cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'רארדו דה קרמונה
חייו
תרגומו ללטינית של ספרם המתמטי של האחים בנו מוסא "הספר על חישוב של מישורים וצורות מעגליות" היה בשימוש רחב בימי הביניים, וצוטט על ידי מלומדים כגון ת'אבת אבן קורה, איבן אל-היית'ם, פיבונאצ'י, רוג'ר בייקון ועוד.
תרגומו ללטינית של ספרו של אל ח'ואריזמי שימש כטקסט העיקרי באוניברסיטאות של אירופה עד המאה השש עשרה. תרגומו ללטינית של ספרו של תלמי היה התרגום היחיד במערב אירופה עד שג'ורג' מטרביזונד תרגם את תלמי מן המקור היווני במאה החמש עשרה. מלבד תרגומיו הרבים, ג'רארדו דה קרמונה כתב גם חיבורים מקוריים בתחום האלגברה, האריתמטיקה והאסטרונומיה.
3G
"הדור השלישי" (3G) הוא כינוי לקבוצה של פרוטוקולי תקשורת לקשר רדיו שהוגדרו על ידי איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי (ITU) שקדמו ל-4G ול-5G. באופן רשמי התקנים נקראים "IMT-2000", כקיצור של International Mobile Telecommunications-2000, וכוללים את התקנים: קבוצה זו של תקנים מיועדים לאפשר תקשורת אלחוטית של שיחות טלפוניה, שיחות וידאו, תקשורת נתונים - וכולם מתוך מכשירים הנמצאים בתנועה. קצב הנתונים בדור השלישי מיועד להיות עד 14.4Mbps בכיוון היורד, ועד ל-5.8Mbps בכיוון העולה ב-HSPA+. בנוסף, תקני הדור השלישי מאפשרים לחברות התקשורת, ספקיות השירות, וחברות הטלפון לספק שירותי תקשורת מגוונים יותר ושימוש יעיל יותר ברוחב הסרט המוקצה להם.
ההתפתחות מהדור השני
רשתות הדור השני תוכננו בעיקר כדי לתמוך בשיחות דיבור, ובתעבורת נתונים בקצבים נמוכים. הצעד הראשון לקראת הדור השלישי חל עם מערכות ה-GPRS, שנחשבו לדור 2.5. ה-GPRS סיפק נתונים בקצב שבין 56Kbps ל-114Kbps, ויכל לשמש לשירותי WAP, MMS, ותקשורת אינטרנטית כגון דואר אלקטרוני וגלישה ב-World Wide Web. התשלום עבור שירותי GPRS היה לרוב על פי תעבורת הנתונים (לפי קילובייט, או מגהבייט), בעוד התשלום עבור השיחות (במיתוג מעגלים) היה לפי זמן השימוש בלא קשר למידת הניצול של קיבולת הערוץ.
במרץ 1998 איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי קבע סט של דרישות לתקנים של הדור הבא של הרשת הסלולרית - ה-4G, כגון דרישות מהירות שיא של כ-100 מגה-ביט לשנייה לתקשורת בניידות גבוהה (למשל מרכבות ומכוניות) ו-1 ג'יגה-ביט לשנייה לתקשורת בניידות נמוכה (דוגמת הולכי רגל ומשתמשים נייחים). הפריסה בפועל של ה-4G החלה משנת 2010. בישראל החלה הרשת לפעול ב-2015.
נכון ל-2020, עדיין 46% ממשתמשי הסלולר בעולם עבדו על רשתות מהדור השני והשלישי.
קצב נתונים
נהוג להתייחס לדור השלישי כמספק מהירות של 2Mbps עד 14.4Mbps עבור מכשירים שאינם בתנועה, או 348Kbps עבור מכשירים בתנועה. הגדרה זו לא נמצאת באופן מפורש בתקני הדור השלישי, אך היא מצוינת בפרסומים אחרים של ה-ITU. כמו כן, לא נקבעו קצבים ממוצעים או אילו שיטות תקשורת נחשבות כדור שלישי, ולכן מוצרים ושירותים רבים משווקים בתור דור שלישי, ונרכשים על ידי לקוחות מתוך ציפייה לקבל שירותי תקשורת בפס רחב.
מכשולים ואתגרים
אמנם הדור השלישי נחל הצלחה ברחבי העולם, אך ישנם מספר מכשולים ואתגרים שהקשו על הרחבת תפוצתו:
ארבע הליחות
ארבע הליחות הן בסיסה של גישה רפואית שהוצעה על ידי קלאודיוס גלנוס (יש המייחסים אותה להיפוקרטס בן המאה ה-5 לפנה"ס), ובאה להסביר את מקורן של המחלות.
על פי תאוריה זו לאדם ארבע ליחות – מרה שחורה, מרה צהובה או ירוקה (מרה), מרה לבנה (כיח) ומרה אדומה (דם). כאשר עקב גורמים חיצוניים יש עודף או חוסר באחת הליחות, יהיה האדם חולה. הרופא אמור לעזור לטבע בריפוי החולה באמצעות הקזה או הוספה של ליחות.
לתאוריית ארבע הליחות זיקה הדוקה לתאוריה רווחת אחרת ביוון העתיקה, זו של ארבעת היסודות. שילוב שתי התאוריות מוצג בטבלה הבאה:
עבודתו של רודולף וירכו שהתפרסמה בשנת 1858, סימנה את תום התקופה בה שלטה התפיסה הרפואית של ארבע הליחות.
מרה אדומה
האמונה הרווחת הייתה שהדם מיוצר בכבד.
מרה לבנה
עודף של מרה לבנה גורם לאדישות.
מרה צהובה
עודף של מרה צהובה גורם לאגרסיביות. כעס שהוא תוצר של אגרסיביות פוגע בכבד ויוצר חוסר איזון של המרות.
מרה שחורה
עודף של מרה שחורה גורמת לדיכאון.
התיאוריה במאה ה-21
מדע הרפואה זנח תאוריה זו החל מהתפתחות הרפואה המודרנית, אולם במשך כמעט 2,000 שנים, עד המאה ה-15, ובחלקים ממנה אפילו עד המאה ה-18, דבקו בה הרופאים המערביים וניסו לרפא לפיה. למעשה, הם אף הצליחו במקרים רבים. גם בפסיכולוגיה תאוריה זו הייתה מקובלת על רוב החוקרים, עד זמנו של וילהלם וונדט.
בהווה ישנן מספר אדפטציות של השיטה לזמנים מודרניים, לדוגמה עבודתו של הכותב הנוצרי טים לה היי. בחינוך ולדורף ובאנתרופוסופיה השיטה משמשת להבנת האישיות. הבחינה המעודכנות ביותר של השיטה, ממדי אישיות, נוצרה בקנדה ב-2003, תוך כדי שימוש בעבודתם של לינדה ברנס ודייוויד קיירסי.
אריך פרום מציין כי בשימוש הרווח בתקופה המודרנית נשתמרו רק הצדדים השליליים של המזגים. כולרי פירושו נוח לכעוס. מלנכולי - מדוכדך. סנגויני - אופטימי ביותר, ופלגמטי - איטי מדי.
תאוריה דומה קיימת באסיה ובעיקר סין. לפי תורות המזרח, קיימת ביקום ובכל גוף אנרגיית החיים, הצ'י, שהיא הבסיס לבריאות הנפשית והפיזית. בתורת הצ'י נעשה שימוש בחמשת היסודות של הרפואה הסינית: אש, עץ, אדמה, מים ומתכת, ואברי גוף שונים המשויכים לכל יסוד. הרפואה הסינית המסורתית מאבחנת ומטפלת על פי עקרונות אלו.
הביטויים העבריים "מרה שחורה", "שרוי במרה שחורה" ו"בעל מרה שחורה" עבור דיכאון או אדם הנמצא בדיכאון הם שריד לתאוריית ארבע הליחות. כך גם הביטוי: אדם בעל 'מזג טוב' - כלומר, אדם שארבע הליחות המרכיבות את גופו ממוזגות ומאוזנות ביניהן, כך שאף אחת מהן לא משתלטת יתר על המידה על אופיו.
במוזיקה
קרל פיליפ עמנואל באך כתב טריו סונטה לשני כינורות ולבסו קונטינואו בדו מינור תחת הכותרת "הסנגוויני והמלנכולי" (Sanguineus et Melancholicus) שבולטים בה השינויים הפתאומיים ב "מצב הרוח". היצירה פורסמה לראשונה בשנת 1751.
בטהובן כתב בגטלה לפסנתר תחת הכותרת "עליז - עצוב" (Lustig - Traurig). היצירה פורסמה לראשונה בשנת 1802.
זהרירה חריפאי
זהרירה חריפאי (12 בדצמבר 1929 – 2 בינואר 2013) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית, אשר שיחקה בעשרות הצגות במהלך קריירה שנמשכה למעלה מחמישים שנה. כלת פרס ישראל לתיאטרון לשנת תשס"ג (2003).
ביוגרפיה
זהרירה חריפאי נולדה וגדלה בתל אביב. אביה, חיים ליב חריפאי, היה מורה לעברית וספרות, עיתונאי ועסקן תרבות ביישוב, שעלה מרוסיה בשנת 1922. ב-1934, בגיל ארבע, התייתמה מאביה, שמת מדלקת ריאות. אמה, חנה דבורה, עבדה במטבח של גן ילדים. בתיכון למדה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. בעת לימודיה הצטיינה, בין היתר, בשחייה. אחרי סיום הלימודים התיכוניים הייתה בהכשרת גבת במסגרת גדוד הפלמ"ח. במלחמת העצמאות הייתה אלחוטאית בחטיבת גולני. לאחר שחרורה הופיעה בלהקת הצ'יזבטרון בתוכניתה האזרחית מחוץ לצבא, ולמדה בבית הספר לדרמה שליד התיאטרון הקאמרי. אחד ממוריה היה פיטר פריי, אולם חריפאי החשיבה עצמה קודם כל לתלמידתו של יוסף מילוא, מייסד התיאטרון הקאמרי. בשנות החמישים ובשנות השישים שיחקה בהצגות "כובע הקש האיטלקי" ו"כטוב בעיניכם" בקאמרי, "מעגל הגיר הקווקזי" והצגות נוספות בתיאטרון חיפה.
בסוף שנות החמישים השתתפה בלהקת בצל ירוק, שם שרה סולו את "הפרוצה החלוצה" - שיר פרובוקטיבי שנאסר לשידור ברדיו.
אחרי שפוטרה מתיאטרון הקאמרי, בעיקר מסיבות של מראה חיצוני, שיחקה בשנת 1958 את אינז הלסבית בהצגה "בדלתיים סגורות" מאת ז'אן-פול סארטר במסגרת תיאטרון זווית, אותו הקימה יחד עם שחקנים אחרים.
בשנת 1959 ניסו שתי נשים להתאבד בטביעה בנחל ירקון. חריפאי, שהייתה שחיינית מצטיינת בהפועל תל אביב (100 מ' חזה), פשטה את שמלתה וזינקה למים להצילן, אך היא הצליחה להציל רק אחת מהן.
בשנת 1967 העלתה ערב שירי משוררים בשם "אותיות חתומות בספר", ומאז התמחתה בקריאת שירה. היא נמנית עם הראשונים שעסקו בכך.
בשנת 1968 הצטרפה חריפאי שוב לסגל התיאטרון הקאמרי ונמנתה מאז עם שחקניו הבולטים. היא ידועה בסגנון המשחק המקורי שלה, שבזכותו התבלטה כשגילמה הן דמויות משנה והן דמויות ראשיות. היא התפרסמה במיוחד בתפקידים שגילמה במחזות של חנוך לוין, כמו "סוחרי גומי", "אשכבה", "יעקובי ולידנטל" ו"רומנטיקאים". מחזות נוספים בהם כיכבה היו "הנשים האבודות מטרויה", "אמא קוראז'" ועוד.
בשנות התשעים החלה גם לביים לתיאטרון הספרייה ולתיאטרון בית צבי ברמת גן, שם גם לימדה משחק. ביימה, בין היתר, את "יעקבי ולידנטל" (שבו שיחקה בתה, איה שבא), את "ירמה" בכיכובה של שירי גולן, ואת "אלוף הבונים" בכיכובו של יורם חטב. בהמשך היא ביימה את ההצגה "רסיסים" בפסטיבל עכו ואת "דבורה ברון" מאת יהודית קציר בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 2003–2010 שיחקה במסגרת תיאטרון בית ליסין ב"אבודים ביונקרס" מאת ניל סיימון ובמחזות נוספים. לאחר מכן שיחקה בתיאטרון באר שבע ושוב בקאמרי.
בשנת 1963 תרמה את קולה לסרט "המרתף" שביים נתן גרוס, על פי תסריט של שמעון ישראלי ובכיכובו.
בשנת 1964 שיחקה בסרט "יהודית" לצידה של סופיה לורן, שצולם בישראל, ויצא לאקרנים בשנת 1966.
חריפאי שיחקה גם במספר סרטי קולנוע, בהם ארבעה סרטים של אפרים קישון: "סאלח שבתי" (1964), "תעלת בלאומילך" (1969), "השוטר אזולאי" (1971) ו"השועל בלול התרנגולות" (1978).
בנוסף, שיחקה חריפאי בסרטים: "חור בלבנה" (1965), "סבינה והגברים" (1966), "הגלולה" (1972), "אבו אל בנאת" (1973), "חמש חמש" (1980) ו"צלילה חוזרת" (1982). בשנת 2007 שיחקה בסרט "מדוזות" של אתגר קרת ושירה גפן, שזכה בפרס מצלמת הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
ב-1985 הוציאה תקליט בשם "לשיר תיאטרון" ובו שרה 10 שירים ממחזות.
לחריפאי הוענקו פרס מפעל חיים במסגרת האקדמיה הישראלית לתיאטרון ב-2001, פרס ישראל בתיאטרון ב-2003 ופרס הוקרה ב"פסטיבל אשה" ב-2004. בשנת 2012 זכתה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בהצגה "סוף טוב" בקאמרי.
חריפאי נפטרה ב-2 בינואר 2013 ממחלת הסרטן, והובאה למנוחות בבית הקברות גבעת השלושה. הייתה נשואה לעיתונאי והסופר שלמה שבא, ולזוג בת, השחקנית איה שבא, ונכדים. אחיה הבכור של חריפאי, בן שחר חריפאי, היה שופט צבאי ושופט תעבורה.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותה:
שאם 69
שאם 69 (באנגלית: Sham 69) היא להקת פאנק רוק בריטית, אחת מלהקות הפאנק המצליחות ביותר בבריטניה. הלהקה הוקמה בהרשאם בשנת 1976, והקליטה מספר רב של שירים שהפכו ללהיטים. ההרכב המקורי התפרק בשנת 1979, והסולן ג'ימי פרסי עבר לקריירת סולו.
בשנת 1987 ג'ימי פרסי והגיטריסט דייב פרסונס חידשו את פעילות הלהקה, וצירפו אליה חברים חדשים. הלהקה פעילה עד היום.
הקמת הלהקה
ג'ימי פרסי והגיטריסט דייב פרסונס הקימו את הלהקה בהשראת הראמונס. בתחילה הם נקראו "Jimmy and the Ferrets" ("ג'ימי והחמוסים"), והתאמנו בחוות החזירים של אחד מחברי הלהקה. לאחר שפרסי ראה על קיר כתובת גרפיטי "Walton and Hersham '69", הוא שינה את שם הלהקה לשאם 69. הגרפיטי נכתב בשנת 1969 ונועד לציין את עלייתה של קבוצת הכדורגל השכונתית של הרשאם לליגת החובבים.
לחברי הלהקה לא היה רקע מוזיקלי אמנותי, בניגוד לחלק מלהקות הפאנק הבריטי של אותה תקופה. הם היו אחת מלהקות הפאנק הראשונות בסגנון ה-"Street Punk" ("פאנק רחוב"). מילות הלהקה נוגעות בנושאים פוליטיים וחברתיים, ובשיריה ניכרת השפעה של שירי אוהדים מתרבות הכדורגל.
הקלטות ראשונות
באוגוסט 1977 הקליטו שאם 69 את התקליטון הראשון, "I Don't Wanna", שיר פאנק טיפוסי בן שתי דקות בהפקתו של ג'ון קייל. הצלחתו במצעדים הובילה לחתימה על חוזה עם פולידור רקורדס, שבמסגרתו הוציאה הלהקה להיטים רבים בשנים 1977-1978, ביניהם:
בתקופה זו הוציאה הלהקה שני אלבומים, Tell Us the Truth ו-That's Life, והופיעה מספר רב של פעמים. כמו כן הלהקה התארחה מספר פעמים בתוכנית Top of the Pops, וזכתה להצלחה רבה בבריטניה.
פירוק הלהקה
השירים באלבום השלישי של הלהקה, The Adventures of the Hersham Boys, היו מסחריים יותר ומושפעים מסגנון הגלאם רוק. לאחר מכן הוציאה הלהקה תקליט רביעי, The Game, שעליו אמר ג'ימי פרסי שהוא אולץ להקליט אותו על ידי חברת התקליטים, וכינה אותו "ערימה של חרא".
בשנת 1979, לאחר הופעה רוויית אלימות באולם Rainbow Theatre, הלהקה החליטה להפסיק להופיע. לאחר זמן מה הלהקה התפרקה.
לאחר הפירוק, פרסי הופיע במשך מספר חודשים עם סטיב ג'ונס ופול קוק, חברי ה"סקס פיסטולס", תחת השם "Sham Pistols". לאחר מכן עבר לקריירת סולו. הוא הקליט מספר תקליטים שנקטלו על ידי מבקרי המוזיקה ונכשלו מסחרית.
בשנות השמונים שיתף פעולה פרסי עם אמנים רבים ועסק בהפקות וידאו. כמו כן הפיק מספר תקליטים ללהקות פאנק.
חידוש הפעילות
בשנת 1987 ג'ימי פרסי והגיטריסט דייוויד פרסונס חידשו את פעילות הלהקה, וצירפו אליה חברים חדשים. הלהקה הוציאה מספר תקליטונים ואלבומים, אך לא הצליחה לשחזר את הפופולריות שלה זכתה בשנות השבעים.
בסוף שנת 2006 החליטו חברי הלהקה לפטר את פרסי מהלהקה, לאחר שאיבד עניין בהופעות חיות ופעילות הלהקה נפגעה. חברי הלהקה הנותרים צירפו זמר חדש בשם Tim V והרבו להופיע באירופה, ארצות הברית וסין. הרכב זה הוציא מספר אלבומים שזכו לשבחים ממבקרי המוזיקה.
בשנת 2008 הקים ג'ימי פרסי להקה בשם Day 21 שהופיעה מספר פעמים. הלהקה הקליטה אלבום אולפן אך הוא לא יצא לאור, והם התפרקו בשנת 2011.
השימוש בשירי הלהקה
להקות פאנק רבות ביצעו גרסאות כיסוי לשירי שאם 69, ביניהן Die Toten Hosen ורנסיד.
להקת שאם 69 איבדה את זכויות היוצרים על רוב להיטיה המקוריים, וחברות התקליטים איפשרו שימוש נרחב בשירים אלה למטרות שונות.
בשנת 2006 התבקשה הלהקה לחבר המנון לנבחרת אנגליה בכדורגל, לקראת מונדיאל 2006. הלהקה הקליטה את השיר "Harry Up England" שמבוסס על להיטה "Harry Up Harry".
דיסקוגרפיה
אלבומי האולפן של הלהקה עם ג'ימי פרסי:
אלבומי האולפן של הלהקה עם Tim V:
בנוסף לאלבומי האולפן יצאו לאור אוספים רבים של להיטי הלהקה, תקליטונים, והקלטות של הופעות חיות.
היילי ויליאמס
היילי ניקול ויליאמס (באנגלית: Hayley Nichole Williams; נולדה ב-27 בדצמבר 1988 במרדיאן שבמיסיסיפי) היא זמרת ופזמונאית אמריקאית. ויליאמס היא הסולנית של להקת הרוק פאראמור.
ביוגרפיה
בשנת 2002, בגיל 13, ויליאמס עברה מעיר הולדתה, מרידיאן שבמיסיסיפי, לפרנקלין שבטנסי. היא פגשה שם את חבריה לפאראמור בעתיד, ג'וש וזאק פארו, בבית הספר החדש שלה. בזמן שהיא עדיין למדה בבית הספר, היא ניסתה להתקבל ללהקת הפאנק המקומית "The Factory", ופגשה שם את ג'רמי דייוויס, נגן הבס בפאראמור בעתיד.
ויליאמס נוצרייה ויש לה קעקוע של צלב על הירך הימנית שלה. בין השנים 2004–2007 יצאה ויליאמס עם ג'וש פרארו, אחד מחברי להקת פארמור לשעבר.
בשנת 2008 הודיעה ויליאמס כי היא יוצאת עם צ'אד גילברט, גיטריסט הלהקה "New Found Glory", הזוג התחתן ב-20 בפברואר 2016. ב-1 ביולי 2017 הודיעו הזוג כי הם החליטו להיפרד.
קריירה מוזיקלית
ויליאמס התגלתה בשנת 2003 על ידי ציידי הכישרונות דייב סטואנברינק וריצ'רד ויליאמס שהחתימו אותה על חוזה בגיל 14. באותה תקופה היא עסקה בכתיבת שירי פופ יחד עם כותבי שירים נוספים בנאשוויל. ויליאמס הוצגה לחברת ההקלטות "Atlantic Records A&R Tom Storms" דרך ג'ים זומוואלט וקנט מרקוס, עורכי הדין של ריצ'רד ויליאמס. התוכנית המקורית של חברת ההקלטות לזמרת החדשה שלהם הייתה להפוך אותה לסולנית פופ, אבל ויליאמס התנגדה לכך ואמרה שהיא רוצה להיות חלק מלהקה ולנגן מוזיקת רוק אלטרנטיבי. אטלנטיק הסכימה עם ההחלטה שלה, והקימה עבורה את להקת פאראמור עם ג'וש וזאק פארו וג'רמי דייוויס. המוזיקה של פאראמור הייתה אמורה במקור לצאת דרך אטלנטיק רקורדס, אבל מחלקת השיווק של אטלנטיק החליטו שלמען דמותה של הלהקה עדיף שהם לא יקליטו דרך חברת הקלטות ענקית. במקום אטלנטיק רקורדס הלהקה הוציאה את שיריה דרך חברת הקלטות שמותאמת יותר לרוק אלטרנטיבי, "Fueled by Ramen". אלבום הבכורה של הלהקה יצא בשנת 2005, כאשר היילי הייתה רק בת 16.
בשנת 2007 ויליאמס הגיעה למקום השני, לאחר איימי לי סולנית להקת אוונסנס, בקטגוריית "Sexiest Female" של המגזין "Kerrang!". בשנת 2008 ויליאמס זכתה במקום הראשון וחזרה על הישגה גם בשנת 2009.
דמותה של ויליאמס מופיעה במשחק הווידאו "Guitar Hero World Tour".
ויליאמס כתבה והקליטה את השיר "Teenagers", שהיה השיר המרכזי בפסקול הסרט העלילתי הגוף של ג'ניפר. לאחר יציאתו של "Teenagers", אמרה ויליאמס שאין לה שום תוכניות לפתוח קריירה כזמרת שאינה חלק מלהקה.
בשנת 2010, ויליאמס השתתפה בשיר "Airplanes" ובשיר ההמשך "(Airplanes (Part II" מתוך אלבום הבכורה של הראפר B.o.B, B.o.B Presents: The Adventures of Bobby Ray. כאשר "Airplanes" יצא כסינגל, הוא הגיע למקומות הראשונים ברשימות ההשמעה בעשר מתוך תשע עשרה מדינות, כולל המקום הראשון בבריטניה ובניו זילנד.
פאראמור
פאראמור הוקמה בעיר פרנקלין, טנסי, בשנת 2004. חברי הלהקה בעת ההקמה היו ויליאמס (שירה / קלידים), ג'וש פארו (גיטרה / קולות שניים), ג'רמי דייוויס (גיטרה בס) וזאק פארו (תופים). חברי הלהקה העתידית התנגדו לשיתופה של ויליאמס כזמרת בלהקה הגברית, אולם מכיוון שהיו חברים טובים החלה ויליאמס לכתוב עבורם ובסופו של דבר הפכה לזמרת הלהקה. הלהקה הוציאה שלושה אלבומי אולפן, All We Know Is Falling, Riot! ו-Brand New Eyes, ובנוסף שני אלבומי הופעות ושלושה מיני אלבומים. ביוני 2009, הצטרף טיילור יורק, נגן גיטרת קצב, כחבר רשמי בלהקה, למרות שהוא ניגן בהרכב כבר בסיבובי ההופעות משנת 2007.
יום התה הבין-לאומי
יום התה הבין-לאומי חל מדי שנה ב-15 בדצמבר. מציינים אותו, החל משנת 2005, במדינות בנגלדש, סרי לנקה, נפאל, וייטנאם, אינדונזיה, קניה, מלאווי, מלזיה, אוגנדה, הודו וטנזניה. מטרתו היא למשוך את תשומת לבם של ממשלות ואזרחים להשפעה העולמית של סחר בתה על עובדים ומגדלים.
לאחר דיונים ראשוניים בפורום החברתי העולמי בשנת 2004, יום התה הבינלאומי הראשון נחגג בניו דלהי בשנת 2005, ולאחר מכן בסרי לנקה ב-2006 וב-2008.
בשנת 2015 הציעה ממשלת הודו להרחיב את יום התה דרך ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, והחל מ-2020 מוכר על ידי האו"ם בתאריך 21 במאי.
עיטור ההצטיינות של צבא העם הלאומי
עיטור ההצטיינות של צבא העם הלאומי (גרמנית: Verdienstmedaille der Nationalen Volksarmee) היה עיטור שהוענק על ידי הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
העיטור נוצר ב-1 ביוני 1956 בשלוש דרגות - ברונזה, כסף וזהב. העיטור הוענק בשל הצטיינות יוצאת דופן ומוכנות אישית בתמיכת והגדלת מוכנת הקרב של צבא העם הלאומי.
העיטור הוענק בשם שר ההגנה ביום צבא העם הלאומי, ביום הרפובליקה או מיד אחרי אישור הזכאות לעיטור.
קריטריונים להענקה
לפי התקנות כל שלוש הדרגות של העיטור יכלו להינתן לכל חייל בלי התחשבות בדרגתו. אבל בפועל העיטור בדרגת הזהב היה לקצונה הבכירה, בעוד ששאר הדרגות של העיטור היו מוענקות בדרך כלל לנגדים ולקצונה הזוטרה.
חייל שהוענק לו אות החייל המצטיין במשך שבע שנים רצופות היה זכאי לעיטור בדרגת הברונזה, במשך תשע שנים רצופות הוא היה זכאי לדרגת הכסף ובמשך שתים עשרה שנים רצופות הוא היה זכאי לדרגת הזהב.
עיצוב
העיטור עוצב על ידי האמן הברלינאי פאול גאנש, צורת העיטור היא עגולה והוא צבועה מברונזה (לדרגת הברונזה), כסוף (לדרגת הכסף) או מצופה זהב (לדרגת הזהב).
בצד האחורי של העיטור יש את סמלה של גרמניה המזרחית מוקף בכיתוב "FÜR DEN SCHUTZ DER ARBEITER- UND-BAUERN- MACHT" (למען הגנת כוחם של הפועלים והחקלאים) עם שני ענפי דפנה.
העיטור תלוי על סרט, בדרגת הברונזה הסרט הוא אדום עם פסים שחורים וצהובים בשלוי הסרט, בדרגת הכסף הסרט הוא אדום עם פס לבן באמצע ופסים שחורים וצהובים בשולי הסרט, בדרגת הזהב הסרט הוא אדום עם פס צהוב באמצע ופסים שחורים וצהובים בשלוי הסרט, על הצד האחורי של סרט מוצמדת סיכה המשמשת לענידת העיטור.
Passionfruit
Passionfruit (בעברית: פסיפלורה) הוא סינגל של הראפר הקנדי דרייק, מתוך המיקסטייפ שלו, More Life. השיר יצא לאור ב-28 במרץ 2017, כסינגל השני מתוך המיקסטייפ לאחר "Fake Love", על ידי חברות התקליטים קאש מאני רקורדס, יאנג מאני וריפבליק רקורדס. השיר נכתב על ידי דרייק, לצד המפיק והפזמונאי הבריטי ננה רוגס, והוא מכיל קולות נוספים של זואי קרביץ.
הרכב
השיר מאופיין בסגנונות ההאוס טרופי, R&B, פופ ודאנסהול. הוא מבוצע בסולם סול דיאז מנור, על גבי מקצב של 112 פעימות לדקה.
הצלחה מסחרית
"Passionfruit" הגיע לעשירייה הפותחת בקנדה, דנמרק, אירלנד, ניו זילנד, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
השיר נכנס למצעד הבילבורד הוט 100 במקום השמיני ב-8 באפריל 2017. השיר היה לשירו האחרון של דרייק שנכנס למצעד במהלך 431 השבועות הרצופים בהם שיריו שהו במצעד. שיא זה מעולם לא נשבר מאז שיצא השיר מהמצעד. בארץ מולדתו קנדה, נכנס השיר למקום השני בקנדה הוט 100, מאחורי "Shape of You" של אד שירן.
דוד רקיע
דוד רקיע (נולד שטרנפלד; 1928 – 22 בדצמבר 2012) היה צייר ישראלי.
ביוגרפיה
רקיע נולד בווינה בירת אוסטריה. בשנת 1938 (שנת סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) עלה לארץ ישראל, ומאז התגורר בירושלים. ב-1948, כשהיה בן 20, גויס למלחמה ונפצע בקרבות במבשרת ירושלים. במהלך אשפוזו נחשף רקיע לשיעורי ציור שלימד מרדכי ארדון בסמינר בית הכרם סמוך, ומאז החל להתעניין בנושא. מכאן המשיך ללימודי ציור בבצלאל החדש בין השנים 1953–1955. בבצלאל למד אצל יעקב שטיינהרדט, יעקב אייזנשר ויוסי שטרן.
בשנים 1952–1957 צייר רקיע בעיקר עצמים ומראות שגרתיים, ולצידם גם מספר ציורים פואנטיליסטיים עם תאורה ואן-גוכית כמו מוכר התפוזים בשכונת נחלה בירושלים, מוכר פלאפל ועוד. בשנים אלו היה סגנון הציור שלו קרוב לפוסט-אימפרסיוניזם בנגיעות המכחול הקצרות והקצובות.
בשנת 1955 סיים את לימודי הציור בבצלאל ונסע לפריז, שם למד באקדמיה "Beaux arts" לאמנויות יפות והיה תלמידו של ז'אן סוברבי. אצל סוברבי הוא פגש את שמואל בק שיעץ לו לעברת את שם משפחתו משטרנפלד (גרמנית: "שדה כוכבים") - ל"רקיע". רקיע נשאר בפריז עד 1960 והתרועע עם אמנים רבים שנהו לעיר בתקופה זו ביניהם מאנה כץ, אוסיפ זאדקין ומקס ארנסט.
ב-1959 נבחר רקיע להשתתף בתערוכה הקבוצתית "ציירים צעירים נבחרים" שהוצגה במוזיאון לאמנות מודרנית בפריז.
בשנים 1956–1957 צייר בעיקר בצבעי שמן על בדים את נופי פריז, תוך תרגום החוויות שחווה לציורים מלנכוליים בעיקרם. בציורים אלו אפשר לראות שרידי קוביזם, מהולים בסוריאליזם ובאקספרסיוניזם.
במקביל יצר חיתוכי לינוליאום ליליים רווי עוצמה, שינקו את השפעתם משיעורי חיתוך העץ אצל שטיינהרדט בבצלאל. שתיים מיצירות אלו יוצגו שנים מאוחר יותר ב-2008 בתערוכת "60 שנות אמנות ישראלית - העשור הראשון: הגמוניה וריבוי" במשכן לאמנויות עין חרוד. מאוחר יותר התרחשה עליית מדרגה בציוריו אל עבר האתוס הטרנסצדנטלי-רליגיוזי.
שלמה יידוב
שלמה יִידוֹב (נולד ב-19 בינואר 1951 בבואנוס איירס בשם שאול דוד שלמה יֶדְוַבּ, בספרדית: Saúl David Yedwab) הוא מלחין, גיטריסט, זמר ומעבד ישראלי. זוכה "פרס אופיר" לשנת 1993 בקטגוריה המוזיקה המקורית הטובה ביותר.
דוד רקיע
ביוגרפיה
ב-1958 הצטרף דוד רקיע כחבר ב"איגוד האמנים היהודיים של פריז", גוף שביקש לשמור את יוקרת האסכולה היהודית של פריז משנות ה-20 וה-30.
שלמה יידוב
ילדות ונעורים
שלמה יידוב נולד בשם שאול דוד שלמה יֶדְוַבּ בבואנוס איירס. משפחתו היהודית היגרה לארגנטינה במסגרת המושבות שהוקמו בתמיכת הברון מוריס הירש וארגון יק"א. בגיל שמונה החל לשיר ולנגן (בשלב ראשון בכלי הקשה ואחר כך בגיטרה) במסגרת להקה בבית הספר שבו למד, כשהוא מושפע מהפולקלור הארגנטינאי. בשלב זה עיצבו את עולמו המוזיקלי אמנים כמו אדוארדו פאלו, אריאל רמירס ולוס פרונטריסוס . את השכלתו המוזיקלית הראשונה קיבל באקדמיה לגיטרה בבואנוס איירס.
דוד רקיע
ביוגרפיה
באותה שנה נסע לביקור בארץ ונערכה לו תערוכת יחיד בביתן האמנים שהיה סמוך למלון המלך דוד.
שלמה יידוב
ילדות ונעורים
בשנת 1964, כשהיה בן 13, עלה לישראל עם משפחתו, שהתיישבה בירושלים, ולמד בכפר הנוער דוד רזיאל ובבית חינוך עירוני ג' בירושלים. הדחף היצירתי הראשון בא כבר בשלב הזה בחייו כשנאלץ להתמודד עם סביבה חדשה ושפה זרה: יידוב כתב את "Como La Luna" – שיר געגועים לחברתו שנשארה בארגנטינה – שברבות הימים יתפרסם בביצועה של ריטה עם מילים עבריות של מאיר אריאל, ונקרא "ערב כחול עמוק".
דוד רקיע
ביוגרפיה
ב-1960 הכיר בבית-קפה בפריז את לאה, ילידת האג, אשר ברבות הימים נישאה לו. באותה שנה הוא הציג בגלריה רינה בירושלים, ושנה מאוחר יותר הציג 47 עבודות שמן במוזיאון תל אביב, ציור סוריאליסטי-סימבולי מופשט למחצה.
בחלק גדול של ציוריו משתמש רקיע באותיות עבריות כסמלים. האות "ש" למשל מסמלת את השמים ואת השכינה (ובציורים מאוחרים יותר את השלום והשלמות). ציורים אלו מראשית שנות ה-60, עם הסימבוליזם החסידי-קבלי, מזכירים את ציוריו של ארדון שגם הוא שילב אותיות עבריות בציוריו המטאפיזיים.
שלמה יידוב
ילדות ונעורים
כשנתיים לאחר מכן, ב-1966, כשניצני המהפכה התרבותית של שנות ה-60 החלו להופיע, יידוב הקים, ניגן ושר באנגלית בלהקות רוק במועדונים בירושלים. באתה תקופה כתב את השירים "Sweet Song" ו-"Pink Skies", שמצאו את מקומם במסגרת שלישיית "קצת אחרת" חמש שנים מאוחר יותר.
דוד רקיע
ביוגרפיה
אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967, ציוריו הפכו ציוניים מתמיד והוא צייר את ירושלים כעיר מלכותית, עירו של דוד המלך, עם תפאורות גותיות ולהבות אש. ירושלים הפכה בציוריו יותר טרנסצנדנטלית, מיסטית ורוחנית. בשנות ה-70 צייר רקיע ארבעה ציורי קיר בחמישה מוסדות ירושלמיים שונים.
ב-1972 הציג שתי תערוכות יחיד של ציורי ירושלים, האחת בבית האמנים בירושלים והשנייה במוזיאון פתח תקווה לאמנות. זמן קצר אחר כך, בעקבות מלחמת יום הכיפורים, הפכו ציוריו למלנכוליים יותר, רובם בפורמטים אינטימיים ובמרכזם מעין סוס בדמות כינור או צ'לו. בעולמו של רקיע, הסוס כיצור חי, חם וארצי, הפך לסמל לערגה, להרמוניה ולהגשמה בעולם רוחני גבוה יותר.
בשנת 1976 חזרה ירושלים, במקביל, לתפוס מקום מרכזי ביצירותיו. בשלב זה, יצירותיו עטורות סימבוליזם לטריסטי. הוא הדפיס תגזירי עץ, לינולאום, גזרי בד וקרטון, כשהוא נעזר בשיטת ההדפסה שפיתח מירון סימה (במרוצת השנים עבד רקיע גם כעוזר הדפסה של שטיינהרדט, ואחר כך גם של לואיז שץ ושל מירון סימה). בנוסף יצר כמאתיים הדפסים בטכניקת המונו-פרינט, ששפעו גוני אדום וצהוב לוהטים עם דימויי פיגורות מיסטיות מופשטות ואותיות שאיבדו את זהותן.
יצירותיו מהשנים 1979–1982 נענו למינימליזם הגאומטרי של מונדריאן ושל קנדינסקי. הן הורכבו מצורות זוויתיות שטוחות שבתוכן מתרחשים אירועים סמי-מופשטים ולטריסטיים. ציוריו הפכו ל"קבליים", בדומה לציוריו של מרדכי לבנון, שאיתו היה מיודד.
בתערוכתו בבית האמנים בירושלים ב-1994, ציוריו ביטאו את הקונפליקט שבין הקיים והאבולוציה. בארבע השנים הבאות הציג רקיע שלוש תערוכות חשובות במוזיאון היהודי בווינה.
ממִפנה שנות האלפיים, כשרקיע היה בשנות השבעים לחייו, הוא היה מוכן לטבילה בעולם שכולו אותיות טהורות, ללא שום דימויים מלווים. מרבית ציורים אלו הם מונוכרומטיים כשהאותיות אינן מחוברות למילים במכוון, אף על פי שמדי פעם הן מצטרפות כמו-באקראי למילים כגון "כבוד" או "מרסל" (מנדלסון). רקיע של שנות האלפיים קרוב ליהדות-קבלה כפי שלא התקרב מעולם ומבחינתו "האות היא סימבול".
דווקא ברגעי שיא אלו ביצירתו, נחלשה ידו של רקיע כתוצאה ממחלת הפרקינסון שתקפה אותו. חוסר השליטה המלא במכחול, הפך את ציורי האותיות לקווי-צבע זורמים בזרימה קליגרפית. ציורים אלו קרובים להפשטה אקספרסיוניסטית ברוח ג'קסון פולוק.
ספרים שאייר רקיע:
רקיע התגורר בשכונת רחביה בירושלים והיה נשוי ללאה, השניים היו חברים בקהילת הר-אל של התנועה ליהדות מתקדמת.
דוד רקיע נפטר ב-22 בדצמבר 2012.
ב 10.2021 ראש העיר ירושלים מר משה ליאון חנך בעיר כיכר ע"ש דוד רקיע ברחוב שלומציון המלכה. הכיכר נמצאת בסמוך
למקום בו התגורר לאחר עלייתו ארצה בשנת 1938.
שלמה יידוב
תחילת הדרך
ב-1969 התגייס לצה"ל ושירת בלהקת גייסות השריון, שהתפרקה מאוחר יותר לצוותי הווי, ויידוב שויך ל"צוות הווי סיני". אז התמודד יידוב לראשונה עם שירים בעברית. במסגרת הלהקה הצבאית עבד בהתחלה תחת הדרכתו של אלברט פיאמנטה, ממנו זכה לעידוד רב, וגם פגש את יצחק קלפטר, מוני מושונוב ושלמה גרוניך. לאחר שירותו הצבאי, חברו יידוב, גרוניך ושם טוב לוי והקימו הרכב יוצא דופן בנוף המוזיקלי של אותם ימים – "קצת אחרת". השירים "Sweet Song" ו-"Pink Skies" (שהפך ל"שיר בין ערביים") מצאו את מקומם ברפרטואר של השלישייה. במקביל ובעזרת מלגה של קרן התרבות אמריקה-ישראל חידש את לימודי המוזיקה אצל המורים אגון קרטן (תאוריה, הרמוניה וג'אז) ומנשה בקיש (גיטרה קלאסית), והשתתף בהקלטות האלבום "סע לאט" של אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב. לערב שירי משוררים ב-1975 שיזמה ורדה איתי בקול ישראל תרם יידוב את הלחן לשירה של לאה גולדברג "ימים לבנים". הביצוע הראשון והמקורי לשיר היה של אפרים שמיר ושלישיית קצת אחרת (ששלמה יידוב היה אחד מחבריה).
ב-1976 כתב מוזיקה להצגה "ילדי הירח", ושיר הנושא מתוך ההצגה נכלל מאוחר יותר באלבום של "צליל מכוון". בשנים 1976–1977 השתתף במופעים "אנשים אוהבים לשיר" עם אריק איינשטיין, אפרים שמיר, אסתר שמיר ויוני רכטר, ובמופע של אסתר עופרים בו היא ביצעה את "אני השר", לחן של יידוב למילים של שלמה אבן-גבירול. בפסטיבל שירי ילדים מס' 8 שהתקיים בשנת 1977 שלמה יידוב הלחין, עיבד ושר את "עפיפון" שכתב אהוד מנור.
"הפעם הראשונה", אלבום הסולו הראשון של יידוב, יצא ב-18 בינואר 1979 והתבסס על טקסטים של משוררים – "הפעם הראשונה" של נתן זך, "גבנו לברושים" ו"ימים לבנים" של לאה גולדברג (שיר שהוקלט קודם על-ידי אפרים שמיר וקצת אחרת, נתנאלה ורוחמה רז). במקביל להוצאת אלבום הסולו הראשון שלו, "הפעם הראשונה", השתתף יידוב בהקלטות של אמנים רבים כמו מתי כספי, גידי גוב, יוני רכטר, יהודית רביץ, הכבש השישה עשר ורבים אחרים.
באותה שנה (1979) חברו יחד יידוב, יצחק קלפטר ושם-טוב לוי לשלישיית צליל מכוון, שהוציאה אלבום אחד והופיעה ברחבי הארץ. הלהקה התקיימה שנה אחת בלבד, אך אלבומה היחיד נחשב למשמעותי וחשוב במיוחד במוזיקה הישראלית.
בשנות ה-80
ב-1980 יידוב הלחין טקסטים של קובי ניב לתקליט ילדים של מוני ובראבא, בו גם הפיק, עיבד וניגן. ב-1981 זכה יידוב במלגת לימודים לארצות הברית מטעם קרן אמריקה-ישראל. הוא למד בברקלי שבבוסטון וגם בניו יורק וספג שם השפעות מוזיקליות, בעיקר מג'אז. עם שובו לארץ כתב יידוב את המוזיקה להצגה "הלם קרב", והשתלב כמלחין וכמנהל מוזיקלי בתוכניות ילדים של הטלוויזיה הלימודית, שם כתב את המוזיקה לסדרה "בלי סודות" (לרבות את הלחן של השיר "סוף טוב הכל טוב", שלימים הפך לשיר הפרידה של שידורי הטלוויזיה החינוכית) ושירים רבים ומוזיקה לאנימציה לסדרה "רחוב סומסום".
יידוב כתב מוזיקה להצגות "ילדי הירח" (1975) בתיאטרון הקאמרי, "הלם קרב" (1983) בתיאטרון חיפה ו"זרים" בתיאטרון הבימה. בתקופת מלחמת לבנון הראשונה הופיע יידוב יחד עם יוני רכטר, גידי גוב, שלמה בראבא ומוני מושונוב במופע של שירים ומערכונים שנקרא "ערב חד פעמי". מופע זה, שהועלה במקור לפני חיילים, עבר בהמשך למועדון "צוותא" ורץ בהצלחה ברחבי הארץ. ב-1985 ו-1991 הועלו גרסאות חדשות של מופע זה.
ב-1985 הוציא יידוב את אלבום הסולו השני שלו "עכשיו הזמן" בחברת התקליטים החדשה "הליקון", בו ניכרות ההשפעות שספג בתקופת שהותו בארצות הברית. מהאלבום בלטו שיר הנושא, "שיר ברים", ו"יומיים" ('הנה בא הקיץ').
בשנות ה-90
האלבום "חלק ממני", ראה אור ב-1993, שיר הנושא מתוכו, אשר הצליח, נכתב בעקבות ביקורו הראשון של יידוב בארגנטינה לאחר 27 שנים.
לאלבומה של ריטה "אהבה גדולה" שיצא ב-1994 הלחין את השיר "ערב כחול עמוק", שזכה להצלחה גדולה.
בין השנים 1990–1998 התארח יידוב במופעים שערכה הזמרת מרסדס סוסה בארץ וגם תרגם את "ימים לבנים" ו"כמו אדם" שזכו בקולה לביצועים מרגשים.
האלבום "פרטים קטנים" יצא ב-1997. יידוב הלחין למילותיהם של משוררים ותיקים (נתן זך, בו הלחין וביצע את שירו "את חייכת") וגם של הדור הצעיר יותר (איתן נחמיאס, ערן צור ורוני ערן). כמו כן מופיע באלבום ביצוע בספרדית ל-"Como La Luna" ("ערב כחול עמוק") כפי שנכתב במקור.
ב-1999 כתב את המוזיקה להצגה "זרים" בהבימה. ב-2000 הוציא את אלבום האוסף "ימים לבנים" שזכה בפרס האוסף הישראלי של השנה, במסגרת פרסי ערוץ המוזיקה הישראלי.
יידוב השתתף בנגינה באלבומים ובהופעות של מוזיקאים וזמרים מובילים, בהם: אריק איינשטיין, מתי כספי, חוה אלברשטיין, שלמה גרוניך, גידי גוב, אסתר עופרים יוסי בנאי ואבנר גדסי.
בשנות ה-2000
בסוף 2002, יותר מעשרים שנה לאחר יציאת האלבום "צליל מכוון", התאחדו יידוב, לוי וקלפטר למסע הופעות שבוסס על שירי האלבום, ועל שירים מהרפרטואר האישי של כל אחד מהם.
ב-2006 כתב יידוב את המוזיקה למחזה "חתונה מושלמת" מאת רובין הודון, שביים מוני מושונוב בתיאטרון הבימה. באוקטובר 2006 השתתף במופע מחווה לאהוד מנור בתיאטרון הקאמרי.
ב-2010 הוציא את האלבום "מתוך השקט", אלבום שכולו מוזיקה אינסטרומנטלית בסגנון גא'ז ומוזיקה לטינית, בהובלת נגינת הגיטרה שלו. באלבום השתתפו אלי מגן בקונטרבס, שם טוב לוי בחליל, רוני עברין בכלי הקשה ועמיחי שליו בבנדוניאון.
ב-2011 השתתף באלבום הבכורה של השחקן אלי גורנשטיין, "ונחיה", הלחין את השיר "ירח" למילים של נתן אלתרמן, ושר אותו בדואט עם גורנשטיין. בסוף אותה שנה התארח במופע של הזמר טל גור.
ב-2013 השתתף באלבום "Twelve" של אלי דג'יברי בשיר "Liora mi Amor". יידוב כתב את המילים ללחן של דג'יברי.
במאי 2014 הוציא את האלבום "El primer amor" - "אהבה ראשונה", שכולו שירים בספרדית.
בנובמבר 2016 התאחדו חברי "קצת אחרת" לביצוע מספר יצירות במסגרת קונצרט של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, אשר אירחה את שלמה גרוניך בהיכל התרבות בתל אביב. בנובמבר 2017 התאחד ההרכב לשתי הופעות במסגרת "פסטיבל הפסנתר".
סגנון מוזיקלי
סגנונו המוזיקלי של יידוב מאופיין בקו מלודי מופנם ומאופק וצליל מעודן. הוא אינו "רוקיסט" טיפוסי בהיעדר חספוס ומרדנות באישיותו, ויצירתו נוטה יותר לכיוון ה"פולק רוק" אך כזה המתובל במוטיבים הרמוניים מורכבים ועיבודים מתוחכמים. ניכרת בלחניו גם השפעת ג'אז ורוק בריטי מתקדם של שלהי שנות ה־60. כמו כן, באופן טבעי, ניתן למצוא ביצירתו ניחוח של טנגו ופולקלור עממי מארגנטינה מולדתו.
יידוב הוא וירטואוז בנגינה על גיטרה, ראיה לכך הן הקלטותיו והופעותיו. את חלק הארי של שיריו לא כתב יידוב, וחלק מלחניו מבוססים על שירי משוררים, ביניהם נתן זך, נתן אלתרמן, לאה גולדברג, יהונתן גפן ויהודה עמיחי.
חיים אישיים
נשוי לאליענה יידוב, בעלת בית הקפה וחנות הספרים 'תולעת ספרים'.
המורדת (ספר)
המורדת: מחצר סאטמר אל החופש (במקור: Unorthodox: The Scandalous Rejection of My Hasidic Roots) הוא ספר הביכורים, אוטוביוגרפי, רב-המכר של הסופרת האמריקאית-גרמנייה יהודייה, דבורה פלדמן. הספר עובד למיני-סדרת טלוויזיה בהפקת נטפליקס.
הספר עוסק בסיפור יציאתה בשאלה של פלדמן, אל מחוץ לקהילת סאטמר בניו-יורק. עם פרסום הספר, הוא הפך לרב-מכר, ונכנס לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, נמכר במיליוני עותקים, וזכה לתהודה רבה בתקשורת העולמית.
שם התרגום העברי לקוח מהמושג ההלכתי, "מורדת על בעלה", אישה המסרבת למלא את חובותיה.
בשנת 2020, הפיקה חברת נטפליקס מיני-סדרה הנושאת אותו השם והמבוססת של הספר. הסדרה נכתבה ועובדה על ידי אנה וינגר ואלקסה קרולינסקי, בוימה על ידי מריה שרדר, בכיכובה של שירה האס.
גרוטה ג'יגאנטה
גרוטה ג'יגאנטה (איטלקית Grotta Gigante - "המערה הענקית"; גרמנית Riesengrotte) היא מערה בחלקו האיטלקי של חבל הקראס, ושוכנת בסמוך לעיירה זגוניקו בצפון נפת טריאסטה. האולם המרכזי במערה משתרע לאורך של 130 מטר, רוחב של 65 מטר, וגובהו 107 מטר, דבר שהביא את ספר השיאים של גינס להעניק לה את תואר המערה התיירותית הגדולה בעולם ב-1995. במערה תופעות קרסטיות שונות כולל נטיפים וזקיפים בעושר כמותי ואסתטי.
המערה נחקרה לראשונה ב-1840 במטרה לאתר את חלקו התת-קרקעי של נהר טימאבו (Timavo). היא מופתה ב-1897 ונפתחה לקהל הרחב ב-5 ביולי 1908. ב-1957 הותקנה במערה תאורה חשמלית, דבר שהפך אותה לאתר תיירותי חשוב.
דייוויד למברט
דייוויד למברט (באנגלית: David Lambert; נולד ב-29 בנובמבר 1993) הוא שחקן אמריקאי, אשר מוכר בעיקר של תפקידו בתור ברנדון פוסטר בסדרה "משפחת פוסטר" ברשת Freeform.
קורות חיים
למברט נולד בבאטון רוז', לואיזיאנה. אמו היא פורטוריקנית. הוא למד במסגרת חינוך ביתי. הוא התגורר באנגליה, טקסס וטאיוואן אך חי בג'ורג'יה שנים רבות.
קריירה
למברט התגלה בשיחת ליהוק פתוחה על ידי הסוכנת ג'וי פרוויס באטלנטה. לאחר ביצוע המונולוג שלו, הוא התבקש לעשות משהו אחר. במחשבה ראשונה הוא דקלם את שבועת הנאמנות וזה הצליח. הוא היה בג'ורג'יה כשהוא קיבל שיחת טלפון לטוס לקנדה, כדי להשתתף בסדרת הטלוויזיה "אהרון סטון". בין השנים 2009 ל -2010 למברט כיכב בתפקיד ג'ייסון לנדרס, אחיו של צ'רלי לנדרס / אהרון סטון, בסדרת הטלוויזיה "ארון סטון" וגוס בסרט המקורי "Den Brother" בערוץ דיסני. למברט כיכב בסרט בהפקת הולמרק "A Smile as Big As The Moon", ששודר ב -29 בינואר 2012.
למברט שיחק בתפקיד ראשי בסרט  "המציל ", שהתמודד בפסטיבל סאנדנס 2013 לסרט הדרמטי הטוב ביותר. הוא גילם את מושא האהבה של הדמות שגילמה קריסטן בל, בסרט.
בשנת 2013 הוא לוהק לתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "משפחת פוסטר" של רשת Freeform. הוא שיחק את דמותו של ברנדון פוסטר, פסנתרן מוכשר בן 16, בנה הביולוגי של השוטרת סטף (סטפני) אדמס-פוסטר.
חיים אישיים
למברט הוא ממוצא פורטוריקני.
קומסקו
קומסקו בע"מ היא חברה פרטית ישראלית, שעוסקת בשיווק ושירות לציוד מכני הנדסי (צמ"ה). החברה היא היבואנית של ציוד JCB, מנופים מתוצרת פוטיין, וציוד גריסה וניפוי של טסאאב. בנוסף לשיווק הציוד מספקת קומסקו מעטפת שירותים תומכת הכוללת שירות, אחזקה, תיקונים, בקרה ממוחשבת מרחוק ועוד.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1963 ונוהלה על ידי המהנדס מקס בורן, עד אז מנהל בכיר בסולל בונה, כנציגות בישראל של חברת בלקווד-הודג' הבריטית. הציוד הראשון אותו הביאה לישראל היה של חברת טרקס (Terex, אז מותג של ג'נרל מוטורס) - רכינות עפר, מעמיסים אופניים, סקרייפרים, דחפורים ומנופים הידראוליים. החברה הייתה הראשונה להפעיל בישראל מודל עסקי של השכרת ציוד מכני הנדסי ועגורנים. בשנת 1966 החלה החברה לייצג בישראל גם את JCB. ב-1967 עברה החברה למשכנה בקריית אריה.
בעקבות חששה של חברת בלקווד-הודג' האנגלית מהחרם הערבי, החליפה החברה בשנת 1975 את שמה לקומסקו בע"מ (ר"ת של COnstruction MAchinary Systems COmp).
בשנת 1993 רכש חיים דנון שעבד בחברה בתחום המכירות מאז 1970 את כל מניות החברה והפך לבעלים ומנכ"ל.
ב-2003 פתחה החברה מרכז לוגיסטי לציוד מכני והנדסי בצור יגאל.
ב-2018 רכשה 50% ממניות יוניברסל מוטורס ישראל, יבואנית ג'נרל מוטורס ואיסוזו והבעלים של אוויס ישראל. באותה שנה הקימה בשיתוף עם חברת דלק מוטורס את חברת DMC המייבאת משאיות פורד קרגו.
בעלי עניין
נכון לשנת 2021 מלוא מניות החברה (100%) מוחזקות על ידי איש העסקים הישראלי חיים דנון.
Model View Controller
תבנית Model-View-Controller (בקיצור MVC, בתרגום חופשי: תבנית מודל-תצוגה-בקר) היא תבנית עיצוב בהנדסת תוכנה המשמשת להפשטת יישום כלשהו. התבנית מתארת טכניקה לחלוקת היישום לשלושה חלקים: "מודל", "תצוגה" ו"בקר", המחוברים ביניהם בצימוד רפוי מונחה אירועים. בדרך זו, התלות ההדדית בין ממשק המשתמש לשאר חלקי התוכנה פוחתת, ואת החלקים השונים ניתן לפתח באופן בלתי-תלוי. בנוסף, קל יותר לתחזק את התוכנה וכן לעשות שימוש חוזר בחלקי היישום שהופרדו.
MVC, בדומה לתבניות עיצוב רבות אחרות, תוארה לראשונה בשפת התכנות Smalltalk. התבנית תוארה לראשונה בשנת 1979 על ידי טרִיגְב רִינְסקַאוּג, אז עובד במעבדות המחקר של חברת זירוקס. היישום המקורי מתואר בהרחבה במאמר המשפיע שכתב סטיב ברובק.
תיאור התבנית
מקובל לחלק יישום תוכנה למספר שכבות נפרדות: שכבת התצוגה (ממשק משתמש), שכבת התחום העסקי (לעיתים נקראת גם "שכבת הלוגיקה העסקית") ושכבת הגישה לנתונים. בתבנית MVC, שכבת התצוגה מחולקת בנוסף ל"תצוגה" ו"בקר". יש המחשיבים את התבנית כתבנית עיצוב, אך בהשוואה לתבניות עיצוב אחרות, MVC עוסקת במבנים בקנה מידה בינוני-גדול ולכן נחשבת גם כתבנית ארכיטקטורה.
אופן הפעולה
ניתן ליישם את תבנית העיצוב MVC בדרכים רבות, אך לרוב היא מיושמת כך:
מימושים
תבנית MVC השפיעה רבות על התכנון של ממשקי משתמש חלונאים רבים, החל מימי Smalltalk ועד ליישומי Web. עשרות מימושים של MVC זמינים לרוב פלטפורמות המחשוב וממשקי המשתמש העיקריים.
איתמר וולגלרנטר
רבי  איתמר ווֹלגֶלֶרנטֶר מקונסקוולה (ביידיש: וואלגעלערנטער, – י"ז באייר תקצ"א, 1831) היה מצדיקי תנועת החסידות בדורה החמישי, מתלמידי החוזה מלובלין. מכונה על שם ספרו משמרת איתמר.
ביוגרפיה
בנו של ישראל וולגלרנטר. בצעירותו היה סוחר, והיה עשיר גדול. למד אצל המגיד מקוז'ניץ, החוזה מלובלין, ו"היהודי הקדוש" מפשיסחא. הוא קיבל מהם רבות, בהם דברי תורה בתורת הסוד, ובספרו הוא מביא מדברי תורתם.
הוא ידע לנגן על כינור, ונהג לערוך עם תלמידיו תיקון חצות כשהם מנגנים. הוא למד עם תלמידיו תורת הנגלה, ובשבתות נהג לומר דברי תורה על שיר השירים, ההפטרה ופרשת השבוע, ולאחר השבת נהג לרשום את דבריו. הוא כתב פירושים על התורה, ההפטרות, חמש מגילות, ארבע פרשיות וימים טובים, ליקוטים על התנ"ך, תהילים וזוהר. וכן חיבור קבלי על שיר השירים, אך למעשה הודפס רק פירושו לתורה ומעט חידושים על התלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי ותשובה הלכתית לבנו רבי אלימלך בנוגע למנורה בעלת שבעה קנים.
נפטר מכולרה, בזמן מגפת הכולרה השנייה.
"משמרת איתמר"
ספרו משמרת איתמר נדפס בוורשה בשנת תר"ל על ידי בנו רבי חיים משה יצחק וולגלרנטר (חתנו של רבי שמואל ישעיה הורביץ, בן רבי ישראל בנו של החוזה מלובלין). הספר יצא במהדורה חדשה ומוערת על ידי משה חיים רובינפלד, ירושלים תשס"ה (2004), שני כרכים.
בספר הסכמות מרבי ישעיהו מושקט מפראגא, רבי יוסף שאול נתנזון ה"שואל ומשיב", רבי יהודה לייב איגר מלובלין ורבי צדוק הכהן מלובלין. רבי לייב איגר כותב בהסכמתו "ספר כזה... אין שייך כלל נתינות הסכמה על הדברים... כפי ששמענו שהיה מפורסם לקדוש וטהור וגדול בישראל בדורות שלפנינו... ודברי הספר בעצמן יעידון לכל רואיהם ויכירום כי מקורם ברוך וממקום קדוש נובעים...".
סנטר פוינט
סנטר פוינט (באנגלית: Centre Point או Centrepoint) הוא גורד שחקים במרכז לונדון. מבנה משרדים זה ממוקם ברחוב אוקספורד החדש מס' 101–103, בסמוך לכיכר סנט גיילס, ומעל תחנת הרכבת התחתית דרך טוטנהאם קורט.
תיאור המבנה
המגדל תוכנן על ידי האדריכל ריצ'רד סייפרט והוקם בין השנים 1963–1966. מבנה זה הוא ה-19 בגובהו בלונדון רבתי, וגובהו עומד על 117 מטרים (35 קומות). שטח המבנה כ-27,800 מטר רבוע. מגדל זה היה גורד השחקים הראשון שנבנה בלונדון.
היסטוריה
האתר בו עומד המבנה שימש בעבר אתר ההוצאה להורג של העיר לונדון. המבנה הוקם כמבנה משרדים על ידי הנרי הייאמס אשר חכר את האתר מממשלת בריטניה ל-150 שנה בעלות של 18,500 ליש"ט לשנה. במהלך תכנון המבנה ניהלו הייאמס וסייפרט, שרצו לבנות מבנה הגבוה מהמותר, משא ומתן עם מועצת מחוז לונדון בדבר גובה המבנה. בתום המשא ומתן, הותר להם לבנות מבנה בן 35 קומות בתמורה למימון בניית צומת רחובות חדש בין דרך טוטנהאם קורט, רחוב אוקספורד וכיכר סנט גיילס.
עם הקמת המבנה עמד המבנה ריק במספר מספר שנים, מאחר שהייאמס רצה להשכיר את כל המבנה לדייר אחד. המחיר הנדרש עבור השכירות היה £1,250,000. הבניין הריק הפך עם הזמן לסמל של רדיפת הבצע בענף הנדל"ן, ואנשי ציבור קראו לממשלה להשתלט על הבניין. לבסוף הסכים הייאמס להשכיר כל קומה בנפרד. בזמן שהמבנה עמד בריקנותו נפוצו בציבור תאוריות קשר לפיהן ממשלת בריטניה שילמה להייאנס להשאיר את הבניין ריק, כיוון שבשל היותו בעל מיזוג אוויר (דבר נדיר באותה עת), ובשל מיקומו מעל תחנת הרכבת התחתית, רצתה הממשלה להשתמש במבנה כמבנה עבורה בעת מלחמה אטומית.
ביום שישי, 18 בינואר 1974, בשעות הערב פרצו שני חסרי בית למבנה במחאה על המחסור במגורים בלונדון. הם פונו מן המבנה ביום ראשון, אולם מעשיהם הביאו למחאה ציבורית ולייסוד קרן צדקה שנקראת על שם הבניין קרן סנטרפויינט. ביולי 1980 הושכר הבניין לאיגוד התעשייה הבריטית. ב-1995 הוכרז הבניין כבניין לשימור בעל חשיבות היסטורית וארכיטקטונית וזאת על אף ביקורות רבות בדבר מראה המבנה ובדבר תכנונו. בחודש אוקטובר 2005 נקנה הבניין מבעליה הקודמים, Blackmoor LP, על ידי חברת Targetfollow תמורת 85 מיליון דולר, והחל משנת 2008 אכלסו את הבניין תאגידים מסחריים לאחר שעבר שיפוצים נרחבים.
עסקה
עסקה היא הסכמה בין מוכר לקונה על מכירתו של מוצר או שירות בתמורה לתשלום. בהשלמת העסקה המוצר עובר לבעלותו של הקונה (או השירות ניתן לו על ידי המוכר), והתשלום עובר מהקונה למוכר.
תשלום בכסף נעשה בקשת רחבה של אמצעי תשלום: במזומנים, בהמחאה, בכרטיס אשראי, בכרטיס חיוב, בתווי קנייה ועוד. במדינות שונות חלה הגבלה על גובה התשלום במזומנים המותר בעסקה, ובישראל נקבעה הגבלה כזו בחוק לצמצום השימוש במזומן. עסקה שבה התמורה אינה בכסף אלא בשווה כסף (מוצר או שירות) קרויה עסקת חליפין. עסקת טרייד אין משלבת את שתי דרכי התשלום: חלק מהתשלום עבור המוצר הנרכש ניתן על ידי הקונה במוצר זהה או דומה אך ישן יותר או בעל שווי נמוך יותר, ויתרת התשלום ניתנת בכסף.
עסקה יכולה להיות חד-פעמית או מתמשכת. פעמים רבות שני חלקי העסקה (מסירת המוצר או השירות והתשלום תמורתם) מתבצעים באותו מועד, אך יש עסקאות שבהן התשלום מתבצע במועד מאוחר יותר (מכירה באשראי) או במועד מוקדם יותר (התשלום, כולו או חלקו, קודם לקבלת המוצר, למשל משום שהוא משמש לרכישת חומרי גלם לייצור המוצר הנרכש).
לעיתים קודם לעסקה משא ומתן על תנאיה (תיאור מדויק של המוצר או השירות וקביעת גובה התשלום), ולעיתים פרטים אלה קבועים וידועים מראש לצדדים לעסקה, ונדרשת רק הסכמתם על ביצועה.
לעיתים מלווה העסקה בחוזה בכתב המפרט את תנאי העסקה. בעסקאות מסוימות, כגון בעסקת מקרקעין בישראל, החוק מחייב קיומו של חוזה בכתב.
מיסוי עסקאות
מס ערך מוסף הוא מס המוטל על עסקאות במדינות רבות בעולם, בשיעור מסוים ממחיר העסקה. בחוק מס ערך מוסף נכללת הגדרה של עסקה, בהתאם למטרותיו של חוק זה. החוק מטיל מס בשיעור אחיד (בשנת 2018: 17%) ממחיר העסקה על מרבית העסקאות הנעשות בישראל.
לעיתים מוטלים על העסקה מיסים נוספים. על רכישת זכות במקרקעין בישראל חל גם מס רכישה, שחל על הרוכש. עד ל-31 ביולי 2007 חל על עסקה כזו גם מס מכירה, שחל על המוכר. מיסים נוספים החלים על עסקאות לרכישת מוצרים מסוימים הם מס קנייה ובלו.
כריסטופר נבינסון
כריסטופר ריצ'רד ויין נבינסון (באנגלית: Christopher Richard Wynne Nevinson; 13 באוגוסט 1889 – 7 באוקטובר 1946) היה צייר נוף אנגלי, תחריטאי וליטוגרף, שהיה אחד מאמני המלחמה המפורסמים ביותר במלחמת העולם הראשונה.
ראשית חייו
ריצ'רד נבינסון נולד בהמפסטד, אחד משני הילדים, של כתב הצבאי והעיתונאי הנרי נבינסון והסופרת מרגרט נבינסון. את השכלתו קיבל בשרוסברי ובאופינגהאם, והמשיך ללמוד בבית הספר לאמנות בסנט ג'ון. כשראה את יצירתו של אוגוסטוס ג'ון, הוא החליט ללמוד בבית הספר לאמנות סלייד, חלק מיוניברסיטי קולג', לונדון. שם למדו בני דורו מארק גרטלר, סטנלי ספנסר, פול נאש, מקסוול גורדון לייטפוט, אדריאן אלינסון ודורה קרינגטון. גרטלר היה, לזמן מה חברו. והם התגבשו לזמן קצר לקבוצה המכונה הניאו פרימיטיביים, שהושפעה עמוקות מאומנות הרנסאנס המוקדם. גרטלר ונבינסון התאהבו שניהם בדורה קרינגטון.
נבינסון יצא ללמוד באקדמיה ז'וליאן בפריז בשנים 1912 ו-1913. בפריז הוא פגש את ולדימיר לנין ופבלו פיקאסו, חלק סטודיו עם אמדאו מודיליאני, התוודע לקוביזם ופגש גם את הפוטוריסטים האיטלקיים מרינטי וג'ינו סווריני.
עוד בלונדון התיידד עם הסופר והאמן הרדיקלי וינדהאם לואיס. כאשר וינדהאם לואיס ייסד את מרכז האמנות הרדיקלית, שכלל את אדוארד וודסוורת' ועזרא פאונד, הצטרף גם אליהם גם נבינסון. במרץ 1914 הוא היה בין המייסדים של קבוצת לונדון. ביוני 1914 פרסם בכמה עיתונים בריטיים מניפסט לפוטוריזם האנגלי בשם Vital English Art. הפרסום זכה לגינוי כ"זוהמה פשיסטית" של האמנות בלונדון.
לואיס נעלב מכך שנבינסון צירף את שם המרכז לאמנויות הרדיקלית למניפסט מבלי לשאול אותו או מישהו אחר בקבוצה. לואיס ייסד מיד את הוורטיקיסטים, קבוצה אוונגרדית של אמנים וסופרים שנבינסון הוצא ממנה, אף על פי שהוא המציא את התואר למגזין "בלאסט".
חובש
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף נובינסון ליחידת אמבולנסים (בדומה לציירת אוליב מודי-קוק) שאביו עזר להקים. החל מ־13 בנובמבר 1914 בילה נובינסון תשעה שבועות בצרפת עם היחידה ועם אגודת הצלב האדום הבריטי, ועבד בעיקר בסככות שאינן בשימוש בתחנת הרכבת דנקרק המכונה Shambles. בשמבלס שכנו כשלושת אלפים חיילים צרפתים שנפצעו קשה, שפונו מהחזית ואז ננטשו כולם. במשך שבועות הם נותרו לא מטופלים וללא מטפלים כשהמתים והגוססים שוכבים יחד על קש מלוכלך.
נובינסון, לצד אביו ומתנדבים אחרים, פעל לחבישת פצעים, לסייע בניקוי וחיטוי הסככות והחל להפוך אותם למקום מוגן. מאוחר יותר תיאר נובינסון את קורותיו בשמבלס בשני ציורים, "הדוקטור" ו"לה פאטרי". כאשר השלטונות הצרפתיים החלו להשתלט על המצב, נובינסון הוקצה מחדש כנהג אמבולנס. אף על פי שנבינסון התפאר שהוא מילא את התפקיד זמן רב, כנראה מצבו הבריאותי הירוד, נטרל אותו מנהיגה. בינואר 1915 גרם לו הראומטיזם, שהלך והחמיר, לשוב לבריטניה.
לנבינסון היו ארבע תמונות שנכללו בתערוכה השנייה של קבוצת לונדון שהתקיימה במרץ 1915. הציור הפוטוריסטי של נובינסון, "החזרה לשוחות", והפסל "מקדחת הסלע" מאת ג'ייקוב אפשטיין זכו לתשומת הלב הגדולה ביותר ולשבחים הגדולים ביותר בביקורות על התערוכה. לאחר שאביו קיבל הבטחות כי הוא לא יועבר לחזית, נבינסון התגייס לחיל הרפואה של הצבא המלכותי ובילה את שארית שנת 1915 בבית החולים הכללי השלישי בלונדון בוונדסוורת'.
נבינסון עבד שם כפועל שעזר בבניית כבישים והתאמת מחלקות חדשות. לפעמים הוא נשלח לצ'רינג קרוס לפגוש את רכבות בית החולים המגיעות מצרפת ולפרוק אותן, ובמשך זמן מה עבד במחלקה לחולי נפש. נבינסון התחתן עם קתלין נואולמן ב־1 בנובמבר 1915 בבית העירייה של המפסטד, ולאחר ירח דבש של שבוע, הוא חזר לשירות, אך שוחרר בינואר 1916 מסיבות בריאותיות.
1916
נבינסון השתמש בחוויותיו בצרפת ובבית החולים הכללי בלונדון כנושא לסדרה של ציורים רבי עוצמה שהשתמשו בטכניקות פוטוריסטיות וקוביסטיות, כמו גם בתיאורים מציאותיים יותר. במרץ 1916 הציג בגלריה גרפטון את ציורו "המקלע" ("מכונת ירייה") עם התאחדות האמנים של בעלות הברית. האמן וולטר סיקרט כתב אז כי הציור הזה "יישאר ככל הנראה האמירה המרוכזת ביותר של המלחמה בתולדות הציור".
התגובה לציור הזה גרמה לגלריית לסטר להציע לנובינסון תערוכת יחיד שהתקיימה באוקטובר 1916. התערוכה זכתה להצלחה קריטית ופופולרית וכל היצירות שהוצגו נמכרו. מייקל סדלר קנה שלושה ציורים, ארנולד בנט קנה את לה פטרי וסר אלפרד מונד קנה את "טאובה", שהראה ילד שנהרג בדנקרק מפצצה שהושלכה ממטוס גרמני המכונה טאובה.
אומן רשמי
באפריל 1917, בתמיכתם של מיורהד בון ואביו, מונה נובינסון לאמן מלחמה רשמי על ידי מחלקת המידע. כשהוא לובש מדים של כתב צבאי, ביקר בחזית המערבית בין 5 ביולי ל-4 באוגוסט 1917, תקופה שכללה את תחילתו של קרב פשנדל ב־31 ביולי. נבינסון שהה עם מבקרים אחרים בטירת ד'הארקורט, דרומית לקאן. אף על פי שהחיים בטירה אפשרו לנבינסון להפגין את כישורי הכנת הקוקטיילים שלו בפני המבקרים האחרים, עד מהרה הוא עבר לדיוויזיית החי"ר הרביעית ליד אראס. משם הוא עבר לאורך החזית, ביקר בעמדות תצפית קדמית ובסוללות ארטילריה. הוא טס עם חיל האוויר המלכותי ונתקל באש נגד מטוסים. הוא בילה לילה בבלון תצפית מעל הסום.
כשחזר ללונדון באוגוסט 1917, השלים נבינסון לראשונה שש ליטוגרפיות בנושא בניית מטוסים עבור תיק התמונות של משרד התעמולה המלחמתית, המאמצים והאידיאלים של בריטניה, ואז בילה שבעה חודשים בסטודיו שלו בהמפסטד ועבד על רישומיו מהחזית לציורים מוגמרים. מספר פקידי מחלקת התעמולה ביקרו באולפן ועד מהרה החלו להתלונן על העבודות החדשות האלה. נבינסון התמקד כעת באנשים פרטיים, כאנשים שהציגו איכויות הרואיות או כקורבנות מלחמה. הוא עשה זאת על ידי ציור ריאליסטי באמצעות לוח צבעים מוגבל, לפעמים רק חום בוץ או חאקי. בעוד שבתערוכתו בשנת 1916 הציג נבינסון יצירות ריאליסטיות וגם יצירות תוך שימוש בטכניקות קוביסטיות ועתידניות, עבור תערוכתו בשנת 1918 היו כל העבודות מציאותיות בסגנונן ובהרכבן.
לא זו בלבד שמחלקת התעמולה באמנות ראתה בעבודותיו החדשות הללו משעממות, אלא שגם הצנזורה של משרד המלחמה התנגדה לשלושה מהציורים. הצנזור התנגד לציור של "קבוצת חיילים" בטענה ש"סוג הגבר המיוצג בהם אינו ראוי לצבא הבריטי". על רקע הסרקזם של תגובתו של נבינסון, הוא הצביע על כך שהחיילים בציור שורטטו בזמן חופשה מהחזית כשנתקל בה בלונדון. הבד הועבר בסופו של דבר לתצוגה.
לא כך קרה עם הציור "נתיבי התהילה", ציורו של נבינסון של שני חיילים בריטים שנפלו בשדה בוץ וסבך חוטי תיל. למרות האיסור הצנזורי, בתחילת 1918 הציור הועבר לתערוכה, ונבינסון התעקש להציגו עם רצועת נייר חום מעליו, ועליו כתובה המילה 'מצונזר'. מעשהו זה גרם לנזיפה בנבינסון, לא רק על הצגתו אלא על שימוש במילה 'מצונזר' ללא אישור.
ועדת היכל הזיכרון
בשנת 1918, הסכים נבינסון לעבוד בוועדת אנדרטאות המלחמה הבריטית כדי לייצר יצירת אמנות גדולה אחת להיכל הזיכרון המתוכנן, שמעולם לא נבנה. הוא ערך ביקור קצר בחזית המערבית אך תנועותיו הוגבלו.
במהלך הביקור הוא צייר פצועים מהלכים, וכמה אסירים שעשו את דרכם אחרי התקפת בוקר מוקדמת. רישומים אלה הפכו לבסיס הציור "קציר הקרב" שהייתה היצירה הגדולה ביותר שנבינסון צייר. הציור הושלם בפברואר 1919 ונבינסון ארגן בסטודיו שלו תצוגה פרטית של הציור ב-2 באפריל עבור מבקרים ועיתונאים רבים.