cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שלושה בני עורב
מבנה וסמליות
באופן טיפוסי לבלדות עממיות, בכל בית של הבלדה יש שורות חוזרות, כאן שלוש פעמים בבית בצירופים שונים של המילים Downe ,Derrie ,Derrie ,Downe שהן חסרות משמעות סמנטית, אך יוצרות מצלול של אליטרציה האופייני לשירה אנגלית עתיקה, ומסייעות במשקל ובחריזה. בדומה לבלדות עממיות רבות אחרות, לבלדה מוכרים מספר נוסחים ומספר לחנים שונים, אך אותן שורות חוזרות מופיעות בכולם, חוץ מאשר בגרסת "שני העורבים" השונה גם בעלילתה.
תאורי צבעים וזמנים מסייעים להמחשת ההתרחשות: העורבים הם שחורים, השדה ירוק והפצעים אדומים. הבית הראשון מזכיר את ארוחת הבוקר, והבית האחרון מספר כי האביר נקבר לפני שעת הצהריים, וכי אהובתו מתה עד הערב (אנגלית תיכונה: euen-song time, זמן תפילת השקיעה בכנסייה). עלילת הבלדה מתרחשת איפוא במהלך יום אחד. הבלדה פותחת בתיאור ציורי ומשעשע של שלושה עורבים שחורים היושבים על עץ ודנים בארוחת הבוקר שלהם. אך הבית השני כבר עושה תפנית מקברית, כאשר מסתבר שהארוחה המיועדת היא גופת אביר. מכאן עוברת הבלדה לתיאור סצנת אהבה ואבל טראגית שתולדותיה ברובן אינן מסופרות, אך חלקן נרמז באמצעות סמלים ודימויים נפוצים בספרות האבירות: העורבים מסמלים מוות, המגן מסמל בית אצולה, כלבי הציד והנץ מסמלים נאמנות, והאיילה מסמלת פיתוי או קורבן. למשל, במוטיב ספרותי החוזר בכמה מסיפורי המלך ארתור ואבירי השולחן העגול, איילה ביער מובילה אביר המנסה לצוד אותה להרפתקה או למלכודת, ובגרסה אחרת של מוטיב זה, האביר מצליח להרוג את האיילה, ואז מגלה שהיא בת-אדם שכושפה. הסמליות בבלדה מחוזקת באמצעות המספר הטיפולוגי שלוש, הנפוץ מאוד בפולקלור, והוא מספר סוגי החיות המגינות על גופת האביר: כלבים, נץ ואיילה, ומנגד מספר העורבים המאיימים עליה.
מתח זמני בעלילת הבלדה נוצר משום שאין לכלבים ולנץ יכולת לקבור את האביר בעצמם, ולפיכך נאמנותם לאביר אינה יכולה להתמיד לנצח. בפרט משום שהם בעלי-חיים טורפים, ככל שיגבר רעבונם הם עלולים לבגוד בנאמנותם, ואולי אף להצטרף אל העורבים בחילול הגופה, איסור חמור בנצרות כמו ביהדות. סכנה כזו מומחשת בסיפור אקטיון במיתולוגיה היוונית, צייד שנטרף על ידי כלבי הציד שלו עצמו. המתח נפתר בעלילת הבלדה כאשר מופיעה האהובה ומביאה את האביר לקבורה. קבורת לוחם הרוג כחסד אחרון על ידי אהובה או קרובת משפחה אף היא מוטיב ספרותי מוכר, למשל בטרגדיה אנטיגונה מאת סופוקלס.
הבלדה מתייחסת לאהובת האביר ההרה בתחילה במילה "איילה", אשר עשויה לרמז על יופייה ואף על צבע שערה, שכן Fallow פירושו גם צבע שער חום בלונדי. לאורך הבלדה מתייחסים אליה מספר פעמים רק בכינוי גוף "היא", ולבסוף בשורה המסכמת את הבלדה במילה הארכאית Leman, שפירושה נתין, וסאל, ותכופות בהשאלה אהובה או פילגש בלתי-נשואה. בביצועים ובתרגומים מודרניים מרוככים של הבלדה, מילה זו תכופות מוחלפת במילה "אהובה" (Loved one) או "יפהפייה" (Lovely one). הבלדה עורכת אנלוגיה, ובשורה האחרונה אף תקבולת, בין האהובה לכלבי הציד ולנץ של האביר, אשר שייכים לו ושומרים לו אמונים לאחר מותו, אף על פי שכבר אינו יכול לדאוג להם. הכלבים והנץ גם מצביעים על עושרו של האביר, ועיסוקו בספורט היוקרתי של ציד באמצעות בזיירות. אך דימוי האהובה כאיילה מרמז שבניגוד להם היא ממלאת בעלילה תפקיד של ניצוד ולא של צייד. לפיכך עשוי הנוסח העממי של הבלדה לרמז שהאהובה לא הייתה נשואה לאביר, אלא הייתה פילגשו הנמוכה ממנו במעמדה. מכאן גם נרמז שהיא הרה עם ילדו של האביר, אשר הוא לא נתן לו תוקף חוקי לפני מותו באמצעות נישואים.
הבית האחרון, המודיע על מות האהובה באותו יום, עשוי להתפרש שהיא מתה משברון לב, או מהפלה בעקבות המאמץ הכרוך בנשיאת האביר על גבה ובקבירתו. אך הוא עשוי להתפרש גם שהיא בחרה לשים קץ לחייה בעקבות מות אהובה, ולא ללדת את בנו או בתו הבלתי-חוקיים. בכך תואמת הבלדה לתת-סוגה של ספרות אבירית רומנטית המתארת את ייסוריהן של נשים או אוהבות נאמנות, לעיתים ללא ידיעתו של האהוב ותכופות בתוצאות טראגיות, למשל הגבירה משאלוט. אצל מאזינים נוצרים, תיאור האהובה העומסת על גבה את גופת האביר עשוי לעורר משמעות לוואי של ישו העומס על גבו את הצלב בדרך הייסורים.
הבלדה גם איננה מספרת כיצד ומדוע נהרג האביר. היא מתארת אותו מוטל תחת מגינו ואת פצעיו המדממים, ומכך ניתן להבין שנפל בקרב. ייתכן שהייתה זו מלחמה, אך גופות נוספות אינן מתוארות, ולא ברור מדוע נוכחים הנץ וכלבי הציד. ניתן איפוא לשער שהאביר נהרג בדו-קרב, אולי על ידי מישהו ממשפחתה של האהובה אשר נקם את כבודה.
תרגום לשפות זרות
הבלדה תורגמה לשפות רבות, בהן דנית (Ravnene), גרמנית (Die drei Raben) ורוסית (Шотландская песня, "שיר סקוטי"). גרסאות מאוחרות יותר נכתבו גם בפינית (Kaksi korppia), צ'כית ונורווגית. הבלדה תורגמה גם לעברית. נתן אלתרמן תרגם את הבלדה ל"שלושה בני עורב". יעקב שבתאי תרגם את השיר העממי ל"שלושה עורבים", אשר עובד לשיר על ידי הדודאים עם סוזן ופראן.
ביצועים
הביצוע הפופולרי המוכר ביותר של הבלדה באנגלית הוא על ידי שלישיית הפולק האמריקאית פיטר, פול ומרי. הבלדה בוצעה, בנוסחיה ובלחניה השונים, גם על ידי זמרים ומוזיקאים רבים נוספים, למשל להקת הפולק רוק הבריטית "Steeleye Span", וגיטריסט הפולק הסקוטי ברט יאנש. ביצועים קלאסיים הם בין השאר על ידי זמר הקונטרה-טנור הבריטי אלפרד דלר, זמר הקונטרה-טנור הגרמני אנדריאס שול, וזמרת הסופרן הבריטית אמה קרקבי.
שני עורבים
גרסה זו תורגמה לעברית בידי שאול טשרניחובסקי, תוך החלפת גיבור הבלדה מאביר סקוטי למשורר בהרי יהודה.
מערכות קיום החיים
לגוף האדם ישנן מערכות קיום חיים רבות, אך לפגיעה חמורה בשלוש מערכות מסוימות השפעה מיידית וקריטית:
כללי
גוף האדם זקוק לחמצן לצורך פעילותו הבסיסית, מערכת העצבים דואגת לקיום ולתפקוד כולל ניטור מדדי זמינות החמצן ושימוש במערכת הנשימה והדם להכניסו לגוף ולפזרו בין התאים.
פגיעה באחת ממערכות אלו תגרור פגיעה מיידית בקיום החיים ועל כן נהוג לכנותן "משולש החיים" כי פגיעה חמורה בכל צלע של המשולש עלולה לגרום לקריסתו:
ישיבת תפארת צבי
ישיבת תפארת צבי היא ישיבה בירושלים. היא נוסדה בשנות ה-20 של המאה ה-20 כישיבה הקטנה הראשונה של היישוב החדש בירושלים. הישיבה הייתה הראשונה בירושלים שפעלה במתכונת ישיבות ליטא והשתייכה לאסכולת סלובודקה. היא נסגרה בשנת ה'תשמ"א.
לאחר מספר שנים, בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נפתחה ישיבה חדשה תחת אותו השם. היא פועלת במתכונת של ישיבה גבוהה חרדית המיועדת בעיקר לבוגרי ישיבות תיכוניות מהזרם הדתי לאומי ומהזרם החרדי.
היסטוריה
הישיבה הוקמה בשנת תרפ"ח, ונקראת על שם הרב נתן צבי פינקל "הסבא מסלבודקה". מסוף שנות ה-30 החלה לשמש כישיבה קטנה שתכליתה להכין בחורים צעירים לישיבת חברון בירושלים. ראש הישיבה הראשון היה הרב ראובן טרופ (בנו של הרב נפתלי טרופ, שלאחר מכן התמנה לראש ישיבת היישוב החדש בתל אביב). בהמשך התמנו לראשי ישיבה הרב שלמה צימבליסט (בנו של הרב יהושע צימבליסט), הרב מיכל דוד שלפוברסקי והרב יחזקאל פרצוביץ (חותנו של ראש הישיבה הרב אפרים צוקרברג). בסוף שנת תשמ"א נסגרה הישיבה.
מבוגרי הישיבה:
ישיבת תפארת צבי החדשה
בשנת תשמ"ט נפתחה ישיבה חדשה תחת השם "תפארת צבי" בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים על ידי הרב אפרים צוקרברג (שהיה אחד הר"מים בישיבת תפארת צבי הראשונה), בוגר ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ישיבת סלבודקה וישיבת מיר בירושלים. הרב צוקרברג כיהן כראש הישיבה עד לפטירתו בשנת ה'תשע"ו. בגלגולה החדש מיועדת הישיבה לבוגרי ישיבות תיכוניות. מקובל כי הלמדנים בישיבה עוברים ללמוד בישיבת מיר במקביל ללימודיהם בשיעור ג'.
תלמידי השנה הראשונה לומדים בחברותות עם אברכים, חלקם בוגרי הישיבה שהפכו לאברכים מישיבת מיר. תלמידים אחדים לומדים בחברותא עם רבני הישיבה ועם ראש הישיבה.
ראש הישיבה הוא הרב אברהם קרמר. הרב אשר אריאלי, ממגידי השיעורים המרכזיים בישיבת מיר, מוסר בישיבה שיעורי עיון בגמרא פעמיים בשבוע (שלישי ושישי). הר"מים הם הרב רפאל רוט, הרב יאיר גרינבוים והרב יואל צבי גליק - ר"מ בסדר שני. כולם חתנים ותלמידים של הרב צוקרברג. כמשגיחים בישיבה שימשו בעבר הרב זבדי, חתנו של הרב יצחק זילבר, והרב דוד היימן, ראש ישיבת "מבקשי השם". היום משמש בתפקיד זה הרב גדליה סלומון שגם אחראי על ציוות החברותות. בעבר העבירו שיעורים בישיבה הרב יצחק גלצר, הרב אברהם גולדיש, הרב מרדכי נויגרשל והרב אביגדר נבנצל.
עד שנת תשס"ט שכנה הישיבה בשכונת סנהדריה המורחבת. כיום היא שוכנת בפאתי שכונת בית ישראל ולומדים בה כ-50 תלמידים. שיעור א' כולל כ-20 תלמידים מדי שנה.
רוב הבחורים בישיבה משתייכים לשיעור א' ולשיעור ב'. מעטים נשארים בישיבה לשנה שלישית.
בוגר הישיבה החדשה שהתפרסם:
קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
קרל החמישי (בגרמנית: Karl der Fünfte, בלטינית: Carolus Quintus, בספרדית: Carlos Primero de España (24 בפברואר 1500 - 21 בספטמבר 1558) היה מלך ספרד בשנים 1516–1556 (שם כונה קרלוס הראשון) וקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנים 1519–1556. אביו היה פיליפ "היפה", בנם של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ומארי, דוכסית בורגונדיה. אמו הייתה חואנה "המשוגעת" מקסטיליה, בתם ויורשתם של "המלכים הקתוליים", פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה. קרל ירש מהם נחלות רבות, ובתקופתו כונתה ממלכתו "האימפריה בה השמש אינה שוקעת לעולם".
שנותיו הראשונות
קרל נולד ב-24 בפברואר 1500, בגנט שבפלנדריה, וחי עד 1517 בארצות השפלה. מורהו באותן שנים היה אדריאן מאוטרכט, לימים האפיפיור אדריאנוס השישי. קרל ירש את ארצות השפלה ואת פראנש-קונטה ב-1506, לאחר מות אביו.
ב-1516, לאחר מות סבו מצד אמו, פרננדו השני, ירש קרל את אראגון, נווארה, נאפולי, סיציליה, סרדיניה ואמריקה הספרדית, ובנוסף הפך למלך קסטיליה במשותף עם אמו חואנה. למעשה, ירש קרל את ממלכת ספרד המאוחדת (אף כי השם ספרד התייחס באותה תקופה לכל חצי האי האיברי, כולל פורטוגל שלא הייתה בשליטתו) ואת מושבותיה.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון עורר קרל מורת-רוח בקרב אצילי קסטיליה. הללו התנגדו לאילוצם להשתתף במימון מלחמותיו של מלכם הרחק מספרד, וכן להעדפתו לאייש את המשרות הבכירות בספרד בפלמים, במקום בבני האזור. בעקבות זאת התמרדו האצילים נגד קרל, במלחמת הקהילות של קסטיליה.
ב-18 באוגוסט 1518 חתם קרל החמישי על צו מלכותי המאשר הובלת עבדים ישירות מאפריקה לאמריקה. עד אז הועברו בדרך כלל עבדים אפריקאים לספרד או לפורטוגל, ורק לאחר מכן לאיים הקריביים. החלטתו של קרל לאפשר סחר ישיר מאפריקה שיפרה במידה ניכרת את מצבם הכלכלי של סוחרי העבדים, ושינתה באופן דרמטי את טיבה ושיעורה של תעשיית סחר העבדים האטלנטי.
ב-1519, לאחר מות סבו מצד אביו, מקסימיליאן הראשון, ירש קרל את נחלות בית הבסבורג שבאוסטריה, וב-28 ביוני באותה שנה נבחר להיות קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
קרל נשא לאישה את דודניתו, איזבלה, נסיכת פורטוגל, שאחיה, ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל, נישא זמן קצר לפני כן לקתרינה, אחותו של קרל.
המלחמות נגד צרפת והרפורמציה
אחד מהסכסוכים הבולטים של קרל היה נגד צרפת ושליטיה, פרנסואה הראשון ובנו, אנרי השני. המלחמות גבו משאבים רבים מקרל החמישי ומממלכתו, אך בסופו של דבר הובילו להצלחה, לא מעט בשל עוצמתו של הטרסיו הספרדי ומדיניותם של שריו מרקורינו גטינרה ופרנסיסקו דה לוס קובוס אי מולינה.
ב-1527, במסגרת המלחמות האיטלקיות, השתלט קרל על רומא, ובעקבות זאת הפך האפיפיור קלמנס השביעי לעושה דברו. כך, בין היתר, גרם לאפיפיור להתנגד לגירושיו של הנרי השמיני, מלך אנגליה, מקתרין מאראגון, שהייתה דודתו של קרל.
קרל זימן את מרטין לותר לועידת וורמס, שם נצטווה האחרון לחזור בו מדעותיו. לאחר שסירב, הוציא קרל אותו ואת מאמיניו מחוץ לחוק, אך לא הצליח להכחיד את הפרוטסטנטיזם. ב-1546 החלה מלחמת הדתות בגרמניה, הקרויה המלחמה השמלקלדית. קרל ובעלי בריתו הקתולים נלחמו כנגד אנשי ברית שמלקלדן הפרוטסטנטית, בראשות הקורפירסט יוהאן פרידריך מסקסוניה והרוזן פיליפ מהסן, אשר נסתיימה בניצחונו של קרל ב-1547.
המלחמות נגד האימפריה העות'מאנית
במשך כמה שנים נלחם קרל נגד סולימאן המפואר, סולטאן האימפריה העות'מאנית ובעושי דברו. כך למשל נלחם בשודד הים ח'יר א-דין "ברברוסה" שכבש את תוניסיה והשתלט על מרחבי הים התיכון. ב-1536 פלש קרל לתוניסיה באמצעות צי ספרד ואיטליה בפיקוד האדמירל של ג'נובה, אנדריאס דורייה, וזכה לניצחון מוחץ. כמה שנים מאוחר יותר התמקם ח'יר א-דין באלג'יריה וב-1541 כאשר יצא קרל להילחם בו שם, התחוללה סערה גדולה בים אשר שמה לאל את המסע. קרל נאלץ לחזור לאיטליה עם אבדות כבדות ומבלי שהשיג מטרה כלשהי.
שנותיו המאוחרות
ב-1556 ויתר קרל על השלטון בכל האזורים בהם שלט ופרש למנזר. אחת הסיבות המשוערות לפרישתו היא מחלת השיגדון ממנה סבל. את האימפריה הספרדית הוריש לבנו פיליפ, ואת האימפריה הרומית הקדושה הוריש לאחיו פרדיננד. הוא נפטר ב-1558 כתוצאה ממחלת המלריה.
לאומיותו של קרל החמישי
קשה להצביע על הלאום אליו השתייך קרל החמישי. מצד אביו, השתייך קרל לבית הבסבורג הגרמני, אך לא ראה את עצמו כגרמני. אמו הייתה ספרדייה, וספרד הייתה חלק עיקרי מממלכתו, אך תמיד ראה את עצמו בספרד בתור זר, שאינו חלק מהמקום. השפה הצרפתית, שפת האצולה בארצות השפלה בהן גדל, הייתה שפת אמו. בצעירותו, שהה פעמים רבות בפריז, שהייתה העיר הגדולה ביותר במערב אירופה, וטען כי "פריז אינה עיר, אלא עולם ומלואו". אמירה ידועה אחרת שלו הייתה: "אני מדבר ספרדית לאלוהים, איטלקית לנשים, צרפתית לגברים וגרמנית לסוס שלי". עם זאת, היה קרל אויבו של מלך צרפת במשך שנים רבות. ככל הנראה, חש קרל משויך יותר לארצות השפלה, שם חי בצעירותו.
יחסו ליהודים
קרל החמישי היה קתולי אדוק, ולא חש אהדה ליהודים. הוא הנהיג אחדות אמונה בכל ארצותיו והנהיג את האינקויזיציה בארצות השפלה. כאשר השתלט על נאפולי, דאג לגרש גם משם את היהודים. בשנת 1532 הוא העלה את שלמה מולכו על המוקד, וכלא את דוד הראובני עד למותו. מאידך, בגרמניה התייחס קרל בחסד ליהודים, ואת זאת יש לייחס להשפעתו של רבי יוסף בן גרשון מרוסהיים, שמצא חן בעיניו כבר בביקורו הראשון אצלו בספרד (1520) תוך סיכון נפש. הוא הוציא כמה כתבי חסות ליהודים בגרמניה, הראשון שבהם ב-1530, ולאחר מכן מדי פעם, ובעיקר בזמן המלחמה השמלקלדית שאז היו זקוקים היהודים להגנה מיוחדת. ב-1543 הוא הוציא צו האוסר על עלילות דם. עם זאת, לקראת סוף תקופת מלכותו (1551) הסכים לגירוש היהודים מוירטמברג.
משפחתו ויורשיו
כמו כן נולדו לקרל החמישי מספר ילדים מחוץ לנישואין. מבין הללו הפכו שניים לשליטי הולנד מטעם שושלת הבסבורג: מרגרטה מפרמה, בתה של המאהבת יוהנה מאריה ון דר חיינסט; וחואן מאוסטריה, בנה של המאהבת ברברה בלומברג, שהתפרסם אחר כך בקרב לפנטו.
אופנבך על המיין
אופנבך על המיין (בגרמנית: Offenbach am Main) היא עיר במדינת הסן, גרמניה. אופנבך צמודה לעיר פרנקפורט, והיא חלק מהאזור המטרופוליני פרנקפורט\ריין-מיין. העיר הייתה בעבר מרכז חשוב של תעשיית עורות. בשנת 2009 היו בעיר 118,770 תושבים. עיר תאומה לנהריה.
היסטוריה
העיר מוזכרת לראשונה בשנת 977. בסוף המאה ה-15 עברה לשליטת משפחת איזנבורג, וב-1556 העתיק הדוכס ריינהרד מאיזנבורג את מקום מושבו לאופנבך, כשבנה את ארמון איזנבורג. במהלך המאה ה-19 הפכה העיר לחלק מהדוכסות הגדולה של הסן. במהלך מלחמת העולם השנייה העיר הופצצה על ידי כוחות בעלות הברית, וכשליש ממנה חרב.
לאורך ההיסטוריה, בזכות הקרבה לפרנקפורט ומדיניות כלכלית נוחה, הייתה אופנבך מרכז עסקי משגשג, אשר משך אליו בעלי מלאכה מכל רחבי אירופה.
כלכלה
עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, כלכלת העיר התבססה על עסקי בניית מכונות ותעשיית עורות. בנוסף הייתה אופנבך מרכז חשוב בקנה מידה אירופאי לתעשיות טיפוגרפיה, כאשר מספר חברות מובילות בתחום קבעו את מקום מושבן בעיר ובסביבתה. בשנים האחרונות הפכה אופנבך למוקד משיכה לשורה ארוכה של עסקים, בעיקר בתחום התחבורה.
טביעת הספינה מוגושואיה
ב-10 בספטמבר 1989, "מוגושואיה", שנבנתה ב-1975, הייתה אמורה לצאת להפלגה מגאלאץ אל כפר הדייגים "גרינדו" (לשעבר "פיזיקה", המילה הרומנית ל"חתולה" ומכאן שם הנפתול) בשעה 8:00 בבוקר, אך רב החובל, יון פוסטולקה, עיכב את היציאה בגלל ערפל כבד. כעבור עשר דקות התפזר לפתע הערפל והספינה יצאה לדרך. "מוגושואיה" נועדה לשאת 160 נוסעים, אך באותו היום מספר הנוסעים על סיפונה היה מעל 200, בנוסף לאנשי הצוות. מנגד הגיע השיירה הבולגרית, שמסלולה חתך את מסלול מוגושואיה וכתוצאה מכך נפגעה מוגושואיה פגיעה קשה וגרמה לשקיעתה תוך זמן קצר ביותר. באסון טבעו 213 נוסעים ותשעה אנשי צוות. 15 נוסעים ואיש צוות אחד ניצלו.
אריק ווארבורג
אריק ווארבורג (1892 - 1969) היה רופא יהודי-דני, פרופסור לרפואה פנימית באוניברסיטת קופנהגן ורופאו האישי של כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק.
ביוגרפיה
ווארבורג החל את עבודתו המקצועית במעבדתו של קארל אלברט האסלבאך במחקר בממשק של פיזיולוגיה וכימיה פיזיקלית. בשנת 1922 הוא הגיש את עבודת הדוקטורט שלו על "תרכובות חומצה פחמתית ופעילות יוני מימן בדם ותמיסות מלח. הבעיות שהעסיקו אותו היו חקירת הבסיס לשווי המשקל בין פחמן דו-חמצני וביקרבונט בדם וביסוס ייצוג מתמטי של הקשר בין כמות החומצה פחמתית בדם והתגובה שלו. העומק המתמטי של התיזה שלו היה יוצא דופן עבור רופאים. בתיזה שלו, טבע ווארבורג את המושג אוסמולריות (הידוע גם כ"כריכוז אוסמטי"). בהמשך התעניין וארבורג באלקטרוקרדיוגרם, קבע כללים להפעלה נכונה שלו והראה שניתן להשתמש בזיהוי היפוקסיה באלקטרוקרדיוגרם לגילוי מחלת לב איסכמית. במקביל למחקריו במעבדה, התמחה ווארבורג ברפואה פנימית בבית החולים העירוני של קופנהגן. מסוף שנות ה-20 הקדיש ווארבורג חלק נכבד ממחקריו לבעיות לב עד שנהיה מומחה עולמי לבעיות לב.
בשנת 1931 הופקד ווארבורג על הקתדרה לרפואה קלינית באוניברסיטת קופנהגן. בהמשך ווארבורג היה מנהל מחלקה בבית החולים המלכותי בקופנהגן.
בעקבות פיזור הממשלה הדנית על ידי הנאצים באוגוסט 1943 נעצר ווארבורג יחד עם יהודים אחרים כדי לשלחם להשמדה. בהתערבותו של כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק הוא שוחרר ושב לעבודתו בבית החולים הממשלתי בקופנהגן. באפריל 1944 ירו לעברו שני מתנקשים בבית החולים אך החטיאו את מטרתם. לתקופה מסוימת היה ווארבורג רקטור אוניברסיטת קופנהגן. בשנים 1945–1949 ושוב בשנים 1963–1964 היה ווארבורג נשיא האגודה הדנית להיסטוריה של הרפואה.
ניקולאי לסקוב
נִיקוֹלָאי סֶמְיוֹנוֹבִיץ' לֶסְקוֹב (Николай Семёнович Леско́в, לפי כללי הכתיב הישנים Лѣсковъ; 4 בפברואר (לפי הלוח הגרגוריאני: 16 בפברואר) 1831 – 21 בפברואר (לפי הלוח הגרגוריאני: 5 במרץ)  1895) היה סופר פרוזה ועיתונאי רוסי. פרסם יצירות גם בשם העט מ' סטבניצקי (М. Стебницкий).
בכתיבתו שילב בין ביקורתיות מודרנית לבין כבוד רב למסורת הרוסית העממית.
ביוגרפיה
לסקוב נולד בכפר גּוֹרוֹחוֹבוֹ (Горохово; כיום במחוז אוריול). סבו היה כומר; אביו קיבל חינוך דתי נוצרי, אבל עבד כחוקר פלילי וקיבל עבור זה תואר אצולה ואדמות.
בגימנסיה לא היה לסקוב תלמיד מצטיין, ובמקום להמשיך את לימודיו הלך לעבוד כמעתיק בבית משפט מקומי, אבל המשיך ללמוד באופן עצמאי וליצור קשרים עם אנשי האינטליגנציה המקומית. עם מות אביו עבר לקייב אל דודו, פרופסור באוניברסיטה, ועבד שם כפקיד בלשכת המס. בקייב הכיר לסקוב את התרבות האוקראינית והפולנית, והעמיק את הידע שלו במסורת הנוצרית הרוסית.
ב־1857 התחיל לעבוד בחברת מסחר של סקוט, קרוב משפחתו האנגלי, ובמסגרת העבודה הזאת נסע בכל רחבי רוסיה ולמד את התרבות העממית והן את התרבות האנגלית של סקוט. במהלך הנסיעות התחיל לכתוב רשימות קצרות על חיי האנשים באזורים המרוחקים של המדינה. את הרשימות שלח לעיתונים בקייב ובסנקט פטרבורג, ובשנת 1860 נדפסה לראשונה אחת מהן. ב־1861 עבר להתגורר בסנקט פטרבורג, ובמהרה התפרסם כעיתונאי מוכשר. בשל סגנונו הביקורתי הוא אף קנה לעצמו מספר אויבים.
לאחר תקופה קצרה של התעניינות בסוציאליזם, החליט לסקוב לדגול בשמרנות, ופרסם מאמרים בגנות קבוצות מהפכניות. ב־1864 התחיל לפרסם בהמשכים את הרומן "לשום מקום" (Некуда), שבו גינה את הרוחות הניהיליסטיות של חלק מהמהפכנים הרוסים, אם כי הביע תמיכה ברפורמות חברתיות הדרגתיות. בעקבות הרומן איבד לסקוב סופית את תמיכת חוגי השמאל באינטליגנציה הרוסית, שהאשימה אותו בשיתוף פעולה עם המשטרה החשאית. בעקבות זאת כמה מיצירותיו של אותה תקופה לא זכו אז לפרסום ציבורי, בהן הנובלה "ליידי מקבת של נפת מְצֶנְסְק" (Леди Макбет Мценского уезда), שהייתה לימים לאחד מחיבוריו הידועים ביותר.
לסקוב הרבה לעסוק ביצירותיו בדת. בחלק מספריו המוקדמים אנשי הכמורה הם הדמויות החיוביות, שמפשרות בין המהפכנים החברתיים לבין השמרנים. הוא אף למד מקרוב את אורח חייהם של אדוקי האמונה הישנה, שהתפצלו מהכנסייה הרוסית במאה ה־17 ושל כתות רוסיות אחרות. למרות נאמנותו לנצרות הרוסית המסורתית, החל בשנות ה־80 של המאה ה־19 לבקרה ולהאשימה בשמרנות יתרה, בלאומנות ובקשר הדוק מדי עם המדינה, והגדיר אותה "ביזנטית יותר מנוצרית". לסקוב החל להתעניין בנצרות פרוטסטנטית ולפרסם מאמרים בזכות האקומניזם – איחוד בין הזרמים הנוצריים השונים ברוח הברית החדשה הטהורה. בכך היה קרוב להשקפותיו של לב טולסטוי, שהתרשם ממנו וקרא לו "סופר העתיד". לסקוב גם סירב לגנות את הביקורת החריפה של טולסטוי כלפי הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, שעוררה באותה תקופה תסיסה ציבורית רחבה. בשל הביקורת של לסקוב כלפי הדת והמשטר הוא פוטר מעבודתו במשרד החינוך הרוסי, אך זכה לאהדה מחודשת של החוגים הליברליים והמהפכניים בחברה הרוסית.
לסקוב היה נשוי פעמיים. מאשתו השנייה הוא התגרש ב־1877 והמשיך לגדל את בנו אנדריי לבדו. לסקוב מת בסנקט פטרבורג ב־1895.
מורשת
לסקוב זכה לפרסום יחסית מועט בחייו, אך במאה ה-20 סופרים רוסים רבים, בהם אנטון צ'כוב ומקסים גורקי, ציינו אותו כאחת מהדמויות הספרותיות שהשפיעו עליהם. גורקי אמר עליו, כי הוא "לא היה נרודניק (מהפכן), לא סלאבופיל (לאומן), לא תומך במערב ולא שמרן" – אלא סופר בעל קול ייחודי, וביקורתי כלפי כל הזרמים בחברה. בשנת 1903 כל כתביו פורסמו מחדש ב־36 כרכים ועוררו עניין ציבורי מחודש.
לאחר מהפכת אוקטובר המשטר הבולשביקי הכריז שיצירת לסקוב בורגנית ואינה מתאימה לרוח הסוציאליזם ויצירותיו הודפסו מעט מאוד במשך שנים רבות, אך הוא לא נשכח על ידי הרוסים שנמלטו מפני השלטון החדש. כך, בשנת 1926 חוקר הספרות הגולה דמיטרי סוויאטופולק-מירסקי (Дмитрий Святополк-Мирский) אמר על לסקוב: "אנשים רוסים מכירים את לסקוב בתור הרוסי ביותר מכל הסופרים הרוסים, שידע את העם הרוסי באופן העמוק והרחב ביותר, כפי שהוא באמת". בנו של ניקולאי לסקוב, אנדריי, כתב את הביוגרפיה שלו; הוא סיים לערוך אותה לפני מלחמת העולם השנייה, אך היא יצאה לאור רק בשנת 1954. בסוף שנות החמישים, בתקופת ההפשרה של חרושצ'וב, מבחר כתביו יצא לאור ב־11 כרכים. כמה מספריו הידועים זכו בברית המועצות לעיבוד בקולנוע ובתיאטרון. עבודותיו על הדת זכו לפרסום רחב מחודש רק בתקופת הגלאסנוסט בשנות ה־80 ובשנת 1996 החלה הוצאה מחדש של כל כתביו בשלושים כרכים.
היחס של לסקוב ליהודים
בעקבות הפוגרומים נגד היהודים בין השנים 1881–1882 ("הסופות בנגב") הקימה ממשלת הצאר ועדת חקירה לאירועים. לסקוב הוזמן להשתתף בוועדה בעקבות היכרותו המעמיקה עם כל העמים והדתות ברחבי רוסיה. לסקוב סיכם את דעתו על הנושא במאמר ארוך בשם "מספר הערות על השאלה היהודית" (Несколько замечаний по еврейскому вопросу). במאמר דחה את הטענות הנפוצות על כך שהיהודים מנצלים את פשוטי העם הרוסים, האוקראינים, הבלארוסים והליטאים ומרמים אותם בעסקאות של הלוואה בריבית וכן על כך שהיהודים גורמים בכוונה להפצת האלכוהוליזם בקרב הרוסים. לדעת לסקוב, היהודים מעוניינים בעיקר לשמור על אורח חייהם המסורתי והנבדל מהעמים הסובבים אותם ואינם מתכוונים לפגוע בעמים אחרים בדרך כלשהי, ועל כן אין להטיל את האשמה בבעיות הכלכליות והחברתיות של רוסיה על היהודים. המלצתו המרכזית להקטנת החיכוך בין היהודים ושאר העמים ברוסיה הייתה לבטל את מגבלות תחום המושב ולהתיר ליהודים להתיישב בכל מקום ברוסיה ולהתערבב עם העם הרוסי.
קארל גילג
קארל גילג (Karl Gilg; 20 בינואר 1901, מנקנדורף, שלזיה - 4 בדצמבר 1981, קולברמור, באוואריה), שחמטאי צ'כי-גרמני בדרגת אמן בינלאומי.
קריירה תחרותית
גילג ניצח בתחרות אוסיג 1923, ניצח בתחרות שברויצ'ה בשנת 1924, חלק מקום 1-2 בתחרות ברומוב 1925, הגיע למקום השני בתחרות ברסלב 1925 (דרג ב'), הגיע שני בתחרות דרזדן 1926 (דרג ב'), ניצח בתחרות אוסטרבה 1926, חל מקום 1-2 עם בוריסלב קוסטיץ' בתחרות טרנסיאנסקה טפליצ'ה בשנת 1926 וניצח, במשותף עם היינריך וגנר בתחרות וינה 1926. חלק מקום 14-15 בתחרות זמרינג 1926 (ניצח: רודולף שפילמן). בשנת 1927 חלק מקום 7-8 בתחרות קסקמט (ניצח: אלכסנדר אלכין).
ODESSA
ODESSA (Organisation der ehemaligen SS-Angehörigen בגרמנית: ארגון חברי אס אס לשעבר) הוא שמה של רשת סודית, שנוסדה בסיום מלחמת העולם השנייה על ידי קציני אס אס נאצים שנותרו בחיים, ומטרתה לעזור ולחלץ חברי האס אס ובכירים נאצים מדין האומות לאחר המלחמה.
קארל גילג
קריירה תחרותית
בשנת 1928 גילג ניצח בתחרות סומפרק. בשנת 1929 הגיע למקום ה-20 בתחרות קרלובי וארי (קרלסבד, ניצח: אהרון נימצוביץ'). בשנת 1930 ניצח גילג בתחרות אולומוק. בשנת 1930 חלק מקום 3-5 בתחרות סטובנאנסקה טפליצ'ה (ניצח: אנדור לילינטל). בשנת 1933 חלק מקום 8-9 בתחרות אוסטרבה (ניצח: ארנסט גרינפלד). בשנת 1934 חלק מקום 1-2 עם האנס מולר בתחרות קלוסטרנויבורג. בשנת 1934 הגיע למקום השלישי בתחרות באד ליבורדה (הקונגרס ה-13, ניצח סאלו פלור). בשנת 1935 גילג ניצח בתחרות קונסטנטין באד (הקונגרס ה-14). בשנת 1937 ניצח גילג בתחרות טפליצ'ה והגיע למקום השביעי בתחרות פראג (ניצח: פאול קרס).
ODESSA
תולדות הרשת
ארגון שעסק בהימלטות הנאצים מוזכר בספריהם של מספר חוקרים על הנאצים, חלקם, דוגמת שמעון ויזנטל, קראו לו "אודסה" ואחרים, כמו ההיסטוריון הישראלי מיכאל בר-זוהר, טענו שהוא נקרא נתיבי העכברושים, ויכול להיות ש"אודסה" הסתפחה אליו.
קארל גילג
קריירה תחרותית
לאחר מלחמת העולם השנייה חי גילג במערב גרמניה. במאי 1949 חלק מקום 26-27 באליפות מערב גרמניה השלישית (ניצח: יפים בוגוליובוב). בשנת 1951 הגיע למקום הרביעי בתחרות דיסלדורף (אליפות גרמניה, ניצח: רודולף טשנר). בשנת 1953 הגיע למקום הרביעי בתחרות ברלין (ניצח: וולפגאנג אונציקר). בשנים 1954 ו-1963 ניצח גילג בגביע גרמניה. גילג ייצג את גרמניה בלוח המילואים הראשון בשנת 1957, באליפות הקבוצות הראשונה שהתקיימה בווינה. (+0 -2 =2)
בשנת 1953 הוענקה לגילג דרגת אמן בינלאומי על ידי פיד"ה.
השתתפות באולימפיאדות
גילג שיחק בנבחרתה האולימפית של צ'כיה בשלוש אולימפיאדות רשמיות ובאחת בלתי רשמית:
יוסיפ פיבאריץ'
יוסיפ פיבאריץ' (בקרואטית: Josip Pivarić; נולד ב-30 בינואר 1989) הוא כדורגלן קרואטי המשחק במגן השמאלי בקבוצת לוקמוטיבה זאגרב.
קריירת מועדונים
פיבאריץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דינמו זאגרב. בקיץ הושאל ללוקומוטיבה זאגרב, בה שיחק ארבע עונות כשחקן מושאל. בינואר חתם לשבע עונות וחצי בדינמו זאגרב.
בינואר נפצע ברצועת הברך במהלך משחק ידידות נגד סטרומסגודסט וגמר את העונה והחמיץ בנוסף את יורו 2016. ב-6 ביולי 2016 חזר לשחק כדורגל במשחק הידידות נגד פ.צ. קופנהגן.
ב-8 באוגוסט 2017 חתם לשלוש עונות בדינמו קייב מליגת העל האוקראינית.
ב-1 באוקטובר 2020, פיבאריץ' חזר ללוקומוטיבה זאגרב.
קריירה בינלאומית
ב-14 באוגוסט 2013 פיבאריץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה בניצחון 2–3 נגד.
פיבאריץ' השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2018, בו הגיע עד לגמר בו הפסידה ל.
CNCO
CNCO היא להקת בנים לטינית- אמריקאית שהוקמה ב-13 בדצמבר 2015, המורכבת מכריסטופר ולז, ריצ'רד קאמצ'ו, סבדיאל דה חסוס, ג'ואל פימנטל (חבר לשעבר) ואריק-בריאן קולון. הלהקה זכתה בחוזה הקלטה של חמש שנים עם סוני מיוזיק לטין, לאחר שהפכו למתחרים הזוכים בעונה הראשונה של תוכנית הריאליטי "La Banda" (בעברית: הלהקה). לאחר הניצחון, הלהקה הצטרפה לסיבוב ההופעות של ריקי מרטין בדרום אמריקה כהופעת חימום. הם הוציאו את האלבום הראשון שלהם Primera Cita, ב-26 באוגוסט 2016. בחודש אוגוסט 2017, הם הפכו להיות להקת הבנים הראשונה שהגיע למיליארד צפיות ביוטיוב, עם הסינגל שלהם "".
מנהל הלהקה ראשי הוא ריקי מרטין ומנהלת הלהקה האישית היא אלי גרבר. למעריצי הלהקה קוראים CNCOwners (ביחיד: CNCOwner), שילוב של CNCO והמילה האנגלית Owner (בעלים).
היסטוריה
2015: לה בנדה ו-"Devuélveme Mi Corazón"
CNCO מורכבת מהזוכים של "לה בנדה", ריאליטי שירה שהחלה ב-Univision בספטמבר 2015 ונוצרה על- ידי סיימון קאוול והופקה על- ידי ריקי מרטין. הלהקה הוקמה בגמר התוכנית ב-13 בדצמבר 2015 וקיבלה את שמה המרמז על המילה הספרדית עבור חמישה "cinco" והוא מבוטא באנגלית כמו שהוא מאוית "C-N-C-O". חברי הלהקה התחרו בנפרד עם מתחרים אחרים מאמריקה הלטינית וארצות הברית לפני שופטי התוכנית: ריקי מרטין, אלחנדרו סאנס ולאורה פאוזיני. הם הוחתמו בחוזה הקלטה של חמש שנים עם סוני מיוזיק לטין, הראפר ויסין הפיק את האלבום הראשון שלהם וריקי מרטין הפך לנציגם.
הם ביצעו את השיר "Devuélveme Mi Corazón" בגמר, שכלל הופעות אורח של: פיטבול, פיפת' הרמוני, ויסין וסרטון ברכה על הזכייה מוואן דיירקשן, סיימון קאוול, בקי ג'יי, מארק אנתוני, חנטה דה סונה ועוד. הם ביצעו את השיר שוב בכיכר טיימס במנהטן, ניו-יורק בחגיגות השנה האזרחית החדשה ביוניברסל פליס 2016.
חברי הלהקה
כריסטופר ולז (בספרדית: Christopher Bryant Vélez Muñoz) נולד ב-23 בנובמבר 1995, בניו ג'רזי, ארצות הברית וכשהיה בן שלוש עבר עם משפחתו ללוחה, אקוודור. בגיל 18 הוא חזר לניו ג'רזי, בחיפוש אחר חיים טובים יותר עבור משפחתו שקיווה שיצטרפו אליו. עבודתו בניו ג'רזי כללה צחצוח נעליים. הוא חבר הלהקה המבוגר ביותר.
ריצ'רד קאמצ'ו (בספרדית: Richard Yashel Camacho Puello) נולד ב-22 בינואר 1997, בניו יורק, ארצות הברית, ממוצא דומיניקני. הוא חי את עשר השנים הראשונות שלו ברפובליקה הדומיניקנית ויש לו שני אחים צעירים שאחד מהם, ישוע גם זמר. הוא נבחן לאודישנים של "לה בנדה" עם אחיו ישוע שניהם התקבלו בסיבוב הראשון של האודישנים אבל בסיבוב השני אחיו לא עבר והוא המשיך בלעדיו. הוריו גם עובדים בתחום המוזיקה והריקוד. באוגוסט 2016 הוא הפך לאב, יש לו בת בשם אליה סופיה קאמצ'ו (בספרדית: Aaliyah Sofía Camacho).
זבדיאל דה חסוס (בספרדית: Zabdiel de Jesús Cólon) נולד ב-13 בדצמבר 1997, בביימון, פוארטו ריקו. מגיל צעיר החל להתעניין במוזיקה, שר עם קבוצת ההיפ הופ והסלסה שלו ולמד לנגן בכלי נגינה כגון: פסנתר, מנדולינה, תופים, גיטרה, אוקוליי ועוד. בבית הספר התאמן במשחק ובבלט.
חואל פימנטל (בספרדית: Joel Pimentel de León) נולד ב-28 בפברואר 1999, בהאספריה, קליפורניה, ארצות הברית, ממוצא מקסיקני. בהשראת סבו המנוח החל ללמוד תיאטרון והמשיך בשירתו. בגיל 16 הוא השתתף בתוכנית "La Banda" (בעברית "הלהקה") סבו המנוח שלו נפטר שנה לפני התוכנית הטלוויזיה, חואל החליט ללכת לתוכנית בשביל סבו. בחודש מאי 2021 נודע כי פימנטל עוזב את הלהקה.
אריק בריאן קולון (בספרדית: Erick Brian Colón Arista) נולד ב-3 בינואר 2001, בהוואנה, קובה. שלוש שנים לפני הצטרפותו ללהקה עבר מקובה לטמפה, פלורידה עם אמו ואחותו. שם הוא שיחק כדורגל, רקד והשתתף בפעילויות מוזיקליות בבית ספרו. הוא חבר הלהקה הצעיר ביותר.
התחלה
מיד לאחר זכייתם, חברי הלהקה החלו לעבוד על האלבום הראשון שלהם: Primera Cita מפיקו המוזיקלי של האלבום היה הראפר ויסין. הדיסק כולל 14 שירים ביניהם ניתן למצוא את הלהיט הבינלאומי "", הרמיקס שעשו עם ויסין לשיר "Tan Facil" והרמיקס שעשו עם אברהם מתאו לשיר "Quisiera". בסמוך לכך, יצאו לסיבוב ההופעות הראשון שלהם, "Más Allá Tour".
באפריל 2017 יצא הסינגל הראשון "Hey DJ", מאלבומם השני CNCO, שיצא במרץ 2018, ובעקבותיו יצא הסינגל השני "Mamita" באוקטובר 2017. לשיר "", יצאה גרסת רמיקס המכילה בתוכה גם את השפה האנגלית, ובה השתתפה להקת הבנות הבריטית, ליטל מיקס.
בשנת 2018 יצאה הלהקה לסיבוב ההופעות השני שלה, "CNCO World Tour", שבהמשך נחשב לסיבוב ההופעות העולמי הראשון שלה. בשנת 2020, הוציאו עם נאטי נטשה את השיר "Honey Boo".
אלבומי אולפן
que quìnes somos *2019*
תהילים כ"ג
תהילים כ"ג הוא המזמור ה-23 בספר תהילים (על פי המספור של תרגום השבעים והוולגטה, זהו המזמור ה-22 במספר). מילות הפתיחה של המזמור הן: "מִזְמוֹר לְדָוִד ה' רֹעִי לֹא אֶחְסָר".
תוכן המזמור
בדומה לתפיסה המקראית בכללה, מבטא המזמור את האמונה כי האל משגיח על מעשי האדם ומגן עליו בעת צרה; וכן כי האל מספק לאדם את כל מחסוריו הגשמיים והרוחניים. המשורר מבטא את געגועיו ואת רצונו לשים על האל את כל יהבו, ולהדבק בו. ניתן להבחין במזמור במספר דימויים של האל. מספר חוקרים רואים במזמור כולו ציור אחד - ה' כרועה אשר מולו עומד דוד, המכנה אותו . אחרים מחלקים אותו לשתי תמונות - דימוי הרועה בפסוקים א'-ד', ודימוי ה' כבעל בית, אשר מארח את אורחו, דוד - (פסוקים ה'-ו'). יש המחלקים את המזמור לשלושה חלקים: (א) הרועה וצאנו (א'-ג'); (ב) ה' כמורה דרכו של מחבר המזמור (פס' ד'); (ג) בעל בית ואורחו (ה'-ו').
המזמור בליטורגיה
על פי נוסח ספרד ונוסח עדות המזרח, בתפילת ערבית של שבת נהוג לומר את המזמור לאחר ברכת מעין שבע ולפני עלינו לשבח.
לפי מנהג הספרדים ועדות המזרח, נהוג לשיר את "מזמור לדוד" לפני הקידוש בסעודה השנייה (סעודת היום) מסעודות השבת. וכן נוהגים אצל החסידים, ויש חסידים שנוהגים לאומרו לאחר הקידוש בסעודה זו. במקומות רבים נוהגים לזמרו בסעודה שלישית של שבת.
אצל הנוצרים נהוג לאומרו בעת הלווית המת למנוחת עולם.
הלחנות וביצועים
למזמור עשרות לחנים, מהמפורסמים שבהם הוא לחנו של בן ציון שנקר שבהרבה מקומות מקובל לשיר אתו בשבת בעיקר בסעודה שלישית.
בשנת ה'תשנ"ה הוציא בן ציון שנקר, תקליט חדש שבו הופיע השיר "מזמור לדוד" בלחן חדש.
במוזיקה הקלאסית הולחן המזמור על ידי פרנץ ליסט ואנטון ברוקנר, והוא נכלל גם במזמורי צ'יצ'סטר של ליאונרד ברנשטיין. ג'ון ראטר כלל אותו עם מזמור תהילים נוסף (שיר המעלות ממעמקים, מזמור ק"ל) ברקוויאם שלו.
Du Hirte Israel, höre, רי"ב 104, קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. הקנטטה נפתחת בפסוק מתהילים פ': "רֹעֵה יִשְׂרָאֵל הַאֲזִינָה! נֹהֵג כַּצֹּאן יוֹסֵף, יֹשֵׁב הַכְּרוּבִים" וממשיכה בתיאור התלות של המאמין ברועה. החלק האחרון בקנטטה הוא פרפרזה על מזמור כ"ג.
בנוסף, בשיר של קוליו, Gangsta's Paradise, נפתח בפסוק המתורגם
"As I walk through the valley of the shadow of death" (במקור: "גַּם כִּי אֵלֵךְ בְּגֵיא צַלְמָוֶת" (תהילים כ"ג, ד) ששונה ל"בעודי הולך בגיא צַלְמָוֶת")
אביתר בנאי גם הוא הוציא גרסה משלו לשיר תחת הכותרת "מזמור לדוד" בשנת 2019 כסינגל, וכלל את השיר הזה באלבום החיים מתחילים לנגן שיצא בשנת 2021.
נשמה קרליבך ביצעה גירסה זו, כדואט עם אביה שלמה קרליבך, תחת השם "Gam Ki Elech", אשר נכלל באלבום "The Best of Neshama Carlebach".
1932 בברית המועצות
1932 בברית המועצות הייתה שנה בה נחגגה השנה ה-15 למהפכת אוקטובר.
הנהגה
מעשית, יוסיף סטלין בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הבולשביקית מרכז בידיו את השלטון במדינה.
ברטראנד פייטנוד
ברטראנד "ברט" ארתור פייטנוד (אנגלית: Bertrand "Bert" Arthur Patenaude; תעתיק: /ˈpætnoʊd/; 4 בנובמבר 1909 - 4 בנובמבר 1974) היה כדורגלן אמריקאי ששיחק בעמדת החלוץ המרכזי. פייטנוד הוכר על ידי פיפ"א באופן רשמי כמבקיע השלושער הראשון בתולדות המונדיאל לאחר שנים רבות שהישגו היה שנוי במחלוקת, וב-1971 נבחר להיכל התהילה של הכדורגל בארצות הברית.
קריירת מועדונים
פייטנוד החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פילדלפיה פילד קלאב מליגת הכדורגל האמריקנית, והבקיע שישה שערים בשמונה משחקים. למרות זאת הוא עבר לקבוצת פוטאקט ריינג'רס, וכבר לאחר משחק אחד עבר לקבוצת פול ריבר מרקסמן מעיר הולדתו שבמסצ'וסטס. הוא שיחק בפול ריבר עד קיץ 1930, עת זכה בגביע ארצות הברית הפתוח. לאחר מכן עבר לניוארק אמריקנס. בתחילת עונת 1930/1931 הוא הבקיע שבעה שערים בחמישה משחקים, אך גם הפעם עזב את הקבוצה וחזר למרקסמן. ב-1931 התאחדה פול ריבר מרקסמן עם מועדון הכדורגל ניו יורק, והקבוצה המאוחדת נודעה כניו יורק ינקיס. אולם, פול ריבר כבר החלה להשתתף במשחקי הגביע הפתוח, ולפיכך בעוד שהינקיס היו אלה שזכו בגביע, בטבלת ההישגים רשום שמה של פול ריבר. במשחק הראשון בגמר הגביע הוא אף הבקיע חמישה שערים בניצחון 6 - 2 על קבוצת בריקליירס אנד מייסונס משיקגו, והיה האחראי העיקרי לזכיית קבוצתו בגביע. הוא שיחק עם הינקיס גם באביב 1931, ובסתיו עבר לשחק בשורות הניו יורק ג'איינטס.
בעקבות בעיות ניהוליות בליגה לא ברור מה אירע עם פייטנוד החל משלהי 1931, אך ידוע כי ב-1933 הוא חתם בשורות פילדלפיה ג'רמן-אמריקנס מהליגה השנייה. כעבור שנה הוא חתם בשורות קבוצת סנט לואיס סנטרל ברוריס מליגת הכדורגל של סנט לואיס, שבאותה עת הייתה הליגה המקצוענית היחידה במדינה. סנטרל ברוריס, בשורותיה שיחקו כדורגלנים שהיו עתידים להיכלל בהיכל התהילה, זכתה באליפות הליגה ובגביע ארצות הברית הפתוח ב-1935. באותה שנה נטשה הקבוצה הליגה, דבר שהוביל לאיבוד חסותה של המבשלה המרכזית של העיר. פייטנוד המשיך לשחק בקבוצה, שכעת הייתה ידועה כסנט לואיס שמרוקס. הקבוצה הצליחה להעפיל לגמר גביע ארצות הברית ב-1936, אך פייטנוד לא הצליח לכבוש כלל וקבוצתו הפסידה בסיכום שני המשחקים לפילדלפיה ג'רמן-אמריקנס.
פייטנוד הבקיע למעלה מ-100 שערים בכל הקריירה שלו, חלק ניכר מהם בקדנציה הראשונה (1928 - 1930) בפול ריבר מרקסמן.
נבחרת ארצות הברית
פייטנוד זומן לסגל נבחרת ארצות הברית לקראת המונדיאל הראשון, שהיה עתיד להיערך באורוגוואי ב-1930. ארצות הברית פתחה את הטורניר במשחק מול, בו הבקיע פייטנוד את שערו הראשון בנבחרת. לאחר מכן פייטנוד היה האחראי להבקעת כל השערים בניצחון 3 - 0 על ב-17 ביולי, שבזכותו העפילה ארצות הברית לחצי הגמר. פייטנוד הבקיע את שערו הראשון בדקה ה-10, וכעבור חמש דקות בעט בכדור שהוסט לתוך השער על ידי אחד משחקני פרגוואי. במשך שנים רבות טענה פיפ"א כי מדובר בשער עצמי, אך בשנת 2006 שינתה את החלטתה וזקפה את השער לזכות פייטנוד. הוא השלים את השלושער בדקה ה-50. המחלוקת על השער השני גרמה לבלבול בעניין השלושער הראשון בתולדות המונדיאלים, כיוון שהכדורגלן הארגנטינאי גיז'רמו סטאבילה הבקיע גם כן שלושער, נגד נבחרת מקסיקו, שלושה ימים בלבד לאחר המשחק בין ארצות הברית ופרגוואי.
בחצי הגמר שיחקה ארצות הברית מול החזקה, ובמשחק שנערך ב-26 ביולי הובסה בתוצאה 1 - 6. בעקבות ביטול המשחק מול על המקום השלישי הוחלט כי בדרך חזרה לארצה תערוך הנבחרת משחק ידידות מול  ב-17 באוגוסט. היה זה משחקו האחרון של פייטנוד במדי הנבחרת, והוא הבקיע שניים מתוך 3 שעריה של נבחרתו, שהפסידה 3 - 4. רק כעבור 68 שנים הצליחה ארצות הברית להבקיע שער נגד ברזיל.
המוקטעה
המוקטעה (ערבית المقاطعة, תעתיק מדויק: אלמֻקַאטַעַה), הוא מתחם הנמצא בעיר רמאללה, הכולל את בנייני הממשלה של הרשות הפלסטינית וכן את מעונו הרשמי של נשיא הרשות הפלסטינית. לפני הסכמי אוסלו שימש המבנה את הממשל הצבאי של צה"ל ברמאללה.
היסטוריה
המוקטעה הוקמה בשנות ה-30 של המאה העשרים כמצודת טגארט בריטית. המתחם המשיך לשמש כמתחם צבאי לאחר השתלטות ירדן על האזור ב-1948 והפך למתחם צבאי ישראלי לאחר מלחמת ששת הימים, ושימש את הממשל הצבאי ברמאללה.
במהלך האינתיפאדה השנייה הטילה ישראל מספר פעמים מצור על יו"ר הרשות יאסר ערפאת ששהה במקום. באפריל 2002, במהלך מבצע חומת מגן, נודע לישראל כי המתנקשים ברחבעם זאבי מסתתרים במתחם. ישראל דרשה כי הרשות הפלסטינית תסגיר את הרוצחים תמורת הסרת המצור, אך הרשות הפלסטינית סירבה להסגיר את הרוצחים. בסופו של דבר, בתיווך בינלאומי, ישראל הסכימה להצעה (אשר נודעה בשם "הסכם רמאללה") לפיה רוצחי זאבי יהיו כלואים בכלא יריחו תחת פיקוח של סוהרים בריטים ואמריקאים, ובתמורה ישראל תסיר את המצור על מתחם המוקטעה.
במבצע חומת מגן, באפריל 2002, הרסו דחפורי D9 ומחפרים של צה"ל חלקים מן המבנה ובסריקות במקום נמצא מצבור גדול של כלי נשק בלתי חוקיים, וכן מסמכים רבים המוכיחים כי ערפאת אישר את ביצועם של פיגועי טרור. מאז הריסתה החלקית במבצע חומת מגן ועד סמוך למותו, היה יאסר ערפאת נצור במוקטעה יחד עם מבוקשים בכירים, רובם מהפת"ח.
כיום מתגורר במוקטעה יושב ראש הרשות הפלסטינית, אבו מאזן.
במוקטעה נמצא קברו הזמני של יאסר ערפאת, אשר על פי צוואתו מיועד להיקבר בהר הבית, וכן מוזיאון יאסר ערפאת.
קפרשט
קפרשט (ברומנית: Căpreşti, ביידיש: קאפרעשט) היא עיירה שנוסדה בשנת 1851. בעבר הייתה קפרשט עיירה יהודית. עד הצטרפותה של בסרביה לברית המועצות, העיירה הייתה מפורסמת בירידים השבועיים שנערכו בה. כיום, היא נמצאת במחוז פלורשט, מולדובה.
גאוגרפיה
קפרשט נמצאת על גדות נהר ראוט (Răut), כ-88 ק"מ צפונית-מערבית לקישינב, בגובה 117 מ' מעל גובה פני הים.
היסטוריה
קפרשט נוסדה בשנת 1851 במחוז סורוקה שבבסרביה כחלק מ-17 מושבות חקלאיות יהודיות שהוקמו באזור בשנים 1836–1853. למושבה החקלאית החדשה הוקצו 470 דונמים של אדמות בערבה האירואסייתית, שנרכשו או הושכרו מבעל המקום המקומי, לשם עבור כמה עשרות משפחות יהודיות (211 איש) ממחוז פודוליה. התושבים הראשונים היו שרול ורזוב ולייפה גייזינר. בשנת 1858 היו במושבה 33 משקי בית (200 גברים ו-157 נשים), והוקם שם בית כנסת יהודי. על פי מפקד אוכלוסין שנערך על ידי הרוסים, ב-1897 היו כבר 1,002 תושבים בקפרשט, מהם 866 יהודים. ב-1899 שכרו 36 משפחות יהודיות, שכללו 211 נפשות, 118 דונם; בסך הכל התגוררו במושבה 135 משפחות, והיו בה שני בתי כנסת ושני חדרים ללימודי תלמוד תורה.
בסוף המאה ה-19, זכו תושבי קפרשט לעצמאות אדמיניסטרטיבית של עירם. בשנת 1906 קפרשט הייתה לאחד המקומות הראשונים במחוז הבסרבי שחוברו באמצעות קו טלפון לעיר המחוז סורוקה. הרחוב הראשי רוצף, והפך לחלק מציר סורוקה-קישינב. ב-8 ביולי 1908 נפתחה האגודה לחסכונות והלוואות בעיר (שכונתה "הבנק היהודי"), שמנהלה היה לייזר גייזינר (אביו של המשורר העתידי הרץ ריבקין). באותה שנה נפתח בית המרקחת הראשון בעיר.
בתחילת המאה ה-20 החלו להיערך בעיר ירידים מדי יום חמישי, אליהם נהרו איכרים ואומנים ממחוזות שכנים רבים. מסורת זו נמשכה גם לאחר שבסרביה הפכה לחלק מרומניה, ואפילו במהלך התקופה הסובייטית. ראש העיר באותה העת היה שמחה פורטנוי; יו"ר הבנק היה לייב הייס. בעיר היו מספר בתי עסק, בהם בית מרחץ, בתי מרקחת, מספרות, פונדק, בית תה, מחצבת אבן, מתפרה, מאפיה, חנויות ירקות, חנויות נעליים, שני רופאים ומיילדת. ב-1927 נפתחו מפעל למי סודה ובנק לאומי.
על פי מפקד האוכלוסין הרומני הראשון שנערך בבסרביה בשנת 1930, באותה העת חיו בקפרשט 1830 תושבים, מהם 1815 יהודים, 94 מולדובים, 78 רוסים, שני אוקראינים, ארבעה פולנים וחמישה צוענים; כל התושבים היו דוברי יידיש. בקרבת מקום הוקמה מושבת צוענים קבועה. הסופר הרומני המפורסם מיכאיל סדוביאנו, שביקר בעיר ב-1919, כתב ברישומי הנסיעות שלו כך:
מוסדות דת
בתחילת המאה ה-20 פעלו בעיר שלושה בתי כנסת: "בית הכנסת הישן", "בית הכנסת הגדול" ובית הכנסת "תהילים". "בית הכנסת הגדול" חולק לשניים: בית הכנסת "הגרמני" הרפורמי-אורתודוקסי ובית הכנסת "החסידי". פרט לכך, לא היו בקפרשט מוסדות דת נוספים, מכל דת שהיא.
מערכת החינוך
עד לראשית המאה ה-20 פעלו בעיר שני חדרים, בהם מלמדים אורחים היו מלמדים את הילדים. בשנים הראשונות של המאה החדשה, פתח ליב גורמן את בית הספר החילוני המודרני הראשון, שלימודיו נערכו בשפת היידיש. בשנת 1917 נפתח הגימנסיה הראשונה ביידיש, ברוסית ובהמשך ברומנית (מנהל - סמואל פורטהוב). לאחר סיפוח בסרביה על ידי רומניה נפתחה גימנסיית "תרבות" עם לימודית בשפה העברית (בניהול פולינקובסקי, ואחריו זיניידה מטביך), ובסופו של דבר, בראשית שנות ה-20, נפתח בעיר בית ספר עממי. מנהל בית הספר העממי היה לייב מר וכל הלימודים נערכו כולם ביידיש. בשנת 1940, לאחר הצטרפותה של בסרביה לברית המועצות, הוקם גם בית הספר המולדבי הראשון בקפרשט, שמנהלו היה בוריס ינוביץ', והמורה היחיד היה לייב פריימצ'וק.
קפרשט בעידן הסובייטי
בקיץ 1941 תושבים יהודים של קפרשט שלא נמלטו מהעיר הוגלו על ידי שלטונות הכיבוש הרומנים לגטו טרנסניסטריה. הגירוש בוצע על ידי מה שנקרא צעדות המוות - צעדה שבמהלכה חיילי הז'נדרמריה ירו למוות בזקנים, חולים או כל מי שפיגר מאחור מסיבה כלשהי. לשם כך, האוכלוסייה המקומית גויסה בכוח לאורך מסלול הצעדה, לצורך חפירה וקבורת המוצאים להורג.
חלק מהיהודים שפונו בתחילת המלחמה, וגלו לאזורים המרוחקים בסיביר, שבו לאחר מלחמת העולם השנייה לקפרשט (באותה העת תחת שלטון הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית), ועד לשנות ה-60 היו רוב אוכלוסיית הכפר. אברום שמוישמן מונה ליו"ר מועצת הכפר. חווה קולקטיבית אורגנה על ידו.
ב-1964 התמזגו שני כפרים סמוכים - קפרשט (היהודי) ופרודנשט (האוקראיני) - לישות מינהלית אחת, פרודנשט, ולאחר מכן החל גודלה של האוכלוסייה היהודית לרדת במהירות. על בסיס ההתיישבות החדשה הוקמה החווה הקיבוצית המאוחדת "דרוז'בה" (יו"ר - אלכסנדר סיאנוב), אשר משנת 1987 פועלת כחברה חקלאית. בינואר 1992, בצו של הפרלמנט של רפובליקת מולדובה, הופרדו קפרשט מפרודנשט, עם החזרת השם ההיסטורי; מבחינה מנהלית, הכפר נשאר כפוף לעיריית פרודנשט.
אוכלוסייה
נכון לשנת 2004, האוכלוסייה מונה 837 נפשות, על פי החלוקה הבאה:
הר צפחות
הר צפחות הוא הר מגמתי בדרומה של ארץ ישראל, לאורך חלקו הצפוני של מפרץ אילת והוא הקצה הדרומי של רכס הרי אילת.
גובהו של ההר הוא 278 מטרים. הוא גובל בדרומה של העיר אילת ויש ממנו תצפית על הערים אילת, עקבה, טאבה ואף אי האלמוגים בחופי טאבה. כמו כן, אפשר לראות ממנו ארבע מדינות – ישראל, ירדן, מצרים וערב הסעודית. על ההר מספר נקודות תצפית על ציפורים. למרגלותיו של ההר נמצא חוף שמורת האלמוגים של אילת. שביל ישראל עובר בהר. השביל עצמו מתחיל מבית ספר שדה אילת ולאחר כשעת הליכה קלה מגיע אל ראש ההר.
על אף המשתמע משמו, אין ההר מורכב מסלעי צפחה, אלא מגנייס. ההר בנוי מסלעים מותמרים ועורקי מחדר והוא מהקדומים ביותר בהרי אילת. הסלע המותמר הוא שינוי שעובר הסלע במצב מוצק עקב לחצים של טמפרטורות וסביבה כימית השונים מאלו שבהם נוצר לראשונה.
הגאולוג הבריטי לאונרד לויד ויליאמס חקר את מרכיבי הסלע של הר צפחות לטובת תעשיית הקרמיקה במהלך מלחמת העולם השנייה, ובמסגרת עבודתו נפרצו השבילים אל הפיסגה.
חתך מנייר
חתך מנייר הוא פציעה הנגרמת משוליו של דף נייר או פריט דק וחד אחר, כגון נייר כסף או דשא.
פציעה מסוג זה נגרמת בדרך כלל כתוצאה ממגע עם דף נייר המהודק בחוזקה, לעיתים כחלק מערימת דפים. לחץ המשקל שמופעל על הדף הופך אותו ליציב יותר, ועל כן אין הוא מתקפל במגע ישיר עם העור.
חתך מנייר גורם לכאב חד ממה שניתן היה לצפות. הדבר נובע ממספר גורמים. ראשית, החתך מגרה נוסיצפטורים רבים על פני שטח עור קטן יחסית, ומאחר שהוא אינו עמוק, הוא אינו גורם לדימום, והנוסיצפטורים נותרים חשופים. שנית, כימיקלים שונים המצויים בנייר, כגון חומרי הלבנה למיניהם, מגרים אף הם את הנוסיצפטורים. שלישית, מטבעה של הפציעה, היא בדרך כלל נגרמת באצבעות, שבהן ריכוז גבוה יחסית של קולטנים תחושתיים.
פאול פלוסמן
ביוגרפיה
פלוסמן נולד וגדל בווינה, בן למשפחה יהודית. הוא התאמן במועדון הספורט של הכח וינה. בדצמבר 1925 הוא נישא לסטניסלווה רייס (נולדה ב-2 ביוני 1892).
באליפות העולם שנערכה בסטוקהולם שוודיה בשנת 1928 הוא זכה שוב בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בטורניר הקבוצתי ומדליית ארד בטורניר ביחידים.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט הונגריה בשנת 1929 הוא זכה במדליית כסף בטורניר הקבוצתי בפעם השלישית ברציפות.
באליפות העולם שנערכה בבאדן בשנת 1933 הוא זכה שוב בשתי מדליות ארד בטורניר בזוגות ביחד עם ארווין קוהן היהודי ובטורניר הקבוצתי.
בשנות ה-30 הוא הקים מועדון טניס שולחן שבו אימן בין היתר את ריצ'רד ברגמן, קרל פישר, יעקב טרטקובר ופרי וייס.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בסוף שנת 1938 הוא ברח לארצות הברית.
חילות האוויר של צבא ארצות הברית
חילות האוויר של צבא ארצות הברית (באנגלית: United States Army Air Forces; בראשי תיבות: USAAF או AAF) היה גוף בצבא ארצות הברית שפעל בשנים 1941 עד 1947 והיה מופקד על הפעלת כלי טיס בצבא. ב-18 בספטמבר 1947 הפך לזרוע נפרדת כחלק מהכוחות המזוינים של ארצות הברית - חיל האוויר של ארצות הברית. השם "חילות האוויר של צבא ארצות הברית" החליף את השם הקודם של הארגון, הגיס האווירי של צבא ארצות הברית, ביוני 1941 במהלך ההכנות להשתתפות אפשרית של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף החיל בלוחמה בזירת אירופה ובזירת האוקיינוס השקט.
מפציץ מדגם B-29 שימש להטלת פצצות האטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי באוגוסט 1945 - הפצצות שהביאו לכניעתה של יפן, ולסיומה של המלחמה.
סיבוכיות
במדעי המחשב, סיבוכיות (באנגלית: complexity) היא כלי מדד מתמטי של משאבי המערכת הנחוצים לפתרון בעיה נתונה באמצעות מחשב. המשאב העיקרי הנבחן הוא זמן הריצה, כלומר נבחן משך הזמן הנחוץ לשם ביצוע האלגוריתם. משאב נוסף הוא הזיכרון הנחוץ לשם ביצוע האלגוריתם. ניתן להביא בחשבון משאבים נוספים, כגון כמה מעבדים נחוצים לשם פתרון הבעיה בעיבוד מקבילי. התורה החוקרת סיבוכיות קרויה תורת הסיבוכיות. ענף הסיבוכיות נבדל מענף החישוביות, שבו נבחנת השאלה האם ניתן בכלל לפתור בעיה נתונה, בלא קשר לכמות המשאבים הנחוצה.
מאפייני הסיבוכיות
בעיה, בהקשר זה, היא קבוצה של שאלות בעלות קשר הדוק. דוגמה: בעיית הפירוק לגורמים היא: כאשר נתון מספר שלם כלשהו, הצג את כל הגורמים הראשוניים שלו. שאלה ספציפית קרויה מופע של הבעיה. דוגמה: השאלה "הצג את הגורמים של המספר 15" היא מופע של בעיית הפירוק לגורמים.
סיבוכיות הזמן של בעיה נתונה היא מספר הצעדים הנחוצים לפתרון מופע שלה כפונקציה של גודל הקלט של מופע זה, תוך שימוש באלגוריתם היעיל ביותר למטרה זו. אם לפתרונו של מופע שאורך הקלט שלו הוא n סיביות נחוצים n^2 צעדים, סיבוכיות הזמן שלו היא n^2. מספר הצעדים המדויק תלוי במחשב המסוים שישמש לפתרון הבעיה. כדי להימנע מהתייחסות למחשב מסוים נהוג להשתמש במודל מתמטי עבור מחשב: מכונת טיורינג. בנוסף, כדי להימנע מחישובים טכניים מדי ומכיוון שעיקר העניין הוא הקצב שבו כמות המשאבים הנדרשים גדלה ככל שהקלט לבעיה גדל, נהוג לסמן את סיבוכיות הזמן באמצעות סימון אסימפטוטי שמייצג סדר גודל של זמן הריצה, ולמדוד את זמן הריצה על פי מספר הביצועים של פעולות בסיסיות (כמו ביצוע פעולה אריתמטית, קריאת ערך של תא בזיכרון וכדומה). בצורה זו סיבוכיות הזמן מייצגת את הזמן הנחוץ לפתרונה בכל מחשב מסוים (עד כדי הכפלה או הוספה של קבוע שתלוי ברמת הביצועים של המחשב המסוים הזה), כך שהסיבוכיות המוצגת אינה תלויה במחשב שישמש לפתרון הבעיה ואינה מציגה את הזמן הדרוש לפתרון הבעיה בשניות, אלא מייצגת את סדר הגודל של הזמן הנחוץ לפתרון הבעיה כפונקציה של אורך הקלט.
דוגמה: לכיסוח דשא יש סיבוכיות ליניארית, משום שהכפלת שטח הדשא מכפילה את הזמן הנחוץ להשלמת המשימה. לחיפוש במילון, לעומת זאת, יש סיבוכיות לוגריתמית בבסיס 2: בהנחה שהמחפש מחפש במילון בחיפוש בינארי, הכפלת גודל המילון תוסיף רק צעד אחד - פתיחת המילון באמצעו - למספר הצעדים הנחוץ לביצוע החיפוש, משום שצעד זה מקטין לחצי את גודל הבעיה.
דוגמה זו ממחישה שלבעיות שונות עשויה להיות רמת סיבוכיות שונה. הטבלה הבאה מציגה רמות אחדות של סיבוכיות בסדר יעילות יורד (n הוא גודל הקלט, c הוא קבוע גדול מ-1):
כאשר רמת הסיבוכיות של בעיה היא פולינומית (או פחות מזה) הבעיה נחשבת כבעלת פתרון "יעיל", משום שהגדלת אורך הקלט אינה מביאה לשינוי דרמטי בזמן הנחוץ לפתרון הבעיה. לעומת זאת, כאשר לבעיה סיבוכיות מעריכית (אקספוננציאלית), שינוי קטן באורך הקלט מביא לשינוי מהותי בזמן הנחוץ לפתרון הבעיה. לדוגמה, כאשר הזמן הנחוץ לפתרונה של בעיה הוא O(2^n) (סיבוכיות מעריכית) הגדלת אורך הקלט ב-1 מביאה להכפלת הזמן הנחוץ לפתרון הבעיה.
סוגים שונים של סיבוכיות
בנוסף לסיבוכיות זמן וסיבוכיות מקום שהוזכרו קודם, ישנם סוגים נוספים של מדדי סיבוכיות המשמשים בעיקר להבטחת איכות תוכנה. הבולט שבהם הוא סיבוכיות קוד. סיבוכיות קוד הוא מדד המאפיין את המורכבות של קוד תוכנה, ולמימושים שונים של אותו אלגוריתם יכולים להיות ערכי סיבוכיות קוד שונים, למרות שסיבוכיות המקום והזמן תישאר זהה.
סוג נוסף של מדד סיבוכיות הוא סיבוכיות תקשורת המודדת את כמות המידע העוברת בין שני צדדים המשתתפים בפתרון בעיה.
יישומים לבעיות עם סיבוכיות גבוהה
ידועות כיום מספר בעיות שלא מוכר אלגוריתם יעיל הפותר אותן, אך בהינתן מידע נוסף הן ניתנות לפתרון יעיל, מה שפותח פתח לשימוש בבעיות אלו כבסיס למערכות הצפנה. הדוגמה הקלאסית היא של מערכת ההצפנה RSA, שבה כדי לפענח הודעה יש לבצע חישוב התלוי במספר שהוא מכפלת שני ראשוניים גדולים. אם שני הראשוניים הללו ידועים קל לבצע את החישוב שמפענח הודעה; אך לא ידועה שום דרך לבצע חישוב זה ביעילות אם הם אינם ידועים, כך שקשה לתוקף לפצח את ההודעה (המתקפה הישירה ביותר דורשת לפרק לגורמים את המכפלה, אך גם זוהי בעיה שנחשבת כיום לקשה). באופן כללי פונקציות שקל לחשב אך קשה להפוך מבלי שיהיה נתון מידע נוסף נקראות "פונקציות מלכודת" (Trapdoor functions).
פיליפ ברדאריץ'
פיליפ ברדאריץ (בקרואטית: Filip Bradarić; נולד ב-11 בינואר 1992) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת זרינסקי מוסטאר.
קריירת מועדונים
ברדאריץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של היידוק ספליט. בקיץ הושאל לפרימוראץ 1929 בה שיחק שתי עונות. בקיץ חזר להיידוק. ב-13 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–5 נגד זאדאר.
ב-3 בפברואר 2015 ברדאריץ' חתם לשלוש וחצי עונות ברייקה. בעונת היה שותף לזכייה של הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה, וב-5 במאי 2017 האריך את חוזהו בקבוצה עד 2020.
ב-3 באוגוסט 2018 חתם לחמש עונות בקליארי מהסרייה א'.
ב-2 בספטמר 2019, ברדאריץ' הושאל להיידוק ספליט עד לסיום העונה.