cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הנרי פרנקפורט
קורות חיים
בשנת 1939 הוא פרסם את מה שנחשב אולי להישגו המשפיע ביותר העוסק בחותמות גליל: "Cylinder Seals: A Documentary Essay on Ihe Art and Religion of the Ancient Near East". בעבודה משותפת עם אשתו, עם ג'ון א' וילסון (John A. Wilson) ועם ת'ורקילד ג'ייקובסן (Thorkild Jacobsen) הוא פרסם את "The Intellectual Adventure of Ancient Man" בשנת 1946, בעבודה משפיעה על האופי של מיתוס ומציאות. בשנת 1948 הוא מונה למנהל מכון ורבורג בלונדון. יחד עם ארנסט ווליס באדג' (EA Wallis Budge), הציע טענה מהפכנית לזמנו כי התרבות המצרית, מבחינה תרבותית, דתית, ואתנית נבעה מאפריקה ולא מאסיה. הוא כתב 15 ספרים ומאמרים וכ73 מאמרים לכתבי עת על מצרים העתיקה, בנושאי ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה תרבותית, ובמיוחד על מערכות דתיות של המזרח הקרוב הקדום.
פרנקפורט מת בלונדון בגיל 57.
סיפורים מהקופסא
סיפורים מהקופסא הוא אלבומו השני של הזמר רמי פורטיס, שיצא ב־24 בנובמבר 1988.
הפקה
האלבום יצא עשר שנים לאחר אלבום הבכורה פורץ הדרך של פורטיס, "פלונטר", שלאחר יציאתו פעל פורטיס במסגרת להקות והרכבים כמו כרומוזום, ז'אן קונפליקט ומינימל קומפקט. "סיפורים מהקופסא" כולל עשרה שירים שכולם הפכו לקלאסיקה של רוק ישראלי. הלהיטים הבולטים מתוכו הם "שקיעתה של הזריחה", "חתול מפלצת", "אין קשר" ו"כוכב הקופים". זהו האלבום הראשון שיצא בחברת "נענע דיסק".
האלבום ממשיך במידה רבה את הקו המוזיקלי של מינימל קומפקט, שהתפרקה בשנה שבה יצא האלבום ולמעשה בשיא הצלחתה. הוא הופק מוזיקלית בידי ברי סחרוף, שהלחין במשותף עם פורטיס את כל שירי האלבום מלבד גרסת הכיסוי "בבוקר של קטיפה" (ו"תחנה סופית", שגם סולנה הראשי של מינימל קומפקט, סמי בירנבך, היה שותף להלחנתו). פורטיס כתב את המילים לכל השירים פרט ל"בבוקר של קטיפה" של לי הייזלווד, שתורגם בידי בירנבך.
"סיפורים מהקופסא" תואר פעמים רבות על ידי מבקרי המוזיקה כאחד מאלבומי הרוק הישראלי החשובים ביותר. הוא עיצב את פניו של הרוק הישראלי והשפיע רבות על רוב זמרי הרוק ולהקות הרוק שפעלו בישראל מאז יציאתו. אף על פי שעל עטיפת האלבום נחתם שמו של פורטיס בלבד, נחשב האלבום לעבודה משותפת של פורטיס עם ברי סחרוף. גם פורטיס הגדיר את האלבום הזה כ"פורטיסחרוף הראשון", כינוי שתחתיו פעלו פורטיס וסחרוף מאז שובם לארץ מאירופה ועד לאלבום ההופעה "כשהגיטרה מנסרת את הלילה" מ־1992, שסיכם את פעילותם המשותפת (ב־2005 התאחד הצמד ושנה לאחר מכן הוציא את אלבום הקאמבק שלו, "על המשמרת"). האלבום כולל גם את השיר "לייפציג, ברצלונה", שהשורה מתוכו "כשהגיטרה מנסרת את הלילה" הפכה לשמו של אלבום ההופעה המסכם של הצמד כעבור ארבע שנים, אף על פי שהשיר אינו מופיע בו.
האלבום יצא בתחילה כקלטת שמע וכתקליט בלבד, ובהמשך יצא גם על־גבי תקליטור.
כל התיפוף באלבום בוצע על ידי מכונת תופים. ז'אן ז'אק גולדברג, שהיה המתופף בהופעות, מחה על כך ולבסוף תופף על כיסא בשיר "חתול מפלצת".
בשנת 2015 יצא האלבום בהוצאה מחודשת (רימאסטר) בפורמטים דיגיטליים, לשירותי הסטרימינג, וגם כתקליט ויניל במהדורה מוגבלת.
עין אנושית
עובדה לשונית יוצאת דופן היא שבדומה לעברית, בשפות רבות משמעות המילה לאישון היא "אדם זעיר". ייתכן שהסיבה לכך היא שבהשתקפות שבאישון אדם רואה גרסה זעירה של עצמו.
שרירי גלגל העין
שישה שרירים חיצוניים מניעים את גלגל העין (מתחברים אל לובן העין מוסתרים מאחורי קרומי הלחמית-המרפדים את פנים העפעפיים).
אופן פעולתה של העין
מסלול ה-phototransduction הוא כלל התהליכים המעורבים בראייה מרמת התאים הרגישים לאור, ועד יציאת סיגנל חשמלי לעצב הראייה. עקרון פעולת הפוטורצפטורים שבתאי רשתית העין הוא פוטוכימי. בתחתית הפוטורצפטורים נמצאת הלמלה (lamellæ), ובה מספר רב של מולקולות רגישות לאור, מרביתן משתייכות לקבוצת החומרים הקרויים "צבענים" (או "פוטו-פיגמנטים" בלעז). פגיעה של פוטונים (חלקיקי אור) במולקולות אלו גורמת להן לשינויים כימיים הכרוכים בשחרור אנרגיה, ואלה אמורים לגרום לגירויים עצביים. בכל עין ישנם פוטורצפטורים המכונים "תאי אור" (On Cells), ופוטורצפטורים המכונים "תאי סגור" (Off Cells). תאים אלה הם בעצם תאי עצב (נוירונים), השונים משאר תאי העצב בגוף בעובדה שיש בהם גוף מיוחד ובו מספר שכבות של צבען הלוכד פוטונים. כשתאי האור קולטים פוטונים, הם פולטים אנרגיה המועברת בצורת דופק עצבי אל מרכז הראייה במערכת העצבים המרכזית. תאי הסגור, לעומת זאת, פולטים אנרגיה כל עוד ישנו חושך. אך כאשר פוגעת בהן קרן אור, הם מפסיקים לפלוט אנרגיה. בעזרת שני סוגי התאים, יכול המוח לייצר תמונה מאורגנת של אור וחושך על שדה הראייה.
מאחר שהעין האנושית יוצרת דמות באמצעות עדשה מרכזת, מתקבלת על הרשתית דמות ממשית והפוכה, שמגיעה כך למוח דרך עצב הראייה והמוח יוצר ממנה תפיסה של דמות ישרה, בתהליך שמעורבים בו מנגנונים נוספים, כמו זה של חוש שיווי-המשקל. בניסויים שנערכו בבוגרים באמצעות משקפיים מהפכי דמות הומחשה פעילותו של מרכז העיבוד המתאים במוח - לאחר תקופת הסתגלות של כשבועיים, חזרו המשתתפים בניסוי, לראות כרגיל. יתר על כן, גם לאחר הסרת משקפיים אלה, הם שוב ראו במהופך, עד לתקופת הסתגלות נוספת.
מנגנון הזזת המבט
כאשר אדם רוצה להזיז את מבטו לכיוון מסוים מתחילה שרשרת פעולות מאזור במוח הנקרא FEF, המעביר את המידע ל-Superior colliculus ומשם ל-PPRF. לאחר ההגעה ל-PPRF יש שתי שלוחות אשר כל אחת מעבירה את המידע לעין אחרת. כאשר יש פגיעה ב-PPRF, הדבר מתבטא בחוסר יכולת להסיט את המבט לכיוון הפגיעה. כאשר יש פגיעה ב-FEF, יש חוסר יכולת להזיז את המבט לצד הקונטרה-לטרלי של הפגיעה.
מחלות רשתית שכיחות
במספר מחלות ניתן טיפול מניעתי חלקי בגלל רגישות המקום בלייזר מקריש, ולא בלייזר צורב כפי שהיה נהוג בעבר. ואשר יצר נזקי ראייה קשים כדי לעצור דימומים.
עין מח'נה
עין מַחְ'נֶה (נקרא גם עין עמשא או מעיין עמשא וכן עין יוסף או מעיין יוסף), הוא מעיין שכבה בשומרון, למרגלות המאחז סנה יעקב שבדרך העולה ליישוב הר ברכה ומדרום לשכם. השם מח'נה נגזר מהשם הערבי של עמק המכמתת שלרגליו - "סהל מח'נה", המנציח את שמו של היישוב הקדום 'מחנה' שישב במקום. המועצה האזורית שומרון, שהמעיין נמצא בתחומה, קראה למעיין מעיין עמשא להנצחת הלוחם  שנהרג במלחמת לבנון השנייה. בנוסף המעיין מכונה מעיין יוסף, על שם קרבתו לשכם ולקבר יוסף ובשל מנהגם של פוקדי קבר יוסף לטבול בו לפני כניסתם לשכם.
היסטוריה
בשנת 1998 תועד חלק מנקבת המעיין. נקבת המעיין חצובה בסלע ודפנותיה עשויות אבני גזית. גודל פתח הכניסה - 0.7 על 0.8 מטר. אורך הקטע הראשון - 5.7 מטר רוחב - 1.05 מטר וגובה - 1.6 מטר. לאחר מכן הנקבה מתעקלת מערבה והרוחב מצמצמם ל-0.6 מטר- והגובה מצטמצם ל-1.3 מטר.
מאז שנת 2001 נחסמה בהדרגה על ידי צה"ל הגישה לפלסטינים למעיין ולשטח החקלאי שסביבו, והוא סופח בפועל להר ברכה. לטענת תושבי בורין והמשרד לתיאום עניינים הומניטריים של האו"ם, המעיין נמצא בשטח פרטי פלסטיני ושימש חקלאים ורועי צאן פלסטינים מהכפר להשקות את גידוליהם ואת חיות המשק שלהם.
בשנת 2003 בערך נבנה במקום מבנה ובו מקווה הניזון ממימי המעיין. בשנת 2008 בנו תושבי האזור ובני משפחתו של משולמי שתי בריכות באתר בצורת לב, הניזונות אף הן ממי המעיין. במקום בוסתן ובו עצי תאנה ותות ושולחנות פיקניק. המעיין נקרא מעיין עמשא על שמו.
ארץ הפלאות של אליס
עלילה
אליס (וירג'יניה דייוויס) מבקרת באולפני אנימציה, בהם מציגים לה האנימטורים (ובהם וולט דיסני עצמו) איורים של סצינות מגוונות שמהם הם יוצרים אנימציה. בין הסצינות מוצג חתול רוקד לצד להקת חתולים שמנגנת; עכבר שמציק לחתול עד שהוא זז ממקומו; ותחרות איגרוף בין חתול לכלב, שבה קהל האנימטורים מעודד את הנצים.
באותו לילה חולמת אליס שהיא נוסעת ברכבת אל ארץ האנימציה, שם היא מתקבלת על השטיח האדום בתהלוכת מקבלי פנים, והופכת לדמות לייב אקשן. היא רוכבת על פיל ורוקדת עם דמויות האנימציה. במקביל בורחים האריות מגן החיות ורודפים אחריה, עד לעץ חלול ובהמשך לתוך מערה ומאורת ארנבים. לבסוף היא קופצת ממצוק - ואז מתעוררת מחלומה. אליס מספרת על החלום המוזר שלה לאמה, שהעירה אותה.
ז'אק לזרוס
ז'אק לזרוס (בצרפתית: Jacques Lazarus; 2 בספטמבר 1916 – 7 בינואר 2014) היה קצין בצבא הצרפתי עד לכיבושה של צרפת על ידי גרמניה הנאצית, ממנהיגי הצבא היהודי שהיה חלק מתנועת ההתנגדות הצרפתית בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה, ופעיל פוליטי ותרבותי לקידום רווחתה של יהדות אלג'יריה לאחר שנת 1948 ובמיוחד בתקופת מלחמת העצמאות של אלג'יריה בשנים 1954–1962.
דוד סויסה
דוד סויסה (נולד ב-25 בדצמבר 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. שירת כקצין תותחנים ראשי.
ביוגרפיה
סויסה גדל בשכונת גבעת המורה בעפולה. התגייס לצה"ל ב-1984 ושירת כלוחם וכקצין בחיל התותחנים, את שירותו החל בגדוד 334 בו התקדם והיה למפקד סוללה וסמג"ד. שימש מפקד גדוד 411 במהלך מבצע ענבי זעם, מפקד ענף קצינים בביסל"ת, מפקד עוצבת התקומה, מפקד אגד ארטילרי 282 בשנים 2004 עד 2005. במקביל פיקד לסירוגין על חטיבת מכבים. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם פיקוד הדרום. בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות פיקד על חטיבת אנשי קבע שעסקה בפינוי מגוש קטיף. שימש ראש מטה פיקוד הדרום במהלך מבצע עופרת יצוקה וקצין תותחנים ראשי מינואר 2009 ועד אוגוסט 2012. בתקופתו כמפקד החיל הוקמה יחידת רוכב שמיים, הורחב מערך החימוש המדויק והאיכון (כולל כניסה לשירות מבצעי של מכ"ם ר"ז) והוקם גדוד אימון מתקדם בביסל"ת. בשירות המילואים שימש כמפקד מרכז האש של מפקדת העומק.
ז'אק לזרוס
ביוגרפיה
לזרוס נולד בעיירה פאיירן בשווייץ להורים יהודים ממוצא אלזסי. עם תום מלחמת העולם הראשונה חזרה משפחתו של לזרוס לצרפת, ולזרוס התגייס לשורות הצבא הצרפתי, בו שירת עד חתימת הסכם שביתת האש בין צרפת לגרמניה והקמת ממשלת וישי בשנת 1940 אז שוחרר מצבא עקב יהדותו. בשנת 1943 התמנה למנהיגה של תנועת התנגדות יהודית חשאית "הצבא היהודי" (Armee Juive). ב-17 ביולי 1944, במהלך שליחות סודית לבריטניה, נעצר לזרוס, ונשלח לאושוויץ יחד עם 50 עצורים נוספים ברכבת האחרונה שעזבה את פריז. ארבעה ימים מאוחר יותר, קפץ לזרוס מהרכבת ונמלט. לאחר תום המלחמה לזרוס פעל בדרכים שונות לקידום יהדות אלג'יריה. בשנת 1948 לזרוס נישא ליהודית שרקי, ילידת אלג'יריה, בתו של עזר שרקי, אחד ממנהיגי יהדות אלג'יריה. לזוג נולדו שתי בנות.
נפטר בפריז בגיל 97.
דוד סויסה
ביוגרפיה
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל עיריית עפולה וכראש מטה שר הבינוי. בבחירות המקומיות שנערכו ב-2013 התמודד על תפקיד ראש העיר, זכה ב-23.5% מהקולות ולא עלה לסיבוב השני. הוא כיהן כיו"ר ועדת החינוך וועדת הביטחון במועצת העירייה. בנובמבר 2015 נאלץ לסיים את תפקידו כראש מטה שר הבינוי בעקבות חוות דעת משפטית של המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, שקבעה כי קיים ניגוד עניינים בהיותו ראש מטה במשרד הממשלתי ובמקביל חבר מועצה עירונית. בדצמבר פוטר מחברותו בקואליציה העירונית ומתפקידו כיושב ראש הוועדות במועצה על רקע תמיכתו במחאה הציבורית נגד תוצאות המכרז בשכונת עפולה עלית.
חיים אישיים והשכלה
סויסה נשוי ואב לחמישה. בעל תואר ראשון במנהל החינוך, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
ז'אק לזרוס
פעילותו של ז'אק לזרוס
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, במאי 1946, נסע לזרוס לאלג'יריה במטרה לגייס יהודים צפון אפריקאים ל"ליגה הימית היהודית" (Jewish Maritime League). בהמשך חזר לאלג'יריה, ופתח שם את בתי הספר הראשונים של רשת אורט. ב-1948 ייסד ושימש כעורך ראשי של העיתון Information Juive, שעסק בנושאים יהודים ובמצב הקהילה במשך מלחמת אלג'יריה. כעורך העיתון הוא הזמין אינטלקטואלים יהודים אלג'יראים וצרפתים לכתיבה בנושא תחיית הזהות היהודית-אלג'יראית ויהודית-צרפתית לאחר השואה.
לזרוס היה ער למצבם העדין של יהודי אלג'יריה בתקופת המלחמה לעצמאותה מהשלטון הצרפתי, ונשאר בה עד סיום המלחמה וקבלת עצמאותה ב־1962. במשך שנות המלחמה שימש כדוברה של הקהילה היהודית הן מול החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה והן מול צרפת, ועמד בראש המשרד האלג'יראי של הקונגרס היהודי העולמי. ב-1962 חזר לצרפת יחד עם ההגירה של חלק משמעותי מיהדות אלג'יריה, ופעל להבטחת מעמדם כזכאים לאזרחות צרפתית. בשנה זו הסניף הצפון אפריקאי של הקונגרס היהודי העולמי, עבר לצרפת ולזרוס התמנה לעמוד בראש המשרד הפריזאי של הארגון, ולייצג את צפון אפריקה בקונגרס היהודי.
עם חזרתו לפריז המשיך לזרוס לערוך את העיתון Information Juive והוביל, יחד עם קבוצת אינטלקטואלים יהודים, את הוועד היהודי-אלג'יראי ללימודי החברה (Comite Juif Algerien d'etudes sociales).
לזרוס פרש מתפקידיו בקונגרס היהודי העולמי בשנת 1980.
שלום דובער שניאורסון
רבי שלום דובער שניאורסון (כ' בחשוון ה'תרכ"א, 5 בנובמבר 1860 – ב' בניסן ה'תר"פ, 21 במרץ 1920), מכונה "האדמו"ר הרש"ב", היה האדמו"ר החמישי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד־ליובאוויטש (בדורו התקיימו ענפים נוספים של החסידות מלבד ליובאוויטש), שעמד בראשה משנת ה'תרמ"ג (1882) ועד לפטירתו בשנת ה'תר"פ (1920). ייסד את ישיבת תומכי תמימים בלובביץ', את רשת ישיבות תומכי תמימים ותורת אמת.
קורות חייו
נולד לרבי שמואל ורבקה, בעיירה לובביץ' בפלך מוהילב. נקרא שלום על שם אבי סבו שלום שכנא אלטשולר, ודובער על שם אבי סבתו, רבי דובער שניאורי ("האדמו"ר האמצעי").
מינקותו התחבב על סבו "הצמח צדק", שאף בחר את שמו ואת כינויו "הרש"ב". רוב לימודו וחינוכו היה אצל אביו המהר"ש. בעודו ילד, נפל קרבן להתעללות מינית חמורה: כפי שסיפר מאוחר יותר לווילהלם שטקל, אחד החסידים ביצע בו מעשים מיניים מאז שהיה בערך בן שש ועד לחתונתו. ההתעללות גרמה לו לטראומה חריפה ולמספר נוירוזות, והוא פנה לטיפול פסיכולוגי בבגרותו. בגיל 12 התחיל לכתוב "הנחות" (תמליל בלשון החסידים) ממאמרי אביו. בבחרותו רצו לגייסו לצבא האימפריה הרוסית, ואביו שילם כופר כדי לפוטרו מכך.
בי"א באלול ה'תרל"ה (1875) נישא לשטערנא שרה, בת דודו רבי יוסף יצחק מאוורוץ' בן הצמח צדק וחתן רבי יעקב ישראל מצ'רקס. שטר התנאים נכתב כשהיה בן 4 וחצי. חתונתו התקיימה בעיר הכלה, ואביו לא השתתף בה אלא נשאר בלובביץ'. אחרי חתונתו החל ללמוד בהדרכת הרב שמואל בצלאל שעפטיל.
פטירת אביו בגיל ארבעים ושמונה וחצי, בי"ג בתשרי ה'תרמ"ג (1882), השפיעה עליו קשות ובמשך שנת האבלות הסתגר בחדרו וחלה. על אף היותו הבן השני ולא הבכור, הוכר על ידי החסידים כיורשו של אביו. הוא לא קיבל על עצמו מיד את האדמו"רות בין היתר מפני כבוד אחיו המבוגר, רבי שניאור זלמן אהרן. אמנם אמר "מאמרים" (דרשות בתורת החסידות), דבר המיוחד לאדמו"ר, אך לא נהג בשאר גינוני אדמו"רות. רק 11 שנה לאחר פטירת אביו, בראש השנה ה'תרנ"ד (1893) קיבל על עצמו באופן מוחלט את התפקיד, בהמשך לעקירת אחיו מלובביץ' לעיר ויטבסק. אקט זה בא לידי ביטוי בישיבתו במקום אביו בבית הכנסת. בריאותו הייתה רופפת במשך כל חייו, והוא נהג לצאת למעיינות מרפא בחו"ל כמו קארלסבד, באד האל ו.
כשנבחר לגבאי ה"חברה קדישא" בעירו בשנת ה'תרמ"ח (1888), אמר מאמר בשם "אין הקב"ה בא בטרוניא", העוסק במעלת אנשים פשוטים. בביקורו במוסקבה בשנת ה'תרנ"ז (1897) אמר דבר תורה בשם "וידעת את ה'" הדן בעניין השגחה פרטית והקשר שבין הבורא לנברא. כמו כן בשנת ה'תרנ"ט (1898) אמר מאמר בשם "החלצו" העוסק בעניין אהבת ישראל.
בחורף ה'תרס"ג (1903) נסע הרש"ב לווינה עם בנו הריי"צ ונפגש עם הפסיכולוג זיגמונד פרויד כדי לטפל בתסמינים שנבעו מההתעללות שספג בילדותו. הסיבה הישירה הייתה אובדן תחושה בידו השמאלית. הרש"ב תיאר במכתביו את מצבו הבריאותי ואת ביקוריו אצל הרופאים והטיפולים שנעשו לו. מהמכתבים עולה כי פרויד נתן לו טיפול בחשמל, שהועיל להחזרת התחושה בידו. הוא טופל גם אצל וילהלם שטקל. הוא המשיך בטיפולים האלה גם בשובו לביתו, אך הציוד שהיה ברוסיה התברר כלא יעיל.
רש"ב קרא לחג הגאולה שבי"ט בכסלו "ראש השנה לחסידות".
בשנת ה'תרנ"ז (1897) כאשר הודיעו לו הרופאים כי סיכויי החלמתו נמוכים החליט לעלות לארץ ישראל אך לבסוף חזר בו. בשנת ה'תרע"ו (1915) בשל מלחמת העולם הראשונה והתקרבות הגרמנים, עזב את לובביץ' ועבר לרוסטוב על הדון. יעקב מַרק, שהכירו באופן אישי, הסביר שלא היה זה ניסיון להתרחק מקרבת החזית, אלא מסיבות אידאולוגיות־דתיות, עקב שנאתו העזה להשכלה המערבית ונציגיה הגרמנים.
בשנת ה'תר"פ (1920), זמן קצר לפני מותו, משהתקרבו הבולשביקים לרוסטוב, שקל לעבור לטורקיה, אך לבסוף נשאר בה. במוצאי שבת אור לב' בניסן ה'תר"פ (1920) נפטר, כשהוא ממנה בצוואתו את בנו היחיד, רבי יוסף יצחק שניאורסון, לממשיך דרכו.
הוא נהג לכתוב את מאמריו לפני אמירתם, אך מלבד מספר קונטרסים לא הדפיס אף ספר בחייו. בנו הריי"צ החל בהדפסת כתביו, ורובם נדפסו לאחר פטירתו. חלק מהמאמרים אבדו. ידוע על 1173 מאמרים שחיבר ונדפסו ב-29 כרכים. חיבר גם תשובות בהלכה שיצאו לאור.
זמן קצר לפני פטירתו אמר לבנו רבי יוסף יצחק: "אני עולה השמימה, ואת הכתבים אני משאיר לכם".
נקבר בבית העלמין הישן ברוסטוב על הדון. בעקבות החלטת הממשלה הסובייטית בשנת ה'תרצ"ט (1939) לסלול כבישים במקום, הועברה גופתו לבית העלמין החדש בעיר בידי חסידים שעשו זאת בהדרכתו של קרובו, רבי לוי יצחק שניאורסון.
ישיבת "תומכי תמימים"
כדי להתמודד עם אתגר תנועת ההשכלה והציונות שבאותו הזמן התפשטו באירופה והורידו מלימוד תורה וקיום מצוות תלמידי ישיבה רבים, ובכלל זה גם חסידיו, וכן עם אתגר הישיבה הליטאית (כגון ישיבת וולוז'ין), הבין רש"ב שעליו לעצב מרכז חסידי בדמותה של הישיבה הליטאית, המלוכדת סביב קבוצה נבחרת של צעירים רווקים מוכשרים, שתהפוך למוקד רוחני־דתי לחסידיו.
בט"ו באלול ה'תרנ"ז (1897), בסעודת השבע ברכות של בנו יוסף יצחק, ייסד את ישיבת תומכי תמימים בלובביץ' כמוסד שבו עוסקים בלימוד תורת חסידות חב"ד כחלק מסדרי הלימוד הקבועים, לצד לימודי תלמוד והלכה.
הרש"ב תיאר את תלמידי הישיבה כ"חיילי בית דוד", משל היו חיילים היוצאים לקרב להביא את המשיח, שהוא צאצא של דוד המלך. הוא דרש מהם להתמסר ללימוד התורה ולעבודת ה' עד כדי מסירות נפש. הוא כינה אותם "תמימים".
העברת מוקד ה"חצר" מזקני החסידים לתלמידי הישיבה השפיעה על עתיד חב"ד.ישנם הסבורים כי מערך זה איפשר לחסידות חב"ד־ליובאוויטש להתבלט יותר משאר הזרמים של חב"ד בעבר.
את שיטת הלימוד בישיבה התווה ב"קונטרס עץ החיים" (ה'תרס"ד (1904)), שבו הוא שולל את שיטת הפלפול קודם שהתלמיד הגיע לבהירות שלמה בסוגיה. הוא מורה גם שעל כל תלמיד להקדיש לפחות ארבע שעות ביום ללימוד תורת החסידות, ומסביר את החשיבות בלימוד זה.
בשנת ה'תרע"ב (1912) שלח לחברון שבעה תלמידים מצטיינים ומשפיע, כדי להקים שם סניף של הישיבה בשם "ישיבת תורת אמת". לשם כך הוא קנה את בית רומנו, ושלח לשם מימון תדיר. כעבור חודשים אחדים חזרו שניים מהבחורים לרוסיה, ועם פרוץ מלחמת העולם ה־1 גם שאר בני הקבוצה חזרו אליה (הם היו נתיני רוסיה, ועזבו את הארץ שהייתה בשליטת הטורקים). בשנת ה'תרפ"ב (1922) הוקמה הישיבה מחדש בירושלים, שם היא פועלת עד היום.
פעילות ציבורית
השפעתו לא הצטמצמה בין כותלי בית המדרש, אלא פעל למען כלל יהדות רוסיה, שסבלה מרדיפות, פוגרומים וחוקי מאי, ועשה זאת תוך ניהול מערכת קשרים ענפה עם רבני הדור, חסידים ומתנגדים כאחד. בימיו ההתנגדות לחסידות דעכה וכמעט לא הורגשה.
כאשר גורשו יהודי מוסקבה בשנת ה'תרנ"ב (1892), פעל לסייע להם כלכלית להתבסס במקומות חדשים.
החל משנות ה־20 וה־30 של המאה ה־19, ממשלת רוסיה מינתה רבנים מטעם הרשויות, שהיו ממונים על ניהול פינקסי רישום הנישואים, הלידות ומקרי המוות בקהילות היהודיות. לרוב, "רבנים מטעם" אלו לא היו ראויים לרבנות, ויש שאף לא היו שומרי תורה ומצוות. הם שימשו לצרכים פורמליים בעוד למעשה רבנים מסורתיים המשיכו בתפקידם הדתי. בשנת ה'תר"ח (1848) יסדה הממשלה "ועידה רבנית" - מוסד רשמי לצורכי בירור השאלות הדתיות של יהודי רוסיה - שהתכנסה כל כמה שנים. האספה החמישית של הוועידה התקיימה בחורף ה'תרנ"ד (1894) ובה התקבלה הצעה שגם הרב הדתי יתחייב בתעודת השכלה ואז יוכל גם הוא לנהל את פנקסי הרישום ושוב לא יזדקקו לרבנות כפולה. הדבר נודע לרבי כעבור מספר שנים, ובמשך השנים ה'תרנ"ז-ה'תר"ס (1897-1900) עמל רבות לבטל החלטה זו. הוא דרש לבטל את הרבנות הכפולה ולמנות פקיד שיהיה אחראי על הרישום הפורמלי, אך הדבר לא עלה בידו. החוק עצמו לא השתנה בנושא זה עד לנפילת משטר הצאר והתחלת השלטון הקומוניסטי.
החל משנת ה'תרנ"ג (1893), חוגי ההשכלה ניסו להשפיע על ממשלת רוסיה שתחייב את המלמדים בחדרים בתעודת השכלה, ושבחדרים ילמדו גם לימודי חול, לכל הפחות רוסית. הרבי פעל נגד הצעה זו.
בשנת ה'תר"ס (1900), פתחה בית ספר בלובביץ' חברת מרבי השכלה. הדבר החריד את הרבי שחשש מפני השפעת ההשכלה. הוא כינס אליו את ה"תמימים" והתבטא אודות חברי האגודה בחריפות, באומרו "הריני שונא אותם כולם".
בשנה זו עלה מספר בתי הספר של החברה לכ־150 בערך. עקב קשיים כלכליים היא פנתה לעזרת יק"א, וזו אישרה להעביר לידיה מיליון פרנק, סכום נכבד באותם ימים. הדבר נודע לרבי והוא פתח במערכה מקיפה לביטול התקציב. הוא סבר שתקצוב האגודה יוביל לפריחה במערכת החינוך החילונית, ומסורת ישראל תפגע. במכתב ארוך ניסה לשכנע את יק"א שעיקר מטרתה צריכה להיות שיפור מצבם הכלכלי של יהודי רוסיה, ללא התערבות במצבם הרוחני, ואף גייס לשם כך את עזרתם של גדולי הרבנים במכתב פניה נוסף ליק"א. שליחו דאג להחתים את הרבנים דוד מקרלין, אליהו חיים מייזל מלודז', חיים מבריסק וחיים עוזר מווילנא. הפעולות הרבות שנעשו בשיתוף פעולה עימם נשאו פרי, ולבסוף רוב התקציב לא הועבר לידי המשכילים.
בשנת ה'תרס"ב (1902) ביקש בתמיכת רבנים אלו מיק"א לסייע בהקמת בית חרושת לאריגה ולטוויה בידי יהודים בעיר דוברובנה, בעזרת האחים פוליאקוב, והארגון נענה לבקשתו. על פי מקורות חב"ד הועסקו במפעל כאלפיים יהודים.
עקב פנייתם של רבנים חרדים חשובים, הוא שקל לתמוך בארגון "מחזיקי הדת" שנוסד על ידי האדמו"ר מבלז, יהושע רוקח, ואף כתב בשנת ה'תרס"ב (1902) מכתב תמיכה ארוך ומפורט, אך הוא חזר בו ומכתב זה לא נשלח. במכתב אחר מאותה שנה הוא מסביר שהחליט להתנגד לארגון כי סבר שהארגון יזיק לדת יותר ממה שיועיל לה.
היה שותף לשלביה הראשונים של התארגנות אגודת ישראל, אך בשנת תרס"ט פרש ממנה עקב החלטתה לקבל לשורותיה גורמים מתונים, והחלטתה לתמוך במפעלי בנייה בארץ ישראל. הרש"ב הביע חשש שהאגודה תהפוך עם הזמן לציונית.
בזמן שהממשלה כינסה את "אספת הרבנים" בסנקט פטרבורג בשנת ה'תר"ע (1910), היה מראשי האספה. בעת האספה נקט יחד עם הרב חיים מבריסק בגישה תקיפה, והתנגד לכל שינוי במסורת ישראל. במהלך הדיונים נשא נאום נלהב בו שכנע את הרבנים המתונים לתמוך בעמדתו. באספה הועלו שאלות בדבר ההשכלה וידיעת השפה הרוסית הנדרשת לרבנים על מנת לנהל את רישום הלידות והפטירות כפי הנהוג בימים ההם. הרש"ב נקט בעמדה הקיצונית ביותר לפיה לא תידרש לרב אף השכלה מלבד ידיעת התורה ואת הרישום ינהל פקיד מיוחד, דעתו שהייתה המיעוט בנושא נדחתה והוחלט שלרב תידרש ידיעה מינימלית של קריאה וכתיבה ברוסית.
במשפט בייליס המפורסם (ה'תרע"א, 1911), נטל חלק פעיל, במיוחד בוועד הפרקליטים. הוא יעץ לרב מזא"ה, שהיה אחראי על החלק ההלכתי בהגנה, בתחומי ההלכה והחסידות, ומינה את חסידו וקרובו ר' לוי יצחק שניאורסון, שהיה בקי בקבלה, להתעסק בתחום זה. בנוסף, ביקש מעורך הדין אוסקר גרוזנברג לסיים את נאום ההגנה ב"שמע ישראל". הוא מילא את בקשתו, כשבסוף נאומו קרא לבייליס שגם אם ביהמ"ש יפסוק לחובתו יצעד כיהודי גאה, בקריאת "שמע ישראל".
בזמן מלחמת רוסיה־יפן (ה'תרס"ד-ה'תרס"ה) דאג לשלוח לחיילים היהודים בחזית אוכל כשר, ובעיקר מצות לפסח. בעת מלחמת העולם ה־1, יסד בפטרוגרד ועד שעמל לספק את צורכי הדת של פליטי המלחמה מפולין וליטא, בעיקר באמצעות בניית מקוואות וייסוד חדרים, ופעל בהצלחה לשחרר את הרבנים והשוחט ים מחובת שירות צבאי. בהמשך לזה הקים בשנת ה'תרע"ח (1918) דפוס "עזרא", בו הדפיסו ספרי קודש, ביניהם סידור תהילת השם בנוסח אשכנז ובנוסח האר"י.
שיגר כמה מתלמידיו לקהילות יהודיות שהיה בהן מחסור ברבנים, כדי לחזק את היהדות. הרב שמואל לויטין נשלח לגרוזיה, והרבנים שלמה יהודה לייב אליעזרוב ואברהם חיים נאה נשלחו לסמרקנד שבבוכרה.
יחסו לציונות
הרש"ב היה אחד המנהיגים הבולטים והמיליטנטיים שהעמידה היהדות האורתודוקסית כנגד הציונות. הוא ראה בציונות ובציונים אויבים מרים המאיימים על עצם קיומו של העם היהודי במובנו המסורתי, והכריז עליהם מלחמה. בתנועה הציונית הוא ראה סכנה גדולה בהרבה מההשכלה וההתבוללות, משום שהנלכדים ברשת ההשכלה אינם מדמים בעצמם שהם יהודים כשרים, ולכן יש להם סיכוי לשוב בתשובה, ואילו הציונים שואפים לחולל שינוי ערכי בדת עצמה ובכך הם מחשיבים עצמם ליהודים כשרים יותר משומרי המצוות, ואין סיכוי שיחזרו אליה.
התנגדותו החריפה לציונות נבעה משלוש סיבות. מבחינה תאולוגית הוא סבר כי הציונות נוגדת באופן חד לעיקרון שפעילות ארצית למען בוא המשיח - תרחיקו. לתפיסתו, הגאולה צריכה להיות בידי שמיים ולא באמצעות מעשים ארציים. הוא היה הראשון שהשתמש במדרש שלוש השבועות כטיעון נגד הציונות, "ומכאן ואילך החל טיעון זה להיות רווח כארגומנט אנטי־ציוני מובהק בקרב החרדים במזרח אירופה". זאת בניגוד לתפיסת אביו שהתבטא שאילו היו אנשי ביל"ו עולים לארץ ישראל "באור השם", "הייתי גם כן נוסע ומביא מאה אלף חסידים לארץ ישראל". שנית, הוא טען כי מטעמים פרגמטיים הציונות המדינית איננה ישימה: אומות העולם לא יאפשרו כינון מדינה יהודית, והיהודים במהותם אינם מסוגלים לבנות מדינה ("גם אנחנו מצד תכונותינו אין אנו מסוגלים לזה"). שלוש, הוא חשש כי מטרת הציונות היא להחליף את המסורת היהודית כיסוד והעיקר של עם ישראל ב"לאומיות".
הוא אמנם המשיך במסורת אבותיו ותמך ביישוב החב"די בחברון ובחסידי חב"ד האחרים שהתגוררו בארץ, אולם בה בעת התנגד באופן חריף לתמיכה כספית באלה שהתיישבו בארץ במסגרת ה"ישוב החדש", וכינה את בני היישוב החדש בירושלים: "החוטאים והפושעים שמטמאים את הארץ".
הוא התיר את יישוב הארץ רק ליחידי סגולה הרוצים ומסוגלים להקדיש עצמם לתלמוד תורה ותפילה, וקבע כי לאור החילון הפושה בארץ מוטב לא לקיים את מצוות יישוב הארץ מאשר להחשף לסכנות החילון, ואף התיר ליושבים בה וחוששים מפני החילון לעזוב אותה. זאת בניגוד לעמדתו של רבי שלמה זלמן שניאורסון מחב"ד-קאפוסט שתמך ביוזמת חובבי ציון.
התנועה הציונית גרסה כי תקומה ארצית ומדינית תושג באמצעות פעילות פוליטית והתיישבותית, והיא ניסתה לשוות לפעילות זו תחושת מיידיות ודחיפות. כקונטרה לגישה זו, רש"ב הציע מודל דומה: לתפיסתו, התקומה הרוחנית תושג באמצעות פעילות במישור רוחני־נפשי, ואף הוא ניסה לשוות לפעילות זו תחושת מיידיות ודחיפות. מכאן הכרזתו, לראשונה בתולדות חב"ד, שדורו הוא "דור המשיח בלתי שום ספק". משנתו מסמנת איפוא תפנית אידאולוגית ביחס למשיח: בעוד שאדמו"רי חב"ד שקדמו לו התמקדו בעיקר בפן הרוחני־נפשי של הגאולה ולא החשיבוה אימננטית, הרש"ב פיתח את רעיון המשיחיות האקטיבית שתתממש עוד בדורו. אדמו"רי חב"ד שהגיעו אחריו העמיקו והרחיבו תפיסה זו.
משנתו
מאמרי החסידות של רבי שלום דובער מצטיינים בהסברה רחבה של המושגים הנדונים בספרי החסידות, ובהצגתם בצורה הגיונית ומובנת תוך ריבוי דוגמאות ומשלים להמחשת הדברים. בכך הוא מגדיל את הפער שבין "חסידות" ל"קבלה", בה מובאים מושגים ללא הסברה. הוא אף התבטא שרצונו שתלמידי ישיבתו יוכלו ללמוד חסידות באותה הבנה והעמקה בה לומדים סוגיות תלמודיות. בשל מעלות אלו, יש למאמריו חשיבות מרובה בהבנת החסידות, ובישיבות חב"ד הם מהווים את היסוד והשער ללימוד חסידות בצורה מעמיקה. בשל סגנונו הברור והמסודר הוא כונה "הרמב"ם של תורת החסידות".
לפי תפיסתו, העיסוק בהלכה ובתלמוד בלבד (המכונה בחב"ד "תורת הנגלה") איננו מספיק ויכול להביא את האדם לידי כפירה. לכן מוטל על האדם ללמוד גם את תורת החסידות (המכונה בחב"ד "תורת הנסתר" או "פנימיות התורה").
במשנתו, ההבדל המהותי בין חסידות לקבלה הוא כי בעוד שהקבלה היא ביאור סדר ההשתלשלות (העולמות והספירות השונות) ותבניתו בצורה טכנית, תורת החסידות היא הבעת רעיונות עמוקים (כמו אחדות הבורא) בצורות שונות, כשהקבלה משמשת כעולם מושגים בו משתמשת החסידות להסברת רעיונותיה ובאמצעותו אומרת את דברה. תפיסה זו מתבטאת בפתגמו כי. על האדם מוטל להביא את עצמו להכרה בתפיסת העולם הזו, הגורסת כי אין עוד מלבדו ואין משמעות אמיתית ל'יש' ולמציאות האדם אם אינם בשירותו של הבורא, באמצעות לימוד מעמיק בתורת החסידות והתבוננות בכך בשעת התפילה, תוך זהירות מדמיונות ומהטעיה עצמית.
אחת מתקנותיו הידועות היא תקנת הבור על גבי בור שמיועדת לאפשר טבילה במקווה מחומם, כדי שהטבילה תיעשה ביישוב הדעת.
החטא הקדמון
החטא הקדמון הוא מושג יסוד בתאולוגיה של הנצרות המערבית לפיו בשל חטא עץ הדעת, נענש העולם כולו עד היום.
גם ביהדות ישנם כיום שמשתמשים במושג 'החטא הקדמון' בהקשר של חטא עץ הדעת, אך השימוש התאולוגי המרכזי במושג זה נעשה בנצרות.
הוויכוח עם הפלגיאנים
בימיו של אוגוסטינוס התפתח ויכוח בנוגע לחטא הקדמון. מחד, פלגיאנוס, מלומד בריטי, טען שהחטא הקדמון לא דבק בצאצאי אדם וחוה, ועל כן כל אדם יכול להיוושע מכוח הרצון והשכל, הם החסד האלוהי שהוענק לאדם בידי האל. לפי פלגיאנוס מעבר לחסד זה אין האל מתערב עוד בחיי האדם ועל כן אמונה בישו אינה הכרחית לישועה.
מנגד, הייתה העמדה האוגוסטינית. אוגוסטינוס טען שעם אכילת הפרי אבדה לאדם היכולת לבחור בין טוב לרע ולכן כל בני האדם סופם שהגיעו לגיהנום, פרט למתי מעטים שנבחרו בידי האל. לאחר מות ישו, לפי התפיסה האוגוסטינית, ניתן היה להגיע לגן העדן מכוח החסד האלוהי, אולם לא ניתן לדעת מי יוושע, ועל כן על כל אדם לחיות חייו כנוצרי טוב. זוהי דוקטרינת הפרה-דסטינציה - יעודו של האדם להגיע לגן העדן או הגהנום. אוגוסטינוס ביסס את רעיונותיו על דבריו של פאולוס השליח באיגרת אל הרומים ה' י"ב: "לָכֵן כַּאֲשֶׁר עַל־יְדֵי אָדָם אֶחָד בָּא הַחֵטְא לָעוֹלָם וְהַמָּוֶת בְּעֵקֶב הַחֵטְא וְכֵן עָבַר הַמָּוֶת עַל־כָּל־בְּנֵי אָדָם מִפְּנֵי אֲשֶׁר כֻּלָּם חָטָאוּ".
בסופו של דבר הוויכוח בין העמדות החריף ובמאה החמישית, בועידת קרתגו, אימצה הכנסייה במערב את התפיסה האוגוסטינית והחלה לרדוף את הפלגיאנים. במזרח דובר-היוונית, שם כמעט ולא נקראו עבודותיהם של אבות הכנסייה הלטיניים המאוחרים יותר ואוגוסטינוס בכללם, דוקטרינת החטא הקדמון לא התקבלה מעולם. גם כיום, הנצרות האורתודוקסית והאוריינטלית לא מכירות בתורה זו.
ימי הביניים
בימי הביניים העמדה האוגוסטינית התרופפה. החסד האלוהי עליו דיברו פאולוס ואוגוסטינוס הפך מיחס האל לאדם, לנכס מוחשי שהכנסייה מחזיקה בו ויכולה למכור אותו. התפיסה הייתה, שאדם שמתנהג כראוי בהתאם לרצון האל, יגיע לגן עדן.
הגעתו זו נקשרה עם הזמן בכנסייה: כחלק מפיתוח תפיסת כור המצרף והתפתחות מוסד שטרי המחילה (אינדולגנציות), הכנסייה הפכה לגורם פעיל בגאולתו האישית של כל אחד. גישה זו הייתה גמישה ועודדה תקווה אצל המאמינים, אבל גם ספגה ביקורת על מעורבות הכנסייה וחמדנותה, נוכח הרווח הכלכלי שצמח לה מעידוד רכישת אינדולגנציות ותשלום עבור זירוז הגעת נשמות הנפטרים מהפרוגטוריום לגן העדן.
הרפורמציה
התפיסה הלותרנית בדבר החטא הקדמון הייתה במובן מסוים חזרה לתפיסה האוגוסטינית, דבר שאינו מפתיע נוכח היותו של לותר נזיר אוגוסטיני. התפיסה הלותרנית נשענת על שלושה יסודות: "חסד בלבד" - האדם יכול להיגאל רק בזכות החסד האלוהי; "כתבי הקודש בלבד" - האמת נמצאת רק בכתבי הקודש; "אמונה בלבד" - האמונה היא האות לכך שהאדם נבחר בידי האל. בכך למעשה פיתח לותר את דוקטרינת הפרה-דסטינציה של אוגוסטינוס לכיוון שונה: ניתן לדעת מי נבחר בידי האל, והבחירה מתבטאת על ידי האמונה.
התפיסה הקלוויניסטית פיתחה תורת פרה-דסטינציה כפולה: האדם לא נבחר לגיהנום ומשם נושע בידי האל, אלא כל אדם נבחר מראש האם יגיע לגיהנום, או שיגיע לגן העדן. בתפיסה הקלוויניסטית המאוחרת סימני הבחירה מתבטאים בהצלחתו הכלכלית של האדם - עושר מעיד על כך שהאדם יועד לגן עדן, עוני - לגיהנום.
הכנסייה הקתולית אישרה בוועידת טרנט, כנגד הרפורמציה, כי כל אדם יכול להושיע את עצמו, וגם מי שנבחר יכול לחטוא.
ארטילריה רקטית
ארטילריה רקטית המכונה גם רקטת קרקע-קרקע (רק"ק) היא ארטילריה המצוידת במשגר רקטות במקום פגזים רגילים. בניגוד לפגז, הרקטה מניעה את עצמה באמצעות מנוע רקטי והמשגר רק מתווה לה את כיוון ההאצה הראשוני. הרקטות נבדלות מטילים בכך שאין להן הנחיה או ניהוג עצמי. את הרקטות ניתן לחמש בראשי קרב שונים כגון חומר נפץ מרסק, רסס ופצצת מצרר.
יתרונה של ארטילריה רקטית על ארטילריה קנית (פגזים) היא הטווח והיכולת למטחים מרוכזים של עשרות רקטות תוך שניות מועטות. את רוב הרקטות ניתן לשגר או ממשגר נייח חד-קני או ממשגר נייד רב-קני. בניגוד לטילים, לרקטות אין הנחיה והן עפות במסלול שהוכתב להן מראש בעת השיגור. הרקטות זולות יחסית לטילים אך פחות מדויקות מהם.
בישראל
ישראל גם היא פיתחה מספר מערכות רקטיות, חלקן מבוססות על נשק שלל סובייטי, והפעילה אותן בהצלחה במבצע שלום הגליל. בתחילת המאה ה-21 פיתחה התעשייה הצבאית סדרת רקטות מתקנות-מסלול בעלות ראש קרב וטווחים שונים (מ-35 ועד 300 ק"מ), הסדרה כוללת את רמ"מ ורעם איתן, כידון קסום, רומח AccuLAR 122, אקסטרא ונץ דורס. לצידן פותח משגר LYNX שאחרי המכירה לאלביט מערכות מותג מחדש בשם PULS. בחיל התותחנים של צה"ל משרתים כיום (2023) שני דגמים של משגרים: המנתץ הזחלי והלהב שמותקן על גבי משאית.
ארגוני טרור
רקטות משמשות גם כיום את ארגוני הטרור הערביים כנגד ישראל (הפת"ח וחזבאללה בלבנון, חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה).
רקטה
הרקטה היא גוף גלילי בעל ראש קרב (לרוב מחודד או כיפתי) שמונע על ידי מנוע רקטי. כדי לייצב את מעופה של הרקטה, מותקנים עליה כנפונים או סנפירים. ראש הקרב מגוון וכולל בדרך כלל חומר נפץ מרסק, רסס או פצצות מצרר.
גודל הרקטה משתנה, אך רוב הרקטות הארטילריות גדולות למדיי, בשל הצורך בדלק רב כדי להניע את הרקטה לטווחים משמעותיים. הטווח של רקטות קלות, דוגמת הקסאם, מגיע עד לכ-15 ק"מ. רקטות בינוניות מגיעות לטווח של כ-30–50 ק"מ, ואילו רקטות כבדות יכולות להגיע לטווח של מאות קילומטרים.
משגר רקטות
משגר רקטות הוא מתקן שנועד לשגר רקטות. לרקטה אין מערכת ניווט והנחיה, ולכן מסלול הרקטה נקבע לפי זוויות ההגבהה והצידוד של המשגר בעת השיגור וכן מושפע מעוצמת המנוע, נתוני מטאורולוגיה ועוד.
לאורך קנה השיגור, המכונה לעיתים גם מטול (בעיקר במערכות שיגור קטנות, כדוגמת חלק ממערכות הירי של רקטה נגד טנקים), מורכבת מסילה או צינור. על גבי המסילה או בתוך הצינור נמצאת הרקטה טרם הירי. בזמן הירי, ניצת מנוע השיגור, המעניק דחף לרקטה ומאיץ אותה. בשלב זה, אותה מסילה או צינור הם אלו השומרים על הרקטה בכיוון שבחר היורה, בעוד היא צוברת מהירות, עד לעזיבתה את קנה השיגור. יש לציין, כי רקטות מסוימות מפעילות מנועי האצה גם לאחר שעזבו את קנה השיגור ורקטות מסוימות, כדוגמת הרמ"מ, אף מפעילות מנגנונים לתיקון המסלול. לכן, בשונה מפגז הנורה מתותח, הרקטות לא נעות במסלול בליסטי טהור מרגע שעזבו את קנה השיגור. בחלק ממשגרי הרקטות צינור השיגור הוא גם הזביל בו מאוחסנת הרקטה טרם שיגורה. במשגרי רקטות רב-קניים דוגמת ה-M270 MLRS טעינה מחדש של רקטות מתבצעת פשוט על ידי טעינת מארז חדש.
ישנם מספר סוגים של משגרי רקטות:
העת העתיקה
הראשונים להשתמש ברקטות ככלי נשק היו הסינים.
מלחמת העולם השנייה
החלוצות בתחום הרקטות הארטילריות היו ברית המועצות שפיתחה את רקטות הקטיושה בזמן מלחמת העולם השנייה וגרמניה שפיתחה את טילי ה-V-1 וה-V-2.
קווסאקי
קווסאקי ביפנית: 川崎.
סטניסלאוס סיטנפלד
סטניסלאוס סיטנפלד (בצרפתית: Stanislaus Sittenfeld; 11 ביולי 1865, פולין – 15 ביוני 1902, דבוס) היה שחמטאי יהודי-פולני-צרפתי.
סיטנפלד נולד בפיוטרקוב טריבונלסקי, ובשנת 1884 עבר לפריז. הוא השתתף בתחרויות השחמט בפריז, ופעמיים הגיע למקום השלישי - בשנים 1890 ו-1892. בשתי התחרויות ניצח אלפונס גץ.
סיטנפלד שיחק במספר דו-קרבות בפריז. בשנת 1891 הוא סיים בתיקו עם ז'אן טאובנהאוס וניצח את דוד ינובסקי. בשנת 1892 הפסיד לדוד ינובסקי ובשנת 1893 סיים עמו בתיקו.
בשנת 1901 חלק מקום ראשון-שני באליפות פריז עם אדולף אלבין.
אחלמה
אַחְלָמָה (באנגלית: Amethyst) הוא מינרל בעל גבישים גדולים ממשפחת הקוורץ, המשמש גם כאבן חן הידועה בצבעה הסגול. מקור השם הלועזי אָמֵטִיסְט ביוונית עתיקה: "א" = לא ו"מתוסטוס" = שיכור או מורעל, והוא נובע מן האמונה כי יש באבן משום הגנה מפני שכרות. אמונה זו רווחה גם ביוון הקדומה וגם ברומא, ואנשיהן ענדו את האבן על צווארם או שתו מגביעי אחלמה כדי להימנע משכרות. גם השם העברי אחלמה מיחס לאבן סגולות ריפוי.
היווצרות
האחלמה נוצרת כמושבות גבישיות בתוך גושי סלע. גבישי אחלמה ניתן לראות בגאודות רבות. בסלעים גרניטיים ניתן למצוא עורקי אחלמה.
הגבישים מתפתחים בשכבות מקבילות היוצרות איזוּר (zoning) כתוצאה משינוי הדרגתי בהרכב התמיסה שממנה הם מתגבשים. שינויים אלה באים לידי ביטוי בשכבות צבע שונות בתוך הגביש.
בתוך גבישי האחלמה אפשר להבחין בתכלילים שונים: בועות נוזל וסיכות או גבישים של מינרלים אחרים שחדרו בתהליך ההתגבשות.
הרכב כימי
אחלמה היא סוג סגול של קוורץ והרכבה הכימי זהה לשאר האבנים ממשפחה זו: SiO2. במהלך המאה ה-20 יוחס הצבע הסגול לנוכחות מנגן. אולם, מאחר שהצבע משתנה ואף נעלם בהשפעת חימום ולחץ עלתה סברה כי הצבע נוצר מנוכחותם של גורמים אורגניים, זאת לאחר שנמצאו גפרית ואניוני ברזל. מחקרים מאוחרים העלו את הסברה כי הצבע הסגול נגרם בשל זיהומים ברזליים, והמחקרים האחרונים מצביעים על השפעה הדדית של ברזל ואלומיניום כגורמי הצבע. בהשפעת חום ולחץ הופך הצבע הסגול באבן לצהוב, כמו בסיטרין. תהליך זה אינו הפיך. אמטרין הוא מינרל ביניים בין אחלמה לסיטרין שבו חל מעבר חלקי מסגול לצהוב.
אחלמה מופיעה בגוונים שונים של סגול ולבן ולעיתים מופיעים בה גוונים אדומים וכחולים.
קיימים מספר מונחים לתיאור הצבעים השונים באחלמה:
היסטוריה
השם אחלמה מופיע כבר במקרא, וכפי הנראה מדובר באותה אחלמה שהיא אחת מאבני החושן.
אחלמה שימשה כאבן חן במצרים העתיקה ולתחריטים של חפצי נוי ותכשיטים. חרוזי אחלמה נמצאו בקברים אנגלו-סקסונים באנגליה.
תפוצה
תפוצת האחלמה בעולם נרחבת, אולם גבישים מאיכות טובה מוגבלים למקומות אחדים. בין המקורות:
ערך כלכלי
בעבר נחשבה האחלמה כאבן חן בעלת ערך כיהלום, ספיר, אודם ואזמרגד, אולם איבדה מערכה לאור תפוצתה הנרחבת. רק אמתיסט סיביר הנדיר שמר על ייחודו, וערכו נקבע לפי ביקושו על ידי אספנים. עם זאת, מחירו נמוך יותר מאבני חן ייחודיות אחרות, כספיר מסוג פדפרצ'ה או אודם מסוג דם היונה.
Honey, I'm Home
השיר זכה להצלחה רבה במצעדים כאשר בשיאו הגיע למקום; ה-1 במצעד שירי הקאנטרי שבארצות הברית, וה-1 במצעד שירי הקאנטרי שבקנדה.
רקע וכתיבה
השיר כמו כל שירי האלבום נכתב על ידי שאניה טוויין ורוברט ג'ון "מאט" לאנג, והוא הופק על ידי לאנג גם כן.
את השיר שרה טוויין בעיקר בשני סיבובי ההופעות: "Come On Over Tour", ו-"Up! Tour", שלה, ואף שרה אותו גם כשהופיעה בסופרבול.
וידאו קליפ
לשיר לא צולם ווידאו קליפ מלא, אך בכל זאת חתכה טוויין חלק ניכר מהופעת עבר שלה ששימה כקליפ הרשמי של השיר. לאורך ההופעה ניתן לראות את טוויין על הבמה שרה את השיר ומעריציה ביחד איתה.
הקליפ הועלה לערוץ ה-Vevo של טוויין באמצע שנת 2009, 11 שנים מצאתו המקורית. מונה הצפיות של הקליפ נכון לאוקטובר 2017, עומד על למעלה מ-9 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
השיר הצליח להגיע לשתי צמרות מצעדי קאנטרי שונות ובנוסף, להיכנס לשני מצעדי סוף שנה.
גולדרייך
גולדרייך או גולדרָיְך (גרמנית: Goldreich) הוא שם משפחה גרמני וכן שם משפחה יהודי אשכנזי נפוץ. משמעותו מגרמנית היא "עשיר בזהב" וכנראה שרוב המשפחות שבחרו את שם משפחה זה היו אמידות מאוד ובעלות זהב או מכרות זהב רבים.
תיכון מקיף אמי"ת ע"ש גוטוירט שדרות
בתיכון לומדים מעל 800 תלמידים ב-33 כיתות. בית הספר נותן מענה לאוכלוסייה מגוונת.
בשנת 2019 תיכון מקיף אמי"ת ע"ש גוטוירט שדרות נבחר לתיכון מצטיין מטעם משרד החינוך בפעם הרביעית יחד עם בית ספר נוסף בעיר, קריית החינוך הדתי אמי"ת. לפני כן, התיכון נבחר גם בשנים 2015, 2017, 2018.
בשנת 2017 אחוז התלמידים שהיו זכאים לתעודת בגרות עמד על 83%.
המאה ה-2 לפנה"ס
המאה ה-2 לפנה"ס היא התקופה שהחלה בשנת 200 לפני הספירה והסתיימה בשנת 101 לפני הספירה. זוהי המאה השנייה לפני תחילת הספירה הנוצרית.
עם תחילת המאה ולאחר סיום המלחמה הפונית השנייה והניצחון על קרתגו, החלה לפרוח הרפובליקה הרומית והפכה לאימפריה ים-תיכונית ששלטה על יוון, צפון אפריקה והמזרח התיכון. עם זאת, שנת 133 לפנה"ס נזכרת כנקודת ההידרדרות של רומא דווקא לאחר שיא פריחתה. בשנה זו נרצח הטריבון טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס שהיה הוגה הוועדה האגררית שתפקידה חלוקת הקרקעות לאיכרים העניים.
בין 167 לפנה"ס ל-160 לפנה"ס התרחש בארץ ישראל מרד החשמונאים - מרד של היהודים בשלטון הממלכה הסלאוקית ובתומכיה המתייוונים. לזכר המרד נקבע במסורת היהודית חג החנוכה. בעקבות המרד הוקמה ממלכת יהודה החשמונאית.
שימפנזה
שִׁימְפַּנְזָה (שם מדעי: Pan) הוא סוג של קוף אדם במשפחת ההומינידיים, הכולל שני מינים: השימפנזה המצוי (Pan troglodytes), והשימפנזה הננסי או "בונובו" (Pan paniscus). שני המינים חיים בעיקר ביערות גשם טרופיים במערב ובמרכז אפריקה, והגבול הטבעי בין אזורי תפוצתם הוא נהר הקונגו ואגן הקונגו. השימפנזה הוא הקרוב ביותר לאדם מכל שאר בעלי החיים בימינו, ומכאן העניין המדעי והציבורי בו.
מקור השם
המילה "שימפנזה" מקורה במילה "קיבילי-צ'ימפנזה" באחת משפות בנטו המדוברת באנגולה, שמובנה "קוף אדם", וייתכן שפירושה המילולי "איש מחקה". באנגלית המילה מבוטאת "צ'ימפנזי" (chimpanzee) ולעיתים מקוצרת בלשון חיבה ל"צ'ימפ" (chimp).
השם המדעי של הסוג Pan נטבע בשנת 1816 על ידי חוקר הטבע הגרמני לורנץ אוקן (Lorenz Oken; 1851-1779), על שמו של האל פאן המתואר במיתולוגיה היוונית בדמות סאטיר.
במשך שנים רבות נחשב השימפנזה המצוי כמין היחידי בסוג שימפנזה, ולכן גם כיום מילה זו משמשת לעיתים קרובות לתיאור המין שימפנזה מצוי. בשנת 1929 תואר לראשונה המין השני בסוג - שימפנזה ננסי או "בונובו". במינוח מדעי "שימפנזה" הוא שם הסוג, אשר כולל את המינים "שימפנזה מצוי" ו"שימפנזה ננסי".
סיווג
סוג השימפנזה הוא אחד מתוך ארבעה סוגים החיים כיום במשפחת ההומינידיים. שלושת האחרים הם הגורילה, האורנגאוטן והאדם. בעבר ייחדו משפחת ההומינידיים לאדם ולסוגים נכחדים הקרובים יותר לאדם מאשר לכל קוף אדם אחר, כמו אוסטרלופיתקוס, אך בשנות ה-60 חישובי קרבה על פי רצפי הגנום שלהם הראו לראשונה שקופי האדם הגדולים קרובים מאוד לאדם ואין הצדקה להפרידם למשפחה אחרת.
לאחר שקופי האדם הגדולים הוכנסו למשפחת ההומינידיים התעורר צורך ביחידות טקסונומיות קטנות יותר שיבדילו בין שושלת האדם לשאר קופי האדם. יחידות אלו היו צריכות להתחשב בכך שלפי רצפי הגנום שלהם, סוג השימפנזה קרוב יותר לאדם מאשר לגורילה, והגורילה קרוב יותר לשימפנזה ולאדם מאשר לאורנגאוטן. לצורך זה הוצעו רמות השבט והתת-שבט. סוג השימפנזה מסווג לאותו שבט עם סוג האדם, אך יוחד לו תת-שבט נפרד - הפאנינים (Panina). שם זה נגזר משם הסוג הלטיני של השימפנזה Pan. כאשר מתעלמים מסוגים ומינים נכחדים ומציינים רק את אלו החיים בימינו, סיווג זה נראה כלהלן:
על משפחה: קופי אדם (Hominoidea)
לעיתים נשמעות בציבור טענות שגויות שמין השימפנזה הננסי קרוב יותר לאדם מאשר מין השימפנזה המצוי (או לעיתים להפך). מכיוון ששני המינים מסווגים לסוג שימפנזה, קרבתם הגנטית לאדם זהה.
הבדלים בין המינים
ההבדלים האנטומיים בין השימפנזה המצוי לשימפנזה הננסי מועטים. למרות שמו, השימפנזה הננסי אינו קטן בהרבה מן השימפנזה המצוי, אך הוא בעל מבנה גוף קל ועדין יותר. משקלם של שימפנזים מצויים הוא 40 עד 60 ק"ג בזכרים ו-32 עד 47 ק"ג בנקבות. משקל שימפנזים ננסיים הוא בממוצע 39 ק"ג בזכרים ו-31 ק"ג בנקבות.
הבדלים משמעותיים יותר בין שני המינים נמצאו בהתנהגותם החברתית והמינית. בלהקות שימפנזים מצויים הזכרים הם בעלי מעמד שליט על הנקבות, בעוד שבלהקות שימפנזים ננסיים הנקבות בעלות מעמד שליט על הזכרים. נקבות השימפנזים הננסיים דומות לנקבות האדם בכך שהן מסוגלות להזדווג גם מחוץ לתקופת הביוץ שלהן, בעוד שנקבות שימפנזים מצויים, בדומה למרבית שאר נקבות היונקים, מתייחמות ומקיימות פעילות מינית רק בתקופת הביוץ. שימפנזים ננסיים מרבים לקיים יחסי מין ביניהם, הטרוסקסואלים ולעיתים רחוקות הומוסקסואלים, לא רק לצורך התרבות אלא גם לחיזוק קשרים חברתיים, סיום סכסוכים או לצורך הנאה מינית. הם בעלי החיים היחידים מלבד האדם אשר לעיתים קרובות מזדווגים פנים אל פנים.
אורח חיים
השימפנזים חיים בקבוצות גדולות אך לפעמים יעדיפו קבוצה קטנה כמו בעת חיפוש אחר מזון. לכל חבר בקבוצה יש "מעמד חברתי", ברוב המקרים זכר מוביל בראש והוא אחראי למשל להילחם נגד טורפים. כאשר זר יתקרב יתחילו השימפנזים לקרוא קריאות רמות כדי להרחיק את הזר, השימפנזים מתחלקים במזונם וכשאחד מוצא עץ פרי הוא יקרא על פי רוב לחבריו לבוא ולהצטרף.
שימפנזים חיים עד גיל 40–50 בטבע, אולם בשבי יכולים להגיע אף לגיל 60. השימפנזה המתועד כזקן בעולם היה כוכב הסרט טרזן, צ'יטה, שנפטר ב-2011 בגיל 80.
היריון ולידה
הנקבה יכולה להמליט אחת לחמש או שש שנים ובכל חייה היא תביא בסך הכל עד חמישה ולדות. הקופיף נולד במשקל של כקילוגרם וחצי, ועד גיל ארבע או חמש יישן לידה ויינק מחלבה.
Xinu
Xinu היא מערכת הפעלה המשמשת לצורכי לימוד. השם Xinu הוא גם ראשי תיבות של "Xinu Is Not Unix" (זינו היא לא יוניקס) וגם היפוך סדר האותיות בשם Unix.
Xinu פותחה על ידי דאגלס קומר מאוניברסיטת Purdue ב-1980.
Xinu כתובה ברובה בשפת C, אך חלקים ממנה, בעיקר כאלו הדורשים גישה ישירה לחומרה כתובים בשפת סף.
המערכת הוסבה למעבדים ומערכות שונים, בהם PDP-11, VAX, MIPS, Sun 2 ו-Sun 3, PowerPC, ו-X86 של אינטל (כלומר פלטפורמת החומרה של PC).
פיתוח המערכת וחלקים ממנה נמשך דרך פרויקטים לימודיים במחלקות מדעי המחשב באוניברסיטאות שונות, המוסיפים למערכת תכונות שונות כמו זיכרון וירטואלי, מערכת קבצים, ופרוטוקול אינטרנט.
שימפנזה
היריון ולידה
לתינוק השימפנזה ילדות ארוכה מכיוון שהוא צריך ללמוד רבות כיצד להסתדר בכוחות עצמו, כשהשימפנזה נולד הוא בצבע ורוד צהוב ובמשך הזמן הצבע מתכהה.
דרקון המשאלות
דרקון המשאלות (באנגלית: Wish Dragon) הוא סרט בהנפשה ממוחשבת אמריקאי-סיני לילדים מסוגת קומדיה, אשר הופק על ידי סרטי קולומביה, סרטי סוני הנפשה, Base FX, Beijing Sparkle Roll Media Corporation, Flagship Entertainment Group, Boss Collaboration, Tencent Pictures ו-Cultural Investment Holdings. בסרט מדבבים ג'ימי וונג, ג'ון צ'ו, קונסטנס וו ונטשה ליו בורדיזו. ג'קי צ'אן הפיק את הסרט ודיבב את הדרקון צ'ו בגרסה המנדרינית. הסרט דובב גם לאנגלית וגם למנדרינית. בגרסה העברית שדובבה על ידי וידאופילם אינטרנשיונל, מדבבים תובל שפיר (את דמותו של דין) ותומר שרון (את דמותו של הדרקון).
הסרט יצא לאקרנים בידי סרטי סוני בסין ב-15 בינואר 2021, ובנוסף הסרט עלה לכל הפלטפורמות של נטפליקס ב-11 ביוני 2021.
תקציר העלילה
דין (ניו ג'ונפנג/ג'ימי וונג/תובל שפיר), תלמיד מכללה עם חלומות גדולים וכוונות קטנות, ולונג (ג'קי צ'אן/ג'ון צ'ו/תומר שרון), דרקון ציני עוצמתי עם כוח להגשים משאלות, יוצאים להרפתקה ביום מודרני בשנגחאי כדי למצוא את חברת הילדות האבודה של דין, לינה (נטשה ליו בורדיזו). המסע שלהם מביא אותם לענות על השאלות הגדולות של החיים - מכיוון שמבקשים משאלה, מחליטים מה משנה.
הפקה
דרקון המשאלות הוא הסרט הראשון שהופק באולפן Base Animation, אולפן אנימציה שהוא חלק מ-Base FX. המטרה של הסרט ושל האולפן היא "לעשות אנימציה עולמית בסין לסין". הבמאי כריס אפלהנס "רצה שהסרט ייעשה בסין עם צוות יצירתי מרכזי חזק מסין, שחקנים מרחבי העולם של כישרונות, ומיקוד בתקוות ובחלומות של הקולנוע של סין". זוהי עבודת הבימוי הראשונה של אפלהנס.
הפצה
הסרט במקור היה אמור לצאת לאקרנים ב-2019, אולם מאוחר יותר הוחלט שהסרט ייצא ב-2020. באוקטובר 2020, הוחלט שהסרט ייצא לאקרנים ב-2021. הסרט יצא לאקרנים בסין ב-15 בינואר 2021.
ב-15 באפריל 2021, הוכרז שהסרט יעלה לכל הפלטפורמות של נטפליקס ב-11 ביוני 2021.
שלום פחטר
שלום פחטר (כ"ה בשבט תרמ"ג, 2 בפברואר 1883 - כ"ב באדר תשי"ג, 9 במרץ 1953) היה פעיל ציבור בתל אביב, חבר אספת הנבחרים הראשונה.
קורות חיים
נולד בכפר אוסלובו שבפלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה) לפרץ וחנה פחטר במשפחה יהודית ציונית אמידה בת ארבעה ילדים. הוא גדל באוסלובו ואחר כך עבר עם הוריו לסמיאטיץ'. הוא למד בחדר ובמקביל למד לימודי חול אצל מורים פרטיים. לאחר מכן עבד בעסקיו של אביו, שהיה סוחר עצים. הוא היה פעיל ציוני, עמד בראש אגודה של נוער ציוני בסמיאטיץ' שפעלה בצורה מחתרתית והשתתף בוועידת הלסינגפורס. ארגן פלוגה של נוער להגנה עצמית מפני מציקים.
בשנת 1910 עלה פחטר לארץ ישראל. בשנת 1911 הגיעה ארוסתו שושנה לבית קפלן לארץ ישראל, והם נישאו בנס ציונה.
לזוג נולדו שני בנים: משה וחנן. רעייתו, שושנה, נפטרה ב-1944. משה פחטר, מראשוני המהנדסים ילידי תל אביב, נשא לאישה את שרה, בתם של אסתר ואלכסנדר מאכט, אלוף ליטא בשחמט והמנהל הראשון של הבנק לתעשייה, ואחותה של רבקה, רעייתו של המשפטן, העיתונאי והפעיל הציוני משה מילר מולאור. חנן נשא לאישה את שולמית. לזוג ילדים ונכדים.
פחטר נפטר במרץ 1953. נטמן בבית העלמין קריית שאול.
בית החרושת
במרץ 1929 הכריזו הפועלים בבית החרושת בחיפה שביתה בדרישה לתוספת שכר לפועלים המקצועיים. השביתה סוקרה בהרחבה בעיתונות בארץ ישראל ונמשכה 28 ימים. היא נסתיימה לאחר שפנחס רוטנברג הבטיח להידרש לנושא בשובו לארץ ישראל. משמאל האשימו את ההסתדרות בסיום מוקדם מדי של השביתה וטענו שהיא נגמרה בהפסד לפועלים. פחטר שהרגיש שתמיד פעל למען פועליו נפגע מהשביתה וראה בפועלים השובתים כפויי טובה. בשנת 1930 הוא עזב את ניהול בית החרושת והעביר אותו לניהול הבלעדי של הופמן.
פעילות ציבורית
פחטר הצטרף תחילה למפלגת הפועל הצעיר, ובהמשך היה חבר גם במרכז בעלי מלאכה, בה היה פעיל עם אברהם קריניצי, דוד סברדלוב וסעדיה שושני. במאי 1920 הוא נבחר מטעם מרכז בעלי מלאכה לאספת הנבחרים הראשונה. באוקטובר 1920 נבחר לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב. פחטר גם נבחר לשתי המועצות הראשונות של תל אביב, בשנים 1922-1926. לאחר מאורעות תרפ"א היה פחטר ממייסדי משטרת תל אביב.
משנת 1934 כיהן כחבר בית הדין לשכר דירה בתל אביב, תפקיד בו המשיך גם לאחר הקמת מדינת ישראל.
הר לפרוי
הר לפרוי (באנגלית: Mount Lefroy) הוא הר המהווה חלק מקו פרשת המים של אמריקה, בהרי הרוקי הקנדיים, ההר ממוקם בגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית במערב קנדה.
גאוגרפיה
ההר ממוקם בצדו המזרחי של מעבר אבוט המקשר בין העמק בו מצוי אגם לואיז בפארק הלאומי באנף, לבין העמק בו מצוי אגם אוהרה בפארק הלאומי יוהו. הר ויקטוריה ניצב למול הר לפרוי, מצידו המערבי של מעבר אבוט. גובהו של הר לפרוי 3,442 מטרים.
היסטוריה
שמו של ההר ניתן לו על ידי ג'ורג' מ. דוסון בשנת 1894 על שם סר ג'ון הנרי לפרוי (1817-1890), אסטרונום קנדי, אשר עבר מרחק של 8,800 קלומטרים בצפון קנדה בין השנים 1842–1844 על מנת לבצע תצפיות מטאורולוגיות ומגנטיות.
ההר היה האתר הראשון בו אירעה תאונת טיפוס קטלנית בקנדה. בשנת 1896 במהלך ניסיון טיפוס לפסגת ההר, נפל פיליפ ס. אבוט וצנח אל מותו. על שמו נקרא מעבר אבוט הסמוך.
העדשאי
"העדשאי" (באנגלית: Lensman) היא סדרת ספרי אופרת חלל מדע בדיונית שנכתבה בידי אדוארד אלמר סמית'. סדרת הספרים מהווה את האנתולוגיה הראשונה מסוגה של ספרות המדע הבדיוני שנהגתה כסדרה, והיא הציגה רעיונות חדשניים רבים לז'אנר המדע הבדיוני, יחסית לתקופה שבה נכתבה - שנות ה-30 של המאה ה-20. במובן זה היוותה פריצת דרך והגדירה ז'אנר שלם.
ד"ר סמית' כתב את יצירותיו בין השנים 1928–1954, הרבה לפני התנועות האנטי-גזעניות והפמיניסטיות של שנות ה-60. הוא תיאר נשים חזקות ואינטליגנטיות, אשר אמנם משמשות בתפקידים מסורתיים אך אינן בתפקיד הספרותי הנדוש של עלמות במצוקה. המיעוטים בסיפוריו אינם מופלים לרעה. הוא מתאר גזעי חייזרים באופן סימפתי, לפי הסטנדרטים של שנות ה-30, שנות ה-40 ושנות ה-50, ובכך מראה כי אחוות אמת חופשית מהבדלי גזע, צורה ומטבוליזם. כסדרה מוקדמת, חדשנית לתקופתה ושמהווה דוגמה לתת-הז'אנר "על-מדע" (super-science), סדרת "העדשאי" היוותה מודל לחיקוי נרחב והניחה את היסודות למה שנקרא בימינו ז'אנר "אופרת חלל".
סדרת "Lensman" הייתה מועמדת לפרס הוגו היוקרתי לסדרת המדע הבדיוני הטובה בכל הזמנים בשנת 1966, יחד עם סדרת "בארסום" של אדגר רייס בורוז, "היסטוריה של העתיד" של רוברט היינליין, ושר הטבעות של ג'.ר.ר. טולקין, אך אלה הפסידו לטובת סדרת המוסד של אייזק אסימוב.
עלילה
סדרת הספרים מתחילה עם "טריפלנטרי" כשני מיליארדי שנים לפני זמן ההווה וממשיכה לתוך זמן העתיד. ביקום אין כלל סימני חיים פרט לבני אריסיה עתיקי היומין ומספר כוכבי לכת השוכנים לצד עולם ביתם. בני אריסיה שוחרי השלום עברו שינוי פיזיולוגי כדי לפתח כישורי התבוננות מנטליים. הנחת היסוד של הסדרה, בהתבסס על מחזור החיים של כוכב בזמן כתיבת הסיפור, היא שכוכבי לכת נוצרים לעיתים נדירות בלבד, ורק הגלקסיה הראשונה והשנייה יחד עם מיליארדי הכוכבים שבהן הן מיוחדות במינן.
דרך מרחב הזמן חייזרי מגיעים האדוריאנים - גזע לוחמני, דיקטטורי ותאב כוח. גזע זה מבחין כי שתי הגלקסיות חולפות ביניהן, והדבר יוביל להיווצרותם של מיליארדי כוכבים ולהתפתחות של חיים בהם. לפיכך, האדוריאנים מבקשים לשלוט באותם חיים ובכך לספק את תאוותם לכוח ולשליטה. אף על פי שבני הגזע פיתחו כוחות מנטליים בדומה לאלה של בני אריסיה, הם מסתמכים בעיקר על כוח פיזי והדבר מתבטא בעיקר על ידי קיומה של היררכיה על פני גזעים נחותים יותר. האדוריאנים רואים בשאר הגזעים שביקום - אותם קיוו בני אריסיה לרתום ליצירת ציוויליזציה שוחרת שלום - כבשר תותחים למערך הכוחני שלהם.