cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף מרימוביץ'
ביוגרפיה
בכל הקריירה שלו כשחקן שיחק מרימוביץ' בקבוצת מכבי תל אביב. בגיל 16 עלה לקבוצה הבוגרת והיה שותף פעיל לשש אליפויות ושישה גביעי מדינה בתפקיד קיצוני-שמאלי.
בשנת 1942, לאות הזדהות עם יהודי אירופה שנרדפו בידי הנאצים ואולצו לענוד את הטלאי הצהוב, הציע מרימוביץ' שמכבי תשחק בחולצות צהובות, בנוסף לכחול המסורתי עד לאותם ימים. באותה שנה זכה עם מכבי תל אביב באליפות השלישית בתולדותיה.
בינואר 1950 הוביל מרימוביץ' את מכבי תל אביב לניצחון הליגה הגבוה בתולדותיה, כאשר כבש ארבעה שערים בניצחון 0:13 על מכבי ראשון לציון. בעונה שלאחר מכן כבש חמישה שערים נגד הקבוצה בניצחון מכבי 1:12.
במשחק האליפות של עונת 1949/1950 (העונה הראשונה מקום המדינה), פגשה מכבי תל אביב את הפועל תל אביב למשחק לעיני 8,000 צופים באצטדיון המכביה. מכבי נזקקה לניצחון כדי לזכות בתואר, ובדקה ה-24 כבש מרימוביץ' את שער הניצחון (0-1), והעניק למכבי את האליפות. בסיום העונה זכה מרימוביץ' בתואר מלך השערים לאחר שכבש 25 שערי ליגה.
בנבחרת ישראל הופיע 14 פעמים, הבולטת שבהן כנגד ברית המועצות, בשנת 1956 באצטדיון רמת גן.
בשנת 1958, כשהוא בן 34, פרש מרימוביץ' ממשחק פעיל והמשיך את דרכו במכבי תל אביב, הפעם כמאמן, ועמה זכה בגביע המדינה.
בשנת 1964 מונה מרימוביץ' לתפקיד מאמן נבחרת ישראל, ובאותה שנה הוביל את הנבחרת לזכייה בגביע אסיה, לאחר ניצחון 1:2 בגמר מול דרום-קוריאה.
לאחר שסיים את הקדנציה הראשונה בנבחרת עבר לאמן את הפועל תל אביב וזכה עמה באליפות אסיה לקבוצות. לאחר מכן שב לאמן את מכבי תל אביב לעונה נוספת, ובשנת 1977 חזר להפועל תל אביב לקדנציה שנייה.
ב-1982 חזר מרימוביץ' לאמן את נבחרת ישראל. לאחר קמפיין מוקדמות הגביע העולמי ב-1986 סיים את תפקידו, וב-1988-1989 חזר לאמן בפעם השלישית והאחרונה את מכבי תל אביב.
במהלך הקריירה אימן מרימוביץ' גם את בני יהודה, בית"ר תל אביב ומכבי פתח תקווה.
משנת 1992, שימש מרימוביץ' כנשיא איגוד מאמני הכדורגל בהתאחדות לכדורגל בישראל.
נפטר ב-5 במאי 2011, בגיל 86. הלווייתו נערכה יום לאחר מכן בבית העלמין בקיבוץ חורשים.
יחסי אלג'יריה–צ'ילה
יחסי אלג'יריה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית לבין הרפובליקה של צ'ילה.
יוסף מרימוביץ'
תארים
כשחקן כמאמן
יחסי אלג'יריה–צ'ילה
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות החלו כשנה לאחר העצמאות המוחלטת של אלג'יריה, ב-4 ביוני 1963. היחסים התחזקו בתקופת ממשלת סלבדור איינדה (1970–1973), לאור הקרבה האידאולוגית והדגש כי בשתי המדינות להכניס למדיניות החוץ שלהם על העולם השלישי וזרמים אנטי-אימפריאליסטית כמו G77 והמדינות הבלתי-מזדהות. היחסים נקטעו לאחר ההפיכה בצ'ילה בספטמבר 1973, בעוד אלג'יריה קלטה בשטחה כמה מאות פליטים צ'יליאנים. היחסים חודשו בשנת 1990 עם הקמתה מחדש של הדמוקרטיה בצ'ילה. צ'ילה פתחה שגרירות באלג'יר ביוני 2001, ואלג'יריה הקימה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה ביוני 2002.
ב-16 במאי 2005 נחתם מזכר הבנות בין שתי המדינות להקמת מנגנון הייעוץ המדיני בין שני משרדי החוץ. באותה שנה נחתם הסכם לשיתוף פעולה במכרות ואנרגיה. בשנת 2010 נחתם באלג'יר הפרוטוקול להחזרת דמי פרישה לעובדים שכירים שעבדו באלג'יריה ובצ'ילה בזמן הגלות הפוליטית.
בנוסף למנגנון הייעוץ, קיימת קבוצה דו-פרלמנטרית דו-לאומית של ידידות צ'יליאנית-אלג'ירית, ואילו בתחום המסחרי הוקמה מועצה עסקית צ'ילה-אלג'יריה, שמארגנת פגישות בין אנשי עסקים משתי המדינות לקידום הסחר שלהם.
ביקורים רשמיים
בשנת 2005 ערך נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה ביקור ממלכתי בצ'ילה, והתקבל על ידי הנשיא ריקארדו לאגוס, כאשר חתמו על הסכמי שיתוף פעולה דו-צדדיים בנושא ניהול משאבי כרייה ופחמימנים ועל מזכר הסכם בין חברות הנפט הלאומיות משתי המדינות, ENAP ו-Sonatrach.
יחסים מסחריים
בשנת 2015, היצוא הצ'יליאני לאלג'יריה הגיע ל-4 מיליון דולר, כאשר משלוחי התפוחים והפירות היוו את עיקר היצוא. באותה תקופה, היבוא מאלג'יריה הגיע ל-3.7 מיליון דולר, וכלל בעיקר אמוניה. בשנת 2018, המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-10 מיליון דולר, צמיחה שנתית ממוצעת של 21% בחמש השנים האחרונות, אם כי כמעט כולו היה יצוא צ'יליאני לאלג'יריה. המוצרים העיקריים שייצאה צ'ילה כללו ברזל, אגוזי מלך, קרגינן וצימוקים.
בית מדרש
במזרח אירופה רווח הכינוי "קְלוֹיְז" לבית המדרש, ו"קלויזים" מפורסמים פעלו בברודי ובווילנה.
הלימוד בבית המדרש
האגדה תיארה את שם ועבר כראשונים שהקימו בית מדרש, שבו למדו אבות האומה. בסוף ימי בית שני היו בתי מדרשות ללימוד תורני לתלמידים מבוגרים, ואליהם באו ללמוד גם מבוגרים שתורתם עראי.
צורת המדרש הקדומה הייתה אוראטורית; כלומר, הרב יושב ומסביביו תלמידיו והוא דורש להם בעל פה מקראות ופירושם, מפני ש"דברים שבעל פה אי אתה רשאי לכותבן", והם מחדדים לו בקושיות. עם השנים, מאחר שנכתבה המשנה, צורת הלימוד הלכה ונעשתה אוטו-דידקטית או על ידי חברותות, מול חומר כתוב.
דיני בית המדרש
למרות זאת, בהלכה ישנן הקלות מסוימות ללומדי בית המדרש בענייני אכילה ושינה בבית המדרש לעומת בית הכנסת. הטעם הוא, שבבית הכנסת נמצאים זמן מועט ובקלות אפשר להימנע מאכילה ושינה, אולם בבית המדרש שוהים במשך שעות רבות וקשה יותר להימנע מזה. מכל מקום, נאמר בגמרא, שכל הישן בבית המדרש תורתו נעשית קרעים קרעים, וזאת משום שכדי לקנות תורה צריך להשקיע.
בתי מדרש פלורליסטים בישראל
בעשורים האחרונים מוצאים גם יהודים שאינם דווקא דתיים עניין בלימוד בית מדרשי, במוסדות דוגמת 'עלמא בתל אביב, בית מדרש אלול בירושלים, 'במידבר' בירוחם ועוד. בתי המדרש הפלורליסטים (מכונים גם מתחדשים) יוצאים מנקודת מוצא שונה מבתי המדרש הישיבתיים הקלאסיים: בעוד שבבתי המדרש הללו התפיסה בדרך כלל היא של אמת אחת שיש להנחילה (ומכאן שיטת הלימוד הפרונטלית הנהוגה ב'שעור הכללי' בישיבות), הרי שבבתי המדרש המתחדשים הגישה היא ריבויית (פלורליסטית) לכתחילה, מבוססת על עירוב של ז'אנרים ספרותיים שונים (הלכה, שירה, הגות וכו'). הלימוד מתקיים תוך ישיבה במעגל, מה שמבטא את הדמוקרטיות והניסיון להכלה של הדעות השונות הקיימות בקבוצה: "בית מדרש פלורליסטי הוא לכן מקום שאליו אנשים מרקעים שונים ומתפיסות עולם שונות באים ללמוד יחדיו ולקיים שיח עם טקסטים יהודיים ושיח ביניהם, לימוד לשם התרחבות אישית והכרת הזולת, לשם צמיחה, לשם מדרש אישי וציבורי גם יחד.".
רדיפת הסינים בגרמניה הנאצית
רדיפת הסינים בגרמניה הנאצית הייתה רדיפה רחבת היקף ושיטתית, אם כי לא הגיעה לרצח עם. אזרחים סינים רבים עזבו את גרמניה הנאצית, עקב הגברת המעקב נגדם ו"גזרות" שהוטלו עליהן על ידי ממשלת גרמניה הנאצית.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה והתמוטטות הסופית של מערך שיתוף הפעולה הסיני-גרמני, פתח הגסטפו במבצע מעצרים המוני של גרמנים סינים, ונתינים סינים ברחבי גרמניה נשלחו למחנות העבודה.
רקע
עם הקמת הקונסוליה הסינית בהמבורג ב-1921 התגוררו בגרמניה יותר מכ-2,000 אנשים סינים; למעט קבוצה קטנה של מלחים מקצועיים, רובם הגדול עבד בענפי הקייטרינג והבידור, כבעלי מסעדות סיניות, ברים, בתי קפה ואולמות ריקודים. מפעלים לא חוקיים כללו מאורות אופיום ובתי קזינו.
החל משנות העשרים של המאה העשרים, בוגרי אוניברסיטאות ממוצא סיני החלו ל"צוץ" בברלין. רובם של הסטודנטים הואשמו בקידום אידאולוגיות שמאל רדיקליות. בין הסטודנטים הסינים שלמדו בגרמניה ניתן למנות את ז'ו דה, ג'ואו אנלאי ונוספים, מאוחר יותר דה ואנלאי הפכו למנהיגים בולטים של המפלגה הקומוניסטית של סין.
היסטוריה
עם עליית הנאצים לשלטון, כמעט ולא הייתה השפעה על האוכלוסייה הסינית בגרמניה, למעשה, הפיהרר אדולף היטלר אף העריץ את התרבות הסינית ולא ראה בסינים תת-אדם. אף על פי כן, מעמד ארי לשם כבוד לא הוענק לסינים, בניגוד לעם היפני.
מאוחר יותר, הסינים בגרמניה, שרובם דבקו באידאולוגיה ימנית היו מוקד לרדיפה וטיהור אתני על ידי הנאצים, על אף שרובם כלל לא היו פעילים פוליטית. הממשלה הנאצי עקבה אחרי צעדיהם ובשל נסיבות אלו החיים לסינים בגרמניה נעשו יותר ויותר קשים.
באביב 1942 נאספו בהמבורג כ-165 אנשי צוות ומלחים סינים שנעצרו על ידי גרמניה, המלחים נאלצו לבצע עבודת כפייה בתנאים קשים ביותר. באותה שנה, המחלקת הסינית של הגסטפו עצרה את כל 323 הסינים האחרונים שעדיין התגוררו בצ'יינה טאון בברלין והאשימו אותם בשיתוף פעולה עם האויב ובריגול כנגד גרמניה.
ביום השנה ה-60 לסיום מלחמת העולם השנייה, ב-2005, ביקרו כתבי סוכנות הידיעות שינחואה באחד מארכיוני מחנות הריכוז בגרמניה, אוסטריה ופולין כדי לבצע תחקיר בנוגע לרדיפת הסינים בתקופה הנאצית. סוכני הידיעות מצאו מסמכים המראים כי לפחות חמישה סינים נאסרו במאוטהאוזן, לפחות 3 סינים בבוכנוואלד ולפחות סיני אחד באושוויץ. על פי מסמכים נאציים רשמיים, ניתן לאשר כי לפחות 17 סינים מתו במחנות עבודה עקב התעללות ועבודות פרך. עם זאת, ההערכה היא שמספר ההרוגים האמיתי היה גבוה בהרבה.
קרב שוויבה (1915)
קרב שוויבה (Shaibah, Shu'aiba) היה התקפת נגד של הצבא העות'מאני, שנערכה באפריל 1915 בקרבת העיירה שוויבה, כנגד כוחות בריטים שהגנו על העיר בצרה במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של הבריטים.
רקע
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה שלטו העות'מאנים במסופוטמיה מזה כ-400 שנה. שלטון זה היה רופף והשלטון המרכזי באיסטנבול התבסס על נציגים מקומיים להם הוענקה סמכות בתמורה לשתוף פעולה.
מנגד שלטו הבריטים במתקני הפקה וייצור נפט בפרס דרך חברת הנפט האנגלו-איראנית וראו במפרץ הפרסי גזרה אסטרגית בו יש לשמור את מתקני היצור וקווי ההולכה בכל מחיר.
עם פרוץ המלחמה, בספטמבר 1914, התייצבו הבריטים והטורקים משני עברי המתרס ומשום כך מיהרו הבריטים לשלוח כוחות להגן על מתקני הנפט בנמל הנפט באבאדאן. הטורקים, לעומתם, ייחסו חשיבות נמוכה למסופוטמיה ולכן דיללו את כוחותיהם בגזרה זו לטובת תגבור כוחותיהם במערכה על סיני וארץ ישראל ומערכה בקווקז.
קרבות מקדימים
המערכה במסופוטמיה החלה ב-6 בנובמבר 1946 כשכוחות בריטיים פלשו לעיירה פאו שבשפך נהר הפרת והתקדמו משם לכוון צפון מערבה לאורך הנהרות פרת וחידקל. בהמשך אותו חודש כבשו הכוחות הבריטים את העיר בצרה במהלך קרב בצרה. במהלך דצמבר כבשו הבריטים, בקרב אל-קורנה גם את העיירה אל קורנה עקב מיקומה האסטרטגי על מפגש הנהרות פרת וחידקל.
פעולות אלו חיזקו את אחיזתה של בריטניה באזור שאט אל ערב והבטיחו את אספקת הנפט מפרס דרך עיר הנפט אבאדאן.
מטרות הקרב
הפיקוד הטורקי שאף לעצור את התקדמות הבריטים לתוככי מסופוטמיה וראה בעיר בצרה נקודת מפתח לסיכול פעילותם של הבריטים. לשם כך החל לטוות תוכנית להתקפת נגד לכיבוש בצרה וסילוק הבריטים מהאזור.
הצבא העות'מאני
בעקבות צמצום הכוחות בגזרת מסופוטמיה הצליח הפיקוד הטורקי להציב למשימה זו רק כ-4,000 חיילים סדירים בפיקודו של לוטננט קולונל סולימאן אסקרי ביי. לכן פנה הפיקוד לעזרתם של שבטים ערבים וכורדים שהעמידו לרשות הצבא הטורקי כ-14,000 לוחמים. הכח הטורקי תוגבר בסוללות תותחים.
12 באפריל
הקרב החל לפנות בוקר בהפגזה מסיבית על ביצורי הבריטים כשלקראת ערב החלו חיילי הרגלים לזחול לכוון המאחזים הבריטים אך נהדפו בירי בריטי ונסוגו לאחור.
13 באפריל
במהלך היום הבחינו הבריטים בניסיון של כוחות טורקים לאגף את שוויבה ולהתקדם לכוון בצרה. המפקד הבריטי, מילס, שלח 2 רגימנטים לתקוף את הכוחות הטורקים אך אלו נהדפו. מילס מיהר לתגבר את הכח בתוקף בעוד שני רגימנטים וכן בסוללות ארטילריה. עיקר המאמץ היה כנגד לוחמי השבטים הערבים ובסוף היום פוזרו כוחות אלו ורבים מהם נשבו.
14 באפריל
המאמץ הבריטי הופנה כעת לכוחות הטורקים הסדירים. חילופי האש נמשכו כל היום ללא תפנית לצד כלשהו. בשעות אחר הצהריים הובילו חיילי הרגלים הבריטים של רגימנט "דורסט" מתקפת כידונים על העמדות הטורקיות כשהחיילים ההודים בעקבותיהם. לאחר קרב פנים אל פנים נטשו הטורקים את עמדותיהם ונסוגו כ-120 ק"מ צפון מערבה לכוון אל-כות. בגלל תשישות הכוחות הבריטים ומחסור בתחמושת ובמים הם לא נערכו למרדף אחר הנסוגים.
דורית קלנר
דורית קלנר (נולדה ב-21 ביולי 1959) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה
דורית קלנר (לבית וקסלר) נולדה בראשון לציון להורים אנשי חינוך. סבה היה אפרים פישל וקסלר, החזן הראשי בבית הכנסת הגדול בעיר. למדה בגימנסיה הריאלית בעיר הולדתה והיא בעלת תואר דוקטור בכימיה אורגנית מהטכניון בחיפה. לאחר השתלמות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת אלברטה בקנדה שימשה כמנהלת מפעל, כסמנכ"ל מחקר ופיתוח וכסמנכ"ל שיווק בחברות תעשייתיות בתחומי הכימיה, הפלסטיק וההתקנים הרפואיים בישראל.
בשנת 2014 יצא לאור ספרה הראשון, עמקפלסט, העוסק בחייהם של עובדים במפעל פלסטיק בעמק יזרעאל. הספר זכה לשבחי הביקורת ובפרס משרד התרבות ליצירה ספרותית ונכלל ברשימה הארוכה של המועמדים לפרס ספיר.
בשנת 2017 יצא לאור ספרה השני, עונות מעבר, רומן בלשי שעלילתו ממוקמת באזור כפר ורדיםומעלות-תרשיחא, בגליל המערבי. הספר זכה בציון לשבח בפרס ברנר. השופטים ציינו כי הספר כתוב "בעברית עכשווית עגולה, מלאה, מעובה, עשירה בשכבות של ספרות, שפה שסגנונות יזהריים קנוניים שזורים בתוכה."
בשנת 2019 זכה הספר בפרס שולמית אלוני ליצירה עברית. מנימוקי השופטים: "עונות מעבר הוא רומן ישראלי עכשוי, שלא חושש להעמיד במרכזו את היחסים בין יהודים וערבים בגליל. דורית קלנר מצליחה לגעת בכל הפחדים, החששות והסטראוטיפים ביד רגישה ובדרך אותנטית ומספקת התבוננות מדויקת על יחסי שתי הקהילות – יהודית וערבית".
"מולטיפוקל', שיצא לאור ב-2022, הוא הספר השלישי ב'"טרילוגיית הגליל'. הספר מתמקד בחיי העבודה של דפנה, גיבורה שמאחוריה גם תקוות וגם אכזבות, במפעל רפואי באחד מקיבוצי הגליל, ומתבונן בהם בעין נוקבת, ביקורתית אך גם חומלת.
סיפורים קצרים של דורית קלנר פורסמו בכתבי העת המקוונים "הפתיליה" ו"המוסך", באתר "מעבורת - פרויקט הסיפור הקצר" וב"מאזניים", גיליון פברואר 2020.
דורית קלנר היא כלת פרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול לשנת תשע"ח 2018. מנימוקי השופטים: סופרת שעלתה לא מכבר על במת הספרות העברית וכבר מתבלטת באיכויות שביצירתה. קלנר מיטיבה לצייר את המגזרים השונים המרכיבים את החברה הישראלית. היא נעה בנוחות על פני קווי המתאר של דת, לאום, קבוצה אתנית ומגדר – וגם חוצה את הקווים, כדי להעניק לדמויותיה חיים ואמינות. בחברה הישראלית, כפי שהיא עולה ביצירתה, חיים בני קבוצות שונות מאוד זה לצד זה – סובלים יחד, מתמודדים יחד, שותפים מרצון או מכורח. השכלתה המגוונת ניכרת בפרוזה שלה, שלוקחת את הקוראים אל מחוזות הגליל, אל מפעל תעשייתי, אל הדרמות הסיפוריות שמעידות על כלל פניה של החברה. ברגישות ובכוח סיפורי מובהק מוכיחה קלנר את כוחה ביותר מסוגה סיפורית אחת, ורבה הסקרנות לגלות לאן עוד תגיע בספריה הבאים.
בית הקברות הצבאי ברוונה
בית הקברות הצבאי רוונה באיטליה (Ravenna War Cementery) הוא בית קברות בו קבורים 927 חללי מלחמות העולם, רובם ממלחמת העולם השנייה. בבית קברות זה מצוי הריכוז הגדול ביותר מבין חללי הבריגדה היהודית, סך הכול נקברו שם 33 מחללי הבריגדה. בית הקברות ממוקם במרחק 12 ק"מ מערבית מהעיר רוונה, בדרך "SS16" מרוונה לפרארה, ליד הכפר פיאנג'יפאנה (Piangipane) הכלול בתחום העיר רוונה. בעבר התקיים במקום טקס זיכרון. בית הקברות פתוח לביקורים והכניסה אליו גם לבעלי ניידות מוגבלת.
החללים הטמונים בבית הקברות
חלק ניכר מהחללים הטמונים בבית הקברות הם מחיל המשלוח הקנדי, שהיה חלק ממחנה בעלות הברית בפלישה לאיטליה. בתקופה שבין 2 לבין 22 בדצמבר 1944 נהרגו בקרבות 548 חיילים קנדיים מהקורפוס הקנדי הראשון, במערכה אשר נערכה בתנאים של גשם זלעפות, שיטפונות, מחסור בתגבורת צבאית ובסוגי תחמושת וכל זה בשעה שההתנגדות הגרמנית נמשכה במלוא עוצמתה. אמנם העיר רוונה נכבשה כבר בראשית דצמבר 1944, אך הקרבות נמשכו בלחימה על חציית הנהרות: סניו (Senio) ולמונה (Lamone). מערכה אשר כונתה "ההתקדמות בחציית הנהרות". רק במתקפת חורף, בין ינואר 1945 לבין אפריל 1945, נשברה ההתנגדות הגרמנית. אחת המשימות האחרונות של הכוחות הקנדיים הייתה לטהר את השטחים המוצפים בין העיר רוונה לבין הלגונה קומאקיו (Comacchio lagoon). בסיומה הועברו הכוחות הקנדיים לצפון מערב אירופה (כמו הבריגדה היהודית).
בבית הקברות טמונים גם 33 חללים ממלחמת העולם הראשונה שהיו קבורים בבתי קברות בסביבה: Gradisca ,Arzigano, Fano, Monterosso al Mare. קבוצות אחרות של חללים ממלחמת העולם השנייה היו מחילות המשלוח אשר הגיעו מהודו ומניו זילנד. ביניהם יש 63 חללים שלא זוהו.
תמונות מטקס הזיכרון ברוונה
הטקס התקיים על ידי היחידה להנצחת החייל, משרד הביטחון, בשנת 2007
יצחק אליעזר ליזרוביץ
יצחק אליעזר ליזרוביץ, קרי: לֶייזֶרוביץ'; (ביידיש: לייזעראוויטש; 1883, קובנה, רוסיה (ליטא) – 1927, פריז, צרפת) היה סופר יידיש, פיליטוניסט ועיתונאי יהודי-ליטאי. בנו של הרב אליהו דב ליזרוביץ.
קורות חיים
יצחק אליעזר (איזידור לָאזָר) ליזרוביץ נולד ב-1883 בעיר קובנה שבצפון-מערב רוסיה (ליטא). זכה לחינוך דתי מסורתי בילדותו, ולחינוך ישיבתי גבוה בנעוריו. את כתיבתו העיתונאית ביידיש החל תוך כדי לימודיו בישיבה. עמד בבחינות בגרות אקסטרניות של השלטון הרוסי, ובחר להמשיך בלימודי רפואה באוניברסיטת לייפציג שבגרמניה. הוא החל שם את לימודיו, אך מלחמת העולם הראשונה קטעה את לימודיו, והוא נאלץ לשוב לליטא ואחר כך לרוסיה.
בשנת 1920 עזב את ברית המועצות, עבר לקובנה והיה במשך תקופה קצרה יחד עם בעל-מחשבות מעורכיו הראשונים של "די אידישע שטימע". מאוחר יותר היגר לברלין ולאחר מכן השתקע בפריז, בה חי עד מותו. אל הרפואה לא חזר, ועסק לפרנסתו בעיתונות יידיש. הוא השתתף בכמה מעיתוני היידיש המרכזיים של פריז בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. הפיליטונים שלו, ביידיש ומעט גם בעברית, קנו להם שם וקוראים אוהדים. הוא גם פרסם סיפורים קצרים ביידיש ובעברית.
ליזרוביץ היה בין מייסדי ספרות הילדים ביידיש, ומשתתף קבוע בעיתוני הילדים. דבריו התפרסמו גם תחת שמות העט שבחר לעצמו, בהם "י"א לפידות". ספריו נדפסו לא רק בפריז אלא גם בוורשה ובפטרוגרד (סנקט פטרבורג). הוא החל את כתיבתו בליטא כשהייתה עוד נתונה תחת שלטון רוסי, והיה בין הבולטים שבסופרי היידיש בתקופת ליטא העצמאית.
ליזרוביץ פרסם בחייו ספרים ובהם סיפורים, בלדה, סיפורים מעובדים וספרי לימוד. מספרי היידיש שלו לא תורגם אף אחד לעברית.
הוא נפטר ב-1927, בהיותו כבן 45.
נוער שוליים (להקה)
נוער שוליים הייתה להקת פופ רוק ישראלית שפעלה בין 1986 ל-1991. הלהקה הוציאה שלושה אלבומים.
היסטוריה
הלהקה החלה את דרכה כשחבריה עוד למדו בבית הספר התיכון. בתקופה זו היא נקראה "Juvenile Delinquents", שם שהציע למתופף הלהקה איסר טננבאום (שחיפש שם חדש ללהקה שנקראה עד אז ״מדיום״) חברו לכיתה עודד פומרנץ, מתוך נושא שלמדו בשיעורי אנגלית באותה התקופה. הלהקה הופיעה מספר פעמים בשירים באנגלית במועדון "הפינגווין" שבתל אביב. בשנת 1986 האזין רונן בן טל לתוכנית של שרון מולדאבי בגלי צה"ל ובה לכדה את תשומת ליבו הופעה של להקה ששרה באנגלית. מבירור שעשה, עלה השם Juvenile Delinquents. מספר חודשים לאחר מכן, הגיעו לאולפני די.בי. שני נערים (דודי לוי וחבר) שביקשו להקליט תקליט שדרים, אולם בן טל אמר להם שיסכים שיקליטו באולפן שלו רק עם מפיק מוזיקלי מקצועי היודע לעבוד באולפן. השניים התאכזבו וקמו לצאת, וממש כשהיו בדלת, שאל אותם בן טל מה שם הלהקה שלהם; "Juvenile Delinquents" הייתה התשובה. בן טל קרא להם חזרה ואמר להם שהם כרגע מצאו מפיק מוזיקלי שיעבוד איתם. יחד הם הקליטו בעברית ובאנגלית את השיר ״קיר של אהבה״, אותו השמיע בן טל לחברו יאיר ניצני שהיה מנכ"ל הד ארצי. ניצני נדלק מייד והציע להחתים את הלהקה בהד ארצי ולבן טל להפיק אותם.
בינואר 1988 יצא אלבום הבכורה של הלהקה, "נוער שוליים" (שם שעיברת מאנגלית בן טל) בחברת התקליטים "הד ארצי". הרכב הלהקה באלבום זה כלל את הסולן מיקיאגי (שם שבן טל המציא לו), הגיטריסטים אמיר צורף ודודי לוי, הקלידן קובי פיטרו והבסיסט ארן אמיר. מתופף הלהקה המקורי, איסר טננבאום, מ"רוקפור" עזב את ההרכב לפני הקלטת האלבום, ובמקומו ניגן אלון הלל. מהאלבום התפרסמו השירים: "קיר של אהבה", "החלום של כל אישה" שכתב והלחין שמעון גלבץ, "חסר סיכוי", ובמיוחד גרסתה של הלהקה לשיר "לך איתה" של אילנה רובינא, שכתב קובי רכט והלחינו רכט וקובי אשרת.
לאחר יציאת האלבום הראשון עזב אמיר צורף את הלהקה, והצטרף אליה המתופף רועי שקד. הלהקה החלה בהקלטת אלבום שני, בהפקה מוזיקלית של עובד אפרת, שגם עיבד את השירים יחד עם חברי הלהקה. ביוני 1990 יצא אלבומה השני של הלהקה, "ציירי לך שפם", שזכה להצלחה גדולה ונמכר ביותר מ-70,000 עותקים. האלבום הכיל להיטים רבים, ובראשם "ציירי לך שפם", שכתב מיקיאגי והלחינו יחד כל חברי הלהקה. השיר נבחר כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תש"ן, ונוער שוליים נבחרה כ"להקת השנה". השיר עוסק בתהליך שינוי מגדרי של טרנסג'נדר מנקבה לזכר (FTM). במצעד זה דורגו בסך הכל ארבעה שירים של הלהקה בעשרת המקומות הראשונים, כשפרט ל"ציירי לך שפם" הצליחו גם השירים "ענוג" (חנה גולדברג/לוי, אמיר ופיטרו), "סיזיפה" (גולדברג/מיקיאגי וערן "רני" קצנלנבוגן) ו"אמסטרדם" (גולדברג/אפרת). שיר נוסף מהאלבום שזכה להצלחה היה "לילה", גרסה עברית לשיר "Young Girl" בתרגום של מאיר גולדברג. באותה שנה הקליטו את השיר "רדיו גמדיו" לכבוד 40 שנה לגלי צה"ל, שזכה גם כן להצלחה.
באוגוסט 1991 יצא אלבומה השלישי והאחרון של נוער שוליים, "זה עושה לך את זה", גם הוא בהפקתו של עובד אפרת. את רוב השירים באלבום כתבה חנה גולדברג, ובהם שלושת שיריו המצליחים ביותר, "שמור עליי", "מותק" ו"לא אטוש את ידך". האלבום זכה להצלחה פחותה בהרבה מקודמו, והביא לסוף פעילות הלהקה. שיר נוסף שהקליטה הלהקה באותה שנה שזכה להצלחה היה "מספיק לי", שנכלל באלבום בשם "שפמשותפת - מועדון השירים הבודדים". באותה השנה זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה" בתחרות "תפוח הזהב" של רשות השידור.
חברי הלהקה לא הודיעו באופן רשמי על התפרקותה, אך למעשה חדלו לפעול ביחד אחרי יציאת האלבום השלישי. רוב חברי הלהקה כמעט שלא התבלטו עוד בעולם המוזיקה הישראלי לאחר פירוקה, וחלקם פרשו ממנו לחלוטין. חריגים לכך הם דודי לוי, גיטריסט הלהקה, שהפך למפיק מוזיקלי מבוקש והחל בקריירת סולו שהניבה להיטים רבים וממשיכה עד היום, במשך השנים היה לגיטריסט של אהוד בנאי; אמיר צורף, שפרש מהלהקה לאחר התקליט הראשון והמשיך לרוקפור ולג'ינג'יות, ומתופף הלהקה רועי שקד, שהמשיך לנגן עם אהוד בנאי, אביתר בנאי, דודי לוי, סיון שביט ובועז בנאי. סולן הלהקה, מיקיאגי, הוציא אלבום סולו אחד. בשנת 2015 אירח דודי לוי את מיקיאגי במסגרת פסטיבל הפסנתר, בו ביצעו מספר שירים מנוער שוליים, ביניהם "ענוג" ו"אמסטרדם". בפברואר 2018 שוב שיתפו פעולה שהקליטו שיר שאביב גפן כתב בשם "את לא לבד", שיר שבמקורו היה מכתב תגובה של גפן למעריצה.
באוקטובר 2022 פורסם שהלהקה תערוך הופעת איחוד ללא מיקיאגי, ובמקומו יופיע מיכאל בן דוד. בהופעה הופיעו ארן אמיר, רועי שקד, מיכאל בן דוד, מיכאל שוורץ, ודודי לוי.
ביוני 2023 הופיעה הלהקה יחד עם מיכאל בן-דוד במסגרת אירועי מצעד הגאווה בתל אביב.
יגדל אלוהים חי
מחבר הפיוט
מקובל, שמחבר הפיוט "יגדל" הוא דניאל בן יהודה דיין, שחי באיטליה, כנראה במאה ה-13. הפיוט נדפס לראשונה במחזור "קמחא דאבשונא" שנדפס בבולוניה בשנים ש'-ש"א (1541).
אולם, יש שייחסו את הפיוט למחברים אחרים. הרב יעקב עמדין ייחסו בוודאות לרמב"ם, והרב יחיא צאלח והיש"ר מקנדיאה ייחסוהו לרבי שלמה אבן גבירול.אחרי עיון בכתבי עמנואל הרומי נראה,כי יהיה המחבר מי- שיהיה, אבל שאב כל התוכן מפיוט ארוך שכתב במחברת.
מקור אמירת הפיוט
בספר "סדר היום" שחיבר המקובל משה בן מכיר בסוף המאה ה-16 נאמר: מנגד, כתבו בשם האר"י ז"ל שהוא לא אמר שום פיוטים (חוץ מאלה של רבי אלעזר הקליר) ובפרט פיוט 'יגדל'.
זמן אמירת הפיוט
למעשה, הפיוט התקבל בכל תפוצות ישראל, אך מקום אמירתו שונה מקהילה לקהילה. בחלק מקהילות אשכנז המזרחיות נוהגים לאומרו לפני תפילת שחרית; בקהילות ספרד ובקצת קהלות נוסח אשכנז הוא מושר בליל שבת וחג לאחר סיום תפילת ערבית; יוצאי מרוקו אומרים אותו בתפילת שחרית של שבת לפני ברוך שאמר, וגם כשמלווים את החתן בשבת חתן; חלק קטן מהתימנים השאמיים אומרים אותו בתוך סדר קבלת שבת;  והבלדים (ושאר מתפללי הנוסח השאמי) אומרים אותו אחרי תפילת ערבית של שבת, או לפני עלינו לשבח. יש שאומרים אותו גם בעת קבורת המת, שכן מוזכר בו תחיית המתים. הקראים אומרים אותו בשמחת תורה אחרי קריאת התורה. בקרב יהודי גאורגיה נוהגים לאומרו אחרי ערבית של שבת בניגון מיוחד לשבתות, ובימים נוראים בניגון אחר.
הפיוט לא מופיע בסידור נוסח חב"ד שנערך על ידי רבי שניאור זלמן מלאדי ולא בחלק מסידורי הספרדים, על פי דברי האר"י הנ"ל.
קאזוקי טאקאהאשי
קאזואו טאקאהאשי (ביפנית: 高橋 一雅, 4 באוקטובר 1961 – 4 ביולי 2022), שנודע בשם העט קאזוקי טאקאהאשי (高橋 和希), היה קומיקסאי ואמן מאנגה יפני הידוע כיוצר של סדרת המאנגה יו-גי-הו!.
משחק הקלפים המבוסס עליה, יהפך לימים למשחק קלפי האספנות הנמכר ביותר בעולם על פי ספר השיאים של גינס.
קריירה
ב-1981 כתב טאקאהאשי את המאנגה המצליחה הראשונה שלו, מאנגה בת פרק אחד בשם Ing! Love Ball, שפורסמה במגזין השונן Weekly Shōnen Sunday בהוצאת Shogakukan וזכתה באותה שנה בפרס מיוחד מטעם ההוצאה לאור. מאנגה זו נכתבה ופורסמה תחת שם העט האג'ימה מייאבי.
הפריצה שלו לקהל הרחב הגיעה ב-1986 עם פרסום סדרת המאנגה Go-Q-Choji Ikkiman, אותה עיבד טאקאהאשי מאנימה בעלת אותו השם. בהמשך, בין השנים 1990–1992, כתב טאקאהאשי מאנגות נוספות שחלקן התפרסמו במגזין Weekly Shōnen Jump של הוצאת Shueisha, בה הוא עתיד לימים לפרסם את סדרת המאנגה הידועה ביותר שלו, יו-גי-הו!. לימים, יתייחס טאקאהאשי אל המאנגות המוקדמות שיצר ופרסם כ"כישלונות חרוצים".
סדרת יו-גי-הו! (遊☆戯☆王, מיפנית: "מלך המשחקים") פרי עטו יצאה לאור לראשונה ב-1996, ורצה בהמשכים במגזין Weekly Shōnen Jump עד 2004. סדרת המאנגה זכתה להצלחה עולמית, עם מכירות של למעלה מ-40 מיליון עותקים, וכן למספר עיבודים טלוויזיוניים (סדרת אנימה בת 27 פרקים בהפקת טואי אולפני אנימציה; וסדרת אנימה נוספת, וידועה יותר, בת 224 פרקים בהפקת TV Tokyo/NAS שאף דובבה לשפות נוספות וביניהן עברית), ולמשחק קלפי אספנות באותו שם שנוצר על ידי חברת Konami ומחזיק בשיא גינס בהיותו משחק קלפי האספנות הנמכר ביותר בעולם, עם מכירות של למעלה מ-25 מיליון קלפים נכון ל-2011. חותמו של טאקאהאשי על יצירת המשחק היה כה בולט, שעד 2020 כל הקלפים שיצאו על ידי קונאמי הכילו שורה המייחסת את זכויות היוצרים ישירות לטאקאהאשי.
אף על פי שהוא לא כתב את מאנגות ההמשך של הזיכיון, המשיך טאקאהאשי לפקח על הזיכיון והתפתחותו עם תום ריצתה של המאנגה המקורית ועד למותו.
חיים אישיים
טאקאהאשי היה חובב משחקים, ואהב לשחק משחקי קלפים ומשחקים כשוגי ומה-ג'ונג, וכן במשחקי תפקידים שולחניים. בראיון שהעניק למגזין Shonen Jump האמריקני, ציין טאקאהאשי כי המאנגות האהובות עליו הן אקירה מאת קאצוהירו אוטומו, ההרפתקה המוזרה של ג'וג'ו מאת הירוהיקו אראקי, ודרגון בול מאת אקירה טוריאמה. כמו כן, ציין טאקאהאשי כי הוא נהנה גם מקריאת קומיקס אמריקני, וציין את הלבוי של דארק הורס קומיקס כקומיקס המערבי האהוב עליו.
כלב המחמד של טאקאהאשי, כלב מגזע שיבה-אינו בשם "טארו", הונצח בקלף היו-גי-הו "Shiba-Warrior Taro"; טאקאהאשי עצמו צייר את האיור שעל הקלף.
טאקאהאשי נהג להביע בפומבי את דעותיו בנושאי פוליטיקה באמצעות אמנותו. בין היתר, העלה לחשבון האינסטגרם שלו איור פרי עטו ובו נראות מספר דמויות מזיכיון "יו-גי-הו!" שמבקרות את ממשל שינזו אבה ומעודדות את הבוחרים להצביע בבחירות ב-2019. בהמשך, התנצל טאקאהאשי על הפרסום.
נייג'ל וינטרברן
נייג'ל וינטרברן (אנגלית: Nigel Winterburn; נולד ב-11 בדצמבר 1963 בארליי, אנגליה) הוא כדורגלן עבר אנגלי שהיה חלק מחוליית ההגנה הידועה של ארסנל בשלהי שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90.
קריירה
וינטרברן החל את הקריירה שלו כבלם שמאלי בברמינגהאם סיטי, אך מעולם לא שיחק בקבוצה הראשונה אך הופיע במדי הנבחרת הצעירה של אנגליה. הוא הצטרף לאוקספורד יונייטד ב-1983, ולאחר מכן עבר למועדון הכדורגל וימבלדון בהעברה חופשית, שהיה בעיצומו של מסע העפלה לליגה האנגלית הראשונה.
וינטרברן לא החליף את סנסום באופן מיידי, ובתחילת דרכו בארסנל הוא שיחק בעמדת הבלם הימני כפתרון זמני של גרהאם לאי מציאת המחליף לוויו אנדרסון. למרות שרגלו הדומיננטית היא השמאלית הוא שיחק היטב בעמדת הבלם הימני. סנסום עזב את ארסנל בקיץ ווינטרברן חזר לעמדת הבלם השמאלי שהייתה יותר טבעית עבורו, ונותר בה במשך עשר השנים הבאות. וינטרברן היה חלק מחוליית ההגנה הידועה של ארסנל שכללה גם את הבלם האחורי לי דיקסון, הקפטן טוני אדמס ודייוויד אולירי, כאשר בקיץ 1989 הצטרף אליה סטיב בולד. גרהאם השתמש בכל החמישה לעיתים קרובות, והוא עשה זאת במשחק המכריע על האליפות בעונת 1988/1989 נגד ליברפול, שנערך באצטדיון אנפילד, ולאחריו זכה המועדון באליפות ראשונה מאז עונת הדאבל ב-1971.
וינטרברן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה בסוף 1989, ועלה כמחליף בתיקו 0 - 0 נגד נבחרת איטליה. למרות השבחים הרבים שווינטרברן זכה להם מכלי התקשורת ומהאוהדים הוא היה רק הבחירה השלישית של המאמן הלאומי בובי רובסון לעמדה שבה שיחק, ולמונדיאל 1990 זומן סטיוארט פירס וטוני דוריגו כמחליפו.
ראבקה זדרוי
ראבקה זדרוי (בפולנית: Rabka-Zdrój; ביידיש: ראבקע) היא עיירת נופש במחוז נובי טארג שבפרובינציית פולין קטן בפולין, במפגש הנהרות ראבה, סלונקה ופוניצ'אנקה, ובגובה של 550 מטרים מעל פני הים, הידועה בשל המרחצאות החמים שבה.
נייג'ל וינטרברן
קריירה
וינטרברן זומן לשני משחקים בנבחרת על ידי המאמן גרהאם טיילור, שהכין את הנבחרת לטורניר בארצות הברית. במשחק הגמר נגד נבחרת גרמניה וינטרברן עלה כמחליפו של לי שארפ ממנצ'סטר יונייטד. היה זה משחקו האחרון במדי הנבחרת.
ראבקה זדרוי
תולדות היישוב
העיירה נזכרת מהמאה ה-13, עת השתייכה למנזר, ובשנת 1364 עברה לבעלות מלוכה. במאה ה-15 עברה העיירה לבעלות פרטית של משפחת אצולה, ומשנת 1570 החלו להפיק מלח מהמעיינות בסביבת היישוב.
נייג'ל וינטרברן
קריירה
וינטרברן ויתר שחקני ההגנה של ארסנל הצליחו לעצור את פאוסטינו אספרייה, תומאס ברולין וג'אנפרנקו זולה מפארמה בניצחון 1 - 0 במשחק הגמר של גביע המחזיקות 1994, שבעקבותיו זכה המועדון בתואר אירופי ראשון מאז הזכייה בגביע ערי הירידים. בעונה שלאחר מכן המועדון הפסיד לריאל סרגוסה.
ראבקה זדרוי
תולדות היישוב
מהמאה ה-19 הפכה העיירה למוקד נופש וקיט אזורי, ועם חיבורה לקו מסילת הברזל, הואץ פיתוחה, ונבנה בה גם אתר סקי.
יהודי ראבקה זדרוי
יהודים ישבו בעיירה מראשית המאה ה-19, ובשנת 1907 הוקם בה בית הבראה לילדים יהודים. בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה קהילה יהודית קטנה, בת פחות מ-200 איש, ופעלו בה תנועות הנוער עקיבא ובית"ר. כמו כן, פעל בעיירה סניף של ההסתדרות הציונית.
נייג'ל וינטרברן
קריירה
המועדון העפיל לגמר גביע אופ"א 2000, אך וינטרברן הפסיד את מקומו בהרכב לטובת הברזילאי סילביניו. וינטרברן הצטרף לווסטהאם יונייטד לאחר 429 משחקי ליגה בארסנל שבהם הבקיע שמונה שערים. הוא שיחק בווסטהאם במשך שלוש עונות ופרש בגיל 40.
ראבקה זדרוי
יהודי ראבקה זדרוי
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, גיוס לעבודות כפייה, הגבלות תנועה וחובת ענידת טלאי צהוב. בד בבד בזזו הגרמנים והפולנים את בתי וחנויות היהודים ביישוב. כעבור מספר שבועות הועלמו מהיישוב 13 יהודים.
נייג'ל וינטרברן
קריירה
ב-14 ביולי 2008 הצטרף וינטרברן כמאמן הגנה לבלקברן רוברס של המאמן פול אינס.
הוא מתגורר בכפר וסטון טרוויל שליד איילסבורי עם אשתו ושלושת ילדיהם.
ראבקה זדרוי
יהודי ראבקה זדרוי
ב-20 במאי 1942 רצחו הגרמנים כ-40 מיהודי העיירה, וב-26 ביוני 1942 רצחו כ-160 יהודים נוספים, חלקם מנובי סונץ'. ביולי 1942 רצחו הגרמנים בעיירה מאות רבות של יהודים מיישובי הסביבה, תוך השלכתם לקבר אחים, בו כוסו בסיד.
בסוף אוגוסט 1942 בוצעה אקציית חיסול בעיירה, בה שולחו רוב יהודי המקום למחנה ההשמדה בלז'ץ, וכ-200 יהודים שעברו סלקציה הוכנסו למחנה עבודה שהוקם בעיירה. במחנה נרצחו רוב היהודים, והיהודים המעטים שנשארו בחיים הועברו למחנה פלאשוב.
קנורי
אנשי הקנורי (Kanuri) הם קבוצה אתנית אפריקנית אשר מתגוררת בעיקר בשטחים של מה שהיו בעבר אימפריית קאנם ואימפריית קאנם בורנו, כאשר בימינו נמצאות באזור זה מדינות ניגריה וקמרון. השפה המדוברת על ידי אנשי הקנורי היא שפת הקנורי אשר מהווה חלק ממשפחת שפות בשם 'נילו סהרה' (Nilo-Saharan). קבוצה זו מונה כ-10 מיליון תושבים (נכון להערכות בשנת 2013) וכוללת מספר תתי קבוצות אשר חלקן אינן רואות עצמן כחלק מאנשי הקנורי. מקורם ושורשיהם של אנשי הקנורי מצויים באימפריית קאנם-בורנו (איפרייה שראשיתה בקאנם במאה ה-8 לספירה, והמשכה באימפריית קאנם בורנו החל מהמאה ה-13 ועד לאמצע המאה ה-19). לאחר גירושם של אנשי ה'קנמבו' (Kanembu), ראשוני אנשי אימפריית קאנם, לעבר אדמות בורנו על ידי שבט ה'בוללה' (Bulala), החלו נישואים פנימיים בין אנשי הקנמבו לאנשי בורנו אשר הביאו ליצירת דור חדש של אנשים שנקראו 'קנורי'. בניגוד לשכניהם של אנשי הקנורי, אנשי ה'טובו' (Toubu) ואנשי 'זגאווה' (Zaghawa), אנשי הקנורי לא נדדו ממקומם במהלך השנים. עיסוקיהם המסורתיים לאורך ההיסטוריה כללו ועדיין כוללים חקלאות ועבודת אדמה, דייג באגם צ'אד וייצור ומסחר במלח. הדת השלטת בקרב אנשי הקנורי היא האסלאם.
שמות ותתי קבוצות
אנשי הקנורי מזוהים על ידי שמות שונים באזורים שונים וכוללים כאמור מספר תתי קבוצות. האוכלוסייה הגדולה ביותר של אנשי הקנורי נמצאת בחלק הצפוני של מדינת ניגריה, באזור מדינת בורנו ובאזורים שהיו משויכים בעבר לאימפריית קאנם בורנו. בחלקים הדרומיים של ניגריה נקראים אנשי הקנורי לרוב בשם 'ברי ברי' (Beri Beri), אשר לקוח משפת ההאוסה שמדוברת בין השאר במדינת צ'אד. תת-קבוצה נוספת מכונה 'טומרי' (Tumari) ובמקרים מסוימים גם 'קנמבו' (Kanembu) במדינת ניגריה. תת-קבוצה זו חיה באזור 'נגוויגמי' (N'guigmi) בחלקה המזרחי של ניגריה ונפרדת מאנשי הקנמבו שבמדינת צ'אד. בחלקים המזרחיים והמדבריים של ניגריה ישנה תת-קבוצה נוספת של אנשי הקנורי המכונה 'בלה בלה' (Bla Bla). תת-קבוצה זו מהווה קבוצה אתנית דומיננטית בכל הקשור לתעשיית אידוי המלח וקשרי המסחר באזור 'בילמה' (Bilma), עיר מדברית בחלק הצפון מזרחי של ניגריה.
דת
אנשי הקנורי נעשו מוסלמים עוד מהמאה ה-11 לספירה. במאה זו הוחלף השלטון באימפריית קאנם משושלת 'דוגואה' (Duguwa) ועבר לשושלת 'סיפאווה' (Sayfawa). החלפה זו של השושלות היוותה טריגר לכניסתו של האסלאם לאימפריית קאנם. המנהיג הראשון משושלת הסיפאווה היה 'הומאי' (Hummai) והוא היה מוסלמי בעצמו. הומאי הכניס את חוקי האסלאם אל בתי המשפט באימפריה והדת האיסלאמית נעשתה לחלק בלתי נפרד מהתנהלותה של האימפריה. בשנים אלה נבנו ברחבי אימפריית קאנם מסגדים רבים ואנשים נדרשו להמיר את דתם לאסלאם. גם כיום, האסלאם היא הדת השולטת בקרב אנשי הקנורי.
שפת הקנורי
שפת הקנורי היא חלק ממשפחת שפות בשם נילו-סהרה ומדוברת כיום במדינות שונות כגון ניגריה, צ'אד, קמרון, לוב וסודאן. שפה זו מזוהה עם אימפריית קאנם ואימפריית קאנם בורנו שהתפתחה ממנה. אנשי הקנורי מדברים במספר נוסחים של שפת הקנורי, הכוללים את נוסח ה'מנגה' (Manga), ה'טומרי' (Tumari), ה'בילמה' (Bilma) ואת שפת הקנמבו (Kanembu) הדומה לשפת הקנורי, אך נפרדת ממנה. למעשה, אנשי הקנורי ספגו שני סוגים של שפות כתוצאה ממיקומם בעבר בסמוך לאגם צ'אד – שפת הקנורי שהיא חלק ממשפחת שפות הנילו-סהרה ובנוסף שפה צ'אדית (אפרו-אסיאתית).
כלכלה
כלכלתם של אנשי הקנורי מבוססת בעיקר על חקלאות, דייג, הכנת מלח ותהליכי מסחר שונים. הם מתגוררים בכפרים וערים ומעבדים את האדמות שמקיפות את מקום מגוריהם. אנשי הקנורי עוסקים במסחר ומנהלים קשרי מסחר בין השאר עם אנשי הפולאני, ורועים ערבים בעבור מוצרים שונים כגון מלח ועורות של בהמות. עקב העובדה שאנשי הקנורי כמעט ולא נדדו ממקום למקום במהלך ההיסטוריה, הם נעשו למומחים בכל הקשור לעיבוד הקרקע המקומית וחקלאות המקושרת אליה.
הנהגה
נפילתה של אימפריית קאנם בורנו התרחשה במאה ה-19. עם זאת, ניתן לראות במדינת בורנו אשר שוכנת כיום בחלקה הצפון מזרחי של ניגריה שרידים לתרבות, שפה ומנהגים שהיו נהוגים עוד מימי אימפריית קאנם בורנו ואפיינו את אנשי הקנורי בעבר. השושלת האחרונה שהיוותה את משפחת המלוכה לפני נפילתה של אימפריית קאנם בורנו הייתה שושלתו של 'אל קאנמי' (El-Kanemi) והיא מהווה את השושלת השולטת בקרב אנשי הקנורי גם בימינו. המנהיג המסורתי של אנשי הקנורי בבורנו כיום הוא 'אבובקר איבן עומר גרבה אל קאנמי' (Abubakar Ibn Umar Garbai El-Kanemi) כאשר שלטונו החל בשנת 2009 לאחר שהחליף את קודמו בתפקיד 'מוסטפא איבן עומר אל קאנמי' (Mustafa Ibn Umar El-Kanemi) (הנתונים נכונים לשנת 2018).
לויס ליין (סמולוויל)
לויס ליין (באנגלית: Lois Lane) היא דמות בדיונית בשבע העונות האחרונות של "סמולוויל".
בסיס
דמותה מבוססת על לויס ליין, דמות שנכתבה במקור לקומיקס סופרמן ועובדה מאז מספר פעמים לסרטי קולנוע ולסדרות טלוויזיה בגרסאות אנימציה ולייב אקשן.
היקף התפקיד
לויס ליין מצטרפת לסדרה כדמות משנית בפרק הראשון של העונה הרביעית. היא הופכת לדמות ראשית בפרק הראשון של העונה התשיעית.
הדמות מופיעה ב-102 פרקים בסדרה וגם בחוברות קומיקס הממשיכות את עלילת הסדרה.
אישיות
לויס היא עצמאית, סקרנית, חרוצה, ישירה ואמיצה. מגוננת על חבריה ועל משפחתה. לא מסתדרת במסגרות לימודיות, נכשלה בבית הספר התיכון וסולקה מהאוניברסיטה. אבל בכל זאת הצליחה להפוך להיות עיתונאית חשובה ומשפיעה
גילום
את הדמות גילמה השחקנית אריקה דוראנס. היא הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס סאטורן ופעם אחת לפרסי בחירת הנוער על תפקידה בסדרה כלויס ליין.
מקצוע
לויס ליין היא עיתונאית.
ראד נא
ראד נא (בתאית: ราดหน้า) הוא מאכל אטריות מהמטבח התאילנדי. עם ההגירה מתאילנד לארצות הברית והעלייה בפופולריות של האוכל התאילנדי בארצות הברית החל מאמצע המאה ה-20, הפך מאכל זה למאכל פופולרי במסעדות תאילנדיות בארצות הברית.
מאכל זה כולל אטריות אורז המוקפצות עם בשר (עוף, בקר או חזיר), שום, פטריות וגיילן. המאכל מוגש ברוטב העשוי ציר בשר ועמילן טפיוקה, ומתובל ברוטב דגים, סוכר ופלפל שחור.
בארצות הברית ובאירופה, בהן הגיילן אינו נפוץ, משתמשים בברוקולי.
גריון
גריון (בצרפתית: Gryon) היא עיירה במחוז אגל (Aigle) בקנטון וו במרחב רומנדי דובר הצרפתית בשווייץ.
העיירה נמצאת על רכס האלפים הברניים בגובה 1,110 מטר מעל פני הים, ומתגוררים בה 1,202 תושבים. יש בעיירה פעילות רבה בחורף, שכן היא חלק מאתר הסקי וילאר-גריון-דיאבלרה המאחד כ-270 קילומטר של מסלולי סקי וגלשני שלג (סנואובורד) בכל האזור.
היסטוריה
האזכור הראשון של העיירה בימי הביניים הוא בשנת 1189 תחת השם "גריאון" (Griuns).
גאוגרפיה
העיירה ממוקמת על רצועה צרה בגובה של 1,110 מ' בין קניון גריון (Gryonne) וקניון אוואנסון (Avançon). על הגבעה ממזרח לעיירה נמצאים הכפרים לה שו (Les Chaux) וברבולסה (La Barboleusaz). בצפון גובלת העיירה ביערות ושטחי המרעה האלפינים של טוויאן (Taveyanne). צדה המערבי גובל בעיירה בה.
גודל התחום המוניציפלי של גריון הוא 15.22 קמ"ר. מתוך שטח זה, 4.31 קמ"ר (28.3%) משמש למטרות חקלאיות, 7.96 קמ"ר (52.3%) מיוערים, 1.71 קמ"ר (11.2%) הם שטח בנוי (מבנים או כבישים), 0.07 קמר (0.5%) הם נהרות או אגמים ו-1.19 (7.8%) הם אדמה לא יצרנית.
דמוגרפיה
בעיירה מתגוררים (נכון לדצמבר 2012) 1,202 תושבים. במהלך 10 השנים האחרונות האוכלוסייה הידלדלה ב-15.2%. הסיבה העיקרית להידללות היא הגירה שלילית, אך גם מאזן הלידות והפטירות בעיירה שלילי.
87.6% מהאוכלוסייה הם דוברי צרפתית, 4% דוברי גרמנית, 3.2% דוברי אנגלית ו-19 אנשים דוברים איטלקית.
27% מהאוכלוסייה הם אזרחים זרים והשאר אזרחי שווייץ. 28.2% מהתושבים הם ילידי גריון, 31.2% הם ילידי קנטון וו, 17.1% הם ילידי אזורים אחרים בשווייץ ו-23.5% נולדו מחוץ לשווייץ.
תחבורה
ניתן להגיע לעיירה גם ברכבת על ידי החלפה לרכבת ה-TPC בתחנת בה (Bex), לקו BVB (בה-וילאר-בריטיי).
יהדות
בסוף מלחמת העולם השנייה הסתתר בכפר האדמו"ר מסאטמר ויהודים רבים משווייץ הגיעו לכפר לשהות שם או להיפגש עמו. כיום לא מתגוררים בכפר יהודים כלל.
כריסי היינד
כריסטין אלן "כריסי" היינד (באנגלית: Christine Ellen "Chrissie" Hynde; נולדה ב-7 בספטמבר 1951) היא מוזיקאית אמריקאית הידועה בעיקר מהיותה חברה ומקימה בלהקת הרוק הפריטנדרס.
ביוגרפיה
היינד נולדה באקרון שבאוהיו. היא למדה בבית הספר התיכון פיירסטון באקרון, אבל סיפרה שלא התעניינה בלימודים, וגם לא יצאה לרקוד או לדייטים. היא אהבה ללכת להופעות של להקות, ונהגה לנסוע לקליבלנד לראות להקה.
היינד החלה להתעניין בתרבות הנגד ההיפית, במיסטיקה מזרחית ובצמחונות. כשלמדה בבית הספר לאמנות של אוניברסיטת קנט, היא הצטרפה ללהקה בשם "Sat. Sun. Mat." שכללה את מארק מת'רסבאו.
חיים אישיים
ב-1983 ילדה היינד בת בשם נטלי מהזמר ריי דייוויס מלהקת הקינקס. ב-1984 התחתנה עם ג'ים קר, סולן להקת סימפל מיינדס, וילדה ב-1985 את בתם יסמין. הם חיו בסאות' קווינספרי. ב-1990 התגרשו בני הזוג. ב-1997 התחתנה היינד עם לוקו ברייבה, ממנו נפרדה ב-2002.
ב-8 בספטמבר 2015 יצאה לאור אוטוביוגרפיה של היינד בשם "Reckless: My Life as a Pretender". ב-13 בדצמבר 2015 אמילי מייטליס ראיינה אותה אודות הספר בתוכנית "BBC One Andrew Marr show".
צמחונות ופעילות למען בעלי חיים
היינד היא צמחונית ופועלת לקידום זכויות בעלי חיים. באוטוביוגרפיה שלה תיארה את ההחלטה להיות צמחונית "הדבר הכי טוב שקרה לי". היא לוקחת חלק בפעילויות מחאה נגד תעשיית הבשר והפרוות. במהלך ביקורה בישראל ב-2017 אף לקחה חלק בפעילות מחאה של עמותת אנימלס נגד משלוחים חיים.
מזאב
עמק מְזַאבּ (בערבית: مزاب) הוא אזור בצפון הסהרה השוכן בתחומי מחוז גרדאיה, כ-600 ק"מ דרומית לעיר אלג'יר באלג'יריה. העמק שוכן ברמה עשויה אבן גיר בסביבתו של ואדי מזאב, ובזכות האדריכלות והמסורת התרבותית יוצאות הדופן שלו, הוא מוכר כאתר מורשת עולמית מאז שנת 1982.
היסטוריה
העמק יושב כבר בתקופת האבן החדשה ושרידי מבנים המעידים על כך נמצאו ברחבי האזור. במאה ה-9 מצאו בו שבטי נוודים ברברים מקלט מפני הח'וארג'. שבטים אלה הידועים כיום כמוזאבים (بني مزاب) דוברים ניב ברברי הקרוי טומזאבט, ומאז המאה ה-11 לערך הם שייכים לכת האיבאדיה. באותה עת החל יישובו של העמק ביישובי קבע והבתים המוקדמים ביותר באזור הם מתקופה זו. במאה ה-18 היה עמק מזאב לנקודה חשובה לאורך דרכי המסחר בסהרה. ב-29 באפריל 1853 ניסחו תושבי המקום הסכם עם הצרפתים לפיו תישמר האוטונומיה של האזור, אך לאחר מרד הוא סופח לאלג'יריה הצרפתית באופן סופי ב-1 בנובמבר 1882.
היישוב בעמק
האוכלוסייה מתרכזת בקבוצה של חמישה כפרים מבוצרים, או קסר, המשתרעים על שטח של כ-75 קמ"ר והמכונים "פנטאפוליס" ("חמש ערים") - היישוב המרכזי גרדאיה (Ghardaïa), בני אישגון (Beni-Isguen), מליקה (Mélika), בו נורה (Bou Noura) ואלאטאף (El-Ateuf). כל אחד מהיישובים נבנה לפי עקרונות אדריכליים קבועים, והוקף בחומה. במרכזו של היישוב ניצב מסגד הבנוי כמצודה והמינרט שלו שימש כמגדל תצפית ושמירה. במסגד שכנו גם ארסנל נשק ומאגר תבואה, והוא הוקם כמעוז אחרון במקרה של מצור.
כל בתי היישוב הוקמו במעגלים סביב המסגד, על חלקות שוות בגודלן, אשר ייצגו עקרונות של שוויון חברתי. מחוץ לחומת היישוב שוכן בית הקברות שבו מצבות אחידות למעט אלה המסמנות את קבריהם של חכמים. בעונות הקיץ נהגו המוזאבים להגר לערי קיץ שהוקמו סביב מטעי דקלים, ומנהג זה נהג ברציפות עד המאה ה-20.
חמשת היישובים מאוגדים, יחד עם שלושה יישובים נוספים - בריאן (Berrian) כ-45 ק"מ צפונה, גרארה (Guerrara) כ-100 ק"מ צפון-מזרחה, ואוראגלה (Ouargla) כ-200 ק"מ מזרחה - במסגרת מועצה אזורית המכונה "מג'ליס עאמי סעיד". מועצה זו עוסקת בנושאי תרבות, חברה ודת.
יונס קאופמן
יונס קאופמן (בגרמנית: Jonas Kaufmann נולד ב-10 ביולי 1969 במינכן) הוא זמר אופרה גרמני (טנור).
לימודים וקריירה
לאחר תקופה קצרה שבה למד מתמטיקה, השלים יונס קאופמן ב-1994 את הכשרתו במכללה למוזיקה ותיאטרון במינכן בתחומי האופרה והשירה הקונצרטנטית. תפקידיו הראשונים של קאופמן היו בתיאטרון הלאומי של חבל הסאר בזארבריקן, שם שיחק בין השנים 1994 עד 1996 בתפקידים ליריים שונים.
בשנים שלאחר מכן היה קאופמן לזמר עצמאי והופיע מאז בין השאר על בימות האופרה הלאומית של פריס, לה מונה בבריסל, לה סקאלה במילאנו, האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן, פסטיבל זלצבורג, המטרופוליטן אופרה בניו יורק, בית האופרה המלכותית בלונדון, האופרה הממלכתית של וינה, דויטשה אופר בברלין, בית האופרה של ציריך ובית האופרה של שטוטגרט. הדמויות שגילם היו בעיקר ליריות, אולם גם דמויות של גיבורים צעירים.
בעונת הקונצרטים 2006/2007 גילם קאופמן את התפקיד של דון חוזה ב<כרמן של ז'ורז' ביזה, בבית האופרה המלכותית בלונדון. ב-2006 הוא גילם את אלפרדו  באופרה "לה טרוויאטה" של ורדי במטרופוליטן אופרה. במאי 2008 הופיע לראשונה כקבאראדוסי באופרה "טוסקה" של פוצ'יני, בבית האופרה המלכותית בלונדון.
הופעת הבכורה של קאופמן בפסטיבל ביירוית היה בפתיחה ב-25 ביולי 2010 בתפקיד הראשי באופרה "לוהנגרין" של ריכרד וגנר, בבימויו של הנס נוינפלס ובניצוחו של אנדריס נלסונס, זאת לאחר שזכה בתואר "זמר השנה" כאשר גילם ב-2009 את אותו תפקיד בבית האופרה הממלכתית של בוואריה לצידה של אניה הארטרוס.
לצד תפקידיו על במות האופרה, מופיע קאופמן גם כזמר ברסיטלים ובערבי לידר, בליווי הפסנתרן הלמוט דויטש.
ב-2007 חתם קאופמן על חוזה בלעדי עם חברת התקליטים Universal Music) DECCA). אלבום הבכורה שלו Romantic Arias יצא בשנת 2008, ושנה לאחר מכן יצא האלבום השני Sehnsucht (געגועים), ובו רפרטואר גרמני. בשנת 2013 הוציא קאופמן את האלבום The Verdi Album, הראשון בחברת Sony Classical.
ביוני 2014 הופיע קאופמן לראשונה בתפקיד האביר Des Grieux באופרה "מנון לסקו" של פוצ'יני בבית האופרה המלכותית בלונדון, ובנובמבר 2014 גילם את אותו תפקיד בבית האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן.
מורטן מלדל
מורטן פיטר מלדל (בדנית: Morten Peter Meldal, נולד ב-16 בינואר 1954) הוא כימאי דני, המכהן כפרופסור לכימיה באוניברסיטת קופנהגן שבקופנהגן, דנמרק. מלדל הוא זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2022 ביחד עם קרל בארי שארפלס וקרולין ברטוצי "על פיתוח כימיית ה'קליק' והכימיה הביו-אורתוגונלית".
יונס קאופמן
לימודים וקריירה
באביב 2015 גילם קאופמן לראשונה את ראדאמס באופרה "אאידה" של ורדי, ובספטמבר של אותה שנה הופיע ב-Proms ברויאל אלברט הול, כשהוא מבצע, בין השאר, את האריה  "Nessun dorma". במקביל הוציא קאופמן אלבום עם אריות של פוצ'יני, שהיה לאלבום המצליח ביותר שלו עד כה, בייחוד בבריטניה שם הגיע למקום ה-22 בטבלת המכירות.
מורטן מלדל
ביוגרפיה
מלדל קיבל למד הנדסה כימית באוניברסיטה הטכנית של דנמרק (DTU). הדוקטורט שלו עסק בכימיה סינתטית של פחמימות. בשנים 1983–1988 הוא עסק בפוסט דוקטורט בכימיה אורגנית ב-DTU, באוניברסיטת קיימברידג' ובאוניברסיטת קופנהגן. בשנת 1996 הוא מונה לעוזר פרופסור ב-DTU.
יונס קאופמן
לימודים וקריירה
קאופמן היה נשוי לזמרת המצו-סופרן מרגרטה יוזויג ולזוג שלושה ילדים. הם נפרדו באפריל 2014.
במהלך השנים הוציא מספר רב של תקליטורים בהם הוא שר לצד לאסלו פולגאר, דיאנה דאמראו, אלנה מושוק ואמנים רבים נוספים.
הלן אלינגהאם
הלן אלינגהם (לבית פטרסון, באנגלית: Helen Allingham; 26 בספטמבר 1848 – 28 בספטמבר 1926) הייתה ציירת בצבעי מים ומאיירת בתקופה הוויקטוריאנית.
ביוגרפיה
הלן מרי אליזבת פטרסון נולדה ב-26 בספטמבר 1848, בסוואדלינקוט בדרבישייר, בתו של אלכסנדר הנרי פטרסון, רופא, ומרי הרפורד פטרסון. הלן פטרסון הייתה הבכורה מבין שבעה ילדים. המשפחה עברה לאזור צ'אשייר Cheshire כשהייתה בת שנה. בשנת 1862 מתו אביה ואחותה בת השלוש איזבל ממגפת מחלת הדיפטריה. המשפחה עברה אז לברמינגהם, שם התגוררה משפחתו של אביה.
פטרסון הציגה כישרון לאמנות כבר מגיל צעיר, כשהיא שואבת את השראתה מסבתה מצד אמה סמית הרפורד והדודה לורה הרפורד, שתיהן אמניות מוכשרות בתקופתן. אחותה הצעירה קרוליין פטרסון הפכה גם היא לאמנית ידועה.
בתחילה למדה אמנות במשך שלוש שנים בבית הספר לעיצוב בברמינגהם (שנוסד בשנת 1843). היא בילתה שנה בבית הספר לנשים לאמנות בלונדון, לפני שפנתה אחרי דודתה לורה הרפורד לבית הספר הלאומי לאומנות, אחד מבתי הספר המלכותיים של האקדמיה, אשר מאוחר יותר הפך ל״קולג' המלכותי לאמנות״ (Royal College of Art). בשלב מוקדם של חייה, הלן היה מאוד מוכשרת בציור המשיכה לצמוח ולהביע את רצונה לעסוק באמנות למרות מותו של אביה. בשנת 1867, היא נרשמה לאקדמיה המלכותית לאומנות. היא הייתה רושמת דמויות בצבעי שחור/לבן כדי להרוויח כסף לשלם את הוצאות המחייה שלה.
קריירה
בזמן שלמדה בבית הספר הלאומי לאמנות, פטרסון עבדה כמאיירת, ובסופו של דבר החליטה לוותר על עבודותיה לטובת קריירה באומנות במשרה מלאה. היא ציירה ספרי ילדים ומבוגרים, כמו כן איירה כתבי עת, כולל העיתון The Grapic. אחת העבודות החשובות שלה הייתה לספק שנים עשר איורים בהמשכים בשנת 1874 לרומן של תומאס הרדי. איוריה מתקופה זו נחתמו או כ "H. Paterson" או "H. Allingham".
בעוד וינסנט ואן גוך מתפתח כאמן על ידי לימוד ציור דרך כתבי עת מאוירים באנגלית, הוא נדהם מעבודתה של פטרסון בעיתון The Graphic. אף על פי שהנשים לא זכו להכרה אומנותית זהה לזו של גברים בשלב זה בהיסטוריה, השפעתה על ואן גוך מראה, כי נשים תרמו רבות לאמנות במשך מאות שנים, כאשר אמנים כמוהו נזקקו להשראה מעבודותיה כדי להתפתח לאמן שהוא הפך.
מבקריה טוענים כי על אף שמרכיבי מחאה יחידים הופיעו באחד מציוריה, היא הייתה התגשמות הציור הסנטימנטלי, השמרני של האזור. היא המשיכה לצייר סצינות כפריות בחלקים אחרים של המדינה - מידלסקס, קנט, האי וייט - בחו"ל בוונציה, איטליה. כמו ציורי הנופים, היא השלימה גם כמה ציורי דיוקנאות, כולל אחד של תומאס קרלייל. בשנת 1890, היא הפכה לאישה הראשונה שקבלה חברות מלאה של החברה המלכותית לציורי צבעי מים. הלן אלינגהאם הציגה את עבודתה בארמון האמנויות היפות בתערוכת קולומביה העולמית (1893) בשיקגו, אילינוי.
לצד אמניות בריטיות כמו אדית קורבט, אמילי מרי אוסבורן, אנה אלמה-טדמה אלינגהאם הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
מורשת
בית הבורג', בהמפסטד, לונדון כולל את הארכיון הגדול ביותר בעולם של אוסף עבודותיה.
לוטציום
לוטציום (באנגלית: Lutetium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Lu ומספרו האטומי 71. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
תכונות
לוטציום הוא מתכת בצבע לבן כסוף, עמיד בפני קורוזיה ויציב באוויר.
שימושים
הפקת כמויות שימושיות של היסוד כרוכה במאמץ ומחיר גבוה, בשל כך שימושיו מוגבלים מאוד. ביניהם:
היסטוריה
לוטציום (על-פי שמה הלטיני הקדום של "פריז" - לוטטיה) זוהה ב-1907 באופן בלתי עצמאי על ידי המדען הצרפתי ז'ורז' אירבן (Georges Urbain) ועל ידי המינרלוג (מומחה למינרלים) האוסטרי קרל וולסבך (Carol Auer von Welsbach). שני החוקרים מצאו לוטציום כזיהום במינרל איטרביה.
תהליך הפרדה של לוטציום מאיטרביה תואר לראשונה על ידי אירבן. הוא בחר שני שמות ליסוד החדש: "ניואיטרביום" ("איטרביום חדש") ו"לוטסיום". ב-1949 השם "ניואיטרביום" נזנח לטובת "לוטציום".
צורה בטבע
לוטציום מופק מסחרית בעיקר מהמינרל מונזיט (0.003% בקירוב). לוטציום מתכתי טהור בודד רק לאחרונה בעקבות התפתחות טכניקות טיהור כמו חילוף יונים.
אמצעי זהירות
ללוטציום רעילות נמוכה. חסר תפקיד ביולוגי, אך מסוגל להאיץ מטבוליזם.
לאו השנים עשר
האפיפיור לאו השנים עשר (בלטינית: Leo XII; 22 באוגוסט 1760 – 10 בפברואר 1829) כיהן כאפיפיור מ-28 בספטמבר 1823 ועד מותו.
ביוגרפיה
נולד כאניבלה (חניבעל) פרנצ'סקו קלמנטה מלכיורה ניקולה סרמטי דלה גנגה (Annibale Francesco Clemente Melchiore Girolamo Nicola Sermattei della Genga) באזור אנקונה שבמדינת האפיפיור. ב-1792 מונה למזכירו האישי של האפיפיור פיוס השישי, שנה לאחר מכן הועלה למעלת ארכיבישוף ומונה לנונציו (שגריר אפיפיורי) בלוצרן ושנה לאחר מכן הועבר לקלן ואאוגסבורג. במהלך 12 שנה פעל בשליחויות דיפלומטיות שונות בגרמניה, במסגרתן נפגש עם שליטים מקומיים במינכן, דרזדן, וינה וויטנברג וכן עם נפוליאון בונפרטה. כאשר ביטל נפולאון את קיומה של מדינת האפיפיור ב-1798, נכלא כאסיר מדיני.
ב-1814 היה ראש המשלחת האפיפיורית שנשלחה לברך את לואי השמונה עשר, מלך צרפת. ב-1816 מונה לקרדינל הממונה על כנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא ולאחר מכן לממונה על בזיליקת סנטה מריה מג'ורה, אחד מתפקידי הקרדינלים הבכירים ברומא. ב-1820 היה לקרדינל-הארכיבישוף בפועל של רומא.
בקונקלווה של 1823 נבחר לאפיפיור, למרות התנגדות צרפת. שלטונו התאפיין בשמרנות ובהכפפת כל מוסדות הלימוד הקתולים למרות ופיקוח של הוותיקן. הוא הרבה לתקן תקנות המתערבות בפרטי החיים כגון סוגי בדים מותרים ללבישה ואורכן של חצאיות.
כנגד היהודים גזר האפיפיור איסור על החזקת רכוש ברומא ונתן להם זמן קצר ביותר להתארגן. הוא השיב תקנות מימי הביניים, בהן הכרח להתגורר בגטו רומא, חיוב לבישת לבוש מזוהה והשבת כוחה של האינקוויזיציה כמוסד המטפל ביהודים. כן החזיר את מוסד ההלשנות.
רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה
רודולף, ארכידוכס אוסטריה (בגרמנית: Rudolf, Kronprinz von Österreich und Ungarn; 21 באוגוסט 1858 - 30 בינואר 1889) היה יורש העצר של האימפריה האוסטרו הונגרית.
בצעירותו
רודולף נולד בלאקסנבורג ב-21 באוגוסט 1858, והיה בנו היחיד של הקיסר פרנץ יוזף הראשון (היו לו שתי אחיות, ואחות נוספת שמתה בילדותה), ובנה של הנסיכה סיסי (נכדתו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה). רודולף היה ביחסים קרובים מאוד עם אחותו גיזלה, ארכידוכסית אוסטריה, ואף לאחר שהחל את הכשרתו כנסיך הכתר נשאר עמה ביחסים טובים, עד לאחר נישואיה ללאופולד, נסיך בוואריה.