cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלאמת (נהר)
אגן הניקוז
הנהר קלאמת מנקז שטח בן 40,790 קמ"ר המכונה אגן קלאמת המשתרע על מרבית שטחו של מחוז קלאמת, וחלקים מהמחוזות לייק וג'קסון בדרום אורגון והמחוזות סיסקיו, דל נורטה, המבולדט, מודק וטריניטי בצפון קליפורניה. בסך הכול 35% משטח אגן הניקוז מצוי באורגון ו-65% בשטח קליפורניה. שטח נרחב זה כולל מגוון גדול של נופים. החלק הצפוני ביותר של אגן הניקוז הוא אזור המדבר הגבוה, המנוקז על ידי הנהרות ויליאמסון וספראג, שניהם זורמים בכיוון כללי לדרום-מערב לתוך אגם קלאמת העליון. האגן האמצעי מאופיין בשטחי ביצות, ערבות עשב נרחבות ובשטחים חקלאיים, וחלקו שוכן תחת שני גופי מים עיקריים: אגם קלאמת העליון ואגם קלאמת התחתון. האגן התחתון הנרחב, המשתרע על יותר ממחצית שטחו של אגן הניקוז, כולל הרים, יערות וקניונים.
כמה אגני ניקוז אחרים בחוף המערבי ואגני ניקוז פנימיים גובלים באגן הניקוז של הנהר קלאמת. בצפון-מערב שוכנים אגני הניקוז של הנהרות רוג ואומפקווה באורגון וסמית בקליפורניה. ממזרח שוכן אגן הרני, אגן ניקוז סגור וחלק קטן מהאגן הגדול. החלק הדרומי של אגן הניקוז של קלאמת גובל באגן הניקוז של הנהר סקרמנטו ויובליו העיליים, כולל הנהר פיט, ובצד הדרום-מערבי שוכנים אגני הניקוז של הנהרות מד ורדווד קריק. הגבול המערבי של אגן קלאמת העליון נוצר על ידי רכס הקסקייד הגבוה והרי קלאמת, ואחת מהשלוחות הדרומיות ביותר של רכס הקסקייד ורכסי החוף של קליפורניה מכסים את אגן הניקוז הדרום-מערבי. נהר הקלאמת הוא רק אחד משלושה נהרות המתחילים מזרחית לרכס הקסקייד וזורמים לאוקיינוס השקט. שני האחרים הם נהר הקולומביה והנהר פרייזר.
מרבית השימוש האנושי באגן הניקוז מוגבל לאגן העליון, למרות האקלים הצחיח למחצה. סכרים נבנו, מי השקיה מוזרמים מהנהרות קלאמת ולוסט, ושפע מי תהום שנשאבים אפשרו להפוך את מרבית אגן קלאמת העליון לאדמה חקלאית. לפני לפחות 11,000 שנים היו אגם קלאמת התחתון ואגם טולי מתמזגים בעונת הגשמים ויוצרים ביצת מים מתוקים בשטח של 750 קילומטרים רבועים. ביצה זו, יחד אגם קלאמת העליון בשטח של 260 קילומטרים רבועים, יצרו בית גידול זמני למיליוני עופות נודדים. כל האגמים הללו הם שרידים של אגם מודק, אגם גדול מעידן הקרח האחרון שהשתרע על שטח של כ-2,800 קילומטרים רבועים. אף שכל שטחי הביצות, למעט אגם קלאמת העליון, יובשו לצורכי חקלאות, עדיין עוברים כ-3.7 מיליון עופות נודדים דרך אגן הניקוז מדי שנה.
למרות הספיקה השופעת של הנהר בקליפורניה, הוא לא מספק כמויות משמעותיות של מים להשקיה או לשימוש ביתי בחלקים המרכזיים והדרומיים של המדינה. מיזם טיוב הקלאמת באזור קלאמת פולס מספק מים להשקיה ומיזם העמק המרכזי מטה מים מהנהר טריניטי לשם הספקת מים לעמק סקרמנטו. מי יובלים אחרים של הקלאמת, כולל הלוסט והשסטה מוטים להשקיה. השימוש במים של הקלאמת התחתון, אחד מהנהרות האחרונים הזורמים בצורה חופשית במדינת קליפורניה, הוא נושא לוויכוח פתוח ארוך שנים בין התומכים בשמירה על הטבע, שבטי אינדיאנים, חברות מים וסוכנויות ממשלתיות, וגורלו בסופו של דבר עדיין לא ברור.
שיטפונות
החלק האמצעי והחלק התחתון של נהר הקלאמת מועדים לשיטפונות, ושיטפונות גדולים התחוללו בנהר בשנים שבהן התרחשו שיטפונות גדולים בצפון קליפורניה, בייחוד כתוצאה מסופות שנובעות מהתופעה האקלימית המכונה "פיינאפל אקספרס" (Pineapple Express – "אקספרס האננס") המביאות כמויות גדולות של גשמים חמימים לצפון קליפורניה. המבצר הצבאי פורט טר-ואו, ששכן במקום שהוא כיום היישוב קלאמת גלן, נהרס בשיטפון בדצמבר 1961 וננטש ב-10 ביוני 1862.
שיטפונות רציניים נוספים התרחשו בנהר הקלאמת בשנים 1926–1927, 1955, 1964, 1997 ו-2005. בחלק מהמקרים הם גרמו לשינוי מסלולו של הנהר. שיטפון חג המולד של 1964 היה הרסני במיוחד. הספיקה בנהר הקלאמת הגיעה ל-15,800 מטרים מעוקבים בשנייה, כשגובה המים הגיע ל-17 מטרים, והם הציפו את העיירות קלאמת וקלאמת גלן תחת 4.6 מטרים של מים, והרסו את מרבית הגשר של כביש 101 החוצה את הנהר. גשר הכביש נבנה מחדש במיקום אחר, אם כי הכניסות לגשר הישן עדיין קיימות.
השפך של הקלאמת וקטעים סמוכים של הנהר רגישים לגלי צונאמי, והיו הרוגים במהלך גלי הצונאמי שנבעו מרעידת האדמה באלסקה (1964) ומרעידת האדמה והצונאמי בטוהוקו (2011).
גאולוגיה
אגן קלאמת העליון, המוגדר כאזור הניקוז של הנהר קלאמת מעל לסכר איירון גייט, הוא אזור מעבר ייחודי בין רכס קסקייד במערב ופרובינציית אגן ורכס של צפון האגן הגדול מדרום-מזרח. אזור זה משתרע מדרום לאגם קלאמת התחתון לתוך אגן הניקוז של הנהר לוסט ואגן אגם קלאמת העליון. התמתחות של קרום כדור הארץ והעתקים של גושים נטויים יצרו טופוגרפיה שלה מאפיינים הדומים לשני האזורים. כמעט כל האגן הוא אזור גראבן עם מאפיינים של אגן ורכס, שנוצרו על ידי התרוממות ושקיעה לאורך כמה העתקים שכיוונם מצפון לדרום. תצורת יונה (Yonna Formation) חוצה את מרבית האזור ומתרוממת מעל לפני הקרקע במחשופים גדולים של סלע מוצק ברבים מהרכסים. גיל התצורה קודם לרביעון והיא בנויה מסלעי יסוד וסלעי משקע. הסלעים שמתחת לאזור הם בדרך כלל מתקופה מאוחרת יותר ככל שמתקדמים ממזרח למערב. הרכסים הרבים החוצים את אגן קלאמת העליון מחלקים אותו לעמקים שבהם צוקים אנכיים בגובה של עד 100 מטרים, ותבניות הניקוז בדרך כלל עוקבות אחר הטופוגרפיה. מערכת גאותרמית נרחבת מתקיימת עמוק מתחת לקרקע בתוך האגן העליון, ויוצרת מעיינות חמים ובארות ארטזיות, אך היא לא נחקרה לעומק. דרומה יותר באזור עמק הנהר שסטה במחוז סיסקיו מרבית המסלע מורכב מקילוחי לבה שמקורם באזור הגעשי של הר שסטה.
אותה תבנית גיל מאפיינת את רכס הקסקייד והרי קלאמת המכסים את המחצית המערבית של אגן קלאמת. כאשר הלוח הצפון-אמריקאי נע באיטיות בכיוון דרום-מערב במהלך עשרת מיליון השנים האחרונות הצטרפו לגוש של יבשת אמריקה הצפונית פיסות קרום המתוארכות מתור הקמבריון ועד שלהי תור היורה. קיימות ארבע פיסות קרום מובחנות ממערב למזרח. בעוד שהרי החוף מתוארכים לפחות מ-3 מיליון שנים, הרי הקסקייד הגבוהים השוכנים עמוק יותר בתוך היבשת מתוארכים ללפני 7.5 מיליון שנים. בתוליתים של גרניט, מעליהם סלעי משקע וסלעים געשיים נמעכו לתוך המסיב של דרום-מערב אורגון וצפון-מערב קליפורניה. אבל במקום לסטות דרומה המשיך נהר הקלאמת לזרום מערבה וחתר ברכס ההולך ומתרומם קניון עמוק שקירותיו אנכיים. אחת מפיסות קרום אלו הביאה עמה רצועה ארוכה שכיוונה צפון-דרום של נציצים הנסחפים בקלות, שכיום שוכנת כ-50 קילומטרים מחוף האוקיינוס השקט של צפון קליפורניה. כשנהר הקלאמת נתקל בשכבה זו הוא החל לחצוב את הקניון שלו לאורך הרצועה במקום להמשיך דרומה-מערבה לאוקיינוס השקט. עקב כך נוצר העיקול החד צפונה בנהר בנקודה בה נשפך אליו הנהר טריניטי. גם מסלולם של החלק התחתון של הנהר טריניטי ויובלו סאות פורק טריניטי (South Fork Trinity River) הוכתבו על ידי רצועת נציצים זו.
תושבים ראשונים ומתיישבים
התיישבות אנושית בקלאמת היא בת 7,000 שנים לפחות. קבוצות רבות של הילידים שחיו לאורך הנהר היו תלויות למחייתן בלהקות הגדולות של האלתית הפסיפית שעלו בנהר לצורך רבייה, בכמויות שרק בשני נהרות אחרים בחוף האוקיינוס השקט של ארצות הברית של ימינו היו יותר. שבטים אלו כללו את השסטה לאורך החלק האמצעי והעליון של הנהר, שבטי היורוק, ההופה והקארוק חיו לאורך הקניונים של החלק התחתון של הנהר ושבטי המודק, הקלאמת והיאהוסקין שכנו בעמקים הצחיחים של האגן העליון. שבט שסטה שלט על 208 קילומטרים של הנהר קלאמת, כמחצית מאורכו של הנהר. היורוק היה כנראה אחד השבטים החזקים ביותר על הנהר קלאמת לאחר שבט שסטה, ושלט על כ-50 קילומטרים של נהר קלאמת התחתון, ועל חלק גדול מהחוף של צפון קליפורניה. יחד עם ההופה והקארוק לכדו השבטים של החלק התחתון ועד לאמצע החלק העליון את האלתית מהנהר באמצעות הקמת סכרי מלכודות קטנים, סלי מלכודות ואפילו צלצלים. אחד מאתרי הדיג הקדומים הידועים היה מפלי אישי פישי (Ishi Pishi Falls), סדרה של אשדות על הנהר סמוך לשפך הנהר סלמון לקלאמת. אורח החיים של מרבית הקבוצות ששכנו במעלה הנהר התאפיין בנוודות ובציד וליקוט, והם לא היו תלויים באלתית באותה מידה שבה היו תלויים בה השבטים שחיו במורד הזרם. שם הנהר קלאמת נקבע על ידי אירופאים במאה ה-19 ונגזר משם השבט קלאמת, אבל קודם למגע עם האדם הלבן היו לנהר שמות רבים, כולל Ishkêesh, ו-Koke. מקור שמו של שבט הקלאמת הוא במילה /ɬámaɬ/ שפירושה בשפת שבט הצ'ינוק, שפירושה: "אלו של הנהר".
בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-19 הגיעה משלחת ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון לאגן קלאמת במסעה דרומה מהמרכז בפורט ונקובר. הקבוצה הראשונה שראתה את נהר הקלאמת הונהגה על ידי אלכסנדר מקלאוד (Alexander Roderick McLeod; 1840-1782) בחורף של 26–1827. ב-1828 נעזרה משלחת ציידי הפרוות בהנהגתו של ג'דדיה סמית (Jedediah Strong Smith; 1831-1799) בילידים משבט יורוק על מנת לחצות את הנהר טריניטי והם חנו על הגדה המזרחית של הטריניטי. מזכירו, הריסון ג. רוג'רס כתב: "מר סמית רכש מהם את כל פרוות הבונים שאפשר היה", מה שמעיד שאז הבונים היו בשפע על הטריניטי. בספרו "יונקים בעלי פרווה של קליפורניה" (Fur-bearing Mammals of California) ציין הזואולוג האמריקני ג'וזף גרינל (Joseph Grinnell; 1939-1877) שהבונים היו מצויים ביובלים נוספים של הקלאמת כדוגמת הנהר סקוט והנהר שסטה, וציטט דו"ח על בונים של מחלקת הדגה והציד של קליפורניה מהשנים 1915–1917 על ערוץ היי פריירי קריק (High Prairie Creek) בקרבת שפך הקלאמת בסמוך לרקווה. בתוך כמה שנים נעלמו כמעט לחלוטין שפע הבונים שהיו באגן קלאמת. הסכרים שבנו הבונים היו קודם לכן גורם חשוב בבית הגידול של אגן הניקוז של הנהר קלאמת, סייעו לרסן את עוצמת השיטפונות ויצרו ביצות נרחבות. אובדן הסכרים של הבונים גרמו לתוצאות שליליות לנתיבי המים באגן, החמירו את עוצמת שיטפונות החורף, וגרמו לסחיפה חמורה. קבוצות של ציידי פרוות עברו בסוף של דבר דרומה לעמק סקרמנטו והיו בכך פורצי דרך והביאו להרחבת שביל סיסקיו, נתיב מוקדם בין טריטוריית אורגון ומפרץ סן פרנסיסקו. שטחי האחו הנרחבים והפוריים שנוצרו עקב ניקוז האגמים שיצרו הבונים משכו מתיישבים רבים אל האזור, על אף ההשלכות על הסביבה.
הבהלה לזהב והקמת שמורות האינדיאנים
בשנות ה-50 של המאה ה-19 נתגלו מרבצים עשירים של זהב באזורים השייכים לשבט שסטה בנחלים קלאמת, טריניטי, שסטה ובנחלים נוספים בצפון מערב קליפורניה. מקור הזהב בפעילות געשית בהרי קלאמת. כורים שחיפשו זהב בהרי קלאמת וברכס האלפים של טריניטי (רכס בהרי קלאמת) לאחר שהסתיימה הבהלה לזהב בקליפורניה גילו זהב לראשונה לאורך סלמון קריק (Salmon Creek) באביב 1850, ומרבצים נוספים נתגלו בערוץ הנחל הראשי ביולי של אותה שנה. זהב נתגלה בכמויות גדולות באדמות שבט שסטה במקומות שבהם שוכנים כיום היישוב הקטן פרנץ' גולץ' והעיירה ואיריקה, מושב המחוז של מחוז סיסקיו. מקורם של כמה משמות מקומות באגן קלאמת הוא בתקופה זו, כולל הנהר סקוט, הקרוי על שמו של מגלה הזהב ג'ון סקוט (John Scott). מרבצי זהב עדיין קיימים באגן הניקוז של הנהר קלאמת אף על פי שזהב נכרה במקום זמן רב לאחר תום הבהלה לזהב.
לאחר הקמת מדינת קליפורניה ב-1850, חתמה ממשלת המדינה על הסכמים עם הקארוק לקביעת שטחים בשליטתם, אך ההסכמים מעולם לא אושרו בסנאט ולכן הקארוק מעולם לא קיבלו אדמת שמורות משלהם. ב-1864 חתמו הילידים האינדיאנים של אגן קלאמת והאזור סביבו על הסכם שבו ויתרו על שטח בן 81,000 קילומטרים לממשלת ארצות הברית ושאילץ אותם לעבור לשמורת אינדיאנים שזה עתה הוקמה, שמורת האינדיאנים קלאמת. שמורה זו קיבצה את שבטי היורוק, הקארוק וההופה לאזור אחד קטן. אדמות שמורה אלו נוצרו כתוצאה ממלחמות בין מתיישבים אמריקאים ועמים ילידים, לרבות מלחמת הכיפה האדומה (Red Cap War) בשנת 1855. ממשלת ארצות הברית רצתה לעצור את ההתנגשויות האלימות הללו ולהעביר את הילידים לשטח מוגבל שבו הם יכולים להיות ריבונים. מדיניות שמורות הזו התהפכה בשנת 1887 עם חקיקת חוק דאוס (Dawes Act) אשר ייעד הקצאות ליחידים ממוצא ילידי שיכולים לטעון לבעלות על הקרקע. עם זאת, בשנות העשרים של המאה ה-20 רבים מבעלי הקרקעות הללו מכרו את החלקות שלהם לחברות עצים מכיוון שלא יכלו להרשות לעצמם את המיסים.
לאחר חתימת ההסכם החלה תקופה של שגשוג כלכלי. בני השבטים גידלו וסחרו בבקר, והקימו מנסרת עצים רווחית, בייחוד לאחר שהרכבת הגיעה לאזור ואפשרה לשנע את העץ. בהגיע שנות ה-50 של המאה ה-20 היו שבטי קלאמת בין השבטים העשירים ביותר בארצות הברית והגיעו למצב של חוסר תלות כלכלי. בני השבט מתגאים בהיותם השבט היחיד ששילם עבור כל השירותים שקיבלו מהממשל הפדרלי האמריקאי, ממדינת אורגון ומארגונים פרטיים.
עם זאת, ההכרה בקלאמת כשבט נתמך הופסקה כחלק מ"חוק סיום הקלאמת" (Klamath Termination Act), או חוק ציבורי מספר 587 (Public Law 587), שנחקק ב-13 באוגוסט 1954 כחלק ממדיניות חיסול התרבות האינדיאנית הנפרדת (Indian termination policy). על פי חוק זה, כל הפיקוח הפדרלי על אדמות קלאמת, כמו גם הסיוע הפדרלי שניתן לקלאמת בשל מעמדם המיוחד כאינדיאנים הופסק. לאחר שהושלמו הסידורים בעקבות החוק הופסקו שירותי החינוך, הבריאות, השיכון, והמשאבים הנלווים לשבט. החוק גרם ישירות לשקיעה בשבט שהתבטאה בעוני, אלכוהוליזם, שיעורי התאבדות גבוהים, הישגים דלים בלימודים, התפרקות משפחות, נשירה גבוהה מבתי הספר, אחוז גבוה של עבריינים, הגברת תמותת תינוקות, הקטנת תוחלת החיים ואובדן הזהות. בנוסף אבדו עוד אדמות ילידיות בשנות ה-70 של המאה ה-20 לאחר השלמת בנייתו של קטע מכביש 96 שעבר בטריטוריה מסורתית של הקארוק ונסלל מעל בתי קברות, כפרים, אתרים רוחניים וחלקות השייכות לקארוק.
מנהיגי השבט פעלו תוך שיתוף פעולה עם מנהיגים בקונגרס לשנות את המצב וב-1986 נחקק חוק השבת הקלאמת (Klamath Restoration Act) שקבע את מעמד הקלאמת מחדש כשבט, יחד עם בני המודק ויאהוסקין, תחת השם "שבטי קלאמת" (Klamath Tribes), כשמקום מושב הממשל השבטי בעיירה צ'ילוקווין במחוז קלאמת באורגון. אף ששטחי השמורה לא הוחזרו, הם התבקשו להכין תוכנית לעצמאות כלכלית, ולאחר שבחנו מספר הצעות הם פתחו קזינו המכונה קלא-מו-יא (תחילת שמות שלושת השבטים) ב-1997.
תחילת התעשייה והפיתוח
בתחילת שנות העשרה וה-20 של המאה ה-20 התפתחה בצד המערבי של עמק הנהר קלאמת העליון תעשיית כריתת עצים, בייחוד סביב אגם קלאמת העליון. שתי חברות רכבות "Great Northern Railway" וסאות'רן פסיפיק בנו במשותף מסילת ברזל לאורך חופו המזרחי של האגם, שעליה העבירה רכבת משא גזעי עצים מהצד הצפוני למנסרה 5 קילומטרים במורד הזרם ממוצא הנהר מהאגם. סכרים רבים נבנו בתקופה זו למנוע את ההצפות העונתיות של ביצות העשב והנהרות ואלו אפשרו את פעולות כריתת העצים. ב-1919 נבנה סכר הנהר לינק (Link River Dam), סכר קורות עץ ואדמה, במוצא אגם קלאמת העליון, שהעלה את מפלס מי האגם ב-5 מטרים. ספינות קיטור המשיכו לפעול באגם קלאמת העליון כשהן מובילות משא, דואר ונוסעים עד בערך 1928, בתקופה שחלק גדול מחברות כריתת העצים נסגרו עקב בצורת.
כשתעשיית העץ באגן קלאמת העליון הלכה והצטמצמה הכלכלה עברה באיטיות לחקלאות. "מיזם טיוב הקלאמת", שקם בתחילת המאה ה-20 ביוזמת לשכת הטיוב של ארצות הברית, כלל בניית שני סכרים על הנהר וסכרים נוספים על רבים מיובליו, כמו גם ניקוז מוחלט של אגם קלאמת התחתון ואגם טולי. לשכת הטיוב לא הייתה המשתמש היחיד בנהר בתקופה זו. בשלהי שנות החמישים של המאה ה-20 בנו שתי חברות חשמל: חברת החשמל הפסיפית (PacifiCorp) וחברת החשמל קליפורניה-אורגון (California-Oregon Power Company, בראשי תיבות COPCO, שנרכשה בהמשך על ידי PacifiCorp), שלושה סכרים נוספים על הנהר במורד הזרם. עם זאת, סכרים אלו עוררו מחלוקת עזה על איכות המים בחלק התחתון של הנהר והתלות של נדידת האלתית השנתית לצורכי רבייה בה.
הסכרים על הנהר
בעבר היה הנהר המקור השלישי בגודלו לדגי אלתית בחוף המערבי של ארצות הברית, אחרי הנהרות קולומביה וסקרמנטו, אך כמות דגי האלתית העולים בנהר להתרבות הצטמצמה מאז בניית שישה סכרים בין 1908 ל-1962. אלתית כסופה בנהר קלאמת רשומה כמין בסיכון על פי חוק המינים בסכנת הכחדה. עם השלמת סכר לואיסטון וסכר טריניטי ב-1963, כחלק ממיזם העמק המרכזי, נותק למעשה נהר הטרינטי העליון, היובל שתרם את הכמות הגדולה ביותר של מים לנהר הקלאמת, כשרוב המים (כ-90%) הוטו לעבר עמק סקרמנטו. בין 1963 ל-1991 הייתה הספיקה הממוצעת בערוץ ראשי של הטריניטי מעבר לסכרים רק 4.2 מטרים מעוקבים בשנייה. ב-1991 נקבע מינימום ספיקה שנתית של הטריניטי ל-420 מיליון מטרים מעוקבים, או 13 מטרים מעוקבים בשנייה.
ב-2012 הוציאה לשכת הטיוב תוכנית מפורטת לפירוק כל הסכרים. בתחילת 2016 הגיעו הצדדים להסכמה על תוכנית לפירוק של ארבעה סכרים הידרואלקטריים: סכר איירון גייט, סכר קופקו מספר אחד ומספר שניים וסכר ג'ון סי. בויל, החל בשנת 2020, כמו גם מיזמי שיקום.
זכויות השימוש במים
כאשר נחתם ההסכם בין שבטי הקלאמת לממשלת ארצות הברית ב-1864 נקבעו גם הזכויות של השבטים למימי הנהר. אף על פי שבין 1950 ל-1970 לא הוכרו השבטים רשמית, הם לא איבדו מעולם את זכויות המים שלהם. ב-2001 כאשר חוואים באגן קלאמת הגישו פעמיים תביעה משפטית כנגד מחלקת הפנים של ממשלת ארצות הברית בדרישה להגדיל את כמות המים להשקיה, אישר בית המשפט את זכויותיהם של השבטים. השימוש במים באגן קלאמת העליון לשם השקיה נעצר זמנית ב-2001 על מנת להגן על הדגים באגם במהלך בצורת חמורה. סגן נשיא ארצות הברית דיק צ'ייני התערב אישית על מנת להבטיח שהחקלאים יקבלו את המים במקום להזרים אותם על מנת לשמר את בית הגידול בנהר. ב-2002 סיפק הממשל הפדרלי תחת גייל נורטון, מזכירת הפנים של ארצות הברית את כל המים לחברות ההשקיה כיוון שהבצורת נמשכה, למרות העובדה שלשבטי האינדיאנים של אזור קלאמת היו זכויות הנובעות מההסכם שנחתם עימם שקדמו להתיישבות של החוואים באזור. נורטון טענה לגישת "השוק החופשי" בכך שאפשרה לחקלאים למכור מים לאינדיאנים שבמורד הזרם. באותה שנה היה בנהר המוות ההמוני הגדול ביותר בהיסטוריה של דגים בנהר. ועדת משאבי הטבע של בית הנבחרים של ארצות הברית חקרה את סגן הנשיא צ'ייני בדבר החשדות שפעל להעביר כמות מים נוספת לחקלאים למטרת רווח פוליטי.
לטענת ביולוגים ממדינת קליפורניה ושירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית גרמו השילוב בין כמות המים הנמוכה בצורה יוצאת דופן יחד עם כמות גדולה של דגים שחזרו לנהר וטמפרטורת מים גבוהה להתפתחות מחלת ריקבון הזימים ולמותם של 33,000 דגי אלתית כסופה בספטמבר 2002, לפני שהספיקו להתרבות. המוות ההמוני היה במורד הזרם משפך נהר הטריניטי, ודגי האלתית של הטריניטי סבלו יותר מאשר אלו של הקלאמת כיוון שמועד הרבייה שלהם היה בשיאו. הדו"ח גם מציין שהאומדן הרשמי של מספר הדגים שמתו, שהיה 34,056, הוא ככל הנראה נמוך כדי מחצית מהמספר האמיתי. ספיקת הנהר קלאמת הנמוכה ביותר, לפני שהחל השימוש במים להשקיה, כפי שנמדדה בתחנת המדידה בקנו (Keno) ב-1908 הייתה 22.7 מטרים מעוקבים בשנייה. במהלך המוות ההמוני של הדגים ב-2002 נמדדה ספיקה של 13.5 מטרים מעוקבים בשנייה. בספטמבר 2001 בזמן שהופסקה זמנית אספקת המים להשקיה הייתה ספיקת המים בנהר 19.5 מטרים מעוקבים בשנייה.
ב-2011 אשרה הסוכנות להגנת הסביבה של ממשלת ארצות הברית תוכנית שהוצעה לראשונה ב-1992 על ידי ממשלת קליפורניה. התוכנית קוראת לניקוי יסודי של החלק התחתון של הנהר במטרה להגן על האלתית מזרחן, חנקן וירידה בכמות החמצן המומס במים. הדו"ח גם מביע חשש לגבי טמפרטורות המים הגבוהות, פריחת אצות ורמות חמצן נמוכות, אם כי דגים מסוימים הסתגלו לחלק מבעיות אלו. קבוצות לשימור הסביבה, יותר משש סוכנויות ממשלתיות, שבטי אינדיאנים באגן ואחרים עבדו יחד עם הסוכנות להגנת הסביבה להקטין את רמת הזיהום בקלאמת.
פעילות נופש
רפטינג על מים לבנים ושיט בקיאקים הם פעילויות נופש פופולריות לאורך החלק העליון של נהר הקלאמת אחרי סכר ג'ון סי. בויל, וגם במורד הנהר בחלקו התחתון סמוך לעיירה הפי קמפ. בנהר יש קטעים ארוכים, אחד מהם מעל ל-150 קילומטרים, של אשדות בדירוג 3 עד 5. בחלק מהקטעים הצרים. מתחת לנקודת היישוב הקטנה ויצ'פק, הנהר מאט לערוץ רחב ועמוק יותר. כ-21 קילומטרים מנהר מוגדרים נהר פראי ונופי ו-282 קילומטרים מוגדרים כשטחי נופש.
ספורט הדיג גם הוא פופולרי בנהר הקלאמת כשטרוטת עין-הקשת היא הדג הפופולרי ביותר, אם כי גם אלתית גמלונית גם היא מבוקשת מאוד כאשר כמות הדגים מתירה זו. בספר הדרכה על דיג זבובים נכתב שהקלאמת הוא אחד מהנהרות העשירים ביותר בדגי טרוטת עין-הקשת בחוף המערבי של ארצות הברית.
חיפוש אחר זהב הוא פעילות נופש פופולרית לאורך הקלאמת וחלק מיובליו, כולל סלמון וטריניטי. אף ששיטות פשוטות כדוגמת סינון החצץ בתנועה סיבובית בקערה עדיין בשימוש, חלק מהשיטות משתמשות במשאבות יניקה – שיטה שבה הופכים משקעים ומפזרים אותם במטרה למצוא זהב. מחלוקות לגבי שיטה זו, שהמתנגדים לה טוענים כי היא פוגעת באיכות המים (פיזור כספית רעילה שהצטברה בקרקעית הנהר מפעולות כריית הזהב במאה ה-19) ובבית הגידול של הדגים, הסתיימו ב-2016 כאשר נחקק בקליפורניה חוק האוסר לבצע כרייה באמצעות דליית יניקה (suction dredge).
סכר איירון גייט הוא הסכר התחתון ביותר בנהר קלאמת, והוא מנתק למעשה את בית הגידול של נדידה ורבייה של יותר מ-675 קילומטרים מאגן קלאמת העליון. סכרים אלה ניתקו הזדמנות לנופש, כמו דיג מודרך של אלתית באגן קלאמת העליון. ארבעת הסכרים הגדולים של הנהר קלאמת נמצאים בדרך להסרה בעתיד הקרוב. לאחר הסרת הסכרים הללו הם עשויים לספק הזדמנויות חדשות רבות לפיתוח תיירותי. ההידרולוגיה של הנהר עשויה להשתנות באופן דרמטי לאחר הסרת הסכרים, הדבר עשוי ליצור מפלים ואזורים חדשים שבהם יכולה לפרוח תיירות של טבע, של סביבה ושל הרפתקאות ולספק הזדמנויות כלכליות נוספות לתושבים המקומיים של אגן קלאמת.
פסטיבל האלתית של קלאמת
פסטיבל שנתי של בני היורוק מתקיים לאורך הנהר קלאמת לכבוד האלתית הכל כך חשובה. פסטיבלי האלתית של קלמאת (The Yurok Tribe's Klamath Salmon Festival) מתקיימים בדרך כלל באוגוסט וכוללים משחקים, ארוחות, תהלוכות ודרכים אחרות לחגוג.
אינטגרציה סנסורית
אינטגרציה סנסורית הוא תהליך נוירולוגי ועצבי המארגן את התחושות המגיעות דרך החושים מהגוף ומהסביבה אל המוח, ובכך מאפשר לאדם להתנהל באופן יעיל בסביבתו.
ליקויים באינטגרציה סנסורית
J. AYRES, מרפאה בעיסוק, פיתחה את תאוריית “האינטגרציה הסנסורית” על מנת להסביר טוב יותר את היחס שבין תפקוד עצבי לבין התנהגות.
מטרתה הייתה לפתח תאוריה שתתאר ותנבא את היחסים הספציפיים שבין תפקוד נוירולוגי, התנהגות סנסומוטורית ולמידה אקדמאית ראשונית.
AYERS הגדירה מספר תתי סוגים של דיס פונקציות ספציפיות אצל ילדים עם בעיות סנסומוטוריות או בעיות למידה, ופיתחה גישה טיפולית שלמה עבור ילדים אלה.
לפי התאוריה, אינטגרציה חושית הוא תהליך עצבי המארגן את התחושות מהגוף ומהסביבה, ומאפשר שימוש יעיל של הגוף בתוך הסביבה. המוח מפרש ומגדיר את הגירויים השונים בתהליך של עיבוד אינפורמציה. בתהליך זה המוח צריך לבחור, לחזק, לדכא, להשוות ולקשר את האינפורמציה הסנסורית באופן אינטגרטיבי.
בסיס רמת דוד
בסיס חיל האוויר רָמַת דָּוִד (בשמו הרשמי: כנף 1) על-שם האלוף עזר ויצמן הוא בסיס טיסה מבצעי של חיל האוויר הישראלי. הבסיס נמצא בסמוך לקיבוץ רמת דוד מצפון מזרח, כפר יהושע ממערב ובסמיכות למגדל העמק. הבסיס הוא בסיס הטיסה היחיד של חיל האוויר באזור צפון מדינת ישראל, עובדה שזיכתה אותו בכינוי "חיל-אוויר צפון". מפקד הבסיס הנוכחי (החל מחודש יולי 2022) הוא אל"ם א'.
בבסיס מוצבות שלוש טייסות F-16:
בנוסף, מוצבת בבסיס טייסת 193 ("טייסת מגיני המערב") המפעילה את מסוקי ה-AS 565 פנתר ("עטלף") במשימות סיור ימי עבור חיל הים. בבסיס מוצבת גם יחידת בינוי 302 אשר אחראית על תחזוקת אתרי צפון.
בהחלטת ממשלה משנת 2014 הוחלט כי הבסיס יהפוך לשדה התעופה הבינלאומי המשני של ישראל, לאחר נמל התעופה בן-גוריון. בעקבות המאבק נגד הקמת נמל תעופה בינלאומי בעמק יזרעאל הודיעה שרת התחבורה והבטיחות בדרכים מרב מיכאלי כי תגיש לממשלה הצעה לבטל את החלטת ממשלה זו ולהקים שני שדות תעופה משניים קטנים במקום אחד גדול.
הקמת שדה לויד
רמת דוד התחיל את דרכו כמנחת מאולתר בשדה תירס, ואחד הטייסים הראשונים שנחתו בו היה סופר הילדים רואלד דאל. הבסיס הצבאי ברמת-דוד הוקם בשנת 1937 על ידי הבריטים בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל. זהו אחד הבסיסים אשר הוקמו כחלק מתשתיות חיל-האוויר המלכותי, ונועד לשמש כבסיס חלופי לבסיס חיפה שהותקף על ידי מטוסים גרמניים במהלך מלחמת העולם השנייה. שמו המקורי של הבסיס ברמת דוד היה "שדה לויד" על שם סר דייוויד לויד ג'ורג', מדינאי בריטי וראש ממשלת בריטניה. הבסיס מוקם בסמוך לתחנת רכבת העמק השוכנת על קו צינור הנפט שהוביל נפט מכירכוך שבצפון עיראק אל חיפה.
מלחמת העצמאות
ב-22 במאי 1948 תקפו ספיטפיירים מצרים את שדה התעופה ברמת דוד בהנחה מוטעית שהבריטים פינו אותו. לטענת המצרים הם התכוונו לתקוף את מנחת מגידו הסמוך ובטעות תקפו את רמת דוד. הם גרמו נזק למבנים, הוציאו מכלל שימוש מספר ספיטפיירים בריטים והרגו ארבעה בריטים. מוכי תדהמה וזעם העמידו הבריטים מספר מטוסים במצב הכן בהניחם כי הפוגעים בהם ישובו להתקפה נוספת. כעבור כחצי שעה הופיעה שוב להקה של ארבעה ספיטפיירים. הפעם קדמו אותם הבריטים באוויר ובקרב האווירי שהתחולל, הופלו שני ספיטפיירים מצרים ונגרם נזק לשניים אחרים. אחד הטייסים המצרים נחת נחיתת אונס ליד קיבוץ דליה ונפל בשבי כוחות צה"ל.
ב־23 במאי הבסיס הועבר לידי יהושע גילוץ, מפקדה הראשון של הכנף. המסדר הצבאי שנערך נעשה בחיפזון ועד היום נהנית הכנף מההאנגרים הבריטים, המכונים גם דירים תת-קרקעיים ומהתשתיות שנבנו על ידי הבריטים, לרבות "הקולנוע הבריטי". ברמת דוד התמקמו טייסות 69 (טייסת הפצצה ובה שלושה מטוסי B-17 מבצר מעופף) ו - 103, שכללה מטוסי תובלה DC-3 דקוטה ומפציצים קלים בופייטר.
שנות החמישים
בשנת 1955, בעקבות עסקת הנשק בין צ'כוסלובקיה לבין מצרים והפרת המאזן האסטרטגי לרעת ישראל, נוצרה אפשרות ממשית לתקיפה אווירית של העורף הישראלי מבלי שתהיה לחיל האוויר יכולת טכנית להגן עליו. במסגרת ההכנות למלחמת סיני, נחתם ב-1956 הסכם בין ישראל לבין צרפת, שבו בין היתר התחייבה צרפת לספק לישראל ואף להפעיל שתי טייסות של מטוסי מיסטר 4A חדישים. המטוסים הגיעו לישראל במבצע "יונה", באוקטובר 1956, ימים מספר לפני המלחמה, והוצבו ברמת דוד. הזמן הקצר לא הספיק כדי להכשיר את צוותי האוויר הישראליים, ועל כן הוכנו המטוסים להפעלה בידי צוותי אוויר צרפתיים, במסגרת ההסכם. שתי טייסות, מספר 201 ומספר 199, הוקמו והועמדו בכוננות, אולם לבסוף לא נדרשו להשתתף במלחמה. בסופו של דבר פעלו במלחמה מטוסי מיסטר מדגם 2 מבסיס חצור, מוטסים בידי טייסים ישראליים.
מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים פעלה הכנף, בפיקודו של יחזקאל סומך, בהרכב של 3 טייסות: טייסת 117 - מיראז'ים, טייסת 110 - ווטורים וטייסת 109 - מיסטרים.
מלחמת יום הכיפורים
ב-9 באוקטובר 1973, היום הרביעי למלחמת יום הכיפורים, בשעה 03:35 לפנות בוקר, שיגרו הסורים מספר רקטות פרוג-7 לעבר הבסיס במה שכונה אחר-כך "ליל הפרוגים". אחת הרקטות פגעה בבית בשיכון המשפחות של הבסיס וגרמה למותו של דודו דותן (דימנט), טייס סקייהוק. שני טייסים נוספים נפצעו, ופרוג נוסף, שנחת במגורי החיילים, גרם לפציעתם של מספר חיילים. רקטות נוספות פגעו ביישובים סמוכים אך לא גרמו לנפגעים. ההתקפה על רמת דוד הייתה אחד הגורמים שהביאו להחלטה על תקיפת המטכ"ל הסורי בדמשק בהמשך אותו יום. בשעה 7:30 אותו היום יצאו שלושה סקייהוקים מטייסת 110 לתקיפת פורט סעיד, כאשר את המבנה הוביל סגן מפקד הטייסת אברהם וילן, מספר שתיים במבנה הוא אל"ם ארלוזור (זוריק) לב, מפקד הבסיס, שהצטרף למבנה בגילוי של מנהיגות ודוגמה אישית, מספר שלוש במבנה היה סגן שלמה לירן. השלושה טסו בגובה נמוך לנחל-ים ומשם לבלוזה. מבלוזה יצאו בגובה נמוך מאוד מעל הביצה. אש נ"מ נפתחה לעבר המבנה, והטייסים החלו לתמרן כדי לחמוק ממנה. זוריק הנמיך, כנראה, תלול מדי, ובהטייה שמאלה נכנס לים התיכון בזווית די תלולה, כקילומטר מהחוף. לא נראתה אש או עשן מהמטוס ולא נראה מצנח. מקום קבורתו של זוריק לא נודע עד היום. זוריק היה הטייס הבכיר ביותר שאיבד חיל האוויר, ודבורה עומר כתבה עליו את ספרה "פתאום באמצע החיים". 34 שנים לאחר מותו, ב-19 ביולי 2007 בעקבות המלצת מפקד חיל האוויר, האלוף אליעזר שקדי ואישור שר הביטחון אהוד ברק, התקבלה החלטה להעלות את זוריק לדרגת תת-אלוף לאחר מותו. הטקס התקיים בלשכת הרמטכ"ל רב-אלוף גבי אשכנזי ב-18 בספטמבר 2007.
את זוריק החליף בתפקיד אל"ם יעקב אגסי שפיקד על הבסיס עד ה-23 באוקטובר, אז החליפו בתפקיד אל"ם גיורא רם-פורמן.
קבלת כלי טיס
ב-2 ביולי 1980 התקבלו בבסיס בטקס חגיגי ארבעת מטוסי ה-F-16 ("נץ") הראשונים של חיל האוויר הישראלי: שני F-16A ושני F-16B. המטוסים הוטסו מארצות הברית על ידי טייסי חיל האוויר האמריקני ולוו על ידי מטוס פנטום ("קורנס") ישראלי עם התקרבותם לישראל. הטיסה נמשכה כ-11 שעות, וכללה מספר תדלוקים אוויריים. ב-11 בפברואר 1987 נחתו בבסיס שלושת מטוסי ה-F-16C ("ברק") הראשונים שקיבל חיל האוויר הישראלי. המטוסים הוטסו מארצות הברית על ידי טייסי חיל האוויר האמריקני.
שנות התשעים
בדצמבר 1996 נזקקו 30 מחיילי הבסיס לטיפול רפואי בעקבות הרעלת מזון לאחר שאכלו בחדר האוכל של הבסיס. הבסיס זכה בשנת 2003 בתקן ISO 1401 מטעם המשרד להגנת הסביבה. התקן ניתן על החשיבות שרואה הכנף בכל הנוגע לשמירה הסביבה ובמניעת שפיכת דלקים וחומרים לקרקע. לאור פעילותה הירוקה של הכנף היא מכונה גם כ"כנף הצפונית והירוקה שבעמק".
המאה ה-21
במהלך מלחמת לבנון השנייה היה הבסיס נתון תחת איום הרקטות הארטילריות של חזבאללה. שניים מחיילי הבסיס נהרגו בשרותם על ספינת הטילים אח"י חנית שנפגעה מול חופי לבנון.
במהלך השרפה בכרמל בשנת 2010, מטוסי הכיבוי הבינלאומיים שנשלחו לישראל המריאו ותפקדו מהבסיס.
בסוף 2017 נסגרה טייסת 110 שהייתה ממוקמת בבסיס.
ב־21 ביוני 2021 טייסת 101 חזרה לבסיס רמת דוד, לאחר 65 שנות שירות בבסיס חצור.
ב-25 בנובמבר 2021 הוענק לבסיס אות הערכה מטעם הרמטכ"ל על פעילותו במב"ם.
שיכון משפחות
שיכון המשפחות של הבסיס נחשב באופן רשמי ליישוב ששמו מחנה יהודית. השיכון נקרא ע"ש יהודית יוסיפוביץ' הגזברית של השיכון.
בית משפחת גלאס
בית משפחת גלאס (באנגלית: The Glass House) הוא מותחן-בלשי אמריקאי, אשר בוים על ידי דניאל סאקהיים, הופק על ידי ניל ה. מוריץ, הוסרט על ידי וסלי סטריק ונערך על ידי הווארד א. סמית'. השחקנים הראשיים בו הם: לילי סובייסקי, סטלאן סקושגורד, דיאן ליין וברוס דרן.
הסרט ספג ביקורות מעורבות ושליליות בדרך כלל, והיה לכישלון מבחינה מסחרית, היות שהכניס 23 מיליון דולר בלבד, מתקציב של 30 מיליון דולר. הסיבה העיקרית לכישלונו המסחרי של הסרט הייתה הפצתו שלושה ימים לאחר פיגועי 11 בספטמבר, דבר שגרם לו גם לספוג ביקורות שליליות.
"בית משפחת גלאס" יצא לאקרנים בארצות הברית ב-14 בספטמבר 2001, על ידי חברות ההפקה אורגינל פילם וסרטי קולומביה.
עלילה
רובי בייקר (לילי סובייסקי) בת ה-16 ואחיה רט (טרוור מורגן) בן ה-11 מאבדים את הוריהם, דייב וגרייס, בתאונת דרכים. צוואת הוריהם אינה עדכנית, אך על פי תנאיה, הילדים מצויים תחת אפוטרופסות של שכניה הוותיקים של המשפחה, הזוג חסר הילדים ארין גלאס (דיאן ליין) וטרי גלאס (סטלאן סקושגורד), אשר גרים בבית זכוכית גדול במאליבו.
רובי מגלה גלויה מדודה של אמה, ג'ק (כריס נות') שנזרקה לפח האשפה, יחד עם מכתב מבית ספר פרטי בו כתוב כי הזוג גלאס לא רשמו אליו אותה ואת אחיה, ולקחו לכיסם את כספי הלימודים בסך של למעלה מ-30,000 דולרים. כמו כן, רובי מוצאת סימנים לכך שלטרי יש חוב לשוק שחור, והיא מבינה בהדרגה שהזוג גלאס מנסה לקחת ממנה ומאחיה את ארבעת מיליון הדולרים שהוריהם הורישו להם. רובי הופכת לחשדנית בנוגע למות הוריה ומגלה בחדשות עדויות למעורבות של הזוג גלאס, הקובעות כי הוריה נהגו במכונית יוקרה של BMW, שהייתה למעשה אחת ממכוניותיו של טרי, במקום הסאאב שלהם. יתר על כן, רובי גורשה מבית הספר מכיוון שהתגלה כי עבודתה על המלט (אותה סיים טרי עבור רובי, במטרה לבנות מחדש את מערכת היחסים ביניהם), הייתה למעשה גנבה ספרותית; מאוחר יותר, מתגלה כי זוהי התוכנית של טרי לשלוח את רובי לפנימייה רחוקה. לאחר שאנשי השוק השחור דוחקים בו לשלם את החוב, מחליט טרי לבקש כסף מהרשות הפיננסית בטענה שהוא אמור לשמש לטובת הילדים. בקשתו נדחית ומוצג לו עותק של מכתב ביטול הרישום מבית הספר (שנשלח לרשות ככל הנראה, על ידי רובי), מה שהעלה את החשד מדוע הוא זקוק ליותר כסף, כשהוא כבר קיבל את כספי בית הספר שבוטל. (אותם 30,000 הדולרים)
מאוחר יותר באותו הלילה, רובי גונבת את מפתחות המכונית של טרי, תוך שהיא מעירה את רט, נוסעת ביגואר שלו ומנסה להימלט. היא נעצרת על ידי המשטרה שדורשת לראות את רישיון הנהיגה שלה. באותה העת, מגיע הזוג גלאס עם רכב אחר, תוך שמוסבר לשוטרים שהם הילדים שלהם. בחזרה הביתה, רובי מנסה לברוח שוב, אך טרי מכה אותה וארין מסממת אותה. מיד לאחר מכן, אומר טרי לארין כי צריך להיפטר מרובי. ביממה הבאה, ארין מוזמנת לשיחת פיטורים עם המעסיקה שלה ד"ר ויס, תוך שרישיון הרפואה שלה נשלל ממנה עקב שימוש לרעה בסמים. כתוצאה מכך, היא מתאבדת ממנת יתר ומוטלת על מיטתה של רובי. בבוקר שלמחרת, מגלה רובי את גופתה של ארין במיטתה ובורחת מהחדר. רגעים אחדים לאחר מכן, טרי מגלה את גופתה גם כן. הוא נועל את הילדים במרתף ומחבל ביגואר שלו, על מנת שלא יוכלו לברוח מהבית. בו זמנית, אנשי השוק השחור מגיעים לבית, הורגים את אלווין בגלייטר (שבא להתעמת עם טרי והתגלה כשותף שלו), ומציבים בפניו עובדה שמכוניות היוקרה שלו יפצו על החוב שלו וחוטפים גם אותו. טרי מתחנן בפניהם לקחת את הוולוו במקום את היגואר. לאחר ששמעה הכול, מיהרה רובי לדקור את צמיגי הוולוו בסכין, מה שגרם לאנשי השוק השחור להכניס את טרי ליגואר ולנסוע בה. בהמשך, מתגלה כי הרכב חובל בכוונה תחילה ותאונת דרכים נגמרת.
בינתיים, הילדים נאספים על ידי שוטר אקראי. הוא עובר בזירת התאונה והם רואים גופה מכוסה. הם ממשיכים לנסוע לכיוון בית הילדים, אך השוטר מבחין ברכב שסטה מהצוק. הוא אומר להם להישאר במכונית בזמן שהוא חוקר את המאורע ומדווח על הרוג אחד בלבד. באותו הרגע, טרי ניגש אליו ומטיח סלע בראשו. טרי שנפצע אנושות מהתאונה, מטפס לעבר הכביש ומבקש מרובי ורט להישאר רגועים, כשמאחורי הגב שלו הוא טוען אקדח. רובי בתגובה, נוסעת אחורה עם ניידת המשטרה על מנת לצבור מהירות, תוך שהיא משנה את ההילוך, לוחצת על הגז ודורסת אותו. הסרט מסתיים כשהילדים מניחים פרחים בקבר הוריהם עם דודם ג'ק, תוך שהם עוזבים יחד וחוזרים לשיקגו.
הפקה
הסרט הופץ בפורמטים של VHS ו-DVD, ב-2 בינואר 2002. גרסת הבלו-ריי שלו לא יצאה מעולם. האורך המקורי שלו היה 180 דקות, אך גרסתו הסופית ארכה כ-106 דקות. השחקן האמריקאי קיפ פארדו גילם את מושא אהבתה של לילי סובייסקי בגרסה המקורית של הסרט, אך לבסוף הוחלט לחתוך את הסצנות הללו. כמו כן, הוחלט כי שתי סצנות בלבד יוצגו בגרסת ה-DVD של הסרט והן:
ישנה סצנה אחת בקדימון הסרט שמראה את רובי קורעת בזעם פוסטרים מהקיר שלה, שלא מופיעה בסרט המוגמר או ב-DVD.
הצלחה מסחרית
הסרט הגיע למקום השני בשבוע בכורתו ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר לאותו השבוע, כשהוא ניצב מאחורי "הארדבול", בו מככבת דיאן ליין גם כן. "בית משפחת גלאס" הרוויח 18,150,259 דולרים בארצות הברית ו-5,469,350 דולרים בשאר רחבי העולם, תוך שהרוויח סך של 23,619,609 דולרים. תקציב ההפקה של הסרט היה 30 מיליון דולרים וכתוצאה מכך הוא נחשב לכישלון מסחרי.
ביקורת
ברוטן טומייטוז דווח כי הסרט ספג ביקורות חיוביות על ידי 21 אחוזים מבין 86 המבקרים שצפו בו. הדירוג הממוצע היה 4.23 בסולם 10 והקונצנזוס הוא: "בגלל העלילה הברורה והצפויה, "בית משפחת גלאס" כלל לא מצליח לרגש". בהמשך, צוין כי "הסוף שלו מדרדר ואפילו מגוחך". רוג'ר איברט הפנה כלפי הסרט ביקורת מעורבת, תוך שהעניק לו שני כוכבים מתוך ארבעה בסך הכול. איי. או. סקוט מהניו יורק טיימס כינה אותו כ"מצחיק שלא בכוונה". רוברט קוהלר מווראייטי כינה את הסרט כ"מצחיק שלא בכוונה" גם כן, ותהה "מדוע כל כך הרבה שחקנים מוכשרים חתמו על תסריט כל כך גרוע". אדוארד גוטמן מסן פרנסיסקו כרוניקל מתח ביקורת על האלימות המופיעה בו ועל עיתוי הפצתו, שאירע במקביל לפיגועי 11 בספטמבר (למעשה, עבור מבקרים רבים זה היה הסרט הראשון שראו לאחר שחזרו לעבודתם). בביקורת חיובית יותר, קלאודיה פויג מ-USA Today העניקה לו שני כוכבים מתוך ארבעה וכינתה אותו כ"סוחף בצורה מוזרה".
סרט המשך
סרט ההמשך של "בית משפחת גלאס" יצא בשנת 2006, באופן ישיר בפורמט לצפייה ביתית ושמו היה: "בית משפחת גלאס 2: האמא הטובה". הוא לא כלל בתוכו אף אחת מהדמויות המקורית ולא התרחש בבית מהסרט המקורי.
סוד'ורנס
סוד'ורנס (באיסלנדית: Suðurnes) הוא אחד ממחוזות איסלנד, הממוקם בדרום-מערב המדינה, והקטן שבהם. בירת המחוז היא קפלאוויק. במחוז מתגוררים כ-28,000 תושבים, והוא נחשב לאחד הצפופים באי. במחוז פועל גם נמל התעופה הבינלאומי קפלאוויק, שמהווה את נמל התעופה המרכזי באיסלנד, וכן את אתר הבריאות של הלגונה הכחולה. מלבד קפלאוויק, ישנן במחוז מספר עיירות דייג שונות.
פתח הנשימה
פתח הנשימה הוא חור בחלק העליון של הראש בבעלי-חיים מסוימים, שדרכו מתבצעת נשימת אוויר. אצל לווייתני מזיפות, למשל, קיימים שני חורים. הפתח הוא הומולוגי לנחיר של יונקים אחרים. המיקום האחורי של פתח הנשימה מפחית למינימום את האנרגיה הנצרכת בעת נשימה על פני המים. כאשר הלווייתנים מגיעים אל פני המים כדי לנשום, הם מוציאים אוויר בכוח דרך פתח הנשימה. פעולה זו נראית לעיתים קרובות מרחוק כשפריץ לבן.
מטרה ומנגנון
שקי אוויר מתחת לפתח הנשימה מאפשרים ללווייתנים להפיק צלילים לתקשורת, ועבור לווייתני שיניים, בביצוע איכון הד שקי האוויר הללו מלאים באוויר, שמשוחרר שוב כדי להפיק צליל באופן דומה לשחרור אוויר מבלון. כאשר לווייתנים צוללים מתחת למים פקק האף שלהם מכסה את מעבר האף אל פתח הנשימה. השרירים השולטים בפקק האף רפויים בזמן זה, אך כאשר הלוויתן עולה לאוויר השרירים הללו מתכווצים ומאפשרים לפתוח את פתח הנשימה.
ללווייתני מזיפות יש שני פתחי נשימה הממוקמים בצורת V ואילו ללווייתני שיניים יש רק חור נשיפה אחד. חור הנשיפה של ראשתן גדול-ראש ממוקם משמאל לאזור הקדמי של החוטם, והוא למעשה נחיר שמאל שלו, בעוד שלנחיר הימני אין פתח.
מיס פינלנד
מיס פינלנד (בפינית: Miss Suomi) היא תחרות יופי בפינלנד.
התחרות אורגנה בפעם הראשונה ב-1931, בשנים 1939–1940 ו-1942–1944 לא התקיימה התחרות עקב מלחמת העולם השנייה.
הזוכה במקום השני נקראת "הנסיכה הראשונה" והזוכה במקום השלישי נקראת "הנסיכה השנייה".
נציגות פינלנד זכו ארבעה פעמים בתחרויות בינלאומיות.
התחרות משודרת בטלוויזיה הפינית.
ב-1965 ביקרה בישראל הזוכה במיס פינלנד ודגמנה ביגוד לחברת האופנה "דיווה".
ב-1995 הנסיכה השנייה כרמן מאקינן הופיעה בצילומי עירום ובכך נשלל ממנה תוארה היות שדבר זה מהווה הפרה של חוזה התחרות.
Temporary Home
Temporary Home (בעברית: בית זמני) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קארי אנדרווד, מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Play On. השיר יצא לאור ב-20 באוקטובר 2009, על ידי חברת התקליטים אריסטה נאשוויל, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קארי אנדרווד, זאק מלוי ולוק ליירד והופק על ידי מארק ברייט. כדי לעזור בקידום של השיר, הופיעה אנדרווד בתוכנית הטלוויזיה "The Tonight Show with Conan O'Brien", ב-16 בנובמבר 2009. כמו כן, ביצעה את השיר בתוכנית מיוחדת בשם "Home for the Holidays", באירוח של פיית' היל.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-22 מיליון השמעות.
הצלחה
השיר זכה להצלחה רבה, כאשר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי ולמקום השני במצעד שירי הקאנטרי של קנדה. השיר קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-53, בקטגוריית "ביצוע סולו הקאנטרי הווקאלי הטוב ביותר - אישה". כמו כן, זכה השיר בפרס BMI.
בנוסף לכך, דורג השיר במקום ה-25 ברשימה השנתית של מצעד שירי הקאנטרי של בילבורד, שפורסמה בסוף שנת 2010.
מאורע משלים
בתורת ההסתברות, המשלים של מאורע כלשהו A, אותו נהוג לסמן בתור ′A, Ac או, הוא המאורע שבו A לא מתרחש. צמד המאורעות A ו- הם ממצים ומוציאים זה את זה, כלומר: בוודאות אחד מהם יתרחש, אבל לא ייתכן ששניהם גם יחד יתרחשו (במונחים של תורת הקבוצות: האיחוד שלהם הוא כל המאורעות האפשריים והחיתוך שלהם הוא הקבוצה הריקה). בהינתן מאורע כלשהו, המאורע והמשלים שלו יחדיו מגדירים ניסוי ברנולי: האם המאורע קרה או לא?
לדוגמה, אם מטילים מטבע רגיל, התוצאה יכולה להיות אחת משתיים: או שהוא יראה "עץ" או שהוא יראה "פלי". מכיוון ששתי תוצאות אלו כוללות את כל האפשרויות שייתכנו, וגם לא ייתכן ששתיהן יתרחשו בו-זמנית, אז כל אחת מהן היא משלים של התוצאה השנייה. ניתן גם לומר שמבחינה לוגית "פלי" שקול ל"לא-עץ" וש"עץ" שקול ל"לא-פלי".
דוגמה נוספת: אם מאורע A הוא: "מחר יירד גשם או ברד או שלג", אז המאורע המשלים הוא: "מחר לא יירד לא גשם, לא ברד ולא שלג".
כלל המשלים
בעת ביצוע ניסוי, כלל ההסתברויות של כל המאורעות האפשריים שיכולים לקרות בניסוי חייב להסתכם ל-1, כלומר: מאורע כלשהו חייב להתרחש. מצד שני, מאורע והמשלים שלו לא יכולים לקרות שניהם. מכאן נובע שההסתברות להתרחשות היא 1 פחות ההסתברות להתרחשות A :
ג'ון מיונג
ג'ון רו מיונג (באנגלית: John Ro Myung), בסיסט אמריקאי ממוצא קוריאני, ואחד ממייסדי להקת הפרוגרסיב מטאל Dream Theater.
מאורע משלים
כלל המשלים
לדוגמה:
ג'ון מיונג
מיונג נולד ב-24 בינואר 1967 בשיקגו, אילינוי, וגדל בלונג איילנד, ניו יורק. בגיל חמש החל לנגן בכינור, עד שבגיל 15 עבר לנגן בגיטרת בס בעקבות בקשה של להקה מקומית. בסיום התיכון נרשם מיונג, יחד עם חברו מהתיכון- הגיטריסט ג'ון פטרוצ'י, לקולג' ברקלי שבבוסטון. שם הם חברו למתופף מייק פורטנוי, ושלושתם הקימו את להקת Majesty, שאליה הצטרפו גם הקלידן קווין מור והסולן כריס קולינס. בשלב מאוחר יותר שונה שם הלהקה ל־Dream Theater.
מיונג השתתף בכל אלבומי דרים ת'יאטר מן ההתחלה, ובהם ניגן בגיטרה בס, כתב והלחין. באלבומם הראשון When Dream and Day Unite, ניגן מיונג בגיטרת בס בת ארבעה מיתרים, ומאז הוא עבר לגיטרת שישה מיתרים. הוא עובד על פרויקט Platypus יחד עם Rod Morgenstein, Derek Sherinian וTy Tabor. הוא ניגן עם Jelly Jam באותו הרכב כמו Platypus רק בלי הקלידן דרק. הוא גם ניגן באלבום השני של Explorer's Club (פרויקט של Trent Gardner).
מאורע משלים
כלל המשלים
אם:
אז: :
חשוב לציין שהכלל תקף רק אם אכן מדובר במאורעות משלימים. לדוגמה, המאורע "תוצאת הקובייה תהיה 3" והמאורע "תוצאת הקובייה תהיה 4" מקיימים את התכונה שהחיתוך ביניהם הוא הקבוצה הריקה, אבל הם לא מכילים את כל המאורעות באפשריים (שכן תוצאת הקובייה יכולה להיות גם 6,5,2,1). דוגמה נוספת: המאורע "תוצאת הקובייה תהיה גדולה מ-2" והמאורע "תוצאת הקובייה תהיה קטנה מ-5" אמנם כוללות את כל התוצאות האפשריות, אך יש גם חפיפה ביניהן (שני המאורעות יתרחשו יחדיו אם התוצאה תהיה 3 או 4), לכן הכלל לא תקף גם במקרה זה.
תרומות ומעשרות
תרומות ומעשרות הן קבוצת מצוות מהתורה המצריכות הפרשת חלקים מהיבול בארץ ישראל לטובת הכהנים, הלוויים, העניים ואף לצורך אכילה עצמית בטהרה בירושלים. אף שמדובר במצוות מדאורייתא, קיימת מחלוקת בין הראשונים האם, כיום, כשאין "רוב יושביה עליה" היינו כשרוב עם ישראל אינו בארץ ישראל, חיוב תרומות ומעשרות הוא מדאורייתא או רק מדרבנן.
הפרשת תרומות ומעשרות הכרחית לכשרות המאכל ולכן נטבעו מונחים שונים כדי להגדיר מזון ביחס לנושא זה:
חיוב התרומות ומעשרות חל על פירות ותבואה הגדלים בארץ ישראל, אולם חכמים הוסיפו לחייב ירקות, ופירות הגדלים בסביבתה הקרובה של ארץ ישראל. חיוב תרומות ומעשרות אינו מתקיים ביבול הפקר, ולכן אין הפרשת תרומות ומעשרות מצויה בשנת שמיטה.
רקע
כבר בספר בראשית מוזכר המושג 'מעשר': אברהם נתן מעשר מהשלל שנפל בידיו מארבעת המלכים למלך שלם, ויעקב נדר בעת יציאתו לחרן: "כל אשר תתן לי עשר אעשרנו לך". עם זאת, בדוגמאות אלו אין הדגשה על יבול חקלאי כמעשר.
בעבר היו התרומות והמעשרות ניתנים לכהנים, הלווים והעניים (בהתאמה), אך כיום נעשית הפרשה בלבד, ללא הנתינה.
אכילת פירות וירקות שלא הופרשו מהם תרומות ומעשרות (נקראים "טבל") אסורה מהתורה, והאוכלם במזיד (כאשר חיוב ההפרשה הוא מהתורה) חייב מיתה בידי שמיים.
בתורה שבכתב התפרשו באופן כללי דיני התרומות והמעשרות, ובתורה שבעל-פה עוסקות בכך מספר מסכתות משנה בסדר זרעים, ובסוגיות שונות בתלמוד. בנוסף מוזכרים דינים אלו במקורות חוץ-הלכתיים, כדוגמת ספר היובלים, פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו.
על המעשר אמר רבי עקיבא: "מעשרות סייג לעושר". חז"ל אומרים שבכל התורה אסור לנסות את הקב"ה לראות אם מתקבל שכר על קיום המצווה, אולם במעשרות מותר לבחון את הקב"ה. דבריהם מבוססים על הפסוק בספר מלאכי: "הביאו את כל המעשר אל בית האוצר ויהי טרף בביתי ובחנוני נא בזאת...""
פירוט התרומות והמעשרות
ישנן שתי תרומות ושלוש מעשרות. תרומה גדולה ותרומת מעשר הן חלק ממתנות הכהונה. מעשר ראשון נועד עבור הלוויים, אשר הוקדשו גם הם לעבודה דתית בבית המקדש ועל כן לא קיבלו נחלה בארץ. מעשר שני ומעשר עני ניתנים בשנים שונות (לפי מספר השנה במחזור השמיטה), ולא במקביל:
סך כל התרומות והמעשרות שמפרישים מכל היבול הוא כ־20%
תרומה
נחלקו הראשונים, מכיוון שנאמר בתורה, "ראשית דגנך תירשך ויצהרך וראשית גז צאנך תתן לו", ועוד נאמר: "עשר תעשר את כל תבואת זרעך היוצא השדה שנה שנה", האם דווקא חמשת מיני דגן זיתים וענבים חייבים מהתורה בתרומות ומעשרות, אך שאר פירות האילן (וכן ירקות) פטורים מהתורה, או שלמדים מ"דגן תירוש ויצהר" שגם כל מיני התבואה והפירות (למעט ירק) חייבים מהתורה בתרומות ומעשרות; 'מה דגן ותירוש ויצהר הם מאכל אדם וגידולם מן הארץ ויש להם בעלים שנאמר "דגנך", כך כל כיוצא בהם מאכלים מגידולי קרקע בגבולות ארץ ישראל חייבים בתרומות ומעשרות לפני אכילתם, והיא מצוות עשה מן התורה'.
תרומה גדולה ניתנת לכהנים על ידי ישראל, בכמויות 1/40 (עין יפה), 1/50 (עין בינונית) ו1/60 (עין רעה).
מעשר ראשון
לאחר התרומה הגדולה, עשירית מהתבואה ניתנת ללווים.עם זאת, עזרא קנס את הלווים משלא לקחו חלק פעיל בשיבה לציון, וקבע שמעשר ראשון אף הוא ילך לכהנים.
תרומת מעשר
הלויים נדרשים להרים גם הם מהמעשר שהם מקבלים חלק לכהן, וחלק זה נקרא "תרומת מעשר", ושיעורו הוא עשירית ממעשר ראשון.
מעשר שני
מלבד המעשר הראשון הניתן ללוי, קיים מעשר נוסף, והוא עשירית שנייה, המטופלת באופן שונה בסבב של שלוש שנים במחזור השמיטה. בשתי השנים הראשונות בכל סבב (שנה ראשונה, שנייה, רביעית וחמישית), המעשר הוא "מעשר שני", אותו יש להפריש, ולאכלו בטהרה בירושלים. אם לא ניתן להעלות את המעשרות לירושלים, ניתן גם להחליף את הפירות תמורת כסף, להעלות את הכסף לירושלים, ושם לקנות פירות אחרים תמורתם.
מעשר עני
בכל שנה שלישית ושישית, המעשר אינו מעשר שני, אלא "מעשר עני", והוא ניתן לעני. עני על פי התורה נחשב אדם שיש ברשותו פחות ממאתים זוזים, סכום מינימלי לצורכי מחייה. מקור הדין הוא ב:
השטחים החייבים בתרומות ומעשרות
ישנה מחלוקת ראשונים האם ישנו חיוב על הפרשת תרומות ומעשרות מפירות חוץ לארץ, לפי הרשב"א בשם רבינו תם קיים דין תרומה ומעשרות בחוץ לארץ (אך לא דין דמאי). לפי שיטה אחרת אין דין תרומות ומעשרות נוהג כלל בחו"ל, למעט ארצות קרובות לארץ ישראל (כדוגמת בבל ומצרים), וזו היא הדעה המקובלת כיום להלכה.
לגבי הגדרתם של גבולות ארץ ישראל לעניין הפרשת תרומות ומעשרות, בתלמוד ישנה הבחנה בין גבולות עולי מצרים לגבולות עולי בבל. גבולות עולי מצרים הם המקומות שכבשם יהושע בן נון בכניסתו לארץ (נקרא גם 'קדושה ראשונה', חלה עד חורבן בית ראשון ופקעה), וגבולות 'עולי בבל' מציינים את ההתיישבות היהודית בימי שיבת ציון, בראשית תקופת בית שני (נקרא גם 'קדושה שניה', וחלה גם כיום). גבולות עולי בבל מצומצמים יותר מגבולות עולי מצרים, ולדוגמה אינם כוללים את עכו ובית שאן.
שטחה של מדינת ישראל כיום כולל אזורים שכלולים בתחום 'גבול עולי מצרים' אך לא בתחום 'גבול עולי בבל', ולגביהם נחלקו הראשונים האם גידולים בשטחים אלו חייבים בתרומות ומעשרות או שפטורים לגמרי, כיום נהוג להפריש מגידולי מקומות אלו ללא ברכה חוץ מחמשת מיני דגן, ענבים, וזיתים שמפרישים מהם בברכה.
התוצרת החייבת בתרומות ומעשרות
לדעת רוב הראשונים, רק חמשת מיני דגן, יין ושמן - חייבים בתרומות ומעשרות מהתורה. בתקופה מאוחרת יותר תיקנו חז"ל להפריש תרומות ומעשרות גם על יבול משאר פירות האילן וממיני הקטניות והירקות.
אך יש שסבורים שאף קטניות ופירות עץ - חייבים בתרומות ומעשרות מהתורה. ולאחר מכן תיקנו חכמים חיוב תרומה ומעשר אף על ירקות.
תנאים לחיוב
חיוב הפרשת תרומות ומעשרות חל על תוצרת חקלאית בת חיוב משנתקיימו בה התנאים הבאים:
אוכלי התרומה והמעשר
אכילת תרומה גדולה ותרומת מעשר מותרת רק לכהן טהור, וכן לבני משפחתו, עבדיו ושפחותיו הכנעניים ובהמותיו. אכילת תרומה על ידי זר או כהן חלל אסורה אף בהסכמת הכהן, אך לכהן זכות לתת במתנה או למכור את התרומה לכהן אחר. בת כהן מותרת באכילת תרומה בעודה רווקה, או לאחר גירושים ואלמנות ללא צאצאים. אשתו של כהן אוכלת בתרומה כל זמן שנשואה לכהן, וכן לאחר פטירה או גירושים במידה ויש לה צאצאים מהכהן.
אכילת מעשר ראשון מותרת ללוי ללא צורך בטהרה, וללוי זכות לתת במתנה או למכור את המעשר שקיבל לאחרים, ואף לגויים. באופן דומה מעשר עני הניתן לעני נאכל לעני ללא תלות בטהרה, ולעני זכות ליתנו או למכרו לכל.
מעשר שני שייך לבעל היבול, ונאכל בטהרה ובירושלים בלבד. לבעלים זכות לתת במתנה או למכור את המעשר השני לאחרים, אך ההגבלות על אכילת מעשר שתי חלות גם עליהם.
התורה מסבירה את הציווי על התרומה ומעשר ראשון בשכר לכהנים ולויים עבור עבודתם בבית המקדש.
בעת העתיקה
בכל תקופת קיומם היו המעשרות נושא לוויכוחים ומאבקים. מאבק אחד היה בין הלויים והכהנים על חלוקת התרומות והמעשרות ביניהם, זכות השמורה לבעלי היבול. מאבק אחר היה בין אלו שכונו "חברים" שהקפידו מאוד על מנהגי המעשרות ואלו שכונו "עמי הארץ" שזלזלו ולעיתים אף התנגדו למעשרות.
בתקופה ההלניסטית חלה התרחקות בין ראשי הכהונה (הכוהנים הגדולים) והעם. במטרה למנוע מהתרומות והמעשרות מלהגיע לידיהן של משפחות הכהנים הגדולים, נוצר ההרגל להביא מתנות אלו ישירות לידיהם של הכהנים המשרתים. המלכים החשמונאים ניסו למנוע זאת, אך ללא הצלחה, ומנהג זה נשאר עד חורבן הבית השני. לאחר חורבן הבית בטלו כל הקורבנות והמעשרות הקשורים ישירות במזבח ובבית המקדש. שאר התרומות נשתמרו והם הובאו ישירות לכהנים שעסקו בתורה, ולבית הנשיא, לכיסוי הוצאותיו.
ביעור מעשרות
החובה ליתן את התרומות והמעשרות איננה מיידית, והבעלים רשאים לחכות עד לזמן מתאים (עד שכהן מסוים יגיע, עד שתצטבר אצלם כמות משמעותית, וכו'). עם זאת, אם הוא לא נתן אותן לפני שעברו שלוש הרגלים, הוא עובר על מצוות "לא תאחר לשלמו". מעבר לזאת, בערב פסח של השנה הרביעית והשביעית למחזור השמיטה, חלה חובת ביעור מעשרות, בה חובה לתת כל מעשר לבעליו או "לבערו" (בדומה לביעור חמץ, אין חיוב של ביעור באש דווקא, אלא כל השמדה).
בזמנינו שאין מצוי להשהות פירות תרומה ומעשר אלא מיד משליכים אותם או נותנים אותם לכהן, עיקר מצוות הביעור מתקיימת בחילול מעות מעשר שני על מטבע בשווי של פרוטה ואיבוד מטבע זו, על ידי חיתוכה או התכתה. במקום הצורך אפשר גם להקל לחלל את המעשר על פרי ולא מטבע, ולאבד את הפרי.
וידוי מעשרות
על פי האמור בתורה, אחרי ביעור המעשרות יש לומר "וידוי מעשרות" ובו מצהיר האומר על שקיים את המצוה כדינה, ומודה לבורא על הפירות שנתן לו ועל ירושת ארץ ישראל בכלל. בפירוש המונח "וידוי מעשרות" נחלקו האחרונים אם הוא משורש וידוי על שלא נתן את התרומות והמעשרות מיד אלא המתין עד זמן הביעור, או שהוא משורש הודאה, על שם שמודה בו לבורא.
הראשונים נחלקו בשאלה אם מצוות וידוי מעשר נוהגת גם לאחר חורבן בית המקדש. הרמב"ם כתב שבין בפני הבית ובין שלא בפני הבית חייב לבער ולהתוודות, וכן פסק בשו"ע. אבל הראב"ד כתב שהוידוי אינו אלא לפני ה', ואין לפני ה' אלא בבית המקדש, וכך מנהג בני אשכנז שאין נוהגים במצוות וידוי בזמן הזה וכדעת הראב"ד. אך הרבה מגדולי הדורות כתבו שראוי לקיים מצווה זו גם בזמנינו, והאריך בזה האדר"ת בקונטרס שחיבר בשם "אחרית השנים" שהודפס בעילום שמו, וביאר שם שראוי להנהיג אמירת וידוי מעשרות בציבור. ויש הנוהגים לומר בשביעי של פסח מנוסח הווידוי מ"בערתי הקודש מן הבית" עד "ארץ זבת חלב ודבש", ולדברי האדר"ת נכון שיקראו בספר תורה פרשת "כי תכלה לעשר" עד "זבת חלב ודבש" בציבור במנחה של שביעי של פסח, אם קודם תפילת מנחה או אחריה (ארץ ישראל שם ס"ה-ו). ועוד כתב האדר"ת ב"אחרית השנים" שראוי לקיים דין לפני ה' בזמן הזה בבית הכנסת ובבית המדרש שהוא מקדש מעט, והשכינה שורה שם, ושפיר נקרא לפני ה', וכל שכן מי שזוכה לבא להתוודות לפני הכותל המערבי שאמרו חז"ל שלא זזה שכינה ממנו, שודאי חייב ללכת לשם ולהתוודות.
הנוהג כיום
הפרשת תרומות ומעשרות נחלקת לשני חלקים: הפרשת חלק מכלל התוצרת והצהרה עליו כתרומה או מעשר, ונתינת התרומה או המעשר לאדם הראוי בפועל. שני החלקים אינם תלויים זה בזה, וגם במקום שאין אפשרות לתת בפועל, קיימת עדיין חובה להפריש.
ביחס לתרומה גדולה ותרומת מעשר, הואיל ואין הכהנים כיום טהורים ולא יוכלו לאכול את התרומה, ממילא אין להם הנאה בתרומה ולכן נוהגים שלא לקיים מצוות נתינת התרומה לכהן, אלא עוטפים את התרומה בשתי שקיות ומניחים בפח הזבל. לגבי מעשרות הדבר שונה, שכן אכילת מעשר ראשון וכן מעשר עני איננה דורשת טהרה, ולכן חיוב זה חל גם בימינו.
הבעייתיות שקיימת ביישום של נתינת המעשרות היא שהרבה פעמים אדם קונה פירות בודדים ועליו להפריש עשירית משתי עגבניות ללוי וכן שלושה פלחי תפוז. לשם כך הקימו כמה מכונים שמתעסקים ביישום של מצוות התלויות בארץ, את 'בית האוצר'. ב'בית האוצר' חותמים הסכם עם לוי או עני תלוי בשנים, שבמקום לקבל את המעשרות באופן ישיר מבעל השדה הוא יקבל מדי שנה סכום כספי קבוע, וכך ייצא ידי חובת מעשרות בעל השדה.
מהתורה או מצוות חכמים
ישנה מחלוקת בין פוסקי ההלכה, לגבי מעמד מצוות הפרשת תרומות ומעשרות כיום, אם זהו קיום המצווה כפי שמופיעה בתורה (מדאורייתא), או שזו הלכה מאוחרת יותר על פי חכמים (מדרבנן) - הרמב"ם פסק שאין את מצות הפרשת תרומות ומעשרות כשאין רוב עם ישראל בארץ ישראל כפי שהיה בכניסת יהושע לארץ, וכך נפסקה ההלכה, ולא כדעת הראב"ד ועוד שחלקו עליו. יש פוסקים הסבורים שבימינו חובת הפרשת תרומות ומעשרות היא מן התורה מכיוון שרוב ישראל בארץ ובהסתמך על פוסקים נוספים.
ההלכה
בזמן הזה, מפרישים תרומות ומעשרות אך לא נותנים אותם כדין המקורי, וזאת מכמה סיבות: