cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משחקי הכס (משחק וידאו)
מעלה המלך
עם התקרבות יום הכתרתו של טומן, שמועות פושטות ברחבי הארמון לגבי עתידה של איירונראת' ומגיעות לאוזניה של מירה. טום מאשר בפני מירה כי לורד לוד וייטהיל שולח הרבה זהב למישהו הנמצא במעלה מלך, ולמירה יש שני חשודים: סוחרי הברזל, לורד ריקארד מורגורין והלורד אנדרוס. על מנת לאשש את חשדותיה, מירה מחליטה להתגנב למשתה הנערך עם הכתרתו של המלך טומן. במשתה, מירה לומדת מלורד מורגורין כי לורד אנדרוס נישל אותו מהעסקה, וכי לורד וייטהיל עובד עכשיו אך ורק עם לורד אנדרוס. מירה פוגשת את ליימן לאניסטר, אחד מדודניהם של סרסיי וטיריון, אשר תפס את מקומו של לורד מורגורין וממלא את תפקידו בעסקת הברזל של לורד אנדרוס, אך לורד אנדרוס, שעד לפגישתם, צועק עליו להפסיק לדבר איתה. מירה, ששומעת מלורד טורוויק, מחזרה של שרה, כי ליימן מכור לחלב פרגים מאז שנפצע קשות בלאניספורט, משתמשת במידע זה כדי לשדל ממנו מידע, והוא מגלה לה כי לורד אנדרוס משתמש בזהב שקיבל מלורד וייטהיל על מנת לשכור מאות שכירי חרב על מנת להחריב את בית פורסטר. פעולותיה של מירה פורסטר במשתה ההכתרה של המלך טומן באראתיאון עלו לה בברית שלה עם שרה דארוול, שמחליטה שהחברות שלה עם מירה מסוכנת מדי.
לאחר המשתה, מירה מובלת על ידי שומרי המלך אל המלכה סרסיי, שמתרשמת ממהלכיה האחרונים של מירה ומציעה לה עסקה - בתמורה לעזרתה של מירה לשדל את טיריון ולחשוף למי הוא מתכוון לקרוא כעדים במשפטו הקרב, סרסיי תטפל בלורד אנדרוס (ככל הנראה על ידי רציחתו). לוקאן נותן למירה בקבוק יין על מנת לשדל את טיריון, אך טיריון מגלה את כוונותיה האמיתיות של מירה ומזהיר אותה שלא לסמוך על סרסיי, לא משנה מה ההבטחה שהיא נתנה לה. טיריון גם מציין כי יחסיה של מירה עם המלכה מארג'רי נמצאים על כף המאזניים. לאחר מכן, מירה נכנסת לחדרה של מארג'רי, שם היא מוצאת אותה נוזפת בשרה הבוכייה, וזאת מפני שהיא למדה כי שרה גנב אחד מבקבוקי היין של סרסיי, מה שמעלה את חמתה מכיוון שעל ידי כך, שרה סיכנה את מעמדה של מארג'רי בארמון המלוכה. מארג'רי מבקשת ממירה שתספר לה את האמת, אך ללא קשר להחלטתה האם לספר את האמת או לא, מארג'י מציינת בפני מירה שמסתובבת בארמון שמועה כי היא רצחה אחד משומרי המלך וכי עליה להתרחק ממנה. במהלך שיטוט ברחובות מעלה המלך, מירה פוגשת את לורד מורגורין, שמחלץ אותה משומרי המלך ומזמין אותה לטיול בכרכרה שלו. בכרכרה, לורד מורגורין חושף בפניה כי הוא זה שרקם את המזימה להרוג אותה ולקחת מידיה את השליטה אל איירונראת'. מירה המזועזעת תוקפת אותו, אך לורד מורגורין מוסר אותה לידיו של לוקאן, שאוסר אותה. בתאים השחורים, לורד מורגורין נפגש שוב עם מירה, ומציע לה להינשא לו ולהעביר לידיו את השליטה על איירונראת', בתמורה לשחרורה ולחנינתה.
מעבר לים הצר
הדיון בין השניים נקטע כאשר חיילי "הלגיון האבוד" מתפרצים פנימה בהנהגתו של טאזאל, בו אשר ובסקה נתקלו בעבר. טאזאל נותן לאשר ובסקה את הכסף תמורת בזאק, אך ריב מתפתח כשהוא הורג את בזאק ומודיע על כוונתו להאשים בכך את השניים. אשר ובסקה נלחמים נגד חיילי "הלגיון האבוד", ולמרות היותם רק שניים, הם מתגלים כלוחמים מיומנים. הקרב מסתיים כשאשר פוצע קשות את טאזאל, אך לפני ששאר החיילים עומדים לשסף את גרונו, הוא ובסקה ניצלים על ידי מלקולם ברנפילד, דודו. בעודם במנוסה, מלקולם מסביר לאשר כי הוא נשלח על ידי אימו, ליידי אליסה ואחיו, איתן, על מנת להחזיר אותו הביתה. בנוסף, מלקולם חושף כי מטרתו היא לא רק להחזיר את אשר הביתה, אלא גם לגייס צבא של שכירי חרב לעזרת בית פורסטר. אשר מציע לחפש את קרופט, מפקד בדרג בכיר הלוחם בצבא "הבנים השניים", אשר חייב לו טובה מימים עברו. השלישייה מסכימה על מציאת קרופט אשר נמצא במירין תחת הנהגתה של דאינריז טארגאריין. השלישייה עוזבת את יונקאי ומתחילה במסע הארוך אל מירין. בעוד "הלגיון האבוד" צד אותם. השלישייה עוברת דרך גיא, אך מגלה שהלכו בדרך ללא מוצא. אשר מוצא מערה באחד הנקיקים, והשלישייה נכנסת לשם, מבלי לדעת שנכנסו למאורתו של דרוגון, דרקונה הבכור של דאינריז. "הלגיון האבוד" שעקבו אחר השלישייה, תוקפים אותם ומעוררים תוהו ובוהו שבמהלכו דרוגון תוקף את הלוחמים ונמלט אל השמיים. לאחר שיצאו מהמערה וחיסלו את חיילי "הלגיון האבוד", השלישייה ממשיכה את דרכה אל מירין. במירין, השלישייה מגיעה אל מחנה "הבנים השניים", שם הם פוגשים בקרופט. בתחילה נראה כי קרופט מעוניין לנקום באשר ובסקה על שגרמו לו לאבד עינו בעבר, אך לאחר רגע מתברר שקרופט מתח אותם. קרופט מספר לשלישייה כי דאינריז לא תוכל לראות אותם מפני שהיא חוששת לשלומו של דרוגון שנעלם, ולא מאמין לאשר שטוען שהם נתקלו בדרוגון בדרכם הנה, אך מבטיח לו שינסה להפגיש בינו לבין דאינריז.
בעודם מובאים לפני דאינריז, דאינריז מאתגרת את אשר לנסות ולגעת בוויסריון, דרקונה השני. כאשר דאינריז מבקשת הוכחה מאשר למפגשו עם דרוגון, הוא מראה לה את שן הדרקון, ובתגובה, דאינריז מתגוננת ומתחילה לחשוש שמא דרוגון כבר תוקף בני אדם. דאינריז שוללת את בקשתו של אשר להשאיל כמות נכבד מצבא שכירי החרב שלה, אך כאשר היא מגלה שבסקה כבר הייתה במירין לפני כן, היא מתעקשת כי הם יהיו חייבים לעזור במאבק לשחרורה של מירין אם הם ירצו את עזרתה. בתגובה לכך, בסקה זועמת על הצורך לקחת חלק במשימה. מאוחר יותר, אשר מוצא את בסקה שותה לשכרה. קרופט נוזף בבסקה על התנהגותה, ובסקה מספרת את הסיבה לאי רצונה לחזור למירין - בעברה, בסקה נחטפה כפעוטה ונמכרה לעבדות עבור אחד האדונים הגדולים של מירין, אך בסופו של דבר היא הושלכה אל בורות הלחימה ונאלצה להילחם בילדים אחרים. בסקה מוסיפה כי היא מכירה היטב את מירין, אך גם חוששת מהחזרה לשם.
אשר, בסקה ושאר חייליה של דאינריז מתכוננים להתקפה על מירין. בעוד העבדים חמושים ומתכוננים להתקוממות, אשר וקבוצתו משתלטים על המשואה המזרחית לפני שיהיה לשומרים סיכוי להזהיר את האדונים הגדולים על ההתקפה הקרובה ועל מרד העבדים. ההתקפה על מירין מוכרזת כהצלחה עבור דאינריז, ומפנה לה את הדרך עבור המרד הבא. לאחר ההתקפה, השלישייה הולכת לפגוש את דאינריז ולאסוף את שכרם על סיועם במצור על מירין. דאינריז מסבירה לאשר שהוא לא יוכל לקבל שום שכיר חרב, מפני שהיא עדיין צריך את כולם (כולל קרופט ואת חייליו) על מנת לשמור על מפרץ העבדים מעבדות, אך נותנת לו סכום כסף גבוה, שבאמצעותו היא מבטיחה לו שיוכל לרכוש כמה עבדים משוחררים שירצה ממירין. בנוסף, דאינריז מבקשת שמלקולם יישאר לשרת אותה. השלישייה יוצאת מהאוהל כדי לדון בהצעה של דנרי. מלקולם משכנע את אשר לאפשר לו להישאר, ובסקה מסכימה לעזור לאשר למצוא לוחמים במירין שיחליפו את שכירי החרב - לוחמי בורות הלחימה.
בסקה לוקחת את אשר לביתו של אדון גבוה לשעבר, שנסוב לבור לחימה ענקי. בסקה מסבירה כי לוחמי בורות הלחימה מאומנים להילחם עד מוות והם מתייחסים להרג כמו למשחק ילדים. בסקה מגלה כי מנהיגת בור הלחימה היא לא אחרת מאשר אמאיה, שפחה משוחררת וחברתה הוותיקה מעברה בבורות הלחימה. אמאיה, שזועמת על בסקה מפני שברחה ונטשה אותה בבור הלחימה, טוענת כלפי אשר כי הוא לא יוכל לרצות אותה ואת לוחמיה באמצעות נאומים, וכי ברצונה לראות אותו נלחם נגד "שיר-דם", אחד הלוחמים הטובים ביותר במירין (ואפילו אולי יותר מבסקה או אמאיה עצמה). לאחר שאשר מביס את "שיר-דם", הוא צריך לבחור האם לחוס על חייו או לחלופין, להרוג אותו. ללא קשר לבחירתו, אשר נושא נאום הממלא את לוחמי הבור השראה ומשכנע אותם לבוא איתו לווסטרוס. בסקה ואשר עומדים לפני הסירה אל ווסטרוס, בעוד אמאיה והלוחמים מגיעים, כולל "שיר-דם" (אם אשר החליט לחוס על חייו), המתלונן על כך שלא קיבל "מוות מכובד" בבור, אך מלא מוטיבציה כשאר הלוחמים. מלקולם מגיע להיפרד, שכן הוא החליט להישאר במירין ולעזור לדאינריז לקחת את כס המלכות. אשר מסיים את גלותו ארוכת השנים עת שהוא סוף סוף מפליג חזרה הביתה.
פרק 2: "The Lost Lords" ("הלורדים האבודים")
הפרק השני, "The Lost Lords", קיבל ביקורות "מעורבות או ממוצעות". אתרי הביקורת "GameRankings" ו-"Metacritic" נתנו לגרסת ה-PC של הפרק את הציון 73/100 בהתבסס על 35 ביקורות, לגרסת ה-PlayStation 4 את הציון 69/100 בהתבסס על 16 ביקורות, ולגרסת ה-Xbox One את הציון 76/100 בהתבסס על 11 ביקורות.
המבקר של האתר "Gamezebo", ציין כי בגרסת ה-iOS, המשחק מציג ביצועים בינוניים עד ירודים, ובפרט בפרק השני, שמופיעות בו באגים ותקלות רבות המשפיעות על יכולתו של השחקן להצליח באירועים מתוזמנים.
פרק 3: "The Sword in the Darkness" ("החרב בחשכה")
הפרק השלישי, "The Sword in the Darkness", גם הוא קיבל ביקורות "חיוביות לרוב". אתרי הביקורת "GameRankings" ו-"Metacritic" נתנו לגרסת ה-PC של הפרק את הציון 77/100 בהתבסס על 30 ביקורות, לגרסת ה-PlayStation 4 את הציון 70/100 בהתבסס על 16 ביקורות, ולגרסת ה-Xbox One את הציון 80/100 בהתבסס על 9 ביקורות.
פרק 4: "Sons of Winter" ("בניו של החורף")
הפרק הרביעי, "Sons of Winter", קיבל ביקורות "חיוביות לרוב". אתרי הביקורת "GameRankings" ו-"Metacritic" נתנו לגרסת ה-PC של הפרק את הציון 77/100 בהתבסס על 27 ביקורות, לגרסת ה-PlayStation 4 את הציון 73/100 בהתבסס על 15 ביקורות, ולגרסת ה-Xbox One את הציון 80/100 בהתבסס על 8 ביקורות.
פרק 5: "A Nest of Vipers" ("קן של נחשים")
הפרק החמישי, "A Nest of Vipers", קיבל ביקורות "מעורבות או ממוצעות". אתרי הביקורת "GameRankings" ו-"Metacritic" נתנו לגרסת ה-PC של הפרק את הציון 74/100 בהתבסס על 25 ביקורות, לגרסת ה-PlayStation 4 את הציון 77/100 בהתבסס על 11 ביקורות, ולגרסת ה-Xbox One את הציון 72/100 בהתבסס על 10 ביקורות.
פרק 6: "The Ice Dragon" ("דרקון הקרח")
כמו הפרק הראשון, השלישי והרביעי, גם הפרק השישי, "The Ice Dragon", קיבל ביקורות "חיוביות לרוב". אתרי הביקורת "GameRankings" ו-"Metacritic" נתנו לגרסת ה-PC של הפרק את הציון 70/100 בהתבסס על 24 ביקורות, לגרסת ה-PlayStation 4 את הציון 75/100 בהתבסס על 13 ביקורות, ולגרסת ה-Xbox One את הציון 80/100 בהתבסס על 7 ביקורות.
משחק המשך
כשהעונה הראשונה הוכיחה את עצמה כהצלחה בקרב השחקנים והמעריצים, החברה החלה לעבוד על פיתוח העונה השנייה. בנובמבר 2015, מייסד "Telltale", קווין ברונר, אישר כי הם החלו לעבוד על פיתוח עונה שנייה למשחק הנוכחי. באוגוסט 2017, ג'וב סטאופר, אחד מאחראי הפיתוח של "Telltale", הצהיר כי עונה שנייה נמצאת כעת בפיתוח, אם כי היא נמצאת על מצב "המתן", גם מפני שכעת החברה מתמקדת בפרויקטים אחרים שלהם המתוכננים לצאת לשוק במהלך סוף שנת 2017 ובהמשך שנת 2018, וגם מפני שצוות הפיתוח מעוניין לראות את הכיוון שסדרת הטלוויזיה תיקח לקראת עונתה השמינית והאחרונה ולהתאים אליו את העונה השנייה.
אלתור (מוזיקה)
אלתור במוזיקה הוא צורת הלחנה המומצאת ומבוצעת בו זמנית. האלתור משלב הבעת רגש באמצעות המוזיקה יחד עם הפגנת יכולת טכנית בכלי הנגינה. אלתור של מספר נגנים ביחד נקרא ג'אם והוא מהווה צורת תקשורת שבה על כל נגן להיות קשוב לנגנים האחרים.
מאפיינים
אלתור יכול להיות הלחנת מוזיקה חדשה לגמרי או שינוי של מנגינה קיימת לפי הפירוש האישי של המבצע. האלתור נחשב לפעולה יצירתית משום שזהו מצב שבו לנגן אין יעד מוגדר עבור תוצר הנגינה שהוא מפיק. גם המבצע וגם הקהל לא יכולים לנבא מה יקרה בהופעה מאולתרת.
סוגי אלתור
אלתור ליווי - נגן המאלתר ליווי (לרוב בצורת אקורדים) יכול להמציא גם את הקצב תוך כדי נגינה או לעקוב אחרי הקצב של כלי אחר (לדוגמה תופים). לרוב הנגן יאלתר מהלך מסוים ויחזור עליו עם שינויים קלים בלבד אם יש עוד נגנים המאלתרים איתו כיוון שקשה מאוד לנגנים אחרים לאלתר אם המהלך משתנה כל הזמן.
אלתור סולו - באלתור סולו כמעט תמיד יש עוד נגן (או נגנים) שמנגנים ליווי ונגן הסולו מאלתר מלודיה על גבי הסולם (הטוניקה) של המהלך העיקרי או על הסולם של כל אקורד בנפרד (דבר הנהוג יותר בג'אז).
מוזיקה קלאסית
מעמדו של האלתור במוזיקה הקלאסית ידע עליות ומורדות בקשר ישיר עם התפתחות הסגנון, והוא בא לידי ביטוי בשני אופנים שונים: אלתור "חי" על בימת הקונצרטים של מוזיקה אשר לא קשורה לתוכנית הקונצרט, דבר אשר היה נפוץ עד המאה ה-19, ואלתור שהוא חלק מן היצירות אשר בתוכנית הקונצרט.
במאה ה-17 ובמאה ה-18 נהוג היה שמוזיקאים מחוננים (למשל, יוהאן סבסטיאן באך) ידעו לאלתר יצירות בו במקום. באך היה ידוע בכישרונו זה, וסופר עליו שיכל לאלתר על העוגב פוגות בשישה קולות, מה שנראה לרבים כמשימה בלתי אפשרית בעליל. בתקופה הקלאסית היה נפוץ גם כן אלתור בפני עצמו. מוצרט ובטהובן נודעו כמאלתרים דגולים על המקלדת, והאלתור היה נפוץ בתחרויות מוזיקליות שונות. בקונצרט שבו הוצגה הסימפוניה הראשונה של בטהובן (וכן גם השביעיה המפורסמת ויצירות נוספות), היו בתוכנית הקונצרט גם קטעי אלתור על הפסנתר של בטהובן עצמו. ידוע גם, שהאלתור היה פרקטיקת הלחנה של ממש, ושחלק מיצירותיו של מוצרט הן אלתורים אותם העביר לכתב.
הכנסת קטעי אלתור בתוך מוזיקה כתובה הייתה אף היא נפוצה ושכיחה מאוד בתקופות אלו. במוזיקת בארוק, ובזו האיטלקית במיוחד, נהוגים קישוטים אלתוריים (או לפחות בסגנון אלתורי) במוזיקה אינסטרומנטלית, וכן באריות מאופרות ואף מיצירות קוליות אחרות. כמות הקישוטים האלתוריים פחתה אומנם בהמשך המאה ה-18, אך לא נזנחה; במוזיקה קולית עדיין נהוג להוסיף קדנצות אלתוריות במקומות המיועדים לכך, וכן, יוחד בז'אנר הקונצ'רטו מקום של כבוד לקטעי אלתור שלמים, הלוא אלו ה"קדנצות" הידועות.
לקראת סוף התקופה הקלאסית, החלו המלחינים עצמם להוסיף קדנצות לקונצ'רטי, אך שמרו גם על החופש להוסיף קדנצות מאולתרות לפי רצון המבצע. אך עם זאת, בתקופה הרומנטית, כמעט שלא ניתן למצוא קונצ'רטי אשר בהם אין כבר קדנצה מובנית. במאה ה-19 לא היה אף מקום להוסיף קישוטים אלתוריים במוזיקה כתובה, ועד ניתן לומר שהחל מתקופה זו, האלתור הגיע לנקודת שפל במוזיקה הקלאסית. עם זאת, וירטואוזים ידועי שם (למשל, פרנץ ליסט) נהגו עדיין להוסיף פרקי אלתור בקונצרטים בהם ניגנו.
המאה ה-20 טמנה בחובה נסיגה והתקדמות בכל הנוגע לאלתור; מצד אחד, הוראות הביצוע נעשו נוקשות למדיי, והיו אף מלחינים אשר בהקדמה ליצירותיהם דרשו שלא לחרוג מאף הוראה מוזיקלית, ודאי שלא מן הצלילים הכתובים. אך החל מאמצע המאה לערך, נכתבו יותר ויותר יצירות אשר בהם הוראות הקצב וגובה הצלילים הן מטושטשות בכוונה, על מנת לאפשר לנגן לאלתרם. באמצע המאה ה-20 היה אף סגנון קומפוזיטורי אשר נקרא אליאטוריקה, אשר לפיו, קטעי היצירה מנוגנים בסדר שרירותי על פי רצונו של המבצע ולפי רעיונותיו האומנותיים.
בפרקטיקה נגינת המוזיקה הקלאסית בימינו, ובעיקר זו של המאות ה-17 וה-18, זוכה האלתור לעדנה, אם כי לא באותה מידה כפי שאולי נהוג היה באותה העת; הקדנצות האלתוריות לרוב נכתבות מראש, אם כי בסגנון אלתורי, ורק מבצעים מעטים מעזים לאלתרן על המקום. עם זאת, קישוטים אלתוריים במוזיקת בארוק, גם אם בראייה כללית הם ידועים מראש, מאולתרים על המקום. וכיום, נגנים המתמחים לרוב בנגינה בכלים אותנטיים (צ'מבלו, פורטה-פיאנו, עוגב וכדומה), חוזרים לאלתר פרקי מוזיקה שלמים אף בקונצרטים, בהתבסס על הסגנון המוזיקלי אשר אליו הם מכוונים.
בלוז
האלתור הוא חלק חשוב בבלוז והוא הבסיס לז'אנר.
אלתור קצב בבלוז לרוב מתבסס על מהלך שנקרא בלוז 12 תיבות, (באנגלית-Twelve bar blues), או בלוז 16 תיבות, אך לנגן יש חופש רב לשנות את המהלך לפי שיקול דעתו.
על הקצב בדרך כלל מאולתר סולו (לרוב של גיטרה) המבוסס על הסולם הפנטטוני או על גרסת הבלוז שלו.
בסולואים בבלוז יש שימוש רב בטכניקות כמו סלייד ובנד והן סימני הכר של סולו בלוז.
ג'אז
אלתור הוא חלק אינטגרלי בג'אז על כל סוגיו.
בדיקסילנד ג'אז, מוזיקאים נהגו לאלתר מלודיה מסוימת כאשר אחרים מנגנים מלודיה אחרת ש"תלך" לצידה. בתקופת הביג בנד והסווינג, ניגנו בדרך כלל מוזיקה מתווים ופרטיטורות מדויקות, אולם, במקרים רבים ניתנה הבמה לנגן אחד שיעמוד ויאלתר סולו קצר. לבסוף, מתקופת הבי בופ ואילך, האלתור תופס את מרכז הבמה, כאשר רוב תשומת הלב ממוקדת בסולואים חכמים ומרגשים. בקטעי בי בופ, המלודיה הכתובה (הד) מנוגנת פעם אחת, ולאחריה הסולנים מאלתרים לאורך כורוסים רבים על מהלך האקורדים של ההד, או בג'אז מודאלי על המודוסים המתאימים לו.
כאשר מוזיקאי ג'אז מאלתרים, הם בדרך כלל עושים שימוש במהלך אקורדים - סדרת האקורדים המגדירים את המבנה ההרמוני של הקטע. לדוגמה, הקטע "Now's the time" של צ'ארלי פארקר הוא קטע בן 12 תיבות אשר עושה שימוש בבלוז 12 תיבות. לאחר המלודיה, חטיבת הקצב (Rhythm section) ממשיכה לנגן את אותן 12 התיבות הראשונות (אולם, יש לציין שגם הליווי אותו מנגנת חטיבת הקצב הוא מאולתר, תוך כך שהוא שומר על עקרונות מסוימים), וכל סולן מאלתר מלודיות אחרות על המבנה ההרמוני. מבנה כזה של קטע נקרא במוזיקה מבנה סטרופי, אולם בג'אז הוא מהווה את המבנה הסטנדרטי וככזה לא מייחסים לו ייחודיות.
רוק
ברוק ובמטאל יש מקום לקטעי סולו מאולתרים, במיוחד של גיטרה חשמלית, אך גם של קלידים או פסנתר, גיטרה בס או תופים. הסולו מופיע לעיתים קרובות לקראת סוף השיר ומוביל לשיאו. לעיתים הסולו ארוך מאוד ומפתח את השיר לכיוונים חדשים, אך בדרך כלל בסופו הוא חוזר למבנה הקבוע. קטעי סולו במטאל מתאפיינים במהירות ונגינה טכנית. עם זאת, קיימים גם סולואים מלודיים או איטיים. בנוסף, ישנן להקות אשר משלבות אלתור כחלק מרכזי בהופעותיהן וידועות גם בתור "להקות ג'אם". דוגמה ללהקות הידעות בכך הן הגרייטפול דד, דייב מת'יוס בנד, ופיש.
Sireenit
Sireenit (בעברית: סירנות) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הפינית אוולינה. הסינגל יצא לאור ב-31 במרץ 2016, כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלה, 24K. עם יציאתו הצליח הסינגל להיכנס היישר על המקום הראשון במצעד הפיני הרשמי. למרות שיצא כסינגל רשמי מן האלבום החליטה אוולינה כי לו היא לא תצלם ווידאו קליפ.
רקע וכתיבה
את השיר כתבו טינה וייניקיינן, אנרי לאנץ, אוולינה טמנאלאקסו, וסימו פירחונן, והוא הופק על ידי לאנץ שהפיק לה גם את האלבום, ואת כל השירים והסינגלים שיצאו ממנו. בעטיפת הסינגל (כשמו; "סירנות"), נראה פרצופה של אוולינה כשהוא מואר על ידי סירנות בצבעים שונים, והרקע הוא שיערה שמשתלב עם טיפות הגשם.
אוולינה הוסיפה כי לשיר לא תצלם ווידאו קליפ, כמו לרוב הסינגלים שיצאו מן האלבום פרט לכמה אחדים.
הופעות
עם השיר הופיעה אוולינה ברוב הופעותיה כאשר הבולטת מביניהן הייתה ברכבת התחתית של פינלנד, אשר שם הופיעה עם כל שיריה וגם עם השיר הזה שזכה לגרסת רמיקס באותו מופע.
סת
סת הוא אל עתיק במיתולוגיה המצרית, שבמקור היה אל המדבר. המדבר הוא אחד משתי ה שמרכיבות את מצרים, כשהאחרת היא השטח הקטן משני צידי הנילוס המופרה על ידי גאות ושפל או שפך הנילוס.
התרגום המדויק של השם סת לא ידוע בוודאות, אבל בדרך כלל נחשב לאחד מן השניים: 'הקסום' או עמוד של יציבות, כששם אחד קשור למדבר והאחר מכוון יותר למוסד המלוכה.
אל המדבר
כאל המדבר היה סת קשור לסופות חול ושיירות גמלים במדבר. בגלל העוינות הרבה של הסביבה המדברית, החשיבו את סת כבעל עוצמה רבה מאוד ולכן נחשב לאל ראשי. אחד הכינויים היותר נפוצים של סת היה גדול העוצמה ובאחד הטקסטים בפירמידות מוצהר "כוחו של המלך הוא זה של סת". כאל ראשי היה הפטרון של מצרים התחתונה, שם סגדו לו בתור אומבוס. צורה אחרת של שמו היא סתחש ויותר מאוחר סותקח, המציין את העליונות של סת, ה ש והקח הנוספים מסמלים מלוכה.
סת היה חלק מהאניאד של הרמופוליס, כבנם של אל הארץ (גב) והשמיים (נות), בעלה של האדמה הפורייה מסביב לנילוס (נפתיס), אחיהם של אל המוות (אוזיריס) ואלת החיים (איזיס).
המילה מדבר במצרית הייתה דשרת שמשמעה "הארץ האדומה". עקב זאת סת קשור לדברים אדומים, כגון אנשים עם שיער אדום, תכונה שלא הייתה נפוצה אצל מצרים ולכן נחשב גם לאל הסלחנות.
הקשר של סת למדבר קישר אותו גם לצבאים ולחמורים, שניהם חיים על סף המדבר. כאל המדבר, הוא קשור גם לסופות משום שהן היו הנפוצות באקלים המדברי של מצריים. בתקופה הרעמססית זוהה סת עם אלי סופה כנעניים שונים, ביניהם בעל.
סת כבעל חיים
באמנות סת הוצג כחיה מסתורית ולא ידועה, אשר תואר על ידי חוקרים בתור חית סת או היצור הטיפוני, בעל חוטם עקום, אוזניים מרובעות זנב מפוצל וגוף כלבי או לפעמים גוף אנושי עם הראש של החיה סת. לחייה סת אין דמיון שלם עם שום יצור חי מוכר, אף על פי שהיא מזכירה שנבוב או תן, שניהם חיות מדבריות והגזע הנפוץ יותר של שנבוב במצרים נראה אדמדם (בגלל שהפרווה הדקה שלו מאפשרת לראות את העור מתחת). הייצוג הראשון של סת נמצא בקבר מהתקופה הטרום-ממלכתית המצרית (4,000 לפנה"ס-3,500 לפנה"ס) והחיה סת נמצאת על אלה של מלך העקרבים, שליט מצרי טרום-מלכותי. לפעמים הוצג באמנות המצרית בצורת חזיר.
תאוריה חדשה אומרת שהראש של החיה סת היא יצוג של מירמיוס קאנמה (סוג של דג) החי בנילוס ליד הום אימבו, אחד האתרים בהם נמצא מקדש לסת, ושני הסנפירים המרובעים הם מה שמתואר כאוזניים אצל החיה סת. למרות זאת ייתכן שחלק או כל החיה סת מבוסס על הסאלאוה, יצור כלבי מסתורי דומה, בעל זנב מפוצל ואוזניים מרובעות, שנטען שנתפס אחד מבני מינו ב-1996 על ידי קהילה במצרים העליונה. ייתכן גם שסת לא מבוסס על שום יצור חי.
המאבק בין הורוס לסת
לאחר שמצרים התחתונה ומצרים העליונה אוחדו עם כיבוש החלק התחתון על ידי החלק העליון, נולד יצוג של הקונפליקט במיתולוגיה. תואר קרב ארוך וקשה בין הורוס, שהיה שליט מצרים העליונה, לבין סת, על הכתר. נאמר שבמשך אותו קרב אשכיו של סת נקרעו ממנו, ומכאן חוסר הפריון של המדבר, ואחת מעיניו של הורוס נפגמה חלקית, ולכן הירח פחות בהיר מהשמש, מכיוון, שבשלב מוקדם זה נאמר, שעין אחת של הורוס הייתה הירח והעין השנייה שמש. לבסוף כמו שתי האומות האלים התפייסו. טקסט המתאר את המאבק מופיע על הקירות הפנימיים בחצר הגדולה של מקדש אדפו.
המגן של רע
בזמן שמערכת האוגדואד התבוללה עם האניאד, עקב אי-זיהוי שגוי של אתום לרע, שנבע מהאיחוד בין מצרים העליונה והתחתונה, העמדה של סת בנושא זה הייתה בעלת חשיבות רבה. בעוד הורוס יורש את העולם מרע, סת, לשעבר האל הראשי של מצרים התחתונה, דרש תפקיד ראוי גם הוא, לכן הפך לגיבור הראשי של רע שנלחם באפפ בכל לילה בזמן שרע עשה דרכו (בתור אל השמש) בעולם השאול. אי לכן, תואר סת פעמים רבות עומד על חרטום הדבורה של רע הודף את אפפ, בצורת נחש, צב או חיית מים מסוכנת אחרת. באופן מפתיע, רפרזנטציה בתקופה יותר מאוחרת כמו התקופה האכימדאית-פרסית במקדש 'היבוס בנווה המדבר קהרגה, סת מוצג בתפקיד זה עם ראש של בז במסווה של הורוס, למרות העובדה שסת בדרך כלל נחשב בעמדה שונה בקשר לגבורה.
התבוללות זו גרמה גם לאנוביס להשתנות, באזורים בהם סגדו לו בתור אל השאול, השינוי הוסבר היותו הבן של אוזיריס, היות שאיזיס הייתה קשורה בחיים, במקום זאת אמו של אנוביס זוהתה כנפתיס. זה הוביל להסבר שנפתיס, המתוסכלת מחוסר ההתעניינות של סת בה, התחפשה לאיזיס היותר מושכת, אבל לא הצליחה למשוך את תשומת לבו של סת עקב הנטיות ההומוסקסואליות שלו, אוזיריס הלך שולל אחר תחפושתה של נפתיס ומזיווגם נולד אנוביס. בכמה כתבים יותר מאוחרים, כשסת לא קושר יותר עם המדבר, ולא יוחסו לו יותר גם חוסר פיריון, או הומוסקסואליות, אנוביס זוהה בתור הבן של סת ונפתיס כאשתו.
הרעיון שסת היה הומוסקסואל מבוסס בין השאר על מקרה ניסיון אונס של האחיין שלו הורוס-סה-אסט (הורוס הצעיר), בנו של אוזיריס כדי להפריך את הטענה של הנער לכתר על ידי "שיחליש אותו" (לפי הסבר אחר) ולהעניש את אוזיריס על כך ששכב עם אשתו נפתיס. בכל הנוגע למיניות או לאימפוטנציה של סת, אפשר להסתכל במיתולוגיה כדי למצוא תיאורים על הרבה נשים חלקן אלות זרות ומספר ילדים. חלק מהנשים היותר מרכזיות של סת (חוץ מנפתיס) הן ניית' (שנאמר שאיתה הביא את סובק), אמטכרת (שאיתה נאמר שהביא את אפוט), ענת ועשתרת (שתיהן אלות חשובות מכנען ושתיהן שוות ערך באהבה ומלחמה - שתי תכונות שסת היה ידוע בהן).
אל הרשע
בזמן התקופה האמצעית השנייה, תקופת המעבר בין המלוכה האמצעית למלוכה החדשה, הזרים המסתוריים החיקסוס, צברו כוח במצרים ושלטו משפך הנילוס ועד אווריס. הם בחרו בסת, שהיה האל הראשי של מצרים התחתונה, בתור הפטרון שלהם וסגדו לו כאל ראשי. למרות כיבוש זה, גישתם של המצרים כלפי זרים מתוארת כקסנופוביה ולבסוף הודחו החיקסוס. סת, בתור הפטרון של החיקסוס וכתוצאה משנאת המצרים לשליטים הזרים, ספג בהדרגה את האלוהיות של האלים הרשעים ובעיקר של האל אפפ.
כשסת הפך להתגלמות הרוע, תוארה דמותו כתנין וכהיפופוטם, חיות שהמצרים פחדו מהן, וכן כחמור. בתקופת הממלכה החדשה, הוא נקשר עם האלים של האימפריות החדשות שהחלו לצמוח. סת תואר כבן הזוג של עשתרת וענת נשות בעל. כן זוהה סת על ידי המצרים עם האל החיתי טשוב, שהוא אל סערות אכזרי, כמו סת.
ליאונרד ברנשטיין
ליאונרד ברנשטיין (נהגה: לנארד ברנסטין; Leonard Bernstein; 25 באוגוסט 1918 – 14 באוקטובר 1990) היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי-אמריקאי. נחשב לאחד המלחינים האמריקאיים החשובים במאה ה-20. כתב יצירות גדולות שהשפיעו על המוזיקה המודרנית של היום, כגון "קנדיד" (Candide), "סלבה" (Slava) ועוד. ברנשטיין היה המנצח הראשון שהגיש תוכניות טלוויזיה אודות מוזיקה קלאסית, שהתחילו בשנת 1954 ונמשכו עד מותו. הוא היה פסנתרן מחונן ולעיתים ניצח על התזמורת מן הפסנתר. הוא הלחין בסגנונות שונים, מוזיקה תזמורתית, בלט, מוזיקה לקולנוע ולתיאטרון, יצירות למקהלה, אולם היצירה המפורסמת והמצליחה ביותר שכתב היא המוזיקה למחזמר "סיפור הפרברים" ולסרט המוזיקלי באותו השם.
סת
בתרבות המודרנית
סת מופיע בסדרת הספרים "משפחת קיין והאלים המצריים" של ריק ריירדן כדמות נבל. סת הוא אחת הדמויות הראשיות בסרט "מלחמת האלים" שיצא בשנת 2016. את תפקיד סת משחק ג'רארד באטלר.
ליאונרד ברנשטיין
ילדות
ברנשטיין נולד בלורנס שבמסצ'וסטס למשפחה יהודית אשר מקורה ברובנו שברוסיה (כיום באוקראינה). סבתו התעקשה ששמו הפרטי יהיה לואיס, אך הוריו העדיפו לקרוא לו ליאונרד, ושמו שונה רשמית לליאונרד כשהיה בן שש-עשרה. נגינת פסנתר ששמע באחד הקונצרטים שאליו לקח אותו אביו, שבתה את לבו בקסמה, והוא החל ללמוד נגינה על פסנתר בגיל צעיר. כילד למד בבתי הספר גאריסון ובבית הספר הלטיני של בוסטון. אביו, איש עסקים דומיננטי, התנגד לבחירת בנו במוזיקה כעיסוק לחיים, וחדל לממן את שיעוריו. למרות זאת החל ברנשטיין ללמד ילדים בשכונה תמורת דולר לשיעור, ואף לנגן בסופי שבוע בחתונות תמורת "שני דולר ואצבעות שותתות דם".
תקופת הקולג'
ברנשטיין הושפע מהמנצח דימיטרי מיטרופולוס, שבזכות הכריזמה שלו בחר בניצוח. סגנון הניצוח של מיטרופולוס לא דמה לזה של ברנשטיין, אך השפיע עליו לנצח כמוהו מן הפסנתר, על הבחירה לוותר על שרביט המנצחים, ואף על התעניינותו הרבה במאהלר. ברנשטיין אף הושפע מן המלחין אהרן קופלנד, שאותו פגש בקונצרט ולאחר מכן במסיבה לכבוד יום ההולדת שלו בשנת 1938. באותה מסיבה ניגן ברנשטיין את "וריאציות לפסנתר" של קופלנד, יצירה קשה לביצוע שברנשטיין לא ידע מאומה על המלחין שלה עד אותו ערב. לאחר מכן, אף שלא היה באופן פורמלי תלמיד של קופלנד, נהג באופן קבוע להתייעץ איתו לגבי יצירתו והתייחס אליו כ"מורה היחיד שלו להלחנה". ברנשטיין הנציח את פגישתו עם קופלנד באקרוסטיכון שחיבר לכבוד יום הולדתו ה-80 בו הוא מודה בפתיחתו ובסופו לאנה סוקולוב על כך שהפגישה ביניהם.
חייו האישיים
ברנשטיין היה הומוסקסואל מוצהר, שניהל בין השאר פרשת אהבים עם חניכו עזריה רפפורט בעת שזה היה חייל צעיר, כשברנשטיין היה המדריך שלו בארץ (1948–1949). ברנשטיין נודע בקשריו הרומנטים עם האמן יוסי שטרן ועם השחקן דני קיי, אך התחתן עם פליסיה מונטֶאָלֶגרֶה, שחקנית צ'יליאנית בשנת 1951. מונטאלגרה התגיירה ולשניים נולדו שלושה ילדים. מונטאלגרה השתתפה בביצוע הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש", עם הפילהרמונית של ניו יורק בשנות ה-60, כקריינית (תפקיד שבוצע במקור על ידי השחקנית הישראלית חנה רובינא).
מורשת
ברנשטיין זכה להערכה רבה כמנצח, כמלחין, כפסנתרן וכמחנך. הוא נודע בציבור כמנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של ניו יורק, כמי שניצח על רבות מהתזמורות המובילות בעולם, וכמלחין המוזיקה לסרט המוזיקלי המצליח ""סיפור הפרברים"". בסך הכול, כתב שלוש סימפוניות, שתי אופרות, חמישה מחזות זמר ומגוון יצירות אחרות. בנובמבר 1943, זמן קצר לאחר שנבחר לעוזר המנצח של הפילהרמונית של ניו יורק, עלה על דוכן המנצחים להופעתו הראשונה בגלל מחלתו של ברונו ולטר. הוא זכה להצלחה גדולה ולפרסום מיידי, מאחר שהקונצרט שודר בשידור חי ברדיו בערוץ הארצי. דבר מחלתו של ולטר נודע לברנשטיין רק באותו יום, כשהודיעו לו שיהיה עליו לעלות על דוכן המנצחים בשעה 15:00 לקונצרט מנחה ולנצח על "דון קישוט" של ריכרד שטראוס ועל יצירות אחרות. ברונו ולטר הזמין אותו אל חדר המלון שלו ושם, על אף מחלתו, סימן לו בפרטיטורות את מה שיהיה עליו לדעת בזמן הניצוח כדי להתאים את עצמו לדקויות שהתזמורת למדה עם ולטר. הוא סיפר שהקונצרט עבר עליו בערפול מוחלט, ורק כשהסתיים בתשואות נלהבות, הבין שהצליח במשימה.
ב-1945 מונה ברנשטיין למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ניו יורק, וכיהן בתפקיד זה עד 1947.
ב-1947, בתקופת המנדט הבריטי, ניצח ברנשטיין בפעם הראשונה בתל אביב, על התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית והחל בכך את קשר חייו עם ישראל. המעבר לארץ ישראל היה אפשרי בזמנו אך ורק דרך מצרים, ועקב תמיכתו של ברנשטיין בציונות סירבה השגרירות המצרית בפריז לאשר לו ויזה. הוויזה אושרה הודות להתערבותו של פקיד אמריקאי, שאהב את יצירתו. ברנשטיין הגיש בקשה לויזת עבודה למחלקת העלייה וההגירה של ממשלת פלשתינה (א"י) בפברואר 1947, יחד עם אביו כמנהלו ואחותו כמזכירה. בקשתו אושרה כחודש לאחר מכן. בשנת 1948 ניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית לפני חיילים, בקונצרט פתוח שנערך בעיר העתיקה של באר שבע. ההתקהלות של מספר חיילים רב במקום אחד, שנצפתה על ידי מטוסי סיור מצריים, גרמה למצרים לחשוד, שמדובר בהתקפה מתוכננת, והם ריכזו כוחות למקרה הצורך. רצה המקרה, ובאותו זמן אכן התקיימה התקפה ישראלית במקום אחר, וכך, שלא במתכוון, היה הקונצרט לגורם הסחה צבאי.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה הקריירה הבינלאומית של ברנשטיין לפרוח. ב-1949 ניצח על הבכורה העולמית של "סימפוניית טוראנגלילה" של אוליבייה מסייאן. ב-1951 החליף את סרגיי קוסביצקי המנוח כראש מחלקת התזמורת ומחלקת הניצוח בטנגלווד. ב-1957 ניצח על קונצרט הפתיחה של היכל התרבות בתל אביב; במשך השנים ערך שם הקלטות רבות עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בדצמבר 1963 ביצע עם תזמורת זו בביצוע בכורה עולמי את הסימפוניה השלישית שלו, ""קדיש"", עם זמרת הסופרן ג'ני טוראל, הקריינית חנה רובינא, מקהלה מעורבת ומקהלת הילדים על שם צדיקוב. במהלך החזרות על "קדיש", ב-22 בנובמבר 1963, נרצח הנשיא ג'ון קנדי, והפרק השלישי של הסימפוניה, שנמצא אז בתהליכי ליטוש אחרונים, הוקדש "לזכרו האהוב של ג'ון פיצג'רלד קנדי".
ב-1958 התמנה ברנשטיין למנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של ניו יורק, תפקיד שבו החזיק עד 1969. במהלך שנות ה-60 נעשה ברנשטיין לדמות ידועה היטב בארצות הברית הודות לאחד ממפעליו העיקריים, תוכנית הטלוויזיה הפופולרית "קונצרטים לצעירים" (בשיתוף עם הפילהרמונית של ניו יורק), שבה הגיש הסברים על מוזיקה קלאסית, מלחינים ויצירות בצורה מעניינת, שהצליחה למשוך גם ילדים לצפות בה. בחג המולד, 25 בדצמבר 1989, ניצח ברנשטיין על הסימפוניה התשיעית של בטהובן כחלק מהחגיגות לרגל נפילת חומת ברלין. הקונצרט הועבר בשידור חי בטלוויזיה ליותר מ-20 ארצות, לקהל מאזינים שמנה לפי ההערכה כ-100 מיליון איש. לרגל האירוע שינה ברנשטיין מילה אחת בטקסט של פרידריך שילר ל"אודה לשמחה", ושילב את המילה "חירות" (Freiheit) במקום "שמחה" (Freude). "אני בטוח שבטהובן היה נותן לנו את ברכתו", אמר ברנשטיין.
כמנצח זכה ברנשטיין להערכתם ולהוקרתם של מוזיקאים רבים. מעמד מיוחד היה שמור לו בין חברי הפילהרמונית של וינה והתזמורת הפילהרמונית הישראלית, שם היה מנצח אורח קבוע. הוא נחשב מעורב במיוחד ביצירותיהם של גוסטב מאהלר, אהרן קופלנד, יוהנס ברהמס, דמיטרי שוסטקוביץ' ויצירותיו שלו. הוא שכלל גישה מקורית לעבודה על סימפוניה של מאהלר, בהצגת כל פסוק ושירתו לפני התזמורת, כדי להבהיר לנגנים את המשמעות השלמה ולהשיג את האפקט הדרוש, עם אוזן מוזיקלית מדויקת שלא החמיצה דבר. ברנשטיין ניצח בכל רמ"ח אבריו. הוא פיסל את המוזיקה בגופו ובפניו ושינה את אופי ניצוחו בהתאם לאופי היצירה - התאבל בניצוח על סימפוניית "ירמיהו" שלו, היה רך ועדין כשניצח מן הפסנתר אגב נגינת מוצרט ורקד בעת הניצוח על "הואלס" של מוריס ראוול.
ברנשטיין נפטר חמישה ימים בלבד אחרי פרישתו. הוא ניצח על הקונצרט האחרון שלו בטנגלווד, בברקשיירס שבצפון מסצ'וסטס, ב-19 באוגוסט 1990. הייתה זו התזמורת הסימפונית של בוסטון אשר ניגנה את "אינטרלוד ארבעת הימים" של בנג'מין בריטן ואת הסימפוניה השביעית של בטהובן.
ביום תהלוכת הלווייתו ברחובות מנהטן הסירו עובדי בניין את כובעיהם, נופפו וצעקו "היה שלום, לני". ליאונרד ברנשטיין קבור בבית העלמין גרינווד שבברוקלין, ניו יורק.
ברנשטיין והיהדות
ברנשטיין היה מודע ליהדותו, והתייחס לנושא זה ברבות מיצירותיו: הוא שילב בהן מוטיבים יהודיים (מן התפילה, קריאת התורה וכדומה) ואף כתב טקסט יהודי (כמו למשל ב"סימפוניית קדיש" או ב"מזמורי צ'יצ'סטר"). ביצירתו הביא לידי ביטוי את התמודדותו האמונית ואת יחסו ליהדות. ברנשטיין אף ביקר והופיע פעמים רבות בישראל, בעיקר עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בין השאר חיבר את היצירה "חליל" (1981), שנכתבה לזכרו של, נגן חליל צעיר ומבטיח שנהרג בסיני במלחמת יום הכיפורים, בהיותו בן 19 בלבד.
עוזרו האישי של ברנשטיין, ישראל אדלסון, לימד בעבר בישיבה המוזיקלית "כינור דוד", וכיום הוא מתגורר בניו יורק ומתעסק במוזיקה חסידית.
הנצחה
לאחר מותו החליטה עיריית תל אביב-יפו לקרוא לכיכר התזמורת על שמו. כמו כן, נקרא רחוב על שמו בבאר שבע.
ספריו שתורגמו לעברית
היצירות היהודיות של ברנשטיין כוללות את: סימפוניה מס' 1: ירמיה. (בפרק האחרון יש ציטוט ממגילת איכה)
הסימפוניה השלישית, "קדיש". היצירה היא דווקא אנטי-דתית. היצירה מבטאת קונפליקט בין רוח האדם לאל, קונפליקט עז וסוער שסופו פיוס והשלמה, במפלס שונה מזה שהחל את היצירה הסבוכה הזאת.
מזמורי צ'יצ'סטר. היצירה נכתבה במקור עבור כנסיית צ'יצ'סטר באנגליה. הטקסט הוא כולו בעברית. מדובר בחלקים מתהילים שהולחנו. מוזיקלית היצירה מחולקת ל-4 פרקים ומזכירה בצורתה סימפוניה. לסולן בביצוע היצירה בישראל בחר ברנשטיין בדניאל סיקסיק, בן 13, לאחר ששמע אותו שר.
אבי קורן
אבינעם (אבי) קורן (16 ביוני 1945 – 11 בפברואר 2021) היה פזמונאי, משורר, מחזאי, מתרגם, עיתונאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
קורן נולד בשם אבינעם קליינמן בשנת 1945 ברמת גן. אמו, שרה לבית חיימסון, ילידת צפת, הייתה דור שמיני בארץ, ואביו, יעקב קליינמן, נולד בגַרבוֹלין שבפולין. בוגר בית הספר היסודי "החשמונאים" וגימנסיה "דביר".
התגייס לצה"ל ב-1963 במסגרת גרעין "יהב" של השומר הצעיר, משם נקרא ללהקת הנח"ל. הצטרף ללהקה באמצע התוכנית "שמש במדבר" (במאי: יוסי בנאי, תנועה: דני ליטאי, מנהל מוזיקלי: אריה לבנון). המשיך בתוכנית "בפעם השמונה עשרה" (במאי: יוסי בנאי, תנועה: דני ליטאי, מנהל מוזיקלי: אריה לבנון), שם החל למלא גם את תפקיד מפקד הלהקה. בתוכנית "מהנח"ל באהבה" (במאי: שייקה אופיר, תנועה: דני ליטאי, מנהל מוזיקלי: יאיר רוזנבלום), פגש את שולה חן כוכבת הלהקה. השניים נישאו ב-1967, והתגרשו כעבור כשלושים שנה. בעת שירותו בלהקה כתב עם יאיר רוזנבלום, חברו ללהקה, את שירו הראשון "דרך אגב", אותו ביצעו "צמד דרום".
עם שחרורו מצה"ל ב-1966 התקבל ל"קול ישראל" והיה עורך, מפיק ומגיש תוכניות בידור ומוזיקה קלה. ב-1968 עבר לגלי צה"ל, שם שימש כעורך, מפיק ומגיש. את התוכנית "ציפורי לילה מארחות" המשיך להגיש שנים רבות גם לאחר שפרש מגלי צה"ל.
בשנת 1976 יצא לניו יורק כשליח לנושאי חינוך ונוער של הקרן הקיימת לישראל. עם שובו לישראל ב-1978 נקרא על ידי מנכ"ל בנק הפועלים, יעקב לוינסון, לשמש בתפקיד הממונה על הפרסום של הבנק. בעקבות התאבדותו של יעקב לוינסון, פרש מהבנק ושימש כדובר ומנהל הפרסום של מפעל הפיס.
בשנת 1992 הצטרף לצוות המטה של יצחק רבין. לאחר הירצחו ובמשך עשרים שנים רצופות (1995–2015) ערך והנחה את טקס הזיכרון של משמרות השלום והדמוקרטיה, לזכרו של יצחק רבין.
ב-1993 העביר את מקום מושבו לצפת, שם ניהל, בין השאר, את "חג הכליזמרים" במשך שש שנים.
במשך כל השנים כתב, תרגם, ערך והופיע, בעיקר לצד שולה חן, בערב שנקרא "כל הדרך חזרה". בין שיריו: "אנחנו לא צריכים" (לחן: ש. אימברמן) בביצוע שלמה ארצי, "בוא הביתה" (לחן: מ. גוריאן) בביצוע שולה חן, "שלווה" (לחן: י. רוזנבלום) בביצוע להקת הנח"ל, "רוח שטות" (לחן: שמעון כהן) בביצוע יהורם גאון, "בן בלי בית" בביצוע אבנר גדסי (וזוהר ארגוב), "באביב את תשובי חזרה" (לחן ומילים במקור: שארל אזנבור) בביצוע צוות הווי הנח"ל, ועוד למעלה מ-500 שירים.
בין עבודותיו לבמה: "פדם פדם" – סיפור חייה ושיריה של אדית פיאף, "מאחורי הגדר" (על פי חיים נחמן ביאליק. בשיתוף עם אורי פסטר), שירי הסרט "חמש חמש" ותסריט (בשיתוף עם שמואל אימברמן), ברנשים וחלומות (במאי צדי צרפתי, מנהל מוזיקלי אלדד שרים) בכיכובם של אילי גורליצקי, חנה לסלאו, ששי קשת, ירדנה ארזי ושולה חן, שזכה בפרס כינור דויד כאירוע הבידור המצליח בישראל. "כל נדרי" (מחזמר בשיתוף עם לאלו שיפרין), "ברנשים וחלומות", "עליסה בארץ הפלאות", "צלילי המוסיקה" (תרגום), "הגיבן מנוטרדם", "רובין הוד" (תרגום), "סינדרלה", "אוליבר טוויסט", "הלהקות חוזרות", "קרליבך חי". כתיבת דברי קישור ונוסחים עבריים לשירים יוונים מתוך המופע "החוויה היוונית" של הזמר ניסים אלחנטי והנחיית המופע בשנת 2007, כתיבת דברי קישור למופע "נערה ממש אוצר" שהעלה ניסים אלחנטי עם להקת "החוויה היוונית" בשנת 2008 לכבודו וזכרו של הזמר היווני אריס סאן במופע השתתפה בתם של סאן ועליזה עזיקרי - סאני עזיקרי כרמל. שירת חב"ד - "יידישפיל" 2013 ו"ליכטיק ווי די שטערן" ("כוכבים נוצצים"), שזכתה בפרס התיאטרון הישראלי להצגת הבידור של השנה ב-2010. "מוטב מאוחר" (תרגום) (תיאטרון הספרייה) 2013.
בשנת 2015 הוענק לאבי קורן פרס מפעל חיים מטעם אמ"י עבור תרומתו לאורך שנות יצירותיו.
זוכה פרס אקו"ם ע"ש אהרון אשמן על תרומתו לזמר העברי ולתרבות הישראלית לשנת 2018.
בשנים האחרונות לחייו סבל ממחלת הסרטן מסוג לימפומה. נפטר ממחלתו ב-11 בפברואר 2021 בגיל 75. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
מאסטרס 1000 של סבב ה-ATP
מאסטרס 1000 של סבב ה-ATP (באנגלית: ATP Tour Masters 1000; נקרא בעבר סדרת המאסטרס) היא סדרה של תשעה טורנירי טניס, החשובים ביותר בסבב העולמי לגברים (ATP), לאחר ארבעת טורנירי הגראנד סלאם ואליפות סבב המאסטרס העולמי.
הזוכים באחת מתחרויות המאסטרס זוכים ב-1000 נקודות דירוג בסבב ה-ATP והפיינליסטים זוכים ב-600 נקודות דירוג.
היסטוריה
הסדרה נוסדה לראשונה בשנת 1990 עם תחילת סבב ה-ATP על ידי איחוד תשעת הטורנירים היוקרתיים ביותר שנקראו ה"גראן פרי של סבבי הטניס" (באנגלית: Grand Prix tennis circuit). התוצאות באירועי ה-ATP מאסטרס מזכות לשחקנים יותר נקודות דירוג מטורנירים רגילים אך פחות מאירועי גראנד סלאם או גמר ה-ATP של סוף השנה.
עד 2007, רוב גמר המאסטרס התמודדו כמשחקי הטוב מחמש מערכות, אך מ-2008 כל האירועים הוכרעו במשחקי הטוב משלוש מערכות. כחלק ממהפכה שעבר סבב הטניס בשנת 2009, סדרת המאסטרס הפכה ל-ATP Tour Masters 1000, כאשר תוספת המספר 1000 מתייחסת למספר נקודות הדירוג שצבר המנצח בכל טורניר. בניגוד לתוכניות קודמות, מספר הטורנירים לא הצטמצם מתשעה לשמונה והמאסטרס של מונטה קרלו נשאר חלק מהסדרה אף על פי שבניגוד לשאר האירועים, אין לה מחויבות חובה לשחקן.
אירוע המסטרס של המבורג הורד להיות אירוע ATP Tour 500. המאסטרס של מדריד עברו למאי ולמגרשי חימר. טורניר חדש בשנגחאי החליף את המאסטרס של המבורג והשתלט על המשבצת המקורה לשעבר של מדריד באוקטובר. ב-2011, שישה מתוך תשעת הטורנירים ברמת המאסטרס היו משולבים באירועי ATP ו-WTA.
שמות הטורניר בעבר
1990–1995:
סדרת האליפות של ה-ATP, שבוע יחיד (באנגלית: ATP Championship Series, Single Week)
1996–1999:
הסופר 9 של ה-ATP (באנגלית: ATP Super 9)
סדרת המאסטרס בטניס (באנגלית: Tennis Masters Series)
2004–2008
סדרת המאסטרס של ה-ATP (באנגלית: ATP Masters Series)
2009–2018
הסבב העולמי של ה-ATP מאסטרס 1000 (באנגלית: ATP World Tour Masters 1000)
סבב ה-ATP מאסטרס 1000(באנגלית: ATP Tour Masters 1000)
הטורנירים
הטורניר במדריד החליף ב-2002 את הטורניר שהיה נערך בשטוטגרט, גרמניה.
הטורניר בשאנגחאי החליף ב-2009 את הטורניר שהיה נערך בהמבורג, גרמניה.
מספר הזכיות בטורנירי המאסטרס
נכון ל-15 במאי 2022
כתיב מודגש מסמן שחקנים פעילים
הישגי השיא של הישראלים
עמוס מנסדורף זכה בשנת 1988 בתואר המאסטרס בפריז וניצח בגמר את ברד גילברט (4 בעולם בשיאו).
הראל לוי הגיע עד לגמר טורניר המאסטרס בקנדה בשנת 2000, ובו הפסיד למאראט סאפין. אנדי רם ויוני ארליך זכו בשנת 2008 באינדיאן וולס. הם הגיעו לטורניר כמדורגים במקום הרביעי וגברו בדרך לניצחון על המדורגים במקומות השלישי והשישי. בנוסף, זכו בטורניר סינסינטי ב-2007.
רוברט אינדיאנה
ביוגרפיה
אינדיאנה נולד כרוברט קלארק בניו-קאסל, אינדיאנה, כאשר בשנת 1954 עבר להתגורר בניו יורק והצטרף לתנועת הפופ ארט, בעודו משתמש בדימויים מובהקים מאמנות פרסומית המעורבים עם גישה אקזיסטנציאליסטית, דרך אשר הובילה אותו לכדי יצירת "פסלים פואמיים" כהגדרתו.
עבודתו של אינדיאנה לרוב מכילה אלמנטים צורניים פשוטים, בולטים ובעלי ניחוח אייקוני, כאשר לרוב מדובר במספרים או מילים קצרות כגון "אהבה", "חיבוק" ו"אוכל". אינדיאנה עבד אף כמעצב תלבושות ותפאורה בתיאטרון, כדוגמה בהפקת האופרה של סנטה-פה, "אם כולנו", משנת 1976, המבוססת על חיה של הסופרז'יסטית סוזן ב. אנתוני. לאחר אירועי מתקפת הטרור של ה-11 בספטמבר 2001, אינדיאנה יצר סדרת "ציורי שלום", אשר הוצגו בניו יורק בשנת 2004.
חרף הצלחתו הרבה והפיכתו לדמות מרכזית בקרב עולם האמנות העכשווית, פרש אינדיאנה לחיים הרחק מאור הזרקורים בשלב מאוחר יותר בחייו, ומאז שנת 1978 התגורר במדינת מיין.
אהבה
עבודתו הידועה ביותר של אינדיאנה היא הפסל "אהבה" (באנגלית: LOVE) המורכבת מהאימאג', כתובה באדום בתבנית מרובעת, עם האות "O" נטויה על צידה. אימאג' זה נוצר עבור כרטיס חג-מולד של המומה משנת 1964. בשלב מאוחר יותר, נישא האימאג' על-גבי בול אמריקאי בשווי 8 סנט משנת 1973, והיה לראשון מבין סדרת "בולי אהבה". גרסאות מפוסלות של האימאג' נמצאות בשדירה השישית בניו יורק, במוזיאון לאמנות של אינדיאנפוליס, במרכז הציבורי של סקוטסדייל, אריזונה, והמפורסמת שבהן ב"פארק האהבה" אשר בפילדלפיה. אינדיאנה ידוע גם בצביעת מגרש הכדורסל לשעבר של קבוצת המילווקי באקס, עם האות "M" בגדול בכל חצי של המגרש. הוא לא רשם זכויות יוצרים של האימאג' "אהבה", ולכן לא הצליח למנוע שימוש מסחרי ובלתי-מבוקר של יצירתו. ברפרודוקציה של האימאג' נעשה שימוש רב, כולל הדפסה על חולצות, פסלים, ספלים ועוד. האימאג' אף תורגם על ידי האומן ב-1977 לעברית ותורגמו גם יצירות בשפה הסינית, האיטלקית והספרדית.
האימאג' הושאל על ידי אמנים רבים מתחומים שונים, ביניהם מוזיקאים ומעצבים גרפיים, והיווה השראה לאמן מאת'יו ג'ונס בעבודת המחאה שלו נגד איידס, "DEAD".
נפטר ב-19 במאי 2018.
קרסנודאר (חבל מנהלי)
חבל מנהלי קרסנודאר (ברוסית: Краснода́рский край; בתעתיק: קרַסנוֹדַרסקי קְרָאי) הוא סובייקט ברוסיה (קראי) הממוקם בדרום-מערב המחוז הפדרלי הדרומי.
גאוגרפיה
החבל גובל במערב (הגבול הימי) בחצי האי קרים (דה יורה אוקראינה), המופרד ממנו במצר קרץ', בצפון ובצפון-מזרח מחוז רוסטוב, במזרח ובדרום-מזרח במחוז סטברופול ורפובליקת קאראצ'אי-צ'רקסיה, ומדרום ברפובליקה הבדלנית של גאורגיה, אבחזיה, וכן גובלת מדרום גם בים השחור. כמו כן החבל מכתר את הרפובליקה אדיגיה.
היסטוריה
שטח החבל סופח לאימפריה רוסית בסוף המאה ה-18 ובאותה תקופה החל אכלוס האזור על ידי קוזאקים. בניגוד ליחידות מנהליות אחרות של רוסיה, אוכלוסיית החבל נמצא בעליה וגדלה בכ-10% מתחילת המאה ה-21.
חלוקה מנהלית
מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-38 אזורים מוניציפליים ושבע רשויות עירוניות בעלות חשיבות מחוזית, שהן יחידות מנהליות טריטוריאליות בפני עצמן.
רשימת הרשויות העירוניות בעלות חשיבות מחוזית:
כלכלה
החבל מתאפיין בפיתוח תעיישיתי שמרוכז בעיקר בערים הגדולות של החבל – קרסנודאר, נובורוסיסק וארמאביר. יחד עם זאת לאחרונה החלו להתפתח מפעלי תעשייה גם בערים נוספיות דוגמת מפעל האלקטרומטלורגי באבינסק.
בשטח החבל כלולים עיר הנמל החשובה ביותר של רוסיה בים שחור, נובורוסיסק, ועיר הקיט החשובה סוצ'י. כן נבנה היישוב סיריוס כטריטוריה פדרלית חדשה.
צוללנאים
צוללנאים (שם מדעי: Gaviiformes) היא סדרת עופות ימיים הכוללת כיום משפחה יחידה - צוללניים (gaviidae) ובה סוג יחיד - צוללן (gavia) הכולל 5 מינים.
מאפיינים
הצוללנאים דומים במראם לטבלנאים, אך נבדלים מהם במספר הבדלים: נוצות הפלומה לא רכות. קרום השחייה גדול ושלם והאצבעות מצוידות טפרים. הזנב קיים אבל קצר. 2 ביצים צבעוניות ומוכתמות. פרוות האפרוחים חלקה. שוכני-ים ודוגרים במים מתוקים בלבד. תפוצתם: הולארקטית. בחורף נודדים דרומה. במשפחה סוג יחיד, בו 5 מינים. 2 מינים מזדמנים בישראל.
הגדול בצוללנאים הוא צוללן לבן מקור (Gavia adamsii) ששוקל עד 7 ק"ג וקרוב אליו מאוד הוא צוללן צפוני. הקטן ביותר הוא צוללן אדום-גרון (Gavia stellata) ששוקל עד 2.7 ק"ג.
תזמורת סינפוניה של לונדון
תזמורת סינפוניה של לונדון (באנגלית: City of London Sinfonia) היא תזמורת קאמרית אנגלית היושבת בלונדון ומופיעה בקביעות בקדוגאן הול ובקתדרלת סנט פול. כמו כן היא פועלת כתזמורת הבית של האופרה של הולנד פארק. תזמורת סינפוניה מקיימת הופעות בית שנתיות בארבע ערים בדרום אנגליה: איפסוויץ', קינגס לין, היי וייקומב וצ'טאם. היא מקליטה בקביעות ויוצאת מדי שנה לסיור מעבר לים. הסינפוניה מבצעת רפרטואר לתזמורת קאמרית ולאנסמבל מתקופת הבארוק עד ימינו אלה, ויצא לה מוניטין מיוחד הודות לשימת דגש בתוכניות הקונצרטים שלה על הקול האנושי.
ריצ'רד היקוקס ייסד את תזמורת סינפוניה בשנת 1971 והמשיך לפעול כמנהל המוזיקלי והמנהל האמנותי שלה עד מותו בנובמבר 2008. בין המנצחים הראשיים האורחים בעבר נמנו מרין אלסופ ודגלס בויד. בנובמבר 2009 הודיעה התזמורת על מינויו של סטיבן לייטון למנהל האמנותי השני שלה, מינוי שנכנס לתוקף בעונת 2010–2011, בחוזה התחלתי ל-3 שנים. לייטון נושא גם בתואר מנצח ראשי. במקביל, הודיעה תזמורת סינפוניה על מינויו של הקלרינטן מייקל קולינס, גם הוא למשרת מנצח ראשי, החל בספטמבר 2010 לתקופה התחלתית של 3 שנים.
סטיבן לייטון סיים את תפקידו כמנצח הסינפוניה בשנת 2016 ומייקל קולינס סיים שנה אחריו בשנת 2017. כיום הכנרת אלכסנדרה ווד משמשת בתור מנהלת קריאייטיב ומנהלת אמנותית של הסינפוניה.
תזמורת סינפוניה של לונדון זכתה בפרסים שונים, בהם "פרס האנסמבל הגדול" מטעם החברה הפילהרמונית המלכותית, פרס גראמי להקלטת האופרה הטובה ביותר, על ההקלטה של "פיטר גריימס" מאת בנג'מין בריטן, ופרס האמנויות, העסקים והשימור מאת הארגון הלאומי לאמנויות ועסקים, כהכרה בהישגי שותפותה עם הפטרון העיקרי MMC. הסינפוניה עוסקת במגוון פעילויות בתחום החינוך והקהילה בכל רחבי הממלכה המאוחדת. נגניה מקדישים כ-100 ימים בשנה בנגינה עם קשת רחבה של קבוצות קהילתיות, הן צעירות והן וקשישות, ברחבי המדינה. נוסף לכך החלה התזמורת בשנת 2000 בתוכנית לפיתוח כישורים מקצועיים, "התפתחות באמצעות מוזיקה", העושה שימוש במוזיקה כאמצעי לחקר התנהגויות וגישות בעסקים ובארגונים מקצועיים.
תזמורת סינפוניה של לונדון הקליטה רפרטואר תזמורתי-קאמרי ואופראי למספר חברות, בהן צ'אנדוס והיפריון.
מחוז ברום
מחוז ברום (באנגלית: Broome County) הוא מחוז במדינת ניו יורק שבארצות הברית. לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010 האוכלוסייה במחוז הייתה 200,600. המחוז נקרא על שם ג'ון ברום, פוליטיקאי וסגן מושל מדינת ניו יורק בשנים 1804-1810. בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר היא העיר בינגהמטון.
היסטוריה
כאשר נוסדו המחוזות בפרובינציית ניו יורק בשנת 1683, מחוז ברום הנוכחי היה אז חלק ממחוז אלבני. זה היה מחוז ענקי שכלל את החלק הצפוני של מדינת ניו יורק ואת מדינת ורמונט של היום. במהלך השנים גודלה של מחוז אלבני קטן ואפשר להקמת מחוזות קטנים יותר. בשנת 1806 מחוז ברום התפצל ממחוז טיוגה וכך נוסד.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2000, היו במחוז 200,536 אנשים, 80,749 משקי בית ו-50,225 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 110 נפש לקמ"ר
גד מכנס (פעיל ציוני)
גד מָכְנֶס (א' באלול תרנ"ג, אוגוסט 1893 – ב' באדר ב' תשי"ד, 7 במרץ 1954) היה פעיל ציוני בארץ ישראל, גואל אדמות, ממייסדי נתניה ואבן יהודה, מפעילי "בני בנימין" ויו"ר הבנק "בני בנימין", מראשי ענף הפרדסנות ושיווק פרי הדר.
קורות חיים
נולד בפתח תקווה לאהרון לייב מכנס, איש העלייה הראשונה וממייסדי פתח תקווה, ולחיה שרה, בת אשר זליג בלום, אף הוא ממייסדי פתח תקווה. למד בבית הספר יק"א פיק"א בפתח תקווה. בשנת 1921 נישא לאפרת, בת אריה לייב גיסין ולאה לבית אוסטשינסקי, ממתיישבי פתח תקווה.
בשנת 1924 ייסד, יחד עם אחיו משה מכנס, עובד בן עמי ואחרים, את חברת "הנוטע", באמצעותה נגאלו עשרות אלפי דונמים למטרות חקלאות ולבנייה עירונית. באותה שנה גאלה החברה אלפי דונמים סמוך לחוף הים בשרון ועליהם הוקמה העיר נתניה. ביוזמת חברת "הנוטע" ייבשה ממשלת המנדט את הביצות שבאזור ובעקבות זאת הוכשרו עשרות אלפי דונמים באזור להתיישבות. בשנת 1930 הקימה חברת "הנוטע" את "החברה לפיתוח חוף נתניה בע"מ", שעסקה בפיתוח נתניה. עוד מפעולותיו בחברת "הנוטע": גאולת שטחים נרחבים ביהודיה (יהוד), כ-2000 דונם מאדמת צפריה שבהם ניטעו פרדסי פרי הדר, 7000 דונם קרקע בשרון שעליהם הוקמה אבן יהודה, 5000 דונם מאדמת שפרעם לצורך בנייה עירונית.
תחום נוסף שעסק בו מכנס היה ענף הפרדסנות ושיווק פרי הדר. בשנת 1932 יסד, יחד עם פרץ פסקל, את אגודת הפרדסנים "בוסתן". בשנת 1939 השתתף ביסוד "פרדס סינדיקט" וכיהן בו כחבר הוועד הפועל עד 1946. ב-1946 רכש עם אחיו משה מכנס את חברת "הדרי יפו" לשיווק פרי הדר. היה חבר הנהלת מרכז התאחדות האיכרים.
מכנס היה המנהל הכללי של משרד המיעוטים, שפעל לתקופה של כשנה בשנים 1948 ו-1949.
נפטר בתל אביב בשנת 1954, ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. לאחר פטירתו נקראו על שמו רחובות בנתניה ובפתח תקווה. נכדו של אחיו יצחק, כדורגלן העבר גד מכנס, קרוי על שמו.
אפימתאוס
דמותו
אפימתאוס היה האחראי על מתן תכונה חיובית לכל חיה, אך כאשר הגיע הזמן לתת לאדם תכונה חיובית - לא נשאר בידו דבר. אחיו פרומתאוס גנב את האש מזאוס ומסר אותה לאדם. כעונש, יצר זאוס את פנדורה לאפימתאוס, בידיעה שהוא יתאהב בה למרות אזהרותיו של אחיו החכם פרומתאוס, שאמר לו לעולם לא לקבל מתנה מהאלים האולימפיים (משמעות שמו של פרומתאוס היא "החושב מראש").
פנדורה קיבלה קופסה מהרמס והונחתה לעולם לא לפתוח אותה. אולם הרמס נתן לה גם סקרנות, והיא פתחה אותה למרות ההנחיה ובכך שחררה את כל האסונות של האדם. היא סגרה את הקופסה בזמן, כך שנשאר רק דבר אחד בקופסה - תקווה. מאוחר יותר היא שחררה גם אותה, כך שלמין האנושי תמיד יש תקווה בזמני רוע, אך יש לתקווה עוד הרבה להשלים.
בתם של אפימתאוס ופנדורה היא פירה, שנישאה לדיאוקליון. שניהם היו היחידים ששרדו את המבול.
טרי פייר
טרי פייר (באנגלית: Terry Fair; 25 ביוני 1960 – 31 בינואר 2020) היה כדורסלן אמריקאי-ישראלי. שיחק בעמדת הסנטר, והתנשא לגובה 2.04 מטר.
קריירה
פייר שיחק בליגת המכללות בארצות הברית בקבוצת ג'ורג'יה בולדוגס. הוא הגיע לישראל בעונת והצטרף לאליצור נתניה. כעבור שלוש עונות עזב את הקבוצה. לאחר עונה בה לא שיחק בישראל, שב לקבוצת מכבי קריית מוצקין למשך עונה אחת. לאחר מכן שיחק בהפועל חולון, בא.ס. רמת השרון ובהפועל תל אביב, עימה זכה בגביע המדינה בכדורסל, ובהמשך הצטרף למכבי תל אביב כשחקן מחליף, וזכת עמה בשתי אליפויות וגביע אחד. לאחר שנתיים בקבוצה הצטרף לעולה החדשה מכבי ירושלים.
מת ב-31 בינואר 2020 בגיל 59.
קוליוסיים
קוליוסיים (שם מדעי: Coliidae) היא משפחה של עופות טרופיים ממוצא אפריקני והיא המשפחה היחידה בסדרת הקוליוסאים (Coliiformes). במשפחה ישנם שני סוגים ושישה מינים.
מאפיינים
לקוליוסאים גודל כשל חוחית, אך זנבם ארוך מאוד, כפליים ויותר מאורך הגוף. הצבעים אינם בולטים, שולט הצבע האפור. המקור קצר, עבה וכפוף. האצבעות ארוכות וכולן מסוגלות לפנות קדימה, אצבע אחת הפנימית, או 2 מהן גם החיצונית - יכולות לפנות גם אחורנית. שוכן סבכים צפופים ביותר, בחבורות מלוכדות של 5-6 פרטים. בשנתו הוא נצמד אל הענף ברגליו ובחזהו, ולעיתים גם נתלה עליו, וכל בני החבורה מצטנפים למעין פקעת. ניזונים מחלקי צמחים, פירות וזרע ים רכים. הקן על עצים, דמוי קונוס ועשוי שורשים יבשים. הקנים קרובים זה לזה, כי בני החבורה אינם נפרדים והם עומדים בקשר זה עם זה על ידי שריקות. 2-4 ביצים בתטולה. 11-13 ימי דגירה. שני ההורים דוגרים. הסדרה כוללת שישה מינים שתפוצתם במרכז ובדרום אפריקה.
הגדול בבני המשפחה הוא קוליוס ממושקף (Colius striatus) ששוקל עד 57 גרם ואורכו 35 ס"מ.
זאב לקויר
זאב וולטר לקוויר (באנגלית: Walter Ze'ev Laqueur; 26 במאי 1921 – 30 בספטמבר 2018) היה היסטוריון יהודי-אמריקאי ופרשן פוליטי, יליד שלזיה, אז בגרמניה. בשנים 1938–1953 חי בארץ ישראל המנדטורית, אחר כך במדינת ישראל. כיהן כפרופסור באוניברסיטת ברנדייס ואוניברסיטת ג'ורג'טאון בארצות הברית. תחומי מחקריו היו בעיקר השואה, אירופה בימי המלחמה הקרה ואחריה, הטרור, הסכסוך במזרח התיכון.