cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רחוב דאונינג
היסטוריה
הרחוב נקרא על שם הברון דאונינג, שהיה דיפלומט בשירותם של אוליבר קרומוול וצ'ארלס השני. לאות תודה על שירותיו קיבל דאונינג מהמלך צ'ארלס השני חלקת אדמה מפארק סנט ג'יימס, ובה נמצא כיום הרחוב.
סדר המגורים
בצדו האחד של רחוב דאונינג מתגוררים ראש הממשלה, שר האוצר והמצליף הראשי. בצדו השני של הרחוב נמצא משרד החוץ הבריטי.
ראשי הממשלה מתגוררים ברחוב זה מאז עבר ויליאם גלאדסטון עם משפחתו להתגורר בבתים 10, 11 ו-12 בשנת 1881. גלאדסטון שימש הן בתפקיד ראש הממשלה והן בתפקיד שר האוצר. מאז נמצאים מגורי ראש הממשלה באופן מסורתי בבית מספר 10 ברחוב, ומגורי שר האוצר בבית מספר 11.
כאשר נבחר טוני בלייר לראש הממשלה ב-1997 הוא העדיף להתגורר בדירה הגדולה יותר בבית מספר 11, מכיוון שהיה אז בעל משפחה של שלושה ילדים, בעוד ששר האוצר גורדון בראון היה אז רווק. אף שמשרד ראש הממשלה ממוקם בבית מס' 10, שר האוצר הוא שהתגורר בדירת המגורים במספר 10, ואילו ראש הממשלה ומשפחתו התגוררו בדירת המגורים בבית מס' 11.
בבית מס' 9 ברחוב מתגורר המצליף הראשי ובבית מס' 12 נמצא משרד העיתונות של ראש הממשלה.
לוק (בסיס)
בסיס חיל האוויר לוק (Luke Air Force Base) הוא בסיס גדול של חיל האוויר האמריקני הממוקם מערבית לפיניקס, בפאתי העיר גלנדייל, אשר באריזונה.
נכון ל-2006 מוצבות בו שמונה טייסות F-16 פייטינג פלקון והוא משמש לאימון טייסים המבצעים גיחות הפצצה במטווח חיל האוויר בארי מ. גולדווטר הנמצא בסמוך לגבול עם מקסיקו. הבסיס הוא מקום מושבה של כנף הקרב 56.
בסיס חיל האוויר לוק מארח את כנף מטוסי הקרב הגדולה ביותר בחיל האוויר האמריקני, כנף הקרב 56. הכנף מורכבת מארבע קבוצות, 27 טייסות, לרבות שמונה טייסות קרב. קיימות בבסיס מספר יחידות המסופחות לו, לרבות כנף הקרב 944, השייכת לחיל האוויר 10 ולמילואי חיל האוויר. אוכלוסיית הבסיס מונה כ-7,500 חיילים וכ-15,000 בני משפחתם. עם כ-80,000 חיילים בדימוס הגרים בפיניקס רבתי, הבסיס משרת אוכלוסייה של יותר מ-100,000 איש. הוא קרוי על שם הטייס הראשון שקיבל את מדליית הכבוד - לוטננט פרנק לוק. לוק נולד בפיניקס ב-1887, וכונה "משמיד הבלונים מאריזונה" על שום 14 הפלות של בלוני תצפית גרמניים מתוך 18 ההפלות שנזקפו לזכותו בסך הכול במלחמת העולם הראשונה, בשמי צרפת, לפני שנהרג בקרב, בגיל 21, ב-29 בספטמבר 1918.
מרלי מטלין
מרלי בת' מטלין (באנגלית: Marlee Beth Matlin; נולדה ב-24 באוגוסט 1965) היא שחקנית קולנוע וסופרת אמריקאית-יהודייה חירשת. בגיל 21 הוענק לה פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1986 על תפקידה בסרט "ילדים חורגים לאלוהים", ובכך הייתה לשחקנית הצעירה ביותר בהיסטוריה שזכתה בפרס. כמו כן, מטלי זכתה בפרס גלובוס הזהב והייתה מועמדת לארבעה פרסי אמי.
לוק (בסיס)
היסטוריה
ב-1940, צבא ארצות הברית שלח נציג לאריזונה כדי שיבחר אתר להקמת שדה תעופה עבור חילות האוויר של צבא ארצות הברית שישמש לאימון מתקדם במטוסי קרב. העיר פיניקס קנתה 5.827 קמ"ר של קרקע והחכירה אותו לממשל בעלות של דולר 1 לשנה החל מה-24 במרץ 1941. ב-29 במרץ 1941 החלה חברת "Del. E. Webb Construction Co." בהכנות לבניית המבנה הראשון של מה שנודע אז בשם בסיס הטיסה ליטשפילד פארק (Litchfield Park Air Base). בסיס אחר שנקרא שדה לוק, בפרל הארבור, אשר בהוואי, שחרר את שמו כדי שהבסיס באריזונה יוכל להיקרא שדה לוק. אימון טיסה מתקדם ב-AT-6 החל בלוק כבר ביוני אותה שנה. כיתה ראשונה של 45 חניכים, כיתה 41 F, הגיע לבסיס ב-6 ביוני 1941 להתחיל באימון טיסה מתקדם ב-AT-6, זאת אף על פי שבנייתם של רק מבנים חיוניים ספורים הושלמה. עד שבניית המסלולים של לוק הסתיימה השתמשו הטייסים בנמל התעופה סקיי הארבור.
מרלי מטלין
ביוגרפיה
מטלין נולדה בעיירת הפרברים מורטון גרוב הסמוכה לשיקגו שבמדינת אילינוי למשפחה ממוצא יהודי. הוריה הם ליבי (לבית האמר) ודונלד מטלין. יש לה שני אחים גדולים, אריק ומארק. בגיל 18 חודשים היא איבדה 80 אחוזים משמיעתה באוזן שמאל ובאופן מלא את שמיעתה באוזן ימין.
לוק (בסיס)
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה, לוק היה בסיס אימוני הקרב הגדול ביותר של חילות האוויר, עם יותר מ-12,00 טייסי קרב מבוגריו שהוכשרו על ה-AT-6, קרטיס P-40 וורהוק, P-51 ו-P-38, מה שזיכה אותו בכינוי "בסיסו של טייס הקרב". עד ה-7 בפברואר 1944, טייסים בלוק צברו במצטבר מיליון שעות טיסה. ברם, עד 1946 מספר הטייסים שאומנו בבסיס צנח ל-229 והפעילות בבסיס הופסקה ב-30 בנובמבר אותה שנה.
מרלי מטלין
ביוגרפיה
מטלין למדה ב"תיכון הארסיי" ולאחר מכן ב"מכללת הארפר". מטלין למדה משחק ב"מרכז הבינלאומי לאומנויות לחרשים", ארגון בינלאומי שעובד בעיקר במדינת אילינוי בהתנדבות כדי לעזור ולפתח כישורים של ילדים כבדי שמיעה. ב-1987 קיבלה מטלין תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת גלאודט.
לוק (בסיס)
היסטוריה
הפעילות בלוק חודשה ב-1 בפברואר 1951, זמן קצר לאחר תחילת הלחימה בקוריאה, תחת השם "בסיס חיל האוויר לוק", כחלק מפיקוד האימונים האוויריים תחת חיל האוויר האמריקני לאחר ארגונו מחדש. חניכים בבסיס אומנו תחילה על ה-P-51 מוסטנג והמשיכו ל-F-84 עד 1964, אז הוחלף ב-F-104 סטארפייטר. טיסות האימון עברו ל-F-100, וב-1 ביולי 1958, הבסיס הועבר מפיקוד האימונים האוויריים לפיקוד האוויר הטקטי. במהלך שנות השישים, אלפי טייסי קרב אמריקניים מבוגרי לוק לחמו במלחמת וייטנאם.
מרלי מטלין
קריירת משחק
מטלין הופיעה לראשונה על במה בגיל שבע בתפקיד דורותי בהצגת הילדים "הקוסם מארץ עוץ".
לוק (בסיס)
היסטוריה
ביולי 1971, הבסיס קלט את ה-F-4 פנטום והפך לספק העיקרי של טייסי קרב לפיקוד האוויר הטקטי ויחידות מטוסי קרב אמריקניות ברחבי העולם. בנובמבר 1974, מטוס הקרב החדש של חיל האוויר להשגת עליונות אווירית, ה-F-15 איגל, הגיע ללוק, ובדצמבר 1982 הצטרפו אליו מטוסי F-16 פייטינג פאלקון, שהחלו לאמן טייסים רשמית ב-2 בפברואר 1983. לכנף האימון הטקטי 58 היו שתי טייסות - טייסות אימון הקרב הטקטי 312 ו-314 - אשר ערכו אימונים על דגמי ה-C וה-D החדשים של ה-F-16. כנף האימון הטקטי 405 קיבלה את ה-F-15E סטרייק איגל הראשון ב-1988 ושתיים מטייסותיה - 561 ו-550 - החלו לערוך אימונים על מטוס קרב זה.
מרלי מטלין
קריירת משחק
מטלין התגלתה באחת מהופעותיה על ידי המפיק היהודי אמריקאי הנרי וינקלר ששיבץ אותה ב-1986 בדרמה "ילדים חורגים לאלוהים", סרט המבוסס על מחזה בעל שם זהה. בסרט היא מגלמת את דמותה של שרה נורמן, אישה צעירה כבדת שמיעה יפהפייה ובעייתית הלומדת בבית ספר יוקרתי לחרשים. המורה החדש שלה ג'יימס (ויליאם הרט), משתמש בשיטות לימוד בלתי רגילות כדי להתקרב אל תלמידיו במישור האישי, ונוחל בכך הצלחה רבה. רק תלמידה אחת, שרה מסרבת להיפתח אליו ומעדיפה להישאר סגורה בשקט המוחלט שלה. ג'יימס, שמוקסם מיופייה ומהתנהלותה של שרה, שם לעצמו כמטרה להגיע לליבה. על תפקיד הבכורה שלה זכתה מטלין בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר והפכה לאחת ממספר שחקניות מצומצם שזכו בפרס על הופעת הבכורה שלהן, מטלין הפכה בגיל 21 לשחקנית הצעירה ביותר בהיסטוריה שקיבלה את הפרס היוקרתי. על תפקידה קיבלה מטלין גם את פרס גלובוס הזהב.
לוק (בסיס)
היסטוריה
ביולי 1987 החלה קבוצת הקרב הטקטית 944 להפעיל בבסיס מטוסי F-16C/D.
מרלי מטלין
קריירת משחק
לאחר ההצלחה הקולנועית הופיעה מטלין בהופעות אורח בסדרות הטלוויזיה "סיינפלד", "עקרות בית נואשות" ו"סודות העיר" וכן בסדרת הטלוויזיה "Reasonable Doubts" בה הופיעה מטלין במשך שתי עונות בתפקיד ראשי ב-45 פרקים.
בשנת 2000 שיחקה מטלין בפרק בסדרת הדרמה "הפרקליטים" ובסדרה "הבית הלבן" בה שיחקה ב-17 פרקים. ב-2004 וב-2005 הופיעה בשני פרקים בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד"; תפקיד אשר הקנה לה מועמדות רביעית לפרס אמי.
בשנת 2007 הצטרפה מטלין כשחקנית ראשית לעונה הרביעית של סדרת הדרמה "ישנן בנות" וגילמה את דמותה של ג'ודי לרנר, פסלת לסבית כבדת שמיעה; מטלין המשיכה לשחק גם בשתי עונותיה הבאות של הסדרה.
בשנת 2008 התמודדה בעונה השישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים", והייתה למודחת השישית.
בשנת 2018 הצטרפה כדמות ראשית לעונה השלישית והאחרונה של מותחן הריגול "קוונטיקו" ברשת ABC; היא גילמה את ג'וסלין טרנר, סוכנת FBI לשעבר שהקריירה שלה ירדה מהפסים לאחר שהפכה לחירשת ממטען חבלה.
בשנת 2021 הופיעה מטלין בסרטה זוכה פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר של שאן הדר "CODA" סרט דרמה-קומי אמריקאי העוקב אחר נערה מתבגרת שומעת שהיא ילדה של מבוגרים חירשים (בקיצור: CODA). בסרט מככבת אמיליה ג'ונס בתור הילדה השומעת, עם מטלין וטרוי קוטסור כהוריה החירשים; התפקיד זיכה אותה ואת שאב חברי הקאסט בפרס גילדת שחקני המסך לאנסמבל הטוב ביותר.
חיים אישיים
ב-29 באוגוסט 1993 נישאה מטלין לשוטר משטרת ברבנק קווין גרנדלסקי אותו הכירה על סט צילומי הסדרה "Reasonable Doubts", החתונה נערכה בביתו של השחקן הנרי וינקלר. לזוג יש ארבעה ילדים; שרה (ילידת 1996), ברנדון (נולד ב-2000), טיילר (נולד ב-2002) ואיזבל (ילידת 2003).
בשנת 2002 פרסמה מטלין ספר בשם "ילד חירש עובר" המבוסס בעיקרו על ילדותה.
ב-6 במאי 2009 היא קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד עבור תרומתה לתעשיית הקולנוע.
ביוני 2017 הגיעה מטלין לישראל כדי לקבל פרס מקרן משפחת רודרמן בסך 100,000 דולר על פועלה לשילוב וקידום אנשים עם מוגבלויות בהוליווד, והתארחה גם באוניברסיטה העברית בירושלים. יום לאחר מכן התארחה במפגש שערכה לה קהילת החירשים בישראל בסינמטק תל אביב.
ב-22 ביוני 2022 נבחרה מטלין לראשונה לכהן בחבר הנאמנים של האקדמיה האמריקאית לקולנוע, כאחת משלושת נאמני ענף שחקנים של גוף זה.
לבש טרנופולר
לֻבּש טרנופולר (אריה ליב טרנופולר-טל) (14 במאי 1903 - ג' בתמוז תשמ"ט, 6 ביולי 1989) היה מנהיג ציוני, מראשי מפלגת "פועלי ציון שמאל", חלוץ וחבר בגדוד העבודה, פובליציסט וסופר עברי.
תולדותיו
לבש טרנופולר נולד לאסתר לבית גרינברג ולמרדכי פנוקיבר בכפר בפודוליה, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), במשפחה חסידית. בגיל שנתיים עברה המשפחהצלעיירה הסמוכה, ליטין. ראשית למד בחדר ולאחר מכן המשיך בגימנסיה ממשלתית ובמקביל בחדר "מתוקן". ב-1917 עבר יחד עם בני משפחתו לעיר המחוז ויניצה, בה סיים את לימודיו בגימנסיה. בדצמבר 1921 עזב יחד עם קבוצת חלוצים את ברית המועצות במטרה לעלות ארצה, אולם נאלץ לשהות בלבוב (אז בשטח פולין) יחד עם מאות חלוצים מרוסיה ואוקראינה, כיוון שלא היו להם רישיונות עלייה לארץ ישראל.
הוא עלה לארץ ישראל בינואר 1923, בשלהי תקופת העלייה השלישית. הצטרף כחבר לגדוד העבודה. הוא היה בין המתיישבים בתל יוסף, היישוב השני של גדוד העבודה בעמק יזרעאל; פרק זמן היה חבר בחבורת החלוצים "חבורת העמק"; ואחר כך, חבר בפלוגת גדוד העבודה בחיפה. בשנת תרפ"ה 1925, היו חברי גדוד העבודה בנאים של תחנת הכוח החשמלי (על ידי מנוע דיזל) הראשונה של חיפה ביוזמתו ותכנונו של פנחס רוטנברג. טרנופולר וחבריו עבדו באתר הבניה בחציבה, כיפוף פסי ברזל, יציקת בטון, הנחת לבנים ומלט, וטיוח הקירות. ומלבד זאת, סללו כביש "על הכרמל" - בשכונת כרמל מרכזי, ועבדו כסבלים בנמל חיפה.
באותן שנים כתב טרנופולר רשימות על דמויות חברים ומנהיגים במחנה החלוצים; דבריו על הסופר י"ח ברנר ביטאו את הרגשתם של רבים: "עלינו הדור הצעיר, ברנר נתחבב מאֹד. הוא היה כל כך קרוב ומובן לנו וביחד עם זה כל כך חתום וסתום. זכורני, ימי המהפכה הבולשביסטית ברוסיה. ימי הגעגועים הגדולים, תסיסה הנפשית (כך), עֹדף המרץ וכוחות היצירה הנחנקים ללא-טעם ... (נקודות במקור) מרחב ואורים רומזים למרחקים מצד אחד, - וסתירות, חִפושים והתלבטויות מצד שני. בימי התסיסה האלו נתחבב עלינו ברנר, משורר ההתלבטות. בלבנו נשאנו אותו ואִשיוּתו הִבהבה ורמזה מן הארץ לרבים מהנער בגולה. בהתמדה מיוחדת התעמקנו בכתביו, שנכתבו "בדם הלב ובמיץ-העצבים", כלשונו הוא. דרך-חיים אמרנו ליצֹר מתוך התלבטויותיו וספקותיו, כי ימי כִשלון והתלבטות, תהִיָה על פרשת דרכים היו לנו הימים הללו".
יחד עם מניה שוחט ייסד טרנופולר את "הליגה להתקרבות ושיתוף יהודי-ערבי" - ליגה V, וכיהן בתפקיד המזכיר הכללי שלה. במסגרת תפקידו זה נסע לארצות שונות, בגלוי ובחשאי. כך למשל, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה בשנת 1944, עמד בראש משלחת לטהראן, שבין השאר, העבירה לתושבים ציוד רפואי ואחר שנרכש גם מתרומות שנאספו ביישוב היהודי בארץ. מניה שוחט מסרה לחיים ויצמן שעמד בראש ההסתדרות הציונית על המשלחת ועל מידע חשוב שצבר טרנופולר בנסיעה זו. טרנופולר היה ממנהיגי המפלגה: "התנועה לאחדות העבודה" שהתפלגה ממפא"י בשנות הארבעים, ואחר כך, כרבים מחבריה, הצטרף למפלגת מפ"ם והיה אחד ממנהיגיה.
עד שנות השישים התגורר טרנופולר בתל אביב, ואחר עבר לחיפה.
חלקים מארכיונו הפרטי הופקדו בארכיון ביד טבנקין באפעל, ובארכיון מכון לבון בתל אביב.
עבד אל-חמיד דבייבה
עבד אל-חמיד מוחמד א-דבייבה (בערבית: عبدالحميد محمد الدبيبة; בתעתיק מדויק: עבד אלחמיד מחמד אלדביבה; נולד ב-13 בפברואר 1958 ) הוא פוליטיקאי לובי המכהן כראש ממשלה של הממשלה הלאומית הזמנית של לוב. מינויו ב-5 בפברואר 2021 הגיע במסגרת הפורום לדיאלוג הפוליטי בלוב, והוא היה צפוי לכהן בתפקיד זה עד לבחירות שתוכננו לדצמבר 2021. ונדחו.
בפברואר 2021 הוסכם שדבייבה ימשיך לנהל את הממשלה המאוחדת, בעוד שבראש מועצת הנשיאות יעמדו מוחמד אל-מנפי כיושב ראש ומוסא אל-קוני כסגן יושב ראש. ממשלת אל-דבייבה היא הממשלה המאוחדת הראשונה מאז 2014 בלוב.
אור החיים (בני ברק)
שכונת אור החיים היא שכונה במזרח בני ברק, בין רמת אהרן לכביש 4 צפונית לבית הרפואה "מעייני הישועה".
עבד אל-חמיד דבייבה
ילדות וחינוך
הוא נולד ב-13 בפברואר 1958 בעיר מיסראתה במערב המדינה. הוא קיבל תואר שני בהנדסה מאוניברסיטת טורונטו בקנדה.
אור החיים (בני ברק)
נקראת על שם רבי חיים אבן עטר, הידוע על שם ספרו אור החיים.
השכונה נבנתה בשנות ה-90 של המאה ה-20 בשטחים שהיו בבעלות מוסדות סמינר אור החיים בבני ברק.
עבד אל-חמיד דבייבה
קריירה עסקית
לפני הקריירה שלו כפוליטיקאי, דבייבה היה מנהל מועדון הכדורגל אל-איתיחאד טריפולי.
אור החיים (בני ברק)
בשכונה ישנם שלושה רחובות, רחוב נועם אלימלך, על שם ספרו של רבי אלימלך מליז'נסק, רחוב הרב משה פרדו, על שם מייסד מוסדות אור החיים, ורחוב בן זומא בו ישנם בעיקר מוסדות ציבור.
עבד אל-חמיד דבייבה
פוליטיקאי
הוא אינו חבר מפלגה ומתואר כעצמאי. במהלך הקריירה שלו כאיש עסקים היה מעורב בפוליטיקה כאדם מהימן במפלגת השלטון האיחוד הסוציאליסטי הערבי. הוא רכש את אמונו של קדאפי שבשנת 2007 הטיל עליו את המשימה לנהל את "חברת ההשקעות והפיתוח הלובית (LIDCO) שבבעלות המדינה, האחראית על כמה פרויקטים גדולים של עבודות ציבוריות במדינה, כולל הקמת 1,000 יחידות דיור. בעיר הולדתו של המנהיג, סירת. בשנת 2020 הקים את תנועת לוב אל-מוסטכאבל (עתיד לוב).
אור החיים (בני ברק)
בקצה הדרומי של השכונה שוכן בית החולים מעייני הישועה ולצדו מתחם ישיבת בית שמעיה. באזור הצפוני של השכונה מתחם של מספר תלמודי תורה ולצדם מתחם ישיבת קול יהודה וישיבת בית שמעיה לצעירים.
בשכונה פועלים שלושה בתי כנסת מרכזיים - "אהל יעקב ולאה" לזרם הליטאי, "משכן שמואל" לזרם החסידי, ו"בנין ציון" לזרם הספרדי. כמו כן שוכנת בה ישיבת חמד לצעירים.
עבד אל-חמיד דבייבה
ראש ממשלה
בספטמבר 2021 העביר בית הנבחרים הצעת אי-אמון נגד ממשלת דבייבה, והעניק את תמיכתו לפתחי שאגה. דבייבה נותר ראש ממשלת טריפולי.
אור החיים (בני ברק)
רבני השכונה הם הרב משה שאול קליין, הרב צבי פרידמן והרב נתן בן סניור.
עבד אל-חמיד דבייבה
ראש ממשלה
ב-10 בפברואר 2022 נורה רכבו של דבייבה בניסיון התנקשות בו, אך הוא לא נפגע.
אור החיים (בני ברק)
דמוגרפיה: בשכונה מתגוררים מחשובי העיר, ומראשי החסידויות היא נחשבת לשכונות יוקרה בבני ברק. השכונה גובלת בבית הספר לבנות רמת אהרון(חסידות גור) מצפון וכן ברחוב בן זומא מצפון
עבד אל-חמיד דבייבה
ביקורת
וולפגנג פוסטאי, דיפלומט אוסטרי לשעבר שחי בלוב, אמר כי המוניטין של דבייבה שנוי במחלוקת כראש ממשלה, שכן נטען כי הוא מעורב ב"שחיתות, הלבנת הון, מימון האחים המוסלמים וקניית קולות".
לואי אנרי, נסיך קונדה
לואי אנרי ז'וזף דה בורבון (בצרפתית: Louis Henri Joseph de Bourbon; 13 באפריל 1756 – 30 באוגוסט 1830) היה נסיך קונדה מ-1818 ועד מותו. הוא היה גיסו של לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן ואחיינו של ויקטואר דה רואן.
ראשית חייו
לואי אנרי היה בנו היחיד של לואי ז'וזף, נסיך קונדה ואשתו הראשונה, שרלוט דה רואן, בתו של שארל דה רואן, נסיך סוביז. כחבר בבית בורבון, הוא היה נסיך הדם, ולפני שירש את התואר נסיך קונדה, נודע כדוכס אנייה ולאחר מכן כדוכס בורבון.
נישואיו
ב-24 באפריל 1770 הוא נישא לבתילד ד'אורליאן, בתם היחידה ששרדה של לואי פיליפ הראשון, דוכס אורליאן ולואיז הנרייט דה בורבון. בני הזוג נישאו בקפלה בארמון ורסאי והיו צאצאי לואי ה-14 באותה מידה, הסבתות הגדולות מצד אביהן היו אחיות, בנותיה של מאדאם דה מונטספאן. בשנת 1772 נולד בנם היחיד, לואי אנטואן, דוכס אנייה. הנישואים לא היו מאושרים, ובשנת 1780 נפרדו בני הזוג. לואי מעולם לא התחתן בשנית.
זמן קצר לאחר מכן, לואי אנרי החל ברומן ציבורי עם זמרת האופרה מרגריט "מימי" מילוט, מה שהביא לשתי בנות לא חוקיות, אחת מהן, אדל, התחתנה עם הרוזן דה רולי. במהלך המהפכה הצרפתית, לואי אנרי ליווה את אביו לגלות באנגליה ושרד את הטיהור של בית בורבון בצרפת, שעלה בין היתר בחיי המלך לואי ה-16 ואשתו המלכה מארי אנטואנט.
בשנת 1804, בנו, דוכס אנייה, נחטף בגרמניה בפקודת נפוליאון והוצא להורג בחפיר של שאטו דה וינסן באשמת בגידה. דוכס אנייה התחתן עם שרלוט לואיז דה רואן פחות מחודשיים קודם לכן ולא היו לו ילדים.
לואי אנרי חזר עם אביו לצרפת לאחר תבוסתו של נפוליאון ב-1814, ושניהם השיבו את הונם ומעמדם הציבורי. עם מות אביו בשנת 1818, הוא קיבל את התואר נסיך דה קונדה.
הרסטורציה
במהלך הרסטורציה של 1814, הנסיך, כדוכס בורבון, הפך לשמו של רגימנט הסוסים הקלים ה-8 של בורבון (8ème Regiment de Chasseurs à Cheval de Bourbon). אולם בעקבות שובו של נפוליאון במרץ 1815, הצטרף הגדוד לנפוליאון והוא היגר לבלגיה. במסגרת חיל הרגלים, הנסיך מונה לקולונל גנרל של הרגלים הקלים ובעקבות כך הפך לשם של רגימנט הרגלים של הקו בורבון אשר נוצר על ידי מיזוג של רגימנט הרגלים של הקו ה-9 ( 9ème Regiment d'Infanterie de Ligne) וה-2. & גדודים 7 של גדוד חי"ר קל 37 (37ème Regiment d'Infanterie Légère). גדוד זה הצטרף גם לנפוליאון לאחר שובו מאלבה במרץ 1815.
סוף שושלת קונדה
בעודו בגלות בשנת 1811, לואי אנרי ערך היכרות בבורדלו בפיקדילי עם סופיה דאוס או דאו, משרתת בבית בושת מהאי וייט. הוא פגש את האישה ואת אמה בלונדון בבית ברחוב גלוסטר. שם עברה תוכנית חינוכית נרחבת.
לאחר הרסטורציה הצרפתית ב-1815, לואי אנרי הביא אותה לפריז וארגן לה נישואים לברון אדריאן ויקטור דה פושר, קצין במשמר המלכותי. זה נעשה כדי לאפשר את כניסתה של סופיה לחברה הצרפתית. עם זאת, במהלך קבלת רישיון הנישואין שלה, סופיה שיקרה בכמה פרטים. פושר, שהפך לעוזרו של הדוכס, האמין במשך כמה שנים שסופיה היא בתו טבעית של לואי אנרי השני. כשגילה את האמת, הוא נפרד מאשתו, והודיע למלך לואי ה-18 על מערכת היחסים האמיתית בין לואי אנרי לסופיה. המלך אסר על סופיה להיכנס לחצר.
באותה העת, לואי אנרי ניסה להתרחק מהפילגש שהשתלטה על חייו. בקיץ 1830, הוא חזר לביתו בסנט לאו. שם הוא שמע על מהפכת יולי. סופיה ניגשה מיד לגרום לו להכיר במונרכיה החדשה של אורליאן. כאשר ב-27 באוגוסט 1830 הוא נמצא מת עם חבל סביב צווארו אך רגליו על הקרקע, נחשדה הברונית במעשה, אך נערכה חקירה שהכריזה רשמית על המוות כהתאבדות. היו שמועות שהמלך החדש של הצרפתים, לואי-פיליפ, שיתף פעולה עם סופיה בפשע, מכיוון שהם חששו שהיא ובנו של לואי פיליפ אנרי, דוכס אומאל – היורשים הצוואתיים של קונדה – עלולים להיות מנושלים על ידי הנסיך לאחר נסיעה אפשרית לחו"ל. מאוחר יותר, נפוצו שמועות בקרב האצולה כי קונדה מת כשהוא מענג את עצמו, עסוק במה שייקרא מאוחר יותר כחנק אוטו-אירוטי. מכיוון שהראיות למוות הן תוצאה של פשע כלשהו שנראה לא מספיק, הברונית לא הועמדה לדין, למרות שהיא הייתה מעורבת בהתדיינות בנוגע הירושה במשך שנים רבות.
עם מותו של לואי אנרי הגיע לסיומו הענף של בורבון-קונדה; אדמותיו ועושרו עברו לבן הסנדק שלו, הדוכס מאומאל. אביו, לואי פיליפ, היה היורש הפיאודלי של קונטי וקונדה, בהיותו נכדה של לואיז הנרייט דה בורבון, בתה של לואיז אליזבת דה בורבון, שהייתה אחותו של סבו של לואי אנרי השני.
מיימון הדיין
רבי מיימון בר' יוסף הדיין (1110 – 1170) היה רב ספרדי מתקופת הראשונים בימי הביניים ששימש כדיין בבית הדין של קורדובה. ידוע בעיקר בזכות בנו ותלמידו, הרמב"ם.
מהלך חייו
רבי מיימון כיהן כדיין בבית הדין של קורדובה, דור שביעי לדיינות. למד תורה מרבי יוסף אבן מיגאש, ובנו הרמב"ם ראה בו כתלמידו אף על פי שלא למד ממנו ישירות. בשנות ה-20 של המאה ה-12 הזהיר את יהודי פאס מחזיונותיו של רבי משה הדרעי אודות בואו הקרוב של המשיח ומהמלצותיו למכור את נכסיהם בעקבות כך. במחצית המאה ה-12 עבר עם משפחתו לפאס שבמרוקו, יש אומרים כדי שבניו, הרמב"ם ואחיו דוד, ילמדו מפי רבי יהודה הכהן אבן סוסאן. עם התגברות הכפיה והאונס מצד שלטון אל-מוואחידון בפאס, כתב לבני העיר את "אגרת הנחמה".
רבי מיימון ברח מפאס עם משפחתו בעקבות מעשי הטבח והכפייה הדתית מצד זרועות שלטון אל-מוואחידון, והפעם המשפחה עברה לארץ ישראל. משפחתו ככל הנראה ניסתה להיאחז בארץ ישראל, אך תנאי החיים תחת השלטון הצלבני היו קשים מדי, והמשפחה המשיכה לנדוד עד שהגיעה למצרים והתיישבה שם. ברבות השנים, צאצאי משפחת המיימון, מזרע הרמב"ם, הידועים בשם המשפחה מימון נדדו לארצות צפו"א, מרוקו, תוניסיה ולוב. (מן הגנזים ספר 11 דף קסה).
רבי מיימון עצמו נפטר בירושלים, והובא לקבורה בטבריה סמוך לבנו הרמב"ם.
חיבוריו
חיבר פירושים לדברי חז"ל, וכפי שכותב הרמב"ם בהקדמה לפירוש המשנה. באחת התשובות הוא מביא את דברי אביו בשם רבו אבן מיגאש. רבי שמעון בן צמח דוראן מביא בתשובותיו מחיבור של רבי מיימון בערבית העוסק בדיני תפילה ומועד, בו הזכיר גם את רבו אבן מיגאש. בשו"ת הרשב"ש סימן רנה מזכיר את מנהג ארץ ישראל ע"פ פסק של רבי מיימון. בידינו נותרו תשובות הלכתיות של רבי מיימון. רבי יעקב משה טולידאנו פרסם קטע מפירושי התפילות של רבי מיימון העוסק בשמירת המנהגים. רבי עזריה מן האדומים מזכיר כי רבי מיימון עשה פירוש לספר "אלפרגאני", קיצור של אלמגסט, העוסק באסטרונומיה.
החיבור השלם שנותר לנו ממנו הוא "אגרת הנחמה". החיבור שנכתב בערבית נדפס מספר פעמים עם ליקויים שונים, ובשנת ה'תש"ה (1945) הוא יצא לאור בתרגום חדש של ר' בנימין קלאר, בתוספת מבוא והערות מר' יהודה לייב מיימון בהוצאת מוסד הרב קוק.
זיקה בין מחשבת הרמב"ם לאביו
בהסתמך על הנוהג באותם ימים ובאותה תרבות, יש להעריך כי עיקר חינוכו והשתלמותו המקצועית של הרמב"ם הצעיר בראשית חינוכו, הגיע לו מאביו.
מעריצים שונים של הרמב"ם אימצו את השם 'מיימון' כדי לציין את זיקתם הרעיונית והנפשית למורשתו של רבי משה בן מיימון. כך נהג הפילוסוף שלמה מיימון במאה ה-18 וכך נהג גם הסופר והמנהיג הציוני-דתי יהודה לייב פישמן מיימון. מעריצי הרמב"ם תומכי הרציונליות והפילוסופיה לאורך ימי הביניים נקראים לעיתים 'מיימוניים' או מיימוניסטים. אחד החיבורים המתלווה כנושאי כליו של הרמב"ם בספרו משנה תורה נקרא 'הגהות מיימוניות' (הגה"מ). גם בשפות הלועזיות נקרא הרמב"ם בקיצור על שם אביו: Maimonides.
יהושע השל באב"ד
יהושע השל באב"ד היה הרב הראשי בטרנופול ובלובלין.
ביוגרפיה
באב"ד מונה לתפקיד רבה הראשי של לובלין ב-1819. קודם לכן כיהן כרב בטרנופול. הלה מונה לכהן בלובלין שנה לאחר פטירתו של קודמו בתפקיד, עזריאל הורוויץ. באב"ד היה מתנגד תקיף לחסידות, ובשל כך הוא צבר לעצמו מתנגדים רבים בקרב החסידים בעיר. אלה אילצו אותו להתפטר מתפקידו ב-1826. החליף אותו בתפקיד הרב משולם זלמן אשכנזי, שהיה מתנגד אף הוא, אך שמר על קשרים טובים עם החסידים בעיר. בנו, דוד מנחם מאניש באב"ד, כיהן כרב בטרנופול. נכדו הוא רבי יוסף באב"ד מחבר הספר מנחת חינוך. הרב באב"ד הוא ממחבריו של ספר שנקרא בשם "ספר יהושע".
אנדריאה קומודי
אנדריאה קומודי (באיטלקית: Andrea Commodi; 1560, פירנצה – 1648, רומא) היה צייר איטלקי שפעל בתקופת הבארוק המוקדמת.
בין יצירותיו הידועות: "סן קרלו" בכנסיית סן קרלו (San Carlo ai Catinari) ברומא; ו"נפילת המלאכים" הנמצאת כיום במוזיאון האקדמיה בפירנצה.
קומודי היה פעיל בעיקר ברומא. היה תלמידו של הצייר צ'יגולי (Cigoli). בין תלמידיו של קומודי היה פייטרו דה קורטונה, שבהמשך חייו היה מהדמויות הבולטות של הבארוק האיטלקי.
שאולי (דמות)
שאולי הוא דמות בדיונית בתוכנית הבידור הסאטירית הישראלית "ארץ נהדרת" ובספין אוף שלה, "הפרלמנט", המגולמת על ידי השחקן הישראלי אסי כהן.
היסטוריה והתפתחות הדמות
השחקן אסי כהן החל להשתתף בתוכנית הבידור הסאטירית ישראלית "ארץ נהדרת" בעונה השלישית בתור שחקן אורח והחל מהעונה הרביעית כדמות קבועה.
הדמות של שאולי נוצרה לראשונה במהלך צילומי העונה השביעית של תוכנית הטלוויזיה "ארץ נהדרת", במערכון העוסק בקבוצת רכישה בבניין. היוצרים הורו לשחקן אסי כהן לגלם דמות של אדם בשם "הרצל", ולאחר סיום יום הצילומים פנה הבמאי בן בכר אל העורך מולי שגב והביע את התפעלותו מהדמות שנוצרה. הוא הציע להחליף את שם הדמות ל"שאולי", והוחלט להמשיך את הופעות הדמות במערכונים נוספים לאורך העונה. בריאיון לוואלה תרבות סיפר כהן:
תוך זמן קצר הדמות התחבבה על צופי ארץ נהדרת, ובשנת 2012, לאחר סדרת מערכונים בשם "הפרלמנט של שאולי" בארץ נהדרת , החלו שידורי סדרת הספין אוף, "הפרלמנט", בה כיכב שאולי. בפרלמנט התרחב העיסוק בחייה של הדמות, ונוספו בה דמויות כגון האח ראובן, בת הזוג אירנה, אביו וחבריו.
בשנת 2017, לאחר שתי עונות של הפרלמנט, חזר כהן לגלם את שאולי במערכונים של ארץ נהדרת. במהלך עונה 14, במשך מספר מערכונים תואר שאולי מתמודד עם מחלת הסרטן, ושאלות קיומיות על חייו. לקראת סוף העונה ביקש מולי שגב מאסי כהן להחליט בעצמו האם שאולי יבריא מהמחלה. ולאחר מספר ימים החליט כהן כי הדמות תחלים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע שודר בארץ נהדרת מערכון "שאולי ומלחמת האזרחים", בו קרא שאולי לפתוח במלחמת אזרחים בישראל, וגרר תגובות רבות בציבור הישראלי. בעקבות המחאה כנגד ממשלת ישראל השלושים ושבע והרפורמה המשפטית רווחו האזכורים של המערכון בעיתונות הישראלית, בעיקר בתור נבואה העומדת להגשים את עצמה.
בשנת 2022 החל כהן להופיע בסדרת מופעי סטנד-אפ בשם "המופע של שאולי" בהם הוא מגלם את דמותו של שאולי.
מאפיינים
שאולי הוא אגואיסט, גס , פרמיטיבי , אשר מרבה להשמיע דעות חסרות בסיס מתוך כריזמה ושכנוע עצמי עמוק. הוא מבקר את המדע, את הטבעונים, פעילי האקלים ורופאים. מתעסק בשאלות מהותיות אך מתוך מינימום של ידע מוקדם וחוסר מודעות.
פעמים רבות הוא מתואר כמודל "הישראלי המכוער", וכן מרבה להשתמש במשפטים "אולי תסתמי את הפה שלך" ו"מה אני גייז?" שנאמר כתגובה לדברים המערערים את גבריותו.
משפחתו וחייו האישיים
שאולי, בן 54, נולד בעיר רחובות שבישראל , ולו אח אחד, ראובן. בעונה הראשונה של הפרלמנט מתוארת השבעה של אמם. לשאולי בן יחיד בשם לות'ר, מאשתו הראשונה, ג'ניפר, ממנה התגרש. לותר ואמו מתגוררים בארצות הברית, ושאולי נשוי לאירנה. לטענתו של שאולי הוא "עובד בזוגיות" בתור משרתו המלאה.
קבלה
בסקר של מעריב בו השתתפו למעלה מ-17 אלף איש, הוכתר שאולי כדמות הקומית הגדולה בכל הזמנים, ובשנת 2019, הוכתר על יד וואלה! כדמות העשור. עמי פרידמן מישראל היום כתב כי זוהי אחת הדמויות הקומיות הגדולות שנכתבו ובוצעו בישראל אי פעם, אבישי סלע ממגזין Time Out כינה את שאולי בתור הדמות הגדולה ביותר בתוכנית , וכך גם עידו ישעיהו, נדב מנוחין ועמית סלונים מוואלה! תיארו את שאולי כדמות הגדולה ביותר בתוכנית.
אריאנה מלמד מעיתון הארץ כתבה כי סדרת הסרטונים בארץ נהדרת שעסקו במחלת הסרטן של שאולי ועלילותיו בבית החולים לצד אירנה היו השיא של התוכנית, הן בכתיבה והן במשחק. מולי שגב, מיוצרי ארץ נהדרת, ציין כי לדעתו, סרטונים אלו היו לא רק את המערכונים הכי טובים של הדמות, אלא גם המערכונים הכי טובים בתולדות התוכנית.
על פי ליהי יונה מאתר ynet, הדמות של שאולי היא כדוגמת בלאקפייס למזרחים, בצורה שמציגה את הציבור המזרחי כפרימיטיבי ונבער.
אלכס וינדהם
אלכס וינדהם (באנגלית: Alex Wyndham; נולד ב-1 בינואר 1981) הוא שחקן אנגלי, המוכר מהופעתו בתפקיד גאיוס קילניוס מאיקנס בסדרת הטלוויזיה של רשת HBO "רומא" משנת 2007.
ביוגרפיה
וינדהם התחנך בווינצ'סטר קולג', וסיים תואר בהיסטוריה באוניברסיטת אוקספורד. באוניברסיטה שיחק במספר הצגות סטודנטים. בתקופת לימודיו הרבה להופיע על במת התיאטרון, בין השאר בסיור הופעות ביפן עם OUDS בהפקה של המחזה "עמל אהבה לשווא". את הכשרתו המקצועית רכש באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) וסיים את לימודיו ב-2005. וינדהם השלים את השכלתו בקורסים כגון: משחק מול מצלמה ב-BBC Elstree, קיבל תעודה של BASSC במשחק בלחימה, והגיע לדרגת חגורה שחורה בקראטה בסגנון שוטוקאן. בין המיומנויות שלו ריקוד פלמנקו ושירה בקול בריטון.
הופעתו המקצועית הראשונה הייתה עוד בהיותו בבית הספר למשחק בתפקיד סילביוס בסרטו של קנת בראנה "כטוב בעיניכם", עיבוד למחזה אותו שם מאת שייקספיר. עוד שיחק באופרת הסבון "Totally Frank" בתפקיד בן, במיני-סדרה "קו היופי", ובדרמה התקופתית "דוריט הקטנה". ב-2014 הופיע וינדהם בדרמה הרפואית "The Crimson Field" אודות מלחמת העולם הראשונה.
רחוב אוקספורד
רחוב אוקספורד (באנגלית: Oxford Street) הוא רחוב מרכזי ב בלונדון, ונחשב לרחוב הקניות הסואן ביותר באירופה.
הרחוב מתחיל בקצהו הצפון מזרחי של הייד פארק (במארבל ארץ') וחוצה את כיכר אוקספורד ואת כיכר סנט ג'יילס.
בצומת הרחובות אוקספורד, דרך צ'רינג קרוס ודרך טוטנהם קורט משתנה שם הרחוב ל"רחוב אוקספורד החדש", אשר נמשך עד High Holborn. ממארבל ארץ', בהמשך הרחוב מערבה, משתנה שם הרחוב לדרך בייסווטר (Bayswater Road).
עד שנת 1782 נקרא הרחוב טיברן, על שם נהר הטיברן הזורם כיום מתחת לרחוב. במקום שבו עומדת כיום מארבל ארץ' עמד עמוד התלייה של לונדון.
באטמן: מוות במשפחה
באטמן: מוות במשפחה (באנגלית: Batman: A Death in the Family) היא קשת סיפור שהופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ואשר פורסמה למשך שלוש חוברות מדצמבר 1988 לינואר 1989 על ידי חברת DC קומיקס. את הסיפור כתב ג'ים סטארלין ואייר ג'ים אפארו. קשת הסיפור העניקה לקהל הקוראים את האפשרות להשפיע על תוצאותיה דרך הצבעה טלפונית.
עלילה
עלילת הקומיקס עוקבת אחר ג'ייסון טוד, הרובין השני. מערכת יחסיו עם באטמן נעכרה לאחרונה, והקרבות אותם הוא עורך עם הפושעים הם כמעט אובדניים. באטמן מחליט שהוא הפך את ג'ייסון לרובין מוקדם מדי, בטרם זה האחרון השלים עם מות הוריו. לפיכך, באטמן משחרר את ג'ייסון מתפקידו כרובין. ג'ייסון מתרעם על כך ועוזב, בסרבו לדון במות הוריו.
בזמן שג'ייסון מתהלך בשכונת מגוריו הישנה, הוא פוגש בגברת ווקר, חברה של הוריו, שמעניקה לו קופסה ובה מסמכים ישנים של אביו וכן תצלומים של משפחתו. ביניהם, ג'ייסון מוצא את תעודת הלידה שלו ומגלה כי האות הראשונה שבשם אמו היא "ס", ולא "ק" (קתרין טוד, אותה חשב לאמו). הוא מגיע למסקנה כי היא אמו החורגת ומבקש לחפש אחר אמו הביולוגית. נוסף למסמכים הוא מוצא גם פנקס כתובות, בו רשומות שלוש נשים ששמן מתחיל ב-"ס", והוא מאתר את מקום הימצאן במחשב העטלף - כל השלושה נמצאות במזרח התיכון ובאפריקה. ג'ייסון בורח מהבית על מנת לחפש אותן.
בינתיים, הג'וקר ברח פעם נוספת מארקהם אסיילום, כשהוא מותיר אחריו שובל רציחות. באטמן מגלה כי הג'וקר השיג את ידיו על נשק גרעיני ומתעתד למכור אותו לטרוריסטים. הוא מאתר אותו בלבנון השסועה כתוצאה ממלחמת אזרחים, שם הוא וג'ייסון נפגשים. הם מסכלים מזימת טרור להשמיד את תל אביב באמצעות טיל גרעיני שנמכר בידי הג'וקר. שרמין רוזן, סוכן המוסד שנכח במקום - ואשר אותו איתר ג'ייסון - מכחיש כי התגורר בגות'אם סיטי.
אחת האמהות בהן חושד ג'ייסון לאמו הביולוגית היא ליידי שיווה, מכרתו הישנה של באטמן. השניים מאתרים אותה במחנה אימונים של טרוריסטים. בעזרתו של רובין, באטמן מצליח להתגבר עליה בקרב קטלני. כאשר היא מסרבת לשתף עימם פעולה, הם משתמשים בסם אמת כדי לאלץ אותה להודות שהיא אינה האמא.
הם פוגשים באישה השלישית באתיופיה - סייעת בשם שילה הייווד, אשר מתבררת כאמו. היא וג'ייסון נפגשים באיחוד מרגש. ללא ידיעתם, הג'וקר מודע לעובדה ששילה ביצעה בעבר ניתוחים לא חוקיים בנערות בזמן שהותה בגות'אם. לאחר שנערה אחת מתה כתוצאה מכך, רישיונה לעסוק ברפואה נשלל. הג'וקר השתמש במידע זה כדי לסחוט את שילה שתמסור לידיו אספקה רפואית שנאגרה במחסן סמוך בידי הסוכנות בה היא עובדת. או אז, הג'וקר מונע את חלוקת האספקה לרעבים כדי למכור אותה לשוק השחור, וכן מחליף אותה בגז הצחוק הקטלני שלו, אשר יהרוג אלפים.
שילה עצמה מעלה בסוכנות, וכחלק מהטיוח היא מוסרת את בנה (בתלבושת רובין) לג'וקר, שמכה בו ללא רחמים במוט ברזל. רובין נותר מחוסר הכרה בשלולית דם, והג'וקר עוזב אותו ואת אמו במחסן, עם פצצת זמן מתקתקת. ג'ייסון ואמו מנסים נואשות להימלט מהמחסן, אך הפצצה מתפוצצת. באטמן מגיע מאוחר מדי, והשניים מתים מפצעיהם האנושים.
גופותיהם נלקחות לגות'אם לקבורה. כיוון שלא ניתן לאתר את קרוביהם, רק ברוס ויין, משרתו אלפרד פניוורת', המפקח ג'יימס גורדון ובתו ברברה (אף היא קורבן למעשיו הנפשעים של הג'וקר, כפי שסופר בבאטמן: הבדיחה ההורגת) נוכחים בהלוויה. באטמן מאשים את עצמו במותו של ג'ייסון. הוא מחליט להמשיך לבדו, ואף מסרב להצעתו של אלפרד לערב את דיק גרייסון, שותפו המקורי.
בינתיים, הג'וקר נפגש עם רוחאללה ח'ומייני, שמציע לו מקום בממשלה האיראנית. הג'וקר עוזב מחסן ובו מוטלות גופותיהם של אנשיו, וכן כתובת אותה מגלה באטמן בקלות - בניין האומות המאוחדות בניו יורק.
בזמן שהוא ממתין מחוץ לבניין, באטמן פוגש בסופרמן, שנשלח על ידי מחלקת המדינה. סופרמן מנסה לשכנע את באטמן לעזוב, וגישתו החמקנית וסירובו לענות לשאלות גורם לבאטמן להכות בסופרמן. ידו של באטמן כמעט מתרסקת כתוצאה מכך. בנקודה זו, הג'וקר מופיע ומתברר כי הוא נציג איראן באו"ם.
ראלף באנדי, איש קשר של ה-CIA, אומר לבאטמן להתרחק מהג'וקר כיוון שהדבר יכול להוביל לתקרית דיפלומטית, שאותה הממשלה מעוניינת למנוע. לג'וקר יש חסינות דיפלומטית וכל הפשעים אשר ביצע נשכחו כלא היו. הג'וקר אמור לשאת נאום בפני העצרת הכללית, וברוס ויין משתמש בקשריו רמי הדרג כדי להיות נוכח במקום. הג'וקר מופיע כשהוא לבוש בבגדים ערביים והשניים מחליפים מבטים. הג'וקר עוצר כאשר השניים מסתכלים אחד בשני וצוחק צחוק מבוטל וחולף על פניו. הוא מתחיל בנאומו ואומר כי העולם מתנהג אליו ואל האיראנים בחוסר כבוד. הוא מכריז שהם לא מוכנים לסבול עוד חוסר כבוד שכזה ומשחרר על העצרת את גז הצחוק שלו.
אולם, איש ביטחון שובר את נשקו של הג'וקר ושואף לתוכו את כל הגז, בכך מטהר את האוויר. מתברר כי זהו סופרמן בתחפושת. הוא עף כדי למצוא מקום בטוח לשחרר בו את הגז בעוד באטמן והג'וקר נאבקים אחד בשני. הג'וקר נמלט מהבניין ונכנס לתוך מסוק שנשלח אליו מנותני החסות שלו. באטמן מגיע בעקבותיו, ובמהלך הקרב תוך כדי, אחד מאנשיו של הג'וקר פותח באש מקלעים. הכדורים שורקים לכל עבר ופוגעים בכולם, כולל הג'וקר והטייס, שגורם להתרסקות המסוק לתוך הים.
סופרמן מציל את באטמן, שאומר לו למצוא את גופתו של הג'וקר, אך אין זה מפתיע שגופתו כלל לא נמצאת. באטמן מתרעם על כך שהדברים בינו לבין הג'וקר נותרו לא פתורים.
חשיבות
לקראת סוף שנת 1988, דמותו של ג'ייסון טוד - רובין השני - הפכה לא פופולרית בקרב הקוראים, ועורך DC דניס אוניל החליט להסירו מתפקיד עוזרו הצעיר של באטמן. השאלה עלתה כיצד לעשות זאת, וחברת DC חיפשה דרך חדשה ליצור קשר עם קהל הקוראים. נפתחו שני קווים חמים שבאמצעותם יוכלו הקוראים להצביע בעד או נגד מותו של ג'ייסון טוד. אמצעי ההצבעה החל מיד עם פרסומה של החוברת בה טוד ואמו לכודים במחסן. מעל לעשרת אלפים קולות נספרו, בהבדל מזערי של 72 קולות לטובת מותו של הנער.
נוסף על כך, באטמן החל להתנהג באופן אלים למדי מהרגיל כלפי נבלי-העל שלו, ואף הכה בפרצופו של סופרמן. עלתה השאלה בנוגע למוסריותו. אף על פי שהג'וקר רצח עשרות אם לא מאות אנשים, רק עכשיו באטמן שוקל ברצינות מסיבות אישיות לחצות את הקו אותו היתווה לפי הקוד המוסרי שלו, ולהרוג את אויבו המושבע. לפי דבריו, "מידת טירופו תמיד מנעה את הוצאתו להורג. אך לא עוד. ג'ייסון מת". בסיפור שהתרחש מעט לאחר מכן, סופרמן מתעמת מול באטמן על כך שהשאיר את הג'וקר למות בהתרסקות המסוק בסוף "מוות במשפחה", אף על פי שבאטמן ציין בתגובה כי הייתה קיימת סבירות נמוכה שישרוד את הפיצוץ אם ינסה להציל את הג'וקר, וכי שניהם ימותו.
קשת הסיפור נוגעת במספר נושאים פוליטיים וחברתיים בני ימינו, כמו מלחמת האזרחים בלבנון, הסכסוך הישראלי-ערבי, הרעב באתיופיה, שחיתות שלטונית והטיפול במדינות נוכלים. כאשר ברוס ויין מגיע ללבנון, הוא משתמש בדרכון צפון אירי מזויף, מחוז שנקשר לטרור בזמנו. אף על פי שהעלילה שבה הג'וקר מחזיק ברשותו טיל גרעיני נחשבת בגדר פנטזיה, הרי שהברחת חומר גרעיני הפך לנושא רציני בשנים האחרונות.
הג'וקר מייחס את מצבו הפיננסי לכלכלת רייגן, והוא מאשים את נשיא ארצות הברית דאז רונלד רייגן בכך. פועל יוצא, היו אלה השלטונות שהפשיטו אותו מכל הונו, עקב טבעו הנפשע.
הסיפור גם מביא התייחסויות ברורות לפרשת איראן–קונטראס, כולל מכירת טיל מונחה בידי הג'וקר לקיצוניים איראנים כשישראל היא המטרה. רוחאללה ח'ומייני מופיע בקצרה כאשר ממנה את הג'וקר לשגריר האו"ם באיראן (מינוי אשר שוכתב מחדש בהמשך לאומת קווארק הבדיונית). אולם, הדרך העיקרית שבה קשת הסיפור הציגה את מידת פרשנותה הבדיונית לקונפליקט במזרח התיכון היה בשימוש בשפות הפרסית והערבית כדי לתאר את שפת התושבים בלבנון ואיראן, בהתאמה.
באופן כללי, תיאור מצבו הרגשי של באטמן, נוסף לרצח של גיבור-על ידוע ואלמנט ההצבעה הטלפונית הפכו את "מוות במשפחה" לאבן דרך חשובה בתרבות הקומיקס האמריקני.
נכון ל-2014, "מוות במשפחה" נכלל במקום ה-20 ברשימת 25 הרומנים הגרפים הגדולים של באטמן, לפי IGN. בנוסף, הוא זכה בפרס ה-Comics Buyer's Guide של שנת 1988 לסיפור הקומיקס הפופולרי ביותר.
אחריתו של ג'ייסון טוד ושובו
הסוגיה בדבר מותו של ג'ייסון טוד עלתה בכותרי באטמן השונים מאז קשת הסיפור "מוות במשפחה", והפכה לפרט חשוב בחייו של באטמן כמעט כמו מות הוריו. הנושא מעצים את יריבותו של באטמן עם הג'וקר והופך אותה לאישית יותר. במהלך קשת הסיפור באטמן: נפילתו של אביר, באטמן נחשף לגז הפחד של הדחליל, מה שגורם לו להזות את מותו של ג'ייסון. אולם, במקום פחד הוא מגיב בזעם ומכה בפראות בג'וקר תוך שהוא קורא בשמו של ג'ייסון. הוא מבקר תכופות את קברו של ג'ייסון ומעלה את עניין מותו בסירובו לקחת תחת חסותו שותפים צעירים חדשים כטים דרייק (הרובין השלישי ולאחר מכן רובין האדום), סטפני בראון (רובין הרביעית ולאחר מכן באטגירל השלישית), קסנדרה קיין (באטגירל השנייה) ודמיאן ויין (רובין האחרון). שמו של ג'ייסון מונצח במערת העטלף ותלבושת הרובין שלו נשמרת מאחורי זכוכית, תחת הכיתוב "חייל טוב".
במהלך סיפור "באטמן: האש" נרמז כי טוד עדיין חי למעשה כשנער צעיר הדומה לו עומד מעל קברו המחולל. אולם, בסופו של דבר באטמן מגלה שמדובר בפני חימר המתחזה אליו. בקשת הסיפור "באטמן: מתחת לברדס", מתגלה שטוד הוא אכן זה שעימו באטמן נלחם, אך ג'ייסון החליף מקומות עם פני חימר בשיתוף פעולה עם נבלים כמו האש, איש החידות וטליה אל-גול. בהמשך, טוד חושף את עצמו בפני באטמן כפורע החוק הרצחני הברדס האדום (אם כי באטמן היה מודע לכך שמדובר בשותפו לשעבר כל אותה עת מאז פגישתם בבית הקברות). ג'ייסון טוד משתק את ארגון הפשע של המסיכה השחורה בגות'אם וכן חוטף ומענה את הג'וקר (כולל הכאתו במוט ברזל כשם שעשה לו).
מאז שובו, ג'ייסון טוד נקלע ללא הרף לעימותים עם באטמן ובני בריתו. פרטי שובו מתגלים בחוברות Batman Annual #25 ו-Red Hood: The Lost Years #1-6.
עיבודים
עלילת הסיפור עובדה באופן חלקי לסצנת הפתיחה של סרט האנימציה "באטמן: מתחת לברדס האדום" משנת 2010, וכן לסרטון אנימציה אינטראקטיבי באותו שם שיצא בשנת 2020, וגם בו יכל קהל הצופים לבחור את גורל הדמויות.
ערמון (צבע)
בצרפתית Maroon משמעותו פשוט "חום-כהה" (והוא גם שם פרי עץ הערמון). באנגלית למילונים שונים, ישנן הגדרת שונות לצבע. המילון האנגלי של קיימברידג מגדיר אותו כחום כהה-סגול-אדמדם ואילו "המילון האמריקאי" מגדיר אותו כחום כהה-אדום. המילון המקוון לקסיקו (Lexico) מגדיר אותו כחום-אדום. באופן דומה, Dictionary.com מגדיר אותו כחום כהה. המילון האנגלי של אוקספורד מתאר אותו כ"ארגמן חום (אדום חזק) או קלרט (גוון עמוק של אדום)", ואילו המילון המקוון Merriam-Webster פשוט מגדיר אותו כאדום כהה.
לפי האקדמיה ללשון העברית, עַרְמוֹנִי הוא בעל צבע חוּם כֵּהה (כצֶבע פרי הערמון).
המחתרת הדנית
תנועת המחתרת הדנית (בדנית: Modstandsbevægelsen) הייתה ארגון מרד מחתרתי שהתנגד לכיבוש הגרמני בדנמרק במהלך מלחמת העולם השנייה. בעקבות התנאים הנוחים בצורה בלתי רגילה שזכתה להם דנמרק מרשויות הכיבוש הנאצי, התנועה הייתה איטית יותר בתגובותיה הטקטיות ובפעולותיה יחסית לתנועות במדינות אחרות ברחבי אירופה. למרות זאת, בשנת 1943, דנים רבים היו מעורבים בפעילות מחתרתית, החל מפרסומים לא-חוקיים ועד ריגול ופעולות אלימות.
קשת אקה הומו
בשנות הארבעים של המאה ה-19, נקראה גם קשת-פילאטוס. במהלך חפירת מתחם הקשת באמצע המאה ה-19, נחשפו חלקים נוספים של המבנה, ונתברר כי מדובר בשער בעל שלוש קשתות, שהשתמר במצב טוב. למרות המסורת הדתית הנוצרית הקשורה במקום זה, קבע ארמטה פיירוטי נכונה כי השער נבנה בתקופת הקיסר הרומאי אדריאנוס, ומאוחר בהרבה לאירוע בתולדות הנצרות לו הוא מיוחס.
המחתרת הדנית
הרקע לכיבוש דנמרק במלחמת העולם השנייה
במציאות הפוליטית שנתהוותה עוד מסוף המאה ה-19 באירופה, דגלו מרבית מדינות סקנדינביה במדיניות של נייטרליות מדינית. זאת לאור התעצמותן של המעצמות הגדולות, וההבנה שאין בכוחן של מדינות קטנות כמדינות סקנדינביה ליצור כוח צבאי שיאפשר להן התמודדות מול איומי מעצמות גדולות כברית המועצות וגרמניה. מתוך תפיסה זו נותרה דנמרק נייטרלית במלחמת העולם הראשונה. ממשלות דנמרק בסוף שנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 דגלו במדיניות של צימצום תקציב הביטחון הלאומי והקטנת הצבא וכמות הנשק במדינה. בשנת 1933 עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה, החליטה הממשלה הדנית על הגדלת תקציב הביטחון. ראש ממשלת דנמרק, סטאונינג, הבהיר כי אין בכוונת דנמרק להקים כוח צבאי דני משמעותי העשוי לאיים על מדינות אחרות, כי אם להקים כוח צבאי שיהיה באפשרותו להתגונן מפני מרידה או תקיפה של קבוצות נאציות שיקומו בשטחי המדינה עצמה, גם אם יקבלו סיוע גרמני. למדיניות נייטרלית זו הייתה תמיכה רחבה בעם הדני, שכללה גם את מרבית האופוזיציה. באותן שנים נעשה ניסיון מצד שר החוץ השוודי סנדלר לכונן ברית הגנה סקנדינבית, אולם לאור מיקומה הגאוגרפי של דנמרק החוצצת בין הגוש הסקנדינבי לבין גרמניה, הסתייגה הממשלה הדנית מהסכם ברית ההגנה, עליה אמר ראש הממשלה סטאונינג "דנמרק לא תקבל על עצמה את תפקיד כלב השמירה של הגוש הסקנדינבי". בשנת 1939 הייתה דנמרק היחידה מבין "גוש מדינות אוסלו" (המדינות הסקנדינביות ובנלוקס) שנעתרה להצעה גרמנית וחתמה על הסכם אי-התקפה ב-31 במאי, זאת למרות שגרמניה כבר הפרה הסכמים דומים עם אוסטריה וצ'כיה.
קשת אקה הומו
על פי המחקר, היוותה הקשת את החלק המרכזי של שער הניצחון שהוקם לכבוד אדריאנוס במבואות המזרחיים של איליה קפיטולינה. העובדה כי בקשת משולבים שני חלונות סייעה אולי לצמיחת המסורת שכאן היה המקום ממנו הציג פונטיוס פילאטוס את ישו בפני היהודים במילים "הנה האיש" או בלטינית: "אקה הומו" כפי שמתואר בבשורה על פי יוחנן י"ט, 4 - 5:
המחתרת הדנית
הרקע לכיבוש דנמרק במלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם בספטמבר 1939, חידשה הממשלה הדנית את הצהרת הנייטרליות שלה, וכך נמנעה מלסייע במלחמת החורף בין פינלנד לרוסיה.
ב-8 באפריל 1940 גברו הידיעות על תנועת צבא גרמני בגבולות דנמרק והוחלט בממשלה על גיוס כללי של הצבא הקטן. אולם התערבותו של הציר הגרמני מוּנך, שטען שמעשה כזה ייתפס כפעולה בלתי ידידותית על ידי גרמניה, שאינה מתכוונת להפר את הסכם אי ההתקפה, ולכן בוטל הגיוס. שעות מספר לאחר מכן חזר הציר מונך אל לשכת שר החוץ והודיע לו כי "הצבא הגרמני נאלץ לתפוס את שטחה של דנמרק כדי להגן עליה מפני סכנת פלישה בריטית", בלוויית אולטימטום המכריז כי כל התנגדות לצבא הגרמני תדוכא באגרסיביות. עם זאת הבטיחו הגרמנים כי לא יפגעו בעצמאותה הפנימית של דנמרק ויאפשרו לה לנהל את ענייניה. באותה השעה הונחתו חיילים גרמניים מצוידים היטב על רציפי ערי הנמל הדניות, ומפציצים גרמניים הפציצו את מטוסי חיל האוויר הדני המקורקעים. הממשלה בהתייעצות עם המלך נכנעה לאולטימטום הגרמני, ועוד באותו לילה נסתיים כיבוש דנמרק.
התנגדות לא-אלימה: 1940 - 1943
אחרי הפלישה לדנמרק ב-9 באפריל 1940 (מבצע ווסרובורג) הרשויות הגרמניות אישרו לממשלה הדנית להישאר בשלטון. היה להם מספר סיבות לכך, אבל התוצאה הסופית הייתה שהגרמנים שאפו להשתמש בדנמרק כדוגמה "לארץ חסות". כיוון שהממשלה הדנית שנבחרה באופן דמוקרטי נשארה בשלטון, המוטיבציה של אזרחי דנמרק להילחם בכיבוש הייתה קטנה באופן ניכר יחסית למדינות שונות כמו נורווגיה, צרפת ופולין. יהודים נשארו תחת חסותה והגנתה של הממשלה הדנית, הפוליטיקאים הדנים, שגם נבחרו באופן דמוקרטי, נשארו בשלטון, ואפילו המשטרה הדנית נשארה בידי הממשל. חיי היום יום בדנמרק נשארו כמעט כמו לפני הכיבוש, למרות שהגרמנים הכניסו מספר שינויים: צנזורה רשמית, איסור על מסחר עם מדינות בעלות הברית, והצבתם של חיילים גרמנים במדינה. הממשלה הדנית דחתה באופן רשמי התנגדות אלימה עקב חששה מתגובה קשה של הרשויות הגרמניות.
אף על פי כן, ככל שהמלחמה התקדמה, מספר רב של דנים החלו להקים קבוצות התנגדות לכיבוש הנאצי. מספרם של הדנים הנאצים מעולם לא היה גדול, ולמעשה היה יותר קטן אחרי הפלישה הנאצית לדנמרק מאשר לפניה. חוסר הפופולריות של הנאצים בדנמרק בא לידי ביטוי בעובדה שקצין האס אס הבכיר ורנר בסט לא הציב אף פעם את פריץ קלאוסן, ראש המפלגה הדנית הנאצית בשלטון, והפטרלנד (Fatherland), העיתון הדני הנאצי, פשט את הרגל. העיתון יכל להתקיים רק באמצעות מימון נאצי. כאשר הנאצים הכריחו את הממשלה הדנית, שבראשה עמד אריק סקבניוס, לחתום על הסכם אנטי-קומינטרן, הייתה הפגנה המונית בקופנהגן. הפרופסור המוערך לתאולוגיה האל קוֹך החל לקרוא בהרצאותיו בפני סטודנטים ותנועות נוער להחייאת מורשתו הדמוקרטית של ניקולאי גרונטוויג ולתחיית בתי החינוך העממיים. על אף שקוך עצמו לא השתתף בהמשך בפעילות המחתרת עצמה - הייתה לקריאתו זו חשיבות בהתגבשות הכוחות החברתיים שחוללו מאוחר יותר את המחתרת.
תנועת ההתנגדות הדנית צמחה מהתארגנויות רבות ושונות, אך 4 מקורות בולטים היו לה:
א. תנועת חוגי הלימוד, שנודע גם בשם "החוג" (Ringen). מקים התנועה היה הפילולוג הסוציאליסט פרוֹדה יעקבסן, והיא קיימה עוד לפני הכיבוש מגעים עם ארגוני מחתרת בגרמניה הנאצית. בשנת 1941 פתח יעקבסן בארגון חוגים של בעלי מקצועות חופשיים, סטודנטים, ותאים של איגודים מקצועיים. התאים עסקו בפעילויות שונות כולל הפצת מידע ותעמולה, עזרה הדדית וסיוע למשפחות אסירים. תנועת חוגי הלימוד היוותה המשך למסורת חינוך המבוגרים הדנית מימי ניקולאי גרונטוויג, קריסטיאן קולד, ותנועת "בתי החינוך העממיים".
ב. קבוצת "דנמרק החופשית" שהייתה מורכבת מנציגי מפלגות שונות שעסקו בהוצאת עיתונות לא-חוקית, ואף הפעילו שירות ידיעות ששימש גם את העיתונות החוקית.
ג. חברי מפלגה קטנה, דתית-לאומית, בשם "אספה דנית" (Dansk Samling), שהוקמה בשנות ה-30. לפני הכיבוש הנאצי הייתה למפלגיה זו נטייה לאומנית ואנטי-דמוקרטית מסוימת, אולם בתקופת הכיבוש התגברה בה הרוח הפטריוטית על שאר הנטיות.
ד. המפלגה הקומוניסטית הדנית, בהנהגת הפרופסור לרפואה מוֹגנס פוֹג, שהוצאה אל מחוץ לחוק בקיץ 1941 ונאלצה לרדת ולפעול במחתרת. אחרי פלישת ברית המועצות בשנת 1941, קומוניסטים החלו לקחת חלק פעיל באלימות מול הנאצים.
מספר קבוצות מחתרתיות יצרו קשרים עם הרשויות הבריטיות והחלו לקבל הצנחות של סוכנים וציוד. עד אוגוסט 1944 היו הצנחות הציוד מעטות, אך אלה התגברו לקראת סוף המלחמה.
התנגדות אלימה: 1943 - עד סוף המלחמה
בהמשך המלחמה התגברו מעשי האלימות וההתנגדות הדנית מול הכובש הנאצי. בסתיו 1942 נתגלע משבר דיפלומטי עם הגרמנים בעקבות תשובה לקונית שהשיב מלך דנמרק לאיגרת ברכה ליום הולדתו שנשלחה על ידי היטלר. הגרמנים דרשו את סילוקו של ראש הממשלה בוּל, שר האוצר אנדרסן ושר הדתות פיבגר (ואליהם הצטרף לאות סולידריות שר הפנים קנוּד קריסטנסן). ראש הממשלה המחליף סירב אף הוא לצירוף נציגי המפלגה הנאצית לממשלה, והגרמנים מינו אף לו מחליף. על אף ההרעה ביחסי דנמרק-גרמניה, התירו הגרמנים קיומן של בחירות כלליות במרץ 1943, כדי לשמור על תדמית "מדינת החסות". הבחירות הפכו להפגנה כנגד הכיבוש ובעד הדמוקרטיה הדנית. שיעור ההשתתפות בבחירות עמד על 90% מבעלי זכות ההצבעה - השיעור הגבוה ביותר בתולדות דנמרק. הגוש הפרו-פשיסטי נחלש אף יותר ממה שהיה בממשלה שקדמה לבחירות, ואילו הגוש הדמוקרטי הגדיל את כוחו.
בשנת 1943 התגברו מעשי האלימות בצורה משמעותית. בהשוואה לשנת 1942 שבה ביצעה המחתרת כ-122 פעולות חבלה - בוצעו בחודשים יולי-אוגוסט 1943 בלבד 282 פעולות חבלה. בשלב זה הרשויות הגרמניות מאסו בשלטון הדני ושליטתו במצב. ב-28 באוגוסט 1943 נמסר על ידי הרייך אולטימטום לממשלה, וזו נדרשה להכריז על מצב חירום שפירושו היה איסור על התאספויות ושביתות, הנהגת עוצר לילה, צנזורה חמורה על העיתונות בשיתוף עם השלטון הגרמני, הקמת בתי דין משמעתיים לשיפוט מהיר והטלת עונש מוות על מעשי חבלה, פגיעה בצבא הגרמני והחזקת נשק. דרישות אלו לא נתקבלו על דעת הממשלה, וב-29 באוגוסט הוכרז על משטר צבאי גרמני שכלל את כל סעיפי האולטימטום. במסגרת "מבצע ספארי" הממשלה והפרלמנט פוזרו (באופן רשמי הגישה הממשלה את התפטרותה למלך, אולם זה סירב לקבלה עד יום שחרורה של דנמרק), והתנפץ דימוי "ארץ החסות למופת" שעליה ניסו הגרמנים לשמור. המשטר הצבאי אפשר לגרמנים להתמודד עם האוכלוסייה כרצונם. השיטור היה קל יותר לנאצים, וכך יותר ויותר תושבים הצטרפו להתנגדות, כיוון שכבר ראו שאין שלטון שיידאג להם. השלטון המקומי שהוסיף לפעול בהיקף מצומצם ובשיתוף פעולה עם מוסדות הכיבוש הוסיף לספק סיוע למשפחות העצורים.
"מועצת חירות" בת 7 חברים, שהוקמה כבר בספטמבר 1943 לריכוז פעולות המחאה והמחתרת, קיבלה לאחר הנהגת המשטר הצבאי מעמד של הנהגה כמו-ממשלתית בפועל. היא ריכזה את עיתונות המחתרת שמנתה בשנת 1943 כ-2.6 מיליון גליונות ובשנה שלאחריה 11 מיליון גליונות, ולמעלה מ-10 מיליון גליונות בחודשיים הראשונים של 1945.
פעולות
כל עוד הייתה לדנמרק מידה של עצמאות, התנגדה הממשלה בתוקף להטלת כל סנקציות אנטישמיות. הגרמנים העדיפו את שיתוף הפעולה, והצגת "מדינת החסות" על פני עימות בעניין זה. אולם עם כינון המשטר הצבאי ב-1943, התפנו הגרמנים ל"טיפול בשאלה היהודית". תוכניות לגירוש היהודים למחנות ריכוז נתגבשו, והתאריך להוצאתן לפועל תוכנן לשבוע הראשון של חודש אוקטובר אותה שנה. אולם התוכנית הודלפה על ידי הנספח הגרמני לענייני ספנות, גאורג פרדיננד דוקוויץ לראשי התנועה הסוציאל-דמוקרטית, ואלו הזהירו את היהודים. בסיוע המחתרת הועברו 6,500 יהודים מתוך האוכלוסייה הכוללת של 7,000 יהודי דנמרק, לשוודיה הנייטרלית. 500 היהודים שנתפסו על ידי הנאצים נשלחו למחנה הריכוז טרזיינשטט, אולם תודות ללחץ דני, לא נשלחו משם למחנות השמדה.
מאוחר יותר, ישראל העניקה לכל חברי התנועה שארגנו את ההצלה את התואר חסידי אומות העולם. לבקשתם האישית, המצילים מזוהים כיום רשמית כקבוצה כללית. (ראו: הצלת יהודי דנמרק).
בסוף יוני 1944 נתקיימה הפגנת המונים של הפרה של עוצר הלילה הגרמני. נפתחו קרבות רחוב בין גרמנים לדנים והוכרזה שביתה כללית. המאבק נמשך 5 ימים, ובמהלכו נהרגו 88 דנים ונפצעו כ-700. פיקדה על המאבק "מועצת החירות", אשר קבעה אולטימטום להפסקת האש - סילוקה של חטיבת שאלבורג וביטול העוצר הגרמני על דנמרק, וכן הימנעות מפעולת תגמול גרמנית. הצבא הגרמני נאלץ להיכנע לדרישות המועצה. בספטמבר 1944 החליטו הגרמנים על חיסול המשטרה הדנית, שסייעה ב-1943 במבצע הצלת היהודים. ב-19 בספטמבר השתלטו הגרמנים על תחנות המשטרה והובילו כ-2000 שוטרים דניים למחנות ריכוז. כ-700 שוטרים הצליחו להימלט והצטרפו לכוחות המחתרת. כמחאה התפטרו המנהלים הכלליים של משרדי הממשלה.
הצלחה נוספת שהמחתרת רשמה הייתה הריסת רשת מסילות הרכבת במדינה בימים שלאחר פלישת בעלות הברית, ובכך נדחתה העברת החיילים הגרמנים מדנמרק לצרפת. וינסטון צ'רצ'יל, שתחילה קרא לדנמרק "הקנרית של היטלר", ציין מאוחר יותר לשבח את המידע המודיעיני המעולה שהעבירה המחתרת הדנית. ב-4 במאי 1945 נכנעו הגרמנים בדנמרק בפני הצבא הבריטי המשחרר, אולם באותו היום עוד נהרגו כ-59 לוחמי מחתרת דניים בקרבות רחוב.
עד סוף המלחמה ביצעה המחתרת הדנית 2674 פעולות חבלה במתקני תעשייה, 1810 פעולות חבלה כנגד רכבות ומסילות ופעולות נוספות כנגד מתקני צבא ואוניות. בשנת 1944 מנה צבא המחתרת כ-25 אלף איש, ועד סוף המלחמה גדל לכדי 45 אלף איש. כמו כן הוקמה הבריגדה הדנית בת 3,500 איש שהתאמנה בשוודיה.
המוזיאון הלאומי הדני מכיל בתוכו את מוזיאון ההתנגדות הדנית בקופנהגן.
בשנת 2008 יצא לאקרנים סרט המתאר את פעילות המחתרת דרך חייהם של שניים מגיבוריה, פלמן וצינטרון.
דאמברטון (כדורגל)
מועדון כדורגל דאמברטון (באנגלית: Dumbarton Football Club) הוא מועדון כדורגל סקוטי. המועדון מייצג את העיר דאמברטון שבמערב מחוז דאנברטונשייר ומגרשה הביתי הוא אצטדיון סטראת'קלייד הומס הנמצא בסמוך לטירת דאמברטון.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1872 והיה ממייסדי התאחדות הכדורגל הסקוטית ב-1873 ואחד מהמועדונים הגדולים באותה התקופה. המועדון הגיע לגמר הגביע הסקוטי בשנים 1881 ו - 1882. בשנת 1883 המועדון זכה בפעם היחידה בגביע הסקוטי. המועדון הגיע לגמר הגביע הסקוטי בשנת 1887. המועדון זכה במשותף עם גלאזגו ריינג'רס באליפות הליגה הסקוטית ב-1891 ובאותה שנה המועדון הגיע לגמר הגביע הסקוטי. ב-1892 זכה באליפות בשנית כאשר במאי של אותה שנה הנחילו לריינג'רס את הפסד הליגה הגבוה ביותר שלהם בתוצאה 0–6. בשנת 1897 המועדון הגיע לגמר הגביע הסקוטי בפעם האחרונה עד כה.