cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טסה (מחנה)
היסטוריה
המחנה שכן כ-35 קילומטר ממזרח לעיר אסמאעיליה. מיקומו היה בצומת הכביש מאסמאעיליה לרפידים עם הכביש מרומני למעבר המיתלה. הכביש נקרא באותה תקופה "ציר טסה-בלוזה" אף כי הגיע עד ראס סודר.
בפתיחת המלחמה, בצהרי יום 6 באוקטובר 1973, הפציצו מטוסים מצריים את המחנה. הצבא המצרי ניסה לתקוף אותו במהלך המלחמה גם באמצעות רקטות קרקע-קרקע מדגם פרוג, וכן ירה לעברו טיל אוויר-קרקע מדגם קלט, אשר הופל בטרם הספיק לפגוע במחנה.
בעקבות הסכם הביניים בין ישראל למצרים פינה צה"ל את המחנה, והוא הועבר לידי כוח ההפרדה של האו"ם בסיני.
את ספרו, גילוי אליהו, פותח ס. יזהר בתיאור מחנה טסה בימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים, עת שימש מפקדה קדמית של חלק מכוחות צה"ל:
מלכי צרפת
צרפת התקיימה כמונרכיה במשך 1,027 שנים, למן הקמתה בשנת 843 כממלכת פרנקיה המערבית בחוזה ורדן, ועד להדחת המונרך הצרפתי האחרון, נפוליאון השלישי בשנת 1870.
עד 1790 הייתה צרפת מונרכיה אבסולוטית פיאודלית. בעקבות המהפכה הצרפתית נהפכה צרפת למונרכיה חוקתית, אך זו לא החזיקה זמן רב. ב-1792 ביטלה הוועידה הלאומית את מוסד המלוכה והכריזה על הקמת הרפובליקה הצרפתית הראשונה, שהתקיימה עד לשנת 1804 עת הכתיר עצמו הקונסול הראשון נפוליאון בונפרטה לקיסר.
לאחר תבוסת נפוליאון הוחזרה המלוכה של בית בורבון במה שכונה הרסטורציה השנייה, ששרדה 15 שנים עד שהודחה בידי ההמון הפריזאי, ובמקומה הוקמה המונרכיה של יולי - שלטון מלוכני מרוכך יותר. המונרכיה של יולי תמה במהפכה של שנת 1848, ומאז לא שב בית בורבון אל הכס הצרפתי.
במהפכת 1848 הוקמה הרפובליקה הצרפתית השנייה. לנשיאה הראשון נבחר אחיינו של נפוליאון בונפרטה, שהכריז על עצמו בסופו של דבר הקיסר צרפת והקים את הקיסרות הצרפתית השנייה. עם תבוסת צרפת במלחמה מול פרוסיה בוטלה הקיסרות ומאז צרפת היא רפובליקה דמוקרטית.
השושלת הקרולינגית (843–888)
עם מותו של לואי החסיד (בנו של קרל הגדול) התפתח מאבק ירושה בין שלושת בניו, שהסתיים בחתימת חוזה ורדן שחילק את הקיסרות הקרולינגית לשלוש ממלכות: פרנקיה המזרחית (ממנה התפתחה האימפריה הרומית הקדושה), פרנקיה התיכונה (שאוחדה עם פרנקיה המזרחית עם היכחדות השושלת השולטת בה) ופרנקיה המערבית, שממנה התפתחה צרפת המודרנית.
החלונות הגבוהים (אלבום)
החלונות הגבוהים הוא אלבומה היחיד של להקת הרוק הישראלית החלונות הגבוהים. האלבום, שהופק על ידי בני אמדורסקי, יצא לאור באפריל 1967, ובהוצאה מחודשת ומורחבת כעבור 40 שנים ביוני 2007, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
רקע
סגנונו של האלבום התאפיין בניסויי הפקה ועיבוד ייחודיים, חדשניים והרמוניים, חריגים בנוף המוזיקלי באותה תקופה, עם אווירה שנעה בין שירי אהבה פשוטים ונאיביים ("כל השבוע לך", "אהבה ראשונה"), לפסיכדליה ("איפה הם כל אבותינו", "בובה זהבה") מעט מתונה יחסית לזו שאפיינה את איינשטיין בתקליטון "אריק והאיינשטיינים" קודם לכן. הנופך הלירי נע בין שירי אהבה, מוזיקה מחאתית בוטה ("חייל של שוקולד") ושירים פרובוקטיביים ("יחזקאל") לשירי משוררים ("זמר נוגה").
את עטיפת האלבום עיצב חובב כרובי על בסיס תצלום שצילמה אלונה איינשטיין ובו רואים את השלישייה בעמידה חופשית על חוף הים בתל אביב.
גרסה מחודשת
ב-27 ביוני 2007, במלאת 40 שנה להופעת האלבום המקורי, הוציאה "הד ארצי" מהדורה מחודשת בעריכת ערן ליטוין שגם כתב את המאמר המצורף להוצאה, במסגרת סדרת "מבראשית", הכוללת את אלבום המקור בתוספת תקליטור בונוס ובו 14 שירים שטרם ראו אור וכוללים הופעות חיות, גרסאות באנגלית ובצרפתית לשירי האלבום ועוד, סאונד משופר, חוברת עם מילות כל השירים, תולדות הלהקה ותמונות ארכיון. כעבור כשבועיים, ב-12 ביולי, הגיע האלבום, בהוצאתו המחודשת, למעמד של אלבום פלטינה, לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-40,000 עותקים. אלבום הפלטינה הוענק לג'וזי כץ, כנציגת הלהקה, במסגרת ערב המחווה שנערך בנמל תל אביב ושודר ב-ערוץ 24. במופע, בהנחיית יואב קוטנר ובניהולו המוזיקלי של אילן וירצברג, השתתפו, בין השאר, שאנן סטריט, נינט טייב, דנה עדיני, חמי רודנר ואחרים, שביצעו את השירים על פי סדר הופעתם באלבום.
מבצעים
משתתפים נוספים בהקלטות
שי מאיר
שי (שלום יעקב) מאיר (נולד ב-24 ביולי 1943) הוא איש עסקים ישראלי, מייסד מוזיאון השעווה הישראלי ומאירלנד, והמנהל של כלבו שלום שפעל במגדל שלום בתל אביב מ-1965 ועד 1989.
ביוגרפיה
שי מאיר נולד בשם שלום יעקב מאיר בתל אביב, בנם של רבקה ומרדכי (מוטקה) מאיר. קרוי על שם שני סביו, שלום מאיר ויעקב פרלשטיין. את שנות ילדותו העביר בבית משפחת מאיר בבת ים, שהיווה מוקד עלייה לרגל לראשי המשק, פוליטיקאים בכירים ואנשי החברה הגבוהה בישראל של אמצע המאה ה-20.
מאיר היה גם שחקן כדוריד. יחד עם חבריו דני ירושלמי (לימים שחקן בנבחרת ישראל) ויוסי מליכסון הוביל את נבחרת גימנסיה הרצליה. בשנת 1966 שיחק בנבחרת אס"א תל אביב.
שירת בחיל המודיעין. עשה תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במינהל עסקים (MBA) באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
עם שובו ארצה בשנת 1969 החל לעבוד כמנהל הכספים והחשב של כלבו שלום, אחד מתוך שורה ארוכה של מפעלים ועסקים שהקים אביו יחד עם אחיו ומשקיעים נוספים. בשנת 1971 פרצה שרפה בכלבו שלום, ושי מאיר הוביל את שיפוץ הכלבו עד לפתיחתו מחדש עם מספר חידושים שיווקיים, עיצוביים ואחרים שלא נראו עד אז בישראל. בשנת 1972 התמנה למנהל ראשי (Managing Director) של הכלבו עד למכירתו בשנת 1987.
בשנת 1966 נישא לנילי ולהם 4 ילדים ו-10 נכדים.
בשנת 2009 כתב והוציא לאור את הספר "סיפורם של האחים מאיר" בהוצאת קווים.
פעילות עסקית וציבורית
במקביל לעבודתו בכלבו שלום, הוביל שי מאיר את תכנונם והקמתם של מוזיאון השעווה הישראלי והמאירלנד במגדל שלום.
בשנת 1973 נפתח "מוזיאון השעווה הישראלי" עם תצוגה של 100 בובות שעווה. המוזיאון נוהל על ידי שי מאיר במשך 14 שנים.
בשנת 1974 פתח שי מאיר את ה"מאירלנד", פארק שעשועים שפעל בעונת הקיץ על הגג הפתוח במגדל שלום.
בשנת 1980 החל לפעול כחבר ועד בלשכת המסחר של תל אביב ולאחר הבחירות שהתקיימו בלשכה בשנת 1983 מונה לסגן נשיא הלשכה.
במהלך השנים שימש שי מאיר כדירקטור בחברות וארגונים רבים, וביניהם: בנק ירושלים, אוניברסיטת תל אביב, חברת הנפט הלאומית, חברת וולפסון קלור מאיר בע"מ, מאיר חברה להשקעות בע"מ והאגודה לקידוד המוצר בישראל.
עזריה מן האדומים
רבי עזריה בן משה מן האדומים (דה רוסי - באיטלקית: Bonaiuto de' Rossi; 1513 בקירוב, מנטובה – 1578, פרארה) היה למדן, היסטוריון וחוקר יהודי-איטלקי. רבי עזריה היה מהיהודים הראשונים שחרגו מחוץ לספרות הרבנית המקובלת בכתביהם, ובין היתר תרגם את איגרת אריסטיאס לעברית וחידש את העניין בפילון האלכסנדרוני.
חייו
על חייו של רבי עזריה מן האדומים ידוע אך מעט, בעיקר ממידע מפוזר שנוסף דרך אגב לספרו "מאור עיניים".
משפחתו, משפחת דה רוסי (Dei Rossi, כלומר מהאדומים), היא משפחה יהודית ותיקה באיטליה. על פי מסורת משפחתית, הוגלתה משפחה זו לרומא יחד עם עוד ארבע משפחות - משפחת הענוים משפחת התפוחים ומשפחת הנערים - מארץ ישראל על ידי הקיסר טיטוס בראש הגולים בזמן חורבן בית המקדש השני; הם הובאו לרומא והובלו בחוצות העיר בראש השבויים, בשנת 71. מאז התיישבו בעיר ובניהם היו למשפיעים ביותר בקרב יהדות איטליה.
אביו של עזריה מן האדומים, רבי משה בן עזריה דה רוסי איש רג'יו, היה איש יודע ספר, מקורב לרשויות, ועסק בחלפנות כספים ברישיון בעירו מנטובה.
רבי עזריה נולד במנטובה שבמחוז לומברדיה, כנראה בין השנים ה'רע"ב - ה'רע"ד (1512–1514). בילדותו קיבל חינוך יהודי מקובל - לימוד מקרא, משנה, תלמוד ועברית; החל מגיל 13 למד בעצמו. נשא לאשה את בתו של חיים מסראן, יהודי ממנטובה שהיה עוסק בהלוואות בריבית - העיסוק העיקרי של יהודים באירופה באותם הימים. הוא עבר להתגורר בבולוניה, ובשנת ה'שכ"ז (1567) עבר לפרארה.
לא ידוע במה עסק לפרנסתו; לפי גרסה אחת היה רופא, והוא עצמו מספר שעסק ב"זיקוק ספרים" - כלומר צנזורה של ספרים עבריים והכנתם לדפוס. במקום אחר מזכיר רבי עזריה מן האדומים את השתדלותו להשיג מימון להדפסת משנה תורה של הרמב"ם עם פירושו של רבי יוסף קארו, "כסף משנה". לצד עיסוקו בהדפסת ספרים עסק עזריה מן האדומים גם בקריאתם המתמדת; ברשימותיו של הרופא היהודי האנוס אמטוס לוזיטנוס נמצאת (בין שאר המלצות רפואיות) הוראה האוסרת על רבי עזריה לקרוא בלילות לאור הנר.
מלבד ספרים יהודיים, למד רבי עזריה מן האדומים גם שפות, ובהן לטינית, וקרא ספרות איטלקית וספרי היסטוריה ומחקר רבים שהיו מקובלים באותה תקופה. עסק במחקר ההיסטוריה של העת העתיקה, בחקר העמים הקדומים והנצרות ובארכאולוגיה יוונית ורומית. בשנת של"א החל בכתיבת ספרו "מאור עיניים", אותו סיים לכתוב לאחר כשנתיים.
בשנת של"ה (1575), חלם רבי עזריה מן האדומים כי תוך כשלוש שנים הוא ימות. על כך חיבר שיר קצר:
רבי עזריה כתב את צוואתו ואף חיבר בעצמו את הנוסח שייכתב על מצבתו. נפטר בפרארה, בשנת ה'של"ח (1578).
ספר 'מאור עיניים'
ספרו העיקרי של רבי עזריה מן האדומים נקרא "מאור עיניים". בספר זה שלושה חלקים: "קול אלהים", "הדרת זקנים" ו"אמרי בינה".
במחקריו מנסה רבי עזריה מן האדומים ליישב את דברי חז"ל כך שיתאימו למחקר המקובל בימיו ולניסיונו האישי. לצורך כך, מסביר רבי עזריה אגדות רבות שלא כפשוטן, ובמקרים מסוימים אומר כי חז"ל שגו בהבנת ענייני טבע וכדומה. הוא אף מרשה לעצמו לפקפק בכמה מסורות מקובלות, למשל בייחוסו של תרגום אונקלוס לעקילס ובייחוס ספר יוסיפון ליוספוס פלאוויוס. כמו כן, מפקפק רבי עזריה בדיוקה של הכרונולוגיה המקובלת על החכמים: לדעתו החלו לחשבה רק החל מתקופת הגאונים, והוא מוסיף למניין שנות הבית הראשון כעשרים שנה.
הפולמוס על הספר
יד עם פרסום הספר מאור עיניים, יצאו נגדו מספר חכמים באיטליה. בעוד מספר חכמים, כמו למשל רבי משה פרובינצאלו ורבי יצחק פנצי, שלחו אליו את השגותיהם ובקשו את הבהרותיו, נזדרזו חכמים אחרים לפרסם מכתב שבו מוגדר הספר כ"הספרים החיצוניים" ומוטל איסור לקרוא בספר אלא באישור מפורש מחכמי העיר. בנוסף, הובעה במכתב התקווה כי "גאוני עולם שבכל עיר ועיר" יזדרזו ויצטרפו לאיגרת המחאה.
כדי לשכך את ההתנגדות שעורר הספר נאלץ המחבר לערוך בו מספר שינויים: הוא הדפיס מחדש מספר גליונות וכרכם בספר במקום הישנים, הוסיף לספר את ההשגות של הרב יצחק פנצי עם תשובותיו והסבריו, והוסיף לספר כתב התנצלות בשם "מצרף לכסף". למעשה הצליח רבי עזריה מן האדומים להפיס את דעתם של המתנגדים בשינויי ניסוח בלבד, בלא שיצטרך לסגת משום טענה מרכזית בספרו. עם הדפסת הספר במהדורתו המתוקנת שככה ההתנגדות, והרב שעמד בראש פרסום המכתב המגנה את הספר, פרסם מכתב נוסף שבו ביטל את קודמו.
באותה תקופה הגיע הספר לארץ ישראל, ושם נודע על מכתב נוסף האוסר על הקריאה בספר. הספר הובא בפני רבי יוסף קארו, והלה הביע את תרעומתו הקשה על תוכני הספר. רבי יוסף קארו לא הספיק לכתוב את מכתב המחאה שלו, אך תלמידו רבי אלישע גאליקו הודיע בשמו כי מן הראוי היה להכריז חרם גמור על הספר ורבי משה אלשיך העיד שגם הוא שמע זאת. ולערך בשנת של"ו חתמו עשרה מרבני צפת על כרוז בו הובאה עדות זו ולאחריה נכתב: לאחר זמן מה, כנראה עם קריאת התנצלויותיו של המחבר בספרו מצרף לכסף, שככה גם התנגדותם החריפה של חכמי צפת.
במהלך השנים לאחר מכן, חזרה ועלתה לעיתים סוגיית ההתנגדות לספר. המהר"ל מפראג בספרו "באר הגולה" ביקר בחריפות את השקפותיו של רבי עזריה על האגדה. הרב יעקב עמדין הוציא גם הוא חרם חמור על הספר וציווה (שאילתות יעב"ץ ח"א סי'לג) לשורפו, אך לאחר מכן חזר בו והתבטא כי "לא תתעב אדומי". גם המהרש"ם מביאו בדעת תורה או"ח סי שז' ס' עז.
החל מהמאה ה-18 התחדשה ההתעניינות בהגותו של רבי עזריה מן האדומים, וזאת משום שאנשי תנועת ההשכלה מצאו קרבה בין הגותם להגותו.
לקריאה נוספת
ספרי יעץ
מאמרים
עין גדי מים מינרליים
עין גדי מים מינרליים בע"מ היא חברה להפקה ושיווק של מים מינרליים הנמצאת בבעלות משותפת של השותפות יפאורה-תבורי וקיבוץ עין גדי. מפעל החברה פועל בקיבוץ עין גדי החל מפברואר 1997. המפעל שמשתרע על שטח של 11 דונם הוא הגדול מסוגו במזרח התיכון.
מקור המים
מפעלי המים של "עין גדי מים מינרליים" סמוכים לקיבוץ עין גדי, הממוקם בנווה עין-גדי, נוה המדבר הגדול והמרכזי בישראל. חלק ניכר מהשטח, לרבות המעיינות, מוכרז כשמורת טבע. מי הגשם היורדים בהרי יהודה מחלחלים במשך שנים דרך שכבות קרקע עליהן לא התקיימה כל פעילות תעשייתית או מזהמת ולכן הם נובעים צלולים ונקיים במיוחד. הצלילות הגבוהה של המים נובעת גם מהחלחול הארוך והמסנן דרך שכבות סלעי המשקע, תוך כדי חלחול וסינון המים סופחים מינרלים חיוניים כאבץ, מגנזיום, סידן ואשלגן.
המים נתפסים מנביעה טבעית ללא קידוח ומוזרמים ללא מגע יד אדם הישר לבקבוקים, לאחר תהליך סינון מיקרוביולוגי. בקבוקי המים נבדקים מדגמית כל שעתיים למניעת זיהומים, כפי שמתחייב מהתקן האירופאי.
המאבק על מקורות המים
המפעל משתמש במים בהתאם למכסת מים שהוקצתה לקיבוץ ושימשה בעבר לצורכי חקלאות. עם זאת, בעוד שבעבר לא תמיד נוצלה המכסה במלואה, והעודפים זרמו לשמורת עין גדי, לאחר הקמת המפעל מנוצלת המכסה במלואה. פעילי איכות סביבה בישראל יצאו נגד השימוש במים למפעל וטענו שהדבר פוגע בשמורת הטבע. פרופ' יורם אבנימלך, מומחה לענייני מים מהטכניון המליץ בשנת 2004 לכנסת שהקיבוץ יחדל מן השימוש במי מעיין לצרכיו השוטפים וח"כ נחמה רונן העלתה שאילתה בנושא.
ד"ר עוזי פז, שהיה ב-1958 מקימו של המדור לשמירה על הטבע במשרד החקלאות, כתב למערכת הארץ: "נאת עין גדי ... הייתה נאת מדבר מקסימה בשפע הצמחייה שבה, שהתבלטה למרחקים בצבעה הירוק. נכון ל-2020, לא נותר במדרון שמתחת למעיין עין גדי אלא יער מצבות של עצים ושיחים שמתו מיובש, לאחר שגזלו את מימיהם. ... הקיבוץ טוען כי קיבל מכסת מים לחקלאות ושואל מה ההבדל אם הוא 'אורז' אותם בקליפה של מלון או פומלה, או בפלסטיק מעוצב כבקבוק. אחד ההבדלים הוא שכתמי הירק של החקלאות משתלבים בנוף ואילו המבנה המפלצתי שהוקם בלב השטחים החקלאיים עומד בסתירה לכל מהותה של השמורה. ואם לא די במבנה כשלעצמו, הרי גם משאיות ענק פולשות לתוך השקט והשלווה שאמורים להיות במקום", וקרא לחרם צרכנים על המפעל.
הקיבוץ, מצידו, טען שהמפעל הוקם תוך תיאום עם גורמי שמירת סביבה ורשות העתיקות ושומר על שיווי משקל אקולוגי עם סביבתו, הכולל בידוד רעש וטיפוח נוי סביב שטח המפעל. לטענת הקיבוץ, הנזקים לשמורה נובעים מתופעות טבע שאין לקיבוץ שליטה עליהם, כמו ירידת מפלס ים המלח.
עתירה לבג"ץ בשם האגודה לצדק חלוקתי שבקשה את ביטול הרישיון למכירת מים מינרליים ממעיינות, כולל ממעיין עין גדי, נדחתה ב-2010.
דוד קאזס
דוד קאזס (בצרפתית: David Cazès; 1850, תטואן - 1913, פריז) היה איש חינוך והיסטוריון יהודי-מרוקאי.
קורות חיים
דוד קאזס נולד בתטואן, מרוקו בשנת 1850. הוא היה מראשוני התלמידים בבית הספר הראשון של כל ישראל חברים (כי"ח) בתטואן שהוקם בשנת 1862. לאחר מכן היה מראשוני התלמידים שנסעו ללימודי הוראה בקולג' של כי"ח בפריז (Ecole Normale Israélite Orientale). לאחר שהשלים את תעודת ההוראה נסע למספר קהילות יהודיות באגן הים התיכון בשליחות כי"ח. תחילה שימש כמחנך בקהילה היהודית בעיר וולוס שבחבל תסליה ביוון, שם היה אחראי להקמת בית ספר של כי"ח לבנים בשנת 1869 ולניהולו בארבע השנים הבאות. הוא נודע כמחנך מצטיין ובין היתר ייסד בוולוס תוכנית לימודי-ערב של מסחר שהתבססה על תוכנית הלימודים של בית הספר למסחר של פריז (l’Ecole de Travail de Paris). התוכנית זכתה להצלחה רבה ובהמשך יושמה על ידי כי"ח בקרב הקהילות האחרות שפעלה בקרבן. בשנת 1873 עבר לאיזמיר שבטורקיה של ימינו שם הקים וניהל את בית הספר של כי"ח. גם שם נודע כמחנך מצוין, אך עורר מחלוקת בקהילה היהודית עקב אורח חייו החילוני יחסית. לאחר שנצפה מדליק נר לפני סיומו של יום כיפור התעוררה תרעומת על כך בקהילה והוחלט שיועבר מאיזמיר להיות אחראי על תוכנית החינוך של כי"ח בתוניסיה.
קאזס חי בתוניסיה כ-15 שנה (1878-1893) במהלכן בין היתר היה אחראי להקמה וניהול של בית הספר של כי"ח לבנים בתוניס (1878), בית הספר של כי"ח לבנות בתוניס (1882), בית הספר לבנים של כי"ח בסוסה (1885) ובית הספר להכשרה של אחיות רפואיות בתוניס (1891). בזמן היותו בתוניסיה הוא חיבר שני ספרים חשובים אודות הקהילה - הראשון (1889) עוסק בהיסטוריה של יהדות תוניסיה מימי קדם עד תקופת הפרוטקטורט הצרפתי (Essai sur l'Histoire des Israélites de Tunisie) והשני (1893) אודות ספרותם הרבנית של יהודי תוניסיה (Notes Bibliographiques sur la Littérature Juives-Tunisienne). הספר השני תורגם לעברית בשנת 1918 על ידי אברהם אלמליח ופורסם על ידו בהמשכים בכתב-העת מזרח ומערב (גיליון א' שנה א' והלאה). בנוסף לשני ספרים אלו קאזס כתב מסות ומאמרים רבים לכתבי-עת אקדמאים ויהודיים, בהם Revue des Études Juives.
בשנת 1893 הצטרף קאזס ליק"א (החברה היהודית להתיישבות) ובהיותו דובר ספרדית נשלח מטעמה לבואנוס איירס, ארגנטינה ושימש שם בתפקידים בכירים שונים עבור החברה. באביב של 1904 הוא נסע בין ארצות המזרח התיכון כולל ארץ ישראל וסקר אותן עבור החברה להתיישבות. בשנת 1909 הוא שב לצרפת והיה לחבר בהנהלת יק"א שישבה בפריז. הוא נפטר שם בשנת 1913.
לאורך חייו קאזס קיבל מספר אותות כבוד מממשלות צרפת ותוניסיה, בהם אות הכבוד "נישאן אלאפתח'אר" של תוניסיה (1878), "קצין האקדמיה הצרפתית" (1884) ו"אביר לגיון הכבוד" (1888) של צרפת.
וזאן
הקהילה היהודית
יהודי העיר התפרנסו מרוכלות ומסחר, והיו מביאים את הסחורות מטנג'יר שהיא עיר המסחר המשמעותית באזור.
בכפר אסג'ן, כ-8 ק"מ מוזאן, מצוי קברו של רבי עמרם בן דיוואן, תלמיד חכם ירושלמי שנשלח כשד"ר למרוקו, שם נודע כבעל מופת, ונפטר באסג'ן. ליד הקבר – בית-כנסת וספריית ספרי קודש. קברו הוא מאתרי העלייה לרגל היהודיים הפופולריים ביותר במרוקו.
באפריל 1880 הרב אברהם שלום חי חמוי מארם צובא עולה לרגל לעיר וזאן על מנת להשתטח על קברו של עמרם בן דיוואן. זמן קצר אחר הגעתו נקלע לתוך מחלוקת שטלטלה את קהילת וזאן. המוניטין שיצא להא"ח בזכות למדנותו, יכולותיו הפולמוסיות ואישיותו התקיפה, הביאו את אנשי קהילת וזאן לבקש ממנו, מיד עם הגעתו, לעמוד בראשם. הוא ניאות ותיקן מספר תקנות לרווחת עניי הקהילה.
בראשית המאה ה-20 כיהן כרב וראש ישיבה בוזאן הרב אברהם אביטבול שנודע כאחד מגדולי חכמיה של מרקש.
יצחק אלטרמן
ביוגרפיה
יצחק אלטרמן נולד באוברוביצ'י (מחוז הומל) שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לאריה. קיבל חינוך מסורתי, ואחר-כך למד בבית ספר כללי.
צדוק אשל
צדוק אשל (5 באוגוסט 1920 – 22 באוגוסט 2005; תר"פ - תשס"ה) היה עיתונאי והיסטוריון.
יצחק אלטרמן
ביוגרפיה
לימד ב"חדר מתוקן" בוורשה של המספר, המשורר והמתרגם הציוני אהרן לובושיצקי, והיה פעיל באגודת "חובבי שפת עבר". בוורשה ייסד בשנת 1910, עם חברו יחיאל היילפרין, בית-ספר לגננות עבריות ("הקורסים הפרֶבֶּלים"), במטרה שהן תלמדנה את הילדים עברית.
צדוק אשל
ביוגרפיה
אשל נולד בעיירה דוקשיצה שברוסיה הלבנה לאיטה לבית רוזוב ולאיסר אנשל'ס מרקמן. את שנות לימודיו הראשונות עשה בבית הספר העברי "תרבות" בעיירה. בשנת 1935, לאחר שגורש מבית הספר הממשלתי בו למד בעקבות פעילותו הציונית ב"שומר הצעיר", עלה לארץ עם הוריו ו-4 מאחיו ואחיותיו והמשפחה הצטרפה לקיבוץ איילת השחר, בו הייתה כבר חברה אחותו הבכורה.
אשל בוגר בית הספר החקלאי "מקוה ישראל". בשנת 1939 הצטרף להגנה ועבר קורס מפקדי כיתות שבסיומו שימש מדריך בקורסי ההגנה. במלחמת העצמאות צורף למנגנון הקבע של ההגנה כ"קצין תרבות וסעד" של גדוד 21 בחטיבת "כרמלי". במסגרת זו השתתף במבצע בן עמי לשחרור הגליל המערבי ובקרבות בג'נין.
יצחק אלטרמן
ביוגרפיה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר למוסקבה וייסד וניהל קורסים עבריים לגננות מטעם רשת "תרבות". לאחר מכן העתיק מקום מגוריו לאודסה וביחד עם חברו יחיאל הלפרין ייסד סמינריון לגננות. כתב שירים ומחזות קצרים אשר הועלו בחגים השונים.
צדוק אשל
ביוגרפיה
ב-1946 נישא לצפרירה בת רחל ופינחס גורביץ, ממקימי היישוב נשר, ולזוג נולדו שני ילדים. מ-1947 ועד יום מותו התגורר בעיר חיפה.
יצחק אלטרמן
ביוגרפיה
בעקבות פריצת מלחמת האזרחים ברוסיה עבר לקייב, וגם שם המשיך עם קורסי הגננות. אבל בעקבות השתלטות הבולשביקים על המדינה נסגרו כל בתי הספר של "תרבות", ובתוכם גם הקורסים לגננות. בספטמבר 1921 השתתף בקונגרס הציוני ה-12 שנערך בקרלסבד. בשנת 1920, יצא מרוסיה במשלחת מרכז ההסתדרות הציונית במוסקבה לעזרת הפליטים היהודים שעברו את הגבול בסביבות נהר הדנייסטר, ונשלח לעבר הגבול הרומני לקישינוב, לדון עם השלטונות ברומניה על הקלת מצב הפליטים שם. בין השנים 1920–1925 נותר בקישינוב, וייסד גם שם בית-ספר לגננות (1922).
צדוק אשל
ביוגרפיה
ב-1975 השלים תואר בוגר בחוג למדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
יצחק אלטרמן
ביוגרפיה
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, התיישב בתל אביב והתמנה למפקח כללי על גני הילדים בארץ ישראל. בשנת 1934 מונה למנהל מחלקת החינוך של עיריית תל אביב.
פרסם ספר שירי משחק עבריים לטף עבור הגננות, הכולל הוראות על אופן המשחק. באחד מהם, "משחקים פרֶבֶּליים - שירים, משחקים ומחזות לגני ילדים ולבתי ספר" (התפרסם לראשונה בווילנה ב-1913, ושוב בוורשה ב-1922), פורסם גם השיר הנודע "יש לנו תיש". השיר הופיע בספר בליווי תווי הנגינה והוראות המשחק, ועם השנים נוצרו לו גרסאות שונות ויותר מלחן אחד (אשכנזי וספרדי).
צדוק אשל
קריירה עיתונאית
כקצין תרבות במלחמת העצמאות, בגדוד 21 בחטיבת כרמלי, החל אשל לעסוק בתחום העיתונות. במסגרת זו פרסם כתבות ב"במחנה" וכתב והוציא לאור את עלוני הקרב של החטיבה, שהעתקים מהם נהג להעביר לעיתון "מעריב". החומר הגיע לידיו של עורך מעריב הד"ר עזריאל קרליבך, שמצא אותו ראוי לפרסום ואף הזמינו להשתתף בכתיבת טור קבוע בעיתון. במשך שנים כתב מאות סיפורים קצרים שהתפרסמו באופן קבוע במוסף לשבת של "מעריב". במקביל כתב ופרסם מאמרים ומסות בעיתונים "על המשמר" ו"למרחב", איתם הייתה לו הזדהות אידאולוגית.
יצחק אלטרמן
ביוגרפיה
היה נשוי לבֶּלָּה ליבוביץ, ונולדו להם שני ילדים: המשורר נתן אלתרמן ולאה.
יצחק אלטרמן נפטר בשנת 1939, בגיל 58, ונטמן בשדרת הסופרים והעסקנים בבית הקברות טרומפלדור. בשנת 1967 נפטרה אלמנתו בלה.
צדוק אשל
קריירה עיתונאית
עם התפתחותה של העיתונות המקומית בחיפה השתלב גם בה באופן קבוע במקומונים "שחף", "כלבו", ו"קול חיפה".
בנוסף פרסם מספר ספרי מחקר על תולדות ישראל. בין השאר ספר על תולדות חטיבת כרמלי במלחמת העצמאות שיצא לאור ב-1973. בספר חשף שבמהלך מבצע בן עמי, לכיבוש הגליל המערבי, ניתנה הוראה מפורשת להורג את הגברים ולהצית את הכפרים הערבים שנכבשו. בספרו "מערכות ההגנה בחיפה" משנת 1978 תיעד את הקרב על חיפה בו גם חשף מסמכים מהתקופה, כולל הוראה מפורשת להפציץ את השוק הערבי בחיפה במטרה לגורם לאוכלוסייה הערבית לברוח, פקודה של דוד בן-גוריון למנוע מהערבים לחזור לעיר, ואת הביזה של הרכוש הערבי, אשל כתב:
פעילות ציבורית
היה חבר בארגון חברי ההגנה ופעיל בהנהלתו בחיפה.
בין השנים 1965-1967 היה עובד מחלקת העלייה של הסוכנות בדרום אמריקה ושליחה בצ'ילה. במסגרת זו פעל להעלאתם של עשרות משפחות תוך שהסדיר עבורם מקום מגורים ועבודה בארץ עוד לפני הגעתם. מרבית המשפחות שסייע להן לעלות נקלטו בארץ בהצלחה.
היה מזכיר החבל הימי לישראל, אגודה לפיתוח הימאות העברית ולהפצת התודעה הימית בעם ישראל, בארץ ובעולם. במסגרת זו עסק בקליטת עשרות ימאים עולים באניות צי הסוחר הישראלי. בתפקיד זה שימש עד צאתו לגמלאות. כמו כן שימש חבר הדירקטוריון של בית הספר לקציני ים עכו.
בשנת 2005 נבחר על ידי הוועדה הממונה להימנות עם יקירי העיר חיפה לאותה שנה. בטקס, שנערך בעיריית חיפה בספטמבר ושכבר לא זכה להשתתף בו, נאמר: "העיטור "יקיר חיפה" מוענק למר צדוק אשל ז"ל כהוקרה על פעילות ציבורית רבת שנים בשירות המדינה בישראל ומחוצה לה. על היותו השופר באמצעותו הוא מעביר את הווייתה של חיפה לקהל הקוראים, מתאר את ההיסטוריה וההתפתחות של העיר תוך הבעת אהבה לעיר ולאנשיה".
ספרים ופרסומים מפרי עטו
כתב וערך 12 ספרים, חלקם ספרים מוזמנים על ידי הארגונים נשואי הספר.
בנוסף הוציא לאור ביטאונים שונים כגון "ספנות", "הד סונול".
גרניים
גרניים (שם מדעי : Geraniaceae) היא משפחת בעלי פרחים בסדרה גרנאים. היא כוללת את הסוג גרניום (גרניון) וכן את הסוג פלרגוניום, כמו סוגים דומים נוספים.
מאפיינים
ישנם כ-750 מינים במשפחה המתחלקים ל-11 סוגים. הידועים שבהם הם גרניום, פלרגוניום, ומקור החסידה אשר למעלה משני שלישים מהמשפחה משתייכים אליהם. רוב המינים מצויים באזורי אקלים ממוזג וסובטרופי, באזורים הסמוכים לקו המשווה וכן בדרום אפריקה. עם זאת יש מינים טרופיים במשפחה. חלק מפרטי המשפחה חד שנתיים וחלקם רב שנתיים. חלק ממיני הסדרה הם שיחים או מעוצים, אך רובם הגדול הם צמחים עשבוניים וכן רובם בעלי גבעולים ועלים שעירים. פרחיהם בעלי חמישה עלי כותרת, הנושרים לאחר הפריחה, וחמישה עלי גביע, אשר אינם נושרים; הפרחים הם דו מיניים.
Activision
Activision היא חברת משחקי וידאו אמריקאית. החברה ידועה בעיקר בזכות סדרת משחקי היריות בגוף ראשון Call of Duty.
היסטוריה
החברה הוקמה ב-1 באוקטובר 1979 לאחר פרישתם של דייוויד קריין, לארי קפלן, אלן מילר ובוב וייטהד מחברת המשחקים אטארי וחבירתם לג'ים לוי, שהיה בכיר בתעשיית המוזיקה בימים אלה.
החברה שמה לה למטרה לפתח משחקים הן לקונסולת האטארי והן לקונסולות האחרות שהיו בשוק בימים ההם – פיירצ'יילד צ'אנל אף ואודיסי 2, אך אטארי, שראתה בה מתחרה, ניסתה להכשיל אותה בכך שמנעה ממנה למכור משחקים לקונסולת המשחקים אטארי 2600, שהייתה המובילה בשוק. ניסיונה של אטארי כשל, והמתחרה הצעירה הוציאה בשנתה הראשונה ארבעה כותרים חדשים שזכו לפופולריות רבה והניבו רווחים מרשימים של שבעים מיליון דולר.
השנים שלאחר מכן לא היטיבו עם אקטיוויז'ן. היא אמנם קנתה את חברת אינפוקום הצעירה שפיתחה משחקי הרפתקאות מבוססי טקסט, אך לא הצליחה לשחזר את הצלחת הימים הראשונים. החברה שינתה את שמה למדיג'ניק וניסתה להרחיב את תחומי פעילותה, אך הניסיון לא עלה יפה ובשנת 1992 פשטה אקטיוויז'ן את הרגל. החברה קמה מחדש בסוף אותה שנה והחליטה להתמקד רק בפיתוח והפצה של משחקי מחשב ומשחקי קונסולות.
בשלהי שנת 2007 נחתמה עסקת ענק למיזוגה של אקטיוויז'ן עם חטיבת משחקי המחשב של חברת ויוונדי (שבליזארד היא חברה נכדה שלה) ליצירת חברת משחקי המחשב הגדולה בעולם. החברה הממוזגת תיקרא אקטיוויז'ן בליזארד. בשנת 2015 קנתה את חברת King (המפתחת של Candy Crash Saga) בעסקה תמורת 8 מיליארד דולר. King ממשיכה לעבוד תחת אותו שם רק בתור חטיבה בתוך Activision.
הצלחת החברה בתקופה האחרונה
אקטיוויז'ן הייתה אחראית לכמה להיטים. שלוש סדרות משחקים אותן הפיצה הפכו לשם דבר בעולם המשחקים: משחקים פופולריים אחרים של החברה, כוללים את Battlezone, Dark Reign, Call to Power, Star Trek: Elite Force,Vampire: The Masquerade ו Return to Castle Wolfenstein.
בשנת 2005 עוררה החברה תרעומת מצד האינדיאנים בארצות הברית כאשר שיווקה את משחק הפעולה GUN, הכולל הרג רב באינדיאנים. החברה התנצלה על הפרשה.
בשנת 2008 התאחדה Activison עם החברה המצליחה Blizzard ובכך הפכה לחברה הגדולה בתחום כאשר היא מכניסה כ-18.9 מיליארד דולר, בעוד EA הנמצאת במקום השני מכניסה 14.1 מיליארד דולר.
השועל בלול התרנגולות
השועל בלול התרנגולות הוא שמו של רומן סאטירי שכתב אפרים קישון בשנת 1955 ושל סרט שכתב וביים בשנת 1977.
"השועל בלול התרנגולות" היה הרומן הסאטירי הראשון של אפרים קישון. הרומן יצא לראשונה בשנת 1955 בשם "עין כמונים" וב-1972 יצא בהוצאת עם עובד בשם "השועל בלול התרנגולות."
הספר
במוקד הרומן עומד אמיץ דולניקר, עסקן מפא"יניקי-הסתדרותי טיפוסי, הלוקה בבריאותו ונשלח לצורכי החלמה לכפר גלילי נידח בשם עין כמונים - מושב האחראי על כלל תצרוכת הכמון בישראל.
דולניקר מגלה לחרדתו כי לאיש מתושבי הכפר הנידח אין תודעה פוליטית מזערית. זאת ועוד, בכפר קיימת שוויוניות מושלמת, כך ש"עדיין לא נוצרו בו הפערים החברתיים שיש לבטלם." השוחט, הספר, הסנדלר ושאר יושבי הכפר חיים בעוני מרוד ובשלווה מוחלטת, בלי שתעלה על דעתם המחשבה כי יש צורך בשינוי כלשהו באורחות חייהם או כי משהו חסר להם.
דולניקר פועל בעקביות כדי לשנות מצב זה: בלשון חלקלקות מצופה בקלישאות עסקניות הוא מסית את בני הכפר זה כנגד זה ויוצר במו שהותו בכפר את הפערים החברתיים שיש לבטלם. מטרתו של דולניקר היא להפוך את הכפר הנידח למערכת שבה הוא ימשול, כמתווך היודע כיצד פני הדברים צריכים להיראות, אך מזימתו זו עולה בתוהו, כאשר מתברר כי בני הכפר התמימים למדו מהר מהצפוי את אמנות התככים הפוליטיים. בסופו של הסיפור, מוחה שיטפון את הכפר כולו.
הסרט
קישון עיבד את ספרו לסרט בשנת 1978, בשינויים מועטים בלבד, שהבולט בהם היה הפיכת עלילת הסיפור ממציאות לחלום של דולניקר. בתפקיד הראשי בסרט כיכב שייקה אופיר, כשלצידו, בתפקיד עוזרו זאב, ספי ריבלין. שחקנים קבועים אחרים של קישון שימשו בתפקידים נוספים: זהרירה חריפאי כגאולה דולניקר/מלכה הרמנוביץ', ניצה שאול כעלמה גורביץ'/אחות, גדעון זינגר כפרופסור טננבאום/אליפז הרמנוביץ'. שחקנים בולטים נוספים היו יעקב בודו כזלמן חסידוב ושושיק שני כגברת חסידוב.
הסרט, שיצא לאקרנים בשנת 1978, זכה להצלחה קופתית וביקורתית דלה והיה מן הגורמים שהרתיעו את קישון מיצירת סרטים נוספים. כישלונו של הסרט "השועל בלול התרנגולות" היה כישלונו המשמעותי הראשון של קישון בזירה הישראלית מאז הופיע בה לראשונה בשנת 1952. בראיון שנערך עמו בערוב ימיו, עשרים וחמש שנה אחרי צאת הסרט, עדיין ביכה קישון את הכישלון. דווקא כאשר למד היטב את מלאכת עשיית הסרטים והיה בשל מאי–פעם, טען, בא הכישלון הזה וחסם אותו מלהמשיך את קריירת הבימוי הקולנועית שלו. הסרט היה עשוי היטב, גרס, ולכן לא הוא שנכשל כאן אלא "הקהל נכשל".
גישה שונה ביטא מבקר הסרטים אורי קליין, שגרס כי "השועל בלול התרנגולות" נעשה אחרי זמנו: הנושאים בהם עסק הסרט, ובייחוד הביקורת על העסקנות המפא"יניקית, חדלו מלעמוד במרכז ההוויה הישראלית בדור שאחרי מלחמת יום הכיפורים ובמיוחד אחרי עליית "הליכוד" לשלטון בשנת 1977. לדעתו הספר שכתב קישון בשנת 1955, כאשר מפא"י ניצבה בשיא כוחה ודומה היה כי עסקניה הקשישים ימשלו בישראל לעד, חדל מלהיות רלוונטי עשרים ושתיים שנים מאוחר יותר, כאשר עסקני מפא"י ושלטון מפא"י עצמו חלפו ועברו מן העולם.
חוות עין כמונים
חווה חקלאית בקרבת בקעת בית כרם (דרום מערבית לצפת) אימצה לעצמה את השם עין כמונים, בעקבות יצירת קישון ועקב קרבתה להר כמון.
בורמידה (נהר)
בורמידה  (Bormida) או Bormia בפיימונטזית הוא נהר שנובע בגובה 800 מטר מעל פני הים, ב"רוקה ברבנה" (Rocca Barbena) שבמחוז ליגוריה, בצפון-מערב איטליה. מקורות המים שלו הם בעיקר מהרי האפנינים ורק מעט מהאלפים הימיים. הנהר חוצה את מחוז "פיימונטה" לאורך 154 ק"מ ונשפך לטנרו, המהווה את היובל השמאלי של נהר הפו. אגן ההיקוות שלו משתרע על פני 3,000 מ². שפיעתו היא 40 מ³.
מהלך הזרימה של הנהר
חלקו העליון של הנהר נקרא "ברמידה די מיללסימו" (Bormida di Millesimo). ליד העיר "ביסטניו" (Bistagno) הוא מתחבר לנהר "בורמידה די ספינו" (Bormida di Spigno) ומשם נשפך בצפון-מזרח אלסנדריה לנהר ה"טנרו".
מהירויות-V
מהירויות־V בתעופה (באנגלית: V-speeds או Velocity-speeds) הן מונחים תקניים להגדרת תחומים של מהירות אוויר החיוניים להפעלת כלי טיס, כמו מטוסים, דאונים, מסוקים וספינות אוויר. מהירויות אלה נגזרות מנתונים המתקבלים ממתכנני ויצרני כלי הטיס בזמן טיסות הניסוי ומאומתים ברוב המדינות על ידי פקחים מטעם הממשלה בעת בדיקות לקבלת אישור רישוי עבור כלי הטיס. באמצעותן נשקלות הטכניקות המיטביות למיקסום הבטיחות התעופתית, ביצועי המטוס או שניהם.
המהירויות הממשיות המתוארות באמצעות מחוונים אלה הן מהירויות אמיתיות (מהירות המטוס ביחס למסת האוויר בה הוא טס) ספציפיות לדגם מסוים של כלי הטיס והן מבוטאות במונחים המופיעים במד המהירות, כך שהטייס יוכל להשתמש בהן ישירות מבלי צורך לבצע תיקונים.
בתעופה הכללית המהירויות הנפוצות והקריטיות מוצגות כקשתות וקווים צבעוניים על פני מד המהירות של המטוס. הקצוות התחתונים של הקשת הירוקה והלבנה הם מהירות ההזדקרות כאשר המדפים סגורים ומהירות ההזדקרות כאשר המדפים פרוסים במלואם, בהתאמה. אלה הן מהירויות ההזדקרות של המטוס במשקל מרבי.
מהירויות־V המוצגות כהלכה הן דרישה לקבלת אישור כשירות לטיסה עבור המטוס ברוב המדינות בעולם.
תקנות
רוב מהירויות ה־V הנפוצות מוגדרות לעיתים קרובות על ידי תקנות תעופה של מדינות מסוימות. בארצות הברית, הן מוגדרות כחלק מ־14 החוקים של התקנות הפדרליות המכונות "תקנות התעופה הפדרליות" (באנגלית: Federal Aviation Regulations או FAR). בקנדה, הגוף המתקן הגדיר 26 מהירויות־V נפוצות במדריך המידע התעופתי (AIM) שלהם.
מהירויות־V נוספות
חלק ממהירויות ה־V הן עבור סוגי כלי טיס מסוימים והן אינן מוגדרות על ידי תקנות ממשלתיות.
ארסנל (כדורגל נשים)
מועדון כדורגל הנשים ארסנל (אנגלית: Arsenal Women Football Club), כונה בעבר "ארסנל ליידיס", הוא מועדון כדורגל נשים אנגלי השייך לארסנל. המועדון הוקם ב-1987, והוא המצליח ביותר בכדורגל הנשים האנגלי; המועדון זכה בחמש עשרה אליפויות אנגליה, מתוכן ב-12 אליפויות של הפרמייר ליג לנשים וב-3 אליפויות הסופר ליג האנגלית לנשים, תשע פעמים בגביע ה-FA ותשע פעמים בגביע הליגה. בעונת המועדון זכה בכל שלושת התארים הביתיים ובליגת האלופות לנשים, ואף ניצח בכל אחד ממשחקי הליגה של אותה עונה.
היסטוריה
לאורך השנים המועדון הצליח לזכות ארבע פעמים בדאבלים של אליפות וגביע ה-FA, ושלוש פעמים בטרבל. המועדון הופיע שש פעמים במשחקי ליגת האלופות לנשים, בו זכה בעונת 2006/2007.
עונת 2006/2007 הייתה המוצלחת ביותר בתולדות המועדון, ובמהלכה הצליחו השחקניות לזכות בכל התארים הביתיים ובליגת האלופות לנשים, לאחר ניצחון במשחק הגמר על אומאו IK; הייתה זו הפעם הראשונה שמועדון אנגלי זוכה בתואר. הניצחון בגמר ליגת האלופות היה משמעותי כיוון ששחקניות אומאו הן כדורגלניות מקצועיות, ואילו רוב שחקניות ארסנל מחזיקות בעבודה נוספת. כמו כן, המועדון הצליח לנצח בכל 22 משחקי הליגה, שבמהלכם הבקיעו שחקניותיו 119 שערים וספגו 10 בלבד.
בעונה שלאחר מכן המועדון הודח על ידי אולימפיק ליון כבר בשלב רבע הגמר, ובגמר גביע הליגה הפסיד לאברטון. בסיום העונה המועדון הצליח לזכות באליפות נוספת, החמישית ברציפות, לאחר שניצח ב-20 משחקים וסיים בתיקו ב-2 נוספים. במאי 2008 גבר המועדון על לידס בתוצאה 4 - 1 במשחק גמר גביע ה-FA.
בעונת 2008/2009 נעצר רצף ניצחונות הליגה בן ה-5 שנים של הקבוצה; בין ה-16 באוקטובר 2003 (הפסד לצ'רלטון אתלטיק) ל-29 במרץ 2009 (הפסד ביתי לאברטון) ארסנל לא הפסידה ב-108 משחקים. בתקופה זו היא קבעה שיא לאחר שניצחה 51 משחקי ליגה ברציפות בין נובמבר 2005 לאפריל 2008. ב-10 במאי 2009 הצליחה ארסנל לזכות באליפות לאחר שגברה על אברטון בתוצאה 1 - 0, וזכתה באליפות השישית ברציפות (11 בסך הכל). כמו כן, ארסנל זכתה גם בגביע ה-FA, גביע הליגה ומגן הקהילה, ובכך זכתה להישג נדיר של זכייה בכל ארבעת התארים האפשריים בכדורגל הנשים באנגליה.
אייקרס פרש מתפקידו בסיום העונה, והוחלף על ידי טוני גרווייז שהיה עוזרו.
שחקניות
בתחילת דרכו המועדון היה מיועד לשחקניות חובבניות, אך במהלך 2002 הוא הפך למקצועי-למחצה. שחקניות רבות במועדון מייצגות גם את מדינתן. המועדון שלח ארבע נציגות לנבחרת אנגליה שהשתתפה ביורו 2005, כולל כוכבת הנבחרת קלי סמית' וקפטנית הנבחרת פיי וייט. עשר שחקניות בסגל הנוכחי הופיעו במדי נבחרת אנגליה, וחמש נוספות הופיעו במדי הנבחרות של ויילס, סקוטלנד ואירלנד.
למועדון יש גם קבוצת מילואים, שזכתה בחמש אליפויות ובארבעה גביעי FA בליגת המילואים האנגלית.
אצטדיונים
רוב משחקי הבית של המועדון נערכים באצטדיון מדואו פארק שבבורהאמווד. תכולת האצטדיון היא 4,502 מושבים, וברוב המשחקים נוכחים מאות צופים. חלק מהמשחקים של המועדון בגביע אופ"א נערכים בקלארנס פארק שבסנט אלבנס, ומשחקי גביע המחוז וקבוצת המילואים נערכים באצטדיון פארקפילד שבעיירה פוטרס באר.
כמו כן, למועדון יש אפשרות לשחק מדי פעם באצטדיון האמירויות.
הקשר עם מועדון הגברים
חלק משחקניות המועדון עוסקות גם בפעילות פיתוח ותיאום הקשורה לקבוצת הנשים ואקדמיית המועדון. כמו כן, החברות אמירייטס ונייקי מעניקות חסות גם למועדון הנשים, שזכאי להשתמש באצטדיוני הבית של מועדון הגברים.
תארים
נכון לסוף עונת 2021/2022:
Radar (שיר)
Radar (בעברית: מכ"ם) הוא שיר של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס שנכלל באלבום החמישי שלה, Blackout, וכרצועת בונוס באלבום השישי שלה, Circus.
חידת ה-15
חידת ה-15 (או משחק ה-15) היא חידה מכנית המורכבת מלוח בן 16 משבצות, שבתוכו 15 לוחיות הנושאות את המספרים 1–15 ומשבצת אחת נותרת ריקה. לפתרון החידה יש לצאת ממצב שבו הלוחיות מעורבבות על הלוח, לסדר אותן לפי הסדר, כאשר הפעולה החוקית היחידה המותרת היא הזזת לוחית הסמוכה למשבצת הריקה לתוכה (ועל ידי כך יצירת משבצת ריקה חדשה).
Radar (שיר)
ב-22 ביוני 2009, הכריזה ספירס על הוצאת השיר כסינגל הרביעי מתוך האלבום Circus.
וידאו קליפ
הקליפ צולם ב 27–28 במאי 2009 בחוות סוסים בצפון סנטה ברברה קליפורניה.
חידת ה-15
החידונאי סם לויד, שהביא לפופולריות העצומה של החידה באמצעות הצעת הפרס, טען כי הוא המציא את החידה. טענה זו הייתה מקובלת למעלה מ-100 שנים. בשנת 2006 יצא לאור הספר: The 15 Puzzle book, שקבע כי את החידה המציא נויס פלמר צ'פמן, דוור ממדינת ניו יורק, כעשר שנים קודם לפרסומה בידי לויד.
Radar (שיר)
וידאו קליפ
בקליפ ספירס משתמשת במכשיר GPS כדי לבדוק את מיקומה של חוות הסוסים ולאחר מכן יוצאת ממכוניתה. שם מחכה לה בן זוגה גבר נאה - רוכב סוסים. ספירס נראית מאוכזבת או ממורמרת מרגע שהגיעה, ולכן מעניק לה בן זוגה שרשרת יהלומים כדי לעודד את מצב רוחה. עובר יום ומגיע מרוץ סוסים גדול שבו מתחרה בן זוגה של ספירס. היא מגיעה כדי לעודדו, אך מאבדת עניין במהירות ו"שמה עין" על בחור חדש שנמצא באזור, רוכב סוסים מהקבוצה המתמודדת כנגד הקבוצה של בן זוגה של ספירס. ספירס עוזבת את התחרות ומסמנת לאותו בחור לבוא אחריה לתוך האחוזה. בן זוגה של ספירס זוכה בתחרות ומסתובב כדי לראותה ורואה שהיא נעלמה, והולך לחפש אותה בתוך האחוזה. בינתיים ספירס ואהובה החדש מתנשקים באחוזה, מרגישים בבואו של בן זוגה של ספירס ובורחים. מאחוריה משאירה ספירס את שרשרת היהלומים שנתן לה בן זוגה בתחילת הקליפ. כשבן זוגה של ספירס מגיע לאחוזה ורואה את השרשרת על הרצפה, הוא מבין מה קרה וצורח בעצבנות. הקליפ מסתיים בכך שבריטני ספירס ואהובה החדש מהלכים לעבר השקיעה על גבעה באחו.
ספירס היא הפרזנטורית של חברת הבגדים Candis ולכן לאורך כל הקליפ היא לבושה בבגדים של החברה. במאי הקליפ הוא דייב מאיירס אשר עבד איתה בעבר על הקליפים של Boys, Lucky ו-Outrageous. בעוד השיר קיבל בעיקר ביקורות חיוביות, הווידאו קיבל ביקורות מעורבות.
חידת ה-15
אין פתרון לחידה
כדי להיווכח בכך, אפשר להשתמש בעקרון הזוגיות. נניח שניתן לפתור את החידה. נצבע את המשבצות בלוח בשחור ולבן, כמו לוח שחמט, ונביט על התנועה של המשבצת הריקה. בכל תור מזיזים לוחית לתוך המשבצת הריקה, ולכן אפשר לראות את התור כאילו המשבצת הריקה היא שזזה לתוך אחת מארבע המשבצות הסמוכות אליה. כשהיא זזה היא גם משנה את צבעה. לכן אם היא מתחילה ממשבצת שחורה, במהלך הבא היא תהיה על משבצת לבנה, מהלך אחרי על משבצת שחורה, וכך הלאה: אחרי מספר מהלכים אי זוגי היא תהיה על משבצת לבנה ואחרי מספר מהלכים זוגי היא תהיה על משבצת שחורה. מכיוון שבמצב הסופי וההתחלתי המשבצת הריקה באותו מקום, על אותו צבע, אזי מספר המהלכים שדרושים לפתרון הוא זוגי.
Radar (שיר)
מיקומי שיא
הסינגל זכה להצלחה נמוכה בלבד. השיר נכנס למקום ה-46 באוסטרליה ובריטניה ונחשב לסינגל הכי כושל של ספירס. בשוודיה וישראל הגיע למקום השמיני והרביעי בהתאמה, ובארצות הברית הגיע השיר למקום ה-88 וזכה ל-480,000 הורדות דיגיטליות.
חידת ה-15
אין פתרון לחידה
מצד שני ניתן להסתכל על המשחק כעל משחק של תמורות. נסתכל על המשבצת הריקה כאילו גם בה יש לוחית, ונקבל שכל מצב במשחק בעצם מהווה סידור של המספרים מ-1 עד 16, וסידור כזה נקרא תמורה. המטרה במשחק היא להגיע מהתמורה:
1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11,12,13,14,15,16
(הלוחית הריקה מסומנת פה במספר 16)
לתמורה:
1,2,3,4,5,6,7,8,9,10,11,12,13,15,14,16
תמורות באופן כללי מתחלקות לתמורות זוגיות ולתמורות אי זוגיות. תמורות זוגיות הן תמורות שניתן להגיע אליהן מהמצב ההתחלתי על ידי מספר זוגי של החלפות של שני איברים, ותמורות אי-זוגיות הן כאלו שניתן להגיע אליהן מהמצב ההתחלתי על ידי מספר אי זוגי של החלפות של שני איברים. ישנו משפט הקובע שכל תמורה או שהיא זוגית או שהיא אי-זוגית - כלומר אם ניתן להגיע אליה על ידי מספר זוגי של החלפות של שני איברים, אי אפשר להגיע אליה על ידי מספר אי-זוגי של החלפות.
המצב הסופי מהווה תמורה אי-זוגית מכיוון שניתן להגיע אליו על ידי חילוף אחד (של המספרים 14 ו-15), ולכן הפתרון, שהוא סדרה של חילופים של שני איברים (רק שבפתרון אחד משני האיברים חייב להיות המשבצת הריקה, המספר 16) גם הוא חייב להיות בעל מספר אי-זוגי של חילופים. כאן הגענו לסתירה מכיוון שהוכחנו שהפתרון מכיל מספר זוגי של מהלכים. מכאן שהפתרון אינו קיים. לפיכך הפרס הכספי שהציע סם לויד על פתרון החידה מעולם לא נגבה.
עבור מצבים אפשריים - מצבים שעבורם ניתן לפתור את החידה, היא איננה קשה במיוחד.
בשירים
החידה מוזכרת בשירו של הרב מנחם פרומן: 'שברים'.
הוא כותב כך:
איזה קטעים, אל תשאל - זה לא רציני.
לקבוע אותם במסגרת אחת - לא רציני.
הם לא מִספרים, שמזיזים אותם בתוך לוח המשחק.
זה לא רציני לספור אותם, לא רציני.
אל דנטה
אַל דֶנְטֶה (באיטלקית: al dente - מילולית: "על השן") הוא מונח בתחום הבישול המתייחס לבישול פסטה לרוב, ולעיתים גם אורז (להכנת ריזוטו) או ירקות, ומשמעותו שהפסטה או האורז מבושלים, אולם עדיין קשים, ונדרשת לעיסה שלהם (ואין מדובר בפסטה רכה שאין צורך ללעוס אותה). כאשר מדובר בירקות, הכוונה, שהירקות בושלו בישול קצר ביותר והם עדיין פריכים.
באיטליה מקובל שהפסטה צריכה להיות מוגשת בהיותה במצב בישול בדרגת 'אל דנטה', שהוא רגע לפני שהיא מבושלת עד כדי רכות, אולם לא במצב בו ניתן עדיין להרגיש את טעם הקמח ומרקם הפסטה. נדרשת מיומנות לבשל פסטה לדרגה זו, שכן יש להסיר אותה מהאש בדיוק ברגע הנכון, בטרם תהא מבושלת מדי.
במנות מוקפצות מזרח אסייתיות נהוג גם לבשל את האטריות באופן כזה כדי למנוע את הפיכתם לעיסה בזמן ההקפצה.
אליפות ישראל בשחמט 1974
אליפות ישראל בשחמט 1974 הייתה האליפות ה-12 של ישראל בשחמט, היא אורגנה על ידי האיגוד הישראלי לשחמט והשתתפו בה 16 שחמטאים. התחרות החלה ב-6 במרץ 1974 והסתיימה ב-28 במרץ 1974.
האליפות התקיימה בשיטת ליגה שכללה משחק בודד בין המשתתפים. עבור ניצחון הוענקה נקודה וחצי נקודה הוענקה עבור תוצאת תיקו.
ולדימיר ליברזון, שצבר 11.5 נקודות מ-15 אפשריות, זכה בתחרות.
בתחרות הנשים זכתה אולגה פודרז'נסקיה.
הלם העתיד
הלם העתיד (באנגלית: Future Shock) הוא ספר שכתב העתידן אלווין טופלר בשנת 1970, ועוסק במונח פסיכולוגי בשם זה שטבע טופלר. הספר קובע לאור קצב השינויים הטכנולוגיים והחברתיים בעשרות השנים שקדמו לכתיבתו כי העתיד צופן בחובו שינויים רבים בקצב שלא יאפשר לרבים להתמודד עמו מעמדת יציבות, דבר שיגרום למתח נפשי גבוה, בלבול ותחושת אובדן דרך.
טופלר מזהה את מהפכת העתיד במעבר מחברה תעשייתית לחברת תיעוש־על, לצד התקדמות מהירה מאוד בתחום הרפואה והגנטיקה, שאם לא יווסתו מבעוד מועד לקצב שיאפשר החלה הדרגתית של השינויים על פני העולם כולו, עתיד לגרום לבעיות נפשיות שלא נצפו מראש.
הספר בתרגומו לעברית ראה אור לראשונה בשנת 1971.
בשנים 1980 ו-1990 פרסם טופלר שני ספרים נוספים שעשויים להיחשב כספרי המשך ל"הלם העתיד": "הגל השלישי" ו"מהפך העוצמה". בספריו אלו המשיך לטוות את רעיון השינויים ופיתח תאוריית גלים חברתית-תרבותית-כלכלית. לתפיסתו, בחברתנו הפוסט מודרנית הכלכלה הופכת לכלכלה סופר סמלית, ודרך עשיית העושר היא באמצעות ידע.
במבט מן העתיד
בריאיון לכתב העת Wired שנערך בשנת 2003, טען אלווין טופלר שהיו שתי שגיאות בספרו "הלם העתיד". השגיאה האחת היא שהספר לא היה קיצוני דיו, זאת למרות שבתקופה בה פורסם נחשב הספר קיצוני מאוד. השגיאה השנייה הייתה האמון בכלכלנים שראו אי התאמה בצמיחה הכלכלית אבל חשבו שדי בהתאמות קלות של התאוריות. באותה עת הוא עדיין לא ראה את המהפך הכלכלי העצום שעתידה לעבור החברה התעשייתית והאמין עדיין בשינוי הליניארי של הכלכלה. קצב השינויים המהיר הביא למגבלות בקבלת החלטות מהירות בשאלות מורכבות מה שהביא לשימוש נרחב במחשב לקבלת החלטות. המחשבה הייתה שהמוח הענק של מחשבי העל יוכל לעכל את האינפורמציה הרבה ולקבל עבורנו את ההחלטות הדרושות במהירות והחיים שוב יהיו פשוטים. המציאות הראתה שהמחשבים צריכים להיות די מורכבים והחיים לא שבו להיות פשוטים.
קורנליס דה פוס
קורנליס דה פוס (בהולנדית: Cornelis de Vos; 1584 – 9 במאי 1651) היה צייר פלמי וסוחר אמנות. הוא היה אחד מציירי הדיוקנאות המובילים באנטוורפן, וידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו הרגישים, בעיקר של ילדים ומשפחות. הוא הצליח גם בז'אנרים אחרים, כולל היסטוריה, ציור דתי וז'אנר. הוא שיתף פעולה קבוע עם רובנס.
ביוגרפיה
הוא נולד בהולסט ליד אנטוורפן, במחוז זיילנד ההולנדי. מעט ידוע על ילדותו. אביו עבר עם משפחתו לאנטוורפן בשנת 1596. קורנליס ואחיו הצעירים פול ויאן (או הנס) למדו אצל הצייר דייוויד רמאיוס (1559–1626). בשנת 1599 מוזכר דה פוס כתלמידו של רמאיוס ואילו ב־8 במאי 1604 מכנים אותו כעוזרו הראשי של רמיוס. ב־29 באפריל 1604 עתר דה פוס למועצת עיריית אנטוורפן לחוק שיאפשר לו לנסוע. זה היה נוהל הכרחי עבור אמנים שרצו להתאמן מחוץ למדינה. לא ידוע אם האמן אכן עזב את העיר. דה פוס הצטרף לגילדת לוקאס הקדוש בשנת 1608 בגיל 24. כאשר הפך לאזרח אנטוורפן בשנת 1616, הוא רשם את עיסוקו כסוחר אמנות.
קורנליס דה פוס התחתן עם ציירת הנוף, סוזנה קוק, אחותו למחצה של הצייר יאן וילדנס ב־27 במאי 1617. לזוג נולדו 6 ילדים. אחותו מרגרטה התחתנה עם צייר החיות הבולט פרנס סניידרס. נישואים אלה אישרו וחיזקו את תפקידו של דה פוס בחיי האמנות של אנטוורפן.
בשנת 1619 שימש דה פוס כדיקן גילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן. באותה שנה עתר למועצת העיר אנטוורפן בבקשה לקבל אישור להיות בשוק סן ז'רמן בפריז כסוחר אמנות. בשנת 1620 נבחר דה פוס לדיקן כבוד של גילדת לוקאס הקדוש כהוקרה על מעמדו בעיר. בשנת 1620 צייר את דיוקנו של הצייר אברהם גרפיוס. הוא העביר את העבודות לחדר הציירים של גילדה סנט לוק. דה פוס קיבל מספר עבודות לציור דיוקנאות משפחתיות מפטרונים מקומיים כמו הסוחר העשיר ג'וריס פוקמנס שהזמין דיוקן של בני משפחתו בשנת 1624. בשנת 1627 הוא נהנה מחסות המלוכה כאשר 6 דיוקנאות מלכותיים הוזמנו על ידי פיליפ הרביעי מספרד, וכן עבודות מהארכידוכסים אלברט ואיזבלה, אנרי השלישי מצרפת, הנרי הרביעי מצרפת ומארי דה מדיצ'י. הוא גם עבד עבור מוסדות דת. בשנת 1628 הוא צייר את הנוף הידוע היחיד שלו, "נוף של האולסט", אותו תרם לעיר הולדתו שם היא מוצגת עדיין בבניין העירייה.
בתקופה זו של פעילות עמוסה כצייר דה פוס המשיך להפעיל סוכנות למכירת יצירות אמנות. הוא גם יצר יצירות ספציפיות לייצוא, בעיקר לספרד.
דה פוס נפטר באנטוורפן, שם נקבר בקתדרלה.
בין תלמידיו היו יאן קוסיירס, אלכסנדר דאמפס וסימון דה פוס (ללא קשר משפחתי).
כללי
קורנליס דה פוס צייר בז'אנרים שונים. תחילה צייר בעיקר דיוקנאות וסצינות מיתולוגיות, מקראיות והיסטוריות. הוא גם יצר בסוף שנות ה -20 של המאה ה-17, כמה ציורי ז'אנר מונומנטליים.
עבודתו המוקדמת מראה על השפעה ברורה של רובנס מבחינת הנושא, המוטיבים והשפעות קראווג׳יות. עבודתו מצטיינת בלוח צבעים חם ועיבוד מעודן של בדים ותכשיטים נוצצים. הוא השתמש בטכניקה של צבע דליל ושקוף והשתמש במשיכות מברשות עדינות. בעבודותיו המאוחרות יותר משנות השלושים הוא צייר בטכניקה רופפת יותר, ציורית יותר והיה פחות מדויק בפרטים כפי שנראה ב"דיוקן אישה צעירה "(אמצע 1630), הטכניקה הכללית שלו נותרה רכה ועדינה.
דיוקנאות
דה פוס הצליח ביותר כצייר דיוקנאות פרטניות וקבוצתיות, ז'אנר בו פיתח סגנון משלו. לאחר עזיבתו של אנטוני ואן דייק לאנגליה בשנת 1621 והיעדרויותיו של רובנס מאנטוורפן במשימות דיפלומטיות ואמנותיות, הפך דה פוס לצייר המוביל של החברה הבורגנית באנטוורפן. דיוקנאותיו מראים את השפעתו של ואן דייק. הוא הציב את הנושאים שלו בתוך חלל פנימי מוגבל אך עשיר בפרטים וצורות. הוא הצליח להשיג תיאור רגיש של הדמויות המצוירים ומרקמים מגוונים של בגדיהם באמצעות שימוש באור בהיר. הוא החל לצייר רק דיוקנאות באורך מלא לאחר שובו של ואן דייק לאנטוורפן בשנת 1627. בתמונות אלה הדמות ממוקמת בדרך כלל מול מבנים ונוף פתוח.
הוא היה מיומן במיוחד בציור דיוקנאות קבוצתיות כמו גם דיוקנאות של ילדים. [6] דיוקנאותיו של דה פוס מציגים זרם חדש של סגנון ציור וספונטניות בתיאור ילדים. דיוקנאותיו של דה פוס מסוגלים לעורר חיבה אנושית רגועה וחמה. בתיאורו ילדים הוא היה ממלא בביטוי את האישיות האסרטיבית והאנרגתית שלהם. הדבר הקנה לו את ההכרה בקרב פטרונים שהזמינו מספר דיוקנאות של ילדים או דיוקנאות משפחתיים הכוללים ילדים.
הוא ייצר כמה דיוקנאות בולטים ואינטימיים של ילדיו שלו. [2] בפורטרט של בתו סוזנה (1617) הוא צייר את בתו סוזנה באופן מאוד לא פורמלי. ממבט ראשון נראה שהתמונה היא ציור ז'אנר ולא דיוקן של ילד מסוים. ברור שהציור נועד לשימוש אישי בכך שהוא תיאר את בתו בסביבה אינטימית מאוד. בציור שני ילדיו הגדולים מגדלנה ויאן-בפטיסט, דה פוס הציג אותם לא במרחק אלא מקדימה קרוב לצופה. מגדלנה מביטה לאחור אל הצופה מעבר לכתפה ונראית שהיא מזמינה את הצופה פנימה בזמן שיאן-בפטיסט רוכן קדימה בראש מוטה וגם בוהה בצופה. כפות רגליו נמתחות וסוליות נעליו נראות. ברבים מדיוקנאותיו כלל דה פוס פירות כסמל למצוירים. בדיוקן שני ילדיו הגדולים, מגדלנה מחזיקה דובדבנים בידה הימנית ואפרסק בידה השמאלית. אפרסקים ודובדבנים הם סמלי נעורים כמו גם פוריות.
דיוקנאות משפחתו מדגישות את הרעיון של אושר משפחתי, כשנישואין ומשפחה הקרובה הם ערכי הליבה. מכיוון שהפטרונים של דה פוס היו בעיקר מהבורגנות באנטוורפן ולא מהאצולה, הוא נלחץ פחות להגדיל את מצויריו כפי שנהג לעשות בתמונותיו ואן דייק. הישגיהם של מצויריו מוצגים דרך לבושם המפואר והפנים המעוטרים בהרחבה ואילו הישיבה עצמה מייצרת תחושת ביטחון סולידי, חביב ושקט.
ציורי היסטוריה
בעוד שקורנליס דה פוס היה אחד מציירי הדיוקנאות המובילים של אנטוורפן במחצית הראשונה של המאה ה -17, הוא היה גם צייר מבוקש של יצירות היסטוריה. במיוחד לאחר 1635, דה פוס היה גם סוחר אמנות מצליח, שמימש ככל הנראה את הביקוש הגובר לציורים היסטוריים בשוק המקומי והבינלאומי. מאותו תאריך ואילך הוא מכר וצייר ציורים היסטוריים במגוון גדול יותר של נושאים.
ציורי ההיסטוריה של דה פוס הסתמכו על קומפוזיציות של רובנס כהשראתם הראשונית. דוגמה לכך ניתן לראות ב"משה בתיבה" (בערך 1631–1635). ציור זה חוזר על ציור אבוד של רובנס עם אותה קומפוזיציה בנושא זה, הידוע רק באמצעות עותק באוסף פרטי בז'נבה.
משנת 1624 ואילך נטש קורנליס דה פוס את משיכות המכחול ועבר לסגנון ציור בהיר יותר והציג נופים ברקע. שינוי זה ככל הנראה קרה בהשפעת רובנס. החל מסביבות 1630, יצירותיו נעשו פחות דמויי תבנית קבועה ודמויותיו נראות יותר מציאותיות. הנוף זכה בהדרגה לתשומת לב רבה יותר בעוד הבעות הפנים התגברו והארכיטקטורה ברקע התפתחה יותר. שינויים אלה עקבו אחר התפתחויות בסגנון הבארוק.
ציורי ז'אנר
פחות ידועים הם ציורי הז'אנר של קורנליס דה פוס. אלה דומים לקומפוזיציות שהושפעו על ידי קאראווג'ו ובני דורו ותלמידיו כמו יאן קוססירס, סימון דה פוס ותאודור רומבוץ. דוגמה לכך היא הציור "משחק הקלפים", המתאר שחקנים במשחק קלפים, נושא שהיה מאוד פופולרי בקרב עוקביו הפלמיים של קרוואג'ו. הקומפוזיציה ידועה גם באמצעות חריטה שנעשה על ידי אלכסנדר פואט בשנות ה -30 של המאה ה -19, המזהה בבירור את קורנליס דה פוס כמחבר הציור המקורי.
קומפוזיציה ז'אנרית נוספת בה מעורבים שחקני שש-בש, המכונה משחק השש-בש (בערך 1630) מיוחסת לקורנליס דה פוס.
שיתופי פעולה
קורנליס דה פוס שיתף פעולה לעיתים קרובות עם עמיתים-אמנים כפי שהיה מקובל באנטוורפן באותה תקופה. הוא צייר את הדמויות בציורים של "הטבע-דומם" בעבודות של גיסו פרנס סניידרס, ובתמורה צייר גיסו את הפירות, בעלי החיים, צלחת הכסף והשריון בעבודתו שלו. יאן וילדנס, גיס נוסף, סייע בציורי נופים ברבות מיצירותיו. דה פוס היה משתף פעולה תכופות של רובנס. בסביבות שנת 1617 הוא צייר שתי תמונות, "הערצת הרועים" ו"מבט מבית המקדש", שהיו חלק מסדרת ציורים בו ציירים מקומיים אחרים, בניהם רובנס (שפיקח על הפרויקט), ואן דייק וג'ייקוב ג'ורדנס השתתפו בו. שני הציורים של דה פוס הצטרפו ל -13 הציורים שציירו ציירים אחרים בכנסיית סנט פול של אנטוורפן, והצטרפו לעבודות של קארווג'ו שהיו בה. בעוד שעבודות המופת של קרוואג'יו שהיו בכנסייה הזאת נגנבו אחר כך על ידי השליטים האוסטרים של דרום הולנד, עבודותיו של דה פוס עדיין נמצאות בכנסיית סנט פול.
דה פוס סייע לרובנס בעבודות הגדולות של בית המלאכה בשנות ה-1630. הוא עבד אצל רובנס בקישוט אנטוורפן לכבוד הקרדינל אינפנטה פרדיננד. הוא צייר עבורו שתים עשרה דיוקנאות מלכותיים לאחר שעוצבו על ידי רובנס. בין 1636 ל־1638 הוא, יחד עם אחיו פול ואמנים רבים אחרים באנטוורפן, סייעו לרובנס בקישוט ביתן הצייד של פיליפ הרביעי מספרד ליד מדריד. קורנליס תרם ארבעה ציורים על נושאים מיתולוגיים לסדרה שנעשתה לביתן זה: ניצחון באכחוס, הולדת ונוס, אפולו והפיתון, ודפנה שנרדפת על ידי אפולו. העבודות הללו נמצאות כעת באוסף של מוזיאון פראדו. הם התבססו על עיצובים של רובנס שנשמרו גם הם. הדבר מאפשר להשוות בין העיצובים של רובנס לבין העבודות שהושלמו על ידי קורנליס דה פוס. המכחול של דה פוס פחות אנרגטי וחופשי מזה שמוצג בסקיצה של רובנס. הטיפול של דה פוס בפרצופים שונה גם בכך שהם פחות אקספרסיביים ודרמטיים מאשר בסקיצה.