cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אופטימוס פריים
הדור הראשון
כאשר סדרת האנימציה של הרובוטריקים הגיעה לסיומה בשנת 1987 לאחר הפרק בשלושת החלקים, תהליך ההפקה המשיך ביפן עם שלוש סדרות ספין אוף. הראשונה שבהן, "רובוטריקים: אדוני הראש" (Transformers: Headmasters), התעלמה מעלילת Rebirth. כעת כשהשקרניקים הובסו, הרובוטריקים היו ביחסים קרובים יותר לתושבי כדור הארץ. הם גם החלו בקולוניזציה של עולמות אחרים. הראשון שבהם היה אתניה ואופטימוס פריים בחר להיות מוצב בו. מעט לאחר מכן התברר שהשלכות שחרור האנרגיה של המטריקס כדי לרפא את מגפת השנאה היו מרחיקות לכת יותר ממה שאופטימוס ציפה לו. ללא המטריקס שישמש כגורם מאזן, חישוביו של מחשב-העל וקטור סיגמא התערערו. השקרניקים חזרו כדי לנצל זאת, ותקפו את סייברטרון כדי להשיג שליטה על מחשב-העל. פריים לקח יחידת חיילים שתעזור בקרב על הכוכב, וכשאדוני הראש של הרובוטריקים הגיעו והטו את הקרב לטובתם, הוא החליט להיכנס לעומקו של סייברטרון ולייצב את וקטור סיגמא בכל מחיר.
כשהרובוטריקים חיפשו אחר המטריקס בכדור הארץ, אופטימוס פריים חיפש אחר וקטור סיגמא והודרך על ידי רוחו של אלפא טריון בנבכי הקטקומבות של הכוכב. בהגיעו אל מחשב-העל הוא גילה שהשקרניקים סייקלונוס וסקורג' חסמו את דרכו. באותו רגע מגיע הוט-רוד עם המטריקס ומפעיל את וקטור סיגמא. המטריקס שינה את צורתו של הוט-רוד לרודימוס פריים, ובפעם הראשונה שני הפריימים נלחמו זה לצד זה כדי להביס את גלבטרון. לפני שרודימוס יכל להכניס את המטריקס לוקטור סיגמא כדי ליצבו, אופטימוס פריים התמזג לתוך המחשב והשיב את האיזון על כנו כדי להציל את הכוכב. וכך, אופטימוס פריים הקריב את עצמו מספר פרקים לאחר שיבתו לחיים.
מלחמות החיות/מכונות חיות
אופטימוס פריימל (מלשון Primal, קדמוני), מנהיג סיעת המאקסימלים בסדרות האנימציה התלת־ממדית "מלחמות החיות" ו"מכונות חיות", הוא אינו אופטימוס פריים המקורי. פריימל הוא אחד מצאצאיהם המאקסימלים של הרובוטריקים, שלקח את השם כדי לכבד את שמו של פריים. אותו דבר גם תקף למגהטרון של אותה תקופה. לפני שהחלה סדרת האנימציה, חברת הסברו חזתה את פריים ואת מגהטרון בצורת החיה שלהם, אולם אחרי שהסדרה החלה השתנתה התוכנית והעיצובים השונים של הדמויות - כמו לוחית הפנים החצויה לשניים של פריימל שחושפת פה - מראים על כך. למרות הכל, אופטימוס פריים ומגהטרון היו הסיבה העיקרית להתחלתן של מלחמות החיות.
מלחמות החיות נערכו בכדור הארץ הפרהיסטורי, והובילו בסופו של דבר לגילוייה של ספינת "התיבה" הקבורה בהר הגעש. מגהטרון מנהיג הפראניקים ניסה לשנות את ההיסטוריה על ידי השמדת אופטימוס פריים, ששהה עדיין במצב הקפאה על סיפון "התיבה", וזאת בעקבות הוראתו של מגהטרון המקורי. מגהטרון קיווה שהדבר יבטיח את ניצחונם של השקרניקים במלחמה הגדולה ובסופו של דבר לשלטונם האולטימטיבי של הפראניקים - צאצאם של השקרניקים - על סייברטרון. מגהטרון שחרר את מלוא עוצמת הנשק שו על פניו של אופטימוס פריים, מה שהביא לפציעות אנושות, אך אופטימוס פריימל לקח את הניצוץ של פריים לתוך גופו כדי להגן עליו מפני טראומה בזמן שפציעותיו נרפאו. הגברת הכוח שנגרמה מחיבור הניצוץ של פריים למטריקס שינתה את פריימל לצורת טרנס-מטאל בשם "אופטימל אופטימוס", הכוללת שלושה שינויי צורה (למטוס, רכב שטח וגורילה). עם תום התיקונים, הניצוץ של פריים חודש, והוא הופעל לזמן קצר בטרם שקע שוב בהקפאה.
דרימווייב הפקות
בעיבוד המחודש מהמאה ה-21 של חברת הקומיקס Dreamwave Productions להמשכיות המקורית של הדור הראשון, אופטימוס פריים החל את דרכו כמארכב מידע בשם אופטרוניקס, או אוריון לחבריו הקרובים. לאחר שהבחין ברשומות על קרב שבו מנהיג הרובוטריקים סנטינל פריים נהרג בידי מגהטרון, הוא זומן למועצת הזקנים ונודע לו שמטריקס המנהיגות בחר בו להיות המנהיג הבא של הרובוטריקים. עם קבלת המטריקס, הוא הורה על פינוי הרובוטריקים מסייברטרון. הוא התכוון להניח לשקרניקים לנפשם, אך בעקבות קרב עם מגהטרון בקרקעית הכוכב, בנוסף לחזיונות של המטריקס, הוא קיבל דחף ללחום עבור ביטחון עולם ביתו.
הוצאת IDW
כאשר חברת IDW Publishing קיבלה את הזכויות לסדרה, כותב הקומיקס המקורי של מארוול קומיקס סיימון פורמן נשכר כדי לפקח על ליין הקומיקס, והוא החליט שהמשכיות הדור הראשון זקוקה לאתחול מחודש ומודרני, כדי שימשוך קהל קוראים עכשווי. המשכיות זו קובעת שאופטימוס פריים הוא המנהיג הנוכחי של צבא רובוטריקים שמפוזר בכל רחבי הגלקסיה ביחידות קטנות, ואשר מנהל מלחמה חשאית נגד יחידות הסתננות של שקרניקים על עולמות עשירים במחצבים.
המיני סדרה "מביא הסערה" (Transformers: Stormbringer) מסבירה שעולם הבית של הרובוטריקים, סייברטרון, הוא עולם מת שנחרב כתוצאה מאסון עתיק שנגרם בידי מלחמת הרובוטריקים בשקרניקים. פריים נאלץ לחבור אל יריבו הוותיק מגהטרון כדי לסיים את החורבן. בסדרה עצמה, התערבותם של ג'טפייר והטכנוטריקים במזימה של בלדג'יאון השקרניק מתריעה בפני אופטימוס את האפשרות שהאסון הסייברטרוני יתחיל מחדש ויתפשט לעולמות אחרים. פריים קורא ליחידת "ההורסים" (Wreckers) ונפגש עמם על קרקעית סייברטרון, בדיוק בזמן לחזות בחזרתה של ישות בשם ת'נדרווינג, שמשחקת תפקיד מרכזי בגרימתו של האסון. כוחם המשולב של פריים, ההורסים, ג'טפייר, השקרניקים שמונהגים בידי הפראניקים ויחידת סנטוריונים מזדקנים בקושי מצליחים להוציא את ת'נדרווינג מכלל פעולה.
הקבצים שבלדג'יאון השיג מביאים את אופטימוס לכדור ארץ, היכן שסיעת רובוטריקים של פראול גילתה שיחידת הסתננות של סטארסקרים עקפה נהלים סטנדרטים לאחר שגילתה סוג חדש של אנרג'ון. סוג זה מתברר כאותו אחד שבלדג'יאון השתמש בו כדי להחיות מחדש את ת'נדרווינג, ששכב בתרדמת למשך עידנים לאחר האפוקליפסה. סטארסקרים השתמש באנרג'ון המיוחד כדי לנסות לחתור תחת מנהיגותו של מגהטרון, כפי שתואר במיני סדרה "רובוטריקים: הסתננות".
במיני סדרה "רובוטריקים: הסלמה" (Transformers: Escalation), מגהטרון מתעמת עם פריים כשהוא מתודלק בידי האנרג'ון המיוחד, ומתגבר עליו. הרובוטריקים מאמינים שהמנהיג שלהם מת, והם מנסים לקנות את הוט-רוד החדש. פריים העביר את התודעה שלו לזיכרון גיבוי שבסמי-טריילר שלו וייעץ להם לנצל את החולשה שבאנרג'ון המיוחד, ולשתק את השקרניקים על ידי ניהול מתקפה כוללת על מגהטרון וניתוק אספקת האנרג'ון שלהם.
אופטימוס פריים, באמבלבי, ג'אז, פראול וראטצ'ט הופיעו בסדרת "רובוטריקים/האוונג'רס החדשים", קרוסאובר של חברת IDW עם מארוול קומיקס משנת 2007.
במיני סדרה "רובוטריקים: נגע" (Transformers: Infestation), אופטימוס פריים מוביל את באמבלבי, דריפט, קאפ, פראול, ראטצ'ט ווילג'ק כשספינת חלל סייברטרונית מתרסקת בלאס וגאס. בספינה זו נמצאים גלבטרון, סייקלונוס, סקורג' ועדר זומבים מיקום אחר. גלבטרון מנסה להשתלט על מנהיגות הרובוטריקים ואחרי שנלחם בהם מסביר את משימתו להילחם בנגע הזומבים. וילג'ק מפעיל מגן אנרגיה על העיר כדי לתחום את הנגע למשך 24 שעות.
רובוטריקים: רובוטים במסווה
ביקום של סדרת האנימציה "רובוטריקים: רובוטים במסווה", אופטימוס פריים משנה צורה למשאית כיבוי אש. הוא מדובב על ידי ניל קפלן בסגנון דומה לקולו של פיטר קאלן. בשל שמו בדיבוב היפני, ״כבאית״, מגזין Wired דירג את דמותו של פריים מסדרה זו כאחת מהדמויות המגוחכות ביותר בזיכיון הרובוטריקים. ביקום זה, אופטימוס פריים ואחיו אולטרה מגנוס נוצרו באותו זמן בידי אלפא טריון, אך כשפריים נבחר לשאת את המטריקס, מגנוס חש שמתעלמים ממנו ושמר על טינה ממושכת נגד אחיו.
מאוחר יותר, אופטימוס פריים רודף אחר מגהטרון לכדור הארץ בניסיון למנוע ממנו לבזוז את משאבי הטבע של העולם. צוות הרובוטריקים הנאמן של פריים מתעמת רבות עם הפראניקים של מגהטרון, ועוצרים את מזימותיו בעזרתו של קוג'י, בן אנוש שאביו נחטף בידי הפראניקים. פריים וקוג'י פיתחו יחסי חברות חזקים, למרות שפריים האשים את עצמו בחטיפת אביו של קוג'י. אופטימוס הוכיח את אומץ ליבו במקרים רבים כמו לחימה תת-ימית בסקיי-בייט והצלת סיידברן ממלכודת הפראניקים. מאוחר יותר, כשמגהטרון סרק מכלית למצב שינוי צורה, אופטימוס זינק והציל את הנהג. כתוצאה מכך, המכלית, פריים והנהג נסרקו שלושתם יחדיו. בעזרת אנרגיית הניצוץ של מגהטרון שתשלים את החיבור נולד סקורג', אחיו התיאום האפל של אופטימוס פריים. תחינותיו של אופטימוס כדי שסקורג' יזכור את נאמנותו המקורית לרובוטריקים נפלו על אזניים ערלות.
לאופטימוס היו דאגות אחרות כאשר בהמשך מגיע מגנוס מתוך כוונה לקחת לרשותו את המטריקס בכל מחיר, שהוא האמין ששייך לו. פריים סירב להילחם נגדו ונפצע אנושות. מגנוס עקב אחריו עד לאי מדברי, שם העמיד פנים שכוונתו טובה אך למעשה רצה לספוג את המטריקס לתוך עצמו. במהלך הקרב, שני האחים התמזגו לדמותו של אומגה פריים. באמצעות החיבור הזה ביניהם, מגנוס יכול היה לתעל את כוחו של המטריקס ולטעון את כוחם של השניים לתצורות רובוטים חדשות. למרות שמגנוס נותר עצמאי וסירב לקחת פקודות מאחיו, עם הזמן היריבות בין השניים התפוגגה והוא עזר לרובוטריקים על ידי התמזגות עם פריים בקרבות עם הפראניקים והשקרניקים. במהלך הקרב האחרון עם צורתו החדשה של מגהטרון, גלבטרון, שני האחים התפייסו לבסוף. יחדיו, הם התמודדו מול גלבטרון בגרעין הכוכב והביסו אותו אחת ולתמיד.
בגרסה היפנית של הסדרה לא קיים מטריקס מנהיגות יחיד אלא מספר רב, כאשר כל אחד משתייך לרובוטריק רם-דרג אחר. מגנוס מחזיק כבר במטריקס משלו ומבקש להעצים את כוחו.
טרילוגיית יוניקרון
בסדרת "רובוטריקים ארמדה", אופטימוס פריים חולק בתפקיד הפרוטגוניסט יחד עם ראד, אלכסיס, קרלוס, סטארסקרים והוט שוט. לדמותו ישנם מספר קווי דמיון לגרסאות מיקומים החלופיים, ביניהם אצילות נפש ורצון חזק להגן על כל בני האדם בכדור הארץ. בגרסה זו, שני הצדדים הלוחמים אינם מחפשים אחר אנרג'ון אלא גזע קטן של רובוטים משדרגי כוחות בשם מיניקונים. אופטימוס מוביל את צבא הרובוטריקים שלו כדי לעצור את מגהטרון מלהשיג את הכוח שלהם לעצמו.
בהופעתו הראשונה בסדרה, אופטימוס נראה כמו אופטימוס פריים המקורי מהדור הראשון עד שהוא מעתיק את עצמו עם עיצוב סמי-טריילר. מעט לאחר מכן הוא משיג את שותפו המיניקון, מצת. הקבינה של המשאית מתנתקת כדי להפוך לאופטימוס עצמו, בעוד הטריילר הופך לעמדת קרב אותה מפעילים אופטימוס וכמה מהמיניקונים. אופטימוס יכול להתמזג גם עם עמדת הקרב שלו למצב סופר רובוט, כאשר יחד עם מצת הוא יכול לירות לייזרים חזקים. בנוסף, אופטימוס יכול להתמזג עם ג'טפייר ו/או אוברלוד לתוספת כוח.
בגלגול זה של הדמות, אופטימוס פריים מציג גישה כמעט קסנופובית לגבי תיקשור עם תרבויות אחרות, בהאמינו שקשר שכזה יכול לגרום ליותר נזק מאשר תועלת. כתוצאה מכך, הוא אוסר על הרובוטריקים להתערב בענייניהם של תושבי כדור הארץ, ולוסיטרון ועולם הג'ונגל במהלך חיפושיהם אחר מפתחות כוכב הסייבר. גישה זו השתנתה במידה רבה כשאופטימוס הבין שהדרך היחידה להשיג את מפתחות הסייבר מולוסיטרון ואנימטרוס הייתה ללכת לפי החוקים שלהם.
סרטי לייב אקשן
בשלושת הסרטים הראשונים, אופטימוס פריים מסוגל לשנות צורה למשאית מסוג פיטרבילט 379 בעלת קבינה ארוכה, בניגוד לעיצוב המקורי מהדור הראשון. בסרט "רובוטריקים 3: אפלת הירח", אופטימוס משיג טריילר בסגנון הדור הראשון לפני שמשנה צורה למשאית אבטיפוס מסוג וסטרן סטאר 5700. בתחילת הסרט הרביעי, הוא משנה צורה למשאית מסוג מארמון משנת 1973, ולאחר מכן למשאית וסטרן סטאר 4900 פנטום. סטייה נוספת מהדור הראשון היא עיטורי להבות אדומות על גוף קבינה כחול. למרות השוני בעיצובים, אופטימוס שמר על מספר מאפיינים מהדור הראשון, כמו רובוטים אחרים. מאפיינים אלה כללו בית חזה אדום, רגליים כחולות, לוחית הפנים והאזניים המחודדות המפורסמות. לוחית הפנים נסוגה לאחור ויכולה לחשוף פה.
לפי נרטיב הסיפור של הסרטים והקומיקס המבוסס עליהם, אופטימוס פריים עמד בראש מחלקת המדעים של סייברטרון אשר חקרה את הניצוץ לפני עידנים, וקיבלו הגנה מצבאו של המגן העליון מגהטרון. כשמגהטרון הושחת בידי "הנופל", אופטימוס גילה שהוא האחרון בשושלת פריים, שהוסתר כשהנופל השמיד את שושלת היוחסין שלהם. בתגובה לכך שמגהטרון ניסה להשיג ידו על הניצוץ ולכבוש עולמות אחרים, אופטימוס נטל את המנהיגות על הרובוטריקים ואסף אותם כדי להילחם בצבאו של מגהטרון, השקרניקים. באותה אובססיביות שמגהטרון מבקש להשיג את מטרתו, כך אופטימוס היה מסור למטרתו לעצור אותו, אפילו במחיר חייו, במחיר עולמו ואף במחיר אנשיו. בהוראתו, הניצוץ שוגר לחלל, ובכך גזר על סייברטרון מוות איטי ועל אנשיו חיי נוודות. הקורבנות שהוא עשה השפיעו רבות על הניצוץ שלו, אך היה צורך לעשותם בלית ברירה. הוא מכיר את השאיפות החבויות בניצוץ של מגהטרון, ואסור להן לעולם לראות את אור היום. חיים צריכים להישמר הרחק מאיום הרודנות של מגהטרון בכל מחיר. האובססיביות הזו להבסתו של מגהטרון גזלה מאופטימוס חלק מהאידיאליזם שלו, ואישיותו הכנה ואכפתית קיבלה פן כמעט חסר רחמים. פריים בגרסה זו אינו מאמין בהזדמנויות נוספות ומוכן לשקול כל פעולה שתוביל לניצחון, לרבות הקרבת הקרובים אליו.
אחרי שהגיע לכדור הארץ וסרק צורה של משאית פיטרבילט, אופטימוס הציג את עצמו ואת חייליו לפני סאם ויטוויקי ומיקאלה ביינס והסביר את הסיבה לשמה הגיע לעולם שלהם. בסופו של הסרט, הוא שולח מסר לתוך החלל ומזמין את כל הרובוטריקים להצטרף אליהם. בסרט השני, אופטימוס מוביל את הרובוטריקים ברדיפה אחר שאר השקרניקים שנותרו ברחבי העולם, ומשתף פעולה עם צוות הלחימה האנושי NEST. הוא גורם נזק גדול למגהטרון ומשמיד את אדונו, "הנופל", שהיה למעשה מנהיג השקרניקים המקורי. הדבר מאלץ את מגהטרון ואת סטארסקרים לסגת. בסרט השלישי, אופטימוס מסייע ליחידת NEST בלחימתם נגד שוק-וייב בצ'רנוביל. הוא מגלה שבני האדם הסתירו את דבר גילויה של ספינת חלל סייברטרונית על הירח, בה נמצא קודמו בתפקיד, סנטינל פריים. אופטימוס מגן על סנטינל פריים ממנהיגי העולם, אך סנטינל פריים בוגד בו וכורת ברית עם השקרניקים. עם הבסתם של השקרניקים וסיומה של המלחמה, אופטימוס והרובוטריקים מקבלים את כדור הארץ בתור ביתם החדש. בסרט הרביעי, הרובוטריקים מוצאים את עצמם נרדפים אחרי שבני האדם לא סומכים עליהם יותר, ואופטימוס פריים צריך לאחד מחדש את כוחות הרובוטריקים הנותרים כשצייד הראשים הסייברטרוני לוקדאון מצטרף ליחידה ממשלתית שמטרתה ללוכדם ולהשמידם.
רובוטריקים אנימייטד
בסדרת ההנפשה משנת 2008, אופטימוס פריים היה באקדמיית הרובוטריקים יחד עם סנטינל פריים ואליטה-1. כשאליטה-1 הולכת לאיבוד בכוכב שנשלט על ידי חייזרים דמויי עכביש, הוא מאשים את עצמו בכך שהשאיר אותה מאחור, והיא נהרגת לכאורה בהתפוצצות ספינת שקרניקים המלאה באנרג'ון. סנטינל לא סולח לאופטימוס על כך שאופטימוס איבד אותה. הדבר גורם לאופטימוס לנשור מהלימודים. אולם, סנטינל פריים מושך בכמה חוטים כדי שאופטימוס ישמש כקפטן בצוות הצלה של גשר חלל שכולל יוצא מלחמה ותיק בשם ראטצ'ט ושני חניכי אקדמיה בשם באמבלבי ובולקהד. ניתן לאופטימוס פיקוד על ספינת חלל, שהיא מצב שינוי הצורה של אומגה סופרים הענק.
הסדרה מתחילה כשאופטימוס וצוותו אוספים רובוט נינג'ה בשם פראול ונשלחים לאסוף פסולת מגשר חלל. הם נתקלים בניצוץ ומותקפים בידי ספינת הקרב של מגהטרון, "הנמסיס". באמצעות בוגדנותו של סטארסקרים, מגהטרון נפגע וספינת הרובוטריקים מתרסקת בכדור הארץ בתחילת המאה ה-21. לאחר ששהו בהקפאה למשך 50 שנים בימת אירי, הרובוטריקים מתעוררים בדטרויט בעתיד הקרוב. הם מוצאים בני אדם שזקוקים לעזרה והופכים לגיבורי העיר לאחר ניסוי שהשתבש של סאמדק טכנולוגיות. במהלך הקרב על מציאת הניצוץ, אופטימוס יוצא מכלל שימוש לאחר שהביס את סטארסקרים ומוחזר לחיים בידי סארי סאמדק ומפתח הניצוץ שלה.
בפרק הכפול "סוף משחק", ראטצ'ט בונה לאופטימוס מנשא סילון כדי לעזור לו בקרב עם השקרניקים. בנוסף ניתן לו הפטיש של מגנוס, אם כי בהתחלה אופטימוס לא רצה להשתמש בו בהתחשב בעבר שלו עם אולטרה מגנוס. הוא לומד להשתלט על כוחו של הפטיש במהלך הקרב עם מגהטרון, שעד כה המעיט בערכו ואפילו לא התייחס אליו בשמו. אופטימוס חס על חייו של מגהטרון ואומר שלא מגיעה לו הדרך הקלה למות. הוא חוזר לסייברטרון יחד עם הרובוטריקים בספינת החלל של אומגה סופרים ומוכרז כגיבור כשהוא נושא על חזהו את מטריקס המנהיגות.
רובוטריקים פריים
בסדרת התלת-ממד משנת 2010, אופטימוס פריים הוא מפקד צבאי ותיק שהיה שני בפיקוד אחרי זטה פריים, שנפל בקרב. לפני עידני עידנים בסייברטרון, אופטימוס היה ארכיביסט היסטורי בספריית העיר איאקון תחת השם אוריון פקס. באמצעות מחקר ההיסטוריה של סייברטרון, אוריון למד על חוסר הצדק החברתי באוכלוסייה. הוא קיבל השראה מגלדיאטור שנטל את השם של אחד משלוש עשרה הפריימים המקוריים, מגהטרונוס. מגהטרונוס ניסה להתחיל מרד במטרה להפיל את השלטון הנוכחי ולקחת את תואר הפריים. אולם, אוריון הטיף אידאולוגיה אחרת שאומרת שאלימות היא אינה הדרך להשגת צדק. הוא הופיע בפני מנהיגי סייברטרון ושכנע אותם שדרוש שינוי. בעקבות כך, מגהטרונוס שינה את שמו למגהטרון, ניתק את קשריו עם אוריון והחל את המלחמה הגדולה שהשמידה את סייברטרון. מעט לאחר מכן, אוריון ערך מסע למעמקי סייברטרון והוענק לו מטריקס המנהיגות בידי פרימוס, יוצר הרובוטריקים. הוא הפך לאופטימוס פריים. אחרי שסייברטרון הפך לכוכב שומם וחסר חיים, הוא ומגהטרון המשיכו את הקרב המתמשך שלהם בכדור הארץ, שם מגהטרון נעלם למשך שלוש שנים.
בזמן היעדרותו של מגהטרון, הרובוטריקים נאלצו להתעמת עם השקרניקים בראשותו של סטארסקרים, שהתגלה כאויב עקשן, וכן נגד ארגון אנושי שאובססיבי לחיפוש אחר טכנולוגיות מתקדמות, בראשותו של סילאס המושחת. כשאופטימוס נפל קורבן לווירוס שאיים על חייו ואשר נוצר בידי מגהטרון, באמבלבי וארסי גילו את גופתו של מגהטרון בספינת החלל של השקרניקים כאשר חיפשו אחר תרופה. באמבלבי נכנס למוחו של מגהטרון כדי למצוא את התרופה, ולמרות שהדבר הוביל לריפויו של אופטימוס, מגהטרון ניצל זאת כדי לחזור לעולם החיים.
מעבר אליהו
מעבר אליהו, המכונה מחסום/מעבר 109 או מחסום/מעבר הפירות, הוא אחד המעברים בגדר ההפרדה. המעבר ממוקם על כביש 55. המעבר נמצא בקטע בין הפנייה לאלפי מנשה לבין הפנייה לקלקיליה ולצופים.
מעבר אליהו נועד למעבר נוסעים והולכי רגל. סחורות פלסטיניות מועברות דרך מחסום אייל שמצפון לקלקיליה. בידוק ביטחוני של הנוסעים והולכי הרגל ממזרח למערב מתבצע בידי חברת שמירה פרטית. במעבר ממערב למזרח אין בידוק קבוע, אך במקום פועלים דרך קבע כוחות משטרה ומשמר הגבול. לעיתים פועלים במעבר גורמים נוספים כגון אנשי רשות מעברים יבשתיים או משרד החקלאות.
לאונרד פד'ר
לאונרד ג'פרי פד'ר (באנגלית: Leonard Geoffrey Feather; 13 בספטמבר 1914 - 22 בספטמבר 1994) היה עיתונאי מוזיקה, מפיק מוזיקלי, פסנתרן ומלחין ג'אז יהודי-בריטי.
חייו
פד'ר נולד בלונדון למשפחה יהודית שמרנית מהמעמד הבינוני-גבוה. הוא למד באופן חובבני נגינה בפסנתר וקלרינט ובשנות העשרה שלו החל לכתוב על ג'אז ועל סרטים. בין הגילים 21 ל-25 נדד בין בריטניה לארצות הברית, כאשר הוא משמש כעיתונאי ומפיק תקליטים. ב-1939 השתקע סופית בניו יורק. ב-1932 הופיע לואי ארמסטרונג בלונדון והסכים, לאחר שפד'ר תפס אותו בפאב לאחר ההופעה, להעניק ריאיון לכתב הצעיר של ה"מלודי מייקר", כך החלה בין השניים חברות שתמשך כל חייהם ושפתחה בפני פד'ר דלתות רבות בעולם הג'אז.
פד'ר החל לעבוד כמלחין ולחניו הוקלטו על ידי טובי המבצעים, בהם דיוק אלינגטון, לואי ארמסטרונג, דיינה וושינגטון (Evil Gal Blues ו-Blowtop Blues), שרה ווהן ובי בי קינג (?How Blue Can You Get). הוא ביקר במועדונים וכתב רשימות לעיתונים אודות המוזיקאים, שעם רבים מהם יצר קשרים אישיים. רשימותיו התפרסמו בעיקר במגזין דאון ביט, אך גם בעיתונות יומית ואף במגזין פלייבוי. בספרו מ-1949,  Inside Be-Bop, קבע את גדולתם של צ'ארלי פארקר ודיזי גילספי כיוצרי סגנון הבי בופ.
בשנת 1960 עבר פד'ר ללוס אנג'לס על מנת לקבל עליו את משרת מבקר הג'אז הבכיר של הלוס אנג'לס טיימס, תפקיד בו החזיק עד מותו. הוא כתב ספרים רבים אודות ההיסטוריה של הג'אז, ניתוח סגנונות, הופעות ואלבומים והפך לאחד הכותבים הבולטים והמשפיעים ביותר בתחום. הוא פיתח את המנהג של כתיבת הערות אלבום (liner notes) מעמיקות ומפורטות, כעין מאמרי-זוטא שהודפסו על גבי תקליטי ג'אז (ועם יצירת ה-CD בחוברות שצורפו לעטיפה). הערות פרי עטו של פד'ר מופיעות על גבי מאות אלבומים. בנוסף לפעילות זו, לימד באוניברסיטאות שונות בקליפורניה.
בשל רעידת האדמה שפקדה את לוס אנג'לס ב-1993 נאלץ פד'ר לעזוב את ביתו בשכונת Sherman Oaks, דבר שערער את בריאותו עד למותו פחות משנה לאחר מכן. האנציקלופדיה הביוגרפית של הג'אז הושלמה לאחר מותו על ידי עמיתו, איירה גיטלר. אוספו הפרטי ובו מאות שעות הקלטה, תמונות, התכתבויות, דפי תווים מקוריים וחתומים וחפצים שונים הקשורים להיסטוריה של הג'אז נרכש על ידי אוניברסיטת איידהו.
Was mir behagt, ist nur die muntre Jagd, רי"ב 208
Was mir behagt, ist nur die muntre Jagd (בעברית: מה שנעים לי, הרי זה רק הציד העליז; ידועה גם בשם קנטטת הציד) רי"ב 208, היא קנטטה חילונית שהלחין יוהאן סבסטיאן באך. הוא הלחין אותה לכבוד יום הולדתו ה-31 של כריסטיאן, דוכס סאקסה-וייסנפלס שהתקיים ב-23 בפברואר 1713.
היסטוריה ומילים
הטקסט נכתבו על ידי סלומון פרנק, משורר החצר בוויימאר ועיקרו דיאלוג עם אזכורים למיתולוגיה הרומית בין דיאנה, אלת הציד לאלים ודמויות נוספות. כמו כן, קושר הטקסט בין ציד ועיסוק בבעלי חיים לשלטון וממשיל את המושל לרועה צאן.
מבנה והרכב מבצע
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי ארבעה סולנים שמייצגים דמויות: דיאנה - סופרן ראשון, פאלס - סופרן שני, אנדימיון - טנור ופאן - בס. שני חלקים מושרים על ידי מקהלה בת ארבעה קולות. הכלים המשתתפים הם שתי קרנות, שתי חליליות, שני אבובים, אבוב טנור (Taille), בסון, שני כינורות, ויולה, צ'לו, ויולונה ובאסו קונטינואו.
על פי חלק מהמוזיקולוגים, הקנטטה נפתחת בסינפוניה בפה מז'ור (רי"ב 1046a) שזהה למעשה לחלק הראשון של הקונצ'רטי הברנדנבורגיים וכך מבוצעות גם היום חלק מההקלטות. עם זאת, הביצוע המקובל הוא ללא הסינפוניה וכולל חמישה עשר חלקים:
שימושים מאוחרים
באך ביצע את היצירה מספר שנים לאחר ביצועה הראשון, לכבוד דוכס סקסה-ויימאר-אייזנך. למרות שאין זה נדיר שבאך השתמש בשנית בחלקים מתוך יצירות אחרות שלו, ביצוע של יצירה שלמה מחדש לכבוד אירוע אחר הוא נדיר. בנוסף, הוא שיבץ את האריות בחלקים מספר 7 ו-13 לקנטטה רי"ב 68 שבוצעה ב-1725 ואת קטע המקהלה האחרון ביצע כחלק מרי"ב 149 שבוצעה ב-1728 או 1729 לכבודו של אוגוסט השלישי. שימוש נוסף הוא עשה ביצירה ב-1740, אז ככל הנראה הוא ערך מחדש את המוזיקה לאותו טקסט, אך המוזיקה אבדה, והיא ממוספרת כיום רי"ב 208a.
החלק התשיעי Schafe können sicher weiden הוא החלק הידוע ביותר והוא מנוגן לעיתים קרובות בפני עצמו, בעיקר לאחר שעבר התאמה לפסנתר. פרסי גריינג'ר ערך והלחין מספר יצירות לתזמורת על בסיס החלק הזה. ויליאם וולטון הלחין מוזיקה לבלט שבוצע ב-1940 על בסיס האריה.
הקלטות
היצירה לא מבוצעת רבות בשלמותה אך היא בוצעה והוקלטה על ידי מנצחים ידועים, בהם פטר שרייר (ב-1976), ניקולאוס הרנונקור (ב-1988), טון קופמן (ב-1995) וגוסטב ליאונהארדט (ב-1996). עם זאת, האתר קנטטות באך מונה קרוב למאה הקלטות של החלק התשיעי לבדו.
אליפות אירופה בהתעמלות מכשירים לגברים
אליפות אירופה בהתעמלות מכשירים לגברים היא אליפות בהתעמלות מכשירים למתעמלים ממדינות אירופה, המאורגנת על ידי האיגוד האירופי להתעמלות. האליפות החלה להתקיים בשנת 1955, ומתקיימת אחת לשנתיים.
לישראל ישנם מספר הישגים באליפות, והיא ממוקמת במקום ה-21 (מתוך 36 מדינות) בטבלת המדליות.
האליפות לבוגרים
האליפות לצעירים
Physical (שיר של אוליביה ניוטון-ג'ון)
Physical (בעברית: פִיזִיקָלִי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הבריטית-אוסטרלית אוליביה ניוטון-ג'ון, מתוך אלבום האולפן השנים עשר שלה, Physical. השיר יצא לאור ב-28 בספטמבר 1981, על ידי חברת התקליטים MCA רקורדס, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום. השיר הופק על ידי ג'ון פארר ונכתב על ידי סטיב קיפנר וטרי שדיק, שבמקור התכוונו להציע אותו לזמר הבריטי רוד סטיוארט. השיר הוצע גם לזמרת האמריקאית טינה טרנר על ידי מנהלה רוג'ר דייוויס, אך כאשר טרנר סירבה, דייוויס נתן את השיר לניוטון-ג'ון.
"Physical" זכה להצלחה מיידית מבחינה מסחרית, כאשר נמכר בלמעלה משני מיליון עותקים בארצות הברית, שם קיבל את תואר הפלטינה הכפולה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) ושהה 10 שבועות במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. "Physical" הפך ללהיט המצליח ביותר של ניוטון-ג'ון וביסס את מעמדה ככוכבת פופ; שכן, בתחילת דרכה הוציאה בעיקר מוזיקת קאנטרי. מילות השיר, שהובילו לצנזורו בשווקים מסוימים, סייעו בשינוי התדמית הוותיקה של ניוטון-ג'ון והובילו אותה להוציא רצף של להיטים כמו "Make a Move on Me" ו-"Twist of Fate". מעבר לכך, דורג כשיר המצליח ביותר בשנות ה-80 של המאה ה-20 בארצות הברית.
רקע והקלטה
"Physical" (במקור נקרא "Let's Get Physical") נכתב על ידי טרי שדיק וחברה הוותיק של ניוטון-ג'ון, סטיב קיפנר, ובהתחלה נועד ל"זמר/ת מאצ'ואיסטי/ת כמו רוד סטיוארט", לדברי קיפנר. כאשר המנהל של ניוטון-ג'ון באותה העת, לי קרמר, שמע בטעות את גרסת הדמו, הוא שלח לה מיד את השיר, אך זו לא רצתה להוציא את השיר מכיוון שהוא היה "חצוף מדי". "Physical" היה לשיר הראשון מתוך רבים שקיפנר כתב עבור ניוטון-ג'ון.
סולו הגיטרה בשיר בוצע על ידי סטיב לוקאת'ר, הידוע בעיקר כחבר מייסד של להקת הרוק האמריקאית טוטו.
ביקורת
"Physical" תואר על ידי מארק אלן מ-Smash Hits כ"להיט מצליח מאוד בקריירה של הזמרת". זהו שירה המצליח ביותר של ניוטון-ג'ון, כמו גם היותו השיר החמישי שלה שכבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100 (והאחרון, נכון לשנת 2021). "Physical" שהה במשך 10 שבועות בראש המצעד, מ-21 בנובמבר 1981 ועד 23 בינואר 1982; שיא של כל הזמנים באותן השנים. בנוסף לכך, דורג כשיר המצליח ביותר בשנות ה-80 של המאה ה-20 בארצות הברית. הוא היה שנוי במחלוקת בגלל התוכן המיני המרומז שכלל והיה חדשני ופרובוקטיבי באותה התקופה. "Physical" זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה מאז יציאתו, וכמה מהם כינו אותו כ"חושני" וכ"פנינה משנות השמונים".
הצלחה מסחרית
"Physical" הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 בנובמבר 1981 ונשאר שם במשך 10 שבועות (יותר מכל סינגל אחר בשנות השמונים ), עד אמצע ינואר 1982. הוא הגיע למקום השני במצעד השירים העכשוויים למבוגרים/פופ של Radio & Records ב-27 בנובמבר 1981, שם שהה במשך שבועיים ונשאר במצעד במשך 14 שבועות בסך הכול. מבחינת מיקום השיא, "Physical" היה הסינגל המצליח ביותר של ניוטון-ג'ון בארצות הברית, כמו גם הסינגל האחרון שלה שהגיע למקום הראשון. בילבורד דירגו את השיר כמצליח ביותר בשנת 1982, כמו גם היותו המצליח ביותר בשנות ה-80 של המאה ה-20.
"Physical" הוביל לכך שהשיר "Waiting for a Girl Like You" של פורינר נשאר במקום השני במצעד הבילבורד הוט 100 במשך תשעה שבועות. השני מביניהם מעולם לא כבש את פסגת המצעד. "Physical" נשאר בעשירייה הפותחת במצעד במשך חמישה עשר שבועות, מה שהוביל אותו להיות הראשון והיחיד משנת 1981 שהצליח לעשות זאת. הוא הגיע למקום ה-28 במצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ.
תקציר
הווידאו קליפ הרשמי של "Physical" בבימויו של בריאן גרנט, מציג את ניוטון-ג'ון בבגד גוף צמוד, כשהיא מנסה לגרום למספר גברים הסובלים מעודף משקל לרדת במשקל. הגברים נכשלים בצורה קומית וניוטון-ג'ון עוזבת את החדר להתקלח. כשהגברים מתאמנים בעצמם, הם הופכים לפתע לגברים "מושכים" ו"שריריים". סצנה מסוימת מציגה גבר שרירי אחד מביט על עצמו במראה, כשהשתקפותו היא צורתו המלאה יותר. שניים מהגברים האחרים יוצאים מהחדר בחשאי, כשהם מחזיקים ידיים; רמיזה על היותם הומוסקסואלים. ניוטון-ג'ון המופתעת מגלה כי נשאר גבר אחד בחדר, הסובל מעודף משקל, עימו היא בוחרת ללכת טניס.
ביקורת
Olivia Physical בו נכלל הקליפ של "Physical", זכה בפרס גראמי בקטגוריית "הווידאו של השנה". הקליפ הוצג ב-Pop-Up Video של VH1. כמו כן, הוא שודר גם ב"ביוויס ובאטהד"; סדרת אנימציה קומית, ששודרה ברשת הטלוויזיה MTV האמריקאית בין השנים 1993 ל-1997 ומתרכזת בחיי הדמויות המצוירות ביוויס ובאטהד.
מורשת וגרסאות כיסוי
במגזין בילבורד דורג השיר במקום השישי ברשימת "All Time Top 100", במקום הראשון ברשימת "50 השירים הסקסיים ביותר בכל הזמנים", והמקום הראשון ברשימת "100 השירים המובילים של שנות השמונים". מאוחר יותר, נעשתה לשיר פרודיה, שהוצגה בתוכנית השבועית של ד"ר דמנטו, עם מילים כמו "It's time I got a physical, physical" ו"Press that thing against my chest and listen to my body talk, body talk". הזמרת-יוצרת האוסטרלית קיילי מינוג ביצעה אותו בהופעה חיה במהלך סיבוב ההופעות "On a Night Like This" שקיימה בשנת 2001, על מנת לקדם את אלבומה, Light Years.
גרסת בוסה נובה מחודשת לשיר נכללה באלבומה של ניוטון-ג'ון משנת 2002 2 כרצועת בונוס, תוך שגרסה זו בוצעה במקום המקורית בסיבובי ההופעות שלה. הדואט שלה עם ג'יין לינץ' נכלל בפרק "Bad Reputation" בסדרת הטלוויזיה Glee. גרסה זו הגיעה בשיאה למקום ה-89 במצעד הבילבורד הוט 100 במאי 2010. בשנת 2003 סופי אליס-בקסטור הקליטה את השיר עבור אלבומה, Shoot from the Hip. בשנת 2018, ביצעה דלתא גודרם את השיר במיני-סדרה Olivia Newton-John: Hopelessly Devoted to You, תוך שהגרסה נכללה בפסקול, I Honestly Love You. באותה השנה ג'וליאנה הטפילד הקליטה אותו עבור אלבומה, Juliana Hatfield Sings Olivia Newton-John. בשנת 2020 הוציאה הזמרת-יוצרת הבריטית דואה ליפה מתוך אלבומה, Future Nostalgia, שיר בשם "Physical", שנוצר בהשראת שירה של ניוטון-ג'ון, כמו גם העובדה שהוא עושה שימוש בשורה "Let's get physical". בהמשך אותה השנה, הוציאה הזמרת-יוצרת האמריקאית מיילי סיירוס כחלק מאלבומה, Plastic Hearts, את השיר "Prisoner" בו השתתפה ליפה גם כן, ובו נעשה שימוש בלחן השיר "Physical" של ניוטון-ג'ון.
קרדיטים
הקרדיטים לקוחים מתוך הערות האלבום של Physical.
נמרון
נמרון (שם מדעי: Leopardus), סוג במשפחת החתוליים, הכולל עשרה מינים החיים בצפון אמריקה ובדרום אמריקה. בעבר סווגו מיני הנמרונים תחת הסוג חתול. עשרת המינים הם:
קרב קלושינו
רקע
ביוני 1610 צבא רוסי-שוודי שחרר את מוסקבה ממצור של דמיטרי הכוזב השני. מפקד הצבא מיכאל סקופין-שויסקי נפטר באופן מפתיע והפיקוד הועבר לאח של הצאר - דמיטרי שויסקי. הצבא החל בתנועה לכיוון סמולנסק במטרה להסיר את המצור הפולני מהעיר. זיגמונט השלישי, מלך פולין ללא הפסקת מצור על סמולנסק שלח לכיוון הרוסים יחידת פרשים תחת פיקודו של הטמאן סטניסלאב ז'ולקבסקי. הכוחות הקדמיים של הרוסים נעצרו על ידי הפולנים והתמקמו במבצר קטן. ב-23 ביוני הכוח הראשי של הרוסים התקרב למבצר. ראשי הכוח הרוסי דמיטרי שויסקי, יאקוב דלגרדי וגורן ידעו היטב על יחסי הכוחות והתכוונו עם שחר להתחיל במתקפה. כל הלילה הם בילו בשתייה והכנות לחלוקת השלל הצפוי. ז'ולקבסקי ידע על כך שכוחות שכירי חרב (בעיקר שוודים אך גם אנגלים וצרפתים) לא קיבלו את משכורתם בזמן. הכסף למעשה עבר מהרוסים למפקד הכוחות הזרים אך יאקב דלגרדי החליט להעביר את התשלום רק לאחר הקרב תוך "חיסכון" בכספים של ההרוגים הצפויים. המטה של ז'ולקבסקי לאחר התלבטויות החליט להתחיל במתקפה לילית בתקווה להביס את הכוח העודף.
השלכות הקרב
הצבא הרוסי נמלט משדה הקרב ולמעשה לא היה יכול להמשיך במאבק המזוין. תוך זמן קצר וסילי שויסקי סולק מהשלטון. השלטון הועבר למועצה בויארית שנשבעו למלך פולין ונתנו לסטניסלאב ז'ולקבסקי להיכנס למוסקבה. וסילי שויסקי ואחיו הועברו לוורשה.
המצור על סמולנסק נמשך עוד כשנה והעיר נכבשה רק ביוני 1611 לאחר 20 חודשי מצור.
ויג'יאוואדה
ויג'יוואדה היא העיר השנייה בגודלה במדינת אנדרה פרדש, שבדרום הודו.
העיר, הנמצאת בדרום מזרח הודו, שוכנת על גדות הנהר קרישנה כ-275 ק"מ מהיידראבאד, בירת המדינה ומשמשת כעיר נמל. לפי מפקד אוכלוסין של 2011, אוכלוסיית ויג'יוואדה נאמדת ב-1,048,240 נפש.
העיר שוכנת בהצטלבות שתי מסילות רכבת מרכזיות ובמפגש שתי אוטוסטרדות ומיקום זה תורם לכלכלתה.
בעיר יש מספר מקדשים בעלי חשיבות, אולם עיקר חשיבותה הדתית הם מקדשי המערות ההינדים באונדאוואלי, הנמצאים לצד העיר. המקדשים נחצבו החל מהמאה ה-6 ויש בהם ייצוג לשלושת האלים המרכזיים (וישנו, שיווה וברהמה).
החשמלית המודרנית באיסטנבול
קטע קבאטש-זייתינבורנו (T1)
קטע קצר מקו החשמלית נפתח לשירות בשנת 1992 בין תחנת הרכבת ומסוף אוטובוס הים בסירקג'י (Sirkeci) לבין תחנת אקסראי (Aksaray) במרכזה של העיר. הקו הוארך מספר פעמים בשני הכיוונים, ומאז 30 בינואר 2005 אורכו 14 ק"מ והוא כולל 24 תחנות. החשמלית נוסעת במפלס הרחוב בתדירות של אחת לחמש דקות בממוצע, ומשך הנסיעה בין שתי תחנות הקצה הוא כשלושת רבעי השעה. 55 הרכבות משמשות בשירות לאורך הקו מסוגלות להוביל 195,000 נוסעים ביום. עלות ההקמה הכוללת של הקו עמדה על 110 מיליון דולר.
קטע זייתינבורנו-בג'ילר (T2)
קטע שני של הקו המוביל מזייתינבורנו מערבה לבג'ילר נפתח לשירות ב-14 בספטמבר 2006. אורכו של המקטע 5.2 ק"מ, מהם 587 מטר על גשר עילי, ולאורכו ממוקמות 9 תחנות. משך הנסיעה לאורך הקו עומד על כ-20 דקות.
הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד
הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד הוא שמה של הממלכה הבריטית שהתקיימה בין השנים 1801 ו-1922.
היא נוצרה על פי חוק האיחוד של 1800, באיחוד בין ממלכת בריטניה הגדולה (האיחוד של אנגליה וסקוטלנד מ-1707) לממלכת אירלנד, והורכבה משני האיים הבריטים (בריטניה הגדולה ואירלנד) בשלמותם.
ראש המדינה היה מלך אנגליה שישב בבירה לונדון, והממלכה הייתה למרכז האימפריה הבריטית המתרחבת.
הממלכה הפכה לממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד (כך היא נקראת עד היום) בעקבות קבלת העצמאות של אירלנד החופשית על מרבית האי אירלנד, על פי החוזה האנגלו-אירי מדצמבר 1921.
היסטוריה
הפלישות מאנגליה הנורמנית שהחלו ב-1170 הובילו למאות שנים של סכסוכים באירלנד. מספר מלכים אנגליים רצו לכבוש את אירלנד, ולהחיל את שליטתם באמצעות כוח על כל האי. בראשית המאה ה-17 החלה התיישבות נרחבת של מתיישבים פרוטסטנטיים מאנגליה ומסקוטלנד בחבל אלסטר, מה שגרם לעזיבתם של רוב התושבים הקתוליים המקומיים מחלק זה של האי. החל מהפלישות הראשונות של הנורמנים מאנגליה, אירלנד הייתה נתונה לשליטה זרה, בתחילה על ידי אנגליה ולאחר מכן על ידי בריטניה הגדולה.
ישנה טענה כי בעקבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775 – 1783) החלה להתארגן קבוצה של מתנדבים איריים, שפתחה בקמפיין למען עצמאות גדולה יותר לפרלמנט האירי. עצמאות זו ניתנה ב-1782, ומשמעותה הייתה הענקת היכולת לאירלנד לנהל סחר חופשי ועצמאות חקיקתית.
אולם, המהפכה הצרפתית עודדה את הקריאות ההולכות וגוברות לעשיית רפורמה חוקתית משמעותית יותר. חברת האירים המאוחדים, שהורכבה מפרסביטריאנים מבלפסט ואנגליקנים וקתולים מדבלין, החלה בקמפיין שמטרתו הייתה סיום השליטה הבריטית באי. מנהיגם, תאובלד וולף טון, עבד עם הוועידה הקתולית של 1792 שדרשה לבטל את חוקי העונשין כפי שהיו באותה תקופה. בעקבות כישלונו בהשגת תמיכתה של הממשלה הבריטית, הוא נסע לפריז, ועודד מספר יחידות צי צרפתיות להגיע לאירלנד ולסייע בארגון המרד. יחידות אלה הושמדו על ידי כוחות הממשלה הבריטית, וניסיונות המרד הללו שכנעו את ראש הממשלה הבריטי, ויליאם פיט הבן, שהפתרון היחיד הוא סיום העצמאות האירית לצמיתות.
מבחינה חוקתית, האיחוד של בריטניה הגדולה ואירלנד הושלם ב-1 בינואר 1801, בפרלמנט האירי ובפרלמנט הבריטי, כפי שנקבע בחוק האיחוד של 1800, ושמה של המדינה החדשה נקרא "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד". אירלנד שלחה 100 נציגים לבית הנבחרים הבריטי בווסטמינסטר ו-28 אצילים לבית הלורדים, שנבחרו בעצמם על ידי האצולה הבריטית (לקתולים באירלנד לא הייתה אפשרות להיות מיוצגים בבית הלורדים).
כאשר הגיעה לאי מחלת כימשון תפוח האדמה ב-1846, רוב האוכלוסייה הכפרית נותרה ללא מזון. לרוע המזל, פוליטיקאים בריטים, כגון ראש הממשלה רוברט פיל, תמכו במדיניות כלכלית מסוג לסה פר, שעיקרה היה אי התערבות ממשלתית מכל סוג שהוא. בעוד שגויסו סכומי כסף גדולים על ידי אנשים פרטיים ונותני צדקה (אינדיאנים אמריקניים שלחו אספקה, והמלכה ויקטוריה תרמה סכום השווה בערכו ל-70,000 לירות שטרלינג של ימינו), חוסר הפעולה של הממשלה הבריטית (או היעדר פעולה מספקת) גרם לבעיה להפוך לקטסטרופה. מעמד האיכרים והחוואים כמעט ונמחק לחלוטין במה שעתיד להיות ידוע בשם רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
רוב תושבי אירלנד בחרו כנציגיהם לפרלמנט ליברלים ושמרנים שהשתייכו למפלגות הבריטיות הראשיות (יש לשים לב שלעניים לא הייתה זכות הצבעת באותה תקופה). מיעוט משמעותי בחר יוניוניסטים, שייצגו את העמדה של השארת חוק האיחוד על כנו. אייזק באט, פרקליט טורי לשעבר שהפך ללאומן, הקים תנועה לאומנית חדשה, ליגת שלטון הבית, בשנות ה-70 של המאה ה-19. לאחר מותו של באט תנועת שלטון הבית, או מפלגת הפרלמנטריות האירית כפי שהייתה ידועה באותה תקופה, הפכה לכוח פוליטי חשוב תחת הנהגתו של ויליאם שאו, ובייחוד בגלל בעל אדמות פרוטסטני רדיקל, צ'ארלס סטיוארט פרנל. מפלגת הפרלמנטריות האירית שלטה בפוליטיקה האירית, וגרמה לצמצום כוחן של המפלגות הליברלית, הקונסרבטיבית והיוניוניסטית. תנועתו של פרנל הוכיחה את עצמה ככנסייה גדולה, שכללה חברים מקרב בעלי אדמות קונסרבטיביים ועד ליגת האדמה שהייתה קבוצה שתמכה בשינוי יסודי של חוקי אחזקת האדמות האיריים, שלפיהם רוב החוות הושכרו לאיכרים מאחוזות אריסטוקרטיות גדולות יותר.
תנועתו של פרנל תמכה בשלטון בית, וכוונתם הייתה שתושבי אירלנד ישלטו באי כחלק מהממלכה המאוחדת, בניגוד לאו'קונל שרצה עצמאות מלאה שתהיה נתונה למונרכיה וכתר משותפים. שתי הצעות חוק לשלטון בית (1886 ו-1893) הוצגו על ידי ראש הממשלה הליברל ויליאם גלאדסטון, אולם שתיהן לא הפכו לחוק, בעיקר בגלל ההתנגדות שהייתה להן בבית הלורדים. הנושא גרם לפילוג באירלנד, כיוון שמיעוט משמעותי (שהיה מבוסס בעיקר, אבל לא רק, באלסטר) התנגד לשלטון בית, כיוון שחשש שהפרלמנט הלאומני-קתולי בדבלין יפלה אותם לרעה ויטיל מכסי מגן על התעשייה; בעוד שרוב תושבי אירלנד עסקו בחקלאות, שישה מחוזות באלסטר היו המקום שאופיין בכלכלה של תעשייה כבדה, והיה מושפע במידה רבה מהטלתם של מכסי מגן.
ב-1912 הצעת חוק נוספת עברה את הליכי האישור בבית הנבחרים אך הוכשלה בבית הלורדים, בדומה להצעת החוק מ-1893, אולם בשונה מהמאה ה-19 לבית הלורדים לא הייתה יותר את הזכות להטיל וטו על הצעות חקיקה והתוצאה של אי קבלת החוק בבית זה הייתה עיכוב קבלתה בשנתיים – עד 1914. במהלך השנתיים הללו ריחף מעל אירלנד איום של מלחמת אזרחים עם יצירתו של כוח המתנדבים מאלסטר והקבוצה הלאומנית שכנגדם, מתנדבי אירלנד. שתי הקבוצות הללו חימשו את עצמן באמצעות ייבוא רובים ותחמושת וביצעו אימונים בצורה גלויה. פריצתה של מלחמת העולם הראשונה ב-1914 דחתה את תחילת המשבר למשך כל המלחמה. כוחות המתנדבים היוניוניסטיים והלאומניים הצטרפו לצבא הבריטי באלפים וספגו אבדות קשות.
במהלך מרידת חג הפסחא, שהתחוללה ב-1916, הוקראה בדבלין הכרזת עצמאות חד צדדית שקבעה את הקמתה של "הרפובליקה האירית". המרידה דוכאה במהירות על ידי כוחות צבא בריטיים, ורוב המנהיגים שלה נורו ונהרגו. דבר זה הוביל לעלייה חדה בשיעור התמיכה במרידה בקרב תושבי האי, ובהכרזת העצמאות הדבר אושר רשמית על ידי דייל אייריאן (הבית התחתון של הפרלמנט האירי) ב-1919. בעקבות כך נערכה מלחמה בין כוחות הכתר הבריטי לבין הצבא של הרפובליקה האירית בין ינואר 1919 ליוני 1921.
בעקבות אמנת אנגליה-אירלנד מ-1921, שהושגה לאחר משא ומתן בין נציגים של הממשלה הבריטית והממשלה של הרפובליקה האירית, ושאושרה על ידי הפרלמנטים, נוסדה מדינת אירלנד החופשית, שבהתחלה הייתה דומיניון של האימפריה הבריטית במעמד זהה לזה של קנדה או דרום אפריקה, ולאחר מכן עזבה את חבר העמים הבריטי והפכה לרפובליקה לאחר מלחמת העולם השנייה, מבלי שנותרו קשרים חוקתיים עם הממלכה המאוחדת. שישה מחוזות איריים צפוניים (צפון אירלנד), שאוכלוסייתם הייתה ברובה פרוטסטנטית, נשארו חלק מהממלכה המאוחדת.
ריגליץ
ריגליץ (בפולנית: Ryglice) היא עיירה בגליציה דרומית לטרנוב.
היסטוריה
ריגליץ הוקמה במהלך המאה ה-18 על ידי בני אצולה בעלי אדמות באזור, כעיירה פרטית ובשנת 1824 קיבלה מהשלטונות האוסטרים מעמד רשמי של עיירה. משעברה לחזקת פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה נחשבה שוב ככפר מבחינה אדמיניסטרטיבית. היא הייתה מרוחקת כ-8 ק"מ מתחנת הרכבת הקרובה ביותר ותושביה התפרנסו מחקלאות, אריגה, עבודה באחוזתו של הפריץ ומסחר ושירותים שונים לכפריי הסביבה.
יהודים
יהודי ריגליץ, כשאר יהודי גליציה המערבית התאפיינו בהיותם אדוקים, ובמהלך השנים עברו רובם לתנועת החסידות. בתחילת המאה ה-19 כיהן כרבה של ריגליץ הרב טוביה גוטמאן, שהיה מתלמידיו של החוזה מלובלין. אחריו כיהן חתנו, הרב נחום צבי הורביץ טנצר, שהוחלף על ידי בנו הרב אברהם אבא הורוביץ טנצר. גם הוא העביר את תפקיד הרב לבנו אחריו, הרב יעקב יצחק הורוביץ, שכיהן במקביל כרב בריגליץ ובלימאנובה, ועל כן שהה בריגליץ רק בימים הנוראים ובחגים. בהיעדרו, מילא את מקומו שמחה ברגלס, סוחר שהיה גם תלמיד חכם. משנת 1904 כיהן כרבה של ריגליץ הרב יקותיאל צבי זלמן גוטווירט, שהיה חתנו של הרב נחום צבי הורביץ טנצר. אחריו כיהן כרב אלטר אליעזר הורוביץ ובערך בשנת 1922 היה ישראל יוסף בנו, רבה של ריגליץ. הרב יוסף שמואל שמלקא ארליך כיהן כרב אחריו, וככל הנראה היה אחרון הרבנים בריגליץ.
אזור ריגליץ לא התפתח ובתחילת המאה ה-20 היגרו חלק מתושביה היהודיים להולנד, בלגיה וארצות הברית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נעזרו יהודי ריגליץ על ידי הג'וינט ובין השאר הוקם במקום "חברת ביקור חולים".
פרברים
בגמינת ריגליץ שריגליץ היא מרכזה נמצאים מספר כפרים קטנים:
1035
אירועים
אירועים ללא ציון תאריך מדויק:
נפטרו
ללא ציון תאריך מדויק:
לואיזה מרגרטה, נסיכת פרוסיה
לואיזה מרגרטה, נסיכת פרוסיה (Luise Margareta von Preußen, 25 ביולי 1860 - 14 במרץ 1917) הייתה בתו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה ורעייתו של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה של המלכה ויקטוריה.
ילדותה
הנסיכה לואיזה מרגרטה אלכסנדרה ויקטוריה אגנס נולדה בפוטסדאם, בתם הרביעית של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, ורעייתו מריה אנה, נסיכת אנהלט. אביה, אחיינו של הקיסר וילהלם הראשון, היה גנרל-פלדמרשל בצבא הפרוסי ופיקד בהצטיינות על ארמיות במלחמת שבעת השבועות ובמלחמת צרפת–פרוסיה.
נישואים
ב-13 במרץ 1879 נישאה לואיזה מרגרטה לנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, ילדם השביעי ובנם השלישי של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. לזוג נולדו שלושה ילדים:
המשפחה התגוררה בפארק באגשוט שבמחוז סארי, והשתמשה בבית קלארנס כמעונה בלונדון. בשנת 1911 מונה ארתור כמושל הכללי של קנדה, והמשפחה עברה להתגורר בבית רידו, משכן המושל באוטווה, שם הפכו לואיזה מרגרטה ובתה הצעירה פטרישיה לדמויות פופולריות מאוד בחברה הקנדית.
מותה
לואיזה מרגרטה מתה בבית קלרנס ב-14 במרץ 1917 מברונכיטיס שנגרם ממחלת השפעת, בגיל 56. היא הייתה לראשונה מבני משפחת המלוכה הבריטית שגופתה נשרפה ואפרה נקבר באחוזת הקבר המשפחתית בפרוגמור.
קבינדה
קבינדה (Cabinda) היא מובלעת חיצונית של אנגולה, במעמד של פרובינציה, הגובלת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (לשעבר זאיר), בקונגו ובאוקיינוס האטלנטי. רצועת חוף צרה מפרידה בין קבינדה לחלק המרכזי של אנגולה. עיר הבירה נקראת אף היא קבינדה. שטחה של קבינדה הוא 7,270 קמ"ר. אוכלוסייתה הייתה 716,076 בשנת 2014. כשליש מן התושבים בקבינדה הם פליטים מן הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. לצד עצים, קפה, קקאו, גומי ושמן דקלים, מפיקה קבינדה 700,000 חביות נפט ליום, כמות המהווה את רוב תפוקת הנפט של אנגולה.
היסטוריה
בתקופה הפרה-קולוניאלית, שלטו בשטח קבינדה של היום הממלכות האפריקניות נ'גויו, לאונגו וקאקונגו. הנוכחות הפורטוגזית באזור החלה במאה ה-15 על ידי משלחות מחקר, סוחרים ומיסיונרים, ובהמשך הוקמו תחנות למסחר ולעיבוד שמן דקלים גם על ידי ההולנדים והבריטים, שהתחרו על השפעה באזור. הממלכות המקומיות נעשו מרכזים לסחר עבדים, ששולחו לאמריקה דרך נמל קבינדה. במאה ה-19 קרסו הממלכות המקומיות, בין היתר עקב הפסקת סחר העבדים עם אמריקה, ובחוזה סימוּלָמבּוּקוֹ שנחתם בשנת 1885 בין פורטוגל לנסיכים מממלכת נ'גויו, הפכה קבינדה לפרוטקטורט פורטוגזי. תחילה היווה נהר הקונגו גבול טבעי בין קבינדה לאנגולה, שהייתה מושבה פורטוגזית מאז המאה ה-17, ואולם בוועידת ברלין שנערכה באותה שנה הסכימו הפורטוגזים למסור את האזור שמצפון לשפך הקונגו למושבה קונגו (כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), שהייתה נחלה פרטית של לאופולד השני מלך בלגיה, כדי לאפשר לה גישה לאוקיינוס האטלנטי. כך נוצר הנתק הגאוגרפי שהופך כיום את קבינדה למובלעת אנגולית חיצונית ללא קשר יבשתי עם אנגולה.
ב-1975 יצאה פורטוגל ממושבותיה באפריקה, ואנגולה שזכתה בעצמאות התמזגה עם קבינדה במסגרת חוזה אָלבוֹר, שנדחה על ידי כל הארגונים הפוליטיים בקבינדה. ארגונים בדלניים בקבינדה שוללים את תוקפו של ההסכם הקושר את קבינדה לאנגולה, והם יצאו למאבק אלים ממושך בממשלה האנגולית, שהתנהל במקביל למלחמת האזרחים באנגולה. במשך שני עשורים זכו הקבינדים לתמיכת ממשלת זאיר במאבקם.
מלחמת האזרחים באנגולה הסתיימה ב-2002, אך בקבינדה עדיין נמשך הסכסוך לאחר מכן. ב-2002–2003 ניהל צבא אנגולה מתקפה מוצלחת נגד הבדלנים, שכוחותיהם התמוטטו כמעט לגמרי והוגבלו לפעילות גרילה מצומצמת ממעמקי יער הגשם. ביולי 2006 נחתם הסכם שלום בין הממשלה לבין החזית לשחרור מובלעת קבינדה (FLEC) ארגון הגג של הבדלנים הקבינדים. על-פי ההסכם ניתן לחבל "מעמד מיוחד" בתוך אנגולה בעלת המבנה הריכוזי. חלק ממנהיגי FLEC שוללים את תוקפו של ההסכם ועומדים על דרישתם לעצמאות מלאה לחבל.
קישורים חיצוניים
Cabinda Cabinda
זאב (פירושונים)
{{פירושונים|שם כולל למספר מינים בסוג כלב, ביניהם:
סוגים נפרדים במשפחת הכלביים:
משמעויות נוספות:
ראו גם
}}
שירי שתייה
שירי שתייה הם סוג שירים המושר בחגיגות, משתאות ובפסטיבלים, או שירים המתארים אירועים כאלה. השירים לרוב קצביים עם תוכן קצר, שלעיתים מעודד שתיית משקאות אלכוהולים (גם בין בית שיר אחד למשנהו). השיר יכול להיות מלווה במחיאת כפיים, תנועת גוף ומשחקי שתייה.
יש שירים המושרים במהירות ובסולמות גבהים והולכים, ואחרים מורכבים ובעלי פוליפוניה.
היסטוריה
המנהג הוא עתיק יומין. קיקרו מספר על שירה בזמן אורגיות. מימי הביניים אפשר להזכיר את השיר "כאשר אנו בטברנה" (בלטינית In taberna quando sumus) מתוך כרמינה בורנה.
צרפת
בצרפת השירים לוו בלאוטה. בתחילה היה זה זמר בודד ואחר-כך בקבוצה של שלושה. פייר אטניין הפך את ריקוד הטורדיון (Tourdion) לשיר שתייה. בסוף המאה ה-17 השירים נעשו כה פופולריים עד שהודפסו אחת לשלושה חודשים בפריז. כ 250 אוספים פורסמו עם הכותרת "שירים רציניים ולשתייה" (Airs sérieux et à boire). נושא השירים הרציניים היה התבוננות בנוף ואהבה.
מהמאה ה-18 מפורסם עד היום השיר "אבירי השולחן העגול" כשם נרדף לאוהבי יין. השיר ידוע ברחבי העולם דובר הצרפתית: שווייץ, בלגיה, חבל קוויבק ומחוז אונטריו שבקנדה. בשיר רוב השורות מסתיימת בקריאות "כן, כן, כן" או "לא, לא, לא". השיר מופיע בעברית כ"יקבי ראשון לציון". שיר יין אחר שנכתב באותה תקופה על ידי הכומר גבריאל לטֶנְיאן (Gabriel-Charles de Lattaignant) הוא "פאנשון".
במאה ה-20 נאספו השירים בבלגיה וצרפת בשירונים של סטודנטים (chansonnier estudiantin) וכללו גם שירים גסים ובעלי רמיזות מיניות.
גרמניה
בין המוזיקאים הגרמנים שכתבו שירי שתייה בתקופת הרנסאנס נמנים: הנס ליאו האסלר, אורלנדו לאסוס ואוסוולד פון וולקנשטיין.
בשנת 1810 כתב יוהאן וולפגנג פון גתה לכבוד יום הולדתה של לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ את שירו "Ergo Bebamus" (לטינית: "אז הבה נשתה!"), שהפך לשיר סטודנטים. שם השיר לקוח ממשפט שאמר לכאורה האפיפיור מרטינוס הרביעי: "כמה סבלנו בשביל כנסייתו הקדושה של אלוהים! אז הבה נשתה!".
השיר המוקדש לבומרלונדר (משקה אלכוהולי) - "בומרלונדר קר כקרח" גרמנית: Eisgekühlter Bommerlunder), מושר במהירות וסולם גבהים והולכים עד שלא ניתן לשיר אותו.
במאה ה-19 היו מוכרים שירים ששרו סטודנטים באירועים חברתיים (Commercium) ונאספו בספרים (Allgemeines Deutsches Kommersbuch). בסוף אותה מאה, בתקופת וילהלם השני, קיסר גרמניה ורוח הוילהלמיניסמוס מסורת זו קפאה ולצד השירים הרשמיים לא הופיעו שירים חדשים.
ארצות אחרות
באירלנד ידוע השיר "וויסקי בכד" (Whiskey in the Jar) שמוכר בגרסה ישראלית, ללא קשר לשתייה, של שלישית גשר הירקון.
בשוודיה שירים אלה מקושרים לחג המולד וחג אמצע הקיץ. הידוע מביניהם הוא "הלן גור" Helan Går (לרוקן את הכל) מן המאה ה-19, הפופולרי גם בחוגים אקדמאיים בפינלנד, ושרים אותו בהרמת כוס ראשונה.
ההמנון של חבל אסטוריאס שבספרד "מולדתי האהובה" (Patria Querida) נחשב שיר שתייה (למעשה אחרי הכרזת אהבה למולדת בפתיחת השיר, הוא פונה לספר בגוף ראשון על אהוב המטפס על עץ תפוח לקטוף אחד לאהובתו).
ביהדות ובישראל
שירים על יין מוכרים בימי הביניים אצל עמנואל הרומי, רבי שלמה אבן גבירול ועוד.
השיר "יקבי ראשון לציון", מסוף המאה ה-19, הוא הגרסה הישראלית לשיר השתייה הצרפתי "אבירי השולחן העגול".
במאה ה-20 נכתבו מספר שירים על יין (שיר השיכור נתן אלתרמן, שיר היין חיים חפר ללחן של משה וילנסקי).
אוזו
אוּזוֹ (ביוונית: Ούζο) הוא משקה חריף מזוקק בטעם אניס, שמקורו ביוון. האוזו שייך למשפחת משקאות האניס והוא נחשב אפריטיף יבש. לא ידוע מה מקור השם, אך הסברה המקובלת היא שהוא מגיע מהמילה הטורקית üzüm שפירושה הוא ענבים, אשר מהווים את הפחמימה העיקרית ממנה מותסס המשקה.
היסטוריה
האוזו כמעט זהה למשקאות כמו הראקי הטורקי והערק המזרח תיכוני. משקאות אלו יוצרו כבר באימפריות הביזנטית והעות'מאנית. צורת ההגשה, המראה וצריכת האוזו הם בדיוק כמו ההגשה והצריכה של הראקי והערק, כך ששלושת המשקאות ממלאים בדיוק אותה פונקציה.
ייצור האוזו המודרני קיבל תנופה במאה ה-19 בעקבות עצמאות יוון (השימוש בשם חדש היה כנראה ביטוי להתנתקות מן התרבות העות'מאנית והמזרח תיכונית). מזקקת האוזו הראשונה הוקמה ב-1856 בעיר. חלק גדול מהאוזו יוצר אז באי לסבוס, שלטענת תושביו שם הוא הומצא, ועד היום האי הוא יצרן מרכזי של אוזו. בשנת 1932 נכנסה לשימוש שיטה לזיקוק אוזו במבשלות נחושת, שהיא היום שיטת הייצור העיקרית.
ייצור
האוזו מתחיל כשיכר מענבים או צימוקים מעוכים, לעיתים בתוספת תבלינים ופירות נוספים בשלב התסיסה. הריח החזק של המשקה נובע מתוספת האניס לשם הטעם, אך ישנם מרכיבים נוספים שמוכנסים לתערובת על פי בחירת היצרן, כגון כוסברה, ציפורן, שורש מלאכית, שוש, מנטה, שומר, שקדים, קינמון ותפרחת חושחש. האלכוהול וחומרי הטעם מוכנסים למבשלות נחושת ומבושלים, לפעמים יותר מפעם אחת. אחרי כן המשקה מקורר, מאוחסן למספר חודשים ואז מדולל, בדרך כלל לכ-40% אלכוהול.
הגשה
ביוון המודרנית ישנם מקומות המגישים אוזו לצד מתאבנים ("מזטים") כגון תמנון, מיני סלט, סרדינים, קלמארי וצדפות. המסורת היא לגמוע את האוזו (בדרך כלל עם מים או קרח) באיטיות, תוך כדי אכילת המזטים בחברה במשך מספר שעות משעת ערב.
מראה
האוזו הוא שקוף וכשמוסיפים לו מים או קרח הוא נעשה לבן חלבי, משום שהשמנים האתריים שבו מסיסים באלכוהול וכשריכוז האלכוהול יורד כאשר מוהלים את המשקה עם מים, נוצרת אמולסיה והמשקה מקבל צבע לבן חלבי.
מרכז עדן-תמיר למוזיקה
מרכז עדן-תמיר למוזיקה (לשעבר מרכז טארג למוזיקה) הוקם בשנת 1968 על ידי צמד הפסנתרנים ברכה עדן ואלכסנדר תמיר וממוקם בעין כרם.
הקמת המרכז
המרכז הוקם בתמיכתו של טדי קולק, ראש עיריית ירושלים, אשר שאף לבסס את עין כרם כשכונת אמנים ולשם כך העמיד לרשות הזוג את המבנה, שהיה קודם בית המוכתר, והשטח. המסורת אומרת, כי צ'ארלס גורדון, קצין בריטי שהיה שליט סודאן, נטע עץ בחצר הבית בביקורו בארץ ישראל בשנת 1883. בסיוע "עמותת מרכז למוזיקה ע"ש פאני מקס טארג" הוקם המרכז ונקרא "מרכז טארג למוזיקה". לאחר מותה של ברכה עדן בשנת 2006 הוסב שם המרכז ל"מרכז עדן-תמיר למוזיקה".
פעילות
המרכז מהווה מוקד לפעילות מוזיקלית ענפה, הכוללת בין היתר רסיטלים, כיתות אמן, קונצרטים קאמריים ותחרויות. המרכז פועל לקידום מוזיקאים צעירים בראשית דרכם וקונצרטים בביצועם משודרים תדיר בקול המוסיקה.
מוזיקאים רבים הופיעו במרכז, ביניהם הכנר אייזק שטרן, הזמרים יאן פירס, ג'ני טורל ומורין פורסטר ואמנים ישראלים מן השורה הראשונה.
תמיר עצמו התגורר במקום ונהג להציע לאורחים המגיעים למופעים כיבוד קל, שהכין בעצמו.
יצחק וסרלאוף
יצחק שמעון וסרלאוף (נולד ב-14 באוגוסט 1992, ט"ו באב ה'תשנ"ב) הוא שר הנגב, הגליל והחוסן הלאומי וחבר הכנסת מטעם עוצמה יהודית. שימש גם כמנכ"ל המפלגה.
ביוגרפיה
יצחק וסרלאוף נולד בעיר העתיקה בירושלים ליששכר, רב ואיש חינוך, ראש הישיבה התיכונית "אהבת חיים" בכוכב השחר. הוא למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר", ובמקביל שימש מדריך ובהמשך קומונר בסניף בני עקיבא בעיר העתיקה. בגיל 17 מונה לסגן יו"ר צעירי מפלגת האיחוד הלאומי.
למד בישיבת ההסדר במעלות, התגייס במרץ 2012 לחטיבת גולני ושירת כלוחם בפלוגה ב׳ של גדוד 12. לאחר תום שירותו הצבאי, המשיך ללמוד בישיבת ההסדר בבית שאן. בשנת 2014 החל ללמוד בכולל בישיבת "אורות אביב" בשכונת שפירא, בראשות הרב אחיעד אטינגר. בשנת 2018 נסגר הכולל, ווסרלאוף עבר ללמוד בישיבה הגבוהה "עוז ואמונה" בדרום תל אביב אותה הקים יחד עם הרב אטינגר, שנרצח בהמשך בפיגוע ליד אריאל. לאחר הרצח הקים את עמותת "אחיעד", הפועלת למען הקניית צביון יהודי לשכונות נווה שאנן ופלורנטין באמצעות הפעלת גרעין תורני, ולמען שינוי סדר העדיפויות הלאומי כך שמשאבים רבים יותר יופנו לשכונות אלה.
וסרלאוף פעיל במאבק לגירוש המסתננים האפריקאיים מדרום תל אביב. החל מהבחירות לכנסת העשרים ואחת שובץ ברשימת "עוצמה יהודית", והתמודד לכנסת כחבר ברשימות השונות בהן לקחה מפלגתו חלק.