cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוג'ר מרשל
ביוגרפיה
ב-7 בספטמבר 2019 הכריז מרשל ​​כי יוותר על מושבו בבית הנבחרים ויתמודד על אחד משני מושביה של קנזס בסנאט של ארצות הברית שהתפנה אחרי ארבע שנות כהונתו של פט רוברטס. מרשל ניסה ללכת בעקבותיהם של שלושה מקודמיו שייצגו את מחוז הקונגרס הראשון של קנזס בבית הנבחרים — בוב דול, ג'רי מורן ורוברטס. בשל גודלו העצום של המחוז (המשתרע על מחצית משטח המדינה ושני אזורי זמן), נחשב בדרך כלל נציג מחוז הקונגרס הראשון כדמות פוליטית כלל-מדינתית. באפריל 2020, יו"ר המפלגה הרפובליקנית של קנזס, מייק קוקלמן, האיץ במתמודדת רפובליקנית נוספת למושבו של רוברטס, נשיאת הסנאט המדינתי סוזן ווגל, לפרוש מהמירוץ במטרה להגדיל את סיכוייו של מרשל לנצח ומתוך חשש שכריס קובאק השערורייתי ינצח בבחירות המקדימות ויפסיד בבחירות הכלליות למועמד דמוקרטי. באותו החודש הצהיר מרשל כי הוא עסוק מדי מלערוך תעמולת בחירות בשל מתן טיפולים רפואיים לחולי נגיף הקורונה. בהתמודדותו של מרשל הביעו תמיכה בוב דול והמושל לשעבר ג'ף קולייר.
מרשל מחזיק בעמדות פוליטיות שמרניות. הוא מבקר תכוף של הסוכנות להגנת הסביבה ותומך בקיצוץ סמכויותיה, ותומך נלהב בסוביסדות לחקלאות כיאה לנציג מחוז-קונגרס חקלאי. מרשל מתנגד להפלות. הוא תמך בצו נשיאותי 13769 שהנפיק הנשיא דונלד טראמפ, ותומך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. כמו כן, מרשל סבור כי מריחואנה רפואית אינה בטיחותית ומטיבה עם משתמשיה.
המועדון היעקוביני
חברת ידידי החוקה, מ-21 ספטמבר 1792 חברת היעקובינים, ידידי החירות והשוויון (צרפתית, בהתאמה: Société des amis de la Constitution ו-Société des Jacobins, amis de la liberté et de l'égalité) המוכרת בפשטות כמועדון היעקוביני, הייתה אגודה פוליטית בימי המהפכה הצרפתית שפעלה מנובמבר 1789 ועד ל-11 בנובמבר 1794. הם היו המועדון הגדול, המשפיע וגם המפולג ביותר בכל התקופה, ובשיאם ב-1793 ו-1794 היו להם יותר מ-6,000 סניפים ובערך חצי מיליון חברים רשומים. לאורך חמש שנות פעילותם היוו גורם מדרבן ומקצין שהניע את המהפכה לכיוון רדיקלי יותר ויותר. התנהלות זו דחפה לפרישה או נידוי של מתונים, בעיקר סיעות הפייאנטים והז'ירונדינים, ולעליית המונטניארדים הקנאיים. היעקובינים החלו כתנועה למען מלוכה חוקתית וביטול אי-השוויון של חברת המעמדות, וגלשו שמאלה עד לרפובליקניות וכינון מדינה ריכוזית עם רשות מבצעת חזקה. הם השתתפו בכל המאורעות המרכזיים של המהפכה עד שהריאקציה התרמידורית הביאה לפירוקם.
המועדון הברטוני
ב-30 באפריל הקימו צמד פרקליטים ברטונים, איזאק לה שפלייה וז'אן דני לנז'ינה, אגודה שנועדה להפגיש את הצירים מהחבל ולתאם ביניהם. הם התכנסו בקפה אמורי שבוורסאי, לא הרחק מהארמון ומבניין האספה, והתבלטו במהרה בקו הפטריוטי הנוקשה שהפגינו. מעט ידוע על "המועדון הברטוני" המקורי מאחר שלא נשמרו פרוטוקולים, אך במהרה משך צירים רבים מחוץ לחבל שצידדו בעמדות פוליטיות דומות: אונורה מירבו, עמנואל-ז'וזף סיאייס, אדריאן דופור ואחרים מוותיקי "ועדת השלושים", שרוב חבריה היו אצילים אך תמכו בביטול זכויות-היתר המעמדיות; הפרקליט אנטואן ברנאב מדופינה; המרקיז לה פאייט, גיבור המהפכה האמריקנית ואחרים. כולם אחזו בדעות ליברליות ושאפו למלוכה חוקתית עם בלמים ואיזונים שתבלום את עריצות הכתר באמצעים פרלמנטריים, אם כי ביניהם היו מגוון דעות. לצד שמות בולטים אלה היו גם אלמונים, כמו מקסימיליאן רובספייר.
בתוקף השתתפותם של בכירים כאלו (סיאס עמד מאחורי הכרזת האספה הלאומית ב-10 ביוני) צבר המועדון השפעה גדולה. בראשית אוגוסט הניעו הצירים הברטוניים את "ביטול הפאודליזם", כשחברם הדוכס ד'אגיון ויתר על זכויות-היתר שלו ופתח בכך לילה סוער בו בוטלה בעצם חברת המעמדות ועמה כל המבנה הציבורי של צרפת. עם זאת, עד ספטמבר נחלש המועדון וחזר להיות מקום מפגש על בסיס אזורי. אבל חלק מפעילי הברטונים השתלבו עם אחרים שאחזו בעמדות פרוגרסיביות ויצרו שדולה שכונו בפי יריביהם "קבוצת פאלה רויאל", על שום קרבתם האידאולוגית למסיתים ולמתסיסים שפעלו באתר זה. ה"פאלה רויאל" מנה כמעט את כל הבולטים מבין הברטונים. לנוכח התחזקות הימין והגורמים השמרניים, הם היוו מיעוט שמאלני עם השפעה מוגבלת.
היעקוביניזם המוקדם
ההתארגנות המהירה בשורות הימין, בעיקר של ה"מלוכתיים", הציבו דוגמה ואיום לשמאל. ב-4 בנובמבר הוקרא באספה מכתב ברכה מ"חברת המהפכה הלונדונית", גוף אנגלי רדיקלי. הדבר היווה השראה לבערך עשרים מוותיקי "פאלה רויאל" להקים באמצע נובמבר – התאריך המדויק לא ידוע – את "חברת המהפכה" (Société de la Révolution) בפריז, על משקל שם הגוף הלונדוני. כמו המלוכתיים, ארגונה הפנימי היה מדוקדק יותר מההסדר המאולתר שהיה לברטונים בוורסאי. במהרה החלו לקלוט חברים שלא היו צירים באספה ולפתוח את מפגשיהם לציבור. המועדון נותר גוף אקסקלוסיבי יחסית: המנוי עלה 24 ליבר, סכום גבוה. בדצמבר, לכל המאוחר, החלו לערוך את דיוניהם במנזר היעקוביני (כינוי צרפתי לדומיניקנים) המוּלאם ברח' סט. אונורה, לא הרחק מבניין האספה. תוך זמן קצר החלו לקבל בקשות מאגודות מקומיות בערי השדה שרצו להצטרף אליהם כסניפים. ב-8 בפברואר 1790 נכתבה לראשונה חוקה מסודרת על ידי ברנאב, שקבעה שלושה יעדים למועדון: גיבוש חוקה לצרפת ברוח הצהרת זכויות האדם והאזרח, דיון בשאלות שיעלו באספה וכינון קשרים עם סניפים בפרובינציה. אז גם אומץ השם הרשמי, "חברת ידידי החוקה" (Société des amis de la Constitution), אם כי השם "יעקובינים" דבק בהם בשל משכנם והפך לפופולרי הרבה יותר.
כפי שכתב טימותי טאקט, המועדון ייצג בשלב זה "קונפדרציית שמיכה" עצומה ומעורפלת: זו השתרעה מאריסטוקרטים ליברלים שהפער בינם למלוכתיים היה אפסי, דוגמת לה פאייט (שהיה בתקופה זו האיש החזק במדינה, מפקד המשמר הלאומי שבעלי-בריתו ניהלו את מערכת המשפט) ורושפוקו-ליאנקור; מירבו, שנע בין השמאל והימין ללא הרף אך גם הוא החל לנטות לכיוון דומה; ורדיקלים מן הסוג של ברנאב, דופור ולאמט. באפריל-מאי, כשהשמרנים באספה העלו הצעה להפוך את הקתוליות לדת המדינה, המריץ הדבר את הסניפים היעקוביניים לראשונה לפעולה במשותף, ושלוחות בפרובינציה תיאמו ביניהן עצומות נגד. עמדותיהם הפוליטיות, הפתיחות לציבור ואווירת הדיון החופשי, כולם המריצו מצטרפים חדשים בפריז ומחוצה לה.
ככל שהתמלאו התביעות המוקדמות של המהפכה, וככל שהתחוור היקפם של האלימות ואי-הסדר שעוררה, מי שנחשבו מתקדמים מאוד בראשיתה נדחפו לעמדות מתונות ושמרניות יותר. לה פאייט ומירבו, שתיעבו זה את זה אישית – הראשון היה גורם חזק בממשל, השני התבלט כנואם כריזמטי; שניהם התחרו למען השפעה בלעדית על המלך – היו מהראשונים לעבור תמורה כזו, ונתפשו בעיני הרדיקלים כאויבים בכח. מירבו ולה פאייט היו אנשי האצולה הליברלית, בעוד שדופור, ברנאב ודומיהם ייצגו יותר את האליטות השאפתניות במעמד השלישי והתאמצו לגייס את ההמונים הפריזאיים למטרתם. אבל השנאה ביניהם נבעה לא פחות ממניעים אישיים של תאוות שררה: מאז החודשים הראשונים, הם ניסו לקדם כל אחד את מועמדיו שלו לתפקידים שונים בממשל החדש. מירבו, במיוחד, הואשם בשיתוף פעולה עם "האריסטוקרטים" ובכניעה מבישה לכתר. אבל גם קיצוני ההווה מצאו עצמם בצלם של כוחות חדשים משמאל באביב 1790. רובספייר, ז'רום פטיון ועוד כמה קראו לצעדים מקיפים בהרבה, כולל זכות בחירה אוניברסלית לגברים, דבר שנראה אפילו לברנאב מרחיק לכת.
מירבו, לה פאייט ושכמותם לא היו עיוורים למעמדם הנחלש. ב-13 במאי ארגן עמנואל סיאס את הקמת "מועדון שנת 1789". זו לא הייתה פרישה, אלא מעין תת-חברה שנועדה לארגן את הקצה הימני ולהעניק לו משקל-נגד. החוקה האזרחית של הכמורה והעימות עם הכנסייה שנבע ממנה דרבנו רבים להצטרף ליעקובינים, שהיו הרוח החיה במאבק, וחיזקו את כוחות השמאל. באוגוסט דיכא גנרל בוייה, מקורבו של לה פאייט, מרידה צבאית במרחץ דמים. האשראי הציבורי של פטרונו נפגע מאוד. ברנאב, דופור ולאמט, שפעלו זה מכבר כשלישייה מגובשת והנהיגו את המרכז הרחב במועדון, נאחזו חלחלה למול המהומות, הפרת הסדר הציבורי וההקצנה שאיימו לדעתם למוטט את המהפכה. בחורף 1790, חברי ה"טריומווירט", כפי שנודעו, החלו לסגת לעמדה זהירה. ב-6 בדצמבר תמכו במפתיע במירבו כשמנע מרובספייר לבטל את סף ההכנסה בגיוס למשמר הלאומי, ששימר אותו ככח של בעלי-רכוש מתונים. בחודשים הקודמים עוררו הטריומווירים את חמת המתקדמים גם בשל התנגדותם לביטול העבדות, מטרה אותה קידם העיתונאי היעקוביני המשפיע ז'אן-פייר בריסו. הפילוג בשורותיהם היה לעובדה קיימת.
בשלהי 1790 היו למועדון כבר יותר ממאתיים סניפים ברחבי צרפת, והבסיס בפריז מנה בערך מאתיים צירים באספה המכוננת הלאומית ולמעלה מאלף חברים אחרים. היעקובינים משכו אליהם דמויות אקזוטיות כמו אנכרסיס קלוּץ, תומכי רעיונות רדיקליים ואוניברסליים שהטילו אימה על הימין וחיזקו מאוד את האגף השמאלי, שכוחו היה בהשפעתו על דעת הקהל ולא במאזן בתוך האגודה. ככל שהמלך נתפש בציבור יותר כסרבן וריאקציונר, עקב הגנתו על הכמורה שמיאנה להישבע למדינה וצעדים נוספים, כך צברו הקיצונים כח. ה"טריומווירט" המתמתן, שהחל בגישושים כלפי החצר, גילה שגם השמרנים הקיצוניים באספה מסרבים לשתף עמו פעולה ומעדיפים לתמוך דווקא ברובספייר ובדומיו מתוך חישוב שרדיקליזציה תמוטט את ההסדר החדש כולו ותשים קץ למהפכה. במרוצת 1791, בעוד הטריומווירים לא בוחלים אפילו בשימוש במירבו כמתווך עם הכתר (אם כי הוסיפו לתקוף אותו ואת לה פאייט בפומבי במאמץ לשמר את הלגיטימציה שלהם בתוך המועדון), המפה הפוליטית הקצינה שמאלה ללא הרף. המונים זועמים, שהאשימו את השליט בתמיכה בחשאי באחיו ארטואה שהיגר מחוצה לצרפת וזמם נגד המהפכה, ערכו הפגנות אלימות סביב ארמונות משפחת המלוכה. באזורי הכפר שרפו האיכרים את אחוזות אדוניהם.
בקיץ 1791 הגיע מספר הסניפים היעקוביניים ללמעלה מ-800. ב-20 ביוני נמלט לואי השישה-עשר עם משפחתו מהטווילרי והותיר מכתב רצוף האשמות נגד המועדון, בו תלה את ליבוי כל המתיחות שהסעירה את הממלכה. הטריומווירים ותומכיהם, בחששם מפני התמוטטות, מיהרו לנקות את המלך מכל אשמה וטענו שנחטף. הצביעות והעמדת הפנים קוממו גורמים רדיקליים יותר. ב-16 ביולי, לאחר שבריסו ארגן עצומה להדחת לואי, מצאו הטריומווירים ויתר המרכז היעקוביני את העילה להשתחרר מהשמאל החזק והדומיננטי בתוך המועדון; רובספייר עצמו תקף את היוזמה של בריסו. ברנאב וכמאתיים צירי אספה, כל אלו שהיו ליעקובינים למעט חמישה רדיקלים – רובספייר, פטיון, האב אנרי גרגואר, פרנסואה בוזו ופייר-לואי פריור – עזבו את המנזר היעקוביני והקימו את מועדון הפייאנטים השמרני. הם הכריזו על עצמם כיורשים הלגיטימיים היחידים של הגוף וקראו לסניפים בכל הארץ להצטרף אליהם.
הז'ירונדינים והפילוג עמם
בתחילה היה נראה שהפייאנטים יצליחו להשתלט על רשת הסניפים שהעניקה ליעקובינים את כוחם: בערך מחצית מה-800 הביעו נכונות כזו או אחרת לחבור אליהם. אבל המגמה התהפכה במהירות. החלחלה שאחזה בקרב רבים מהדיכוי האכזרי בטבח שאן דה מארס, כשהמשמר של לה פאייט קטל חמישים מפגינים נגד המלך ופצע מאות, ומכליאת שמאלנים רבים אחר כך, הותירו את המועדון המקוצץ במנזר היעקוביני בעמדת עליונות מוסרית. התנופה הפייאנטית נבלמה כליל כשהתברר שהמלך איננו מתעתד למלא את החזון שייעדו לו ומוסיף להגן על המהגרים והכמרים הסרבנים. מדיניותם כולה עמדה בסימן התנתקות מההמונים ומדעת הקהל ופנייה לפוליטיקה אליטיסטית, בעוד שהמועדון הישן הוסיף לקיים פגישות פתוחות לציבור. לבסוף, רק עשירית מהסניפים ברחבי הארץ פנו לפייאנטים וגם מקרב אלו החלו לשוב לקראת סוף 1791. האגודה הישנה הצליחה לשמור בעלות על המותג "ידידי החוקה" (אם כי באותה תקופה הוסיפה 'היושבים אצל היעקובינים', כדי להתבדל מהמועדון הגדול הפורש שאימץ את אותו שם). צירים בולטים רבים שכמהו להשפעה החלו אף הם לשוב במהירות.
הז'ירונדינים, או הבריסוטינים, צברו תנופה בתחילת 1792. הפייאנטים היו משותקים, וסיעת רובספייר הועמדה בצל ונאלצה לחזות בהתדרדרות למלחמה שיותר מדי צדדים רצו בה. ב-10 במרץ פיטר המלך את מועצתו ומינה שרים בריסוטינים בהכנה לעימות צבאי. אבל לאחר הכרזת המלחמה ב-20 באפריל, עקב חיכוך גדל והולך, הוא פיטר גם את שריו החדשים ב-13 ביוני ועבר שב להישען על הפייאנטים. בריסו ואנשיו נזעמו. ב-20 ביוני, יחד עם הסנקילוטים של פריז וגורמים רדיקליים, ארגנו הפגנת ענק בארמון הטווילרי. היא סימנה היטב את הגבולות בתוך היעקובינים: בריסו, פטיון, פייר ורניו, שר הפנים לשעבר ז'אן מארי רולאן, המרקיז דה קונדורסה ויתר הז'ירונדינים השתתפו בהפגנה, אך לא רובספייר וסיעתו.
חרף הצלחתם לאיים על המלך, הז'ירונדינים נמלאו אימה כשההמונים החלו לתבוע את הדחתו ברצינות, לאחר הפלישה האוסטרית-פרוסית ביולי. מאחורי הקלעים, הם החלו במגעים בהולים עם החצר במאמץ לשמר את לואי, לפחות בינתיים. הפיכת ה-10 באוגוסט 1792, שהפילה את המלוכה בצרפת, לא ניזומה על ידי אף אחת משתי הסיעות במועדון היעקוביני אלא צמחה מלמטה, מפעילי שטח כמו ז'ורז' דנטון שהנהיגו את הסנקילוטים. רובספייר מיהר לכונן ברית עם הקומונה הפריזאית המהפכנית של דנטון ועמיתיו וליצור רוב באספה, בעוד הבריסוטינים היו מהוססים יותר. הם הצטיירו לפתע כסמן המתון; ההפיכה ציינה את סוף עליונותם הפוליטית. אחרי הבחירות לקונבנט בספטמבר התגבש רוב של נציגי היעקובינים הפופוליסטים והרדיקלים מהסוג שיוצג בקומונה. בשל מקומות מושבם בחלק הגבוה של הספסלים כונו "אנשי ההר" (מונטניארדים). לאחר טבח ספטמבר, בו נרצחו יותר מאלף אסירים בגל היסטריה ציבורית, החל בריסו לפרסם טורים נגד מפלגת הרוב החדשה ולהאשימה בברוטליות וצמאון דמים. גם התביעה להוציא להורג את המלך קוממה את הז'ירונדינים, שהעדיפו לפחות להמתין עם עונש מוות עד שזה יאושרר בחוקה חדשה. יחסי הכוחות במועדון הלכו ונטו לרעתו עם התחזקות השמאל הקיצוני, ולאחר שלא ענה על מכתב אזהרה של קאמי דמולן, סולק מן היעקובינים בהצבעת רוב ב-12 באוקטובר 1792. רולאן, מנהיגם השני של הז'ירונדינים, גורש אף הוא חודש לאחר מכן. האגף השמאלי, שרובספייר היה האיש החזק ביותר (אך לא היחיד) בקרבו ושהיווה את לב הקואליציה המונטניארדית, שלט עתה במועדון.
המונטניארדים והנפילה
לאחר סילוק בריסו ושותפיו, הגיעו היעקובינים לשיא כוחם והשפעתם. ב-21 בספטמבר 1792 שינו את שמם ל"חברת ידידי החירות והשוויון." בשיאם ב-1793 היו להם יותר מ-6,000 סניפים ברחבי צרפת ומחוצה לה ובערך חצי מיליון חברים רשומים. היו להם נציגויות בנחלות הגרמניות הכבושות ואגודות מחתרתיות באירופה; בממלכת מייסור, טיפו שולטן הכריז על עצמו כ"אזרח טיפו" וייסד מועדון יעקוביני יחד עם קצינים צרפתים שסייעו לו במלחמתו בבריטים.
עם השלטת הגישה הפופוליסטית-סמכותנית, קיבל המושג "יעקוביני" את המשמעות שהוא נושא עד היום בשיח הפוליטי הצרפתי: תמיכה במדינה ריכוזית חזקה (עם רשות מחוקקת יחידה ולא מחולקת לשני בתים, בין היתר) וקנאות דוגמטית בהכפפת כל המערכות והחברה לעיקרון זה. הז'ירונדינים, במהלך משפט לואי השישה-עשר וגם אחר כך, תבעו התחשבות רבה יותר במחוזות הפרובינציה וביזור סמכויות מהבירה. הדבר גונה על ידי המונטניארדים כ"פדרליזם", חתירה תחת אחדות הרפובליקה החדשה. הצורך לקנות את תמיכת ההמונים דחף אותם באוגוסט לאמץ גם מדיניות כלכלית פופוליסטית והטלת מחירי מקסימום ופיקוח הדוק. במקביל, דיכאו את ה"נזעמים" הפריזאים שהטיפו לכך ביתר שאת וסיכנו אותם משמאל. כמו כן, הוקמה סמכות מרכזית חזקה לניהול המלחמה, "הוועד לשלום הציבור", שנטל לידיו כוחות עצומים וגייס את כל משאבי המדינה למאבק באויב. הועברו חוקים שזירזו את ההליך הפלילי והפכו כמעט כל אדם לחשוד.
כששלטון הטרור החל, ניתן היה לזהות בתוך המועדון כמה גוונים. המתונים והפייסנים יחסית, כמו המזכיר אלכסיס תוריו, ז'וסף דלוניי ופבר ד'אגלנטין תמכו בדנטון, שניסה לרסן את ההפרזות; פופוליסטים כמו פייר-לואי בנטבול וניקולא מורה העדיפו את ז'אן-פול מארה, שנרצח ביולי; וקנאים עוד מאלו היו תומכיו בתוך המועדון של נשיא אגודת הקורדליירים הקטנה יותר, ז'אק-רנה אבר, שתמך בהעצמת הטרור וברדיפת הדת הנוצרית. יעקובינים בכירים דוגמת ניקולא ביו-וארן וז'אן-מארי קולו-ד'ארבואה, גם אם לא נמנו לגמרי על האברטיסטים, היו קרובים אליהם מאוד. בתווך ניצב רובספייר חסר-המעצורים אך המחושב, שהתנגד לטרור מופרז, וסביבו התלכדו ז'ורז' קוטון, לואי אנטואן דה סן-ז'וסט ואוהדים אחרים.
כשהאיום הצבאי המיידי שכך קמעא בשלהי 1793, נפנו הסיעות למאבק זו בזו. עת שהאברטיסטים איימו לערוך הפיכה, פנו רובספייר וגם גורמים שמאלנים יותר לתמוך בדנטוניסטים נגדם. הוועד לשלום הציבור הוציא נגדם צו מעצר, דבר שהיה שקול כמעט לגזר דין מוות בתנאי הימים ההם. הם נערפו בגיליוטינה ב-24 במרץ. אז פנה המרכז גם נגד דנטון ואנשיו, שנערפו פחות משבועיים אחר כך ב-5 באפריל. רובספייר נותר כאיש החזק ביותר במדינה, כמעט ללא תחרות. כקנאי דוגמטי, לחם בימין ממש כשם שרדף את השמאל הטרוריסטי ותבע להעמידם לדין על פשעיהם. הוא גם גירש כמה פעילים בולטים מימי הטרור מן המועדון היעקוביני, כמו ז'וזף פושה וז'אן טאליין. החשש ממנו איחד את כולם. ב-28 ביולי הלך גם רובספייר אל הגיליוטינה.
הריאקציה התרמידורית שהחלה עם הוצאתו להורג נישאה על גלי מיאוס בקונבנט מן הטרור והמשטר של הוועד לשלום הציבור. אנשים כמו טאליין ופושה, שהיו קנאים קודם, עברו עתה חדות לימין, לעמדות שלא בוטאו כמעט מזה למעלה משנתיים. מחזור ההוצאות להורג שלל מהיעקובינים את מנהיגיהם והותיר אותם משותקים וחלשים מול קונבנט שראה בהם תחרות לסמכותו ונטל כבד בדעת הקהל שזועזעה מהדיווחים על זוועות השנה שעברה. שורדי הטרור ששוחררו מבתי-הכלא פתחו במסע נקם נגד רודפיהם, וכנופיות של צעירים מגונדרים הכו יעקובינים ברחובות והשחיתו מועדונים. שמה של האגודה הפך לכינוי גנאי ורבים מחבריה נרצחו. אחד הצעדים הראשונים של הממשל הריאקציונרי היה דיכוי האסיפות העממיות והמועדונים הפוליטיים שמילאו תפקיד מכריע כל כך בהקצנת הפוליטיקה המהפכנית. לאחר סדרה של התפרעויות מצד מתנגדים שהכו את הנוכחים, פקדו הרשויות לסגור את המועדון במנזר היעקובינים ב-11 בנובמבר 1794. שאריות המונטניארדים באספה טואטאו בשנה הבאה.
שלמה ארבלי
ביוגרפיה
ארבלי נולד בעיר העתיקה בירושלים, בנם של מרים וחנוכה שעלו מצפון עיראק. סבו מצד אמו הרב יצחק ברזאני היה רב העיר ארביל, אביו לחם בשורות האצ"ל. בגיל 4 עבר עם הוריו וששת אחיו לקריית חיים, ובהמשך עברה המשפחה למושב ציפורי.
בהמשך שירותו שימש סגן מפקד פלוגת טנקי שרמן M-51, בגדוד 52, מפקד פלוגת טנקי צנטוריון בגדוד 52, מפקד קורס מ"כים חרמ"ש בגדוד 9 וקצין אג"ם בחטיבה 200. במהלך תפקיד זה שימש קצין תורן ביום שבת ב-10 במאי 1966, הוא הוזעק על ידי מפקד גייסות השריון ישראל טל לסייע בחילוץ כוח הנדסה קרבית שנקלע תחת אש ממוצב ירדני בסמוך לתל בית מירסים, הוא ארגן כוח על גבי זחל"ם שהגיע למקום התקרית ופינה את הנפגעים. על פועלו עוטר בצל"ש אלוף מישראל טל.
במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת סיור 135 בחטיבה 514, הוא נפצע במהלך הקרבות בראשו. לאחר לימודים בפו"ם שירת כמפקד גדוד 9,אז עדיין גדוד חרמ"ש בחטיבה 14, והשתתף במלחמת ההתשה. בשנים 1970–1972 פיקד על בסיס הטירונים ברפיח, לאחר מכן שימש סגן מפקד חטיבה 11. ב-1973 נשלח לאתיופיה כיועץ צבאי. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים חזר לישראל ושימש סגן מפקד חטיבה 164 באוגדה 252. לאחר המלחמה מונה למפקד בית הספר לשריון. ב-1974 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מטה עוצבת עמוד האש. ב-1975 מונה למפקד חטיבה 292, חטיבת שריון במילואים. בתפקידו האחרון שימש סגן מפקד אוגדת מילואים משוריינת.
לאחר שחרורו מונה למנהל כפר הנופש הצרפתי באשקלון. ב-1984 מונה ליועץ ראש הממשלה למגזר הבדואי. ב-1986 מונה למנהל "חוות ניבה" חווה חקלאית בחבל לכיש. ב-1989 התמודד בבחירות לראשות העיר אשקלון במסגרת רשימה מפלגתית עצמאית, ב-1992 מונה לסגן ראש העיר. ב-2010 מונה ליו"ר הסתדרות הגמלאים במרחב דרום.
זה הבן שלי
זה הבן שלי (באנגלית: That's My Boy) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2012 בכיכובם של אדם סנדלר ואנדי סמברג. התסריט נכתב על ידי דייוויד גאספ והבמאים שלו הם שון אנדרס וג'ון מוריס. הסרט הופק על ידי חברת ההפקה האפי מדיסון. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-21 ביוני 2012.
עלילה
העלילה מתחילה במסצ'וסטס בשנת 1984, דונלד "דוני" ברגר הצעיר מפלרטט עם המורה שלו בחטיבת הביניים, מרי מקגריקל, שנרתעת ממעשיו ונותנת לו ריתוק למשך חודש. עם זאת, בריתוק, מרי מפתה את דוני והם מתחילים במערכת יחסים מינית. הקשר ביניהם מתגלה במהלך נאום באודיטוריום מול כל תלמידי וצוות בית הספר. כתוצאה מכך, מרי נידונה ל-30 שנות מאסר בגין אונס חוקי, אך השערורייה הופכת את דוני למפורסם. במהלך המשפט מתגלה כי מרי בהריון, והמשמורת על בנם שטרם נולד נתונה לאביו המתעלל של דוני. כשדוני יגיע לגיל 18, הוא ייקח משמורת מלאה. בהווה, דוני הוא אלכוהוליסט מובטל שחייב 43,000 דולר למס הכנסה (IRS) בחזרי מס. כדי להימנע מלהיכנס לכלא, הוא מניח הימור של 20$ על רץ שמן במרתון הקרוב, אבל מחליט לעשות תוכנית גיבוי במקרה שהרץ יפסיד. בינתיים, הוא גם התנכר לבנו בן ה-28 ב-10 השנים האחרונות. כדי להימנע ממגע עם הוריו ואחרים שגילו את הקשר המשפחתי, בנם שינה את שמו מהאן סולו ברגר לטוד פיטרסון ומספר לאחרים שהוריו מתו בפיצוץ. כעת, איש עסקים מצליח, טוד הגיע לאחרונה לקייפ קוד אל בית הקיץ של הבוס שלו, סטיב ספירו, שם הוא אמור להתחתן עם ארוסתו, ג'יימי. דוני מנסה להשיג את סכום הכסף הדרוש לסגירת החוב שלו, ומנסה את מזלו עם רנדל מורגן, מפיק טלוויזיה שעבד עם דוני בתקופתו כסלבריטאי. מורגן מציע לו 50,000 דולר אם יוכל לארגן מפגש מחודש בין טוד ומרי בבית הכלא. לאחר שקרא על חתונתו הקרובה של בנו בעיתון, דוני מגיע לקייפ קוד. טוד, שלא ציפה לביקור, מעמיד פנים שדוני הוא חבר ותיק, והפופולריות של אביו בקרב האורחים מעצבנת אותו. בתחילה הוא מסרב לראות את אמו בבית הכלא, אך לאחר שדוני מוצא את המקום המושלם לחתונה, ומארגן לטוד מסיבת רווקים בלתי נשכחת בבר חשפניות, טוד מתפייס עמו ונוסע לכלא. בכלא, כשצוות טלוויזיה מגיע לצלם באמצע המפגש של טוד ומרי, טוד נפגע מאוד ועוזב את המקום.
העלילה מסתבכת כשדוני מגלה שג'יימי מנהלת רומנים עם הבוס של טוד, סטיב ועם אחיה, צ'אד. ג'יימי נותנת לדוני 50,000 דולר כדי שלא יספר לאף אחד. עם זאת, דוני מרגיש אשם על מניעת האמת, והוא משבש את החתונה כדי לחשוף את הבגידה וגילוי עריות של ג'יימי. טוד נפרד ממנה, מקבל את דוני כאביו, עוזב את עבודתו ותובע מחדש את שם הולדתו האן סולו. מאוחר יותר האן מתחיל לצאת עם ברי החשפנית ומציע לדוני את הכסף שהוא חייב למס הכנסה, אך דוני מסרב, ומתעקש לקחת אחריות על מעשיו. בזמן שהוא מתכונן ללכת לכלא כדי להצית מחדש את מערכת היחסים שלו עם מרי לאחר סיום עונשו, ההימור שהוא הניח על המרתון זוכה לו ב-160,000 דולר, מה שסיפק את מס הכנסה.
יחסי פולין–צרפת
היחסים בין פולין לצרפת קיימים כבר מאות שנים, אולם רק במהלך המהפכה הצרפתית ושלטונו של נפוליאון הם הפכו לרלוונטיים. הפולנים היו בעלי בריתו של נפוליאון, וקהילה הפולנית גדולה התיישבו בצרפת במאה ה-19. בין שתי מלחמות העולם שוב היו הפולנים והצרפתים בעלי ברית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות חלק מבעלות הברית, אולם שתיהן נכבשו על ידי גרמניה הנאצית. במהלך המלחמה הקרה הצטננו יחסי המדינות.
כיום שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו, ופולין היא גם משקיפה בארגון לה פרנקופוני.
היסטוריה
בשל המרחק הגאוגרפי לא היה קשר חזק בין המדינות לפני המאה ה-18, להוציא את בחירתו של אנרי מוולואה למלך פולין בשנת 1573. כמו כן התקיימו קשרי נישואין מעטים בין בתי המלוכה בפולין ובצרפת במשך השנים.
בשנת 1733 פרצה מלחמת הירושה הפולנית, בעקבות ניסיונו של סטניסלאב לשצ'ינסקי לתפוס את כתר המלוכה הפולנית לאחר מותו של אוגוסט השני, מלך פולין. סטניסלאב לשצ'ינסקי נתמך על ידי ממלכת צרפת בראשות חתנו לואי החמישה עשר, מלך צרפת, אולם מאידך יריבו פרידריך אוגוסט השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה נתמך על ידי אוסטריה ורוסיה. המלחמה ניטשה בעיקר באיטליה ובחבל הריין, ולבסוף הסתיימה בחוזה וינה (1738) שבו הוכתר פרידריך אוגוסט מסקסוניה כמלך פולין, אך מאידך סטניסלאב לשצ'ינסקי קיבל את דוכסות לורן. כמו כן ספרד חזרה לשלוט בממלכת נאפולי ובסיציליה, בעוד דוכסות פארמה הועברה לשליטת בית הבסבורג.
בשנת 1768 פרצה מלחמת הקונפדרציה של באר, שבמהלכה ניסו חלק מאצילי פולין להגן על פולין מפני ההשפעה הרוסית. האצולה הפולנית נתמכה על ידי צרפת, אולם הם הובסו בשנת 1772, ובעקבות כך התרחשה חלוקת פולין הראשונה.
המהפכה הצרפתית השפיעה על הסיים הגדול, והביאה לאימוץ חוקת 3 במאי 1791, אך לא התקיימו קשרים רשמיים בין צרפת המהפכנית לפולין. חלוקת פולין העסיקה את האימפריה האוסטרית וממלכת פרוסיה, ובעקבות כך פחת הלחץ מעל צרפת. בשנת 1807 הקים נפוליאון את דוכסות ורשה, אשר הייתה מדינה עצמאית בחסות צרפת, ופולנים רבים לחמו לצד הצבא הצרפתי. אולם לאחר מפלתו של נפוליאון פורקה הדוכסות, ובשנת 1815 הוחלט על צירוף רוב שטחי הדוכסות לרוסיה, כחלק מפולין הקונגרסאית.
בין השנים 1831–1870 התרחשה הגירה משמעותית מפולין לצרפת, אשר הוגברה בעקבות דיכוי מרידות נובמבר וינואר.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית וכיבוש פולין, הוקם צבא פולני חדש בצרפת תחת פיקודו של הגנרל ולדיסלב שיקורסקי בשנת 1939, אשר לחם לצד הצרפתים במהלך המערכה על צרפת. עם זאת, היחסים הפולנים-צרפתים החמיצו בשל חוסר הרצון הצרפתי לסייע לפולין ("הבגידה המערבית"). לאחר נפילת צרפת בשנת 1940 הופסקו היחסים בין המדינות, אולם כמה פולנים הפכו לחלק מן המחתרת הצרפתית.
במהלך המלחמה הקרה היחסים בין פולין לצרפת היו גרועים, משום ששתי המדינות נמצאו משני צידי המתרס. עם זאת, צרפת הייתה אתר של קהילה פולנית משגשגת.
היחסים בין צרפת לצרפת השתפרו לאחר נפילת הקומוניזם בשנת 1989. צרפת כחברה מייסדת של הקהילה האירופית, האיחוד האירופי, ונאט"ו, כמו גם חברה קבועה של מועצת הביטחון של האו"ם והיותה מעצמה גרעינית, היא אחת השותפות הראשיות ביחסים הפוליטיים, כלכליים, תרבותיים, מדעיים וטכנולוגיים של פולין.
שנת 2004 הייתה פורצת דרך ביחסי פולין-צרפת. לאחר תקופה של מתח הנגרם מגישות שונות למשבר עיראק ולחקיקת חוקה אירופית, השתפרו היחסים בעקבות הצטרפות פולין לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004, ואורגנו פגישות מדי שנה של ראשי שתי המדינות.
צרפת היא התורמת הגדולה ביותר של השקעות זרות ישירות בפולין. החברות הצרפתיות עם נוכחות גדולה בפולין כוללות את אורנג', ויוונדי, קרפור, קבוצת קזינו, קרדיט אגריקול, סן גובין ואושה (סופרמרקט).
יחסים דיפלומטיים
פולין מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז ו-6 קונסוליות בליל, ליון, ננסי, ניס, רן וטולוז. מאידך, צרפת מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה ו-7 קונסוליות בגדנסק, קטוביץ, קרקוב, לודז', פוזנן, שצ'צ'ין וורוצלב.
אליפות גרמניה בכדורגל 1960
אליפות גרמניה בכדורגל 1960 הייתה העונה ה-50 של התחרות. זה היה השלב האחרון של עונת 1959/1960 בכדורגל הגרמני.
התחרות הסתיימה בניצחון של המבורג, וזאת בפעם השלישית בתולדות המועדון (הפעם הקודמת הייתה שנת 1928). בעקבות זכייה זו היא העפילה לגביע אירופה לאלופות.
ארגון האליפות
התחרות כללה 9 קבוצות שהעפילו מליגות אזוריות:
כדורגלנים מצטיינים
אווה זלר, המבורג כבש 13 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
מרוץ הסירות אוקספורד-קיימברידג'
מרוץ הסירות אוקספורד-קיימברידג' (The Boat Race) הוא אירוע ספורט שנתי מסורתי, הנערך מאז 1856, שבו מתחרים ביניהם צוותי סירות חתירה לשמונה חותרים מאוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג' בבריטניה במרוץ לאורך 6.8 קילומטרים בנהר התמזה במערב לונדון. זהו אירוע פופולרי ביותר בבריטניה. הוא מושך מדי שנה מיליוני צופים.
תולדות המרוץ
המרוץ מתנהל בין שני צוותי סירות חתירה המשתייכים למועדוני החתירה של אוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'. הוא נערך בדרך כלל בשבת האחרונה בחודש מרץ או בשבת הראשונה בחודש אפריל.
המרוץ נערך לראשונה בשנת 1829 ביזמת שני סטודנטים מקיימברידג'. בשנים שלאחר מכן הוא נערך באופן לא סדיר ובקטעים שונים של התמזה. ב-1839 הוסכם על נתיב התחרות המשמש כיום, ומאז 1856 נערך המרוץ מדי שנה (למעט במהלך שתי מלחמות העולם).
נשים רשאיות להיכלל בצוותי החתירה לגברים מאז 1981. גברים אינם נכללים בצוותי החתירה במרוץ לנשים (ראו להלן).
המרוץ הוא אירוע ידוע ופופולרי בלוח השנה הספורטיבי בבריטניה ומשודר בשידור חי בטלוויזיה. בשנת 2010 צפו במרוץ על גדות הנהר כרבע מיליון צופים, ומיליונים נוספים צפו בו דרך הטלוויזיה.
מאז 1976 ניתנות חסויות מסחריות למרוץ.
ההכנות למרוץ
אנשי צוות הסירות חייבים להיות סטודנטים פעילים של שתי האוניברסיטאות. חלקם הם תלמידים לתארים מתקדמים (כך, ב-2005 השתתפו במרוץ מטעם קיימברידג' ארבעה סטודנטים לתואר דוקטור). עם השנים התגבש כלל לפיו סטודנט אינו רשאי להשתתף במרוץ אלא ארבע פעמים במהלך לימודי התואר הראשון שלו וארבע פעמים במהלך לימודיו לתארים מתקדמים.
מספר אלופים אולימפיים בריטים בחתירה השתתפו בעברם במרוץ מטעם אחת האוניברסיטאות.
בשונה מתחרויות חתירה אחרות אין מגבלה על משקלם של החותרים בצוותי הסירות.
חברי הצוותים הנבחרים מתחרים במהלך החורף נגד צוותי חתירה ממועדוני שיט אחרים ונגד צוותי חתירה בינלאומיים, והם משתתפים במרוצי חתירה אחרים בבריטניה.
ארבע תחרויות בין צוותי חתירה אחרים של שתי האוניברסיטאות נערכות שבוע לפני המרוץ, במהלך אירוע מרוצי החתירה של הנלי. אלו הם מרוצים בין צוותי הנשים, צוותי העתודה לנשים והצוותים במשקל קל לגברים ולנשים. יום לפני המרוץ העיקרי נערך מרוץ בין צוותים המורכבים מחותרים ותיקים.
ביום המרוץ וממש לפניו מתחרים זה נגד זה צוותי חותרי העתודה של שתי האוניברסיטאות. מרוץ זה נערך ברציפות מאז 1965.
המסלול
המרוץ מתנהל לאורך קטע של נהר התמזה באורך של 6.779 קילומטרים במערב מטרופולין לונדון. ראשיתו היא ליד גשר פאטני והוא מתמשך מערבה (נגד כיוון הזרם בנהר) בנתיב דמוי האות S על פני מספר אתרים היסטוריים עד לנקודת הסיום בסמוך לגשר צ'יזוויק. נקודות הזינוק והסיום מסומנות על ידי אבני סימון מיוחדות על גדות הנהר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נערך המרוץ ארבע פעמים באופן בלתי רשמי ובנתיבי שיט שונים מן הנתיב הקבוע.
המרוץ
צבעי הצוותים המתחרים הם כחול כהה לאוקספורד ותכלת לקיימברידג'.
נשיאי שני מועדוני החתירה נפגשים לפני הזינוק להטלת מטבע, המכריעה באיזה צד של הנהר תשוט כל סירה – פרט העשוי להקנות לה יתרון מבחינת תנאי מזג האוויר ותנאי השיט בנהר באותו יום.
הגאי הסירות מתחרים ביניהם על ההשתלבות בזרם המהיר ביותר בנהר, דבר המוביל לא פעם להתנגשויות בין הסירות ולמתן אזהרות מצד שופט התחרות.
התחרות נערכת לעיתים בתנאי מזג אוויר קשים ואף בתנאים שהיו מביאים לביטולן של תחרויות שיט אחרות.
בסיום המרוץ מועלות הסירות אל גדת הנהר, ושם מוענק גביע לצוות הזוכה. על פי המסורת משליך הצוות הזוכה את ההגאי שלו לתוך הנהר כדי לחגוג את הניצחון.
בספרות
מרוץ אוקספורד-קיימברידג', כמו היריבות המסורתית אוקספורד-קיימברידג עצמה, מופיע בסרטים ובספרות בריטית. זהו מוטיב חוזר אצל פ. ג. וודהאוס, ומספר דמויות מתייחסות ל"ליל מרוץ הסירות" כלילה של חגיגה פרועה שמסבכת אותם בצרות עם השלטונות. בספר "טוב ויפה, ג'יבס" ברטי ווסטר חוזר ומספר בתרעומת שבליל מרוץ הסירות קנס אותו שופט בחמישה פאונד על שגנב קסדה משוטר, בעוד שלדעתו היה די בנזיפה.
הייטק היי
הייטק היי (באנגלית: High Tech High; בראשי תיבות: HTH) הוא ארגון לפיתוח בתי ספר שבסיסו בסן דייגו, קליפורניה, הכולל רשת של בתי ספר אשר שמות דגש על למידה מבוססת פרויקטים. הארגון כולל תוכניות להסמכת מורים ובית ספר לתארים מתקדמים לחינוך. לרשת יש בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ותיכונים בארצות הברית, ובשנת 2012, הוקמו 2 בתי ספר מן הרשת בישראל בעיר חולון תחת השם "קמפוס פרס ברוח הייטק היי".
היסטוריה
בשנת 2000, מחוז בית הספר המאוחד של סן דייגו אישר את בית הספר הראשון והבנייה החלה במרכז הכשרה לשעבר של הצי האמריקני במחוז פוינט לומה, הידוע כיום כתחנת ליברטי, ליד נמל התעופה של סן דייגו. אחד מבתי הספר באזור נקרא היי טק היי וילג'. אשר קיבל מענק מקרן ביל ומלינדה גייטס, בספטמבר של אותה שנה, הייטק היי נפתח עם 200 תלמידים בכיתות ט' ו-י'. בשנת 2003 סיימה כיתת הבוגרים הראשונה את מחזורה עם 50 תלמידים. בשנת 2006 אושרה אמנת ההטבות המדינתית. בשנת 2007, הושק High Tech High Digital Commons. בשנת 2009 הורחב בית הספר במדינה למבנה K-12.
בשנת 2010 כ-3,500 תלמידים למדו בבתי הספר התיכוניים, בחטיבות ביניים ובבתי הספר היסודיים של הרשת. באתר HTH נכתב כי בשנת 2010 התקבלו למכללות 100% מבוגרי התיכון, מתוכם 80% למוסדות אשר לימודיהם נמשכו כ-4 שנים. נכון לשנת 2008, 99% אחוז מהבוגרים של בית הספר נכנסו למכללות. נכון לשנת 2015, 98% מהסטודנטים למדו במכללות לאחר סיום הלימודים, כאשר כ-75% למדו במוסדות אשר לימודיהם נמשכו כ-4 שנים. על פי נתונים סטטיסטיים מאותה שנה, סטודנטים של HTH השיגו ציונים גבוהים יותר מאחרים בקבוצות הדמוגרפיות שלהם במקומות אחרים במדינה.
ההיי-טק התיכון גארי וג'רי-אן ג'ייקובס
ההיי-טק התיכון גארי וג'רי-אן ג'ייקובס (או באנגלית: Gary and Jerri-Ann Jacobs High Tech High Charter School) הוא בית הספר הראשון שהוקם במסגרת הרשת, תלמידי בית הספר השתתפו בתחרות FIRST Robotics Competition.
הייטק היי בינלאומי
High Tech High International (או בראשי תיבות: HTHI) הוא בית ספר מן הרשת אשר ממוקם בסן דייגו, קליפורניה. בית הספר מכיל 391 סטונדטים ו-22 מורים. הוא בית הספר השני שהוקם במסגרת הרשת.
קמפוס פרס ברוח הייטק היי
בשנת 2011, הוחלט על ידי מנכ"לית משרד החינוך בשיתוף עם עיריית חולון והמכון לחינוך דמוקרטי להקים בחולון בית ספר חדש והראשון מסוגו בארץ מטעם הרשת.
קמפוס פרס ברוח הייטק היי הם 2 בתי ספר (חטיבה ותיכון, שמתנהלים כבית ספר אחד, רק מבחינה פיזית בשכונות שונות) אשר הוקמו בשנת הלימודים 2012-2013 (תשע"ג) במסגרת הרשת בעיר חולון שבישראל. לטענת ההנהלה של בית הספר, הם שואפים לקדם ערכים הומניסטים בקרב תלמידיהם, וכמו בשאר בתי הספר במסגרת הרשת, הלמידה היא מבוססת פרויקטים.
בנוסף, חשוב לציין שהמבנה שכיום נמצאת החטיבה הוגדר כמבנה זמני עד שהתיכון יבנה. עם סיום בנייתו ב-2016 הוחלט שהמבנה ששהו עד אותה עת ישמש כחטיבת הביניים של בית הספר והמבנה שנבנה בקריית שרת ישמש כתיכון בית הספר.
בין המגמות(מקצועות הבחירה) הנלמדות בתיכון על מנת לקבל תעודת בגרות הם אמנויות העיצוב(מסלול 10 יחידות לימוד הכולל אמנות ועיצוב), עיצוב גלובלי(מסלול 8 יחידות הכולל עיצוב ואזרחות גלובלית), תקשורת(מסלול וידאו/סטילס), ביולוגיה, מדעי המחשב, אזרחות גלובלית(יחידות הגבר באזרחות) ותיאטרון.
אחאב בן קוליה
אַחְאָב בֶּן קוֹלָיָה היה נביא שקר שפעל במאה ה-6 לפנה"ס, בימי מלכותו של צדקיהו מלך יהודה. בתלמוד מסופר שהוצא להורג בפקודת נבוכדנצר מלך בבל.
בספר ירמיהו הנביא ירמיהו מקלל את אחאב ועמיתו נביא השקר צדקיה בן מעשיה, שיהיו לקללה לכל גלות יהודה הנמצאת בבבל:
אוריגנס כתב שאחאב וצדקיה בן מעשיה היו שני הזקנים שהעלילו על שושנה בת חלקיהו בסיפור המופיע בתוספות לספר דניאל. גם בספר יוחסין ובסדר הדורות כתוב שאולי אחאב וצדקיה היו המעלילים.
דיוויזיית הפרשים המשוריינת ה-11
דיוויזיית הפרשים המשוריינת ה-11 לובוסקה (בפולנית: 11 Lubuska Dywizja Kawalerii Pancernej) היא דיוויזיית שריון של צבא פולין.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה במרץ 1949 על בסיס דיוויזיית הרגלים ה-11. בסיסה הראשון היה בלודז' והיא הייתה חלק מקורפוס השריון ה-2. ב-1950 עברה הדיוויזיה ארגון מחדש והפכה לדיוויזיית חיל רגלים ממוכן. בסיסה הועבר לז'אגאן, שם הוא נמצא עד ימינו. ב-1963 היא הפכה לדיוויזיית שריון, וב-1968 השתתפה בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. ב-1990 היא חזרה להיות דיוויזיית חיל רגלים ממוכן, וב-1992 הפכה שוב לדיווזיית שריון, אולם קיבלה את השם "דיוויזיית הפרשים המשוריינת". השם המסורבל נובע מסיבות היסטוריות: במהלך מלחמת העולם השנייה שילבו יחידות השריון של הצבא הפולני יחידות פרשים. ב-2003 השתתפו חיילים מהדיוויזיה במלחמת עיראק במסגרת הדיוויזיה הרב-לאומית מרכז-דרום.
מבנה
מפקדת הדיוויזיה נמצאת בז'אגאן. היא כוללת את:
ז'ירונדינים
ז'ירונדינים (או: ז'ירונדיסטים, בצרפתית: Girondins) היו פלג פוליטי בימי המהפכה הצרפתית, שפעל בערך מאוקטובר 1791 ועד להפיכת ה-2 ביוני 1793; בין שלהי 1791 לקיץ 1792 הם היו הקבוצה הדומיננטית באספה המחוקקת, ושלטו בממשלה בין מרץ ליוני 1792. הקבוצה החלה כשדולה למען הכרזת מלחמה על אויבי המהפכה מבחוץ, ולאחר הכרזת הרפובליקה התמצבה לעומת המונטניארדים השולטים כאופוזיציה מתונה שתבעה מתן משקל רב יותר למחוזות צרפת מול השלטון הריכוזי בפריז. הם לא היו מועדון רשמי או קבוצה מגובשת, ולמעשה הוגדרו יותר על ידי יריביהם מאשר עצמאית. אפילו השם "ז'ירונדינים" התקבע רק על ידי היסטוריונים במאה ה-19, במיוחד אלפונס דה למרטין ב"תולדות הז'ירונדינים" מ-1847.
עלייה ושלטון
הרקע לסיעה מצוי בפעילותו של מועדון קטן בשם "ידידי האמת" (מוכר יותר כ"מעגל החברתי" - Cercle social ) שפעל מפברואר 1790 בראשות הכומר קלוד פושה והעיתונאי ניקולא דה בונוויל. חבריו עסקו בפוליטיקה אוטופית ובהצעות לשיפור פני החברה, כולל ביקורת המשטר הישן וביטול מיידי של העבדות. העיתונאי ז'אק-פייר בריסו התבלט כפעיל חשוב בשדה זה, ועמד עוד טרם המהפכה בראשות "חברת ידידי השחורים". "המעגל החברתי" יצר קשרים בינו לאחרים כמו פרנסואה בּוּזוֹ וז'אן-מארי רולאן. קבוצת ידידים זו התכנסה תכופות בסלון הספרותי שארגנה מארי-ז'אן, אשתו של רולאן. הם דנו כיצד לקדם את מטרותיהם באספה המכוננת ובמועדון היעקוביני, שבריסו היה חבר בו.
בריסו עלה לגדולה בקיץ 1791, אחרי מנוסת המלך לווארן שהוצגה כחטיפה על ידי הרשויות המבועתות. הוא סירב להסכין עם השקר הרשמי וב-17 ביולי ארגן חתימת עצומה להדחת לואי השישה עשר באשמת בגידה. הדבר הסתיים בטבח, לאחר שהפייאנטים המתונים פרשו מן היעקובינים וניצלו את ההזדמנות למחוץ את השמאל, שהתסיס את צרפת מפרוץ המהפכה ולנסות לגבש הסכמה רחבה עם הגורמים המלוכניים הקיצוניים. לאחר הרגעת הרוחות, נבחר בריסו לציר באספה המחוקקת והצטרף לסיעה היעקובינית הקטנה. סגולותיו כנואם מוכשר הפכו אותו מיד לפוליטיקאי מן השורה הראשונה. החוג הקטן שלו ושל רולאן צבר קשרים עם הצירים החדשים בגוף הנבחר, במיוחד קבוצה של נציגים מחבל הז'ירונד וסביבותיו: פייר ויקטורניין וֶרְנְיוֹ, ארמן גֶנְסוֹנֶה, אלי גוּאַדה, ז'אן-פרנסואה דוקו ועוד. אף המרקיז דה קונדורסה הצטרף אליהם. בריסו נהנה מתמיכה ניכרת ביעקובינים, ונאומיו סחפו תשואות. כרבים בשמאל, היה משוכנע לאחר וארן שפלישה אוסטרית לעזרת לואי ממשמשת ובאה; הדרך היחידה לסכלה הייתה להקדים אותה באמצעות הכרזת מלחמה צרפתית, שהייתה מאלצת את המלך לחשוף את פרצופו האמיתי ומלכדת את העם מאחורי המהפכה. הוא נסחף ברטוריקה של עצמו כשהוא משוכנע שצבאו של עם חופשי יביס במהרה את חילות המלכים העריצים של אירופה. ככל שהתברר שלואי לא מתכוון למלא את התפקיד המפשר שייעדו לו הפייאנטים, כך התמוטטה התוכנית שלהם וקריאותיו של בריסו צברו באוהדים. ב-11 בנובמבר הפעיל הכתר את הווטו שלו נגד הצעה להשית עונשים כבדים על מהגרים שנמלטו מצרפת והצטרפו לצבא הגולים האריסטוקרטי שארגן הדוכס מארטואה. המלך עצמו היה מעוניין במלחמה משיקולים הפוכים, מתוך הנחה שתמוטט את המהפכה ותשחררו, וגם לה פאייט קיווה לקצור הישגים פוליטיים מניצחונות בשדה הקרב.
המתנגד הגדול למלחמה היה רובספייר, שנשא מנובמבר סדרת נאומים נגד בריסו ביעקובינים ובין השניים התפתחה שנאה הדדית עזה. רובספייר היה זה שטבע מאוחר יותר את הכינוי "ז'ירונדינים" לקבוצה המפוצלת והמעורפלת שעמדה מולו.
משלהי 1791 ועד ספטמבר ניהלו בריסו ועמיתיו את פגישותיהם בביתה של מאדאם דוֹדוּן בכיכר ונדום. במקביל, צירים יעקובינים שהתקבצו סביבם וחששו מעלייתו של רובספייר נהגו להתאסף ב"מועדון האיחוד" (Club de la Réunion). הם הסיתו ללא הרף את דעת הקהל בעיתונות, וטענו שהמלך בוגדני ומוקף בשרים המשתפים פעולה עם המהגרים האריסטוקרטים מעבר לגבול. ב-10 במרץ נכנע לואי השישה-עשר ללחץ ומינה מועצת שרים ז'ירונדינית נצית. רולאן היה לשר הפנים, ובעל-בריתם הגנרל דומורייה קיבל את משרד המלחמה. כשהוכרזה מלחמה על קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-20 באפריל, התברר כמעט מיד כמה גרוע היה מצבו של הצבא. הז'ירונדינים טפלו את האשמה על הגנרלים, החצר ומזימה אריסטוקרטית עצומה שקשרה את כולם, לדבריהם. ב-13 ביוני מאס בהם המלך ופיטר את שריו החדשים. בתגובה הם ארגנו ב-20 ביוני הפגנת ענק בארמון הטווילרי, שהוחרמה על ידי רובספייר והשמאל היעקוביני. לאחר יותר מחצי שנה של דומיננטיות פוליטית ושלושה חודשי שלטון של ממש, הסתמנה תחילת שקיעתם.
בקונבנט
המפה הפוליטית הקצינה הרבה יותר משציפו. הז'ירונדינים בהחלט רצו לאיים על המלך להשיב את שריהם, אבל הקריאות שעלו להדיחו באמצע מלחמה נראו להם מוגזמות ומסוכנות. ביולי ערכו גישושים מאחורי הקלעים בעוד השמאל האנטי-מלוכני מתחזק. הפיכת ה-10 באוגוסט 1792, בה נכבש הטווילרי והמלך הושלך למאסר, היממה אותם. במערך הכוחות החדש שהתגבש אחריה, כשהמונטניארדים בראשות רובספייר, ז'ורז' דנטון וז'אן-פול מארה תפסו את הבכורה, הם נעשו לפתע הסמן המתון. בערך 160 צירים מתוך 749 בוועידה הלאומית החדשה שנבחרה התקבצו סביב בריסו, רולאן ועמיתיהם. כפי שציינה מונה אוזוף, היסטוריונים ניסו להציג אותם לאחר מעשה כמתנגדים לאלימות ולטרור, אך כמו רבים מהם היו שותפים מלאים להסתה ולשיח המתלהם: מאדאם רולאן דיברה על "לידה מחדש של האומה בדם" עוד ב-1791, והעיתונים הז'ירונדיניים הפיצו סיפורי אימה על הצפוי לצרפתים מידי הפולשים הזרים וקראו לחסל את המוני הבוגדים ששרצו בעורף, לטענתם. לאחר שכ-1,500 עצורים נטבחו על ידי המונים משתוללים בספטמבר 1792, הטיל שר הפנים רולאן איפול על העניין.
אבל הניגודים בין הז'ירונדינים למונטניארדים (שהגרעין הקשה שלהם מנה בערך מאתיים צירים) התחדדו. הראשונים בחלו בפופוליזם של הסיעה האחרת, שנטתה גם לפיקוח מחירים והגבלות על השוק מתוקף כך. ג'ונתן ישראל תלה את הפערים בשאלות אידאולוגיות בסיסיות, וטען שבעוד שהמונטניארדים אחזו בפרשנות נוקשה של רעיון הרצון הכללי ודרשו שלטון ריכוזי חזק שיתגבר על קבוצות הלחץ השונות בשם "האינטרס האמיתי" של האומה שיכל להיקבע אך כך, לשיטתם, אנשי בריסו ורולאן דבקו בהליכים פורמליים ובממשל ייצוגי, והעדיפו רשות מחוקקת שתרסן ככל האפשר את נטיות הגופים הביצועיים להפרזות. מייקל סיידנהאם ביטל שאלות של השקפה וקבע שלבסוף, הקבוצה הבלתי-מגובשת נעדרה מדיניות של ממש ולכל היותר התבססה על היכרות משותפת ועל ביקור באותם חוגי בית. הז'ירונדינים היו קיימים יותר בתודעתם של אויביהם מאשר במציאות.
בריסו עצמו זועזע מטבח ספטמבר, ושותפיו חששו מהאופן בו הסנקילוטים של פריז נטלו לעצמם את הכח האמיתי בהפיכה ותבעו מצירי האספה, נבחרי האומה כולה, להיענות לתביעותיהם באיומי אלימות. הם החלו להאשים את המונטניארדים בליבוי האספסוף ובצמאון דמים; גם מאחר שרבים מציריהם היו מן הפרובינציה, החלו לטעון בזכות ביזור סמכויות מפריז (במהלך אוגוסט ריכז בידיו הממשל שם כוחות אדירים, בלתי-מוגבלים למעשה) והתחשבות רבה יותר במחוזות. באווירה פוליטית שעמדה בצל התחזקות השמאל הרדיקלי, מצאו עצמם נדחקים ביעקובינים מפני רובספייר העולה. כשבריסו הוסיף לגנות את הסנקילוטים וסירב להיענות למכתב אזהרה של קאמי דמולן, הוא גורש מהיעקובינים ב-12 באוקטובר 1792. רולאן גורש חודש אחריו. הסכסוך בין שני המחנות עבר מן המועדון לרצפת הוועידה הלאומית החדשה. סוגיית השעה הגדולה הייתה משפטו של לואי השישה-עשר. הז'ירונדינים לא התנגדו בהכרח להוצאה להורג, אך סירבו לתמוך בה כל עוד לא אושררה חוקה חדשה שהכילה את העונש. המונטניארדים תקפו אותם באשמת רצון לשמר את המלוכה ולבטל את הרפובליקה הצעירה. העדפתם את הפרובינציה על פני פריז התבטאה אז ביוזמה שעלתה משורותיהם לערוך משאל עם בשאלה הרגישה של גורל לואי. המונטניארדים, שכוחם נשען על הדומיננטיות שהייתה להם בפריז, גינו אותם מיד באשמת "פדרליזם", חתירה תחת אחדות הרפובליקה באמצעות יצירת ניגוד בין הבירה למחוזות. "פדרליזם" זה, ציינה אוזוף, היה העמדה היחידה שאכן דבקו בה בעקביות. מארה ודומיו תקפו אותם בשצף בעיתונות ותיארו אותם כבוגדים, סוכני האויב, מלוכנים בסתר ואריסטוקרטים. לאחר כישלון היוזמה למשאל עם, נערף לואי בגיליוטינה ב-21 בינואר.
נפילה
ההסתה ההדדית בעיתונות החמירה, כשהז'ירונדינים בעצמם מרבים לתאר את הסנקילוטים כאספסוף רוצחים נקלה. ב-10 במרץ צעד המון בראשות העיתונאי הקיצוני ז'אק רנה אבר לוועידה הלאומית ותבע טיהור מיידי של הז'ירונדינים. דומורייה, בעל-בריתם שנתמנה למפקד בחזית, התנגד מלכתחילה להדחת לואי. ב-5 באפריל ערק אל האוסטרים והעניק ביסוס להאשמתם בבגידה. קריאות להדיחם ולשופטם עלו ללא הרף מתושבי פריז. הם היו טרודים מההסתה נגדם ופחדו מטבח ספטמבר נוסף המתוכנן עבורם. כשמארה קרא לעם להתחמש ולהיפרע מהם, יזמו משפט נגדו ב-12 באפריל. אבל הוא זוכה בבית-הדין ב-24, וצירים מונטניארדים הגישו מיד הצעה להדיח את עשרים-ושניים הצירים הז'ירונדינים הבולטים. רק משלב זה, כתב ויליאם דויל, החל הגוש שסומן כך על ידי יריביו (הם עצמם היו מחולקים יותר ל"בריסוטינים" ו"רולאניסטים" על שם מנהיגיהם) לפעול במשותף, מתוך הצורך להגן על עצמו בפני האיום.
הרוב המונטניארדי בוועידה נחלש עקב שליחת נציגים לפיקוח על המחוזות. ב-18 במאי הצליחו הז'ירונדינים להעביר הצעה להקמת "ועדת שנים עשר" מיוחדת, לבחינת הקנוניות והאיומים ברצח נגדם בפריז. אבר וכמה מסיתים בכירים נעצרו, אם כי מהלך זה רק ליבה את העוינות כלפיהם. הז'ירונדינים דנו בפומבי בהצעה להקים ועידה לאומית זמנית מחוץ לבירה במקרה של הפיכה סנקילוטית. מאחורי הקלעים התחנן דנטון בפניהם להפסיק את המאבק בהמונים בבירה, וגם רובספייר שמר על זהירות. החיכוך בין הז'ירונדינים לפופוליסטים הקיצונים שיתק את הוועידה, בעוד המונטניארדים המתונים חוששים מהתמוטטות הסדר הפוליטי. המיסים הגבוהים וחוקי החירום שאכפו הנציגים בפריז הובילו כמה ערים להתקומם נגד השלטון המרכזי. דרישותיהן היו צנועות, אך בבירה נראה הדבר כמרד "פדרליסטי" עצום היקף, בשיתוף-פעולה עם המלוכנים והאוסטרים.
לבסוף, הכריע הצורך בפתרון המשבר את העוינות של רבים כלפי הסנקילוטים והמסיתים הקנאים שעמדו בראשם. ב-26 במאי, כשהוא פועל משיקול פוליטי צונן, קרא רובספייר לעם להתקומם נגד הצירים המושחתים בוועידה. ב-29 במאי הודחה הקומונה של פריז בהפיכה, וב-2 ביוני צעדו המשמר הלאומי והסנקילוטים לוועידה הלאומית ותבעו מעצר של עשרים ואחת צירים ז'ירונדינים (כולל בריסו, ורניו, גנסונה, בוזו ואחרים) באשמת בגידה. המונטניארדי קוטון הכריז שהוועידה אינה יכולה להתכנס בשקט כל עוד בוגדים יושבים בקרבה, והגוף נכנע והסגיר אותם לידי ההמון בחוץ. טיהור הז'ירונדינים הבטיח שליטה מונטניארדית הדוקה בשלטון. פטיון, ברברו ועוד כמה מהעצורים נמלטו מפריז והצטרפו ל"פדרליסטים." בריסו והיתר הוצאו להורג בימי שלטון הטרור, ב-31 באוקטובר, יחד עם מאדאם רולאן שבעלה התאבד מששמע על כך. אלה ששרדו אותו התאבדו או מתו כעבור שנה. אזכורם הפך לכינוי גנאי, ואפילו שם חבל הז'רונד שונה ל"בק ד'אמבה". שבעים ושישה צירים ז'ירונדינים שחתמו על עצומה נגד הטיהור, כולל תומאס פיין, נאסרו אף הם אך ניצלו ממוות בטרור בהתערבות רובספייר. אחרי נפילתו הם שוחררו מהכלא, אך למרות שהריאקציה של תרמידור הייתה קרובה במידה מסוימת לז'ירונדינים בגישתה, הסיעה לא השתקמה. ה-2 ביוני סימן למעשה את סופה.
יחסי בלארוס–ליטא
יחסי בלארוס–ליטא הם יחסי החוץ בין בלארוס לבין ליטא, אשר כוננו בשנת 1991.
היסטוריה
שתי המדינות היו חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא, ולאחר מכן חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, ובמהלך חלוקת פולין סופחו לשטחי האימפריה הרוסית, והיו חלק ממנה עד לשנת 1918. בשנת 1922 הצטרפה בלארוס לברית המועצות, ובשנת 1940 נכבשה גם ליטא על ידה. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשו שתי המדינות על ידי גרמניה הנאצית, ובשנת 1944 הם שוחרר על ידי הצבא האדום. שתי המדינות היו חלק מברית המועצות, והפכו לעצמאיות עם קריסתה, וב-24 באוקטובר 1991 כוננו השתיים יחסים דיפלומטים. לשתי המדינות יש גבול משותף לאורך 680 ק"מ.
נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו ביקר באופן רשמי בליטא בשנת 1995, ושוב בספטמבר 2009.
יחסים דיפלומטיים
בלארוס מחזיקה בליטא שגרירות בווילנא בלבד. מאידך, ליטא מחזיקה בבלארוס שגרירות במינסק וקונסוליה כללית בהורדנה.
מחלוקות
שתי המדינות נותנות מחסה למנהיגי האופוזיציה של שכנתן, ושיתוף מידע הוביל למעצרו של פעיל זכויות האדם בבלארוס אלס ביאלצקי, דבר שהביא לגינוי אירופי של שתי המדינות.
באוגוסט 2020, בעקבות הבחירות לנשיאות בלארוס והתפרצות ההפגנות בבלארוס, הכריזה ליטא שהיא אינה מכירה באלכסנדר לוקשנקו כנשיא בלארוס, שהיא מגנה את אלימות המשטר הבלארוסי כלפי מפגינים, וקוראת לבחירות חדשות. ליטא הודיעה, בשיתוף עם לטביה ואסטוניה, על הטלת סנקציית איסור על נסיעה לשטחן על לוקשנקו ו-29 בכירים נוספים במשטר הבלארוסי. באותו החודש ברחה לליטא מנהיגת האופוזיציה הבלארוסית, סבטלנה טיכאנובסקאיה. התביעה הבלארוסית הגישה בקשה רשמית להסגרתה, אך שר החוץ של ליטא ענה כי מדינתו "מעדיפה לצפות בגיהנום קופא, מאשר להיענות לדרישה" והבהיר שליטא תישאר מדינת מקלט לכוחות דמוקרטיים שמבקשים מפלט מרדיפה במדינה השכנה.
ב-23 במאי 2021 דווח ששלטונות בלארוס הכריחו מטוס נוסעים של חברת ריינאייר, שעבר מעל השטח האווירי של בלארוס בטיסה 4978 מאתונה לווילנה, לסטות ממסלולו ולחנות במינסק, על מנת לעצור את העיתונאי והפעיל הפוליטי הבלארוסי, רומן פרוטסביץ'. נשיא ליטא גיטנאס נאוסדה הגדיר את האירוע כ"חטיפה" וקרא לנאט"ו ולאיחוד האירופי לפעול באופן מיידי נגד בלארוס.
מקור נוסף למחלוקת בין המדינות הוא הקמת תחנת כוח גרעינית באסטרבייץ, שנמצאת בבלארוס, כ-50 קילומטר מווילנה. ליטא מובילה את הביקורת על התחנה. הפרלמנט בליטא העביר חוק שאוסר על רכישת חשמל מהתחנה, וממשלת ליטא הודיעה שבכוונתה להחרים את תוצרתה.
יצחק בצלאל
יצחק בצלאל (8 באוגוסט 1931 - 6 בדצמבר 2018) היה חוקר של יהדות המזרח ומראשי יד בן צבי.
ערך את מוסף הספרות והתרבות "משא" של העיתון "דבר" (1970–1977). שימש כיועץ לענייני עדות לטלוויזיה הלימודית (1977–1979). ייסד את כתב העת "פעמים" בשנת 1979 וערך אותו בפועל עד שנת 1994.
ביוגרפיה
בצלאל נולד באפגניסטן ב-8 באוגוסט בשנת 1931 (תרצ"א) ועלה לארץ ישראל בגיל שלוש עם משפחתו. המשפחה התיישבה בשכונת "בית ישראל" בירושלים, בה השלים את לימודיו היסודיים. בצלאל יצא בשאלה בגיל ההתבגרות, סיים את התיכון בגימנסיה "הרצליה" והתגייס לחיל קרבי בצבא. לאחר פרוץ מלחמת העצמאות במהלך שירותו בצה"ל נפצע במהלך קרב בקיבוץ מנרה והוכר כנכה צה"ל. לאחר שחרורו מהצבא הפך לחבר הקיבוץ. כפעיל בתנועת "המחנות העולים", נשלח כמדריך מטעמה לכמה ערים, וכן שימש כעורך של ביטאונה "במבחן".
את לימודי התואר הראשון עשה באוניברסיטה העברית, בחוגים לתולדות עם ישראל וסוציולוגיה, והשלים תואר שני ושלישי בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. בשנות ה-60 היה מהעיתונאים הישראלים הראשונים שנסעו לאפריקה וסיקרו את שחרורן של ארצות רבות ביבשת מעול האימפריאליזם המערבי. מאמריו פורסמו ב"למרחב" וב"דבר". כעורך המוסף הספרותי "למרחב" גילה וטיפח יוצרים צעירים וחדשים, ביניהם ז'קלין כהנוב, דן שביט, מנחם בן ונסים קלדרון.
מחקריו ופועלו
בצלאל היה עורכו של המוסף הספרותי משא ובשנת 1979 ייסד את הרבעון "פעמים" לחקר יהדות המזרח וערך אותו במשך 15 שנה. במהלך חייו פרסם למעלה מאלף מאמרים (שחלקם התפרסמו ב"פעמים") שעסקו בתולדות יהודי ספרד והמזרח ובתרבותם.
בספרו "לבדם במבצר הקץ" תיאר את סופה של יהדות עיראק בסוף שנות ה-60 על רקע הרדיפות שחוו דרך קורותיה של אודיל דלאל שבעלה נלקח לכלא ב-1969 ונרצח על ידי השלטונות. דלאל עצמה ברחה מעיראק כעבור שנה ועלתה לישראל.
ספרו "נולדתם ציונים" שיצא בשנת 2008 הוא פרי מחקריו במשך השנים ובו הוא טוען כי בניגוד לתפישה המקובלת לספרדים בארץ ישראל העות'מאנית הייתה תרומה משמעותית לציונות החדשה ולתחיית השפה העברית. מסקנתו של ד"ר בצלאל הייתה שיש להרחיב את ההגדרה המקובלת לציונות ולהכליל בה גם תפישות מסורתיות המתייחסות אל הלאומיות שלא מן ההיבט המודרני. לדבריו, "הציונות היא בוודאי גם תנועה פוליטית, אבל לא רק. הציונות היא התנועה להחזרת העם היהודי לציון. בוודאי שלא אכלול בה את כל היהודים שעלו בתקופות העתיקות לארץ כדי ללמוד תורה ולהיקבר בה, אבל אני כן רואה את כל מי שפעל להקמת יישוב יהודי תוסס בארץ כציוני, גם אם לא דיבר על מדינה". שם הספר לקוח מדבריו של נחום סוקולוב: "אנחנו נעשינו ציונים, אתם נולדתם ציונים".
בין יתר פעילויותיו בשנותיו האחרונות ניהל חוגי בית ספרותיים, בהם אירח סופרים ומשוררים לשיחות על יצירתם.
הוא נפטר בביתו שבחדרה ב-6 בדצמבר 2018 והוא בן 87. ספרייתו נתרמה למדרשת השילוב נטור שבדרום רמת הגולן.
קית' פראצי
קריירה
לאחר סיום לימודיו בהרווארד, הוא הצטרף ניהול חברת הייעוץ דלויט כאנליסט מתחיל והתקדם לתפקיד סמנכ"ל שיווק (CMO). בגיל 32, הוא נשכר על ידי Starwood Hotels לתפקיד דומה, סמנכ"ל השיווק הצעיר CMO בדירוג החברות של כתב העת Fortune בזמנו. בשנת 2000, הוא עזב וייסד את חברת YaYa, חברת בידור ושיווק, שנמכרה לחברת השקעות אמריקאית ב-2003.
פראצי עזב את חברת YaYa, כדי לייסד את 'פראצי גרינלייט', חברת ייעוץ אסטרטגי שהקים בלוס אנג'לס ומשויכת למכון המחקר גרינלייט. החברה ומכון המחקר עוסקים בחשיבות של קשרים חברתיים חיוביים להצלחה עסקית.
אורלי נוי
ביוגרפיה
אורלי נוי נולדה באיראן בשם מוז'גאן אבגינסז (בפרסית: مژگان آبگينه ساز), וגדלה בטהראן. אביה היה מנהל סניף בנק, ואימה עקרת בית. למדה עם אחיה בבית ספר יהודי. עלתה לישראל עם הוריה בשנת 1979, עם פרוץ המהפכה האיראנית וזאת לאחר שהוצת סניף הבנק שאביה ניהל.
פעילות תקשורתית ופוליטית
אורלי נוי היא עורכת וכותבת באתר "שיחה מקומית", ומהווה חלק מצוותו מאז הקמתו. היא מרבה לכתוב על נושאים הקשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני ולשסע העדתי בישראל. באתר היא מתארת את עצמה באופן הבא: "עוסקת בקווים שחוצים ומעצבים את זהותי כמזרחיה, אשת שמאל, אישה, מהגרת זמנית שחיה בתוך המהגרת הנצחית, ובדיאלוג המתמיד ביניהם".
הייתה מגישה, עורכת ומפיקה של תוכנית חדשות יומית של שידורי רדיו באינטרנט בתחנת "כל השלום", ומאמריה התפרסמו באתרי חדשות, בהם הארץ, וואלה! NEWS ו-ynet.