cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
WCW
WCW (ראשי תיבות של World Championship Wrestling) הוא ארגון היאבקות מקצועית אמריקאי שפעל בין השנים 1988 ו-2001. משרדי WCW היו ממוקמים באטלנטה, ג'ורג'יה. ה-WCW החל כארגון היאבקות המקושר ל-NWA, תחת הנהלתה של ענקית התקשורת טד טרנר. הארגון חדל לפעול בשנת 2001, כאשר הוא נמכר ל-WWF (לימים: WWE).
אודות הארגון
בשנות ה-90 נחשב WCW לארגון ההיאבקות המקצועית המצליח ביותר כלכלית בארצות הברית לצד ה-WWE. המנהל הכללי של WCW היה באותה תקופה אריק בישוף. טרנר האיץ בבישוף לעקוף את ה-WWF בפופולריות ולהתייצב בראש הסולם של עולם היאבקות המקצועית. היריבות בין שתי החברות העלתה אז הילוך כאשר WCW העלו ב-1995 את התוכנית Monday Nitro, על אותה משבצת שידור שבה שודרה Raw של ה-WWF. מהלך נועז וחשוב נוסף שבישוף עשה היה להחתים על חוזה את אייקון ההיאבקות האלק הוגאן. האסטרטגייה הצליחה מאוד בטווח הקצר. היא הובילה ליריבות עיקשת על הרייטינג, ועודדה את שתי החברות להציג את המוצר המוצלח והמושך יותר. תקופה זו מכונה בחיוב "מלחמות ערבי שני"; תקופה בה אוהדי היאבקות מקצועית נהנו מלזפזפ בין שתי המתחרות, ולקנות את התשדירים בתשלום (Pay Per View) ששתיהן הציעו מדי חודש. המלחמה הרגישה לעיתים תכופות אישית. ב-WWF העלו מערכונים השמים ללעג את כוכבי WCW באותו זמן, וכוכבי ה-WWF בעבר, האלק הוגאן ורנדי סאבאג'. ה-WCW, מצדם, נהגו לגלות בתוכניתם, ששודרה בשידור חי, את תוצאות הקרבות שיתרחשו באותו ערב ב-WWF, שתוכניותיה הוקלטו מראש.
בחצי השני של 1996, ציר העלילה המרכזי נע סביב החזקתו המפוקפקת של הוגאן בתואר "אלוף העולם במשקל כבד" (התואר היוקרתי ביותר של הארגון), שהתאפשרה הודות לתחבולות ורמאויות בקרבות ובפוליטיקה של הארגון. במקביל, הול ונאש התחרו תדיר עבור תואר "אלופי הצמדים", וזכו בו מספר פעמים לתקופות ארוכות. במהלך 1997, העלילה נעה סביב עלייתו של המושיע של WCW כנגד ה-nWo שתפחה מאז לכדי ארגון המכיל מספר דו-ספרתי של מתאבקים וכוח פוליטי (בדיוני) עצום. הגיבור היה סטינג, שאימץ לעצמו פרסונה אניגמטית ומסתורית ומראה חיצוני המזכירים את דמותו של "העורב". סטינג היה היחיד שהטיל אימה על ה-nWo, והתמודד מולם לבדו, חמוש במחבט בייסבול. שיא העלילה הגיע בתשלום המשודר Starrcade באותה שנה, כאשר סטינג התמודד סוף סוף מול האלק הוגאן על אליפות העולם במשקל כבד. בערב זה נרשם הסדק הראשון בנפילתה של האימפריה. במקום לקבל קרב אופורי בו הטוב האולטימטיבי נלחם לבסוף ומביס את הרע האולטימטיבי, הקרב התנהל בצורה משונה עבור הצופים וברובו הוגאן הוביל. הסיום היה מבלבל אף יותר. הוגאן הצמיד את סטינג לזירה למשך 3 שניות והשופט קרא לצלצל בפעמון. היה נדמה שהוגאן ניצח. בשלב זה נכנס אל הזירה ברט "The Hitman" הארט, כוכב ה-WWF שזה עתה עבר לארגון המתחרה. ברט התנהג כאילו סטינג רומה, והשופט ביצע ספירה מהירה במכוון של 3 שניות. עם זאת, הספירה הייתה שגרתית לחלוטין. הקרב הותחל מחדש, וסטינג ניצח את הוגאן. בתוכנית הבאה של Thunder (תוכנית נוספת ש-WCW החלה לשדר), הוכרז כי סטינג הוא לא האלוף עקב האירועים השנויים במחלוקת. אנטי-קליימקס שכזה הפך למוטיב חוזר בעלילות של WCW. רבים מייחסים לטעויות אלה את הירידה בפופולריות של החברה.
אפרודיטה (שדה גז)
אפרודיטה הוא שדה גז טבעי השוכן במים הכלכליים של קפריסין, בצמוד לשדה הגז ישי השוכן במים הכלכליים של ישראל.
הזיכיון לחיפושי גז באזור ניתן באוקטובר 2008 לחברת נובל אנרג'י. החיפושים נערכו בשנת 2011 והסתיימו במציאת גז טבעי שרובו במים הכלכליים של קפריסין ומיעוטו (כ-10%) במים הכלכליים של ישראל. ב-2015 הודיעו השותפות לקידוח, נובל אנרג'י, דלק קידוחים ואבנר חיפושי נפט שהשדה מסחרי ובכוונתן לפתח אותו. בנובמבר 2015 רכשה מנובל אנרג'י 35% מהזכויות בבלוק 12, שאפרודיטה הוא חלק ממנו, תמורת 165 מיליון דולר.
תאים קטנים
תאים קטנים (באנגלית: Small Cells) הם צמתי גישה סלולריים באנרגיה נמוכה הפועלים בספקטרום מורשה ולא מורשה, בטווחים של בין 10 מטרים לכמה קילומטרים. הם נקראים "קטנים" משום שבהשוואה לתאי-מקרו (macrocell), יש להם טווח יותר קצר והם בדרך כלל מתמודדים עם פחות ערוצי תקשורת בו-זמנית. הם מטיבים את השימוש בספקטרום הזמין על ידי שימוש באותם תדרים הרבה פעמים בתוך אזור גאוגרפי נתון. תאים קטנים מהווים תחליף לשיטות קודמות של תאים גדולים ועוצמתיים והשיפור שהם מביאים נחשב אחד מאבני הבניין של תשתית 5G. יותר תאים חדשים נבנים בצורה של אוסף תאים קטנים  כשיטה של הגדלת הקיבולת של הרשת הסלולרית, האיכות והעמידות ועם התמקדות ב-LTE Advanced.
גלים מילימטריים
הדחיסות והעומס על רוחב הפס הנמצא בשימוש מכשירים ניידים והביקוש העולה לכמות מידע גדולה יותר ולכמות מכשירים גדולה יותר, מחייב פתרונות בתחום התקשורת. אחד הפתרונות הוא שימוש בגלים מילימטריים שבהם ישנו רוחב פס "מיותר", כלומר שלא נעשה בו שימוש נרחב עד כה. אחת הסיבות לכך שלא היה שימוש נרחב בגלים מילימטריים הוא שהם אינם אדישים לקירות בניינים ומכשולים דומים וכן נוטים להיקלט בעצים וגשם, ולכן אינם יעילים לטווחים גדולים. אי לכך, שימוש בתאים קטנים יוכל לפתוח אפשרות של שימוש בטכנולוגיה זו לצרכים סלולריים.
האזור האינדומלאי
האזור האינדומלאי הוא אחד משמונת האזורים הביוגאוגרפים המחלקים את שטח כדור הארץ כשהוא מצוי רק באסיה וכולל את מרבית דרום אסיה, דרום-מזרח אסיה לאורך הודו-סין וגם בדרומה של מזרח אסיה, בדרום סין וטאיוואן.
האזור גובל בצפון באזור הפלארקטי בעיקר ברכסי ההרים הגבוהים: הינדו-כוש, פטקאיי, קרקורום ובעיקר הההימלאיה - אשר נוצרה כשהודו התנגשה באסיה לפני 45 מיליון שנה עם היסחפות הלוח ההודי צפונה, ובמזרח גובל באזור האוסטרלי שקו הגבול שלו הוא קו ואלאס - קו דמיוני לאורך אינדונזיה המפריד בין יבשת אוסטרליה, לרבות מערב גינאה החדשה לבין איי אינדונזיה. אזור הגבול מכונה בשם סונדאלנד ובעבר הוא השתייך ליבשת הקדומה גונדוונה.
רוב חבל השטח האינדומלאי הוא טרופי או סובטרופי אם כי ישנם גם מספר מדבריות לאורכו והוא שוקק ביערות ממספר סוגים, הרים גבוהים וערבות פוריות.
פלורה ופאונה
מספר צמחים התפתחו לאורך האזור, ביניהם צמחים מהמשפחה Dipterocarpaceae וכדניתיים וכן עצים טרופיים שונים, למשל Tectona.
מבין הדו-חיים אנדמיים לאזור המשפחות תולעני זנב אסייתיים וסוגלוסיים שכנראה התפתחו מאבות בעלי קרבה אפריקאית, כמו מדגסקר וסיישל. גם מספר עופות התפתחו באזור וחלקם אנדמיות אליו כמו התכלתיים, מגליימיים, טימליים, נקרות פרחים, טפסני הפיליפינים, פיטיים וכן מספר פסיוניים, קלאויים ותוכיים. הקצה המזרחי מכיל גם עופות ממוצא אוסטרלי כמו הקזואר.
מבין היונקים של האזור האינדומלאי ישנם כמה קבוצות אנדמיות ביניהם: הגלשנאים, חדפי עצים, עטלף דבורה, חולדת לאוס, נמנמנים אוריינטליים, טרסיוסיים וגיבוניים ועוד קבוצות כמו האורנגאוטן או נמר ערפילי. מבין היונקים הגדולים של האזור ישנם את הפיל האסייתי, קרנף הודי, סומטרי וג'אווה, נמר הודי, טיגריס, אריה הודי, מספר דוביים, גאור ותאו אסייתי והטפיר האסייתי. בקצה המזרחי ישנם גם מינים ממוצא אוסטרלי כמו יונקי כיס.
נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 21
נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 21 היא נבחרת הכדורגל הצעירה של רוסיה, המייצגת אותה בתחרויות בינלאומיות לנבחרות צעירות. היא מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית. הנבחרת משתתפת באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, הנערכת מדי שנתיים.
היסטוריה
הנבחרת הרוסית היא יורשת נבחרת ברית המועצות בכדורגל עד גיל 21, שזכתה באליפות אירופה עד גיל 23 בשנים, 1974–1976, בשנים 1978–1980 ובשנים 1988–1990. בכל מקרה, הנבחרת הצעירה של רוסיה הוקמה בשנת 1992, לאחר התפרקותה ופיצולה של ברית המועצות. מאמנה הראשון היה בוריס איגנטייב, שעזב את הנבחרת ב-1993. היא השתתפה לראשונה אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 1994, והגיעה להישג נאה כאשר העפילה לרבע הגמר, שם הפסידה 3-0 ל בסיכום שני המפגשים. אף על פי כן, במוקדמות האליפות שלאחר מכן, ב-1996, היא סיימה במקום השלישי בלבד בבית ולא העפילה כלל לטורניר.
במוקדמות האליפות של 2006 הגיעה רוסיה למשחק הפלייאוף מול, אך הפסידה 4-1 בסיכום שני המפגשים. היא הייתה קרובה מאוד להעפיל לאליפות אירופה 2007: היא הציגה יכולת מרשימה וסיימה במקום הראשון בשלב הבתים במוקדמות. בפלייאוף על ההעפלה, היא ניצחה 1–4 במשחק הביתי מול, אך הפסידה 3-0 במשחק השני ולא העפילה בשל יחס שערי חוץ. גם ב-2009 היא לא העפילה לאליפות.
הנבחרת גברה על במוקדמות יורו הצעירה והעפילה לאליפות אירופה עד גיל 21 שתיערך בשנת 2021, זאת לראשונה מאז 2013.
סגל הנבחרת
להלן רשימת השחקנים ששותפו במשחקי מוקדמות יורו לנוער 2021 (נתוני הופעות ושערים נכונים ל-8 בספטמבר 2020):
קאוויום
קאוויום (באנגלית: Cavium) היא חברת המתמחה במערכות על שבב ומעבדי אבטחה, וידאו ורשת מבוססי ARM ו-MIPS הפועלת בשיטת פאבלס. מטה החברה נמצאת בסן חוזה, קליפורניה. קאוויום מציעה מוצרים ברמת המעבדים וברמת רכיבי לוח, המיועדים לנתבים, למתגים, לאחסון ולשרתים.
היסטוריה
החברה נוסדה במשותף על ידי סייד עלי וראע'ב חוסיין.
החברה הפכה לציבורית בחודש מאי 2007 עם כ-175 עובדים. בשנת 2011, בעקבות רכישות רבות, היו לה כ-850 עובדים ברחבי העולם, מתוכם כ-250 במטה החברה בסן חוזה. ב-17 ביוני 2011 שינתה החברה את שמה מ-Cavium Networks, Inc ל- Cavium, Inc. בנובמבר 2017 נרכשה קאוויום על ידי מארוול טכנולוגיות בעסקה בסכום של 6 מיליארד דולר.
רכישה
בנובמבר 2017, דירקטוריון מועצת המנהלים של קאוויום הסכים לרכישת החברה על ידי קבוצת מארוול טכנולוגיה עבור 6 מיליארד דולר במזומן ומניות. המיזוג הסתיים ביולי 2018.
המהפכה הלבנה
המהפכה הלבנה (בפרסית: انقلاب سفید) הוא כינוי לשורת רפורמות ליברליות שהנהיג השאה הפרסי מוחמד רזא פהלווי באיראן במטרה להפוך את איראן בטווח הארוך למעצמה עולמית כלכלית ותעשייתית חזקה ומודרנית בסגנון מערבי, זאת תוך זמן קצר ככל הניתן ובאגרסיביות רבה. המהפכה זכתה לכינוי "לבנה" לאור העובדה שדובר במהפכה שהתבצעה ללא שפיכות דמים. על מנת להעניק לרפורמות לגיטימציה השאה ערך בשנת 1963 משאל עם שבסיכומו 5,598,711 אנשים הצביעו בעד הרפורמות, ו-4,115 הצביעו נגד הרפורמות. המהפכה הלבנה החלה ב-1963 ונמשכה עד להדחתו של השאה ב-1979 במהלך המהפכה האסלאמית. רבים רואים ברפורמות אלו כגורם ישיר שהביא למהפכה האסלאמית. חלק ממטרות המהפכה הלבנה היו להוריד מכוחם של בעלי האדמות וליצור בסיס תמיכה בקרב הכפריים, מעמד הפועלים ומעמד הביניים.
היקף הרפורמות
הרפורמות שביקש השאה להכיל כללו שיתוף העובדים ברווחי הפרויקטים, עידוד וייזום פרויקטים מסיביים במימון ממשלתי בתחום התעשייה הכבדה, בנוסף להלאמת יערות ושטחי מרעה. בנוסף, הלאמת קרקעות האליטות המסורתיות, שגרמו לאחרונים לאבד מכוחם. הרפורמות נגעו בכל תחומי החיים במדינה וכללו:
מבחינה חברתית, הרפורמה הרחיבה את זכויות הנשים והפנתה משאבים ומימון רב לחינוך, במיוחד באזורים הכפריים, שכלל הענק תמריצים חומריים לתלמידים מצטיינים וארוחת צהרים חינם לכלל התלמידים בבתי הספר. הוקם חיל האוריינות בצבא האיראני שמשרתיו נועדו ללמד קרוא וכתוב בכפרים ולמגר את תופעת האנאלפביתיות.
הרפורמה
הרפורמה הכילה 19 נקודות, שנקבעו להתפרס על טווח של 15 שנים.
שלב ראשון של המהפכה, כללה שש רפורמות שאושרו במשאל עם בינואר 1963:
12 הנקודות של הרפורמה נרשמו על אובליסקים ברחבי המדינה.
עד שנת 1975 הוספו שתי נקודות נוספות:
בהמשך נוספו נקודות נוספות:
התלכדות קואליציה נגד השאה
באופק של המהפכה הלבנה עמד חזון יצירת חברה ליברלית בעלת משטר נאור על פי עקרון של מונרכיה חוקתית. בפועל, השאה דיכא את המתנגדים לו והנהיג שימוש בסאוואכ. ייתכן במטרה להוביל שינוי אמיתי ועמוק תוך שימוש בכוח רב והחלטיות, זאת על מנת למנוע את התנגדות השמרנים והאליטות הישנות. ברפורמות המהפכה הלבנה ניכר המאמץ המכוון לפגוע באליטות הישנות: השאה התבסס על תמיכת הצבא הגדול והמודרני שבנה מכספי הנפט ובסיוע האמריקאי, ועל תמיכת המגזר העסקי שגרף הון עצום משגשוגו של שוק הנפט המקומי ומהרפורמות הכלכליות.
האליטות הישנות, ובראשם חכמי הדת (העלמאא'), שחשו שהשאה דוחק אותם לפינה התלכדו לקואליציה משותפת כנגדו. בקואליציה זאת חכמי הדת סיפקו את האידאולוגיה ואת אמצעי ההפצה של התעמולה כנגד השאה והיו למעשה עמודי התווך של המאבק.
תוצאות הרפורמה
הרפורמה הבולטת ביותר הייתה חלוקת הקרקעות. הרפורמה הובילה לצמיחה כלכלית מואצת באיראן. בין השנים 1963–1970 הוכפל התל"ג של אירן.
עם זאת, הרפורמה גם הובילה ליצירת מתחים חברתיים חדשים. בין המתחים עלה חוסר האמון של הציבור האיראני במלוכה ובביורוקרטיה האיראנית, שהחלה להיתפס כמושחתת; התנגדות אנשי הדת לקידום מעמד האישה, הפחתת השפעתם בתחומי החינוך ודיני המשפחה במיוחד באזורים הכפריים ולרפורמה שניסה להחיל השאה לשילוב נשים ולא מוסלמים בתחום המשפט, כל אלו בניגוד לכללי האסלאם; והתעוררות תנועות חברתיות אתניות, בעידוד האליטות החדשות. מתחים אלו היו למקור לגיוס תמיכה ציבורית נרחבת והעצימו את כוחם של מתנגדי השלטון הדומיננטיים שעשו בהם שימוש. בנוסף, על רקע המלחמה הקרה, הרפורמה הסמי-סוציאליסטית זו הגבירה את חשש ארצות הברית משינוי כיוון באיראן לטובת ברית המועצות. שילוב גורמים אלו היו למצע שסייע רבות להעזבת שלטונו של השאה ב-1979.
העם האיראני שברובו היה מסורתי נפגע קשות מניסיונות השאה לשנות אלפי שנות מסורת בהינף יד. השיא היה בחוק הרעלה, השאה אסר על לבישת רעלה ברחוב. נשים רבות החליטו להישאר כלואות בבין משום שלא רצו או לא יכלו להפר את צו המסורת העתיק ולצאת לרחוב בגילוי ראש.אנשי הדת שרצו בהחלפת השלטון מסיבותיהם שלהם, ניצלו את תחושת המרמור הגוברת והטיפו כנגד השאה. השילוב המסוכן בין דת עממית בעלת מאפיינים משיחיים ומצב סוציו-אקונומי קשה חברו יחדיו ליצור מהפכה עממית רדיקלית שביקשה לבטל את שיטת המשטר הקיים.
בחוקת איראן שלאחר המהפכה האסלאמית, מכונה המהפכה הלבנה "קונספירציה אמריקנית" שיעודה היה "ייצוב יסודות השלטון הרודני וחיזוק התלות הפוליטית, התרבותית והכלכלית של איראן באימפריאליזם העולמי." עם זאת גם לאחר החלפת שלטון השאה המשיכה הממשלה האסלאמית בקיום חלקים נרחבים מנקודות המהפכה הלבנה, שהובילו ושימרו את פיתוחה העצום של איראן בתחומי החינוך, טכנולוגיה והפיתוח.
רב יוסף
רב יוסף בר חייא היה אמורא בבלי בן הדור השלישי. היה תלמידו של רב יהודה בר יחזקאל, רבם של אביי ורבא, ובר פלוגתא של רבה בר נחמני – ראש ישיבת פומבדיתא.
רב יוסף היה סומא. לפי הגרסה המובאת בספר מקור חיים הוא גרם בעצמו את עוורונו, כשישב במקום אפל ארבעים יום ואז הביט באופן פתאומי באבני שיש מאירות. הסיבה לכך מובאת ברמב"ן ורבינו גרשום, שרצה לנהוג במנהגו של רב שלא להביט מחוץ לארבע אמותיו, ומכיוון שלא יכול היה לעשות זאת הוא סימא את עצמו.
כשנפטר רבו, רב יהודה בר יחזקאל, היה רב יוסף המועמד המוביל להחליפו בתפקיד ראש ישיבת פומבדיתא, משום שהצטיין בבקיאות וידע הרבה שמועות (בניגוד לרבה, שהצטיין דווקא בפלפול). רב יוסף לא הסכים לקבל את התפקיד, ולכן מונה רבה, שהיה באותו זמן בן 18 שנה, ועמד בראשות הישיבה עד מותו, בגיל 40. לאחר מכן הסכים רב יוסף להתמנות לראש הישיבה, ובתפקיד זה הוא כיהן במשך שנתיים עד מותו. היה נוהג לומר את הדרשה בשבת, לפני תפילת מוסף.
כאמור, הצטיין רב יוסף בבקיאותו הרבה. למרות עיוורונו היה ידוע בתור בקיא גדול בתורה שבכתב, והיה יכול למנות פסוקים בעל-פה. גם בתורה שבעל פה הוא היה בקיא גדול, ובשל כך היה מכונה "סיני". באופן טרגי לקה רב יוסף במחלה שגרמה לו לשכח את תלמודו, ותלמידו המובהק, אביי, סייע בידו לשחזר את תורתו שלמד.
רב יוסף כובד מאוד על ידי תלמידיו. מסופר על רבא שכשהיה נפטר ממנו "הוה קא אזיל לאחוריה עד דמנגפן כרעיה ומתווספן אסקופתא דרב יוסף דמא", היה הולך לאחוריו מבלי להביט קדימה עד שהיו האסקופות של רב יוסף מתמלאות בדם. כמו כן מסופר על אביי שאמרו עליו שכאשר היה רואה את "אוזן חמורו של רב יוסף שֶׁבָּא - היה עומד מפניו".
רב יוסף היה עניו גדול. כאשר הוא הגיע לגיל שישים הוא ערך סעודה על כך שניצל ממיתת כרת, שהיא עד גיל שישים. אף הוא העיד על עצמו שהוא ענוותן: "שנינו: משמת רבי בטלה ענווה ויראת חטא. אמר ליה רב יוסף לתנא: לא תיתני ענווה דאיכא אנא".
הוא היה תמיד אוסף צדקה לעניים, ושימש כגבאי צדקה בעיר פומבדיתא. רבים מהתרגומים על התנ"ך, בין השאר על ספר איוב נשתכחו, והוא החזירן על פי זכרונו.
משפחתו
רב יוסף התענה תעניות רבות שלא תסור התורה מזרעו. הוא התענה ארבעים תעניות עד שהקרוהו מהשמים את הפסוק, ארבעים נוספות עד שהקרוהו גם את המילים , ועוד ארבעים עד שהקרוהו את המילים (כלומר, שלא תסור התורה גם מנכדיו). כאשר שמע זאת הפסיק מלהתענות, בסומכו על הכלל הטוען כי כאשר שלושה דורות ברציפות הם תלמידי חכמים, קל מאוד לצאצאים הבאים להמשיך בכך, שכן התורה מחזרת את עצמה על האכסניה שלה. ואכן, בניו הם רב נחמיה ורב נחמן בר יוסף, ונכדו הוא רב דימי השני (בר נחמן).
גם זה יעבור (שיר)
גם זה יעבור הוא סינגל שהוקלט על ידי הראפר הישראלי טונה. השיר יצא לאור ב-22 בפברואר 2015, כסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה של טונה, "גם זה יעבור", על ידי חברת התקליטים עננה.
הצלחה
השיר הפך לאחד השירים הבולטים מתוך האלבום "גם זה יעבור" ואף לאחד משיריו הבולטים של טונה. במצעד השבועי של מדיה פורסט דורג השיר במקום השישי, במצעד השבועי של רשת ג' דורג השיר במקום השלישי, במצעד הרשמי של גלגלצ דורג השיר במקום השני. כמו כן, זכה במקום ה-40 במצעד השנתי של מדיה פורסט, במקום ה-17 במצעד השנתי של רשת ג', ובמקום ה-16 במצעד השנתי של גלגלצ.
נכון למרץ 2023, מונה הצפיות של הקליפ של השיר באתר יוטיוב עומד על כ-14 מיליון. ומונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-2 מיליון.
שיטת צ'קטי
שיטת צ'קטי (באיטלקית: Metodo Cecchetti; באנגלית: Cecchetti method; מוגדרת לעיתים כסגנון בלט ולעיתים כשיטת אימון בלט שהגה אמן הבלט האיטלקי אנריקו צ'קטי (1850–1928). שיטת אימון זו מבקשת לפתח את המיומנויות החיוניות אצל רקדנים וכן את הכוח ואת הגמישות. רקדנים שעברו אימונים והכשרה בשיטת צ'קטי נמצאים לרוב בלהקות בלט ובלהקות מחול שונות ברחבי העולם.
היסטוריה
ההשפעה הגדולה ביותר על התפתחות שיטת צ'קטי הייתה של קארלו בלאזיס, אמן בלט של תחילת המאה ה-19. בלאזיס, תלמיד ואוהד של האסכולה הצרפתית המסורתית לבלט, נחשב לאחד מתאורטיקני הבלט הבולטים והראשון לפרסם טכניקה קודמת, "Traité élémentaire, théorique, et pratique de l'art de la danse" ( "מסכת יסוד, תיאורטית ומעשית על אמנות הריקוד"). בלאזיס, שנחשב למורה קפדני מאוד, התעקש שתלמידיו יצייתו לעקרונות הטכניים הקפדניים בעת לימוד מחול, פילוסופיה שגם צ'קטי למד ממוריו, שכולם היו תלמידי בלאזיס (ג'ובאני לפרי, צ'זארה קרנהסקי קופיני ופיליפו טליוני). כתוצאה מכך, המאפיין המרכזי של שיטת צ'קטי הוא ההקפדה על משטר אימונים נוקשה, שנועד לפתח טכניקה וירטואוזית, בד בבד עם כך שלרקדן יש הבנה מלאה של התיאוריה שמאחורי התנועה.
ההשפעות המרכזיות האחרות על שיטת צ'קטי הגיעו מהקריירה המקצועית שלו כרקדן, שחשפה אותו לטכניקות וסגנונות בלט רבים ושונים. כשהחל לצבור מוניטין של מורה, הוא התנסה בסגנונות השונים הללו, תוך שהוא ממזג את האלמנטים הטובים ביותר של כל אחד מהם, כדי ליצור טכניקת בלט משלו ומערכת אימונים משלו - את שיטת צ'קטי המכונה על שמו. כזו הייתה הצלחת משנתו של צ'קטי, שהוא מוכר כאחד התורמים המרכזיים לבלט הקלאסי המודרני, ששיטתו מיוחסת לשיפור משמעותי בהוראת הבלט הקלאסי ברחבי אירופה. במָקום שקודם לכן הוראת הבלט הייתה אקראית והסתמכה על העדפותיו וסגנונו של המורה הפרטי, שיטת צ'קטי ביססה את המודל של ההוראה הסטנדרטית, שהוא הבסיס לכל הוראת הבלט המקצועית כיום.
בתחילה, הפיץ צ'קטי את השיטה שלו בכך שלימד אותה לתלמידיו ולרקדנים המקצועיים שלו, כולל רקדנים ידועים מאוד מראשית המאה ה-20, כמו אנה פבלובה, אליסיה מרקובה, ג'ורג' בלנשין וסרז' ליפר. רבים מתלמידיו לימדו מאוחר יותר את שיטת צ'קטי, כולל נינט דה ולואה, מארי ראמבר, לורה וילסון, מרגרט קראסקה ואולגה פרוברינסקה. מספר בתי ספר מקצועיים לבלט השתמשו באופן היסטורי בשיטת צ'קטי, כולל בית הספר המלכותי לבלט, בית הספר לבלט ראמבר, בית הספר הלאומי לבלט של קנדה , ובית הספר לבלט האוסטרלי.
בשנת 1922, הסופר והיסטוריון המחול הבריטי סיריל וו. בומונט שיתף פעולה עם צ'קטי וסטניסלס אידזיקובסקי כדי לתעד את השיטה בכתב ולאחר מכן בדפוס, והפיק את "המדריך לתיאוריה ולפרקטיקה של מחול קלאסי ותיאטרלי". מדריך זה זה ממשיך להיות המשאב הסטנדרטי עבור שיטת צ'קטי ברחבי העולם והוא שוכפל בצורות רבות, כולל ניתוח תנועה בנש וניתוח תנועה לאבאן. השיטה תועדה גם על ידי גרציאוזו צ'קטי, אחד מבניו של אנריקו.
הממלכה המאוחדת
בשנת 2002, האגודה האימפריאלית של מורי הריקוד (ISTD), הפכה לגוף מוסמך להענקת פרסי מחול. כתוצאה משינוי זה, שונו מערכת הבחינות ומערכת הדרישות לכישורים שלה, כולל אלה של סגל צ'קטי. ה-ISTD מפעילה כעת מערכת שלוש שכבות של כישורים, המוכרים על ידי הרגולטורים הלאומיים להסמכות של אנגליה, וויילס וצפון אירלנד:
מערכת כישורי ההוראה תוקנה כך שתכלול שלוש רמות הסמכה. הרמה הראשונה, ה-DDE היא חובה לכל אדם המעוניין ללמד את סילבוס ה-ISTD ולהגיש מועמדים לבחינות. רמות הרישיון והמענק (מלגה) הן כישורים אופציונליים ברמה גבוהה יותר שהיו קיימות לפני 2002 ושומרות על מעמדן הקודם.
ארצות הברית
התלמידים נבחנים על יכולתם לבצע כראוי מספר תרגילים כוריאוגרפיים ספציפיים המדגישים תנועת בלט מסוימת. הם גם מקבלים ציון לפי הידע שלהם בתיאוריה ובמונחים. כיתות ה' עד ז' מתאימות לרמות המקוריות שלו.
בגרסה האמריקאית, ישנם כמה שלבים שונים למעבר רמה. מהנמוך לגבוה והם:
אוסטרַליה
בחינות צ'קטי מחולקות לשבע קטגוריות:
דרום אפריקה
לאגודת צ'קטי בדרום אפריקה (נוסדה ב-1928) יש חמש דרגות והבחינות העיקריות זהות לאלו של בריטניה: קרן בינונית, בינונית, מתקדמת 1 ומתקדמת 2. מעברי בחינות מוענקים באופן הבא: עובר, עובר פלוס, לשבח, לשבח מאוד והצטיינות. כדי ללמד, על הסטודנט לגשת לבחינת חברות לאחר שעבר מתקדם 1. כישורים נוספים זהים לאלו של בריטניה ולאוסטרליה.
אברהם אזולאי (מנדלבוים)
אברהם אזולאי (מנדלבוים; כ"ו בסיוון תרמ"ו, יוני 1886 – ז' בתמוז תשי"ז, 6 ביולי 1957) היה עסקן ציבור בתל אביב, יושב ראש ועד שכונת נוה שלום, ממייסדי שכונת מאה שערים בתל אביב וחבר מועצת העיר בארבע המועצות הראשונות.
תולדותיו
נולד בשכונת מאה שערים בירושלים, לרב יעקב מנדלבוים, ראש השוחטים בירושלים, ולפייגה, בת הרב בכור חיים יוסף דוד אזולאי בן רבי יהודה זרחיה אזולאי. יש שיחסוהו למשפחת החיד"א. נשא את שם משפחת אמו - אזולאי. למד בישיבת עץ חיים ובישיבת תורת חיים. לאחר נישואיו עבד כשוחט בכפר תבור וכמשגיח כשרות בראשון לציון ולאחר מכן ביפו.
במלחמת העולם הראשונה גורש למצרים. בתום המלחמה שב ליפו והחל בעסקנות ציבורית מקומית. היה יושב ראש ועד שכונת נוה שלום. ארגן את השכונות נווה שלום, נוה צדק, אהל משה ומחנה יוסף למועצה אחת ופעל לסיפוחן לתל אביב. בין השנים 1919–1935 היה חבר ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב ושימש יושב-ראש של כמה מוועדותיו. במקביל שימש באותן שנים חבר מועצת עיריית תל אביב. היה ממייסדי שכונת מאה שערים בתל אביב, וכמו כן השתתף בייסוד השכונות נווה שאנן, נורדיה ומונטיפיורי. היה פעיל בארגון בעלי הבתים בתל אביב וחבר הנהלת בנק בעלי הבתים העירוני.
הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית, ופעל במסגרתה להקמת אגף חרדי בשם "אחדות ישראל". בשנת 1935 נבחר כציר לקונגרס היסוד של "ההסתדרות הציונית החדשה" שהתכנס בווינה. נבחר כחבר הנשיאות וכגזבר-כבוד.
רכש אדמות ליד ראשון לציון מערבי מקומי, והתכונן להקים עליהן יישוב יהודי בשם "תל אלימלך", לזכר האדמו"ר רבי אברהם אלימלך פרלוב מקרלין.
היה בעל אוסף של כתבי יד עתיקים, חלקם ירושה מזקנו החיד"א, ומסר אותם לבית הספרים הלאומי.
נפטר בשנת 1957, בן 71 במותו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
האזור האוסטרלי
האזור האוסטרלי הוא אחד משמונת האזורים הביוגאוגרפים המחלקים את שטח כדור הארץ. הוא מצוי כולו באוקיאניה בשטח אוסטרלאסיה וכולל את אוסטרליה, האי טסמניה, גינאה החדשה וכמה איים במזרח אינדונזיה כמו סולאווסי, איי מאלוקו ואיי סונדה הקטנים כמו פלורס וטימור. האזור כולל גם כמה איים באוקיינוס השקט הקרובים יחסית לאוסטרליה כמו ארכיפלג ביסמרק, ונואטו, ניו זילנד, קלדוניה החדשה ואיי שלמה. איים נוספים באוקיינוס השקט שייכים לאזור האוקייני. במערב הוא גובל באזור האינדומלאי ומופרד בקו ואלאס (קרוב לשטח סונדאלנד).
פלורה ופאונה
מרבית הפלורה והפאונה האוסטרלים הם אנדמיים ומבודדים ורבים מהם התפתחו ביבשת הקדומה גונדוונה, שכללה גם את אנטארקטיקה ואמריקה הדרומית. משום כך חלק מהמינים ביבשות אלה בעלי אבות קרובים למינים האוסטרלים, למשל הצמחייה של אנטארקטיקה ומספר יונקי כיס החיים באמריקה.
מינים רבים התפתחו באזור, ביניהם ידועים יונקי הכיס, יונקי הביב ומספר עופות קדומים חסרי שיניים כמו האמו, הקזואר והקיווי ובין הצמחים בולטים האקליפטוסים. מספר מינים חיים גם לאורך כמה איים אסייתיים וחלקם נפוצים גם לאורך כמה מאיי פולינזיה.
איימי דאימונד
ביוגרפיה
דאימונד נולדה בנוֹרְשֶפּין שבשוודיה כבת שנייה לאב אנגלי, לי, ולאם שוודית, כריסבת'. זמן קצר לאחר לידתה עברה המשפחה לאנגליה. כשדאימונד הייתה בת 4 חזרה המשפחה להתגורר בשוודיה בעיר יֶנְשֶפּין, שם היא למדה שוודית. דאימונד עדיין מתגוררת בינשפין, יחד עם שתי אחיותיה הצעירות, ליסה והולי, ואחותה הגדולה, דניאל.
דאימונד החלה להחליק על הקרח בגיל שש, וזכתה במדליית זהב כפולה. היא התאמנה שש פעמים בשבוע לפני תחילת קריירת השירה שלה. בנוסף, היא למדה בבית ספר לתיאטרון ולריקוד.
בשנת 2004 היא השתתפה בסדרת תחרויות כישרונות שוודיות בשם "סופר טרופרס" וזכתה ברובן. הפרס בתחרות היה הקלטת שיר, ובתחילת 2005, יצא הסינגל הראשון של דאימונד - " What's in It for Me". הסינגל זכה להצלחה רבה בשוודיה ובמדינות השכנות לה, ובמרץ 2005 הפך לפלטינה. בעקבות הצלחת הסינגל, יצא במאי 2005 אלבום הבכורה של דאימונד, " This Is Me Now". האלבום מכר למעלה מ-100,000 עותקים והפך לאלבום זהב. בסוף 2005, יצאה דאימונד לסיבוב הופעות במרכז אירופה.<BR> בגיל 13, הפכה לדאימונד לזמרת הצעירה ביותר שזכתה בפרס המוזיקה הנורדי, על השיר "What's in It for Me", שזכה בקטגוריית "להיט השנה".
הסינגל הראשון מתוך האלבום השלישי, "?Is It Love", יצא ב-26 בספטמבר 2007. האלבום עצמו, "Music in Motion", יצא ב-27 בנובמבר 2007.
דיסקוגרפיה
עד היום (2008) הוציאה דאימונד 3 אלבומים:
Still Me Still Now
סינגלים מהאלבום:
Music In Motion
'''סינגלים מהאלבום:
אורה נמיר
אורה נמיר (1 בספטמבר 1930 – 7 ביולי 2019) הייתה חברת הכנסת, שרה בממשלות ישראל ושגרירת ישראל בסין.
ביוגרפיה
נמיר נולדה בחדרה למרים טיכטנברג, מהעיר זדולבונוב, ופנחס טויב, מהעיר קובל. בהיותה בת שש עברה עם הוריה למושב חוגלה, שם גדלה והתחנכה. במלחמת העצמאות שירתה כקצינה. סיימה את סמינר לוינסקי למורים. בכנסת השנייה (1951–1955) הייתה מזכירת סיעת מפא"י והנהלת הקואליציה. לאחר מכן יצאה לארצות הברית, עבדה בצוות הקונסוליה הישראלית ושימשה כמזכירה במשלחת ישראל לאו"ם. כמו כן לימדה עברית בבית הקונסול הכללי בארצות הברית אברהם הרמן. במקביל למדה לימודים קלאסיים וספרות אנגלית במכללת האנטר בניו יורק. בעקבות פציעה במהלך אימון ספורט נאלצה לשוב לישראל.
בשנת 1959 נישאה למרדכי נמיר, אז ראש עיריית תל אביב, שהיה מבוגר ממנה ב-33 שנים. כאשת ראש העיר היא השתתפה בפעילויות ציבוריות וייצגה את ישראל בביקורים של ראש העיר ורעייתו מחוץ לישראל. ביקורה בהודו בשנת 1961 תואר במעריב: "רעיית ראש־העיר, גב' אורה נמיר, אינה רק מלווה פסיבית. היא מקיימת פגישות עם עיתונאיות, הרצאות ומסיבות חברתיות. 'היו מקרים רבים שרצו אחריה יותר מאשר אחרי' מדגיש מר נמיר". בשנת 1965 היא כובדה בחיתוך הסרט בפתיחת כלבו שלום. ביוני 1967 החליפה את דבורה נצר כמזכירת ארגון אמהות עובדות בתל אביב. באפריל 1970 נבחרה למזכירות הארצית של מועצת הפועלות. נמיר תבעה שהארגון יפעל יותר בקרב חברות התנועה ויצאה נגד טשטוש הזהות הפוליטית של התנועה. בשנים 1967–1979 כיהנה כמזכ"ל "נעמת" בתל אביב וכחברה במזכירות הארצית של הארגון עד 1974.
באוגוסט 1973 בחרה מחלקת החברות של מפלגת העבודה את נמיר כנציגתן ודרשה מהועדה המסדרת להציב אותה במקום ריאלי ברשימת המערך לכנסת. היא שובצה במקום ה-50 ברשימת המערך לבחירות לכנסת השמינית. בשנת 1974 נבחרה לכהן כחברת הכנסת, תפקיד אותו מילאה ברציפות עד שנת 1996, מטעם המערך ומפלגת העבודה. בדצמבר 1975 מונתה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ליושבת ראש הוועדה לבדיקת מעמד האישה בישראל והוציאה את הדו"ח הראשון בנושא זה אשר התפרסם בפברואר 1978 תחת הכותרת "צוותי הוועדה למעמד האשה - דיונים וממצאים". אחת ההמלצות המרכזיות בדו"ח הייתה להקים רשות ממלכתית למעקב אחר מעמד האשה, המלצה שלא יושמה. המלצות אחרות היו לחוקק את חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, לשריין לנשים 25% מהמקומות בכנסת, לפתוח לנשים את כל התפקידים בצה"ל שאינם תפקידי לחימה, הפעלת יום לימודים ארוך וחינוך חובה מגיל 3, והענקת הטבות למשפחות חד-הוריות.
בכנסות ה-9 וה-10 הייתה יו"ר ועדת החינוך והתרבות של הכנסת ובכנסות ה-11 וה-12 הייתה יו"ר ועדת העבודה והרווחה. במסגרת תפקידה זה הוציאה את חברי הוועדה לסיורים רבים במפעלי תעשייה, על מנת שיוכלו להיווכח בתנאי העסקת העובדים ושידברו ישירות עם ציבור הפועלים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 הוצבה במקום החמישי, הסמלי בעיקרו, ברשימת עם אחד, ולא נבחרה לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב-3 מנדטים.
הרמס ניל
פרדיננד פרידריך הרמן נילבוק (בגרמנית: Ferdinand Friedrich Hermann Nielebock; Herms Niel) (17 באפריל 1888 – 16 ביולי 1954), כונה גם הרמס ניל, היה מלחין גרמני, אשר הלחין שירי עם ולכת עבור צעדות צבאיות.
אורה נמיר
ביוגרפיה
נמיר התגוררה שנים רבות בתל אביב, על גבול דרך נמיר הקרויה על שמו של בעלה המנוח.
הרמס ניל
ביוגרפיה
עם סיום הלימודים בשנת 1902 סיים ניל את חניכותו אצל מנצח מקהלת גנתין, אדולף ביכלר. באוקטובר 1906 הצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית והתקבל כטרומבוניסט ואבוביסט בגדוד החי"ר הראשון של המשמר בפוטסדאם. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה מוביל הלהקה של גדוד החי"ר הגרמני 423. בשנת 1919 הוא שוחרר משירותו הצבאי ועבד כפקיד בממשל עד 1927. באותה שנה הוא הקים בפוטסדאם את להקת "תזמורת האבירים", שם היה מלחין ותמלילן.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, ניל הצטרף למפלגתם כחבר ה-2,171,788. הוא הפך למנהיג כוחות האס אה, לפני שקיבל קידום למנהיג הלהקה של מוסד ההכשרה של הרייכסארבייטסדינצט בפוטסדאם.
אורה נמיר
ביוגרפיה
נפטרה ב-7 ביולי 2019, בגיל 88. נטמנה בבית העלמין של מושב חגלה.
הרמס ניל
ביוגרפיה
במהלך שלטון גרמניה הנאצית הוא הקדיש את כל מרצו להלחנת צעדות ושירים, אשר זכו לפופולריות על ידי חברי המפלגה הנציונל-סוציאליסטית ואף הופצו באופן נרחב בכל החזיתות של מלחמת העולם השנייה. בעצרות המפלגה הנאצית בנירנברג הוא היה מנצח-העל של כל להקות המוזיקה.
בתקופה שלאחר המלחמה התגורר ניל בלינגן, שם נפטר בשנת 1954.
יהודה נבו
יהודה דיין נבו (1 באפריל 1932 – 12 בפברואר 1992) היה ארכאולוג שהתמחה בהתהוות האסלאם, וקצין צה"ל אשר נפל בשבי הסורי.
ביוגרפיה
יהודה דיין נולד בחיפה. אביו נפטר בהיותו בן תשעה חודשים, ואמו מסיבותיה שלה בחרה שלא לגדלו. הוא עבר בין משפחות אומנה שונות. לאחר מכן גדל בחברת הנוער נחשונים א' של קיבוץ בית אלפא. נישא למרים דיין, והתגרש לאחר תקופה קצרה.
סיפור אשר כתב על אהבתו השתוקה של ילד לנערה עם תלתלי זהב, התפרסם ברדיו בתחילת שנות השישים. אחד ממכריו הקרובים טען לבסיס אוטוביוגרפי בסיפור זה מהילדות של נבו בחיפה.
שירותו הצבאי
נבו קיבל דרגת קצין אף על פי שלא סיים קורס קצינים, והוא הדריך בקורס מכי"ם בדאמון. בתחילת שנת 1951 במסגרת קורס המכ"ים בו פיקד, יצאו לאימון באזור הבניאס. תוך כדי האימון אבד הקשר עם שני חיילים, ונבו הלך לחפש אותם. הוא מצא את שניהם, ישראל פיקארש ומתתיהו גלבר (מטיס) מעבר לגבול הסורי. אך במהלך חזרתם השלושה נתפסו על ידי כוח סורי ונשלחו לכלא אל-מאזה בדמשק. על פי עדותו של ישראל פיקארש, הם היו בכלל במשימת איסוף מודיעין ונתפשו בעקבות רועה סורי. בעיתונות של אז הם הוצגו כחובבי טבע מקיבוץ דן.
בשבי עבר עינויים של מכות, הצלפות על כפות הרגליים, חקירות של שעות רבות ומניעת שינה. באחת הפעמים כאשר הובל לעינויים, הוא הבחין במטבע רומי עתיק. המבנה בו הוחזק בשבי היה ככל הנראה בנוי על גבי הריסות של מבנה מהתקופה הרומית. אחד מחבריו לשבי סבר כי מטבע זו הוא שהצית את עניינו של נבו בארכאולוגיה. ככל שעבר הזמן העינויים פחתו ובהמשך היו גם סוהרים שהתנהגו אליהם יפה ועזרו להם. בהמשך נפלה בשבי גם שושנה הר-ציון, שנכלאה גם היא בכלא אל-מאזה בדמשק, והם תקשרו על ידי נקישה בקיר, אך לא נפגשו. יחד עם שושנה הר-ציון נפלו בשבי גם גדעון גרף ומרים רוזן מקבוץ שריד. יהודה חזר לישראל בעסקת חילופי שבויים בסוף הקיץ של 1951. לאחר חזרתו מהשבי, המשיך נבו לקורס קציני מודיעין. נבו שובץ במודיעין פיקוד צפון. ב-12 ביולי 1953 השתתף יהודה בפעולת תגמול בנבי-סמואל, לאחר שנרצחו שני חיילים במושב אבן-ספיר. עם הקמת יחידה 101 באוגוסט 1953, היה יהודה בין הלוחמים הראשונים ביחידה והשתתף בפעולה בקיביה. לאחר פעולה זו הוא עזב את היחידה. האירועים בקיביה רדפו אותו כל חייו.
לאחר שחרורו מהצבא
לאחר שחרורו היה נבו רועה צאן בקיבוצו בית אלפא וכן מוציא לאור בירושלים. לאחר מכן היה ארכאולוג חוקר, בין השאר ערך סקר ארכאולוגי בעמק החולה יחד עם מרים דיין. וכן סקר ארכאולוגי סביב קיבוץ מצר. כמו כן זיהה את העיר "צפתי", המאוזכרת במסעו של תחותמס השלישי בתל סמוך וממזרח לגבעת עדה. בתחילת שנות השישים עבד מספר שנים על רומן היסטורי שעסק ביהודה איש קריות, אך לבסוף בחר שלא לפרסמו. מי שקראו את הטיוטות טענו שרק אדם בעל ידע כה נרחב, כפי שהיה לנבו, יכול היה לכתוב יצירה כה פיוטית המחייה את רוח התקופה של תחילת הנצרות. נבו היה מחלוצי חקר ראשית התקופה הערבית בארץ ישראל. לצורך מחקריו, התגורר במדרשת שדה בוקר ומשם יצא עם משלחות מחקר לבצע את מחקריו בשטח. את שם משפחתו המקורי דיין בחר לשנות לנבו, כדי להימנע משאלות חוזרות ביחס לקשר אפשרי עם משה דיין. קיימת סברה שיש בכך משחק מילים דיאלקטי עם שמו של משה דיין.
נבו חלה במחלה ממארת וב־12 בפברואר 1992 שם קץ לחייו ביריה. יהודה נקבר בבית העלמין של קיבוץ שדה בוקר, סמוך למקום מושא מחקרו העיקרי ליד הקיבוץ שנקרא "העיר האבודה". על ילדותו ובחרותו סופר בסדרה "רוח הדברים" של מיכאל לב-טוב, שהסריט את סיפורו של הקיבוץ בישראל. ואת קיבוץ בית אלפא כאב טיפוס ליחס הדור השני והדור השלישי בקיבוצים, כאשר בפתיחת הסרט מובא הסיפור על יהודה דיין נבו, המבוסס על בסיס סרט אילם צרפתי שנעשה בשנת 1952 על קיבוץ בית אלפא, בו נבו צולם והשתתף כמי שחזר לקיבוץ לאחר שירות צבאי וכעוזב קיבוץ שלא איפשר לו להתפתח אינטלקטואלית. על מצבתו נחרתו על פי בקשתו הכיתוב "מנגד ראיתי – יהודה נבו". כנראה פרפרזה על שינוי שם משפחתו מדיין ל-'נבו', שנודע כמקום קבורתו של משה רבנו, ועל שיר של רחל המשוררת "מנגד".
מחקריו בארכאולוגיה של ראשית האסלאם והתהוותו
נבו היה פעיל בפרויקט הארכאולוגי בנגב בנושא התקופה הערבית הקדומה והישוב הכפרי בנגב במאות ה-6–8 לספירה, בהנהלת המכון לארכאולוגיה ליד האוניברסיטה העברית בירושלים. חלק גדול מהחפירות עשה במו ידיו, ללוא פועלים תוך כדי שהוא נעזר בחבריו אמנון רוטנברג ונורית צפריר.
גילוי כתובות הסלע
בשנת 1981, הוא וקבוצת המחקר שלו גילו ארבע מאות כתובות סלע בערבית בכתיב כופי קדום, במדבר הנגב בישראל, ליד שדה בוקר. תגלית זו הובילה אותו, יחד עם יהודית קורן, מידענית אקדמית מאוניברסיטת חיפה, לבחון מחדש את מקורות האסלאם ואת ההיסטוריה האסלאמית הקדומה. האתר נקרא 'העיר האבודה' (אתר מס 92, סקר ישראל, מפת שדה בוקר מערב).באתר זוהו שרידי מסגד עם שתי קיבלות אחת הפונה לירושלים ואחת למכה כדוגמת מסגד אלקיבלתיין במדינה.
הטקסטים המלאים של כתובות הסלע של הנגב, כולל העתקה, פיענוח ותרגום לאנגלית, פורסמו על ידי נבו, זמירה כהן ודליה הפטמן בספרם Ancient Arabic Inscriptions from the Negev (שמוכר לפי ראשי התיבות AAIN). בטרם הוצאת ספר זה, הממצאים פורסמו בהדרגה בין השנים 1981–1982 ו- 1986–1988. כתובות אלה היוו את הבסיס לחקירת מקורות האסלאם וההיסטוריה האסלאמית הקדומה, שהביאו אותו למסקנות הנוגדות את ההיסטוריה הרשמית של המקורות האיסלאמיים. נבו שייך אפוא לזרם הרוויזיוניסטי ללימודי האסלאם.
פיתוח תימוכין ל
בספרו Crossroads to Islam (בתירגום חופשי: צמתים בדרך לאיסלאם: מקורותיה של הדת הערבית והמדינה הערבית), שכתב יחד עם המידענית האקדמית יהודית קורן, ושהוצא לאחר פטירתו, הוא הציג תאוריה על מקורותיה והתפתחותה של המדינה האסלאמית והדת האסלאמית. בדומה למספר חוקרים מערביים לפניו, כל אחד מסיבות אחרות, הוא הטיל ספק בתוקף ההיסטורי של המסורות האסלאמיות הקלאסיות בימיו הראשונים של האסלאם. החלק הראשון של הספר מתאר, על סמך ממצאים ארכאולוגיים שפורסמו על ידי ארכאולוגים אחרים בספרות האקדמית, את הפסקת התחזוק של הפרובינקיה הרחוקה במזרח התיכון על ידי האימפריה הביזנטינית ואת נסיגתה של האימפריה מהאזור, לאחר שאבד המניע הכלכלי להחזקה בפרובינקיה. על סמך ממצאים אלה, לא היה כלל כיבוש ערבי מהדרום, אלא הערבים שתפסו את השלטון בעקבות החלל הריק שביזנטיון השאירה, היו או מקומיים, או שבטים מהמדבר שגויסו בשלב קודם על ידי האימפריה על מנת לשמור על גבולותיה עם המדבר, רק שאז בשלב מסוים היא הפסיקה לשלם להם ונעלמה מהשטח. אף על פי שתנאי ל"שותפות" עם ביזנטים היה אימוץ הנצרות, בפועל ראש השבט הכריז שכך הוא (ולכן כל שבטו) עושה כאשר בפועל הם נשארו עובדי אלילים כבעבר. המשך הספר, על סמך ניתוח מקורות היסטוריים וכתובות הנגב, מתאר איך, עם הזמן, הערבים האלה אימצו את המונותאיזם היהודי-נוצרי של האוכלוסייה המיושבת שבה התחילו לשלוט, ובהמשך הקימו ממנה דת עצמאית. לפי קריאה זו של הממצאים ההיסטוריים, הסיפורים על מוחמד והקוראן אינם נכונים לחלוטין.
ספקנות חזקה זו הובילה לביקורת נוקבת מצד היסטוריונים אחרים. עם זאת מחקרם של קורן ונבו המסביר את גישתם לחקר תולדות האיסלאם פורסם ב-1991 ונכלל באוסף מאמרים "רוויזיוניסטיים" (The Quest for the Historical Muhammad - בתרגום חופשי: "החיפוש אחר מוחמד ההיסטורי") שליקט וערך החוקר אבן וראק.
כאמור חוקרים אחרים הגיעו למסקנות דומות לפניו, למשל Wansborough, שחקר לעומק את טקסט הקוראן, והגיע על סמך מחקר זה בלבד למסקנה שזהו אוסף של אימרות ש"היו בשטח" וחוברו יחד לספר קדוש רק באמצע המאה ה-8, דעה שגם נבו הגיע אליה ממחקריו על כתובות הסלע שמצא בנגב וכתובות ערביות מוקדמות אחרות מהאזור.
התאולוג הגרמני קארל היינץ אוליג (Karl-Heinz Ohlig), במאמר נרחב, בנה על התאוריה של נבו כמפורט בספרו Crossroads to Islam ופיתח אותה הלאה לכיוון אחר. אבל כמה שנים לאחר מכן, בספר Die dunklen Anfänge ("ההתחלות האפלות") שהופיע בגרמנית בלבד, בעריכתו של אוליג, הוא פיתח את התאוריה שלו בצורה אחרת לגמרי וכבר לא מזכיר את עבודתו של נבו. בספר זה אוליג טוען שאומנם "מוחמד" היה שם תואר ("המהולל") ולא שם אישי (טענה שנלקחת ישירות במחקריו של נבו), אבל ממשיך וטוען זה היה תואר שיוחס לישו, כלומר הנביא המהולל של הערבים היה ישו הנוצרי - דבר שמנוגד לגמרי לתאוריה של נבו.
נכתבו על התיאוריה של נבו חיבורים רבים כמו של החוקר הפולני M. Grodzki ועוד.
תאוריה דומה למחקרו על התהוות האיסלאם נקראת 'הגריזם'. כמו כן מתברר כי כבר לפני כ-100 שנה לפני פיתוח אסכולת ה'הגריזם', החוקר ריינהרט דוזי (Reinhart Dozy) כתב בספרו De Israelieten te Mekka ("בני ישראל במֶכָּה"), 1864, כי האיסלאם הושפע בראשיתו מבני שבט שמעון, שפרש מהעם היהודי בתקופות קודמות ומאיחוד השבטים שנעשה על ידי משה רבנו והתיישב בחצי האי ערב. וכי בעקבות בני שמעון, האמונה ב'גאהליה ' לא הייתה כפי המתואר אמונה באלילים קדם איסלאמיים אלא אמונה באל אחד בלתי נראה 'אברהמי '. לדעתו, גם בתנ"ך ישנם רמזים ברורים על כך כדוגמת התמעטות בלתי סבירה של שבט בני שמעון בין המנינים בספר במדבר. בני שמעון מאלה הקפידו על מצוות מילה בלבד, כפי המתואר במעשה דינה בשכם. כך נעדר גם אזכור שבט שמעון מצוואתו של משה בפרשת וזאת הברכה בסוף ספר דברים. על זה יש להוסיף את מה שנכתב כי בבאר לחי רואי (זוהתה על ידי האבן עזרא בבאר זמזם במכה) הייתה בדרום וכן כי שם היה גם 'בית המדרש של שם ועבר'.
בפועל, דעתו במחקר של יהודה נבו על אי תקפותה של המסורות האסלאמיות על מוחמד קיימות שנים רבות גם בבסיס הדעה של האסלאם השיעי.
או-פר
או-פר (בצרפתית: au pair; בעברית נכתב לעיתים כמילה אחת: אופר) הוא כינוי לאדם המתארח בבית משפחה במדינה אחרת לתקופה של שנתיים לכל היותר, עוסק שם בעבודות בית ומטפל בילדי המשפחה תמורת שכר.
משמעות הצירוף au pair בצרפתית היא: "שווה ל", והוא נועד להדגיש את מעמד האו-פר במשפחה המארחת כחבר שווה זכויות לבעלי הבית המעסיקים אותו ולא כמשרת, גם אם מעמד זה ניתן לזמן מוגבל וגם האו-פר לא מתפקד בפועל כעובד משק בית העובד בתמורה לשכר.
מבחינה חוקית, העסקת האו-פר צריכה להיעשות באמצעות חוזה ויש להעניק לו זכויות כמו לעובדים אחרים באותה מדינה, בעיקר בכל הנוגע לשעות העבודה וימי החופשה. האו-פר ישן בדרך כלל בחדר נפרד.
הקשרים הבין אישיים הראשונים מתחילים בגיל הינקות במסגרת המשפחה. דמויות מטפלות כמו שמרטף או או-פר יכולות להיות מקור שני לקשרים משמעותיים עם אנשים בוגרים עבור הילד ובכך לוקחות חלק בתהליך ההתפתחות החברתית והחיברות שלו.
מאיה זינשטיין
ביוגרפיה
מאיה זינשטיין נולדה בניז'ני נובגורוד (אז נקראה העיר גורקי) שברוסיה הסובייטית. בשנת 1991, כשהייתה בת עשר, עלתה משפחתה לישראל והתיישבה בקיבוץ בית השיטה. בגיל 18 עזבה את הקיבוץ והתגייסה לדובר צה"ל, שם שירתה כקצינה במדור תכנון ויזום ויזמה כתבות לעיתונות הרוסית.
לאחר שירותה הצבאי עבדה בערוץ 9, ואחר כך עבדה ככתבת תחקירים בעיתון "הארץ" וביימה כתבות תחקיר לערוצי טלוויזיה שונים.
לזינשטיין תואר ראשון בקולנוע ובתרבות צרפת ותואר שני בדיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב.
יחסי איי מרשל–שווייץ
יחסי איי מרשל–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת איי מרשל לבין הקונפדרציה השווייצרית.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין רפובליקת איי מרשל כוננו ב-2003 לאחר שהנהיגה שווייץ מדיניות חדשה השואפת לקשרי חוץ עם כמה שיותר מדינות ברחבי העולם. שיתופי פעולה העיקריים שבין שתי המדינות מתבצעים בפורומים בינלאומיים שונים דוגמת האומות המאוחדות.
איי מרשל מרוויחה מהתרומה השווייצרית לפרויקטים למען אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת איי מרשל, בעיקר בתחום השמירה על האקלים. שווייץ סייעה לאיי מרשל באחסון רישומי בית הדין לתביעות גרעיניות של איי מרשל. הארכיון הפדרלי בשווייץ אחראי לאחסון עותק גיבוי דיגיטלי של הרשומות.
חוקרים ואמנים בתחומים שונים מאיי מרשל יכולים להגיש בקשה למזכירות המדינה למחקר וחדשנות בחינוך השווייצרית ולקבל את מלגת ההצטיינות הממשלתית ללימודים גבוהים בשווייץ.
הפארק הלאומי קינבאלו
הפארק הלאומי קינבאלו (מלאית Taman Negara Kinabalu) הוא פארק לאומי במחוז החוף המערבי בצפונה של מדינת סבה במלזיה. הפארק משתרע על פני שטח של 753.7 קמ"ר בצפון-מזרחו של האי בורנאו ובדרומו ניצב הר קינבאלו הנישא לגובה של 4,085 מטר, והוא ההר הגבוה בדרום-מזרח אסיה. הפארק הוכרז בשנת 1964 ובשנת 2000 הוא נכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו. הנהלת הפארק שוכנת בגבולו הדרומי, בגובה של 1,564 מטר ויש בה מוזיאון המציג את עושרו של המקום, מעבדות ועשבייה. בשנת 2004 פקדו את הפארק יותר מ-450,000 מבקרים, כעשירית מהם באו למקום כדי לטפס על הר קינבאלו.
גאוגרפיה וגאולוגיה
הר קינבאלו חולש על הפארק. ההר העשוי גרניט שגילה 15 מיליון שנה, התרומם לפני כמיליון שנה כתוצאה מפעילות טקטונית הנמשכת עד היום בקצב של 5 מ"מ בשנה. אבן החול והצפחה שכיסו את הסלע בעבר התבלו והסלע נחשף. בתקופת הפליסטוקן, לפני כ-100,000 שנים כוסה ההר בקרחון וזה שפשף את סלע הגרניט והשחיז את צוקיו. כיפת הקרח נעלמה לפני כ-10,000 שנים, ומאז עוצב נופו של ההר על ידי רוחות ומשקעים אשר חידדו את שיני הסלע וחצבו בו עמקים עמוקים.
החי והצומח
בפארק מספר בתי גידול השואבים מהפרש הגבהים הרב שבתחומו, הנע בין 152 ל-4,095 מטר, ומשטחו הנרחב. צמחייה טבעית טרופית במישורים, יער גשם טרופי, כולל יער עננים, על מורדות הגבעות, וחורש סוב-אלפיני באזורים הגבוהים מכסים 93% משטחו של הפארק. תופעה ייחודית של הפארק היא הצמחייה הגדלה על סלעי מאפי והמכסה 16% משטחו. צמחים אלה כוללים מינים רבים הגדלים על מצע זה בלבד.
בפארק גדל מספר עצום של מיני צמחים וסקולריים המוערך בין 5,000 ל-6,000. בין אלה כ-1,000 מיני סחלביים, יותר מ-600 מיני שרכאים וכן צמחים טורפים הנמנים עם הגדולים בעולם. עוד מתאפיין האזור במינים פאן-טרופיים (מינים המשותפים לאזורים הטרופיים בכל היבשות), מינים מההימלאיה, סין, אוסטרליה וממלזיה. סך הכל יש בפארק ייצוג לכמחצית מהצמחים הגדלים בבורנאו ששטחו הכולל גדול פי אלף מזה של הפארק.
הפאונה במקום כוללת 90 מיני יונקים החיים בגבהים נמוכים ו-22 נוספים האופייניים לאזורים הגבוהים, וכן 326 מיני ציפורים. בנוסף, לשני-שלישים מכל מיני הזוחלים המתקיימים באי יש ייצוג בפארק. נתונים אלה הביאו את ארגון אונסק"ו להכריז על הפארק כאתר מורשת עולמית, שכן:
אוסקר קוקושקה
אוסקר קוקושקה (Oskar Kokoschka; 1 במרץ 1886, פשלארן שבאוסטריה – 22 בפברואר 1980, וילנב, שווייץ) היה צייר וסופר אוסטרי ממוצא צ'כי מן הזרם האקספרסיוניסטי.
אגודת אוסקר קוקושקה
בשנת 1937 הוקמה בפראג אגודת אוסקר קוקושקה, במטרה לאזן, ולו במעט, את טעמם של הנאצים באמנות. בין ראשיה היו תיאו בלדן, היינץ ורנר וקורט לאדה. האגודה נפגשה מדי שבועיים וארגנה תערוכות וירידים. הדגש היה על הצגת מה שהנאצים כינו "אמנות מנוונת", וכן תערוכות משותפות של אמנים צ'כים מחבל הסודטים, גרמנים במוצאם, שוב כתשובה לאידאולוגיה הנאצית. בקיץ 1938 ארגנה האגודה בפריז תערוכה של "אמנות גרמנית חופשית" בשיתוף "עמותת האמנים הגרמנים" של אמנים גרמנים שגלו בפריז.
תחת לחץ גובר והולך, הודיעה צ'כוסלובקיה בשנת 1938 על גיוס כללי, בהסתמך על ידיעות על מתקפה גרמנית קרובה. קוקושקה נמלט לבריטניה, משום שעבודותיו סווגו על ידי הנאצים כאמנות מנוונת. בשנת 1941 נישא לאולדה פלקובסקה במקלט תת-קרקעי בלונדון.
לאחר המלחמה
בשנת 1953 הקים את אקדמיית-הקיץ הבינלאומית לאמנות חזותית בזלצבורג, ביחד עם פרידריך ולץ. באותה שנה עבר להתגורר בעיר וילנב (Villeneuve) בשווייץ.
לאחר מותו, בשנת 1980, הוכרז על פרס על שם אוסקר קוקושקה להישגים בתחום האמנות החזותית.
כתביו
קוקושקה כתב מסות ושירים, וכן את האוטוביוגרפיה "חיי" (1971). מכתביו ראו אור בשנת 1984. המחזות שכתב זכו לתחייה מחודשת בשנות התשעים.
גשר אדם
גשר אדם (ג'סר א-דאמיה) הוא אחד מן הגשרים הגדולים בבקעת הירדן, אשר היווה עורק תחבורה חשוב בארץ ישראל ההיסטורית, עקב קרבתו לשכם, עמאן, יריחו ובית שאן. בשנת 1970 הוקמה ההתנחלות משואה בקרבת הגשר.
היסטוריה
גשר זה הוא העתיק בגשרי בקעת הירדן, והוקם בידי השליט הממלוכי ביברס בשנת 1266 כדי לאפשר תנועה בטוחה בציר א-סלט-שכם. בין חוקרי המקרא יש המזהים את הגשר עם העיר המקראית "אדם" (מזוהה עם תל א-דאמיה, כ-1 ק"מ ממזרח לגשר), אשר לידה היה מעבר ששימש את בני-ישראל בחצותם את נהר הירדן:
הגשר העתיק, באורך 93 מטרים, עוד עמד על תילו בתחילת המאה ה-20, אולם לא היה בשימוש מכיוון שתוואי נהר הירדן עבר מזרחה, והגשר נותר בריחוק של כמה עשרות מטרים מהנהר. בשנת 1933 הוכרז על תחילת עבודות לבניית גשר חדש, ובשנת 1934 הוקצבו 12,000 לא"י לחידוש הגשר ונפתחה במקום תחנת מכס. בשנת 1935 תוכנן להעמיד במקום גשר דמיה את הגשר הישן של גשר אלנבי לאחר החלפתו של זה בגשר חדש.
בליל הגשרים (יוני 1946), פוצץ גשר אדם בידי יחידה מיוחדת של הפלמ"ח. המטען הוצמד לגשר עם השהיה אך לא התפוצץ. למחרת כאשר ניסה קצין בריטי לנטרלו, המטען הופעל והגשר קרס, הקצין הבריטי נהרג. הבריטים הקימו בסמוך גשר חדש, דרכו נכנסו לארץ ישראל כוחות צבא ההצלה בינואר ופברואר 1948. הנציב העליון, אלן קנינגהם הורה למשטרת המנדט לחסום את הגשר ולמנוע כניסת כלי רכב של צבא ההצלה, אולם כוחות הלגיון הערבי פירקו את המחסומים ואפשרו לצבא ההצלה להכניס את כוחותיו. דרך הגשר פלשו במאי 1948 הלגיון הערבי וחיל הפלישה העיראקי. בזמן מלחמת סיני העבירה סוריה שתי חטיבות טנקים דרך הגשר לאזור השומרון.
במלחמת ששת הימים (1967) נכבש הגשר בידי עוצבת געש ופוצץ בידי חטיבה 45 של צה"ל. לאחר המלחמה, עם התגבשות מדיניות "הגשרים הפתוחים", הוחל בהעברת סחורות ליד הגשר ההרוס, בהעברה בין משאיות בפריקה מגב לגב. בינואר 1968 נבנה במקום גשר ביילי.
הגשר שימש למעבר סחורות ואנשים, אולם במקביל התרחשו בסביבתו קרבות עם מחבלים וחילופי אש בין צה"ל והלגיון. במהלך פעולת כראמה הופגז הגשר על ידי הירדנים שבקשו למנוע את מעבר הטנקים של צה"ל עליו, והגשר ניזוק. בעקבות זאת המעבר בגשר נסגר עד יולי 1968. במהלך ספטמבר השחור בשנת 1970 נסגר הגשר למספר ימים בגלל הקרבות. בתחילת 1975 ביצעו הירדנים עבודות תחזוקה בגשר בעקבות שיטפונות בנהר הירדן. תיקונים נוספים בוצעו בינואר 1976.
באמצע שנות ה-90 הועברה הפעילות המסחרית מירדן לגשר אלנבי. גשר אדם והמסוף הסמוך אליו נסגרו והושבתו לחלוטין. המעבר נמצא באחריות צה"ל, שלא כמו שאר מעברי הגבול לישראל ולירדן שהם באחריות רשות שדות התעופה. אזור הגשר נמצא מעבר לגדר המערכת, ואין לאזרחים גישה אליו. לפי דיווחים בעיתונות מ-2007 הייתה תוכנית להקים מחדש את הגשר למעבר סחורות, בשיתוף ממשלת יפן.
אברהם יצחק לנאל
הרב אברהם יצחק לנאל (י' בתשרי ה'תרצ"ב, 1931 – כ"ג בשבט ה'תשע"ג, 3 בפברואר 2013) היה אב"ד רחובות ולאחר מכן חבר בית הדין הרבני הגדול.
תולדותיו
נולד בירושלים במוצאי יום הכיפורים ה'תרצ"ב, בנם של באשה-רייזל ושרגא-פייבל לנאייל, שהיה ראש המלמדים בבית היתומים דיסקין. בגיל 15 זכה בפרס מצטיין ארצי במבחנים על ידיעת מסכתות בש"ס שערכה אגודת ישראל, אחר כך עבר ללמוד בישיבת עץ חיים בירושלים, ולאחר מכן בישיבת סלבודקה בבני ברק, שם היה מתלמידיו הקרובים של הרב יחזקאל אברמסקי. כעבור כמה שנים נמנה עם קבוצת תלמידים ששמעו שיעורים בקביעות מפי הרב יצחק זאב סולובייצ'יק ובנו הרב יוסף דב סולובייצ'יק, והם היוו את גרעין היסוד של ישיבת בריסק בירושלים. לאחר שנים ארוכות פנה אליו הרב יוסף דב סולובייצ'יק וביקש ממנו את המחברות שרשם את השיעורים, שהיוו אבן יסוד לספריו על קדשים.
בשנת ה'תשי"ז (1957) נישא לאיטה-דינה, בתו של הרב אברהם דוד רוזנטל, רבה של שכונת שערי חסד. גיסו היה הרב יעקב ניסן רוזנטל. לאחר נישואיו למד בכולל של ישיבת מיר בירושלים.
בשנות ה-60 התמנה כדיין ולאחר מכן כאב"ד בבית הדין ברחובות, ובעקבות זאת עבר להתגורר בה. היה מהדמויות התורניות הבולטות ברחובות. בשנת ה'תש"ן (1990) עבר להתגורר בירושלים, וכעבור שנה התמנה כחבר בבית הדין הרבני הגדול. ביום הולדתו פרש מעבודתו בבית הדין והקדיש את זמנו ללימוד תורה. משנישא שנית עבר להתגורר בשכונת שערי חסד בירושלים, ושם נהג ללמוד בחברותא עם גיסו הרב יהושע מאיר רוזנטל, רב השכונה. בשנת ה'תשס"ג (2003) נפטרה אשתו, נישא בשנית למאטל-לאה קוטקס.
עסק בנושאי טכנולוגיה והלכה ופרסם מאמרים בתחום זה בפרסומי המכון המדעי הטכנולוגי לבעיות הלכה.
הלווייתו יצאה מבית הכנסת הגר"א בשכונת שערי חסד. בהספדו אמר גיסו, רב השכונה יהושע מאיר רוזנטל, כי אינו צריך לבקש ממנו מחילה בשם הציבור, כנהוג בהלווייה, שכן מעולם הוא לא פגע באיש ואיש לא פגע בו. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
משפחתו
בניו: הרב שרגא פייבל, חתנו של חיים ברילנט מראשי תנועת צא"י, והרב ישראל יוסף. חתניו: הרב אריה גולדשמידט, מהדיר ספר התרומות ומחזור ויטרי; הרב יעקב משה זק"ש, ראש ישיבת בית זבול בשכונת שערי חסד; הרב אברהם ישעיהו פפויפר, מחבר הספר "אשי ישראל" על הלכות תפילה; הרב דוד פלק, מחבר הספרים "בתורתו יהגה", "עניינו של יום" ועוד; הרב שלמה קלגסבלד, רב ומו"צ בשכונת הר נוף; והרב ניסן בן ציון תלמיד חכם בבני ברק.
האינטרנציונל הסוציאליסטי
האינטרנציונל הסוציאליסטי הוא ארגון בינלאומי של מפלגות סוציאל-דמוקרטיות ותנועות פועלים. משרדיו ממוקמים בלונדון. הארגון כולל (נכון ל-2022) 132 מפלגות חברות וארגונים מלמעלה מ-100 מדינות. מפלגות חברות בארגון הם (או היו בעבר) מפלגת שלטון במדינות רבות, כולל ברוב ארצות אירופה.
שורשיו של האינטרנציונל הסוציאליסטי באינטרנציונל השני, שנוסד ב-1889. לאחר שהתפרק במהלך מלחמת העולם הראשונה, הארגון נוסד מחדש ב-1923 (כ"אינטרנציונל הפועלים והסוציאליסטים"), ונוסד שוב (במתכונתו הנוכחית) לאחר מלחמת העולם השנייה (שבמהלכה מפלגות סוציאליסטיות רבות דוכאו תחת השלטון הנאצי באירופה).
האינטרנציונל הראשון והשני (1864–1916)
האינטרנציונל הראשון היה הגוף הבינלאומי הראשון שהפגיש ארגונים המייצגים את מעמד הפועלים. היא הוקם בלונדון ב-28 בספטמבר 1864 על ידי קבוצות פוליטיות סוציאליסטיות, קומוניסטיות ואנרכיסטיות ואיגודים מקצועיים. מתחים בין מתונים למהפכנים הביאו לפירוקו ב-1876, במהלך ועידה שנערכה בפילדלפיה.
האינטרנציונל השני הוקם בפריז ב-14 ביולי 1889 כאיגוד של מפלגות סוציאליסטיות. חילוקי דעות במהלך מלחמת העולם הראשונה הביאו לפירוק האינטרנציונל השני ב-1916.
אינטרנציונל הפועלים והסוציאליסטים (1919–1940)
"הוועדה הסוציאליסטית הבינלאומית" הוקמה בפברואר 1919 בכנס בעיר ברן, על ידי מפלגות שרצו להחיות את האינטרנציונל השני. במרץ 1919, מפלגות קומוניסטיות הקימו את האינטרנציונל הקומוניסטי ("קומינטרן"), "האינטרנציונל השלישי", בפגישה במוסקבה.
חלק מהמפלגות, שלא רצו להיות חלק מ"הוועדה הסוציאליסטית הבינלאומית" או ה"קומינטרן", הקימו את "איגוד העבודה הבינלאומי של המפלגות הסוציאליסטיות" (הידוע גם בשם "איחוד וינה") ב-27 בפברואר 1921 בוועידה בווינה. איגוד זה יחד עם "הוועדה הסוציאליסטית הבינלאומית" התאחדו כדי להקים את "אינטרנציונל הפועלים והסוציאליסטים", במאי 1923, בכנס בהמבורג.