cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
1957 בישראל
משפט קסטנר וההתנקשות בו
אירוע פלילי אחר הוא רצח שהסעיר את המדינה - רצח המהנדס פידיה פיאטלי, מהנדס אווירי, בעת שעמד בתור לקולנוע בצפון תל אביב. הרוצח, ששדד את בית הקולנוע, נתפס בספטמבר 1958.
ג'יי מייקל סטרזינסקי
ג'וזף מייקל סטרזינסקי (באנגלית: Joseph Michael Straczynski, נולד ב-17 ביולי 1954) הוא סופר, תסריטאי, מפיק, מחזאי, קומיקסאי ועיתונאי אמריקני, זוכה פרס ע"ש ריי ברדבורי לספרות כמו גם שני פרסי הוגו. עבודתו משתרעת על פני מגוון מדיות: סדרות טלוויזיה, נובלות ספרותיות, קומיקס ותסכיתי רדיו.
1957 בישראל
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1957)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1957)
ג'יי מייקל סטרזינסקי
מאז 1984 נוהג סטרזינסקי לשתף את מעריציו בקבוצות דיון באינטרנט, ונותן להערותיהם להשפיע על טון סדרותיו. ניתן לו קרדיט כמפיק הטלוויזיה הראשון שיוצר קשר עם מעריציו.
תחילת חייו
סטרזינסקי נולד בפטרסון, ניו ג'רזי לאוולין וצ'ארלס סטרזינסקי, קתולים ממוצא בלארוסי-פולני. סביו היגרו לאמריקה לאחר המהפכה הרוסית. אביו נולד בארצות הברית, אך חי בפולין ובגרמניה. בילדותו גדל סטרזינסקי הצעיר במקומות כאילינוי, דאלאס וקליפורניה. לסטרזינסקי תעודת בוגר אוניברסיטה בפסיכולוגיה, סוציולוגיה, פילוסופיה וספרות מאוניברסיטת סן דייגו. בתקופת לימודיו הוא כתב מאמרים רבים לעיתון האוניברסיטה, "האצטק היומי", עד שהעיתון כינה אותו בהלצה "הג'ו היומי".
סטרזינסקי כתב את המחזה הראשון שלו בגיל 17, סיטקום ראשון בגיל 21 ומכר את התסריט הקולנועי הראשון שלו בגיל 24. בהגיעו לגיל 28, כבר ניתן לו קרדיט על תסריטי סדרות טלוויזיה ורדיו, תריסר מחזות ומעל ל-150 מאמרי מגזינים. כמו כן, הוא הופיע במספר כנסים והרצאות והעביר שיעורים באומנותו.
טלוויזיה ורדיו
סטרזינסקי הוא היוצר, הכותב הראשי והמפיק בפועל של סדרות המדע בדיוני "בבילון 5", סדרת ההמשך "קרוסייד" וכן הסדרה הפוסט-אפוקליפטית "ג'רמיה". סטרזינסקי כתב 92 מתוך 110 פרקים לבבילון 5, כמו גם שיא שטרם נשבר של 59 פרקים רצופים בעונות השלישית, הרביעית והחמישית (למעט פרק אחד).
בשנת 2004, פנו אולפני סרטי פרמאונט לסטרזינסקי בהצעה להפיק את "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", אולם הוא סירב. בשנת 2005 הוא החל בכתיבת תסריטים נוספים לסדרת בבילון 5, פרויקט שהסתיים ביוני 2008.
קולנוע
סטרזינסקי עבד גם בסרטי קולנוע וטלוויזיה. בנוסף לשישה סרטים המבוססים על סדרת "בבילון 5", הוא כתב את התסריט לסרט הטלוויזיה "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד" עבור רשת Showtime, המבוסס על ספרו של רוברט לואיס סטיבנסון, כמו גם סרט לסדרת "רצח במשיכת קולמוס", אותו גם הפיק.
החל מ-2006, שינה סטרזינסקי את מעמדו לכותב תסריטים מהשורה הראשונה, כאשר עבד עם שחקנים ובמאים כקלינט איסטווד, אנג'לינה ג'ולי, בראד פיט, טום הנקס, ג'ון מלקוביץ', פול גרינגראס, רון הווארד, האחיות וצ'אוסקי, וולפגנג פטרסן והמפיק ג'ואל סילבר.
ביוני 2006, רכשו אולפני יוניברסל את הזכויות להפקת מותחן קולנועי על פי תסריטו של סטרזינסקי, "ההחלפה", שאותו ביים קלינט איסטווד. הסרט נבחר להשתתף בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2008. ביוני 2007 החל סטרזינסקי לעבוד על תסריט לסרט לייב אקשן שיעסוק בדמות הקומיקס הגולש הכסוף.
ביוני 2008, ציין מגזין וראייטי את שמו של סטרזינסקי כאחד מעשרת התסריטאים המשפיעים ביותר בתעשייה, אשר עובד בימים אלה על מספר תסריטים, בהם עיבוד קולנועי ל"העדשאי". באוקטובר 2008 נודע כי סטרזינסקי עובד על עיבוד קולנועי מחודש לסרט המדע בדיוני הקלאסי "הכוכב האבוד".
ספרות
סטרזינסקי כתב שלוש נובלות אימה (Demon Night, Othersyde, Tribulations), כמו גם 20 סיפורים קצרים שאותם אסף לשני מקבצים – "Tales from the New Twilight Zone" ו-"Straczynski Unplugged". הוא כתב את סיפור המסגרת לתשעה ספרים בסדרת "בבילון 5" ופיקח אישית על שלוש נובלות המבוססות על הסרטים "בבילון 5: בהתחלה", "בבילון 5: החלל השלישי" ו"בבילון 5: קריאה לנשק". הוא אף כתב ארבעה סיפורים קצרים על הסדרה.
סטרזינסקי גם כותב טורים ומבקר ספרותי בכתבי עת כלוס אנג'לס טיימס, טיים מגזין, "לוס אנג'לס הראלד אקזמינר" ו"מגזין אזור הדמדומים". הוא כתב את "הספר השלם לתסריטאות" (ISBN 1-85286-882-1), המשמש כחומר למידה בסדנאות לתסריטאות.
קומיקס
סטרזינסקי נודע כחובב קומיקס, והחל לכתוב חוברות קומיקס עוד בשנות ה-80. עבודותיו המוקדמות כוללות את "Teen Titans Spotlight #13", "The Twilight Zone #2", "Star Trek #16", "Babylon 5 #1" וכן את המיני סדרה "Babylon 5: In Valen's Name".
בשנת 1999 החל לכתוב את חוברות הקומיקס "Rising Stars" של חברת אימג' קומיקס, עד ליצירת חותם משלו, "Joe's Comics", שבו כתב את המיני סדרה "Midnight Nation". או-אז, החתימה אותו מארוול קומיקס לליין חוברות "ספיידרמן המדהים", בשנים 2001–2007. מאז כתב לחוברות נוספות בחברה, בהן "ארבעת המופלאים" ו"תור".
נכון ל-2010, החוזה של סטרזינסקי עם מארוול הסתיים, והוא כותב עבור חברת DC קומיקס בסדרת חוברות "האמיצים והנועזים", "וונדר וומן" (החל מחוברת מספר 600) ו"סופרמן" (החל מחוברת מספר 700 וסדרת "סופרמן: ארץ-1").
שושלת טאנג
שושלת טאנג (סינית: 唐; פיניין: Táng) הייתה שושלת הקיסרים הסינית השביעית, אשר שלטה בסין מיד אחרי שושלת סווי במשך 289 שנים משנת 618 ועד שנת 907, עת עברה סין לתקופת חמש השושלות ועשר הממלכות.
שושלת טאנג נוסדה על ידי משפחת לי (李) שצברה כוח והשפעה במהלך שקיעתה של שושלת סווי.
רצף שלטונה של שושלת טאנג נקטע למשך 15 שנה על ידי הקיסרית וו דזה טיין (הקיסרית היחידה בכל תולדות סין), אשר הקימה שושלת משלה, בשם שושלת ג'ואו השנייה, אולם מאחר שהשלטון נלקח ממנה, מנתה שושלתה רק אותה עצמה.
בתקופת שושלת טאנג שלטו בה 21 קיסרים. האוכלוסייה בסין בזמנה נעה, על פי מפקדי אוכלוסין שנערכו במאות השביעית והשמינית, בין 50 מיליון איש ל-80 מיליון איש בשיא כוחה, וזאת מתוך אוכלוסייה כלל עולמית של 190 עד 240 מיליון נפש. בירתה של הקיסרות הייתה צ'אנג-אן (ש'י-אן של היום) שהייתה העיר המאוכלסת ביותר בעולם באותה תקופה. שטח ממלכת טאנג היה השטח הגדול ביותר שנשלט עד אותה עת על ידי שלטון מרכזי אחד והתחרה בשטחיהן של שושלות מאוחרות יותר.
תקופת שלטונה של שושלת טאנג על סין, זכורה כתור הזהב הסיני, השושלת מיסדה שירות ציבורי שהקבלה אליו התבססה על מבחני השכלה. תקופה זו נחשבת כתור הזהב של השירה הסינית, שניים מהמשוררים הסינים הנחשבים ביותר, לי באי ודו פו פעלו בתקופת שושלת טאנג. בתקופתה חלה התקדמות בתחומי התרבות, המוזיקה, הכלכלה, התחבורה, החקלאות, קרטוגרפיה ועוד. בתקופתה שלט הקיסר האהוב והזכור לטובה ביותר, הקיסר טאידזונג.
בתקופת השושלת, סין נפתחה לעולם, הדתות זכו בתחילה לחופש פולחן, הבודהיזם התפשט, סוחרים מרחבי העולם סחרו, והשתקעו בסין. דרך המשי המפורסמת הגיעה לשיא תהילתה, ובמשך הזמן המאוחר יותר של השושלת, נפגעה דרך המסחר החשובה. עד היום טאנג הוא שם נרדף לסין.
כל זאת עד המאה ה-9, כאשר מפקדי צבא מקומיים שנטלו לעצמם סמכויות שלטוניות ערערו את יציבות השושלת.
היסטוריה
מייסד שושלת טאנג, לי יואן שהפך לקיסר בשם גָאו דְזוּ, היה קצין צבא בכיר בצבא הקיסרי ומושל מחוז בתקופת בן דודו - הקיסר יָאנְג גונְג יוּאוּ, הקיסר השלישי והאחרון לבית סווי.
יְוֵּ'אן לי לחם במשך עשר שנים בטועני הכתר השונים כדי לבסס את שלטונו. במלחמה זו הוא נעזר בבתו, הנסיכה הלוחמת פינגיאנג (מתה ב-623) שהובילה כוחות צבאיים משלה ובבנו לי שימין, שהפך מאוחר יותר לקיסר טָאידְזונְג. ב-617 הצליח לכבוש את עיר הבירה והפך לעוצר של קיסר הבובה, הקיסר הרביעי לבית סווי, שמונה לתפקיד אחרי הרצחו של אביו. כעבור כשנה הכריז לי על עצמו כעל קיסר וכמייסד שושלת חדשה.
בין היתר חידש את שיטת חלוקת המחוזות של סין, הוא חילק את הקיסרות ל-300 מחוזות (מחוז=דז'ואו), ו-1500 נפות (נפה=ש'יאן). שיטה זו אומצה על ידי הסינים לשנים רבות, והייתה בסיס לחלוקה מנהלית של סין העממית עד ימינו.
הקיסר טָאידְזונְג הדיח את אביו ב-626. כבר בגיל 18 הוביל טָאידְזונְג כוחות צבאיים תחת פיקודו של אביו, נחשב כגיבור צבאי, שלט בלוחמה בכלי נשק רבים והצליח לשלב במלחמותיו פרשים. במהלך ביסוס מעמדו הרג טָאידְזונְג שניים מאחיו, בהם יורש העצר לי ג'אנשנג.
טָאידְזונְג נחשב לקיסר טוב ומוצלח אשר חיזק את הישגי אביו.
הקיסרית ווּ-זי-טיאן
נכנסה לארמון הקיסר טָאידְזונְג בגיל 13, כונתה על ידי הקיסר מאי (היפה) והפכה לפילגשו. לאחר מות הקיסר האהוב (השני) טָאידְזונְג, פילגשו ווּ-זי-טיאן, צברה כוח פוליטי, והפכה לפילגשו של הקיסר גָאודְזונְג, בשנת 655 הפכה לקיסרית (הרעיה). באוגוסט 690, היא נטלה את הכתר, הכריזה על עצמה כקיסרית הראשונה של שושלת ג'ואו השנייה. שם השושלת, ג'ואו השנייה על בסיס המשכיות לשושלת ג'ואו הראשונה ששלטה בסין, אחרי שושלת שאנג. הקיסרית וו החליפה את המינויים הפוליטיים בקיסרות שלה, במלומדים ומשכילים שעברו בחינות, דבר שפעל לרעתה לבסוף כאשר בשנת 705 יועציה אילצו אותה לוותר על כיתרה, והחזירו את שושלת טאנג, והקיסר זונגזונג לשלטון (לקדנציה שנייה).
הקיסרים ג'ונגדזונג וזְ'ווֵידְזונְג
עם מות הקיסר גָאודְזונְג בשנת 683, נטל את הכתר הקיסר גונְגדְזונְג, כאשר הוא החל להמרות את פי הקיסרית וו (אלמנתו של גָאודְזונְג) בסיוע החצר והמצביאים החליפה אותו כקיסר בבנו זְ'ווֵידְזונְג. באוגוסט 690, היא נטלה את הכתר, הכריזה על עצמה כקיסרית הראשונה של שושלת ג'ואו השנייה. לאחר שיועצי הקיסרית אילצו אותה לוותר על כיתרה, הקיסרות חזרה לידי הקיסר גונְגדְזונְג, לתקופת שלטון שנייה, של 5 שנים. לאחר מות גונְגדְזונְג, נטל את הכתר הקיסר שָׁאנְג די, אך הוא הספיק לשלוט זמן קצר, עד שהודח, ונכלא למניעת מרד. את השלטון נטל בנו של גונְגדְזונְג, הקיסר זְ'ווֵידְזונְג לקדנציית שלטון שנייה של שנתיים.
דעיכתה של השושלת
אף כי גודל האוכלוסייה של סין אפשר לשליטיה לגייס צבא שמנה מאות אלפי איש במטרה להתמודד עם פלישות נוודים מצפון וממערב, להשתלט על דרך המשי ולהכפיף עמים למרותה, הרי שבתקופת המלך הטיבטי סונגצן גאמפו (618-649), טיבט התפשטה ללא הפסקה. הצבא הטיבטי הגיע עד צפון הודו, והווה איום על סין ושושלת טאנג, אשר נאלצה להיכנס לברית עם הטיבטים. בשנת 763, פלשו צבאות טיבט אל הבירה הסינית צ'אנג-אן, ואילצו את הסינים להסכים לברית שבה נקבעו הגבולות החדשים, הם נסוגו תוך זמן קצר, סין איבדה שטחים מערביים. השטחים הוחזרו במהלך שלטון המאוחר של שושלת טאנג, ואחריה.
בשנת 860 התנתקה קוריאה מסין. שושלת טאנג, משנת 860 לערך, נחלשה בשל מרידות שונות בסין. מרד משמעותי פרץ בממלכה המשועבדת נאן-ג'או, אשר הכריזה על עצמאותה.
ב-879 כבש אחד המצביאים, חואנג צָ'או, תוך גיוס צבא אדיר בן מיליון חיילים, את גואנגג'ואו והרג את מרבית 200,000 תושביה, על קהילת הסוחרים הזרים שבה. לאחר מכן כבש את לְווֹיָאנג ואחר-כך את צ'אנג-אן. בשיא המרד מזרח סין הייתה כמעט כולה בידיו. על אף שבסופו של דבר עלה בידי כוחות טאנג להביס אותו, פגע המרד בשושלת אנושות, וזמן קצר לאחר מכן השושלת הגיעה לקיצה.
בשנת 904 הקיסר גָ'או דְזונְג (889-904),נרצח על ידי ג'או-וין מצביא ומייסד שושלת ליאן המאוחרת. הוא העניק את הכתר לקיסר אָי די (904-907) הקיסר שליט הבובה האחרון של השושלת, הורעל למוות בגיל 17 על ידי רוצח אביו ג'או-וין, בשנת 907. סין שקעה לתקופה נוספת של פיצול וחוסר-סדר, המוכרת בשם תקופת חמש השושלות ועשר הממלכות.
ממשל
שליטי שושלת טאנג מיסדו מערכת חוקים חדשה, ששילבה עקרונות פילוסופיים שבאו מהגישה התחוקתית הסינית המסורתית עם עקרונות קונפוציאניזם.
שירה וספרות
בתקופה זו פעלו משוררים נודעים:
בזמן השושלת של טאנג נכתבו מאות אלפי יצירות ספרות ושירה. עד היום הסינים מתגאים ומצוטטים את שירי טאנג, אוסף שירים מפורסם שנשתמר מתקופה זו.
בשנת 868 הודפס בסין, כך מאמינים חוקרים הספר הראשון המודפס בעולם, סוטרת היהלום סוטרה המתיימרת להביא את דברי הבודהא, אשר תרגום שלו לסינית, נמצא כיום בספרייה הלאומית הבריטית.
הבודהיזם
הבודהיזם, שהחל חודר לסין כבר במאה הראשונה, הוכרז כדת הרשמית של המדינה ואומץ על ידי המשפחה הקיסרית ורבים בקרב העם. הקיסרית וו העניקה לבודהיזים מעמד בכיר מדת הטאואיזם. בהמשך חלה פגיעה במעמד של הדת הבודהיזם בסין, חל איסור על הדת לזמן קצר, על ידי הקיסר ווזונג, ששלט בשנים 840-846, אך הפגיעה בה הייתה לאורך זמן רב לאחר מכן.
התפשטות האסלאם
המוסלמים הראשונים שהגיעו לאזור היו סוחרים שנעו לאורך "דרך המשי" בתקופת השושלת, אחרי שהמונגולים בהנהגת ג'ינג'יס חאן כבשו את האזור בתחילת המאה ה-13 גברה השפעת האסלאם באזור וסינים רבים (המכונים הוי) המירו את דתם.
כיום במחוז שינג'יאנג, הגדול ביותר בסין, מתגוררות יותר מארבעים קבוצות אתניות, כאשר הגדולה שבהן – יותר משמונה מיליון בני אדם, היא של האויגורים, מוסלמים טורקמנים שקשורים בשפה ובתרבות לעמי מרכז אסיה.
קרב טאלאס
עד סוף המאה ה-8 הגיעו הכובשים הערבים, לכל מרכז אסיה כולל סמרקאנד ובוכרה. ב-713 כבשו את קאשגאר שבמערב סין. בשנת 751 לחמו הסינים, בערבים שניסו לפלוש לכיון סין במשך שלושה ימים בקרב טאלאס, הקרב הקשה הסתיים ללא הכרעה. מסופר ששבויים סינים, שהיו מומחים בייצור נייר ומשי העבירו את המידע בשבי, הידע עבר לפנים היבשת האסייתית, והפרסים החלו לפתח תעשיית נייר ומשי, דבר שפגע בסחר בדרך המשי.
הטורק האויגורים והקרגיזים
במהלך השנים שושלת טאנג ערכה מלחמה נגד עמי הטורק והאימפריה הטיבטית, והקימה שושלת בת-חסות של שבטי האויגורים, בשיטחם. שיתוף הפעולה עם האויגורים, פעל לטובת הסינים במניעת פלישת צבאות ערבים (איסלמים), לסין. אך בסופו של דבר הסינים פעלו נגד בני בריתם, ועודדו את הקירגיזים, להפיל את האימפריה האויגורית ממנה חששו בשנת 846.
נזירים נוצרים
במהלך הסחר עם עמי המזרח התיכון, אירופה, ואסיה נכנסו נזירים נוצרים לקיסרות, בתקופה של הקיסרים הראשונים הייתה פתיחות כלפי דתות אחרות, וכך החלו הנוצרים להשתקע בקיסרות.
הכנסייה האשורית
בשנת 635 קבוצת מיסיונרים נוצרים אשורים הגיעה לסין.
היהדות
במהלך הסחר הבינלאומי עם העולם, בדרך המשי המפורסמת, הגיעו סוחרים יהודים לסין, וחלק קטן מהם השתקע בה.
הסחר הבינלאומי
תקופת טאנג נחשבת לאחת מתקופות השגשוג החשובות בהיסטוריה של סין. טאנג, בדומה להאן, פיתחה נתיבי מסחר מערבה ודרומה וקיימה קשרי מסחר ענפים גם עם מדינות מרוחקות. הסחר התקיים עם אירופה, המזרח התיכון, פרס, הודו.
הגירת זרים לסין
סוחרים זרים רבים התיישבו באותה העת בסין. השושלת החדירה לממשל שיטת חלוקת קרקעות לפיה קיבלו משפחות מענקי אדמה על-פי צורכיהם ולא על פי עושרם.
סין הקיסרית המוקדמת
תקופת סין הקיסרית המוקדמת, היא תקופה אשר נמשכה משנת 221 לפנה"ס, עד שנת 907, 1128 שנים. עם נפילת שושלת טאנג, מסתיימת תקופת סין הקיסרית המוקדמת. תקופת סין הקיסרות המאוחרת, מתחילה בשנת 907, ונמשכת עד נפילת השושלת הקיסרית האחרונה בשנת 1911.
בנות יעקב
בנות יעקב, לפי חלק מהמדרשים ומפרשני המקרא, הן בנות נוספות שהיו ליעקב מעבר לבתו היחידה המוזכרת באופן מפורש במקרא: דינה בת לאה.
רקע
.
הסתירה בין המקורות הללו גרמה למחלוקת בין הפרשנים בשאלה האם היו ליעקב בנות נוספות מעבר לדינה. המחלוקת מופיעה כבר במדרש רבה: לפי הדעה הראשונה המובאת שם דינה הייתה בת יחידה, והביטוי "בנותיו" מתייחס לנשי בניו של יעקב. לעומת זאת, רבי יהודה סובר שהיו ליעקב בנות רבות, שהסיבה שלא מסופר על לידתן, היא משום שהן נולדו כולן כתאומות של שנים עשר הבנים, ושהסיבה שהן לא נספרו בירידה למצרים היא משום שהן כולן נישאו לבני יעקב.
שמואל דוד לוצאטו (שד"ל) מביא את דעת רבי אברהם גריגו, שגם כן סובר שהיו ליעקב בנות רבות, והוא מסביר שהסיבה שרק דינה הוזכרה היא בגלל הסיפור שאירע לה, שהיא נחטפה ונאנסה על ידי שכם בן חמור. גם שד"ל עצמו תומך בכיוון זה, משום שלדעתו לא סביר שהייתה ליעקב בת אחת בלבד לעומת שנים עשר בנים. שד"ל כותב שכך הוא גם לגבי נכדותיו של יעקב, שרק שרח בת אשר מוזכרת בירידה למצרים, אף שהיו ליעקב נכדות נוספות (ביניהן יוכבד), וששרח הוזכרה לבדה בגלל חשיבותה.
גשר בנות יעקב
הדרך היוצאת מצפון ארץ ישראל לסוריה עוברת על נהר הירדן על גשר הנקרא גשר בנות יעקב, שהאגדה המקומית מספרת כי עליו עברו בנות יעקב בדרכן אל הארץ. הערבים קראו למעבר בשם הערבי, מח'אצ'ת (קרי:מח'אדת) אלחיזן - מעבר הצער, לזכר הצער שבא על יעקב ובנותיו בעברם את הירדן לשמע גורלו של יוסף. בסביבות המושבה משמר הירדן השכנה מראים הערבים את קבריהן של בנות יעקב, בצל עצים קדומים וקדושים. האגדה מספרת שלאחר שבנות יעקב שמעו כי אחיהן יוסף נטרף על ידי חיה רעה, הן שוטטו בהרים ובעמקים וחיפשו את עקבותיו של אחיהן. הן בכו בכי מר והתייפחו רבות ועיניהן זלגו דמעות, והדמעות הפכו לאבני הבזלת השחורות המפוזרות בגליל.
מטריאליזם
מטריאליזם (בעברית: חוֹמרנוּת) היא גישה פילוסופית אשר רואה בחומר את המציאות היחידה הקיימת, המרכיבה ומפעילה את היקום. זו גישה מנוגדת לרוחניות הרואה את היקום כמורכב גם מישויות רוחניות ולאידיאליזם הרואה בחומר עצמו רק אידיאה או מושג (concept).
הדוגל בהשקפה הפילוסופית הזאת מכונה מטריאליסט. הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי הציע תחת המילה מטריאליסט את המילה גשמתן.
המטריאליזם ביוון העתיקה
למטריאליזם ולפילוסופיה המערבית יש שורשים שווים. הפילוסופים המכונים פרה-סוקרטים והנחשבים למייסדי הפילוסופיה המערבית, היו ביסודם מטריאליסטים. הם ראו את העולם כמורכב מאחד או משילוב של חלק או של כל ארבעת החומרים הבראשיתיים - מים, אדמה, אש ואוויר. אחד מהם היה האטומיסט דמוקריטוס שטען שכל הקיים מורכב מחלקיקים קטנים ובלתי ניתנים לחלוקה - אטומים - וזה כולל את האדם עצמו. בין האטומים קיים ריק בלבד. אפילו הנפש או רוח האדם מורכבת מאטומים קטנים וחלקים החודרים לתוך גוף האדם ונותנים לו חיים. מכאן שדמוקריטוס שלל קיום כל ישות שאינה חומרית.
פילוסוף מטריאליסטי יווני נוסף היה אפיקורוס (EPICURUS) שחי במאות 4-3 לפנה"ס. הוא טען שקיימים "גופים" וביניהם ריק. הגופים יכולים להיות מורכבים או פשוטים, כמו למשל האטומים. היות שהמרחב הוא אינסופי גם כמות האטומים היא אינסופית. האטומים הללו נעים ומתנגשים ביניהם ומהתנגשויות אלו נוצרים הגופים המורכבים השונים. אפיקורוס אינו שולל את מציאות הנפש אך טוען שגם היא חומרית, מורכבת מתערובת של אד מיוחד וחום המרחף בין אטומי הגוף. מתוך הגופים נפלטים אטומים הפוגעים באברי החישה שלנו וגורמים לרשמי החושים כמו ראייה או שמיעה. עם מותו של הגוף, לטענתו, האטומים נפרדים ואדי הנפש נעלמים.
המטריאליזם ברומא העתיקה
הנציג הבולט של המטריאליזם הרומי הוא הפילוסוף והמשורר לוקרטיוס שחי במאה הראשונה לפני הספירה. כמתנגד חריף לאמונה באלים, הוא ביסס את המטריאליזם שלו כהנגדה לדת. לדבריו, הסדר בעולם הוא מקרי היות שהאטומים יכולים להתנגש ביניהם וליצור גופים לפי אין ספור אפשרויות של סדר. הוא האמין בקיום נפש ורוח האדם אך בכך שאלו הם גופים חומריים המורכבים מסוג מיוחד של אטומים קטנים ובעלי תנועתיות רבה ביותר. התחושות הן רק גירויים של אטומים קיימים אלו ולא אטומים המגיעים מבחוץ כפי שטען אפיקורוס.
המטריאליזם בימי הרנסאנס
הנצרות שהשתלטה על אירופה, התנגדה נמרצות לכל גישה מטריאליסטית ואף ראתה במטריאליזם סוג של כפירה. גישות מטריאליסטיות חזרו שוב רק לאחר ימי הביניים, בזמן הרנסאנס. נציג בולט היה ג'ורדנו ברונו שטען שהחומר הוא היחיד היכול לייצר צורות וצורות אלו מחזיקות בתוכן את כל הקיים. מכאן נובע שהחומר הוא הטבע וכל הקיים והחי בו.
המטריאליזם הקלאסי
התפתחותו הקלאסית והמודרנית של המושג "מטריאליזם" החלה במאה ה-18 עם ההשכלה באירופה. מבשריו היו שניים: האחד היה הרופא והפילוסוף הצרפתי דה לה מטרי (DE LA METTRIE) (1709-1751) אשר בספריו ובמיוחד בספרו "האדם-מכונה" שלל כל קיום של נפש ורוח לא גשמיות וראה באדם מכונה מכנית וחומרית בלבד. גם אם דברים אלו קיימים, לטענתו, הם רק חלק מתכונות החומר שמרכיב את הגוף והם מתים ונעלמים עם מות הגוף. מבשר אחר היה הברון ד'אולבאק (1723-1789), פילוסוף ואנציקלופדיסט גרמני שחי בפריס, הידוע בדעותיו האתאיסטיות הקיצוניות לזמנן. בספרו הידוע "SYSTEM OF NATURE" הוא טוען שלא קיים דבר מעבר לטבע פרט ליצירות דמיון (כולל האל). האדם הוא חלק מהטבע ועל כן תכונותיו הרוחניות והמוסריות אינן תלויות בנשמה או נפש (שהן יצירי דמיון, כאמור) אלא בארגון חומרי, פנימי, של הטבע כמערכת כללית ומורכבת. הפילוסופים הגרמנים של אותה תקופה יצאו נגד מטריאליזם קיצוני זה. לייבניץ תקף את המטריאליזם אך טענותיו הן בתחום הספיריטואליזם ואינן מעוררות אמינות. המתנגד החשוב ביותר למטריאליזם היה קאנט אשר הביא את הטיעון האידיאליסטי הבא: "אנו מודעים לחומר רק דרך הכרתנו. מכאן שהחומר אינו יכול להיות הסיבה להכרה (היות שהוא התוצאה) וההכרה (נפש, נשמה), כסיבה, קיימת בהכרח". המטריאליסטים תקפו טיעון זה בחריפות: "אם החומר הוא יצירת ההכרה והנפש בלבד, אזי אין קיום לחומר מחוץ להכרה. החומר, בהיותו תוצאה, אינו יכול להשפיע בשום צורה על הסיבה, דהיינו על ההכרה. מכאן שכל המתרחש בחומר עצמו (למשל, תנועה) גם הוא נובע מההכרה. המסקנה תהיה שלחומר אין שום משמעות וכאילו אינו קיים כלל". זו מסקנה אבסורדית ועל כן שוללת את הטיעון האידיאליסטי של קאנט (גם אצל האידיאליסטים, שלילת החומר היא אבסורדית). תומכי קאנט טענו שב"הכרה" קאנט אינו מתכוון לנפש או נשמה אלא לחשיבה והגיון. רק החשיבה וההגיון יכולים להביא את מציאות ותכונות החומר להכרתנו ומכאן שמגוחך לטעון שקאנט אינו מכיר בחומר. בשביל קאנט ההכרה (הנפש) היא רק כלי סובייקטיבי של ההבנה וסידור ניסיון החיים שלנו במוחנו. נצחיות הנפש אינה אלא מעבר תוצאות ההגיון, החשיבה והניסיון שלנו לדורות הבאים (דבר שגם המטריאליסטים היו מוכנים להסכים לו).
אך המטריאליזם לא נשאר יחידי ומנצח בזירה ועדיין היו לו מתנגדים רבים. פילוסופים רבים כמו פכנר, פאולסן, הקל ואחרים עדיין האמינו בדואליזם גוף-נפש כלומר בקיום ישות רוחנית-אידיאליסטית בצד החומר. ויטאליסטים טענו שיש הבדל עצום בין אלקטרונים, אטומים ומולקולות אנאורגניות וקבוצה של מולקולות רבות המהווה יחדיו תא חי. מולקולות "חיות" שונות לחלוטין ממולקולות "מתות", יש בהן "דבר נוסף" שגורם להן להחשב כחיות וה"דבר נוסף" האמור אינו חומר כי הוא אינו ניתן למדידה ותצפית. היו שטענו שלאורגניזם החי יש תכונה של זיכרון. גירויים חוזרים של אותו אורגניזם גורמים שהוא יתחיל בהתנהגות מסוימת משנית לאותו גירוי והתנהגות זו נשארת לאורך כל חייו של אותו אורגניזם. הזיכרון הזה לא ניתן למדידה כמותית בשיטות של מדידת חומר ועל כן הוא אינו חומרי אלא מעבר לחומר. האידיאליזם מאסכולות הגוף-נפש קיבלו עידוד עם התפתחות הפסיכולוגיה שטענה להוכחות של קיום הליכים גופניים והליכים פסיכולוגיים עם השפעה הדדית ביניהם. הקיצוניים בגישה זו דגלו בגישה המכונה "פרלליזם (מקבילות) פסיכו-פיזי" כלומר קיימים החלק החומרי ובמקביל לו החלק הנפשי כאשר אין שום נקודת מגע ביניהם וכל חלק פועל במקביל לחברו ולפי חוקים שונים וייחודיים לו.
מטריאליזם מודרני
במחצית השנייה של המאה ה-19 עלתה במידה ניכרת חשיבותו של המטריאליזם בקרב חוגים מסוימים כמו החוגים הסוציאליסטיים. המושגים הבולטים במיוחד הם המטריאליזם הדיאלקטי והמטריאליזם ההיסטורי.
מטריאליזם דיאלקטי
הדיאלקטיקה היא צורה של חשיבה גבוהה, בהבדל מהחשיבה היומיומית המכונה לוגית. החשיבה היומיומית היא חשיבה לוגית המשתמשת מזה כ-2400 שנה בלוגיקה האריסטוטלית. לוגיקה זו יוצאת מתוך 3 אקסיומות שהן: X שווה תמיד ל-X, X אינו יכול להיות גם לא-X וגם- X באותו זמן. או שישנו או שאיננו ואין דרך שלישית. ניקח את האקסיומה הראשונה (X=X). האם שני X שווים תמיד ובהכרח ביניהם? ברמה התאורטית אמנם זה אכן נכון ומדויק, אבל אם ננסה ליישם את זה על עצמים עם תכונות X כלשהו בעולם המעשי- אם נבדוק בעזרת אמצעים מאוד מדויקים כמעט תמיד ימצא הבדל ביניהם. יטענו שהכוונה אינה ששני X שווים אלא ש-X שווה לעצמו. גם זה לא נכון כי כל דבר משתנה במשך הזמן ו-X של עכשיו שונה מ-X של עבר או של עתיד. על כן יטענו ש-X שווה לעצמו ברגע מסוים. אך "רגע מסוים" הוא מושג של זמן, ועל כן ה-X משתנה בזמן זה. אם נטען שהזמן הוא 0 אזי נגיע לכשל לוגי, כי קיום הוא תלוי זמן. דבר שמתקיים 0 זמן, אינו מתקיים. מכאן הכשל הלוגי: X שווה לעצמו רק אם אינו קיים.
בחיי היומיום השינויים המזעריים האלו אינם רלוונטיים ועל כן הלוגיקה האריסטוטלית שימושית ומועילה, כמו גם בתחום התאורטי שבו עוסקים בעצמים מופשטים וממילא בלתי משתנים (למשל במתמטיקה). אך לאורך זמן, שינויים חומריים וכמותיים אלו יכולים להפוך לשינויים איכותיים. במקרים אלו עלינו לעבור לרמת חשיבה גבוהה יותר מהחשיבה הלוגית ולעבור לחשיבה דיאלקטית. זו בנויה על היסוד הדיאלקטי - "כל דבר משתנה תמיד". שינוי מחשבה זה (מלוגי לדיאלקטי) תקף גם לגבי ישויות אבסטרקטיות. בחשיבה הלוגית מוסר שווה מוסר, חופש שווה חופש וקפיטליזם שווה קפיטליזם. בחשיבה הדיאלקטית, כאמור, אין הדבר כך וכאשר אנו מודעים שהישיויות האלו (בדוגמה שלנו - מוסר, חופש וקפיטליזם) הן ישויות דינמיות ומשתנות בהתמדה, אנו חשים שהחשיבה הדיאלקטית מקרבת אותנו הרבה יותר למציאות, מרחיבה מציאות זו והופכת אותה לקונקרטית יותר. במקום לראות את העולם כמו אלבום של תמונות דוממות אנו רואים אותו כעת בסרט דינמי.
הגל היה הפילוסוף החשוב ביותר ששם לב לצורת חשיבה זו במאה ה-19. הוא קבע חוקים של פירוק (אנליזה) נושא למרכיביו הנמצאים בתנועה מתמדת של השתנות (השתנות מכמות לאיכות, השתנות תוך כדי ניגודים, השתנות המאבק בין תוכן לצורה וכו'). מהתנועות והשינויים האלו מתפתחת מציאות חדשה (סינתזה) שגם היא תשתנה לאורך זמן. קרל מרקס הושפע מאוד מרעיונות אלו של הגל. אלא שמרקס לא ראה בהם רעיונות אידיאליסטיים (כפי שראה הגל) אלא רעיונות מטריאליסטיים. הוא טען ששינויים ותנועות אלו אינם מתרחשים בנפש האדם ובמישור הפילוסופי ואינם השתקפות של רצון האל (כפי שסבר הגל) אלא מתרחשים בטבע עצמו, והרי כל השינויים בטבע הם שינויים של חומר. הדיאלקטיקה, שהיא צורת החשיבה על שינויים חומריים אלו, היא, על כן, מטריאליסטית. ההוכחות הבולטות ביותר הן הדרוויניזם שראה בהתפתחות המינים, התפתחות חומרית עם שינוי איכותי וטבלת היסודות בכימיה המראה על אפשרות של שינוי יסוד אחד לאחר. מרקס השתמש בדיאלקטיקה המטריאליסטית כדי להגיע לקלסיפיקציה של החברות האנושיות, להתפתחות כוחות הייצור שלהן ולמבנה הפנימי של השלד היוצר אנטומיה של חברה. קלסיפיקציה זו החליפה את החשיבה החברתית הנמוכה יותר, לטענת מרקס, שקדמה לו, (וקיימת עדיין עד ימינו) המחלקת את החברה האנושית למדינות, גזעים, שבטים וכו'.
חוקי הדיאלקטיקה הם חוקי החשיבה המדעית המודרנית. פרידריך אנגלס, שותפו של מרקס, אמר ש"עבור הדיאלקטיקה דבר אינו סופי, קדוש או מוחלט. הדיאלקטיקה משקפת את האופי המשתנה והחולף של כל דבר, את התהליך הבלתי פוסק של היווצרות והעלמות ושל העלייה המתמדת מהנמוך אל הגבוה".
מה הם הגורמים והסיבות לתנועה ולזרימה הדיאלקטית המתמדת של החומר? לפי הגל וממשיכיו (כולל מרקס) הסיבות הן אינהרנטיות (נובעות מהפנים) לדברים החומריים עצמם. מדובר בייחוד בתנועה של ניגודים, ניגודים הקשורים יחדיו, התלויים זה בזה. למשל, בחברה האנושית קיים אנטגוניזם בין מנצלים ומנוצלים. אלו שני ניגודים שאינם יכולים להתקיים אחד ללא השני אך יחדיו הם גורמים לכוח מניע של תהליכים שונים המביאים לשינויים. ביטול הניגודים הללו (מנצלים ומנוצלים) יביא ליצירת חברה חדשה שבה ניגודים אלו כבר לא יהיו קיימים אך בהכרח, יהיו בה ניגודים אחרים, חדשים. ניגודים אלו יביאו אף הם להמשך הזרימה הדיאלקטית. מכאן שאפילו המטריאליזם הדיאלקטי אינו סטטי אלא משתנה לאורך זמן. לפי לנין שינוי זה תמיד מכוון לרמות גבוהות יותר של מציאות חומרית. השינויים בחומר (למשל, המעבר מחברה של מנצלים ומנוצלים לחברה שוויונית) אינם מתבצעים בצורה הדרגתית אלא בקפיצות גדולות או על ידי מהפכות. תהליכים אלו הם תהליכים כמותיים (החלטות רוב, השתלטות קבוצת מיעוט וכו'). כאשר תהליכים אלו מתנהלים על ידי חשיבה דיאלקטית גבוהה, השינויים הכמותיים הופכים, בשלב מסוים, לשינויים איכותיים. נולד דבר חדש, במישור גבוה יותר, נוצרו אפשרויות ופוטנציאלים חדשים. כמובן, טען טרוצקי, שמטריאליזם דיאלקטי אינו יכול לבוא במקום המחקר והמדע, אבל הוא יכול להדריך את המחקר והמדע לכוון הדרך הנכונה החופשית מחשיבה סטרילית, שמרנות, סכולסטיציזם וסובייקטיביזם. כל השינויים האלו (התקדמות, שדרוג רמה, שינוי מכמות לאיכות) אינם מביאים לשלילת וביטול העבר. חוק חשוב במטריאליזם הדיאלקטי ("החשוב ביותר", לפי אנגלס) הוא חוק "השלילה של השלילה" (מלשון "שולל").תנועה של התקדמות והתפתחות מביאה לשלילת העבר וליצירת הווה חדש. אך למעשה, העבר אינו נשלל לחלוטין, חלק ממנו קם לתחיה חוזרת אך במופעים חדשים ועשירים יותר. לדוגמה - החברה הקפיטליסטית קמה על חורבות החברה הפאודלית שקדמה לה ובזה היא שללה את החברה הפאודלית. אך החברה הקפיטליסטית החדשה המשיכה לדגול ברכושנות פרטית, אך ברמה התפתחותית גבוהה יותר מאשר החברה הפאודלית. בזה היא שללה חלק מהשלילה של החברה הפאודלית ועל ידי כך הביאה להתקדמות כללית של החברה.
ביקורת
הביקורת על המטריאליזם כהשקפת עולם מודגשת כיום כביקורת על הפיזיקליזם משום שעם שדרוג המונח לכדי המושג "פיזיקליזם" אספקטים נוספים זוכים לביקורת. כיום, ביקורות על המטריאליזם הן למעשה, אלא אם צוין אחרת, ביקורות על הפיזיקליזם.
קוק או ון
קוק או ון (בצרפתית: Coq au vin - מילולית: תרנגול ביין) הוא נזיד העשוי בשר עוף שבושל ביין, פטריות ושום. המאכל מבושל לרוב עם יין מאזור בורגון, והעוף, לרוב, הוא עוף מאזור ברס. זהו אחד המאכלים המסמלים את המטבח הצרפתי
המאכל נאכל בצרפת מקדמת דנא, וייתכן שמדובר במתכון שמקורו מתקופת בכיבוש גאליה על ידי צבאות האימפריה הרומית. האזכור הידוע הראשון של המתכון בספר בישול משנת 1864.
אף ששמו של המתכון מתייחס לתרנגול, המתכון מוכן מתרנגולת המבושלת זמן ממושך ביין אדום, בשר חזיר, פטריות, בצל, שום ולעיתים גם ברנדי. התבשיל מתובל במלח, פלפל שחור, ובוקה גרני הכולל: טימין, פטרוזיליה ועלה דפנה. לעיתים מוסיפים לרוטב, לקראת סוף הבישול, דם של בקר.
אופן הכנת המתכון דומה לאופן הכנתו של הביף בורגיניון (העשוי בשר בקר במקום בשר עוף).
מריאנו דיאס
נוער
מריאנו נולד בברצלונה שבספרד. הוא החל לשחק במחלקת הנוער של אספניול ב-2002 ב-2006 עבר לפרמיה.
ב-2008 עבר לסאנצ'ס ליברה עד שב-2009 עבר לבדלונה. ב-2010 הועלה מריאנו לקבוצה הבוגרת וב-2011 ערך מריאנו שלוש הופעות בקבוצה הבוגרת של המועדון אשר שיחקה בליגה השלישית בספרד.
ריאל מדריד
ב-2011 עבר מריאנו למחלקת הנוער של ריאל מדריד. הוא הועלה ב-2012 לריאל מדריד C שם שיחק שנתיים בהן רשם 32 הופעות וכבש 16 שערים.
לקראת עונת 2016/2017 הועלה מריאנו לסגל ריאל מדריד אך לא ביסס את מעמדו כאשר ערך רק שמונה הופעות ליגה וכבש שער אחד.
אולימפיק ליון
ב-30 ביוני 2017 נמכר מריאנו לאולימפיק ליון תמורת שמונה מיליון יורו וחתם על חוזה לחמש שנים.
ב-5 באוגוסט 2017 ערך מריאנו את הופעת הבכורה שלו בליון וכבש צמד בניצחון 0–4 על שטרסבורג.
ריאל מדריד
ב-29 באוגוסט 2018 מריאנו חזר ל-ריאל מדריד תמורת 22 מיליון אירו לחמש שנים, זאת עקב זכות ראשונים של ריאל מדריד על מריאנו שמרשה לה להשוות כל הצעה שתוגש עליו ולרכוש את השחקן עם הנחה של 35% ממחיר ההצעה שהושוותה. החלוץ קיבל את חולצה מספר 7, אשר השתייכה לכריסטיאנו רונאלדו. ב-19 בספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ריאל מדריד במסגרת משחקי ליגת האלופות, והבקיע את השער השלישי בניצחון 0–3 על רומא.
עונה לאחר מכן, איבד את מספרו לטובת אדן אזאר ועבר למספר 24; בעונה זאת היה החלוץ השלישי בהיררכיה של המאמן זינדין זידאן אך בכל זאת הצליח להבקיע בהופעת הבכורה שלו בליגה בעונה זאת מול ברצלונה בשניות האחרונות של המשחק מבישול של דני קרבחאל.
קריירת נבחרות
ב-24 במרץ 2013 ערך מריאנו את הופעת הבכורה שלו ברפובליקה הדומיניקנית בניצחון 1–3 על האיטי. במשחק זה גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת. מאוחר יותר הוא פרש מהנבחרת על מנת להתמקד בקריירה שלו בריאל מדריד.
שיאצו
שיאצוּ (ביפנית: 指圧, "שי" משמעו - אצבע, ו"אצו" - לחץ) היא שיטת טיפול במגע בתחום הרפואה המשלימה, שמקורה ביפן, שם היא טיפול רפואי מורשה. הטיפול אינו תרופתי, מבוסס קשיבות וכולל מטפל ומטופל בלבד.
שיאצו היא אומנות מגע אשר משלבת בתוכה מודעות וקשב לגוף כאשר המטרה העיקרית בטיפול היא הזרמת אנרגיה, הפחתת מתח ושיפור זרימת הדם בגוף. בסוף הטיפול המטופל חש תחושת שחרור ונינוחות, מבחינה נפשית ומבחינה פיזיולוגית.
עקרונות
השיטה מתבססת על עקרונות הרפואה הסינית, בהשפעת טכניקות כגון אקופונקטורה (דיקור) וטוינה. ההנחה המרכזית של השיטה היא כי בגוף האדם קיימים ערוצי אנרגיה המכונים מרידיאנים, אשר משפיעים ומושפעים מהאיברים הפנימיים. על פי השיטה, כל מחלה היא מצב הנובע מחוסר איזון כלשהו, היוצר "חסימה אנרגטית" בערוץ האנרגיה/מרידיאן או באיבר, וגורם להופעת תסמינים כמו כאב, לחץ או רפיון.
ישנן שתי אסכולות שיאצו: אחת המבוססת על אנטומיה ופיזיולוגיה מערבית, והשנייה מבוססת על רפואה סינית מסורתית.
יישומים
לטענת תומכיה, השיטה עשויה לסייע בבעיות אורתופדיות בעמוד השדרה, בעיות פנימיות בתחומי נוירולוגיה, בעיות עיכול, גינקולוגיה, בעיות רגשיות כמו מתח ודיכאון ועוד.
נטען גם כי טיפול בשיטת שיאצו יעיל במיוחד לכאבי גב תחתון וחרדה : במחקר שדגם 66 אנשים שהתלוננו על כאבי גב תחתון, נמדדו הנחקרים על מצב/תכונה של חרדה ורמת כאב לפני ואחרי ארבעה טיפולי שיאצו. יומיים לאחר כל טיפול יצרו קשר עם הנבדקים, שהתבקשו לדרג את רמת הכאב. תשובתם הייתה שגם הכאב וגם החרדה ירדו באופן משמעותי עם הזמן. משתנים כגון מגדר, גיל, מין המטפל, משך ההיסטוריה של כאבי גב תחתון ותרופות שנלקחו לכאבי גב תחתון לא שינו את התוצאות המשמעותיות.
תל אנפה
תֵּל אֲנָפָה (בערבית: תל אל־אח'דר – "התל הירוק") הוא תל ארכאולוגי בצפון־מזרח עמק החולה, על גדת נחל קליל מצפון־מערב לקיבוץ שמיר. גובהו 90 מטרים מעל פני הים, כ־10 מטרים מעל פני המישור סביבו. בראש התל ובשוליו צומחים עצי אלה אטלנטית, ובחורף הוא מתכסה בפריחת נרקיס מצוי, ומכונה בשל כך "גבעת הנרקיסים" בפי תושבי האזור. התל הוא שמורת טבע ששטחה כ־20 דונם.
החפירות הארכאולוגיות באתר
בתל נמצאו שרידים מן התקופה הכלכוליתית, ושרידי יישוב מתקופת הברונזה, התקופה הפרסית וההלניסטית. חשיבותו של היישוב נבעה ממיקומו בסמוך לנתיב הסחר העובר בבקעת החולה והדרך המובילה מדמשק לצור.
בעקבות סקר ארכאולוגי שבוצע במקום, התקיימו תשע עונות חפירה בשתי סדרות, בשנים 1973–1968 מטעם אוניברסיטת מיסורי ובשנים 1981–1978 מטעם אוניברסיטת מישיגן. שתי החפירות נוהלו על ידי ס"ש ויינברג.
על פי הממצאים הארכאולוגיים, תל אנפה היה מיושב כמעט ברציפות החל מתקופת הברונזה הקדומה ועד למאה ה־1 לספירה. נראה שהיישוב הגיע לשיא פריחתו בתקופה ההלניסטית המאוחרת, אז שימש התל אקרופוליס של עיר גדולה שהשתרעה במישור סביבו והיישוב מילא תפקיד פעיל בסחר הבינלאומי ברחבי הממלכה הסלווקית. בתל נמצאו השפעות פיניקיות רבות. קטע של חומת העיר נחשף בעת חפירת בריכת דגים בתחילת שנות ה־70.
בחפירה התגלו גם שרידים של בניין גדול ומפואר מהתקופה ההלניסטית המאוחרת. בניין זה היה שייך למשפחה עשירה ונתגלו בו עיטורי זהב, כסף, פסיפס, עיטורי קיר מכוירים (סטוקו), כלי חרס וזכוכית רבים, צלמיות ומטבעות. כלי החרס והמטבעות הובאו מאסיה הקטנה ומערי יוון.
על פי העדויות ניטש היישוב בתחילת המאה ה־1 לפנה"ס, כנראה בעקבות התפוררות הממלכה הסלווקית. ממצאים שנתגלו באתר, שמקורם ברודוס, עשויים להצביע על כך שחורבן העיר חל בשנת 80 לפנה"ס לערך, כלומר, היא נכבשה ככל הנראה על ידי אלכסנדר ינאי.
האתר נושב מחדש במאה ה־1 לספירה, כנראה כחלק מתנופת ההתיישבות של הורדוס פיליפוס, אשר בירתו הייתה בקיסריה פיליפי הסמוכה (היא בניאס של ימינו). בסוף המאה ה־1 ניטש האתר בשנית ולא נושב עוד.
במורדות הגולן בסמוך לתל התגלה מספר רב של דולמנים מהאלף ה־3 לפנה"ס.
ארז'י פלוטאי
ארז'י פלוטאי (בהונגרית: Palotai Erzsi; אוראדיה, 24 בספטמבר 1907 – בודפשט, 19 באוגוסט 1988) הייתה שחקנית, סופרת, מתרגמת ספרות יהודייה-הונגרייה. אחותה של בוריש פלוטאי (1904–1983), אשתו של אלדאר קומלוש (1892–1980).
ביוגרפיה
פלוטאי נולדה במשפחה יהודית כבתם של ארמנד פלוטאי (פולק) ומרגיט פרידמן (1880–1969). סבא וסבתא שלה היו מסעדנים וסוחרי יין. פלוטאי סיימה קורס מסחרי בקושיצה לשם עברה המשפחה עוד בילדותה. היא למדה לאחר מכן באוניברסיטת קארל בפראג. משנת 1928 התגוררה בבודפשט. פלוטאי עבדה כקלדנית ואת הקריירה שלה החלה כזמרת שאנסונים על במת התיאטרון. ב־30 בדצמבר 1937 נישא לאלדאר קומלוש בבודפשט. במהלך מלחמת העולם השנייה לא יכלה לעבוד בשל החוקים האנטי יהודיים, החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי שפורסמו בהונגריה, לכן השתתפה בפעילות האומנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, המקום היחיד שיכלה לעבוד. היא גורשה למחנה ריכוז בשנת 1944. לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה חברה בקברט הפודיום ובתיאטרון הקומדיה של בודפשט. בשנת 1956 ערכה את ערב הסולו הראשון שלה בתיאטרון פטפי, ומאז היא הופיעה רק לבדה.
אשעריה
האַשְעַרִיָה, או האסכולה האשערית (בערבית: الأشعريـّة או الأشاعرة), היא אחת מארבע האסכולות התאולוגיות באסלאם, על שמו של אבו אל-חסן אל-אשערי (أبو الحسن الأشعري, 873–936 לספירה); חסידיה נקראים גם אשערים. עיקר חשיבותה הוא בהרחקת המחשבה המוסלמית משמעותית מן העולם הנוצרי. לעומת הגישה של אסכולת המועתזילה, שהושפעה מן הפילוסופיה היוונית, האשערים ראו את טבע האלוהים כנשגב מיכולת הבינה של האדם. הם קבעו כי לאדם יש בחירה חופשית וכי אין לו יכולת לברוא דבר. זו גישה המבוססת על "השקפת בורות", לפיה האדם אינו יכול להבחין בין טוב לרע.
החל מן המאה ה-11, בתמיכתם של הסלג'וקים ובאמצעות המדרסות (בתי הספר) שהקימו, הפך הכלאם האשערי לנוסח האמונה המקובל באסלאם הסוני – עד לימינו אלה.
עקרונות מרכזיים
נהוג לומר כי האשערים מפשרים בין גישת המועתזלה לבין הגישות של מצדדי החדית' במספר סוגיות בולטות:
מהות האלוהים
אל-אשערי התנגד למועתזילה שהציעה פירוש אלגורי לפסוקים בקוראן שיש בהם חשש להגשמת האל (אנתרופומורפיזם, בערבית: תַגְ'סִ֫ים تجسيم). הכוונה היא לתפיסת האל כאנושי וכגשמי, וייחוס לו תכונות אנושיות: שומע, כועס, הולך, בעל ידיים, אף, פה וכדומה). את ההאנשה הזו צמצם אל-אשערי, כשקבע כי במילים כמו 'יד' 'ראש' וכדומה, המופיעות בקוראן ובחדית' טמונה משמעות אלגורית. כדי להימנע מחקירות המיחנה (المحنة, מעין אינקוויזיציה שכפתה את השקפות המֻעתזלה במאה התשיעית), קבע את הכלל "בילא כיף" (بلا كيف "בלי לשאול איך"), היינו, יש לקבל את קיום האלוהים בלי לתהות כיצד הוא מן האפשר.
גזרה קדומה מול בחירה חופשית
הוויכוח בין האלוהים ככל-יכול, לאלוהים כצודק היה אחת הסוגיות המשמעותיות ביהדות ובאסלאם, והעסיקה את הפולמיות בין המעתזלה והאשעריה. רעיון הגזרה הקדומה טוען כי הכול ידוע מראש ונגזר מאז ראשית הימים בידי אלוהים, היודע-כול. מולו טענה ההשקפה של הבחירה החופשית כי מעשי האדם עצמאיים, והוא יתן עליהם דין ביום הדין. המפגש ביניהן סותר: או שמניחים כי אלוהים עושה צדק, ומה שיבחר האדם לעשות בעולם הזה (א-דֻּ֫נְיַא) יאלץ את האלוהים לגמול לו בעולם הבא (אל-אַ֫אחִ'רַה); או שאין לקבוע שאלוהים "חייב" משהו, משום שהוא כל יכול, כל יודע (ואף יודע מראש), ועל כן הוא קובע מה לתת לכל אחד. מכאן שגם מעשי האדם בעולם הזה נקבעו מראש וכן מקומו בעולם הבא, דבר שאינו צודק (האדם לא נבחן במעשיו, אלא דינו נחרץ עוד בטרם לידתו). האשערים קיבלו את הכלל 'שהכל נגזר מאללה' (הכל בידי שמים) אך הוסיפו לכך את רעיון הכִּסְבּ, האחריות האישית של האדם (בדומה ליהדות), כדי לא לפגוע בעקרון הצדק.
נצחיות הקוראן
ויכוח דומה ניטש בין השתיים בסוגיה של נצחיות הקוראן ( ראו להרחבה הקוראן). באסלאם הקוראן הוא אסופת האמירות של אלוהים לנביא מֻחמד, ולא עלילה שנכתבה בידי אדם, כמו הברית החדשה. על כן כל הכתוב בקוראן הוא כביכול דברי אלוהים חיים (באמצעות הנביא). הוויכוח הוא בין אם הקוראן היה קיים מעולם, או שנברא כמעשה אלוהים. האשעריה צידדה בעמדת אהל אל-חדית', באומרה כי הקוראן לא נברא, אלא נצחי הוא.
ביקורת על הפשרה
מצדדי המעתזלה טוענים כי הפשרה של האשעריה נוטה בבירור לעמדת אהל אל-חדית' במהות, אך כמס שפתיים במתודה למועתזילה, זאת על אף שמספר עקרונות אומצו מהמעתזלה, כמו אחריות האדם למעשיו וקבלת חלקים של עקרון אל-עַקְל (שכלו הישר של האדם כמנחה).
תרומת אל-ע'זאלי
בניגוד לשמה, האדם שהשפיע יותר מכל על המחשבה האשערית היה המלומד הפרסי אל-ע'זאלי (נפטר ב-1111), אשר הניח את היסודות לסגירת שערי האִג'תהאד, קרי להבנה אוחרת כי אין להתיר עוד פירושים לאסלאם הסוני, בעבודתו "אי הקוהרנטיות של הפילוסופים" (או 'הפלת הפילוסופיה'). עבודותיו המבקרות של אִבן רושְד, המצוטט כזה שטען כי "לטעון שהפילוסופים אינם עקביים, היא טענה שאינה עקבית בעצמה", לא התקבלו בקהילה המוסלמית.
ספרו "אִחְיַאא עֻלוּם א-דִּין" (תחיית מדעי הדת), היה לאבן הפינה של האסכולה המחשבתית ושילב תאולוגיה, ספקנות, מיסטיקה, אסלאם ותפיסות אחרות, ובו הוא דן לעומק הפילוסופיה המוסלמית. מחשבתו היוותה את הבסיס לאימפריה העות'מאנית, ובסופה, כאשר מוסטפא כמאל הפריד את המחשבה הדתית ב-1922 מחוק המדינה, הוא אסר על תרגומי עבודותיו של אל-ע'זאלי לטורקית.
הערכת תרומתם
המחשבה המוסלמית (פיקה) השתנתה בעקבות האשעריה, אשר שמה סוף לפילוסופיה המוסלמית, והפכה את המונח "כלאם" לגנאי. אחר כך החלו העֻלמאא' (חכמי הדת) לעשות שימוש ב"תקליד" (חיקוי) ו"קיאס" (היקש), שהחליפו את שיטת ה"אִגְ'תִהאד" (מאמץ) המחדשת את פסיקות ה"חדית'" (שיחה, המבוססת על מסורת של אמרות ומנהגי הנביא העוברות מדור לדור, הקרויה גם סֻנַּה).
אישים אחרים שהשפיעו על האסכולה:
איימי לי
איימי לין הארצלר (Amy Lynn Hartzler; נולדה ב-13 בדצמבר 1981 בריברסייד, קליפורניה) היא זמרת, מלחינה ויוצרת אמריקנית הידועה בעיקר כסולנית והמייסדת של להקת אוונסנס.
לי הקימה את אוונסנס כשנפגשה עם בן מודי במחנה קיץ כשהייתה בת 13. לאחר שינויים בהרכב הלהקה, הפכה לי לחברה המקורית היחידה באוונסנס.
איימי ניחנה בקול מסוג "מצו סופרן" וידועה בהגעה לטונים גבוהים ונמוכים במיוחד.
ביוגרפיה
בשל עבודתו כשדרן בתחנות רדיו שונות, ג'ון נאלץ לנדוד עם משפחתו פעמים רבות ברחבי ארצות הברית. המשפחה הספיקה להתגורר באילינוי, קנזס ופלורידה, עד שהשתקעו לבסוף בעיר ליטל רוק שבארקנסו. קולה מוגדר כמצו-סופרן. למדה במשך תשע שנים נגינה בפסנתר קלאסי, החל מגיל עשר. היא הייתה ליושבת ראש מקהלת בית ספרה, עסקה באופן קבוע באומנות (פיסול, ציור, דרמה), עבדה מעט בתור מקליטת אולפן של קולות רקע ואף השתתפה בכמה תחרויות שירה מקומיות. ועדיין מעידה שמעולם לא לקחה שיעורי פיתוח קול מקצועיים.
בשנת 2000 סיימה איימי את לימודי התיכון באקדמיית פולאסקי, במגמת המוזיקה והקומפוזיציה. לאחר מכן למדה במשך סמסטר אחד באוניברסיטת מידל טנסי סטייט, במטרה לעבוד בעתיד בתחום של כתיבת פסקולים לסרטים. לימודים שנקטעו בסופו של דבר בשל חתימת החוזה של אוונסנס והצורך מצד הלייבל Wind Up Records להעתיק את מגוריהם של חברי ההרכב ללוס אנג'לס. שם הקליטה שירים לאלבום האולפן הראשון, Fallen, וגם לקחה מספר שיעורי משחק על מנת להשיג נוכחות בימתית.
קריירת סולו
איימי לי התבטאה מספר פעמים נגד חברת ההקלטות "Wind Up" בה אוונסנס חתומה, אשר כפתה הגבלות על הלהקה ולא אפשרה לאיימי חופש מוזיקלי מלא. בשנת 2008, השתתפה בהקלטות של אלבום ליל כל הקדושים Nightmare Revisited, במסגרתו הקליטה את השיר "Sally's Song".
ב-3 בינואר 2014 איימי תבעה את Wind Up ב-1.5 מיליון דולר על תמלוגים שלא שולמו ללהקה. במרץ 2014 איימי זכתה בתביעה והכריזה בחשבון הטוויטר שלה על הפסקת העבודה של אוונסנס מול Wind Up וכתבה "לראשונה בחיי אני סוף סוף חופשייה ועצמאית".
ב-25 באוגוסט 2014 איימי פתחה בקריירת סולו והוציאה לאור אלבום פסקול לסרט "War Story" בשם Aftermath, אותו עיבדה מוזיקלית יחד עם המוזיקאי דייב אגאר, כמו כן האלבום כולל רצועות פרטיות שאיימי יצרה בהשראת הסרט וקטעים אינסטרומנטליים.
בתחילת 2016 איימי הוציאה לאור את Recover Vol. 1, אלבום קאברים לשירים מוכרים אותם עיבדה מחדש.
ב-10 בפברואר 2017 איימי לי הוציאה לכבוד יום האהבה סינגל בשם "Love Exists" - עיבוד מחדש לשיר "L'amore esiste" של הזמרת האיטלקייה פרנצ'סקה מיקיילין.
ב-17 במרץ 2017 יצא לאור שיר כותרות בשם "Speak To Me" לסרט האינדי "Voice From The Stone", בכיכובה של אמיליה קלארק אשר יצא לאקרנים באפריל 2017, בסוף אותה שנה זכה השיר במקום ראשון ב-HMMA.
ב-2019 איימי התבקשה על ידי Xbox להקליט טריילר בן דקה לקידום המשחק GEARS 5 בביצוע לשיר "The Chain" של להקת פליטווד מק, לאחר מכן הוקלט באורך מלא עם אוונסנס.
2020
ב-6 במרץ איימי שיתפה פעולה עם להקת המטאל Body Count בשירם "When I'm Gone" המדבר על אובדן ונטילת חייו של אדם על ידו.
ב-19 בספטמבר להקת הרוק היפנית Wagakki Band שחררה שיר בשיתוף לי בשם "Sakura Rising", אשר נכתב והוקלט יממה בלבד לפני הופעתם המשותפת באוסקה.
ב-30 באוקטובר פורסם כי להקת המטאל Bring Me The Horizon נתבעה על ידי אוונסנס בגין הפרת זכויות יוצרים, אשר על פי התביעה העתיקה קטעים מ "Never Go Back" של אוונסנס ל"Nihilist Blues" של ברינג מי דה הורייזון. איימי העידה שהיא מעריצה של הלהקה, וכפשרה הוחלט על שיתוף פעולה ביניהם בשיר "One Day The Only Butterflies Left Will Be In Your Chest As You March Towards Your Death" אשר נכלל באלבומם Post Human: Survival Horror. על פי סולן הלהקה, אוליבר סייקס, השיר מתאר את יחסי הגומלין בין האדם לטבע כאשר איימי מייצגת את "אמא אדמה", ואוליבר את הגזע האנושי ההרסני.
פעילות ציבורית
איימי פועלת רבות למען הקהילה ומסייעת לעמותות רבות וארגונים ללא מטרות רווח.
ב-2006, איימי שימשה כיושבת ראש "Out of the Shadow" - קרן בינלאומית שמטרתה לחנך ולספק מידע אודות מחלת האפילפסיה. אחיה הצעיר של לי, רובי, אובחן במחלה זו, ונפטר בעקבות המחלה בשנת 2018, בגיל 24.
ב-2007 תמכה בTo Write Love on Her Arms, תנועה ללא מטרות רווח המוקדשת להצגת תקווה ומציאת עזרה לאנשים המתמודדים עם דיכאון, התמכרות, פגיעה עצמית והתאבדות.
ב-2010 איימי שחררה לרכישה דיגיטלית שיר בשם "Together Again" אשר נגנז מאלבום האולפן השני של אוונסנס, כדי לסייע לקרן האומות המאוחדות במאמצי השיקום לאחר רעידת האדמה בהאיטי. השיר גייס מעל 31,000$ בשבוע הראשון של השחרור.
ב-2010 ו-2012, איימי ובעלה התנדבו בעמותת "Restore NYC" המסייעת במאבק נגד סחר בנשים ומשמש כ-"בית המבטחים" הראשון בניו יורק, המארח את קורבנות הסחר בנשים. באתר הרשמי של העמותה, לאיימי יש דף אישי בו ניתן לתרום לפרויקט אשר באמצעותו הקמפיין גייס מעל 125,000$. איימי כתבה כמחווה לעמותה את השיר "My heart is Broken" אשר יצא כסינגל באלבום האולפן השלישי של אוונסנס.
חיים אישיים
מאז 2007 לי נשואה לג'וש הארצלר (מייעץ פסיכולוגי והתרפיסט האישי שלה, שהיה גם חבר של הלהקה, עליו נכתבה בין היתר שורת הפתיח בלהיט "Bring Me to Life"). ב-2014, נולד בנם הבכור. כיום מתגוררים עמו במנהטן, ניו יורק.
יחסי קוריאה הדרומית–קוריאה הצפונית
יחסי קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית הם היחסים הפוליטיים, המסחריים, הדיפלומטיים והצבאיים בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית. יחסים אלה מתקיימים מאז חלוקת קוריאה בסיום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 ועד היום. מלחמת קוריאה, 1950-1953 והסכסוך הקוריאני, הם גורמים מרכזיים המשפיעים על המאמצים להשגת שלום ואיחוד קוריאני. שתי המדינות לא מכירות זו בזו ואוסרות על הנפת דגלים אחת של השנייה.
על פי סקר ה-BBC העולמי משנת 2014, 3% מהדרום קוריאנים רואים את השפעתה של קוריאה הצפונית באופן חיובי, כאשר 91% מבטאים דעה שלילית, מה שהופך את דרום קוריאה, אחרי יפן, למדינה בעלת הרגשות השליליים ביותר בעולם על קוריאה הצפונית. עם זאת, בסקר שנערך על ידי הממשלה הקוריאנית ב-2014 נמצא כי רק 13% מהדרום קוריאנים ראו את קוריאה הצפונית עוינת, ו-58% מהדרום קוריאנים האמינו כי קוריאה הצפונית היא מדינה שעמה הם יכולים לשתף פעולה. הצפון קוריאנים מתייחסים לדרום קוריאנים בתור "אחים שנשבו בידי האימפריאליזם האמריקני".
על פי מכון קוריאה לאיחוד לאומי, 57.9% מהאוכלוסייה הדרום קוריאנית השיבו כי יש צורך באיחוד, מספרם עלה לכ-62.1% מהאוכלוסייה בשנת 2016. בקרב המשיבים בסקר לשנת 2017, 13.8% אמרו כי "אנחנו באמת זקוקים לאיחוד" ואילו 44% אמרו כי "אנחנו זקוקים לאיחוד בערך".
חלוקת קוריאה
חצי האי הקוריאני סופח רשמית על ידי יפן בשנת 1910. סיפוח קוריאה ליפן התקיים עד אחרי כניעת יפן וסיום מלחמת העולם השנייה וב-9 באוגוסט 1945, הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן והתקדמה לכיוון קוריאה. אף שהכרזת המלחמה הסובייטית נעשתה בתיאום עם כל בעלות הברית בוועידת יאלטה, ממשלת ארצות הברית חששה שכל קוריאה תיפול תחת שליטה סובייטית. לפיכך ביקשה ממשלת ארצות הברית כי הכוחות הסובייטיים יפסיקו את התקדמותם בצפון, וישאירו את דרום חצי האי, כולל הבירה סיאול, למסירת כניעת יפן לידי ארצות הברית. דרישה זו נכללה בזמנה הכללית מס' 1 לכוחות היפנים, לאחר כניעת יפן ב-15 באוגוסט. ב-24 באוגוסט נכנס הצבא האדום לפיונגיאנג והקים ממשל צבאי בשטחי קוריאה הצפונית. הכוחות האמריקנים נחתו בדרום ב-8 בספטמבר והקימו את הממשל הצבאי של צבא ארצות הברית בקוריאה. לגבי שאלת הסקר של "האם אנחנו עדיין זקוקים לאיחוד גם אם הצפון והדרום יוכלו להתקיים בדו-קיום ובשלום?", 46% מהנשאלים ענו בחיוב ואילו 31.7% התנגדו.
הוועדה ארגנה בחירות כלליות בדרום, שהתקיימו ב-10 במאי 1948. הרפובליקה של קוריאה הוקמה ולי סינג-מן מונה ברוב עצום לנשיא קוריאה הדרומית הראשון. הממשלה הקוריאנית החדשה החליפה רשמית את השלטון הצבאי האמריקאי ב-15 באוגוסט. כוחות השלטון הסובייטיים עזבו את הצפון ב-10 בדצמבר 1948. הכוחות האמריקנים עזבו את הדרום בשנה שלאחר מכן, אך נותרו בקוריאה חברי הקבוצה האמריקאית המייעצת לצבא הקוראני כדי להכשיר את צבא קוריאה. בקוריאה הצפונית התקיימו בחירות למועצות העם לאחר דיכוי פוליטי אלים של כל התנגדות לשלטונו של קים איל סונג. כתוצאה מכך, צמחו שתי מדינות, עם מערכות פוליטיות, כלכליות וחברתיות מנוגדות לחלוטין. שתי הממשלות היריבות ראו את עצמן כממשלת קוריאה כולה, ושתיהן ראו בחלוקה כזמנית בלבד. הרפובליקה הדמוקרטית של קוריאה הצפונית אף הכריזה על סיאול כעל בירתה הרשמית, עמדה שלא השתנתה עד 1972.
הגבולות נותרו פתוחים להגירה במשך השנים שעד למלחמת קוריאה.
מלחמת קוריאה
קוריאה הצפונית פלשה לדרום ב-25 ביוני 1950 וכבשה במהירות את רוב המדינה. בספטמבר 1950 התערב כוח האומות המאוחדות, בראשות ארצות-הברית, כדי להגן על הדרום, והתקדם לתוך קוריאה הצפונית. כאשר התקרבו לגבול עם סין, התערבו הכוחות הסיניים לטובת קוריאה הצפונית, והטו שוב את מאזן המלחמה. הלחימה הסתיימה ב-27 ביולי 1953, עם שביתת נשק שכמעט שחזרה את הגבולות המקוריים בין הצפון לדרום. נשיא קוריאה הדרומית לי סינג-מן סירב לחתום על הסכמי שביתת-הנשק שנחתמו בין האו"מ לקוריאה הצפונית, אך הסכים לעמוד בה. שביתת הנשק הובילה להפסקת אש, אך לא להסכם שלום. בעקבות שביתת הנשק הוקם האזור המפורז הקוריאני, אזור חיץ בין שני הצדדים, ארבעה קילומטר של שטח מפורז עם נקודת השקה בודדת (JSA).
לאחר המלחמה מיליוני קוריאנים הופרדו מבני משפחתם שמעבר לגבול. מאז מלחמת קוריאה לא הותרו חילופי מכתבים, שיחות טלפון או אימיילים בין הקוריאנים משני צידי הגבול בעקבות הפיקוח ההדוק מצד הצפון. עם זאת, מדי פעם תואמו בין הממשלות פגישות איחוד משפחות לכמה מאות תושבים. בשנת 2007 הוערך כי כ-750,000 בני אדם עדיין מנותקים מקרובי משפחתם מהמעגל הראשון, והדרום נותן חשיבות עליונה למפגשי האיחוד.
המלחמה הקרה
התחרות בין קוריאה הצפונית לדרום קוריאה הפכה למפתח לקבלת החלטות בשני הצדדים. לדוגמה, יש האומרים כי בניית הרכבת התחתית של פיונגיאנג דרבנה את בניית המטרו של סיאול. המתחים הסלימו בסוף שנות ה-60 בעקבות סדרה של עימותים מזוינים בעצימות נמוכה באזור המפורז ובארצות אחרות. במהלך תקופה זו, דרום קוריאה פתחה בפשיטות חשאיות על הצפון. ב-21 בינואר 1968, נשלחו לתקוף 31 אנשי קומנדו צפון קוריאנים את הבית הכחול (בית הנשיא) של דרום קוריאה. באוגוסט 1976 ארעה תקרית הגרזן באזור הביטחון המשותף ומייד אחריו נערך כתגובה מבצע פול באניין. באוקטובר 1983 נעשה ניסיון נוסף של הצפוניים להתנקשות בנשיא קוריאה הדרומית בטקס בבורמה. בנובמבר 1987 פוצץ מטוס של קוריאן איירליינס על ידי הצפוניים, ועוד מפגשים ימיים עוינים ב-1999 והטבעת אונייה דרומית במארב מתוכנן ב-2002 וחפירת מנהרות תקיפה מהצפון לדרום, מהן התגלו עד היום ארבע מנהרות גדולות.
במהלך ההכנות לביקור ניקסון בסין (זו הייתה הפעם הראשונה שנשיא ארצות הברית ביקר ברפובליקה העממית הסינית) ב-1972, רודן דרום קוריאה, פאק צ'ונג-הי, יזם קשר חשאי עם מנהיג הצפון קים איל-סונג. באוגוסט 1971 התקיימו השיחות הראשונות בתיווך הצלב האדום בין הצפון והדרום. רבים מהמשתתפים היו למעשה אנשי מודיעין או אנשי המפלגה. במאי 1972, לי הו ראק, ראש שירות המודיעין הדרום קוריאני, נפגש בחשאי עם קים איל-סונג בפיונגיאנג. קים התנצל על הפשיטה על הבית הכחול והכחיש שהוא אישר אותה. בנוסף, סגן ראש ממשלת קוריאה הצפונית פאק סונג-צ'ול עשה ביקור גומלין סודי בסיאול. ב-4 ביולי 1972 פורסמה הצהרת צפון-דרום המשותפת. ההודעה הכריזה על שלושה עקרונות לאיחוד מחדש:
בהצהרה זו גם הוקם לראשונה קו טלפון אדום ישיר בין הדרום לצפון. קוריאה הצפונית השעתה את השיחות ב-1973 לאחר חטיפת מנהיג האופוזיציה הדרום-קוריאנית קים דאי ג'ונג על ידי שירות המודיעין הדרום קוריאני. עם זאת השיחות התחילו מחדש ובין השנים 1973–1975 התקיימו 10 ישיבות של ועדת התיאום בין הצפון לדרום בכפר הגבול פנמונג'ום.
בסוף שנות ה-70 קיווה נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, להשיג שלום בקוריאה. עם זאת, התוכניות שלו ירדו מן הפרק בעקבות חוסר הפופולריות של הכוונה להסגת הצבא.
ב-1983 עלתה הצעה מצד קוריאה הצפונית לשיחות תלת-כיווניות עם ארצות הברית ודרום קוריאה. במקביל שלחה קוריאה הצפונית לראנגון סוכנים חשאיים אשר יתנקשו בנשיא דרום קוריאה צ'ון דו-הוואן אשר שביקר בה. ניסיון ההתנקשות נכשל אך נהרגו 17 פקידי ממשל. התנהגות סותרת זו לא הוסברה מעולם.