cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טבח ננקינג
היקף הטבח
על היקף מעשי הרצח והאונס מתנהל ויכוח נוקב בין סין ליפן. היפנים טוענים כי היקף הנפגעים הגיע לכמה מאות לכל היותר בעוד הסינים טוענים כי נרצחו כ-300 אלף אזרחים וחיילים. כמה חוקרים יפנים הגיעו למסקנה שמספר הנרצחים נע בין 100,000 ל-200,000. המספר 200,000 נקבע בפסק הדין של בית הדין הבינלאומי בטוקיו, בנובמבר 1948. היכל הזיכרון בננקינג נוקב במספר 300,000. מספר זה מקובל בעולם בעיקר בעקבות ספרה של איריס צ'אנג (Iris Chang) "האונס של ננקינג".
איריס צ'אנג (1968-2004), שהייתה סופרת ועיתונאית אמריקאית, עמדה בראש קבוצת פעילים קטנה שלחמה נגד מה שכינתה "קשר השתיקה" האופף את הטבח והאונס ההמוניים בננקינג. כבת למשפחה סינית שנמלטה מאימי הכיבוש היפני, היא תיעדה את סיפורי האימים ופרסמה ב-1997 ספר שזכה לתהודה רבה: "האונס של ננקינג" ("The Rape of Nanking").
אנשי צבא יפנים שהועמדו לדין בבית הדין הבינלאומי לפשעי מלחמה במזרח הרחוק, שהוקם על ידי בנות הברית לאחר המלחמה, טענו כי עיקר הקורבנות בננקינג היו חיילים ושמעולם לא בוצעו מעשי זוועה באוכלוסייה אזרחית, אולם מספר רב של עדויות סותרות טענה זו.
אחת העדויות המרכזיות על הטבח היא של קבוצת אזרחים זרים ששהו ברובע הזרים בננקינג, שהוכרז כ"אזור ביטחון", בעת הכיבוש היפני. אותם זרים הופיעו בפני בית הדין לפשעי מלחמה כעדי ראייה, וסיפרו כיצד ראו במו עיניהם רצח של אזרחים ואונס נשים סיניות בידי חיילים יפנים. גם אוסף גדול של צילומים המתעדים את מעשי הרצח מסייע להוכיח את קיומו של הטבח.
הגורמים לטבח
היסטוריונים מעריכים כי ההתנגדות הסינית המפתיעה בשנגחאי הייתה טראומתית עבור הצבא היפני, שביקש לגמול לסינים, דבר המסביר את התנהגותו הברוטלית בעת כיבוש ננקינג. היסטוריונים אחרים סבורים שהתנהגות הצבא היפני בננקינג מקורה בהוראות מגבוה, כמו הצו המלכותי שהוציא הקיסר הירוהיטו ב-5 באוגוסט 1937, לבקשת הצבא, המתיר לחיל הכיבוש היפני בסין לטפל בשבויי המלחמה הסינים שלא בהתאם למגבלות החוק הבינלאומי. הצו המלכותי גם אסר להשתמש במונח "אסירים סינים".
בית הדין הצבאי הבינלאומי למזרח הרחוק
ב-3 במאי 1946 התכנס לראשונה בטוקיו בית הדין הבינלאומי למזרח הרחוק (באנגלית The International Military Tribunal for the Far East), או בקיצור IMTFE, כדי להעמיד לדין את מנהיגי יפן הקיסרית על ביצוע פשעים נגד השלום, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, במהלך מלחמת העולם השנייה. בית הדין קיים סדרה של משפטים. הראשון שבהם נגד הקשר היפני לפתוח במלחמה, והשני נגד הטבח בננקינג. הדיונים המרכזיים התקיימו בטוקיו אך משפטים התנהלו גם במקומות אחרים בזירת האוקיינוס השקט. בית הדין הבינלאומי נעל את דיוניו ב-12 בנובמבר 1948.
25 קציני צבא ופוליטיקאים הורשעו ב"פשעים נגד השלום". כשלוש מאות אלף יפנים הורשעו ב"פשעי מלחמה" וב"פשעים נגד האנושות". הפשעים שביצעו הכוחות ושלטונות הכיבוש היפנים בסין ובקוריאה לא נדונו במשפטים אלה. סין ניהלה לאחר המלחמה משפטים משלה שהסתיימו בהוצאה להורג של 149 נאשמים. הקיסר היפני הירוהיטו והנסיך אסקה, שהיה הקצין הבכיר ביותר בננקינג, לא הועמדו לדין. אחד החשודים בביצוע פשעים נגד השלום, נובוסוקה קישי, הפך אחר כך לראש ממשלת יפן.
הוויכוח הפנימי ביפן
טבח ננקינג שב ועלה לכותרות ביפן ב-1982 לאחר שמשרד החינוך היפני מחק כל אזכור של הטבח מספרי הלימוד של בתי הספר התיכוניים בטענה שאין הוכחה היסטורית מספקת לקיומו של האירוע. מחבר ספר הלימוד, פרופסור סבורו אינאגה (Saburō Ienaga), הגיש תביעה נגד משרד החינוך וזכה בתביעה ב-1997, אולם הוויכוח הציבורי נמשך כל העת.
מאז הנושא נמצא על סדר היום הציבורי ביפן. הוויכוח התלהט מחדש בעקבות סדרה של אירועים. בין השנים 2002–2006 ערך ראש ממשלת יפן ג'וניצ'ירו קואיזומי ביקורים במקדש יסוקוני, שבו מונצחים חיילים יפנים שנפלו במלחמת העולם השנייה, בהם 1,068 חיילים וקצינים שהורשעו לאחר המלחמה בביצוע פשעי מלחמה, בהם הטבח בננקינג. הביקורים עוררו גל מחאות בסין.
לה פניצ'ה
התיאטרון הראשון
ב-1774 נשרף תיאטרון "סן בנדטו", שהיה בית האופרה הראשון במעלה של ונציה במשך יותר מארבעים שנה, עד ליסודותיו. מיד לאחר שנבנה מחדש, התלקחה מחלוקת משפטית בין הנהלת הלהקה שפעלה בו לבין הבעלים, משפחת ונייר. פסק הדין שהתקבל היה לטובת משפחת ונייר. כתוצאה מכך החליטה הנהלת התיאטרון לבנות בית אופרה חדש משלה בכיכר סן פנטין.
הבנייה החלה ביוני 1790 והסתיימה במאי 1792. התיאטרון נקרא "לה פניצ'ה", אות לשרידת הלהקה, תחילה מן האש ואחר מאיבוד משכנה הקודם. "לה פניצ'ה" נחנך ב-16 במאי 1792 בהצגת "ג'וקי די אגריג'נטו", אופרה של ג'ובאני פאיזיילו.
אחרי נפילת הרפובליקה הוונציאנית ובתקופת הממשל העירוני הזמני ממאי עד אוקטובר 1807, קיים התיאטרון תערוכות ציבוריות חשובות ופסטיבלים פטריוטיים. בתקופת השלטון הצרפתי, היה לתיאטרון ממלכתי. צבעי הכחול-כסף של האימפריה החדשה עיטרו את האולם ותא מלכותי זמני נבנה לרגל ביקורו של נפוליאון בדצמבר 1807. ב-26 בדצמבר 2008 נפתח הבית מחדש לאחר שיפוצים מקיפים, באופרה "שובו של אוליסס" מאת יוהאן סימון מאייר. בשנים הבאות נודע שמו של "לה פניצ'ה" ברחבי אירופה. רוסיני העלה שם שתי הפקות חשובות ושתיים מן האופרות של בליני הוצגו שם בהופעות בכורה. דוניצטי, שאך זה קצר הצלחות במילאנו ובנאפולי, חזר לוונציה ב-1836 אחרי היעדרות של שבע-עשרה שנים.
התיאטרון השני
בדצמבר 1836 ניחתה מכה נוספת על התיאטרון, שעלה שוב באש; ב-13 בדצמבר 1836, במהלך חזרות על הבכורה הוונציאנית של לוצ'יה דלה מרמור, פרצה שרפה גדולה, שכילתה את כל הבניין פרט לקירותיו החיצוניים. תוך שנה נבנה בית האופרה "לה פניצ'ה" מחדש, לפי תוכנית שסיפק צוות האדריכלות-הנדסה של האחים טומאסו וג'אמבטיסטה מדונה. "לה פניצ'ה" קם שוב מאפרו ופתח את דלתותיו לקהל בערב ה-27 בדצמבר 1837, בהצגת "רוזמונדה בראוונה" של לילו.
בין השנים 1984 ל-1989 כיהן הישראלי אליהו ענבל כמנצח "לה פניצ'ה".
ב-29 בינואר 1996 נהרס הבניין כליל באש. חשד להצתה התעורר מיד. במרץ 2001 הרשיע בית משפט בוונציה שני חשמלאים בהצתת האש. אנריקו קארלה ודודנו, מאסימיליאנו מרקטי, העלו את הבניין באש בגלל הקנסות הכבדים שהוטלו על החברה שלהם בגין איחור בעבודות שיפוצים. קארלה, בעלי החברה, נשלח לכלא לשבע שנים. מרקטי נשפט לשש שנות מאסר.
התיאטרון הנוכחי
אחרי דחיות שונות, החלה מלאכת הבנייה בשנת 2001. במשך 650 יום הצליח צוות בן מאתיים טייחים, צבעים, נגרים ושאר בעלי מלאכה ליצור מחדש את סביבת התיאטרון הישן, בעלות של כ-90 מיליון אירו.
"לה פניצ'ה" נבנה מחדש בסגנון המאה ה-19 על בסיס תוכנית של האדריכל אלדו רוסי, ובעזרת תצלומים מסצינות הפתיחה של סרטו של לוקינו ויסקונטי משנת 1954, "סנזו", שצולם בבית האופרה, כדי להפיק מהם פרטי עיצוב. התיאטרון נפתח מחדש ב-14 בדצמבר 2003 בקונצרט חגיגי מיצירות בטהובן, וגנר וסטרווינסקי. הצגת האופרה הראשונה הייתה "לה טרוויאטה" בנובמבר 2004. תגובות הביקורת ל"לה פניצ'ה" המחודש היו מעורבות: אנריקו קאוואלוטי, מבקר המוזיקה של העיתון הימני "איל טמפו", היה מרוצה. הצבעים היו קצת יותר מדי בהירים לטעמו, אבל הצליל היה טוב ומגובש. לעומתו סבר דינו וילאטיקו, מ"לה רפובליקה" השמאלני, שהאקוסטיקה לוקה בחסר במצלול והצבעים עזים עד כאב עיניים. הבניין החדש היה, לטעמו, "קיטש, חיקוי מזויף של העבר". הוא אמר, כי "העירייה הייתה צריכה לגייס די אומץ לבניית תיאטרון חדש לגמרי; ונציה בגדה בעברה החדשני בהתעלמה ממנו". אבל בעיני ונציאנים רבים, נמצא מרפא לפצע כאוב בנוף העירוני ההיסטורי והאהוב.
המיניאטורות
המיניאטורות (באנגלית: The Miniaturist) הוא רומן הביכורים משנת 2014 של השחקנית והסופרת האנגלייה ג'סי ברטון. הספר, שהיה לרב-מכר בינלאומי, היה המוקד של מלחמת מו"לים בפסטיבל הספרים בלונדון 2013. עלילת הספר מתרחשת באמסטרדם ב-87–1686, ונכתב בהשראת בית מיניאטורי מהמאה ה-17 שהיה של אישה בשם פטרונלה אורטמן, אשר מוצג במוזיאון רייקסמוזיאום. להוציא ממקור השראה זה, אין הספר מתיימר להיות רומן ביוגרפי.
עלילה
פטרונלה (נלה) אורטמן בת ה-18 היא בת למשפחה ממעמד גבוה, אך ענייה, ממחוז כפרי של הולנד של המאה ה-17. אב המשפחה נפטר והשאיר אותה, את אמה ואת אחותה בחובות. האם מסדרת לבתה הכרות עם סוחר עשיר מאמסטרדם, יוהאנס בראנדט בן ה-39, והוא נאות לשידוך. השניים נישאים בטקס פשוט בביתה בכפר, וכעבור חודש היא מגיעה לאמסטרדם להכיר, לראשונה בעצם, את בעלה.
בעלה הטרי אינו מקבל את פניה; במקום זאת היא פוגשת באחותו, מארין, אישה חמורת סבר אשר מנהלת ביד רמה את הבית ומעורבת בעסקי אחיה, את המשרתת קורנליה, ואת המשרת האפריקאי אוטו, עבד משוחרר. כשבראנדט מגיע, הוא נותן לכלתו מתנה יוקרתית – מיניאטורה של הבית בו הם חיים, המתואם לו עד הפרטים הקטנים. פטרונלה אינה מבינה למה מצד אחד בראנדט מתייחס אליה באופן נדיב ומכבד, אך מצד שני אינו מגלה בה עניין משום סוג. כאשר מקומה בבית שהיא לכאורה גבירתו אינו ברור לה, היא מחליטה לעסוק בענייני הבית המיניאטורי. היא מוצאת במדריך שירותי העיר סדנת מיניאטורות, ומתחילה להזמין פרטי ריהוט לבית. מה שמגיע מעורר בה חרדה: היא מוצאת בכל משלוח לא רק את החפצים שהזמינה, אלא דמויות מדויקות לעילא של כל האנשים בסביבה – בני הבית והזוג מירמנס, שמנהלים עסק עם יוהאנס אך גם נוטרים לו טינה. כשמתחילים להתפתח עניינים דרמטיים עבור כל אחד מבני הבית, נלה מבינה שהבובות איכשהו מנבאות, או קשורות באופן אחר, למתרחש. היא מנסה למצוא את המיניאטוריסט ששולח לה דברים שלא ביקשה, ומגלה רק שמדובר באישה, אך אינה מוצאת אותה, מכיוון שזו נמלטה ממנהלי הגילדות המחמירים של העיר.
בינתיים, אבות העיר – הן מהמנהיגות הדתית והן מהמנהיגות העסקית, שניהם בעלי כוח העל בעיר המסחר והדת הקלוויניסטית – שמו להם את משפחת בראנדט למטרה, ואף אחד מהם אינו חופשי מסכנה.
היסטוריה
ברטון, אשר למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד לפני שהתחילה קריירת משחק, כתבה את הספר על פני תקופה של ארבע שנים תוך שהיא מתפרנסת ממשחק ובתור עוזרת אדמיניסטרטיבית בסיטי של לונדון. הרעיון לספר עלה בראשה בזמן חופשה באמסטרדם, שם ראתה את בית הבובות של פטרונלה אורטמן במוזיאון הרייקס. היא פתחה במחקר מקיף על אמסטרדם של המאה ה-17, כולל מספרים, ספרי בישול, האמנות של התקופה, מפות, וצוואות.
בשבוע הספר בלונדון בשנת 2013, מספר בתי הוצאה לאור התחרו להחתים את ברטון על חוזה פרסום. מתוך 11 מפרסמים שהתחרו על הספר, הוצאת פיקאדור זכתה בזכות הפרסום בבריטניה ובארצות חבר העמים הבריטי.
כריכת הספר (במהדורה הבריטית ובאחרות) היא צילום של בית מיניאטורי אמיתי, אשר משקף ממגוון הדמויות והנושאים שברומן.
ביקורת וקבלה
הספר היה לרב מכר בינלאומי, ונכון ל-2016, נמכר בלמעלה ממיליון עותקים ב-37 מדינות.
While applauding the tone and setting of the novel, some reviews cited the shallowness of the characterizations. The Guardian and Chicago Tribune reviews observe that Nella is drawn more like a worldly, feminist 21st-century girl than a naïve 17th-century one. The Chicago Tribune adds: "[The main characters are] complex and complicated and suffer terrible tragedies, but Burton doesn't give us a deep enough look into their psyches. I'd read 100 additional pages just to get inside Johannes' head".הרומן זכה לביקורות טובות באופן כללי, בעיקר בשל הטון ותיאורי הסביבה והתקופה, אך מספר מבקרים ציינו שהדמויות מתוארות באופן רדוד מדי. בביקורות בעיתונים "הגרדיאן" ו"שיקגו טריביון" נכתב שנלה עושה רושם של פמיניסטית בת המאה ה-21, ולא כנערה נאיבית מהמאה ה-17. ב"שיקגו טריביון" הביקורת מוסיפה: "[הדמויות הראשיות הן] מורכבות, מסובך וסובלות מטרגדיות נוראיות, אבל ברטון לא נותנת לנו מספיק עומק כדי להסתכל להם בנשמה. הייתי קוראת עוד 100 עמודים נוספים רק כדי לקבל הצצה לתוך מוחו של יוהאנס".
פרסים
ב-2015 היה הרומן מועמד לפרס דזמונד אליוט לספרי ביכורים.
עיבודים
באוגוסט 2016 הודיעה BBC One שתפיק מיני-סדרה בת שני פרקים על בסיס הרומן. העיבוד נכתב על ידי ג'ון בראונלו. בסדרה מככבת אניה טיילור-ג'וי בתפקיד נלה, רומולה גראי בתפקיד מארין, אמילי ברינגטון בתפקיד המיניאטוריסטית, ואלכס האסל בתפקיד יוהאנס. התוכנית צולמה בהולנד ובבריטניה, והושלמה בחודש אפריל 2017, ושודרה לראשונה בבריטניה בסוף דצמבר 2017. פרק נצפה על ידי 4.52 מיליון צופים על פי BARB רייטינג, ואילו פרק 2 נצפה על ידי פחות מ 4.31 מיליון, תוצאה מאכזבת עבור ה-BBC.
זירעון (בוטניקה)
זֵרְעוֹן (באנגלית: Achene) הוא סוג של פרי יבש פשוט המיוצר על ידי מינים רבים של בעלי פרחים. זירעונים הם חד-שחלתיים (נוצרים מעלה שחלה אחד) ולא נפתחים (הם אינם נפתחים בבגרותם). זירעונים מכילים זרע אחד שממלא את הפרי כמעט עד לדופן הפרי, אך אינו צמוד אליה. במינים רבים, מה שקרוי "זרע" בשפת היום-יום הוא למעשה זירעון. המראה דמוי-הזרע של הזירעון נובע מנוקשות דופן הפרי שעוטף את הזרע הבודד בקרבה כזו עד שנראה כמעטה הזרע.
הפרי של צמחים ממשפחת המורכבים דומה מאוד לזירעון, ולעיתים גם מכונה זירעון, אף על פי שהוא נוצר משחלה תחתית מורכבת (עם תא שחלה אחד).
דוגמאות
הפירות של הנורית, הכוסמת, הכרוויה, הקינואה, הירבוז, והקנאביס הם זירעונים.
הזירעונים של תות השדה לפעמים נחשבים בטעות לזרעים. תות השדה הוא פרי מורכב, שמקבץ זירעונים בצידו החיצוני, והחלק הנאכל הוא המצעית ולא רק הזירעונים (הפירות האמתיים).
ורד מניב מקבץ של זירעונים העטופים בגביע הפרח.
גרסאות
זירעון מכונף כמו זה של האדר נקרא כנפית (samara).
לכמה זירעונים יש מבני-עזר דמויי-שיער הגורמים להם להינשא ברוח. הטיפוס הזה מכונה יחידת הפצה (diaspore ).
גרגיר הוא סוג של פרי הקרוב לזירעון אך שונה בכך שדופן הפרי מאוחה למעטה הזרע הדק.
גלריה
מגוון זירעונים שונים:
שאילתות דרב אחא
השאילתות הוא ספר הלכתי מאת רב אחא משבחא גאון, מראשית תקופת הגאונים, והוא כנראה הספר הראשון המצוי בידינו שנתחבר אחרי תקופת התלמוד. הספר, הכתוב בארמית בבלית, הוא אוסף של דרשות מסוג השאילתא, על סדר פרשות השבוע. לכל פרשה יש שאילתות אחדות, ולעיתים נותן המחבר כמה חלופות עבור הדרשן בתוך אותה דרשה עצמה.
מבנה הספר
כל שאילתא עוסקת בנושא הלכתי אחד בסדר ובסגנון מיוחדים, בחלוקה לארבעה חלקים: פתיחה במצווה מסוימת, שאלה הלכתית הקשורה אליה, דברי אגדה הקשורים באופן כללי לנושא, ולבסוף תשובה לשאלה ההלכתית.
דברי האגדה, אשר במקור היוו חלק נכבד מגוף הספר, כמעט ואינם נמצאים בנוסחים שלנו, משום שהמעתיקים לא מצאו בהם עניין רב; בתחילה דחקו אותם לסוף השאילתא, ולבסוף השמיטו אותם לחלוטין, ברוב השאילתות.
השאלות הן לרוב פשוטות, ואינן אלא הצגתו של נושא הלכתי בצורת שאלה ותשובה; עד כדי כך שלעיתים מביא המחבר הצעה לנוסח אחר של שאילתא, שבה השאלה והתשובה מתחלפים ביניהן, ומה שמובא כהנחה פשוטה בנוסח אחד מובא כתשובה לשאלה בנוסח השני. מגמתו של החיבור אינה לחדש חידושי הלכה, אלא להסביר בצורה פשוטה נושאים ידועים, וחלק גדול מן הדברים ידועים ליודעי ספר, ואין בהם חידוש הלכתי. מעטים הם החידושים ההלכתיים בספר שאינם נמצאים בתלמוד, אלא שבתוך הרצאת הדברים מובלעים חידושים רבים בפרשנות התלמוד ובפסיקת ההלכה. וייתכן שהמחודש בספר משקף ידע הלכתי כללי שהיה בתקופת חיבור הספר, ולא חידוש של המחבר.
המקורות שעליהם מסתמך הספר
הספר מסתמך בעיקר על התלמוד הבבלי והמקורות התנאיים שלפניו, ואינו מזכיר דברים מן התלמוד הירושלמי או ממקורות ארצישראליים בתר-תלמודיים. מקור חשוב נוסף לספר הוא מסורות פרשנות ופסיקה אנונימיות שעברו בעל פה בישיבות הגאונים. רבי שמעון קיירא, מחבר ספר הלכות גדולות הרבה להתבסס על הפסקים המובאים בשאילתות, והוא מצוטט רבות בספרי הפוסקים הראשונים, והאחרונים.
נוסח הספר ומהדורותיו
מהדורה ראשונה של הספר נדפסה בוונציה בשנת ה'ש"ו (1546). מהדורה שנייה נדפסה בדיהרנפורט, עם פירוש קצר של ר' ישעיה פיק ברלין בשנת 1786. הנצי"ב מוולוז'ין, כתב פירוש מקיף על השאילתות, ופירוש זה נדפס בווילנה, בשנים 1861–1867. ספר השאילתות עם פירוש הנצי"ב, חזר ונדפס מספר פעמים על ידי מוסד הרב קוק בירושלים.
בשנים ה'תש"ך-ה'תשל"ז הוציא לאור פרופ' שמואל קלמן מירסקי מהדורה חדשה של השאילתות על-פי כתבי יד בנוסח שונה ובסדר שונה, וצירף למהדורתו פירושים עתיקים והערות משלו.
הטלה סטריאוגרפית
בגאומטריה, הטלה סטריאוגרפית היא העתקה מספירה למישור המשיק לה (או העובר דרך מרכז הספירה) על ידי התאמת כל נקודה על הספירה x עם הנקודה (היחידה) על המישור שנמצאת על הקו הישר שעובר דרך הנקודה x ומרכז ההטלה N שהוא הנקודה האנטיפודית לנקודת ההשקה של המישור עם הספירה. ההטלה הסטריאוגרפית יוצרת התאמה בין נקודות על ספירה, שאותן קשה לתאר על ידי קואורדינטות נוחות, לבין נקודות בקו ישר או במישור- שאותן קל לתאר על ידי קואורדינטות, ומשום כך משמשת גם בקרטוגרפיה.
שאילתות דרב אחא
נוסח הספר ומהדורותיו
בשנת תשנ"ד (מהדורה שנייה מתוקנת עם הוספות תשע"א), הוציא לאור הפרופ' ירחמיאל ברודי את "תשובות רב נטרונאי בר הילאי גאון" מחדש, על פי כתבי יד ודפוסים ראשונים, בלוויית מחקר מקיף, בו הגיע למסקנה כי הספר עבר שינויי צורה רבים עד שהגיע לידינו, וכן כי מתוך תשעת כתבי היד שבידינו, לשמונה יש אב משותף אחד, ומולם עומד כתב יד ששון של הספר, אשר נוסחו טוב יותר מהם. בתוך כך מתח ברודי ביקורת על מהדורת מירסקי, על שלא לקחה בחשבון את התפלגות כתבי היד הזו, וכן נוכח כשלים אחרים שלה, לשיטתו.
הטלה סטריאוגרפית
ההטלה הסטריאוגרפית לא מוגדרת על מרכז ההטלה (הנקודה האנטיפודית לנקודת ההשקה) אבל ניתן לראות את ההטלה כמעבירה את הנקודה הזו לנקודת האינסוף, בהתאמה עם הגבול של ההטלה עבור סדרת נקודות שמתקרבות למרכז ההטלה. במובן הזה, נקודת האינסוף היא חסרת כיוון. לדוגמה, בהטלה הסטריאוגרפית ממעגל לקו ישר נקודות הקרובות למרכז ההטלה יעברו לנקודות שמרחקן מנקודת ההשקה גדול כרצוננו, אך הן לא יוגבלו בכיוונן- הן יעברו גם לנקודות רחוקות מאוד מימין וגם לנקודות רחוקות מאוד משמאל לנקודת ההשקה, ולא נבחין בין הכיוונים כמו שנהוג בחשבון האינפיניטסימלי על ידי הסימונים \ +\infty ו \ -\infty.
שאילתות דרב אחא
כתבי היד של הספר
בהקדמתו של מירסקי, הוא מפרט ומתאר את כתבי היד שהשתמש בהם למהדורתו;
הטלה סטריאוגרפית
ההטלה הסטריאוגרפית היא הומאומורפיזם בין הספירה ה-n+1 ממדית (למעט מרכז ההטלה) לבין המרחב האוקלידי ה-n ממדי (שמוכל במרחב האוקלידי ה-n+1 ממדי), כאשר הטופולוגיה של הספירה מוגדרת על ידי הטופולוגיה המושרית עליה מהמרחב האוקלידי בו היא נמצאת. בצורה הזו ניתן לראות את הספירה כיריעה חלקה ואף אנליטית.
שאילתות דרב אחא
נוסח מקוון של החיבור
יצא לאור על ידי המכון למחקר ולהוצאת ספרים "סורא" וישיבה אוניברסיטה, בהשתתפות מוסד הרב קוק.
הטלה סטריאוגרפית
ההטלה הסטריאוגרפית היא קונפורמית, כלומר משמרת זוויות. בנוסף ההטלה מעבירה מעגלים על הספירה למעגלים במישור, אם המעגל לא עבר דרך מרכז ההטלה, ולישרים, אם המעגל כן עבר זה מרכז ההטלה. באופן הזה ניתן לחשוב על ישרים כמעגלים בעלי רדיוס אינסופי, או לחלופין כמעגלים העוברים דרך נקודת האינסוף.
מאיר וייס
הרב פרופסור מאיר וייס (1908 - 7 במאי 1998; ה'תרס"ט - י"ב באייר ה'תשנ"ח) היה רב, מחנך וחוקר מקרא ישראלי, חתן פרס ישראל למדעי היהדות בשנת ה'תש"ן (1990). שימש כפרופסור בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים ונודע בעיקר בזכות מחקריו הספרותיים במקרא ובמיוחד בספר תהלים, מחדש ה"אינטרפרטציה הכוליית" בניתוח הספרותי של המקרא.
חייו
נולד בשם מאיר פאול וייס בבודפשט, הונגריה (האימפריה האוסטרו-הונגרית דאז) לחיים וייס וחיה-שרה לבית פירט. בשנת 1926 החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובמקביל, משנת 1927 למד גם באוניברסיטה הממלכתית למדעים בהונגריה שם התרכז בלימודי בלשנות שמית, תולדות המזרח הקדום ותולדות רומא העתיקה ותרבותה. בשנת 1932 קיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה עבור עבודתו בנושא "האגדה בתרגומו של יונתן בן עוזיאל לנביאים" ובשנת 1933 הוסמך לרבנות. מיד לאחר קבלתו את הסמיכה עלה לכס הרבנות בעיירה הודמזוושרהיי הסמוכה לעיר סגד ובשנת 1937 קיבל את משרת הרבנות בקהילת הסטטוס-קוו בעיר דברצן, משרה בה החזיק עד שנת 1944. בעת כהונתו ברבנות בעיר זו התמנה לחבר הקורטריון של הסמינר הרבני של בודפשט, בו שימש בין השנים 1942–1944.
לאחר כיבוש הונגריה בידי גרמניה הנאצית בשנת 1944 צורף וייס עם אשתו אילי ושני בניו, רפאל וגבריאל לרכבת ההצלה על קיומה סוכם בין אנשיו של אדולף אייכמן לבין ישראל קסטנר ואנשי "ועד העזרה וההצלה". במקום להגיע לארץ נייטרלית כמסוכם, נשלחה הרכבת למחנה הריכוז ברגן-בלזן. בעקבות התקדמות המשא ומתן ("סחורה תמורת דם") שהתנהל בין קורט בכר לאנשי הסוכנות היהודית והג'וינט שוחררו יהודי הרכבת לאחר מספר חודשים ונשלחו לשווייץ בסוף אותה שנה. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, בכ"ז באלול ה'תש"ה (2 בספטמבר 1945) עלתה משפחת וייס לארץ ישראל.
מלבד משרת ההוראה באוניברסיטאות, לימד פרופסור וייס גם בגימנסיה העברית, ובבתי המדרש למורים ולגננות "אפרתה", ו"גבעת וושינגטון". בשנת 1964 לימד וייס באוניברסיטת קרנפילד שבאנגליה ובין השנים 1965–1968 לימד בבית המדרש לרבנים "נווה שכטר".
באוקטובר 1978 פרופ' וייס פרש לגמלאות אך המשיך במתן הרצאות, במחקר ובכתיבה גם לאחר מכן, עד ימיו האחרונים ממש. בין השאר, בשנת 1985 השתתף בסימפוזיון לחקר המקרא בברן. בשנת 1989 לימד באוניברסיטאות בציריך ובטורונטו. בשנת ה'תש"ן (1990) זכה מאיר וייס בפרס ישראל במדעי היהדות על תרומתו הייחודית לחקר המקרא, ובשנת ה'תשנ"ח (1998) נפטר לאחר מחלה קצרה.
שיטתו
וייס היה בין מובילי ומפתחי הגישה הספרותית למקרא וידוע כמי שפיתח את "האינטרפרטציה הכוליית" בלימודי המקרא, פיתוח שלימים זיכה אותו בפרס ישראל.
את עיקרי תפיסותיו החל לפרוש בספרו "המקרא כדמותו: שיטת מחקר והסתכלות במקרא על-פי עיקרי מדע-הספרות החדש" שיצא לאור בשנת ה'תשכ"ב ומאז זכה לשתי מהדורות מורחבות נוספות, האחרונה שבהן נקראת "המקרא כדמותו: שיטת האינטרפרטאציה הכוליית". בספרו זה הציג והדגים וייס כיצד, באמצעות פירוש המילים, צירופי המילים, המשפטים הפסקאות והחטיבות, יכול הלומד להגיע לכדי פירוש יצירה מקראית בשלמותה. שיטה זו הומחשה גם בספריו הבאים, פירושו השלם לספר עמוס (ה'תשנ"ב) וקובץ ממאמריו שנדפס בשם "מקראות ככוונתם" (ה'תשמ"ח), שם הודגמה האינטרפרטציה הכוליית בשלל הסוגות הקיימות במקרא.
דגל הליגה האוסטרל-אסייתית נגד הגליה
דגל הליגה האוסטרלית נגד הגליה (במקור באנגלית: Australian Anti-Transportation League Flag) הוא הדגל בו השתמשו חברי הליגה האוסטרל-אסייתית נגד הגליה אשר התנגדו לגירוש אסירים למושבות הבריטיות אשר כיום מהוות את אוסטרליה. דגל זה מיוחד במינו כיוון שהוא התיעוד הראשוני לשימוש במוטיב הצלב הדרומי על דגל כפי שהוא מופיע בשמי הלילה.
היסטוריה
הדגל עוצב בשנת 1849 בידי ג'ון וסט מלאוסון, טסמניה ומשנת 1851 היה בשימושה של הליגה במושבות האוסטרליות ובניו זילנד. הדגל הוא נס כחול: דגל הממלכה המאוחדת בקנטון והצלב הדרומי על הארכית. לדגל היה גבול לבן סביב שלושת צדדיו עליו נכתבו שם הליגה, שנת ייסודה ושם המושבה בה הונף הדגל.
השימוש בדגל הופסק לאחר הפסקת ההגליה בשנת 1853 אך עיצובו השתרש בדגלים רבים ביניהם דגל ניו זילנד, דגל ויקטוריה ודגל אוסטרליה.
מפרצון דוארטה
מפרצון דוארטה (באנגלית: Duarte Cove) הוא מפרצון בחוף דאנקו בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
רוחבו של המפרצון 6 קילומטרים, והוא חודר לפנים היבשת 4.9 קילומטרים.
פתח המפרצון מצוי דרומית נקודת קיירבה, וצפונית לנקודת רנצו.
גילוי המפרצון
המפרצון מופה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1978.
מקור השם
המפרצון נקרא על שמו של רב החובל חוזה דוארטה (José Duarte), מפקד ספינת התובלה מאייפו (Maipo), במסגרת משלחת החקר הצ'יליאנית האנטארקטית שחקרה את אנטארקטיקה בשנת 1949.
טשקנט
טַשְׁקֵנְט (באוזבקית: Тошкент/Toshkent/تاشكینت, מילולית: "עיר האבן"; ברוסית: Ташкент; בפרסית: تاشکند - תאשכנד) היא בירת אוזבקיסטן והגדולה שבעריה. העיר נוסדה בתקופת כיבושי אלכסנדר הגדול והייתה בעת העתיקה מרכז מסחרי חשוב, במיוחד לאור מיקומה בדרך המשי. בשנת 1966 נחרבה העיר בעקבות רעש אדמה בעוצמה 7.5 בסולם ריכטר. בעקבות האסון השקיע הממשל הסובייטי מאמצים רבים בשיקום העיר, בעזרת מיטב האדריכלים. טשקנט שוקמה והפכה לאחת הערים המפוארות ביותר בגוש הסובייטי. טשקנט היא אחת הערים המודרניות ביותר מבין הערים המוסלמיות בעולם, והיא מרכז תרבותי וכלכלי חשוב באוזבקיסטן. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2022 אוכלוסיית העיר מנתה מעל 2.8 מיליון בני אדם.
גאוגרפיה
טשקנט שוכנת בנאת המדבר הגדולה, מתוך ארבעה נאות מדבר חשובות שבאוזבקיסטן, ליד הנהר צ'ירצ'יק, במזרח המדינה. העיר שוכנת על דרך הסחר הראשית (דרך המשי) שבין סמרקנד לטשקנט, קילומטרים בודדים מזרחית לגבול עם קזחסטן, מול העיירה סרייגש.
היסטוריה
העיר הייתה חלק מאמירות בוכרה, ובמהלך המאה ה-17 עברה לח'אנות קוקנד. במחצית השנייה של המאה ה-19 סופחה לאימפריה הרוסית והייתה מקום מושבו של מושל טורקסטן.
החל משנת 1930 הייתה בירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית.
אדריכלות
עקב הרס המבנים ההיסטוריים שהתרחש בעקבות המהפכה הבולשביקית ב-1917, ומאוחר יותר בגלל רעידת האדמה החזקה ב-1966 נהרסה מרבית המורשת ההיסטורית של טשקנט. אחרי רעידת האדמה הגדולה, ועם בנייתה מחדש נבנו בעיר מבנים מפוארים ובעלי זיקה לתרבויות שונות בעולם כמו התרבות המוסלמית המודרנית, התרבות הסובייטית, ואף התרבות הסינית. בעיר נבנו גנים גדולים ומפוארים להדגשת חוזקו של הממשל הסובייטי (כמו "גן הניצחון","פארק לנין"). מבנים רבים קיבלו אופי מוסלמי (כיפת גג עגולה וכדומה). בתחילת המאה ה-21 נבנו בעיר גורדי-שחקים המטפסים לגובה של כ-50 קומות.
תחבורה
לעיר מערכת תחבורה מתקדמת שכוללת רכבת קלה, רכבת תחתית בעלת תחנות מפוארות, מוניות, ואוטובוסים מתקדמים. בעיר נמצא גם נמל התעופה הגדול במדינה, נמל התעופה הבינלאומי טשקנט, שמקשר את העיר לשאר אסיה וליבשות צפון אמריקה ואירופה. מערכת התחבורה בטשקנט לא משקפת את מערכת התחבורה ביתר המדינה, שם התחבורה ישנה ולעיתים פרימיטיבית למדי.
חינוך והשכלה
בעיר קיימים מוסדות אקדמיים רבים לחינוך גבוהּ, כמו האוניברסיטה לשפות זרות, האוניברסיטה הלאומית. בעיר למעלה מ-21,000 בתי ספר. ומספר הנרשמים למוסדות לחינוך גבוה הוא גדול מאוד.
תקשורת וטכנולוגיה
בעיר פועלים תשעה עיתונים באוזבקית, ארבעה עיתונים באנגלית ותשע הוצאות לאור ברוסית. כמו כן בעיר פועלות תחנות רדיו רבות שבהן תחנת הרדיו הממשלתית. בעיר ניצב מגדל תקשורת ענק שהוא אחד מסמלי העיר.
כמעט לכל משפחה בעיר יש טלוויזיה, ומספר המתחברים לרשת האינטרנט הולך וגדל משנה לשנה. בעיר מתקנים טכנולוגיים רבים של חברות שונות כמו IBM, יוניסיס, אפל ופקרד בל, כמו כן בעיר קיימים בתי קפה-אינטרנט רבים.
הביטלס
הביטלס (באנגלית: The Beatles; בתרגום חופשי לעברית: חיפושיות הקצב, או בקיצור: החיפושיות) הייתה להקת רוק בריטית, הנחשבת על ידי רבים להרכב המוזיקלי המשפיע ביותר אי-פעם. הלהקה הייתה אינטגרלית לאבולציה של מוזיקת פופ לצורת אומנות ולהתפתחות תרבות הנגד של שנות ה-60. המוזיקה שלהם, שמקורה ברוק אנד רול של שנות ה-50, שילבה לתוכה אלמנטים של מוזיקה קלאסית בדרכים חדשניות. בהמשך, הלהקה שילבה מגוון רחב של סגנונות מוזיקליים - מבלדות ומוזיקה הודית למוזיקה פסיכדלית ורוק כבד. שילובן של השפעות אלה בשירי רוק, המבנים המלודיים וההרמוניים המורכבים, ופריצות הדרך החשובות של הביטלס בתחום הקלטת המוזיקה העלו תרומה מכרעת להפיכת מוזיקת הרוק והפופ לסוגה אמנותית ממשית, והעמידו את הביטלס כיוצרים הבולטים ביותר של המוזיקה הפופולרית בשנות ה-60.
חברי הלהקה בהרכבה הסופי היו ג'ון לנון, פול מקרטני, ג'ורג' האריסון ורינגו סטאר (ריצ'רד סטארקי ג'וניור). בתקופות מוקדמות יותר היו חברים בה סטיוארט סאטקליף (1960) ופיט בסט (1960-1962). הלהקה נוצרה והתגבשה סביב הצמד לנון-מקרטני, שהיו המוזיקאים הבולטים בה לכל אורך דרכה, וכותבי רוב השירים של הלהקה.
שם הלהקה הוא הלחם של המילים האנגליות beetles (חיפושיות) ו-beat (קצב). הסיבה המדויקת לבחירה בשם זה אינה ידועה בוודאות, אך ככל הנראה לנון קיבל השראה לשם מהנוהג הנפוץ אצל להקות אחרות לבחור בשם בעל משמעות כפולה. השערה רווחת אחת, שגם חברי הביטלס נתנו לה חיזוק, הייתה שהשם נוצר בהשראת ה-Crickets, להקתו של באדי הולי, שפירושו "צרצרים", אך גם מרמז למשחק הקריקט. השערה נוספת, של מקרטני, היא כי השם התבסס על ביטוי סלנג בסרט "הפרא", שהיה חביב על לנון וסאטקליף. לנון, מקרטני ואחרים העלו גם פירושים אחרים, חלקם שגויים במתכוון.
הביטלס הם הלהקה הנמכרת ביותר בהיסטוריה, עם הערכות על כך שמכרו יותר מ-800 מיליון אלבומים ברחבי העולם. הם המוזיקאים הנמכרים ביותר בארצות הברית, עם 178 מיליון מכירות מוסמכות. הביטלס היו בעלי יותר אלבומים מספר אחת במצעד האלבומים הבריטי, והם מכרו יותר סינגלים בממלכה המאוחדת, מכל הרכב מוזיקלי אחר. הלהקה נכנסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול ב-1988 וכל ארבעת חבריה נכנסו באופן עצמאי בין 1994 ל-2015. ב-2008, הלהקה עלתה לצמרת הרשימה של בילבורד של האמנים המוצלחים ביותר; נכון ל-2019, הביטלס מחזיקים בשיא כמות הלהיטים מספר אחת בבילבורד הוט 100 עם 20.
הלהקה קיבלה 7 פרסי גראמי, פרס אוסקר (על הפסקול המקורי הטוב ביותר לסרט Let It Be של שנת 1970) ו-15 פרסי אייבור נובלו. הם גם נכללו, כקבוצה, ברשימת 100 האנשים המשפיעים של המאה ה-20 של מגזין טיים.
מגזין הרולינג סטון דירג את הביטלס במקום הראשון ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים, כמו מגזינים רבים אחרים.
ב-10 באפריל 1970 הכריז מקרטני באופן רשמי שהלהקה התפרקה אחרי יותר מ-10 שנות פעילות. ב-1980 נרצח לנון בידי מעריץ, דייוויד צ'פמן, בפתח הבניין בו התגורר בניו יורק. בנובמבר 2001 האריסון הלך לעולמו. לאחר התפרקות הלהקה, התאחדו מקרטני וסטאר מספר פעמים והם מופיעים עם רפרטואר שירי הלהקה או שירים של מקרטני או סטאר.
השנים הראשונות (1962-1957)
ראשיתה של הלהקה בלהקת סקיפל בשם "הקוורימן" (The Quarrymen), שהקים ג'ון לנון בליברפול. חבר משותף לפול מקרטני ולג'ון לנון הזמין את הראשון להופעת אחר־צהריים של הלהקה בכנסיית סנט פיטר'ס. מקרטני התרשם מהופעתו של לנון ומיכולתו לאלתר מילים. אחרי ההופעה נפגשו השניים ומקרטני הרשים את לנון ביכולת הנגינה שלו, כאשר ניגן על גיטרה את השיר "Twenty Flight Rock" של אדי קוקרן, ומספר שירים נוספים. פול וג'ון התחברו מסיבה נוספת, לשניהם הייתה טראומה בילדותם וכך הזדהו עם הרגשות של אחד השני.כשבוע לאחר המפגש הציע פיטר שוטון, חבר להקת הקוורימן, למקרטני להצטרף והוא נענה. אף על פי שחשש למעמדו כמנהיג הלהקה, הסכים לנון לצרף את מקרטני עקב יכולת הנגינה שלו. מעט מאוחר יותר, הביא מקרטני לצירופו של ידידו הצעיר מבית הספר התיכון ג'ורג' האריסון, לאחר שנערך לו אודישן בפני ג'ון. ג'ורג' היה הצעיר ביותר מביניהם, ולנון היסס לפני צירופו ללהקה. תקופה ממושכת התקיימה הלהקה בהרכבים שונים וללא מתופף, וביצעה מגוון שירים, שברובם היו שירי רוק אנד רול אמריקניים.
בתחילת 1960 ארגן מנהל הלהקה, אלן ויליאמס, הופעות במועדון לילה קטן בהמבורג שבגרמניה. חברי הלהקה צירפו אליהם את פיט בסט כמתופף. החבר החמישי בלהקה היה חברו הטוב ביותר של ג'ון לנון, צייר מוכשר בשם סטיוארט סאטקליף. הביטלס ניגנו משך שבועות ארוכים ברובע סנט פאולי בהמבורג, עיר נמל שדומה באופיה לעיר מולדתם, תחילה במועדון אינדרה ואחר־כך במועדון מעט גדול יותר, הקייזרקלר. עם שובם לליברפול התפרקה הלהקה למעשה, אך כעבור חודשים אחדים שבו חבריה והתקבצו שוב להופעות בהמבורג, כשהפעם מילא מקרטני את תפקידו של סאטקליף כבסיסט, לאחר שזה שעזב את הלהקה לטובת חברתו מהמבורג, הצלמת אסטריד קירשנר ארבעה מסעות ההופעה הארוכים בהמבורג נחשבו בעיני חבריה לנקודת מפנה חשובה בתולדות הלהקה. הנגינה בכל יום במשך שעות על הבמה ליטשה את כישורי הנגינה וההופעה שלהם, וסייעה להם בגיבוש רפרטואר מוזיקלי ובשיפור יכולתם לתפקד באופן מוזיקלי כלהקה. לאורך שנת 1961 הרבו הביטלס להופיע גם בליברפול ובסביבתה, כשהם תופסים מקום חשוב יותר ויותר בזירה המקומית המשגשגת. מספר מאזינים נלהבים, שפנו לחנות המוזיקה של NME בליברפול וביקשו לקנות מתקליטיהם, עוררו את תשומת לבו של מנהל החנות, בריאן אפשטיין, שמצא אותם מנגנים במועדון ה"מערה" בליברפול, והציע להם את ניהולו. הוא החל לנהל את הלהקה בנובמבר 1961.
אפשטיין, שהיה בעל חוש בימתי מפותח, שינה את לבושם של חברי הלהקה, שוויתרו על בגדי עור ושיער פרוע לטובת חליפות, עניבות ושיער מסורק, והחל לפעול להשגת חוזה הקלטות ללהקה. בחודש ינואר שנת 1962, נערך החוזה הראשון בינו לבין חברי הלהקה אך החוזה לא נחתם על ידו ובלאו הכי היה לא תקף שכן פול וג'ורג' היו בני פחות מגיל 21 המאפשר חתימה כזו. לפי החוזה הזה, אפשטיין היה זכאי ל-25% מההכנסות והאחראי על כל התשלומים. הביטלס ביצעו הקלטת מבחן בחברת התקליטים החשובה "דקה" (1 בינואר 1962) אך נדחו בטענה ש"להקות גיטרה הן כבר לא באופנה". מעט מאוחר יותר, נוצר קשר בין אפשטיין לג'ורג' מרטין, מפיק מוזיקלי בעל הכשרה קלאסית, ששימש בעיקר כמפיק תקליטי קומדיה בפרלופון, חברה־בת של EMI. עם שובם של הביטלס ממסע הופעות בהמבורג (אפריל-מאי 1962) ניגנו חברי הלהקה לפני מרטין (יוני 1962), שלא התרשם במיוחד מנגינתם, אך התרשם מאישיותם, והחתים אותם על חוזה הקלטות.
הודעתו של מרטין שהמתופף פיט בסט אינו טוב מספיק להקלטה מקצועית, והחלטתו להשתמש במתופף אולפן (מנהג מקובל באותם ימים בתעשיית המוזיקה), הביאה לכך ששאר החברים החליטו לסלק את בסט מהלהקה, לאחר שלא היו מרוצים גם מאי השתלבותו החברתית. באוגוסט 1962, הוחלף בסט ברינגו סטאר, מתופפה של להקת רורי סטורם וההוריקנים, שהייתה אף היא אחת הלהקות הבולטות ביותר בליברפול. גם נגינתו של סטאר, שלא היה בקי די צורכו ברפרטואר המוזיקלי של הביטלס, לא הייתה טובה דיה לדעתו של מרטין, ובהקלטה הרשמית הראשונה של הביטלס, ב-11 בספטמבר 1962 נשכר לצורך התפקיד מתופף אולפן בשם אנדי וייט.
Please Please Me ו-With the Beatles
הסינגל הראשון של הביטלס, עם Love Me Do ו-P.S. I Love You יצא לאור באוקטובר 1962 וזכה להצלחה ניכרת באזור ליברפול, אך להצלחה פושרת בשאר המקומות באנגליה, והגיע רק למקום ה-17 במצעד התקליטונים הבריטי. זמן קצר אחריו (26 בנובמבר 1962) הקליטו הביטלס תקליטון נוסף, שכלל את Please Please Me ו-Ask Me Why. בעצתו של מרטין, האיצו הביטלס את קצב הנגינה והשירה ב-Please Please Me, שינוי שהוכיח את עצמו כאשר יצא התקליטון בתחילת 1963 והגיע למקום הראשון במצעד.
ב-22 בינואר 1963 נחתם חוזה בין בראיין אפשטיין, אחיו קלייב וחברי הביטלס כאשר ג'ורג' ופול חתמו עם כל אחד עם אביו. החוזה היה לחמש שנים. במהלך חודש פברואר 1963 הקימו חברי הביטלס יחד עם בראיין אפשטיין שניהל את חברת NEMS (North End Music Stores), ועם חברת ההפקות של דיק ג'יימס, אחיו בראיין וצ'ארלס סילבר את חברת נורת'רן סונגס שנועדה לקדם את הלהקה ולקבל את ההכנסות מהפצת שירי הביטלס. לנון ומקרטני סברו כי יהיו בעלי השליטה בחברה אולם קיבלו נתח של 20 אחוז כל אחד, בעוד אפשטיין קיבל 10 אחוז, וחברת דיק ג'יימס מיוזיק 50 אחוז. חברה אחרת, Maclen Music (ראשי התיבות של מקרטני, לנון) שהוציאה לאור את המוזיקה שלהם בארצות הברית - נשלטה גם היא על ידי נורת'רן סונגס.
ב-11 בפברואר 1963, הביטלס הקליטו עשרה שירים בסשן הקלטות אחד ארוך לאלבום הבכורה שלהם, Please Please Me. לאלבום התווספו ארבעת שירי התקליטונים שכבר יצאו בשני הסינגלים הראשונים שלהם, יחד עם סדרת שירים שכמעט מחציתם גרסאות כיסוי של שירים שהביטלס ביצעו בקביעות בהופעותיהם. מרטין שקל במקור לעשות הקלטה חיה במועדון ה"מערה", אבל אחרי שהחליט שהאקוסטיקה של הבניין לא התאימה, הוא בחר לעשות מעין הופעה חיה באולפן עם הפקה מינימלית ב"סשן מרתון בודד באולפני אבי רוד". אחרי ההצלחה הבינונית של "Love Me Do", הסינגל "Please Please Me" קיבל הצלחה נחרצת יותר כשיצא בינואר 1963, חודשיים לפני אלבום הבכורה באותו השם. השיר הגיע למקום הראשון בכל טבלה בריטית למעט Record Retailer, שבו הוא הגיע לשיאו במקום השני.
התקליט זכה להצלחה מידית ומרשימה, והמשיך את קו העלייה בפופולריות של הביטלס. הלהקה המשיכה להופיע ברחבי בריטניה, כשהיא קוצרת הערצה הולכת ומתעצמת. פריצת הדרך המשמעותית הבאה הגיעה בשלהי הקיץ של 1963, כאשר הוציאה הלהקה את התקליטון She Loves You שזכה להצלחה מסחררת ושבר את כל שיאי המכירות בבריטניה. ב-13 באוקטובר 1963 הופיעו הביטלס בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "יום א' בפלדיום של לונדון" שזכתה לצפייה של 15 מיליון צופים, ומעט מאוחר יותר השתתפו במופע הגאלה השנתי בפני משפחת המלוכה. שתי ההופעות הללו, שזכו לסיקור נרחב, חשפו לראשונה את ההיסטריה ההמונית הגדולה, בעיקר של צעירות בגילאי העשרה, שהתפתחה בבריטניה סביב הלהקה. בתוך זמן קצר, זכתה התופעה לכינוי "ביטלמניה".
במקביל לכל אלו, הצליחו הביטלס להקליט את אלבומם השני, With The Beatles, שכלל שורה מרשימה נוספת של שירים חדשים. באלבום היו גם כמה שירים נוספים של יוצרים אחרים. זמן קצר אחרי כן הקליטו הביטלס תקליטון חשוב נוסף, I Want to Hold Your Hand. אלו לא רק ליבוּ את הצלחתה של הלהקה, אלא גם משכו את תשומת לבם של מבקרי מוזיקה, שהעתירו על ראשם של לנון ומקרטני שבחים רבים, כשחלקם הרחיקו לכת עד כדי השוואתם לשוברט ולברהמס.
הביקור בארצות הברית והפלישה הבריטית
היעד הבא שהציבו הביטלס בפניהם היה כיבושה של אמריקה. הלהקה הופיעה אמנם בסוף שנת 1963 בשוודיה ונחלה הצלחה, ואחר־כך בצרפת, שם נחלה הצלחה פחותה, אך המטרה הראשית שלהם נותרה הצלחה בארצות הברית, המדינה ממנה הגיעו רוב היוצרים הנערצים עליהם.
לאורך שנת 1963 הוצאו בארצות הברית מספר תקליטונים של הביטלס על ידי חברות תקליטים קטנות, ללא קידום מכירות, וכמעט ללא הצלחה. למרות זאת, הצליח אפשטיין, בהסתמך על הצלחתה המרשימה של הלהקה בבריטניה, להחתים אותה לשלוש הופעות בתוכנית האירוח של אד סאליבן בפברואר 1964. אפשטיין ניצל את ההחתמה כדי לשכנע את דייב דקסטר, האחראי על הרפרטואר בחברת Capitol Records, אחותה האמריקנית של EMI, להשקיע בקידום מכירות של הלהקה, שהיה אמור להתרחש עם הוצאתו של I Want to Hold Your Hand בארצות הברית באמצע ינואר. האירועים התגלגלו במהירות רבה מן הצפוי, וההשמעות הרבות להן זכה עותק מיובא מבריטניה של I Want to Hold Your Hand הובילו להוצאת התקליטון כבר בסוף דצמבר. התקליטון זכה להצלחה מרשימה וב-1 בפברואר 1964 טיפס למקום הראשון במצעדי המכירות בארצות הברית. הגעתם של הביטלס, כעבור מספר ימים, התקבלה בהיסטריה שהפתיעה את חברי הלהקה ואת כל מי שהיה נוכח במקום. בנמל התעופה התקבלו חברי הלהקה על ידי אלפי צעירים נלהבים, נושאי כרזות, והופעתם הראשונה במופע של אד סאליבן ב-9 בפברואר 1964 זכתה להצלחה חסרת תקדים, עם שיא צפייה של 73 מיליון איש.
חוות הדעת הרווחת ביותר בעיתונות אחרי ההופעה הראשונה בתוכנית של אד סאליבן הייתה כי הביטלס הם שיגעון חולף. "הם ייעלמו בתוך שנה" גרס המנהל המוזיקלי של אד סאליבן, ומיצה בכך את הדעה הרווחת. ההארלד־טריביון של ניו־יורק גרס כי הלהקה מורכבת מ"שבעים וחמישה אחוז פרסום, עשרים אחוז תספורת וחמישה אחוז יללות". וושינגטון פוסט גרס כי הם "א-מיניים ומכוערים" ואילו הניו יורק טיימס גרס כי מדובר ב"תרופת דמי להמונים".
למרות הנבואות להיעלמותה המהירה של הלהקה ושל הביטלמניה, נמשכה התופעה כמעט שלוש שנים. בשנים אלו משלו הביטלס ברמה במצעדי המכירות של התקליטונים והתקליטים אריכי־הנגן, כששיריהם ואלבומיהם מככבים בראש המצעד בלמעלה משליש הזמן מאותן שנים. מכירות התקליטים היוו רק חלק קטן מהתעשייה הענפה שהתפתחה סביב הביטלס. חולצות, בובות, שעונים, פאות, כרזות, נעליים, וכל מוצר אחר אותו ניתן להעלות על הדעת נשא את צילומיהם של "ארבעת המופלאים" (fab four). הביטלס עצמם, אף שתמונתם נישאה כמקדמי מכירות על כל מוצר תחת השמש, לא זכו לתמלוגים או תשלום כלשהו עבור תעשיית הביטלס, שגלגלה סכומים של עשרות מיליוני דולרים (בערכים של היום, מיליארדי דולרים).
תיעוד מדויק של רוח התקופה סיפק הסרט "A Hard Day's Night", בבימויו של ריצ'רד לסטר, שתיאר יום בדיוני בפרטיו, אך מציאותי ברוחו, בחייהם של חברי הלהקה. הסרט צולם בבריטניה בין 6 במרץ ל-24 באפריל ב-1964 — בימי השיא של הביטלמניה — כשבמקביל מקליטים חברי הלהקה את השירים העתידים לשמש פסקול לסרט. הסרט והתקליט זכו להצלחה רבה, ואפיוניהם של חברי הלהקה בסרט (פול "החמוד", רינגו "הנוגה", ג'ון "הסרקסטי" וג'ורג' "אוהב הכסף"), אף שמידת האמת בהם הייתה מוגבלת, שימשו אחרי כן לאפיונם. תופעה משמעותית אחרת שחוללו הביטלס הייתה תחילת "הפלישה הבריטית": הצלחה מהירה ומסחררת של להקות בריטיות בארצות הברית. להקות אלו היו ברובן להקות גיטרות, שהסתמכו ישירות על הצלחת הביטלס. בשלב הראשון בלטו ביניהן להקות כמו המחפשים, בילי ג'יי קריימר והדקוטות, או ג'רי והפייסמייקרס, שמקורן היה בליברפול. אחריהן הגיעה שורה ארוכה של להקות פופ ורוק אנד רול, רובן מערי שדה בצפון בריטניה שניגנו רוק אנד רול בהשראה אמריקנית, אך בעיבוד ובניחוח בריטי מובהק. בלטו ביניהן להקות כמו האבנים המתגלגלות, The Who, ציפורי החצר, האנימלס, הטרוגס, הפנים הקטנות, הקינקס, דונובן, הזומביס ועשרות אחרות.
בסוף שנת 1964, החלו חברי הביטלס לחוש תשישות מסוימת מעומס האירועים ומהלחץ המתמיד שהופעל עליהם מצד מעריצים, עיתונאים, חברים למקצוע ואחרים. באותה שנה השתתפו חברי הלהקה ב-186 הופעות, ימי הקלטה וימי צילום, השלימו צילום סרט, כתבו את המילים והלחן לשני אלבומים ולמספר סינגלים, טסו ברחבי העולם, מניו־זילנד ועד ארצות הברית, ונטלו חלק במאות ראיונות וקבלות פנים. העומס הרב החל לתת אותותיו בלהקה. תקליט סוף השנה שלהם, Beatles for Sale הוקלט בין 11 באוגוסט ו-4 בנובמבר של 1964, כשבמקביל עורכת הלהקה מסע הופעות גדול בארצות הברית ומסע הופעות מצומצם יותר בבריטניה. בתקליט, כמו גם בעטיפתו, ניכרת עייפותם של חברי הלהקה. שמונה משירי התקליט הולחנו על ידי לנון ומקרטני, ושאר השירים נלקחו מהמאגר הוותיק של גרסאות הכיסוי של הלהקה. ב-1964 זכו ג'ון לנון ופול מקרטני בפרסי איבור נובלו בארבע קטגוריות שונות, כולל שתי מועמדויות באותה קטגוריה (ככותבים של שני השירים המתחרים על שיא המכירות בבריטניה בשנת 1963), וכן הוענק להם פרס מיוחד עבור תרומה יוצאת דופן למוזיקה הבריטית.
התפתחות מוזיקלית
שנת 1965 הייתה דחוסה לא פחות מבחינתם של חברי הלהקה, אך ניכר בה שינוי בולט בגישתם של חברי הלהקה ליצירתם. בתחילת דרכה, היו ההופעות הפומביות ההיבט המרכזי ביותר בפעילות הלהקה, אך ההופעות הקצרות מול קהל נערות צעירות צורחות, בלי שלחברי הלהקה תהיה יכולת לשמוע את עצמם או את נגינתם, מסיבות העיתונאים והקלטות הרדיו והטלוויזיה החוזרות על עצמן, ייגעו את חברי הלהקה יותר ויותר.
באפריל 1965, בארוחה עם ג'ורג' האריסון, ג'ון לנון ונשותיהם, רופא השיניים של האריסון ג'ון ריילי הוסיף לקפה שלהם LSD באופן סודי. לנון תיאר את החוויה: "זה היה פשוט מבעית, אבל זה היה פנטסטי. הייתי די המום לחודש או שניים". הוא והאריסון נהיו משתמשים קבועים של הסם, בעוד ששני האחרים היססו איתו זמן מה. השימוש של האריסון בסמים פסיכדליים הביאו אותו למדיטציה והינדואיזם. הוא אמר: "עבורי, זה היה כמו הבזק. בפעם הראשונה שהיה לי סמים, זה פשוט פתח משהו בראשי, והבנתי הרבה דברים. אני לא למדתי אותם מפני שכבר ידעתי אותם, אבל זה היה המפתח שפתח את הדלת שחושפת אותם. ברגע שהיה לי את זה, רציתי שיהיה לי את זה כל הזמן - המחשבות האלה על היוגי וההימאליה, והמוזיקה של ראבי". מקרטני בהתחלה סירב להשתמש בסם, אבל בסוף ניסה אותו בשלהי 1966. הוא הפך לחבר הלהקה הראשון שדיבר על LSD בפומבי, באומרו "זה פתח את העיניים שלי" ו"הפך אותי לחלק טוב יותר, כנה יותר, סובלני יותר של החברה".
בתחילת השנה החלו חברי הלהקה בעבודה על תקליטם הבא ועל סרטם השני, !Help. הסרט היה לא יותר ממהתלה עם עלילה קלושה. התקליט, אף שאינו נחשב אחד הטובים מבין תקליטיה של הלהקה, היווה נקודת מפנה חשובה. שירי הלהקה החלו בפעם הראשונה חורגים מהמסגרת המוכרת של שירי פופ העוסקים באהבה, ובהשפעת יוצרים כמו בוב דילן החלו עוסקים גם בנושאים אחרים (השיר !Help והשיר You've got to Hide your Love Away, שנכתבו על ידי לנון); בפעם הראשונה מאז 1963 הופיעו בתקליט של הלהקה שירים שכתב האריסון; ובשיר Yesterday שכתב מקרטני לווה הזמר ברביעיית כלי מיתר. הביטלס חרגו כאן לראשונה מדפוס של הקלטת שיר המלווה בנגינת חברי הלהקה, לטובת שיר שהנגינה והעיבוד שלו הותאמו באופן ספציפי לאופיו, בלי התחשבות בצורך לנגנו על במה. ב-12 ביוני 1965, זמן קצר לפני צאת האלבום, זכו הביטלס בפעם הראשונה לכיבוד רשמי מטעם המלכה, כאשר הוענק להם תואר MBE על תרומתם לייצוא הבריטי.
זמן קצר אחרי הוצאת האלבום ב-15 באוגוסט, הופיעו הביטלס באצטדיון שיי בניו יורק מול 55,600 צופים. הופעה זו הייתה הפעם הראשונה בה התקיימה הופעת רוק או פופ באצטדיון, והייתה נקודת השיא בביטלמניה.
אחרי סיור הופעות קצר ודחוס בארצות הברית ובקנדה עד סוף אוגוסט, שבו הביטלס להקלטות האלבום Rubber Soul, שנועד לצאת בסוף השנה. הביטלס הגיעו להקלטות ב-12 באוקטובר 1965, כשלרשותם עומד רק קומץ שירים. לוח הזמנים היה דחוס ביותר, שכן בתחילת דצמבר כבר היו חברי הלהקה אמורים לצאת למסע הופעות באנגליה, עם חומרים מן התקליט החדש. למרות לחץ הזמן, ואף שהלהקה נאלצה לדלות שירים מן העבר או לאלתר שירים חדשים, היה האלבום פריצת דרך חשובה נוספת עבור הלהקה, שהתרחקה עוד יותר מהמסגרת המקובלת של להקת גיטרות השרה ומנגנת שירים על אהבת נעורים, עם השיר Norwegian Wood שלווה בנגינת סיטאר, השיר In My Life שלווה בסולו פסנתר בסגנון באכי, השיר Day Tripper על שימוש בסמים קלים ועוד.
1966 החלה בחופשה ארוכה מהופעות ומהקלטות. הם שבו להקלטות ב-6 באפריל ועלו על הבמה שוב רק ב-1 במאי. החופשה הארוכה מהופעות שיקפה את המיאוס שחשו רוב חברי הלהקה מהופעות, במיוחד בתנאי ההגברה וההופעה הקיימים. לבד מההופעה החד־פעמית במאי, שבה הלהקה להופיע במסע הופעות קצר בגרמניה, יפן והפיליפינים. מסע ההופעות נמשך בערך שלושה שבועות וכלל גם הופעה נוספת באצטדיון שיי, מוצלחת הרבה פחות. ההופעה האחרונה, באצטדיון "קנדלסטיק פארק" (Candlestick Park) בסן פרנסיסקו, הייתה הופעתה הרשמית האחרונה של הלהקה.
ההחלטה להפסיק להופיע התקבלה, ככל החלטה באותה תקופה, בהסכמת כל חברי הלהקה. אפילו החבר היחיד שעדיין ביקש להופיע, פול מקרטני, הגיע למסקנה ש"מופע הקרקס" חייב להפסק. במטוס, בדרך חזרה מסן פרנסיסקו, העיר האריסון: "זהו זה, אני כבר לא ביטל". האריסון העיד בכך לא רק על הקץ למסע הופעות ארוך, שכלל יותר מ-1,400 הופעות בשש השנים הקודמות, אלא גם על התפיסה המקובלת, לפיה להקה קיימת רק כל עוד היא מקיימת הופעות בפני קהל. החלטתם של חברי הלהקה להמשיך לפעול יחד בלי הופעות פומביות לא הייתה ידועה בציבור אז, אך היו לה אחר כך השלכות על להקות אחרות שבחרו לפעול במתכונת דומה, של הקלטות אולפן בלי הופעות חיות.
שינוי חשוב שחוללה הפסקת ההופעות הייתה שינוי במערך הכוחות בלהקה. במהלך השנים שקדמו לביטלמניה ובשנות הביטלמניה היה בריאן אפשטיין האחראי לניהול חוזיה והופעותיה של הלהקה. חברי הלהקה, על כל ההבדלים ביניהם, היו יחידה מגובשת, שלא נתנה לאדם מבחוץ לחדור לתוכה ולהיות מעורב בתהליכי קבלת ההחלטות בה. הפסקת ההופעות והדגש ההולך ומתעצם על הקלטות ועל גילוי עצמי מוזיקלי ואישי דחק את אפשטיין הצידה, והחל מדגיש את ההבדלים בטעמם האישי והמוזיקלי של חברי הלהקה. עוד בשנת 1964 ערכו חברי הלהקה בחסותו של בוב דילן היכרות ראשונה עם המריחואנה, ומאוחר יותר חוו גם שימוש ב-LSD. במקור, חברי הביטלס השתמשו בסמים ממריצים שונים כבר מאז הופעותיהם בגרמניה, אז נעזרו בסמים כדי לאפשר להם להמשיך ולנגן במשך שעות ברציפות. המריחואנה הפכה בת־לוויה קבועה של הלהקה מעתה ואילך – המשתמש הנלהב ביותר היה מקרטני – ואילו סמים הזייתיים, כמו LSD, אף שלא שימשו את חברי הלהקה באולפן (לבד ממקרה חריג אחד), העניקו השראה לעולם דימויים לשוני ומוזיקלי חדש.
שאר האלבום שיקף את הרוח שנשבה בהקלטת שירו הראשון. שיריו של מקרטני, שגילה התעניינות רבה יותר מחברי הלהקה האחרים בחידושים מוזיקליים ובשיטות הקלטה, תפסו מקום בולט במיוחד באלבום זה – גם מבחינת זמן ההקלטה שהוקדש להם וגם בתשומת הלב שהוקדשה בהם למציאת דרכי הבעה חדשות, החורגות ממסגרת שיר פופ קונבנציונלי. ב-Eleanor Rigby, אחד משירי הפופ הראשונים שעסקו בגלוי בזקנה, בדידות ומוות, מלווה מקרטני ברביעייה כפולה של כלי מיתר, בשיטת הקלטה חריגה ביחס להקלטה המקובלת של כלי מיתר; ב-For No One מלווה השיר בסולו קרן יער, המגיעה לגובה חריג של צליל; ואילו ב-Got to Get You Into My Life – שיר הלל לשימוש במריחואנה – נוספו כלי נשיפה, בסגנון טרום-פאנקי. נכונותו של מקרטני להשקיע מחשבה ועבודה בהקלטות שיריו ושירי האחרים, כמו גם נכונותו לתפוס מקום מרכזי יותר, העניקה לו בהדרגה מעמד של החבר היוזם והמוביל העיקרי בלהקה, מעמד שרק ילך ויתעצם בשנים הבאות.
Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band
האלבום היה לאחד מאלבומי הפופ/רוק המרכזיים שכללו את המילים המלאים לשירים בו, שהופיעו על גב העטיפה, אחת מעטיפות האלבומים המפורסמות ביותר. הליריקה הייתה מושא לאנליזה ביקורתית; לדוגמה, המבקר הספרותי והפרופסור לאנגלית ריצ'רד פוייר פתח בחקירה מלומדת של Sgt. Pepper, ששם לב לכך שתלמידיו "הקשיבו למוזיקה של הביטלס ברמה של התלהבות שאני, בתור מורה לספרות, יכול רק לקנא בה". עטיפת האלבום גם היא משכה תשומת לב רבה.
עטיפתו של האלבום התפרסמה מאוד וזכתה לגרסאות כיסוי רבות על ידי אמנים אחרים. יש הטוענים כי במבט לאחור, מקבץ השירים באלבום אינו הטוב שבאלבומי הביטלס, וגם לרעיון "אלבום הנושא" לא היה בסיס ממשי באלבום עצמו, אך התקליט פרץ נתיבים חדשים בהיותו הפעם הראשונה בה תקליט רוק נוצר ונבנה כיצירת אמנות.
הרעיון מאחורי האלבום הוא של להקה בדויה בשם Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band, שכל האלבום הוא למעשה הופעה חיה של שיריה. הקונספט מגובה בקולות כמו מחיאות כפיים וצחוק של הקהל בין השירים, מעברים המקשרים ביניהם וחזרה של שיר הנושא, Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band, עם שינוי במילים לקראת סופו של האלבום. עטיפתו של האלבום נחשבת למהפכנית בתחום, ובה מופיעים חברי הביטלס כחברי להקת Sgt. Pepper, לבושים בחליפות צבאיות צבעוניות. מעליהם, איורים ותמונות של אנשים מפורסמים שהשפיעו על חברי הלהקה, ביניהם: אדגר אלן פו, בוב דילן, מרילין מונרו, קרל מרקס ועוד. לצידם, איור של חברי הלהקה עצמם בלבושם מתקופת הביטלמניה במבטים עצובים, במה שמסמל את סופה של התקופה. בצד האחורה של האלבום הופיעו המילים לכל השירים שבו, צעד חדשני נוסף שיהפוך בעתיד לנורמה. העטיפה זכתה בפרס גראמי של אותה השנה, והתווספה לשלוש זכיות נוספות של האלבום בקטגוריות שונות של הפרס, ביניהן האלבום הטוב ביותר. האלבום נחשב למהפכני במיוחד לאותה תקופה ונמנה, ביחד עם האלבום Pet Sounds של להקת הביץ' בויז, לאלבומים החשובים והטובים ביותר על פי מגזין הרולינג סטון.
מספר שירי מפתח באלבום הם: חברי הלהקה פגשו אף גם הם נערה אשר ברחה מביתה ודבר זה גרם להם לכתוב את השיר בסמוך לתופעה
Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band דורג בשנת 2003 על ידי מגזין הרולינג סטון כאלבום הטוב ביותר בכל הזמנים, והוא אחד מהאלבומים הנמכרים ביותר אי פעם.
ראשית הסוף (1968-1967)
ב-27 באוגוסט, המנהל המוזיקלי של הביטלס, בריאן אפשטיין, נמצא מת בהיותו בגיל 32 בלבד. סיבת המוות נקבעה כמנת יתר של כדורי שינה, ונפוצה שמועה כי זו הייתה התאבדות. אפשטיין היה במצב אמוציונאלי שברירי, לחוץ ממספר בעיות אישיות. מותו השאיר את הלהקה מבוהלת ואבודה במידת מה. לנון אמר על כך: "התרסקנו. ידעתי שהיינו בצרות אז. לא באמת היו לי תפיסות שגויות לגבי היכולת שלנו לעשות שום דבר אחר מלבד לנגן מוזיקה, והייתי מפוחד." בהיעדרו של אפשטיין החל כל אחד מחברי הלהקה לפנות לעיסוקיו הפרטים, מה שהחל ליצור חיכוכים ביניהם מפעם לפעם.
בנובמבר של אותה השנה יצאו האלבום והסרט "Magical Mystery Tour". הסרט, שתיאר מסע הזוי ופסיכדלי של חברי הלהקה ברחבי בריטניה, נחשב לכישלון החרוץ הראשון של הלהקה, והוא זכה לקטילות מצד המבקרים. לעומת זאת, האלבום, שהיווה את הפסקול לסרט, זכה לשבחים ונחשב עד היום לאחד מאלבומי הביטלס הטובים ביותר. שירים הנכללים בו בין השאר הם Penny Lane ו-Strawberry Fields Forever שיצאו כסינגל קודם לכן, ובנוסף: I Am the Walrus, The Fool On The Hill, Hello Goodbye והלהיט All You Need Is Love.
מותו של בריאן אפשטיין באוגוסט 1967 הביא להיווצרות "חור שחור" ניהולי, אשר שאב אליו את מיטב האנרגיות והמשאבים של חברי הלהקה והסובבים אותה. לנון ביקש לגייס את שירותיו של אלן קליין, מנהלה הכריזמטי של להקת הרולינג סטונז, אולם מקרטני סירב לכך בתוקף והציע כחלופה את עורך הדין הניו יורקי לי איסטמן, אביה של אשתו לינדה. משבר זה, מסתבר, התגלה כחסר פתרון היות שלטענת מקרטני, קליין דרש אחוזים גבוהים מדי, ומנגד, לטענת שאר חברי הלהקה, היה איסטמן מגלה העדפה ברורה ומובהקת לתנאיו של מקרטני על חשבון השאר. באותה תקופה כל אחד מן חברי הלהקה רצה לקחת את המושכות לידיו ולהוביל את הלהקה לדרך שבה הוא רוצה לנכון: פול רצה לקחת את הלהקה לכיוונים של מוזיקה קלאסית, פופ וקאנטרי. ג'ון רצה להישאר בתוך מוזיקת הרוק שתאפיין אותו במהלך השנים הבאות. ג'ורג התעסק במוזיקה הודית ובנגינה על הסיטאר. ורינגו נדד ביניהם
השנים 1968–1969, שנות הדמדומים של הלהקה, אופיינו בפעילות כמעט עצמאית ונפרדת של כל אחד מחברי הלהקה. הפרידה שבדרך ניכרת באלבום הכפול "The Beatles" (המכונה גם "האלבום הלבן"), ובו בפעם הראשונה חברי הביטלס תיפקדו כנגני אולפן האחד של השני, ולא כשותפים פעילים ליצירה. כמה מהשירים אף הוקלטו כשירי סולו, כשרק אחד מחברי הביטלס נוכח בהקלטה. במהלך ההקלטות הייתה אווירה קשה ומתוחה בין חברי הביטלס. רינגו סטאר אף איים לעזוב את הלהקה בשלב מסוים, ונסע לספרד באמצע ההקלטות. פול מקרטני החליף אותו בעמדת התופים בחלק מהשירים. לראשונה, נכלל באלבום שיר שנכתב על ידי רינגו, "Don't Pass Me By" וכן הייתה זו הפעם הראשונה בה הביטלס שיתפו מוזיקאי חיצוני בתהליך היצירה: אריק קלפטון התארח בשירם "While My Guitar Gently Weeps". האלבום התקבל בתגובות מעורבות. רבים, לרבות ג'ורג' מרטין, אשר היה חתום על הפקת האלבום, טענו כי מוטב היה לנפות מתוכו שירים ולהוציא אלבום בודד ומוצלח במקום אלבום כפול ובעייתי. בדיעבד נחשב האלבום על ידי רבים לאחד האלבומים הטובים של הלהקה. אירועי דמדומי הלהקה מתוארים בסרטו של פיטר ג'קסון The Beatles: Get Back מסופר גם על הופעתם של הביטלס על גג המשרדים של חברת אפל רקורדס חזרותיהם להופעה כתיבת השירים Octopus garden, Don't let me down, Iv'e got a feeling ועוד.