cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספק ממון
במסגרת הלכות ספקות, מתקיים עיסוק עצמאי בספקות בדיני ממונות. בניגוד לשטחי הלכה אחרים שבהם ניתן להשתמש בכללים ספקא דאורייתא לחומרא וספקא דרבנן לקולא, בספקות בדיני ממונות המושגים האלו אינם תקפים, כי כאשר ישנם שני צדדים לדיון, מה שחמור לצד אחד הופך לקל בצד שני, ולהפך. לכן למצבי ספק בדיני ממונות ישנם כללים אחרים להכרעה במצבי ספק.
הכלל העיקרי בספק ממון הוא המוציא מחברו עליו הראיה. מעבר לכך, יש שני סוגים של כללים שנאמרו בעניין:
המוציא מחברו עליו הראיה
משמעות הכלל היא כי במקרה של דין שבו שני הצדדים טוענים שדבר מסוים שייך להם, ואין לאף אחד מהצדדים הוכחה טובה יותר מלצד השני, ברירת המחדל היא שהדבר יישאר בחזקתו של בעליו כעת, והוא לא יצא מידו עד שהצד השני יצליח להוכיח בהוכחה טובה יותר משל בעליו כעת שהדבר שייך לו.
כלל זה אינו יכול להתקיים כאשר הדבר אינו נמצא תחת בעלות בלעדית של אחד הצדדים בעת הדיון.
הכרעות שאינן מעדיפות את אחד הצדדים
קיימים שלושה כללים הנוגעים למקרים ייחודיים בהם ההלכה היא שאין להעדיף את אחד מהצדדים:
להלן טבלה המראה באלו מקרים משתמשים בכלל "המוציא מחברו עליו הראיה", ובכל אחד משלושת הכללים האחרים:
חזקה
חזקה היא כלל שבדרך-כלל מתקיים בעולם. על פי כלל זה אנו מניחים שהמקרה הנתון בספק התבצע על-פי הכלל שקובעת החזקה. דוגמה לחזקה: חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו. כלומר אנו מניחים שאדם לא יעיז לשקר, ולטעון שאינו חייב כסף, בפני האדם שלו הוא חייב את הכסף. לכן אם יהיה דין ובו צד א' יטען שהשני חייב לו כסף וצד ב' יכחיש, נניח שאכן הצדק עם צד ב' והוא לא חייב כסף, שכן אם הוא היה משקר הוא היה 'מעיז פניו בפני בעל חובו' בניגוד לכלל הנקבע בחזקה.
ברי ושמא
בכל ספק בדיני ממונות הדרך הראשונית לבירור הספיקות היא טענת המתדיינים עצמם. אם למשל, אחד מבעלי הדינים טוען שהוא יודע שהוא הצודק, ואילו השני טוען שאינו יודע אבל ייתכן שהצדק דווקא אתו, טענתו של זה שיודע עדיפה והוא זה שיזכה בדין.
נחלקו ראשוני האמוראים מה קורה כאשר זה שטוען שהוא יודע בא להוציא ממון מהשני, וכך טענתו מתנגשת עם הכלל "המוציא מחבירו עליו הראיה". לפי רב הונא ורב יהודה במצב כזה יש לטענת הברי - טענתו של זה היודע - עדיפות מול השמא - טענת זה שלא יודע - אפילו כשהוא "מוציא מחבירו", ואילו לפי רבי יוחנן, ההלכה היא שהכלל "המוציא מחברו עליו הראיה" גובר גם במקרה כזה. גם רב נחמן, שידוע היה כגדול המומחים בדיני ממונות סבר כך, וכך נפסק להלכה ברמב"ם ובשולחן ערוך.
נחלקו הראשונים האם יש לחלק במעלתה של טענת הברי מול טענת השמא, מצורפת גם ה"ריעותא" (רעיעות משפטית) המעניקה עדיפות למי שאומר שהוא יודע מה התרחש, ואינו מתבייש לטעון שהוא צודק, לבין זה שמתחמק מלטעון את דינו. לפי התוספות, מחלוקת זו היא דווקא במקרה בו יש ריעותא לבעל ה"שמא" מול בעל הברי, אך במקרה שטוען טענת השמא היה במצב בו לא יכול היה לדעת מה הייתה המציאות וזו הסיבה שהוא טוען שמא (וברור שאין הסיבה מכיוון שאין הוא מעיז פניו לשקר), או לחלופין במקרה שטוען טענת הברי יודע שבעל דינו אינו יודע מה הייתה המציאות המשפטית ולכן יש לו העזה לטעון את טענותיו גם אם הוא שקרן, אין עדיפות לבעל הברי מול בעל השמא.
אין ספק מוציא מידי ודאי
הכלל "אין סופק מוציא מידי ודאי" קובע שכשיש לנו שתי אפשרויות שאחת מהן מסופקת והשנייה ודאית, נבחר באפשרות הוודאית ונתעלם מהמסופקת.
לדוגמה: אדם מת, ומיד אחרי מותו אשתו נישאה לאחיו (כדין ייבום), ושבעה חודשים לאחר החתונה האישה ילדה בן. במצב זה יש ספק אם הבן שנולד הוא הבן של האח הראשון ונולד לאחר תשעה חודשי הריון, או שהוא בנו של האח השני ונולד לאחר שבעה חודשי הריון. לאחר מכן מת האבא של שני האחים (הסבא של הבן שספק מי אביו). כעת, אם הבן שנולד הוא בנו של האח הראשון (המת) הרי שהוא שותף בירושה, שכן הוא יורש במקום אביו המת, אך אם הוא בנו של האח השני (החי) הוא אינו שותף בירושה ואביו יורש הכל - לכן יש ספק אם הבן שותף בירושה. לעומתו האח החי ודאי שותף בירושה, שכן הוא בנו של הנפטר. לכן, כיוון שאין ספק מוציא מידי ודאי, האח, הודאי, יירש את אביו לבדו והבן, הספק, לא יירש דבר.
הנהגה ובירור
באחרונים התעורר דיון לגבי התפקיד של הכללים המסייעים במצב של ספק ממון. התפקיד יכול להיות בירור או הנהגה.
תפקידם של פסקי ה-'בירור' הוא לגלות מתחת לפני השטח עם מי הצדק במצבים בהם במבט ראשון נראה כי לא ניתן לגלות את האמת. למשל הפסק של שלמה המלך במשפט שלמה הוא בירור, כיון שוודאי שאין זה הגיוני לחתוך תינוק, אך הפסק, שמטרתו הייתה להעמיד במבחן את הקשר של הנשים אל התינוק, בירר מי מהנשים היא האם האמיתית.
בניגוד לבירור, פסק שהוא 'הנהגה' מגיע כאשר לא קיימת האפשרות לברר עם מי הדין ולא ניתן לתת החפץ לזה שאליו הוא שייך. במצב כזה אנו בוחרים באדם שנתינת החפץ לידיו היא מצידנו הדבר הטוב ביותר שבידינו לעשות.
בין הכללים המוגדרים כהנהגה ניתן למנות את המוציא מחבירו עליו הראיה (כיון שאנו לא יודעים שהחפץ שייך למחזיק בו, אך זה פחות מוסרי להוציא חפץ מידי אדם המחזיק בו מאשר להימנע מלתת לאדם חפץ המגיע לו), את יהא מונח עד שיבוא אליהו ואת יחלוקו. לגבי רוב, "חזקה" וכל דאלים גבר נחלקו האחרונים אם הם בירור או הנהגה.
תוקף הפסק במקרה של ספק
שאלה דומה, התלויה בחלקה בשאלה האם פסקי המשפט העברי למיניהם (למשל המוציא מחבירו עליו הראיה) הם "הנהגה" או "בירור", היא השאלה האם פסקי המשפט העברי שנפסקו מכורח המצב, כמו למשל "המוציא מחבירו עליו הראיה" פסק המבוסס על העובדה כי אחד מהצדדים אוחז באובייקט הנתון במחלוקת ונחשב ל"מוחזק" שידו על העליונה, או פסק ה"יחלוקו" המבוסס על העובדה ששני אנשים אחוזים בחפץ, הם פסק סופי שלא ישתנה גם המצב ישתנה, או שמא הפסק תלוי ועומד במצב הזמני, אך אם החפץ יעבור לרשות אחרת יתהפך גם פסק הדין שהיה מבוסס על העובדה שצד מסוים הוא זה שאוחז באובייקט. יש המפרשים שזו היא יסוד שאלת הגמרא בסוגיית תקפו כהן.
יש המפרשים שהשאלה היא אחרת: האם דין התורה - שמבוסס על ספק - מכריע את ההלכה בתורת וודאי, כלומר שמעתה והלאה החפץ הנתון במחלוקת שייך למי שבית הדין פסקו שהוא שלו - גם אם האמת היא שאינו שלו, וזאת מכח פסק בית הדין, או שמא הפסק הוא רק בירור באמת, אך אינו משנה את דינו של החפץ, והבעלות אינה נפקעת, ואם כן יכול בעל הדין השני לתפוס את החפץ אם הוא יודע שהחפץ שייך לו.
דין וודאי ודין ספק
בתלמוד מובאות שתי סוגיות העוסקות בנושא זה: האחת, בדור השלישי לאמוראי בבל, סוגיית תקפו אחד בפנינו, תקפו כהן, וסוגיית קם דינא. בסוגיית תקפו אחד בפנינו, קיימת שאלה - לפי הסברו של רבינו ניסים, -לגבי שנים אוחזין בטלית, שנפסק כאשר שנים אוחזים בחפץ יחלוקו, הוא פסק וודאי, ואם כן גם אם תהיה ראיה חלקית הנחשבת ל"ספק" הסותר את ספק ה"יחלוקו", יישאר הפסק קיים שהרי אין ספק מוציא מידי וודאי, או שמא מדובר בפסק ספק בלבד. להלכה נפסק כי מדובר בדין וודאי.
כך גם סוגיית תקפו כהן חוקרת בשאלה האם מועלת תפיסה מידי הבעל דין, כדי לשנות את פסק הדין לאחר שהוחלט בבית הדין כי המוציא מחבירו עליו הראיה או ממון המוטל בספק חולקין, ובכך לגרום לכך שאדם אחר יחשב ל"מוחזק" שעל פי הכלל המוציא מחבירו עליו הראיה, יהיה החפץ המוטל במחלוקת - שלו. לפי הסבר האחרונים, יסוד השאלה היא האם פסק הדין של בית הדין הוא וודאי וסופי כך שלא ניתן לשנותו על ידי תפיסה, או שמא מדובר בפסק ספק.
נחלקו הראשונים במסקנת חקירה זו: ישנם ראשונים הסבורים שהשאלה נותרה בספק, ולמעשה תלויה הלכה זו בשאלת הספיקא דדינא, מה ההלכה כאשר דין התורה נותר בספק. לפי ראשונים אחרים, המסקנא היא שלא ניתן לתפוס את החפץ לאחר שנפסקה ההלכה, לפי ראשונים מסוימים (למשל התוספות) התשובה מורכבת: לא ניתן באופן עקרוני לשנות את פסק הדין על ידי תפיסה בכוח (אלא אם כן התפיסה התקיימה ברשות או לפני שנולד הספק), אף על פי שפסק הדין אינו סופי, ובעיקרון הוא יכול להשתנות (למשל על ידי תפיסה ברשות, כאמור). לפי שיטתו הרמב"ם (הנחשב ליחיד בפסקו זה) הפסק הוא שניתן לחזור ולתפוס את החפץ מידי בעל הדין לאחר פסק הדין ובכך לשנות את ההלכה לאחר הפסק.
קם דינא
שאלה דומה הייתה נתונה במחלוקת כבר בדור השני לאמוראים - בין רבי אבא לרבי ירמיה, והיא מה תהיה ההלכה בפסק בית דין, לאחר שהמצב השתנה (מעצמו), ואף ידוע היה בפסק הדין שהמצב השתנה, ולפי המצב החדש ניתן לחזור ולתבוע סכום כסף מאדם, לאחר שכבר נפסק שהוא פטור מלשלמו. לפי רבי ירמיה, ניתן אכן לחזור ולתבוע את סכום הכסף הדין תורה חוזר, אך רבי אבא פוסק - וכן נפסק להלכה - שלאחר שדין התורה נפסק, הוא סופי, ואם האמת הייתה שסכום כסף מסוים שייך לאדם אחר, הוא לא יכול לחזור ולתבוע אותו.
פרקסאולוגיה
פרקסאולוגיה (Praxeology) היא ענף בפילוסופיה העוסק בחקר הפעולה האנושית. לעומת גישות אחרות במדעי החברה, הפרקסאולוגיה מהווה גישת חקר דדוקטיבית ולא אמפירית. אקסיומת הבסיס של הפרקסאולוגיה היא אקסיומת הפעולה אשר משמעותה בפשטות "האדם פועל", כלומר שתנועתו המודעת של האדם מוכוונת תמיד למטרה מסוימת. באמצעות בחינת משמעויותיה הא-פריוריות של אקסיומה זו הפרקסאולוגיה מספקת ביסוס חלופי, שאינו נאו-קלאסי לכלכלה, המוכר בשם האסכולה האוסטרית. הגות נוספת מבקשת לבסס באמצעים פרקסאולוגים את תורת המשפט. את המונח פרקסאולוגיה טבע הכלכלן לודוויג פון מיזס.
פרדריק באזיל
ז'אן פרדריק באזיל (בצרפתית: Jean Frédéric Bazille; במקור, בצרפתית, שם המשפחה נהגה "באזי"; 6 בדצמבר 1841 – 28 בנובמבר 1870) היה צייר צרפתי.
ביוגרפיה
באזיל נחשב ביצירתו אימפרסיוניסט. יצירתו המפורסמת ביותר היא "איחוד משפחתי", אותה צייר בשנת 1868. למרות הטענות החוזרות על היותו הומוסקסואל, עובדה זו לא הוכחה מעולם.
באזיל נפל בקרב במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870, כשהיה בן 29 בלבד.
טרור מבית
טרור מבית (באנגלית: Domestic terrorism או  Homegrown terrorism) הוא ביטוי המתייחס לסוג של טרור בו הקורבנות "בתחום מדינה מסוימת הם יעד למבצע העבירה שהוא בעל אזרחות זהה" לזו של הקורבנות. עם זאת, ישנן הגדרות רבות לטרור, ואף אחת מהן אינה מקובלת באופן כללי. מחלקת המדינה של ארצות הברית הגדירה את הטרור בשנת 2003 כ"אלימות מתוכננת מראש, המונעת מפוליטיקה ומופעלת כנגד יעדים לא-קומבטנטיים על ידי קבוצות תת-לאומיות או סוכנים חשאיים, שנועדה בדרך כלל להשפיע על קהל." בארצות הברית אין עבירה פלילית פדרלית שמוגדרת כטרור מבית.
רקע
טרור מבית אינו תופעה חדשה, ובדרך כלל הוא מבוצע על ידי גורמים באוכלוסייה העוינים קבוצות אוכלוסייה אחרות, למשל במצבים של מלחמת אזרחים.
אנליסטים ביטחוניים טוענים כי לאחר תום המלחמה הקרה גברה מעורבותם של גורמים אלימים שאינם גורמים מדינתיים המבצעים לוחמה א-סימטרית בסכסוכים צבאיים, שפיגועי הטרור הם חלק ממנה. ארצות הברית חשפה מספר מזימות טרור לכאורה שדוכאו בהצלחה באמצעות מידע מודיעיני ומעורבות גורמי אכיפת החוק במדינה. על פי גורמי מחקר בארצות הברית, קיימת כמות גדלה והולכת של ספרות בנושא הטרור מבית, וכן מספר גדל של אתרי טרור באינטרנט משנת 2003, בה פורסמו סרטוני עריפת ראשים מטעם ארגון אל-קאעדה. מסמך של ה-FBI ביולי 2009 העריך כי ישנם כ-15,000 אתרים ופורומים ברשת התומכים בפעילות טרור, כאשר כ-10,000 מהם מתוחזקים באופן פעיל. 80% מהאתרים הללו נמצאים בשרתים בארצות הברית.
דוגמאות
קיימות דוגמאות רבות לפיגועי טרור מבית במדינות שונות, בהם הפיגוע באוקלהומה סיטי, פיגוע הדקירות בקונמינג, משבר בני הערובה בסידני, פיגוע הירי באל-מניא והפיגוע בכנסיית אל-בוטרוסייה.
דוגמאות לטרור מבית בישראל כוללות את ברית הקנאים, רצח אמיל גרינצווייג, ומעורבות ערביי ישראל בטרור.
מיקי הרן
מרים (מיקי) הרן (נולדה ב־13 בספטמבר 1949) היא כימאית ישראלית, לשעבר יושבת ראש המועצה הישראלית לצרכנות. מכהנת כיו"ר מרכז ויץ לפיתוח בר קיימא. בעבר שימשה מנכ"לית המשרד להגנת הסביבה וכיהנה בתפקיד המדענית הראשית.
ביוגרפיה
הרן (במקור ויסמן) נולדה בישראל בשנת 1949. החלה בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיימה בשנת 1972. לאחר מכן יצאה ללימודי המשך בארצות הברית ובשנת 1978 סיימה לימודי דוקטורט בכימיה אורגנית באוניברסיטת ברנדייס. בשובה לישראל עבדה כעוזרת מחקר והוראה בבית הספר לרוקחות של האוניברסיטה העברית, ובשנת 1982 הצטרפה כמרצה בכירה באוניברסיטה העברית ובמכללת הדסה לטכנולוגיה.
באוניברסיטה עבדה עד 1986, ולאחר מכן הועסקה כחוקרת בחברת "אוניקור ביוטכנולוגיה" לפיתוח קוטל חיידקים יעיל וידידותי לסביבה. בשנת 1989 יצאה לשנת שבתון ועסקה במחקר באוניברסיטת רטגרס שבניו ג'רזי. בין השנים 1990–1993 עבדה בתל אביב כחוקרת במעבדות א.י לטיפול במים. בשנת 1994 יצאה פעם נוספת לארצות הברית והייתה עוזרת ראשית למנהל המרכז למחקר יישומי באיכות הסביבה של מכללת האנטר באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1996 חזרה לישראל והחלה לעבוד במשרד להגנת הסביבה שבו שימשה סגנית מדען ראשי (1996 - 1999), מדענית ראשית (1999 - 2000), וסמנכ"ל לענייני תעשיות (2000 - 2003). בשנת 2003 מונתה על ידי השרה יהודית נאות למנכ"ל המשרד, ועמדה בראשו עד 2006.
הרן היא ראש ההתמחות בניהול סביבתי ומרצה לתלמידי תואר שני במנהל עסקים בקריה האקדמית אונו משנת 2006. נכון ל-2019, סיימה כהונה של 9 שנים כדירקטורית בחברת כיל (ICL), היא משמשת כדירקטורית בחברת מ.א.י (חברה למחזור של פסולת חשמלית ואלקטרונית), דירקטורית חיצונית בחברת הכשרת הישוב, יו"ר הוועדה לאיכות סביבה של ארגון מעלה ויו"ר הדירקטוריון של המרכז להתייעלות במשאבים.
חיים אישיים
בשנת 1972 נישאה לבנימין נתניהו (לימים, ראש ממשלת ישראל) ובשנת 1979 התגרשו. זמן קצר לפני הגירושים נולדה להם בת, נועה. לאחר גירושיה נישאה בשנית, ומנישואים אלה יש לה שלושה ילדים נוספים.
תשכיל
תַשְׁכִּיל (בערבית:  تشكيل ; מילולית: ניקוד) הוא מערכת הניקוד הערבית. כמו האלפבית העברי, גם זה הערבי הוא אבג'ד, ונדרשת עבורו מערכת סימני הבחן לציון התנועות הנלוות לעיצורים, ועוד מספר הבחנות פונמיות שאינן מיוצגות על ידי האותיות הערביות.
אין לבלבל בין התשכיל לבין האִעְגַ'אם (إعجام), שהוא מערכת הנקודות המבחינות בין אותיות דומות, דוגמת ح ו-خ, ואשר הן חלק בלתי נפרד מהאותיות (נקודות דיאקריטיות).
מאחר שאורך התנועה הוא פונמי בערבית, ישנם סימנים שונים לתנועות קצרות וארוכות: התנועה הארוכה מסומנת בעזרת הסימן לתנועה הקצרה ולאחריו אחת האותיות המאריכות, שאינה נהגית, אלא מופיעה בתור אם קריאה שתפקידה היחיד הוא סימון הארכת התנועה.
חרכאת
חרכאת (ערבית:  حركات , ביחיד חַרַכַּה - حركة ; מילולית: תנועות) הן סימני התשכיל שנועדו לציין את התנועות.
פתחה
<font size="+4">ـَ פַתְחַה (فتحة) מציינת תנועה פתוחה לא מעוגלת, /a/, קצרה, בדומה לפתח העברי. היא מסומנת כקו אלכסוני קצר מעל האות. הפירוש המילולי של המילה "פתחה" הוא "לפתוח". האות המאריכה של הפתחה היא אליף (ﺍ), ובהופעתה גורמת לביטוי /aː/. כאשר מתעתקים מערבית נהוג להחליף פתחה בפתח, וכאשר היא מלווית באליף - בפתח שלאחריו א.
לאחר פתחה יכולות להופיע גם האותיות המאריכות של התנועות האחרות, ي|יא (ﻱ) וو|ואו (ﻭ), כדי ליצור את הדיפתונגים /ai/ ו-/au/, בהתאמה. בניבים רבים מתרחשת במקרים רבים מונופתונגיזציה של תנועות אלה לכדי /eː/ ו-/oː/, בהתאמה. את צליל ה/eː/ עשויים לסמן גם בפַתְחַה מקלובה, דהיינו בתמונת המראה של הפַתְחַה.
כסרה
<font size="+4">ـِ כַּסְרַה (ﻛﺴﺮة) מציינת תנועה סגורה קדמית בלתי-מעוגלת, /i/, קצרה, בדומה לחיריק העברי. היא מסומנת בקו אלכסוני מתחת האות. הפירוש המילולי של המילה "כסרה" הוא "לשבור". האות המאריכה של כסרה היא יא (ﻱ) ובהופעתה גורמת להגיית /iː/. כאשר מתעתקים מערבית נהוג להחליף כסרה בחיריק וכאשר היא מלווית ביא - בחיריק מלא. אף על פי שבאופן עקרוני ערבית ספרותית לא מכילה צליל e, במקרים מסוימים, כמו בדיפתונגים או ב"תנווין אלכַּסְר", ההגייה המקובלת גם בניב הספרותי היא [e].
דמה
<font size="+4">ـُ דַמַّה (ضمة; "צַ'מַّה" בתעתיק מדויק) מציינת תנועה סגורה אחורית מעוגלת, /u/, קצרה, בדומה לשורוק העברי. היא מסומנת בלולאה קטנה, הדומה לو|וואו, מעל האות. האות המאריכה של דמה היא ואו (ﻭ), ובהופעתה היא גורמת לביטוי /uː/. כאשר מתעתקים מערבית נהוג להחליף דמה בקובוץ, וכאשר היא מלווית בוואו - בשורוק.
כאשר משתמשים באותיות ערביות לכתיבת ערבית מדוברת (להבדיל מהספרותית), לעיתים מסמנים "דַמַّה מַקְלוּבַּה", דהיינו "דמה הפוכה", שהיא תמונת מראה של הדמה, כדי לציין את הצליל /o/.
תנווין
<font size="+4">ـًا ـٍ ـٌ אם אחד מהסימנים לתנועות נכפל, דבר שקורה רק בסופי מילים ולרוב מעל אליף או תא מרבוטה, יש לבטא לאחר התנועה עוד נון. כלומר, הסימנים פתחתן (פתחה כפולה) ـًا, כסרתן (כסרה כפול) ـٍ ודמתן (דמה כפולה)-ـٌ יבוטאו כ-/an/ ,/in/ ו-/un/, בהתאמה. התופעה נקראת תַנְוִּין (تنوين), או נוניזציה. חלק משמות העצם הם מחוסרי "תנװין": במקום דמתן הם מקבלים דמה, במקום פתחתן וכסרתן מקבלים פתחה. ברוב רובם של ניבי הערבית המדוברת סיומות אלה נעדרות, בחלק מהספרים ללימוד ערבית ספרותית לדוברי ערבית, הן כלל לא מוצגות, ובשימושים מודרניים בערבית סטנדרטית (בעיקר באמצעי התקשורת) מוותרים עליהן לרוב.
סכון
<font size="+4">ـْ כמו במערכת הניקוד העברית, גם בתשכיל יש סימן לחוסר תנועה הנקרא סֻכּוּן (سكون), ונראה כמעגל קטן מעל האות. לעיתים, גם בטקסטים הנכתבים עם תשכיל הכותב ישמיט את הסוכונים בסופי המילים. לעיתים סוכון בסוף מילה יוחלף בכסרה או אפילו בפתחה כדי להקל על זרימת הקריאה (תנועות עזר). ישנם מקרים שבהם אף שהסוכון נשאר על כנו בסוף מילה, הוא יבוטא בקריאה קולחת ככסרה.
אליף תלויה
<font size="+4">ـٰ אליף תלויה (ألف خنجرية אַלִף חַ'נְגַ'רִיַّה) היא קו אנכי הנכתב מעל האות, דומה בצורתו לאליף מבודדת (ﺍ), ומציין תנועה פתוחה לא מעוגלת ארוכה /aː/, שמציינים אותה בדרך כלל בעזרת פתחה-אליף. אליף תלויה לא מופיעה במילים רבות, אך חלק מהמילים המעטות שהיא מופיעה בהן הן בסיסיות כמו هٰذَا (הַדַא או ליתר-דיוק הַאדַ'א = זה) ו- الله (אללה). לרוב לא מסמנים אליף תלויה, גם כאשר כותבים עם תשכיל, וברוב המקלדות אין אפשרות לסמן אותה.
שדה
<font size="+4">ـّ שַדַّה (شدة) מציינת הארכה של העיצור, בדומה לדגש החזק בעברית. צורתה היא מעיין "ש" והיא נכתבת מעל האות. הפירוש במילולי של המילה "שדה" הוא "מוגבר". שדה היא החרכּה היחידה שמסומנת לעיתים קרובות גם בטקסט בלתי-מנוקד כדי למנוע בלבול, לדוגמה בין مدرسة (מַדְרַסַה = בית ספר) ו-مدرّسة (מֻדַרִّסַה = מורה). כאשר השדה באה מעל אות המנוקדת בכסרה, ניתן לכתוב את הכסרה לא רק מתחת לאות אלא, כמקובל בספרות, בין השדה לאות.
המזה
<font size="+4">إ أ ؤ ئ הַמְזַה (همزة), או הַמְזַתֻ אלְקַטְע (همزة القطع), אמנם יכולה להופיע גם על השורה (ء) אך לרוב היא מופיעה כסימן הבחן מתחת לאליף/מעליה, מעל ואו או מעל יא (إ أ ؤ ئ). קיומן של שתי האפשרויות (עצמאית או מעל אות אחרת) גורמת לכך שהמזה לא נחשבת אחת מאותיות האלפבית הערבי וגם לא חלק בלתי נפרד ממערכת התשכיל. ביטויה של המזה, בין אם לבדה או על "כיסא", הוא עיצור סדקי סותם (/IPA: /ʔ - כמו א). ברירת "כיסא" ההמזה תלויה בחוקי הדקדוק הערביים.
מדה
<font size="+4">آ מַדַّה (مدة) היא מעין טילדה שיכולה להופיע מעל אליף כדי לסמן שהאליף עיצורית ואמורה להיות מנוקדת בפתחה-אליף, אך במקום לכתוב שני אליפים ברצף הן אוחדו בתוספת המדה (*أَا או أَأْ > آ).
וסלה
<font size="+4">ٱ וַסְלַה (وصلة; "וצלה" בתעתיק מדויק), או הַמְזַתֻ אלְוַצְל (همزة الوصل, תרגומו: המזת הקישור), היא מעין צאד, המופיעה מעל אליף ומסמנת שהאליף אינה מבוטאת, לא בתור מאריכה לפתחה ולא בתורת כיסא להמזה. דהיינו, שהאליף היא אות שותקת. אליף וצלה מופיעה בעיקר במילים המתחילות באליף כשמתווספות להן מיליות יחס או תווית היידוע, ﺍل (אל-). בחלק מהגופנים, צורת הוַסְלַה זהה לצורת הדמّה הכפולה, שבתנווין (ראו סעיף התנווין, למעלה).
תנועות עזר
כאשר באים הסימנים סוכון-וסלה-סוכון או סוכון-וסלה-שדה אחד אחרי השני, נוצר רצף של חוסר תנועה שאינו ניתן להגייה. דוגמה לרצף כזה היא מילה המסתיימת בסוכון ואחריה ال הידיעה. לכן, כדי להקל את ההגייה, תבוא תנועת עזר במקום הסוכון הראשון.
שימוש
ככלל, טקסטים ערביים נכתבים בלי תשכיל. קורא ערבית מנוסה יסיק בעצמו את התנועות לפי ההקשר. אף-על-פי-כן ישנם מספר מקרים בהם הטקסט ינוקד, הצד השווה שבהם - בכולם נדרשת הבהרה של ההגייה.
היסטוריה
בתחילה נכתבה הערבית ללא כל סימני הבחן, אף ללא אִעְגַ'אם (נקודות להבחנה בין אותיות דומות), מה שעשה את הקריאה הנכונה למסובכת. עם התרחבות כיבושי המוסלמים נוצר צורך ללמד ערבית להמוני בני אדם, ולכן היה צורך בסימני הבחן להקלת ההגייה. לפי המסורת, הראשון שהעביר רעיון זה לפסים מעשיים, במאה השביעית, היה מועאויה הראשון, שפקד על זיאד אבן אבו ספיאן, הואלי של בצרה, למצוא את האדם שיתאים למשימת הפשטת הערבית. זה פנה לאבו אל-אסווד א-דואלי, שהציג את מערכת החרכאת הראשונה שייצגה רק את התנועות הקצרות. מערכת זו קדמה לאעג'אם.
החרכאת של אל-אסווד
השיטה של אל-אסווד הייתה שונה באופן מהותי מהסימנים הנהוגים כיום. היא השתמשה בנקודה אדומה (להבדיל מהטקסט השחור) כדי לייצג את התנועות. ההבחנה איזו תנועה מיוצגת נעשתה בעזרת מיקום הנקודה: נקודה מעל האות מקבילה לפתחה, מתחת לה מקבילה לכסרה, ובצידה - דמה. מאוחר יותר התווספה הכפלת הנקודה לסימון תנווין ונקודה צהובה לייצוג המזה. בכתבי יד של הקוראן מהתקופה בה שיטה זו הייתה נהוגה אנו מוצאים שאין ניקוד על כל הטקסט אלא רק במקומות שבלעדיו יש אפשרות לקריאה מוטעית.
החרכאת של אל-פראהידי
בימיו של ח'ליל אבן אחמד אל-פראהידי (המאה ה-8) נוסדה מערכת האעג'אם, דבר שחייב שימוש בצבע האדום לנקודות החרכאת, מאחר שהצבע השחור שימש לנקודות האעג'אם. אל-פראהידי סבר שהכתיבה בצבעים שונים מעייפת ובלתי ישימה, לכן הגה מערכת חדשה, שהחידוש העיקרי בה היה שינוי צורת החרכאת לצורות המזכירות את האותיות המאריכות התואמות, כך שתתאפשר הבחנה בין המערכות ללא שימוש בצבעים שונים.
מערכת זו, עם מעט שינויים ותוספות, היא התשכיל המודרני.
הקהילה היהודית באפינגן
תולדות הקהילה
יישוב יהודי התהווה לראשונה באפינגן במאה ה-14. עם הרדיפות בזמן "גזירות המגפה השחורה" (1348) חרבה הקהילה והיהודים נדדו לאופפר והיילברון. במרוצת המאות הבאות ישבו במקום יהודים אחדים שקיבלו חסות משליטי העיר.
בסוף המאה ה-17 כבר ישבו בעיר 16 משפחות. הקהילה הייתה מסונפת לרב ולקהילה בוורמס, ואנשיה נקברו בבית העלמין היהודי בעיר, עד פתיחת בית העלמין באפינגן (1738) ששימש גם את הקהילות הסמוכות. התפילות התקיימו בתחילה בבניין באוניברסיטה העתיקה, המכונה עד היום אצל תושבי המקום Alte Judenschule, "בית הספר היהודי הישן". לאחר סדרת הטרדות מצד נוצרים מקומיים עברו התפילות להתקיים בביתו של חבר הקהילה לב מאייר, ובשנת 1772 נבנה בית כנסת בעיר שכלל שתי דירות מגורים למורה ולשמש. עם התרחבות הקהילה נחנך באוקטובר בשנת 1873 בית הכנסת החדש באפינגן.
בשיאה מנתה הקהילה 222 נפשות בשנת 1842 (7 אחוז מתושבי העיר). לאחר שנת 1880 החל תהליך התמעטות בקהילה שנמשך ביתר שאת במאה ה-20. עם עליית היטלר לשלטון נשארו באפינגן 60 יהודים בלבד. הנטישה מהעיר שהייתה מתונה למדי בשנים הראשונות, הלך וגדל עם החרפת הרדיפות. 17 מיהודי העיר היגרו לארצות הברית ו-23 התפזרו לערים בגרמניה.
לאחר ליל הבדולח שבמהלכה הועלה בית הכנסת באש היגרו מהעיר רוב התושבים היהודים, לבד מארבעה שגורשו וכן שתי יהודיות שנישאו לגרמנים.
כזכר ושריד לקהילה היהודית עדיין נותרו על תילם בניין בית הכנסת הישן, המקווה במרתף, ואבן נישואים בחזית הבניין. בבית העלמין היהודי בעיר, שחולל קשות בשנת 1982, השתמרו מצבות עתיקות רבות. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים באפינגן.
קריליה סובייטוב סמרה
מועדון הכדורגל המקצועני קריליה סובייטוב (ברוסית: Профессиональный футбольный клуб Крылья Советов) היא קבוצת כדורגל, שמשחקת בליגת העל הרוסית וממוקמת בעיר סמרה, שבמחוז סמרה, במרכז רוסיה. הישג השיא של הקבוצה בליגה הסובייטית והליגה הרוסית הוא מקום שלישי בעונת 1951 ובעונת 2004. בנוסף העפילה לגמר הגביע הסובייטי בכדורגל בשנים 1953, 1964 ולגמר הגביע הרוסי בכדורגל בעונת 2004 ובעונת 2021.
נכון לעונת 2021/2022 תקציב הקבוצה עמד על 600 מיליון רובל רוסי.
היסטוריה
מועדון הכדורגל קריליה סובייטוב סמרה הוקם בשנת 1942 ביוזמת המשרד לתעשייה האווירית וזה הסיבה לשם המועדון ("Крылья Советов" משמעותו מרוסית, כנפי הסובייטים). המשחק הרשמי הראשון של הקבוצה היה במסגרת הגביע הסובייטי, משחק שנערך ב-30 ביולי 1944 נגד לוקומוטיב מוסקבה, משחק שנגמר בניצחון 1–5 ללוקומוטיב. המשחק הראשון של הקבוצה בסבב הליגות הסובייטי היה ב-4 ביוני 1945 מול קבוצת טורפדו טרק, במשחק זה שתי הקבוצות נפרדו בתיקו 1-1, הנקודה הראשונה אי פעם של הקבוצה בליגה כלשהי.
במהלך שנת 1953, שם הקבוצה שונה ל"זניט". בעונת 1955 סיימה הקבוצה במקום הלפני-אחרון בליגה הסובייטית, דבר שגרם לה לרדת לליגת המשנה אך הקבוצה חזרה לאחר עונה אחת לליגה הבכירה אך בתקופת החזרה שלה הקבוצה שיחקה רוב הזמן בתחתית עד שירדה ליגה שנית בעונת 1959. הקבוצה המשיכה לעלות ולרדת מהליגה הבכירה לליגת המשנה וחזרה עד שבשנת 1979 ירדה סופית לליגת המשנה ולא עלתה יותר לליגה הבכירה ובכך השלימה 26 עונות בליגה הבכירה עד התפרקותה בשנת 1992. עם הקמת הליגה הרוסית, הקבוצה הייתה אחת המקימות שלה.
הקבוצה הופיעה לראשונה באירופה בגביע האינטרטוטו בעונת, אז עברה בסיבוב השני את קבוצת דינאבורג הלטבית, אך הקבוצה הפסידה בסיבוב השלישי בשל הפרש שערי חוץ לווילם II ההולנדית.
הקבוצה חזרה לאירופה בעונת, בגביע אופ"א, אז גברה בסיבוב השני המוקדם על באטה בוריסוב הבלארוסית אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת AZ אלקמאר ההולנדית. בהתאם לתוצאות עונת 2013/14 הקבוצה ירדה ליגה וחזרה לליגת משנה. אולם בעונת 2015/16 חזרה לליגה הבכירה לאחר שזכתה באליפות ליגת משנה הרוסית, אך בסיום אותה עונה סיימה במקום ה-15 והודחה חזרה לליגת המשנה.
בעונת 2017/2018 קריליה סובייטוב הבטיחה חזרתה לליגת העל הרוסית בכדורגל, מחזור אחד לסיום. עם זאת, תוך 3 שנים חזרה לליגה הלאומית. בעונת 2020/2021, שבסיומה גם הבטיחה העפלה לליגת העל, העפילה גם לגמר הגביע הרוסי בכדורגל.
בעונת 2021/2022 הבקיעה את מירב השערים במשחק אחד ב, כשהבקיעה 10 שערים מול זנאמיה נוגינסק בשלב הבתים של הטורניר ובכך הייתה לקבוצה שהבקיעה הכי הרבה שערים בהיסטוריה של הגביע הרוסי. באותה עונה, לאחר פתיחה חלשה (3 הפסדים ותיקו), שחקני הקבוצה השיגו 7 ניצחונות ב-10 משחקים בליגת העל והתמקמו בצמרת טבלת הליגה.
טבלת הישגים
* הערה. בעונת 1992 הליגה נערכה בשיטת שני סבבים. סבב ראשון (בבית ב'; בו הקבוצה סיימה במקום החמישי). סבב שני (בו הקבוצה סיימה במקום הששי).
אצטדיון הקבוצה
אצטדיון הקבוצה עד 2018 היה אצטדיון מטאלורג שנבנה ב-1957 בחלקה הצפון-מזרחי של העיר סמרה, והוא מכיל 33,220 מקומות ישיבה המפוזרים על פני שלושה יציעים. ב-2004 האצטדיון היה לאצטדיון הפופולרי ביותר ברוסיה לאחר שבכל משחק ליגה של קרילייה סובייטוב הגיעו 24,000 אוהדים, מספר שיא לאצטדיון באותה עונה, שגם הייתה המוצלחת ביותר בתולדות הקבוצה כשסיימה במקום השלישי בליגה.
החל מסוף עונת 2017/2018 הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון סמרה ארנה, שנבנה לקראת מונדיאל 2018 ומכיל 44,918 מושבים.
ממוצע צופים
*ללא חישוב משחקי הגביע הרוסי. מקור: transfermarkt.ru
קבוצת בת
קריליה מפעילה קבוצת בת בשם "קריליה סובייטוב-2" המהווה לקבוצת מילואים ומתמודדת בליגה המקצוענית.
תארים
אליפות רוסיה הליגה הראשונה / ליגת המשנה הרוסית הגביע הסובייטי / הגביע הרוסי אליפות רוסיה הסובייטית פרס ההתאחדות גביע הפרוגרס
פול ריטר
פול ריטר (באנגלית: Paul Ritter; 20 בדצמבר 1966 – 5 באפריל 2021) היה שחקן תיאטרון קולנוע וטלוויזיה בריטי.
קריירה
ריטר שיחק בסרטי הקולנוע "קוונטום של נחמה", "Son of Rambow", "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם", "נער משום מקום", "The Eagle" ובסדרת הטלוויזיה "Instinct" משנת 2007.
עוד השתתף ריטר בסדרה הקומית "Pulling" של ה-BBC, במותחן "ורה" של ITV1, ובסיטקום של ערוץ 4 "ארוחת ליל שישי".
בסדרת המחזות ההיסטוריים של שייקספיר "הכתר החלול" ששודרו ב-BBC2 גילם ריטר את פיסטול במחזה "הנרי הרביעי, חלק שני". בכתבה בטלגרף תואר ריטר כשחקן הנועד לגדולות בזמן הקרוב. בסרט הטלוויזיה "Tommy Cooper: Not Like That, Like This" גילם ריטר את השחקן הקומי אריק סייקס.
ב-2009 היה ריטר מועמד לפרס טוני על תפקידו במחזה "The Norman Conquests". בשנת 2012 הופיע בעיבוד לתיאטרון של הרומן "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה" מאת מארק האדון בתיאטרון המלכותי הלאומי בתפקיד אד בון אביו של כריסטופר, הדמות הראשית. ב-2013 גילם את דמותו של ג'ון מייג'ור במחזה "The Audience" מאת פיטר מורגן. ב-2015 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הריגול מתקופת המלחמה הקרה "המשחק".
ריטר נפטר ב-5 באפריל 2021 כתוצאה מגידול מוחי.
חיים אישיים
הוא היה נשוי ואב לשני בנים.
לוטרת ענק
לוטרת ענק (שם מדעי: Pteronura brasiliensis) היא יונק טורף החי באמריקה הדרומית. לוטרת הענק חברה במשפחת הסמוריים, קבוצת טורפים מוצלחת בעלת תפוצה חובקת עולם. תפוצתה מוגבלת לצפונה ולמרכזה של יבשת אמריקה הדרומית. בשונה ממרבית הסמוריים, לוטרת הענק היא יצור חברותי שחי בקבוצות משפחתיות המונות שלושה עד שמונה פרטים. הקבוצות מונהגות על ידי זוג דומיננטי, ומציגות לכידות ושיתוף פעולה יוצאים מן הכלל. לוטרת הענק שלווה במרבית זמנה, אולם אין בכך כדי להפחית מן הטריטוריאליות ומן האגרסיביות שקבוצות לוטרות שונות מציגות זו כלפי זו. לוטרת הענק היא הקולנית מבין מיני הלוטרות, וקולות שונים שהיא מפיקה זוהו כקולות אזעקה, תוקפנות או עידוד.
לוטרת הענק מציגה מגוון התאמות לסגנון חיים מימי, לרבות פרווה צפופה במיוחד, זנב דמוי משוט וקרומי שחייה בכפות הרגליים. הלוטרה מעדיפה לשוטט בנהרות ובנחלי מים מתוקים, ולעיתים אף תבלה את זמנה באגמים ובמעיינות. היא מקימה "מחנות" נרחבים בסמוך לאזורים בו נמצא מזונה, ולצורך זה היא מפנה כמויות גדולות של צמחייה. תזונתה מורכבת בעיקרה מדגים, כמו חריתים (Characidae) ושפמנונים, ומעקרבים. אין לה טורפים משמעותיים, למעט האדם, אף שהיא נאלצת להתחרות עם מינים אחרים, כמו הלוטרה הנאוטרופית ומיני קיימנים, על מקורות מזון.
תחומי מחייתה הצטמצמו עד מאוד ביחס למקביליהם בעבר, וכיום תפוצתה מקוטעת למדי. עשורים של ציד בלתי חוקי שנועד לנצל את פרוותה הקטיפתית, ששיאו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הביאו לירידה דרסטית בגודל האוכלוסייה העולמית. ב-1999 סווג המין ככזה הנתון בסכנת הכחדה, והערכות שונות אמדו את מספר הלוטרות בטבע בכ-5,000 בלבד. אזור גויאנה הוא מבצרה האחרון של הלוטרה, ומחוצה לו - היא נחשבת ליונק הנתון בסיכון הגדול ביותר באזור הנאוטרופי. האיום הגדול ביותר על הישרדות המין הוא אובדן בתי גידול. גם בשבי הלוטרה נדירה למדי, וב-2003, למשל, הוחזקו רק 60 פרטים ברחבי העולם.
שם הסוג שבו היא נמצאת (Pteronura) נגזר מהמילים היווניות "πτερον" (נוצה, כנף) ו-"ura/ουρά" (זנב), שמרמזות על זנבה הייחודי.
טקסונומיה ואבולוציה
הלוטרות מרוכזות כולן בתת-המשפחה לוטרות שבמשפחת הסמוריים. לוטרת הענק היא החברה היחידה בסוגה, Pteronura. כיום נהוג לחלק את אוכלוסיית לוטרות הענק לשני תת-מינים: P. b. brasiliensis ו-P. b. paraguensis. תת-המין הראשון נפוץ בצפון יבשת אמריקה הדרומית, לרבות אזורי האורינוקו, האמזונאס וגויאנה, בעוד שתת-המין השני משתרע דרומית יותר, בין היתר בפרגוואי, באורוגוואי, בדרום ברזיל ובצפון ארגנטינה, אף שייתכן וכיום הוא נכחד משלוש האחרונות שהוזכרו. כך, איגוד השימור העולמי (IUCN) מציין כי נוכחות המין בארגנטינה ובאורוגוואי אינה ודאית. נטען, כי תת-המין הדרומי קטן וחברותי יותר מזה הצפוני, וכן כי מבנה השיניים והגולגולת שונה. עם זאת, מחקר שבוצע ב-1997 דחה את הסיווג לשני תת-מינים, בטענה כי הוא אומת פעם אחת בלבד ב-1968 ולא היה מבוסס דיו. ביולוג אחר טען כי החלוקה היא בעלת "ערך מוטל בספק".
באשר למקורות האבולוציוניים של המין, נראה כי הסוג הנכחד Satherium הוא אב קדמון של הלוטרה, שהגיע לאמריקה בעיקן הפליוקן או בתחילת הפליסטוקן. לוטרת הענק חולקת את אזור תפוצתה בדרום אמריקה עם שלושה מיני לוטרות מתוך הארבעה שבסוג לוטרת נהר (Lontra): הלוטרה הנאוטרופית, הלוטרה הדרום אמריקנית והלוטרה הימית. עם זאת, נראה כי על אף החפיפה בתחומי המחייה, לוטרת הענק התפתחה בנפרד ממיני לוטרה אירופית. הלוטרה חלקת-הפרווה (Lutrogale perspicillata) שחיה באסיה היא אולי המין החי הקרוב ביותר ללוטרת הענק: התנהגותן, קולותיהן ומבנה גולגולתן דומים, וכן שתיהן מציגות קשרי זוגיות חזקים ומחויבות אבהית לטיפול בגורים.
מאפיינים פיזיים
לוטרת הענק שונה במובהק ממיני לוטרות אחרות, הן במבנה הפיזי שלה והן בהתנהגויות שהיא מציגה. גופה הוא הארוך ביותר בקרב משפחת הסמורים, אם כי לוטרת הים עשויה להגיע למשקל רב יותר. אורכם של הזכרים נע בין 1.5 ל-1.8 מטרים, וזה של הנקבות - בין 1.5 ל-1.7 מטרים. זנבה השרירי עשוי להגיע לאורך של 70 סנטימטרים. תיאורים מוקדמים של לוטרות חיות ושל עורות לוטרות מזכירים פרטים זכרים באורך של עד 2.4 מטרים; ציד אינטנסיבי כנראה הנמיך את תכיפות הופעתם של פרטים ענקים שכאלה. משקל הלוטרות נע בין 32 ל-45 קילוגרמים עבור הזכרים ו-22 עד 26 קילוגרמים עבור הנקבות.
פרוותה של לוטרת הענק היא הקצרה מבין פרוות הלוטרות; צבעה האופייני הוא חום, אולם הוא עשוי להיות חום-אדמדם או חום-צהבהב; כשהפרווה רטובה היא נדמית כשחורה. שכבה חיצונית מיוחדת בפרווה לוכדת את המים, ושומרת על הפרווה הפנימית יבשה. עובי השכבה החיצונית כשמונה מילימטרים, כפול מזה של השכבה הפנימית. קטיפותה של הפרווה הפכה את הלוטרה למבוקשת בקרב סוחרי פרוות, מה שתרם לירידה הגדולה באוכלוסייתה. באזור צווארה ומתחת לסנטרה מופיעים כתמים ייחודיים שצבעם קרם-לבן, שבאמצעותם ניתן לזהות את הפרטים כבר מרגע לידתם.
חרטומה של לוטרת הענק קצר, אוזניה קטנות ועגולות. אפה מכוסה לחלוטין בפרווה, כך שרק שני הנחיריים חשופים לסביבה. שפמה הרגיש מאפשר לה לעקוב אחר שינויים בלחץ המים ובזרמים שסביבה, ובכך מסייע לה לאתר את טרפה. רגליה קצרות ועבות, ובקצותן כפות רגליים קרומי-שחייה גדולים וטפרים חדים. אפה ואוזניה יכולים להיסגר, למשל בעת צלילה. כושר הראייה של הלוטרה לא נחקר במרוכז, אולם תצפיות מראות כי הלוטרה נסמכת בעיקר על ראייתה בזמן הציד. מעל פני המים, היא מסוגלת לזהות טורפים ממרחקים גדולים. העובדה שהיא פעילת יום באופן בלעדי מרמזת גם כן על השימוש המרכזי בחוש הראייה בזמן איתור טרף וטורפים. מיני לוטרות אחרים הם בעלי ראייה סבירה או קוצר ראייה קל, על האדמה ובמים גם יחד. הלוטרה ניחנה בחושי שמיעה וריח מעולים וחדים.
תזונה וציד
לוטרת הענק היא טורף-על, וכך מצב אוכלוסייתה משקף במידת מה את בריאות המערכות האקולוגיות בהן היא חיה. היא ניזונה בעיקר מדגים, ובהם חריתיים, אמנוניים, שפמנונים ודקרים. מניתוח תכולות קיבה של לוטרות, נראה כי היא צדה דגים בינוניים בגודלם ששוחים במים רדודים. לוטרת הענק היא ככל הנראה ציידת אופורטוניסטית, בשל העובדה שהיא ניזונה משלל המינים הנפוצים בסביבתה. אם היצע הדגים אינו רב, הלוטרה תאכל גם סרטנים, נחשים ואפילו קיימנים קטנים ואנקונדות.
היא מסוגלת לצוד בגפה, בזוגות או בקבוצות, והיא מסתמכת כאמור על ראייתה כדי לאתר את טרפה. במקרים מסוימים, ציד קבוצתי לכאורה עשוי להיות תוצאה של כמה פרטים שצדים כל אחד כשלעצמו בסמיכות קרובה. ציד קבוצתי "אמיתי" ומתואם מתנהל רק כאשר יש צורך בכך, למשל בעת ציד אנקונדה או קיימן שחור. הלוטרה מעדיפה ללכוד דגים חסרי-תנועה שנמצאים בקרקעית הנהר. היא יכולה לתקוף מלמעלה כמו גם מלמטה, כשהיא מסתובבת ברגע האחרון כדי ללכוד את הטרף בין שיניה. היא נוהגת לאכול את הטרף שלכדה מיד אחרי תפיסתו, תוך שהיא תופסת אותו בחוזקה בכפות רגליה הקדמיות. בשבי, פרטים בוגרים נצפו כשהם צורכים כעשרה אחוזים ממשקל גופם בכל יום, כלומר כשלושה קילוגרמים לערך.
מבנה חברתי וקולות
לוטרת הענק היא חיה קולנית במיוחד, והיא מציגה סט של קולות מורכבים למדי. דופלה זיהה תשעה קולות שונים, כשניתן לחלק את אלו לחלוקת משנה בהתאם להקשר. נביחת "האה!" זריזה או נחירות עוצמתיות מצביעות על עניין מיידי או סכנה אפשרית. צעקה מהוססת משמשת כנגד פולשים, בעוד שנהימה עלולה לשמש כאזהרה אגרסיבית. המיות, המהומים ושריקות משמשים את הלוטרות גם כן.
רבייה ומחזור חיים
מרבית המידע לגבי תהליך הרבייה ומחזור חייהן של לוטרות הענק מגיע מפרטים שחיו בשבי, ודיווחים מהבר נדירים ביותר. הנקבות ממליטות בכל השנה, בעיקר בשבי, ובבר ייתכן כי שיא הלידות מתרחש בעונה היבשה. הייחום נמשך 21 ימים, כאשר מתוכם הנקבות מוכנות להזדווגות במשך שלושה עד עשרה ימים. מחקר שנערך בשבי מצא כי רק הזכרים יוזמים את ההזדווגות. בגן חיות בגרמניה נצפו קשרי זוגיות ארוכי טווח ובחירת זוג סלקטיבית. כן נמצא שם כי מרבית ההזדווגויות מתרחשות במים. תקופת ההיריון נמשכת 65 עד 70 ימים, בסופן ממליטה הנקבה בין גור אחד לחמישה גורים, ובממוצע - שניים. הזמן בין המלטות סמוכות הוא מספר חודשים (בין חצי שנה ועד לשנתיים ויותר), אולם אם השגר הקודם לא שרד הזמן עשוי להתקצר מאוד (תופעה נפוצה בעולם החי).
הגורים נולדים עיוורים ופרוותיים, לרוב במחילה תת-קרקעית סמוכה למקור מים. הזכרים משתתפים באופן פעיל בגידול הגורים. לכידות המשפחה חזקה; אחים בוגרים יותר גם עשויים להשתתף בטיפול בגורים, אף שבשבועות הראשונים לאחר הלידה הם עשויים לעזוב את הקבוצה באופן זמני. הגורים פוקחים את עיניהם לראשונה בשבוע הרביעי, שבוע לאחר מכן הם מתחילים ללכת, והם מסוגלים לשחות בבטחה לאחר 12 עד 14 שבועות. הם נגמלים מיניקה בגיל תשעה חודשים, ומתחילים לצוד (בהצלחה) זמן קצר לאחר מכן. הלוטרות מגיעות לבגרות מינית בגיל שנתיים לערך. הן הזכרים והן הנקבות עוזבים את הקבוצה המשפחתית בגיל שנתיים עד שלוש שנים, ולאחר מכן הם מחפשים טריטוריה חדשה שבה יוכלו להקים משפחה משלהם.
לוטרת הענק רגישה מאוד לפעילות אנושית בזמן הטיפול בגוריה. כך למשל, אף מכון לא הצליח לגדל גורי לוטרת ענק אלא אם כן להורים סופקה פרטיות מספקת; הלחץ הנגרם כתוצאה מההתערבות האנושית עלול להביא לפגיעה בהנקה, להזנחת הגורים או אפילו להריגתם. מנגד, כל חברי הקבוצה מגנים בחירוף נפש על הגורים שבקבוצה, ומתקיפים פולשים מכל סוג.
בית החולים בארל
בית החולים בארל (בצרפתית: Le Dortoir de l'hôpital d'Arles) הם שני ציורים בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך. מרכזם של הציורים הוא בית החולים בארל שבדרום צרפת, ובו הצייר התאשפז בדצמבר 1888 ובינואר 1889. אחד מהציורים מתאר את החצר של בית החולים התחומה בבנייני המוסד, ואילו הציור השני מתאר אגף בתוך בית החולים עצמו. כמו כן, ואך גוך צייר גם דיוקן של ד"ר פליקס ריי, הרופא שטיפל בו.
אודות היצירה
בסוף שנת 1888 מצבו המנטלי של ואן גוך הידרדר קשות בעקבות סכסוך עם חברו הצייר, פול גוגן. באחד מהוויכוחים בין השניים, הצייר כרת לעצמו את האוזן. בעקבות זאת, הוא אושפז פעמיים בבית החולים בארל. בבית החולים הוא הובחן כחולה במאניה חריפה עם הזיות כלליות. ד"ר, פליקס ריי, מתמחה צעיר, טען כי הצייר גם סבל מאפילפסיה נפשית. בינואר 1889, ואן גוך שב לבית הצהוב, אך הוא המשיך לסבול מהזיות שהוא מורעל. במרץ של אותה שנה, המשטרה הוציאה את הצייר מביתו עקב עצומה של השכנים שכינו אותו "האדמוני המשוגע". הותר לואן גוך לבקר בביתו רק בליוויו של פול סיניאק. באפריל, הוא עבר להתגורר בבית שהיה בבעלותו של ד"ר ריי וזאת עקב הצפה בביתו. באותה תקופה הצייר היה במצב נפשי קשה, והוא תיאר זאת במכתביו הרבים. לבסוף, הוא החליט לאשפז את עצמו במוסד לבריאות נפש בסן רמי, והוא עזב את ארל במאי של אותה שנה.
חצר בית החולים היא מכרזה של יצירתו של ואן גוך. החצר מוקפת במקמרות, וניתן לראות כי קיימת קומת גלריה הצופה לחצר. בית החולים עצמו נבנה במאה ה-16 ובמאה ה-17. במאה ה-16 היו 32 מוסדות רווחה בארל. הארכיבישוף של העיר החליט לאחד את כולם למוסד אחד במרכזה של העיר. במהלך הבנייה נעשו עבודות חפירה ובהן נתגלו עתיקות ונקרופוליס רומי. בשנת 1835 הוקצו שלושה אגפים בבית החולים לטיפול במגפת הכולרה. בתחילת המאה ה-20, בית החולים שודרג והגיע לרמת רפואה מתקדמת. אולם, בשנת 1974, נפתח בית חולים חדש בעיר ומרבית המחלקות הרפואיות הועברו אליו. ב-1986 הושלם הליך הסבתו של בית החולים הקדום למוסד שימור ומחקר.
הגן בבית החולים בארל
ואן גוך יצר סקיצה של גן בית החולים כבר ביוני 1889. הציור משקף את נקודת ראותו של הצייר מחדרו. בציור ניכרים סוגים שונים של צמחייה ופרחים, כגון אירוס, הרדוף הנחלים, פרג וכדומה. ואן גוך הקפיד לשמר את מרבית הפרטים בגינה, ברם הוא כן הוסיף יותר פרחי אירוסים והגדיל את בריכת הדגים שבמרכז החצר. ואן גוך נהג להשתמש בצבעים ששיקפו את הלך רוחו, ובציור הספציפי הזה נעשה שימוש רב בכחול ובזהב המסמלים עצב. דווקא צבעי הצהוב, הכתום, הירוק והאדום לא מודגשים ביצירה זו, על אף השימוש הניכר בהם ביצירותיו האחרות של ואן גוך כגון חדר שינה בארל.
אגף בבית החולים בארל
באוקטובר 1889, ואן גוך החל לצייר את הציור השני בסדרה, אגף בבית החולים בארל. הצייר קיבל השראה ליצירה מספרו של פיודור דוסטויבסקי, "רשימות מבית המוות". הצייר תיאר לאחותו במכתב את האגף. בחלק האחורי של האגף נמצא תנור ולידו מספר חולים. החדר של האגף בנוי במסדרון מוארך ומחולקות בו שתי שורות של מיטות חולים. התקרה בנויה מקורות רחבות. בנוסף, ניתן לראות שתי נזירות בחדר המשמשות כאחיות.
דיוקנו של ד"ר פילקס ריי
ואן גוך יצר דיוקן של ד"ר פילקס ריי, הרופא שטיפל באוזנו הכרותה של הצייר. ואן גוך תיאר את ריי כחרוץ, כעובד קשה וכאדם שתמיד מנסה לעזור לאחרים. בינואר 1889 הצייר הביא לרופא את הדיוקן כמתנה. ככל הנראה ריי ומשפחתו לא אהבו את הדיוקן. ב-1901, אספן אמנות רכש מריי שלושה ציורים של ואן גוך כולל הדיוקן המדובר. בשנת 2016, הדיוקן הוצב במוזיאון פושקין בהערכת שווי של כ-50 מיליון דולר.
סכון
סֻכּוּן (בערבית: سكون) הוא אחד מסימני התשכיל. הוא מסומן כעיגול קטן מעל האות ומסמן חוסר תנועה, בדומה לשווא נח העברי. לעיתים, גם בטקסטים הנכתבים עם תשכיל הכותב ישמיט את הסוכונים בסופי המילים. לעיתים סוכון בסוף מילה יוחלף בכסרה או אפילו בפתחה כדי להקל על זרימת הקריאה (תנועות עזר). ישנם מקרים שבהם אף שהסוכון נשאר על כנו בסוף מילה, הוא יבוטא בקריאה קולחת ככסרה.
תחביר
לרוב, הסימן יופיע מעל עיצורים שלאחריהם אין תנועה, אלא אות עיצור נוספת (בדומה לשווא נח בעברית). לדוגמה, תחביר המילה 'שם' בערבית יהיה اِسْم (איסם) עם סימן סֻכּוּן מעל העיצור س|سـ (האות 'סין' העושה צליל הדומה לס|ס' העברי), שיהיה חסר תנועה מכיוון שאחריו בא עיצור נוסף.
חסידות קשאנוב
חסידות קשאנוב הייתה חסידות גליציאנית, ענף מחסידות צאנז. האדמו"ר הראשון בחסידות היה רבי דוד הלברשטאם בנו של רבי חיים הלברשטאם בעל ה"דברי חיים" מצאנז. רוב החסידים נהרגו בשואה וכיום צאצאי האדמו"רים משמשים באדמו"רות אך ללא קהילות חסידים.
הדור השני
בני רבי דוד הלברשטאם;
חתניו של רבי דוד הלברשטאם היו;
המשך השושלת
בניו של רבי יוסף הלברשטאם כיהנו ברבנות ובאדמו"רות;
בניו של רבי משה הלברשטאם כיהנו כולם במשרות רבנות באזור;
החסידות אחרי השואה
רבי דוד הלברשטאם (י"ג באדר תרנ"ז - ), בנו השני של רבי ברוך בן רבי משה בן רבי דוד כיהן כאדמו"ר מקשאנוב בארצות הברית.
בניו היו:
גזע דוקלא
רבי אריה לייבוש (תקצ"ח - אדר א' תרס"ח) בנו של רבי דוד מקשאנוב היה חתנו של דודו זקינו רבי אביגדור הלברשטאם מדוקלא (אחיו של ה"דברי חיים" וחתנו של רבי אברהם חיים הורוביץ מלינסק) וכיהן כרב ואדמו"ר בדוקלא. בנו רבי מנחם מנדל, חתנו של דודו זקינו רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא מילא את מקומו. נפטר בכ"א באדר ב' תרפ"ו.
בניו האחרים של רבי מנחם מנדל היו רבי דוד אדמו"ר בטשעבין, רבי חיים ברוך אב"ד פריסטוק ורבי יחזקאל שרגא אב"ד דוקלא.
מלפיגאים
מלפיגאים (שם מדעי: Malpighiales) היא סדרה גדולה של צמחים בעלי פרחים, שהוגדרה בעקבות מחקר פילוגנטי של קבוצת Angiosperm Phylogeny Group (APG) שהחלה לפרסם את פרסומיה על טקסונומית צמחים בשנת 1989. זו אחת הקבוצות הראשונות בטקסונומיה, שלא הוגדרה בעזרת מורפולוגיה ולכן הפרטים בה לא בהכרח נראים דומים. סדרה זו מכילה מספר רב של משפחות, ששויכו קודם לסדרות אחרות, חלקן צומצמו בהגדרתן ואחרות בוטלו כליל. המלפיגאים כלולים בתוך הקבוצה הגנטית Rosids.
מלאכת מחשבת
מלאכת מחשבת הוא שם כולל לַתְנָאִים בהם ל"ט אבות מלאכה ותולדותיהם אסורים להיעשות מדאורייתא בשבת ויום טוב.
מקור המושג מלאכת מחשבת
בשל סמיכות פרשיות ציווי המשכן ומצוות השבת הנמצאות בסוף ספר שמות למדו התנאים, כי המלאכות האסורות בשבת מן התורה, הן אותן המלאכות שנעשו בבניין המשכן. מלאכות אלו כונו בתורה "מלאכת מחשבת". משום כך, לא כל פעולה של הכנת סעודה או סידור הבית, תחשב למלאכה אסורה. לדוגמה, חיתוך ירק לסעודה, שטיפת ככלי במים, הצעת המיטה, ועשיית ערימה של פירות בבית, אינן נחשבות למלאכה שאסורה בשבת, מכיוון שאינן דומות למלאכות שנעשו במשכן. דבר נוסף שנלמד מהדמיון למלאכת המשכן הוא שכדי להאסר צריכה להיות "מלאכת מחשבת", כלומר מלאכה מתוכננת. מכאן למדים שרק מלאכות הנעשות במחשבה כשם שנעשו בבניית במשכן, אסורות בשבת מדאורייתא. מסמיכות זו של מצוות השבת למלאכת המשכן למדו כמה דברים ביסודן של מלאכות שבת.
כלל "מלאכת מחשבת אסרה תורה" הוא אחד הכללים המרכזיים והבולטים ביותר בכל מושגי מלאכות שבת, וממנו נלמדים עקרונות רבים.
תנאי מלאכת מחשבת
לגבי הציווי לא לעשות כל מלאכה בשבת, לומדים מסמיכות הצווי למשכן שתנאי האיסור הם שהמלאכה תהיה "מלאכת מחשבת". לולי סמיכות זו, היה מובן שכל מה שאפשר לתאר בשם מלאכה היה אסור. נמצא שהכלל מלאכת מחשבת אסרה תורה, פעמים בא להתיר מה שאינו מלאכה, ופעמים בא לאסור מלאכה שאינה נעשית באופן ישיר, משום שגם פעולות שנעשות על ידי כוחות הטבע כמו מלאכת זורה הן תוצאה של פעולה מושכלת, מלאכת מחשבת. כדי שהמלאכה תהיה אסורה מן התורה יש כמה תנאים: פרטי הדינים האלו מורכבים וסבוכים, וכוללים המון פרטים.
תקנות חכמים בנוגע למלאכה שאינה מלאכת מחשבת
חכמים תקנו לאסור משום גזירה אופנים נוספים של עשיית מלאכה, אשר מצויים בסטטוס פטור אבל אסור (פטור מן התורה אך נאסר על ידי חז"ל) ואשר מרחיבים את האיסורים בשבת ויום טוב:
העונש
אדם שעשה מלאכת מחשבת בשבת במזיד, כלומר ידע שהמלאכה אסורה וידע שאותו הזמן הוא שבת - עונשו כרת. אם המלאכה נעשה לעיניהם של שני עדים אשר התרו בו - חייב סקילה. אם עשה את המלאכה בשוגג - חייב חטאת.
אם עבר על איסור דרבנן במזיד והתראה - מכים אותו מכת מרדות, ובשוגג - פטור מעונש.
הבדלי דאורייתא ודרבנן
להבחנה בין מלאכות האסורות מדאורייתא לאלו האסורות מדרבנן ישנן כמה נפקא מינוֹת:
איסורי שבות
נוסף על הגרעין הפנימי של איסורי מלאכת מחשבת, בכמה מקומות גזרו חכמים איסורים שנועדו להרחיק את האדם מלעבור על איסורים אלה. גזירות אלו מכונות "שבות" וקיימים ארבעה טיפוסים לאיסורים אלה:
מרדכי הרטל
מרדכי הרטל (נולד ב-11 בספטמבר 1954) סופר ומשורר ישראלי.
ביוגרפיה
נולד ברומניה בעיר יאשי. בשנת 1964 עלה לישראל עם משפחתו. כחודשיים לאחר העלייה מת אביו. הוא התגורר עם משפחתו בשכונת נווה דוד בחיפה. בוגר תיכון עירוני א' בעיר. לאחר סיום השירות הצבאי נרשם לאוניברסיטת חיפה ולמד בחוג לספרות. כבר משנות ה-80 החל לפרסם שירים ומשנות ה-90 החל לכתוב סיפורים. בשנת 2010 התפרסם ספרו החדש בשם "ההריון הבא יהיה במינכן" בהוצאת עיתון 77 שגם הוא קובץ סיפורים קצר.
G.R.L. (מיני-אלבום)
(בעברית: ג.ר.ל.) הוא המיני-אלבום הראשון של הלהקת בנות האמריקאית. המיני-אלבום יצא לאור ב-29 ביולי 2014 על ידי חברות התקליטים RCA רקורדס וקימוסבי רקורדס. מתוך המיני-אלבום יצא סינגל אחד, "Ugly Heart".
הקלטות המיני-אלבום החלו כבר בשנת 2013 והן נמשכו עד שנת 2014, בה הוא יצא.
רקע והפקה
בראיון שערכו עם הלהקה ב-PopCrush, נודע כי היא עובדת ביחד הם מפיקים מוזיקליים כמו דוקטור לוק, מקס מרטין, קירקט, דארק-צ'יילד ולוקאס לולס על אלבום חדש. עוד פורסם, כי האלבום ייצא לאור בשנת 2014, וכך היה, אך לבסוף לא יצא כאלבום מוזיקה אלא כמיני-אלבום.
ב-14 במרץ 2014, הופיעה הלהקה בפסטיבל אייטונס, עם שירים כמו "Girls Are Always Right" ו-"Rewind".
מנז'י
מנז'י (בצרפתית: Menji) היא עיירה בקמרון שנמצאת באזור דרום-מערב.
גאוגרפיה
היא נמצאת כ-420 קילומטרים מעיר הבירה יאונדה וכ-256 קילומטרים מבירת האזור בואאה.
דת
רוב האוכלוסייה במנז'י הם נוצרים קתולים. חלק קטן מהאוכלסייה במנז'י היא מוסלמית.
ים נורנן
בטרילוגיית שר הטבעות, ים נורנן (באנגלית: Sea of Núrnen), נקרא גם כן אגם נורנן, הוא גוף מים גדול בפנים ארץ מורדור. וגודלו הוא כבערך חצי מגודלה ימת ר'ון.
נורנן שוכן בדרום-מזרח מורדור. הוא מקבל את מימיו מנהרות שזרמו ממורדות הרי אפל דואת והצל שהפרידו בין הרמה הגעשית של ארד גורגורות לבין המישורים הוולקניים הפוריים של נורנן, ואת מימיו תיאר טולקין כ"מימיו האפלים והעצובים של אגם נורנן". לעיתים קרובות טוענים כי מימיו היו מים מלוחים, אך הדבר אינו נתמך באף אחד מכתביו של טולקין. מימיו שימשו ככל הנראה למטרות השקיה להשקיית שדות נורן.
לאחר מלחמת הטבעת העניק המלך אלסר את האדמות סביב נורנן לעבדים המשוחררים של מורדור.
היסטוריה
בספר "אטלס הארץ התיכונה", קארן ווין פונסטאד הניחה שימת ר'ון וים נורנן היו שרידיו של ים הלקר שבפנים הארץ. אולם האטלס פורסם לפני "היסטורית עמי האדמה התיכונה", שם התברר כי ימת ר'ון התקיימה כבר בעידן הראשון, כגוף מים נפרד לכאורה מימת הלקר.
מעיין טלמון
מעיין טלמון (בערבית: عين المسرج, תעתיק: עין אל-מסרג'; בתרגום לעברית: מעיין האוכף) הוא מעיין שכבה הסמוך לטלמון שבבנימין. המעיין זורם לתוך בריכה בגובה 1.3 מטר שניתן לשחות בה. סביב המעיין נטועים עצי זית רבים. בריכת המעיין שופצה על ידי בני נוער מטלמון, וסביבת המעיין טופחה על ידי מועצה אזורית בנימין.
יוחנן המטביל (פסל)
פסל יוחנן המטביל (1412-1414) הוא פסל ברונזה בגובה של כ-250 ס"מ ומציג את דמותו של יוחנן המטביל. את הפסל יצר הפסל האיטלקי לורנצו גיברטי. הפסל ממוקם בגומחה בקיר החיצוני של כנסיית אורסנמיקלה ("גן מיכאל הקדוש") בפירנצה.
הפסל הוזמן בשנת 1412 על ידי גילדת סוחרי בדי-הצמר בפירנצה, שיוחנן המטביל שימש כפטרונה. בעת השלמתו הייתה היצירה מופת ליכולתו הטכנית של גיברטי, בשל העובדה כי פסל הברונזה זה היה הפסל הגדול ביותר אשר נוצק ביחידה אחת מאז ימי העת העתיקה.
סגנון הפיסול של היצירה משלב בין מאפיינים של "הסגנון הגותי הבינלאומי" עם סממני תיאור ריאליסטיים האופייניים כבר לפיסול הרנסאנס. הגומחה בה ניצב הפסל מעוצבת בהשפעת האדריכלות הגותית עם קשתות מחודדות. בעוד שעיצוב הפנים הוא נטורליסטי ומדויק, קפלי הבד אותה לובשת הדמות מעוצבים בדקורטיביות.
בית הסביל
בית הסביל (מוכר גם כבית הפרדס) הוא מבנה ואתר היסטורי הנמצא סמוך למחנה ג'וליס. בית הסביל ממוקם במועצה אזורית שפיר וממוקם במסלול דרך היסטורית סמוך לכביש 3. בית הסביל כולל את בית הבאר ו-2 מבנים נוספים הגדורים תחת חומת אבן כורכר. במרכז המבנה יש סביל, ועל כך שם המבנה.
היסטוריה
המבנה הוקם בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל ושימש בעבר כתחנה על הדרך לאשקלון.
כיום
כיום האתר משמש כמרכז אזורי למורשת, לימוד, תרבות ואומנות, והפך למוקד מוכר של המועצה האזורית. המועצה מפתחת את המקום מפעם לפעם על מנת שיהיה מוקד משיכה באזור. נכון ליולי 2021, המבנה מצויד בתמיכות והבאר העמוק מכוסה ברשתות ברזל. במבנה הפנימי חדר משאבות וסביל עמוק מאוד החיים בו עטלפים ויונים להשקיית הפרדסים שהיו באזור. בחצר גם עץ תות ענק.
פול וייץ
פול וייץ (באנגלית: Paul Joseph Weitz;25 ביולי 1933, אירי- 22 באוקטובר 2017, פלגסטף) היה אסטרונאוט אמריקני אשר לקח חלק בתוכניות חלל כגון תוכנית אפולו ובסקיילאב.
ביוגרפיה
פול וייץ נולד באירי שבפנסילבניה וגדל בעירו. בשנת 1954 הוא סיים לימודי הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. לאחר סיום הלימודים הוא התגייס לצי ארצות הברית. הוא סיים קורס טיס בשנת 1956 ושירת ביחידות שונות של הצי. במהלך מלחמת וייטנאם הוא ביצע מספר טיסות מבצעיות. בסך הכול הוא ביצע כ-6,400 שעות טיס במטוסי סילון. בשנת 1964 הוא סיים לימודי תואר שני.
שירות בנאס"א
וייץ נבחר ליחידת אסטרונאוטים בספטמבר 1966. הטיסה הראשונה שלו לחלל הייתה בסקיילאב 2 כטייס. הטיסה נמשכה 28 יממות, שיא לאותה תקופה. במהלך הטיסה וייץ ביצע פעילות חוץ רכבית. וייץ היה מתוכנן לחזור לחלל במסגרת "אפולו 20" אך השיגור בוטל. בשנת 1976 וייץ עזב את נאס"א.
לאחר מספר שנים וייץ חזר לנאס"א ומונה למפקד צוות STS-6 ששוגרה לחלל בשנת 1983. הטיסה נמשכה 120 שעות.
בהמשך וייץ מונה לסגן מנהל של מרכז החלל ג'ונסון וכיהן בתפקיד עד לשנת 1994.
דין הדם
דין הדם (בלטינית: Jus sanguinis), הוא הדרך הקדומה ביותר לקביעת אזרחותו של פרט ולהגדרת מדינת לאום. דין הדם מגדיר את ההשתייכות ללאום או הזכות לקבלת אזרחות על פי האתניות של הפרט ובייחוד מוצאו האתני ושפתו. החלופה לדין הדם היא דין הקרקע.
המשפט הרומי היה מבוסס על דין הדם, עד שבמאה השלישית ניתנה אזרחות לכל האנשים החופשיים ברחבי האימפריה הרומית, ובכך נעשה מעבר לדין הקרקע (פרט לעבדים, נשים וילדים). בימי הביניים נסוג דין הקרקע ושב דין הדם, אך עם היווצרות המדינות המודרניות ובמיוחד לאחר המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקאית זכה דין הקרקע לפופולריות מחודשת ובמדינות רבות התקבל במקום דין הדם, אך לרוב לצידו.
בתקופה המודרנית טוהר הדם שימש אידאולוגיות בעלות מאפייניים גזעניים, כדוגמת גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, אולם גם מדינות כדוגמת ארצות הברית עשו שימוש בדין הדם כשקבעו מכסות הגירה אליהן לפי הרכב אוכלוסייה מסוים. לעומת הדוגלים בדין הדם, מדינות דוגמת צרפת הרפובליקנית עשו שימוש בלבדי בדין הקרקע והתעלמו לחלוטין מקיומן של קבוצות אתניות. כאמור, במרבית המדינות מקובל להשתמש בשתי הדרכים, עם דגשים תואמים לצרכים המיוחדים של המדינות השונות.
דגל מקסיקו
דגל מקסיקו, הדגל הנוכחי קיים מאז 1968, אך העיצוב הכולל הוצג לראשונה בשנת 1821 כטריקולור בצבעים ירוק, לבן ואדום כאשר הדגל הלאומי הראשון נוצר. בשנת 1823 הוסף סמל מקסיקו, שמייצג את יסוד הבירה האצטקית טנוצ'טיטלאן (על השטח בו נמצאת היום בירת מקסיקו, העיר מקסיקו סיטי) בשנת 1325, במרכז הפס הלבן. הסמל השתנה מאז מספר פעמים, והשתנה בהתאם גם בדגל. שלושת הצבעים הללו אומצו על ידי מקסיקו מאז עצמאותה מספרד במהלך מלחמת העצמאות של המדינה.
במרכז הדגל מצויר עיט האוכל נחש וניצב על צבר. לפי האגדה, נאמר למנהיג האצטקים לבנות את עירו כשהוא רואה עיט אוכל נחש ונח על גבי קקטוס. כשמנהיג האצטקים אכן ראה את המחזה, הוא הקים את טנוצ'טיטלאן.
מיירה הס
מיירה הס (באנגלית: Myra Hess; 25 בפברואר 1890 - 25 בנובמבר 1965), פסנתרנית יהודיה בריטית.