cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הזירה הימית במלחמת ששת הימים
הצי השישי של ארצות הברית
למרות מכתב הערבויות של נשיא ארצות הברית על שיט חופשי לאילת, גם אחרי הודעת מצרים על סגירת המצרִים לא נעשתה שום הפגנת כוח מערבית כנגד חסימת מצרי טיראן. נושאית המטוסים אינטרפיד עברה בתעלת סואץ ב-25 במאי והמשיכה בדרכה לווייטנאם.
בפריצת המלחמה קיבל מפקד הצי הנחיה שיחידות הצי השישי לא יתקרבו יותר ממאה וחמישים קילומטר (בהתחלה 300 קילומטר) מחופי המדינות הלוחמות. בערב 5 ביוני הנשיא נאצר סיכם עם המלך חוסיין בשיחה מוקלטת להאשים את ארצות הברית כשותפה בלחימה. ארצות הברית הודיעה באו"ם כי
בבוקר 7 ביוני התגלתה צוללת סובייטית לפני הכוח האמריקאי והועסקה על ידי מסוקים ומטוס סיור נצ"ל. האירוע נמשך כל הלילה. הסובייטים רצו להסב את תשומת הלב מהצוללת והתקרבו עם משחתת לנושאת המטוסים "אמריקה". בהוראת מפקד הצי נשלחה המשחתת "לויד תומאס" שכמעט נגחה את המשחתת הסובייטית. נראה שבסופו של דבר הצליחה הצוללת הסובייטית להימלט.
ב-8 ביוני אחרי הצהריים התרחשה תקרית ליברטי ונשלחו מטוסים לסייע. יציאת המטוסים הייתה עשויה להתפרש כהשתתפות במלחמה, ולכן שלח הנשיא ג'ונסון הסבר לראש הממשלה אלכסיי קוסיגין בקו האדום. נושאות המטוסים היו במרחק רב ממקום התקרית וכאשר התברר שזו פעולה ישראלית בטעות, קיבל מפקד הצי, אדמירל מרטין, הוראה להחזיר את מטוסי התקיפה. שוב נשלחו מטוסים ושר ההגנה רוברט מקנמארה הורה שוב להחזירם.
ב-10 ביוני פינתה האוניה היוונית "קראנה" אזרחים אמריקאים מנמל אלכסנדריה שבמצרים בליווי שתי משחתות אמריקאיות. באותו יום כבר היו הצלחות ישראליות ברמת הגולן נכבשה עיר המחוז קוניטרה. החל לחץ סובייטי בקו האדום לוושינגטון לדרוש מישראל להפסיק את הלחימה ולהסיג את כוחותיה.
מרבית יחידות הצי השישי של ארצות הברית נמצאו במערב הים התיכון לקראת תרגיל באזור גיברלטר. המרחק היה גדול מכדי להתערב אך הנשיא ג'ונסון העביר את ההוראה והצי השישי כולו סב על עקביו והחל לנוע מזרחה. כדי להגיע עד 80 קילומטר מחופי סוריה. היה זה איתות שייקלט על ידי כלי השיט הסובייטיים העוקבים שארצות הברית אינה נוטשת את האזור. הסכם הפסקת האש עם סוריה נכנס לתוקף בשעות אחרי הצהריים והמתח פג. האמריקאים פנו מערבה והמשחתת הסובייטית "פלאמני" הפסיקה את המעקב הצמוד ל"סרטוגה".
באוגוסט 1967 הודה מפקד הצי השישי אדמירל מרטין בריאיון עיתונאי כי:
הרחבת הזירה הימית
כיבוש סיני הרחיב את גזרת השליטה של חיל הים בקילומטרים רבים של חוף. המשימות בים התיכון היו לשמור על הדיג, למנוע גישה של כוחות מצריים והברחות מהים. בחופי ים סוף נוצרה זירה גדולה שחייבה סיורים ומניעת הברחות ופעולות מודיעין. מפקדת הזירה עברה מבסיס אילת לשארם א-שייח', שנקרא מאז מפרץ שלמה.
ההתבססות בשארם א-שייח' הביאה לשר הביטחון משה דיין הארה לגבי המעמד והקשר הראוי שיהיה לישראל עם ארצות המזרח. את הארתו הביע בביטוי לחיל הים הייתה לכך משמעות מעשית חיובית ביותר כאשר בנוהל מזורז אושרה בנייה של 6 ספינות טילים במספנות ישראל – דגם סער 4.
שבויי חיל הים הישראלי
ששת לוחמי הקומנדו הימי שביצעו את פעולת אלכסנדריה לא הצליחו לחבור לצוללת בליל 5–6 ביוני, חזרו לחוף והסתתרו במעין מערה על שובר הגלים של הנמל. היו אלה איתן ליפשיץ, זאב בן-יוסף, דניאל ברעם, גדי פטיש, אילן אגוזי וגלעד שני. ב-6 ביוני בשעות אחרי הצהריים התגלו על ידי דייגים שהחלו לזרוק עליהם אבנים. הלוחמים היו כבר ללא נשק וכדי להינצל מלינץ' הציגו עצמם כבריטים, עד שהגיעה המשטרה. זוג אחד הסתלק ונתפס רק בשעה 22:00 בפרברי אלכסנדריה.
בימים הראשונים עברו השבויים חקירות קשות כולל מכות ועינויים, בתחילה התעניינו החוקרים בפעולה עצמה ואחר כך על שיטות עבודה בקומנדו הימי.
העברת מפקדים מתפקיד
כמו כל צמרת הפיקוד המצרית גם מפקד חיל הים המצרי, אדמירל סולימאן עיזאת הועבר מתפקידו על ידי הנשיא גמאל עבד אל נאצר ביום הפסקת האש, 10 יוני 1967. היה בכך ביטוי לחוסר שביעות רצון מתפקוד חיל הים המצרי בעת המלחמה. מאוחר יותר נחקר על כך ש"כוחותיו לא זזו ממקומם בעת המערכה עם ישראל".
בחיל הים הישראלי הועברו מספר קצינים מתפקידם בתקופת הכוננות ובמהלך המלחמה: מפקד זירת ים סוף - מפקד בסיס אילת סא"ל מנשה ליפשיץ נשא בתואר הרשמי של מפקד זירת ים סוף. להערכת מפקד חיל הים שלמה אראל חייבו המצור והאיום הימי המצרי מפקד מנוסה יותר. אל"ם מנחם כהן שפיקד בשנים 60–1959 יועד לקבל את הפיקוד על זירת ים סוף. ואילו סא"ל מנשה ליפשיץ יישאר בתפקיד מפקד בסיס אילת. כהן, שנמצא באותה עת במאסאווה והכין את אנית המבחן "דולפין", קיבל הוראה לחזור לישראל. מאוחר יותר ההוראה שונתה וכהן נשאר באנייה. מפקד חיל הים שלמה אראל הגיע למסקנה שהוראותיו של ליפשיץ הכניסו עודף לחץ על אנשי בסיס אילת שהועמדו בכוננות זמן רב, שלא לצורך. סיבה נוספת שהכריעה הייתה פינוי משפחות אנשי הבסיס ומשפחת המפקד בכלל זה מאילת לצפון הארץ בתקופת הכוננות למלחמה. פעולה זאת שהיה לה הגיון משפחתי רב ואף סייעה לייעל את תפקוד אנשי הבסיס, התקבלה באופן שלילי על ידי הציבור באילת. את הפיקוד על הזירה הדרומית קיבל אל"ם אברהם בוצר שהוחזר מלימודים והוא הכין ופיקד על הזירה במהלך המלחמה. מנשה ליפשיץ לא הוחזר עם שוך הקרבות ובוצר מסר את התפקיד לאל"ם נפתלי רוזן.
מפקד כלי שיט - רס"ן זאב אריאל, הועבר מתפקידו כמפקד אח"י נגה (ק-22) בעקבות החלטתו שלא לפתוח באש על כלי שיט מתקרבים, שהתבררו כטרפדות סוריות. המחדל לכאורה קרה בעת שהמתין לאיסוף סירות גומי, בפעולת בניאס בליל 5/6 יוני. מפקד חיל הים שלמה אראל רצה להמחיש למפקדי כלי השיט את ההתנהגות התוקפנית המצופה מול אויב. אריאל שזכה 8 שנים קודם לכן בעיטור העוז, על פעילותו בנמל ביירות, לא הסכים עם ההדחה. לדעתו הייתה זו התנקמות באנשי שייטת 13. מפקד חיל הים אברהם בוצר מינה אותו לפקד על אח"י בת גלים (ת-81). אריאל עלה בדרגה, נעשה מפקד פלגת נחתות וקצין מטה עד לפרישתו לגמלאות.
ראש מחלקת ים אל"ם יצחק רהב, שהיה הקצין הבכיר ביותר בחיל אחרי מפקד חיל הים, התפטר מתפקידו בעקבות תקרית ליברטי. מפקד חיל הים שלמה אראל קיבל את ההתפטרות. לאחר מספר ימים נמלך רהב בדעתו וביקש לבטל את מכתב ההתפטרות אך אראל לא הסכים לכך. רהב, שראה עצמו מועמד לקבל את הפיקוד על החיל, לא אמר נואש ופנה אל הרמטכ"ל, אך יצחק רבין הודיע כי יכבד כל החלטה של שלמה אראל ורהב פרש מהשירות.
הפקת לקחים בחיל הים
ההצלחות המרשימות של חיל האוויר וקרבות היבשה הקשים שהביאו לתפישת שטחים יצרו הרגשת עליונות ודרישה להישגים דומים גם בים. העובדות שהחוף הישראלי היה מוגן כל ימי המלחמה והשיט לישראל וממנה נשאר חופשי למרות הכרזות מצרים וסוריה על מצור ימי לא בלטו לעין. הפגיעה שלא במתכוון באונייה אמריקאית עוד הוסיפה לביקורת. תחלופת מפקדים ומעורבות עמוקה של הפיקוד לא ניתן היה להגיע לתחקירים חושפניים ומסקנות תקפות. בציבור הישראלי התמסדה הדעה כי חיל הים נכשל במלחמה.
ראש מחלקת ים, יצחק רהב, פרש מהחיל. אל"ם בנימין תלם נמצא בצרפת ועסק בספינות הסער. המפקדים הבכירים הוותיקים יוחאי בן-נון ויוסף דרור לא זומנו להציג עמדתם. מפקד שייטת 13, דב שפיר, קיים תחקירים לפעולות השייטת כאשר הצוללים מפעולת אלכסנדריה עדיין נמצאו בשבי. תרבות ההתחקיר החושפני עוד לא הייתה מקובלת אז בחיל הים. אירועים שקרו מאוחר יותר באותה שנה האפילו את זכרונות המלחמה.
המחלקה להיסטוריה של צה"ל, בראשות אל"ם אברהם איילון (לנטש), ערכה מחקרים על מלחמת ששת הימים. דו"ח מה"ד היסטוריה שנעשה בדצמבר 1970 לתפוצה מוגבלת עוסק בפירוט המבצעים ברמת הביצוע ללא מסקנות ולקחים. מעבר לכך לא נעשתה עבודת מטה מרוכזת לסיכום לקחי המלחמה בזירה הימית, אך בשייטת 13 נערכו דיוני מקיפים במבצעיה במלחמה.
ההיסטוריון הרוסי אלכסנדר רוזין, אשר בתיאור המלחמה שלו אוהד באופן ברור את הצד הערבי, מגדיר זאת כך:
נראה כי הייתה לפיקוד חיל הים הערכה מוגזמת לכוח הקומנדו הימי ופיתח ציפיות להישגים שהיו מעבר ליכולת ריאלית. מעט הכוח שהיה פוצל בין מטרות רבות וברגעי העימות נמצא בנחיתות. סגן מפקד החיל אברהם בוצר רואיין ב-1968 לכתב העת "מערכות" והסביר.
בעוד שבהישג של מניעת הפגזת העיר אילת ב-5–6 ביוני על חיל הים להתחלק עם חיל האוויר הרי שסילוק שלוש הצוללות המצריות שנמצאו מול חופי ישראל נרשם לזכות חיל הים. צוללת אחת (לפחות) חזרה עם נזקים ונזקקה למבדוק. על הזכות לפגיעה בצוללת זו טוענים ארבעה כלי שיט בנפרד אך נראה שהיא של אח"י חיפה.
את ההישג של חיל הים הישראלי במלחמת ששת הימים אפשר למצוא בשמות הפעולות. לא עוד נקראו אלה "קרב תל אביב" או "קרב אשקלון" כבמלחמת העצמאות וגם לא "קרב חיפה" של מלחמת סיני. הפעם היו אלה "אלכסנדריה", "פורט סעיד", "טרטוס", "בניאס", "מינת אל ביידה" ו"שארם א-שייח'".
בתחום בניין הכוח, חיל הים יישם לקחים שאת רובם ידע עוד לפני המלחמה. לאחר שהשתלט על טכנולוגית טילים ונגד טילים עדיפה, פיתח ובנה לעצמו ספינות סער בכמות מספקת. כך הביא ניצחון מוחץ על הצי הסורי וחיל הים המצרי בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים.
הפסקת אש - אך בים נמשכה הלחימה
כפי שאירועי הלחימה בזירה הימית קדמו לתחילת הקרבות כך גם המשיכה הזירה הימית לרתוח לאחר הקרבות. בעוד שבזירות היבשתיות נעשה שקט יחסי לאחר הפסקת האש ב-11 ביוני 1967, בזירה הימית נמשכו פעולות האיבה, ברוח הצהרתו של גמאל עבד אל נאצר שיש לראות במלחמת ששת הימים מערכה שלא נסתיימה.
כלי השיט המצריים עזבו את נמל פורט סעיד לאלכסנדריה, במרחק הפלגה של 150 מיל ימי. באלכסנדריה לא היו מאוימים על ידי מטוסי ישראל אבל גם לא יכלו לפעול במהלך לילה אחד כנגד חופי סיני וישראל. כאשר הלחימה פסקה ישבו כוחות צה"ל בצד המזרחי של התעלה עד כ-20 ק"מ מדרום לים התיכון. מפקד חיל הים ביקש לתפוש את יתרת הגדה המזרחית כדי שרציפי הנמל יכוסו בשליטה באש. מניעת התבססות מחודשת בפורט סעיד הייתה אינטרס חשוב למדינת ישראל ומרכיב חשוב להגנת החוף. אנשי המטה הכללי היו משוכנעים שהמצרים הוכו מספיק, ולא רצו להשקיע כוחות במה שנראה להם מיותר. הכוח המצרי היחיד שלא סבל אבדות היה הכוח הימי. על כן אחרי תקופה קצרה, כשהתברר כי ניתן לפעול מנמל פורט סעיד, חזרו אליו ספינות טורפדו וספינות טילים מצריות.
חוף סיני
כיבוש סיני איפשר לספינות הדיג הישראליות מרחב חדש ועשיר בדגה. למגינת לבם של הדייגים מפורט סעיד ותושבי סיני החלה פעילות רבה של ספינות מכמורת ישראליות באזור. בשבועות הראשונים לאחר המלחמה אותרו מדי פעם חיילים מצריים חוזרים לסיני בדרך הים. כלי שיט מצריים ביצעו סיורי לילה ופעילות מודיעין בחוף סיני שמטרתם לא הייתה ברורה. סיבה חלקית לכך הייתה רצונו של מפקד חיל הים המצרי החדש פואד אבו זיכרי להפגין פעילות מבצעית.
חיל הים הישראלי לא הפריע לחיילים מצריים לשוט לפורט סעיד ואחרי בדיקה שאינם נושאים נשק שוחררו הסירות לדרכם. היות שהדיג הישראלי נעשה בשעות האור והחדירות המצריות בלילה, לא נוצר עימות. באחת הלילות התגלו שני כלי שיט מצריים במעבר קרוב מאוד לטרפדות של חיל הים הישראלי. כלי השיט היו בהאפלה מלאה והמצרים לא הבחינו בטרפדות. פעילות מצרית כזאת מול חוף סיני נראתה מסוכנת וחייבה את חיל הים הישראלי לקיים סיורי לילה רצופים בכוח מוגבר.
בליל 11 ביולי 1967 התקיים קרב רומני - מפגש בין שתי טרפדות מצריות מדגם P-183 לבין כוח משולב של המשחתת אח"י אילת וזוג טרפדות ישראליות (שפעלו בתותחים בלבד). הטרפדות המצריות הופתעו לגלות את הכוח הישראלי ופתחו באש. בקרב שהתפתח הושמדו שתי הטרפדות המצריות מבלי כל נזק לחיל הים הישראלי. התברר גם כי המצרים היו חמושים בטורפדו ונראה כי כוונתם הייתה לפגוע באח"י אילת. לאחר קרב זה הפסיקו המצרים את גיחותיהם לחופי סיני.
ב-21 אוקטובר 1967 טובעה אח"י אילת בירי טילים ממבואות נמל פורט סעיד.
העימות על השיט בתעלה
קצין משייטת 13, גדי שפי, הביא ספינה מסוג ברטראם שהגיעה למוצב המזח במגמה לרדת למים. המצרים הופתעו מסירות הגומי וכשהגיעה סירה גדולה על משאית, הגיבו על כך בירי. כוחות צה"ל באזור פורט תאופיק נערכו לתגובה אך לא יכלו לתת חיפוי ישיר על סירות הדגל בגזרה. האש המצרית פגעה בסירה ומשיטי הסירות נאלצו להפסיק את השיט ולחפש מסתור.
זוג שייטים שהיה קרוב למזח ומפעיל נוסף שחיכה לתורו בחוף הצליחו להתחמק. לזוג השני סג"ם יעקב כהנוב ורב"ט אברהם יסעור שהיו במרכז התעלה ומול משטח רדוד. לאחר שסירתם טובעה, הסתתרו מאחורי עמוד עיגון. כוח מצרי בשתי סירות חתירה, הגיע בלא הפרעה, ושבה אותם. סירה אחרת באזור קנטרה הותקפה באש מהחוף המצרי. אך שם נענו המצרים באש חזקה. שתי סירות שהפגינו שיט באגם המר עשו זאת ללא הפרעה.
עיטורים וציונים לשבח
רס"ן אברהם דרור קיבל את עיטור העוז על כי חזר וחדר עם הצוללת אח"י תנין ב-7 ביוני 1967 אל מעבר למערך ההגנה בנמל אלכסנדריה, לצורך איסוף צוללי שייטת 13 שיצאו לפעולה בלילה הקודם.
על "מבצע ייצוב", הצגת הדגל בתעלת סואץ ב-14 ביולי 1967, הוענקו עיטורי אות המופת למשיטי הסירות שהיו חשופים לאש, סג"ם יעקב כהנוב ורב"ט אברהם יסעור, מחולית החוף של שייטת הנחתות, שנשבו בעת התקרית. עיטורים נוספים הוענקו לסמ"ר אורי בארי, סמ"ר חיים שטורמן, סמ"ר גיל חי ורס"ר אבישי בן יוסף משייטת 13. על אותו אירוע קיבל רב"ט יצחק דורוחונצנו את עיטור המופת על פינוי פצוע תחת אש ליד ספינת הברטראם שנשרפה על הרציף.
על פעולתו הכפולה ככוון וטען בתותח אורליקון, בטרפדת ט-203, בקרב רומני הועלה רב"ט אלי רגב (הוניגספלד) לדרגת סמל וקיבל ציון לשבח ממפקד חיל הים.
על פעילות הלחימה באלכסנדריה זכה צוות הצוללת אח"י תנין לרקע אדום לאות הצוללן. על פעילות בנמלי אלכסנדריה ופורט סעיד, כובדו קבוצות הצוללים וצוות החילוץ בסירת ה"ציפור", לרקע אדום מתחת לכנפי העטלף שלהם.
אמהות רעות
אמהות רעות הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2016. הסרט בוים ונכתב על ידי ג'ון לוקאס וסקוט מור. בסרט מככבים אנסמבל השחקנים הכולל את מילה קוניס, קריסטן בל, קתרין האן, ג'יי הרננדז, ג'יידה פינקט סמית' וכריסטינה אפלגייט.
צילומי הסרט החלו ב-11 בינואר 2016 בניו אורלינס. הסרט יצא בהקרנת בכורה ב-19 ביולי 2016 בניו יורק על ידי STX בידור. הסרט קיבל ביקורות מעורבות עד חיוביות, והרוויח יותר מ-183 מיליון דולר. זהו הסרט הראשון של חברת STX בידור שחצה את רף ה-100 מיליון דולר בהקרנות בארצות הברית.
סרט המשך, אמהות רעות 2: לשרוד את החג יצא לאקרנים ב-1 בנובמבר 2017.
עלילה
איימי מיטשל (מילה קוניס) היא אישה נשואה עם שני ילדים, ג'יין (אונה לורנס), ודילן (אנתוני אמג'יי). איימי מרגישה שהיא טובעת במחויבויות שלה. היא עובדת בתור סוכנת מכירות של חברת קפה, המגדירה את עצמה כ"מגניבה". היא דואגת להכין אוכל בריא, ולא קנוי לארוחות הצהריים של הילדים שלה. היא עושה הרבה משיעורי בית של בנה, מסיעה אותם לחוגים, והיא פעילה בוועד ההורים בבית הספר, המנוהל על ידי גוונדולין ג'יימס (כריסטינה אפלגייט) השתלטנית, וחברותיה, סטייסי (ג'יידה פינקט סמית'), וויקי (אנני מומלו). כאשר היא תופסת את בעלה מייק (דייוויד וולטון) מנהל רומן עם משהי שהכיר באינטרנט ועוזב את הבית, היא עדיין מנסה לשמור על הכול ביחד.
אחרי יום מלחיץ במיוחד, איימי מגיעה למפגש של ועד ההורים שם גוונדלין מכריזה כי אין להביא למכירת העוגות, מרכיבים כמו סוכר וקמח. איימי קמה ועוזבת את הוועד בכעס. בבר הסמוך, איימי פוגשת את קרלה (קתרין האן), אם רגועה (עד כדי הזנחה) חד הורית. ואת קיקי (קריסטן בל), עקרת בית בודדה, אמא לארבעה שמעריצה את איימי בעקבות התנגדותה לגוונדולין. השלוש מבלות לתוך הלילה. איימי מקבלת החלטה לאחר הלילה הזה, שהיא מפסיקה לנסות כל כך קשה. היא לוקחת אותם לנסיעות עם הרכב הקלסי של מייק, קונה להם ארוחת צהריים במקום מבשלת בעצמה, לוקחת ימי חופש מהעבודה, מכריחה את דילן להתחיל להכין שעורי בית בעצמו, ולוקחת את הבת שלה ליום כיף בספא.
גוונדלין שכועסת על הפעולות הפומביות של איימי משתמשת בסמכות שלה לסלק את ג'יין מקבוצת הכדורגל. איימי כועסת כל כך עד כי מחליטה לרוץ לראש ועד ההורים נגד גוונדלין. בפגישת ההכרות אצל איימי מגיעה רק אמא אחת, שמודיעה להם כי גוונדולין ארגנה ערב מקביל עם מרתה סטיוארט. למרות זאת, שאר האמהות, ומרתה, נוטשים את המסיבה של גוונדלין לאחר שמתברר כי התוכנית לערב היא הטפת מוסר של גוונדלין ועוברים לבית של איימי שם הן שותות ונהנות.
כמה שבועות לאחר מכן, הגישה של איימי הובילה לשינויים חיוביים: ג'יין לחוצה פחות, דילן לומד לבשל ולעבוד קשה יותר, וכל האמהות, כולל סטייסי וויקי, מרגישות טוב יותר. איימי עצמה קיבלה את המשרה שלה בחזרה עם תנאים טובים יותר, לאחר שהמנהל שלה ראה כי החברה מתמוטטת בלעדיה. איימי ממשיכה לראות את ג'סי (ג'יי הרננדז), אלמן נאה עמו התחברה כמה שבועות קודם לכן. גוונדולין מודה כי לדרך של איימי יש כמה תוצאות חיוביות, ומזמינה את איימי, את קרלה ואת קיקי ליום של כיף עם המטוס פרטי של בעלה.
בסוף הקרדיטים מראיינים את השחקניות עם האמהות האמיתיות שלהן.
רווחים וביקורות
הסרט גרף $113,257,297 בצפון אמריקה ו-$66,100,000 ברחבי העולם, סך של $179,357,297 כנגד תקציב של 20 מיליון דולר. הסרט היה צפוי להרוויח כ-25 מיליון דולר עם פתיחתו בסוף השבוע. הסרט גרף 23.8 מיליון דולר בסופו של דבר.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים. באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל דירוג של 59% בהתבסס על 132 ביקורות עם ממוצע דירוג של 5.6/10. הדעה הרווחת באתר היא שהסרט מתגאה בסגל שחקנים נהדר, וראייה חדשנית על קומדיות ביתיות, אבל הסרט לא מממש את הפוטנציאל שיכול היה להגיע אליו. גם בישראל הסרט קיבל ביקורות מעורבות. נעמה רק כתבה כי למרות שאפשר לראות את הסרט כסרט פמיניסטי, או פוסט פמיניסטי, הוא עדיין סרט שנעשה על ידי שני גברים ומפספס עומק שהיה אפשר להגיע אליו. מרילין וניג כתבה שלמרות שהסרט רדוד, יש בו רגעים שאמהות יכולות להזדהות איתם.
ההודעה
ההודעה (במקור: The Message) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בגיליון פברואר 1956 של The Magazine of Fantasy and Science Fiction. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1976 בספר גדול ורחב הוא העולם תחת השם השדר ושוב בכתבי אייזק אסימוב חלק 1 בשנת 2009. הסיפור מביא הסבר בדיוני לתופעה של אנשים הכותבים על קירות במקומות ציבוריים את שמם ואת זה שהם "היו שם". הסיפור קצר מאוד, ואורכו פחות משני עמודים.
עלילה
ג'ורג' קילרוי, היסטוריון בן המאה ה-30, נוסע בזמן למאה העשרים כדי לחקור את חייהם של חייל הרגלים במלחמת העולם השנייה. הוא מגיע לצפון אפריקה כשהחיילים עולים ליבשת דרך חוף אוראן, ולפני שהוא עוזב הוא משאיר את חותמו על קיר של צריף- "ג'ורג' קילרוי היה כאן".
אבלן לחוץ
אַבְּלָן לָחוּץ (שם מדעי: Ablennes hians) הוא מין של דג ממשפחת השפודניים ומין יחיד בסוגו החי ב ובאזור האינדו-פסיפי, כולל מפרץ אילת.
אבלן לחוץ מגיע לאורך מטר והוא בעל גוף לחוץ, שנתן לו את שמו. הגב בצבע חום ירקרק, הגחון כספי וכתמים כחולים בשני הצדדים.
אבלן לחוץ בעל שיניים רק בלסתות והוא ניזון בעיקר מדגים קטנים, חסילונים ודיונונים.מצב השימור של הדג הוא ללא חשש.
מין זה תואר על ידי החוקר אשיל ולנסיין ב-1846.
בית המשפט האירופי לביקורת
בית המשפט האירופי לביקורת (בצרפתית: Cour des comptes européenne) הוא אחד משבעת המוסדות של האיחוד האירופאי. למרות שנקרא בית משפט הוא אינו בעל סמכות שיפוט ומהווה גוף הביקורת והבקרה על חשבונות האיחוד האירופאי והמדינות החברות בו. פעילות בית המשפט לביקורת והגדרת תפקידיו וסמכותו מוסדרים בסעיפים 285–287 של אמנת האיחוד האירופאי. התקנות הפנימיות של בית המשפט לביקורת המסדירים את אופן פעילותו נקבעים על ידיו אך חייבים באישור מועצת האיחוד האירופי. ב-22 ביולי 1975, במסגרת אמנת בריסל בוטלו שני מוסדות הביקורת שהיו אחד לקהילת הפחם והפלדה והשני לקהילת האטום ולקהילה הכלכלית האירופית והוחלט על הקמת בית המשפט לביקורת כגוף חיצוני. הוא החל את פעילותו בפועל רק באוקטובר 1977 בלוקסמבורג, שם הוא יושב עד היום. בנובמבר 1992, עם כניסת אמנת מאסטריכט לתוקף הפך בית המשפט לביקורת למוסד מן המניין של האיחוד האירופאי. בית המשפט לביקורת מונה 27 חברים, נציג אחד מכל מדינה חברה באיחוד האירופאי. נשיא בית המשפט לביקורת הנוכחי הוא הפוליטיקאי הגרמני, קלאוס היינר לחנה (Klaus-Heiner LEHNE).
היסטוריה
בית המשפט חבר בארגון מוסדות הביקורת העליונים של אירופה מיום היווסדו של הארגון בשנת 1990
תפקידים וסמכויות
לפי סעיף 13 לאמנת האיחוד האירופי אשר נחתמה ב-2009 מטרת בית המשפט האירופי לביקורת הוא לדאוג לאינטרסים של משלמי המיסים האירופים. בית המשפט האירופי לביקורת הוא ישות בקרה חיצונית נטולת סמכויות שיפוט או הטלת סנקציות והוא בעל תפקיד כפול: ייעוץ ופיקוח.
תפקידו לפי סעיף 287.2 באמנת האיחוד האירופי: פיקוח על ביצוע תקציב האיחוד האירופי, קרנות הפיתוח האירופאיות וגופי האיחוד השונים. בסעיף זה נכתב כי בית המשפט האירופי לביקורת יבחן את חוקיות ותקינות ההכנסות וההוצאות ויבטיח ניהול פיננסי תקין תוך חובת דיווח על כל אי-סדר שיימצא.
תפקיד זה מתבצע באמצעות שלושה סוגי ביקורת:
בית המשפט האירופי לביקורת פועל בהתאם להוראות אמנת האיחוד האירופי ותקנותיו הפיננסיות שהן המסמך העיקרי המכיל את הכללים הפיננסיים של האיחוד האירופי. כמו כן, הוא פועל על בסיס כללי התקנון הפנימי של המוסד הכולל 37 סעיפים המחולקים ל-3 קטגוריות:
תהליך העבודה
בכל שנה עד הראשון ביוני מועבר דו"ח הכולל את כלל ההוצאות וההכנסות שנעשו במסגרת התקציב השנתי בשנה החולפת אל נציבות האיחוד האירופי, המועצה האירופית והפרלמנט. על בסיס דו"ח זה בית המשפט האירופי לביקורת מבצע בדיקה תוך פנייה אל מוסדות האיחוד השונים והמדינות החברות לקבלת הרשומות והאסמכתאות הנדרשות. תהליך זה מתבצע בשיתוף פעולה עם גופי הביקורת הלאומיים במדינות החברות, ובמהלכו לא ניתן לחזור על ביקורות שנעשו כבר ברמה הלאומית. מטרת תהליך זה היא להוסיף נדבך של ביקורת כלל-אירופית.
אם עולה חשש לאי-סדירות בית המשפט לביקורת רשאי להפנות שאילתות אל המוסד הרלוונטי. לאחר קבלת התשובות לשאילתות, בית המשפט האירופי לביקורת מעביר את הגרסה הסופית של הדו"ח אל מוסדות האיחוד וזאת לא יאוחר מ-30 בנובמבר בשנה שלאחר שנת התקציב הנבחנת. תאריך זה נקבע בכדי לאפשר לוועדת התקציב של האיחוד האירופי לבחון את הדו"ח טרם אישור התקציב השנתי שצריך להתבצע עד 30 באפריל. מלבד הדו"ח השנתי בית המשפט האירופי לביקורת כותב חוות דעת ודו"חות מיוחדים על ניהלום הפיננסי של פרויקטים ספציפיים של האיחוד האירופי. כאשר מדובר בנושאים שהיקפם אינו מצדיק הוצאת דו"ח נפרד בית המשפט האירופי שולח אגרת מטעם נשיא המוסד אל הגוף הרלוונטי. כלל הדו"חות וחוות הדעות מפורסמים באתר המוסד וזמינים לצפייה בכל השפות הרשמיות באיחוד האירופי.
חברים
בית המשפט האירופי לביקורת מונה 27 חברים, נציג מכל מדינה חברה באיחוד האירופי. חברי המוסד ממונים על ידי המועצה, לאחר ייעודם על ידי מדינתם ואישור הפרלמנט האירופי. המועמד צריך להיות בעל עבר במוסדות הבקרה הלאומיים או להיות מוסמך במיוחד לתפקיד זה. המועמדים עוברים שימוע בוועדת הפיקוח על התקציב בפרלמנט האירופי אף שהיו מקרים בהם המועצה אישרה מינוי מועמדים למרות התנגדות הפרלמנט. הם ממונים לתקופה של שש שנים הניתנת לחידוש ונדרשים לבצע את תפקידם בעצמאות מוחלטת ללא קבלת הוראות ממדינותיהם או גופים אחרים. כל חבר במוסד משובץ באחת מחמשת תתי-הוועדות של המוסד ותפקידם לאשר דו"חות ביקורת וחוות דעת.
בנוסף ישנן וועדות פנים מוסדיות (אתר בית המשפט האירופי לצדק):
נשיא בית המשפט האירופי לביקורת
נשיא המוסד נבחר על ידי חבריו למוסד בהצבעה חשאית לתקופת כהונה של שלוש שנים הניתנת לחידוש. סעיף 286.2 באמנת האיחוד האירופי וסעיפים 7–9 בתקנות הפנימיות של המוסד מגדירים את חמשת תפקידיו :
הנשיא הנוכחי הוא הפוליטיקאי הגרמני, קלאוס היינר לחנה אשר נבחר לתפקיד ב-13 בספטמבר 2016.
נשיאי בית המשפט מאז הקמתו :
מגבלת המוסד
כ-80% מהתקציב של האיחוד האירופי אינו ממומש בתשלומים מטעם האיחוד האירופי אלא על ידי גורמים מטעם המדינות החברות באיחוד האירופי. בית המשפט האירופי לביקורת אינו בעל סמכות כלפי גורמים אלה והוא תלוי ברצונם לשתף פעולה או בתהליכי ביקורת שביצעו גופי הביקורת הלאומיים.
הצהרת האמינות
במסגרת תפקידו בית המשפט האירופי לביקורת מספק הצהרת אמינות לתקציב השנתי של האיחוד האירופי. הבעיה העולה מפרקטיקה זו היא שאם המוסד מוצא אי סדרים בהיקף קטן הוא אינו יכול להצהיר על התקציב כאמין. הצהרה על אי אמינות התקציב השנתי של האיחוד האירופי הביאה לדיווחים בתקשורת הטענו כי חשבונות האיחוד האירופי גדושים בהונאה למרות שבפועל היה מדובר בטעויות בניירת ולא בהוצאת כספים לא חוקית. הסערה התקשורתית הביאה להצהרה מטעם הנציבות האירופית אשר התלוננה כי סטנדרט הבדיקה של בית המשפט האירופי לביקורת גבוה מידי וכי יש להפריד בין הונאה ושחיתות לאי-סדרים אחרים.
גודל
הרכב בית המשפט האירופי לצדק מביא גם הוא לביקורת. העובדה כי מספר החברים בבית המשפט גדל מ-9 בתחילתו ל-27 כיום מקשה על הניסיון להשיג קונצנזוס דבר שהוביל לכך שמספר הדו"חות המיוחדים שלה בשנה מצטמצם עם השנים. בעבר נשמעו קולות הקראו לצמצם את גודלו אך עם זאת לא נעשה דבר בנושא.
צה"ל רשתי
צה"ל רשתי היא מערכת מחשוב בפיתוח, "ענן" המהווה תשתית אינטרנט מבצעית צה"לית, במטרה לאפשר שיתוף מידע מבצעי בין זרועי. הרשת עושה שימוש בארכיטקטורה פתוחה שמאפשרת לשלב בה יכולות חדשות ושואפת לאפשר שימוש במאגרי מידע גדולים קיימים שהיו לא נגישים במידה רבה קודם להקמתה. התוכנית נדרשה על ידי הרמטכ"ל בשנת 2013, אושרה במטה הכללי ב-2014 ופיתוחה החל בשנת 2015.
מערכת המחשוב מבוססת טכנולוגיית Red Hat.
בשנת 2016 אמר קצין קשר ותקשוב ראשי תא"ל נתי כהן כי "האתגר הוא גם לנצל את המידע ולהשתמש בו לזיהוי אנומליות בשדה הקרב, הערכת הישג, הפעלת בינה מבצעית אל מול אתגרי שדה הקרב, תגובתיות ליוזמה מבצעית, הנגשת היכולות המתקדמות ללוחם ולמפעיל האש, זיהוי הזדמנויות מבצעיות וסיכונים".
מלכה שפיגל
מלכה שפיגל (נולדה ב-19 ביולי 1954) היא מוזיקאית ואמנית ישראלית החיה בבברייטון. שפיגל הייתה חברה מייסדת בלהקת הרוק הישראלית, שפעלה באירופה, מינימל קומפקט. היא עבדה גם כנגנית סולו וכאמנית חזותית, והציגה במקומות בולטים כמו המוזיאון האירי לאמנות מודרנית ואולם הפסטיבלים המלכותי. היא חברה בהרכב גית'ד (Githead) עם בן זוגה קולין ניומן, ועם רובין רימבווד ומקס פרנקן.
ביוגרפיה
שפיגל מצאה את דרכה לעולם המוזיקה והאמנות כשעברה מתל אביב בתחילת שנות השמונים לאמסטרדם. היא הקימה את מינימל קומפקט עם ברי סחרוף וסמי בירנבך. במסגרת חברותה בלהקה ניגנה בבס ושרה מספר שירים, אחד מהם – When I go – נחשב לשיר הטוב של הלהקה ומככב בסרט מלאכים בשמי ברלין.
הפעילות במינימל קומפקט מיקמה את שפיגל כחלוצה בפוסט-פאנק, זרם מוזיקלי שמשך קהל גדול ונלהב ביבשת אירופה ומחוצה לה לאורך שנים. בין השנים 1981 ל-1988 הלהקה התרחבה וכללה את המתופף מקס פרנקן והגיטריסט רמי פורטיס. הלהקה יצרה קשרים עם מוזיקאים רבים ומוערכים והקליטה עם טוקסידומון, פיטר פרינספל, ועם קולין ניומן, מלהקת Wire, שגם הפיק אחד האלבומים שלהם.
שפיגל החלה לעבוד עם קולין נוימן החל משנת 1986 ויחד הם יצרו את "Commercial Suicide" ואת "It Seems". הזוג התחתן בשנת 1986 ועברו ללונדון בשנת 1992, אז גם הקימו את הלייבל "Swim ~", שכלל פרויקטים שלהם ושל אמנים נוספים.
בשנת 1996 יצרה שפיגל את המיצב Immersion במוזיאון האירי לאמנות מודרנית בדבלין, דבר שמיצב אותה כאמנית חזותית בנוסף להיותה מוזיקאית. במהלך השנים 2000 עד 2002 היא השלימה תואר באמנות יפה, והתמחה בווידאו וצילום. מאז יצרה עבודות וידאו וקליפים לסרטים למספר להקות. זאת, לצד אוסף נרחב של עבודות צילום.
בשנת 2004 הקימו שפיגל, ניומן ורובין רימבו את גיטהד, כששפיגל מנגנת בס, ושלושת החברים חולקים ווקאל. עיתונאי המוזיקה ג'ו טנגארי, שכתב עבור pitchfork.com, תיאר את הפאניקיות של שפיגל כגאונית וככזו המאפשרת להבחין במורכבות הצלילים.
אדרון ים סופי
אִדְרוֹן יַם סוּפִי (שם מדעי: Hypoatherina temminckii) הוא דג ממשפחת האדרוניים החי במפרץ אילת וגם באזור האינדו-פסיפי עד לאיי קוק, איי קרוליין וקווינסלנד שבאוסטרליה.
אורכו 12 סנטימטרים והוא בעל גוף דק כמו של סרדין עם קוץ אחד או שניים בסנפיר הגב הראשון.
דג זה תואר על ידי החוקר פיטר בליקר במאה ה-19.
עדי נס
עדי נס (נולד ב-1966 בקריית גת) הוא צלם ישראלי. מתמחה בצילום אמנותי המציג סיטואציות שונות תוך התייחסות להיבטי הגבריות וההומוארוטיות הניכרים בהן. בין היתר התפרסם בסדרת עבודות המתעדת הווי חיילים בצה"ל, צילומים המתארים את הווי עיירות הפיתוח, וסדרת צילומים העוסקת בסיפורי התנ"ך. על יצירתו זכה בשנת 2000 בפרס קרן גוטסדינר לאמן ישראלי צעיר.
ביוגרפיה
עדי נס נולד בשנת 1966 בקריית גת, כבנם של עולים מאיראן. בין השנים 1989–1992 למד נס צילום בבצלאל. בשנת 1993 יצר, ביחד עם הצלמת נעמי טליתמן, פרויקט צילום תיעודי בשם "חיים יהודיים הומוסקסואלים בלונדון". הפרויקט הוצג בשנה זו בגלריה של בית הספר קמרה אובסקורה בתל אביב. בשנים 1996–1997 למד מולטימדיה ותכנות במכללת סיוון בתל אביב.
בין השנים 1994–2000 יצר נס את סדרת ה"חיילים", המתמקדת בתצלומים מבוימים ובהם דימויים של חילי צה"ל. התצלומים המוקדמים בסדרה תיארו את החיילים כאקרובטים, להטוטנים או בולעי אש, באופן שהדגיש את התיאטראליות של הדימויים. באחד התצלומים, לדוגמה, מופיע חייל הצועד על קו הפרדה של כביש אספלט כאילו היה הולך על חבל. בתצלום אחר מופיע חובש המטפל בחייל פצוע באמצעות ערכת איפור.
בעבודות מאוחרות יותר בסדרה זו, יצר נס דימויים של חיילים במצבים אנטי הירואיים שונים כגון שינה. העבודה הידועה ביותר מן הסדרה, "ללא כותרת" משנת 1999, מציגה קבוצה של חיילים לצד שולחן אוכל מאולתר. סידור הדמויות והקומפוזיציה של הצילום מזכירים את ציורו של לאונרדו דה וינצ'י "הסעודה האחרונה". ב-16 במרץ 2005 נמכר תצלום זה ב-102,000 דולר במכירה פומבית. ב-27 בפברואר 2007 נמכר התצלום בשנית, הפעם ב-264,000 דולר, בכך שבר נס את שיא התמחור על צילום ישראלי.
ב-1999 קיבל נס את פרס שר החינוך והתרבות לאמנות חזותית ובשנת 2000 זכה בפרס גוטסדינר של מוזיאון תל אביב. בעקבות הזכייה הציג נס תערוכת יחיד במוזיאון בשם "תצלומים חדשים".
בתצלום "אברהם ויצחק" (2006), לדוגמה, מוביל אברהם את בנו יצחק על גבי עגלת סופר מלאה בבקבוקים. דמויותיהן של רות ונעמי לעומת זאת, מתוארות כמלקטות בצלים באזור שהוא כנראה חלקו של שוק עירוני שומם. הסדרה זכתה להצלחה רבה והוצגה בין השנים 2008–2009 עוד בארבע תערוכות נוספות ברחבי העולם.
אחת מן העבודות שצולמו במסגרת הסדרה הייתה תצלום פורטרט של אבשלום. אולם, בסופו של דבר בחר נס להשמיט את דמות זו מן הסדרה ולהציג אותה בשנת 2010 תחת הכותרת "ללא כותרת (ישו)", בתערוכה קבוצתית שהוצגה בזאגרב, קרואטיה.
ב-17 במאי 2012 נפתחה בגלריה זומר תערוכה בה הציג נס סדרת תצלומים בשם "הכפר". התערוכה הוצגה במקביל גם בניו יורק ובפריז.
חיים אישיים
בשנת 1993 נס נישא לאילן שיינפלד ומאוחר יותר השניים נפרדו. בהמשך נס ובן זוגו הביאו לעולם 4 ילדים בתהליך פונדקאות.
השכלה
1989-1992 בצלאל, ירושלים.
אביבית בלס ברנס
ביוגרפיה
בתם של גילה בלס (פרופסור לאמנות מודרנית), ושמעון בלס (סופר ופרופסור לספרות ערבית), נשואה לערד ברנס ואם לגלאל ברנס.
בוגרת המדרשה לאמנות ובעלת תואר שני באמנות פלסטית מאוניברסיטת פריז VIII.
ב-2005, חזרה לישראל לאחר שהות של 20 שנה בפריז.
הציגה בכ־80 תערוכות יחיד וקבוצה באירופה, אוסטרליה, וישראל.
תערוכת יחיד של יצירתה, "שטח מעבר", הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות, 2010 - 2011. (התערוכה לוותה בקטלוג).
עבודותיה נמצאות באוספים רבים פרטיים וציבוריים באירופה, ארצות הברית, קנדה וישראל.
זכתה בפרסים שונים בצרפת, ובפרס לאמן מצטיין מטעם המשרד לקליטת עלייה.
לימודים והוראה
2012-2022 מרצה ומנחה סדנאות לציור ופיסול במרכז פיס לגיל הזהב, פרדס חנה-כרכור.
מ-2014 מרצה בכירה במכללה האקדמית לחברה ואמנויות ASA, הקריה האקדמית אונו (תולדות אמנות, אמנות וחברה, ציור, פיסול ומיצב).
מרצה אורחת במקומות נוספים.
אודות יצירתה
מ-1992 ואילך העבודה של אביבית בלס ברנס מאופיינת בחומריות רבה ובצמצום צבעוני. כמו ב'מטבח' או ב'מעבדה' פרטית היא יוצרת תרכובות ייחודיות של חומריות בהירה שממחישה עומק, מרחק/קרבה, אור וצל, נפחיות ונוכחות של דימוי, ויוצרת מרחבים ציוריים שהם עוצמתיים ועדינים בו זמנית.
השימוש בחומריות עבה/תבליטית מקורו בזרם אמנות אירופאי הקרוי מטייריזם (matiérisme), ומיוחס לזרם ה'אנפורמל' (informel) המופשט באמנות. תחילתו בשנות ה-50 בצרפת עם יצירתם של ז'אן פוטרייה Jean Fautrier וז'אן דובופה Jean Dubuffet, בהמשך הוא מופגן בעיקר בעבודות של אנטוני טפייס Antoni Tàpies ואנסלם קיפר Anselm Kiefer. המטייריזם במהותו הוא ציור שעושה שימוש בחומרים לא מסורתיים כמו חול, אדמה, גבס, שעווה, זפת, עץ, אלמנטים צמחיים ואחרים, המאפשרים עיבוד תבליטי וחריטה.
הכתיבה מהווה גורם חשוב ביצירתה של אביבית בלס ברנס. היא כותבת סיפורים ושירים (פורסמו בעיתון 'דבר', ב 'עיתון 77' ובקטלוגים שונים) ובאורח טבעי מופיעה כתיבה גם בציוריה. לפעמים אפשר לקרוא את הכתוב בהם, ולקלוט את התכנים שהוא מציג, ולפעמים לא ניתן לפענח את הכתב המשורבט, אשר נוכח בציור כערך חזותי-רישומי, ובו בזמן מתפקד כמסמן המייצג את עולם הטקסט ומציע "קריאה" הלוך וחזור מהציור לכתיבה ולהפך. קריאה מסוג זה יוצרת תהליך התבוננות הנע על הציר שבין המוחשי למושגי וחוזר חלילה.
עבודתה של אביבית בלס ברנס ממוקדת בסדרות של ציורים. כל סדרה מטפלת ברעיון מסוים באמצעות דימויים חזותיים ומילוליים המאפיינים אותו. גבולות והגדרות של מקום וזהות מעסיקים אותה, כמו גם מצבים גבוליים ואמביוולנטיים הבאים לידי ביטוי בטיפול סדרתי בדימויים כגון: גשרים, בתים, סורגים, סירות, שברים, חלקי מפות גאוגרפיות, סדקים, חורים שחורים ולבנים, מכתשים ועוד. תוך כדי העבודה על נושאים אלה, אביבית בלס ברנס מרבה לבדוק קשרים בין מאגרי מידע ומורשת אמנותית, ומושגים כמו מקום פיזי ומטפורי, שפה ושייכות תרבותית. תולדות האמנות משמשות אותה כ-רדי מייד המספק מצע נרחב של דימויים ונושאי התייחסות. מתוך האינוונטר של יצירות אמנות, היא מסמנת ובוחרת דימויים, מוציאה אותם מסביבתם המקורית ושותלת אותם בתוך הקשר אמנותי חדש. כך, מתוך ריבוי השפות האמנותיות, ומעמדה של חירות סגנונית, היא מגבשת "שפת אם" ייחודית.
במקביל ולאורך כל תקופות עבודתה, היא עוסקת ברישום.
לקראת 2008 חלו תמורות ביצירה של בלס ברנס: לציוריה ה״לבנים״ חדרו מרקמים צבעוניים אקספרסיביים, חדורי משמעות וחיים, השרויים בהרמוניה ביצירות המייצגות את כתב ידה המוכר.
אוספים
אוסף חוזה מוגרבי Jose Mugrabi, מנשה קדישמן, בנק לאומי לישראל, גלריה משרד בתל אביב, גלריה ליטבק.
אוספים פרטיים בצרפת, שוודיה, בלגיה, אנגליה, גרמניה, קנדה, ארצות הברית וישראל.
הכל נשאר במשפחה
הכל נשאר במשפחה (באנגלית: All in the Family) הוא סיטקום מצליח שהופק בארצות הברית בשנות ה-70 של המאה ה-20. פרקי הסדרה שודרו לראשונה ברשת CBS, מ-12 בינואר 1971 ועד 8 באפריל 1979. בספטמבר 1979 החל שידורה של סדרה בת, "המקום של ארצ'י בנקר", הפותחת במקום שבו הסתיימה "הכל נשאר במשפחה".
הדמות הראשית בסדרה היא ארצ'י בנקר, שגולם על ידי השחקן האמריקאי קרול או'קונור. ארצ'י בנקר הוא גבר לבן בגיל העמידה, פועל צווארון כחול (מנהל עבודה במספנה שהשלים הכנסה בלילות כנהג מונית), ששירת בחיל האוויר של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ולאחריה גר עם אשתו, בתו וחתנו בקווינס, ניו יורק. ארצ'י הוא טיפוס שמרני, נרגן, ציני, שוביניסטי, גזעני, פטריוטי ובעל דעות קדומות ביחס לקבוצות מיעוט רבות בארצות הברית. רוב הסדרה עסקה בעימותים של ארצ'י מול העולם: שכניו השחורים ("הג'פרסונים"), בתו הסכלה והבכיינית גלוריה (סאלי סטראתרס), אשתו הצייתנית אדית (ג'ין סטייפלטון) ובעיקר חתנו, מייקל סטיוויק (רוב ריינר), שאותו מכנה ארצ'י "ראש כרוב" (meathead). ארצ'י מפרנס גם את מייקל, המטיף לארצ'י על סוציאליזם, ומסמל את כל מה שארצ'י תעב: ליברליזם, צדקנות, סוציאליזם, אינטלקטואליות, שיער ארוך, ומוצא פולני.
דמותו של ארצ'י עוצבה בהשראת הדמות "אלף גארנט" - גיבורה הגזעני וצר המוחין של הסדרה הבריטית "עד שהמוות יפריד ביננו", עליה התבססה הסדרה "הכל נשאר במשפחה".
בישראל שודרה הסדרה במהלך שנות השבעים בערוץ הראשון, ובראשית שנות התשעים בערוץ 3 ובערוץ הילדים בכבלים.
ארצ'י בנקר
יוצר ומפיק הסדרה, נורמן ליר, סבר כי ארצ'י יהיה דמות שהצופים יתעבו ויסתייגו ממנה. כך סבר גם שחקן הקולנוע ההוליוודי הוותיק, מיקי רוני, לו הוצע התפקיד. רוני דחה את ההצעה משום שחשב ש"הכל נשאר במשפחה" תכשל, אך גם כי חשש לדימויו בעיני הציבור. ליר ורוני טעו: ארצ'י הפך לדמות פופולרית בקרב קהל שמרני, שראה בו מודל מוקצן מאוד, אך משעשע, של פטריוט שמרני וגאה, וגם בקרב קהל ליברלי, שנהנה מהסאטירה על דמות השמרן הטיפוסית. מעבר לכך, נבעה החיבה חוצת הגבולות לארצ'י מהחירות הנדירה שהוענקה לדמותו: פועל המספנה הגזעני וצר האופק שנא ובז לכל, וביטא את הבוז שלו בשלל עלבונות גסים, שאף דמות טלוויזיונית אחרת לא הייתה חופשית לבטא.
עובדה נוספת שהוסיפה לחינו של ארצ'י הייתה העובדה שלמרות רגשותיו הגזעניים, ארצ'י בז לאלימות. כך, בפרק "ארצ'י וה-KKK", הזמין חבר את ארצ'י ל"מועדון נוצרי" שהתגלה כסניף המקומי של הקו קלוקס קלאן. ארצ'י דחה מיד את הקבוצה, באותו בוז בו דחה גם את שנואי נפשה, ואף ניסה למנוע ממנה לשרוף צלבים אל מול חלונו של מייקל.
האהדה לה זכה ארצ'י הובילה לריכוך הדרגתי בעמדותיו. ארצ'י המשיך להעליב ולעקוץ, אך חריפות שנאתו הלכה והתקהתה עם הזמן. בעונה התשיעית של הסדרה אימצו ארצ'י ואדית את אחייניתה היהודייה של אדית - אירוע שלא היה עולה על הדעת בעונה הראשונה של הסדרה.
עונת 1969/1970 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל
עונת 1969/1970 בגביע אירופה לאלופות בכדורסל הייתה העונה ה-13 של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-6 בנובמבר 1969 ותחרות הסתיימה ב-9 באפריל 1970. בתחרות השתתפו 25 קבוצות. בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בהם נקבעו 8 עולות לרבע הגמר. ברבע הגמר הקבוצות חולקו ל-2 בתים. מכל בית הקבוצות שזכו במקום הראשון והשני עלו לחצי הגמר, בו נערכו שני מפגשים. מנצחי חצי הגמר נפגשו במשחק הגמר שנערך ב-9 באפריל בסרייבו.
התחרות הסתיימה בניצחון של איניס וארזה, בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
מהלך התחרות
בשלבים המוקדמים נקבעו 8 עולות לשלב רבע הגמר.
עונת 1979 בגביע ליברטדורס
עונת 1979 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-20 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-24 בפברואר 1979 ותחרות הסתיימה ב-27 ביולי 1979. בתחרות השתתפו 21 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 21 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-5 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-2 בתים. מנצחי הבתים נפגשו בסדרת משחקי הגמר.
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
מרדכי פודכלבניק
מרדכי פודכלבניק או מיכה פודכלבניק (בפולנית: Mordechaj Podchlebnik; 1907 – 1985) היה יהודי פולני ששרד בשואה. במשך כמעט שנתיים היה חבר בזונדרקומנדו במחנה ההשמדה חלמנו בפולין הכבושה. פודכלבניק היה אחד משלושה אסירים (או יותר) שברחו ליער שסביב אזור הקבורה ההמונית בחלמנו.
עדותו במשפט אייכמן
בעדותו במשפט אייכמן, פודכלבניק סיפר את סיפורו. הוא סיפר שעם פרוץ המלחמה התגורר בעיירה בשם קולו (kolo), ומשם התחילו הגרמנים להוציא אותם לחלמנו לעבודה. בסוף שנת 1941, שוטרי הס"ס ושוטרים גרמנים לקחו קבוצה של 30 איש חזקים, כשירים לעבודה, והעבירו אותם לארמון בחלמנו ומשם במכונית למחנה. שם הם נספרו  והורדו למרתף שנסגר אחריהם ללא אפשרות יציאה. על פי עדותו, על הקיר היו כתובות: "איש לא יוצא מכאן חי, כל אשר יוכל יציל את נפשו, כל יום, כל לילה הולכים 2-3 מאתנו ואינם חוזרים עוד. איש אינו חי כאן זמן רב, כשמוציאים אנשים לעבודה, מהם מתים ביריות."  למחרת, הוא סיפר, הגיעו משאיות עם אנשים שנשלחו לבית מרחץ ומשם הועלו למשאיות גז. לאחר מכן, נלקחו 5 אנשים מן המרתף ונדרשו לאסוף את החפצים והנעלים של הגופות. כל יום, יצאו קבוצת אנשים לעבודה ותמיד חזרו פחות 2-3 שהיו תשושים מכדי לעבוד. לאחר שרוקנו את המשאיות מן הגופות, הורידו מהם את שיני הזהב והניחו את הגופות ליד הבורות שחפרו במהלך העבודה והם התבקשו לקבור אותם. באחת הפעמים הורידו מהמשאית את אשתו ואת ילדיו. מרדכי נשכב לידם וחיכה שירו בו, אך קראו לו לקום משום שהיה חזק. כשרצה להתאבד, חבריו שכנעו אותו לנסות להציל את עצמו, וכך ברח מן המשאית והתחבא במתבן של איכר במשך יומיים.
ספאא אל-האשם
ספאא עבד א-רחמן אל-האשם (בתעתיק מדויק: צפאא עבד אלרחמן אלהאשם; נולדה ב-5 בספטמבר 1964) היא פוליטיקאית כוויתית, חברת הפרלמנט בכווית.
ביוגרפיה
לפני התמודדותה לפרלמנט עבדה אל-האשם במשרד להשכלה גבוהה בכווית ובחברות פרטיות שונות. בשנת 2012 התמודדה לראשונה, ונבחרה, בבחירות לפרלמנט.
צ'צ'לקה
צָ'צָ'לָקָה (שם מדעי: Ortalis) הוא סוג של עופות קרקע ממשפחת ההוקיים החיים בדרום ובמרכז אמריקה וגם בדרום ארצות הברית. הם קרובי משפחה של עופות הפנלופה.
מאפיינים
עופות אלה הם חברתיים וקולניים מאוד. הם נראים כמו תרנגולות גדולות בעלות צוואר אפור ועור פנים ורוד. הם מותאמים הן לחיים על הקרקע והן לחיים על העצים. אצבעות רגליהם אדומות וארוכות ועוזרות להם לרוץ מהר כדי לברוח מטורפים.
צבע נוצות הגוף שלהם צהוב עד חום והם בעלי זנב גדול ומקושט. הם חיים ביערות גשם, סבכים וערבות עשב.
אמנת מאסטריכט
אמנת מאסטריכט, ובשמה הרשמי, "האמנה בדבר האיחוד האירופי", נחתמה ב-7 בפברואר 1992 במאסטריכט, הולנד, בין חברי הקהילה האירופית (המדינות החברות בקהילה זאת היו ראשית חברי קהילת הפחם והפלדה, כלומר צרפת, גרמניה המערבית, איטליה, בלגיה, לוקסמבורג והולנד ובהמשך מדינות נוספות שהצטרפו לאור קהילת סוכנות האטום האירופית והקהילה הכלכלית האירופית). האמנה נכנסה לתוקף ב-1 בנובמבר 1993, האמנה החלה שלב חדש בתהליך של יצירת איחוד קרוב יותר בין עמי אירופה, זאת על ידי יצירת ממד פוליטי לקהילות הקודמות.
בין הישגי האמנה נכלל יצירתו של מטבע האירו, בנוסף האמנה הציגה את מבנה שלושת העמודים (עמוד הקהילה, עמוד מדיניות החוץ והביטחון המשותפת [CFSP], ועמוד המשפט והפנים). עמוד מדיניות החוץ והביטחון נבנה על יסוד שיתוף הפעולה האירופאי הפוליטי (EPC), אך הוא הוכנס תחת סמכות האמנה והורחב. עמוד המשפט והפנים כלל שיתוף פעולה באכיפת החוק, משפט פלילי, עניינים משפטיים אזרחיים, מקלט והגירה. האמנה הפכה לאבן היסוד של הבנק המרכזי האירופי - הסמכות המוניטרית העליונה של האיחוד האירופי ומנהיג המדיניות המוניטרית של האירו.
רקע
טרם אמנת מאסטרכיט, משנות השבעים החלה להסתמן תופעה בעייתית של בריחת הון והשקעות ממערב אירופה אל ארצות הברית. עד תחילת העשור התשיעי של המאה ה-20 כבר נוצר בקהילה האירופית גירעון סחר רחב שבו היקף הייבוא לאירופה עלה בהרבה על היקף הייצוא ממנה. חלק סברו כי השלמת הפרויקט של השוק המשותף תפתור את הבעיה שנוצרה. לאור זאת, קמו שתי קבוצות, התנינים והקנגורואים, אשר הפעילו לחץ כדי לקדם שינוי מקיף במבנה המוסדי של הקהילה – שתי קהילות אלו הציעו הצעות שונות בתכליתן. קבוצת התנינים סברה כי יש להקים קונפדרציה אירופית כדי להרחיב באופן ניכר את סמכויותיהם של מוסדות הקהילה. לעומתם, קבוצת הקנוגוראים סברו כי יש לתמוך בפישוט ובהאצה של קבלת ההחלטות כדי ליצור ליברליזציה של השוק האירופי, הם גם התנגדו להקמת הקונפדרציה. קבוצת הקנגורואים והתנינים היו שחקניות חשובות במהלך גיבוש החוק ואף גיבוש אמנת מאסטרכיט מכיוון שמעצבי המדיניות של האיחוד האירופי אימצו את הצעותיהם, גם אם בצורה מלאה או חלקית.
שורשי הסכם מאסטריכט החלו בהתפתחויות כלכליות ומוסדיות עוד לפני נפילת חומת ברלין. בפועל ההסכם היווה תגובה פוליטית לאיחוד גרמניה ולסיום המלחמה הקרה. הניסיון הראשון לאיחוד מוניטרי אירופי התחיל כשני עשורים לפני, אך נכשל עקב חוסר היציבות המוניטרית העולמית ששררה בשנות ה-70. עם זאת, בשנת 1978, עקב התנאים הכלכליים והפוליטיים באירופה, היה ניסיון נוסף לשיתוף פעולה מוניטרי שיזמו קנצלר גרמניה הלמוט שמידט ונשיא צרפת ולרי ז'יסקר ד'אסטן. ניסיון זה הוביל להקמתה הרשמית של המערכת המוניטרית האירופית בשנת 1978 - מערכת ה-EMS.
צרפת וגרמניה הסכימו כי לאחר איחוד גרמניה והפרת הסטטוס קוו האסטרטגי, היה צורך מהותי לקדם את המיזוג הפוליטי. לגרמניה היו אינטרסים מהותיים לתמיכה במיזוג וזאת כי לגרמניה היה מניע לפייס את דעתה של צרפת וזאת כדי להמשיך ולקדם את תהליך האיחוד הגרמני וגם לגרום לשגשוג של היציבות הפוליטית-כלכלית של גרמניה. בנוסף, גרמניה הייתה מודעת לכך שנוכחות בין-לאומית אירופית המבוססת על עוצמת שוק תגרום לשיפור הכלכלה הגרמני והבין-לאומי כי כלכלת גרמניה הייתה נכס עוצמה מרכזי והתעלתה אף על צרפת. לכן בשנת 1990 פרסמו גרמניה וצרפת תוכנית משותפת למיזוג פוליטי בין המדינות, שבסופו של דבר עוגנה באמנת מאסטריכט.
דרכי הפעולה
בדצמבר 1991 נפגשו מנהיגי האיחוד האירופי בעיירה ההולנדית מאסטריכט והסכימו לאמנה על האיחוד האירופי, וזאת לאחר אימוץ של מתווה דלור לאיחוד מוניטרי. בלב ההסכם עמדה תוכנית להשגת איחוד מוניטרי ומטבע מלא בין מדינות האיחוד האירופי וזאת יהיה מנוהל על ידי בנק מרכזי עצמאי, עד ליעד שהוצב בשנת 1999. האמנה גם קבעה מנגנונים בין-ממשלתיים חדשים לשיתוף פעולה בנושאי מדיניות חוץ וביטחון, נושאי הגירה, משטרה ומשפט.
לצורך הכנת התוכנית ויציאתה לפועל נקבעו שלושה שלבים:
1. השלב הראשון נקבע להתקיים בשנים 1991–1993 וכלל אכיפת משמעת תקציבית ועמידה ביעדי גירעון נוקשים.
2. השלב השני נקבע להתקיים בינואר 1994 ובשלב זה נקבע כי יוקם מכון מוניטרי אירופי (EMI) ושמטרתו לתאם מדיניות כלכלית בין המדינות השותפות. 3. השלב השלישי נקבע כי יחל בינואר 1999 אך עם אופציה להקדמה של השלב, בשלב זה יושק המטבע המשותף, המוסד המוניטרי יהפוך להיות הבנק המרכזי האירופי שדומה במובנים מסוימים לבנק המרכזי הגרמני.
האמנה העניקה לבריטניה את האפשרות שלא לאמץ את המטבע המשותף ובנוסף היא לא חתמה על מגילת הזכויות החברתיות. בעקבות דרישותיה של בריטניה המגילה היא רק נספח לאמנה ולא חלק אינטגרלי ממנה. בריטניה התנגדה לאמנת מאסטריכט בעיקר כי היא התעקשה על שימור השוק החופשי במדינה.
לאחר החתימה הרשמית בפברואר 1992, כל מה שנותר לאמנת מאסטריכט להיכנס לתוקף היה אשרור על ידי כל אחת מן 12 המדינות החברות. אך ביוני 1992 בעקבות משאל-עם בדנמרק, נדחתה האמנה. והדבר הוביל להתנגדות גוברת במדינות אחרות באיחוד האירופי, מה שיצר משבר אשרור ממושך. למצב זה נוספו גם משברי המטבע בספטמבר 1992 וביולי-אוגוסט 1993, דבר שסיכן את תוכנית מאסטרכיט לאיחוד מוניטרי.
בסופו של יום, האמנה אושררה והתקבלה לבסוף בנובמבר 1993.
המבנה המוסדי
יצירת מערכת שלושת העמודים הייתה תוצאת רצונם של המדינות החברות באיחוד האירופי, מתוך עניין להרחיב את הקהילה הכלכלית האירופית לתחומי מדיניות נוספים (כגון: החוץ, צבא, משפט פלילי ושיתוף פעולה שיפוטי) ובמקביל לחשש מצד מדינות חברות אחרות, בעיקר בריטניה, על הוספת תחומים מסוימים שלדעתם רגישים מכדי להיות מנוהלים על ידי מנגנונים על-לאומיים של הקהילה הכלכלית האירופית, (כלומר רצו להמשיך לנהל אותם באופן ריבוני).
שלושת העמודים היו הרחבות של מבני מדיניות שהיו כבר קיימים.
השינויים הבולטים
האמנה ניסחה את מטרותיו של האיחוד האירופי ובהם סעיפים הקשורים בהגברת הדמוקרטיות, הלגיטימיות והיעילות של האיחוד; פיתוח ממד חברתי ; פיתוח מדיניות חוץ וביטחון ; ביסוס איחוד מוניטרי-כלכלי. באמנה ישנה התייחסות מפורשת שלאיחוד האירופי יש גם מטרות פוליטיות.
בנוסף, האמנה הניחה את היסודות המשפטיים והמוסדיים לאיחוד מוניטרי, התוותה את השלבים להקמת הבנק המרכזי האירופי ואף חיזקה את סמכויות הפרלמנט האירופי. האמנה הרחיבה את פעילות הקהילה לתחומים חדשים כמו הגנת הצרכן, חינוך, סביבה, תרבות, בריאות, מחקר ופיתוח הכשרה מקצועית. מבנה שלושת העמודים פותח כדי להפריד בין הנושאים המסורתיים של הקהילה האירופית, הלא הוא הנושא הכלכלי, לבין הנושאים המדיניים, פליליים וביטחוניים וזאת כי לא הושג קונצנזוס בכל התחומים.
הסעיפים הראשונים והאחרונים באמנה כוללים מבוא והוראות סופיות אשר מטרתם לחבר בין שלושת העמודים כדי ליצור את האיחוד האירופי. אנו יודעים כי ממשלת בריטניה דאגה להפריד את הקשר בין שלושת העמודים אך מדינות אחרות דווקא דאגו להדגיש ולחזק את הקשר ביניהם.
בנוסף, האמנה הגבירה את העוצמה הפוליטית של הפרלמנט האירופי וזאת באמצעות ביסוס הליך חקיקה חדש, שהוא הליך ההחלטה המשותפת שהיה רלוונטי רק לעמוד הראשון. הפרלמנט הועצם גם על ידי הכפפת הרכב הנציבות לאישור הפרלמנט ; הסמכת הפרלמנט למינוי נציב קבילות הציבור ; הכרה בקבוצות המפלגות האירופיות כאלו שמייצגות את הרצון הפוליטי של הציבור האירופי ועוד.
תחת משטרו של אמנת מאסטריכט, במהלך שנות ה-90 התקיימו כמה וכמה מועצות שרים לענייני צדק וביטחון הפנים, והמועצה נחשבה לפעילה ביותר מבין שאר המועצות. אמנת מאסטריכט אחראית גם על כינון מעמדו של האזרח האירופי. האמנה מבטיחה סל של זכויות יסוד כמו: חופש תנועה ומגורים בכל המדינות החברות באיחוד האירופי, הזכות לקבלת הגנה מהשירותים הקונסולריים של כל אחת מן המדינות החברות בעת שהות במדינה לא חברה, הזכות לבחור ולהיבחר לפרלמנט האירופי, הזכות לעתור אל מוסדות האיחוד האירופי בכל אחת משפות האיחוד הרשמיות ולקבל תשובה בשפה זו.
חתימתה וכניסתה לתוקף
אישור האמנה לא היה פשוט בכמה מהמדינות. משאל עם בצרפת תמך באמנה ברוב קטן מאוד – 51.05% תמכו בו, ודנמרק דחתה את האמנה המקורית. בבריטניה האישור נעשה על ידי הפרלמנט, שם "מורדי מאסטריכט" כמעט הפילו את ממשלתו של ג'ון מייג'ור בשל נושא זה.
דוגמה ראשונה - האירו
בינואר 1999 המועצה האירופית הצהירה כי 11 מדינות בהם צרפת, גרמניה, הולנד, איטליה, ספרד ועוד, עומדות בתנאי ההתכנסות שנדרשו לאימוץ המטבע האירופי לפי אמנת מאסטריכט. האירו הושק והיה ליחידת מטבע המשמשת לצרכים חשבונאיים אך עדיין לא היה לשימוש פיזי. יוון בהתחלה לא עמדה בקריטריונים ורק בוועידת פיירה שנערכה בינואר 2000 אושר צירופה לגוש האירו. בריטניה, שוודיה ודנמרק בחרו להישאר מחוץ לאיחוד המוניטרי. בדנמרק ובשוודיה האירו נדחה במשאל העם ואילו בבריטניה, הממשלה היא שהחליטה על כך.
מטבע האירו הצעיר חווה קשיים רבים, ערכו בהשוואה לדולר ירד, בספרד ובאירלנד הופיעו סמני אינפלציה ובמיוחד עקב שיעורי האבטלה הגבוהים במדינות האירו לעומת המדינות ששמרו על המטבע הלאומי שלהן. אך למרות קשיים אלו, ההתקדמות בביצוע האיחוד המוניטרי נמשכה ובינואר 2002 האירו הפך להיות המטבע הרשמי ב-12 מדינות והן קיבלו את השם "גוש האירו". ימי המעבר למטבע האירו היו ימים חשובים למיזוג האירופי כי האירו שימש כסמל מרכזי להתקדמות המיזוג.
המשבר הראשון
לאמנת מאסטריכט הייתה מערכת כללים קבועה עבור המדינות החברות בגוש במסגרת הסכם היציבות והצמיחה שעיגן את המחויבויות הקשורות בחברות. כמעט אף אחת מן המדינות לא הצליחה לעמוד בכללים לזמן רב. כלל השמירה על הגירעון התקציבי ברמה הנמוכה מ-3% מהתל"ג היה קשה מאד לביצוע ועל כן פורטוגל, אירלנד, צרפת ואף גרמניה לא הצליחו לעמוד בכלל. אך ב-2005 התבצעה רפורמה בהסכם היציבות והצמיחה ועדיין למדינות גוש האירו היה קשה לעמוד בכללים שנקבעו. למרות המשברים והביקורת הציבורית על גוש האירו, מדינות רבות המשיכו להצטרף לגוש במהלך השנים כמו סלובניה ב-2007 וקפריסין בשנת 2008.
דוגמה 2 ליישום – גוף הפרלמנט האירופי
הפרלמנט האירופי כיום הוא המוסד היחידי תחת האיחוד האירופי שהאזרחים בוחרים בו ישירות, לכן מבסס לעצמו מעמד של נושאי קולם של אזרחי אירופה. מאז החתימה על אמנת מאסטריכט, גוף הפרלמנט האירופי הפך מגוף מייעץ ללא סמכויות, לשותף ייצוגי המקנה לו לגיטימיות רבה בתהליכי החקיקה באיחוד האירופי והוא שותף למועצת השרים האירופית בכמה תחומי מדיניות. בנוסף, הפרלמנט האירופי גם משמש כמפקח על יישום המדיניות בפועל, בגלל שאין רק רשות מבצעת אחת, תפקיד הפרלמנט האירופי הוא לפקח על שחקנים ורשויות שונים המשתרעים על שטח גאוגרפי נרחב.