cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
והריקותי לכם ברכה
הניגון השני
המיוחס למשפחת חריטונוב (שלום חריטונוב או אחיו אהרן) מהעיר ניקולייב. הניגון היה מושר אצל הרבי מנחם מנדל שניאורסון בעת התוועדות.
לב לייבמן טוען כי כנראה ניגון זה בסיסו הוא הניגון הראשון, אך עובד מחדש על ידי משפחת חריטונוב.
הניגון הופיע בתחילת שנות ה-70 באלבום "ניגוני ליובאוויטש 2" של שמואל בצלאל אלטהויז שזכר את הניגון מעיירתו ניקולייב. ומשם בשנת תש"מ לספר הניגונים חב"ד חלק ג' ניגון מספר ר"פ (280).
הניגון הופיע בפרויקט היכל הנגינה ואצל אמנים נוספים, הרב יואל כהן שר את הניגון ללא מילים.
קישורים חיצוניים
הניגון השני:
The Man
The Man (בעברית: הָאִישׁ) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבומה השביעי, Lover. השיר יצא לאור ב-27 בינואר 2020, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
"The Man" הגיע למקום ה-23 במצעד הבילבורד הוט 100 בארצות הברית, והפך לסינגל הרביעי ברציפות מ-Lover שהגיע בשיאו לארבעים העליונים במצעד. הוא נכנס לארבעים העליונים באוסטרליה, בלגיה, קנדה, צ'כיה, אסטוניה, הונגריה, אירלנד, מלזיה, ניו זילנד, נורווגיה, סינגפור, סלובקיה והממלכה המאוחדת. ב-7 בפברואר 2020 הופץ ליוטיוב קליפ מילים מונפש של השיר. ב-18 בפברואר 2020, הופצה גרסה אקוסטית חיה של השיר, בשם "", בכל פלטפורמות המוזיקה, בליווי הקליפ שלו.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי טיילור סוויפט וג'ואל ליטל. ספנסר קורנהאבר מ-The Atlantic תיאר את השיר כ-"אחד מהשירים הקליטים ביותר מתוך האלבום Lover". בריטני הודאק מפורבס, שיבחה את השיר תוך שאמרה שמדובר "בשיר הכי חשוב שהיא [סוויפט] כתבה אי פעם".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-140 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
קליפ המילים של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של טיילור סוויפט ב-7 בפברואר 2020. נכון לאפריל 2020, צבר קליפ המילים למעלה מ-10 מיליון צפיות. הווידאו קליפ המלא של השיר הועלה ליוטיוב ב-27 בפברואר 2020, תוך שניתן לראות בו את סוויפט מחופשת לגבר. בקליפ משתתפת לורן גריי.
נכון לספטמבר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-45 מיליון צפיות.
בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV 2020 זכתה סוויפט בפרס הבימוי הטוב ביותר על בימוי הקליפ, ובכך הייתה לאשה הראשונה שזכתה בקטגוריה זו של הפרס על עבודת בימוי סולו.
פיניאס גייג'
'''פיניאס פ. גייג' (באנגלית: Phineas P. Gage'''; ) היה עובד רכבת בארצות הברית אשר נפגע במוחו במהלך תאונת עבודה. המקרה שלו השפיע רבות על חקר הנפש (גם בתחום הנוירוביולוגי וגם בתחום הפסיכולוגי), וגרר אחריו ניסויים רבים.
התאונה
פיניאס גייג' נולד בארצות הברית בשנת 1823, וכבר בשנת 1848 כשהיה בן 25 עבד כמהנדס ומנהל כוח העבודה ברכבת בין העיר ראטלנד לעיר ברלינגטון. יום אחד עבדו עובדי הרכבת בניפוץ סלעים שהפריעו למעבר פסי הרכבת החדשים. פיניאס וצוותו החלו בהערכות לפיצוץ, אך התהליך השתבש, ומוט ברזל באורך מטר ששימש כחלק מהמסילה, עף, חדר לראשו של גייג' דרך הראש (כשהוא מחורר את מוחו) ונחת כמה מטרים לאחור. להפתעת כל עמיתיו לעבודה, גייג' לא מת, לא איבד את הכרתו, ואף הרגיש טוב, כאילו לא נפצע כלל. הוא הצליח ללכת לרופא בכוחות עצמו, ורופאיו: דוקטור ויליאמס ודוקטור ג'ון הארלו, דיווחו שראייתו ושמיעתו עדיין תקינות, ויכולותיו השכליות לא נפגעו.
השפעת הפגיעה
האזור בו גייג' נפגע קרוי האונות הפרונטליות, או האונות המצחיות. אזור זה במוח נמצא מעל המצח וקשור בשליטה בהתנהגות. זהו האזור המפותח ביותר במוח האדם ומהווה כשלושים אחוז מנפחו. אצל חיות אחרות חלק זה במוח הרבה יותר קטן. לאחר הטיפול, רופאיו שמו לב להתנהגות מאוד ילדותית של גייג'. גם בני משפחתו שמו לב לשינוי התנהגותו: גייג', שהיה אדם אחראי, טוב לב, שקדן ורציני, הפך לאימפולסיבי, גס, ילדותי וחסר התחשבות. חברת הרכבת סירבה להחזירו לעבודתו בעקבות השינוי הדרמטי שהתרחש באופיו. גייג' עזב את משפחתו לדרום אמריקה, ובשנת 1860 מת מסטטוס אפילפטיקוס.
לאחר התאונה שעבר גייג' הוא תואר על ידי הרופא שלו כ"עקשן, טרחן, ועם זאת גחמני, הפכפך, מתנדנד, אשר בתככנותו רוקם תוכניות רבות לעתיד אשר ננטשות עוד טרם שסיים לתכנן.... ילד ביכולותיו השכלית, אך עם התשוקות החייתיות של גבר חזק".
המקרה של גייג' שינה את ההתייחסות למוח. בעקבות התאונה הבינו שהמוח מורכב מאזורים וחלקים שונים, אשר לכל אחד מהם תפקיד שונה, ושיש קשר בין המוח לנפש.
תרומה להבנת המוח
אף על פי שתאונתו של גייג' הפכה לאחד המקרים המפורסמים ביותר בתולדות חקר המוח, ושתפיסת העולם לגבי המוח השתנתה, לא הייתה לה תרומה משמעותית להבנת אופן פעולת המוח. הרופאים לא בדקו בדיקה מעמיקה את מוחו, והייתה חסרה השוואה באופיו לפני התאונה לבין אחרי התאונה.
בדיקה מעמיקה בתפקוד האונות המצחיות התאפשרה רק עם המצאת הניתוח הלובוטומי, שישים שנה לאחר מכן. בניתוח הראשון שבוצע, כל האנשים שהשתתפו בניתוח ולא מתו במהלכו או בעקבותיו, עברו שינוי אישיות, בדיוק כמו גייג'. למרות זאת, הניתוח הלובוטומי המוכר ביותר התרחש בבית חולים לחולי נפש, שם ניסו להחזיר אנשים לשפיותם. בחלק מהמקרים מצב האנשים השתפר, אך בחלק אחר של המקרים מנותחים רבים הפכו לחסרי יכולת דיבור, ובוהים ללא מחשבה. אף על פי שעזר לחלק מחולי הנפש שנותחו, הניתוח הלובוטומי עדיין נושא את הכינויי "הטיפול הברברי ביותר בתולדות הרפואה", ובארצות רבות הוכרז ניתוח זה כאסור.
דאגלס DC-8
דאגלס DC-8 (באנגלית: Douglas DC-8) הוא מטוס נוסעים סילוני צר-גוף בעל ארבעה מנועים מתוצרת דאגלס איירקראפט קומפני, המטוס יוצר בין השנים 1958-1986, והוא התחרה בעיקר במטוס הבואינג 707.
המטוס טס לראשונה ב-30 במאי 1958, בסה"כ נבנו 556 מטוסים מדגם זה.
פיתוח
פיתוח המטוס החל בשנת 1955 לאחר שטס אב הטיפוס של בואינג 707, המטוס שפיתחה דאגלס היה רחב וארוך יותר.
בתחילה חששו חברות התעופה לרכוש את המטוס, כיוון שהיה יקר בהרבה ממטוסי המדחף שהיו נהוגים באותה התקופה, אולם לאחר שהחלו טיסותיו המסחריות של הבואינג 707 החלה דרישה למטוס.
לצורך יצור המטוס, פתחה דאגלס מפעל חדש בלונג ביץ'. טיסת הבכורה הייתה ב-30 במאי 1958, המטוס הראשון נמסר לחברת דלתא איירליינס ב-ספטמבר 1959. יצור המטוס הופסק בשנת 1986.
אוטריים
מיון
גלריה:
ארי אסטר
ארי אסטר (באנגלית: Ari Aster; נולד ב-15 ביולי 1986) הוא במאי ותסריטאי קולנוע אמריקאי-יהודי. הוא ידוע בעיקר בזכות כתיבה ובימוי של שלושת סרטי האימה: "תורשתי" (2018), "מידסומר" (2019) ו"בו מפחד" (2023).
ראשית חייו
אסטר נולד בעיר ניו יורק למשפחה יהודית. בן לאב מוזיקאי ואם משוררת ויש לו אח צעיר.
הסרט הראשון שצפה בו היה דיק טרייסי (Dick Tracy), כשהיה בן ארבע. הוא מספר שבסרט הייתה סצנה שבה דמות ירתה באקדח טומי והוא קפץ בבהלה ממושבו ו"רץ שישה בלוקים בעיר ניו יורק", שבהן אמו נאלצה לרדוף אחריו.
בילדותו המוקדמת, משפחתו התגוררה לזמן קצר בצ'סטר, אנגליה והם חזרו לארצות הברית כשאסטר היה בן 10, והתיישבו בניו מקסיקו.
בילדותו, אסטר נהיה אובססיבי לסרטי אימה, ונהג לשכור אותם לעיתים קרובות מספריות וידאו מקומיות: "עברתי על כל הסרטים במדור סרטי האימה של כל חנות וידאו שהצלחתי למצוא [...] מצאתי את עצמי פשוט כותב תסריטים".
בשנת 2004, אסטר נרשם למכללת סנטה פה בניו מקסיקו, שם למד קולנוע. לאחר שסיים את לימודיו ב-2008, אסטר התקבל ב-2010 למכון הסרטים האמריקאי (AFI) שם קיבל תואר שני באמנויות (MFA) עם התמקדות בתחום הבימוי.
סרטים קצרים מוקדמים
סרט הביכורים של אסטר היה הסרט הקצר "סיפורם של שני טימס", אותו כתב במכללת סנטה פה והגיש למכון הקולנוע האמריקאי (AFI) בכדי לקבל מלגת לימודים.
לאחר מכן, אסטר ביים את הסרט הקצר "הדבר המוזר על הג'ונסונים", סיפורה של משפחה שבה הבן נמצא במערכת גילוי עריות מתעללת עם אביו. הסרט היה סרט הגמר של אסטר.
בין 2011 ל-2018, אסטר כתב וביים עוד חמישה סרטים קצרים, לעיתים קרובות בשיתוף עם חבריו מהלימודים בAFI, אלחנדרו דה ליאון ופאבל פוגורזלסקי, בין היתר.
פריצת דרך עם חברת A24
אסטר פרץ לתודעה עם סרטו הארוך הראשון, סרט האימה-דרמה ״תורשתי״, שהוקרן בבכורה ב-21 בינואר 2018, במסגרת הקרנת חצות בפסטיבל סאנדנס 2018, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 ביוני 2018. מככבים בו טוני קולט, אלכס וולף, מילי שפירו וגבריאל בירן כמשפחה רדופת נוכחות מסתורית, לאחר מותה של הסבתא המיסטיקנית.
״תורשתי״ זכה לשבחים על ידי המבקרים, כאשר הופעתה של קולט זכתה לשבחים מיוחדים. הסרט זכה להצלחה מסחרית, והרוויח מעל 80 מיליון דולר בתקציב של 10 מיליון דולר וכך הפך לסרט המרוויח ביותר של חברת ההפצה A24. במגזין התרבות של רולינג סטון, פיטר טראוורס כינה אותו ״הסרט המפחיד ביותר של 2018״.
ההפקה הבאה של אסטר, גם היא עם A24, הייתה סרט האימה הפולקלורי ״מידסומר״, בכיכובה של פלורנס פיו. הוא עוקב אחר קבוצת סטודנטים שנוסעת לשוודיה לפסטיבל שמתרחש אחת ל-90 שנה ומוצאת את עצמה בחגיגותיה של כת פגאנית. מידסומר יצא לאקרנים בארצות הברית ב-3 ביולי 2019 ובשוודיה ב-10 ביולי 2019. הסרט זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, כאשר רבים שיבחו את הבימוי של אסטר ואת הופעתה של פיו. על עבודתו על הסרט, אסטר קיבל מועמדות לתסריט הטוב ביותר בטקס פרסי הסרט העצמאי ה-29 של פרסי גות׳האם.
ביוני 2019 ארי אסטר והמפיק לארס קנודסן הכריזו על השקת חברת ההפקה החדשה שלהם, Square Peg, שתעבוד בשיתוף פעולה עם A24 על הפרויקטים הבאים של אסטר.
השפעות וסגנון
בראיון לקריטריון קולקשן (The Criterion Collection), אסטר מנה כמה מהסרטים האהובים עליו כמו "תינוקה של רוזמרי", "פאני ואלכסנדר", "פרסונה", "עניין של חיים ומוות", "45 שנים", "יום קיץ בהיר יותר", "עידן התמימות", "המורה לפסנתר", "שמונה וחצי" ו-"דחייה".
פלוגה ה', רגימנט 506, הדיוויזיה המוטסת ה-101 (מלחמת העולם השנייה)
פלוגה ה' (באנגלית: Easy Company), מגדוד 2, רגימנט 506, הדיוויזיה המוטסת ה-101, הייתה פלוגת חיל רגלים מוצנח בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. היא נטלה חלק בקרבות במערב ובמרכז אירופה במסגרת חיל המשלוח האמריקני בזירה זו. הפלוגה זכתה לפרסום רב בזכות הספר "אחים בקרב" (אנגלית: Band of Brothers), שכתב אודותיה ההיסטוריון הצבאי האמריקני סטיבן אמברוז, וסדרת הטלוויזיה בשם "אחים לנשק" שהופקה על פי ספר זה.
הקמה ואימונים
הפלוגה הוקמה בארצות הברית בחודש יולי 1942 במסגרת הרגימנט ה-506, שהוקם כרגימנט נסיוני של צנחנים. הפלוגה הוקמה במחנה טוקואה (Toccoa) ליד הר קוראהי (Currahee) שבמדינת ג'ורג'יה, כ-120 קילומטר מצפון מזרח לעיר אטלנטה. מפקדה הראשון היה סרן הרברט סובל (Herbert Sobel), אשר נודע בסגנון הפיקוד הקפדני (ואף הטרחני) שלו. שמה של הפלוגה ניתן לה בהיותה הפלוגה החמישית ברגימנט (E היא האות החמישית באלף-בית האנגלי), וכיון שהיה מקובל בצבא ארצות הברית לבטא במילה את האות שציינה כל פלוגה (כך לדוגמה, פלוגה D בחטיבות השונות נקראה בדרך כלל Dog Company).
האימון הבסיסי (טירונות) של הפלוגה התקיים כולו במחנה טוקואה, וריצות האימון הגופני התכופות של החיילים אל פסגת הר קוראהי ובמורדו ("שלושה מייל למעלה, שלושה למטה") הפכו לסמלה של תקופת הטירונות. בדצמבר 1942 יצא רגימנט 506 לאימוני צניחה ואימונים נוספים בבסיסים אחדים בדרום ארצות הברית, ובהם פורט בראג. בחודש ספטמבר 1943 הפליגה הדיוויזיה ה-101 כולה לבריטניה.
בבריטניה שוכנה הפלוגה בכפר אולדבורן (Aldbourne), כ-100 קילומטר ממערב ללונדון. אימוניה נמשכו בבריטניה, וכללו גם השתתפות בתרגיל להדמיית הנחיתה בצרפת שנערך בחופי מחוז דבון בדרום אנגליה ובחזרה כללית של הצניחה, שנערכו בחודשים אפריל ומאי 1944. בעת השהות בבריטניה הועבר סרן סובל לתפקיד אחר בדיוויזיה ה-101 ובמקומו מונה כמפקד הפלוגה סגן תומאס מיהן (Thomas Meehan).
הפלישה לצרפת
מפקד הפלוגה סגן מיהן נעדר, ובהמשך התברר שהוא וחיילים נוספים מכיתת המפקדה של הפלוגה נהרגו בהתרסקות מטוס התובלה ממנו עמדו לצנוח. על כן מונה למפקד הפלוגה סגן ריצ'רד וינטרס (Richard Winters).
עד הבוקר טרם הגיעו מרבית חיילי הפלוגה לנקודת הכינוס שלהם. למרות זאת הטיל מפקד הגדוד בשעות הבוקר על הפלוגה לתקוף ולכבוש מוצב גרמני מוגן באחוזת ברקור (Brécourt Manor), כקילומטר מצפון לכפר סנט מארי דו-מון (Sainte Marie-du-Mont) וכחמישה קילומטר ממערב לחוף יוטה. במוצב היו מוצבים מספר תותחים בינוניים, שאיימו על החיילים הנוחתים בחוף, והגנו עליו כ-60 לוחמים גרמנים. 13 לוחמים בפיקודו של וינטרס ועוד 10 לוחמים מפלוגה ד' ביצעו את המשימה בהצלחה ושיתקו את התותחים. פעולה זו נחשבת לפעולה התקפית קלאסית על מוצב מבוצר, שעדיין נלמדת באקדמיה הצבאית האמריקנית בוסט פוינט.
מפקד רגימנט 506 המליץ להעניק לסגן וינטרס את מדליית הכבוד של הקונגרס על פעולתו בקרב אחוזת ברקור, אך הוא קיבל בסופו של דבר את צלב השירות המצוין. ארבעה ממשתתפי הקרב קיבלו את עיטור כוכב הכסף, ושמונה נוספים קיבלו את עיטור כוכב הארד.
ב-7 ביוני החלה הדיוויזיה ה-101 לתקוף דרומה, לכיוונה של העיירה קרנטן (Carentan), אשר כיבושה נדרש על מנת לאפשר לכוחות הנוחתים להרחיב את ראש החוף דרומה ומערבה. ב-12 ביוני לפנות בוקר הגיעה הפלוגה במסע לילי למבואות הדרומיים של קרנטן. היא תקפה עם שחר מול אש גרמנית כבדה והשתתפה בכיבושה של העיירה. לאחר מכן התייצבה הפלוגה בהגנה מדרום מערב לעיירה וב-13 ביוני עמדה שם בהצלחה בפני התקפת נגד גרמנית חזקה. הפלוגה החזיקה בקו הגנה זה עד 29 ביוני ואז הועברה עם הדיוויזיה כולה לאזור כינוס ליד חוף יוטה. ב-11 ביולי חזרה הפלוגה בדרך הים לבריטניה ושבה לבסיסה באולדבורן להתארגנות.
בטיסה לנורמנדי ובקרבות בה נפלו שמונה עשר מאנשי הפלוגה ו-47 נפצעו.
מבצע מרקט גארדן ואחריו
לאחר ששהתה באנגליה במהלך החודשים יולי ואוגוסט צנחה פלוגה ה' עם הדיוויזיה ה-101 בדרום הולנד ב-17 בספטמבר 1944. הצניחה נערכה במסגרת מבצע מרקט גארדן, שהיה ניסיון של בעלות הברית לאגף מצפון את קו זיגפריד המוגן על ידי הגרמנים, לצלוח את נהר הריין ולהשתלט על חבל הרוהר, לבה התעשייתי של גרמניה. על הדיוויזיה ה-101 ושתי דיוויזיות מוטסות נוספות הוטל לתפוס שורה של גשרים על נהרות ונתיבי מים בהולנד, מהעיר איינדהובן ועד לערים ניימכן וארנהם, כדי לסלול נתיב לכוחות הקרקע של בעלות הברית.
לאחר סיום המבצע נותרה הדיוויזיה ה-101 בהולנד עד שלהי נובמבר 1944. היא פעלה שם במסגרת הכוחות שהוקצו להגנת השטח שנכבש במבצע מצפון לניימכן ומדרום לעיר ארנהם.
ב-5 באוקטובר השתתפה מחלקה מן הפלוגה בפיקודו של וינטרס בקרב בגדתו הדרומית של נהר הריין, נגד יחידה גרמנית, שצלחה את הנהר מצפון, כעשרים קילומטר ממערב לארנהם. כיון שהכוח נקלע למצב טקטי נחות מול הגרמנים לא ראה וינטרס ברירה אלא לצאת להתקפה. 35 חיילים מן הפלוגה הסתערו על הגרמנים (שאחר כך התברר שמנו כ-300 איש) והצליחו להניסם תוך גרימת אבדות כבדות; אחד מחיילי הפלוגה נהרג וכעשרים נפצעו. התקפה זו גם סייעה בהדיפת התקפה גרמנית גדולה בהרבה על רגימנט 506.
זמן קצר לאחר הקרב קודם סגן וינטרס לתפקיד סגן מפקד גדוד 2, ובהמשך הוא מונה למפקד הגדוד. לתפקיד מפקד הפלוגה מונה קצין אחר, שהוחלף תוך זמן קצר, ובמקומו מונה סגן פרד (שנודע בכינוי "מוס") הייליגר (Frederick Heiliger).
ב-23 באוקטובר לפנות בוקר צלחה כיתת חיילים מהפלוגה (20 חיילים וקצינים) את הריין אל גדתו הצפונית, והביאה ממנה בהצלחה כ-120 צנחנים בריטיים מהדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה, אשר הסתתרו שם מאז סיומו של קרב ארנהם.
ב-25 בנובמבר עזבה פלוגה ה' את קווי ההגנה מדרום לארנהם והועברה להתארגנות במחנה מורמלון (Mourmelon) בצפון צרפת, כ-30 קילומטר מדרום מזרח לעיר ריימס.
בקרבות בהולנד נפלו שישה מחיילי הפלוגה ונפצעו 49.
קרב הבליטה
מפקדת חיל המשלוח של בעלות הברית החליטה להפעיל לצורך המגננה בין השאר את הדיוויזיה המוטסת ה-101. הדיוויזיה נשלחה בדרך היבשה ממחנה מורמלון להקים מתחם הגנה בעיר בסטון (Bastogne), שהייתה צומת דרכים חשוב בחבל הארדנים. זמן קצר לאחר שהדיוויזיה תפסה את העיר היא כותרה על ידי כוחות גרמניים עדיפים ממנה בהרבה. הכיתור הוסר רק ב-26 בדצמבר, כאשר התקפת הארמייה השלישית (של הגנרל פטון) מדרום לעיר פתחה אליה נתיב אספקה.
פלוגה ה' הוצבה ב-19 בדצמבר בעמדת הגנה בשטח פתוח דרומית לכפר פואה (Foy), כ-4 קילומטר מצפון למרכזה של בסטון. היא שהתה שם במשך 12 ימים, כשהיא סופגת הפגזות והתקפות גרמניות ומתמודדת עם תנאי מזג אוויר חורפי קיצוניים ללא לבוש חורף, ועם מחסור בתחמושת ובמזון. במהלך ימים אלו נהרגו שבעה מחייליה. מה-1 בינואר 1945 השתתפה הפלוגה בהתקפת רגימנט 506 צפונה מהעיר, ובמהלכה ספגה את ההפגזות העזות ביותר שחוותה במלחמה כולה. לפחות שניים מחייליה נהרגו בהן ואחרים נפצעו.
ב-10 בינואר נשלחה הפלוגה לכבוש את הכפר פואה. בעיצומו של קרב זה העביר מפקד הגדוד וינטרס את מפקד הפלוגה סגן דייק מתפקידו ומינה במקומו את סגן רונלד ספירס. ספירס היה למפקד הפלוגה עד לפירוקה. ב-15 בינואר כבש גדוד 2 ובכללו הפלוגה את הכפר נוביל (Novile). יומיים אחר כך הוחלפה הדיוויזיה ה-101 בקו מצפון לבסטון.
הפלוגה יצאה לבלגיה בכוח של 121 קצינים וחיילים וקלטה שם כ-25 מחליפים; בקרבות שם נהרגו 11 מחייליה ונפצעו כ-70.
קרבות בצרפת ובגרמניה
ב-29 באפריל חזו חיילי הפלוגה במראהו של מחנה עבודת כפייה גרמני בבוכלו (Buchloe), כ-50 קילומטר ממערב למינכן. מחנה זה היה חלק ממכלול מחנות קאופרינג שהיו מחנות הלוויין של דכאו, והפלוגה מצאה בו מאות גופות של אסירים ואלפי אסירים חיים מזי רעב. ריצ'רד וינטרס כתב על חוויה זו כך:
בראשית חודש מאי התקדמה הפלוגה אל העיר ברכטסגאדן (Berchtesgaden) והשתלטה על בית האחוזה שהחזיק שם אדולף היטלר. שם הגיעה אליה ב-7 במאי הידיעה על כניעת גרמניה וסיום המלחמה באירופה.
קיץ וסתיו 1945
הפלוגה הייתה אמורה לעבור עם הדיוויזיה כולה לזירת האוקיינוס השקט כדי להשתתף שם בהתקפה על יפן עצמה, אך כניעת יפן ב-15 באוגוסט 1945 ביטלה את הצורך בכך.
ב-30 בנובמבר 1945 הושבתה הדיוויזיה ה-101 מפעילות ופלוגה ה' חדלה להתקיים.
אמברוז טוען בספרו, שבתקופה שבה הגיעה פלוגה ה' לשיא יעילותה הקרבית היא הייתה פלוגת הרגלים הטובה ביותר בעולם. טענתו זו נשענת על המחקר שערך על הפלוגה בלבד, ולא על מחקר משווה על פלוגות אחרות כלשהן שלחמו באותה תקופה. על כן יש להתייחס אליה בספקנות רבה.
לאחר המלחמה
במלחמת העולם השנייה נהרגו 48 מחיילי הפלוגה. יותר ממאה מהם נפצעו – חלקם פעמיים ושלוש פעמים, אחד – ארבע פעמים. רבים מחיילי הפלוגה סבלו מתסמונת פוסט-טראומטית.
אנשי הפלוגה ששרדו לאחר המלחמה יצאו לחיים האזרחיים. קשרי החברות והסיוע ביניהם נמשכו לאחר פירוק הפלוגה והם מתקיימים עד היום. כתב על כך ההיסטוריון סטיבן אמברוז:
בפברואר 2010 היו חיים עדיין 37 מתוך 114 הקצינים והחיילים ששירתו במסגרת הפלוגה ונותרו בחיים לאחר המלחמה.
האחרון מאנשי הפלוגה, אדוארד שיימס, מת ב-3 בדצמבר 2021, בגיל 99.
ספרות על פלוגה זו
ב-1990 יזם ההיסטוריון סטיבן אמברוז את כתיבתו של ספר אודות הפלוגה. היה זה לאחר שהוא פגש את ותיקי הפלוגה לראיונות במסגרת כתיבת ספרו על יום הנחיתה בנורמנדי. לצורך כתיבת הספר ראיין אמברוז עשרות מוותיקי הפלוגה, התכתב כמעט עם כל מי מהם שהיה אז בחיים וקיבל חומר תיעודי מהם ומקרובים של חיילי הפלוגה שכבר הלכו לעולמם. הוא השתתף בשני ביקורים בזירות הקרב באירופה עם חיילים לשעבר מהפלוגה. הספר יצא לאור ב-1992 בשם Band of Brothers ותורגם לעברית (בשם אחים בקרב) ב-2005.
במאי 2009 פרסמו עשרים מוותיקי הפלוגה ספר זכרונות על תולדותיה בשם We Who Are Alive and Remain: Untold Stories from the Band of Brothers. הספר חובר על ידי העיתונאי מרקוס בראת'רטון (Marcus Brotherton)
סדרת הטלוויזיה "אחים לנשק"
בשנת 2001, כנראה בעקבות עבודתם המשותפת במסגרת סרט הקולנוע להציל את טוראי ראיין, הפיקו הבמאי סטיבן ספילברג והשחקן טום הנקס במשותף את סדרת הטלוויזיה Band of Brothers (בעברית כונתה הסדרה אחים לנשק), שהתסריט לה היה מבוסס על ספרו של אמברוז. הסדרה זכתה בפרסים רבים ובהם פרס אמי (2002, על הסדרה עצמה, הבימוי, הליהוק, הצילום, עריכת קול ומיקס קול) ופרס גלובוס הזהב (2002, על הסדרה כולה).
פירסון (סדרת טלוויזיה)
פירסון היא סדרת דרמה משפטית אמריקאית שיצרו אהרון קורש ודניאל ארקין העוסקת בתפקודה של עורכת הדין ג'סיקה פירסון לאחר מעברה לשיקגו. היא סדרת ספין אוף של סדרת הטלוויזיה "Suits".
הסדרה הופקה ושודרה ברשת הטלוויזיה האמריקאית USA Network, עלתה בבכורה ב-17 ביולי 2019 והסתיימה לאחר כעשרה פרקים ב-18 בספטמבר 2019. בנובמבר 2019 הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
עלילה
לאחר שעורכת הדין המוכשרת ג'סיקה פירסון מחליטה בעונה השישית של סדרת-האם "Suits" לפרוש ממשרדה המצליח שבניו יורק, הסדרה עוקבת אחר מעברה לשיקגו והתמודדותה עם העולם הפוליטי המלוכלך של העיר.
הפקה
ב-22 בפברואר 2017 הוכרז כי לסדרה "Suits" תכתב סדרת ספין אוף בכיכובה של ג'סיקה פירסון.
ב-17 בינואר 2019 נודע כי הסדרה קיבלה את השם "פירסון", והיא עלתה בבכורה ב-17 ביולי 2019. ב-1 בנובמבר 2019 הודיעה הרשת כי הסדרה לא תמשיך.
רוק ניישן
רוק ניישן (באנגלית: Roc Nation) היא חברת תקליטי היפ הופ אמריקאית שנוסדה על ידי הראפר האמריקאי ג'יי זי ב-2008. החברה ממוקמת בניו יורק סיטי, ניו יורק. ב-2013, התמזגה רוק-א-פלה רקורדס, חברתו השנייה של ג'יי זי, עם רוק ניישן. האלבום הראשון שיצא על ידי החברה היה אלבומו של ג'יי זי, The Blueprint 3. האלבום זכה במעמד "אלבום פלטינה" ואף לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה.
בין האמנים החתומים בחברה ניתן למנות את ג'יי זי עצמו, ג'יי קול, ריהאנה ורפסודי.
סנטאנטלפה
סנטאנטלפה (בהונגרית: Szentantalfa) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
יהודי סנטאנטלפה
בסנטאנטלפה חיו יהודים בתקופות זמן שונות. בכפר קיים בית קברות יהודי שננטש ולאחר שנים שופץ בידי תושבי הכפר.
שנק החורש
שנק החורש (מערבית: شناق الحرش) (שם מדעי: Limodorum abortivum) הוא צמח ממשפחת הסחלביים, הספרופיט (צמח הניזון מחומר אורגני מת) היחיד בארץ ישראל. פרחיו סגולים ופורחים בחודשים מרץ-אפריל. גדל תחת צלי עצים בחורשים של אלון מצוי, בחבל הים-תיכוני של ישראל. מואבק על ידי דבורים. בניגוד לרוב נציגי משפחת הסחלביים בארץ ישראל, פרחיו מעניקים למאביקיהם גמול צוף ואינם "רמאים".
פגוש את היונים
פגוש את היונים (באנגלית: Valiant, בתרגום חופשי: "אמיץ") הוא סרט אנימציה ממוחשבת המספר את מלחמתם של היונים במלחמת העולם השנייה. הסרט יצא בישראל ב-7 ביולי 2005.
עלילה
היון הגוזל וולינט רוצה להצטרף לחייל יוני הדואר המלכותי להילחם בחזית ולשלוח הודעות במלחמת העולם השנייה, בינתיים הנץ המרושע גנרל פון טאלון ועוזריו שלו קפלינק ואנדרלינק מתכוונים לכלוא את היונים בזמן המלחמה, בעזרת יון ערמומי בשם באגזי מצליח וולינט להתגייס ביחד עם באגזי לחייל יוני הדואר ונלקח לבסיס לשם אימונים האימונים קשים ומפרכים כדי להילחם בנצים, בהמשך הם פוגשים את העכברים שארלס דה גירל ורולו אשר עזרו להם להתחמק מנצים, בסוף הסרט וולינט נבחר סוף סוף לאימונים.
הפארק הלאומי בנק ד'ארגן
הפארק הלאומי בנק ד'ארגן (צרפתית Parc National du Banc d'Arguin - "גדת הארגן") הוא פארק לאומי בשטח של 12,000 קמ"ר במערבה של מאוריטניה, המשתרע לאורך קטע של 180 ק"מ לאורכו של האוקיינוס האטלנטי, בין הערים נואקשוט מדרום ונואדיבו מצפון. מחצית משטחו של הפארק שוכן בתחומי המים הרדודים של מפרץ ארגן ועד למרחק של 60 ק"מ מהחוף, ואילו המחצית השנייה משתרעת ביבשה ובתחומו של מדבר סהרה. הפארק הוכרז ב-24 ביוני 1976 אך הוקם הלכה למעשה רק בשנת 1978. שטחו הוגדל בשנת 1986 והוא הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1989.
גאוגרפיה ואקלים
הפארק שוכן בקו המפגש שבין האוקיינוס האטלנטי ומדבר סהרה, ומהווה דוגמה לאזור מעבר בין חולות המדבר לקרקע הנישאת על ידי מימי האוקיינוס ושוקעת לאורך החוף. בחלקים מקו החוף, ובמיוחד בחלקו הדרומי של הפארק ובסמוך לאי טידרה, שוכנים שטחים נרחבים הנתונים למשטר הצפה של גאות ושפל. האי טידרה שאורכו 35 ק"מ ורוחבו 8 ק"מ, הוא הגדול מבין איי הפארק, ומעבר לו שוכנים במקום 15 איים בעלי שם, שהידוע שבהם הוא האי ארגן. מי המפרץ רדודים ביותר ומגיעים לעומק של 5 מטר בלבד בעת השפל, גם במרחק של כ-60 ק"מ מהחוף. ההפרש בין הגאות והשפל נע בין 60 ס"מ ל-2 מטר, ובעת השפל נחשף שטח של 450 קמ"ר. פנים הארץ עשוי דיונות המגיעות עד לגובה של 15 מטר. בפארק ביצת מנגרובים בשטח של 31 קמ"ר, ששרדה מהתקופה בה שכנו במקום שפכי נהרות אשר זרמו מהסהרה. ביצה בשטח של 74 קמ"ר משתרעת גם באי טידרה בצידו המזרחי הפונה אל החוף.
במקום אין תחנה מטאוראורולוגית, וקשה לנסח נתונים אקלימיים על סמך ההפרשים בין התחנות המטאורוגולגיות שבנואקשוט ובנואדיבו, בשל המרחקים הגדולים בהם מדובר. האקלים נתון להשפעה ימית ממתנת בסמוך לחופים, ובתוך הארץ הוא מדברי. המשקעים מועטים ובלתי סדירים, ומגיעים לממוצע של 35 עד 40 מ"מ בשנה. טמפרטורת המקסימום בספטמבר שהוא החודש החם ביותר בשנה מגיעה ל-34°C, וטמפרטורת המינימום בדצמבר עומדת על 8°C מ"צ בממוצע. המקום ידוע ברוחות החזקות הנושבות בו.
היסטוריה ונוכחות אנושית
בחלק מהאיים נתגלו שרידים של התיישבות מתקופת האבן החדשה ומתקופת האלמורבידים. החל במאה ה-15 היה האזור למטרתן של מספר מעצמות אירופיות, והמאבקים על השליטה בו התמקדו במצודה שעל האי ארגן. הפורטוגזים היו האירופים הראשונים שהגיעו למקום ב-1443, ופיתחו בו מחנה לסחר עבדים. הם שלטו במקום משך כמאתיים שנים, וב-1633 כבשו אותו ההולנדים. בשנת 1678 הגיעו הצרפתים לאי, אך נטשוהו ב-1682. הוא השתייך לברנדנבורג ולאחר מכן לפרוסיה בין 1685 ל-1721, ולאחר מכן שלטו בו הצרפתים, ההולנדים ושוב הצרפתים. ב-1728 נכבש האי בידי הצ'יפים של מאוריטניה, אך חזר ושב לשלטון צרפתי בשנותיה המוקדמות של המאה ה-20, וב-1960 היה לחלק ממאוריטניה העצמאית.
כיום יושבים באזור כ-1,500 בני האימראגן (Imraguen), קבוצה אתנית שמקורה בעירוב של ברברים וכושים. האימראגן הם סונים מאלכים בדתם ודוברים ניב של ערבית מגרבית, והם עוסקים בעיקר בדיג בשיטות מסורתיות.
החי והצומח
עולם הצומח לאורך החופים, משטחי הגאות והשפל ובאיים כולל הלופיטים, צמחים הגדלים בסביבה בעלת מליחות גבוהה (halophyte), בעוד שבפנים הארץ אופייני הצומח למדבר הסהרה ולסאהל, עם השפעה ים-תיכונית מוגבלת. סך הכל גדלים בתחומי הפארק למעלה ממאתיים סוגי צמחים. על העצים נמנים השיטה, הזקום המצרי והצלף, והמנגרובים הגדלים בביצות בפארק, מגיעים בשטחו לתפוצתם הצפונית ביותר לאורך חופיה המערביים של אפריקה. בפארק שטחים נרחבים בהיקף של 600 עד 800 קמ"ר, בהם גדלים צמחי מים רדודים, והמשמשים כאזור רבייה ומחייה לאוכלוסיית הדגים העשירה.
עיקר פרסומו של עולם החי הפארק הוא בעופות, המופיעים גם בלוגו שלו. מתוך כ-7 מיליון עופות העושים שימוש בנתיב הנדידה שלאורך חופיה המערביים של אפריקה, כ-2.3 מיליון עוצרים בפארק בין החודשים אוקטובר ומרץ, דבר ההופך את המקום לגדול בעולם מבחינה זו. אלה מצטרפים לעופות הקבע במקום, הכוללים את הפלמינגו המצוי, חופמי הצווארון, החופזי המנומר, הלימוזה חומת-הבטן, הביצנית לבנת-הכנף ועוד. וסך הכל נסקרו בפארק לפחות 108 מיני עופות.
על היונקים נמנים צבי הנגב, התן הזהוב, שועל החולות, הפנק, חתול החולות והצבוע המפוספס. היונקים הימיים כוללים מספר מיני דולפיניים בהם הסוסא, הדולפין מצוי, הסטנו תלום השן, הגרמפוס האפור והדולפינן הים תיכוני. עוד פוקדים את חופי הפארק מספר מינים של לווייתני ענק ופוקניים וכן הקטלן, ובאזור חיים כלבי ים נזיריים מצויים וארבעה מיני צבים.
בניין אקוויטבל לייף
בנייתו החלה בשנת 1868 והסתיימה ב-1 במאי 1870 תחת הובלתו של הנרי בולדווין הייד. בנוסף, היה לבניין המשרדים הראשון בעולם שהותקנו בו מעליות נוסעים, שתוכננו על ידי חברת אוטיס (Otis Elevator Company), וכתוצאה מכך הצליח למשוך שוכרים. בניין אקוויטבל לייף הורחב פעמים רבות; לאחר בניית אגפים צמודים במהלך שנות השמונים המאוחרות של המאה ה-19, הבניין תפס את כל הבלוק שלו, תחום ברחובות ברודוויי, סידר, פיין ונסאו. בניין אקוויטבל לייף, בעודו מוגדר חסין אש, נשרף כליל ב-9 בינואר 1912 שגרמה למותם של שישה בני אדם. המגרש פותח מחדש עם ההריסה והבנייה החדשה של בניין אקוויטבל בן 40 הקומות, שהושלם ב-1915.
עיצוב
האדריכלים ארתור גילמן ואדוארד קנדל  תכננו את בניין אקוויטבל לייף, בשיתוף עם ג'ורג' בראון פוסט, ששימש כמהנדס יועץ. הבניין תפס את כל הבלוק הגובל בברודוויי ממערב, רחוב סידר מצפון, רחוב נסאו ממזרח ורחוב פיין מדרום. בניין אקוויטבל לייף נבנה מלבנים, גרניט וברזל, והיה במקור בעל שבע קומות מעל הקרקע ושני מפלסי מרתף. ספירה זו לא כללה החלל שבגג מנסארד מעל הקומה השביעית, שנחשב לקומה שמינית.
המדידות של גובה הבניין נבדלו זו מזו בזמן השלמתו, עם נתון גובה מצוטט של 43 מטרים. לפי מאמר עכשווי ב"הניו יורק טיימס", גובהו של בניין אקוויטבל לייף היה לפחות 40 מטרים. היסטוריון האדריכלות רוברט א.מ. שטרן כתב שזהו כנראה גובהו האמיתי בהתבסס על "ניתוח משכנע" של הסופר האדריכלי לי אדוארד גריי. תוספת של שתי קומות מ-1885 הביאה את הגובה הכולל ל-47 מטרים ותשע קומות בסך הכל. עד חמישה מבנים נפרדים שחוברו הרכיבו את הבניין. ייתכן כי גובהו הסופי היה 52 מטרים.
הבניין הוגדר כבעל עמידות בפני אש, עם מאפיינים חדשניים כמו מעליות ותאורה חשמלית. עם ארקדה מעוטרת, הוא תואר כאב-קדמון לבניינים מהמאה ה-20 שתפקדו כ"מיקרו-ערים".
חזית
הקומה השנייה והשלישית תוכננו כקומה אחת גבוהה, ותכנון אדריכלי דומה היה גם בקומה הרביעית והחמישית. כרכובים הפרידו בין החלוקות האופקיות הללו, אך לא הייתה הפרדה אופקית בין הקומה השנייה-שלישית והרביעית-חמישית, מה שגרם, בטעות, למספר מבקרים לתאר את בניין אקוויטבל לייף כבעל חמש קומות במקום שבע. החלקים הדו-קומתיים היו בעלי חלונות בגודל 2.7 על 5.2 מטרים. זוגות עמודים תומכים אנכיים, שבלטו ממישורי החזיתות, הפרידו בין החלונות.
פנים
חברת אקוויטבל השכירה את המרתף והקומה הראשונה לבנקים, ולקחה את הקומה השנייה והשלישית למשרדים שלה; דיירים מסחריים שכרו את שאר הקומות. משרדי אקוויטבל כללו את "אולם העסקים המושלם והמרשים ביותר בעולם", אולם קבלה בעל כיפה בגודל 30 על 11 מטרים, הנתמכת על ידי שנים עשר עמודים קורינתיים מצופים בשיש. כמו כן, בתוך בניין אקוויטבל לייף היו שני סקיילייטים בחלק העליון של התקרה בגובה 7.9 מטרים. בקומה השנייה דלפק שיש סגר חלל עבודה ל-120 או 150 פקידים. משרדיהם של 40 עובדים וסוכנים התנהלו בשולי חדר העבודה. גלריה סגורה בשלושה צדדים של הקומה השלישית, יצאה אליהן ממדרגות לולייניות בפינת המשרד בקומה השנייה של הנרי בולדווין הייד, מייסד חברת הביטוח אקוויטבל לייף.
מכיוון שאקוויטבל ישבה בקומות השנייה והשלישית, שנראו כלא מושכות יחסית, היא יכלה להשכיר את האזורים הנחשקים יותר במרתפים, בקומת הקרקע ובקומות העליונות. בקומת הקרקע ובמרתף העליון המוגבה היו חדרי בנקאות. לשלושה מחדרי הבנקים היו רצפות שיש, וכך גם לאולם הכניסה. כאשר הבניין שופץ בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, הורחב הלובי כדי שיתפוס את כל הבלוק מברודוויי לרחוב נסאו. הלובי המוגדל הורכב מארקדה ברוחב 13 מטרים, ובאורך 30 מטרים עם חנויות נוחות, תיבות דואר, מסעדה וספר. הארקדה כללה גם תקרה קמרון חבית עם סקיילייטים, וכן פסיפס של האחים הרטר ; אחד המבקרים תיאר את הארקדה כ"פלא של אמנות האדריכל והבנאי", ומהבחינה הזו מחליפה את ברודוויי 280 הסמוך, בניין חנות כלבו מפוארת בקרבת מקום. בלובי היה גם קפה סברינה (Cafe Savarin), בית אוכל צרפתי בחזית הבניין שפנתה לרחוב פיין. מעבר הולכי רגל נמתח מרחוב סידר לרחוב פיין.
בקומות הרביעית עד השישית היו 50 משרדים, אשר היו תפוסים כמעט אך ורק על ידי עורכי דין. הייתה גם ספריית משפטים עם קרוב ל-40,000 כרכים, וכן ספריית ביטוח נפרדת עם 8,000 כרכים. לפני סוף שנות ה-80 של המאה ה-19, הקומה השביעית הכילה חדרים לצוות אנשי התחזוקה של הבניין; לאחר השיפוץ, הקומות השביעית והשמינית רוהטו במשרדים, בדומה לקומות הרביעית עד השישית. בבניין היו גם שלושה חדרי אוכל.
חידושים
בניין אקוויטבל לייף היה בניין המשרדים הראשון בעולם שכלל מעליות נוסעים בתוכו, עם מעליות הידראוליות מתוצרת חברת אוטיס. לפני השלמת המבנה, היו בעיר שלוש מעליות - אחת בבית אסטור, שנייה במלון השדרה החמישית ושלישית בבניין דירות פרטי; גובהו של בניין משרדים מעולם לא עלה על ארבע קומות. להייד הומלץ שלא לבנות מעליות; בזמנו, חברות יוקרתיות לא שכרו משרדים מעל הקומה השנייה, שכן הדבר גרם לעלייה נוספת יומיומית במדרגות והתיש את העובדים. בתחילה, לבניין אקוויטבל לייף היו שתי מעליות קיטור, ובמהלך אמצע שנות ה-70 של המאה ה-19 נוספו עוד ארבע. ארבע מעליות נוספות הותקנו בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, צעד שהביא את מספר המעליות בבניין ל-10. המעליות והנופים מהקומות העליונות משכו אלפי עוברי אורח.
בנוסף למעליות, בבניין אקוויטבל לייף היו חידושים נוספים כמו תאורה חשמלית. לאחר ההרחבה ב-1887, היו בבניין תשעה דודי פלדה ושלושה מנועי שאיבה הידראוליים שיכלו לשאוב 28,000 ליטר בדקה, ומנוע של 400 כוחות סוס (300 קילוואט) שהדליק את גופי התאורה. ניירות הערך אוחסנו בכספת מכרום מרותך ופלדת בסמר מעל הכניסה מברודוויי, שנבנתה בשנים 1899–1900. לכספת היו מערכות האבטחה המשוכללות ביותר של אותה תקופה, כולל דלתות במשקל 8.2 טון ומנעולי זמן.
עבודות אומנות
הפסל ג'ון קווינסי אדמס וורד נשכר לייצר קבוצת פסלים לחזית בניין אקוויטבל לייף. וורד גילף קבוצה שדמתה לוינייטה המשמשת בפוליסות הביטוח של אקוויטבל. בשל פגמים בפסל הראשון, הזמין וורד פסל שני במשקל 9.1 טון, שהיה עשוי מגוש שיש אחד. הפסל האחרון תיאר אלילה המגנה על אלמנה. קבוצה פסלים זו נחצבה באיטליה ונחשפה כאשר אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נסע לארצות הברית בשנת 1871. קבוצת הפסלים, שצברה חלודה עקב הגשמים, הוסרה בשנים 1886–1887. הראשים שרדו את הסרה ועברו דרך בעלים שונים.
כשהושלם בשנת 1887 תואר הפסיפס של האחים הרטר בלובי כ"הגדול ביותר באמריקה". ציור הקיר הורכב מאישה עטוייה עם שני ילדים עטויי פנים, ולצדה דמויות עירומות של לוחמים יוונים.
היסטוריה
החברה גדלה במהירות ועברה לברודוויי 92 בדצמבר 1859; באותה עת, לחברה היו ביטוחים בתוקף על סך 1.14 מיליון דולר (שווה ל-27 מיליון דולר ב-2020). בתחילה, חברת אקוויטבל תפסה ארבעה חדרים בקומה השנייה, אך עד 1862, שכרה שטח נוסף בקומה השלישית. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 אקוויטבל שכרה שטחים בברודוויי 94 ו-96 שהיו בבעלות בעלים שונים. עד 1867, לאקוויטיבל היו ביטוחים בתוקף על סך 82.5 מיליון דולר (שווה ל-1.275 מיליארד דולר ב-2020).
תכנון ובנייה
בינואר 1868, ועדת הבנייה של חברת אקוויטבל הודיעה שגילמן וקנדל זכו בתחרות. השותפות ביניהם הייתה מתוחה בזמן הוועדה; מאמר של ניו יורק הראלד מאוקטובר 1869 כינה את בניין אקוויטבל לייף "העבודה הגדולה הראשונה" של קנדל, ורמז שגילמן לא היה מעורב יותר בפרויקט. יתר על כן, למרות שפוסט לא זכה בתחרות האדריכלית ותכנון הבניין, עדיין נזקף לזכותו המעמד של אחד מאדריכלי הבניין. פוסט עיצב מחדש את המערכת המבנית עבור קומות המשרדים והמליץ על שימוש בלבנים וטרקוטה מעל בסיס גרניט. היסטוריון האדריכלות מונטגומרי סולייר כתב שהמעליות נכנסו לתכנון רק לאחר שפוסט והייד התעקשו עליהן. כדי להפגין את ביטחונו במעלית, פוסט הציע לקחת משרד בקומה השביעית, קומת ההשכרה העליונה, במחיר "מבוסס ושווה לשכר הדירה הגבוה ביותר ששולם בברודוויי" עבור שטחי משרדים דומים. הייד הכפיל את ההצעה, שפוסט קיבל.
שבעת הבניינים במקום נהרסו באמצע 1868, ובאותה שנה החלה הבנייה במגרשים בברודוויי וברחוב סידר. החלק הראשון של המבנה נפתח ב-1 במאי 1870. הבניין עלה כמעט 4.16 מיליון דולר (שווה ל-82 מיליון דולר ב-2020). למרות הנכסים הגדלים של חברת אקוויטבל - שגדלו מ-5 מיליון דולר ב-1868 ל-11 מיליון דולר ב-1870 - האשימו המתחרים והציבור את החברה ואת הייד ב"בזבזנות". בניין אקוויטבל לייף היה מפואר יותר מבנייני משרדים אחרים בזכות חומרי הבנייה והשימוש במעליות. הבניין היה רווחי, והכניס 136,000 דולר בשנה משכר דירה עד 1871, עם 400 אנשים שעבדו בו. תכונותיו הובילו בעלי נכסים אחרים להוסיף מעליות וקומות נוספות לבניינים שלהם. העיצוב היווה השראה להוספת גג מנסארד למבני ביטוח אחרים בקרבת מקום, כולל אלו של Mutual Life, ניו יורק לייף, מטרופוליטן לייף וגרמניה לייף.
הרחבות
הפעילות של חברת אקוויטבל המשיכה לגדול ואיתה כמות העובדים בבניין, כך שבשנת 1872 המקום החל להיות צפוף לעובדים, מה שהוביל את החברה לרכוש נכסים במגרש האחורי הצמוד וליצור ספריית משפטים. המגרשים בברודוויי 122–124 הושכרו למסעדת דלמוניקו'ס. ה"ניו יורק טיימס" כתב ב-1875 כי האתר והמתקנים של הבניין אפשרו לו "לאמץ אולי יתרונות גדולים יותר מכל בניין מסחרי אחר בעיר". הרחבה גדולה החלה במרץ 1875 והושלמה חודשיים לאחר מכן. תאורה חשמלית נוספה על בסיס ניסיון בשנת 1878, והפכה את בניין אקוויטבל לייף לבניין המשרדים הראשון בעיר עם תאורה מסוג זה. בניין אקוויטבל לייף היה רווחי מאוד: בשנת 1892, ההכנסה השנתית שלו מהשכרה הוערכה ב-300,000 דולר, אשר יזמי נדל"ן העריכו כי היוו ארבעה אחוזים מהשווי האמיתי של הבניין.
כספת ניירות הערך והפסל של הייד בלובי נוספו בסוף המאה ה-19. עד שנת 1900 היו בבניין אקוויטבל לייף למעלה מ-3,000 דיירים. בשנת 1907, החברה של דניאל ברנהם, D. H. Burnham & Company, הציעה להחליף את בניין אקוויטבל לייף במבנה בן 33 קומות (אחר כך שונו התוכניות לבניין בן 62 קומות), אך התוכנית בוטלה בסופו של דבר. במקום זאת, חברת אקוויטבל הקימה את בניין האזן ברחוב גריניץ' הסמוך כדי לאחסן את התיקים והמסמכים שלה.
הריסה
בניין אקוויטבל לייף, שתואר כחסין אש, נהרס בשריפה מסיבית ב-9 בינואר 1912. השריפה החלה במרתף בסביבות השעה 5:00 בבוקר, לפי שעון מזרח ארצות הברית (EST), והתפשטה במהירות לשאר הבניין בשל מבנה המדרגות הפתוחות ופירי המעליות. צוותי כיבוי ממנהטן וברוקלין הוזעקו לכבות את השריפה, תוך שהם מעכבים את התנועה בגשר ברוקלין וברחובות הסמוכים. הטמפרטורה החיצונית באותו בוקר הייתה 8 - מעלות צלזיוס, מה שגרם למי הכבאות לקפוא על הבניין. גובה המגדל היווה חיסרון: סולמות רכבי הכיבוי לא יכלו להגיע אל הקומות העליונות, וקווי החיים וההצלה מבניינים סמוכים נתקעו לפני שניתן היה להצמידם לבניין. היו כמה חילוצים בעלי הד גבוה, כולל זה של וויליאם גיבלין, נשיא הדייר הראשי של חברת הכספות של מרכנתיל, שנלכד בכספת. השליטה על האש הושגה בסביבות השעה 21:30, לפי שעון מזרח ארצות הברית (EST). עשן המשיך לעלות מהאתר גם יומיים לאחר מכן, ושניים מהקירות המבניים החיצוניים נותרו עומדים לאחר השריפה.
שישה בני אדם מתו, בהם חמישה עובדים וכבאי אחד. שלושה מהקורבנות נלכדו על הגג בזמן שניסו להימלט. הכסף בכספות, שהוערך ב-385 מיליון דולר, לא ניזוק. למרות שהבניין לא היה מכוסה בפוליסות ביטוח, אקוויטיבל ספגה הפסד קטן יחסית, שכן הבניין הוערך בפחות מ-3 מיליון דולר, הסכום שחסכה החברה על ידי ביטוח עצמי של נכסיה. הנזק נאמד ב-2 מיליון דולר, אך המבנה נחשב "ללא נכס" - הוא היה חסר ערך בגלל הביקוש הרב לקרקעות פנויות במחוז הפיננסי. רוב ההפסדים היו בשווי ספריית המשפטים של הבניין. האדמה למעשה הייתה שווה יותר לאחר השריפה מאשר קודם לכן.
חברת אקוויטבל הקימה במהירות משרדים זמניים בניין סיטי אינווסטינג. החברה גם מכרה את הקרקע לט. קולמן דו פונט באוקטובר 1912 תמורת 13.5 מיליון דולר. דו פונט פיתח את בניין אקוויטבל הנוכחי, שתוכנן על ידי ארנסט רוברט גרהאם ושות', על אותו מגרש בין 1913 ל-1915. החלק הארי של הבניין החדש יותר היווה זרז מרכזי מאחורי החלטה על תוכנית בניין עיר של שנת 1916, שהציבה מגבלות על גובה הבניין וצורתו.
מורשת
המבנה הראשוני תואר כאחד משלושה גורדי שחקים מוקדמים ומשפיעים של מנהטן תחתית, יחד עם בניין וסטרן יוניון טלגרף ובניין ניו יורק טריביון. ההיסטוריונים של האדריכליות, שרה ברדפורד לנדאו וקרל וו. קונדיט, כתבו כי בניין אקוויטבל לייף נחשב לאחד מגורדי השחקים הראשונים בעולם. עם זאת, סיווגו של בניין אקוויטבל לייף כגורד שחקים שנוי במחלוקת. בנייני טריביון ו-וסטרן יוניון מצוטטים באופן שונה ומגוון בתור גורדי השחקים הראשונים אי פעם, או גורדי השחקים הגדולים הבאים אחרי בניין אקוויטבל לייף בזכות הזינוק המשמעותי שלהם בגובה. בעוד שרוברט א.מ. שטרן לא ראה בבניין גורד שחקים, הוא כתב שהמבנה הוא "בניין המשרדים המודרני הראשון בעיר ובעולם אפוא".
גריזיי
גְרִיזַיי (בצרפתית: Grisaille, "גרי" (Gri) - אפור) הוא ציור בצבעים מונוכרומטיים, בעיקר בצבע יחיד בסולם גוונים של דרגות בהירות נראית וכהות שונות, לרוב בגווני אפור או חום. שיטת הציור היא חלק מטכניקת אור וצל באמנות והיא נועדה לייצר אשליה של תבליט או פסל (דמוי אבן או ברונזה) לציור.
גריזיי גם משמש ככלי המאפשר ציורי הכנה לציורים גדולי ממדים. כך בציור הגריזיי האמן יוצר ציור מקדים המסייע לו להמחיש את פיזור התאורה בציורו, דבר המאפשר להעשיר את הציור הסופי בצבעים מדויקים וביצירת נפח והצללה המעניקים תחושת תלת־ממדיות.
למרות שהשימוש בגריזיי מאפשר לאמנים, שצביעה מלאה של הציור דורשת זמן והשקעה רבים יותר, אפשרות ליצירה מהירה וזולה יותר, לעיתים האפקט המיוחד נבחר בכוונה מסיבות אסתטיות.
היסטוריה
בימי הביניים הגריזיי צוירו בדרך כלל על הלוחות החיצוניים של המזבח, זאת על מנת שיידמו לפסלי אבן. ג'וטו די בונדונה השתמש בגריזיי ברישומיו המוקדמים לפרסקו בקפלת סקרובני. גריזיי מופיעים גם בפרסקו שבתקרת הקפלה הסיסטינית שצוירה על ידי מיכלאנג'לו. ויאן ואן אייק ויורשיו נהגו לצייר גריזיי על גבי טריפטיכונים.
בסביבות 1700 הגריזיי הפך לפופולרי במיוחד באירופה והופיע בבתי אחוזה רבים לאורך התעלות באמסטרדם.
במאה ה-20 הרבה מאומנים התחילו להשתמש בגישה ישירה בציור (אלה פרימה) והשימוש בגריזיי הפך לנדיר יותר.
שימושים נוספים
המונח גריזיי משמש גם עבור תמונות מונוכרומטיות בטכניקות השונות, לדוגמה: אמייל המשמש כדמוי כסף. וויטראז'ים, בהם הוא משמש אמצעי להפחתה משמעותית בצורך להשתמש בחלקים בצבעים שונים, דבר המזרז ומקל על הכנת היצירה. זכוכית בחלון יכולה להעשות בגריזיי, בטכניקה בה החלון נעשה בשיטת ויטראז' ומעליו מוסיפים זיגוג או צביעה המעניקים עומק וחידוד של הפרטים.
פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג
פרידריך השמיני כריסטיאן אוגוסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (בגרמנית: Friedrich VIII Christian August von Schleswig-Holstein-Sonderburg-Augustenburg; 6 ביולי 1829 – 14 בינואר 1880) היה דוכס שלזוויג-הולשטיין בין השנים 1863–1880 בחסות פרוסית, ואביה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
ביוגרפיה
פרידריך נולד ב-6 ביולי 1829 באוגוסטנבורג, לכריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג וללואיזה סופיה אף דנסקאולד-סמסו, בתם של כריסטיאן קונרד, רוזן דנסקאולד-סמסו ויוהנה קאס אף מור.
משפחתו של פרידריך הייתה מיוחסת למשפחת המלוכה הדנית, ומשפחתו טיפחה אותו על מנת שיהא בעתיד מלך דנמרק. אולם, מכיוון שמשפחתו הייתה גם ממוצא גרמני, העדיפו הדנים על פניו את כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג בתור היורש. מאידך, בשלזוויג-הולשטיין הגרמנית הוכרה תביעתו של פרידריך, משום שנהג בהם החוק הסאלי. בשנת 1848 פרצה מלחמת שלזוויג הראשונה, שבה קיבל אביו כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג תמיכה מפרוסיה וממדינות הקונפדרציה הגרמנית, אולם בשנת 1851 חתמה פרוסיה על הסכם שלום עם דנמרק, ומיד לאחר מכן כבשו הדנים את הדוכסויות.
ב-8 במאי 1852 נחתם חוזה לונדון, שעל פיו נבחר כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג להיות היורש בכוח לכתר לאחר פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובנוסף נקבע פיצוי כספי לאביו כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג בתמורה לויתור על תביעותיו לשליטה בדוכסויות. אולם, פרידריך והלאומנים הגרמנים טענו שאביו לא היה יכול לוותר על טענתו לדוכסויות, ופרידריך הפך לסמל תנועת העצמאות הלאומית הגרמנית בשלזוויג-הולשטיין.
ב-11 בספטמבר 1856 התחתן פרידריך עם אדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ופאודורה, נסיכת ליינינגן, ממנה נולדו לו 7 ילדים.
בנובמבר 1863 מת פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ופרידריך תבע את השלטון בדוכסויות שלזוויג-הולשטיין. טענתו של פרידריך התבססה על החוק הסאלי, אולם הדנים דחו אותה וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק חתם תחת לחץ על חוקה, שהשאירה את שלזוויג תחת שלטון דני.
אוטו פון ביסמרק השתמש בסיבוך הפוליטי שנוצר, ופתח במלחמה יחד עם האימפריה האוסטרית, על מנת לכבוש את שלזוויג-הולשטיין. עד מהרה נכבשו הדוכסויות מידי הדנים, ופרידריך התקבל בתשואות בכניסתו לקיל. בהסכם וינה (אוקטובר 1864), סופחו הדוכסויות לפרוסיה ולאוסטריה, ופרוסיה אשר לא נטתה לאפשר את הקמתה של מדינה גרמנית חדשה, הטילה על פרידריך תנאים שלא אפשרו לו לקבל את השלטון בדוכסות. עד מהרה התגלע סכסוך בין אוסטריה לפרוסיה, ובשנת 1866 פרצה מלחמת אוסטריה–פרוסיה שהסתיימה בניצחון פרוסי, ובשלום פראג, אשר סיים את המלחמה, סופחו הדוכסויות לממלכת פרוסיה.
לאחר המלחמה התיישב פרידריך בעיר גותה, ובמהלך מלחמת צרפת–פרוסיה שירת פרידריך במטה של פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה. בהמשך הקים פרידריך מפעל לעיבוד ברזל, וב-14 בינואר 1880 מת פרידריך בויסבאדן, ובנו ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין ירש את תאריו.
משפחתו
ב-11 בספטמבר 1856 התחתן פרידריך עם אדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ופאודורה, נסיכת ליינינגן, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
שו-רו
שו-רו (באנגלית: Shu-Roo) הוא מתקן קולי לבטיחות בדרכים המפיק שריקה בתדירות גבוהה, אותה אין בני אדם שומעים. את המתקן מרכיבים בחזית כלי רכב על מנת ששריקתו תבריח קנגורו וחיות בר אחרות בזמן נסיעה במרחבי אוסטרליה. המתקן קטן יחסית (ישנם דגמים שאינם עולים על 5 סנטימטרים) ומבוסס על כך שככל שמהירות הרכב גבוהה יותר, כך נכנס אוויר במהירות רבה יותר ועוצמת המכשיר חזקה יותר.
תפרון
תפרון בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת בפיתוח, ייצור ושיווק של מוצרי הלבשה תחתונה, בגדי ים וביגוד ספורט, לנשים ולגברים. מוצרי החברה מיועדים ברובם ליצוא, בעיקר לארצות הברית. מניית החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היסטוריה
בשנת 1990 החלה תפרון בשיווק מוצרי הלבשה תחתונה מכותנה עם גומי המותאמים לגוף. תפרון הייתה החברה הראשונה שהוציאה לשוק (ב-1997) בגדי הלבשה תחתונה ללא תפרים ואחת הראשונות בייצור הלבשת ספורט בהנדסה מותאמת לפעילות.
בשנת 2001 החלה החברה להעביר חלק משמעותי מפעילות התפירה לירדן. נכון לשנת 2015 למעלה ממחצית מעובדי החברה מועסקים בירדן.
בשנת 2003 רכשה תפרון את חברת "מקרו", העוסקת בייצור, שיווק ופיתוח בגדי ים וחוף.
מתפרות החברה נמצאות בישראל, ירדן, מצרים ובארצות הברית. היא מפעילה ספקי משנה בסין ובקמבודיה.
עבירה טכנית
בכדורסל, עבירה טכנית (באנגלית מכונה גם "T" או "טק") היא הפרה של כללי המשחק שאינה כרוכה במגע פיזי במהלך המשחק בין שחקנים יריבים על המגרש, או שהיא עבירה של מישהו שאינו שחקן.
תפרון
היסטוריה
בעבר החזיקה בחברת בת בשם אלבה-רפואה, אשר מייצרת מוצרי טקסטיל רפואיים (חליפות חדרי ניתוח, בדים עמידים בלחץ, תחבושות סטריליות), אולם פעילות זו נמכרה לחברה אחרת.
עבירה טכנית
העבירה הטכנית הנפוצה ביותר היא "התנהלות לא ספורטיבית". עבירות אלו, והעונשים שלהן, חמורים יותר מעבירה אישית.
קריסטל גייל
קריסטל גייל (נולדה בשם ברנדה גייל ווב; נולדה ב-9 בינואר 1951) היא זמרת, שחקנית ופזמונאית אמריקאית, שנחשבת לאחד מאמני מוזיקת הקרוסאובר המצליחים ביותר בשנות ה-70 וה-80. שיערה הארוך הוא סימן ההיכר שלה והיא אחותה של לורטה לין.
תפרון
היסטוריה
בשנת 2009 החלה החברה לשווק מוצרים תחת מותג פרטי שיצרה: Tfr. במקביל, פתחה החברה בשנה זאת לראשונה שלוש חנויות-מפעל: במשגב, במתחם בו מרוכזת מרבית פעילות החברה, בכפר סבא ובראשון לציון. בשלהי אותה שנה הודיע עדי ליבנה, מי שהיה מנהלה הכללי של החברה באותה עת, על עזיבתו את החברה. זמן קצר לאחר מכן נכנסה החברה לקשיי נזילות כספיים שהעלו חשש לפשיטת רגל שלה. משבר זה הסתיים בעקבות מהלך תמיכה של בעלי המניות במימון פעילות החברה.
מסחר בבורסה
בשנת 1997, ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור ומנייתה החלה להיסחר ב־NYSE. בשנת 2005 נרשמה החברה למסחר במקביל גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 2006 ביצעה הנפקה בבורסה בתל אביב. בדצמבר 2008, עקב אי עמידתה בדרישת סף של שווי שוק של לפחות 25 מיליון דולר, נמחקה מניית החברה מהנאסד"ק.
עבירה טכנית
עבירות
עבירות רבות עלולות לגרום להכרזה על עבירה טכנית. אחד הנפוצים ביותר הוא השימוש בשפה גסה כלפי פקיד או שחקן אחר. העבירה יכולה להתבצע על ידי אחד שחקנים הפעילים כעת במשחק, או מהיושבים על הספסל, המאמן או אדם אחר הקשור לקבוצה בתפקיד רשמי כגון עוזר מאמן או מנהל ציוד.
קריסטל גייל
גייל החלה את הקריירה שלה בשנות ה-60. לין עזרה לה לחתום על חוזה הקלטות עם דקה רקורדס בשנת 1970. לאחר שזכתה להצלחה מינורית, עודדו אותה לפתח זהות מוזיקלית משלה. בהנחיית המפיק המוזיקלי אלן ריינולדס מיונייטד ארטיסטס רקורדס, גייל החלה להוציא שירי קאנטרי פופ שזכו להצלחה רבה ברחבי העולם ובמצעדי הבילבורד. בשנת 1975 הוציאה את הלהיט "Wrong Road Again" שהפך ללהיטה הגדול הראשון של גייל. עם זאת, הפריצה הגדולה שלה הגיעה בשנת 1977, בה הוציאה את אחד מהשירים המצליחים ביותר בכל הזמנים, "Don't It Make My Brown Eyes Blue". השיר כבש את פסגת מצעד שירי הקאנטרי של בילבורד והגיע למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100.
עבירה טכנית
עבירות
עבירות אחרות עלולות לגרום לעבירות טכניות, כגון:
קריסטל גייל
גייל המשיכה לזכות להצלחה גדולה מסוף שנות השבעים ועד סוף שנות ה-80. בין להיטיה מאותן השנים ניתן למנות את: "Ready for the Times to Get Better", "Talking in Your Sleep", "Half the Way", "You and I" ו-"You Never Gave Up on Me". בשנות ה-90 גייל שינתה את הכיוונים המוזיקליים שלה והקליטה סוגות שונות של מוזיקה. הדבר התבטא באלבומה Someday, שיצא לאור בשנת 1995 וזכה להצלחה. בשנת 1999, הוציאה אלבום מצליח נוסף בשם, Crystal Gayle Sings the Heart and Soul of Hoagy Carmichael. עקב ההצלחה הרבה לה זכתה, פתחה גייל את החנות "מתנות ותכשיטים משובחים של קריסטל". אלבומה האחרון You Don't Know Me: Classic Country, יצא בשנת 2019.
עבירה טכנית
עבירות
ובעיות טכניות נוספות, כגון:
קריסטל גייל
גייל זכתה בפרס גראמי והייתה מועמדת למספר פרסים אחרים מאז שנות ה-70. היא גם זכתה בחמישה פרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי; בין החמישה, זכתה בפרס החלוץ על שם קליפי סטון בשנת 2016. בנוסף, היא זכתה בשני פרסי איגוד מוזיקת הקאנטרי ובשלושה פרסי המוזיקה האמריקאית. רולינג סטון דירו אותה כאחד מ-100 אמני הקאנטרי הגדולים בכל הזמנים ו-CMT דירגו אותה ברשימת 40 הנשים הגדולות ביותר של מוזיקת קאנטרי. לגייל יש כוכב משלה בשדרת הכוכבים של הוליווד והיא חברה ב-Grand Ole Opry.
עבירה טכנית
עונשים
בכדורסל המכללות, NFHS ובחטיבות נמוכות, העונש על עבירות טכניות גדל עם השנים. בתחילה, הקבוצה היריבה קיבלה זריקת עונשין אחת. זה גדל מאוחר יותר לזריקת עונשין אחת והחזקה בכדור. במשך זמן מה, "טכניקות בספסל" שהוערכו על שחקן לא פעיל, עוזר מאמן או כל אחד אחר על ספסל הקבוצה נחשבו רציניים יותר והביאו להענקת שתי זריקות. (למאמנים יש עבירות טכניות משלהם, למרות שהם עלולים להיפלט ו/או להיות מושעים אם יש להם שילוב של עבירות טכניות).
קריסטל גייל
ביוגרפיה
גייל נולדה כברנדה גייל ווב בפיינטסוויל, קנטקי. היא הייתה האחרונה מבין שמונה ילדים שנולדו לקלרה מארי "קלרי" (1912 – 1981) ומלווין תיאודור "טד" ווב (1906 – 1959). בניגוד לאחות לורטה ואחיה האחרים, גייל הייתה היחידה שנולדה בבית החולים פיינטסוויל ולא בבית. אמה של גייל, קלרי ווב, הייתה דודתה של הזמרת פאטי לאבלס.
תחומי העניין המוזיקליים של גייל עוצבו בשנות העשרה שלה. היא התחילה לשיר בכנסייה, ביצעה שירי עם והקליטה קלטות דמו.