cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלן מירן
קריירה
בשנת 2015 זכתה מירן לראשונה בקריית המשחק הענפה שלה בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בתור אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת במחזה "The Audience".
ב-2016 השתתפה בסרט "יופי נסתר", לצד ויל סמית', קייט וינסלט ונעמי האריס. בשנת 2017 שיחקה בסרט "מהיר ועצבני 8".
בשנת 2023 יצא סרט הדרמה הביוגרפי "גולדה" בבימויו של גיא נתיב, בו גילמה את דמותה של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר.
חיים אישיים
מירן גרה עם השחקן הצפון אירי ליאם ניסן במהלך שנות השמונים המוקדמות; הם הכירו בזמן הסרט על אקסקליבר (1981)
ב-31 בדצמבר 1997 התחתנה מירן עם הבמאי האמריקאי טיילור הקפורד, שהיה שותפה לחיים מאז 1986, והזוג מגדל את שני בניו של הקפורד מנישואיו הקודמים.
למירן אין ילדים משל עצמה. ב-2007 הצהירה כי היא שמחה על כך מאחר שהיא חסרת כל אינסטינקט אימהי. לדעתה היא אינה חריגה וסבורה שנשים רבות כמוה הופכות לאימהות רק בגלל תחושת החובה.
מסכת שביעית
מַסֶּכֶת שְֹבִיעִית היא המסכת החמישית בסדר זרעים, שהוא הסדר הראשון בשישה סדרי משנה. מסכת זו מכילה עשרה פרקים ו-89 משניות.
במסכת מפורטות הלכות דיני השמיטה בשנה השביעית, שהיא מצווה האוסרת את עבודת הקרקע במשך אותה שנה (שמיטת קרקעות) ומבטלת את כל החובות שעוד לא נפרעו (שמיטת כספים). שנת שמיטה חלה כל שבע שנים. .
על מסכת זו אין תלמוד בבלי, אלא תלמוד ירושלמי ותוספתא בלבד.
דינים המפורטים במסכת
בנוסף במסכת מופיע החובה לנהוג קדושה בפירות שגדלו בשנה השביעית, איסור ספיחין: פירות שהחלו לגדול לראשונה בשנה השביעית, וכן דין שמיטת כספים ופרוזבול, המבטלים את כל החובות שאנשים חבים איש לרעהו בסוף כל שנת שמיטה.
מיקומה של המסכת בסדר זרעים
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, היה נכון שאחרי מסכת כלאיים תופיע מסכת ערלה (שכן זו סדר הופעת המצוות בתורה בפרשת קדושים: מצוות כלאיים מופיעה ב ואילו מצוות ערלה מופיעה ב), אך מכיוון שהערלה היא לא מהמצוות שאדם חייב לעשותם (שכן כל עוד לא נטע - לא התחייב בערלה) ואילו השביעית כן, סודרה מסכת שביעית אחרי מסכת כלאיים.
סיבה אחרת שמזכיר הרמב"ם, היא שלשביעית יוחדה פרשה מיוחדת "ולפיכך הקדים לדבר בשמיטה".
פרקי המסכת
בסה"כ במסכת 89 משניות.
מחאות דיור בישראל
בישראל נערכו מספר מחאות על רקע מצוקות דיור.
רקע
מלחמת יום הכיפורים ומשבר האנרגיה שנצמד אליה הביאו לבלימת הצמיחה, למשבר חריף במאזן התשלומים, ולתחילת תהליך של סחרור אינפלציוני. התייקרות הנפט וחומרי הגלם המיובאים הובילה גל עליות מחירים. שיעור האינפלציה בשנת 1973 הגיע לכדי 20%, כעבור שלוש שנים הכפיל עצמו ל-40%, ועד סוף העשור הגיע לכ-100% ומעלה. מערכת ההצמדות הנהוגה במשק צמצמה למשקי הבית את הנזק המידי של הסחרור האינפלציוני, ויצרה מראית עין של התמודדות מכובדת עם נזקי האינפלציה. הפיחות בערך המטבע הוביל להתייקרות המוצרים המייובאים - בין 1976 ל-1979 עלה זמן העבודה הנדרש לקניית מכונת כביסה מ-41 יום בשנת ל-48 יום; מקרר - מ-49 יום ל-78 יום; ומכונית מ-1.9 שנים ל-2.4 שנים. מחירי הדירות התייקרו באופן חד - מ-4.5 שנים ל-8.4 שנים.
1978
בנובמבר 1978, לצורך מאבק במצוקת הדיור, נוסדה תנועת "דיור מיד" בתל אביב על ידי יפה יגודניק ולאה ישראל. ב-5 בנובמבר נערכה הפגנה בככר מלכי ישראל בתל אביב במחאה על מחירי הדיור הגבוהים. יוזמי ההפגנה החתימו את הנאספים על עצומה נגד מצוקת הדיור ומחו על רמת התחזוקה הנמוכה של הדירות השכורות, אי מתן הלוואות לרווקים לצורך רכישת דירה, או מתן הלוואות לפי קריטריונים שאינם מתקבלים על הדעת. בתגובה להפגנה ולעליית חסרונות הדיור לרווקים לסדר היום הציבורי, הגיש חבר הכנסת עקיבא נוף הצעת חוק לפיה יש לסייע לרווקים בפתרון בעיות הדיור שלהם על ידי בניית שכונות של דירות קטנות, המיועדות להשכרה.
ב-21 בנובמבר נערכה מסיבת עיתונאים ובה הודיעו מארגני התנועה שיקיימו הפגנות, יחתמו על עצומות ואם לא תהיה ברירה הם אף יפלשו לדירות. התנועה שיגרה מכתבים לשר האוצר, שר השיכון וחברי הכנסת ובהם היא תבעה לפתוח באופן דחוף יוזמות חקיקה לצורך הקלה על מצוקת הדיור. התנועה תבעה לחוקק חוקים שיחייבו את הגופים הנוגעים לכך לפתוח בבנייה רחבה של דירות להשכרה, ובמיוחד דירות קטנות, כמו גם חוקים שיצמידו את גובה שכר הדירה לאחוז מסוים מן השכר הממוצע במשק ויחייבו פיקוח על מחירי על מחירי הדירות לרכישה ולהשכרה, שכן, לטענת כותבי המכתב, "הן על-פי המשנות הסוציאליסטיות והן על-פי המשנות הליברליות הדיור הוא מצרך יסוד, ואין להעלות על הדעת את המשך המצב הקיים שבה נהפך הדיור נושא לספסרות ולספקולציות פרועות". לאחר כשבועיים המכתבים נותרו ללא מענה.
ב-22 בנובמבר נערכה הפגנה על ידי "דיור מיד" וגופים אחרים הנאבקים נגד מצוקת הדיור בככר מלכי ישראל בתל אביב. מספר ימים לאחר מכן הודיעה התאחדות הסטודנטים בישראל כי היא מצטרפת למאבק נגד יוקר הדיור ועל הקמת ועד משותף. לאה יגודניק ולאה ישראל טענו כי התנועה מונה כבר כ-1,000 חברים.
ב-27 בנובמבר נערכה הפגנה שאורגנה על ידי "דיור מיד" בככר מלכי ישראל בתל אביב. מאות השתתפו בהפגנה וראשי המפגינים הודיעו כי בימים הקרובים הקרובים ירחיבו פעולתם ויקימו מאהלים במרכזי הערים "עד שיזוז למישהו משהו בנושא הדיור".
ב-28 בנובמבר "דיור מיד" שלחה מכתב אל ההסתדרות ובו תבעה פגישה עם מזכ"ל ההסתדרות. מזכ"ל ההסתדרות נענה למכתב ונפגש עם ראשי התנועה והודיע להם כי הוטל על חברת "שיכון עובדים" לעבד תוכניות ולרכז מאמציה ואמצעיה בפתרון בעיות השיכון זוגות צעירים, שכבות מצוקה ורווקים, אך ביצוע מדיניות השיכון מוטל על ממשלת ישראל. על בקשת ראשי התנועה שההסתדרות תבנה דירות להשכרה לנזקקים, השיב כי ההסתדרות לא תהיה משכירת דירות, אלא רק מדרבנת בניית דירות ומסייעת לה.
ב-29 בנובמבר התקיימה שביתת קונים בת 3 שעות מטעם הרשות המרכזית לצרכנות בהסתדרות, במחאה על המדיניות הכלכלית ועליות המחירים בשווקים. היענות הציבור הייתה חלקית.
בדצמבר טענו יפה יגודניק ולאה ישראל כי באחת ההפגנות יצאו פעילים בתנועה כשהם מחולקים לחוליות פעולה להפגין ליד דירות העומדות להשכרה במטרה למנוע מהשוכרים לשכור את הדירות במחיר המופקע. עוד הן טענו כי יש לגרום לשינויים משמעותיים כדי להקל על מצוקת הדיור, כגון: הכרה בהוצאות שכר דירה כהוצאה מוכרת פטורה ממס, פינוי משרדים הממוקמים בדירות אשר נועדו למגורים ובניית דירות קטנות להשכרה ופיקוח על מחירן.
1979
ב-6 במאי הפגינו כ-200 פעילים בתנועת "דיור מיד" ליד בית הקרנות בחיפה במחאה על חוסר הפעילות למתן דיור לזוגות צעירים, בודדים וזקנים.
ב-8 במאי התכנסו בשכונת שמואל הנביא בירושלים מאות פעילים, נציגי ארגונים ותנועות מכל הארץ. בכנס הועלו הטענות כי הממשלה נכשלה כישלון חרוץ בפתרון מצוקת הדיור והוחלט לקיים הפגנה ארצית בחוצות תל אביב כמחאה. כמו כן, הוחלט לדרוש משר הבינוי והשיכון לכבד את הבטחתו האישית ולזמן ישיבה עימם, כדי לדון על הצעותיהם לפתרון מצוקת הדיור; לדרוש מהממשלה לקבל את תוכנית החירום להקלת מצוקת הדיור; להילחם נגד הצמדת המשכנתאות; להיאבק נגד כל קיצוץ אפשרי בתקציבי הבנייה למגורים בתוכניות החדשות של הממשלה ולמען הגדלת תקציבים אלה והצמדתם למדד; למחות נגד "התרגילים באחיזת העיניים" של הממשלה, בנוסח "הקפאת הבנייה הציבורית"; לקרוא לכל האזרחים הנתונים במצוקת דיור וחברה, להצטרף למטה הפעולה; להיאבק נגד ביטולו של חוק הגנת הדייר.
ב-12 ביולי הפגינו דיירי רחוב דרייפוס מחיפה המועמדים לפינוי מדירותיהם יחד עם חברי תנועת "דיור מיד". המפגינים מתחו ביקורת על הממשלה והסוכנות היהודית המייצגות לדבריהם משקיעים זרים.
ב-4 באוגוסט התכנסו בתל אביב כ-300 פעילים בתנועת "דיור מיד" לאספה כדי לתכנן את המשך הפעולות להשגת דיור נאות לצעירים. באספה דרשו המשתתפים מהממשלה לבנות בהיקף גדול דירות להשכרה ודירות קטנות לזוגות צעירים ולפעול לפינוי משרדים שנפתחו בדירות ששימשו קודם לכן למגורים. פעילי התנועה תכננו פלישות לבתי מגורים שהקימו חברות ציבוריות ועומדים ריקים ולבית מלון, כמו גם הפגנה שתערך ב-25 באוגוסט בככר מלכי ישראל. ב-16 באוגוסט יצאו פעילי התנועה לרחובות תל אביב במטרה להחתים את תושבי העיר על עצומה נגד מצוקת הדיור. ב-20 באוגוסט נערכה הפגנה ארצית נגד מצוקת הדיור בככר מלכי ישראל בתל אביב. להפגנה הגיעו כ-250 פעילים מכ-10 ארגוני עוני ומצוקה ובארגונים של זוגות צעירים. בהפגנה הואשמו הממשלה וההסתדרות בספסרות ושר הבינוי והשיכון נקרא להתפטר מתפקידו.
התנחלויות אוהלים
עקב מחירי הנדל"ן הגואים והתרחבות מצוקת הדיור, הוקמו בשנת 1979 מספר התנחלויות אוהלים ברחבי הארץ (אם כי לא בתאריכים מקבילים) - סביב בניין הכנסת, ברחבת עיריית באר שבע,, מול תחנת הרכבת בארלוזורוב תל אביב (על ידי תנועת "דיור מיד"), בכביש הראשי מסובים-לוד, במגרש הפועל אור יהודה ובחזית בנין המועצה המקומית בהוד-השרון.
השפעה על התרבות
"הדרך לדיור עוברת ברחוב", שירם של עידו אילן ודניאל הבר, פורסם בשנת ה-80 בעקבות כישלון תנועת "דיור מיד" והמאבק נגד מצוקת הדיור בישראל.
מחאת האוהלים (1990)
באביב 1990, עם תחילת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, נוצר מחסור חמור בדירות. לדוגמה, בתל אביב מחירי הדירות כמעט הוכפלו. בעוד עולים יכלו לממן את שהייתם מראש לשנה בזכות מענקי קליטה, ישראלים ותיקים לא יכלו לעמוד בתשלומים ונאלצו לפנות דירות ששכרו. באמצע יוני זוג דיירים מפונים הקים אוהל בכיכר מלכי ישראל ופקחי העירייה החרימו את חפציהם בהיעדרם. ימים ספורים לאחר מכן החלה התארגנות דומה בערים נוספות בארץ. במהלך יולי 1990 החלה מחאה בראשון לציון, חולון וכרמיאל שהתפשטה גם לנהריה ובאר שבע וערים נוספות. בסוף יולי כבר התגוררו באוהלים כ-2,000 משפחות. עד נובמבר נמצאו פתרונות שונים למרבית שוכני האוהלים ובהם דיור ציבורי והשתתפות במימון שכר דירה. הנושא ירד מסדר היום בין היתר בשל משבר מלחמת המפרץ. בקיץ 1991 הוקמו מאהלים באזורים שונים בארץ אך המחאה הייתה מצומצמת ולא צברה כוח.
איב (ראפרית)
איב ג'האן ג'פרס קופר (באנגלית: Eve Jihan Jeffers Cooper; נולדה ב-10 בנובמבר 1978) היא ראפרית, פזמונאית, שחקנית ומנחת טלוויזיה אמריקאית, זוכת פרס גראמי ושני פרסי האקדמיה למוזיקה. היא ידועה בשמות הבמה שלה: איב (באנגלית: Eve) ואי-וי-אי (באנגלית: E-V-E).
חייה המוקדמים
איב נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, בתם של ג'ולי וילצ'ר, מנהלת בחברת הוצאה לאור וג'רי ג'פרס, מפקח במפעל כימיקלים. איב התגוררה בפילדלפיה המערבית עד גיל 13, עד שמשפחתה עברה לשכונת ג'רמנטאון בצפון מערב פילדלפיה. היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון ע"ש מרטין לותר קינג בפילדלפיה.
בגיל 18 עבדה כחשפנית עד שהראפר מייז שכנע אותה להפסיק. בשנת 1999, איב דיברה על כך בראיון למגזין רולינג סטון ואמרה "זה היה עמוס; יש שיר על זה באלבום שלי "Heaven Only Knows". אבל אני לא מצטערת על זה - הייתי בת שמונה עשרה ומבולבלת, עברתי בעיות אישיות. עשיתי את זה בערך חודש, ושמחתי שעשיתי את זה. זה עזר לי למצוא את איב, עזר לי להיות רצינית. זה היה מדכא - להרבה מהנערות האלה יש שלושה או ארבעה ילדים. הייתי יושבת שם ואומרת: 'איב, את לא שייכת לכאן, זה לא העולם שלך". את אהבתה למוזיקה היא גילתה לאחר מכן, כאשר שרה במקהלות רבות ואף הקימה להקת בנות (Dope Girl Posse או EDGP) עם אמרגן. הלהקה ביצעה קאברים לשירים של להקות כמו אן ווג ולהקת ה-R&B העכשווית Color Me Badd. האמרגן שלהן הציע להם להתחיל לעשות ראפ, ואיב דבקה בזה. לאחר שהקבוצה התפרקה, איב החלה לעבוד על קריירת סולו.
קריירה מוזיקלית
איב מכרה מיליוני עותקים מאלבומיה במהלך הקריירה שלה. האלבום השני שלה, "Scorpion", זיכה אותה בפרס גראמי. האלבום השלישי שלה, "Eve-Olution", היה המצליח ביותר מבין אלבומיה ומכר 4.8 מיליון עותקים רק בארצות הברית. במהלך שלושת אלבומיה הראשונים שיתפה פעולה עם אומנים שונים כגון מיסי אליוט, DMX, סנופ דוג ונייט דוג, אלישה קיז ופיית' אוונס.
כמו כן, שיתפה איב פעולה עם הזמרת גוון סטפאני בלהיט "Let Me Blow Ya Mind" שזיכה את השתיים בפרס גראמי לשיר הראפ הטוב ביותר לשנת 2002 ופרס MTV Music Awards עבור הקליפ הנשי הטוב ביותר לשנת 2001. מאוחר יותר, בשנת 2005, החזירה איב טובה לגוון סטפאני והתארחה בשיר "Rich Girl" שנכלל באלבומה של סטפאני "Love. Angel. Music. Baby.". השיר הפך במהרה ללהיט גדול והיה מועמד לפרס גראמי עבור שיר הראפ הטוב ביותר.
באלבומה הרביעי, שיצא לאור בשנת 2013, משתפת איב פעולה עם אומנים מובילים במוזיקת ההיפ הופ. העבודה על האלבום נערכה כשלוש שנים ובין מפיקיו ניתן למצוא את סוויז ביטז, ד"ר דרה, טימבלנד, צמד הנפטונז ועוד רבים. באלבום מתארחים אומנים מובילים כמו שון פול, מרי ג'יי בלייג', ניו-יו, טי. איי., פארל ויליאמס ועוד. גם שני המפיקים הראשיים באלבום, טימבלנד וסוויז ביטז, מתארחים באלבום.
קריירת משחק
בשנת 2002 שיחקה בסרט "XXX", בדמותה של ג'י ג'י, ושיחקה בקומדיה "המספרה" בכיכובם של אייס קיוב ואנתוני אנדרסון. בשנת 2003, לפני עליית הסיטקום "איב", שיחקה אז בסרט "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה" בהופעת קמע של עצמה, והתארחה בסדרת הטלוויזיה הדרמטית של NBC, "משמרת שלישית" בדמותה של איווט פאוול.
בשנת 2004 שיחקה בדרמה "וודסמן" לצד קווין בייקון, וגילמה בהופעת אורח את אידה בסיטקום "אחד על אחד" ברשת UPN. בשנת 2009 שיחקה בקומדיה "תחליקי" בכיכובה של דרו ברימור. בשנת 2010 שיחקה בתפקיד לטישייה במותחן "4.3.2.1" שכתב וביים נואל קלארק. בשנת 2013 שיחקה במותחן הפוסט-אפוקליפטי העצמאי "ציידת ראשים" לצד קריסטנה לוקן.
חיים אישיים
איב מחלקת את זמנה בין לונדון, לוס אנג'לס וניו יורק. היא החלה לצאת עם איש העסקים מקסימיליון קופר בשנת 2010. בני הזוג התארסו ב-25 בדצמבר 2013, והתחתנו ב-14 ביוני 2014 באיביזה, ספרד. לאיב ארבעה ילדים חורגים, כולם מנישואיו הקודמים של קופר לאשת העסקים ג'ולי בראנגסטרופ.
רקומבינציה הומולוגית
רקומבינציה הומולוגית היא תהליך של שחלוף גנטי מכוון המתבצע בדרך-כלל בין שני גדילים הומולוגיים של DNA, אך יכול לפעול גם בין מולקולות RNA בוירוסים. התהליך מתבצע במספר שלבים של שבירה פיזית של ה-DNA, ולבסוף איחויו מחדש עם הרצפים שהוחלפו. השחלוף ההומולוגי משמש לתיקון שברים ב-DNA בזמן המיטוזה. כמו כן, הוא מתבצע בזמן תהליך המיוזה ומאפשר יצירת צירופים חדשים של מולקולות הדנ"א ליצירת אללים חדשים המגבירים את השונות הגנטית, את כושר ההסתגלות של האורגניזם לסביבות משתנות ואת התהליכים האבולוציוניים המתרחשים כתוצאה מכך.
בשני המקרים השלבים הראשוניים זהים: לאחר שנוצרים שברים בסליל הכפול, ישנה הסרה של מקטעים של DNA בסמוך לשבר בקצה ה-5' (5 פּריים) של הכרומוזום הניזוק, בשלב הבא קצה ה-3' (3 פּריים) של הכרומוזום הפגום "פולש" לכרומוזום ההומולוגי התקין ונוצר מבנה מסועף דמוי סימן הפלוס בין סלילי הדנ"א על מנת לבצע החלפה של מידע גנטי; הסתעפות זו נקראת 'הסתעפות הולידיי' (באנגלית: Holliday Junction) על שמו של הביולוג הבריטי, רובין הולידיי, שהציע את הרעיון בשנת 1964. במסלול תיקון ה-DNA נוצרת הסתעפות הולידיי שנייה. בזמן מיוזה עשויה להתרחש כתוצאה מהסתעפות זו החלפה של מקטעי DNA בין שני הכרומוזומים (Genetic Crossover).
משום ששיבוש במנגנון זה נמצא מקושר לסוגים רבים של סרטן, מתבצע מחקר רב על החלבונים המשתתפים בתהליך. רקומבינציה הומולוגית משמשת גם ככלי להחדרת שינויים גנטיים לאורגניזמים. הפיתוח של טכניקות הכוונה גנטית (Gene Targeting) המתבסס על רקומבינציה הומולוגית הביא לזכייה בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה ב-2007.
קוטונו
קוטונו (בצרפתית: Cotonou; פון: Kútɔ̀nú) היא עיר ומקום מושבה של ממשלת בנין, אף שהבירה הרשמית של בנין היא פורטו נובו. על-פי נתונים רשמיים מנתה העיר 761,137 תושבים ב-2006, אך יש המעריכים כי המספר גבוה בהרבה - עד 1.2 מיליון תושבים.
מיקום
קוטונו נמצאת בדרום מזרח בנין, בין האוקיינוס האטלנטי ואגם נוקואה לחוף לגונת קוטונו.
תחבורה
בשל שדה התעופה של קוטונו ומסילות הברזל, מהווה קוטונו את הבירה הכלכלית של בנין. העיר היא עיר הנמל הגדולה בבנין.
מסחר
בעיר שווקים גדולים, ומייצאים ממנה שמן דקלים, מוצרי טקסטיל, מוצרי בטון ומוצרי נפט.
היסטוריה
אזור קוטונו היה בתחום בירת ממלכת דהומיי בסוף המאה ה-18. בשנת 1851 כרתו הצרפתים ברית עם מלך דהומיי לפיו הותר להם לבנות נמל ימי בקוטונו. ב־1883 כבש הצי הצרפתי את העיר על מנת למנוע מהבריטים לכבוש את האזור.
מיקלוש הורטי
אדמירל מיקלוש הורטי (נאג'באניאי) (בהונגרית: Vitéz Nagybányai Horthy Miklós; 18 ביוני 1868 – 9 בפברואר 1957) היה קצין-ים ומדינאי הונגרי אשר שימש כעוצר הונגריה בין השנים 1920–1944. הורטי היה שמרן ימני ואנטישמי מובהק, והחיל מדיניות אנטישמית תוקפנית הגם שהתנגד לרדיקליות של הנאצים וצלב החץ. בתקופת שלטונו התרחשה שואת יהודי הונגריה.
נעורים וקריירה בצי במהלך מלחמת העולם הראשונה
הורטי הצטיין במהלך מלחמת העולם הראשונה כקצין בצי האוסטרו-הונגרי והסב כמה תבוסות לצי האיטלקי. הוא נפצע בקרב במצר אוטרנטו במאי 1917. בעקבות הצלחתו בקרבות קוּדם במרץ 1918 לעמדת מפקד הצי הקיסרי, תפקיד בו החזיק עד שקיבל מקרל הראשון, קיסר אוסטריה את פקודת הכניעה לצי המשותף של סרביה ושל המדינות החדשות סלובניה וקרואטיה, ב-31 באוקטובר 1918.
בין מלחמות העולם
ב-16 בנובמבר 1918 הוכרזה הרפובליקה ההונגרית בראשותו של מיהאי קארואי. קארוי פעל במצב חירום, עקב התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית, ונאלץ לוותר על שטחים רבים - מה שהפך את הונגריה למדינה ללא מוצא לים, עם צי זעיר המורכב מכמה ספינות משמר השטות על נהר הדנובה. במצב זה לא היה כל תפקיד הולם לקצין צי כהורטי, אך זה שמר על תדמיתו כגיבור לאומי.
ממשלתו של קארוי נאלצה להתפטר ב-20 במרץ 1919, ובמקומה קמה רפובליקה סובייטית קצרת ימים, בראשותו של הקומוניסט ממוצא יהודי בלה קון. קון נתקל בקשיים הן במדיניות הפנים, והן כלפי חוץ, כשצבא הונגריה נאלץ ללחום בצבא הצ'כי והרומני. בחזית הפנים, בעיר סגד שבדרום מזרח הונגריה, התגבש "צבא לבן" לאומני כנגד "הצבא האדום ההונגרי" של קון, בראשו עמד הורטי. הצבא "הלבן" הוקם ב-10 באפריל וזכה לתמיכת כוחות צרפת ששהו באזור. ב-6 באוגוסט כבשו כוחות רומניים את בודפשט, וסילקו את קון מהשלטון. בתמיכת החיילים הרומנים נכנס צבאו של הורטי לבודפשט ב-14 בנובמבר 1919. ב-25 בפברואר 1920 פינה הצבא הרומני את בודפשט. תקופת שלטון הצבא הלבן בחסות הרומנים בבודפשט התאפיינה בטרור כנגד גורמי שמאל וכן ברדיפת היהודים.
בחודש מרץ 1920 חידשה האספה הלאומית ההונגרית מחדש את הממלכה ההונגרית, אך בחרה שלא להחזיר לשלטון את קרל מבית הבסבורג מגלותו באוסטריה, אלא להכריז על הורטי כעוצר לתקופת זמן בלתי מוגבלת. כך נהיה האדמירל ללא צי - לעוצר ללא מלך, של המדינה ללא מוצא לים.
הורטי היה, מעל לכל, שמרן. דעותיו הפוליטיות היו צירוף של שמרנות ימנית קיצונית ואנטישמיות. אף על פי שזכויות האדם של היהודים נשמרו בימי משטרו בדרך כלל, הרי שמרגע שעלה לשלטון הוטלו מגבלות תחיקתיות על היהודים, וכבר בספטמבר 1920 הוגבל מספר היהודים בחינוך הגבוה. בתחילה נמנע הורטי מאנטישמיות קיצונית כדוגמת זו של הנאצים, אך ככל שחלף הזמן, הלך משטרו והתקרב למשטרים הפשיסטיים הפרו-נאציים שקמו באירופה. מטרתו המדינית העיקרית הייתה להחזיר את השטחים שאבדו להונגריה בחוזה טריאנון; אגב כך ראה הורטי באדולף היטלר בן ברית נאמן, שערכים רבים ממשטרו - לרבות האנטישמיות - היו מקובלים עליו.
משטרו של הורטי לא היה טוטליטרי כמשטרו של היטלר, והוא איפשר קיומן של מפלגות אופוזיציה (פרט למפלגה הקומוניסטית). המשטר היה שמרני והיווה מעין המשך למשטר הקיסרי הקודם, שנשען על אלמנטים חברתיים של האצולה הישנה והשמרנים הוותיקים. המשבר הכלכלי של שנות השלושים, ופעילותם של קיצונים מן השמאל ומן הימין, היוו איום על המשטר, אך באופן כללי יש לומר כי הורטי היה אהוד על העם ההונגרי, וכי משטרו היה סמכותי, אך לא רודני.
הצטרפותו לברית עם מדינות הציר איפשרה להורטי להשיב להונגריה בין השנים 1938–1940 חלקים נרחבים מן השטחים שאבדו לה, כאשר התהפוכות המדיניות באירופה - בהן פירוקה של צ'כוסלובקיה - איפשרו כיבוש שליש מסלובקיה וכן את חבל רותניה. באוגוסט 1940, לאחר חתימת תכתיב וינה קיבלה הונגריה - בהתערבותו של היטלר - גם את צפון טרנסילבניה מרומניה, חבל שהיה בחזקת הונגריה עוד מימי הביניים.
במלחמת העולם השנייה
באפריל 1941 הייתה הונגריה לחברה מלאה במחנה מדינות הציר ולקחה חלק פעיל לצידן במלחמת העולם השנייה. ראש הממשלה פאל טלקי, שניסה למנוע התפתחויות אלו, התאבד כשהמציאות טפחה על פניו, וראש הממשלה החדש - לסלו בארדושי, תמך במדיניות פרו-גרמנית: השיא היה השתתפותה של הונגריה, יחד עם בולגריה, בפלישה הגרמנית ליוגוסלביה. עם פתיחתו של מבצע ברברוסה - הפלישה הגרמנית לברית המועצות - הכריזה הונגריה אף היא מלחמה על ברית המועצות, לצד גרמניה ורומניה.
ב-1944, עם התקדמותן של בעלות הברית, התקרב הצבא האדום לגבולות הונגריה. הגרמנים חששו כי הורטי יחבור לצד הסובייטים, ובחודש מרץ פלשו להונגריה במבצע מרגרטה ומינו בה ממשלת בובות. ממשלה זו גירשה מייד כחצי מיליון מיהודי הונגריה להשמדה במזרח תוך כמה חודשים, וזאת כשהורטי, להלכה, עדיין שליט הונגריה.
מאמצע מאי 1944, הופץ בעולם המערבי דו"ח ורבה-וצלר. הדו"ח גרם בפעם הראשונה להבנה לגבי מהות והיקף ההשמדה של היהודים בשטחי הכיבוש של גרמניה הנאצית. נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט שלח להורטי מכתב מאיים (על ידי שר החוץ קורדל הול) ב-26 ביוני. מספר ימים אחר כך, ב-2 ביולי, הופצצה בודפשט קשות בהתקפת 600 מפציצים אמריקאים. המכתב (עם מכתבים נוספים של מלך שוודיה, האפיפיור ועוד) יחד עם ההפצצה שכנעו את הורטי. ב-7 ביולי פקד הורטי על הפסקת המשלוחים להפסיק את המשלוחים לאושוויץ. בשלב זה היו כמאה וחמישים אלף יהודים בבודפשט בין החיים, אך רוב יהדות הונגריה הושמדה כבר באושוויץ. אחרי הפסקת המשלוחים הציע הורטי למעצמות המערב כי שארית הפליטה תישלח למדינות שתסכמנה לקבלן. המשא ומתן על הצעה זו נמשך מספר שבועות, אך טורפד על ידי הגרמנים.
באוגוסט פיטר הורטי את ממשלת הבובות הגרמנית, ופתח במשא ומתן עם הסובייטים, אך הגרמנים שוב התערבו. בנו של הורטי נחטף על ידי איש הקומנדו הגרמני אוטו סקורצני, והורטי נאלץ להתפטר מתפקידו כעוצר ב-15 באוקטובר. במקומו מונה פרנץ סלשי, ראש המפלגה האנטישמית הפרו-נאצית צלב החץ לשליט במקום הורטי, ולא היה עוד תוקף להצעות להצלת שארית הפליטה של יהודי הונגריה.
את שארית המלחמה בילה הורטי במעצר בית בגרמניה, ובמאי 1945 שוחרר על ידי בעלות הברית.
לאחר המלחמה
למרות דרישתה של יוגוסלביה כי הורטי יישפט כפושע מלחמה, סירבו לכך בעלות הברית. לכך תרמה השפעתו האישית של סטלין, כהכרת תודה לניסיונו של הורטי להביא לשביתת נשק בשנת 1944. הורטי שימש כעד תביעה במשפטי נירנברג ב-1946 ולאחר מכן שוחרר. הוא התיישב בפורטוגל, שהייתה אז תחת שלטונו הרודני של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר, ושם הוא מת ב-1957. זיכרונותיו, בשם "חיים למען הונגריה", יצאו לאור בשנת 1953.
הורטי נישא פעם אחת - למגדלנה, והיה אב לשני בנים, ששימשו כעוזריו, ולשתי בנות. שלושה מילדיו מתו לפניו. בצוואתו ביקש הורטי להיטמן בהונגריה רק לאחר עזיבת החייל הרוסי האחרון את אדמתה. בשנת 1993, עם עזיבת הכוחות הרוסיים האחרונים את הונגריה, נטמנה גופתו בעיר הולדתו, קנדרס.
זכויות להט"ב באיי טרקס וקייקוס
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה הבריטית שמעבר לים באיי טרקס וקייקוס מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהות המגדרית אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים ברחבי הטריטוריה מוגדרת כחוקית מאז 2001 בעוד ישנה הגנה מוחלטת מפני אפליה על רקע נטייה מינית בחוקת האיים. עם זאת, לא קיימת אף הכרה בזוגיות חד-מינית הן עבור נישואים חד-מיניים או צורת הכרה מוגבלת יותר של איחודים אזרחיים ואימוץ (חורג או משותף) על ידי זוגות חד-מיניים. טרנסג'נדרים ברחבי הטריטוריה אינם זכאים להכרה בשינוי מגדר במסמכי זהות רשמיים.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים הפכה לחוקית במפורש באיי טרקס וקייקוס במסגרת הוצאת צו השטחים הקריביים (חוק פלילי) של הממלכה המאוחדת, 2000, שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 2001. עם זאת, גיל ההסכמה מוגדר כלא שוויוני עבור גברים הומוסקסואלים (18) בניגוד לגברים ונשים הטרוסקסואליות ונשים לסביות (16).
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
איי טורקס וקייקוס אינם מכירים בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתם של איי טורקס וקייקוס במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת הטריטוריה בסעיף 10 המגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד:"'לכל גבר ואישה לא נשואים בגיל בר נישואים (כפי שנקבע בחוק או לפי כל חוק) יש זכות להינשא לאדם מהמין השני ולהקים משפחה'."
הגנה מפני אפליה
סעיף 16 לחוקת איי טרקס וקייקוס אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית באומרו:"'בסעיף זה, 'מפלה' פירושו מתן יחס שונה לאנשים, המיוחס במלואו או בעיקר לתיאוריהם, כגון גזע, מוצא לאומי או חברתי, דעה פוליטית או דעה אחרת, צבע, דת, שפה, אמונה, קשר למיעוט לאומי, רכוש, מין, נטייה מינית, לידה או מעמד אחר לפיו אנשים מתיאור אחד כזה נתונים למוגבלות או הגבלות שאנשים בעלי תיאור אחר כזה אינם כפופים להן או מוקנות לאנשים הרשאות או הטבות שאינן מוענקות לאנשים מתיאור אחר כזה'."
תנאי מחיה
איי טורקס וקייקוס נחשבים ליעד בטוח עבור תיירות להט"ב, בעוד לאורך השנים דווח כי תיירי להט"ב נוטים להתקבל ללא מקרי אפליה באתרי נופש ובאזורים תיירותיים ברחבי הטריטוריה.
תושבי האיים ידועים כבעלי קבלה רחבה עבור גילויי מערכות יחסים חד-מיניים בעוד הומופוביה נובעת בעיקר מנקודות מבט של תושבים דתיים. אף על פי שלא ידוע על קיומם של ארגונים למען קידום זכויות להט"ב, מספר תוכניות חינוך ממשלתיות בנושאי מאבק במחלות ה-HIV/איידס כללו התייחסות לזוגות חד-מיניים. לאחר העברת הצעה 8 בקליפורניה בשנת 2008, שכללה איסור הכרה בנישואים חד-מיניים בחוקת המדינה ובוטלה לאחר מכן על ידי בית המשפט העליון של קליפורניה, מספר מטיפים דתיים קראו לאסור באופן חוקתי על הכרה בחוק בנישואים חד-מיניים ברחבי הטריטוריה. לארוך השנים, קבוצות דתיות התנגדו גם כן להפצת מודעות למניעת מחלות ה-HIV/איידס בטענה שגויה כי "נשים וגברים הטרוסקסואלים אינם יכולים להידבק במחלות".
מק סדרות MC/MR
"מק סדרות MC/MR"
דגמי "מק סדרות MC/MR" אופיינו על ידי תא הנהג שנבנה לפני הסרן הקדמי ועם שמשה קדמית גדולה, שטוחה ומחולקת, המכסה כמעט מחצית מההיבט הקדמי של המשאית. הדגמים היו נפוצים מאוד עבור מכבי האש.
בדגמי "מק סדרות MC/MR" הורכבו מנועי דיזל, עם מערכת מגדש טורבו כפול.
דגמי "מק סדרות MC/MR" יוצאו למספר רב של ארצות ולכן ניבנו עם מערכות היגוי מימין ומשמאל.
נבחרת גינאה ביסאו בכדורגל
נבחרת גינאה ביסאו בכדורגל היא נבחרת הכדורגל הלאומית של גינאה ביסאו. הנבחרת חברה בקונפדרציית הכדורגל של אפריקה. בשנת 1996 הנבחרת התמודדה בפעם הראשונה בטורניר מוקדמות של גביע העולם בכדורגל במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998.
מועדון הספורט האוניברסיטאי פראג
מועדון הספורט האוניברסיטאי פראג (בצ'כית: Univerzitní sportovní klub Praha או בקיצור USK Praha; נודע בעבר בשם סלביה פראג) היא קבוצת כדורסל צ'כית מהעיר פראג, המשחקת בליגת העל הצ'כית בכדורסל. ומעולם לא ירדה לליגה השנייה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1953 ושיחקה בליגה הצ'כוסלובקית, בה זכתה ב-13 אליפויות. לאחר מלחמת המקף, הייתה בין מקימי ליגת הכדורסל הצ'כית.
שנה לאחר מכן, הגיעה הקבוצה שוב לגמר גביע המחזיקות והפעם ניצחה את קבוצת דינמו טביליסי 74-80.
בעונות 1994/95 (הודחה על ידי טרודט ולס), 1995/96 (הודחה על ידי פורטיטודו בולוניה), 1996/97, שיחקה הקבוצה בגביע קוראץ'. ובעונת 2000/01 השתתפה בליגה הצפון אירופית (שנקראה לאחר מכן הליגה הבלטית).
בעונות 1999/00, 2000/01 זכתה הקבוצה בשתי אליפויות צ'כיה רצופות.
מסגד עג'מי
מסגד עג'מי (ערבית: مسجد العجمي, "מסג'ד אלעג'מי") הוא מסגד השוכן ברחוב קדם בשכונת עג'מי ביפו. למבנה שתי קומות - אולם התפילה שוכן בקומה השנייה, ומבואה מקורה בצידו המערבי משמשת ככניסה אליו. בקומה הראשונה פועל גן ילדים, והמינרה נמצא בצידו הדרומי של הבניין. המסגד הוקם על ידי חאג' יוסף אל-מנאווי במקום המזוהה עם מקום קברו של שייח' אברהים אל-עג'מי, אחד מבני לווייתו של הנביא מוחמד. לגבי מועד ההקמה קיימות מספר גרסאות - לפי אחת מהן הוקם הבניין בשנת 1892, ולפי גרסה אחרת כבר במאה ה-18. המבנה נהרס בשנת 1970 לאחר שמצבו התדרדר בשל הזנחה, והוא נבנה מחדש והורחב בשנת 1973.
חוק המכינות הקדם-צבאיות
חוק המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2008 נחקק בשנת 2008 לשם הסדרת פעילותן של המכינות הקדם-צבאיות בישראל. החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2009.
היסטוריה חקיקתית
ב-30 ביולי 2008 אישרה הכנסת את חוק המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2008. החוק נכנס לתוקף בתחילת שנת 2009.
את הצעת החוק יזמו חברי הכנסת מיכאל מלכיאור ולימור לבנת. דברי ההסבר להצעת החוק עמדו על מהותן של המכינות:
המשך דברי ההסבר עסק בתקצובן של המכינות:
הוראות החוק
זהו חוק קצר בן ארבעה סעיפים בלבד. החוק מגדיר מכינה קדם-צבאית: "מסגרת חינוכית המיועדת בעיקרה למיועדים לשירות ביטחון וליוצאי צבא, ושמטרותיה הכנת החניכים לשירות מלא בצבא הגנה לישראל וחינוך למעורבות חברתית ואזרחית".
עיקר הסדרת פעילותן של המכינות נעשה בתקנות המכינות הקדם-צבאיות (הכרה במכינה קדם-צבאית), תש"ע-2009. התקנות מפרטות את התנאים להכרה במכינה קדם-צבאית ואת אופן הגשת הבקשה להכרה. עוד קובעות התקנות שהפיקוח על פעילות המכינה יהיה בידי משרד החינוך ומשרד הביטחון.
אלכס זילברג
אלכס זילברג (נולדה בשנת 2000) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
זילברג נולדה וגדלה בשכונת רמת אביב שבעיר תל אביב. היא נכדתו של הבמאי הישראלי יואל זילברג ובתם של יאנה קלמן, מלכת היופי של ישראל לשנת 1995 ודור זילברג, רופא ועורך דין. היא למדה בבית הספר אליאנס תל אביב.
היא משחקת בסדרות "מלאך משחית" ו"מג"ב".
אדוארד ריץ
אדוארד ריץ (בגרמנית: Eduard Ritz לפעמים Eduard Rietz; 17 באוקטובר 1802 – 22 בינואר 1832) היה כנר ומנצח גרמני.
ביוגרפיה
ריץ נולד בברלין ומורו הראשון היה אביו, כריסטיאן ריץ, כנר בתזמורת החצר של ברלין. בהמשך למד אצל רודה. בשנת 1818 סיים את לימודיו, ושנה אחר כך הצטרף לתזמורת החצר של ברלין והיה לקונצרטמייסטר שלה, אך סכסוך עם הקאפלמייסטר של התזמורת, גספרה ספונטיני, הביא לפיטוריו בשנת 1825.
בשנת 1826 ייסד את האגודה הפילהרמונית של ברלין, שהגיעה להישגים נאים אם כי נגניה היו חובבים. ריץ היה הכנר הראשון בביצוע ההיסטורי בשנת 1829 של מתאוס פסיון מאת יוהאן סבסטיאן באך, שפליקס מנדלסון השיב לחיים לאחר שנים רבות של שכחה. אדוארד ריץ ואחיו יוליוס העתיקו את תפקידי המבצעים מן הפרטיטורה של הפסיון לביצוע זה. אדוארד ריץ היה ידידו של מנדלסון. הוא ואחיו הצעיר יוליוס ניגנו רביעיות מיתרים עם מנדלסון עוד בשנת 1820. מנדלסון למד נגינה בכינור אצל אדוארד ריץ והקדיש לו את הקונצ'רטו שלו ברה מינור, את הסונאטה לכינור אופוס 4 ואת השמינייה אופוס 20. אהבתם של ריץ ומנדלסון למוזיקה של באך הביאה אותם לשיתוף פעולה עם קרל פרידריך צלטר באקדמיה לשירה, שם הרבה ריץ לשיר כטנור סולו.
ריץ, שהיה בפתחה של קריירת ניצוח מזהירה, מת בברלין משחפת בגיל 29. לאחר מותו, הקדיש מנדלסון את פרק האנדנטה של החמישייה אופוס 18 שלו לזכר ידידו.
השדרה השישית
השדרה השישית מתחילה בדרום מנהטן במפגש עם רחוב צ'רץ', דרומית לרחוב קאנאל ומסתיימת ברחוב 59 במרכז מנהטן עם הכניסה לסנטרל פארק. מעבר לרחוב 110 בו הסנטרל פארק מסתיים, היא נקראת שדרת לנוקס. השימוש בשם שדרת האמריקות שגור בדרך כלל אצל תיירים ואילו תושבי ניו יורק אינם משתמשים בשם שדרת האמריקות בחיי היום-יום אלא בשם לפי מיקומה במערך השדרות של מנהטן, השדרה השישית.
ג'וזף הלר
ג'וזף הלר (באנגלית: Joseph Heller; 1 במאי 1923 – 12 בדצמבר 1999) היה סופר ותסריטאי יהודי-אמריקאי. נודע בעיקר בזכות ספרו "מלכוד 22".
ביוגרפיה
ג'וזף הלר נולד ב-1 במאי 1923 בברוקלין שבניו יורק למשפחה יהודית ענייה, וגדל בקוני איילנד. במלחמת העולם השנייה שירת כמטילן במטוס B-25 וטס ביותר משישים משימות באיטליה ובצפון אפריקה. בשנת 1945 השתחרר מהצבא והחל ללמוד אנגלית באוניברסיטת ניו יורק. בשנת 1949 סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה ולמד שנה באוניברסיטת אוקספורד, במסגרת תוכנית פולברייט. בין השנים 1950–1952 הוא לימד אנגלית באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה. שימש כרעיונאי (קופירייטר) במגזין "טיים" בין השנים 1952 ו-1956 ובמגזין "לוק" בין השנים 1956 ל-1958.
בשנת 1953 החל לכתוב את ספרו המפורסם "מלכוד 22", שיצא לאור בשנת 1961 (במקור: בשם "מלכוד 18"). מלכוד 22 מספר את סיפורו של יוסאריאן, חבר צוות אוויר במלחמת העולם השנייה. שם הספר נגזר משמו של המלכוד שמונע מיוסאריאן להשתחרר מהצבא: רק משוגעים יכולים להשתחרר מהצבא, אך אם אתה רוצה להשתחרר מהצבא, סביר להניח שאינך משוגע."מלכוד 22" זכה להצלחה יוצאת דופן והפך לספר פולחן.
בשנת 1967 כתב הלר מחזה בשם "הפצצנו בניו הייבן". הוא השלים את המחזה תוך שישה שבועות בלבד, אך השקיע זמן רב בעבודה עם הההפקה בעת כשהועלה לבמה. המחזה העביר מסר אנטי-מלחמתי תוך כדי דיון במלחמת וייטנאם. הוא הופק במקור על ידי חברת הרפרטואר של בית הספר לדרמה של ייל, עם סטייסי קיץ' בתפקיד הראשי. לאחר עדכון קל, הוא פורסם על ידי ולאחר מכן הופיע לראשונה בברודוויי, בכיכובו של ג'ייסון רוברדס.
רומן ההמשך של הלר, "משהו קרה", פורסם לבסוף בשנת 1974. המבקרים התלהבו מהספר, וגם מהדורות הכריכה הקשה שלו והן המהדורות בכריכה רכה הגיעו למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. הלר כתב עוד חמישה רומנים, שכל אחד מהם לקח לו כמה שנים להשלים. אחת מהן, "זמן סגירה"", כלל שוב רבות מהדמויות מ-"מלכוד 22" בניו יורק שלאחר המלחמה. כל הרומנים נמכרו בצורה מכובדת, אך לא הצליחו לשכפל את הצלחת "מלכוד 22".
באמצע שנות השמונים לקה בתסמונת גייאן-בארה והיה על סף מוות. משהתאושש, התגרש מאשתו שירלי, אם ילדיו, ונישא לאחות שטיפלה בו, ואלרי המפריס, עמה נשאר עד מותו ב-1999.
שמעון פרס
שמעון פֶּרֶס (2 באוגוסט 1923, כ' באב ה'תרפ"ג – 28 בספטמבר 2016, כ"ה באלול ה'תשע"ו) היה פוליטיקאי ומדינאי ישראלי, שכיהן כנשיאהּ התשיעי של מדינת ישראל וכראש ממשלתה השמיני.
פרס החל את מעורבותו בציבוריות הישראל כבר בגיל צעיר. בשנת 1952 מונה למנכ"ל משרד הביטחון והוא בן 29. הוא נמנה עם מקימי הקרייה למחקר גרעיני בדימונה והתעשייה האווירית הישראלית.
בשנת 1959 נבחר לראשונה לכנסת מטעם מפא"י, ומאז כיהן בה כחבר במשך 48 שנים רצופות (למעט תקופה קצרה של חודשים מספר, ובסך הכול - 17,272 ימים ) - יותר מכל אדם אחר. זמן קצר לאחר בחירתו לכנסת מונה לסגן שר הביטחון. בשנת 1965 פרש פטרונו הפוליטי, דוד בן-גוריון, ממפלגתו הוותיקה מפא"י, והקים את רשימת פועלי ישראל. פרס הצטרף לבן-גוריון ומונה כמזכ"ל המפלגה החדשה. רפ"י לא עמדה בציפיותיה להפוך למפלגת שלטון ונותרה באופוזיציה עד ל-1967, עת צורפה לממשלה על רקע תקופת ההמתנה. בדצמבר אותה שנה הוביל פרס את ההחלטה למזג את רפ"י עם מפא"י ליצירת מפלגת העבודה הישראלית.
ב-1969 מונה לראשונה לשר בממשלת גולדה מאיר, ושימש במספר תיקים חברתיים-כלכליים. לאחר שמאיר התפטרה מראשות מפלגת העבודה, התמודד פרס מול יצחק רבין על ראשות המפלגה, אך הפסיד. רבין הרכיב את הממשלה ומינה את פרס לשר הביטחון.
בשנת 1977 התפטר יצחק רבין מראשות מפלגת העבודה; פרס התמודד על התפקיד וניצח. מאז כיהן כיו"ר המפלגה במשך כ-15 שנים רצופות. בבחירות לכנסת התשיעית נחלה מפלגת העבודה מפלה דרמטית, ולשלטון עלתה לראשונה מפלגת הליכוד. פרס היה לראש האופוזיציה ושימש בתפקיד עד לכינונה של ממשלת האחדות הלאומית בשנת 1984.
בבחירות לכנסת האחת עשרה לא הושגה תוצאה שאיפשרה לאחת מן המפלגות הגדולות (קרי, הליכוד או המערך) לכונן ממשלה אידאולוגית. בתיווכו של נשיא המדינה הוחלט על כינונה של ממשלת אחדות, בה יכהן פרס כראש הממשלה תחילה, ולאחר שנתיים יתפטר ואחריו יכהן יצחק שמיר. כך אכן היה, ולאחר שסיים את כהונתו כראש הממשלה ב-1986, מונה פרס לשר החוץ. ב-1988 התקיימו בחירות, שלאחריהן הוחלט לכונן שוב ממשלת אחדות, אך הפעם בלי לקיים רוטציה על ראשות הממשלה. בממשלה זו כיהן פרס כשר האוצר, עד שהגה תוכנית להפלת הממשלה ולהקמת ממשלה בראשות המערך בלבד, מה שכונה "התרגיל המסריח". ביום הצבעת האי-אמון פיטר שמיר את פרס. והממשלה אמנם נפלה, אך פרס כשל בהקמת ממשלה. שמיר הצליח לכונן ממשלה בראשות הליכוד, ופרס היה שוב לראש האופוזיציה.
תסמונת פולנד
תסמונת פולנד היא עיוות מולד נדיר המאופיין בתת-פיתוח או בהיעדר אחד משרירי החזה. לעיתים קרובות מלווה הסינדרום באיחוי של אצבעות היד בצד בו חסר שריר החזה. התופעה אופיינה לראשונה ב-1962 על ידי פאטריק קלארקסון, פלסטיקאי יליד ניו זילנדי שעבד בבתי חולים בלונדון. הוא שם לב ששלושה ממטופליו סובלים מהיעדר שריר חזה וכן מאיחוי של האצבעות. קלארקסון מצא אזכור של תופעה דומה שפורסמה על ידי אלפרד פולנד כמאה שנה קודם לכן. במאמרו תיאר פולנד עיוות של החזה וכן עיוות של אחת הידיים. למרות שלא ניתן לומר שפולנד גילה את התסמונת שכן תיאר מקרה בודד, קלארקסון נתן לתסמונת את שמו של פולנד.
שמעון פרס
ב-1992 התקיימו בחירות על ראשות מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה. בבחירות אלו ניצח רבין את פרס, ולאחר ניצחון מפלגת העבודה בבחירות היה רבין לראש הממשלה ופרס מונה לשר החוץ. בכהונתו זו היה פרס ממובילי תהליך אוסלו, ועל כך זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1994. ב-4 בנובמבר 1995 נרצח יצחק רבין, ופרס מונה לראש הממשלה בפועל. פרס הקים ממשלה והחליט על הליכה לבחירות. בבחירות לכנסת הארבע עשרה נבחר ראש הממשלה בבחירות ישירות, ובהן ניצח בנימין נתניהו את פרס.
ב-1999 ניצח אהוד ברק את נתניהו בבחירות, והקים ממשלה. פרס היה לשר לשיתוף פעולה אזורי, והתמודד בשנת 2000 בבחירות לנשיאות המדינה, אך הפסיד בהן למשה קצב. פרס נבחר בשלישית לראשות מפלגת העבודה ב-2003, ובשנת 2005 הצטרף למפלגת קדימה. בשנת 2007 התמודד שוב בבחירות לנשיאות המדינה, והפעם ניצח. פרס כיהן כנשיא מדינת ישראל עד לשנת 2014. פרס נפטר בשנת 2016 ונקבר בחלקת גדולי האומה.
תסמונת פולנד
על פי המכון הלאומי לחקר הגנום האנושי, בת'סדה, מרילנד התסמונת פוגעת בגברים פי שלושה מנשים וצד ימין של הגוף נפגע פי שניים מצד שמאל. ההערכות השונות קובעות כי השיעור הצפוי בלידה הוא אחד לכל 7,000 - 100,000 לידות חיות. הסיבה לקיום התסמונת אינה ברורה אם כי ההערכה הרווחת היא שהפרעה בזרימת הדם לעורק התת-בריחי (subclavian arteries) ביום ה-46 להתפתחות העובר היא הגורם לתסמונת.
שמעון פרס
ראשית חייו (1923–1947)
נולד בשם שמעון פֶּרְסְקי (בפולנית: Szymon Perski) בעיירה וִישְׁנֶבָה שבפולין (לימים בבלארוס). אביו, יצחק פרסקי, היה סוחר עצים אמיד, ואמו, שרה לבית מלצר, הייתה ספרנית ומורה לרוסית. משפחתו מיוחסת לרב חיים מוולוז'ין. בילדותו הושפע פרס מסבו מצד אמו, צבי הירש מלצר, בוגר ישיבת וולוז'ין. בגיל ארבע אף נסע עם סבו לראדין וקיבל ברכת אריכות ימים מהחפץ חיים. הסב חשף את פרס לגמרא, אך גם לספרות העולמית והעברית. סבו היה ראש הקהילה בעיירתם. בני משפחות אביו ואמו נרצחו בידי הנאצים עם כאלפיים מבני העיירה. בנאום שנשא בפני הכנסת בעת השבעתו לנשיא מדינת ישראל, הזכיר פרס בחיבה את הסב, אשר "עיצב את עולמי כילד", ובעת השואה היה בין "אחרוני היהודים שהובלו לבית הכנסת העשוי מעץ ונשרפו חיים בתוכו, כאשר טליתותיהם על כְּתֵפָם". על פי עדותו של פרס, הסב ליווה אותו אל תחנת הרכבת בדרכו לארץ ישראל ובקשתו האחרונה מהנכד הייתה "להישאר תמיד יהודי". על שמו נקראה בתו צביה.
בשנת 1931 עלה האב לארץ ישראל המנדטורית, ושלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1934, הצטרפו אליו פרס, אמו ואחיו הצעיר גרשון (גיגי). אביו של פרס התנדב לצבא הבריטי, והקשר עמו אבד במשך מלחמת העולם השנייה; לאחר המלחמה התברר שהוא ברח פעמיים ממחנה שבויים גרמני. בנערותו של פרס חייתה המשפחה בתל אביב, ושמעון למד בבית הספר היסודי "בלפור". בגיל ארבע-עשרה התקבל פרס ללימודים בבית הספר החקלאי בבן שמן. בית הספר היה פנימייה, אשר לא הכשירה את בוגריה לעבור את בחינות הבגרות אלא חינכה לחיים של הגשמה ציונית בחקלאות ובהגנה. מקצת מהתלמידים בבית הספר הגיעו מן הגולה. ילידי הארץ היו אלו שמצבם המשפחתי דרש הסדר פנימייתי, או כאלו שנמשכו אל השם הטוב שיצא לבית הספר ברמתו הגבוהה ובערכים שאותם הוא מקנה. כבר בהיותו בבית הספר התבלט בכתיבה ובנאום, ופרסם מאמרים בעיתון הפנימייה תוך שימוש בשם העט "בן אמוץ". ב-1941 יצא להכשרה בקיבוץ גבע, הכשרה שהצטרפה לגרעין המייסד של קבוצת אלומות ב-1942, ועבד שם כרפתן, רועה צאן וגזבר.
פרסקי עברת את שמו לפרס ב-1945, בעקבות מסע ה-14 לאום רשרש שיזם שמריה גוטמן להכרת הנגב ומציאת דרך לאום רשרש, ושבמהלכו עף מעל ראשי המשתתפים עוף דורס. הזואולוג היינריך מנדלסון, שהשתתף גם הוא במסע, זיהה כי זהו פרס, ופרסקי החליט לאמץ את שם הציפור כשמו. ב-1945 נישא לסוניה גֶלמן (1924–2011), בתו של המורה לנגרות בפנימיית בן שמן, שהייתה אז חיילת משוחררת מהצבא הבריטי. בשנים 1941–1944 היה אחד ממזכירי "הנוער העובד". בשמשו בתפקיד זה לכד את תשומת לבו של לוי אשכול, אשר קרא לו ב-1947 לשמש בתפקידים ביטחוניים בשירות "ההגנה". לקראת הקונגרס הציוני ה-22 בבזל בדצמבר 1946, הורה דוד בן-גוריון למשה שרתוק לשלוח גם "חברים צעירים המייצגים את התנועה", וכך זכה פרס בן ה-23 בכרטיס נסיעה ותעודת-ציר לקונגרס.
תחילת פעילותו הביטחונית (1947–1953)
ב-1947 החל לעבוד עם דוד בן-גוריון ועם לוי אשכול במפקדת "ההגנה", ועסק בענייני כוח אדם ורכש. עם הקמת צה"ל הוגדרו סמכויותיו של הצבא מול סמכויות משרד הביטחון, והוחלט כי האגף שבו פעל פרס יישאר במשרד הביטחון. מסיבה זו לא גויס פרס, ולא שימש מעולם בכל תפקיד בצה"ל. עובדה זו הייתה בעוכריו של פרס בהמשך דרכו, לדעתם של רבים. אישים כחיים חפר וכיצחק רבין, שלחמו בפלמ"ח, ראו בעלייתו לתפקידים רמים ללא לחימה בשדה הקרב – עלבון אישי כלפיהם. רבין אף טען, שאסור היה למנות את פרס לשר הביטחון כיוון שלא שירת בצה"ל. בעת ההחלטה להטביע את אוניית הנשק של האצ"ל אלטלנה, ביוני 1948, היה פרס בסוד העניינים. שנים לאחר-מכן, הוא אמר למנחם בגין שבן-גוריון הוטעה בעניין זה, ובראיון אחר הזכיר את ישראל גלילי, שניהל את המשא ומתן עם האצ"ל. בינואר 1949 נבחר לכנסת הראשונה, אך לבקשת בן-גוריון ויתר על חברותו בה והמשיך לעסוק בנושאים ביטחוניים. באפריל של אותה שנה, נתמנה לראש שירותי הים באופן זמני למשך כחודש עד שהוחלף על ידי מוניה מרדור, תפקיד שכלל במיוחד ענייני תקציב, כספים ורכש. ב-1949 מונה פרס לראש משלחת משרד הביטחון לארצות הברית, ופעל עם ידידו אל שווימר לרכוש ציוד ותחמושת לחיל האוויר של המדינה הצעירה. פרס אף שכנע את שווימר, שבבעלותו היה האנגר לטיפול במטוסים, לעלות לישראל ולהקים בה האנגר דומה – שנקרא "המכון הממשלתי לבדק מטוסים", ולימים הפך לתעשייה האווירית. פרס שהה בארצות הברית עד שנת 1952 ולמד לימודי ערב באוניברסיטת "ניו סקול" בניו יורק.
מחוז קאסטיון
מחוז קאסטיון (ספרדית Provincia de Castellón; ולנסית Castelló) הוא מחוז בחלקה הצפוני של הקהילה האוטונומית ולנסיה, ספרד.
שמעון פרס
תחילת פעילותו הביטחונית (1947–1953)
בשנת 1952 שב לישראל, ומילא את מקום מנכ"ל משרד הביטחון. בראשית אוקטובר 1953 הודיע דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון, על כוונתו להתפטר מתפקידו. בן-גוריון פיצל את סמכויותיו: את ראשות הממשלה העביר למשה שרת, ואת תפקיד שר הביטחון הפקיד בידי פנחס לבון, בתחילה בפועל, ובאופן רשמי מה־7 בדצמבר 1953. יום לפני התפטרותו הרשמית, מינה בן-גוריון את פרס, שהיה אז בן שלושים, למנכ"ל משרד הביטחון ואת משה דיין לרמטכ"ל.
מול ראש הממשלה היוני והמוחלש, שרת, ובמציאות שבה העיסוק הביטחוני הוא העיסוק הדומיננטי, היה רב כוחה של ה"שלישייה" בעלת החזון האקטיביסטי – לבון, פרס ודיין. פרס ודיין היו יכולים להניח כי דרכם סלולה למשרות הרמות בהנהגת המדינה, שבה הייתה הנאמנות המפלגתית תכונת מפתח לקידום, גם למחזיקי משרות בשירות המדינה ובצבא.
מחוז קאסטיון
גאוגרפיה
מחוז קאסטיון גובלת במחוזות ולנסיה בדרום, טרואל שבאראגון במערב, טרגונה שבקטלוניה בצפון, ובים התיכון במזרח.
בירת המחוז היא קאסטיון דה לה פלאנה. אוכלוסייתו מונה 501,237 בני אדם (2002), מתוכם 30% מתגוררים בעיר הבירה, 60% במטרופולין שלה ו-85% ברצועת החוף.
שמעון פרס
הידוק הברית הביטחונית עם צרפת (1954)
החל משנת 1952 החלה צרפת לספק לישראל כלי נשק, במיוחד טנקים מסוג AMX-13. בשנת 1954 החליטה הממשלה להחליף את בריטניה בצרפת כמקור עיקרי לנשק ולתחמושת. לאחר מגעים ראשונים בין דיין לבין שר ההגנה הצרפתי פייר קניג, נשלח פרס לפריז, לביקור חשאי אצל דיומד קאטרו (Catroux), שר האווירייה הצרפתי, שהיה אוהד ישראל. בסיום הפגישה סיכמו השניים על מכירת מטוסי סילון חדישים מסוג דאסו אוראגן, מטוסי "מיסטר 4", טנקים נוספים מסוג AMX-13 וכן ציוד מכ"ם ותותחים.
על מנת לספק לצה"ל את הציוד הנחוץ לו כדי להפוך לצבא מודרני, היה על פרס ואנשיו להתגבר על מכשולים רבים. על מכירת הנשק פיקחה ועדה משולשת שבה היו חברים צרפתים, בריטים ואמריקאים, והאמריקאים הפעילו את השפעתם למניעת מכירת הנשק לישראל. כן היה על פרס להתגבר על איבת אנשי משרד החוץ הצרפתי ועל חילופי הממשלות התכופים שהיו נהוגים בימי הרפובליקה הצרפתית הרביעית. פרס שהה זמן רב בצרפת, רקם יחסי ידידות עמוקים עם פקידים, נבחרי ציבור ואנשי צבא, ועשה כל מאמץ על מנת להגביר את אספקת הנשק. שיחות ישירות שניהל פרס עם קניג בפברואר 1955 הביאו לרכש של ציוד צבאי במיליוני דולרים. הקמתה של ברית בגדאד, שנועדה לאחד את מדינות המזרח התיכון נגד האיום הסובייטי, נראתה לצרפת כהפרה של האיזון במזרח התיכון, והידקה את הידידות עם ישראל. בין היתר סיפקה צרפת לישראל חמישים טנקי שרמן, שאותם רכשה כציוד עודף מהממלכה המאוחדת. הברית האסטרטגית החדשה הייתה במידה רבה פרי עמלו של פרס.
מחוז קאסטיון
גאוגרפיה
אזור זה הוא דו לשוני, כאשר כמעט כל התושבים דוברית את השפה הספרדית, בזמן שרבים גם דוברים את הניב הנפוץ באזור, ולנסית, המשמש כשפה רשמית נוספת.
ערים מרכזיות נוספות במחוז הן ויאריאל, בוריאנה ווינארוס. במחוז קאסטיון ישנן 135 רשויות מקומיות.
המחוז מחולק מבחינה היסטורית לקומרקס (Comarcas):
שמעון פרס
הידוק הברית הביטחונית עם צרפת (1954)
הידוק היחסים עם צרפת איפשר מאוחר יותר את חתימת ההסכם לבניית הכור הגרעיני בדימונה.
העסק הביש והיחסים עם לבון (1954–1955)
יחסיו של פרס, מנכ"ל משרד הביטחון, עם לבון, שהחלו בצורה הרמונית, הידרדרו על רקע מאבק הכוחות הסמוי שבין פרס, לבון ודיין, שהתפתח לאחר מינוים של דיין ופרס לתפקידיהם. במאי 1954 הורה לבון לפרס לבטל את רכישת הטנקים מסוג AMX-13 מצרפת, שכבר סוכמה, וחש כי הוא יכול לבטוח בפרס במאבק מול דיין; אך פרס, שהיה מחויב לעסקה והיה מיוזמיה, מיהר ופנה אל דיין. הדבר הביא למאבק בין דיין ללבון, שהסתיים בהגשת התפטרותו של דיין, שאותה לבון לא קיבל, ובהתפייסות, אך הייתה זו אבן דרך במערכת היחסים העכורה בין השר לבין מנכ"ל משרדו.
"העסק הביש", פרשת הפעלתם של יהודים במצרים על מנת להביא לסיכול פינוי תעלת סואץ על ידי המעצמות ביולי 1954, הביא לחילוקי דעות בשאלה "מי נתן את ההוראה" ולהאשמתו של לבון במתן ההוראה הפזיזה להפעלת החוליה. על מנת לפתור שאלה זו הוקמה בחשאי ועדה בראשות הרמטכ"ל לשעבר, יעקב דורי, ונשיא בית המשפט העליון יצחק אולשן. ועדת אולשן-דורי פעלה בינואר 1955 ושמעה מספר עדויות, בהן עדותו של פרס. בעדותו מסר פרס חוות דעת שלילית על לבון, ותיאר אותו כחסר אחריות וכהרפתקן. הוועדה קבעה כי אינה יכולה לקבוע ממצא מדויק באשר לאשמתו של לבון. לבון ראה בפעולת הוועדה קנוניה שנועדה לחסלו פוליטית, ושנרקמה בין ראש אמ"ן, בנימין גיבלי, הרמטכ"ל דיין ומנכ"ל משרד הביטחון פרס. ב-12 בפברואר 1955 הודיע לבון לראש הממשלה שרת כי אין ביכולתו לעבוד עוד עם "אויביו בנפש", כאשר הכוונה בעיקר לפרס. על אף סלידתו האישית של שרת מפרס (ביומניו כתב שרת באותם הימים: "אני שולל את פרס תכלית השלילה, ורואה בעליית קרנו קלקלה מוסרית ממארת ביותר. אקרע קריעה על המדינה אם אראנו יושב על כיסאו של שר בישראל") החליט שרת להותיר את פרס במשרתו. בפברואר 1955 התפטר לבון, ובן-גוריון שב לשמש בתפקיד שר הביטחון.
מלחמת סיני (1956)
פרס היה מאנשיו המובהקים של בן-גוריון ששב לעמדת השפעה, ובן-גוריון ראה בו את אחד מבעלי הפוטנציאל המנהיגותי מבין אנשיו. בן-גוריון נקט בקו אקטיביסטי, ויזם עימות עם מצרים של גמאל עבד אל נאצר, במטרה לפגוע במצרים במתקפת מנע, בטרם זו תספיק להתחמש ולהתעצם באופן שיסכן את קיומה של ישראל. הצמרת הביטחונית, פרס ודיין, ראו עמו עין בעין. בראשית 1956 חלו חילופי שלטון בצרפת. גי מולה הסוציאליסט עלה לראשות הממשלה, והביא עמו את שר ההגנה מוריס בורז'ס-מונורי, ואת שר החוץ כריסטיאן פינו. המשטר החדש גילה אהדה לישראל מיום כינונו, וראה צורך באקטיביזם צרפתי במישור הבינלאומי. בעיית אלג'יריה, שהלכה והחריפה, הביאה אף היא להידוק הקשרים עם ישראל, בשל ההנחה שישראל היא אויב המשטרים הרדיקלים בעולם הערבי התומכים בנסיגה צרפתית מאלג'יריה. מאחורי הקלעים נדונה מזה זמן מה האפשרות לפלישה אנגלו-צרפתית לתעלת סואץ, שהולאמה על ידי נאצר, אם כי הבריטים התמהמהו בהחלטה, ונמנעו מכל מגע ישיר עם ישראל בעניין זה.
ב-20 בספטמבר 1956 הגיעו לפגישה עם פרס בתל אביב שני שליחים צרפתים – מקבילו של פרס בתפקיד מנכ"ל משרד הביטחון הצרפתי, אבל תומא והקולונל לואי מאנז'ן. שניים אלו רמזו לפרס כי צרפת מוכנה לסייע סיוע צבאי פעיל לתקיפה ישראלית בסיני. בעקבות פגישתו עם השניים יצא פרס לפריז לפגישה עם פינו. משליחות זו שב כשהוא מעודד, ודיווח לדיין ולבן-גוריון כי פינו מאוכזב מעמדת המעצמות בנוגע למצרים ולפינוי תעלת סואץ, ורואה אף אפשרות לפעולה צבאית נגד נאצר.
לאחר שנודעה לבן-גוריון עמדת שר ההגנה הצרפתי, הוחלט לשלוח לצרפת משלחת בהשתתפות משה כרמל, גולדה מאיר, דיין ופרס, כדי לתאם השתתפות ישראלית במבצע מערבי לכיבוש התעלה. ב-28 בספטמבר 1956 יצאה המשלחת לביזרטה שבתוניס, ומשם לפריז. בוועידה שהתקיימה בביתו הפרטי של מאנז'ן בפרבר סן ז'רמן בפריז (ועל כן ידועה כ"ועידת סן ז'רמן"), הוסכם באופן כללי על תוואי המבצע המתוכנן: פלישה ישראלית לסיני שאליה יצטרפו הבריטים והצרפתים, ועסקת נשק גדולה שנועדה להבטיח את ההצלחה הישראלית במבצע.
ב-10 באוקטובר 1956, בפרבר סן דומיניק בפריז, חתם פרס על הסכם עם תומא, שבו הועלה על הכתב שיתוף הפעולה הישראלי-צרפתי, משלוחי הנשק, ותוואי התקיפה המתוכננת. בימים שלאחר מכן אישרו הממשלות הנוגעות בדבר את ההסכם. לאחר שאישרה ממשלתו של אנתוני אידן את הסכמתה והשתתפותה, הייתה הדרך פתוחה אל מלחמת סיני.
ב-22 באוקטובר 1956 ליווה פרס את בן-גוריון ודיין בנסיעה חשאית נוספת לפריז, שהתקיימה בפרבר הסמוך לפריז, סוור. בן-גוריון, פרס ודיין נועדו עם ראשי הממשל הצרפתי – מולה, בורז'ס-מונורי ופינו. הוועידה, "ועידת סוור", גיבשה באופן סופי את כל תוכנית הפעולה המשולשת, ששילבה את תוכנית "מבצע מוסקטר" במבצע ישראלי שיכונה "מבצע קדש".
אחרי מלחמת סיני (1957–1960)
הניצחון במלחמת סיני הביא להקלת מה בתחושת האיום הביטחוני, ונראה היה כי סיבוב נוסף במערכה שבין ישראל למדינות ערב עודנו רחוק. פרס שקד על חיזוק צה"ל בעזרת רכש ובמחקר. בשנת 1957 סלל פרס את היחסים הביטחוניים עם גרמניה המערבית, כאשר נפגש עם שר ההגנה הגרמני פרנץ יוזף שטראוס והוסכם על מתן סיוע צבאי. פגישה זו, והפגישות שלאחריה, התנהלו בחשאי. יחד עם מאמצי הרכש, נוצרה בתקופה זו תשתית לייצור נשק ותחמושת מכל הסוגים במדינת ישראל. התעשייה האווירית, שהחלה את דרכה בשנת 1953 ברכש של ציוד לתיקון מטוסים מארצות הברית. בשנת 1960 החלו המפעלים לייצר, ברישיון צרפתי, את מטוס האימון, פוגה מגיסטר, ששימש בזמן מלחמת ששת הימים אף כמטוס תקיפה. נשק וחימוש לחילות השדה יוצרו אף הם, והחל ייצורו ההמוני של התת מקלע "עוזי". הונחה התשתית לייצור טילים והוקמה הרשות לפיתוח אמצעי לחימה. פרס סייע לכל אלה בתפקידו כמנכ"ל משרד הביטחון.
הכור בדימונה (1957)
באוקטובר 1957 נחתם בין ישראל ובין צרפת הסכם סודי לבניית כור גרעיני על אדמת ישראל, וכן על הקמת מכון הפרדה לפלוטוניום, עובדה המעידה על שימוש בכור לצרכים צבאיים. על פי חזונו של בן-גוריון, שפרס היה שותף לו, היה על ישראל להצטייד בנשק גרעיני. בנושא טעון זה היו הדעות חלוקות. לא ידוע עד כמה שיתף בן-גוריון את שריו בהחלטות ובהסכמים המפורטים שנחתמו עם צרפת; החוקר אבנר כהן סבור כי החליט זאת על דעת עצמו, מבלי ליידע את ממשלתו. עם זאת, ברור כי פרס היה בסוד ההחלטה, ופעל לקידומה, ובין היתר גייס תרומות למימון בניית הכור.
הקריה למחקר גרעיני החלה להיבנות בתקופת כהונתו של פרס כמנכ"ל משרד הביטחון. גם אחר כך, כששימש סגן שר הביטחון וחבר הכנסת, פעל לקידום החימוש הגרעיני של ישראל. בנאומים פומביים התייחס פרס לעניין בעקיפין כ"יתרון איכותי" או "בסיס טכנולוגי".
סגן שר הביטחון (1959–1965)
מבחינה פוליטית, שנים אלו התאפיינו במריבה בין-דורית בצמרת מפא"י. בן-גוריון ניסה לטפח דור של צעירים, ובהם: דיין, פרס, אבא אבן וטדי קולק. ומנגד, אנשי העלייה השלישית, כפנחס לבון, ובמיוחד "השלישייה" – גולדה מאיר, זלמן ארן ופנחס ספיר – חשו כי בן-גוריון עומד להעביר את לפיד ההנהגה "מעל לראשיהם" לדור הצעיר, מבלי שתינתן להם ההזדמנות להנהיג. שבתי טבת מביא ציטוט של פרס, כי "הוא ובני דורו אינם זקוקים למאבק בזקני מפא"י כדי לפנותם מן הדרך לשלטון, הזמן יעשה זאת עד מהרה". לאחר ניצחונה הגדול של מפא"י בבחירות, ובהיותו מספר 2 בביטחון, כאשר אחרים ובהם משה דיין הוסטו הצידה (דיין מונה לשר החקלאות ושימש בתפקיד משני זה במשך חמש שנים) – חש פרס כי דרכו אל ההנהגה סלולה.
פרס המשיך, לצד בן-גוריון, לשקוד על הפיתוח הביטחוני. אחד ההישגים בשנים אלה היה שיגור הרקטה שביט 2 ביולי 1961. מאחורי שיגור הרקטה עמד מרוץ חימוש אזורי, שבו נעזרה מצרים במדענים גרמנים לייצור טילים, ונטען שגם נשק בלתי קונבנציונלי. בשנים אלו המשיך פרס לתמוך בקשר עם צרפת כספקית הנשק העיקרית של מדינת ישראל, מול קולות אחרים במערכת הביטחונית, שמייצגם היה הרמטכ"ל חיים לסקוב. אלה קראו להתקרבות אל ארצות הברית וקבלת נשק אמריקני, שאותו ראו כעדיף על המערכות הצרפתיות. ויכוח זה עורר עימות ראשון בין פרס לבין ראש אג"ם, אלוף יצחק רבין, שהיה בין התומכים העיקריים בגישתו של לסקוב.