cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נשר (עיר)
גאוגרפיה
העיר נשר שוכנת בשיפולים הצפון־מזרחיים של רכס הכרמל. העיר משתרעת לאורך הרכס מכיוון צפון־מערב לדרום מזרח. גבולות העיר הם: מצפון־מערב אזור ה צ'ק פוסט של העיר חיפה, ממערב השכונה נווה שאנן והטכניון, מדרום מערב שכונת דניה. שטח אוניברסיטת חיפה מדרום ופארק הכרמל תוחם את העיר מצידה הדרום־מזרחי. גבולה של העיר מכיוון צפון־מערב לדרום לצפון־מזרח הם שדות הקיבוץ יגור ונחל קישון. המעונות המזרחיים של הטכניון והאוניברסיטה נמצאים בתחום שיפוטה של העיר. כביש 75 נמצא מחוץ לשטח השיפוט של העיר למעט קטע קטן מצפון לכביש בסמוך לאזור הצ'ק פוסט, באזור מתחם חברת חשמל. העיר שוכנת בשוליו של אזור מפרץ חיפה הסובל מזיהום אוויר.
השטח הבנוי של העיר מתחלק לשני חלקים: אזור מגורים ואזור עסקים. אזורי המגורים משתרעים מדרומו של כביש 752 רובו על מורדות הכרמל, רק חלק קטן מאזור המגורים (בשכונות תל חנן ומרכז נשר), נמצא במישור. אזור העסקים והמסחר של העיר משתרע ברובו מצפונו של כביש 752 ועד מקום בו עברו בזמנו פסי מסילת רכבת העמק. רק בקטע המערבי של האזור המסחרי מהכביש העולה לשכונת בן דור ועד גבולה המערבי של העיר ליד הצ'ק פוסט משתרע האזור המסחרי במישור משני צידיו של כביש 752. על כביש 752 עובר שירות בינעירוני הנוסע מחיפה ליישובי עמק זבולון ועמק יזרעאל. התחבורה הציבורית של נשר משויכת למערך התחבורה הציבורית העירונית של חיפה. ומהשכונות של נשר פועלים שמונה קווים סדירים וקו לילה של אגד לרחבי חיפה.
שכונות העיר מחולקות על פי המבנה הטופוגרפי והוא מכתיב את מבנה השכונות בעיר ואת גודלן. נחל נשר חוצה את העיר ויוצר חיץ בין שכונת נשר וגבעת נשר מצידו המזרחי, לשכונת תל חנן ורמות יצחק מצידו המערבי. בין שכונת תל חנן לבן דור עובר נחל בן-דור. שכונת גבעת נשר חסומה מצדה הדרומי בפארק הכרמל ומצדה המזרחי במחצבת נשר הישנה, והגישה אליה היא רק דרך שכונת מרכז נשר וכביש 7212 היורד מהכרמל. נתיבי התחבורה העיקריים הם: כביש 752 המחבר במישור את שכונות מרכז נשר, תל חנן ובן דור. הכניסה לשכונת רמת יצחק נעשית דרך שלושה כבישים עיקריים: כביש 705 העולה לאוניברסיטה, רחוב הברוש ממרכז תל חנן לכיוון הטכניון ורחובות לוחמי חרות ישראל וצה"ל המחברים את שכונת נווה שאנן בחיפה לעיר נשר דרך רמות יצחק.
שכונת גבעת עמוס שוכנת בין שכונת בן דור ורמות יצחק. והגישה אליה היא דרך שכונות אלה. שכונת בן-דור משתרעת לאורך הכביש העולה מכביש 752 לכיוון הטכניון.
שכונות
הטופוגרפיה של השכונות הביאה ליצירת קהילות שכונתיות והזדהות תושביה עם השכונה.
אוכלוסייה
על פי נתוני משרד הקליטה לשנת 2009, מספר העולים החדשים בנשר הוא 6,907 תושבים, מתוכם 85% ממדינות ברית המועצות לשעבר.
על פי נתוני העירייה נכון ל־29 באפריל 2010, מספר תושבי העיר הוא 23,829 איש מחציתם נשים. מתוכם 90% יהודים, 10% אחרים. התפלגות האוכלוסייה לפי גילים: גילאי 0–21 – 27%, גילאי 22–40 – 29%, גילאי 41–60 – 26%, גילאי 60 ומעלה 18%. הגידול העיקרי במספר תושבי העיר חל בשנות ה־90 עם הקמת שכונת "רמות יצחק" אשר הביאה לעיר אוכלוסייה חדשה שלא גדלה בעיר. בין השנים 1983 לשנת 1995 האוכלוסייה הכפילה את מספרה.
על פי נתוני העירייה נכון ל-24 בדצמבר 2017, מספר תושבי העיר הוא 24,856 תושבים, מתוכם 12,209 נשים ו-12,209 גברים.
מועצה מקומית
בשנת 1952 החליט משרד הפנים להקים את המועצה המקומית נשר. המשרד הטיל את המשימה על יהודה שומרוני, בן היישוב שהיה בעל ניסיון ארגוני רב, פעיל במפלגת מפא"י, שהיה ממנהיגי הקהילה של נשר לפני מלחמת העצמאות והקים את מועצת פועלי אילת. משימתו העיקרית הייתה לקחת את ארבע השכונות השונות מאוד באופיין, עם בעיות קשות מאוד של תשתיות ועם הרכב אוכלוסייה שונה מאוד, ולהפכן ליישוב בעל זהות מגובשת. הישיבה הראשונה של המועצה המקומית נשר התקיימה ב-2 בנובמבר 1952.
עד שנת 1989 (למעט שנה אחת) שלטה בעיר מפלגת מפא"י וממשיכתה מפלגת העבודה. בשנת 1989 נבחר דוד עמר, אשר בשנות ה־70 היה יו"ר ועד העובדים של נמל חיפה וחבר במפלגת מפא"י. בעת היבחרו לתפקיד ראש המועצה, היה חבר בליכוד. דוד עמר עמד בראש העירייה בעזרת קואליציה שנשענת בעיקר על המשולש הוותיק של המפלגות ליכוד, עבודה, מפד"ל ההיסטורית וכן ישראל ביתנו מיום הקמתה.
בבחירות 2008 התחרו על משרת ראש העירייה דוד עמר ואבי בינמו מטעם רשימה מקומית "ירוקים למען נשר". תוצאות הבחירות לתפקיד ראש העירייה היו: 66.5% לדוד עמר ו־33.5% לאבי בינמו. עמר נבחר לקדנציה חמישית. במועצת העיר, נכון לבחירות 2008, חברים 13 נציגים על פי ההרכב הבא: ארבעה נציגי הליכוד, ארבעה נציגי "ירוקים למען נשר", שני נציגים של מפלגת העבודה, נציג אחד של ישראל ביתנו, נציג אחד של הבית היהודי ונציג אחד של ש"ס. הקואליציה מורכבת מכל נציגי המפלגות למעט רשימת "ירוקים למען נשר".
בבחירות בשנת 2013 נבחר אברהם בינמו לראש העירייה.
הפעילות הכלכלית של העירייה נעשית באמצעות החברה הכלכלית "נשרים", שהיא חברת בת של העירייה הפועלת באמצעות דירקטוריון עצמאי. בראש הדירקטוריון עומד ראש העירייה. החברה הוקמה ב־1990, במסגרת תוכנית כלכלית והיא מהווה את הזרוע הביצועית של העירייה לקידום הפיתוח העירוני וביצוע מיזמים כלכליים ותיירותיים.
העיר מדורגת במדד חברתי ב"אשכול 7" כמו הערים חיפה וחולון. בשנת 2007 לערך, הפסיקה העיר לקבל ממשרד הפנים את מענק האיזון, שהוא סכום המועבר במטרה להשלים פערים בין הכנסות הרשות המקומית לבין הוצאותיה.
סמל העיר
הסמל עוצב על ידי דוד הולוד ואושר בישיבת המועצה המקומית ב־24 באוקטובר 1962. הוא כולל מספר מרכיבים:
מערכת החינוך
מערכת החינוך בעיר נשר מורכבת משישה בתי ספר יסודיים, שתי חטיבות ביניים השוכנות באותו מתחם ובית ספר תיכון המשרת את כל העיר. המבנה הטופוגרפי של העיר מכתיב פיזור של מבני בתי הספר היסודיים, וזאת כדי לתת מענה לכל השכונות. בשנות ה־50 וה־60 היו בנשר שבעה בתי ספר יסודיים ממלכתיים ובית ספר אחד של זרם החינוך העצמאי החרדי.
אחוז הניגשים לבחינות הבגרות במערכת החינוך היישובית בשנת הלימודים ה'תשס"ט (2008/9) הוא 95% מכלל התלמידים. מתוכם זכאים לבגרות מלאה 85% מכלל הניגשים שהם 80% מכלל תלמידי כיתות י"ב בבית הספר התיכון המקיף של נשר. לאורך השנים מסתמנת מגמת עליה באחוז מסיימי בחינות הבגרות מכלל התלמידים במערכת החינוך העירונית. הנתונים לשנת הלימודים תשנ"ה (1994/5) בהתאמה הם: אחוז הניגשים – 65%, אחוז הזכאים מכלל הניגשים – 90%, אחוז הזכאים מכלל תלמידי י"ב במערכת החינוך ביישוב – 59%.
ב-2011 - יחידת הנוער בעיריית נשר זכתה בפרס יחידת נוער מצטיינת לשנת תשע"א משר החינוך דאז גדעון סער. ולאורך השנים בוגרי היחידה זכו בפרסים מיוחדים מטעם משרד החינוך ו"קרן רמון".
ב-29 ביוני 2011, קיבלה קריית החינוך של העיר את פרס החינוך הארצי לשנת תשע"א של משרד החינוך. הטקס שנערך בנוכחות שמעון פרס וגדעון סער, ניתן על ההישגים הלימודיים של תלמידי חטיבות הביניים ובית הספר התיכון בעיר, על עשייה חברתית ואחוז הגיוס הגבוה לצה"ל.
ב-31 במאי 2022, זכתה העיר נשר בפרס החינוך היישובי הארצי. הטקס התקיים בהשתתפות שערת החינוך דאז, ד"ר יפעת שאשא ביטון, בירושלים. הפרס הוענק על תחומי הצטיינות בקידום מגוון מענים לתלמידי העיר ופיתוח מנהיגת מובילה של צוותי חינוך, הורים ותלמידים, על חיזוק וגיבוש קהילת עובדי הוראה יזמית וקידום למידת עמיתים ותהליכי למידה חדשניים. כמו כן הפרס הוענק על הובלת תכנת רשותית לחיזוק הזהות הישראלית, קידום מעורבותם בתנועות וארגוני נוער, עידוד הגיוס לצה"ל ובקשרים עם קהילות יהודיות בתפוצות.
בשכונות נשר וגבעת נשר
בית הספר הראשון ביישוב נשר נוסד בשנת 1928. היו בו שתי כיתות לימוד, והוא שכן במבנה על גבעה ליד מחצבת נשר הישנה. הגבעה הוסרה בשלב מאוחר יותר. במקום זה היה קיים בעבר חאן קטן. לאחר מכן, הועבר בית הספר למספר מבנים בשכונת נשר. כיתות א' וב' למדו בצריף אשר שכן בתחילת רחוב כלניות (תחילת כביש 7212), משמאלו של הכביש. המבנה שימש לגן ילדים ולאחר מכן הוסב לכיתות לימוד (המבנה שימש בעבר גם צריף הנוער העובד והלומד). מצדו הצפוני של כביש 752 שכנו כיתות לימוד נוספות בשני מבנים נפרדים. שמו של בית הספר היה "בית הספר לילדי עובדים ליד מפעל המלט נשר". בתחילת שנות ה־30 נבנה בית הספר ליד בית החרושת נשר. בית הספר נחנך בשנת 1933, ולמבנה עברו חלק מכיתות הלימוד. לאחר קום המדינה הוסב שם בית הספר ל"בית יהושע", על שם אלוף יהושע גלוברמן, חבר קיבוץ יגור, שהיה מפקד החי"ש ונהרג בדצמבר 1947 מירי ליד כביש לטרון. בבית ספר זה למדו גם תלמידים מכפר חסידים ומיגור. בעקבות חיסול שכונת הצריפים שליד בית החרושת וריכוז האוכלוסייה בצדו הדרומי של כביש 752, עבר בית הספר בשנת 1963/4 למבנה ברחוב התשבי במקום שבו הוא שוכן. במקום זה שכן בעבר מחנה צבאי בריטי שהיה בנוי מצריפי ניסן אשר שימשו את בית הספר התיכון נשר. אזור זה נבחר בגלל מיקומו על גבול השכונות "מרכז נשר" ו"גבעת נשר". אחד מצריפי ניסן נמצא בשטח בית הספר.
בשכונת תל חנן
בשכונת תל חנן היו בתחילה שלושה בתי ספר. בית הספר הממלכתי־דתי הראשון הוקם במבנה אשר נשאר מהיישוב הערבי בלד א-שייח', מבנה מגורים בן שתי קומות שעמד בעבר במעלה רחוב השקד (תוואי רחוב השקד נמצא בחלקו על תוואי רחוב המשעול התלול בו שכן מבנה בית הספר). בשנת 1956 נבנה מבנה חדש חד־קומתי לבית הספר הממלכתי־דתי. במשך השנים שונה שם בית הספר ל"ישורון", בית הספר שימש מרכז לימוד לכל האוכלוסייה הדתית במועצה המקומית נשר. בית ספר ישורון נסגר בסוף שנת 2016. בשנותיו הראשונות, בגלל ריבוי התלמידים, התקיימו הלימודים בשתי משמרות, עד להוספת קומה שנייה. בית הספר שוכן בצדה המערבי של שכונת תל חנן. בתחילת שנות ה־60 נבנה בית ספר ממלכתי־דתי נוסף שכונה "קדמי", על שם מנהלו. בית הספר נבנה בצדה המזרחי של השכונה, ברחוב קרן היסוד. לאחר הצמצום במספר התלמידים הלומדים במערכת החינוך הממלכתית־דתית נסגר בית הספר, והמבנה עבר לשימוש המתנ"ס ומשמש כיום (שנת 2018) כ"מרכז המוזיקה והמחול" בעיר.
בית הספר הממלכתי הראשון בשכונה הוקם במבנה מגורים שנשאר מהיישוב הערבי. מיקומו היה במקום בו שוכן כעת השיכון שברחוב פרץ 40. במחצית שנות ה־50 הועבר בית הספר למבנה חדש אשר שכן בתחילת רחוב דבורה. בית הספר כונה בשם "מוזס", גם כן על שם מנהלו. בית ספר זה נסגר. בשנת 1961 פוצל בית ספר זה לשני בתי ספר ממלכתיים, והתלמידים חולקו בין בתי הספר על פי קרבת מקום מגוריהם. בית הספר החדש שנבנה הוא בית ספר ממלכתי "גבעון", אשר שוכן ברחוב אברהם פרץ במרכז השכונה. בית הספר נסגר בסוף שנת בלימודים 2019–2020. תלמידיו הועברו ללמוד בבית ספר גלילות בבן דור. מבנה בית הספר שופץ, ובתחילת שנת הלימודים 2021–2022 עברו אליו תלמידי בית ספר גלילות, עד שיושלם שיפוץ מבנה בית הספר בגלילות.
בשכונת בן דור
בשכונת בן דור שכן בית הספר הממלכתי "גלילות" אשר הוקם על מבנהו הנטוש של בית הספר הערבי ששכן במקום (במקום זה שוכן כעת מבנה המתנ"ס של שכונת בן דור). בית הספר נקרא על שמו של עמוס גלילי. כשמספר התלמידים גדל, נבנה המבנה הנוכחי המשמש את בית הספר והמבנה הקודם הפך למרכז נוער קהילתי ולימים כלל את יחידת הנוער ומועדון "קפה שיין". תלמידים דתיים משכונת בן דור למדו בכיתות א'–ב' בשכונת בן דור, ומכיתה ג' עברו ללמוד בבית הספר "ישורון" בשכונת תל-חנן. בשנת 2018, הוקם בשכונה בית ספר ממלכתי דתי בשם "כנפי נשרים". בית ספר זה נוסד כדי להחליף את בית הספר הממלכתי דתי "ישורון", שנסגר בסוף שנת 2016. בית הספר שוכן בדרך הטכניון 6.
בשכונות רמות יצחק וגבעת עמוס
הקמת השכונות החדשות של נשר, "גבעת עמוס" ו"רמות יצחק", גרמו לנדידת אוכלוסייה. בשכונת רמות יצחק נבנו שני בתי ספר יסודיים ממלכתיים. בית הספר "רמות יצחק א'" הוקם בשנת 1991, ובשנת 1993 הוקם בית הספר "רמות יצחק ב'". בסוף שנות ה־90 שונה שמו ל"יצחק רבין".
חטיבות ביניים ותיכון
בית הספר התיכון של נשר הוקם בשנת 1963 על מנת לתת מענה מקומי לתלמידי העיר שעד אז למדו מחוץ ליישוב, בעיקר בעיר חיפה. בתחילה הוקמו שני בתי ספר נפרדים, תיכון עיוני ותיכון מקצועי תלת־שנתי, כאשר שניהם פעלו כבתי ספר חילוניים. תלמידים דתיים המשיכו אותה עת ללמוד במערכת החינוך התיכונית-דתית מחוץ ליישוב.
בית הספר התיכון "נשר", שהוקם בתחילה בצריפי ניסן עבר למבנה אשר שימש קודם לכן את בית הספר "בית יהושע", סמוך לבית החרושת "נשר". בשנת 1969 אוחדו שני בתי הספר לתיכון מקיף.
בשנת 1974 הופעלה חטיבת ביניים במבנה בגבעת נשר אשר שימש את בית הספר היסודי לשעבר "גנות". בשנת 1979 עברו חטיבות הביניים והתיכון לקמפוס במעלה רחוב הברוש, הכביש המוביל לטכניון. ב-1994 הוקם בשכונת רמות יצחק, ברחוב השיטה, קמפוס חדש אשר נקרא "קריית החינוך על שם יצחק רבין". קמפוס זה משמש מאז את שתי חטיבות הביניים ביישוב והוא חולק לשני בתי ספר צמודים - "חט"ב השיטה א'" ו"חט"ב השיטה ב'".
מבני ציבור ומוסדות תרבות
במסגרת התרחבות העיר החלה גם תנופת בנייה של מבני ציבור. בתחילת שנות ה־90 נבנה בשכונת תל חנן על השטח אשר היה פעם אזור מסחרי של השכונה, המבנה הגדול של המתנ"ס העירוני הכולל בתוכו אולם תיאטרון גדול, ומתקיימת בו פעילות תרבותית רבה, כולל סדרת מנויים של תיאטרון נשר ועוד. בצמוד למבנה זה הוקם מבנה הספרייה העירונית, אשר החליף את המבנה הישן של הספרייה ששכן בצריף ליד בית החרושת. בשנת 2008 הסתיימה בנייתו של אצטדיון נשר, ובשנת 2010 הסתיימה בנייתו של מרכז קיט נופש וספורט בעלות של כ־75 מיליון ש"ח, והוא מהגדולים במדינת ישראל. המרכז משתרע על שטח של כ־60 דונם, והוא נבנה ליד המחצבה הישנה של מפעלי נשר בשטחה המוניציפלי של מועצה אזורית זבולון מול בית החרושת נשר. בשטח העיר פועל גם "מרכז מוזיקה ומחול" אשר אוכלס במבנה בית הספר הממלכתי דתי "קדמי" בשכונת תל חנן שאינו פעיל יותר. "מרכז המוזיקה והמחול" משמש גם לבית שמטפח את להקות הנוער העירוניות: "כתום תפוז" להקת הנוער הייצוגית של העיר, ו"החברים של רני".
במאי 2000 נחנך בעיר, בתחומה של שכונת בן-דור, "מוזיאון הווטרנים - נשר", שהוקם ביוזמת העמותה למען הקשיש בנשר ובמימון עיריית נשר והמשרד לקליטת העלייה. מטרת המוזיאון הייתה שימור מורשת הווטרנים – לוחמים יהודים שלחמו לצד בעלות הברית במלחמת העולם השנייה כנגד הנאצים. הפריטים המוצגים במוזיאון נתרמו על ידי וטרנים תושבי נשר, והם כוללים תמונות שצולמו על ידי הלוחמים תוך כדי לחימה ומדים של הלוחמים. אחד הפריטים החשובים במוזיאון הוא מכשיר טלפון שנלקח על ידי אחד הווטרנים, פוליטרוק לשעבר, מהבונקר של היטלר. הפעילות במוזיאון כוללת גם מתן הרצאות לתלמידי בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ותיכונים על מורשת הווטרנים.
בשנת 2008 זכתה עמותת וטרנים המפעילה את המוזיאון בפרסים ואותות הצטיינות מטעם המשרד לקליטת עלייה והכנסת על תרומתה לקהילה.
בדצמבר 2020 נחנך מבנה ה"קפסולה" ברחוב עמוס כשלוחה מרכזית של יחידת הנוער העירונית בעיריית נשר, לאחר שעברו מהמבנה המרכזי במרכז הנוער בן דור בשכונה. השלוחה הצטרפה לשלוחה נוספת של יחידת הנוער, "קפה שיין" שהוקם כמועדון ובית קפה לנוער בתמיכת "שותפות ביחד נשר - בראוורד קאונטי" בדרך הטכניון.
נשר בספרות
מספר סופרים גדלו ביישוב, וחוויות ילדותם באו לידי ביטוי בספרים שכתבו. הידועים שבהם הם יהודית הנדל, כלת פרס ישראל לשנת 2003, וישראל לרמן, אשר זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער בשנת 1994 "על מפעל חיים בתחום ספרות הילדים". לרמן בספריו "כל השבט הזה" (1966), "יורים על השכונה, או אסור לאכול חמאה אוסטרלית" (1969), "דורבנות ליגאל" (1968), "קיץ של צוענים" (1977), "המורה שלנו חברה'מן" (1980) ו"הילד משפת הנחל" (1990), מספר על חוויות הילדות שלו בנשר. סופר ילדים נוסף הוא שלמה אבס. שני ספרים נוספים שנכתבו על נשר הם ספריהם של האח והאחות, הסופר והמשורר מאיר ריבקין, מספריו: "וליבה נקרע לגזרים", ואחותו מלכה מיכאל (ריבקין), אשר כתבה את הספר "קטיה" המספר על הוויי שכונת פועלים עם בית קברות מוסלמי וצריפים. ספר נוסף הוא ספרו של אהרון קמינקר "השכונה בצל ארובות העשן" המספר את סיפורה של השכונה.
ספורט
פעילות הספורט בנשר מתרכזת בעיקר בקבוצות הגיל של ילדים ונוער. עיקר הפעילות היא אגרוף, כדורסל וכדורגל. בעשור הראשון של המאה ה-21 שיחקו בנשר קבוצות הכדורסל מחיפה, ונקראו: הפועל חיפה-נשר ומ.כ. חיפה-נשר. בין 2010–2012 שיחקה בנשר קבוצת מכבי חיפה, עקב שיפוץ אולמה הביתי ברוממה.
הסכמי ידידות וערים תאומות
לעיר נשר יש קשר דרך פרויקט שותפות ביחד של הסוכנות היהודית עם קהילת בראוורד קאונטי בפלורידה. שותפות זו כוללת חילופי משלחות הדדיות.
בפברואר 2019 נחתם במסגרת הוועידה לחדשנות עירונית "מוני אקספו 2019" שאורגנה על ידי השלטון המקומי, הסכם ידידות בין עיריית נשר לעיר סאן חואן ארמיתה בגואטמלה.
בשנת 2022 נשר זכתה במימון של רבע מיליון שקלים מטעם המשרד לשיתוף פעולה אזורי, בתוכנית ייחודית של עיריית נשר, יחידת הנוער ותיכון מקיף נשר לפעילות משותפת לנוער ישראלי ונוער ממרוקו. בחנוכה יצאה משלחת של 20 תלמידים ותלמידות, מחנכים, ומובילי העיר למשלחת נוער היסטורית ראשונה במרוקו.
עבר והווה
העיר נשר ושכונותיה הוותיקות מרכז נשר, תל חנן, בן דור וגבעת נשר עברו שינויים רבים מאז שנות ה־50. בתל חנן נהרסו כמעט כל הבתים שנשארו מבלד א-שייח' וכל בתי מעברת הצריפים שהוקמה בשנותיה הראשונות של המדינה, בבן דור אין זכר לבתי חוואסה, במרכז נשר נהרסו כל הצריפים שנבנו על ידי פועלי בית החרושת נשר למלט בשנות ה־20 וה־30 ובגבעת נשר הבתים הקטנים שנבנו על ידי המייסדים והבתים שנבנו בסוף שנות ה־50 לקליטת עולים הורחבו על ידי דייריהם ונבנו גם מספר שיכונים. עם זאת, כמעט ולא חל שינוי במיקום הכבישים והדרכים בעיר. עובדה זאת מאפשרת לזהות כעת בקלות את המקומות שבהם צולמו התמונות ההיסטוריות.
כלכלת איראן
כלכלת איראן הייתה, נכון לשנת 2010, הכלכלה השישה עשר בגודלה בעולם על פי שווי כוח הקנייה. כלכלה זו היא כלכלת מעבר, כמו גם כלכלה ריכוזית מתוכננת (כ-50% מהכלכלה מתוכננת) בעלת סקטור ציבורי נרחב. הייצוא האיראני נסמך בעיקר על נפט וגז טבעי, המהווים יחדיו כ-60% מהכנסות המדינה לשנת 2010.
תופעה ייחודית לכלכלה זו היא השקעה ניכרת במוסדת "דת וצדקה" (בפרסית: "בוניאד") המהווים כ-30% מהתקציב הלאומי. כמו כן, משמרות המהפכה האסלאמית שולטים בחלק ניכר מכלכלת איראן (לפי הערכות שונות: בין 30% ל-60%).
עם התפתחות הכלכלה האיראנית, החלה תעשיית הנפט להפוך לעוגן המייצב את הכלכלה האיראנית, לכן איראן היא אחת הכלכלות היחידות בעולם שלא נפגעו מהמשבר הכלכלי שפרץ בשנת 2008. לעומת זאת, כשלי שוק הנובעים מפיקוח ממשלתי על המחירים ומסובסידיות ממשלתיות (בעיקר בתחום המזון והאנרגיה) מהווים גורם בולם צמיחה, כמו גם שחיתות שלטונית, הברחות, ושאר חסמים בולמים את התפתחות המגזר הפרטי. כתוצאה מכך האבטלה באיראן עומדת על למעלה מ-10% והאינפלציה בפברואר 2010 עמדה 11.5%.
בעשור השני של המאה ה-21, נפגעה הכלכלה באיראן בעקבות הסנקציות על איראן, שניתנו על ידי מדינות רבות סביב התקדמותה של איראן בתוכנית הגרעין האיראנית. סנקציות אלו היו בין הגורמים אשר יצרו באיראן של 2018 משבר כלכלי, שעורר סדרה של הפגנות, וגרם לירידה שער המטבע באופן חסר תקדים.
מוסאובלגז
מוסאובלגז (ברוסית: Мособлгаз) היא חברת מניות משותפת במחוז מוסקבה. אחת מחברות הפצת הגז הגדולות ברוסיה.
כלכלת איראן
כשלי השוק והסנקציות עודדו מגמה של מיעוט השקעות זרות ומקומיות, ואי יעילות של המשק, שיצרה תופעה של בריחת מוחות משמעותית ביותר.
בנוסף, איראן סובלת מבצורת קשה ביותר, אשר על פי דו"ח נאס"א מקושרת להתחממות הגלובלית, שגורמת לאיבוד מקווי מים ברחבי המדינה. בשנת 2019, על רקע הסנקציות וחוסר היעילות של השלטון המרכזי, אוכלוסייה של כ-35 מיליון איש החלה לסבול מהפסקות מים ממושכות, שלעיתים נמשכות גם שבועות.
מוסאובלגז
מנכ"ל החברה הנוכחי הוא איגור ברנוב.
היסטוריה
בשנת 1958 הוקם משרד תעשיית הגז במחוז מוסקבה בראשות אלכסנדר גורדיוחין שהפך בהמשך לחברת הולכת הגז של המחוז.
כלכלת איראן
כלכלת איראן לאחר המהפכה האיראנית
איראן שלפני המהפכה החומייניסטית חוותה צמיחה כלכלית מהירה שהסבה את המשק מעיסוק בחקלאות למשק מודרני מתקדם כבר בשנות ה-70 של המאה ה-20. ערב המהפכה (1978) חל מיתון משמעותי בקצב הצמיחה, עליו התווספה בריחת ההון בסמוך למהפכה (לפניה ואחריה) המוערכת ב-30 עד 40 מיליארד דולר (במונחים של 1980).
מוסאובלגז
היסטוריה
עד אמצע שנות השמונים כלכלת הגז באזור צמחה לביות אחת הגדולות בברית המועצות. בשלב זה, תוכניות אספקת הגז ברוב הערים באזור החלו לכלול לפחות שני מקורות אנרגיה מצינורות גז שונים.
בשנת 1985 הושלמה בהצלחה עבודה ליצירת מתקני הגז של מחוז מוסקבה. הגז במאזן הדלק באזור הגיע ל־80% – רוב המפעלים התעשייתיים ודודי החימום הוסבו לדלק גז. עם הביקוש הגובר לדלק גז, נוצר צורך בטכנולוגיות מודרניות יותר, מודרניזציה בתחום תיעוד רגולטורי וטכני ושיטות שירות. היישום הפעיל של שיטות אלה סימן שלב משמעותי בפיתוח החברה.
כלכלת איראן
כלכלת איראן לאחר המהפכה האיראנית
לאחר המהפכה הגדירה איראן את מטרותיה ארוכות הטווח כעצמאות כלכלית, תעסוקה מלאה ורמת חיים מניחה את הדעת לתושביה, אך לקראת סופה המאה ה-20 נתקלה הכלכלה האיראנית בקשיים מרובים:
מוסאובלגז
היסטוריה
באותו זמן, אלכסנדר מוסינוב, הידוע ביכולתו לחשב את המצב כמה מהלכים קדימה, מונה למנהל החברה. הוא זה שהצליח לשכנע את יו"ר הוועד הפועל של מחוז מוסקבה לשמר את המבנה של חברת מוסאובלגז במהלך הקמת המנהלת הראשית לכלכלה עירונית. המנהלת כללה את המחלקות לאספקת מים, אנרגיה, שירותים ועוד. ברמה המקומית, ארגוני שעסקו בתחומים אלה עברו לשליטת הרשויות המקומיות. כך, החבר עמדה בפני גורל דומה. בהתעקשותו של מוסינוב, ניתן היה לשמור על מנגנון החברה ולהכפיף את החברה למנגנון הניהולי, כך שמשק הגז שמר על עצמאותו.
כלכלת איראן
כלכלת איראן לאחר המהפכה האיראנית
במשך עשרים השנים דנן הכפילה איראן את אוכלוסייתה, וממילא נעשה זו צעירה יותר. בנוסף לכך, ועל אף האחוז הגבוה של חקלאים באוכלוסייה, נאלצה איראן לייבא מזון, תופעה זו התרחבה בגלל תהליכי עיור וקשיים כלכליים באזור הספר.
מוסאובלגז
היסטוריה
בסוף שנות ה-90, יישמה החברה בהצלחה תוכנית ממשלתית חדשה לחיבור האזור לגז, שאפשרה לחסוך כספים תקציביים ולשפר את האקולוגיה של האזור.
בשנת 2003, החברה פיתחה וקיבלה ליישום תוכנית לבניית צינורות גז חדשים. נעשה שימוש בצינורות פוליאתילן שאינם דורשים הגנה אלקטרוכימית, שימוש בשיטות חיבור מודרניות. כאחת הראשונות בענף, כלכלת הגז באזור החילה מערכת אספקת גז לבנייני מגורים בודדים בהתאם לתוכנית הלחץ הבינוני, המאפשרת לווסת את ערך הלחץ עבור כל צרכן ספציפי, בהתאם למכשירים המשמשים אותו.
כלכלת איראן
כלכלת איראן לאחר המהפכה האיראנית
התרחשות נוספת שהאטה את הכלכלה האיראנית בשנים אלו היא מלחמת איראן–עיראק, שבמהלכה נהרגו כ-300,000 איראנים ונפצעו כ-500,000. עם תום המלחמה השקיע הממשל בפיתוח מגזרי התקשורת, תעבורה, תעשייה, בריאות, השכלה ואנרגיה (לרבות פיתוח האפשרות של תחנות כוח גרעיניות), ואף שילבה חלק מהמערכות עם אלו של שכנותיה.
בתקופה זו קמו קווי הספנות האיראניים, אשר באמצעותם מתנהל הסחר הימי במדינה.
הפרטה ומרכוז בכלכלה האיראנית
עם תום מלחמת איראן עיראק הכריז הממשל על כוונתו להפריט את רוב התעשיות הממשלתיות כחלק מהמאמץ להאצת הצמיחה.
תהליך ההפרטה התנהל בעצלתיים, לא מעט כתוצאה מהתנגדות המג'לס. עד שנת 2006 נותרה רוב התעשייה, כ-70% מהמשק (תעשיית המתכות, הנפט, הנחושת, הרכב, וייצור מכונות לתעשייה) בידי הממשלה, ואילו התעשייה הקלה הייתה בידיים פרטיות.
בהתאם לסעיף 44 לחוקתה, כלכלת איראן מורכבת משלושה מגזרים: מדינתי, שיתופי, ופרטי:
המגזר הפרטי נהנה מחופש פעולה רחב יותר מאשר חקוק בחוקה, ומשקלו גדל, בין היתר בזכות תיקון בחוקה המתיר הפרטה של 80% מנכסי המדינה, כאשר 40% באמצעות הבורסה של טהראן, ו-40% דרך קרנות צדקה. המהלך שינה את חלקה של הממשלה בתוצר מ-80% ל-40%.
כחלק מהרפורמות הכלכליות של תקופה זו, הודיע נשיא איראן מחמוד אחמדינז'ד על כוונת ממשלו להחליף את סובסידיות האנרגיה בעזרה סוציאלית ממוקדת, עם זאת, יוזמות ממשלתיות כגון קיצוב בדלק ביולי 2007 והטלת מע"מ באוקטובר 2008 נתקלו בהתנגדות נחרצת לרבות מחאות אלימות.
תוכנית החומש הכלכלית
תוכנית הפיתוח החמישית (שעניינה השנים 2010-2015) מתווה את קווי המדיניות החברתית כלכלית לחמש השנים הללו. על פי המוגדר בתוכנית תכליתה היא עידוד הצמיחה והפיתוח, והעברת הכוח לעם באמצעות ייצוג על ידי משלחות, כל זאת כחלק מתוכנית "חזון 2025", תוכנית לעידוד צמיחה בת קיימא.
מטרות התוכנית המוצהרות הן עצמאות כלכלית עד שנת 2015, והשלמתה של הרפורמה הכלכלית השאפתנית בתחומי סובסידיות, בנקאות, מיסוי, מדיניות פיסקלית ומונטרית, תשתיות וכן יעד מתחומים אחרים כגון הרחבת היחסים הבינ"ל ושיפור מערכת הבריאות הציבורית.
סנקציות כלכליות על איראן
בתחילת המאה ה-21 הופעלו לחצים דיפלומטיים על איראן, בעיקר במטרה להניא אותה מפיתוח נשק גרעיני. בשנת 2008 הטיל האו"ם סנקציות כלכליות מרוככות על איראן.
ב-31 בדצמבר 2011, במסגרת חוק מימון ההגנה הלאומית לשנת תקציב 2012, חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על סנקציות נגד בנקים שסוחרים עם איראן. החוק כולל סעיף שאמור להעניש כל בנק שנמצא בקשרים עסקיים עם הבנק המרכזי של איראן. ב-23 בינואר 2012 הודיע האיחוד האירופי על הטלת סנקציות קשות על איראן: במסגרת החרם לא ייחתמו חוזים חדשים עם איראן לייבוא נפט ל-27 מדינות האיחוד האירופי, וחוזים קיימים יכובדו רק עד יולי 2012. אחרי מועד זה לא יתאפשר מסחר כלשהו שקשור בנפט עם איראן. המדינות גם יפסיקו לרכוש מוצרים פטרוכימיים מאיראן החל מכשלושה חודשים לאחר מועד הטלת הסנקציות. בנוסף, יוקפאו נכסים של הבנק המרכזי של איראן. לאחר שנודע על הטלת הסנקציות צנח המטבע של איראן בצורה חדה. ב-6 בפברואר 2012 חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על צו המורה להקפיא את כל נכסי ממשלת איראן המוחזקים בארצות הברית, בהם נכסי הבנק המרכזי של איראן.
ב-15 במרץ 2012 האגודה העולמית לתקשורת פיננסית בין בנקאית (סוויפט) ניתקה את קשריה עם כל הבנקים האיראניים שנתונים לעיצומי האיחוד האירופי. ב-28 במרץ הטילה מחלקת האוצר של ארצות הברית עיצומים על חברות ואישים הקשורים למשמרות המהפכה האסלאמית. העיצומים כוללים הקפאה של נכסי החברות בארצות הברית והטלת איסור על אזרחים אמריקנים ליצור איתן קשר.
ב-31 ביולי 2012 הודיע אובמה על הוספת סנקציות נגד בנקים בסין ובעיראק החשודים בסיוע לאיראן לעקיפת הסנקציות הכלכליות הבינלאומיות שהוטלו עליה, והבהיר כי ארצות הברית תחשוף כל מוסד עסקי שישתף פעולה עם איראן.
ב-24 בנובמבר 2013 הודיעו שרי החוץ של שש המעצמות - ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה, סין וגרמניה - כי הצליחו להגיע להסכם הביניים עם איראן בנוגע לתוכנית הגרעין שלה. הנשיא אובמה אמר כי ההסכם קוטע את דרכה של איראן לעבר פיתוח פצצה.
למרות ההסכם, איראן לא הצליחה להתאושש, ובדצמבר 2017 החלה סדרה של הפגנות מחאה באיראן, על רקע האינפלציה הקשה במדינה, אחוזי האבטלה הגבוהים, וכן גם בגלל השחיתות השלטונית והמעורבות בסכסוכים אזוריים במזרח התיכון.
ב-8 במאי 2018 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישת ארצו מהסכם הגרעין ועל חידוש הסנקציות על איראן.
לאחר חידוש הסנקציות החל סבב הפגנות נוסף, על רקע המצב הכלכלי הקשה והשפעת הסנקציות האמריקאיות. הפעם קראו ההפגנות לממשל לחדול מהמעורבות של המדינה במקומות אחרים וכן להפלת נשיא איראן חסן רוחאני. הממשל האיראני דיכא את ההפגנות בכוח.
בהמשך שנת 2018 צלל הריאל האיראני לשפל חסר תקדים, מה שהוביל לתופעה גוברת של היווצרות שוק שחור של סחר בזהב ודולרים. בתגובה לכך הקימה איראן בתי משפט מיוחדים לעבירות כלכליות, ועל חלק מהעבירות הקשורות לשוק השחור הוכרזו עונשי מוות, ששודרו בשידור חי לציבור הרחב לצורך הרתעה.
בנובמבר 2019, לאחר עליה במחירי הבנזין, פרץ גל הפגנות שלישי ברחבי המדינה.
בספטמבר 2020 ארצות הברית הטילה סנקציות על גורמים וגופים באיראן המעורבים בתוכנית הגרעין והנשק. לצד המשבר הכלכלי שנגרם במקביל בגלל מגפת הקורונה, הגיע הריאל האיראני לשיא שלילי נוסף מול הדולר - 273,000 ריאל מול דולר אחד. לאחר הכרזת הסנקציות האיחוד האירופי, רוסיה, סין וממשלת איראן עצמה טענו נגד סבב הסקנציות הנוכחי, בין היתר כי מדובר במהלך לא חוקי של ארצות הברית, שניצלה סעיף שהיה בהסכם משנת 2015 ממנו פרשה.
הערות שוליים
Iran
אברהם יצחק פורטיס
אברהם יצחק פורטיס-חזק (במקורות ארכאיים: פורטיז, מכונה:פורטיז דוקטור; נפטר בטווח השנים ה'תצ"א-ה'ת"ק) היה רופא ועסקן יהודי-פולני, פעל בקהילות לבוב, ירוסלב, ז'שוב, ויברוב. ממנהיגי ועד ארבע ארצות, בעל השפעה רבה ברוסיה האדומה, ובעל קשרים עם השלטונות המקומיים. נודע כרופא מומחה, וכעשיר. התפרסם גם באדיקותו הדתית ואף הוכר באופן רשמי כרבה של זלוטשוב.
ביוגרפיה
נולד לשמואל זיינוויל. משפחתו הייתה ממוצא איטלקי, ויש הסבורים כי הייתה ממוצא ספרדי. כינויו "פורטיס" (או: "פורטיז") הוא מהמילה האיטלקית Più forte - חזק, או שמשמעותו "רופא הנסיכים".
הוסמך לרפואה באוניברסיטת פדובה (היה חתן פרס מטעמה) ובמנטובה. שמו נודע בחוגי האצולה בפולין שהזמינו אותו ללבוב. הוא הורשה להתיישב בירוסלב, ובהשפעתו הושג רישיון לרכישת בית קברות עצמאי לקהילה. הוא גבה מחירים גבוהים במיוחד עבור ביקוריו, בטענה שמעולם לא מת אדם תחת ידו.
בשנת תס"ו עבר לריישא בה קנה ארמון מפואר אותו החרים ממנו האציל לובומירסקי בשנת תס"ט. בו התגורר עד לשנת תפ"ה, על מנת להיות בקרבת מקום לשני הלקוחות הראשיים שלו ששימש כרופאם האישי; האחד מבית משפחת לובומירסקי מריישא, והשני ממשפחת פוטוצקי בליז'נסק.
היה יהודי שומר מצוות אדוק, וקנאי לאמונתו, ואף סירב לרפא חולים החשודים בשבתאות. על אף זאת, מסופר כי הצטיין בידיעותיו בברית החדשה ובכתבי אבות הכנסייה, וכך ידע מה להשיב לכומר שהתאמץ לשכנעו על ערש-דווי להמיר את דתו.
הדרכות רפואיות ממנו נדפסו בספר "תולדות אדם" שהודפס במהדורות רבות, וסגולה ממנו הובאה בספר "מפעלות אלוקים" המכיל סגולות ורפואות מרבי יואל בעל שם ורבי נפתלי כ"ץ.
בשנים תפ"ד–ת"ץ שימש כפרנס ועד ארבע ארצות של פולין גדול ופולין קטן, ובמסגרת זו כונה בפרק זמן מסוים "אב"ד זלוטשוב". בתפקידו זה היה מראשי החותמים בוועד, ומהמסכימים על ספרים חדשים. העניק לרבי ברכיה בירך הדרשן (בן בתו של רבי ברכיה בירך שפירא) מסמך המעניק לו רשות לדרוש בכל ארצות פולין בלא שיצטרך תחילה ליטול רשות מאת רב העיר, לאחר תקופה הלשינו על רבי ברכיה בירך בפני פורטיז-חזק בוועד שנערך בעיר פשבורסק כי רצה לפסול את משפחת "שומא משפחה" שהתיר המהרש"ל, בעקבות זאת החרים אותו פורטיז עד שהתברר כי ההלשנה הייתה שקרית. מקורות אחרים מספרים שפורטיז פעל לשחררו ממאסר לאחר תקרית שאירעה לו בעיר האלה.
בכינוס של ועד ארבע ארצות שהתקיים בירוסלב בשנת תפ"ד, השתתף רבי יעקב יהושע פלק והציג את עצמו כרבה של לבוב, למרות שהודח מתפקיד זה על ידי ה של לבוב. הסטרוסטה של ירוסלב התבקש על ידי עמיתו מלבוב להסגיר את רבי יהושע לידיו, בקשת ההסגרה הגיעה לידיעתו של פורטיז והוא העניק לרבי יהושע מקום מחבוא בחדרו והבריחו לבוטשאטש. פורטיס גם חתם בשנת תע"ח על חרם נגד רבי שמואל מסלונים, לאחר שבעטיו סולק רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים ממשרת הרבנות בפשמישל. קודם לכן השליש בידו רבי שמואל שטרי חוב כערבות לכך שלא יקבל את רבנות פשמישל עד שראשי הקהל לא ישלמו את חובה של הקהילה לרבי יהושע פייבל.
בשנת תפ"ה עבר ליברוב ובה נפטר ונקבר בשנת ה'תצ"א או ה'תצ"ב, ויש אומרים ה'תצ"ז או ה'ת"ק.
דמיטרי זאוודסקי
דמיטרי אלכסנדרוביץ' זאוודסקי (בבלארוסית: Дзмітрый Аляксандравіч Завадскі; 28 באוגוסט 1972, מינסק – 7 ביולי 2000) היה עיתונאי וצלם בלארוסי-רוסי. בשנים 1994—1996, שימש כצלם של הערוץ הראשון של הטלוויזיה הבלארוסית. מאז 1997 עבד כצלם עבור רשת ORT הרוסית בבלארוס. מנובמבר 1999 ועד מאי 2000 הוא עבד תחת חוזה בצ'צ'ניה כצלם עבור מרכז העיתונות של משרד הפנים הרוסי בצ'צ'ניה.
קו הטוחנות ועצם הלשון
קו הטוחנות ועצם הלשון (באנגלית: Mylohyoid line) הוא רכס בלסת התחתונה. תחילתו בחלקו התחתון של המאחה  של הלסת התחתונה והוא ממשיך מעלה ואחורה עד לאזור שן הבינה. הוא נאחז בשריר קו הטוחנות ועצם הלשון ובחלקו האחורי בתפר כנפת הלסת התחתונה.
דמיטרי זאוודסקי
ביוגרפיה
דמיטרי אלכסנדרוביץ זאוודסקי נולד ב-28 באוגוסט 1972 במינסק. הוא נחטף ב-7 ביולי 2000, כאשר נסע לנמל התעופה מינסק ברכב רשמי של הטלוויזיה הרוסית לפגוש את עמיתו פאבל שרמט. מאוחר יותר התגלתה מכוניתו בנמל התעופה, אך זאוודסקי לא נמצא.
בספטמבר 2002 הצהירה האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה כי היא "מודאגת ברצינות מחוסר ההתקדמות בנושא" והקימה ועדת משנה לחקירה שתחקור את המקרה של פוליטיקאים "נעדרים" בבלארוס, תוך שהיא כוללת גם את מקרה היעלמותו של זאוודסקי וקושרת אותו להיעלמותם של אישים כויקטור גונצ'ר, יורי זכרנקו, אנטול קראסוסקי ומקרה מותו המסתורי של גנאדי קרפיינקו.
גרסאות לחטיפה
לטענת פאבל שרמט, החוקרים מודעים לאשמים ונסיבות מותו של זאוודסקי. שרמט עצמו גילה את הדברים זמן קצר לאחר האירוע, אך לא חשף פרטים כדי לחסוך זאת מקרוביו של דמיטרי. תשעה חודשים לאחר שהצלם נעלם במשפט בפרשת איגנטוביץ', שרמט מסר לראשונה עדות. הוא דיבר על איך דמיטרי מת כמה שעות לאחר החטיפה, איך עונה, עמוד השדרה שלו נשבר ואז מת. שרמט מאמין כי מאחורי רצח זאוודסקי ישנם חברים בקבוצה שהייתה אחראית להיעלמות פוליטיקאים באופוזיציה (זכרנקו, גונצ'ר, קראסוסקי) וביצוע פקודות פליליות אחרות של ההנהגה בבלארוס. לטענת שרמט, יש לחפש פושעים בסביבתו של המפקד לשעבר סא"ל דמיטרי פאבלצ'נקו, ראש הכוחות המיוחדים של משטרת בלארוס. לטענת שרמט, אנשים אלו ביצעו משימות מיוחדות בצ'צ'ניה, שזאוודסקי יכול היה ללמוד עליהם במהלך נסיעותיו ונסיבות אלה הפכו למניע לפשע. המקורות למידע שבפני שרמט לא דווחו בפומבי.
גופתו של העיתונאי לא נמצאה. ב-27 בנובמבר 2003, בית המשפט במחוז פרונזה במינסק אימץ החלטה (לבקשת אשתו סבטלנה זוואדסקאיה) להכריז על דמיטרי זוואדסקי כמת.
Worlds on Fire
Worlds on Fire (בעברית: עולמות עולים באש) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמר ההולנדי דאנקן לורנס. את המיני-אלבום הוציאה לאור ב-13 במאי 2020 חברת התקליטים ספארק רקורדס. מתוכו יצאו לאור שלושת הסינגלים "Love Don't Hate It", "Someone Else" ו-"Arcade", שזכה באירוויזיון 2019.
רקע
לאחר פרסום המיני-אלבום כתב לורנס בפוסט בעמוד האינסטגרם שלו:
סינגלים
"Arcade" פורסם כסינגל המוביל של Worlds on Fire ב-7 במרץ 2019. כשבוע לאחר צאתו הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים ההולנדי. הוא זכה באירוויזיון 2019. לאחר הזכייה הגיע השיר לעשרת השירים הפותחים ברוב מצעדי המוזיקה במדינות העולם דוגמת אסטוניה, ישראל ושוודיה. הסינגל הבא, "Love Don't Hate It", יצא לאור ב-23 באוקטובר אותה השנה, והגיע למקום ה-41 במצעד הסינגלים במדינה. "Someone Else" פורסם כסינגל השלישי והאחרון מתוך המיני-אלבום, והגיע למקום ה-72 במצעד המקומי.
שמעון גפסו
ביוגרפיה
שמעון גפסו נולד בתוניסיה. עבר עם משפחתו לצרפת, ומשם עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בנצרת עילית.
שירת בצה"ל בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים.
ניהל את מפעל התכשיטים "האחים לדר" בנצרת עילית.
בשנת 2001 הצטרף למרכז הליכוד. בשנת 2002 נבחר למועצת עיריית נצרת עילית, ומשנת 2003 היה ראש האופוזיציה במועצה. עבד כיועץ לשר עוזי לנדאו. בשנת 2005 השתתף עם לנדאו בניהול מטה המאבק בתוכנית ההתנתקות.
בשנים 2006–2008 שימש כמנהל במפעל "תוסף" שבאזור התעשייה אלון תבור.
ב-2008 התמודד על ראשות העירייה מטעם סיעת "עורי עיר" ונבחר לראש עיריית נצרת עילית. במהלך כהונתו נאבק לשמור על צביונה היהודי של העיר, שכ-20% מתושביה הם ערבים ולשנות את מגמת העלייה בהגירת תושבים יהודים ממנה. במסגרת זו, ענה בשלילה לבקשת תושבים ערבים נוצרים להציב בעיר עצי אשוח בחג המולד (אך סייר בגני ילדים נוצריים והעניק לילדים בובות סנטה קלאוס משוקולד), וכן דחה דרישה לפתוח בעיר בית ספר לילדים ערבים. גפסו הבליט את גישתו זו במסע הבחירות שניהל בשנת 2013, שבו השתמש בסיסמה: "נצרת עילית יהודית לנצח!".
גפסו פעל בתקופת כהונתו ליצירת מרכיבי התחדשות עירונית בדמות קבוצות קהילתיות מעורבות אשר ביוזמתו ובסיועו בחרו להתיישב בעיר. בהן הקיבוץ העירוני "משעול" מטעם תנועות מחנות העולים והבונים דרור, ישיבת ההסדר נוף הגליל של מרכז ישיבות בני עקיבא, לצד גרעין תורני-ציוני וההמכינה הקדם צבאית "תבור".
פרשות שוחד
ב-17 ביוני 2013 הוגש נגד גפסו כתב אישום בחשד של לקיחת שוחד (התניית שוחד). מועצת עיריית נצרת עילית התכנסה ב-13 באוגוסט והחליטה, ברוב דעות, שלא להעביר את גפסו מתפקידו. על כך הוגשו עתירות לבג"ץ, שהורה להפסיק את כהונתו של גפסו כראש העירייה, אך התיר לו להתמודד בבחירות לראשות העירייה. בבחירות אלה נבחר גפסו לתקופת כהונה שנייה בראשות עיריית נצרת עילית. ועדת הפנים של הכנסת קיימה דיון סוער בנסיבות הדחתו של גפסו. ב-5 בנובמבר נעצר גפסו בחשד לעבירת שוחד נוספת, ונשלח לארבעה ימי מעצר בית. ב-13 בנובמבר 2013 הוציא מבקר המדינה, יוסף שפירא, צו הגנה ליועצת המשפטית של העירייה, עקב כוונת גפסו לפגוע במעמדה.
במרץ 2014 החליטה ועדת ההשעיה של משרד הפנים להשעות את גפסו לארבעה חודשים מכהונת ראש העירייה, ובתום תקופה זו הוארכה השעייתו בשלושה חודשים נוספים. בזמן השעייתו, מילא את מקומו במינוי זמני של מועצת העירייה אלכס גדלקין כראש העירייה בפועל.
ב-19 בפברואר 2015 הרשיע אותו בית המשפט המחוזי בחיפה בלקיחת שוחד בהמשך נגזר עליו עונש של 6 חודשי עבודות שירות וקנס בסך 20 אלף ש"ח, ללא קלון. כיוון שלא הוטל עליו קלון, חזר גפסו לכהן כראש העירייה וביטל את סמכויותיו של ממלא מקומו, אלכס גדלקין. היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, פנה בבקשה להשעות את גפסו פעם נוספת, עקב החשד הנוסף התלוי נגדו, ובעקבות זאת הוסכם שגפסו יצא לחופשה עד לסיום ההליך הפלילי. בתפקיד ראש עיריית נצרת עילית כיהן מאז חודש מאי נתנאל טויטו.
ב-7 בדצמבר 2015 זוכה על ידי בית המשפט המחוזי בחיפה מאשמת מתן שוחד בחירות בפרשה אחרת במערכת הבחירות ב-2008. כשבוע לאחר הזיכוי חזר לכהן כראש העירייה.
על פסק הדין שבו הורשע גפסו בלקיחת שוחד (פסק הדין מ-19 בפברואר 2015) הוגשו ערעורים על ידי גפסו ועל ידי הפרקליטות. ב-31 במרץ 2016 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של גפסו, וקיבל את ערעורה של הפרקליטות, ופסק כי היה קלון במעשיו, וגזר עליו 6 חודשי מאסר בפועל. ב-3 ביולי 2016 החל לרצות את מאסרו בכלא חרמון. לאחר שוועדת השחרורים החליטה על ניכוי שליש ממאסרו, שוחרר מהכלא ב-18 באוקטובר 2016.
נבחרת ישראל בלקרוס
נבחרת ישראל בלקרוס מנוהלת על ידי איגוד הלקרוס הישראלי, ומשחקת בליגה האירופאית. מאמן הנבחרת הוא מקס סילברליכט.
הישגים
הטורניר הראשון בו השתתפה הנבחרת היה אליפות אירופה באמסטרדם שבהולנד בשנת 2012, שם הגיעה למקום השמיני. הנבחרת השתתפה לראשונה באליפות העולם בוונקובר שבקנדה בשנת 2014 והגיעה למקום השביעי - ההישג המשמעותי בתולדותיה. בקיץ 2016 השתתפה הנבחרת באליפות אירופה וזכתה במדליית הכסף. באליפות העולם הכללית שנערכה בשנת 2018 בישראל, שיחזרה הנבחרת את הישגה מאליפות העולם הקודמת, ושוב הגיעה למקום השביעי. בספטמבר 2019 השתתפה הנבחת בפעם השנייה בתולדותיה באליפות העולם בלקרוס אולמות, והגיעה למקום הרביעי.
נבחרת הנשים
נבחרת הנשים הישראלית בלקרוס מדורגת שלישית באירופה ושישית בעולם. בשנת 2015 הגיעה נבחרת הנשים למקום הרביעי באליפות אירופה, ובשנת 2017 למקום השישי באליפות העולם. ביולי 2019 הגיעה הנבחרת לגמר אליפות אירופה, בו הפסידה לנבחרת אנגליה, ובכך הפכה לסגנית אלופת אירופה.
פרנק אוז
פרנק אוז (שם לידה: פרנק ריצ'רד אוזנוביץ'; נולד ב-25 במאי 1944) הוא שחקן, במאי קולנוע, מדבב, מפעיל ויוצר בובות בריטי-אמריקאי ממוצא יהודי.
קורות חיים
אוז נולד לאב יהודי (עם שורשים מקהילות יהדות הולנד ויהדות פולין) ואם קתולית בהרפורד שבאנגליה, לשם הוריו הגרו כדי לברוח מהשואה. כשאוז היה בן חמש המשפחה עברה לאוקלנד, שבקליפורניה.
אסף פרי
אסף פרי (נולד ב-27 במאי 1987) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
אסף פרי נולד וגדל בגבעת שמואל כבן אחרון למשפחה של ארבעה ילדים.
לאחר סיום לימודיו בתיכון קלעי בגבעתיים התגורר כשנה וחצי במצפה רמון, כחלק משנת שירות ברשות הטבע והגנים. בצבא שירת בנח"ל. לאחר שירותו הצבאי עבד בהדרכה ובטיפול בנוער בסיכון באמצעות טבע ואומנות.
בשנת 2011–2014 למד משחק בסמינר הקיבוצים ולימודי משחק מול מצלמה אצל רות דייכס. בתום לימודיו החל לשחק בתיאטרון הקאמרי. שיחק בהצגה "אח יקר" בתפקיד עופר מעיין, בהצגה "אנה פרנק" בתפקיד פטר ואן פלס וב"הילד חולם" בבימויו של עמרי ניצן בתפקיד המפקד. בפרויקט משותף של תיאטרון הקאמרי ותיאטרון הבימה, בהצגה אישה בורחת מבשורה על-פי ספרו של דויד גרוסמן. שיחק במחזה "המלט" בבימויו של מאור זגורי, בתפקיד המלך קלאודיוס, בתיאטרון הבימה.
בשנת 2018 שיחק בסרט "מקוללים" בבימויו של יבגני רומן, בתפקיד המפקד יוני. באותה שנה שיחק גם בסרט הקצר "שלושה" של ליאור סורוקה.
בשנת 2019 הופיע בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "האחיות המוצלחות שלי" וב"הקיבוצניקים" ב"הוט", בה שיחק בתפקיד יחיעם.
בשנת 2020 שיחק בסדרה "חזרות" בערוץ כאן 11, בתפקיד יובי (יובל).
בשנת 2021 הצטלם לסדרה לעונה השנייה של טהרן בערוץ כאן 11 ואפל טיוי לתפקיד ברק בן חיים, מפקד טייסת שנפל בשבי האיראני, ובסדרה פאודה לתפקיד עמוס בנימין, קצין משטרה.
פבל שטיינר
ד"ר פבל שטיינר (בסלובקית: Pavol Steiner; 29 במרץ 1908 - 4 ביוני 1969) היה שחיין ושחקן כדורמים צ'כוסלובקי-יהודי. בעל מדליית ארד מאליפות אירופה בשחייה (פריז 1931). הוא ייצג את ארצו בכדורמים באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
שחקן כדורמים אולימפי
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים שטיינר עם נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורמים במקום תשיעי. הוא שיחק משחק אחד שבו הנבחרת שלו הפסידה לנבחרת בריטניה 2–4. לצידו בנבחרת שיחקו 6 שחקנים, שלושה מהם יהודים: קורט אפשטיין, פרנטישק גטרויר ופרנטישק שולץ.
מדליית ארד מאליפות אירופה
באליפות אירופה השלישית בשחייה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1931 זכה שטיינר במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.0 דקות, אחרי אישטוואן ברני (59.8 שניות) ואנדרה סקלי (1:00.8 דקות), שניהם מהונגריה.
בשנת 1932 השתתף שטיינר במכביה הראשונה שנערכה בישראל וזכה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.8 דקות, לפני איליה שרייבמן מפולין (1:04.6 דקות), במשחה שליחים 3x100 מטר מעורב ביחד עם וילהיים והאי בתוצאה של 3:47.6 דקות, לפני ארצות הברית (3:52.6 דקות) ופולין (4:11.7 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר מעורב בתוצאה של 11:22.0 דקות, לפני אוסטריה (11:50.0 דקות) ופולין (12:23.0 דקות).
בשנת 1935 השתתף שטיינר במכביה השנייה וזכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:02.6 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 10:22.0 דקות. נוסף לכך, הוא זכה במדליית זהב בכדורמים, לפני אוסטריה וארץ ישראל.
טי. ג'יי. וורן
'''אנתוני "טי. ג'יי." וורן הבן (באנגלית: .Anthony "T. J." Warren, Jr'''; נולד ב-5 בספטמבר 1993) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת פיניקס סאנס מליגת ה-NBA.
נעורים וקריירת מכללות
וורן נולד בדרהאם שבקרוליינה הצפונית. בתקופת התיכון נבחר למשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן. בשנת 2012 החל ללמוד ולשחק כדורסל באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, ובעונתו הראשונה השיג ממוצע של 12.1 נקודות למשחק ונבחר לחמישיית שחקני השנה הראשונה של ליגת ה-ACC. בעונתו השנייה קלע בממוצע 24.9 נקודות ולקח בממוצע 7.1 ריבאונדים למשחק. הוא נבחר לשחקן השנה בליגה ה-ACC ולחמישייה השנייה בליגת המכללות. לאחר עונה זו החליט להעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
פיניקס סאנס
וורן נבחר במקום ה-14 של דראפט ה-NBA 2014, על ידי פיניקס סאנס. את העונה סיים עם ממוצע של 6.1 נקודות למשחק ב-40 המשחקים בהם שותף. בעונת רשם ממוצע של 11 נקודות ו-3.1 ריבאונדים למשחק. בתחילת פברואר 2016 נפצע ושבר את רגלו והוא החמיץ את כל משחקי העונה שנותרו.
בספטמבר 2017 חתם על הארכת חוזה בפיניקס ל-4 עונות נוספות עבור כ-50 מיליון דולר. ב-1 בנובמבר 2017 קלע שיא קריירה של 40 נקודות במשחק מול וושינגטון ויזארדס.
יחסי ארמניה–סינגפור
יחסי ארמניה–סינגפור הם היחסים הדיפלומטיים שבין ארמניה לסינגפור. לארמניה ולסינגפור אין שגריר תושב. שגרירות ארמניה בבייג'ינג, סין מוסמכת לסינגפור. לסינגפור אין נציגות בארמניה.
אולגה אלקלעי
אולגה אלקלעי (בסרבית: Олга Алкалај; 23 בנובמבר 1907 – 15 במרץ 1942) הייתה עורכת דין יהודייה, פעילה למען זכויות נשים וחברה בפרטיזנים היוגוסלביים בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה.
ביוגרפיה
אולגה אלקלעי נולדה ב-23 בנובמבר 1907 בבלגרד, סרביה. עורכת דין שנולדה לאחת המשפחות הספרדיות הוותיקות והמכובדות בבלגרד. בזמן שלמדה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת בלגרד, היא הייתה פעילה בתנועת הסטודנטים המהפכנית והפכה לחברה במפלגת הקומוניסטים של יוגוסלביה (LCY) בשנת 1937. היא ביקשה למזג אג'נדות סוציאליסטיות ופמיניסטיות, וסייעה לייסד את מדור הנוער של תנועת הנשים בבלגרד.
כמו כן, בהוראת המפלגה, היא כיהנה גם במערכת של העיתון הפמיניסטי Žena danas (האישה של היום). לאחר שעברה את מבחן לשכת עורכי הדין בתחילת שנות ה-30, היא פתחה משרד בעריכת דין בבית הוריה, כשהיא הגנה על חברי המפלגה הקומוניסטית הבלתי חוקית בבית המשפט. בסוף 1940 היא נבחרה כחברה בוועדה המקומית הזמנית של המפלגה הקומוניסטית בבלגרד ושימשה גם כמזכירת המפלגה באזור. גם כקומוניסטית וגם כיהודיה, היא מצאה את עצמה במצב רעוע בסרביה הכבושה בידי הנאצים, אך היא המשיכה במעורבותה בעבודה בלתי חוקית תוך שימוש בזהות בדויה.
בדצמבר 1941 היא נעצרה, עונתה ונשלחה למחנה הריכוז סַיְימישטֶה (Sajmište), מחנה הריכוז היהודי. זמן קצר לאחר מכן, היא נרצחה במשאית גז ב-15 במרץ 1942.
בעיר בלגרד קיים רחוב על שמה.
אווה דירינגר
אווה דירינגר (בגרמנית: Eva Düringer; נולדה ב-9 באוקטובר 1959) היא דוגמנית אוסטרית.
ביוגרפיה
דירינגר נולדה בדורנבירן וגדלה בחלק מהילדות שלה באיטליה.
ב-1977 זכתה בתואר "מיס פורארלברג" ובאותה שנה זכתה בתחרות הארצית של מיס אוסטריה.
בטקס בחירת מיס תבל היא נבחרה למקום השני, כ"סגנית הראשונה". בתחרות מיס עולם 1977, עלתה לחצי הגמר. בתחרות מיס אירופה, שנערכה בפינלנד, זכתה דירינגר במקום הראשון.
היא הכירה את מעצב האופנה רוברטו קוואלי בהיותו שופט במיס תבל בו השתתפה, ב-1980 הם נישאו ולהם שלושה ילדים. דירינגר עוסקת בעיצוב אופנה ומשמשת כמנהלת האומנותית עבור הסטודיו של בעלה.
דמיטרי פאבליצ'נקו
דמיטרי ואלרייביץ' פאבליצ'נקו (בבלארוסית: Дзмі́трый Валер’евіч Паўлічэ́нка; יליד 1966, ויטבסק, בלארוס הסובייטית) הוא איש צבא בלארוסי בכיר, שימש כראש היחידה לתגובה מהירה של משטרת בלארוס (המקבילה הבלארוסית של SOBR).
במרץ 2009 שוחרר משירות צבאי בשל מחלה.
טענות על חיסולים
בפברואר 2004 דיווח כריסטוס פורגורידס מוועדת המשפט וזכויות אדם של מועצת אירופה על חששות שמראים כי פאבליצ'נקו, יחד עם "בכירים במדינה", היו מעורבים בהתנקשות במספר אנשים, כולל פוליטיקאים בכירים.
הוא הצהיר כי מפקד המשטרה הפלילית של בלארוס, גנרל ניקולאי לפטיק, בפתק בכתב-יד מ-21 בנובמבר 2000, האשים את פאבליצ'נקו בהתנקשות בחייו של יורי זכרנקו, שר הפנים לשעבר שנעלם ב-7 במאי 1999. לטענת לפטיק זכרנקו נרצח באמצעות אקדח PB, המשמש בדרך כלל לביצוע עונש מוות בכלא מספר 1. זאת בהוראת שר הפנים, סיוואקוב. הוא גם הצהיר חשדות כי פאבליצ'נקו היה מעורב בהיעלמותם של ויקטור גונצ'ר, סגן נשיא הפרלמנט של בלארוס ואיש העסקים אנטול קראסוסקי ב-16 בספטמבר 1999.
פאבליצ'נקו נעצר ב-22 בנובמבר 2000 ועל פי דיווחיו של פורוגורידס, צו המאסר קובע כי (ציטוט):
בעוד שהצו מציין כי המעצר יימשך למשך 30 יום, בפועל פאבליצ'נקו שוחרר מספר ימים לאחר מכן, בין אם ב-23 בנובמבר (על פי התובע הכללי ויקטור שיימן, שהפך לתובע הכללי ב-27 בנובמבר) או ב-27 בנובמבר (לפי דבריו של אלוף-משנה אולג אלאקייב, ראש כלא 1, שלימים יקבל מקלט מדיני בגרמניה). כריסטוס פורגורידס קובע כי עורך דינם של משפחת זכרנקו, וולצ'ק, הצהיר שהנשיא אלכסנדר לוקשנקו הורה באופן אישי לשחרר את פאבליצ'נקו מהכלא. ראש הק.ד.ב ופקידים בכירים אחרים בבלארוס פוטרו ונעצרו. הוא גם קובע כי שר החקלאות, לאונוב, אמר לו באופן אישי שלוקשנקו "מתח ביקורת קשה על הק.ד.ב. שעצר את פאבליוצ'נקו" בטלוויזיה. לוקשנקו פיטר גם הוא את ראש הק.ד.ב וכמה גורמים בכירים אחרים בבלארוס על מעצרו של פאבליוצ'נקו וניסיונות לחקור את מעשי הרצח. הגנרל לפטיק שהוזכר לעיל נאלץ לפרוש ולצאת לפנסיה בגיל 54.
המועצה המנהלת של האיגוד הבין-פרלמנטרי הביעה את דאגתה מהאשמות אלה ופאליוצ'נקו כפוף לסנקציות פיננסיות בינלאומיות ביחד עם כמה בכירים ופוליטיקאים אחרים בבלארוס.
נבחרת ישראל בקריקט
נבחרת ישראל בקריקט מייצגת את ישראל בתחרויות קריקט שונות ברחבי העולם. למרות מיקומה של ישראל במזרח התיכון וביבשת אסיה, מתחרה הנבחרת בליגה האירופאית. כיום הנבחרת ממוקמת במקום ה-66 בעולם.
היסטוריה
משחק הקריקט "יובא" לארץ ישראל, לפני קום המדינה במהלך שנות המנדט הבריטי. הליגה המקומית בישראל נוסדה באופן רשמי בשנת 1956, והובילה ליצירת איגוד הקריקט הישראלי בשנת 1968. ישראל חברה באיגוד הקריקט העולמי מאז שנת 1974, והמשחק הבינלאומי הראשון של הנבחרת התקיים בשנת 1979. משנת 2000 הנבחרת משחקת בדרג ב' באליפות אירופה. בשנת 2006 שיחקה הנבחרת הישראלית באליפות אירופה, ונתקלה במחאות רבות כנגד מלחמת לבנון השנייה. בנובמבר 2007 אירחה ישראל לראשונה משחק בינלאומי, ונבחרת ישראל הפסידה בו מול נבחרת קרואטיה.
Love Don't Hate It
Love Don't Hate It (בעברית: אהבה אל תשנא/י את זה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר ההולנדי דאנקן לורנס. את השיר הוציאה לאור ב-23 באוקטובר 2019 חברת התקליטים ספארק רקורדס. הוא נכלל כסינגל השני וכרצועה החמישית במיני-אלבום הראשון של הזמר, Worlds on Fire. בנוסף, הוא נכלל גם כרצועה העשירית באלבום הבכורה של לורנס, Small Town Boy. "Love Don't Hate It" נחשב לשיר ההמשך של "Arcade" – זוכה אירוויזיון 2019.
רקע
לאחר יציאת השיר "Arcade" הצהיר לורנס כי אין בכוונתו למהר בפרסום שירו השני. לטענתו, הוא העדיף להמתין עד שימצא את הסינגל הטוב ביותר עבורו. העיתון ההולנדי De Telegraaf חשף כי במהלך הופעותו בניימכן, הוא ביצע את "Love Don't Hate It" לראשונה. מילות השיר עוסקות בהקרבה הנדרשת לבחור את אהובך האמיתי, דיכוי שנאת חינם והאדרת המושג "אהבה".
ספטמבר שלא נגמר
ספטמבר שלא נגמר (באנגלית: September that never ended או Eternal September) הוא כינוי, בפי משתמשים ותיקים ברשת האינטרנט, לתקופה שהחלה בספטמבר של שנת 1993. פרק זמן זה התאפיין בזרם של משתמשים חדשים ולא מנוסים שאינו נגמר ושמשפיע, לכאורה, לרעה על תרבות הדיון ועל ההרכב החברתי של המשתמשים ברשת.
עד שנת 1993 הַגישה לאינטרנט הייתה מוגבלת בעיקר לסטודנטים וחוקרים ממוסדות אקדמיים, מחקריים וביטחוניים. עד אז, מדי חודש ספטמבר סטודנטים חדשים שהתחילו ללמוד באוניברסיטאות ובמכללות היו מקבלים גישה לרשת ומציפים את קבוצות הדיון בשאלות פשוטות על שימוש ברשת ובמחשבים בכלל ובלי התחשבות בנימוסי אינטרנט.
בשנת 1993, ספקית האינטרנט הגדולה "אמריקה און ליין" נתנה ללקוחותיה גישה לרשת קבוצות הדיון Usenet בלי להסביר להם שמדובר ברשת חיצונית ותיקה בעלת תרבות דיון מגובשת. אם עד אז המשתמשים החדשים היו מגיעים בעיקר מהעולם האקדמי ואחרי זמן־מה בדרך כלל היו לומדים להשתמש ברשת והופכים למשתמשים מנוסים ומכובדים, הרי שעכשיו הרשת נפתחה לציבור הרחב ונראָה שלא יהיה סוף לשאלות של משתמשים חסרי ניסיון. הביטוי עצמו נטבע לראשונה על ידי משתמש Usenet דייב פישר (Dave Fischer) ב־26 בינואר 1994 בקבוצות הדיון alt.folklore.computers, העוסקת בתרבות האינטרנט – כשמישהו שאל אם יותר נכון למיין את "שרשורי ספטמבר" בתור "מתמשכים" או "חוזרים", פישר ענה:.
בשנות ה-2000, ספקי אינטרנט רבים הפסיקו את שירות הגישה ל־Usenet דרך פרוטוקול news, כך שבמובן מסוים ספטמבר 1993 כן נגמר, אולם בתקופה הזאת מיליוני משתמשים חדשים ומגוונים הצטרפו לרשת האינטרנט ותרבות הרשת השתנתה לבלי הכר ממילא.
אודט סנסום
אודט סנסום (בצרפתית:Odette Sansom; 1912–1995) נולדה בצרפת והייתה מרגלת של בריטניה בצרפת בזמן מלחמת העולם השנייה. כאות הערכה על פעילותה במלחמה קיבלה אודט את פרס צלב ג'ורג' הבריטי אשר מוענק על מעשי גבורה שנעשו שלא לנוכח פני האויב, והייתה האישה הראשונה שקיבלה פרס הזה.
הבנק המרכזי של בחריין
מבנה הבנק ממוקם בבירת בחריין, מנאמה, וכולל בחובו אוסף עשיר של מוצרי זהב וכסף, אשר מקורו החל משנת 653 לספירה.
אודט סנסום
ביוגרפיה
אודט סנסום נולדה ב-1912 בצרפת ושנתיים לאחר לידתה התחילה מלחמת העולם הראשונה, בה נהרג אביה. בגיל שמונה היא חלתה במחלה שעיוורה אותה לשנתיים ולאחר מכן בפוליו ששיתק אותה למספר חודשים. שתי המחלות החלישו מאוד את כוחה הגופני. אודט קיבלה חינוך במנזר. בשנת 1931 התחתנה עם רוי סנסום, בחור אנגלי, ואחרי לידת בתם הראשונה ב-1932 הם עברו לגור בלונדון, שם נולדו להם שתי בנות נוספות.
הבנק המרכזי של בחריין
הבנק המרכזי של בחריין נוסד בשנת 1973, וזאת תחת השם "הסוכנות המוניטרית הבחריינית", זמן קצר לאחר שבחריין זכתה בעצמאות מבריטניה. החל משנת 2006, ובעקבות צו מס' 64 מטעם שלטונות בחריין, הפכה הסוכנות באופן רשמי לבנק הלאומי של בחריין, וזכתה למלוא הסמכויות המוענקות לבנק מרכזי ברחבי העולם.
במסגרת תפקידו של הבנק המרכזי של בחריין נכללים תחומי האחריות הבאים: