cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דורסט
אקלים
האקלים של דורסט מאופיין בקיץ חם ובחורף מתון, כיוון שהוא המחוז השלישי באנגליה מכיוון דרום, אך איננו מערבי מספיק כך שיושפע מהרוחות האטלנטיות החזקות של קורנוול ודבון. דורסט, ביחד עם דרום-מערב אנגליה, מאופיין בטמפרטורות חורפיות גבוהות יותר (ממוצע של 4.5 עד 8.7 צלזיוס) בהשוואה לשאר הממלכה המאוחדת, וטמפרטורות קיץ גבוהות יותר בהשוואה לדבון ולקורנוול (ממוצע של 19.1 עד 22.2 צלזיוס). הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא בין 9.8 ל-12 צלזיוס, מלבד האזורים הגבוהים כגון דורסט דאונס. נדיר לחזות בירידת שלג באזורי החוף של דורסט.
היסטוריה
ההתיישבות האנושית הראשונה הידועה בדורסט הייתה של ציידים מזוליתים בערך בתחילת האלף השמיני לפנה"ס. אוכלוסיות הציידים היו קטנות ומרוכזות לאורך החוף בקרבת האי פרבק, האי פורטלנד, ויימות' וצ'סיל ביץ', לאורך נהר סטור. האוכלוסיות הללו השתמשו בכלים ובאש על מנת לפנות חלק מיערות האלון הטבעיים שגדלו בהם. גבעות הקירטון הגבוהות של דורסט היו מקום משכנם של יישובים מוגנים במשך אלף שנה בקירוב, וישנם תילי קבורה מתקופת האבן החדשה ותקופת הברונזה ברוב גבעות הקירטון של המחוז, ומספר גבעות מבוצרות מתקופת הברזל, שהידועה מביניהן היא טירת מיידן שנבנתה בערך בשנת 600 לפנה"ס. בתקופת הברזל בוצע גם בירוא יערות של רוב גבעות הקירטון, על מנת לפנות מקום לחקלאות וגידול בעלי חיים.
בדורסט יש עתיקות רומיות רבות, הנמצאות בעיקר ליד העיר הרומית דורצ'סטר, שבה שכנה טירת מיידן שנכבשה מהקלטים הדורוטריגים על ידי לגיון רומי בפיקודו של אספסיאנוס בשנת 43, כחלק מתחילת הכיבוש הרומי של בריטניה. דרכים רומיות הובילו מדורצ'סטר ומגבעת המבצר בבדברי, לאורך רכסי הקירטון, אל הכפרים הרומיים הקטנים ששכנו ברחבי המחוז. הרומאים הגיעו גם לאי פורטלנד, וביצעו בו עבודות עפר למטרות ביצורים בגבעת ורנה. בתקופה הרומית החלה מגמה של מעבר היישובים מראשי הגבעות אל העמקים, ובמאה ה-4 ננטשו ראשי הגבעות סופית.
במשך כמאתיים שנים עיכב חפיר הגנתי גדול בשם בוקרלי דייק את ניסיונות הסקסונים לכבוש את דורסט מכיוון צפון מזרח. הרומנו-בריטים נותרו בדורסט במשך מאתיים השנים שלאחר נסיגת הלגיונות הרומים. קו החוף הקשה מנע אפשרות של פלישה ימית. לאחר שיקום הדרך הרומית לאורך קרנבורן צ'ייס במאה ה-6 הצליחו הסקסונים להתקדם לתוך דורסט. הרומנו-בריטים נסוגו, ובנו ביצורים נוספים שקרסו בתוך מאה שנים. הסקסונים הצליחו לכבוש את מזרח דורסט בערך באמצע המאה ה-7, ואת מערב דורסט זמן קצר לאחר מכן. לאחר מכן היה דורסט לחלק מממלכת וסקס הסקסונית.
בספר יום הדין מתועדים יישובים סקסוניים רבים המתאימים למיקום של עיירות וכפרים מודרניים, רובם בעמקים. במאות השנים שלאחר מכן יצרו המתיישבים דפוס יישוב של חוות חקלאית, שהיה הדומיננטי ביותר במאה ה-19. מנזרים רבים הוקמו במשך השנים, והם היו בעלי קרקעות ומרכזי כוח חשובים.
במלחמת האזרחים האנגלית של המאה ה-17 היו במחוז מספר מעוזים מלוכניים, שחלקם נהרסו על ידי תומכי הפרלמנט. בין תקופת בית טיודור לתקופה הג'ורג'יאנית החל תהליך התמקצעות של החוות וגדילת המנזרים, דבר שהוביל לגידול באוכלוסייה ובשטח היישובים.
במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה היה דורסט יעד חשוב של הצי המלכותי, הודות למקומו על גדות תעלת למאנש. נמל פורטלנד, שנבנה במאה ה-19 והוגן על ידי מבצר נות' ומצודת ורנה, היה במשך שנים רבות אחד מבסיסי הצי הגדולים ביותר. ספינות בריטיות, אמריקניות וקנדיות עגנו בנמל ובמפרץ ויימות' הסמוך לפני הפלישה לנורמנדי. האימונים לקראת ההגעה לנורמנדי נערכו גם כן בדורסט, בקטע החוף שליד סטאדלנד. נמל פורטלנד שימש כבסיס אימונים עבור הצי המלכותי וכוחות נאט"ו עד שנות ה-90. כיום הוא נמל אזרחי ואזור נופש, ואירח את תחרויות השיט של אולימפיאדת לונדון ב-2012.
במאה ה-19 הגיע המלך ג'ורג' השלישי לוויימות' על מנת לנפוש לאחר מחלתו, ומאז חל גידול בתעשיית התיירות של האזור. עם הגדילה בנפח התיירות היא החלה להוות תחרות לחקלאות כמקור הפרנסה העיקרי של האי.
חינוך ותרבות
שלושה גופים אחראים על תחום החינוך בדורסט: הרשויות היוניטריות של בורנמות' ופול ומועצת מחוז דורסט, המטפלת בשאר המחוז. מערכת החינוך בדורסט מורכבת מבתי ספר ציבוריים. המעבר בין בית הספר היסודי לחטיבת הביניים מתבצע בגיל 9, ומחטיבת הביניים לתיכון בגיל 13. מערכת זו אפשרה למחוז, הכפרי במהותו, לבזר את מקומות הלימוד של שנות הלימוד הראשונות, ולהקטין את דרישות התחבורה עבור תלמידים מבוגרים יותר. אולם, לאור הירידה במספר התלמידים בחלקים מהמחוז החליטה המועצה לעבור למערכת של בית ספר יסודי ובית ספר על-יסודי, עם מעבר בגיל 11, בעיקר באזורים העירוניים כגון בלנדפורד. בדורסט יש בסך הכל 27 בתי ספר על-יסודיים, 19 מתוכם של המדינה ו-8 עצמאיים.
בבורנמות' יש מערכת סלקטיבית, המורכבת מ-12 בתי ספר על-יסודיים (10 מדינתיים ו-2 עצמאיים), שהמעבר אליהם מתבצע גם כן בגיל 11. מערכת דומה פועלת גם בפול, עם 8 בתי ספר על-יסודיים מדינתיים ו-2 עצמאיים, אך היא מבוססת בעיקר על מערכת הכוללת חטיבת ביניים, שבה לומדים מגיל 8 עד 12. בשתי הרשויות יש שני בתי ספר יסודיים (grammar schools) שבהם יש הפרדה בין בנים לבנות. מעבר לכך יש בדורסט מכללות בבורנמות' ופול, ובדורצ'סטר וויימות'. אוניברסיטת בורנמות' היא האוניברסיטה היחידה במחוז, ובנוסף לה יש במחוז מספר בתי ספר פרטיים.
כיוון שדורסט הוא מחוז כפרי במהותו, יש בו פחות מוסדות תרבות בהשוואה לאזורים גדולים או מאוכלסים יותר. המבנים העיקריים שבהם נערכים קונצרטים והצגות תיאטרון הם הלייטהאוס, המרכז הבינלאומי בורנמות' ותיאטרון הפביליון, תיאטרון טיבולי שבווימבורן, ותיאטרון הפביליון שבוויימות'. אחד ממוסדות התרבות המפורסמים ביותר של דורסט הוא התזמורת הסימפונית של בורנמות', שהוקמה ב-1893.
לדורסט אין נציגות בולטת בספורט. שני מועדוני הכדורגל הבכירים במחוז הם בורנמות' (פוטבול ליג 2), דורצ'סטר טאון וויימות' (קונפרנס סאות'). מועדון הקריקט המקומי, דורסט CCC, משחק בליגת הקריקט הלאומית של אנגליה. ברחבי המחוז מתקיימים משחקי רוגבי יוניון, והגוף המארגן אותם הוא איגוד הרוגבי פוטבול של דורסט ווילטשייר. אולם, למחוז יש מוניטין בספורט מים, הודות למים המוגנים של מפרץ ויימות' ונמל פורטלנד, מפרץ פול ונמל פול.
פרסומו של דורסט בספרות נובע בין השאר מהיותו מקום הולדתו של הסופר והמשורר תומאס הרדי, שרבים מהמקומות המתוארים ברומנים שלו הנמצאים במחוז וסקס הבדיוני הם למעשה בדורסט, שאותו הוא מכנה דרום וסקס. הקרן הלאומית מחזיקה בבית הולדתו של הרדי, קוטג' השוכן ביער הנמצא מזרחית לדורצ'סטר, ובמקס גייט, הבית שבנה לעצמו בדורצ'סטר, ובו חי עד מותו. לדורסט יש קשר עם סופרים נוספים כגון דאגלס אדמס (כתביו הראשונים התפרסמו לאחר שעבר ללמוד בבית ספר מקומי), ג'ון לה קארה (נולד וגדל בפול), ג'ון קאופר פואיס (חלק מעלילות הספרים שלו מתרחשות בדורסט ובסאמרסט), ורוברט לואיס סטיבנסון שכתב את "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד" בעת שהתגורר בבורנמות'.
החוקר סר וולטר ראלי התגורר בדורסט לאורך רוב ימי חייו, ואילו המדען והפילוסוף רוברט בויל התגורר בסטולברידג' מאנור למשך תקופה קצרה; הנטורליסט אלפרד ראסל וולאס התגורר גם כן בדורסט, והוא קבור בברודסטון. טים ברנרס-לי, ממציא ה-World Wide Web, התגורר במחוז והחל את הקריירה שלו בטלקומוניקציה בפול. המלחין מוציו קלמנטי התגורר ועבד ליד בלנדפורד.
להקת הרוק המתקדם קינג קרימזון נוסדה בעיר פול שבמחוז דורסט בשנת 1968. רוברט פריפ וגרג לייק נולדו בפול וגדלו בה, שניהם למדו לנגן בגיטרה אצל דון סטרייק, התאמנו באותם התרגילים והכירו היטב זה את זה. השניים ניגנו בלהקות שונות, עד שפריפ צירף את גרג לייק להרכב שבו ניגן, והפך לקינג קרימזון.
גם אנדי סאמרס מפוליס היה תלמיד של דון סטרייק. הוא ניגן בפסנתר, וכשעבר לגור בדורסט, עבר גם לנגן בגיטרה.
יישובים, קהילות ותחבורה
דורסט הוא מחוז כפרי ברובו עם כפרים קטנים רבים, מספר עיירות, וללא ערים או כבישים מהירים. אגד הערים היחיד הגדול ביותר הוא אגד הערים של דרום מזרח דורסט, הכולל את אתרי הנופש של בורנמות', הנמל ההיסטורי של פול, העיירה קרייסטצ'רץ' וכפרים קטנים נוספים. בורנמות' הוקמה בתקופה הוויקטוריאנית בעקבות העלייה בפופולריות של רחצה בים. אחת הדוגמאות להתעשרות האזור היא אזור סנדבנקס שליד פול. אזור זה היה קרקע חסרת ערך ולא רצויה בקרב החקלאים במאה ה-19, אך כיום הוא נחשב לאחד האזורים היקרים ביותר בעולם. בורנמות' וקרייסטצ'רץ' היו בעבר חלק מהמפשייר, אך הן סופחו לדורסט לאחר הרה-ארגון של מחוזות אנגליה ב-1974.
שני היישובים הגדולים האחרים במחוז הם דורצ'סטר (עיירת המחוז) וויימות', שהייתה אחת מעיירות התיירים הראשונות וזכתה לביקורים רבים של המלך ג'ורג' השלישי. העיירות והחוות של אזור בלקמור וייל מקבלות שירותים מעיירות השוק ההיסטוריות בלנדפורד פורום, שרבורן, ג'ילינגהאם, שאפטסברי וסטרמינסטר ניוטון. בקצה המערבי של דורצ'סטר מוקמת עיירה מתוכננת בשם פאונדברי, שבנייתה הוזמנה ותוכננה על ידי הנסיך צ'ארלס וצפויה להסתיים עד 2025. הפרבר אמור לשלב מבני מסחר ומגורים, ולהיות ניגוד לעיירות מגורים ולהתפתחות תלוית תחבורה.
שני קווי רכבת עיקריים מחברים את דורסט ללונדון. החלק המערבי של קו אינגלנד מיין עובר דרך צפון המחוז בקרבת ג'ילינגהאם ושרבורן, עם תחנה ליד הגבול עם סאמרסט. קו זה מספק שירותי רכבת לכל תושבי המחוז המתגוררים בחלקו המערבי. קו סאות' וסט מיין עובר בדרום המחוז דרך בורנמות', פול, דורצ'סטר ומסתיים בוויימות'. בנוסף, קו הארט אוף וסקס עובר דרך ויימות' ובריסטול. דורסט הוא אחד מארבעת המחוזות הלא-מטרופוליטניים באנגליה שבהם אין כביש מהיר, אך במחוז עוברים שלושה כבישים גדולים (A303, A31 ו-A35). נמל התעופה האזרחי היחיד במחוז הוא נמל התעופה בורנמות', ובוויימות' ופול יש נמלי ים. אין כבישים ראשיים המובילים לכיוון צפון מדורסט.
למרות החסרונות הללו חלה התפתחות נרחבת בשירותי האוטובוסים ב-15 השנים האחרונות, תוך ניצול היתרון של מענקי ממשלת בריטניה והממשל המקומי. על מנת לפצות על היעדר קו רכבת מערבית לדורצ'סטר מופעל קו אוטובוס סדיר לאורך כביש A35, בין ויימות' לאקסמינסטר. הנהלת חוף היורה מפעילה קו בין פול לאקסטר, ומנצלת בכך את מספר התיירים הפוקדים את המקום. נתיבים אחרים מגיעים עד לעיירות בסאמרסט, וילטשייר והמפשייר. בשנים האחרונות חל גידול גם במספר הקווים המגיעים לעיירות והכפרים של המחוז.
פוליטיקה ודמוגרפיה
מועצת המחוז יושבת בבית המועצה שבדורצ'סטר. הבחירות האחרונות למליאת המועצה נערכו ביוני 2009, ובהן נקבע כי הרכבה יהיה 28 חברים שמרנים, 16 ליברלים דמוקרטים וחבר אחד עצמאי.
דרום דורסט מיוצג בפרלמנט הבריטי על ידי ג'ים נייט, ובמחוז הבחירה שלו הושג הניצחון הקטן ביותר של מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות של 2005. במחוזות הבחירה האחרים של דורסט זכו השמרנים (מערב דורסט, כרייסטצ'רץ' וצפון דורסט) והליברלים דמוקרטים (מרכז דורסט וצפון פול). האזור הבנוי של פול ובורנמות' מחולק לשלושה מחוזות בחירה, מזרח בורנמות', מערב בורנמות' ופול, שכולם מיוצגים על ידי חברי פרלמנט שמרנים. דורסט, ביחד עם שאר דרום-מערב אנגליה וגיברלטר, נכלל במחוז הבחירה דרום-מערב אנגליה של הפרלמנט האירופי.
אוכלוסיית דורסט מונה 406,800 תושבים, בנוסף ל-163,200 בבורנמות' ו-138,000 בפול נכון לאמצע שנת 2007. הסטטיסטיקות שלהלן לא כוללות את פול ובורנמות', שאינן מהוות יותר חלק מהמחוז המנהלי. 98.7% מאוכלוסיית דורסט היא ממוצא לבן. 77.9% מהתושבים הם נוצרים, ו-13.7% חסרי דת. 27.4% מתושבי דורסט הם בני 65 ומעלה, ובכך המחוז הוא בעל החלק היחסי הגבוה ביותר של קבוצת גיל זו ברחבי הממלכה המאוחדת.
קצב הריבוי הטבעי של דורסט, העומד על 8.7 לידות לכל 1,000 תושבים, הוא הנמוך ביותר ב-34 המחוזות הלא-מטרופוליטניים של אנגליה, כשהממוצע באנגליה ובוויילס הוא 12.1 לידות לכל 1,000 תושבים. שיעור התמותה של המחוז, העומד על 12 מיתות לכל 1,000 תושבים, הוא השלישי בגודלו באנגליה לאחר מזרח סאסקס ודבון. ב-1996 היו 1,056 מיתות יותר מלידות, כך שקצב גידול האוכלוסייה היה מינוס 2.7 אנשים לכל 1,000 תושבים, אך ב-1997 היגרו לדורסט ולאגד הערים פול-בורנמות' 7,200 תושבים, כך שקצב גידול האוכלוסייה נטו היה השני בגודלו במדינה לאחר קיימברידג'שייר, ועמד על 17.3%.
כלכלה
הערך המוסף הגולמי של המחוז המנהלי היה 4.673 מיליארד לירות שטרלינג בשנת 2003, בנוסף ל-4.705 מיליארד עבור פול ובורנמות'. 4% מהערך המוסף הגולמי יוצרו על ידי תעשייה ראשונית, 26% על ידי תעשייה שניונית ו-70% על ידי תעשייה שלישונית. הערך המוסף הגולמי עבור 16 האזורים של דרום-מערב אנגליה היה 6.257 מיליארד לירות שטרלינג. הערך המוסף הגולמי לאדם היה 11,475 לירות שטרלינג במחוז המנהלי, 15,532 עבור פול ובורנמות', 15,235 עבור דרום-מערב אנגליה ו-16,000 עבור הממלכה המאוחדת כולה.
כלכלת המחוז הייתה מבוססת בעבר על חקלאות. מזה עשורים רבים החקלאות איננה המעסיק הגדול ביותר במחוז, כיוון שהמיכון הפחית במידה רבה את מספר הפועלים הדרושים. החקלאות הפכה לפחות רווחית, וגודל המגזר הצטמצם בהתאם. בין 1995 ל-2003 ירד הערך המוסף הגולמי של התעשייה הראשונית (בעיקר חקלאות עם קצת דיג ומחצבות) מ-229 ל-188 מיליון, השווים לירידה מ-7.1% ל-4% בערך המוסף הגולמי של המחוז. בשנת 2002 שימשו 1,903 קילומטרים רבועים משטח המחוז למטרות חקלאיות. בקר הוא בעל החיים הנפוץ ביותר בכלכלת המחוז, אך אוכלוסייתו הצטמקה בין 1995 (240,413) ל-2003 (178,328). עדרי המחלבות ירדו מ-102,589 ל-73,476 פרטים באותה תקופה. גם גודל חוות הכבשים והחזירים ירד באותה תקופה.
התיירות התפתחה כגורם תעשייתי חשוב מאז ראשית המאה ה-19. 3.4 מיליון תיירים בריטים ו-360,000 תיירים זרים ביקרו במחוז ב-2006, והוציאו בסך הכל 659 מיליון לירות שטרלינג. מספרי התיירים המקומיים והזרים התנודדו בשנים האחרון בגלל מגוון גורמים כגון ביטחון ומיתון, מגמה שמשתקפת ברחבי הממלכה המאוחדת כולה.
התעשייה היצרנית בדורסט מהווה 14.6% מכלל כוח העבודה, בהשוואה ל-18.8% במדינה כולה, והוא מדורג במקום ה-30 מתוך 34 במחוזות הלא-מטרופוליטניים של אנגליה. התוצר המקומי הגולמי שווה ל-84% מהממוצע הלאומי.
המחוז אירח את אירועי השיט של אולימפיאדת לונדון 2012 באקדמיית השייט הלאומית ויימות' ופורטלנד שבאי פורטלנד. המבנה הושלם כבר ב-19 במאי 2009, ומשמש נבחרות שיט בינלאומיות כהכנה למשחקים האולימפיים.
הר דבורה
הר דבורה (בערבית: جبل سرطبة; ג'בל סָרְטָבָּה) הוא הר בישראל בגובה של 437 מטרים מעל פני הים, השוכן בהרי נצרת שבגליל התחתון, על גבולו של עמק יזרעאל שמדרום לו. הוא שוכן בין הר כסולות ממערב, הר יונה מצפון והר תבור שנמצא 4.5 ק"מ דרומית-מזרחית לו. על מורדותיו המזרחיים של ההר שוכן הכפר דבורייה, ממערב לו העיר נוף הגליל ובעמק שמצפון לו הכפר עין מאהל. שמו של ההר מנציח את דבורה הנביאה שניצחה בעמק שלמרגלותיו את סיסרא, שר צבאו של יבין מלך חצור.
ההר עשוי אבן גיר ודולומיט, ואדמתו היא אדמת טרה רוסה. הוא מיוער בחורש ים תיכוני, במיוחד בעצי אלון. המקום הוכרז כשמורת יער עוד בתקופת המנדט הבריטי ב-1926, וכונה "יער סרטבה". על הפסגה הכשירה קק"ל חניון ובמקום ניצב סלע המנציח את יובל 25 השנים לחתונתה של מלכת הממלכה המאוחדת אליזבת השנייה עם הנסיך פיליפ שנחוג בשנת 1972. מההר תצפית טובה אל עמק יזרעאל ואל הר תבור, ושביל ישראל חולף על פסגתו.
נטלי כהן וקסברג
נטלי כהן וקסברג (נולדה ב-1983) היא שחקנית, מחזאית ואמנית אנרכיסטית ישראלית.
ילדותה ונעוריה
נטלי כהן נולדה ברמת גן להורים אמנים. אביה, עמוס כהן, היה מפיק תיאטרון ולאחר מכן ניהל מסעדות וברים. אמה היא הזמרת והשחקנית תמי גל (וקסברג), שהייתה חברה בלהקת "האחים והאחיות", ושיחקה בכמה תפקידים בסרטים.
בגיל 7 החלה לכתוב שירה, ובגיל 17 עברה לכתיבת מערכונים, מחזות וסיפורים קצרים בעלי גוון סאטירי, פוליטי וחברתי. "אני חושבת שכיוון שעברתי חרמות, בידוד ויחס עוין בילדות, התפתח אצלי צד מאוד רגיש ל'אחר', לקורבן, לחלש. זה מוטיב שחוזר בכל המחזות שלי". בגיל 14 הצהירה כהן וקסברג שהיא אל-הורית.
כהן וקסברג לא התגייסה לצה"ל, ולדבריה צה"ל פטר אותה מגיוס עקב עודף בנות בצבא. בגיל 18 למדה משחק בסטודיו לאמנויות הבמה - תיאטרון חולון וב"בית הספר לכתיבת דרמה" בתל אביב. לאחר מכן שיחקה במספר הצגות ופרסמה מאמר בשם "מלכודת שחקנים" נגד הופעות תיאטרון בהתנחלויות.
עבודתה כמחזאית
כהן וקסברג הרצתה והופיעה בתיאטרון השחור בנורווגיה, והוזמנה להופיע בפסטיבל תרבות במינכן, אך הופעתה בוטלה ברגע האחרון מחשש לתגובתם של מבקרי הפסטיבל.
סרטונים ביוטיוב
בשנת 2011 החלה לפרסם סרטוני וידאו פרובוקטיביים-אנרכיסטיים באתר הטלוויזיה החברתית באינטרנט וב-YouTube. הסרטונים עוררו תגובות חריפות, וחלקם הורדו מהאתר.
ביוני 2012 התראיינה לתוכנית "הצינור" בערוץ 10, ובקדימון לתוכנית נאמר "הלילה נראיין את האשה השנואה ביותר באינטרנט הישראלי".
בשנת 2013 פרסמה את הסרטון "היציאה הסודנית של מאירה לפידות" שבו היא מוחה על יחסה של מדינת ישראל לפליטים מאפריקה.
ביולי 2013 השתתפה בתוכנית המציאות "האח הגדול" בה הופיעה במשימת "הבית המזויף" כאחת השחקניות שכביכול מתמודדות בעונה. בתוכנית קראה שלא להתגייס לצבא, וחשפה את העובדה שהיא לא מסירה את שערות בית השחי. פרט זה הובלט גם בתוכנית "שי בשישי" בהנחיית שי שטרן בערוץ 10, שהוקדשה לנשים שלא מורידות שערות מבית השחי. כהן-וקסברג פרסמה סרטון יוטיוב בנושא זה באותה השנה, בשם "נשים שלא מגלחות".
בתחילת 2014 פרסמה סרטון בשם "ביקור השואה ביד ושם" שצולם מתחת להעתק האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה שב"יד ושם", בו טענה שמדינת ישראל מנצלת את השואה לצרכיה. הסרטון הועלה גם באתר של עומרי חיון בערב יום השואה, ועורר תגובות נזעמות.
נושא השואה חוזר במספר סרטונים של כהן וקסברג. כך למשל הופיע בסדרת הסרטונים "תוכנית החלוקה של אנה פרנק" שפרסמה ב-2019, בה היא מגלמת את דמותה של אנה פרנק ומחלקת יומנים לדמויות שונות, כמו פליטים אפריקאיים, מפגינים בבלעין, ילדים מוחרמים, פלסטינים במעבר ארז וכן לעהד תמימי, כדי שיתעדו בהם את חייהם ועוולות הנעשות כלפיהם, ויומניהם יהפכו אף הם למפורסמים יום אחד כיומנה של פרנק.
נושאי ההפלות והמיזנתרופיה חוזרים אף הם ברבים מסרטוניה של כהן וקסברג, ביניהם "יצורים מופלאים" שפרסמה בשנת 2015 ובו נראית האמנית שולפת אקדחי צעצוע מתוך כובע שוטר המדומה לרחם ומביעה תרעומת על רעיון ההמשכיות, ו"מתנה לטראמפי" שפרסמה ב-2017, בו מגלמת כהן וקסברג ילדה המציעה לנשיא ארצות הברית דאז דונלד טראמפ (המכונה על ידה "טראמפי" לאורך הסרטון) את רחמה במתנה וכביכול "מעודדת" אותו "לתפוס נשים מהפות", כתגובה להחלטתו לעצור את המימון הפדרלי לארגוני מלכ"ר המסייעים לנשים לעבור הפלות מחוצה לה.
הסרטון "קקי במקום דם"
באוגוסט 2014 פרסמה את הסרטון "קקי במקום דם", שבו היא מצולמת יחד עם חברתה יסמין וגנר (הידועה בעיקר כחברת להקת 21), כשהן עושות את צרכיהן על כ-40 דגלים של מדינות שונות בעולם, בהם גם דגל ישראל והדגל הפלסטיני, על רקע צלילי יצירה מוזיקלית של פרדריק שופן. בנוסף לסרטון זה שהתפרסם במיוחד, כהן וקסברג ווגנר פרסמו סדרת סרטונים בהם הן עושות צרכיהן על דגלי מדינות שונות, לצלילי המנוניהן. באוקטובר 2014 פרסם "הצל" את הסרטון בפייסבוק וקרא לתומכיו להתלונן במשטרה. כהן וקסברג אמרה על הסרטון: "הוא התפרסם ביום הכניסה לעזה במבצע צוק איתן והתזמון הזה לא היה מקרי. זה נראה לי זמן טוב לפרסם סרטון מחאה נגד סמלים, נגד לאומנות ונגד לאומיות".
מפקד משטרת מחוז תל אביב, ניצב בנצי סאו, הגדיר את הסרטון כ"בוטה באופן קיצוני" וב-2 בנובמבר הורה לעצור את כהן וקסברג בחשד לביזוי סמלי דת ושלטון ופגיעה ברגשות הציבור. לאחר החקירה היא נשלחה למעצר בית בדירת אחותה בתל אביב, השופט אסר עליה לגלוש באינטרנט במשך 30 יום והוחרמו המחשב, הטאבלט והטלפון הנייד שלה. בחודשים שלאחר מכן נעצרה ונחקרה כהן וקסברג על ידי המשטרה כמה פעמים. בתגובה למעצרה פרסמה כהן וקסברג נגד המשטרה סרטון פרובוקטיבי בסגנון סרטוני עריפת הראשים של דאעש. בינואר 2016 הודיעה המשטרה כי היא צפויה להגיש כתב אישום נגד כהן וקסברג, בחשד לעבירה על חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה.
תגובות
סרטוניה של כהן וקסברג צוינו בתוכניות מחוץ לישראל, בין השאר ב-BBC ובפוקס ניוז. אתר אמנות בחר בה כאחת מעשר האמניות החזקות בעולם, יחד עם ה"פוסי ריוט".
בשנת 2016 זכתה כהן וקסברג בפרס "יצירה במאבק" של כתב העת מעין יחד עם המשוררת דארין טאטור.
אוהדיה פתחו עמוד פייסבוק בשם "נטלי כהן וקסברג - עמוד מעריצים" המציג את יצירותיה, וחלקם גם הציעו לה תמיכה כלכלית ומימון הוצאות משפטיות. יצחק לאור הגדירה "אמנית אנרכיסטית מצוינת".
מאידך נפתח גם דף פייסבוק בשם "נטלי כהן וקסברג לדין" ובו מופיעות נאצות כלפיה, ביניהן ייחולים למותה ולכך שתיאנס.
כוח החירום של האומות המאוחדות
כוח החירום של האומות המאוחדות (באנגלית: United Nations Emergency Force, ר"ת UNEF) נוסד ב-7 בנובמבר 1956, בהחלטה 1001 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות, כדי לפקח על נסיגת צה"ל מסיני ומעזה בתום מבצע קדש. היוזמה העיקרית להקמת הכוח הייתה של המזכיר הכללי של האומות המאוחדות דאג המרשלד והצעה של שר החוץ הקנדי לסטר פירסון. האספה הכללית של האו"ם אישרה את התוכנית שהוגשה על ידי המזכיר הכללי ובה הצבת כוח של האומות המאוחדות משני עברי קו הפסקת האש. אולם, ממשלת ישראל סירבה להצבת כוחות UNEF בעברו הישראלי של הקו.
היסטוריה
כוח UNEF הראשון של האו"ם היה הכוח הצבאי הראשון מסוגו תחת פיקוד האומות המאוחדות אשר מטרתו הייתה להיכנס לטריטוריה מצרית בהסכמת ממשלת מצרים, כדי לסייע בשמירת השקט במהלך ואחרי נסיגת כוחות לא מצריים, ולהבטיח ציות להחלטת האו"ם. שטח פעולת הכוח נפרש מגדות תעלת סואץ ועד לקווי הפסקת האש שבין ישראל למצרים.
כיוון שההחלטה על הצבת כוח החירום של האו"ם לא התקבלה בעצרת הכללית תחת הוראות פרק ז' למגילת האומות המאוחדות, הצבתו של הכוח הצריכה את הסכמת ממשלות ישראל ומצרים.
אחרי מבצע קדש המשיכה ישראל להחזיק בחצי האי סיני והתקיים ויכוח פנימי האם לסגת ממנה. כבר ב־8 בנובמבר, שגריר ישראל הודיע למזכ"ל האו"ם כי ישראל מוכנה להסיג את כוחותיה ממצרים מיד לאחר קביעת הסדרים משביעי רצון עם האו"ם בנושא כוח חירום של האומות המאוחדות שיירש למעשה את תפקידיו של אונטס"ו באזור זה. בעקבות זאת הוקם כוח החירום של האומות המאוחדות להפרדה בין ישראל ומצרים.
ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון סירב לשוב לקווי הפסקת האש בין ישראל למצרים משנת 1949 והצהיר כי לא יסכים בשום שלב להצבת כוחות האו"ם בשטחה של ישראל או בשטחים שבשליטתה. לאחר שיחות עם מצרים הסכימו 11 מדינות לשלוח כוחות צבאיים לכוח החירום אשר הוצב מצידו המצרי של קו הפסקת האש: ברזיל, קנדה, קולומביה, דנמרק, פינלנד, הודו, אינדונזיה, נורווגיה, פולין, שוודיה ויוגוסלביה. ארצות הברית, איטליה ושווייץ הבטיחו תמיכה בכוח.
משימת כוח החירום נחלקה לארבעה שלבים:
ב־6 במרץ 1957 גנרל ברנס דיווח למזכיר הכללי של האו"ם כי "חיילי כוח החירום של האו"ם נמצאים כעת בעמדה בכל המחנות ומרכזי האוכלוסייה ברצועת עזה". הנסיגה המתוכננת של הכוחות הישראליים מן הרצועה לעבר ישראל, למעט יחידת חיילים במחנה רפיח, בוצעה בשעה 4:00 (שעון גרניץ') ב־7 במרץ על פי תוכנית וללא תקריות. לפי ההסכם, הוצאת הכוח הישראלי האחרון בוצעה בשעה 16:00 (שעון גרניץ') ב־8 במרץ והנסיגה ישראלית המלאה מכל שטח שארם א-שייח' בוצעה באותו זמן.
בפברואר 1960 רוכזו בסיני 2 דיוויזיות מצריות, וניתן לכוח האו"ם אולטימטום לפינוי מאזור הגבול בין ישראל ומצרים. אולם תקרית זו הסתיימה בלא כלום, בעיקר בשל העובדה שמזכיר האו"ם דאג המרשלד השכיל לתמרן את נאצר למצב בו השביע זה את תאוות הכבוד, אך נמנעה המלחמה בינו ובין ישראל, כפי שפרצה בנסיבות דומות שבע שנים לאחר מכן.
עקב סיבות תקציביות ושינוי בצרכים בשטח, צומצם כוח החירום לאורך השנים, ובעת שסיים את תפקידו בחודש מאי 1967 מנה רק 3,387 חיילים.
כוח החירום השני של האו"ם
כוח החירום השני של האו"ם, הידוע בשם UNEF II, היה בשיאו במצבת של 6,973 חיילים. מטה הכוח היה בעיר אסמאעיליה והוא פעל תחילה בשטח תעלת סואץ, ומאוחר יותר בחצי האי סיני. משימת הכוח הייתה לייצב ולפקח על קווי הפסקת האש בין כוחות צה"ל לצבא המצרי לאחר הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים שנחתם ב-18 בינואר 1974 והסכם הביניים בין ישראל למצרים שנחתם ב-4 בספטמבר 1975.
כוח החירום השני של האו"ם נוסד מכוח החלטה 340 של מועצת הביטחון מ-25 באוקטובר 1973, במאמץ לייצב את הפסקת האש בין הכוחות הלוחמים במלחמת יום הכיפורים. כוח החירום פיקח על דילול הכוחות הישראלים והמצרים ושלט באזור החיץ שבין הכוחות בהתאם להסכם הפרדת הכוחות. על כוח החירום היה ליישם את החלטה 340 של מועצת הביטחון ולפיה על הכוחות הלוחמים היה להפסיק את האש באופן מיידי ומלא ולשוב לעמדות שבהן היו ב-22 באוקטובר 1973, בשעה 16:50 שעון גריניץ'. על הכוח היה אף לשתף פעולה עם הצלב האדום הבינלאומי בעת פעולתו באזור.
מנדט כוח החירום השני היה בתחילה שישה חודשים בלבד, עד 24 באפריל 1974, אולם הוארך על ידי האו"ם שמונה פעמים רצופות, כל עת שהמזכיר הכללי של האו"ם דיווח למועצת הביטחון על פעילות הכוח עם התקרב סוף המנדט. בחודש אוקטובר 1978 הוארך המנדט של כוח החירום בפעם האחרונה, למשך תשעה חודשים, עד 24 ביולי 1979. בעת שנסוג מסיני היו בכוח 4,031 חיילים, אשר התלוו אליהם אנשי מטה אזרחיים.
בכוח החירום השני של האו"ם השתתפו כוחות צבא מאוסטרליה (מסוקים ואנשי צוות), אוסטריה (חיל רגלים), קנדה (אנשי לוגיסטיקה, תקשורת וחימוש), פינלנד (חיל רגלים), גאנה (חיל רגלים), אינדונזיה (חיל רגלים), אירלנד (חיל רגלים), נפאל (חיל רגלים), פנמה (חיל רגלים), פרו (חיל רגלים), פולין (לוגיסטיקה, הנדסה, רפואה ותחבורה), סנגל (חיל רגלים) ושוודיה (חיל רגלים).
במהלך פעילותו היו לכוח 55 חללים, מהם 53 אנשי צבא ושני אזרחים שעבדו בכוח.
מודן הוצאה לאור
מודן הוצאה לאור היא הוצאת ספרים ישראלית, חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
היסטוריה
בשנת 1973 רכש עודד מודן, שהיה ראש מחלקת הכספים של ההוצאה, את הוצאת א. לוין אפשטיין והיסב את שמה להוצאת א. לוין אפשטיין - מודן. באותה שנה, חברו אשר ביתן, עודד מודן ואהד זמורה ויצרו את זמורה ביתן מודן - הוצאה לאור (זב"מ). להוצאת זב"מ היה עיקרון מרכזי שדרש שכל ספר המועמד לצאת תחת המותג זב"מ חייב להתקבל פה אחד על ידי שלושת השותפים. אם לא היה הדבר כך יכול מציע הספר להוציא לאור את הספר בעצמו בהוצאתו הפרטית, תחת שמו. כך למשל הביא עודד מודן להוצאה את ספר הבישול פורץ הדרך "מהמטבח באהבה" של רות סירקיס. עקב סירובם של השותפים להוציא את הספר בזב"מ, הוציא אותו מודן בעצמו ומכירות הספר הפכו לבסיס הכלכלי של מודן למשך שנים רבות. בשנת 1982 פרשה הוצאת מודן מהשותפות.
נכון ל-2010 מודן היא אחת משלוש הוצאות הספרים הגדולות בישראל, המחזיקה קטלוג ובו כ-10,000 כותרים. ההוצאה מוציאה לאור את כל סוגי הספרים: ספרות יפה, ספרות פופולרית, ספרות מקור, ספרי עיון, ספרי בישול, ספרי ילדים ונוער, אלבומי מתנה, ספרי מוזיקה, קומיקס וספרי לימוד.
בין היתר, יצאו בהוצאת ההוצאה ספרי בישול של בני סיידא וישראל אהרוני, סדרת ספרי הפסיכולוגיה "פסיכה" בעריכת שולה מודן, וספרי ילדים ונוער של גלילה רון-פדר-עמית, דתיה בן-דור, אלונה פרנקל, שלמה אבס, דליה קורח שגב וזוהר אביב. כמו כן יוצאות בהוצאה הסדרות "הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה" ו"הרפתקה ראשונה: קלאסיקה לראשית קריאה" בשיתוף פעולה עם הוצאת אוקיינוס.
במהלך השנים רכשה ההוצאה את קטלוג הוצאות הספרים מסדה, רשפים, אדם, תמוז, בוסתן ומפעלי תרבות וחינוך (מוזיקה). למודן הסכם שותפות עם הוצאות קרפד (בבעלותו של גיל חובב), עגור ואריה ניר הוצאה לאור.
ב-2010 זכתה ההוצאה במכרז להפקת ספרי משרד הביטחון – ההוצאה לאור והפצתם.
מודן מחזיקה בשליש מהשותפות ברשת צומת ספרים. שותפים שווים נוספים הם מנכ"ל צומת ספרים, אבי שומר, והמנכ"לים המשותפים להוצאת הספרים כנרת זמורה-ביתן דביר, יורם רוז וערן זמורה. עודד מודן הוא גם הבעלים של רשת חנויות "באג מולטיסיסטם". במרץ 2016 רכשה "מודן" את הוצאת הספרים "כתר ספרים", והעסקה קיבלה את אישור רשות התחרות באוגוסט.
ב-2014 בעקבות סכסוך עסקי בין מודן לסטימצקי, הוסרו ספריה ממדפי סטימצקי, והוחזרו כעבור כשנה.
ביולי 2022, בעקבות סכסוך נוסף בין מודן לסטימצקי, נשלחו משאיות אשר נשאו כ-300,000 ספרים ממחסני סטימצקי, ופרקו את תכולתן בפתח מחסני מודן.
זנודורוס
זנודורוס (ביוונית: Ζηνόδωρος) היה שליט יטורי ששלט בין השנים 23–20 לפנה"ס בממלכה היטורית, ממלכה קטנה שמרכזה באזור כלקיס שבלבנון ותוארה בכתביו של יוספוס פלביוס כ"נחלת ליסניאס" ו"מדינת זנודורוס".
ביוגרפיה
על אף שיוספוס אינו מציין זאת בכתביו, זנודורוס היה למעשה בנו של ליסניאס, זאת אנו יודעים על סמך כתובת הקדשה שהתגלתה בהליופוליס (בעלבק שבבקעת הלבנון) ועליה מופיע הכיתוב "זנודורוס הטטרארך בנו של ליסניאס".
זנודורוס עלה לשלטון בעקבות הוצאתו להורג של אביו על ידי מרקוס אנטוניוס בשנת 36 לפנה"ס. שטחה המדויק של ממלכתו אינו ידוע בוודאות אך לפי יוספוס, היא כללה שטחים דרומית לדמשק ומערבית לטרכון, בעוד שמרכז ממלכתו של ליסניאס שכן צפון מערבית לדמשק. ככל הנראה חכר זנודורוס שטחים אלו מידי קלאופטרה השביעית מלכת מצרים לאחר הוצאתו להורג של אביו.
מטבעות שנטבעו בזמן שלטונו מתארות את זנודורוס כ"טטרארך וכהן גדול", תיאור שהופיע גם על מטבעות קודמיו. לפי תיאור זה ניתן להבין שלגבי מרבית האדמות שירש מאביו היה מעמדו גבוה יותר מאשר חוכר.
לפי יוספוס, זנודורוס לא היה מרוצה מההכנסות של ממלכתו והחל להיות מעורב במעשי שוד וביזה באזור הטרכון ובדמשק. בתגובה פנו אנשי דמשק למושל הרומאי בבקשת סיוע כנגד מעשי השוד. בתגובה לכך נושל זנודורוס מנחלתו והקיסר הרומאי אוגוסטוס העניק את השליטה בטרכון לידי הורדוס מלך יהודה על מנת שישליט סדר באזור. זנודורוס כעס על כך שנלקח ממנו האזור שהיה תחת שלטונו, ופנה לרומא בהאשמות כנגד הורדוס על פעילותו הקנאית בחבל הטרכון, אך הרומאים לא נענו לפנייתו.
בלית ברירה, על מנת להגדיל את הכנסותיו המדלדלות, מכר זנודורוס חלק מאדמותיו באזור החורן בעבור 50 טאלנטים, על אף ששטחים אלה הוחרמו מידו וניתנו להורדוס. בהמשך שכנע את תושבי גדר (כיום בשטח ירדן) לפנות בהאשמות כלפי הורדוס לאוגוסטוס שהגיע לסוריה, אולם אוגוסטוס עמד לצידו של הורדוס והתסיסה כנגדו שככה. בעיותיו של זנודורוס נפתרו סופית כאשר לקה במחלת מעיים קשה ומת זמן קצר לאחר מכן באנטיוכיה בשנת 20 לפנה"ס. בעקבות מותו, סופח שטחם של היטורים לממלכת הורדוס.
מתקפת הטרור במומבאי (2008)
מתקפת הטרור במומבאי החלה ב-26 בנובמבר 2008 וארכה יומיים וחצי. המתקפה נערכה כנגד יעדים שונים בו זמנית בדרום העיר מומבאי שבהודו, ובמהלכה עשרה מחבלים חמושים ברובים, רימוני יד וחומר נפץ, שתקפו כמעט בו-זמנית עשרה יעדים, הרגו אזרחים ולקחו בני ערובה.
במתקפת טרור זו שנמשכה כיומיים וחצי, נהרגו 207 בני אדם, 178 מהם הודים והשאר זרים ונפצעו 694 בני אדם, 657 מהם הודים והשאר זרים (ראו הרחבה - מתקפת הטרור במומבאי - קורבנות). כוחות מיוחדים ללוחמה בטרור של הודו הופעלו כנגד המחבלים, לכדו אחד מהם והרגו תשעה. ייתכן שמחבלים נוספים נמלטו.
המחבל שנלכד הודה בחברות בארגון הטרור הפקיסטני-אסלאמיסטי "לשקאר א-טייבה" הקשור לארגון הטרור האסלאמי "אל-קאעידה", וציין כי תכנון המתקפה נמשך כשנה וחצי (משערים שזאכי א-רחמן לאחבי היה בין המתכננים הראשיים), והיעדים העיקריים שהותקפו, מלון ארמון טאג' מהאל, מלון אוברוי טריידנט ובית חב"ד, נבחרו מראש. בעיתון הבריטי "טיימס" דווח כי חמישה מהמחבלים לא נלכדו, לפי העובדה שבספינה שבאמצעותה באו הטרוריסטים למומבאי נמצא ציוד עבור 15 גברים (15 חגורות הצלה ואפילו 15 מברשות שיניים), מה שגרם לחשש לפיגוע נוסף.
רשימת הפיגועים
המקומות שהותקפו, לפי סדר תקיפתם, הם:
החשד הוא שהקורבנות הראשונים של הטרוריסטים היו אנשי ספינת דיג מהעיר פורבנדר, שנחשבה לנעדרת מאז 14 בנובמבר. רב החובל של הספינה נמצא מת, ויתר אנשי הצוות נעדרים. הטרוריסטים כנראה השתלטו על הספינה, ובאמצעותה הגיעו לחוף מומבאי.
המספר הרשמי של ההרוגים מאז 30 בנובמבר 2008 עומד על 173, ומספר הפצועים עומד על 694.
מלון טאג' מאהל
לפחות 60 אנשים נרצחו, ו-3 מחבלים נהרגו.
רביעי (26 בנובמבר)
חמישי (27 בנובמבר)
שישי (28 בנובמבר)
שבת (29 בנובמבר)
מלון אוברוי טריידנט
לפחות 50 אנשים נרצחו, ו-2 מחבלים נהרגו.
רביעי (26 בנובמבר)
חמישי (27 בנובמבר)
שישי (28 בנובמבר)
בית חב"ד
בית חב"ד שכן ב"בית נרימאן" (नरीमन हाउस), בניין בן חמש קומות באזור הדרומי של מומבאי.
6 יהודים נרצחו, ו-2 מחבלים נהרגו.
רביעי (26 בנובמבר)
חמישי (27 בנובמבר)
שישי (28 בנובמבר)
בעקבות הפיגוע
בעקבות הפיגוע התפטרו מתפקידם שר הפנים של הודו, שהוא האחראי על ביטחון הפנים במדינה, והיועץ לביטחון לאומי.
הערכתה של הודו, שהמחבלים הגיעו מפקיסטן והתאמנו בה, גרמה למתיחות רבה ביחסים בין שתי המדינות. מספר ימים לאחר המתקפה הודו הגישה לפקיסטן רשימה של 20 חשודים במעורבות בפיגוע, ותבעה את הסגרתם.
מבין עשרת המחבלים שביצעו את המתקפה עצמה, נהרגו תשעה. על המחבל ששרד, פקיסטני בן 22, נגזר עונש מוות במאי 2010 לאחר שהורשע ב-86 סעיפי אישום, והוא הוצא להורג בתלייה ב-21 בנובמבר 2012. שני אזרחים הודים, שהועמדו לדין על סיוע למחבלים, זוכו מאשמה.
בעקבות הפיגוע הקימה ממשלת מהאראשטרה יחידה מיוחדת ללוחמה בטרור, פורס ואן בסיוע משמר הגבול הישראלי.
הפיגוע בתרבות
בשנת 2019 עלה לאקרנים הסרט מלון מומבאי. הסרט מתחיל בשייט של עשרת המחבלים עד לעגינתם סמוך לשער הודו ומתמקד במאורעות שהתרחשו במלון הטאג' מאהל. שאר אתרי הפיגועים הוזכרו בקצרה.
טלי אברהמי, מפיקת סרטים חרדית, הפיקה סרט בשם "בומבאי" בו שילבה בתוך העלילה הכללית את סיפורם של שליחי חב"ד גבי ורבקי הולצברג שנרצחו בפיגוע.
ויליאם ליון מקנזי
וִילְיָאם לְיוֹן מֵקֶנְזִי (באנגלית: William Lyon Mackenzie; 12 במרץ 1795 – 28 באוגוסט 1861) היה סוחר, עיתונאי, פוליטיקאי ומהפכן קנדי ממוצא סקוטי שהיה בעל חותם על התפתחותה המדינית של קנדה. מקנזי היה ראש עיריית טורונטו הראשון, אבי המרד הרפובליקני בקנדה עילית בין 1837 ל-1838 וסבו של ויליאם ליון מקנזי קינג, לימים ראש ממשלת קנדה העשירי.
מקנזי, שביקר את ממשל האוליגרכיה המלוכנית של קנדה עילית ארגן מרד להפילו ואף השיג תמיכה של אזרחים חמושים מארצות הברית בניסיונו הכושל להצית מהפכה. הוא נעצר בידי הרשויות האמריקאיות בעוון עבירה על 'חוק הנייטרליות' משנת 1794 ולאחר עשרה חודשים ניתנה לו חנינה מידי נשיא ארצות הברית, מרטין ואן ביורן.
ניסיונותיו להקים רשת עיתונים פרו-רפובליקנית בעת שהותו במדינת ניו יורק נכשלה. בשנת 1849 ניתנה לו חנינה מטעם הרשויות הבריטיות בקנדה ובהמשך שירת בבית המחוקקים של מחוז קנדה עד 1858. מקנזי נפטר בגיל 66 בשנת 1861 ובבחינת מורשתו הוכר כפטריוט קנדי תומך דמוקרטיה. הפוליטיקאי ג'ורג' בראון כתב על מקנזי כי היה:
שנותיו הראשונות, הכשרה, והשנים בסקוטלנד
ויליאם ליון מקנזי נולד בדנדי, ממלכת בריטניה הגדולה, בשנת 1795. שלושה שבועות לאחר הולדתו של מקנזי נפטר אביו ובמהלך צעירותו של מקנזי בני משפחה תמכו בו ובאמו. בשונה ממקנזי הצעיר, אמו הייתה מאמינה אדוקה בת הכנסייה הפרסבטריאנית. בגיל חמש נרשם לבית ספר יסודי ובמהלך חינוכו נודע במשמעת רופפת.
בגיל 15 היה החבר הצעיר ביותר בחדר כתיבת חדשות מסחרי של עיתון מקומי. מקנזי נוסף על כך נרשם לחברה מדעית איפה שפגש באדוארד לזלי, לימים הפטרון שלו. לאחר שעסק בשירות מספר סוחרים, היה מקנזי נכון לשנת 1814 בעל חנות וספרייה עצמאי בעל גב כלכלי שפרנס את עצמו ואת אמו. חלק נרחב מההצלחה שלו הייתה אפשרית הודות לתמיכה כספית מוקדמת של אדוארד לזלי. בעקבות השפל הכלכלי שבסופן של המלחמות הנפוליאוניות, העסק נפגע קשות.
מקנזי עבר בין הספרייה באליט לדנדי ועבד עבור חברה לבניית תעלות מים בוילטשייר. בהמשך ביקר ברסטורציה הצרפתית ומשם עבר לזמן קצר ללונדון בשנת 1818. בהיותו ללונדון החל לעבור בעיתון מקומי שבאחזקתו. מאוחר יותר טען מקנזי שבין 1817 ל-1821 פעל להגיע לחיים נזירים כאשר ויתר על שתיית אלכוהול והימורים. בשנת 1814 נולד למקנזי בן, ג'יימס מחוץ לנישואים. מאוחר יותר, כאשר התחתן עם אליזבת מקנזי, היא לקחה אחריות על הילד בתור אם-חורגת.
המעבר לקנדה-עילית וההתיישבות
בשנת 1820 שט מקנזי ביחד עם ג'ון לזלי, בנו של אדוארד, אל מושבת קנדה-עילית של האימפריה הבריטית אחת מבין מושבות אמריקה הצפונית הבריטיות. במשך זמן קצר עבד בחברת בניית תעלות מים וערך עיתונים מקומיים לפני שעבר להתגורר ביורק, לימים העיר טורונטו לחופי ימת אונטריו. מקנזי התרשם מקנדה-עילית ועוד לפני סוף השנה מצא עבודה כעורך בעיתון "המשקיף" (Observer) המקומי של יורק תחת שם העט הבדוי "מרקטור".
בשנת 1822 עברה כלל משפחת לזלי לעיר יורק ואתם גם אמו של מקנזי שבחרה עבורו את אליזבת בקסטר (לימים מקנזי) להיות לכלה במסגרת שידוך. לזוג היו 13 ילדים. בהמשך עבד מקנזי בחסות בני משפחת לזלי, שעירבו אותו בבתי העסקים שפתחו, בתי חרושת והספרייה שהיו ברשותם. השותפות התפרקה לקראת סוף 1823 ולנוכח קשיים כלכליים היה על מקנזי לעבור לקווינסטון, באזור ניאגרה.
היה זה בביתו החדש שהחל מקנזי לנהל עיתון חדש שלימים הפך למפורסם תחת שמו; 'הסנגור הקולוניאלי' (the Colonial Advocate), אשר החל בפרסום ב-18 במאי 1824. קשיים כלכליים החזירו אותו ליורק, איפה, שלנוכח עלייה בחובותיו, הפך עם הזמן ליותר ביקורתי כלפי הממשל השמרן הקולוניאלי. במאי 1826 היה על מקנזי לעבור אל לואיסטון, מדינת ניו יורק, בכדי להימנע ממאסר על אי-שילום של חובות. ב-8 ביוני חבורה של 15 נערים המקושרים להנהגה הקולוניאלית, התחפשו לאינדיאנים, ביצעו ביזה על משרד העיתון שלו ביורק וזרקו את המקלדת אל תעלת המים העירונית.
כאשר מקנזי תבע 8 מהמארגנים של הביזה בבית משפט עירוני ביורק, נקבע כי יינתן לו פיצוי בסך 625 לירה שטרלינג, סכום שהיה גבוהה בהרבה מזה הנדרש לתיקון הנזק שנגרם. מקנזי, דרך הפיצויים, בנה מחדש את המשרד, העביר חלק מהפיצויים לתומכיו במהלך המשפט והסדיר עבור עצמו מחדש מעמד של עיתונאי בעל קרקע יציבה. כמו כן, הפיצויים הספיקו לשילום על כל החובות שלו. לימים מקנזי השתמש במשפט כדוגמה כביכול למאבק עבור הצדק החברתי שהנהיג.
חבר האספה המחוקקת (1829 - 1834)
כמזכיר ועדה לאיסוף עתירות לתיקון עוול חברתי, מקנזי היה בעל חלק מרכזי בבחירתו של רוברט רנדל שייצג את חברי הוועדה בבריטניה בשנת 1827. עם הזמן עסק מקנזי יותר בנושאים שנגעו לזכויות המתיישבים האמריקאים וביחס אליהם מצד הממשל הקולוניאלי. בתמיכת רפורמיסטים בריטים, הצליח רנדל לשכנע את המשרד הקולוניאלי לתמוך בהענקת שוויון זכויות בין ילידי קנדה-עילית לבין תושבי בריטניה. עבור מקנזי, האירוע הוכיח את החשיבות של עתירה ישירה ללונדון במקום דיונים עם הממשל הקולוניאלי.
בשנת 1829 נבחר מקנזי אל האספה המחוקקת של קנדה-עילית מטעם מחוז העיר יורק. מקנזי אמנם לא הצליח להיבחר לדובר האספה המחוקקת, אך בכל זאת היה יכול כעת לקדם את הרפורמות בהן תמך. מקנזי קידם את הקמתן של ועדות בנוגע לחקלאות, מסחר ועוד וטען כי הבנק הראשי היה למונופול. מקנזי התנגד לכל הוצאה נוספת מטעם הרשויות עד לפירעון החוב הציבורי, אף על פי שהחוב נוצר במידה רבה על ידי עבודות ציבוריות חיוניות לפיתוח המושבה.
במרץ 1829 טייל מקנזי בארצות הברית בשביל לקנות ספרים למכירה יד-שנייה בספרייה שהייתה ברשותו ובכדי ללמוד על מדיניותו הפוליטית של הנשיא האמריקאי החדש, אנדרו ג'קסון. מקנזי הביע הערכה כלפי הממשל האמריקאי, שלטענתו תופעל ביתר פשטות מקלה על מנהל ביחס לממשל הקולוניאלי בקנדה-עילית. מקנזי פגש בנשיא ג'קסון וכמוהו היה תומך נלהב של יזמות ועצמאות עבור החקלאי ובעל הקרקעות.
במאי 1830, מותו של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת הוביל לפיזור האספה המחוקקת ולבחירות חדשות בקנדה-עילית. הממשל הקולוניאלי החל בתהליך של חיזוק התרבות הבריטית המקומית דרך תמיכה בהגירה מהממלכה המאוחדת. במהלך הבחירות נבחר מקנזי בשנית אך התנועה הרפורמיסטית השיגה פחות מעשרים מושבים מתוך 51 המושבים של האספה. לאחר התבוסה של הפלג-הרפורמי בבחירות הפך מקנזי למאוכזב לנוכח ההתקדמות האיטית של תהליך הדמוקרטיזציה בקנדה-עילית. בערך באותה העת הצטרף מקנזי אל תנועה פוליטית-דתית בראשות פרסביטריאנים שמרנים שתמכו במעורבות בין הדת והמדינה, דוגמה לדעותיו הפוליטיות המגוונות של מקנזי, שלעיתים סטרו את הקונצנזוס הפוליטי.
הממשלה הבריטית של צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני, תמכה בהעברת חלק נרחב יותר מההכנסות של הייצור הכלכלי במושבה אל האספה המחוקקת שלה בעבור קידום הפיתוח. מקנזי מצידו פנה נגד רוב חברי האספה המחוקקת בטענה כי אין הממשל הקולוניאלי מסוגל להסדיר תקציבים בעבור הוצאות קודם ישלם את הפירעון החוב הציבורי. דרך הצבעה, הרוב השמרני באספה הדיחה את מקנזי ממושבו וזה ארגן המון שפרץ את בית המחוקקים ודרך את פיזורה של האספה לבחירות חדשות.
ראש עיריית טורונטו ותכנון מרד
במרץ 1834 היה מקנזי לראש העיר הראשון של יורק, ששמה שונה לטורונטו. באוקטובר אותה השנה הבחירות לאספה הסתיימו בהשגת רוב לפלג הרפורמיסטי. למרות מאמציו של מקנזי, היה סיכוי נמוך להצלחה בשכנוע המושל קנדה-עילית, ג'ון קולבורן, הברון סיטון הראשון, לתמוך ברפורמות. לפי החלוקה השלטונית על האספה המחוקקת להציע חוקים אך רק על המועצה המבצעת (המהווה את הרשות המבצעת) להוציאם לפועל. בראש הרשות המבצעת עמד מושל-המשנה שהיה שליח במושבה מטעם הכתר. הרשות המבצעת, כמו גם חלקים באספה המחוקקים, היו תחת הנהגתה של אוליגרכיה סמכותנית שהתנגדה לכל רפורמה אפשרית שהוצעה שנודעה לפי הכינוי "הקומפקט המשפחתי" (the family compact).
בקנדה-תחתית, איפה שרוב האוכלוסייה היו קנדים צרפתים, היה מצב דומה כאשר האוליגרכיה הונהגה בידי מיעוט אריסטוקרטי בריטי שנודע בשם "קליקת שאטו" (Château Clique). לשתי האוליגרכיות השלטות התפתחה אופוזיציה אזרחית, בעיקר מתוך התנועה הרפורמיסטית, שתמכה בהסדר העברת סמכויות עבור הגורמים הנבחרים דמוקרטית בממשל. באביב 1837, לפי החלטת מזכיר הפנים, ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון, בוטלה כל הסמכות של הרשות המחוקקת על המבצעת בקנדה-תחתית.
ההחלטה הממשלתית שכנעה את מקנזי כי אין מה לצפות מהממשל האימפריאלי בלונדון. למקנזי היה חלק מרכזי בארגונם של ועידות מחתרתיות מטעם הרפורמיסטים בקנדה-עילית, אשר בסופו של דבר הגיעו להחלטה שיש צורך להשתמש בכוח עבור הפלת הרודנות האוליגרכית. בין סוף יולי לסוף אוקטובר התקיים רק אימון צבאי אחד מצפון לטורונטו של מיליציה מחתרתית, וכבר בסוף ספטמבר התגלו קשיים לוגיסטיים בבחינת הקשר בין קבוצות המורדים המתוכננים.
המרידה הראשונית בקנדה-עילית
בנובמבר 1837 הממשלה בקנדה-תחתית עמדה לעצור את המנהיג הרפורמיסטי הצרפתי, לואי ז'וזף פאפיניו (Louis-Joseph Papineau). פאפיניו ברח דרך הגבול לארצות הברית ותומכיו סירבו לדרישת הרשויות להפסיק להתאגד פוליטית. בתוך זמן קצר הפכה השערורייה למרידה כוללת בקנדה-תחתית של מורדים צרפתים תומכי רפורמה נגד הממשל הבריטי. לנוכח המרידה בקנדה-תחתית, מקנזי הורה לכלל ההתארגנויות השונות של המיליציות להתחיל במרד מזוין.
אי הצי (Navy Island) בגבול ניו יורק ואונטריו על נהר ניאגרה נקבע בתור הבירה הזמנית של הרפובליקה ומקנזי הוכר בידי תומכיו בתור הנשיא הראשון של הרפובליקה הקנדית. הרפובליקה, תוך זמן קצר מהמתה, קרסה לעומת התארגנות מקצועית של תושבים ששירתו קודם לכן בצבא הבריטי הקולוניאלי והציעו מחדש את שירותם נגד המרידה הקיימת.
המעורבות האמריקאית במרידה
אירועי המרידות בקנדה הרוויחו התעניינות רבה מצד דעת הקהל האזרחית בארצות הברית. גורמים אזרחיים בארצות הברית חצו את הגבול לתמוך במרידה בתקווה להקים רפובליקה שכנה מצפון לארצם. מצב זה הוביל לכך שמיליציה אזרחית אמריקאית, בשם "האחים הציידים" (Hunter Brothers), חצתה את הגבול ופלשה לתוך שטחי קנדה הבריטית. בתוך זמן קצר חיילים בריטיים הרגו אזרחים אמריקאים שהשתתפו במרידה, מה שגרם לעליית מתיחות ביחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת.
ההתערבות של אזרחים אמריקאים במרידה הקנדית הייתה לגורם לחשש גם בלונדון וגם בוושינגטון די. סי., שהתנגדו לאפשרות של פרוץ מאבק. בסופו של דבר הגיעו שני הצדדים הגיעו להסכם שיתוף פעולה שנועד למנוע מעבר של אזרחים אמריקאים את הגבול. עד סוף 1838 קרסו המרידות בקנדה-עילית ותחתית.
עוד ב-7 בדצמבר 1837 הופצה כרזה בידי הרשויות הבריטיות בקנדה עבור לכידתו של מקנזי וזה עבר לארצות הברית עם משפחתו במהלך המרידה. לבסוף נעצר מקנזי לא בידי הרשויות הבריטיות אלא בידי האמריקאיות, ונאסר ל-18 חודשים בעוון מעבר על חוק הנייטרליות של 1794: לבסוף שוחרר מקנזי עשרה חודשים לתוך מעצרו לאחר קבלת חנינה מידי הנשיא האמריקאי, מרטין ואן ביורן.
השנים בניו יורק, ארצות הברית
ניסיונותיו של מקנזי להצית מרידה חדשה דרך שליחת מסרים למתנגדי הממשל בקנדה ודרך נקיטת עמדה פוליטית בעיתון החדש שהיה אחראי עליו, לא צלחה, והמצב בשטח שקט לאחר דצמבר 1838. בעיות כספיות, חוסר יכולת למצוא עבודה שרצה או שהיה יכול לקבל, התגברות של מחלות בקרב בני משפחה ומותם, המשיכו להפוך את חייו של מקנזי בארצות הברית לאומללים. הוא היה מזה זמן רב מוקד של מחלוקת פוליטית. אף על פי כן, הוא שמר על יכולתו למשוך אליו חברים ופטרונים כגון הפובליציסט והמוציא לאור האמריקאי הוראס גרילי.
בסופו של יום הכיר מקנזי בעובדה שהמרידה הייתה לכישלון ושלא היה על התנועה הרפורמיסטית לתמוך בהוצאתו לפועל מלכתחילה. עקב מחסור בקוראים, העיתון 'פרסומי מקנזי' (Mackenzie’s Gazette) יצא לפשיטת רגל בשנת 1840. מקנזי לא ויתר על עסקיו ומספר פעמים ניסה וכשל בפתיחת עיתון חדש. מקנזי שמר טינה לואן ביורן על שלא תמך במרידה ובספרו על פטריוטים אירים הציג את ביקורתו החריפה נגד פועלו של ממשל ואן ביורן.
במאי 1846 נסע מקנזי לאולבני כדי להשתתף בוועידת המדיניות של עיתון 'ניו יורק דיילי טריביון' של גרילי. דעותיו הפוליטיות של גרילי השפיעו רבות על דעותיו הפוליטיות של מקנזי בקנדה בשנות ה-50 של המאה ה-19. הוא שהה באולבני עד לאביב 1847, בעריכת 'עיתון הפטריוט של אולבני'. בשובו לעיר ניו יורק, בחורף 1847–1848 עבד בטריביון וערך עבור גרילי.
חבר האספה המחוקקת (1851 - 1858)
בפברואר 1849 הביא הממשל הקנדי של רוברט בולדווין לרפורמות גורפות, כולל חקיקת החנינה. מקנזי, דרך קשריו למשפחת לזלי, היה מעורב בחנינה. הוא החל מיד בסיור בקנדה ממונטריאול לניאגרה. חזרה לקנדה כללה בעיות תעסוקה. האידיאלים העצמאיים של מקנזי מנעו ממנו לעבוד אצל העיתון של לזלי - גם לאחר שהוא הצטער בפניו על תמיכתו במרידה - והוא רצה מאמר משלו בתוך העיתון. הוא גם היה מודאג מהליך משפטי על חובותיו. מקנזי לא נשאר בקנדה ובינואר 1850 גרילי העניק לו עבודה מחודשת אך באפריל 1850 עזב את העיתון ובתחילת מאי שוב היה בן טורונטו, אם כי חשש מקבלת הפנים שלו ולא בטוח כיצד יוכל לפרנס את משפחתו. גם בהיותו בטורונטו, המשיך מקנזי לכתוב בטריביון של גרילי ובעת הבחירות לאספה הכללית, הפעם של מחוז קנדה המאוחד (המרידות הובילו לאיחוד קנדה-עילית ותחתית), מקנזי נבחר לנציג באספה בשנת 1851. הפעם הביע מקנזי את תמיכתו בכל הצעת חוק שתהיה לרפורמה, בלי כל קשר למפלגה שתציע אותה.
מקנזי הגיע לשיא סמכותו הפוליטית כאשר סירב לקבל את התוכנית לאיחודן של המפלגות תומכות הרפורמה. במרץ 1852 סירב לתמוך בג'יימס לזלי, מבניו של אדוארד לזלי, בתוכניתו לרשום מכתב ללונדון נגד המדיניות הקולוניאלית הבריטית. בהמשך נקשר שמו עם פרשת שחיתות אך מקנזי המשיך להאשים את הממשל על הקרבת אידיאלים בעבור אינטרסים של שימור עמדות.
בקיץ 1853 מקנזי החל להטיל ספק גם בערך האיחוד. באמצע 1854 הוא היה משוכנע שהקנדים הצרפתים קיבלו הרבה יותר ממה שתרמו, והכל על חשבון קנדה-עילית. התשובה, כך האמין יותר ויותר, היא לפזר את האיחוד. בשנת 1854 התבקשו עצותיו בהתכתבות מצד מייסדי תנועות רפורמה, שכן כולם האמינו שמקנזי היה רפורמר אמיתי, אם כי הוגה מעט מבולבל. כשהממשלה נפלה בספטמבר 1854, תבוסה שאותה ייחסו מנהיגיה באופן חלקי להתקפות של מקנזי, היו גורמים שראו את מקנזי כמקור לבניית מפלגת רפורמות מצפונית יותר.
בין השנים 1854–1857 מקנזי הציג בהצלחה צעדים להמרת מטבע עשרוני, כדי לפשט את הטיפול בבחירות סותרות, ולבחור ראשי ערים באופן ישיר ולא על ידי מועצות העיר, והוא גם תמך בצעדים פופולריים כמו ביטול עתודות הכמורה. מקנזי גם תמך בבחירת חברי מועצה מחוקקים ובניית רכבות במימון פרטי. בתור יושב ראש הוועידה הכלכלית, האשים מקנזי את ממשלו השמרני של ג'ון אלכסנדר מקדונלד בעוון הוצאת כספים לא מחושבת.
שנים אחרונות ומותו
מקנזי יצא לפנסיה בשנת 1858 וסיים את הקריירה הפוליטית שלו. הוא אישר את רשימת הרפורמות הדרושות שהופקה על ידי אמנת תומכי-הרפורמה בשנת 1859, אף שסירב לשבת באחת הוועדות מכיוון שלא ייצג שום מפלגה. יציאתו מהפוליטיקה שיפרה גם כן את רוחו. אף על פי שעזר לבעלי ברית פוליטיים בבחירות של 1861, המסך ירד באותה העת על הקריירה הפוליטית של מקנזי. מקנזי אף נהנה מקשרי ידידות עם ג'ורג' בראון, מנהיג המפלגה הליברלית הקנדית.
למעשה, בסוף יוני 1861, חודשיים בלבד לפני מותו, מקנזי אף השתעשע ברעיון להתמודד שוב על תפקיד נציג מחוז המחוקק באספה המחוקקת. בחודשיו האחרונים של חייו, תקופת של בלבול נפשי אשר ודאי ייאשה אותו מכיוון שהוא סירב לקבל את כל התרופות נגד דיכאון. ב-28 באוגוסט 1861 מקנזי לקה ב"התקף אפופלקטי"; שבץ שהוביל למותו. נכדו של מקנזי, ויליאם ליון מקנזי קינג, היה לימים ראש ממשלת קנדה העשירי ומנהיג המפלגה הליברלית.
ז'אן גוטמן
ז'אן גוטמן Jean Gottmann (10 באוקטובר 1915, חרקוב - 28 בפברואר 1994, אוקספורד) גאוגרף אנגלי-צרפתי, שהיה ידוע בעיקר בזכות מחקרו המקיף על האזור העירוני של צפון מזרח ארצות הברית שאותו כינה - מגלופוליס. התרומות העיקריות שלו לגאוגרפיה האנושית היו בתחומי המשנה של הגאוגרפיה העירונית, הפוליטית, הכלכלית, ההיסטורית והרגיונלית. התמחויותיו הרגיונליות נעות בין צרפת לים התיכון לארצות הברית, לישראל וליפן.
ילדות
גוטמן נולד בחרקוב, אוקראינה, האימפריה הרוסית. הוא היה הבן היחיד של הורים יהודים משגשגים, אלי גוטמן וסוניה-פאני אטינגר, שנהרגו בפברואר 1918, בעקבות המהפכה הרוסית ב־1917. הוא אומץ למעשה על ידי דודתו, אמילי גוטמן ודודו מישל ברצ'ין והם נמלטו איתו לפריז ב־1921 דרך קונסטנטינופול.
קריירה
למד גאוגרפיה בסורבון בפריס וכתב כמה דברים על חקלאות השלחין באגן הים התיכון, בשנים 6–1935, כולל על ההשקיה בארץ ישראל. גוטמן החל את עבודתו כעוזר מחקר בגיאגרפיה כלכלית בסורבון (1937-41) בהדרכתו של אלברט דמייגון ( Albert Demangeon, ) אך נאלץ לעזוב את משרתו בזמן פלישת הנאצים לצרפת ולחקיקת חוקת 1940 נגד היהודים, אשר אסרה עליו לעסוק במשרה ציבורית. תחילה ברח לעיר מונפלייה בצרפת, אחר כך היגר לארה״ב ב־7 בדצמבר 1941, ביום שבו ביצעו היפנים התקפה אווירית על בסיס חיל הים פרל הארבור בהוואי.
הוא מצא מקלט בארצות הברית, שם קיבל מלגת ״קרן רוקפלר״ כדי להשתתף במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, ניו ג'רזי. במהלך המלחמה גוטמן תרם למאמץ האמריקני על ידי ייעוץ ל״מועצת הלוחמה הכלכלית״ בוושינגטון ובגופים אחרים; הוא הצטרף ל"לה פראנס ליברה ", הממשלה בגולה, בהנהגת הגנרל הצבאי הצרפתי והמדינאי שארל דה גול במהלך מלחמת העולם השנייה. באותה תקופה הוא גם הצטרף לקהילת האקדמיים של צרפת, אשר לימדו באוניברסיטה המחקרית הפרטית בניו יורק, "בית הספר החדש למחקר חברתי".
הגאוגרף אייזיאה באומן, שהיה נשיא אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שכר אותו כפרופסור לא-קבוע במכון החדש לגאוגרפיה של אוניברסיטה זו (1943-45). ב -1945 חזר לצרפת לעבוד במשרד הכלכלה הצרפתי, ובילה שנתיים כמנהל מחקר באומות המאוחדות (1946-47). נקודת המבט הרב-תרבותית שלו אפשרה לו לקבל מענק מאת הפילנתרופ פול מאלון כדי לבצע את המחקר הרגיונלי הראשון שלו על וירג'יניה (1953-55).
ב -1961 הוא הוזמן להצטרף לאקדמיה למדעי החברה באוניברסיטת פריז על ידי פרננד בראודל (Fernand Braudel ) קלוד לוי-שטראוס ( Claude Lévi-Strauss) ואלכסנדר קויירה (Alexandre Koyré)
בשנת 1968 הפך לפרופסור לגאוגרפיה באוקספורד (1968-1983), ונשאר שם גם לאחר פרישתו כפרופסור אמריטוס עד סוף חייו.
מגלופוליס
בעזרת הסיוע הכספי של קרן המחקר "קרן המאה" שבסיסה בניו יורק, גוטמן ניתח את האזור האורבני של החוף הצפוני-מזרחי של ארצות הברית.