cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפולו 4
יעדים
הטיל נשא את תא הפיקוד, שמספרו 017. היה זה מודול מספר 1 שתוכנן לבדיקת מערכות ולא מודול מספר 2 ששימש לנחיתה על הירח. לטיל צורף גם מתקן דמי של רכב הנחיתה על הירח, באמצעותו נערכה הדמיה של רכב הנחיתה על מתקן השיגור.
הטיסה
לאחר סדרת בדיקות שנמשכו חודשיים, היה הטיל מוכן לשיגור. הטענת הטיל בדלק החלה ב-6 בנובמבר. להובלת הדלק נדרשו 89 משאיות טעונות בחמצן נוזלי, 28 משאיות טעונות מימן נוזלי, ו-27 משאיות טעונות בקרוסין מזוקק.
השיגור התרחש בשעה 12:00 ב-9 בנובמבר. בסיומה של ההמראה הוצבו השלב השלישי (ה-S-IVB) ותא השירות והפיקוד (ה-CSM) במסלול כמעט מעגלי של 190 קילומטר, בדומה למסלול שתוכנן למשימת הנחיתה על הירח. לאחר שתי הקפות, הוצתו מנועי השלב השלישי בפעם הראשונה, והביאו את החללית למסלול אליפטי של 17,218 ק"מ אַפּוֹגֵיאָה ובמכוון ופֶּרִיגֵיאָה של 84.6 קילומטר מתחת לפני השטח של כדור הארץ; זאת במטרה להבטיח את חזרתו של מודול הפיקוד במהירות גבוהה וכניסה אטמוספירית והשמדה של השלב השלישי של הטיל. בשלב זה נפרד מודול הפיקוד מהשלב השלישי ומנועיו של המודול הודלקו כדי להעלות את האפוגיאה ל-18,092 ק"מ ואת הפריגיאה למסלול −74 קילומטר. לאחר שעברה את האפוגיאה, מנועו של מודול השירות הודלק שוב ל-281 שניות, כדי להעלות את מהירות החללית בעת שובה לכדור הארץ ל-11,139 מטר לשנייה, בגובה 120 קילומטר ונתיב טיסה בזווית של -6.93 מעלות, בכך הדמתה החללית מסלול שיבה מן הירח.
תא הפיקוד נחת במרחק של כ-16 קילומטר מאתר הנחיתה המתוכנן. נחיתתו נראתה מסיפונה של ספינת הצי האמריקני בנינגטון(אנ'), הספינה שהשיבה את המעבורת לבסיסה.
תמונת כדור הארץ
מודול הפיקוד הכיל מצלמת 70 מ"מ אוטומטית, שצילמה את התמונות הראשונות בהיסטוריה בהן נראה כמעט כל כדור הארץ מן החלל. במשך השעתיים וחצי בהן הגיעה החללית אל נקודת האַפּוֹגֵיאָה (הנקודה המרוחקת ביותר במסלולה מכדור הארץ) והתרחקה ממנה, צילמה החללית מהחלון הקדמי של תא הפיקוד 755 תמונות צבעוניות. התמונות שצולמו מגובה של 13,510 ועד 18,092 ק"מ, לא היו ברזולוציה גבוהה אך עוררו עניין גאוגרפי, קרטוגרפי, מטאורולוגי, אוקיינוגרפי, גאולוגי, הידרולוגי.
מיקומה של הקפסולה
מודול הפיקוד של אפולו 4, מוצג כיום באתר הניסויים הגדול של נאס"א John C. Stennis Space Center, שבמסיסיפי.
רוברט פלאד
רוברט פלאד (אנגלית: Robert Fludd, לטינית: Robertus de Fluctibus; קנט, 1574 - לונדון, 8 בספטמבר 1634), פילוסוף, רופא ואוקולטיסט אנגלי.
תולדות חייו
אביו של רוברט פלאד היה בכיר בממשלה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
פלאד למד רפואה באוניברסיטת אוקספורד וקיבל תואר דוקטור לרפואה.
כתביו
תפיסתו הטכנולוגית את הלב כמשאבה הובילה אותו לראיית גוף האדם כפרפטום מובילה, מכונה הנעה לעולם. הוא אף תכנן מכונה-נצחית המבוססת על משאבה השואבת מים למאגר ממנו הם נופלים על גלגל שסיבובו מפעיל את המשאבה וחוזר חלילה.
ב-1618 כתב פלאד את חיבורו (בלטינית) על ההרמוניה (De Musica Mundana "על המוזיקה העולמית"), המתקשר לרעיונות דומים של קפלר לפיהם הכוכבים הנעים במסילותיהם משמיעים "הרמוניה קוסמית", עקב היחסים המספריים בין אורכי המסלולים שלהם.
ההיסטוריונית של המדע פרנסיס ייטס דנה בכתביו של פלאד, אשר למרות שנכתבו לאחר שהקורפוס ההרמטי כבר הוכח כזיוף על ידי איזק קזובון, מתייחסים אליו כאמת, ככתבים שסייעו להעברת הרעיונות ההרמטיים אל העת החדשה ו"לדלג" מעל הסקפטיות של חלק מבני התקופה ובכך שימרו את צורת החשיבה ההרמטית. ייטס דנה גם בכתביו של פלאד על הזיכרון והעלתה טענה שתיאטרון הגלוב משקף מבנים מנמוניים (עזרי-זיכרון) שהציע פלאד.
המוזיאון הלאומי של בחריין
המוזיאון הלאומי של בחריין (בערבית: متحف البحرين الوطني) הוא המוזיאון הגדול ביותר בבחריין ומהמוזיאונים הוותיקים שלה. המוזיאון שוכן בעיר הבירה מנאמה והוא נפתח לציבור בדצמבר 1988. עלות בנייתו היא 30 מיליון דולר, והוא משתרע בשני מבנים על שטח של 27,800 מטר מרובע. המוזיאון שוכן ליד התיאטרון הלאומי של בחריין. המוזיאון תוכנן על ידי חברה KHR Arkitekter, חברת אדריכלות מדנמרק. המוזיאון נוסד ביוזמתו של האמיר עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה.
תצוגה
אוסף המוזיאון כולל ממצאים רבים מאתרים ארכאולוגים בבחריין, אותם אסף מאז פתיחתו, והם מכסים 5000 שנות היסטוריה. במוזיאון 3 אולמות המוקדשים לארכאולוגיה ולתרבות העתיקה של דילמון, שני אולמות המוקדשים לתרבות ולאורח החיים בבחריין בתקופה הקדם-תעשייתית, ותצוגה מיוחדת מוקדשת לאבן דוראנד, אבן מבזלת באורך 80-70 ס"מ המתוארכת לתקופת הכשית בבל. התצוגה כוללת גם אתר קבורה עתיק אשר הועבר ממקומו במדבר ונבנה מחדש במוזיאון. במוזיאון קיימת גם תצוגה המתארת סצנה מתוך עלילות גילגמש, אשר מתייחסת אל דילמון כאל גן עדן.
ב-1993 נפתח אולם נוסף הכולל תצוגה של נושאים בידיעת הטבע המתמקד בסביבה ובטבע של בחריין. התצוגה כוללת דגימות מהפאונה החי והצומח של בחריין. אולמות אחרים במוזיאון מציגים כתבי יד ישנים של הקוראן, הערות על אסטרונומיה ומסמכים היסטוריים.
המבנים כוללים תשעה אולמות תצוגה גדולים, אולם הדרכה, חנות מתנות וקפטריה. במבנה שוכנים גם חדרי ההנהלה, מעבדות ומחסנים.
איל טריטיקו
"איל טריטיקו" (באיטלקית: Il trittico; בעברית: "הטריפטיך" או "הטריפטיכון") היא טרילוגיית אופרות מאת ג'אקומו פוצ'יני. שלוש האופרות כולן בנות מערכה אחת ומבוצעות בערב אחד בזו אחר זו. כמו כן, האופרות הן בעלות אופי מנוגד: הראשונה, "האדרת" היא אופרה דרמטית וקודרת, השנייה, האחות אנג'ליקה, היא בעלת אופי דתי-מיסטי ואילו האופרה השלישית והמסיימת, ג'אני סקיקי, היא אופרה קומית.
היצירה בוצעה לראשונה ב-14 בדצמבר 1918 על בימת המטרופוליטן אופרה בניו יורק. לא כל האופרות בטרילוגיה היו אז בגרסתן הסופית והמוכרת כיום, ואף לא כולן התקבלו באהדה שלמה על ידי המבקרים והקהל. עם זאת, כיום, לאחר שכל האופרות נערכו מחדש ו"שופצו" על ידי המלחין, ה"טריפטיך" מהווה חלק מן הרפרטואר האופראי המקובל ומועלה דרך קבע על בימות העולם. אף על פי שכוונת פוצ'יני הייתה כי שלוש האופרות תועלינה יחד כקובץ אחד, כיום נוהגים לעיתים להציג רק אחת משלוש האופרות ולהעלותה יחד עם אופרה קצרה אחרת, לא תמיד משל פוצ'יני. (פעמים רבות מדובר ב"ליצנים" מאת רוג'רו ליאונקוואלו או באבירות כפרית מאת פייטרו מסקאניי).
תחילתו של חיבור הטרילוגיה בהלחנת האופרה "האדרת" (Il tabarro), אשר הולחנה כאופרה עצמאית. רק בעקבות מפגש עם הליבריתן ג'ובאקינו פורצאנו החליט פוצ'יני כי זו האחרונה תהיה ל"תמונה הדרמטית" מתוך טרילוגיית אופרות-במערכה-אחת.
וילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג
וילהלמינה אמליה מבראונשווייג-לינבורג (בגרמנית: Wilhelmine Amalie von Braunschweig-Lüneburg; 21 באפריל 1673 – 10 באפריל 1742), הייתה אשתו של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ביוגרפיה
וילהלמינה אמליה נולדה ב-21 באפריל 1673 בהנובר, ליוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג ולבנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן, בתם של אדוארד, רוזן פפאלץ-זימרן ואנה גונזאגה. וילהלמינה אמליה חונכה על ידי דודתה לואיזה הולנדינה מפפאלץ, וחזרה להנובר רק בשנת 1693.
ב-24 בפברואר 1699 התחתנה וילהלמינה אמליה עם יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לאחר שאמו אלאונורה מגדלנה מנויבורג רצתה אותה ככלה, כדי שתשפיע עליו לטובה, ונולדו להם 3 ילדים. בתחילה היו נישואי הזוג מאושרים, אולם עד מהרה התדרדרו היחסים ביניהם, ויוזף החל לבגוד בה עם משרתות ובנות אצולה. בשנת 1711 מת בעלה יוזף, ואחיו קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1713 העביר קרל את הסנקציה הפרגמטית של 1713, שהעניקה עדיפות לבנותיו בסדר הירושה, אולם אף על פי שווילהלמינה אמליה התנגדה לכך, היא לא מחתה בגלוי. וילהלמינה אמליה הייתה ביחסים טובים עם חמותה וגיסתה אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, ושלושת הנשים טיפלו זו בזו בעת חוליים.
בשנת 1740 מת גיסה קרל השישי, ובעקבות כך פרצה מלחמת הירושה האוסטרית. בתחילה תמכה וילהמינה אמליה בחתנה קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם עד מהרה היא פרשה מהפוליטיקה, ואף סירבה לתווך בין חתנה לבין אחייניתה מריה תרזה, וב-10 באפריל 1742 היא מתה בווינה.
משפחתה
ב-24 בפברואר 1699 התחתנה וילהלמינה אמליה עם יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
סטיב האקט
סטיבן ריצ'רד "סטיב" האקט (באנגלית: Stephen Richard Hackett; נולד ב-12 בפברואר 1950) הוא פזמונאי וזמר אנגלי. האקט זכה לפרסומו העיקרי בתור הגיטריסט המוביל של להקת הרוק המתקדם ג'נסיס בין השנים 1977-1970. האקט עזב את הלהקה כדי לפתח את קריירת הסולו שלו.
ב-1986, האקט ייסד יחד עם הגיטריסט של להקות יס ואסיה, סטיב האו את הסופרגרופ GTR. הלהקה הוציאה אלבום באותה שנה שנכנס למצעד המכירות בילבורד 200 בארצות הברית במיקום ה-11. כמו כן האלבום הנפיק את הסינגל המצליח "When the Heart Rules the Mind". אולם, בעקבות עזיבתו של האקט את הלהקה ב-1987, היא התפרקה.
שמחה גולן
שמחה גולן (גולדברג) (8 באוגוסט 1899 - 25 בינואר 1964) היה איש העלייה השלישית ואיש ציבור.
ביוגרפיה
שמחה גולן (גולדברג) נולד בבריסק בליטא. בילדותו קיבל חינוך מסורתי בחדר וכללי בבית-ספר תיכון. בנעוריו נאלץ לנדוד בעקבות הכיבוש הגרמני באזור מגוריו. בנדודיו הגיע לאוקראינה (זלוטופול ואודיסה) ושם החל לפעול בתנועת צעירי ציון ובהחלוץ. הוא הגיע לישראל בשנת 1922 (בעלייה בלתי לגלית דרך פולין).
בארץ ישראל
בארץ החל בעבודה כפועל בניין בחיפה ובתל אביב והשתתף בבנין דפוס הפועל הצעיר. בשנת 1927 עבר לחיפה כטייח מומחה, עבד במקצועו והיה פעיל בהנהלת קופת מלווה וחיסכון המקומית. היה חבר במועצת פועלי חיפה ובין מייסדי המשרד הקבלני הקואופרטיבי של מועצת פועלי חיפה וחבר הנהלתו. עם פרישתו של יוסף צבי מילסון, בשנת 1933, נתמנה למנהל המשרד וכיהן בתפקיד זה עד למיזוגו של המשרד עם סולל בונה בע"מ בשנת 1937.
סולל בונה
משנת 1937 היה חבר הנהלת סולל בונה, אחראי לענפי פעולה רבים (בניין, כספים, אדמיניסטרציה, עבודות נמל ולבסוף עבודות חוץ), והשקיע מאמצים רבים בפיתוח המוסד וביצירת יחסים תקינים בקרבו. בשנת 1956, לבקשתו של שר האוצר, כיהן זמן מה (דצמבר 1955 - אפריל 1956) כמנהלו של משרד האוצר.
בשנת 1958 גולן היה מהתומכים בארגון מחדש של סולל בונה ופיצולה לשלוש חטיבות. הוא צוטט כאומר: "נתהווה מצב בסולל בונה בו דברים מבלי שחברי הנהלה נשאלים ויודעים עליהם. מצב זה אינו יכול להמשך." עם התארגנותו המחודשת של סולל בונה נתמנה למנהל כללי של החברה לעבודות חוץ ונמלים. במשך תקופת כהונתו התפתחה פעילות חברה זו באסיה ובאפריקה ובביקוריו הרבים בכל הארצות המתפתחות הצליח ליצור קשרים אישיים טובים אשר סייעו לקידום היחסים עם ארצות אלו. כמו כן, השקיע שמחה גולן מאמצים מיוחדים לקידום נמל חיפה ולפיתוחה של חברת שרותי נמל מאוחדים שהייתה משותפת לסולל בונה ולקבוצת רוקח.
פעילות ציבורית
גולן נשא לאישה את סוניה ברינשטיין. לזוג נולדו 3 ילדים, אילנה (ברסלר), דוד וזאב. הוא נפטר בביתו בחיפה. על שמו רחוב בחיפה.
לוקה סיניורלי
לוקה סיניורלי (באיטלקית: Luca Signorelli; לפני שנת 1450 – 16 אוקטובר 1523) היה צייר איטלקי. מחשובי האמנים של שלהי המאה ה-15 ותקופת הרנסאנס בשיאו.
ביוגרפיה
נולד בקורטונה בשנות ה-40 של המאה ה-15. היה תלמידו של פיירו דלה פרנצ'סקה. בראשית שנות השמונים פעל ברומא, שם צייר (1482 לערך; ככל הנראה בשיתוף פעולה עם הצייר ) את "מות משה" - אחת הפרסקאות ההיקפיות בקפלה הסיסטינית שנעשו בהזמנתו של האפיפיור סיקסטוס הרביעי - לצידם של אמנים כסנדרו בוטיצ'לי, פייטרו פרוג'ינו ודומניקו גירלנדיו.
מעט מאוד ידוע על יצירותיו המוקדמות. תמונת הלוח המוקדמת ביותר (מעריכים שנעשתה בין 1482 ו-1485) שייחוסה לסיניורלי מוסכם על החוקרים נמצאת באוסף ה במילאנו. התמונה דו-צדית ומתארת מצדה האחד את הלקאת ישו, ומצדה השני את המדונה והילד עם מלאכים.
יצירת המופת הגדולה של לוקה סיניורלי היא מחזור הפרסקאות ב (המכונה גם הקפלה החדשה - La cappella Nova) בקתדרלת אורבייטו. את הקפלה עיטר סיניורלי בשנים 1499–1504. הנושא שנבחר לעיטור הקפלה על ידי בישוף הקתדרלה ועוזריו היה יום הדין האחרון. הנושא נבחר הן על רקע הפלישה הצרפתית לאיטליה (1499) והן על רקע מחצית האלף (1500) הממשמשת ובאה. בסדרת פרסקאות זו הפגין סיניורלי את הווירטואוזיות שלו באקצרה, הידע שלו באנטומיה ויכולותיו בתיאור דמות האדם. ג'ורג'ו וזארי אף ייחס ליצירה זו השפעה ניכרת על סגנון ה- של מיכלאנג'לו ועל פרסקו הענק שלו, "יום הדין האחרון" (הקפלה הסיסטינית), שנעשה בשנים 1536–1541. באחת מהפרסקאות - זו המתארת את מעשי האנטיכריסט - צייר סיניורלי את דיוקנו העצמי (ראו פרט במסגרת משמאל) כשלידו ניצב הצייר פרה אנג'ליקו, שכחמישים שנה קודם לכן החל לצייר את תקרת אותה קפלה, אך נטש את הפרויקט כעבור זמן קצר. בכך עשה סיניורלי הומאז' לקודמו הדגול.
האמן הלך לעולמו בקורטונה בשנת 1523 ונטמן שם.
ביוגרפיה של לוקה סיניורלי נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר".
סינטניה
בגנטיקה קלאסית, המושג סינטֶניה (synteny; מיוונית: "מאותו קטע") מתאר את הימצאותם של גנים על גבי אותו כרומוזום. כיום המושג משמש גם לתיאור לא רק עצם הימצאותם אלא גם לתיאור הרצף הספציפי של הגנים על גבי הכרומוזום, ולשם כך משמש גם המונח "סינטניה משותפת" (shared synteny).
מכיוון שמינים שונים של יצורים חולקים סינטניה דומה בהתאם למרחק האבולוציוני שלהם, חקר הסינטניה מהווה גישה לבניית עצים אבולוציוניים. במרוצת הזמן אירועי טרנסלוקציה שונים יכולים לשנות את הסינטניה, ולכן יצורים מרוחקים יותר אבולוציונית מציגים סינטניה שונה ולהפך. כמו כן סינטניה הדוקה בין שני גנים יכולה לרמוז על פונקציונליות משותפת ביניהם כלומר לרמוז על קיומו של ערך אדפטיבי להופעתם יחד.
המושג synteny index, או באופן פורמלי SIk, עבור גן מסוים מהווה מדד לדמיון בקרב k שכניו (הגנים הסמוכים לו במרחק k מימין ומשמאל) בין גנומים של יצורים שונים שונים. כאשר מדד זה שווה לאפס משמעות הדבר היא שאין כל גנים משותפים בין שני הגנומים בסביבה של הגן הנבדק. כאשר המדד שווה ל-1 הרי שלגן הנבדק יש אותה סביבה בדיוק בשני הגנומים. המושג genome rearrangement משמש גם הוא להערכת המרחק בין גנומים של יצורים שונים ומשמעותו סך השינויים שיש לבצע בשני הגנומים המושווים על מנת להגיע ל- synteny index השווה ל-1.
מדד דומה נוסף הוא "Gene content", אשר משמעותו נרמול synteny index ביחס לסך הגנים המשותפים בשני הגנומים.
שרדרה
שרדרה (בקזחית: Шардара) היא עיירה שנמצאת במחוז טורקיסטן שבקזחסטן.
גאוגרפיה
העיירה נמצאת כ-216.5 ק"מ מבירת המחוז, טורקיסטן וכ-1,109 ק"מ מבירת קזחסטן, נור-סולטן.
לאחר סיום פרוטוקול הערכת הקיימות של הידרו-אנרגיה בנובמבר 2010, ההערכה הראשונה בוצעה בקזחסטן. זו הייתה הערכה של פרויקט הרב-תכליתי של שרדרה. הפרויקט ממוקם בדרום קזחסטן, סמוך לגבול עם אוזבקיסטן. הפרויקט הוא אחד ממאגרי מים רבים, מאורות, מטחים ומתקני מים על נהר סירדריה, שנמצא כ -2,200 ק"מ. מטרתו השקיה והסדרת שיטפונות, כאשר ייצור החשמל הוא יתרון נוסף. הוא נבנה בין השנים 1964–1967 וקיבולתו של 100 מגה וואט. JSC Shardarinskaya GES, שהוקמה בשנת 1998, היא הבעלים והמנהל של המפעל. החברה נמצאת בבעלות של 100 אחוזים על ידי חברת Samruk Energy, חברת בת בתחום הקרנות של קרן הרווחה הלאומית Samruk Kazyna.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 16 מעלות צלזיוס. החודש החם ביותר הוא יולי (34 מעלות צלזיוס). החודש הקר ביותר הוא ינואר ( מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 336 מילימטרים בשנה. חודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (86 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
העיירה נמצאת ליד הכבישים R-25 ו-R-28.
לייבו לוין
לייבו לוין (בכתיב יידי: לייבו לעווין (1914, קמפולונג מולדובנסק, רומניה - 1983, הרצליה) היה קריין אמנותי, זמר ומלחין ביידיש שהתפרסם ברומניה לפני מלחמת העולם השנייה. הוא קרא פרוזה, שירה ומשלים ביידיש, הלחין וביצע שירים של איציק מאנגר, חיים נחמן ביאליק, ה. לייוויק, משה לייב הלפרן, אנה מרגולין, שיקה דריז ומשוררים אחרים.
קורות חיים
ב-1919 עבר לצ'רנוביץ, שר במקהלת בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ עם החזן הנודע פיני ספקטור. בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 התחיל ללמוד בסמינר למורים לשפה וספרות היידיש "דער יידישער שולפאריין" ובמקביל החל את פעילותו האמנותית ברחבי רומניה. הוא היה עורך ערבי שירה ופרוזה ביידיש, קורא ושר שירי עם ושירי משוררים למנגינות שהלחין בעצמו. ב-1939 - בצ'רנוביץ יצאו לאור בהוצאת הרש סגל: האלבום "ששה שירי ערש" הכולל את הלחנים של לייבו לוין לשיריהם של א. מאנגר, ה. לייוויק, מ.-ל. האלפרן, א. רייזן ונחום יוד, עם הציורים של איזיו שרף, וחוברת הכוללת תשעה שירים מאת הטרובדור מבלצי, זליג ברדיצ'בר. המלים והתווים נרשמו מפי לייבו לוין.
ב-1941 גויס לצבא האדום ואחר כך לצבא העבודה בהרי אורל. ב-1942 נאסר באשמת ריגול לטובת רומניה. הוריו ושתי אחיותיו נספו בטרנסניסטריה. בין השנים 1942–1956 היה אסיר במחנות עבודה בסיביר. ב-1972 עלה עם משפחתו לארץ. ב-1980 תרגם מגרמנית ליידיש את כל שיריה של המשוררת הצעירה מצ'רנוביץ זלמה מרבאום-אייזינגר (1924–1942). הספר יוצא בהוצאת י. ל. פרץ, ת"א. בהוצאת אור-תו יוצא קובץ שירים שהלחין.
האנתולוגיה של שירי לייבו לוין
שירת היידיש בניגוניו של לייבו לוין בהוצאת י.ל. פרץ, ת"א, בעריכתה של רות לוין (זמרת ושחקנית ישראלית, כלת פרס סגל לתרבות היידיש). הספר כולל 49 שירים למלים מאת 21 משוררים (איציק מאנגר, ה. לייוויק, אברהם רייזן, מ"ל האלפרן, א. לוצקי, א. מרגולין, ז. מרבוים-אייזינגר ועוד), עם עיבודים לפסנתר מאת חנן וינטרניץ, צילומים וציורים, כמו כן הקדמה ואחרית דבר מאת רות לוין, כל הטקסטים מובאים ביידיש ובתרגומים לעברית ואנגלית.
רצף (מקצוע)
רצף הוא בעל מקצוע העוסק בריצוף.
פעולות
תפקיד הרצף הוא כיסוי משטחים באריחים או מרצפות. הרצף מורח על המשטח טיט העשוי ממלט וחול, מניח עליו את האריח ומהדק אותו באמצעות פטיש רצפים. כיוון שחלק ניכר מעבודת הרצף הוא בריצוף משטחים, תנוחת העבודה בדרך כלל היא בכריעה על הברכיים.
מקצוע זה מצריך מיומנות מיוחדת לשמור על פילוס כלל האריחים ויצירת שיפועים לזרימת מים, והעובדים בו נחשבים לעובדי הבנייה המיומנים ביותר.
הרצף אחראי גם על יצירת המישקים (פוגות) ומילויים בחומר מילוי.
כלי עבודה
חלק מכלי העבודה המשמשים את הרצף ייעודיים למקצוע זה בלבד.
קייסי ג'ונס (צבי הנינג'ה)
קייסי ג'ונס (באנגלית:  Casey Jones) הוא דמות בדיונית של אנטי-גיבור של המופיע בחוברות הקומיקס צבי הנינג'ה. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Me, Myself and I #1 מאפריל 1985, ונוצרה על ידי הכותב קווין איסטמן והמאייר פיטר ליירד.
ארנולד ברניד "קייסי" ג'ונס הוא לוחם ומשמר אזרחי, ונוצר כפארודיה על גיבורי-על אשר היו בעצמם משמר אזרחי, ביניהם דרדוויל ובאטמן. בניגוד לשאר דמויות המשמר האזרחי, אשר חיפשו נקמה או צדק, קייסי שאב את השראתו לצאת להילחם בפשע מסדרות פשע. קייסי הופיע בהתחלה כאויב של רפאל, כשהדבר המשותף לשניהם היה מתקפותיהם האלימות והאגרסיביות שלהם. קייסי משתמש במחבטי בייסבול וקריקט ומקלות גולף והוקי ככלי נשק, וחובש מסכת הוקי להסתרת זהותו.
את דמותו של קייסי ג'ונס בסרטי הלייב אקשן צבי הנינג'ה וצבי הנינג'ה 3 מגלם השחקן אליאס קוטיז. בנוסף, ב-2011 שוחרר סרט לא רשמי של מעריצים בשמו של ג'ונס, שם גולם על ידי הילריון באנקס. קייסי מופיע בסרט "צבי הנינג'ה: מחוץ לצללים" בגילום השחקן סטיבן אמל.
מיראז' קומיקס
בהרצת מיראז' קומיקס, מוצגים מקורותיו של קייסי ג'ונס בהרחבה. בילדותו, כנופיית "הדרקונים הסגולים" שרפה את חנותו של אביו, וניסתה לסחוט ממנו דמי חסות. ארנולד "קייסי" יצא להתלונן למשטרת ניו יורק, ורמז שאביו נהרג בשרפה. כך או כך, מקרה זה היווה ללא יודעין אבן דרך קטנה ללוחמה העתידית של קייסי בפשע. בעוד הוא גר בניו יורק מלאת הפושעים, קייסי צופה בסדרות פשע רבות, ומחליט לצאת למגר את הפשע בניו-יורק.
כשהוא תוקף מספר פושעים, רפאל מופיע במפתיע ועוצר את קייסי מהריגתם. קייסי ורפאל נלחמים, אך משכינים שלום ביניהם. בהמשך, הוא עוזר לצבים, לספלינטר ולאפריל או'ניל נגד שרדר. השבעה בורחים לבית החווה של אפריל בנורת'המפטון, מסצ'וסטס, שם קייסי נעשה "חלק מהמשפחה" באופן רשמי. כשקייסי הורג בטעות נער אשר ניסה לשדוד אותו, הוא מידרדר לשכרות וגורם נזק למערכת היחסים שלו עם אפריל. במהלך קשת הסיפור "עיר במלחמה", קייסי מחפש אחר אפריל בלוס אנג'לס, אך מתאהב ומתחתן עם אלמנה בהריון בשם גבריאלה. גבריאלה יולדת בת בשם "שאדו", מתה במהלך הלידה ומשאירה את קייסי לטפל בה. שאדו וקייסי עוברים לגור בדירה בבעלות אימו של קייסי, וקייסי מתאחד עם אפריל ומגלה לקורא את שמו האמיתי: ארנולד. לאחר תיקון יחסיו עם אפריל, השניים מתחילים במערכת יחסים רומנטית, בסופה הם מתחתנים. אפריל נוטשת את קייסי (וזאת כשהיא מגלה כי היא תוצר של עט העיוות של קירבי) ועוברת לאלסקה, ובעקבות כך, קייסי הולך למועדוני הלילה השונים כדי להטביע את יגונו. באחד ממועדוני הלילה קייסי נפגש עם קראי, וכך מתחיל קו עלילה אשר מסתיים כאשר הרצת מיראז' נפסקת.
IDW Publishing
בהרצה זו, קייסי ג'ונס הוא סטודנט צעיר בעל מלגה ויתום מאם. אימו מתה ממחלת הסרטן, וכך אביו נהפך לאלכוהוליסט זועם שפרק את תסכולו על קייסי. בהזדמנות אחת, רפאל הציל את קייסי מאביו, וזאת כשרפאל נעשה לנווד. השניים נעשו חברים במהירות, ולבסוף קייסי הוצג לשלושת הצבים האחרים.
משחקי וידאו
קייסי הירבה להופיע במשחקי הווידאו השונים שנעשו על צבי הנינג'ה, ובמשחק "צבי הנינג'ה: משימות מנהטן" הוא מציל את הצבים כשהם מאבדים את אחוזי בריאותם.
סופוקלס
סוֹפוֹקְלֵס (ביוונית: Σοφοκλής) היה מחזאי יווני נודע שחי במאה החמישית לפני הספירה באתונה. סופוקלס הוא השני בין שלושת הטראגיקונים היווניים הגדולים, צעיר מאייסכילוס בכמה עשורים, ומבוגר בכעשור מאוריפידס. סופוקלס התחרה מול שניהם בתחרויות דרמה רבות.
שנת הולדתו נתונה במחלוקת: יש גורסים שנולד בשנת 488 לפנה"ס, ויש גורסים שבשנת 495 או 496 לפנה"ס. על אף שהיה גם כהן ומדינאי, הוא ידוע בעיקר בזכות פועלו כמחזאי. סופוקלס חיבר 123 מחזות, וזכה בפרס הראשון בתחרויות הדרמה בחג דיוניסוס במסגרת הדיוניסיה העירונית (שבה כל מחבר הגיש ארבעה מחזות - שלוש טראגדיות ומחזה סאטירי אחד) כעשרים פעמים, יותר מכל מחזאי אחר. ככל הידוע, מעולם לא דורג למטה מהמקום השני.
מחזהו המפורסם ביותר, "אדיפוס המלך", זכה במקום השני בשנת הצגתו.
מלומדים רבים, ובהם אריסטו, החשיבו את סופוקלס לגדול המחזאים של התיאטרון היווני. ברם, ממאות היצירות שיצר בימי חייו, נשתמרו בשלמותן רק שבע טראגדיות, וכחצי מחזה סאטירי. ישנם שרידים (פרגמנטים) של כשבעים מחזות אחרים שלו. המפורסמות ביותר בין יצירותיו שנשתמרו הן שלוש טראגדיות תבאי, אשר עוסקות בסיפור אדיפוס ובתו אנטיגונה.
קורות חייו
סופוקלס נולד בדמוס הכפרי קולונוס של חבל ארץ אטיקה, כקילומטר וחצי מצפון מערב לאתונה. אם נולד בשנת 495 לפנה"ס (ר' לעיל), הרי שנולד חמש שנים לפני קרב מרתון, וחמש-עשרה שנה לפני קרב סלמיס. אביו, סוֹפילוס, היה סוחר אמיד. חוקרים שונים סבורים שעסק בנגרות, בנפחות, או בבניית החרבות, אחרים סבורים שהיה סוחר או יצרן נשק.
בשנת 468 לפנה"ס השתתף סופוקלס לראשונה בתחרויות הדרמטיות בחג דיוניסוס, והציג את המחזה טריפטולמוס. הוא זכה בפרס הראשון, והביס את אייסכילוס הוותיק, יש אומרים בשל תרגיל פוליטי, מאחר שההצבעה הייתה בשנה זו בידי הצבא ולא בידי העם.
בשנת 440 לפנה"ס נבחר סופוקלס לסטראטגוס (אחד מעשרה מצביאים שפיקדו על אתונה).
אופי מחזותיו, פירוט אלו שנשמרו ותאריך הפקתם
במחזותיו של סופוקלס מסתובבת העלילה סביב דמותו של הגיבור, אשר שילוב של נסיבות יוצאות דופן, שבחלקן נובעות מאופיו, חורצות את גורלו הטראגי. העלילה סבוכה, ומתאפיינת במתח רב ובפעילות רבה. דמות הגיבור, המהווה את המוטיב המרכזי במחזה, נעלה ובעלת אופי הרואי, אך היסוד ההרסני הקיים בה מביא לאובדנו. סופוקלס עושה שימוש גם בדמויות משנה רבות. סופוקלס אינו מאמין בגורל, בניגוד למקובל ביוון בתקופתו, אלא בקיומה של בחירה חופשית והוא חותר שהצופים במחזותיו יבינו כי אלמלא הפגם באופיו של הגיבור, הסיטואציה הטרגית הייתה נמנעת.
תרגומים לעברית
כל מחזות סופוקלס תורגמו לעברית על ידי שני מתרגמים: שלמה דיקמן, תרגומיו יצאו לאור בשני כרכים, עם מבואות והערות, בהוצאת מוסד ביאליק. (את המחזה "איאס" החלה לתרגם דרור אורון ודיקמן המשיך את התרגום שלה מהמקום אליו הגיעה בעת שנפטרה). והשני - אהרן שבתאי, תרגומיו יצאו בהוצאת שוקן, כל מחזה בפני עצמו, עם מבוא והערות. שבתאי הוסיף במהדורתו תרגומים של יצירות או של קטעים רלוונטיים לכל מחזה.
שתי טרגדיות תורגמו בתחילת המאה העשרים בידי המלומד אהרן קמינקא, לעברית משכילית.
המשורר שמעון בוזגלו פרסם ב-2007 תרגום של המחזה אנטיגונה עם מבוא והערות (הוצאת ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים) וב-2012 תרגום של המחזה אדיפוס המלך.
ב-2014 יצא בהוצאת ליון בוקס המחזה "אנטיגונה" בתרגומה של פרופסור דבורה גילולה, שגם הוסיפה מבוא ופירושים. לספר נלווה תקליטור ובו קריינות של המחזה מפי דן כנר.
AGPS
AGPS (Assisted GPS) (משתמשים גם בקיצורים A-GPS או aGPS) היא מערכת עזר לניווט לוויני ומשמשת להשגת מיקום ראשוני מהיר יותר (Time To First Fix) של מערכת מבוססת GPS. היא עושה זאת על ידי שילוב תקשורת עם שרת-עזר, בנוסף ל-24 הלוויינים המשמשים את שירות ה-GPS הרגיל.
מכשירים העושים שימוש ברכיב ה-AGPS צריכים לכלול יכולת תקשורת כלשהי לשרת העזר. המכשירים הנפוצים ביותר מסוג זה הם מכשירים סלולריים. אזורי שימוש נפוצים של מכשירים סלולריים הם אזורים עירוניים, בהם קליטת האותות של לוויני GPS קשה יותר עקב הפרעות ממבנים סמוכים. הקישור לשרת העזר באמצעות הרשת הסלולרית מאפשר למכשיר לזהות את מיקומו מהר יותר בכמה שיטות. לדוגמה:
רעידות האדמה בבולגריה (1928)
רעידות האדמה בבולגריה (1928) התרחשו ב-14 באפריל וב-18 באפריל 1928 בדרום ממלכת בולגריה. רעידת האדמה הראשונה התחוללה סמוך לעיר צ'ירפאן ועוצמתה הייתה 6.5 בסולם מגניטודה לפי מומנט והשנייה בכפר פופוביצה הסמוך לפלובדיב ועוצמתה 6.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט. כתוצאה מרעידות האדמה נהרגו 127 בני אדם, 1,735 נפצעו ונהרסו 74,750 מבנים ב-5 ערים וכ-240 כפרים. במשך מספר ימים נרשמו רעשי משנה כשהחזק מהם היה בעוצמה של 5.6 בסולם מגניטודה לפי מומנט. בשל הנזקים הכבדים הוקמה במשרד הפנים והבריאות הבולגרי מחלקה מיוחדת לטיפול בנפגעי הרעש והיא פעלה עד 1931.
נזקים כבדים נגרמו גם למוסדות הקהילתיים של יהודי בולגריה. בפלובדיב ופאזארג'יק נהרסו כלל בתי הספר של הקהילה ונזק כבד נגרם למבנים בצ'ירפאן, חאסקובו וסטארה זאגורה. עקב הנזקים למבני המגורים ורעשי המשנה אשר נמשכו לאורך ימים, עזבו רבים מתושבי הערים באזור הרעש ובכלל זה בני הקהילה היהודית את אזורי המגורים הבנויים והתגוררו במשך מספר שבועות במחנות ארעיים בפאתי פלובדיב וצ'ירפאן. רעש האדמה גרם לפגיעה כלכלית קשה, בעיקר בבני קהילת פלובדיב הגדולה יחסית, ובני קהילת סופיה נרתמו לעזרתם בפעולות השיקום.
הקפלה הסיסטינית
הקפלה הסיסטינית או הסיקסטינית (באיטלקית: La Cappella Sistina) היא כנסייה הנמצאת במתחם ארמון האפיפיור שבקריית הוותיקן, ברומא. הקפלה משמשת את טקס הקונקלווה, התהליך בו נבחר האפיפיור, וידועה בציורי הקיר שיצרו בה אמנים איטלקים בתקופת הרנסאנס, ביניהם ידועים בעיקר הפרסקו על תקרת הקפלה ופרסקו "יום הדין" שצייר מיכלאנג'לו במחצית הראשונה של המאה ה-16. פירוש השם הוא "הקפלה של סיקסטוס" (באיטלקית "סיסטו"), על שם האפיפיור שבימיו נבנתה - סיקסטוס הרביעי.
ההיסטוריה של המבנה
מבנה הקפלה הסיסטינית ניצב במקום בו עמדה לפני כן "הקפלה הגדולה" (באיטלקית: Cappella Maggiore). מבנה זה שימש כמקום ההתכנסות של ראשי הממסד האפיפיורי ופגישותיהם נקראו "קפלת האפיפיור" (Capella Papalis). לצידה של "הקפלה הגדולה" פעלה גם קפלה קטנה יותר - "קפלת ניקולאוס" (Chapel of Pope Nicholas V), שנקראה על שמו של ניקולאוס החמישי ושימשה בתפקיד דומה. בזמן כהונתו של האפיפיור סיקסטוס הרביעי. עמדה הקפלה בסכנת התמוטטות וקירותיה היו עקומים והוחלט לבנותה מחדש.
באצ'ו פונטלי, אדריכל הקפלה החדשה, תכנן את המבנה על פי המידות והפרופורציות של בית המקדש הראשון שבנה שלמה המלך בירושלים כפי שהן כתובות בתנ"ך. בנייתה של הקפלה, באורך של 40.93 מטר, ברוחב של 13.41 מטר ובגובה של 20.70 מטר, החלה בשנת 1477 נמשכה עד שנת 1480. לאחר סיום הבניה שלח לורנצו דה מדיצ'י קבוצה של ציירים בראשות פייטרו פרוג'ינו כדי שיעטרו את קירות המבנה. מחווה פלורנטינית זו באה עם סיומה של מערכה צבאית בין כוחות פירנצה לבין סיקסטוס.
בין חלונות הקפלה צוירו 32 פרסקאות ובהם דמויותיהם של ראשוני האפיפיורים. מתחת לחלונות אלו הופיע אפריז ארוך שהורכב משני מחזורים של פרסקאות (אחד בכל צד של קירות האורך של הקפלה), ובהם תיאורים מחיי משה ומחייו של ישו. בין האמנים שעבדו על פרסקאות אלו היו סנדרו בוטיצ'לי, קוזימו רוסלי, לוקה סיניורלי ואחרים. כל פנל צויר על ידי אמן אחד בליווי עוזריו מן הסדנה שלו.
כיפת המבנה עוטרה במוטיב של שמיים הצבועים בפיגמנט אולטראמרין. השמיים מולאו בדגם מעגלי של כוכבים המצוירים בזהב. הקפלה נפתחה ב-9 באוגוסט 1483, בשנת 1504 הופיעו בתקרת הקפלה סדקים שנוצרו כתוצאה משקיעת הקרקע באזור קריית הוותיקן. במסגרת עבודות השיקום נסגרה הקפלה לכשנה, נהרסו מבני ספח של הקפלה ששימשו כמגורי חיילים והסדקים נסתמו וטוייחו. תיקון הסדקים יצר פגיעה בולטת בפרסקו שעל תקרת הקפלה.
את הפרסקו הנוסף על קיר המזבח של הקפלה שנושאו הוא "יום הדין האחרון" צייר מיכלאנג'לו בהזמנת האפיפיור קלמנס השביעי, מבית מדיצ'י. הפרסקו צויר בין השנים 1534–1541 ולשם ציורו נהרסו חלקים ממחזורי הפרסקו שבקפלה וכן נאטמו שני חלונות בקיר המבנה.
במשך השנים נפגע הפרסקו שעל תקרת הקפלה. בשנת 1797, לדוגמה, נפלו גושי טיח מן התקרה בעקבות התפוצצות שאירעה בוותיקן. כתוצאה מכך נפגע הפרסקו באזור שמעל דמות הסבילה מדלפי ועבר תיקון. נזק מסוג אחר נגרם בשל ההשפעה המזיקה של הקטורת ועשן נרות הכנסייה ובייחוד העשן המשמש לטקס בחירת האפיפיור. במשך השנים עברה התקרה שיחזורים רבים, כשהגדול והמשמעותי ביותר החל בשנות השמונים של המאה ה-20.
ארכיטקטורה
הקפלה הסיסטינית הוא מבנה מלבנים מלבני. חיצוניותו חפה מכל עיטורים וקישוטים, באופן דומה למבנים מסוף תקופת ימי הביניים ומתחילת הרנסאנס באיטליה. הכניסה אל המבנה היא מתוך ארמון האפיפיור, לכן אין במבנה חזית או דלתות הפונות אל החוץ. חלל הקפלה מחולק לשלושה מפלסים. החלל תחתון בהם משמש כמעין מרתף ונקבעו בו חלונות קשתיים ודלת המובילה אל החצר.
החלל המרכזי של המבנה - הקפלה, נמצאת מעל החלל התחתון. מידות החלל (באורך של 40.5 מטר, ברוחב של 13.2 מטר ובגובה של 20.7 מטר) עוצבו על פי מידות בית המקדש הראשון בירושלים. בחלל נקבעו שישה חלונות גדולים וקשתיים בכל אחד מקירות האורך של הקפלה ו-2 ברוחבה. כמה מחלונות אלו נחסמו במהלך השנים.
החלל העליון משמש כחלל מגורים לשומרים. הוא נבנה בתחילה כחלל פתוח אולם כוסה בגג רעפים במהלך השנים כיוון והיווה מקור כניסה למים ורטיבות אשר פגעו בקפלה.
החלל הפנימי של הקפלה חולק על ידי מחיצה. בתחילה, הוקמה המחיצה באמצע החלל, אולם היא הוזזה במשך הזמן. מחיצת השיש מעוטרת בגרלנדות וזרי ניצחון ומעל חלק זה הותקנה שבכה. המחיצה עוצבה בידי מינו דה פייסולה (Mino da Fiesole), אשר עיצב גם דוכן תפילה או קנטוריה הממוקמת באחד מקירות האורך של הקפלה. בשנת 1519 נתלו בקפלה שטיחי קיר הארוגים על פי עיצובו של רפאל.
מחזור הפרסקאות מחיי משה וישו
בקפלה צוירו שני מחזורים של פרסקאות המתארים אירועים מחיי משה ומחייו של ישו. ציורים אלו נעשו בפרק זמן של כ-11 חודשים. מלאכת הציור נמשכה מחודש יולי 1481 עד חודש מאי 1482. פרק זמן זה הוא קצר מאוד ביחס לנהוג בציור פרסקאות בהיקף כזה. הציירים, בעזרת צוות עוזרים אישי, נתבקשו ליצור דוגמה לעבודתם וכבר בחודש אוקטובר 1481 הוענקה לציירים הזמנה ליצירת יתר הפרסקאות. שניים מן הפרסקאות, אשר מוקמו בקיר המזבח של הקפלה, נהרסו בעקבות יצירת פרסקו "יום הדין האחרון" מאת מיכלאנג'לו. מחזורי הפרסקאות מתחילים בקיר המזבח ומתקדמים בצורה כרונולוגית לאורך קירות הקפלה. הזיהוי של הציירים בחלק מהפרסקאות אינו וודאי.
הנושאים המתוארים במחזור מחיי ישו הם:
הפרסקו של פייטרו פרוג'ינו שנושאו "ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס" ממחיש היטב את רוח הרנסאנס בציור האיטלקי. מן הצד האחד מציג הציור את השימוש הבולט בפרספקטיבה המדעית לתיאור החלל. תיאור זה מודגש על ידי חלוקת החלל למישור קדמי, הקרוב אל הצופה, ולמישור אחורי מרוחק. בנוסף מציג הציור תערובת של סממנים מן הפיסול רומי על ידי תיאור כפול של קשת קונסטנטינוס, עם מבנה מתומן בעל מסורות נוצריות.
קשת קונסטנטינוס מהווה גם תפאורה לציורו של סנדרו בוטיצ'לי המתאר את פרשת קורח. ציור זה ניצב ממול תיאור פטרוס וישו ובין היצירות ניכרים קשרים צורניים ותאולוגיים. גם בפרסקו "עונשם של קורח דותן ואבירם", ניכר השימוש בפרספקטיבה, בעיקר בתיאור המבנים האדריכליים שבצדי הקומפוזיציה. אולם, עיקר תשומת הלב נתונה לתיאור הדרמה שבעונש האלוהי. הדבר בא לביטוי בייחוד בתיאור תנוחות הגוף המגוונות של הדמויות, הממלאות את כל החצי התחתון של הקומפוזיציה. תיאור הדמויות בצידה הימני של היצירה אף עמוס מדי ופוגע מעט בתחושת העומק.
מחזורי פרסקאות אלו ממשיכים את המסורת הנוצרית הרואה בתנ"ך (ה"ברית הישנה") כרמז מקדים לתיאורים המופיעים בברית החדשה ואת דמותו של משה כרמז מקדים (פרה פיגורציה) לדמותו של ישו. בשתי יצירות אלו הובלטה שאלת הסמכות האלוהית. בעונשו של קורח הבהיר משה כי הסמכות לחוקים ולתקנות נתונה בידיו של האל. סמכות זו הועברה במעמד נתינת המפתחות לפטרוס, שנחשב בנצרות הקאתולית לאפיפיור הראשון. כמו כן, הפרסקו המתאר את הניסיונות שניסה אלוהים את משה מצויר מול פרסקו שמתאר את נסיונותיו של ישו.
תקרת הקפלה הסיסטינית
החלק המרכזי של הפרסקו, המתואר באשליה כגבוה ביותר בקומפוזיציה, מורכב מסדרה של תשעה ציורים שנושאיהם לקוחים מספר בראשית. חמש מן הסצנות הן קטנות יותר במידתן והן מתוארות כבתוך מסגרת אדריכלית. תשע הסצנות הן:
סביב הסצנות מצוירת מסגרת, כמעין כרכוב, הנתמחת על ידי פילסטרים ובהם מעין פסלי שיש לבנים שנושאם זוגות של פוטי מצוירים. על פילסטרים אלו יושבות עשרים דמויות של גברים עירומים, המאורגנים סביב הסצנות הקטנות יותר וממרכזים את תשומת הלב של הצופה אליהן.
בין רגליהם של כל זוג "עירומים" (ignudi) צייר מיכלנגלו סדרה של מדליונים עגולים. לעומת התקרה הרב-גונית, אלה צוירו בצבע אחד: זהב על גבי רקע חום כהה, דבר המעניק לציורים אופי של מגיני נחושת ממורקת או מוזהבת. עשרת המדליונים מנציחים אפיזודות בתולדות המכבים (אם כי חלק מן האפיזודות נוגעות לסיפורי התנ"ך). ביחס לתקרה כולה ולגובהה, תיאורים אלה קטנים למדי ומצריכים משקפת כדי להתבונן בפרטיהם מן הקרקע.
מתחת לסדרת התיאורים מספר בראשית בחר מיכלאנג'לו לתאר שורה של נביאים: ירמיהו, יואל, יחזקאל, יונה, זכריה, ישעיהו ודניאל, כמו גם חמש הסיבילות, נביאות שחזיונותיהן מופיעים בספרים החיצוניים שחיברו יהודים-הלניסטיים. בלונטות ובספאנדרלים שמסביב לתקרה מתוארים גברים המייצגים את אבותיו של ישו. שושלת זו מתחילה, על פי האמונה הנוצרית, באברהם ומגיע עד לישו במשך של ארבע עשרה דורות. בפנדטיבים מתוארים ארבעה סיפורים נוספים ובהם מוטיבים המשקפים את האמונה באל - יהודית והוֹלוֹפֶרְנֶס, דוד וגוליית; משה ונחש הנחושת וצליבת המן.
יום הדין האחרון
בשנת 1534 אילץ האפיפיור קלמנס השביעי את מיכלאנג'לו לצייר את קיר המזבח של הקפלה הסיסטינית ולתאר בו את יום הדין. קלמנס השביעי נפטר כעבור זמן קצר, והעבודה על הפרסקו בוצעה בזמן כהונתו של האפיפיור פאולוס השלישי. הכנת הקיר לציור פרסקו החלה ב-1535, ולצורך כך נהרסו יצירות אמנות קודמות שהיו על הקיר, לרבות שני פרסקאות ממחזור הפרסקאות מחיי משה וישו המעטרים את קירות הקפלה. מיכלאנג'לו צייר את הפרסקו בין השנים 1536 ו-1541.
הפרסקו הגדול והמרהיב, שגובהו 13.7 מטר ורוחבו 12 מטר, מכסה את מלוא הקיר, ומכיל 314 דמויות מאורגנות להפליא. במרכז החלק המרכזי דמותו של ישו, השופט העליון של יום הדין, לצידו מרים, וקדושים מקיפים אותם. בחלק התחתון בצד שמאל מתוארת תחיית המתים, ובצד הימני החוטאים היורדים שאולה.
כאן חדשות
כאן חדשות היא חטיבת החדשות של תאגיד השידור הישראלי כאן. בעת הקמת התאגיד כונתה חטיבת החדשות כאן ועכשיו, אך הכינוי הוצא משימוש כמה חודשים לאחר העלייה לאוויר. החטיבה הוקמה כדי לספק תוכן חדשותי לדיגיטל, לטלוויזיה ולתחנות הרדיו של התאגיד ובראשה עומד סמנכ"ל, העומד באותה עמדה בכירה כמו סמנכ"ל הרדיו, הטלוויזיה, הדיגיטל ועוד. תחנת הרדיו כאן ב' נמצאת תחת חטיבת החדשות, ותחנות הרדיו האחרות נמצאות תחת חטיבת הרדיו.
הקפלה הסיסטינית
יום הדין האחרון
מיכלאנג'לו צייר דמויות רבות כשהן עירומות, דבר שעורר זעם רב כשהפרסקו הוצג. בסופו של דבר, לאחר מותו של מיכלאנג'לו ב-1564, כוסו מבושיהן של חלק מהדמויות העירומות בידי דניאלה דה וולטרה (Daniele da Volterra), ובהמשך גם בידי אחרים. במהלך השחזור של הציור בתחילת שנות התשעים הוחלט להשאיר את הכיסויים של דה וולטרה, אך להסיר את הכיסויים המאוחרים יותר.
כאן חדשות
היסטוריה
חטיבת החדשות של תאגיד השידור הציבורי הוקמה במרץ 2015 ובראשיתה עמדה בראשה שלומית אברהם גלוברזון עד שבמרץ 2017 התמנה ברוך שי למנכ"ל החדשות של תאגיד השידור הציבורי. בעבר נקראה החטיבה "כאן ועכשיו" אך שם זה יצא משימוש כמה חודשים לאחר העלייה לאוויר.
הקפלה הסיסטינית
רסטורציה
במהלך מאות של שנים הצטברו על הפרסקאות שכבות של לכלוך ופיח, נגרמו להם נזקים כתוצאה מחדירת מים, וכן כתוצאה ממאמצי שיחזור מוקדמים. במהלך השחזור הוסרו בזהירות כל אלה. הפרסקאות, שלפני השחזור היו כהים ובעלי צבע דהוי, הפכו אחרי השחזור לבהירים ובעלי צבעים בולטים בהרבה, ופרטים רבים שקודם היה קשה להבחין בהם נהיו לאחר השחזור ברורים יותר. מבצע השחזור זכה לשבחים רבים. מנגד, במיוחד במהלך שיחזור התיקרה, הייתה גם ביקורת בטענה שהוא אגרסיבי מידי.
כאן חדשות
היסטוריה
התוכן המיוצר בחטיבה משודר באתר התאגיד ובעמודי הפייסבוק והטוויטר של כאן חדשות. להקמת החטיבה הוקצב תקציב של 160 מיליון ש"ח והוא כולל בתוכו את תקציב החטיבה הערבית ואת תקציב כאן רשת ב'. התכנון היה שבחטיבה יעבדו כ-450 עיתונאים, כולל צלמים ואנשי הפקה (בהשוואה לכ-350 עובדים שמועסקים בחדשות 10, ובהיקף דומה בחברת החדשות של ערוץ 2). בחדשות עובדים כ-600 אנשי הפקה ועיתונאים.
בפברואר 2020 עברה חטיבת החדשות לשדר מאולפן חדשות חדש של ערוץ "כאן" בירושלים, בהשקעה של כ-20 מיליון שקל חדש. ותוכניות "כאן חדשות" החלו משודרות מהאולפן.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 כל תוכניות כאן חדשות עברו לאולפן המשני, בזמן שהאולפן המרכזי עבר שדרוג שלקח כ-3 שבועות שכלל הוספות מסכים והחלפת הצבע של האולפן מסגול לכחול. ב-29 באוקטובר 2022 עיתונאית התאגיד טלי מורנו, חשפה את האולפן החדש בחדשות השבת. בזמן השיפוצים הבינו בתאגיד שאין צורך לשדר את כל התוכנית מהאולפן המרכזי, עקב כך הוחלט שהזמן הירוק ומשחקי הכיס יישארו באולפן המשני (לפני כן שימש רק לתוכנית עצם העניין ולמבזקים), מכיוון שהן תוכניות ראיונות ״אחד על אחד״ מאשר פאנל.
פיצול תאגיד השידור הציבורי והקמת תאגיד החדשות
בפשרה בין ראש הממשלה נתניהו לשר האוצר כחלון, שהושגה במרץ 2017, הוסכם לבטל חטיבה זו, ולהקים במקומה חברת חדשות נפרדת, שתורכב ברובה מעובדי חטיבת החדשות של התאגיד, ושילוב מוגבר של עובדי רשות השידור. בעקבות עתירה שהוגשה נגד פיצול חטיבת החדשות, הקפיא בית המשפט העליון את הפיצול עד לקבלת החלטה בעניין. ביולי 2018 בוטל פיצול תאגיד השידור בעקבות זכיית ישראל באירוויזיון.
כתבים
לחטיבת החדשות כ-60 כתבים ופרשנים שמדווחים באופן שוטף לתחנת הרדיו, למהדורות הטלוויזיה ולדיגיטל. בין הכתבים והפרשנים:
בטלוויזיה
הפקות הטלוויזיה של כאן חדשות משודרות בערוץ כאן 11. לחטיבת החדשות רצועת בוקר בין השעות 06:30 ל-12:00 הכוללת מבזקים בכל שעה עגולה, שידורי רדיו מצולם מאולפן כאן רשת ב ותשדירים בהפקת מחלקת הדיגיטל החדשותית. בין השעות 16:50 ל-21:15 משודרת רצועת הערב של החדשות בכאן 11, ובלילה ישנה רצועה נוספת של חדשות הכוללת את חדשות הלילה בימי חול, ומבזקים קצרים בסופי שבוע.
בדיגיטל
כאן חדשות פעילה במספר פלטפורמות אינטרנטיות בהן מועברים תוכני החדשות לקהל שצורך אותן ברשתות החברתיות. כחלק מתפיסת הדיגיטל של התאגיד – כל מהדורות החטיבה מפורסמות בערוץ היוטיוב, וכתבות מגזין מפורסמות בערוצי הדיגיטל השונים של החטיבה. מלבד שידור תכנים שמיועדים גם לערוץ כאן 11 ותחנת כאן רשת ב, לכאן חדשות יש סטודיו חדשות דיגיטליות המייצר תכנים חדשותיים ייחודיים לרשתות החברתיות, כגון:
הפלטפורמות הדיגיטליות של כאן חדשות:
מ-17 במרץ 2020, בעקבות התפשטות נגיף הקורונה, החל התאגיד לשדר חדשות בערוץ יוטיוב עם תרגום לשפת הסימנים הישראלית במסך מלא. דבר המצוי רק במהדורת סיכום של ימי הבחירות.
אירוויזיון 1998
אירוויזיון 1998 נערך זו השנה ה-43. הוא התקיים ב-9 במאי 1998 באולם הלאומי שבבירמינגהאם, הממלכה המאוחדת. הגישו אותו טרי ווגן ואולריקה ג'ונסון. ווגן, שהיה ידוע בחיבתו לתחרות מאז החלה, שיחק תפקיד כפול: בנוסף להנחיה, הוא גם קריין בטלוויזיה באותו ערב ב-BBC ששידר את התחרות.
דנה אינטרנשיונל מישראל ניצחה באירוויזיון זה עם השיר "דיווה". הזמרת משכה תשומת לב ניכרת גם בישראל וגם באירופה, כיוון שעברה ניתוח להתאמה מגדרית בשנת 1993, והייתה לזמרת הטרנסקסואלית הראשונה שהופיעה על בימת התחרות, וגם ניצחה בה.
תחרות זו הייתה אחת הצמודות ביותר בתולדות האירוויזיון. ישראל ומלטה הובילו לסירוגין, ולאחר הקראת הנקודות של צוות השיפוט של טורקיה, נוצר שוויון בין ישראל ומלטה – 166 נקודות לכל אחת. צוות השיפוט האחרון היה של מקדוניה. ישראל קיבלה 8 נקודות ושמה של מלטה עדיין לא הוזכר. לאחר שצוות השיפוט של מקדוניה העניק 10 נקודות לממלכה המאוחדת, ישראל עדיין הובילה, אך בעוד רבים ציפו כי מלטה, שזכתה לניקוד גבוה מרוב המדינות, תקבל את 12 הנקודות ותעקוף את ישראל, הפתיעו המקדונים שבחרו להעניק את 12 הנקודות שלהם לקרואטיה. כך זכתה ישראל בתחרות בפעם השלישית בתולדותיה. ישראל קיבלה מספר נקודות כלשהו מ-21 מתוך 24 המדינות שהשתתפו מלבדה (המדינות שלא נתנו ניקוד כלל לישראל היו קרואטיה, הונגריה וסלובקיה). לעומתה, הממלכה המאוחדת שסיימה במקום השני, קיבלה נקודות מכל המדינות המשתתפות מלבדה. במהלך השידור החי, קיבלה ישראל דוז פואה (12 נקודות) 4 פעמים (מצרפת, ספרד, מלטה ופורטוגל). לאחר התחרות, בוצע תיקון בהצבעותיה של ספרד, אשר לא נתנה לגרמניה ניקוד כלל במהלך השידור החי, אך למעשה הייתה אמורה לתת לה 12 נקודות, ולישראל 10 בלבד. תיקון זה לא השפיע על זכייתה של ישראל.
זו הייתה השנה השלישית ברציפות שבה המדינה המארחת מסיימת במקום השני, לאחר אירלנד ב-1997 ונורווגיה ב-1996.
מקדוניה, שהשתתפה תחת השם "FYR Macedonia" – קיצור של "Former Yugoslav Republic of Macedonia", "הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה", לקחה חלק בתחרות בפעם הראשונה, אחרי שנדחתה מאירוויזיון 1996. בלגיה, פינלנד, ישראל, רומניה וסלובקיה חזרו לתחרות לאחר שלא השתתפו בה שנה קודם לכן. אוסטריה, בוסניה והרצגובינה, דנמרק, רוסיה ואיסלנד לא השתתפו בשל מקומות נמוכים בחמש השנים שקדמו לאירוויזיון הנוכחי. רשות השידור האיטלקית החליטה לפרוש מהתחרות.
יוון סיימה את התחרות עם 12 נקודות שקיבלה מקפריסין. רומניה סיימה את התחרות עם 6 נקודות שקיבלה מישראל.
רקע
אירוויזיון 1998 היא שנה בעלת חשיבות לאירוויזיון מכמה סיבות: ראשית, הייתה זו השנה האחרונה בה הועלתה תזמורת לבימת התחרות. יוון, צרפת (למעט הכינור), שווייץ, מלטה, ישראל ובלגיה – כולן העדיפו להופיע עם פלייבק. מצד שני, גרמניה וסלובניה כן הציגו מנצח לתזמורת, אף על פי שהופיעו עם פלייבק.
מעבר לכך, בשנה זו הופסקה ההצבעה על ידי חבר שופטים והחלה שיטת הטלווטינג, כך שכל מי שחפץ בהצבעה יכול היה להצביע למדינות המשתתפות (חוץ מהמדינה בה הוא מתגורר). בנוסף, זה היה האירוויזיון האחרון שבו יושם חוק השפה – שחייב את כל המדינות המשתתפות להופיע בלשון המדינה ממנה האמנים מגיעים. האירוויזיון גם זכור בזכות ההצבעה המותחת, כשהמדינה המנצחת התגלתה רק בהצבעה האחרונה.
רגע מביך בשלב ההצבעה היה בתורה של הולנד: קוני ואנדנבוס שייצגה את המדינה באירוויזיון 1965 ציינה שהשתתפה בתחרות בעבר, ואולריקה ג'ונסון המנחה השיבה, "לפני זמן רב, כן?" – תגובה שגררה צחוק וקריאות בוז מהקהל. למעשה, ונדנבוס היא זו שאמרה שהשתתפה לפני זמן רב והמנחה רק חזרה על דבריה, אך הקהל לא שמע זאת עקב הרעש באולם וכך נוצר הרושם השגוי כאילו ג'ונסון לעגה לגילה.
רוסיה ואיטליה לא שידרו את התחרות עקב פרישתן. למעשה באותה שנה רוסיה תכננה להשתתף, אך הממוצע הנמוך לא אפשר לה לגשת בסופו של דבר לתחרות.
האיש במבוך
האיש במבוך (אנגלית: The Man in the Maze) הוא ספר מדע בדיוני מאת רוברט סילברברג שיצא לאור בשנת 1969.
גיבור הסיפור הוא אדם שאינו מסוגל לתקשר נורמלית עם בני אדם אחרים בשל יכולותיו הנפשיות-פסיכולוגיות הבלתי ניתנות לשליטה. הסיפור מתרכז בתנאי התבודדות האדם ובניכור החברתי ומשתמש בכוחות פסיכולוגיים כמשל לפעולות גומלין בין בני אדם.
הספר נכתב בהשראת המחזה פילוקטטס לסופוקלס, בו פילוקטטס בדרכו להשתתף במלחמת טרויה הוכש על ידי נחש, דבר שהשאיר אותו בייסורים תמידיים וגרם לפליטת ריח מצחין. לאור המצב, ננטש פילוקטטס על ידי אודיסאוס על האי למנוס.
תמצית העלילה
ריצ'רד מולר, שהיה בעברו שגריר בכיר של כדור הארץ ומילא עשרות משימות למושבות אנושיות על כוכבים רחוקים, נאלץ לגלות לכוכב לכת מרוחק ונטוש בשם למנוס (כשם האי עליו ננטש פילוקטטס). בלמנוס הוא חי במרכז עיר הבנויה כמבוך, שנבנתה על ידי גזע שנכחד מיליוני שנים קודם לכן. האזורים החיצוניים של המבוך עמוסים במלכודות שנועדו למנוע כניסה של פולשים אל העיר, מלכודות שגבו חייהם של יצורים תבוניים רבים שניסו לחזור אליו. מולר, היחידי שהצליח לחדור אל המבוך, הוא התושב התבוני היחיד שלו.
מולר נאלץ לגלות מהחברה האנושית עקב משימה שביצע כשהיה בשיא הקריירה הדיפלומטית שלו. הדיפלומט הבכיר צ'ארלס בורדמן, שהכיר את מולר שנים רבות, הציע לו הצעה קוסמת – ליצור קשר עם חייזרים תבוניים החיים על כוכב לכת המקיף את הכוכב בטא הידרי, קשר ראשון של האנושות עם גזע חייזרי תבוני. למרות הסכנה, מולר, החולם לרשום את שמו על דפי ההיסטוריה כשגריר האנושי הראשון הפוגש גזע חייזרי, נענה להצעה. מולר מבלה חמישה חודשים בחברת החייזרים על כוכבם, ונראה שאינו מצליח ליצור איתם קשר – אך עם שובו הוא מגלה שהחייזרים ביצעו שינוי כלשהו במוחו, והוא מקרין החוצה את כל רגשותיו ותחושותיו, על כל הכיעור הנסתר בסודות הנשמה האנושית. כתוצאה מכך, בני אדם אחרים לא יכולים לשהות במחיצתו. כל ניסיונות הגילוי של מקור המחלה והדרך לרפאה נכשלו, ומולר גלה ללמנוס תוך שהוא מתאמץ להסתיר את עקבותיו.
לאחר שהדרך למרכז המבוך מופתה, מגיע רולינס למרכז המבוך ופוגש את מולר. על אף השפעתה של הקרנת נפשו של מולר, ותחת הוראות של בורדמן, קושר רולינס – תחת מעטה שקרים שהוא עצמו סולד מהשימוש בהם - קשר עם מולר הנאבק בין מרירותו כלפי הגזע האנושי לבין רגש הנאמנות שלו. לאחר שנכשלים מספר ניסיונות למשוך את מולר החוצה, מבטיח לו רולינס שהתגלה מרפא למחלתו שיאפשר לו לשוב לחברת בני אדם – מרפא שלמעשה אינו קיים.
כאשר מולר מתפתה ומסכים לצאת מן המבוך, מצפונו של רולינס גובר עליו והוא מספר למולר את האמת – אלא שבורדמן, שצפה אפשרות כזו, מגיע אף הוא למרכז המבוך עם מספר חיילים ומתעמת עם מולר. לאחר דין ודברים קשה שבמהלכו מוסר רולינס למולר כלי נשק, ומפקיד את גורלו ואת גורל האנושות כולה בידיו – מחליט מולר להיענות לבורדמן ולצאת למשימה בכל זאת.
מולר מוטס לקצה הגלקסיה ונשאב אל תוך ספינה של החייזרים, הקוראים את נשמתו באמצעות מחלתו; עם שובו פוגש מולר את רולינס, והשנים מגלים שהקרנת נפשו של מולר אינה קיימת עוד, ושהוא נרפא וכשיר לחזור לחברת בני אנוש. לאכזבתו של רולינס, מולר בוחר שלא לשוב לכדור הארץ ולחברה האנושית; במקום זאת הוא בוחר לחזור לבדידותו, בעיר המבוך שעל למנוס. בעוד בורדמן בטוח שמולר יתחרט ביום מן הימים וישוב לכדור הארץ, רולינס מאמין שמולר לא ישוב עוד.
בסוף הספר לא נודע מה הייתה תגובת החייזרים לביקורו של מולר אצלם, ולקריאת נשמתו; גם גורלו של מולר לא נודע. לעומת זאת נודע כי בהשראתו של מולר, הלך רולינס בדרכו והפך לשגריר המדלג ממשימה למשימה ומהרפתקה להרפתקה בין העולמות.
ידי האמונה
בעת מותו של שוגי אפנדי ב-1957 לא היה לו יורש, אך 27 אנשי "ידי האמונה" בחרו מקרבם תשעה חברים שכונו "המשגיחים" או "המפקחים" (Custodians), ואשר הנהיגו את התנועה הבהאית. המשגיחים סיימו את תפקידם עם הקמתו של בית הצדק העולמי ב-1963. מאז, הדת הבהאית מונהגת בידי בית הצדק העולמי באמצעות מנגנון המנהל הבהאי.
אחרון חברי "ידי האמונה" נפטר ב-2007, והתואר שוב אינו מוענק לאיש.
בראגה (משקה)
בראגה (Bragă) או בוזה (Boza, Bozahane) הוא משקה מותסס, עכור למראה, חמוץ מתוק, המכיל חומרים מאוד מזינים. המשקה המקורי עשוי מדגנים, בעיקר דוחן או שעורה.
הכנה
הבראגה מופקת מהרתחת מים עם קמח של גרעיני הצמח Luzula pilosa במשך 3 שעות. הנוזל שנוצר, לאחר ההרתחה והקירור, ללא סינון, בראשיתו של תהליך תסיסה, הוא "הבלאגה הטריה" או "הבלאגה המתוקה". בהמשך תהליך התסיסה מחמיצה הבלאגה ומשנה את טעמה בהתאם. "הבלאגה החמוצה" מכילה כמויות קטנות מאוד של כוהל, בדרך כלל כ-1%. כדי לתת למשקה צבע מתאים נעשה שימוש בסוכר מושחם.
היסטוריה
מקורו של הבוזה באסיה, שם נהגו לשתות אותו בעיקר בחורף. הצרפתי ז'אן ת'בנו, שביקר בארץ ישראל בשנת 1658, ציין כי טעמו של המשקה גרוע למדי אבל הוא זול. באמצע המאה השש-עשרה החלו להוסיף לבוזה גם אופיום. חכמי הדת העות'מאניים, שבנוסף למלחמתם בהווי שהתפתח בבתי הקפה, הוסיפו גם את המאבק בשתיית המשקה ה"מועשר". הסולטאן סלים השני היה הראשון, שהוציא צו כנגד מוכרי הבוזה וציווה על סגירת הבוזהח'אנה - החנויות לממכר הבוזה. כנראה שצווי הסולטאן לא הצליחו להתמודד עם הדרישה למשקה התוסס. ההיסטוריון העות'מאני, אבליה צ'לבי, כתב שבאיסטנבול בלבד פעלו בתקופתו (המאה השבע-עשרה) שלוש מאות חנויות לממכר בוזה, עובדה שכנראה הניעה את הסולטאן מהמט הרביעי להוציא צו דומה האוסר על שתיית המשקה. התנגדות השלטונות לשתיית המשקה התוסס המועשר באופיום מובנת לאור תיאורו של הנוסע ליאונרד ראוולף, שביקר בארץ ישראל בשנת 1573 וכתב כי "משקה זה גורם לטורקים להיות עליזים ומרוממי רוח, כמו שקורה לאנשים שלנו כאשר הם שותים בירה".
הבראגה הוחדרה לארצות הרומניות על ידי הטורקים בתקופת האימפריה העות'מאנית. לפני התקופה המודרנית, הבראגה והלימונדה היו המשקאות המצננים העיקריים שנמכרו בארצות הרומניות. המשקאות הופקו על ידי המוכרים בביתם ונמכרו ברחוב ישירות לקונים הצמאים.
כיום הבוזה שכיח בטורקיה, דרום מזרח רומניה, אלבניה, מרכז אסיה, בולגריה, מדינות יוגוסלביה לשעבר ואזורים נוספים במזרח אירופה והבלקן ומדינות הים התיכון.
קיווה
קיווה (באנגלית: kiva) היא חדר שבו השתמשו תושבי הפואבלו הקדמונים לפגישות פוליטיות ולטקסים דתיים שרבים מהם קשורים למערכות האמונות של הקצ'ינה. בכל פואבלו היו כמה מבני קיווה, קיווה גדולה עבור כל התושבים, כמו גם כמה מבני קיווה קטנים יותר עבור חמולות נפרדות. מקור המילה הוא בשפת ההופי. בין בני ההופי המודרניים ואצל מרבית אנשי הפואבלו האחרים הקיווה היא חדר תת-קרקעי רבוע המשמש לטקסים רוחניים.
חדרים תת-קרקעיים מצויים בחורבות בדרום-מערב ארצות הברית, שבהם השתמשו התושבים הקדומים של האזור, כולל תושבי הפואבלו הקדמונים, בני תרבות מגיון ובני תרבות הוהוקם. החדרים בשימוש בפואבלו העתיקים של תקופת פואבלו I ואחריה, כפי שהוגדרה במערכת של סיווג פקוס שפותחה על ידי הארכאולוגים, היו בדרך כלל עגולים והתפתחו מבתים חפורים פשוטים יותר. מבני קיווה עגולים נבנו בחלקם או בשלמותם מתחת לקרקע. הגג נבנה מקורות עץ שטויחו בחימר. הכניסה לקיווה הייתה באמצעות סולם מחור מהגג. בקיווה שהייתה רק בחלקה מתחת לקרקע הסולם ירד מפרוזדור קטן. משערים שלחדרים אלו היה מגוון שימושים עבור בני הפואבלו הקדמונים, כולל מגורים יחד עם מטרות חברתיות וטקסיות.
התפתחות
בשלהי המאה ה-8 החלו תושבי מסה ורדה לבנות מבנים חפורים ריבועיים שהארכאולוגים מכנים פרוטוקיווה. עומקם היה בדרך כלל בין 0.9 ל-1.2 מטרים וקוטרם בין 3.7 ל-6 מטרים. אלו התפתחו באמצע המאה ה-10 ותחילת המאה ה-11 למבנים עגולים קטנים יותר המכונים קיווה, שקוטרם היה בין 3.7 ל-4.6 מטרים. הקיווה בסגנון מסה ורדה כללה גם מאפיין מזמן קדום יותר המכונה "סיפאפו" (sipapu), שהיה בור שנחפר בקצה הצפוני של התא שמשערים כי יצג את המקום שבו עלו בני הפואבלו הקדמונים מהעולם התחתון.
כאשר הארכאולוגים קובעים שחדר עתיק הוא "קיווה" הם מניחים הנחות לגבי תפקידיו המקוריים של החדר וכיצד פונקציות אלו עשויות להיות דומות או שונות מחדרי קיווה המשמשים במנהגים המודרניים. נראה כי מערכת האמונות קצ'ינה התפתחה בדרום-מערב ארצות הברית סביב 1250 לספירה, בעוד שמבנים דמויי קיווה היו קיימים זמן רב קודם. דבר זה מרמז כי יכול להיות שהשימושים הישנים בחדר השתנו או הותאמו להתאמה לטקסים הדתיים החדשים.
במקביל להתרחשות שינויים תרבותיים, במיוחד בתקופת פואבלו III, בין השנים 1150 ל-1300 לספירה, המשיכו חדרי קיווה לשחק תפקיד בולט בקהילה. חלק מחדרי הקיווה החלו להיבנות מעל הקרקע. אדריכלות הקיווה הפכה מורכבת יותר, ונוצרו מבנים חדשים כדוגמת מגדל קיווה וקיווה גדולה ששילבו מאפיינים אדריכליים מיוחדים. לדוגמה, מבני קיווה שנמצאו במסה ורדה היו בדרך כלל בצורת חור מפתח. ברוב היישובים הגדולים יותר היה מקובל למצוא קיווה אחת לכל חמישה או שישה חדרים. הרס של קיווה, בעיקר בשריפה, נתפס כמסמן ארכאולוגי ודאי לסכסוכים ולוחמה בקרב תושבי דרום-מערב בתקופה זו.
חמישה עשר חדרים מקיפים את התא המרכזי של הקיווה הגדולה הנרחבת במונומנט הלאומי חורבות אצטק. כשמטרת החדרים
אחרי 1325 או 1350, למעט באזורי ההופי והפואבלו, היחס השתנה מ-60 ל-90 חדרים לקיווה אחת. ייתכן שדבר זה מסמן שינוי ארגוני או דתי בתוככי החברה, ייתכן על ההשפעה של המעמד ומספר החמולות בין תושבי פואבלו.