקק חוק מיוחד המטיל הגבלות על אוסף זרנין, המונע העברה של כלל פריטיו מחוץ לגבולות המדינה.
יארומר לא אמר נואש, ותר אחרי קונים בתוך ארצו. עם פלישת הנאצים וסיפוחה של אוסטריה לרייך הגרמני, היה ניסיון לרכישת הציור לאוספו הפרטי של היטלר, אשר הביע רצון רב בבעלות על היצירה. עם זאת, היטלר סירב לשלם את שני מיליון הרייכסמרק שנדרשו עבורה.
בהמשך ניסה אף הרייכסמרשל הרמן גרינג לרכוש את הציור תמורת 1.8 מיליון רייכסמרק. המשרד הממונה על ההגנה על מונומנטים מקומיים בווינה אף הוציא מברק רשמי המתיר את המכירה. עם זאת, המכירה לבסוף נמנעה על ידי שר החינוך אשר פנה אל הממשלה בבקשה שלא לאשר אותה, וזכה בתמיכתה. ב-30 בדצמבר 1939, הגיעה הודעה מן הפיהרר עצמו אשר הכילה את הקביעה כי רצונו של הפיהרר להשאיר את הציור בגלריית זרנין וכי "אין לעשות שום החלטות באשר לעתידו של הציור ללא אישורו שלו".
באפריל 1940 פנה יארומר אל גנזך המדינה בדרישה שהמדינה תרכוש את היצירה כפיצוי על ביטול המכירה הקודמת. בתום דיונים ארוכים ומתישים, הוחלט כי היטלר ירכוש את היצירה בעבור 1.65 מיליון רייכסמרק ויעניק ליארומר הנחות במיסי הרכישה. ב-11 באוקטובר באותה השנה הוצגה היצירה במעונו של היטלר במינכן. יארומר שלח להיטלר מכתב שכלל תודות אישיות ותיאורי הערצה משתפכים לפיהרר. במהלך חורף 1943–1944 העביר היטלר את הציור לחוף מבטחים מפני הפגזות בעלות הברית במנהרות מכרות המלח באלפים האוסטרים. באביב 1945 השיבו יחידות של הכוחות המיוחדים של הצבא האמריקאי את היצירות המוצפנות מאוספו הפרטי של היטלר למינכן, נקודת האיסוף שכבר הייתה בידם. בהמשך העבירו האמריקאים את היצירה לתצוגה ב-Kunsthistorisches Museum.
למרות המכירה והמלחמה, סירב יארומר לצאת מן התמונה, ומיהר לדרוש בעלות על היצירה בתואנה כי המכירה נכפתה עליו על ידי היטלר "במחיר מגוחך ביותר". משרד החינוך קבע בינואר 1946 כי המכירה נעשתה ברצון שני הצדדים וכי ליארומר אין על חזקה על הציור. הוועדה המיוחדת להחזרת יצירות אמנות הודיעה כי דרישתו של יארומר איננה מוצדקת, ולמעשה יש כוונת זדון בצידה. יארומר המשיך בנסיונותיו להשיב את היצירה לבעלותו עד אמצע שנות ה-50, ונכשל שוב ושוב.
התפתחות מוזרה לסיפור זה היא שגם שנים לאחר ביטול דרישותיו של יארומר על ידי בתי המשפט, הוא המשיך להאמין כי הציור שלו. בסתיו 1955 אף הציע יארומר לגלריית האומנות הלאומית לרכוש את הציור מידיו, ונתפס כלא-רציונלי בהתנהלותו. ב-1958 נקבע בחוק כי הציור הוא בבעלות תמידית של המדינה וכי הצגתו ב-Kunsthistorisches Museum בווינה תהיה לתמיד. היצירה נמצאת שם מאז העברתה מידי האמריקאים ב-1946 ועד היום.
כרמי צור
כַּרְמֵי צוּר היא התנחלות ויישוב קהילתי בדרום-מערב גוש עציון, השוכן ממערב לכביש 60, במקטע בין צומת גוש עציון לחברון, בסמוך לעיירות הפלסטיניות בית אומר וחלחול, ודרומית למחנה הפליטים אל-ערוב. היישוב שייך למועצה אזורית גוש עציון ולארגון יישובי הפועל המזרחי.
היסטוריה
שמו של היישוב ניתן לו על שם כרמי הגפן המרובים המקיפים את היישוב, וכן על שם תל בית צור, המוזכר בנחלת שבט יהודה ושוכן סמוך ליישוב. בבית צור נערך קרב מרכזי במרד החשמונאים, בו לחמו החשמונאים נגד הצבא הסלווקי, וממנו המשיך יהודה המכבי לירושלים.
אוכלוסייה
היישוב בעל צביון דתי לאומי, ומתגוררים בו כ-1,000 תושבים. האוכלוסייה מורכבת בחלקה מעולים מפרו, צרפת ורוסיה.
חינוך
הילדים במקום מתחנכים במוסדות ביישוב עד גיל בית ספר. החל מכיתה א' נוסעים הילדים מדי בוקר לבתי הספר השונים בגוש עציון ובקריית ארבע. בשעות אחר הצהריים מתקיימת פעילות תרבות במתנ"סון שהוקם ביישוב, הכוללת חוגי יצירה, מוזיקה, ספורט ועוד, לילדים וגם למבוגרים.
ביישוב פועל כולל ייחודי המונה כ-15 אברכים, המכונה "בית הבחירה", בו לומדים את תורת הקורבנות וענייני בית המקדש. חלק מלומדי הכולל הם מתושבי המקום וחלקם מגיע מיישובי הסביבה. חברי היישוב תומכים בכולל ורואים בו מוסד שמוסיף לביסוסה ותורם רבות למסגרת הרוחנית. הכולל מוציא לאור כתב עת בשם מעלין בקודש העוסק בנושאי המקדש וקודשיו.
רב היישוב הוא הרב ראובן (רובי) בן אוליאל.
צור שלם
שכונת צור שלם הוקמה לזכרו של תושב היישוב, ד"ר שמואל גיליס, רופא בכיר בהדסה שנרצח על ידי מחבלים בדרכו ליישוב ב-1 בפברואר 2001.
השכונה ממוקמת במורד המערבי של היישוב, וניתן להשקיף ממנה על ואדי רש-רש הסמוך ממערב, ועל פאתי העיירה חלחול והיישוב היהודי הקדום בית-צור מדרום. בימים בהם הראות טובה ניתן אף לצפות על מישור החוף הדרומי מתל אביב בצפון ועד רצועת עזה בדרום. בשבת פרשת קרח של שנת ה'תשס"ב, בפיגוע בכרמי צור, פרצו שני מחבלים לתוך השכונה ורצחו את ויעל שורק שהייתה בחודש התשיעי להריונה, ימים מספר לפני הלידה. בהתקפה נהרג גם חייל המילואים.
מאחז גבעת שורק
לזכר איל ויעל שורק נקראה הגבעה הסמוכה ליישוב "גבעת שורק" ומתקיימות שם תפילות שבת ופעילויות יישוביות. לאחר רצח שלושת הנערים הוקם בית כנסת בגבעה בו מתפללים בערבי שבתות, והוא הוצת כמה פעמים על ידי ערבים מחלחול. המבנה של בית הכנסת נהרס על ידי המנהל האזרחי ב-31 במרץ 2015 ושוב ב-31 במרץ 2016.
גביע בילי ג'ין קינג 2020/2021
גביע בילי ג'ין קינג 2020/2021 היא התחרות ה-58 לנבחרות טניס נשים. היא אורגנה על ידי פדרציית הטניס הבינלאומית.
לקראת תחילת עונת 2020 של התחרות הוחלט לשנות את שמה ל"גביע בילי ג'ין קינג" לכבוד טניסאית העבר בילי ג'ין קינג. כמו כן הוחלט שנבחרות החזקות ישחקו משחקי הגמר בהשתתפות 12 נבחרות. כל מפגש יכלול 2 מפגשי יחידות ומשחק זוגות.
בגלל מגפת הקורונה משחקי הגמר נדחו לנובמבר 2021 ונערכו ב-O2 ארנה שבפראג.
עקב החלטת הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט ואישור של בית הדין לבוררות בספורט, נבחרת רוסיה לא יכלה לייצג את המדינה והיא הציגה פדרציית הטניס של רוסיה.
משחקי הגמר
כל המשחקים נערכו בפראג במהלך נובמבר 2021. במשחקים השתתפו 12 נבחרות:
- משתתפי משחק הגמר של גביע הפדרציה 2019
- הנבחרת המערכת
- בעלת "ויילד קארד"
- 8 מנצחות של "סבב הכשרה" (qualifying round) שנערך בפברואר 2020.
הנבחרות חולקו ל-3 בתים, מנצחת כל הית העפילה לחצי הגמר:
ישראל בתחרות
בנבחרת השתתפו ולדה קאטיץ', שלי ברזניאק, לינה גלושקו ניקול חירין, ושביט קימחי. הנבחרת שיחקה בבית ב' של אזור אירופה/אפריקה ב'. כל המשחקים של אזור אירופה/אפריקה ב' נערכו בהלסינקי. הנבחרת סיימה את הבית במקום השלישי. כתוצאה מכך הנבחרת נותרה באזור אירופה/אפריקה ב'.
שלמה גזית
שלמה גזית (22 באוקטובר 1926 – 8 באוקטובר 2020) היה אלוף בצה"ל, כיהן בין היתר כראש אמ"ן (1974–1979), הנשיא השלישי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1982–1985) ומנכ"ל הסוכנות היהודית.
ביוגרפיה
נולד בשם שלמה ויינשטיין באיסטנבול לציפורה ואפרים, ממוצא מזרח אירופי, אחיהם הצעיר של שרה ושל מרדכי גזית. כאשר שפת הדיבור בביתם הייתה גרמנית. עלה לארץ ישראל בשנת 1933. גדל בתל אביב, והיה חבר בתנועת הנוער של בית"ר. למד בבית הספר התיכוני למסחר (לימים "גימנסיה גאולה").
גיוס לכוחות המגן העבריים
בשנת 1942 הצטרף להגנה. הוא התגייס לפלמ"ח בשנת 1944 ושובץ בפלוגה ח' במחלקת קריית ענבים.
גזית עבר הכשרה כלוחם ושנה לאחר גיוסו עבר קורס מ"כים בג'וערה. לאחר הקורס חזר כמ"כ למחלקת הפלמ"ח שבבית הערבה, משם יצא והשתתף ב"ליל הרכבות" ובהכנות לקראת מבצע פיצוץ גשר אלנבי ב"ליל הגשרים". בהמשך מונה למפקד מחלקה ברמת הכובש ובגבעת השלושה וציפה להשתחרר מן השרות בפלמ"ח בתום שתי שנות שרות, לאחר סיום תקופת השירות המקובלת באותה תקופה. כשזומן להשתתף בקורס מפקדי מחלקות לא התייצב, מכיוון שהיציאה לקורס הייתה כרוכה בשנת שרות שלישית, נוספת בפלמ"ח. הוא הועמד למשפט צבאי ב"הגנה" ובית הדין הטיל עליו שנת שרות נוספת בפלמ"ח. לאחר התלבטות, קיבל את הדין ושובץ כמפקד מחלקת הפלמ"ח בגבעת השלושה. משם יצא עם מחלקתו למבצע הקמת 11 הנקודות בנגב (מוצאי יום הכיפורים תש"ז; 1946) והוצב בכוחות ההגנה ההיקפית. כעבור מספר חודשים יצא שוב לאבטחת צינור המים ליישובים שהוקמו. לקראת סיום שנתו השלישית בפלמ"ח הוצב למטה הגדוד השני של הפלמ"ח ונשא בשני תפקידים – קצין הביטחון הגדודי ומרכז חבורת משוחררי הפלמ"ח בירושלים.
שירות בצה"ל
עם פתיחת מלחמת העצמאות הוצב גזית כסגן מפקד פלוגת פלמ"ח חדשה שהוקמה בצפון ים המלח. משם יצא לקורס מפקדי מחלקות. עם סיום הקורס – יצא להדריך בקורס מ"כים של הפלמ"ח. בסיום הקורס חזר לגדודו, הגדוד השישי שבחטיבת הראל. במסגרת זו לחם בין היתר בקרב לכיבוש צובא ולכיבוש רכס התותחים שבאזור לטרון, במסגרת מבצע דני. גזית נפצע בקרב על רכס התותחים. משהחלים מפציעתו, הוצב כסמ"פ באזור בית שמש. גזית לחם גם במבצע יואב.
בהמשך שירותו בצה"ל היה ראש לשכת סגן הרמטכ"ל, תחילה תחת מרדכי מקלף ולאחר מכן תחת משה דיין, תחתיו שירת גם כראש לשכת הרמטכ"ל בשנת 1954. לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד 51. בשנת 1955 עבר קורס מטה בצרפת ובתחילת 1956 החל לשמש כמדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. ערב מלחמת סיני, מונה גזית לקצין קישור למשלחת הצבא הצרפתי ויצא לשיחות תכנון ותיאום בפריז. לאחר מלחמת סיני, נשלח שוב לפריז לקיום הקשר עם המודיעין הצרפתי ושימש גם כעוזר לנספח הצבאי בצרפת. בשנת 1958 חזר להדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה בשנת 1960 מונה לראש הענף לתכנון אסטרטגי במטכ"ל, ובתפקידו זה ריכז את תוכנית בניין צה"ל לשנים 1962–1966. בשנת 1962 היה סגן מפקד חטיבת גולני ולחם במבצע סנונית. לאחר מכן נמנה עם מקימי המכללה לביטחון לאומי והיה מדריך בה.
בשנים 1964–1967 היה ראש מחלקת מחקר באמ"ן. בשנים שלפני מלחמת ששת הימים העריכה המחלקה, עליה פיקד, שגמאל עבד אל נאצר, נשיא מצרים, לא ייזום מלחמה בישראל כל עוד צבא מצרים מעורב במלחמת האזרחים בצפון תימן. הערכת מודיעין זאת התקיימה החל משנת 1962, וגם בפברואר 1967 ההערכה הייתה שמלחמה ביוזמה ערבית, בהנהגת מצרים, לא צפויה לפני 1970. גזית, כראש מחלקת המחקר, דבק בהערכה זו גם לאחר כניסת הצבא המצרי לחצי האי סיני והעריך כי המהלך המצרי בסיני נועד להרתיע את צה"ל מפעולה נגד סוריה וכי נאצר לא יורה על חסימת מצרי טיראן. את השינוי בעמדת מצרים הסביר גזית בכך שהידרדרות צבאית ומדינית הניעה את נאצר לצעד קיצוני שהוא לא התכוון אליו. ביום האחרון של מלחמת ששת הימים הפיצו גזית ומחלקת המחקר מסמך המציע תוכנית מדינית לישראל להגיע להסכמי שלום על רקע הניצחון הגדול במלחמה.
בעקבות המלחמה וכיבוש השטחים, מונה באוגוסט 1967 ליו"ר ועדת התיאום המדיני-ביטחוני בשטחים, ולקראת סוף שנת 1968 מונה גם למרכז ועדת המנכ"לים המטפלת בנושאים אזרחיים בשטחים המוחזקים (היום מתאם הפעולות בשטחים במשרד הביטחון) ובדצמבר 1967 מונה לראש מחלקת ממשל צבאי וביטחון מרחבי במטכ"ל. ביולי 1968 היה מראשוני המועלים לדרגת תת-אלוף ובינואר 1973 קודם לדרגת אלוף. במהלך מלחמת יום הכיפורים ובחודשים שלאחריה מונה כדובר-על של צה"ל ומערכת הביטחון.
ראש אמ"ן
בשנים 1974–1979 כיהן כראש אגף המודיעין. הוא שיקם את מערך המודיעין של צה"ל לאחר המשבר הקשה של מחדל מלחמת יום הכיפורים, היה אחראי למודיעין במבצע אנטבה, והיה שותף לשיחות השלום עם מצרים, בעקבות ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל.
חנוך מרמרי
חנוך מרמרי (נולד ב-30 בדצמבר 1948) הוא עיתונאי ועורך, לשעבר עורך המקומון "העיר" ועורך העיתון "הארץ".
שלמה גזית
לאחר שחרורו
עם פרישתו מצה"ל ב-1981 התמנה לנשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מנכ"ל הסוכנות היהודית, בשנים 1985–1986 מונה על ידי ראש הממשלה, שמעון פרס, לעמוד בראש צוות קטן וחשאי שקיים שיחות מדיניות עם נציגי אש"ף בתוניסיה.
חנוך מרמרי
ביוגרפיה
חנוך מרמרי נולד בחיפה ב-1948. הוא היה בן יחיד לאם מורה ואב, עובד ההסתדרות, שנפטר בילדותו של חנוך. הם התגוררו בשכונת אחוזה ומרמרי למד בבית הספר הריאלי. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת המחקר של אגף המודיעין.
שלמה גזית
לאחר שחרורו
ב-1995 מונה ליועצו של שר החוץ, שמעון פרס. לאחר רצח רבין מונה כנציג אישי של ראש הממשלה מול יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת. בשנת 1996 נבחר כיו"ר המרכז לחקר כוח המגן, וכיו"ר העמותה לתחרות ספרות צבאית ע"ש יצחק שדה. גזית היה חבר נשיאות ארגון חברי ההגנה, ומאז 2002 עמד בראש תוכנית "שישי אסטרטגי" של "הקתדרה" ממנה פרש ב-2015. בנוסף שימש כחבר במועצה הציבורית של יש דין: ארגון מתנדבים לזכויות אדם, וכן החל משנת 1988 שימש כחבר במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת תל אביב (היום – המכון למחקרי ביטחון לאומי).
חנוך מרמרי
ביוגרפיה
בשנות ה-70 למד עיצוב גרפי ב"בצלאל" בירושלים, שם חבר לאפרים סידון, ב. מיכאל וקובי ניב, והפך לחלק מ"חבורת זוארץ" שכתבה מדור סאטירי בעיתון הסטודנטים "פי האתון" ואחר כך בשבועון "העולם הזה". לאחר מלחמת יום הכיפורים הוציאה החבורה לאור ספר סאטירי בשם "זו ארץ זו", שאייר דודו גבע.
בעקבות הצלחותיהם נקראו ניב, מרמרי, סידון ומיכאל על ידי מפיק הטלוויזיה מרדכי קירשנבאום להפיק עבורו מגזין סאטירי, וכך נולדה ב-1974 התוכנית הסאטירית הנודעת "ניקוי ראש".
שלמה גזית
לאחר שחרורו
ב־1996 נבחר כיו"ר הנהלת המרכז לחקר כוח המגן, תפקיד בו נשא 13 שנים, וב-2003 נבחר לעמוד בראש העמותה המארגנת את תחרות פרס יצחק שדה לספרות צבאית, תפקיד בו הוא נשא עד למותו.
חנוך מרמרי
ביוגרפיה
בשנת 1980 הקים את המקומון התל אביבי "העיר", והיה עורכו עד לשנת 1984. כתב בעיתון "חדשות" עד שנסגר. באפריל 1988 מונה לעורך משנה של "הארץ" כסגנו של גרשום שוקן, ומשזה נפטר, מונה בינואר 1991 לעורכו הראשי של העיתון, ושימש בתפקידו זה במשך כארבע-עשרה שנים (1991 - 2004), עד להתפטרותו בסוף 2004 בעקבות חילוקי דעות שנתגלעו בינו לבין המו"ל עמוס שוקן על עצמאותו של המוסף הכלכלי שהפך לעיתון TheMarker.
שלמה גזית
לאחר שחרורו
גזית היה בעל תואר ראשון במדע המדינה וסוציולוגיה ותואר שני בהיסטוריה. הוא היה עמית מחקר באוניברסיטת הרווארד, במכון וודרו וילסון ובמכון ארצות הברית לשלום שבוושינגטון, ופרסם מאות מאמרים בעיתונות היומית ובכתבי-עת שונים בישראל ומחוצה לה. בשנת 1985 פרסם את ספרו "המקל והגזר", בשנת 1999 ראה אור ספרו "פתאים במלכודת", ובשנת 2005 השלים את ספרו של חיים הרצוג "עם כלביא יקום" במלחמות ישראל בשנים 1981–1999. ב-2016 ראו אור ספרו האוטוביוגרפי "בצמתים מכריעים – מן הפלמ"ח לראשות אמ"ן" וספר ילדים מאויר, "סבתא תרנגולת", יחד עם בתו אסנת ישפה.
חנוך מרמרי
ביוגרפיה
בשנת 2005 פרסם ספר בשם "על האופניים", העוסק בתחביבו, רכיבת אופני כביש. ב-2020 יצא לאור ספרו "עדיין על האופניים".
משנת 2005, במשך שלוש שנים, כיהן כראש המחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל - אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים. במקביל, בשנים 2006–2007, שימש כמנכ"ל משותף של המרכז היהודי ערבי לפיתוח כלכלי.
שלמה גזית
לאחר שחרורו
ב-26 בנובמבר 2012 הוענק לגזית פרס בן-גוריון לשנת תשע"ג.
חנוך מרמרי
ביוגרפיה
מונה לעורך הראשי של הוצאת כנרת זמורה-ביתן (2008), ופרש מן התפקיד באותה שנה.
היה ממקימי העמותה "ישראלים להצלת הדמוקרטיה" הפועלת לחיזוק הדמוקרטיה הפרלמנטרית הישראלית, ומנהלה מיום הקמתה ב-2010.
שלמה גזית
לאחר שחרורו
גזית היה נשוי לאביגיל (גלה) לבית גורוכובסקי, עד למותה ב-2017. במותו הניח בן שתי בנות נכדים ונינים. גזית נפטר ב-8 באוקטובר 2020, שבועיים לפני יום הולדתו ה-94.
חנוך מרמרי
ביוגרפיה
בעל טור באתר "העין השביעית" בנושאי עיתונות ותקשורת מאז 2009. בחודש ספטמבר 2012 מונה לעורך "העין השביעית", וכיהן בתפקיד זה עד תחילת 2015.
מאז מאי 2015 ועד 2018 כיהן כראש אגף תרבות וחינוך בספרייה הלאומית.
שלמה גזית
התבטאויותיו
לאחר מבצע צוק איתן כתב כי צה"ל צריך לחזור למוטו של "בתחבולות תעשה לך מלחמה" וייעץ לשר הביטחון להקים צוות יוצא דופן שמטרתו לגבש דרכי פעילות חדשות שבהן צה"ל יהיה המפתיע ולא המופתע. הוא הציע שאנשי הצוות יהיו בעלי עבר תחבולתי כמו יוצאי המוסד ושב"כ, מפקדי סיירת מטכ"ל, ואף בכירים מעולם הפשע.
חנוך מרמרי
ביוגרפיה
הוא בעל טור במגזין טיים אאוט מאז 2005 ומאז נובמבר 2017 מפרסם, מדי שבוע, טור מחורז אקטואלי בגיליון יום שישי של "הארץ", תחת שם העט "אלתר-מן".
בשנת 2022 יצא לאור בהוצאת כתר הרומן "סימני שיניים" פרי עטו.
פרסים
זוכה פרס סוקולוב בתחום העיתונאות הכתובה לשנת 2004.
חיים אישיים
היה נשוי לענת אור-מרמרי ולהם בן. נשוי בשנית לעיתונאית סוניה מרמרי, ולהם בן ובת.
משמר כבוד
משמר כבוד הוא קבוצת אנשים, לרוב במסגרת צבאית, המבצעים תרגילי סדר, במטרה לחלוק כבוד לאדם או לציון מאורע.
משמרות כבוד נהוגים בהלוויה, לרוב הלוויה צבאית; בטקסי זיכרון כדוגמת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל; קבלת פנים לנשיא או ראש מדינה; ובטקסי אבל, כדוגמת משמר כבוד לנר זיכרון הנהוג בכלל בסיסי צה"ל במהלך יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל. באירועי אבל, מקובל כי משמר הכבוד יורה מספר מטחי כבוד, לפי חשיבות האישיות המובאת לקבורה. מקובל כי כל חייל זוכה לפחות לשלושה מטחי כבוד.
בצבאות שונים, מקובל כי קיימת יחידה ייעודית לטקסים; יחידה זו מאומנת היטב בתרגילי הסדר, והיא עורכת משמר כבוד למרבית הנציגים הזרים. בעת עריכת משמר כבוד לאישיות רמת מעלה, מלווה הקצין המפקד על המשמר את האישיות לסקירת המסדר, ולאחר מכן מנוגנים המנוני המדינות.
ישראל
במדינת ישראל, משמר כבוד לנשיא המדינה וראש ממשלה או ראש מדינה זרה, הוא משמר הכבוד הגדול ביותר. משמר זה כולל צוערים מבית הספר לקצינים, פרחי טיס וצוערי קורס חובלים. משמר כזה קרוי "משמר כבוד תלת זרועי". משמרי כבוד פחותים כוללים חיילים מיחידות וחילות שונים, ונערכים לראשי הצבא של מדינות זרות ושרים זרים.
את משמרות הכבוד הרשמיים של מדינת ישראל ושל צה"ל מלווה תזמורת צה"ל ומשמר הכנסת הוא משמר הכבוד של מדינת
ישראל בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
משורר
משורר הוא אדם הכותב שירה. משוררים פעלו החל מתקופות עתיקות והתקיימו לאורך ההיסטוריה במקומות שונים. בכל תקופה, תרבות ושפה, סגנון המשוררים והטכניקות שלהם השתנו.
פזמונאי הוא אדם הכותב טקסטים המיועדים בראש ובראשונה להלחנה. ישנם משוררים שלצד שיריהם הם כתבו גם פזמונים - למשל: נתן אלתרמן. ישנם שירים שהולחנו על אף שלא נועדו לכך - למשל: שיריו המולחנים של נתן יונתן.
משוררים בעבר נקראו גם משכילים, אף על פי שגם אנשים אחרים היו משכילים במידה גבוהה.
לקראת המאה ה-20 החלו אוניברסיטאות רבות להציע תארים בכתיבה יצירתית. אף על פי שתואר זה לא הכרחי למשורר כדי ליצור, הוא יכול לספק כלים ליצירה, נוסף על זמן בעבורה.
שורשה העברי של המילה משורר
בשיר השירים, ז',ג' מוצאים: שָׁרְרֵךְ אַגַּן הַסַּהַר. '''שָׁרֵר, שמו של הטבור שהוא מרכז חִיות העֻבָּר. משורר- הוא המחבר מראשית הקיום למקור היניקה.'''
מין בטוח
מין בטוח או מין מוגן הוא כינוי לפעילות מינית בין אנשים שנקטו אמצעי בטיחות כדי להגן על עצמם מפני היריון או מפני מחלות מין כגון איידס. בניגוד למין מוגן, מתאר הביטוי "מין לא מוגן" פעילות מינית ללא נקיטת אמצעי בטיחות.
מין בטוח הוא למעשה מין "כמעט בטוח", מאחר שהאפשרות להיכנס להיריון או להידבק במחלות מין עדיין קיימת, אם כי בסבירות נמוכה.
מניעת היריון
ניסיונות למניעת הריונות ביחסי מין התקיימו לכל אורך ההיסטוריה. הקונדום (בעברית: כובעון) בגרסאות פרימיטיביות היה ידוע למצרים כבר באלף השני לפני הספירה, ואילו האוננות או המשגל הנסוג, בה אין מקיימים שפיכה בעת יחסי המין, מוזכרים כבר בתנ"ך.
הגלולה למניעת היריון יצאה לשוק באופן מסחרי בשנות ה-60. הגלולה הפחיתה באופן משמעותי (עד 98.7%) את האפשרות להיכנס להיריון. הגלולה ניתנת רק במרשם רופא, ויש לה תופעות לוואי שונות. אמצעים נוספים למניעת היריון הם התקן תוך רחמי, שפותח בשנות ה-70 ודיאפרגמה.
גלוקוז-6-פוספט
גלוקוז-6-פוספט היא נגזרת של הסוכר גלוקוז המכילה קבוצת פוספט על פחמן מספר 6. מטבוליט זה נפוץ מאוד בתאים כיוון שהרוב הגדול של הגלוקוז שנכנס לתאים עובר זרחון בצורה זו. קיימים מספר מסלולים מטבוליים בתא המנצלים גלוקוז 6-פוספט; השניים העיקריים הם הגליקוליזה ומסלול הפנטוז פוספט. בנוסף למסלולים אלו, גלוקוז-6-פוספט יכול להיארז כמקור אחסון בתור גליקוגן (בתאים אנימליים) או כתאית (בצמחים). הגליקוגן נפוץ בכבד ובשרירים בצורת אצל מרבית בעלי החיים הרב תאיים. בשאר האורגניזמים אחסון תאית או גליקוגן מתבצע באברונים תוך-תאיים.
מין בטוח
מניעת היריון
בין האמצעים הניתוחיים למניעת היריון ניתן למצוא קשירת החצוצרות אצל נשים, וחיתוך או חסימת צינור הזרע אצל גברים. שניהם בטוחים וכוללים התערבות כירורגית. חיתוך צינור הזרע אינו הפיך.
גלוקוז-6-פוספט
מגלוקוז
בתוך התא גלוקוז-6-פוספט נוצר על ידי זרחון של מולקולת גלוקוז בפחמן מס 6. פעולה זו מזורזת, ברוב התאים, על ידי האנזים הקסוקינאז. בבעלי חיים מפותחים יותר פועל האנזים גלוקוקינאז בתאים מסוימים, בדרך כלל בתאי הכבד. בריאקציה זו נצרכת מולקולת ATP אחת. הסיבה העיקרית לזרחון זה היא כדי למנוע דיפוזיה של גלוקוז מהתא דרך הממברנה או דרך נשאי גלוקוז.
מגליקוגן
פירוק הפולימר גליקוגן ליחידות גלוקוז-1-פוספט, על ידי האנזים גליקוגן פוספורילאז בתהליך הגליקוגנאוליזה (glycogenolysis), ממשיך בדרך כלל ליצירה של גלוקוז-6-פוספט בתגובה אותה מזרז האנזים פוספוגלוקומוטאז. כעת ניתן להשתמש בגלוקוז-6-פוספט לתהליך הגליקוליזה או לשחרר את קבוצת הפוספט מגלוקוז-6-פוספט לקבלת סוכר גלוקוז חופשי היכולה לעבור את הממברנה ולצאת אל מחזור הדם.
מין בטוח
הגנה מפני מחלות מין
מחלות מין (באנגלית: STD – Sexually Transmitted Disease) הן מחלות מידבקות, המועברות בעת קיום יחסי מין מכל סוג שהוא. מחלות המין יכולות להיות ויראליות, בקטריאליות, זיהומיות, או מבוססות על טפילים. אף כי קיומן של מחלות מין ואופן העברתן היה ידוע גם בעבר, הפכה הפרקטיקה של מין מוגן לחיונית בעיקר בשנות ה-80, עם התפרצות מחלת האיידס, המועברת גם ביחסי מין.
גלוקוז-6-פוספט
גליקוליזה
כאשר הגוף זקוק לאנרגיה או לשלד פחממני לצורך סינתזה, גלוקוז-6-פוספט נכנס למסלול הגליקוליזה, שם הוא נהפך, בתחילה, לפרוקטוז-6-פוספט על ידי האנזים פוספוגלוקוז איזומרז. בתום התהליך הקטבולי מופקות מולקולות ATP (רווח באנרגיה).
מסלול הגלוקונאוגנזה
במסלול הגלוקונאוגנזה, המתרחש בכבד ובכליות גלוקוז-6-פוספט הוא המטבוליט האחרון לפני גלוקוז. במידה והמסלול ממשיך לאגירת גלוקוז הפוספט אינו מוסר אלא עובר איזומריזציה לעמדה 1 (ראו: אחסון כגליקוגן, בערך זה). במידה והגוף נמצא בתנאי הרעבה הגלוקוז מיועד להפרשה למחזור הדם. במקרה זה האנזים גלוקוז 6-פוספטאז מסיר את הפוספט בריאקצית הידרוליזה והגלוקוז משתחרר למחזור הדם.
רכס ורמיליון (מינסוטה)
רכס ורמיליון (באנגלית: Vermilion Range) הוא רכס הרים במדינת מינסוטה שבארצות הברית.
הרכס ממוקם בין העיר טאוור ובין העיר אילאי.
ברכס מצויים מרבצים משמעותיים של עפרות ברזל; ולצד רכס מסאבי ורכס קויונה הם מהווים את רכסי הברזל של מינסוטה.
היסטוריה
בשונה מרכס מסאבי בו עפרות הברזל מצויות בסמוך לפני הקרקע, כך שניתן לכרות אותן בחפירת בורות, ברכס ורמיליון (וברכס קווינה) העפרות מצויות עמוק באדמה, ועל כן, על מנת להוציאן, נדרשים לחפור מכרות עמוקים. עומקו של מכרה סאודאן מגיע לעומק של 800 מטרים מתחת לאדמה.
הכרייה ברכס החלה בשנת 1883.
ברכס פעלו 11 מכרות, שחמשה מהם באזור העיר אילאי. המכרות הפיקו 70 מיליון טונות של עפרות ברזל.
בין השנים 1930–1835 מחצית מכריית עפרות הברזל בעולם הייתה ממכרות מינסוטה. בשנת 1951 נכרו במכרות אלה 82% מעפרות הברזל שנכרו בארצות הברית.
המכרה הגדול ביותר שפעל ברכס - מכרה סאודאן נסגר בשנת 1962. המכרה אחרון באזור נסגר בשנת 1964.
לקריאה נוספת
• R. D. COTTER, H. L. YOUNG, L. R. PETRI, and C. H. PRIOR, Ground and Surface Water in the Mesabi and Vermilion Iron Range Area Northeastern Minnesota, 1759
• Richard W. Ojakangas, Minnesota's Geology, PP 126-127, 179-181
אנכסנדרידס השני
אנכסנדרידס השני (ביוונית: Ἀναξανδρίδας) היה מלך ספרטה משנת 560 לפנה"ס עד שנת 520 לפנה"ס. אביהם של קלאומנס הראשון ולאונידס הראשון.
ביוגרפיה
אנכסנדרידס היה בנו של לאון, מהשושלת האגידית שהתייחסה עד הרקולס. הוא הוכתר כמלך בשנת 520 לפנה"ס בעקבות מותו של אביו. יחד עמו מלך אריסטון. מעט מאוד ידוע על חייו, הרודוטוס מספר שהוא יצא למלחמה על טיגיאה, אולם נכשל. על כן פנה אל האורקל מדלפי, בבקשה לדעת מה עליו לעשות כדי לנצח. האורקל השיבה לו שעליו להביא לקבורה את עצמות אורסטס. ולאחר שאכן הובאו העצמות לקבורה ניצח במלחמה. על פי ההשערות המלחמה היא היסטורית, אולם שאר הפרטים הם כמובן אגדה.
הרודוטוס מוסר סיפור מוזר נוסף אודות אנכסנדרידס. לפי טענת הרודוטוס, אשתו האהובה של אנכסנדרידס לא ילדה לו ילדים, והאפורים דרשו ממנו להיפטר ממנה ולשאת אחרת. אולם הוא סרב, על כן הרשו לו האפורים לשאת אשה נוספת, מנהג שחרג מהכללים המקובלים. האישה החדשה ילדה לו את קלאומנס. אולם לפתע ילדה הקודמת את דוריאיוס, ואחר כך את לאונידס, ואת קלאומברוטוס, אולם החדשה לא ילדה עוד.
בחיבורו "ספרטה - אמרות ומנהגים" מוסר פלוטרכוס מספר ציטוטים מפי אנכסנדרידס.
פיטר ויויאן דניאל
פיטר ויויאן דניאל (באנגלית: Peter Vivian Daniel; ) היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ראשית חייו
דניאל התחנך על ידי מורים פרטיים בחינוך ביתי עד גיל 18, אז החל את לימודיו בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון). לאחר שנה הוא שב לווירג'יניה כדי ללמוד משפטים בהדרכתו של מושל וירג'יניה והתובע הכללי של ארצות הברית לשעבר אדמונד רנדולף.
אוגוסטה סופיה, נסיכת הממלכה המאוחדת
אוגוסטה סופיה, נסיכת הממלכה המאוחדת (8 בנובמבר 1768 – 22 בספטמבר 1840) הייתה בתם השישית של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת ושל המלכה שארלוט ממקלנבורג-שטרליץ.
פיטר ויויאן דניאל
קריירה פוליטית ומשפטית בווירג'יניה
ב-1807 התקבל דניאל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה והחל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בפאלמות' הסמוכה לפרדריקסבורג שבווירג'יניה. בנובמבר 1808 הוא היה מעורב בסכסוך עם ג'ון סדון, איש עסקים מפרדריקסבורג, והשניים הסכימו לקיים דו-קרב. מאחר שדו-קרב היה אסור בווירג'יניה, השניים קיימו אותו במרילנד. במהלך הדו-קרב פצע דניאל את סדון והוא עצמו יצא ללא פגע. סדון נפטר מפצעיו זמן קצר לאחר שובו לווירג'יניה.
אוגוסטה סופיה, נסיכת הממלכה המאוחדת
ילדות והתבגרות
הנסיכה אוגוסטה סופיה נולדה בארמון בקינגהאם בלונדון, בריטניה.
פיטר ויויאן דניאל
קריירה פוליטית ומשפטית בווירג'יניה
ב-1810 עבר דניאל לריצ'מונד וב-1812 בחרו בו עמיתיו לשעבר בבית הנבחרים של וירג'יניה כחבר המועצה המייעצת המדינתית. הוא נבחר מחדש לתפקיד זה ושירת בו עד 1835, שלוש שנים לאחר אימוץ חוקת 1832 של המדינה. במקביל לכהונתו במועצה המייעצת, נבחר דניאל ב-1818 כסגן מושל המדינה. בשנות ה-30 הוא היה חבר ב"ג'ונטו של ריצ'מונד" (Richmond Junto), קבוצה חזקה של חברי הסיעה הג'קסונית במפלגה הדמוקרטית ומחזיקי עבדים, והוא היה תומך נלהב של אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן. ב-1830 התמודד דניאל ללא הצלחה על משרת מושל וירג'יניה.
אוגוסטה סופיה, נסיכת הממלכה המאוחדת
ילדות והתבגרות
הנסיכה הוטבלה ב-6 בדצמבר 1768 על ידי פרדריק קורנווליס, הארכיבישוף של קנטרברי, בלשכת המועצה הגדולה בארמון סנט ג'יימס. הסנדקים שלה היו דודה קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ודודותיה קרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה ואוגוסטה, נסיכת בריטניה.
פיטר ויויאן דניאל
בית המשפט הפדרלי של המחוז המזרחי של וירג'יניה
ב-16 באפריל 1836 מינה הנשיא אנדרו ג'קסון את דניאל כשופט בבית המשפט הפדרלי של המחוז המזרחי של וירג'יניה, בעקבות קידומו של פיליפ ברבור כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-19 באפריל אישר הסנאט את המינוי. בעת כהונתו על כס השיפוט הוא התנגד לרעיונות שיפוטיים רוחביים.
אוגוסטה סופיה, נסיכת הממלכה המאוחדת
ילדות והתבגרות
הנסיכה אוגוסטה הייתה חלק משלישיית הנסיכות הגדולות, יחד עם אחותה הגדולה שארלוט, הנסיכה המלכותית (נולדה ב-1766) ואחותה הצעירה אליזבת, נסיכת הממלכה המאוחדת (נולדה ב-1770). השלוש היו שונות מאוד אך קרובות.
בגרות מוקדמת
אוגוסטה כתבה לעיתים קרובות לאחיה הגדול ויליאם, ששהה בהנובר לצורך אימונים צבאיים. היא הייתה מדווחת לו על חדשות משפחתיות ומעודדת אותו לספר לה מה קורה בחייו. היא התענגה על תשומת לבו ועל המתנות הקטנות ששלח לה, למרות שהמלכה ניסתה להרתיע את ויליאם מלבזבז את זמנה היקר של אחותו.
פיטר ויויאן דניאל
בית המשפט העליון של ארצות הברית
דניאל היה השופט שהגיש חוות דעת מיעוט בתדירות הרבה ביותר בתקופה בה כיהן רוג'ר טוני כנשיא בית המשפט העליון, כשכמעט שני שלישים מפסקי הדין שהוא כתב היו נגד דעת רוב השופטים, כלומר מבין 74 פסקי הדין שהוא כתב, 50 היו חוות דעת מיעוט. השקפותיו הפוליטיות היו ראקציונריות, ונראה שבהשוואה אליו היו שאר השופטים בעלי דעות מתונות. ניתן לומר שהוא היה התומך חזק ביותר בעבדות מבין כל השופטים באותה תקופה, והוא גם התנגד לכוח שניתן לממשלה הפדרלית. בפסק הדין "פריג נגד פנסילבניה" מ-1842 הוא כתב חוות משלימה שאישרה את תקפותו של חוק העבד הנמלט של 1793.
אוגוסטה סופיה, נסיכת הממלכה המאוחדת
בגרות מוקדמת
משפחת המלוכה התלבשה לעיתים קרובות בבגדים אזרחיים, הרחק מהפאר המקושט של חצרות מלוכה אחרות. מכיוון שהיו שש נסיכות, הוצאותיה של המלכה אפילו על הבגדים האלה היו עצומות, והיא ניסתה לצמצם עלויות ולשמור על מסגרת הקצבה שניתנה לה. המעבר לשלב חדש זה של החיים גרם לכך שסכומי הכסף שהמלכה הוציאה על שלוש בנותיה הגדולות תפחו במהירות. הנסיכות היו זקוקות כל הזמן לשמלות, כובעים, קישוטים, מניפות ופריטים אחרים. ההוצאה הרבעונית על בגדיהם נאמדה ב-2,000 לירה שטרלינג, ולכך התווספו ההוצאות על כל משרתיהן ומוריהן.
ב־1785 הגיעו אוגוסטה ושארלוט לגיל הנישואין. באותה שנה ציין נסיך הכתר של דנמרק (פרדריק השישי, מלך דנמרק) בפני המלך ג'ורג' השלישי כי הוא ידחה כל הצעת נישואין אחרת של נסיכה בריטית. עם זאת, המלך הצהיר כי לאחר היחס הרע שאחותו הצעירה, קרוליין מתילדה, נסיכת בריטניה, קיבלה מבעלה הוא לעולם לא ישלח את אחת מבנותיו לחצר המלוכה הדני. כשחבריהן ונשות החצר החלו להתחתן, הנסיכות תהו מתי יגיע תורן. בשנת 1797 אוגוסטה קיבלה הצעת נישואין מהנסיך פרדריק אדולף, דוכס אסטרייטלנד, הצעה שניתנה ללא אישור בית המלוכה השוודי. נסיכה בריטית, במיוחד בהתחשב שנולדה לאם ברוכת ילדים, הייתה שידוך מצוין, אך נראה שאביה של אוגוסטה נהיה פחות ופחות מוכן לאפשר לבנותיו להינשא.