cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלון אולארצ'יק
שנות התשעים
בשנת 1993 יצא אלבומו השלישי "תגיד לי מה אתה מרגיש", בהפקתו המוזיקלית של יזהר אשדות. אולארצ'יק כתב את המילים והלחנים לכל השירים, פרט ל"יהיה יהיה" (לך על התופים). בהקלטת האלבום השתתפו אתי אנקרי, להקת שפתיים ואשדות עצמו. אשדות השתתף גם בעיבודי השירים ששילבו מוזיקת ג'אז, רוק, בלדות ומוזיקה מזרחית. אולארצ'יק אייר את חוברת מילות השיר של האלבום. שלושת השירים המצליחים ביותר מן האלבום היו "החיים קשים", "כל דבר קט", ו"בן בסט" (עם קולות רקע של מיטל טרבלסי). באותה שנה הפיק אולארצ'יק לאתי אנקרי את אלבומה השני, "קראת לי אסתר", בו עיבד את רוב השירים.
ב-1994 כתב אולארצ'יק יצירה קלאסית לפסטיבל ישראל. את היצירה ניגן ביחד עם המוזיקאי אנדרה היידו וסימפונט רעננה. הקטע הראשון ביצירה הוקדש לפרנק זאפה, שמת זמן קצר לפני כן. באותה שנה השתתף במופע "כולם ביחד וכל אחד לחוד" ביחד עם קורין אלאל ודני בסן, הפיק את אלבומה השני של להקת טיפקס, "האחרון בעשירון התחתון", והתארח באלבום "רדיו בלה בלה" של "החברים של נטאשה" בשיר "אני לא רוקד כשעצוב", שהיה גם שותף לכתיבתו.
ב-1995 השתתף אולארצ'יק בהופעות האיחוד של להקת הג'אז של אהרל'ה קמינסקי "הפלטינה", וביצירת האלבום היחיד שהוציאה, אשר היווה למעשה את התיעוד היחיד של הלהקה בדיסק.
ב-1996 יצא אלבומו הרביעי, "בואי נגיד שאני שלך", בהפקה מוזיקלית עצמית. הפקת השירה הייתה של קורין אלאל והעיבודים של ניר לוי. גם באלבום זה כתב אולארצ'יק את המילים והלחנים לכל השירים, למעט שיר אחד. שיר הנושא של האלבום היה לאחד מלהיטי הסולו הגדולים ביותר של אולארצ'יק. דיאנה, אשתו, ביימה קליפ שיר, וזכתה על כך בציון לשבח בתחרות הקליפים השנתית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה. באותה שנה הופיע אולארצ'יק שוב בפסטיבל ישראל, עם איריס ועופר פורטוגלי, ובעקבות הצלחת המופע יצאו השלושה לסיבוב הופעות. ב-1997 הוציא לאור את "מחפש אותך", שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "צה"ל 1".
ב-1998 הוציא אולארצ'יק את אלבומו החמישי, "בשקט". באלבום זה הקליט גרסאות שקטות ללהיטיו הקודמים בגיטרה ופסנתר, ביחד עם הגיטריסט ברק חנוך. באותה שנה עיבד והפיק מוזיקלית אולארצ'יק את ההופעה ואת אלבום ההופעה של אתי אנקרי ודוד ד'אור, והפיק והשתתף באלבומי הבכורה של מיטל טרבלסי ושל אמל מורקוס. באלבום "עבודה עברית" שיצא באותה שנה חידש את השיר "אלילת האגם" של אהובה עוזרי, ועיבד את החידוש לשירו של בועז שרעבי "משאלה", בביצועה של אתי אנקרי. במשך השנה הלחין את המוזיקה להצגות "חברות הכי טובות" ו"הורדוס".
ניר רצ'קובסקי
ביוגרפיה
בשנת 2015 זכה בתואר אביר במסדר האקדמאי מטעם ממשלת צרפת.
רצ'קובסקי נשוי ואב לשלושה, ומתגורר עם משפחתו בתל אביב.
יישוב משלט
יִישובי מִשלט הם יישובים (רובם קיבוצים) שהוקמו במהלך מלחמת העצמאות (1948–1949) או בשנה שלאחריה. רוב היישובים הוקמו על ידי לוחמי מלחמת העצמאות בגבולות המדינה כדי להגן עליה מפני צִבאות האויב.
רקע
בימי המאורעות לאחר החלטת האו"ם (1947), ובזמן מלחמת העצמאות (1948), פרט ליישובים בודדים (בית לחם הגלילית, ברור חיל), נפסקה לזמן מה פעולת ההרחבה והפיתוח של היישוב החקלאי היהודי בארץ ישראל. עיקר המאמץ של המדינה היה מכוון לביצור של היישובים ולהגנה עליהם. בראש ובראשונה עסקו הצבא, המדינה והיישובים עצמם בחיזוק יישובי הספר והכפרים המבודדים החדשים, שנוסדו עתה זה בנגב.
במשקים רבים, העבודה החקלאית הרגילה הופסקה כמעט לגמרי, ובמקומה באו פעולות ההכנה להגנה על היישוב ועל הפעילות החקלאית שבו, אם ינותק משאר היישובים בגלל המלחמה.
היו שבועות וחודשים, שבהם כמה מיישובי-הספר חדלו כמעט כליל להיות יישובים חקלאיים. ילדים ונשים, שלא יכלו לתרום להגנה, הורחקו מהם למקומות בטוחים יותר. כפרים אלו הפכו למשלטים צבאיים.
הקמת יישובי משלט
עוד בזמן מלחמת העצמאות ובמיוחד לאחריה, התחילו לחשוב על הפיכת חלק מהמשלטים חזרה ליישובים. התחילו להקים יישובי משלט נוספים בארץ מיד עם סיום המלחמה, כדי לנצל כל חלקת אדמה שתושביה ברחו ושנכבשה עם המלחמה. חלק מהיישובים הוקמו על ידי גרעיני התיישבות של עולים חדשים וחלק מהיישובים החדשים הוקמו במקומות שבהם הוצבו משלטים במלחמה.
בתחילה הוקמו היישובים כהיאחזויות (יישובים קהילתיים קטנים וארעיים שהוקמו על ידי חיילים בשליחות המדינה באזורים בעלי רגישות ביטחונית), ואלה התפתחו במהלך השנים ליישובים קבע אזרחיים וחקלאיים רגילים: כשלושה רבעים מהם קיבוצים, והשאר - מושבים.
בשנתיים הראשונות של הקמת המדינה הוקמו כ-80 יישובים כאלה, והם תרמו רבות לביטחון המדינה, בעצירת הסתננויות ובייצוב הגבולות. תרומה פוטנציאלית, התבטאה באפשרות עצירת התקפת צבאות האויב על הגבולות, באופן שיכול לאפשר לצה"ל לגייס את כוחות המילואים ולהתרכז בהתקפה, בפריצה ובהכרעה בחזיתות השונות.
הרעיון להקים יישובי משלט עלה בישיבה של הוועדה לבעיות ההתיישבות וההשקעה במדינה. בחבריה אנשי המוסדות המיישבים (קק"ל והמרכז החקלאי), אנשי מזכירות מפא"י ואנשים ממפקדת ההגנה. הרעיון עלה ביום 19 בינואר 1948 על ידי יוסף וייץ. הוצע להקים 162 יישובים שמטרתם העיקרית הייתה להבטיח את גבולות החלוקה, שעליה החליטו באו"ם בתוכנית החלוקה.
אלון אולארצ'יק
שנות התשעים
ב-1998 השתתף אולארצ'יק במופע האיחוד של כוורת, שהונצח באלבום "כוורת בפארק". בשנת 1999 הוציא את האלבום "אולארצ'יק ג'אז", אשר הוקלט בהופעה חיה במועדון "הקמלוט" בתל אביב. באלבום זה השתתף אולארצ'יק בשירה בלבד ולראשונה באלבומיו לא השתתף בנגינה. האלבום הציג גרסאות עבריות בתרגומו לשירי ג'אז ידועים. באותה השנה יצא לאור גם ספר שתרגם בשם "מעשה בשתי פילות": את הספר כתבה באנגלית אשתו, דיאנה, ואיירה האמנית עינת מגל שמאלי. עוד באותה שנה השתתף אולארצ'יק בדרמת הטלוויזיה של אברהם הפנר "ארץ קטנה איש גדול", וכן בסרט דוקומנטרי על הפקת הדיסק של אמל מורקוס. באותה שנה כתב את המוזיקה לסרט הילדים "הכבש השישה עשר" על פי שיריו של יהונתן גפן, ובהשתתפותם של כוכבי ערוץ הילדים.
העשור הראשון של המאה ה-21
בשנת 2000 חידש אולארצ'יק עם דנה אינטרנשיונל את "מוכר הפרחים" של סדנת תיאטרון שכונת התקווה. באותה שנה השתתף באיחוד המיוחד של כוורת לאיסוף כסף למימון ניתוח לחבר הלהקה יצחק קלפטר, כתב את המוזיקה לסרט הילדים "כובע קסמים" על פי שירי משוררים קלאסיים ובהשתתפותם של כוכבי ערוץ הילדים, וכתב את המוזיקה להצגת הילדים "נולד לחופש".
בשנת 2001 הלחין את המוזיקה להצגה "ליזיסטרטה 2001" של ענת גוב. בשנת 2002 הוציא את האלבום "פעם בגליל - מבט מוזיקלי", ובמקביל הוציא אלבום אוסף עם כל להיטיו. באותה שנה הוא גם הופיע בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "הבורגנים". בשנת 2003 השתתף בסרט "מיס אנטבה", לו גם הלחין את מוזיקת הרקע.
יישוב משלט
הבדלי השקפות במטרת היישובים
במהלך המלחמה נדרשה גמישות רבה כדי להתאים את ההצעות החדשות לקווי החזית שהשתנו במהלך הקרבות בין הצבא לבין הגופים המיישבים. לא תמיד תאמו הצעות ההתיישבות מטעם הצבא להצעות ההתיישבות מטעם הגופים המיישבים, בעיקר משום שהגופים המיישבים ראו לאורך כל המלחמה גם את התמונה הגאופוליטית, היישובית והמשקית הכוללת. הם שאפו להקים יישובים שיתאימו לא רק לזמן מלחמה, אלא גם להתפתחות וחקלאות בארץ, ואילו הצבא הסתפק ברוב המקרים בראיית ההקמה של יישובים כחלק ממנגנון המלחמה.
היום חלק מישובי המשלט התפרקו כיוון שלא היה בהם צורך עוד, ויתר היישובים חזרו או הפכו ליישובי מחיה או לקיבוצים.
אלון אולארצ'יק
העשור הראשון של המאה ה-21
בשנת 2005 הפיק ועיבד אולארצ'יק את אלבומו של גידי גוב "בקצה ההר", בו גם הלחין שלושה שירים.
באוקטובר 2007, יותר מעשור מאז צאת אלבומו המקורי האחרון, הוציא אולארצ'יק את האלבום הכפול "רוק & רוך", הכולל תקליטור ובו שירים שקטים ואקוסטיים ותקליטור שני ובו שירים בסגנון קצת יותר "כבד". ביוני 2007 יצא מתוכו סינגל כפול, הכולל שתי גרסאות עיבוד, האחת רכה, "הוא מאוהב", והשנייה רוקיסטית, בהשתתפותה של שורטי, "מאוהב מדי". באוגוסט יצא הסינגל השני מהאלבום, "ארץ מלח", בסמוך לצאת האלבום הסינגל "שיר הבוס", ואחריו הסינגל "מתגעגע לזמר שלך", בו השתתף מיקיאגי. כמו כן כלל האלבום את השיר "בואי נתחבק".
בשנת 2009 שיחק בסדרת הדרמה "מגדלים באוויר" בערוץ 10.
העשור השני של המאה ה-21
ב-2011 הלחין את פסקול הסרט "סלסה תל אביב".
בשנת 2012 הופיע אולארצ'יק בהרכב מוזיקלי חדש הנקרא הרביעייה ביחד עם אפרים שמיר, שלמה יידוב ושם טוב לוי.
בינואר 2016 הוציא אולארצ'יק עם הצמד קפה שחור חזק את השיר "בתוך עינייך", חידוש לשיר "עינייך" שהקליט 30 שנה קודם לכן.
בשנת 2017 זכה אולארצ'יק בפרס אקו"ם למפעל חיים ע"ש אהוד מנור. מנימוקי השופטים: "את קריירת הסולו שלו החל באמצע שנות ה-80, אחרי שחזר מלימודים בברקלי, ארצות הברית ומאותו רגע הפך אולארצ'יק לאחד היוצרים המעניינים והמקוריים ביותר במוזיקה הישראלית. מלחין, מפיק מוזיקלי, בסיסט לירי המנגן גם בפסנתר ובגיטרה ומצליח לשלב בין ז'אנרים. נוכחותו של אולארצ'יק במוזיקה הישראלית נפרשת על פני 50 שנה ותרומתו להתפתחות הזמר העברי מכרעת. מגע ידו ומקוריותו ניכרים בעבודות הסולו שלו כמו גם באלבומים שהפיק לאחרים" (הערה: למעשה הוא לא למד בברקלי, קליפורניה אלא ב-Berklee College of Music אשר בבוסטון.).
בנובמבר 2019 הוציא אולארצ'יק את האלבום "אולארצ'יק. עכשיו" הכולל שבעה שירים שהופקו בשנה החולפת באולפנו הפרטי. את האלבום הפיק הוד מושונוב ואת ההפקה האלקטרונית עשה עומר לוז ומשתתפים בו: ג'יין בורדו בשיר "נבדה", להקת רבע לאפריקה בשיר "הבלדה על רושדי וחומייני", בנו - מקס אולארצ'יק, איתמר דוארי והמתופף הוותיק אשר פדי. עוד כולל האלבום את השירים "אבינו אברהם" ו"הלב כואב" עם קליפ בכיכובו של השחקן דרור קרן ורופאי מחלקת הקרדיולוגיה של בית החולים "איכילוב".
בסוף 2020 יצא לאור, בהפקת "הליקון", האלבום "שרים תפילילה", שהוא גרסה מולחנת ומושרת לספר הילדים המצליח "תפילילה". אולארצ'יק הלחין לאלבום את השיר "לילה טוב לכוכבים", אותו ביצעה אסתר רדא. באותה שנה כתב והלחין את השיר "הפיצה שבלב" עבור חבורת זהו זה! שביצעה אותו במסגרת עונת האיחוד.
חיים אישיים
אלון אולארצ'יק נשוי לבמאית דיאנה אולארצ'יק, ילידת ניו יורק, ואב לשחקנית טסה אולארצ'יק ולשחקן והמוזיקאי מקס אולארצ'יק. ילדיו משתפים עמו פעולה בהופעותיו, טסה כזמרת ומקס כנגן קונטרבס.
זהות לאומית
אולארצ'יק אינו נחשב יהודי על פי ההלכה משום שאמו הייתה נוצריה ואביו היה יהודי (בפולין, שבה נולד, נחשב על ידי השלטונות הפולנים כיהודי). והוא העדיף להגדיר עצמו כ"ישראלי" בלבד. אולארצ'יק היה אחד העותרים בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים, יחד עם שולמית אלוני, אורי אבנרי ואחרים, בדרישה שמשרד הפנים ירשום אותם כישראלים בסעיף הלאום. העתירה נדחתה בנימוק שהסוגיה אינה שפיטה. העותרים ערערו לבית המשפט העליון וערעורם נדחה ב-2013.
טיפול בהלם
טיפול בהלם הוא הליך רפואי שבו נגרם למטופל הלם מסוג כלשהו, באופן מכוון ומבוקר, למטרת טיפול פסיכיאטרי. מטרתו של טיפול בהלם היא לעורר את מצב ההלם באופן מלאכותי ובתנאים מבוקרים, בהנחה שמצבי הלם עשויים לשפר את מצבו הנפשי של המטופל לאחר התאוששותו.
סוגים שונים של טיפול בהלם היו נהוגים עד למחצית השנייה של המאה העשרים. אולם, ספיקות שהתעוררו באשר ליעילותם של הטיפולים אלה לטווח ארוך, קשיים אתיים שעוררו טיפולים אלה, פיתוח תרופות פסיכיאטריות יעילות יותר וטיפולים פסיכותרפיים תומכים, הביאו לירידה רבה בשימוש בטכניקות טיפוליות בהלם. טיפול בנזעי חשמל (הלם חשמלי או "שוק חשמלי") הוא הטיפול היחיד בהלם אשר מבוצע עדיין בהיקף משמעותי אף במאה העשרים ואחת, והוא נחשב לטיפול יעיל במקרים עמידים-לתרופות, בעיקר של דיכאון ומצבים פסיכוטיים, כמו גם במצבים מסכני חיים ואובדנות. בטיפול זה ניתן זרם חשמלי קצר ומבוקר, תחת הרדמה ושיתוק שרירים, שמטרתו השראת פרכוס כללי, הנמדד בעזרת EEG (אלקטרואנצפאלוגרם). הפרכוס עצמו, הוא אשר נחשב כבעל האפקט הטיפולי.
היסטוריה
רופאים הבחינו לאורך אלפי שנות טיפול, כי מצבו הנפשי של האדם משתנה לעיתים באופן קיצוני לאחר התאוששות מהלם פיזיופתולוגי או מפירכוסים שמקורם במוח, בין אם מקור ההלם הוא פגיעת ראש, או מחלה המלווה בחום גבוה מאוד כמו מלריה למשל, או אובדן הכרה שנגרם מחשיפה לחומר כימי. בימי האימפריה הרומית, לדוגמה, נעשה שימוש בדגים היוצרים זרם חשמלי כדי לתת מכת חשמל למטופלים. כך, סקריביניוס לארגוס רופא החצר של הקיסר קלאודיוס השתמש בדג חשמל, בשנת 47 לספירה, כדי לטפל בכאבי ראש בלתי פוסקים. נאמר כי הקיסר קלאודיוס עצמו היה אחד ממטופליו.
שימושים רפואיים אחרים בטיפול בהלם היו על ידי פאראצלסוס אשר גרם לפרכוסים שנגרמו מקמפור כדי לטפל בפסיכוזות במאה השש עשרה. הרופאים ג'ין לרוי (צרפת, 1745), רוברט וויט (לונדון, 1751) ולאונרד ילנד (לונדון, 1917), עשו שימוש במכות חשמל קלות (שאינן גורמות לפרכוסים) כדי לטפל במחלות עצבים, או היסטריה וכן בחולים הסובלים מהלם קרב.
עם התפתחות מדע הרפואה ועליית הסברים ביולוגיים למחלות הנפש, בסוף המאה ה-19, גבר גם החיפוש אחר טיפולים ביולוגים. בתקופה הקצרה שבין שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, פותחו מספר שיטות על ידי חוקרים אשר החלו לבצע ניסויים בטיפולי הלם. עקב מחסור בשיטות יעילות לטיפול במחלות נפש וכן כיוון שטיפולים בהלם גרמו לשינויים קיצוניים במטופלים מיד עם תום הטיפול, התפשטה השיטה של טיפול בהלם והפכה לאחת מן השיטות המקובלות יותר לטיפול במחלות נפש במחצית המאה העשרים. מאות אלפי מטופלים טופלו בהלם, כולל דמויות ציבוריות ידועות כמו הסופר ארנסט המינגוויי (אשר התאבד ביריה לאחר שעבר טיפול בהלם חשמלי במרפאת מאיו), הסופרת ג'נט פריים, המשוררת סילביה פלאת' (אף היא התאבדה), המשורר רוברט לוול, כוכב הרוק לו ריד, השחקניות פרנסיס פרמר, ויוויאן לי, קלרה בו וג'ין טירני, הפסנתרן ולדימיר הורוביץ והפוליטיקאי תומאס איגלטון.
למרות שטיפול בהלם היה מקובל מאוד במחצית הראשונה של המאה העשרים, רוב שיטות הטיפול בהלם נחשבות היום לבלתי יעילות ומסוכנות לשימוש. טיפול בנזעי חשמל (הלם חשמלי) היא עדיין שיטת טיפול הנמצאת בשימוש עד היום במקרים קשים ביותר של מחלות נפש מסכנות חיים, או כרוניות, שלא הגיבו לטיפולים אחרים.
מנגנון הפעולה
מנגנון הפעולה דרכו טיפול בהלם עשוי להותיר השפעה ארוכת טווח על המטופל איננו ידוע. ייתכן ובנפש האדם קיים מנגנון הגנה לאחר כניסה למצב של הלם. מנגד טיפול בהלם עשוי לעורר הפרעת דחק פוסט-טראומטית. ייתכן גם שטיפול בהלם גורם לשינוי או הפרעה, בדפוסי רשתות עצביות או דפוסי קוגניטיביים-התנהגותיים.
כאשר טיפולים בהלם היו בשיא תפוצתם ברפואה, לא עמדו לרשות מדע הרפואה כלים יעילים ללימוד השפעת טיפולים אלה. יחד עם זאת, קיימים מחקרים פעילים באשר למנגנון הפעולה של טיפול בנזעי חשמל. השערות רבות הועלו באשר לטיפול זה, אולם עד היום ההשפעה ארוכת הטווח של טיפול בנזעי חשמל עדיין לא נחקרה דיה. אחת מתופעות הלוואי של טיפול זה היא אובדן זיכרון.
אברהם פולונסקי
אברהם פולונסקי (בצרפתית: Abraham Polonski, 28 בינואר 1903, ביאליסטוק, האימפריה הרוסית - ?) הוא מייסד המחתרת היהודית בצרפת של וישי בימי הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, שנקראה "היד החזקה" (בצרפתית: La Main Forte).
היה מתלמידיו של זאב ז'בוטינסקי. חי בעיר טולוז בצרפת.
תולדות חייו
אברהם פולונסקי, הידוע גם בכינויו "פול" או "מסייה פול", נולד ב-1903 ברוסיה לימה פולונסקי וציפורה לבית יזרניצקי. כשהיה פולונסקי בן שנתיים פרצה מהפכת 1905 באימפריה הרוסית. אביו לימה, שהיה ידוע באהבתו לארץ ישראל ובנטיותיו המהפכניות, נשלח למאסר. לאחר 3 שנים חזר הביתה. מספר ימים לאחר מכן אברהם ואמו נפרדו מהאב במטרה לעלות לארץ ישראל. אביו לא יכול היה להצטרף משום שהשלטונות ברוסיה עדיין הגבילו את צעדיו. המסע לארץ ישראל לא היה פשוט, אך בסופו של דבר בשנת 1909 הם הגיעו ליפו שבארץ ישראל.
בשנת 1911 כשהיה אברהם בן 8 עלה גם אביו לארץ ישראל. כמה שנים לאחר מכן נולדה אחותו של אברהם ששמה יהודית.
פעילותו לפני מלחמת העולם השנייה
כנער, התמנה פול למפקד זוטר במחתרת הקומסומול, מחתרת ציונית חלוצית בברית המועצות. ב-1 במרץ 1919 עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה החלו פרעות ביהודים בעיר הבירה קייב, ובתוך יומיים התפשטו אל שטחה של אוקראינה כולה. עד מהרה התפורר התא המחתרתי הגדול והפעיל של פולונסקי.
במרץ 1923 עזב את רוסיה מולדתו לתמיד והגיע לקוטן שבגרמניה. בתום שנת הלימודים הראשונה עזב אברהם את קוטן ועבר לעיר הולדנבורג. בינואר 1924 עבר אברהם לעיר לייז' שבבלגיה, לאוניברסיטת מונטיפיורי. באוניברסיטה עלה בידו להשיג את "דרכון ננסן", דרכון בין-לאומי המאפשר לנוע ממדינה למדינה. השהות בבלגיה לא סיפקה אותו והוא החליט לעזוב את בלגיה ולעבור ללמוד באוניברסיטת טולוז שבצרפת. בשנת 1927 סיים את לימודיו כמהנדס מוסמך.
בעקבות עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, ובעקבות מעשיו כלפי היהודים, החליט פולונסקי לפעול למען המחתרת העתידה לקום והקים מפעל לרדיו "רדיה". מפעל זה שימש ככלי נשק של אמצעי קשר בין האנשים ברחבי העולם.
בוקר אחד כשנכנס למפעל הגז שבו עבד כבר 11 שנה, נתקל מבטו של אברהם בכרזה בולטת שבחר מישהו לתלות בכניסה :
בכך שאיש לא מצא לנכון להסיר את הכרזה הוא ראה הסכמה של כלל הפועלים לאמירה זו. משם המצב רק הלך והדרדר. בכירי המפעל קראו לו פעמים רבות לבירורים על מנת למצוא סיבה לפטר אותו. כך גם הפועלים הנוספים, התייחסו אליו בהסתייגות.
פולונסקי פיתח את השקפת עולמו הייחודית, על פיה יש בכוחו של כל יהודי לפעול ולהשפיע על גורל העם היהודי. הוא ראה בעובדת פיזורם של היהודים ברחבי העולם כוח העשוי לחולל שינוי כלפיהם ברחבי העולם כולו. תפיסת עולם זו התבססה על ההיסטוריה, אשר, כך האמין, הושפעה מאוד מהמעשים ומהמחדלים של היהודים לאורך השנים. פולונסקי היה נחוש בדעתו לעשות, להשפיע ובסופו של דבר לשנות את המציאות.
הקמת "היד החזקה"
ב-31 באוגוסט 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה. שלושה ימים לאחר מכן גויסו פולונסקי וחבריו לצבא הצרפתי, אך הוא שוחרר ב-12 באוקטובר וחזר לביתו.
פולנסקי ואשתו החליטו להקים מחתרת יהודית ששמה יהיה "היד החזקה". שם זה מביע את השקפת עולמם: לא עוד קבלת הגורל בהרכנת ראש, אלא יכולת לעצב, לשנות ולהשפיע. בנוסף, שם זה כולל גם את הפסוק "ביד חזקה ובזרוע נטויה". בנוסף הם החליטו לשנות את שמותיהם הפרטיים, אברהם יקרא "פול", קיצור של פולונסקי, ואוז'יני אשתו תקרא "בת מתתיהו" על שם אביה. חצי שנה לאחר שינוי שמותיהם, המחתרת נפתחה באופן רשמי וחבר אליה לוסיאן לובלין (שלימים חלק עם פול את הפיקוד על המחתרת), ידידו של פול.
ב-10 במאי 1940 צרפת מצאה עצמה לבדה במערכה נגד הגרמנים, ובתוך זמן קצר הצבא הצרפתי התפורר. ב-14 ביוני צעדו החיילים הגרמנים בחוצות עיר הבירה פריז. ב-22 ביוני 1940 נחתם בין צרפת לבין הגרמנים מסמך אשר באופן רשמי היה הסכם שביתת נשק, אך באופן מעשי - הסכם כניעה לכל דבר. צרפת חולקה לשניים. חלק אחד כבוש בידי הגרמנים, וחלק שני - משוחרר כביכול. ביולי החליטו לשים קץ למשטר הרפובליקה ולהעניק למרשל פטן את המעמד של "ראש המדינה הצרפתית" וסמכויות שלטון מלאות. פטן הקים ממשלה חדשה, אשר ישבה בוישי שבדרום צרפת. ממשלה זו, אשר נודעה בשם "ממשלת וישי", שיתפה פעולה עם הנאצים.
לכן בקיץ 1940 החליט פולנסקי על הקמתה של "היד החזקה". פול ואוז'יני פנו לחברים שתמכו ברעיון בעבר אשר נראה להם מתאים, ובהם לייב זופרנר, דוד ואריאן קנוט וצעירים ארץ ישראלים אחדים. יחד החלו לחשוב על דרכי הארגון, על אופי פעולותיו ועל אלה שיכללו בין שורותיו.
"המבצר"- התא המחתרתי הראשון, הוקם בטולוז וכלל מפקד, 2 מפקדי מחלקות, 4 מפקדי משמרות, 4 שומרים ראשונים ו-4 שומרים. 15 איש בסך הכל.
ערכיה של המחתרת
מטרותיה הרשמיות של המחתרת הייתה הגנה והתקפה גם יחד. אופן פעולתה היה בצורה חשאית מוחלטת והחברים בה היו צריכים להיות נאמנים ולשמור על משמעת דייקנית. המחתרת הורכבה מתאים, שכל אחד מהם נקרא "מבצר". חברי מבצר אחד לא ידעו דבר על חברי המבצרים האחרים.
בפיקוד עמדו פול ולוסיאן לובלין.
באמצע אוגוסט 1940 זימן פול לביתו קבוצת חברים קטנה במטרה לדון על המשך דרכה של המחתרת. בפגישה חשובה זו נקבעו נושאי המערכה העיקריים של הארגון, מתוך כוונה לסייע לכל יהודי להינצל מהסכנות המאיימות עליו תחת הכיבוש הנאצי ושלטון וישי. החלטה חשובה נוספת הייתה לא להכפיף את "היד החזקה" לשום גוף ציוני קיים.
עקרונות המחתרת נוסחו כך:
פעילותו במסגרת הצבא היהודי
משהתרחבו שורותיה קיבלה המחתרת שם חדש: "הצבא היהודי". "היד החזקה" הייתה לגרעין קשה וחשאי בתוך "הצבא היהודי", ובסך הכל היו בשורותיה כ-250 איש בלבד. בשונה מ"הצבא היהודי", אשר עתיד היה להתפרק בתום המלחמה, נותרו מטרותיה ארוכות הטווח של "היד החזקה" גם לאחר המלחמה.
כבר בסתיו 1940 הצטווה כל יהודי שחי בחלק הצרפתי שנכבש בידי הגרמנים, לשאת על בגדיו טלאי צהוב בצורת מגן דוד, ולתעודת הזהות שלו הוטבעה החותמת "יהודי". חוקי הגזע הוחלו על צרפת. בעקבות כך הלכו וגדלו "היד החזקה" ו"הצבא היהודי" ועתה מנו עשרות רבות של אנשים. מאמצי הגיוס חדלו להתמקד בערים בלבד אלא הגיעו גם לעיירות ולכפרים. באותו זמן רכבות המוות כבר שעטו בארצות הכבושות, אך תוכנית ואנזה - הפתרון הסופי הייתה עדיין בגדר סוד.
ב-4 ביוני 1941 אוז'יני-בת מתתיהו, אשתו של פול ושותפתו לרעיון המחתרת, הלכה לעולמה. זמן לאחר מכן קשר את חייו עם סוניה אחותה של אוז'יני.
בדצמבר 1942 הוקם גוף שאיחד את "הצבא היהודי", הצופים היהודיים וארגון הנוער הציוני. האיחוד סייע לפול בקבלת גיבוי ציבורי, אשר אפשר לו להשיג עוד אמצעים כספיים. בראש הגוף עמדה וועדה שבין חבריה היו הרב רנה קפל, יוסף פישר ודיקה יפרויקין. הוועדה לא הכתיבה מדיניות, אלא סייעה לפעילות בדרכים שונות, חומריות וציבוריות.
פול וחבריו הפעילו מגוון של מבצעים. העובדה שהארגון הוקם מבעוד מועד, עתידה הייתה לחסוך זמן יקר מאוחר יותר, כאשר נוצר צורך בהול באמת במחתרת שתילחם בנאצים ואשר תציל את היהודים מהשמדה בטוחה.
דוגמה לכך מהווה הברחת הצעירים והילדים לספרד, אשר החלה כשנתיים קודם לכן אך עתה התייעלה והתמסדה בכך שעתה מצרפת הם הועברו לארץ ישראל.
עד סוף 1943 כבר היו תחת פיקודו של פול עשרות מבצרים. לא מעטים מבין החברים באותם מבצרים היו פעילים גם ב"היד החזקה".
הם הוסיפו להסתנן למסגרות יהודיות ושאינן יהודיות על מנת לגייס כספים ולהגיע למידע מודיעיני.
ב"צבא היהודי" לקחו חלק בפיקוד העליון, פול, לובלן, זופרנר, יפרויקין ולזרוס. על "היד החזקה" עדיין פיקד פול בלבד. לקראת סוף 1943 הוקם רשמית גוף בשם "הוועד המנהל של הארגונים הציוניים בצרפת". הוא נועד לתת מעין פיקוח מדיני מוסרי על פעילות המחתרת. בעצם קיומו נתן לגיטימציה למגעי המחתרת עם שליחי הסוכנות היהודית. הוא אישר בדיעבד כל פעולה של המחתרת, ותרם לתהליך אשר עתיד היה להפוך את המחתרת מאוחר יותר ל"משמרת צלחים בגולה", השם שנתן בן-גוריון להגנה בצרפת.
ב-1944 הגיע איש המחתרת שלמה שטיינבורן לארץ ישראל דרך ספרד, שם ניפגש עם ראש ההגנה והציע לו להקים לגיון יהודי ואכן במאי באותה שנה התקיים מסע ומתן בין מחתרת "הצבא היהודי" לבין נציגיהם הרשמיים והמוסכמים של הסוכנות ושל ארגון ההגנה. בעקבות כך החלו יחידות הצבא היהודי לפגוע ביחידות גרמניות ולחבל בהן, מלשינים ומשתפי פעולה נרצחו ורשת המודיעין של המחתרת היהודית הייתה סיפור הצלחה. באחד הימים ביוני צעד פול ברחוב כאשר לפתע הסתערו לעברו כמה מאנשי המיליציה עם אקדח מכוון לראשו. בלי לחשוב פול החל לרוץ לאחד ממקומות המילוט שהוכנו מראש למקרים כאלה בדיוק. תוך כדי הריצה נורה פול בכתפו אך המשיך לברוח. בסופו של דבר איבדו אנשי המיליציה את עקבותיו ועוד באותו לילה עבר פול למקום מסתור חדש, וממנו המשיך לפקד על המחתרת.
ב-6 ביוני 1944 נחתו בעלות הברית בנורמנדי שבצרפת. עכשיו כשהיה ברור שהנאצים עומדים להפסיד בקרב קמו עשרות יחידות לוחמים שלקחו חלק במאבק נגדם. מטעני חבלה גרמו להרג חיילים גרמנים, מלשינים ומשתפי פעולה הוצאו להורג. באוגוסט שוחררה דרום צרפת מידי הגרמנים.
בטולוז השתלטו יחידות הצבא היהודי על מטות הגסטפו והמיליציה שנסוגו מהם. מאמץ מיוחד הוקדש לחבלה ברכבות ולהשתלטות על מפקדות הגסטפו והמיליציה. לאחר שאלה נתפסו הוחרמו הארכיונים הגרמניים ואלה של משתפי הפעולה. בזכות מסמכים רבים שנפלו לידי המחתרת חשפו אנשי המחתרת פשעים רבים שנעשו נגד אנשים וארגונים יהודיים. כמו כן ב-18 באוגוסט הותקפה רכבת צבאית גרמנית ליד העיירה מזמה וגרמנים רבים נפלו בשבי. כאשר צרפת השתחררה מעול הכיבוש קיבל פול מעמד מיוחד כמפקד.
פעילותו לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-10 בנובמבר 1944 הוקם "ארגון ותיקי המחתרת", ונוצר קשר ראשון בין בכירי המפקדה של "הצבא היהודי" לבין דוד בן-גוריון, בעת שערך ביקור בפריז. עתה קיבל ההסכם שנחתם בשעתו בין מפקדת "הצבא היהודי" לבין ארגון ההגנה בארץ ישראל תוקף מעשי. "רק מדינה יהודית היא המטרה שלנו!" הצהיר פול.
בהיות פול מפקד במחתרת הציונית והאנטי נאצית, הוצב באופן טבעי בראש "ההגנה" בצרפת, והפך למגויס הראשון במה שכונה מאוחר יותר "מצ"ב" -"משמרת צלחים בגולה".
במודע נמנע פול מלכלול את "היד החזקה" בהסכמים השונים. חשוב היה לו להשאיר בידו את ה"מצפן", כהגדרתו, שבאמצעותו יוכל לכוון את המאורעות העשויים להשפיע על גורל העם היהודי בעתיד.
בינתיים שינה הצבא היהודי את שמו ל"ארגון יהודי לוחם" (אי"ל).
בסוף דצמבר 1944 החליטו חברי "אי"ל" לפרק את ארגון. החלטה זו הייתה קשה לרבים אך פול בחר בדרך אחרת והכריז:
בשנת 1945 צרפת שוחררה על אף שהמלחמה עדיין לא הסתיימה, ושליחים שונים מהארץ הגיעו לאירופה.
ב-28 בינואר הגיע לפריז דוד שאלתיאל, ממפקדיה הבכירים של "ההגנה", ומיד יצר קשר עם פול. השניים קיימו ביניהם שיחות באשר לאופן שבו תהיה המחתרת כפופה למפקדת ההגנה, אך לא הצליחו להגיע להסכמה. פול, שהורגל לאופן פעולתה של המחתרת, התקשה לראות עצמו כחלק מצבא סדיר ואולי לא יכול היה לשאת את העובדה שיש מפקדים בכירים ממנו.
במרץ 1945 כאשר בן-גוריון הכריז על כוונתו להקמתה של מדינה יהודית לאלתר, פול העמיד זאת בספק והוא רצה להיווכח שההנהגה הציונית בראשותו של בן-גוריון אכן מתכוונת להיאבק על הקמתה של המדינה היהודית ומתוך כך ניפגש עם משה שרת, שר החוץ בפועל של המדינה שבדרך על מנת לברר את רמת הנכונות. אך בסופו של דבר השתכנע שבן-גוריון אכן מנהיג להוביל להקמת מדינה, והסכים להעמיד לרשותו את כל הניסיון, כוח האדם, הנשק, האמצעים לזיוף מסמכים ושאר הנכסים שצברה המחתרת.
ב-1945 בא הקץ למלחמת העולם השנייה והניצחון על גרמניה הנאצית היה לעובדה.
באחת הפגישות עם בן-גוריון העלה בן-גוריון רעיון חדש. מלבד הגברת העפלה דרך נמלי איטליה, צרפת ומדינות הגוש המזרחי, חשב על עלייה שקרא לה "עלייה ג'". בעליה זו עולים יבואו לחופים בארץ בגלוי, כשהם מוכנים להתנגד בכוח הנשק לניסיונותיהם של הבריטים ששלטו בארץ ישראל להשתלט על האוניות. פול הצהיר:
מלבד הפעילות למען המדינה העתידה לקום, עמדה בפני פול ואנשיו בגופים השונים שהקים מלאכה רבה. הם הוסיפו לחלץ ילדים יתומים מידי כנסיות ומשפחות נוצריות, להעבירם לבתים יהודיים ושם לדאוג לאמצעי קיום. בנוסף הם רשמו את נפגעי הפעולות של הנאצים ויצגו אותם בפני השלטונות הצרפתיים ובעלות הברית. הם מיינו את החומר שנתפס במפקדות הגסטפו והמיליציה והעבירו אותו למוסדות שעסקו בחשיפתם של משתפי הפעולה ובהענשתם ובנוסף עקבו אחר הנאצים ושאר פושעי מלחמה שניסו להסתתר בצרפת.
לצורך גיוס העולים החדשים שישתתפו ב"עליה ג'" קיים פול קשרים עם מפקדי ההגנה והבריגדה היהודית. בן-גוריון קבע בפניהם חד משמעית שעליהם לתת בפול אמון מלא ושדבריו הם כפקודה. וכך היה. באפריל 1946 הפך פול באופן רשמי למפקד ההגנה בצרפת בעקבות הסכם שנחתם בין "הצבא היהודי" למערך ההגנה באירופה. מתוקף תפקידו סייע פול להגנה באירופה במגוון דרכים, בין היתר זייף מסמכים, סייע בהברחת נשק שנרכש בבלגיה ועוד.
ב29 בנובמבר 1947 האו"ם החליט לקבל את תוכנית החלוקה. בעקבות כך הגיע פול לשתי מסקנות. אחת, שאין טעם לארגן הגנה עצמית בצרפת, משום שיש למקד את המאמץ העיקרי בגיוס כל המאמצים למלחמה בארץ ישראל; שנייה, להמשיך בארגונם של היהודים להגנה עצמית בצפון אפריקה, ולסייע לצעירים רבים ככל האפשר לצאת מהמדינות העוינות ולהתגייס למלחמה בארץ ישראל.
ב-31 במאי 1948 הוציא דוד בן-גוריון כראש הממשלה הזמנית של ישראל וכשר הביטחון פקודה, שבה הורה על חיסולן של המחתרות ועל הפיכתן לצבא של מדינת ישראל. ארגון ההגנה כולו, לרבות נכסיו, הועמד לרשות צבא ההגנה לישראל (צה"ל). בעקבות כך הצהיר פול:
עם זאת, המשיך פול לטפח את הארגון הסודי שלו, זה שמעולם לא הצטרף להגנה באופן רשמי, "היד החזקה". במסגרת הארגון היה אחראי על התארגנותם של היהודים להגנה עצמית במדינות העולם השונות. קצת לאחר מרס 1949 החליט פול להקים מערכת קשר אלחוטי אשר תפעל ממרכזים שונים באפריקה הצפונית, כל זה עשה בסתר וללא ידיעתן של הרשויות הצרפתיות, ובעיקר ללא ידיעתם של שירותי הביטחון. אך בסופו של דבר נתפס ללא רישיונות והרשת התפרקה. בעקבות כך, ב-27 בנובמבר, הגיע אל פול מברק מראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, אשר הסדיר את מעמדה הרשמי של ההגנה, במברק זה נכתב:
מעתה והלאה פול היה מתעדכן במתרחש רק מחברים במחתרת אך הוא עצמו לא פעל כלל.
התקף גלאסטי
התקף גלאסטי ידוע גם בכינויו "אפילפסיה גלאסטית" הוא סוג נדיר של התקף, המערב התקפי אנרגיה וצחוק פתאומיים, בדרך כלל בצורת צחוק או בכי.
תסמונת זו מתרחשת בדרך כלל ללא כל סיבה נראית לעין ומוגדרת כבלתי נשלטת. תופעה זו קצת יותר שכיחה אצל גברים מאשר אצל נשים. המונח גלאסטי נובע מהמילה היוונית "Gelos" שפירושו צחוק. תסמונת זו יכולה להתקיים במשך תקופות זמן ארוכות ללא אבחנה, שכן הדבר דומה מאוד לצחוק או בכי רגיל, אם היא מתרחשת לעיתים רחוקות. התסמונת קושרה למספר מצבים שונים, כמו: האונה הרקתית, נאופלזיה, טרשת גבשושית, המנגיומה.
לופס
לוֹפֶּס (מלועזית: López או Lopez) הוא שם משפחה ספרדי נפוץ שפירושו בספרדית זאב. במקור היה זה פטרונים (שם המבוסס על שם האב), שמשמעותו "בנו של לופה". לופה (Lope), בתורו, הוא שם פרטי ספרדי הנגזר מהמילה הלטינית lupus (זאב). המקבילה הפורטוגזית (Lopes) היא לוֹפֶּש (פורטוגזית אירופית) או לוֹפֶּס (פורטוגזית ברזילאית), המקבילה האיטלקית היא לוּפּוֹ (Lupo) והמקבילה הרומנית היא לוּפֶּסְקוּ (Lupescu). במדינות ובשפות שונות השתנתה הגיית השם ל.
אנציקלופדיה תרבות
אנציקלופדיה תרבות היא אנציקלופדיה לנוער שיצאה לאור בשנת תשכ"ב (1962) בישראל בהוצאת "מסדה". אנציקלופדיה תרבות היא הגרסה העברית של האנציקלופדיה האיטלקית Conoscere ("להכיר"), בעריכת ג'ובאני פאברי ובעריכה אמנותית של אוליביירו ברני, שיצאה בהוצאה האיטלקית "האחים פָאבְּרִי" ממילאנו.
באיטליה
מחירי הספרים הגבוהים באיטליה שאחרי מלחמת העולם השנייה הצריכו פתרון שיאפשר הפצת ידע בקרב כל שכבות העם במחיר שווה לכל נפש. ג'ובאני פאברי הציע למשרד החינוך האיטלקי שיטה חדשה להפצת ידע: אנציקלופדיה לילדים ונוער, שתעסוק במבחר נושאים ותימכר כשבועון שיופץ בקיוסקים אחת לשבוע. בסופו של דבר השבועון יאגד לספרים ויימכר בחנויות כאנציקלופדיה שלמה. שר החינוך האיטלקי, ג'וזפה ארמיני, החליט לאמץ את הרעיון. על מנת למשוך את הילדים והנוער סגנון הערכים באנציקלופדיה היה קרוב יותר לסגנון עיתונאי או סיפורי ולא לסגנון אנציקלופדי מקובל והיא הייתה עשירה באיורים צבעוניים בסגנון ריאליסטי. המהדורה האיטלקית הראשונה יצאה לאור ב-1958 ונאגדה בכריכה שחורה. מהדורה שנייה יצאה בשנת 1959 בכריכה כחולה ב-1960 יצאה בכריכה צהובה, ב-1962 בכריכה ירוקה. ב-1963 יצאה המהדורה האחרונה של האנציקלופדיה בכריכה שחורה. המהדורה כללה 23 כרכים שכללו 17 כרכי אנציקלופדיה, כרך אינדקס, ארבעה כרכי אנציקלופדיה מילונית, וכן ערכות ללימוד איטלקית ואנגלית הכוללות תקליטים. האנציקלופדיה המשיכה לצאת במהדורות חדשות באיטלקית עד 1970 ונמכרה באיטליה ב-600 מיליון עותקים. מלבד אוליברו ברני, בולטים בין האמנים: ליביקו מרג'ה (המוכר בעיקר כצייר של אגדות ילדים), ג'וזפה ברטולי, רמו ברסלי, סרג'יו ריצאטו, לוצ'יאנו קורבלה, פרדיננדו טקוני, אלדו די ג'נארו, אתנסיו קוצי,ורג'יניו ליווראגי ואלסנדרו פדיני שהיה הצייר העיקרי באנציקלופדיה המילונית. בגרסה העברית נוספו ציורים של שרגא לורבר ור. טואיטו
בעולם
הצלחתה של האנציקלופדיה באיטליה הביאה לכך שהיא תורגמה לארבע עשרה שפות, בהן אנגלית, פורטוגזית, טורקית, אפריקאנס, אורדו, צרפתית, הינדית, ספרדית, גרמנית ובולגרית. בכל העולם היא הופצה במתכונת דומה, תחילה בחוברות שנאגדו לאנציקלופדיה ואחר כך כאנציקלופדיה ואנציקלופדיה מילונית שלמה. בכל שפה הוספו ערכים הקשורים למדינה שאליה נועד התרגום, ולעיתים הורדו ערכים לא רלוונטיים. מאחר שהאנציקלופדיה הופצה כחוברות ונועדה לנוער, הוספו לה במדינות שונות תוספות שאינן בהכרח אנציקלופדיות, כך למשל בגרסה האנגלית "KNOWLEDGE" היה מדור מוזיקה פופולרית. ובגרסה הטורקית "RESİMLİ BİLGİ" היה מדור קומיקס. למרות העריכה עדיין יש באנציקלופדיה משקל גדול להיסטוריה, תרבות ואישים איטלקיים ורומאיים. בחלק מהמדינות המשיכו להוציא לאור את האנציקלופדיה עד שנת 1980.
בישראל
גם לגרסה העברית נוספו ערכים ייחודיים לקורא העברי על יהדות, ארץ ישראל וכדומה. אולם, הוקפד שגם הערכים הללו ילוו בציורים של ציירים איטלקיים. האנציקלופדיה הודפסה בצבע (דבר נדיר באותה עת), והייתה עשירה מאוד בציורים ובתצלומים. האנציקלופדיה אינה ערוכה בסדר אלפביתי, אלא כל חוברת הכילה ערכים במגוון נושאים. רק כרך המפתח (או זיכרונו של הקורא) איפשרו לאתר ערך ספציפי באנציקלופדיה. כמעט כל הערכים נפרשו על פני מספר עמודים שלם, לרוב עמוד אחד או שניים ורק לעיתים נדירות על פני יותר מכך. ערכי האנציקלופדיה השתייכו בעיקר לארבע מחלקות: אישים, היסטוריה, גאוגרפיה ומדע, אך גם למוזיקה, תרבות ואמנות.
האנציקלופדיה הופצה בישראל בשתי מהדורות. המהדורה הראשונה הופצה בהתחלה כחוברת שבועית (כל חוברת הכילה כעשרים עמודים), ובנפרד נמכרו כריכות כתומות, שלתוכן שולבו החוברות כסדרן (דפי העטיפה של כל חוברת הופרדו ממנה על ידי הרוכש, ובסופו של דבר, במצטבר, יצרו את המילון האנציקלופדי), ויצרו אנציקלופדיה קטנה, נפרדת. מפעל הפקת האנציקלופדיה נמשך שנים אחדות, ולאחר השלמתו ניתן היה לרכוש גם את האנציקלופדיה בשלמותה, בכריכה רגילה. המהדורה השנייה, בכריכה ירוקה, נמכרה כאנציקלופדיה שלמה. היא כללה 16 כרכים רגילים (כרך 16 כלל גם אינדקס), ועוד ארבעה כרכים מילוניים הערוכים לפי סדר האלפבית.
חברי המערכת הקבועה היו נחום גבריאלי, י. פרישמן, ואלימלך-שמעון רימלט.
אנציקלופדיות נוספות בעברית של הוצאת האחים פברי
אחרי האנציקלופדיה CONOSCERE הוציאה הוצאת FABBRI אנציקלופדיה נוספת באותו פורמט, שנקראה CAPIRE (להבין), גם היא הופצה בישראל כאנציקלופדיות עולם התרבות והעולם מראשיתו ועד ימינו. הוצאת מסדה הוציאה אנציקלופדיות מתורגמות אחרות, דוגמת "שער למדע" של הוצאת קבנדיש האנגלית.
דייוויד ואליאמס
דייוויד אדווארד ואליאמס (באנגלית: David Edward Walliams; נולד ב-20 באוגוסט 1971) הוא שחקן קולנוע, קומיקאי, תסריטאי וסופר אנגלי. ואליאמס הוא יוצר ושחקן בקומדיית המערכונים הבריטית "הממלכה הקטנה" ביחד עם שותפו מאט לוקאס, בסדרה שקדמה לה "פרופיל רוק" ולאחר מכן בסדרה "ותודה שטסתם". ואליאמס גם השתתף בפאנל השופטים בתוכנית "Britain's Got Talent" החל מעונתה השישית.
ביוגרפיה
ואליאמס נולד ברובע מֶרְטוֹן של העיר לונדון. אביו פיטר ויליאמס הוא מהנדס תחבורה ואימו קת'לין ויליאמס היא טכנאית מעבדה. הורי הופיעו בתוכנית הטלוויזיה הבריטית פרויקט שישי בערב כשהוא הופיע שם בתור כוכב אורח. ואליאמס גדל בבנסטיד, סארי. הוא התחנך בבית ספר לבנים קולינווד.
קריירת משחק
ואליאמס למד דרמה באוניברסיטת בריסטול בין השנים 1989 ל-1992, שנה מתחת לשחקן הבריטי המפורסם סיימון פג. השתתף בתיאטרון הנעורים הלאומי, שם פגש את מאט לוקאס. כשהצטרף ל British Actors' Equity Association - ארגון השחקנים הבריטי, הוא שינה את שמו מוויליאמס לוואליאמס לאחר שגילה שכבר יש שם שחקן בשם דייוויד ויליאמס. לאחר מכן חבר לקומיקאי מאט לוקאס כדי ליצור את הסדרה הקומו-מוזיקלית "פרופיל רוק", בה גם שיחק בתפקיד הראשי לצד לוקאס.
בשנת 2021 לוהק לסרט הבריטי-ישראלי "סוף טוב" של הבמאים הישראלים שרון מימון וטל גרניט אשר מבוסס על המחזה באותו שם מאת ענת גוב.
הממלכה הקטנה
את עבודתו המצליחה ביותר יצר ואליאמס ביחד עם מאט לוקאס בשנת 2002 - קומדיית המערכונים "הממלכה הקטנה". הסדרה כוללת מערכונים הבנויים מפארודיות פרועות ומוגזמות על תושבי בריטניה מכל תחומי החיים המוכרים להם. התוכנית מבקרת נושאים שונים כמו גזענות, תרבות בית המלוכה הבריטי, הומוסקסואליות, ספורט, תעשיית הבידור, פוליטיקה ועוד.
ואליאמס הופיע בסדרה בתפקיד הראשי במשך שלוש עונות וזכה בשלושה פרסי באפט"א על עבודתו כשחקן וכיוצר ביחד עם לוקאס.
לסדרה יצאה תוכנית המשך בשם "הממלכה הקטנה באמריקה", שהיוותה את גרסתה האמריקאית, בתוכנית הופיעו גם כן לוקאס וויליאמס.
ותודה שטסתם
ב-25 בדצמבר 2010 עלתה לשידור סדרה חדשה מאת מאט לוקאס וואליאמס, בשם "ותודה שטסתם". הסדרה מתרחשת בשדה תעופה, ובדומה ל"הממלכה הקטנה", מציגה דמויות שונות המגולמות על ידי הצוות ומורכבת ממערכונים חוזרים.
ספריו
ספרי ילדים של ואליאמס שתורגמו לעברית:
טיפול תאי
אימונותרפיה סלולרית
אימונותרפיה סלולרית היא שיטת טיפול נגד מחלת הסרטן, אשר מסייעת למערכת החיסון של הגוף לזהות ולתקוף תאים סרטניים. טיפול אימונותרפי הוא חלק מקבוצת טיפולים הנקראים 'טיפול מכוונן לסרטן׳ (Targeted Therapy, או 'טיפול ממוקד מטרה' או 'ביולוגי') אשר עושה שימוש במערכת החיסון של המטופל/ת לצורך תקיפת תאי הגידול בצורה יעילה וטובה יותר. בניגוד לתרופות כימיות (כימותרפיה), הפועלות על כל תאי הגוף אשר מתחלקים בקצב מהיר, בין שהם ממאירים ובין שלא, תרופות אימונותרפיות פועלות על מולקולות ספציפיות בתא שקשורות למחלת הסרטן, דוגמת PD1 ו-CTLA4. אימונותרפיה היא גישה שונה לטיפול בסרטן, שאף נתפסת כשינוי פרדגימה עבור תחום הטיפולים לסרטן.
חיסונים נגד סרטן
דוגמאות לחיסונים אלו הוא חיסון לנגיף הפפילומה האנושי.
טיפולים אלוגניים
טיפול אלוגנאי הוא טיפול בו נלקחים תאים או רקמות מאדם אחד ואותם שותלים באדם אחר. במרבית טיפולים אלו יש לוודא כי ישנה התאמה בין התורם לבין המקבל. ההתאמה בין התורם למקבל נקראת גם התאמת רקמות ונקבעת על ידי אנטיגנים לויקוציטיים אנושיים (HLA).
טיפולים אוטולוגיים
טיפול אוטולוגי הוא טיפול בו נלקחים תאים או רקמה מאדם אחד ואותם שותלים באותו האדם ממנו הם נלקחו.
שלבי פיתוח ואישור תרופה תאית
פיתוח התרופה התאית מתחיל במעבדה, בניסויי צלחות הנקראים גם אין-ויטרו. מטרת ניסויים אלו הוא הוכחת היתכנות ראשונית ( Proof of Concept) תוך ביצוע ניסויים שבכל פעם משנים פרמטר אחר עד הגעה לתנאים האופטימליים. בשלב הבא עוברים לניסויי אין ויוו בהם מוזרקים התאים לחיות כתלות במחלה (אינדיקציה) בה התרופה מיועדת לטפל. לאחר מכן עוברים לשלב הפרה-קליניקה בו מבוצעים ניסויים בחיות, אך התוצאות הללו מוגשות לרשויות הרגולטוריות בארצות בהן רוצים לבצע את הניסויים הקליניים ולשווק את התרופה.
לאחר מכן מתחילים את הניסוי הקליני בבני אדם המורכב מ-3 שלבים לעיתים 4 שלבים (פאזות). בכל אחת מהפאזות על החברה להוכיח באופן מובהק את מטרת הפאזה, לפי המטרות הבאות:
התפתחות השוק
יחד עם הגילויים והתפתחות התחום במהלך השנים, כך גם גדלו מספר החברות בשוק זה. בגרף מטה ניתן לראות את הגידול במספר החברות שהתחילו ניסויים קליניים בכל שנה. מגמת הגידול בתחום צפויה להמשיך ולהעלות יחד עם התקדמות הגילויים והטכנולוגיות בהם משתמשים בטיפול התאי. {	"version": 2, "width": 1000, "height": 400, "data": [ {			"name": "table", "values": [ {					"x": 1984, "y": 2 },				{					"x": 1989, "y": 2 },				{					"x": 1990, "y": 1 },				{					"x": 1991, "y": 7 },				{					"x": 1992, "y": 6 },				{					"x": 1993, "y": 14 },				{					"x": 1994, "y": 21 },				{					"x": 1995, "y": 32 },				{					"x": 1996, "y": 47 },				{					"x": 1997, "y": 67 },				{					"x": 1998, "y": 84 },				{					"x": 1999, "y": 113 },				{					"x": 2000, "y": 130 },				{					"x": 2001, "y": 130 },				{					"x": 2002, "y": 138 },				{					"x": 2003, "y": 170 },				{					"x": 2004, "y": 242 },				{					"x": 2005, "y": 266 },				{					"x": 2006, "y": 303 },				{					"x": 2007, "y": 284 },				{					"x": 2008, "y": 343 },				{					"x": 2009, "y": 336 },				{					"x": 2010, "y": 322 },				{					"x": 2011, "y": 335 },				{					"x": 2012, "y": 339 },				{					"x": 2013, "y": 351 },				{					"x": 2014, "y": 351 },				{					"x": 2015, "y": 410 },				{					"x": 2016, "y": 416 },				{					"x": 2017, "y": 558 },				{					"x": 2018, "y": 619 },				{					"x": 2019, "y": 683 }			]		}	],	"scales": [ {			"name": "x", "type": "ordinal", "range": "width", "zero": false, "domain": { "data": "table", "field": "x" }		},		{			"name": "y", "type": "linear", "range": "height", "nice": true, "domain": { "data": "table", "field": "y" }		}	],	"axes": [ {			"type": "x", "scale": "x" },		{			"type": "y", "scale": "y" }	],	"marks": [ {			"type": "rect", "from": { "data": "table" },			"properties": { "enter": { "x": { "scale": "x", "field": "x" },					"y": { "scale": "y", "field": "y" },					"y2": { "scale": "y", "value": 0 },					"fill": { "value": "steelblue" },					"width": { "scale": "x", "band": "true", "offset": -1 }				}			}		}	] }
ייצור
ייצור תרופות מסוג זה מתבצע בחדרים נקיים תחת תנאי ייצור נאותים. התרופה מכילה תאים חיים ולכן אינה יכולה לעבור תהליכי סטריליזציה סופיים כמו עיקור, סינון או הקרנה. עקב כך, כאשר מייצרים את התרופה משתמשים בטכניקות אספטיות על מנת לשמור על הסטריליות שלה.
מרלן שמידט
מרלן שמידט (בגרמנית: Marlene Schmidt; נולדה ב-1937) היא שחקנית, מלכת יופי ומנחת טלוויזיה גרמנייה. בשנת 1961 זכתה בתואר מיס תבל.
ביוגרפיה
שמידט נולדה בברסלאו שבמזרח גרמניה בשנת 1937. היא למדה במוסדות מקומיים וקיבלה תואר שני בהנדסה. בשנת 1960 עברה עם משפחתה לגור בשטוטגרט שבגרמניה המערבית.
בין השנים 1972–1986 עברה שמידט לארצות הברית ושם החלה להיות מעורבת בתעשיית הקולנוע כשחקנית וכמפיקה באחת-עשרה הפקות שונות. אף אחת מהן לא הפגינה עלילה מיוחדת ומסעירה, אם כי בדרך כלל הציעה מנה ליברלית של עירום נשי. אמנם, הסרט "האם החורגת" שהוקרן בשנת 1972, זכה למעט פרסום בכך שקיבל מועמדות לפרס אוסקר על המוזיקה שבו.
כיום מתגוררת שמידט בזארבריקן שבגרמניה.
סרטיה
בסרטים אלו הייתה מעורבת כשחקנית או מפיקה:
חיים אישיים
בין השנים 1962–1966 הייתה במערכת יחסים עם השחקן טי הרדין, ונולדה להם בת.
לגונת ונציה
לגונת ונציה (באיטלקית: Laguna di Venezia או Laguna Veneta) היא לגונה בצפון הים האדריאטי. במרכז הלגונה נמצאת העיר ונציה, שעל שמה נקראת הלגונה.
גאוגרפיה
לגונת ונציה משתרעת על פני שטח של 550 קמ"ר, בין סילה בצפון לברנטה בדרום. מתוך שטחי הלגונה 8% הם שטחי יבשה, והיתרה שטחי מים. 11% משטחי הלגונה הים שטחי מים בפועל (תעלות) והיתרה, 80% משטחי הלגונה, הם שטחי ביצה מלוחה המכוסים שכבה נמוכה של מי ים מלוחים. הלגונה היא הביצה הגדולה ביותר באגן הים התיכון. הלגונה מקושרת אל הים האדריאטי בשלוש תעלות העוברות בסמוך לאיונים לידו-סן ניקולו (Lido-San Nicolò), מאלאמוקו (Malamocco) וקיוג'ה (Chioggia). גובה פני הים בלגונה משתנה כתוצאה משינויי הגאות והשפל. במקרים מסוימים עולים מי הלגונה ומציפים את איי הלגונה, תופעה הנקראת "אקווה אלטה" (באיטלקית: "מים גבוהים"). לגונה זו היא שריד היסטורי לסדרה של לגונות שהיו קיימות בעבר לאורך חופי איטליה בין רוונה לטריאסטה.
היסטוריה
בשל ההגנה שסיפקו איי הלגונה לתושביה, החלה התיישבות קבע על האיים החל מהמאה השישית. תושבי האיים היבשים אגרו מי גשמים באמצעות מערכת של בארות, והתפרנסו בעיקר מדיג וממסחר. התיישבות זו התפתחה ולימים הפכה העיר ונציה שבמרכז הלגונה לבירתה של הרפובליקה של ונציה - אימפריה ימית ששלטה במזרח הים התיכון בשלהי ימי הביניים. כיום מהווה הלגונה מרכז תיירות ונכון לראשית המאה ה-21 מבקרים באזור הלגונה למעלה מ-20 מיליון תיירים מדי שנה.
היווצרות הלגונה ושינויים אקולוגיים
הלגונה נוצרה בשלהי עידן הקרח שהסתיים בשנת 3,000 לפנה"ס. עליית מי הים הציפה אזורים נמוכים ושטחים בצפון הים האדריאטי. נהרות האזור ובעיקר נהר הפו הביאו סחף מאזור הרי הדולומיטים. סחף זה הצטבר בסמוך לקו החוף ויצר איונים.
במהלך ימי הביניים גודרו איי הלגונה בלבנים על ידי תושביה, במטרה לאפשר אגירת מי שתייה במרכז האיים והגנה על מי תהום אלה מפני מליחות הלגונה. במהלך המאות ה-16 וה-17 נחפרו תעלות עמוקות כדי לאפשר הגעת אוניות לנמל ונציה ולנמלים סמוכים. תעלות אלה הביאו להעמקת מי הלגונה מחד, וליצירת איים מלאכותיים מאידך (בשפכים שהוצאו מהתעלות שנחפרו). אזורים רבים הסמוכים לעיירה מסטרה יובשו מהים בעת הקמת נמל העיר.
איי הלגונה
האיים העיקריים הם:
דופונט (1802–2017)
דופונט, או בשמה הלועזי המלא E.I. du Pont de Nemours and Company, היא חברה לייצור כימיקלים.
החברה נוסדה ביולי, 1802, כמפעל לייצור אבק שרפה, על ידי אלוטר איריני דו פונט (Eleuthère Irénée du Pont), בבנרנדיוין קריק (Brandywine Creek) שליד העיר וילמינגטון, בדלאוור, ארצות הברית. דופונט הפכה לחברת הכימיקלים השנייה בגודלה בעולם (הראשונה היא BASF). במאה ה-20 הובילה דופונט את מהפכת הפולימרים בעולם, לאחר שפיתחה חומרים פולימריים מצליחים כגון: וספל, נאופרן, ניילון, קוריאן, לוסייט, טפלון, מיילר, קבלר, סיב M5, טייוק, נומקס, וטיבק. דופונט מהווה גם גורם מרכזי בייצור חומרי קירור ואחראית לפיתוח וייצור סדרת גזי הפריאון (CFCs) ומאוחר יותר בפיתוח חומרי קירור ידידותיים יותר לסביבה. דופונט אף פעילה בתחום תעשיית הצבעים ועוסקת בפיתוח ובייצור פיגמנטים. מספר מוצרים של חברת דופונט זכו לפופולריות רבה כל כך, עד ששמותיהם המסחריים של המוצרים הפכו לשם המוצר עצמו, תחת שמו של החומר הכימי.
היסטוריה
דופונט נוסדה בשנת 1802 על ידי אלוטר איריני דו פונט, שנתיים לאחר שמשפחתו היגרה לארצות הברית מצרפת עקב המהפכה הצרפתית. החברה החלה דרכה בייצור אבק שרפה, משהבחין מייסדה כי קיימת דרישה בארצות הברית לחומר זה וכי התעשייה המקומית מפגרת אחר זו של אירופה בשיטות הייצור. החברה גדלה במהירות ובאמצע המאה ה-19 הפכה לספק הגדול ביותר של אבק שרפה לצבא ארצות הברית. בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית, סיפקה החברה כמחצית מתצרוכת אבק השריפה של צבא האיחוד.
דופונט המשיכה להתרחב ועברה לייצור דינמיט ו"אבק שרפה ללא עשן". בשנת 1902 הלך לעולמו נשיא החברה, יוג'ין דופונט, ושותפיו מכרו את החברה לשלושת הנינים של מייסד החברה. בתקופה זו רכשה החברה מספר חברות קטנות יותר בתחום תעשיית הכימיה, אך בשנת 1912, החלו פעולות ממשלתיות נגד החברה תחת חוק שרמן, היא הוכרזה כמונופול בתחום תעשיות חומרי הנפץ ונאלצה למכור חלק מנכסיה.
דופונט ייסדה שתיים מן המעבדות התעשייתיות הראשונות בארצות הברית, שם החלה במחקר בתחום הכימיה של התאית, לכה ומוצרים לא נפיצים אחרים. בשנת 1914 השקיע פייר ס. דופונט בתעשיית הרכב שהייתה עדיין בחיתוליה וקנה מניות של ג'נרל מוטורס (GM). שנה לאחר מכן הצטרף לחבר המנהלים של חברת ג'נרל מוטורס ולבסוף אף שימש כיושב ראש החברה. בשנת 1920 השקיעה חברת דופונט 25 מיליון דולר במניות חברת ג'נרל מוטורס ובכך סייעה לחברת הרכב להיות החברה המובילה בעולם בייצור מכוניות. בשנת 1957 ננקטו נגד דופונט, פעם נוספת, צעדים משפטיים מתוקף חוק שרמן והיא נאלצה למכור את החזקותיה בחברת ג'נרל מוטורס.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 השקיעה חברת דופונט מאמצים בתחום הנדסת החומרים ובשנת 1928 גייסה לשורותיה את וולאס קרותרס (Wallace Carothers), כדי לחקור בתחום הפולימרים. קרוטרס גילה את הנאופרן, שהוא הגומי הסינתטי הראשון, את הפוליאסטר ובשנת 1935 את הניילון. בשנים שלאחר מכן התגלו גם הלוסייט והטפלון.
במשך מלחמת העולם הראשונה והשנייה הייתה החברה אחד היצרנים המרכזיים של חומרי נפץ ואף נטלה חלק בפרויקט מנהטן, בשנת 1943, כאשר תכננה ובנתה את מפעל הנפורד לייצור פלוטוניום ואת המעבדה הלאומית באוק רידג', שבטנסי.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה המשיכה דופונט להשקיע בפיתוח חומרים חדשים. בשנות ה-50 של המאה ה-20, פיתחה את החומרים: מיילר, דקרון, אורלון, ולייקרה. בשנות השישים פיתחה את החומרים: טיבק, נומקס, קיאנה וקורפם. לחברת דופונט תרומה מהותית להצלחת תוכנית החלל אפולו.
בשנת 1981 רכשה חברת דופונט את חברת הנפט קונוקו (Conoco Inc) ובכך הבטיחה לעצמה אספקה סדירה של נפט, שהוא חומר היסוד הדרוש לייצור רבים ממוצרי החברה. לאחר רכישת קונוקו הפכה דופונט לאחד מעשר חברות הנפט והגז הגדולות בארצות הברית. דופונט מכרה את כל החזקותיה בקונוקו בשנת 1999 לחברת הנפט פיליפס. באותה שנה החליט יושב ראש החברה, צ'אד הולידיי, כי מעתה החברה תתמקד בפיתוח מן הצומח ולא מנפט.
החברה כיום
בשנת 2005 הייתה דופונט חברת רב-לאומית עם הכנסות של 26.6 מיליארד דולר, המעסיקה 60,000 איש ברחבי תבל והיא מדורגת במקום ה-237 בין החברות הגדולות בארצות הברית. עסקיה של דופונט מאורגנים בחמש "פלטפורמות שיווק": טכנולוגיות אלקטרוניקה ותקשורת, חומרים ביצועיים, טכנולוגיות ציפוי וצבעים, בטיחות והגנה, וחקלאות ותזונה. בשנת 2004 מכרה חברת דופונט את עסקיה בתחום הטקסטילים ל"קוק תעשיות", בכך מכרה גם החברה את זכויות הייצור לכמה ממוצריה הידועים יותר כמו: לייקרה (ספנדקס), דקרון, אורלון, ועוד.
מריחואנה
בפרסומים התומכים בלגליזציה של השימוש במריחואנה נטען לעיתים קרובות כי הייתה זו חברת דופונט אשר תמכה באופן פעיל בחקיקה האוסרת על שימוש במריחואנה בשנת 1937 וזאת באמצעות מתווכים פרטיים וממשלתיים. הטענה היא כי חברת דופונט פעלה כדי למנוע את גידול צמח הקנביס בארצות הברית, שהוא מקור מעולה לסיבים מן הטבע, כדי שלא תיווצר תחרות לסיבים שייצרה החברה באותה עת.
קיבוע מחירים
בשנת 1941, לאחר חקירה, נחשף כי חברת דופונט כרתה הסכם עם חברת U.S. Industrial Alcohol Company לקיבוע מחירים ולשליטה בשוק. עקב הצורך לגייס את חברת דופונט למאמץ המלחמתי, חקירה זו לא הניבה כל צעדים משפטיים נגד החברה.
מבעד למסך הניילון
בשנת 1974 פרסם ג'רלד קולבי זיליג את ספרו "דופונט: מבעד למסך הניילון". הספר מכיל תיאור ביקורתי של תפקידה של חברת דופונט בהיסטוריה החברתית, המדינית והכלכלית של ארצות הברית. לאחר שאחד מבני משפחת דופונט, הצליח לקרוא את הספר עוד לפני הפצתו ונזעם מתוכנו, פנתה החברה לאחד המפיצים הגדולים של ספרי קריאה בארצות הברית והצליחה למנוע את הפצת הספר לחנויות. בתגובה הסירה ההוצאה לאור פרנטיס-הול כמה פסקאות בלתי מדויקות מן הספר, הורידה את מספר עותקי הספר שהודפסו וקיצצה בתקציב הפרסום שלו. בתביעת המחבר נגד ההוצאה לאור, אשר התבררה בבית המשפט, נקבע כי חברת דופונט לא נקטה באיומים כלכליים למניעת הפצת הספר.
כלורפלואורוקרבון
יחד עם ג'נרל מוטורס הייתה דופונט הממציאה של גזי ה-CFC (ראה גז חממה) והיצרן הגדול בעולם של חומרים אלה, בהם נעשה שימוש במכלי תרסיס וכחומרי קירור במזגנים. בשנות ה-80 של המאה ה-20, ייצרה דופונט רבע מכלל החומרים הללו בעולם.
בשנת 1974, בעקבות התעוררות ציבורית לנזק שחומרים אלה גורמים לסביבה, הבטיחה חברת דופונט כי תפסיק לייצר חומר CFC במידה ויוכח כי חומרים אלה מזיקים לשכבת האוזון באטמוספירה. ב-4 במרץ 1988 פנו שני חברי סנאט אמריקאים, בתוקף תפקידם, לחברת דופונט ודרשו כי תעמוד בהבטחתה להפסיק את ייצור חומרי ה- CFC בתוך שנה, זאת לאור החלטת פרוטוקול מונטריאול משנת 1987, הקורא להפחתת השימוש העולמי בגזי חממה, שעליו אף חתמה ארצות הברית. תגובת דופונט הייתה כי אין עדיין די בסיס מדעי לדרישה להפסקת הייצור של חומרים אלה וכי פיתוח חומרים חליפיים נמצא רק בראשיתו.
בהיפוך עמדה דרמטי, הודיעה דופונט ב-24 במרץ 1988 כי היא תתחיל בהפסקה מוחלטת של ייצור CFC, זאת לאחר שדו"ח של נאס"א מיום 15 במרץ 1988, גילה כי גזי החממה (CFC) לא רק שייצרו חור בשכבת האוזון מעל אנטארקטיקה, אלא שהם אחראים אף להפחתת שכבת האוזון בשאר העולם.
ב-27 באפריל 1992, הכריזה דופונט במודעה על עמוד שלם בעיתון הניו יורק טיימס כי "נפסיק למכור CFC בארצות הברית ובארצות מפותחות אחרות מוקדם ככל האפשר, אולם לא יאוחר מתום שנת 1995."
בשנים אחר כך טענה החברה כי היא זו שיזמה את הפסקת ייצור ה-CFC ומעבר לחומרי קירור חדשים כגון HCFC ו-HFC. בשנת 2003 הוענקה לחברה המדליה הלאומית לטכנולוגיה, כהכרה על היותה מובילה בתחום פיתוח חומרים חלופיים ל-CFC.
תוכנית האטום של עיראק
בדו"ח שנמסר על ידי נשיא עיראק, סדאם חוסיין, למועצת האומות המאוחדות בשנת 2003, זמן קצר לפני מלחמת עיראק, נכתב כי דופונט השתתפה בתוכנית הגרעין העיראקית. לא ננקטו נגד החברה כל צעדים בעניין זה.