cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גלושה
תולדות הקהילה היהודית
הכפר שכן בין שני מרכזים יהודיים: קובל ופינסק. קובל הייתה המרכז הכלכלי-מסחרי ופינסק הייתה המרכז הרוחני-ציוני. משפחות הכפר היו בקשרי נישואים עם משפחות באזור פולסיה: פינסק, קוברין, דיוין ועוד, ועם משפחות באזור ווהלין: רטנה, קאמין-קושירסקי, קובל ועוד. כך שמרה הקהילה על זהותה היהודית.
בקרבת גלושה היו כמה כפרים שבכל אחד מהם גרו מספר משפחות יהודיות, אשר עסקו לפרנסתם בחקלאות ודייג. הכפרים הם: בירקי, ווטלי, וולקה, וידרטי וורוקומולה. גלושה רבתי עבורם הייתה המרכז. צעירים מגלושה היו משמשים שם כ"מלמדים" וסייעו לשמירת זיקת המשפחות אל הדת היהודית והשפה העברית.
העיירה הייתה בנויה ברחבות ובסדר. מגרש גדול וריק באמצע, ששימש לירידים, וסביבו בתים גדולים הבנויים בלבנים אדומות ומכוסים גגות רעפים. הבתים המועטים, בעלי גגות הקש, לא פגמו בתמונה הכללית, היפה. השדות מסביב היו בבעלות רוזנים פולנים, אשר היהודים עיבדו אותם בחכירה.
עד מלחמת העולם הראשונה ידוע מעט מאוד על העיירה.
במלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, חלף הצבא הרוסי ובראשו הקוזקים דרך הכפר על מנת להילחם בגרמנים, והוא אילץ את היהודים לברוח אל היער ובתיהם נבזזו עד תום. בהמשך הן הגרמנים והן הרוסים רוקנו את האזור מכל היבולים ובעלי החי שהיו לאכרים. בעקבות המלחמה והרעב, פרצה מגפת טיפוס באזור ונפלו בה חללים רבים.
באמצע מלחמת העולם הראשונה, מצב יהודי פינסק היה קשה, עד שאיפשרו לחלקם לעזוב את העיר. אלפי יהודים נדדו במרחבי פולסיה ווהלין וכעשר משפחות הגיעו לגלושה רבתי ואומצו שם. יהודי פינסק הביאו עמם ספרים רבים ביידיש ובעברית וכן את רוח הציונות. הם סיפרו על תאי הגנה של יהודים ברוסיה הלבנה ושירי עבודה וציון החלו להישמע ברחבי העיירה.
בשנת 1920, הצבא האדום כבש את האזור, אך נסוג בלחץ הצבא הפולני שנעזר ברוסים הלבנים בפיקוד הצורר הָאטְמַן בָּאלָאכוֹביץ'. עם אספסוף של פורעים ורוצחים הוא שוטף את עיירות היהודים ועושה בם שמות. לאחר שנרצחו 120 יהודים בעיר קמין-קושירסקי, הם מגיעים גם לגלושה, ובמשך כמה ימים בין ראש השנה ליום כיפור הם רוצחים 24 יהודים בגלושה רבתי ו-11 בגלושה זוטא, וכן מבצעים מעשי אונס וביזה. המאורע השאיר חותם קשה על הכפר הקטן.
בין שתי מלחמות עולם
עם התבססות השלטון הפולני, חזר זמנית השקט.
החיים בעיירה תססו כמו בעיר גדולה. רוב היהודים היו עניים, בעלי חנויות קטנות או בעלי מלאכה זעירים, ורק מיעוטם היו עשירים. בית הכנסת היה המקום המרכזי העיירה ומשנת 1932 כיהן בו הרב משה חיים בלינצקי. למרות מיעוט תושביה, לא חסרו מחלוקות שהיו נפתרות בדרך כלל, אך לעיתים היה צורך בסיוע המשטרה הפולנית. לשיא הגיעה המחלוקת בעניין השליטה על השחיטה, אשר גרמה לפרוד בין שארי בשר ופגעה בחיי החברה בעיירה ואפילו הוקם בית כנסת נוסף לשרת את המיעוט. אולם פרט למחלוקות היו בעיירה גילויים של שמחה, עזרה הדדית וסעד לנצרכים בגלוי ובסתר. בחתונות היו מזמינים מהעיר קובל את איצעלה הכליזמר, הכנר שהיה מביא עמו נגנים נוספים ומובטח היה אז שתהיה חתונה כדת וכדין. בשמחת תורה היו רוקדים בבית המדרש ואחר היו עוברים מבית לבית וזוללים עוגות ופשטידות תוך כדי זמר וריקוד.
עד שנת 1924 לא היה בית ספר בגלושה רבתי והלימודים היו רק ב"חדר". אז הובאו מורים מוסמכים מהערים הגדולות ונפתח בית ספר יסודי. עקב מיעוט תלמידים לא נפתח בית ספר תיכון ומי שהאמצעים איפשרו בידו, נסע ללמוד בגמנסיה של קובל. חלק מהנערים נשלחו ללמוד בישיבות.
ספריה גדולה הוקמה ומנתה אלפי ספרים בעברית וביידיש והיה גם קשר עם הוצאת ספרים בוורשה שממנה נרכשו ספרים. הכסף למימון הספרים נאסף בהצגות שהציג הנוער בעיירה ובישובי הסביבה, ולשם כך נעזרו בשחקנים מהנוער של גלושה זוטא. הוקם מועדון נוער ששימש את כל הצעירים ללא הבדל מעמד ומפלגה ובו ניגנו, שרו והתווכחו על פוליטיקה. הנוער היה נוהג לטייל בגן הארמון של הרוזן לובינסקי ושביליו היו מקום מפגש לאהבות ראשונות, דמעות פרידה, שירים וויכוחים.
עם החמרת מצב יהודי פולין, החלה הגירה מהעיירה. חלק היגר לארצות הברית, ארגנטינה ומקסיקו, אך ברובם נתעוררה הכמיהה לעלות לארץ ישראל. נוסדו כמה ארגונים חלוציים, בהם ה"חלוץ הצעיר". כמה צעירים יצאו להכשרות חלוציות וארבעה מהם זכו לעלות לארץ. תשעה אנשים נוספים הצליחו לעלות לארץ, חלקם לפני המלחמה וחלקם אחריה.
במלחמת העולם השנייה
כך תמה לה תקופה של מאות שנים, של עיירה יהודית קטנה, שהייתה עולמה בזעיר אנפין של יהדות מזרח אירופה.
וולפרם סיברס
וולפרם סיברס (Wolfram Sievers) נולד ב-10 ביולי 1905 בהילדסהיים והוצא להורג ב-2 ביוני 1948. היה המזכיר הכללי של חברת אננארבה בין 1935-1945 ופושע מלחמה נאצי.
ביוגרפיה
סיברס נולד ב-1905 בהילדסהיים, גרמניה. אביו היה מוזיקאי בכנסייה הפרוטסטנטית ואף הוא סומן כמוזיקאי מחונן. סיברס הורחק מבית הספר לאחר שהתגלה שהיה חבר פעיל ב Deutschvölkischer Schutz- und Trutzbund, האגודה האנטישמית הגדולה והמשמעותית ביותר בגרמניה של אחרי מלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן, החל סיברס את לימודיו בהיסטוריה, פילוסופיה וחקר דתות באוניברסיטה הטכנית בשטוטגרט תוך כדי עבודתו כמוכר ספרים. ב-1929 הצטרף למפלגה הנאצית. וב-1933 הוא מונה למנהל המחקר של שמורת הטבע אקסטרנשטיינה ביער טויטובורג ולראש המשלחת של אננארבה לבוסלן, שוודיה. ב-1935, הצטרף סיברס לאס אס ומונה למזכיר הראשי והמנהל בפועל של חברת אננארבה על ידי הימלר, עד סופה של המלחמה התקדם סיברס לדרגת אס אס-קולונל, אחת הדרגות הבכירות בארגון.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי-אירופה, עבד במחנה הריכוז דכאו יחד עם אוגוסט הירט ורודולף ברנדט בתחום הניסויים בבני אדם, במסגרת זו, סייע במחקר על 112 אסירים יהודים, אשר נבחרו, צולמו, נמדדו והוצאו להורג שלדי היהודים נועדו להשלים את אוסף השלדים באוניברסיטת הרייך בשטרסבורג, צרפת. מחקר זה ידוע כאוסף השלדים היהודי. מעשי הרצח בוצעו במחנה מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף. ב-1943 סיברס הקים, בהוראתו של הימלר, את המכון למחקר מדעי צבאי ומונה למנהל המכון. במכון הוקמו שתי מחלקות שנוהלו על ידי זיגמונד ראזכר ואוגוסט הירט, המכון מומן על ידי הואפן אס אס וביצע ניסויים נרחבים בבני אדם במחנות דכאו ונאצוויילר. הניסויים כללו: הכנסת אסירים לתאי ואקום על מנת לדמות תנאי טיסה בגבהים. הוצאת אסירים ערומים לקור במשך 14 שעות או השלכתם למי קרח על מנת למצוא את הדרך הטובה ביותר להבריא חיילים שקפאו בשדה הקרב. הניסויים כללו גם ירי על אסירים וקטיעת איבריהם כדי לבדוק יעילות חומר המזרז קרישת דם. כל הניסויים התנהלו במחנה דכאו בין החודשים יולי לספטמבר 1944, ישנן ידיעות על כך שסיברס ביקר במחנה ב-20 ביולי על מנת לפגוש את הרופאים שביצעו את הניסויים.
משפט והוצאה להורג
כוחות אמריקאים שפשטו על מטה אננארבה בוויסכנפלד מצאו מסמכים המקשרים את וולפרם סיברס לארגון. מסמכים אלו הפלילו למעשה את סיברס אשר נשפט במשפט הרופאים בגרמניה בתאריך ה-20 באוגוסט 1947, להגנתו, סיברס טען שסייע לארגון מחתרת נגד השלטון הנאצי עוד החל מ-1929, טענה זו אף נתמכה יותר מאוחר על ידי פרידריך היילסכר, שהיה חבר באחד מארגוני המחתרת הגרמנים. למרות זאת, סיברס נמצא אשם כפושע מלחמה וכמבצע פשעים כנגד האנושות. סיברס הואשם בחלקו באוסף השלדים היהודים וכמו כן בסיועו לניסויים בבני אדם במחנות דכאו ונאצויילר. במהלך המשפט, סיברס כונה על ידי אחד העיתונאים במשפט כ"כחול הזקן הנאצי" בגלל "זקנו העבה והשחור כדיו". הוא הוצא להורג בתלייה בתאריך ה-2 ביוני 1948 בכלא לנדסברג.
עונת 1988/1989 בליגה הלאומית
עונת 1988/1989 בליגה הלאומית הייתה העונה ה-33 של הליגה הלאומית כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
לפני תחילת העונה החליטה ההתאחדות לכדורגל לצמצם את מספר הקבוצות בליגה הלאומית לעונת 1989-90 ל 12 קבוצות וזאת על ידי הורדת 3 קבוצות לליגה הארצית והעלאת קבוצה אחת בלבד לליגה הלאומית.
שלוש נקודות הוענקו עבור ניצחון ונקודה בודדת הוענקה עבור תוצאת תיקו. לעונת 1988/1989 העפילו מהליגה הארצית הפועל ירושלים והפועל טבריה. העונה החלה ב-16 בספטמבר 1988 והסתיימה ב-3 ביוני 1989. לאחר שני סיבובים פוצלה הליגה לבית העליון (בית האליפות) ולבית התחתון (בית המעבר). בתום העונה סיימה מכבי חיפה במקום הראשון וזכתה באליפות לאחר שהבטיחה את התואר במחזור הלפני האחרון אחרי 1-1 נגד הפועל פתח תקווה באצטדיון קריית אליעזר. מלך השערים של העונה היה בני טבק ממכבי תל אביב שכבש 25 שערים.
בסיום העונה נשרו לליגה הארצית הפועל טבריה, צפרירים חולון והפועל תל אביב (אלופת העונה הקודמת), אשר הותירה את מכבי תל אביב כקבוצה היחידה שמאז היווסדה שיחקה אך ורק בליגה הבכירה.
הרשות הלאומית לתרבות היידיש
הרשות הלאומית לתרבות היידיש (ביידיש, "די נאַציאָנאַלע אינסטאַנץ פֿאַר ייִדישער קולטור") הוקמה מכוח חוק הרשות הלאומית לתרבות היידיש, התשנ"ו–1996, ומטרתה העיקרית היא שימור וטיפוח של מורשת היידיש. פעילות הרשות מתמקדת בעיקר בישראל, והיא כוללת גם שיתופי פעולה עם גורמים מחוץ לישראל, העוסקים ביידיש ובתרבותה. לרשות שר ממונה, מועצה ציבורית, ועד מנהל, ועדות לפי הצורך ומנהל כללי. כיו"ר ראשון של הרשות הלאומית לתרבות היידיש כיהן ח"כ אברהם מלמד. משנת 2008 משמשת בתפקיד ד"ר שרה זיו.
רקע היסטורי: ציונות, מדינת ישראל ויידיש
רוב הוגי הציונות סברו כי יידיש היא שפת הגלות, מתחרה לא רצויה של השפה העברית. יידיש הייתה שפת האם של רוב יהודי אירופה, ועל כן התגלמה שלילת הגלות בשלילת היידיש. הציונים במזרח אירופה נחלקו בדעתם בדבר השפה שתחליף את היידיש ביישוב.
מייסדי הציונות המדינית ראו ביידיש שפה מאובנת שראוי כי תיכחד. הם סברו כי ליידיש אין מקום במפעל הציוני וכי היא פוגעת בתדמיתו של "הישראלי/העברי החדש". גם מייסד הציונות הרוחנית, אחד העם התייחס ליידיש בביטול - בהקשר של תנועת האוטונומיזם, נגדה הוא התייצב נחרצות. על רקע זה התחוללה בשנת 1913 ביישוב העברי "מלחמת השפות", והמאבק בין השפות נמשך עוד שנים רבות.
היידיש נרדפה על ידי רוב הממסד הציוני בכל הנוגע להוצאה לאור, לעיתונים ולפעילות בתיאטראות, בייחוד לפני הקמת מדינת ישראל ובראשית קיומה. במאמרה "האמנם שפה זרה וצורמת?" פרופ' רחל רוז'נסקי מספרת על הסתייגותו החריפה של דוד בן-גוריון מהיידיש – השפה שבה הוא דיבר היטב ואף הופיע בה בפני יהודים בחו"ל.
באוגוסט 1949 התקבלה ההחלטה כי מותרות בישראל הופעות ביידיש רק של להקות מחוץ לארץ. שני הקומיקאים המפורסמים, דז'יגאן ושומאכר שעלו לישראל בתחילת שנות ה-50, ניצלו עובדת היותם תושבי חוץ על מנת להופיע בהצלחה רבה. מהר מאוד קבעה המועצה לביקורת סרטים ומחזות שאומנים אורחים יכולים להופיע בישראל במשך שישה שבועות בלבד. בהמשך הגיעו דז'יגאן ושומאכר לפשרה עם הרשויות שאפשרו להם להופיע בתנאי ששליש מהופעתם תהיה בעברית. קטעים אלה היו בעיקר שירים בעברית מפי זמרות ישראליות, ששולבו כקטעי מעבר. רק בשנות ה-70 של המאה ה-20 הותרו הצגות שלמות ביידיש.
עם הקמת המדינה היה מרדכי צאנין הדמות המרכזית שפעלה למען התערותם והתחברותם של מאות אלפי עולים דוברי יידיש בחיי המדינה. ביולי 1948 החל לפרסם שבועון ביידיש "אילוסטרירטער וואָכנבלאַט" ("שבועון מאוּיר"), ולאחר מכן ייסד את השבועון "לעצטע נייעס" ("חדשות אחרונות") שאותו ביקש להפוך משבועון ליומון, אך לא קיבל לכך היתר מן הרשויות במסגרת המדיניות המגבילה את הפצת לשון היידיש ותרבותה. כדי לעקוף את ההגבלה, הופיע "לעצטע נײַעס" שלוש פעמים בשבוע ובשלושת ימי השבוע הנותרים הוציא צאנין עיתון בשם אחר: "הײַנטיקע נײַעס" ("חדשות עכשוויות"). בתום מאבק בן תשע שנים קיבל צאנין ב-1958 את ההיתר לפרסם יומון יידי בשם אחיד. "לעצטע נײַעס" המשיך להופיע עד 2006 והפך לעיתון פופולרי בקרב קוראי היידיש בישראל.
עם זאת, לפני קום המדינה השתמש פלג הציונות הרוויזיוניסטית ביידיש באופן פעיל לצורך הסברה. מייסדו, זאב ז'בוטינסקי, כתב ביידיש ספרים ומאמרים והופיע בנאומים ביידיש בפני קהל באירופה.
נראה שהתנועה הפוליטית הראשונה שהכריזה על היידיש כשפתה הרשמית ואפילו מסמכיה התנהלו ביידיש הייתה "הבונד". תנועה זו ראתה ביידיש כלשון הלאומית היהודית היחידה, והציבה את תרבות היידיש כמאפיין הלאומיות החילונית של יהדות מזרח אירופה. לאחר השואה הוסיפו פעילי הבונד בישראל ובעולם לשמר ולפתח את תרבות היידיש.
בין התנועות הסוציאליסטיות בציונות, שרובן ככולן התנגדו ליידיש (שנתפסה בעיניהן כמתחרה לעברית), יוזכר כיוצא דופן הפלג השמאלי של מפלגת "פועלי ציון". מייסדה ואחד ממנהיגיה, בר בורוכוב, ראה בה את אחד הכלים החשובים במאבק הסוציאליסטי האותנטי של היהודים, שאינו מנוגד לציונות אלא משרת את יעדיה. זאת ועוד, במחצית הראשונה של המאה ה-20 היה בורוכוב בין הראשונים שעסק בבלשנות יידית ובכך היה אחד מחלוצי החקר המדעי של שפה זו.
את ההתייחסות ליידיש של חלק נכבד מצמרת התנועה הציונית בישראל בתום "מלחמת השפות" הביעה ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר בטקס חנוכת בית סופרי ועיתונאי היידיש – בית לייוויק בתל אביב בשנת 1970:
תהליך קבלת חוק הרשות והיווסדותה
עם הקמת המדינה ובמשך שנים רבות פעלו מוקירי שפת היידיש ותרבותה למען יוזמה בכנסת במטרה לגרום להכרה רשמית של היידיש ולחוקק חוק להקמת הרשות הלאומית לתרבות היידיש. עימם נמנים שמואל עצמון-וירצר, פרופ' יצחק ורשבסקי, יצחק לודן, פרופ' גרשון וויינר, יצחק קורן ועוד רבים.
אך הרשות לא הייתה קמה ללא התמיכה האיתנה של יו"ר הכנסת, דב שילנסקי. בשנת 1996 במושב הכנסת המאוחד, אושרה הצעת חוק הרשות הלאומית לתרבות היידיש, התשנ"ו-1996. הודות לכך הוכרזה הקמת הרשות הלאומית לתרבות היידיש - גוף ממלכתי שתפקידו הרשמי הוא להיות אחראי לענייני תרבות היידיש במדינת ישראל לרבות שפה ולשון, ספרות, אומנויות ופולקלור.
מטרות הרשות
אלה הן מטרותיה של הרשות הלאומית לתרבות היידיש:
פעילות הרשות
אלה הם התחומים שהרשות הלאומית לתרבות היידיש פועלת בהם:
יושבי ראש הרשות
אלה הם יושבי ראש הרשות הלאומית לתרבות היידיש לדורותיהם:
פלאווורלד
פלאווורלד (באנגלית: Paleoworld) היא תוכנית טבע ומחקר ששודרה בערוץ דיסקברי (ברשת TLC) בשנים 1994 עד 1997, במשך ארבע עונות. אורך כל פרק הוא 24 דקות ובו מתוארים החיים הפרהיסטוריים לאורך השנים. סדרה זו הייתה הסדרה הפלאונטולוגית הראשונה ששודרה במשך מספר עונות. אחריה נוצרו סדרות נוספות בעלות תוכן דומה של ערוץ דיסקברי, כגון "כשהדינוזאורים שוטטו באמריקה", "כוכב הדינוזאורים" ו"העמק של הטירנוזאורוס רקס".
אקווריה
אקווריה (באנגלית: Aquaria) הוא שם דמות הדראג של ג'יואבני פלנדראני (באנגלית: Giovanni Palandrani; נולד ב-12 בפברואר 1996). אקווריה זכתה בתואר "הדראג הבאה של אמריקה" בעונה העשירית של תוכנית הריאליטי המירוץ לדראג של רופול.
תחילת דרכה
פלנדראני נולד בווסט צ'סטר, פנסילבניה ומוצאו איטלקי. הוא למד ארבע שנים ריקוד והחל להתנסות בדראג בתיכון. הוא למד אופנת נשים במכון הטכנולוגי לאופנה בניו יורק.
קריירה
אקווריה היא בת הדראג של מנצחת העונה הרביעית של המירוץ לדראג, שרון נידלס. היא התחילה להופיע ב-2014 וב-2016 הופיע בגרסה האיטלקית למגזין ווג. ב-2018 הוכרזה כאחת המשתתפות בעונה העשירית של המרוץ לדראג. היא ניצחה בשלושה אתגרים והראשונה לנצח את שני האתגרים המרכזיים: הנשף ו-Snatch Game. אקווריה הוכתרה למנצחת ב-28 ביוני 2018 והיא המנצחת הצעירה ביותר בהיסטוריית התוכנית עד לשנת 2021 בה קריסטל ורסצ'ה זוכת המירוץ לדראג של רופול בריטניה עונה 3 זכתה בעודה בת 19 בלבד.
חיים אישיים
פלנדראני הוא הומוסקסואל המתגורר בברוקלין, ניו יורק.
פלאווורלד
פרקי הסדרה כוללים מחקר של פלאונטולוגים העוסקים בחקר העצמות המאובנות ושחזור היצורים הקדומים מכל תקופה. בפרק נראים גם כמה תצוגות ואיורים ולעיתים גם בובות אנימטרוניקה אך כמעט ולא סצנות מונפשות של הדינוזאורים. הקריין של הסדרה הראשונה היה השחקן בן גזארה, של העונה השנייה והשלישית ניק שאצקי ושל העונה הרביעית טד מיינרד.
עונות הסדרה
לסדרה היו ארבע עונות, בעוד העונה הרביעית בוטלה לקראת הסוף מבלי שתעלה עונה חמישית, אך ב-1998 נוצרה סדרה-בת בשם "When Dinosaurs Ruled", בה חמישה פרקים באורך 52 דקות. קריין סדרה זו הוא השחקן האמריקאי ג'ף גולדבלום.
עונות הסדרה:
קנית אורז
קָנִית אֹרֶז (שם מדעי: Acrocephalus agricola) היא מין של ציפור שיר מהסוג קנית, שהוצב בעבר תחת משפחת הסבכיים אך כיום משויך למשפחה נפרדת, קניתיים. זהו מין נודד, המקנן במרכז אירואסיה ואזור הים השחור וחורף בתת-היבשת ההודית.
בישראל היא מזדמנת נדירה למדי עם כ-18 תצפיות עד היום, כשרוב התצפיות התרחשו במהלך פעילות טיבוע ציפורים, אז ניתן לזהותה ביתר קלות.
טקסונומיה ואטימולוגיה
שם הסוג Acrocephalus מיוונית עתיקה, akros, "הגבוה ביותר", ו-kephale, "ראש". ייתכן שנאומן ונאומן (אב ובן, אורניתולוגים גרמניים שהגדירו את הסוג קנית) חשבו ש-akros פירושו "חד, שפיצי". שם המין הספציפי agricola מלטינית, ומשמעותו "איכר".
קנית מנצ'ורית (A. tangorum) נכללה בעבר (ולפעמים עודנה) כתת-מין תחת מין זה.
תת-מינים
כיום ישנם שני תת-מינים מוכרים:
תיאור
קנית האורז קרובה בגודלה לקנית קטנה, אורכה כ-13 ס"מ, ומוטת כנפיה כ-15–17.5 ס"מ, אך היא בעלת מקור וכנפיים קצרים יותר. לבוגר יש גב חום חם ללא פספוס וחלקים תחתונים בהירים. יש לה פס-גבה לבנבן ובולט ומקור קצר ומחודד. כנפיה קצרות ומעוגלות, וכתוצאה מכך גם חישוף האברות קצר. זנבה חלודי למדי, ארוך ורחב. הזוויגים זהים, כמו אצל רוב הקניות, אבל הצעירים בעלי גוון חום עשיר יותר בחלקים התחתונים.
השירה מהירה ודומה לזו של קנית ביצות, ומלווה בהרבה חיקויים ושריקות האופייניות לקניות. השירה חלשה אך גם קצבית יותר מאלו של קרובי משפחתה.
אקולוגיה
קנית האורז מקננת במרכז האזור הפלארקטי הממוזג. היא נודדת, חורפת בבנגלדש, הודו ופקיסטן. היא מזדמנת נדירה למערב אירופה, אם כי יש אוכלוסיות מקננות קטנות לאורך החופים המערביים של הים השחור סביב הגבול בין בולגריה ורומניה.
היא מקננת בחישות קנים, בעיקר בעלי צמיחה נמוכה ופתוחה, כמו גם בסוף ושיחים סמוכים או באשל, לעיתים קרובות בשדות אורז, גדות אגמים ובנהרות בעמקים. באזור הים השחור עונת הקינון מתחילה באמצע מאי. התטולה מכילה שלוש עד שש ביצים המוטלות בקן בעל צורה גלילית, גבוה ועמוק למדי, הבנוי באופן רופף מגבעולי קנה ועשב, עלים, ותפרחת קנים, השזורים סביב גבעולים אנכיים של צמחי מים ומרופדים בעשבים עדינים יותר, פרחי קנה ופלומה צמחית. הוא תלוי מעל הקרקע או המים, בגובה של 10–200 ס"מ בין גבעולים אנכיים של צמחיית מים.
היא ניזונה בעיקר מחרקים, אך תלקט גם עכבישים ושלשולים.
תצפיות בישראל
קנית האורז היא מזדמנת נדירה ביותר בישראל בעונות הנדידה, עם יותר תצפיות בסתיו מאשר באביב. כנראה בשל הקושי לזהותה בשדה, עיקר התצפיות בה נעשו במהלך פעילות טיבוע ציפורים.
פפלוס
פֶפְלוֹס (ביוונית: ὁ πέπλος) הוא בגד באורך-גוף שנוצר כלבוש טיפוסי עבור נשים ביוון העתיקה עד שנת 500 לפנה"ס בקירוב, בזמן התקופה הארכאית המאוחרת והתקופה הקלאסית.
קנית אורז
סטטוס
למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה, על אף שהיא לא הוערכה במדויק. מגמות האוכלוסייה העולמיות מראות סימני ירידה (אם כי האוכלוסייה האירופית הקטנה דווקא מפגינה סימני עליה). על-אף האמור, המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
פפלוס
פפלוס היה בד מלבני ארוך שקצהו העליון מקופל כלפי מטה בערך בחציו, כך שחלקו העליון של המלבן עטוף כעת מתחת למותניים, וחלקו התחתון של המלבן נמצא באזור הקרסול. ניתן להשאיר צד אחד של הפפלוס פתוח, מוצמד או תפור. בלטינית ובהקשר רומי הבגד נקרא גם פאלה (palla).
קנית אורז
סטטוס
באירופה מעריכים שהאוכלוסייה המקננת מונה כ-200,000–396,000 זוגות, מה שמתרגם לכ-400,000–792,000 פרטים בוגרים; אך אירופה מהווה פחות מ-10% מהתפוצה העולמית.
גלפקוס קלירידיס
גְלַפְקוֹס יוֹאָנוּ קְלִירִידִיס (ביוונית: Γλαύκος Ιωάννου Κληρίδης; 1919 – 15 בנובמבר 2013) היה פוליטיקאי קפריסאי יווני, נשיאה השישי של קפריסין בין השנים 1993–2003.
ביוגרפיה
קלירידיס נולד בניקוסיה ב-1919. הוא היה בנו הבכור של עורך הדין יואניס קלירידיס, שהיה מועמד המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד לנשיאות קפריסין. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי הבריטי. בשנת 1942 הופל מטוסו בגרמניה, והוא נפל בשבי. הוא נותר כלוא בגרמניה עד תום המלחמה. עם תום המלחמה למד משפטים בקינגס קולג' לונדון וסיים את התואר הראשון ב-1948.
בין השנים 1951–1960 עבד כעורך דין בקפריסין. במהלך השנים 1955–1959 נמנה עם חברי מחתרת אאוקה בקפריסין, שלחמו למען שחרור קפריסין מהשלטון הבריטי. תחת שמו המחתרתי "Hypereides" הגן על לוחמי מחתרת רבים שנתפסו על ידי הבריטים ופעל רבות לחשיפה ותיעוד מקרים של הפרת זכויות אדם על ידי הבריטים.
קלירידיס לקח חלק בוועידת לונדון בשנת 1959, בה הוחלט על עצמאותה של קפריסין. הוא כיהן בתפקיד שר המשפטים בתקופת המעבר בין השלטון הקולוניאלי לבין קבלת העצמאות (1959–1960), ובמקביל עמד באותה תקופה בראש המשלחת היוונית-קפריסאית לוועדה המשותפת לניסוח החוקה. כשקיבלה קפריסין עצמאות ביולי 1960, נבחר כחבר ולאחר מכן ליו"ר הראשון של בית הנבחרים של הרפובליקה, תפקיד אותו מילא עד יולי 1976.
קלירידיס החל לצבור כוח במסגרת המפלגה הדמוקרטית המאוחדת. ב-23 ביולי 1974, בעקבות הפלישה הטורקית לאי ובהתאם להוראות החוקה, נאלץ להחליף את נשיא הרפובליקה הקפריסאית, הארכיבישוף מקריוס, שעזב את האי. עם שובו של הנשיא מקריוס לקפריסין ב-7 בדצמבר זכה קלירידיס להכרת תודה מבית הנבחרים ומהנשיא, על התפקיד החשוב שנטל בתקופת המשבר.
בין השנים 1961 ל-1963 שימש כנשיא הצלב האדום בקפריסין. מתוך הכרה בשירות יוצא מהכלל הוענקה לו הצטיינות וחברות כבוד לכל החיים.
ב-1976 ייסד את האגף הימני של המפלגה הדמוקרטית. הוא השתתף בבחירות לנשיאות שש פעמים, ובשתיים מתוכן נבחר לנשיאות: ב-1993 ושוב ב-1998 (כהונת נשיא קפריסין היא בת חמש שנים). בבחירות לנשיאות ב-2003 ניסה להיבחר לקדנציה שלישית אך הובס בהפרש של 13% על ידי טסוס פפדופולוס. במהלך כהונתו שגשגה קפריסין באופן משמעותי. כלכלתה היציבה הפכה את קפריסין למדינה העשירה ביותר מבין עשר המדינות שהצטרפו לאיחוד האירופי ב-2004. הודות לאישיותו ולהישגיו במהלך שנות כהונתו זכה להערכה רבה הן ממנהיגי העולם והן מאזרחי הרפובליקה. קלירידיס איבד במידת-מה מהפופולריות שלו בשל תמיכתו הבלתי-מסויגת בתוכנית אנאן לאיחוד קפריסין; בעוד ש-65% מבין הטורקים-קפריסאים הצביעו בעד התוכנית במסגרת משאל עם, הקהילה היוונית-קפריסאית דחתה זאת ברוב של מעל 75%.
קלירידיס היה נשוי לליילה אירן אברהם אירולקר (נפטרה ב-6 ביוני 2007 בבית המשפחה במנאו), יהודייה מקהילת בני ישראל מבומביי. אביה היה הרופא אברהם סולומון אירולקר, והיה רופאו האישי של המהטמה גנדי. בתם, קתרין, היא חברה במפלגה הדמוקרטית, ובמשך שנים שימשה כחברת פרלמנט.
ז'אן-קלוד פסקל
ז'אן-קלוד פסקל (בצרפתית: Jean-Claude Pascal; 24 באוקטובר 1927 – 5 במאי 1992) היה זמר צרפתי שזכה באירוויזיון השישי (1961), בו ייצג את לוקסמבורג עם השיר "אנחנו האוהבים", שנכתב על ידי ז'אק דטן ומוריס וידלן. פסקל ייצג את לוקסמבורג גם בתחרות האירוויזיון ב-1981 עם השיר "אולי זה לא אמריקה", שנכתב על ידי ז'אן-קלוד פסקל, סופי מקאנו וז'אן קלוד פטיט.
עין יבקע
עין יבקע הוא מעיין שכבה מעט מעל ערוץ נחל ציפורי, סמוך ליישוב כעביה-טבאש-חג'אג'רה. המעיין כולל נביעה לתוך בריכה גדולה ומסודרת המתוארכת לתקופה הרומית בארץ ישראל. מן הבריכה יוצא פלג קצר המתחבר למערכת הובלת המים לטחנת הנזירים במורד הנחל. המעיין ידוע גם בשם "מעיין הסוסים".
המקום נוקה וטופח על ידי רשות ניקוז ונחלים קישון, אשר הכשירה אותו לקליטת מטיילים, עם מתקנים מינימליים.
המעיין נמצא על תוואי שביל ישראל ושביל הסנהדרין.
ז'אן-קלוד פסקל
ביוגרפיה
לאחר סיום שירותו הצבאי הוא למד בסורבון. הוא החל לככב בקולנוע בשנות ה-50 המוקדמות. באמצע שנות ה-50 החל לשיר. בשנות ה-70 המוקדמות היה גם לסופר והיסטוריון.
פלוגת ההובלה 462
פלוגת הובלה 462 המוכרת גם כ"יחידת ההובלה 462", "יחידת תובלה 462" ו"יחידת הנהגים 462" כללה חיילים יהודיים מארץ ישראל ששרתו במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
תולדות הפלוגה
פלוגת ההובלה 462 הוקמה באפריל 1942 תחת פיקודו של ישראל בוגנוב. שלד היחידה הורכב מחיילים ותיקים מפלוגת ההובלה 179, שנמנו עם ותיקי מתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ואליהם נוספו מגויסים חדשים.
הפלוגה הופעלה לראשונה במסגרת המערכה במדבר המערבי בבניית קו הביצורים באל עלמיין במדבר המערבי, בלוב. ביוני 1942 היא נשלחה לביירות שבלבנון. כישלונות הצבא הבריטי במדבר המערבי גרמו לכך שפלוגת ההובלה חזרה לקו ההגנה של אל-עלמיין. היא הובילה חטיבה אוסטרלית מסוריה למצרים, כתגבורת לארמייה השמינית של הצבא הבריטי באל-עלמיין, במערב מצרים. היא השתתפה עם המחנה השמיני בקרבות הבלימה נגד הצבא הגרמני בראשות פלדמרשל ארווין רומל. לאחר המתקפה הבריטית על הצבא הגרמני, בקרב אל-עלמיין השני בסוף אוקטובר 1942, המשיכה פלוגת ההובלה עם הצבא ללוב.
זמן קצר קודם להפלגתם חתמו החיילים הנשואים על גט על תנאי, שהתממש עם טביעתם.
הניצולים הוחזרו לטריפולי ולבנגאזי, ומשם נשלחו לחופשה בארץ ישראל. ביולי 1943 הוקמה הפלוגה מחדש, וזו התארגנה בסרפנד, קיבלה מתגייסים חדשים ושיחררה את אלה שלא התאוששו מן האסון. בסוף יולי 1943 חזרה הפלוגה למצרים. בספטמבר 1943 היא נשלחה לאיטליה ונחתה בראש החוף בסלרנו שמדרום לנאפולי. שם פעלה בפריקת ציוד לרציפים והובלת דלק ותחמושת לחזית. לאחר כחודשיים השתלבה בפעולה בחזית ואנשיה השתתפו במבצעים בחזית איטליה עד סוף המלחמה ואפילו השתתפו בליווי המשלחת הצבאית הבריטית לחתימת חוזה הכניעה עם גרמניה הנאצית.
כיוון שהייתה פלוגה של מתנדבים ותיקים, הייתה זו הפלוגה העברית הראשונה שפורקה באוגוסט 1945. וותיקי היחידה שוחרו משירות ואילו המגויסים החדשים הועברו ברובם לפלוגת הובלה 468.
החבורה
כונתה במספר שמות שונים בהן "יחידת הצללים". מתוך פעילי היחידה, התגבשה קבוצה בהנהגת הרס"פ אליהו כהן ומאוחר יותר בהנהגת שלהבת פריאר, ישראל ליברטובסקי, מאיר דודזון, יוחנן זייד, יחיאל נדב, ו-עמרם בן צבי. קבוצה זו כונתה "החבורה". אנשיה השתתפו באיתור יהודים והגשת עזרה ראשונית להם. החבורה, שמימנה את רוב פעילותה ממשכורות חבריה, הקימה נקודת הכשרה צבאית לפליטים היהודים הצעירים ב"מג'נטה" ליד מילאנו והייתה אחראית לתחזוקתה ולהדרכתה. וארגנה את עלייתם הבלתי לגאלית לארץ.
בנוסף אספו אנשי החבורה בראשות ליברטובסקי כלי נשק ואחסנו אותם בווילה פג'רה, ליד מג'נטה שבאזור מילאנו.
הנצחה
טקס זיכרון שנתי ביום השנה לטביעת האונייה, כז' בניסן, שהוא יום הזיכרון לשואה ולגבורה, נערך במקום מדי שנה עד שנת 2015. בשנת 2016 הטקס שולב בטקס ההנצחה של כלל מתנדבי היישוב במלחמה. שבט מודיעין של תנועת הצופים בירושלים עורך מדי שנה את טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל סביב אנדרטת האונייה.
ולטר פנק
ולטר פנק (בגרמנית: Walther Penck; 30 באוגוסט 1888 - 29 בספטמבר 1923) היה גאולוג וגאומורפולוג גרמני, הידוע בתאוריות שלו על התפתחות הנוף. פנק מתח ביקורת על מרכיבים מרכזיים במחזור הסחיפה של דייוויס, וטען כי תהליך ההתרוממות והסחיפה מתרחשים בו זמנית, בשיעורים הדרגתיים ומתמשכים. הרעיון של פנק על נסיגה מדרון בכיוון מקביל, הוביל לתיקון של מחזור הסחיפה של דייוויס.
ביוגרפיה
ולטר פנק נולד בווינה כבנו של הגאוגרף הגרמני אלברכט פנק. הוא קיבל תואר דוקטור, בהתמחות בגאולוגיה באוניברסיטת היידלברג. בין 1912 ל־1915 הוא עבד בחברת מכרות בבואנוס איירס והיה גאולוג אחראי על מיפוי בהרי האנדים בצפון מערב ארגנטינה. המחקר והמיפוי באנדים הובילו אותו לנסח אלטרנטיבה למודל מחזור הסחיפה של ויליאם מוריס דייוויס. אותה ביסס פנק גם על מחקרים נוספים בטורקיה וביער השחור בגרמניה. התוצאות העיקריות של עבודתו של פאנק בארגנטינה לא פורסמו עד תום מלחמת העולם הראשונה. המלחמה פרצה כשהיה בגרמניה בחופשה, ואף על פי שעבודתו בדרום אמריקה הכשירה אותו לתפקיד פרופסור, הוא שירת זמן מה בצבא הגרמני באלזס.
בסוף שנת 1915 התמנה לפרופסור למינרלוגיה וגאולוגיה באוניברסיטת קונסטנטינופול (טורקיה). במשך שנתיים וחצי הבאות הוא ערך תצפיות טקטוניות באנטוליה והכין עבודה גאולוגית מגוונת באזור ים מרמרה, שם חקר את שכבות הפחם של הדרדנלים. מחלת המלריה אילצה אותו לחזור לגרמניה בקיץ 1918. באותה שנה התמנה כפרופסור באוניברסיטת לייפציג.
בראשית שנות העשרים של המאה העשרים, ולטר פנק, עם זיגפריד פאסרג, אלפרד הטנר ואביו, היו הדמויות הבולטות ביותר באופוזיציה הגרמנית לתאוריית "מחזור הסחיפה" של ויליאם מוריס דייוויס.
ולטר פנק מת מסרטן הפה בספטמבר 1923. ספרו, "ניתוח מורפולוגי של צורות פני הקרקע", יצא לאור לאחר מותו בשנת 1924 על ידי אביו, וכן פורסמו עבודות נוספות שלו.
מיטלשמרץ
תסמינים ואבחון
מיטלשמרץ מאופיין על ידי כאבים בבטן התחתונה ובאגן ומתרחש בערך באמצע המחזור החודשי של האישה. הכאב בדרך כלל מופיע פתאום ואורך שש עד שמונה שעות, וממוקם ברביע התחתון של הבטן. במקרים חמורים יותר הכאב יכול להיות מאופיין על ידי כאב ציפקי, כאב הנמצא באזור הקרום הנמצא בחלל הבטן ומקיף את האיברים הפנימיים. כמו כן, הכאב יכול לארוך שניים עד שלושה ימים. במרבית המקרים ההיסטוריה של המטופלת מספיקה על מנת לתעד את המקרה ככאב חוזר ונשנה באמצע המחזור הגורם לחוסר נוחות בינונית. הביוץ מתרחש בכל מחזור באופן אקראי בין שתי השחלות, אך עם זאת בדרך כלל הכאב יישאר באותו צד מן מחזור אחד למשנהו.
ולטר פנק
תאוריה גיאומורפולוגית
התאוריה של פנק מדגישה יותר את השפעת הכוחות הפנימיים - האנדוגניים (endogenetic) המתמשכים, מאשר את הכוחות החיצוניים - אקסוגניים (exogenetic), ביצירת הנוף. דייוויס, דגל במודל ההפוך - הכוחות החיצוניים - סחיפה לכל צורותיה (מים, קרח, גלי ים וכדומה) הם האחראיים על התפתחות שלבי הנוף, אחרי שהאזור התרומם כתוצר של כוחות פנימיים.
מיטלשמרץ
תסמינים ואבחון
האבחון של המיטלשמרץ מבוסס על מידע היסטורי של המטופלת, על בדיקה גופנית ולאחרונה על ידי בדיקת אולטרסאונד של אזור האגן. לא קיימת דרך אבחון שמסוגלת להוכיח שמצב זה הוא הגורם לכאב. לכן, האבחנה היא על ידי שלילת גורמים אחרים לכאב.בדיקה גינקולוגית המבוצעת באמצע המחזור לא מראה בדרך כלל על שום חריגות. בנוסף לכך, בדיקה פיזית של הבטן התחתונה תיתן ממצאים נורמליים גם כן. כמו כן, בבדיקה של האגן ניתן יהיה למצוא את ריר צוואר הרחם, אשר לאחר כמה ימים לאחר הביוץ פרוגסטרון הופך את ההפרשה הזו לריר דביק. אם הכאב הוא ממושך ו/או מחמיר, קיימות שיטות  אבחון אחרות כגון בדיקת אולטרסאונד של הבטן, שאותן ניתן לבצע על מנת לשלול גורמים אחרים העלולים לגרום לאותו כאב בטן. המיטלשמרץ לעיתים מאובחן באופן מוטעה כדלקת התוספתן והוא למעשה אחד של אבחנות המבדלות עבור דלקת התוספתן אצל נשים בגיל הפוריות.
ולטר פנק
תאוריה גיאומורפולוגית
פנק הכיר בעובדה כי ישנן השפעות שונות של הכוחות הפנימיים המשפיעים על יצירת התנאים שבהם פועלים כוחות הסחיפה החיצוניים. פנק טען שצורת המדרונות הראשונית מושפעת מהתהליכים הגאולוגיים, ואילו דייוויס טען כי צורת המדרונות היא רק תוצר של תהליכי הסחיפה.
מיטלשמרץ
גורמים
קיימים מספר גורמים אפשריים למיטלשמרץ, עם זאת עדיין לא ברור בדיוק מה גורם לאותו כאב.
ולטר פנק
תאוריה גיאומורפולוגית
פנק טען כי צורת פני הנוף קשורה לשעור ההרמה הטקטונית. הוא איבחן שלוש צורות של התפתחות הנוף החל ברמה שמתרוממת לאיטה, ממשיכה בנוף של אזור שמושפע מהתרוממות מהירה כמו בהרי האלפים, ומסתיים בנוף רמתי נמוך ומנומך יותר. כאמור לדעתו ההבדלים הנופיים, נובעים מהרקע הטקטוני שיצר אותם - התרוממות איטית (התקשתות של קרום כדור הארץ) יוצרת את הפנפליין והרמות המתונות. התרוממות טקטונית בינונית תיצור נופים הרריים. התרוממות מהירה וקימוט יצרו נופים אלפיניים.
מיטלשמרץ
טיפול
הכאב הוא לא מזיק ולא מסמל על נוכחות של מחלה. בדרך כלל, שום טיפול אינו הכרחי. משככי כאבים עשויים להיות נחוצים במקרים של כאב אינטנסיבי או ממושך. טיפול הורמונלי למניעת הריון יכול להילקח כדי למנוע ביוץ, וכתוצאה מכך הכאב נמנע גם כן- זו הדרך היחידה הידועה כיום למניעה של הכאב.
ולטר פנק
תאוריה גיאומורפולוגית
לפיכך, הסיק פנק, כי צורת עמקי הנחלים אינה תלויה בשלב שבו הם נמצאים במחזור חייו של הנוף, כפי שטען דייוויס אלא בשיעור התרוממות הטקטונית שהמקום עבר. הוא הוסיף לכך את הטיעון שהנוף מתפתח על ידי נסיגת המדרונות לאחור, ורק אחר כך מגיעה הנמכתו של הנוף - טיעון שונה מהמקובל בתאוריה המחזורית של דייוויס. עם זאת, גם פנק לא שלל שלבים בהתפתחות הנוף, מנוף מבותר ותלול ועד מישורים, אלא שתיאר בהם תהליכים שונים, יותר מקומיים בהשוואה לגישה הכרונולוגית של דייוויס.
ביקורת
ויליאם מוריס דייוויס, חברו של אביו אלברכט פנק, מתח ביקורת על התאוריות שולטר פנק התווה בפרסום על תצפיותיו ביער השחור. אופייני לדייוויס להגיב קשה לביקורת כנגדו, בייחוד לביקורת הגרמנית. דייוויס תקף את הנקודות הפגיעות ביותר של הביקורת. בהתייחסו להתנגדויות של וולטר פנק למחזור הסחיפה, כתב דייוויס לאלברכט פנק ב־1921: ״אלה חדשות טובות שבנך, וולטר, התקבל כפרופסור בלייפציג שבו אביו למד מזמן. כפי שאולי סיפר לך, נהניתי לקרוא חלקים מהמונוגרפיה הארגנטינית שלו. כתבתי אליו כדי שיציין את הקשיים שהוא מוצא בקבלת תאוריית המחזור שלי. אני נוטה להאמין שהוא באמת לא יודע מה התאוריה הזאת״.
הגאוגרף מרטין סימונס טען ב -1962 כי דייוויס לא הבין ואינו מתרגם נכון והשאיר מבט מעוות על רעיוניות של פנק. סימונס אינו רואה את דייוויס כמבקר ראוי של יצירתו של פנק.
מיטלשמרץ
תסמינים אחרים לביוץ
נשים עשויות לשים לב לתסמינים פיזיים הקשורים למיטלשמרץ במהלך או קרוב לביוץ. הסימן הנפוץ ביותר הוא הופעה של רירית צוואר הרחם הפורייה בימים שלפני הביוץ. רירית צוואר הרחם הוא אחד הסימנים הראשונים שבהם משתמשים שיטות שונות של מודעות לפוריות. תסמינים אחרים נקראים לעיתים תסמיני פוריות משניים להבדיל אותם משלושת התסמינים הראשוניים.
ולטר פנק
ביקורת
הגאוגרף Allaoua Saadi מציין כי בהווה רעיונותיהם של פנק ודייוויס הפכו למשלימים זה את זה מאז הופעת התאוריה הטקטונית המודרנית. המחבר טוען שהרעיונות של דייוויס מתאימים יותר לשוליים פעילים של לוחות טקטוניים, שבהם הטקטוניקה "קטלנית" ורעיונותיו של פנק משתלבים טוב יותר בשוליים פסיביים ובגושים יבשתיות יציבים.
על שם ולטר פנק נקרא הר געש בצפון מערב ארגנטינה.
קהת קליגר
קהת קליגר (ביידיש: קהת [קעהאס] קליגער; 4 ביולי 1908 - 20 באפריל 1985) היה משורר ומתרגם יידיש יהודי-ארגנטינאי.
ביוגרפיה
קליגר נולד בעיר לודמיר (וולדימיר וולינסקי) בקיסרות הרוסית (כיום אוקראינה). הוא השתייך למשפחה של חזנים שמקורה בעיר לוצק הקרובה. אביו, דוד, היה חזן הקהילה בבית הכנסת הגדול בלודמיר והלחין מוזיקה ליטורגית.
קליגר למד בחדר, בישיבה ובתיכון פולני. ב-1924 החל לפרסם ביידיש בכתבי עת שונים שהתפרסמו בווהלין, בפולסיה ובוורשה (בין השאר, בעיתונים "די ליטערארישע בלעטער","וואכנשריפט פאר ליטעראטור" ו-"פאלקסצייטונג").
ב-1919 עברה לודמיר להיות חלק מפולין וב-1934, עם חתימת הסכם אי ההתקפה בין פולין לגרמניה, החלו השלטונות רודפים אחרי אישים אשר הציגו דעות סוצייאליסטיות בפומבי. קליגר, אשר כתביו אופיינו ברוח סוציאליסטית ואשר נתפס בעיני השלטונות כדמות פוליטית ברח בגפו מארץ מולדתו והיגר לארגנטינה. כל משפחתו נשארה בעיר הולדתו והקשר עימם נותק במהלך השואה.
קליגר השתלב בקהילה היהודית בבואנוס איירס אשר הייתה מרכז תרבותי ליהודים דוברי יידיש וכללה בתי ספר יהודיים ביידיש ובעברית, עיתונות יומית ביידיש ותיאטרון יהודי. בשלב מאוחר יותר החל לכתוב בעיתון "די פרעסע" - יומון ביידיש, בו תרגם את החדשות המקומיות, ערך את מדור הילדים ופרסם שירים.
קליגר כתב בכתבי עת שונים בארגנטינה, ביניהם כתב העת דווקא, כתב עת יידי חשוב שהופיע בבואנוס אירס, לאורך כשלושים שנה. בהמשך פרסם ספרים אשר איגדו את שיריו במהלך השנים.
קליגר תרגם ליידיש את האפוס הארגנטינאי "מרטין פיירו" של חוסה הרננדס.
בשנות החמישים קליגר הגיע לישראל. רשמיו מביקור במדינת ישראל הצעירה מצאו את ביטוים בספר השירים "פייזאזשן פון ישראל".
ב-1958 התחתן קליגר עם פרלה רזניצקי, אותה הכיר בבית הספר "שלום עליכם", בו עבדו שניהם. נולדו לו שתי בנות, דליה ולאונור, החיות היום בישראל.
קליגר נפטר ב-20 באפריל 1985, ל' בניסן ה׳תשמ״ה, ונקבר בבואנוס איירס.
יצירתו
לאורך חייו דבק קליגר בלשון היידיש, אף ששלט בעברית, בספרדית ובאנגלית. במהלך חייו פרסם קליגר אחד עשר ספרי שירה ביידיש, חלקם עטורי פרסים בינלאומיים. לצד עיסוקו בשירה, תרגם ליידיש יצירות שנכתבו בספרדית ובאנגלית, בין השאר משירתם של וולט וויטמן ופבלו נרודה.
בנוסף לשיריו ביידיש, עסק קליגר במפעל ענק: תרגום האפוס הארגנטינאי מרטין פיירו (Martin Fierro) של המשורר חוסה הרנאנדס. האפוס מגולל בלשון אנשי השדה את תולדותיו של הגאוצ'ו מרטין פיירו. האפוס פורסם ב"די פרעסע".
שירו "א בריוועלע צו גאט" נכלל במבחר משירת השואה שערכה המשוררת קדיה מולדובסקי ב-1962, "לידער פון חורבן".
שניים משיריו מובאים בתרגומם של אריה מקל ושל ד"ר הלל רזניצקי, ברשימתו של אריה מקל בעיתון "הארץ" מ-2017.
אלפרד הרשי
אלפרד דיי הרשי (אנגלית: Alfred Day Hershey; 4 בדצמבר 1908 – 22 במאי 1997) היה בקטריולוג וגנטיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1969.
חייו
הרשי נולד באווסו, מישיגן וקיבל את התואר הראשון שלו בכימיה באוניברסיטת מישיגן ב-1930 ואת הדוקטורט שלו בבקטריולוגיה בשנת 1934, וזמן קצר לאחר מכן תפס עמדה במחלקה לבקטריולוגיה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
הרשי החל לבצע ניסויים עם בקטריופאג'ים עם האיטלקי-אמריקאי סלבדור לוריא והגרמני מקס דלבריק ב-1940. בניסויים אלה צוין כי כאשר שני זנים שונים של בקטריופאג' נוגעים באותם חיידקים, שני וירוסים יכולים להחליף מידע גנטי.
הוא עבר עם העוזרת שלו, מרתה צ'ייס, לניו יורק בשנת 1950 כדי להצטרף למחלקה לגנטיקה של מכון קרנגי למדע, שם ביצע עם צ'ייס את "ניסוי הרשי-צ'ייס" ב-1952. ניסוי זה סיפק ראיות נוספות לכך שהדנ"א היה החומר הגנטי של החיים (ולא חלבון).
בשנת 1962 הפך הרשי למנהל מכון קרנגי, וב-1969 הוא זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם סלבדור לוריא ומקס דלבריק, על כך שגילו את שכפול הווירוסים ואת המבנה הגנטי שלהם.
הרשי היה נשוי להרייט ("ג'יל") (1918–2000) ואב לבן בשם פיטר.
אלפרד הרשי נפטר ב-22 במאי 1997.
גרטה אנדרסן
גרטה אנדרסן (בדנית: Greta Andersen; 1 במאי 1927 – 6 בפברואר 2023) הייתה שחיינית דנית, אלופה אולימפית (לונדון 1948) במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי, אלופת אירופה (מונטה קרלו 1947 ווינה 1950) ושיאנית עולם.
ביוגרפיה
אנדרסן נולדה בקופנהגן. אביה קארל זכה במדליית כסף באולימפיאדת אתונה (1906) (אולימפיאדה לא רשמית) בהתעמלות. כילדה היא פחדה ממים ולמדה לשחות רק בגיל 15.
אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה במונטה קרלו, מונקו בשנת 1947 זכתה אנדרסן במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:32.3 דקות ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.3 דקות.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה אנדרסן ב-2 מדליות 1 זהב ו-1 כסף. למרות היותה שחיינית למרחקים ארוכים היא זכתה במדליית זהב במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.3 דקות, לפני אן קרטיס מארצות הברית (1:06.5 דקות) ומארי-לואיז לינסן-וסן מהולנד (1:07.6 דקות). מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:29.6 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש של 4:29.2 דקות, ולפני הולנד (4:31.6 דקות).
שיאנית עולם
בשנת 1949 קבעה אנדרסן במשחה ל-100 יארד שיא עולם חדש, שיא זה החזיק מעמד עד שנת 1956.
באליפות אירופה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1950 זכתה אנדרסן ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:30.9 דקות, מדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:43.1 דקות ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.9 דקות.
חודשיים לפני אולימפיאדת הלסינקי (1952) עברה אנדרסן ניתוח בברך, למרות זאת היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי 4:36.2 דקות, במקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:27.0 דקות ובמקום 12 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:08.2 דקות.
בשנת 1957 התחתנה אנדרסן עם ג'ון סוניצ'ן.
שחיינית תעלות
אנדרסן קבעה שיאים בצליחת תעלת למאנש בשני הכיוונים, מצרפת לאנגליה ב-11 שעות ו-1 דקות ומאנגליה לצרפת ב-13 שעות ו-10 דקות. היא השחיינית הראשונה בעולם שצלחה את תעלת סנטה קטלינה בשני הכיוונים.
אנדרסן קבעה שיאי עולם ב-10 מייל בימת סלטון שבקליפורניה (4 שעות ו-25 דקות), 25 מייל מסביב לאטלנטיק סיטי שבניו ג'רזי (10 שעות ו-17 דקות) ובשנת 1962 ב-50 מייל משיקגו לקנושה שבוויסקונסין.
ג'. א. טיילור
סר ג'פרי אינגרם טיילור (באנגלית: Geoffrey Ingram Taylor, 7 במרץ 1886 – 27 ביוני 1975) היה פיזיקאי ומתמטיקאי בריטי, אשר בלט במיוחד בתחומי מכניקת הזורמים ותורת הגלים.
ביוגרפיה
המאמר הראשון שלו עסק בתחום הפיזיקה הקוונטית והראה שבניסוי העקיפה של יאנג מיוצרים פסים אפילו אם משתמשים מקורות אור חלשים, עד כדי כך שנדרש פחות מפוטון אחד בממוצע כדי ליצור פסים אלו. מאמרו השני עסק בגלי הלם וזכה בפרס סמית'. בשנת 1910 טיילור נבחר למלגה בטריניטי קולג', ובשנה שלאחר מכן הוא מונה לתפקיד כקורא תופעות דינמיות במטאורולוגיה. עבודתו על טורבולנציה באטמוספירה הובילה לפרסום של עוד מאמר - "תנועה טורבולנטית בנוזלים", שזיכה אותו בפרס אדמס בשנת 1915.
בשנת 1913 שימש טיילור כמטאורולוג על סיפונה של ספינת סקוטיה בבעלותה של סיירת הקרח הבריטית. תצפיותיו על גבי הספינה היוו את הבסיס לעבודתו המאוחרת יותר על מודל תאורטי של ערבוב באוויר. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא נשלח למפעל מטוסים בעיר פארנבורו על מנת ליישם את הידע שלו בעיצוב מטוסים, כאשר ההתמקדות הייתה על הלחץ בפירי מדחף. בנוסף לשיפור המטוסים בעזרת ניסיונו בתחום, הוא אף למד להטיס מטוסים ולצנוח.
לאחר המלחמה חזר טיילור לטריניטי קולג' ועבד על יישום של זרימה טורבולנטית באוקיינוגרפיה. הוא עבד גם על הבעיה של גופים העוברים דרך נוזל מסתובב (הוא חקר את אפקט "עמוד טיילור"). בשנת 1923 הוא התמנה לפרופסור מחקר על ידי החברה המלכותית. מינוי זה אפשר לו להפסיק לעסוק בהוראה, תחום שבו עסק בארבע השנים הקודמות, אותו הוא תעב ולא היה טוב בו. בתקופה זו טיילור עשה עבודה רחבת-היקף על מכניקת זורמים ומכניקת מוצקים, כולל מחקר על עיוות של חומרים גבישיים שהתבסס על תצפיותיו במשך המלחמה כשעבד בפארנבורו. הוא גם הפיק עוד תרומה גדולה למדע בנושא זרימה טורבולנטית, כשהציג גישה חדשה באמצעות מחקר סטטיסטי של תנודות במהירות.
בשנת 1934 הבין טיילור, במקביל למיכאל פולני ואגון אורובאן, שהדפורמציה הפלסטית של חומרים משיכים יכולה להיות מוסברת במונחים של התאוריה של נקעים שפותחה על ידי ויטו וולטרה בשנת 1905. תובנה זו הייתה קריטית בפיתוח המדע המודרני של מכניקת מוצקים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, טיילור יישם שוב את מומחיותו בפתרון בעיות צבאיות, כגון ההתפשטות של גלי ההדף שנוצרו מחמת פיצוצים, הן באוויר והן מתחת למים. טיילור אף נשלח לארצות הברית ב-1944-1945 כחלק מהמשלחת הבריטית לפרויקט מנהטן בלוס אלמוס. הוא עזר בפיתוח הנשק האטומי על ידי פתרון בעיות של חוסר יציבות בבעיות קריסה.
בשנת 1944 הוא קיבל תואר אבירות ואת מדליית קופלי מטעם החברה המלכותית.
טיילור המשיך את מחקרו לאחר המלחמה וכיהן בוועדת המחקר האווירית, כאשר הוא עובד על פיתוח מטוסים על-קוליים. למרות שהוא יצא לגמלאות באופן רשמי בשנת 1952, הוא המשיך את המחקר במשך עשרים השנים הבאות, תוך התמקדות בבעיות שניתן לחוקרן באמצעות ציוד פשוט יחסית. זה הוביל להתקדמות מדעית בנושא שיטות למדידת המקדם השני של הצמיגות בנוזל. טיילור אף המציא נוזל בלתי דחיס עם בועות גז המרחפות בו. הפיזור של הגז בנוזל במהלך ההתרחבות היה תוצאה של צמיגות הגזירה של הנוזל, ובכך הצמיגות בתפזורת יכולה בקלות להיות מחושבת. תחומי המחקר שלו בערוב ימיו עסקו בדיספרסיה אורכית בזרימה בצינורות, בתנועה דרך משטחים נקבוביים, ובדינמיקה של נוזלים בתוך משטחים דקים.
המחקר האחרון שלו התפרסם בשנת 1969, כשהיה בן 83. במחקרו הוא חזר לתחום העניין שלו בפעילות חשמלית בסופות רעמים, בהתמקדות בהתנהגות של נוזל הזורח תחת השפעה של שדה חשמלי. טיילור גילה כי הנוזל יקבל צורה של חרוט, שנקרא חרוט טיילור על שמו. באותה השנה קיבל טיילור פרס ומדליה על שם א.א. גריפיט, וכן את אות מסדר ההצטיינות. הוא סבל משבץ בשנת 1972 אשר למעשה שם קץ לעבודתו; הוא נפטר בקיימברידג' בשנת 1975.
ב-1994 תיאר אותו תלמידו ג'ורג' בצ'לור בביוגרפיה שכתב על חייו ומורשתו של טיילור, כ"אחד המדענים החשובים של המאה (ה-20)".
פטרישה ראוטלדג'
הופעת הבכורה של ראוטלדג' על הבמה הייתה ב-1952 בתיאטרון ליברפול פלייהאוס, והופעת הבכורה בברודוויי הייתה בשנת 1966 במחזה "How's the World Treating You". ב-1968 זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר על תפקידה ב-"Darling of the Day". היא הופיעה במחזה "קנדיד" עליו זכתה ב-1988 בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
בטלוויזיה בלטה ראוטלדג' בשנות השמונים של המאה העשרים כשהופיעה בתוכניתה של ויקטוריה ווד במונולוגים שכתבו עבורה ויקטוריה ווד ואלן בנט, ובסדרה של בנט בפרקים "A Woman of No Importance" (1982) וב"ראשים מדברים" (1988). על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה היותר. היא הייתה מועמדת לעוד שני פרסי האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה על גילום הדמות הייסינת' בסדרה הקומית "מה יגידו השכנים?". בנוסף כיכבה בתפקיד הטי ויינתרופ בסדרה הבריטית "הטי ויינתרופ חוקרת" (1995-1999).
בקולנוע השתתפה בסרט "לאדוני באהבה" עם סידני פואטייה (1967) ובסרט "Don't Raise the Bridge, Lower the River" בכיכובו של ג'רי לואיס (1968).
ביוגרפיה
ראוטלדג' נולדה בטרנמיר בעיר ברקנהד שבצ'שייר. הוריה היו קתרין (שם נעורים: פרי) ואייזק ראוטלדג'. אביה היה מוכר דברי סדקית ובתקופת מלחמת העולם השנייה המשפחה התגוררה במשך שבועות במרתף החנות של האב.
היא למדה בבית הספר היסודי מרסי פארק, בבית הספר התיכון ברקנהד ובאוניברסיטת ליברפול. באוניברסיטה היא סיימה בהצטיינות תואר באנגלית ובספרות ולא היו לה שאיפות לכיוון קריירת משחק. עם זאת השתתפה בחוג התיאטרון של האוניברסיטה ועבדה עם אדמונד קולדג' שביים ושיחק בחלק מההפקות. זה היה קולדג' ששכנע אותה לפנות לקריירת משחק. אחרי סיום הלימודים באוניברסיטה למדה בבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק" והחלה להופיע ב"ליברפול פלייהאוס".
תיאטרון
לראוטלדג' הייתה קריירה פורה בתיאטרון, בעיקר במחזות מוזיקליים, בבריטניה ובארצות הברית. היא הייתה חברה בלהקה השייקספירית המלכותית (RSC) אתם הופיעה בהפקות עטורות שבחים כמו "ריצ'רד השלישי" מ-1983, בכיכובו של אנתוני שר בתפקיד הראשי. בווסט אנד שיחקה במחזה " Little Mary Sunshine", במחזה "Cowardy Custard", ב-"Virtue in Danger", במחזה "Noises Off", במחזה "חשיבותה של רצינות" וב-"The Solid Gold Cadillac". כמי שהוכשרה כזמרת קלאסית, היא השתתפה לעיתים באופרטות. ב-1978 שיחקה בתפקיד הראשי באופרטה "הנסיכה הגדולה מגרולשטיין" מאת ז'אק אופנבך בפסטיבל קמדן.
הופעת הבכורה של ראוטלדג' בברודוויי הייתה בשנת 1966 בקומדיה "How's the World Treating You?" של רוג'ר מילנר. ב-1968 חזרה לברודוויי והשתתפה ב-"Darling of the Day" עליו זכתה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר, היא חלקה את הפרס עם לזלי אוגאמס שהופיעה במחזמר "Hallelujah, Baby!". בהמשך הופיעה ראוטלדג' בהפקות נוספות בברודוויי בהן המחזמר "Love Match" בו גילמה את המלכה ויקטוריה, המחזמר מאת ליאונרד ברנשטיין משנת 1976 בו שיחקה בתפקידי הגברות הראשונות של ארצות הברית החל מאביגייל אדמס ועד אלינור רוזוולט. ב-1981 שיחקה במחזמר "Say Hello to Harvey" המבוסס על המחזה "הארווי" מאת מרי קויל צ'ייס שהועלה בטורונטו ואחר כך בניו יורק.
ב-1980 שיחקה ראוטלדג' בתפקיד רות' בהפקה של ג'וזף פאפ ל"שודדי הים מפנזאנס" לצדם של השחקן האמריקאי קווין קליין והזמרת לינדה רונסטאדט בתיאטרון דלקורט בסנטרל פארק שבניו יורק, כחלק מסדרת האירועים "שייקספיר בפארק". המופע היה ללהיט ובינואר הועלה בברודוויי כשאסטל פרסונס מחליפה את ראוטלדג'. באוקטובר 2002 יצא DVD של ההפקה בסנטרל פארק בהשתתפות ראוטלדג'. עוד השתתפה ראוטלדג' במופע "Façade" בקרנגי הול שבניו יורק.
קולנוע וטלוויזיה
בקולנוע השתתפה ראוטלדג' בסרט "לאדוני באהבה" (1967), "Pretty Polly" (מ-1967), ו"סינתיה" (1968), "The Bliss of Mrs. Blossom" (מ-1968), "Don't Raise the Bridge, Lower the River", "If It's Tuesday, This Must Be Belgium" (מ-1969) וב-"Girl Stroke Boy" (מ-1971).
בין ההופעות הראשונות של ראוטלדג' בטלוויזיה היו ב-1974 בפרק בסיטקום "Steptoe and Son", שיחקה בתפקיד רואת נסתרות בשם מאדאם פונטנה. היא הופיעה באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" ובסדרה "Doctor at Large". ב-1971 גילמה את גברת ג'נינגס במיני-סדרה "תבונה ורגישות" המבוססת על הרומן מאת ג'יין אוסטן. עם זאת היא זכתה להכרה רחבה בהופעות בטלוויזיה כאשר השתתפה במונולוגים שנכתבו עבורה על ידי אלן בנט (A Visit from Miss Protheroe) ובשנות השמונים על ידי ויקטוריה ווד. ב-1982 הופיעה בפרק "A Woman of No Importance" מאת אלן בנט, ואחר כך בתפקיד קיטי במופע "Victoria Wood As Seen On TV". היא הופיעה במונולוגים נוספים מאת בנט בסדרה "ראשים מדברים" בשנים 1987 ו-1998. על הופעתה במונולוג "A Lady of Letters" הייתה ראוטלדג' מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1990 לוהקה ראוטלדג' בתפקיד הייסינת' באקט בסדרה הקומית "מה יגידו השכנים?". היא מגלמת דמות של אשה ממעמד הפועלים המעמידה פנים שהיא ממעמד חברתי גבוה יותר (היא מתעקשת לבטא את שם משפחתה "בוקה" שהוא בעל צליל צרפתי). ראוטלדג' התענגה על התפקיד וטענה שאינה סובלת נשים כמוה. ב-1991 זכתה בפרס הקומדיה הבריטית על תפקיד זה, ובשנים 1992 ו-1993 הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה. לבקשתה של ראוטלדג' הסדרה ירדה בשנת 1995.
ב-1995 החלה ראוטלדג' להופיע בתפקיד הטי ויינתרופ בסדרת הדרמה הבלשית "הטי ויינת'רופ חוקרת" לצדם של דומיניק מונאהן בתפקיד העוזר שלה ודרק בנפילד שגילם את בעלה. הסדרה עלתה לשידור בינואר 1996 ורצה עד סתיו 1998. פרק ספיישל של הסדרה שודר ב-1999.
עוד בטלוויזיה גילמה את דמותה של ברברה פים וב-1994 שיחקה בסרט הדוקומנטרי אודות הילדגרד מבינגן.
ב-2001 כיכבה ראוטלדג בסרט הטלוויזיה "Anybody's Nightmare" המבוסס על מקרה אמיתי. בסרט גילמה מורה לפסנתר שריצתה ארבע שנים בכלא על רצח דודתה, אבל זוכתה במשפט חוזר.
רדיו וספרי שמע
ראוטלדג' הרבתה להופיע בתוכניות רדיו בין השאר במחזות של אלן בנט ובסדרה הדרמטית "Ladies of Letters" מאת קרול היימן, בה שיחקו היא ופרונלה סקיילס בתפקידי נשים גמלאיות וההתכתבות שביניהן. ב-2009 שודרה ברדיו 4 העונה העשירית של "Ladies of Letters".
עד לשנת 1985 השתתפה בתסכיתי הרדיו "חיים פרטיים", "Present Laughter", "גן הדובדבנים", "רומיאו ויוליה", "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" וגם ב-"The Fountain Overflows".
ראוטלדג' הקליטה מגוון של ספרי שמע בהם גרסה מלאה של הספר "אנקת גבהים" ושל "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות". עוד הקליטה גרסה מקוצרת של הסדרה "הטי ויינתרופ".
ב-1966 השתתפה בהקלטות של רדיו ה-BBC מיצירותיהם של גילברט וסאליבן. היא שרה בתפקיד מרגרט המטורפת ב"רודיגור", התפקיד הראשי ב"יולנתה" ואת מליסה ב"הנסיכה איידה".
הקלטות
בגרסת האלבום של "צלילי המוזיקה" שיצא לאור ב-1966, שרה ראוטלדג' את תפקיד אם המנזר.
חיים אישיים
ראוטלדג' לא התחתנה מעולם ולא היו לה ילדים. נכון ליוני 2008 היא התגוררה בצ'יצ'סטר שבמערב סאסקס.
ב-1993 הוענק לה תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) וב-2004 הוענק לה תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE). היא הייתה הפטרונית של אגודת ביאטריקס פוטר.
ב-2003 קיבלה ראוטלדג' תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת לנקסטר על תרומתה לתחום התיאטרון והדרמה.
ישראל דוסטרובסקי
ישראל דוֹסְטְרוֹבְסקי (Dostrovsky; 29 בנובמבר 1918 – 28 בספטמבר 2010) היה פרופסור לכימיה פיזיקלית, מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, נשיאו החמישי של מכון ויצמן למדע וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים.
ביוגרפיה
למד בגימנסיה העברית רחביה והצטרף לתנועת "המחנות העולים". כאשר היה בן 13 הצטרף לארגון "ההגנה" ופעל במסגרתו. מאוחר יותר הצטרף לקיבוץ מעוז חיים, אך יצא ללימודי כימיה פיזיקלית באנגליה ונותר בה לצורכי מחקר והוראה. בשנת 1943 סיים דוסטרובסקי את לימודי הדוקטורט בקולג' האוניברסיטאי של לונדון. עם סיום לימודיו עבד כמרצה לכימיה בקולג' האוניברסיטאי.
דוסטרובסקי שב לישראל ב-1 באפריל 1948 והקים את המחלקה לחקר איזוטופים במכון ויצמן, כמו גם את יחידה ג' בחיל המדע שעסקה בראשית חקר אנרגיה גרעינית. עבודתו בשירות הצבא נתמכה על ידי מכון ויצמן וקבוצות המחקר שפעלו תחתיו עסקו בבידוד איזוטופים ועבדו במשותף עם הוועדה לאנרגיה אטומית. נמנה עם חברי הוועדה לאנרגיה אטומית שהוקמה ב־13 ביוני 1952 על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בשנת 1966, עם מיסודה של הוועדה לאנרגיה אטומית במשרד ראש הממשלה, מונה דוסטרובסקי למנכ"ל הוועדה הראשון ושירת בתפקיד עד 1971. לאחר סיום תפקידו נותר חבר במועצה המייעצת לוועדה, עד שנת 1981. בשנת 1971 מונה לסגן נשיא מכון ויצמן ובשנת 1973 נבחר לנשיאו החמישי. בתפקיד זה כיהן עד שנת 1975. בשנה זו מונה לדרגת "פרופסור המכון", דרגה הניתנת למדענים דגולים שהשיגו הישגים יוצאי דופן במדע ופעלו למען מדינת ישראל ומכון ויצמן למדע.