cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטיבן באואר
ביוגרפיה
נולד בשם אסטבן ארנסטו אצ'ווריה סמסון (בספרדית: Esteban Ernesto Echevarría Samson) בהוואנה שבקובה, למשפחה מרקע נוצרי בעיקרה. בנם של ליליאן, מורה ואסטבן אצ'ווריה, טייס שעבד בחברת קובאנה דה אוויאסיון. סבו של באואר מצד אמו היה יהודי שנמלט לשם מגרמניה הנאצית, וממנו לקח את שם המשפחה "באואר" כשם במה. הוריו של באואר היגרו מקובה למיאמי שבפלורידה ב-4 ביולי 1960, בעקבות המהפכה של פידל קסטרו. הוא סיים את בית הספר התיכון "מיאמי קורל פארק" ב-1974. באואר התכוון להיות מוזיקאי, אבל אז פנה למשחק ולמד ב"מיאמי-דֵייד קומיוניטי קולג", אך אז עבר לאוניברסיטת מיאמי, שם למד במחלקה לאמנויות התיאטרון ושיחק בתיאטרון "ג'רי הרמן רינג" שם התיידד עם השחקן ריי ליוטה.
קריירה
תפקידו המשמעותי הראשון של באואר היה בקומדיית המצבים הדו-לשונית של PBS "¿Qué Pasa, U.S.A.?", שם גילם את בנם המתבגר של משפחה קובנית גולה במיאמי, מ-1977 עד 1979. הוא גם הופיע במיני סדרה הטלוויזיונית "מעתה ועד עולם" משנת 1980. ניתן לו קרדיט במיני-סדרה זו במספר פרויקטים מוקדמים נוספים כרוקי אֶצֶ'וַורִיָה. ב-1981 כיכב באואר בסרט הטלוויזיה "She's in the Army Now", שם פגש את אשתו הראשונה, מלאני גריפית. הם עברו לעיר ניו יורק וגרו בדירתו של ריי ליוטה, בעוד ליוטה עבר ללוס אנג'לס ודר בדירתם. הן באואר והן גריפית למדו אצל המורה למשחק סטלה אדלר, והוא הופיע במספר הפקות אוף ברודוויי. במהלך זמן זה הוא אימץ לזמן קצר את שם הבמה "רוקי אֶצֶ'וַורִיָה", לפני ששינה אותו ל"סטיבן באואר".
באואר קיבל תפקיד כמאני ריברה בסרט "פני צלקת" משנת 1983, אם כי הוא לא היה שחקן ידוע באותה עת. המפיקים של "פני צלקת" היו משוכנעים שהוא היה האדם המתאים לתפקיד בשל מבחן הבמה המוצלח שלו, כמו גם בשל הרקע הקובני האמיתי שלו. הופעתו זיכתה אותו במועמדות לפרס גלובוס הזהב כשחקן המשנה הטוב ביותר. בשנת 1984 שיחק בסרט "גונב הלבבות" בתפקיד פורץ, שפורץ לביתה של אישה עשירה ונשואה וגונב את היומן שלה.
מאז באואר ביסס את הקריירה שלו בעיקר, אם כי לא רק, על סרטי פעולה ודרמות פשע, בתפקידים גדולים וקטנים, בכללם סרטים כמו "פחד ראשוני" ו"טראפיק". ב-1986 שיחק בסרט הטלוויזיה "חרב גדעון", שם גילם את דמותו של סוכן "המוסד" אבנר, שבמסגרת מבצע זעם האל נשלח בראש יחידת חיסול להרוג את המחבלים שהיו אחראים על טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
הוא הופיע במשחק הווידאו Scarface: The World Is Yours שיצא בשנת 2006, שם דיבב סוחר סמים בשם "הסנדמן". בשנת 2009 שיחק בסרט "ממקסיקו באהבה" לצד דנאי גרסיה.
ב-2012 הופיע במשחק Hitman: Absolution שבו דיבב דמות בשם "בירדי". ב-2011 הופיע בסדרה "שובר שורות" בתפקיד ברון הסמים המקסיקני, דון אלדיו. בנוסף, הופיע באותו התפקיד בסדרה "סמוך על סול" בין השנים 2018-2022.
בשנת 2021 שיחק במותחן הפשע "Flinch" ובסרט הדרמה "Women Is Losers".
חיים אישיים
באואר נשא לאשה את השחקנית האמריקאית מלאני גריפית בספטמבר 1981. לזוג נולד בן, אלכסנדר באואר ב-1985, הזוג התגרש ב-1987. הוא התחתן בשנית ב-1989, הפעם עם אינגריד אנדרסון, שעמה יש לבאואר בן נוסף, דילן, שנולד ב-1990. נישואיו השניים הסתיימו בגירושים ב-1991. שנה מאוחר יותר, הוא נשא את אשתו השלישית, כריסטיאנה בוני, לאחר זמן קצר הם התגרשו.
המהפכה המקסיקנית
המהפכה המקסיקנית הייתה סדרת מאבקים פוליטיים, חברתיים, וצבאיים שהתחוללו במקסיקו בין השנים 1910–1921. היה זה אחד האירועים החשובים ביותר בהיסטוריה המקסיקנית בפרט, ובזו המודרנית בכלל. המהפכה גבתה את חייהם של יותר ממיליון מקסיקנים, מתוך אוכלוסייה שמנתה 15 מיליון איש ב-1910.
הדחתו של פורפיריו דיאס
החל משנת 1876 שלט במקסיקו הקאודיו פורפיריו דיאס, מגיבורי מלחמת הרפורמה. בימי שלטונו, שזכו לכינוי "פרופיריאטו" זכתה מקסיקו לתנופה כלכלית עצומה שבאה לידי ביטוי ביצירת תשתיות, ובעיקר ברשת מסילות ברזל, במאזן הסחר הלאומי, בהשקעות זרות רחבות היקף במדינה, בקידמה ובמודרניות. יחד עם זאת, מחיר הקידמה היה היעדר חירויות פוליטיות, נישול אינדיאנים מאדמותיהם, והעברת מרבית השליטה על המשאבים הלאומיים לידיים זרות. כך, למשל, 97% מכלל ההשקעות בכרייה היו זרות, וכך גם 98% מההשקעות בגומי ו-90% מההשקעות בתעשיית הנפט. 95% מכלל האוכלוסייה הכפרית הייתה מחוסרת אדמה, פחות מעשירית מהקהילות האינדיאניות היו בעלי אדמה, בעוד שזרים החזיקו בין 14 - 20 אחוזים מהקרקע ומרבית שטחה של מקסיקו הייתה בבעלותן של למטה מ-1,000 משפחות.
על רקע אי נחת ציבורית זו וההתנגדות למשטרו הכריז דיאס בשנת 1908 בראיון שנתן לעיתונאי האמריקני ג'יימס קרילמן (Creelman) כי לא ישתתף בבחירות שיערכו לנשיאות. בעקבות הכרזתו זו החלו ארגונים פוליטיים ומפלגות שונות לקרום עור וגידים ברחבי מקסיקו. אחד המתמודדים, פרנסיסקו איגנאסיו מדרו, צעיר משכיל וליברל ובן למשפחת חוואים עשירה ממדינת קואווילה, פרסם את "הירושה הנשיאותית" (La sucesión presidencial), בה קרא להחליף את הדיקטטורה בדמוקרטיה.
דיאס הפתיע את יריביו הפוליטיים כאשר חזר בו מהצהרתו והודיע כי יתמודד בבחירות הקרובות בשנת 1910. על מנת להבטיח את ניצחונו הביא דיאס לפרישתו של ברנרדו רייס, מושל נואבו לאון והמתמודד העיקרי מולו, מהמירוץ, וכך נותר מדרו יריבו העיקרי. מדרו התמודד תחת "המפלגה נגד בחירה מחדש" וקרא לרפורמה פוליטית ובחירות פתוחות. ערב הבחירות אסר דיאס את מדרו, אשר צבר פופולריות רבה בקרב הציבור המקסיקני. תוצאות הבחירות הראו על ניצחון מוחץ לדיאס על פני מדרו (כמליון קולות כנגד פחות מ-200 אלף), מה שהיה, כפי הנראה, תוצאה של מערכת בחירות מושחתת ולא הגונה, פרקטיקה מקובלת באותם הימים במרבית מדינות אמריקה הלטינית. מדרו נמלט מבית הכלא וחצה את הגבול לארצות הברית, שם החל לתכנן את השינוי הפוליטי הנחוץ למקסיקו.
מדרו גיבש את מצעו הפוליטי בעודו בעיר סן אנטוניו, טקסס, אך מכיוון שרצה להתחיל את המהפכה על אדמת מקסיקו, חצה את הגבול באוקטובר 1910. ב-20 בנובמבר הציג מדרו את משנתו בעיר המקסיקנית סן לואיס פוטוסי בה הכריז על מצעו הפוליטי. תוכנית סן לואיס פוטוסי קראה להפלת משטרו של דיאס, לכונן דמוקרטיה ומערכת בחירות וכן להשיב לקהילות האינדיאניות את האדמות שנלקחו מהן בשנים שקדמו להכרזה. תוכנית סן לואיס פוטוסי הציתה את אש המרד, וקבוצות שונות הצטרפו במהרה לכוחות המהפכניים בכל רחבי מקסיקו. המהפכה המקסיקנית החלה.
הכוחות המהפכניים היוו, למעשה, קואליציה של קבוצות רבות ועשרות, ואולי מאות, מנהיגים מקומיים, אשר יחדיו שאפו להפיל את משטרו של דיאס. נוסף על מדרו, שלושה ממנהיגי המרד העיקריים היו פרנסיסקו "פנצ'ו" וייה ממדינת דורנגו שבצפון, פסקואל אורוסקו, איש הצפון גם כן, וכן אמיליאנו ספאטה, מפקד צבא השחרור של הדרום ממדינת מורלוס שבדרום, אשר הצטרף לתנועה המהפכנית מעט מאוחר יותר, במרץ 1911. צבאו של דיאס התמוטט אחרי חודשים ספורים, ובאפריל 1911, לאחר שהכוחות המורדים התאחדו והתארגנו, התרכזו הכוחות זה מול זה בקרבת העיר סיודד חוארס. בהפסקת אש הגיעו מדרו ונציגי דיאס להסכם, שנחתם ב-22 באפריל, בו לא נאמר במפורש כי דיאס יתפטר, אם כי הבטחה זו ניתנה למדרו באופן בלתי רשמי. שאר מנהיגי ההתקוממות זעמו על התנאים וכפו על מדרו להתעקש על התפטרותו של דיאס והמשא ומתן קרס. אף על פי כן היסס מדרו מלהגיע להכרעה צבאית מחשש להתערבות ארצות הברית לאור העובדה ש-20,000 חיילי צבא ארצות הברית המתינו במרחק קצר מעבר לגבול. וייה ואורוסקו לא נשמעו למדרו ופתחו באש על הכוחות הנצורים, ובהסכם סיודד חוארס מיום 21 במאי 1911, הסתיימו הקרבות. לאחר הקרב הסכים דיאס לפנות את כס השלטון ויצא לגלות בצרפת ב-26 במאי, שם נפטר ב-1915. שר החוץ, פרנסיסקו לאון דה לה ברה (León de la Barra) הפך לנשיא זמני ומדרו אישית אישר את שרי הממשלה וחלק ממושלי המדינות. שאר מוסדות המדינה ונושאי התפקידים נותרו על כנם. המהפכנים, לעומת זאת, נדרשו להתפרק מנשקם. מדרו הפך לנשיאה הזמני של מקסיקו ולאחר מכן, ב-6 בנובמבר 1911, נבחר לנשיא בבחירות כלליות. בכך תם הפרק הראשון של המהפכה המקסיקנית, אולם אקורד הסיום היה עוד רחוק. אירועי השנים הבאות הוכיחו את האמת הטרגית באמרה, המיוחסת לדיאס בעת שעלה על סיפון ה"יפירנגה" (Ypiranga), האונייה שנשאה אותו לאירופה, כי "מדרו שחרר את הנמר, נראה אם יוכל לשלוט בו".
הקונפליקט בדבר הדרך החדשה
מדרו נרצח בשנת 1913 בעודו מכהן בתפקיד הנשיא. הוא הודח והוצא להורג בידי ויקטוריאנו הוארטה, גנרל לשעבר של דיאס שנשען על תמיכתו של שגריר ארצות הברית במקסיקו דאז, אך לא בתמיכתו של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון. בהמשך, איבד הוארטה מהפופולריות שלו בשל יחסו הברוטלי כלפי נתיניו ועמו, והודח בידי ונוסטיאנו קאראנסה, ממובילי המהפכה, ב-1915. קאראנסה הכריז ב-5 בפברואר 1917 על כינונה של חוקה חדשה במקסיקו - חוקה שתקפה במקסיקו עד היום. קאראנסה נרצח ב-1920 על ידי תומכים לשעבר שלו, בגלל סכסוך פנימי.
ייצוב המצב וסיומה של המהפכה
אלווארו אוברגון סאלידו, מתומכיו לשעבר של קאראנסה שהתקוממו נגדו, תפס את השלטון והיה לנשיא. הוא זה שהצליח ללכד את העם המקסיקני ולהובילו בדרך חדשה, תוך ריסון כוחה של הכנסייה הקתולית, הנהגת חירות חברתית יחסית והנחת היסודות למתן זכויות לנשים.
על אף שביתת הכוחות היחסית לאחר 1920, המאבקים המזוינים טרם תמו. המאבק המפורסם ביותר שהתרחש מאז סיום המהפכה הרשמי בשנת 1921, הוא המאבק בין תומכיה של החברה החילונית ושל הפרדת הדת מהמדינה לבין המתנגדים, שרצו בהחזרת חלק מסמכויותיה של הממשלה לכנסייה הקתולית ובחזרת הכמורה למעמד שהיה לה לפני המהפכה. המאבק הפך להיות מאבק אלים ב-1926, במלחמת הכריסטרוס והוכרע בשנה שלאחר מכן.
אולם, מרבית ההיסטוריונים לא רואים בקרב זה ובקרבות נוספים שהתרחשו לאחר 1921 חלק מן המהפכה המקסיקנית.
מה שאת עושה לי
מה שאת עושה לי (במקור: !That Thing You Do) היא דרמה-קומית-מוזיקלית אמריקאית משנת 1996 שנכתבה ובוימה על ידי טום הנקס. עלילת הסרט מתרחשת בקיץ 1964, ומספרת את סיפור עלייתה המהירה לפסגה ונפילתה של להקת רוק.
תקציר העלילה
הסרט עוסק בלהקת פופ בדיונית מאירי, פנסילבניה, שבארצות הברית. העלילה מתרחשת זמן קצר לאחר הפריצה הגדולה של להקת הביטלס בארצות הברית באמצע שנות השישים.
בחור צעיר בשם גאי פטרסון, המועסק כאיש מכירות בחנות מכשירי החשמל של הוריו ומנגן בתופים בשעות הפנאי שלו, נקרא לסייע ללהקת רוק מקומית בשם "The One-Ders" לאחר שהמתופף שלה שבר את ידו. בעקבות כך פטרסון מצטרף ללהקה, ובעזרתו הלהקה מצליחה לזכות בתחרות כישרונות מקומית. כתוצאה מהניצחון בתחרות הלהקה זוכה להצלחה מיידית, ועד מהרה מוצאת את עצמה בסבב הופעות ברחבי ארצות הברית.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 92% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 52 ביקורות.
צביעת הכסט
צביעת הכּסט (Hoechst staining, Bisbenzimide dyes) היא צביעה פלואורסצנטית ל-DNA דו גדילי, מכיוון שה-DNA בתאים אאוקריוטים מרוכז בגרעין התא. צביעת הכסט מאופיינת בקליטת אור בטווח אולטרה סגול (350 nm) ופליטת אור כחול (460 nm כמו DAPI), האור הכחול נפלט כאשר מולקולת הצבע נקשרת לקשר A-T ב-DNA דו גדילי, קישור של מולקולת הצבע לקשר G-C פולט ב-50% פחות צבע מקישור ל A-T, שאריות צבע שאינו אחוז ב-DNA פולט אור ירוק.
ישנן מספר מולקולות דומות המשמשות לצביעת הכסט. המולקולות הללו (bis-benzimides) דומות מאוד במבנה, אך שונות בקבוצות הקיצון שלהם ובכך הן בעלות יכולת שונה לחדור דרך ממברנות. הן מסומנות כ-Hoechst 33342, Hoechst 33258, ו-Hoechst 34580. בצביעת הכסט ניתן לצבוע גם תאים מקובעים וגם תאים חיים בניגוד לצביעות גרעיניות אחרות כגון צביעת DAPI שאינה מאפשרת לצבוע תאים חיים. צביעת התאים החיים מתאפשרת בזכות יכולתם של מולקולות הצבע לחדור את הממברנה.
צביעת הכסט משמשת:
ממשלת ישראל השלושים
ממשלת ישראל השלושים, שנקראה גם "ממשלת שרון השנייה", הייתה ממשלה בראשותו של אריאל שרון, שהוקמה לאחר הבחירות לכנסת ה-16 ואושרה בכנסת ב-28 בפברואר 2003. הממשלה ה-30 כיהנה עד לכינונה של הממשלה ה-31 ב-4 במאי 2006 לאחר הבחירות לכנסת ה-17, כאשר ראש הממשלה שרון היה בנבצרות מתפקידו עקב בעיה רפואית בה לקה ואת מקומו מילא השר אהוד אולמרט.
ציוני דרך ומדיניות
הממשלה הייתה דינמית למדי, כאשר במהלך כהונתה פרשו ממנה שרים והתמנו אחרים. שינוי נרחב בהרכב הממשלה נעשה ב-10 בינואר 2005, עם הצטרפותה של מפלגת העבודה לקואליציה, בעקבות פרישתה של מפלגת שינוי. הממשלה עברה שינוי נרחב נוסף עם פרישת מפלגת העבודה (21 בנובמבר 2005) והליכוד (12 בינואר 2006).
במהלך הקדנציה מונו סגני שרים מכל השותפות אשר היו חברות בקואליציה, אך עם פרישת רוב השותפות הקואליציוניות, ופיצול סיעת הליכוד, נוצר מצב אשר בו, למעט סגני השרים מטעם יהדות התורה, אברהם רביץ ושמואל הלפרט, כל סגני השרים שנותרו היו חברי סיעת קדימה, אשר מונו לאחר אישור תוכנית ההתנתקות בכנסת (עוד בהיותם חברי ליכוד), כמחווה אישית מצד ראש הממשלה אריאל שרון על כך שסייעו להעביר את המהלך בכנסת. שני סגני השרים אשר "הצליחו לצלוח" את כל תהפוכות ימי הממשלה, זאב בוים ויעקב אדרי, מונו לשרים ב-18 בינואר 2006, וכך נוצר מצב בו כל סגני השרים מונו לאחר אישור תוכנית ההתנתקות בכנסת.
ב-4 בינואר 2006, לאחר שראש הממשלה, אריאל שרון עבר שבץ מוחי, הועברו סמכויותיו לממלא מקומו, אהוד אולמרט, וב-14 באפריל אותה שנה הפך אולמרט לראש הממשלה בפועל עד לכינונה של הממשלה ה-31, זמן קצר לאחר מכן, כחודש לאחר הבחירות לכנסת ה-17.
הרכב הממשלה
את הממשלה ה-30 אפשר לחלק ל-3 ממשלות עקב השינויים הרבים שבוצעו בהרכבה. הראשונה הייתה ממשלת מרכז-ימין בהשתתפות הליכוד, שינוי, המפד"ל והאיחוד הלאומי. היא התפרקה בשנת 2004 בשל תוכנית ההתנתקות והתקציב לשנת 2005; השנייה הייתה ממשלת מרכז-שמאל, בהשתתפות הליכוד, מפלגת העבודה, אגודת ישראל ודגל התורה והיא ביצעה את תוכנית ההתנתקות; בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות באוגוסט 2005 התפלג הליכוד והוקמה סיעת קדימה ובראשה ראש הממשלה אריאל שרון. הממשלה השלישית הייתה ממשלה של סיעות קדימה, אגודת ישראל ודגל התורה והיא כיהנה כממשלת מעבר עד הבחירות לאחר שליכוד והעבודה פרשו ממנה.
Breakaway (שיר)
Breakaway הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קלי קלרקסון, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Breakaway. השיר יצא לאור ב-19 ביולי 2004, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום. השיר תיפקד גם כשיר הנושא של הסרט "יומני הנסיכה 2: אירוסין מלכותיים".
השיר הגיע למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אבריל לאבין (חתומים עליו גם ברידג'ט בננאטה ומת'יו ג'רארד) אך הוא לא נכלל באלבומה מכיוון שלא התאים לשאר השירים באלבום. לאבין שחררה גרסה שלה לשיר בשנת 2022 בציון 20 שנים לצאת אלבומה הראשון.
כשהשיר עבר לקלי הוא הופק על ידי ג'ון שנקס. איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לשיר את תואר הפלטינה הכפולה על מכירות של למעלה משני מיליון עותקים במדינה, מה שהופך אותו לאחד משיריה הנמכרים ביותר של קלרקסון.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר הועלה ליוטיוב באוקטובר 2009, תוך שצבר למעלה מ-90 מיליון צפיות.
אדן עבדוללה עיסמאן דער
אדן דער או אדן עבדוללה עיסמאן דער, הידוע גם כאדן עדה (בסומלית: Aadan Cabdulle Cismaan Dacar; בערבית: آدم عبد الله عثمان دعر; 1908 - 8 ביוני 2007) היה פוליטיקאי סומלי, הנשיא הראשון של סומליה לאחר קבלת העצמאות ב-1960. היה יושב ראש המפלגה הלאומית "ליגת הנוער הסומלי" בשנים 1954–1956 ו-1958–1960. בימי המנדט האיטלקי בשנים 1958–1960 כיהן כיושב ראש האספה הלאומית שהפכה לאספה המחוקקת של סומליה.
ראשית חייו
אדן עבדוללה עוסמאן נולד בשנת 1908 למשפחת בוקרים נוודים סומלית משבט האווייה, בבלט ואין, שבמחוז היראן במושבה "סומליה האיטלקית". בגיל 14 אזרח איטלקי לקח אותו תחת חסותו ודאג שירכש השכלה, קודם בבית ספר עממי בעיר ביידואה, אחר כך בבית ספר כללי במוגדישו, אותו סיים בשנת 1931. עוסמאן עבד בהמשך כחובש ראשי ואחר כך צבר ניסיון ניהולי במשרדי הממשלה. בשנת 1941 כשהבריטים כבשו את סומליה האיטלקית, חזר עוסמאן למחוז הולדתו בלט ואין ופתח עסק מסחרי.
פעילותו הפוליטית בימי השלטון הקולוניאלי
בפברואר 1944, הצטרף עוסמאן ל"מועדון הנוער הסומלי" (בהמשך שינתה המפלגה את שמה לליגת הנוער הסומלי), הפך לחבר בוועדת ההיגוי של המפלגה, וב-1946 מונה להיות מזכיר אזור בלט ואין של המפלגה.
ב-1951 מונה עוסמאן על ידי המועצה האזורית של חבל מודוג למועצה הארצית בה שירת ברציפות (עד פברואר 1956) כנציג של ליגת הנוער הסומלי. ב-1953, התמנה עוסמאן לסגן הנשיא של המועצה הארצית. ב-1954, קיבל את תפקיד נשיא ליגת הנוער הסומלי והמשיך לכהן בו עד 1956. עוסמן נבחר מחדש למשרה זו במאי 1958, ובאותו זמן גם שירת כיושב ראש האספה המחוקקת עד 1 ביולי 1960. ב-1956, כאשר המועצה הארצית הוחלפה באספה המחוקקת, נבחר עוסמאן כחבר באספה הלאומית מטעם מחוז בלט ואין בבחירות הכלליות, ואז מונה על ידי האספה הנבחרת כיושב ראש. בבחירות הכלליות של 1959 נבחר עוסמאן שוב כחבר האספה הלאומית, שבחרה בו שוב ליושב ראש. עוסמאן שמר על משרה זו גם כאשר האספה המחוקקת הוסבה לאספת הנבחרים.
הכרזת העצמאות וכהונה כנשיא הראשון של סומליה
בתוקף תפקידו כיושב ראש אספת הנבחרים הכריז עוסמאן ב-1 ביולי 1960 על עצמאותה של הרפובליקה של סומליה לאחר איחוד הטריטוריות הצפונית (לשעבר סומלילנד הבריטית) והדרומית (לשעבר סומליה האיטלקית). האספה הלאומית בחרה בו כנשיא זמני של הרפובליקה למשך שנה, וב-1961 בחרה בו שוב לאותו תפקיד למשך שש שנים.
אדן עבדוללה עוסמאן הקדיש את זמנו הפנוי ללימודי כלכלה, סוציולוגיה ומשפטים. מלבד סומלית הוא דיבר גם איטלקית, אנגלית וערבית. בבחירות לנשיאות של 1967 הובס עוסמאן על ידי עבדירשיד עלי שרמרקה. תקופת נשיאותו הסתיימה ב-10 ביוני 1967. קיבל בשלווה את תוצאות הבחירות ונכנס להיסטוריה כמנהיג הפוליטי הראשון של מדינה אפריקאית שהעביר את השלטון בדרך של שלום ליורש שנבחר באופן דמוקרטי. בהתאם לחוקת הרפובליקה נהנה הנשיא היוצא מחברות לכל החיים באספה הלאומית הסומלית. עוסמאן דער פעל כמדינאי ותיק בניסיונות לבסס שלום מתמשך בסומליה.
אחרי העברת השלטון
בשנת 1990 כשארצו עמדה בסף האנרכיה, נמנה עבדוללה עוסמאן עם 100 פוליטיקאים שחתמו על עצומה שבה הביעו דאגה לגבי ההרס, הרציחות והעתקות האוכלוסין שליוו את מלחמת האזרחים. הוא נעצר יחד עם עוד 50 אחרים בפקודת משטרו של מוחמד סיאד בארה. שוחרר אחרי נפילתו של בארה בינואר 1991 ומאז חי רוב הזמן בחוותו בג'נאלה בדרום סומליה.
ב-8 ביוני 2007 הוא נפטר בבית חולים בניירובי שבקניה, בגיל 99. ממשלת המעבר הפדרלית של סומליה בראשות עבדוללהי יוסוף אחמד הכריזה אחרי מותו 21 ימי אבל לאומי וארגנה הלוויה ממלכתית. היא החליטה גם לקרוא לשדה התעופה הבינלאומי של מוגדישו "אדן עדה", לפי כינויו.
עוסמאן השאיר שמונה ילדים עם נכדים ונינים. בנו, ד"ר עוסמאן אדן עבדוללה, הוא רופא וגנטיקאי והיה פעיל בתנועת המחאה נגד כנופיות הטרור שזרעו הרס וחורבן בסומליה.
ראיון עבודה
ראיון עבודה הוא שיחה בין מעסיק (או בין נציג מטעמו) לבין מועמד לעבודה, שבמהלכה נבחנת התאמת המועמד למשרה הדורשת איוש. במהלך הראיון מברר המעסיק את מידת התאמתו של המועמד לתפקיד, והמועמד בוחן את התאמת המשרה לכישוריו ורצונותיו. זהו כלי המיון הנפוץ ביותר לבחירת עובדים למשרה, והוא משלב קשר אישי עם המועמד. לעיתים ראיון עבודה הוא כלי המיון היחיד המשמש לאיוש משרה מסוימת, ולעיתים נלווים אליו כלי מיון נוספים, כגון מבחנים מסוגים שונים.
מאפיינים
בתהליך גיוס למשרה מסוימת מרואיינים מועמדים רבים. לעיתים המראיין הוא הממונה הישיר, ולעיתים נערכים שני ראיונות: תחילה עם אחראי גיוס במחלקת משאבי אנוש (או בחברת השמה), ורק אלה שעוברים בהצלחה שלב זה מגיעים לריאיון עם הממונה הישיר.
במדינות רבות ישנם כללים הקובעים את המותר והאסור בראיון מסוג זה. למשל אסורות שאלות החודרות במידה מופרזת לפרטיותו של המרואיין, שאינן רלוונטיות למשרה המוצעת או שמשתמעת מהן כוונה להפליה של המועמד.
ראיון בלתי מובנה
ראיון בצורתו הקלאסית הוא קצר, מתנהל על ידי שיחה חופשית ומכיל שאלות שלרוב לא נקבעו מראש אלא עולות במהלך הראיון. בסוג ראיון שכזה ישנן הטיות חזקות אשר נמצאות בשימוש המראיין באופן לא מודע. עקב הטיות אלה, סוג ראיון שכזה אינו אמין או בעל תוקף בניבוי ביצועי המועמד בפועל או הצלחתו בעבודה. לפי מחקרים, ההחלטה לגבי מועמד מתקבלת כבר בדקות הראשונות של הראיון ובשארית הזמן המראיין מחפש מידע המחזק את החלטתו.
סוגי ההטיות:
ראיון מובנה
ניתן לשפר את תקפות הראיון על ידי סטנדרטיזציה שיכולה לבוא לידי ביטוי בסט שאלות קבועות שהוכנו מראש וניתנות לכל מועמד בסדר זהה או על ידי מספר מראיינים לכל מועמד.
שלבים בראיון עבודה
לראיון ארבעה שלבים: הכנה, פתיחה, שאלות ודיון ולבסוף סיכום.
הכנה
לפני הפגישה עם המרואיין, על המראיין לעיין בקורות החיים וטופס הבקשה של המועמד, ובנוסף לעבור על תיאור העבודה אליה מתראיין המרואיין.
לאחר מכן, על המראיין לבנות את מהלך הראיון ולהקפיד להשתמש בשאלות סטנדרטיות, עדיף השימוש בשאלות אשר תשובה להן תהיה יותר מכן/לא. על המראיין לנסות להימנע משימוש בשאלות מנחות (לדוגמה: האם היית אומר שאתה עובד טוב בצוות) או בשאלות להן יש רק שתי תשובות אפשריות (לדוגמה האם אתה מעדיף לעבוד עם אנשים או לעבוד לבד).
כמו כן יש להימנע משאלות לגבי המצב המשפחתי של המועמד, גיל, דת וכדומה. השאלות הטובות ביותר נוטות להיות שאלות לגבי עבודות קודמות הרלוונטיות למשרה המבוקשת.
פתיחה
על המראיין לזכור שהמרואיין נמצא בלחץ, ולכן כדי לקבל תשובות אמיתיות וכנות, על המראיין לגרום למרואיין להירגע. ניתן לעשות זאת באמצעות כמה שאלות פשוטות שישברו את הקרח. לאחר שהמרואיין נרגע, על המראיין לספק למרואיין מידע לגבי המשך הראיון. כמה זמן הוא יהיה, אילו נושאים יופיעו בראיון ומה יהיה במהלכו. חשוב לעודד את המרואיין לשאול שאלות.
שאלות ודיון
חלק זה יתבסס בעיקר על השאלות אותן הכין המראיין לפני הראיון. חשוב לעבור על כולן ולבחור שאלות להמשך אשר עולות בעקבות תשובות המרואיין. השאלות שעולות צריכות לבדוק בצורה עמוקה יותר את דברי המרואיין.
אם תשובותיו הן שטחיות או לא מספקות, חשוב לבקש הבהרה או הרחבה לגביהן. במידה והמרואיין לא עונה ישירות לשאלה, על המרואיין לחזור עליה או לנסות לנסח אותה אחרת. גם לשתיקה בראיון ישנה חשיבות. לאחר תשובת המרואיין לשאלה, חשוב שהמראיין יעצור לכמה שניות. שתיקת המראיין מעודדת את המרואיין להמשיך לדבר.
סיכום
לאחר השאלות והדיון וכאשר המראיין מוכן לסיים, עליו להודיע זאת למרואיין באמצעות משפט כגון "זה מכסה את כל השאלות שהיו לי. האם יש משהו נוסף שהיית רוצה לדעת לגבי המשרה או הארגון?"
לאחר מכן, המראיין צריך להודיע למרואיין לגבי ההמשך: מתי המרואיין יקבל תשובה, האם בכתב או בטלפון, והאם מתוכננים ראיונות נוספים בהמשך.
דבר אחרון שנותר למראיין לעשות זה לכתוב את הערכתו כל עוד היא עדיין טרייה בזיכרון. במצב אידיאלי המראיין כתב הערות במהלך הראיון או כתב את תשובות המרואיין לשאלות שנשאל ואת התרשמותו מהתשובות.
הודעה למועמד לאחר הראיון
בתיקון לחוק הודעה לעובד ולמועמד לעבודה (תנאי עבודה והליכי מיון לקבלה לעבודה), התשס"ב-2002, שנכנס לתוקף בסוף חודש ינואר 2015, נקבע שעל המעסיק להודיע למועמד שעבר בחינת מיון או ריאיון עבודה אצלם, לגבי מצבו בתהליך המיון. אחת לחודשיים מתחילת תהליך הגיוס על המעסיק לעדכן את המועמד בדבר התקדמותו בתהליך המיון. כאשר המשרה אוישה, יש להודיע על כך תוך שבועיים למועמדים למשרה זו שלא התקבלו. החוק אינו חל על עובד זמני המגויס לתקופה הקצרות מ-30 ימים, על מעסיקים בענף ההסעדה, ועל המעסיקים לא יותר מ-25 עובדים.
נפת פתח תקווה
נפת פתח תקווה היא נפה במחוז המרכז במדינת ישראל. נפת פתח תקווה נחלקת לשני אזורים:
שטח נפת פתח תקווה הוא כ-284 קילומטר רבוע.
העיר הגדולה בנפה היא פתח תקווה, והיא משמשת כמרכז מנהלי לכל ערי נפה זו.
היישוב הגבוה ביותר בנפה הוא צור נתן, 190 מטר מעל גובה פני הים, והנמוך ביותר הוא עדנים 20 מטר מעל פני הים.
יישובי המועצה אזורית חבל מודיעין מפוצלים בין נפה זו לנפת רמלה, בה נמצאים רוב יישוביו. היישובים הצפוניים נמצאים בנפת פתח תקווה והיישובים הדרומיים והמזרחיים נמצאים בנפת רמלה. היישובים הנמצאים בנפת פ"ת הם: בני עטרות, נחלים, בארות יצחק, מזור, רינתיה, טירת יהודה, גבעת כ"ח, ברקת, כפר סירקין ונופך.
דמוגרפיה
על-פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה נכון לשנת 2019 בנפת פתח תקווה יש 53 יישובים.
אוכלוסיית הנפה מונה 762,300 תושבים, מתוכם:
צפיפות האוכלוסייה בנפה היא 2,036 איש לקמ"ר.
342,600 מתושבי הנפה (59%) מתגוררים באזור פתח תקווה, ו-235,800 תושבים (41%) מתגוררים באזור דרום השרון.
אנגות
אנגות (בגעז: አንጎት) הוא אזור היסטורי בצפון מרכז אתיופיה. גבולותיו ממוקמים בלאסטה ממערב, אגם חאיק בדרום ותיגראי בצפון.
מקדם ישבו בו האגאו וממלכת אקסום החלה לשלוט באזור משלהי המאה ה-6 ואילך. במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי עדל. האזכורים הראשונים בשמו הנוכחי מגיעים מתקופת הקיסר עמדה ציון הראשון שבתקופתו תושבי אנגות היו כבר לאמהרים נוצרים. במאה ה-16 החלו להתיישב באזור היג'ו מקבוצות אורומו שהגיעו יחד עם צבאות גארן לאזור, לאחר מכן התיישבו באזור המרווה וווצ'לה אף הם מהאורמו. בהמשך אנגות היה לחלק ממחוז יג'ו. כיום שטח האזור נכלל במחוזות דרום וולו וצפון וולו שבמדינת אמהרה.
פוקו
פּוּקוּ או קובוס וארדון (שם מדעי: Kobus vardonii) הוא מין של אנטילופה אפריקנית בינונית החיה באזורי ערבות לחים בזמביה וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. תחום לאזור אגן הניקוז של הזמבזי ויובליו הראשיים, למעט מספר כיסים מבודדים כגון עמק רוקואה בדרום טנזניה. בשמורת לואנגה שבזמביה הפוקו הוא האנטילופה הנפוצה ביותר לאחר האימפלה.
יחסי טאיוואן–צ'אד
יחסי טאיוואן–צ'אד הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הסינית לבין רפובליקת צ'אד.
פוקו
מאפיינים
גובהו של פוקו בוגר הוא כ-100 ס"מ ומשקלו כ-90 ק"ג. צבע פרוותו של הפוקו הוא חום חולי, באזור שיפולי הבטן צבעו חום בהיר יותר. פרוותו גסה יותר מאשר הפרווה של האימפלה. לזכר זוג קרניים באורך של 50 ס"מ כל קרן. הקרניים חרוצות תלמים מעוצבות בעיקול בצורת לירה (נבל קדום).
יחסי טאיוואן–צ'אד
היסטוריה
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1962, לפני שצ'אד בחרה לשנות את הכרתה מטאיוואן לרפובליקה העממית של סין ב-1972. בשנות ה-90 הגדילה טאיוואן את כמות הסיוע הכלכלי לצ'אד והקשרים נרקמו מחדש בשנת 1997. בשנת 2000 הפך נשיא טאיוואן צ'ן שואי-ביאן, למנהיג המדינה הלא-אפריקאית הראשון שביקר בצ'אד. ביולי 2006 ביקר שר החוץ הטאיוואני ג'יימס הואנג בנג'מנה ונועד עם מנהיגי צ'אד למען שיפור היחסים בין שתי המדינות. ב-6 באוגוסט 2006 בחרה צ'אד בשנית להכיר ברפובליקה העממית של סין, וכך נותקו היחסים בין המדינות.
פוקו
מאפיינים
את הפוקו ניתן למצוא באופן בלעדי באזורי ערבות ביצתיים ליד מקורות מים בהם הוא אוכל עשב. הפוקואים חברותיים ופעילים בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות או בשעות אחר הצהריים המאוחרות. כאשר הפוקו מבוהל הוא משמיע קול שריקה צווחני. נקבות הפוקו חיות בעדרים של עד 20 פרטים. בעונה הגשומה, המתקיימת  מנובמבר עד פברואר, מתאחדים מספר עדרים לעדר אחד של עד כ-50 פרטים וזאת כדי להגביר את ביטחונם. הזכרים השולטים מחזיקים טריטוריות עליהן הם מגנים כנגד פלישת זכרים אחרים. לעיתים קרובות אפשר לראות זכרים אלה עם כתם כהה על צווארם מגינים על הטריטוריה שלהם. הזכרים מנסים לגרום לנקבות להישאר בשטח הטריטוריה שלהם זמן ארוך ככל האפשר. תקופת ההתרבות של הפוקו אינה קבועה. תקופת ההיריון נמשכת בין 8-7.5 חודשים. אורך חיי הפוקו: 10 עד 12 שנים.
יחסי טאיוואן–צ'אד
כלכלה
טאיוואן סייעה לצ'אד בפיתוח התשתיות שלה והציעה לה שתסייע בהרחבת תעשיית הנפט במדינה. בינואר 2006 חתמה חברת הנפט הלאומית של טאיוואן הסכם עם ממשלת צ'אד בנוגע לזכותה לחקור שדות נפט וגז.
בסיס דואודצימלי
בסיס דואודצימלי (נקרא גם בסיס 12 או בסיס תריסר) הוא שיטת ספירה המשתמשת ב-12 כבסיס.
בשיטת ספירה זו, הספרה השווה ל-10 בבסיס עשרוני מסומנת A, T או X, והספרה השווה ל-11 מסומנת B, E או באות Ɛ, הידועה בתור E פתוחה או אפסילון לטינית. המספר 10 בשיטת ספירה זו (השווה ל-12 בבסיס עשרוני) קרוי "תריסר" והמספר 100 (השווה ל-144 בבסיס עשרוני) קרוי "גרוֹס".
תריסר, שהוא מספר פריק במיוחד, הוא המספר הקטן ביותר שלו 4 מחלקים לא טריוויאליים: 2, 3, 4, 6. מכאן שבסיס דואודצימלי נוח במיוחד לביצוע חישובים אריתמטיים.
מקורו של הבסיס הוא כנראה מספר פרקי האצבעות (למעט האגודל) שיש ביד האנושית, שבתרבויות עתיקות מסוימות נהגו למנות בעזרתם פריטים (בעזרת האגודל כמצביע). כמו כן, יש הסוברים כי בסיס זה הובא לשימוש ונגזר ממספר החודשים בשנה.
ז'יל דה רה
ז'יל דה רֶה (בצרפתית: Gilles de Rais; 1405 – 1440) היה אביר ברטוני, חברה לנשק של ז'אן ד'ארק, ומפקד בצבא צרפת שזכה לעיטורי כבוד, אך התפרסם בעיקר בשל היותו רוצח ילדים סדרתי.
חייו
דה רה נולד ב-1405 לגי דה לאוואל-מונמורנסי ומארי דה קראון. עם מות הוריו ב-1415 הועבר לחסות סבו, אצלו גדל. משנת 1427 עד שנת 1435 שירת כמפקד בצבא המלכותי, וב-1429 לחם לצד ז'אן ד'ארק בכמה מבצעים כנגד האנגלים ובני בריתם הבורגונדים במלחמת מאה השנים. בשנים 1434-1435 פרש בהדרגה מחיי הצבא, והחל להוציא סכומים עצומים של כסף לשם בניית קפלה ובהפקת מחזה רב-משתתפים אודות המצור על אורליאן. בשל החובות הרבים שצבר החל למכור את מרבית נחלותיו ורכושו, עד שבני משפחתו פנו למלך שארל השביעי והלה הוציא צו מלכותי שאסר על נתיניו לקנות מדה רה נכסים.
בתקופה זו החל דה רה לעסוק בתורת הנסתר, ועל פי עדותו בבית המשפט, שכנע אותו מורהו כי הונו יושב לו אם יקריב ילדים לשד בשם "בארון". את הילד הראשון רצח בין אביב 1432 ואביב 1433 (לא ידוע מתי בדיוק), ובעקבותיו רצח כנראה עוד מאות ילדים. ב-1440, בעקבות ויכוח אלים שאירע בינו לבין כומר החלה הכנסייה לנבור בפרטיו וכך התגלו פשעיו. במשפטו, העידו הוריהם של הילדים הנעדרים בסביבה הקרובה ושותפיו לפשעים. בית המשפט הכנסייתי נידה אותו ובית המשפט החילוני הרשיע אותו. הוא הוצא להורג בתלייה בנאנט ב-26 באוקטובר 1440.
חייו ועברו שימשו כמקור השראה בעולם המוזיקה, כמו בשיר "Into The Crypts Of Rays" של להקת המטאל הקיצוני Celtic Frost.
חשמול מסילות רכבת
מערכת חשמול מסילות רכבת היא מערכת המספקת אנרגיה חשמלית לקרונועים וקטרים מופעלי חשמל. קיימות מערכות חשמול שונות, שכל אחת מהן נושאת יתרונות וחסרונות.
יתרונות וחסרונות כלליים
היתרון העיקרי של רכבות חשמליות הוא בצריכת האנרגיה הנמוכה יותר בהשוואה להנעה בדיזל, עקב הנצילות הגבוהה של ההנעה החשמלית, היכולת להחזיר אנרגיה למערכת בעת בלימה, והחיסכון במשקל בזכות היעדר הצורך לשאת את מקור האנרגיה. יתרונות אחרים של רכבות חשמליות ביחס לרכבות הדיזל הם: פעילות שקטה, עוצמה גבוהה ביחס לגודל ומשקל הקטר (וכתוצאה מכך קטר חשמלי בודד יכול למשוך רכבות יותר כבדות לעומת קטר דיזל בודד), תאוצה משופרת, וזמינות גבוהה תודות לכך שציוד חשמלי אמין יותר ומצריך תחזוקה פשוטה ופחות תכופה יחסית. בנוסף, אין צורך בתפעול מערך תדלוק ושינוע דלק. יתרון סביבתי חשוב הוא היעדר פליטת גזים מזהמים מן המנוע (אמנם בתחנת כוח שפועלת על דלקים פוסיליים גם נוצר זיהום אך הוא ניתן לסינון והפחתה ביעילות, נפלט בגובה רב ומאפשר שימוש בגז טבעי שהוא נקי יחסית לדלקים פוסיליים אחרים). השימוש בחשמל גם מאפשר גיוון וגמישות במקורות האנרגיה להנעת הרכבות ובארצות שבהן רוב האנרגיה החשמלית היא ממקורות "נקיים", כמו צרפת ואוסטריה, אין צורך בשריפת דלקים לצורך הפקת חשמל.
החיסרון הגדול של מערכות חשמול מסילות רכבת היא ההשקעה הראשונית בהקמת המערכת, ולכן אין כדאיות כלכלית למערכת חשמול למסילה שתנועת הרכבות עליה דלילה.
סיווג
ניתן לסווג מערכות חשמול מסילות רכבת על פי שלושה מאפיינים:
מתח הרשת צורת המגע החשמלי
זרם ישר
במערכות חשמול הראשונות נעשה שימוש במנועי קטרים אשר צרכו מתח חשמלי נמוך יחסית בזרם ישר ואשר בוקרו בעזרת שילוב של נגדים ומפסקים אשר יצרו חיבור חשמלי מקביל או טורי למנוע.
סוגי המתח החשמלי הנפוצים ביותר למערכות רכבת קלה ורכבת תחתית הם 600 ו-750 וולט, ולרכבות 1,500 ו-3,000 וולט. המתח מסופק על ידי מסילת מגע או כבל עילי, אולם חשמל במתח מעל 1,000 וולט בדרך כלל מסופק במערכת קו עילי, זאת מסיבות בטיחות.
מערכות זרם ישר הן פשוטות יחסית, אולם לצורך אספקת הזרם נדרשים כבלים עבים ויקרים ומרחקים קצרים בין תחנות הזנה, כמו כן הן סובלות מהפסדי אנרגיה משמעותיים עקב זליגה. בבריטניה הזרם המקסימלי שיכול קטר להפיק ממערכת במתח של 750 וולט, הוא 6,800 אמפר. תחנות ההזנה למערכת זרם ישר דורשות ניטור מתמיד ובמערכות חשמול רבות לא ניתן להפעיל יותר מרכבת אחת בקטע שבין שתי תחנות הזנה. המרחק שבין שתי תחנות הזנה במתח של 3,000 וולט הוא כ-25 קילומטר.
מערכות זרם ישר במתח של 1,500 וולט נמצאות בשימוש בהולנד, יפן, אירלנד, בחלקים מאוסטרליה וצרפת ובעיר ולינגטון בניו זילנד. בארצות הברית קיימות מערכות חשמול במתח 1,500 וולט באזור המטרופוליני של שיקגו. בסלובקיה קיימת מערכת במתח זה בהרי הטטרה וכן בפורטוגל.
מערכות זרם ישר במתח של 3,000 וולט נמצאות בשימוש בבלגיה, איטליה, ספרד, פולין, צפון צ'כיה, סלובקיה, סלובניה, מערב קרואטיה, דרום אפריקה ובמדינות ברית המועצות לשעבר.
מערכות חשמול בזרם ישר מוגבלות יחסית למתח נמוך ולכן מטילות מגבלות על גודל ומהירות הרכבות היכולות לנוע על המסילה. כמו כן, היכולת להחזיר את אנרגיית הבלימה למערכת דורשת השקעה נוספת בתשתית ההזנה. סיבות אלו מביאות להעדפת זרם חילופין כמקור אנרגיה לרכבות שאינן רכבת תחתית או קלה.
מערכת חשמול עילית
מערכת חשמול עילית מורכבת מכבל מתח חשמלי המתוח מעל המסילה ומאפשר אספקת חשמל לרכבות באופן בטוח יחסית, שכן כבלי המתח נמצאים בגובה שאינו מאפשר הגעה קלה אליהם או מגע מקרי, בדומה לקווי המתח של רשת החשמל הביתית. כאשר המתח הוא מעל 1,500 וולט או כאשר מדובר ברכבת קלה הנעה ברחובות של עיר, מקובל להשתמש במערכת חשמול עילית. מערכת חשמול עילית מאפשרת גם נסיעה במהירויות גבוהות יותר לעומת השימוש בפס שלישי, שכן קל יותר להבטיח את רציפות המגע בין קו המתח ובין הפנטוגרף המעביר את זרם החשמל אל מערכות הקטר. החסרונות של מערכת עילית היא עלויות ההקמה והאחזקה הגבוהות יחסית והפגיעה בנוף שנגרמת מהעמודים ומהכבלים.
מכיוון שמערכות זרם ישר דורשות כבלים עבים וכבדים יחסית, השימוש בכבלים להעברת זרם ישר הוא פחות נפוץ ומשמש בעיקר רכבות קלות בתוך הערים. ניתן להפעיל ציוד נייד הפועל בזרם ישר במערכות חשמול עיליות הנושאות זרם חילופין באמצעות מיישר זרם המותקן בציוד הנייד והופך את זרם החילופין לזרם ישר. כאשר פועלים גם קטרי דיזל במסילות בעלות מערכת חשמול עילית עשוי להתעורר צורך בניקוי של כבלי המתח מהפיח הנפלט ממנועי הדיזל.
פס שלישי
רוב מערכות החשמול עושות שימוש ברשת כבלים עילית, אולם עד למתח של כ-1,500 וולט קיימת אפשרות אספקת זרם באמצעות מסילה הכוללת פס שלישי הנושא את המתח החשמלי, כאשר לציוד הנייד יש משטח מגע שנוגע בפס ויוצר חיבור בינו ובין ספק הכוח של המנועים. אף שניתן לספק באמצעות פס שלישי גם זרם חילופין, בפועל כל מערכות הפס השלישי עושות שימוש בזרם ישר כיוון שניתן לספק 41% יותר אנרגיה מאשר מערכות זרם חילופין באותו המתח. בעבר השימוש בפס שלישי חסך את המקום הנדרש מעל למסילה בשביל כבל עילי ולכן התאים מאוד לשימוש במנהרות ואפשר חציבת מנהרות רכבת נמוכות יותר, אך מאז הוכנסו לשימוש מסילות מגע עליונות המאפשרות שימוש בכבל עליון ומבטלות יתרון זה.
קיימות מערכות פס שלישי בהן המגע החשמלי עם הרכבת הוא מעל המסילה, מתחתיה, או מצידה. מערכות שבהן המגע הוא מעל המסילה פחות בטיחותיות כיוון שהן חושפות לסכנת התחשמלות בני אדם ההולכים על המסילה. מסילות שבהן המגע החשמלי מצידן, או מתחתן, מכוסות בדרך כלל כיסוי מבודד לצורכי בטיחות, כדי למנוע תאונות התחשמלות. מסילות עם מגע חשמלי מעליהן חשופות אף להפרעות כתוצאה מקרח, שלג או עלים נופלים המצטברים על המסילה. המהירות המרבית האפשרית לרכבת במערכת פס שלישי היא כ-160 קילומטר לשעה, כיוון שבמהירויות גבוהות יותר לא ניתן להבטיח מגע חשמלי רציף בין המסילה לקטר.
במערכות של רכבת קלה העוברת ברחובות, שימוש בפס שלישי לאורך המסילה עלול לסכן את הולכי הרגל ולכן מערכות אלו לרוב פועלות עם כבל הזנה עילי.
פס רביעי
מערכות רכבת מעטות, בהן הרכבת התחתית של לונדון, משתמשות במסילה בת ארבעה פסים, בה שני פסים מספקים את המתח להפעלת הרכבות. הפס הנוסף משמש את הזרם החוזר מהרכבת במקום פסי הרכבת הרגילים במערכות פס שלישי או חשמל עילי. באופן הזה ניתן להשתמש במתח גבוה יחסית שמתחלק על שני הפסים, כך שכל אחד מהם נושא מתח יותר נמוך (למשל ברכבת התחתית של לונדון נושא פס אחד מתח של 420 וולט והשני 210- וולט, כך שמתח ההפעלה של הרכבת הוא 640 וולט). כמו כן, החזרת הזרם דרך פסי הרכבת ומהם לאדמה יוצר לפעמים בעיות במנהרות הרכבת, שכן הזרם עובר אל חיפוי המתכת של דפנות המנהרה ועלול לעבור ממנו אל צנרת המים והגז. השימוש בפס רביעי מונע בעיות מסוג זה.
זרם חילופין
הזנת רכבות בזרם חילופין מתבצעת רק במערכת חשמול עילית.
היתרונות העיקרים של זרם חילופין הם ההזנה הפשוטה מרשת החשמל הארצית והיכולת לעבור בקלות ממתח נמוך למתח גבוה ולהפך באמצעות שנאים ללא הפסדי אנרגיה משמעותיים. באופן הזה ניתן להשתמש במתח גבוה במערכת כבלי אספקת המתח, כך שהפסדי האנרגיה כתוצאה מהתנגדות הכבלים פוחתים, ובציוד הנייד מורידים את המתח למתח הפעולה של המנועים ללא שימוש בנגדים הגורמים להפסדי אנרגיה. קיימות מערכות זרם חילופין החל ממתח של 3,000 וולט עד למתח של 25,000 וולט. יתרון נוסף של מערכות זרם חילופין הוא השימוש של ציוד נייד במנוע כגנרטור. בעת נסיעה בירידה או בבלימה, מספק הגנרטור זרם חשמלי בחזרה למערכת ואף מסייע בבלימה.
כדי למנוע מצב של הפרש פאזה על כבל מתח המקבל חשמל מתחנות הזנה שונות, יוצרים הפרדה מוחלטת בין קטעים המקבלים את הזרם מתחנות שונות. ההפרדה מתבצעת באמצעות קטע כבל נייטרלי המבודד בשני קצותיו מהכבלים המחוברים לתחנות הזנה שונות ומוארק לאדמה כדי למנוע פריצת זרם דרכו.
הבעיה המרכזית במנועי זרם חילופין היא שההשראות הגבוהה שנוצרת בסלילי המנוע גורמת להפרש פאזה גדול בין המתח והזרם ומפחיתה את הספק המנוע. בעבר הרחוק התמודדו עם הבעיה באמצעות זרם חילופין בעל תדירות נמוכה יחסית בהשוואה לזרם החילופין ברשת הארצית או שימוש במיישר זרם ומנועי זרם ישר. בעיה זו נפתרה עם התקדמות הטכנולוגיה, באמצעות שימוש ברכיבים כגון טרנזיסטור IGBT, ומאז מקובל השימוש בזרם חילופין בעל תדירות זהה לרשת הארצית.
תדירות נמוכה
חשמול המסילות במערכת של זרם חילופין בתדירות נמוכה מונע הזנה ישירה מהרשת הארצית ודורש שימוש בתחנות כוח ייעודיות לרשת החשמל המסילתית או שינוי תדירות הזרם באמצעות ממירים בין רשת החשמל הארצית לרשת המסילתית. מערכות זרם חילופין במתח של 15,000 וולט ובתדירות של 16.66-16.7 הרץ (שליש מתדירות הרשת הארצית) קיימות בגרמניה, אוסטריה, שווייץ, שוודיה ונורווגיה. בארצות הברית יש קווים המשתמשים במתח של 11,000 וולט ובתדירות של 25 הרץ.
מערכות רב פאזיות
בעבר, כאשר לא היו מערכות זרם חילופין במתח גבוה, נעשה שימוש במערכות רב פאזיות (בדומה למנועים תלת-פאזיים של מזגנים או מיכון כבד) להנעת רכבות. מערכות אלו דרשו שימוש בשניים או שלושה כבלי מתח נפרדים ומבודדים היטב זה מזה ופנטוגרף מיוחד שכולל מגעים נפרדים לכל אחד מהכבלים. מערכות אלו היו בשימוש בעיקר באיטליה ובשווייץ, אך המורכבות שלהן הביאה להפסקת השימוש ברוב המקומות ומאז הן משמשות רק בקווים הרריים ספורים בברזיל, שווייץ וצרפת.
תדירות הרשת הארצית
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 עם הופעת שיפורים טכנולוגים שאיפשרו מנועים חשמליים חזקים שעובדים בזרם חילופין בתדירות של 50 הרץ, התחיל השימוש בתדירות הרשת הארצית של 50 הרץ לחשמול מסילות רכבת. מאז סוף המאה ה-20 הפך השילוב של 50 הרץ ו-25,000 וולט, לשילוב הנפוץ ביותר בעולם לחשמול מסילות. שילוב זה נמצא בשימוש ברוב המדינות בהן יש רכבות המונעות בחשמל, בהן צרפת, בריטניה, אוסטרליה, הודו, סין ואף בישראל. בארצות הברית נעשה שימוש בתדירות הרשת של 60 הרץ, אך בקווים מסוימים המתח הוא 12,500 וולט בלבד.
חשמול מסילות רכבת ישראל
חשמול מסילות רכבת ישראל עלה לדיון לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-20. בפברואר 2010 יצא פרויקט חשמול המסילות לדרך, במסגרת תוכנית נתיבי ישראל של ממשלת ישראל.
בספטמבר 2018 החל לפעול הקטע המחושמל הראשון, בין תחנת נבון בירושלים לנתב"ג, ובדצמבר 2019 הגיע החשמול אל תחנת ההגנה. באפריל 2020 הושלם חשמול מסילת האיילון בין תחנת ההגנה לתחנת סבידור מרכז בת"א ובספטמבר הושלם הקטע להרצליה. הקטעים הבאים שחושמלו הם מסילות הרכבת בין מחלף שפירים ללוד, בין אשקלון לתל אביב (דרך ראשון לציון), ובין הרצליה לתל אביב דרך כפר סבא. בספטמבר 2022 הושלם חישמול הקו הפרברי הנוסע בין תחנות נתניה ורחובות. במקביל התחלת עבודות החשמול במסילת אשקלון - באר שבע. בינואר 2023 החשמול אמור להתרחב עד תחנת בנימינה בצפון ואשקלון דרך קו רחובות בדרום.
ספגטי
ספגטי הוא פסטה שצורתה כשל אטריות ארוכות ודקות (כ-1–1.5 מ"מ). בניגוד לבוקטיני (הפסטה שבישראל מכנים בטעות מקרוני), הספגטי אינו חלול במרכזו. מקור המילה "ספגטי" מהמילה האיטלקית Spaghetto, מעין קיצור של המילה Spago שפירושו "חוט דק" או "חוט שזור". ניתן לתרגם את המילה Spaghetti באופן מילולי - חוטים קטנים.
ישנן כמה וריאציות על הספגטי המוכר, בהן ספגטיני (Spaghettini, ספגטי דק), ספגטוני (Spaghettoni, ספגטי עבה) וספגטי אלה קיטרה (Spaghetti alla chitarra, ספגטי עם חריצים אופקיים שמזכיר מיתר של גיטרה).
הכנה
רוב הספגטי הנמכר והנצרך יוצר בצורה מסחרית ולאחר מכן עבר ייבוש. את הספגטי מבשלים במים רותחים ומומלץ עם מלח גס עד שהם הופכים רכים ולאחר מכן מסננים את הספגטי באמצעות מסננת, ולא שוטפים. מבנה ומרקם הספגטי משתנה במהלך הבישול. מרקם פופולרי הוא אל דנטה (בישול הספגטי לדרגה שהם אכן מבושלים אולם עדיין קשים ונדרשת לעיסה שלהם). אחרים מעדיפים לבשל את הספגטי עד הסוף על מנת שיהיה לספגטי מרקם רך במיוחד.
הספגטי, אשר מוגש בדרך כלל עם רוטב עגבניות, מהווה מעין סמל של המטבח האיטלקי. ניתן להגיש ספגטי עם רטבים איטלקיים אחרים כמו בשמל או אלי אוליו אבל לא מקובל להגיש עם רוטב בולונז או רטבים גסים כיוון שהם לא יכולים להתפס על המבנה החוטי הארוך. נהוג להוסיף חתיכות קטנות של גבינה צהובה הנמסות בספגטי החם. סוגי הגבינה הנפוצים הם פרמזן, פקורינו וצ'דר. מחוץ לאיטליה מוגש הספגטי יחד עם קציצות בשר, אם כי שילוב זה אינו מתכון איטלקי.
אכילה
בעולם המערבי נהוג לאכול את הספגטי באמצעות מזלג: "דוקרים" את הספגטי באמצעות המזלג ומסובבים את המזלג כך שהספגטי יתלפף סביב שיני המזלג. לעיתים נעזרים בכף, אשר בתוכה מסובבים את המזלג עם הספגטי. עם זאת, לא בכל התרבויות אוכלים את הספגטי בצורה זו. יש המעדיפים לחתוך את הספגטי לאטריות קטנות באמצעות סכין ולאחר מכן להשתמש במזלג או כף (במטרה לאסוף את הספגטי במקום ללפף אותו סביב כלי האכילה). במספר מדינות באסיה יש המשתמשים במקלות אכילה סיניים. באתיופיה אוכלים את הספגטי עם הידיים.
קרלוס אלקרס (כדורגלן)
קרלוס חונאס אלקרס (בספרדית: Carlos Jonás Alcaraz; נולד ב-30 בנובמבר 2002 בלה פלאטה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סאות'המפטון מהפרמייר ליג.
קריירת מועדונים
ב-11 בינואר 2023 חתם אלקרס על חוזה לארבע שנים וחצי בסאות'המפטון מהפרמייר ליג.
מרדה (כפר)
מרדה (בערבית: مرده) הוא כפר פלסטיני, הממוקם במחוז סלפית, שבמרכז השומרון, כ-400 מטרים מצפון לאריאל וכ-18 ק"מ מדרום-מערב לשכם. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,992 תושבים ב-2007.
ימי הביניים
הכפר מרדה נזכר בכתביו של ההיסטוריון השומרוני בן המאה ה-14 אבו אל-פתח. עפ"י ההיסטוריון רוני אלנבלום, לא התגלו בכפר שרידים מהתקופה הביזנטית.
עפ"י יצחק בן-צבי, התקיים במקום ישוב שומרוני בימי השלטון הפאטמי. בכתבים שומרונים מוזכר אדם בשם יצחק בן אברהם בן יהושע שגר במקום, וכן כהן בשם מתנה, מבניו של בלע בן בנימים, שהתחתן בעזה והעתיק משכנו לשם.
הגיאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי (1179–1229) ציין כי זהו "כפר ליד שכם". עפ"י יצחק בן-צבי, כהן בשם יצחק בן אברהם שגר במקום עבר לעזה, ככל הנראה בימי צלאח א-דין. הוא משער כי היישוב השומרוני במקום התקיים עד אותה התקופה.
חרסים מהתקופה הצלבנית/האיובית ומהתקופה הממלוכית נתגלו בכפר. שופט חנבלי חשוב, אמין א-דין עבד א-רחמן, נולד בכפר בראשית המאה ה-15.
התקופה העות'מאנית
תחת האימפריה העות'מאנית, נכלל מרדה בחבל הארץ שנקרא "ג'וֹרַת עַמְרַא" או "בילאד ג'מאעין," אזור החופף במידה ניכרת את נחלת שבט אפרים המקראית. אזור זה היה על התפר שבין הרי יהודה והרי השומרון, והוא סבל מחוסר יציבות פוליטית עקב הגירת שבטים מעבר הירדן ותחרות מתמדת בין משפחות תקיפות על גביית מיסים בשם השלטונות העות'מאניים.
המנדט הבריטי
בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 470 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל היה 9,021 דונם, אשר מתוכם הוקצו 1,796 דונמים למטעים ואדמות השקיה, 3,176 לגידולי דגנים, ואילו 72 דונם סווגו כשטח בנוי.
שלטון ירדני
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עברה מרדה משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 מנתה האוכלוסייה של מרדה 852 נפשות.
ישראל והרשות הפלסטינית
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, מרדה עברה משליטה ירדנית לישראלית. 15.8% מאדמות הכפר מוגדרות כשטח B, ואילו 84.2% הנותרים מוגדרים כשטח C.
טוקוס אדום-מקור
טוקוס אדום-מקור הוא שם כולל לחמישה מינים של עופות טרופיים מהסוג טוקוס שבמשפחת הקלאוניים הנחשבים למינים הקטנים ביותר במשפחתם. בעבר מינים אלה אוחדו למין אחד - טוקוס אדום-מקור צפוני (Tockus erythrorhynchus), בו נכללו 5 תת-מינים אך הם הופרדו לדעת חוקרים רבים בעוד אחרים ממשיכים לשייך אותם למין המקורי.
מיני טוקוס אלה בעלי מקור בולט ומעוקל כלפי מטה שצבעו אדום, מלפנים צהוב ובקצוות שחור. גופם לבן למעט הכנפיים והזנב הארוך. אורכם הממוצע מגיע לאורך 42 ס"מ בלי הבדלים גדולים בין הזוויגים. הטוקוסים הם ציידי חרקים אותם הם חוטפים בתעופה או מהקרקע. בנוסף הם יאכלו פירות, זרעים וחולייתנים קטנים.
מינים אלה מקננים בתוך נקרות וחללי עצים טבעיים. בתוך קן בו הנקבה יושבת ומטילה 3 ביצים הזכר אוטם את החור בעזרת בוץ, לשלשת ואדמה וכך מגונן על הנקבה מטורפים. לאחר שהגוזלים בוקעים הוא פורץ את הקיר ומחלץ את הנקבה והגוזלים החוצה.
מחוץ לאפריקה, טוקוסים אלה ידועים בעיקר מדמותו של זאזו מסרטי "מלך האריות". עם זאת זאזו הוא בעל נוצות כחולות וציצה שחורה מאחורי הראש שאינה קיימת אצל הטוקוסים.
ההמהום
במהלך השנים ניתנו הסברים שונים לתופעה, הכוללים תאוריות קונספירציה שונות ובתוכן הנדסת אקלים - לדוגמה, הועלתה סברה שמתקני מחקר של תוכנית HAARP קשורים לרעשים אלו (בין הפעילות בתוכנית נעשה שימוש גם בתדרי ELF ו-VLF). חוקר האקוסטיקה ג'ף לבנטל שחקר את התופעה בשנת 2003 הגיע למסקנה כי רק 2 אנשים מתוך 100 אנשים המתגוררים באזורים שבהם דווח על התופעה, שומעים את הרעש. מחקר נוסף שפורסם בשנת 2013 ומומן על ידי ממשלת קנדה בראשות הפרופסור להנדסת מכונות מאוניברסיטת וינדזור קולין נובאק, אישר שההמהום הוא אכן תופעה קיימת וכי מקורה בגלים בתדירות ELF ו-VLF.
בלאק הוק דאון
בלאק הוק דאון (באנגלית: Black Hawk Down) הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 2001 בבימויו של רידלי סקוט. הסרט מבוסס על עלילת הספר באותו השם מאת מארק באודן (יצא לאור בעברית בשם "התרסקות במוגדישו"). הספר, מתאר את אירועי קרב מוגדישו שהתרחש בבירת סומליה בשנת 1993, במהלכו ניסו כוחות של צבא ארצות הברית ללכוד שניים מבכיריו של מוחמד פראח איידיד, ראש קבוצה מיליטנטית שפעלה נגד האו"ם בסומליה.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר וזכה בשניים בטקס של 2002, בקטגוריית הסאונד ובקטגוריית העריכה.
עלילת הסרט
עלילת הסרט נאמנה באופן יחסי לתיאוריו של באודן בספר, שביסס את תיאור הקרב על ראיונות שערך עם מרבית החיילים והמפקדים האמריקאים וכן עם חלק מהמיליטנטים הסומלים ותושבי העיר. הסרט מציג חלק מהווי כוח המשימה ריינג'ר בבסיסם הסמוך לעיר מוגדישו, את לכידתו של אוסמן אטו, אחד מבכיריו של איידיד, ובעיקר את הקרב שנוהל במוגדישו.
הבדלים בין הספר לסרט
באודן כתב את הספר כתחקיר המקיף הראשון על הקרב, ב-1997. בתחילה לא זכה לשיתוף פעולה של המערכת הצבאית, ובספר הוא טוען שהכל רצו לשכוח את כישלון הקרב במקום ללמוד אותו לעומק.
הסרט מכיל כמה וכמה שינויים מהתחקיר שבספר, כמו איחוד דמויות והשמטה של נתונים קריטיים להתפתחות הקרב. להלן מספר דוגמאות:
סמל אוורסמן המופיע בסרט כמפקד כיתה 4, הגיע על פי הסרט לזירת ההתרסקות ראשון ואבטח את המסוק יחד עם צוות שחבר אליו מבניין המטרה. על פי הספר סמל אוורסמן ושארית כיתה 4 כלל לא הגיעו לאתר ההתרסקות ועלו על השיירה התועה כשזו חלפה לידם וחזרו איתה לבסיס. העובר על הדמות שלו בסרט מהווה איחוד עלילת הספר עם מה שעבר על הדמות של סגן דיטומסו מכיתה 2 שכן הגיע לזירה וחיילים נוספים (יש חייל בסרט בשם דיטומסו אך הוא חייל זוטר).
מטוס הבלקהוק הראשון הופל בסמטה צרה ולא בכיכר רחבת ידיים כפי שהוצג בסרט. הכוחות שנשלחו לתפוס הגנה על זירת ההתרסקות התפרסו בצורת האות L על פני צומת הקרובה לשם ולאורך שני גושי בניינים ברחוב מרחאן. כמות קטנה של חיילים שהתה ליד המסוק, בעיקר בתוך המבנה הסמוך לו שאת קיר החומה שלו ריסק זנב המטוס.
על פי הספר גנרל גריסון מיעט להתערב במהלך הקרב והותיר את הפיקוד וההחלטות בידי המפקדים במסוק הפיקוד. בסרט הוא נראה מעורב רבות, מנתח את מהלך הקרב ונותן הוראות למפקדים.
שני מסוקי בלק הוק נוספים נפגעו במהלך המבצע מירי RPG וביצעו נחיתת אונס בבסיס הריינג'רס לאחר שהצליחו להגיע עד לבסיס בשלום. כל זה לא מופיע בסרט כלל.
קולונל מקנייט כלל לא פיקד על הכניסה הקרקעית השנייה של השיירה המשוריינת.
הכח שהשמיד את המסוק בזירת ההתרסקות השנייה לא היה כח רגלי של לוחמי דלתא אלא כח שהתפצל מהשיירה המשוריינת.
הסצנה בה טוראי יורק מאבד את הכח ותועה ברחובות מוגדישו לבדו לא התרחש כלל בתחקיר שבספר.
דמויות בולטות מהספר חסרות כגון סרן סקוט מילר, מפקד כח הקרקע של דלתא, סגן פרינו וסגן לכנר מהריינג'רס שנפצע ברגלו.
קרב אברנקור
קרב אברנקור הוא קרב שהתרחש ב-12 בספטמבר 1918 בין הארמייה השלישית של הצבא הבריטי בפיקודו של ג'וליאן בינג לבין החיילים הגרמנים ששהו במאחזים של צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה בעיר אברנקור שבצרפת בקדמת קו הינדנבורג כחלק ממתקפת מאה הימים. אף על פי שמדובר בקרב קטן ושולי יחסית לקרבות אחרים בחזית המערבית הייתה זו הפעם הראשונה בה חצו כוחות מדינות ההסכמה את קו הינדנבורג בדרך לניצחון במלחמת העולם הראשונה.
רקע
כוחות: הארמייה השלישית של צבא בריטניה הורכבה משלוש דיוויזיות:
הארמייה הרביעית של הצבא הקיסרי הגרמני הורכבה משתי גיסות
הקרב
למרות יתרון מספרי מובהק לכוחות הגרמניים והביצורים הטובים של המוצבים הגרמנים הצליחו הכוחות הבריטים לפרוץ בזמן קצר יחסית את הביצורים אשר הגנו על העיר אברנקור ולכבוש אותו עוד באותו היום, הניצחון הבריטי לא היה מרשים במיוחד מבחינה מבצעית אך הדגיש את חוסר המורל בצבא הגרמני וחוסר הרצון של החיילים הגרמנים ללחימה.
בעקבות הקרב וביקוע קו הינדנבורג השתכנע הפילדמרשל דאגלס הייג לצאת לקרב נוסף וכבר למחרת אישר את היציאה לקרב אפאי שהתקיים ב-18 בספטמבר.
שטפן צווייג
ביוגרפיה
שטפן צווייג נולד בווינה ליצרן הטקסטיל היהודי האמיד מוריץ צווייג ולאידה לבית ברטאואר, בתו של בעל בנקים יהודי-אוסטרי, שחיה שנים רבות עם משפחתה באיטליה. קרוב משפחתו הוא הפעיל הציוני ד"ר אגון מיכאל צווייג. כבן שני (לאחיו הבכור קראו אלפרד) היה פטור שטפן מלהיכנס לעולם העסקים, ולכן היה חופשי להקדיש עצמו לכתיבה. המשפחה הייתה רחוקה מהדת, וצווייג תיאר את עצמו מאוחר יותר כ"יהודי בדרך מקרה". כשהיה ילד היו לו התקפי זעם רבים ועימותים עם אמו, שהייתה בעלת אופי נוקשה, ולכן התקרב לסבתו מצד אביו. ב-1899, עם סיום לימודיו בגימנסיה, למד בווינה גרמניסטיקה ורומניסטיקה (פילולוגיה של משפחת השפות הלטיניות). כותרת עבודת הדוקטורט שפרסם בשנת 1904 הייתה "הפילוסופיה של איפוליט טן" (Die Philosophie des Hippolyte Taine).
כבר במהלך לימודיו פרסם שירים ("מיתרים כסופים" או "נימי הכסף" 1901), ובהם השפעות של הוגו פון הופמנסתאל ושל ריינר מריה רילקה. ב-1904 הופיעו הנובלות הראשונות פרי עטו, ובסוגה ספרותית זו בא לו עיקר פרסומו. הוא פיתח סגנון כתיבה ייחודי, ששילב פרשנות פסיכולוגית מזהירה עם יכולת סיפור כובשת ומסוגננת. בנוסף לפרסומיו שלו, תרגם צווייג גם מעבודותיהם של פול ורלן, שארל בודלר ובמיוחד משל אמיל ורהארן, וכן עבד כעיתונאי.
צווייג טיפח אורח חיים בורגני אמיד, והרבה בנסיעות. בשנת 1910 ביקר בהודו, ובשנת 1912 באמריקה. עם שובו לגרמניה הצטרף כחבר מערכת להוצאת אינזל, בה הוציא מאז את ספריו.
1919 עד 1933
עם תום המלחמה שב צווייג לאוסטריה והתגורר בזלצבורג. ב-1919 נישא לפרדריקה פון וינטרניץ. בתור אינטלקטואל בולט יצא חוצץ נגד הלאומנות ותמך באחדותה הרוחנית של אירופה. בתקופה זו הרבה לכתוב סיפורים, ביוגרפיות היסטוריות, דרמות ונובלות. תיאורי־הרגע ההיסטוריים המרכיבים את שעות הרות גורל (1927) נחשבים עד היום לאחת מפסגות יצירתו, והספר נמכר בכ-200,000 עותקים בגרמניה לבדה. שנים אלו היו פוריות ומוצלחות מאוד עבור צווייג, שזכה להצלחה ולפופולריות גדולה בכל אירופה.
בשנת 1928 נסע לברית המועצות, שם פורסמו ספריו ברוסית בעידודו של מקסים גורקי. בהזדמנות זו גם ביקר בקברו של לב טולסטוי, ותיאר אותו מאוחר יותר כאחד המקומות היפים והמרגשים ביותר שראה מימיו. בשנת 1933 החלו הנאצים לשרוף את ספריו, אך קהל הקוראים הנאמן שלו עדיין עקב בהתלהבות אחר כתיבתו. רק כשהוכנסו יצירותיו אל הרשימה האסורה, החל קהל קוראיו בגרמניה להצטמצם באופן חד.
1934 עד 1942
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה קיבל אזרחות בריטית. הוא עזב את לונדון ועבר לברזיל, בדרך שהה גם בניו יורק, בארגנטינה ובפרגוואי.