cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האדם הניאנדרטלי
גנטיקה
עד שנת 2010 פוענח רצף הגנום המיטוכנדרי וחלק משאר הגנום של יותר מ-10 פרטים ניאנדרטלים. בנוסף פוענח הגנום כולו מתוך שלוש נשים ניאנדרטליות מאתר וינדיה בקרואטיה, המסומנות Vi33.25, Vi33.16 ו-Vi33.26, ברמת דיוק של "טיוטה", כלומר אין עדיין ביטחון מלא בזהותם של חלק מהנוקלאוטידים. בשנת 2013 פורסם הגנום השלם של גבר ניאנדרטל ממערת דניסובה, באיכות גבוהה משל כל גנום ניאנדרטל יחיד שמופה לפניו, ואף באיכות גבוהה משל כמה גנומים שלמים שמופו מבני-אדם בני-ימינו. כל מקטע בתוכו מופה בממוצע 50 פעמים ("רמת כיסוי" של פי 50). עם זאת מוערך שלמרות כל אמצעי הזהירות שננקטו, כאחוז אחד מהנוקלאוטידים עדיין "מזוהם" בדי-אן-איי של בני-אדם בני-ימינו, שמקורו בעובדי המעבדה המטפלים בתהליך המיצוי והמיפוי. גנום זה, הודות להשתייכותו לגבר, גם מכיל לראשונה רצף שלם של כרומוזום Y ניאנדרטלי. רצף הגנום המלא ציבורי לחלוטין, וחופשי להורדה באתר הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי.
בדי-אן-איי שהופק מעצמות של לפחות שני ניאנדרטלים שונים, האחד ממערת אל-סידרון בספרד והשני מאתר מונטה לסיני (Monti Lessini) באיטליה, המתוארך לתקופה של 50 אלף שנה לפני זמננו, נמצאה אותה מוטציה בגן MC1R. גן זה מקודד לקולטן של מלאנוקורטין ובבני-אדם מודרניים, מוטציות שונות בו גורמות לעור בהיר ומנומש ושיער אדמוני. לכן מקובל לשער היום שחלק מהניאנדרטלים היו אדומי שיער, והם מוצגים כג'ינג'ים בכמה מהשִחזורים האמנותיים מהשנים האחרונות.
עם זאת, המוטציה הניאנדרטלית אינה זהה למוטציות בבני-אדם ג'ינג'ים בני-ימינו, כיוון שהיא התרחשה כתוצאה מהחלפת נוקלאוטידים אחרים באותו גן. לכן היא אינה מעידה בפני עצמה על קרבת משפחה בינם ובין הניאנדרטלים, ונראה ששער אדמוני התפתח והתפשט באופן בלתי-תלוי בבני-אדם מודרניים ובניאנדרטלים. להשתלשלות של הניאנדרטלים ובני האדם בני-ימינו, ולעדויות בדבר רביית כלאיים ביניהם, ראו בפרק "אבולוציה".
אקלים גלובלי ותפוצה
הניאנדרטלים חיו בשלבים התיכון והעליון של תקופת הפליסטוקן, במהלך תקופות קרח ותקופות בין-קרחוניות. בשיאן של התקופות הקרחוניות, האזורים הצפוניים יחסית בהם חיו ניאנדרטלים – אירופה, הקווקז וסיביר – היו קרים מאוד. אזורי תפוצה דרומיים יותר, שבהם תהפוכות האקלים היו כנראה מתונות, כוללים את המזרח התיכון, איטליה וחצי האי האיברי. הניאנדרטלים לא חיו ככל הנראה בצפון-אירופה, צפונה לקו הרוחב 50° לערך, משום שאזורים אלו היו מכוסים באותה תקופה בקרחונים במשך כל עונות השנה. אין עדויות להימצאות ניאנדרטלים באפריקה, בדרום אסיה או במזרח הרחוק.
על פי השונות הנמוכה בין גנומים של ניאנדרטלים מעריכים כי אפילו בשיאה מנתה האוכלוסייה שלהם פחות ממאה אלף נפש בדור, ואולי כעשרת אלפי נפשות בלבד.
תזונה וציד
בדומה למרבית מיני האדם לאורך הפרהיסטוריה, הניאנדרטלים היו ציידים-לקטים. על פי הרכב איזוטופים של שיניהם ניתן להסיק שבשר ציד היה מרכיב עיקרי בתזונתם, קרוב לוודאי משום שבאירופה של עידן הקרח מקורות מזון צמחי היו מוגבלים. באתרים ארכאולוגיים שבהם מתגלים שרידי ניאנדרטלים, מתגלים כמעט תמיד גם מאובנים רבים של בעלי-חיים בני תקופתם, עם סימני חתכים בעצמות שנגרמו מכלי-אבן חדים.
נשק הציד העיקרי היה ככל הנראה חניתות עץ, בעלות חוד עץ מוקשה באש או חוד אבן. באתר הארכאולוגי לרינגן (Lehringen) שבגרמניה, המתוארך לגיל של כ-125 אלף שנה, נמצאו שברי חנית מעץ טקסוס באורך כולל של 2.40 מטר בין צלעותיו של שלד פיל מהמין הנכחד Elephas antiquus. בשכבות המוסטריות של אתר אום-אל-טלל בסוריה, שגילן כ-50 אלף שנים, נמצא שבר צור של חוד חנית מסותת בטכניקת לוולואה כשהוא נעוץ עמוק בתוך חוליות הצוואר של ערוד. הניאנדרטלים לא הכירו את הקשת והחץ, ונדירותם של ראשי חנית קטנים ועדינים באתריהם הובילה חוקרים מסוימים לשער שהם לא השתמשו בנשק הטלה למרחוק, שהיה נפוץ אצל בני-אדם מודרניים אנטומית, אלא בחניתות כבדות מטווחים קרובים יחסית. שיטת ציד זו אילצה אותם להתגנב או לרדוף אחר טרפם עד למרחק קטן מאוד ממנו, ולהסתכן יותר בפגיעה במאבק עמו. בהשערה זו תומכים סימני שברים ופגיעות רבות שנמצאו בשלדי ניאנדרטלים, למרות המבנה המוצק של עצמותיהם העבות. כמו כן מוצאים בשלדי ניאנדרטלים סימנים רבים של תת-תזונה, המראים שהשגת המזון לא הייתה קלה. ציד יעיל קרוב לוודאי הצריך שיתוף פעולה הדוק בין מספר ציידים.
במספר אתרים, כמו מערת אל סידרון בספרד, מערת קרפינה בקרואטיה ואתר אברי-מולה בצרפת, נמצאו חתכים גם על עצמות הניאנדרטלים עצמן, באופן הרומז על קניבליזם, אם כי חוקרים מסוימים סברו שמדובר בהכנה טקסית של גופות לקבורה.
פתולוגיות
סימני שברים רבים נמצאו בעצמות ניאנדרטלים, בעיקר שברי צלעות (למשל אצל שנידאר 4 והאיש הזקן מלה שאפל), עצמות ירך (לה פראסי 1), שוקיים (לה פראסי 2 וטבון 1), עמוד שדרה (כבארה 2) ושברי גולגולת (שנידאר 1 וגולגולות קראפינה). חוקרים ציינו ששכיחות השברים אצל ניאנדרטלים דומה לזו שמתגלה אצל רוכבי רודיאו מקצוענים כיום, ושיערו שהם מעידים על מאבק גופני בחיות ציד גדולות ללא שימוש בכלי הטלה מרחוק. רבים משברים אלו החלימו בלי להותיר סימני זיהום, מה שרומז כי הניאנדרטלים טיפלו בחבריהם הפגועים ופרנסו אותם עד שהבריאו.
ניאנדרטלים גם סבלו רבות מטראומה גופנית. אצל שנידאר 1 נמצא נקב בין צלעות 8 ו-9 שככל הנראה חדר את הריאה. ייתכן שפגיעה זו אירעה בזמן ציד או קרב, אך על פי מצב העצמות נראה כי במקרה זה שרד הניאנדרטל מספר שבועות אחרי הפגיעה, וייתכן שלבסוף נהרג בהתמוטטות סלע במערה. בניאנדרטלים אחרים נמצאו סימני מכות ופגיעות ראש שהגלידו, וסימני זיהום רבים. כמו כן דלקות פרקים כמו דלקות בקרסוליים, עמוד שדרה וברכיים היו נפוצות, ונמצאו ברוב שלדי שנידאר ובשלד הזקן מלה שאפל.
מחקר שנערך ב-669 שיניים ניאנדרטליות הראה ש-75% מהניאנדרטלים סבלו מנשירת שיניים ומחלות שיניים בדרגות שונות.
שימוש בכלים ותרבות חומרית
תרבות כלי האבן המתגלה כמעט תמיד עם שרידי ניאנדרטלים היא התרבות המוסטרית, הקרויה על שם האתר הארכאולוגי לה מוסטייה בצרפת. התרבות המוסטרית היא אחת התרבויות העיקריות של התקופה הפלאוליתית התיכונה, כ-250 עד 50 אלף שנה לפני זמננו. כלי אבן מוסטריים משוכללים ומעודנים מאלו של התרבות האשלית העתיקה יותר מהתקופה הפלאוליתית התחתונה, אך פחות מלהבי אבן ועצם מהתרבויות המאוחרות יותר של התקופה הפלאוליתית העליונה, המיוחסות לבני-אדם מודרניים אנטומית.
מעט כלי עצם נמצאו באתרים מוסטרים, יחסית לאתרי התקופה הפלאוליתית העליונה. למשל, לא נמצאו אצל הניאנדרטלים מחטי עצם לתפירה, אך נראה שהם השתמשו במרצעי אבן לניקוב עורות ופרוות, על-מנת לחברם יחד בעזרת חוטים לצורך יצירת מלבושים מורכבים.
אמנות וטקס
החוקרים חלוקים ביניהם בשאלה עד כמה היו הניאנדרטלים מסוגלים לחשיבה מופשטת וסימבולית, ביטוי אמנותי, דת וחיי-רוח. מכל מקום ודאי הוא שביטויי אמנות וטקס באתריהם הם נדירים ביותר, והמועטים שנמצאו אינם מובהקים ומרשימים כמו התכשיטים, ציורי הקיר, הפסלונים והתגליפים האופייניים לאמנות הפרהיסטורית באתריהם של בני-אדם מודרניים-אנטומית בתקופה הפלאוליתית העליונה.
המספר הגדול של שלדי ניאנדרטלים שהתגלו במערות, לעיתים קרובות יותר מאחד באותו אתר, מצביעים בסבירות גבוהה על קבורה מכוונת. מבין הניאנדרטלים שהתגלו בישראל, טבון 1, כבארה 2 ועמוד 1 ו-7 הוגדרו על ידי מגליהם כקבורה. עם זאת, מחקרים נוספים טענו שבכמה מהממצאים שנחשבו לקברים, למשל שלד הילד הניאנדרטלי מאתר רוק-דה-מרסאל בצרפת, סביר יותר לייחס לגביהם את סיבת היווצרות מבנה הקבר-כביכול לגורמים טבעיים, כמו סחף מים או התמוטטות גג מערה על יושביה.
קשה אף יותר להוכיח שהקבורה הייתה טקסית ומעידה על יחס רוחני או דתי למתים. ביחד עם שלד שנידאר 4 נמצאה כמות גדולה של גרגרי אבקה מאובנים של אכילאה, סביון, יקינתון ועוד, שהובילו להשערה שהוא נקבר על מצע של זרי פרחים קטופים. ואולם חוקרים אחרים הציעו שהפרחים נאספו ונאגרו כמזון על ידי מכרסמים קטנים מהסוג מריון שהשתמשו בחלל הקבר כבמאורה. בכמה מקרים נמצאו עם השלד חפצים שאולי שימשו כמנחות לכבוד המת, כמו כלי-אבן, ושרידי צבענים כמו אוכרה אדומה, הנפוצה לצרכים טקסיים וקבורה בתרבויות אנושיות מאוחרות יותר. הילד ממערת טשיק-טאש הוא אחד המקרים המשכנעים ביותר של קבורה טקסית ניאנדרטלית – גופתו כוסתה במעין אפריון שנוצר משישה זוגות קרני יעלים.
בכמה מערות שבהן התגלו שרידי מגורים ניאנדרטלים נמצאו גם עצמות רבות של דובי מערות, שככל הנראה נהגו לבלות שם את תרדמת החורף שלהם, קרוב לוודאי באותן שנים בהן המערות לא היו מיושבות על ידי הניאנדרטלים. במספר אתרים ניאנדרטלים, מהם מפורסמת בעיקר מערה בשווייץ הנקראת דראכנלוך (Drachenloch כלומר "מערת הדרקון"), נמצאו בתחילת המאה ה-20 עצמות דובים מונחות או אף "קבורות" בצבירים שנראו כמסודרים באופן טקסי. ממצאים אלו הולידו בזמנו את הסברה הנפוצה המכונה "כת דוב המערות" (Cave Bear Cult), לפיה ניאנדרטלים עסקו בפולחן דתי או מיסטי כלשהו הקשור לדובים. ברם, תגליות אלו מעולם לא תועדו כהלכה, וארכאולוגים כיום נוטים להסביר אותן כפירוש חובבני ומוגזם של תהליכים טבעיים, כמו התמוטטות קירות במערות אבן-גיר, וחפירת מאורות תרדמת-חורף על ידי דורות עוקבים של דובים.
בשנת 1995 נמצא במערת Divje Babe שבצפון מערב סלובניה שבר מעצם ירך חלולה של דוב מערות צעיר ובו מגולפים חורים, בשכבה מוסטרית המתוארכת לגיל של כ-43 אלף שנים לפני זמננו. מספר חוקרים הציעו שמדובר בחליל, ואם השערה זו נכונה זהו כלי הנגינה העתיק ביותר שהתגלה אי-פעם. אף שלא נמצאו מאובני אדם באתר, התרבות והתיארוך שלו מצביעים על כך שדייריו היו ניאנדרטלים.
מחלוקת נוספת ניטשת על התיארוך של השכבות השטלפרוניות בהשוואה לשכבות של התרבות האוריניאקית, השייכת ככל הנראה לבני-אדם מודרניים אנטומית. אם שתי תרבויות אלו התקיימו באותו זמן, כפי שטוענים מספר ארכאולוגים כמו פול מלארס מאוניברסיטת קיימברידג', ייתכן שהניאדרטלים למדו לייצר את החרוזים וכלי-האבן השטלפרוניים בהשפעת בני-האדם המודרניים, או אולי אף קיבלו אותם באמצעות סחר חליפין. ואולם אם השכבות השטלפרוניות עתיקות מהשכבות של התרבות האוריניאקית, כפי שטוענים דריקו וזיליאו, הדבר יחזק את ההשערה שהניאנדרטלים פיתחו חרוזים לקישוט וכלי-אבן משוכללים בכוחות עצמם, עוד לפני שבני-אדם מודרניים אנטומית הגיעו למערב-אירופה.
בשנת 2009 דיווח צוות בראשות זיליאו ודריקו על גילוי צדפים מחוררים במערת אנטון בדרום-ספרד, המרוחקת כ-60 ק"מ מחוף הים, באתר ארכאולוגי המיוחס לניאנדרטלים ומתוארך לגיל של כ-50 אלף שנים לפני זמננו, כלומר יותר מעשרת-אלפים שנה לפני התרבות השטלפרונית והופעתם הידועה של בני-אדם מודרניים אנטומית במערב-אירופה. על הצדפים נמצאו שרידי צבענים שונים בצבעי שחור, אדום וכתום, והחוקרים שיערו שהם שימשו לקישוט ולאיפור. בשנת 2018 דיווח צוות בינלאומי בהשתתפות זיליאו כי תיארכו ציורי מערות בצבען אדום במספר מערות בספרד לגיל עתיק אף יותר של לפחות 64,800 אלף שנה לפני זמננו בתיארוך אורניום-תוריום. כמה מחברי אותו צוות דיווחו כי תיארכו צדפים מחוררים ושרידי צבענים אדומים וצהובים במערת אביונס (Cueva de los Aviones) בדרום מזרח ספרד בשיטת סדרות אורניום לגיל של 115 אלף עד 120 אלף שנה לפני זמננו. בשנת 2019 מצאו ארכאולוגים במערה Einhornhöhle בצפון גרמניה עצם מגולפת של אייל אירי, שאותה גילפו הניאנדרטלים לפני יותר מ-51 אלף שנה, עוד לפני שהגיע האדם המודרני לאזור זה. במאמרם, שהתפרסם בשנת 2021, הם טוענים שהעצם מוכיחה את יכולת הניאנדרטלים לחשיבה מופשטת וכן את היכולת לביטויה האמנותי.
ז'ואאו זילהאו, פרופסור באוניברסיטת ליסבון, אמר שלניאנדרטלים יש את היכולת להשתמש בסמלים ולחשוב בצורה מופשטת, בהתבסס על מערות בספרד.
שפה
לא ברור באיזו מידה השתמשו הניאנדרטלים בשפה סימבולית מודרנית. טענה לפיה האנטומיה של הגרון הניאנדרטלי כלל לא איפשרה דיבור רווחה עד שנת 1983. אז פורסם מחקר (לו היו בין השאר שותפים ברוך ארנסבורג ויואל רק) על עצם הלשון שהתגלתה אצל "משה", שלד הניאנדרטל ממערת כבארה שבכרמל. עצם זו מפותחת וזהה בצורתה לזו של בני-אדם מודרניים, ומכך הסיקו החוקרים שהניאנדרטלים היו מסוגלים אנטומית לדבר.
מחקרים נוספים בחנו את תעלת העצם שבה עובר העצב התת-לשוני (hypoglossal nerve), ששולט בתנועות הלשון. רוחב התעלה הניאנדרטלית הוא כרוחב התעלה באדם בן-ימינו, וגדול משמעותית מזה של שימפנזים, ושימש כראייה ליכולת דיבור אצל ניאנדרטלים. עם זאת מחקר נוסף הראה שאין בהכרח מתאם בין רוחב התעלה ליכולת דיבור, ולמספר פרימטים לא אנושיים בני-ימינו יש תעלה רחבה אף משל הניאנדרטלים.
מחקר בסיס הגולגולת של הניאנדרטלים הראה שבית הקול שלהם, אף שהיה עמוק משל רוב היונקים והפרימטים, לא היה עמוק כמו בית הקול של בני-אדם בני-ימינו המותאם לדיבור. מכך הסיקו שהניאנדרטלים התקשו בביטוי צלילים מסוימים, ושקול הדיבור אותו השמיעו היה גבוה יחסית.
הגנום הניאנדרטלי מכיל שתי מוטציות בגן FOXP2, שקיימות גם בבני-אדם אך לא בשימפנזים ובפרימטים אחרים, ומשערים שהן קשורות ליכולת דיבור. לכן קיומן עשוי להעיד על יכולת דיבור של הניאנדרטלים.
בלשנים העלו את האפשרות שגם אם ניאנדרטלים היו מסוגלים לדבר, שפתם לא ניחנה במבנה התחבירי המתקדם המשותף לכל השפות בנות-זמננו. נחיתות כזו עשויה להסביר את נדירות העדויות הארכאולוגיות לאמנות, טקסיות וחשיבה סימבולית אצל הניאנדרטלים, ואת נחיתותם בתחרות מול בני-אדם מודרניים אנטומית, שבגללה אולי נכחדו.
אבולוציה
שאלות שנוגעות למקום הניאנדרטלים באבולוציה של האדם, מידת אנושיותם, יחסיהם עם בני-אדם מודרניים וסיבת הכחדתם, מעוררות עניין רב במדע ובציבור, בשל חשיבותן להגדרת הייחוד האנושי ו"מותר האדם". כיום ידוע שהניאנדרטלים היו ענף קטן ומאוחר יחסית באבולוציה של האדם, שהתפתח באירופה ובמערב אסיה, כאשר במקביל ובאותה תקופה התפתחו באפריקה בני-אדם מודרניים לחלוטין בהופעתם. דווקא הדמיון והקרבה הרבים בין הניאנדרטלים לאנושות בת-זמננו מעלים שאלות לגבי מקור ההבדלים התרבותיים ביניהם, ולגבי הכחדתם של הניאנדרטלים באותה תקופה עצמה שבה התפשטו בני האדם המודרניים למרבית יבשות כדור הארץ.
מוצא הניאנדרטלים
מקובל כיום שהניאנדרטלים התפתחו בפלייסטוקן התיכון, לפני כ-500 אלף עד 200 אלף שנה, מאוכלוסיית אב של בני-אדם קדומים המסווגת על ידי חוקרים שונים כ"קדם-ניאנדרטלים", "הומו ספיינס ארכאי", הומו היידלברגנסיס או הומו רודזיינסיס. לא ברור עדיין אם אוכלוסיית אב זו הופיעה לראשונה באפריקה והתפשטה לאחר מכן גם צפונה, או להפך. מכל מקום, החל מ-500 אלף שנה לפני זמננו כבר ניתן למצוא מאובנים רבים של אוכלוסייה זו על פני אפריקה, המזרח התיכון, אירופה ומערב אסיה. מאובנים אלו דומים למדי זה לזה, ומתאפיינים בנפח מוח של 1,100 עד 1,300 סמ"ק, גדול משמעותית משל מאובני הומו ארקטוס, אך עדיין נמוך מהממוצע של ניאנדרטלים "קלאסיים" ובני-אדם מודרניים. מאובנים אלו גם דומים מאוד לניאנדרטלים הקלאסיים במאפיינים ארכאיים רבים, כמו רכסי גבות מפותחים, חוסר בליטת סנטר, שיניים גדולות ועצמות שלד עבות. בניגוד לניאנדרטלים הקלאסיים הם מתגלים לרוב עם כלי-אבן מהתעשייה האשלית, או תעשיות דומות אחרות של התקופה הפלאוליתית התחתונה. מקובל שאוכלוסיית אב זו התפתחה במקביל לניאנדרטלים באירופה ולבני-אדם מודרניים אנטומית באפריקה. במובן זה הניאנדרטלים אינם אבות האנושות בת-ימינו, אלא מהווים ענף צדדי שנכחד. עם זאת חלק מהניאנדרטלים הם ככל הנראה אבות קדמונים של חלק מהאנושות בת-ימינו, כתוצאה משיעור נמוך של רביית כלאיים בין שני הענפים בתקופה מאוחרת יותר (ראה להלן).
באמצעות השוואת רצפי הגנום ממאובנים ניאנדרטלים ומבני-אדם בני-ימינו, תוך שימוש בשיטות שעון מולקולרי, ניתן לחשב מתי חיה אוכלוסיית האב המשותפת שלהם, ומתי התפצלו הענפים זה מזה. ההערכה שחושבה בשנת 2010 על ידי חוקרי הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי היא שהאבות הקדמונים המשותפים חיו בממוצע לפני כ-800 אלף שנה, וששני הענפים התפצלו סופית לפני 440 אלף עד 270 אלף שנה.
נוסף על כך, חקר הגנום הדניסובי מראה כי האבות הקדמונים המשותפים של הניאנדרטלים והדניסובים חיו בממוצע 640 אלף שנה לפני זמננו, כלומר הניאנדרטלים והדניסובים קרובים מעט יותר זה לזה יותר מאשר כל אחד מהם לבני-אדם בני-ימינו.
תוצאות ראשוניות מחקר הגנום הניאנדרטלי רומזות שלאחר התפצלות הענף הניאנדרטלי מהענף המודרני והענף הדניסובי, הוא עבר אירוע של "צוואר בקבוק", כלומר צמצום דרסטי של גודל האוכלוסייה שהקטין מאוד את השונות הגנטית שלה. רק לאחר מכן התפשטה האוכלוסייה הניאנדרטלית שוב לרחבי אירופה, מערב אסיה והמזרח התיכון. כתוצאה מצוואר בקבוק זה, רצף הגנום של הניאנדרטלים מהרי אלטאי בסיביר דומה מאוד לזה של הניאנדרטלים ממערת וינדיה בקרואטיה, כ-5,000 קילומטרים מערבה משם, הרבה יותר משהוא דומה לגנום של האוכלוסייה הדניסובית שחייתה אף היא בסיביר בערך באותה התקופה. מקובלת כיום הסברה שאירוע דומה של צוואר בקבוק עבר גם על הענף האפריקני שהוליך בסופו של דבר לאנושות המודרנית, וכתוצאה ממנו השונות הגנטית בין בני-אדם בני-ימינו מכל העולם קטנה יחסית. ואולם נראה שצוואר הבקבוק הניאנדרטלי היה דרסטי אף יותר, שכן הניאנדרטלים מסיביר ומקרואטיה דמו גנטית זה לזה הרבה יותר מאשר בני-אדם בני-ימינו מאפריקה, אירופה ומזרח-אסיה דומים זה לזה. מכאן ניתן להעריך שהאוכלוסייה הניאנדרטלית הייתה קטנה והומוגנית מאוד, על-אף פיזורה על פני אזורים נרחבים למדי.
היחסים בין הניאנדרטלים לבני-אדם מודרניים
עדויות המאובנים וממצאים גנטיים מראים כי מוצא האנושות בת-ימינו הוא באפריקה לפני 200 אלף עד 150 אלף שנה, משם היא התפשטה למזרח התיכון לפני כ-120 אלף עד 50 אלף שנה, ולאחר מכן גם לשאר היבשות. מאובני אדם מודרניים אנטומית התגלו בארץ-ישראל במערת הגדי (מערת סח'ול) שבנחל מערות, מרחק כמה מאות מטרים בלבד ממערת טבון, ובמערת הקפיצה שבהר הקפיצה ליד נצרת. מאובנים אלו מתוארכים לתקופה של 100 אלף עד 92 אלף שנה לפני זמננו, כלומר הם בערך בני-זמנה של הניאנדרטלית ממערת טבון או מאוחרים ממנה מעט, אבל קדומים מהניאנדרטלים ממערת עמוד וממערת כבארה, שחיו לפני 62 עד 41 אלף שנה. מכך נובע שניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים אנטומית היו עשויים לחיות יחד במזרח התיכון במשך כמה עשרות אלפי שנים. לא נמצאו עדיין ראיות חד-משמעיות שהם אכן חיו זה לצד זה באותו הזמן. השערה חלופית היא שגלי הגירה של בני-אדם מודרניים מאפריקה וגלי הגירה של ניאנדרטלים מאירופה ומאסיה החליפו זה את זה לסירוגין במזרח התיכון. החלפה כזו עשויה להיות תוצאה של התנודות באקלים הגלובלי של תקופת הקרח, כאשר הניאנדרטלים (המותאמים יותר לתנאי קור) נטו להתפשט דרומה בתקופות הקרות, ובני אדם מודרניים נטו להתפשט צפונה בהפוגות הממוזגות.
קשה מאוד להבדיל בין שכבות ארכאולוגיות של ניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים אנטומית מתקופה זו במזרח התיכון, משום ששניהם השתמשו ככל הנראה באותה תרבות כלי-אבן – התרבות המוסטרית. עם זאת, ייתכן שכבר בתקופה קדומה זו התחיל להסתמן יתרון של בני האדם המודרניים על הניאנדרטלים בתחום הטקס והאמנות. מאובני מערת הגדי ומערת הקפיצה מראים סימנים מובהקים יותר של קבורה טקסית מאשר המאובנים הניאנדרטלים, ובמערת הגדי נמצאו חרוזים עשויים מצדפים מחוררים המתוארכים לגיל של יותר מ-100 אלף שנה לפני זמננו.
מחלוקת בין חוקרים התקיימה שנים רבות בשאלה האם ניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים הזדווגו אלו עם אלו, והאם "בני-הכלאיים" היו פוריים. חוקרים שסיווגו את הניאנדרטלים והאדם המודרני למינים טקסונומיים נפרדים סברו שהם היו שונים מכדי שתתעורר משיכה מינית ביניהם, ושבמקרים נדירים של הזדווגות הצאצאים נטו להיות בלתי-פוריים, בדומה לפרדים ובני-כלאיים אחרים בין מינים ביולוגיים שונים. חוקרים אחרים סברו שבני-כלאיים כאלו התקיימו, והפלאואנתרופולוג אריק טרינקאוס (Erik Trinkaus) מאוניברסיטת וושינגטון, מומחה לאנטומיה של הניאנדרטלים, אף חיפש במוזיאונים ברחבי העולם אחרי גולגולות ושלדים המראים סימני תערובת של מאפיינים אנטומיים ניאנדרטלים ומודרניים. מפנה במחקר המדעי בנושא אירע בשנת 2010, כאשר חוקרי הפרויקט למיפוי הגנום הניאנדרטלי מצאו שהגנום של בני-אדם מודרניים החיים כיום מחוץ לאפריקה דומה יותר לגנום הניאנדרטלי בכ-2% עד 3%, יחסית לגנום של ילידי אפריקה בני-זמננו. ההסבר הפשוט ביותר להבדל כזה הוא רביית כלאיים פורייה בין ניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים מחוץ לאפריקה, מאות אלפי שנים לאחר הפיצול בין שתי האוכלוסיות. לפי הסבר זה, ילידי אפריקה בני-ימינו הם בני-האדם המודרניים ה"טהורים" ביותר, מכיוון שנשארו באפריקה ולא באו במגע עם הניאנדרטלים, בעוד שבני אדם לא-אפריקנים (ממוצא אירופי, אסייתי או אמריקני) כיום הם "בני תערובת" שאחוז קטן של אבותיהם הוא ניאנדרטלי (ובמקרה של ילידי אוסטרליה ומלנזיה גם דניסובי). ניתן לקבל מושג כללי על משמעותה של תרומה גנטית בגודל של 2% עד 3% אם זוכרים שאדם יורש 50% מהגנום שלו מכל אחד מהוריו. פירוש הדבר שהגנום של אדם היפותטי שאחד מ-32 הרב-רב-רב-סבים שלו היה ניאנדרטל "טהור" ושאר ה-31 היו בני-אדם מודרניים "טהורים", יכיל כ-3% של די-אן-איי ניאנדרטלי.
נערכים כיום מחקרים לזיהוי האללים הניאנדרטלים הספציפיים שהועברו לאנושות המודרנית. באמצעותם ניתן יהיה לענות על שאלה נוספת, האם ההכלאה התרחשה במזרח-התיכון בתקופת ה"דו-קיום" הארוכה בין שתי האוכלוסיות, או מאוחר יותר בתקופת ההגירה של בני-אדם מודרניים אנטומית לאירופה ולאסיה. במקרה הראשון צפוי שאירופאים ואסייתים בני-זמננו יהיו בעלי אותם אללים ניאנדרטלים, ואילו במקרה השני צפוי שהם יהיו בעלי אללים ניאנדרטלים שונים.
סיווג הניאנדרטלים
הראיות הגנטיות לרביית כלאיים פורייה בין בני-אדם מודרניים ובין ניאנדרטלים מחזקות את העמדה שיש לסווג את הניאנדרטלים כחלק מהמין ספיינס. עם זאת ניתן עדיין לטעון ששיעור רביית הכלאיים היה נמוך מאוד, כך ששתי האוכלוסיות אכן נשארו מבודדות יחסית. ידועים כיום מקרים נדירים של הכלאות פוריות גם בין אוכלוסיות נפרדות הנחשבות למינים שונים. לדוגמה, עורבים אפורים (Corvus cornix) לעיתים מעמידים בני-כלאיים פוריים עם עורבים אירופיים (Corvus corone) במקומות של חפיפה בין אזורי התפוצה שלהם, אך צאצאים אלו הם בעלי שיעור פוריות נמוך יותר, ולכן שתי האוכלוסיות נשארות נפרדות זו מזו. מודל גנטי חישב שהאחוז הנמוך של די-אן-איי ניאנדרטלי בבני-אדם מודרניים מצביע על שיעור קטן מאוד של מקרי העמדת בני-כלאיים, מה שמרמז על חוסר משיכה מינית בין האוכלוסיות, או על פוריות נמוכה של בני-הכלאיים, או שניהם.
הכחדת הניאנדרטלים
החל מתקופה של כ-28 אלף שנה לפני זמננו לכל המאוחר, אין מוצאים עוד שלדים ניאנדרטלים או את שרידי התרבות המוסטרית האופיינית להם, אלא רק שלדים של בני-אדם מודרניים אנטומית עם תרבויות חומריות מתקדמות של התקופה הפלאוליתית העליונה. לפי הידוע כיום, הניאנדרטלים הם בני-האדם הקדמונים הבלתי-מודרניים האחרונים שנכחדו בעולם. בשנת 2004 אמנם ערערו חוקרים על מעמד זה כאשר תיארכו את האוכלוסייה המסווגת כהומו פלורסיינסיס באי פלורס שבאינדונזיה לתקופה של עד כ-13 אלף שנה לפני זמננו בלבד, אך בשנת 2016 תוקן תיארוך הממצאים בפלורס לתקופה של 50 אלף שנה לכל המאוחר, תיקון שמשיב לניאנדרטלים את מעמדם כבני-האדם הבלתי-מודרניים האחרונים שנכחדו.
במזרח התיכון ובאסיה, תיעוד ארכאולוגי של תקופת ההכחדה כמעט ואינו קיים. באירופה, שם התיעוד הארכאולוגי מפורט יותר, מצטיירת תמונה דרמטית – הניאנדרטלים נעלמו בד בבד עם הופעתם של בני-האדם מודרניים לראשונה שם, והתפשטותם המהירה ברחבי היבשת, ממזרח למערב, תוך כמה אלפי שנים בלבד, בין 45 אלף ל-35 אלף שנה לערך לפני זמננו. סמיכות המאורעות בזמן מעלה חשד ברור כי בני-האדם המודרניים הם האחראים להכחדת הניאנדרטלים, באופן ישיר או באופן יותר עקיף. חוקרים והוגי דעות עדיין דנים ומתווכחים מה היו היתרונות שהקנו עליונות כה מכרעת לבני-האדם המודרניים על הניאנדרטלים, מדוע הם רכשו אותם דווקא בתקופת זמן קצרה זו, והאם הם אכן ניצלו אותם לרצח עם וטיהור אתני שיטתי של האוכלוסייה הניאנדרטלית.
כדי להכריע בין הסברים שונים להכחדת הניאנדרטלים, דרוש תיארוך מדויק של הממצאים הארכאולוגיים, וכאן מתעוררים קשיים. אחת השיטות העיקריות שבשימוש, תיארוך רדיומטרי באמצעות פחמן-14, הותאמה רק לאחרונה לתיארוך תקופות עתיקות מכ-20 אלף שנה לפני זמננו. זמן מחצית החיים של פחמן-14 הוא 5,730 שנה בלבד, ופירושו שבשכבות עתיקות מכך בהרבה נותרים ריכוזים זעירים מאוד שלו בממצאים הארכאולוגיים, שקשה למדוד אותם במדויק. שכבות כאלו עלולות "להזדהם" בפחמן-14 החודר משכבות עליונות וחדשות יותר, והשגיאה הנגרמת מחמירה בריכוזים נמוכים מאוד. לכן התיארוך של אתרים ניאנדרטלים רבים באירופה נבדק שוב ושוב בשנים האחרונות, ותכופות מתוקן לתאריכים עתיקים יותר בכמה אלפי שנים. כתוצאה מכך נראה כיום שהכחדת הניאנדרטלים הייתה מעט קדומה ממה שסברו בעבר, ונמשכה זמן קצר יותר. הועלתה אף טענה שלאחר תיקוני התיארוך לא נותר אף מאובן ניאנדרטלי באירופה המתוארך בוודאות לזמן מאוחר מ-40 אלף שנה לפני זמננו, ואם כך ייתכן שהניאנדרטלים נכחדו עוד לפני בואו של האדם המודרני לאירופה. ואולם רוב הארכאולוגים בתחום סוברים שישנה חפיפה מסוימת בין שכבות ארכאולוגיות של ניאנדרטלים ובני-אדם מודרניים. האתר הארכאולוגי שנחשב כיום לאתר הניאנדרטלי המאוחר ביותר הוא מערת גורהם בגיברלטר, שבה נמצאו שרידי תרבות מוסטרית המיוחסת לניאנדרטלים (אך לא שלדי ניאנדרטלים עצמם) המתוארכים לגיל של 28 אלף שנה לפני זמננו. חוקרי האתר מעריכים שגיברלטר, בקצהו הדרומי של חצי האי האיברי, הוא אחד המקומות האחרונים באירופה שאליו הגיעו בני-אדם מודרניים בהגירתם מהמזרח.
אנשי הקש
אנשי הקש (באנגלית: The Straw Men) הוא רומן פשע משנת 2002 מאת הסופר הבריטי מייקל מרשל, שיצא בהוצאת HarperCollins. ג'ון זאנדט, בלש לשעבר במחלק הרצח של משטרת לוס אנג'לס, נקלע לחקירת שלושה מקרים, שלכאורה אינם קשורים זה לזה, אך חקירותיו יובילו אותו לעימות מול ארגון מסתורי וצמא דם שחבריו הם "אנשי הקש". זהו הספר הראשון בסדרת "עולם אנשי הקש", כשהספרים הבאים בסדרה הם האדם הזקוף ודם מלאכים, כולם תורגמו לעברית בהוצאת ינשוף בתרגומן של נטע ידיד ואינגה מיכאלי.
האדם הניאנדרטלי
הכחדת הניאנדרטלים
ההשערות השונות שהועלו לסיבות ההכחדה אינן בהכרח סותרות זו את זו, וייתכן שהיו מספר גורמים להכחדה, שחשיבותם היחסית הייתה עשויה להשתנות באזורים ובזמנים שונים. ניתן לחלק את ההשערות הרבות לארבע קבוצות כלליות:
אנשי הקש
מרשל פרסם בעבר כמה כותרים מדע בדיוניים בשם מייקל מרשל סמית', אך בעקבות אין בנקס ובריאן אלדיס, החליט מרשל להחליף לשם בדוי כדי לציין את המעבר בז'אנר.
עלילה
אנשי הקש הוא ספר על רוצחים סדרתיים. הוא נפתח בסצנה המתרחשת בעיירה פמרסטון בפנסילבניה, עיירה אמריקאית קטנה, שם צמד חמושים פותחים באש בסניף של זכיינית המזון המהיר מקדונלד'ס.
האדם הניאנדרטלי
בתרבות הפופולרית
האדם הניאנדרטלי הוא הבסיס לדמות הארכיטיפית של "איש המערות" (אנגלית: caveman) הנפוצה מאוד בתרבות, באמנות ובספרות המודרניות. איש המערות מוצג בדרך-כלל בדמות גבר אלים ושוביניסט עם אינטליגנציה נמוכה, מוצק ורב-כוח, בעל ראש קטן ונמוך-מצח, ותווי פנים קופיים. לעיתים קרובות הוא מצויר ביציבה כפופה וזרועות ארוכות משתלשלות, כמעט תמיד עם גוף שעיר משל אדם רגיל, שער ראש וזקן פרועים, לבוש בפרוות חיה ואוחז אלת עץ עבה וגסה.
בפועל רבים ממאפיינים אלו חסרים בסיס מדעי כלשהו, או אף שגויים בעליל: הניאנדרטלים היו בעלי מוח גדול כשל בני אדם בני ימינו, ורכס הגבות הבולט שלהם אינו מעיד על "קופיות". הם לא היו קרובים לקופי אדם יותר מאשר האדם בן ימינו, היציבה שלהם לא הייתה כפופה, ופרופורציות הגוף שלהם היו מודרניות. אין כל ראייה שהם היו שעירי גוף, או ששער ראשם וזקנם (אם אמנם היה להם זקן) היה פרוע. אין ראיות שהחברה הניאנדרטלית הייתה אלימה או שוביניסטית יותר ממרבית החברות האנושיות לאורך מרבית ההיסטוריה, ואף אלת עץ לא התגלתה מעולם באתר ניאנדרטלי כלשהו.
אנשי הקש
עלילה
המשך הספר קופץ בין שני סיפורי עלילה. הראשון הוא קטע נרטיבי מגוף ראשון המספר לנו על ורד הופקינס, צעיר שהולך הביתה כדי לקבור את הוריו לאחר שעברו תאונת דרכים. הוא נתקל בקלטת וידאו בבית המשפחה המרמזת שאולי הם עדיין בחיים. חקירות מתבצעות כשהאירועים סביב מתרחשים במהירות. חבר שבמקרה הוא סוכן CIA מתגייס לספק מישהו לפצח את התעלומה.
האדם הניאנדרטלי
בתרבות הפופולרית
לארכיטיפ איש המערות יש לפחות שני מקורות: בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כאשר מדע הפלאואנתרופולוגיה וחקר האבולוציה של האדם עדיין היו בחיתוליהם, היו חוקרים כמו גם חובבים ואמנים שביקשו לראות את האדם הניאנדרטלי כאבי האדם המודרני, ולכן שחזרו אותו עם מאפיינים קופיים כמו גוף שעיר ויציבה כפופה. במידה רבה אשם בכך השחזור השגוי של "האיש הזקן מלה שאפל", שלד הניאנדרטל השלם יחסית הראשון שהתגלה, אשר השתייך לפרט קשיש מאוד ונכה. אך האנתרופולגית ג'ודית ברמן עמדה על כך שרבים מן המאפיינים הארכיטיפיים של "איש המערות" הועתקו ישירות על ידי אמנים וסופרים מארכיטיפ שקדם בהרבה לתגליות המדעיות: "אדם הפרא" (אנגלית: wild man, גרמנית: wildermann) או "אדם היער" (sylvan man), יצור מיתולוגי בפולקלור של עמים אירופים, אשר תואר בדרך-כלל כבעל גוף שעיר, שער ראש וזקן פרועים, לבוש פרווה וחמוש באלת עץ.
אנשי הקש
עלילה
חוט העלילה השני מסופר בגוף שלישי ונוגע לג'ון זאנדט, בלש מחלק הרצח לשעבר שמשתכנע לחזור מפנסיה מוקדמת מכיוון שנראה כי הפסיכופת שחטף את בתו פעם מצא קורבן אחר.
האדם הניאנדרטלי
בתרבות הפופולרית
רומן הרפתקאות סוחף שקידם את הרומנטיקה של תקופת האבן, כולל רבים מן הסטראוטיפים השגויים, היה "המלחמה לאש" (צרפתית: La Guerre du feu) מאת ג'. ה. רוסני, שיצא לאור ב-1911 בפריז זמן קצר לאחר גילוי השלדים הניאנדרטלים המפורסמים מלה שאפל, לה פראסי ולה מוסטייה (תורגם לעברית על ידי נתן אלתרמן). אף כי הניאנדרטלים אינם מוצגים בספר בשמם המפורש, נראה שהם "לוהקו" לתפקיד האויבים – אוכלי-אדם שעירים ומניפי אלות, רבי-כוח אך גם מסורבלים ואיטיים. ספר מצליח זה בישר אופנה חדשה של אנשי מערות פרהיסטוריים ברומנים כמו "העולם האבוד" (1912) מאת ארתור קונאן דויל ו "הארץ שהזמן שכח" (1915) מאת אדגר רייס בורוז, ובסרטים כמו "ראשית האדם" (1912) של ד. וו. גריפית'. צ'ארלי צ'פלין הסריט עליהם פרודיות כמו "איש המערות" (1912). גם נובלה משנת 1924 של ה. ג. וולס, "The Grisly Folk", מתארת את הניאנדרטלים כפראים שעירים, חייתיים ורצחניים, שהוכחדו על ידי בני-האדם האנושיים יותר מתוך הגנה עצמית.
אנשי הקש
עיבודים
הספר עובד לספר קומיקס מאת Zenescope Entertainment.
האדם הניאנדרטלי
בתרבות הפופולרית
"המלחמה לאש" עובד לסרט (1981) של הבמאי הצרפתי ז'אן-ז'אק אנו, שבו כבר לוהקו הניאנדרטלים לתפקיד הגיבורים הראשיים. עם זאת ניתנו להם מאפיינים קופיים מודגשים אפילו יותר מאשר ברומן המקורי, אף כי בתקופת זמן זו כבר היה ברור שאין לכך בסיס מדעי כלשהו.
בורדוף
בורדוף (ברומנית: Branza de burduf), היא סוג של גבינת צאן מלוחה, העשויה מחלב כבשים ומיוצרת ברומניה. הגבינה היא בעלת מרקם רך במקצת ובעלת טעם חזק.
האדם הניאנדרטלי
בתרבות הפופולרית
ויליאם גולדינג, שבדומה לכמה סופרים אחרים בתקופת מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה עסק רבות בנושאים של רוע ואלימות, שבר בכוונה תחילה את התדמית הטיפוסית של ניאנדרטלים ברומן שלו "היורשים" (1955, תורגם לעברית בשנת 1981), והציג אותם כפראים אצילים פציפיסטיים הנמנעים אף מציד חיות, שאין להם סיכוי מול הפולשים – בני-האדם המודרניים אשר משמידים אותם אחד אחד.
בורדוף
יצור הגבינה נעשה על ידי פריסת גבינת קש לחתיכות קטנות והמלחה. לאחר מכן שמים בקערת עץ גדולה ולשים בידיים. בתערובת זו ממלאים קיבת כבש או עור כבש שנוקו היטב ויובשו, או קליפת גזע עץ אשוח. הגבינה שנשמרה בעור ובקיבת כבש, ניתנת לשימוש גם לאחר תקופה ארוכה. הגבינה שנשמרה בקליפת גזע עץ האשוח, מקבלת במשך הזמן טעם מיוחד של שרף האשוח. הגבינה מוגשת כתוספת לממליגה, בלינצ'ס, ומאפים מבצק עלים. הגבינה אופיינית בעיקר לאזור טרנסילבניה שברומניה ונעשית בדרך כלל במחלבות ביתיות קטנות.
האדם הניאנדרטלי
בתרבות הפופולרית
סדרת הרומנים רבי המכר של הסופרת האמריקאית ג'ין מ. אואל, מתוכם מפורסם בעיקר הראשון שבט דוב המערות (1980, תורגם לעברית בשנת 1983) הציגה תמונה מציאותית יותר של ניאנדרטלים, ושל היחסים בינם לבין בני-אדם מודרניים אנטומית, באירופה של הפלייסטוקן המאוחר. אואל התבססה על תחקיר מפורט של הרקע המדעי, אך גם על מספר רעיונות שכיום נחשבים לחסרי בסיס עובדתי, כמו פולחן דוב המערות, שפת סימנים וחברה שוביניסטית עם חלוקה חדה בין תפקידי גברים ונשים. בדומה לגולדינג השתמשה אואל בזרותם של הניאנדרטלים כבמראה לשיקוף התרבות ה"אנושית", אם כי היא עסקה בעיקר בנושאים כמו פמיניזם וסובלנות לשונה. הספר עובד לסרט הוליוודי כושל בשנת 1986.
סופרי מדע בדיוני שונים עסקו בניאנדרטלים בעיקר בעלילות של מסע בזמן והיסטוריה חלופית. מהן מפורסמת בייחוד הנובלה של אייזק אסימוב "ילד קטן ומכוער" (1958) מתוך הקובץ מחר כפול תשע, שהורחבה ב-1992 לרומן באורך מלא בשיתוף עם רוברט סילברברג. בעלילות כאלו מוצגים הניאנדרטלים לעיתים קרובות כנבונים ושקולים, אשר בתנאים אחרים היו עשויים לשרוד ואף לבנות תרבות חלופית לאנושות בת-זמננו.
מעלות ניוטון
מעלת ניוטון היא יחידת מידה לטמפרטורה המשתמשת בסולם ניוטון (Newton). היא קרויה על שמו של אייזק ניוטון אשר פיתח אותה סביב 1700 וככל הנראה זהו הניסיון הראשון להגדיר יחידת מידה לטמפרטורה. יחידה זו לא זכתה מעולם לפופולריות ואינה בשימוש.
ניוטון חקר את נושא החום וניסה להגדיר סולם טמפרטורות שנע מ"אוויר קר בחורף" ועד ל"גחלים לוחשות בתנור המטבח", אך לא היה מרוצה מחוסר הדיוק של הסולם. מהכרותו עם התכווצות והתפשטות של גופים עם שינוי הטמפרטורה הוא מדד את הנפח של כמות מדודה של שמן פשתן בנקודות שונות בסולם שהגדיר, בין השאר בשלג מפשיר ובמים רותחים. לאחר מדידות אלו בחר ניוטון להגדיר את הטמפרטורה על פי נפח השמן, כאשר הטמפרטורה שבה מפשיר השלג נקבעה כנקודת האפס של הסולם וטמפרטורת הרתיחה של מים נקבעה כ־33 מעלות.
וההמרה ההפוכה היא:
אלישע אפרת
אלישע אפרת (20 באפריל 1929 - 25 בדצמבר 2016) היה גאוגרף ישראלי פרופסור מן המניין בחוג לגאוגרפיה שבאוניברסיטת תל אביב וחתן פרס ישראל לחקר הגאוגרפיה לשנת 2007.
קורות חיים
אלישע אפרת (במקור פרישר) נולד בדנציג. כמה חודשים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, כנער בן 10, עלה עם אביו לארץ ישראל בעליה בלתי לגאלית באונית המעפילים "אסתיר", וזאת לאחר נדודים במשך ארבעה חודשים בין הים השחור ובאיי הים התיכון. שוחרר עם אביו ממחנה המעצר "סרפנד" ב-2 ביולי 1939. שהה שנתיים באבן יהודה, ולאחר עליית אמו ואחותו, מניצולות אוניית המעפילים פַּטריה, לארץ, עבר עם משפחתו לירושלים. שם סיים את לימודיו בבית הספר היסודי תחכמוני (1944) וכן את הלימודים העל-יסודיים בגימנסיה העברית רחביה (1948). בשנות הארבעים היה מדריך ומרַכז של תנועת נוער ציונית בירושלים, היה חבר בהגנה ולאחר הקמת המדינה שירת שירות חובה של שנתיים בצה"ל כמדריך לעברית ולידיעת הארץ לחיילים עולים בפיקוד המרכז. השתתף במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים. נפצע במלחמה זו בהגנה על ירושלים בחזית מעבר מנדלבאום.
לימודיו באוניברסיטה העברית לקראת תואר ראשון היו חינוך וגאוגרפיה בשנים 1955-1952, ולקראת תואר שני בגאוגרפיה וסטטיסטיקה בשנים 1957-1955. בשנים 1963-1961 היה תלמיד מחקר באוניברסיטה העברית בירושלים וכתב את עבודת הדוקטור שלו בנושא: "השפעתם של גורמים גאוגרפיים על תכנונו הפיסי של פרוזדור ירושלים" בהדרכתו של פרופסור דוד עמירן. בשנת 1964 השתלם במכון ללימודי חברה בהאג שבהולנד במסגרת לימודי בתר-דוקטור וזכה מטעמו בדיפלומה בתכנון פיסי מקיף.
בשנים 1965–1967 כיהן כמנהל המחלקה לתוכניות ארציות ואזוריות במשרד הפנים, ובמסגרת זאת עבד על תוכנית אב לחוף הים התיכון משנת 1966 שנועד לשמור על חזית חוף פתוחה, ותוכנית לפיתוח מרחב ירושלים-אשדוד משנת 1967. אפרת המשיך לאחר מכן לעבוד באגף התכנון של משרד הפנים במהלך שנות ה-70, ובמסגרת תפקידו עסק בהכנת תוכנית אב לכבישי ישראל משנת 1969, שכללה את התוכנית לכביש 6 וגיבוש תוכנית לשימור אתרים. בסוף 1970 הוציא ספר על תכנון יהודה ושומרון שכלל תוכנית להקמת עיר יהודית בבקעת הירדן.
בשנת 1967 היה מייסד-שותף עם פרופסור משה ברוור בהקמת החוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב. הוא נתמנה שם למרצה בכיר בגאוגרפיה בשנת 1968, לפרופסור-חבר בשנת 1972 ולפרופסור-מן-המניין בשנת 1983. בשנים 1973-1971 כיהן כראש החוג לגאוגרפיה. משנת 1968 ועד לצאתו לגמלאות באוניברסיטת תל אביב בשנת 1997 שימש כחוקר וכמרצה בגאוגרפיה של ארץ ישראל, ביסודות הגאוגרפיה, בגאוגרפיה רגיונאלית, בגאוגרפיה עירונית, בגאוגרפיה שימושית, אקטואלית ותכנונית ובגאוגרפיה יישובית.
היה מרצה אורח באוניברסיטאות זיגן, בון, מנהיים ומינכן שבגרמניה, באוניברסיטאות סנט חוזה וסטנפורד שבקליפורניה ובאוניברסיטאות מילווקי ואקרון באוהיו שבארצות הברית.
בשנות החמישים נתן קורסים ללימוד השפה העברית וידע ארץ ישראל לעולים חדשים בירושלים; הדריך נוער בפעילות למען הקרן הקיימת לישראל; בשנת 1972 היה חבר במשלחת הישראלית הרשמית בכנס העולמי לאיכות הסביבה מטעם האו"ם בסטוקהולם; יצא בשנת 1977 בשליחות הסברה לארצות הברית מטעם משרד התיירות לעידוד התיירות בישראל; ובשנת 1983 יצא בשליחות מטעם מחלקת הנוער של ההסתדרות הציונית לארצות הברית לעידוד העלייה של בני נוער לישראל.
ביולי 1956 התחתן עם פנינה לבית בוקששתר. נפטר בשנת 2016 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
מחקריו
בחקר הגאוגרפיה המשיך אלישע אפרת בראשית שנות השישים בעבודתו המקיפה על פרוזדור ירושלים כחבל ארץ יישובי בעייתי וחדש, שבו התווה לראשונה את הגישה הגאוגרפית-רגיונאלית-יישומית בתכנון חבלי פיתוח בישראל. על רקע אינטנסיביות הבינוי והפיתוח שהתרחשה אז ברוב חלקי הארץ והסכנה להרס שרידי ההתיישבות ההיסטוריים, ביצע את החקר השיטתי הראשון על כ-400 שרידי ההתיישבות הציונית בישראל, והתווה בכך קווים לשימורם, פעולה הנעשית כיום הלכה למעשה על ידי החברה לשימור אתרים שליד החברה להגנת הטבע.
לאחר מלחמת ששת הימים ערך את המחקר הראשון על הגאוגרפיה של יהודה ושומרון, כבסיס של ידע לפיתוח האזור, שפורסם ב-1970 בספר: "יהודה ושומרון - קווים לתכנון פיסי-אזורי". עם התגבשות ההתיישבות היהודית בישראל בשנות השבעים חקר את צורות ההתיישבות העירוניות, תכנונן ואכלוסן על רקע העליות לארץ, ונתן להם ביטוי בספריו על יסודות הגאוגרפיה העירונית ועל הערים והעיור בישראל, שהיוו פריצת דרך בחקר ובהבנת תהליכי העיור בארץ ישראל. בשלב מאוחר יותר הוסיף חַקָר בתחום זה וגיבש את נושאי הגאוגרפיה היישובית העירונית והכפרית בשני ספרים נוספים המהווים כיום ספרי יסוד בתחום.
צמיחתן של עיירות הפיתוח, הישגיהן ומעמדן הארצי והאזורי הביאוהו לחקר של תופעת הערים החדשות, נושאים שמצאו את ביטויים בשניים מספריו שיצאו לאור בעברית ובאנגלית. בשנות השבעים והשמונים נדרש אפרת אל חֵֶקֵר השפעתה של המדיניות הממשלתית על הגאוגרפיה היישובית בארץ, תוצאות מחקר שפרסם בשני ספרים על גאוגרפיה ופוליטיקה בישראל. נוסף על אלה חידש בנושאים גאוגרפיים אקטואליים ועכשוויים של ארץ ישראל בממדי זמן ומקום תוך פיתוח ידע ארץ ישראלי עכשווי בצד מתודולוגיה מחקרית, שמצאה את ביטויה בראשונה בספרו "ישראל - גאוגרפיה בת זמננו".
במחקרים גאוגרפיים אחרים עסק גם באי-השוויון ההתיישבותי בישראל, בדגמים יישוביים קיימים ומוצעים, בהתיישבות ההיסטורית בארץ, ובראשית שנות התשעים חקר את תופעת והשפעתה על הגאוגרפיה היישובית בארץ ישראל. בשנת 1996 גיבש חלק מתוצאות מחקריו הגאוגרפיים בספר כולל על הגאוגרפיה הפיזית, היישובית והאזורית של ארץ ישראל.
בשנת 2002 כתב מילון חדש למונחי ארץ ישראל, ידיעת הארץ ואיכות הסביבה, וב-2004 כתב ספר מסות גאוגרפיות כז'אנר חדש בדיסציפלינה הגאוגרפית של ארץ ישראל תחת הכותרת: "אדם וסביבה בישראל".
החל משנות החמישים בנה אפרת על בסיס חקר גאוגרפי שיטתי את תורת הגאוגרפיה החדשה של מדינת ישראל כתורה מודרנית וסדורה, תוך מעקב וחקר מתמשך אחר הפיתוח, ההתיישבות, הבינוי והשינויים הדמוגרפיים שהתרחשו בארץ, בהוסיפו בהדרגה נדבכים נושאיים ולימודיים, שהניבו ב-30 ספריו, ובעשרות רבות של מאמריו שפורסמו בארץ ובעולם, את תורת הידע הגאוגרפי של ארץ ישראל המהווה כיום הבסיס ללימודי ארץ ישראל במוסדות המחקר והחינוך בארץ. התחומים בידע ארץ ישראל שבהם עסק הם רבים והחלו בכתיבת ספר יסוד על הגאוגרפיה של ארץ ישראל, שפורסם בראשית שנות השישים בעברית (עם א' אורני) ובתרגום לאנגלית, צרפתית וגרמנית, ובהמשך - בכתיבת ספרים על ירושלים וסביבותיה, ההתפתחות העירונית בארץ, ההתיישבות הכפרית לצורותיה, תולדות ההתיישבות ואתריה, יהודה ושומרון ומחקרים בנושאים כלכליים, חברתיים, פוליטיים והיסטוריים של ארץ-ישראל.
גאוגרפיה רגיונאלית
אפרת חקר את הגאוגרפיה הרגיונאלית של ארץ ישראל בשנת 1965 שבאה לידי ביטוי בעבודתו המקיפה על פרוזדור ירושלים כחבל ארץ יישובי בעייתי וחדש, שבו התווה לראשונה את הגישה הגאוגרפית-רגיונאלית-יישומית בתכנון חבלי פיתוח בישראל תחת הכותרת: "ירושלים והפרוזדור -גאוגרפיה של עיר והר". עם התגבשות ההתיישבות היהודית במרחביה החדשים של ישראל בשנות השבעים חקר את צורות ההתיישבות העירוניות, תכנונן ואכלוסן על רקע העליות לארץ, ונתן להן ביטוי בספריו על יסודות הגאוגרפיה העירונית (1979) ועל הערים והעיור בישראל (1976), שהיוו פריצת דרך בחקר ובהבנת תהליכי העיור בארץ ישראל. הוא תיאר וניתח בהם את התפתחות הערים בארץ, הישראליות והערביות כאחת, מתוך גישה גאוגרפית, כלכלית, חברתית ותכנונית. בשלב מאוחר יותר הוסיף חִקֶר בתחום זה וגיבש את נושא הגאוגרפיה העירונית בספרו: "גאוגרפיה עירונית - יסודות" (1994), שעניינו התפתחות הערים והעיור בעולם מאז ראשית הציוויליזציה עד ימינו. בספר זה דן בעשרות נושאים המתארים והמנתחים את התופעות העירוניות הפיזיות, הכלכליות והחברתיות בעולם מתעייר ואת חיי האוכלוסייה בערים השונות על צורותיהן. בספרו "גאוגרפיה כפרית של ישראל" (1994) תיאר וניתח את הגאוגרפיה היישובית-כפרית כפי שהתפתחה במאות שנות התיישבות יהודית בארץ ישראל, ובו עסק, בין היתר, במפה היישובית החדשה שנוצרה בישראל, בצורות ההתיישבות הכפריות החדשות שנוצרו, בתפרוסת האוכלוסייה הכפרית ובפעילות הכפרית והחקלאית שליוותה את היישוב במדינת ישראל על רקע מדיניות ממלכתית, תנאים פוליטיים משתנים ותכנון פיסי.
עיירות הפיתוח, אי שוויון, עלייה והשטחים
צמיחתן של עיירות הפיתוח, הישגיהן ומעמדן הארצי והאזורי הביאו את אפרת לחקר של תופעת הערים החדשות, נושא שמצא את ביטויו בשניים מספריו שיצאו לאור בעברית ובאנגלית. אפרת רואה את עיירות הפיתוח כתופעה הגאוגרפית והיישובית הבולטת והמשמעותית ביותר שנוצרה במדינת ישראל מאז הקמתה. בספריו: "עיירות הפיתוח בישראל - עבר או עתיד?" (1987) וכן The New Towns of Israel 1948-1988 - a Reappraisal" (1989) ניתנת סקירה על רעיון ייסודן, בנייתן ומידת הצלחתן של העיירות, בפרספקטיבה של עשרות שנות קיומן, אכלוסן, כלכלתן מיקומן, תדמיתן בעיני הציבור ומעמדן כיום. בשנות ה-70 וה-80 חקר אפרת את השפעתה של המדיניות הממשלתית על הגאוגרפיה היישובית בארץ, שהניבו שני ספרים אקטואליים על הגאוגרפיה הפוליטית בישראל. בספריו "גאוגרפיה ופוליטיקה בישראל" (1984) ו-"Geography and Politics in Israel since 1967" מ-1988 עסק אפרת באירועים בעלי המשמעות הגאוגרפית ביהודה ושומרון, ברצועת עזה לשעבר, ברמת הגולן, במאבק היהודי-ערבי בגליל, בהתיישבות הספָר ובנושאים אחרים שהטביעו את חותמם על עיצוב המפה הפוליטית-יישובית החדשה של ישראל. נוסף על אלה יצר תמונה של נושאים גאוגרפיים אקטואליים ועכשוויים של ארץ ישראל בממדי זמן ומקום תוך פיתוח יֶדע גאוגרפי עכשווי בצד מתודולוגיה מחקרית חדשנית, שמצאה את ביטויה בראשונה בספרו "ישראל - גאוגרפיה בתזמננו - עם היבטים לקראת המאה ה-21" (1993).
במחקרים גאוגרפיים אחרים בידע ארץ ישראל גם עסק בגאוגרפיה של רווחה, פער ואי-שוויון (1983) בעולם ובישראל, בתהליכים הפוליטיים והכלכליים המביאים לפער, לעוני, לקיפוח ולתת-פיתוח במדינות ובאזורים, בדגמים יישוביים קיימים ומוצעים, בהתיישבות ההיסטורית בארץ. בראשית שנות ה-90 חקר את תופעת והשפעתה על הגאוגרפיה היישובית בארץ ישראל. בשנת 1996 גיבש חלק מתוצאות מחקריו בידע ארץ ישראל בספר כולל תחת הכותרת: "ארץ ישראל - גאוגרפיה פיזית, יישובית ואזורית', ואילו בשנת 2004 העלה את תרומתו המקצועית הספרותית בספר מסות גאוגרפיות כז'אנר חדש של בדיסציפלינה הגאוגרפית של ארץ ישראל תחת הכותרת: "אדם וסביבה בישראל", שעניינו האדם וזיקתו אל הסביבה בישראל, שבה קיים ניצול-יתר ובלתי סביר של משאביה הטבעיים תוך הפרת האיזון האקולוגי בין בינוי למגורים, תחבורה, תעשייה, ביטחון ועוד, ובין קרקע חקלאית, חופי ים, מקורות מים, חי, צומח וערכי טבע.
מאז שנת 2000 ערך אפרת מחקר גאוגרפי הממפה היבטים שונים של הכיבוש הישראלי ביהודה ושומרון ובחבל עזה לשעבר. בספרו "גאוגרפיה של כיבוש" (2002) חולל פריצת דרך בתחום הדיסציפלינה הגאוגרפית בהעלאתו לראשונה את יחסי הגומלין בין אדם לסביבה בתנאים של כיבוש טריטוריאלי. בספרו זה הוא דן במכלול נושאים אקטואליים כתכנון פיסי, התנחלויות, הפקעת קרקעות, מקורות מים, העיר ירושלים, דמוגרפיה, כבישים, מדינה פלסטינית עתידה, טרור, מיגון ועוד, נושאים המבוססים על מחקר רב-שנתי שביצע ומעקב מתמיד אחר האירועים בשטחים. הרחבה מתודולוגית ותמאטית בנושא נתן בספרו "The West Bank and Gaza Strip a Geography of Occupation and Disengagement", שבו גם הוסיף את ההיבטים הגאוגרפיים של נסיגת ישראל מרצועת עזה באוגוסט 2005.
גאוגרפיה יישומית-תכנונית
אפרת היה הראשון שפרץ דרך בחקר הגאוגרפיה היישומית-התכנונית בישראל בראשית שנות ה-60 של המאה העשרים, עת שערך (יחד עם י' דש) את תוכנית-האב של ישראל כפי שנתגבשה אצל המתכננים באותה תקופה, וזאת תחת הכותרת The Israel Physical Master Plan בשנת 1964. בתוכנית זו התווה גישה חדשה בהתייחסותה של הדיסציפלינה הגאוגרפית אל הנושאים המרחביים האקטואליים והעתידיים של מדינת ישראל. על רקע אינטנסיביות הבינוי והפיתוח שהתרחש אז ברוב חלקי הארץ והסכנה להרס שרידי ההתיישבות ההיסטוריים, ביצע אפרת בשנת 1969 את החקר השיטתי הראשון על כ-400 שרידי ההתיישבות הציונית בישראל והתווה בכך קווים לשימורם, שיחזורם והעמדתם לטיילים ולמבקרים והכללתם במסגרת תוכנית ארצית לאתרי התיישבות המבוצעת כיום הלכה למעשה על ידי החברה לשימור אתרים שליד החברה להגנת הטבע. לאחר מלחמת ששת הימים ערך את המחקר הראשון על הגאוגרפיה של יהודה ושומרון בצורת תוכנית-אב כבסיס של יֶדע לפיתוח האזור, שפורסם ב-1970 בספר: "יהודה ושומרון - קווים לתכנון פיסי-אזורי".
האטלסים
חקר הגאוגרפיה היישומית-תכנונית ופיתוח שיטותיה הלכה למעשה הניבו בשנות ה-60 וה-70 את שלושת האטלסים הגאוגרפיים-תכנוניים הראשונים בעריכתו של אפרת, על הנגב הצפוני, על מרחב ירושלים-אשדוד ועל רצועת החוף של ישראל. באטלס על תכנון הנגב הצפוני (1966) תיאר ותחם את הייעודים הפיזיים הקיימים והמוצעים באזור זה תוך כדי ציון מהותם, אופיים והרעיונות התכנוניים לפיתוחם וזאת על מנת לשמש מסמך מכוון ומדריך לפיתוח הנגב הצפוני לאור הנחיות של תכנון ממלכתי סדיר. באטלס על מרחב ירושלים-אשדוד (1967) שאף אפרת לתכנן את שילובו של פרוזדור ירושלים עם מישור החוף באמצעות יצירת זיקה פיזית בין שני המוקדים העירוניים ירושלים ואשדוד תוך כדי גיבוש הצעות לחיזוק הקשרים הכלכליים בין הערים והיישובים הכפריים, אכלוס מרבי של פרוזדור ירושלים והשפלה, צמצום הפער המרחבי בין שלושת המחוזות ירושלים, המרכז והדרום והרחבת שטחי חקלאות ופיתוח חבלי הספָר. באטלס התכנוני של חופי ישראל (1974) שם לעצמו אפרת למטרה לתאר ולתחום את הייעודים הפיזיים הקיימים והמוצעים ברצועת חוף הקרובה עד 2–3 קילומטרים מקו החוף על פי עקרונות תכנון רצויים ומקובלים כשימורקו החוף הטבעי של ישראל, אבטחת גישה חופשית לאוכלוסייה אל קו החוף, שימור חלקי קו חוף כגן לאומי או שמורת טבע, אבטחת אתרי עתיקות שלאורך קו החוף ועוד.
רכבת לילה
רכבת לילה היא רכבת נוסעים הפועלת בשעות הלילה. על פי רוב מדובר ברכבת הנוסעת למרחק ארוך, עם עצירות ביניים מועטות, בשעות השינה של הנוסעים. רכבות לילה בדרך כלל מציעות קרונות נוסעים מצוידים במיטות – קרונות שינה או קוּשֶט (couchette ). המונח "רכבת לילה" עשוי לתאר גם רכבת למרחקים קצרים הפועלת בלילה.
הסאב הבא
הסאב הבא היא תוכנית דוקו-ריאלטי, שנוצרה והופקה על ידי דומינוס פיצה ו-Teenk בשנת 2019. היא משודרת בערוץ ZOOM ובערוץ היוטיוב "התנור".
המשתתף האחרון שנשאר הוא "הסאב הבא" - היוטיובר הבא של ישראל.
המנטורים של הנבחרות היו רז ספאני, בן קיסר, ועמית רחום.
על העונה
את העונה פותח שלב האודישנים, בו משתתפים מספר רב של מתמודדים, מהם נבחרת על ידי השופטים קבוצה מצומצמת של כ-10 אנשים אשר מתחלקת לשתי נבחרות - "בלאגן גאנג" ו-"אמיגוס".
בשלב האודישנים היו שופטים ידוענים כמו - שירלי לוי, מיכאל ספיר, אלכס סמולקין, ליזה ביך ואור יעקב.
לאחר שנבחרו המשתתפים וחולקו לשתי הנבחרות, עברו המשתתפים למשך תקופה לגור בווילות עם המנטורים שלהם, והחלו באתגרים ומשימות על מנת למצוא מי יהיה היוטיובר הבא של ישראל.
ביקורת
לצד הצלחת התוכנית וחשיפתה הגדולה, נמתחה עליה ביקורת לא מועטה וטענות כי ההפקה היא זו שמתווה את כיוון התוכנית וקובעת את מהלכה, ובכך נפגעת האותנטיות של התוכנית.
כמו כן, המשתתפת בר רוזנברג העלתה סרטון לערוץ היוטיוב שלה בו משתפת את מה שהיה מאחורי הקלעים על פי התחושות שלה. אחת מהטענות העיקריות שלה הייתה ש"ברגע שנתפתחת המצלמה כל אחד רוצה שיראו אותו כמה שיותר".
קישורים חיצוניים
__חייב_תוכן_עניינים__ __לחיפוש__
מאיר וילנר
מאיר וילנר (בכתיב יידי: מייער ווילנער; נולד בשם בר קובנר) (23 באוקטובר 1918 – 5 ביוני 2003) היה פוליטיקאי ישראלי יליד ליטא, מחותמי מגילת העצמאות, חבר הכנסת, ממנהיגי התנועה הקומוניסטית הישראלית במסגרת הסיעות מק"י, רק"ח וחד"ש, ופעיל שמאל רדיקלי.
ביוגרפיה
נולד ב-1918 בשם בר קובנר בעיר וילנה, אז בירת ממלכת ליטא ולאחר כמה שנים סופחה לפולין. למד בגימנסיה העברית "תרבות" בווילנה והיה חבר תנועת "השומר הצעיר". היה ממנהיגי "השומר הצעיר" בעיר יחד עם בן דודו אבא קובנר ואסתר נוביק (לימים אסתר וילנסקה, אשתו וגרושתו). בזכרונותיו מספר וילנר כי זרעי הספק בציונות נבטו בו כאשר תנועת השומר הצעיר בה היה חבר סירבה לבקשתו של הירש גליק לסייע לו במאבק לקיצור יום העבודה שלו מ-14 שעות ל-8 ותמכה בעמדת אבא קובנר שטען כי "בגלות אין תנאים למאבק מעמדי או איגוד מקצועי של הפועל היהודי":
עלה לארץ ישראל בשנת 1938. למד באוניברסיטה העברית וארגן בה חוגים קומוניסטים בקרב הסטודנטים.
השם "מאיר" הוא שם מחתרת שקיבל טרם הייתה המפלגה הקומוניסטית של פלשׂתינה חוקית. שם המשפחה 'וילנר' הוא לזכר יהודי וילנה שנרצחו בשואה.
ב-1940 התקבל כחבר המפלגה הקומוניסטית של פלשׂתינה, וב-1943 למזכיר המפלגה בסניף ירושלים. בשנים אלו התחדדה אצלו הדעה שהמפלגה הקומוניסטית היא מפלגה ערבית לאומית, ושיהודי יכול להיות חבר בה רק בתנאי שיכפיף את עצמו לצרכיה של הלאומיות הערבית. מ-1948 ואילך היה חבר הוועד המרכזי של מק"י. כיהן כסגן מזכיר מק"י, חבר הלשכה המדינית והמזכ"ל.
בחודש נובמבר 1945 השתתף וילנר בכנס הייסוד של הפדרציה העולמית של הנוער הדמוקרטי שהתקיים בלונדון, כנציגה של פק"פ. הוא השתתף בכנסים בינלאומיים ואזוריים של התנועה הקומוניסטית, וכן בוועידות של תנועות אחיות.
בשנת 1948 היה חבר מועצת העם, בין החותמים על מגילת העצמאות וחבר מועצת המדינה הזמנית.
בשנת 1949 נבחר לראשונה לכנסת מטעם מק"י. במרץ 1950, בתגובה לביקורת שמתח שר החוץ משה שרת על ברית המועצות, כינה אותו וילנר "היטלריסט". וילנר גם הרבה להשוות את ארצות הברית ל"פאשיזם הגרמני", כלומר לגרמניה הנאצית.
בשנת 1954 הגיש, יחד עם חבר הכנסת רוסתם בסתוני (מפ"ם), הצעה לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל, אותו כינה "משטר של דיכוי לאומי אכזרי, שנותר בארצות מעטות בלבד, כגון דרום אפריקה וארצות הברית ביחסן לכושים."
בשנת 1956 חשף מאיר וילנר יחד עם תופיק טובי את טבח כפר קאסם, בזמן שהממשלה עשתה הכול כדי למנוע מהציבור בישראל ומחוצה לה מלדעת על הטבח.
בשנת 1965 התרחש פילוג במפלגה הקומוניסטית על רקע התמיכה בברית המועצות, ביוזמתם של שמואל מיקוניס (מזכ"ל מק"י דאז) ומשה סנה (עורך היומון "קול העם"), אשר ייצגו את הפלג שהיה ביקורתי כלפי מדיניות ברית המועצות ביחס לישראל. השם מק"י נשאר בידי הפלג של קבוצת מיקוניס וסנה, משום שרוב חברי הכנסת של מק"י תמכו בפלג זה. מאיר וילנר ותופיק טובי הקימו את רק"ח הפרו-סובייטית, שאליה חברו רוב החברים הערבים ומיעוט של היהודים. באותה השנה נבחר וילנר לתפקיד מזכ"ל רק"ח.
וילנר היה במשך שנים עורך ראשי ומו"ל של עיתוני המפלגה וכן של ביטאוניה הרעיוניים בתקופות שונות. הוא כתב מאמרים רבים, וכן הוציא חוברות ופרסומים במגוון רחב ביותר של נושאים.
באוקטובר 1973, בעת דיון בכנסת בעיצומה של מלחמת יום הכיפורים, האשים וילנר את מדינת ישראל באחריות לפרוץ המלחמה בכך שסירבה לפנות את השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. בתגובה על כך, ניגשו אל הדוכן שני חברי הכנסת ממפלגת החרות, מתתיהו דרובלס ובן-ציון קשת, קרעו את נאומו והורידו אותו מעל הדוכן בכוח. ועדת הכנסת הביעה צער על התקרית ועל דבריו של וילנר.
בשנת 1976 היה למאיר וילנר חלק חשוב, ביחד עם תאופיק זיאד, בקבלת ההחלטה על קיום השביתה הכללית ב-30 במרץ באותה שנה, שהובילה ליום האדמה הראשון. לאחר הקמת חד"ש בשנת 1977, כיהן וילנר כיושב הראש הראשון שלה.
בשנת 1978 הצביע וילנר בכנסת נגד אישור הסכמי קמפ דייוויד עם מצרים.
ב-8 ביוני 1982 הגיש מאיר וילנר בכנסת בשם סיעת חד"ש את הצעת האי-אמון נגד ממשלת בגין-שרון על שפתחה במלחמת לבנון הראשונה ב-6 ביוני. נציגי חד"ש היו היחידים בכנסת שתמכו בהצעת האי-אמון.
ב-10 בינואר 1990 התפטר מהכנסת מתוקף הסכם רוטציה בחד"ש, לאחר כהונה בת כ-41 שנה כח"כ ב-12 כנסות שונות. וילנר 'מחזיק' במקום השביעי באורך כהונתו המצטברת בכנסת (אחרי שמעון פרס, תופיק טובי, אליעזר שוסטק, דוד לוי, יוסף בורג ומנחם בגין).
לאחר התפטרתו מהכנסת בריאיון עיתונאי נשאל על נפילת הקומוניזם במזרח אירופה ותהליך התפרקות ברית המועצות. הוא הביע ביקורת על המשטרים הקומוניסטים שהפכו טוטליטריים, ואמר:
ב-5 ביוני 2003 נפטר מאיר וילנר, הוא היה אחרון החותמים על מגילת העצמאות שנותר בחיים.
על שמו נקרא רחוב בעיר שפרעם.
בנו, מיכה, פעיל בפורום הקומוניסטי הישראלי.
הנרי ליפסון
הנרי סלומון ליפסון (באנגלית: Henry Solomon Lipson; 11 במרץ 1910 – 26 באפריל 1991) היה פיזיקאי בריטי יהודי שהתמחה בקריסטלוגרפיה.