cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
I Believe in Your Sweet Love
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-27 במצעד השירים העכשוויים של קנדה. כמו כן, ה-Record Mirror הכריז עליו כ"סינגל השבוע" לאחר יציאתו.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי רוני סקוט וסטיב וולף והופק על ידי יו מרפי, וולף וסקוט. האלבום Goodbye to the Island, הוקלט כבר בשנים 1980–1981, ולבסוף יצא לאור בתחילת 1981. עם יציאת האלבום, יצא הסינגל הראשון מתוכו "I Believe in Your Sweet Love".
בהמשך, יצאו אחרי סינגל זה שלושה נוספים; "Sitting on the Edge of the Ocean", "I'm Just a Woman" ו-"Goodbye to the Island".
התמדתו של הזיכרון
התמדתו של הזיכרון (בספרדית: La persistencia de la memoria; בקטלאנית:  La persistència de la memòria) הוא ציור שמן, משנת 1931 - אחד הציורים המפורסמים ביותר של האמן סלבאדור דאלי, שנחשב לאחת מהיצירות הנודעות והמוערכות בסגנון הסוריאליזם באמנות.
כיום היצירה מוצגת במומה - המוזיאון לאומנות מודרנית שבעיר ניו יורק.
תיאור היצירה
דאלי החל את היצירה בציור אחת התמונות האהובות עליו - חוף ים באזור קטלוניה שבספרד. לאחר מכן הוסיף את השעון הנמס המפורסם בעקבות גבינת קממבר נמסה. היצירה מתארת את השעונים כנמסים, ואת הנמלים האוכלות אותם - כאמירה על הזמן שנראה בעיני אנשים כדבר קבוע ובעצם אין הוא כזה. הניגוד בין הנוף המוקפא שברקע לבין תנועת השעונים וזרימתם מדגיש אצל הצופה בתמונה את תחושת הזמן שחולף ורק הזמן הוא שמשתנה.
במרכז התמונה, תחת אחד השעונים ישנו פרופיל של פרצוף המופיע ביצירה קודמת של דאלי - "המאונן הגדול".
שם היצירה
שם היצירה ניתן לה על ידי גאלה, אשתו של דאלי. כאשר עזבה את ביתם המשותף ונסעה לקונצרט ראתה רק את קו החוף בקאפ דה קרוס. דאלי צייר את היצירה במהירות, ועם שובה מן הקונצרט הייתה היצירה מוכנה. גאלה התרשמה מן השעונים הנמסים ואמרה לבעלה כי מי שיראה את התמונה לעולם לא ישכח אותה.
היסטוריה
היצירה הוצגה לראשונה בניו יורק בשנת 1932 ולאחר מכן נמכרה בעלות של 250 דולרים. היצירה הפכה להיות אחת היצירות הידועות ביותר של דאלי, ובשנת 1938 הוצגה כרקע לסרט המצויר Dough for the Do-Do מאת אולפני האחים וורנר. דאלי חזר לרעיונות בבסיס יצירה זו ביצירה אחרת - "התפוררות התמדתו של הזיכרון" בשנת 1954 - יצירה המוצגת במוזיאון דאלי שבסיינט פיטרסברג פלורידה.
דאלי אף יצר מספר ליתוגרפיות ופסלים של השעונים הנמסים המפורסמים.
נחום עושרי
נחום עושרי (נולד ב-1 בינואר 1958) הוא יוצר, מעבד ומפיק מוזיקלי.
קורות חייו
עושרי החל את דרכו המקצועית, בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, כנגן גיטרה חשמלית של הזמר התימני שלום צברי. לאחר תקופה קצרה, הקים להקת חתונות, שסולנה היה חברו הטוב מימי התיכון, הזמר יואב יצחק, שהיה אלמוני באותן השנים. הלהקה פעלה במשך מספר שנים, ובמקביל ליווה עושרי כנגן גיטרה בס בהופעות ובהקלטות את הזמר חיים משה שעזב את להקת צלילי הכרם ופצח בקריירת סולו.
החל משנת 1992 ועד שנת 1998, עושרי עיבד והפיק מוזיקלית מספר אלבומים ליואב יצחק: "זה הזמן לסלוח", ״לאן הולכים כולם״, ״געגועים" ו"תני ללכת" שזכו להצלחה רבה.
ב-1991 עיבד את מרבית שירי אלבומו הרביעי של ישי לוי "מביט מהצד", והלחין מתוכו את השיר "מונה מונה".
ב-1992 עיבד כמחצית משירי אלבומו של נתי לוי "רוח סתיו".
ב-1993 עיבד כמחצית משירי אלבומו של נתי לוי "השמים הם הגבול", וכן את כל שירי האלבום הבכורה של פיני חדד "לא לבד", כאשר שיר הנושא של האלבום הפך ללהיט ענק.
ב-1994 עיבד את שירי אלבומו השני של פיני חדד "אולי נחזור", וכן חלק משירי אלבומו הכפול של דקלון "שר חצי יובל".
ב-1996 עיבד את שירי אלבומו השלישי של פיני חדד "הנשמה", בו בלט החידוש לשיר "שני אהבה קטנים", שביצעה במקור להקת "החברים של נטאשה".
ב-1997 עיבד את מרבית שירי אלבומו של ישי לוי "זירת חיי", את אלבום הבכורה של לידור יוספי "ראש בראש", וכן את אלבומו השלישי של נתנאל "בין השירים".
ב-1998 עיבד את אלבומו השני של לידור יוספי "ילד אתה עולם", בו בלט במיוחד הדואט "תני לי" עם חיים משה, וכן את שירי אלבומו השני של הזמר רונן עניא "דרך הלב".
עושרי עיבד גם שירים לזמרים נתי לוי, אייל גולן, שלומי שבת ואביהו מדינה ומלווה אותם בנגינה על גיטרה חשמלית ואקוסטית במהלך הופעותיהם.
בין השנים 1998 ל-2004, עושרי שימש כמנהל המוזיקלי של התוכנית ריח מנטה ששודרה בערוץ 33 של רשות השידור בהנחייתו של המגיש ירון אילן.
מאונה לואה
מאונה לואה (Mauna Loa, שפירושו בשפה המקומית "ההר הארוך") הוא הר הגעש הפעיל הגדול ביותר על פני כדור הארץ. הוא נמצא באיי הוואי שבאוקיינוס השקט. גובה ההר 4,169 מטר מעל פני הים, והוא חלק מהפארק הלאומי הרי הגעש של הוואי המוכרז כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה
מאונה-לואה, כיתר ארבעת הרי הגעש המהווים יחדיו את הוואי, הוא חלק מתופעה הנקראת נקודה חמה. נקודה חמה היא נקודה הנמצאת מתחת לקרום החיצוני של כדור הארץ ופולטת חום אדיר שעולה אל פני כדור הארץ. החום נובע בעצמה בכמה צורות: גייזרים, מעיינות חמים והרי געש.
החוקרים מעריכים שההר החל להתפרץ לפני כ-700,000 שנה, ועלה מעל פני הים לפני כ-400,000 שנה. הלבה הזורמת מההר נוזלית במיוחד, ולכן מדרונותיו של ההר מתונים במיוחד, מה שהביא לנפחו הגדול, כ-75,000 קמ"ק.
מאז 1832 התפרץ ההר 40 פעמים, ההתפרצות האחרונה של מאונה לואה החלה ב-27 בנובמבר 2022, והסתיימה ב-13 בדצמבר 2022. ההתפרצויות בדרך כלל אינן דרמטיות ואינן גובות קורבנות. ההתפרצות הגדולה האחרונה הייתה ב-11 במרץ 1867 ולוותה ברעידת אדמה בעוצמה 8 לפי סולם ריכטר.
מאונה לואה נמוך בכמה עשרות מטרים מההר הסמוך, מאונה קיאה (Mauna Kea), שהוא הר געש כבוי.
על מדרון ההר נמצא מצפה מאונה לואה, תחנה לניטור אטמוספירי, ולפי ה-NOAA, מצפה מאונה לואה הוא תחנת הניטור הרציפה ביותר של פחמן דו-חמצני, והאתר העיקרי בעולם למדידת הגז.
חוליו ג'ונס
קווינטוריס לופז "חוליו" ג'ונס (באנגלית: Quintorris Lopez "Julio" Jones; נולד ב-3 בפברואר 1989) הוא שחקן פוטבול אמריקאי המשחק בעמדת התופס בקבוצת טמפה ביי באקנירס מליגת ה-NFL.
ביוגרפיה
ג'ונס נולד בפוליי שבאלבמה, הוא גדל עם אמו קווין מרווין ואחיו לאחר שאביו עזב את המשפחה כשהיה ג'ונס בן חמש. בתיכון הצטיין באתלטיקה וכדורסל ונחשב לאחד השחקנים הבולטים ביותר בארצות הברית בפוטבול. ב-2008 החל ללמוד באוניברסיטת אלבמה והשתלב בהרכב הפותח של קבוצת הפוטבול של האוניברסיטה. הוא זכה עם אלבמה באליפות המכללות ב-2009 לאחר עונה ללא הפסד ולאחר שלוש שנים החליט לוותר על שנתו האחרונה באוניברסיטה ולהעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NFL.
בדראפט 2011 נבחר במקום השישי בסיבוב הראשון על ידי אטלנטה פלקונס שעל מנת לבחור בו, מסרה חמש בחירות דראפט לקבוצת קליבלנד בראונס שהייתה אמורה במקור לבחור שישית. בעונתו הראשונה רשם 959 יארד ושמונה טאצ'דאונים בתפיסה, הקבוצה העפילה לפלייאוף אך הודחה בסיבוב הראשון. בעונתו השנייה השיג 1,198 יארד ו-10 טאצ'דאונים בתפיסה. בפלייאוף הצטיין בגמר ה-NFC מול סן פרנסיסקו 49' כשתפס 11 מסירות ל-182 יארד ושני טאצ'דאונים, אך אטלנטה הפסידה 24–28 ולא העפילה לסופרבול. בעונת 2013 שבר את כף רגלו במחזור החמישי והחמיץ את שאר העונה. הוא שב לשחק בעונת 2014 והשיג 1,593 יארד ושישה טאצ'דאונים, אך אטלנטה לא העפילה לפלייאוף. בעונת 2015 הוביל את הליגה עם 136 תפיסות ל-1,871 יארד ולכך הוסיף 8 טאצ'דאונים. הוא נבחר לראשונה לנבחרת העונה ב-NFL (אול-פרו). בעונת 2016 נבחר שוב לנבחרת העונה לאחר שהשיג 1,409 יארד ושישה טאצ'דאונים. הוא הצטיין בפלייאוף בגמר ה-NFC מול גרין ביי פאקרס כשתפס תשע מסירות ל-180 יארד ושני טאצ'דאונים וסייע לאטלנטה להעפיל לסופרבול LI בו הפסידה הקבוצה לניו אינגלנד פטריוטס.
לפני עונת 2019 חתם על חוזה לשלוש שנים נוספות בסך של 66 מיליון דולר, שהפך אותו לתופס עם השכר הגבוה בליגה. ביוני 2021 הועבר בטרייד לטנסי טייטאנס. ב-2022 הצטרף לטמפה ביי באקנירס.
סטטיסטיקה נבחרת
מעודכן לסוף עונת 2022
בעונה הסדירה:
בפלייאוף:
Obsidian Entertainment
Obsidian Entertainment, Inc. היא חברת פיתוח משחקי וידאו אמריקנית, הממוקמת באירווין, קליפורניה. החברה הוקמה ביוני 2003, זמן קצר לפני סגירתם של אולפני Black Isle, על ידי עובדי החברה לשעבר פרגוס אורקהארט, כריס אבלון, כריס פארקר, דארן מונאהן וכריס ג'ונס.
אף על פי שהם ידועים ביצירת משחקים מקוריים, רבים מהמשחקים שלהם הם משחקי המשך המבוססים על זיכיונות קיימים אשר חלקם הופצו על ידי אינטרפליי, חברת האם של Black Isle. בין הפרויקטים המוקדמים נכללו Star Wars Knights of the Old Republic II: The Sith Lords ונוורווינטר נייטס 2, שניהם משחקי המשך למשחקים שפותחו במקור על ידי BioWare. לאחר מכן הצוות פיתח את המשחק המקורי הראשון שלהם, Alpha Protocol, בשנת 2010. יצירות בולטות נוספות של Obsidian כוללות את Fallout: New Vegas, Dungeon Siege III ו-South Park: The Stick of Truth, אף הם משחקי המשך של זיכיונות קיימים.
פרויקטים רבים בוטלו לאורך ההיסטוריה של החברה - לרבות כותרים כFutureblight, Dwarfs, Aliens: Crucible ו-Stormlands. כיוון שמספר רב של פרויקטים בוטלו, החברה נכנסה למשבר כלכלי קשה בשנת 2012. כתוצאה מכך, אובסידיאן החליטה לבצע מימון המונים עבור המשחק הבא שלהם, Pillars of Eternity, משחק תפקידים בגוף שלישי, שבסופו של דבר הפך להצלחה מסחררת והציל את האולפן מסגירה. מאז, צוות הפיתוח החל ליצור משחקים מקוריים המבוססים על קניין רוחני עצמאי של החברה, כולל משחק המשך ל-Pillars of Eternity.
בנובמבר 2018 הוכרז כי האולפן נרכש על ידי מיקרוסופט והפך לחלק מאולפני מיקרוסופט (המכונה כיום Xbox Game Studios). המשחק האחרון ששוחרר על ידיהם הוא משחק ההישרדות Grounded.
הפילוסופיה שמאחורי החברה
החברה בנתה את המוניטין שלה בכך שפיתחה משחקי המשך עבור זיכיונות קיימים, לרבות Star Wars: Knights of the Old Republic, נוורווינטר נייטס, פולאאוט ו-Dungeon Siege. אורקהארט הצהיר כי החברה "בסדר גמור" עם פיתוח של משחקי המשך, כיוון שלטענתו המפתחים יכולים "ללכת לשחק בעולמו של מישהו אחר" ולחקור ולהרחיב את רעיונות המשחקים המקוריים, דבר אותו תיאר כדבר ש"כיף לעשות". הסטודיו גם מאמין שפרויקטים כאלו קלים יותר לפיתוח. החברה ראתה ביצירת משחקי המשך אלו אבני דרך לקראת פיתוח של משחקים מקוריים המבוססים על קניין רוחני משלהם. לאחר המשבר הכלכלי שעברה, האולפן אכן התמקד בפיתוח משחקים משלהם, שאפשרו להם למקסם את חופש היצירה שלהם ולהימלט מהאילוצים שהטילו מו"לים של זיכיונות אחרים . האולפן השתמש בפלטפורמת מימון ההמונים Kickstarter כמדד כדי לראות אם משחק או ז'אנר מסוים פופולרי או לא.
כחברה עצמאית (לפני הרכישה על ידי מיקרוסופט בשנת 2018), האמינו באובסידיאן שעליהם לפעול ולהגיב במהירות לשינויי שוק ולא "לדרוך במקום". בעוד שמוקד הליבה של אובסידיאן עדיין היה פיתוח משחקי תפקידים מונחי-אופי ומוכווני-בחירות, הצוות היה מוכן לנסות פרויקטים קטנים יותר המשויכים לז'אנרים שונים. ההחלטה לפתח את המשחק Armored Warfare הייתה תוצאה אחת של אסטרטגיה זו.
עוגת צפרדע
עוגת צפרדע היא קינוח בצורת ראש של צפרדע, המורכב מעוגת שכבות, קרם ובצק סוכר. הקינוח נוצר במאפייה בשם "בלפורס" בשנת 1922, ותוך זמן קצר נהיה לקינוח פופולרי באוסטרליה הדרומית. בהתחלה, נאפו עוגות צפרדע רק בצבע ירוק, ובהמשך נוספו גם גרסאות בצבע ורוד וחום. מאז פיתוח העוגה קמו לה גרסאות רבות ושונות דוגמת "אנשי שלג" ו"ארנבי חג הפסחא". העוגה נחשבת לעוגה ייחודית לאוסטרליה הדרומית והיא מסייעת לעידוד התיירות במדינה. הקרן הלאומית של אוסטרליה הדרומית רשמה את עוגת הצפרדע בשנת 2001 כאחדי מסמלי המורשת של המדינה.
תיאור
עוגת הצפרדע היא קינוח קטן המעוצב בצורת צפרדע בעלת פה פתוח, ומורכב מעוגת שכבות המכילה קרם ומעליו ציפוי עבה של בצק סוכר. מתכון העוגה כיום נותר לזהה למתכון המקורי מאז המצאת העוגה בשנת 1922. כאשר מייצרים את העוגה באופן תעשייתי, שכבות גדולות של עוגת ספוג מחוברות זו לזו, נחתכות באופן מכני לצורה הרצויה, מצופות בבצק הסוכר, וצורת הפה הפעור נוצרת בעזרת סכין חמה. עייני ה"צפרדע" בעלות צבע המנוגד לצבע הגוף של העוגה, עשויות גם הן מבצק סוכר ומונחות ידנית על כל עוגה ועוגה, המונחות בסוף על נייר עוגה. בצק הסוכר הוא על פי רוב בצבעים חום, ירוק, או ורוד, ועבור אירועים חגיגיים הוא נצבע בצבעים אדום וצהוב.
היסטוריה
לאחר שביקר בצרפת בתחילת שנות העשרים, גורדון בלפור, אחיינו של ג'ון בלפור (ממקימי מאפיית בלפורס), קיבל השראה מהמגדנאות האירופאית שהובילה להמצאת עוגת הצפרדע. העוגה הוצגה לעולם בשנת 1922 על ידי מאפיית בלפורס לאחר שגורדון חזר לאדלייד, בתקופה זו בתי תה היו עדיין פופולריים בעיר. בתחילה העוגה הייתה בלעדית למאפית בלפורס, ונמכרה רק באוסטרליה הדרומית. כיום, העוגה נמכרת גם בניו סאות' ויילס, ויקטוריה וקווינסלנד.
עוגות הצפרדע הראשונות נצבעו בצבע ירוק, צבע זה נותר הצבע הנפוץ ביותר לצביעת העוגה אך בהמשך נוספו גם צבע שוקולד וצבע ורוד. בנוסף, בעוד שמוטיב צורת העוגה כראש צפרדע נותר דומיננטי, באירועים מיוחדים לובשת העוגה צורות אחרות דוגמת סנטה קלאוס או איש שלג בחג המולד. בשלב מסוים החלו למכור עוגות צפרדע הצבועות בצבע מועדון הפוטבול של אדלייד.
עוגת הצפרדע נחשבה במשך זמן רב לסמל של אוסטרליה הדרומית, ובזמנים שונים עזרה לעודד תיירות למדינה. מצד אחד קמו הצעות משעשעות להנציח את העוגה, דוגמת הקמת מונומנט בצורת העוגה, ומצד שני הכרה רשמית לאומית בעוגה באה בשנת 2001. בשנה זו העוגה הייתה מבין הפריטים הראשונים שנבחנו על ידי הקרן הלאומית של אוסטרליה הדרומית לרגל 165 שנות עצמאות, והקרן בחרה להוסיף את העוגה לרשימת פריטי המורשת הלאומית.
מבחינה היסטורית, עוגת הצפרדע נמכרה היטב על ידי מאפיית בלפורס, ולעיתים המכירות הרקיעו שחקים בתגובה לאירועים הקשורים לחברה. בשנת 2000, כאשר החברה הייתה בתהליך כינוס נכסים, העיתון המקומי בעיר אדלייד קרא לתושבים לתמוך בחברה על ידי קניית עוגות צפרדע, התושבים נענו לקריאה והמכירות הגיעו לשיא חדש. באופן דומה, לאחר שהעוגה נבחרה לסמל לאומי של המדינה בשנת 2001, מכירות העוגה האמירו. הצלחת העוגה הובילה לחיקויים רבים, ובתגובה מאפיית בלפורס רשמו את שם העוגה ואת צורתה כסימן מסחרי בשנת 2001.
הארווי קייטל
הארווי קייטל (באנגלית: Harvey Keitel; נולד ב-13 במאי 1939) הוא שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה
הארווי קייטל נולד בברוקלין, ניו יורק, למרים (לבית קליין) והארי קייטל, מהגרים יהודים מרומניה ומפולין (בהתאמה), שלהם שני ילדים נוספים: רנה וג'רי. בגיל 16 התגייס לחיל הנחתים האמריקני, במסגרתו נשלח ללבנון בעת מלחמת האזרחים שהתחוללה שם (1958). לאחר שירותו הצבאי עבד ככתב בתי משפט, ולמד משחק אצל סטלה אדלר ולי סטרסברג.
השנים הראשונות
במאי 1978 הגיע לישראל יחד עם רוברט דה נירו והמפיק ארנון מילצ'ן, לבחון אפשרות להפקת סרט בישראל, שלא יצא לפועל.
בסוף שנות השבעים קיבל קייטל בהוליווד בעיקר תפקידי משנה של האיש הרע, ובמקביל השתתף בפרויקטים אירופיים כדוגמת "הדואליסטים", שהיה סרט הבכורה של הבמאי רידלי סקוט. בשנות השמונים המשיך לככב בתפקידי הבריון, קייטל נעשה מזוהה עם תפקידיו המוקדמים והתקשה לקבל תפקידים בעלי אופי שונה. ב-1988 כיכב בסרט "הפיתוי האחרון של ישו" בתפקיד יהודה איש קריות. סרט שהקרנתו נאסרה תחילה בישראל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות, והותרה רק לאחר עתירה לבג"ץ. ב-1990 שיחק בסרט המתח "שני הג'ייקים", סרט המשך לסרט צ'יינהטאון בבימוי ג'ק ניקולסון ובכיכובו.
פריצה ככוכב בינלאומי
בראשית שנות התשעים שוב גילם את תפקיד הבריון כשכיכב בסרט "באגסי" של בארי לוינסון, עליו קיבל מועמדות יחידה לפרס האוסקר, ב"תלמה ולואיז" ובסרט הבכורה של קוונטין טרנטינו, "כלבי אשמורת" (1992), ושנתיים אחר כך ב"ספרות זולה" (1994) סרטים שזכו להצלחה רבה ברחבי העולם.
לאחר מכן החל קייטל לבחור את תפקידיו בקפידה, במטרה לשנות את תדמיתו הקולנועית ולהציג מגוון רחב יותר של יכולות, דבר שהתאפשר לו רק בסרטים עצמאיים, בהם התבלט בחצי השני של שנות התשעים ובראשית שנות האלפיים. הוא כיכב בדרמה "הפסנתר" (1993), שזכה בפרס דקל הזהב של פסטיבל הקולנוע בקאן, ו"עישון" (1995), כמו גם בתפקיד שטן אבהי ב"שטן על הזמן" (2000), לצד אדם סנדלר, איש הצי האמריקני ב-צוללת U-571, וכסוכן FBI חרוץ ב"אוצר לאומי".
בשנות ה-2000
בשנת 2001 כיכב בסרט "האזור האפור", המגולל את סיפורו של מרד הזונדרקומנדו באושוויץ. באוקטובר 2001, הגיע יחד עם הבמאי בלייק נלסון, להקרנת בכורה של הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה. בשנת 2002 שיחק בסרט "דרקון אדום", סרט מסדרת הסרטים חניבעל לקטר.
בשנת 2012 שיחק בתפקיד משני בקומדיה הרומנטית "ממלכת אור הירח" בבימויו של וס אנדרסון. בשנת 2013 שיחק בסרט "כנס העתידנים", סרט מדע בדיוני של הבמאי הישראלי ארי פולמן.
בשנת 2015 שיחק לצד מייקל קיין בדרמה זוכת הפרסים "נעורים" של הבמאי האיטלקי פאולו סורנטינו. בשנת 2018 שיחק בסרט "קודם נכבוש את ברוקלין" של הבמאי הישראלי דני אביכזר.
בשנת 2019 השתתף בסרט "עשו" בבימויו של פאבל לונגין על פי תסריט של יבגני רומן ומאיר שלו, המהווה עיבוד דובר אנגלית לספרו של שלו, "עשו", שצילומיו נערכו בישראל. באותה שנה גם שיחק בסרט "האירי" סרט פשע שהפיק וביים מרטין סקורסזה.
חיים אישיים
קייטל קיים מערכות יחסים עם השחקנית לוריין בראקו בין השנים 1982–1993. ב-7 באוקטובר 2001 התחתן בירושלים עם השחקנית הקנדית דפנה קסטנר. קייטל הוא אב לשלושה ילדים משלוש נשים שונות: בת אחת ממערכות יחסיו עם בראקו, בן אחד מיחסיו עם ליסה קארמאזין ובן נוסף מנישואיו לקסטנר.
חצויה
חצויה היא סדרת טלוויזיה יומית ישראלית לנוער שעלתה לשידור ב-28 במאי 2009 בחברת HOT. הסדרה שודרה גם בערוץ הילדים ומאוחר יותר בערוץ זום והחל משנת 2018 גם בערוץ KidZ. לסדרה הופקו 2 עונות וסדרת ספין אוף.
הסדרה זכתה להישג בתעשיית הטלוויזיה הישראלית, כאשר דורי מדיה גרופ מכרה את הסדרה ליותר מ-60 מדינות שונות, ובהן איטליה, צרפת, ספרד, גרמניה, שווייץ, הונגריה ואוסטריה.
עונה ראשונה - 45 פרקים
שידור מקורי: 28 במאי 2009 - 28 ביולי 2009.
רוג'ר ויקר
רוג'ר פרדריק ויקר (באנגלית: Roger Frederick Wicker; נולד ב-5 ביולי 1951) הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי. ב-2007 מונה על ידי מושל מיסיסיפי היילי ברבור לייצג את מדינת מיסיסיפי בסנאט של ארצות הברית ונבחר לתפקיד דה יורה ב-2008.
חצויה
עונה ראשונה - 45 פרקים
הסדרה מספרת את סיפורה של אלה רוזן בת החמש עשרה, המתחילה את שנת הלימודים ביחד עם ידידה הטוב, עומר טנא, ואחיה, גיא רוזן בבית ספר התיכון גרין. בית הספר מנוהל על ידי אמנון גרין, נכדו של ארתור גרין, מייסד בית הספר. אמנון גרין בנוסף מנהל חיים כפולים ועומד בראש מסדר "בני הדם" - מסדר חשאי בן 1,000 שנים (שאותו הקים אביו הקדום של אמנון) שמטרתו "לנקות" את העולם מערפדים.
רוג'ר ויקר
לאחר שסיים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת מיסיסיפי שירת בחיל האוויר של ארצות הברית בשנים 1976–1980. עם שחרורו שימש כיועץ פוליטי לחבר הקונגרס טרנט לוט. הוא כיהן בסנאט של מיסיסיפי בשנים 1988–1994 ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1994 מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מיסיסיפי. ויקר כיהן בבית הנבחרים מינואר 1995 עד דצמבר 2007, עת מונה על ידי המושל ברבור למלא את המושב בסנאט של ארצות הברית שפונה על ידי טרנט לוט. לאחר מכן הוא זכה בבחירות מיוחדות שנערכו ב-2008 לשארית כהונתו של לוט ונבחר מחדש לכהונה מלאה ב-2012 וב-2018.
חצויה
עונה ראשונה - 45 פרקים
בסוף העונה הערפדים נחשפים בפני תלמידי וצוות תיכון גרין. אלה, שנפתחת ומשתנה במהלך העונה, מוצגת כנביאה החדשה בפני הערפדים ובני האנוש בכך שחשפה את הכוחות שלה במהלך הופעת סולו. אמנון, שברצונו להרוג את אלה ולהשמיד את תחליף הדם, נסוג לאחר שאלה מראה לו כי בתו זוהר תמות אם לא יפסיק את המלחמה.
רוג'ר ויקר
ביוגרפיה
את הקריירה הפוליטית שלו החל ויקר ב-1980, כיועץ בוועדת הכללים של בית הנבחרים לטרנט לוט הרפובליקני. הוא נבחר לסנאט של מדינת מיסיסיפי ב-1987, והוציא 25,000 דולר אמריקני כדי לזכות בבחירות. הוא ייצג את המחוז השישי מ-1988 עד 1994, הכולל בתוכו את העיר טופלו.
ב-1994, ג'יימס וייטן החליט שלא להתמודד לבחירה מחדש. הוא ייצג את מחוז הקונגרס הראשון של מיסיסיפי זה 54 שנים, יותר מכל חבר קונגרס אחר. ויקר החליט להתמודד על מקומו ובבחירות הכלליות הביס את התובע של העיר פולטון, ביל וילר, כשהוא זוכה ל-63% מהקולות. הוא נבחר מחדש שש פעמים. עם כניסתו לבית הנבחרים ב-1995, נמנה בין קבוצה שכללה 53 חברי קונגרס רפובליקנים חדשים, שנבחרו במסגרת מה שכונה "המהפכה הרפובליקנית" ב-1994. הוא היה חבר בוועדת ההקצבות של הבית וסגן מצליף הסיעה הרפובליקנית. בקונגרס, ויקר תחם עצמו בנושאים הקשורים למחקר רפואי ופיתוח כלכלי עבור מדינת ביתו. הוא שם דגש על שותפויות פרטיות וציבוריות למען השקעות באזורים כפריים. ב-2007 נמתחה ביקורת ציבורית על ויקר לאחר שהובטח לו סכום בסך 6 מיליון דולר עבור הגנה פרלמנטרית על חברה שמנהליה תרמו תרומה משמעותית למסעות הבחירות שלו.
חצויה
עונה ראשונה - 45 פרקים
במקביל זוהר, גיא, סושי וניקי מוצאים במסדר בני הדם קלטות שמתעדות ערפדים, ובכוונתם להציגן בפני העולם ובכך לחשוף את הערפדים באור חיובי. אולם כאשר הם מנסים לצאת ממטה המסדר, הם נתקלים בתמר, מחסלת ערפדים בכירה שעוצרת אותם ואף מנסה להרוג את גיא. זוהר מציגה בפני תמר תיק שבו מפורטת השתלשלות העניינים שהובילה למות הוריה, ובפרט שהם נהרגו מאש כוחותיו של המסדר - ואילו היה זה ערפד שהציל את חייה. תמר, שהייתה משוכנעת מאז ומעולם שהערפדים הרגו את הוריה, מניחה את נשקה ומחליטה לוותר על נקמתה בערפדים. לבסוף הקלטות נחשפות בפני העולם, שמתוודע באופן רשמי על קיומם של ערפדים. בסוף העונה אלה בוחרת בעומר כבן זוגה, משום שהאמינה כי ליאו יתגבר עליה מתוקף היותו ערפד עוצמתי ומבוגר בשנים. זאת מבלי להבין את ההשלכות של מעשיה, אשר גרמו לליאו לחוות שיברון לב - דיכאון קטלני במיוחד לערפדים.
רוג'ר ויקר
ביוגרפיה
ב-26 בנובמבר 2007 הודיע הסנאטור האמריקאי טרנט לוט כי יתפטר לפני סוף השנה לאחר שהשמיע התבטאות שנויה במחלוקת בזכות הפרדה גזעית, וזכה לביקורות נרחבות הן מצד הרפובליקנים והן מצד הדמוקרטים. במסיבת עיתונאים שנערכה ב-31 בדצמבר מינה מושל מיסיסיפי, היילי ברבור, את ויקר למלא את המושב של מיסיסיפי בסנאט שהתפנה ב-18 בדצמבר. הוא הושבע לתפקידו באותו היום עוד לפני שנפוצו על כך ידיעות באמצעי התקשורת.
ב-16 בספטמבר 2010 הודיע נשיא ארצות הברית דאז, ברק אובמה, על כוונתו למנות את ויקר לנציג ארצות הברית בכינוס ה-65 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות. בסנאט, ויקר חבר בצוות המצליפים של הסיעה הרפובליקנית והציג שוב ושוב הצעת חוק לביטול פסק דין רו נגד וייד, פסק דין של בית המשפט העליון הקובע כי כל איסור על הפלה מלאכותית סותר את חוקת ארצות הברית. באפריל 2013 נמצאה מעטפה ובה הרעל ריצין בדרכה למשרדו של ויקר בסנאט. בקונגרס ה-114 נבחר ליושב ראש הוועדה הסנאטוריאלית הרפובליקנית הלאומית (ועדה שפועלת לבחירת רפובליקנים לסנאט של ארצות הברית) ב-13 בנובמבר 2014.
חצויה
עונה שנייה - 45 פרקים
שידור מקורי: 6 במאי 2010 - 7 ביולי 2010.
באותו הזמן ליאו מבקש מאלה לעבור למשכן, אך אלה יודעת שזה כרוך במחיקת כל הזכרונות של חבריה ומשפחתה כדי שאף אחד לא יזכור אותה ואת היותה לא אנושית. אלה, שמסרבת לעבור למשכן הנביא עקב רצונה להמשיך בחיים רגילים ככל האפשר, מקבלת חיזיון, שבו היא מצילה את חייו של אדם. החיזיון מתברר כמזימה של דימה, שהבין כי אלה מסוגלת להעיר את המלכה. דימה מזעיק את אלה למערה, שם היא משיבה את אדם לחיים ולוקחת אותו תחת חסותה. דימה מצווה על אדם להתחבב על אלה, כדי שיוכל לבקש ממנה להעיר את המלכה, ואדם מקשיב לו.
ליאו, שליבו נשבר כיוון שאלה בחרה בעומר על פניו בסוף העונה הראשונה, נחלש מאוד, גוסס ונחשב ל"חולה אהבה"; דבר שהוא ביטוי לאדם מאוהב בחיים האנושיים אך ערפדים יכולים למות מכך. ג'מון, בכיר במועצת הערפדים ויועצה של אלה לאחר פיזור המועצה, מדיח את ליאו מתפקידו, שכבר לא כשיר לתפקיד. אלה נותרת ללא שומר לאחר שגם אתוס וגם אחיה גיא עוזבים את התפקיד.
במהלך העונה אלה נפרדת מעומר ועוברת לליאו, שמתחזק בחזרה. הערפדים, ובראשם ליאו, מבינים את הסכנה שבאדם, ויוצאים לצוד אותו למרות התנגדותה של אלה. אדם, בסיועו של דימה, מחליט להתכונן לסכנה הקרבה ומחליט לתת לאלה את האבן שבתוכה מאוחסנת נשמתו של מורי ובכך מטיל עליה כישוף שבעזרתו תראה חיזיון שגוי בו היא רואה מלחמות בין בני האדם לערפדים, את כרמל וליאו מתנשקים אך בעיקר- את ״חשיבותו״ השקרית של אדם ו״מותו״ בידי הערפדים. כתוצאה מכך אלה הופכת מכושפת שכל שברצונה הוא להגן על אדם מפני הערפדים ולהתאהב בו ולשם כך מעירה את לילית כדי שתעזור לה להציל את אדם. לילית הורגת את ליאו, דוחה את דימה ומתחילה ליצור צאצאים חדשים (שילוב של שדים וערפדים) בבית הספר. בתגובה, דימה מחזיר את ליאו ומנסה לנקום בלילית, אך ללא הצלחה. רק אלה יכולה להילחם מולה.
באולם הספורט מתקיים שחזור של הקרב האחרון של לילית נגד ארדק, אך הפעם לילית נלחמת נגד אלה. לבסוף, אדם מקריב את עצמו כדי להציל את אלה, הורג את לילית, ומת מכיוון שהוא אינו יכול להתקיים בלעדיה ואלה משתחררת מכישוף האהבה שמוטל עליה אך עדיין אוהבת ונפרדת מאדם כידיד נאמן. הצאצאים החדשים שנוצרו בוקעים ונעמדים מול הערפדים ובני האדם. אנשובי, זוהר, וגיא יורים בחץ וקשת אל עבר הצאצאים לאחר שדימה מודיע להם שיש להם ניסיון אחד. הם מצליחים והצאצאים מושמדים, אך שדה ערפדית אחת שורדת ולא ידוע מה עלה בגורלה.
חצויה - הדבר האמיתי
חצויה - הדבר האמיתי היא סדרת בת לסדרה חצויה, אשר על פיה כל אשר התרחש הוא בעצם צילום סדרת טלוויזיה. העלילה מתרכזת בחייהם הכביכול אמיתיים של השחקנים לאחר שסיימו לצלם את הסדרה "חצויה". הסדרה עלתה לראשונה ב-1 בדצמבר 2011 ב-HOT V.O.D Young ושודרה לאחר מכן גם בערוץ ניקלודיאון.
הפקה
במקור היה אמור יריב הורוביץ לביים את הסדרה, אך בעקבות חילוקי דעות עם ההפקה ולאחר החלטתו של הורוביץ לפרוש מבימוי הסדרה הוחלט בהפקה שאת מקומו ימלא במאי הבית של החברה, שי קפון, שביים בעבר גם את הטלנובלות "האלופה" ו"בובות". בהמשך גם הוחלט לצרף לקפון את סיגל אבין, שביימה כמה פרקים בסדרה. את פסקול הסדרה יצר דני רייכנטל. את שיר הנושא "על גג העולם" ואת הבלדה "השיר של אלה" הלחינו כפיר אפשטיין וטל פורר. מוזיקת הרקע הלועזית מרובת שירים של תום מור, אפרת דרכי ולהקת בראוניז. הסדרה צולמה באולפני ג.ג. של גלובוס גרופ בנווה אילן.
סנקט פטרבורג (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רפלקס המצמוץ
החזר קרניתי, הידוע גם בשם רפלקס המצמוץ, הוא מצמוץ בלתי רצוני של העפעפיים המופק מגירוי בקרנית של גלגל העין. הגירוי, אשר יכול להיות מכוון או כתוצאה מכניסת גוף זר לעין, אמור לעורר גם תגובה לא-רצונית וגם רצונית. המטרה האבולוציונית של החזר זה היא להגן על העין מפגיעת גופים זרים.
הזרוע המביאה (אָפרנטית) של ההחזר היא עצב האף והגוף הריסי, ענף של עצב העין היוצא מן העצב המשולש, בעוד הזרוע המוציאה (אֶפרנטית) של ההחזר היא עצב הפנים המעצבב את שריר העין החוגי.
בחינת ההחזר הקרניתי הוא חלק מכמה בדיקות נוירולוגיות, בפרט בדיקת תרדמת ומוות מוחי. במהלך הבדיקה הבודק מביא חתיכת צמר גפן קטנה מחוץ לשדה הראייה של הנבדק ומגרה את הקרנית קלות. התגובה המצופה היא מצמוץ בשתי העיניים יחד. פגיעה בעצב המשולש תביא להיעדר מצמוץ בכל אחת מהעיניים, בעוד פגיעה בזרוע המוציאה של ההחזר, עצב הפנים, תביא למצמוץ בעין אחת בלבד.
מבצע לפיד
מטרת הנחיתות, שהחלו ב־8 בנובמבר 1942, הייתה להשתלט על מושבות צרפת בצפון אפריקה המערבית, שהיו תחת שליטת משטר צרפת של וישי, כצעד ראשון לקראת השתלטות על כל אגן הים התיכון. מעבר לכך, המבצע היה אמור לשמש תחליף לפתיחת חזית שנייה נגד גרמניה הנאצית במערב אירופה בשנת 1943, ונועד להפגין בפני ההנהגה הסובייטית את מחויבותן של בעלות בריתה המערביות, ארצות הברית ובריטניה, גם להקל על ברית המועצות במלחמתה נגד הנאצים בתקופה הקשה של קרב סטלינגרד, באמצעות פתיחתה של חזית נוספת. המטרה העיקרית של המבצע הייתה להשתלט על כל החוף של צפון אפריקה באמצעות תנועת מלקחיים ענקית ממזרח וממערב, שהשלב הראשון שלה נפתח בהתקדמות כוחות הארמייה השמינית הבריטית ממצרים מערבה בעקבות תבוסת כוחות הציר בראשות ארווין רומל בקרב אל־עלמיין השני. ההשתלטות על צפון אפריקה נועדה להכשיר את הקרקע לשורת מבצעים התקפיים של בעלות הברית המערביות נגד כוחות הציר בדרום אירופה בשנת 1943.
המטרות הראשוניות של המבצע הושגו בעיקרן, תוך תצוגה של שיתוף פעולה אנגלו־אמריקאי, והפגנת העוצמה הצבאית האמריקנית במבצע נחיתה גדול מהים, שהיה הראשון בשרשרת מבצעים ששיאם בנחיתה בנורמנדי בשנת 1944. התנגדות כוחות וישי במושבות צרפת בצפון אפריקה בראשות האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן הייתה סמלית בעיקרה, והסתיימה תוך זמן קצר. לאחר מכן הסכימו הכוחות הצרפתיים להיכנע, וחלקם אף הצטרפו למלחמה לצד בעלות הברית נגד כוחות הציר, וכתגובה, החליטה גרמניה לכבוש את החלק "החופשי" של צרפת. ניסיון בעלות הברית לנצל את ההצלחה לצורך כיבוש תוניסיה נכשל. בסוף דצמבר 1942 נעצרה התקדמות כוחות בעלות הברית מזרחה, והחלה המערכה בתוניסיה, שהסתיימה רק במאי 1943 בחיסול שארית כוחות הציר בצפון אפריקה.
רקע היסטורי ואסטרטגי
עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה לאחר המתקפה על פרל הארבור, החלו גורמי צבא אמריקאיים לבחון אפשרויות לפעולה צבאית נרחבת בזירה האירופית, שנתפסה על ידי הנהגת ארצות הברית כחשובה יותר מזירת האוקיינוס השקט. חלק מפיקוד הצבא האמריקני, בראשות הרמטכ"ל ג'ורג' מרשל, תמך בביצוע נחיתה אמפיבית בחופי צרפת ובפלישה למערב אירופה כבר בשנת 1942, אולם וינסטון צ'רצ'יל והפיקוד הצבאי הבריטי סברו כי מדובר בתוכנית שנועדה לכישלון, משום שעדיין לא נוצרו התנאים ההכרחיים לביצועה, ותמכו בביצוע נחיתה אמפיבית בחופי צפון אפריקה, שהייתה כרוכה בסיכונים פחותים בהרבה. בחלק המזרחי של צפון אפריקה, במצרים ובלוב, נלחמו כוחות חבר העמים הבריטי בכוחות הציר תחת פיקוד גנרל־פלדמרשל ארווין רומל זה כשנתיים, אך בחלקה המערבי שלט הצבא הצרפתי הקולוניאלי, הנאמן למשטר צרפת של וישי, על מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה, שטחים בעלי חשיבות אסטרטגית רבה, שהבטיחו שליטה על האגן המערבי של הים התיכון.
קיץ 1942 היווה נקודת שפל במערכה הצבאית שניהלו בעלות הברית כנגד כוחות הציר. ב־20 ביוני נפל נמל טוברוק לידי רומל, ובראשית יולי כבר הגיעו כוחותיו עד קו אל עלמיין, ואיימו לכבוש את מצרים כולה ולהשתלט על תעלת סואץ האסטרטגית. בחזית הסובייטית פתחו הגרמנים במתקפת הקיץ שלהם בדרום רוסיה ב־28 ביוני, ואיימו למנוע מהסובייטים את השימוש בנתיב התעבורה החיוני על נהר הוולגה, להשתלט על כל אזור הקווקז, ובכך לגרום פגיעה חמורה במאמץ המלחמה של ברית המועצות. ההנהגה הסובייטית (סטלין) הפעילה לחץ כבד על בעלות הברית המערביות לפתוח "חזית שנייה" נגד גרמניה הנאצית בשנת 1942, כדי לגרום להעברת כוחות גרמניים מהחזית הסובייטית מערבה. צ'רצ'יל ופרנקלין דלאנו רוזוולט הבינו שהם חייבים ליזום במהירות פעולה צבאית אנגלו־אמריקנית משמעותית נגד כוחות הציר, כדי להקל על הלחץ הצבאי שלהם על כוחות חבר העמים הבריטי שהגנו על מצרים, ועל כוחות הצבא הסובייטי בדרום רוסיה, ולהוכיח את מחויבותם לסייע לברית המועצות במלחמתה נגד גרמניה הנאצית ובעלות בריתה. הם חששו שדחייה של הפעולה עלולה להביא להתמוטטות ברית המועצות ולכיבוש המזרח התיכון כולו בידי כוחות הציר.
תכנון המבצע
הפיקוד הצבאי הבריטי והמתכננים במטה בעלות הברית בלונדון (ראשי המטות המשולבים של בעלות הברית), תמכו בגישה נועזת הרבה יותר. הם טענו שכיבוש מהיר של תוניסיה הצרפתית חיוני להצלחת מבצע לפיד, משום שהוא יעניק לבעלות הברית שליטה על האגן המרכזי של הים התיכון, ויש להשתלט עליה לפני שהגרמנים יספיקו להגיב ולהזרים כוחות יבשה ואוויר לאזור. לכן הם המליצו לרכז את המאמץ העיקרי של בעלות הברית בכיבוש כל הנמלים של אלג'יריה הצרפתית, כולל נמלי פיליפוויל ובונה, הקרובים לגבול אלג'יריה־תוניס, כדי שישמשו כקרש קפיצה לכוחות בעלות הברית לכיבוש תוניסיה.
התוכנית הסופית של "מבצע לפיד", שגובשה לבסוף לקראת אמצע ספטמבר 1942, היוותה פשרה בין הגישות המנוגדות של הבריטים והאמריקנים. הבריטים הסכימו שאחד מכוחות המשימה של בעלות הברית ינחת בחוף האטלנטי של מרוקו הצרפתית, וישתלט עליה, ואילו האמריקנים הסכימו לערוך שורת נחיתות אמפיביות גם בחופי אלג'יריה, אולם התנגדו לביצוע נחיתות בנמלי פיליפוויל ובונה (במזרח אלג'יריה) בשלב הראשון של המבצע, משום שאזור זה נמצא הרחק מחוץ לטווח הפעולה של מטוסי בעלות הברית (שפעלו מגיברלטר), ונמצא קרוב יחסית לבסיסי האוויר של הלופטוואפה בסיציליה. המתכננים האמריקנים חששו שנחיתות אמפיביות באזור זה ללא חיפוי אווירי עלולות להסתיים באבדות כבדות לכוחות הים והיבשה של בעלות הברית. מאותה סיבה נפסלה גם האפשרות להנחית כוחות של בעלות הברית בנמלי תוניס וביזרטה בתוניסיה. כל הנחיתות האמפיביות של בעלות הברית בחופי צפון אפריקה הצרפתית תוכננו להתבצע בעת ובעונה אחת, אך הוסכם שהפעולות המתוכננות באלג'יריה יתבצעו גם במקרה של כישלון הנחיתות במרוקו הצרפתית, וכן להפך. חוסר הנכונות של הפיקוד האמריקני לקחת סיכונים כדי להבטיח את השגת יעדי המבצע, עתיד היה להתגלות כשגיאה אסטרטגית חמורה.
לאחר כחודש של תכנון, גובשה באמצע ספטמבר 1942 תוכנית לנחיתה אמפיבית בת שלושה ראשים, באזורי קזבלנקה, אוראן ואלג'יר. המבצע המתוכנן נועד להיות מבצע אמריקני בעיקרו, אך כוחות בריטיים משמעותיים נועדו להשתתף בו. על הכוח הימי, הכולל כ־500 אוניות מלחמה ו־350 אוניות תובלה ומשא, יפקד האדמירל אנדרו קנינגהם.
הכוח הצרפתי בצפון אפריקה
הנחת הבסיס של מבצע לפיד הייתה כי ניתן יהיה להימנע מלחימה כבדה נגד הכוחות הצרפתיים בצפון אפריקה, ולהשתלט על אלג'יריה, תוניסיה ומרוקו בכמות נפגעים קטנה. אמנם, שיתוף הפעולה של משטר וישי עם הנאצים לא הוטל בספק, אך בעלות הברית הניחו שניתן יהיה לאתר בתוך הנהגת וישי בצפון אפריקה גורמים התומכים במטרת בעלות הברית, ומתנגדים לנאצים ולמשטרו של המרשל אנרי פיליפ פטן.
לאחר כניעת צרפת במהלך המערכה על צרפת נותרו אנשי השלטון הצרפתי בצפון אפריקה נאמנים למשטר צרפת של וישי. על פי הסכם הכניעה הצרפתי מ־1940, נמנעה נוכחות צבאית של מדינות הציר במושבות צרפת בצפון אפריקה, אך הצבא הצרפתי הקולוניאלי בשטחן כלל 14 דיוויזיות, שהיו יכולות לגרום אבדות קשות לכוחות הפולשים, אם הפיקוד שלהן יהיה נחוש להתנגד לפלישה. כוחות אלו היו נתונים לפיקודם של מפקדים מקומיים, שנהנו מסמכויות נרחבות, והקשר בינם לבין שלטון וישי היה רופף. אלו כונו בפי דה גול בבוז בשם "פרו־קונסולים". המפקד הכללי של הכוחות בצפון אפריקה היה הגנרל אלפונס ז'ואן. במרוקו היה הנציב הכללי, שהיה גם מפקד כוחות צבא צרפת בצפון אפריקה, הגנרל שארל נוגס, ובתוניסיה היה הנציב ומפקד כוחות הצבא האדמירל ז'אן פייר אסטווה. אנשים אלו נקרעו בשלל נאמנויות סותרות. חלקם ניהלו כמעט בגלוי מגעים עם בעלות הברית. נאמנותם לווישי הלכה והתפוגגה ככל שהסתבך משטר וישי עצמו ואיבד מן הפופולריות שלו בצרפת גופא, וככל שמצבם הצבאי של כוחות הציר במלחמה, ובצפון אפריקה, נראה פחות מבטיח עם התקדמות המפנה במלחמת העולם לקראת סוף שנת 1942.
שנתיים לפני כן פעל בצפון אפריקה דיפלומט אמריקאי בשם רוברט מרפי. הוא הצליח לזכות באמונם של ראשי צבא וישי בצפון אפריקה, הגנרל אלפונס ז'ואן והגנרל שארל מאס. כשבועיים לפני הפלישה המתוכננת, ב־21 באוקטובר, ארגן מרפי פגישה בחוף אלג'יריה, בעיירה שרשל, בין הגנרל מאס וגורמים נוספים שהיו מעוניינים בהפלת משטר וישי במושבות צרפת ובשיתוף פעולה עם בעלות הברית, ובין סגן מפקד הכוח הפולש, הגנרל קלארק, שהגיע לפגישה בצוללת. הפגישה הצליחה, ושיתוף הפעולה בין שני הצדדים היה הדוק עד כדי כך, שפיקוד בעלות הברית נתן התרעה מראש לאנשי וישי, שהיו מצויים בסוד העניין, על מועד הפלישה, באמצעות שידור הסיסמה "רוברט מגיע" בתחנות הרדיו. לעומת זאת, לדה גול נודע על הנחיתות בצפון אפריקה רק בבוקר היום שבו החלה הפלישה, כאשר זומן לפגישה עם צ'רצ'יל בדאונינג סטריט. בסוד הקשר עמדו, פרט לגנרל ז'ואן ולגנרל מאס גם הגנרל דה־מונסאבר (Joseph de Goislard de Monsabert) שפיקד על דיוויזיה בבלידה, וקצינים רבים נוספים בדרגות ביניים.
הקושי העיקרי שאיים לטרפד את המאמץ האנגלו־אמריקני לנטרל התנגדות אפשרית של כוחות וישי למבצע הנחיתה המתוכנן, היה השנאה שרחשו צרפתים רבים לבריטים, שנאה שלובתה בעקבות אירועי מבצע דינמו ובמיוחד לאחר השמדת השייטת הצרפתית במרס אל כביר על ידי הצי הבריטי. לכן הסכימו צ'רצ'יל ורוזוולט מראש שמבצע הנחיתה בחופי צפון אפריקה הצרפתית יתנהל תחת פיקוד אמריקני, ושחיל המשלוח של בעלות הברית יורכב בעיקר מחיילים אמריקנים. מצד שני, רווחה הסברה, שיש צורך להגדיל ככל האפשר את היקף הכוחות שהשתתפו ב"מבצע לפיד", כדי לאפשר לפיקוד הצרפתי המקומי בצפון אפריקה לטעון בפני ממשלת וישי, שכוחותיו הותקפו על ידי "כוח צבאי מכריע", כאמתלא לכניעה מהירה. כתוצאה מכך, שולבו גם כוחות בריטיים בחיל המשלוח של בעלות הברית, אך הם הצטוו להתחזות לחיילים אמריקנים באמצעות תפירת דגל הכוכבים והפסים על שרוול מדיהם
הגעתו של הגנרל ז'ירו
בשלב מוקדם של התכנון התקבלה החלטה כי הגנרל שארל דה גול והכוחות הנאמנים לו, שכונו בשם "צבא צרפת החופשית", לא יהיו חלק מהפלישה המתוכננת. דה גול לא נהנה מאמונו של רוזוולט, והיו ביניהם משקעים אישיים. רוזוולט ניהל מגעים עקיפים עם אישים בכירים בהנהגת וישי בצפון אפריקה באמצעות שגרירו האדמירל ויליאם דניאל ליהי, וסבר כי ניתן יהיה לשכנע אותם לא להתנגד לנחיתות. כן סבר רוזוולט כי לא ניתן לסמוך על אנשי דה גול שישמרו בסוד את תוכניות הפלישה, משום שכישלונם במהלך הקרב על דקר בשנת 1940 נבע מהדלפה מודיעינית. גם צ'רצ'יל לא חיבב במיוחד את דה גול, והסכים ליחס ההנהגה האמריקנית כלפיו. הוא סבר שניתן יהיה לרצות אותו בכך שלכוחותיו יינתן השלטון במדגסקר, שעמדה בפני שחרורה משליטת כוחות וישי. לכן הוחלט כי עצם קיום המבצע יוסתר מדה גול ומאנשיו.
על מנת לרכוש את לב ההנהגה הצרפתית בצפון אפריקה, נראה היה כי יש למצוא דמות ייצוגית שתהיה מקובלת עליה, ושניתן יהיה להעביר לידיה את השליטה במושבות צרפת לאחר כיבושן על ידי כוחות בעלות הברית. הגנרל אנרי ז'ירו שהה בדרום צרפת, לאחר שנמלט מהשבי הגרמני במבצע נועז. צ'רצ'יל היה בעל קשרים אישיים עם ז'ירו, ובין השניים שררה ידידות והערכה הדדית. ז'ירו חולץ מהריביירה הצרפתית בצוללת בריטית, והועבר לגיברלטר, שבה קבע הגנרל אייזנהאואר את מפקדתו לקראת הפלישה. הפיקוד של בעלות הברית ייעד לו תפקיד של דמות בעלת סמכות, שתוכל לסייע במגעים עם הצרפתים בצפון אפריקה, ולאחר הפלישה תוכל לאחד את הכוחות שם תחת פיקודה. ז'ירו סבר שהוא מגיע על מנת לקבל לידיו את הפיקוד הכולל על כוחות בעלות הברית, ונדרשו יומיים של ויכוחים עם הגנרל אייזנהאואר על מנת להעמידו על תפקידו האמיתי.
התפתחויות אחרונות ערב המבצע
הנחיתות תוכננו ל־8 בנובמבר 1942. ב־5 בנובמבר הגיע, במקרה, האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, מראשי צרפת של וישי, אל העיר אלג'יר, לבקר שם אצל בנו שחלה בשיתוק ילדים ונשקפה סכנה לחייו. נוכחותו של דרלאן בשטח סיכנה מאוד את ההבנות שאליהן הגיע מרפי עם חלק מהמפקדים של צבא וישי בצפון אפריקה. דרלאן היה אחד ממנהיגי משטר וישי, והיה אחד מהמטיפים לשיתוף פעולה עם הנאצים. הוא היה דמות בעלת סמכות כלפי הצבא והצי בצפון אפריקה, ויכול היה לסתור פקודות כניעה והצטרפות לבעלות הברית שייתנו מפקדי השטח כז'ואן ומאס.
כוח המשימה המערבי, בפיקודו של פטון, יצא לדרכו מנמלים שונים בארצות הברית בזמנים שונים, על מנת שלא לחשוף את המשימה המתוכננת. כוח זה, שמנה 100 ספינות, התאחד בלב ים, ועל אף שהתגלה על ידי צוללת גרמנית, הצליח להגיע אל יעדיו בחוף מרוקו בהתאם לתוכנית.
שני כוחות המשימה, שנועדו לבצע את הנחיתות באלג'יריה, יצאו לדרכם מבריטניה ועברו דרך מצר גיברלטר. שיירה זו התגלתה על ידי המודיעין של הציר, וכבר ב־4 בנובמבר העבירו האיטלקים ידיעה לפיקוד הגרמני על קיומה של שיירה גדולה. הגרמנים שגו, וסברו כי הכוח הימי נועד לתגבר את הכוחות הבריטיים במלטה, או להגיע ללוב על מנת לתגבר את כוחותיו של הגנרל מונטגומרי שרדפו אחר כוחותיו של רומל לאחר שניצחו בקרב אל־עלמיין השלישי. הכוח, שיצא מנמלי ליברפול וגלאזגו לאחר ששהה על אוניות הנחיתה מחודש ספטמבר, עבר דרך מצרי גיברלטר בשלום ב־5 וב־6 בנובמבר.
מעט לאחר חצות ב־7 בנובמבר, לקראת הנחיתה המתוכננת, הודיע מרפי לז'ואן על מועד הנחיתות, אך נוכחותו של דרלאן באזור מנעה מז'ואן לבצע את תוכניתו. הכוחות בשטח עמדו תחת פקודתו של דרלאן, וההשפעה שהייתה לז'ואן קודם לבואו פגה. בשעה שתיים בלילה פנה ז'ואן לדרלאן, הודיע לו על הנחיתות המתוכננות, וביקש ממנו לא להתנגד להן ולשתף פעולה עם צבאות בעלות הברית המערביות. דרלאן סירב, שלח כוח משטרה שפיזר את נאמני ז'ואן ששמרו על הווילה שבה שהה, ועצר אותו, את מרפי ואת סגנו קנת, ששהו באותו זמן בווילה.
נחיתות "לפיד"
ב־8 בנובמבר נחתו כוחות בעלות הברית בחופי הנחיתה המתוכננים – חופה האטלנטי של מרוקו, אזור אוראן ואזור אלג'יר. למרות הסיכומים המוקדמים עם חלק ממפקדי צבא וישי בשטח, נתקלו הנחיתות במקומות רבים בהתנגדות, שגרמה לנפגעים לא מעטים בקרב הכוחות הנוחתים וכוחות וישי המגינים. לאחר קבלת הידיעה על הנחיתות, הורה המרשל פטן לאנשיו לתקוף את הכוח הנוחת, ולהתנגד בכוח לניסיונות הנחיתה. על אף שהיו מפקדים צרפתים מקומיים שעמדו במילתם ולא התנגדו לנחיתות, רבים אחרים גילו התנגדות, ונוכחותו של דרלאן באלג'יר חיזקה את רוחם. השלטונות הצרפתיים המקומיים ופיקוד צבא וישי בצפון אפריקה לא מיהרו לקבל את סמכותו של הגנרל ז'ירו. בנאום ברדיו שנשא דה גול בערב שלאחר הנחיתות, הוא קרא לחיילים ולקצינים הצרפתים בצפון אפריקה להצטרף למחנה בעלות הברית. אולם לנאום לא הייתה השפעה משמעותית, ואנשי וישי המשיכו לגלות התנגדות בכל נקודות הנחיתה, שנמשכה כשלושה ימים, עד הכרזת הכניעה של דרלאן ב־10 בנובמבר.
הנחיתות במרוקו
במרוקו, פעל גנרל אנטואן בתואר (Antoine Béthouart), מפקד הגנת החופים, בתיאום עם בעלות הברית. ערב הפלישה הוא השתלט על מוקדי כוח בבירה רבאט, אולם לאחר חילופי אש קצרים, הצליחו אנשי וישי בראשות מפקד אזור קזבלנקה, תת־אדמירל פרנסואה מישלייה (François Michelier), והמושל הכללי של מרוקו (ששימש גם כמפקד צבא צרפת בצפון אפריקה), הגנרל שארל נוגס (Charles Noguès), להשתלט על המצב, ולשים את בתואר במעצר (לאחר סיום הפלישה שוחרר בתואר, והמשיך לשרת בתפקידים בכירים בצבא צרפת החופשית ובצבא צרפת לאחר המלחמה). פעולתו של בתואר רק הביאה לכוננות מלאה של אנשי וישי במרוקו ערב הפלישה. נוגס, שקיבל מברק אישי מן הנשיא רוזוולט המפציר בו לסייע לכוחות הנוחתים של בעלות הברית, החליט להצטרף אל דרלאן בהתנגדות לפלישה.
כוח הנחיתה האמריקאי בראשותו של פטון הגיע לחופי מרוקו ב־8 בנובמבר, בשעות הבוקר המוקדמות. הכוח חולק לשלושה ראשים, כאשר הכוח העיקרי נחת באזור קזבלנקה, ושני כוחות משניים פעלו מדרום, באזור העיירה סאפי (Safi), ומצפון באזור פור ליוטה (Port-Lyautey). על החוף נתקלו הכוחות הנוחתים בהתנגדות צרפתית כבדה, והצליחו להשתלט על יעדיהם רק לאחר שלושה ימי לחימה, שעלתה להם במחיר של 150 הרוגים. במקביל התלקח קרב ימי, שבו ניסתה אוניית המערכה הצרפתית "ז'אן באר", שבנייתה טרם הושלמה ושימשה למעשה כסוללת תותחי חוף, להתנגד לכוח הימי האמריקאי. הקרב הסתיים בתבוסת הכוחות הימיים הצרפתיים שאליהם הצטרפו צוללות גרמניות, באובדן "ז'אן באר", ובטיבוע שבע אוניות צרפתיות ושלוש משחתות, כשעל סיפונן אלף מלחים. בעקבות תבוסת כוחותיו בים וביבשה, נכנע נוגס לכוחות הפולשים ב־11 בנובמבר.
הנחיתות באוראן
באוראן נחת כוח אמריקאי בפיקודו של גנרל פרדנדאל, אשר כלל כוחות חי"ר מדיוויזיית הרגלים ה־1 בפיקוד גנרל טרי אלן. הנחיתות באזור אוראן בוצעו בהצלחה מרובה, ושלושה ראשי גשר נתפסו על ידי שבעה כוחות משימה שנחתו מהים. העיירה ארזיו (Arzew), בה נחתו גדוד הריינג'רים ה־1, צוות קרבי מדיוויזיית השריון ה־1 ורגימנט החי"ר ה־18, ושדה תעופה סמוך, נתפסו כמעט ללא התנגדות. עם זאת, מבצע מוצנח לכיבוש שדה התעופה מדרום לאוראן נכשל בשל תנאי מזג אוויר שפיזרו את הצנחנים ולא אפשרו את השלמת המשימה, ונחיתה בתוך נמל אוראן בניסיון להשתלט על מתקניו נכשלה כאשר ספינות הנחיתה ספגו אש כבדה ורוב החיילים שהשתתפו בפעולה נפגעו. הקרבות באזור הנמל, שכללו מתקפות נגד צרפתיות וקרבות אוויר וים בין המגינים על החוף לבין הכוח הפולש מן הים נמשכו עד בוקר ה־10 בחודש, שבו הושלם כיבוש העיר.
הנחיתות באלג'יר
כיבוש העיר אלג'יר היה אחד היעדים החשובים ביותר של "מבצע לפיד". בעיר, ששימשה בירתה האדמיניסטרטיבית של צפון אפריקה הצרפתית, שכנה המפקדה של אדמירל דרלאן, שתפיסתו הייתה חיונית לגיוס התמיכה של הכוחות הצרפתיים בצפון אפריקה לפלישת בעלות הברית. אלג'יר הייתה הנקודה המזרחית ביותר שבה נחתו כוחות בעלות הברית במהלך מבצע לפיד, וכיבושה היה חיוני להשגת היעד האסטרטגי של השתלטות מהירה על תוניסיה שבה החלו להתבצר כוחות הציר, ולהשלמת ההשתלטות על מושבות צרפת בצפון אפריקה.
הנחיתות באלג'יר החלו בשעות הצהריים של 8 בנובמבר. דרלאן פיקד על התנגדות מגני העיר, שכללה אש תותחים על ספינות הנחיתה ועל המשחתות הבריטיות "ברוק" ו"מלקולם", שניסו להנחית חיילים אמריקאים ובריטים בנמל אלג'יר עצמו. אירוע זה היווה את ההתנגדות הממשית העיקרית לכוח הפולש. הכוחות הנוחתים לא התקשו להקים שלושה ראשי גשר באזור העיר ולנטרל את הגנות החוף הצרפתיות. בכך סייעו להם אנשי הרזיסטאנס בעיר עצמה, ובמיוחד אנשי המחתרת היהודית בפיקודו של ג'וזה אבולקר שהתחפשו לאנשי וישי והשתלטו על מוקדי תקשורת וכוח בעיר.
כאשר התברר לאדמירל דרלאן שכוחות בעלות הברית החלו לנחות בחופי צפון אפריקה, הוא שחרר את ז'ואן ממעצרו, והחל לשלוח מברקים למרשל פטן, במטרה לקבל ממנו הוראות כיצד עליו לפעול. כאשר חיילי בעלות הברית החלו בתנועה לעבר אלג'יר, החליט דרלאן לייפות את כוחו של גנרל ז'ואן להיכנע לפולשים, אולם באזור העיר אלג'יר בלבד. כניעתו של ז'ואן נכנסה לתוקפה בשעה שבע בערב. דרלאן נתפס בידי כוחות בעלות הברית. במשך שלושה ימים נוספים המשיכה להתנהל לחימה בנקודות הנחיתה האחרות של מבצע לפיד, כאשר ז'ואן לוחץ על דרלאן להכריז על הפסקת אש כללית. רק ב־10 בנובמבר הסכים דרלאן לבסוף להורות לכוחות וישי בצפון אפריקה להניח את נשקם. בתאריך זה נפגש ז'ואן עם ז'ירו שהגיע לאלג'יריה, והעביר לידיו את הפיקוד הכולל על כוחות צרפת בצפון אפריקה. ב־11 בנובמבר נכנסה הפסקת האש לתוקפה.
פרשת דרלאן
עם סיום הקרבות, ב־11 בנובמבר, נשאלה השאלה מי יקבל את הפיקוד על הכוחות הצרפתיים בצפון אפריקה. דה גול שהה מבודד בלונדון, ונראה כי ז'ירו, שבו תלו בעלות הברית את יהבן, אינו מקובל הן על אנשי וישי בצפון אפריקה והן על אנשי צבא צרפת החופשית, והם מסרבים לקבל את מרותו.
בנסיבות אלו עשה גנרל מארק קלארק יד אחת עם אדמירל דרלאן, והכריז כי השלטון הצרפתי הקיים בצפון אפריקה יישאר על כנו. ב־22 בנובמבר חתמו דרלאן וקלרק על הסכם רשמי, שהותיר את דרלאן בראש ההנהגה האזרחית של מושבות צרפת בצפון אפריקה, ומינה את ז'ירו למפקד הצבאי של הכוחות הצרפתיים באזור. עסקה זו נתפסה כבלתי מוסרית ובוגדנית, ונמתחה עליה ביקורת רבה. משטרו של דרלאן בצפון אפריקה היה פרו־נאצי במוצהר, ואכף את חוקי הגזע האנטי־יהודיים, תוך ביטול פקודת כרמיה הצרפתית שהעניקה ליהודים זכויות אזרח. מובילי ההתנגדות לשיתוף הפעולה של אנשי וישי בצפון אפריקה עם גרמניה הנאצית, אנשי תנועת ההתנגדות הצרפתית ובהם מנהיגי מחתרות יהודים כג'וזה אבולקר, ואנשי צרפת החופשית, שלחמו זה כשנתיים נגד כוחות וישי במאמץ רב ותוך נפגעים רבים, הביעו התנגדות קולנית לעסקה. הרציונל לעסקה, כי דרלאן הוא האיש שביכולתו להפסיק את הלוחמה ולהביא להצלחת הנחיתות תוך מניעת נפגעים בנפש בשני הצדדים, והעברת הלחימה לשלב הבא – מתקפה על כוחות הציר בתוניסיה, הובהר בהודעות פומביות של הנשיא רוזוולט ושל צ'רצ'יל, שקראו לעסקה "צעד זמני" ולא תרמו להרגעת הרוחות.
המאבק הפוליטי התגבש עד מהרה למאבק בין מספר קבוצות בעלות אינטרסים מנוגדים. קבוצתו של דרלאן, שאליה הצטרפו עוד אנשי וישי לשעבר כדוגמת המושל נוגס, ניהלה מאבק נגד ז'ירו, והמשיכה ברדיפה אחר אנשי המחתרת האנטי־נאצית, שסייעו לפלישה. באמצע דצמבר הגיע לאלג'יר שליחו של דה גול, הגנרל פרנסואה דא'סטייה דה לה ויז'רי, שאחיו, אנרי ד'אסטייה דה לה ויז'רי, היה מראשי המחתרת המתקוממים נגד משטר וישי שסייעו לכוחות הפולשים ביום הראשון של הפלישה לאלג'יר. הוא נפגש עם גורמים רבים, והתסיס נגד שלטונו של דרלאן. לאחר פגישה בין ד'אסטייה ודרלאן, שבה דרש ד'אסטייה את התפטרותו המיידית של דרלאן, גורש ד'אסטייה מאלג'יר על ידי האמריקאים. בה בעת הגיע לאלג'יר הטוען לכתר מלך צרפת, אנרי, דוכס פריז, והחל אף הוא לגבש סביבו קבוצת תומכים, שקראה להתפטרותו של דרלאן, וליצירת ממשלה מלוכנית.
ב־24 בדצמבר נרצח דרלאן על ידי פטריוט בשם פרנאן בונייה לה שאפל. ז'ירו הורה על הוצאתו להורג של לה שאפל. הרצח פתר את המשבר. ז'ירו קיבל על עצמו את הנהגת כוחות צרפת בצפון אפריקה, בתמיכת בעלות הברית, ועל דעתו של דה גול, שעמד עמו במשא ומתן על המשך משותף של פעולות ההתנגדות.
מבצע אנטון וטיבוע הצי בטולון
עם היוודע דבר הנחיתות בצפון אפריקה ומעברו של דרלאן לצדן של בעלות הברית עם כריתת ההסכם עמן, עמדו גורמים בממשל וישי בקשרים עם דרלאן בניסיון להביא להצטרפות המרשל פטן לצדו ולצד בעלות הברית. הגנרל מקסים וייגאן, שר ההגנה של וישי, ומפקד הצי של ממשל וישי, האדמירל גבריאל אופאן, ניסחו אף נוסח מברק שיישלח אל דרלאן. היטלר צפה צעדים אלו, וידע כי אינו יכול לסמוך על נאמנותו של משטר וישי. הוא זימן אליו את ראש ממשלת וישי פייר לאוואל, למעונו שבברכטסגאדן. משהגיע לאוואל לשם, ב־10 בנובמבר, התקבל בנזיפות ובצעקות, ולמחרת הודיע אוטו אבץ, שגריר גרמניה בצרפת של וישי, כי היטלר הורה לצבא גרמניה לכבוש את "האזור החופשי" (דרום צרפת שהייתה תחת משטר צרפת של וישי, אך לא תחת שלטון צבאי גרמני).
תוכניות לכיבוש האזור החופשי הוכנו זה מכבר על ידי הצבא הגרמני, על מנת להתכונן למצב שבו הנהגתו הפוליטית של ממשל וישי תיטה לטובת בעלות הברית. שם הקוד שהוכן להן היה "מבצע אטילה". פקודתו של היטלר לכיבוש האזור החופשי כונתה "מבצע אנטון". בד בבד כבשו צבאות איטליה הפשיסטית את ניס ואת קורסיקה מידי שלטונות וישי. ב־12 בנובמבר תם מבצע כיבוש צרפת.
אנשי וישי קיבלו את הכיבוש כמעט ללא התנגדות. מיד לאחר הכיבוש פורק "צבא שביתת הנשק" שהוקם לאחר כניעת צרפת בשנת 1940, כאשר במסגרת הסכם הכניעה הותר לצרפת להחזיק צבא בן 100,000 חיילים. מעטים הם שגילו התנגדות. הגנרל ז'אן דה לאטר דה טסיני ניסה להתנגד לתוקפים ונשלח למאסר. לאחר הכיבוש נתפס אף וייגאן ונאסר.
בטולון עגן הצי הצרפתי, שהיה הנכס החשוב ביותר בידי ממשלת וישי, שנותרה על כנה, ואף התיימרה עתה לשלוט בכל שטחה של צרפת, שלטון אזרחי. בראש הצי עמד האדמירל ז'אן דה לאבורד. דה לאבורד עמד בפני לחצים מכל הצדדים. מפקדו, האדמירל אופאן, ניסה לשכנעו להפליג לצפון אפריקה ולהצטרף שם לבעלות הברית. הנאצים ניסו אף הם לשים ידם על הצי, ויחידותיהם הקיפו את טולון. ב־27 בנובמבר החליטו ראשי הצבא והצי הגרמני לפעול ולתפוס את הספינות בכוח. עם הגעת הכוחות הגרמניים לאזור הנמל, הורה דה לאבורד על טיבוע ספינות הצי. לפקודתו הוטבעו 77 ספינות, ובהן שלוש אוניות מערכה ("דאנקרק", "סטרסבור" ו"פרובאנס"), 8 סיירות, 16 משחתות ו־16 צוללות.
"תחרות המירוץ" לתוניסיה
מיד לאחר ביסוס שליטת כוחות בעלות הברית בנמלי אלג'יריה, פקד אייזנהאואר על מפקד כוח המשימה המזרחי, גנרל אנדרסון, לפתוח בתנועה מהירה לכיוון תוניסיה. ב־11 בנובמבר נחתה הבריגדה ה־36 מהדיוויזיה הבריטית ה־78 בנמל בוג'יה, וכבשה אותו ללא התנגדות. למחרת הוצנח גדוד הצנחנים ה־3, מהבריגדה המוצנחת הבריטית ה־1, סמוך לעיר בון, מרחק קצר מגבול אלג'יריה־תוניסיה, בעוד גדוד הקומנדו ה־8 והגדודים הנותרים של הבריגדה המוצנחת הונחתו בבון מהים. העיר נכבשה ללא התנגדות, וגדוד הצנחנים ה־3 נע במהירות אל העיר באג'ה, שבשטח תוניסיה, מרחק 160 ק"מ מבון, שם נתקלו בעלות הברית לראשונה בהתנגדות של כוחות גרמניים, שתפסו את העיר. ב־16 בנובמבר צנח גדוד צנחנים בריטי בסוק אל ארבע, ונע לכיוון צפון־מזרח, כדי לסייע לכוח שלחם בבאג'ה. יום קודם לכן הוצנח גדוד מרגימנט הצנחנים האמריקני ה־503 בשדה התעופה יוק־לה־בה, ונע במהירות דרומה אל העיר גאפסה, אותה כבש ב־17 בנובמבר.
תנועת כוחות בעלות הברית לכיוון נמלי צפון תוניסיה התנהלה בשני צירים עיקריים. הכוח שפעל בציר הצפוני התקדם לעבר נמל ביזרטה, דרך הערים באג'ה ומטר, ונתקל בהתנגדות גרמנית רצינית בג'בל עביאד. הכוח שפעל בציר הדרומי התקדם לעבר נמל תוניס מכיוון דרום־מערב, דרך הערים סטיף וקונסטנטין, וב־24 בנובמבר נתקל לראשונה בהתנגדות רצינית של כוחות הציר באזור מאג'ז אל באב. אייזנהאואר שלח את הדיוויזיה המשוריינת האמריקנית ה־1 ואת דיוויזיית החי"ר ה־1 מכוח המשימה שהונחת בנמל אוראן, כדי לתגבר את כוחותיו של אנדרסון בתוניסיה, אך לא היה די בכך כדי להתגבר על ההתנגדות הגוברת של כוחות הציר. ב־28 בנובמבר נבלמה התקדמות השדרה הדרומית של אנדרסון באזור ג'דידה, כ־20 ק"מ בלבד מטוניס. זו הייתה נקודת השיא של התקדמות בעלות הברית בתוניסיה. גשמי החורף, שהחלו לרדת בסוף נובמבר, היקשו מאוד על המשך התקדמות כוחות הקרקע, שנתקעו בבוץ העמוק, וקירקעו את מטוסי בעלות הברית, שפעלו משדות תעופה מאולתרים. כוחות בעלות הברית היו פרוסים על פני חזית רחבה, ורחוקים מבסיסי האספקה שלהם, בעוד כוחות הציר נהנו מקווי אספקה קצרים. חיילות האוויר של הציר, שפעלו משדות תעופה משובחים וסלולים שלא ניזוקו מפגעי מזג האוויר, השיגו עליונות אווירית ותקפו מהאוויר את כוחות הקרקע של בעלות הברית בתוניסיה.
עד ראשית דצמבר התחזק כוח הציר בצפון תוניסיה עד שיכול היה ליטול את היוזמה לידיו ולפתוח בשורת התקפות נגד חזקות. ב־1 בחודש פתחו הגרמנים במתקפה על הכוח הדרומי של בעלות הברית, ותוך מספר ימים אילצו אותו לסגת מג'דידה למג'ז אל באב, לאחר שהסבו לו אבדות כבדות. פיקוד בעלות הברית עדיין לא ויתר על כוונתו לכבוש את תוניס, ותכנן מתקפה חדשה של הקורפוס הבריטי ה־5, שנועדה להתחיל ב־24 בדצמבר. אולם גנרל איזנהאואר, שערך סיור מקדים בקווי החזית לפני המתקפה, השתכנע שאין לה סיכוי להצליח עקב תנאי מזג האוויר הקשים והבוץ העמוק. כאשר הוא חזר למפקדתו הוא הורה לבטל את המתקפה המתוכננת, ולדחות את המשך הפעולות ההתקפיות בתוניסיה לזמן בלתי מוגבל. יש הרואים בתאריך זה (ה־24 בדצמבר 1942) את נקודת הסיום של "מבצע לפיד" ואת תחילתה של המערכה בתוניסיה. כוחות הציר זכו ב"תחרות המירוץ לתוניס", והשלמת סילוקם מטוניסיה עתיד היה לעלות לבעלות הברית בארבעה וחצי חודשים נוספים של לחימה קשה ועקובה מדם.