cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פורטה-פיאנו
תחיית הכלי
נגני פורטה־פיאנו ידועים כיום הם: פאול בדורה־סקודה, ירג דמוס, מלקולם בילסון, רוברט לוין, אנדראס שטאייר ורונאלד בראוטיחם.
אטימולוגיה ושימוש במינוח
"פורטה" ו"פיאנו" הן המילים האיטלקיות לחזק וחלש, בהתאמה, בדיוק כפי שהשם הלועזי הרשמי של הפסנתר המודרני הוא פיאנופורטה. שני המושגים הוא קיצור של השם המקורי שנתן כריסטופורי להמצאתו: gravecembalo col (or di) piano e forte, כלומר "צ'מבלו עם חלש וחזק".
ציטוטים ודעות על הפורטה־פיאנו
הדעות לגבי פורטה־פיאנו משתנות מאדם לאדם. הרוב רואים כיום בפורטה־פיאנו כלי פרימיטיבי, אולם חלקם מזהים בכלי יכולות שאינן קיימות בפסנתר המודרני, והכלי צובר אט־אט פופולריות.
המועצה הלאומית למחקר
"המועצה הלאומית למחקר" (באנגלית: National Research Committee, בראשי תיבות: NRC) היא הזרוע היישומית של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. תפקידה הרשמי הוא לסייע בתהליכי קבלת החלטות מדיניים וציבוריים באמצעות שילוב תהליכי מחקר מדעיים והטמעתם בקרב דרגים בכיריים במדינה.
המועצה הוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה תחת האקדמיה הלאומית האמריקאית. מטרת הגוף הייתה להכווין את האקדמיה האמריקנית לבצע מחקר מדעי לטובת צורכי הביטחון הלאומי האמריקאי, באמצעות גיוס מדענים מהאקדמיה, וקישורם לממשלה ולכוחות המזוינים. הגוף הוקם ביוזמת האסטרונום ג'ורג' הייל (George Ellery Hale), ופעל בה גם המדען הבכיר רוברט מיליקן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלה המועצה לקידום מחקר מדעי שיוביל לפיתוח אמצעים טכנולוגיים לאיתור צוללות.
הקמת המועצה
יוזמה ראשונה לקידום מחקר טכנולוגי ומדעי לסיוע למאמץ המלחמתי האמריקני בים נעשה עם הקמת "הוועדה המייעצת לצי" על ידי מזכיר הצי ג'וזפוס דניאלס. הוועדה יועדה לבחון טכנולוגיות לחימה שישרתו את מאמצי ההגנה של הכוחות הימיים האמריקניים, אל מול האתגרים החדשים בזירה הימית שנחשפו במהלך השנים הראשונות של המלחמה באירופה, ובמיוחד במסגרת לוחמת הצוללות. דניאלס דגל בשיתוף אנשי טכנולוגיה כמו תומאס אדיסון, לצד מדענים מתוך התעשייה האמריקנית, כמו ויליס ויטני (Willis R. Whitney), שעמד בראש מעבדת המחקר של חברת ג'נרל אלקטריק.
באפריל 1916, לאחר תקיפת הספינה הבריטית סאסקס (Sussex) בתעלת למאנש על ידי צוללת גרמנית, הודיעה האקדמיה הלאומית האמריקנית, בהובלת האסטרונום ג'ורג' הייל (George Ellery Hale), כי האקדמיה תציע את שירותיה לממשלה האמריקנית במקרה של ניתוק היחסים עם גרמניה, במטרה לגייס את אנשי המדע במדינה לסיוע בפתרון בעיות צבאיות אפשריות. משלחת מהאקדמיה נפגשת עם הנשיא וודרו וילסון להציע את התמיכה, והנשיא אישר את ההצעה.
ביוני 1916 הוקמה על ידי האקדמיה הלאומית "המועצה הלאומית למחקר". מטרת הגוף הייתה להכווין את האקדמיה האמריקנית לבצע מחקר מדעי "טהור ויישומי", המכונה מחקר בסיסי, לטובת הביטחון הלאומי ורווחת האוכלוסייה האמריקנית, באמצעות גיוס מדענים מהאקדמיה ומהתעשייה, וקישורם לממשלה ולכוחות המזוינים. חלק מהמדענים בארצות הברית הביעו חשש מריכוזיות ממשלתית וממעורבות המדינה במחקר, הנוגדים את האתוס של המדינה בארצות הברית ושל המדע בכלל, וחששו ממגמות מיליטריסטיות באקדמיה, אך רוב המדענים לא התנגדו ליוזמה ואף תמכו בה. מדענים אמריקנים רבים חששו לגורל עמיתיהם באירופה ולעתיד המחקר המדעי ביבשת, שכן הקשר בין הקהילות המדעיות המשיך להיות חיוני להמשך המחקר בארצות הברית. מדענים רבים תמכו ב-NRC מתוך הבנה שהמדע צריך לסייע במלחמה לאינטרסים של ארצות הברית. בהמשך החליטו במועצה לשלב גם מדענים שהגיעו מתוך התעשייה ולא רק מתוך האקדמיה, וצירפו מדענים מובילים כמו ויליס ויטני, שפעל גם במסגרת הוועד המייעץ לצי.
לאחר התבססות ה-NRC החלו להתגלע מתחים בין המועצה לבין הוועדה המייעצת לצי. ויליאם סונדרס (William Lawrence Saunders), מנהל בענקית התעשייה אינגרסול ראנד (Ingersoll Rand), ששימש כיו"ר הוועדה המייעצת, התנגד לפעולתה של המועצה הלאומית למחקר, טען כי מדענים מהאקדמיה לא יצליחו לייצר פתרונות יישומיים עבור הכוחות המזוינים, וקרא להכפיף אותה לוועדה המייעצת לצי. למרות זאת, וחרף קרבתו של סונדרס לממשל וילסון, ביולי 1916, לאחר שתדלנות בוושינגטון, הייל הצליח לקבל תמיכה מלאה מהבית הלבן ומהנשיא וילסון לעבודת ה-NRC, לרבות אמירה כי מוכנות צבאית צריכה להיות מבוססת על מחקר מדעי.
פעילות לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה
מחקר לפיתוח אמצעי לאיתור צוללות
ארצות הברית הצטרפה למלחמה באפריל 1917. ביוני 1917 נפגשו שתי הדמויות המובילות ב-NRC ג'ורג' הייל, והפיזיקאי הנודע וזוכה פרס נובל בהמשך בשנת 1923, רוברט מיליקן, עם קבוצה של מדענים צרפתים ובריטיים, ודנו איתם על מחקרים מדעיים שנוהלו במדינותיהם אודות פיתוחים אפשריים להתמודדות עם איום הצוללות. מהצד הצרפתי נכחו בפגישה המדענים שארל פברי (Charles Fabry) והנרי אברהם (Henri Abraham). השניים הציגו את "מנגנון וולצר" (Walzer apparatus) שהיה פעיל במשחתות בצי הצרפתי. המנגנון הזה עבד על בסיס שתי עדשות קול, שהיו מחוברות בשני צידי ספינה, שתפקידן היה לרכז את הרעש שפולטת צוללת רחוקה. בתיאוריה, המנגנון אמור לנטרל רעשי רקע תת-ימיים, כמו המנוע של הספינה הנושאת אותו, והעדשות אמורות היו לאפשר מתיחת קו שעליו אמורה להימצא הצוללת. עם זאת, המנגנון לא היה מדויק, והטווח שלו היה מוגבל מאוד. הנציג הבריטי הבכיר במשלחת היה סר ארנסט רתרפורד, פיזיקאי חשוב ומוערך שזכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1908. הוא תיאר את הניסויים שערכו בבריטניה עם צינורות ברוקה, וכיצד גייסו את עיקרון ההאזנה דרך שני צינורות במקביל (בדומה לאוזניים של בן אדם) לצורך איתור מקור גל הקול. שתי השיטות פועלות על פי העיקרון שגלי קול נעים מהר יותר בים מאשר באוויר, תוך ניסיון לגייס עובדה זו לצורך איתור צוללות.
מיליקן והייל הבינו כי המחקר המדעי המנוהל באירופה מביא תוצאות טובות מהקיים בארצות הברית. השניים פנו לצי בבקשה להקים מתקן מחקר בתחנה של הצי בניו-לונדון שבקונטיקט, ולהביא לשם מדענים מובילים מאוניברסיטאות מכל רחבי המדינה. מיליקן האופטימי קבע כי איתור צוללות היא "בעיה של הפיזיקה, חד וחלק", וכי ללא ספק צוות המחקר שלו, המתבסס על עבודה של מחקר בסיסי, יגיע להישגים בפתרון הבעיה.
הצוות של ה-NRC בניו-לונדון בחן כיצד ניתן לשפר את "מנגנון וולצר" הצרפתי. אחד מחברי הצוות, מקס מייסון (Max Mason), מדען מאוניברסיטת ויסקונסין, הציע להחליף את המנגנון בשורה של "צינורות ברוקה" מכוסים שמחוברים לאוזנייה, שדרכם יעבור הקול. דרך הצינורות הללו, גלי קול המגיעים מהמים יאבדו מעט מאוד אנרגיה, ומאזין יוכל לקבוע ברמת דיוק גבוהה יחסית את כיוון מקור הקול. השיטה של מייסון הצליחה בניסויים הראשונים שהוא ערך בוויסקונסין ובקונטיקט, ולקראת סוף שנת 1917 הצוות כבר החל לייצר מערכת מבצעית ראשונה. הפיתוח הזה, המכונה הידרופון, הוא הראשון מבין שורה של מנגנוני איתור צוללות שפיתח הצי המכונים סידרה M.
שימוש מבצעי ראשון על ידי הצי בפלטפורמות החדשות נעשה בשלבים האחרונים של המלחמה, כאשר נשלחו ספינות מצוידות במנגנונים להגנה על אוניות ששטו באוקיינוס האטלנטי. בנוסף, נשלחו ספינות מצוידות באמצעים לתעלת למאנש ולמצר אוטרנטו בים האדריאטי, היכן שהבריטים ניסו ללכוד צוללות שיצאו מבסיסים באוסטרו-הונגריה. ספינות הגילוי פעלו בצוותים של שלוש ספינות, וניהלו קרבות התשה לאיתור כל צוללת אויב. באוטרנטו, ביולי 1918, זיהו הצוותים שמונה צוללות אוסטריות, הצליחו להשמיד ככל הנראה ארבע מתוכן, ומנעו מעבר של צוללות באופן מוחלט דרך המיצר לכיוון הים התיכון.
בחודשים האחרונים של המלחמה המדענים שפעלו תחת ה-NRC הצליחו לשפר את אמצעי הגילוי של מייסון כך שהמערכת תוכל להיות מורכבת על משחתת, ולאתר צוללת בזמן שהיא שטה במהירות גבוהה של ארבע עשר קשר. אדמירל ויליאם סימס (Vice Admiral William Sowden Sims), מפקד הצי האמריקני שפעל באירופה בזמן המלחמה, טען כי זה היה אמצעי הגילוי הטוב ביותר בארסנל של מדינות ההסכמה. בסוף המלחמה, הקבוצה בניו לונדון כבר מנתה 32 פרופסורים, כמות גדולה של מעבדות ומתקנים, שלוש רודפות צוללות, שלוש יאכטות, משחתת, ויותר מ-700 איש.
בחירת אמצעי איתור ארטילריה
אוגוסטוס טרואברידג' (Augustus Trowbridge), פיזיקאי בן 49 מפרינסטון, נשלח על ידי ה-NRC לפקד על כוח של פיזיקאים שיישלח לאירופה, ולחקור את מערכות הגילוי של מדינות ההסכמה. קבלס מתאר באריכות את שתי השיטות המרכזיות שהיו קיימות לאיתור ארטילריה באותה תקופה שאותן Trowbridge בחן, באמצעות גלי קול ובאמצעות הבזק האור. הוא הוצב כרס"ן במילואים תחת אל"ם אלכסנדר, אחראי הטופוגרפיה במודיעין הצבאי, שהיה מהנדס צבאי מווסט-פוינט לפני המלחמה. ביחד הם בחרו מערכת מבצעית לאיתור באמצעות קול. השניים פתחו בי"ס לחיילים בצבא היבשה שבו הועברו היסודות הפיזיקליים שיסייעו להם באיתור מיקום ארטילריה באמצעות המערכת שנבחרה.
עד פברואר 1918 כבר עבדו בצורה סדורה כדי להכשיר כמות גדולה של לוחמים מהצבא האמריקני על המערכת שנבחרה. במרץ 1918 הייתה הפעלה מבצעית ראשונה של מערכת הגילוי, והצוות האמריקני הצליח לאתר תותחים גרמניים שהצרפתים לא איתרו, וכל זאת תחת אש, במהלך הקרב. עד סוף המלחמה היו שורה של הצלחות מבצעיות נוספות. עד סוף המלחמה טרואברידג' הכשיר 83 קצינים ומעל 1068 חיילים להשתמש באמצעי הגילוי.
פעילות המועצה כיום
כיום המועצה משמשת כזרוע הביצועית של האקדמיה הלאומית האמריקאית. תפקידה הוא לסייע בתהליכי קבלת החלטות מדיניים וציבוריים באמצעות הטמעת ידע מדעי, רפואי, הנדסי וטכנולוגי בקרב דרגים בכיריים במדינה. המועצה מחלוקת לשש מחלקות מרכזיות בהן מתרכזות פעולותיה: מדעי החברה ומדעי ההתנהגות; מדעי כדור הארץ ומדעי האדם; הנדסה ומדעים פיזיקליים; מדיניות ויחסים בינלאומיים; תחבורה; ותוכנית למחקר המפרץ.
דו"חות מרכזיים מהשנים האחרונות עסקו בסוגיות הקשורות למשבר האקלים ; התנהלות ציבוריות בהקשרי הטרדות מיניות ואונס ; ופערי יושרה מקצועית במחקר מדעי.
עוגת גאראש
עוגת גאראש היא עוגת שוקולד מהמטבח הבולגרי. העוגה נפוצה במאפיות ובמסעדות בולגריות.
היסטוריה
קוסטה גאראש, קונדיטור אוסטרו-הונגרי, פיתח את המתכון. גאראש הגיע לעיר רוסה, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לקונדיטורים בווינה, שם מכר לראשונה את העוגה הנושאת את שמו.
מתכון
יוצרים חמש שכבות בעובי של 2 מילימטר מ-200 גרם אגוזים, 8 חלבוני ביצה, ו-200 גרם אבקת סוכר. לאחר אפיית השכבות וקירורן, מניחים אותן זו על זו ומצפים ביניהן, מעל השכבה העליונה ובצדדים, בזיגוג ("גאנאש") העשוי מקרם מתוק ומשוקולד. לאחר מכן מצפים את העוגה כולה בשכבה נוספת העשויה כולה שוקולד.
גייל וות'רס
גייל וות'רס (באנגלית: Gale Weathers) היא דמות בדיונית לצד סידני פרסקוט ודיואי ריילי בסדרת סרטי צעקה. הדמות נוצרה על ידי קווין וילאמסון, ומגולמת על ידי השחקנית האמריקאית, קורטני קוקס, הדמות הופיעה לראשונה בסרט צעקה (1996), ועוד חמישה סרטי המשך: צעקה 2, צעקה 3, צעקה 4, צעקה (2022) וצעקה 6. קוקס מחזיקה שיא של היותה כשחקנית היחידה שהופיעה בכל סרטי צעקה, וזכתה בפרס MTV בסצנה של גייל וות'רס נגד גוסטפייס, בקרב הטוב ביותר בסרט, צעקה 6, זוהי הסצנה שבה גוסטפייס מקיים אינטראקציה עם גייל בטלפון בפעם הראשונה בזיכיון, ולאחר זמן קצר, תוקף אותה ומתנהל קרב אלים.
גייל וות'רס מופיעה בסרטי צעקה כסופרת ועיתונאית שאפתנית, בעלת רצון חזק, בהתחלה, הדמות נבנתה כאנטגוניסט, אך לאחר מכן מאחדת כוחות עם סידני פרסקוט (נב קמפבל) ודיואי ריילי (דייוויד ארקט), ולבסוף מתאהבת ומתחתנת איתו, וביחד הם משלבים כוחות לעצור את גוסטפייס.
צעקה (1996)
לאחר שגוסטפייס תקף את סידני פרסקוט, מתנהל סכסוך בין גייל וות'רס לסידני, בכך שגייל כתבה ספר המזכה את קוטון ווירי, הנאשם על רצח אמה של סידני, מורין פרסקוט, וכי קוראת לה שקרנית בכך שסידני האשימה אותו ברצח. גייל ודיואי מגיעים אל המסיבה בביתו של סטו מאכר, וכי מודיעים לסידני שאביה לא נמצא, אשר נמצאים במסיבה, בילי לומיס, בן זוגה של סידני, סטו מאכר, העורך מסיבה בביתו, סידני, טייטום, חברתה של סידני ורנדי מיקס, חבר ילדות של סידני. גייל משתילה מצלמה זעירה. טייטום נהרגת על ידי גוסטפייס, ורנדי מקבל שיחת טלפון על מותו של המנהל שקרה באותו יום על ידי גוסטפייס. רוב אורחי המסיבה נוסעים אל בית הספר. סידני, רנדי, גייל, דיואי, קני, סטו ובילי נשארו מאחור דיואי מקבל הודעה שרכבו נמצא ביער הסמוך, והולך יחד עם גייל ומתנהל ביניהם קשר רומנטי. כשסידני ובילי לבד בחדר של הוריו של סטו, הרוצח מפתיע אותם ורוצח את בילי, וסדיני בורחת למכונית של גייל, ושם היא פוגשת את קני, ולאחר שניות ספורות מת. דיואי וגייל מגיעים למכונית ודיואי מזהה שזו מכוניתו של ניל פרסקוט, אביה של סידני, והשניים ממהרים לבית. דיואי נכנס לבית בעוד גייל מחכה בחוץ. מיד לאחר מכן גייל מבחינה שהיא עומדת בשלולית דם אשר נכנסת לרכב שלה ומתחילה לנסוע. גופתו של קני נופלת על השמשה וגייל כמעט מאבדת שליטה על הרכב, לאחר שגופתו של קני נופלת, גייל כמעט דורסת את סידני ולכן היא סוטה מהכביש, מתנגשת בעץ ומאבדת את הכרתה. סידני חוזרת אל הבית, ומגלה שדיואי נדקר. סטו ורנדי מאשימים אחד את השני לעיני סידני, ולוקחת את האקדחו של דיואי ונועלת אותם מחוץ לבית. בילי מתגלה כחי, ורנדי נכנס אל הבית, וטוען כי סטו יצא מדעתו, ובילי מצטט "כולנו יוצאים קצת מדעתנו לפעמים", (משפט מהסרט "פסיכו"), ויורה ברנדי, סטו נכנס אל הבית והוא ובילי מספרים לסידני ששניהם הרוצחים, וכי הם רצחו את אמה של סידני, והפלילו את קוטון וירי על הרצח. המניע של בילי היה על כך שאמו נטשה אותו, משום שאביו ניהל רומן עם אמה של סידני. גייל קמה מחדש על רגליה, מנסה לירות על בילי, אך שכחה את נצרת האקדח, ובילי תוקף אותה, לאחר המאבק בין בילי וסטו לסידני, הורגת את השניים בעזרתה של גייל.
צעקה 2
כעבור שנתיים, סידני כעת סטודנטית בקולג', ובת זוגו של דרק. ושוב מתנהל סכסוך בין גייל לסידני, בכך שמנסה לנהל סכסוך בין סידני לקוטון ווירי, וכי יצא לאקרנים הסרט "דקירה" סרט המבוסס על ספר שכתבה גייל על הרציחות בוודסבורו שנה קודם לכן, וגם לסקר את הרצח של ניל ומורין, הוריה של סידני. יום למחרת, גייל, דיואי, רנדי וג'ואל, הצלם של גייל, דנים על שלושת הנרצחים האחרונים על ידי שובו של גוסטפייס, ג'ואל מתפטר כי חושש על חייו כי שם משפחתו דומה לשם משפחתה של הנרצחת האחרונה, רנדי מקבל שיחת טלפון מתגרה מגוסטפייס, ומודיע לו שהוא צופה בהם. גייל ודיואי הולכים לחפש סטודנטים המדברים בטלפון במחשבה שאחד מהם הוא הרוצח בזמן שרנדי מנסה למשוך את השיחה. כשהוא מתקרב לרכבה של גייל הרוצח מתגלה בפנים, מושך את רנדי ורוצח אותו. דיואי וגייל חוזרים אל המכונית ורואים את גופתו של רנדי. דיואי וגייל הולכים אל בית הקולנוע, אשר נרצחו שם פיל ומורין על מנת לבדוק את מצלמות האבטחה כדי לחפש רמזים לגבי זהות הרוצח, לדיואי וגייל מתקשר שוב קשר רומנטי, אך גוסטפייס דוקר את דיואי. סידני מגיעה אל אולם הקולנוע ורואה את דרק קשור, אך גוסטפייס מתגלה מולה, וחושף את זהותו כמיקי אלטירי, ידיד של סידני מהקולג', וטוען שעושה זאת בשביל להתפרסם על כך שרצח. ומתגלה שותפו של הרוצח, וזוהי ננסי לומיס, אמו של בילי לומיס רוצה לנקום בסידני בכך שהרגה את בנה. ננסי המחזיקה בגייל כבת ארובה, יורה במיקי על מנת להסיר איום פוטנציאלי, ומיקי יורה בגייל. קוטון ווירי וסידני הורגים יחד את ננסי, ומיקי מתגלה כחי, אך נורה על ידי גייל וסידני.
צעקה 3
כעבור שלוש שנים, סידני פרסקוט מתגוררת בבית בדרום קליפורניה. שם היא חיה הרחק מהעיר, וגייל שכבר לא מחפשת תהילה, אך מחפשת מסקנה על עברה המסתורי של מורין פרסקוט, עליה כתבה ספר מצליח. יום למחרת, מארק קינקייד, בלש משטרה, מיידע לגייל ודיואי על הרצח של קוטון ווירי. גייל מבקרת בסט צילומים של הסרט "דקירה: בחזרה לוודסבורו" ופוגשת על הסט את השחקנית ג'ודי יורגנשטרן, תחת שם הבמה ג'ניפר ג'ולי (פארקר פוזי), אשר מככבת בסרט "דקירה 3" את גייל וות'רס. דיואי וגייל "נפרדו", והם מרבים להתווכח. לאחר שורה של רציחות, הרוצח מתגלה כרומן ברידג'ר, במאי הסרט "דקירה", הוא מסביר לסידני שהוא אחיה למחצה, ושאמה עברה אונס קבוצתי, ומסרה את רומן לאימוץ, רומן בעיקר כעס על כך שהחיים שהיו לסידני עם אמה, מורין, ולטענתו היו צריכים להיות שלו ורוצה לסיים את הכול בכך שיהרוג אותה. השניים מתאבקים אחד בשנייה, וסידני כמעט נהרגת במאבק האלים, אך דוקרת את רומן, דיואי וגייל מוצאים את סידני לאחר הקרב, אך רומן הגוסס מנסה שוב להרוג את סידני, ודיואי יורה בראשו ומחסל את רומן. למחרת, דיואי מציע נישואין לגייל בביתה של סידני, השלושה צופים בסרט, וכשסידני סוגרת את הדלת, וכעבור כמה רגעים נפתחת, מבינה סידני שאין לה כבר ממה לחשוש ולהרגיש חופשיה.
צעקה 4
15 שנה לרציחות וודסבורו, סידני פרסקוט חוזרת אל בית ילדותה, וודסבורו, כדי לפרסם את ספרה, וגייל וות'רס ריילי, נאבקת במחסום כתיבה. גייל מנסה לפענח את מסע הרציחות עד כה, ומגייסת עזרה על ידי שני תלמידים אשר הם חובבי קולנוע, צ'רלי ווקר ורובי מרסר, צ'רלי טוען שהרוצח משתמש בחוקי רימייק כדי לרצוח, וכי טוען גם שהרוצח צפוי לתקוף במסיבת 15 שנה לרציחות וודסבורו המתקיימת באותו לילה. גייל נפצעת על ידי גוסטפייס במסיבה, ודיואי לוקח אותה אל בית החולים. צ'רלי מתגלה כגוסטפייס, בכך שקירבי, חברתה הטובה של ג'יל, "הצילה אותו" ונדקרת בבטנה. סידני מתאבקת בצ'רלי ומנסה לברוח, אך מתגלה גוסטפייס נוסף, וזוהי ג'יל, בת דודתה של סידני, המניע של צ'רלי וג'יל היה להיות מפורסמים כ"ניצולים" ומפלילים את טרבור, בן זוגה של ג'יל, כגוסטפייס. טרבור נורה ומת על ידי ג'יל. ג'יל מצהירה לסידני כי היא רוצה את כל התשומת לב שהיא מקבלת. לאחר מכן השניים רוצים לדקור ולפצוע אחד את השנייה כדי ליצור את האשליה כי הם הותקפו על ידי טרבור. ג'יל בוגדת בצ'רלי אשר דוקרת אותו בליבו ומת. ג'יל דוקרת את סידני בבטנה, וטוענת, כי היא "מתה", ג'יל פוצעת ודוקרת את עצמה כדי להעלים ראיות.
דיואי מודיע בבית החולים לג'יל שסידני חייה, ואומרת לו כי אותו דקירה בכתף יש גם לגייל. דיואי וגייל מבינים, כי איך ג'יל יודעת איפה גייל נדקרה, בזמן שג'יל פוצעת את סידני וחונקת אותה, גייל מסיחה את דעתה של ג'יל, וסידני מחשמלת אותה באמצעות דפיברילטור. ג'יל קמה מחדש על רגליה ג'יל הגוססת מנסה לדקור את סידני אך יורה בה בחזה ומתה.
צעקה (2022)
25 שנה לרציחות וודסבורו, גייל שכבר גרושה מדיואי במשך שנתיים, וסם קרפנטר המגלה לאחותה שנדקרה אנושות על ידי גוסטפייס, טרה קרפנטר, שאביה הביולוגי הוא בילי לומיס, לאחר שסם וריצ'י, בן זוגה של סם, מבקשים עזרה מדיואי, אך מגרש אותם. דיואי מזהיר את סידני וגייל כי מסע הרג חדש של גוסטפייס קורה כעת. לאחר המוות של ג'ודי היקס, "שריף וודסבורו", ו-וס היקס, ידיד של טרה, דיואי וגייל נפגשים בזירת הרצח, וסם מגלה כי אף אחד לא שומר על טרה בבית החולים, גוסטפייס תוקף את טרה וריצ'י, אך דיואי מונע מגוסטפייס לתקוף אחרי שירה בו, אך גוסטפייס הורג את דיואי. סידני פוגשת את גייל שמתאבלת על מותו של דיואי, סידני וגייל רוצות לעזור לסם לעצור את הגוסטפייס, אך מסרבת ועוזבת את העיר עם טרה וריצ'י, וסידני שמה מכשיר מעקב ברכבו של ריצ'י, טרה שכחה את המשאף שלה, וטוענת שהוא נמצא בביתה של אמבר אשר עורכת מסיבה, השלושה מגיעים אל ביתה, וסם מודיעה לסידני שזהו הבית של סטו מאכר, שעשו בו את הטבח, צ'אד נדקר על ידי גוסטפייס, ובשלב מסוים כולם מאשימים את כולם (חבריה של טרה), והחשודה העיקרית זאת ליב, אשר מצהירה לאמבר שהיא לא הרוצחת, וכי אמבר "יודעת" זאת ויורה בליב ומתגלה כגוסטפייס. סם רואה מוצאת את טרה קשורה בארון. גייל וסידני מגיעות אל ביתה של אמבר, אשר מעמידה פנים שהיא "נדקרה", אך השתיים לא מאמינות לה ואמבר יורה בגייל ופוצעת אותה, גייל אומרת לסידני שלא תוותר בשביל דיואי. סידני יורה בשגגה בריצ'י בזמן שגוסטפייס תוקף אותה, נוצר בין סידני לגוסטפייס מאבק וסם לוקחת את אקדחה של סידני ומכוונת על הגוסטפייס, אך ריצ'י דוקר אותה ומתגלה כגוסטפייס וכבן זוגה של אמבר, המניע שלהם היה ליצור סרט "דקירה" חדש בגלל אכזבתם של הסרט הקודם, אז השניים החליטו לצאת למסע הרג חדש ולהחזיר את צוות השחקנים המקורי. אמבר מחפשת את טרה, אך לא מוצאת ולאחר זמן קצר טרה תוקפת אותה אך אמבר מצליחה להכניע אותה, נוצר מאבק אלים בין גייל וסידני לאמבר, ואמבר מודה בזאת שהיא הרגה את דיואי, גייל מצליחה להעלות אותה באש, וריצ'י נדקר פעמים רבות בגופו ומת על ידי סם. אמבר שפניה שרופות, קמה מחדש על רגליה ותוקפת שוב, אך טרה יורה בראשה. התאומים, מינדי וצ'אד נלקחים אל בית החולים. סם מודה לגייל וסידני על עזרתן, וגייל אומרת לסידני שלא תכתוב על הרציחות שקרו אמש, אלא תכתוב מחווה לדיואי.
צעקה 6
אחרי אירועי הסרט הקודם, טרה וסם עוזבות לניו יורק. אחרי שגוסטפייס תקף אותם, הם הולכות אל תחנת המשטרה ופוגשות את הבלש ויין ביילי וקירבי ריד, אשר שרדה את רציחות וודסבורו ב-2011, השתיים יוצאות מן תחנת המשטרה, ופוגשות את גייל, ומתנהל סכסוך, בכך שגייל אמרה לסם שלא תכתוב על רציחות וודסבורו שקרו לפני שנה, ובכל זאת כן רשמה על הרציחות, אך לא רשמה מחווה לדיואי, גייל מצהירה לסם ולטרה, כי סידני ומשפחתה "הסתתרו" – בגלל התקיפה האחרונה שקרתה בוודסבורו. מאוחר יותר בלילה, גוסטפייס תוקף את סם, מינדי, אניקה וקווין, לאחר מכן, קווין, בתו של ויין ביילי, ואניקה נהרגו, החשוד העיקרי הוא אית'ן שלא היה באותו לילה. ויין, קירבי, גייל, וכל הקבוצה, מגיעים לבית קולנוע נטוש שגייל מצאה, ובו הוקם מקדש לרוצחי ה"גוסטפייס". מאוחר יותר באותו יום, הקבוצה מאתרת את גוסטפייס, אשר הוא בדרכיו לביתה של גייל. גוסטפייס מתקשר לראשונה לגייל, ומתגרה בה על כך במותו של דיואי, ונוצר ביניהן מאבק מתמשך, גוסטפייס מכניע את גייל, אך סם וטרה מגיעות בזמן לדירתה ומונעות ממנו להרוג אותה. גייל הגוססת אומרת לסם, שתאמר לסידני שגוסטפייס "מעולם לא תפס אותה", הקבוצה וקירבי מנהלים תוכנית כדי לעצור וללכוד את הגוסטפייס, אך התוכנית משתבשת בכך ש-ויין מצהיר לסם בשיחת טלפון שקירבי פוטרה מה-FBI חודשיים קודם לכן, שני גוסטפייס דוקרים את צ'אד אנושות, ולבסוף הגוסטפייס מתגלה כ-ויין ביילי בזמן שיורה בקירבי, ביחד עם שני ילדיו, אית'ן וקווין, אשר התחזתה למתה, המניע שלהם היה לנקום את מותו של ריצ'י, בכך שסם רצחה אותו. אית'ן נדקר בפיו על ידי טרה, וסם יורה בראשה של קווין, סם דוקרת את ויין למוות. גייל מתגלה כחייה, ואותו דבר גם קירבי וצ'אד.
ליהוק הדמות
קוקס שכיכבה באותו הזמן בסדרת הסיטקום, חברים, של רשת הטלוויזיה NBC. ההפקה רצתה פנים מוכרות לתפקיד כתבת החדשות, גייל וות'רס, והציעו זאת גם לברוק שילדס ולג'יין גארופלו. קוקס רצתה את התפקיד מהסיבה שרצתה להיות סוג של "רעה", שעומדת בניגוד לתפקידה ב"חברים". ובזכות מאמצה, קוקס קיבלה את התפקיד.
נעים (משורר בהאי)
תולדות חייו
נעים נולד ב-1856 בסדה, הסמוכה לאיספהן, פרס. בילדותו למד פרסית וערבית אך השכלתו נותרה דלה - כשהיה בן 15 והתחתן, כיוון שהייתה זו שנת רעב, ולא התאפשר לממן את המשך לימודיו. תחילה עסק נעים בחקלאות ועבר לתחום הסחר כאשר דודו, סוחר מכובד מאיספאהן, מינה אותו לנציגו בכפר. למרות השכלתו החלקית, כתב נעים שירה מגיל צעיר. הוא התחבר עם שני אחים, סוחרים ומשוררים בעצמם, מכפרו, אקא סייד מוחמד נייר ואקא סייד אסמאעיל סינא. יחדיו הם השוו ונהנו מיצירותיהם אחד של השני. חשיפתו של נעים לדת הבהאית התרחשה בזכות סינא שסיפר לו על פגישה עם מירזא עניאת אל-עבאדי שהתקיימה בתבריז, בזמן שסינא היה באחד ממסעותיו מטעם עבודתו. עניאת סיפר לנוכחים על שני "מוארים" – "הקאים" ו"שיבתו של חוסין". נעים התרגש מתיאורו של סינא אודות אותו האיש ודבריו והחל לחקור אודות הבהאים יחד עם שני חבריו המשוררים. בשנת 1881, כשהיה בן 25, הכריז נעים על עצמו כבהאי.
באותו זמן השנאה כלפי הבהאים גברה, בהתחלה התקשו ללכת ברחוב מבלי לשמוע גידופים ולחוות שנאה, עד שיום אחד גירשו אותו ואת חבריו, לאחר שעברו מסכת עינויים מאלו שלקחו אותם ושאר תושבי הכפר הם הועברו לכלא באיספאהן. לאחר ששוחררו, נאמר להם שעליהם לעזוב מיד את העיר. נעים נותר ללא כל רכוש, הבאהר אל-אולום קבע כי נישואיו לא תקפים ואשתו, שגידלה את בנו ושתי בנותיו, התחתנה מיד עם אחר. לאחר תלאות רבות, נעים וחבריו הגיעו לטהראן והתגורר בגינה שהייתה מקום המפגש של הבהאים המקומיים. למחייתו, נעים העתיק ספרים בהאיים ולימד את ילדי המאמינים אך המשכורת מכך, בשל עוניים של הבהאים, הייתה נמוכה מאוד. הוא החל למצוא עבודות בהוראת פרסית בשגרירות הבריטית ואף הקים כיתה למיסיונרים בהאים צעירים, מוסד שהפעיל עד מותו ב-1916.
עבודתו כמשורר
מגיל צעיר כתב נעים שירה במשקלים שונים, אך המשקל האהוב עליו היה משקל פרסי בשם ע'זל. שיריו הראשונים הוקדשו, מתוך אדיקותו הדתית, לנביא מוחמד ויורשיו, משפחת עלי. כשהפך לבהאי, הוא הקדיש כמעט את כל שירתו כדי להסביר את האמונה הבהאית. הוא רצה שהשירה תהיה שופרו, ואף כתב באחד משיריו שהוא רוצה ש"נשמתו תהיה השולחן, שכלו העט, עיניו יהיו כסת הדיו וידיו יהיו הדיו". כוונתו של נעים לא באה מריק. ישנה אמונה מסורתית פרסית הגורסת כי כל תוכן שהוא נעים יותר לקרוא באופן פיוטי מאשר כספרות. בנוסף, שירה פרסית הייתה גם כלי אידיאלי להבעת רעיונות דתיים. בעבור הבהאים המוקדמים והבאבים היה מקום אף יותר מיוחד לתחום השירה שכן אלו היו נוטים לשיר פסוקים כאשר עונו. עבודתו המוכרת ביותר של נעים, אחסן א-תקוים או ג'נת א-נעים היא כ"אפולוגטיקה פואטית ומורחבת על הבהאיזם". יצירות נוספות שפרסם המוכרות בקרב הקהילה הבהאית כוללת גם את קצידה-י נוניה, בהאריה, מנזומה-י ביסת-או-נוה חרוף, אסופת תגובות לביאן הפרסי וחיבורים אפולוגטיים. סגנונו של נעים מתואר רבות כמתנצל ודידקטי בהרבה מיצירותיו, אך ישנן יצירות שנראות פחות כבולות. בשירתו, נעים שאב השראה ממקורות רבים, חלקם מקראיים וחלקם עדכניים ואף אקטואליים. בכך, הוא היה מהמשוררים הפרסיים הראשונים שהכניסו את העולם המודרני לשירתם. הוא התייחס לביקורו של עבד אל-בהאא בארצות הברית ואף הביע את זעזועו אודות מלחמת העולם הראשונה.
או נו
אוּ נוּ (בבורמזית: ဦးနု; 25 במאי 1907 - 14 בפברואר 1995) היה ראש הממשלה הראשון של בורמה.
ביוגרפיה
או נו למד משפטים באוניברסיטה של רנגון ובשנת 1936 סולק על ידי השלטונות הבריטיים מן האוניברסיטה, בשל פעילותו בתנועה הלאומית בבורמה. שימש כמורה בבית ספר ולאחר מכן נתמנה למנהיג התנועה הלאומית בבורמה. בהיותו בודהיסט מסור הפך גם למנהיג רוחני.
בשנת 1942, כאשר בורמה עמדה בפני סכנת פלישה יפנית, נאסר או נו על ידי הבריטים, ושוחרר מכלאו על ידי היפנים לאחר שכבשו את בורמה. או נו שירת כשר החוץ בממשלת הבובות שהקימו היפנים בבורמה, אך בה בעת ארגן פעולות גרילה נגד היפנים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה עמד או נו בראש התנועה הלאומית בבורמה. בשנת 1948, לאחר שבורמה זכתה לעצמאותה, הפך לראש הממשלה הראשון שלה וכיהן בתפקיד זה עד 1956. בתקופת כהונתו זו גילה יחס אוהד למדינת ישראל וכונן עמה יחסים דיפלומטיים. יחסים אלו היו רבי חשיבות, משום שרוב מדינות אסיה לא הכירו במדינת ישראל ולא קיימו עמה יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1957 שב או נו לכהן כראש ממשלת בורמה. בשנת 1958 הודח על ידי הגנרל או נה וין, אך בשנת 1960 שב לתפקיד ראש הממשלה. בתקופת כהונתו זו, בשנת 1961 קיים ראש הממשלה דוד בן-גוריון ביקור גומלין בבורמה, שכלל שהייה בת מספר ימים במנזר בודהיסטי. אולם לאחר שנפגש עם בן-גוריון, טס לקהיר והצטרף לנשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, בהצהרה משותפת עוינת לישראל.
בשנת 1962 שוב הודח או נו מתפקיד ראש הממשלה על ידי הגנרל נה וין, והפעם באופן סופי. הגנרל נה וין, שתפס אז את השלטון בבורמה, שם את או נו במאסר בית והוא שוחרר רק בשנת 1966.
בשנת 1969 גלה או נו לתאילנד ובה הנהיג ממשלה גולה. בשנת 1980 שב לבורמה והמשיך בפעילותו נגד שלטונו של הגנרל נה וין, ששם אותו שוב במאסר בית עד לשנת 1992.
או נו נפטר בשנת 1995.
ביקור או נו בישראל
ב-29 במאי 1955 הגיע או נו לביקור ממלכתי בישראל בלוויית רעייתו. היה זה ביקור ראשון מסוגו במדינת ישראל הצעירה. או נו לא נכנע ללחץ מדינות ערב שניסו להניאו מהביקור, ואף ביטל בשל כך ביקור בקהיר. לאור זאת ולאור יחסו החם כלפי ישראל, בפרט בעקבות אווירת הבדידות המדינית ששררה בישראל לאחר החלטות ועידת באנדונג, התקבל או נו בישראל בהתלהבות. בנמל התעופה לוד התקבל האורח על ידי ראש הממשלה משה שרת, והשרים לוי אשכול, ויוסף ספיר, יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק והרמטכ"ל משה דיין. נערכו לו קבלות פנים בירושלים אצל ראש הממשלה משה שרת ונשיא המדינה יצחק בן-צבי והוענקה לו אזרחות כבוד של תל אביב. השיירה שבה נסע במכונית פתוחה, כשהוא לבוש בלבוש מסורתי ובמצנפת, התקבלה בהתלהבות על ידי המונים בכל מקום שבו חלפה, והביקור הפך לאירוע תקשורתי גדול. או נו נפגש עם שר הביטחון דוד בן-גוריון בצריפו בשדה בוקר ועיקר שיחתם הייתה על דת הבודהיזם, שבן-גוריון גילה בה עניין רב. בדברי הפרידה שלו בשדה התעופה לוד בעוזבו את הארץ אמר אונו: . לאחר ביקורו בישראל החליטה ממשלת ישראל למכור לבורמה את כל מטוסי הבוכנה מסוג ספיטפייר של חיל האוויר, שעבר באותה עת למטוסי סילון מסוג מטאור (למעט ספיטפייר אחד שהושאר למזכרת).
רחוב וולודימירסקה
רחוב וולודימירסקה (באוקראינית: Володимирська вулиця) הוא רחוב ברובע שבצ'נקובסקי והולוסייבסקי של העיר קייב. אחד הרחובות הכי עתיקים באירופה.
Batman: Whatever Happened to the Caped Crusader?
מה קרה לצלבן בגלימה? (באנגלית: ) הוא סיפור משנת 2009 שפורסם בחוברות באטמן מבית DC קומיקס. הסיפור פורסם בשני חלקים בחוברות הקומיקס Batman #686 ו-Detective Comics #853 בין אפריל ליוני 2009 – כתב ניל גיימן, באיורו של אנדי קוברט. הסיפור נועד להיות סיפור באטמן האחרון לנוכח טראומה נפשית קשה שבאטמן חווה בסיפור "Batman R.I.P" וגורלו הסופי בעלילת המשבר האחרון.
שם הסיפור מתייחס לסיפורי מסגרת שפורסמו בחוברות DC Comics Presents מתחילת שנות ה-70 ועד לאמצע שנות ה-80 ואשר עסקו בדמויות מתור הזהב ותור הכסף של הקומיקס ונקראו "מה קרה ל-". בנוסף, הם מהווים אזכור לסיפור אותו פרסם אלן מור בשם "מה קרה לאיש המחר?" המציג את עלילתו "האחרונה" של סופרמן.
היסטוריה פרסומית
במבוא לספר "Kurt Busiek's Astro City: Confession" משנת 1999, גיימן סיפר שהוא וקורט בוזיאק היו בנסיעה בדרך לבקר את סקוט מקלאוד ביחד עם אשתו של קורט ובדרך גיימן פיתח שיחה עם קורט אודות באטמן. אותה שיחה הובילה בסופו של דבר לרעיון על סיפור באטמן תאורטי. כאשר המבוא פורסם כחלק מאוסף סיפורים בשם "The View from the Cheap Seats" מאת גיימן, זה האחרון חשף שמאז שהרעיון נולד, הוא הפך לאחד הרעיונות האהובים עליו בעולם הקומיקס.
גיימן ביקש מהאמן אנדי קוברט להפוך את האמנות שבחוברות כמייצגות תקופות שונות בהן עבדו מאיירי באטמן השונים לאורך השנים. מבין השמות שהוזכרו בידי קוברט היו האמנים ג'רי רובינסון, קרמיין אינפנטינו, ניל אדמס ויוצרו של באטמן, בוב קיין.
עלילת הסיפור עוסקת בטקס אשכבה שנערך עבור באטמן בחדר צדדי בתוך פאב קטן בגות'אם סיטי. במהלך הטקס, מספר דמויות הקשורות להיסטוריה של הדמות מספרות כל אחת בדרכה שלה סיפור על חיו של באטמן וכיצד הוא מת. העלילה עצמה היא מחווה לסיפור בן ארבעה חלקים בשם "היכן היית בלילה שבו באטמן נהרג?" (Batman #291-294, ספטמבר-דצמבר 1977) בו באטמן לכאורה נהרג וארבעה מנבליו המוכרים, כל אחד בנפרד לוקחים קרדיט על הריגתו.
חלק ראשון: באטמן #686
הסיפור מתחיל בעיר גות'אם כאשר הקריין מצהיר שהיא נראית "שונה", זאת לא הגות'אם שהוא מכיר, אך היא עדיין מוכרת לו. מחוץ לפאב בשם "Dew Drop" בסמטת הפשע בה נהרגו הוריו של ברוס וויין, סלינה קייל פותחת את דלת הפאב ונכנסת אליו. הברמן ג'ו צ'יל מספר שקבוצת אנשים מתכנסת בחדר קטן מאחורי הפאב. סלינה נכנסת אל החדר ומבינה שהיא נוכחת בטקס אשכבה. דמויות נוספות מגיעות ונכנסות לחדר, ביניהן דו-פרצוף, ג'יימס וברברה גורדון והג'וקר. בחדר נמצא ארון קבורה פתוח ובו שוכבת גופתו של באטמן. הקריין אומר "זה אני", בכך חושף שהוא עצמו באטמן ושהוא משקיף על טקס האשכבה שלו.
לאחר שכולם מגיעים, ההספדים מתחילים. כל אחד מההספדים מספר כיצד באטמן מת, אך כל סיפור הוא שונה בתכלית מקודמו. ההספד של סלינה קייל מתייחס למערכת היחסים שלה עם באטמן במהלך השנים: בתחילה כפושעת שמנסה לפתות אותו, הפיכתה לפורעת חוק על מנת להשיג את תשומת לבו ולבסוף פרישתה מחייה כקאטוומן והקמת מקלט ומספרה למען חתולים. מותו של באטמן מוצג באופן הדומה למותו של רובין הוד: באטמן נכנס למספרה בזמן שהוא פצוע באופן אנוש ובמקום לקחת אותו לבית החולים, סלינה קושרת אותו לספה ומחכה שהוא ימות מפצעיו. ההספד של אלפרד פניוורת' הוא שונה בתכלית ומספר כיצד באטמן נכשל פעם אחר פעם בעצירת פושעים, מה שגרם לשפיותו להתדרדר. על מנת לסייע לו, אלפרד שכר כמה מחבריו השחקנים על מנת שאלו יעמידו פני נבלי על וביניהם אדם בשם אדי נאש שגילם את איש החידות, שפרש ממשחק בעקבות התערערות פסיכולוגית לאחר שימוש בשיטת המשחק. אלפרד עצמו גילם את הג'וקר במטרה להעניק לבאטמן "יריב שווה ערך להילחם מולו". השחקנים עבדו ביחד על מנת לשמח את באטמן ובעצמם יצרו פשעים בעיר (המזכירים את הפשעים מעלילות באטמן בשנות ה-70) במטרה שהאחרון יביס אותם וישמור על שפיותו. באטמן לבסוף גילה את התרמית, אך לא רצה לוותר על תפקידו כמגן העיר גות'אם. בסופו של דבר, באטמן נהרג על ידי אדי נאש, שהתדרדר למצב פסיכוטי והאמין שהוא באמת ובתמים איש החידות וירה בבאטמן במהלך תקרית עם בני ערובה. הקריין (באטמן) מתאר את התרחיש כבלתי אפשרי שיקרה.
בזמן שהוא מאזין לסיפורים, באטמן תוהה לעצמו האם הוא באמת מת ויישות דמויות אישה מופיעה למולו ואומרת "עוד לא". באטמן שואל לפשר הדבר והדמות עונה לו "אתה הבלש הגדול בעולם ברוס, למה שלא תנסה לפתור את זה בעצמך?".
חלק שני: קומיקס בלשים #853
טקס האשכבה של באטמן ממשיך ובאטמן (בתור הקריין) צופה במתרחש. הספדים נוספים נשמעים על ידי חברים, בני ברית ואויבים וביניהם בטי קיין, הכובען המטורף, הג'וקר, רובין, פני חימר, הארווי בולוק, ראס-אל-גול וסופרמן. כל אחד מהם מספר את סיפור מותו של באטמן בדרך שונה, אך הסוף הוא אותו הסוף: באטמן מעולם לא נכנע, גם אם ניצב מול מוות ודאי.
באטמן עצמו נכנס דרך דלת שמופיעה לפתע מאחורי ארון הקבורה שלו. הוא מגיע למעין חלל אפל וקרן אור מתקרבת אליו. באור, באטמן רואה את האישה איתה דיבר קודם - מרתה וויין, אמו. באטמן מבין מה קורה: הוא גוסס ועובר חוויית סף מוות.
באטמן מבין שהסיפורים שהוא שמע לא עוסקים באותו האדם ושבכל פעם הוא מת בדרך אחרת. אך למרות זאת, מאפיין אחד נשאר זהה: הוא מעולם לא ויתר. באטמן מבין איך הסיפור באמת יסתיים, בדרך היחידה שבה הוא יכול להסתיים:
מרתה חושפת שזהו באמת הסוף האמיתי של באטמן, אך חושפת שבחלק קטן מהזמן ברוס באמת שמח, כשהיה ילד. היא אומרת לברוס שהחיים עומדים להסתיים ושואלת אם הוא מוכן. ברוס מודה שהוא לא מאמין בחיים שאחרי המוות ומרתה מסבירה:
ברוס נפרד מאלמנטים בחיים שלו בדומה לסיפור "לילה טוב ירח": הוא נפרד ממערת העטלף, חבריו, בני בריתו ואויביו. התמונה האחרונה בסיפור מציגה את סמל העטלף מאיר את שמי הלילה. לפתע, הסמל משתנה לזוג ידיים של רופא המחזיקות בתינוק שעתה נולד. התינוק מועבר למרתה וויין בבית החולים. מרתה מחייכת אל התינוק ומחליטה לקרוא לו ברוס.
פרסים
הסיפור זכה בפרס "הקומיקס הטוב ביותר" בטקס פרסי המדע הבדיוני מטעם SFX לשנת 2010.
בנוסף הסיפור זכה בפרס "הקומיקס הטוב ביותר" בטקס הפנטזיה של בריטניה בשנת 2009 ובנוסף גם בפרס בחירת העורכים במגזין Goodreads בשנת 2009. בשנת 2010, הסיפור היה מועמד לפרס הוגו בקטגוריות הנובלה הגרפית הטובה ביותר.
חיסרון לגודל
חיסרון לגודל (המונח האנגלי המקביל: Diseconomies of scale) הוא מונח מתחומי הכלכלה והניהול המתאר מצב בו ארגון גדול סובל מחיסרון על פני ארגון קטן יותר, מעצם היותו גדול יותר.
הגדרה
את הגודל מאפיינים על פי העניין. מאפייני גודל שכיחים כוללים את כמות אנשים, היקפי פעילות כגון כמות היחידות המיוצרות, כמות מכירות הון וכדומה.
הגורמים
הסיבות לחיסרון לגודל הן לרוב סיבות פנימיות של הפירמה. אחת הסיבות העיקריות היא הקושי בניהול ארגון גדול - ככל שהארגון גדול יותר כך קשה יותר לפקח עליו. הוא מורכב יותר ולכן תיאום ותקשורת בין מחלקות שונות הופך להיות קשה יותר. בנוסף, העובדים בארגון גדול עשויים להרגיש פחות מחויבים אליו והמעסיקים יכולים לגורם לעובדים להרגיש פחות מוערכים וכתוצאה מכך נגרמת ירידה בתפוקה. חיסרון לגודל יכול להתרחש גם מסיבות חיצוניות לפירמה. לדוגמה, כאשר העסק הופך להיות גדול יותר עלול לפעול לחץ על אספקה של חומרי גלם ומחירי התשומות יעלו.
בענפים מסוימים, הרגולציה יכולה להיות הדוקה יותר על חברות גדולות כתוצאה של דיני תחרות או עבור תעשייה מסוימת. עם זאת, בדרך כלל, יש יתרון לגודל בהתמודדות עם הרגולציה.
דרכי התמודדות
דרך הפתרון במצב שבו יש השפעה של חיסרון לגודל היא לפצל את הפירמה לכמה ארגונים קטנים. זה יכול לקרות כברירת מחדל כאשר החברה נמצאת בקשיים כלכליים ונאלצת לסגור את החטיבות הלא רווחיות או שזה יכול לקרות באופן מתוכנן אם ההנהלה מוכנה.
כדי למנוע השפעות שליליות של חיסרון לגודל על הפירמה להיצמד ככל האפשר לעלות הממוצעת המינימלית שלה ולא לחרוג ממנה. על-מנת להגיע לעלויות הממוצעות הנמוכות ביותר, על החברה להתרחב למדינות נוספות כדי ליצור ביקוש נוסף למוצריה או לייצר מוצרים חדשים שאינם מתחרים במוצריה המקוריים. עם זאת, הפעולות הללו לא יוכלו להבטיח שלא יהיו בעיות תקשורות וניהול.
בנוסף, הפירמה צריכה לבצע ניתוח שיטתי ועיצוב מחדש של תהליכים עסקיים, על-מנת להפחית את מורכבות הייצור וזה יוביל להגברת התפוקה. מערכות ניהול משופרות ומתקדמות יאפשרו שליטה יעילה על העבודה ובכך ניתן יהיה להוריד את התקורה.
שבועת היהודים
הנוסח הביזנטי
השבועה המיוחדת ליהודים, שנועדה לגבור על התרת הנדרים, הומצאה לראשונה בימי האימפריה הביזנטית, בתקופתו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, ב-531. הקיסרים הביזנטים, שבאו אחרי יוסטיניאנוס, קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס וניקופורוס השני, קבעו טקס בעל סממנים משפילים, שהיהודי הנשבע היה חייב לעמוד בו. היהודי הנשבע היה חייב להקיף עצמו במקלעות קוצים, להחזיק את ספר התורה בידו ולהגיד:
היה גם טקס אחר, שבו חויב היהודי הנשבע לעמוד בעת שבועתו חגור חגורת קוצים בתוך חבית מים.
הנוסח הצרפתי
בתקופת קרל הגדול השתמשו בממלכתו בנוסחים הביזנטיים והשליטים שבאו אחריו הוסיפו מיני קללות ואיומים. בספר חוקים צרפתי מהמאה ה-11 נקבע שלצורך שבועה חייב יהודי לענוד זר קוצים על צווארו, לעמוד בברכים כבולות וענף של שיח קוצני בין שוקיו. בעיר ארל, ב-1150, חויבו היהודים, בעת מתן השבועה, לשים אזור קוצים על מותניהם ועל צוואריהם, בעת שהרב קרא את כל הקללות הכלולות בתורה. על פי נוסח נוסף חויב היהודי לעמוד ברגליים יחפות על עור מדמם שנפשט מעגל או כבש ובו זמנית להצביע באצבעות ידו הימנית על ספר תורה פתוח.
Afterglow (שיר של וילקינסון)
Afterglow הוא שיר של המפיק המוזיקלי הבריטי, וילקינסון, בשיתוף פעולה עם הזמרת-יוצרת הבריטית, בקי היל. השיר יצא, על ידי וירג'ין EMI רקורדס ו-RAM רקורדס, ב-13 באוקטובר 2013, כסינגל הרביעי מתוך אלבום הבכורה של וילקינסון, Lazers Not Included. השיר נכלל גם באלבום האוסף הראשון של בקי היל, Get to Know.
שבועת היהודים
הנוסח הגרמני
בגרמניה במאה ה-13, אולץ היהודי הנשבע לעמוד על עור של חזירה, מול ספר תורה פתוח. יהודי שהגיע לבית המשפט של ברסלאו היה חייב להישבע בגילוי ראש. ב־1555, בגרמניה, הוטלה, על כל יהודי שחובו עלה על 25 פלורין, חובת שבועה בבית הכנסת, בנוכחות רב ומנין מתפללים, בעת קריאת פרשת התוכחה.
Afterglow (שיר של וילקינסון)
נכון לינואר 2022, השיר הושמע למעלה מ-117 מיליון פעמים בספוטיפיי.
שלומית (עמותה)
שלומית היא עמותה ישראלית המפעילה מתנדבים במסגרת השירות הלאומי. "שלומית" היא האגודה השנייה בגודלה בנושא לאחר האגודה להתנדבות. העמותה הוקמה בשנת 1993 על ידי עמי ברגמן אשר שימש כיושב הראש הראשון ועל ידי חיה שמואל אשר שימשה כמנהלת הכללית הראשונה. מאז הקמתה שירתו בשורותיה כ-35,000 מתנדבים מכלל המגזרים בחברה הישראלית. "שלומית" הייתה העמתה הראשונה בהפעלת בני שירות מהמגזר הערבי.
שבועת היהודים
הנוסח הגרמני
חוק מ־1422 בשלזיה חייב את היהודי הנשבע לעמוד על ספסל בעל 3 רגליים ועל כל נפילה מהספסל נקנס הנשבע ואם נפל ארבע פעמים נמצא חייב במשפט.
שלומית (עמותה)
כיום משרתים במסגרת "שלומית" כ-3,500 בני ובנות שירות. מבין מקומות השירות הגדולים במסגרת העמותה, ניתן למנות את משטרת ישראל, מגן דוד אדום ובתי החולים, עמותת אתגרים, יחדיו וכו'.
שבועת היהודים
הנוסח המוסלמי
הארון אל-רשיד הטיל על היהודים שבממלכתו שבועה בזה הנוסח:
בשנות הארבעים של המאה ה-14 הועתקה השבועה הבאה עבור ספר לימוד שנועד לפקידי מזכירות ממשלת הממלוכים:
לא ידוע על נוסחים נוספים בארצות מוסלמיות, לכן משערים שזו הייתה בעיקר שבועה נפוצה בארצות נוצריות, כפי שמרמז גם אזכורו של ישו.
הנוסח הרומני
בנסיכות מולדובה הונהגה לראשונה שבועת היהודים בתקופת השליט גריגורה גיקה (1739–1741). אותר נוסח מ-1786, מתקופת שלטונו של אלכסנדרו מברוקורדאט, שהועתק פעם נוספת ב-1828, בתקופת שלטונו של יואן-סנדו סטורזה. נוסח זה הונהג ביאשי ובערים אחרות של נסיכות מולדובה. בטרם מתן השבועה, היה על היהודי לצום, לגזור צפורני ידיו ורגליו, לטבול במקווה, ללבוש תכריכי מת ולהתיצב בבית הכנסת ביום שני או ביום חמישי, כשקוראים את ספר התורה, להתעטף בטלית ולהניח תפילין של יד ושל ראש, לפתוח את ארון הקודש ולהוציא את ספר התורה בידיו. את בית הכנסת היו צריכים להכין עם רקע אפור על ידי הדלקת נרות שעווה שחורים, עבורו ועבור ילדיו. הנשבע היה אמור לשכב על מיטת מת ומעל ראשו החזיקו נר ותקעו בשופר שבע פעמים, תוך כדי הקראת כל הקללות מהתוכחה. הנשבע אמור היה לחזור אחרי הרב, להניח את אצבעותיו על ספר התורה ולהגיד שמע ישראל ופסוקים נוספים. השופט או בא כוחו איימו על הנשבע שאם ישקר תפתח האדמה את פיה ותבלע אותו, את רעיתו, את ילדיו, את הוריו ואת כל רכושו.
במולדובה הודפס תוכן השבועה על דף מיוחד בזה הנוסח:
שבועת היהודים בארצות אחרות
בפרשבורג, ב־1376, נקבעה שבועת יהודים מיוחדת רק על תביעות בשווי עשרה פונטים (דינרים) ומעלה ועל תביעות פחותות מכך הורשו היהודים להישבע על טבעת המנעול של שער בית הכנסת. כך נהגו גם בעיר קרמס.
במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 הונהגה בספרד הנוצרית השבועה על ידי מלכי קסטיליה, אלפונסו השמיני ואלפונסו העשירי. במספר קהילות ספרדיות ניתן היה לקבל פטור מהשבועה תמורת תשלום.
ב־1770, באחת מערי איטליה, לאחר סכסוך כספי בין יהודי לנוצרי, היהודי סירב להישבע לפי הנוסח המיוחד ליהודים, באולם שחור, מואר באור של נרות שחורים וכו'. המקרה נידון ברומא ונפסק נגדו, כי סירבו להאמין לשבועה רגילה של יהודי.
המאבק לביטול השבועה
השבועה החמורה, המלווה בטקס משפיל ומכביד, שימשה כמנוף לחץ על היהודים במחלוקות שלהם עם הלא יהודים, כך שבמקרים רבים יהודי ויתר על זכויותיו, רק כדי שלא יאלץ לעבור את טקס שבועת היהודים. בתקופה שלאחר המהפכה הצרפתית וכיבושי נפולאון, כשרוח השוויון פשטה על פני אירופה, היו שביקשו לשנות את השבועה.
במהלך המאה ה-18, בהשפעת משה מנדלסון, מותנה שבועת היהודים בפרוסיה. גם במדינות גרמניות אחרות חל התהליך הזה, בהדרגה, ברבע השני של המאה ה-19. ב-1818 שונתה השבועה בהולנד, ב-1838 וב-1860 ב-1840 בסקסוניה, ברוסיה, אך המשיכה להתקיים בכמה ערים עד המהפכה הבולשביקית. ב-3 במרץ 1846 בית המשפט העליון של צרפת הכריז שהשבועה נוגדת את החוקה. ב-15 במרץ 1869 ביטלה גם פרוסיה את השבועה. השבועה בוטלה רשמית ברומניה רק ב-1912 וגם אחרי זה היו ערים ברומניה שהמשיכו בכך עד שנות העשרים של המאה ה-20.
במאבק לביטול השבועה התבלטו אישים כמו אדולף כרמייה בצרפת, שהביא לביטול השבועה בהגינו על הרב איזידור לאזאר שסירב לפתוח את בית הכנסת לשם עריכת השבועה. ברומניה התבלטו הרב הספרדי הראשי של בוקרשט, חיים בז'רנו והרב ישראל מרגוליס מבראילה, שנעלו את בתי הכנסת שלהם, כדי למנוע את עריכת השבועה והרב אבנר קסוואן מרמניקו סראט, שסירב להשתתף בטקס. בלטו בפעילותם הציבורית ובפובליציסטיקה האישים הבאים: דוקטור יעקב נימירובר, הרב יצחק איזיק טאובס מברלאד ודוקטור יעקב נאכט מפוקשאן (השניים כתבו מחקרים השוואתיים על השבועה ושלחו עצומות לשלטונות) והרב מאיר מוריץ בק שכינה את השבועה בשם "מורה בארבארו" ונטל חלק חשוב במאבק לביטולה. במרכז ובמערב אירופה התבלטו נוסף על מנדלסון, יום-טוב ליפמן צונץ, הרב שלמה יהודה רפפורט והרב זכריה פרנקל.
מוזיקת אווירה
מוזיקת אווירה היא סוגה של מוזיקה שמטרתה ליצור אווירה, ומשמשת לעיתים קרובות כמוזיקת רקע מאחר שהיא לא דורשת ריכוז רב מהמאזין. במוזיקה כזו לרוב אין חשיבות גדולה למילים ולעיתים השירה אף מתבצעת בגלוסולליה או בפסאודו-לטינית, שבהן המילים וההברות חסרות משמעות. בשירים רבים אחרים אין שירה בכלל והם אינסטרומנטליים לחלוטין.
קונרד ברקוביץ'
ביוגרפיה
קונרד ברקוביץ' נולד בבראילה שברומניה בשנת 1882. למד באוניברסיטה בפריז, שם פגש את אשתו, הציירת והפסלת נעמי ליברסקו, גם היא יהודייה מרומניה. הם היגרו ביחד לאמריקה בשנת 1902. תחילה התגוררו במונטריאול, אחר כך עברו להתגורר בלואר איסט סייד במנהטן. הוא עבד שם בסדנאות היזע, הורה נגינה בפסנתר וניגן בעוגב בכנסייה אפיסקופלית. הוא עבר לכתיבת ביוגרפיות, ספרי מסע וסיפורת, וחיבר 25 ספרים. כתב מאמרים לכתב העת Harper's Magazine. הרבה לכתוב על חיי הצוענים, שאותם הכיר בנעוריו ברומניה.
ספרו הראשון, Crimes of Charity, יצא לאור ב-1917, ובו הוקיע את מגביות הצדקה בארצות הברית. ספרו The Exodus יצא לאור בשנת 1947, ועסק ביציאת מצרים.
ברקוביץ' תבע את צ'ארלי צ'פלין, בטענה שגנב ממנו את הרעיון לסרט "הדיקטטור הגדול", ובפשרה ביניהם קיבל פיצוי של כ-100,000 דולר. כן תבע את הסופר סומרסט מוהם על הפרת זכויות יוצרים.
שימש סגן יו"ר "הליגה האמריקנית למען ארץ ישראל חופשית" בראשותו של הלל קוק, וערך את ביטאון הליגה.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 יצא לסיור באירופה וראיין רבים ממנהיגיה. ברקוביץ' היה נשוי לאמנית נעמי ליברסקו, גם היא יהודייה ילידת רומניה, ציירת ופסלת.
תכנון מבוזר (כלכלה)
תכנון מבוזר בכלכלה, הוא סוג של כלכלה מתוכננת שבה ההשקעה והחלוקה של המשאבים נעשית בהתאם לתוכנית שנבנית בתיאום רחב בין קבוצות שונות. לרוב, מוצב התכנון המבוזר בניגוד הן לתכנון הריכוזי בסגנון ברית המועצות, בו נאסף כלל המידע הכלכלי בחברה, ונקבעת חלוקת המשאבים בידי גוף ריכוזי אחד, והן בניגוד לתכנון הקפיטליסטי בידי השוק. תכנון מבוזר יכול להתרחש הן ב, והן בכלכלה פוסט-קפיטליסטית.
לרוב, שיטות של תכנון מבוזר מתבססות במידה כזו או אחרת על דמוקרטיה השתתפותית בכלכלה ובעסקים עצמם, כלומר, דמוקרטיה תעשייתית. ישנן שיטות שגם מתבססות על מודלים ממוחשבים של תכנון דמוקרטי של הכלכלה ותיאום בין מיזמים כלכליים, ואלו לרוב מוצעים בידי מדעני-מחשבים וכלכלנים רדיקאלים.
תכנון מבוזר של הכלכלה מוצע כבסיס לסוציאליזם, ותומכים בו רבים מקרב הסוציאליזם הדמוקרטי, קומוניסטים של מועצות ואנרכיסטים, שלא תומכים בסוציאליזם שוק, ודוחים גם את הכלכלה הריכוזית שאפיינה את ברית המועצות. בנוסף לזרמים אלו שהחלו להתפתח במאה ה-19, ניתן לראות גם זרמים שמכונים סוציאליזם של המאה ה-21, כמו הEZLN, התנועה לקואופרטיבים בקובה שזכתה לליגליזציה כתוצאה ממשאל העם על החוקה שהתרחש בה ב-2019, הקואופרטיבים בוונצואלה ובוליביה ומדינות כמו וייטנאם ולאוס.
רבים מציבים את התכנון המבוזר כפתרון לבעיית החישוב הכלכלית, מאחר שנטען כי התכנון המבוזר מאפשר שיטה שמווסתת את עצמה בהתאם לצורכי חבריה, דבר שמכירים בו אפילו חלק מהכלכלנים האוסטרים שהעלו את בעיית החישוב הכלכלי.
שיטות אנרכיסטיות
מאז המאה ה-19, הוגים אנרכיסטים מציעים מודלים שונים לתכנון מבוזר של הכלכלה. ההוגה האנרכיסט פיוטר קרופוטקין מציע מודל על-פיו במהלך המהפכה, יוקמו ארגונים התנדבותיים שיבדקו את החסרים החברתיים בדיור, מזון וכדומה, ויביאו את המידע לאסיפות מקומיות ומקומות העבודה. כך כל אזור יוכל להחליט באופן מושכל מה לייצר. המודל שמוצע לרוב בידי אנרכיסטים הוא מודל קונפדרטיבי, בו החלטות מתקיימות ברמה המקומית בידי אסיפות מקומיות, וברמה אזורית בידי סבבי החלטות בין האסיפות המקומיות, ששולחות נציגים לאסיפות אזוריות.
מודלים ממוחשבים
נעשו ניסיונות ליישום שיטה שכזאת; ניסיון בולט הוא זה שנעשה תחת סלבדור איינדה, בו הוקמה רשת מחשוב שנועדה לאפשר ביזור של התכנון הכלכלי על-פי יחידות ייצור ומיקום גאוגרפי.
תכנון מבוזר של הכלכלה בקרלה (הודו)
תכנון מבוזר של הכלכלה מיושם ברמות שונות במספר מדינות בהודו, ובאופן המשמעותי ביותר במדינה קרלה. בכפרים ובקהילות השונות בקרלה מתקיימות אסיפות תושבים, בהן התושבים מחליטים על צורכיהם ורצונותיהם. המידע הזה מועבר לסוכנויות ממשלתיות שמתכננות את הכלכלה בהתאם.
תכנון שיתופי קהילתי
האו"ם מפתח מיזמים מקומיים שמעודדים תכנון השתתפותי של המרחב האורבני בידי התושבים. חברי המיזמים משתתפים באופן ישיר בתכנון המרחב העירוני בו הם חיים.
המהפכה הספרדית
תכנון מבוזר של הכלכלה הוא מרכיב מהותי בכלכלה אנרכיסטית וסוציאליסטית. שיטות תכנון מבוזר שונות כוללות כלכלה השתתפותית, דמוקרטיה כלכלית ודמוקרטיה תעשייתית. לרוב תומכים בגישות אלו אנרכיסטים וסוציאליסטים חירותנים, מזרמים שונים של הסוציאליזם החירותני כגון סוציאליסטים של גילדות, אנרכו-קומוניסטים ומרקסיסטים חירותנים. במהלך המהפכה הספרדית, אזורים מסוימים בספרד, כמו קטלוניה המהפכנית, שבהם ההשפעה של ארגונים אנרכיסטים כמו הCNT וסוציאליסטים כמו הUGT הייתה חזקה במיוחד, ובמיוחד באזורים הכפריים ובברצלונה, נוהלו באמצעות תכנון מבוזר של הכלכלה, בשיטה שדומה לזו שהציע האנרכו סינדיקאליסט דיאגו אבד דה סנטיליין, בספרו "לאחר המהפכה".
רשימת יצירותיו של ויליאם בטלר ייטס
זוהי רשימה ביבליוגרפית של כל יצירותיו של המשורר והמחזאי האירי ויליאם בטלר ייטס (1865-1939), חתן פרס נובל לספרות לשנת 1923 ואחת הדמויות הבולטות ביותר של ספרות המאה העשרים. הרשימה בנויה באופן כרונולוגי, במידת האפשר ולעיתים היצירות מופיעות פעמיים ברשימה אם הן מהוות למעשה חלקים ממהדורות חדשות או תוקנו ושונו באופן משמעותי. מהדורות שכלולות ברשימה ושפורסמו לאחר מותו של ייטס, כלולות גם הן ברשימה, זאת במידה שגם הן מהוות פרסום ראשון או פרסום המתוקן באופן משמעותי של יצירה מסוימת. הרשימה כוללת בתוכה גם יצירות ואוספים שפורסמו לאחר מותו ואשר אותן ייטס לא הספיק להוציא לאור במהלך חייו.
יסעור קורי
יסעור קורי (שם מדעי: Calonectris borealis) הוא מין של עוף ימי ממשפחת היסעוריים.
מאפיינים
אורכו של יסעור זה 56-46 ס"מ ומוטת כנפיו 126-112 ס"מ. הוא בעל מקור צהוב ארוך ובעל נוצות חומות-אפורות עם עיגולים לבנים סביב העיניים ובעל כפות רגליים צהובות. הכנפיים שחורות
יסעור קורי נפוץ ברחבי האוקיינוס האטלנטי ויכול לנדוד בלב ים לאורך כל חייו. הוא מתרבה בכמה איים כמו מדיירה, האיים האזוריים, איי ברלנגס (Berlengas) שלחופי פורטוגל והאיים הקנריים שלחופי ספרד. היסעור מקנן במושבות על צוקים או במחילות בחולות ובתוכה מטיל ביצה יחידה. הוא מגיע לדגור עליה רק בלילה כדי למנוע משחפים לאתר את הביצים הרכות. לאחר עונת הרבייה היסעורים נודדים צפונה לחופי בריטניה ואירלנד ושבים דרומה בחורף.
היסעור מוצא את מזונו מהים והוא מחפש דגים שונים, חסילונים ודיונונים והוא יכול לצלול לעברם עד עומק 15 מ'. להקות של יסעורים נצפים בשיתוף פעולה עם דולפינים או דגים טורפים באכילה של להקות דגים קטנות יחדיו, כשהדגים או הדולפינים מונעים מהדגים הקטנים לברוח למטה יותר.
מסוגלות תעסוקתית
מסוגלות תעסוקתית או תעסוקתיות (באנגלית: Employability) היא יכולתו של אדם להסתגל לשוק העבודה, אשר מאפשרת לו לזהות ולממש הזדמנויות לקידום הקריירה שלו.
מסוגלות תעסוקתית היא מושג פסיכו-חברתי, הכולל מאפיינים אישיים המאפשרים לאמץ יכולות הסתגלות קוגניטיביות, התנהגותיות ואפקטיביות (רגשיות) והמעצימות את יכולת העבודה של האדם. היא כוללת את מיומנויות המאה ה-21. מסוגלות תעסוקתית אינה מבטיחה תעסוקה בפועל, אך היא מעלה את הסיכויים למציאתה. היא משפיעה על רמת השכר והסיפוק מהעבודה לאורך הקריירה של האדם.
המונח הפך למרכזי בדיון המתקיים סביב תעסוקה מסוף המאה ה-20, הודות לשינויים שחלו בשוק העבודה ולעלייה בתחלופה במשרות ובמקומות העבודה במהלך חיי העבודה של אדם.
הגדרת המושג
בהגדרתה הפורמלית, מסוגלות תעסוקתית היא קשת היכולות והכישורים המסייעת לאדם להתקבל למקום עבודה ולעבוד בו. מעבר ליכולת להשיג עבודה, מתייחסת מסוגלות תעסוקתית בדרך כלל גם לכושרו של אדם לשמור על מקום עבודתו, להתמיד ולהתקדם בו, או להתקבל למקום עבודה חדש, ככל שיש בכך צורך. מסוגלות תעסוקתית מספקת לפרט סיכויים טובים יותר למצוא עבודה, מגדילה את הסבירות שישתלב בעבודה במקצועו ומנבאת סיפוק רב יותר מעבודתו ואף תגמול חומרי משופר.
מרכיבי מסוגלות תעסוקתית
מסוגלות תעסוקתית כוללת הכשרה מקצועית, מיומנות וניסיון בעבודה, כמו גם "כישורים רכים" מקבץ מיומנויות אישיותיות הקשורות בתכונות אופי ובמוטיבציות כדוגמת יכולות למידה, יצירתיות, ביטחון עצמי, יכולת עבודה בצוות, כישורים חברתיים, יכולת הסתגלות לשינויים ולסביבות עבודה שונות, אחריות אישית, משמעת עצמית חשיבה חיובית ועוד. זאת משום שמיומנויות הייחודיות לתחום דעת מסוים אינן מספיקות כדי להבטיח תוצאות טובות לאורך הקריירה ויש צורך בסט כישורים מגוון יותר הניתן להכללה בין מצבים שונים.
569 מיזה
ככל האסטרואידים בחגורה, מסלולו נמצא בין מאדים לצדק. זמן ההקפה שלו הוא 1,581.17 ימים (4.33 שנים) וקוטרו הממוצע 72.95 ק"מ. הוא נע במהירות ממוצעת של 18.27533033 קמ"ש בזווית של 1,29584º.
משה זקן מאזוז
רבי משה זקן מאזוז (ה'תרי"א, 1851 - ב' באייר ה'תרע"ה, 1915) היה רבו של האי ג'רבה שבתוניסיה.
ביוגרפיה
נולד בשנת תרי"א (1851) בג'רבה שבתוניסיה, בן לכמוס מאזוז. למד אצל רבי אברהם הכהן, רבי סאסי מעתוק הכהן יהונתן ורבי חיים הכהן, שהיה לרבו המובהק.
בשנת ה'תרל"ב (1870) התבקש לנהל את ענייני הקהל ברובע 'כבירה' שבג'רבה, והוא מילא תפקיד זה עד יום פטירתו. בשנת תרל"ו (1875) התמנה לדיין בג'רבה, ובשנת ה'תרס"ה (1905) לאב בית הדין.