cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניימאר
קריירת מועדונים
עם תחילת עונת הבקיע ניימאר חמישה שערים בניצחונה של סנטוס 1:8 על גוארני במסגרת שמינית גמר הגביע הברזילאי. בהמשך הוביל את קבוצתו לזכייה בתואר עם ניצחון 2:3 בגמר נגד ויטוריה. כמו כן, זכה בתואר מלך השערים של הטורניר עם 11 שערים ב-8 משחקים. גם בליגת סאו פאולו הפגין יכולת מצוינת ועם 14 שערים ב-19 משחקים, כולל צמדים בחצי הגמר נגד סאו פאולו ובגמר נגד סנטו אנדרה, הוביל את סנטוס לזכייה באליפות ונבחר לשחקן העונה בליגה.
אף על פי שהציג יכולת טובה במדי נבחרת ברזיל בגביע העולם עד גיל 17, ואף הבקיע את אחד משלושת שעריה היחידים של נבחרתו בטורניר, ניימאר לא נכלל בסגל הנבחרת הבוגרת למונדיאל 2010, זאת על אף הפצרתם של שחקני העבר פלה ורומאריו במאמן הנבחרת, דונגה, לזמן את ניימאר למונדיאל וכי לדעתם הוא ראוי לקחת חלק בטורניר. דונגה טען שלא זימן את ניימאר מכיוון שהוא צעיר ולא מנוסה בזירה הבינלאומית. אף על פי כן, מיד עם סיום המונדיאל הוחלף דונגה במאנו מנזס, וכבר לקראת משחקה הראשון של ברזיל לאחר הטורניר, זומן ניימאר לראשונה לסגל הנבחרת, וב-10 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במדיה, במשחק ידידות נגד, בו גם הבקיע את שערו הראשון עבור ברזיל והוביל את נבחרתו לניצחון 0:2. בקיץ 2011 זומן ניימאר לנבחרת ברזיל לטורניר הקופה אמריקה. בנובמבר 2011 חתם ניימאר על חוזה בסנטוס עד שנת 2014.
ברצלונה
ב-3 ביוני 2013 חתם ניימאר בברצלונה ל-5 שנים, והתחיל לשחק בקבוצה החל מעונת 2013/14. הוא קיבל את החולצה עם הספרה 11 על הגב, שהייתה שייכת לטיאגו אלקנטרה, שעזב את ברצלונה לטובת באיירן מינכן.
ב-18 באוגוסט 2013 ערך ניימאר את הופעת הבכורה שלו בליגה. ב-21 באוגוסט 2013 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, במשחק הסופרקאפ הספרדי, נגד אתלטיקו מדריד. ב-24 בספטמבר כבש את שערו הראשון בליגה הספרדית במדי ברצלונה בניצחון 4:1 על ריאל סוסיאדד. ב-26 באוקטובר ערך את הקלאסיקו הראשון שלו במדי ברצלונה, בו כבש את השער הראשון לזכותה של בארסה ובנוסף הספיק לבשל את השער השני לאלכסיס סאנצ'ס, מה שהוביל את בארסה לניצחון בסיכום 2:1 נגד ריאל מדריד.
ב-11 בדצמבר 2013 כבש ניימאר את שעריו הראשונים בליגת האלופות, שלושער נגד סלטיק הסקוטית במחזור האחרון של שלב הבתים של ליגת האלופות.
בעונת 2014/2015 היה ניימאר שותף לשלישיית ההתקפה של ברצלונה לצד ליונל מסי ולואיס סוארס, שיחדיו הבקיעו 122 שערים בכל המסגרות. בליגת האלופות חלק את המקום הראשון בטבלת המבקיעים עם מסי וכריסטיאנו רונאלדו, שלושתם עם 10 שערים. ניימאר כבש שער במשחק הראשון ושניים במשחק השני של רבע הגמר נגד פריז סן-ז'רמן. בחצי הגמר כבש פעם נוספת שער אחד במשחק הראשון ושניים בגומלין, נגד באיירן מינכן. ב-6 ביוני 2015 כבש שער בגמר ליגת האלופות 2015 נגד יובנטוס בדקה השביעית של תוספת הזמן (השער המאוחר ביותר בתולדות ליגת האלופות), שער שחתם את תוצאת המשחק: 3:1 לזכות ברצלונה שזכתה בפעם החמישית בתולדותיה בליגת האלופות. בגמר הגביע הספרדי נגד אתלטיק בילבאו הבקיע ניימאר את השער השני במשחק, ברצלונה ניצחה 3:1 וזכתה בתואר. בנוסף, זכתה ברצלונה גם באליפות ספרד וכך השלימה טרבל. בסך הכול הבקיע ניימאר 39 שערים בכל המסגרות.
בעונת 2016 הצטיין ניימאר והיה שותף בכיר לזכייה של ברצלונה באליפות ספרד, והבקיע שער בניצחון של ברצלונה על ריאל מדריד 0–4 בסנטניגו ברנבאו, ובגביע המלך הספרדי הצטיין ניימאר וכבש שער בניצחון 0–2 על סביליה בגמר.
ב-8 במרץ 2017 הצטיין ניימאר בניצחונה של ברצלונה בתוצאה 1–6 על פריז סן-ז'רמן, במסגרת שמינית גמר ליגת האלופות, לאחר הפסד 4:0 בשחק הראשון. באותו משחק כבש ניימאר צמד ובישל שער אחד.
פריז סן ז'רמן
ב-3 באוגוסט 2017 שוחרר מברצלונה לאחר שסעיף שחרורו שעמד על 222 מיליון אירו שולם, וחתם לחמש שנים בפריז סן-ז'רמן, והוצג ביום למחרת עם החולצה מספר 10. עסקת העברתו של ניימאר לפריס סן ז'רמן היא העסקה היקרה בהיסטוריה. בעונת 2017/18 בליגה הצרפתית נפצע בקרסול, פציעה אשר השביתה אותו למספר חודשים. בזמן שהיה פצוע, הודחה קבוצתו מליגת האלופות בשלב שמינית הגמר על ידי ריאל מדריד. במאי 2021 האריך את חוזהו במועדון עד 2026.
אל-הילאל
ב-15 באוגוסט 2023 חתם בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית לשנתיים.
נבחרת ברזיל
ניימאר סיים כשחקן המצטיין של גביע הקונפדרציות 2013, לאחר שהוביל את ברזיל לזכייה ביתית בגביע. ניימאר כבש ארבעה שערים במהלך הטורניר, אחד מתוכם בגמר מול נבחרת ספרד. כמו כן בישל השחקן עוד שלושה שערים. במשחק הפתיחה של מונדיאל 2014 כבש ניימאר שני שערים בניצחון 3:1 נגד הנבחרת הקרואטית. ובמשחקה השלישי של הנבחרת בטורניר, ניצחון 1:4 על נבחרת קמרון, כבש עוד שני שערים. בשלב רבע הגמר במשחק נגד קולומביה ספג ניימאר מכה חזקה בגב מחואן קאמילו סונייגה, שבר חוליה בגב התחתון, אושפז ועבר תהליך שיקום של כמה חודשים. נבחרתו סיימה במקום הרביעי לאחר שהפסידה בחצי הגמר ל בהפסד הגדול ביותר אי פעם 1–7 ובמשחק על המקום השלישי ל. בסך הכול כבש במונדיאל 2014 ארבעה שערים, ובישל שער אחד.
לאחר שהבריא, כבש ניימאר ארבעה שערים לטובת נבחרת ברזיל במשחק מול נבחרת יפן. במשחק זה הפך לאחד מחמשת כובשי השערים בברזיל בכל הזמנים.
במהלך משחקי קופה אמריקה 2015 ניימאר שיחק שני משחקים בלבד, ובהם הספיק לכבוש ולבשל גול במשחק מול נבחרת פרו, ניימאר הורחק בכרטיס אדום במשחק מול קולומביה לאחר שבשריקת הסיום הוא בעט את הכדור לעבר השער והכדור פגע בשחקן קולומביה, דבר שגרם למהומה, ולבסוף החליט השופט להוציא לניימאר כרטיס אדום. בעקבות כך החליטה ועדת המשמעת של הטורניר להרחיקו מארבעה משחקים נוספים של הנבחרת, ובכך הוא סיים את השתתפותו בטורניר, תחילה נבחרת ברזיל רצו לערער על עונשו של ניימאר אך לבסוף הוחלט שלא, בהמשך הטורניר בשלב רבע הגמר הודחה נבחרת ברזיל על ידי נבחרת פרגוואי לאחר דו-קרב פנדלים שהסתיים בתוצאה 3:4 ובכך סיימה את דרכה בטורניר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו במשחק הגמר בטורניר הכדורגל נגד נבחרת גרמניה הבקיע את השער היחיד של נבחרתו במהלך המשחק, ובתום הארכה הבקיע את השער המכריע בדו-קרב בעיטות עונשין, והוביל את נבחרת ברזיל לזכייה במדליית זהב אולימפית, הראשונה בתולדותיה.
במונדיאל 2018 ניימאר הגיע עם נבחרת ברזיל לרבע הגמר שם נוצחה על ידי בלגיה.
ניימאר נכלל בסגל הסופי של נבחרתו למשחקי הקופה אמריקה 2019, אך נפצע ונופה מהסגל. בעקבות כך לא לקח חלק בזכייתה בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר מונדיאל 2022. בשמינית הגמר היה לברזילאי השלישי שכבש גולים בשלושה משחקי מונדיאל שונים (2014, 2018 ו-2022) אחרי פלה ורונאלדו. במהלך רבע גמר המונדיאל מול קרואטיה הבקיע את השער ה-8 במשחקי המונדיאל וה-77 שלו במדי הנבחרת, ונחשב יחד עם פלה כמבקיע השערים הגדול ביותר בברזיל.
חיים אישיים
לניימאר בן אחד, אשר נולד בשנת 2011 מבת זוגו לשעבר קרולינה דאנטס. לניימאר מערכת יחסים קרובה במיוחד עם אחותו רפאלה, אשר פניה מקועקעות על זרועו.
ניימאר משתייך לתנועת הפנטקוסטליזם ומגדיר עצמו כנוצרי אדוק ואף תורם מעשר מהכנסותיו לכנסייה. באוקטובר 2022 הביע תמיכה בז'איר בולסונארו לקראת הבחירות בברזיל.
מועדונים
מעודכן ל-6 באוקטובר 2022
נבחרת
מעודכן ל-5 באוקטובר 2022 במונדיאל 2022 כבש את שערו ה-77.
אישיים
}}
סאליוט 7
סאליוט 7 היא תחנת חלל סובייטית שפעלה בשנים 1982–1991 כחלק מתוכנית סאליוט. תחנת החלל הייתה מיועדת להמשך ביצוע ניסויים ומחקרים שהחלו בתחנות חלל סובייטיות קודמות. בתחנה בוצעו מספר שיפורים לעומת סאליוט 6:
במהלך תפקודה פעלו בה 6 צוותים קבועים ובקרו בה 5 משלחות. בפעם הראשונה הגיעו לחלל קוסמונאוטים שלא היו אזרחי המדינות מהגוש הסובייטי. בסך הכול ביקרו בתחנה 21 אנשים מהם 3 פעמיים ואחר שלוש פעמים. במהלך היותה פעילה, עגנו בה 11 חלליות מאוישות ו-12 בלתי מאוישות. משך שהיית הצוות בתחנת החלל גדל בהדרגה ל-237 יממות בסוף. לצורך תחזוקה ומחקרים שונים נערכו 13 הליכות חלל במשך כולל של כ-48 שעות. בסך הכול התחנה הייתה מאוישת במשך 683 ימים.
עמותת מאסטרו
עמותת מאסטרו היא יוזמה פרטית לקידום חיי המוזיקה והחינוך המוזיקלי בישראל.
העמותה הוקמה בשנת 2002 על ידי אביבה חיימוביץ' ויינשל. מטרותיה הן העשרת הפעילות המוזיקלית בפריפריה; בהעלאת רמת הוראת הנגינה בישראל ויצירת קשר עם מוזיקאים ישראלים הפועלים בחו"ל. בנוסף, שמה לה העמותה למטרה להפוך את ישראל לאטרקטיבית עבור מוזיקאים צעירים שמהגרים לאירופה ובאמריקה.
המנהל המוזיקלי של הפרויקט הוא הכנר חגי שחם ויחד עמו פועלים עתר ארד (ויולן), משה אהרן אפשטיין (חלילן), ארנון ארז (פסנתרן) ואחרים.
האיטי
רפובליקת האיטי (בצרפתית: République d'Haïti; בקריאולית האיטית: Repiblik Ayiti) היא מדינה במערב האי היספניולה שבאיי הודו המערבית, הנקראים גם האיים הקריביים. במזרחה האיטי גובלת ברפובליקה הדומיניקנית.
אטימולוגיה
פירוש השם "האיטי" בשפת הטאינו הוא "ארץ הרים גבוהים". בצרפתית, כונתה האיטי "פנינת האנטילים", בגלל יופייה של המדינה ובגלל כמות העושר שצברה עבור ממלכת צרפת. במהלך המאה ה-18 המושבה הייתה היצרנית המובילה בעולם של סוכר וקפה.
היסטוריה
האירופאי הראשון שהגיע לאי היספניולה היה כריסטופר קולומבוס, ב-1492, ותבע בעלות על האי כרכוש הכתר הקסטיליאני. תושבי האי קודם לכן היו מבני הטאינו שקיימו בו חמש ממלכות, שכל אחת מהן הונהגה בידי מנהיג מקומי שכונה "קאסיקה" (Cacique). הקאסיקאים ענדו תליוני זהב, והתגוררו בבקתות מרובעות בעוד יתר התושבים התגוררו בבקתות עגולות. בעת הכיבוש הספרדי, מנו קהילות הטאינו כ-3,000 תושבים כל אחת. לאחר בוא הספרדים לאזור, הם החלו להשתלט על האזורים בהם התגוררו בני הטאינו, ודיכאו את ההתנגדות המקומית. ילידים רבים מתו כתוצאה מחשיפה למחלות שהביאו עמם הספרדים, ובהן אבעבועות שחורות. תרבותם דעכה בהדרגה, כתוצאה מתמותה, נישואי תערובת והפעילות המיסיונרית המסיבית שהנהיגה ספרד.
למן המאה ה-15 השתייכה האיטי למושבה הספרדית סנטו דומינגו. ב-1664 השתלטה חברת הודו המערבית הצרפתית על המושבה, וקראה לה בשם סן-דומנג (Saint-Domingue), ובכך צרפת הכריזה באופן רשמי על דרישתה לבעלות על החלק המערבי של היספניולה. ב-1670 הקימה צרפת את יישוב הקבע הראשון על האי, כף פרנסואה. לפי הסכם רייסווייק (נחתם ב-1697 בין צרפת לקואליציית מדינות שהורכבה מאנגליה, ספרד, הקיסרות הרומית הקדושה ופרובינציות אחרות), ספרד העבירה באופן רשמי את השליש המערבי של היספניולה לצרפת. בסיוע עבדים אפריקאים שהביאו עמם, הכשירו הצרפתים שטחים לגידול קנה סוכר. לימים הפכה האיטי לאחת המדינות המובילות בייצור קפה וסוכר.
בשנת 1791 החלה מהפכת עבדים גורפת, בהנהגת טוסן לוברטיר, שזעזעה את האזור האטלנטי כולו. חיל משלוח צרפתי נשלח להאיטי, נחל הצלחה ראשונית, ולוברטיר הסכים לשביתת נשק. הצרפתים בגדו בו והוא נשלח לגלות בכלא בהרי האלפים, שם מת ב-7 באפריל 1803.
המרד התעורר מחדש ב-1802 תחת פיקודו של ז'אן-ז'אק דסאלין, והכוחות הצרפתים שסבלו קשות מקדחת צהובה נוצחו. ב-1 בינואר 1804, הכריז דסאלין על עצמאות סן-דומנג וקרא לה בשם האיטי, שם שפירושו בשפת האינדיאנים תושבי האי המקוריים הוא "ארץ ההרים". האיטי הייתה המדינה המודרנית העצמאית השנייה ביבשת אחרי ארצות הברית, והיחידה בהיסטוריה שקמה כתוצאה ממרד עבדים.
מאז שלטו בה שליטים רודנים מקומיים והיא ידעה תקופות של אנרכיה ועוני.
משנת 1915 עד 1934 שלט בה צבא כיבוש אמריקני. בשנת 1957 נבחר פרנסואה דובליה לנשיא, ובסיוע כוחות המשטרה החשאית (ה"טוטון מקוט") הנהיג שלטון דיכוי. הוא נהג לערוך בחירות בהם היה המועמד היחיד. לאחר מותו, בשנת 1971, עלה לשלטון בנו, ז'אן קלוד, והקל מעט את עול השלטון על מנת לזכות במעמד בקהילה הבינלאומית ובסיוע מארצות הברית.
בפברואר 1986 הודח ז'אן קלוד דובליה מכיסאו וגלה לצרפת. מפקד הצבא, אנרי נמפי, הוביל ממשלה לאומית שהכינה חוקה חדשה, אשר אומצה ברוב גדול במרץ 1987. בחירות שהתקיימו בנובמבר 1987 הופסקו באמצע לאחר שעשרות אנשים נורו במהלך הבחירות על ידי חיילים. בדצמבר 1990 התקיימו בחירות פעם נוספת והפעם נבחר הכומר ז'אן-ברטראן אריסטיד ברוב של יותר משני שלישים מהקולות. אולם באוגוסט 1991 הצביעו 83 נציגי פרלמנט נגדו ורק 11 הצביעו בעדו. חודש אחר כך התקיימה הפיכה צבאית אשר הדיחה את אריסטיד מתפקידו. בעקבות זאת הפעילה הקהילה הבינלאומית אמברגו על האיטי, אשר נמשך עד 15 באוקטובר 1994, היום בו הושב אריסטיד לתפקידו מגלות של שלוש שנים. בשנת 1995 התקיימו בחירות אשר הוחרמו על ידי רוב המפלגות והשתתפו בהן רק 30% מבעלי זכות הבחירה. בבחירות שהתקיימו באפריל 1997 השתתפו רק 10% מבעלי זכות הבחירה.
בשנת 1996 נבחר לראשונה רנה פרבאל כנשיא המדינה, הוא הנהיג מספר רפורמות כלכליות אך הפסיד בבחירות הבאות ב-2001 לז'אן-ברטראן אריסטיד שחזר מגלות ונבחר פעם שנייה, אך הודח ב-2004. בבחירות 2006 זכה שוב רנה פרבאל.
בתחילת אפריל 2008 פרצו מהומות על מחיר האוכל הגבוה: מאז 2007, המחירים למספר מזונות חיוניים, עלו בכ-50%. ב-8 באפריל תקפו המתפרעים את ארמון הנשיאות אך גורשו על ידי חיילי האו"ם וראש ממשלת האיטי הודח.
ב-12 בינואר 2010 התרחשה רעידת אדמה עזה בעוצמה 7 בסולם ריכטר שפגעה בבירה פורט או פרנס, והותירה הרס רב. בעיר הבירה נהרסו מבני שלטון רבים ובהם ארמון הנשיאות. 230 אלף מתושבי האיטי נהרגו ברעידת האדמה. 22 באוגוסט 2011 פגע במדינה הוריקן איירין.
בשנת 2018 התרחשה באזור רעידת האדמה חזקה.
ב-7 ביולי 2021 נרצח בביתו נשיא האיטי ז'ובנל מואיז בהתנקשות על ידי קבוצת חמושים. בעקבות הרצח פרצו באי מהומות.
ב-14 באוגוסט 2021 התרחשה בהאיטי רעידת אדמה נוספת בעוצמת 7.2 בסולם מגניטודה לפי מומנט, בה נהרגו כ-1,300 ונפצעו כ-6,000 איש. כתוצאה מכך הוכרז מצב חירום כללי למשך חודש.
פוליטיקה
המשטר הנוכחי של האיטי נקבע בחוקה בשנת 1987. על פי החוקה, אזרח האיטי הוא אדם שנולד בהאיטי לאב או לאם שהם אזרחי האיטי, או מי שהתאזרח בהאיטי לאחר חמש שנות מגורים במדינה. האזרחות אובדת למי שקיבל אזרחות של מדינה אחרת, עבד בשליחות מדינה אחרת או התגורר בה ללא אישור של רשויות האיטי.
להאיטי רשות מחוקקת המורכבת משני בתים: בית נבחרים וסנאט. לכל מחוז של האיטי נציג בבית הנבחרים, ולמחוזות עירוניים עד שלושה נציגים. בבית הנבחרים כולו לפחות 70 נציגים הנבחרים בבחירות כלליות במחוזותיהם.
ב-2022 צפוי להתקיים משאל עם חוקתי שיביא למספר שינויים בנושא משרת ראש הממשלה, הסנאט, שיטת הבחירות וכהונתו של הנשיא.
בחירות
הבחירות בהאיטי נערכות כל חמש שנים, ובהן נבחר נשיא האיטי. הנשיא נבחר כאשר הוא מקבל רוב מהקולות. אם אף מפלגה לא קיבלה רוב מהקולות נעשה סבב שני בין שתי המפלגות בעלות מספר הקולות הרב ביותר, וראש המפלגה בעלת מספר הקולות הרב ביותר מתמנה לנשיא.
הבחירות הקרובות להאיטי אמורות להתרחש בשנת 2022, יחד עם משאל העם החוקתי.
כלכלה
התעשייה בהאיטי היא בעיקר מפעלי טקסטיל בסביבת הבירה פורט-או-פרנס בבעלות חברות מארצות הברית אשר הקימו מפעלים בהאיטי בעקבות הבטחות של מנהיגה של האיטי, בייבי דוק, לכוח עבודה זול והטבות מס. אולם חלק מהמפעלים עזבו מאז את האיטי בעקבות חוסר היציבות הפוליטית, ביקורת מבית בארצות הברית על ניצול עובדים ובעיות באספקה סדירה של חשמל.
מטבע ובנקאות
המטבע של האיטי הוא הגורד (Gourde), המתחלק ל-100 סנטים. בסוף שנת 2009 דולר אמריקאי אחד היה שווה ל-39.96 גורד. במשך תקופה ארוכה היה שער הגורד בערך של חמישה גורד לדולר אמריקאי. אולם בתקופה שבין 1990–1994 ירד שערו לרמה של 15 גורד לדולר, בגלל האמברגו הבינלאומי על האיטי. במהלך השנים 1995–1999 התייצב שערו של הגורד בין 16–18 גורד לדולר אמריקאי. ממשלת האיטי אינה מטילה מגבלות על קניית מטבע חוץ והוצאת כספים אל חוץ למדינה.
דו"ח של קרן המטבע הבינלאומית ציין כי 38% מההפקדות בבנקים בהאיטי היו בדולרים ו-41% מהאשראי שניתן על ידי בנקים בהאיטי היה בדולרים. שיעור ההפקדות הדולריות עלה מ-4% בספטמבר 1993 ל-10% בספטמבר 1994, בתקופה בה הייתה אינפלציה של 52%, ומאז המשיך לעלות למרות הירידה באינפלציה. בשנת 1994 היה מעבר לנקיבת מחירי נדל"ן וסחורות יקרות ככלי רכב בדולרים.
היסטוריה כלכלית
האיטי הייתה בעבר מושבת העבדים העשירה ביותר ביבשת אמריקה, אולם התהפוכות הפוליטיות הביאו אותה למצבה העגום. שלטונו הדיקטטורי של פרנסואה דובליה הביא להגירה ניכרת של בעלי אמצעים מהאיטי ובעקבות זאת לפגיעה בכלכלתה. בשנים 1986–1987, בעקבות המעבר לדמוקרטיה, זכתה האיטי לסיוע חוץ חסר תקדים, אולם הדבר לא מנע הידרדרות במצבה הכלכלי. ייצור הקפה, הקקאו, הסוכר והסבון צנח בעשרות אחוזים ותעשיית הטקסטיל הוכתה קשות בגלל ייבוא מאסיבי של בגדים משומשים זולים. פתיחת נמלי המדינה בעקבות עזיבתו של הדיקטטור ב-1986 הביאה לפריחה של ענף ההברחות שאפשרה יבוא זול של אורז ומוצרים אחרים אשר הציפו את השוק וגרמו לאובדן הכנסות של המגזר החקלאי. בעקבות ההפיכה של יוני 1988 השעו ונצואלה וצרפת את סיוע החוץ שלהן להאיטי.
בשנת 1991 עמד התל"ג לנפש של האיטי על 370 דולר לשנה. בשנה זו התרחשה ההפיכה הצבאית שהביאה לאמברגו בינלאומי על האיטי, בין השנים 1991–1994, ולהרס הכלכלה של האיטי. לאחר השבת השליט הנבחר לקראת סוף 1994 התגייסה הקהילה הבינלאומית לסייע להאיטי במענקים ובהלוואות. במהלך ינואר 1995 התחייבו גורמים בינלאומיים לסייע להאיטי ב-1.1 מיליארד דולר, אולם קצב הסיוע בפועל היה נמוך מן המצופה – בשנת 1995 הגיעו כ-500 מיליון דולר, בשנת 1996 כ-400 מיליון דולר ובשנת 1997 רק כ-300 מיליון דולר. ועדת בדיקה מצאה שמחלוקות פוליטיות בפרלמנט של האיטי, שמנעו העברת חוקים נדרשים, היו בין הגורמים שהאטו את קצב השימוש בהלוואות ובמענקים. בשנת 1995 רשמה המדינה צמיחה של 4.6%, אך קצב הצמיחה ירד ל-1.5% בשנת 1997. בשנת 1997 היה התל"ג לנפש רק $260 לשנה, האינפלציה הגיעה ל-17% ושיעור האבטלה היה 60%.
צבא וביטחון
בשנת 1995 החליטה האיטי לפרק את צבאה וזאת בעקבות התערבות צבאית בפוליטיקה ועשרות הפיכות. בשנת 2017 הוקם הצבא מחדש בהוראת הנשיא ז'ובנל מואיז. הכוחות המזוינים של האיטי מורכבים מצבא האיטי, חיל הים של האיטי, חיל האוויר של האיטי, משמר החופים של האיטי, סוכנות הביון הלאומית (ANI) וכמה כוחות משטרה (משטרת פורט-או-פרינס).
גאוגרפיה
המדינה ממוקמת על חציו המערבי של האי היספניולה בקריביים. על חציו השני נמצאת הרפובליקה הדומיניקנית. האי נמצא בין שני קווי שבר טקטוניים ולכן מועד לרעידות אדמה חזקות. בעבר רוב המדינה הייתה מכוסה ביערות אך בעקבות בירוא יערות נרחב היערות נותרו רק במקומות נידחים. הפאונה של האיטי כוללת חיות אנדמיות רבות כמו הוטיים, עטלפים, תוכיים וקוליבריים.
דמוגרפיה
בהאיטי מתגוררים כ-11 מיליון איש, בצפיפות של 361 איש לקמ"ר. רובם מתגוררים באזורים עירוניים, עמקים ומישורים הסמוכים לחוף. כ-90-95% מהתושבים הם ממוצא אפריקני בעיקרו, והשאר הם מולטים - ממוצא מעורב. אחוזים בודדים הם בהירי עור, רובם ערבים, אירופאים וכן מעט יהודים. כ-400 תושבים הם ממוצא מזרח אסייתי, בעיקר מסין. שבטי הטאינו המקוריים נכחדו ברובם עם הגעת הכובשים הספרדיים והניצולים הנותרים נטמעו באוכלוסייה האפריקאית.
על אף העוני הרב השורר במדינה ורעידת האדמה הקשה בפורט או פרנס שגבתה חייהם של מאות אלפי בני אדם, זינקה אוכלוסיית המדינה מ-6.2 מיליון נפש במרץ 1998 ל-9.7 מיליון נפשות בפברואר 2011. בהאיטי נהוגות שתי שפות רשמיות: השפה הצרפתית, שבה לומדים התלמידים במערכת החינוך והיא משמשת גם בעולם העסקים, ומדוברת על ידי רוב תושבי האי שרכשו השכלה; והשפה הקריאולית ההאיטית, המבוססת על קריאולית-צרפתית ומושפעת משפות אפריקניות, צרפתית, ספרדית וטאינו. הקריאולית ההאיטית מדוברת כמעט על ידי כל תושבי המדינה. חלק ניכר מהתושבים דוברים גם ספרדית, אך זו אינה שפה רשמית במדינה.
כ-80% מתושבי האיטי הם נוצרים קתולים, ו-16% הם פרוטסטנטים. דת הוודו, המייחדת את תושבי האי, נפוצה בקרב אחוז לא ברור של האוכלוסייה.
אנשים רבים שמוצאם מהאיטי מתגוררים באזורים שונים בעולם. קהילות גדולות של מהגרים מהאיטי נמצאות ברפובליקה הדומיניקנית, בארצות הברית, בקנדה, בקובה ובצרפת.
ב-2010 התגוררו בהאיטי 45,000 האיטים ממוצא אמריקאי.
בית רוק
בית רוק הוא בית באר מהמאה ה-19 המצוי כיום ברחוב השומרון, באזור התחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
היסטוריה
משפחת רוק הייתה משפחה ערבית-נוצרית אמידה שהגיעה ליפו מעין כרם. הם הקימו את הבית בלב הפרדסים של המשפחה. בדומה לבתי באר אחרים שנבנו בהדרגה, קומת הקרקע, שנועדה לשרת את עבודת הבאר, הייתה פשוטה יחסית, וקורתה בקמרונות צולבים. קומת המגורים השנייה, שנוספה בהמשך, הייתה מפוארת וכללה תקרה גבוהה, רצפת שיש, חלונות מקומרים בחזיתות המזרחית והמערבית וגג רעפים. הבאר הופעלה בתחילה באמצעות אנטיליה, ומאוחר יותר באמצעות מנוע דיזל.
בשנת 1902 רצח בן המשפחה, אלפרד רוק, את יעקב אברמוביץ, איכר יהודי מראשון לציון. זאת לאחר שאברמוביץ דרש ממנו להפסיק ולהציק לבנות המושבה. כדי להיחלץ מעונש מוות, אלפרד נמלט מהארץ. משפחתו הגיעה להסדר של פיצוי כספי עם אנשי ראשון לציון. על פי גרסה אחת, מכרה המשפחה לאיכרים את אחד מפרדסיה. על פי גרסה אחרת, הוצע לפרנסי ראשון לציון פיצוי בסך 10 אלפים פרנק. הכספים הושקעו בקרן לטובת בתו של אברמוביץ', ולאחר שזו מתה, הושקעו לצורך הקמת מרפאה. מאוחר יותר, חזר אלפרד רוק לארץ ישראל. הוא כיהן כסגן נשיא המפלגה הערבית הפלסטינית וכחבר הוועד הערבי העליון.
בשנות ה-20 מכרה משפחתו של אלפרד את הבית והפרדס. לפי גרסה אחת, מכר אותה למשפחות יהודיות משכונת נווה שאנן, אף על פי שהתנגד למכירת בתים ליהודים. לפי גרסה אחרת, בתחילה התגוררו בבית מיסיונרים פרוטסטנטים, ומהם עבר לידיים יהודיות. הפרדס נעקר ובשנים 1927, 1929 ו-1932 נערך יריד המזרח על אדמותו.
ב-1937 תרמו המשפחות את הקרקע לעיריית תל אביב, לשם בניית התחנה המרכזית, מתוך מחשבה שהתחנה תעלה את ערכיהם של נכסים נוספים בהן החזיקו. לאחר הקמת התחנה התגוררו בבית משפחות יהודיות בדמי מפתח. בקומת קרקע פעלו בעלי מלאכה שונים. הבאר נאטמה בידי הדיירים, אך שרידיה עדיין קיימים. במרוצת השנים עזבו את הבית הדיירים שהתגוררו בו. עקב ההזנחה, קירות הבית נסדקו, חלקם סובלים מרטיבות, ותוספות בנייה שונות שנועדו לשרת את בתי העסק פגעו במראהו. עם זאת, המבנה בעל גג הרעפים עדיין שונה במראהו ביחס לבנייה העירונית בסביבתו.
משפחת רוק המשיכה להתגורר ביפו עד 1948. לאחר מכן. רוב בני המשפחה עזבו את הארץ והתפזרו בעולם, בעיקר באירופה, ירדן ולבנון.
גולס (הרלדיקה)
בהרלדיקה, גולס (באנגלית:Gules מצרפתית:Gueules- במובן "אדום") הוא טינקטורת אדום. היא שייכת לקבוצת הטינקטורות הכהות, ה"צבעים", והיא מצוירת על פי רוב כצבע אדום. בגילוף ובחריטה האזורים הצבועים בגולס מיוצגים בפסים אנכיים או לחלופין מסומנים בסימון .gu.
המונח לקוח מן המילה הצרפתית העתיקה Goules או Gueules ומשמעותן "גרונות" או התייחסות ללועו של בעל חיים אשר נצבעו בצבע אדום.
בהרלדיקה הפולנית הגולס היא הטינקטורה האופיינית לצביעתם של שדות. במהלך המאה ה-16 כמעט מחצית שלטי האצולה של אצילי פולין היו צבועים גולס עם מטען אחד או יותר אשר נצבעו גם כן גולס.
ייצוגים נוספים
הגולס מייצג גם:
הטיית ירי (גזענות)
הטיית ירי (מכונה גם "הטיית היורה") הוא מונח המתייחס לסוג של הטיה גזענית מרומזת המתבטאת בנטייה של אנשי משטרה לירות באזרחים שחורים ולא באזרחים לבנים, גם כאשר הראשונים אינם חמושים.
המחקרים בנושא הוכיחו שההטייה קיימת בארצות הברית, אף שלטענת רבים ההטייה מתרחשת גם מחוצה לה.
הסבירות שיירו בחשוד לבן מול חשוד שחור
מחקר שנערך באוניברסיטת קליפורניה מצא "ראיות להטיה משמעותית בהריגתם של אמריקנים שחורים לא חמושים בהשוואה לאמריקאים לבנים לא חמושים". ממחקר זה עולה כי ההסתברות לירי על ידי המשטרה כאדם שחור, בלתי חמוש לעומת אדם לבן וחמוש הייתה גבוהה פי 3.49. במקביל, סיכויי אנשים בלתי חמושים ממוצא היספני להיירות היו גבוהים פי 1.67 מזו של לבנים לא חמושים.
הטיית ירי בישראל
בישראל נטען שתופעת הטיית הירי קיימת בידי שוטרים כלפי צעירים יוצאי אתיופיה. מקרים אלו כוללים את הירי ביהודה ביאדגה, אילן טפרה בהטה, וסלומון טקה. תקריות אלו הובילו להפגנות יוצאי אתיופיה ברחבי הארץ נגד שיטור יתר, אלימות משטרתית, אפליה וגזענות המופגנים כלפיהם. קיימת תחושת פחד וחוסר ביטחון בקרב יוצאי העדה, כפי שעולה מדבריה של אחותו של יוסף סלמסה: "כל עוד אתה שחור, אתה תלך מפוחד ברחוב... אצל הבנים זה יותר נפוץ, אבל החשש לחיינו קיים אצל כולנו". מאידך, חקירת המחלקה לחקירות שוטרים העלתה כי השוטר אשר ירה ביהודה ביאדגה כאשר זה רץ לעברו עם סכין שלופה, נבעה "מתחושה של סכנת חיים קרובה ומיידית".
בעבר, התופעה נקשרה גם במקרי ירי כלפי יוצאי ארצות האסלאם, כך למשל הירי בשמעון יהושע בדצמבר 1982, בזמן שניסה למנוע את הריסת ביתו בכפר שלם. גם במקרה זה, שמעון יהושע שהיה חמוש, נורה למוות בידי שוטר.
מוזיאון רדיו צרפת
המוזיאון הוקם בשנת 1966 ומוצגיו כוללים כ-2,000 מוצגים המדגימים את התפתחות מקלטי הרדיו והטלוויזיה מאז ראשיתם ועד ימינו. בין היתר מוצג במוזיאון טלגרף משנת 1793 שנבנה על ידי קלוד שאפה, ומוצגים המדגימים את מחקרם של אדואר בראנלי, לי דה פורסט, היינריך הרץ, גוליילמו מרקוני, ג'יימס קלארק מקסוול ואלכסנדר סטפנוביץ' פופוב.
כמו כן במוזיאון מוצגים תצלומים ומסמכים המציגים את ההיסטוריה וההתפתחות של רדיו צרפת.
פולמון
{{פירושונים| פּולמון (ביוונית: Πολέμων, פּולֵמון במלעיל - ההטעמה בהברה השנייה) היה שמם של אישים חשובים ביוון העתיקה.
ראו גם
}}
ארמצ'הו
ארמצ'הו (בגעז: አርማጭሆ) הוא אזור היסטורי בצפון מערב אתיופיה הגובל במערבו בסודאן, בצפונו בנחל דרמה, בדרומו בנהר העטברה ובנחל גוונג ובמזרחו בווגרה. שטחו מחולק כיום בין הנפות ארמצ'הו המערבית, ארמצ'הו המזרחית, ארמצ'הו עלית וארמצה'ו תחתית. האזור שוכן בין 2,500 ל-500 מטרים מעל פני הים ובו יערות רבים.
אוכלוסיית האזור מורכבת ברובה מאמהרים ולצדם מיעוט כמנתי החיים בעיקר בדרום מזרח.
בארמצה'ו חייתה קהילה יהודית גדולה עד לפני עלייתה לישראל. במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי גדעון. באזור היה נפוץ הכינוי כיילשה כלפי ביתא ישראל שהוא הלחם של הכינויים "כיילה" ו"פלאשה". במזרחו של האזור נמצא המחוז ההיסטורי ג'נפנקרה שבו שוכן מנזר הוֹהָארוֹאָה שהוא בין האתרים החשובים לביתא ישראל.
משהו טוטאלי
משהו טוטאלי הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של גור בנטביץ', אשר יצא לאקרנים בשנת 2000.
הסרט הוא קומדיה סאטירית המתרחשת בישראל, הולנד והודו, והוא מספר על שלושה חברים לשעבר, היוצאים להציל מהכלא בהודו, את אהבת חייהם שהסתבכה בעסקת סמים. במהלכו הוא מצייר את עולמם של התרמילאים הישראלים אחרי צבא, רבים מביניהם הזדהו עם אווירת החופש והסמים ועבורם הסרט הפך לסרט פולחן.
את ההפקה ליוו צלמים ולסרט מצורף הסרט "טוטאל לוס", סרט דוקומנטרי על ההתרחשויות המלוות את צילומי "משהו טוטאלי".
פרטי עלילה
בתחילת הסרט מוצגים שלושה חברים, חיים (מאור כהן), זוהר (זוהר דינר) ושושן (גור בנטביץ'). חיים מפתח סם חדש, שמקבל את הכינוי "משהו טוטאלי", ולחלופין "טוטאל לאב" או TLV בקיצור. אחרי שחיים מנסה אותו ביחד עם רננה (טינקרבל) שהייתה ידידה שלו, הם מפתחים מערכת יחסים רומנטית.
כשנה לאחר מכן מגיע חיים לבקר את שושן שסוחר בסמים באמסטרדם, מספר לו שרננה יושבת בכלא ומראה לו ידיעה שפורסמה בעיתון על צעירה ישראלית שנעצרה בגואה באשמת אחזקת סם העונה לכינוי TLV. חיים מעוניין לגייס סכום של עשרת אלפים דולר לצורך שוחד שיאפשר את שחרורה המוקדם. שושן מארגן לו עסקה עם סוחר בשם אם-ג'יי, שמסכים לשלם את הסכום תמורת ה-TLV. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן מתברר שחיים מסר לו חומר מזויף, והוא נאלץ להחזיר את הכסף כשהבריון השכיר של אם-ג'יי, קאאוס, רודף אחריהם. כמו כן מתברר שרננה ביקרה את שושן באמסטרדם והם ניהלו מערכת יחסים לאחר שלקחו יחד את ה-TLV. שושן שכנע את רננה לבצע עבורו עסקה בגואה, ולכן הוא וחיים נוסעים לגבות את התשלום ולהשתמש בכסף בשביל לשחרר אותה.
בגואה הם פוגשים את אלישע, בעלים של זולה על החוף, והוא מספר להם שמסר את הכסף לרננה ששהתה אצלו חודשיים בחברת זוהר. חיים הולך לחפש את זוהר באשראם בהרים, אבל נאלץ להוריד את נעליו לפני שהוא עולה למקום שנחשב קדוש. זוהר, שמשמש כמשרת של בבא הודי זקן, מסכים להצטרף אל חיים בסופו של דבר. חיים מגלה שהנעליים שלו נגנבו, ואיתן ה-TLV שהיה מוסווה בתוך הסוליה. כמו כן מתגלה שהוא ניסה לייצר את הסם פעם נוספת אבל נכשל, כך שהכמות המקורית היא כל מה שיהיה אי פעם.
אל הזולה שבה הם משתכנים מגיע אם-ג'יי שדורש מחיים את מה שנשאר מה-TLV. במסיבת סוף המילניום שעל החוף מגלה חיים את הנעליים על רגליו של הדי-ג'יי, שמחזיר לו אותן ברצון. קאאוס מאתר את חיים ולוקח בכוח את אחת הנעליים, אבל אם-ג'יי נותן לו לשמור את השנייה בטענה ש"גם לבחור הזה מגיע קצת אהבה". חיים נותן את הסם לאלישע שמבטיח לשחד בשבילם מכר מצוות בית הכלא.
חיים ושושן פורצים לכלא בחסות הביטחון של השוחד, אבל נתפסים ומובאים אל המנהל. חיים מספר לו על אהבתו לרננה והמנהל נותן לו את המפתח לתא שלה, שם מתגלה שמדובר בכלל בבחורה אחרת (שירה גפן), שמספרת לחיים שרננה מכרה לה את הסם. בסוף הסרט חיים והבחורה מתעוררים ביחד ולוקחים את הטיפה האחרונה שנשארה מה-TLV, באמירה "מקסימום נתאהב".
המפלגה הליברלית הישראלית
מפלגה ליברלית ישראלית או המפלגה הליברלית היא מפלגה שהתקיימה בין השנים 1961 עד 1988, ולבסוף התמזגה לתוך הליכוד.
אידאולוגיה
בחזית המצע שלה עמד הרעיון לפיו על שירותי הרווחה במדינה להיות מנוהלים בידי המדינה ולא בידי ארגונים וגופים שיש להם זיקה פוליטית. כמו כן כללה משנתה רעיונות כלכליים ליברליים, ובהם הפחתת התערבות המדינה בכלכלה, הפרדה בין איגודים מקצועיים לגופים המעסיקים, ביטול אפליות ומונופולים, עידוד יזמות כלכלית פרטית וכיוצא בזה. בתחומים אחרים גרס מצע המפלגה הלאמה של שירותי הבריאות מקופות החולים ותמיכה בחוקה. בעניינים מדיניים הייתה המפלגה בעלת אופי מתון.
היסטוריה
גישושים למיזוג בין הציונים–הכלליים והמפלגה הפרוגרסיבית נעשו על ידי נחום גולדמן בין סוף 1953 לקיץ 1954. גולדמן ניהל שיחות עם יוסף סרלין ופנחס רוזן כדי לגבש גוש פרלמנטרי של שתי המפלגות שיפעל במשותף כשלב ראשון לקראת איחוד.
בציונים הכלליים תמכו בהצעה, וכך גם פנחס רוזן, אולם בקרב העובד הציוני הייתה התנגדות עזה, והרעיון נדחה.
כמפלגה עצמאית כיהנה המפלגה בכנסת ה-4 (מ-1959, בזמן כהונתה התאחדו שתי הסיעות הנ"ל) עם יצוג של 14 חברי כנסת, ולאחר הבחירות לכנסת החמישית ב-1961 בהן התמודדה לראשונה, זכתה להישג נאה, עם 17 חברי כנסת. המפלגה הליברלית היוותה חלק מהאופוזיציה לממשלת מפא"י באותם ימים. במרץ 1965 פרשו שבעה חברי כנסת מהמפלגה, והקימו את "המפלגה הליברלית העצמאית". באפריל 1965 התאחדה המפלגה הליברלית עם תנועת החירות לגוש פרלמנטרי משותף - "גח"ל", גוש חירות ליברלים. על רקע איחוד זה פרשו מן המפלגה הליברלית חברים רבים שהגיעו מן המפלגה הפרוגרסיבית, והקימו את המפלגה הליברלית העצמאית. בראש המפלגה עמד אותם ימים פרץ ברנשטיין. לאחר הקמת גח"ל התחזקו הסממנים הרעיוניים הימניים במפלגה. ב-1971 נבחר ליו"ר המפלגה יוסף ספיר. עם מותו ב-26 בפברואר 1972, החליף אותו בתפקיד אלימלך רימלט, וזאת עד 1975.
ב-1973 הוקם הליכוד והמפלגה הליברלית התמזגה לתוכו (אך התקיימה כגוף העומד בפני עצמו) הדבר אירע בעיקר הודות ליוזמתו של אריאל שרון אשר פרש זמן קצר קודם לכן מצה"ל והצטרף למפלגה. המפתח לקביעת מספר חברי המפלגה לרשימת הליכוד לכנסת עמד על 1 ל-2 לעומת מספר חברי חירות. ב-1976 נבחר שמחה ארליך לעמוד בראש המפלגה. ב-1977, שנת המהפך, נכנסה לראשונה המפלגה הליברלית לקואליציה השלטונית. ארליך התמנה על ידי מנחם בגין לשר האוצר והנהיג את "המהפך הכלכלי" ברוח אידאולוגיית הכלכלה החופשית של הליברלים. אולם הרפורמות נחלו כישלון, וארליך התפטר מתפקידו ב-1979. מטעם המפלגה כיהן גם יצחק מודעי, שהיה לראשון ברשימת הליברלים לאחר פטירתו של ארליך, כשר אוצר בממשלת האחדות של 1984. ביולי 1985 הוביל ראש הממשלה שמעון פרס יחד עם שר האוצר מודעי ועם נגיד בנק ישראל מיכאל ברונו את התוכנית לייצוב המשק, מהלך דרמטי לבלימת האינפלציה שהגיעה למאות אחוזים בשנה, והורדתה לקצב שנתי של כ-20 אחוז. כשנה מאוחר יותר הסתכסך פרס עם מודעי, שחש שפרס לוקח לעצמו את כל הקרדיט על הצלחת התוכנית. אחרי שמודעי כינה את פרס "ראש ממשלה מעופף", העביר אותו פרס מתפקידו, והחליפו, ב-1986, במשה ניסים, מחברי הכנסת של הליברלים, אשר היה גם יו"ר הנהלת המפלגה (לצד יצחק קעטבי שהיה היו"ר של המועצה הארצית). המפלגה הליברלית תרמה רבות להעצמת והעמקת הכלכלה החופשית, ליברליזציה של המטבע והעלאת רמת החיים, בניגוד חד לכלכלה הריכוזית הסוציאליסטית של מפא"י בטרם "המהפך". המאבק בין שתי השקפות עולם אלה נמשך גם כיום במדיניות ממשלות ישראל.
בשנת 1988 נטמעה המפלגה סופית על סניפיה ומוסדותיה בתנועת הליכוד וחדלה לפעול כגוף עצמאי. עם זאת קיימים שרידים ממנה בדמות "המדרשה הליברלית בישראל ע"ש פרץ ברנשטיין" (מדרשה המקיימת הרצאות באזור המרכז), גוף של חברי הליברלים בקבוצת ה"וותיקים" במרכז הליכוד, וכן קבוצה שהוקמה ב-2013 בשם "הליברלים בליכוד" שמטרותיה הן קידום ערכי השוק החופשי וחירות הפרט בליכוד. המפלגה הליברלית הישראלית לא הותירה אחריה קורפוס נרחב של ספרות תאורטית, כלכלית או היסטורית העוסקת בעקרונותיה ובתולדותיה, וזאת חרף העובדה כי רבים מבין נציגיה בכנסת בלטו בהשכלתם הרחבה. תיאור והסבר לעלייתה ונפילתה של המפלגה מפי אחד ממנהיגיה מצוי בספרו של ש.ז. אברמוב "על מפלגה שנעלמה ועל ליברליזם" (דביר 1995).
חנה יבלונקה
חנה יבלונקה (נולדה ב-9 בספטמבר 1950) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור אמריטה במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה
ב-1959 עברה המשפחה לבאר שבע, וחנה יבלונקה גדלה בשכונה ד' בעיר. אביה, ד"ר גבריאל טורק, ייסד את המחלקה האורתופדית בבית החולים סורוקה, ואמהּ עבדה כרופאה מחוזית. שניהם ממייסדי בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
יבלונקה היא בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, במחלקה ליחסים בינלאומיים ויהדות זמננו. בשנת 1986 קיבלה תואר שני בהצטיינות מהחוג ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית. היא סיימה תואר שני באוניברסיטת בן-גוריון במחלקה למדעי ההתנהגות. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בנושא "קליטתה ובעיות השתלבותה של שארית הפליטה בחברה הישראלית המתהווה", בהנחייתו של יהודה באואר. משמשת כפרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון, כהיסטוריונית הראשית של מוזיאון לוחמי הגטאות, וכיושבת ראש המוזיאון למורשת היהדות דוברת ההונגרית בצפת.
בשנת 2002 זכתה בפרס הזיכרון של הקרן ע"ש יעקב בוכמן על ספרה "מדינת ישראל נגד אדולף אייכמן".
סיקיזם
סיקיזם (בפנג'אבי: ਸਿੱਖੀ, פירוש מילולי "ממשיכי הדרך" או "ההולכים בעקבות") היא דת מונותאיסטית שמקורה בחבל פנג'אב שבין הודו לפקיסטן.
חנה יבלונקה
ביוגרפיה
בשנת 2007 סייעה בהפקת התערוכה "כאן ביתי" של ניצולי השואה במדינת ישראל. בשנת 2010 הפסיק משרד החינוך את עבודתה כיושבת ראש ועדת המקצוע בתחום ההיסטוריה, לאחר שמתחה כמה פעמים ביקורת על מדיניות הוראת ההיסטוריה בבתי הספר. יבלונקה גם ביקרה את הערך החינוכי של ביקור בני נוער במחנות ההשמדה בפולין.
סיקיזם
הדת התגבשה בתהליך סינקרטי המשלב אמונות הינדיות, מוסלמיות ואחרות, סביב תורתם ומורשתם של הגוּרוּ (מורה) נאנאק ותשעת ממשיכי דרכו, במהלך תקופה שתחילתה בסוף המאה ה-16 וסופה בשנת 1708 עם חתימת הספר המקודש לסיקים – הגורו גְרַאנְת סַאהִיבּ שמכונה גם האַדִי גְרַאנְת – "הספר הראשון". קובץ קדוש זה מורכב ממזמורים ופיוטים המנסחים את עקרונות הדת ונחשב במסורת הסיקית לגורו ה-11 האחרון והנצחי.
חנה יבלונקה
ביוגרפיה
בין 2007 ל-2017 שימשה כחברה בוועדת הערר שמינה שר המשפטים דניאל פרידמן על-פי "חוק נכסים של נספי השואה", שדנה בבקשות ובעררים הנוגעים לרכוש נספים שאותר על ידי החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה.
סיקיזם
המאמינים בסיקיזם מכונים סיקים – "תלמידים". התנועה מונה כ-23 מיליון מאמינים ברחבי העולם, אך מקורה ומקום תפוצתה העיקרי הוא בחבל הפנג'אב. עם חלוקת תת-היבשת על ידי הבריטים, בשנת 1947, נחצה חבל הפנג'אב בין הודו לפקיסטן ומיליוני סיקים נאלצו להגר ממקומות מגוריהם אל תוך תחומי מדינת פנג'אב בהודו. כיום חיים שם כעשרים מיליון סיקים ומהווים כשני שלישים מהאוכלוסייה המקומית. בתקופה שבין סוף המאה ה-19 לאמצע המאה ה-20, היגרו מהודו סיקים רבים וכיום קיימות קהילות רבות של מהגרים סיקים, בעיקר במדינות חבר העמים הבריטי ובארצות הברית.
נאנאק
"האב המייסד" של הדת הסיקית הוא גורו נאנאק – מנהיג כריזמטי שמוצאו (כמו כל הגורו אחריו) בג'אטי הסוחרים "קַהרְטִי". נאנאק נולד בשנת 1469 בכפר טַלְוַואנְדִי – שנקרא כעת, לזכרו, נאנְקאנַה סאהיב – מערבית ללאהור (בירת מחוז הפנג'אב בפקיסטן). רוב המידע על חייו מגיע מביוגרפיות שנכתבו לאחר מותו – ספרות שנקראת גַ'נַמְסָקִהי – ומשירי המשורר האגדי בַהאִי גוּרְדַאס מתקופת הגורו החמישי והשישי. לפיכך, מיוחסים מיתוסים רבים לחייו ופועלו.
תקופת חייו המוקדמת של נאנאק הייתה יוצאת דופן. כילד הוא היה תלמיד מצטיין, אך מאוחר יותר החל להטיל ספק בדוגמות הדתיות של האסלאם וההינדואיזם. עד גיל שלושים התגורר נאנאק בסוּלְטַנַפּוּר – שם עבד אצל השליט המוסלמי דַאוּלַת חָאן. בוקר אחד יצא לרחצה בנהר ונעלם. משחזר, שלושה ימים אחר כך, שתק במשך יום שלם ואז אמר: "אין הינדו ואין מוסלמי" (nā kō hindū nā kō musalmān). מאותו יום – במשך עשרים השנים הבאות – הפיץ נאנאק במהלך מסעות ארוכים את "בשורת האל". מסופר שהגיע עד לטיבט (במזרח), סרי לנקה (בדרום), בגדאד ומכה (במערב). בערוב חייו הקים את הקהילה הסיקית (ה"פָּאנְת") בנה את הכפר קַרְטַרְפּוּר, שעל גדות נהר הרַאבִי (שם מת בשנת 1539) ומיסד את תפילות הבוקר והערב היומיות. נאנאק היה נשוי לסוּלַאקְהנִי, בתו של סוחר אורז מהעיירה בַּטַלַה (Batala) והיו לו שני בנים. בנו הבכור – שרי צ'אנד – נקט ככל הנראה בדרכים רוחניות אסקטיות שנגדו את תורת אביו וייתכן שהוא מקור כת האוּדַאסִי. הבן הצעיר – לקמי דאס – התעניין יותר בעולם החומרי. בשל כך בערוב ימיו מינה נאנאק ליורש דווקא את תלמידו, לֵהְנַה והעניק לו את השם "אַנְגַאד".
התורה אותה לימד נאנאק בפועל איננה ברורה – אולם המחקר על חייו מראה שהוא היה ביקורתי מאוד כלפי הממסד הדתי סביבו. יש שטוענים שהוא הושפע, בשל המיקום הגאוגרפי, מזרמים של דבקות וחסידות (בהקטי) בהינדואיזם ושילבם בתאולוגיה מהאסלאם הסוּפי. הסיקים בני ימינו גורסים שמשנתו של נאנאק עסקה תמיד בפיוס, אחדות ושוויון בין קסטות ודתות וגורסים שהיה "פופולרי בקרב הינדים ומוסלמים גם יחד". ייתכן וכך הדבר, אולם נראה שהנושא העיקרי בו עסק – ועליו שב וחזר בדרשותיו – היה "פולחן לאל אחד ויחיד חסר צורה"(ניראנְג'אני).
עשרת הגורו הסיקים
הישגו הגדול של גורו אנגאד, ממשיך דרכו של נאנאק, היה בסטנדרטיזציה של הגוּרְמוּקהִי ("מפי הגורו") – כתב אבוגידה שמקורו במשפחת הכתבים הברהמיים – אותו שיכללו הוא או גורו נאנאק. אנגאד כתב בגורמוקי כתבי יד ובהם שירי-דת שחיבר נאנאק – כך הפיץ את תורת מורו בקהילות הפזורה (ה"סַנגַאט" – sangat) וקבע תקן אחיד לכתיב הפנג'אבי המודרני במהלך אחד. גורו אמר דאס הוסיף ומיסד את הדת – הוא קבע חלוקה מנהלתית ל-23 מאנג'י (מחוזות) סיקים אותם הנהיגו 23 מַסַאנְד ובנה את מרכזו הדתי בגוֹאִינְדְוַואל (כפר אותו יסד אנגאד), שם כינס את מאמיניו שלוש פעמים בשנה – בעתות חגים שנחגגו בקרב בני הדתות המקומיות השונות. אמר דאס מת בגיל זקן והעביר את הירושה לרם דאס – חתן בתו. מעתה והלאה עברה הירושה במשפחה לצאצא זכר. גורו רם דאס יסד את אמריטסר והקים בה מרכז כלכלי (אם כי לא גר בו) – אך מת זמן קצר לאחר מכן. בנו, גורו ארג'אן הכריזמטי, בנה שלוש ערים נוספות ב-3 מאנג'י שונים וסחף אחריו ג'אטי (שבטים) כפריים רבים. כך ביסס את התנועה טריטוריאלית וגם קנה לה חסידים. ארג'אן חיבר המנוני דת רבים וב-1604 קבע לראשונה (ביחד עם בהאי גורדאס) קנוניזציה של הספר הקדוש – האדי גראנת' (המקורי) והכניסו למקדש הראשון באמריטסר – הַרִימַנְדִיר. ב-1605 מת השליט אכבר "הגדול" ושנה לאחר מכן כלא גַ'הַאנְגִיר, בנו ויורש האימפריה המוגולית, את גורו ארג'אן בחשד שקשר נגדו קשר עם אויביו לשלטון – ארג'אן הוצא להורג בעינויים והפך לקדוש המעונה הראשון בדת.
בנו של ארג'אן, גורו הר גובינד (או "נאנאק השישי" – לפי שיטת ספירה נפוצה), אחראי למידת-מה של מיליטריזציה שעברה על התנועה הסיקית – בעקבות מותו של אביו הוא בנה כח צבאי חמוש ולימד את תלמידיו להגן על עצמם – אך עם זאת הוא טיפח במקביל את מעמדו כמנהיג רוחני באמצעות האדרת קדושת ה"אדי גראנת". למרות כל זאת ואף שהיו בתקופתו מספר התנגשויות מינוריות עם השלטון המוגולי, שמר הר גובינד על קשרים דיפלומטיים תקינים עם השליט ג'האנגיר. נאנאק השביעי, גורו הר ראי, ירש את סבו בשל מות אביו (גוּרְדִיטַּה) – שהיה הבן הבכור. תקופתו התאפיינה בהמשך המדיניות הצבאית-דתית שהחל סבו. בנו, הגורו הר קרישהאן, ירש אותו בגיל חמש בלבד ומת שנתיים אחר כך. בשנת 1664, טג בהאדור – בנו (והצאצא החי היחיד) הנותר של הר גובינד – ירש את הר קרישהאן והפך לגורו התשיעי. הוא היה מנהיג רוחני ומדיני מוערך וכאשר חלה הקצנה בכפייה הדתית המוסלמית מצד השליט אַוּרַנגְזֶבּ הוא הביע את התנגדותו. בשל כך הוצא טג בהאדור להורג בדלהי בשנת 1675 והפך לקדוש מעונה ששמו יצא כמי שמת על קידוש חופש הדת. לאחר מותו תפס את מקומו בנו – הגורו גובינד סינג. גובינד סינג היה לוחם ומנהיג דתי שהבין נכון את העתיד להתרחש וצפה מאבקים צבאיים. הוא יסד את ברית הקהלסה, איחד את עדת הסיקים והפך את יחידות הלוחמים לצבא מאורגן. הוא גם ערך את הגרסה האחרונה של ה"אדי גראנת'" והכליל בה משירי אביו. בתקופתו נמשכה המתיחות הפוליטית עם השלטונות המוגולים (ייתכן שכבר אז הביעו הסיקים רצון באוטונומיה) והגורו נדרש לקבץ סביבו את מאמיניו לקראת הלחימה הצפויה.
ברית ה"קהלסה" והגורו ה-11
בשנת 1699, במהלך כנס באַנַאנְדְפּוּר, ביסס גובינד סינג לראשונה את מוסד ה"קַהלְסַה" ("עדת הגורו") וקבע טקס קבלה דתי שכלל טבילה סמלית ב-"אַמְריט" ("צוּף" – מים קדושים מסוכרים שעורבבו בחרב "קַהאנְדֶה"). המאמינים שהצהירו נאמנות לקהלסה נדרשו לחמישה סימני היכר חיצוניים (פַּאנְג' קַאקַּה – "חמש ה-K"):
בנוסף קבע הגורו גובינד סינג שכל הגברים הסיקים יכונו מעתה "סִינְג" ("אריה") וכל הנשים – "קַאוּר" ("נסיכת אריות"). צעדים אלו נעשו במטרה להנציח שוויון חיצוני (בהופעה) ומעמדי (בשמות) בין קהילות נפרדות וייחודיות אחת כלל-עדתית. ה"קהלסה" יצרה בקהילה הסיקית (ה"פאנת") מסגרת צבאית שצייתה לפקודות הגורו ובעת פקודה יכלה להתגייס ל"קרב על חופש הדת" (דַארְם יוּד). לחימה לא נתפשה כמנוגדת לדת – ובתקופה זו של התערערות המסגרות הפוליטיות הקיימות התחזקה הגישה שיש לאחד את השורות. מסופר שאלפים רבים באו בברית תוך ימים ספורים וסביר מאוד שהדבר עורר חוסר שביעות רצון בקרב ברהמינים ומוקדי כח אזוריים אחרים.
ארבעת בניו של גורו גובינד סינג מתו בתקופת חייו וב-1708 הוא עצמו הותקף ונדקר. בעודו גוסס, וללא יורש להמשיך את דרכו, הוא הצהיר על ספר ה"אדי גראנת'" כיורשו הרוחני והנצחי ובכך אפשר את המשכיות המסורת (ומנע קרבות ירושה). מאותו יום נקרא הספר, בגרסה אותה ערך גובינד סינג, בשם גורו גראנת' סאהיב ובעקבות ההתרחשויות נוצרה הפרדה מסוימת בין הדת לבין מוקדי הפוליטיקה והכלכלה.
היסטוריה מאוחרת
המאה ה-18 התאפיינה בתהפוכות פוליטיות רבות – קריסת האימפריה המוגולית, פלישות אפגניות מהצפון והתקדמות המרתים צפונה עד לאזור הפנג'ב. במהלך התקופה התקיימה בפנג'אב פדרציה רופפת של נסיכויות סיקיות שלכל אחת מהן שליט וצבא נפרדים. בשנת 1799 איחד אחד מהשליטים, ראג'ה רַנְגִ'יט סינג (1780-1839), את הנסיכויות הללו לממלכה סיקית אחת שבירתה בלאהור והתמנה למלך (מאהראג'ה). רנג'יט סינג שלט במשך ארבעים שנים, הרחיב את המדינה הסיקית ומנע פלישה של אויבים.
לאחר מותו של רנג'יט סינג, בשנת 1839, התפוררה הממלכה. מאבקי שלטון בחצר הסיקית הביאו לבסוף להכתרתו של דַאלִיפ סינג (1838–1893) למהראג'ה בגיל 4 בלבד – ובכך לשליטתם של הוואזיר לַאל סינג על חצר המלוכה והמצביא טַג' סינג על פיקוד הצבא. הצבא הבריטי החל לחזק את כוחותיו באזורים הסמוכים לגבולות הממלכה הסיקית והחיכוך הבלתי נמנע פרץ בשנת 1845 במלחמה האנגלו-סיקית הראשונה והסתיים במלחמה האנגלו-סיקית השנייה עם כניעתו המוחלטת של הצבא הסיקי וסיפוח הפנג'אב על ידי הבריטים בשנת 1849. כחלק מתנאי הכניעה שנכפו ב"הסכם לאהור" העביר המהראג'ה דאליפ סינג בן ה-13 את יהלום המלוכה הפנג'אבי "קוֹה-אִי-נוּר" לידי המלכה ויקטוריה בלונדון בחגיגות השנה ה-250 להיווסדה של חברת מזרח הודו הבריטית. היהלום שובץ בכתר המלכה ולאחר מכן דאליפ התנצר ויצא לגלות באנגליה ב-1854. בשנים שלאחר מכן נכרתו בריתות שלום עם האנגלים וחיילים סיקים רבים שירתו בצבא הבריטי עד הכרזת העצמאות של הודו ב-1947. בעקבות השירות הצבאי היגרו חיילים סיקים רבים אל מדינות חבר העמים הבריטי ולארצות הברית, שם הם חיים בעיקר בקהילות המשמרות את מסורת העבר.
בשנת 1875 הקים סְוַואמִי דַיַאנַנְדַה סַרַסְוַוטִי את התנועה הלאומית ההינדואית אַרְיַה סַמַג'. ב-1877 נפתח סניף של התנועה בלאהור ורעיונותיה זכו לפופולריות מסוימת עד שהתגלתה כנוגדת עקרונות דתיים סיקים. זאת, בשילוב עם גל התנצרות שעבר בפנג'אב, גרם לתגובת נגד שהתבטאה בתמיכה הולכת וגוברת בתנועה הסיקית סינג סַבַּהא – אשר נוסדה אף היא זמן קצר קודם לכן, באמריטסר ב-1873 ודגלה בהגברת החינוך הסיקי המסורתי בפנג'אב. תהליך התסיסה הפוליטית התמשך בשנים הבאות וגרמה לחקיקת "חוק נישואים סיקי" (אַנַאנְד) בפנג'אב ב-1909 ואחר כך חוק הגוּרדווארה של 1925 (מקדש סיקי). החוק הביא להשתלטות על כל מקום סיקי קדוש בבעלות לא-סיקית אך גם להקמת ועד נבחרים מרכזי – מועצת גורדווארה הדתית פרבנדהק (Shiromani Gurdwara Prabandhak Committee) – המתפקד כאפוטרופוס של כל המקדשים הסיקים החשובים (בהם מקדש הזהב) וליסודה של המפלגה הדתית אקאלי (Shiromani Akali Dal) הסיקית – שהתפצלה מאז מספר פעמים.
עם חלוקת תת-היבשת ההודית, בשנת 1947, נחצה חבל הפנג'אב בין הודו לפקיסטן. במסגרת ההגירה ההמונית משני עברי הגבול פרצו מהומות דתיות קשות בין סיקים למוסלמים. בשל המהומות היגרו מהפנג'אב כ-2 מיליון סיקים ונותרו משקעים רבים של שנאה על רקע דתי ולאומי. חלומם של הסיקים על מדינה עצמאית התנפץ, אך בשנת 1966 הוקמה הסוּבַּה של הפנג'אב, ששפתה הרשמית פנג'אבית ובה מרוכזים כיום רוב הסיקים בהודו – דבר המאפשר השפעה פוליטית מסוימת.
האמונה הסיקית
בני העדה מצטרפים לדת בגיל ההתבגרות בטקס הכולל טבילה.
פילוסופיה דתית
גורו – "מורה רוחני" – הוא מונח עתיק שמקורו בתרבות הוודית (שהתקיימה באזור הפנג'אב), אשר שימש לכינוי חלק מהברהמינים – בני מעמד ("וארנה") הכוהנים. המונח נעשה נפוץ והשימוש בו פשט גם בקרב דתות וכתות אחרות. באמונה הסיקית ה"גורו" הוא יסוד דתי חשוב – מדריך רוחני המייצג את ה"רצון האלוהי" (הוקאם – hukam) ומשמש פה ל"מילה האלוהית" (שאבדה – shabda – "צליל", "מילה"). המונח "שאבדה" מקורו במסורת הברהמינית ומשמעו – "צליל אלוהי", המתגלגל ביקום ונחשב לבת-קול של ברהמן ("מהות הכל"). תפיסה פילוסופית זו מתבטאת בסיקיזם באופי הפיוטי של כתבי הקודש – ה"צליל" מיוחס לגורו ה"אמיתי" (Sat guru) או ה"ראשוני" (Adi guru) – אלוהים (Waheguru). וקטעי שירה ומזמורים מסוימים בכתבי הקודש אף מכונים "גורבאני" (gurbani) ו"גורשאבד" (gurshabad). מקורותיה הפילוסופיים של הדת הסיקית במסורת הסאנט (Sant) – שנוצרה באותו המרחב הגאוגרפי ושאת רעיונותיה ספג נאנאק, ככל הנראה, מפיוטים שחיברו מורי הסאנט המפורסמים אשר קדמו לו ושהפכו לחלק מהפולקלור המקומי. לפי מסורת זו האל אינו ניתן לתפישה או הבנה בצורה כלשהי (nirguna) והוא חסר צורה – אולם קיים יוצא דופן אחד ויחיד: הצליל האלוהי, שהוא מוחשי. תובנה זו לגבי מהות האל מאפשרת למאמין – מתוך התבוננות עצמית והתמקדות בצליל – להתעורר מאשליית (maya) השניות (dvaita) ולהשיג איחוד (mukti) עם אלוהיו. המסורת הרעיונית של הסאנט התפתחה בסיקיזם לכדי דת קהילתית בה מושם דגש רב על תפילה משותפת של הקהילה (סנגאט – sangat) כדרך נוספת להשגת האחדות עם האל וכך גם על חובת האדם לשותפות פעילה בחברה ולשמירה על מידות המוסר.
מצוות
שלוש החובות ("עמודי היסוד") הדתיות הבסיסיות בסיקיזם הן: עוד מצווה שהסיקיזם מאמין ב: גורו גובינד סינג, הגורו סיקי העשירי, ציווה על הסיקים לשמור על שיער פניהם לא גזור, כי זיהה אותו בתור קישוט הכרחי של הגוף על ידי הבורא כמו גם סעיף חובה של האמונה. סיקים מחשיבים את הזקן כחלק מאצילותם וכבוד הגבריות שלהם. הסיקים גם נמנעים מחיתוך שיער זקנם מתוך כבוד לצורה בה ברא אותם האל. קש (Kesh), שיער לא גזור, הוא אחד מחמשת ה-K, חמישה מאמרי חובה של אמונה עבור סיקי שהוטבל. כמו גם, איש סיקי מזוהה בקלות על ידי הטורבן שלו ושערו וזקנו הארוכים.
פולחן דתי
מקום התפילה בסיקיזם נקרא גורדוורה (Gurdwara). "דווארה" (duwara) – "בית" (של) "הגורו" – אלוהים (Waheguru). ניתן לכנות בשם זה כל מקום בו נמצא עותק של ספר ה"גורו גראנת' סאהיב" – בין אם בחדר בבית ובין אם במקום ייעודי אחר. בכל מקום בו יש עותק של הספר קיימת חובת קריאה יומית. בגורדווארה קורא המאמין בכתבי הקודש כיחיד, או בלווית בני משפחתו. בטקסים פומביים קוראים אנשי הקהילה המלומדים מפסוקי השירה וקהל המאמינים משיב להם במקהלה. בין לבין נושאים חכמי הדת דברי הסבר ופרשנות לתוכן הרעיוני. הקורא בספר (ה"גראנת'י" – Granthi) עושה זאת מעל במה מחופה באפריון מעוטר ("פאלקי" – palki). לצדו יישובים נגני "קירטן" (Kirtan) – מוזיקה סיקית חסידית שנותנת את המקצב ומנוגנת, באופן מסורתי, על טאבלה (Tabla – סוג של תוף) והרמוניום (קלידים המופעלים בנשיפה). ה"גראנת'י" יושב מול הקהל וקורא לפי קצב הנגינה ב"גורו גראנת' סאהיב", אשר מונח לפניו על גבי כרית מיוחדת ("מאנג'י סאהיב" – Manji Sahib – "מיטה קטנה"). המאמינים המצטרפים לטקס קרבים לבמה, מגישים קורבן כסף או מזון אל המגש המיועד לכך ומתיישבים ממול על גבי מזרנים – כשפניהם לבמה. במהלך הטקס – באקט המסמל שוויון בין אנשים ומעמדות – מוגשת למאמינים מנת דייסה מתוקה ושמנונית, הנחשבת למזון מקודש, שנקראת "קארה פרשד" (Kara Parshad).
חגים
ימי חג סיקיים מכונים גורפורב (purb, gurpurb = "חגיגה") ומציינים כולם תאריכים חשובים הקשורים בחיי עשרת הגורו. בתקופות הגורפורב נערכים טקסים רבי משתתפים (דיוואן – divan) של "אקהנד פאת'" – קריאה רציפה ב"גורו גראנת' סאהיב" מתחילתו עד סופו. בנוסף ל"גורפורב", מנצלים הסיקים גם את ימי החג המקובלים בסביבת מגוריהם למטרת קיום טקסים דתיים. בפנג'אב חוגגים פעם בחודש ירחי את החג הווישנוי "אקדסי" (ekadasi) וחגים נפוצים אחרים בהינדואיזם: "סנגרנד" (sangrand, בסנסקריט – sankranthi) – נחגג בראש החודש הראשון של האביב, מגהא (Magha), דיוולי (Diwali) והולה מוהאלה (Hola Mohalla).
מוות
הסיקים אימצו את המנהג המקובל בהודו, והם שורפים את גופות הגברים שמתו. נשים וילדים עולים על המוקד רק לעיתים רחוקות.
חנה יבלונקה
משפחתה
בעלה היה השחקן יוסי יבלונקה (1945–2006). לבני הזוג נולדו שני בנים ובת. בנה הבכור, עידו יבלונקה, מנהל את מרכז הפיתוח של חברת Yahoo! בישראל, בתה היא השחקנית דבי יבלונקה, ובנה הצעיר אדם יבלונקה, מפתח תוכנה.
קישורים חיצוניים
מכתביה
קרוספייר
פעילות
הלהקה הוציאה 3 סינגלים: הראשון הוא שיר מקורי בשם "Never Give It Up" (להיט קליט ומדבק בסגנון שנות ה-80). השני מכיל את המחרוזת מקדם האירוויזיון 2005 - שיתוף בין קרוספייר לזמר יזהר כהן, בה ביצעו קרוספייר, בסגנונם האופייני לשנות ה-80, שניים מלהיטיו של יזהר - "עולה עולה" ו-"אבניבי". הסינגל השלישי מכיל 3 שירים מתוך אלבום הבכורה: Never Give it Up ,HeartBreaker ו- Running Away.
סינגל נוסף ולא רשמי של קרוספייר (שהופץ באופן חלקי) הוא "The King of Rock", שיר כבד יחסית לסגנון של קרוספייר. השיר לא נכנס לאלבום הראשון (וגם לא מתוכנן להיכנס לאלבום השני, שהקלטותיו מתוכננות להתחיל במרץ 2006).
אלבומם הראשון, Dirty Games, הוקלט במהלך שנת 2005 באולפנים שונים בישראל והפקתו הסופית נעשתה על ידי המפיק George Horn באולפני "Fantasy Studios" בלוס אנג'לס בקליפורניה). ב-2006 הפיק באיו היל, מפיק על של להקות גלאם משנות ה-80 (הפיק בין השאר את אליס קופר, טוויסטד סיסטר ועוד) רמיקס לשיר Heartbreaker. בספטמבר 2007 חתמה הלהקה על חוזה עם חברת התקליטים האמריקאית פריס רקורדס והאלבום זכה להפצה עולמית.
באמצע מאי 2008 עזבו את הלהקה הסולן, אסף עינב, והמתופף, יובי חייבי, בשל סיבות אישיות. הסולן המחליף יהיה הסולן של להקת ריח מטאל, רמי שלמון. להרכב החדש כבר נקבעו הופעות בפאבים באזור המרכז.
הופעות
במקביל להופעות בהן מבצעת הלהקה את החומר שכתבה, חברי הלהקה התמחו בהופעות מחווה לענקית הרוק האמריקאית Guns N' Roses ומאוחר יותר גם לבון ג'ובי. הלהקה הופיעה גם בפסטיבל מטאליסט 2005, ואף זכתה לחמם את זמר הרוק הכבד האנגלי פול דיאנו, לשעבר סולן איירון מיידן, אשר הופיע בארץ באותה שנה.
חברי הלהקה
כל חברי הלהקה בחרו לעצמם שמות במה, כדי להתאים עצמם לרוח המוזיקה משנות ה-80 אותה הם מנגנים.
אנדרואיד אוראו
הגרסה כוללת שינויים כלליים בעיצוב ותכונות חדשות כגון: תמיכה בתמונה בתוך תמונה לווידאו, שיפור ביצועים ויעול צריכת סוללה, תמיכה בבלוטות' 5 ועוד.
היסטוריה
הגרסה המקדימה השלישית למפתחים פורסמה ב-8 ביוני 2017, והציעה גרסה סופית של ה-API. הגרסה החליפה את ממשק המשתמש של המצלמה, החזירה את המחוונים של רמות ה-Wi-Fi והקישוריות הסלולרית לסדר הקודם בשורת המצב בו ה-Wi-Fi משמאל, הוסיפה אנימציה של הסוללה ב"הגדרות: סוללה", סמל חדש ורקע כהה יותר ביישום השעון, ושינתה קצת את צורת האייקונים של האפליקציות.
ב-24 ביולי 2017, פורסמה גרסה מקדימה רביעית למפתחים שכללה את ההתנהגויות הסופיות של המערכת ואת תיקוני הבאגים והאופטימיזציות המאוחרות.
ב-18 באוגוסט 2017, גוגל השיקה אתר בערכת נושא של ליקוי חמה, וקבעה את תאריך הפרסום וחשיפת השם של אנדרואיד O ל-21 באוגוסט, בעת שהתרחש ליקוי חמה בארצות הברית. השם בסופו של דבר הפך ל"אוראו", כשיתוף פעולה של גוגל ונביסקו, ייצרני העוגייה המפורסמת.
פלטפורמה
אנדרואיד אוראו מוסיף תמיכה בגלישה בטוחה של גוגל, ממשק המאפשר אינטגרציה ברמת המערכת לאפליקציות ה-VoIP, והשקה של פעילויות על צגים מרוחקים. Android Runtime כולל שיפורי ביצועים, ותפעול טוב יותר של המטמון. אנדרואיד אוראו מכיל הגבלות נוספות על פעילות הרקע של אפליקציות על מנת לשפר את חיי הסוללה. אפליקציות יכולות לספק "אייקונים אדפטיביים" לקונטיינרים בצורות שונות המוגדרים על ידי ערכת הנושא, כגון עיגולים, ריבועים, וריבועים עם קצוות מעוגלים.
אנדרואיד אוראו תומך באמוג'י חדשים שנכללו בתקן יוניקוד 10. כמו כן, הוצג גופן אמוג'י חדש, שבעיקר שינה את פני הדמויות לצורה המסורתית העגולה, בניגוד לעיצוב ה"כתם" שהוצג באנדרואיד קיטקט.