cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגפת הקורונה בפרו
ציר זמן
ב-21 במרץ, הודיע נשיא פרו במסיבת עיתונאים, כי עד כה בוצעו 4,985 דגימות, 318 יצאו חיוביות, בנוסף ל-5 מתים. מקרה המוות האחרון התרחש בפיאורה; גבר בן 82, לפי הפרוטוקולים, יש לשרוף את גופתו. ב-22 במרץ, עלה מספר החולים במדינה ל-363. ב-23 במרץ עלה מספר החולים ל-395. ב-25 במרץ, דווח כי יש במדינה 480 חולים, תשעה מתים ומחלים אחד.
ב-26 במרץ 2020 הוארך מצב החירום במדינה ב-13 ימים. באותו היום דווח כי סכום החולים במדינה עלה ל-580. ב-3 באפריל דווח כי מספר החולים במדינה זינק ל-1,595 חולים, 61 מתים ו-537 מבריאים בסך הכול. במאי 2020, דווח על 1,200 מקרי מוות, 42,534 מקרי הדבקה (מתוכם 671 במצב קשה) ו-12,434 מקרי הבראה. ב-2 באפריל, דווח שהיו כ-500 יחידות לטיפול נמרץ במדינה כשהממשלה התאמצה לרכוש.
ב-23 באפריל, תוך בתשעת הימים האחרונים הוכפל מספר החולים מעשרת אלפים לעשרים אלף. יום קודם, דווח שבוצעו במדינה סך הכל 155 אלף בדיקות קורונה, הכמות הרבה ביותר ביחס לאזור.
ב-5 במאי, היו הקלות בסגר עבור הכורים במדינה. ב-8 במאי, הוחלט שהסגר יימשך עד 24 במאי. דווח על 58,526 חולים ו-1,627.
ב-23 במאי, היו במדינה 2.5 מיטות טיפול נמרץ על כל 100,000 תושבים (רבע מהסטנדרט העולמי). בכלי התקשורת שודרו תמונות של מטופלים שקיבלו חמצן על כיסאות גלגלים. המדינה דיווחה עד כה על כמעט 109,000 חולים, ויותר מ-3,100 מתים. הרופאים שם אמרו כי רוב החולים היו עובדים העוסקים בעבודות פשוטות, כמו שומרי חנויות, נהגי מוניות או מוכרים בשווקים.
בספטמבר פרו הייתה המדינה בעלת שיעור התמותה הגבוה ביותר ביחס לגודל האוכלוסייה (פרט לסן מרינו הזעירה).
ג'אקומו מאיירבר
ג'אקומו מאיירבר (בגרמנית: Giacomo Meyerbeer, במקור יעקב בֶּר; 5 בספטמבר 1791, ברלין – 2 במאי 1864, פריז) היה מלחין יהודי-גרמני.
קורות חיים
מאיירבר נולד בשם יעקב בר (בכתיב מסורתי: בעער) והוסיפו לו את השם מאייר לאחר שמשפחתו קיבלה ירושה גדולה מסבו מצד אמו, מאייר וולף. אביו היה יעקב הרץ בר, ממנהיגי הקהילה בברלין, ואמו הייתה אסתר יהודה (אמליה) לבית וולף. את השם ג'אקומו (הגרסה האיטלקית לשם יעקב) הוסיף לעצמו מאיירבר לאחר שהחל לכתוב אופרות איטלקיות.
מאיירבר זכה לחינוך מוזיקלי מעולה ממיטב המורים בזמנו וכישרונו המוזיקלי בלט כבר בהיותו ילד. מוריו החשובים היו מוציו קלמנטי לפסנתר והכומר פוגלר לתאוריה, לנגינה בעוגב ולאופרה. אצל פוגלר פגש את המלחין הצעיר קרל מאריה פון ובר שהיה ידידו הטוב וחברו ללימודים. כמו כן שימש אהרן האלה-וולפסון, מחשובי משכילי ברלין, כמורו הפרטי.
ב-1812 סיים את לימודיו אצל פוגלר וכתב קנטטה בשם "אלוהים וטבע" ואופרה בשם "נדר יפתח". בעוד הקנטטה זכתה להצלחה מסוימת, האופרה נכשלה לחלוטין, ולאחר מספר ניסיונות כושלים לכתוב אופרות עבר ב-1815 לגור באיטליה כדי ללמוד את האופרה מהמקורות. מאיירבר התאקלם במהירות באיטליה וכתב אופרה בסגנון איטלקי "רומילדה וקוסטנצאה" שזכתה להצלחה גדולה באיטליה. אך חברו קרל מאריה פון ובר שכנע אותו לנטוש את הסגנון האיטלקי ולעבור לפריז.
מאיירבר התמנה למנצח מלכותי בברלין, כתב יצירות לכנסייה הגרמנית ולחצר המלך ואת האופרה "מחנה בשלזיה". מאיירבר עזר לחברו ובר ולידידו ריכרד וגנר להעלות אופרות בברלין והמשיך להגיע לפריז לנצח על יצירותיו ההיתוליות "כוכב הצפון" ו"סליחתו של פלוארמל" שזכו להצלחה כלכלית רבה.
את שנות חייו האחרונות הקדיש לכתיבת האופרה החשובה שלו "האפריקנית" שסיים את כתיבה ב-1864 סמוך למותו. נפטר ב-2 במאי 1864 בפריז צרפת, אך נקבר לבקשתו בברלין בבית קברות יהודי.
ניתוח יצירתו
מאיירבר המשיך את מסורת האופרה הצרפתית שהתווה ז'אן-בטיסט לולי והדגיש את העלילה האופראית והאפקט הדרמטי. בכל אופרה כזו עוסק מאיירבר באדם החריג בחברה, בהתמודדותו עם מעגלים של עוינות, ובמלחמתו אחר הטוב והצודק, ובכמיהתו לשלום. כל אחת מהאופרות מתעדת אירוע היסטורי שאותו למד מאיירבר לעומק מתוך כוונה להרחיק עדות ולספר בעצם את סיפורו שלו כאזרח אירופה הגדולה והמתפתחת, שהוא בעל זהות יהודית ברורה, ובעל השקפה נאורה הומניסטית, המתפלל לימים של קבלת האדם באשר הוא אדם. האופרות שלו מיזגו את התיאטרון והמוזיקה ונטו לטעם הקהל בדורו. בשנת 1900 היו אופרות אלה המבוצעות ביותר בכל בתי האופרה החשובים בעולם, ותפסו להם מקום של כבוד בביצועים חוזרים ונשנים לצידם של וגנר ושל ורדי.
האופרה "האפריקנית" היא סיפור דמיוני על מגלה הארצות המפורסם וסקו דה גמה וסיפור אהבתו. ביצירה זאת חזר מאיירבר לסגנון האופרה האיטלקית והדגיש את הדרמטיות והרגש באופרה על הרקע האקזוטי של אפריקה.
מאיירבר וריכרד וגנר
למרות שמאיירבר עזר לוגנר בתחילת דרכו, גם מבחינה כספית, נתקנא וגנר בהצלחתו של מאיירבר ופרסם ב-1850 בעילום שם את המאמר "היהדות במוזיקה", שקבע כי השפעת היהודים ובעיקר מאיירבר (מבלי להזכיר את שמו במפורש) ומנדלסון קלקלה את הטעם המוזיקלי וגרמה לדלדולה ולרפיונה של המוזיקה הגרמנית בתקופה שלאחר בטהובן. הגזע היהודי הוא לדעתו חסר אונים בתחום היצירה המוזיקלית ויהודי אינו יכול להיות אמן יוצר. ב-1869, לאחר מות מאיירבר, פרסם וגנר שוב את המאמר הזה, והפעם בשמו.
הצהרת אדינבורו
הצהרת אדינבורו (באנגלית: The Edinburgh Declaration) היא הצהרה של ראשי מדינות חבר העמים הבריטי הדנה בתנאי הקבלה לחבר העמים הבריטי. ההצהרה ניתנה בתום הפגישה ה-15 של ראשי מדינות חבר העמים, ב-27 באוקטובר 1997 שנערכה באדינבורו בירת סקוטלנד שבממלכה המאוחדת.
ההצהרה התבססה על דוח שהוכן עבור הפגישה, ובו סוכמו תנאי החברות של המדינות החברות בארגון שהתפתחו במהלך המאה ה-20 מאז שנחקק חוק וסטמינסטר בשנת 1931. הדוח יצר קודיפיקציה של חוקת הארגון, שהתבססה עד אז על נהגים שונים, והצהרות שונות.
במסגרת הדוח נקבע כי קבלת מוזמביק לחבר העמים בשנת 1995 הייתה אירוע יוצא דופן (בעיקר בשל מאבק חבר העמים הבריטי בשלטון האפרטהייד שהיה אז בדרום אפריקה).
בשנת 2005, בעצת המזכיר הכללי של חבר העמים הבריטי דון מקינון החליטו ראשי מדינות חבר העמים בפגישה שנערכה בוולטה שבמלטה לדון מחדש בעקרונות הצהרת אדינבורו.
ועדה שהוקמה לצורך בחינת העקרונות דיווחה את ממצאיה בפגישת ראשי מדינות חבר העמים שנערכה בקמפלה שבאוגנדה בשנת 2007. במסגרת הדוח אושרו מחדש עקרונות הצהרת סינגפור והצהרת הארארה וכן הקריטריונים של הצהרת אדינבורו, אולם נדרשו תנאים נוספים לחברות בחבר העמים כגון:
יורק בקר
יוּרֶק בֶּקֶר (30 בספטמבר 1937 - 14 במרץ 1997) היה סופר יהודי מזרח-גרמני, ניצול שואה.
ביוגרפיה
בקר נולד למקס ואנט בלודז' שבפולין. מועד לידתו המדויק אינו ידוע, כיוון שאביו הצהיר על מועד לידה מוקדם יותר, כדי להציל את בנו מגירוש. בזמן השואה היה בגטו לודז'. בשנת 1944 גורש עם אמו למחנה הריכוז ראוונסבריק ומשם למחנה זקסנהאוזן, שם שוחרר בידי הצבא האדום בסוף אפריל 1945. אמו שוחררה ממחנה ריכוז, אולם נפטרה זמן קצר לאחר מכן מנזקי תת-תזונה, ממנה סבלה במהלך מאסרה. אביו שרד את השואה במחנה קניגס ווסטרהאוזן ומצא את בנו לאחר המלחמה דרך ארגון אונרר"א. השתקע עם עם אביו במזרח ברלין. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים ב-1955 שירת שנתיים בהתנדבות בצבא העם הלאומי והצטרף לתנועת הנוער הגרמני החופשי. ב-1957 החל בלימודי פילוסופיה באוניברסיטה (למרות התנגדות אביו, שרצה שבנו ילמד רפואה) והצטרף למפלגה הקומוניסטית, אולם יצא לחופשה מלימודיו ב-1960, לפני שנזרק משם בשל גישה בלתי הולמת ללימודים. מאז עסק בכתיבה.
הוא נבחר ב-1974 לוועד המנהל של איגוד הסופרים המזרח-גרמני. בשנת 1976 חתם על מכתב מחאה נגד שלילת אזרחותו של וולף בירמן. כתגובה נשללה חברותו במפלגה הקומוניסטית והוא הוצא מאיגוד הסופרים. בשנת 1977 פרש מאיגוד הסופרים במחאה על גירושו של הסופר ריינר קונצה. לאחר מכן קיבל אשרת שהייה במערב ברלין, לאחר שספריו לא הודפסו ותסריטים שהגיש לא הוסרטו.
בקר כתב מספר רומנים, שהנודע בהם הוא "יעקב השקרן", שנכתב בהתחלה כתסריט לקולנוע אך נדחה על ידי מפיקי קולנוע בטענה כי ההומור שבו הוא זילות השואה. הרומן הפך לסרט בגרמניה (Jakob der Lügner) בשנת 1975. שנים רבות מאוחר יותר הפך הספר לסרט אמריקני (1999) בכיכובו של רובין ויליאמס.
נפטר ב-14 במרץ 1997.
סטן מארש
סטנלי "סטן" מארש (אנגלית: Stanley "Stan" Marsh) הוא אחת מהדמויות המצוירות המרכזיות בסדרת ההנפשה האמריקאית סאות' פארק, סדרה העוסקת בחייהם של ארבעה ילדים בני עשר הגרים בעיירה קטנה בהרי מדינת קולורדו. סטן מייצג את הסטראוטיפ של "הילד הנורמלי בחבורה" ומהווה מעיין אב טיפוס של הילד הרגיל, הגדל במשפחה ממוצעת, כנה ונטול תסביכים מיותרים. סטן מדובב על ידי אחד מיוצרי הסדרה, טריי פארקר ואף מבוסס עליו. גם פארקר, בדומה לסטן, גדל בעיירה קטנה עם משפחה ממוצעת ואחות גדולה טורדנית.
חייו
סטן הוא הילד הנורמלי, והוא מעין אב טיפוס של הילד הרגיל. לרוב הוא לובש כובע כחול-אדום, מעיל חום, מכנסיים כחולים וכפפות אדומות. כמו יתר גיבורי הסדרה, סטן מוריד את כובעו לעיתים נדירות בלבד, אבל מתחתיו יש שיער שחור וחלק. הוא נטול תסביכים מיותרים, בעל הגיון פשוט ובריא והבנה בסיסית ואינטואיטיבית ביחסי אנוש, וידע על החברה ודרך התנהלותה. לעיתים קרובות הוא רואה את האמת הפשוטה מאחורי המציאות המעוותת בעוד שאר העולם, לפעמים אף חבריו, מחמיץ אותה. לעיתים קרובות, בסוף כל פרק, סטן הוא זה שיסכם את מוסר ההשכל העומד מאחוריו. הוא מנהיג טבעי מלידה, אקטיבי ומוכן ליזום פעולות כדי לשנות כל דבר שבעולם – אם מספיק אכפת לו ממנו. הוא סקרן ואוהב הרפתקאות, לעיתים רגיש (יותר משלושת חבריו) ואוהב בעלי-חיים. הוא טוב בפוטבול, וכמו כל ילד רגיל אוהב לשחק ולראות טלוויזיה. בנוסף, הוא לוקה באסתמה. בעונה ה22 של הסדרה צוין שסטן נורה באחד מתקריות הירי בבית ספרו.
סטן הוא ללא ספק חבר טוב. בדרך כלל הוא מוכן לעזור לחבריו שבצרה וללכת לקראתם. חברו הטוב ביותר הוא קייל ברופלובסקי והוא מתרועע דרך קבע גם עם קרטמן וקני.
עוד מראשית הסדרה סטן היה מאוהב בחברתו לכיתה, וונדי טסטבורגר. בתחילה, מרוב התרגשות, היה סטן נוהג להקיא עליה בכל פעם שהתקרבה. הרגל זה נפסק בהמשך הסדרה וסטן ווונדי הפכו לחברים רשמית. מאוחר יותר, עם זאת, איבדו עניין זה בזה ובסוף העונה השביעית יזמה וונדי פרידה מסטן. סטן לקח זאת באופן קשה, נכנס לדיכאון ואפילו התרחק מחבריו הרגילים והסתובב תקופה מסוימת עם הילדים הגותיים של סאות' פארק. בסופו של דבר הוא נאלץ להשלים עם הפרידה, ולמראית עין הוא אף התגבר עליה. למעשה יש לו עדיין רגשות עזים כלפי וונדי, אותם הוא מנסה להסתיר מפניה. בסוף העונה ה-11, חזרו להיות חברים. בעונה ה20 הם נפרדו שוב, עקב תופעת הטרול שגרמה לבנות לעשות מעשה קיצוני במיוחד והוא פרידה המונית מכל הבנים בבית ספרם המשמשים כבני זוגם. בנוסף, ע"פ העונה השישית וה-14 תאריך לידתו של סטן הוא 19 באוקטובר, לרוב תאריכי הלידה של הדמויות אינם מוצגים.
משפחתו ודמויות הקשורות אליו
סטן הוא בנם של רנדי ושרון מארש, יש לו אחות גדולה בשם שלי, סבא בשם מרווין ודוד בשם ג'ימבו.
הוריו
אביו של סטן, רנדי, הוא הגאולוג המאייש את תחנת חיזוי רעידות האדמה של סאות' פארק. רנדי הוא אב אמריקאי טיפוסי, קצת היפוכנדר, נוטה להיסחף עם ההמון, ליצור ולהיסחף בפאניקה הציבורית, ולנאום בפאתוס לבנו. עם זאת נראה כי היחסים ביניהם אינם כה טיפוסיים - לרוב סטן הוא קול ההגיון והתבונה ורנדי הוא הרגשני והאי-רציונלי. לא פעם סטן נאלץ להתמודד עם מגרעות אביו לבדו; כשהרגלי השתייה של רנדי התדרדרו לאלכוהוליזם היה זה סטן אשר הציל את אביו הן מנפילה אל הטיפה המרה והן לפניה לעזרה לא רציונלית בחיק הדת. נראה כי סטן גאה באביו ויחד עם זאת הוא מתבייש בו, לאחר שהובך על ידיו לא מעט.
אמו של סטן, שרון, היא מזכירה במשרד המנתח הפלסטי של סאות' פארק. יחסיהם של רנדי ושרון ידעו עליות ומורדות ובנקודה מסוימת השניים אף התגרשו ושרון עברה לגור עם גבר אחר. עם זאת, השניים השלימו ואף חזרו זה לזה.
סבו
סבו של סטן ואביו של רנדי, מרווין, הוא איש זקן, תשוש, סנילי ומתנייד על כסא גלגלים ממונע. נוהג לרוב לכנות את סטן בשם "בילי", ככל הנראה עקב זכרונו המטושטש. בעל משאלת מוות תמידית ומנסה לגרום לסטן להרוג אותו בהמתת חסד. לרוב מרווין יופיע בפרקים העוסקים בנושאים הקשורים לגיל הזהב - המתות חסד, בתי אבות, שלילת רישיון למבוגרים וכו'.
ג'ימבו ונד
ג'ימבו הוא אחיו למחצה של רנדי ודודו של סטן. הוא תמיד מלווה בנד, חבר קרבות ותיק ממלחמת וייטנאם. השניים נפגשו בווייטנאם כשג'ימבו שירת כטייס ונד היה חייל חי"ר שאיבד את ידו מרימון יד. ג'ימבו ונד מהווים כעין דמויות סטריאוטיפיות של תושבי דרום-מרכז ארצות-הברית - אינם חכמים במיוחד, חובבי בירה, נשק והתיקון השני, שונאי דמוקרטים וליברלים (למרות שבניגוד לסטריאוטיפ, השניים מתעבים גזענות ואנטישמיות). השניים יוצאים למסעות ציד רבים וצדים חיות בסכנת הכחדה באמצעות כלי נשק מגוונים - מאקדחים ועד משגרי טילים. הפרקים בהם ג'ימבו ונד מופיעים עוסקים לרוב בטראומת וייטנאם על החברה האמריקאית או בסאטירה על הנגישות הרבה לכלי נשק.
חיות מחמד
לסטן כלב הומוסקסואל בשם ספארקי (מדובב על ידי ג'ורג' קלוני) ודג זהב מרושע שרוצח אנשים, שהופיע למעשה רק פעם אחת בעונה השנייה בפרק לליל כל הקדושים ששודר ב-28 באוקטובר 1998.
איגור קוניצין
איגור קונסטנטין קוניצין (רוסית: И́горь Константи́нович Куни́цын; נולד ב-30 בספטמבר 1981) הוא טניסאי עבר רוסי, שדורג בשיאו במקום ה-35 בדירוג הסבב העולמי לגברים (ATP) (2009). זכה בתואר אחד ביחידים ותואר אחד בזוגות.
קריירה
קוניצין, יליד ולדיווסטוק, החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 1998. הוא נכנס לראשונה אל בין 1,000 המדורגים הראשונים בדירוג העולמי ב-25 במאי באותה שנה, כאשר התקדם למקום ה-804. בהמשך השנה נכנס גם לסבב הזוגות, ונכנס אל בין אלף הראשונים בזוגות באפריל 1999, למקום ה-854.
בשנים הבאות החל קוניצין בהתקדמות עקבית, והגיע במאי 2000 לראשונה למאייה השלישית בעולם ליחידים, אם כי לא הגיע להישגים גבוהים בטורנירי הסבב עצמם. על אף שהתקשה להתקדם בתקופה מסוימת וסיים את שנת 2001 במקום ה-391 בלבד, הוא העפיל לראשונה במהלך שנת 2002 אל בין 200 הראשונים בדירוג, וסיים אותה כשהוא במקום ה-149 בעולם.
קוניצין נשאר בסביבת דירוג זו בשנים שלאחר מכן, אך ביצע את התקדמותו הגדולה בשנת 2006, שבה התקדם 105 שלבים בדירוג והעפיל לראשונה למאייה הראשונה בעולם. במהלך השנה הוא השתתף לראשונה בטורניר גראנד סלאם, כאשר שיחק ואף עלה לסיבוב השני באליפות וימבלדון. הוא החל להגיע להישגים גם בסבב הזוגות, כאשר הגיע יחד עם דמיטרי טורסונוב עד לגמר טורניר נוטינגהאם, והגיע למאייה הראשונה בעולם גם בדירוג לזוגות.
בשנת 2007 קוניצין המשיך את התקדמותו, והעפיל לראשונה לאליפות אוסטרליה הפתוחה ולאליפות צרפת הפתוחה שבהן הפסיד בסיבוב הראשון, ולאליפות ארצות הברית הפתוחה שבה עלה לסיבוב השני. בנוסף, הגיע לסיבוב השני באליפות וימבלדון לזוגות, ולגמר טורניר ניופורט יחד עם נתן הילי. הוא ביצע התקדמות רבה בשנה זו בשני התחומים כשבזוגות סיים במקום ה-71, אך לקראת סופה חלה ירידה אצלו ביחידים למרות יכולתו הטובה במהלך השנה.
את פריצתו הגדולה עשה קוניצין בשנת 2008, כאשר העפיל יחד עם דמיטרי טורסונוב עד לחצי גמר אליפות צרפת הפתוחה לזוגות, ובעקבות כך התקדם למקום ה-49 בעולם בדירוג הזוגות. בנוסף, הוא זכה בגביע קרמלין במוסקבה שהיה תואר ה-ATP הראשון שלו, לאחר ניצחון בגמר על בן ארצו, מאראט סאפין. באותה שנה הוא זומן לראשונה לנבחרת רוסיה, למפגש חצי גמר גביע דייוויס מול נבחרת ספרד. קוניצין ניצח יחד עם דמיטרי טורסונוב במשחק הזוגות של המפגש, אך רוסיה הפסידה במפגש כולו בתוצאה 3-2.
בשנת 2009 המשיך קוניצין להתקדם, והשיג את דירוג השיא בקריירה שלו, כשהתקדם ארבעה מקומות למקום ה-35 בעולם בחודש יולי. הוא זומן בפעם השנייה לנבחרת רוסיה, למפגש רבע גמר גביע דייוויס מול נבחרת ישראל. הוא הפסיד יחד עם מאראט סאפין את משחק הזוגות, שהכריע את המפגש, לאנדי רם ויוני ארליך, ולאחר מכן הפסיד גם במשחק היחידים להראל לוי.
רוזה פארקס
רוזה לואיז פארקס (באנגלית: Rosa Louise Parks; 4 בפברואר 1913 – 24 באוקטובר 2005) הייתה אפרו-אמריקאית פעילה בתנועה האמריקאית לזכויות האזרח תושבת העיר מונטוגומרי בירת אלבמה. התפרסמה בשל סירובה בשנת 1955 לפנות את כיסאה באוטובוס לאדם לבן - סירוב שהוביל למעצרה ולהעמדתה לדין. הדבר הוביל, בעזרתו של מרטין לותר קינג, לחרם האוטובוסים של מונטגומרי, ולקביעת בית המשפט העליון של ארצות הברית שחוקי ההפרדה הגזעית נוגדים את החוקה האמריקאית. בעקבות כך בוטל החוק המקומי שחייב הפרדה בין הגזעים בתחבורה הציבורית.
ביוגרפיה
רוזה פארקס נולדה בעיירה טסקיגי שבאלבמה בשם רוזה לואיז מקולי (באנגלית: Rosa Louise McCauley) ועבדה במשך שנים כתופרת. ב-1932 נישאה לריימונד פארקס, ספר ממונטגומרי. לאחר נישואיה, עסקה פארקס בעבודות שונות. בעידוד בעלה השלימה את לימודיה התיכוניים ב-1933. באותה תקופה, רק 7% מן האוכלוסייה האפריקאית-אמריקנית הייתה בעלת השכלה תיכונית. חוקי ג'ים קרואו הטילו מגבלות רבות על השתתפותם של שחורים בבחירות, אך פארקס הצליחה להירשם בספר הבוחרים.
בדצמבר 1943 הפכה פארקס פעילה בתנועה האמריקאית לזכויות האזרח. היא הצטרפה לסניף מונטגומרי ונבחרה כמזכירת נשיא הסניף. היא המשיכה בעבודתה זו עד 1957. בסביבות 1944 החלה פארקס לעבוד בבסיס חיל האוויר האמריקני מקסוול, ליד מונטגומרי. הפרדה גזעית הייתה אסורה בבסיס, ופארקס נסעה לעבודתה באוטובוס מעורב; לאחר שנים תיארה חוויה זו כ"פוקחת עיניים". מאוחר יותר עבדה פארקס כתופרת ועוזרת בביתו של זוג לבן, קליפורד ווירג'יניה דור (Durr). בני הזוג היו בעלי חשיבה ליברלית מבחינה פוליטית, והתיידדו עם פארקס. ב-1955 עודדו אותה ללמוד בבית הספר העממי היילנדר (Highlander Folk School) שבטנסי (לימים מרכז החינוך והמחקר היילנדר), מוסד חינוכי שיועד לשכבות העממיות, השכבות הנמוכות ובעלות החינוך הבסיסי יותר, והתמקד בסיפוק חינוך והדרכה על זכויות עובדים, צדק חברתי ושוויון גזעי. המחנכת והאחראית על חיילים משוחררים, ספטימה קלארק, הדריכה את פארקס במוסד זה.
פעילותה כנגד גזענות
ב-1944 עמדה פארקס בראש יוזמה להגנתה של ריסי טיילור, אישה שחורה מאלבמה שנאנסה באונס קבוצתי על ידי חבורת גברים לבנים, אשר למרות הודאות שלהם בנושא לא נחקרו או הואשמו בפשע. היא הקימה את "הוועדה למען צדק שוויוני עבור גב' ריסי טיילור (CEJRT)", שהפך עד מהרה לארגון עם סניפים ברחבי ארצות הברית, ותמכו בו פעילים ופעילות שחורים מובילים של התקופה, שהעלו את הסוגיה לעיתונות והפעילו קמפיין שמכוון לגרום למושל אלבמה צ'ונסי ספארקס - שהיה גזען מוצהר - לפתוח בחקירה. על אף שהמקרה לא הצליח להביא לצדק עבור טיילור, ההתארגנות הכלל-ארצית בקהילות שחורות וב-NAACP הניחה אבני יסוד לפעולות שהגיעו מאוחר יותר, כדוגמת חרם האוטובוסים של מונטגומרי כעשור לאחר מכן.
באוגוסט 1955 נחרדו רבים מהרצח האכזרי של אמט טיל (Emmett Till). טיל היה נער אפריקאי אמריקאי שנרצח במיסיסיפי בגיל 14, מכיוון ששוחח עם אישה לבנה. ב-27 בנובמבר 1955 השתתפה פארקס בעצרת המונית במונטגומרי, במחאה על הרצח.
ארבעה ימים לאחר מכן, ב-1 בדצמבר 1955, סירבה פארקס להוראת נהג האוטובוס בו נסעה, לפנות את כיסאה לאדם לבן. היא נעצרה, נשפטה והורשעה בהפרת הסדר הציבורי ואי ציות לחוק המקומי, והוטל עליה קנס. באותם ימים החוק במונטגומרי קבע כי יש להושיב בנפרד שחורים ולבנים באוטובוס וכי חלה חובה על הנוסעים לציית להוראות הנהג בעניין, כאשר היה מקובל להושיב את הלבנים בחלק הקדמי של האוטובוס. פארקס אומנם ישבה בחלקו האחורי של האוטובוס, אולם היה נהוג שכאשר החלק הקדמי התמלא, הנהג פנה לשחורים והורה להם לפנות את מקומם ללבנים. פארקס לא הייתה הראשונה שהורשעה בעבירה זו: עשר שנים קודם לכן הורשעה איירין מורגן בגין אותה עבירה, והערעור על הרשעתה הוביל לאיסור על הפרדה גזעית בתחבורה הבין-מדינתית. בשונה מפארקס, המקרה של מורגן לא ייצג סירוב לא-אלים, ומורגן לא הייתה מקושרת לתנועה לשחרור השחורים, ולכן המקרה שלה לא הצית את התגובות שבאו בעקבות המעצר של פארקס. כמו כן, תשעה חודשים לפני המעצר של פארקס, הייתה קלודט קולווין הראשונה במונטגומרי שנעצרה על סירוב להישמע לחוקי ההפרדה הגזעית באוטובוסים. מנהיגי התנועה השחורה במונטגומרי החליטו שקולווין אינה דמות מספיק טובה לייצג את המאבק כי הייתה רק בת חמש-עשרה, ונכנסה להריון מחוץ למסגרת הנישואים. וכך החליטו לחכות למקרה "פוטוגני" יותר, וכזה היה המעצר של פארקס, שהייתה מקושרת לתנועה לשחרור שחורים ונחשבה מכובדת חברתית.
בעקבות מעצרה הוביל הכומר מרטין לותר קינג את חרם האוטובוסים של מונטגומרי אשר בעקבותיו ביטלה חברת האוטובוסים הציבורית את מדיניות ההפרדה הגזעית שלה. הערעור על הרשעתה של פארקס נידון בבית המשפט העליון של ארצות הברית. ב-13 בנובמבר הכריעו השופטים כי ההפרדה הגזעית באוטובוסים נוגדת את חוקת ארצות הברית.
פארקס הפכה לסמל בתנועה לזכויות האזרח. בשנות ה-60 של המאה ה-20 היא עברה לדטרויט והייתה פעילה במפלגה הדמוקרטית.
אותות כבוד
בשל תרומתה זכתה רוזה פארקס לאזכרת שמה בהיכל התהילה לנשים של מישיגן בשנת 1983. ב-1996 העניק לה הנשיא ביל קלינטון את מדליית החירות הנשיאותית וב-1999 הוענקה לה מדליית הזהב של הקונגרס על פעילותה נגד גזענות.
ב-1994 ביקש חבר הקו קלוקס קלאן לאפשר לארגונו לאמץ קטע מדרך בעיר סנט לואיס שבמדינת מיזורי בארצות הברית. במסגרת האימוץ, אמור היה הארגון לדאוג לנקיון הדרך, שבה אמורים היו להיות מוצבים שלטים הנושאים את שמו. בתחילה סירבה המדינה לבקשה, אבל לאחר פסיקת בית-משפט פדרלי שהסירוב אינו חוקתי, הוכרחה המדינה בשנת 2000 להציב את השלטים. בית המחוקקים של מיזורי החליט בתגובה לשנות את שם הדרך לדרך רוזה פארקס, והקו קלוקס קלאן ויתר על זכותו לטפח דרך זו.
אירוע השוד
בשנת 1994 נשדדה רוזה פארקס בביתה בדטרויט על ידי אדם ממוצא אפרו-אמריקאי בשם ג'וזף סקיפר, שהכה אותה וגנב ממנה 53 דולר. השודד זיהה אותה ושאל אם היא רוזה פארקס, אך גם לאחר שאישרה שזאת אכן היא, השודד לא חזר בו. מקרה זה עורר סערה רבה בקרב הקהילה האפרו-אמריקאית בארצות הברית.
פטירתה
רוזה פארקס נפטרה ב-24 באוקטובר 2005 כשהיא בת 92.
ב-27 באוקטובר 2005 החליט סנאט ארצות הברית כי ארונה של פארקס יוצב ברוטונדה של הקפיטול, כדי לאפשר לציבור הרחב לחלוק לה כבוד אחרון. הצעה זו אושרה גם על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית ב-28 באוקטובר. בכבוד זה זכו רק 31 אנשים בהיסטוריה של ארצות הברית (לרבות פארקס). פארקס היא האישה הראשונה שזכתה בכבוד זה, האישיות השחורה השנייה שזוכה בכבוד זה (אחרי ג'ייקוב צ'סטנט) וכן האישיות השנייה שאינה עובדת מדינה או נבחרת ציבור שזכתה בכבוד זה (אחרי פייר שארל ל'אנפן). הקודם שזכה בכבוד זה היה נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
ב-27 באוקטובר החליטה עיריית מונטגומרי, אלבמה, כי כל המושבים הקדמיים באוטובוסים בעיר יקושטו בסרטים שחורים לזכרה.
לאחר מותה, נלקח ארונה של פארקס לכנסייה האפריקנית המתודיסטית האפיסקופלית סנט פול שבמונטגומרי, וב-29 באוקטובר הועבר לאוטובוס מאותו דגם של האוטובוס בו סירבה פארקס לפנות כיסאה ללבן והובא לוושינגטון.
למעלה מ-50,000 איש עברו לפני ארונה של פארקס בקפיטול וחלקו לה כבוד אחרון ב-31 באוקטובר, ובאותו יום הועבר הארון למוזיאון צ'ארלס ה. וורייט להיסטוריה של השחורים באמריקה שבדטרויט, מישיגן שם הוצג הארון עד 2 בנובמבר.
ב-2 בנובמבר נערך טקס הלוויה בכנסיית טמפל הגדולה שבדטרויט. בשל מספר הנואמים הרב נמשך הטקס שבע שעות, במקום שלוש השעות המתוכננות, ומסע הלוויה לבית הקברות נעשה בחשיכה וברכב, במקום במרכבה כפי שתוכנן. טקס ההלוויה שודר במספר רב של תחנות טלוויזיה.
פארקס נקברה בבית הקברות וודלואון שבדטרויט, בין קברי בעלה ואמה, בקפלה שלאחר טקס הלוויה שונה שמה ל"קפלת החופש על שם רוזה פארקס".
אורי מיכאלי
אורי מיכאלי (פרסמן) (1900 – 27 ביוני 1976) היה ממייסדי התעופה האזרחית בארץ ישראל.
ביוגרפיה
מיכאלי נולד בשנת תר"ס-1900 בקמניץ-פודולסק, עיר המחוז של פלך פודוליה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של לאה לבית ולקמי ומיכאל פרסמן, פעיל ציוני. בעת לימודיו בגימנסיה בעירו היה ממנהיגי הנוער היהודי והציוני. למד מתמטיקה באוניברסיטה. בשנת תרפ"א-1921 עלה לארץ ישראל כחלוץ. עבד בקבוצות עבודה, ואחר-כך במרכז סולל בונה ובוועד הפועל של ההסתדרות בתפקיד מרכז העלית (1929–1941).
בשנת 1935 היה ממייסדי קלוב (מועדון) התעופה הארצישראלי. היה פעיל בארגונים נוספים, בהם הוועדה המייעצת של הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל של הטכניון ואגודת התזמורת הסימפונית בישראל.
בשנת תשכ"א (1960) זכה בפרס דב הוז מטעם עיריית תל אביב. בשנת תשל"א-1971 זכה בפרס העבודה של ההסתדרות.
התגורר בתל אביב. היה נשוי לחנה (אניה) לבית ברונשטיין, אב לבן ובת.
אחותו יוכבד הייתה מעסקניות ארגון אמהות עובדות והוועד למען החייל ואשתו של אהרן שולוב, אנטומולוג, הוגה, מייסד ומנהל גן החיות התנ"כי בירושלים ופרופסור לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מיכאלי נפטר ביוני 1976. נקבר בבית העלמין הדרום. על שמו נקרא נמל התעופה חיפה.
פרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר בסרט
פרס אנתוני אסקוויט למוזיקה בקולנוע (או פרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר בסרט) הוא פרס שנתי המוענק על ידי האקדמיה הבריטית לקולנוע וטלוויזיה. עם שבעה ניצחונות מתוך שש עשרה מועמדויות, ג 'ון ויליאמס הוא המלחין עם מספר המועמדויות ומספר הזכיות הגדול ביותר. אניו מוריקונה הוא המלחין היחיד שזכה שנתיים ברציפות, עבור "המיסיון" בשנת 1986 ועבור "הבלתי משוחדים" בשנת 1987. מוריקנה זכה בכל פעם בשש הפעמים בהם היה מועמד.
שנות ה-1960
1968: אריה בחורף - ג'ון בארי
1969: Z - מיקיס תאודוראקיס
שנות ה-1970
1970: קיד וקסידי – ברט בכרך
1971: הקיץ של 42' – מישל לגראן
1972: הסנדק – נינו רוטה
'''1973: בר מזל! – אלן פרייס'''
1974: רצח באוריינט אקספרס – ריצ'רד רודני בנט
1975: מלתעות והמגדל הלוהט – ג'ון ויליאמס
1976: נהג מונית – ברנרד הרמן
1977: גשר אחד רחוק מדי – ג'ון אדיסון
1978: מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה – ג'ון ויליאמס
1979: ימים ברקיע – אניו מוריקונה
שנות ה-1980
1980: מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית – ג'ון ויליאמס
1981: אהובת הקצין הצרפתי – קרל דייוויס
1982: אי.טי. - חבר מכוכב אחר – ג'ון ויליאמס
1983: חג שמח – ריושי סאקאמוטו
1985: העד – מוריס ז'אר
1986: המיסיון – אניו מוריקונה
1987: הבלתי משוחדים – אניו מוריקונה
1988: אימפריית השמש – ג'ון ויליאמס
1989: ללכת שבי אחריו – מוריס ז'אר
שנות ה-1990
1990: סינמה פרדיסו – אנדראה ואניו מוריקונה
1991: סיראנו דה ברז'רק – ז'אן-קלוד פטיט
1992: רק לרקוד – דייוויד הירשפלדר
המוזיקה הטובה ביותר
1993: רשימת שינדלר – ג'ון ויליאמס
פרס אנתוני אסקווית' למוזיקה בסרט
1994: Backbeat – דון ווז
1995: לב אמיץ – ג'יימס הורנר
1996: הפצוע האנגלי – גבריאל יארד
1997: רומיאו וג'ולייט – נלי הופר, קרייג ארמסטרונג, ומריוס דה וריס
1998: אליזבת – דייוויד הירשפלדר
1999: אמריקן ביוטי – תומאס ניומן
שנות ה-2000
2002: השעות – פיליפ גלאס
2003: קולד מאונטן – טי בון ברנט וגבריאל יארד
משפט האל
משפט האל (לטינית: Ordeal אורדאל) הייתה שיטה קדומה להכרעה בשאלת אשמתו או חפותו של אדם. בשיטה זו מסתמכים על הופעת סימן כלשהו, מתוך הנחה שהאל יטה את הופעת הסימן, כך שזה יצביע על האשמים האמיתיים.
פרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר בסרט
שנות ה-2000
2004: דרום אמריקה באופנוע – גוסטבו סנטאולז'ה
משפט האל
המבחן היה כרוך לרוב בסיכון גופני, לעיתים עד כדי סכנת חיים (למשל, הטבעה במים כאשר אלו שיצופו - ייחשבו לחפים מפשע).
דוגמאות ושיטות דומות
קיימות מספר שיטות ל"משפט האל" שהיו נהוגות בתקופות שונות ובאזורים שונים, מהן:
פרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר בסרט
שנות ה-2000
2005: זכרונותיה של גיישה – ג'ון ויליאמס
משפט האל
דוגמאות ושיטות דומות
משפטי אל מסוגים אחרים בוצעו באמצעות מים רותחים או ברזל מלובן שפצעו את הבשר. אם הפצע נרפא כעבור כמה ימים סימן שהנאשם יצא זכאי.
פרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר בסרט
שנות ה-2000
2006: בבל – גוסטבו סנטאולאלה
משפט האל
היבטים מחקריים ותוקף חוקי
חוקרים משערים שהאמונה בכך שמבחן האל משקף את האמת יכולה הייתה להועיל לסדר החברתי, גם אם לאמונה זו אין בסיס, שכן האמונה עשויה להביא להודאה עוד בטרם עמד האדם במבחן.
פרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר בסרט
שנות ה-2000
2007: אדית פיאף – החיים בוורוד – כריסטופר גאנינג
משפט האל
היבטים מחקריים ותוקף חוקי
השימוש במבחני מים ואש במשפט האל נאסר ב-1215 על ידי אינוקנטיוס השלישי על פי החלטת ועידת לטראנו הרביעית והוחלף בשבועה (קוֹמפּוּרגַציה).
פרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר בסרט
שנות ה-2000
'''2008: נער החידות ממומביי – איי. אר. רחאמן '''
2009: למעלה – מייקל ג'אקינו
שנות ה-2010
2010: נאום המלך – אלכסנדר דספלה
2011: הארטיסט – לודוביק בורס
2012: סקייפול – תומאס ניומן
2013: כוח משיכה – סטיבן פרייס
2014: מלון גרנד בודפשט – אלכסנדר דספלה
2016: לה לה לנד – ג'סטין הורוויץ
2017: צורת המים – אלכסנדר דספלה
2018: כוכב נולד - בראדלי קופר, ליידי גאגא, לוקאס נלסון
2019: ג'וקר – הילדור גודנאדוטיר
Million Years Ago
Million Years Ago (בעברית: לפני מיליון שנים) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית אדל, מתוך אלבומה השלישי, 25. השיר יצא לאור ב-20 בנובמבר 2015, על ידי חברת התקליטים אקס-אל רקורדינגס.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-3 במדיה פורסט, וה-24 במצעד שבסקוטלנד.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי אדל וגרג קורסטין. השיר הוא שיר בסגנון הפולק, המאפיין כמה שירים נוספים מתוך האלבום, 25. בלי שיצא כסינגל, הצליח השיר להיכנס למצעדי פזמונים רבים, ואף הגיע אל המקום ה-15 במצעד השנתי של גלגלצ.
זוכת העונה השביעית של תוכנית הטלוויזיה "The Voice of Holland", ביצעה את השיר באחד פרקי התוכנית. ההופעה הפכה לוויראלית ונצפתה בכלמעלה מ-3 מיליון פעמים.
הופעה
עם השיר הופיעה אדל בתוכנית הטלוויזיה Adele at the BBC, ששודרה באופן מיוחד. ב-25 בנובמבר 2015, היא הופיעה עם השיר בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "Today". ב-17 בנובמבר 2015, היא הופיעה איתו באולם המוזיקה רדיו סיטי.
בנוסף לכך, קיבלה אדל על השיר מועמדות בטקס פרסי האמי לתוכניות טלוויזיה יומיות.
ניק גאראט
ניקולס ריצ'רד גאראט (6 בדצמבר 1947 - 8 ביולי 2019) היה מאמן חתירה אוסטרלי. הוא היה המאמן הראשי של Rowing ACT, אימן את תוכנית ה-ACT High Performance יחד עם תוכנית ה-ACT Academy of Sport Rowing בקנברה, אוסטרליה.
ביוגרפיה
גאראט תפקד כמאמן הראשי במועדון החתירה של הייברפילד (כיום מועדון החתירה UTS) בין השנים 1988–1992. הוא חזר למערב אוסטרליה כדי לתפוס את תפקיד הסקאוט במכון הספורט המערבי של אוסטרליה, תפקיד בו מילא עד 1995. משם מילא את תפקיד המאמן הראשי במועדון החתירה מוסמן, בסידני, אוסטרליה, עד תחילת 2017.
בשנת 1995 הוא אימן את צוותו האוסטרלי הראשון, טים פרקינס וסטיוארט רזיד, באליפות העולם לנוער בחתירה בשנת 1995 בפוזנן, פולין.
בשנה שלאחר מכן בסטרטקלייד, סקוטלנד, הצוותים של גאראט זכו להצלחה ניכרת באליפות העולם לנוער בחתירה ב-1996. סטיוארט רזיד זכה בזהב, ואילו גראט אימן גם את ג'ונתן פיבז וטים פרקינס, שזכו בגביע הגברים לזוגות.
ההצלחה נמשכה באליפות העולם בחתירה לנוער ב-1997 כשהוא הגיע עם אמבר בראדלי למדליית זהב בקטגוריית היחידים לנשים.
האולימפיאדה הראשונה שלו כמאמן הייתה סידני 2000. גראט אימן את הגביע לרביעיות גברים (פיטר הארדקאסטל, ג'ייסון דיי, סטיוארט רזיד ודאנקן פרי). הם זכו במקום הרביעי.
גאראט אימן שני צוותים באולימפיאדת 2004 באתונה, יוון. קרייג ג'ונס היגיע למקום ה-11 בגביע היחיד לגברים, בעוד שברנדן לונג ופיטר הארדקאסל סיימו במקום ה-12 בגביע לזוגות גברים.
גאראט אימן חמישה אתלטים באולימפיאדת בייג'ינג 2008 (פיטר הארדקאסטל, טום לאוריץ', דניאל נונאן, זואי מעלה ואיימי קליי).
אולימפיאדת לונדון 2012 הייתה הרביעית של גאראט כמאמן. הוא אימן את נבחרת השמיניות לנשים והגיע איתן למקום השישי.
בשנת 2016 מונה גאראט לחבר בחטיבה הכללית של מסדר אוסטרליה.
ניק מת ב-8 ביולי 2019 בגיל 71, בזמן שאימן את צוות החתירה האוסטרלי מתחת לגיל 23.
היי פוינט (קרוליינה הצפונית)
היי פוינט (באנגלית: High Point) היא עיר בצפון קרוליינה שבארצות הברית. לפי מפקד האוכלוסין מ-2020, מנתה אוכלוסיית העיר כ-113,887 תושבים. היי פוינט היא העיר התשיעית בגודלה בצפון קרולינה, וה-259 בארצות הברית.
יש בעיר תעשיות רבות, והעיקריות שבהן כוללות רהיטים, טקסטיל וייצור אוטובוסים. הסלוגן הרשמי של העיר הוא "העיר הבינלאומית של צפון קרוליינה" בשל שוק הרהיטים העירוני שמושך אליו מאות אלפי איש מרחבי העולם. בעיר פועלת מאז 1924 אוניברסיטת היי פוינט – מוסד פרטי המזוהה עם המתודיזם.
פיטר פיליפס
פיטר מארק אנדרו פיליפס (באנגלית: Peter Mark Andrew Phillips, נולד ב-15 בנובמבר 1977) הוא הנכד הראשון של המלכה אליזבת השנייה, ומספר 18 בסדר הירושה לכתר הבריטי.
היי פוינט (קרוליינה הצפונית)
היסטוריה
היי פוינט ממוקמת בסמוך למסילות הברזל האזוריות, מה שתרם רבות לפיתוח האזור. עוד באמצע המאה ה-18 התיישבו באזור אירופאים ובהם קווייקרים אנגלים ומהגרים גרמנים. העיירה עצמה התאגדה כיישוב רק ב-1859. בתקופה זו העיירה הייתה למרכז ייצור מרכזי שכלל ייצור טבק, עיבוד עץ וטקסטיל. מפעל הרהיטים של היי פוינט נפתח בשנת 1889. הקולג' המקומי נוסד בשנת 1924 כמוסד פרטי המזוהה עם המתודיסטים. כיום המכללה היא אוניברסיטה עם כ-4,400 סטודנטים לתואר ראשון ושני מ-51 ארצות ו-46 מדינות ארצות הברית.
פיטר פיליפס
ביוגרפיה
פיליפס נולד בבית החולים סנט מרי בפדינגטון, לונדון, כבנם הבכור של אן, הנסיכה המלכותית ושל בעלה לשעבר, קפטן מארק פיליפס. אחותו, זארה פיליפס, נולדה 4 שנים אחריו. לפיליפס שתי אחיות נוספות שנולדו לאביו משתי נשים שונות. בתור נכדה של המלכה מצד בתה (ולא בנה), פיליפס אינו נושא כל תואר מלכותי. בילדותו אף ביקשה אמו שלא יינתנו לילדיה תארים וחובות מלכותיים.
בדומה לאחותו, פיליפס למד באוניברסיטת אקסטר. כשסיים את לימודיו בשנת 2000, עבד בקנדה עבור מותג המרוצים Williams F1, שם פגש את מי שעתידה להיות אשתו, השחקנית אוטום קלי. לאחר שקלי המירה את דתה והפכה מנצרות קתולית לאנגליקנית, השניים נישאו בארמון וינדזור ב-17 במאי 2008.
היי פוינט (קרוליינה הצפונית)
גאוגרפיה
היי פוינט היא העיר היחידה בצפון קרולינה שמפוזרת על פני ארבעה מחוזות: דייווידסון, פורסיית', גילפורד ורנדולף. חלקים מהעיר מתנשאים לגובה של, מה שהופך אותה לאחת הערים הגבוהות בסביבתה.
פיטר פיליפס
ביוגרפיה
פיליפס עובד כמנהל בבנק המלכותי של סקוטלנד. במסגרת עבודתו התגוררו בני הזוג בהונג קונג, וכיום הם חיים בלונדון.
היי פוינט (קרוליינה הצפונית)
גאוגרפיה
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר שטח של.
פיטר פיליפס
ביוגרפיה
ב-29 בדצמבר 2010 נולדה בתו הבכורה של פיליפס ונינתה הראשונה של המלכה אליזבת, סוואנה פיליפס. היא הוטבלה ב-23 באפריל, ימים ספורים לפני חתונתם של הנסיך ויליאם וקייט מידלטון. ב-2012 נולדה בתו השנייה, אילה (Isla).
הם התגרשו ב-14 ביוני 2021.
היי פוינט (קרוליינה הצפונית)
דמוגרפיה
נכון למפקד האוכלוסין הלאומי מ-2020, התגוררו בעיר 114,059 איש ב-40,877 משקי בית וב-25,792 משפחות.
ממלכת ג'אנג'ארו
ג'אנג'ארו (ידועה גם בשם יאמה) הייתה ממלכה קטנטנה בדרום אתיופיה. הייתה ממוקמת בין נהר האומו ובין נהר הגילגאל גיב, ממערבה גבלה בממלכת ג'ימה ובדרומה בממלכת גארו. שלושה הרים גבוהים ממוקמים בממלכה זו הר בור אמה, הר אזולו והר טובה, ובכך אפשר לזהות את מיקומה של הממלכה הקדומה. אף על פי שהייתה אחת מהממלכות של הסידמאים, עד כיבושה על ידי אתיופיה ב-1894 לא הייתה ידועה והייתה מבודדת משכנייה. האירופאים הראשונים הגיעו לממלכה זו רק בשנת 1614 רק אחרי 1850 האזור היה ידוע יותר לזרים מחוץ לממלכה. כמה מהאנשים אשר ביקרו את הממלכה מתארים את תושבייה במילים "המהגים שלהם כלכך ברברים ומוזרים ביותר".
היסטוריה
ג'אנג'ארו מוזכרת לראשונה בשיר ניצחון של הקיסר יסחק הראשון. המלכים הראשונים של ג'אנג'ארו היו שייכים לשושלת האלמאם גאמה, שגורשו על ידי שבט מווה, שעל פי המסורת הגיעו מהצפון.
ב-1844 לוחמים של ממלכת ג'ימה הביסו את צבא ג'אנג'ארו, והמלך של ג'אנג'ארו נלקח כאסיר. הוא זכה לחופש רק ב-1847 והמשיך את מאבקו כנגד שכינו.
ממלכת ג'ימה כבשה חלק מג'אנג'ארו ב-1880. ויתר המלכות סופחה לממלכת שאווה על ידי סאהל מאריאם בשנת 1894 ומלכה האחרון בתור ממלכה עצמאית, אבבה באגיבו, ברח לגאראגה, אבל לבסוף נכנע לקיסר מנליק השני. בנו אבבה צ'אבסה התנצר, ואימץ את השם גאברה מאדהאן, ושירת את אתיופי שהחזיק באחוזה פיאודלית.
בעקבות הארגון המנהלי החדש שיזם הקיסר היילה סלאסי בשנת 1942 הממלכה נעשתה חלק ממחוז קאפה. האימוץ של החוקה החדשה בשנת 1995 ג'אנג'ארו נעשתה חלק ממחוז מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, כיום שטח הממלכה חופך את שטחו של הפלך המיוחד יאם.
אהרן אבוחצירא
אהרן אבוחצירא (ג' בחשוון ה'תרצ"ט, 28 באוקטובר 1938 – ט"ו בתשרי ה'תשפ"ב, 20 בספטמבר 2021) היה פוליטיקאי ישראלי. כיהן כחבר הכנסת, שר בממשלות ישראל וכראש עיריית רמלה (1972–1977).
במהלך שירותו הפוליטי הוגשו נגדו שני כתבי אישום, בראשון זוכה ובשני הורשע בשני מקרי גנבה ובמרמה והפרת אמונים.
ביוגרפיה
אהרן אבוחצירא נולד בעיר ארפוד במחוז תאפילאלת שבמרוקו. אביו היה הרב יצחק אבוחצירא (ה'בבא חאקי'), רב הערים רמלה ולוד, ואחיו של הבאבא סאלי.
אבוחצירא עלה לישראל עם אביו ומשפחתו בשנת התש"ט (1949) וגדל ברמלה. הוא למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, בסמינר למורים בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן, שם רכש תואר B.A. בהיסטוריה ובספרות עברית. שימש במקצועו מורה בבית ספר תיכון.
פעילות ציבורית
בשנת 1969, נבחר לראשונה כחבר מועצת העיר רמלה, ובשנת 1972, בגיל 33, נבחר לראש העיר וכיהן בתפקיד עד 1977. ב-1973, נבחר לכנסת השמינית מטעם המפד"ל, וב-1977, התמנה לשר הדתות. במהלך כהונתו כשר הדתות נחקק חוק הרבנות הראשית לישראל בהובלת סיעת המפד"ל.
נגד אבוחצירא עמדו 32 תיקים – לפי הדלפות המשטרה, לבסוף נותרו מהם שני תיקים בלבד, מאחד זוכה מחמת הספק ובשני הורשע.
בשנת 1980, הוגש נגדו כתב אישום בגין קבלת שוחד, והיועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר ביקש להסיר את חסינותו. בפרשייה היו מעורבים עוד שלושה אישים: יועץ השר לשעבר משה גבאי, היהלומן וחבר מועצת העיר בני ברק שמואל דסקל, והרב שלמה עמרם קורח, הרב הספרדי הראשי של בני ברק.
לאחר התלבטויות, הודיע אבוחצירא שהוא מוותר על חסינותו, והיא הוסרה בינואר 1981, אך עד המדינה, שהיה אמור להעיד נגדו, שינה את עדותו במשטרה לאחר חרם רבנים, ואבוחצירא זוכה מחמת הספק - אך מיד אחר-כך הוגש נגדו עוד כתב אישום, שכלל עבירות גנבה, מרמה והפרת אמונים, קבלת דבר במרמה וקשירת קשר לביצוע פשע. באפריל 1982, הוא הורשע, נדון לשלושה חודשי עבודות שירות והתפטר לאלתר מהממשלה.
וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה
פרידריך וילהלם ויקטור אוגוסט ארנסט (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Victor August Ernst von Preußen 6 במאי 1882 פוטסדאם – 20 ביולי 1951 הכינגן) היה יורש העצר של הקיסרות הגרמנית, ובנו של וילהלם השני אחרון קיסרי גרמניה. לאחר מלחמת העולם הראשונה וביטול המונרכיה נאלץ לוותר על כל הזכויות שבכתר גרמניה ויצא לגלות עם אביו בהולנד, אולם בעקבות מאמצי ידידו גוסטב שטרזמן הרשו לו מדינות ההסכמה לחזור לגרמניה בתנאי שלא יחשוף את עצמו. ב-1930 הצטרף לקסדת הפלדה ותמך בהקמת המפלגה הנאצית, לא מתוך התלהבות מהנאציזם אלא משום שקיווה שיוכל לחזור ולשלוט. רצה להתמודד לנשיאות מול פאול פון הינדנבורג, אולם בעקבות איומי אביו ביטל את מועמדותו. נחשד על ידי הגסטפו במעורבות בקשר העשרים ביולי. ובילה את המלחמה באוסטריה, ולאחריה נעצר על ידי כוחות הכיבוש הצרפתיים, אולם שוחרר וחי את שארית חייו בהכינגן שבגרמניה המערבית.
ביוגרפיה
וילהלם נולד ב-6 במאי 1882 בעיר פוטסדאם שבקיסרות הגרמנית. אביו וילהלם השני היה נכדו של הקיסר דאז וילהלם הראשון, ואמו אוגוסטה ויקטוריה הייתה נסיכת שלזוויג-הולשטיין. עם לידתו היה וילהלם השלישי בסדר הירושה, אחרי אביו וסבו. ב-15 ביוני, לאחר מות סבו פרידריך השלישי, הוכתר אביו כקיסר ווילהלם כיורש העצר וכנסיך פרוסיה.
וילהלם השני התייחס לבנו בבוז בגלל חולשתו לנשים, במהלך סבב הופעות בברלין של זמרת האופרה ושחקנית הקולנוע ג'ראלדין פאראר התאהב בה וילהלם ואף נתן לה טבעת. אולם אביו התנגד לכך כי חשש מביקורת ציבורית אם בנו יתחתן עם אשה ללא ייחוס. ולכן הגלה את בנו לדנציג והכריח את פראר להחזיר את הטבעת. במהלך שהותו בדנציג הרבה הנסיך לשחק טניס, ופגש נשים יפות אחרות כך שכח במהרה את אהובתו ונישא לדוכסית צציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואנסטסיה מיכאילובנה, הדוכסית הגדולה של רוסיה.
אהרן אבוחצירא
פעילות ציבורית
התנועה שהקים, הייתה התנועה למסורת ישראל (תמ"י), אשר התמודדה בבחירות בשנת 1981, וזכתה בשלושה מנדטים. התנועה הייתה תנועה דתית לאומית מזרחית, ובתעמולת הבחירות שלה הדגישה את הקיפוח של המזרחים, ונתנה כדוגמה את הרדיפה, לטענתו, של אבוחצירא על ידי הממסד. בין הפעילים הבולטים במפלגה בתחילת דרכה היה בנימין בן אליעזר.
וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה
ביוגרפיה
וילהלם היה קצין צבא מוכשר מאוד ולפני שפרצה מלחמת העולם הראשונה כבר הספיק לפקד על יחידות גדולות, כשפרצה המלחמה הוא ניסה לשכנע את אביו לוותר בראיונו הראשון לכתב זר בנובמבר של 1914 אמר:
אהרן אבוחצירא
פעילות ציבורית
עם כינון ממשלת בגין השנייה, ב-5 באוגוסט 1981, מונה לשר לקליטת העלייה ולשר העבודה והרווחה, אך ב-2 במאי 1982 התפטר מתפקידו כשר העבודה והרווחה, ויומיים לאחר מכן אף מתפקידו כשר לקליטת העלייה.
וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה
ביוגרפיה
למרות דבריו פיקד וילהלם על הארמייה החמישית של הצבא הגרמני הקיסרי ונטל חלק בולט בקרב ורדן בשנת 1916. בהמשך מונה למפקד קבוצת ארמיות עד לסוף המלחמה.
אהרן אבוחצירא
פעילות ציבורית
בשלהי שנת 1983, ריצה אבוחצירא את שלושת חודשי עבודות השירות שנגזרו עליו במתקן האפסנאות של המשטרה בבית דגן עד לתאריך 2 בינואר 1984.
וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה
ביוגרפיה
במהלך המהפכה הגרמנית ויתר הקיסר וילהלם השני על כיסאו, הנסיך יורש העצר עשה כמוהו ומשפחת המלוכה יצאה לגלות בהולנד. במהלך גלותו התיידד וילהלם עם הקנצלר גוסטב שטרזמן וביקש ממנו לחזור לגרמניה, הקנצלר הסכים לבסוף בתנאי שלא יעסוק בפוליטיקה. וילהלם חזר לגרמניה ב-9 בנובמבר 1923 ולא הודיע לאביו שזעם על כך שבנו בחר לחזור לגרמניה דווקא ב-9 בנובמבר היום בו התפרק הרייך השני.
אהרן אבוחצירא
פעילות ציבורית
בבחירות לכנסת האחת עשרה, שנערכו בשנת 1984, קיבלה תמ"י מנדט אחד בלבד – כ-32 אלף קולות (לאחר שבנימין בן אליעזר נטש אותה לטובת יחד של עזר ויצמן) ואבוחצירא כיהן כח"כ היחיד מטעמה. בשנת 1988, הצטרף אבוחצירא כסיעה עצמאית לליכוד. לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988, התפרקה תנועת תמ"י, ומרבית חבריה ומנהיגה הצטרפו לליכוד. אבוחצירא נבחר לכנסת ה-12 מטעם הליכוד.
וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה
ביוגרפיה
ב-1935 שבר וילהלם את ההבטחה שנתן לשטרזמן והצטרף למפלגה קטנה אחת מהמפלגות הקדם נאציות, כמו כן היה ביחסים קרובים עם אדולף היטלר והיה חבר בקסדת הפלדה. הוא שקל להתמודד לנשיאות מול פאול פון הינדנבורג, כשאביו שמע על תוכניתו הוא שלח לו מברק בו נכתב בין היתר:
אהרן אבוחצירא
פעילות ציבורית
לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים, נכנס לעסקי הנדל"ן.
וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה
ביוגרפיה
בעקבות איומי אביו ביטל וילהלם את מועמדותו, אולם המשיך בניסיונות להחזרת המונרכיה, הוא האמין שהיטלר יסייע לו אולם משהבין שסיוע כזה לא יבוא התקררו היחסים ביניהם. לאחר ליל הסכינים הארוכות שבמהלכו נרצח ידידו הקנצלר לשעבר קורט פון שלייכר פרש לגמרי מכל פעילות פוליטית. נחשד שהיה מעורב בקשר העשרים ביולי והיה נתון לפיקוח הגסטפו. את שארית המלחמה בילה באוסטריה ולאחריה נתפס בידי חיילים צרפתים והושם במאסר, לאחר שחרורו חי בהכינגן עד מותו ב-20 ביולי 1951.
ארמון צציליינהוף
וילהלם השני בנה בעבור בנו את ארמון צציליינהוף (פירוש השם בגרמנית: החצר של צצילייה) והוא קרוי על שם אשתו של הנסיך צציליה (צציליה) המבנה תוכנן על ידי הארכיטקט הגרמני פאול שולצה-נאומבורג בנייתו נמשכה שלוש שנים והסתיימה בשנת 1917 המשפחה המלכותית גרה בארמון שנה אחת ואז גורשה להולנד ממשלת רפובליקת וויימאר החזירה לנסיך את הארמון אולם עם התקרבות הצבא האדום לפוטסדאם עזבה את הארמון שנית (הפעם לתמיד) ונמלטה למערב גרמניה מ-17 ביולי עד ל-2 באוגוסט 1945 נערכה בארמון ועידת פוטסדאם, ועידת פסגה בין מנהיגי בעלות הברית, שבתומה הועבר הארמון למועצת העיר פוטסדאם. תחילה שימש הארמון בית הספר של איגוד הנשים הדמוקרטי של גרמניה המזרחית. בשנת 1960 הועבר בית הספר למקום אחר. האגף המערבי של הארמון הוסב לבית מלון ובשאר אגפיו נפתח מוזיאון של ועידת פוטסדאם. בשנת 1990 הוכרז ארמון צציליינהוף, יחד עם הגנים וארמון סנסוסי, כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
אהרן אבוחצירא
חיים אישיים
אבוחצירא היה נשוי לז'רמן, בתו של קרוב משפחתו הרב מכלוף אבוחצירא, אב"ד במרקש. התגורר באשדוד והשאיר אשה ושישה ילדים.
אבוחצירא נפטר ב-20 בספטמבר 2021 בגיל 82.
וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה
משפחתו
לווילהלם היו שישה ילדים מנישואיו עם צציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין:
כדורגל
וילהלם יורש העצר פעל רבות למען קידום הכדורגל שנחשב אז דבר חדש יחסית בגרמניה.
כתביו
זכרונותי מהמאבק ההרואי של גרמניה על מלחמת העולם הראשונה יצא לאור בברלין 1923
מחפש את האמת ספר על שאלת אשמת המלחמה יצא לאור בשטוטגרט 1925
בספרות
זיכרונותיו של נסיך הכתר הגרמני נכתב על ידי אשתו
יורש העצר וילהלם ותפקידו בפוליטיקה הגרמנית
יורש העצר וילהלם
פרצופו האמיתי של נסיך הכתר נכתב בידי קרל לנגה
הנצחות
פסיפס הנושא את דיוקנו ודיוקן אשתו נמצא בכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם בברלין.
מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר
מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר הייתה רשימה מאוחדת למפלגות מרצ, הבחירה הדמוקרטית ותנועת שח"ר שהתמודדה בבחירות לכנסת ה-16 וזכתה לשישה מנדטים.
היסטוריה
לקראת הבחירות ב-2002 הוחלט במרצ לשריין מקום ברשימתה לנציג עולים על מנת לחזק את כוחה בקרב מגזר זה. לצורך כך הוחלט לרוץ ברשימה משותפת עם הבחירה הדמוקרטית (שהוקמה על ידי פורשי ישראל בעליה), וב-24 בנובמבר 2002 הוצע המקום החמישי ברשימה לנציגה רומן ברונפמן (חברו של ברונפמן לסיעה אלכסנדר צינקר לא הצטרף לאיחוד והקים את מפלגת אזרח ומדינה, שכשלה בבחירות). ב-12 בדצמבר 2002 צורפה לאיחוד תנועת שח"ר, שהקים יוסי ביילין מוקדם יותר באותה השנה בעודו חבר מפלגת העבודה, ולנציגיה ביילין ויעל דיין שפרשו מהעבודה לאחר כישלונם בפריימריס במפלגת העבודה, שוריינו המקומות ה-11 וה-12.
בבחירות עצמן כשלה הרשימה המשותפת וזכתה לשישה מנדטים בלבד, וזאת לעומת 10 מנדטים בהם זכתה מרצ לבדה בבחירות 1999. עקב הכישלון פרש יוסי שריד מראשות המפלגה. לאחר הבחירות הוחלט במרצ להקים גוש שמאל חדש בשם "יחד" שירכז את כל תנועות השמאל בארץ, וזאת על מנת לנסות לעורר את מחנה השמאל, שספג כולו מפלה בבחירות 2003. יחד עם זאת בפועל רק מרצ ושח"ר הצטרפו לאיחוד החדש (ברונפמן נציג הבחירה הדמוקרטית נשאר בסיעה המשותפת בכנסת אולם שמר על עצמאות מפלגתו). ביילין שלא נבחר לכנסת המשיך בפעילות פוליטית במסגרת המפלגה החדשה וב-17 במרץ 2004 אף נבחר לעמוד בראשה. ב-2005 שונה שם המפלגה ל"מרצ-יחד" לאחר שבמפלגה נוכחו לדעת שהשם "יחד" לא זכה להכרה מספקת בציבור.
בבחירות לכנסת ה-17 זכתה "מרצ-יחד" בחמישה מנדטים. הבחירה הדמוקרטית לא נבחרה לכנסת לאחר שברונפמן שהכריז תחילה על כוונתו להתמודד באופן עצמאי במסגרת הבחירה הדמוקרטית הסיר את מועמדות מפלגתו לקראת הבחירות.
סנט קילדה (פרוור)
סנט קילדה (באנגלית: St Kilda) הוא פרוור של העיר מלבורן שבמדינת ויקטוריה, אוסטרליה.
הפרוור ממוקם בסמוך למפרץ פורט פיליפ כ-7 ק"מ דרומית מזרחית למרכז העסקים של מלבורן. הפרוור בעל האוכלוסייה הגדולה ביותר בעיר פורט פיליפ.
הפרוור הפך לאתר נופש ימי פופולרי עבור תושבים ומבקרים מאז הקמתו. במהלך התקופה הוויקטוריאנית והתקופה האדוארדית המקום היה חביב על עילית תושבי מלבורן ומבנים מפוארים רבים נבנו. בעקבות זאת הפך האזור לאזור האורות האדומים של מלבורן, עם מספר גדול של מבנים אשר הפכו עם הזמן לבתי דירות זולים. בשנים האחרונות, סנט קילדה הצליחה להסיר מעליה חלק מהמוניטין המפוקפק שדבק בה, והפכה לבית עבור אתרים מפורסמים רבים של מלבורן כגון הלונה פארק, מלון אספלנייד, רחוב אקלנד, תיאטראות רבים ו"חוף סנט קילדה" המפורסם. סנט קילדה הפכה למארחת לאירועי מלבורן רבים.
מקור השם
הפרוור קיבל את שמו מאונייה שנקראה "הליידי של סנט קילדה", אשר ביקרה במלבורן ביולי 1841, חמש שנים לאחר יסודה של העיר. האונייה הייתה בבעלות סיר תומאס דייק אקלנד, אשר רחוב המסחר הראשי של הפרוור נקרא על שמו. האונייה נקראה על שם האי סנט קילדה הנמצא בארכיפלג האיים ההברידיים בסקוטלנד.
היסטוריה
סנט קילדה יושבה בעיקר בגלל משב הרוח הקריר הנושב בחלקו העליון של החוף בחודשי הקיץ החמים של מלבורן. תוך מספר שנים מיסודה הפך הפרוור לאזור אופנתי עבור אוכלוסייה אמידה. סנט קילדה הפכה לרשות מוניציפלית נפרדת ב-1857.
במהלך 1880, סנט קילדה הפכה לפרוור של מלונות ובתים מפוארים, במיוחד לאורך הרחובות הצמודים לחוף כמו רחוב פיצרוי, רחוב גריי, רחוב אקלנד והאזור שנקרא בעבר "סנט קילדה הילס" הנמצא בין רחוב וולינגטון, דרך אלמה ורחוב היי לשעבר.
במהלך תקופת השפל ב-1890, סנט קילדה החלה לשקוע. אזור החוף הפך לאזור בילוי עבור המעמד הבינוני של מלבורן לאחר הרחבת קו החשמליות דרומית למרכז העיר והתושבים האמידים עברו דרומה יותר לפרוורים יותר אקסקלוסיביים כמו ברייטון.
איטלקי בשם קרלו קטני, מהנדס ראשי של המחלקה לעבודות ציבוריות הועסק ב-1906 כדי לתכנן את יופיו של קו החוף של סנט קילדה לכל אורכו עד פויינט אורמונד. תוכניתו המוצלחת הפכה לאזור פנאי מבוקש המשמש אנשים רבים כיום ומהווים דרך אל אתרי נופש כמו הלונה פארק ותיאטרון פלייס. בעקבות זאת מספר ציוני דרך לאורכו של החוף נקראו על שמו של קטני, כולל מגדל השעון, גנים וקשת.
מאז מלחמת העולם השנייה, חלקים מסנט קילדה הפכו לאזורי זנות, דבר שעדיין קיים כיום. רחוב גריי ורחוב קרלייל הפכו לאזורי האורות האדומים.
מאז 1960 הפך הפרוור לאזור מגורים הומוסקסואלי מוביל של מלבורן.
בשנת 1930 סנט קילדה הפכה למרכז עבור הקהילה היהודית ההולכת וגדלה ובעקבותיה קהילה אורתודוקסית יהודית מתפתחת עם מספר בתי כנסת ובתי ספר. בעשורים האחרונים, בכל אופן, מרכז הקהילה היהודית של מלבורן עבר מזרחית אל פרוור קאולפילד. ישנן עדיין שכונות יהודיות במזרח סנט קילדה, רובן מאופיינות באנשים אורתודוקסיים ומהגרים יהודים מברית המועצות לשעבר, אבל אופיו היהודי של רחוב אקלנד, לדוגמה, אבד.
מאז 1990, זרם של תיירים, טיילים צעירים והעלאת ערך הרכוש באזור ב-5 – 10 שנים האחרונות, הובילו לתושבים ותיקים לעזוב ובכך הסתיים האופי הבוהמייני של האזור.
דמוגרפיה
כיום סנט קילדה הוא אזור בעל ניגוד חברתי חד, עם חסרי בית רבים החיים בצד אנשים אמידים המבקרים בחנויות ובבתי הקפה.
במשך שנים רבות, סנט קילדה הייתה בעלת צפיפות האוכלוסייה הגדולה ביותר במלבורן, והגדולה ביותר באזור מוניציפלי מחוץ לסידני. הצפיפות משתקפת בצורת הבניה, המתבססת על דירות. בשנים האחרונות התפתחה מגמה של בניית בנייני דירות בפרוורים כמו סאוט'בנק, דוקלנד, מלבורן CBD וסנט קילדה.
למרות מגמות ההגירה, בסנט קילדה נשארה אוכלוסייה יהודית גדולה. בפרוור מספר גדול של בתי כנסת.
תרבות
סנט קילדה בעלת תרבות אומנותית ייחודית ובית לאירועים מקומיים רבים חשובים.