cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם שפרד
משלחת קבועה מס' 1 לתחנת החלל
במהלך שהייה בתחנת החלל בוצעו מספר מחקרים בתחום גידול גבישים, בריאות, פיזיקה ועוד.
לאחר נאס"א
בשנת 2002 שפרד עזב את נאס"א ופעל במסגרת פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית. בשנים 2008–2011 הוא היה יועץ חיצוני לצי.
אלפבית פרוטו-כנעני
האלפבית הפרוטו-כנעני (בעבר כונה גם אלפבית פרוטו-סינאי) הוא כתב קדום. הכתב ייצג שיטת כתיבה חדשה לחלוטין שלא הייתה ידועה באף אחד מהכתבים בני התקופה. מקורו של אלפבית זה הוא הכתב ההירוגליפי המצרי ששימש השראה וחומר גלם לממציאי הכתב הכנענים.
השלב הקדום ביותר של הכתב הפרוטו-כנעני היה ככל הנראה הכתב הפרוטו-סינאי שהומצא ופותח בהשראת ההירוגליפים המצריים. כתב זה מתוארך על פי גארדינר וגולדווסר למאה ה-19 לפני הספירה, ואילו על ידי אחרים למאה ה-15 לפני הספירה. כתובות ואדי אל-חול שמתאורכות על ידי החופר ג'ון דארנל למאה ה-18 לפנה"ס מקבילות בזמנן, או תארוכן מאוחר במעט מזה של הכתובות הפרוטוסינאיות.
האלפבית הפרוטו-סינאי היה בשימוש בחצי האי סיני. ממצאים עם אלפבית דומה התגלו בלבנט ומתוארכים החל מהמאה ה-18 לפנה"ס עד למאה ה-13 לפנה"ס ונקראים האלפבית הפרוטו-כנעני. האלפבית הפרוטו-סינאי וממשיכו הפרוטו-כנעני מהווה את המקור לרוב האלפביתים המשמשים כיום. הוא היה הבסיס של האלפבית הפיניקי, שהושאל אחר כך על ידי היוונים וממנו התפתחו שאר האלפביתים המוכרים כיום.
האלפבית העברי הוא אחת ממערכות הבת של האלפבית הפרוטו-כנעני אשר נוצר, בדומה לכתב הפיניקי והארמי, באלף הראשון לפני הספירה.
גילוי הכתב הפרוטו-סינאי בסרביט אל-ח'אדם
הכתובות נמצאו בין מספר רב מאוד של כתובות הירוגליפיות מצריות. הכתובות הכנעניות באלפבית הפרוטו-סינאי נמצאו חרוטות בסלעים ליד מכרות הטורקיז ולאורך הדרכים המובילות אל המקדש. ארבע כתובות נמצאו במקדש, על שתי צלמיות קטנות ממדים, על פסלון דמוי אדם יושב ועל פסלון קטן בצורת ספינקס. בשנת 1916 פיצח אלן גרדינר חלקית את משמעות הכיתוב באמצעות הביטוי "לבעלת" l bʿlt.
הספינקס הכיל כיתוב בשתי שפות: מצרית וכנענית, וכך היה ניתן לפענח את משמעות האותיות של הכתב הפרוטו-סינאי בעזרת הכתוב במצרית. האגיפטולוגית אורלי גולדווסר מאמינה כי הכתב הכנעני הומצא בעת כהונתו של המלך אמנמחת השלישי מהשושלת ה-12.
האותיות
כאמור, מקור האותיות הוא בהירוגליפים המצריים, אך אין משמעות הדבר שהן נשארו בהגייתן המקורית. כך למשל סימן המים המצרי (מים) המצרי הפך לאות 'מ' (מים) וסימן הראש המצרי לאות 'ר'. הרעיון של הממציאים היה לתת שמות בכנענית לציורים המצריים ולקחת מן השם את העיצור הראשון בלבד (העיקרון האקרופוני). למשל, את ציור הראש המצרי הם קראו כמילה 'ראש' בכנענית. אולם, ברגע שהציור הפך לאות, הוא עומד עבור הצליל 'ר' בלבד.
סדר האותיות לא ידוע, אבל ההשערה היא שהוא לא היה שונה בהרבה מסדר האותיות בכתב האלפבית האוגריתי, שהומצא כמה מאות שנים לאחר מכן, בהשפעת האלפבית הפרוטו-כנעני. נמצאו עדויות לשני סדרים לכתב האלפביתי האוגריתי האחת "אבגד" והשנייה "הלחמ". את "צאצאי" הסדר השני ניתן למצוא עד היום בכתב געז.
באלפבית הפרוטו-כנעני היו בין 27 ל-30 אותיות. כיוון הכתיבה לא היה אחיד, וצורת הסימנים לא הייתה אחידה. ניתן היה לכתוב בכיוונים שונים. כמו כן בסביבות המאה ה-13 כנראה סופרים החלו בכתיבת כתובות בכתב האלפביתי הפרוטו-כנעני, בסביבות אזור לכיש. כתובות אלו מתחילות לאבד את צורת התמונה הברורה של האותיות הפרוטו-סינאיות. האותיות קיבלו צורה זוויתית יותר, שנקראת 'ליניארית'. באלף הראשון לפני הספירה נקבע כיוון הכתב בצורה אופקית מימין לשמאל. את צורת הכתב הזאת מכנים בשם "הכתב הפיניקי".
אדולף אברהמס
סר אדולף אברהמס (6 בפברואר 1883 – 11 בדצמבר 1967) היה רופא יהודי-בריטי, שנחשב למייסד של תחום מדעי הספורט בבריטניה.
ביוגרפיה
אברהמס נולד בקייפטאון ב-6 בפברואר 1883, הוריו היו יצחק (אייזק) ואסתר אברהמס. הוא למד בבית הספר המודרני בדפורד, בבית הספר בדפורד, ובעמנואל קולג', קיימברידג'.
אברהמס נחשב למייסד של תחום מדעי הספורט בברייטניה. הוא היה קצין הרפואה האחראי על הנבחרת האולימפית הבריטית מ-1912 עד 1948. הוא היה נשיא האיגוד הבריטי לספורט ורפואה, ועמית באגודה המלכותית לרפואה.
אברהמס זכה לתואר אבירות בשנת 1939.
חיים אישים
אברהמס התחתן עם אדריאן וולש ב-1922, נולדו להם בן ובת.
היו לו שני אחים צעירים, הרולד אברהמס שהיה אתלט וסידני אברהמס שהיה שופט.
אברהמס נפטר ב-11 בדצמבר 1967.
דסטין תרנגול ההודו
דסטין תרנגול ההודו (באנגלית: Dustin the Turkey) הוא בובת יד של תרנגול הודו וכוכב טלוויזיה אירי מפורסם המככב מאז 1990 בתוכניות ילדים של רשת השידור הממלכתית האירית RTÉ, ונציגה של אירלנד באירוויזיון 2008.
הקריירה הטלוויזיונית
דסטין פרץ לתודעת הציבור האירי ב-1990 בתוכנית הילדים "The Den" של ה-RTÉ, בה כיכבו באותה עת צמד הבובות של האחים החייזרים זיג וזאג מכוכב הלכת זוֹג. זאג, שניסה להתקבל לחברה הגבוהה, השתתף בתחרות גולף בה הגיע למקום אחרון וזכה כפרס בתרנגול הודו לסעודת חג המולד ובפגישה עם כוכב הקולנוע דסטין הופמן. אולם בסופו של דבר התברר כי הוא זכה בתרנגול הודו חי בשם דסטין הופמן, שבניגוד לכוכב הקולנוע הוא בעל חברת בנייה ומבטא דבלינאי בולט. למרות זאת זיג וזאג התכוונו לאכול אותו לסעודת חג המולד, ושינו את דעתם רק כאשר הם קיבלו חוות דעת טקסונומית מאחד מאורחי התוכנית שדסטין הוא בעצם הכלאה בין תרנגול הודו לבין נשר, ולכן הוא לא ראוי למאכל בני אדם, או בני זוֹג.
עם עזיבתם של זיג וזאג את התוכנית ב-1993 הפך דסטין לכוכב הבלתי מעורער שלה. בנוסף לכך הוא מרבה בהופעות אורח בתוכניות שונות של הערוץ. ב-2005 קיבל דסטין תוכנית משלו במסגרת The Den שנקראה DDN (Dustin's Daily News), בה הוא הגיש חדשות וראיין אורחים יחד עם מגישה אנושית, וכיום הם מגישים תוכנית שבועית במסגרת זו בשם "The Once a Week Show".
הקריירה המוזיקלית
למרות קולו הצורמני, והעובדה שתרנגול הודו אינו ציפור שיר, לדסטין יש קריירה מוזיקלית משגשגת באירלנד, המבוססת ברובה על פרודיות לשירי עם או שירים פופולריים. דסטין שר עם אמנים מפורסמים, בעיקר איריים, בהם בוב גלדוף, בויזון וכריס דה ברג, כבש כמה פעמים את ראש מצעד הפזמונים האירי, והוציא 6 אלבומים:
ההופעה באירוויזיון
בעקבות כישלונה של אירלנד לזכות באירוויזיון מאז 1996, והמקום האחרון בו היא סיימה באירוויזיון 2007, החליט דסטין להתגייס להצלת כבודה האבוד של מולדתו, שבעבר זכתה בשבע תחרויות אירוויזיון - יותר מכל מדינה אחרת, ולהחזיר עטרה ליושנה על ידי זכייה באירוויזיון 2008. לשם כך הוא הציג את מועמדותו בקדם האירוויזיון האירי, עם השיר "Irelande Douze Pointe" אותו כתב יחד עם דארן סמית וסימון פיין. בשירו הוא מבכה את מצבה העגום של אירלנד באירוויזיון ("Oh I come from a nation what knows how to write a song\ Oh Europe where oh where did it all go wrong? ‎ ") מכה על חטאי ארצו ("Give us another chance, we’re sorry for Riverdance"), ומתחנף למצביעים בארצות שונות, ובייחוד בבלוק מדינות מזרח אירופה (השורה "Eastern Europe we love you do you like Irish stew? ‎" שאחריה השיר מונה את שמות מדינות מזרח אירופה) כל זאת על רקע מוזיקת דאנס וקריאות חוזרות ונשנות בצרפתית קלוקלת "Irelande Douze Pointe".
ב-23 בפברואר 2008 השיר זכה בתחרות קדם האירוויזיון האירי (Eurosong 2008) שערך ה-RTÉ בלימריק וגבר על חמישה מתחרים אחרים. למרות הניצחון בקולות המצביעים בבית, התקבל השיר באולם בצורה מעורבת, שכללה קריאות בוז רמות, לצד מחיאות כפיים נלהבות. גם פאנל המומחים שחיווה את דעתו אחרי כל שיר היה חלוק בדעתו, כאשר דנה, הזוכה הראשונה מטעם אירלנד באירוויזיון, ב-1970, אף אמרה שעדיף שאירלנד תפרוש מהתחרות מאשר תשלח אליה תרנגול הודו.
השיר הצליח לגרום לתקרית דיפלומטית, משום שבין המדינות אותן הוא מונה נמצאה מקדוניה בשמה זה, ולא כ"רפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה" כפי שיוון דרשה שיקראו למדינה. בעקבות כך ביקשו המארגנים מהמשלחת האירית לשנות את מילות השיר.
דסטין לא נכלל בין עשרת המקומות הראשונים בחצי הגמר הראשון שנערך ב-20 במאי 2008, ולכן לא עלה לשלב הגמר.
הקריירה הפוליטית
דסטין הביע מספר פעמים עניין בקריירה פוליטית, והכריז על קמפיינים מדומים בבחירות שונות, מטעם "מפלגות" כמו "Fianna Fowl" ו-"Poultry Party" (Fowl ו-Poultry הן מילים באנגלית לעוף, ו-"Fianna Fowl" מתייחס לפיאנה פול - "Fianna Fáil" - המפלגה הגדולה באירלנד). ב"מסעות בחירות" אלה דסטין נתן הבטחות כגון לקשר את דינגל שבמערב אירלנד לרשת הרכבות המטרופוליטנית של דבלין, ולהעניק לכל צעיר באירלנד זכות לדייט עם אחת מבנות הספייס גירלז לפי בחירתו.
על אף שדסטין לא העמיד את מועמדותו באופן רשמי, בכל מערכת בחירות באירלנד מופיעים מאות ואף אלפי פתקים בהם הבוחרים כתבו את שמו.
מאפייניו
דסטין הוא עוף חסר מעצורים. הוא מגהק ונופח בקול, לועג לפוליטיקאים ולסליבריטאים אירים, לאורחים בתוכניתיו, ולמארחיו בתוכניות טלוויזיה בהן הוא משתתף. כדבלינאי, הוא לועג לכל אירי שמגיע מחוץ לאזור דבלין כ-"culchie" (כינוי גנאי לאירים מאזורים חקלאיים), וארס מיוחד שמור לכל מי שקשור למחוז ליטרים, בצפון מערב המדינה. המחסום היחידי לעלבונותיו הוא מחסום הגיל - הוא לא לועג לכל מי שגילו קטן מ-14. כמצופה מהסטריאוטיפ של קבלן בניין באירלנד, דסטין מרבה בהפסקות תה ממושכות, ומפזר רמזים על נכונותו לנהל עסקאות מפוקפקות עם כל מי שיציע אותן, ובייחוד עם פוליטיקאים.
דסטין מדובב על ידי ג'וני מוריסון שאחיו הגדול, קיירן, יצר ודיבב את זיג וזאג.
רובים, חיידקים ופלדה
רובים, חיידקים ופלדה: גורלותיהן של חברות אדם (באנגלית: Guns, Germs, and Steel: The Fates of Human Societies) הוא ספר משנת 1997 מאת ג'ארד דיימונד, פרופסור לפיזיולוגיה, שהתמחה בחקר האבולוציה של ציפורי גינאה החדשה. הספר מנסה לענות על השאלה מדוע הציוויליזציה האירופית-אסיאתית היא זו שפיתחה טכנולוגיה מתקדמת מוקדם יותר משאר חלקי העולם.
על מנת לענות על שאלה זו סוקר דיימונד את ההיסטוריה האנושית ב-15,000 השנים האחרונות, תוך שימת דגש על הגאוגרפיה בכל אזור והשפעותיה על התפתחות האוכלוסייה במקום. לדבריו, ההבדלים בהתפתחות היבשות, אינם נובעים מעליונות שמקורה בתבונה עדיפה, אלא מצירוף של גורמים, כגון ביות מוקדם של בעלי חיים וצמחים שהתאפשר בגלל התנאים הגאוגרפיים, אשר הובילו לקדמה טכנולוגית וליתר חסינות בפני מגפות. זאת בניגוד לחברות אשר המשיכו להתבסס על מודל של "ציידים-לקטים". בתקופה מאוחרת יותר, הובילה הקדמה הטכנולוגית לייצור רובים ופלדה, לקולוניאליזם, ולהשתלטות האירופית על יתר יבשות העולם.
סקירה כללית
דיימונד מציע גישה של דטרמיניזם גאוגרפי: הוא מסביר שינויים בחברות האנושיות וביחסים ביניהן בהיסטוריה באמצעות ההבדלים הצורניים והאקולוגיים בין יבשות ואזורים שונים. בספר מתוארים ההיסטוריה של כדור הארץ והאנושות ב-15,000 השנים האחרונות, מאז תחילת המהפכה הנאוליתית, וההבדלים בין היבשות השונות מבחינת אקלים, פאונה (החי) ופלורה (הצומח).
דיימונד נותן כמה רמות של תשובות והסברים לתהליכים של ההיסטוריה האנושית. 11 מתוך 13 מיני החיות הגדולים הניתנים לביות מצויים באירואסיה (סוסים, חזירים, פרות, עזים, גמלים וכבשים, שביחד מספקים מזון, בשר, חלב, כוח עבודה ורכיבה) לעומת לאמות ואלפקות באמריקה. כמו כן, סוגי הזרעים שמהם ניתן לקבל את מרב הפחמימות והחלבונים, כגון חיטה, שעורה ואורז, נמצאים באירואסיה במצב כמעט תרבותי באופן טבעי. זאת בניגוד לאמריקה, שבה הדגן שניתן לגידול למזון, התירס, היה צריך לעבור כמה שינויים גנטיים חריפים כדי שיהיה ניתן להפיק ממנו כמות פחמימות המספיקה לתזונה אנושית, ובנוסף, הוא דל בחלבון. יבשת אוסטרליה סבלה אפילו יותר, בלי שום צמח מתאים.
נוסף על כך, אירואסיה היא היבשת הגדולה ביותר שכיוונה הוא מזרח-מערב. תנאי אקלים נוטים להיות דומים לאורכם של קווי רוחב. עובדה זו מאפשרת למינים של צמחים ושל בעלי חיים להתפשט מזרחה ומערבה, או להיות מועברים בהצלחה על ידי האדם. התוצאה היא שבאירואסיה התפשטו הצמחים בעלי ערכים תזונתיים גבוהים באופן מהיר בהרבה מאשר באמריקה או באפריקה הנמתחות לאורך קווי אורך ארוכים, וכך גם הבהמות הגדולות הניתנות לביות. דיימונד מודד את הזמן שלקח לתירס לעבור ממקסיקו לארצות הברית לעומת הזמן שלקח לחיטה לנדוד מיפן עד פורטוגל. כלומר, ניתן יתרון נוסף לחברות הגדולות של אירואסיה להתפתח לעומת שאר החברות.
כתוצאה מכך, נוצרה האפשרות לאגירת עודפי מזון, והאדם התפנה ליצירת ציוויליזציות רבות עוצמה ולפיתוחים טכנולוגיים. בין היתר, הפקת מתכות איכותיות (פלדה) וייצור כלי נשק משוכללים (רובים).
דיימונד מדגיש כי הוא אינו רואה בחברות מסוימות עליונות תבונית טבעית על חברות אחרות. כך לדוגמה הוא מציין שהפלדה פותחה באפריקה אלפיים שנה לפני שפותחה באירופה, אך הדבר לא סייע לאוכלוסייה המקומית, בטווח הארוך, מפני שגודל החברה ויכולת התמיכה הטכנולוגית שלה היו מצומצמים מדי.
תוצאה נוספת של ביות בעלי חיים הייתה מגיפות חוזרות ונשנות שמקורן בבעלי החיים המבויתים. אלה ששרדו היו חסינים יחסית לאותן מחלות. כאשר פגשה הציוויליזציה האירופית בציוויליזציות האחרות (במיוחד אמריקה, אבל גם אפריקה ואוקיאניה), היא הכריעה אותן בכוח הטכנולוגיה (פלדה ורובים), ובאמצעות המחלות שגרמו להרג רב באוכלוסייה המקומית הבלתי מחוסנת (חיידקים).
דיימונד מטפל גם בהיווצרות המדינה מתוך החברה הפרהיסטורית ונותן הסבר להיווצרות המדינה והבירוקרטיה. המדינה והבירוקרטיה תמכו בבניית צבאות וספינות שהשתלטו על תחומים חדשים.
בחלקו השלישי של הספר מביא דיימונד סקירה על השתלטותן של אומות שונות על שטחים בעולם. כך הוא מספר על עליית הבנטו בכל אפריקה בעקבות הטכנולוגיה המשופרת של פלדה, על התפשטות האומה האסטרונזית מטייואן לפיליפינים, לאינדונזיה ולכלל האוקיינוס השקט, בעקבות התפתחות טכנולוגית בספינות ועל ההתפשטות של סין דרומה. טענה זו מצטרפת לטענה הקודמת שלו מהספר השימפנזה השלישי, על ההודו-אירופים שהתפשטו בזכות הסוס לכל המרחב האירואסיאתי. בכל הטענות האלה מצויה הטענה הבסיסית כי הדבר שקידם את בני האדם היה המקרה בלבד. התפתחויות טכנולוגיות מקריות או מיקום בקרבת סוסים סייעו לעמים מסוימים להתפשט יותר מאחרים.
הסקירה של דיימונד בחלק זה בספר היא נרחבת. היא עוסקת גם באבוריג'ינים ובאינדיאנים, באומות השמיות ובקוהיסנים. חלק זה מקנה בפעם הראשונה סקירה על התהליכים העמוקים של ההיסטוריה האנושית. במקום לעסוק בדמויות ובגיבורים, הוא עוסק בתהליכי עומק של חברות שגירשו חברות אחרות כברבריות וטבחו בהן, בהתפתחויות הטכנולוגיות שאפשרו את המהלך הזה ואת ההסבר למראה העכשווי של העולם.
כך למשל הוא מוסיף ומסביר מדוע היו אלה האירופים ולא הסינים שהשתלטו על העולם. ההסבר שנותן דיימונד קשור לגאוגרפיה השונה של סין ושל אירופה. לדעתו הגאוגרפיה המבותרת של אירופה מנעה מצב של שלטון אחד מרכזי (בניגוד לסין השטוחה, המקושרת על ידי עמקי נהרות, שבה התאפשר שלטון אחד מרכזי). ריבוי המדינות יצר לדעתו תחרותיות. כך, אימוץ טכנולוגיה על ידי ישות אירופית אחת, הביא לאימוצה במוקדם או במאוחר על ידי מתחרותיה, לבל יוותרו מאחור. תחרות זו היא גם שהביאה לכך שהמדינות האירופיות השונות שלחו אוניות לתור את העולם, כדי לזכות ליתרונות על מתחרותיהן, וכך היו האירופים הראשונים להגיע ליבשות רחוקות.
ביקורת
ההיסטוריון הצבאי ויקטור דייוויס הנסון בספרו "ניצחון המערב" מותח ביקורת על התזה של דיימונד וטוען כי הסברים גאוגרפיים וביולוגיים לא יכולים לספק לבדם הסבר לעליונות הצבאית הכמעט בלעדית של המערב לאורך כל שנות קיומו. הנסון מדגיש את הסיבות התרבותיות כגורמות לעליונות הצבאית של המערב. הוא טוען כי הימנעותו של דיימונד מההסברים התרבותיים והיצמדותו לדטרמיניזם הטבעי באים יחד עם דטרמיניזם ביולוגי ואמונה בנחיתות ביולוגית של הגזע המערבי.
אדוארד קרטיס
אדוארד שריף קרטיס (באנגלית: Edward Sheriff Curtis; 16 בפברואר 1868 – 19 באוקטובר 1952) היה אחד מחלוצי הצילום במערב הישן של אמריקה ובפרט בצילום של ילידים אמריקאים, בסך הכל צילם כ-40,000 תמונות מחיי האמריקאים הילידים בני כ-80 שבטים. כמו כן עסק בתיעוד אתנוגרפי של החברה והתרבות האמריקאית-ילידית גם באמצעות כתיבת דוחות והקלטות קול.
תולדות חייו
קרטיס נולד בוויסקונסין. אביו היה כומר ולוחם לשעבר במלחמת האזרחים האמריקנית. ב-1874 עברה המשפחה למינסוטה. קרטיס לא למד בבית ספר מעבר לכמה ו'. בנעוריו בנה בעצמו את מצלמתו הראשונה וב-1885 היה קרטיס לעוזר צלם בסיינט פול. ב-1887 עבר עם משפחתו לסיאטל, שם נכנס לשותפות עם צלם בשם רמוס רותי. ב-1892 נשא לאשה את קלרה ג'יי. פיליפס (Clara J. Phillips1874-1932), בני הזוג התגרשו ב-1919, לאחר שחיו בנפרד מאז 1916.
בשנת 1895 צילם את "הנסיכה אנג'לין", או בשמה המקורי קיקיסומלו, בתו של צ'יף סיאטל. היה זה הדיוקן הראשון של יליד אמריקאי שצילם, בהמשך שיתף פעולה עם החוקר ג'ורג' בירד גרינל (George Bird Grinnell) בחקר התרבות האמריקאית-ילידית. בין מאי ליולי 1899 השתתפו השניים במשלחת הרימן לאלסקה, משלחת גדולה שכללה בוטנאים, זואולוגים, אנתרופולוגים, גאולוגים, ציירים, סופר וצלם - קרטיס. ב-1900 השתתף עם גרינל במשלחת לחקר אומת הבלקפוט במונטנה.
ב-1906 מימן איל ההון ג'יי. פי. מורגן עבודה מקיפה של קרטיס בנושא צילומי אמריקאים ילידים בסך 3,000$. במסגרת זו הופק אלבום ענק הכולל 20 כרכים ובהם 1,500 צילומים, תחת השם "The North American Indian". האלבום יצא לאור ב-1907 ב-222 עותקים, ההקדמה לכרך הראשון נכתבה על ידי תאודור רוזוולט. המטרה הייתה לתעד את התרבות האמריקאית ילידית המסורתית, אתה ראה כהולכת ונעלמת. בנוסף תיעד קרטיס את השפה והמוזיקה של השבטים שפגש בכ-10,000 גלילי שעווה שהקליט וכתב דוחות תיעודיים על מזון, תרבות ביתית ומשפחתית, מנהגים וטקסים, פעילות פנאי ועוד. בנוסף כתב מפי זקני העדה סיפורים מסורתיים והיסטוריים וביוגרפיות של מנהיגים, רובם מהווים את התיעוד היחיד בכתב ובהקלטה.
עקב הסכם הגירושין, ב-1919, זכתה אשתו בבעלות על סטודיו הצילום שלו ועל כל הנגטיבים. לפני כניסת ההסכם לתוקף הגיעו קרטיס ובתו, בת', לסטודיו והרסו את כל הנגטיבים העשויים זכוכית על מנת שלא יפלו לרשותה של גרושתו.
האשמה על הסרת מאפייני מערביות וביום צילומים
קרטיס ביקש להציג את התרבות האמריקאית-ילידית בטהרתה. לפיכך טרח והסיר מהצילומים, לעיתים בדיעבד, בעת ההדפסה, מאפיינים ואלמנטים מודרניים ומערביים. כן הוא מואשם ששילם לאנשי שבטים על מנת שיתייצבו מולו ויבצעו עבודת דוגמנות של סצנות האמורות להיות "טבעיות".
אוספים
ב-1932 מכרו יורשי ג'יי. פ. מורגן לחברת Charles E. Lauriat מבוסטון בעבור 1,000$ את התצלומים והנגטיבים שהיו ברשותם. החומר כלל 19 עותקים של "האינדיאנים של צפון אמריקה" אלפי הדפסות צילומים מקוריות על נייר, גליונות בלתי-כרוכים מהאלבום, נגטיבי זכוכית מקוריים. רוב החומר נשכח במרתפי החברה והתגלה מחדש רק ב-1972. חלק מנגטיבי הזכוכית המקוריים נותרו במחסני ג'יי. פי. מורגן ונעלמו עם השנים (בפרט בעת מלחמת העולם השנייה) או נמכרו לסוחרים שונים.
ספריית הקונגרס מחזיקה בכ-2,400 הדפסות כסף-ג'לטין מנגטיבי הזכוכית המקוריים, המתאפיינות באפקט "ספיה" (גוון חום). כשני שלישים מהתצלומים לא התפרסמו במסגרת אלבום "האינדיאנים של צפון אמריקה".
סימנייה
סימנייה היא רצועה צרה ודקה שקורא ספר מניח בתוכו, כדי לסמן את המקום שבו הפסיק את קריאתו, וממנו ימשיך בהמשך קריאת הספר.
היסטוריה
מטרתן של הסימניות היא לסמן מקום בספר בלי לגרום נזק לנייר ממנו עשוי הספר. במיוחד היה נכון הדבר לפני המצאת הדפוס, כשהספרים היו נדירים ויקרים. בימי הביניים שימשו סימניות עשויות רצועת קלף.
סימניות באורך 40 מטר היו כבר בתקופת מגילות הפפירוס במצרים בעת העתיקה (שנת 476 לספירה לערך) ושימשו לסימון מקום הקריאה. גם בראשית ימי הביניים, נמצאו סימניות במנזרים וביניהן סימניות שהיו צמודות (clip-on type bookmarks) לדף הנייר.
כבר בימי הביניים המאוחרים, בין המאות ה-13 וה-15, נמצאו סוגים שונים של סימניות. בכתבי יד שנכתבו על ידי פטרוס קומסטור (Peter Comester) מהמאה ה-13, השייכים לרשימות אינוונטר של הספרייה הבריטית, נמצאה סימנייה מעניינת ונדירה: באחד הדפים של כתבי היד גזרו חתך בקצה באופן אנכי ובו הכניסו שרוך ארוך ששימש כסימנייה.
במאות ה-16-17, בתקופת אליזבת הראשונה, נמצאה רצועת משי מעוטרת בגדילים שהייתה שייכת לכריסטופר בארקר, אשר רכש את ההמצאה מהמלכה שנתנה לו את הבלעדיות בשנת 1577 להדפיס את התנ"ך. בשנת 1632 הכינו סימניות ארוגות מחוטים, מכסף וציציות לספרי התורה ולספרי התפילה. סימנייה אופיינית במאות ה-18-19 הוכנו מרצועת עור שנקשרה לספר כפי שהן מצויות עד היום בספרי יעץ.
סימניות נפרדות מהספר החלו להופיע באמצע המאה ה-19. אזכור לסימנייה מופיע בספרה של מרי ראסל מיטפורד "Recollections of a Literary Life" משנת 1852. בשנות השישים של המאה ה-19 נוצרו סימניות מהודרות מבד ארוג, בעיקר בקובנטרי, מרכז תעשיית המשי של אנגליה. תומאס סטיבנס מקובנטרי, יצרן סימניות בעל מוניטין, הודיע על 900 דגמים שונים שהוא מייצר. סימניות משי היוו מתנה נחשבת בתקופה הוויקטוריאנית, וסטיבנס יצר סימניות לכל אירוע.
בשלהי המאה ה-19 צומצם ייצורן של סימניות המשי, והתרחב ייצורן של סימניות עשויות נייר או קרטון, זאת במקביל לגידול בתפוצת הספרים, כאמצעי פרסום לאירועים ולעסקים שונים. הסימניות יוצרו מפלסטיק, מזהב, מפנינים, משנהב ומתכות יקרות.
סימניות בשנות האלפיים
סימניות מודרניות קיימות במגוון רחב מאוד של חומרים. סימנייה היא לעיתים רצועת בד המחוברת לכריכת הספר, ובדרך כלל היא חפץ נפרד, עשוי נייר, קרטון, בד, לבד, פלסטיק, עור או מתכת. פעמים רבות הסימניות מעוטרות בקישוטים שונים, ולעיתים הן מכילות פרסומת לחנות ספרים או להוצאת ספרים. סימניות נמכרות גם כמזכרות לתיירים. בשל מגוון עיצוביהן ומקורותיהן, סימניות מהוות גם פריט אספנות.
בנוסף לסימניות שנועדו למטרה זו, ניתן להשתמש לכך גם בפתק אקראי כלשהו. יש המשתמשים בפתקיות דביקות (Post-it) כסימנייה. רבים נוהגים ליצור קפל קטן בפינת הדף ("אוזני חמור") כתחליף לשימוש בסימנייה.
בעידן המחשב והאינטרנט נעשה גם שימוש וירטואלי ומושאל במונח "סימנייה", בעיקר בדפדפני אינטרנט ובמעבדי תמלילים. סימנייה וירטואלית כזו היא כלי מובנה בתוכנה, המאפשר למשתמשיה לסמן קטעי טקסט או דפים מועדפים שאליהם הם יכולים לשוב בכל עת בקלות בהקלקת עכבר. מעבד התמלילים הפופולרי מיקרוסופט וורד, ודפדפן מוזילה פיירפוקס, כוללים פונקציית "סימניה" בתכונותיהם (שקיימת גם בתוכנות מקבילות אחרות, בשמות שונים).
שלום שרעבי
הרב שלום מזרחי שרעבי (מכונה גם הרש"ש הקדוש, ה'תס"ג או ה'ת"פ, 1720 – י' בשבט ה'תקל"ז, 1777 או ה'תקמ"ב, 1782) היה מקובל בולט שעלה לארץ ישראל מתימן, ושימש ראש ישיבת המקובלים בית אל. מחבר "פירוש השמ"ש" על כתבי האר"י ו"סידור הרש"ש", עם כוונות התפילה.
ביוגרפיה
נולד בשרעב או בצנעא שבתימן לרבי יצחק. יש אומרים שנולד ביום פטירתו של רבי שלום שבזי. כפי הנראה למד מחכמי צנעא. בצעירותו עלה לארץ ישראל. בדרך עבר בבומביי, בצרה ובגדאד, שם למד בספר הזוהר בישיבה שעל קברו של הרב יצחק גאון, עד שמצא שיירה לדמשק. משם המשיך לחלב, שם שימש לפרנסתו כעגלון לגביר. הוא עמד בקשרים עם חכמי העיר, ובין השאר חלק עליהם בשאלה הלכתית בנוגע למצוות אכילת כזית מצה בפסח. משם המשיך אל ארץ ישראל.
על פי המסופר הוא עבד כשמש בית כנסת בישיבת המקובלים בית אל אצל ראש הישיבה, הרב גדליה חיון. לאחר פטירת ראש הישיבה מונה לראשות הישיבה. בנו הרב חזקיהו יצחק שרעבי ונכדו הרב רפאל אברהם שלום מזרחי שרעבי שימשו אף הם בראשות הישיבה. השמועה שלפיה נשא לאישה את בתו של הרב חיון ככל הנראה אינה מבוססת.
הרש"ש עמד בראש חברת רבנים מפורסמים שנקראה "חברת אהבת שלום" ובין תלמידיו היו החיד"א, הרב יום טוב אלגאזי (מהרי"ט אלגאזי), ר' חיים דילרוזה ור' אברהם גרשון מקיטוב גיס הבעל שם טוב. תלמידים אלה היו כמעט בני גילו של הרש"ש (ר' אברהם גרשון מקיטוב היה מבוגר מהרש"ש ביותר מעשרים שנה) ולמרות זאת נחשב הרש"ש בעיניהם לרבם.
תיקן כי מקובלים יערכו תיקון חצות בכותל המערבי.
1961 בישראל
1961 בישראל הייתה השנה בה חגגה 13 שנה מיום היווסדה. בין האירועים החשובים שאירעו בישראל בשנה זו, משפט אייכמן והבחירות לכנסת החמישית, לאחר התפטרות דוד בן-גוריון (אשר נבעה מדחייתו את מסקנות הוועדה שחקרה את העסק הביש).
פוליטיקה
ב-31 בינואר התפטר דוד בן-גוריון מראשות ממשלת ישראל, לאחר שלא קיבל את המלצת ועדת השבעה שחקרה את עסק הביש (שהגישה את הדין וחשבון שלה בדצמבר 1960), ובייחוד לאור המסקנה כי "לבון לא נתן את ההוראה והמעשה לא בוצע בידיעתו". התפטרותו מביאה לבחירות חדשות, הבחירות לכנסת החמישית, שהתרחשו ב-16 באוגוסט, וזאת פחות משנתיים לאחר מערכת הבחירות הקודמת. טרם הבחירות מחליט מרכז מפא"י לקבל את טענותיו של בן-גוריון, להדיח את לבון מתפקידו כמזכ"ל ההסתדרות ולסלקו מרשימת המפלגה לכנסת. בבחירות מצליחה מפא"י, אף על פי שאיבדה חמישה מנדטים, לזכות במספר מנדטים המאפשר לה להרכיב את הממשלה וב-2 בנובמבר מציג בן-גוריון את ממשלת ישראל העשירית בפני הכנסת.
המפלגה הפרוגרסיבית והציונים הכלליים מתאחדים ליצירת מפלגה חדשה - המפלגה הליברלית הישראלית. בין ראשי המפלגה, פינחס רוזן.
משפט
משפט אייכמן וגזר דינו מעוררים הדים רבים, לא רק בחברה הישראלית, אלא גם בעולם כולו. ב-11 באפריל נפתח המשפט, והחלו להישמע עדויותיהם הקשות של ניצולי השואה. המשפט שינה את היחס בארץ לניצולי השואה וגרם לציבור להתעניין בסיפוריהם ולתעדם למען הדורות הבאים. שמונה חודשים לאחר מכן, ב-15 בדצמבר, נמצא אייכמן אשם בפשעי מלחמה בבית המשפט.
חברה ועלייה
מבצעי עלייה נרחבים יוצאים ממרוקו לישראל. ב-10 בינואר מתרחש אסון, כשהספינה אגוז טובעת ו-44 יהודים שהתכוונו לעלות לישראל ממרוקו, נספים בטביעה. ב-28 בנובמבר מתחיל "מבצע יכין", להעלאת יהדות מרוקו לישראל.
נולדו
(קטגוריה:ישראלים שנולדו ב-1961)
נפטרו
(קטגוריה:ישראלים שנפטרו ב-1961)
וילה הארון א-רשיד
וילה הארון א-רשיד היא בית מגורים מפואר ברחוב דוד מרכוס מס' 18 בשכונת טלביה בירושלים.
הווילה נבנתה בשנת 1926 עבור חנא אברהים בשאראת על ידי האדריכל מאוריציוס גיסלר, ונקראה על שמו של הח'ליף העבאסי הארון א-רשיד, שעל פי המסורת היווה את ההשראה לסיפורי אלף לילה ולילה. בווילה שתי קומות, שחלוקת החדרים הפנימית שלהן היא בסגנון ליוואן: אולם וחדר מרכזי, שמשני צידיהן חדרי שינה ושירותים. רצפות החדרים מעוטרות. על גג הבניין מבנה בטון קטן, שיועד למשרתים.
בכניסה הצדדית לווילה, מצוין שמה על אריחי קרמיקה באנגלית ובערבית. בעבר הייתה כתובת כזו גם בחזית הבית, אך היא נותצה במהלך השנים ככל הנראה בשל הרצון לטשטש את סממני הזהות הערבית, ולפי אחד הסיפורים זה נעשה על ידי אנשי ביטחון לפני פגישה של גולדה מאיר, שהבית שימש כדירת השרד שלה כשהייתה שרת החוץ, עם מזכ"ל האו"ם דאג האמרשלד. בשנת 1994, נוספו בחזית הדרומית אריחי קרמיקה המעוטרים במגני דוד, שעליהם נכתב בעברית "כי שמך נקרא על הבית הזה".
היסטוריה
בשנות ה-50 שימשו מגורי המשרתים כדירת השרד של שרי העבודה גולדה מאיר ומרדכי נמיר ושל יושב ראש הכנסת, קדיש לוז. בקומה הראשונה של הבית התגורר שופט בית המשפט העליון צבי ברנזון.
תושב מרכזי נוסף בבית היה שלמה ארזי, ששימש כראש לשכת הקריה במשרד ראש הממשלה ומאוחר יותר גם כבכיר במשרד האוצר. ארזי חי בבית עד ליום מותו ולאחר מכן התגוררה בו אשתו - ג'יזל ארזי עד לפטירתה בשנת 2017.
בשנת 1994 רכש את הווילה איש עסקים ששיפץ והרחיב אותה.
הנובר
הנובר או האנובר (בגרמנית: Hannover,, ההטעמה על ההברה האמצעית; נהגה "הנופר") היא עיר גרמנית המהווה את בירתה של מדינת סקסוניה התחתונה.
אוכלוסייתה מונה, נכון לשנת 2015, כ-532,000 נפשות. הנובר היא העיר ה-11 בגודלה בגרמניה, היא המרכז התעשייתי והמסחרי העיקרי של צפון גרמניה, ומשמשת גם כמרכז קונגרסים וכנסים בינלאומיים. זוהי עיר תעשייתית ומסחרית משגשגת ועשירה, שאינה נחשבת כעיר תיירותית, ואין בה ריבוי אתרי תיירות.
מדי שנה בחודש אפריל מתקיימת בעיר תערוכת הנובר המציגה טכנולוגיות חדשניות של מיכון תעשייתי, בהשתתפות כ-60 מדינות. תערוכה חשובה יותר כיום היא תערוכת סביט לטכנולוגיה שהתפצלה מתערוכת הנובר ומשתמשת באותם המתקנים ומתקיימת מדי חודש מרץ.
בעבר הייתה הנובר בירת ממלכת הנובר הגרמנית, והיא המקור לבית הנובר שבמשפחת המלוכה הבריטית.
הנובר נהרסה כליל בהפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, ושוחזרה על ידי הממשל הגרמני לפרטי פרטים.
היסטוריה
העיר הנובר נוסדה בימי הביניים על גדת הנהר ליינֶה (משמעות השם המקורי, Honovere הייתה ככל הנראה "גדה גבוהה", אף כי הנושא נתון לוויכוח). הנובר הייתה כפר קטן של מפעילי מעבורת ודייגים, והפכה לעיר גדולה יחסית במאה ה-13. במאה ה-14 נבנו הכנסיות העיקריות של העיר, וכן הוקמה חומת העיר ולה שלושה שערים לאבטחת העיר.
בעקבות הרפורמציה, ב-1535 הדיחו הפרוטסטנטים בעיר את הממשל והאליטה הקתוליים, על האוכלוסייה הלא-פרוטסטנטית נאסר להתגורר בתוך תחומי חומת העיר, והכנסיות בעיר הוסבו לפרוטסטנטיות. קתולים ויהודים רבים עזבו, בין היתר לעיר הסמוכה הילדסהיים, שהייתה סובלנית יותר.
בשנת 1636 החליט הנסיך הבוחר של קלנברג להעביר את מקום מגוריו להנובר. השושלת שינתה את שמה כאשר ראש בית מונה לאלקטורט של הנובר (בית הנובר), אשר צאצאיו יהפכו מאוחר יותר למלכים של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה (ולאחר 1801 - מלכי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד). הראשון שבהם היה ג'ורג' הראשון, שעלה אל כס המלכות הבריטי ב-1714. שלושה מלכי בריטניה היו באותו זמן גם אלקטורטים של הנובר.
בשנים 1714–1837, כשהתקיימה האוניה הפרסונלית עם בריטניה, ביקר המלך בעיר לעיתים רחוקות (יוצא דופן בכך היה ג'ורג' הראשון). למעשה, במהלך תקופתם של שלושת המלכים המשותפים האחרונים (1760-1837) נערך רק ביקור אחד - של ג'ורג' הרביעי ב-1821. בדרך כלל יוצג המלך בהנובר על ידי משנה למלך.
במהלך מלחמת שבע השנים ב-26 ביולי 1757, התרחש הקרב על האסטנבק סמוך לעיר. הצבא הצרפתי הביס את צבא המשקיפים ההנוברי, והדבר הוביל לכיבושה של הנובר.
לאחר שנפוליאון כפה את ועידת ארטלנבורג (ועידת אלבה) ב-5 ביולי 1803, הוצבו בהנובר כ-30 אלף חיילים צרפתים. הוועידה גם קבעה כי צבאה של הנובר יפורק, וכתוצאה מכך היגרו חיילים רבים מהנובר לבריטניה והקימו שם את הלגיון הגרמני של המלך, שהיה הצבא הגרמני היחיד שנלחם במלחמות נפוליאון נגד הצרפתים. מאוחר יותר הם מילאו תפקיד חשוב בקרב ווטרלו ב-1815.
בקונגרס וינה ב-1814 שודרג האלקטורט של הנובר למעמד של ממלכה, ממלכת הנובר, והחזיר אותה לשליטת בית הנובר. הנובר, עיר הבירה, הורחבה גם לצדו המערבי של הנהר ליינה והיא המשיכה לגדול. בשנת 1837 הגיעה לסיומה האוניה הפרסונלית עם בריטניה, כאשר ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, הוריש את כסאו בממלכה המאוחדת לאישה, המלכה ויקטוריה, ואילו כתר ממלכת הנובר יכול היה לעבור בירושה רק לזכרים על פי החוק הסאלי. הנובר עברה לאחיו של ויליאם הרביעי, ארנסט אוגוסט כממשיך השושלת, והממלכה שרדה עד 1866, כאשר הנובר, למרות ניצחונה בקרב לאנגנזאלצה נגד פרוסיה, סופחה לפרוסיה. תושבי הנובר התנגדו לסיפוח למשטר הפרוסי, ולמרות זאת המשיכה העיר לגדול.
במלחמת העולם השנייה הופגזו וחרבו כשני שלישים משטחה של העיר בהפצצות בעלות הברית. לאחר המלחמה הפכה העיר לחלק מאזור הכיבוש הבריטי של גרמניה, אשר חידשה בה ממלכה עצמאית לתקופה קצרה, וב-1946 הפכה העיר הנובר לבירתה של מדינת סקסוניה התחתונה, כחלק מהרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
אישים מפורסמים
סופיה מהנובר, אשר צאצאיה הוכרזו כממשיכי שושלת המלוכה הבריטית בתחילת המאה ה-18.
גוטפריד וילהלם לייבניץ, מתמטיקאי אשר התמקם בעיר ב-1676 בהזמנת בית בראונשוויג (ברונסוויק).
גיאורג לודוויג, הוא ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
ברנהרד רימן, מתמטיקאי אשר למד בתיכון (גימנסיום) בעיר באמצע המאה ה-19.
גרהרד שרדר, מנהיג הSPD וקנצלר גרמניה.
חנה ארנדט, פילוסופית יהודייה, גדלה בהנובר עד לימי האוניברסיטה. כיום קרויים על שמה כיכר ורחוב בעיר.
הרשל גרינשפן, גדל בעיר ללא אזרחות, כיהודי פולני. בעקבות האנשלוס ב-1938 גורשה משפחתו באקציה הפולנית. בתגובה גרינשפן התנקש בשליש הגרמני בפריס, אירוע ששימש כהצדקה הנאצית לליל-הבדולח. בית הכנסת של הנובר נשרף כליל בליל הבדולח, וכיום קיימת אנדרטה במקום.
הרב שלמה זאב צווייגענהאפט, רב העיר.
הרב חיים פנחס לובינסקי, רב העיר.
גני הרנהאוזן
גני הרנהאוזן בעיר הנובר נחשבים לקומפלקס הגנים הגדול ביותר בגרמניה. גנים אלה קישטו בעבר את מעון הקיץ של המלכים לבית הנובר. הגן המרכזי, המכונה "הגן הגדול" (Großer Garten) הכולל פארק בסגנון צרפתי, תיאטרון פתוח, מבוך ומזרקת המים מרשימה בגודלה, המתיזה מים לגובה של 82 מטרים. בגני הרנהאוזן נמצאים גם גנים בוטניים (Berggarten), בהם נמצאת חממה שנבנתה כבר בשנת 1666 עבור החצר הנסיכותית. בגני הבוטניים של גני הרנהאוזן נמצאים יותר מ-2,500 סוגים של סחלבים וקקטוסים. אחד הגנים המפורסמים הנוספים הוא גן גיאורג (Georgengarten) שנוצר במאה ה-19 בשיטה של הגנים הרומנטיים האנגליים. במרכז הגן נמצא ארמון ואלמודן (Wallmoden), שבו נמצא מוזיאון המוקדש לתערוכת קריקטורות ולאיורים של חלוץ הקריקטורות, וילהלם בוש, יוצר סיפורי "מקס ומוריץ", שהתגורר בהנובר.
יאנז יאנשה
איבן ("יאנז") יאנשה (בסלובנית: Janez Janša; נולד ב-17 בספטמבר 1958) הוא ראש ממשלת סלובניה בשנים (2004–2008, 2012-2013). מנהיג המפלגה הדמוקרטית הסלובנית - SDS, שהיא מפלגה שמרנית. במרץ 2020 שב לתפקיד ראש הממשלה.
קורות חיים
שמו המקורי של יאנז יאנשה הוא איבן יאנשה. הוא נולד ב-1958, ילדם השני מתוך שלושה של זוג קתולי בסלובניה, אז חלק מיוגוסלביה הקומוניסטית. סיים ב-1982 תואר ראשון באוניברסיטת ליובליאנה, ב"לימודי הגנה" (חלק מלימודי מדעי החברה ביוגוסלביה של אז) והחל לעבוד בתפקיד זוטר במשרד ההגנה הסלובני.
דרכו הפוליטית נפתחה כשהיה עיתונאי פרילנסר בשבועון היוגוסלבי המעין אופוזיציוני, "מלאדינה". ב-1983 הוא פרסם לראשונה מאמר אופוזיציוני ובעקבות זאת, בגיל 26 סולק מהמפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית, ששלטה אז במדינה, וכמעט כל מקומות העבודה נסגרו בפניו. לפרנסתו נאלץ לעבוד כמתכנת מחשבים עצמאי וכמדריך למטפסי הרים. כעבור ארבע שנים, במאי 1988 הוא אף נאסר יחד עם שלושה עיתונאים אחרים מ"מלאדינה", בשל פעילותם האופוזיציונית. הדבר גרר הפגנות סוערות יחסית, ביוגוסלביה הדיקטטורית של אותן שנים ונחשב לראשיתו של "האביב הסלובני". הוא ריצה עם זאת רק שישה מתוך 18 חודשי המאסר שנגזרו עליו.
בינואר 1989 היה מעורב בהקמת אחת המפלגות הסלובניות האופוזיציוניות הראשונות, האיחוד הדמוקרטי הסלובני ובעקבות זאת נאסר שוב על ידי השלטונות. בינואר 1990 הקים שבועון אופוזיציוני חדש בשם "דמוקרטיה" (Demokracija) וכיהן כעורכו הראשי כארבעה חודשים, עד בחירתו לפרלמנט הדמוקרטי הראשון של סלובניה. השבועון קיים ופעיל גם נכון ל-2018.
יאנשה הוא גם סופר פעיל, שכתב וערך מספר ניכר של ספרי עיון בעיקר על הקמתה ושנותיה הראשונות של סלובניה.
נשוי ואב לארבעה, שניים מאשתו הנוכחית ושניים מבת זוגו הקודמת.
חבר פרלמנט ושר הגנה
בבחירות הדמוקרטיות הראשונות בסלובניה, שהייתה אז עדיין חלק מיוגוסלביה, באפריל 1990 נבחר יאנשה לפרלמנט הסלובני. כעבור כחודש, אף על פי שמפלגתו קיבלה בסך הכל פחות מעשרה אחוז מהקולות הוא נבחר לשר ההגנה. בתפקידו זה נטל חלק חשוב במלחמת עשרת הימים, מלחמת העצמאות הקצרה של סלובניה כנגד יוגוסלביה, ב-1991. המלחמה הסתיימה בניצחון סלובני ובעצמאות ויאנשה נשאר שר ההגנה עד שנת 1994.
משנת 1993 הוא מכהן כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית הסלובנית, שהחלה את דרכה כמפלגה סוציאל - דמוקרטית והימינה בהדרגה תחת הנהגתו. המפלגה הייתה במשך רוב העשור האחרון של המאה העשרים חלק מהאופוזיציה הימנית לממשלה הסלובנית השמאלית.
בשנת 2000 הוקמה בסלובניה לתקופה קצרה ממשלת ימין - מרכז ויאנשה הפך שוב לשר ההגנה בה, אך הוא כיהן בתפקיד זה רק כחצי שנה, עד נובמבר 2000, עת נפלה ממשלה זו והוחלפה בממשלת שמאל - מרכז.
ראש ממשלה
ב-3 באוקטובר 2004 נערכו בסלובניה הבחירות הפרלמנטריות הראשונות בהן יאנשה זכה. מפלגתו הכפילה את כוחה בפרלמנט, מ-14 חברים מתוך ה-90, ל-29, בעוד מפלגת השלטון הליברלית (מרכז - שמאל), ששלטה במדינה במשך 12 שנים, ברצף כמעט מושלם, יורדת מ-34 מנדטים ל-23. ב-9 בנובמבר 2004 הוא נבחר לראש ממשלה על ידי הקואליציה החדשה, המרכז - ימנית, שהוקמה בפרלמנט הסלובני. ממשלתו זו אימצה ב-2007 את מטבע האירו האחיד, במקום המטבע הסלובני והצטרפה לאמנת שנגן, המבטלת בפועל את הגבולות בין מדינות האיחוד האירופי החותמות.
כארבע שנים אחר הקמת ממשלתו, ב-21 בספטמבר 2008 הפסיד יאנשה בבחירות, על חודו של מנדט אחד. כשבועיים לפני שהתקיימו, בראשית ספטמבר, טענה תחנת רדיו פינית, שיאנשה אחראי לפרשת שחיתות גדולה. למרות שלא התלוו לחשיפה הנטענת הוכחות של ממש, בבחירות שהתקיימו סמוך כל כך לחשיפה ירדה מפלגתו של יאנשה במנדט אחד, מ-29 ל-28, אבל חשוב יותר, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הסלובנית, יריבתה העיקרית, שהחליפה בתפקיד זה את המפלגה הליברלית, קפצה מ-10 מנדטים ל-29. ב-21 בנובמבר 2008 הוא סיים את תקופת כהונתו הראשונה כראש ממשלת סלובניה. אגב, בשנת 2013 הוא הורשע על ידי בית משפט סלובני בערכאה נמוכה, בשחיתות, בגין אותו מעשה נטען ונידון לשנתיים מאסר בפועל, אולם ב-2015 הוא זוכה פה אחד על ידי בית המשפט הסלובני העליון לחוקה.
ב-4 בדצמבר 2011 התקיימו בסלובניה בחירות מוקדמות לפרלמנט, כאשר יאנשה עדיין מוקף חשדות כבדים לשחיתות ומועמד עדיין לעמוד לדין בשל כך. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ששלטה במדינה שלוש שנים בלבד, כמעט ונעלמה בבחירות אלה והמנצחת הגדולה הייתה מפלגת שמאל - מרכז חדשה, שהוקמה באותה שנה וזכתה ב-28 מנדטים. עם זאת, מפלגתו של יאנשה הפסידה שני חברי פרלמנט בלבד, כשקיבלה 26 מנדטים. יאנשה עצמו, אחרי תמרונים פוליטיים מפותלים, ולמרות שהנשיא מהמרכז - שמאל סירב להטיל עליו את מלאכת הרכבת הממשלה בשל אותה פרשת שחיתות נטענת, הצליח לגבש גוש מרכז - ימני, שיתמוך בו בפרלמנט. ב-10 בפברואר 2012 הוא מונה בשנית לראש ממשלה, אולם תקופת כהונתו זו הייתה קצרה בהרבה מקודמתה. ב-20 במרץ 2013, קצת יותר משנה לאחר מינויו, הוא סיים את הקדנציה שלו, כאשר בזו אחר זו נטשו את הקואליציה שלו, על רקע טענות שחיתות שונות, שלוש מהמפלגות הקטנות יותר בגוש המרכז - ימני, שהוא הצליח להקים ושהעלה אותו לשלטון מלכתחילה.
בדצמבר 2014, לאחר שהיה כלוא כחצי שנה שוחרר יאנשה מהכלא, בשל החלטת בית המשפט העליון, שקבע שסיכויי ערעורו להתקבל, גבוהים. באפריל 2015 הוא זוכה על ידי בית המשפט הסלובני העליון לחוקה, פה אחד.
ב-3 ביוני 2018, כשלוש שנים לאחר זיכויו המוחלט נערכו בחירות פרלמנטריות חדשות בסלובניה ויאנז יאנשה ניצח בהן את מפלגת השמאל החדשה התורנית שהתמודדה מולו. מפלגתו זכתה ב-25 מנדטים, למול 13 ליריבתו העיקרית. אלא שהפעם הצליח השמאל להתלכד וב-13 בספטמבר 2018 הוקמה בסלובניה ממשלת שמאל - מרכז חדשה, כאשר יאנשה נותר בחוץ, כמנהיג האופוזיציה מימין.
יאנשה הוא פרו ישראלי מובהק, מבין המנהיגים האירופים התומכים ביותר בישראל. ובראיון שנתן ל"ישראל היום" ב-20 בספטמבר 2018 הצהיר על כוונתו להעביר את שגרירות סלובניה בישראל, אל ירושלים, אם וכאשר ירכיב הוא את ממשלת סלובניה. במהלך מבצע שומר חומות, הורה, בניגוד לעמדת נשיא סלובניה, להניף את דגל מדינת ישראל על בניין ממשלת סלובניה.
יאנשה התמודד עם האשמות בגלישה לעבר שלטון אוטוריטרי בסגנון בעל בריתו, ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן. הוא ספג ביקורת מהאיחוד האירופי על רקע דיווחים שהוא לחץ על מתנגדים ותקשורת ציבורית.
בבחירות לפרלמנט של שנת 2022, מפלגתו הפכה לשנייה בגודלה. רוברט גולוב החליפו ב-25 במאי 2022.
מלחמת האזרחים בסומליה
מלחמת האזרחים בסומליה היא מלחמת אזרחים שהחלה עם התמוטטות השלטון המרכזי במדינה ב-1991 ועדיין נמשכת.
המלחמה הובילה להפרדות שני אזורים מרכזיים, סומלילנד ופונטלנד, מהשלטון המרכזי הסומלי, וליצירת מדינות קטנות נוספות דה-פקטו בשטחה, יחד עם השתלטות ארגוני טרור מוסלמיים, כגון א-שבאב, על חלקים מהמדינה.
נפילתו של סיאד בארה (1992-1986)
למרות שמקובל להגדיר את המלחמה ככזו שהחלה בנפילתו של סיאד בארה (נשיא סומליה בין-1969 ו-1991) ביוני 1991, המלחמה החלה למעשה במרד בשלטון בארה שהחל ב-1986. שתי קבוצות עקריות מרדו בשלטונו: הקונגרס הסומלי המאוחד (USC), שהוקם על ידי קצינים ששרדו מניסיון ההפיכה הכושל באפריל 1978, והתנועה הלאומית הסומלית (SNM) שהוקמה על ידי בני העיסא בצפון המדינה (סומלילנד) ב-1981.
במהלך אמצע שנות ה-80 קמו ברחבי המדינה תנועות התנגדות נוספות שנתמכו על ידי הדרג האתיופי. בארה הגיב בצעדי ענישה נגד לוחמי הגרילה, במיוחד בצפון. ההסתערות כללה הפצצת ערים, כאשר המרכז המנהלי הצפון-מערבי של הרגייסה, מעוז התנועה הלאומית הסומלית, בין אזורי היעד ב-1988.
בשנת 1988, בארה והרודן האתיופי מנגיסטו היילה מריאם הסכימו להימנע מאירוח מתנגדיהם בשטחם. דבר שהניע את התנועה הלאומית הסומלית לתקוף את צפון סומליה מבסיסיה בגבול אתיופיה. משטרו של בארה הגיב בדיכוי אלים שכלל רצח עם של בני העיסא המוערך בכ-200,000 הרוגים וכחצי מיליון פליטים שבקשו מקלט באתיופיה. גורמים מערביים קיצצו בתגובה את תמיכתם במשטר הסומלי, שבאותה עת היה תלוי במידה רבה בסיוע חוץ. הדבר הביא ל"נסיגה מהירה של המדינה", מלווה בירידה תלולה בערך השילינג הסומלי ועריקות המוניות בצבא סומליה.
במהלך 1990 גבר כוחם של המורדים, כשכוחות התנועה הלאומית מביסים את הצבא בצפון, ועד 4 בפברואר 1991 התנועה השתלטה על כל צפון סומליה, וכוחות הקונגרס הסומלי המאוחד כובשים את רוב הערים והכפרים הסובבים את מוגדישו. בדצמבר נכנסו כוחות הקונגרס למוגדישו, ובמשך ארבעה שבועות נלחמו הכוחות בחייליו הנותרים של בארה. בינואר 1991, הובסו הכומתות האדומות, הכוחות המיוחדים של בארה, והפילו את אחיזתו של בארה בממשלה.
אך לאחר ניצחון, קבוצות המורדים האחרות סירבו לשתף איתה פעולה. בין תנועות הללו היו התנועה הפטריוטית הסומלית (SPM) והברית הדמוקרטית הסומלית (SDA), קבוצת Gadabuursi שהוקמה בצפון מערב כדי להתמודד עם התנועה הלאומית הסומלית של בני העיסא. התנועה הלאומית הסומלית מצידה, סירבה לקבל את הלגיטימיות של הממשלה הזמנית של הקונגרס. רבות מקבוצות האופוזיציה החלו להתחרות על השפעה בוואקום שנוצר לאחר נפילת ממשל בארה. בדרום, פלגים חמושים בראשות מפקדי הקונגרס הגנרל מוחמד פארח עידיד ועלי מהדי מוחמד התעמתו כאשר כל אחד מהם ביקש להפעיל סמכות על הבירה.
בצפון-מערב, בוועידת בוראו באפריל-מאי 1991, הכריזה התנועה הלאומית הסומלית על הקמת הרפובליקה של סומלילנד, שגבולותיה חופפים לגבולות סומלילנד הבריטית.
מעורבות האו"ם (1995-1992)
האו"ם התערב בסכסוך לראשונה ב-1992, עם קבלת החלטות מספר 733 של מועצת הביטחון של האו"ם ומספר 746 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהובילו ליצירת UNOSOM I (United Nations Operation in Somalia – פעולת האו"ם בסומליה), כוח המשימה הראשון שנועד לספק סיוע הומניטרי ולעזור להשיב את הסדר בסומליה לאחר התפוררות הממשל המרכזי.
החלטה מספר 794 של מועצת הביטחון של האו"ם התקבלה פה אחד ב-3 בדצמבר 1992 ואישרה הקמת כוח לשמירת שלום בשם UNITAF (Unified Task Force – כוח משימה מאוחד). מטרת הכוח, קואליציה של כוחות ממדינות שונות, ובראשם ארצות הברית, הייתה להבטיח חלוקה של סיוע הומנטרי והשכנת שלום בסומליה. כוחות הסיוע של האו"ם נחתו ב-1993 והחלו מאמץ בן שנתיים (בעיקר בדרום) להקל על מצוקת הרעב.
בתקופה שבין יוני ואוקטובר התחוללו מספר קרבות במוגדישו בין חמושים מקומיים ובין הכוח של משכיני השלום שעלו בחייהם של 24 חיילי או"ם פקיסטנים ו-19 חיילים אמריקניים (מתוך סך כל 31 הרוגים אמריקנים בחיל המשלוח לסומליה), רוב ההרוגים האמריקאים נהרגו בקרב מוגדישו. כ-1,000 לוחמי מיליציה סומליים נהרגו בקרב זה. תקרית זו שימשה אחר כך בסיס לספר ולסרט בלאק הוק דאון. כוחות האו"ם נסוגו מסומליה ב-3 במרץ 1995, לאחר שספגו אבדות ניכרות נוספות. הסדר בסומליה לא הושב על כנו.
חלוקת סומליה (2006-1998)
בתקופה שבין 1998 ל-2006 הוכרזו מספר מדינות אוטונומיות בתוך סומליה. שלא כמו סומלילנד, היו כולן תנועות אוטונומיה שלא הכריזו באופן גלוי על עצמאות.
פונטלנד הכריזה על עצמאות "זמנית" ב-1998, בכוונה שהיא תשתתף בכל פיוס כללי בסומליה שבו תוקם ממשלה מרכזית חדשה.
תנועת אוטונומיה שנייה הכריזה על מדינת ג'ובאלנד בדרום סומליה ב-1998.
ישות שלישית שהונהגה על ידי "צבא התנגדות ראהאנוויין" (Rahanweyn Resistance Army בראשי תיבות RRA) נוסדה ב-1999, על פי הקווים שהתוותה פונטלנד. פרישה "זמנית" זו הוכרזה שוב ב-2002, והובילה להקמת האוטונומיה של סומליה הדרום מערבית. במקור יסד ה-RRA מנהל אוטונומי על מחוזות באי ובאקול של דרום ומרכז סומליה ב-1999. בהקמה הוכרז כי הטריטוריה של ג'ובאלנד נכללת במדינת סומליה הדרום מערבית ומעמדה הפך בלתי ברור.
מדינה רביעית שהכריזה על עצמאותה ב-2006 הייתה גאלמודוג שבמרכז סומליה שעשתה זאת בתגובה להתחזקות ארגון איחוד בתי המשפט המוסלמיים.
אף על פי שסומלילנד מוכרת חוקית ובינלאומית כאזור אוטונומי בתוך הרפובליקה הסומלית, ממשלת החבל שואפת לעצמאות מוחלטת מסומליה.
בנוסף, במהלך תקופה זו נתקלו ניסיונות שונים להתפייסות לאומית בהצלחה חלקית. תנועות כדוגמת "הממשלה הלאומית הזמנית" (Transitional National Government או בראשי תיבות TNG) הבין שבטית ו"מועצת הפיוס והשיקום של סומליה" (Somalia Reconciliation and Restoration Council, בראשי תיבות SRRC) הובילו בסופו של דבר בנובמבר 2004 להקמת הממשלה הפדרלית הזמנית (Transitional Federal Government, בראשי תיבות TFG). עם זאת, אלימות ביוזמת בראשי הצבאות הפרטיים או בין שבטים נמשכה במהלך כל התקופה, ולתנועות המכונות תנועות הממשלה הלאומית הייתה השפעה מועטה ביותר על המתרחש במדינה לכל אורך התקופה.
עליית ה-ICU, המלחמה עם ה-ARPCT, ה-TFG ואתיופיה (2006-הווה)
בנובמבר 2004 הוקמה בניירובי שבקניה "ממשלת המעבר הפדרלית" (Transitional Federal Government, בראשי תיבות TFG). התנאים במוגדישו לא אפשרו לחברי ה-TFG להתכנס שם. בתחילת 2006 הקימה ה-TFG את משרדיה הזמניים בבאידואה שבדרום מערב המדינה.
הארגון החזק ביותר שקם בתקופה זו היה ארגון איחוד בתי המשפט המוסלמיים (Islamic Courts Union, בראשי תיבות ICU) ארגון מוסלמי הדוגל בהחלת חוקי השריעה על סומליה. שורשיו במערכת בתי המשפט המוסלמיים שהייתה המערכת היחידה שתיפקדה בזמן התוהו ובוהו ששרר בסומליה מאז נפילת זיאד בארה. בהיעדר סמכות אחרת החלו בתי המשפט לעסוק גם בעניינים מחוץ לכותלי בית המשפט כמו חינוך והשלטת חוק. בשנת 2000 הוקם איחוד של בתי המשפט החשובים במדינה שהקים מיליציה והלך וצבר כוח. בארגון זה תמכה בחשאי ממשלת אריתריאה במימון, במשלוח נשק וכנראה גם במשלוח יועצים. הממשל האמריקני חושד שגם ארגון אל-קאעידה תומך בארגון זה.
בתחילת 2006 הוקמה "הברית לשיקום השלום ולסיכול טרור" (Alliance for the Restoration of Peace and Counter-Terrorism, בראשי תיבות ARPCT) כברית בין ראשי הצבאות הפרטיים החילונים ברובם במוגדישו. מטרתם הייתה להתנגד לארגון איחוד בתי המשפט המוסלמיים. קיימות טענות שה-CIA תמך כספית בארגון.
שיא כוחו של איחוד בתי המשפט המוסלמיים
עד יוני 2006 הצליח איחוד בתי המשפט המוסלמיים להשתלט על הבירה מוגדישו בקרב מוגדישו השני. הם גירשו את חברי "הברית לשיקום השלום ולסיכול טרור" ממוגדישו, והצליחו לשכנע או לאלץ את ראשי הצבאות הפרטיים להצטרף אליהם. בסיס הכוח שלהם גדל כשהתפשטו לגבולות של פונטלנד והשתלטו על מרכז ודרום ג'ובאלנד.
בסיס הכוח הגדל של התנועה האסלאמית והמיליטנטיות שלה הובילו למלחמה גלויה בין התנועה לקבוצות אחרות בסומליה, כולל "הממשלה הפדרלית הזמנית" (TFG), פונטלנד וגאלמודוג. האחרונה הוקמה כמדינה אוטונומית במיוחד על מנת להתנגד למוסלמים הקיצונים. הם גם גרמו להתערבות אתיופיה, שתמכה בכוחות החילוניים של סומליה. איחוד בתי המשפט המוסלמיים שנתמך על ידי אריתריאה, יריבה מסורתית של אתיופיה ועל ידי מוג'אהדין נוכרים, הכריז ג'יהאד על אתיופיה בתגובה לכיבוש גדו והתפרסות כוחותיה סביב באידואה.
ההתערבות האתיופית והתמוטטות איחוד בתי המשפט המוסלמיים
ב-20 בדצמבר 2006 החל קרב באידואה בין איחוד בתי המשפט המוסלמיים לממשלה הפדרלית הזמנית (TFG) המתוגברים בצבא האתיופי. קרבות פרצו גם סביב העיירות הסומליות באנדירדלי במחוז מודוג ובלדווין במחוז היראן. מטרת איחוד בתי המשפט המוסלמיים הייתה לסלק את האתיופים מאדמת סומליה, אך הם הובסו בכל הקרבות העיקריים ונאלצו לסגת למוגדישו. לאחר הקרב האחרון בג'והאר ב-27 בדצמבר התפטרו מנהיגי איחוד בתי המשפט המוסלמיים.
ב-31 בדצמבר 2006, לאחר קרב ג'יליב, נפלה קיסימאיו לידי הכוחות ה-TFG והכוחות האתיופיים ב-1 בינואר. ראש הממשלה עלי מוחמד גדי קרא להתחיל בתהליך פירוק נשק בסומליה.
ההתערבות האמריקנית
בינואר 2007 התערבה ארצות הברית בעימות בפעם הראשונה מאז השתתפה בכוח האו"ם בתחילת שנות ה-90 כשבצעה תקיפות אוויר באמצעות תותחי מטוסי AC-130 כנגד עמדות המיליציות המוסלמיות בראס קמבוני על חוף הים בגבול בין סומליה לקניה, בניסיון להרוג פעילים של אל-קאעידה שלכאורה היו חלק מכוחות איחוד בתי המשפט המוסלמיים. דיווחים בלתי מאושרים טוענים כי יועצים אמריקניים עזרו לכוחות הקרקע האתיופים והסומליים מתחילת הלחימה. כוחות ימיים נפרסו מול החוף במטרה למניעה בריחה דרך הים, והגבול עם קניה נסגר.
התקוממות מוסלמית והתחדשות הלחימה הבין שבטית
עם תבוסת צבא איחוד בתי המשפט המוסלמיים בשדה הקרב, התפזרו לוחמיו והחלו במלחמת גרילה כנגד האתיופים וכוחות הממשלה הסומליים. במקביל, עם סיום המלחמה בין איחוד בתי המשפט המוסלמיים לממשלה הפדרלית הזמנית החלו מחדש העימותים הישנים בין השבטים.
צפון קפריסין
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין (בטורקית: Kuzey Kıbrıs Türk Cumhuriyeti ובראשי תיבות KKTC), ידועה גם בשמות קפריסין הטורקית, או קפריסין הצפונית (בטורקית: Kuzey Kıbrıs), היא מדינה עצמאית דה פקטו המשתרעת בחלק הצפוני של האי קפריסין. היא פועלת כרפובליקה עצמאית, ואף הכריזה רשמית על עצמאות ב-1983, אולם לא הוכרה על ידי אף מדינה אחרת למעט טורקיה, ודה פקטו גם על ידי אזרבייג'ן.
משנת 1975 התקיימה המדינה בשם אחר: "המדינה הפדרטיבית הטורקית של צפון קפריסין", גם אז ללא הכרה מלבד טורקיה. הקהילה הבין-לאומית והאו"ם רואים ברפובליקת קפריסין, הנשלטת היום בידי קפריסאים-יוונים, את הריבון החוקי בכל שטח האי קפריסין. טורקיה היא המדינה היחידה שמכירה ב"רפובליקה הטורקית של צפון קפריסין", תומכת בה כלכלית, דיפלומטית וצבאית, ואף עודדה אזרחים טורקים להתיישב בה. במקביל, טורקיה אינה מכירה באופן רשמי ברפובליקת קפריסין.
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מכסה 37% משטח האי קפריסין.
צפון קפריסין משתרעת מקצה חצי האי קרפאז בצפון-מזרח למפרץ מורפו, קייפ קורמקיטיס ונקודה המערבית ביותר שלה, אקסטרה קוקקינה במערב. הנקודה הדרומית ביותר שלה היא הכפר לורוג'ינה, המשמש כאזור חיץ בשליטת האו"ם המשתרע בין צפון קפריסין לשאר האי- ומחלק את העיר ניקוסיה, הבירה הגדולה ביותר של האי הקפריסאי משני הצדדים, כשחלקה הצפוני-טורקי של העיר היא עיר הבירה דה פקטו, לפקושה.
ההפיכה בשנת 1974, שבוצעה במסגרת ניסיון לספח את האי ליוון, הובילה את הפלישה הטורקית לקפריסין. זה הביא לפינוי חלק גדול מאוכלוסיית קפריסין היוונית בצפון, בריחתם של קפריסאים טורקים מדרום וחלוקת האי, מה שהוביל להכרזת עצמאות חד-צדדית על ידי הצפון בשנת 1983. בגלל היעדר ההכרה בה, צפון קפריסין תלויה מאוד בטורקיה לתמיכה כלכלית, פוליטית וצבאית. הניסיונות להגיע לפתרון לסכסוך בקפריסין לא צלחו. אף שנוכחותה נתמכת ומאושרת על ידי ממשלת הרפובליקה של דרום קפריסין, האיחוד האירופי בכללותו והקהילה הבינלאומית רואים בה כוח כיבוש ונוכחותה הוקעה בכמה החלטות מועצת הביטחון של האו"ם. צפון קפריסין היא רפובליקה דמוקרטית למחצה, עם מורשת תרבותית הכוללת השפעות שונות וכלכלה שנשלטת על ידי מגזר השירותים. הכלכלה ראתה צמיחה במהלך שנות האלפיים וה-2010, כאשר התוצר לנפש עלה בכפי שלושה אך נעצר על ידי אמברגו בינלאומי בגלל הסגירה הרשמית של הנמלים בצפון קפריסין על ידי הרפובליקה של צפון קפריסין. השפה הרשמית היא טורקית, בה מדברים עם ניב מקומי מובהק.
כ-99% מאוכלוסיית קפריסין-הצפונית הם מוסלמים-סונים, והיא אף מדינה משקיפה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.