cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טינקרבל והאוצר האבוד
הפקה
באוגוסט 2008 הוכרז על הפקת הסרט כאחד מהסרטים באורך מלא המתוכננים להיות בסדרת הסרטים "טינקרבל", אשר לוקחת חלק בזיכיון "פיות דיסני" שבבעלות חברת וולט דיסני. הסרט הופץ בשנת 2009 לאחר הצלחת הסרט "טינקרבל" משנת 2008, כאשר הוא משמש לו המשך וכסרט השני באורך מלא בסדרת הסרטים. צוות ההפקה של סרט זה שונה מצוות ההפקה של הסרט הקודם, כאשר ג'ואל מקנילי נותר בתפקיד המלחין. קליי הול, במאי הסרט, שיתף שהסרט שאב השראה מהספר "Tink, North of Never Land" ("טינק, צפונית מארץ לעולם לא") מאת קיקי ת'ורפ שיצא לאור בשנת 2007, כאשר שם הספר היה שם העבודה של הסרט. כמו כן, הוא סיפר שהוחלט בסרט זה לעשות לטינקרבל לבוש חדש, מפני שהשמלה הירוקה והמוכרת שלה אינה מתאימה לסרט הרפתקאות.
הדיבוב המקורי של הסרט נישאר ללא שינוי מהסרט הקודם, מלבד פוון, שר הסתיו והקריינית שדובבו בסרט זה על ידי אנג'לה ברטיס, ג'ון דימאג'יו וגריי דליסל בהתאמה, לאחר שדובבו בסרט הקודם על ידי אמריקה פררה, ריצ'רד פורטנאו ולורינה מק'קניט בהתאמה. הדיבוב העברי של הסרט נותר ללא שינוי, אך צוות ההפקה שלו השתנה. בסרט הקודם במאי הדיבוב היה שרון כהן ומפיקת הדיבוב הייתה הדס מוזס, ואילו בסרט זה בימוי הדיבוב נעשה על ידי אפרת קרצמן והפקת הדיבוב נעשתה על ידי שירי רוזנברג. כהן משמש בסרט זה המנהל המוזיקלי יחד עם עדי כהן, לאחר שהיה בתפקיד זה גם בסרט הקודם.
פסקול
הסרט הולחן על ידי ג'ואל מקנילי, אשר הקליט את הלחנים של הסרט הקודם. הוא הקליט את המוזיקה עם 82 נגנים מתוך ההרכב המוזיקלי Hollywood Studio Symphony ונגנית הכינור מאיריד נסביט. שיר הנושא של הסרט הוא "Gift of a Friend" בביצוע דמי לובאטו, כאשר הופק לו קליפ בכיכובה. השיר הופיע בכתוביות הסיום של הסרט, והוא מופיע גם באלבום "Here We Go Again" של לובאטו. השיר "...You Were" של הזמרת איומי האמאסאקי משמש כשיר הנושא של הסרט בגרסה היפנית שלו. בגרסה העברית של הסרט הניהול המוזיקלי נעשה על ידי שרון כהן ועדי כהן, כאשר השירים בוצעו על ידי שרון עזריה, שביצעה את השירים גם בסרט הקודם, בשיתוף מקהלה שכוללת את הדר שחף-מעיין, מיכל רשף, עדי רז, מיכאל עינב, בבת מרום ואפרת כרמוש.
לסרט יצאו שני פסקולים על ידי וולט דיסני רקורדס - הראשון שנקרא "Tinker Bell and the Lost Treasure (Soundtrack from the Motion Picture)" יצא ב-22 בספטמבר 2009, והוא כולל את השירים שהופיעו בסרט בתוספת שירים חדשים שנכתבו בהשראתו, כמו כן הוא כולל את שיר הנושא של הסרט הקודם "Fly to Your Heart" בביצוע סלינה גומז וקאבר לשיר "I'll Try" מתוך הסרט "פיטר פן 2" (2002) בביצוע ג'סי מקרטני שהופיע גם באלבום "Disneymania 4" (2006); השני שנקרא "Tinker Bell and the Lost Treasure (Original Motion Picture Soundtrack)" יצא ב-2 בפברואר 2015 בשיתוף Intrada Records, והוא כולל בעיקר את לחני הסרט.
קבלה
כשהסרט הוקרן במטה האומות המאוחדות ב-25 באוקטובר 2009, קיוטאקה אקאסאקה, תת-מזכ"ל לתקשורת ומידע ציבורי, כינה את טינקרבל כדמות שיכולה לעזור לעורר בילדים והורים השראה לטפח את הטבע ולעשות מה שהם יכולים על מנת לדאוג לסביבה. בחודשים הראשונים ליציאת ה-DVD של הסרט, הוא הרוויח כ-50 מיליון דולר עבור 3.25 מיליון יחידות שנמכרו. הסרט הרוויח כ-8,582,265 דולר מהמכירות שלו, כאשר תקציבו הוא כ-30-35 מיליון דולר. באתר "Rotten Tomatoes" הסרט מחזיק בדירוג אישור של 100%, על סמך חמש ביקורות.
הסרט, יחד עם 15 סרטי הנפשה נוספים, יתמודד על שלושת המקומות הסופיים בקטגוריית פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-83. הסרט לא התקבל, ושלושת הסרטים שיתקבלו הם "צעצוע של סיפור 3", "הדרקון הראשון שלי" ו"אמן האשליות", כשהראשון זכה בפרס.
פיודור ברוני
פיודור ברוני (ברוסית: Фёдор Бруни; 10 ביוני 1799 – 30 באוגוסט 1875) היה אמן רוסי ממוצא איטלקי שפעל בסגנון אקדמי.
ביוגרפיה
אביו, שהאמין שחינוך לאמנות רוסי אינו מספיק, שלח אותו ללימודים נוספים באיטליה. בגיל עשרים ושתיים יצר את יצירתו הגדולה הראשונה ("מות קמילה"), שהוצגה בגבעת הקפיטולין ברומא. עשר שנים מאוחר יותר, כשהציור הוצג בסנקט פטרסבורג בפעם הראשונה, הוא זיכה אותו בתואר אקדמאי. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19 הוא החל בציור מונומנטלי תנכ"י, אך לפני השלמתו הוא נקרא לסנט פטרסבורג כדי לעבוד על פרויקט בקתדרלת סנט אייסק וללמד באקדמיה. הוא הגיע ב-1836 והפיק כמה יצירות גם עבור קתדרלת קאזאן בסנקט פטרסבורג.
בשנת 1838, הוא הצליח לחזור לרומא כדי לסיים את עבודתו על ״משה והנחש״. שנתיים לאחר מכן, הציור הושלם והועבר לסנקט פטרסבורג שם הוא הוצג באחד האולמות של ארמון החורף. זהו הבד הגדול ביותר המוצג במוזיאון הרוסי. בפעם השלישית חזר לרומא מ-1841 עד 1845, הוא הפיק עשרים וחמש סקיצות שיהוו את הבסיס לפרסקאות בקתדרלת איסק הקדוש. חלק מהציורים בוצעו על ידי ברוני עצמו, אחרים על ידי אמנים שונים בהנחייתו. העבודה הושלמה ב-1853 והמסמכים המקוריים מאוחסנים כעת במוזיאון הרוסי.
ב-1849 הוא הפך למנהל של גלריה במוזיאון ההרמיטאז' ונשלח פעמיים לאירופה לרכוש ציורים לאוסף. שש שנים מאוחר יותר, הוא הפך לרקטור של המחלקה לפיסול וציור באקדמיה.
אולם ככל שהתבגר, הוא נעשה מתבודד. אפילו התרחק מתלמידיו ונעלם לשבועות בכל פעם. במאמציו לקיים את המסורת האקדמית, הוא החל להביע בגלוי את סלידתו מאמנים צעירים יותר ונאלץ להתפטר ב-1871 בגלל התנהגותו.
עד מותו, הוא היה פרופסור לשם כבוד באקדמיה לאמנויות יפות של פירנצה ובאקדמיה של סן לוקא ברומא.
סיסיו KB-45
סיסיו KB-45 (בפינית : Sisu KB-45) היא משאית המוגדרת כמשאית שטח מתוצרת יצרנית הרכב הכבד Oy Suomen Autoteollisuus Ab אשר יוצרה בין השנים 1970–1965 ב-פינלנד
דגם "סיסיו KB-45" פותח עבור כוחות ההגנה הפיניים ("Finnish Defence Forces" ). 18 כלי הרכב הראשונים נמסרו לצבא ההגנה באוגוסט 1965. השימוש העיקרי בהם היה משיכת תותחי הוביצר ותותחי נ"מ. כוחות הביטחון קיבלו 83 יחידות.
בשנת 2008 הוחלף דגם "סיסיו KB-45" בדגם "Sisu A2045"
בשנת 1970 נוסף דגם "Sisu A-45".
עמותת חוסן
עמותת חוסן (שמה הרשמי: "חוסן – התנועה לחוסן חברתי, לאומי וערכי בישראל") היא עמותה המפנה צעירים להט"בים בעיקר מרקע דתי, לטיפולי המרה לשינוי הנטייה המינית.
היסטוריה
העמותה הוקמה על ידי יונתן ברנסקי ואורי ברטפלד ב-2016. בשנת 2018 הצטרפו לוועד הניהול שלה הרבנים צביקה דנטלסקי ואהרון (רוני) כהן, מייסדי עצת נפש שעזבו אותה בשל הרשעתו של ראובן ישראל וולצ'ר – שהיה מטפל בכיר בעמותה ושימש כיו"ר העמותה בעבר – במעשים מגונים במטופלים שהושגו במרמה.
בשנת 2020 התמנה יובל נוימן למנכ"ל העמותה במקומו של ברנסקי.
פעילות העמותה
2) סדנת "מסע אל הגבריות". לצד הפנייה למטפלי-המרה מפנה העמותה גם לסדנה זו... באתר של הסדנה לא מופיעות מלים, שיסגירו את מטרתה האמיתית, כמו "הומוסקסואליות"או "טיפול המרה". במקום זאת, כתוב בו, למשל, כך:
'''"מסע של גבר" הינה השראה בת 48 שעות בעבודת ריפוי רגשי אינטנסיבית, שפותחה ועוצבה במיוחד עבור גברים המוּנָעים בכוח עצמם להתמודד עם נושאים לא פתורים סביב גברים וגבריות, ובמיחד סביב תחושת מצוקה או קונפליקט פנימי כתוצאה מהחוויה של משיכות תוך-מגדריות. .
ניתן לראות, למשל, שהמשפט "עבודת ריפוי רגשי אינטנסיבית" יכול להחליף את המושג "טיפול-המרה", והביטוי "משיכות תוך-מגדריות" יכול להחליף את המושג המקובל "הומוסקסואליות".
3) הדרכות לצוותים חינוכיים.
העמותה אינה מעניקה שירותים בתשלום.
רבנים שונים מפנים את צאן מרעיתם לעמותה זו, ביניהם גם הרב שלמה אבינר שמקדם את פעילות העמותה ומסייע לגיוס מתנדבים.
על העמותה
יו"ר העמותה הוא הרב צביקה דנטלסקי ומנכ"ל העמותה הוא יובל נוימן.
לצד דנטלסקי וכהן, מחנכים ויועצים חינוכיים, בצוות העמותה חבר גם הרב יהונתן חייט, המשמש כרכז פיתוח והדרכה ובעל הסמכה בייעוץ חינוכי.
נכון לשנת 2021 המחזור השנתי של העמותה עומד על כ-300 אלף ש"ח, והמקור התקציבי היחיד של העמותה הוא תרומות מחוץ לישראל.
בשנת 2023 הוסיף משרד החינוך את העמותה למאגר ההשתלמויות של המורים.
ביקורת על העמותה
הסתדרות הפסיכולוגים בישראל מביאה את התנגדותה של אגודת הפסיכולוגיים האמריקאית (APA) לטיפולי המרה ומסבירה כי טיפולים אחו לא הוכחו כיעילים אבל מקושרים לדיכאון, חרדה ואובדנות. בשנת 2020 פרסמו העיתונאים אבנר הופשטיין ועמר שרביט תחקיר על עמותת חוסן באתר זמן ישראל. לפי התחקיר העמותה אמנם מספקת שירותי יעוץ, אולם הבעיה הבסיסית - ומה שהופך את הייעוץ שלה לטיפולי המרה - היא ההנחה, שיעוץ כזה יכול לשנות נטייה מינית. כבר הודגם ומקובל בפסיכולוגיה שאין אפשרות לשנות נטייה מינית בעזרת טיפולים פסיכולוגיים ודומים. הלחץ שמופעל על צעירים דתיים להצליח לשנות את נטייתם גורם לתוצאות חמורות.
בהמשך התמקד התחקיר בסדנה "מסע אל הגבריות" של עמותת חוסן. מאתר הסדנה עולה, כי היא נועדה לגברים הומוסקסואלים ומטרתה לעזור להם לחדול מלהיות כאלה. על סמך עדויות של משתתפים בסדנה עולה, שהמטופלים מחוייבים לחתום על הסכם סודיות; שהמטופלים אינם יודעים את כל מה שמתוכנן עבורם בסדנה; שבסדנה יש פעילויות לא צפויות, הנקראות "הפתעות", אשר מעמידות חלק מהמשתתפים בפני מצבים קשים. ימימה גולדברג, פסיכולוגית קלינית בכירה והפסיכולוגית הארצית לשעבר של משרד הבריאות, מרואיינת בתחקיר, ומותחת ביקורת קשה על פעילות הסדנה המתוארת בו. בין השאר היא אומרת: הסכם סודיות אינו מקובל בתהליך טיפולי, ובוודאי לא הסכם שבו המטופל מתחייב לסודיות. הסודיות מוטלת על המטפל בלבד. לכן הסכם הסודיות מאוד חשוד בעיניה; "הפתעות" אינן מקובלות בטיפול שהיא מכירה, ויש צורך בשקיפות בתהליך הטיפולי; הסדנה הזו מזכירה לה "כל מיני כתות שהשתמשו באמצעים של הפחדה והרתעה".
קישורים חיצוניים
אזהרת הסתדרות הפסיכולוגים מטיפולי המרה https://www.psychology.org.il/%D7%A0%D7%99%D7%99%D7%A8-%D7%A2%D7%9E%D7%93%D7%94-%D7%91%D7%A0%D7%95%D7%A9%D7%90-%D7%98%D7%99%D7%A4%D7%95%D7%9C%D7%99-%D7%94%D7%9E%D7%A8%D7%94
פסטיבל הספרים הבין-לאומי של אדינבורו
פסטיבל הספרים הבין-לאומי של אדינבורו הוא פסטיבל ספרותי המתרחש בשלושת השבועות האחרונים של חודש אוגוסט בכל שנה (בעיצומו של פסטיבל אדינבורו הכללי) בכיכר שארלוט, במרכזה של העיר אדינבורו בירת סקוטלנד. זהו הפסטיבל הגדול מסוגו בעולם, והוא מארח שיחות תרבותיות ופוליטיות רבות, ביחד עם תוכנית האירועים הוותיקים שלו לילדים.
הפסטיבל מתרחש ביחד עם פסטיבל אדינבורו ופסטיבל הפרינג' של אדינבורו, כמו גם עם הפסטיבלים האחרים המרכיבים את פסטיבל אדינבורו.
בקתת פאנלינג
בקתת פאנלינג (באנגלית: Fanling Lodge; בסינית: 港督渡假別墅) הוא מבנה הממוקם באזור קאם צין שבטריטוריות החדשות שבהונג קונג, בסמוך לפאנלינג ולקוו טונג.
פסטיבל הספרים הבין-לאומי של אדינבורו
היסטוריה
פסטיבל הספרים התקיים במקור באוהל באדינבורו בשנת 1983. בהתחלה הפסטיבל אירוע דו שנתי, והפך לשנתי בשנת 1997. נכון ל-2013, הפסטיבל הוא בין-לאומי ואחד מהגדולים בעולם. יש האומרים שאולי כתוצאה מזה, אדינבורו נקראת- "העיר הראשונה של אונסקו לספרות".
בקתת פאנלינג
המבנה בן שתי הקומות נבנה בשנת 1934 כבית נופש עבור מושל הונג קונג, במטרה להחליף את בקתת ההר שניצבה בראש פסגת ויקטוריה (באתר בו ממוקם כיום גן הפסגה). המבנה משמש בתפקיד זה מאז ועד היום (למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה). מאז שנת 1997 עת עברה הונג קונג לשליטת סין העממית הפך המבנה לבית הנופש של ראש הרשות המבצעת של הונג קונג, והוא שוהה בו בסופי שבוע.
פסטיבל הספרים הבין-לאומי של אדינבורו
מיקום הפסטיבל
הפסטיבל מתקיים בקבוצה של אוהלים בגני כיכר שארלוט, אדינבורו, בקצה המערבי של רחוב ג'ורג'.
אירועים שוליים
כמו בכל הפסטיבלים הגדולים והמצליחים, פסטיבל הספרים הבינלאומי של אדינבורו צמח ממספר אירועים נלווים במהלך השנים. בשנים 2004 ו-2006 אירוע שנקרא "ארוחת צהריים צמאה" קידם את עצמו כחלופה זולה, שאינה ממסדית. בשנת 2008 היו שני פסטיבלים נפרדים הפועלים באותו הזמן כפסטיבל הספר הראשי. הראשון היה פסטיבל הספר באדינבורו פרינג', שהתקיים בחנות הספרים "וורד פאואר". השני הוא פסטיבל הספרים של הנמל המערבי, אשר מתרכז סביב חנויות ספרים יד שנייה באזור הנמל המערבי של העיר. זה האחרון כבר לא קשור לאוגוסט ואז כבר נערך בחודש יוני (2010), אוקטובר (2011) ונובמבר (2012). מטרת שני הפסטיבלים השוליים לספק אירועים ללא תשלום והם נראים כחלופה פחות רשמית לפסטיבל הראשי.
חוקרים את השונית
חוקרים את השונית הוא סרט פעולה מונפש קצר ממוחשב הכלול בגרסת המסך המלא של מוצאים את נמו. הוא מציג את ז'אן מישל קוסטו בסרט דוקומנטרי שהוא מנסה לעשות על שוניות האלמוגים, אך מרלין, דורי ונמו ממשיכים להפריע לו.
עלילה
קוסטו מספר על האוקיינוס. כשהוא מתחיל לדבר על שוניות אלמוגים, דורי מתחיל להטריד אותו בכניסה למסגרת. לאחר מכן הסצנה חותכת לכלנית שנמו ומרלין יוצאים ממנה וקוסטו נאנח על כך שלא הצליח לעשות את הסרט התיעודי שלו. הסצנה חותכת לדגי דיונון אמיתיים, שדורי מנסה לדבר איתם. כשקוסטו אומר לדורי להפסיק את זה, הסצנה חותכת לרקדן ספרדי חי. זה גורם למרלין לחשוב על ריקודים ועד מהרה כל שלושת הדגים המונפשים רוקדים למוזיקה כלשהי. זה מקומם את קוסטו עד כדי כך שהוא צועק "עצור!" וממשיך לנדון מהיר על מחזור המים, ומסיק ש"כולם, בכל מקום, משפיעים על האוקיינוס! ". דורי מביעה פליאה ובהתחלה, קוסטו מרוצה, אך כאשר מתגלה שהיא הקשיבה להד בתוך קליפת קונכייה, קוסטו מאבד את עשתונותיו ומתחיל להשתולל בצרפתית. במשך כשש שניות מופיעה תמונת סטילס מצוירת של קוסטו שמושך בכתפיו בזמן שמוזיקה בסגנון מוסאק מתנגנת בכרטיס כותרת שעליו כתוב "אנא עמדו ליד".
כשקוסטו חוזר, לעומת זאת, הוא נרגע ומדבר עם שלושת הדגים על אלמוגים שסבלו מהלבנת אלמוגים, בעוד האלמוגים הלבנים מופיעים על המסך. הנושא הבא הוא רביית אלמוגים. דורי שוחה בטירוף לכל ביצה חדשה כדי לומר "יום הולדת שמח", מרלין מכסה באבות את עיניו של נמו וקוסטו מדבר על כך שיש כל כך הרבה ביצים, שאפילו הדגים הרעבים ביותר אינם יכולים לאכול את כולם. הוא מסכם בכך שהוא מדבר הכל על כך שכולנו חייבים לעבוד קשה על מנת לשמר את יופיו של שונית האלמוגים. פתאום נמו ושני הדגים האחרים מפריעים לו, ומסכמים בשוגג את המסר של הסרט כולו במהלך הוויכוח שלהם. ז'אן מישל מתעצבן שוב והמצלמה חותכת אליו על סירתו בלילה. מושפל שהוא "הועלה על ידי דגים", קוסטו ממלמל ש"זה לא היה קורה לפאפה לעולם". בסצנה שלפני הקרדיטים, מנמו מספר לצופה על אתרו של ז'אן מישל קוסטו: oceanfutures.org.
דאמאליסק הצבי
דאמאליסק הצבי (שם מדעי: Damaliscus pygargus; לעיתים גם דאמאליסק מצוי) הוא מין של אנטילופה בינונית מסוג דאמאליסק האנדמי הנמצא באפריקה הדרומית, ותואר לראשונה בשנת 1767 על ידי הזואולוג הגרמני פיטר סימון פאלאס. יש לו שני תת-מינים התופסים אזורים גאוגרפים נפרדים, והוא דומה במקצת לקרובו דאמאליסק הסהר בצורת הקרניים והססגוניות של הפרווה. למרות זאת, במידות גוף הוא מזכיר יותר את הצבי, ומשום כך שמו המדעי בעבר היה "Dorcas" (δορκάς, "דורקס", צבי ביוונית). זהו המין הקטן ביותר מתת-משפחת הבובאלים, הכוללת גם את הבובאל, הגנו וההירולה. דאמאליסק הצבי הוא המין הססגוני ביותר בקרב האנטילופות, ובין המינים החינניים שבהן.
השם המדעי נגזר מיוונית ומלטינית. δάμαλις (דאמַליס) הוא עֶגלָה ביוונית, וכונה כך משום שהזכיר במקצת לחוקרים האירופאים עגלים של בקר. πυγή ("פּיגי") הוא עכוז, "argus" הוא זוהר, ומתייחס לצבע הלבן והבולט שלו באזור האחורי. בדומה ליונקים הראשונים שהתגלו באפריקה בעת הגעת האירופאים לכף התקווה הטובה, האוכלוסיות של הדאמאליסק ירדו בקיצוניות בשל ציד פרוע ואובדן בית גידול על ידי המתיישבים החדשים, והוא כמעט נכחד לחלוטין כמו אריה הכף, הקואגה ואנטילופת סוס כחולה. בזכות השמירה ההדוקה על הפרטים האחרונים בחוות הפרטיות, החקלאים וארגוני השימור הצליחו להגדיל מחדש את האוכלוסייה; עם זאת, אף על פי שמצבו מוגדר על ידי IUCN כללא חשש (LC), בפועל אין כמעט פרטים פראיים לגמרי, ורובם מוגבלים לחוות ולפארקים מוגנים, בדומה לגנו שחור.
תת-מינים
לדאמאליסק הצבי שני תת-מינים:
קרניים
דאמאליסק הצבי מתאפיין בזוג קרניים בינוניות בצורת נבל ולהם שני מבנים עיקריים: עם זאת, הקרניים בדרך כלל עבות יותר משל הצבאים, והן מסתיימות בשפיץ דק וחד. הקרניים צומחות סמך מאוד למרכז המצח ובמרחק ניכר מהעיניים והאוזניים. בבסיס הן די צמודות אחת לשנייה ובדרך כלל אין הפרש ניכר ביניהן לאורך הקרן. הקרניים מחורצות בכבדות בסביבות 9–15 טבעות גדולות ובולטות, והן מכסות למעלה משני שלישים מהקרן (90-85%), לבד מהשפיץ וסמוך לו שנשאר חלק. כאשר הקרן מתחילה לצמוח לעגלים, היא בצורה זהה לאלה של עופרי הצבאיים – שפיץ חד עם זווית מעוגלת כלפי פנים. צבע הקרניים הוא אפור כסוף, אפור כהה או אפור בהיר, חום חלודה או שחור; לשפיצים צבע כהה יותר משאר הקרן, ואילו הטבעות עלולות להיות בצבע צהבהב או חום בהיר. למוטציות שפותחו על ידי החקלאים הדרום אפריקנים יש קרניים בצבע אפרפר לבנבן או חום אדמדם. הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, ואף על פי שבאופן כללי אין ביניהם הבדל ניכר, לזכרים הן נוטות להיות עבות יותר בבסיס (במקרים קיצונים הרווח ביניהם 2–3 ס"מ בלבד) ובצבע בהיר יחסית.
כסות ומראה חיצוני
הפרווה של דאמאליסק הצבי חלקה ומבריקה מאוד, ומורכבת משערות דקות ודלילות. צבע הפרווה בולט ביותר בשל הססגוניות הייחודית שלו, שמצויה אצל מספר מועט של אנטילופות גדולות כדוגמת בובאל סוואיני וצבי יחמורי. הצבע משתנה בין חום שוקולד כהה עם ברק סגלגל בפלג הגוף האחורי, החלק העליון של הרגליים, החלק התחתון של המותניים והצוואר, לערמוני בחלק העליון של הרגליים, הגב, בין המותניים לגחון, ולעיתים גם החזה והעורף. אזור הכתפיים בצבע חום אדמדם כהה, בהיר או אפילו חולי. הרכב הצבע עלול להשתנות בין הפרטים ולהיות אחיד לגמרי. הפרווה של הדאמאליסק נראית בוהקת מאוד בשמש (בייחוד בשעות הזריחה והשקיעה), ועלולה לקבל גוונים נוספים של כתמתם, זהבהב, בורדו או שחרחר. לדאמאליסק יש "גרביים" לבנים בולטות בחלק התחתון של הרגליים, ולעיתים יש עליהם כתמים סגלגלים או שחרחרים. מלבדם גם הגחון, העכוז לבנים, בעוד שהחלק העליון של הזנב לבן, חלקו התחתון מסתיים בציצת שיער מברשתנית או עגלגלה כשל הבקר בצבע שחור. באופן כללי ההבדל בין תת-המינים בצבעי הפרווה הוא כך: הבונטבאוק נוטה לגוונים שונים של סגלגל, הוא כהה ורבגוני יותר והאזורים הבהירים בגופו בצבע לבן בוהק, בעוד שהבלסבאוק נוטה לגווני חום אדמדם, יש לו כתמים כהים גדולים יותר על הרגליים, ואזורים הבהירים בגופו בצבע לבן קרמי או צהבהב. בחוות בדרום אפריקה פיתחו מוטציות של דאמאליסק זהוב, המתאפיין בפרווה זהבהבה אדמדמה בהירה ואחידה ברוב הגוף, כאשר הרגליים, הזנב והגחון בצבע לבן. כמו כן ישנה גם מוטציה של דאמאליסק לבן לחלוטין.
צבע פניו של דאמאליסק הצבי הוא סגלגל, אדמדם כהה או בורדו, בהתאם לצבע שבצוואר; אזור האוזניים בהיר מעט בסביבות חום אדמדם בהיר. במרכז הפנים יש לו כתם בהיר גדול דמוי מסכה. הכתם מתחיל בין העיניים, הופך לצר מעט סמוך לבלוטות הריח, וחוזר ומתרחב עד סוף החוטם. צבע המסכה לבן בוהק, בהתאם לצבע הרגליים והגחון, בניגוד מוחלט לכתם השחור שנמצא אצל קרובו דאמאליסק הסהר. מבין הקרניים ועד מרכז המצח יש לו גם כתם לבן קטן יותר בצורת אליפסה, והוא מאפשר זיהוי קל יחסית בין תת-המינים: לבונטבאוק הכתם הקטן מתחבר עם פס לבן דק למסכה הגדולה, בעוד שאצל הבלסבאוק הוא נפרד ממנה על פי רוב. השפתיים זהות בדרך כלל לצבע הפנים, ולעיתים בהירות מעט. ישנם פרטים שלהם לחיים אדמדמות בהירות, וסביב העיניים חום-שוקולד כהה. צבע האוזניים הוא אדמדם בחלק החיצוני התחתון, ואפרפר או לבנבן בקצוות ובחלק הפנימי. למוטציה של דאמאליסק זהוב צבע הפנים בדיוק הפוך: לבן-אפרפר בלחיים ובמצח, ודווקא המסכה בצבע חום אדמדם.
מבנה ומידות גוף
גופו של דאמאליסק הצבי ארוך ורחב, אך הוא קומפקטי יחסית לדאמאליסק הסהר. גם לו גבנון קטן בכתפיים הגורם לפלג גופו הקדמי להיות גבוה במעט מפלג הגוף האחורי. צווארו קצר ובינוני ברוחבו, וראשו גדול ומוארך. זנבו וחרטומו ארוכים וצרים, ויש לו לוע עגול עם זיפים חומים. הרגליים ארוכות ודקות, ומסתיימות בפרסות גדולות, חדות ואפרפרות. האוזניים דקות וארוכות כפי שאופייני לבובאלים, והן רחבות מעט בקצה. העיניים בינוניות בצבע כתמתם או זהבהב, ומתחתם סמוך ל"מסכה" ישנם בלוטות ריח גדולות ובולטות בצבע שחור, אם כי הן מחופות ברובם בשיער לבן המתמזג עם ה"מסכה". האף של הדאמאליסק מחורץ ומעוגל באמצעו, וצבעו שחור. כפי שאופייני לסוג, אצל דאמאליסק הצבי אין כמעט הבדל ניכר בין הזכרים לנקבות, והראשונים שוקלים מעט יותר.
תפוצה ובית גידול
דאמאליסק הצבי אנדמי לאפריקה הדרומית. הוא מצוי באופן טבעי בדרום אפריקה ולסוטו (הוכחד והוחזר), ולא ברור האם גם בסווזילנד היה מצוי באופן טבעי או שהובאה לשם. בין המדינות שאליהם הוא הובאה הם נמיביה, בוצוואנה וזימבבואה. התפוצה של תת-המינים אינה חופפת באופן טבעי כדלהלן:
בר פאלי
בר פָּאלי (ברוסית: Бар Пали; נולדה ב-29 באפריל 1982) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית-אמריקאית ממוצא רוסי.
ביוגרפיה
פאלי נולדה בשם ורורה אלכסנדרובנה פָאלי (Варвара Александровна Палей) בהרי אורל שברוסיה הסובייטית (בברית המועצות דאז). ב-1991 היא עלתה לישראל בגיל 9, אז שונה שמה לברברה (בר) פָּאלי. גדלה בתל אביב, ולמדה במגמת תיאטרון בבית הספר עירוני א' שבעיר. הוריה הם אולגה (לבית דרוב) ואלכסנדר פאלי. סביה שירתו בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
דאמאליסק הצבי
תפוצה ובית גידול
בית הגידול של דאמאליסק הצבי משתנה בין תת-המינים: הבונטבאוק מוגבל לאזור האקלים ים-תיכוני של אפריקה הכולל פסיפס של מישורי-עשב פתוחים, מרעה עם ביצות, כרי דשא, שיחים ואזורי חוף סלעיים. הוא גם מצוי בשולי חורש ים-תיכוני דליל. הבלסבאוק מצוי באקלים סובטרופי הכולל סוואנות עשב קצר, גבעות קטנות, מישורי "היגוואלד", ושולי "הקארו הגדול". שניהם נמנעים ממדרונות תלולים, אזורים סבוכים מדי ויערות, והגורמים העיקריים לבחירת בית הגידול הם מקורות מים זמינים וצל. כיום הפרטים הובאו לבתי גידול שלא היו מצויים בהם מעולם כדוגמת שולי מדבר קלהארי בנמיביה. הטמפרטורות בתחומי מחייתם הם 10–30 מעלות לאורך השנה; כמות המשקעים הממוצעת היא 3,000-200 מילימטר לשנה.
בר פאלי
ביוגרפיה
בגיל 17 החלה לדגמן, כשהשתתפה בתחרות נערת השנה של "מעריב לנוער" וסוכנות יולי.
דאמאליסק הצבי
התנהגות ופעילות
דאמאליסק הצבי הוא בעל חיים הפעיל בכל שעות היום, אף על פי שישנה הפוגה בפעילות במהלך השעות החמות ביותר של היום, ואת זמן זה הוא מבלה במנוחה באזורים מוצלים; יש להם התנהגות מוזרה לעמוד בקבוצות בשמש ולנענע את ראשיהם. בחודשי החורף הקרים והצחיחים הם פחות פעילים, ומבלים שעות רבות יותר במנוחה והעלאת גרה בשמש או בצל עצים. בניגוד לאנטילופות רבות כדוגמת האימפלה, הדלגן והקודו, מין זה אינו קפצן טוב, כשגדר בגובה של 1.35 מטר נחשבת לגבוהה מספיק כדי לגרום לעדר להקיף אותה בהליכה. עם זאת, הם די מיומנים בריצת-זחילה מתחת לאובייקטים בדומה לאייל חזירוני. בשעת סכנה הם משמיעים נעירות ונהמות המשמשות כקריאת אזהרה לשאר. אף על פי שהם יכולים לשרוד ללא מים במשך מספר ימים, הם מעדיפים אזורים עם מקורות מים זמינים, ומגיעים לשתות לפחות פעם ביום.
בר פאלי
ביוגרפיה
לא שירתה בצה"ל, לטענתה משום שהיה עודף בנות במחזור הגיוס שלה.
דאמאליסק הצבי
תזונה וטורפים
תזונתם מורכבת מ-95% של עשבים קצרים וארוכים, ו-5% נוספים משיחים ועלים. הצמחייה שבאה בעקבות השריפות העונתיות בקיץ או שצומחת באדמות מעובדות, מועדפת מאוד על אנטילופות אלה, והם הולכים למרחקים ארוכים כדי להגיע אליהם. הם נמנעים מלאכול עשבים יבשים או ישנים משנה קודמת. ההרכב של התזונה גם משתנה במידה ניכרת בין העונות. בחורף במהלך הנדידה הם אוכלים סוגים רבים של צמחייה, ובאביב ובקיץ שאז יש שפע רב הם אוכלים רק צמחייה טרייה.
בר פאלי
בישראל
תפקידיה הבולטים בישראל היו בסרט הטלוויזיה המוקומנטרי "זהירות מצלמה" בהפקת קשת ב-2003, שבו גילמה את דיוי, בתו של מקס טונה שרייבר, במאי המתיחות הראשון בישראל; וכן בסדרת הדרמה "אהבה מעבר לפינה" באותה שנה, בתפקיד יוליה, ובמחזמר "ספיד וגלגלי הקסם" ("מחזמר על גלגלים") מאת ירון כפכפי וחנוך רוזן, בתור כריסי. ב-2004 השתתפה בסרט הטלוויזיה "לנצח עם מיקי ברקוביץ'" בתור יולי, וב-2007 בסרט "אין לה אלוהים" כמלצרית. ב-2012 גילמה את ג'ניפר שוורצבאום גושן בסדרת הדרמה-פעולה הישראלית, "נויורק" מבית yes. ביוני 2015 נבחרה להיות "נערת תפוזינה".
בארצות הברית
פאלי עברה להתגורר בארצות הברית ותפקידה הראשון בתעשיית הטלוויזיה בארצות הברית היה בסרט הטלוויזיה הדרמטי "Filthy Gorgeous" (2006), לצד איזבלה רוסליני. בהמשך הופיעה בתפקידי אורח בסדרות "CSI: ניו יורק" (2007), "Unhitched" (2008) "The Starter Wife" (2008) ו"איך פגשתי את אמא" (2010). ב-2008 גילמה ארכאולוגית בסרט האימה "The Ruins".
דאמאליסק הצבי
תזונה וטורפים
בעבר הטורפים העיקריים של דאמאליסק הצבי היו אריות, נמרים, ברדלסים, צבועים וזאבים טלואים, אך כיום כיוון שרוב אוכלוסייתו מוגבלת למשקים וחוות פרטיות המפגש בינו לבין טורפיו נדיר יותר.
בר פאלי
בארצות הברית
ב-2012 הופיעה בתפקיד משנה בקומדיה "הצצה למוחו של צ'ארלס סוון השלישי" לצד צ'ארלי שין. השתתפה גם בסדרה "מובטלים" של MTV בתור טטניה, ובסדרה "Game Shop".
דאמאליסק הצבי
מערכת חברתית
דאמאליסק הצבי הוא בעל חיים חברתי הם חיות חברתיות והם מתחלקים למספר קבוצות: קבוצה משפחתית של 20–120 פרטים הכוללת נקבות בכל הגילאים, וזכרים צעירים עד גיל שנתיים. קבוצת הרמון של 4–25 נקבות בוגרות בגיל 2.5 שנים ומעלה עם צאצאים עד גיל 10 חודשים. קבוצת זכרים נחותים בגיל 2–4 שנים ולעיתים אף למעלה מזה. קבוצת זכרים בוגרים לא טריטוריאליים של 20 פרטים ומעלה בגיל 4–8 שנים; הבלסבאוק נוטה לחיות בעדרים גדולים יותר מהבונטבאוק. כמו כן ישנו זכר טריטוריאלי מבוגר ובודד בגיל 8 ומעלה, שקשור על פי רוב לקבוצת הרמון של נקבות. שטחו של הזכר משתנה בין 25–100 דונם אצל הבונטבאוק, ל-6.3-2.5 דונם בלבד אצל הבלסבאוק.
בר פאלי
בארצות הברית
ב-2013 זכתה לפרסום כשהופיעה בתפקיד משנה (התפקיד הנשי העיקרי) בתור סורינה לומיניטה בסרט הפעולה "רווח וכאב", לצידם של מארק וולברג ודוויין ג'ונסון ובבימויו של מייקל ביי. בהמשך באותה שנה הופיעה גם בסרט המותחן "נון-סטופ", לצד ליאם ניסן וג'וליאן מור. בשנה זו דורגה על ידי מגזין "Maxim" במקום 52 ברשימת 100 הנשים הסקסיות בעולם.
דאמאליסק הצבי
מערכת חברתית
הזכר הטריטוריאלי מסמן את שטחו בערימות זבל בולטות, שעליהם הוא נח לעיתים קרובות. התנהגות טריטוריאלית אחרת היא שריטת הקרקע עם הקרניים, רקיעת רגל, טלטול הראש, וכן הפרשות מבלוטות הריח שנצפות גם אצל נקבות. הזכר נשאר בדרך כלל כל ימות השנה בטריטוריה שלו, כשנקבות חוצות מדי פעם שטח של כמה זכרים במהלך עונת הרבייה. קונפליקטים בין זכרים שכנים על הגבולות הם די נדירים, והם מסתפקים בעיקר בתצוגות טקסיות של איום. אם בכל אופן מתרחשת לחימה היא עלולה להיות די קטלנית, וכוללת נגיחות רגילות, דחיפות, וכריעה על הברכיים תוך כדי נגיחה. בעבר הדאמאליסקים היו נודדים מדי שנה בסתיו ובחורף בין שדות המרעה העונתיים, ובמהלכה היו נוצרים עדרים גדולים. גם כאשר הם הגיעו לאזור עשיר בצמחייה הם המשיכו להיות נוודים למחצה בקבוצות קטנות ורופפות.
בר פאלי
בארצות הברית
ב-2014 השתתפה בדרמת הספורט של אולפני דיסני "יד בשווי מיליון דולר" בכיכובו של ג'ון האם. ב-2016 שיחקה בתפקיד זוטר בתור דניס בסרט המתח "דחף" לצד פירס ברוסנן.
דאמאליסק הצבי
רבייה ומחזור חיים
ההריון נמשך 8.5-7.5 חודשים, לאחריהם נולד עגל הדומה מאוד במראהו לעגלי דאמאליסק הסהר בדרך כלל מאוגוסט עד אמצע דצמבר. צבע פרוותו של העגל חום צהבהב בהיר, ויש לו גחון ומשקפיים לבנים. לאחר מכן הצבע הלבן מתפשט ללחיים ובאותו זמן מתחיל להיות לו "מסכה" בצבע כהה – ההפך מפרטים בוגרים. הנקבה ממליטה בתוך העדר באזור עם עשב גבוה, ותוך שעתיים מהלידה הוא נייד לחלוטין; יש לעגלים אינסטינקט חזק לעקוב אחרי אימהותיהם. העגלים נגמלים לאחר כ-4 חודשים, ומגיעים לבגרות בסביבות 2.5 שנים.
בר פאלי
בארצות הברית
בשנים 2016–2017 שיחקה משנה קבוע בתור קריסטינה בסדרה "ז'אן-קלוד ואן ג'ונסון", לצד ז'אן-קלוד ואן דאם.
בשנים 2015–2021, השתתפה בסדרה "NCIS: לוס אנג'לס", בתפקיד חוזר וגילמה את אנה קולצ'ק.
דאמאליסק הצבי
רבייה ומחזור חיים
תוחלת החיים של דאמאליסק הצבי היא 17-9 שנים בטבע, ובשבי עד 23 שנים.
בר פאלי
בארצות הברית
בשנים 2017–2018 שיחקה בשני פרקים בעונה השלישית של הסדרה אגדות המחר" (חלק מיקום החץ), בתור הלן מטרויה. בנוסף ב-2017, שיחקה במספר פרקים בסדרה "Bosch" בתור לני. לפני כן, גילמה בפרק אחד בסדרה "יום אימונים מסוכן" את נטלי.
ב-2018 גילמה בפרק אחד בסדרה "איי זומבי" את אמנדה לואיס.
ב-2019 שיחקה בסרט המותחן "Against The Clock", בתור לורן דה אייזיני, לצידם של דיאנה אגרון ואנדי גרסיה.
ב-2021 שיחקה בסרט מותחן הפשע "Painted Beauty" בתור נטליה, לצידה של קלייר הולט.
חיים אישיים
ב-2007 נישאה לתסריטאי היהודי-קנדי איאן קסנר, שבנעוריו התנדב בקיבוצים בישראל. ב-2018 אחרי 11 שנות נישואין הם התגרשו.
כיום מתגוררת בלוס אנג'לס.
ב-2016 פאלי התאזרחה כאמריקאית.
ב-2003 פאלי סיפרה בריאיון לידיעות אחרונות: "בחו"ל יצא לי להיתקל לא פעם בהערות אנטישמיות או ביקורתיות כלפי ישראל, ובמקום לפחוד ולסתום את הפה, אף פעם לא התאפקתי ותמיד נכנסתי לעימותים מילוליים".
התיקון לשוויון זכויות
התיקון לשוויון זכויות (באנגלית: The Equal Rights Amendment (ERA)) הוא הצעה לתיקון לחוקת ארצות הברית שנועדה להבטיח את שוויון הזכויות עבור כל האזרחים, ללא קשר למין ומגדר; התיקון מבקש לסיים את ההבדלים הקבועים בחוק בין גברים לנשים בתחומי הגירושין, רכוש, תעסוקה ותחומים נוספים. הצעת התיקון נוסחה במקור על ידי אליס פול וקריסטל איסטמן, הוצגה, לראשונה לקונגרס ב-1923, ועוררה דיון על משמעות שוויון בין נשים לגברים. בשנות העשרים של המאה העשרים, נשים ממעמד הביניים תמכו בתיקון, בעוד נציגות ודוברים של מעמד הפועלים התנגדו לתיקון בטענה כי צריך לתת הגנה מיוחדת בתנאים ובשעות עבודה לנשים עובדות.
בשנות השישים, בתקופת הגל השני של הפמיניזם, התעורר מחדש העניין בתיקון וחברת בית הנבחרים ממישגן מרתה גריפית'ס הובילה, ב-1971 את הניסיון להעביר אותו. ERA קיבל את תמיכת שני בתי הקונגרס וב-1972, הוגש לאשרור בתי המחוקקים של מדינות לאישור. תאריך היעד לאשרור התיקון היה 22 במרץ 1979. עד 1977, התיקון אושרר על ידי 35 מדינות מתוך 38 הנדרשות על פי חוק. עם תמיכה רחבה של שתי המפלגות (הדמוקרטית והרפובליקנית) ושל הנשיאים פורד וקרטר, היה נראה שהתיקון בדרך לאישור. אולם, פיליס שלאפלי, פעילה שמרנית אנטי פמיניסטית גייסה קואליציה שמרנית רחבה של ארגונים ופעילים בטענה שה-ERA יפגע בעקרות בית ויוביל לגיוס חובה של נשים לצבא. ארבע מדינות ביטלו אשרור התיקון לפני תאריך היעד ב-1979. עם זאת, מאחר שלא היה תקדים בחוקת ארצות הברית לביטול תוקף של אשרור תיקון חוקה, הסוגיה הפכה לשאלה משפטית. ב-1978, הקונגרס האריך את אשרור המועד עד ל-30 ביוני 1982, אך מדינות נוספות לא אשררו את התיקון עד מועד זה.
לאחר הכישלון אשרור התיקון לשוויון זכויות, מספר ארגונים ניסו להביא לדיון מחודש את התיקון. ב-2013 הפעילות תפסה תאוצה כשהמהלך שהיה מתואם עם חברי סנאט ובית חברים, על מנת להביא לדחייה של תאריך האחרון לאשרור התיקון. מחלקת המחקר של הקונגרס הוציאה דוח בנושא והצהירה שמעשית ניתן לדחות את אשרור התיקון. דבר שנתן תקווה לנסות שוב להעביר את התיקון.
ב-2014, הסנאט של מדינת וירג'יניה והסנאט של מדינת אילינוי הצביעו מחדש לאשרר את ERA, עם זאת, בקונגרס של שתי המדינות התנגדו לאשרור. במקביל הלובי למען התיקון לשוויון זכויות פעל לאשרור מחדש של התיקון בעוד 10 מדינות. בעקבות מצעד הנשים בוושינגטון ב-21 בינואר 2017, התיקון קבל תשומת לב ציבורית מחודשת. וב-22 במרץ 2017, נבדה הייתה המדינה הראשונה מזה 40 שנה שאשררה את התיקון לשוויון זכויות ובאילינוי חזרו לדון בנושא.
נוסח התיקון
סעיף 2: לקונגרס תהיה הסמכות לאכוף, על בסיס חקיקה מתאימה, את האכיפה של התיקון.
סעיף 3: התיקון ייכנס לתוקף תוך שנתיים מתאריך האשרור.
רקע
ביום השנה ה-75 לוועידת סנקה פולס (1 ביולי 1923), אליס פול, פמיניסטית ופעילה למען זכויות נשים, הכריזה שהיא מתכוננת לקדם תיקון לחוקה שיוביל לשוויון זכויות בין גברים לנשים. לדעתה, התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית לא מבטיח שלגברים ונשים יהיה יחס שווה. פול כתבה טיוטה לכבודה של לוקרישה מוט, פעילה מרכזית לביטול העבדות ולמען זכויות נשים שהייתה אחת מהמארגנות של ועידת סנקה פולס.
דאמאליסק הצבי
איומים ושימור
דאמאליסק הצבי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), כיוון שמרבית האוכלוסייה מוגבלת לחוות ומשקים פרטיים, ופארקים לאומים. תת-המין בונטבאוק מסווג כ"ללא חשש", בעוד שבלסבאוק מסווג כ"קרוב לסיכון" (NT). בעבר הדאמאליסקים היו ניצודים בכמויות לבשרם, עורם וקרניהם. המספרים של הבונטבאוק הופחתו באופן חמור עד 1830 לשפל של 17 פרטים בלבד, אבל החקלאים שבאזור שראו את המצב גידרו את אזור המחיה האחרון שלהם ובכך הצילו את תת-מין זה מהכחדה. הבלסבאוק ניצוד באלפים וירד לכ-2,000 פרטים, כשגם הפרטים האחרונים שלו נשמרו בשמורות ציד ומשקים. מאז שני תת-המינים התרבו בהצלחה, ואף על פי שעדיין יש ציד וסחר בבשרם זה אינו מהווה איום כיוון שיש על זה ביקורת קפדנית. כיום, האיום העיקרי הוא הכלאה בין תת-המינים שאמנם אינו מאיים על קיומו של המין, אך יכול לגרום לאובדן של הגזעים הטהורים שלהם. באופן כללי שני תת-המינים אינם נמצאים בצורה מוחלטת בבר, אך הישרדותם הרבה יותר בטוחה מבעבר. שניהם מצוים במספר אזורים מוגנים: הבלסבאוק בשמורת הטבע מאלולוטג'ה, שמורת הטבע סויקארבוסראנד , שמורת סכר סטקארפונטיין , שמורת הציד ויליאם פראטוריוס ועוד. גם הבונטבאוק מצוי במספר שמורות, והעיקריות מביניהן הן שמורת הטבע דה-הופ, והפארק הלאומי בונטבאוק שהוקם במיוחד עבור העדר האחרון שמנה 30 פרטים.
אומדן האוכלוסייה הכולל לדאמאליסק הצבי הוא 240,000 פרטים לתת-המין בלסבאוק (97% בחוות ציד ומשקים פרטיים, השאר בפארקים לאומיים), וכ-3,500 פרטים לתת-המין בונטבאוק.
התיקון לשוויון זכויות
רקע
הנוסח המקורי של התיקון:
.
ב-1943, אליס פול תיקנה את הנוסח מ-1923 והנוסח המתוקן הוא זה שאושרר על ידי הקונגרס ב-1972. ניסוח זה היה מבוסס על התיקונים ה-15 וה-19 לחוקה. בשנות הארבעים המתנגדים לתיקון הציעו ניסוח אלטרנטיבי: לא יהיה בידול על בסיס מיני אלא אם כן הוא מוצדק באופן סביר על ידי הבדלים במבנה הפיזי, הבדלים ביולוגיים או תפקוד חברתי. ניסוח זה נדחה הן על התומכים ב-ERA והן על ידי המתנגדים לו.
חילוקי דעות בתנועה הפמיניסטית
מאז שנות העשרים, ההצעה לתיקון החוקה יצרה לחילוקי דעות בין פמיניסטיות על המשמעות של שוויון לנשים. אליס פול שעמדה בראש מפלגת הנשים הלאומית הייתה תומכת נלהבת בהצעה. היא טענה כי נשים צריכות להיות שוות לגברים בכל המובנים, גם אם משמעות הדבר היא להקריב הטבות מסוימות שניתנות לנשים באמצעות חקיקת מגן, כגון מספר שעות העבודה ביום, עבודה בלילה או הרמת משאות כבדים. מתנגדות לתיקון, למשל מ-Women's Joint Congressional Committee, טענו כי תנאי העבודה ייחודים לנשים מגנים עליהן ואובדן הגנה לא יהיה שווה את הרווח שלכאורה יהיה בשוויון. החלוקה בין מתנגדות לתומכות בקידום התיקון היה על בסיס מעמדי. עיקר התומכות בתיקון לחוקה היו ממעמד הביניים והמתנגדות היו ממעמד הפועלים ותנועת העובדים. ב-1923 מרי אנדרסון הובילה את הקמפיין נגד התיקון כנציגת הנשים ממעמד הפועלים וה-United States Women's Bureau (גוף של משרד העבודה האמריקאי לקידום מחקר בנושא נשים עובדות). היא טענה כי חקיקת מגן בנושאים כמו שכר מינימום, תקנות בטיחות, הגבלת שעות עבודה (יומיות ושבועיות), הפסקות הצהריים וחופשת הלידה, יביאו תועלת רבה לרוב הנשים שנאלצות לעבוד מתוך צורך כלכלי, ולא מתוך הגשמה אישית. הדיון על התיקון בחוקה חידד את ההבדלים בין פועלות לנשות מקצוע. אליס המילטון, רופאה ומובילת המחקר בתחום בטיחות וגיהות בתעסוקה, טענה שהתיקון לחוקה יפגע בהישגים המעטים שהושגו למען נשים עובדות וישאיר אותן ללא כל הגנה בהווה ואפשרות לשפר את התנאים שלהן בעתיד.
בין השנים 1923 ו-1970, בכל פעם שנערך דיון התיקון לנושא שוויון זכויות, הוא נתקע בוועדות ולא הגיע להצבעה בסאנט או בבית הנבחרים; מלבד בשנת 1946, כאשר ההצעה נפלה בסנאט בהצבעה של 38 ל-35 ולא קיבלה הרוב הנדרש של שני שלישים.
ניסיונות לשינוי נוסח התיקון
בין 1950 ל-1953, הועבר בקונגרס נוסח מרוכך של ה-ERA שביקש מצד אחד קדם את התיקון לשוויון ובמקביל להשאיר את ההגנות הקיימות לנשים בחוק. שינוי זה לא היה מקובל על חלק מתומכי השינוי.
ב-1958, הנשיא דווייט אייזנהאואר ביקש במושב משותף של שני בתי הקונגרס להעביר את התיקון לשוויון זכויות. אייזנהאואר היה הנשיא הראשון שהביע תמיכה גלויה בתיקון. עם זאת, מפלגת הנשים הלאומית התנגדה לנוסח התיקון, כפי שהוצע, בגלל התוספות שלמעשה הוציאו מהתיקון את משמעותו המקורית.
המצע של המפלגה הרפובליקני כלל סעיף התומך בתיקון החוקה מאז 1940, והוא חודש בכל מערכת בחירות עד 1980. פדרציית העבודה האמריקאית וארגוני עובדים אחרים התנגדו בחריפות לתיקון משום שחששו כי התיקון יבטל את החקיקה המגנה על נשים. אלינור רוזוולט וכלכלני הניו דיל גם התנגדו לתיקון משום שחששו שההשלכות שלו עשויות לפגוע בשליטה הגברית בארגוני העובדים שהיו מרכיב מרכזי בניו דיל. כן, הם טענו שאף על פי שה ERA מקדם נשים מהמעמד הבינוני, הוא יפגע נשים ממעמד הפועלים. הדמוקרטים מצפון ארצות הברית שהתנגדו לתיקון היו אנשי איגודי העובדים. התיקון לשוויון זכויות נתמך על ידי דמוקרטים מדרום ארצות הברית ועל ידי מרבית הרפובליקנים. בוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1944, הדמוקרטים כללו את תיקון החוקה לשוויון זכויות במצע שלהם אבל לא הייתה הסכמה בנושא עד שתיקון עבר בקונגרס בשנת 1972. בסיס התמיכה ב-ERA עד סוף שנות השישים היה של נשים רפובליקניות מהמעמד הבינוני.
שנות השישים
בוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1960 עלתה לדיון הצעה לאימוץ התיקון לשוויון זכויות אולם היא נדחתה על ידי אופוזיציה חזקה שכללה את האיגוד האמריקאי לחירויות האזרח וארגוני המורים, האחיות וקבוצות עובדים נוספות וכן על ידי אגף הנשים של הכנסייה המתודיסטית, והמועצות הלאומיות של הנשים היהודיות, הקתוליות והאפרו-אמריקאיות. התומכים הדמוקרטים בתיקון דרשו מהמועמד לנשיאות ג'ון פ. קנדי להכריז על תמיכה בתיקון אף על פי שלא היה להם רוב בוועידה. ב-21 באוקטובר 1960 כתב קנדי ליושבת ראש מפלגת הנשים הלאומית מכתב בו הביע תמיכה בתיקון. עם בחירתו הוא מינה את אסתר פיטרסון לאישה בכירה ביותר בממשל. פיטרסון התנגדה בפומבי לתיקון לשוויון זכויות משום שהאמינה כי הוא יחליש את חוקי המגן. בסופו של דבר, קשריו של קנדי עם איגודי העובדים הובילו לכך, שהלכה למעשה, הממשל לא תמך ב-ERA.
כמחווה לתומכות בשינוי החוקה, מינה קנדי את הוועדה הנשיאותית למעמד האישה (Presidential Commission on the Status of Women) על מנת לחקור את אפליה על בסיס מגדרי בארצות הברית. בראש הוועדה עמדה אלינור רוזוולט שהתנגדה לתיקון לחוקה אך לא יצאה בפומבי נגדו ובשנות השישים המוקדמות. רוזוולט הודיעה כי בשל מעמדם החזק של ארגוני העובדים, היא מאמינה שה-ERA כבר אינו מהווה איום לנשים כמו בעבר ועל כן היא לא מתנגדת לקדם את התיקון בחוקה. עם זאת, בדיווח של הוועדה הנשיאותית למעמד האישה (שהתפרסם לאחר מותה) נכתב כי התיקון אינו נדרש. הוועדה קידמה את חוק שכר שווה שנחקק ב-1963 וצו נשיאותי לביטול אפליה על בסיס מגדרי בשירות הציבורי. כמו כן, הוועדה הנשיאותית למעמד האישה ייסדה רשת של ועדות מקומיות וכנסים אזוריים שעודדו-שיח בנושא מעמד האישה. פעילות הוועדה העלאתה את המודעות הציבורית לכך שהחוק שכר שווה לא נאכף ונשים עדיין מופלות לרעה במקומות העבודה. באותה התקופה, החל מאמצע שנות השישים הייתה התעוררות פמיניסטית מחודשת הקשורה גם לספרה של בטי פרידן "המסתורין הנשי" שהפך לרב מכר וב-1966 הוקם ארגון נשים לאומי (NOW) שדגל בעיקרון השוויון ובמסמך עקרונות היסוד שפרסם ב-1968, מופיע התיקון לחוקה. NOW הפך לארגון משמעותי בסוף שנות השישים אחרי מספר הישגים משפטיים החל לפעול בבית הנבחרים לקידום התיקון. ב-21 במאי 1969 חברת הקונגרס, שירלי צ'יזהולם, קראה לקונגרס לאשר את התיקון לחוקה והעלתה את הנושא שוב לדיון ציבורי. כשנה לאחר מכן, צ'יזהולם, נשאה נאום בשם "למען התיקון בחוקה לשוויון זכויות" בו היא דיברה על כך שאפליה על בסיס מיני נפוצה מאוד והסבירה כיצד ה-ERA יטפל בכך.
אישור הקונגרס
בפברואר 1970, השבית NOW את הדיון בוועדת המשנה של הסנאט של שעסקה בהצעה לתיקון החוקה בנושא שינוי גיל ההצבעה ל-18. פעילות NOW שיבשו את הדיונים ודרשו דיון בנושא התיקון לשוויון זכויות וזכו לפגישה עם חברי הוועדה בה דנו בתיקון. באוגוסט באותה השנה, יותר מ-20,000 נשים אמריקאיות השתתפו בשביתת הנשים למען השוויון (Women's Strike for Equality) בדרישה לשוויון חברתי, כלכלי, ופוליטי מלא.
ב-10 באוגוסט 1970, מרתה גריפית'ס חברת קונגרס דמוקרטית ממישיגן הביאה לדיון במליאה את ההצעה לתיקון חוקת ארצות הברית, אחרי חמש-עשרה שנה בה ההצעה נעצרה בוועדת המשפט של בית הנבחרים. היא הועברה לסנאט, אשר הצביע בעד התיקון בתוספת סעיף לפיו נשים יהיו פטורות משירות צבאי.
גריפית'ס הציגה מחדש את הצעת התיקון לשוויון זכויות. בהצבעה בבית הנבחרים, ב-12 באוקטובר 1971, 354 תמכו בתיקון 24 התנגדו לתיקון ו-51 נמנעו. בהצבעה בסנאט ב-22 במרץ 1972, 84 תמכו, 8 נגדו ו-7 נמנעו. הנשיא ריצ'רד ניקסון תמך בהצעה מיד לאחר ההצבעה בשני הבתים.
אשרור התיקון על ידי המדינות
ב-1972, ההצעה לתיקון חוקת ארצות הברית הועברה למדינות. 38 נדרשו לאשרר את תיקון תוך שבע שנים על מנת שיהפוך לחלק מהחוקה. ב-1972, 22 מדינות אשררו את התיקון ו-8 נוספות הצטרפו ב-1973. בין 1974 ל-1977, רק חמש מדינות אישרו את ה-ERA. התומכים חששו שעד המועד נקבע, 22 במרץ 1979, התיקון לא יעבור. עם זאת, מחוקקים של ארבע מדינות שאישרו את ה-ERA אימצו חקיקה שמתיימרת לבטל את האשרור.
התיקון לשוויון זכויות אושר על ידי המדינות הבאות: הוואי, ניו המפשייר, דלוור, איווה, איידהו, קנזס, נברסקה, טקסס, טנסי, אלסקה, רוד איילנד, ניו ג'רזי, קולורדו, מערב וירג'יניה, ניו יורק, ויסקונסין, מישיגן, מרילנד, מסצ'וסטס, קנטקי, פנסילבניה, ויומינג, דרום דקוטה, אורגון, מינסוטה, ניו מקסיקו, ורמונט, קונטיקט, וושינגטון, מיין, מונטנה, אוהיו, צפון דקוטה, אינדיאנה ונבדה.
המחוקקים הצביעו על ביטול האישור המוקדם של ה-ERA במדינות הבאות: נברסקה, טנסי, איידהו, קנטקי ודקוטה הדרומית.
בשמונה מדינות אחד מבתי המחוקקים לא אישר את התיקון: פלורידה, אילינוי, לואיזיאנה, וירג'יניה, דרום דקוטה, צפון קרולינה, אוקלהומה ומיזורי. במהלך עשרים השנים האחרונות, התיקון לחוקה לא עבר באריזונה, ארקנסו ומיסיסיפי.
הארכת מועד האשרור על ידי הקונגרס
ב-1978 שהמועד לאשרור התיקון לחוקה התקרב ולא היה רוב של מדינות התומכות בתיקון, נציגת ניו יורק בבית הנבחרים, אליזבת הולצמן, הציעה להאריך את תאריך האשרור עד ל-30 ביוני 1982. ההצעה עברה הן בסנאט והן בבית הנבחרים אך נתמכה על ידי פחות משני שלישים מהקולות; מסיבה זו, תומכי התיקון סברו כי הכרחי שההצעה להארכת מועד האשרור תאושר על ידי הנשיא ג'ימי קרטר כאמצעי זהירות. קרטר חתם על ההחלטה המשותפת, אם כי הוא הטיל ספק - מטעמים פרוצדורליים - בתקינות המעשה.
הארכת מועד האשרור על ידי הקונגרס לא הביא לכך שמדינות נוספות אשררו את התיקון לחוקה. בתקופה זו, בפלורידה ואילינוי נעשו ניסיונות להעביר את התיקון ללא הצלחה. מעבר לניסיונות לאשרור התיקון בבתי הנבחרים של המדינות, נערך גם דיון בבית המשפט של מחוז איידהו שפסק שהשינויים שאירעו לפני מועד הארכה תקפים והארכת מועד האשרור אינה חוקתית. ארגון נשים לאומי (NOW) ערערו על החלטה זו פעמיים, בבית המשפט באיידהו ובבית המשפט העליון.
ב-2013, הסנאטורים בן קרדין ממרילנד מארק קירק מאילינוי, יחד עם חברת הקונגרס ג'קי ספיר מקליפורניה, הציגו הצעות זהות בשני הבתים במטרה להאריך שוב את תאריך היעד לאישור התיקון.
התמיכה בתיקון
התומכות והתומכים בתיקון לשוויון זכויות לנשים היו מכל הקשת הפוליטית האמריקאית. החל משנות הארבעים התמיכה בתיקון הופיע במצע של המפלגות הרפובליקנית והדמוקרטית. חברת הקונגרס הדמוקרטית שירלי צ'יזהולם שימשה כ"גשר" בתנועת הנשים בין נשים צבעוניות ונשים לבנות בעלות הכנסה נמוכה לבין הנשים לבנות מהמעמד הבינוני שהובילו את המאבק לתיקון.
ההתנגדות לתיקון
בוועידה המפלגה הרפובליקנית ב-1980, התיקון לשוויון זכויות הוצא ממצע המפלגה. שלאפלי החלה את הקמפיין שלה נגד ה-ERA בנובמבר 1972 אחרי שהוא אושרר בסנאט. אז, סקרים הציגו תמיכה בתיקון וההנחה הייתה שהוא יאושרר. 30 מדינות אשררו את התיקון עד 1973. אחרי 1973, מספר המדינות המאשררות הואט לטפטוף. התמיכה במדינות שלא אשררו ירדה מתחת ל-50%. פרופ' ג'יין מנסברידג' טוענת כי ה-ERA היה מאושרר בשנת 1975 או 1976 אלמלא מאמציה המוקדמים והיעילים של שלאפלי לארגן את המתנגדים.
עד 6 ביוני 1982, התיקון לחוקה למען שוויון זכויות לא קיבל אשרור ממספיק מדינות ועל כן לא התווסף לחוקה האמריקאית. המאמצים לאשרר אותו נמשכים נכון ל-2017.
הארמייה השביעית (האימפריה העות'מאנית)
הארמייה השביעית העות'מאנית (בטורקית: 7. Ordu) הייתה ארמיית שדה של האימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. למרות שיועדה רשמית כארמייה, לפחות עד 1918, היא הייתה בעל כוח של קורפוס בלבד.
הארמייה השביעית הוקמה בשנת 1877 לשירות בערב ובתימן. בשנת 1908 היא כללה את דיוויזיות החי"ר ה-13 וה-14, רגימנט פרשים אחד ורגימנט תותחנים והם היו מעורבים בלחימה באנשי שבטים מורדים בתימן.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה פעלה הארמייה על רכס הרי יהודה והרי שומרון בחזית ארץ ישראל כשעד מערכת מגידו (בספטמבר 1918) ישבה מפקדת הארמייה בעיר שכם. בהמשך נסוגה הארמייה צפונה ומזרחה כשרבים מחייליה נכנעו.
סדר הכוחות, אוגוסט 1917
באוגוסט 1917 הייתה בנויה הארמייה באופן הבא:
בסוף 1917, בפיקודו של פבזי פאשה, נצטוותה הארמייה השביעית להתקדם ברחבי המדבר על מנת להביא ללחץ על צלעו הפנימית של אלנבי בארץ ישראל. בעוד אלנבי תקף את הארמייה השמינית העות'מאנית, דיוויזיית הרוכבים האוסטרלית שלו נשלחה לעכב את התקדמות הארמייה השביעית. הארמייה השביעית אכן הצליחה לאלץ את האוסטרלים לסגת בכמה קילומטרים אך בסופו של דבר האוסטרלים החזיקו את הקו. לאחר הניצחון הבריטי בהקרב על גבעות מע'אר ב-13 בנובמבר (שלא כלל את הארמייה השביעית ישירות), החליט פבזי להסיג את הארמייה השביעית לשמירה על ירושלים.
סדר הכוחות, ינואר 1918
בינואר 1918 הייתה בנויה הארמייה באופן הבא:
סדר הכוחות, ספטמבר 1918
בספטמבר 1918 הייתה בנויה הארמייה באופן הבא:
הארמייה השביעית הושמדה על ידי הפגזה אווירית בריטית במהלך נסיגתה משכם ב-21 בספטמבר 1918.
סדר הכוחות, נובמבר 1918
בנובמבר 1918 הייתה בנויה הארמייה באופן הבא:
צטיוזאורוס
צטיוזאורוס (שם מדעי: Cetiosaurus שפירושו "לטאת לווייתן") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד במשפחת צטיוזאוריים.
מאפיינים
הצטיוזאורוס היה הזאורופוד הראשון שנתגלה, ותואר על ידי ריצ'רד אוון, אך בהתחלה נחשב לזוחל דמוי לווייתן (בגלל גודלו הרוב) אך לא לדינוזאור. שרידים ממנו התגלו כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19 ותוארו ב-1841 על ידי אואן. רק אחרי שטבע אואן את המונח דינוזאוריה לקבוצת זוחלי הענק שנתגלו בבריטניה, הביולוג תומאס הנרי האקסלי תיקן את הטעות וסיווג את הצטיוזאורוס כדינוזאור אמיתי.
הצטיוזאורוס היה זאורופוד פרימיטיבי שחי באמצע תור היורה במה שהיום הוא אנגליה. כזאורופוד היה בינוני בגודלו, אך עדיין ענק בהשוואה לדינוזאורים שאינם זאורופודים בני אותה תקופה: אורכו נע בין 16 ל-18 מטרים ומשקלו היה כ-15-20 טון. הוא התאפיין במבנה חוליות (העצמות המרכיבות את עמוד השדרה) השונה מזה של זאורופודים מתקדמים: לכל חוליה היה חלק מרכזי עם תוספות אוגנים שלהם היו מחוברים השרירים. רגליו האחוריות היו ארוכות יותר מרגליו הקדמיות. כמו שאר הזאורופודים, הוא היה צמחוני ואכל כמויות עצומות של צמחייה, לרבות עלים מענפי העצים.
בסוג צטיוזאורוס ישנם כיום 4 מינים. מינים נוספים ששויכו לסוג זה משויכים כיום לסוגים אחרים כמו: אורניתופסיס, פלורוזאורוס וקרדיודון (Cardiodon).
בתרבות
דינוזאור זה הופיע במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
פונטיאנק
פונטיאנק (באינדונזית: Pontianak) היא בירת מחוז מערב קאלימנטן באינדונזיה. העיר שוכנת על גדות נהר, במרחק קצר מהחוף המערבי של האי בורנאו וכמעט בדיוק על קו המשווה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 658,685 תושבים, מה שהופך אותה לעיר החמישית בגודלה באי בורנאו (אחרי, , קוצ'ינג ו).
היסטוריה
פונטיאנק נוסדה ב-23 באוקטובר 1771 כדי להיות בירתה של שהוקמה באותו זמן. ב-1778 ההולנדים כבשו את העיר כמו את יתר האזור.
ב-16 בספטמבר 1949 פונטיאנק קיבלה מעמד של עיר.
כלכלה
הכלכלה המקומית מתבססת על תעשייה, חקלאות, הכוללת בין היתר גידול מניהוט מצוי, בטטות, פרי-הג'ק, בננות ואננס, גידול מקנה ומסחר.
חינוך
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי סופדיו, המציע טיסות לערים מרכזיות באינדונזיה וכן למספר ערים במדינות נוספות באזור כמו מלזיה.
טרבל (עיירה)
טרבל (בבולגרית: Тервел) היא עיירה במחוז דובריץ', שבצפון-מזרח בולגריה. העיירה היא המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז המשנה טרבל, שממוקם בחלק המערבי ביותר של מחוז דובריץ'. נכון לדצמבר 2009 התגוררו בעיירה 6,667 תושבים.
היסטוריה
השם הטורקי העות'מאני הישן של העיירה היה קורטבונאר ("Kurtbunar") שפירושו בטורקית הוא "באר הזאבים. במהלך רוב ימי הביניים האזור של העיירה היה חלק מהאימפריה הבולגרית. הכפר הוזכר לראשונה בפנקסי המיסים העות'מאניים משנת 1673. בשנת 1878, קורטבונאר הפך לחלק מנסיכות בולגריה. בעקבות מלחמת הבלקן השנייה, נאלצה בולגריה לוותר על השליטה בקורטבונאר ולהעביר את השליטה בשטח לרומניה יחד עם החלק כל החלק הדרומי של חבל דוברוג'ה. בתקופה שהשטח היה תחת שלטון רומני הכפר שימש כמרכז המנהלי של מחוז דורוסטור. השליטה באזור קורטבונאר חזרה לבולגריה לאחר שבולגריה ורומניה חתמו על הסכם קראיובה בשנת 1940. השם הבולגרי של העיירה טרבל, מכבד את זכרו של טרבל מבולגריה, בנו ויורשו של אספרוך, שליט בולגריה של חבל הבלקן בין השנים 701–721. בינואר 1960 הכפר הוכרז כעיר.
לאיוש מרק
לאיוש מרק (בהונגרית: Márk Lajos; באנגלית: Louis Marc; רטג, 25 באוגוסט 1867 – ניו יורק, 18 במרץ 1942) היה צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי. הוא עבד בהצלחה רבה בכמה ז'אנרים, בהיותו צייר דיוקנאות מעולה, מאייר ספרים, קריקטוריסט ויוצר כרזות. הוא היה אחד ממייסדי גילדת מונקאצ'י ונשיאה.
קורות חיים
מרק נולד ברטג, בטרנסילבניה, במחוז סולנוק-דובוקה לשעבר. אביו, מרקוס מרק, היה אחד הכלכלנים והמומחים הפיננסיים הידועים של המאה ה-19. לאיוש מרק סיים את לימודיו בבית הספר היסודי בטרגו מורש והחל את לימודיו בתיכון בשנת 1880 בבית הספר התיכון הישועי בקאלוצ'ה. בשנת 1885, בהסתמך על מחלתו, הוא פנה לשר הדת והחינוך הציבורי לקבלת תעודת בגרות בבית ספר תיכון בבודפשט.
לאחר בחינות בגרות מוצלחות, הצעיר, שהתברך בכישרון רישום מיוחד, נרשם על ידי אביו בשנת 1885 לבית הספר המלכותי ההונגרי הלאומי לעיצוב וציור, שם למד כ"סטודנט אורח"; המורים הראשונים שלו לציור היו איז'ו קבש (מקודם: ישראל שרייבר), יאנוש גרגוש וברטלן סקיי. הוא עזב את בית הספר כעבור חצי שנה, עבר למינכן והפך לתלמיד בבית הספר הפרטי לציור של שימון הולושי. הוא התכונן אצל הולושי למבחני הכניסה של האקדמיה לאמנויות יפות במינכן. באקדמיה התחיל את לימודיו בכיתת ההכנה של יוהאן הרטריך בשנת 1886. את הציור שצייר שם "עירום גברי" בגודל טבעי נקנה בשנת 1888 על ידי מדינת בוואריה בסכום פי חמישה מהסכום שהיה מקובל: 100 מארק.
מרק עבר ממינכן לפריז והמשיך את לימודיו באקדמיה ז'וליאן במשך כמעט שנתיים. הוא היה תלמידו של טוני רוברט-פלורי ושל ויליאם אדולף בוגרו. בחוזרו לבודפשט בשנים 1890–1891 סיים שירות צבאי בהתנדבות. ככל שידוע הוא צייר שלושה ציורים על נושא צבאי: ההוסאר, תרגיל בפאפא וכיבוש טירת בודה בשנת 1849. בין השנים 1892–1897 הוא חידד ופיתח את כישוריו בבית הספר שהובל על ידי הצייר דיולה בנצור. הוא קיבל מלגה ממלכתית של HUF 200 בשנת 1893/94, HUF 350 פעמיים בשנת 1894/95 ו-500 HUF בשנת 1896/97.
כדי להציג את אמנותו הוא נסע לארצות הברית בשנת 1910 בהזמנת ה-National Arts Club ונשאר שם עד 1921 וחזר שוב בשנת 1924. גם את השנים האחרונות לחייו בילה בארצות הברית. בסיורו הראשון הגיע לניו יורק ב-18 בפברואר 1910, שם קיבלו אותו חברי האליטה החברתית המקומית ונציגי שגרירות האוסטרו-הונגרית. עם הגעתו הניו יורק טיימס הציג את עבודתו בדו"ח מיוחד. הוא הוכר ב"עולם החדש" ונחשב לצייר פורטרטים פופולרי ומצליח מאוד. הוא צייר רבים מהאליטה החברתית והפוליטית האמריקאית, כולל נשיא ארצות הברית תומאס וודרו וילסון ורוברט פירי, כובש הקוטב הצפוני. כהוקרה על פועלו האמנותי נבחר כחבר בNational Arts Club האמריקני.
בין השנים 1889–1910, הוא הופיע כמעט בקביעות עם עבודותיו בתערוכות האביב והחורף של החברה הלאומית לאמנויות יפות בהונגריה ובסלון הלאומי. בנובמבר 1907 הציג 137 ציורים ו-14 קריקטורות בתערוכת אוסף בסלון הלאומי.
בשובו מארצות הברית, הציג את הרבגוניות שלו במוזיאון ארנסט בתערוכה קבוצתית בשנים 1923, 1927 ו-1932, ובכמה הזדמנויות בתערוכות הייצוגיות של גילדת מונקאצ'י ובפני קהל חובבי הציור שלו בברטיסלבה ובלגרד. הוא צייר בתערוכת בלגרד גם את אשתו של ראש ממשלת יוגוסלביה. הוא תרם להכרה בינלאומית ולהכרה בציור ההונגרי בכמה הזדמנויות בביאנלה של ונציה (1901, 1905, 1909, 1910, 1930 ו-1932) וביריד העולמי ברומא בשנת 1911. לאיוש מרק מעולם לא היה מורה במכללה לאמנויות. יחד עם זה ב-1907, יחד עם הפסל אדה קלוש, הם תכננו להקים בית ספר "משולב" לציור ופיסול.
התבטאויותיו האירוניות והמתלוצצות הפכו אותו לאחת הדמויות האדיבות והאהובות של עולם האמנות, בעולם האמנות הוא נקרא רק "לואי". אינספור סיפורים והערות מצחיקים נרקמו סביב אישיותו במשך עשרות שנים. הוא שמר וטיפח קירבה ויחסי ידידות עם סופרים הונגרים בולטים ועם משוררי התקופה (אנדרה נאגי, יוז'ף קיש, קלמן מיקסאט, פרנץ מולנר, פרנץ הרצג, ינה הלטאי ורבים בולטים אחרים), ועיטר כמה ספרים שלהם באיורים צבעונים ועשירים.