cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דבון ורקהייזר
קריירת משחק
בשנת 2017, ורקהייזר שיחק את התפקיד של ברוק בסרט הקומדיה "Where's the Money". בשנת 2018, היה לו תפקיד משנה בתור ג'ואי בדרמת הפשע העצמאית "Break Night" ושיחק בתפקיד שופט בסרט הריקודים "To The Beat!". בשנת 2019, שיחק את התפקיד של צ'ארלי במיני-סדרת האינטרנט "Rough Draft", אשר שוחרר ישירות ל-YouTube ב-11 בפברואר 2019. באותה שנה, ורקהייזר שיחק בתפקיד המשנה של פלויד סטיילס בסרט הפשע "Crown Vic", ובהמשך, ורקהייזר כיכב בתפקיד סאם בסרט הקומדיה הרומנטית "Santa Girl" לצד ג'ניפר סטון.
בשנת 2021 לוהק ורקהייזר לסרט "ראסט". באוקטובר אותה שנה, נעצרה הפקת הסרט לאחר שהצלמת הלינה האצ'ינס נהרגה מירי אקדח ששימש כאביזר צילומים אשר אחז בו אלק בולדווין בעת הירי.
קריירה מוזיקלית
בשנת 2010 הוציא את השירים "If Eyes Could Speak" ו-"Sparks Will Fly" כסינגלים בחנות המקוונת iTunes. כמו כן מספר משיריו הופיעו בסרטים בכיכובו. את המוזיקה שלו תיאר כשילוב של רוק ופופ. לדבריו העבודה על השירים מתבצעת בשיתוף עם אמנים נוספים כמו טים מאיירס, וולי גאג'ל, אדי גלן. צ'רלי מידנייט עזר לו לכתוב את השירים שלו.
הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו בשם "I Am" ב-25 ביוני 2013. מיני-אלבום השני שלו, "Here and Now" שוחרר ב-9 ביוני 2015.
ב-3 בינואר 2016 הוציא ורקהייזר את הסינגל "Stuck On the Ground", הוא הוציא סינגל נוסף "Fire" ב-22 בינואר 2016, שניהם כלולים מתוך אלבום הבכורה שלו "Prologue" ששוחרר ב-5 בספטמבר 2016. ב-23 באפריל 2020, הוא הוציא את המיני-אלבום השלישי שלו בשם "Chapter One", שמורכב מחמישה שירים.
חיים אישיים
דבון פעיל במספר ארגוני צדקה, בעיקר בקרן האמריקאית "Starlight Starbright Children’s Foundation" בה מסייעים לילדים חולים.
למשך תקופה קצרה יצא עם השחקנית לינדזי שו אחרי שהכירו בסדרה בה שיחקו יחדיו - "מדריך ההישרדות של נד".
מוריס קומרשל J4
מוריס קומרשל J4 (באנגלית: Morris Commercial J4, הייתה קרויה גם: Austin J4, משנת 1968 הייתה קרויה גם: BMC J4) היא מכונית מסחרית אשר יוצרה על ידי חטיבת המכוניות המסחריות Morris Commercial Cars, בקונצרן הרכב הבריטי British Leyland עד שנת 1968, ומשנת 1968 בקונצרן הרכב הבריטי The British Motor Corporation Limited (BMC) שהייתה חברת בת של British Motor Holdings, אשר יוצרה בין השנים 1960–1974 בבריטניה.
סיאגריוס
סיאגריוס (Syagrius; 430 – 486 או 487) היה המושל הרומי האחרון (Dux) בגאליה בשלהי העת העתיקה.
ביוגרפיה
סיאגריוס היה בנו של אגידיוס, מגיסטר מיליטום רומי בגאליה, וירש אותו אחרי מותו ב-464 או 465. השטח בו החזיק סיאגריוס השתרע בין הנהרות סום והלואר, ובירתו הייתה סואסון (כיום במחוז אן בחבל פיקרדיה שבצרפת).
עם נפילתה של האימפריה הרומית המערבית ב-476, כאשר אודואקר הכריז על עצמו מלך איטליה ורומולוס אוגוסטולוס, הקיסר האחרון הודח, נשאר סיאגריוס השליט הרומי האחרון בגאליה ובשטחי האימפריה הרומית המערבית. לטריטוריה שהייתה בשליטתו קרא ממלכת סיאגריוס או ממלכת סואסון.
גרגוריוס מטור ב"ההיסטוריה של הפרנקים" מכנה את סיאגריוס בתואר מלך. תואר שהיה נהוג אצל הפרנקים אבל לא היה נהוג אצל הרומאים.
ב-486, אחרי קרב סואסון כבש כלוביס הראשון את ממלכתו של סיאגריוס, כיבוש זה השלים את השתלטות הפרנקים על גאליה בלגיקה.
על פי גרגוריוס מטור, הצליח סיאגרוס להימלט לטולוז, ולמצוא מקלט בחצרו של המלך אלאריק השני מלך הויזיגותים. כלוביס איים על אלאריק והלה הסגיר את סיאגריוס לידי כלוביס. כלוביס החזיק את סיאגריוס בכלא עד שקיבל את המלוכה ואז הוציא אותו להורג בחשאיות.
עם חלוקת ירושתו של כלוביס, נכללה ממלכת סיאגריוס בנויסטריה, ממלכתו של כלותאר הראשון
טלסקופ החלל צ'נדרה
טלסקופ החלל צ'נדרה (באנגלית: Chandra X-ray Observatory) הוא לוויין ששוגר בעזרת מעבורת החלל קולומביה במשימה STS-93 של נאס"א ב-23 ביולי 1999. טלסקופ צ'נדרה מכיל מספר מכשירים רגישים לקרינת רנטגן (קרינת-X), ומיקומו בחלל מאפשר לו לצפות בתחום קרינה זה שכמעט אינו חודר דרך אטמוספירת כדור הארץ. צ'נדרה הפך, מאז הצבתו בחלל, לכלי מחקר חשוב באסטרופיזיקה ולכלי המחקר המרכזי של מקורות קרינת רנטגן ביקום. הטלסקופ נקרא על שם האסטרופיזיקאי ההודי סוברהמניאן צ'נדראסקאר שהכינוי שלו היה צ'נדרה. החל משנת 2014 התוכנית מנוהלת על ידי בלינדה וילקס.
תגליות ותצפיות חשובות
ממוזער|בתמונה זו של הפולסאר PSR B1509-58, קרינה בעלת אנרגיה נמוכה מסומנת באדום, אנרגיה בינונית בירוק והקרינה האנרגטית ביותר מסומנת בכחול
התצפיות שבוצעו על ידי טלסקופ החלל צ'נדרה היו לעיתים קרובות פורצות דרך וקידמו משמעותית את התחום של אסטרונומיית רנטגן:
האנטילים הגדולים
האנטילים הגדולים כוללים את האיים:
ארבעת איים אלה נוצרו כתוצאה מפעילות געשית, והם פסגות של הרי געש שנוצרו לפני כ-50 עד 70 מיליון שנים.
האיים מהווים חלק מאמריקה הלטינית בשל השפה וההשתייכות התרבותית של תושביהם.
בשל חשיבותם האסטרטגית נלחמו על השליטה בהם המעצמות הימיות ספרד, צרפת ובריטניה. כובשי האיים השתמשו בהם כתחנות ביניים לצורכי מסחר בין אירופה ויבשת אמריקה.
עם המצאת התעופה ושיפור התובלה הימית פחתה חשיבותם האסטרטגית.
מבחני אישיות
מבחני אישיות הם מבחנים בפסיכולוגיה קלינית המיועדים להעריך את האישיות ולמדוד אותה.
מבחני דיווח עצמי
מבחנים מסוג זה מבוססים על ההנחה, כי האדם עצמו הוא מקור המידע הטוב ביותר והמהימן ביותר על אישיותו. שאלוני דיווח עצמי מבוססים על אחת או יותר מבין ארבע גישות:
מבחני דיווח עצמי להערכת תכונות ספציפיות
הדיפרנציאל הסמנטי היא טכניקה המאפשרת להעריך את האופן שבו הנבדק תופס את עצמו, בני אדם משמעותיים לו ולמעשה כל אובייקט/מושג. הוא בודק קונוטציות שמושג מסוים מעורר. בעוד הפסקה הקודמת מתארת מבחני דיווח עצמי להערכה כוללת של האישיות, הפסקה הנוכחית עוסקת במבחני דיווח עצמי להערכת תכונות ספציפיות.
עיוותים בדיווח עצמי: בעיות ופתרונות
רצייה חברתית - במבחנים ננקטות שיטות שונות במאמץ לפתור את הבעיה של העמדת פנים, זיוף או תגובה מוטה:
סגנונות התגובה אינם רק גורם מפריע, הם יכולים לספק גם מידע חשוב כשלעצמו על אישיותו של הנבחן.
רוזנות צווייבריקן
רוזנות צווייבריקן (בגרמנית: Grafschaft Zweibrücken) הייתה טריטוריה באימפריה הרומית הקדושה על שם צווייבריקן במדינת ריינלנד-פאלץ העכשווית. היא הוקמה בין 1182 ל-1190 במהלך מחלוקת ירושה של רוזנות זארבריקן והתקיימה עד 1394.
הקמה
בית זארבריקן דורג בתחילת המאה ה-12 בין המשפחות הבולטות ביותר בדרום מערב גרמניה, עם נחלות גדולות בלורן, אלזס, חבל הסאר וריינלנד-פפאלץ. כוחם מתאפיין בצורה הטובה ביותר בעובדה שבני המשפחה החזיקו פעמיים במאה ה-12 בתפקיד רב העוצמה של הארכיבישוף-הבוחר של מיינץ. לכאורה, זמן קצר לאחר שנת 1100 הם זכו לחסות על מנזר הורנבך עם נחלות קרקע גדולות בין בליס ליער פפאלץ. במעבר ה-Schwarzbach, וכנראה בערך ב-1150, נבנתה טירת המים של צווייבריקן. עם חלוקת ירושה במשפחת הרוזנים של זארבריקן, נפלה צווייבריקן לבן הצעיר היינריך הראשון, שייסד את שושלת הרוזנים של צווייבריקן. סביב הטירה הוקמה עיירה והיא קיבלה זכויות עיר ב-1352 יחד עם הורנבך.
התפתחות
מערכת העדפת הבן הבכור עדיין לא נכנסה לשימוש נפוץ וחלוקות הירושה המתמשכות בדרום מערב גרמניה השפיעו על שטחים רבים שהובילו לדעיכתן. זה היה נכון לגבי רוזנות צווייבריקן. בסביבות 1237, הרוזן היינריך הראשון הוריש את נחלותיו לבנו היינריך השני. בשנת 1282 ירשו את היינריך השני שניים מבניו, אברהרד הראשון ו-וולרם הראשון, ששלטו ברוזנות במשותף. מכיוון שלא תמיד הסכימו, ב-1286 החליטו לחלק את השטח. אברהרד הראשון קיבל את הרוזנות של למברג ווולרם הראשון את האדנות של צווייבריקן. חלוקה זו שוכללה עוד ב-1295 והתגבשה ב-1333 עם חלוקת האחוזות המשותפות האחרונות, וכתוצאה מכך נוצרו שתי רוזנויות עצמאיים.
רוזנות צווייבריקן-צווייבריקן
החלק המערבי של הרוזנות לשעבר, המורכב מהשטח סביב צווייבריקן וכמה חלקים אחרים, נפל בידי וולרם הראשון ונשאר בידי צאצאיו. הרוזן האחרון של קו וולרמייד, אברהרד השני, לא היו לו ילדים והיה מרושש על ידי סכסוכים רבים, ולכן הבטיח את נחלותיו ב-1385 לרוזנים פלטין מהקו הפאלטיני של בית ויטלסבאך. לאחר מותו ב-1394 הם ירשו את נחלותיהם החדשות וכך שלטו לראשונה במערב פפאלץ. לאחר האיחוד עם רוזנות ולדנץ בשנת 1444, קמה נסיכות פפאלץ-צווייבריקן.
מחוז צווייבריקן-ביטש
החלק המזרחי של אדמות צווייבריקן, הברונות של למברג, נפלה בידי אברהרד הראשון. בשנת 1297, הוא החליף כמה מעיירותיו עם הדוכס פרידריך השלישי מלורן וקיבל בתמורה את הטירה והלורדות של ביטש. הוא ייסד את שושלת הרוזנים של צווייבריקן-ביטש ששלטה על הברונות של למברג וביטש עד שהקו הגברי נכחד ב-1570.
קו זארבריקן (1182–1286)
של קו רוזני זארבריקן
הקו הוולרמיאני (1286–1394)
לאחר מותו של אברהרד הראשון, האח וולרם הראשון, המשיך בתור הראשון בקו וולרמייד
מוזס יעקובס
מוזס יעקובס (בהולנדית: Mozes Jacobs; 26 בנובמבר 1905 – 9 ביולי 1943) היה מתעמל אולימפי יהודי-הולנדי באולימפיאדת אמסטרדם (1928). נספה בסוביבור.
קורות חיים
יעקובס נולד וגדל באמסטרדם, בן למשפחה יהודית, בנם של קאטי בליץ (1885–1942) ושמעון יעקובס (1885–1942). הוא התאמן במועדון היהודי Turnvereniging BATO, אחד המועדונים המובילים בעיר.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים במקום השמיני בתחרות הקבוצתית, שכללה שמונה מתעמלים ובהם שני מתעמלים יהודים נוספים, אליאס מלקמן וישראל ויינסחנק, ומאמן הנבחרת חריט קלירקופר, שאף הוא היה יהודי. כל הארבעה נספו בשואה. הוא סיים במקום ה-60 בקרב-רב אישי בתוצאה של 190.000 נקודות, שלישי מבין המתעמלים ההולנדים.
חייו האישיים
יעקובס נישא לשרה סליוז (1905–1992) ונולדו להם שלוש בנות. הוא עבד כמורה לחינוך גופני. בשנת 1939 עבר עם משפחתו אמסטרדם להולסהורסט, עיירה השוכנת ביער. בשנת 1942 עם כיבוש הולנד על ידי הוורמכט, בנותיו התחבאו במקום מסתור בטוח ואשתו התחבאה במקלט במשך כ-9 חודשים. הוא התגייס למחתרת שלחמה בכיבוש. ב-1 באפריל 1943 הוא נתפס והועבר למחנה וסטרבורק. משם הועבר למחנה השמדה סוביבור, וב-9 ביולי אותה שנה נרצח. שלושת אחיו נספו אף הם. אשתו ושלוש בנותיו שרדו את השואה.
טאשיזם
טאשיזם (בצרפתית: Tachisme, נגזרת של המילה 'tache', שפירושה כתם) הוא סגנון ציור מופשט צרפתי שהיה פופולרי בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. המונח משמש על מנת לתאר אמנות מופשטת לא גיאומטרית שהתפתחה באירופה, ומתאפיינת בעבודת מכחול ספונטאנית, טפטופי צבע, כתמי צבע הנובעים היישר מהשפופרת, התזות של צבע וסימנים דמויי שירבוט שמזכירים קליגרפיה. לעיתים קרובות הסגנון נחשב למקבילה האירופית של האקספרסיוניזם המופשט האמריקאי, למרות שקיימים הבדלים סגנוניים בין שני הזרמים. כמו חבריהם האמריקאים, ציירי הטאשיזם הצרפתיים הפיקו עבודות גדולות ממדים, אך ביחס לעבודות אמריקאיות כמו אלה של ג'קסון פולוק ווילם דה קוניג, עבודותיהם של אמני הטאשיזם היו אלגנטיות וליריות יותר, ולעיתים קרובות כללו קווים מעודנים וגוונים מעורבבים ושקטים. אמני הטאשיזם, בנוסף על כך, ראו עצמם פחות מחויבים מציירי הפעולה ליצירה מתוך השראה נפשית בלתי מרוסנת.
הציירת הישראלית לאה ניקל היא דוגמה לאמנית שהושפעה רבות מהטאשיזם, אליו התוודעה בעת שהותה בפריז. ביצירותיה היא משתמשת בצבעוניות עזה, במשטח עבודה גדול ובטכניקות של חריטה, ציור באמצעות אצבעות, טפטוף ושרבוט; זאת על אף שהיא בונה מכל אלה קומפוזיציה מאורגנת.
רקע היסטורי
הטאשיזם היה חלק מתנועה גדולה של אמנות אינפורמלית שפעלה לאחר מלחמת העולם השנייה, תוך נטישת ההפשטה הגאומטרית לטובת צורת ביטוי אינטואיטיבית יותר, בדומה לציור פעולה האמריקאי. שם נוסף לסגנון הטאשיזם הוא מופשט לירי. תנועת האמנות האוונגרדית קוברה קשורה גם היא בטאשיזם, וכך גם הקבוצה היפנית גוטאי.
לאחר מלחמת העולם השנייה המונח אסכולת פריז התייחס לעיתים קרובות לטאשיזם. עם חסידיו החשובים של סגנון הציור נמנים ז'אן-פול ריופל (Riopelle), וולס (Alfred Otto Wolfgang Schulze), ז'אן דובופה (Dubuffet), פייר סולאג' (Soulages), ניקולא דה סטאל (de Staël), האנס הארטונג (Hartung), ג'רארד שניידר (Schneider), סרז' פוליאקוף (Poliakoff), ז'ורז' מתייה (Mathieu), ז'אן מסג'יה (Messagier) ועוד כמה נוספים (ראה/י רשימת אמנים מטה). רבים מחבריה של תנועת קוברה היו שותפים להתפתחותו של הטאשיזם.
המונח שימש לראשונה בהתייחס לתנועה בשנת 1951, על ידי מבקרי האמנות צ'ארלס אסטיין ופייר גוגון. הביטוי הפך שגור בעזרתו של המבקר והצייר הצרפתי, מישל טאפיה, שהשתמש בו בספרו "Un Art autre" (אמנות אחרת) משנת 1952. הטאשיזם קשור באופן הדוק באינפורמליזם, שלגביו הביקורת התייחסה כסגנון שאין בו הצגת של הצורה עצמה. במאה ה-19 שימש המונח באופן אחר, כאשר הוצג בזלזול ביחס לאימפרסיוניסטים ולקבוצת המאקיאיולי האיטלקית.
שירת רחל (ספר)
שירת רחל הוא ספר שיצא בשנת 1935 בו כונסו כל כתביה של רחל המשוררת (רחל בלובשטיין), עם רישומים מאת אבא פניכל.
הספר כולל את שני קובצי השירה: "ספיח" (1927) ו-"מנגד" (1930) שפורסמו עוד בחייה, ואת קובץ ההשירים האחרון "נבו" שפורסם לאחר מותה (1932).
בנוסף לשירים שכתבה רחל, הספר כלל גם תרגומי שירה ומסות ושירים אשר לא פורסמו בעבר כמו "אשה" או "בתו".
השירים ב"שירת רחל" הודפסו לפי סדר כרונולוגי, וב"הערות" שבסוף הספר צויינו שינויים שהכניסה רחל לתוך שיריה.
כריכתו של הספר עוצבה בהתאם לכריכה שבחרה רחל לקבצים הראשונים - כריכה לבנה ופשוטה, שנשמרה בכל המהדורות בהן יצא הספר.
במלאת שבעים שנה לפטירתה, באפריל 2001, יצאה מהדורה מיוחדת של הספר.
מגפת הקורונה באיחוד האמירויות הערביות
התפשטות מגפת הקורונה באיחוד האמירויות הערביות החלה בסוף ינואר 2020.
רקע
ב-12 בינואר 2020 אישר ארגון הבריאות העולמי כי נגיף הקורונה החדש הוא הגורם למחלת נשימה בקרב אנשים בעיר ווהאן, מחוז חוביי, סין, אשר דווח בפני ארגון הבריאות העולמי ב-31 בדצמבר 2019.
שיעור התמותה במקרה של מגפת הקורונה היה נמוך בהרבה ממגפת הסארס שהתפרצה בשנת 2003 בסין, אך ההדבקה מאדם לאדם היא גדולה ומשמעותית המשפיע בצורה מכרעת על מספר מקרי מוות באופן משמעותי.
התפשטות המגפה
ב-23 בינואר הודיעה איחוד האמירויות הערביות כי נמלי התעופה הבינלאומיים של דובאי ואבו דאבי ישתמשו בשיקוף לבדיקת חום על התיירים והתושבים המגיעים מסין באופן ישיר.
ב-29 בינואר דיווחה איחוד האמריויות הערביות על מקרה ראשון של הדבקה בנגיף הקורונה בשטחה. משרד הבריאות של איחוד האמירויות הערביות הודיע כי מדובר במשפחה בעלת ארבע נפשות שחזרה מווהאן, שבה התפרצה המגפה לראשונה. בכך, הפכה איחוד האמירויות הערביות למדינה המזרח-תיכונית הראשונה שמודיעה על מקרה הדבקה בנגיף הקורונה בשטחה.
ב-22 במרץ הודיעה חברת התעופה הלאומית של המדינה, אמירטס, על הפסקת טיסותיה לרוב יעדיה בעולם וכי היא תטוס מעתה רק ל-13 יעדים מתוך 145 יעדיה, ביניהן : ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, יפן, אוסטרליה וקנדה.
ב-23 במרץ הודיעה ממשלת איחוד האמירויות הערביות כי היא ממליצה לאזרחיה להישאר בבתיהם ולצאת מהם רק למען יציאות חיוניות. בנוסף, הודיעה על סגירת כל המרכזים המסחריים והקניונים למשך שבועיים, ועל השעיית כל הטיסות הפנים-ארציות והטיסות הבינלאומיות.
בהמשך, האמירויות השונות באיחוד קיבלו יד חופשית וניסו כל אחת בדרכה להתמודד עם עלייה בנתוני התחלואה. עם זאת, היו כמה מהלכים משותפים לכולן - הגבלות על התכנסות וסגרים, קנסות כבדים שיכלו להגיע ל-100 אלף שקל ואכיפה קפדנית. היו מגבלות מעבר בין חלק מהאמירויות. למשל, בתחילת 2021, מעבר מדובאי לאבו דאבי דרש בדיקת קורונה שלילית.
בהמשך, אסרו על אזרחים מהודו ופקיסטן להיכנס למדינה מחשש לעלייה במספר חולי הקורונה, אבל אזרחים של אותן מדינות שיש להם בני משפחה מקרבה ראשונה במדינה, הורשו להיכנס.
יוסף קארו
ביוגרפיה
נולד ב-1488 בעיר טולדו בספרד לרב אפרים בן הרב יוסף בן הרב אפרים. בעודו ילד קטן נאלץ לנדוד עם הוריו בעקבות גירוש ספרד, והמשפחה הגיעה לליסבון שבפורטוגל ומשם הגיעה לקושטא. אחר שאביו נפטר הוא גדל בבית דודו שחי בקושטא, רבי יצחק קארו. בבגרותו התבסס באדריאנופול. בעיר זו התחתן בזיווג שני עם בתו של הרב חיים בן אלבלג מניקופול, ובה זכה למעמד רבני חשוב, ובהיותו כבן 34 החל בכתיבת חיבורו על הטור – הבית יוסף.
אשתו הראשונה הייתה בתו של יצחק סבע שנפטרה במגפה בסלוניקי יחד עם שלושה מילדיהם; יצחק, יהודה, והבת בואינה שנקברו בסלוניקי ומצבותיהם עדיין שם כיום. אחרי שהתאלמן מאשתו הראשונה התחתן בשנית. בין 1523 ל-1536 התגורר בעיר ניקופול בבולגריה ובה הקים את בית הכנסת וישיבת "בית יוסף" ולאחר מכן עלה לארץ ישראל, וקבע את מקומו בצפת. בעיר הגלילית נעשה תלמידו של רבי יעקב בירב, והיה הראשון שהוסמך על ידו כרב עם חידוש הסמיכה. אחר כך נסמכו לרבנות רק עוד שלושה תלמידים נוספים של ר' יעקב בירב: רבי משה מטראני, רבי משה קורדובירו ורבי יוסף סאגיס (רבו של ר' אלעזר אזכרי, מחבר ספר חרדים וחברו של ר' יוסף קארו). בצפת, לימד תלמידים בבית מדרשו, הנודע כיום כבית הכנסת רבי יוסף קארו, ושם שקד על כתיבת ספריו.
שלושים ושתיים שנה ארך חיבור ה"בית יוסף" שנכתב על הארבעה טורים לרבי יעקב בן הרא"ש ובו ערך ר' יוסף קארו דיונים הלכתיים מעמיקים, בסופם קבע את עמדתו המסכמת. עשר שנים נוספות חלפו עד להוצאת החיבור לאור. שיטת הפסיקה שלו הייתה: הכרעה על פי רוב הדעות בין הרמב"ם, הרי"ף והרא"ש. לקיצור שסיכם את הלכות ה"בית יוסף" קרא: שולחן ערוך, וקיצור זה עתיד היה להיעשות במהלך ההיסטוריה לעיקר.
בזקנתו, בהיותו קרוב ל-80, נישא בשלישית לבתו של הרב זכריה זכשיל אשכנזי, ובגיל מופלג זה נולד לו בן בשם יהודה.
מרן נפטר בצפת קרוב לגיל 87, והאבל על פטירתו הכה גלים בכל רחבי העולם היהודי.
התפשטות ספריו ופסקיו
כאמור, הספר מבוסס פסקי הרי"ף, הרמב"ם והרא"ש, ועל כן הוא מותאם לפסיקה בקרב קהילות תושבי צפון אפריקה ומגורשי ספרד. עוד בחיי רבי יוסף קארו הופצו חלקי ה"שולחן ערוך" עם "מפת השולחן", דהיינו הערות והתאמות של הספר למנהגי ופסיקות יהדות אשכנז שנכתבו בידי הרמ"א – רבי משה איסרליש. על הספר נכתבו פירושים רבים, בהם הש"ך, הט"ז, מגן אברהם, חלקת מחוקק, בית שמואל, חיי אדם, משנה ברורה ועוד. גם בתימן, התקבל הספר שולחן ערוך בידי חלק מהקהילות, לאחר שהופץ עם הערות והתאמות למנהגיהם בידי רבי דוד משרקי מצנעא בחיבור הנקרא שתילי זיתים. בייחוד התקבלה פסיקתו בקהילות שבהן הייתה מקובלת דרך הקבלה בעקבות השפעתו של רבי זכריה אלצ'אהרי וספרו "צידה לדרך".
חיבור חשוב אחר של רבי יוסף קארו הוא "כסף משנה" על "משנה תורה" של הרמב"ם שברובו נכתב לאחר חיבור הבית יוסף, אולם חלקים ממנו נכתבו קודם.
לדעת הרב עובדיה יוסף, הרב קארו מוגדר כ"מרא דארעא" ("רב הארץ"), וכל תושבי ארץ ישראל, ובפרט בני עדות המזרח, חייבים לקבל את הוראותיו, אולם אף הרב עובדיה הורה הנהגות שונות כנגד שיטת השולחן ערוך (משום שהסיבה העיקרית לקבלת הוראות מרן היא שכך נהגו בארץ ישראל ולכן במקום שמנהג ארץ ישראל היה שונה או שונה על ידי גדולי הרבנים בארץ לא עושים כמו הרב יוסף קארו).
הקבלה בהגותו וספרו מגיד מישרים
כרב בצפת לא נמנע רבי יוסף קארו מלשלוח ידו בקבלה, אף על פי שאין היא מרבה להופיע בכתביו ההלכתיים. רבי משה קורדובירו מצטט חידושי קבלה שלו. רבי שלמה אלקבץ תיאר באיגרת שאותה מצטט רבי ישעיה הלוי הורוביץ, אירוע של התגלות שאותה חווה יחד עם ר' יוסף קארו בליל שבועות בשנת 1533, וסיפר:האירוע התרחש בהיותם בעיר ניקופול ובעקבותיו החליטו השניים לעלות לארץ ישראל.
כמו כן נדפס לראשונה בלובלין בשנת ת"ו ספרו "מגיד מישרים". ספר זה הוא יומן של התגלויות "מגיד", הכולל תאריכים מדויקים של ההתגלויות, העיסוק בו עסק רבי יוסף קארו לפני ההתגלות – לרוב לימוד פרקי משניות, ותוכן ההתגלויות עצמו. דברי המגיד של ר' יוסף קארו נמסרו בשפה הארמית.
התגלותו של "מגיד" בנפשו של פוסק הלכות רציונלי הפתיעה רבים, והיו שתהו אם למעשה אין מדובר בזיוף ובאגדה שיוחסה בטעות לרבי יוסף קארו. בראש המערערים עמד שי"ר, לעומת זאת צבי ורבלובסקי, שחקר את תופעת המגידות בהרחבה בספרו "רבי יוסף קארו", הגיע למסקנה שאין כל ראיה לכך שמדובר בזיוף. בנוסף, בשיחה בעל פה, טען ורבלובסקי שייתכן כי רבי יוסף קארו נקט בפעולות מאגיות שונות כדי לזכות במגיד, כפי שנהגו מקובלים אחרים בדורו, ואף שאין בספר "מגיד מישרים" אזכורים לכך, ייתכן שהדבר נובע מהעריכה המאוחרת לספר, ולמעשה אף בו נעשה שימוש באמצעים מאגיים. ייתכן שהשמיטו את הדברים כדי "להכשיר" את הבית יוסף, או בשל האופי הדרשני של הספר בעריכתו הסופית שלא נתן מקום לתיאור הפרקטיקות שהביאו לגילוי הסודות (מפי משה אידל, "ספונות" יז).
תלמידו של הרב קארו, הרמ"ק, מצטט מן הספר ומתארו: "והוא קבלת מורי ורבי החסיד כמהר"ר יוסף קארו נר"ו וזה לשונו:".
המגיד הבטיח לרבי יוסף קארו בין השאר שימות על קידוש השם:
הנצחתו
על שמו ועל שם ספרו נקראו רחובות ברבות מערי ישראל, מספר בתי כנסת, בית ספר בבאר שבע, ובד"ץ הכשרות בד"ץ בית יוסף.
וראקרוס (מדינה)
וראקרוס (בספרדית Estado Libre y Soberano de Veracruz de Ignacio de la Llave, מכונה בקיצור Veracruz; מילולית: הצלב האמיתי) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו. המדינה גובלת בטמאוליפס בצפון, במפרץ מקסיקו במזרח, בטבסקו בדרום מזרח, באואחאקה ובצ'יאפס בדרום ובפואבלה, באידלגו ובסן לואיס פוטוסי במערב. עם כ-7 מיליון תושבים, וראקרוס היא המדינה השלישית לפי גודל האוכלוסייה, אך רק ה-11 לפי גודל שטחה בקרב מדינות מקסיקו. במדינה עמים אינדיאנים רבים ואוכלוסייה ממוצאים מעורבים, דבר המשתקף בתרבות ובמטבח של וראקרוס. עיר הבירה היא חלפה, וערים חשובות נוספות הן וראקרוס, אוריסבה, קורדובה וקואצקואלקוס.
היסטוריה
בתקופה הפרה קולומביאנית מספר עמים ישבו בשטחה של מדינת וראקרוס ובהם האוטומי והאולמקים, שחיו באזור המהווה כיום את דרום וראקרוס. יש מספר שרידים לתרבויות העתיקות, למשל באל טחין. האצטקים שלטו בחלקים נרחבים באזור החל מהמאה ה-15 עד לבואם של הספרדים בתחילת המאה ה-16. עיר הנמל וראקרוס הייתה העיר הראשונה תחת שליטתו הישירה של כתר ספרד וממנה החל כיבוש האימפריה האצטקית. המחלות שהביאו עימם האירופאים גרמו למוות נרחב, והובאו עבדים מאפריקה כדי לעבד את האדמה. במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו הייתה תמיכה רבה במחוז לעצמאות, ולאחריה נמל וראקרוס נחסם, על ידי הצרפתים ב-1838 ועל ידי האמריקאים במלחמת ארצות הברית–מקסיקו. בירת המדינה הועברה מספר פעמים עד שנקבעה בחלפה ב-1885. לאחר פרשת טמפיקו החליט נשיא ארצות הברית וודרו וילסון לשגר כוחות לווראקרוס, אשר נשארו בה במשך חצי שנה. בתגובה לכך ניתקו שלטונות מקסיקו את הקשרים הדיפלומטיים עם ארצות הברית. נמל התעופה הבינלאומי של וראקרוס נפתח בשנות ה-70.
SVT-40
SVT-40 (ראשי תיבות של רובה חצי אוטומטי טוקרב מודל 1940, ברוסית: Самозарядная винтовка Токарева) הוא רובה חצי אוטומטי סובייטי שעוצב על ידי פיודור טוקרב.
כמויות משמעותיות של הרובה נלקחו כשלל על ידי הגרמנים והיו יחידות של הוורמאכט שצוידו ברובה זה. בצבא פינלנד הרובה היה בשימוש עד לשנת 1958.
איידס בישראל
מחלת האיידס התגלתה בישראל בראשית שנות ה-80, זמן לא רב לאחר זיהוי המחלה בארצות הברית. בין השנים 1981 ל-2020, התגלו בישראל 10,791 מקרים של נשאי נגיף ה-HIV, מתוכם 1,771 התפתחו למחלת האיידס. כן דווחו 1,683 מקרי מוות, ו-1,257 אנשים שעזבו את ישראל. לפיכך, ולאור חריגותם של מקרי ההחלמה הידועים, בסוף שנת 2020 היו רשומים בישראל 7,851 נשאים של הנגיף, לרבות מקרים בהם התפתחה המחלה.
נוכח אופי ההתפשטות של הנגיף, האמצעים שננקטו לבלימת ההתפשטות, וכן שרותי הרפואה המתקדמים שהמדינה יודעת לספק, שיעור הנדבקים בנגיף (כמו גם שיעור הנפטרים מהמחלה) מכלל האוכלוסייה, נמוך יחסית, ודומים למצב ברוב מדינות המערב.
רקע
ב-1960 זכתה קונגו בעצמאות מבלגיה. דוברי צרפתית רבים, במיוחד מהאיטי, באו לסייע למדינה העצמאית החדשה. דא עקא, השלטון החדש לא מצא חן בעיני ארצות הברית ובלגיה, שבתגובה יזמו מהפכה ב"רפובליקה של הקונגו". לאחר חילופי שלטון תכופים, קמה הדיקטטורה "הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו", מה שהביא מורים ואנשי מקצוע אחרים מהאיטי להימלט חזרה לארצם.
בין הבורחים ב-1967, היו שנשאו בגופם את הנגיף, וכך הוא הצליח לצאת מאפריקה אל האיים הקריביים, ובשנת 1971, הוא הגיע לארצות הברית, בדגש על ניו יורק. כמו בקונגו, המצב החברתי והפוליטי ששרר אז בארצות הברית סייע להפצת הנגיף. כך המהפכה המינית וההומופוביה הקשה, דחפו ביסקסואלים והומוסקסואלים לערים גדולות וקוסמופוליטיות דוגמת ניו יורק. כך זכה הנגיף בהזדמנויות רבות להתפשטות מהירה, וב-1976 הגיע אף לסן פרנסיסקו. משם ההתפשטות לכל העולם (לרבות ישראל), הייתה בלתי נמנעת הלכה למעשה.
שנים ראשונות (תחילת שנות השמונים עד אמצע שנות ה-90)
מקרה המוות הראשון מאיידס בישראל, תועד בשנת 1982. באותה תקופה, הידע על הנגיף והמחלה היה מוגבל, ועל אף המשאבים הרבים שהושקעו, לא נמצא לה מזור. על כן, כל שנותר לעשות היה לפעול כנגד ההדבקה (על ידי חינוך לשימוש באמצעי מניעה, בדיקת מנות דם טרם עירוי וכיוצא בזה), ולתמוך בנדבקים ככל הניתן. על רקע זה הוקם בשנת 1985 הוועד למלחמה באיידס, הפועל עד היום. במחצית הראשונה של שנות ה-80, מקרי המוות מהמחלה היו ספורדים, ואף לא הגיעו למספר דו-ספרתי. במחצית השנייה של העשור נרשמה עלייה, ונמנו כעשרים נפטרים מדי שנה. במחצית הראשונה של שנות ה-90 חל זינוק במספר הנפטרים (דבר המתכתב עם הרווח הסטנדרטי בין הדבקה בנגיף למוות ממחלה, שלרוב עומד ללא טיפול על כעשר שנים), שהגיע לשיא בשנת 1994, עת שנמנו כשבעים מתים בישראל.
שנים אחרונות (מאמצע שנות התשעים)
עם התקדמות המחקר בתחום, פותחו מספר תרופות, המדכאות את התפשטות הנגיף בגוף הנדבקים, ועל ידי כך מונעות את התפתחות המחלה (אך לא מסלקות את הנגיף מהגוף, מה שמחייב שימוש קבוע בהן). בעזרת שימוש בתרופות הללו, כמו גם אמצעים נוספים, יש שליטה יחסית בהתפשטות הנגיף, והנשאים מצליחים לרוב לנהל אורח חיים תקין כמעט כמו מי שאינם נושאים אותו. לאחר השיא בנפטרים שנרשם בשנת 1994, חלה ירידה במניין הקורבנות השנתי, כשבשנת 1998 נפטרו פחות מ-40 חולים. משם החלה מגמה גלית, במסגרתה יש שנים עם עלייה במספר המאומתים החדשים, ויש שנים בהן נצפית ירידה. כיום מדובר על סדר גודל של נשא חדש המתגלה בישראל מדי יום (מתוך כ-5,000 ברחבי העולם), וכמה עשרות חולי איידס הנפטרים מדי שנה מהמחלה וסיבוכיה. מאז שנת 2016 ניכרת ירידה במספר הנפטרים, כאשר בשנת 2019 ושנת 2020, מתו כעשרים אנשים מהמחלה (בכל אחת מהשנים בנפרד).
אפידמיולוגיה
בנובמבר 2009 העריכה המחלקה לשחפת ואיידס במשרד הבריאות הישראלי כי במדינת ישראל חיים כששת אלפים ושלוש מאות נשאים של נגיף HIV. על פי הזיהוי בבדיקות של 4,525 נשאים (כולל כ-450 חולים) וההערכה שיש עוד 1,800 נשאים שטרם זוהו ככאלו. עוד 1,226 נשאים וחולים מתו או עזבו את ישראל.
מספר הנשאים החדשים המתגלים בישראל מדי שנה עלה מכ-310 בשנת 2004 לכ-390 בשנת 2008 ול-495 בשנת 2012. עם זאת, שיעור גידול תפוצת הנגיף בישראל נמוכה מהקיימת ברוב מדינות מערב אירופה ועומדת על 52.8 נשאים וחולים חדשים למיליון ישראלים, לשנה. שלושת המקורות העיקריים לנשאים חדשים בישראל הם השתייכות לקבוצה שהגיעה ממדינה עם שכיחות גבוהה של איידס (30-40%), יחסי מין בין גברים (20-30%), והזרקת סמים (10-15%). כ-60% ממקרי ההידבקות החדשים התרחשו אצל צעירים בני 18 עד 25, בדרך כלל כתוצאה מקיום יחסי מין בלתי מוגנים.
יוצאי ארצות עם שכיחות גבוהה של איידס
בשנת 2003, כארבעים אחוזים מכלל הנשאים בישראל היו יוצאי אתיופיה (1,262) ועשרה אחוזים (332) עולים מחבר העמים. לפי הערכות כתשעים אחוז מהנשאים יוצאי אתיופיה היו תחת השגחה וטיפול רפואי. לפיכך, קרוב לעשור לאחר-מכן, בשנת 2012 שיעור עולי אתיופיה בקרב הנשאים החדשים ירד משמעותית ועמד על 12%, בעוד מהגרי העבודה מאפריקה היו קרוב ל-30% מהנשאים החדשים.
יחסי מין בין גברים
בשנת 2008 התריע ד"ר גדעון הירש, מנכ"ל הוועד למלחמה באיידס ונשא HIV, כי למיטב ידיעתו "ישראל קפצה השנה למקום הראשון בעולם מבחינת הידבקויות של הומואים. אנחנו שיאני העולם בשיעור העלייה השנתי במספר הנשאים ההומואים".
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 היה שיעורם של ההומוסקסואלים בקרב הנדבקים החדשים באיידס בישראל כ-38%. שיעור זה צנח משמעותית בשנות ה-90 בעקבות גילוי נשאי איידס חדשים בקרב העלייה מאתיופיה וחבר העמים, אך חזר לקדמותו בראשית שנות ה-2000. בשנת 2009 שיעור ההומואים בקרב הנדבקים החדשים באיידס היה 35%, בשנת 2018 עמד על 36%. בשנת 2016 דווח על 127 נשאים חדשים, בשנת 2017 עלה המספר ל-147. הוועד למלחמה באיידס מפרסם שקרוב ל-25% מכל נשאי האיידס הרשומים בישראל הם הומוסקסואלים.
מזריקי סמים
שיעור הנשאים בקרב מזריקי הסמים בישראל מוערך בכ-1-3% ונחשב למגפה הדורשת טיפול. רבים מנשאי האיידס בקרב מזריקי הסמים נדבקו מחוץ לישראל, בעיקר במדינות ברית המועצות לשעבר בה יש שכיחות גבוהה של נשאי HIV בקרב מזריקי הסמים, אולם שיעור נשאי הנגיף בקרב העולים ממדינות חבר העמים הוא קטן ויש יותר סיכון שידבקו במחלה בישראל מאשר שיגיעו איתה. בנובמבר 2003 הותנעה תוכנית החלפת מזרקים במרכז ירושלים, ובהמשך גם במתחם לוינסקי בתל אביב ובאשדוד, בניסיון להפחית את היקף ההידבקות בנגיפי HBV ,HIV ו-HCV בקרב מכורים לסמים. מוקדם לומר אם התוכנית הישראלית עמדה במטרותיה, אך תוכניות דומות בערי אירופה וצפון אמריקה דיווחו על הצלחה.
רבים מהנשאים הבלתי מאותרים הם מכורים לסמים שנדבקו בנגיף בישראל בעקבות שימוש במזרקים מזוהמים, או ביחסי מין בלתי מוגנים במסגרת עיסוקם בזנות. בקרב מכורים לסמים העוסקים בזנות קיימת שכיחות גבוהה יותר של הרפס, זיבה ועגבת, מחלות המגדילות את ההסתברות להעברת נגיף HIV פי חמישה.
נשאים וחולים
אחד הישראלים המפורסמים ביותר שהתמודדו עם נגיף ה-HIV, היה גדעון הירש. הירש כיהן כמנכ"ל הוועד למלחמה באיידס, ובזמנו היה מהמעטים במדינה שחיו בגלוי כנשאי הנגיף. הירש נדבק בנגיף בשנת 1989, כך שהוא הספיק להיות מטופל טרם שלב המחלה הקשה, וכך יכל להמשיך לחיות כמעט 20 שנים לאחר ההדבקה, עד ששם קץ לחייו.
נפטרים ונפטרות
במהלך השנים נפטרו מספר ישראלים מפורסמים מהמחלה, מתוכם ניתן בין היתר למנות את במאי הקולנוע עמוס גוטמן, האמן דן זקהיים, והשחקן יוני חן. המקרה המפורסם והזכור ביותר הוא ככל הנראה מותה של הזמרת עפרה חזה. חזה, שהייתה מהזמרות המוכרות, המצליחות והאהובות בישראל, בת 42 בלבד במותה, הסתירה את דבר מחלתה מהציבור, כך שבמידה רבה הידיעה נפלה על הציבור כרעם ביום בהיר.
מאונטיין ויו
מאונטיין ויו (באנגלית: Mountain View) היא עיר במחוז סנטה קלרה שבמדינת קליפורניה בארצות הברית. העיר נמצאת במרכז עמק הסיליקון שבאזור מפרץ סן פרנסיסקו. היא נקראת על שם הרי סנטה קרוז.
האקלים במאונטיין ויו דומה לאקלים הים תיכוני: עונת החורף היא גשומה ועונת הקיץ שטופת שמש.
ערים תאומות
למאונטיין ויו 2 ערים תאומות:
פול דייוויס
פול וינסנט דייוויס (אנגלית: Paul Vincent Davis; נולד ב-9 בדצמבר 1961) הוא כדורגלן עבר אנגלי.
דייוויס נולד בדולוויץ' שבלונדון. ב-1977 הוא חתם בארסנל כשחקן חובב, ושנה אחת לאחר מכן הפך למקצוען. דייוויס היה קשר שרגלו הדומיננטית הייתה השמאלית, והוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-1980 בדרבי של צפון לונדון נגד טוטנהאם הוטספר, ובתוך שנה הפך לשחקן הרכב קבוע בארסנל ולחבר נבחרת אנגליה עד גיל 21.
למרות שדייוויס הפך לשחקן משני בסתיו 1991 הוא הצליח להתבלט פעם נוספת, כאשר שיחק במשחקי הגמר של גביע הליגה וגביע ה-FA ב-1993, בהם ניצחו שחקני ארסנל וזכו בדאבל גביעים. דייוויס שיחק גם בגמר גביע המחזיקות נגד פארמה בשנה שלאחר מכן. בקיץ 1995 שוחרר דייוויס מארסנל ללא תשלום; למרות פציעותיו הוא שיחק במדי ארסנל ב-447 משחקים, בהם הבקיע 37 שערים. הוא מעולם לא זומן לנבחרת אנגליה, למרות מספר הופעות בנבחרת עד גיל 21 ובנבחרת הנוער.
לאחר שעזב את ארסנל הוא הצטרף למשך זמן קצר לסטאבק מליגת העל הנורווגית. דייוויס שיחק רק פעם אחת כמחליף בסטאבק, והחליט לחזור ללונדון ולהצטרף לברנטפורד, לפני שנאלץ לפרוש כתוצאה מפציעה. דייוויס חזר לארסנל כמאמן ילדים, ועזב את המועדון פעם נוספת ב-2003. ב-17 באוקטובר 2005 הוא התמנה לעוזרו של פול גסקוין בקטרינג טאון, אך החזיק בתפקיד זה במשך שישה שבועות בלבד; הוא עזב את קטרינג ביחד עם גסקוין ב-5 בדצמבר 2005.
יוהאן לודוויג הייברג
פעילותו המדעית
בשנת 1879 הציג את עבודת הדוקטור שלו המפורסמת בנושא "שאלות ארכימדיות" שדנה בחייו, בעבודותיו ובמיוחד בהעברת כתביו של ארכימדס מדור לדור. הייברג פיתח שיטת ביקורת קפדנית של כל פרט ופרט בטקסט תוך מציאת הסבר לכל שלב בתולדות העברת הקטעים.
היה למשך תקופה ארוכה מנהל בבית ספר תיכון בקופנהגן ולימד שנים רבות יוונית עתיקה באותו תיכון.
פרסם כ-200 עבודות. החל משנת 1883 הייברג עסק בעיקר בעריכת כתבים חשובים בתולדות המתמטיקה היוונית: ערך (יחד עם היינריך מנגה) את ששת כרכי כתבי אוקלידס (1883-1895), את החלקים ששרדו עד ימינו מה"קוניקה" של אפולוניוס מפרגה (1891-1893) ואת הפירוש של סימפליקיוס לספרו של אריסטו "על הרקיע" (1894). כמו כן ערך את כתביהם של סרנוס מאנטינופליס (1896), של תלמי (1898) ושל הרון מאלכסנדריה (1899).
הודות לתרומתו החשובה להבהרת שטחים רחבי יריעה לא ידועים עד אז בתולדות המדע הייברג התמנה לבסוף בשנת 1896 לפרופסור לפילולוגיה קלאסית באוניברסיטת קופנהגן. בהמשך הקדיש הייברג את עצמו לעבודות נוספות בתחום היסטוריית המדעים - של הגאומטריה, של המכניקה, של האסטרונומיה, של הרפואה, של האלכימיה וכו'. לאחרונה התגלו תרומות נוספות שלו בחקר התרבות הביזנטית.
הייברג כתב גם לקהל הרחב מאמרים על אודות התרבות היוונית העתיקה, בעיקר על תולדות הדת. אחרי שנת 1901 תרם להוצאה לאור של כתבי הפילוסוף הדני הדגול סרן קירקגור.
כיבודים
בשנת 1883 נבחר הייברג כחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות ולמדעים של דנמרק. היה דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות באוקספורד, לייפציג וברלין.
יחסי הממלכה המאוחדת–קמרון
יחסי הממלכה המאוחדת–קמרון הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת וקמרון.
היסטוריה
בפברואר 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה, נכבשה קמרון הגרמנית על ידי הצבא הבריטי, בסיוע לא מבוטל של צבאות בלגיה וצרפת. הבריטים פלשו לקמרון מניגריה והתקשו לחצות את האזורים ההרריים. הצרפתים פלשו מצ'אד שבצפון והצליחו להשתלט על העיר קוסרי (Kusseri). בספטמבר 1914 השתלט כוח צרפתי-בלגי משותף על העיר לימבה שלחוף האוקיינוס האטלנטי, ולקראת סוף חודש ספטמבר כבש אותו כוח, בסיוע משחתות בריטיות גם את דואלה - אחת הערים הגדולות ביותר בטריטוריה. בשלב זה כבר הייתה תבוסתם של הגרמנים עובדה כמעט מוגמרת, אבל אלה הוסיפו להחזיק מעמד, והתבצרו בעיקר באזור הבירה יאונדה, אבל גם זו נכנעה בנובמבר 1914. למעשה, הייתה זו רק מובלעת גרמנית זעירה בשטח של מה שהיא היום מדינת גינאה המשוונית שהוסיפה להתקיים עד פברואר 1916.
ב-28 ביוני 1919 הוחלט על ידי חבר הלאומים כי יינתן לבריטניה וצרפת מנדט משותף על הטריטוריה של קמרון (כלומר לטריטוריה שעד מלחמת העולם הוגדרה כ"קמרון הגרמנית"). ביולי 1922 תוחמו באופן סופי גבולות המנדט על קמרון, כאשר זו מחולקת לקמרון הבריטית וקמרון הצרפתית. לאחר מלחמת העולם השנייה הפך המנדט לנאמנות של האו"ם. החלוקה קבעה שצרפת תקבל את החלק הגדול יותר, ואכן זו קיבלה שטח גדול בהרבה מזה של בריטניה, שקיבלה רק רצועה מאורכת אך צרה הנמתחת ממערב למזרח בצפון הארץ וגובלת בניגריה. עם זאת, מבחינת גודל האוכלוסייה הרי שבשני החלקים הבריטי והצרפתי היו בערך כמויות שוות של תושבים, שכן החלק הצרפתי היה מאוכלס בדלילות רבה. בירתו של החלק הצרפתי הייתה יאונדה ואילו החלק הבריטי נשלט מלאגוס, בירת ניגריה המודרנית.
במרץ 2021 נחתם הסכם יחסי סחר בין המדינות, אשר החליף את הסכם הסחר בין קמרון למדינות האיחוד האירופי, בעקבות פרישת בריטניה מהאיחוד.
יחסים כלכליים
קמרון היא שותפת הסחר ה-120 בגודלה של בריטניה, ומהווה פחות מ-0.1% מסך המסחר. המסחר הכולל בסחורות ובשירותים בין בריטניה לקמרון עמד על 200 מיליון ליש"ט בשנת 2019, כאשר הייצוא הבריטי לקמרון היה 131 מיליון ליש"ט, מה שהופך אותו לשוק הייצוא ה-116 בגודלה של בריטניה (המהווה פחות מ־0.1% מכל היצוא הבריטי). הייבוא הבריטי בסחורות ובשירותים מקמרון עמד על 69 מיליון ליש"ט, מה שהופך אותו למקור הייבוא ה-122 בגודלה בבריטניה (המהווה פחות מ-0.1% מכל הייבוא הבריטי). באותה שנה היווה שוק הממלכה המאוחדת 12% מייצוא הבננות בקמרון.
מגנוס השלישי, מלך שוודיה
מגנוס השלישי לדולוס (בשוודית: Magnus Ladulås, 1240 - 18 בדצמבר 1290) היה מלך שוודיה משנת 1277 ועד מותו.
עלייתו למלוכה ונישואיו
ב-1275 פתח מגנוס במרד כנגד אחיו בסיוע דני והדיח אותו מכס המלכות. מגנוס נבחר להיות המלך באתר הבחירה ההיסטורי של מלכי שוודיה, אבני מורה (Mora stenar). ב-1276 נשא מגנוס כאישה שנייה את הלוויג, בתו של גרהרד הראשון, רוזן הולשטיין-יצהו. מצד אמה, אליזבט ממקלנבורג, הייתה הלוויג צאצאית של כריסטינה, שהייתה ככל הנראה בתו של סוורקר השני, מלך שוודיה. כתב ביטול אפיפיורי לנישואיו הראשונים של מגנוס ולהתרת נישואיו השניים הוצא עשר שנים לאחר מכן ב-1286. מאוחר יותר תפקדה הלוויג כעוצרת, ככל הנראה בשנים 1290 – 1302 ובין השנים 1320 – 1327.
מלכותו
המלך המודח ולדמאר הצליח בסיוע דני להשיג את השליטה על המחוזות ביטאלנד, בחלק הדרומי של שוודיה, וב-1277 נאלץ מגנוס להכיר בכך. עם זאת, ב-1278 החזיר מגנוס לעצמו את השליטה במחוזות אלו והוסיף לתוארו את הכינוי rex Gothorum (מלך היאטים) והחל את המסורת של התואר "מלך השוודים והיאטים" שנשאו מלכי שוודיה מכאן והלאה.
אחיו הצעיר של מגנוס, בנדיקט, כיהן כלורד צ'נסלור הגבוה של שוודיה וב-1284 העניק לו אחיו את התואר דוכס פינלנד.
מגנוס השלישי מת כאשר בניו היו עדיין קטינים. הוא הורה שקרוב משפחתו, טורקל, יהיה האפוטרופוס של יורשו, לימים בירגר, מלך שוודיה, שהיה בן עשר כאשר מת אביו.
באביב 2011 ניתן אישור לחוקרים מאוניברסיטת סטוקהולם לפתוח אחד הקברים המלכותיים בכנסיית רידרהולם כדי לחקור את השרידים שההנחה הייתה שהם של מגנוס השלישי ושל קרוביו. בשידור שהתקיים בטלוויזיה השוודית פורסמו כמה ממצאים. בדיקות פחמן-14 הראו שהעצמות שהיו בקבר תוארכו למאה ה-15, ולפיכך לא היו יכולים להיות אלו של מגנוס ושל משפחתו.
משפחתו
מנישואיו לאשתו הראשונה (ששמה לא ידוע) נולד לו בן אחד בשם אריק שנולד בערך בשנים 1275-1277.
מנישואיו להלוויג מהולשטיין נולדו לו:
סטרייד (מוזיקה)
סטרייד (באנגלית: Stride; לעיתים קרובות מוכר כסטרייד ג'אז פיאנו) הוא ז'אנר במוזיקה המנוגן על פסנתר, אשר התפתח בהארלם, ניו יורק בשנות העשרים. הסגנון יורש רבים ממאפייני סגנון הראגטיים. בסגנון, כמו גם בסגנונות פסנתר נוספים מאותה תקופה, חשיבות רבה ליד שמאל בנגינה. אבות הסגנון הם הפסנתרנים לוקי רוברטס, ג'יימס פ. ג'ונסון ופאטס וולר.
מאפיינים
מאפייניו הברורים ביותר של הסגנון הם כאמור ביד השמאלית של הפסנתרן; היא מנגנת בס כל רבע, ונותנת את הבסיס הקצבי וההרמוני של היצירה. בניגוד לסגנונות כמו ראגטיים ובוגי ווגי התפקיד של יד שמאל חופשי מאוד, היא יכולה לנגן אקורדים בפעימה השנייה והרביעית של התיבה, היא קופצת מרווחים גדולים יותר, והתפקיד שלה יכול להיות הרבה יותר מלודי. ניתן לראות הרבה השפעה של התפתחות הג'אז, והנגינה מאלתרת הרבה יותר. כמו כן, להרבה קלאסיקות של הראגטיים כמו מייפל ליף ראג נגני הסטרייד החליפו את המלודיה בסדרה של ריפים והפכו את תפקיד יד שמאל למלודי יותר. במשך הזמן התחילו להופיע גם בלו נוטס, ותפקידי הבס החלו להעשות לפעמים באוקטבות מקבילות או לסגנונו של ואלר גם במרווחים מקבילים אחרים.
גם ליד ימין תפקיד מהותי בצליל הייחודי של הסגנון. לרוב, במקום לנגן מלודיה, יד ימין למעשה מאלתרת על ההרמוניה של השיר, ויוצרת ריפים שונים על כל אקורד, כמו כן היא תשתמש במוטיבים מקונטרפונקט. ישנם סימני היכר של הסגנון כגון "קריסה לטרצות" כששני קולות נכנסים לתוך הטרצה של האקורד משני הצדדים.
בתקופה ההיא הסגנון עדיין נקרא ראגטיים ואת ההפרדה עשו רק מאוחר יותר. אחד הגורמים להתפתחות הזו שלו הייתה תרבות המועדונים בניו יורק שבה הפסנתרנים היו צריכים לנגן שעות על גבי שעות, מול קהל, ולהישאר מעניינים וחדשים. לאט לאט הם שינו את המלודיות, הם פיתחו את הבס, הם חיפשו טכניקות שילהיבו את הקהל.
הנגנים עצמם היו לרוב נגני ראגטיים שהושפעו ממוזיקת הסווינג. כדי לנגן את הסגנון חייבת להיות לנגן שליטה וירטואזית בטכניקה, ולמעשה לעיתים היו נגני סטרייד מתחרים ביכולות הטכניות שלהם בתחרויות שמשכו קהל רב. בין הנגנים המפורסמים של הסגנון ניתן למנות את: לוקי רוברטס, ג'יימס פ. ג'ונסון, פאטס ואלר, וילי "האריה" סמית', ג'לי רול מורטון, ארט טאטום, דונלד לאמברט ועוד.
הבחירות הפרלמנטריות באיסלנד 2007
הבחירות הפרלמנטריות באיסלנד 2007 התקיימו ב-12 במאי 2007. מפלגת העצמאות שמרה על מעמדה כמפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט והיא גם הרכיבה את הממשלה יחד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. ראש הממשלה המכהן גייר הארדה המשיך לקדנציה נוספת.
מקוריתיים
מקוריתיים (שם מדעי: Rostratulidae) היא משפחת עופות השייכת לסדרת החופמאים.
מאפיינים
המינים השייכים למשפחה זו מתאפיינים במקור ארוך, דק וכפוף בקצהו, הנחיריים בחריץ עמוק, הרגליים והאצבעות ארוכות. דו צורתיות זוויגית בולטת. הנקבות הן הגדולות והמקושטות. לנקבה צוואר ערמוני מבריק. זפק וחדר תהודה, קולה עמוק וחזק, היא הנחלתית והמחזרת אחרי הזכר. הזכר הוא הבונה קן, דוגר ומטפל באפרוחים. סימן היכר - לשניהם טבעת לבנה סביב לעין.
בני המשפחה חיים בשטחי ביצות וגדות ותפוצתם מאפריקה עד לדרום אסיה ודרום מזרח אסיה וכן עד אוסטרליה. המין מקורית אמריקנית מצוי גם באמריקה הדרומית.
פוסאן
פּוּסַאן (בהנגול: 부산; בהנג'ה: 釜山廣域市; נקראת גם בוסאן, מכיוון ששמה מתחיל בעיצור הנגולי שהגייתו היא בין /p/ ל-/b/) היא העיר השנייה בגודלה בקוריאה הדרומית ועיר הנמל החשובה שלה. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-3.349 מיליון תושבים ולה מעמד של עיר מטרופוליטנית. בעיר יש 22 מוסדות חינוכיים להשכלה גבוהה, 15 אוניברסיטאות ושבע מכללות. יש בה עשרה מוזיאונים.
היסטוריה
בשטחה של העיר, שנקראה באותן שנים גאוצ'ילסן גוּק, התקיימה במאות ה-2 וה-3 לספירה ממלכת ג'ינהאן. לאחר מכן ממלכת שילה סיפחה את האזור וקראה לו מחדש בשם גאוצ'ילסן גוּן. משמעות המילה גאוצ'ילסן בשפה המקומית היא "הר קשה". שם זה כנראה ניתן לאזור בגלל הונגניאונגסאן שהיום נמצא ממש במרכזה של העיר.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שבאזור פוסאן התקיים משטר צ'יף מורכב בימים בהם קמו שלוש הממלכות של קוריאה (300-400 לספירה).
ב-757 שם חדש ניתן לאזור, נונגנאה. בשם זה יש שימוש עד היום.
כבר מתחילת המאה ה-15 הממשל הקוריאני השתמש בעיר כעיר הנמל העיקרית למסחר עם יפן ואיפשרו לתושבים יפנים להתיישב בעיר כדי להעמיק את קשרי המסחר. ההתיישבות היפנית שנקראה באותם ימים ווגואן המשיכה להתקיים עד לפלישתה של יפן לקוריאה ב-1592. אחרי המלחמה היחסים הדיפלומטיים עם השוגון היפני שוקמו והעיר נבנתה מחדש. ההתיישבות היפנית בעיר המשיכה להתקיים עד 1876. בשנה זו נחשפה קוריאה לדיפלומטיה בינלאומית ופוסאן הפכה לנמל הבינלאומי הראשון של קוריאה.
במלחמת קוריאה ב-1950, העיר וסביבתה הקרובה היו השטחים היחידים במדינה שלא נכבשו בידי קוריאה הצפונית. גם הבירה סיאול נפלה בידיהם, והשלטון נסוג לפוסאן, וביקש עזרה מארצות הברית. זו נענתה לקריאה ויצאה בראש קואליציה של 15 מדינות עם צבא גדול שהתמקם בעיר וממנה יצא לשחרר את קוריאה הדרומית.
בשנת 1973 נבנה מגדל פוסאן שנראה כמו מגדל טלוויזיה אך לא מנוצל למטרות קליטת שידורים ומהווה אטרקציה בלבד.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת בקצה הקיצוני ביותר לכיוון דרום מזרח של חצי האי הקוריאני על שפת מצר קוריאה, עובדה זו השפיעה משמעותית על התפתחותה. היא מוקפת הרים ושני נהרות, נקדונג וסויונג. היא גובלת עם אולסן מצפון-מזרח, מחוז דרום קיאנגסאנג מצפון-מערב ומרוחקת כ-330 ק"מ דרום-מזרחית לבירה סיאול.
כלכלה
נמל הים בפוסאן הוא החמישי העמוס ביותר בעולם. כמו כן היא מדורגת במקום החמישי בעולם בנפח הסחורה ומדד היעילות על פי ההתאחדות האמריקאית לסמכויות נמלי הים. התחבורה, ההובלה והמסחר הם התחומים הפעילים ביותר בעיר. מאז 1978 נפתחו בעיר 3 נמלי מכולות. הנמל בפוסאן גדול כל כך שהוא יכול לטפל בעד 13.2 מיליון מכולות בשנה.
העיר הוגדרה אזור סחר חופשי כדי לחזק את כוחה המסחרי ולהחזיר את מעמדה כנמל מרכזי למסחר בינלאומי.
בעיר מרכזים מסחריים רבים הממוקמים ברובם בנקודות מרכזיות בעיר ובקרבתן של האוניברסיטאות. שני רובעי המסחר הגדולים והמשמעותיים ביותר נקראים, סאומיון (הידוע כמרכז קניות ובידור) וגואבוק דונג. בפוסאן פועלים 4 מרכזי קניות גדולים. ההנהלות של הבנקים הקוריאנים והבנלאומיים בקוריאה מרוכזות כולן ברובע סאומיון. בסמוך לרובע נמצא השוק המסורתי הגדול ביותר בעיר הקרוי בוז'און.
גואבוק דונג הוא רובע העסקים הישן. היום הוא מפורסם, בין היתר, במסעדות ייחודיות המתבססות על מתכונים ביתיים המועברים מדור לדור. בקרבתו, האזור ג'ונגאנג-דונג מפורסם בשוק הדגים ג'אגאלצ'י הסמוך לנמל. באזור נמצאים משרדי עורכי דין בינלאומיים רבים, משרד ההגירה הישן, ומסוף מעבורות בינלאומי המשרת בעיקר מעבורות שנוסעול ליפן וחזרה.
ביער ממקום חנות של רשת שינסגה שהוא בין החנויות הגדולות בעולם עם שטח של כ-293 אלף מ"ר.
אוטובוסים
לפוסאן יש קווי אוטובוס בינעירוניים פעילים רבים המקשרים בינה לבין ערים אחרות. שני המסופים העיקריים הם נפודונג הנמצא בסמוך למסוף הצפוני שק קו הרכבת התחתית מס' 1 וסאובו הנמצא בסמוך לתחנת סאסאנג של קו מס' 2. בעיר פועלים קווים הנוסעים ב-134 מסלולים עירוניים שונים.
My Dear Melancholy
My Dear Melancholy (עיצוב: ) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמר-יוצר הקנדי דה ויקנד. האלבום יצא לאור ב-30 במרץ 2018, על ידי חברת התקליטים XO. האלבום תואר כחזרה לסוג השירים האפלים של הזמר, כמו באלבומים Trilogy ו-Kiss Land.
פוסאן
תחבורה ימית
מסוף המעבורות היבשתי מפעיל מעבורות ליעדים רבים על האי לאי צ'אוצ'דו ולעיר צ'ג'ו סיטי הנמצאת על האי צ'גו.
My Dear Melancholy
רקע
ב-3 במרץ 2018 הזמר טראוויס סקוט צייץ בטוויטר שדה ויקנד עובד על אלבום חדש, והוא "מפחיד". ב-28 במרץ 2018 דה ויקנד חשף כי הוא באמת עובד על אלבום חדש. יום למחרת, ב-29 במרץ דה ויקנד הכריז שהאלבום יצא באותו לילה וחשף גם את עטיפת האלבום.
פוסאן
תחבורה ימית
מעבורות היוצאות ממזח מספר 1 בנמל הבינלאומי מקשרות את העיר עם הנמלים איזוהארה והיטאקאצו על האי צושימה. הן גם מקשרות את העיר עם הערים שימונוסקי, פוקואוקה ואוסקה שביפן. בסך הכל 5 מסלולים ימיים מקשרים את הנמל עם יעדים ביפן.
רכבות
בפוסאן עוברות כמה מסילות רכבת חשובות. התחנה הסופית של מסילת גיאונגבו, החשובה ביותר, נמצאת בפוסאן והיא מקשרת אותה עם הערים הגדולות ביותר: סיאול, טג'אן וטגו. כל סוגי הרכבות הפועלות במדינה עוברות במסילת גיאונגבו ורכבת אקספרס מהירה במיוחד מגיעה לסיאול תוך 150 דקות.
תעופה
שדה התעופה הבינלאומי ג'ימאהה ממוקם בקצה המערבי של העיר.
מועדוני ספורט
הבייסבול נחשב לספורט פופולרי בעיר. מאז שנת 1982 בפוסאן משחקת קבוצת הבייסבול המקצוענית "לוטה ג'יאנטס" (קוריאנית: 롯데 자이언츠). קבוצה זו משחקת בליגת הבייסבול הקוריאנית. בארבע השנים הראשונות אצטדיון גואדוק היה אצטדיונם הביתי. בשנת 1986 עברה הקבוצה לאצטדיון סאז'יק שנחנך כחלק ממתחם ספורט גדול שהוקם לכבוד המשחקים האסיאתיים ב-1986 שאירחה העיר סיאול.
בעיר משחקת קבוצת כדורגל מקצוענית בשם "פוסאן איי'פארק" (קוריאנית: 부산 아이파크). הקבוצה משחקת בליגת הכדורגל העליונה במדינה, ה"קיי-ליג". בעבר נודעה הקבוצה בשם "דיוו רויאלס". בשנות ה-90 נחשבה הקבוצה לאחת החזקות בליגה. בעיר משחקת קבוצת כדורגל נוספת, "בוסן קיוטונג" (קוריאנית: 부산 교통공사), קבוצת הכדורגל של תאגיד התחבורה של פוסאן. קבוצה זו משתייכת לליגה הלאומית בקוריאה, ליגה-חצי מקצוענית והליגה השנייה בחשיבותה במדינה.
ערים תאומות
לעיר פוסאן יש 23 ערים תאומות:
נמלים תאומים
לעיר פוסאן יש 6 נמלים תאומים:
דאגלס (עיר)
דאגלס (באנגלית: Douglas, במאנית: Doolish) היא עיר הבירה של האי מאן, וכן העיר הגדולה ביותר בו. העיר היא המרכזית בארץ בכל מה שקשור לימאות (תחום חשוב במדינות אי), עסקים, ממון, תחבורה, קניות ובידור.
העיר מונה כ-26,218 אנשים באוכלוסייתה (נכון למפקד אוכלוסין שנערך ב-2006), מה שאומר, שבקירוב, כל אדם שלישי שחי באי מאן, הוא תושב העיר.
דאגלס שוכנת במזרח האי, על יד מפגש נהרות הדהו והגלאס. שני הנהרות זורמים לתוך העיר, עד למזח ומשם למפרץ דאגלס. העיר נמצאת על עמק הנוטה מעט בשיפוע. גבעות משתרעות מצפון-מערב לעיר, ומדרום-מזרח לעיר.
העיר מוקפת במספר כפרים וערים קטנות יותר, שהעיקריים שבהם הם אונכאן בצפון (בו ממוקם בית הממשלה, והוא חלק מאגד ערים עם דאגלס) ויוניון מילס במערב.
בוורלי קלירי
בוורלי קלירי (באנגלית: Beverly Cleary; 12 באפריל 1916 – 25 במרץ 2021) הייתה סופרת ילדים אמריקאית, הידועה כמחברת סדרות ספרי הילדים "עלילות הנרי וידידיו" וסדרת ההמשך "עלילות רמונה", העוסקות בעולמם של ילדים מהמעמד הבינוני-נמוך בצפון ארצות הברית. ספריה תורגמו ל-14 שפות, בהן עברית, והיא זכתה בפרסים אמריקאים רבים לספרות ילדים.
ביוגרפיה
קלירי נולדה וגדלה במדינת אורגון בארצות הברית. היא בעלת תואר ראשון באנגלית מאוניברסיטת ברקלי, וסיימה לימודי ספרנות באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
עבדה כספרנית ושם גילתה כי ילדים מתקשים למצוא ספרים שעוסקים בילדים "רגילים" בני דמותם, ושעוסקים בנושאים שמשקפים את חיי היומיום האופייניים לבני גילם. ילדים שלא הצליחו למצוא ספרים כאלה ביקשו מקלירי לכתוב, ובשנת ב-1950 היא פרסמה את ספרה הראשון, שפתח את סדרת "עלילות הנרי הגינס" (Henry Huggins). בספר זה תוארו עלילות הנרי הילד, משפחתו וחבריו המתגוררים בעיירה במדינת וושינגטון. בספר הופיעו דמויות משנה, ביזוס קימבי, בת גילו של הנרי, ואחותה הקטנה רמונה. רמונה הפכה לגיבורת הספר הראשון מסדרת "עלילות רמונה" (Ramona Geraldine Quimby), שפורסם בשנת 1955. סדרת רמונה זכתה להצלחה גדולה אף יותר מהסדרה שעסקה בהנרי.
ספריה של קלירי עוסקים בנושאים הלקוחים מחיי הילדים כמו הרחבת המשפחה, התמודדות עם אבטלה של ההורים, שיפוץ הבית, גידול בעלי חיים, המעבר מגן הילדים לבית הספר, קשיים בבית הספר, וקשיי גיל ההתבגרות. רובם מיועדים לגילאי 7–12.
קלירי פרסמה 39 ספרים; מתוכם פורסמו שבעה בסדרת הנרי ותשעה בסדרת סיפורי רמונה (האחרון שבהם ב-1999). היא פרסמה גם שני ספרי ילדים אוטוביוגרפיים (שטרם תורגמו לעברית).
קלירי סירבה להצעות לעבד את ספרייה לקולנוע או לטלוויזיה, אולם בשנת 1988 הופקה סדרה קצרה בטלוויזיה הציבורית הקנדית המבוססת על הספר "רמונה הולכת לכיתה א'". בשנת 2010 יצא הסרט "רמונה וביזוס" המבוסס על מספר ספרים מסדרת עלילות רמונה. קלירי סירבה להתיר שיווק מוצרים שנושאים את הדמויות מספריה. חלק מספריה תורגמו לעברית, החל מסוף שנות ה-70, בין השאר בידי שולמית לפיד, גדעון טורי ואפרים תלמי.
קלירי נישאה ב-1940 לקלארק וב-1955 נולדו להם תאומים - בן ובת. בשנותיה האחרונות התגוררה בעיירה כרמל ליד הים שבקליפורניה שם נפטרה ב-25 במרץ 2021 בגיל 104.
מריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג
מריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג (בגרמנית: Maria Anna von Hessen-Homburg; 13 באוקטובר 1785 – 14 באפריל 1846), הייתה בתו של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג ואשתו של וילהלם, נסיך פרוסיה.
ביוגרפיה
מריה אנה נולדה ב-13 באוקטובר 1785 בבאד הומבורג, לפרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג, ולקרולינה, רוזנת הסן-דרמשטדט בתם של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט וקרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן.
בשנת 1804 התחתנה מריה אנה עם וילהלם, נסיך פרוסיה, ממנו נולדו לה 9 ילדים. מריה אנה תמכה במלחמה נגד נפוליאון, ולאחר תבוסת הצבא הפרוסי בקרב ינה-אאורשטדט, הצטרפה למשפחת המלוכה בבריחתם מברלין מפני נפוליאון. לאחר מותה של לואיזה, מלכת פרוסיה בשנת 1810, הפכה מריה אנה לגברת הראשונה בחצר המלוכה באירועים רשמיים. במרץ 1813 ייסדה מריה אנה את "אגודת הנשים הפטריוטיות", שתמכה במלחמת השחרור מנפוליאון. מריה אנה התכתבה עם ברון פום שטיין, קרל אוגוסט פון הרדנברג והאחים אלכסנדר ווילהלם פון הומבולדט, והייתה מכרה של המשורר פרידריך דה לה מוט פוקה. בשנת 1822 התאהבה מריה אנה באנטון, רוזן שטולברג-ורניגרודה, שמאוחר יותר מונה לשר המדינה הפרוסי. כמו כן הייתה מריה אנה פעילה בכלא ברלינר גפנינגניסנסן, והקימה בית יתומים בפאנקוב בברלין.
בשנת 1845 ביקרה מריה אנה בפעם האחרונה בבאד הומבורג, וב-14 באפריל 1846 מתה מריה אנה בביתה בברלין, חצי שנה לאחר הולדת נכדה לודוויג, נסיך בוואריה.
משפחתה
בשנת 1804 התחתנה מריה אנה עם וילהלם, נסיך פרוסיה, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
תליון
שמאל|ממוזער|250px|תליון [[ספרדי המוצג כיום במוזיאון ויקטוריה ואלברט.]] שמאל|ממוזער|250px|תליונים מ[[אינדונזיה.]] תִּלְיוֹן הוא תכשיט התלוי על שרשרת (לעיתים כחלק מעגיל). התליון מהווה חלק מהשרשרת, אך לעיתים נרכש בנפרד ממנה. התליון תלוי בקצה השרשרת וניתן להסרה ולהעברה משרשרת לשרשרת. כיום, התליון עשוי לרוב מתכת יקרה (זהב, כסף או פלטינה ואבנים יקרות).
מחקרים ארכאולוגים גילו תליונים שנעשה בהם שימוש בעת העתיקה. במצרים העתיקה נהגו הפרעונים ללבוש תליון בצורת חרפושית המסמלת את עושרם וכוחם, אך השימושים בתליונים קדמו להיסטוריה, וכבר בתקופה הפרה היסטורית נהגו ללבוש תליונים. תליונים שהתגלו בעת העתיקה היו עשויים מתכת יקרה, זכוכית או צדפה, אך גם עץ. תליונים אלה ניתלו על שרשרת העשויה מתכת, או חבל.
התליונים שימשו בעת העתיקה למטרות הגנה (כקמעות) אך גם לעיטור אופנתי. גם כיום שימושי התליון העיקריים הם:
דנה רוזמרי סקאלון
דנה רוזמרי סקאלון (באנגלית: Dana Rosemary Scallon; נולדה בשם רוזמרי בראון ב-30 באוגוסט 1951 באיזלינגטון שבצפון לונדון, הממלכה המאוחדת), ידועה בעיקר בשם הבמה שלה דנה, היא זמרת אירית וחברה לשעבר בפרלמנט האירופי.