cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סן פרנסיסקו דה קמפצ'ה
היסטוריה
הספרדים הגיעו לאזור לראשונה ב-1517 ונחתו בקרבת הכפר הילידי א-קין-פץ' שהיה מיושב על ידי בני המאיה. סן פרנסיסקו דה קמפצ'ה נוסדה ב-4 באוקטובר 1540 על ידי הקונקיסטאדור הספרדי פרנסיסקו מונטחו בקרבת אותו כפר. בעיר נוסד נמל, והיא הפכה להיות אחת מערי הנמל החשובות ביותר של ספרד באזור.
בגלל שקמפצ'ה הייתה עיר נמל חשובה, היא סבלה מתקיפות חוזרות ונשנות של שודדי ים אנגלים והולנדים, בדומה למרבית ערי הנמל בחוף הים הקריבי. עקב כך מ-1686 נבנו בעיר מערכת ביצורים וחומות שנועדו להגן עליה מפני התקפות כאלו.
לאחר קבלת עצמאותה של מקסיקו באזור 1820, העיר והאזור היו חלק מדינת יוקטן. ב-1863 קמפצ'ה הפכה להיות מדינה בפני עצמה כשסן פרנסיסקו דה קמפצ'ה הפכה להיות בירתה.
כלכלה
הכלכלה המקומית מתבססת בעיקר על מסחר, תעשייה ותיירות.
תחבורה
את סן פרנסיסקו דה קמפצ'ה משרת נמל התעופה הבינלאומי אינחניירו אלברטו אקוניה אונגאי, הידוע גם בתור נמל התעופה הבינלאומי קמפצ'ה, הנמצא במרחק של כ-9 קילומטרים מהעיר.
מרגרט פורסטר
מרגרט פורסטר (באנגלית: Margaret Forster; 25 במאי 1938 - 8 בפברואר 2016) הייתה סופרת בריטית, היסטוריונית ומבקרת ספרות. היא התפרסמה בגיל צעיר בזכות רומן שכתבה בשנת 1965, בשם ג'ורג'י גירל (נערה בשם ג'ורג'י) שהפך לסרט מצליח בשם זהה והיווה את ההשראה ללהיט באותו שם של להקת הסיקרס (המשחרים). רומן נוסף שלה, שיצא לאור בשנת 2003 בשם יומנה של אישה רגילה, שכתבה בסגנון יומן, זכה גם הוא להצלחה רבה. הביוגרפיות שלה על דפנה דה מוריאה ואליזבת בארט בראונינג, היו לרבי מכר. כתבה גם ממוארים: "חיים נסתרים" ו"חיים יקרים".
ראשית חייה והשכלתה
פורסטר נולדה בשכונה של דיור ציבורי בקרלייל (אנגליה), שבצפון מערב בריטניה, והגיעה מרקע חברתי של מעמד הפועלים. אביה, ארתור פורסטר, היה מכונאי שעבד במפעל, ואמה, ליליאן (שם נעוריה: הינד), הייתה עקרת בית שעבדה כפקידה לפני נישואיה.
פורסטר למדה בתיכון לבנות בקרלייל (1949–1956), שהיה בית ספר לתלמידות מצטיינות. היא זכתה במלגה ללמוד היסטוריה בקולג׳ לנשים סומרוויל שבאוקספורד וסיימה את לימודיה בשנת 1960.
המשרה הראשונה שלה הייתה כמורה לאנגלית בבית הספר לבנות באיזלינגטון שבצפון לונדון, שם היא לימדה שנתיים (1961–1963). במהלך תקופה זו החלה לכתוב, אך הטיוטה לרומן הראשון שלה נדחתה.
רומנים
שמו של הרומן הראשון של פורסטר, שפורסם בשנת 1964, Dames' Delight, (תענוג הגברות) (על שם מקום המרחץ על גדות הנהר צ׳רוול באוקספורד שבו נשים יכלו לטבול בעירום), היה מבוסס באופן כללי על חוויותיה באוקספורד. הרומן השני שלה, "נערה בשם ג'ורג'י", פורסם בשנה שלאחר מכן, והיה לרב מכר. הספר מתאר את האפשרויות שנפתחות בפני אישה צעירה ממעמד הפועלים בלונדון במהלך שנות השישים. הספר הפך לסרט מצליח בשנת 1966 בכיכובם של לין רדגרייב כג'ורג'י, שארלוט רמפלינג, אלן בייטס וג'יימס מייסון. פורסטר גם כתבה יחד עם פיטר ניקולס את התסריט. שיר הכותרת של הסרט היה ללהיט בביצוע המחפשים, ובהמשך גם דורג בין חמישים השירים הגדולים מבין "500 שירי הפופ הגדולים בכל הזמנים" של המגזין "רולינג סטון". הספר עובד גם למחזמר בברודוויי, בשנת 1970, והוצג תקופה קצרה מעל במת התיאטרון.
במהלך שנות השישים והשבעים, עת גידלה שלושה ילדים, המשיכה פורסטר לכתוב ולפרסם. מאוחר יותר ביקרה היא עצמה את הרומנים המוקדמים שלה, בהם ראתה ספרים סנטימנטליים מדי. רק ברומן שפרסמה בשנת 1974, "The Seduction of Mrs Pendlebury" (הפיתוי של גברת פנדלברי) היא החלה למצוא את קולה האמיתי. הרומנים המוקדמים שלה הם קלילים והומוריסטיים, והם מונעים קדימה על ידי עלילה חזקה. יוצא מן הכלל הוא The Travels of Maudie Tipstaff (מסעותיה של מודי טיפסטף, 1967), המתמקד בהבדלים בין-דוריים של ערכים שקיימים במשפחה מן העיר גלאזגו שבסקוטלנד.
הנושא של מערכות יחסים במשפחה הפך לבולט ביצירותיה המאוחרות יותר. "Mother, Can You Hear Me" (אמא, את יכולה לשמוע אותי? 1979) ו- "Papers Private" (מסמכים אישיים) (1986) הם ספרים בעלי גוון אפל יותר. פורסטר התמודדה עם נושאים כמו אמהות חד הוריות ועבריינים צעירים. ברומן ״האם לא מספיק לגברים?״ (1989) בספר אחר היא בוחנת את הטיפול בקשישים ובמחלת האלצהיימר. הספר נכתב עקב ההתדרדרות והמוות, מאוחר יותר, של חמותה מהמחלה. בשנת 1991, היא ובעלה האנטר דייוויס השתתפו בפרק בסדרת הטלוויזיה "When Love Isn't Enough" (כשאהבה לא מספיקה), שתיאר את סיפורה של מריון דייוויס, אמו של האנטר. פורסטר מתחה ביקורת חריפה על מדיניות הממשלה בנושא הטיפול בקשישים.
המבקרת ומוציאה לאור, "כרמן כליל", סבורה שהרומן ״המשרתת של הגברת״ (Lady's Maid - 1990) הוא ספרה הטוב ביותר. זהו רומן המבוסס על עדויות היסטוריות שאספה פורסטר בזמן שכתבה את הביוגרפיה על אליזבט בראונינג, אך היא בחרה לספר אותו מנקודת מבטה של דמות בדיונית: המשרתת של אליזבת בארט בראונינג
״יומנה של אישה רגילה״ (2003), המסופר במתכונת של יומן של אישה בדיונית שחיה את האירועים המרכזיים של המאה העשרים, הוא כה מציאותי, עד שקוראים רבים האמינו שזהו יומן אותנטי. רומנים מאוחרים אחרים כוללים את ״תיבת הזיכרון״ (1999) ו״האם אפשר לעזור לך?״ (2005). הרומן האחרון שלה, ״כיצד מודדים פרה״, פורסם במרץ 2016.
פורסטר פרסמה יותר מ־25 רומנים. היא הייתה פמיניסטית וסוציאליסטית, ומרבית יצירותיה מתייחסות לנושאים אלו. כליל סבורה שתפישת עולמה של פורסטר עוצבה על ידי הרקע המעמדי שלה. מרבית סיפוריה היו על חיי נשים. הסופרת ולרי גרוב מאפיינת את הרומנים שלה כספרים שעוסקים בחיי נשים ובשקרים השוררים בקרב משפחות.
ביוגרפיות, ממוארים, וספרים אחרים
יצירתה העיונית של פורסטר כללה 14 ביוגרפיות, יצירות היסטוריות וממוארים. הביוגרפיות הידועות ביותר שלה הן של הסופרת דפנה דה מוריאה והמשוררת אליזבת בארט בראונינג. הביוגרפיה שלה על דה מוריאה בשנת 1993 הייתה התחקות פורצת דרך אחרי מיניותה של הסופרת, ובחינת הקשר שלה עם גרטרוד לורנס. הביוגרפיה עובדה לסרט ״דפנה״ של ה-BBC בי בי סי בשנת 2007. בביוגרפיה שלה על אליזבט בארט בראונינג משנת 1988, פורסטר מסתמכת על מכתבים ומסמכים שנתגלו לאחרונה ושפכו אור על חיי המשוררת לפני שנפגשה וברחה כדי להינשא לרוברט בראונינג, והיא כותבת מחדש את המיתוס של המשוררת הנכה שאביה המאיים שומר עליה מכל משמר, ומתארת אשה מורכבת פעילה ובעייתית ששיתפה פעולה בהסגר שהוטל עליה.
פורסטר כתבה גם ביוגרפיות בדיוניות של הסופר ויליאם מייקפיס תאקרי (1978) ושל האמנית גוון ג'ון (2006). הספר ״אחיות משמעותיות״ (1984) מתאר את תחילתה של התנועה הפמיניסטית דרך חייהן של שמונה נשים בריטיות ואמריקאיות, שהיו חלוצות בתחום: קרוליין נורטון, אליזבת בלקוול, פלורנס נייטינגייל, אמילי דייוויס, ג'וזפין באטלר, אליזבת קיידי סטנטון, מרגרט סנגר ואמה גולדמן. הספר ״רעיות טובות״ (2001) חקר נשים מההיסטוריה ומהתקופה הנוכחית, הנשואות לגברים מפורסמים, כולל מרי ליווינגסטון, פאני סטיבנסון, ג'ני לי ומרגרט פורסטר עצמה. הכתיבה ההיסטורית שלה כוללת את סיפורו של מפעל הביסקוויטים של קאר בקרלייל (1997)
היא כתבה שני ממוארים המבוססים על הרקע המשפחתי שלה, Hidden Life: A Family Memoir" 1995, ובשנת Precious Lives 1998, וגם יצירה אוטוביוגרפית, "החיים שלי בבתים" (2014). סיפרה ״חיים נסתרים״ המבוסס על חיי סבתה, משרתת שילדה בת בלתי חוקית, זכה לשבחים על ידי ההיסטוריונית והמבקרת קלייר טומלין, שתיארה את הספר כ"פלח היסטוריה שיש לזכור בכל פעם שאנשים מקוננים על העולם היפה שאיבדנו". פרנסס אוסבורן רואה בספר זה את ההשראה להפיכתה לביוגרפית, וכתבה שספר זה פקח את עינייה לראות עד כמה ההיסטוריה של נשים מהמציאות בבית הסמוך יכולה להיות מרתקת" ספר ההמשך, Precious Lives, התמודד עם נושא אביה של פורסטר, שלפי הדיווחים לא חיבבה אותו.
תפקידים בתקשורת
פורסטר הייתה חברה בוועדה המייעצת של ה-BBC בנושא ההשפעות החברתיות של הטלוויזיה (1975–1977) ובפאנל הספרותי של מועצת האמנות (1981-1978) היא כיהנה כשופטת פרס בוקר בשנת 1980. היא הייתה המבקרת העיקרית בנושאי ספרות עיונית בעיתון איוונינג סטנדרט (1977–80). היא הופיעה לעיתים קרובות בתוכניות העוסקות בספרות בטלוויזיה וברדיו 4 של BBC, וגם כתבה בעיתונים ובמגזינים. היא התראיינה על ידי סו לוליי לרדיו 4 וגם לתוכנית ״תקליטים לאי בודד״ בשנת 1994של רדיו 4 בשנת 1994.
פרסים
פורסטר נבחרה לעמיתה של החברה המלכותית לספרות בשנת 1975. היא זכתה בכמה פרסים על ספרי העיון שלה. הביוגרפיה על אליזבת בארט בראונינג זכתה בפרס היינמן של האגודה המלכותית לספרות (1988). הביוגרפיה על דפנה דה מוריאה זכתה בפרס גילדת הסופרים למען הספרות הטובה ביותר (1993) ובפרס הספרים של אגודת פוסט (1994). הספר על בית החרושת לביסקויטים זכה בפרס לקס של ספרים העסקי העולמים (1998). ״חיים יקרים״זכו בפרס ג'יי.אר אקרלי לאוטוביוגרפיה (1999).
חיים אישיים
בהיותה נערה פגשה פורסטר את הסופר, העיתונאי והשדרן האנטר דייוויס בקרלייל, שם התגוררו שניהם. הם נישאו בשנת 1960, מיד לאחר שפורסטר סיימה את לימודיה. נישואים אלו נמשכו עד יום מותה. בני הזוג עברו ללונדון שם מצא דייוויס עבודה, תחילה הם גרו בשכירות בהמפסטד; לאחר מכן הם קנו ושיפצו בית ויקטוריאני ברחוב בוסקאסל בפארק דארטמות' בצפון לונדון, שנותר מקום המגורים העיקרי שלהם.
לאחר ההצלחה של הרומן ״נערה ושמה ג׳ורג׳י״ באמצע שנות השישים, קנתה פורסטר בית לאמה. לזוג נולדו שלושה ילדים, בן ושתי בנות. בתם קייטלין דייוויס היא סופרת ועיתונאית. המשפחה חיה זמן מה באלגארבה בפורטוגל, ואחר חזרה ללונדון. היו להם בתים גם בקלדבק וב- Loweswater ובאזור האגמים.
מרגרט פורסטר מתה ממחלת הסרטן בפברואר 2016.
יעקב אייזנמן
יעקב (יענק'לה) אייזנמן (נולד ב-1945 בירושלים) הוא צלם, מפיק, במאי ועורך קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
בשנת 1966 החל לעבוד כמתלמד בחברת סרטים ירושלמית בשם "סרטי הבירה". בשנת 1969 הצטרף למחלקת הצלמים של הטלוויזיה הישראלית והיה בין ראשוני הצלמים בטלוויזיה הישראלית (הערוץ הראשון). הוא צילם כתבות וסרטים דוקומנטריים רבים. ביים וצילם כמה סרטים דוקומנטריים כמו "פוסטמורטם - על ניקוי ראש".
בשנת 1972 מונה למנהל מחלקת עריכת סרטים ואף הקים את הקורס הראשון לעורכי סרטים של הטלוויזיה הישראלית, שממנו יצאו מרבית עורכי הסרטים העובדים בה עד שנות 2000.
בשנת 1976 הצטרף ליגאל לוסין להפקת הסדרה התיעודית המונומנטלית של הערוץ הראשון "עמוד האש" והיה למפיק הראשי של הסדרה.
שימש צלם ראשי של כמה סרטי קולנוע עלילתיים באורך מלא כגון "הסיקריקין", "ג'וקר", קשר הדבש, "אדמה חמה", "זוג נשוי", "גולם במעגל" וכן של דרמת הטלוויזיה "קובי ומלי".
בתו היא הזמרת תמר אייזנמן.
Fire on Fire
Fire on Fire (בעברית: אש על אש) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר/ת הבריטי/ת סם סמית'. השיר נכתב והופק על ידי סמית' וסטיב מק. השיר הושמע במיני-סדרה "גבעת ווטרשיפ", ששודרה בנטפליקס. את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים "קפיטול רקורדס" ב-21 בדצמבר 2018. הוא הגיע לארבעים השירים המובילים במצעדי המוזיקה בהונגריה, שוודיה, נורווגיה, פינלנד, שווייץ ואירלנד. הוא נכלל כרצועת הבונוס באלבומו/ה השלישי של סמית', Love Goes.
רקע
בחודש ספטמבר 2018, הוקלט השיר באולפני אבי רוד שבלונדון, בירת הממלכה המאוחדת. סמית' אמר/ה בההכרזה על צאתו כי:
ביקורות
גיל קאופמן ממגזין הבילבורד כינה את השיר "בלדה רודפת ומסעירה". "סמית' כתב/ה שיר רגיש, המתחבר לפחד, תקווה וחברות.
עובדיה הדאיה
תולדות חייו
נולד בחלב שבסוריה, לרב שלום הדאיה ולשרה לבית לבטון. משני צדדיו היה נצר למשפחות רבנים ידועות. סב סבו, הרב חיים מרדכי לבטון, היה הרב של העיר. אביו עלה לזמן קצר לארץ ישראל בשנת תרמ"ז. בשנת תרנ"א יצא האב לאלכסנדריה לצורך ניתוח עיניים ולבסוף עלה עם משפחתו לארץ ישראל בסוף שנת תרנ"ח.
ילדותו ובחרותו
התחנך בתלמוד תורה "דורש ציון" ולאחר מכן בישיבות "חסד אברהם" ו"תפארת ירושלים", בהמשך שכר אביו את הרב המקובל שלום בוחבוט שילמדו. למד גם מפיהם של המקובלים רבי יצחק שרים ורבי יצחק אלפייה.
בשנת ה'תרס"ז נשא לאישה את צלחה (שולמית) בת הרב עזרא שרים. בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט לחלב מאימת הגיוס לצבא הטורקי לכארבע שנים.
משרות דיינות
בשנת ה'תרפ"ה התמנה להיות חבר בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, ובשנת ה'תרצ"ט התמנה להיות דיין בבית הדין בפתח תקווה וכיהן דה פקטו כרב העדה הספרדית במקום. על נייר המכתבים שלו היה רשום "רב ראשי בפתח תקווה".
בשנת ה'תש"ה לאחר פטירת אביו התמנה במקומו לראש ישיבת המקובלים בית אל. באותה השנה השתתף בבחירות למועצת הרבנות השלישית, הגיע למקום הרביעי ולא נכנס למועצה. עם פטירת חבר המועצה הרב יוסף הלוי בט"ו אלול תש"ז, נבחר לממלא מקומו, אולם עקב בעיות הביטחון והמצור בירושלים נדחתה כניסתו לתפקיד בחודשים אחדים.
בשנת ה'תשכ"ד התמודד על כהונת ה"ראשון לציון" מול הרב יצחק נסים, אך לא נבחר.
ישיבת המקובלים
בשנת ה'תש"ה מונה לראש ישיבת המקובלים בית אל כממלא מקומו של אביו הרב שלום הדאיה. במלחמת העצמאות הרסו הירדנים את מבנה הישיבה, והישיבה חדלה מלהתקיים.
בשנת תשי"ד שיקם את ישיבת המקובלים בית אל, הוא אסף את תלמידיה והקים את הישיבה מחדש. בתחילה פעלה הישיבה כארבע שנים בבית כנסת "מדרש מטלון" הדמשקאי בשכונת רוחמה בירושלים ובשנת תשי"ח העבירה למבנה חדש שהקים על גג ביתו שבמערב העיר בשכונת יגיע כפים, ובנוסף בנה לצידה ישיבה ללימוד נגלה - "שלום עבדו", על שם אביו. בסוף ימיו תכנן כנראה להעביר את הישיבה חזרה לעיר העתיקה.
הסכמות וציונים
זכה בפרס הרב קוק בספרות רבנית מקורית - על חלקו החמישי של שו"ת 'ישכיל עבדי' בשנת תשי"ט, ובפרס ישראל לספרות תורנית (תשכ"ח), כמו כן זכה באות "איש ירושלים" בשנת 1967.
פטירתו והנצחתו
הרב הדאיה נפטר בכ' בשבט ה'תשכ"ט ונקבר בחלקת הרבנים הספרדים בהר המנוחות. רחוב על שמו נקרא בנחלאות בירושלים (בשכונת "שבת צדק") ובשכונת הדר גנים בפתח תקווה.
בנו, הרב שלום מרדכי חיים הדאיה, ירש את מקומו בתור ראש ישיבת המקובלים בית אל במערב העיר.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
עמדותיו
התנגד להתקנת תקנות שנועדו לקרב את ההלכה למקובל בעולם המודרני, כמו הצעתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג שהבת תירש עם הבנים, בטענה שתקנות מעין אלו עלולות להוביל לדרישה שהרבנים יבטלו את כל התורה.
תמך בהיתר המכירה בשנת שמיטה, וכתב: "והנח להם לישראל שלא להרהר אחרי המכירה, ושלא לפרוש מן הציבור, שרב ככל סומכים על הפוסקים שהנהיגו עניין המכירה בשופי...".
סבר שקום המדינה ובמלחמת ששת הימים, בהן חזרה שליטת עם ישראל על ארץ ישראל - נפדו מקומות הקודש מידי הסטרא אחרא וחזרו "לגבול הקדושה". ומכח כך אסר למסור מאדמות ארץ ישראל שנכבשו על ידי צה"ל לגויים, בין היתר בטענה כי זו נתינת חלק לסטרא אחרא, מלבד הנימוק ההלכתי של "לא תחנם" האוסר למסור שטח מארץ ישראל לידי נכרים. מנימוקים אלו אסר למסור אפילו את חבל סיני.
כתב תשובה התומכת בזכותה ההלכתית של מדינת ישראל לגבות מסים.
אללח'
אַלַלַח' היא עיר עתיקה ששכנה בעמק אמוק נמצא ליד העיר אנטקיה שבטורקיה ליד מפרץ איסכנדרון. היום זהו האתר הארכאולוגי תל עטשאנה. התל נחפר בין השנים 1937–1949 בידי הארכאולוג לנרד ווּלי. בחפירותיו נתגלו 17 שכבות ארכאולוגיות המשקפות את תולדות ההתיישבות בתל במשך 2000 שנה ואת השפעת התרבויות השונות עליה מתקופת הברונזה הקדומה ועד סוף תקופת הברונזה המאוחרת (1200 לפנה"ס לערך).
ארכאולוגיה והיסטוריה
בשכבה XVII, השכבה הקדומה ביותר, נחשף מבנה שהיה חלק ממקדש בנוי לבנים. בשכבה XV הופיעו לראשונה כלי חרס מעוטרים בסגנון שהיה ייחודי לתל. סגנון זה שלט בתעשיית כלי החרס המקומית במשך 1000 השנים שלאחר מכן. בשכבה XIII, שתוארכה למאה ה-24 לפנה"ס, נמצאו שרידי ארמון שבחזיתו סטיו עמודי לבנים בקוטר של 2 מ' לערך, בתים פרטיים וחותם. בשכבה XI נמצאה טביעת חותמת מזמנו של סרגון מאכד מייסד השושלת האכדית; השכבה מתוארכת למאה ה-23 לפנה"ס. הממצאים האדריכליים בשכבה מצביעים על שינוי בשיטות הבנייה. שכבה VIII שוב מראה על מפנה תרבותי: בשכבה זו נבנה מקדש חדש שפסליו נבנו בסגנון מצרי.
השכבה אשר שופכת אור רב על העיר היא שכבה VII. בשכבה זו נמצאו כתובות רבות בכתב יתדות. שכבה זו מתוארכת למאות ה-18 וה-17 לפנה"ס, תקופת הברונזה התיכונה. מתקופה זו נמצאו גם טקסטים במארי, המתוארכים למאה ה-18 לפנה"ס. בתקופה זו הייתה אללח' חלק ממלכת ימחד שבאזור חלב בסוריה. על פי הטקסטים שנמצאו, מלכהּ של ימחד, "סומו-אפוח", מכר את שטחה של אלח'טום לחתנו זמרי-לים, מלכה של מארי, כאשר הוא משאיר לעצמו את השליטה על האזור. לאחר חורבן מארי בשנת 1759 לפנה"ס, בימי חמורבי, חזרה כנראה השליטה לידי ימחד. מלך ימחד אבא-אן הראשון העניק את העיר לאחיו ירים-לים, שייסד שושלת באללח'. שושלת זו, ששלטה תחת כנפיה של חלב, החזיקה מעמד עד סוף המאה ה-17 לפנה"ס. בתקופה זו הוקמו באללח' מצודה חזקה וארמון ששטחו היה 18X100 מטר. בקומה התחתונה של הארמון היו אולם קבלה, ארכיון, משרדים ובתי שימוש. הקומה העליונה כללה חדרי מגורים ואולם נשפים מעוטר בכלי שנהב ואלמוגים. קירותיו עוטרו בתמשיחים בסגנון כרתי. ליד הארמון נבנה מקדש קטן. העיר שבשכבה VII נהרסה בידי המלך החִתי חתושיליש הראשון בראשית ימי מלכותו, בשנת 1650 לפנה"ס לערך.
שכבות VI-V הן תקופה של 100 שנים שבהן ניכרת ירידה באללח'. שכבה IV מייצגת תקופה של התאוששות. שכבה זו מתוארכת לשנים 1550 עד 1473 לפנה"ס. בתקופה זו מיוסדת שושלת נִקְמֶקָה המקומית. בשכבה זו נמצאו תעודות כתובות רבות. הטקסט החשוב ביותר היא כתובת בת 104 שורות על פני פסלו של המלך אִד-רימי, המספרת את תולדות חייו. בתקופה זו נמצאו מבנים שכללו ארמון ומקדש מפוארים ומורכבים, מצודה ושערי עיר בתוכנית חדשה. על פי הטקסטים שנמצאו, תושבי העיר מרדו בעידודה של ממלכת מיתני החורית במלכם אד-רימי, והוא שהה במשך שבע שנים עם לוחמי החבירו. לאחר שהשלים עם מיתני חזר לעירו. כבעל ברית של מיתני, פלש אד-רימי לערי נמל חתיות; בתגובה לכך פלש שופילוליומש הראשון לאללח' ושם קץ לעצמאותה.
שכבות III ו-II מייצגות את תקופת השלטון החתי באללח'. מתקופה זו נחשפה מצודה חזקה וחומה חדשה. נמצאו בה גם חותמות חתיות רבות. השכבה המאוחרת ביותר באתר היא שכבה I. בשכבה זו יש כלי חרס מיקנים רבים. נראה שהעיר השתחרה מהשלטון החתי בעזרת אשור. העיר חרבה סופית במשבר תקופת הברונזה המאוחרת בשנת 1200 לספירה בעקבות פלישת גויי הים.
חפירות נוספות
בשנת 2003 חידשה אוניברסיטת שיקגו בראשותה של הארכאולוגית אסליהן ינר (Aslihan Yener) את החפירות הארכאולוגיות באתר. החפירות חודשו לאחר שנעשו במשך מספר שנים סקרים ארכאולוגיים. בשנת 2004 התקיימה עונת חפירות קצרה, שמטרתה העיקרית הייתה לעבד את הממצאים. בשנת 2006 חודשה החפירה בחסות משרד התרבות והתיירות הטורקי ואוניברסיטת מוסטפא כאמל באנטקיה.
כתובות
החפירות באללח' הנפיקו כ-500 טקסטים כתובים, בעיקר משכבה VII (תקופת הברונזה התיכונה) ושכבה VI (תקופת הברונזה המאוחרת). נדרש לבצע מחקר השוואתי עם הטקסטים שנמצאו במארי ובאוגרית. פסלו של אד-רימי כלל מידע אוטוביוגרפי על חייו כאדם צעיר, עלייתו לשלטון ומלחמותיו. הפסל נמצא במוזיאון הבריטי. בנוסף, נמצאו טקסטים כתובים באכדית אשר מכילים מידע אסטרולוגי, אך בעיקר מידע על המשפחה השלטת, הכנסותיה ומסמכים מנהלתיים המתעדים את זרימת הסחורות לתוך הארמון ואל מחוצה לו.
סנט'אאוסטאקיו (רובע)
סמל הרובע הוא האייל המסמל את אוסטתיוס הקדוש, ומעליו צלב המסמל את ישו הנוצרי. הסמלים בסמל מוזהבים, על רקע אדום. על פי המסורת הנוצרית אסטאקיוס היה חייל רומאי, אשר בעת ציד אייל ראה צלב שהופיע על ראש האייל - מראה הצלב גרם לו להתנצר, ובהמשך הפך לקדוש נוצרי.
מקור שמו של הרובע בכנסיית סנט'אאוסטאקיו הנמצאת בו והמוקדשת לאוסטתיוס הקדוש.
בלי חוקים
בלי חוקים (באנגלית: Green Street) הוא סרט דרמה משנת 2005 העוסק בנושא החוליגניות בכדורגל באנגליה. הסרט בוים בידי לקסי אלכסנדר, ומככבים בו השחקנים אלייז'ה ווד וצ'ארלי האנם.
סנט'אאוסטאקיו (רובע)
היסטוריה
בעת העתיקה היה השטח בו ממוקם הרובע חלק משדה מרס, ולימים חלק מהרובע התשיעי של רומא מבין 14 רובעי רומא כפי שאלה נקבעו על ידי הקיסר אוגוסטוס. בתקופת הקיסר נירון נבנו בשטח הרובע מרחצאות.
בימי הביניים נקרא הרובע בשם "רובע אאוסטאקיוס הקדוש ואחוזת טדמאריי" (Regio Sancti Eustachii et Vinee Tedemarii) תוך התייחסות לכנסיית סנט'אאוסטאקיו ולאחוזת משפחת טדמאריוס שהייתה ממוקמת ברובע. מרבית המבנים שנבנו בתקופה הרומית הקדומה נהרסו ברבות השנים. הרובע נותר מיושב בימי הביניים (בניגוד לאזורים אחרים של רומא העתיקה, אשר, בשל המרחק מנהר הטיבר והריסת אמות המים הרומאיות, התרוקנו מיושביהם), ולכן נבנתה בו בנייה צפופה עבור המעמדות הכלכליים הנמוכים שהתגוררו בו.
בלי חוקים
בארצות הברית, הסרט נקרא "Green Street Hooligans", בעוד שברחבי בריטניה הוא נקרא רק "Green Street", לאחר שתחילה נקרא "Hooligans". במדינות אחרות, הסרט נקרא "Football Hooligans".
סנט'אאוסטאקיו (רובע)
היסטוריה
בשנת 1303 נוסדה ברובע האוניברסיטה הראשונה של העיר רומא. האוניברסיטה נותרה ממוקמת ברובע עד שנת 1935.
במהלך המאה ה-20 נבנו מספר רחובות רחבים ברובע, אשר שינו את אופיו הביניימי.
בלי חוקים
עלילת הסרט
מאט באקנר (אלייז'ה ווד), סטודנט לעיתונות נזרק מאוניברסיטת הרווארד אחרי שרשויות האוניברסיטה מגלות קוקאין בחדרו. על אף שהסמים שייכים לשותפו לחדר, ג'רמי ואן הולדן (טרנס ג'יי), באקנר מפחד לגלות זאת כיוון שמשפחת ואן הולדן נחשבת משפחה חזקה במיוחד ברחבי הקמפוס.
סנט'אאוסטאקיו (רובע)
אתרים בעלי חשיבות
במרכז הרובע ממוקמת כנסיית סנט'אאוסטאקיו על שמה נקרא הרובע. בראש הגמלון שבחזית הכנסייה פסל בדמות אייל שעל ראשו צלב - סמלו של אאוסטאקיוס הקדוש.
בלי חוקים
עלילת הסרט
באקנר מקבל 10,000 דולר תמורת לקיחת האשמה, והוא משתמש בכסף על מנת לבקר בבריטניה את אחותו שאנון (קלייר פורלני) בעלה סטיב ובנה. בעלה לא מרוצה מהאורח החדש בביתם ומציע לאחיו פיט, מנהיגם של ה-Green Street Elite, ובקיצור ה-GSE, פירמת אוהדי כדורגל בדיונית שאוהדת את קבוצת וסטהאם יונייטד, כסף על מנת שייקח את מאט למשחק ויתן לו ולאשתו זמן איכות לבד. ביציאה סטיב מבקש ממאט שלא יתן את הכסף לפיט לא משנה מה, אך פיט מכה את מאט ומכריח אותו לתת לו את הכסף. השניים מתחברים מהר, למרות הכל, ופיט לוקח את מאט לפאב בו חברי הפירמה נפגשים. הוא מסביר לו שהם שונאים 3 דברים: שוטרים, עיתונאים ואמריקאים. בפאב מאט מכיר לראשונה את חברי הפירמה שמזלזלים בו, ובייחוד מרגיש לא בנוח עם בובר - יד ימינו של פיט, שלא אוהב את הכניסה של מאט לארגון ומאיים עליו. לאחר המשחק מול ברמינגהאם מאט חוזר הביתה לבדו כשלפתע חוליגנים מארגון ה״זולוס״ של ברמינגהאם מפתיעים אותו ותוקפים אותו. לפתע מגיעים חברי הגרין סטריט ומצילים את מאט. הם מתקדמים ופוגשים עוד זולוס, מתעמתים איתם ושם לראשונה מאט חווה קרב אמיתי.
סנט'אאוסטאקיו (רובע)
אתרים בעלי חשיבות
הגבול המפריד בין הרובע לרובע פיניה עובר במרכז כיכר הרטונדה (פיאצה דלה רוטונדה - piazza della Rotonda). הגבול עובר דרך האובליסק שבמרכז הכיכר, כאשר מבנה הפנתאון הנמצא בדרום הכיכר, שייך לרובע פינייה, וחלקה הצפוני של הכיכר, שייכת לרובע סנט'אאוסטאקיו.
בלי חוקים
עלילת הסרט
מאט נשאר לישון אצל פיט וכשהוא חוזר למחרת לבית של אחותו, מתפתח עימות בין סטיב לפיט כשסטיב כועס על פיט על כך שסיבך את מאט. מאט מתערב לטובת פיט ושניהם נזרקים מהבית של שאנון. מאט מקפיד לרשום את כל החוויות שלו ביומן על המחשב שלו.
סנט'אאוסטאקיו (רובע)
אתרים בעלי חשיבות
הכיכר מהווה אתר תיירות פופולרי, ומצויים בה בתי קפה, פאבים ומסעדות רבות.
כיכר נוספת ברובע היא כיכר לה ספיינצה (La Sapienza) ובה בניינים רבים מהמאה ה-16 ובסמוך לה כנסיית סנט'איבו אלה ספיינצה בתכנונו של פרנצ'סקו בורומיני. מבנים אלה וכנסייה זו שימשו את אוניברסיטת רומא מאז הקמתה ועד שעברה מהרובע בשנת 1935. לימים המבנים סביב הכיכר הפכו לארכיב הלאומי של איטליה. מזרקת הספרים שנבנתה בסמוך לאוניברסיטה מסמלת את חשיבות האוניברסיטה ברובע.
בלי חוקים
עלילת הסרט
ווסטהאם יוצאת למשחק חוץ מול מנצ׳סטר יונייטד, אך חברי הפירמה שתכננו לצאת עם מאט מגלים שהוא הצטרף לנסיעה בשנייה האחרונה. הם מקבלים דיווח שאוהדי מנצ׳סטר יונייטד מחכים להם חמושים וביתרון מספרי בתחנת הרכבת. כדי להימנע מעימות ישיר בובר מפעיל את אזעקת האש והרכבת נעצרת מעט לפני התחנה. חברי הגרין סטריט מפתיעים מאחורה את החוליגנים של מנצ׳סטר יונייטד ומאט לאט לאט מתחיל להתחבר לחברי הארגון, בעוד השמועה על חבר אמריקאי בגרין סטריט מתפשטת ומגיעה עד למילוול, יריבתה המושבעת של ווסטהאם.
סנט'אאוסטאקיו (רובע)
אתרים בעלי חשיבות
ברובע ממוקם ארמון מאדאמה שנבנה עבור משפחת מדיצ'י במאה ה-16, ומשמש כיום כמשכן הסנאט האיטלקי.
בלי חוקים
עלילת הסרט
מאט נפגש לראשונה עם אבא שלו מאז שחזר, ולמרות שהוא כועס עליו הוא מסכים להצעה שלו להיפגש עם בכירים בעיתון ה״לונדון טיימס״. באותה שעה נערכת הגרלת רבע גמר הגביע האנגלי, וכל חברי הפירמה חוגגים את ההגרלה שמזמנת את מילוול, היריבה הכי גדולה של ווסט האם. בראש הפירמה של מילוול, ״הבושוואקרס״, עומד טומי שמתואר כאחד האנשים המשוגעים בלונדון.
סנט'אאוסטאקיו (רובע)
אתרים בעלי חשיבות
ברובע ממוקמת כנסיית סנט'אנדריאה דלה ואלה הידועה בכיפתה הגדולה, ובחוסר הסימטריה שבחזיתה (הפסל ג'אקומו אנטוניו פנצ'לי נעלב מהביקורת שהוטחה בפסל השמאלי שיצר, וסירב לפסל את הפסל בצד הימני של המבנה). כמו כן ממוקמות ברובע הכנסיות סן לואיג'י דיי פרנצ'סקי שנבנתה במאה ה-16 וכנסיית סנט'אגוסטינו שנבנתה בשנת 1483 בסגנון הרנסאנס, ובה ציור קיר מעשה ידי רפאל.
בלי חוקים
עלילת הסרט
בובר שעדיין חושד במאט חוזר הביתה מהעבודה ושומע מחברו שהוא ראה את מאט נפגש עם עיתונאים. הוא מגיע לביתו של פיט ומספר לו על כך. שניהם מוצאים את היומן שלו ומבינים שהוא עיתונאי במסווה. בו זמנית סטיב מגיע לפאב בו מאט נמצא ומזהיר אותו שעליו להתרחק מעסקי החוליגניות בגלל שלמד עיתונות ושאביו עיתונאי. סטיב נפתח בפני מאט ומספר לו שבעבר הוא היה המנהיג של הגרין סטריט. הוא היה מכונה ״המייג׳ור״ ולא פחד מכלום. במשחק שנערך 10 שנים לפני אירועי הסרט, מילוול הביסה את ווסטהאם 0–3. אוהדי מילוול בראשם טומי התגרו באוהדי ווסטהאם וקטטה המונית החלה. בין המעורבים בקטטה היה בנו של טומי בן ה-12, שלא פחד להשתתף בקטטות והיה מקור גאווה לאביו. אולם הילד לא הצליח להסתדר בקרב כה אינטנסיבי, נפל על הרצפה ונרמס למוות על ידי חברי הגרין סטריט. החוויה הקשה הזו גרמה לסטיב להפסיק להגיע למשחקים ולפרוש מהפירמה.
פיט מבהיר לבובר שרק הוא יקבע את גורלו של מאט בפירמה, וזה מכעיס את בובר שמבקש מסטיב להתערב ולעצור את פיט. סטיב מסרב ובובר הזועם הולך לפאב של הבושוואקרס, שם הוא מספר את כל האירועים לטומי.
טומי מבין שיש לו הזדמנות לנקום בסטיב על המוות של בנו ומארגן את חבריו לתקוף את הפאב של ווסטהאם. ברגע האחרון חבר בבושוואקרס שובר בקבוק על ראשו של בובר ומעלף אותו, וחברי הפירמה נכנסים לפאב חמושים בבקבוקי תבערה. בפאב הבוער מתפתחת קטטה ענקית, וכשבובר מתעורר הוא מגלה את הפאב בוער. בתוך הפאב טומי מוצא את סטיב שמתחנן לחייו ונאבק בו, אך טומי דוקר את סטיב בצוואר עם שבר זכוכית ואומר לו שאם ימות הערב הוא ירגיש מסופק. חברי הגרין סטריט מצליחים להדוף את טומי והבושוואקרס ומסיעים את סטיב לבית החולים, שם פיט מבהיר לבובר שהוא כבר לא חלק מהפירמה, ומבקש מחבר בפירמה לארגן קרב אחרון וגדול מול מילוול במקום מוסתר.
הקרב נקבע ליום למחרת, ושאנון קונה כרטיסי טיסה לה ולמאט לארצות הברית. מאט בורח מביתה ומסרב לחזור איתה, מתוך רצון להשתתף בקרב מול מילוול. בובר המדוכא משתכר ומתעורר על ספסל כשהוא נזכר בקרב. הוא מגיע בריצה לאזור הקרב כדי לקנות את מקומו שוב בגרין סטריט.
פיט נאבק בטומי מראשית הקרב, אך טומי מוציא מהמעיל שלו מוט ומכה את פיט שלא מצליח להתמודד מולו. משום מקום בובר מגיח ומפיל את טומי לרצפה. בובר מכה את טומי קשות אבל לפתע מגיעה שאנון ברכב. מאט צועק עליה שתעצור, אבל פיט מסביר לו שאם תעצור אוהדי מילוול יתקפו אותה. שאנון בכל זאת עוצרת ומותקפת על ידי יד ימינו של טומי, שמכה גם את מאט.
פיט אומר לבובר שאם הוא רוצה להחזיר את האמון בו, שיוודא שמאט ושאנון נוסעים בשלום לשדה התעופה. בובר מציל אותם ודוחף אותם לאוטו.
פיט שלא מצליח לעמוד על הרגליים מתגרה בטומי, ושואל אותו אם הוא רוצה ״לגמור אותו״. טומי עונה שהוא כבר גמור והמשטרה הולכת להיות זאת שתעשה את זה. פיט לא מתרצה וממשיך להתגרות בטומי. הוא משטח בו שהמוות של בנו היה באשמתו שלו ולא באשמת הגרין סטריט, ושהוא לא היה צריך לקחת את הבן שלו לקרב. טומי מאבד את קור הרוח, מזנק על פיט ומכה אותו למוות. כששאר חברי הגרין סטריט שמים לב לכך, זה מאוחר מדי. הם מרחיקים את טומי הנסער מגופתו של פיט ומבינים שהמנהיג שלהם מת.
בארצות הברית מאט מוצא את ואן הולדן במסעדה יוקרתית, ומדבר איתו על התקרית ביניהם שהובילה לסילוקו מהרווארד. ואן הולדן מתוודה שהפיל את מאט בכוונה ומגלה שמאט הקליט אותו. מאט אומר לו שזה יהיה כרטיס הכניסה שלו בחזרה להרווארד.
מאט המאושר חוזר לביתו בערב, ושר ברחוב בקולי קולות את השיר המוכר של אוהדי ווסטהאם, "I'm forever blowing bubbles". מאט מספר שפיט לימד אותו לעמוד על שלו ולהילחם והסרט מסתיים כשמאט עדיין שר את השיר, שבמקור מדבר על אדם שלא מצליח להגשים את חלומותיו.
הקשר תרבותי
"Green Street" הוא שמו של רחוב ברובע ניוהאם שבלונדון, בה ממוקם אצטדיון העבר בוליין גראונד (הידוע יותר בכינויו "אפטון פארק"). האצטדיון היה ביתה של ווסטהאם יונייטד, קבוצה שידועה בחוליגנים שבין שורות אוהדיה. הסרט עורר מספר רב של תגובות שליליות בקרב השכונה עם הרבה אזכורים שליליים בעיתון המקומי, ה-ניוהאם רקורדר (Newham Recorder). תושבי השכונה טענו שאופיה האלים של השכונה הוא נחלת העבר. הסרט זכה לתגובות שליליות גם בעקבות האגרסיביות שמופיעה בו והיריבות האלימה במיוחד בין שתי הפירמות.
צ'ארלי באקן
צ'ארלס מאריי באקן (אנגלית: Charles Murray Buchan; 22 בספטמבר 1891 - 25 ביוני 1960) היה כדורגלן ועיתונאי אנגלי.
קריירה
באקן, יליד לונדון, החל את הקריירה שלו במועדון וולוויץ' ארסנל (לימים ארסנל) הלונדוני, אליו הצטרף בדצמבר 1909. למרות שהיה שחקן טוב במשחקי המילואים של ארסנל הוא לא הסתדר עם המאמן ג'ורג' מורל, והחליט לחתום על חוזה מקצוען. באקן חתם במועדון הכדורגל לייטון, ובזמן ששיחק שם אותר והוחתם על ידי סנדרלנד במרץ 1911.
באקן עזב את סנדרלנד ב-1925 וחזר לשחק בארסנל. בהתחלה דרש מאמן סנדרלנד בוב קייל תשלום של 4,000 לירות שטרלינג, אך מאמן ארסנל הרברט צ'פמן הצליח לשכנעו לקבל סכום בסיסי של 2,000 בנוסף ל-100 לירות שטרלינג תמורת כל שער שבאקן יבקיע בעונה הראשונה לאחר המעבר; באקן הבקיע 21 שערים, והנהלת ארסנל נאלצה לשלם 100 לירות שטרלינג יותר ממה שקייל דרש במקור. באקן ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הדרבי של צפון לונדון נגד טוטנהאם הוטספר ב-29 באוגוסט 1925.
מלבד שערים תרם באקן גם לטקטיקת המשחק של ארסנל; באקן וצ'פמן הגו את הרעיון לעבור לשחק במערך "WM" על מנת לנצל באופן מלא את השינויים בחוק הנבדל. הרעיון של באקן היה להזיז את הקשר המרכזי לעמדה הגנתית יותר, כאשר במקומו מגיע חלוץ אחד מההתקפה. משמעות הדבר הייתה שהאחריות על מלכודת הנבדל עוברת מהבלמים הקדמיים אל הבלם המרכזי היחיד, ואילו הבלמים הקדמיים מוסטים לצדדי המגרש. שינוי זה היה אחד מהגורמים להצלחה הרבה של ארסנל בשנות ה-30.
למרות גילו היה באקן שחקן הרכב קבוע במשך שלוש עונות. הוא ענד את סרט הקפטן בגמר גביע ה-FA של 1927, הראשון בהיסטוריה של ארסנל, אף פעם נוספת היה בצד המפסיד לאחר ששחקני קארדיף סיטי ניצלו טעות של השוער דן לואיס והבקיעו את השער היחיד במשחק. באקן פרש סופית לאחר עונת 1927/1928, ולמרות שבאותה עונה היה בן 36 הוא הצליח להבקיע 16 שערי ליגה. בסך הכל הוא הבקיע 56 שערים ב-120 משחקים במדי ארסנל; באקן הבקיע 258 שערי ליגה, והוא נמצא במקום השישי בטבלת המבקיעים של הפוטבול ליג.
לאחר פרישתו עבד באקן ככתב ספורט בעיתון דיילי ניוז (שמאוחר יותר שינה את שמו לניוז כרוניקל), כתב את אחד ממדריכי האימון הראשונים, ועבד כפרשן עבור ה-BBC. ב-1947 הוא היה אחד ממקימי התאחדות עיתונאי הכדורגל, ויזם את הענקת פרס כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם ההתאחדות. בין 1951 למותו הוא ערך מגזין כדורגל פרטי בשם "Charles Buchan's Football Monthly". ב-1955 הוא פרסם את האוטוביוגרפיה "A Lifetime in Football".
באקן מת ב-1960 בזמן שהיה בחופשה במונטה קרלו שבמונקו.
סנט'אאוסטאקיו
סנט'אאוסטאקיו (באיטלקית: Sant'Eustachio) היא כנסייה טיטולרית הבנויה בצורת בזיליקה והממוקמת ברובע סנט'אאוסטאקיו של העיר רומא, בירת איטליה. הכנסייה מוקדשת לאוסטתיוס הקדוש ונקראת על שמו. הרובע, נקרא על שמה של הכנסייה.
היסטוריה
הכנסייה שופצה במאות ה-17 וה-18, ולמעשה נבנתה מחדש. מהמבנה המקורי נותר רק מגדל הפעמונים. במסגרת השיפוץ נבנה בשנת 1739 מזבח חדש עשוי שיש וברונזה מעשה ידי ניקולה סלאבי, ובשנת 1749 נבנה בלדקינו (חופה) מעשה ידי פרדיננדו פוגה.
מותחן פוליטי
מותחן פוליטי הוא מותחן קולנועי או ספרותי שעוסק במאבקי כוחות פוליטיים. במותחנים פוליטיים משולבות לרב מספר תוכניות, בדרך כלל לא חוקיות, שמטרתן להעניק למישהו כוח פוליטי, בעוד יריביו מנסים למנוע ממנו את קבלת הכח. מותחנים כאלה יכולים לכלול תרחישים פוליטיים מקומיים ובינלאומיים כאחד. הבחירות לנשיאות ארצות הברית ומלחמת העולם השנייה חוזרים במותחנים פוליטיים רבים.
המותחן פוליטי שונה ממותחנים אחרים משום שהעלילה שלו עוסקת באירועים בסדר גודל ארצי: פיגועי טרור, ריגול, פעילויות שונות של מוסדות המדינה וכו'. האירועים במותחן פוליטי בדיוניים לרב, אך מתרחשים במדינות אמיתיות ובדיוניות. לפעמים האירועים מתקשרים לאירועים אמיתיים מהעבר.
בביקורתו לסרט מזימות זרות מנסה המבקר אריק לנדגארד לספק תשובה לשאלה "מה בונה מותחן פוליטי?":
אל-ראזי
אבו בכר מוחמד אבן זכריא א־ראזי (בערבית: أبو بكر محمد بن يحيى بن زكريا الرازي; 865–925) היה פילוסוף פרסי חשוב שכתב בערבית, ואחד מגדולי הרופאים בעולם המוסלמי.
רפואה
בספרי הרפואה שכתב, שילב אל-ראזי שיטות מהרפואה היוונית, הערבית ואפילו ההודית, ועליהם הוסיף דברים רבים מניסיונו האישי. אל-ראזי העז לבקר את גלנוס שנחשב לסמכות רפואית עליונה: אל-ראזי היה הראשון שתיאר את תגובת האישון לאור, וחיבורו "הרגל ההופך לטבע" נחשב לתיאור הראשון של רפלקס מותנה. הוא כתב את הספר הראשון על רפואת ילדים.
אבעבועות שחורות
אל-ראזי, בתפקידו כרופא הראשי בבית חולים בבגדד היה הראשון שתיאר תיאור מדעי מלא את מחלת האבעבועות השחורות והחצבת והגדיר את ההבדלים בין המחלות.
ספרו של אל-ראזי אל-ג'דרי ואל-חצבה הוא המקור הראשון שנותן תיאור של סימני האבעבועות ושלבי המחלה וכן תיאור של מחלת החצבת ותורגם פעמים רבות ללטינית ושפות אירופיות אחרות.
אלרגיה
אל-ראזי תיאר לראשונה בחיבורו "מאמר על הסיבה לדלקת האף ממנה סבל אבו זייד כשהריח ורדים באביב" קצרת הנגרמת מאלרגיה (קדחת השחת) וכתב על אלרגיות וחיסון. אל ראזי תיאר לראשונה חום כמנגנון הגנה טבעי של הגוף מפני מחלות.
פילוסופיה
אל-ראזי בנה שיטה עצמאית השונה מאוד מהמקובל בין הפילוסופים בדורו שהיו אריסטוטליים או נאופלאטוניסטיים. בשיטתו היו שני יסודות שקוממו עליו את הפילוסופים שבדורו ולאחריו: בסתירה לתורת אריסטו, האמין אל-ראזי בקיום מרחב מוחלט שאינו תלוי בקיום גופים ובקיומו של זמן מוחלט הזורם לנצח ואינו תלוי בתנועה: הפילוסופים בזמנו ולאחריו שללו באופן מוחלט את שיטתו וחלקם אפילו בזו לה. גם הרמב"ם כותב (באיגרתו למתרגם מורה הנבוכים, שמואל אבן תיבון) שאין להתייחס לכתביו הפילוסופיים מכיוון ש"אל-ראזי היה רופא בלבד". ובספר מורה נבוכים כתב על ספרו ״אלאלאהיאת״ כלל בו מהזיותיו ובכליותיו גדולות, ונכללו ענין אשר בדה אותו,.יחס זה הוא אולי הסיבה לכך שמספרי הפילוסופיה שלו שרדו רק קטעים בודדים בספרים של פילוסופים שתקפו אותו, בעוד כתביו הרפואיים שרדו ברובם.
מרשמים
מרשם אופייני מספרו של אל-ראזי, לדוגמה: מקום חשוב במרשמיו האלכימיים של אל-ראזי תופסים "מים חריפים" הממסים חומרים שונים. המים החריפים כללו בסיסים חזקים וחומצות.
כלי עבודה
אל-ראזי תיאר בספרו בפירוט רב את כלי העבודה הנדרשים לביצוע התהליכים. אל-ראזי מיין את כלי המעבדה לשתי קבוצות:
דלאטין
דלאטין (באוקראינית: Делятин, דליאטין; בפולנית: Delatyn; ביידיש: דעלאטין) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, לצד נהר פרוט ולמרגלות הקרפטים, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
עד המאה ה-18 הייתה דלאטין כפר חקלאי, ומהמאה ה-19 החלה להתפתח, וקיבלה מעמד עירוני. עם גילוי מעיינות מרפא בסביבת העיירה, הפך היישוב למרכז קיט אזורי בראשית המאה ה-20. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בשטח פולין.
יהודי דלאטין
עד המאה ה-18 השתייכו יהודי העיירה לקהילת נדבורנה הסמוכה, ולאחר מכן קיימו קהילה עצמאית. במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרסה העיירה, ורבים מיהודיה עזבו אותה, ומצבם הכלכלי של הנותרים בה הורע.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית ענפה, ובמסגרתה פעלו במקום קיבוצי הכשרה של תנועות נוער. כמו כן, פעלו בעיירה בית ספר עברי ומוסדות דת, תרבות וספורט יהודיים. בתקופה זו נמנו בעיירה קרוב ל-1,600 יהודים, למעלה מרבע מתושביה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הגיעו לעיירה פליטים יהודים ממערב פולין. עד כניסת הצבא האדום ליישוב, סבלו יהודיו מהתנכלויות מצד שכניהם האוקראינים. בתקופה הסובייטית הולאמו המפעלים בעיירה, וקבוצת פליטים יהודים בה גורשה לפנים ברית המועצות.
בשואה
ב-1 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום החלו אוקראינים להתעלל ביהודי המקום. עד מהרה הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה.
בראש היודנרט שהוקם בעיירה מונה מרדכי טירקל. הלה נזכר כמי שלא ציית לכל דרישות הגרמנים, ובשלב מסוים אף נמלט מהעיירה. עבור החזרתו, אסרו הגרמנים כ-600 יהודים בעיירה כבני ערובה, וכשנתפס, נרצח במקום, ובמקומו מונה יעקב ולדהורן. מסתיו 1941 העבירו הגרמנים יהודים מהעיירה למחנות עבודה בסביבתה.
ב-16 באוקטובר 1941 הוצאו יהודי העיירה מבתיהם, וכ-1,950 מהם נרצחו בבורות בקרבת היישוב. מקרב היהודים שנותרו בעיירה, היו שניסו להימלט ממנה לעבר הונגריה, אך רובם נתפסו, ונרצחו. מספטמבר 1942 ועד ראשית 1943 הועברו אחרוני היהודים בעיירה לאיוונו-פרנקיבסק, שם נרצחו באתר טחנת רודולף.
גדעון עזרא
ביוגרפיה
עזרא נולד וגדל בשכונת כרם אברהם בירושלים, למד בתיכון ליד האוניברסיטה והיה חבר בתנועת המחנות העולים. שירת בצה"ל בשנים 1955–1958 בנח"ל מוצנח, וסיים את שירותו בדרגת סמל ראשון. למד באוניברסיטה גאוגרפיה ומדע המדינה אך לא החזיק בתואר אקדמי במקצועות אלה. במשך ארבע שנים היה חבר קיבוץ מחניים.
בשנת 1996 נבחר לכנסת ה-14 ברשימת הליכוד-גשר-צומת. בשנת 2001 מונה לסגן השר לביטחון פנים. בשנת 2003 מונה לשר במשרד ראש הממשלה. ביוני 2004, לאחר פיטורי השר בני אלון, מונה לשר התיירות. ב-29 בנובמבר באותה שנה מונה לשר לביטחון הפנים במקומו של צחי הנגבי, שפרש מתפקיד זה עקב חקירתו במשטרה. בתפקיד זה שימש במהלך תוכנית ההתנתקות, ובאירועים האלימים סביב פינוי המאחז עמונה.
עם הקמת הממשלה ה-31, ב-4 במאי 2006, מונה עזרא לשר להגנת הסביבה, תפקיד ששמו שונה בהמשך לשר להגנת הסביבה. בתפקיד זה הקשיח את הפיקוח על מזהמים סביבתיים וכחלק ממגמה זו סגר את תחנת הכוח רדינג, כאשר לא עמדה בתקן הנדרש, ואילץ אותה לעבור לשימוש בגז טבעי. ארגון הגג של הארגונים הירוקים, חיים וסביבה, החליט להעניק לו על כך את פרס הגלובוס הירוק ביום איכות הסביבה הבינלאומי 2006. באותו יום אישר עזרא את הפעלת התחנה מחדש במזוט בו השתמשה קודם. הוא עלה לבמה, קיבל את הפרס והודיע שהוא מפקיד אותו בידי אנשי "חיים וסביבה" עד שתחנת רדינג תופעל בגז, מה שקרה מספר שבועות אחר כך. בדצמבר 2007 השיב במליאת הכנסת, לבקשת חבר הכנסת דב חנין לקבלת פרטים אודות מדיניות המשרד להגנת הסביבה לגבי מפעלים מזהמים, כי "כיום איננו מסוגלים להצמיד שפיטה וענישה לעבירות".
שובץ במקום ה-12 ברשימת קדימה לכנסת ה-18.
בשנת 2010 אובחן עזרא, מעשן כבד, כחולה בסרטן הריאה. מאז גילוי מחלתו פעל להגברת המודעות לסכנות העישון ואף הגיש הצעת חוק בנושא. ב-17 במאי 2012 נפטר, בגיל 74.
חיים אישיים
היה נשוי ואב לשלושה, התגורר בכוכב יאיר.
הערות שוליים
]
מאפיות אנג'ל
מאפיות אַנְגֶּ'ל היא מאפייה תעשייתית, אחת מהגדולות בישראל. החברה נוסדה בשנת 1927 בירושלים על ידי סלומון אנג'ל, שהיה סוחר בדלק ובתבואה. המאפייה פעלה בשכונת בית וגן בירושלים עד שנת 1958, שבה הועתקה למשכנה הנוכחי בגבעת שאול.
המאפייה נמצאת בבעלותה של חברת "שלמה א. אנג'ל בע"מ" - חברה ציבורית משנת 1984 הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בעלי המניות הגדולים בה הם יצרנית הקמח הגדולה בישראל, טחנות קמח שטיבל ושניים מנכדיו של סלומון אנג'ל: ירון אנג'ל ויגאל חיאט. החברה מעסיקה כ-1,000 עובדים במפעליה השונים וצי של כ-180 משאיות המשמשות להפצת מוצרי המאפה לרשתות השיווק ולמרכולים ברחבי הארץ.
היסטוריה
משפחת אנג'ל, בראשות שלמה (סלומון), הייתה משפחת סוחרים בארץ ישראל שלפני קום המדינה זה מספר דורות, אשר ייבאה מארצות רחוקות: קנדה, ארצות הברית ואוסטרליה. אחד המוצרים העיקריים שייבאה היה קמח. אנג'ל היה הספק העיקרי של קמח למאפייה בבעלות זוג שותפים יהודים ירושלמים ב-1923. כעבור מספר שנים נכנסה המאפייה לחובות וב-1927 אנג'ל הסכים להמיר חוב הבעלים בהעברת הבעלות על המאפייה לידיו ואז למעשה הוקמה מאפיית אנג'ל הראשונה בשכונת בית וגן שבירושלים. בשנת 1957 התאגדה פעילות המאפייה כחברה פרטית.
ב-1958 עברה המאפייה למשכנה בשכונת גבעת שאול בירושלים, בסמוך למתחרה מאפיית ברמן.
ב-1984 הונפקה החברה בבורסה תחת השם: "שלמה א. אנג'ל בע"מ". באותה שנה נכנסה המאפייה לראשונה לתחום הקונדיטוריה ומוצרי מאפה, והקימה רשת חנויות ארצית של דברי מאפה.
ב-1995 הוקמה מאפייה חדשה לאנג'ל בלוד, וב-1997 רכשה את מאפיית אחדות בתל אביב. ב-1999 רכשה אנג'ל את מאפיית טוב טעם בנתיבות והפכה אותו למפעלה באזור הדרום.
בשנת 2000 רכשה אנג'ל את בית מאפה לדוגמה המתמחה באפיית מוצרים לאירועים ובתי מלון. בשנת 2001 רכשה 50% בעלות על מאפיית אורנים שבכפר החורש והפכה אותו למפעלה באזור הצפון. ב-2002 רכשה החברה את מאפיית אילת המתמחה בייצור לחמים חצי אפויים, ולאחר מכן הקימה את מפעל העוגות בבית שמש.
ב-2005 רכשה את המותג והסוד העסקי של פיתות שמשון, וב-2008 רכשה את מאפיית לחם חי.
ב-2008 נכנסה אנג'ל לתחום תחליפי הלחם ורכשה את המותג קליליות המתמחה בכך.
ב-2014 החלה המאפייה למכור את מוצריה לשוק האמריקאי, באמצעות החברה הבת, כשהוקמה מאפייה ראשונה מעבר לים, בניו ג'רזי, ארצות הברית, שעיקר פעילותה ייצור ומכירת פיתות תחת המותג "Angel's Bakery".
ב-2019 מכרה המאפייה את פעילות ייצור העוגות והמאפים למאפיית שפיצר שקנתה את המפעל בבית שמש בעקבות הפסדים כספיים.
באוגוסט 2021 נחתמה עסקת מכירת שטח המאפייה בגבעת שאול, תמורת כ-400 מיליון ש"ח, לקבוצת משקיעים, לשם הקמת פרויקט נדל"ן למגורים, מסחר ותעסוקה. פינוי השטח צפוי להתבצע עד לפברואר 2024. המאפייה צפויה להמשיך לייצר מוצרים במפעלים האחרים שלה בנתיבות, בלוד ובכפר החורש.
במרץ 2023 חתמה החברה על הסכם לרכישת יתרת הבעלות על מאפיית אורנים, והרכישה הושלמה ביולי 2023.
כיום יש לחברה ארבע מאפיות לחם: בירושלים, בלוד, בנתיבות וכפר החורש, והיא בעלת נתח שוק הלחם הגדול בישראל. בנוסף מפעילה החברה 17 סניפי מכירות ברחבי ישראל. לחברה מאפייה נוספת בניו ג'רזי, המייצרת מוצרים המותאמים לשוק האמריקאי. בנוסף למכירת לחמים מתוצרתה החברה משווקת ומוכרת מוצרי מאפה מתוקים (עוגות ועוגיות) ומלוחים שאותם היא רוכשת מספקים שונים. בשנת 2022 היו כ-26% מכלל מכירות החברה של מוצרים תחת פיקוח מחירים של משרד הכלכלה והתעשייה.
נושאי משרה
למייסד שלמה (סלומון) אנג׳ל הצטרפו לניהול החברה במהלך השנים שלושת בניו: אברהם, דני ועובדיה, ולאחר פטירתם של סלומון ושלושת הבנים, עבר הניהול לדור השלישי, כיום מנכ"ל החברה הוא נכדו של סלומון, ירון אנג'ל.
באפריל 2023 מונה עמר בר-לב ליו"ר דירקטוריון החברה.
קרטל הלחם
באוגוסט 2012 הגישה רשות ההגבלים העסקיים כתב אישום נגד מנכ"ל המאפייה, ירון אנג'ל, על חלקו ב"קרטל הלחם" - הסדר כובל לתיאום מחירי הלחם בין ראשי מאפיות אנג'ל, מאפיית ברמן ומאפיית דוידוביץ'. במסגרת הסדר טיעון נדון אנג'ל לחמישה חודשי מאסר וקנס של 300 אלף ש"ח, ונאסר עליו לכהן כדירקטור בחברה ציבורית במשך 5 שנים. על מאפיות אנג'ל הוטל קנס של 1.4 מיליון ש"ח. בהחלטה חריגה, הדירקטוריון של מאפיות אנג'ל החליט שהמנכ"ל, ירון אנג'ל, ימשיך לנהל את החברה מהכלא, כיוון שאין זה מעשי למצוא ממלא מקום לתפקיד המנכ"ל לתקופה כל כך קצרה.
מחאת צרכנים בציבור החרדי
ב-4 במאי 2023 השתתף יו"ר הדירקטוריון, עמר בר-לב, בהפגנה של מתנגדי רפורמת לוין ומתווה הגיוס, שהתקיימה בבני ברק ברחוב סמוך לביתו הרב גרשון אדלשטיין. כתגובה לכך הכריזו גורמים בציבור החרדי על חרם צרכנים על המאפייה עד שיפוטר בר לב, ובוטלו הזמנות גדולות. חלק מזכייני החברה במגזר החרדי התנתקו מהרשת והחליפו מיתוג. ב-4 ביוני, מספר ימים לאחר פטירתו של הרב אדלשטיין, עמר בר-לב וירון אנג'ל, מנכ"ל החברה, הגיעו לניחום אבלים ומסרו לבני משפחת אדלשטיין מכתב התנצלות. הדבר נעשה ביוזמת נשיא המדינה יצחק הרצוג.
נבחרת ג'מייקה בכדורגל
נבחרת ג'מייקה בכדורגל, הידועה בכינוייה "נערי הרגאיי", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של ג'מייקה.
לאחר שנים רבות ב-CONCACAF הצליחה הנבחרת הג'מייקאנית לעלות למונדיאל 1998 אך הודחה כבר בסיבוב הראשון לאחר הפסדים לקרואטיה וארגנטינה וניצחון על יפן. מרבית השחקנים הג'מייקנים הטובים ביותר באים מאנגליה והם משחקים בנבחרת מתוקף היותם ילידי ג'מייקה או שהתאזרחו. הישג השיא של ג'מייקה בגביע הזהב של CONCACAF הוא המקום השני בשנת 2015 ובשנת 2017. ג'מייקה זכתה בגביע הקריבי בשנים 1991, 1998 ו-2005 וסיימה שנייה פעמיים. בשנת 2015 התמודדה ג'מייקה כנבחרת אורחת בקופה אמריקה, אך הפסידה בכל משחקיה.
שיאי שחקנים
נכון ל-27 במרץ 2023.
קליף הולטון
קליפורד צ'ארלס "קליף" הולטון (אנגלית: Clifford Charles "Cliff" Holton; 29 באפריל 1929 - 4 ביוני 1996) היה כדורגלן אנגלי.
הולטון נולד באוקספורד וכשחקן נוער שיחק בעמדת הבלם של מועדון אוקספורד סיטי החובבני. באוקטובר 1947 הוא הצטרף לארסנל. הולטון שיחק בקבוצת המילואים של ארסנל במשך שלוש עונות, ולבסוף עבר לשחק בעמדת החלוץ המרכזי. הולטון ערך את הופעת הבכורה שלו בסגל הבוגר במשחק נגד סטוק סיטי ב-26 בדצמבר 1950; הולטון ביסס את מקומו בהרכב באופן הדרגתי, ובמשך שלוש עונות החל מעונת 1951/1952 הוא היה שחקן הרכב קבוע.
בעונת 1952/1953 הוא הבקיע 19 שערי ליגה (22 בסך הכל), והיה חלק חשוב בזכייה של ארסנל באליפות. אולם, בעונת 1954/1955 הוא איבד את מקומו בהרכב, וחזר אליו בעונה הבאה לאחר ששיחק בהגנה, בקישור ובהתקפה של ארסנל. הולטון המשיך לשחק בארסנל במשך שלוש עונות נוספות, וב-6 באוקטובר 1956 הוא הבקיע ארבעה שערים במשחק הבית נגד מנצ'סטר סיטי, והפך לשחקן הראשון מאז ג'ק למברט שמבקיע יותר משלושער באצטדיון הייבורי. בסך הכל הוא הבקיע 88 שערים ב-217 משחקים במדי ארסנל. הולטון מעולם לא זומן לנבחרת אנגליה, למרות ששמו הוזכר מספר פעמים כמועמד להצטרף לסגל שלה.
באוקטובר 1958 נמכר כרטיס השחקן של הולטון לווטפורד תמורת 10,000 לירות שטרלינג, במה שנתפס כמהלך מפתיע בגלל המיקום של ווטפורד בליגה הרביעית. הולטון שיחק בווטפורד במשך שלוש עונות בעיקר בעמדת החלוץ המרכזי, ובעונת 1959/1960 הבקיע שיא מועדון של 48 שערים וסייע לו להעפיל לליגה השלישית. הוא הועבר לנורת'המפטון טאון ב-1961, והבקיע שם שיא מועדון של 36 שערים בעונת 1961/1962. הולטון הוא אחד השחקנים היחידים באנגליה שהגיעו להישג זה בשני מועדונים שונים.
לאחר מכן הוא שיחק בקריסטל פאלאס, ווטפורד (קדנציה שנייה), צ'רלטון אתלטיק ולייטון אוריינט. הולטון פרש ב-1968, ועזב כליל את תחום הכדורגל על מנת לפתח קריירה כמהנדס. הוא מת ב-1996 בזמן שהיה בחופשה.
טורניר אמסטרדם
טורניר אמסטרדם היה תחרות כדורגל שנתית ששוחקה לפני תחילת העונה הסדירה באצטדיונה הביתי של אייאקס אמסטרדם - אמסטרדם ארנה. המשחקים בטורניר היו עבור הקבוצות המשתתפות בעיקר משחקי אימון והכנה לקראת העונה.
היסטוריה ומבנה התחרות
הטורניר במתכונתו הנוכחית הוא ממשיכו של טורניר אמסטרדם 700 ששוחק לראשונה בשנת 1975 במסגרת חגיגות 700 שנה להיווסדה של העיר אמסטרדם. הטורניר התקיים מאז אחת לשנה עד ל-1992, אז שוחק לאחרונה במתכונתו ה"ישנה". הטורניר במתכונתו החדשה החל את דרכו ב-1999.
במסגרת הטורניר נפגשות 4 קבוצות כדורגל, כאשר באופן קבוע אחת מהן היא תמיד המארחת, אייאקס אמסטרדם. בין הקבוצות שהשתתפו בטורניר במתכונתו הנוכחית מאז 1999 נמצאות ברצלונה, ארסנל, גלאטסראיי, מנצ'סטר יונייטד, ליברפול, אינטר, לאציו, פורטו, ולנסיה וסנטוס.
הטורניר כולל 4 משחקים המתקיימים באמסטרדם ארנה. הטורניר מתקיים בחודשים יולי או אוגוסט ונמשך 3 ימים בדרך כלל, כאשר היום השני משמש למנוחה בין משחקי היום הראשון והשלישי. השנים 1999 ו-2006 היו יוצאות דופן, כאשר הטורניר נפרש על פני יומיים בלבד, ללא יום מנוחה.
שיטת הניקוד בטורניר זה שונה מהניקוד הנהוג בטורנירים רשמיים. בדומה למרבית תחרויות הכדורגל, ניצחון מזכה ב-3 נקודות, תיקו בנקודה אחת והפסד לא מזכה את הקבוצה בנקודות. עם זאת, הקבוצות מזוכות בנקודה נוספת עבור כל שער שהן מבקיעות. כך למשל, שוויון 3-3 וניצחון 0-1 יזכו כל אחת מהקבוצות (פרט למפסידה) ב-4 נקודות - שיטה שמטרתה לעודד משחק התקפי ופתוח יותר. שיטת ניקוד זו נמצאת בשימוש גם בגביע האמירויות.
ליאת שביט
ליאת שביט (נולדה ב־27 ביוני 1971) היא תסריטאית טלוויזיה ויוצרת ישראלית. זוכת פרס אמי לשנת 2018 על הסדרה נבסו, ופרס "ורד הזהב" (Rose d'or) לשנת 2014 על הסדרה "חברות".
קורות חיים
שביט נולדה, גדלה ומתגוררת בתל אביב. למדה בבית הספר התיכון עירוני י"ד. במהלך השירות הצבאי בצה"ל שירתה שביט כגרפיקאית אנימטורית.
לשביט תואר ראשון מהחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב. לאחר סיום לימודיה החלה לעסוק באופן מקצועי בכתיבה וביצירה לעיתונות ולטלוויזיה.
שביט נשואה, ולה שלושה ילדים. מתגוררת בשיכון דן שבתל אביב.
יצירתה
בשנת 2012 החלה שביט לכתוב את "באנה באנה", מדור סאטירי בעיתון הארץ (יחד עם שחר סגל, מיקה אלמוג, לילך לשם־ברנע ועוד) שהתפרסם על כפולת עמודים בעיתון בכל יום שישי, תחת הכותרת "נשים מתפרעות על עמוד", והיה פרי עטן של כותבות וקומיקאיות.
שביט היא מיוצרי תוכניות הטלוויזיה מלחמת המינים, חברות ונבסו.
על המועמדות לפרס אמי לסדרה "נבסו" ועבודת הכתיבה המשותפת ("חברות" ו"נבסו") במהלך 9 השנים האחרונות (החל משנת 2010 בערך) עם התסריטאי שי בן עטר: (…) "קיבלנו את זה בהפתעה, גם לא ידענו אם זה על "חברות" או "נבסו". אנחנו 8–9 שנים כותבים כל יום ביחד (…) בצורה מסודרת.
גילינו שעד היום בכל הסיטקומים האמריקאים מעולם לא הופקה סדרה שיש בה זוג של שחור ולבנה. זה מסובך כנראה יותר ממה שחשבנו. במשך שנים אנחנו צוחקים מסדרות אמריקאיות, הגיע הזמן שיצחקו מסדרות שלנו".
סמנתה ריילי
סמנתה לינט "סאם" ריילי (באנגלית: Samantha Linette "Sam" Riley; נולדה ב-13 בנובמבר 1972). היא שחיינית אוסטרלית ממוצא אבוריג'יני, בעלת 3 מדליות אולימפיות משתי אולימפיאדות, אחת כסף ושתיים ארד, אלופת עולם במשחה ל-100 מטר ול-200 מטר חזה, בעלת 3 מדליות עולמיות ושיאנית עולם במשחה ל-100 מטר חזה.
ביוגרפיה
ריילי נולדה בבריזביין, קווינסלנד. היא החלה לשחות על מנת להתגבר על האסתמה ממנה סבלה. היא התאמנה תחת הדרכתו של סקוט ולקרס, ביחד עם סוזי אוניל.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 זכתה ריילי במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב כששחתה במוקדמות. בנוסף, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:11.15 דקות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה ריילי במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:09.25 דקות. בנוסף, היא סיימה במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:07.01 דקות ובמקום 12 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:32.63 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בפלמה דה מיורקה, ספרד בדצמבר 1993 זכתה ריילי בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חזה (1:07.77 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה (2:24.75 דקות).
אלופה ושיאנית עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 זכתה ריילי בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 1:07.69 דקות, לפני גוהונג דיי (1:09.26 דקות) ויואן יואן (1:10.19 דקות) שתיהן מסין ובמשחה ל-200 מטר חזה בשיא תחרות חדש של 2:26.87 דקות, לפני יואן (2:27.38 דקות) ובריג'יט בקו מבלגיה (2:28.85 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:06.95 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באטלנטה באוגוסט 1995 זכתה ריילי בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:24.81 דקות, 5 מאיות השנייה איטי משיא העולם של חברתה לאגודה רבקה בראון (2:24.76 דקות) והתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:02.93 דקות).
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בריו דה ז'ניירו, ברזיל בדצמבר 1995 זכתה ריילי ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 1:05.70 דקות, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש נוסף של 2:20.85 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:00.46 דקות.
ריילי הגיעה לאולימפיאדת אטלנטה (1996) תחת עננה כבדה של חשד לאימרוץ וזאת לאחר שנימצאה חיובית בבדיקת סמים שיגרתית שנערכה לה לפני כן. מאמנה הודה שהורה לתת לה כדורים נגד כאב ראש שהכילו חומרים אסורים. היא קיבלה רשות להשתתף באולימפיאדה ונאלצה להתמודד עם המבוכה והלחץ שהפרשה עוררה. במשחקים עצמם זכתה ריילי בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:05.08 דקות, אחרי ארצות הברית (4:02.88 דקות) ולפני סין (4:07.34 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:09.18 דקות, אחרי פני היינס מדרום אפריקה (1:07.73 דקות) ואמנדה בירד מארצות הברית (1:08.09 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:27.91 דקות, המנצחת הייתה היינס (2:25.41 דקות).