cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עקרון הפיהרר
אידאולוגיה
באותה תקופה, המפלגה הנאצית גדלה והחלה להיות מקוטבת. למנהיגיה בצפון המדינה אוטו שטרסר וגרגור שטרסר, וכן יוזף גבלס, הייתה השקפה יותר סוציאליסטית מאשר לסניף הדרומי של המפלגה בראשו עמד היטלר במינכן. היו להם חילוקי דעות נוספות וביניהן אם המפלגה תנוהל לפי עקרון המנהיג או לא. בעימות נוסף שאותו תכנן היטלר, התכנסו חברי המפלגה לוועידה בבמברג ב-14 בפברואר 1926. בוועידה, היטלר גבר על חברי המפלגה הצפוניים הודות לכישורים הרטורים שלו, והשאלה אם המפלגה תנוהל לפי עקרון המנהיג חדלה מלהתקיים מאז.
כאשר היטלר עלה לשיא כוחו, לאחר שמונה לתפקיד קנצלר גרמניה עם מותו של פאול פון הינדנבורג, הוא שינה את תוארו ל"פיהרר וקנצלר הרייך", וכך עקרון הפיהרר נהפך לחלק בלתי נפרד בחברה הגרמנית. ראשי ערים שנבחרו בקלפיות הוחלפו על ידי נציגים מהמפלגה הנאצית. ראשי פקולטות ואף ועדי הורים איבדו מכוחם ובמקומם נקבעו אישים שרירותית. הנאצים פירקו את כל ההתאגדויות והאיחודים בהם נבחרו אנשים בהליך של הצבעה דמוקרטית. תאגידים במדינה הוכפפו אף הם לעקרון המנהיג וגם ארגוני ספורט. לבסוף, כל צורת התאגדות או ארגון הוכפף בגרמניה הנאצית תחת ידיו של מנהיג יחיד.
הרמן גרינג אמר לנביל הנדרסון, שגריר בריטניה בגרמניה הנאצית: "כאשר היה צריך להחליט החלטה, אף אחד מאיתנו לא נחשב ליותר מהאבנים עליהם עמדנו. זהו הפיהרר לבדו שמחליט". אלברט שפר ציין שבכירים נאצים פחדו להכריע החלטות בהיעדרו של היטלר. החוקים החלו להיות חוקים שמוכתבים בעל פה ולא בכתב, וכן מנהיגים שהצליחו לבלוט ולייצר השפעה זכו לשבחים וקידום במקום בצנזורה.
תעמולה
סרטי תעמולה רבים בגרמניה הנאצית עסקו ושיבחו את עקרון הפיהרר. דוגמה לסרט כזה הוא "ניצחון הרצון" שביימה לני ריפנשטאהל. הסרט משבח את היטלר ומציג אותו בזוויות צילום בהם הוא נראה רם מעל כולם. היו גם סרטי תעמולה בנושא שלא עסקו או הציגו ישירות את היטלר. בסרטים כאלה הראו כיצד המנהיג העליון לוקח החלטות חכמות שנוגעות לטובת הכלל ומושיע את כולם בפועלו.
לבני הנוער בגרמניה הוצגו סאגות נורדיות שבבסיסן עמד עקרון המנהיג. בהצגות אלה הוצגו דמויות כמו פרידריך השני ואוטו פון ביסמרק. קארל שמיט שהעריץ את עקרונות הנאציזם חיבר עלון שעסק אף הוא בעקרון המנהיגות. הפוליטיקאי הנאצי רוברט ליי נשא נאום ובו תמך בדעה ש"הפיהרר תמיד צודק".
יישום
בתקופה שלאחר המלחמה, כבר במשפטי נירנברג וגם בשלבים מאוחרים יותר דוגמת משפט אייכמן בירושלים, פושעי המלחמה הנאצים השתמשו בעקרון הפיהרר כדי לחמוק מאחריות אישית ולהפנות את האצבע המאשימה כלפי מפקדיהם.
בספרה של חנה ארנדט, "אייכמן בירושלים", היא טענה שמלבד רצונו להתקדם בקריירה האישית שלו, אייכמן לא הציג ראיות לכך שהיה אנטישמי או שסבל מהפרעות נפשיות כלשהן. היא כינתה אותו בביטוי "הבנאליות של הרוע", שכן במשפט הוא הוצג בתור אדם בעל אישיות נורמטיבית, לא ניכרה בו אשמה או שנאה והוא הכחיש כל צורה של אחריות מצידו לשאירע. אייכמן טען במשפט שהוא בסך הכל "עשה את עבודתו" ושהוא תמיד פעל לפי הצו הקטגורי של קאנט. ארדנט טענה בכתביה כי טיעונים אלה הראו שהפושעים הנאצים לא היו אנשים פסיכופתים, אלא אנשים רגילים שיכלו לבצע פשעים מזעזעים כאשר הסביבה עודדה אותם ונתנה להם תמריצים לעשות כן. עם זאת, היא לא הסכימה לייחס את הטיעון הזה כלפי אייכמן מפני שהוא השתמש בעקרון המנהיגות כהנגנה. לדבריה, ילדים מצייתים בעוד שמבוגרים פועלים לפי אידאולוגיה.
گ
האות גאף (گ) היא אחת מ-32 האותיות בשפה הפרסית ואחת מ-39 האותיות בשפת אורדו. האות מבוססת על האות כאף (ک) והיא מקבילה לאות ג' בעברית. ב-IPA היא מסומנת ב- [].
על אף שהאות שייכת לשפות הפרסית ואורדו, משתמשים באות גם בשפה הערבית כאות חיצונית, אם כי שימוש זה אינו נפוץ. האות משמשת בעיקר בקרב דוברי ערבית במזרח התיכון, אם כי שם קיימת עדיפות לשימוש באות החיצונית ﭺ (גים, וריאנט של ج|ג'ים (ج)), ואילו בצפון אפריקה נהוג להשתמש באות ڨ (גאף, וריאנט של ق|קאף (ق))
הולופטיכיוס
הולופטיכיוס (שם מדעי: Holoptychius) הוא סוג של דג קדום בן למחלקת בעלי סנפירים בשרניים. דג זה היה קרוב ללטימריה המודרנית והיה אחד מאבות החולייתנים היבשתיים המודרניים. הוא חי בעידן הפלאוזואיקון, לפני 318–383 מיליון שנה, בין סוף הדבון לקרבון המיסיסיפי. מאובניו הראשונים נחקרו בידי הגאולוג לואי אגאסי בשנת 1839.
מאפיינים
מאובני הדג נמצאו במגוון אזורים: בריטניה בה נמצא לראשונה, בלגיה, קולומביה, נורווגיה, רוסיה ומדינת פילדלפיה שבארצות הברית.
ההולופטיכיוס היה דג באורך 50 ס"מ עד 1.5 מטר בפרטים הגדולים שהיה ניזון מדגי גרם אחרים. הוא היה בעל פה רחב ובתוכו שיניים רבות קטנות יחסית ועוד שינים דמויי ניבים הקרובות לחיך. היו לו סנפירים מעוגלים, זוג סנפירים מעל הזנב ושלושה זוגות של סנפירי גפיים בשרניים. הזנב הכיל אונה אחת רחבה. דג זה היה איטי יחסית והוא השתמש בפרצי מהירות כדי לעוט על טרפו ממארב.
קלייר הולינגוורת'
קלייר הולינגוורת' (באנגלית: Clare Hollingworth; 10 באוקטובר 1911 - 10 בינואר 2017) הייתה עיתונאית בריטית וכתבת צבאית. זכורה כעיתונאית הראשונה שסיקרה את תחילתה של מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
באוגוסט 1939 מונתה הולינגוורת לכתבת של העיתון הבריטי "דיילי טלגרף". כמה ימים לאחר מכן היא יצאה מהעיר קטוביץ שבפולין במכונית דיפלומטית עם דגל בריטניה שקיבלה מהשגרירות בעיר, ונסעה לעבר הגבול הגרמני. היא הבחינה בכוחות הגרמניים הרבים שהתקבצו על הגבול. ב"דיילי טלגרף" דיווחו כי הגרמנים מרכזים כוחות בגבול, ומלחמה עומדת לפרוץ בכל רגע. כעבור כמה ימים, ב-1 בספטמבר, פלשה גרמניה הנאצית לפולין. באותו בוקר דיווחה הולינגוורת לשגרירות בריטניה בוורשה על הפלישה. כדי לשכנע את אנשי השגרירות הספקנים, היא הוציאה את הטלפון אל מחוץ לחלון חדרה, כדי שהם ישמעו את הקולות של תנועת הכוחות הנאציים.
היא המשיכה בקריירה ככתבת צבאית וסיקרה זירות רבות, בהן אלג'יריה, סין, וייטנאם ועדן.
היא הייתה כתבת צבאית בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, והייתה בין הניצולים מן הפיצוץ במלון המלך דוד שביצעו כוחות האצ"ל ביולי 1946.
הולינגוורת' סייעה לאלפי אנשים להיחלץ מהנאצים באמצעות ארגון אשרות כניסה לבריטניה.
בתחילת שנות השמונים עברה להתגורר בהונג קונג. בשנת 2006 תבעה את טד תומאס, איש עסקים, בטענה שמעל בכספיה בסך 300,000 דולר.
היא נפטרה ב-10 בינואר 2017.
חומות אבורה (רומית ומורית)
חומות אבורה (רומית-גוטית ומורית; בפורטוגזית: Cerca velha - "סֶרקה וֶליה" - כלומר "החומות הישנות" או Muralha romano-goda e araba או "החומה הרומית-גוטית והערבית") נמצאות בעיר אבורה, בפרגזיה סה וסגאו פדרו, במחוז אבורה, בפורטוגל. החל משנת 1922 הן קיבלו מעמד של מונומנט לאומי של פורטוגל, כחלק מן המרכז ההיסטורי של העיר אבורה. הן נרשמו לכן גם כמורשת עולמית של אונסק"ו.
החומות הרומיות והמוריות היוו מתחם הגנתי שהוקם באבורה במהלך מאות שנים. החלק הקדום ביותר נבנה במאה ה-3, בימי השלטון הרומי. הוא הקיף שטח של כ-100 דונם ואורכו היה כ-1,280 מטר. השער הרומי "דונה איזבל", הקרוי גם "הקשת הרומית של אבורה" הוא שריד מאותה תקופה.
בתקופה הויזיגוטית הוקם המגדל המלבני (Torre quadrangular), המכונה בקרב העם גם מגדל סיסבוטו, לפי שמו של מלך ויזיגוטי, שמיחסים לו את בנייתו במאה -ה-3, בתקופה הרומית המאוחרת. יודעים מעט על השינויים שעברו החומות האלה באותם הזמנים. אף בנוגע למבנה החומות בתקופה המוסלמית (שסופה בשנת 1165) לא ידועים הרבה פרטים. קיימים שרידים אסלאמיים אחדים באזור שמאחורי הקתדרלה (Sé) ומאחורי המקדש הרומי. למשל שער מבוצר ושרידי הקסבה העתיקה. טופונימים באותו אזור מזכירים את קיומה שם, אחרי הרקונקיסטה, של השכונה המורית - לה מוראריה, הצפונית-מערבית.
תיאור
החומות הנ"ל מהוות מתחם אדריכלי צבאי-הגנתי שיש בו מגוון רחב מאוד של סגנונות, בעקבות שינויים ושיפוצים בתקופות שונות, רומית, גוטית ואיסלאמית. שער דונה איזבל הוא קשת מעץ, היחידה ששרדה ממתחם החומה הישנה. הוא מסמן את מסלול הרחוב הראשי מהתקופה הרומית - קארדו מקסימו, ממנו נותר רק קטע קצר מתחת לקשת. מתחם החומה הישנה היה מוגן בזמנו על ידי מגדלי עץ איתנים. שרדו אחד מהמגדלים שהגנו על שער רחוב סלריה (Rua da Selaria,Porta da Selaria), והנקרא Torre de Anjo (מגדל המלאך) (בהתחלת הרחוב 5 באוקטובר), (את השני ,את Torre do Carroucho הפילו במאה ה-16 אחרי שאיבד את חשיבותו האסטרטגית עקב בניית החומה השנייה), הנמצא מצד ימין לדרך אל המקדש הרומי, והשער "פורטה דה מורה"Porta de Moura.בימי הביניים שער סנטה איזבל נקרא "פורטה דה טאליו דל מורו" (שער "איטליז המורי"). החל מן המאה ה-17 נקרא בשמו הנוכחי - שער סנטה איזבל.
קטע מן החומה הרומית ויסודות של בתים רומיים שרדו לאורך סימטת אלקארקובה דה סימה (Travessa Alcárcova de Cima) במרכז ההיסטורי. מבנים אלו מוזכרים בפואמה האפית "לוזיאדה" של לואיש דה קמואש. על יד מנזר גואל העולם Convento do Salvador do Mundo, שהוקם על יסודות מבצר קדום, ניצב מגדל הקרוי Torre do Salvador שמקורו במגדל עוז ויזיגוטי. בככר סרטוריו (Praça de Sertório) הסמוכה של היום, בה מתרומם בניין העירייה Paços do Concelho נמצא בימי קדם שוק העיר. בככר הזאת נמצאו שרידים של החומות הישנות הממשיכות עד ל"מגדל סיסבוטו" Torre de Sisebuto שב"רחוב החדש" - Rua Nova, או בשמו הנכון יותר "המגדל המלבני של אבורה" (Torre tetrangular de Evora) שנבנה בתקופה הרומית המאוחרת, ולא התקופה הוויזיגוטית כפי שסוברת המסורת העממית. יסודותיו נמצאים מעל שרידי בית רומי מן המאה ה-1 שקירותיו היו מכוסים פרסקות. בשנת 1987 בעת עבודות ליד בניין העירייה נמצאו מרחצאות רומיות (Thermae) הכוללים מרחבים שנועדו ל- מרחצאות חמות ועם אדים (praefurnium ,laconicum (מערכת ההסקה) ו- natatio (בריכה). מ"מגדל המלאך" ועד ה "פורטה דה מורה", כשעוברים דרך אלקארקובה דה באישו (Alcárcova de Baixo) ודרך לארגו דה מיזריקורדיה ("רחבת הרחמים") נתקלים בחלקים פחות בולטים לעין של הביצורים הישנים, החבויים בין בתים וכנסיות.
קישורים חיצוניים
תיאור מאת José Luis Espada Feio
נפת צפת
נפת צפת היא נפה במחוז הצפון במדינת ישראל השוכנת בצפון מזרח הגליל ועמק החולה. הנפה קרויה על שם צפת שהיא העיר הגדולה בנפה. עמק החולה יושב על ידי יהודים כבר בתקופת היישוב היהודי בארץ ישראל.
שטח הנפה הוא 670 קמ"ר.
הנפה מחולקת לשלושה אזורים טבעיים: עמק החולה 211, גליל עליון מזרחי 212 ואזור חצור 213.
דמוגרפיה
אוכלוסיית הנפה נכון ל-2023 היא 132,100 בצפיפות של כ-197.1 נפשות בקמ"ר. אוכלוסיית הנפה מורכבת מיהודים, ערבים בדואים-מוסלמים וצ'רקסים מוסלמים משבט אבזאח וערבים נוצרים.
בנפה יש 64 יישובים. 60 יישובים יהודיים, כפר בדואי (טובא-זנגרייה ) ישוב צ'רקסי אחד (ריחאניה) ישוב דרוזי אחד (עין אל-אסד) וישוב עם רוב נוצרי (ג'ש (גוש חלב)).
מעבר הייווד
מעבר הייווד (באנגלית: Highwood Pass) הוא מעבר הרים באזור קאנאנאסקיס שבפרובינציית אלברטה שבקנדה. מעבר ההרים נמצא בהרי הרוקי הקנדיים, מערבית להר ריי והר ארת'וזה ברכס מיסטי, דרומית למעבר אלבו. מעבר הייווד הוא מעבר ההרים הסלול הגבוה ביותר בקנדה- המעבר מתנשא בגובה של 2,210 מטרים מעל פני הים.
גאוגרפיה
המעבר נמצא בתוך הפארק הפרובינציאלי פיטר לוהיד ועובר לאורכו הכביש המהיר אלברטה 40. מעבר הייווד מהווה את מקורו של נהר הייווד. שביל קאנאנאסקיס עובר דרך מעבר ההרים, ומקשר בין מספר רב של אתרי מחנאות ואתרי נופש.
המעבר סגור מדי שנה בין דצמבר ליוני, על מנת להגן על חיות הבר החיות לצידו.
ארמיית המשמר הראשונה
ארמיית המשמר הראשונה הייתה ארמייה של הצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה, שהשתתפה בקרב סטלינגרד, ומילאה תפקיד מפתח במהלך המתקפה הסובייטית באזור הדון בחורף 1942/1943.
היסטוריה
הארמייה הוקמה לראשונה באוגוסט 1942 על בסיס ארמיית העתודה השנייה, וכללה עם הקמתה 5 דיוויזיות רגלים של המשמר. הארמייה הוצבה תחת פיקוד חזית סטלינגרד מצפון לעיר סטלינגרד, ובמחצית הראשונה של ספטמבר נטלה חלק במתקפה כושלת של כוחות החזית על האגף הצפוני של הארמייה השישית הגרמנית, שתקפה את סטלינגרד. מאוחר יותר הועברה הארמייה מערבה, ותפסה את קו החזית באזור הדון העליון, מול הארמייה האיטלקית השמינית. בנובמבר 1942 על בסיס יחידות של הארמייה הוקמה ארמיית המשמר השלישית. הסיבה למהלך זה לא ברורה וככל הנראה קשורה לאבדות הקשות שהארמייה ספגה.
בראשית דצמבר 1942 הוקמה הארמייה מחדש על בסיס הארמייה ה-63. ערב מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד סופחה ארמיית המשמר הראשונה לכוחות החזית הדרום-מערבית. היא כללה 6 דוויזיות חי"ר וקורפוס ממוכן תחת פיקוד גנרל דימיטרי ליליושנקו. במהלך מבצע אורנוס נותרה הארמייה בעמדותיה, ולא השתתפה במתקפה שניהלו כוחות החזית נגד עמדות הארמייה הרומנית השלישית, מתקפה שהסתיימה בכיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד. במחצית השנייה של דצמבר 1942 השתתפה הארמייה במבצע סטורן קטן, המתקפה הסובייטית על כוחות הציר שהחזיקו באזור הדון העליון ממערב לנהר צ'יר, ביחד עם הארמייה הסובייטית ה-6 וארמיית המשמר ה-3. במהלך המתקפה הביסו כוחות הארמייה את הארמייה האיטלקית השמינית והכוחות הגרמניים שסייעו לה, גרמו להם אבדות כבדות, והתקדמו מאות ק"מ דרומה עד לאזור מילארובו.
בחודשים הראשונים של שנת 1943 השתתפה הארמייה במתקפת החורף הסובייטית, שהדפה את כוחות הציר מערבה, ושחררה את אגן הדונייץ. לאחר מכן השתתפה הארמייה בשורת המתקפות הסובייטיות ששחררו את שטח אוקראינה, והביאו לתבוסה הסופית של גרמניה הנאצית. היא הייתה היחידה הראשונה של הצבא הסובייטי, שהפעילה את הטנקים החדשים מדגם T-34/85. את מלחמת העולם השנייה היחידה סיימה בעיר פראג. לאחר המלחמה היחידה פורקה, והיחידות שלה הוצבו במחוז הצבאי של קייב, ומפקדתה הייתה בעיר צ'רניגוב.
2014
למרות קור עז בתחילת השנה, 2014 הייתה שנה חמה במיוחד ועל פי פרסום NOAA באוקטובר, היו עשרת החודשים הראשונים החמים ביותר שתועדו אי פעם.
Home Ain't where His Heart Is (Anymore)
הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין, מתוך אלבומה השני, The Woman in Me. השיר יצא לאור ב-24 ביולי 1996, כסינגל השביעי מתוך האלבום, וכסינגל העשירי של טוויין.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-7 במצעד שירי הקאנטרי של קנדה.
רקע וכתיבה
בדומה ל-"", השיר נכתב, הולחן והופק על ידי שאניה טוויין ורוברט ג'ון "מאט" לאנג. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי, אשר מאפיין שירים נוספים מתוך האלבום.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי סטיבן גולדמן וצולם במונטריאול, קוויבק שבקנדה. הקליפ צולם ב-9 ביולי 1996, ופורסם ב-24 ביולי באותה השנה. בקליפ מוצגת טוויין כשהיא עוברת תקופות קשות כאישה וכאמא.
נכון ל-31 באוגוסט 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-5 מיליון צפיות.
אהרן פרנקו
אהרן פרנקו (נולד ב-25 בדצמבר 1955) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל ונציב בתי הסוהר בשנים 2011–2015.
ביוגרפיה
פרנקו נולד בקזבלנקה שבמרוקו, עלה עם משפחתו לישראל ב-1961 וגדל בבית שמש, למד בישיבת קריית הנוער בירושלים ובתיכון פירסט בבית שמש. התגייס לצה"ל ב-1973, כחודשיים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, שירת בחיל ההנדסה עד שיחרורו בדרגת סגן לאחר תפקיד סגן מפקד פלוגה וראש ענף אימוני הנדסה בבאלי"ש.
ב-1977 התגייס לשורות משטרת ישראל ושירת במערך החבלה בו התקדם ומילא תפקידים של קצין חבלה וראש מדור הדרכה באגף החבלה. בהמשך שירת כקצין אג"ם במרחב השפלה, מפקד תחנת ראשון לציון, מפקד מרחב שרון, סגן ראש אגף מבצעים, סגן וממלא מקום מפקד מחוז מרכז, תפקיד בו נשא בעת אירועי אוקטובר 2000. בתקופת ההתנתקות כיהן כמפקד מרכז שליטה ופיקוד האחראי על פינוי התושבים מגוש קטיף.
ביולי 2006 קודם פרנקו לדרגת ניצב והתמנה למפקד אגף קהילה ומשמר אזרחי, ביוני 2007 מונה למפקד מחוז ירושלים, בתקופתו כמפקד המחוז התמודד עם שורת פיגועי דריסה בירושלים, עם הפיגוע בישיבת מרכז הרב וכן עם התעצמות מאבקי השבת בירושלים על רקע פתיחת חניון קרתא בשבתות. במרץ 2010 הוארכה תקופת כהונתו בשנה נוספת ובמרץ 2011 נבחר לנציב בתי הסוהר. הוא נכנס לתפקידו והועלה לדרגת רב-גונדר ב-17 באפריל 2011. מינויו הוארך עד ל-23 בנובמבר 2015 עקב הבחירות לכנסת העשרים וההחלפה הצפויה של השר לביטחון הפנים.
בפברואר 2021 מונה לפרויקטור למיגור הפשיעה בחברה הערבית.
השכלה וחיים אישיים
פרנקו הוא בעל תואר ראשון בקרימינולוגיה וסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במנהל עסקים ממכללת אחווה. נשוי ואב לארבעה.
ספר השנה ליהודי אמריקה
ספר השנה ליהודי אמריקה (באנגלית: The American Hebrew Year Book, Sefer Hashana) היה אלמנך וכתב עת שמאמריו התפרסמו בעברית ובאנגלית. חלק בו היה ספרותי, ובו התפרסמו יצירות; חלק אחר היה מדעי במדעי היהדות; וחלק שלישי בתולדות יהדות ארצות הברית. ראה אור בניו יורק בהוצאת ההסתדרות העברית באמריקה בשנים תרצ"א–תש"ט (1931–1949) בעריכת מנחם ריבולוב וצבי שארפשטיין.
בכתב העת השתתפו, בין השאר, המשוררים והסופרים: שאול טשרניחובסקי, זלמן שניאור, ישראל אפרת, הלל בבלי, שלמה הלל'ס, אהרן צייטלין, גבריאל פרייל ואברהם צבי הלוי; החוקרים ניסן טורוב, אברהם רגלסון, דב ויינריב, דניאל פרסקי, יעקב קאבקוב, סאלו בארון, שמעון ברנשטיין, נחום גלצר, אברהם שלום יהודה, אברהם יהושע השל, יעקב לישצ'נסקי, וראובן ליף.
מריופול
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1778 בשם פבלובסק (Павловск), בשפך נהר קלמיוס (Кальмиус) לים אזוב, במקום בו היה יישוב ארעי. על פי הוראתה של הקיסרית יקטרינה הגדולה, יושבו העיר והאזור בשנת 1779 על ידי היוונים, אשר הועברו מחצי האי קרים, ושמה של העיר הוסב למריופול.
בין השנים 1948–1989 העיר נקראה ז'דאנוב (Жданов) על־שם אנדריי ז'דאנוב, אשר נולד בה.
מאז 2014 ניטשו בתחומי העיר מאבקי שליטה בין צבא אוקראינה וכוחות בדלנים פרו-רוסיים. באפריל 2014 עקב המשבר הפוליטי במדינה הייתה העיר תחת שליטת כוחות בדלנים שהכריזו על עצמאות מחוז דונצק והחלפתו ב"הרפובליקה העממית של דונצק". ב-13 ביוני כוחות צבא אוקראינה השתלטו על העיר והעיר הפכה למרכז המחוזי של מחוז דונצק. ב-24 בינואר 2015 ספגה העיר מתקפת טרור גדולה במיוחד כאשר בוצע ירי ארטילרי מהשטחים הנשלטים על ידי הבדלנים הפרו-רוסיים ושום גורם לא לקח אחריות על מתקפה זו. בתקיפה נפגע בניין מגורים כש-30 איש נהרגו, 93 איש נפצעו ומתוכם 75 אושפזו. במתקפה נהרסו עשרות מבני מגורים, בתי ספר, חנויות, גני ילדים ושני שווקים במרכז המסחרי של העיר.
העיר עברה שיקום בצל המלחמה. בדצמבר 2021 אושרה בעיר תוכנית פיתוח, שנכתבה בהשראת יעד הנופש בטומי שליד חוף הים השחור בגאורגיה. מטרת התוכנית — שיעדה היה 2030 — היא להפוך את מריופול ליעד תיירות.
העיר הותקפה על ידי רוסיה במהלך קרב מריופול (2022), ועשרות אלפים מתושביה נהרגו או ברחו מערבה לשאר שטחי אוקראינה ולמדינות השכנות. בחודש אפריל 2022, עברה העיר תחת שליטתה של הרפובליקה העממית של דונצק ובתאריך 20 במאי 2022, נכנעו הלוחמים האוקראינים האחרונים בעיר ונלקחו לשבי.
היישר לאחר הכיבוש הרוסי, החלו השלטונות החדשים בפעולות שיקום בקנה מידה גדול של העיר, בתוכן בניית עשרות מבני מגורים חדשים, בית חולים ובתי ספר. על פי המקורות הרוסיים הרוסיים, חיים כרגע בעיר כשלוש מאות אלף תושבים.
הקהילה היהודית
יהודים התגוררו בעיר מאמצע המאה ה-19. בשנים הבאות נפתחו בעיר חמישה בתי כנסת המבנה של אחד מהם, בית הכנסת הכוראלי, שנחרב בעת מלחמת העולם השנייה ובתקופה הסובייטית שלאחר המלחמה, שרד בחורבנו עד שנות ה-90 של המאה ה-20, אז קרס הגג תחת שלג כבד. שרידי המבנה הועברו לרשות הקהילה היהודית ובשנת 2022 נבחנה במועצת העיר האפשרות להכריז עליו כאתר מורשת.
ב-20–22 באוקטובר 1905 בוצע פוגרום ביהודי העיר. 21 יהודים נרצחו בפוגרום ובתים וחנויות רבים נבזזו.
במלחמת העולם הראשונה אירחה העיר גולים יהודים רבים, בין היתר השתכנה בה גם ישיבת פוניבז' בראשות רבי יצחק יעקב רבינוביץ. מ-1916 ועד 1922 כיהן כרב העיר, הרב יצחק קוסובסקי.
הוצאה להורג בוצעה על ידי זונדרקומנדו 10A, שהייתה חלק מ-Einsatzgruppe D. המנהיג היה אובר-שטורמבאנפיהרר היינץ זֶטצן (בגרמנית:Heinz Seetzen)
העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ב-10 בספטמבר 1943 (יום זה נחוג כיום בעיר). בשנת 1991 הוצבה אנדרטה לזכר הקורבנות היהודים של מריופול.
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 פעילה קהילה יהודית קטנה במריופול.
הרכב אתני
ב-2002, 48.7% מאוכלוסיית העיר היו אוקראינים, 44.4% רוסים, ו-4.3% יוונים. סקר מ-2017 הראה שאחוז האוכלוסייה האוקראינית בעיר גדל לכדי 59% מהתושבים, ואחוז הרוסים ירד ל-33%.
בעיר נמצאת האוכלוסייה הגדולה ביותר באוקראינה של יוונים פונטים, כאשר נכון ל-2002 היו בעיר עצמה 21,900 יוונים פונטים, ו-31,400 נוספים באזורים הכפריים סביב העיר, ובסך הכל האוכלוסייה הפונטית באזור מהווה כ-60% מזו שבכל אוקראינה.
שפות
לפי מפקד האוכלוסין של 2001, שפת האם של 89.64% מתושבי העיר היא רוסית, ושל 9.92% היא אוקראינית.
שלטון וחלוקה מנהלית
מועצת העיר מורכבת מ-76 חברים וממנה את הרשויות העירוניות המבצעות. תקציב העיר עומד על כ-170 מיליון דולר (2011). בעיר 4 אזורים: ז'ובטנבי (מרכז העיר), פרימורסקי (חוף הים), איליצ'ובסקי (צפון העיר), אורדז'וניקידזבסקי (הגדה השמאלית של קלמיוס).
קרחון הנגינג (הפארק הלאומי אולימפיק)
קרחון הנגינג (באנגלית: Hanging Glacier) הוא קרחון הממוקם צפונית-מזרחית להר אנדרסון ברכס הרי אולימפיק שבשטח הפארק הלאומי אולימפיק, במדינת וושינגטון שבארצות הברית.
מריופול
כלכלה
ענפי כלכלה עיקריים תעשייה: כ-56 מפעלים - ייצור מתכות (תשלובת ע"ש איליץ', אזובסטאל), ייצור מכונות (אזובמאש, מנועים, ציוד חקלאי, אוניות), מזון ועוד; סך ערך הייצור התעשייתי - כ-7.4 מיליארד $ (2010). בינוי - תעשייתי ומגורים. מדע: 2 אוניברסיטאות (כ-20 אלף סטודנטים), כ-10 מכוני מחקר.
קרחון הנגינג (הפארק הלאומי אולימפיק)
מוצאו של הקרחון צפונית לאוכף בין הר אנדרסון ופסגת איסט, בגובה של 1,630 מטרים מעל פני הים.
מריופול
כלכלה
התעשייה המפותחת, אשר חלקה הוקם ללא התחשבות בכיוון הרוחות, מהווה נטל אקולוגי כבד על אוכלוסיית העיר ומרחבי הים הסמוכים.
קרחון הנגינג (הפארק הלאומי אולימפיק)
אורכו של הקרחון 320 מטרים.
בדומה ליתר הקרחונים ברכס אולימפיק, בשל התחממות כדור הארץ, גם קרחון זה מצוי במצב של נסיגה.
מריופול
תחבורה
תחבורה עירונית: כ-80 קווי אוטובוס, 12 קווי טרוליבוס, 11 קווי חשמלית, מוניות.
קרחון הנגינג (הפארק הלאומי אולימפיק)
לקריאה נוספת
• J.L. Riedel, Steve Wilson, William Baccus, Michael Larrabee, T.J. Fudge, Andrew Fountain, Glacier status and contribution to streamflow in the Olympic Mountains, Washington, USA, Journal of Glaciology, Volume 61, Issue 225, 2015, pp. 8-16, DOI: https://doi.org/10.3189/2015JoG14J138
RRNA
rRNA (קיצור באנגלית של Ribosomal RNA; בעברית: רנ"א רִיבּוֹזוֹמִי) הוא אחד מסוגי ה-RNA הנמצאים בתאיהם של יצורים חיים.
ה-rRNA, יחד עם מספר חלבונים, הקשורים יחדיו בקשרי גופרית, מרכיב את הריבוזומים, האברונים בהם מיוצרים כל החלבונים בתא לפי תבנית הנוקלאוטידים שנושא ה-mRNA. עקב מספרם הרב של הריבוזומים, מהווה ה-rRNA בין 80% ל-90% מהמסה הכוללת של ה-RNA בתא ומקודד על ידי גנים רבים.
ייצור rRNA
הריבוזום מורכב מיחידה גדולה ומיחידה קטנה; היחידות כשלעצמן מורכבות ממספר גדילי rRNA נפרדים. מספר גדילים שונים של rRNA מקוּדדים על ידי גן בודד; גן זה עשוי לקודד ל-rRNA של היחידה הקטנה ושל היחידה הגדולה יחדיו; סידור הגדילים השונים מתבצע לאחר השעתוק. הגנים משועתקים לשתי יחידות והריבוזום מסודרים באשכולות על גבי ה-DNA. ריבוי הגנים ביצורים השונים שהוזכר לעיל הוא למעשה הכפלה של גנים אלו; ביצורים מפותחים קיימים מאות עותקים זהים של הגנים ל-rRNA.
לאחר שעתוק הגנים ל-rRNA נוצר באיקריוטים תעתיק המכונה pre-rRNA, "קדם rRNA". תעתיק זה עובר מספר תהליכי עיבוד לפני קבלת ה-rRNA הסופי. תהליכי העיבוד, המתרחשים בגרעינון, מתבצעים בעיקר על ידי RNA") snoRNA גרעינוני קטן"). תהליכי העיבוד כוללים:
ביצורים איקריוטיים מוקדש האנזים RNA פולימראז I לשעתוקם של הגנים המקודדים ל-rRNA (את הגנים המקודדים לחלבון משעתק RNA פולימראז II, ואת הגנים ל-tRNA, וכן לסוג בודד של rRNA, משעתק RNA פולימראז III). הקדשת אנזים ייחודי לייצור rRNA מבטיח ייצור מהיר ויעיל ואספקה שוטפת של הכמויות הרבות של rRNA הדרושות לקיום התא. RNA פולימראז I נקשר אך ורק לקדמים השייכים לגנים של rRNA, ולפיכך "דעתו אינה מוסחת" על ידי שאר הקדמים בגנום.
תפקיד
גודלם של גדילי rRNA המרכיבים את היחידה הקטנה של הריבוזום נע בין 1500 ל-1900 נוקלאוטידים. ה-rRNA של היחידה הגדולה מונה בין 2900 ל-4700 נוקלאוטידים. ה-rRNA מהווה תשתית למבנה הריבוזום ומקנה נקודות אחיזה לחלבונים הרבים הבונים את הריבוזום. עם זאת, ל-rRNA גם תפקיד קטליטי: הוא מזרז את התגובה המביאה ליצירת קשר פפטידי בין חומצות האמינו. במשך שנים סברו החוקרים כי חלבוני הריבוזום אחראיים לכך; גילוי הפעילות הקטליטית של rRNA חולל מהפכה בביולוגיה המולקולרית. rRNA חיוני, לפיכך, לבניית החלבון.
ה-rRNA הוא בעל קצב שינוי מאוד איטי, ולפיכך משמש בקביעת מרחקים פילוגנטיים (קרבה אבולוציונית) בין ממלכות ומערכות בעולם החי. למרות הצורך בכמות רבה של rRNA בתא, התגלה כי בזבוב הפירות ובצפרדע ניתן להשתיק או למחוק כמחצית מהגנים המקודדים ל-rRNA מבלי שייגרם נזק ליצור.
מרק ריידל
מרק ריידל (אנגלית: Mark Rydell; נולד ב-23 במרץ 1934), הוא במאי, מפיק ושחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקני.
קריירה
ריידל, יליד ניו יורק, כמו רבים אחרים, הגיע לתעשיית הקולנוע דרך הטלוויזיה. במהלך החצי השני של שנות החמישים הופיע כשחקן בשורה של סדרות טלוויזיה, כשהבולט שבהן היה באופרת סבון בשם "כשהעולם מסתובב", שהפיקה רשת CBS, בה כיכב בין השנים 1956–1962. במחצית הראשונה של שנות השישים החל ריידל לביים לטלוויזיה, בין היתר ביים 9 פרקים בסדרת הדרמה הרפואית "Ben Casey", שהפיקה רשת "ABC בין השנים 1961–1966, ו-10 פרקים שביים בסדרת המערבונים המצליחה "Gunsmoke" באמצע שנות השישים.
ב-1967 ביים את סרט הקולנוע הראשון שלו, הדרמה "השועל", שקיבלה ארבע מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, בהם על הבימוי, בו זכתה בקטגוריית 'הסרט דובר האנגלית שאינו מארצות הברית' (קטגוריה שאינה קיימת היום). ב-1972 ביים את ג'ון ויין במערבון "הבוקרים", ושנה אחר כך כיכב לראשונה כשחקן, בסרטו של רוברט אלטמן "שלום לנצח", בו גילם יהודי אלים העומד בראש ארגון פשע. על תפקידו זה קצר תשואות על ידי המבקרים, אולם סרטו הבא כשחקן יבוא רק כעבור 15 שנים בקומדיה "פאנץ' ליין", לצד טום הנקס וסאלי פילד.
ב-1976 ביים את הקומדיה התקופתית "נוכלים בחוג הנוצץ" בכיכובם של ג'יימס קאן, אליוט גולד, מייקל קיין וצ'ארלס דרנינג. ב-1979 ביים את הדרמה המוזיקלית המצליחה, "רוז", בו כיכבו בט מידלר ואלן בייטס. הסרט זכה בשלושה פרסי גלובוס הזהב ולאחריו ביים את סרטו המפורסם ביותר, "האגם המוזהב" (1981), שהפגיש בין קתרין הפבורן להנרי פונדה בדרמה סוחטת הדמעות שגרפה שלושה פרסי אוסקר, מתוך 10 מועמדויות, עליו קיבל ריידל מועמדות על הבימוי. הייתה זאת דרמה משפחתית בה ריידל הפגין בימוי רגיש ומהוקצע. אחר כך ביים את הדרמה החברתית "הנהר", שהביא לסיסי ספייסיק מועמדות לאוסקר. מאז חלפו שבע שנים תמימות בטרם ביים את סרטו הבא, "בשביל הבנים" (1991), קומדיה מוזיקלית בכיכובה של בט מידלר, עליה קיבלה את פרס גלובוס הזהב כשחקנית קומית/מוזיקלית ומועמדות שנייה לפרס האוסקר (הראשונה הייתה על הסרט "רוז", שביים ריידל). שלוש שנים אחר כך ביים את הדרמה הרומנטית "הצטלבות" בכיכובם של ריצ'רד גיר ושרון סטון, שהיה לכישלון. שנתיים אחר כך קיבל מועמדות לפרס אמי על בימוי סרט הטלוויזיה "פשע המאה", שלאחריו ביים סרט טלוויזיה נוסף בשם "ג'יימס דין" (2001), שהיה סרט ביוגרפי של חייו של השחקן האגדי, אותו גילם ג'יימס פרנקו. הסרט קיבל 11 מועמדויות לפרס אמי, כולל שתי מועמדויות לריידל עצמו. ב-2006 ביים והפיק את הסרט "הימור גורלי" בכיכובם של קים בייסינגר ודני דה ויטו.
איטליה (כתב עת)
איטליה הוא כתב עת מדעי לחקר תרבותם וספרותם של יהודי איטליה. רואה אור באוניברסיטה העברית בירושלים מאז תשל"ז 1977.
בכתב העת פורסמו מחקריהם של חוקרים רבים מתחומי מדעי היהדות והתחומים המשיקים להם, ובהם: אפרים חמיאל, רפאל בנימין פוזן, מיכאל ראובני, יונה דוד, מיכאל ריז'יק, דן אלמגור, דניאל לסקר, רוני ויינשטיין, ישראל מ' תא-שמע, אברהם דוד, עפרה תירוש-בקר, אריאל רטהאוז, עזרא פליישר, חנא שמרוק, משה אידל, אביעזר רביצקי, אברהם מלמד, דוד רודרמן, קולט סיראט, וראובן בונפיל.
ישיבת שירת משה
ישיבת שירת משה היא ישיבת הסדר וישיבה גבוהה ביפו. בראשות הישיבה עומד הרב אליהו מאלי. היא קרויה על שמו של משה צבי גולדשטיין, ניצול שואה מהולנד.
היסטוריה
הישיבה הוקמה בשנת ה'תשס"ח (2008) על ידי הרב אליהו מאלי והרב אריק קמחי בשיתוף רבנים בוגרי ישיבת עטרת כהנים בבית הכנסת "אור ישראל" ברחוב טולוז.
נכון ל-2022, לומדים בישיבה כ-160 תלמידים במסלולים של הסדר וישיבה גבוהה לפני צבא, וכן פועל כולל אברכים.
הישיבה מופעלת על ידי עמותת "מה יפו פעמיך בת ציון -תל אביב" הכוללת גם מדרשה לנשים, בית יהודי וכפר סטודנטים, שתי מכינות קדם צבאיות ('לרדת למעלה' ו'חיבת ציון'). העמותה פועלת ברחבי העיר בעזרת כ-400 מתנדבים.
במהלך המהומות בישראל ב-2021 הותקפו באלימות ברחובות יפו ראש הישיבה הרב מאלי ומנכ"ל המוסדות משה שנדוביץ על ידי שני ערבים. נגד התוקפים הוגש כתב אישום אשר הסתיים בעבודות שירות ולא יוחס להם מניע גזעני.
באוכלוסייה הערבית בעיר עלו טענות שהקמת הישיבה היא חלק מניסיון "לייהד" את יפו. ב-2016 התקיים מפגן מחאה נגדה בהשתתפות איימן עודה, תמר זנדברג, עיסאווי פריג' ואחרים.
גיבורי פוקימון
גיבורי פוקימון: לטיאוס ולטיאס (באנגלית: Pokémon Heroes, ביפנית: 劇場版ポケットモンスター 水の都の護神 ラティアスとラティオス), הוא סרט קולנוע יפני מסוגת האנימה. את הסרט ביים קוניהיקו יויאמה. היה זה הסרט החמישי המבוסס על הסדרה "פוקימון".
הסרט יצא לאור בבתי הקולנוע היפניים ב-13 ביולי 2002, ולאחר מכן עשתה גרסה אנגלית את דרכה אל בתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-11 באוקטובר 2002 בהפצה זמנית בידי מירמקס, לאחר מכן הסרט הופץ בקלטות וידאו וב-DVD בינואר 2004. בניגוד לסרטים הקודמים, הסרט לא דובב לעברית.
עלילת הסרט
הסרט מתרחש בעיר אלטו מארה, המוגן בפני שני פוקימוני הדרקון לטיאס ולטיאוס. אביהם, גם לטיאוס, אמרו שהוא הציל את העיר מפני מאמן פוקימונים מרושע והפוקימונים שלו: קאבוטופס וארודקטייל כאשר משנה את רחובות העיר לתעלות. האזרחים בנו את מנגנון ההגנה של אלטו מארה (ה.א.מ. בקיצור, D.M.A.) כדי להגן על העיר במקרה הצורך, אולם הדבר לא נעשה. לטיאוס האבא מת, השאיר מאחוריו את נשמת הטל שלו, אשר אמור לבלום את נשמתו כדי להפעיל בעוצמה את מנגנון ה.א.מ.
בהווה, הסוכנות של צוות רוקט, אנני ואוקלי, השיגו ספר המספר על ההיסטוריה של אלטו מארה, והן מתכננות לשלוט במגנגון של הה.א.מ. אש, מיסטי וברוק טיילו בעיר וראו לטיאס בלתי נראית. אנני ואוקלי עקבו אחרי לטיאס, אשר מחופשת לילדה אנושית, ומנסות לתפוס אותה באמצעות הפוקימונים שלהן אריאדוס ואספיון. אש ופיקאצ'ו באו להציל אותה, הנחו את לטיאס בבטחה אך היא נעלמה כאשר אש הסתובב חזרה.
בביקור במוזיאון, השלישייה פגשה את האוצר לורנזו אשר סיפר להם על ההיסטוריה של אלטו מארה, הה.א.מ., והפוקימונים המאובנים בתצוגה. אש גילה את הילדה, בשם ביאנקה, אשר הייתה דומה ללטיאס בתחפושת, ורדף אחריה בכל העיר, אבל היא אמרה לו שהיא לו מזהה אותו. לטיאס עצמה מופיעה, הדריכה את אש ופיקאצ'ו לגינה סודית שם היא ולטיאוס חיות, מגנות בידי לורנזו וביאנקה, נכדתו. כאשר פיקאצ'ו שיחק עם לטיאס ולטיאוס, לורנזו הראה לאש את נשמת הטל, ולא היו מודעים לזמזום של אנני ואוקלי אשר חדרו אל המקלט.
בלילה הזה, אנני ואוקלי התגנבו אל הגינה, וחטפו בהצלחה את לטיאוס ואת נשמת הטל, אולם לטיאס יצאה. ביאנקה ולורנזו ניסו לעצור את הגנבות ולמנוע מהן להשתמש בה.א.מ. אולם הם נתפסו, נשמת הטל ולטיאוס השתמשו בכוח שלהן להפעיל את המכונה. לטיאס עפה לאש לעזרה, יחד עם יכולת "מבט משותף" אשר גורמת להם להיות עדים למה שקרה במוזיאון. אוקלי נהייתה רעבת כוח, השתמשה בה.א.מ. כדי להקים לתחיה את קאבוטופס וארודקטייל, ולפתוח נעילה עירונית כדי למנוע התערבות. אש, פיקאצ'ו ולטיאס התחמקו מהנעילה, רצו למוזיאון כאשר נרדפו בידי הפוקימונים המאובנים.
אוקלי נסתה להטביע את אש, פיקאצ'ו ולטיאס, אולם המתקפות העל חושיות של לטיאס גרמו לה.א.מ. לצאת מכלל שליטה. כאשר הגיעו למוזיאון, השלישייה הצילה את לטיאוס וכיבו את המכונה. אולם, אנני נסתה לקחת את נשמת הטל שהשחירה, אשר התנפצה, גרמה לכל מי העיר להשטף ולחזור בתור גל ענקי. לטיאס ולטיאוס אחדו כוחות כדי לעצור את הגל, לטיאוס הקריב את חייו. קאבוטופס וארודקטייל התאבנו שוב ואנני ואוקלי נלכדו בתוך הה.א.מ.
אש וחבריו מצאו את לטיאס, הבינו שלטיאוס מת, אבל הם נתנו בו מבט אחרון לפני מותו. כמה ימים מאוחר יותר, אש מיסטי וברוק מוכנים לעזוב את אלטו מארה, נפרדו מלורנזו, אך ביאנקה לא הופיעה. ביציאה מהעיר, הם גילו את ביאנקה ברציף אולם היא לא לבשה כובע. הילדה נתנה לאש ציור שלו ושל פיקאצ'ו, נשקה לו על הלחי, ועזבה בלי לומר מילה. אש הבין שהיא אמרה להתראות, אולם לא היה ברור אם הילדה היא ביאנקה או לטיאס.
נטלי רייץ
נטלי רייץ (נולדה ב-1 ביולי 2002) היא מתעמלת אמנותית ישראלית. ייצגה את ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020) במסגרת נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית.
מאמנתה האישית היא אירה ויגדורצ'יק ומאמנותיה הקבוצתיות הן אירה ויגדורצ'יק, נועה קדוש ורחלי ויגדורצ'יק.
ביוגרפיה
רייץ נולדה באילת. היא החלה להתאמן בהתעמלות אמנותית בגיל 6. לפני שהחלה להתאמן בענף זה, למדה התעמלות קרקע. בעקבות פעילותה בהתעמלות אמנותית עברה משפחתה להתגורר במרכז הארץ.
בשנת 2019, במסגרת תחרויות גביע העולם זכתה במקום ראשון בקרב רב בתחרות שהתקיימה בעיר קלוז'-נאפוקה שברומניה.
בשנת 2020, במסגרת תחרויות אלו, זכתה במדליית כסף בקרב רב בתחרות שנערכה בטשקנט, בירת אוזבקיסטן.
בשנת 2021, היא זכתה במדליית ארד קבוצתית ובמדליית ארד מדינתית באליפות אירופה.
רייץ ייצגה את נבחרת ישראל באולימפיאדת טוקיו (2020) לצד יוליאנה טלגין, קארין וקסמן, יאנה קרמרנקו ואופיר דיין.
מוחמד אל-בורייכ
מוחמד אבראהים אל-בורייכ (בערבית: محمد إبراهيم البريك בתעתיק: מחמד אבראהים אלבריכ; נולד ב-15 בספטמבר 1992 בריאד שבערב הסעודית) הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
קריירת מועדונים
אל-בורייכ גדל במחלקת הנוער של אל-הילאל.
ב-29 בינואר 2015 הושאל למשך חצי עונה לא-ראא'ד מליגת העל הסעודית. הוא ערך 13 הופעות ליגה במדי המועדון.
בתום תקופת ההשאלה חזר אל-בורייכ לאל-הילאל.
קריירה בינלאומית
ב-24 באוגוסט 2016 ערך אל-בורייכ את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 0–4 על נבחרת לאוס במשחק ידידות. ב-7 באוקטובר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2–5 על נבחרת ג'מייקה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית במונדיאל 2018, בו ערך שלוש הופעות, ובגביע אסיה 2019, בו ערך ארבע הופעות.
נכלל בסגל נבחרת ערב הסעודית לטורניר מונדיאל 2022.
אליסון פליקס
אליסון מישל פליקס (באנגלית: Allyson Michelle Felix נולדה ב-18 בנובמבר 1985) היא אתלטית אמריקאית. היא האתלטית האישה המעוטרת ביותר בכל הזמנים וחמישית בכלל, במשחקים האולימפיים, עם 11 מדליות, מהן 7 זהב, 3 כסף ו-1 ארד וכן האתלטית המעוטרת ביותר בכל הזמנים באליפויות העולם, עם 20 מדליות, מהן 14 זהב, 3 כסף ו-3 ארד, ושיאנית העולם בריצת שליחות 4x100 מטר ובריצת שליחים 4x400 מטר משולב.
פליקס הייתה לאתלטית המצטיינת והמעוטרת ביותר בתחרויות האתלטיקה שנערכו באולימפיאדת לונדון (2012) עם 3 מדליות זהב והייתה שותפה לקביעת שיא עולם חדש בריצת שליחות 4x100 מטר. היא זכתה 3 פעמים ברציפות באליפות העולם בריצת 200 מטר (הלסינקי 2005, אוסקה 2007 וברלין 2009) ו-4 פעמים בריצת שליחות 4x400 מטר.
בשנת 2020 הופיעה ברשימת 100 האנשים המשפיעים השנתית של המגזין "טיים", "טיים 100".
ביוגרפיה
אליסון פליקס נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
2004
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר בשיא עולם חדש לנוער של 22.18 שניות, אחרי ורוניקה קמפבל-בראון מג'מייקה (22.05 שניות) ולפני דבי פרגוסון מאיי בהאמה (22.30 שניות).
2007
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן בשנת 2007 זכתה ב-3 מדליות זהב. בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.81 שניות, הזמן המהיר ביותר שניקבע מאז 1999 על ידי אינגר מילר מארצות הברית, לפני קמפבל (22.34 שניות) וסוזנתיקה ג'איאנסינגה מסרי לנקה (22.63 שניות), בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם לוריין ויליאמס, מיקלה ברבר וטורי אדוארדס בתוצאה של 41.98 שניות (תוצאת השנה בעולם), לפני ג'מייקה (42.01 שניות) ובלגיה (42.75 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם דידי טרוטר, מרי ויינברג וסניה ריצ'רדס בתוצאה של 3:18.55 דקות (תוצאת השנה בעולם) לפני, ג'מייקה (3:19.73 דקות) ובריטניה (3:20.04 דקות).
מדליית זהב אולימפית
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה בשתי מדליות. מדליית זהב במסגרת ריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:18.54 דקות ביחד עם ויינברג, מוניק הנדרסון וריצ'רדס, לפני רוסיה (3:18.82 דקות) וג'מייקה (3:20.40 דקות) ומדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.93 שניות, אחרי קמפבל-בראון (21.74 שניות) ולפני קרון סטיוארט אף היא מג'מייקה (22.00 שניות).
2011
באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בשנת 2011 בטגו, קוריאה הדרומית זכתה פליקס ב-4 מדליות, 2 זהב, כסף וארד. מדליות זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.56 שניות, לפני ג'מייקה (41.70 שניות) ואוקראינה (42.51 שניות) ובריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:18.09 דקות, לפני ג'מייקה (3:18.71 דקות) וברית המועצות (3:19.36 דקות). מדליית כסף בריצת 400 מטר בשיא אישי של 49.59 שניות, אחרי אמנטל מונטשו מבוטסואנה (49.56 שניות) ולפני אנסטסיה קפצ'ינסקאיה מרוסיה (50.24 שניות). מדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.42 שניות, אחרי קמפבל-בראון (22.22 שניות) ובת ארצה כרמליטה ג'טר (22.37 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה ולזכות בפעם רביעית ברציפות.
האתלטית המצטיינת באולימפיאדה
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה פליקס ב-3 מדליות זהב והייתה לאתלטית המעוטרת והמצטיינת ביותר במשחקים אלו. מדליות זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.88 שניות, לפני האלופה האולימפית הטרייה ב-100 מטר, שלי אן פרייזר מג'מייקה (22.09 שניות) ובת ארצה כרמליטה ג'טר (22.14 שניות), בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם טיאנה מדיסון, ביאנקה נייט וג'טר בשיא עולם חדש של 40.82 שניות, שיפור של 55 מאיות השנייה לשיא העולם הוותיק בן ה-27 שנים שנקבע על ידי מזרח גרמניה (41.37 שניות), לפני ג'מייקה שקבעה שיא לאומי חדש של 41.41 שניות ואוקראינה שאף היא קבעה שיא לאומי חדש של 42.04 שניות ובריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם דידי טרוטר, פרנסינה מק'קורורי וסניה ריצ'רדס בתוצאה של 3:16.87 דקות, לפני רוסיה 3:20.23 דקות וג'מייקה (3:20.95 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בריצת 100 מטר בשיאי אישי חדש של 10.89 שניות.
2013
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013, נשכבה פליקס על המסלול במהלך ריצת גמר ריצת 200 מטר בשל מתיחה של שרירי מיתר הברך (hamstring). בשלב חצי הגמר היא קבעה את התוצאה המהירה ביותר בשלב זה ואת התוצאה השנייה בטיבה בתחרות כולה 22.30 שניות. עקב הפציעה נמנע ממנה להשתתף בריצת השליחות 4x400 מטר.
2015
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, סין באוגוסט 2015 זכתה פליקס ב-3 מדליות, מדליית זהב ושתי מדליות כסף. מדליית זהב, בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.26 שניות, לפני שוני מילר מאיי בהאמה (49.67 שניות) ושריקה ג'קסון מג'מייקה (49.99 שניות). מדליות כסף, בריצת שליחות 100×4 בתוצאה של 41.68 שניות, אחרי ג'מייקה שקבעה שיא אליפות חדש של 41.07 שניות ולפני טרינידד וטובגו שקבעה שיא לאומי חדש של 42.03 שניות ובריצת שליחות 400×4 בתוצאה של 3:19.44 דקות, אחרי ג'מייקה (3:19.13 דקות) ולפני בריטניה (3:23.62 דקות).
יוסף גורני
יוסף גוֹרְנִי (נולד ב-1933) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב וראש המכון לחקר העיתונות והתקשורת היהודית ע"ש אנדראה וצ'ארלס ברונפמן באוניברסיטת תל אביב. חוקר הלאומיות היהודית במאה השנים האחרונות. חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (2006).
אליסון פליקס
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה פליקס ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בריצות השליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.01 שניות, לפני ג'מייקה (41.36 שניות) ובריטניה (41.77 שניות) ו-4x400 מטר בתוצאה של 3:19.06 דקות, לפני ג'מייקה (3:20.34 דקות) ובריטניה (3:25.88 דקות). מדליית כסף, בריצת 400 מטר 49.51 שניות, אחרי שוני מילר (49.44 שניות) ולפני שריקה ג'קסון (49.85 שניות).
יוסף גורני
חייו ופועלו
יוסף גורני נולד בשנת 1933 בוורשה בירת פולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אחרי כיבוש ורשה על ידי הגרמנים, הצליחו הוריו להימלט לעיר לבוב במזרח פולין, שהייתה תחת הכיבוש הסובייטי. משם הם הוגלו על ידי השלטונות לסיביר, והודות לכך ניצלו חייהם. בתום המלחמה חזרו לפולין ומשם לגרמניה, בה שהו שנה במחנה פליטים. בשנת 1947 הגיעו לארץ ישראל באוניית המעפילים "י"ד חללי גשר הזיו". הם נתפסו על ידי הבריטים ונאסרו במחנה המעצר בעתלית. גורני הוברח מהמחנה על ידי שליחי הסוכנות היהודית לקרובי משפחה, והוריו שוחררו כעבור חצי שנה. אחרי השחרור ממחנה המעצר גרו בגוש תל מונד, שם גר אחיו של אביו, שהיה חבר מושב חירות.
אליסון פליקס
2017
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 זכתה פליקס ב-3 מדליות, 2 מדליות זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בריצת שליחות 100×4 בתוצאה של 41.82 שניות, לפני בריטניה (42.12 שניות) וג'מייקה (42.19 שניות) ובריצת שליחות 400×4 בתוצאה של 3:19.02 דקות, לפני בריטניה (3:25.00 דקות) ופולין (3:25.41 דקות). מדליית ארד, בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.08 שניות, אחרי בת ארצה פיליס פרנסיס (49.92 שניות) וסאלווה איד נאסר מבחריין (50.06 שניות) ובכך הפכה לאתלטית המעוטרת ביותר בכל הזמנים באליפויות העולם הן בין הגברים והן בין הנשים, עם 16 מדליות בסך הכל, מהן 11 מדליות זהב, 3 מדליות כסף ו-2 מדליות ארד.
2019
באליפות העולם, שנערכה בדוחה בסוף ספטמבר 2019, זכתה פליקס בשתי מדליות זהב, בריצת שליחים 4x400 מטר משולבת ב-2 אתלטיות ו-2 אתלטים, שנערכה לראשונה בתולדות אליפויות העולם, ביחד עם וילברט לונדון, קורטני אוקולו ומייקל צ'רי בשיא עולם חדש של 3:09.34 דקות, לפני ג'מייקה (3:11.78 דקות) ובחריין (3:11.82 דקות) ובריצת שליחות 4x400 מטר לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות.
יוסף גורני
חייו ופועלו
עם סיום לימודיו בירושלים ב-1958 התקבל כמורה בבית הספר התיכון העירוני בעיר הרצליה, שבו לימד והיה מחנך במשך עשר שנים. במקביל לכך, התחיל את לימודי התואר השני באוניברסיטת תל אביב, עבודת המאסטר הייתה בנושא מפלגת פועלי ציון בעלייה השנייה, אותו עשה תחת הנחייתו של פרופ' רפאל מאהלר, קיבל את התואר השני בהצטיינות ב-1965. אחרי מלחמת ששת הימים, בה השתתף, התקבל בשנת 1968 כאסיסטנט בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1971 סיים את עבודת הדוקטורט בהצטיינות יתרה, התזה שלו הייתה: "אחדות העבודה 1930-1919, היסודות האידאולוגיים והשיטה המדינית", בהדרכת פרופ' משה מישקינסקי; העבודה ראתה אור בשנת 1975, כספר ועליה קיבל את פרס יצחק בן-צבי מטעם יד יצחק בן-צבי. משנת 1971 שימש מרצה באוניברסיטת תל אביב – בכל הדרגות, לפי הסדר, עד לדרגת פרופסור מן המניין.
אליסון פליקס
2021
באולימפיאדת טוקיו (2020), זכתה פליקס בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם סידני מק'לוכלין, דלילה מוחמד ואתינג מו בתוצאה של 3:16.85 דקות, לפני פולין (3:20.53 דקות) וג'מייקה (3:21.24 דקות) ומדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה 49.46 שניות, אחרי שוני מילר-אואיבו (48.36 שניות) ומריליידי פאולינו מהרפובליקה הדומיניקנית (49.20 שניות).
יוסף גורני
חייו ופועלו
באוניברסיטה מילא מגוון תפקידים: ראש המכון לחקר הציונות ע"ש חיים ויצמן במהלך שתי קדנציות; ראש תוכנית הב"א הכללי בפקולטה למדעי הרוח; ראש בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג; וממונה על הקתדרה לחקר יהודי אירופה על-שם משפחת שפיגל; וכן ראש הוועדה האקדמית של המכון למורשת בן-גוריון בשדה בוקר. במקביל לכך הוא משמש זה שנים מספר יו"ר ההנהלה במכללת בית ברל, וראש המכון לחקר העיתונות היהודית באוניברסיטת תל אביב, המוציא לאור את כתב העת קשר.
נמנה עם מערכת האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער".
מחקרו
יוסף גורני עוסק בתנועה הלאומית היהודית במאה השנים האחרונות. הוא מתבונן בשתי פניה: מאיחד, הציונות והיישוב היהודי בארץ ישראל ומאידך הבונד - התנועה המרקסיסטית הלאומית והאנטי-ציונית.
יוסף גורני בודק תופעה זו של הזרמים הלאומיים היהודיים והמנהיגים הלאומיים כדוגמת הרצל, חיים ויצמן, ז'בוטינסקי, ודוד בן-גוריון. הוא בוחן את עולם המחשבה שלהם ואת הניסיון שלהם ליישם את חזונם והגותם במציאות. קרי, הוא משלב בין היסטוריה אינטלקטואלית להיסטוריה פוליטית וחברתית. מן ההיבט החברתי הוא עוסק באוטופיות. הוא עוסק ברעיונות האוטופיים של אנשי המדינה והרוח הציונים שניסו ליישם אותם במציאות. דהיינו, אין הוא עוסק באוטופיה כבדמיון או חלום, אלא באוטופיה שמנסה להיות ריאלית. הוא חוקר את הנטיות האוטופיות אצל המנהיגים הציוניים והקבוצות האליטיסטיות השונות מן המושבות הראשונות ועד לקיבוצים. גורני מכנה זאת הגישה הריאליסטית-האוטופית, כשהדגש הוא על הריאליזם ולא על האוטופיה.
בין חוקרי ההוויה היהודית הלאומית בזמן המודרני, משלב יוסף גורני במחקריו יותר מחוקרים אחרים את ארץ ישראל ומדינת ישראל עם תפוצות ישראל. הדבר התבטא גם במחקרו האחרון שהתפרסם זה עתה בעברית ובאנגלית - העורך השוואה בין תפיסת "כלל ישראל" של תנועת העבודה בארץ ישראל ושל מפלגת הבונד.
השאלה הערבית והבעיה היהודית: זרמים מדיניים אידאולוגיים בציונות ביחסם אל הישות הערבית בארץ ישראל בשנים 1948-1882
ספר שהתפרסם בשנת 1985 בעברית ובשנת 1987 באנגלית בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד. מחקר יסודי העוסק בגישות השונות בתנועה הציונית של הבעיה הערבית מאז ראשית המאה העשרים ועד הקמת המדינה.
בספר מבחין יוסף גורני בין ארבע גישות: 1) הגישה הליברלית-האלטרואיסטית: בה דגלו קבוצת אינטלקטואלים שעלו לארץ, אשר האמינו בהשתלבות היהודים בתרבות המזרח. בגישה זו דגל יצחק אפשטיין, שכתב את המאמר הידוע "השאלה הנעלמה" ב-1907. הגישה בקוטב המנוגד היא: 2) הגישה הלאומית-בדלנית: אשר טענה לזכותם הבלעדית של היהודים על ארץ ישראל. עמה נמנו אנשי ניל"י אהרן אהרנסון, אבשלום פיינברג וכן משה סמילנסקי בפרק זמן מסוים, שלאחריו שינה את דעתו.
גישות באמצע:
3) הגישה הלאומית-ליברלית: שמייצגה היה ארתור רופין, דגלה בשיבה הדרגתית ומתונה של היהודים לארץ ישראל, תוך חיפוש מתמיד של פשרה עם האליטות של הערבים-פלסטינים. 4) הגישה הסוציאליסטית-הקונסטרוקטיבית: בה האמינה תנועת העבודה בת העלייה השנייה, אשר נאבקה על העבודה העברית והתיישבות יהודית. שני עקרונות אלה העבודה העברית ובעיקר ההתיישבות, העמידו אותה באורח פרדוקסלי בחזית הראשונה של העימות הערבי-פלסטיני. הדבר היה פרדוקסלי כי הם היו סוציאליסטים והאמינו באינטרס משותף של הפרולטריון ובאחוות העמים. אולם, דרישותיהם (שלא תמיד הצליחו ליישמן) פירושן היה להביא פועלים יהודים במקום הפועלים הערבים ועל ידי ההתיישבות לבצר את שליטתם של היהודים לפחות על חלק מארץ ישראל. הם לא התכוונו לגרש את הערבים, אבל טענו כפי שניסח זאת בן-גוריון "ארץ ישראל שייכת לעם היהודי ולערבים היושבים בתוכה". הפתרון לעימות זה בין שני העמים, יבוא לדעתם על ידי יצירת איזון כוחות בין החברה היהודית לבין החברה הערבית-פלסטינית בארץ ישראל.
החיפוש אחר הזהות הלאומית: המחשבה הציבורית היהודית אחרי השואה והקמת המדינה
ספרו זה של יוסף גורני עסק בזרמים הרעיוניים והפוליטיים בקרב יהדות ארצות הברית ביחסם למדינת ישראל. הנושא טומן בחובו מספר בעיות אותן גורני מנסה ללבן: האם ההזדהות עם המדינה אינה נוגדת את הנאמנות האזרחית של היהודים בארצות הברית, מה שמכונה "הנאמנות הכפולה". האם יש סדק בתפישה הציונית המסורתית של שלילת הגולה ובקשר לכך האם ארצות הברית היא גלות מבחינת היהודים והאם בכלל ניתן לדבר היום על גלות כאשר קיימת מדינה והמדינה הזאת על פי חוק השבות פתוחה לכל יהודי באשר הוא. באורח פרדוקסלי המדינה הפכה את היהודי לאדם החופשי ביותר בעולם הפתוח, מפני שלכל יהודי באשר הוא יהודי ניצבות בפניו שתי אפשרויות פתוחות: האחת - להישאר כאזרח בארץ הולדתו; השנייה - להגר ולעלות לארץ ישראל. אין אדם שאינו יהודי ועומדות בפניו שתי אופציות אוטומטית. זה הדבר שחולל חוק השבות. הספר עוסק בפרובלמטיקה הזאת והשינויים שחלו בה מהקמת המדינה ב-1948 ועד שנות התשעים.
בעיה נוספת אותה מעלה הספר היא הוויכוח בעניין מרכזיותה של ישראל בקרב העם היהודי בעולם, כאשר נשמעת יותר ויותר הטענה שבתוקף המציאות היהודית בתפוצות ובעיותיה של מדינת ישראל בתחומים שונים, אין היא עוד מרכזם של היהודים, כי אם אחד המרכזים.
יוסף גורני טוען בספר כי נכון שישראל איננה מרכז במובן התרבותי אותה הגדיר אחד העם כמפיצת תרבות. היהודים בתפוצות לא הפכו את העברית לשפה שנייה שלהם כפי שהייתה התקווה והוא מסכים עם הטענה שישראל שקועה בבעיות שכיום התפוצות האחרות ובעיקר זו בארצות הברית משוחררות ממנה. בצורה פרדוקסלית הוא רואה את החיים בישראל כמסוכנים ליהודים כיהודים. לא כן בתפוצות ששם יש גילויים של אנטישמיות גרידא. אולם הסוגיה אותה מעלה הספר היא שישראל היא מרכז פוליטי של העם היהודי. כלומר, היא יכולה לפתור בעיות פוליטיות שהתפוצה לא תוכל לפותרן. דוגמה לכך היא שארצות הברית, למרות ההשפעה הרבה של היהודים על הממשל, לא הייתה מוכנה לפתוח את שערי ההגירה בפני יהודי אתיופיה. באופן פרדוקסלי הדבר חשוב ליהודי ארצות הברית מבחינה הומנית, אבל הם לא יכולים להביא לכך שהיהודים יצאו ויעלו מאתיופיה לארצות הברית. בדומה לכך מברית המועצות לשעבר יצאו שני מיליון יהודים. למעלה ממחציתם קלטה ישראל. ארצות הברית וגרמניה לא היו מרשות לעצמן לקלוט את כל ההגירה הזו.
כיום החוגים שקשורים יותר ויותר לישראל הם החוגים הדתיים בתפוצות, בין המודרניים הציוניים ואפילו החרדים האנטי-ציונים.
חלופות נפגשות: מפלגת הבונד ותנועת הפועלים בארץ ישראל, 1985-1897
ספרו זה של יוסף גורני עוסק במקביל בתנועת הבונד הסוציאליסטית-מרקסיסטית והאנטי-ציונית ובתנועת העבודה. הבסיס המשותף לדיון בין שתי תנועות מנוגדות אלה, שלכאורה אין שום דבר משותף ביניהן, היה תפישתן הלאומית, שתי התנועות הכירו בקיומו של עם יהודי. עם כל הפרובלמטיקה של הדבר, ובמיוחד בהתייחס לבונד שכתנועה סוציאליסטית מרקסיסטית הגיעה לעימות עם רוב התנועות הסוציאליסטיות באירופה, במיוחד עם ההנהגה של הסוציאל-דמוקרטיה הרוסית - לנין ופולכאנוב, אשר התנגדו לתפישה של הבונד, משום שלא הכירו ביהודים כאומה. הם לא הכירו ביהודים כאומה משום שחסרו את המאפיינים האובייקטיביים של אומה: טריטוריה משותפת, שפה משותפת (לא לכל היהודים בעולם הייתה שפה משותפת), היסטוריה משותפת (כי היו מבוזרים) וכלכלה משותפת - אלה המאפיינים האובייקטיביים של הלאומיות.
מדיניות ודמיון: תוכניות פדרליות במחשבה המדינית הציונית, 1948-1917
ספר זה הוא המשך לספר הציונות והשאלה הערבית ועניינו הוא התוכניות השונות להסדר הסכסוך הישראלי-ערבי. מ-1920 החל בז'בוטינסקי ועד לעצם ימינו אלה בשנות השמונים ושנות התשעים לאריה אליאב ושמעון פרס.
המצע המשותף לכל התוכניות הללו במשך למעלה מחמישים שנה היה החיפוש אחר הסדר קונפדרטיבי בין הישות היהודית לישות הערבית-פלסטינית. זוהי הבעיה שאנחנו מתלבטים בה עד עצם היום הזה, גורני סבור כי נמשיך להתלבט בה ביתר שאת בעתיד. זוהי בעיה היסטורית הנמשכת עד להווה, גורני קרא לתהליך הזה תהליך של מרוץ שליחים. המקל הזה מועבר מקבוצה לקבוצה ומאישיות לאישיות. מויידמן וז'בוטינסקי בהתחלה אל דוד בן-גוריון וברל כצנלסון, ומהם אל מרטין בובר ומנהיגי השומר הצעיר ובימינו אלה אל אריה אליאב ושמעון פרס.
הקשר הדו-משמעי: הלייבור הבריטי ויחסו לציונות
בספר זה מבליט יוסף גורני את הקשר של הסוציאליזם המערבי, שלא הכיר את הבעיה הלאומית היהודית, כמו הסוציאליזם הבריטי והציונות. כלומר, מצד אחד בבריטניה לא הייתה תנועה אנטישמית המונית, כמו שהייתה למשל במזרח אירופה. אולם מצד שני, מטעמים של הומניזם סוציאליסטי - תמך הסוציאליזם עד עלותו לשלטון בציונות כתנועת התיישבות שבאה לפתור חלק מהמצוקה היהודית במזרח אירופה.
שותפות ומאבק: חיים ויצמן ותנועת העבודה
ספר זה עוסק בקשרים שבין חיים ויצמן ותנועת העבודה. הוא דן בשותפות זו בשני מישורים: האחד הוא המישור הערכי-אידאולוגי והשני הוא המישור הפוליטי.
במישור האידאולוגי-ערכי היה ויצמן קרוב לתנועת העבודה ובמיוחד להתיישבות השיתופית. היו לו שלוש אהבות בארץ ישראל: נהלל, משמר העמק ומכון ויצמן. היה זה צירוף אוטופי בין ההתיישבות השיתופית לבין המדע, זאת על אף שויצמן בהשקפת עולמו ובתרבותו לא היה סוציאליסט, ואפילו היה מתנגד חריף למרקסיזם, זה מצד העיקרון.
בעניין הפוליטי ניתן לראות שתי תקופות: בסוף שנות העשרים ובשנות השלושים התקיימה ברית פוליטית-מדינית בין ויצמן לבין תנועת העבודה. בשנות הארבעים נוצר קרע בינו לבין דוד בן-גוריון, ממנהיגי תנועת העבודה, שעיקרו היה מחלוקת פוליטית לגבי הסמכויות של נשיא התנועה הציונית, דהיינו ויצמן, ויושב ראש ההנהלה הציונית, דוד בן-גוריון. ויצמן דגל במשטר נשיאותי לפיו מדיניות החוץ היא בידי הנשיא כמו בארצות הברית. ואילו בן-גוריון דגל במשטר של ממשלה אשר בו הממשלה היא הריבון והיא הקובעת (ממשלה דהיינו ההנהלה הציונית). המאבק ביניהם נסוב סביב השאלה עד כמה יש להעביר את הדגש של המדיניות הציונית מאנגליה לארצות הברית. ויצמן היה נאמן של בריטניה ואילו בן-גוריון תבע את המעבר לארצות הברית.