cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריה אורון
ביוגרפיה
עם תום המלחמה כיהן כיו"ר "המרכז לגולה" באיטליה, שימש כנציג הסוכנות הראשון וריכז את המאמץ לאיסוף שארית הפליטה של יהודי אירופה שם והעלאתם לישראל. כן פעל במסגרת חסויה להעברת נשק ארצה, ובין היתר אסף ואימן פליטים מוכשרים לקורס טיס של חיל האוויר הישראלי שהיה בראשית דרכו, בהם מפקד חיל האוויר לעתיד מוטי הוד. ב-29 בנובמבר 1947 (כ"ט בנובמבר) הוביל את שיירת היהודים הראשונה שעברה את שער טיטוס בכיוון ההפוך, של חזרה לארץ ישראל.
עם קום המדינה, ב-1948, מונה אורון לשגריר הראשון של ישראל ברומא בירת איטליה, עד מרץ 1951. במצוות משה שרת עיברת שמו משטרן לאורון. עם סיום תפקידו כשגריר שב לארץ עם משפחתו וכיהן כחבר הנהלה בקופת חולים הכללית עד סוף שנת 1960. בשנים 1961–1963 כיהן כשגריר ישראל בקראקס בירת ונצואלה, ובמקביל שימש שגריר בקוראסאו וטרינידד וטובגו הסמוכות.
בהמשך חזר ארצה וכיהן כמנכ"ל חברת עמידר עד אוקטובר 1970, עת מונה לשמש כסגן יו"ר מועצת המנהלים של החברה. החל בפברואר 1973 כיהן כמנכ"ל חברת "בנייה להשכרה" של ההסתדרות וכמנכ"ל ויו"ר קרן הגמלאות המרכזית של ההסתדרות.
אריה אורון נפטר בשנת 1999 ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק. הוא הותיר אחריו את רעייתו עבריה אורון (1920–2003), ושני ילדים: צופי מרום (1950), ד"ר לפסיכולוגיה, וחמי אורון (1952), מהנדס אווירונאוטיקה.
ירחמיאל שכטר
ירחמיאל שכטר (11 באפריל 1900 – 4 בנובמבר 1989) היה קליגרף וטיפוגרף, הקים את ה"מחלקה לכתב" בבצלאל החדש בירושלים ועמד בראש המוסד בין השנים 1955–1957. חינך והעמיד דורות רבים של מעצבים ישראליים ותרם רבות לראשית הקליגרפיה ולהתפתחות האות העברית בארץ.
קורות חיים
בגרמניה היה ידוע בקרב חוגי האומנים והיה פעיל ואקטיביסט ציוני. הוא לקח חלק פעיל בקונגרסים הציוניים ועיצב את התעודות הרשמיות של הקונגרסים בין השנים 1921–1931.
עם עליית הנאצים לשלטון הוא נעצר וגורש מזרחה וחזר לקרלסבד, אך מפני שהיה יליד פולין נחשב למהגר. באותה התקופה, בכדי להסוות את מוצאו היהודי, שינה את שם משפחתו מהרמן ל"שכטר" שנשמע גרמני יותר. בקושי רב, הצליח להשיג אישורי עליה ובשנת 1934 עלה לארץ ישראל המנדטורית. מאוחר יותר אשתו רות עלתה גם היא והצטרפה אליו וב־1936 נישאו ולאחר מכן והתגוררו בתל אביב. בהמשך עברו לירושלים שם גרו עד יום מותם.
עם עלייתו ארצה החל שכטר ללמד קליגרפיה ועיצוב כתב (טיפוגרפיה) בבצלאל החדש שנפתח בשנת 1935 תחת האמן יוסף בודקו.
בודקו, שהיה מקורב לאמנות הכתב (ואף המציא כתב שנקרא על שמו) ייחס חשיבות מרובה להוראת הכתב בבית ספרו. את הידע בטיפוגרפיה וקליגרפיה צבר שכטר עוד בהיותו באקדמיה בגרמניה, שם למד כתב באותיות לטיניות וכשהגיע לארץ ישראל עשה המרה לאותיות הכתב העברי. הוא התחיל במשרה קטנה שהלכה וגדלה עד שבשנת 1942 הקים את המחלקה לכתב שהתווספה לשתי המחלקות הראשיות שהיו עד אותה העת במוסד - המחלקה לגרפיקה שימושית והמחלקה למתכת.
במקביל עבד במשרה חלקית נוספת כארכיטקט במחלקה הטכנית של השומר הצעיר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבד עבור הצבא הבריטי כמתכנן קווים וגבולות הגנה נגד צבאו של הגנרל הגרמני ארווין רומל. כל השרטוטים שהכין נעשו עם עותק נוסף עבור ארגון ההגנה.
בנוסף, עזר בחישובים ותכנון פיצוץ גשרים הודות לידע שרכש בעת עבודתו בגרמניה.
אחרי מלחמת העצמאות הוא מונה למנהל בצלאל ביולי 1955 וכיהן בתפקידו עד שנת 1957. הוא המשיך ללמד עד שנת 1972.
המחלקה לכתב ב"בצלאל החדש"
שכטר לימד את כל סוגי הכתב במחלקה: הכתבים העבריים: ספרדי, אשכנזי, ירושלמי, עברי קדום, רש"י, כתבים לועזיים: מאנטיקה ועד החדישים (אותיות דפוס), תולדות הכתב בכלל והכתב העברי בפרט, יסודות ועקרונות של העיטור, האילומינציה והאילוסטרציה.
בין הבולטים בבוגרי המחלקה שהתמחו בעיצוב כתב: נח אופיר, יעקב צים, גרד רוטשילד, זאב ליפמן, צבי נרקיס (אשר גם פיתח בהמשך את כתב נרקיס), אליהו פרייס ועלי גרוס. הללו קידמו בישראל את תודעת העיצוב של הכתב בעיצובי מגילות, תעודות, ניירות מכתבים, שלטים, מציבות ובעיקר - עטיפות לספרים.
הוצאת הספרים "מוסד ביאליק" הפכה בשנות הארבעים, החמישים והשישים למעוזם של שכטר ותלמידיו שהרבו לעצב במסגרתה עטיפות לספרים. במסגרת הוראתו נוצרו שיתופי פעולה בין המחלקה לכתב, לבין המחלקה לגרפיקה שימושית בראשות ראובן (דויטש) דיין בה עוצבו האותיות בכרזות, וכן במחלקה למתכת בראשותם של לודוויג יהודה וולפרט ודוד היינץ גומבל. רבים מהתלמידים במחלקה עשו שימוש בטיפוגרפיה ושילבו אותיות ופסוקים מהתנ"ך בעבודותיהם והיו מגיעים אליו כדי להתייעץ ולהיעזר בניסיונו הרב.
בנוסף, שיעורי הכתב השפיעו גם על מחלקת האריגה בראשות יוליה קיינר בה נרקמו צורות האותיות על הבדים. במחלקת הכתב ביקש ירחמיאל שכטר לחבר את הזיקה בין עיצוב האות לבין המכשיר שבאמצעותו נכתבת האות. לאחר תקופת כתיבת האותיות ב"בצלאל" של ש"ץ בנוסח כתבי הקודש, "בצלאל החדש" תר אחר גישה "מדעית" ופונקציונלית יותר לשאלת עיצוב האות וחיפש את השילוב בין צורות כתב מסורתיות לצורות כתב מודרניות.
ב"בצלאל החדש", שולבו לימודי תולדות הכתב העברי עם ערכי העתיד ה"באוהאוסיים". על כך מעיד נח אופיר, מהבולטים שבבוגרי המחלקה: "למדנו גם פיתוח אותיות בצורה מודרנית. למדנו גם לחבר דברים חדשים. לצורך כתב בסיסי נלמדו – העבר (תולדות הכתב העברי), ההווה (כתב בודקו) והעתיד." ד"ר משה שפיצר כתב בכתב העת "הד הדפוס" ב-1955: "יוסף בודקו היה אולי הראשון אשר ניסח לעצמו ולימד את הרבים כתב עברי לפי קווים מודרניים מתוך שמירה על הצורות המסורתיות. בדרך דומה הולך ירחמיאל שכטר, אדריכל ומורה לכתב בבצלאל מזה שנים, שבדק וחקר את דרך כתיבתם של סוגי האותיות המסורתיות השונים, שולט שליטה יפה בכתיבת כולם, הוסיף נופך משל עצמו והשפיע השפעה מרובה על התפתחות צורותיה של האות בידי אומני הכתיבה הצעירים של ימינו".
כקליגרף יוצא דופן ואמן מוכר, שכטר רכש לעצמו ידידים רבים ביניהם הנשיא יצחק בן צבי. שניהם היו בעלי עניין משותף באומנות יהודית, יודאיקה וכתב.
ירחמיאל שכטר נפטר ב-4 בנובמבר 1989
לאחר מותו הקים תלמידו נח אופיר, בעת שהיה מנהל מחלקת הכתב במכללת אמונה ירושלים, תערוכה המציגה את עבודותיו הרבות. ארכיונו של שכטר מאוחסן במכללת אמונה ירושלים.
הוראה
1960-1935 ראש המחלקה לכתב, בצלאל החדש, ירושלים.
1957-1955 מנהל בצלאל החדש, ירושלים.
1972-1960 שיעורי כתב, בצלאל החדש, ירושלים.
היה חבר באגודת הציירים לגרפיקה שימושית.
זיג זיגלר
הילרי הינטון זיגלר (נודע בכינוי "זיג", 6 בנובמבר 1926 - 28 בנובמבר 2012) היה סופר, איש מכירות ונואם אמריקאי. עסק בנאומי מוטיבציה במשך כ-40 שנה, וכונה לעיתים קרובות דובר המוטיבציה הפופולרי ביותר.
ביוגרפיה
זיג זיגלר נולד במחוז קפה שבאלבמה, לג'ון סילאס זיגלר ולילה ווסקוט זיגלר. הוא היה העשירי והאחרון מבין 12 ילדים. כשהיה בן חמש, משפחתו עברה לעיר יאזו שבמיסיסיפי (מדינה), ושם בילה את מרבית ילדותו המוקדמת. כשנה לאחר המעבר, בשנת 1931 נפטר אביו משבץ מוחי ואחותו הצעירה נפטרה כעבור יומיים.
בין השנים 1943–1945 השתתף זיגלר בתוכנית ההכשרה של חיל הים V-12 של חיל הים באוניברסיטת דרום קרוליינה שבקולומביה.
בשנת 1947 עזב זיגלר את לימודיו בקולג' ועבר ללנקסטר שבדרום קרוליינה ושם החל לעבוד כאיש מכירות בחברת WearEver Cookware. זיגלר קודם למנהל שטח ולבסוף למפקח על האגף בשנת 1950.
בזמן שעבד בחברה זיגלר החל להתעניין בעזרה עצמית ובנאומי מוטיבציה.
בשנת 1963 יחד עם חבריו ריצ'רד דיק גרדנר, והאל קראוזה, הקימו חברה שמטרתה הייתה להעלות את תדמית אנשי המכירות באמריקה באמצעות מתן סמינרים. הם התחילו בערים ברחבי דרום המערב התיכון, בהשתתפות נואמים כמו זיגלר, נורמן וינסנט פייל, קן מקפרלנד, קאווט רוברט, ביל גוב, מקסוול מאלץ, ורד מוטלי. הם הזמינו אולם, הרכיבו לוח נאומים ויצרו קשר עם עסקים מקומיים כדי למכור כרטיסים. הקהל כלל סוכני ביטוח, מוכרי רכב, יועצים פיננסיים, יזמים, בעלי עסקים קטנים וסקרנים.
זיגלר המשיך לנאום למען קהלי האיגוד הלאומי לחינוך מכירות (NASE), שהוקם על ידי דיק גרדנר בשנת 1965, והפך גם למאמן מכירות מרכזי של 'מרי קיי קוסמטיקה'. בשנת 1968 הוא הפך לסגן נשיא ומנהל הדרכה בחברת ביצועי הרכב ועבר לדאלאס, טקסס. החברה פשטה את הרגל שנתיים לאחר מכן.
הוא ייסד את מכון זיגמנשיפ, שלימים נודע בשם זיגלר בע"מ.
באדיסון טקסס, זיגלר העסיק והכשיר מספר נואמים, בהם ויל האריס.
בשנת 2007, נפילה במדרגות הותירה אותו עם בעיות זיכרון לטווח קצר. עם זאת, זיגלר לעיתים הרוויח עשרות אלפי דולרים לנאום ופעמים אחרות ויתר על שכר הטרחה שלו, המשיך לקחת חלק בסמינרי מוטיבציה עד פרישתו בשנת 2010.
פרסים והוקרה
זיג זיגלר הוכר על ידי עמיתיו כגאון המוטיבציה של זמננו. הסגנון הייחודי לו והמסרים המובהקים הקנו לו תוארי כבוד רבים. לאחר שחלק במה עם נשיאי ארצות הברית רולנד רייגן ובוש האב ועוד אישים אחרים כגון הגנרל קולין פאואל, זיגלר נחשב אז לאחד ממאמני ההתפתחות המובילים בעולם.
ביולי 2001 קיבל את התואר הגבוהה ביותר מארגון הדוברים העולמי "The Cavett".
חיים אישיים
זיגלר הכיר את ז'אן אברנתי בג'קסון (מיסיסיפי) כשהיה בן 17 והיא בת 16. הם נישאו בסוף 1946. לזיג וז'אן היו שני בנים ושתי בנות:
מותו
ב־28 בנובמבר 2012 נפטר זיגלר מדלקת ריאות בבית החולים בפלאנו טקסס כשהוא בן 86.
השפעותיו מרעיונות הנצרות
זיגלר דיבר לעיתים קרובות על ההתעוררות הדתית שלו שחלה ב-1972 ועורר את אמונתו בכותרות ספרים כגון "וידויים של נוצרי שמח" (1978) ו-"וידויים של נוצרי מתאבל" (1998) - ספר שכתב לאחר מותו של ביתו הבכורה.
בהרצאותיו הירבה לשלב מרעיונות הנצרות.
ספריו
בין השנים 1974 - 2012, בנוסף לנאומיו, כתב זיגלר למעלה 32 ספרים שרבים מהם היו ברשימת רבי המכר, ואינספור קלטות וידאו אשר נמכרו ברחבי ארצות הברית.
ציטוטים מפורסמים שלו
עוד ציטוטוים בויקיציטוט
רקח תעשיה פרמצבטית
היסטוריה
שורשיה החברה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 בירושלים כבית מרקחת קטן, שהתפתח לבית מסחר לתרופות באזור ירושלים. במהלך שנות ה-80 התרחבה פעילות הפצת התרופות לכל רחבי ישראל. באוגוסט 1993 הוקמה החברה על ידי מרדכי וג'ורג'ט אלגרבלי ונקראה רקח תעשיה פרמצבטית-רפואית (חולון) בע"מ, וכעבור חודש שינתה את שמה לשם הנוכחי. עם רכישת מפעל ייצור בחולון התרחבה פעילות החברה גם לתחום הייצור. בדצמבר 1995 החלו מניותיה של החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בבסוף 2001 רכשה החברה את מפעל התרופות "ויטאמד תעשיות פרמצבטיות" בבנימינה, לאחר שזה נקלע לקשיים כספיים. בשנת 2005 החלה החברה בייצוא תרופות. בשנת 2008 נכנסה החברה לתחום הוויטמינים ותוספי התזונה, ובכלל זה במותג "דרך חיים" עבור שירותי בריאות כללית. בשנת 2014 הוקמה בחברה מחלקת מו"פ מרכזית. בתחילת 2015 נכנסה קרן פימי כשותפה בחברה, באמצעות השקעה בה של כ-80 מיליון ש"ח, שהקנו לקרן פימי 42.6% מהבעלות.
באוגוסט 2018 נחתם הסכם בין החברה לבין חברת "טבע תעשיות פרמצבטיות", לפיו "טבע" תעביר למפעל "ויטאמד" את ייצורן של תרופות שיוצרו במפעל "טבע" באשדוד שהוחלט על סגירתו. באוגוסט 2019 מכרה "רקח" לרשת בתי המרקחת "Be" 51% מחברת "בלה און ליין", העוסקת במכירה מקוונת של מוצרי קוסמטיקה, מוצרי נוחות וטואלטיקה, תוספי מזון ותרופות. בדצמבר 2021 מכרה "רקח" את יתרת אחזקתה ב"בלה און ליין" ל"Be".
במאי 2021 רכשה "רקח" את חברת "טרי אוף לייף פארמה בע"מ" שעוסקת בפיתוח, יצור, יבוא, שיווק ומכירה של אבזרים ומכשור רפואי ומוצרי בריאות. בפברואר 2023 רכשה החברה את חברת עמק יזרעאל מוצרי טבע בע"מ, בעלת המותגים "מורז" ו"טננבלוט".
חברת הבת א.מ.פ.י. שיווק והפצה בע"מ, עוסקת, לפי זיכיון שקיבלה ממפעל הפיס, בהפצת מוצרי מפעל הפיס לזכיינים בירושלים וסביבתה.
דיימון פיאלקוב
דיימון פיאלקוב (נולד בשנת 1965) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל בשחייה, שהתמחה בסגנון הגב.
ביוגרפיה
דיימון פיאלקוב הוא בנם של שושנה ריבנר שכונתה "מלכת המים הישראלית" ושחקן כדורמים מדרום אפריקה. הוא התאמן בקבוצת השחייה של מכבי תל אביב בהדרכתו של ברוך צ'יש.
1980
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף חודש אוגוסט 1980 זכה פיאלקוב במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב אחרי יזהר שנהר (2:20.44 דקות) ולפני ואבי כרמל חברו לקבוצה.
אלוף ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה, זכה פיאלקוב בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:15.88 דקות, לפני יזהר שנהר (2:18.04 דקות) ואבי נחמיאס מהפועל ימק"א ירושלים (2:19.84 דקות) ומדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.43 דקות, אחרי יזהר שנהר (1:02.62 דקות) ולפני אבי נחמיאס (1:04.44 דקות).
כינוס הפועל ה-12
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב במאי 1983, בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם כהכנה לאולימפיאדה, סיים פיאלקוב במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב תוצאה של 1:03.07 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:02.81 דקות
בתחרות שמונה האומות שנערכה בטנריפה, ספרד ביולי 1983 סיים פיאלקוב במקום שמיני במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:18.83 דקות.
וירטואליזציית אחסון
וירטואליזציית אחסון משמשת במדעי המחשב על מנת לטייב מערכות אחסון ממוחשבות.
מערכות אחסון בנויות מחומרה ותוכנה על מנת לספק למשתמשים קצבי אחסון מהירים, אמינים וזולים. קיימת מגמה בעולם המחשוב להשתמש בחומרה נפוצה ("מהמדף") ולא לבנות חומרה ייעודית. הסיבה לכך היא הוזלת תהליך הייצור ופישוטו, בד ובד עם התחזקות המשאבים העומדים לרשות המפתחים.
בעבר הוויטאוליזציה הייתה מיועדת, בעיקר, לרשתות SAN אך עם זמינות והוזלת רשתות LAN היא עברה גם לרשתות אלו ולאינטרנט.
וירטאליזציה יכולה לשמש בכמה אופנים:
מיקום ההמרה מכתובת דיסקים וירטואלית לאמיתית
על מנת לבצע את הווירטואליזציה יש להמיר את הכתובת הווירטואלית לכתובת האמיתית (קרי הכתובת שאליה יש להפנות את בקשת הקלט/פלט). ישנן שלוש אפשרויות עיקריות למיקום ההמרה:
דוגמאות לאפליקציות הנתמכות בווירטואליזציה
מאחר שהשרתים כותבים / קוראים אל/מ כוננים וירטואליים ניתן להיעזר באפיון זה על מנת להריץ אפליקציות שונות, שכן מנקודת מבטם של השרתים מיקומו הפיזי של המידע נסתר מהם.
דוגמאות לתכונות הנתמכות בווירטואליזציה
מאחר שוירטואליזציה דורשת כח מחשוב, הרי שניתן להוסיף שכבות תוכנה נוספות.
קונסטנטין טזיו
קונסטנטין בוריסוביץ' טזיו (ברוסית: Константин Борисович Цзю; נולד ב-19 בספטמבר 1969) הוא מתאגרף סובייטי, רוסי ואוסטרלי מקצועי לשעבר. שלוש פעמים אלוף בברית המועצות (1989–1991), אלוף אירופה פעמיים (1989, 1991) ואלוף העולם (1991) בקרב חובבים, אלוף העולם הבלתי מעורער על פי התאחדויות האגרוף: IBF, WBA, WBС בקרב מקצוענים.
במשחקי אולימפיאדת סיאול הוא הגיע לרבע הגמר. בשנת 1991 הוא זכה באליפות העולם לחובבנים.
טזיו היה מתאגרף יוצא דופן שהסתמך מאוד על דיוק ותזמון ונשא כוח אגרוף אימתני; לעיתים קרובות הוא נחשב לאחד ממשקלי מעורב קל בעלי המכה החזקה ביותר בתולדות המשקל.
הוא נכנס להיכל התהילה של האיגרוף הבינלאומי ב-2011.
ביוגרפיה מוקדמת וקריירה חובבנית
טזיו נולד בסרוב, עיירה ליד הרי אורל, בברית המועצות לשעבר לאב קוריאני (מצד אביו), מונגולי (מצד אמו) ולאם רוסייה. אביו של טזיו היה שרברב במפעל מתכת, ואילו אמו הייתה אחות.
ב-1991 הוא יצא שוב לאליפות העולם לחובבים, שהפעם נערכה בסידני. זו הייתה נסיעה ששינתה את חייו לנצח. לאחר ניצחונו האולימפי בסידני, טזיו קיבל הצעה לעבוד באוסטרליה, ואז הציע במפתיע לבת זוגו נטליה לנסוע איתו והיא הסכימה. בתחילת השנה שלאחר מכן, היגר טז'יו לאוסטרליה עם חברתו, שם נישאו ב-1993, הפכו לאזרחים אוסטרליים והתיישבו בסאנס סוצ'י, סידני. עם זאת, לפני שהתחתן, טזיו כבר הפך מקצועי, גבר על דארל הילס בנוקאאוט בסיבוב אחד ב-1 במרץ 1992, במלבורן.
קריירה מקצועית
טזיו החל להעלות את היכולות שלו כמעט מיד. בקרב המקצועי הרביעי שלו, הוא פגש את אלוף WBC לשעבר במשקל נוצה, חואן לאפורט, והכריע אותו בעשרה סיבובים. בקרב השישי שלו, הוא גבר על המתמודד סמי פואנטס בנוקאאוט בראשון. פואנטס יזכה בתואר עולמי שנים לאחר שהובס על ידי טזיו ב-1993. סטיב לארימור, לארי לה קרוזייה ורוברט ריברה, נסעו לאוסטרליה כדי להילחם בטזיו, ואף אחד מהם לא החזיק מעמד יותר משני סיבובים. האיש היחיד שהחזיק מעמד יותר משני סיבובים עם טזיו ב-1993 היה ליווינגסטון ברמבל, אלוף העולם במשקל קל לשעבר, שהפסיד בהחלטה לטזיו בניוקאסל, ניו סאות' ויילס.
בשנת 1994 הקטור לופז, אנחל הרננדס (שזה עתה יצא מהפסד לאחר שקרא תיגר על חוליו סזאר צ'אבס בחגורת ה-WBC), ופדרו צ'יניטו סאנצ'ס מהרפובליקה הדומיניקנית ניסו לנצח את טזיו, אך טזיו ניצח את לופז בהכרעה תוך עשר, את הרננדס בנוקאאוט בשבעה, וסאנצ'ס בנוקאאוט בארבעה. לאחר הניצחון מול סאנצ'ס, טזיו דורג במקום הראשון בגזרת המשקל הקל.
אלוף WBC במשקל קל-וולטר
בשנת 1995, טזיו קיבל את התואר העולמי הראשון שלו כאשר נאבק באלוף ה- במשקל ולטר קל ג'ייק רודריגז בלאס וגאס, נבאדה. טזיו הפך לאלוף העולם כשהדיח את רודריגס בסיבוב השישי. לאחר מכן הוא הגן על תואר אלוף העולם, כשגבר על אלוף העולם במשקל סופר נוצה וקל כבד לשעבר רוג'ר מייוות'ר בהחלטה בסיבוב ה-12, הוגו פינדה בנוקאאוט בסיבוב ה-11, קורי ג'ונסון בנוקאאוט בסיבוב ה-4 ויאן ברגמן בנוקאאוט בסיבוב ה-6. לאחר רצף ההגנות הזה, טזיו הפך לאלוף עולם מפורסם במגזיני אגרוף רבים, ומאמרים רבים עליו הופיעו ב-, ובעוד פרסומי אגרוף אמריקאיים.
הגנות
1997 התחילה עבור טזיו כאשר הקרב שלו נגד לאונרדו מורו מאס הוכרז כביטול התחרות. החלטה זו הגיעה מכיוון שתומכי מאס מחו על כך, שהמכה שחיסלה את הלוחם שלהם בסיבוב הראשון ניתנה למעשה לאחר שהשופט ג'ו קורטז קרא להפסקה. בהתלבטות אם זה היה או לא היה לאחר שקורטז קרא להפסקה, ה-IBF והוועדה האתלטית של נבאדה החליטו להכריז על אי תחרות במקום זאת. בקרב הבא שלו, טזיו הפסיד לראשונה, בנוקאאוט בעשרה סיבובים לוינס פיליפס, שגם לקח את אליפות העולם של טזיו.
לאחר שניצח את אלופי העולם לשעבר, קלווין גרוב (KO 1) ורפאל רולס (KO 9), זכה טזיו לניסיון אליפות עולמי נוסף, כאשר החגורה של ה-WBC התפנתה ב-1998 בעקבות המעבר של אוסקר דה לה הויה לחטיבת המשקל הלבן. טזיו מצא את עצמו פעמיים על הרצפה בסיבוב הראשון של הקרב על חגורת הביניים מול דיאוסבליס הורטדו, אבל התאושש כדי לנצח את הורטדו בנוקאאוט בחמישה סיבובים. הוא הפך לאלוף עולם פעם נוספת בשנת 1999 על ידי הדחת אלוף העולם לשעבר מיגל אנחל גונזלס בעשרה סיבובים, ושמר עליו פעמיים בשנת 2000, כשגבר על המתמודד השולי מאריזונה אחמד סנטוס בשמונה סיבובים, ועל האגדה מקסיקנית בן ה-38 חוליו סזאר צ'אבס, אלוף העולם לשעבר, ב-6 סיבובים בפיניקס, אריזונה. טזיו התראיין לריי וויטלי ב-יוטיוב ב-2011 והצהיר שהוא רואה בניצחון שלו על מיגל אנחל גונזלס את ההופעה הטובה ביותר שלו אי פעם.
הדחה על ידי האטון
ב-5 ביוני 2005, התמודד טזיו נגד המתאגרף הבריטי ריקי האטון, טזיו הפסיד בקרב זה והפסיד גם בתואר העולמי שלו על ידי  (החלטה טכנית של שופט) לאחר שפרש לספסל שלו בסוף הסיבוב ה-11. הוא גם היה בפיגור בכל שלושת הסיבובים (ב-1, 3 ו-5 נקודות).
חיים אישיים
טזיו נישא לנטשה אניקינה ב-24 בספטמבר 1993 בעת שחיו באוסטרליה. באוסטרליה גם נולדו שלושת ילדהם; אנסטסיה, ניקיטה וטים. ניקיטה וטים שניהם מתאגרפים. בשנת 2008 עבר טזיו עם משפחתו חזרה למוסקבה, אך, בסופו של דבר, הם חזרו לחיות בסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה. בספטמבר 2012, טזיו עזב את משפחתו באוסטרליה, חזר להתגורר ברוסיה והתגרש מנטשה לאחר 20 שנות נישואים. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אורל בהצטיינות וקיבל דיפלומה אדומה.
טזיו חובב חיות שבבעלותו מספר חיות מחמד כולל "ויקינג", רוטוויילר שהיה בן לוויה של טזיו מאז הגיע לאוסטרליה; ג'ייק, פיתון היהלומים המחמד שלו; כנריות ודגים. טזיו הופיע עם החיות בתוכנית המחמד "התרנגול של הארי" בשנת 2002.
כיום
טזיו נשוי כיום לטטיאנה אברינה, איתה יש לו שני ילדים, הוא מנהל מסעדה במוסקבה ומקדם את הנושא של דרך חיים בריאים, עוסק בפעילויות ציבוריות וצדקה ובנוסף מקדיש זמן רב לחינוך ספורטאים מהדור הצעיר. בין היתר הוא מאמן מתאגרפים צעירים מצליחים רבים בני זמננו, ביניהם סשה פובטקין ודניס לבדב. כחלק מתוכניות צדקה, הוא פתח בשטח הפדרציה הרוסית בתי ספר רבים למתאגרפים צעירים. מאז 2010, הוא עורך את מגזין האיגרוף האלקטרוני הראשון, וגם החל להופיע לעיתים קרובות בטלוויזיה ככוכב אורח בסדרות אוסטרליות.
נודע כי טזיו שרד התקף לב. לא ברור כיצד חי טזיו לאחר התקף לב, אך המתאגרף עבר שיקום באגם איסיק-קול.
טזיו אינו אוהב לתת ראיונות ולהשתתף באירועים חברתיים.
קניין רכוב
קניין "רכוב על גבי בהמה" הוא קנין במשפט העברי, המקנה בעלות על בעל חיים לאדם הרוכב עליו, כאשר הוא עושה זאת במטרה לקנותה מהפקר או מאדם אחר המוכר לו אותה.
השאלה
במסכת בבא מציעא דנה הגמרא באשר לקניין זה, השאלה מתפצלת לשתי שאלות, שקיומה של השנייה תלויה באישור הראשונה. השאלה האחת היא, האם רכוב על בעל חיים קונה אותו ב) כאשר באותו בעל חיים, מתבצעת מעשה קניין על ידי אדם אחר הנוהג את בעל החיים ללא רכיבה, מי מהם קונה את בעל החיים. שאלה נוספת - בהנחה שקיים קניין כזה, איזה מהקניינים עדיף, קניין רכוב, או קניין מנהיג שהוא באופן מסוים קניין משיכה.
בגמרא נראה לכאורה, כי קנין רכוב הוא צירוף של שני מעשי קניין: א) הרכיבה גורמת לבהמה לנוע במקצת ב) תפיסת המוסרה.
האמורא רב יהודה מביא ראיה מברייתא הדנה באדם היושב על קרון הרתום לשור וחמור, ובכך הוא חשוב כרכוב עליו, האם הוא עובר על איסור כלאיים בכך שהוא נוהג את הקרון, חכמים ורבי מאיר חלוקים בנושא, לפי שיטה אחת בברייתא אין הוא עובר על איסור כלאיים, מכיוון שאין בעלי החיים נעים מחמתו, וגם אם כן - הדבר נחשב כגרמא (- פעולה לא ישירה, אלא פעולה הגורמת בעקיפין לתנועת בעל החיים, ולכן אין לה חשיבות), ולפי שיטה שנייה בברייתא בעלי החיים נעים מחמתו, והוא נחשב כמניע בעלי חיים באופן של כלאיים. שמואל סבור שרוכב ויושב בקרון אינם חשובים לנוהגים את בעלי החיים, ולכן לגרסתו חכמים - שהם הרבים, הם הסבורים שהיושב בקרון פטור מאיסור כלאיים, ואילו רבי מאיר הוא האוסר.
ברייתא אחרת - שכל הנראה היא מסקנת הגמרא, פוסקת שרכוב נחשב לקניין תקין וניתן לקנות על ידו את בעל החיים עליו רכוב הקונה.
פסק ההלכה
הראשונים נחלקו בפסק ההלכה, יש הפוסקים כשמואל שיושב אינו נחשב לנוהג את בעלי החיים, אך הרי"ף מעדיף את מסקנת הגמרא, ואת הגרסה הרגילה של הברייתא המנוגדת לזו של שמואל, ולפי זה חכמים שהם הרבים פוסקים שיושב נחשב לנוהג את בעל החיים, וכך גם פוסק הרמב"ם. לפי זה, ייתכן גם שרכוב נחשב לקניין, ואכן כך פוסק הרמב"ם.
השאלה השנייה, כאשר רכוב ונוהג נוהגים יחד, איזה מהם קונה, נשארת בשאלה.
מהות הקניין
בשיטה מקובצת בשם הריצב"א, וכן בשם הרמב"ן בשם הראב"ד, מביא דעה הסבורה שרכוב היא קניין עצמאי, שמהותו שימוש בבעל חיים באופן של בעלות וקניינות, ככל מעשי הקניין.
דיעה אחרת, הרווחת יותר בראשונים, היא שרכוב הוא תולדה של קניין משיכה, וזו היא גם שאלת הגמרא האם רכוב קונה במקום שיש גם אדם הנוהג את בעל החיים, שכן השאלה היא האם הנוהג מבטל את כוח הרכוב וגורם שהוא לא יפעל להנעת בעל החיים.
מרקוס שטנץ
מרקוס שטנץ (בגרמנית: Markus Stenz; 28 בפברואר 1965) הוא מנצח גרמני.
ביוגרפיה
שטנץ כיהן כמנהל האמנותי של פסטיבל מונטפולצ'אנו בשנים 1989-1995, וכמנצח ראשי של הסינפונייטה של לונדון בשנים 1998-1994. בשנים 1998 עד 2004 שהה באוסטרליה כמנהל האמנותי והמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של מלבורן, שעמה יצא בשנת 2001 לסיור קונצרטים באירופה, הראשון שלה מעבר לגבולות אוסטרליה. מרקוס שטנץ מגלה עניין מיוחד במוזיקה בת זמננו. הוא נודע בתמיכתו במלחינים בני זמננו; בין השאר עבד עם המלחין הנס ורנר הנצה ומינה את ברט דן למלחין הבית של תזמורת מלבורן.
משנת 2003 עד שנת 2014 היה מנהל מוזיקלי כללי של עיריית קלן, ובתפקידו זה הוא כיהן כמנהל מוזיקלי באופרה של קלן וכמנצח ראשי בתזמורת גירצניך, הידועה גם בשם "התזמורת הפילהרמונית של קלן". בתקופת כהונתו, שהחלה באוקטובר 2005, נערכות הקלטות חיות בחברת ההקלטות של התזמורת, "!Go Live", המוצעות למכירה בו בלילה, חמש דקות מסוף הקונצרט, לקהל המאזינים. שטנץ ניצח על תזמורת גרצניך בהופעתה הראשונה ב"קונצרטי הפרום" בלונדון באוגוסט 2008.
שטנץ היה מנצח אורח קבוע בתזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, תזמורת פריז ותזמורת האלה במנצ'סטר. החל מ-2009 הוא מכהן כמנצח אורח ראשי של תזמורת האלה. בניצוחו הופיעו פסנתרנים מן השורה הראשונה, כמו ג'פרי לנקסטר ומיצוקו אושידה.
שטנץ עשה לו שם כמנצח על האופרות של הנס ורנר הנצה. הופעתו הראשונה בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה הייתה בהפקה של "אלגיה לאוהבים צעירים" של הנצה. כן ניצח שטנץ על הצגות בכורה נוספות של אופרות מאת הנצה, בהן Das Verratene Meer בדויטשה אופר ברלין, "ונוס ואדוניס" באופרה של בוואריה במינכן ו-L'Upupa und der Triumph der Sohnesliebe בפסטיבל זלצבורג 2003.
ליינר
{{פירושונים| אישים: אחר:
ראו גם
}}
כיכר המדינה
כיכר המדינה היא כיכר עגולה במרכז תל אביב. היא הכיכר הגדולה ביותר בישראל. את הכיכר מקיף "רחוב ה' באייר".
הכיכר תוכננה בידי הארכיטקט אוסקר נימאייר, בשיתוף האדריכלים הישראלים ישראל לוטן ואבא אלחנני שתכננו את מבני המגורים שסביבה. סביב הכיכר עובר רחוב עגול, רחוב ה' באייר, שהוא צומת לשני רחובות מרכזיים: רחוב ויצמן העובר מצפון לדרום, ורחוב ז'בוטינסקי העובר ממערב למזרח. כן מתחברים לכיכר מספר רחובות קטנים נוספים.
היסטוריה
כיכר המדינה שבצפון העיר היא הכיכר הגדולה בישראל. עיגול הכיכר הותווה בתכנית 50 שהופקדה בשנת 1939 שהכין האדריכל ומהנדס העיר יעקב בן-סירה.
ב-1951, ערב הכרזת התחרות הראשונה לתכנון הבינוי בכיכר, היא הוגדרה ככיכר הלא-בנויה האחרונה בתל-אביב. בתום התחרות מצא צוות השופטים – ביניהם ראש העיר ישראל רוקח - כי לא נמצאה בין ההצעות שהוגשו לתחרות הצעה ראויה לפרס ראשון.
בשנות ה-60 פעלו בכיכר החולית קרקסים שבאו להופעות בישראל, ובעקבות זאת צמחה ההלצה: מדוע קרויה הכיכר בשם כיכר המדינה? משום שכמו המדינה, יש בה חצי שנה קרקס וחצי שנה בוץ. בתחילת שנות השבעים החלה פעילות בינוי נרחבת בצידו החיצוני של רחוב ה' באייר, והוקמו בו בנייני יוקרה בעיצוב אחיד. חלק ניכר מפרסומה של הכיכר בא מחנויות יוקרה ומחנויות של מעצבים בינלאומיים הנמצאות במפלס הקרקע של בניינים אלה.
כיכר המדינה, שנחשבה לאזור מגורים שקט ויוקרתי, החלה להשתנות במהלך שנות השבעים. החנויות שנפתחו בקומות הקרקע ברחוב ה' באייר המקיף את הכיכר, והמשרדים ששכנו בקומות התחתונות של הבניינים שנבנו בטבעת המקיפה את הכיכר (במבנה של פירמידות הפוכות שתכננו האדריכלים אבא אלחנני וישראל לוטן) – שיוו לכיכר צביון של מרכז עסקים ומסחר. דיירי הכיכר התלוננו על כך בעירייה, אולם העירייה הייתה נחושה להגדיל את אחוזי הבניה ולהעדיף מסחר ומשרדים על פני מגורים. בעלי העסקים בכיכר המדינה היו ברובם יהודים מחו"ל, שקנו את הרכוש כמעין ביטוח או השקעה. היו בהם אמריקאים, דרום אמריקאים, אוסטרלים, דרום אפריקאים, ובעיקר איראנים וטורקים. זו גם הסיבה שהכיכר כונתה בשנות השבעים כיכר "אנקרה" או "כיכר הפרסים".
בהדרגה צמחו במקום חנויות בגדים, אבל הכיכר לא הצליחה למצב את עצמה כמקום קניות המושך אלפים, ולא ייצרה אווירה מהסוג של כיכרות דומות בכרכי העולם המערבי. החנויות המשיכו לעבור מיד ליד בקצב מהיר. אחד המקומות המזוהים ביותר עם הכיכר היה מסעדת "רפאל", בבעלות רפאל מריומה, שרכש את המקום ב-1973 והפך אותו למוסד של מפגש עסקים. בשנות התשעים והעשור הראשון של המאה ה-21 הכיכר התחילה להיות מזוהה עם מותגי יוקרה.
בשנים 2002–2003 שימשה הכיכר למאהל מחאה לא חוקית של מחוסרי דיור, שקראו לה "כיכר הלחם". בסופו של דבר, לאחר צו פינוי של בית המשפט, פונו המפגינים והשוהים הבלתי חוקיים על הקרקע על ידי פקחי העירייה והמשטרה לפי דרישת בעלי הקרקע.
בין השנים 2014 ל-2018 הכיכר אירחה את חגיגות הפורים המרכזיות בעיר שהביאו איתם עשרות אלפי חוגגים.
בסוף שנת 2018 החלו עבודות להעתקת עצים מן הכיכר, לקראת בניית שלושה מגדלי מגורים בני 40 קומות כל אחד.
בקרבת הכיכר נמצא גן הגת, אתר ארכאולוגי מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
תוכניות בניין עיר 600, 600א, 1980
בשנת 1951 גובשה התוכנית השנייה לכיכר על ידי משרד האדריכלים אלחנני-לוטן ובשיתוף האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר. באוקטובר 1969 פורסמה תוכנית זו תחת השם תוכנית בניין ערים 600. התוכנית התייחסה לשלושה שלבים: רחוב ויצמן היה אמור להיות משוקע מתחת לפני הקרקע. החלק הראשון של התוכנית, שכלל את חלקה החיצוני של הכיכר, בוצע על-פי התוכנית, והוא החלק הבנוי של כיכר המדינה היום. בגלל ריבוי בעלי הקרקע והצורך לחלק מחדש את השטח, התעכב המשך יישומה של תוכנית 600.
בשנת 1976 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי חלק מבעלי הקרקעות כנגד מוסדות התכנון בגין התמשכות הטיפול בתוכנית 600א, שנזנחה. בתגובה לעתירה החליטה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה לסיים את הליכי התכנון בכך שביטלה את תוכנית 600א, ומכאן שטענת השיהוי לא הייתה תקפה עוד. בג"ץ מצידו דחה את העתירה.
תוכנית 1980, המטיבה עם תושבי העיר, הופקדה בשנת 1979 ואושרה לאחר שנתיים, תוך דחיית ההתנגדויות שהוגשו. אישורה היה בלתי סופי, כיוון שהיה צורך בחתימת שר הפנים.
תוכנית 2500
האדריכל יעקב יער והמהנדס דני קיילר תכננו הקמה של שלושה מגדלי מגורים בני עשרים וחמש קומות, ובהם 387 יחידות דיור. כמו כן תוכננה קומה מסחרית בשטח של 10,800 מ"ר ושטח ציבורי בגודל 6,000 מ"ר. חלק עיקרי בתוכנית, ויש שיטענו כי הוא הבעייתי ביותר, היה להרים את פני הכיכר בתשעה מטרים מעל הגובה הנוכחי, על-מנת שהמפלס המסחרי יהיה בגובה הרחוב. תכנון זה עלול ליצור הפרדה בין הולכי הרגל לבין השטח הציבורי של הכיכר בשל הפרשי הגבהים הניכרים. התוכנית גם כללה איחוד וחלוקה מחדש של השטח ושיקוע של רחוב ז'בוטינסקי אל מתחת לכיכר הפנימית.
תוכנית 2500 נתקלה במספר מכשולים עם הצגתה. אחד מהמתכננים המקוריים של הכיכר (תב"ע 600), טען כי העירייה אינה רשאית לערוך שינויים בתוכנית שערך ללא הסכמתו, וזאת מתוקף החוזה הקיים ומתוקף זכויות יוצרים. תביעה זו נדחתה. בנוסף, הוועדה המחוזית מצאה בתוכנית פגמים שונים, והיא הוחזרה לוועדה המקומית לתיקון, דבר שיצר עיכוב נוסף. משחזרה התוכנית לוועדה המחוזית לאחר תיקון, נשמעו לה התנגדויות מצד בעלי הקרקעות והעירייה, הליך שנמשך עד שנת 1994. בעלי הקרקעות טענו בעיקר כי זכויותיהם נפגעו ביחס לתוכנית 600, שכן היקפי הבנייה צומצמו באופן משמעותי. חלק מההתנגדויות התקבלו, והוחלט על הוספת 60 יחידות דיור ועל הגדלת השטח המסחרי ב-5,000 מ"ר. לבסוף נכנסה תוכנית בניין עיר 2500 לתוקף בשנת 2000.
לאחר אישורה, החלו בעלי הקרקע לפעול לקידום הבנייה. שישה משרדי אדריכלות מרחבי העולם השתתפו בתחרות העיצוב, ומשרד יסקי-מור-סיוון זכה. במקביל, טענו בעלי הדירות בסביבת הכיכר כי יישום התוכנית יזיק להם: הפרויקט רחב היקף והתושבים צפויים לסבול מעבודות הבנייה במשך שנים. כמו כן שטחי המסחר הנרחבים יגדילו את היקף התנועה באזור, המבנים עצמם יפגעו בנוף, ובסך-הכל תיגרם פגיעה של ממש באיכות חיי התושבים ובערך דירותיהם. התושבים ציינו לרעה את שיקוע רחוב ז'בוטינסקי, שצפוי להופכו לציר תנועה מרכזי ויפר בכך את שלוותם. במאמר מוסגר, בהמשך רחוב ז'בוטינסקי נבנה גשר מודעי המחבר בין תל אביב לרמת גן, אך בניגוד לצמתים רגילים, צומת הכניסה לגשר תוכנן כך שתנועת כלי-רכב מרמת גן לכיוון כיכר המדינה אינה אפשרית, וזאת כדי למנוע גידול בהיקפי התנועה באזור.
תוכנית 2500א
לחצים ואיומים בתביעות משפטיות המשיכו להיות מופעלים על העירייה מצד גורמים שונים. בעלי הקרקע ראו עצמם נפגעים בהיקף זכויות הבנייה ביחס לתוכנית 600. בעלי החנויות בסביבה טענו כי ייפגעו מהתחרות הצפויה מהקניון, ואילו בעלי הדירות באזור טענו לפגיעה בשטח הציבורי ביחס לתוכנית 1980 מימי שלמה להט.
לאחר גישור בין העירייה לבעלי הקרקע, הוסכם על ביצוע שינויים בתוכנית 2500. הוחלט על ביטול האזור המסחרי בקומת הקרקע והנמכת שטח הכיכר לגובה מפלס הרחוב. כפיצוי על אובדן 10,000 מ"ר של שטחי מסחר, יוקמו שלושה מגדלים בגובה 153 מטרים (במקום 126 מטרים), בני 40 קומות (במקום 24–28) ובהם כ-450 יחידות דיור (במקום 387). בכך נענו באופן חלקי דרישות בעלי העסקים בסביבה להימנע מתחרות, דרישות התושבים להימנע מגידול בהיקפי התנועה ומהקטנת השטח הציבורי, ודרישות היזמים להגדלת מספר יחידות הדיור. לתוכנית זו הוגשו שמונה-עשרה התנגדויות, וביולי 2008 אושרה תוכנית 2500א בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה.
באוקטובר 2009 פורסם כי ועד בעלי המגרשים בכיכר פנה לוועדת ערר בבקשה לבטל את תוכנית 2500א ולחזור לתוכנית 2500. על פי מכתב ההתנגדות, התפתחויות חדשות הן שהובילו לבקשה הנחשבת חריגה. מספר ימים לאחר מכן פורסם כי המגדלים הגבוהים המתוכננים בני 40 הקומות עלולים להוות מכשול משמעותי לאלומת תקשורת של צה"ל שעוברת דרך כיכר המדינה. דובר משרד הביטחון אישר פרסום זה, וציין כי ייתכן שצה"ל יבחר להסיט את הקרן, אך הדבר עוד נמצא בבדיקה. מכאן שעיריית תל אביב תאלץ כנראה לזנוח את תוכנית 2500א, שנחשבה לפשרה, ולחזור לתוכנית 2500 שאף היא צפויה להביא עימה גל של תביעות כנגד העירייה בשווי מאות מיליוני שקלים מצד כל הגורמים המעורבים.
לקראת הסכם להסטת קרן התקשורת המעכבת את הבניה
הסכם מיוחד בין משרד הביטחון לבין עיריית תל אביב-יפו ועיריית נתניה, עשוי להביא להסטת קרן התקשורת של מערכת הביטחון המונעת בנייה לגובה בכיכר המדינה. עלות ההסטה, שתסתכם במיליוני שקלים, תמומן ככל הנראה על ידי הרשויות המקומיות והיזמים, ותאפשר בניה לגובה במספר אתרים בערים אלה ואולי אף ברשויות מקומיות נוספות.
גביע המדינה בכדורגל נשים 2001/2002
מתוך 14 קבוצות ששיחקו בעונה זו בליגת כדורגל נשים נרשמו לגביע 13 קבוצות.
לפי תקנון התחרות, בעונה זו נערכו 4 סיבובים כשבסיבוב הראשון השתתפו 10 קבוצות ו-3 האחרות התחילו מהשלב הבא שהיה גם רבע הגמר.
רבע הגמר
אל 5 המנצחות מהסיבוב הראשון הצטרפו 3 קבוצות שהוגרלו להתחיל בשלב זה. המשחקים נערכו ב-4 במרץ 2002.
חצי הגמר
המשחקים נערכו ב-8 באפריל 2002.
א טרייב קולד קווסט
א טרייב קולד קווסט (באנגלית: A Tribe Called Quest) היה הרכב היפ הופ אמריקאי, שהוקם בניו יורק בשנת 1985,  וכלל את הראפר והמפיק הראשי קיו-טיפ, הראפר פייף דוג, הדי ג'יי והמפיק המשני עלי שאהיד מוחמד והראפר ג'ארובי וייט. ההרכב הוא מבין חלוצי ז'אנר ההיפ הופ האלטרנטיבי.
היסטוריה
בשנת 1990 הוציא ההרכב את אלבום הבכורה שלו, People's Instinctive Travels and the Paths of Rhythm, בלייבל ג'ייב רקורדס. האלבום זכה להצלחה מסחרית מתונה ושבחים רבים ממבקרי המוזיקה, תוך שנחשב בעיני המבקרים כאחד מאלבומי ההיפ הופ המשפיעים ביותר. בשנה שלאחר מכן, ב-1991, הוציאו את אלבומם השני, The Low End Theory, שסייע בעיצוב סוגת ההיפ הופ האלטרנטיבי בשנות ה-90.
ב-1993 הוציא ההרכב את האלבום Midnight Marauders, שהיה לאלבומם הראשון שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד 200. הסינגל המוביל, "Award Tour", היה לשירם שהגיע למקום הגבוה ביותר במצעד הבילבורד הוט 100, והגיע למקום ה-47.
ב-1996 הוציאו את אלבומם הרביעי, Beats, Rhymes and Life, שהיה לאלבומם הראשון שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד 200 ואף הועמד לפרס גראמי לאלבום הראפ הטוב ביותר. השיר "1nce Again" מתוך האלבום היה מועמד בקטגוריית ביצוע הראפ הטוב ביותר של צמד/להקה.
בן ציון חזן
קורות חיים
נולד בחודש מרץ 1877 (ניסן ה'תרל"ז) בבגדאד שבעיראק למשפחת נחום. בצעירותו למד אצל הרב אברהם שמואל מג'לד, ובהמשך אצל הרב יוסף חיים, אצלו נחשב לבן בית. בעקבות עיסוקו בחזנות, החליף את שם משפחתו לחזן.
לאחר שנדרש לשמש כמואזין במסגד מוסלמי בבגדאד, נמלט ועלה לישראל ב-17 באוקטובר 1898 (חשוון ה'תרנ"ט), והתיישב בשכונת הבוכרים בירושלים. עם עלייתו ארצה החל ללמוד את תורת הקבלה אצל הרב חיים שאול הכהן דוויק, הרב אברהם חיים עדס והרב יום טוב ידיד הלוי. בתקופה זו כבר פרסם חידושי תורה ועמד בקשרים עם גדולי הרבנים בישראל ובחו"ל.
בשנת 1907 (ה'תרס"ז) ייסד בירושלים יחד עם הרב יעקב חיים סופר, הרב יחזקאל עזרא הלוי ועוד את תלמוד תורה וישיבה לעדת הבבלים "שושנים לדוד", ועמד בראשה. במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הטורקי, ושימש בו כמשגיח כשרות.
בהמלצת הרב יוסף חיים, רכש מה"וועד הערבי העליון" בשנת 1909 (ה'תרס"ט) שטח אדמה בסמוך לכותל המערבי מכספי הנדיב יוסף אברהם שלום מקולקטה. בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) הקים על השטח את ישיבת פורת יוסף בסיוע הרב נסים נחום, שמונה לשמש כמנהל הישיבה. בתקופה זו עבר לגור במתחם הישיבה, ולאחר פטירת הרב נחום בחודש ינואר 1927 (שבט ה'תרפ"ז), התמנה תחתיו לנהל את הישיבה ולעמוד בראשה.
בשנת 1929 (ה'תרפ"ט) ייסד בירושלים ישיבת לימודי לילה לאברכים ולתלמידי חכמים בשם "מעין גנים".
שימש כרבו הספרדי של הרובע היהודי בעיר העתיקה ירושלים. כשנפל הרובע בידי הירדנים, נמנה עם מסדירי תנאי הכניעה והפינוי של תושביו, ובאישורו של מטה ההגנה נשא ב-28 במאי 1948 דגל לבן עם הרב האשכנזי של הרובע, הרב ישראל זאב מינצברג, ויחד יצאו אל מפקד הלגיון עבדאללה א-תל, כדי לסכם עמו על הפוגה לשם פינוי ההרוגים והפצועים.
על פי דבריו ודברי הרב אברהם חיים עדס, לאחר פטירת הרב יוסף חיים, הועלתה גופתו לירושלים, ונטמנה בבית הקברות בהר הזיתים, בחלקה שעל יד הרש"ש.
חיבוריו
הגיה, ערך והוציא לאור את רוב ספריו של רבו, הרב יוסף חיים, ועוד עשרות ספרים של רבנים שונים, כדוגמת הרב עבדאללה סומך, החיד"א, הרב חיים פלאג'י, הרב יעקב חיים ועוד.
חיבוריו האישיים
את סיכום דרשותיו שנפרסו על כ-40 שנה ערך להבאה לדפוס, אך החיבור אבד בנפילת הרובע בידי הירדנים.
הפוליום של דקארט
בגיאומטריה, הפוליום של דקארט (בלָטִינִית ׳folium׳, עלה; על שם רנה דקארט) היא עקומה אלגברית המוגדרת על ידי המשוואה הסתומה
היסטוריה
העקומה הוצעה ונחקרה לראשונה על ידי רנה דקארט בשנת 1638. הסיבה לפרסומה נעוצה במקרה שהתרחש במהלך הפיתוח של החשבון האינפיניטסימלי. דקארט אתגר את פייר דה פרמה למצוא את קו המשיק לעקומה בנקודה שרירותית, שכן פרמה גילה לפני כן שיטה למציאת קווים משיקים. פרמה פתר את הבעיה בקלות, מה שדקארט עצמו לא הצליח לעשות. מאז המצאת החשבון האינפיניטסימלי, ניתן למצוא את השיפוע של קו המשיק בקלות באמצעות הצגה סתומה.
גרף של העקומה
טכניקה נוספת היא כתיבה y = px ופתירה עבור x ו y במונחים של p. זה מניב את המשוואות הפרמטריות הרציונליות:
.
אנו יכולים לראות שהפרמטר קשור למיקום על העקומה באופן הבא:
דרך נוספת לשרטט את הפונקציה יכולה לנבוע מסימטריה מעל y = x. ניתן לראות את הסימטריה ישירות מהמשוואה שלה (ניתן להחליף בין x ו-y). על ידי החלת סיבוב של 45° CW למשל, אפשר לשרטט את הפונקציה באופן סימטרי על ציר הסיבוב x.
פעולה זו מקבילה להחלפה:ותניבשרטוט במערכת הקרטזית של (u,v) נותן את הפוליום מסובב ב-45° ולכן הוא סימטרי על ציר ה - u.
תכונות
הוא יוצר לולאה ברביע הראשון עם נקודה כפולה במקור ובאסימפטוטהזה סימטרי גם לגבי הקו y = x. ככזה, השניים מצטלבים במקור ובנקודה (3a/2,3a/2).
ביצוע גזירה באופן סתום נותן את הנוסחה עבור השיפוע של קו המשיק לעקומה זו:""באמצעות כל אחד מהייצוגים הקוטביים שלמעלה, שטח הפנים של הלולאה הוא 3a^2/2. יתר על כן, השטח שבין "כנפי" העקומה לאסימפטוטה המלוכסנת שלה הוא גם כן 3a^2 / 2.
גשר מגיירי
גשר מגיירי (הונגרית Megyeri híd) הוא גשר מעל נהר הדנובה, בצפונה של העיר בודפשט, בירת הונגריה, הנושא את כביש הטבעת של העיר (M0). הגשר מחבר בין אויפשט במזרח לבין העיר בודקלאס (Budakalász) במערב, וחוצה את האי סנטאנדרה (Szentendrei-sziget), המחלק את הדנובה לשני ערוצים - הדנובה הגדולה והדנובה של סנטנדרה. הגשר הוא הארוך במדינה ובגשרי הדנובה בכלל.
היסטוריה
היוזמה להקמת הגשר החלה בשנת 2005 עם פרסום המכרז להקמתו, והוא כונה תחילה "גשר M0 הצפוני". הבנייה החלה בתחילת שנת 2006 והסתיימה במחצית 2008. בסוף חודש אוגוסט 2008 נערך ניסוי בטיחותי ועל הגשר הועמדו משאיות במשקל כולל של יותר מ-2,000 טון. הניסוי הסתיים בהצלחה, והגשר נחנך ונפתח לתנועה ב-30 בספטמבר 2008.
במקביל פורסם סקר בן שני שלבים לבחירת שם לגשר, ובעקבות פארסה תקשורתית נבחר השם "גשר סטיבן קולבר" על שמו של הקומיקאי האמריקאי סטיבן קולבר. ב-28 בספטמבר 2008 החליטו הרשויות ההונגריות להתעלם מתוצאות הסקר, ובחרו בשם "גשר מגיירי", אף שלא העפיל לשלב השני של הסקר, שכן הגשר סמוך לשתי שכונות ששמן מסתיים בסיומת "-מגייר" (megyer-): בקאשמגייר וקאפוסטשמגייר (Káposztásmegyer).
מקטעי הגשר
הגשר עשוי מחמישה קטעים באורך כולל של 1,861.35 מטרים ורוחבו 35 מטרים:
סיפון הגשר
הגשר נושא כביש מהיר דו-מסלולי, ובכל מסלול שני נתיבים. לצדם נתיבי חירום שניתן יהיה להפכם לנתיבים רגילים בהתאם לצרכים. לאורך הצד הצפוני של הגשר הותקן מסלול נסיעה לאופניים ובצדו הדרומי נסללה מדרכה להולכי רגל.
טיון דביק
טיון דביק (שם מדעי: Dittrichia viscosa (L.) W. Greuter) הוא עשבוני רב-שנתי או בן-שיח ממשפחת המורכבים, הצומח בר בארץ ישראל וידוע כבעל סגולות רפואיות רבות. גבעוליו ועליו דביקים ושעירים.
שמו בערבית طيون (טיון) או طباق (טובאק), ובאנגלית Lesser elecampane או False yellowhead.
כללי
מקור שם הסוג העברי הוא בשם הערבי, שנגזר מהמילה הערבית טין طين, שהיא בית גידולו העיקרי בעבר – אדמה בוצית בשולי ביצות. כיום הוא נפוץ מאוד בארץ בשולי כבישים ובתעלות, בשולי מחצבות וגלי עפר, וכן באזורים אשר מוצפים מים בחורף. גובהו מגיע עד לכמטר.
שם המין נגזר מדביקותם של עליו וגבעוליו, שהם גם שעירים ומדיפים ריח חזק וחריף. הפריחה צהובה, ומשכה ארוך – מיולי עד סוף דצמבר. הפריחה חביבה מאוד על דבורת הדבש. הטיון נחשב לצמח צופני חשוב בעונת הסתיו, עונה שבה יש מיעוט בפריחה. הפרי הוא זרעון שאליו צמודה ציצת זיפים; הזרעונים מסודרים בראש עגול בדומה לזרעי הסביון ומורכבים אחרים.
שמות מדעיים נרדפים:
ברפואה העממית
ברפואה העממית של ערביי ישראל מככב הטיון הדביק בראש רשימת צמחי המרפא, כמרפא ארבעים סוגי חולי ומכאוב, ביניהם דלקת מפרקים והרפס (שלבקת).
הסוג טיון
הסוג טיון כולל כ-200 מינים הגדלים באירופה, באסיה ובאפריקה; בישראל גדל בר מין נוסף, טיון חריף Dittrichia graveolens – הוא נבדל ממנו בהיותו עשב חד-שנתי שגובהו עד חצי מטר, ובכך שהפרחים הלשוניים של תפרחתו קצרים יותר מן הפרחים הצינוריים. הוא צומח במעזבות ובבתי גידול לחים בצפון הארץ.
המין בן-טיון בשרני שויך אף הוא בעבר לסוג טיון.
הדיוויזיה ה-197 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-197 (בגרמנית: 197. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-4 באוגוסט 1916 בחזית המזרחית ולחמה במהלך מתקפת ברוסילוב כחלק מהארמייה האוסטרית השנייה. לאחר שביתת הנשק בחזית המזרחית, בדצמבר 1917 עברה הדיוויזיה לחזית המערבית, שם לחמה במתקפת האביב, ובכלל זה הקרב השלישי על האן. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה במתקפת מאה הימים, וב-22 באוקטובר 1918 פורקה הדיוויזיה.
.kw
.kw היא סיומת האינטרנט בכווית. רישומי דומיינים נמצאים ברמה השלישית מתחת לשמות הבאים:
ההרשמה נעשית באמצעות רשמים מוסמכים על ידי אספקת המסמכים הנכונים ותשלום של 15 KD לשנה, לכל היותר שנתיים מתוך כוונה לאפשר 1–10 שנים בעתיד הקרוב.
אחים לחיים
אחים לחיים היא עמותה ללא כוונת רווח, אשר מסייעת ללוחמי צה"ל שנפצעו במהלך פעילות מבצעית. העמותה מספקת מסגרת חברתית תומכת עבור לוחמים פצועים בהליך השיקום, כדי לעזור להם לחזור לשגרת חייהם כפי שהייתה לפני אירוע הפציעה.
על העמותה
אחים לחיים הוקמה בשנת 2008. נכון לשנת 2023 מועסקים בארגון כ-30 עובדים וכ-50 מתנדבים. לעמותה בשנת 2023 כ-1,300 עמיתים, 775 מתוכם נשואים. הגיל הממוצע של העמיתים הוא 33. כ-250 מהעמיתים הם סטודנטים, רבים מתוכם מקבלים מלגת לימודים שנתית. כ-40% מחזיקים בתואר ראשון וכ-13% אחוז גם בתואר שני. כ-15% נוספים מחזיקים בתעודה מקצועית. המחזור השנתי של הארגון נכון לשנת 2021 הוא 20 מיליון שקל. התקציב של העמותה מקורו בעיקר בתרומות מחוץ לישראל, ובחלקו הקטן תרומות מתוך ישראל.
העמותה מחולקת לשלושה מחוזות; צפון, דרום וירושלים. בכל אחד מהמחוזות מתקיימת פעילות חברתית, שיעורים, קורסים, סדנאות, הרצאות ופעילויות ספורט. בנוסף תומכת העמותה בתא המשפחתי של העמיתים, בפרויקט שפונה לבנות הזוג, להוריהם ולילדי הלוחמים הפצועים. בפעילות החברתיות נפגשים העמיתים, חולקים חוויות אישיות ומסייעים אחד לשני. בעמותה יש כ-30 פרויקטים המופעלים על ידי הלוחמים, ומסייעים לעמיתים בהתמודדות עם אתגרים יום-יומיים, כולל עם השלכותיה של הפרעת הדחק הפוסט־טראומתית.
העמותה מעניקה סיוע כלכלי לעמיתיה, במלגות לימודים, בייעוץ פיננסי ובעזרת קרן הלוואות ללא ריבית. לעמותה יש תוכניות פיתוח קריירה, מלגות סטודנטים, הכשרות מקצועיות, קורסי העשרה, וסיוע במציאת עבודה.
מעברת דימונה
רקע
במסגרת הרצון ליישב את הנגב ולפזר את אוכלוסיית ישראל, הוחלט להקים עיר ליד ממשית, שתתבסס על תעסוקה במפעלי ים המלח ותעשיות נוספות לכריית מחצבים. כבר בשנת 1952 נקבע שם העיר כדימונה. בניגוד לערי פיתוח אחרים בנגב, כמו נתיבות, מצפה רמון, ירוחם ושדרות, יועדה דימונה להיות עיר גדולה וחשובה, והיו שראו בה אף "ברזיליה" ישראלית.
בתחילת 1954 ביוזמת שר הפיתוח דב יוסף, הוחלט באגף השיכון של משרד העבודה על תחילת העבודות להקמת העיר, אולם במאי 1954 הוקפאו העבודות, לבקשת דוד בן-גוריון, שטען שהעלות גבוהה מדי.
המעברה
במאי 1955 הוחל בהקמת הצריפים על ידי סולל בונה וביולי 1955 הושלמו בדימונה כ-60 צריפים שנועדו לשמש מתיישבים ראשונים שיעבדו במקום בהקמת העיר. כ-50 צריפים נועדו למגורים והשאר למבני ציבור. התושבים הראשונים, 35 משפחות בהם 123 נפשות, הגיעו למקום ב-19 בספטמבר 1955, הישר מהאונייה אגיון שהביאה אותם ממרוקו. המתיישבים נבחרו כ"צעירים בעלי כושר עבודה ובעלי מקצוע בשטח הבניין", אולם לא נשאלו האם ברצונם להתיישב בדימונה. בסוף ספטמבר הובאו עוד 15 משפחות לדימונה ובכך נתמלאו צריפי המעברה. באוקטובר 1955 הוחל בהקמת 40 צריפים נוספים, אליהם הובאו משפחות נוספות בסוף 1955.
לקראת סוף נובמבר 1955, חודשיים לאחר הגעת המתיישבים הראשונים, תיאר עזרא ריבליס בעל המשמר את המעברה:
עד סוף 1955 כבר עמדו לצד הצריפים שלדים של מבני קבע שהיוו את התחלת העיר, והצריפים זכו לכינוי - המעברה. בסוף פברואר 1956 נמסרו 15 בתי קבע ראשונים לתושבי המקום עוד טרם השלמתם, כדי לפנות מקום בצריפים לקליטת עולים חדשים נוספים. הצריפים נמסרו למשפחות עולים שהגיעו לדימונה. במרץ 1956 הוחלט על בניית 50 צריפונים נוספים.
המעברה עצמה הוקמה במקביל להליך חיסולן של המעברות בישראל, כאשר כבר הובן שהן אינן פתרון מתאים ויעיל כמו שחשבו. על כן, לקחי העבר הופקו במעברה והתושבים הראשונים עברו כבר לבתים הקבועים הראשונים תוך פחות משנה, בפברואר 1956. למרות זאת עד ימיה האחרונים של המעברה היו צריפים בדימונה.
ככל שעבר הזמן ויותר תושבים עברו למבני הקבע, המעברה הוזנחה, אולם עדיין בלטה בנוף. באפריל 1958 תוארה דימונה כ: "שורות צריפים ובנייני אבן". בינואר 1959, לקראת בואם של עולים מרומניה, נסקרו צריפי המעברה במסגרת סקר ארצי לקראת שיפוצם והשמשתם מחדש למגורים. אולם בדימונה נותרו דירות ריקות רבות ולא היה צורך בצריפים. בספטמבר 1959 תוארה המעברה: "המעברה על צריפיה, שבה התגוררו ראשוני התושבים במקום, נתרוקנה כמעט כליל. צריפים אלה שופצו בשעתם לקליטת עולים חדשים, אך בהיפסק העלייה, נשתיירו הצריפים ריקים, ואך משפחות בודדות מתגוררות בהן. שומר משוטט בין הצריפים ונוטר את "הרכוש הנטוש" ...". בתחילת 1960 הוחל בפירוק צריפי המעברה. בסוף 1960, במענה לטענות על מחסור בדירות בדימונה דובר על הבאת 500 צריפים לעיר.
למרות השמירה, חלונות ודלתות נלקחו מהצריפים על ידי תושבי המעברה למטרות שימוש פרטי בחומרי הגלם. בהמשך, בתהליך הפירוק עצמו, נתפסו חלק מהצריפים על ידי פולשים זרים (שאינם תושבי המעברה) או זוגות צעירים. המעברה פורקה סופית בשנת 1958.
התושבים ופרנסתם
רובם המוחלט של ראשוני המעברה הגיעו מצפון אפריקה, אשר נשארו רוב האוכלוסייה במעברה, ולאחר מכן בעיר, במשך שנים ארוכות. בהמשך, הגיעו לעיר גם אוכלוסיות משמעותיות מרומניה והודו.
רבים מהתושבים הועסקו בהקמת מבני הקבע של דימונה, סלילת הכביש אליה והדרכים הפנימיות וכן בהקמת צריפים נוספים, וזו הייתה תעסוקתם הראשית בימיה הראשונים. לאחר שהושלמה הבנייה הראשונית ועם התרחבות דימונה יצאו התושבים לעבוד מחוץ לדימונה. רוב התושבים העובדים החלו לעבוד במפעלי ים המלח ובעבודות יזומות של המדינה כגון סלילת כבישים וייעור, אך למרות העבודות הרבות למראית עין, תעסוקה היוותה בעיה גדולה במעברה ובעיר במשך תקופה ארוכה. עלו גם תלונות שהותנתה קבלת עבודה בהסכמה לעבוד בשבת. מוקד התעסוקה החשוב ביותר בעיר הפך דווקא לכור, שהוקם בשנת 1957.
רופיית הים
רופיית הים (שם מדעי: Ruppia maritima; ידועה גם בשם רוּפְּיַת הַיָּם) הוא סוג של עשב רב-שנתי טבול ממשפחת הרופיניים המזכיר במראה אצת ים. הוא גדל במים מלוחים או חצי מלוחים. הצמח רב שנתי ונפוץ בעולם ובישראל ניתן למצוא אותו בעיקר בביצות ומעיינות מלוחים.
תיאור הצמח
הגבעולים של רופיית הים נימיים ומסתעפים. העלים נימיים. אורך עוקצי התפרחות אינו עולה בדרך כלל על אורך העלים, והם כפופים, אך לא מסולסלים. התפרחות הן סוככים קטנים ודלי פרחים. הפרחים דו-מיניים, חסרי עטיף או בעלי עטיף קטנטן. לפרח שני אבקנים וארבעה עלי שחלה. ההאבקה מתרחשת במים. ההאבקה עצמית ונעשית על ידי העברת אבקה בתוך התפרחת על שטח הפנים של בועות אוויר המתפתחות כאשר האבקנים נפתחים ונשארות קשורות לתפרחת במשך כמה שעות. המין הדומה ביותר לרופיית הים הוא רופיה לוליינית שבה גבעולי התפרחת ארוכים מאורך העלים והם מסתלסלים לאחר ההפריה. פורח בחודשי הקיץ, בתוך המים.
Come into My World
Come into My World (בעברית: בוא לעולם שלי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האוסטרלית קיילי מינוג, מתוך אלבומה השמיני, Fever. השיר יצא לאור ב-11 בנובמבר 2002, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הרביעי במצעד המוזיקה האוסטרלי, והשמיני במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
בדומה לשיר "Can't Get You Out of My Head", השיר נכתב, הולחן והופק על ידי קתי דניס ורוב דייוויס. איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי הכריז כי בבריטניה, נמכר השיר בסדר גודל מצומצם של כ-56,000 עותקים.
איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי העניק לשיר את תואר הזהב, על מכירות של 35,000 עותקים במדינה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ ה-Vevo של קיילי מינוג ב-6 באפריל 2010. הקליפ בוים על ידי מישל גונדרי, והקונספט שלו היה הקונספט של השיר "Feel It" של הזמרת-יוצרת השוודית ננה צ'רי.
נכון לספטמבר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-18 מיליון צפיות.
עמית הלוי
עמית הלוי (נולד ב-5 ביוני 1971, י"ב בסיוון ה'תשל"א) הוא פוליטיקאי ישראלי וחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד, שמשמש נציג מחוז ירושלים בתנועה. הוא ייסד את המכללה למדינאות, ועמד בראשה במשך 13 שנים.
ביוגרפיה
הלוי נולד בחיפה, בנם השני של שם-טוב (שמי) הלוי ועפרה הלוי לבית פרוש. הוא דור עשירי בארץ מצד אמו. אביו הוא מצאצאי גדולי רבני טורקיה, הרב חיים פלאג'י והרב חיים בכור הלוי (חיב"ה). סבו עלה לארץ ישראל בשנות ה-30 מאיזמיר שבטורקיה.
הלוי למד בישיבה התיכונית "יבנה" בחיפה והיה שחקן מצטיין בקבוצת הנוער של הפועל בכדורסל. בהמשך למד כעשר שנים בישיבת מרכז הרב, ושירת בצה"ל בחטיבה 7 של חיל השריון.
בשנות ה-90 היה פעיל מרכזי בתנועות המחאה נגד הנסיגה מרמת הגולן והסכמי אוסלו. עבודתו הציבורית הראשונה הייתה בין השנים 2000–2002, אז עסק בקליטת עולי ארצות הברית בגולן מטעם משרד השיכון. בהמשך עבד בחברת צ'ק פוינט כראש צוות תוכנה.
בשנת 2001 התחתן ועבר ליישוב נגוהות שבדרום הר חברון. היה שותף להקמת שכונה חדשה בגבעה המערבית של היישוב וניהל בו מוסד חינוכי. בהמשך עברה המשפחה לירושלים ולגבע בנימין, ובה שישה ילדים.
הלוי הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית.
המכללה למדינאות
לאחר שעבר ליישוב קדומים שבשומרון, הקים הלוי בשנת תשס"ז (2007) יחד עם שותפו ד"ר אסף מלאך את "המכללה למדינאות" (אשר נקראה בראשית הדרך "המכללה למדינאות יהודית וחשיבה אסטרטגית"), כמוסד אינטלקטואלי המבוסס על הגות יהודית ציונית, במטרה להכשיר מדינאים ומנהיגי ציבור, "בעלי תודעה היסטורית, עומק מחשבתי ורוחב דעת". המכללה עברה אחרי שלוש שנים לירושלים ושם התבססה כבית ספר למנהיגות ציבורית. במהלך השנים במכללה הלוי פרסם מאמרים רבים וערך כמה ספרי לימוד לקורסים שונים של המכללה.
פעילות פוליטית
הלוי נבחר בשנת 2002 כחבר מרכז הליכוד וכחבר מזכירות הליכוד. בשנת 2017 הוזמן על ידי שרת התרבות והספורט, מירי רגב, לשמש כראש מטה במשרד ונשא בתפקיד זה במשך כשנתיים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת התמודד בבחירות המוקדמות בליכוד על משבצת מחוז ירושלים. הלוי ניצח בהתמודדות בהפרש גדול והוצב במקום ה-36 ברשימת הליכוד לכנסת ה-21. הליכוד זכה ב-35 מנדטים, והלוי לא נבחר לכנסת. ב-1 במאי 2019 הלוי הגיש עתירה לבית המשפט על תוצאות הבחירות, על פיה היו אי-סדרים בספירת הקולות ויש להוסיף קולות לליכוד, אך הכנסת פוזרה לפני שבית המשפט הכריע בעתירה. במהלך המשפט העלה הלוי טענות קשות על התנהלותה של ועדת הבחירות המרכזית והעומד בראשה שופט בית המשפט העליון חנן מלצר. הערעור נדחה כעבור שנתיים באפריל 2021.