cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852
מסע בחירות
המצע של הוויגים היה דומה לחלוטין למצע של הדמוקרטים, ולכן המאבק האמיתי בבחירות היה בין האישיות של שני המתמודדים. חוסר ההבדל בין המפלגות גרם לאחוז ההצבעה ליפול לרמה הנמוכה ביותר מאז 1836. עמדתו של סקוט נגד העבדות הרחיקה ממנו וויגים דרומיים אך המצע של הוויגים, שתמך בעבדות, הרחיק ממנו וויגים צפוניים. לאחר פשרת 1850, וויגים דרומיים רבים פרשו מהמפלגה ביחד עם מנהיגה המיתולוגי, הנרי קליי. לבסוף, מעמדו של סקוט כגיבור מלחמה הוקטן בגלל שפירס בעצמו היה גנרל בריגדה במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
מרגרט טיילור
חייה
שתיים מבנותיהם מתו בשנת 1820 מקדחת, ובריאותה של פגי סמית' נפגעה. מחמשת ילדיהם רק שלוש בנות ובן הגיעו לבגרות. בשל חייה הקשים התנגדה פגי שבנותיה יינשאו לקציני צבא אולם הן לא שעו לאזהרותיה ונישאו לקצינים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1852
מסע בחירות
שבוע לפני הבחירות, דניאל ובסטר מת וגרם למפלגת האיחוד לבטל את מועמדותם. אך עדיין היה אפשר להצביע לו במסצ'וסטס ובג'ורג'יה.
תוצאות
בסופו של דבר, פירס ניצח ניצחון גדול, כשסקוט ניצח רק בקנטקי, טנסי, מסצ'וסטס וורמונט. מפלגת הארץ החופשית קיבלה פחות מחצי ממה שמרטין ואן ביורן השיג בשבילה בבחירות הקודמות, ולא זכתה בשום מדינות. העובדה שוובסטר המת הצליח להרוויח הרבה קולות בג'ורג'יה ובמסצ'וסטס הראתה כמה הציבור האמריקני לא היה מרוצה משני המועמדים הגדולים.
כתוצאה מהתבוסה, ומהמתח בין תומכי העבדות למתנגדיה, המפלגה הוויגית הפסיקה להתקיים לאחר בחירות אלו. הוויגים הדרומיים הצטרפו למפלגה הדמוקרטית, והוויגים הצפוניים היו ממקימי המפלגה הרפובליקנית ב-1854.
כמה וויגים החליטו לתמוך בבחירות הבאות במפלגת "שאינם יודעים דבר". בנוסף, מפלגת הארץ החופשית התפרקה לאחר הבחירות ורוב חבריה הצטרפו לרפובליקנים.
מפלגת זכויות הדרום התפרקה גם היא לאחר הבחירות, ומשכה רק 5% מהקולות באלבמה, וכמה מאות בג'ורג'יה. היא הצליחה להכניס כמה מועמדים לקונגרס ב-1853, אבל הם הצטרפו מהר למפלגה הדמוקרטית.
מרי טוד לינקולן
לזוג לינקולן נולדו ארבעה ילדים:
פס צבירה
פס צבירה הוא רכיב חשמלי שנועד לקבע מתח בנקודה מסוימת - בדרך כלל בתחילתם של קווי הולכה. פסי צבירה יכולים להיות חיצוניים (כגון קווי מתח עליון), פנימיים (כגון במבנה בו קיימים צרכנים רבים) או מקומיים (כגון פסים בלוח חשמל).
מרי טוד לינקולן
מרי טוד סבלה מדיכאונות במשך כל חייה, שהחלו לאחר מות שני ילדיה הצעירים, ונמשכו לסירוגין. יחסיה עם בעלה סבלו עליות ומורדות.
פס צבירה
פסי צבירה מחוברים למקור מתח כלשהו, אחד או יותר, ואליהם מתחברים קווי ההולכה השונים. המבנה של פסי צבירה מאפשר לנתק פיזית קווים מחוברים אליהם מבלי לפגוע בפעולתם התקינה. בפסים אליהם מחובר יותר ממקור מתח אחד, ניתן גם לנתק את מקורות המתח מבלי לפגוע בתפקוד המערכת.
מרי טוד לינקולן
מרי טוד הייתה בעלת השכלה רחבה והתעניינה בפוליטיקה. היא הייתה ידועה בעקשנותה מחד וברגשנותה מאידך, ועל כן הייתה בעלת התנהגות לא רציונלית לעיתים, והייתה מאוד לא פופולרית בקרב החברה הגבוהה בוושינגטון.
פס צבירה
מבנה של פסי צבירה
פסי הצבירה מיוצרים בעיקר מנחושת אלקטרוליטית, בעלת תכונות חשמליות. קיימים פסי צבירה מצופים בבדיל כדי שיתאימו לכבלים מאלומיניום (המתכת השנייה למוליכות חשמלית אחרי הנחושת). קיימים גם פסי צבירה עשויים אלומיניום.
מרי טוד לינקולן
עיתוני התקופה לעגו למרי טוד בשל שיפוץ שערכה בבית הלבן (שלא שופץ מאז 1813) וטענו שהיא מבזבזת את כספי הציבור בעת מלחמה. במהלך מלחמת האזרחים אף פורסמו שמועות שהיא מרגלת מטעם הקונפדרציה (מאחר שחלק מקרוביה שירתו בצבא הקונפדרציה). אגדה אורבנית מספרת שכאשר לינקולן שמע את השמועות הופיע בפני הוועדה לבדיקת ההתנהגות בעת מלחמה במפתיע והעיד לנאמנותה של אשתו.
פס צבירה
מבנה של פסי צבירה
גודלם של פסי צבירה והמרחק בו הם מותקנים זה מזה נובעים ממספר פרמטרים:
מרי טוד לינקולן
לאחר רצח בעלה באפריל 1865 נכנסה מרי טוד לדיכאון כרוני. עוד קודם לכן הייתה שרויה במצב רוח דיכאוני בשל מות ילדיה.
פס צבירה
מבנה של פסי צבירה
בשל הזרמים הגבוהים העוברים בפסי צבירה והמרחק ההכרחי ביניהם מהווים פסי צבירה מקור לשדה מגנטי הנובע מלוחות חשמל.
סימון ואן דר מיר
פעילות מדעית
הטכניקה שפיתח של ואן דר מיר תרמה לשכלול מאיץ החלקיקים, והובילה לגילוי המשמעותי ביותר שלו: הצפייה הראשונה בבוזוני Z ו-W. בוזונים אלו הם חלקיקים יסודיים, אשר נושאים את הכוח הגרעיני החלש, אחד מארבעת כוחות היסוד של הטבע. החל מ-1982 ביצע ואן דר מיר, במשותף עם הפיזיקאי קרלו רוביה, סדרת ניסויים במאיץ החלקיקים של CERN, אשר מטרתם הייתה לגלות חלקיקים אלו. בתחילת שנת 1983 הצליחו ואן דר מיר ורוביה לצפות, לראשונה בהיסטוריה, בבוזון W, ומספר חודשים מאוחר יותר השניים הצליחו לצפות לראשונה גם בבוזון Z. תגלית זו הייתה אישוש נוסף למודל הסטנדרטי של פיזיקת החלקיקים, לפיו כוחות היסוד של פיזיקת החלקיקים מועברים ממקום למקום על ידי בוזונים. הודות לגילוי בוזוני Z ו-W, זכה ואן דר מיר במשותף עם רוביה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1984.
לאחר זכייתו בפרס נובל המשיך ואן דר מיר לעבוד ב-CERN עד שיצא לגמלאות ב-1990.
מרי טוד לינקולן
מרי לינקולן הפכה היורשת של רכושו של לינקולן, ובנה רוברט התנגד לבזבזנותה, ועל מנת שלא תמשיך בניהול הירושה אישפז אותה בבית חולים לחולי נפש בבאטוויה שבאילינוי בשנת 1875, אולם היא שוחררה שלושה חודשים מאוחר יותר. הוא גם אסף ושרף את כל מכתביה.
מרי טוד לא סלחה לבנה על אשפוזה וסירבה לדבר איתו כל שארית חייה. היא נפטרה בבית אחותה אליזבת שבספרינגפילד, ב-16 ביולי 1882, בגיל 63. היא נקברה בקרבת בעלה באנדרטת קבר לינקולן שבעיר.
מג'יק תעשיות תוכנה
מג'יק תעשיות תוכנה בע"מ היא חברה ישראלית רב לאומית הנמצאת בשליטתה של פורמולה מערכות.
מג'יק היא יצרנית טכנולוגיה של כלי פיתוח - Magic xpa - וכלי אינטגרציית תוכנה - Magic xpi - מבוססי SOA ו-Composite Applications.
מג'יק תעשיות תוכנה נסחרת ברישום כפול בבורסת נסדא"ק (סימול בורסאי: MGIC) והבורסה לניירות ערך בתל אביב (סימול בורסאי: מג'יק).
למג'יק מספר חברות בנות באירופה ארצות הברית ויפן, עשרות רבות של שותפים ובתי תוכנה המפתחים על בסיס הטכנולוגיה שלה, ומספר גדול של משתמשי קצה העושים שימוש במערכות המבוססות על טכנולוגיות שלה.
היסטוריה
החידוש העיקרי במחולל היישומים היה גישת תכנות המונחית מטא דאטא אשר אינה דורשת כתיבת קוד. הפלטפורמה תוכננה ופותחה במקור על ידי יונתן (יוני) השקס, יחד עם מיקו חסון שהיה אחראי על ניהול התוכנית. במהלך שנות השמונים, צמחה החברה כאשר היא מתבססת על מכירותיה בפלטפורמות DOS ו-UNIX לארגונים גדולים רבים במשק, לרבות צה"ל.
בשנת 1991, שינתה החברה את שמה ל "מג'יק תעשיות תוכנה" (תוך שמירה על ראשי התיבות MSE - Magic Software Enterprises). במהלך השנים הבאות הידקה מג'יק את קשרי העבודה שלה עם חברת IBM, תוך התמקדות בפיתוח מערכות AS/400, והפכה לחברת התוכנה הישראלית הראשונה המונפקת בנאסד"ק. בשנת 1995 שוחררה הגרסה הראשונה של מג'יק עבור מערכת ההפעלה Windows.
בשנת 1998, נרכשה מג'יק על ידי קבוצת פורמולה, בראשות דני גולדשטיין. לאחר החלפת השליטה, נהנתה החברה מגידול מואץ במכירות וברווח, עד אשר הגיעה לשווי שוק של כ-900 מיליון דולר. בפברואר שנת 2000, גייסה כמאה מיליון דולר לפעילותה בהנפקת מניות ונסחרה על פי שווי מוערך של מיליארד דולר.
בפברואר שנת 2001, החליף מנחם הספרי את יקי דוניץ כמנכ"ל החברה לאחר שזו לא עמדה בתחזיות הכלכליות ופרסמה שתי אזהרות רווח רצופות למשקיעיה, ושלוש בטווח של 15 חודשים. באותה שנה, שחררה מג'יק לשוק את ה-"eDeveloper" – שלד תוכנה (framework) גרפי, מונע חוקים, ומונחה אירועים אשר הציע עבודה בריבוי משימות מול שרתי אינטרנט וסביבת ריצה לאינטרנט ושימוש מוגבר ברעיונות של פיתוח מונחה עצמים.
בשנת 2003, השיקה מג'יק את פלטפורמת האינטגרציה "iBOLT" – מערכת ביצוע אינטגרטיבית בין מגוון יישומים, המאפשרת צפייה בזמן אמת בכלל הנתונים העסקיים של החברה המיישמת. המערכת היא מערכת גרפית, שאינה מצריכה כתיבת קוד, ומאפשרת ביצוע אינטגרציה בין מערכות כגון SAP Business One, Salesforce.com, JD Edwards, IBM i and Lotus Notes. באמצעות המערכת ניתן לייצר תהליכים עסקיים פשוטים ומורכבים, באמצעות גרור ושחרר, והגדרות רכיבים במקום כתיבת קוד תכנות, ומאפשרת ביצוע שינויים בכל מערכות המידע ביעילות, מתוך סביבת האינטגרציה.
בשנת 2007, מינתה מג'יק את גיא ברנשטיין ליו"ר מועצת המנהלים של החברה. ברנשטיין החליף בתפקידו את דוד אסיא. לפני תפקיד זה שימש ברנשטיין כסמנכ"ל כספים ותפעול של החברה החל משנת 1999. באפריל 2010 מונה גיא ברנשטיין למנכ"ל מג'יק תעשיות תוכנה.
ביולי 2008, שוחררה הגרסה הראשונה של פלטפורמת היישומים "uniPaaS" - פלטפורמה לפיתוח ויישום יישומים עסקיים הנועדה להחליף את eDeveloper. באמצעות יוניפאס ניתן לפתוח וליישם יישומי שרת-לקוח, יישומי SaaS, יישומים לטלפונים סלולריים ויישומי אינטרנט עשירים (Rich Client). יוניפאס מהווה פלטפורמה מלאה כלי פיתוח גרפי, שמאפשר פיתוח מהיר של יישומים, ללא הצורך בכתיבת קוד, בתצורה ייחודית של תכנות מונחה אירועים, קישוריות לבסיסי נתונים באופן שאינו תלוי בסוג הבסיס, יכולת הפעלת המערכת באמצעות כל מערכות ההפעלה, וכלים ליישום מהיר של המערכת בתצורות השונות. יוניפאס מאפשרת פיתוח מהיר, יישום מהיר של המערכת שפותחה, וביצוע מהיר של שינויים בלוגיקה העסקית של המערכת. בשנת 2011, מג'יק פרסמה גרסת דוט נט (NET.) של uniPaaS.
בשנת 2012, ביצעה מג'יק מיתוג כולל מחדש של החברה, כולל שינוי לוגו, סלוגן וחידוש שמות המוצרים החדשים. uniPaaS שינה את שמו ל "Magic xpa Application Platform", ו-iBOLT הפך ל Magic xpi Integration Platform"". האחרון הושק בפלטפורמה משופרת הכוללת רשת נתונים מבוססת זיכרון (IMDG - In-Memory Data Grid) בטכנולוגיה של GigaSpaces.
בשנת 2016, חתמה מג'יק על הסכם רכישה של 60% מהבעלות על חברת ראש טוב תעשיות תוכנה תמורת 21 מיליון דולרים, עם אופציה לרכישת הבעלות כולה. ראש טוב עוסקת בתחום מערכות ניהול המידע של מטופלים בתיקים רפואיים. הפלטפורמה שלה, קליקס, היא פלטפורמת פיתוח אפליקציות ותוכנה שמשמשת לתכנון וניהול מאגרים של תיקים רפואיים עבור ספקיות גדולות של שירותי בריאות. בפלטפורמה משתמשות הספקיות המובילות בתחום שירותי הבריאות בארץ.
ישראל גולדפרב
הרב ישראל גולדפרב (באנגלית: Israel Goldfarb; 1879, שינאווה – 1956, ברוקלין) היה חזן ומלחין יהודי גליציאני-אמריקאי. כמה מיצירותיו הפכו לקלאסיקה של הזמר היהודי הכללי, כמו ניגון "שלום עליכם", ברכות הדלקת נרות חנוכה ועוד.
קורות חיים
נולד בעיירה שיניאווה שבגליציה, אוסטריה (כיום פולין), בשנת 1879, ובנעוריו, בשנת 1893, היגר לארצות הברית כרבים אחרים והתיישב בניו יורק. אחיו היה המוזיקאי והמלחין שמואל אליעזר גולדפרב, ראש המחלקה למוזיקה במשרד החינוך בניו יורק. למד רבנות בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTSA) וחינוך מוזיקלי באוניברסיטת קולומביה ובבית הספר ג'וליארד. ב-1902 הוסמך לרבנות, לצד מרדכי קפלן, מייסד תנועת הרקונסטרוקציוניזם. בשנים 1902–1905 שימש רב וחזן בקהילת סטטן איילנד. לאחר מכן מונה לחזן ראשי ומנהל בית ספר בקהילת בית ישראל אנשי אמת, ושנה לאחר מכן גם כרב, משרה שאותה החזיק עד לפטירתו.
בין שיריו המפורסמים הוא הניגון ל-"שלום עליכם", שפורסם ב-Jewish Songster ב-1918. לדברי אליהו שלייפר ב-2006, שיר זה הוא מהפופולריים ביותר מבין זמירות השבת ומושר בכל החוגים ביהדות. לחנים נודעים נוספים שחיבר הם "יה ריבון עלם", "יפה נוף", "שומר ישראל שמור", "ל"ג בעומר" והנוסח האשכנזי המקובל למנגינת "ברכת הנרות" של הדלקת נרות חנוכה.
הסוחר מוונציה
הסוחר מוונציה הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר, שנכתב במועד לא ידוע בין 1594 ו-1597. במחזה מוצג היהודי המלווה בריבית שיילוק, המחתים את אנטוניו, הוא הסוחר מוונציה, על כתב ערבות, שלפיו אם לא ישלם את חובו במועד, ייאלץ לשלם את החוב בליטרת בשר מבשרו. הסכום משמש את ידידו הצעיר של אנטוניו, בסניו, במסעו לחיזור אחר היורשת היפה והעשירה פורציה.
דמותו של שיילוק זכתה לפרשנות רבה ומגוונת. מצד אחד - היא מייצגת את הסטריאוטיפ האנטישמי, היישר מחשכת ימי הביניים, של היהודי הקמצן המלווה בריבית, ומצד שני זוהי דמות אנושית, שסבלה, כאבה ודרישתה לנקמה מוצגות בהבנה.
כתיבת המחזה
נראה כי המחזה נכתב בין 1594 ל-1596, ונרשם ב"רישום המדפיסים" (Stationer's Register), השיטה המקובלת באותה תקופה לשמירת זכויות יוצרים, ב-22 ביולי 1598. המחזה הודפס לראשונה ב-1600, ונראה כי הוצג לראשונה על הבמה ב-1598.
עלילתו של המחזה, בקווים גסים, לקוחה מסיפור עם שנמצא במקורות אחדים, בהם קובץ הסיפורים "גסטה רומנורום", שתורגם לאנגלית בתרגום פופולרי בשנת 1577. כמו כן, סביר להניח, השפיע על שייקספיר בעת הכתיבה משפטו של היהודי המומר רודריגו לופז שהיה לשיחת היום באנגליה האליזבתנית, שנמצא אשם בקשר לרציחתה של אליזבת הראשונה מלכת אנגליה. סביר גם להניח ששייקספיר הושפע ממחזהו של בן זמנו כריסטופר מרלו, "היהודי ממלטה", המציג את גיבורו, היהודי בראבאס, באור שלילי במיוחד, אף כי שיילוק השייקספירי מוצג באור אנושי הרבה יותר מגיבורו של מארלו, ואין בו מן הרשעות הגרוטסקית של בראבאס.
סיווג ז'אנרי
המחזה מסווג כקומדיה, ואכן הוא כתוב על פי תבנית קומית מובהקת ומסתיים בטוב לגבי הדמויות הראשיות. שיילוק מזכיר במידה לא מעטה את דמות ה"פאנטלונה", דמות טיפוסית בקומדיה דל'ארטה. עם זאת, לא מעטים מבין פרשניו המאוחרים של המחזה מתייחסים אליו כאל אחד מהמחזות הרציניים יותר של שייקספיר. המחזה אינו חורג מההגדרות המקובלות של הקומדיה, אלא שרשעותו של שיילוק, הבאה לידי ביטוי במשפט וכמעט מביאה למותו של הסוחר אנטוניו, מבדילה במידה רבה בינו לבין קומדיות אחרות של שייקספיר, כמו "חלום ליל קיץ", שנכתב זמן מה לפניו.
עלילה
במקביל ג'סיקה (יסכה), בתו של שיילוק, התאהבה בבחור גוי בשם לורנצו, ברחה מהבית עם אוצרו של שיילוק, ומותירה אותו אבל וחפוי ראש.
אביה של פורציה קבע בצוואתו כי מי שיגלה את היקרה מבין שלוש תיבות קטנות, הוא שיזכה בידה. הנסיכים ממרוקו ומאראגון טועים בבחירתם בתיבת הזהב והכסף. בסניו (הנעזר אולי ברמזיה של פורציה, שבנות הלוויה שלה שרות בשעת בחירתו בין התיבות פזמון ששורותיו מתחרזות במלה "עופרת") בוחר בתיבת העופרת שבה נמצא דיוקנה של פורציה, וכך הוא זוכה בידה על פי תנאי הצוואה. פורציה נותנת לבסניו טבעת, והוא נשבע שלא להסירה מידו לעולם.
בינתיים מגיעה אל ונציה הידיעה המרה כי הספינות הנושאות את הונו של אנטוניו טבעו בים. אנטוניו אינו מסוגל לעמוד בהתחייבותו, ולשלם את הסכום במועד שנקבע. שיילוק עומד על התנאי שעליו הסכים אנטוניו, בשל רצונו לנקום את בריחת בתו ואובדן אוצרו. פורציה, שנישאה בינתיים לבסניו, שומעת על המעשה. בסניו יוצא מיד לוונציה, כשעמו כספה של פורציה, על מנת להציל את אנטוניו. שלא בידיעת בסניו, מתחפשת פורציה לגבר, ויוצאת אף היא לוונציה.
משפטו של אנטוניו נערך בפני הדוכס (דוג'ה) של ונציה. שיילוק מסרב להצעתו הכספית של בסניו, המוכן לשלם פי שלושה מן החוב על מנת לשחרר את אנטוניו מהתחייבותו הנוראה. הדוכס אינו מצליח להכריע בעצמו בעניין ומזמן משפטן צעיר בשם בלתזר, שאינו אלא פורציה המחופשת למשפטן. בלתזר מפציר בפני שיילוק להראות את מידת הרחמים, בנאום מפורסם - The quality of mercy is not strain'd, It droppeth as the gentle rain from heaven upon the place beneath" -"מידת הרחמים לא תוקף לה: כגשם רך רועפת משמיים, על פני הארץ..." (תרגום אברהם עוז), אך שיילוק אינו מגלה רחמים, ודורש את ליטרת הבשר מהמקום הסמוך ללבו של אנטוניו. בלתזר מסכים כי מידת הדין היא כי שיילוק יקבל את ליטרת הבשר.
בעוד שיילוק עומד על אנטוניו כשהסכין המושחזת בידו, מראה בלתזר, הוא פורציה המחופשת, כי על פי כתב הערבות יכול שיילוק לקבל רק ליטרת בשר. אם יתיז סכינו של שיילוק, ולו טיפת דם אחת, יהיה דינו, על פי חוקי ונציה, החרמת רכושו, חציו לאוצר המדינה, וחציו לנפגע ממעשיו, וחייו יהיו נתונים לרחמיו של הדוכס. זאת ועוד, לאחר ששיילוק נסוג מתביעתו ומוכן לקבל את חובו הכספי, בלתזר מותיר בידו את הברירה רק לקבל את ליטרת הבשר, ולא את חובו המקורי, ולבסוף מאשימו בניסיון רצח אזרח ונציה שדינו החרמת כל רכושו והוצאתו להורג.
שיילוק הובס. הדוכס מיד חונן ב"מידת חסד נוצרית" את שיילוק ממיתה, עוד בטרם התחנן על נפשו. אנטוניו משכנע את הדוכס לוותר לו על החרמת חצי מרכושו לאוצר המדינה בתנאי כי יתנצר, ויעניק את רכושו ללורנצו, מאהבה הנוצרי של בתו. שיילוק מסכים לתנאים אלו.
בסניו, שאינו מכיר את אשתו המחופשת, מציע למשפטן בלתזר מתנה כתגמול על חוכמתו. פורציה, היא בלתזר, מבקשת את הטבעת שעל אצבעו, והוא נותן לה אותה בחוסר רצון, ובכך מפר את שבועתו. עם שובו לבלמונט מקנטרת אותו פורציה על אובדן הטבעת, ולאחר מכן מספרת לו כי היא המשפטן לו נתן את הטבעת. בוונציה מקבל אנטוניו את הידיעה כי אוניותיו הגיעו בשלום לנמל. כך מסתיים המחזה בפתרון בעיותיהם של האוהבים הצעירים, ובהשפלה לשיילוק.
המחזה והאנטישמיות
המחזה מועלה גם כיום על במות רבות, אף שהקהל המודרני יכול למצוא כי הנימות האנטישמיות המועלות בו הן בעייתיות. רבים התווכחו בדבר השאלה, האם היה שייקספיר אנטישמי, או האם המחזה עוסק באנטישמיות כתופעה. יש המתקשים לייחס לשייקספיר, לו מיוחסת הבנה דקה בנפש האדם, תכונה כאנטישמיות, ולכן מחפשים במחזה משמעות שתקהה את עוקצן של המילים הבוטות.
שייקספיר לא הכיר יהודים, שכן אלו גורשו מאנגליה בשנת 1290, ושבו עשרות שנים לאחר מותו, בימי אוליבר קרומוול ויש להניח כי שייקספיר לא ראה יהודי מימיו. אך יש להניח כי גם לא ראה איטלקי, יווני או דני, ובכל זאת היטיב לתאר את דמותם של גיבורי העת העתיקה, ושל המלט נסיך דנמרק. שייקספיר אינו מקל על הבאים לנתח את המחזה. אל מול הדמות הסטריאוטיפית, של היהודי הקמצן, התככן, המלווה בריבית, העומדת כצל קודר אל מול האיטלקים העליזים, הצעירים, המהווים את שאר גיבורי המחזה, עומד שיילוק כאדם. אב דואג, בעל רצונות ורגשות, שגם רצונו לנקום באנטוניו מנומק היטב בעוול שנעשה ליהודים במהלך הדורות.
הקריאה האנטישמית של המחזה
קוראים רבים קוראים את "הסוחר מוונציה" כהמשך למסורת אנטישמית זו. הכותרת במהדורת הקוארטו המקורית הייתה "היהודי מוונציה", המראה כי המחזה נכתב לאור הצלחת "היהודי ממלטה". פרשנות רווחת למבנה המחזה מעמתת את מידת החסד הנוצרית עם נקמנותו של היהודי, הנעדר את חסד האל, ואינו מבין את משמעותו של החסד הנוצרי. יש הרואים בהתנצרותו של שיילוק משום "סוף טוב" לדמותו, כשם שסיפק שייקספיר "סוף טוב" גם לדמויות האחרות במחזה.
מעבר לכל הפרשנויות מצויה העובדה הפשוטה כי שיילוק אכן זומם להרוג את אנטוניו, ועומד על קבלת ליטרת הבשר שלו. ברור כי זו אינה התנהגות ראויה, וכי מדובר בראייה שלילית של שיילוק, המייצג כאן את עמו.
לאורך השנים, מקורות יהודים שונים התפלמסו עם הייצוג השלילי של יהודים במחזה. כך למשל, הרב שלמה יוסף זוין כתב מאמר, בשם "משפט שיילוק לאור ההלכה" בו הוא טוען כי דרישתו של שיילוק לליטרת הבשר מנוגדת להלכה היהודית, שכן בשרו של אנטוניו, ולמעשה חייו, אינם רכושו, אלא רכושו של אלוהים, ואסורים במקח וממכר, וכי שיילוק, שומר המצוות, אינו יכול לפנות לערכאות על מנת לאכוף סעיף זה. מאמרו של הרב זוין נלמד כיום בהקשרים שונים הקשורים באתיקה רפואית, ובכל הנוגע לסחר באיברים. בכל מקרה, גם לו היה תוקף מסוים להתחייבות, לא יכול היה שיילוק לבצע אותה, שכן חבלה והכאה בגופו של אדם אסורה מן התורה, במיוחד כשהחבלה עלולה להוביל לידי סכנת חיים ולאיסור לא תרצח.
הקריאה האוהדת של המחזה
רבים קוראים את המחזה דווקא כדרישה לסובלנות דתית. שייקספיר יצר את שיילוק כדמות מורכבת, בעלת פנים רבות. היהודי שיילוק של שייקספיר אינו שונה מן הנוצרי באופן מהותי, בניגוד למפלצת האדם בר אבא, שיצר מרלו ב"יהודי ממלטה". שיילוק הוא אדם בעל חולשות אנוש, ובעל תכונות אנוש. בכמה מן התכונות הוא אף עולה על הנוצרים שסביבו. ביצירת דמות מורכבת זו שמר המחזה על כוחו אף בקרב הקהל המודרני.
בניגוד לגיבורים הנוצריים של המחזה, שיילוק אינו מרמה או גונב, אלא עומד על תנאי לו הסכים אנטוניו בחפץ לב. מאחורי משובתם של הצעירים הנוצריים, מסתתרת אי מוסריות, שאותה מעמיד שייקספיר אל מול דמותו של שיילוק, כמו זו של בסניו, החי על חשבונה של פורציה, או של ג'סיקה, הבוגדת באביה ובעמה, ועוד. "משפטו" של שיילוק בסוף המחזה אינו משפט הוגן, כאשר ה"שופט", בלתזר, הוא למעשה פורציה הדנה את שיילוק ללא כל סמכות אמיתית לעשות כן. כך, שייקספיר אינו בוחן את מניעיו של שיילוק, אלא מראה כי אותם אנשים ממש המגנים את שיילוק על אי יושרו, הם שמשתמשים בתעלולים בלתי הגונים על מנת לנצח בוויכוח עמו.
שחקנים מודרניים יכולים, אם כן, לשחק את "הסוחר מוונציה" לא כמחזה אנטישמי, אלא אף כמחזה אנטי נוצרי, המראה על שטחיותה של המחילה הנוצרית, אל מול מושג החטא היהודי. למרות זאת, נראה כי שייקספיר לא התכוון לכתוב מחזה אנטי נוצרי, וכי לא היה בקיא בדת היהודית, אך ייתכן שרצה לתקוף את הצביעות הרווחת בזמנו.
בפיו של שיילוק שם שייקספיר את מונולוג שנחשב בעיני רבים לאחד המונולוגים היפים והמרגשים שנושאת דמות שייקספירית:
שיילוק בביקורת האנגלית
אם עד למאה ה-18 שיילוק גולם בבריטניה כדמות קומית של קמצן בדומה לפנטלונה של הקומדיה דל'ארטה, ובחצי השני של המאה ה-18 כמפלצת זדונית, הרי שמהמאה ה-19 ואילך שיילוק הלך והצטייר כדמות טרגית של אדם.
כתב ויליאם הזליט: "שיילוק הוא שונא טוב, "אדם שלא פחות חטאו לו מאשר חטא". אם הרחיק לכת בנקמתו, הרי שיש לו עילות חזקות לשנאתו כלפי אנטוניו, אותה מסביר בכח שווה של רהיטות והגיון. הוא נראה כאוצר הנקמה של עמו; אשר ההרגל של דאגות מפני עלבונות ופגיעות יומיומיות הקשה את מזגו בקמצנות מתמשכת, והקשיחו כנגד הבוז של האנושות, מה שמוסיף רק מעט ליומרות הניצחון של אויביו. יש חוש צדק חזק, מהיר ועמוק מבולבל בתרעומתו המרה והמרירה".
וולטר אלכסנדר ראלי כתב על שיילוק: "אנטוניו ובסניו הם צללים חיוורים של בני אדם ביחס לדמות הזו הטרגית, הכחושה, אשר אהבתו לעמו עמוקה כמו לחייו; המבקש את הגורם האנושי כנגד ההתאכזרויות של דעות קדומות; שיש בשנאתו משהו מהאצילות של רגש פטריוטי; שלבו נרגש מזכרונות רכים אפילו כשמבכה על זהוביו הגנובים; שלבסוף מודח, ללא מחאה, לעלבון ולשכחה."
שיילוק על הבמה
אדמונד קין, השחקן השייקספירי הדגול, הוא שהחל לשחק את שיילוק באופן אוהד במחצית השנייה של המאה ה-19, בעוד שלפני כן שוחק התפקיד באופן דוחה וליצני, או כמפלצת של רוע בל ישוער.
מכאן ואילך היה מקובל לשחק את שיילוק באופן אוהד, כאדם הדורש את נקמתו המוצדקת (מסורת שהופרה רק לעיתים רחוקות). כך, בגרסה הקולנועית משנת 2004 בכיכובו של אל פצ'ינו מתחיל הסרט בתיאור של חיי הגטו היהודי בוונציה, בו מופלים היהודים לרעה, ומסתיים בתיאור של שיילוק המוחרם על ידי הקהילה היהודית בשל התנצרותו.
המחזה בעברית
על הבמה העברית הועלה המחזה מספר רב של פעמים:
ולדימיר גורביץ'
ולדימיר גורביץ' (ברוסית: Владимир Гуревич) (נולד ב-4 באוגוסט 1959 בלוהנסק (ברית המועצות, כיום באוקראינה) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אוקראיני בדרגת רב אמן.
נכון לינואר 2019, מדורג במקום ה-63 באוקראינה לפי מד כושר.
ביוגרפיה
ולדימיר גורביץ' נולד בלוהנסק. לאחר התפרקות ברית המועצות הוא החל להשתתף בתחרויות בינלאומיות.
בשנת 1998 הוענקה לגורביץ' דרגת רב-אמן.
בשנים 1993–2002 הוא היה חבר נבחרת המועדון המקומי באליפות אירופה למועדונים ובאליפות אוקראינה למועדונים (רוב התקופה לצד חברו אלכסנדר שניידר). בשנת 1994 הם זכו במקום השלישי. באותה תקופה זה היה המועדון החזק באוקראינה שזכה 7 פעמים באליפות המדינה למועדונים.
בשנים אחרונות מתגורר בגרמניה. בין היתר עוסק באימון ילדים במועדון "מכבי יוגנד" בפרנקפורט. באליפות גרמניה למועדונים הוא משחק במועדון SV 1920 Hofheim לצד גנדי גינזבורג שגם גדל בלוגנסק.
בריאן סטייל
בריאן ג'ורג' סטייל (באנגלית: Bryan George Steil; נולד ב-31 במרץ 1981) הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת ויסקונסין.
ביוגרפיה
סטייל נולד בעיר ג'יינסוויל שבדרום ויסקונסין, ולמד בבית הספר התיכון ע"ש ג'וזף א. קרייג. סטייל הוא בוגר אוניברסיטה במנהל עסקים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון ובעל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
ב-2003, היה עוזרו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממחוז הקונגרס הראשון של ויסקונסין, פול ראיין. אחר כך עבד סטייל במועצה המשפטית של תאגיד "רגאל בלויט" (Regal Beloit) וכעורך דין במשרד עורכי הדין "מקדרמוט ויל & אמריי". נוסף על כך, סטייל שימש כעורך דין עבור יצרנית פלסטיק בעיר מילטון שבוויסקונסין. ב-2016 מונה סטייל בידי מושל ויסקונסין סקוט ווקר לחבר במועצת המנהלים של מערכת האוניברסיטאות בוויסקונסין.
ב-2018 ניצח סטייל בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס הראשון של ויסקונסין בבית הנבחרים, כאשר נציג המחוז בבית הנבחרים, פול ראיין (שכיהן גם כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית), הודיע כי יפרוש מהחיים הפוליטיים עד התפזרות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית. בבחירות בארצות הברית (2018) לבית הנבחרים, ניצח סטייל את ראנדי ברייס מן המפלגה הדמוקרטית.
Papercut (שיר של זד)
Papercut (בעברית: חתך מנייר) הוא שיר של הדי ג'יי והמפיק הרוסי-גרמני זד מתוך אלבום האולפן השני שלו, True Colors. בשיר משתתף גם הזמר-יוצר הדרום אפריקני טרוי סיון. השיר הופק על ידי זד, וכן נכתב על ידו, יחד עם ג'וליה מייקלס, סאם מרטין, לינדי רובינס, ג'ייסון אביגן ואוסטין פול פלורס. הוא פורסם בתור הסינגל השלישי ב-17 ביולי 2015.
בריאן סטייל
ביוגרפיה
מועמדותו של סטייל לבית הנבחרים זכתה לתמיכתם של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס, תשעת נציגי מדינת ויסקונסין בבית הנבחרים, התובע הכללי של ויסקונסין בראד שימל, המושל לשעבר טומי תומפסון ועוד מחוקקים מקומיים ומדינתיים אחדים.
ג'יין אירווין הריסון
ג'יין אירווין הריסון (באנגלית: Jane Irwin Harrison; 23 ביולי 1804 — 11 במאי 1846) הייתה אשתו של ויליאם הנרי הריסון הבן (William Henry Harrison Jr) בנו של הנשיא התשיעי של ארצות הברית, ויליאם הנרי הריסון האב. שימשה בפועל כמארחת הרשמית של הבית הלבן ולמעשה הגברת הראשונה של ארצות הברית במהלך חודש אחד בשנת 1841, בו כיהן חותנה כנשיא, עת שאשתו של הנשיא (אן הריסון) הייתה חולה ולא יכלה להגיע מאוהיו (שם התגוררו היא ובעלה קודם לבחירתו לנשיא ומעברם לוושינגטון הבירה). אן הריסון לא יכלה להשתתף בטקס השבעת הנשיא ובטקסים והנשפים שנערכו לאחר מכן, ואשת בנה החליפה אותה בתפקידיה הרשמיים בטקסים אלה כמארחת.
אחותה אליזבת נישאה לבן אחר של הנשיא הריסון, ג'ון סקוט הריסון; אחד מעשרת ילדיהם, בנג'מין הריסון, הפך גם הוא לנשיא ארצות הברית.
Papercut (שיר של זד)
ביקורות
השיר זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, אשר שיבחו את שירתו של סיון ברצועה. ניק קלי מפרויקט U כתב, "בהתחלה, "Papercut" נשמע כמו בלדה. וכמו שזה נשמע, זה יכול להיות חלק מהסרט "לשבור את הקרח". ולאחר מכן מגיעים הקצב, הפעימות, וטרוי שמתחיל לשיר את זה, מדהים", והוסיף כי סיון הוא הסולן המושלם לשיר זה. כריס היי, מ-"Pop Insomniacs", כינה את הרצועה "גולת הכותרת של האלבום" ו-"פרוסה מרשימה של פופ שמלווה בשירה המבטיחה של סיון". גלן גמבוה, מ-"ניוזדיי", כינה את השיר: "סוויטה מרתקת של סינת'פופ".
השיר צבר למעלה מ-20 מיליון השמעות בספוטיפיי.
אלפרד דאגלס
לורד אלפרד ברוס דאגלס (באנגלית: Lord Alfred Bruce Douglas; 22 באוקטובר 1870 – 20 במרץ 1945), שנודע בשם החיבה "בוזי" (Bosie), היה משורר וסופר אנגלי, הידוע כיום בעיקר כמאהבו של אוסקר ויילד.
תחילת דרכו
דאגלס נולד בבית האם היל בווסטרשייר, בנם השלישי של ג'ון שולטו דאגלס, מרקיז קווינסברי, ואשתו סיביל מונטגומרי. הוא למד בקולג' ווינצ'סטר (1884-88) ובמודלן קולג' באוניברסיטת אוקספורד (1889-93), אותו עזב לפני שסיים את התואר האקדמי. באוקספורד ערך דאגלס את כתב-העת השערורייתי The Spirit Lamp, מה שהעלה עליו את רוגזו של אביו.
בוזי ואוסקר
דאגלס פגש לראשונה את אוסקר ויילד ב-1891, הוא דרש בתוקף לראות את ויילד לאחר שלטענתו קרא את ספרו "תמונתו של דוריאן גריי" תשע פעמים והושפע ממנו עמוקות. עד מהרה החלה פרשיית אהבים ביניהם. תחילה, חיבב האב את ויילד ונהנה מחברתו, אולם משהחל האב לחשוד כי היחסים בין בנו לבין ויילד הם יותר מידידות גרידא, החל לנסות ולפגוע במחזאי. הוא פלש לביתו של ויילד בלוויית בריונים, ותכנן להשליך עגבניות רקובות במהלך הבכורה של חשיבותה של רצינות ולספר לצופים על "מעלליו" של יוצר המחזה. (התוכנית לא יצאה לפועל לאחר שנמנעה ממנו הכניסה לתיאטרון).
משמת אחיו הבכור של בוזי, לורד דראמלאנריג (יורשו המיועד של תואר המרקיז מקווינסברי), נפוצו שמועות כי הייתה לו פרשיית אהבים עם ראש הממשלה, לורד רוזברי. המרקיז קווינסברי היה נחוש, אפוא, "להציל" את בנו הצעיר מציפורני ההומוסקסואליות, והחליט להילחם בכל הכוח במי שלטענתו דרדר והשפיע לרעה על בנו עד שהפך גם הוא להומוסקסואל. הוא העליב את ויילד בפומבי בכך שהשאיר לו כרטיס ביקור במועדון בו היה מבלה לעיתים קרובות, ועליו המילים "לאוסקר ויילד, המתחזה כסדומאי".
דאגלס ששנא את אביו הרבה יותר משויילד שנא אותו, דרבן את אוסקר ויילד לתבוע את המרקיז בעוון הוצאת דיבה, חרף עצתם של ידידיו הקרובים של ויילד רוברט רוס, פרנק האריס וג'ורג' ברנרד שו. המשפט נטה לרעתו של ויילד - קווינסברי שכר בלשים פרטיים שיעקבו אחר בוזי ואוסקר ויתעדו את הרגליהם המיניים. הוא גם גייס כמה זונות ממין זכר שיעידו נגד ויילד, שנשמע לעצת פרקליטו וביטל את התביעה. על כל פנים, העדויות שנשמעו במהלך המשפט הספיקו כדי להעמיד את ויילד לדין באשמת "הפקרות רבתי" (gross indecency), לשון נקייה למין הומוסקסואלי.
לאחר משפט ומשפט חוזר (חבר המושבעים הראשון לא הצליח להגיע לפסק דין) הורשע ויילד ב-25 במאי 1895 ונידון לשתי שנות מאסר ועבודת פרך. דאגלס נאלץ לגלות מארצו ועבר לאירופה. לאחר שהשתחרר ויילד מהכלא השניים נפגשו בצרפת ועברו להתגורר יחד ליד נאפולי, למורת רוחם של בני משפחותיהם. אך מקץ כמה חודשים נפרדו בני הזוג, בין השאר מסיבות כלכליות, ודאגלס חזר לאנגליה בסוף 1898.
על תקופת חייהם של בני הזוג בנאפולי יש דיווחים סותרים. ויילד טען שדאגלס הציע שירכשו בית יחדיו, אך לא היה לו הכסף הדרוש. כשהשיג לבסוף דאגלס את הכסף הדרוש מאביו הוא סירב לתת לוויילד קיצבה קבועה, אף כי הוא נתן לו כסף מדי פעם; כשמת ויילד ב-1900 הוא היה עני למדי. דאגלס היה בראש האבלים, אם כי נראה כי הוא התקוטט עם רוברט ("רובי") רוס ליד הקבר - האיבה בין שני מאהביו של ויילד תלך ותגבר עם השנים, ודאגלס לא יחסוך במאמצים להרוס את חייו של רוס ואת המוניטין שלו.
נישואיו של דאגלס
אחרי מותו של ויילד נכנס דאגלס למערכת יחסים עם אוליב אלינור קאסטנס, משוררת בינונית ובת למשפחת אצולה. אביה התנגד לנישואין, ונטר טינה לדאגלס כל ימי חייו. הם התחתנו ב-4 במרץ 1902, ונולד להם בן, ריימונד וילפרד שולטו דאגלס. אביה של אוליב הכריח את בתו למסור את הילד לרשותו (בכך שאיים לנשל אותה אם לא תעשה כן), וכך גדל הילד הרחק מאביו. בסופו של דבר, חיו אוליב ואלפרד דאגלס רוב חייהם בנפרד.
ב-1911 המיר דאגלס את דתו לדת הקאתולית. הוא החל להתכחש להומוסקסואליות שלו, ופרסם כמה ספרים על יחסיו עם אוסקר ויילד, שבהם הציג את עצמו כהטרוסקסואל וקורבן תמים של ויילד, ש"השחית את מידותיו". באוטוביוגרפיות אלו רבות הסתירות הפנימיות, ונימתן היסטרית לעיתים. כמו כן, הוא החל לפרסם מאמרים אנטישמיים ופאשיסטים, ותמך במפלגה הפאשיסטית האנגלית עד תחילת מלחמת העולם השנייה. הוא הוציא לאור כתב-עת ספרותי בשם האקדמיה, שבו פרסם תעמולה ימנית, אנטישמית והומופובית, וכן השתמש בו כדי להוקיע את אוסקר ויילד (שלו קרא "חזיר מטונף... הגדול מבין כוחות הרשע שהופיעו באירופה ב-350 השנה האחרונות"), ובעיקר את ידידו הטוב של ויילד והאחראי על עיזבונו, רובי רוס ("עושה מעשי סדום מטונף"). בין השאר הוא טען שהגרמנים מפעילים סוכנים בצבא בריטניה, שתפקידם לפתות חיילים בריטיים ולהדביק אותם במחלות מין.
משפטי הדיבה של דאגלס
במהלך חייו גילה דאגלס נטייה להסתבך במשפטי דיבה, גם כנתבע וגם כתובע; ידוע כי הוא היה מעורב בעשרה משפטי דיבה לפחות, וברובם הפסיד. ב-1913 הוא תבע לדין את הסופר ארתור ראנסום, שהציג אותו בצורה לא מחמיאה בספרו אוסקר ויילד: מחקר ביקורתי (ראנסום כתב כי ויילד חש שבוזי אחראי לפחות למקצת מהשפלתו הפומבית); הוא הפסיד במשפט זה. באותה השנה הגיש אביה של אשתו תביעת דיבה נגדו, בהקשר למאבק המשמורת על בנו.
ב-1923 הגיש וינסטון צ'רצ'יל תביעת דיבה נגד דאגלס, לאחר שזה האשים אותו בעיתונו פעמים מספר בשותפות לקונספירציה יהודית לרצוח את לורד קיצ'נר, שר המלחמה הבריטי, שספינתו טבעה לאחר שפגעה במוקש ימי גרמני ממלחמת העולם הראשונה. דאגלס הפסיד גם במשפט זה, ונאסר לשישה חודשים; במהלך מאסרו הוא כתב את כליל-הסונטות "In excelsis" ("במרומים", רמז לשיר De Profundis, או "ממעמקים", שחיבר ויילד בכלאו), יצירה אנטישמית שמופיעות בה שורות כמו "זרעו המצורע של ישראל / פושה כנגע בדם אלביון..."
סוף ימיו של דאגלס
בנו היחיד של דאגלס, ריימונד, אובחן כסובל מסכיזופרניה ב-1927 ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי. כשמתה אוליב דאגלס ב-1944 מדימום מוחי, הוא שוחרר, מבית החולים ונכח בהלוויה, אך עד מהרה מצבו הידרדר והוא אושפז שוב עד מותו ב-1964.
יצירתו הספרותית
שירו המפורסם ביותר של אלפרד דאגלס הוא ללא ספק השיר Two loves (שתי אהבות, ) שכתב בהיותו סטודנט ופרסם בכתב-העת האוניברסיטאי The Spirit Lamp, שגם ויילד נטל בו חלק. כותרת השיר לקוחה מסונטה הומוארוטית של שייקספיר, והשיר הוא תיאור אלגורי של שתי דמויות, האחת מייצגת את האהבה ההטרוסקסואלית והשנייה, חלושה, חולנית ומדוכאת, את האהבה ההומוסקסואלית. בפיה של דמות זו שם דאגלס את המילים המפורסמות שבהן מסתיים השיר: אני האהבה שאינה מעזה לנקוב בשמה - פרפרזה על הכינויים המקובלים להומוסקסואליות באירופה עד סוף המאה ה-19, "הפשע שאין לו שם", "הפשע שאין לנקוב בשמו" או "החטא הנורא מכדי לנקוב בשמו".
שיר זה הובא כראייה מצד התביעה במשפטו של ויילד, והתפתח הדיאלוג הבא:
כמו כן ראויה לציון הסונטה המשורר המת, שכתב דאגלס לזכרו של ויילד.
מלבד שירים, כתב דאגלס כמה אוטוביוגרפיות, שרובן נועדו להפיץ בציבור את גרסתו לפרשיית האהבים שלו עם אוסקר ויילד; הרצאה שנשא שנתיים לפני מותו בפני 'החברה המלכותית לספרות' וזכתה להצלחה יצאה לאור כספר בשם עקרונות השירה.
דאגלס היה בין הראשונים שתרגמו לאנגלית את הפרוטוקולים של זקני ציון, בשנת 1919.
אנציקלופדיה לעולם הקלאסי
אנציקלופדיה לעולם הקלאסי (בגרמנית: Realencyclopädie der Classischen Altertumswissenschaft) היא אנציקלופדיה רחבת היקף המתמקדת בעת העתיקה, שיצאה לאור בגרמניה בשנים 1839-1980 ונכתבה בגרמנית. האנציקלופדיה ידועה גם בשם פָּאוּלי-ויסוֹבָה (Pauly–Wissowa), על שם מייסדיה, וכן בשם RE.
המהדורה המקורית
הכרך הראשון של האנציקלופדיה יצא לאור על ידי אוגוסט פאולי, מורה בבית ספר תיכון, בשנת 1839. פאולי שיתף במיזם 17 כותבים נוספים, ונפטר כעבור שש שנים, מבלי שהשלים את המיזם. ארנסט כריסטיאן ולץ ווילהלם זיגמונד טאופל המשיכו במיזם, גייסו כותבים נוספים, והביאו את המיזם לידי גמר, בשישה כרכים, בשנת 1852. עבודה על מהדורה שנייה, בשנים 1864-1866, הולידה שני כרכים נוספים ולא הושלמה.
RE
בשנת 1890 החל גאורג ויסובה בהפקת מהדורה יומרנית יותר. הוא ציפה לסיים את המלאכה תוך 10 שנים. לאחר שהתברר שהוצאה של כרכי האנציקלופדיה כסדרם תארך זמן רב, הוחל במקביל, בשנת 1914, בפרסום כרכים החל מהאות R. הכרך האחרון של האנציקלופדיה הופיע רק בשנת 1978, וכרך המפתח הופיע בשנת 1980. האנציקלופדיה השתרעה על פני 66 כרכים, שלהם נוספו 15 כרכי מילואים ושני כרכי מפתח. ויסובה נפטר בשנת 1931, ואחריו המשיכו במיזם וילהלם קרול, קארל מיטלהאוס, קונרד ציגלר והנס גרטנר.
האנציקלופדיה היא המקור המקיף ביותר ללימודי העת העתיקה. כ-1,100 מחברים השתתפו בכתיבתה - כל ערך נכתב על ידי מומחה בעל מוניטין בתחום הרלוונטי. רבות מהביוגרפיות על אישים ברפובליקה הרומית נכתבו בידי פרידריך מינצר. בערכים שיצאו לאור בשנים 1933–1945 יש כאלה שהושפעו מהאידאולוגיה הנאצית (למשל הערך על פייסיסטראטוס). עקב כך שהמיזם ארך שלושה דורות, הנחות היסוד של האנציקלופדיה השתנו במידה ניכרת במהלך השנים.
גרסאות מצומצמות
המחיר והממדים של האנציקלופדיה הרתיעו קונים פוטנציאליים. בין השנים 1964-1975 יצאה לאור, על בסיס RE, גרסה מצומצמת בחמישה כרכים בשם Der Kleine Pauly (פאולי הקטנה). בסוף הכרך החמישי נכללים מילואים לחמשת הכרכים.
Rare (שיר של סלינה גומז)
Rare (בעברית (תרגום מילולי): נדירה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Rare. השיר יצא לאור ב-10 בינואר 2020, כסינגל השלישי מתוך האלבום וכשיר הנושא שלו, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס.
השיר הגיע למקום ה-28 במצעד הסינגלים הבריטי, וה-30 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סלינה גומז, מדיסון לאב, ברט מקלופלין, נולאן למברוזה וסיימון רוזן והופק על ידי סר נולן וסיימון סייז. על פי מגזין רולינג סטון ואיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי השיר נמכר בלמעלה מ-170,000 עותקים בארצות הברית, נכון לשנת 2020. בספטמבר 2020 נודע כי נמכר בלמעלה מ-35,000 עותקים באוסטרליה.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-220 מיליון השמעות.
ולדימיר ראדמנוביץ'
ולדימיר ראדמנוביץ' (בסרבית: Владимир Радмановић; נולד ב-19 בנובמבר 1980 בטרביניה שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורסלן עבר סרבי ששיחק בעמדות הפורוורד.
קריירה
ראדמנוביץ' החל את הקריירה שלו בקבוצת הכוכב האדום בלגרד הסרבית בה שיחק בין 1997 ל-2001, אז עבר לק.ק. ז'לז'ניק בה שיחק עונה אחת.
ראדמנוביץ' נבחר במקום ה-12 בדראפט ה-NBA לשנת 2001 על ידי הסיאטל סופרסוניקס. את עונת הרוקי שלו סיים ראדמנוביץ' עם ממוצע של 6.7 נקודות למשחק. בעונתו השלישית בסופרסוניקס (2003–2004), חל שיפור בהישגיו, כשהשיג ממוצעים של 12 נקודות ו-5.3 ריבאונדים למשחק. באותה עונה, היה מועמד ראדמנוביץ' לתואר השחקן המשתפר של העונה ב-NBA. בסיום אותה עונה, דחה ראדמנוביץ' את הצעת קבוצתו לחוזה של 42 מיליון דולר בשש שנים, ומנגד האריך את חוזהו בקבוצה בשנה אחת בלבד, כשבסיומה הפך לשחקן חופשי.
אחרי חמש עונות בסיאטל הועבר ראדמנוביץ' בטרייד לקבוצת לוס אנג'לס קליפרס תמורת כריס וילקוקס שעשה את הדרך ההפוכה. ראדמנוביץ' שב להציג יכולת טובה בקליפרס, ורשם שיא אישי של 5.7 ריבאונדים בממוצע לעונה. בעקבות יכולתו הטובה בקבוצה, חתם ראדמנוביץ' על חוזה בלוס אנג'לס לייקרס, יריבתה העירונית של הקליפרס.
ב-7 בפברואר 2009 הועבר ראדמנוביץ' בטרייד לשארלוט בובקאטס תמורת אדם מוריסון ושאנון בראון שעברו ללייקרס. ראדמנוביץ' שב להציג יכולת טובה עד סוף העונה. בעונה שלאחר מכן השיג ממוצעים נמוכים (4.9 נקודות למשחק), עד שב-16 בנובמבר 2009, הועבר בטרייד לגולדן סטייט ווריורס יחד עם ראג'ה בל תמורה לסטיבן ג'קסון ולאיי.סי. לואו. ממוצעיו בגולדן סטייט נשארו דומים לאלה שהשיג בבובקאטס, קבוצתו הקודמת.
קרלי רוז סוננקלר
קורות חיים
קרלי רוז נולדה למשפחה יהודית בניו יורק. ומתגורר כיום בכפר ממרונק במחוז וסטצ'סטר, ניו יורק. היא החלה לשיר בגיל שנתיים, וחיקתה כמה מהמבצעים בשנותיה הראשונות של תוכנית המציאות "אמריקן איידול". היא לקחה שיעורי שירה, ריקוד, פסנתר ומשחק רבים, ואחת המורות שלה קישרה אותה עם סוכנות כישרונות בעיר ניו יורק, שהחתימה אותה. יש לה אח גדול, ראסל, שסיים את לימודיו באוניברסיטת דלאוור. היא לוקחת שיעורי פסנתר ומלחינה שירים, ושרה את ההמנון הלאומי במרכזי ספורט.
תחילת קריירה
סוננקלר החלה את הקריירה המקצועית שלה בשנת 2006 בעיבוד בימתי של "ליל הצייד", בפסטיבל התיאטרון המוזיקלי בניו יורק, בו גילמה את התפקיד הראשי של פרל. באותה שנה, היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי במחזמר "עלובי החיים" בתור קוזט הצעירה. בשנת 2009 היא הופיעה בסיבוב ההופעות הארצי של "בית קטן בערבה", המחזמר, בכיכובה של מליסה גילברט שגילמה את התפקיד הראשי של קארי. בשנת 2011 הופיעה לראשונה בטלוויזיה בדמותה של גילדה פליפ בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "חברת החשמל" של רשת PBS.
סוננקלר הופיעה בשני סרטים עלילתיים, "יומני האומנת" (2007) בכיכובה של סקרלט ג'והנסון, בתור אחת הילדות של המטפלת, ותפקיד קטן בסרט "אחוות הג'ינס 2" (2008). בנוסף, עשתה הופעות אורח רבות בטלוויזיה.
The X Factor ולאחר מכן
ב-12 בספטמבר 2012 סוננקלר הלכה לאודישן לעונה השנייה של תוכנית המציאות "The X Factor אמריקה", שם נבחנה עם השיר "Feeling Good", שבוצע במקור על ידי נינה סימון. המפיק אל איי ריד אמר לה "את יכולה להיות בת 13, אבל הנשמה שלך זקנה!", וסיימון קאוול העביר אותה עם "4,883 כן", וסוננקלר עברה לשלב הבא. לאחר האודישן הראשון המוצלח שלה, היא התקדמה במהלך היום הראשון של "מחנה האתחול" של אקס פקטור, שם שרה את "Pumped Up Kicks" עם בי מילר. מתוך 120 המתמודדים שנבחנו, היא הייתה בין השישים שהתבקשה להמשיך. בסיום השלב היא נבחרה להיות אחת משש המתמודדות בקטגוריית "בני נוער" שהוזמנו להופיע בשלב בתי השופטים של התחרות. בשלב זה, היא ביצעה את שירם של להקת הפופ קארמין, "Brokenhearted" מול המנטורית שלה בריטני ספירס והשופט האורח Will.i.am. גם ספירס וגם Will.I.am הגיבו בחיוב לביצוע שלה. לאחר מכן, התקדמה בשלב הבא ל- Top 16, שם ביצעה את "Feeling Good" של הראפר פלורידה, אחר כך בסבב ה- Top 13, שם ביצעה את "It Will Rain" של הזמר ברונו מארס. כשסוננקלר הגיעה לסבב ה - Top 12 - שם ביצעה את "My Heart Will Go On" של סלין דיון - אז נחשף שהיא האדם השני עם הכי הרבה הצבעות בתחרות עד כה, אחרי טייט סטיבנס. אותה הבחנה הושגה שוב לאחר שעברה לסבב ה - Top 10.
ב-21 בנובמבר היא ביצעה את השיר "Over the Rainbow" מתוך הסרט הקוסם מארץ עוץ, על ביצוע זה קיבלה שבחים ותרועות מכל ארבעת השופטים, והפכה למתמודדת שקיבלה הכי הרבה הצבעות באותו לילה. ב-28 בנובמבר היא ביצעה את "Rolling in the Deep" של אדל, ואז נשלחה נשירות לסיבוב ה - Top 6 הראשונים, והפכה שוב למתמודדת עם מספר ההצבעות הרב ביותר בתחרות. ברבע הגמר שרה את השירים "As Long as You Love Me" של ג'סטין ביבר וביג שון ואת "If I Were a Boy" של ביונסה, ומוקמה במקום השני עם מספר ההצבעות הרב ביותר. בחצי הגמר שרה את השירים "Your Song" של אלטון ג'ון ואת "Imagine" של ג'ון לנון, וקיבלה את מירב הצבעות השופטים והקהל ועלתה ישירות לגמר. באירוע הגמר שנערך ב-20 בדצמבר 2012 שרה תחילה את השיר "Feeling Good", אותו שרה גם באודישן הראשון שלה, שרה לצדה של ליאן ריימס את "How Do I Live", את "הללויה" של לאונרד כהן ואחרון את "All I Want for Christmas Is You" של מריה קארי. סוננקלר סיימה את התחרות במקום השני אחרי המנצח טייט סטיבנס.
ב-2013 הוציאה את השיר "Unforgettable" שנכתב על ידה, וידאו קליפ לשיר פורסם ביוטיוב ב-1 ביולי. הקליפ זכה ליותר מ-400,000 צפיות ביוטיוב.
ב-13 באוגוסט 2013 הוציאה את השיר המקורי השני שלה "Fighters", וידאו קליפ הועלה באותו התאריך, הקליפ זכה למעל 350,000 צפיות.
ב-2014 הוציאה את הסינגל הרשמי ראשון שלה "Everybody's Watching" והועלה "קליפ סטודיו" רשמי לשיר ביוטיוב ב-29 באוקטובר.
בנוסף להוצאת הסינגל הרשמי, פרסמה הזמרת הודעה שהיא עובדת על אלבום אולפן חדש. על פי שמועות האלבום עתיד להתפרסם בשנת 2015.
וילם הראשון, נסיך אורנז'
וילם מאורנז' או וילם מאוראניה (בהולנדית: Willem van Oranje; 24 באפריל 1533 – 10 ביולי 1584) שכונה וילם השתקן, נחשב למייסדה של הרפובליקה ההולנדית.
ביוגרפיה
וילם נולד ב-24 באפריל 1533 במבצר דילנבורג שברוזנות נסאו, מדינה שהייתה שייכת באותה תקופה לאימפריה הרומית הקדושה. הוא היה בנו הבכור של וילהלם הראשון, רוזן נסאו-דילנבורג ויוליאנה משטולברג, ויורש העצר של נסיכות אורנז' (אוראניה). אף על פי שאביו ואמו היו פרוטסטנטים, גודל וילם כקתולי בחצר-המלכות של קרל החמישי אשר הבחין בכשרונותיו המדינאיים. בעניינים מדיניים רבים גילה וילם חכמה שקטה, שזיכתה אותו אחר כך בתואר "השתקן".
בשנת 1566 ירש פליפה השני, מלך ספרד את כס המלכות של אביו, כשליט ספרד והולנד. בשנת 1559 הוא מינה את וילם לסטאדהאודר של מחוזות אוטרכט, צפון הולנד, דרום הולנד וזיילנד. וילם לא יכול היה להשלים עם יחסו הרע של פליפה כלפי הפרוטסטנטים בהולנד, ועד מהרה הפך למנהיג ההתנגדות לשלטון הספרדי. בשנת 1567 נשלח הדוכס מאלבה להולנד על מנת לכפות עליה את מרותו של פליפה. וילם הבין שאם הולנד רוצה לפרוק מעליה את עול השלטון הספרדי, אין לה ברירה אלא להילחם בו.
הניסיונות הראשונים להילחם בשלטון הספרדי נכשלו. בשנת 1576 חתמו שבעה-עשר המחוזות של הולנד, במידה רבה בזכות מאמציו של וילם, על אמנה שבה התחייבו להתאחד נגד ספרד, וכך אילצו את הספרדים לתת להם במידה מסוימת חופש דתי. עשרת המחוזות הדרומיים חתמו על איחוד, בו הכריזו על עצמאותם מספרד.
משפחתו
ב-6 ביולי 1551 התחתן וילם עם אנה ואן אגמונט, בתם של מקסימיליאן ואן אגמונט ופרנסואה דה לאנוי. נישואיהם של בני הזוג היו מאושרים, ונולדו להם 3 ילדים:
ב-25 באוגוסט 1561 התחתן וילם עם אנה מסקסוניה, בתם של מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה ואגנס מהסן, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ב-24 באפריל 1575 התחתן וילם עם שארלוט דה בורבון, בתם של לואי, דוכס מונפנסייה וז'קלין דה לונגווי. אף הנישואים הללו היו מוצלחים, ונולדו להם 6 בנות:
ב-12 באפריל 1583 התחתן וילם עם לואיז דה קוליני, בתם של גאספאר דה קוליני השני ושארלוט דה לאוואל, ממנה נולד לו בן אחד:
מוסה סואו
מוסה סואו (נולד ב-19 בינואר 1986) הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
סואו התחיל את הקריירה שלו בסטאד רן. ב-28 ביוני 2010 חתם ל-3 שנים בליל. סואו הבקיע בהופעת הבכורה שלו במועדון בתיקו 1-1 נגד קבוצתו לשעבר. ב-13 בנובמבר 2010, הבקיע שלושער בניצחון 2-5 נגד קאן. סואו הבקיע 25 שערים בעונה זו וסיים כמלך השערים של העונה בליגה וזכה עם המועדון באליפות ראשונה מאז.
ב-27 בינואר 2012, חתם בפנרבחצ'ה ל-4 וחצי שנים תמורת 10 מיליון אירו. ב-5 בפברואר 2012 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד בשיקטאש וכבש את שער הבכורה שלו בדקה ה-92 של המשחק. ב-18 במרץ הוא הבקיע במספרת את השער הראשון בדרבי נגד גלאטסראיי. את עונת הבכורה שלו סיים עם 7 שערים ב-12 משחקים. בעונת הבקיע 13 שערים ב-22 הופעות בליגה. בנוסף לכך הוא הבקיע גם 3 שערים במסגרות אירופאיות.
ב-29 באוגוסט 2015 חתם באל-אהלי דובאי תמורת 16 מיליון אירו. ב-31 באוגוסט 2016 חזר לפנרבחצ'ה והושאל עד לסוף העונה. ב-2 ביולי 2017 חתם בשבאב אל-אהלי. ב-13 בינואר 2018 חתם בבורסאספור.
ב-28 בינואר 2019 סואו חתם לעונה וחצי בגאזישהיר גזיאנטפ.
תארים
ליל
פנרבחצ'ה
אישיים
קונפדרליזם דמוקרטי
קונפדרליזם דמוקרטי  ( כורדית:Konfederalîzma demokratîk), הידוע גם כקומונליזם כורדי או אפואיזם, הוא פילוסופיה פוליטית שהגה מנהיג מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK), עבדוללה אג'לאן המתארת מערכת של ארגון עצמי דמוקרטי עם מאפיינים של קונפדרציה המבוססת על עקרונות של אוטונומיה, דמוקרטיה ישירה, אקולוגיה פוליטית, פמיניזם, רב-תרבותיות, הגנה עצמית, ממשל עצמי ואלמנטים של כלכלה שיתופית. הקונפדרליזם הדמוקרטי מושפע מהאקולוגיה החברתית, העירוניות הליברטריאנית, ההיסטוריה של המזרח התיכון ותאוריית המדינה הכללית, אג'לאן מציג את הרעיון כפתרון פוליטי לשאיפות הלאומיות הכורדיות, כמו גם לבעיות יסוד אחרות במדינות באזור המושרשות בחברה המעמדית, וכדרך לחופש ודמוקרטיזציה עבור אנשים ברחבי העולם.
למרות שמאבק השחרור של ה-PKK שאף בתחילה ליצור מדינת לאום כורדית על בסיס מרקסיסטי-לניניסטי, אג'לאן התפכח ממודל מדינת הלאום ומהסוציאליזם הממלכתי. בהשפעת רעיונות של הוגים מערביים כמו האנרכיסט והאקולוג החברתי מארי בוקצ'ין, אג'לאן ניסח מחדש את המטרות הפוליטיות של תנועת השחרור הכורדית, ונטש את הפרויקט המדינתי הישן והמרכזי עבור הצעה רדיקלית ומחודשת לסוציאליזם דמוקרטי-ליברטריאני שלא מכוון עוד לבניית מדינה עצמאית נפרדת מטורקיה, אלא להקמת ישות אוטונומית, דמוקרטית ומבוזרת המבוססת על רעיונות הקונפדרליזם הדמוקרטי.
דחיית הסמכותנות והבירוקרטיה של הסוציאליזם הממלכתי והן טרפת הקפיטליזם, שנחשבת על ידי אג'לאן כאחראית העיקרית לאי השוויון הכלכלי, הסקסיזם וההרס הסביבתי בעולם, קונפדרליזם דמוקרטי מגן על "סוג של ארגון או ממשל שיכול להיקרא ממשל פוליטי לא ממלכתי או דמוקרטיה חסרת מדינה", אשר יספקו את המסגרת לארגון האוטונומי של "כל קהילה, קבוצת מאמינים, קולקטיבי מגדרי ספציפי ו/או קבוצת מיעוט אתנית, בין היתר". זהו מודל של דמוקרטיה השתתפותית הבנויה על שלטון עצמי של קהילות מקומיות וארגון מועצות פתוחות, מועצות עירוניות, פרלמנטים מקומיים וקונגרסים גדולים יותר, שבהם האזרחים הם סוכני השלטון העצמי, המאפשר ליחידים ולקהילות להפעיל השפעה אמיתית על סביבתם ופעילויותיהם המשותפות. בהשראת מאבק הנשים ב-PKK, לקונפדרליזם דמוקרטי יש את הפמיניזם כאחד מעמודי התווך המרכזיים שלו. מאחר שהגדיר את הפטריארכיה כ"תוצר אידאולוגי של המדינה והכוח הלאומי", ראה בו מרכיב לא פחות מסוכן מקפיטליזם, אג'לאן דוגל בחזון חדש של החברה במטרה לפרק את יחסי הכוח המוסדיים והפסיכולוגיים שנקבעו כיום בחברות קפיטליסטיות ולהבטיח שלנשים יהיה תפקיד חיוני ושווה לזה של גברים בכל רמות הארגון וקבלת ההחלטות. עקרונות מפתח נוספים של קונפדרליזם דמוקרטי הם איכות הסביבה, רב-תרבותיות (דתית, פוליטית, אתנית ותרבותית), חירויות הפרט (כגון אלה של ביטוי, בחירה ומידע), הגנה עצמית וכלכלת שיתוף שבה השליטה במשאבים כלכליים אינם שייכים למדינה, אלא לחברה. למרות שהוא מציג עצמו כמודל המנוגד למדינת הלאום, הקונפדרליזם הדמוקרטי מודה באפשרות, בנסיבות ספציפיות, של דו-קיום בשלום בין שניהם, כל עוד אין התערבות של המדינה בסוגיות המרכזיות של שלטון עצמי או ניסיונות להטמעה תרבותית. אף על פי שהקונפדרליזם הדמוקרטי היה בתחילה רעיון תאורטי, כבסיס חברתי ואידאולוגי חדש לתנועת השחרור הכורדית, הוא מוצג היום כתנועה אנטי-לאומית, רב-אתנית ובינלאומית.
רקע
מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) נוצרה בשנות ה-70 בהקשר של דו-קוטביות גאופוליטית במלחמה הקרה. המפלגה נוצרה בתחילה בהשראת תנועות שחרור לאומיות ברחבי העולם, שרבות מהן הושפעו מאידיאלים מרקסיסטיים-לניניסטים ולאומיות שמאלנית. עם זאת, במהלך השנים, ה-PKK התרחק מהאידאולוגיות הללו, בהתחשב בכך שהבעיה הכורדית לא הייתה רק בעיה אתנית או לאומית ואינה עומדת להיפתר על ידי תפיסה מהפכנית של כוח המדינה או הקמתה של מדינה עצמאית. בהיותו מבקר מרכזי של עצם הרעיון של מדינת לאום ואפילו של שחרור לאומי וחברתי מנקודת מבט מרקסיסטית-לניניסטית,  עבדוללה אג'לאן יזם שינוי מהותי מתנועת השחרור הכורדית בחיפוש אחר צורה של סוציאליזם נבדלת מהמערכת המדינתית והריכוזית הקשורה למעצמת העל הסובייטית לשעבר.
תהליך זה התגבש לאחר לכידתו ומעצרו של אג'לאן על ידי שירותי הביון הטורקים בשנת 1999. למרות שהוא מוחזק בבידוד באי הכלא İmralı, אג'לאן ניצל את זמנו לא רק כדי להכין את אסטרטגיית ההגנה שלו במשפט שאיים לגזור עליו עונש מוות, אלא גם כדי לפרט את הצעותיו בשאלה הכורדית ובפתרון המדיני שלה. בהיותו בעל גישה למאות ספרים, כולל תרגומים לטורקית של טקסטים היסטוריים ופילוסופיים רבים מהמחשבה המערבית, תוכניתו הייתה בתחילה למצוא ביצירות אלו יסודות תאורטיים שיצדיקו את פעולות העבר של ה-PKK, ולדון בסכסוך הכורדי-טורקי. במסגרת ניתוח מקיף של התפתחות מדינת הלאום לאורך ההיסטוריה. לפיכך, אג'לאן החל את לימודיו מהמיתולוגיה השומרית ומקורות התרבויות הנאוליתיות, כמו גם מההיסטוריה של הערים הראשונות. אבל היו אלו הכתבים של הוגים כמו פרידריך ניטשה (שאג'לאן מכנה "הנביא"), פרננד ברודל, עמנואל ולרשטיין, מריה מיס, מישל פוקו, ובמיוחד מורי בוקצ'ין,, שהובילו אותו לפריצה מוחלטת מהפרספקטיבה הסוציאליסטית המרקסיסטית-לניניסטית ולפיתוח הצעה חדשה לסוציאליזם ליברטריאני המכונה "קונפדרליזם דמוקרטי".
ב-2005, בזמן שבית הדין האירופי לזכויות אדם גינה את טורקיה בגין "יחס בלתי אנושי" ו"העמדה לדין לא הוגנת" במקרה של אג'לאן, וקרא למשפט חדש עבור המנהיג הכורדי, אג'לאן הוציא "הצהרה על קונפדרליזם דמוקרטי בכורדיסטן", בה הניח את התשתית לקונפדרליזם דמוקרטי. מאוחר יותר, הרעיון פותח עוד יותר והוצג בעבודות כמו Democratic Confederalism ו-Manifesto of Democratic Civilization (האחרון בארבעה כרכים).
קונספט
כמענה לצורכי התנועה הכורדית ברחבי כורדיסטן, מחקריו של אג'לאן שהביאו אותו לקונפדרליזם דמוקרטי התייחסו להיבטים שונים של החברה הכורדית בתחומי האנתרופולוגיה, הבלשנות והפוליטיקה הבינלאומית, המשפט הבינלאומי, כמו גם הצגת גישה פמיניסטית בשם ג'ינולוגיה, האחרונה קיבלה השראה במיוחד ממאבקן של נשים ב-PKK וסאקין קיסיז. ההשראות התאורטיות הגדולות ביותר שלו הגיעו מתחומי האקולוגיה החברתית וממוניציפליות ליברטריאנית כפי שנוסחה על ידי האנרכיסט האמריקאי מורי בוקצ'ין. בעבודותיו טוען בוקצ'ין כי השליטה וההרס של הטבע הם המשך השליטה של בני האדם זה בזה, לרבות באמצעות צורות הקפיטליזם ומדינת הלאום. לפי יצירת קשר בין המשבר האקולוגי וההיררכיה החברתית, הפילוסוף האמריקאי מבחין כי יש לחשוב מחדש על המבנה החברתי של האנושות ולהפוך אותו מחברה היררכית הרסנית לחברה חברתית אקולוגית השומרת על איזון בין חלקיה ושהקהילות שלה יכולות לארגן את חייהן באופן עצמאי. מתוך הערצה לרעיונותיו של בוקצ'ין, אג'לאן פיתח השקפה ביקורתית על הלאומיות ועל מדינת הלאום שהובילה אותו לפרש את זכותם של עמים להגדרה עצמית כ"בסיס לכינונה של דמוקרטיה בסיסית, ללא צורך בחיפוש אחר גבולות פוליטיים חדשים". בהתבסס על כך, אג'לאן מציע כי פתרון מדיני עבור העם הכורדי אינו כרוך בביסוסה של מדינה לאומית חדשה, אלא בכינון מערכת ארגון עצמי דמוקרטית, מבוזרת ואוטונומית בצורת קונפדרציה.
נקודות מרכזיות
ניתן לסכם את עקרונות הקונפדרליזם הדמוקרטי כך: