cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיקת ימי הביניים
המוזיקה של הוויקינגים
שירה וניגון מוזיקה היו חשובים לוויקינגים, הן בחיי היומיום והן באירועים חגיגיים. הם שרו שירים כשהיו שמחים וכשהיו עצובים. הם רקדו, שרו שירים וניגנו בכלים בחגיגות. היו להם שירים שליוו אותם בעבודה והקלו עליה.
למרות שהוויקינגים הם פרט חשוב בהיסטוריה, אין הרבה מידע על המוזיקה שלהם. מכיוון שכאשר נשמע התו האחרון של שיר הוא נעלם לנצח, אלא אם כן מישהו זוכר אותו או רושם אותו בצורה כלשהי, לביצוע שוב מאוחר יותר. הוויקינגים, כמו רוב האנשים באירופה באותה תקופה, לא ידעו דבר על סימון מוזיקלי, ותרבותם הפכה בהדרגה לחלק מהתרבות האירופית הנוצרית.
מוזיקאים
היו שני סוגים של נגנים שהיו מוכרים לוויקינגים, ג'סטרים וסקאלדים. ליצנים היו בעלי הערכה נמוכה, ורק הטובים ביותר התקבלו. למעשה אפשר היה להרוג ליצן ולא לקבל עונש על המעשה. הסקאלדים טיילו בארצות ובידרו את חצרותיהם של ראשי ויקינגים חשובים.
סנורי סטורלוסון אמר שהאדמה נעשתה מ-Ýmir. יש אנשים שחושבים שפירוש השם Ýmir הוא "נשמע" ולכן הסברה היא שהעולם נוצר בהשמעת צליל מוזיקלי כלשהו.
היימדאל היה אל השירה והצליל האלוהי. הוא שמע את העשב צומח בשדות ואת הצמר גדל על הכבשים. היימדלור היה הבעלים של Gjallarhorn, כלומר "הקרן בצלילים גבוהים".
בשיר Völuspá מתואר הרועה Eggþér  כמנגן בנבל. השיר Völuspá מספר את סיפור בריאת העולם, סופו הקרוב והלידה מחדש. זהו השיר המפורסם ביותר באדה הפואטית. עוד סממן לעניין המוזיקלי של אותה התקופה הוא שבסיפור Havamál הגמד Þjóðrerir הוא זמר מכשף.
שירי הגבורה של הספרות האיסלנדית העתיקה מכילים מספר התייחסויות לנגינה בנבל, למשל Atlamál, Atlakviða ו- Oddrúnargrátur. ב- Oddrúnargrátur יש עוד התייחסות לשירה שמכשפת את שומעיה. סאגה על בני אינגלינג, שנכתבה על ידי סנורי סטורלוסון, המלך השוודי האגדי הוגלייק מתואר כבעל נגנים שונים בחצרו.
בסאגות האיסלנדיות כמעט ואין התייחסות לנגינה אינסטרומנטלית אך מצד שני הסקאלדים הוויקינגים מתוארים כמבצעים את שירתם ובעלי קולות טובים. לא ברור באיזו מידה השירה האיסלנדית הושרה בעת ביצועה, אך ככל הנראה מידת השירה הייתה תלויה באופי השירה. השירה הסקאלדית בחלקה הייתה בדיבור וחלקה בשירה וללא ליווי של כלי נגינה.
סאגת סבריס מספרת על תחרות בין הסקאלד האיסלנדי Máni לבין שני ליצני חצר שהשתעשעו בנגינה אינסטרומנטלית והלצה נמוכה. זה קרה בחצרו של המלך מגנוס החמישי, מלך נורווגיה. המלך ביקש מהסקאלד לעשות פסוקי שירה נגד הליצנים. ללא היסוס מדקלם המשורר שני פסוקי גנאי שבהם הוא לועג לליצנים ודורש את גירושם מבית המלוכה. במקרה הספציפי הזה הסקאלד ניצח אבל עם הזמן הלהטוטנים הפכו פופולריים יותר ובסוף המאה ה-13 הם השתלטו לחלוטין על בתי המלוכה.
קרוב לוודאי שהקסמים הושרו או שרו, ובסאגת Þorfinns karlsefnis, למשל, מתוארת קוסמת שעשתה את הטקס בקול בעל יופי ייחודי. ברוב המקרים הטקסים שמופיעים בהם קסמים בוצעו על ידי אישה בודדת, אך ייתכן שבמקרים מסוימים השתתפה קבוצת אנשים בקריאה.
Fornaldarsögur Norðurlanda ובעברית, הסאגה האגדית, שנכתבה ברובה במאה ה-14, היא אוסף של סיפורי פנטזיה העוסקים בגיבורים אגדיים מהעבר הרחוק. סיפורים אלה מכילים מספר התייחסויות למוזיקה, לעיתים קרובות לנגינה בנבל. התיאור בסאגת Bósa og Herrauðs מתייחס לנגינה בנבל בשביל קסם. נגינה בנבל נפוצה גם בסיפורים אגדיים של תרבויות אחרות.
בנוסף לשירת קסמים ושירה למחצה של שירה סקאלדית, היו שירים נוספים כמו שירי עבודה, למשל Grottasöngur ב-Snorra-Edda ו-Darraðarljóð ב-Njálssaga ושירי אהבה, אך העדויות לביצוע המוזיקלי של שירים אלה מוגבלות מאוד. ולא חד משמעית.
איך היא נשמעה
לסוחר ערבי שביקר בדנמרק, במאה העשירית, בשלטון הוויקינגים, ניתן לומר זאת על שירתו של הוויקינג:
"מעולם לא שמעתי שירים מכוערים יותר מאלה של הוויקינגים בדנמרק. הצליל הנוהם שבא מגרונם מזכיר לי כלבים מייללים, רק יותר לא מאולפים".
מבקר אחר השווה את שירתם לקול עגלה עמוסה המתגלגלת בכבדות לאורך צלע ההר.
מאפיינים
הוויקינגים התאפיינו בשירה סקאלדית. מוזיקה נחשבה לצורת אמנות ומיומנות מוזיקלית. הוויקינגים כידוע, ניגנו בכלי נגינה, כולל נבלים וכינורות.
המעבר לתקופת הרנסאנס
סוף תקופת ימי הביניים ותחילת מוזיקת הרנסאנס, ביחס להרכב המוזיקה, קשה להבדלה בין השניים. בעוד שהמוזיקה של המאה הארבע עשרה היא מימי הביניים באופן די ברור בתפיסה, המוזיקה של תחילת המאה החמש עשרה נתפסת לרוב כשייכת לתקופת מעבר, ולא רק שמירה על כמה מהאידיאלים של סוף ימי הביניים (כגון סוג של כתיבה פוליפונית שבה החלקים שונים זה מזה זה מזה באופיים, מכיוון שלכל אחד מהם יש פונקציית טקסטורה ספציפית), אך מראים גם כמה מהתכונות האופייניות לרנסאנס (כמו הסגנון הבינלאומי ההולך וגדל המתפתח באמצעות התפשטות פרנקו-פלמית מוזיקאים ברחבי אירופה, ומבחינת המרקם שוויון הולך וגובר של חלקים). מוזיקולוגים אינם יכולים בוודאות מתי החלה תקופת הרנסאנס. אמנם אין הסכמה, אבל 1400 מהווה סימן שימושי לתחילתה של התקופה, משום שרק באותן שנים, הרנסאנס נכנס במלוא דרכו לאיטליה.
פוליפוניה, שהייתה בשימוש מאז המאה ה-12, נעשתה מורכבת יותר ויותר עם קולות עצמאיים מאוד לאורך המאה ה-14. עם ג'ון דאנסטפל ומלחינים אנגלים אחרים, מוזיקה אנגלית נחשבת לעיתים קרובות כראשונה שנשמעת פחות "מוזרה" לקהל בימנו שאינו בעל ידע נרחב בתולדות המוזיקה.
השפעות
המוזיקה מתקופת ימי הביניים השפיעה ומשפיעה רבות על מלחינים בתחומים שונים כגון פופ, מוזיקה קלאסית וג'אז.החל בסגנון הארס אנטיקווה ועד למזמור הגרגוריאני. הסגנונות המוזיקליים של פרוטין השפיעו על מלחינים מהמאה ה-20 כגון ג'ון לותר אדמס ועל המלחין המינימליסטי סטיב רייך.
שפת השירה
בימי הביניים, גליסית-פורטוגזית הייתה השפה בה השתמשו לשירה לירית. האסכולה הגליסית-פורטוגזית, שהושפעה במידה מסוימת מהטרובדורים, תועדה לראשונה בסוף המאה ה-12 ונמשכה עד אמצע המאה ה-14. הלחן המוקדם ביותר באסכולה זו מתוארך בדרך כלל לפני 1200 ואחריה.
ניתן לחלק זרם זה לשלושה ז'אנרים בסיסיים: שירת אהבה בקול גברי, שירת אהבה נשית ושירת העלבון והלעג. שלושתם הם ז'אנרים ליריים במובן הטכני מפני שהם היו שירים בליווי מוזיקלי של כלי מיתר ולירה.
מיסטוק
מיסטוק (באנגלית: Oobleck) הוא כינוי לעיסת עמילן ומים. לעיסה זו תכונות ייחודיות, הדומות לאלו של נוזל לא ניוטוני והיא מתפקדת גם כמוצק וגם כנוזל תחת תנאי כוח שונים. השם המוצע לעיסה זו (Oobleck) לקוח מתוך הסיפור של דוקטור סוס "Bartholomew and the Oobleck" בתרגום לעברית "גדליהו והמיסטוק".
מיסטוק הוא תערובת עמילן ומים כחצי מנפחו לכל היותר. הכמות המדויקת תלויה בלחות היחסית שקיימת בעמילן ומשתנה לפי סוג העמילן. התמיסה מושפעת מתנאי האחסנה וטמפרטורה. לרוב, נהוג להוסיף מים עד לקבלת תערובת בסמיכות בינונית.
אפיון איכותי של התנהגות המיסטוק בקנה מידה גדול
במבט-על, נהוג למיין חומרים רבים כנוזלים או מוצקים (למעט גז). אחת הדרכים למיון היא בדיקת תגובת החומר לשינוי צורתו ללא שינוי נפחו ("מאמץ גזירה"). התנגדות החומר לשינוי צורתו באופן הפיך (כלומר, כשנסיר את המאמץ יחזור לצורתו המקורית), תסווג אותו כנוזל. ואילו אם החומר אינו מתנגד לשינוי צורתו, או מתנגד רק באופן בלתי-הפיך, תוך חיכוך פנימי ויצירת חום, הוא יסווג אותו כמוצק.
אולם זו הגדרה מופשטת ובפועל ההגדרות נוזל ומוצק הן מקרי גבול אידיאליים, ורוב החומרים יסטו מהן במידה מסוימת. רוב הנוזלים, אם ננסה לשנות את צורתם מהר מספיק, יגיבו גם באופן הפיך, כמוצקים. לדוגמה, אם נכה באצבע במהירות על משטח הפנים של דבש (או תמיסת עמילן תירס), התחושה המתקבלת תהיה כשל נגענו במוצק. רוב המוצקים, אם ננסה לשנות את צורתם לאט מספיק, יגיבו גם באופן בלתי-הפיך, תוך חיכוך ויצירת חום, כנוזלים. למשל, צמר גפן שתונח עליו משקולת: תחילה הוא יימעך, והמשקולת תרד במהירות, עד לנקודה שבה ההתנגדות ההפיכה (האלסטית, כמו של קפיץ) של צמר הגפן תאזן בדיוק את משקל המשקולת. אך למעשה המשקולת ממשיכה לרדת ולדחוס את הצמר גפן אך בקצב איטי מכפי שיהיה אפשר לראות.
מושגים מדעיים
חומר המתנגד לשינוי צורתו רק באופן הפיך נקרא מוצק אלסטי. חומר המתנגד לשינוי צורתו רק באופן בלתי-הפיך (בזרימה) נקרא נוזל צמיג, או נוזל ניוטוני. כאמור, רוב החומרים סוטים משני מצבי הקיצון הללו, והסטיה תלויה במהירות שבה מנסים "להפריע" להם. לתחום הביניים הזה בין שני מצבי הקיצון, שיש בתוכו מגוון רחב מאוד של התנהגויות, יש מגוון של שמות. מי שרוצה להדגיש את הסטיה של החומר מהתנהגות של נוזל ניוטוני, יקרא לו זורם לא-ניוטוני. מי שרוצה להדגיש את סטיית החומר מההתנהגות הקיצונית השנייה של מוצק אלסטי, יקרא לו חומר רך. ובכל מקרה, אפשר להשתמש במונח הנייטרלי של חומר ויסקו-אלסטי, כלומר כזה המתנהג חלקית כנוזל צמיג וחלקית כמוצק אלסטי.
אפיון מולקולרי להתנהגות המיסטוק בקנה מידה קטן
כל מה שנאמר עד כאן נוגע לאפיון איכותי של התנהגות החומר בקנה מידה גדול. שאלה נפרדת היא, מהם המנגנונים הפועלים בקנה המידה הקטן (למשל, זה המולקולרי) והאחראים להתנהגות הוויסקו-אלסטית. התשובה איננה כללית אלא תלויה בסוג החומר. לדוגמה, בתמיסות מרוכזות של פולימרים (דוגמת עמילן התירס), הגורם ששולט בהתנהגות האלסטית (ההפיכה) הוא הליפוף והשזירה של מולקולות הפולימר הארוכות זו בזו. בתגובה להפרעה מהירה, אין המולקולות מספיקות להשתחרר מהתסבוכת, אלא רק להימתח ולהתכווץ כרשת, והחומר מגיב כמוצק אלסטי. בתמיסות כאלה המנגנון ששולט בהתנהגות הבלתי-הפיכה (זרימה צמיגה) הוא "הזדחלות" (רפטציה)– על פני זמן ארוך דיו מצליחות המולקולות הארוכות להזדחל ולזרום זו ביחס לזו, בדומה לדרך שבה אנו מצליחים לשלוף אטרייה אחת מתוך ערמת ספגטי.
הצעה לשימוש במיסטוק
תחרות מפורסמת היא בניית מבנה יעיל מספיק לשמירת ביצים כך שיוטלו ממבנה גבוה ויישארו שלמות. במהלך תחרות ארצית במדעים, הצליחו תלמידי כיתה ט' בירושלים לבנות מתקן שויסת נפילת ביצה מגובה 10 מטרים. בשל תכונותיו המיוחדות של החומר, בפגיעתו בקרקע הוא מתקשה ומווסת את הפגיעה וכך שומר על שלמות החפץ מפני שבירה, ועל התכונות הנוזליות שלו באופן חלקי בחלק העליון בו הונחה הביצה. על פי חוק המתקף, ככל שזמן העצירה של הביצה גדל, הכוח העוצר אותה קטן. בשפת האנרגיה – אנרגיית התנועה של הביצה מומרת לאנרגיה ויסקו אלסטית המתבטאת בתכונותיו המיוחדות של החומר ובסוף התהליך לאנרגיית חום.
ארכנוקמפה
ארכנוקמפה המכונה תולעת זוהרת (שם מדעי: Arachnocampa; מילולית: "תולעת קורי עכביש") הוא סוג של חרק מסדרת הזבובאים ומשפחת היתוש-אוריים, החי באוסטרליה ובניו זילנד
חרקים אלה דומים מעט ליתושים והם בעלי אורח חיים ייחודי, כשאת רוב חייהם הם מעבירים במערות שונות לאורך דרום אוסטרליה, טסמניה וניו זילנד. הם מתחילים כביצים עד לבקיעתם הם מעבירים את חייהם כזחלים בין 6 ל-12 חודשים ולקראת סוף חייהם בימים האחרונים מתגלמים ובוקעים כבוגרים קצרי זמן. הזחלים מתחילים באורך 3 עד 6 מ"מ אך מגיעים בזמן קצר לאורך של 3 ס"מ.
הזחלים הם טורפים מובהקים הניזונים מחרקים אחרים כדוגמת עשים, בריומאים, שעירי-כנף, כולכיתיים וזבובאים נוספים כשהם יכולים להיות קניבלים על אחיהם ואף על הבוגרים. את הטרף הם מושכים באמצעות אורות ביולומינסנציה, המופקים בלוציפראז בתרכובת ATP שמאירה כתגובה לתמיסת חמצן. האור מצוי בחלק האחורי של הזחלים והם יכולים "להדליק" אותו כדי למשוך טרף. הם מייצרים קורים דביקים התופסים את הטרף בדומה לקורי עכביש והזחלים מרגישים את התנודות ויכולים לגלגל את הקורים מעלה. בדומה לזחל עצמו גם הקורים מאירים בעוצמה, מה שמעניק מראה זוהר למערות.
בניגוד לזחלים הבוגרים כלל לא אוכלים אלא רק עסוקים ברבייה והם מעופפים גרועים ביותר, אם כי יכולים להשתמש בביולומינסנציה למשיכת בני זוג.
מינים
ישנם 9 מינים בסוג זה:
קרמר החתול ישן כל הזמן
קרמר החתול ישן כל הזמן הוא סיפור ערש שמיועד לפעוטות, אך מכוון לקהל בוגר יותר. הספר נכתב על־ידי מאיר שלו, אויר על־ידי יוסי אבולעפיה ויצא לאור על־ידי הוצאת "עם עובד" באוגוסט 2010. הספר הופיע לראשונה במצעד הספרים תשע"ב של משרד החינוך . ספר זה הוא הספר הראשון בסדרה המדברת על עלילותיו של החתול קרמר. בסדרת ספרים זו יש שלושה ספרים פופולריים שנכתבו על־ידי מאיר שלו. ("קרמר החתול יוצא אל היער", "קרמר החתול לומד לשחות").
תקציר העלילה
קרמר החתול הוא חתול ישנוני שישן בכל מקום ובכל זמן, עד שיום אחד משפחתו מאיימת להחליף אותו בחתול אחר. על מנת למנוע את החלפתו, קרמר מזמין את משפחתו להצטרף למסע חלומותיו.
ביקורות
הביקורות משבחות את הספר ומוסיפות כי הוא מרתק ונוגע ללב. כמו כן האיורים של יוסי אבולעפיה תורמים לחוויית הקריאה של הקורא בכך שהם עוזרים לו לשקוע עמוק בתוך הסיפור. מאיר שלו, הסופר פונה לקהל ילדים בוגר ולפעוטות, אך גם לקהל של מבוגרים שמצליח להבין את הרבדים הנוספים של הסיפור. ההגדרה "סיפור ערש", כפי שהיא כתובה על כריכת הספר, הינה המצאה חדשה של הסופר – ז'אנר שבו מספרים סיפור לפני השינה ולא שרים שירי ערש.
מיזם מרכז אריזונה
מיזם מרכז אריזונה (באנגלית: Central Arizona Project בראשי תיבות CAP) הוא אמת מים באורך 541 קילומטרים במדינת אריזונה בארצות הברית. האמה מובילה מים מנהר הקולורדו משמורת חיות הבר ביל ויליאמס (Bill Williams Wildlife Refuge), בחלק הדרומי של אגם האווסו סמוך לפארקר למרכז ודרום אריזונה. המיזם הוא המערכת הגדולה והיקרה ביותר של הובלת מים שנבנתה אי פעם בארצות הברית. המיזם מנוהל ומופעל על ידי נפת שימור המים של מרכז אריזונה (Central Arizona Water Conservation District בראשי תיבות CAWCD). את האישור למיזם הוביל קרל היידן (Carl Hayden; 1972-1877), הסנאטור הדמוקרטי מאריזונה.
תיאור
המיזם מעביר מים מנהר הקולורדו למרכז אריזונה ודרומה. חזון המיזם היה לספק מים לקרוב ל-4,000 קילומטרים רבועים של קרקע חקלאית במחוזות מריקופה, פינאל ופימה, כמו גם מי שתייה לכמה מרכזים עירוניים, כולל האזור המטרופוליטני של פיניקס וטוסון. האישור למיזם כלל גם פיתוח מתקנים לספק מים למחוזות קאטרון, הידאלגו, וגרנט בניו מקסיקו, אבל מתקנים אלו לא נבנו בשל שיקולי עלות, חוסר ביקוש למים, חוסר יכולתם של הצרכנים הפוטנציאליים לשלם ומגבלות הקשורות לשימור הסביבה. בנוסף לתועלת הישירה מהמים המסופקים לצרכנים, המיזם מפיק תועלות נוספות: בקרת שיטפונות, פעילות נופש, שימור דגים וחיות הבר ובקרת סחף. המיזם חולק למטרות מנהל ובינוי למקטעים: גרניט ריף (Granite Reef), אורמה (Orme), סולט-חילה (Salt-Gila), נהר חילה, טוסון, חלוקה אינדיאנית (Indian Distribution) ונהר קולורדו. במהלך בניית המיזם, שונה שם המקטע אורמה למקטע אחסון מוסדר (Regulatory Storage Division). עם השלמת המיזם שונה שם מקטע גרניט ריף לאמת המים היידן-רודס (Hayden-Rhodes Aqueduct), ומקטע סולט-חילה לאמת המים פנין-מקפרלנד (Fannin-McFarland Aqueduct).
היסטוריה
המיזם קם על בסיס חוק מיזם אגן הנהר קולורדו ב-1968 שנחתם על ידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון ב-30 בספטמבר 1968. הסנאטורים ארנסט מקפרלנד (Ernest McFarland; 1984-1894) וקרל היידן ניסו לשדל את הסנאט להסכים להקמת מיזם מרכז אריזונה שנועד לספק לאריזונה את חלקה במי הקולורדו על פי הסכם נהר הקולורדו. מאמציו של מקפרלנד כשלו, אבל הם הניחו את התשתית החיונית להעברת האישור בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20.
לדברי העיתון Arizona Republic נרתמו הסנאטורים בארי גולדווטר וקרל היידן, איש הקונגרס מוריס יודול (Morris Udall), מזכיר הפנים של ארצות הברית סטיוארט יודול (Stewart Udall) ומנהיגים נוספים מאריזונה למעבר בהצלחה של החקיקה שהייתה חזונו של מקפרלנד שהייתה הבסיס להקמת המיזם. "קרוב לוודאי ההישג הדו-מפלגתי המפורסם ביותר של המדינה במאה ה-20". חוק זה אישר למזכיר הפנים של ארצות הברית לחתום על הסכם עם גופים שאינם ממשלתיים, על פיהם הממשל הפדרלי רכש את הזכות ל-24.3% מהחשמל שהופק מתחנת הכוח נאוואחו הפרטית. ההסכם גם כלל הובלה של החשמל באמצעות כבלים לנקודות חלוקה באזורי השירות של מיזם מרכז אריזונה.
בניית המיזם החלה ב-1973 עם קביעת הקבלן לבניית סכר כניסת המים למיזם וחפירת התשתית למתקן השאיבה האווסו (כיום תחנת השאיבה על שם מרק וילמר) על חופי אגם האווסו. אחר-כך נבנו המתקנים הנוספים במיזם, כדוגמת סכר ודל החדש (New Waddell Dam). עמוד השדרה של מערכת הובלת המים, האמה המשתרעת לאורך 541 קילומטרים מאגם האווסו עד נקודת הסיום, 22.5 קילומטרים דרומית-מערבית לטוסון, הוכרזה כגמורה מעשית ב-1993. הקטע האחרון של המיזם, עד לטוסון, חייב לחצוב מנהרה בהרים. הסכרים החדשים והמשופצים שנבנו כחלק מהמיזם הוכרזו גמורים מעשית ב-1994. כל מערכת הפצת המים, למעט הפצת המים לשבטי האינדיאנים, הוכרזו גמורות בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20, כמו גם מערכת חלוקת מי השתייה למרכזים העירוניים. עדיין נותר לבנות מערכות להפצת מים לשבטי האינדיאנים. ההערכה היא שנדרשים בין 10 ל-20 שנים נוספות להשלמת מערכות אלו.
מיזם מרכז אריזונה מימן חלקית את מיזם מאגר ברוק (Brock Reservoir), שנועד לאחסן מים עודפים מהתעלה הכול-אמריקנית בעלות של 28.6 מיליון דולרים. בתמורה לחלקה במיזם יכולה אריזונה להשתמש ב-120 מיליון מטרים מעוקבים נוספים של מי הקולורדו החל ב-2016.
ארמיית סלוניקי הבריטית
ארמיית סלוניקי הבריטית הייתה ארמייה של הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה. לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918 היא פורקה, אולם יחידות שלה הפכו לארמיית הים השחור החדשה, והגנרל ג'ורג' מילן נשאר בפיקוד.
מלחמת העולם הראשונה
הארמייה הוקמה בסלוניקי תחת פיקודו של בריאן מהון כדי להתנגד להתקדמות בולגרית באזור כחלק מהחזית המקדונית. הארמייה הגיעה לסלוניקי (יחד עם חיילים צרפתים) ב-15 באוקטובר 1915. במאי 1916 החליף ג'ורג' מילן את בריאן מאהון כמפקד הארמייה. בסופו של דבר זה כללה הארמייה שני חיליים וכארמיית הים השחור היא נשארה על כנה עד שנת 1921. הרוגי ארמיית סלוניקי הבריטית מונצחים באנדרטת דוריאן.
אנדראש בק
אנדראש בק (בהונגרית: Beck András; גד, 13 בינואר 1911 – קלמארט - Clamart, איל-דה-פראנס, 13 בדצמבר 1985) היה פסל, מדליסט, מרצה במכללה יהודי-הונגרי. בנו של פילפ אדן בק.
ארמיית סלוניקי הבריטית
סדר הכוחות
ארמיית סלוניקי הבריטית, מרץ 1917
אנדראש בק
ביוגרפיה
הוא למד תחילה אצל אביו, פילפ אדן בק. אחר כך סיים את לימודיו באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות אצל ז'יגמונד קישפלודי שטרובל. הוא למד זמן קצר בווינה בשנת 1929, אצל מאסטר אנטון האנאק (1875–1934) וב-1930 אצל גאורג קולבה (1877–1947) בברלין. בין 1929 לבין 1931 התוודע לאמני האוונגרד הגרמניים באמצעות ג'רג' קפש. ב-1933 גורש מהאוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות בשל עמדתו השמאלנית ונידון למאסר.
בשנת 1937 זכה בפרס בתערוכת KUT (האגודה החדשה לאמנים) בסלון הלאומי עם הפסל שלו "פועל". הוא זכה במספר פרסים מאגודת פאל סיניאי מרשה (1934, 1943, 1947). יחד עם יאנוש קמטי, הוא הקים את מכללת דרקוביץ בשנת 1946 עבור צעירים ממוצא פועלים ואיכרים שלא התקבלו למכללה ההונגרית לאמנויות יפות, כדי להכין אותם לקבלה למכללה. בשנים 1946 עד 1947 עבד כמנהל המוסד הזה. מאז 1948 הוא היה מרצה באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות. בינתיים, ב-1947, שימש גם כמזכ"ל האיגוד החופשי של האמנים ההונגרים.
ארמיית סלוניקי הבריטית
סדר הכוחות
הקורפוס ה-12
אנדראש בק
ביוגרפיה
אבדה גדולה הייתה לו שרבות מיצירותיו נהרסו במהלך מאסרו, מלחמת העולם השנייה והמרד ההונגרי של 1956. הוא התגורר בפריז מ-1957. מאז יצר בתפיסה לא פיגורטיבית, כלומר באמנות מופשטת. הוא השתתף במספר תערוכות יחיד וקבוצתיות עם עבודותיו בערים במערב אירופה ובארצות הברית. בתחילת הגירתו זכה להצלחה כאמן מדליות, אבל אחר כך הצליח גם עם פסליו הקטנים.
ארמיית סלוניקי הבריטית
סדר הכוחות
הקורפוס ה-16
אנדראש בק
ביוגרפיה
תערוכתו האחרונה בחייו, בה הוא עדיין יכול היה להשתתף, נערכה במטבעה בפריז. הוא בתאונה בקלמארט (איל-דה-פראנס) ליד פריז ב-1985 כשנדרס על ידי מכונית בזמן שניסה להגיע לסטודיו שלו.
ארמיית סלוניקי הבריטית
סדר הכוחות
מפקדת הארמייה
אנדראש בק
ביוגרפיה
עבודותיו נשמרות במספר אוספים ציבוריים הונגריים, כולל הגלריה הלאומית של הונגריה, המוזיאון הספרותי פטופי, מוזיאון סנט אישטוואן קיראי בסקשפהרוואר ובמוזיאון אישטווא טירן בבאיה.
The Third Album
The Third Album (בעברית: האלבום השלישי) הוא אלבומה השלישי של הזמרת ברברה סטרייסנד, אשר יצא בפברואר 1964.
הצלחה וביקורת
מבחינה מסחרית, האלבום הצליח לשחזר את הצלחת האלבומים הקודמים של סטרייסנד, כאשר הגיע גם הוא למעמד זהב בארצות הברית על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה ונכנס לחמישייה הפותחת במצעד הבילבורד 200 כאשר שהה בסך הכל 74 שבועות במצעד.
AllMusic נתנו לאלבום ציון של 3 כוכבים מתוך 5 כאשר שיבחו את קולה של הזמרת אך מתחו ביקורת כלפי השירים באלבום.
עטיפת האלבום
עטיפת האלבום צולמה על ידי השחקן רודי מקדואל, שצילם את הזמרת במהלך התכנית "The Judy Garland Show" כמה חודשים קודם לכן.
מייקל רונדה
ביוגרפיה
מייקל נולד במקסיקו, בנם של ויקי ודייוויד רונדה, אחיהם של אלסנדרה הגדולה ממנו וקווין הקטן ממנו.
Head Shoulders Knees & Toes
Head Shoulders Knees & Toes הוא סינגל של צמד התקליטנים הצרפתי, אופנבך, בשיתוף פעולה עם קווטרהאד ונורמה ז'אן מרטין, שיצא, על ידי Ofenbach Music, וורנר מיוזיק גרופ וספינין' רקורדס, ב-8 במאי 2020.
מייקל רונדה
ביוגרפיה
את קריירת המשחק שלו החל בשנת 2011 כשהיה בן 14 כששיחק בליל הפיראטים שם גילם את הדמות דני, ילד בן תשע ולו כלב בשם פיראטי. יום אחד פיראטי עובר תאונה קטלנית. חיי דני לוקחים תפנית טרגית, אבל פיראטי חוזר מהמתים כרוח רפאים. המשפחה עוברת עיר. בעיר החדשה המשפחה פוגשת את פאדי, השומר שדואג למגדלור הישן. הילד והזקן יוצרים ידידות גדולה, בין השאר, כי פאדי מסוגל לראות את פיראטי והוא מלמד דני לראותו. יחד, לדני, פאדי ופיראטי יש הרפתקה מדהימה על ליל הפיראטים.
Head Shoulders Knees & Toes
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסינגל יצא ב-7 באוגוסט 2020. נכון לאוקטובר 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-17 מיליון פעמים.
מייקל רונדה
ביוגרפיה
באותה שנה, לוהק לסדרה "כמו שאומר המשפט" שם גילם את "פונצ'ו". הוא שיחק בעונות 1–4 ודמותו הייתה עיקרית בעונות 2–4. בסדרה מסופר על נושאים אקטואליים כגון אלימות במשפחה, המשבר הכלכלי, שיפור עצמי, הומוסקסואליות, התמכרות לסמים ועוד.
לאחר מכן שיחק ב-"כוחו של הגורל" (La fuerza del destino), בתפקיד קמילו הצעיר.
ובסוף 2015, הוא נבחר להיות אחת הדמיות הראשיות טלנובלה הספרדית המצליחה "סוי לונה" שם הוא משחק את סימון אלברז זמר שאוהב להחליק במיוחד עם ידידתו הטובה לונה ולנטה (קרול סבייה) אשר גם מאוהב בה, הוא מצליח לממש את אהבתו ללונה עד שמגיע מתאו (רוג'רו פסקווארלי).
בדצמבר 2016 התחיל מייקל לתחזק ערוץ יוטיוב בשם Michael Ronda, בו הוא מעלה קאברים לשירים עם חבריו הקרובים, כדוגמת ליאונל פררו, סבסטיאן ויללובוס וגסטון וייטו, גם הם שחקנים בטלנובלה "סוי לונה". ב-2020 התחיל לשחק בסדרה "קונטרול זי" בתור חוויאר.
נטליה ז'וקובה
נַטָאלִיָה אוֹלֶקְסַנְדְרִיבְנָה ז'וּקוֹבָה (באוקראינית: Наталія Олександрівна Жукова; נולדה ב-5 ביוני 1979, דרזדן, גרמניה המזרחית) היא שחמטאית אוקראינית בעלת דרגת רב-אמן.
היא זכתה במספר תארים בהיותה בת-עשרה, בתחרויות אירופיות ועולמיות. היא הייתה חברה בנבחרת הנשים הלאומית של אוקראינה מאז 1996, כשהייתה בת 17, ובאותה שנה זכתה באליפות אוקראינה לנשים. היא שיחקה בשולחן הראשון בקבוצה האוקראינית באולימפיאדת השחמט 2006 בטורינו. במאי 2010 הגיעה לכושר 2500 וזכתה בתואר רב-אמן.
נכון לפברואר 2020, מדורגת במקום במקום השביעי מבין הנשים באוקראינה לפי מד כושר.
נשואה לרב-האמן אלכסנדר גרישצ'וק.
ראשית הקריירה
ז'וקובה הופיעה לראשונה באליפות העולם לנוער בגיל 12, בשנת 1991, והגיעה בתיקו למקום ה-3 וה-4 בקטגוריית "12 ומטה", בתוצאה של 7.5 מתוך 11. היא זכתה באליפות אירופה לנערות מתחת לגיל 14 בשנת 1993, בתוצאה של 7.5 מתוך 9, ואחר כך באליפות אירופה לנערות מתחת לגיל 16 בשנת 1994 בתוצאה של 7 מתוך 9. באותה שנה זכתה באליפות העולם לבנות מתחת לגיל 16 בסגד באותה תוצאה. בשנת 1995 סיימה במקום השני באליפות העולם לנשים מתחת לגיל 20 בהאלה בתוצאה של 9 מתוך 12.
ז'וקובה בת ה-16 הייתה הצעירה בין המתחרות באליפות השחמט לנשים באוקראינה בשנה הראשונה שבה התחרתה. היא זכתה באליפות בחלוקת המקום הראשון-שני, בתוצאה של 6 נקודות מתוך 10 אפשריות.
הצלחה בינלאומית
ב-1998 ז'וקובה חלקה את המקום הראשון והשני בתחרות בבלגרד, שבסרביה, בתוצאה של 6 מתוך 9. באותה שנה זכתה במקום הראשון בפסטיבל השחמט לנשים בחרונינגן, שבהולנד, בתוצאה של 7 מתוך 10. בשנת 1999 זכתה בגביע האיחוד האירופי לנשים בנובה גוריצה בתוצאה של 5.5 מתוך 7. באותה שנה הגיעה למקום השני בתחרות הנשים האזורית באלושטה בתוצאה של 6.5 מתוך 9. בשנת 2000 זכתה באליפות האיחוד האירופי לנשים בבתומי, שבגאורגיה, בתוצאה של 13 מתוך 19.
נטליה ז'וקובה באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1996 ל-2014 השתתפה נטליה ז'וקובה ב-10 אולימפיאדות שחמט:
לאון בונה
לאון בונה (בצרפתית: Léon Bonnat; 20 ביוני 1833 – 8 בספטמבר 1922) היה צייר צרפתי, קצין בלגיון הכבוד ופרופסור בבית הספר לאמנויות יפות.
ביוגרפיה
בונה נולד בבאיון, אך מ-1846 עד 1853 התגורר במדריד, שם היה לאביו חנות ספרים. בזמן שטיפל בחנות של אביו, הוא העתיק תחריטים של יצירות של המאסטרים הישנים, ופיתח תשוקה לציור. במדריד הוא קיבל את הכשרתו האמנותית הראשונה. מאוחר יותר עבד בפריז, שם נודע כאמן דיוקנאות חשוב.
בפריז בונה עבד בסטודיו של צייר ההיסטוריה פול דלארוש (1854). למרות ניסיונות חוזרים ונשנים, הוא לא הצליח לזכות בפרס נסיעה לרומא, וקיבל רק מקום שני. עם זאת, קיבל מלגה ותמיכה ממשפחת פרסונאז שאפשרו לו לבלות שלוש שנים ברומא (1858–1860) באופן עצמאי. במהלך שהותו ברומא התיידד עם אדגר דגה, גוסטב מורו ואחרים.
קריירה
בונה זכה במדליית כבוד בפריז בשנת 1869, והפך לאחד האמנים המובילים בתקופתו. הוא זכה לתואר קצין בלגיון הכבוד והפך לפרופסור ב-Ecole des Beaux Arts בשנת 1882.
בונה היה פופולרי בקרב סטודנטים אמריקאים בפריז. בנוסף לשפה הצרפתית, הוא דיבר ספרדית ואיטלקית וידע אנגלית היטב, ועזר לאמריקאים שהיו חד-לשוניים בדרך כלל. במאי 1905 הוא ירש את הפסל פול דובואה כמנהל ה-Ecole des Beaux-Arts.
בשנת 1917 נבחר בונה לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר כבוד.
ציורים
הדיוקנאות שצייר בונה של ידוענים בני זמנו הן היצירות האופייניות ביותר שלו, אך יצירותיו החשובות הן ללא ספק ציוריו הדתיים רבי העוצמה, כמו "ישו על הצלב" "איוב", ואחרים. עם זאת, הוא קיבל מעט הזמנות לציורים דתיים והיסטוריים, ורוב התפוקה שלו מורכבת מדיוקנאות. הוא גם הפיק ציורי ז'אנר של איכרים איטלקיים, ומספר קטן של סצנות מזרחיות.
מורה
כמורה עודד את חופש הביטוי והביצוע. הוא המליץ ​​לנסוע למדריד לביקור במוזיאון הפראדו, והציג בפריז את הנטייה לצבע בדרך הספרדית, שהשפיעה על התפתחות הציור הצרפתי. כמה מהתלמידים הבולטים יותר של בונה כוללים: ג'ון סינגר סרג'נט, סטנהופ פורבס, רוברט האריס (צייר), אלפרד פיליפ רול, ז'ורז' בראק, תומאס אייקינס, ג'ורג' ויליאם ג'וי, ראול דופי, ז'אן בראו, פרנקלין בראונל, פרד ברנרד, לואי ברוד, אלכסיי הרלאמוף, אלויסיוס אוקלי, אדוארד מונק, טריסטראם אליס, אנרי דה טולוז-לוטרק, נילס פורסברג, וולטר טינדייל, אמיל-לואי פובר ואחרים.
שנים מאוחרות יותר
במחווה של הכרת תודה על העזרה שניתנה לו בצעירותו ובסיועו של אנטונין פרסונאז, בונה הקים מוזיאון בעיר הולדתו באיון - "מוזיאון בונה". רוב היצירות במוזיאון הן מאוספים אישיים של בונה שנאספו במשך חיים שלמים של נסיעות ברחבי אירופה. הוא כולל אוסף משובח במיוחד של רישומי מאסטר של לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו ואחרים.
בונה מת ב-8 בספטמבר 1922
תזרים מזומנים
הדוחות החשבונאיים מתייחסים לתזרים המזומנים בדוח נפרד הנקרא דוח על תזרימי המזומנים, השונה מדוח רווח והפסד בכך שהוא משקף רק תנועות שהתבצעו בפועל במזומן.
חשיבות דוח תזרים מזומנים
בעלי עסקים רבים נוטים להעביר את כל הטיפול בנושא הפיננסי לרואה החשבון שלהם. ברם, בדרך כלל, רואה החשבון אינו חלק אינטגרלי מהעסק ועוסק יותר בטיפול בהתנהלות מול רשויות המס ולא בתחזית הפיננסית של העסק.
ניהול נכון של הדוח כולל "תחזית לתקופה הקרובה" (בדרך כלל בין שלושה לשישה חודשים) ומאפשר לבעל היחידה העסקית לתכנן באופן יעיל את התנועות הכספיות שלו ולהימנע ממצב שבו אף על פי שהעסק רווחי, אין בעסק די כסף המאפשר את המשך קיומו.
באמצעות שימוש בתחזית תזרים מזומנים ניתן להיערך מראש למחסור זמני בכסף באמצעות שינויים בהון החוזר בעסק: פניות לדחיית תשלומים, פניות להקדמת תקבולים והקטנת המלאי, וכן באמצעות מכירת רכוש ו/או גיוס הלוואות. קל הרבה יותר לקבל הלוואה מגופים פיננסיים כאשר בקשה זו מגובה בדוחות רלוונטיים (תזרים מזומנים חזוי) ומספיק זמן מראש, ולא כאשר העסק נמצא כבר בקשיים.
החומה הכחולה
החומה הכחולה הוא מונח בפוליטיקה האמריקאית המשמש את המומחים הפוליטיים כאשר הם מתייחסים לכ-18 מדינות בארצות הברית ולמחוז קולומביה בהן זכתה המפלגה הדמוקרטית באופן עקבי בבחירות לנשיאות ארצות הברית בין הבחירות לנשיאות שנערכו ב-1992 לבחירות לנשיאות שנערכו ב-2012 (לאורך כל תקופה זו נשיאי ארצות הברית היו מטעם המפלגה הדמוקרטית, למעט ג'ורג' ווקר בוש שניצח בבחירות שנערכו ב-2000 ובאלו שנערכו ב-2004 וזאת בזכות זכייה של מדינות שאינן חלק ממדינות החומה הכחולה).
המונח מייחס את הצבע הכחול למפלגה הדמוקרטית כחלק מהמושג הכולל של מדינות כחולות ומדינות אדומות.
שימוש במושג
העיתונאי והאנליסט היהודי-אמריקאי רונלד ברונשטיין טוען כי טבע את המושג ב-2009, לאחר הבחירות לנשיאות שנערכו ב-2012 תיאר איש התקשורת פול שטיינהאוזר מערוץ NH1 (כיום ידוע כ-"WWJE-DT") את החומה הכחולה כ"אשכול של מדינות המערב התיכון ומדינות החוף המערבי שבאופן מסורתי מצביעות לדמוקרטים".
הבלוגר הרפובליקני, כריס לאד כתב בנובמבר 2014 כי הניצחון של הרפובליקנים בבחירות האמצע ב-2014 מעיד על מגמת קריסה דמוגרפית וגאוגרפית באומה האמריקאית.
לאחר הבחירות לנשיאות 2012
במהלך הבחירות לנשיאות של 2016, שיערו מומחים פוליטיים רבים כי "החומה הכחולה" יכולה לעזור למועמדת הדמוקרטית, הילרי קלינטון לזכות בהצבעת חבר האלקטורים. עם זאת, איש העסקים המועמד הרפובליקני, דונלד טראמפ הצליח לנצח ב-3 מדינות מהחומה הכחולה, מישיגן, פנסילבניה וויסקונסין וגם באלקטור ממיין. כתוצאה מכך הוא הצליח לנצח בהצבעת חבר האלקטורים בזכות רוב של כ-306 אלקטורים.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו ב-2020, ניצח המועמד הדמוקרטי וסגן הנשיא לשעבר, ג'ו ביידן את הנשיא המכהן טראמפ, לאחר שהחזיר למפלגתו את מישיגן, פנסילבניה וויסקונסין, עם זאת, שמר טראמפ על ניצחונו במיין, שם זכה בשנית באלקטור יחיד.
מוזיאון וירטואלי
מוזיאון הוא מקום שמרוכזים בו אוספים בתחום מסוים או בתחומים אחדים: יצירות אמנות, חפצי אומנות, עתיקות, מדע וכדומה. זהו מוסד המאפשר לציבור גישה למוצגים המייצגים מגוון תופעות טבע, תרבות, היסטוריה ומורשת, לצורכי חינוך, מחקר, לימוד והנאה. המוזיאון הווירטואלי הוא מוזיאון הקיים ברשת האינטרנט בלבד. כמו המוזיאון הממשי, המוזיאון וירטואלי עשוי להיות מורכב מתערוכות ומאוסף פריטים (כגון מוזיאון לאמנות, מוזיאון לידיעת הטבע, ארכיון) או מעוצב לתצוגות שנוצרו במיוחד עבורו (כגון במוזיאונים למדע). הוא עשוי להציג ייצוגים דיגיטליים של עצמים ממשיים או להציג תכנים ייחודיים למדיום הדיגיטלי כגון אמנות דיגיטלית או מציאות מדומה. עם התפתחותה המהירה של חברת המידע, נעשה המוזיאון הווירטואלי כלי פרסום ומדיה מרחיבה בידי מוזיאונים ממשיים קיימים. קבוצות וחברות בעלות ייחוד המעוניינות להציג את מוצגיהן מחוץ לכותלי מוזיאון ממשי. יצירת מוזיאון ווירטואלי זולה באופן משמעותי. כל אדם יכול ליצור מיזם כזה לכן המוזיאון הווירטואלי נהייה לכלי תרבותי-חברתי וחינוכי. המוזיאון הווירטואלי הלימודי עשוי לכלול אוסף בעל משמעות תרבותית המוצג באופן קבוע לציבור הגולשים, ויש לו מאפיינים מוזיאליים כגון פרוגרמה, תערוכות קבע ותערוכות מתחלפות, והסברים (כיתוביות) לפריטי האוסף. מוזיאונים וירטואליים לימודיים יכולים לשקף מוזיאון פיזי או להיות מוזיאונים אינטרנטיים בלבד. האפשרות להצבת ממשקי דיון ותגובה על כל מוצג בפרט ועל תערוכות בכלל מייחדת אותו מן המוזיאון הממשי בו המבקרים רשאים בדרך כלל לכתוב רק בספר אורחים. הקמת מוזיאון ווירטואלי על ידי מוסדות חינוך מהווה הזדמנות פדגוגית לערב את הלומדים בעשייה לימודית משמעותית.
מוזיאונים ווירטואליים בארץ ובעולם
מוזיאונים פיזיים רבים יזמו יצירת אתרי אינטרנט של המוזיאון. אתרים אלו מהווים חלון הראווה ואתר המידע אודות המוזיאון. לצד המידע הבסיסי קיימות תערוכות ווירטואליות שהמוזיאון מעוניין לפרסם. עם התפתחות האינטרנט נוצר צורך להביא את המוזיאונים הפיזיים אל הקהל הרחב העולמי ומתוך צורך זה נוצרו כמה פרויקטים עולמיים כגון Google Art Project ופרויקטים נוספים.
באביב 2020, בעקבות משבר הקורונה ומגבלות התנועה, החלו מספר רב של מוזיאונים פיזיים בעולם ובישראל להעלות סיורים וירטואליים של תצוגות ממשיות.
מוזיאון וירטואלי עולמי
קרב ח'אן יונס
הרקע לקרב
האימפריה העות'מאנית בימי הסולטאן סלים הראשון התקדמה במסע כיבוש מהיר והתפשטה הן מערבה לכיוון אירופה והן מזרחה ודרומה. הכוח החזק באותה תקופה בלבנט היה הסולטנות הממלוכית שמרכזה שכן בקהיר. בסולטנות הממלוכית שלטו שליטים ממוצא צ'רקסי והיא הייתה במצב של התדרדרות שלטונית ומדינית שנמשכה משנות ה-90 של המאה ה-15. כחלק מתפיסה צבאית שמרנית, הממלוכים סירבו להשתמש בנשק חם. הם שמו דגש על תנועת פרשים קלים ועל ירי קשתים. לעומתם, העות'מאנים הצטיינו באותה עת בחדשנות צבאית ושיכללו את השימוש בארטילריה.
בקיץ 1516 היה ברור לממלוכים שהעות'מאנים מתעתדים לכבוש את מצרים. הדוקטרינה הממלוכית הייתה לצאת לקראת האיום ולא להתבצר ולהמתין לו. כוח ממלוכי שמנה כ-10,000 פרשים יצא מקהיר במגמה לפגוש את הכוח העות'מאני ולעצור אותו. הכוחות נפגשו לראשונה בקרב מרג' דאבק שהתרחש ב-24 באוגוסט 1516 בסוריה, צפונית לחלב. בקרב זה זכו העות'מאנים בניצחון מוחץ על הממלוכים, והסולטאן הממלוכי אל-מלכ אל-אשרף קאנסוה אל-ע'ורי נהרג. למעשה הכריע הקרב את גורל המלחמה כולה, שכן לאחריו לא נותרה התנגדות ממלוכית של ממש מסוריה ועד קהיר.
הקרב ותוצאותיו
לאחר קרב מארג' דאבק המשיכו הכוחות העות'מאנים להתקדם דרומה והגיעו לדמשק בספטמבר 1516. בד בבד מונה טומאן ביי לסולטאן הממלוכי, והוא שלח חיל פרשים נוסף לארץ ישראל בניסיון לעצור את העות'מאנים. הכוח העות'מאני התפצל לשני ראשים: לאחר מכן שבו שני הכוחות העות'מאנים והתאחדו, ובהגיעם אל תל גמה שליד ח'אן יונס, התארגן כוח פרשים ממלוכי בהנהגת ג'נבירדי אל-ע'זאלי ותקף אותם. ההתקפה נשברה והכוח הממלוכי הנותר נסוג לקהיר. לאחר קרב ח'אן יונס, המשיכו העת'מאנים וחצו את סיני לאורך קו החוף של הים התיכון. קרב רידניה שהיה הקרב השלישי והאחרון במלחמה נערך ב-22 בינואר 1517, בליבה של הסולטנות הממלוכית המתפוררת, ולמעשה לא הייתה לו משמעות צבאית של ממש.
בקרב ח'אן יונס השלימו העות'מאנים את כיבושה של כל ארץ ישראל, אם כי מקובל שהתקופה העות'מאנית בארץ ישראל החלה ב-1517, עם נפילתה המוחלטת של הסולטנות הממלוכית.
משהב
משהב חברה לשכון בנין ופתוח בע"מ המוכרת בשם המקוצר "משהב" היא חברה פרטית ישראלית שנוסדה בשנת 1936 על ידי הסתדרות הפועל המזרחי, ועוסקת בתחום השיכון והבינוי.
היסטוריה
בשנת 1936 נוסדה חברת היזמות "משכנות", ששמה המלא היה "משכנות - חברה ליסוד שכונות דתיות בע"מ". בשנת 1937 נוסדה חברת הבינוי "הבונה" במטרה לספק עבודה בענף הבנייה לפועלים דתיים. לאחר הקמתן שתי החברות פעלו כחברות קבלניות מבצעות לציבור הדתי לאומי. החברות נוסדו על ידי הסתדרות הפועל המזרחי בראשות משה קלמר, שכיהן כיושב ראש הדירקטוריון שלהן. בתחילת 1959, לאחר שנים שבהן התגלגל הרעיון לאחד את החברות, הוחל בפעילות למיזוג החברות. האיחוד הובא בפני מרכז הפועל המזרחי באפריל 1959 ושתי החברות נקראו יחד "משכנות-הבונה". בשנת 1960 הושלם המיזוג והחברה קיבלה את שמה החדש: "משהב".
החברה בנתה עשרות אלפי דירות ברחבי ישראל. בשנת 2003 רכשה חברת משהב מתחם בן 127 דונם באורנית, ובנתה במקום 250 קוטג'ים.
במאה ה-21 עסקה החברה גם במיזמי פינוי בינוי בקריית אונו, ברמת גן ובגבעתיים.
בשנת 2016 עברו משרדיה הראשיים של החברה לפתח תקווה, לאחר כחמישים שנה שבהן שכנו בתל אביב.
באוקטובר 2018 הטילה רשות מקרקעי ישראל על החברה קנס בגובה 30 אלף ש"ח על אפליה במכירת דירות לערבים.
ביולי 2021 הטילה הרשות להגנת הצרכן ולסחר הוגן על החברה עיצום כספי בסך 54 אלף ש"ח, עקב הטעיית צרכנים בפרסום.
שוכר כחיל השני
שׁוּכְּר כֻּחַיל השני היה משיח שקר יהודי-תימני שפעל בשנים 1868-1875.
הופעתו
אותו אדם קרא "לאשתו ולבנו" של שוכר כחיל הראשון לחזור אליו, ואף התחתן עם גרושתו. התגלותו המחודשת עוררה התרגשות רבה בקרב יהודים ומוסלמים כאחד. שוכר כחיל השני היה פעיל ונמרץ אף יותר מקודמו. הוא גם הצליח יותר ממנו להפיץ את האמונה שהעידן המשיחי קרוב לבוא, הטיף בעצמו בכפרים ובעיירות מבלי להסתייע בעוזרים ובמעריצים, וגם הנהיג ארגון המומחה ביחסי ציבור לצורך פרסום האגרות ששלח לערים וארצות שונות.
משנתו
שוכר כחיל השני הפיץ את הרעיון שחובה על היהודים לקדם את ימות המשיח באמצעות 2 יסודות עיקריים: הקריאה לעשיית תשובה ודרישה לתשלום מס שקרא לו מעשר.
בשלבים הראשונים של תנועתו, רבני תימן לא יצאו נגדו. רק לאחר שהתחוור לכמה מהם כי אינו המשיח המחודש, הם הביעו בו חוסר אמון, והחלו להתנגד לו. למרות זאת, ההנהגה הרבנית לא נקטה צעדים נגדו, ולא החרימה אותו או את תנועתו.
על אף היחס ההססני של הרבנים, שוכר כחיל השני עדיין נתקל בכמה מתנגדים עקשניים שאמרו כי הוא משיח שקר. בכל זאת הצליח שוכר כחיל השני להתגבר על מתנגדיו. היעדר התנגדות חזקה ומתואמת של המנהיגים הרוחניים בתימן איפשרה לו לפעול במידות שונות של הצלחה, עד שהעות'מאנים הפסיקו את פעילתו, ולא הרבנים.
ארגונו של שוכר כחיל השני
באמצעות הארגון הוא ניהל את תנועתו המשיחית, גבה את המעשר, קיים מערך תקשורת עם תומכיו והגביר את הציפיות המשיחיות בתימן ומחוצה לה באמצעות רשת שליחים שמשימתם לפרסם את "הופעתו המחודשת" ולגבות מעשר באזורים השונים. כחלק מהפעילות שלח כחיל אגרות בידי השליחים אל ראשי קהילות ועסקנים בערים עדן, בומבי, קלקוטה, ירושלים וצפת.
אלונה קושבצקי
אלונה קושבצקי (נולדה ב-8 באוקטובר 1997) היא מתעמלת אמנותית ישראלית. לשעבר קפטנית נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית, יחד עם יקטרינה לבינה, קרינה ליחבר, יובל פילו ואידה מיירין. יחד איתן היא זכתה במדליית כסף באליפות העולם, מדליית כסף באליפות אירופה ובשלוש מדליות במשחקים האירופיים. נשאה את דגל ישראל בטקס הסיום באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). כיום היא מאמנת ילדות ונערות באגודת מכבי תל אביב.
קריירה
קושבצקי החלה להתאמן בגיל 5.
שוכר כחיל השני
ארגונו של שוכר כחיל השני
הכחיל שקם לתחייה דיבר גם אל לבם של המוסלמים בתימן. מוסלמים רבים נהרו אחריו. הוא קירב את המוסלמים אליו בכך שניווט את ההתרגשות המשיחית שעורר בקרבם למטרותיו שלו. מוטב היה לו שהמוסלמים יהיו שותפים לתנועה היהודית ולא מתנגדים לה. בדרך זו יכול היה לשמור על ביטחונם של היהודים. בניגוד לתעמולתו בקרב היהודים, בדברו אל המוסלמים נזהר לא לרמוז שהוא הגואל והציג עצמו לפניהם כמבשרו של משיח ושליחו של אליהו הנביא. כך נהרו אליו מוסלמים שהיו בעלי ציפיות משיחיות, מוסלמים אשר הושפעו מהלהט המשיחי של היהודים וששאבו עידוד מהטפותיו. אהדה זו כמובן לא הייתה בקרב כלל המוסלמים, היו גם כאלו שהתנגדו לו כי לא הכריז בבירור שהמשיח הוא מוסלמי. אולם את שתיקת היריבים קנה בכסף.
אלונה קושבצקי
קריירה
באליפות העולם ב-2014 שהתקיימה באיזמיר, טורקיה זכתה עם נבחרת ישראל במדליית כסף בתרגיל הסרטים עם 16.983 נקודות, במקום החמישי בקרב רב עם 33.766 נקודות ובמקום השישי בתרגיל הכדורים והאלות עם 16.850 נקודות. באליפות אירופה אותה שנה הן זכו במדליית כסף בתרגיל הקרב רב עם 34.383 נקודות, וסיימו במקום הרביעי בתרגיל הכדורים והסרטים עם 17.500 נקודות ובמקום השביעי בתרגיל האלות עם 16.383 נקודות. במשחקים האירופיים שהתקיימו שנה לאחר מכן הן זכו ב-3 מדליות, מתוכן שתי מדליות כסף (בקרב רב עם 35.050 נקודות ובתרגיל החישוקים והאלות עם 17.500 נקודות) ובמדליית ארד (בתרגיל הסרט עם 17.100 נקודות). באליפות העולם אותה שנה שהתקיימה בשטוטגרט, גרמניה הן סיימו השישי בקרב רב עם 34.283 נקודות, במקום החמישי בתרגיל הסרטים עם 17.233 נקודות ובמקום השישי בתרגיל החישוקים והאלות עם 17.350 נקודות. בכך הן השיגו את הקריטריון וייצגו את ישראל באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). באולימפיאדה העפילה הנבחרת עם קושובסקי לגמר וסיימה בו במקום השישי. קושובסקי נבחרה לשאת את דגל ישראל בטקס הסיום באולימפיאדה שנערך ב-21 באוגוסט 2016.
יצחק סמסונוב
ד"ר יצחק סמסונוב (1881–1944) היה ה השני שהחל לפעול בארץ ישראל, רופא מטעם הברון רוטשילד ביק"א ובפיק"א, קצין רפואה בצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה ונושא תפקידים בכירים בשירותים הווטרינריים של ארץ ישראל.
ילדותו והעלייה ארצה
יצחק סמסונוב נולד ב-1881 בגומל (האימפריה הרוסית), לאריה לייב סמסונוב מלכה לבית ליובנוב. יצחק היה האח השישי מתוך שישה ילדים (לפניו נולדו נחום, יוסף, זלמן, אהרון ויעקב). אבי המשפחה, אריה לייב, עבד במפעל נייר משפחתי והמשפחה הייתה מן המכובדות בעיר. על אף מעמדה הרם, נמשך אב המשפחה אחר תנועת חובבי ציון והחל בהכנות לעליה לארץ. במסגרת ההכנות רכשה המשפחה שטח אדמה בחדרה.
ב-1893 עלתה המשפחה ארצה. עליה זו לוותה בקשיים רבים ובתשלומי "בקשיש" גבוהים על מנת לאפשר את ירידת בני המשפחה לחוף יפו. לאחר מספר ימים ביפו הגיעה המשפחה לחדרה והתיישבה בחאן כשרק ב-1899 התירו השלטונות הטורקים בניית בתי מגורים. בעקבות קבלת האישור בנה האב את בית המשפחה ברחוב הגיבורים בחדרה.
עיסוקה העיקרי של המשפחה היה בחקלאות ובמקביל התמודדה עם קשיי הסתגלות רבים ובניהם קדחת הביצות שבמשך כ-20 שנה נפטרו ממנה רבים מבני חדרה וביניהם מספר בני משפחת סמסונוב (בסה"כ נפטרו בחדרה 214 איש מהמחלה). בנוסף התמודדה המשפחה עם סביבה ערבית עוינת כשהיחסים מתוחים אלו הגיעו לשיאם במאורעות תרפ"א (1921) כשחדרה הותקפה על ידי המון ערבי שהעלו באש מספר בתי מתיישבים וביניהם את ביתו של נחום סמסונוב אחיו של יצחק.
בגרותו
בילדותו למד סמסונוב בבית ספר כי"ח ביפו ובהמשך למד במקוה ישראל. עם סיום לימודיו הצטרף ליק"א תחת ניהולו של חיים מרגליות קלווריסקי. לאחר שהרגיש חוסר סיפוק בעבודה נסע, בשליחות הברון רוטשילד, ללמוד וטרינריה באלפור שבצרפת. ב-1908, עם השלמת התואר, חזר ארצה וב-1909 התקבל לעבודה כוטרינר בשירות השלטון העות'מאני כשמרכז פעילותו היה בדמשק והיה הוטרינר השני שפעל הארץ. סמסונוב התמחה בתחום בקר הבית ובשנותיו הראשונות סייע לרפתנים בארץ להתמודד עם מגפת דבר הבקר שפשטה בארץ באותן שנים ואף ניסה לייצר נסיוב באופן עצמאי לאחר שבקשתו מהשלטונות לקבל נסיוב נדחו.
מלחמת העולם הראשונה
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא העות'מאני בדרגת קפטן ושירת כווטרינר צבאי. במסגרת השירות עבר עם משפחתו לגור בדמשק ועסק כמנהל והרופא הווטרינרי של אורוות הסוסים והפרדות של הצבא הטורקי בדמשק. בשלהי המלחמה נאסר באשמת ריגול לטובת צרפת ואנגליה ונכלא בכלא דמשק ושוחרר לקראת סופה מחוסר הוכחות.
לאחר המלחמה
ב-1922 התקיימה בביתו אספת היסוד של "הסתדרות הרופאים הווטרינרים העבריים בארץ ישראל" וסמסונוב שימש יו"ר ההסתדרות הזו עד 1930.
משפחתו
סמסונוב נישא לרחל (1970-1883) בת הנך וברכה קאופמן שהיו ממייסדי זכרון יעקב. לזוג נולדו 3 ילדים (אריה, בנימין ומלכה). נפטר ב-1944.
בית סמסונוב
סמסונוב היה בין מייסדי שכונת בת גלים והקים את ביתו בשדרות בת גלים מספר 10–12. באתר נבנו 3 מבנים: ב-1921 הוקמו הבניין הקדמי, ששימש למגורים, והבניין האחורי ששימש כמרפאה לבעלי חיים וכמוסך והם היו בתכנונו של האדריכל יוסף ברסקי. הבניין השלישי נבנה ב-1935 ותוכנן על ידי שינברג ורוזנהק.
ב-9 וב-10 ביולי 1922, נערכה בבניין הראשי האספה הראשונה של הרופאים הווטרינרים היהודים בארץ ישראל, ובה הוחלט על ייסוד "אגודה של הרופאים הווטרינרים העברים בארץ ישראל".
הבית הוכרז כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
אלה-קרי הילדה מלפלנד
אלה־קרי הילדה מלפלנד הוא ספר ילדים מאת העיתונאית השוודית. תמונות הספר צולמו על ידי אנה ריבקין־בריק. הספר נכתב במקור בשוודית ותורגם לעברית על ידי לאה גולדברג. הספר פורסם לראשונה בעברית ב־1954 בהוצאת פועלים.
תקציר העלילה
הספר מתאר את חיי היום יום של ילדה סאמית החיה בצפון שוודיה. בסיפור מפורטים עיסוקיה, כמו: אריגה, שטיפת כלים, החלקה במגלשיים ועוד. בעונת האביב, האיילים נודדים למרעה בהרים, ואנשי הכפר יוצאים למסע להתלוות אליהם. אלה-קרי רוצה לצאת יחד איתם למסע, אך אינה מקבלת את רשות אביה.
מסרי הספר
לפי המחברת, מטרת הספר היא ליצור קרבה וחיבור בין ילדים מתרבויות ומארצות שונות, וכך להראות שהעולם למעשה קטן, שוויוני ויש יותר דמיון משוני בין התרבויות, למרות המגוון התרבותי הגדול.
על הצלמת ועל תהליך הכתיבה
אנה ריבקין בריק (1970-1908) הייתה יהודייה ציונית שנולדה ברוסיה, וחיה מגיל שש בשוודיה. היא נהגה לצלם ילדים שונים בעולם במהלך חיי היומיום שלהם. אנה ריבקין-בריק נסעה עם העיתונאית השוודית, אלי ינס ללפלנד, שם הן צילמו את הסאמים. לאחר מכן, השתיים הפכו את התצלומים לספר שמציג את חיי היום־יום של אלה קרי, ילדה שגרה בלפלנד.
סדרת "ילדי העולם"
הספר "אלה קרי הילדה מלפלנד" הוא חלק מסדרת הספרים "ילדי העולם". סדרה זו כוללת שבעה עשר ספרים שפורסמו בשוודיה והופצו בשמונה עשרה מדינות נוספות ברחבי העולם. בכל סדרת הספרים נכללו התצלומים של אנה ריבקין בריק, ותשעה מהם נכתבו על ידי הסופרת אסטריד לינדרגרן.
ספרי הסדרה כוללים ספרים רבים כגון: "נורִיקֹו־סַאן הילדה מיפן"; "אלה-קרי הילדה מלפלנד"; "סִיאָה הילדה מאפריקה"; "סילבס ילדת הקרקס"; "גנט הילדה מאתיופיה"; "דִירְק הילד מהולנד"; "נואִי הילדה מתאילנד"; "סלימה הילדה מקשמיר", ועוד.
הסרט הדוקומנטרי
בשנת 2014 יצא הסרט "איפה אלה קרי ומה קרה לנוריקו סאן?". זהו סרט דוקומנטרי המתבסס על סדרת הספרים "ילדי העולם". את הסרט ביימה העיתונאית והבלוגרית דבורית שרגל, ובו היא מתארת את המסע שלה לחיפוש גיבורי הספר, באמצעות תחקיר מעמיק שנמשך כארבע שנים.
ויליאם פאוול פרית'
ויליאם פאוול פרית' (באנגלית: William Powell Frith; 9 בינואר 1819 – 2 בנובמבר 1909) היה צייר אנגלי שהתמחה בנושאי ז'אנר וציורי עלילות בתקופה הוויקטוריאנית. הוא נבחר לאקדמיה המלכותית בשנת 1853. הוא תואר כ"צייר הבריטי הגדול ביותר של הנוף החברתית מאז הוגארת".
ביוגרפיה
ויליאם פאוול פרית' נולד באולדפילד, בסמוך לריפון בצפון יורקשייר, ב-9 בינואר 1819. פרית' נדחף לאמנות על ידי אביו, שהיה בעל בית מלון בהרוגייט. פרית' היה דוד ויועץ לצייר דיוקנאות האנגלי הנרי קייוורת ריין (1872–1932).
הוא עבר ללונדון בשנת 1835, שם החל את לימודי האמנות הרשמיים באוניברסיטת סאס ברחוב שארלוט, לפני שלמד בבית הספר של האקדמיה המלכותית. פרית' החל את הקריירה שלו כצייר פורטרטים והציג לראשונה במוסד הבריטי בשנת 1838. בשנות הארבעים של המאה ה-19 לעיתים קרובות הוא יצר יצירות על בסיס סיפורים של סופרים כמו צ'ארלס דיקנס, שאת דיוקנו הוא צייר, וכן לורנס סטרן.
קריירה
הוא היה חבר ב״הקליקה״ שכללה גם את הצייר ריצ'רד דאד. ההשפעה העיקרית על עבודתו היו של נושאים ביתיים פופולריים שצייר סר דייוויד וילקי (צייר). הציור המפורסם של וילקי "הפנסיונרים בצ'לסי" היווה דרבון ליצירת הקומפוזיציה המפורסמת ביותר של פרית'. פרית' יצר קומפוזיציות מרובות דמויות מורכבות המתארות את כל מגוון מערכת המעמדות הוויקטוריאנית, כשהן נפגשות ומקיימות אינטראקציות במרחב הציבורי. בציור "חולות רעמסגייט" (1854) הוא תיאר מבקרים ובדרנים באתר הנופש. הוא המשיך "ביום הדרבי", כשהוא מתאר סצינות בקהל במירוץ באפסום דאונס, שהתבסס על צילומי האירוע מאת רוברט האולט. ציור זה משנת 1858 נקנה על ידי ג'ייקוב בל תמורת 1,500 ליש"ט. הציור היה כל כך פופולרי עד שהיה צורך להגן עליו בעזרת מעקה שהותקן במיוחד באקדמיה המלכותית לאמנויות. ציור ידוע נוסף היה "תחנת הרכבת", סצנה של תחנת פדינגטון. בשנת 1865 הוא נבחר לצייר את נישואיו של נסיך ויילס.
בהמשך הקריירה שלו צייר שתי סדרות של חמש תמונות כל אחת, ומספר דרכם סיפורי מוסר כדרכו של ויליאם הוגארת. אלה היו "הדרך להריסות" (1878), על סכנות ההימורים, והסדרה "המירוץ לעושר" (1880) על ספקולציות פיננסיות פזיזות. הוא פרש מהאקדמיה המלכותית בשנת 1890 אך המשיך להציג שם עד שנת 1902.
פרית' היה צייר מסורתי שהכריז על סלידתו מהתפתחויות באמנות המודרנית בכמה כתבים אוטוביוגרפיים (1887–1888). הוא גם התנגד לזרם הקדם-רפאליים ולתנועה האסתטית, אותה הנציח בציורו "תצוגה פרטית באקדמיה המלכותית" (1883). בתמונה נראה אוסקר ווילד, מתומכי התנועה האסתטית ודובר חשוב שלה. הוא מוצג בצורה סטירית כמי שמאתגר את אנשי האמנות בתפיסותיו המודרניות בתוך תצוגת האקדמיה.
בשנותיו המאוחרות יותר, הוא צייר עותקים רבים מציוריו המפורסמים, כמו גם יצירות נועזות מבחינה מינית, כמו "העירום אחרי האמבטיה".
בשנת 1856 הצטלם פרית' על ידי רוברט הוולט, כחלק מסדרת דיוקנאות של" אמנים נאים". התמונה הייתה בין קבוצת תמונות שהוצגה בתערוכת אוצרות האמנות במנצ'סטר בשנת 1857.
חייו האישיים
פרית' התחתן פעמיים. היו לו 12 ילדים מאשתו הראשונה, איזבל, והייתה לו גם פילגש מרי אלפורד, שילדה לו שבעה ילדים נוספים. חייו היו בניגוד בולט לסצנות המשפחתיות האידיאליות שאותן תיאר בציוריו כמו ב"אושר החזרה הביתה"
פרית' התחתן עם מרי אלפורד שנה לאחר מותה של איזבל בשנת 1880. בת ממשפחתו הראשונה, ג'יין אלן פנטון, פרסמה את סיפורם בספר "עלי חיים" בשנת 1908. זהו ספר של זיכרונות ילדות, המתאר את אביה ואת המערכת החברתית ספרותית של המשפחה, בעיקר חברי קבוצת הציירים שנקראה "הקליקה". וולטר פרית', הבן השלישי מנישואיו הראשונים של ויליאם פרית' היה מחברם של ארבעה עשר מחזות ושלושה רומנים.
פרית' קבור בבית הקברות קנסל גרין בלונדון.
פטרהוף
פטרגוף או פטרהוף (ברוסית: Петерго́ф; מגרמנית: Peterhof, "חצרו של פיוטר" ), כונה פטרודבורץ (Петродворец) משנת 1944 עד 1997, היא עיירה בנפת ארמונות פיוטר הגדול בעיר הפדרלית סנקט פטרבורג, השוכנת לחוף הדרומי של המפרץ הפיני, לא הרחק מארמון קונסטנטין.
העיירה מארחת את אחד משני הקמפוסים של אוניברסיטת סנט פטרבורג ומפעל השעונים פטרודבורץ, אחד מיצרני השעונים המובילים ברוסיה. במקום שוכנת שורה של ארמונות וגנים, שנבנו בהוראתו של פיוטר הגדול ולפעמים נקראים "ורסאי הרוסית". הרכב הארמון יחד עם מרכז העיר ההיסטורי מוכר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
פטרהוף הוקמה בשנת 1710 כמעון פרברי קיסרי. משנת 1764 בעלת מעמד עיר. בעיר נמצא אנדרטה לאדריכלות עולמית וארמון ואמנות פארקים מהמאה ה-16: מוזיאון פטרהוף. בעלת מעמד של עיר מדעית מאז 2005.
נכון ל-2019 התגוררו בעיר 85,177 איש.
העיר המודרנית
העיר שוכנת על חוץ המפרץ הפיני וגובלת מדרום עם העיר לומונוסוב ועם מחוז המשנה לומונוסוב שבמחוז לנינגרד, במערב גובלת עם העיר סנקט פטרבורג. העיר מורכבת מארבע שכונות ואזורים היסטוריים:
ארמונות, מזרקות וגנים
המאפיין הטבעי הדומיננטי של הארמון הגדול במתחם הארמונות הוא צוק בגובה שישה עשר מטרים השוכן פחות ממאה מטרים מהחוף. מה שמכונה הגנים התחתונים (ניז'ני סאד), ששטחם כקילומטר רבוע מרכיבים את החלק הטוב יותר של שטח האדמה ברמון, הכלואים בין צוק זה לחוף, ומשתרעים מזרחה ומערבה לאורך של 200 מטרים. רוב המזרקות של נמצאות כאן, כמו גם כמה ארמונות קטנים ובניינים חיצוניים. ממזרח לגנים התחתונים שוכן פארק אלכסנדר עם מבני התחייה גותית מהמאה ה-19 כמו הקפלה הגותית.
בראש הצוק, בסמוך לאמצע הגנים התחתונים, ניצב הארמון הגדול (בולשוי דבורץ). מדרום לו נמצאים הגנים העליונים הקטנים יחסית (ורחני סאד). על פני הצוק מתחת לארמון נמצא המפל הגדול (בולשוי קאסקאד). זה והארמון הגדול הם מרכז היסוד של המתחם כולו. למרגלותיו מתחילה תעלת הים (Morskoy Kanal), אחת ממפעלי המים הנרחבים ביותר של תקופת הבארוק, החוצה את הגנים התחתונים.
אוניברסיטת סנקט פטרבורג
מלבד קמפוס העיר התחתית, בתי הספר והחוגים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג נמצאים בפטרהוף גם:
מתחם הארמונות (פטרודבורץ) מתחיל בשנות השישים של המאה העשרים, עם קבלת ההחלטה להעתיק את שיטות העבודה הבינלאומיות הטובות ביותר ולבנות קמפוס פרברי חדש לאוניברסיטה, שנזקקה למתחם חדש. עם זאת, נאמר כי הרעיון זכה להתנגדות מצד האוניברסיטה, בשל מרחק שעתיים הנסיעה ממבנה האוניברסיטה עצמה. ברם, כמעט ארבע פקולטות עברו להשתכן בפטרהוף.
בשל נוכחותם הנרחבת של מתקני מחקר, השייכים בעיקר לאוניברסיטת סנקט פטרבורג, נבחר פטרהוף להיקרא נאוקוגרד בשנת 2005.
תחבורה
הגישה לגנים העליונים היא בחינם, אך הכניסה לגנים התחתונים מחייבת רכישת כרטיסים (לא כלולה בתשלום הסירה למבקרים המגיעים באמצעות הידרופויל). הארמונות עצמם והקפלה נגישים רק כחלק מסיורים מודרכים.
פוליטיקה וממשל
העיר מהווה מחוז מוניציפלי בתחומי העיר סנקט פטרבורג. גוף השלטון המקומי היא המועצה המוניציפלית (Муниципальный Совет) שפועלת מאז 1998 כגוף עירוני מחוקק. בבחירות 2014 נבחרו 19 חברי המועצה, 18 מהם חברי מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת ונציג אחד מטעם המפלגה הקומוניסטית.
ראש המועצה המונציאפלית של פטרהוף מאז 2016 היא סבטלנה מאליק. הגוף הביצועי העליון היא העירייה ובראשה עומד אלכסנדר שיפמן.
ספורט
בעיר פועלים בתי ספר לספורט ומועדון הספורט "סובול" הכולל מספר מתקני אימונים והתעמלות. מועדון ההוקי קרח סק"א סנקט פטרבורג מפעיל בעיר את מועדון ההוקי לילדים סק"א פטרהוף.
טריטוריית אילינוי
טריטוריית אילינוי הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה מ-1 במרץ 1809 עד 3 בדצמבר 1818, כאשר החלק הדרומי של הטריטוריה התקבל לאיחוד כמדינת אילינוי. בירתה הייתה הכפר הצרפתי לשעבר קסקסקיה (שעדיין חלק ממדינת אילינוי). החצי הצפוני של הטריטוריה, ויסקונסין המודרנית וחלקים ממינסוטה וממישיגן המודרניים הפכו לחלק מטריטוריית מישיגן ב-1818.