cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחידת דובדבן
גיוס ליחידה והכשרת הלוחם
מסלול הכשרת הלוחמים בדובדבן כולל הכשרה בסיסית (טירונות) בקליעה, שדאות, כושר גופני וביצוע תרגילים ברמת הפרט, הצוות והחוליה, קורס הכשרה של רובאי 08, קורס לוחמה בטרור, קרב מגע, ניווטים בשטח פתוח ובנוי, קורס לוחמה זעירה, הכשרה ייעודית בנושאי לחימה בטרור ונושאים רבים נוספים.
היחידה מפעילה גם צלפים שתפקידם לחפות על הלוחמים בשטח, לתצפת על זירת הפעולה ולספק מודיעין טקטי ובמידת הצורך לחסל מחבלים המאיימים על ביטחון הלוחמים בשטח.
בקעת הנדיב
בשל חשיבותו, אותר חלק ניכר מן המרחב כ-"מכלול נופי" בתמ"א 35, וכ-"מרקם מוטה שימור", הנדרש לתוכנית כוללת שתיוחד לו בלבד – תמ"מ 5/6. תוכנית זו התייחסה למרחב זה ונקראה "סובב בקעת הנדיב". בתוכנית ניתנה התייחסות מעמיקה ל "דרך יפו" ההיסטורית, ונקבע בה כי דרך זו תהיה דרך נוף חקלאית, דרך עפר לצרכים חקלאיים ולתיירות, כחלק ממערך שימור המורשת באזור.
יחידת דובדבן
גיוס ליחידה והכשרת הלוחם
מאז הקמת דובדבן נעשתה הפעילות המסוערבת רק לחלק מארסנל היכולות של היחידה כיחידה מיוחדת.
בקעת הנדיב
לאזור מגיעים לעיתים קרובות ספורטאים (רצים, רוכבי אופניים ומטיילים) ונופשים, תיירים אקולוגיים הבאים ליהנות מן הציפורים הנודדות ובעלי החיים, העושר של האלונים והעצים הייחודיים לאזור, והנחלים הרבים החוצים אותו, ותיירי מורשת אשר מעוניינים ללמוד על תקופת בית שני ועל מורשת הברון רוטשילד והחקלאות הענפה של האזור.
יחידת דובדבן
אמצעי לחימה
לוחמי היחידה חמושים בנשק קל ואמצעים טכנולוגיים מיוחדים, חלקם מסווגים. הנשק האישי של כל לוחם כולל אקדח ורובה סער. האקדחים הם מדגמי זיג־זאואר SIG P228 וגלוק 17/19/26. רובי השירות הם רובי סער מקוצרים מדגמי M4A1 פלאטופ ומיקרו־תבור. היחידה מפעילה גם צלפים החמושים ברובי צלפים שכוללים את הרמינגטון M24 והמאוזר 86SR הבריחיים וה־SR-25 Mk 11 והבארט REC10 החצי־אוטומטיים, שלושת האחרונים מותאמים ללוחמה בטרור. צלפי היחידה מתאמנים גם על רובי רמינגטון M24 וברק (HTR 2000). להתמודדות עם מהומות אלימות והפרות סדר, משתמשים צלפי וקלעי היחידה ברובי רוגר 10/22 ורוגר SR-22 מושתקים. בנוסף חמושה היחידה במקלעי מאג ונגב.
בקעת הנדיב
ביולי 2015 התארגנה קבוצת תושבים במאבק על שמירת בקעת הנדיב כאזור ירוק. מאבק זה מתמקד בעיקר ביוזמה לסלול לאורך הבקעה כביש אזורי שיחצה אותה ויוליך מכבישי 6 ו-65 בדרום אל כבישי 4 ו-70 בצפון, וייסלל על "דרך יפו" ההיסטורית.
יחידת דובדבן
יחידת המילואים של דובדבן
במהלך חודש ינואר בשנת 2014 נפתח לראשונה גדוד המילואים של היחידה המובחרת. הגדוד החדש מכיל מאות לוחמים בוגרי היחידה הסדירה. יוזמי הרעיון לפתיחת גדוד המילואים החדש הם מפקד פיקוד המרכז לשעבר, האלוף ניצן אלון, מפקד אוגדת איו"ש לשעבר, תא"ל חגי מרדכי ומפקד היחידה הסדירה בעבר אל"ם שמעון אדרי. עד הקמת הגדוד הופנו יוצאי היחידה המובחרת לשירות מילואים ביחידות חי"ר סדירות, בעיקר תחת חטיבת הצנחנים. בספטמבר 2020 קיבלה היחידה את עיטור ההצטיינות ליחידות המילואים מנשיא המדינה.
עמותת דובדבן
עמותת דובדבן הוקמה בשנת 1992 על ידי מר אורי הירשמן, אביו של סרן דורון הירשמן. מטרתה העקרית היא להוות כתובת משותפת לחיילי היחידה, בוגריה והמשפחות השכולות. העמותה פועלת במספר מישורים שונים. מישור אחד, הוא תמיכה במשוחררים החדשים, על ידי חלוקת מלגות והצמדת מנטורים שיסייעו להם בהתחלות החדשות. מישור נוסף, הוא תמיכה בקהילה. חלק מחזון היחידה הוא ניצול כוח האדם האיכותי של חיילי היחידה, ושילובו בפעילויות המעודדות מעורבות ואחריות חברתית למען החברה הישראלית. על כן, חברי העמותה המקבלים מלגה נדרשים להתנדב בעמותות שונות. כמו כן, העמותה דואגת לתמוך, לטפח ולשמר את הקשרים עם היחידה, עם המשפחות השכולות ובוגרי היחידה. על מנת ליישם את חזון העמותה, פועלת העמותה במספר פרויקטים שנקבעו על ידי הוועד המנהל ומנוהלים על ידי מנכ"ל העמותה. דובדבן נחשבת ליחידה מאוד משפחתית ומאוחדת, תוך כדי השירות ואחריה.
מפעליה של העמותה:
מחלקת ליווי מנטלי הפועלת בעמותה, הוקמה בשנת 2020 על ידי מר מאור צברי, מפקד הצוות של רונן לוברסקי שנהרג בפעילות מבצעית ברמאללה. מטרתה העיקרית היא עיבוד חוויות הלחימה של בוגרי היחידה.
אובה ארוף
סר אובה נייקוויסט ארוף (באנגלית: Ove Nyquist Arup; 16 באפריל 1895, ניוקאסל, הממלכה המאוחדת - 5 בפברואר 1988, לונדון, הממלכה המאוחדת) היה מהנדס מבנים בריטי הנחשב לגדול בתחומו.
ארוף נולד בבריטניה לוטרינר דני ולאם נורווגית. בילדותו עקרה המשפחה למינכן והוא נשלח ללמוד בפנימייה בדנמרק. ב-1913 החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת קופנהגן וב-1918 נרשם לתואר בהנדסה באוניברסיטה הטכנית של דנמרק, קופנהגן, בהתמחות בבטון מזוין. הוא סיים את לימודיו ב-1922 תוך שהוא מושפע מהתאוריות של הארכיטקט הצרפתי לה קורבוזיה והמסה שלו לקראת ארכיטקטורה, ומהארכיטקט הגרמני ולטר גרופיוס.
קודם למלחמת העולם השנייה עבד ארוף בחברה דנית בהמבורג ובלונדון. בשנים אלו תכנן מבנים שונים וצבר ניסיון רב, עד שב-1938 הקים יחד עם בן דודו חברת הנדסה. במלחמה עצמה, עזר בתכנון ההגנה האזרחית, תוך שהוא מציע את גישת בניית המקלטים תחת העמדה המקובלת שגרסה שיש לפזר את האזרחים באזורי הספר. המלצותיו ברובן לא נתקבלו, והשימוש במקלטים מבטון מזוין, כפי שהציע, נותר מנת חלקם של עשירי לונדון שבנו אותם בעצמם, תחת הצעתו לבנות את המקלטים כשטחים ציבוריים. כמו כן יעץ ארוף בתכנון הרציפים הזמניים שהוקמו במסגרת הפלישה לנורמנדי.
לאחר המלחמה המשיך בפעילותו האזרחית.
בשנת 1953 הוענק לו תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE).
בשנת 1971 זכה לתואר אבירות (Knight Bachelor) ממלכת אנגליה על תרומתו לתחום ההנדסה האזרחית.
יוסף פאור
יוסף פאור (בספרדית: José Faur, מבוטא חוֹסֶה פאור; 1934 – 9 ביוני 2020) היה רב, פילוסוף וחוקר יהדות. שימש כפרופסור בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS), במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת נתניה.
קורות חיים
בשנת 1955 פאור, שהיה אז כבן 20, התקבל ללימודים בישיבה החרדית הנחשבת ביותר בארצות הברית, ישיבת לייקווד הנמצאת בלייקווד, ניו ג'רזי. מוסד זה נוסד ונוהל על ידי ראש הישיבה הליטאי הרב אהרון קוטלר. פאור הזכיר את ימי לימודיו שם:
במקביל למד פאור אצל הרב שאול מטלוב עבאדי שאף הסמיכו לדיינות בדיני "אבן העזר".
לאחר מכן למד באוניברסיטת ברצלונה, שם קבל תואר דוקטור לפילולוגיה שמית בשנת 1964. היה ליהודי הראשון לקבל תואר כזה מאז גירוש ספרד בשנת 1492. בשנת 1967, בעצת הרב דוד די סולה פול ורבו הרב עבאדי קיבל פאור מינוי בסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה. הוא לימד שם עד שנת 1984, אז המוסד התחיל לקבל נשים. מאז, לימד פאור במחלקה לתלמוד של אוניברסיטת בר-אילן ובמכללת נתניה.
נפטר אור לי"ח בסיון ה'תש"ף (9 ביוני 2020) בבית החולים לניאדו בנתניה.
פולמוס
בזמן שלימד בסמינר התאולוגי היהודי, העביר פאור גם שיעורי תורה בקהילה החלבית בברוקלין. חוגים חרדיים מחו על כך משום שזיהו את פאור עם התנועה הקונסרבטיבית, שהסמינר התאולוגי הוא המוסד המרכזי שלה. פאור קיבל מכתב תמיכה מאת הרב יעקב קצין והרב מטלוב עבאדי. הרב קצין כתב שפאור לא הזדהה מעולם עם התנועה הקונסרבטיבית ולימד בסמינר רק כדי להתפרנס. מולו התייצבו רבנים חרדים מפורסמים, אשכנזים וספרדים, כגון הרב משה פיינשטיין, הרב עובדיה יוסף והרב אלעזר שך. בעקבות הלחץ החרדי נאלץ הרב קצין לסגת מתמיכתו ולהצטרף למתנגדים לפאור.
בקיץ 1987 זכה פאור לתמיכה מפתיעה מרבה הראשי של ירושלים, הרב שלום משאש. משאש כינס בית דין מיוחד שבחן את כל העובדות ולבסוף זיכה את פאור מההאשמות נגדו. אף שגם הרב הספרדי הראשי, מרדכי אליהו הסכים לפסיקתו של בית הדין, הפולמוס לא שקט. העיתון החרדי יתד נאמן פרסם ב-8 בפברואר 1998 הצהרה חתומה על ידי 17 ראשי ישיבות ספרדיות שקרא להתנגד למנוי של רב קונסרבטיבי לבית הכנסת החלבי שערי ציון בניו יורק. פאור הואשם גם כי דיבר בצורה לא נאותה על חכמי אשכנז מימי הביניים ושמספריו עולה ריח של כפירה. גם כאן גרם הלחץ לרב משאש ולרב אליהו לבטל את תמיכתם בפאור.
מי שתמך בפאור בצורה גורפת היה הרב דוד שלוש, רבה של נתניה. פאור היה מתפלל דרך קבע בבית הכנסת הספרדי המרכזי- זכור לדוד והיה נושא את הדרשה המרכזית בשבתות בהן הרב שלוש לא היה נמצא ולעיתים התכבד באמירת הדרשה גם כשהרב שלוש היה נוכח.
הצהרת סינגפור
הצהרת סינגפור של עקרונות חבר העמים הבריטי (באנגלית: Singapore Declaration of Commonwealth Principles) היא הצהרה שהוצאה על ידי ראשי חבר העמים הבריטי שהתכנסו בסינגפור על מנת לקבוע את העקרונות של חבר העמים, ואת כללי ההצטרפות של מדינות לחבר העמים.
ההצהרה הוצאה ב-22 בינואר 1971 בסיום פגישת ראשי מדינות חבר העמים.
ההצהרה מתארת את זהות חבר העמים, את היחסים בין חברי חבר העמים, ובין החבר עצמו לחבריו, וכן את המטרות העיקריות של הארגון:
הפרק השני של ההצהרה מתארת את השונות בין המדינות החברות בחבר העמים – הכולל הן מדינות עשירות, והן מדינות עניות על פני שש יבשות ולצד חמישה אוקיינוסים.
הפרק השלישי של ההצהרה קובע כי כל מדינה יכולה להיות חברה בכל ארגון בינלאומי, או לבחור שלא לנקוט בצד כלשהו. פרק זה נכתב בשיאה של המלחמה הקרה ונועד לאפשר למדינות החברות להישאר בלתי מזדהות בסכסוך זה.
עשרת הפרקים הבאים מתארים את המטרות הפוליטיות של הארגון: קידום שלום עולמי ותמיכה בארגון האומות המאוחדות; קידום חירויות האדם ואגליטריות; מיגור העוני, הבורות, המחלוקת, וקידום שוויון כלכלי; קידום סחר חופשי; קידום שיתוף פעולה בין מוסדות של המדינות החברות בחבר; רב תרבותיות; דחיית לחץ פוליטי.
פסקת הסיכום של ההצהרה קובעת כי:
בסיום ההצהרה מצוין כי החבר יאבק ב"לחץ פוליטי" ככלי לקידום מדיניות. בכך הארגון שמט למעשה את היכולות שלו עצמו לקדם נושאים אחרים שאינם מפורטים לעיל. בעיה זו נפתרה במסגרת הצהרת הרארה אשר הרשתה לחבר להשפיע על חברי החבר עצמם.
שפות סורביות
הסורבית היא אחת משלוש שפות המיעוטים הרשמיות של גרמניה, בנוסף לדנית ופריזית (בגרמנית: Sorbisch ).
הסורבית נחלקת לשני דיאלקטים עיקריים, שביניהם כמה הבדלים בהגייה: הדיאלקט הצפוני (dolnoserbšćina) מדובר בפי שבעת אלפים עד עשרת אלפים איש במדינת ברנדנבורג בגרמניה (דיאלקט זה נמצא בסכנת הכחדה) המתגוררים בעיקר בעיר פורסט וסביבותיה, והדיאלקט הדרומי (hornjoserbšćina) מדובר בפי 13 עד 40 אלף איש במדינת סקסוניה בגרמניה. האזור בו מדברים בשני הדיאלקטים נקרא לוסאטיה (Lausitz בגרמנית, Łužica/Łužyca בסורבית).
דיאפאוזה
דרכים נוספות בהן בעלי חיים מתמודדים עם העונות הקשות של השנה הן: נדידה ותרדמת חורף.
דיאפאוזה אצל יונקים
תהליך הדיאפאוזה קיים אצל קרוב ל-100 מיני יונקים בעולם, הכלולים בשבע סדרות. במהלך הדיאפאוזה, הזיגוטה לא משתרשת ברחם מיידית, אלא נשארת במצב תרדמתי. העובר אינו מתפתח כל עוד הוא מנותק מרירית הרחם. התוצאה היא שתקופת ההריון מתארכת, לפעמים עד כדי שנה. היום ידוע די הרבה על המנגנונים הכימיים הקשורים בהפעלת הזיגוטה הרדומה, אך התנאים שגורמים לזיגוטה להיכנס לתקופת הדיאפאוזה, ואלה המשאירים אותה בתקופה זו, אינם ידועים. בין היונקים שקיימת בהם תופעת הדיאפאוזה נמנים מכרסמים, סמוריים וחיות כיס.
דיאפאוזה אצל פרפראים
בעוד שבתנאים נוחים פרפרים מסוגלים להעמיד מספר דורות בשנה, בתנאים קשים (חום קיצוני או קור קיצוני שמשפיעים על הצומח ויוצרים בכך מחסור במזון) הפרפרים נאלצים אפילו להקפיא את התפתחותם (בביצה, בזחל או בגולם) על מנת לעבור את העונה הקשה. הזחלים במהלך תקופת הדיאפאוזה יכולים להימצא באופן חופשי על ענפים, בין עלים שהודבקו על ידי קורים או בתוך קנים משותפים, גם הם נבנים על ידי עלים דבוקים בקורים (כמו במקרה של לבנין העוזרר). רוב הזחלים בתקופת הדיאפאוזה נמצאים מתחת לאבנים, טחבים או עלים. הגלמים בתקופת הדיאפאוזה יכולים להימצא על פני האדמה, בתוכה או על ענפים ועלים.
בזמן הדיאפאוזה, גוף החרק עובר שינויים פנימיים נרחבים. בעוד שהוא ממשיך לצרוך חמצן ולפלוט פחמן דו-חמצני והלב ממשיך לפעום, גוף החרק מפסיק לגדול וקצב חילוף החומרים מואט מאוד. גם משק המים של הגוף מותאם לתנאי הסביבה. בד בבד עם התהליכים הפיזיולוגיים שתוארו כאן, חל שינוי ניכר בשיווי המשקל ההורמונלי. אחד הגורמים המשפיעים על הדיאפאוזה הוא משך הזמן בו שרוי בעל החיים באור יום (פוטופריודיות). גורמים חיצוניים נוספים המשפיעים על הדיאפאוזה הם טמפרטורה, יובש מתגבר ושינויים איכותיים במזון. על ידי שינוי מלאכותי של התנאים האלה, אפשר לקצר במקרים מסוימים את הדיאפאוזה או אף להפסיקה.
דוגמאות לפרפרים שמתקיימת אצלם דיאפאוזה קיצית (אלה מגיחים בסתיו) בשלב הגולם:
דוגמאות לפרפרים שמתקיימת אצלם דיאפאוזה חורפית (אלה מגיחים באביב) בשלב הגולם:
דוגמאות לפרפרים שמתקיימת אצלם דיאפאוזה במהלך החורף והקיץ (אלה מגיחים באביב) בשלב הגולם:
מעצמת-על
במדע המדינה, מעצמת-על היא מדינה בעלת חשיבות מכרעת בכלכלה, בביטחון וביחסי החוץ הבינלאומיים ולעיתים גם בתרבות. בתקופה שלאחר התפרקות ברית המועצות הפכה ארצות הברית למעצמת העל היחידה.
לצרפת, לבריטניה, לגרמניה, לרוסיה ולסין יש כוח פוליטי וכלכלי רב, אך הן אינן נחשבות למעצמות-על.
מעצמות על בעבר
בעבר היו מספר מעצמות על. במאה ה-18 וה-19 נחשבו האימפריה הבריטית והאימפריה הצרפתית למעצמות-על, אך לאחר מלחמות העולם הן ירדו מגדולתן. בריטניה וצרפת עדיין נחשבות למעצמות.
גם האימפריה הרומית, האימפריה המונגולית, האימפריה הספרדית וברית המועצות היו מעצמות על בזמנן.
המלחמה הקרה
המושג "מעצמת על" מוזכר רבות בדיונים על המלחמה הקרה בין ברית המועצות לבין ארצות הברית אשר התרחשה מהימים שאחרי מלחמת העולם השנייה ועד התפרקותה של ברית המועצות בשנת 1991. שתי המדינות התנגדו אחת לשנייה מבחינה אידאולוגית, פוליטית, צבאית וכלכלית. ברית המועצות קידמה את האידאולוגיה הקומוניסטית: כלכלה מתוכננת ומשטר חד-מפלגתי, בזמן שארצות הברית קידמה את האידאולוגיה של דמוקרטיה ליברלית ושוק חופשי. הלחימה הקרה באה לידי ביטוי בבריתות הצבאיות ברית ורשה ונאט"ו, בהתאמה. רוב רובה של אירופה היה מיושר עם אחד הצדדים. מאז התפרקות ברית המועצות, נטען רבות כי ארצות הברית היא מעצמת העל היחידה בעולם, שלה יש את העליונות בכל תחומי הצבא, בכלכלה והדיפלומטיה, אך דיפלומטים רבים (ביניהם מזכיר המדינה לשעבר הנרי קיסינג'ר) טוענים כי כוחה של המדינה ירד עם השנים.
קולמנאר וייחו
קולמנאר וייחו (בספרדית: Colmenar Viejo) היא עיר בקהילה האוטונומית מדריד שבספרד. העיר ממוקמת 30 קילומטרים צפונית לבירה מדריד ומונה כ- 44 אלף תושבים.
הצהרת לונדון
הצהרה זו נועדה לאפשר לחבר העמים להתמודד עם השינויים הפוליטיים, במסגרתם מדינות רבות אשר היוו חלק מהאימפריה הבריטית קיבלו עצמאות והעדיפו להפוך לרפובליקות במקום להישאר מונרכיות. בכך מהווה ההצהרה המשך להצהרת בלפור משנת 1926 ולחוק וסטמינסטר משנת 1931.
ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת תמך בהפרדת סמכויותיו כמונרך השולט בממלכות השונות, לבין סמכויותיו כראש חבר העמים.
גנוניים
גנוניים או צלופחי גן (שם מדעי: Heterocongrinae), היא תת-משפחה של קונגריים מסדרת הצלופחאים. מרבית המינים במשפחה מצויים באוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי, אך ישנם מינים גם באוקיינוס האטלנטי, בים הקריבי, ובים האדום. בני המשפחה הם צלופחים קטנים שחיים על קרקעית הים, ומגיעים לגודל ממוצע של 80 סנטימטר, כשהמינים הגדולים ביותר יכולים להגיע גם ל-120 סנטימטר. המינים במשפחה מקיימים דפוסי צבעים והתנהגות שונים מאוד במינים שונים.
גני צלופחים
הגנוניים ידועים קיבלו גם את שמם וגם את כינויים ("צלופחי גן") מהתנהגות ייחודית שמראים רוב המינים במשפחה. הגנוניים חיים בקבוצות גדולות, כשכל פרט בקבוצה חי בגומחה משלו. כאשר הגנונים מרגישים בטוחים, הם מוציאים את ראשם ומרבית גופם מהגומחה שלהם, על מנת לסנן את מזונם (זואופלנקטון) מן המים, אך בסיס גופם עדיין בגומחה, כך שהם נראים כאילו הם "צומחים" מתוך האדמה. בקבוצות גדולות, הגנונים נראים מרחוק כמו גן של צמחי קרקעית, ומכאן שמם. התנהגות זו היא המאפיין העיקרי של המשפחה, ומקויימת כמעט על ידי כל המינים במשפחה.
ליאור גפשטיין
ביוגרפיה
בשנת 1991 גפשטיין סיים לימודי תואר ראשון במדעי הרפואה בהצטיינות. בשנת 1996 סיים בהצטיינות לימודי דוקטור ברפואה ובשנת 1999 סיים לימודי דוקטור בפילוסופיה במחלקה לפיזיולוגיה וביופיזיולוגיה. את כל מסלול לימודיו עשה בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון. עם סיום לימודיו החל לעבוד כמרצה בפקולטה לרפואה בטכניון ובשנת 2004 התמנה לדרגת פרופסור חבר. בשנת 2002 הוא סיים התמחות ברפואה פנימית ובשנת 2004 סיים התמחות בקרדיולוגיה במרכז הרפואי רמב"ם. בין השנים הוא התמחה באלקטרופיזיולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו ומאז שנת 2006 הוא משמש רופא קרדיולוג בכיר ביחידה לאלקטרופיזיולוגיה במרכז הרפואי רמב"ם.
גנוניים
גני צלופחים
בישראל יש בשמורת האלמוגים באילת אתר צלילה שקרוי "גן הצלופחים" ובו יש מושבה מפורסמת וקרובה לחוף של צלופחי גן מהמין גנון אילתי.
מינים
המשפחה מתחלקת לשני סוגים, בהם 35 מינים של צלופחי גן.
ליאור גפשטיין
ביוגרפיה
פרסם עשרות מאמרים על מחקריו בירחונים רפואיים בולטים וכתב פרקים במספר ספרי רפואה. כיום הוא מנהל המחלקה הקרדיולוגית בבית החולים רמב"ם ועומד בראש המעבדה למחקר אלקטרופיזיולוגי ושיחזור תפקודי של הלב ע"ש משפחת סוניס בפקולטה לרפואה של הטכניון. הוא זכה לפרסים רבים על מחקריו פורצי הדרך. בשנת 2006 זכה בפרס זייפס להוקרת עבודתו המדעית של חוקר צעיר שנתן תרומה יוצאת דופן למחקר הקרדיו-וסקולרי תוך הצגת הישגים אקדמיים מרשימים. הוענקו לו פרס מייסדי טבע לשנת 2003, פרס מיכאל ברונו ברפואה לשנת 2009, פרס על הצטיינות במחקר מטעם האיגוד הקרדיולוגי האירופי, האיגוד הקרדיולוגי הישראלי ועוד. בחודש נובמבר 2012 נבחר לחבר האקדמיה הצעירה למדעים כאחד מתוך 26 חוקרים ומדענים צעירים מהשורה הראשונה בישראל. הוא הרופא היחיד מבין החוקרים שנבחרו לאקדמיה.
נשוי לוורדית, רופאה במקצועה. יש לו שני בנים.
מחקרו
מחקרו של ליאור גפשטיין עוסק בתאי גזע וביישומיהם הרפואיים, בעיקר למחלות לב כגון אי-ספיקת לב והפרעות קצב. במקרה של אי ספיקת לב, הלב מתכווץ באופן לא תקין בגלל אובדן תאי לב, שלרוב נגרם מהתקף לב קשה. במעבדתו של ליאור גפשטיין עובדים על פתרון שיהפוך תאי גזע לתאי לב חדשים, ובכך לרפא את המחלה. במקרה של הפרעת קצב הרכיב שאחראי על קביעת קצב הלב מתקלקל, ואז יש צורך בקוצב לב. במעבדתו של ליאור גפשטיין עובדים על פיתוח קוצב לב ביולוגי, שבנוי מתאי הלב המותאמים למטרת קביעת קצב הלב. הבעיה עם קוצבי הלב כיום היא שהוא עלול להתקלקל, לגרום לזיהום או בעיות אחרות שאין בקוצב הלב הביולוגי. ליאור גפשטיין עובד בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת טורונטו, שם יש חוקרים המסוגלים לגרום לתאי גזע להיות סוג מסוים של תא לב, ובכך להיות מותאמים לאחד מסוגי המחלה המתוארים למעלה.
בשנת 2000 המעבדה שלו הייתה הראשונה בעולם שהצליחה להפוך תאי גזע עובריים לתאי גזע אנושיים, ועל כך הם זכו לפרסום בינלאומי. כיום הם לא משתמשים בתאי גזע עובריים שמקורם בביצית מופרית, אלא בתאים בוגרים שהוחזרו להיות תאי גזע. הדרך שבה תהליך זה נעשה פותחה על ידי זוכה פרס נובל שיניה ימאנאקה, שמצא דרך "להחזיר" תאים בוגרים למצבם הצעיר שהוא תאי גזע, ובכך לפתור את הבעיה העיקרית בשימוש בתאי גזע בפרט ובהשתלות בכלל, שהיא דחייה של השתל על ידי הגוף. תופעה זאת מתרחשת מכיוון שהגוף מתייחס לשתל כאל גוף זר ועקב כך דוחה אותו בתור מנגנון הגנה. הסיבה שהפתרון של גפשטיין פותר את הבעיה הזאת היא שאפשר לקחת תאים כדוגמת תאי עור מהמטופל, ולהשתיל אותם בלב אחרי תהליך של הפיכה לתאי גזע ומיונם לתאי לב.
חיים בן עטר
רבי חיים בן עֲטַר (או אִבְּן עטר; נודע בכינוי אור החיים או אור החיים הקדוש על שם ספרו; 2 באוגוסט 1696, ד' אב ה'תנ"ו; סלא, מרוקו – 7 ביולי 1743, ט"ו בתמוז ה'תק"ג, ירושלים) היה מגדולי פרשני המקרא בתקופת האחרונים, פרשן התלמוד, מקובל ופוסק הלכה. יצירתו הידועה ביותר היא הספר "אור החיים" – פירושו לתורה.
את מרבית שנותיו, כארבעים שנה, חי במרוקו. בתקופה זו היה מוכר בעיקר בקרב יהודי מרוקו. בגיל ארבעים ושלוש עלה לארץ ישראל עם שתי נשותיו וחבורת תלמידים שהתכוונה להקים בארץ ישראל ישיבה, תוך כדי שהוא קורא ליהודים שפגש בדרכו להצטרף לעלייתם. במסעו לארץ ישראל עבר דרך איטליה, ובה הדפיס את ספריו שהקנו לו את שמו בפזורה היהודית כולה, כולל באירופה. לאחר תקופת נדודים בצפון ארץ ישראל, השתקע בירושלים, ובה הקים את ישיבתו, מדרש כנסת ישראל. נפטר כשנה לאחר בואו לירושלים, בקיץ תק"ג (1743), בגיל 47.
חייו במרוקו
רבי חיים בן עטר נולד בשנת ה'תנ"ו (1696) בסלא (המוכרת בפי יהודי מרוקו בשם סאלי) שבמרוקו. אביו, רבי משה עטר (נפטר בתק"א), נודע כדרשן ובעל ידע בתחום האגדה, והיה בנו של רבי חיים בן עטר "הזקן", מחכמי מרוקו (ה'ת' - ה'ת"פ בערך). משפחת בן עטר השתייכה לקהילת המגורשים, ואבותיה היו בין מגורשי ספרד שהשתקעו במרוקו. פירוש השם 'עטר' הוא בושם או בַּשָּׂם (רוכל בשמים).
בגיל צעיר, עוד בטרם מלאו לו תשע שנים, החל ללמוד תורה מפי סבו, רבי חיים הזקן, שעל שמו הוא נקרא. בילדותו נדדה המשפחה פעמיים למקנס, פעם אחת במסגרת ניהול עסקי המסחר של המשפחה, ופעם אחרת בעקבות מצב ביטחון הפנים המעורער. בשנת תס"ה (1705), בעקבות שורה של אירועים על רקע לאומני במרוקו שתחת שלטונו של המלך אסמעיל, וירידה במצבם הכלכלי של יהודים רבים בסביבתם, עקרה משפחת בן עטר באופן זמני מסלא למקנס, שבה היה מצב היהודים יציב יותר. במקנס התארחו בביתו של הרב משה די אבילה, ויצרו היכרות עם משפחתו. בתקופה זו נישאה אחותו של חיים בן עטר לשמואל די אבילה, לימים רב מפורסם, דיין ומחבר ספרים.
בשנת תס"ח (1708) שבו בני משפחת בן עטר לעיר סלא. בסלא נישא לפאצוניה, בת קרובו העסקן העשיר רבי משה בן עטר. בשנים שלאחר נישואיו למד בבית חמיו, ועמד בראש ישיבה מקומית. בישיבה זו למדו תלמידים רבים והיא התקיימה עד עזיבתו את העיר בערך בשנת תצ"ו. יש הסבורים כי בתקופת ישיבתו בסלא לא היה רבי חיים בן עטר מוכר בקרב אליטת החכמים המקומית ונחשב לאיש פשוט. מנגד מצוטטת התבטאות חריגה של רבני העיר, בהסכמתם לספרו הראשון:, תיאור לא שכיח; וקיימת סברה כי כבר בתקופה זו התפרסם שמו בכל עריה המרכזיות של מרוקו. לימודיו בישיבה זו היוו כנראה בסיס לחידושיו בספרו "חפץ ה'" על מסכת ברכות, שבת, חולין והוריות, שאותו הדפיס באמסטרדם בשנת תצ"ב (1732).
רבי חיים בן עטר התפרסם בסלא גם כדרשן; הוא נהג לשאת שתי דרשות יומיות באחד מבתי הכנסת בעיר ונחשב לדרשן מוצלח. בנוסף, שימש כגבאי צדקה, וטרח רבות לדאוג שכל עשירי העיר יתרמו למגביות שערך עבור העניים. אגדה רווחת הכרוכה בעיסוקו זה מספרת כי פעם בימי רעב השיג כמות קטנה של בשר לחלוקה לחכמים צעירים, וסירב למכור מהבשר לאדם אמיד שלא מצא בשר למכירה. הלה גידף את אחד החכמים הצעירים; לאחר שמת באופן פתאומי סמוך לזמן זה, תלה רבי חיים בן עטר את מותו בו, וגזר על עצמו גלות. יש המסבירים לאור אגדה זו עדויות להימצאו בערים שונות במרוקו בתקופה זו, על אף שביתו ומשפחתו היו בסלא.
מאחר שלא נולדו לו בנים (אלא רק בנות), נשא רבי חיים בן עטר בשלב מסוים אישה נוספת בשם אסתר בת מאיר ביבאס. סביר להניח שהיה זה כעשר שנים לאחר נישואיו הראשונים. פאצוניה ואסתר חיו עמו עד פטירתו בירושלים.
בשנת ה'ת"פ (1720) בערך נפטר אבי המשפחה רבי חיים בן עטר הזקן, שהיה עד פטירתו רבו הקרוב של נכדו. בשנים שלאחר פטירתו הורע גם מצבה הכלכלי של המשפחה; בשנים 1721–1723 שררה בצורת בכל רחבי מרוקו, ויוקר המחיה עלה, מה שהוסיף לערער את פרנסת המשפחה. משה בן עטר, חמיו של רבי חיים בן עטר, היה אדם עשיר ומוכר, וקיים קשרים עם בית המלוכה. מולאי איסמעיל, מלך מרוקו באותה עת, נודע באכזריותו נגד נוצרים, אך כלפי היהודים גילה אדישות. אף שלא רדף בפועל את היהודים, לא מנע השפלות ופוגרומים עממיים שהתרחשו נגדם בדרום מרוקו בתקופת שלטונו, ואף הטיל על הקהילות היהודיות, ואף על מקורביו מקרב היהודים, מיסים רבים. בשנת 1722 הושלך משה בן עטר לכלא בעקבות הלשנה עליו, ושוחרר תמורת תשלום כופר כספי גבוה. בראשית 1723 נפטר נגיד יהדות מרוקו, רבי אברהם מאימראן, שהיה מקורב למלך ושימש כמתווך בינו לבין קהילות יהודי מרוקו. לאחר פטירת אחיו משה מאימראן באותה שנה (בתשרי תפ"ד), התמנה בן עטר לנגיד. בחודש אדר ה'תפ"ד (1724) חרץ המלך את דינו של משה בן עטר לשריפה, אך המיר את העונש לקנס כספי. זמן קצר לאחר מכן לקה בליבו ומת. למעשה, עם מותו של חמיו, איבד רבי חיים בן עטר את מקור הכנסתו היחיד.
גם מירושת חמיו לא נותר בידיו דבר. שורה של סכסוכים משפטיים קשים עם מוסלמים שעמדו בקשרי מסחר עם חמיו ולאחר מותו באו בתביעות שונות, ועם אנשים מהקהילה היהודית, כילו את כל הכסף שהשאיר אחריו. בעטיו של אחד הסכסוכים הלשין עליו פלוני לשלטונות, והוא ישב במאסר תקופה קצרה. במקביל המשיכו אנשי המלך לדרוש ממנו מיסים לפי אומדן הרכוש המקורי של חמיו, אף שכבר לא היה בידו. מחלוקת כספית נוספת נוצרה בין רבי חיים ואביו רבי משה בן עטר לבין בני משפחת ביבאס: מחסן שהיה שייך לאדם בשם שמואל כהן נרכש בשותפות על ידי משה בן חיים בן עטר, ובן דודו משה בן שם טוב בן עטר. הם הפכו אותו לבית כנסת שנקרא "צלאת בן עטר", ומינו את הרב יעקב ביבאס לחזן קבוע ולדרשן. בתמורה נקבע כי הכנסות בית הכנסת מתרומות וכדומה יהיו של ביבאס. לאחר פטירתו המשיכו את ההסדר בניו, רבי חיים ורבי יוסף ביבאס. לאחר פטירת משה בן שם טוב בן עטר והתערערות מצבה הכלכלי של המשפחה, ביקשו רבי חיים בן עטר ואביו להפסיק את ההסדר. בני ביבאס סירבו, והסכסוך שהתפתח הגיע לבוררות בפני דיינים שונים מחכמי פס ומקנס. בני משפחת ביבאס הצליחו להשיג את תמיכתו של רבי יהודה בן עטר, מגדולי חכמי יהדות מרוקו, אך לא הצליחו לגייס את תמיכתם של רבי משה בירדוגו (המשבי"ר) ושל רבי יעקב אבן צור (יעב"ץ), שתמכו בבני משפחת בן עטר. בני ביבאס טענו שכוונתו של רבי חיים בן עטר אינה לשם שמים, שהוא רודף כבוד ואוהב לדרוש ברבים, ולכן מנסה לנשלם מתפקיד הדרשן המקומי. אף שמאבקם כפי הנראה לא צלח, נראה שרוב רבני פס תמכו בבני ביבאס. רבי חיים בן עטר התייחס לפרשת ביבאס ברמיזה בהקדמת ספרו "חפץ ה'": "שללו ממני כל אשר חנני ה', כוחי והוני, מעת פטירת אדוני חמי... הנגיד רבי משה בן עטר... וכמה הרפתקי עדו [=הרפתקאות עברו] עלי מהם ומהמוניהם, בני ברית [=יהודים] ושאינם בני ברית". רבי חיים בן עטר איבד למעשה את מקור פרנסתו, ובמשך תקופה מסוימת פִּרנס אותו אביו.
בשנים תפ"ז-תפ"ט (1727–1728) התנהלה ברחבי מרוקו מלחמת ירושה בין יורשי איסמעיל מלך מרוקו, שמת בסוף חורף תפ"ז (מרץ 1727), והיהודים סבלו ממצבו הרעוע של ביטחון הפנים. באחת ההתנפלויות על המלאח במקנס נהרגו 180 יהודים. גם במהלך המהומות עדיין מצא רבי חיים בן עטר זמן לעסוק בכתיבת חידושיו, ולמעשה רוב החומר לספרו "חפץ ה'" הוכן בימים אלו. בהקדמתו לספר הוא מסביר את חוסר הסימטריה הסגנונית בספר – קטעים ארוכים מובהרים היטב, לצד קטעים קצרים מאוד בכתיבה תמציתית – בכך שלפעמים בשל המהומות ידע שזמנו קצר, או שלא היה מרוכז די הצורך כדי להסביר את עצמו באריכות.
לקראת סוף ימיו בסלא יצא להגנת רבני העיר, בפרשה שבה פסקו רבני פאס שלא כדעתם תוך מתיחת ביקורת עליהם. בפסק דינו גונן על רבני עירו ונזף ברבני פס על התנהלותם.
בשנת תצ"א, בגיל 35, סיים לסדר לדפוס את ספרו הראשון "חפץ ה'", ויצא למסע קצר בערי מרוקו כדי לקבל הסכמות לספרו לקראת הדפסתו המתוכננת. מלבד רבני סאלי, הוא קיבל את הסכמותיהם של גדולי מרוקו, רבי יהודה בן עטר ורבי יעקב אבן צור. הסכמות אלו היו נחוצות להדפסת ספרו, כמקובל באותם ימים, ועם השגתן הפליג מאחד מנמלי מרוקו בדרכו לאירופה. משם המשיך במסע יבשתי צפונה אל אמסטרדם, שבה היה הדפוס העברי של שלמה פרופס, ובה ביקש להדפיס את ספרו. באמסטרדם קיבל את הסכמותיהם של רבני שני בתי הדין המקומיים: חברי בית הדין של הקהילה האשכנזית, הרבנים יוסף בער ומשה פרנקפורט, ושל חברי בית הדין של הקהילה הספרדית, הרבנים דוד ישראל עטיאש ויצחק חיים אבן דנא די בריטון. עם סיום תהליך ההדפסה, שב רבי חיים בן עטר למרוקו.
בשנת תצ"ח (1738) שרר רעב כבד במרוקו, ואזור פס ננטש על ידי כל מי שיכול היה לעזוב. רבי חיים בן עטר היה בין הבורחים לעיר הנמל הצפונית טטואן, ובה קיבל את ההחלטה לעלות לארץ ישראל (בשלב זה כפי הנראה עדיין לא החליט להקים ישיבה ובית מדרש בארץ ישראל). בחודש אייר תצ"ט (אביב 1739) יצא לאלג'יר, ומשם לאיטליה.
בערי איטליה
בן עטר הגיע לליבורנו, אז תחת שלטון בית מדיצ'י, בערב חג השבועות ה'תצ"ט (1739), כשעמו שתי נשותיו ושני תלמידים שבאו עמו ממרוקו. בחג השבועות עצמו שוחררו ממחנה ההסגר שבו הוחזקו, כמקובל, לצורך בדיקות רפואיות, ונכנסו אל העיר. בליבורנו תמכו בו כלכלית כמה מנכבדי קהילת ליבורנו, ובהם משה בן שלמה פרנקו, שעלה עמו מאוחר יותר לארץ ישראל. הוא המשיך בה בהרצאת שיעורים לתלמידיו ולבני הקהילה, ואף נשא דרשות לנשות הקהילה..
You Let Me Walk Alone
You Let Me Walk Alone (בעברית: אתה נתת לי ללכת לבד) הוא השיר שייצג את גרמניה באירוויזיון 2018 בליסבון, פורטוגל. השיר בוצע על ידי הזמר מיכאל שולטה, הוקלט בחברת התקליטים "ורי אס" ונכתב על ידי שולטה עצמו, תומאס סטנגאארד, ניסה אינגוורסן ונינה מילר. השיר נכתב בעקבות מות אביו של שולטה. השיר נבחר ב-22 בפברואר 2018 בתחרות "Unser Lied für Lissabon" ששודרה בערוץ ZDF והיוותה את תחרות קדם האירוויזיון הגרמני.
חיים בן עטר
בערי איטליה
לפני עלייתו לארץ ישראל שהה רבי חיים בן עטר ברחבי חצי האי האפניני, במרחב האיטלקי שעמד אז תחת ריבונות מפוצלת, כשנתיים בסך הכול; אך לדברי אלעזר טויטו, לאחר שהגיע לאיטליה שב בשנית לאלג'יר לצורך עשיית נפשות לקראת עלייתו לארץ ישראל ותוכניתו לכונן בה בית מדרש גדול. מסע זה התרחש בנקודת זמן כלשהי בין אב תצ"ט לחשוון ה'תק"א. בתקופה זו הדפיס בליבורנו את ספריו "אור החיים" ו"פרי תואר".
במהלך חורף ה'ת"ק (1740) נפוצו ברחבי העולם היהודי ידיעות על כוונותיו של רבי חיים אבולעפיה לחזור ולעלות מאיזמיר לארץ ישראל, באשר שליט הגליל עצמו, דאהר אל-עומר, הזמינו לבוא ולחדש את היישוב היהודי בטבריה ובגליל. בשלב זה החליט רבי חיים בן עטר להצטרף למגמת העלייה לארץ ישראל שהחלה מתפתחת בקהילות שונות באותה תקופה. הוא החל לתכנן את עלייתו לארץ ישראל בראש תנועת עלייה עצמאית שגיבש סביבו, והחל לארגן תוכניות להקמת ישיבה בארץ ישראל. בפנותו לקהל שומעי שיעוריו מקרב תושבי ליבורנו, גייס כמה מנכבדי הקהילה כגבאים לאיסוף כספים למטרות העלייה. נכבדים אלו התחייבו לדאוג לתקציב חודשי שוטף לישיבה לכשתקום בארץ ישראל. "ועד נאמנים" זה היה המממן העיקרי של הישיבה בכל שנות פעילותה בירושלים, גם לאחר פטירתו. ידוע כי באותו מקום התקיימה ישיבה לפחות עד שנת 1866.
רבי חיים בן עטר הבין כי את עיקר העולים לארץ ישראל יהיה עליו לגייס מקרב יהודי מרוקו, לנוכח מצב החיים הסבוך בה, ושמיהודי איטליה יוכל לגייס בעיקר תמיכה כלכלית, שתגיע רק לאחר שירכז מספר בחורים ניכר; הוא יצר, לפיכך, קשר עם חבריו ותלמידיו במרוקו, ועודד אותם להצטרף לקבוצת העלייה שיזם. אלו שהשתכנעו ורצו להצטרף, התארגנו ליציאה משותפת ממרוקו, והגיעו בחודשי האביב של שנת 1740 לאלג'יר. לפי טויטו, בשלב זה בא רבי חיים בן עטר בעצמו לאלג'יר ושהה בה עם תלמידיו מספר שבועות.
בשלב זה הצטרפו תלמידיו מאלג'יר והקבוצה כולה התרכזה בליבורנו. עם גיבוש קבוצת הבחורים לישיבתו, יכול היה לפתוח במסע התרמה לכינון הישיבה, ואכן בחורף ה'תק"א (1740–1741) נסע ברחבי איטליה, וגייס בעיקר כספים, אך גם אנשים נוספים שהשתכנעו להצטרף עמו למסע העלייה. בין היתר ביקר במנטובה ובמודינה ושכנע קבוצת תלמידי חכמים לעלות לארץ ישראל ולהצטרף לתלמידי הישיבה. הוא תכנן לנסוע שוב לאמסטרדם, הפעם לצורך הדפסת ספרו "פרי תואר", אולם לא ידוע אם תוכנית זו אכן יצאה אל הפועל, או שכתב היד נשלח בידי שלמה אלוף, מיהודי ליבורנו, שטיפל בהדפסת ספרו זה.
המסע מאיטליה למזרח התיכון העות'מאני
בערב ראש חודש אב תק"א (1741) יצא רבי חיים בן עטר עם שלושים מתלמידיו ובני ביתם במטרה לעלות לארץ ישראל דרך אלכסנדריה, ולהקים בה ישיבה. בי' באב הגיעה החבורה למסינה שבסיציליה, שהייתה אז חלק מממלכת נאפולי שנשלטה בידי קרלו השביעי (לימים מלך ספרד). בשל המצב הכלכלי הקשה במסינה באותם ימים, ורצונם של שלטונות האי לעודד הגירת סוחרים יהודים לתחומה, זכתה החבורה ליחס מקל בהסגר שהיה נהוג אז לבאים מחוץ לאי, וזמן ההסגר קוצר משבעה ימים לשלושה.
שבוע לאחר בואם למסינה הפליגו בני החבורה לאלכסנדריה והגיעו אליה בתום הפלגה של שלושה ימים. עם הגיעם לאלכסנדריה, הגיעה אליהם הידיעה על מגפה שפרצה בירושלים, והם התעכבו במצרים שבועיים נוספים. בתקופה זו היה שלטון האימפריה העות'מאנית מבוזר ומחולק למחוזות (איילט). השלטון במצרים היה כפוף ל"שער הנשגב" באיסטנבול כאיילט בפני עצמו, שטחי ארץ ישראל השתייכו ל"איילט סוריה (דמשק)", ואילו שטחי הגליל ועמק יזרעאל השתייכו לאיילט צידון. מעורבות השלטונות בימים אלו בחיי התושבים הייתה מזערית והתבטאה כמעט באופן בלעדי בגביית מיסים ושלמונים עבור השלטון המרכזי. עם היחלשות השלטון המרכזי באיסטנבול, עלה כוחם של המושלים המקומיים בכל אזור, שאף ששאבו את כוחם הרשמי מכוח הדרגים שמעליהם, לא תמיד היו ממושמעים לשלטון המרכזי, ולעיתים קרובות התלקחו מלחמות בין צבאות הפאשא (המושל האזורי ששאב את סמכותו ישירות מהשלטון המרכזי) לבין המושלים הכפופים לו. בתקופת עלייתם של בני החבורה לארץ ישראל שרר שקט ברחבי הארץ, אך חודשים ספורים לאחר עלייתם ועזיבתם את הגליל, התפתחה מלחמה בשטחי הגליל, כאשר סולימאן אל-עדאם, פאשא דמשק, החליט להיעתר לקריאת ראשי שבטים מאזור שכם ולהטיל מצור על טבריה, שהייתה כפופה באופן רשמי לאיילט צידון.
לאחר שהייה של שבועיים באלכסנדריה עלו על סיפונה של אונייה שהייתה אמורה להפליג ליפו, וממנה תכננו להמשיך בדרך קצרה יחסית לירושלים. הם גם שמעו שבדרך הארוכה יותר מעכו לירושלים, מסתובבים גאפירים (שומרים חמושים) התובעים דמי מעבר. למעשה, רב-החובל הפר את התחייבותו בעל פה, וסירב לעגון ביפו, אף על פי שנאלץ לפצותם על כך. לאחר מספר ימי הפלגה הגיעו לעכו. בדיעבד התברר כי המגפה בירושלים התחדשה והיכתה גם בתושבי יפו. נסיעה מתוכננת לחלופה התיישבותית בצפת נדחתה בשל חשש מחמושים ערבים ודרוזים שהטילו את חיתתם על היישוב היהודי בצפת, זאת על-פי דבריהם של "ראשי ישיבות" שנמלטו מצפת לעכו, ושל קבוצה מפולין שביקשה אף היא להגיע לצפת ונשארה זמנית להתגורר בעכו. לבסוף החליטה הקבוצה להישאר בעכו עד תום חגי תשרי.
בחיפה ובגליל
לאחר ראש השנה, ערך רבי חיים בן עטר עם תלמידיו ביקורים בקברי קדושים בגליל התחתון והגיעו גם לטבריה. בערב יום כיפור נסעו לחיפה. את תפילות יום הכיפורים ערכו במערת אליהו שעל צלע הר הכרמל. למחרת יום כיפור עלו להתפלל באתר שאותו זיהו כקברו של אלישע בן שפט, ליד מבנה מנזר סטלה מאריס כיום. הם שבו לעכו, ואחרי חג הסוכות החליטו להקים את ישיבתם באופן זמני בעכו. הלימודים נפתחו רשמית בראש חודש חשוון תק"ב (חורף 1741), ואל תלמידיו הבאים עמו מאיטליה הצטרפו מספר תלמידים מצפת. תוכנית הלימודים בישיבה כללה לימוד סוגיות מן התלמוד הבבלי בהשוואה למסקנות הרמב"ם בספרו "משנה תורה" בהלכות המקבילות. במקביל המשיכו מדי ראש חודש לערוך "זייארות" – עלייה והשתטחות על קברי קדושים.
בתקופת שהותו בעכו הוצע לרבי חיים בן עטר להשתקע בטבריה ולהקים בה את ישיבתו המתוכננת. המציע, רבי חיים אבולעפיה, שהיה ממחדשי היישוב היהודי בטבריה, רצה לחזק את ההשפעה התורנית ביישוב, בהגדלת מצבת תלמידי החכמים בה והוספת ישיבה. בעת ביקורו של בן עטר ב-27 במרץ 1742 בטבריה אירח אותו הרב אבולעפיה וניסה לשכנע אותו בעדיפותה של טבריה על פני ירושלים. הוא הציע שבן עטר ייסע בעצמו לירושלים כדי להתרשם מהתנאים הכלכליים הקשים ששררו בה לטעמו, ואחר כך ישוב לטבריה, שבה שררה רווחה מסוימת לקהילה היהודית בשל קשריו ההדוקים של אבולעפיה עם דאהר אל-עומר שליט הגליל. רבי חיים בן עטר שקל להיענות בחיוב להצעה זו, אך התנה את הסכמתו באישורם של חברי ועד "כנסת ישראל" בליבורנו, שסיפקו את הגב הכלכלי למסע ולישיבה שבדרך. הוא שלח מכתב ברוח זו, תוך המלצה אישית שלו על אפשרות זו; במכתבו רמז כי הוא תומך בהקמת הישיבה בטבריה מאחר שלדעתו נרמז במקורות שהגאולה אמורה להתחיל ב"התנערותה של טבריה מן העפר". בהמשך קיץ 1742, לאחר שבני החבורה חזרו לעכו, נפטר תלמידו הרב שמואל נחמני (אחיו של הרב שמשון חיים) בהותירו אחריו אישה וילד, וזמן קצר אחר כך נפטר אחד הבחורים שהצטרפו לעלייה זו. החבורה עזבה את עכו ובחודשים סיוון ותמוז התגוררו בפקיעין.
בירושלים
בסוף חודש תמוז ה'תק"ב (1742) נודע לבני החבורה שהמגפה בירושלים פסקה, והם החליטו לעלות לירושלים, בשלב ראשוני למטרת בדיקת היתכנות הקמת הישיבה בה, בהתאם להצעתו של רבי חיים אבולעפיה ותוך תיאום עם אנשי "כנסת ישראל" בליבורנו (למעשה, ר' חיים בן עטר דרש מהם במכתב אחר להותיר בידיו את ההכרעה אם להקים את המוסד בירושלים או בטבריה). לקראת תחילת חודש אלול הגיעה החבורה לירושלים והקימו את "ישיבת כנסת ישראל" בחצר רבי עמנואל חי ריקי. הם התקבלו בירושלים בכבוד רב, ותרמה לקבלת פנים זו העובדה שהיה להם מימון עצמאי שהתקבל מליבורנו, כך שלא נפלו לנטל על שאר התושבים ולא התחלקו עמם בכספי "החלוקה". ישיבת כנסת ישראל כללה למעשה שתי ישיבות, אחת לתורת הנגלה ואחת לנסתר. בעוד שהקהילה הגרעינית של העולים עם רבי חיים בן עטר מנתה רק שלושים נפשות, שמתוכם רק מעט יותר מעשרה "חכמים", התגבשה סביבו קהילה למדנית רחבה יותר מבני המקום. הוא שאב מכך סיפוק רב והתבטא במכתב מאותם ימים:.
עם תלמידיו ממרוקו שהיו בין מייסדי "כנסת ישראל" בירושלים נמנו בין היתר רבי דוד חיים שמואל חסאן, רבי שם טוב גבאי, רבי חיים יאודה אמזלג ורבי יוסף אמזלג, רבי יאודה די אבילה, רבי אברהם ישמעאל חי סנגויניטי ורבי משה נג'ארה. תלמידו המפורסם ביותר מתקופת ירושלים היה רבי חיים יוסף דוד אזולאי (חיד"א) שכותב בספרו שם הגדולים בערך של רבו:בתנועה החסידית, שהקפידה להתייחס אל רבי חיים בן עטר בכינוי "הקדוש", הועברה מסורת לפיה גיסו של הבעש"ט, רבי גרשון מקוטוב, ביקר בירושלים והחליף דברים עם ה"אור החיים". ואולם הביסוס העיקרי של מסורת זו נמצא בגניזת חרסון, מה שגרם לאישים חסידיים מרכזיים, כמו הרב מאיר דן פלוצקי, לפקפק בנכונותה. לדברי המבקרים, הרב מקוטוב הגיע לארץ ישראל כמה שנים לאחר פטירת רבי חיים בן עטר, כך שהסיפור לא יכול היה להתרחש. מאידך, המצדדים באמיתות המפגש מצביעים על מקורות קדומים אחרים מלבד גניזת חרסון האמורה; כדי ליישב את הסתירות בסיפור נאלצים מצדדיו להניח כי הרב מקוטוב עלה פעמיים לארץ ישראל או שפגישתם נערכה באופן אחר.
בתקופת ירושלים מילא רבי חיים בן עטר תפקיד מרכזי בחיים הציבוריים של היישוב הקטן בעיר, ומלבד התחום התורני, שבו השפיע רבות, היה שותף לפעילות הציבורית, הן זו הפנים-קהילתית והן זו החיצונית, כמו פעילות שתדלנית מול מושלה העות'מאני של ירושלים. הוא עסק בצורכי ציבור ודאג לפרנסתם של תלמידי חכמים, נושא שעסק בו עוד בהיותו בחוץ לארץ. בקשריו עם יהודי ליבורנו תרם להרחבת היישוב היהודי בארץ ישראל במאה ה-18.
שתי אגדות מפורסמות נכרכו בתקופת שהותו בעיר:
פטירתו
רבי חיים בן עטר השתקע בירושלים וביסס את מקומו. בראשית קיץ תק"ג, בחג השבועות, החל לדבר עם תלמידיו על הגאולה המתקרבת ולהכינם לקבלת פני משיח; ואולם מיד לאחר החג חלה נסיגה פתאומית בתוכניות ההכנה לקראת התגלות המשיח, ורבי חיים הסביר לתלמידיו שהייתה שעת כושר לגאולה אך היא הוחמצה. הלימודים בישיבה חזרו למסלולם הרגיל, ולאחר חודש הוא חלה במחלתו האחרונה. הוא השאיר הנחיות מפורטות לתלמידיו באשר ליורשו בהנהגת סדרי הישיבה ובאשר לחפצי הקודש שלו. הוא נפטר במוצאי שבת ליל ט"ו בתמוז ה'תק"ג, 6 ביולי 1743, פחות משנה לאחר עלייתו לירושלים, והוא בן 47 שנה.
הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים. על מצבת קברו נחרת בין השאר:. את נוסח המצבה כתב תלמידו החיד"א. הייתה בכך חריגה מן הנהוג באותה תקופה בירושלים שלא לכתוב תארים ושבחים על גבי המצבות אלא את שמות הנפטרים בלבד, מחשש שמצבות האבן הכבדות שמאפשרות טכנית את ביצוע החריתה, ימשכו את תשומת לבם של גנבים שעשו בהן שימוש לצורכי בניין. בצמוד למצבה נבנה עמוד ובתוכו גומחה שבה ניתן היה להדליק נרות.
הידיעה על פטירתו הפתאומית התפשטה במהירות ברחבי העולם היהודי, ונישאו עליו הספדים מפי גדולי הרבנים: רבי ישראל יעקב אלגאזי בירושלים, ורבי יצחק בכר דוד בקושטא. רב העיר ליבורנו, רבי מלאכי הכהן, מחבר ספר הכללים "יד מלאכי", חיבר קינה מיוחדת על לכתו; בין שורותיה שזורים שמות כל ספריו של רבי חיים בן עטר:
קבר אור החיים בשיפולי הר הזיתים הפך ברבות הימים לאתר עלייה לרגל, בעיקר ביום השנה לפטירתו. אנשי היישוב הישן בירושלים נהגו לעלות לתפילה לצד קברו בכל עת צרה; תפילה מרכזית ידועה נערכה בעת מלחמת העולם השנייה כשעלתה האפשרות שהצבא הגרמני יפלוש מצפון אפריקה לארץ ישראל.
ישיבת אור החיים המשיכה להתקיים אחרי מותו, ובראשה עמד זמנית תלמידו רבי יוסף אמזלג, שסירב ליטול את התפקיד באופן רשמי. בשנים הבאות עשה ועד הישיבה בליבורנו מאמצים להציב בראשה דמות תורנית חשובה, ולשם כך באו במגעים עם רבי יעקב שאול רבה של איזמיר ולחלופין עם רבי שלמה אלגאזי רבה של קהיר. לאחר שניסיונות אלו כשלו, התמנה לתפקיד רבי יונה נבון ואחריו מחותנו רבי חיים מונדובי ורבי יהודה עייאש. כשבעים שנה מאוחר יותר, לאחר עליית תלמידי הגר"א וכינון הקהילה האשכנזית בירושלים עם מעברם של רבים מתלמידי הגר"א אליה מצפת בעקבות המגפה של 1802, נרכש בית המדרש עבור הקהילה, שערכה בו תפילות בימות החול. ממתפללי בית המדרש, שנקרא "אור החיים" על שם מייסד הישיבה בו, היה רבי מנחם מנדל משקלוב.
בית המדרש "אור החיים", שבו התקיימה ישיבת "מדרש כנסת ישראל", נמצא בעיר העתיקה בירושלים ונכלל לאחר מלחמת ששת הימים כחלק ממוזיאון חצר היישוב הישן.
דרך לימודו
לימוד בסגנון זה מכתיב בדרך כלל קצב לימודים איטי. ולמרות זאת, רחב"ע כתב במכתבו לוועד מדרש כנסת ישראל בליבורנו בדיווח על סדרי הלימוד בישיבה הזמנית שהקים בעכו, לאחר חודשיים של פעילות בלבד: ; ובמכתב שאחריו המסכם את תקופת הלימודים של קיץ ה'תק"ב בעכו הוא כבר כותב:. חידושים אלו היוו את התשתית לספרו "ראשון לציון" (קושטא ה'תק"י) והם מלמדים שלמרות סגנון לימודו המעמיק שמר על קצב לימודים מהיר. תלמידו רבי חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א), כתב על כישרונו זה בספרו "שם הגדולים":.
משפחתו
רבי חיים בן עטר היה נשוי במקביל לשתי נשים: פאצוניה בת קרובו העסקן העשיר רבי משה בן עטר, ואסתר לבית ביבאס. פאצוניה ואסתר עלו עמו לארץ ישראל והשתתפו בכל מסעותיה של החבורה המייסדת של "מדרש כנסת ישראל" וחיו עמו עד פטירתו בירושלים. לשתיהן לא היו ילדים עד יום מותן, אולם יש המיוחסים כצאצאיו ואולי בנות היו לו ורק בנים לא. שתיהן נפטרו בשנים הסמוכות לאחר פטירתו בסוף שנות ה-40 של המאה ה-18; השתמר תאריך פטירתה של אסתר: כ"ט באב ה'תק"ט, 13 באוגוסט 1749. שתיהן נקברו סמוך לקברו של בעלן בבית הקברות בהר הזיתים, ומצבותיהן שוקמו וחודשו לאחר מלחמת ששת הימים.
גיסו, בעל אחותו, היה רבי שמואל די אבילה שכיהן כרב ודיין, ובנו-אחיינו היה רבי אליעזר די אבילה, ראש ישיבה ברבאט שבמרוקו, דיין ופוסק.
חפץ ה'
חיבורו הראשון שנדפס. הספר כולל חידושים על כמה ממסכתות התלמוד הבבלי: מסכת ברכות, מסכת שבת, מסכת הוריות ועל חלקים ממסכת חולין. הספר מתמקד בפירוש שיטתי של הסוגיות, דף אחרי דף, ובדברי פרשני התלמוד בני תקופת הראשונים, בדגש על פירושי רש"י ובעלי התוספות, ואינו שם דגש על הסקת המסקנה ההלכתית המעשית מן הסוגיות. כפי הנראה רחב"ע כתב את חידושיו למסכת שבת לפני שכתב את חידושיו למסכת ברכות, אך שינה את הסדר בדפוס כדי להתאימו לסדר המסכתות בש"ס.
במקביל לעריכת ספרו זה, כבר התחיל לעסוק בספרו הבא, "פרי תואר". שיטת הלימוד שבה נקט בעת הכנת ספרו ההלכתי, מצאה חן בעיניו יותר, ולכן נטל פסק זמן מכתיבת חידושים על סדר התלמוד, והקדיש את זמנו לחקר ההלכתי בסוגיותיו.
פרי תואר
הספר נדפס במקור בשם פירות גנוסר. בין חידושיו ההלכתיים הרבים כלולות השגות רבות על פסקיו של פוסק קודם, רבי חזקיה די סילוה, בספרו "פרי חדש". על כן בחר רבי חיים להדפיס את הספר כשפסקי השולחן ערוך מופיעים במרכז העמוד, ובצדדיו שני ה"פירות": פרי חדש ופרי תואר. משערים כי כבר בעת הדפסת הספר ב-1742, היו בידי רבי חיים בן עטר חידושיו על סימנים נוספים ביורה דעה, אלו שנדפסו לאחר פטירתו בספר "ראשון לציון", אך בגלל הפלטפורמה של "פירות גנוסר", המציגה את חידושיו אל מול חידושי ה"פרי חדש", נמנע מלהדפיסם כבר אז, כי הספר פרי חדש מסתיים בסימן קכב.
בהדפסת ספר זה, וגם בהדפסת הספר "אור החיים", טיפל ידידו שלמה בן יצחק אלוף, מיהודי ליבורנו, שאף גייס את המימון הדרוש להדפסתם. כתבי היד של שני הספרים נמסרו להכנה להדפסה כמעט במקביל, אך בשל סחבת שנוצרה בהדפסת הספר "אור החיים" בשל תהליכי הרישיון המייגעים שנדרשו בוונציה, נשלח כתב היד של "פרי תואר" להדפסה באמסטרדם.
בהקדמה לספר הזהיר רבי חיים שלא להשיג על דבריו, אלא אם כן יבקשו את ההתייחסות של חכמי ישיבתו להשגות, מחמת דבריו אלו חשש רבי יוסף זרקא (רבו של רבי יצחק טייב) להשיג על הספר, ואת קושיותיו הוא סידר בקונטרס מיוחד, אותו התכוון לשלוח אל חכמי ישיבת כנסת ישראל.
אזהרתו של רבי חיים דרשה התייחסות, ובהקדמה לספר "מזמור לדוד" (ליבורנו, תקע"ח), אותו חיבר רבי דוד פארדו כדי ליישב את ההשגות של רבי חיים על ספר "פרי חדש", מביא רבי דוד פינטו, נכד המחבר, את דברי סבו השני, רבי כליפא בן מלכא, שדחה את אזהרתו של רבי חיים: דברים אלו של רבי כליפא נחשבים ליסוד מוסכם בקרב פוסקים רבים (ראו למשל בהקדמה לשו"ת יביע אומר חלק ד).
ספר נוסף שהתחבר כדי ליישב את השגותיו של רבי חיים, הוא הספר "פרי מפרי", אותו חיבר רבי יונה נבון, מי שמילא את מקומו של רבי חיים בראשות הישיבה, מספר שנים לאחר פטירתו.
אור החיים
פירושו המפורסם על התורה. נתחבב על חוגי החסידים והרבה מהאדמו"רים העריצו ספר זה. ספר זה הודפס בחלק מהמהדורות של "מקראות גדולות" ומבוסס בחלקו על תורת הקבלה. מקובל לקרוא לספר "אור החיים הקדוש", ומפורסם שהוא בין שלושת הספרים שנתחברו בדורות האחרונים שזכו להיקרא בתוספת זו, לצד אלשיך הקדוש והשל"ה הקדוש. על ספרו זה נכתבו פירושים רבים במהלך הדורות, וישנם גם מורחבים המלקטים את פרשנות האור החיים ומודפסים בצמוד לטקסט הספר, בהוצאת מוסד הרב קוק ומכון עוז והדר.
ראשון לציון
חידושים על סוגיות נבחרות במספר מסכתות מן התלמוד הבבלי: על מסכת ברכות שחידושיו השיטתיים עליה כבר נדפסו בספרו "חפץ ה'", ועל מסכתות שבחציו השני של סדר מועד: מסכת סוכה, מסכת ביצה, והמסכתות תענית, מועד קטן, מגילה וחגיגה. חלק נפרד בספר עוסק בחידושים על התנ"ך. בנוסף נדפסו בסוף הספר השלמות לביאורו של המחבר על השולחן ערוך, חלק יורה דעה, אותו החל בספרו פרי תואר; בהשלמה זו נדפסו חידושיו לסימנים רמ–רצב, ונוסף קונטרס העוסק בכללי ספק ספיקא.
בשונה מספרו "חפץ ה'", ספר זה אינו מכיל פירוש שוטף על סדר דפי המסכת, אלא מתמקד בסוגיות נבחרות, ומסיבה זו הדיון מתרחב עד לפסיקת ההלכה המעשית. הדבר ניכר בעיקר בכך שהוא דן רבות בדברי הפוסקים ולא רק בדברי פרשני התלמוד הקלאסיים. בין היתר הוא מרבה לעסוק בספר זה בפסקי הרמב"ם, בפרשנות שיש לתת לפיהם לדברי התלמוד ובעקבות כך הכרעת ההלכה.
מעמדו האישי במסורת החסידית
תופעה זו של הערצת החסידים בפולין ובאוקראינה לחכם "ספרדי" לא הייתה שגרתית, והייתה שמורה ליחידי סגולה בלבד, הדים ממנה הגיעו גם למרחב שבו פעלו תלמידיו. החיד"א, תלמידו של ר"ח בן עטר, מציין זאת בחיבורו הביבליוגרפי "שם הגדולים" בערך הספר "אור החיים":.
הבעש"ט, מחולל תנועת החסידות, שיבח מאוד את רבי חיים בן עטר ואת תורתו ואף ניסה לפגוש את בן עטר. לפי אחת המסורות הרווחות אמר הבעש"ט על רחב"ע כי שמע תורה מדי לילה מפי הקדוש ברוך הוא, ואף היה סבור כי התקשרות בין נשמותיהם תביא בהכרח לגאולה. רעיונות בדבר סגולותיו המשיחיות של רחב"ע חלחלו למורשת החסידית, והיו מגדולי החסידות בדורות הבאים שהעידו על רבי חיים בן עטר שהוא היה ראוי להיות משיח בדורו.
לפי מסורת חסידית אחרת, הבעש"ט הרגיש ממקום מושבו בפודוליה בפטירתו של רחב"ע. רחב"ע נפטר בירושלים במוצאי שבת, ובאותה עת אכלו החסידים בפודוליה סעודה שלישית עם רבם; בעת הסעודה פנה הבעש"ט לתלמידיו ואמר "כבה הנר המערבי" וסיפר להם שבעת שנטל ידיו לסעודה התגלתה לו כוונה מיוחדת שאינה מתגלה אלא ל"חד בדרא" [=יחיד בדורו], ומכך הסיק שנפטר בשעה זו אדם אחר שהחזיק בכוונה זו, שאינו יכול להיות אלא רבי חיים בן עטר. המסורת הזו טומנת בחובה את המסקנה לדעתם כי הבעל שם טוב הוא יורשו הרוחני של רבי חיים בן עטר.
מעמד הספר "אור החיים" בקרב החסידים
לצד הערצת אישיותו של רבי חיים בן עטר, באה גם הערצה לספרו "אור החיים", ודווקא לספרו זה מתוך שאר ספריו. חוקר החסידות אהרן מרקוס מכתיר ספר זה כ"ספר הספרים של החסידות", ומוסיף:. ספריו של רחב"ע נחשבים בחוג החסידי לספרי קודש מן המעלה הראשונה, ומיוחסת להם גם השפעה של קדושה וטהרה בנפש הלומד. לרבי ישראל מרוז'ין מיוחסת האמרה שהספר "אור החיים" בזמן הזה מסוגל לטהר את הנשמה, כפי שהיה עושה זאת ספר הזוהר.
בשל תפיסת הספר כקדוש וכאמצעי להוספת קדושה וטהרה, קיימות "חבורות" - קבוצות לימוד מיוחדות שנפגשות בקביעות לעיסוק בתורתו של רבי חיים בן עטר, בדרך כלל בפירושיו לפרשת אותו שבוע. מנהג זה הנשמר גם במאה ה-21 בחצרות חסידיות רבות, העצים וקיבע גם בשכבות העממיות של התנועה את היחס המיוחד לפירוש זה לתורה. ברבות השנים הגיעו הדברים לכדי כך, שכאשר העז מישהו לפקפק בעובדה שהספר נכתב על ידי רוח הקודש וטען שמדובר ביצירה אנושית, נחשב לו הדבר במחוזות מסוימים ככפירה שיש לשרש אחריה. הדבר גם עורר פולמוס הלכתי, כאשר בקהילה אירופית אחת העיז מלמד תשב"ר לפקפק ברוח הקודש ששרתה על המחבר בעת הכתיבה, ובני הקהילה המזועזעים דרשו לפטרו. רבי חיים הלברשטאם מצאנז, שנדרש לסוגיה ההלכתית-ממונית אם מותר לבני הקהילה לפטר את המלמד שהועסק עד אז בקביעות, פסק כי (עם זאת, במקורות שונים נטען כי היו סיבות אחרות שהביאו את פסק ההלכה הנחרץ הזה).
השפעתו של "אור החיים" על ההגות החסידית
להגותו של רבי חיים בן עטר בספרו "אור החיים" נודעה השפעה על ספרות החסידות. השפעה זו לא נחקרה עדיין די הצורך, אולם ממחקרים השוואתיים שנערכו עולה שקיימת זיקה ביניהם ולעיתים גם התבססות על רעיונותיו או הסתמכות עליהם: רעיונות בהגות החסידית שמבוססים על רעיונותיו והרחבתם או רעיונות חדשים שמסתמכים על הנחות מוקדמות שעולות מדבריו. לחקר השפעה זו השלכות, משום שרבי חיים בן עטר פעל בסביבה יהודית ולא-יהודית שונה לחלוטין מזו שבה פעלו צדיקי החסידות, ועל כן מחקרים שביססו את ניתוח ההגות החסידית על השפעות סביבתיות, כמו תנועות אידאולוגיות שפעלו באירופה בתקופת ההוגים החסידיים, נדרשים לבחינה מחודשת.
רעיונות בולטים בדמיונם בין הגותו של בן עטר להגות החסידית הם: (א) מעמד הצדיק וכוחותיו הרוחניים, ומקרה פרטי של נושא זה - מעמד "צדיק הדור". (ב) מושג הדבקות באל, וניסוחו המדויק של הרעיון. (ג) השגה אפשרית של האדם את האלוהות, וסוגי ההשגה השונים. בשלושת נושאים אלו ישנה התאמה רבה בין ניסוחיו של ה"אור החיים" לניסוחי הוגים חסידיים כמו רבי לוי יצחק מברדיצ'ב ורבי משה חיים אפרים מסדילקוב בספרו "דגל מחנה אפרים".
הנצחתו
ברבות השנים הונצחה דמותו של רבי חיים בן עטר על עשרות מוסדות ומבנים בעולם היהודי. רבנים רבים במשך הדורות, ייחדו מוסדות על שמו וקבעו שיעורים בחיבוריו, ואף הקימו מכונים להפצת תורתו. בין היתר נקראת על שמו שכונת "אור החיים" בבני ברק, ומוסדות "אור החיים" בעיר. ישיבת אור החיים לבעלי תשובה העומדת בנשיאות הרב ראובן אלבז בירושלים. מוסדותיו של הרב שמעון בעדני, בית הכנסת וסמינר אור החיים. ערים רבות בישראל קראו רחובות על שמו ביישובם.
בראשית המאה ה-21 הוקם בישראל מפעל תורני העוסק בההדרת כתביו והפצת זכרו, ארגון "ובחרת בחיים" העומד בנשיאות הרב מנחם מנדל פומרנץ, שההדיר את ספריו ומתמחה בחקר תולדותיו. ראש הארגון מוסר שיעורים בתורתו בכל רחבי הארץ, ובמסגרתם יצאה לאור סדרת הספרים "ובחרת בחיים".
ספרות שבחים והגיוגרפיה
בדומה לצדיקי החסידות, ואפשר שבשל אהדתם את רבי חיים בן עטר, התפתחה ספרות ענפה של סיפורי מעשיות הגיוגרפיים אודותיו. סיפורים רבים פזורים בספרות החסידית ואחרים הועברו במסורת העממית מפה לאוזן. נדפסו מספר קבצים הכוללים סיפורים כאלו, ונוצרה גם ספרות יפה המבוססת על אגדת חייו.
קישורים חיצוניים
דפוסים מאוחרים של חיבוריו
מסילת הרכבת יפו–ירושלים
מסילת הרכבת בין יפו לירושלים נסללה לראשונה בשלהי המאה ה-19. המסילה הייתה בשימוש החל בימי השלטון העות'מאני, במהלך ימי המנדט הבריטי ועד 1998. בשנה זו הוחלט להשבית את קטע המסילה שבין תחנת הרכבת ירושלים לבין תחנת הרכבת נען ("קו הרכבת בתוואי נחל שורק"), לאחר שנים של ירידה במספר הנוסעים ולאחר אירועים חוזרים ונשנים של שימוט מהמסילה והארכת זמן הנסיעה בגלל המצב הפיזי הגרוע של פסי הרכבת. מקטע תל אביב-לוד נותר פעיל שנים רבות כחלק מהקו בין לוד לרחובות והקו בין לוד לבאר שבע.
ניסיונות שנכשלו
במשך מאות שנים, עד לאמצע המאה ה־19 הייתה התנועה מאזור החוף והשפלה לירושלים אפשרית אך ורק באמצעות רכיבה על בעלי חיים. רק במחצית השנייה של המאה ה־19 נסללה דרך יפו - ירושלים והוכשרה למעבר עגלות. באימפריה הטורקית החלו להיסלל מסילות ברזל החל מהמחצית השנייה של המאה ה־19, אך מסילות אלו פעלו בשטחה של טורקיה כיום, ובכל המזרח התיכון לא פעל אף לא קו רכבת אחד. במהלך המאה ה-19 ניסו כמה יזמים להצעיד את המזרח התיכון לעבר הקדמה הטכנולוגית של אותם הימים באירופה ובאמריקה בתחום הסעת המונים - הרכבת. אחד מהם היה קונרד שיק, מיסיונר גרמני שהשתקע בירושלים ועסק בבניין העיר. הוא הרהר ברעיון הנחת מסילה משפלת החוף לירושלים וערך בדיקות היתכנות, אך תוכניתו לא יצאה מן הכוח אל הפועל.
גם משה מונטיפיורי התעניין בהנחת מסילה לירושלים בשנת 1839 במהלך מסעו השני לארץ ישראל. כעבור למעלה מעשור, בשנת 1856, מונטיפיורי הציע להנרי פלמרסטון, ראש הממשלה הבריטי, להקים חברה שתעקור את מסילת הברזל שהקימו האנגלים בחצי האי קרים (במהלך מלחמת קרים) ולהעבירה לשטח האימפריה העות'מאנית. נחתם גם הסכם עם הממשלה העות'מאנית ברוח רעיון זה. בשנת 1857 ערך מונטיפיורי את מסעו החמישי לארץ ישראל. אז הצטרף אליו מהנדס אנגלי מומחה בסלילת פסי רכבת, שסקר את השטח שבין יפו וירושלים. ככל הנראה הוא זה שהציע את התוואי בנחל רפאים שבו נסללה הרכבת שנים לאחר מכן - התוואי תוכנן כך שיידרשו מעט חציבות בהרי ירושלים ושיהיו בקרבתו מקורות מים שיוכלו לצנן את קטרי הקיטור. עם זאת המהנדס גם הזהיר את מונטיפיורי שהנחת המסילה תצריך השקעה כספית נכבדת בשל הטופוגרפיה ההררית של האזור. כשנודע לקונסולים של צרפת ואוסטרו-הונגריה על תוכניתו של מונטיפיורי, הם בעצמם החלו להתעניין ברעיון, כיוון שחשבו שבריטניה עומדת מאחוריו. העות'מאנים הבחינו בהתעניינות המעצמות במסילת הרכבת לירושלים, וצפו שהיא תשמש בעיקר צליינים נוצרים ולא את תושבי האימפריה. בשל כך, ההסכם שנחתם עם מונטיפיורי נגנז וכך גם תוכניתו.