cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עורב (כלי נשק ימי)
חסרונות ה"עורב"
למרות כל יתרונותיו, ל"עורב" היה חיסרון משמעותי: לא היה ניתן להשתמש בו בים סוער מאחר שצריך ששתי הספינות יהיו יציבות יחסית אחרת הגשר היה מתנתק או אפילו קורס. לכן, כאשר הופעל העורב בתנאים קשים, הוא הפך לחסר תועלת כנשק טקטי. בנוסף, משקל נוסף על חרטום הספינה עלול גם לסכן את יכולות הניווט של הספינה; חסרונות אלו גרמו לרומא לאבד כמעט שני ציים שלמים במהלך סערות בשנת 255 ו-249 לפני הספירה. הפסדים אלו עשויים להיות תשובה לשאלה מדוע רומא נטשה את עיצוב ה"עורב" והפסיקה להכליל אותו בעיצוב הספינה לאורך השנים. אולם ניתוח שונה מעלה כי המשקל המוסף לא איים על יציבות הספינה. ג'.ו. בונבאקר, לשעבר פרופסור לאדריכלות ימית באוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה (באנגלית: Delft University of Technology) העריך כי משקל ה"עורב" לא עלה על יותר מטון אחד וכי זהו משקל שהדו-חתריות הרומאיות יותר מיכולות להתמודד איתו כשהגשר הורם.
אלפר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יוהאן כריסטיאן רייל
יוהאן כריסטיאן רייל (בגרמנית: Johann Christian Reil; 20 בפברואר 1759 – 22 בנובמבר 1813) היה רופא, פיזיולוג, אנטומיסט ופסיכיאטר גרמני.
רייל היה זה אשר טבע את המונח "פסיכיאטריה" (Psychiatrie), בשנת 1808. מספר מבנים אנטומיים קרויים על שמו, בין השאר "איי רייל" בקליפת המוח, והוא היה הראשון שתיאר מבנים עצביים מסוימים (arcuate fasciculus, locus coeruleus).
ביוגרפיה
יוהאן כריסטיאן רייל נולד בעיר ראודה (Rhaude) שבגרמניה. הוא החל בלימודי הרפואה באפריל 1779. לאחר תקופה קצרה עבר לעיר האלה (Halle) שבסקסוניה-אנהלט, שם למד אנטומיה, ניתוח ורפואה. בשנת 1782 רייל סיים את לימודיו ועבר לברלין למשך שנה של עבודה קלינית, מסלול שהיה חייב לעשות כל מי שרצה לעסוק ברפואה בפרוסיה. בשנת 1783 רייל חזר למקום מולדתו (Ostfriesland), שם עבד כרופא למשך 4 שנים עד שחזר להאלה, בקיץ 1787. בין השנים 1788–1810 עבד רייל בבית חולים בהאלה.
באוקטובר 1788 רייל נישא ליוהנה ווילמינה לבו (Johanna Willemina Leveaux), וביחד נולדו להם שני בנים וארבע בנות. במקביל, מעמדו של רייל באקדמיה הלך ועלה, ובאותה שנה הוא קיבל מינוי פרופסור מן המניין באוניברסיטה. רייל מונה גם כמנהלה של קליניקת האוניברסיטה, שיוסדה שנה קודם לכן. רייל לימד באוניברסיטת האלה במשך 22 שנה.
בשנת 1795 ייסד את כתב העת Archiv für die Physiologie. בין השנים 1802–1805 נהג המשורר הנודע יוהאן וולפגנג פון גתה לבקרו ולדון עמו בסוגיות מדעיות ובהן פסיכיאטריה, וכן ליהנות מכישוריו של רייל כרופא. בשנת 1810 נתמנה רייל לפרופסור בברלין, והיה לאחד מן המרצים הראשונים לפסיכיאטריה.
יוהאן כריסטיאן רייל נפטר בשנת 1813 מטיפוס הבהרות, שבו נדבק כאשר טיפל בפצועי קרב לייפציג (קרב העמים), אחד מן העימותים הקשים ביותר של המלחמות הנפוליאוניות.
עבודתו
רייל חילק את הרפואה לשלושה תחומים עיקריים: פיזיולוגיה, אנטומיה ופסיכיאטריה. במהלך חייו רייל תרם לכל אחד מהתחומים האלה, בעבודותיו המוקדמות בפיזיולוגיה שאינה ויטליסטית, במחקריו על האנטומיה של מערכת העצבים ובעבודתו החלוצית בפסיכיאטריה - מונח אשר הוא טבע לראשונה בשנת 1808.
על פי השקפתו של רייל, במחלות נפש ובטיפול בהן חשוב להתייחס לקשר שבין הגופני לנפשי. רייל טען כי הטיפול במחלות נפש צריך להיעשות על ידי רופאים שהוכשרו לכך במיוחד.
רייל יסד והוציא לאור מספר כתבי עת מדעיים, ביניהם כתב העת Archiv für Physiologie שפורסם לראשונה בשנת 1796. כתבי עת אחרים פורסמו למשך תקופות קצרות בלבד. בגיליון הראשון של Archiv für Physiologie רייל פרסם מאמר פורץ דרך בשם "על כח החיים" ("On the Life Force"), בו הוא דחה את תאוריית הויטליזם הגורסת כי חומר חי מכיל "כח חיים" ובכך הוא שונה מחומר שאינו חי. רייל טען שאם ברצונה של הרפואה להיות מדע, עליה להסתמך על סיבתיות מוכחת, וכל "כח" צריך להיות מבוסס בחומר עצמו.
מעבר לעצם טביעת המונח "פסיכיאטריה", רייל חולל רפורמה ביחס ובטיפול בחולי נפש, למשל על ידי הפרדה בין חולים הניתנים לטיפול לבין חולים חשוכי מרפא. רייל התעניין בהידרותרפיה וקידם מרחצאות וסאונות לשם הגיינה ציבורית, כמו גם לצרכים רפואיים.
יצחק אבוהב (גאון קסטיליה)
רבי יצחק אבוהב (1433–1493; ה'קצ"ג - ה'רנ"ג), רב ומחבר שעסק בתלמוד הבבלי, בהלכה, בקבלה ובפילוסופיה. מכוּנה "אחרון גאוני קסטיליה", כדי להבדילו מרבי יצחק אבוהב מחבר ספר מנורת המאור.
תולדות חייו
הרב עמד בראשות ישיבה בעיר טולדו בדור גירוש ספרד ורבו היה רבי יצחק קנפנטון. בין תלמידיו היו רבי יעקב בירב ור' אברהם זכות וה"ר יצחק אברבנאל.
היה חותנו של רבי שמואל סיריליו [אבן-סיד].
בזמן גירוש ספרד בשנת ה'רנ"ב (1492), יצא לפורטוגל על מנת לנהל משא ומתן עם מלך פורטוגל דאז, ז'ואו השני, על שיכונם של מגורשי ספרד בפורטוגל. לאחר גירוש ספרד עבר לעיר פורטו שבצפון פורטוגל ושם נפטר כעבור שבעה חודשים, והוא בן פחות משישים שנה.
בעיר צפת ישנו בית כנסת הקרוי "אבוהב", על שם ספר תורה עתיק יומין הקיים בבית הכנסת, אשר כתיבתו מיוחסת לרבי יצחק אבוהב עצמו. בספר התורה, ובבית הכנסת בכלל, נקשרו מסורות עממיות רבות.
אוזכר פעמים רבות על ידי רבי יוסף קארו בחיבורו "בית יוסף" לאורח חיים, מהם בביטויי הערכה מופלגים, כדוגמת "רבינו הגדול מהר"י אבוהב". בהקדמתו כותב הבית יוסף: . ביאורו לתחילת טור אורח חיים הוצא לאור מכתב יד על ידי הרב ד"ר הושע רבינוביץ' וצורף למהדורת הטור של מכון ירושלים.
נבחרת אורוגוואי בכדורגל חופים
הנבחרת הלאומית של אורוגוואי בכדורגל חופים מייצגת את אורוגוואי בתחרויות כדורגל חופים בינלאומיות ונמצאת בפיקוחה של התאחדות הכדורגל האורוגוואית.
הסגל הנוכחי
סגל נכון לאליפות העולם בכדורגל חופים 2019
מאמן: מיגל אגירה זבאלה
מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים (CONMEBOL)
לא כולל את החיבור לפדרציית CONCACAF בשנים 2005 ו-2007
הישגים
גביע העולם בכדורגל חופים
קופה אמריקה
מונדיאליטו
קופה לטינה
פוקיפארק
אטרקציות
האטרקציות המרכזיות של הפארק מתמקדות בפוקימונים מהדור השלישי, ובעיקר בפוקימונים האגדיים רייקוואזה, לאטיוס, לאטיאס וג'יראצ'י, למרות שחלקו מוקדש לפיקאצ'ו, סלבי ומיו, המופיעים בלוגו של הפארק. מבין האטרקציות שהוצעו בפארק:
הטבות למבקרי הפארק
הפארק שנפתח ביפן היה חינמי לכניסה, אך האטרקציות שבו היו כרוכות בתשלום. במתחם הפארק מוקמו שתי חנויות "רוקט פוקימון", ובהן נמכרו אביזרים לחובבי פוקימון ופריטים מיוחדים כמו כיסויי ראש של פוקימון, חולצות טריקו, גלויות ומזכרות רשמיות של פוקיפארק.
המבקרים שהכניסו את מערכת הנינטנדו DS לפארק, יכלו להוריד לקונסולה משחק ייחודי דרך DS Download Play ששמו PokéPark: Fishing Rally DS.
רנייה השלישי, נסיך מונקו
רנייה השלישי, נסיך מונקו או רנייה לואי אנרי מקסאנס ברטראן גרימלדי (בצרפתית: Rainier Louis Henri Maxence Bertrand Grimaldi; 31 במאי 1923 – 6 באפריל 2005) היה שליט מונקו מבית גרימלדי במשך 56 שנים ואחד מראשי המדינה הוותיקים ביותר במאה העשרים.
עיקר פרסומו בעולם נבע מנישואיו לשחקנית הקולנוע גרייס קלי. במונקו, רנייה הוביל שינויים משמעותיים בחוקת המדינה. הכנסות המדינה הורחבו בתקופתו באופן ניכר, נוסף לתעשיית ההימורים, שהיוותה בראשית כהונתו 95% מהכנסותיה, וכיום 3% בלבד.
משפחתו
שורשי משפחתו של רנייה, בית גרימלדי, נקשרים בשושלות המלוכה של צרפת, ספרד, גרמניה, סקוטלנד, אנגליה, הולנד ואיטליה.
אם סבו, הנסיכה מרי ויקטוריה גרימלדי, הייתה צאצאית של ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד. בין אבותיו האחרים נמנית בתו המאומצת של נפוליאון בונפרטה, קרל התשיעי, מלך שוודיה, פרדריק השני, מלך דנמרק, הסופר ויליאם בקפורד, וילם הראשון, נסיך אורנז', הנסיכה ג'ואן מויילס ובני אצולה אחרים.
שנות חייו המוקדמות
רנייה נולד במונקו כבן יחיד לנסיכה שרלוט, יורשת העצר של נסיכות מונקו, ולנסיך פייר. הוריו היו הדוכס והדוכסית מולנטיניוס, ואביו הוכתר על ידי סבו כנסיך מונקו בזכות עצמו. בהתאם לכך אביו אימץ את שם המשפחה של משפחת אמו, גרימלדי. לרנייה אחות יחידה, הנסיכה אנטואנט, ברונית מאסי.
רנייה למד בצעירותו באנגליה ובשווייץ, ולאחר מכן למד תואר ראשון בצרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כקצין זוטר בחיל השריון הצרפתי ונלחם באלזס. על חלקו בלחימה הוענקה לו מדליית "כוכב הברונזה".
בשנת 1944 נענתה אמו לבקשת אביה וויתרה על זכותה לרשת את הכתר. עם מות סבו, ב-9 במאי 1949, היה רנייה לנסיך מונקו.
נישואין ומשפחה
במהלך שנות הארבעים והחמישים חי הנסיך עם שחקנית הקולנוע הצרפתייה ז'יזל פסקל. לאחר פרידתם החל רנייה לחזר אחרי השחקנית האמריקאית זוכת פרס אוסקר גרייס קלי, והשניים נישאו ב-19 באפריל 1956.
לנסיך רנייה והנסיכה גרייס שלושה ילדים:
הנסיכה גרייס נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1982. לאחר מותה הייתה לרנייה מערכת יחסים עם הנסיכה וירג'יניה פירסטנברג, קרובת משפחתו ומעצבת אופנה נודעת.
פעולותיו כנסיך
לאחר הכתרתו החל רנייה לבסס את מונקו מחדש, לאחר שהמדיניות הכלכלית של המדינה הוזנחה. קופת המדינה הייתה על סף גירעון בראשית כהונתו ויכולתם הכלכלית של חוג המהמרים בעיר נפגעה מהשפעות מלחמת העולם השנייה, לצד התפתחותם של אתרי הימורים מתחרים ברחבי העולם. על כן רנייה החליט לבסס את מונקו באמצעות הפחתת מיסים דרמטית והפיכת שטחיה למשאבי נדל"ן ותיירות כדאיים. מעורבותן הכלכלית של נאמנויות שונות הקשתה על הגשמת חזונו ורנייה נאבק על הלאמתן.
בשנת 1962 הושקה בנסיכות חוקה חדשה, על פיה הופחתה מידת חשיבותה של משפחת המלוכה. החוקה הקודמת משנת 1959 בוטלה והשליטה במדינה הועברה לידי הנסיך ו-18 חברי מועצה נבחרים.
כחובב בולאות הנסיך פתח בשנת 1950 את המוזיאון המקומי לבולאות, בו הוצגו אוספיהם של הנסיכים אלבר הראשון ולאופולד השני. בשנת 1997 החל מועדון הבולאות של מונטה קרלו לארגן תערוכות בינלאומיות לבולים נדירים.
בשנות כהונתו האחרונות רנייה היה ראש המדינה השני בוותיקותו בעולם, לאחר מלך תאילנד פומיפון אדוניאדט.
שנותיו המאוחרות
בריאותו של רנייה הידרדרה בשלוש שנות חייו האחרונות ומחלות ריאה הביאו לאשפוזיו החוזרים בבית החולים. במרץ 2005 הטיפול ברנייה הועבר ליחידת טיפול נמרץ וכעבור זמן קצר נמסרה הודעה על קריסת מערכות גופו.
סמכויותיו הועברו ב-31 במרץ לבנו אלבר וב-6 באפריל הנסיך נפטר.
הלווייתו נערכה ב-15 באפריל בקתדרלת סנט ניקולס במונקו, לצד מקום קבורתה של הנסיכה גרייס ו-17 קודמיו בתפקיד. סמיכות מותו עם פטירת האפיפיור יוחנן פאולוס השני הפחיתה את העניין התקשורתי סביב האירוע.
לאניבצי
לאניבצי (באוקראינית: Ланівці; בפולנית: Łanowce) היא עיר במערב אוקראינה.
תולדות העיר
באזור קיימות עדויות ליישוב מתקופת הברונזה, עדויות שהתגלו בשנות ה-20 של המאה ה-20. בין העדויות - צלחות וכלי חרס. עדויות אלה שמורות במוזיאון להיסטוריה בלבוב.
היישוב הקיים היום נוסד ככל הנראה ב-1444, על פי אזכור בכתב זכויות שנתן קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין לאציל מקומי.
עם חלוקת פולין השנייה, ב-1793, נכללה לאניבצי בשטח האימפריה הרוסית.
במאה ה-19 התקיימו בעיירה כנסייה, בית כנסת, בית ספר ציבורי ושלושה ירידים שנתיים. בשנת 1915 הונחה בעיירה מסילת רכבת. תקופה קצרה אחרי מלחמת העולם הראשונה הייתה לאניבצי בשטח הרפובליקה העממית של אוקראינה, ומ-1921 הייתה בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
בשנת 1956 קיבלה לאניבצי מעמד של עיר.
ב-1982 הוקמה אנדרטה בלאניבצי לזכר קורבנות גרמניה הנאצית בעיר ובשנת 1985 הוקמה בה אנדרטה לזכר החיילים הסובייטים שנהרגו במלחמה נגד גרמניה הנאצית.
יהודי לאניבצי
יהודי העיירה מנו כ-650 נפש לפני השואה.
ביולי 1941, בעת פלישת הגרמנים לברית המועצות, נכבשה לאניבצי ועשרות יהודים נרצחו בידי אוקראינים. באוגוסט רצחו הגרמנים מנהיגים בקהילה היהודית, לפי הכוונתם של אוקראינים מקומיים. במרס 1942 הוקם גטו ובו רוכזו עוד כ-1,500 יהודים מעיירות סמוכות. ב-13 עד 14 באוגוסט 1942 נרצחו כמעט כל יהודי הגטו בירי בבורות ליד העיירה ובסמוך להם.
באתר בעיר בו נרצחו כ-3,500 יהודים, מלאניבצי ומהסביבה, הוקמה אנדרטת הנצחה.
ספינה ויקינגית
ספינה ויקינגית (באנגלית: Viking ship) היא הכינוי שניתן לכלי שיט מסוגים שונים אך בעלי אותם מאפייני עיצוב ומבנה ייחודיים, בהם השתמשו הוויקינגים משלהי המאה השמינית עד כיבוש ממלכת אנגליה על ידי ויליאם הכובש ב-1061. היו אלו ספינות עץ פתוחות, צרות וארוכות, בעלות שדרית וליווח מרועף, כלומר גוף הספינה חופה בלוחות עץ במבנה מדורג כדוגמת רעפים על גבי שלד עץ, שחרטומן וירכתיהן זהים והונעו על ידי משוטים ומפרש רוחבי גם יחד. את קצות קני החרטום והירכתיים של אחדות מהן עיטר גליף עץ שבלולי או ראש דרקון.
רקע היסטורי
ספינות ככלל, מהוות אבן יסוד חשובה במיוחד בתרבות הסקנדינבית. בספינות נעשה שימוש הן למטרות מעשיות והן לשימושים של פולחן דתי.
בהשפעת המתאר הגאוגרפי של ארצות סקנדינביה המתאפיין בהרים גבוהים וקשי גישה בתוך הארץ, ביחד עם חופים מפורצים וקלים לגישה, הביא להתפתחות קשרי מסחר ותנועה באמצעות ספינות בדרך הים. הממלכות הוויקינגיות התפתחו ביישובים לאורך החופים כאשר הים הצפוני משמש אותן לצורכי הגנה והתפתחות. השליטה על החופים הייתה המפתח להישרדות הקהילות וחייבה התפתחות של מיומנות בניית כלי שיט.
תבליטים של ספינות הוטבעו על גבי מטבעות והתנוססו על דגלים כהמחשה לחשיבותן ושילובם העמוק בעולמם וחייהם של הוויקינגים.
ספינה ארוכה
הספינות הארוכות (Langskip) היו כלי השיט המלחמתיים של הוויקינגים מסקנדינביה ואיסלנד ושימשו למסחר, תגליות גאוגרפיות ולוחמה במהלך התקופה הוויקינגית. את ראשית התפתחותן קובעים החוקרים עוד בתקופת האבן, עם המצאת האומיאק (umiak) - סירה אינואיטית פתוחה העשויה מעורות בעלי חיים שנמתחו על גבי שלד עץ. המשכה במאה ה-9 בדמותן של ספינות שהתגלו בנידם ובקוולסונד. הספינה הארוכה הגיעה לשיא התפתחותה בין המאה ה-9 למאה ה-13. מאפייני המבנה והצורה של אוניות אלו נשתמרו במסורת בניית הסירות הסקנדינבית עד לימינו אנו. מהירותן הממוצעת של הספינות הוויקינגיות הייתה 5–10 קשרים, ומהירותה המרבית של ספינה ארוכה בתנאים אופטימליים הגיעה ל-15 קשרים בקירוב. הספינות הארוכות יכלו לשאת על סיפונן עד כ-100 בני אדם.
המאפיין המשותף לכל דגמי הספינות הארוכות הוא גוף צר וארוך ובעל קווים נאים. השוקע הנמוך של הספינה איפשר להשיט אותה במים רדודים שעומקם מטר אחד בלבד ולהעלותה אל החוף. משקלה הנמוך איפשר את גרירתה ביבשה והורדתה למים מחדש בנקודה אחרת. חרטומה וירכתיה של הספינה הארוכה היו זהים, ולכן יכלה להפוך מיד את כיוון השיט מבלי להסתובב. תכונות אלה היו לתועלת רבה במימי הצפון, שם נשקפת לספינות סכנה מקרחונים וקרח צף. ספסלי החתירה בספינות הארוכות תפסו כמעט את מלוא אורכו של הגוף. הדגמים המאוחרים נשאו מפרש רוחבי על תורן יחיד, אשר החליף את החותרים או סייע להם בחתירתם, במיוחד בהפלגות ארוכות.
את הספינות הארוכות ניתן לסווג על פי גודלן, מאפייני המבנה שלהן או השימוש לו נועדו. השיטה המקובלת ביותר לסיווג היא על פי מספר ספסלי החתירה, מה-Karvi בעלת 13 הספסלים ועד ל-Busse, שבה היו על פי ממצאים ארכאולוגיים כ-34 ספסלים.
הספינות הארוכות היו עיקר כוחם של הוויקינגים בים. הן היו על פי רוב רכושם של בעלי אדמות שחיו בקרבת החוף, וגויסו בעיתות מלחמה לשירותו של המלך כאשר הוא נזקק לכוח ימי. הספינות הארוכות שימשו אומנם את עמי הצפון לצורכי לחימה, אך הן היו מובלות חיילים להנחתת הלוחמים בחוף ולא ספינות מלחמה לעריכת קרבות ימיים. במאה ה-10 נהגו לעיתים לקשור כמה ספינות יחד, כדי ליצור משטח יציב ללחימה פנים אל פנים כביבשה. ספינות אלה כונו על ידי אויביהם של הוויקינגים בשם "אוניות דרקון" על שום ראש הדרקון שהתנוסס במרומי קנה החרטום.
מבנה
הספינות הוויקינגיות על דגמיהן השונים, נבדלות מספינות אחרות מאותה תקופה בעיקר בכושר השיט שלהן וקלות משקלן. תכונות אלה הושגו בעיקר בשל הליווח המרועף (כדוגמת רעפים) של גוף הספינה. הלוחות, לרוב מעץ אלון, היו דקים יחסית, בעובי של כ-2 ס"מ. הלוחות המרועפים הותקנו החל מן השדרית שבתחתית הספינה ובמעלה הגוף. הם חוברו במסמרים העשויים ברזל דל פחמן אשר מנע את תהליך הקורוזיה שלהם כתוצאה מן המגע עם מי הים. המרווחים בין הלוחות נאטמו בנעורת פשתן.
ניווט
יכולות השיט של הספינה הוויקינגית איפשר ביצוע מסעות הפלגה ארוכים ורחוקים ברחבי האוקיינוס האטלנטי ולא רק לאורך החופים של ארצות הצפון. הדבר דרש שיפור תואם גם ביכולת הניווט אשר לא התבסס רק על ידע אישי ומסורות של מידע בעל-פה. ממצאים ארכאולוגיים שנויים במחלוקת מעלים את האפשרות כי הוויקינגים עשו שימוש במצפן המתבסס על תנועת השמש ועל "אבן שמש" המייצרת קיטוב של האור העובר דרכה ומאפשר לקבוע את הכיוון גם כאשר השמש מוסתרת על ידי העננים.
פייר אלפונס לורן
פייר אלפונס לורׇן או לוראן ( 18 ביולי 1813 - 2 בספטמבר 1854) היה מתמטיקאי צרפתי. ידוע בעיקר בזכות גילוי טור לורן.
עבודותיו על טור לורן היו כלולות בספר זיכרונות שהוגש כמועמד לפרס ה-Grand prix של האקדמיה הצרפתית למדעים בשנת 1843. הבקשה למועמדות לפרס היוקרתי נמסרה באיחור, העבודה לא פורסמה ברבים ומעולם לא הועמד שוב לקבלת פרס אקדמי.
לורן נפטר בגיל 41 בפריז. עבודותיו קיבלו פרסום רק לאחר מותו.
אופרה למחצה
״אופרה למחצה״, ״סמי-אופרה״ (Semi-opera), "אופרה דרמטית" (באנגלית: "dramatic[k] opera") ולעיתים גם "אופרה אנגלית" (באנגלית: ״English opera״) היא הפקת תיאטרון הכוללת מספר פרקים נפרדים וכוללת שירה, ריקוד, מוזיקה אינסטרומנטלית, תפאורה מכנית ואפקטים מיוחדים. סגנון זה היה נפוץ באנגליה בתקופת הרסטורציה. אחד ממאפייניו הבולטים הוא הפרדה ברורה בין דמויות ראשיות, אשר מופיעות בדיבור בלבד, לבין דמויות משניות אשר מופיעות בריקוד ובשירה. על פי רוב אופרות למחצה היו עיבודים חדשים למחזות מוקדמים.
בניגוד למושגים "אופרה דרמטית" ו"אופרה אנגלית" המושגים "אופרה למחצה" או "סמי-אופרה" הם כינויים מקטינים הטומנים בחובם את ההנחה כי אופרה המושרת במלואה היא אופרה שלמה ואילו ההפקות שבהן ישנה הפרדה בין תפקידי משחק בדיבור ובין תפקידי ופרקי המוזיקה עונות על ההגדרה של אופרה באופן חלקי בלבד. כינויים מקטינים אלה מביאים לידי ביטוי מחלוקת בין היסטוריונים לגבי סוגה זו. חלקם תופסים את האופרה בסגנון איטלקי כשיאה של המוזיקה הדרמטית, לכן הפקות המשלבות דיבור ושירה נתפסות כנחותות יותר. על פי תפיסה זו האופרה למחצה היא שלב התפתחותי של המוזיקה האנגלית לפני שהגיעה לבשלות מלאה. אחרים טוענים כי אופרה מושרת במלואה לא התאימה לקהל האנגלי של המאה ה-17. למעשה, היה שימוש רב במוזיקה ובריקוד בתיאטרון באותה תקופה אך ללא חיבור לעלילה או לדמויות הראשיות. מכיוון שמחזות ותיאטרון היו חלק משמעותי בתרבות האנגלית קשה היה לקהל לקבל דרמה תיאטרלית שבה הגיבורים מביעים רגשות ומעשים תוך כדי שירה. מכיוון שההפרדה בין פרקי המוזיקה לבין פרקי המשחק היא בחירה אמנותית מושכלת של היוצרים, אשר ללא ספק הכירו דוגמאות לאופרות מושרות מאיטליה ומצרפת, הכינויים "אופרה דרמטית" ו"אופרה אנגלית" הולמים יותר לגישה זו.
שורשיה של סוגה זו נעוצים בהפקות המאסק, מחזה התחפושות הצרפתי, שהועלו בחצר המלוכה ומחזות מוקדמים שכללו קטעי משחק, מוזיקה, שירים ומחולות. המלך צ'ארלס השני פיתח חיבה עזה למוזיקה בסגנון צרפתי בעת שהותו בגלות. לאחר חזרתו לאנגליה התחזקה אחיזתן של הפקות מסוג זה בחצר המלוכה ביתר פאר וזוהר ובלוויית תפאורה מציאותית עוד יותר מבעבר. איניגו ג'ונס היה למעצב המשוכלל ביותר של הפקות אלה, וסגנון זה ימשיך לחלוש על הבימה האנגלית למשך שלוש-מאות שנים. למרות זאת, נהוג לייחס את המצאתה למנהל והשחקן תומאס בטרטון, אשר בעזרת שותפיו: המחזאי תומאס שאדוול והמלחין מתיו לוק, היה נחוש להעלות הפקות אנגליות שוות ערך למחזות בסגנון האופראי הצרפתי: ה-comédies-ballets וה-tragédies lyriques של ז׳אן בטיסט לולי אשר הועלו בפריז באותה התקופה. בטרטון ושותפיו חשו כי אופרה בסגנון איטלקי המבוצעת בשירה בלבד לא תתאים לטעם ה"רציונלי" של הקהל האנגלי, ולכן החליטו להרחיב את החלק המוזיקלי בעיבודים הקיימים למחזות של שייקספיר, אשר כללו כמות נכבדת של קטעי מוזיקה וריקודים, ולנצל במלואו את הפוטנציאל של התיאטרון החדש בדורסט גארדן בלונדון, שהכיל את כל הציוד הנדרש לביצוע אופרה. בשנת 1674 הם העלו גרסת אופרה דרמטית של "הסערה" של שייקספיר אשר זכתה לפופולריות רבה. בשנים שלאחר מכן הועלו הפקות בודדות של אופרות מסוג זה. לאחר העלאת "קירקה" ("Circe") ב-1677 לא הועלו עוד הפקות חדשות. הסיבות לכך היו קשיים כלכליים אליהם נקלע התיאטרון וגם מותו של לוק באותה השנה. בשנת 1690 חידש בטרטון את מאמציו עם הפקת "הנביאה" (ידוע גם בשם " דיוקלזיאן", באנגלית: "Dioclesian") שהלחין הנרי פרסל. הצלחתה היחסית של האופרה למחצה הובילה לרצף הפקות בשנים שלאחר מכן. העלויות הגבוהות של יצירת אופרות למחצה איפשרה הפקה של יצירה חדשה אחת בלבד בכל שנה ובמהלך שני העשורים הבאים זכו חלק מהאופרות הדרמטיות הקיימות לביצועים חוזרים.
האופרות הדרמטיות של הנרי פרסל היו שונות מההפקות של קודמיו בכך שאף על פי שפרקי המוזיקה והדיבור במחזה היו מופרדים לגמרי המוזיקה קשורה באופן ישיר להתקדמות העלילה וניכר היה כי היא חלק אינטגרלי מהיצירה, ואילו אצל פרסל על פי רוב המוזיקה מרוכזת בפרקי מאסק עצמאיים שלא תורמים לקידום העלילה. למעשה ביצירותיו של פרסל כמעט ואין ניסיון לשלב את המוזיקה בדרמה עצמה למעט חיבור מטאפורי בין הנושאים. מעבר לכך פרסל עצמו העדיף לכתוב לזמרים מקצועיים אשר יכלו לבצע את התפקידים המורכבים שהלחין. לאחר מותו של פרסל בשנת 1695, התיאטרון המלכותי בדרורי ליין המשיך להפיק ולהעלות אופרות מסוג זה.
בשנת 1705–1706, החלו התיאטראות בלונדון להעלות אופרות איטלקיות. התחרות העזה בין שני המוסדות הקיימים: התיאטרון המלכותי בדרורי ליין ותיאטרון המלכה בהיימארקט והמשכורות הגבוהות שדרשו הזמרים הזרים הובילו למשבר כלכלי קשה. הלורד צ'יימברלין הורה על הפרדת סוגות כך שהתיאטרון המלכותי הורשה לבצע מחזות ללא מוזיקה בלבד ואילו התיאטרון בהיימארקט אופרות מכל סוג. לאחר שינוי זה לא הועלו יותר אופרות למחצה, אשר דרשו שחקנים וזמרים במקביל. לאחר שההגבלות על התיאטראות הוסרו, הועלו מחדש אופרות למחצה אך לא נכתבו יצירות חדשות מסוגה זו.
Under The Ladder
Under The Ladder (בעברית: תחת הסולם) הוא השיר שייצג את אוקראינה באירוויזיון 2018 שהתקיים בליסבון, פורטוגל. השיר בוצע על ידי הזמר מלובין, הולחן על ידי מייק ראייס, אנטון קרסקי ומלובין עצמו ונכתב על ידי אותו הצוות. השיר נבחר ב-24 בפברואר 2018 בתחרות "Yevrobachennia Natsionalnyi Vidbir 2018" ששודרה בערוץ STB והייתה תחרות הקדם-אירוויזיון האוקראינית.
סמסונג E1200
סמסונג E1200 (בעגה חרדית: סמסונג אברכים) הוא טלפון סלולרי מתוצרת סמסונג. הוא הוצג לראשונה בשנת 2012 בבריטניה. ייצורו הופסק ב-2015 עם הצגתו של יורשו - סמסונג E1202.
מכשירים רבים מדגם זה "הוכשרו" על ידי ועדת הרבנים לענייני תקשורת לשמש כטלפון כשר לאחר שהוסרה מהם אפשרות שליחת מסרונים, בעקבות כך ועקב מחירו הזול יחסית, המכשיר הפך לנפוץ מאוד בקרב חרדים בישראל.
ולטר פונק
ולטר עמנואל פונק (גרמנית: Walther Funk; 18 באוגוסט 1890 - 31 במאי 1960), מראשי המשטר הנאצי בגרמניה.
ביוגרפיה
פונק נולד למשפחה של סוחרים בקניגסברג, פרוסיה המזרחית. הוא למד באוניברסיטה בברלין. במלחמת העולם הראשונה הצטרף לחיל הרגלים הגרמני, אך נמצא בלתי כשיר לשירות בשנת 1916. לאחר המלחמה עבד כעיתונאי ובשנת 1922 הפך לעורך של עיתון כלכלי בעל מגמה ימנית.
בשנת 1931 התפטר מעריכת העיתון והצטרף למפלגה הנאצית. הוא נהיה למקורבו של גרגור שטראסר שהיה אז מפעיליה הבולטים של המפלגה (שטראסר היווה אף בן תחרות לאדולף היטלר ומסיבה זו גורש מן המפלגה, ונרצח בשנת 1934 בליל הסכינים הארוכות). פונק גילה עניין במדיניות הכלכלית, ונבחר לרייכסטאג בשנת 1932. לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון התפטר מתפקידו ברייכסטאג, ועבד כמזכיר העיתונות של ממשלת ה"רייך".
במרץ 1933 מונה למנכ"ל משרד התעמולה, שהיה בראשות יוזף גבלס. בפברואר 1938 מונה לשר הכלכלה, והחליף בתפקיד זה את היילמאר שאכט, וכן קיבל את משרת "הממונה בעל הסמכויות הבלתי מוגבלות לכלכלה". שאכט הודח מתפקידיו בעקבות סכסוך עם הרמן גרינג, שעמד בראש "תוכנית ארבע השנים" וביקש כי הנהגתו הכלכלית של הרייך תהיה כפופה למרותו. בינואר 1939 קיבל פונק את משרת נשיא ה"רייכסבנק", ושוב החליף את שאכט בתפקיד. הוא מונה לוועד התכנון המרכזי בשנת 1943.
בתפקידים אלו הייתה לשאכט נגיעה מיוחדת בהשמדת היהודים, שכן בעקבות השמדת היהודים, הצטבר רכוש גדול, הן מהרכוש היהודי שהוחרם, הן מחפצי ערך שהביאו עמם המושמדים למחנות, ועד לסתימות שיניים מזהב. לפי הסכם סודי עם היינריך הימלר הופקד רכוש זה בחשבון על שם בדוי, ונעשו מאמצים למכור אותו, שכשלו מחמת ההיקף העצום של הרכוש שנבזז. עדויות של עובדי הרייכסבנק מאותה תקופה מצביעות על כך שפונק ידע היטב מהו מקורו של הרכוש שהגיע אל הבנק.
למרות בריאותו הלקויה נשפט פונק עם מנהיגים נאצים אחרים במשפטי נירנברג. פונק הואשם בקשר לפשעים כנגד השלום, תכנון ייזום ועריכת מלחמה תוקפנית, פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות. הוא טען כי למרות כל התארים בהם נשא, בפועל היו סמכויותיו מצומצמות. עדויות, מסמכים, ואף ציטוטים מהביוגרפיה שפרסם "ולטר פונק, חיים למען הכלכלה", הובאו לסתירת גרסתו. גרינג תיאר את פונק כ"עובד כפוף ובלתי משמעותי". הוא נמצא אשם בכל סעיפי האישום (פרט לראשון) ונדון למאסר עולם.
הוא הוחזק בכלא שפנדאו בברלין עד שנת 1957, עת שוחרר מחמת בריאותו הלקויה. כעבור שלוש שנים מת.
ולרונה
ולרונה (בצרפתית: Valrhona) היא יצרנית שוקולד צרפתית שמפעלה המרכזי ממוקם בעיר הקטנה טן-ל'ארמיטאז' בארמיטאז', אזור גידול יין הסמוך לליון. החברה נוסדה ב-1922 בידי אלבריק גירונה, שף מגדנאי צרפתי בשם מעמק הרון ולה חמש חברות בת ושישים מפיצים ברחבי תבל. בבעלות החברה גם École du Grand Chocolat, בית ספר לשפים מקצועיים שמתמקד במאכלים ודברי מאפה המבוססים על שוקולד.
ולרונה מתמקדת בעיקר בשיווק שוקולד יוקרה בעל רמה גבוהה למקצוענים וכן לצריכה פרטית. למרות שהיא נחשבת לאחד מיצרני השוקולד המשובחים בעולם, מחיריה של ולרונה דומים לאלו של גודיבה ונייהאוס. קו המוצרים כולל ממתקי שוקולד, קוביות שוקולד ושוקולד לפי כמות בקוביות או בגלולות. ולרונה מייצרת שוקולד לפי שנת בציר, מפולים שנקטפים בשנה מסוימת ממטע מסוים, המובחרים ביותר גדלים בדרום אמריקה, אוקיאניה והקריביים. כיום שלושת המותגים של שוקולד בציר הם Ampamakia, Gran Couva, ו-Palmira - עובדים ביחד עם מטעים במדגסקר, טרינידד וונצואלה, בהתאמה.
שרה נשמית
שרה שְׁנֵר (לבית דוּשׁניצקי; 12 במרץ 1913 – 22 בספטמבר 2008), שנודעה בשם העט שרה נִשְׁמִית, הייתה פרטיזנית, סופרת וחוקרת השואה, ישראלית ילידת פולין, ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, הידועה גם בשל הספר לבני הנעורים שכתבה, "הילדים מרחוב מאפו".
חייה
נשמית נולדה בעיירה סֶיינִי שבצפון-מזרח פולין של ימינו, אז בפלך סוּבַאלְק הליטאי שבשליטת האימפריה הרוסית. בילדותה נדדה משפחתה במקומות שונים בפולין, ברוסיה ובליטא, עקב אירועי מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית. בבגרותה למדה פסיכולוגיה, בלשנות ופילוסופיה באוניברסיטת קובנה. בשנת 1933 הצטרפה לתנועת "החלוץ". בקובנה שמשה כמנהלת סמינר "תרבות". בתקופה זו נישאה לאיזיה ספיר.
עם פלישת הצבא הגרמני לברית המועצות ב-1941 נמלטה מזרחה. בעלה נהרג, והיא נותרה לבדה. היא נתפסה, הובאה לגטו ז'אטל, וכעבור זמן מה נלקחה למחנה העבודה דבורץ, שממנו הצליחה להימלט ב-1942. היא הצטרפה לתנועת הפרטיזנים, לחטיבת הפרטיזנים "פּוֹבּיידָה" (Победа, 'ניצחון'), ולחמה בשורות הפרטיזנים נגד הצבא הגרמני כחובשת. באחת מפעולות הקרב נפצעה בכתפה.
בפולין הייתה שותפה למעגלי התנועה הציונית הסוציאליסטית, ונשלחה מטעם תנועת "דרור" לסייע בחשיפת ארכיון "עונג שבת" של עמנואל רינגלבלום, היסטוריון גטו ורשה. הייתה ממקימיו ופעיליו המרכזיים של ארגון "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים" – ארגון שעסק באיתור ילדים שגודלו במשפחות נוצריות או במנזרים, והשבתם לחוגי העם היהודי (פעולה זו זכתה לתיאור מקיף בספרה האחרון, "הילדים שלנו"). בתקופה זו נישאה לבעלה השני, צבי שנר, איש האינטליגנציה היהודית בפולין, שחזר מגלות בקווקז בימי המלחמה ועתיד היה להיות המנהל המייסד של מוזיאון בית לוחמי הגטאות. שרה שנר-נשמית עלתה לישראל בשנת 1948, בעלה הצטרף אליה שבועות ספורים אחר כך, ושניהם הצטרפו לאחד משלושת הגרעינים המייסדים של קיבוץ לוחמי הגטאות, זה שהתקבץ ביגור.
בשנותיה הראשונות בישראל הייתה מורה לילדי מעברה בעכו בבית ספר "התומר". נמנתה עם מייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות ובית לוחמי הגטאות. ב-1962 סיימה לימודי ארכיונאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך עשרות שנים עסקה בכתיבה ספרותית, במחקר ובהוראה, במיוחד בנושאים הקשורים לשואה, במסגרת בית לוחמי הגטאות ובמסגרות נוספות. לאחר מותה הותירה אחריה בכתובים ספר ובו תיאור תולדות בית לוחמי הגטאות מזווית הראייה שלה.
בקיבוץ יגור נולד בנם הבכור אבנר (משמעות השם: נר לאבא שנר, אביו של צבי) ובקיבוץ לוחמי הגטאות נולדו גיורא ומשה. בכל שנותיה הביעה שרה אהבה רבה לבעלי חיים, והם היו חלק מעולמה.
שרה שנר-נשמית נפטרה בקיבוץ לוחמי הגטאות בשנת 2008, בגיל 95, ולה בנים, נכדים ונינים.
כתיבתה הספרותית
עוד בליטא, בשנת 1928, פרסמה שירים ומחזות בעיתון ילדים בליטאית. לאחר עלייתה לארץ החלה לכתוב ספרי עיון ומחקר בנושאי השואה, המספרים הן את סיפורה האישי, והן סיפורי שואה וגבורה. נשמית התרכזה בנושא הילדים והשואה. בין היתר כתבה את הספר "ילדה במלונה", המספר את סיפוריהן האמיתיים של ילדות שניצלו על ידי כלבים בשואה, וכן תרגמה לעברית את יומנה של הנערה תמרה לזרסון, נערה מגטו קובנה שתיעדה ביומנה את חיי היום-יום בגטו בשנות השואה, ואת יומנו של הנער דוד רובינוביץ', שנספה והותיר אחריו יומן המתאר את שואת היהודים באזור קיילצה.
ספרה "הפלוגה ה-51" זכה בפרס יצחק זנדמן מטעם ארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים.
בן לוז
בן לוז (נולד ב-18 בפברואר 1978) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה
לוז התחיל את הקריירה בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב. בעונת 1994/1995 ערך את משחקו הראשון בקבוצה הבוגרת, כאשר הוא בן 16 וחצי בלבד, מול מכבי פתח תקווה. על אף גילו הצעיר, כבש את שער הניצחון, השער הראשון שלו בליגת העל, בדקה השנייה של המשחק. לוז נפצע בדקה ה-18 של המשחק והוחלף. כעבור שבועיים פתח שוב בהרכב, וכבש שער ניצחון נוסף, הפעם מול הפועל באר שבע. בתום העונה זכה עם הקבוצה באליפות, ועונה לאחר מכן זכה עמה בדאבל. לוז שיחק במועדון במשך 6 עונות ובקיץ 2000 עזב את הקבוצה ועבר להפועל חיפה בה שיחק מספר משחקים בודדים וממנה עבר לבני יהודה תל אביב, שבסיום העונה ירדה לליגה השנייה.
בעונת 2001/2002 עבר לוז להפועל תל אביב ושותף בכ-21 משחקי ליגה בהם כבש 5 שערים ובישל עוד 4. בנוסף, היה לוז שותף לזכיית הקבוצה בגביע הטוטו ולאחד מהישגי השיא של קבוצה ישראלית, כאשר קבוצתו העפילה לרבע גמר גביע אופ"א. בעונת 2002/2003 שותף ב-32 משחקים, כבש 10 שערים ובישל עוד 6 ואף סיים כמלך השערים של הקבוצה. בעונה זו זומן לוז לראשונה לנבחרת ישראל. לוז הופיע פעמיים במדי הנבחרת. ב-12 בפברואר 2002 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול נבחרת ארמניה. חודש לאחר מכן שותף גם במשחק ידידות מול נבחרת מולדובה. בסיום העונה לוז היה בין השחקנים הרבים שעזבו את הפועל תל אביב באותו הקיץ, וחזר לקדנציה שנייה בבני יהודה.
בקדנציה השנייה בבני יהודה שיחק במשך כשתי עונות וחצי. בחצי העונה הראשונה שלו בקבוצה היה מהשחקנים הטובים בליגת העל, אך נפצע וסיים את העונה כבר בינואר. גם בעונה שלאחר מכן היה מהשחקנים המובילים ואף שימש כקפטן הקבוצה. במהלך עונת 2005/2006 איבד את מקומו בהרכב הקבוצה. במהלך שתי הקדנציות בבני יהודה כבש 17 שערים ב-74 הופעות. בהמשך עבר להפועל כפר סבא והיה מבין השותפים להשארת הקבוצה בליגה. בכפר סבא שיחק שתי עונות וחצי ובסיומן ירדה כפר סבא לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2008/2009 חזר לוז לקדנציה שנייה בהפועל תל אביב, כשעבר לקבוצה יחד עם חבריו מהפועל כפר סבא - סמואל יבואה, אביחי ידין ודאגלס דה סילבה. בעונה זו סיים עם הפועל תל אביב במקום השני בליגה.
בקיץ 2009 חתם בן לוז בעולה החדשה לליגת העל הפועל רמת גן. לוז לא הספיק להשאיר חותם בקבוצתו החדשה וב-24 בנובמבר 2009 הודיע לוז על פרישתו מהמשחק בעקבות פציעה בקרסולו.
לוז הקים וניהל חברה לניכיון המחאות, בבעלות אשתו וכדורגלן העבר אלון חלפון. בסוף 2012 הורשע בהסדר טיעון בהלבנת הון, ונדון לשישה חודשים מאסר על תנאי ולקנס של 50,000 ש"ח.
רוני שוורץ (ג'ודוקא)
רוני שוורץ (נולדה ב-26 ביוני 1984) היא ג'ודוקא ישראלית. אלופת ישראל (2009 ו-2010) וסגנית אלופת ישראל (2011, 2012 ו-2013) במשקל עד 52 ק"ג.
ביוגרפיה
שוורץ החלה להתאמן בג'ודו באופן מקצועי, בגיל 23 בשנת 2007. היא מתאמנת בהדרכת בתיה אדיב.
שוורץ זכתה במדליית ארד בהופעת הבכורה שלה בסבב הבוגרים העולמי כשהתחרתה בתחרות גביע העולם בסופיה, בולגריה בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג.
במהלך השנים 2007–2012 זכתה שוורץ ב-8 מדליות במסגרת הסבב העולמי בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג. לאחר מכן עברה להתחרות בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג.
יחסי יפן–לאוס
יחסי יפן–לאוס (ביפנית: 日本とラオスの関係, בלאית: ສາຍພົວພັນ ລາວ-ຍີ່ປຸ່ນ) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס לבין יפן. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נוסדו לראשונה בשנת 1955.
רוני שוורץ (ג'ודוקא)
ביוגרפיה
מאז 2013 מתחרה שוורץ בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג ובמהלך 2013–2014 זכתה ב -10 מדליות במסגרת הסבב העולמי.
יחסי יפן–לאוס
ללאוס יש שגרירות בטוקיו בירת יפן, ואילו ליפן יש שגרירות בוויינטיאן בירתה של לאוס. שתי המדינות אשררו את הסכם השותפות הכלכלית האזורית המקיפה שצפוי להיכנס לתוקף בינואר 2022.
רוני שוורץ (ג'ודוקא)
ביוגרפיה
בת זוגה של שוורץ, אמלי רוסנו, ג'ודוקא מבלגיה היגרה לישראל על מנת להתגורר עמה וקיבלה ביולי 2014 אזרחות, שמאפשרת לה להתחרות במדי נבחרת ישראל בג'ודו.
יחסי יפן–לאוס
ביקורים רמי דרג
במרץ 2012 ביקר ראש ממשלת לאוס, ת'ונגינג תאמוונג, את ראש ממשלת יפן יושיהיקו נודה בטוקיו.
רוני שוורץ (ג'ודוקא)
ביוגרפיה
שוורץ בוגרת מדעי המחשב וביולוגיה באוניברסיטת ת"א ועובדת בתחום המחשבים.
מפלגת העם השווייצרית
מפלגת העם השווייצרית (בגרמנית: Schweizerische Volkspartei, SVP; בצרפתית: Union démocratique du centre, UDC; באיטלקית: Unione Democratica di Centro; ברומאנש: Partida populara svizra) היא מפלגת קואליציה שמרנית בשווייץ. כיום (2011) יש למפלגה 58 חברים במועצה הלאומית ו-6 חברים במועצת הקנטונים - אספת הברית - היא הפרלמנט של שווייץ. אפיונה הפוליטי של המפלגה הוא ימין-מרכז.
רקע: מפלגת BGB והמפלגה הדמוקרטית
שורשי המפלגה נטועים באיחוד אשר אירע בשנת 1971 בין מפלגת האיכרים הסוחרים והעצמאיים (BGB) למפלגה הדמוקרטית.
בשנים שטרם מלחמת העולם הראשונה, המפלגה הדמוקרטית נהנתה מתמיכה רחבה בקרב החקלאים, אך בשנים שלאחר מכן ירדה הפופולריות שלה בקרבם, בעיקר בשל פעילותה המואצת למען התעשיינים. בשנים שלאחר מכן החלו להתעצם מפלגות ואיגודים חקלאיים, בעיקר ברמת הקנטונים (אשר זכו לתמיכה בעיקר בקנטון ברן וקנטון ציריך), ועד מהרה גם זכו לייצוג הולם בפרלמנט - אספת הברית ובממשלה - מועצת הברית. בשנת 1936, נוסדה מפלגת האיכרים הסוחרים והעצמאיים (BGB) - מפלגה חקלאית ברמה הפדרלית המאגדת בתוכה את מפלגות דומות ברמת הקנטון ואיגודים מקצועיים. בבחירות 1930 נכנסה מפלגת BGB למרכז הבמה הפוליטיקה השווייצרית כמפלגה ימנית שמרנית, למרות שהתחילה כמפלגת חקלאיים. בעוד המפלגה התנגדה לכל סוג של רעיונות סוציאליסטיים כגון האינטרנציונליזם והאנטי-מיליטריזם, היא ביקשה כן לייצג את הסוחרים והחקלאים השווייצרים כנגד העסקים הגדולים והבינלאומיים.
מפלגת BGB תרמה באופן משמעותי להקמתה של האידאולוגיה הלאומית השווייצרית "ההגנה הרוחנית של האומה" (Landesverteidigung Geistige), אשר הייתה אחראית במידה רבה ללכידות התרבותית והפוליטית בשווייץ מאז שנות השלושים למרות הקרעים האתניים והדתיים במדינה. במאבק של המפלגה נגד השמאל במדינה, פעילים שונים במפלגה יצרו קשרים עם תנועות פאשיסטיות מתעוררת. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, BGB תרמה להיווצרותם של המאפיינים הפוליטיים של שווייץ לאחר המלחמה: "צמיחה כלכלית עם רגישות חברתית". עם הזמן המפלגה החלה לרקום קשרים ענפים עם המפלגה הדמוקרטית, אשר הפכה לבעלת עמדות פוליטיות דומות יותר ויותר.
שנים ראשונות: שנות השבעים והשמונים
בשנת 1971, מפלגת האיכרים הסוחרים והעצמאיים (BGB) התאחדה עם מפלגה הדמוקרטית וכך נוצרה מפלגת העם השווייצרית (SVP) - מפלגה ימנית שמרנית ליברלית. המפלגה החדשה המשיכה ליהנות מרמת תמיכה של כ-11% מכלל האוכלוסייה, נתון דומה לשיעור התמיכה כמה שנים קודם לכן במפלגת BGB. בשנות השמונים סבלה המפלגה מוויכוחים פנימיים רבים, והחלה להתחלק לשני מחנות פוליטיים עיקריים: האחד ימני, ועיקר בסיס התמיכה בו נמצא בקנטון ברן; והשני קיצוני יותר, ועיקר בסיס התמיכה בו נמצא בקנטון ציריך.
בשנת 1977, נבחר לנשיאות המפלגה כריסטוף בלוקור, יזם צעיר אשר עתיד להיות אחד ממנהיגיה ומסמליה הבולטים. ישר לאחר שהחל לכהן בתפקידו הוא הכריז על כוונתו כדי להוביל שינוי משמעותי בקו הפוליטי של המפלגה, במטרה לפתוח אותה למגוון דעות רחב. בלוקור ביסס עד מהרה את עיקר תמיכתו בקנטון ציריך, אך בכל זאת נהנה מתמיכה רחבה גם בשאר חלקי המפלגה. באותו זמן, החלה המפלגה להגביר באופן משמעותי את פעילותה הפוליטית. דבר זה התבטא בהקמת תנועת הנוער של המפלגה (1977) "צעירי SVP" (בגרמנית: Junge SVP; בצרפתית: Jeunes UDC; באיטלקית: Giovani UDC) - אשר מטרתה היא "להכשיר את מנהיגי המפלגה העתידיים".
עליית המפלגה למרכז הבמה הפוליטית: שנות התשעים ואליך
המאבק בין שני המחנות הפוליטיים העיקריים שבמפלגה (קנטון ברן - ימני; קנטון ציריך - קיצוני יותר, הונהג על ידי כריסטוף בלוקור) באותם זמנים נמשך עד תחילת שנות התשעים. עם הזמן החלה לצבור כוח קנטון ברן המתון יותר על חשבון קנטון ציריך - הקיצוני יותר. במהלך אותם שנים, המפלגה הכפילה את מספר הסניפים שלה בקנטונים בשווייץ (בסופו של דבר היא זכתה לייצוג בכל הקנטונים).
בשנת 1991, המפלגה הפכה בפעם הראשונה למפלגה הגדולה ביותר בקנטון ציריך עם 20.2% תמיכה. באותן שנים טרם בחירות 1999, גבר המחנה הפוליטי הקיצוני יותר של המפלגה זה של קנטון ציריך בראשות כריסטוף בלוקור, וכך החלה המפלגה בהקצנת דעותיה השמרניות. במהלך שנות התשעים, המפלגה המריאה מ-25 מושבים באספת הברית (הפרלמנט של שווייץ) ב-1991 ל-44 ב-1997. אם בתחילת שנות התשעים היא הייתה מפלגת הקואליציה הקטנה ביותר בשווייץ (מתוך ארבעה) עד סוף העשור היא הפכה למפלגה החזקה ביותר במדינה. במקביל, המפלגה הרחיבה את הבסיס האלקטורלי שלה גם כלפי קהלים אחרים בשווייץ. בבחירות 1999 הגדילה המפלגה את שיעור התמיכה בה ב-12.6%, הגידול הגדול ביותר שהתרחש מאז בחירות 1919. בעקבות זאת המפלגה זכתה לפופולריות רבה בשווייץ, הגדילה את עמדות ההשפעה של והגבירה את פעילותה במועצת הברית (ממשלת שווייץ).
במערכות הבחירות בעשור הראשון של המאה ה-21, מפלגת העם השווייצרית הגדילה בצורה ניכרת את כוחה האלקטורלי. בבחירות 2003 זכתה המפלגה ב-55 מושבים בפרלמנט, ובבחירות 2007 זכתה המפלגה ב-62 מושבים.
מדיניות חוץ
בכל הקשור למדיניות חוץ המפלגה תומכות במדיניות בדלנית, ובכלל זה היא דוחה מעורבות צבאית שווייצרית בחו"ל ומתנגדת למעורבות ניכרת של שווייץ בארגונים בינלאומיים, כגון האו"ם, האיחוד האירופי, נאט"ו וכו'.
כלכלה
המפלגה תומכת בכלכלה ליברלית ובקפיטליזם. לפיכך היא תומכת במיסים נמוכים והיא מתנגדת להגברת ההוצאות הממשלתיות ולהגדלת הגירעון. המפלגה נמצאת בבעיה בשל מדיניותה הכללית והיותה אחת המפלגות הפופולרית ביותר בקרב החקלאים מאז ומתמיד. מצד אחד היה אפשר לצפות ממנה לצמצום הסיבסוד לחקלאות, אך היא נמנעת מלעשות כן, משיקולים פוליטיים בעיקר.
הגירה
מדיניות ההגירה של המפלגה באשר להגירה קוראת לחקיקת חוקים מחמירים נגד מבקשי מקלט מדיני בשווייץ ולצמצם הגירה אליה ככל האפשר. המפלגה מזהירה מקריסת מערכות הרווחה במדינה בעקבות השותפות בהן גם לזרים. היא מותחת ביקורת על חלקן הגבוה של זרים בין מקבלי הקצבאות בשווייץ, היא טוענת שהטבות אלו מביאות לכדי בזבוז של כספי משלם המיסים. רבים מחברי המפלגה מדגישים את הסכנה לדעתם הנובעת מההגירה המוסלמית בפרט. דבר זה התבטא ביוזמה לאסור בניית צריחי מסגדים במדינה. בנובמבר 2009 נערך במדינה משאל עם בנושא והיוזמה זכתה ברוב קולות (57.5%) והפכה לחלק מהחוקה השווייצרית.
יהואש הירשברג
יהואש הירשברג (נולד ב-21 באפריל 1938 בתל אביב) הוא מוזיקולוג, ויולן, מלחין, מחבר ספרי עיון ופרופסור אמריטוס בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. פרופסור הירשברג היה הראשון שחקר את התפתחות המוזיקה האמנותית ביישוב היהודי בארץ ישראל המנדטורית ולאחר קום המדינה. חתן פרס ישראל בתחום המוזיקה והמוזיקולוגיה לשנת תשפ"ג (2023).
לימודים
הירשברג נולד בתל אביב. אביו, יצחק הירשברג, היה מורה ומחנך, מתרגם ומוזיקאי חובב. אמו, נחמה, עסקה גם היא בהוראה. הוא החל לנגן בכינור אצל בן-עמי זילבר, מנגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית והמשיך בלימודי הכינור אצל אליס פניבש-רוזנברג ולורנד פניבש ואחר כך למד נגינה בויולה אצל עדן פרטוש. ניגן בתזמורת הגדנ"ע והשתתף עמה בתחרות בינלאומית בהולנד, שם זכתה בפרס הראשון.
משנת 1955 למד באקדמיה למוזיקה בתל אביב וסיים שם תואר שני בכינור, ויולה וניצוח. בין מוריו היו מרדכי סתר, אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ואיתן לוסטיג. בשנים אלה עסק גם בהוראת נגינה בכינור ובתרגום ספרים בנושאי מוזיקה וניגן בתזמורת הקאמרית רמת גן, בניצוחו של מיכאל טאובה. כן השתתף במשך שנים בסמינר למוזיקה קאמרית בבית דניאל בזכרון יעקב.
לאחר סיום לימודיו באקדמיה התגייס לצבא ושירת תחילה ככתב בעיתון "במחנה גדנ"ע" ואחר כאחראי לתוכניות מוזיקה קלאסית בגלי צה"ל, שם המשיך לעבוד כאזרח גם לאחר השחרור. כן עבד כמורה למוזיקה בבית הספר לאמנויות רננים בתל אביב, שנוהל על ידי אביו. שם הכיר את ישראלה זולונדז', מורה לספרות. הם נישאו ביולי 1964. מאז 1971 הם חיים בירושלים, הורים לארבעה בנים - בועז, יורם, אילן ורן - וסבים לשישה נכדים.
יהואש הירשברג נמנה עם צוות העורכים והיועצים המדעיים של האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער".
קריירה אקדמית ונגינה
החל בשנת 1966 המשיך בלימודי מוסמך ודוקטורט בתוכנית פולברייט במחלקה למוזיקה של אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, בתחום המוזיקה הצרפתית של המאה ה-14. בשנים 1969–1971 כיהן כמורה לתולדות המוזיקה במחלקה זו. בשנת 1971 חזר ארצה וקיבל משרת מרצה למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1984–1990 כיהן כראש החוג. הוא הגיע למעמד של פרופסור מן המנין. בשנים 1985 עד 1992 הקים את התוכנית הרב-תחומית בפקולטה למדעי הרוח ומשנת 1993 עד שנת 2000 עמד בראש המכון למדעי הרוח הכלליים בפקולטה למדעי הרוח. בין השנים 1996- 2000 כיהן כפרופסור מחקר אורח בגולדסמית' קולג' בלונדון. במסגרת עבודתו שם ניהל עם פרופ' סיימון מק-ויי פרויקט מחקר מקיף בנושא הקונצ'רטו סולו האיטלקי במחצית הראשונה של המאה ה-18. כחלק מעבודתם המשותפת הוציאו לאור קונצ'רטי סולו של מלחינים מתקופתו של ויוואלדי.
משנת 2001 עד 2004 כיהן פרופ' הירשברג כיו"ר ועדת ההוראה של הפקולטה למדעי הרוח. 1995 מונה לפרופסור מן המניין ומשנת 2006 הוא פרופסור אמריטוס וממשיך בעיסוקיו המוזיקליים והאקדמיים. במשך השנים, מלבד פרסום מחקרים, מאמרים וספרים בנושאי מוזיקה שונים, גם הופיע בקונצרטים של מוזיקת בארוק בכלים אותנטיים בנגינה בכינור בארוק בהרכבים שונים. בשנים 1993–2005 ניגן בויולה ברביעייה הקאמרית שהקים ליד האוניברסיטה. מאז שנת 2004 מנהל הירשברג פרויקט מחקר בנושא האופרות האיטלקיות שחיברו מלחינים שונים פרט לורדי בעשור של איחוד איטליה 1860-70, בשנים 2007, 2008 ו-2009 ארגן ביצועים קונצרטיים של קטעי אופרות איטלקיות שכוחות מתקופה זו (ראו נון סולו ורדי). את פרישתו לגמלאות ציין החוג למוזיקולוגיה בטקס, שכלל מוזיקה מתקופת הבארוק ואופרה איטלקית מן המאה ה-19 והרצאות של עמיתים ותלמידים.
בשנת 2008 יזם הירשברג עם ד"ר תיאה ויניו, שהיא חברת מקהלת המוטטים, את פרויקט האורטוריה "יורם" של פאול בן-חיים, שנכתבה בגרמניה בשנת 1932 וזכתה לביצוע חלקי בלבד בישראל. האורטוריה בוצעה לראשונה במלואה ב-8 בנובמבר 2008 לציון 70 שנה לליל הבדולח. ביצוע הבכורה המלא התקיים במינכן בביצוע סולנים, "מקהלת המוטטים של מינכן" והתזמורת הסימפונית של מינכן, בנוכחות פרופסור הירשברג, שהרצה על היצירה ועל מחברה. ב-3 באפריל 2012 בוצעה "יורם" לראשונה במלואה בישראל.
בשנת 2010 הקליט פרופ' הירשברג במסגרת "אקדמיה באלף" של רשת א' בקול ישראל, סדרה של 60 הרצאות שבועיות בעריכת ברוך אסקרוב על מכלול האופרות של ורדי. הסדרה שודרה שוב במלואה לקראת יובל המאתיים להולדת ורדי, באוקטובר 2013. שיחות אלה קובצו לספר "קסם האופרות של ורדי", הוצאת כרמל 2014.
יהואש הירשברג הוא אחד משני הזוכים בפרס אנגל לשנת 2011. . מנימוקי השופטים בטקס מתן הפרסים ב-22 בנובמבר 2011:
יהואש הירשברג הוא זוכה פרס שר התרבות על מפעל חיים במוזיקה לשנת 2021.
יהואש הירשברג הוא חתן פרס ישראל למוזיקולוגיה לשנת 2023.
תחום חשוב בפעילותו הוא הסברת מוזיקה. מאז 1993 ניהל עם ד"ר נעמה רמות את קורס "מפגש עם האופרה" במכון מגיד, הכולל נסיעות משותפות לאופרה הישראלית, קורסים משותפים של מוזיקה ואמנות בתוכנית "שישי במוזיאון" במוזיאון ישראל, ומשתתף במופע "לקראת בכורה" באופרה.
14 מתלמידיו של הירשברג הם בעלי תואר דוקטור, הממלאים תפקידים חשובים בהוראה, במחקר ובניהול מוזיקלי בארץ, ואלה הם: המלחין מיכאל וולפה, הפסנתרנית מיכל טל, עירית יונגרמן, רֹתם לוז, נעמה רמות, מירי בלושטיין, אבי בר איתן, רקפת בר שדה, בלה גרובר-לובסקי, זכריה פלאווין, איתן אור נוי, רימונה פאול, סוניה מזר וגליה אריאלי.
פרסומים
רשימת פרסומיו מקיפה 70 ספרים, מאמרים והוצאות לאור גם בתחומי המוזיקה בצרפת ובאיטליה במאה ה-14, האופרה האיטלקית הרומנטית, הקונצ'רטו סולו האיטלקי בדורו של ויוואלדי ותחומים נוספים. הוא חיבר את מרבית הערכים של מוזיקה קלאסית ישראלית במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים וב-Music in Geschichte und Gegenwart.
מועדון כדורסל גני תקווה (כדורסל נשים)
מועדון כדורסל גני תקווה היא קבוצת כדורסל נשים ישראלית מגני תקווה, המתמודדת במסגרת הליגה הלאומית בכדורסל נשים ומארחת ב"מרכז לידר".
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 2009 והתבססה בעיקר על שחקניות וותיקות. בתום עונתה הראשונה העפילה מהליגה הארצית לליגה הלאומית.
בסיום עונת 2010/11 העפילה הקבוצה לליגת העל לאחר ניצחון 1-2 בסדרה מול קבוצת אליצור תל אביב.
בעונת 2011/12 סיימה הקבוצה את העונה במקום הרביעי בטבלה ונעצרה ברבע גמר הפלייאוף מול קבוצת מכבי בנות אשדוד, שזכתה לבסוף באליפות.
בתחילת עונת 2012/13 שונה שם המועדון ל"מועדון כדורסל גני תקווה", בעקבות הפסקת התמיכה הכספית מצד עיריית קריית אונו, תייצג הקבוצה את היישוב גני תקווה בלבד ותשתתף במסגרת הליגה הלאומית.
ז'אומה סוספדרה
ז'אומה סוספדרה אי ז'וליה (בקטלאנית: Jaume Sospedra i Julià, לעיתים נקרא בשם הספרדי "חיימה" (Jaime); 5 בנובמבר 1913 – 31 ביולי 1990) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בעמדת הקיצוני במהלך שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. נודע בעיקר בשל תקופתו במדי ברצלונה, שבמדיה שיחק במשך 8 שנים.
קריירה
סוספדרה היה קיצוני שהתבסס על יכולת הכדרור שלו ובהרמות לרחבה. בצעירותו שיחק בשורות קבוצה קטנה מקולוניה גואל. ב-1931 הצטרף לקבוצת סנטבויה שמן העיירה סנט בוי דה ליוברגט, עיירת הולדתו. שלוש שנים מאוחר יותר עבר לגאווה, ושנה לאחר מכן הצטרף לסבדל, ששיחקה אז בליגה השנייה בספרד. ב-1936 פרצה מלחמת האזרחים הספרדית, במהלכה הושבת הכדורגל.
עם תום המלחמה ב-1939, עבר סוספדרה לברצלונה, הקבוצה הבכירה בקטלוניה ומהבכירות שבכדורגל בספרד. התקופה שלאחר מלחמת האזרחים הייהת קשה עבור ברצלונה, שרוב שחקניה ברחו לגולה ולא שבו בזמן המלחמה. סוספדרה השתלב במהרה בקבוצתו החדשה והיה שותף לקשייה הרבים. בעונתו הראשונה בברצלונה, שבה היא סיימה במקום התשיעי, שותף ב-17 מ-22 משחקי הליגה, בהם הבקיע שלושה שערים. העונה הבאה הייתה מוצלחת עבור יותר עבור ברצלונה בכלל וסוספדרה בפרט. סוספדרה הבקיע 5 שערי ליגה במהלך העונה, כולל צמד בקלאסיקו נגד ריאל מדריד בו ניצחה ברצלונה 3–0 ב-1 בדצמבר 1940, וברצלונה סיימה במקום הרביעי.
עונת 1941/1942 הייתה מהעונות הקשות בתולדות המועדון, עונה בה הקבוצה הייתה על סף ירידה לליגה השנייה. ב-22 במרץ 1942, במשחק נגד סביליה, הבקיע סוספדרה שער והיה חלק מניצחון בתוצאה 6–2 שבזכותו עלתה ברצלונה מעל לקו האדום, למקום ה-12, שעליו שמרה עד סוף העונה וכך נשארה בליגה הראשונה. על אף חוסר ההצלחה בליגה, זכתה הקבוצה בגביע. משחק הגמר נגד אתלטיק בילבאו, שנערך ב-21 ביוני באצטדיון צ'מרטין, הגיע להארכה לאחר ש-90 הדקות הראשונות שלו הסתיימו בתוצאת תיקו 3–3. בהארכה, הרים סוספדרה כדור מדויק לראשו של מריאנו מרטין, שנגח פנימה את שער הניצחון שהעניק לברצלונה את התואר.
בעונת 1942/1943 התאוששה ברצלונה מהמשבר שפקד אותה בעונה הקודמת והיא סיימה את הליגה במקום השלישי. במהלך העונה הבקיע סוספדרה חמישה שערים. בנוסף, במשחק הראשון של חצי גמר הגביע נגד ריאל מדריד ב-6 ביוני 1943 כבש סוספדרה שער וברצלונה ניצחה 3–0. אולם, במשחק הגומלין הובסה ברצלונה בתוצאה 11–1 והודחה מהטורניר. לאחר שבעונת 1943/1944 ערך שלוש הופעות בלבד, בעונת 1944/1945 כבש סוספדרה שני שערים ב-10 הופעות ובכך לקח חלק בזכייתה של ברצלונה באליפות ספרד השנייה בתולדותיה. בעונת 1945/1946 לא שותף באף משחק, ובעונה שלאחר מכן תרם שער אחד בשבע הופעות, בדרכה של ברצלונה למקום הרביעי בליגה. בשמונה שנותיו של סוספדרה בברצלונה, ערך 161 הופעות, בהן הבקיע 38 שרים.
בקיץ 1947 עבר סוספדרה מברצלונה ליריבה העירונית שלה, אספניול, שם שיחק במשך עונה אחת. בעונה זו הופיע ב-19 משחקי ליגה, בהם כבש שלושה שערים. ב-1948 עבר לאספניה אינדוסטריאל, קבוצה קטנה מהעיר ברצלונה. כעבור שנה שב לעיר הולדתו והוא שיחק למשך עונה בודדת במדי סנטבויה. בתום השנה הצטרף לאאוזבי גואל, קבוצה קטנה מפאתי העיר ברצלונה. ב-1954, כעבור ארבע שנים במדיה, פרש ממשחק.
אלפרוזאורוס
הוא היה קרוב משפחתם הקדום של הצרטוזאורוס ובעיקר של הקרנוטאורוס אך היה בעל מבנה גוף זריז וצר יותר. אורכו הגיע ל-6.2 מ', גובהו ל-1.46 מ' ומשקלו ל-210 ק"ג. היה לו צוואר ארוך עם ראש קטן ובו פתחי עיניים גדולים ולסתות קטנות וחלשות. הרגליים היו צרות ונמוכות והזנב היה ארוך ובעל זיזים רבים. הזרועות היו קטנות.
לא ברור אם יצור זה היה טורף, אוכל כל או אוכל נבלות ואולי אפילו צמחוני, ייתכן שכמו קרוב משפחתו הסיני הלימוזאורוס (Limusaurus).
בישראל
לא ברור אם דינוזאור זה חי בישראל אך מאובני עקבות שנמצאו בבית זית יכולים להיות קשורים אליו או לדינוזאור אחר ממשפחת האורניתומימיים, אליה השתייך בעבר.
7 בנובמבר
7 בנובמבר הוא היום ה-311 בשנה (312 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 54 ימים.
עודד שעשוע
עודד שעשוע (נולד ב־10 בפברואר 1982) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הרכז בקבוצות בליגת העל ובליגה הלאומית בין השנים 2000–2020. גובהו 1.86 מטרים. כיום משמש שעשוע כמנכ"ל ארגון שחקני הכדורסל.
קורות חייו
שעשוע גדל בהפועל גבעתיים אך כבר כנער עבר למכבי רמת גן, עימה זכה גם באליפות ליגת הנוער. במקביל היה השחקן המוביל בנבחרת הכדורסל של תיכון בליך.
עונת הפריצה שלו באה בעונת, במדי עירוני רמת גן, כשאת הקבוצה אימן ארז אדלשטיין. כבר בתחילת העונה ביסס את מעמדו כשחקן שישי, וכשרכז הקבוצה, ליאור ליובין, נפצע לקראת סיום העונה, מילא את מקומו בהצלחה רבה ובביטחון שהפתיע רבים. באותה עונה הגיעה רמת גן עד לגמר הפלייאוף, ושעשוע נבחר לתגלית העונה בליגת העל בכדורסל.
ב-2004 ירדה רמת גן לליגה הלאומית. שעשוע עזב את הקבוצה, ושיחק בהפועל תל אביב, באליצור אשקלון ובמכבי ראשון לציון. ב-2009 הצטרף לעירוני נהריה, וירד עמה לליגה הלאומית בסוף העונה.
שעשוע שיחק בנבחרת הנוער עד גיל 18 שזכתה במקום העשירי באליפות אירופה בשנת 2000, ובנבחרת העתודה שזכתה במקום העשירי בשנת 2002.
שעשוע נחשב לשחקן בעל אוריינטציה הגנתית, לשומר ולחוטף טוב, אך אחוזי הקליעה שלו אינם גבוהים.
ב-2020 לאחר כ-20 שנות קרירה הודיע שעשוע על פרישה ממשחק פעיל ומונה למנכ"ל ארגון שחקני הכדורסל.
יהדות אסטי
יהדות העיר אסטי, במחוז פיימונטה, הייתה קהילה יהודית שהתפתחה במהלך המאה ה-15. והתקיימה עד לשואה. החל מהמאה ה-17 יהודי הקהילה נחשבו בין אמידי העיר ותפסו בה מקום מרכזי.
ליהודי אסטי, כמו ליהודי פוסנו (Fossano) וליהודי מונקאלוו הסמוכות, היה נוסח תפילה מיוחד, נוסח "אסטיג'יאנו" (Astigiano) או אפ"ם (ראשי התיבות של הקהילות: אסטי, פוסנו ומונקאלוו), המורכב מהנוסח האיטלקי, האשכנזי והצרפתי העתיק.
כיום מונה הקהילה רק יהודים בודדים, המסונפים פורמלית לקהילת יהודי טורינו, האחראית לצרכים הדתיים של יהודי אסטי. בעיר נותר מבנה בית הכנסת, מהמאה ה-18, הנפתח רק בעת קיום אירועים דתיים חד-פעמיים. באחד מחדרי בית הכנסת קיים מוזיאון ליהדות (Museo Ebraico) הפתוח לציבור בהודעה מראש.