cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שנות הירח
ביקורות
עידו ישעיהו מוואלה! ציין כי הסדרה לא חפה מטעויות: "היא עמוסה בהרבה יותר מדי ניימדרופינג - שמות של כוכבים שמושלכים כלאחר יד בחלק מהשיחות. [...] יש לה פה ושם רגעים שנראים כמו מלודרמה חבוטה, ודווקא בזמנים שאמורים להיות הכי מרגשים, כמו הטלפון הנופל בהילוך איטי בפרק השני [...] כמה מהבחירות היצירתיות תמוהות או מיותרות, כמו המסך החצוי בין אביב וחברו כשהם משוחחים במיטה, או תמונות ממלחמת יום כיפור שמבליחות פתאום מאחורי אביו מבעד לחלון המונית." עם זאת, ישעיהו ציין "כי [הסדרה] בבסיסה, גם בלי קשר לקורות חייו של אביב גפן, לסיפור על מוזיקאי על סף פריצה או לתקופה ספציפית בהיסטוריה הישראלית - מדובר בדרמת התבגרות מתוקה עם אקורדים מתחנפים ועגולים".
סמדר שילוני מ-ynet כתבה כי "הסדרה החדשה שכתב אביב גפן על עצמו מלאת קלישאות ודיאלוגים ילדותיים - ולמרות שאת הסיפור הזה כבר שמענו, הוא מספק את יצר המציצנות שלנו עם כניסה לארון הפצעים המשפחתיים." עוד הוסיפה כי "ההאדרה העצמית של גפן מחבלת ביכולת להעמיד יצירה ראויה, אך אי אפשר להתעלם גם מהצדדים היפים בה".
מידת הדיוק ההיסטורי
חלק מהאירועים המתוארים בסדרה לא מתארים בצורה מדויקת את האירועים כפי שהתקיימו במציאות. הריאיון הפרובוקטיבי של אביב גפן ל"ידיעות אחרונות", המוצג בסדרה שהתרחש בקיץ 1993, קרה שנה וחצי לפני בחורף 1992. כך גם לגבי ההופעה הראשונה של גפן בטלוויזיה שבסדרה מתוארת שהתרחשה ב-1992 למרות שפועל התרחשה ב-1991. האלבום זמן סוכר של להקת איפה הילד? יצא רק בינואר 1993 בעוד שבסדרה חברי הלהקה מוזמנים למשרדי חברת התקליטים כדי לקבל את פרס אלבום הזהב ביוני 1992.
טיבור סיבשי
טיבור סיבשי (בהונגרית: Szivessy Tibor; סגד, 29 בספטמבר 1884 – בודפשט, 22 בנובמבר 1963) היה אדריכל יהודי-הונגרי, בסגנון עממי הונגרי.
ביוגרפיה
טיבור סיבשי נולד במשפחה יהודית כבנם של לאסלו סיבשי (1852–1906) עורך דין, ושל יוליה פרוסניץ. בבית הולדתו בסגד ברחוב פקטה שאש 20 מוצב היום לוח זיכרון. את לימודי אדריכלות התחיל באוניברסיטה הטכנית של בודפשט והמשיך אותם באוניברסיטת ברלין-שרלוטנבורג וסיים אותם במינכן, שם השיג את התואר בשנת 1907. לאחר מכן עבד במשרדי תכנון שונים בברלין ובבודפשט. הוא תכנן את עבודותיו המשמעותיות ביותר יחד עם בלה יאנסקי בין השנים 1909–1915 ולאחר מכן בין השנים 1926 לבין 1932. משרד האדריכלים שלו פעל עד תחילת 1949. מאז ועד שנת 1959, כשפרש לגמלאות, היה האדריכל הראשי של החברה הכללית לתכנון בניינים.
הוא הצטרף לקבוצת האדריכלים שחיפשה סגנון חדש ברוח אדן לכנר, בניגוד לאקלקט של הסגנונות ההיסטוריים. סגנונו האדריכלי מאופיין לפני מלחמת העולם הראשונה, ברומנטיקה לאומית, באר-נובו המאוחר הווינאי, בקלסיציזם הפרה-מודרני, בעוד סגנונו מאופיין בנאו-רנסאנס, והאר-דקו בשנות ה-20 של המאה ה-20, והוא הופך למודרני אלגנטי בשנות ה-30 של המאה ה-20.
טיבור סיבשי היה חבר טוב ותומך של המשורר הנזקק דיולה יוהאס. ארתור ויגדורוביץ' עבד במשרדו, שעל שני הבניינים פרי תכנונו נראים האפקט הדקורטיבי של סיבשי.
אחיו הצעיר, אנדראש, התפרסם בשם אנדרה סיב והפך לאמן יישומי מפורסם, מעצב פנים, אדריכל ומעצב אורבני בצרפת, שם עבד עם ארנה גולדפינגר שגם הוא היה יהודי-הונגרי בעל השם העולמי, בין השנים 1924–1929. אשתו של טיבור סיבשי, בורישקה סיבשי הייתה ציירת ילידת סגד ועבדה בבודפשט. תמונותיה הוצגו בסלון הלאומי בשנות העשרים. מוזיאון פרנץ מורא מחזיק ממנה תמונת עירום נשי בתצוגתו.
תומאס רוזאלס
ביוגרפיה
ב-1983 שיחק בסרט רעם כחול ובאותה שנה השתתף בסדרה צוות לעניין.
ב-1985 שיחק בסדרה מקגייוור ולאחר שנתיים הופיע בסדרה הקומית היפים והאמיצים ובסרט הנרדף של פול מייקל גלייזר בתפקיד צ'יקו.
ב-1993 שיחק בסרט אחרון גיבורי הפעולה וגם בסדרתו של צ'אק נוריס ווקר ובאותה שנה הופיע גם בסדרות תיקים באפלה, ד"ר קווין רופאה במערב ולויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן.
ב-1994 שיחק בסרטו של ז'אן דה-בונט ספיד ובסרט הקומדיה השוטר מבוורלי הילס 3. אותה שנה הופיע בסדרת המדע הבדיוני של מייקל קרייטון ‏ER.
ב-1995 שיחק בסרט הפשע היט. בשנת 1996 שיחק בסרט האימה "פחד עד מוות 2".
ב-1997 שיחק בסרטו של סטיבן ספילברג פארק היורה: העולם האבוד בתור קרטר, הנהג של דיטר סטארק (פיטר סטורמר). באותה שנה השתתף בסרט המדע הבדיוני גברים בשחור וגם בסרט הפעולה קון אייר, בסרט עימות חזיתי ובסרט סודות אל איי.
ב-1999 הופיע בסדרת הערפדים אנג'ל. שנה אחריה שיחק בטראפיק של הבמאי סטיבן סודרברג.
ב-2001 שיחק בקומדית הפשע אושן 11.
ב-2003 שיחק בסרטו של גור ורבינסקי שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה. אותה שנה השתתף בסדרה רינו 911.
ב-2008 שיחק בסרט הקומי סופרהירו. שנה לאחר מכן השתתף בסרט ברונו שהופק בידי סשה ברון כהן.
ב-2012 שיחק בסדרה NCIS בתור פדרו הרננדז.
ב-2014 שיחק בסרט המדע הבדיוני כוכב הקופים: השחר בתור גבר זקן. באותה שנה שיחק בסרט הפעולה הצורך במהירות בתור ואלט. שנה לאחר מכן שיחק במשברים בע"מ בתור נהר רכב זעיר.
מוזיאון ילדים
מוזיאון ילדים הוא מוזיאון המיועד לילדים כקהל יעד. הנחת היסוד בהקמה של חלק ממוזיאוני הילדים היא, שהליך הלמידה וההנאה שילדים יכולים לספוג בעת ביקורם במוזיאון, שונה מחוויית הלימוד וההנאה של מבוגרים, וכי הליך למידה זה צריך להתנהל באופן שונה כאשר מדובר בילדים המבקרים במוזיאון. הוא צריך להתנהל, למשל, דרך משחק - דבר שאינו תמיד אפשרי במוזיאונים אחרים.
היסטוריה
מוזיאון הילדים הראשון בעולם היה מוזיאון הילדים של ברוקלין שנוסד בשנת 1899 בעיר ניו יורק שבארצות הברית. לאחריו נוסדו מוזיאון הילדים של בוסטון (בשנת 1913), מוזיאון הילדים של דיטרוייט (בשנת 1917), מוזיאון הילדים של אינדיאנפוליס (בשנת 1925) - הגדול במוזיאוני הילדים בעולם, ומוזיאון הילדים של קונטיקט בווסט הרטפורד שבקונטיקט (בשנת 1927).
עד שנת 1975 מספר מוזיאוני הילדים בארצות הברית הגיע ל-38 מוזיאונים, ו-80 מוזיאונים נוספים נפתחו עד שנת 1990. בין השנים 1990 ו-2007 נפתחו בארצות הברית 130 מוזיאוני ילדים נוספים.
בעקבות הצלחת מוסדות אלה בארצות הברית, נפתחו מוזיאוני ילדים גם באירופה. הראשון שבהם היה מוזיאון הילדים של בריסל (Le Musée des Enfants) שנפתח בשנת 1978. מוזיאון הילדים הראשון באסיה היה ה-Museo Pambata שנפתח במנילה בשנת 1994, והראשון בדרום אמריקה היה מוזיאון הילדים של קאראקס שנפתח בוונצאולה בשנת 1982.
בישראל
בישראל פועל מוזיאון הילדים בחולון, המוגדר מפורשות כמוזיאון ילדים. מוזיאון המדע בירושלים הוא בעל אוריינטציה ברורה לילדים, למרות שאינו מוגדר כך רשמית. במוזיאון ישראל, בירושלים, יש אגף המוגדר כ"אגף הנוער".
ניקולאס גייטן
אוסוואלדו ניקולאס פביאן גייטן (בספרדית: Osvaldo Nicolás Fabián Gaitán; נולד ב-23 בפברואר 1988) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בפאסוס די פריירה בעמדת הקשר ההתקפי וכקיצוני.
קריירת מועדונים
גייטן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס בגיל 13. ב-1 ביוני 2008 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-3 נגד ארסנאל דה סרנדי וכעבור חודשיים כבש את שערי הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-3 נגד הוראקן. ב-23 בספטמבר 2008 גייטן הבקיע את שער הבכורה שלו בגביע סודאמריקנה נגד LTU קיטו. בעונת רשם גייטן את עונת השיא שלו כאשר כבש 7 שערים ב-33 משחקים, אך בוקה סיימה במקום ה-11 של ליגת האפרטורה וה-16 של הקלאסורה.
ב-3 במאי 2010 חתם בבנפיקה ליסבון תמורת 8.4 מיליון אירו כמחליפו של אנחל די מאריה שחתם בריאל מדריד. גייטן נחשב לשחקן השני הכי יקר בהיסטוריה של המועדון אחרי אוסקר קרדוסו שהגיע תמורת 11.6 מיליון אירו. גייטן ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בבנפיקה בהפסד 2-1 לנסיונל. ב-14 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בבנפיקה בניצחון 0-4 נגד נאבאל. בעונת הבכורה שלו בבנפיקה, גייטן שיחק בכל 48 משחקיה של הקבוצה בכל המסגרות ועם תשעה שערי ליגה ואף נבחר לפריצת השנה בליגת העל הפורטוגלית. בעונת 2011/2012 בליגת האלופות סיים גייטן כמלך הבישולים של שלב הבתים. ב-18 במאי 2014 הבקיע את השער היחיד בגמר הגביע הפורטוגלי נגד ריו אבה שהשלים טרבל היסטורי עבור קבוצתו. ב-11 בנובמבר 2014 האריך את חוזהו בבנפיקה עד קיץ 2018 עם סעיף שחרור של 35 מיליון אירו. ב-30 בספטמבר 2015 כבש ובישל בניצחון קבוצתו 1-2 נגד אתלטיקו מדריד. ב-9 בדצמבר 2015 האריך את חוזהו עד יוני 2019, וסעיף השחרור שלו עלה ל-45 מיליון אירו. ב-15 במאי 2016 הבקיע צמד בניצחון 1-4 נגד נסיונל שהבטיח לקבוצתו אליפות שלישית ברציפות.
ב-16 ביוני 2016 סוכמה העברתו של גייטן לאתלטיקו מדריד מספרד תמורת 20 מיליון אירו.
ב-26 בפברואר 2018, הודיעה אתלטיקו מדריד על מכירתו לקבוצה הסינית, דאליין ייפאנג תמורת 18 מיליון אירו.
בקיץ, גייטן חתם בפניארול מליגת העל האורוגוואית.
ב-31 בינואר 2022 גייטן חתם בפאסוס די פריירה.
קריירה בינלאומית
ב-30 בספטמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה בניצחון 0-2 נגד. לאחר מינויו של אלחנדרו סאבלה, גייטן כמעט ולא זומן לסגל הנבחרת, אך לאחר מינויו של חרארדו מרטינו הוא חזר לשחק בספטמבר 2014 במשחק ידידות נגד. ב-14 באוקטובר 2014 הבקיע את שני שעריו הראשונים בנבחרת בניצחון 0-7 נגד. גייטן נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2016.
ברוך פרצמן
ברוך פרצמן (נולד ב-16 בינואר 1951) הוא אלוף פאראלימפי ישראלי בשחייה ואלוף ישראל בשייט מפרשיות.
ביוגרפיה
פרצמן היה לוחם הקומנדו הימי. ב-8 בנובמבר 1972 צלח עם חבריו לקומנדו את תעלת סואץ, עלה על מוקש, ופלג גופו השמאלי נפגע קשות. כתוצאה מהאירוע איבד את ידו ואת עינו.
פרצמן החל לעסוק בספורט נכים וייצג את ישראל בתחרויות שחייה של המשחקים הפאראלימפיים בשנים 1980, 1984, 1988. באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) השתתף בארבעה משחים וזכה בארבע מדליות: מדליית זהב במשחה 50 מטר בסגנון חזה ושלוש מדליות כסף במשחי 50 מטר בסגנונות גב וחופשי ובמשחה 150 מטר בסגנון מעורב. באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) השתתף וזכה שוב בארבעה משחים: שלוש מדליות כסף במשחי 100 מטר בסגנונות חזה וגב ובמשחה 200 מטר בסגנון מעורב ומדליית ארד במשחה 100 מטר בסגנון חופשי.
באליפות אירופה 1985 שנערכה בגרמניה היה פרצמן אלוף אירופה במשחה 100 מטר חזה וזכה בשתי מדליות כסף נוספות: במשחה 100 מטר גב ומשחה 50 מטר חופשי.
בהופעתו האחרונה באולימפיאדה ב-1988 התחרה בארבעה משחים וסיים את כולם במקומות הרביעי והחמישי. מאוחר יותר החל לעסוק בשיט מפרשיות וזכה באליפות ישראל.
פרצמן עומד בראש אגף קרטוגרפיה של המרכז למיפוי ישראל.
בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית
בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית הוא בית משפט פדרלי בעל סמכות ערעורים על בתי משפט פדרלים מחוזיים.
בית המשפט הוקם על ידי הקונגרס בשנת 1891, יחד עם שאר בתי המשפט הפדרלים.
בית המשפט הוא בעל סמכות שיפוט על בתי המשפט הפדרליים של דלאוור, ניו ג'רזי ופנסילבניה.
בית המשפט דן גם בערעורים מבית המשפט המחוזי של איי הבתולה.
בית המשפט מורכב מ-14 שופטים פעילים ושוכן בפילדלפיה, פנסילבניה. בית המשפט מנהל גם ישיבות במקומות אחרים, כולל איי הבתולה של ארצות הברית. זהו אחד מ-13 בתי המשפט לערעורים בארצות הברית. בשל סמכות השיפוט של בית המשפט לערעורים על דלאוור (בה יותר ממחצית מהחברות הנסחרות בארצות הברית מאוגדות), בית המשפט מטפל במספר גדול של תיקים מסחריים משפיעים בארצות הברית.
אחת הפסיקות הידועות שעברו דרך בית המשפט היה פסיקה בהורות מתוכננת נגד קייסי, שעמדת בית המשפט התקבלה בפסק הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
שופטים ידועים
בבית המשפט כהנו:
קייטי מקגראת'
קייטי מקגראת' (באנגלית: Katie McGrath; נולדה ב-3 בינואר 1983) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אירית. היא מוכרת ממשחקה בכמה סדרות, ביניהן "מרלין" בתפקיד מורגנה, ו"סופרגירל" בתפקיד לינה לות'ר.
ביוגרפיה
מקגראת' נולדה ב-1983 באשפורד שבמחוז ויקלו, אירלנד לפול, מעצב מחשבים ולמרי, מעצבת ויש לה שני אחים גדולים. היא למדה בקולג' סנט אנדרו בדבלין ולאחר מכן המשיכה לטריניטי קולג' בו למדה לתואר בהיסטוריה.
משחקה הראשון היה בטלוויזיה האירית בסרט "Damage" מ-2007 והיא הופיעה ב"פסטיבל דבלין" באותה שנה בהצגה "La Marea". בשנה שלאחר מכן שיחקה בסדרה נוספת, "Eden" וגם בשושלת טיודור בתפקיד בס. היא גם הופיעה באותה שנה בסדרה "מרלין", בה שיחקה את המכשפה מורגנה למשך חמש עונות וזהו תפקידה הידוע ביותר, עליו הייתה מועמדת לפרסים בפסטיבל מונטה קרלו בשתי קטגוריות.
ב-2013 הופיעה בסדרת הדרמה "Dates" בתור קייט פוסטר ובסדרת הדרמה "דרקולה", בה היא משחקת את לוסי וסטנרה.
ב-2015 שיחקה בשובר הקופות של קולין טרוורו "עולם היורה", בתפקיד זארה יאנג, העוזרת של קלייר דירינג (ברייס דאלאס הווארד) הנאלצת לשמור על שני אחייניה (ניק רובינסון וטיי סימפקינס).
ב-2016 הופיעה בסדרה "פרונטיר" למשך שתי עונות בתור אליזבת קארות'רס. באותה שנה שיחקה בתפקיד ראשי בסדרת האנתולוגיה הקנדית "סלאשר", בתור שרה בנט. החל מאותה השנה הצטרפה לקאסט העונה השנייה של סדרת גיבורי העל "סופרגירל", בתור לינה לות'ר, אחותו למחצה של לקס לות'ר.
ב-2017 שיחקה בסרט הפנטזיה "קינג ארתור: אגדת החרב" בתור אלסה.
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד הראשי במיני-סדרה האוסטרלית "Secret Bridesmaids' Business" בדמותה של ססקיה דה מרינדול.
התאחדות הכדורסל הפלסטינית
התאחדות הכדורסל הפלסטינית (בערבית: الاتحاد الفلسطيني لكرة السلة) היא הגוף המרכזי לכדורסל ברשות הפלסטינית. ההתאחדות הוקמה בשנת 1963, וקיבלה הכרה מארגוני הספורט הלאומיים, בהם FIBA. ההתאחדות מנהלת את נבחרת פלסטין בכדורסל ונבחרת פלסטין בכדורסל נשים וכמו כן את ליגת העל הפלסטינית בכדורסל. משרדה של ההתאחדות ממוקם ברמאללה, ויו"ר ההתאחדות הנוכחי הוא חאדר סבע.
קורוביצינו
קורוביצינו (ברוסית: Коробицыно; עד 1948 Pajivila) הוא כפר נופש במחוז המשנה קרסנוסלסקי, סמוך לוויבורג במחוז לנינגרד, רוסיה כ-90 ק"מ סנקט פטרבורג.
משנת 1990, הכפר קורוביצינו מהווה חלק ממחוז המשנה קרסנוסלסקי. בשנת 1997 התגוררו בכפר 1,229 איש, בשנת 2007: 1,272. נכון לשנת 2010 התגוררו בכפר 1,365 איש.
בסמוך לכפר פועל אתרים הסקי "האגם האדום" (המארח תחרויות לאומיות ובינלאומי (גביע אירופה) סקי בסגנון חופשי), "סנז'ני" ו"עמק הזהב". לא הרחק מהכפר נמצא אגם קרסנויה.
בוב טאפט
רוברט אלפונזו טאפט השלישי (באנגלית: Robert Alphonso Taft III; ) הוא פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-67 בשנים 1999–2007. טאפט הוא בן למשפחה שממנה יצאו דמויות רבות בהיסטוריה של הפוליטיקה והממשל האמריקאי. טרם כהונתו כמושל הוא שימש כחבר בית הנבחרים של אוהיו בשנים 1976–1981, כחבר מועצת מחוז המילטון בשנים 1981–1990, וכמזכיר המדינה של אוהיו תחת המושל ג'ורג' ווינוביץ' בשנים 1991–1999. לאחר סיום כהונתו כמושל החל טאפט לעבוד עבור אוניברסיטת דייטון.
ראשית חייו
בוב טאפט נולד בבוסטון, כבנם של הסנאטור רוברט טאפט ג'וניור ושל בלנקה דנקן נואל. סבו מצד אביו היה מנהיג הרוב בסנאט רוברט טאפט. סבא-רבא מצד אביו היה נשיא ארצות הברית ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט. סבא-רבא-רבא מצד אביו היה התובע הכללי ומזכיר המלחמה של ארצות הברית אלפונזו טאפט.
טאפט גדל בסינסינטי, שם הוא למד בבית הספר היסודי המחוזי עד שנתו התשיעית בבית הספר וסיים את חוק לימודיו בבית הספר התיכון הפרטי בקונטיקט שקרוי על שם רב-סבו, ויליאם האוורד טאפט. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר האגודה הפוליטית של האוניברסיטה, וב-1963 סיים את לימודיו לתואר בוגר אוניברסיטה בפוליטיקה וממשל. לאחר סיום לימודיו ועד 1965 הוא היה מתנדב בחיל השלום בטנזניה. בהמשך הוא למד בבית הספר למנהל ציבורי ויחסים בינלאומיים על שם וודרו וילסון באוניברסיטת פרינסטון, שם הוא השלים לימודי תואר מוסמך אוניברסיטה בפוליטיקה וממשל ב-1967. ב-1976 הוא קיבל תואר במשפטים מהקולג' למשפטים של אוניברסיטת סינסינטי.
ראשית הקריירה הפוליטית
בשנים 1976–1981 כיהן טאפט כחבר בית הנבחרים של אוהיו מטעם המפלגה הרפובליקנית. לאחר מכן ועד 1990 הוא שימש כחבר מועצת מחוז המילטון. ב-1986 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות למשרת סגן מושל המדינה כעמיתו למרוץ של המושל לשעבר ג'ים רודס. ב-1990 נבחר טאפט כמזכיר המדינה של אוהיו, לאחר שניצח בבחירות את מזכיר המדינה המכהן, הדמוקרט שרוד בראון. ב-1994 הוא נבחר לכהונה נוספת בתפקיד לאחר שניצח בבחירות את מועמד הדמוקרטים דן בריידי.
מושל אוהיו
ב-1998 נבחר טאפט כמושל אוהיו לאחר שניצח בבחירות את מועמד הדמוקרטים לי פישר ברוב של 50 אחוזים מול קולות הבוחרים מול 45 האחוזים שהצביעו עבור פישר. בבחירות לכהונה שנייה, שהתקיימו ב-2002, הוא ניצח את מועמד הדמוקרטים טים הייגן ברוב של 58 אחוזים מקולות הבוחרים מול 38 האחוזים שהצביעו עבור הייגן.
החזית השלישית
תוכנית "החזית השלישית" (Third Frontier), שהחלה בתקופת ממשלו של טאפט, נחשבת להצלחה כבירה בהצעדתה של כלכלת אוהיו אל המאה ה-21. התוכנית מתמקדת בהקצאת תקציבים למיזמי מחקר, פיתוח ומסחור של תעשיות ומוסדות ההנדסה הביו-רפואית, האנרגיה החלופית ותעשיות ההנעה המתקדמת, בנוסף למיזמים נוספים. בשנים 2003–2008 השקיעה התוכנית סכומים של 681 מיליון דולר, שהניבו החזר השקעה של 6.6 מיליארד דולר ויצרו 41,300 משרות.
גביע המושל
בתקופת כהונתו של טאפט כמושל, הוענק לאוהיו גביע המושל (Governor's Cup) פעמיים, ב-2003 וב-2006. פרס זה, שמוענק על ידי המגזין Site Selection, ניתן למדינה שמושכת אליה את המספר הרב ביותר של עסקים שהיקף פעילותם הוא מעל מיליון דולר, מעסיקים מעל 50 עובדים, או שמרחיבים את בנייניהם ביותר מ-20,000 רגל (1860 מ"ר) במהלך אותה שנה.
המרכז לתאי גזע ולרפואה רגנרטיבית
ב-2003 העניקה מדינת אוהיו סכום של 19.4 מיליון דולר להקמת המרכז לתאי גזע ולרפואה רגנרטיבית. טאפט העביר את הסכום באופן אישי למכון השוכן בקליבלנד. ב-2006 העבירה המדינה 8 מיליון דולר נוספים מתוכנית המחקר והמסחור הביו-רפואי שלה, שממשלו של טאפט הקים במסגרת תוכנית החזית השלישית. ב-2009 הוכר המרכז כגוף מוביל אזורי, הקים ארבע חברות בת, ניהל 51 ניסויים קליניים, טיפל ביותר מ-250 מטופלים באמצעות תאי גזע בוגרים, וטיפול ב-60 מטופלים נוספים באמצעות שיטות טיפול אחרות.
חינוך
בתחילה כהונתו של טאפט כמושל, התמודדה אוהיו עם משבר במערכת החינוך, כאשר כמחצית מהתלמידים נכשלו במבחני חובה. מיזם "הבנייה מחדש של בתי הספר של אוהיו" (Rebuilding Ohio Schools) של טאפט, היה מיזם שאפתני שבו הושקעו 10 מיליארד דולר במשך 12 שנים בבניית בתי ספר חדשים. ממשל טאפט ניהל בסופו של דבר את הגידול הרב ביותר במימון מערכת החינוך בהיסטוריה של המדינה. על פי מחלקת החינוך של ארצות הברית, הישגי התלמידים באוהיו השתפרו במהלך תקופת כהונתו של טאטפט, כולל ציוני המתמטיקה של תלמידי כיתות ד' וח', ועליית ציוני התלמידים מעל הממוצע הלאומי בכל המקצועות. מספרם של התלמידים שסיימו את לימודיהם בבית הספר התיכון גדל, ובשנת הלימודים 2006–2007 עלה שיעור התלמידים המצטיינים במדעים בכיתה ח' בשיעור הגבוה ביותר בכל ארצות הברית.
טאפט חתם על חוק שעל פיו נפתחה תוכנית פיילוט למלגות לבחירה חינוכית באוהיו, שהרחיבה את אפשרויות הבחירה של התלמידים בבתי ספר כושלים, ואת תוכנית המענקים להזדמנויות ללמידה בקולג', שהרחיבה את המענקים ל-11,000 סטודנטים חדשים.
רפורמת תביעות הנזיקין
בינואר 2003 חתם טאפט על חוק שהגביל את הנזקים הלא כלכליים בתביעות על פציעות. החוק הגביל נזקים כאלו ל-350,000 דולר וקבע תקופת התיישנות עליהם. בינואר 2005 חתם טאפט על חוק שהוצע על ידי הסנאטור סטיב סטייברז, שקבע מגבלה נוספת על תביעות נזיקין.
חיילים משוחררים
בדצמבר 2000 חתם טאפט על חוק שקבע כי הכביש הבין-מדינתי מספר 76 ייקרא "כביש הזיכרון למסדר הצבאי של לב הארגמן". ביולי 2001 הוא חתם על חוק שהתיר לבית הספר המחוזיים להעניק תעודת בגרות לוותיקי מלחמת העולם השנייה שנקראו לשירות צבאי לפני שקיבלו את התעודה. בנובמבר אותה שנה, עם תחילת המלחמה העולמית בטרור, חתם טאפט על חוק התשלומים הצבאיים, שהגן על הטבותיהם של עובדי המדינה שנקראו לשירות צבאי מלא. ב-2003 הוא חתם על חוק שהוגש על ידי הסנאטור סטיב סטייברז, שנתן ארכה נוספת לחיילים בשירות פעיל לשלם את מיסי הרכוש שלהם ללא חיוב בריבית פיגורים. ב-2004 חתם טאפט על חוק לשינוי שמו של "כביש מייקל א. פוקס" ל"כביש ותיקי המלחמה של מחוז באטלר", והכריז על חודש נובמבר כחודש "העסקת החיילים המשוחררים" באוהיו.
ב-2005 חתם טאפט על חוק להקמת קרן רווחה לחיילים פצועים, שהתיר למשלמי המיסים לתרום חלק מהחזרי המס שלהם לסיוע למתן מענקים לחיילים פצועים. ב-2006 הוא ביצע פעולת שתדלנות מוצלחת, יחד עם אחרים, להוביל להצטרפות לאימוני המשמר הלאומי האווירי של אוהיו בספרינגפילד. טאפט חתם על מספר רב של חוקים נוספים שהרחיבו את ההטבות לאנשי הצבא, וב-2006 הוענקה לו מדליית ההצטיינות על שם צ'ארלס דיק של אגודת המשמר הלאומי של ארצות הברית.
רעייתו של טאפט, הופ, פתחה את יוזמת "העורף של אוהיו", שהיא מסד נתונים מקוון על עסקים וגופי צדקה שמעניקים הנחות ושירותים לחיילים המשוחררים.
תשתיות כבישים
ב-2003 חשף טאפט את "תוכנית המשרות והקדמה" שלו, שעלותה הייתה 5 מיליארד דולר בפריסה על פני עשר שנים לשיפוץ הכבישים והדרכים של אוהיו. בין המיזמים הבולטים היו מיזם הכביש העוקף של וילמינגטון בעלות של 97 מיליון דולר, מיזם כביש הטבעת הפנימי של קליבלנד בעלות של מיליארד דולר, וגשר בטולידו בעלות של 220 מיליון דולר.
תוכנית לאנרגיה חלופית
ב-2001 נפגש טאפט יחד עם אישים אחרים מאוהיו בקליבלנד כדי להעביר קריאה מאוחדת לקונגרס להעניק מימון למרכז המחקר על שם גלן של נאס"א, שניהל מיזמי מחקר שכללו אנרגיה חלופית ויעילה יותר, ולקבוע את נאס"א כגוף המוביל במחקר הביו-טכנולוגי. ב-2005 הורה טאפט שמחלקת התחבורה של אוהיו תעשה שימוש במיליון גלונים (3,800 מ"ק) של ביו דיזל B-20 וב-30,000 גלונים (110,000 ליטרים) של אתנול E85 בשנה, תוך בחירת כלי רכב עם מערכת דלק גמישה ברכישותיה. מחלקת התחבורה עשתה שימוש בדלקים חלופיים מאז 1999, ובעת הכרזתו זו של טאפט כבר היו בשימושה 193 כלי רכב כאלה. טאפט גם הורה שמאגרי אתנול ייבנו בכל האתרים החדשים של מחלקת התחבורה. בהמשך אותה שנה האיץ טאפט בקונגרס להרחיב את הטבות המס לכל אלו שיתקינו תחנות תאי דלק. כחלק מתוכנית החזית השלישית של אוהיו, אושרו כבר 100 מיליון דולר במענקים למחקר תאי דלק.
בראשית 2006 הכריז טאפט על "תוכנית הפעולה לאנרגיה" שכללה הכפלת השימוש באתנול E85 בצי הרכב של המדינה מ-30,000 גלונים ל-60,000 גלונים, הגדלת השימוש בביו דיזל בצי הרכב המדינתי ב-100,000 גלונים לשנה, תוך כדי מתן הוראה לרכישת כלי רכב עם מערכת דלק גמישה בלבד עבור צי הרכב המדינתי, והקצאת 3.6 מיליון דולר מהקרן להלוואות אנרגיה להפיכת בנייני המדינה ליעילים מבחינה אנרגטית. התוכנית גם ייעדה 25 מיליון דולר מהקרן להלוואות אנרגיה לשימוש במשך חמש שנים עבור חברות לייצור טורבינות רוח, והקצאת 1.2 סנט לכל קילוואט שעה שיופק על באמצעות אנרגיית רוח. טאפט קרא לתוכנית פיילוט להפקת דלק סילוני מפחם, העברת המידע הגאולוגי של אוהיו על משאבי דלק מאובנים לפורמט דיגיטלי, ואישור מחודש של מחויבות המדינה ל-FutureGen, יוזמת פחם נקי.
בין השנים 1998–2007 קצב צמיחת מגזר התעשייה הירוקה של אוהיו היה הרביעי בכל ארצות הברית ועמד על 7.3 אחוזים.
חוק אמי
במאי 2005 חתם טאפט על חוק שנודע בכינוי "חוק אמי", שהחמיר את ההגבלות על שחרור בערבות לחשודים באלימות במשפחה.
נשיאת נשק סמויה
בפברואר 2006 הטיל טאפט וטו על הצעת חוק שעברה בשני בתי המחוקקים של אוהיו להסרת סעיף "הגלוי לעין" בחוק נשיאת הנשק הסמויה של המדינה. הצעת החוק גם מנעה מהעיתון The Plain Dealer מלפרסם את השמות והכתובות של מחזיקי הרישיון. על כל פנים, סעיף זה התקבל בסופו של דבר כאשר עקפה האספה הכללית את הווטו, המקרה הראשון של עקיפת וטו באוהיו לאחר 30 שנה.
עונש מוות
בתקופת כהונתו של טאפט הונהג מחדש עונש המוות באוהיו. בתקופות כהונתו הוצאו להורג 24 נידונים באמצעות זריקת רעל, ובכך הייתה אוהיו למדינה הראשונה שבה מספר ההוצאות להורג היה גבוה בהשוואה לאלו שבמדינות הדרום. מנגד, המתיק טאפט עונש מוות אחד.
האגודה הלאומית לביטול חוקי ההפלות נגד טאפט
טאפט היה נתון לתביעה פדרלית ב-2005, "האגודה הלאומית לביטול חוקי ההפלות נגד טאפט" (NARAL v. Taft), בעקבות החלטתו לאפשר את מכירתן של לוחיות רישוי עם הכיתוב "בחר בחיים" (Choose Life, לוחיות רישוי שניתן לרכוש במדינות רבות בארצות הברית עם כיתוב זה שמהווה הבעת דעה נגד הפלות מלאכותיות), ושהתקבולים ממכירת לוחיות אלו נועדו לגייס תרומות למרכזי משברי הריון ומרכזי אימוץ. לוחיות אלו נחשבו על ידי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות כאפליה על בסיס השקפת עולם, ובכך נוגדות את חוקת ארצות הברית. בית המשפט המחוזי באוהיו דחה את התביעה של האיגוד, ובהמשך הם משכו את עתירתם מבית המשפט הפדרלי השישי לערעורים של ארצות הברית.
שערוריית קוינגייט
במהלך תקופות כהונתו של טאפט כמושל, השקיע המשרד לפיצויי עובדים של אוהיו (BWC) מאות מיליוני דולרים בהשקעות בלתי קונבנציונליות בעלות סיכון שנוהלו על ידי תומכי המפלגה הרפובליקנית שהעבירו תרומות גדולות למסעות הבחירות של פקידי ממשל בכירים במדינה. אחת ההשקעות הייתה השקעה במטבעות נדירים, שנוהלה על ידי מגייס התרומות והפעיל הפוליטי במפלגה טום נו, והובילה לבדיקה מדוקדקת בשל אובדן של שני מטבעות שערכן היה יותר מ-300,000 דולר. בחקירה נוספת נחשף שהשקעות נוספות בגיבוי המדינה בשווי של 10 עד 12 מיליון דולר אבדו גם הן ושרק 13 מיליוני דולרים מתוך 50 מיליוני הדולרים של ההשקעה הראשונית היו בנמצא. טום נו הורשע בניהול מיזם בלתי חוקי, בגנבת 13 מיליוני דולרים, ובניהול פנקסנות כפולה. טאפט ונו קיימו יחדיו 45 סבבי משחק גולף, שלא דווחו, וכתוצאה מכך הורשע גם טאפט על קבלת מתנות לא מדווחות.
הרשעה בפלילים
ב-1996 העבירה האספה הכללית של אוהיו, שנשלטה אז על ידי המפלגה הרפובליקנית, חוק שקבע שמדינת אוהיו תשקיע כספים אך ורק באיגרות חוב. מגוון של מנהלי קרנות וברוקרים הציע אז את שירותיהם.
ב-1999 הוציא טאפט צו מושל שחברי הקבינט שלו, עוזריהם וחברי סגל הממשל הבכיר יעברו הדרכה בענייני אתיקה של ארבע שעות מדי שנתיים.
ב-2001 הבהירה ועדת האתיקה של אוהיו שכל סבב משחק גולף שעלותו תשולם על ידי לוביסטים, שהתשלום עבורו יעלה על 75 דולר, חייב להיות מדווח. טאפט הצהיר שהוא לא היה מודע להבהרה זו עד 2005, לאחר שהדבר צץ בדיווחי התקשורת בנוגע לשערוריית קוינגייט. בשאלון שמילא ב-2003 לקראת מינוי אפשרי לוועדת כביש האגרה של אוהיו, ציין תואמס נו, שהיה אז בעיצומה של חקירת שערוריית קוינגייט, שמעולם לא היו לו עסקים עם המדינה, אף על פי שהדבר לא היה נכון. טאפט עצמו יידע את הוועדה על כשל אפשרי בגילוי של עובדות אלו, והציע את שיתוף הפעולה שלו בתיקון המצב באמצעות פתיחה בחקירה.
ב-17 באוגוסט 2005 הוגש אישום נגד טאפט בארבעה סעיפי אישום על כך שלא דיווח על סבבי גולף ששולמו על ידי לוביסטים, וכן על כמה מתנות בלתי מדווחות. ב-Associated Press דווח שהשווי הכולל של לפחות 52 מתנות לא מדווחות הגיע לכ-5,800 דולר, שכללו:
1. שתי מתנות בלתי מדווחות שכללו משחק גולף עם תומאס נו, מגייס תרומות רפובליקני שהיה אז תחת חקירה, ומאוחר יותר הורשע על העברת 50 מיליון דולר בהשקעה מכספי המדינה במטבעות נדירים, והעברת שני מיליון דולר לשימוש אישי. טאפט טען על טום נו ש"הוא שיטה באנשים מהקצה האחד של אוהיו לקצה השני שלה".
2. שש מתנות בלתי מדווחות כולל סבבי גולף עם האסטרטג הפוליטי, קורט סטיינר, ועם רוברט מאסי, נשיא Chemical Abstracts Service (CAS), ששוויים הגיע ל-700 דולר. טאפט ביצע מאוחר יותר פעולות שתדלנות מול מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית למניעת נקיטת צעדים שיגבירו את התחרות מול CAS.
3. מתנות בלתי מדווחות כולל ארוחת ערב וכרטיסים למשחק הוקי קרח של קולומבוס בלו ג'אקטס שהתקבלו מג'רי ג'ורגנסון, מנהל בכיר בחברה Nationwide Mutual Insurance Company.
4. ספר ויצירת אמנות מאת הקונסול הכללי של הרפובליקה העממית של סין בשווי של 100 דולר.
5. תצלום ומדליה ממוסגרת מהמרכז לאספקה ביטחונית בשווי של 85 דולר.
הייתה זו הפעם הראשונה בה מושל אוהיו הואשם בפלילים בעת כהונתו.
בדיון שהתקיים בבית המשפט של מחוז פרנקלין בקולומבוס ב-18 באוגוסט, הודיע טאפט כי "אינו מעוניין להשיב" (no contest) על האשמה, ונקנס ב-4,000 דולר בתוספת הוצאות בית המשפט. השופט מארק פרוליק גם הורה לטאפט להביע התנצלות בפני תושבי אוהיו ובפני עובדי המדינה. טאפט צוטט לאחר פסק הדין באומרו "אני מביע את התנצלותי הכנה מכל הלב, ואני מקווה שהאנשים יבינו ששגיאות אלו, על אף היתם שגיאות מרכזיות ובעלות חשיבות, נעשו שלא מתוך כוונה תחילה, ואני מקווה ומתפלל שהם יקבלו את התנצלותי. במהלך הקראת פסק הדין צוין שלזכותו של טאפט עמדה קריירה נטולת פגמים של 30 שנה כפקיד ציבור.
בחקירה נוספת מטעם המפלגה הרפובליקנית על נו נחשף שמטבעות בשווי של 10 עד 12 מיליון דולר אבדו ושניתן היה לקחת בחשבון רק 13 מיליון דולר מ-50 מיליון הדולר של ההשקעה המקורית. טום נו הורשע בניהול מיזם פלילי, גנבת 13 מיליון דולר מכספי הקרן וניהול פנקסנות כפולה.
בסופו של דבר השקיע המשרד לפיצויי עובדים של אוהיו מאות מיליוני דולרים בסיכון גבוה בהשקעות בלתי קונבנציונליות שנוהלו על ידי אנשים שהיו קשורים למפלגה הרפובליקנית שתרמו תרומות גדולות למסעות הבחירות של פקידי ממשל רפובליקנים בכירים.
הרשעתו של טאפט הייתה עילה על פי חוקת אוהיו להליך הדחה והעברתו מתפקידו על ידי האספה הכללית של אוהיו. על כל פנים הליך הדחה לא נפתח וטאפט נותר לכהן בתפקידו כמושל עד תום תקופת כהונתו השנייה.
בנוסף לעונש הפלילי, ספג טאפט ב-27 בדצמבר 2006 נזיפה מבית המשפט העליון של אוהיו על קבלת המתנות וסבבי הגולף בעלות כוללת של יותר מ-6,000 דולר מבלי לדווח עליהם. הנזיפה צורפה לרישיון עריכת הדין של טאפט באוהיו.
לאחר הרשעתו קרא טאפט לאסור על פקידי ממשל בדרג ניהולי לקבל מתנות מכל סוג שהוא מלוביסטים.
בשל הגבלת כהונה, היה טאפט מנוע מלהתמודד על כהונה שלישית רצופה כמושל. על פי בסיס הנתונים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, טאפט היה המושל הכי פחות פופולרי בהיסטוריה של אוהיו. חוסר הפופולריות של טאפט תרמה להישגים העיקריים של המפלגה הדמוקרטית בבחירות של 2006, כולל תבוסתו של הרפובליקני קן באקוול לדמוקרט טד סטריקלנד בבחירות לבחירת מחליפו של טאפט.
לאחר כהונתו כמושל
לאחר תום כהונתו כמושל, נסעו טאפט ורעייתו בפברואר 2007 לטיול בטנזניה, שם הוא שירת בעבר כמתנדב בחיל השלום. טאפט אמר שהטיול הפיח בו רוח חיים ושהבניין בו הוא לימד והתגורר ארבעים שנה קודם לכן עדיין היה שם.
באוגוסט אותה שנה הצטרף טאפט לאוניברסיטת דייטון כעמית מחקר בכיר למצוינות חינוכית. תפקידו הוא לסייע לאוניברסיטה להשיק את המרכז למצוינות חינוכית, שמעודדת סטודנטים ללמוד מדעים, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה.
בנובמבר 2008 הצטרף טאפט למועצת המנהלים של "ברית הימות הגדולות" כדי לסייע לקידום היוזמות החינוכיות והפוליטיות על הימות הגדולות, כמו "הברית המשותפת למשאבי המים של הימות הגדולות ואגן סנט לורנס", שפעילותה החלה במהלך כהונתו כיושב ראש מועצת מושלי הימות הגדולות.
טאפט הוא חבר במועצת המנהלים של הארגון Battelle for Kids, שהוא ארגון ללא כוונת רווח לקידום החינוך באמצעות תמיכה במחנכים שעובדים עמם מדי יום. הוא גם חבר בארגון ללא כוונת רווח להפחתת המרכיב הכספי בפוליטיקה Issue One.
נבולין
נבולין (Nebulin) הוא חלבון קושר אקטין, אשר קשור לסיבים הדקים של הסרקומר בשרירי השלד. זהו חלבון גדול מאוד (600-900 kDa) וביכולתו לאגד כ-200 מולקולות אקטין.
מאחר שאורכו תואם יחסית לאורכו של סיב אקטין, משערים כי נבולין משמש כמעין "סרגל" האחראי לבקרה על אורך הסיב הדק (סיב האקטין), במהלך יצירת הסרקומר. תפקידים נוספים של החלבון, כמו תפקידו באיתות בין תאים, נותרו עלומים נכון להיום.
מחקרים הראו כי נבולין משתתף בבקרת האינטראקציה בין סיבי האקטין וסיבי המיוזין, באמצעות השפעה על פעולת פירוק מולקולות האנרגיה ATP.
ליידי מקבת'
ליידי מקבת' היא דמות ראשית בטרגדיה של ויליאם שייקספיר, "מקבת'", הממלאת את תפקיד אשתו של הגיבור הטראגי של המחזה, האציל הסקוטי מקבת'. ליידי מקבת' משכנעת את בעלה לרצוח את המלך דאנקן, ועקב כך הוא תופס את מקומו והיא הופכת למלכת סקוטלנד. אפשר לומר כי היא חזקה יותר ממקבת' עצמו, משום שהיא מצליחה לתמרן אותו לעשות כרצונה. לאחר שמקבת' הופך לעריץ רצחני, דעתה של ליידי מקבת' נטרפת עקב האשמה שהיא חשה על פשעיהם, והיא מתאבדת מחוץ לבמה.
מקורות
נראה כי ליידי מקבת' של שייקספיר היא חיבור של שתי דמויות המופיעות בסיפוריהם של המלך דאף ושל המלך דאנקן בספר "הכרוניקות של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד" מאת רפאל הולינשד.
בסיפורו של המלך דאף, קרובי משפחתו של דונוולד, אחד מקברניטיו של המלך, מומתים בהוראת המלך. אשתו מעודדת אותו לרצוח את המלך ומתמידה בשכנועיה והצקותיה על אף שהוא סולד מהרעיון, עד שהוא נכנע. בני הזוג מרעיפים שפע של אוכל ושתייה על משרתי המלך עד שאלו שוקעים בשינה עמוקה. אז נכנסים בני הזוג יחד עם בעלי בריתם לחדרו של המלך דאף ורוצחים אותו. המניע לרצח זה איננו שאפתנות, כי אם נקמה.
בסיפור על המלך דאנקן, ליידי מקבת' מוזכרת בקצרה כמי שהייתה הגורם העיקרי שדרבן את מקבת' לרצוח את המלך, משום שהייתה שאפתנית מאוד, והשתוקקה להיקרא מלכה.
דמותה במחזה
התפקיד של ליידי מקבת' נחשב לאחד התפקידים המורכבים ביותר לנשים, בשל הרגשות העזים והמגוונים שהוא דורש מהשחקנית. היא בעלת נוכחות עוצמתית במחזה, בעיקר בשתי המערכות הראשונות. דמותה מופיעה לראשונה בשלב מאוחר של התמונה החמישית במערכה הראשונה, כאשר נודע לה ממכתבו של בעלה כי שלוש מכשפות ניבאו את עתידו כמלך. היא סבורה כי בעלה "מלא מדי חָלָב של טוּב-אֱנוֹש" מכדי לבצע רצח. בתמונה השביעית של אותה מערכה היא מתווכחת עמו לגבי הצורך לבצע את הרצח, מזכירה לו שהוא העלה את העניין לראשונה, ולבסוף משכנעת אותו לבצע את תוכניתה.
המלך מגיע ללון בביתם והזוג מחליט לנצל את ההזדמנות. כאשר המלך פורש לחדרו לאחר סעודה דשנה, מסממת ליידי מקבתת את משרתיו, ומכינה את הפגיונות לביצוע הרצח. מקבת' הורג את המלך הישן בעוד היא ממתינה בקרבת מקום. כאשר הוא מביא את הפגיונות מחדרו של המלך, ליידי מקבת' מצווה עליו להחזיר אותם לזירת הפשע, אך הוא מסרב. היא נוטלת את הפגיונות בעצמה, מכניסה אותם לחדר, ומורחת את דמו של המלך על פניהם של המשרתים המסוממים. לאחר מכן יוצאים בני הזוג כדי לשטוף את ידיהם.
לאחר מכן, תפקידה של ליידי מקבת' בעלילה קטן והיא למעשה הופכת לצופה מהצד בבעלה. כאשר בניו של המלך דאנקן בורחים מהממלכה מחשש לחייהם, מוכתר מקבת' למלך. הוא זומם מעשי רצח נוספים על מנת להבטיח את כסאו, מבלי להיוועץ עימה ושוקע בהזיות במהלך משתה מלכותי, מה שהופך אותה למארחת עצבנית הנאלצת לסלק את אורחיה.
כאשר מקבת' מורה לרצוח את מקדאף, מצליחים מתנקשיו לרצוח רק את אשתו וילדיו של מקדאף. ליידי מקבת' נחרדת ומזועזעת מתחושת אשמה, המניעה אותה להתאבד. בהופעתה האחרונה במחזה, בתמונה הראשונה של המערכה החמישית, היא מהלכת כסהרורית בייסורים עמוקים, כשהיא הוזה כי ידיה מוכתמות בדמם של משפחות דאנקן ומקדאף, והיא מקרצפת אותן בזעם בניסיון לשווא לנקות אותן. מותה מתרחש מחוץ לבמה, ובתמונה השביעית אומר מלקולם שהייתה זאת התאבדות: "בְּידה האלימה, אומרים, נָטְלָה חייה". בעקבות ההודעה על מותה פוצח מקבת' במונולוג "מחר, ועוד מחר ועוד מחר".
במהדורת הפוליו הראשונה, שהיא המקור היחיד למחזה, היא אינה מכונה כלל "ליידי מקבת'", אלא רק "אשתו של מקבת", "גברת מקבת", או סתם "גברת".
ניתוח פמיניסטי של דמותה
במהלך התמונה השביעית של המערכה הראשונה, בעת הוויכוח שלה עם בעלה, אומרת ליידי מקבת':
בכך היא מביעה רגשות שאינם מתיישבים עם המצופה מאימהות ומתפרשת כאם רעה, על אף שאימהות רבות הן בעלת תחושות דומות גם בעת המודרנית, אך עדיין נשפטות לפי אותן אמות מידה וסטריאוטיפים של דמות אם וכך נתפסות כאימהות רעות. ליידי מקבת' למעשה מערערת על תפיסות מושרשות אלו.
מעבר לכך, ישנם כמה מבקרי ספרות והיסטוריונים טוענים שלא רק ליידי מקבת' מייצגת דמות אנטי-אימהית באופן כללי, אלא שהיא גם מגלמת סוג מסוים של אנטי-אם: המכשפה, מתוך פרשנות פמיניסטית של המכשפה כאישה בעלת כוח. לפיכך, המכשפה צריכה להיות דמות המהוללת דווקא בשל היעדר הקונפורמיזם, חוסר הציות ותחושת הכוח הכללית שלה; מכשפות איתגרו את הסמכות וההיררכיה הפטריארכלית, ואיימו על מערכות מין/מגדר הגמוניות. השקפה זו משייכת כישוף - ובהרחבה, ליידי מקבת' - לא לנבל ולרוע, אלא לגבורה.
היא מוכיחה את עצמה כנון-קונפורמיסטית מתריסה ובעלת כוח, המהווה איום מפורש על הממסד הפטריארכלי בכך שהיא מתמרנת את מקבת' לרצוח את המלך דאנקן, באמצעות הטלת ספק בגבריות שלו. למרות העובדה שהיא קוראת לו פחדן, מקבת' נותר מסויג עד אשר היא שואלת אותו: "איזו חיה רעה אם כך אילצה אותך לִפְנוֹת עם המִבְצע אלַי, אה? כשהעזת לעשות זאת, אז היית גבר: ואם תהיה יותר משהיית אז, תהיה כפליים גבר." בכך מחזקת ליידי מקבת' תפיסה גברית של כוח, אולם רק לאחר שטענה כי היא חסרת מין או בלתי נשית.
מבצעות
תפקידה של ליידי מקבת' נחשב לתפקיד מאתגר ותובעני, המיועד לשחקניות בעלות יכולות דרמטיות מרשימות.
בעולם
בין מי שנכנסו לדמותה היו השחקניות ויויאן לי שגילמה אותה בשנת 1955 ואיתה לורנס אוליבייה כמקבת; ג'ודי דנץ' ואיאן מקלן שגילמו את בני הזוג בשנת 1977; אלכס קינגסטון שכיכבה בתור ליידי מקבת' מול קנת בראנה בפסטיבל מנצ'סטר בשנת 2013 ושוב לתקופה מוגבלת בברודוויי בשנת 2014; ורות נגה שגילמה את התפקיד כשלצידה דניאל קרייג בתור מקבת' בהפקה המחודשת של המחזה בברודוויי בשנת 2022.
שחקניות בולטות נוספות ששיחקו את דמותה בסוף המאה ה-20 הן סימון סינורט, ויויאן מרצ'נט, ג'יין לאפוטייר, מגי סמית', הלן מירן וג'נט סוזמן.
בישראל
המחזה מקבת' הועלה מספר פעמים על במות ישראל.
בין היתר גילמו את תפקיד ליידי מקבת' חנה רובינא, בעת הצגתו לראשונה של המחזה בעברית, בתיאטרון הבימה, ב-12 באפריל 1954; רותי אסרסאי בהפקת המחזה בתיאטרון הקאמרי בחודש יולי 2013; ורוני עינב ב"מקבת' גרסה ללא מילים" שהועלתה בתיאטרון גשר בשנת 2018.
עיבודים קולנועיים
השחקנית ג'נט נולאן הופיעה בעיבוד הקולנועי של אורסון ולס למחזה משנת 1948
מריון קוטיאר גילמה את הדמות בעיבוד הקולנועי של ג'סטין קורזל משנת 2015, לצד מייקל פסבנדר בתור מקבת'.
פרנסס מקדורמנד גילמה את הדמות בסרט "הטרגדיה של מקבת" מול דנזל וושינגטון בתור מקבת' בבימויו של בעלה ג'ואל כהן, הסרט הראשון שבויים ללא אחיו איתן כהן.
גשר אדולף
גשר אדולף (בלוקסמבורגית: Adolphe-Bréck, בצרפתית: Pont Adolphe, בגרמנית: Adolphe-Brücke) הוא גשר קשתות במרכזה של לוקסמבורג, עיר הבירה של לוקסמבורג, ואחד מסמליה המוכרים. הגשר נושא מסלולים דו סטריים לרכבת קלה ולמכוניות ומדרכות מקבילות להולכי רגל. כמו כן מצוי בו מפלס נוסף לשימושם של רוכבי אופנים והולכי רגל.
הגשר
הגשר נטוי בגובה של 42 מטר מעל ערוצו העמוק של נהר הפטרוס (Pétrusse) והפארק שסביבו. בנייתו החלה בשנת 1900 והוא נפתח ב-1903. הגשר קרוי על שמו של אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג בשנים 1890-1905.
בני העיר מכנים את גשר אדולף "הגשר החדש", כאשר "הגשר הישן" הוא הפסרל, שנבנה 42 שנים לפניו, במהלך הרחבתה של העיר. עם השנים התברר כי הפסרל צר מלהכיל את התנועה המבקשת לעבור בו. על כן שכרה הממשלה ב-1896 את שירותיו של אלבר רודאנז' (Albert Rodange) הלוקסמבורגי כדי לתכנן גשר נוסף. מאחר שהוא לא היה מנוסה בבניית גשרים, צורף אליו הצרפתי פול סז'ורנה (Paul Séjourné). סז'ורנה הסכים עם האתר שבחר רודאנז' לבניית הגשר, אך הביא לשינוי תכנון הקשתות התומכות שלו. באורך של 153 מטר ועם קשת מרכזית באורך של 85 מטר היה זה גשר הקשתות הבנוי אבן הארוך ביותר בזמנו. עמודי הגשר וקשתותיו נבנו מאבן חול מקומית, ואילו משטח הגשר נוצק מבטון מזוין. תכנון הגשר הועתק לגשרים שנבנו לימים בעיר טולון שבצרפת ובעיר פילדלפיה שבארצות הברית.
במקור נשא הגשר פסי רכבת, אשר הוסרו במחצית השנייה של המאה ה-20. בשנים 2003--2004, לאחר שבדיקה העלתה כי הגשר ותמוכותיו נחלשו מאוד, הוא חוזק באמצעות לוחות פלדה.
בעקבות הפעלתה מחדש של רכבת קלה בעיר עבר הגשר הרחבה (ל-17.20 מטר) וחיזוק מסיביים על מנת שיוכל לשאת גם מסלול דו סטרי של פסי רכבת. לצורך כך נבנה לצידו גשר זמני מעל ערוצו של הפטרוס. בנוסף הותקן מתחתיו מפלס קל נוסף ממתכת, התלוי ממבנה האבן של הגשר. הוא משרת רוכבי אופניים והולכי רגל, שלמענם הותקנו במבואות הגשר כבשי גישה אל המפלס הנמוך. המפלס התחתון נפתח לתנועה ב-2018. בדצמבר 2020 החלה הרכבת הקלה לנוע על פני הגשר.
שלמה נורוק
שלמה נורוק (20 באוקטובר 1904 - 7 במאי 1955) היה בנקאי ישראלי, שייסד את בנק "נורוק אידלזק" שבשנות ה-90 של המאה ה-20 התמזג עם בנק מזרחי טפחות.
ביוגרפיה
ב-1938 ייסד עם חיים טוב את חברת הביטוח "נור-טוב", אך פעילותה הופסקה עקב מלחמת העולם השנייה. ב-1947 יסד את שכונת גבעת חולון מבין השכונות הראשונות בחולון.
נורוק נפטר ב-7 מאי 1955 בתל אביב, והותיר אחריו אשה, רחל לבית יודייקין, ושני ילדים. נורוק נקבר בבית העלמין קריית שאול.
שפות כרתווליות
השפות הכַּרְתְּווֶלִיּוֹת (ידועות גם כשפות דרום קווקזיות ואיבריות) הן משפחת שפות של הילידים בדרום הקווקז והן מדוברות בעיקר בגאורגיה. ישנם כ-5.2 מיליון דוברי משפחת השפות הזו בעולם, בהן קבוצות גדולות של דוברים ברוסיה, באיראן, בארצות הברית, באיחוד האירופי, בישראל, ובצפון־מזרח טורקיה. למשפחת השפות הכרתווליות אין קשר ידוע לשום משפחת שפות אחרת, מה שהופך אותה לאחת ממשפחות השפות העיקריות בעולם.
השפה המדוברת ביותר בשפות אלו היא הגאורגית. המקור הספרותי הקדום ביותר בכל שפה כרתוולית היא הכתובות הגאורגיות העתיקות של ביר אל-קוט, שנכתבו בכתב עתיק במנזר הגאורגי שהיה פעם בסמוך לבית לחם, ומתוארך לבערך שנת 430 לספירה. כתבים גאורגיים משמשים לכתיבת כל השפות הכרתווליות.
מעמד חברתי ותרבותי
גאורגית היא השפה הרשמית של גאורגיה (המדוברת על ידי 90% מהאוכלוסייה) והשפה העיקרית לשימוש בתחומי הספרות והעסקים בגאורגיה. לגאורגית אלפבית מקורי וייחודי, והטקסט הספרותי העתיק ביותר ששרד הוא מהמאה ה-5 לספירה. ייתכן והכתב הגאורגי הישן נגזר מהכתב היווני.
מגרלית נכתבה עם האלפבית הגאורגי מאז 1864, במיוחד בתקופה שבין 1930 ל-1938, כאשר המגלרים נהנו מאוטונומיה תרבותית.
לאזית נכתבה בעיקר בין 1927 ל-1937, וכעת שוב בטורקיה באמצעות האלפבית הלטיני. אולם לאזית הולכת ונעלמת כיוון שדובריה משתלבים בחברה הטורקית המרכזית.
מיון
משפחת השפות הכרתווליות מורכבת מארבע שפות הקשורות זו לזו:
לא הוכח קשר בין השפות הכרתווליות לשפות אחרות, כולל צפון מערב קווקז ו/או צפון מזרח קווקז. על פי ההשערה הנוסטרטית, בה דוגלים איליץ'-סוויטץ' ובית ספרו, שש משפחות השפות האלטאיות, האוראליות, ההודו-אירופיות, הדרווידיות, האפרו-אסיאתיות והכרתווליות חוזרות לשפת מקור משותפת ולכן הן קשורות גנטית. עם זאת, מחקרים אחרים מצביעים על כך שהקשר בין המשפחות הגרעיניות הוא כה מועט עד כי נראה שהוא למעשה נובע מצירופי מקרים.
לעיתים קרובות הצביעו על קווי דמיון דקדוקיים מסוימים עם בסקית, במיוחד בהטיות השם. עם זאת, ההשערה של מערכת יחסים, הנוטה גם לקשור את השפות הקווקזיות עם שפות אחרות שאינן הודו-אירופיות ולא-שמיות של המזרח הקרוב של ימי קדם, נחשבת בדרך כלל כחסרת ראיות חותכות.
סיווג שמות עצם
לשפות הכרתווליות יש מין דקדוקי המבוסס על חי מול דומם וסיווג אובייקטים כישות אינטליגנטית ("מי" ) ולא אינטליגנטית ("מה").
פועל
פעלים כתוולנים יכולים לציין שלושה גופים, ראשון שני ושלישי. מבצע הפעולה נקרא הנושא והמושפעים מהפעולה הם האובייקטים ( מושאים ישירים או עקיפים).
יומני היקר
יומני היקר היא תוכנית טלוויזיה ישראלית המבוססת על הפורמט האמריקאי "The Mortified Guide" של נטפליקס. התוכנית משודרת בערוץ כאן 11 החל מדצמבר 2020.
מבנה התוכנית
בכל פרק מספר אנשים (אנונימיים ולעיתים גם מפורסמים) מופיעים על במה מול קהל, ומקריאים קטעים שכתבו בגיל ההתבגרות (ביומן, בלוג וכדומה), וחושפים את הרגעים שלהם מהתקופה.
על-קבוצת SAR
תומאס קלבייר-סמית טבע ב-2010 את המונח "Harosa" כתת-ממלכה והוא הראשון שצירף את כל הקבוצות האלה במחקר כולל. אדל ונוספים המשיכו את עבודתו של קלבייר-סמית ב-2012 והגדירו על העל-קבוצה SAR כקבוצה מונופילטית. בעבודה הם הגדירו אותה כך:
מטרתו העיקרית של קלייד זה הוא להראות את הקרבה בין הקבוצות השונות המרכיבות אותו ואת מוצאן המשותף.
שמואל ריניש
שמואל ריניש (25 במאי 1938 – 29 בספטמבר 2009) היה ראש המועצה החמישי של המועצה המקומית נשר בין השנים 1978-1989.
חייו
ריניש נולד בעיר צ'רנוביץ שברומניה (היום באוקראינה). במלחמת העולם השנייה חי חלק מהזמן בגטו, ולאחר סיום המלחמה עבר ביחד עם הוריו לרומניה.
ב-1 באוקטובר 1950 עלה ביחד עם משפחתו לישראל. המשפחה שוכנה במעברת בת גלים שבחיפה. בתחילה למד בבית הספר הדתי ברכסים ולאחר ששליטתו בשפה העברית השתפרה עבר ללמוד בבית הספר היסודי בבת גלים. ריניש סיים את בית הספר התיכון "גמנסיה ביאליק" בחיפה ואת שירותו הצבאי עשה בהנדסה קרבית. לאחר פציעתו בפעולה הועבר לשירות ביחידה עורפית.
לאחר שירותו הצבאי עבד כתמחירן בחברת מקורות ובמקביל היה חבר המועצה המקומית נשר כנציג מפלגת מפא"י. בפברואר 1974 נבחר לסגן ראש מועצת נשר.
בשנת 1978 גבר על ישראל קולס בבחירות אישיות לראשות מועצת נשר. ריניש היה ראש המועצה מטעם מפלגת העבודה עד 1989. בבחירות בתחילת 1989 הפסיד ריניש לדוד עמר מהליכוד. לאחר מכן שימש במשך שנתיים כנציב תלונות הציבור בהסתדרות ולאחר מכן שימש כמזכיר המועצה המקומית עתלית.
בנוסף לתפקידיו מונה כחבר בוועדות שונות כגון: ועדת לקביעת מעמד עירוני ביישובים שונים, חבר הוועדה הקרואה של ירכא, וכן נציג ציבור בבית הדין לעבודה בחיפה.
בשנותיו האחרונות פעל במסגרת המאבק לסיוע לנזקקים ולניצולי שואה, וכחבר בצוות המשא ומתן עם הממשלה להשגת זכויות לניצולי שואה. הוא מונה גם להיות סגן יו"ר "הקרן לרווחת נפגעי שואה". בנוסף לתפקידו זה שימש גם כיו"ר התאחדות עולי רומניה בחיפה.
בספטמבר 2013 לאחר שיפוץ ושיקום "פארק גבעת עמוס", השוכן בין שכונת "גבעת עמוס" ושכונת בן דור, הסבה עיריית נשר את שם הפארק לשם "פארק שמואל", על שמו של שמואל ריניש, שעבר להתגורר בשכונה בשנת 1973 בימיה הראשונים.
היה אב לשני ילדים, וסב לשישה נכדים.
בנג'מין רוברט היידון
בנג'מין רוברט היידון (באנגלית: Benjamin Haydon; 26 בינואר 1786 – 22 ביוני 1846) היה צייר בריטי שהתמחה בתמונות היסטוריות גדולות, אף שצייר כמה נושאים ודיוקנאות של זמנו. הוא סבל מבעיות כלכליות לאורך חייו, שהובילו למספר תקופות מאסר בגין חוב. הוא התאבד בשנת 1846.
הוא העביר הרצאות על אמנות וניהל יומנים נרחבים שהתפרסמו לאחר מותו.
ראשית חייו
היידון נולד בפלימות', בנם היחיד של בנג'מין רוברט היידון, מדפיס ומוציא לאור מצליח, ואשתו מרי, בתו של הכומר בנג'מין קובלי, בדבון. בגיל צעיר הוא גילה יכולת ללימודים, שטופחה בקפידה על ידי אמו. בגיל שש הוא הוכנס לבית הספר בפלימות', והמשיך בבית הספר תיכון בפלמפטון, שם קיבל סר ג'ושוע ריינולדס את מרבית השכלתו. קריאת הספר של אלבינוס עוררה בו אהבה לאנטומיה, ומילדותו רצה להיות צייר.
מלא מרץ ותקווה, הוא עזב את הבית, ב־14 במאי 1804, ללונדון, שם נכנס לבתי הספר המלכותיים של האקדמיה. בשנת 1807, בגיל 21, הציג היידון לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות את הציור "המנוחה במצרים", אותו קנה תומאס הופ כעבור שנה לחדר המצרי בבית העירוני שלו. זו הייתה התחלה טובה עבור היידון, אשר זמן קצר לאחר מכן קיבל משימה מלורד מולגרב והזמנה לסר ג'ורג' ביומונט. בשנת 1809 סיים את תמונתו של דנטאטוס, אף על פי שהגדילה את תהילתו, הביא למריבה לכל חייו עם האקדמיה המלכותית, שהוועדה שלה תלתה אותה בחדר צדדי קטן במקום באולם הגדול. באותה שנה הוא לקח על עצמו את תלמידו הראשון, צ'ארלס לוק איסטלייק, לימים דמות מובילה בממסד האמנות הבריטי.
הקשיים הכלכליים שנמשכו כל חייו החלו בשנת 1810, כאשר בתגובה לכך שהיידון זכה להצלחה מסחרית מסוימת, הפסיק אביו לשלם לו את הקצבה השנתית בסך 200 פאונד. הוא גם היה מעורב בסכסוכים עם ביומונט, עבורו צייר תמונה של מקבת', ועם ריצ'רד פיין נייט, שהכעיס את היידון בכך שהוא הכחיש את הערך האסתטי וגם את הערך הכספי של הפסלים מהפרתנון, שהובא באותו הזמן לבריטניה על ידי לורד אלגין.
היידון הוקסם מ"שיש אלגין", והאמין שהם מספקים עדויות לכך שאמנים יוונים קדומים למדו אנטומיה. "פסק הדין של שלמה", ההפקה הבאה שלו, נמכר תמורת 700 פאונד לשני בנקאים בפלימות', ההכנסה לא הספיקה כדי לשלם את כל חובותיו, אך היא שמרה על האשראי שלו, ואפשרה לו להמשיך וללוות.
שיא הקריירה
בסוף מאי 1814 ניצל היידון את הפסקת פעולות האיבה עם צרפת כדי לבקר בפריז יחד עם חברו דייוויד וילקי, ולראות את אוספי האמנות שנאסף על ידי נפוליאון מרחבי אירופה במוזיאון הלובר. הרבה ממה שראה שם איכזב אותו: הוא תיאר את ההשתנות של רפאל, ציור שרצה במיוחד לראות, כ"קטן וחסר חשיבות". באולפן של פרנסואה ג'רארד ראה דיוקן של נפוליאון, והחל לפתח קסם למנהיג הצרפתי המובס, אם כי בניגוד לכמה מחבריו הרדיקליים יותר כמו ויליאם הזליט, היידון מעולם לא העריץ אותו פוליטית.
כשחזר לאנגליה, הוא צייר את "כניסתו של ישו לירושלים", שלימים היה הגרעין של הגלריה האמריקאית לציור, שהוקם על ידי בן דודו ג'ון האווילנד מפילדלפיה. בעודו מצייר יצירה גדולה אחרת, "תחייתו של לזרוס", הבעיות הכלכליות שלו גברו, והוא נעצר אך לא נכלא. באוקטובר 1821 הגדיל את התחייבויותיו כאשר נישא למרי היימן, אלמנה עם שני ילדים צעירים, אותה הכיר כבר שנים אחדות. בשנת 1823 שהה היידון חודשיים בכלא בגין חוב, שם קיבל מכתבי נחמה ממעריציו. בהיותו שם, הוא הגיש עתירה לפרלמנט לטובת מינוי "ועדה שתחקור את מצב עידוד הציור ההיסטורי", שהוצגה על ידי לורד ברום.
במהלך 1825, בעקבות הסכם לתמיכה כספית בו עם עורך דינו, תומאס קירסי, פנה היידון, לציור פורטרטים, ובתחילה זכה להצלחה ניכרת. עבודותיו בז'אנר זכו לביקורת קשה בעיתון השבועי של תיאודור הוק ג'ון בול. מאוחר יותר האשים היידון את המאמר באובדן קהל הלקוחות שלו, וצנח לחוב בלתי ניתן לניהול. לאחר תקופת כליאה שנייה בשנת 1827, הוא צייר ציור בהשראת אירוע שהיה עד שם, והתמונה נקנתה על ידי המלך ג'ורג' הרביעי תמורת 500 ליש"ט. מעודד מהצלחה זו, הוא צייר תמונה נוספת, וחזר לבית הסוהר כדי להכין ציורים של כמה מהאסירים. ציור שלישי של החיים באותו הזמן, הראה את הקהל במופע של תיאטרון בובות, בתקווה שהמלך יקנה יצירה זו. התמונה לא נקנתה, והוא האשים את יועץ המלך ויליאם סגווייה.
כתומך ברפורמה בפרלמנט, היה לו רעיון לצייר בד גדול מפגישה פוליטית ונאומו של תומאס אטווד, מנהיג האיחוד הפוליטי של בירמינגהם. ניסיונות גיוס מנויים למימון הציור נכשלו, ורק סקיצות בוצעו, אך היידון אכן קיבל עמלה מראש הממשלה החדש, לורד גריי, לתמונת האירוע הרפורמי שנערך בגילדהול. הציור הושלם בשנת 1834 והכיל 597 דיוקנאות בודדים. הוא גם עשה ציור של הפגישה של האגודה למלחמה בעבדות, עכשיו בגלריית הדיוקנאות הלאומית.
שנים מאוחרות
היידון התפרסם כמרצה לציור, ומשנת 1835 ואילך נסע ברחבי אנגליה וסקוטלנד בסיורי הרצאות. הוא ערך מבצעים לקישוט מבני הציבור במדינה בציורי היסטוריה המציגים את פאר העבר של האומה, ותוך שלושה ימים מרגע הרס ארמון ווסטמינסטר בשריפה, בשנת 1834 ביקר את ראש הממשלה, לורד מלבורן, על מנת לשכנע אותו בחשיבות החסות הממשלתית לאמנות, במיוחד ביחס להזדמנויות שמציעה הבנייה המחודשת שהאסון הביא. אף על פי שתוכנית בנוסח הצעותיו בוצעה למעשה בבתי הפרלמנט, להיידון לא היה חלק בכך. כאשר בשנת 1843 נערכה תערוכה באולם ווסטמינסטר, לבחירת עיצובים לציורים לקישוט בתי הפרלמנט, הוא הגיש שני סטים מצוירים - אך הם לא הוזמנו ולא נמצאו מתאימים.
מותו
קשייו התגברו עד כדי כך שחובותיו הגיעו ליותר מ-3,000 לירות שטרלינג. הוא היה מאוכזב וחסר תקווה, והוא התאבד. הוא השאיר אלמנה ושלושה ילדים ששרדו, שנתמכו בנדיבות על ידי חבריו, בהם סר רוברט פיל, הרוזן ד'אורסי, תומאס טלפורד ולורד קרלייל.
הוא נקבר בכנסיית סנט מרי, פדינגטון, לונדון. בשנת 1885 בית העלמין הוסב לפארק. מצבתו היא אחת האבנים השמורות הבודדות ועל אף שנשחקה, שמו עדיין קריא.
מורשת
בשנת 1839 החל היידון לעבוד על אוטוביוגרפיה, תוך שהוא שואב חומרים מיומניו הנרחבים. לפני מותו השלים את סיפור חייו עד שנת 1820. הוא פורסם בשלושה כרכים בשנת 1853, בעריכת טום טיילור, עם חומרים נוספים מהיומנים, בכותרת "חייו של בנג'מין רוברט היידון", הצייר ההיסטורי, מתוך האוטוביוגרפיה שלו וכתבי העת.
חומר אפל בראיוני
באסטרונומיה ובקוסמולוגיה, חומר אפל בראיוני הוא סוג תאורטי של חומר אפל המורכב מבראיונים. לפי תצפיות רבות, רק אחוז קטן מכלל החומר האפל ביקום עשוי להיות בראיוני.
סקירה ומאפיינים
בדומה לחומר האפל הרגיל והמוכר, חומר אפל בראיוני אינו ניתן לגילוי על ידי קרינה אלקטרומגנטית הנפלטת ממנו, אך ניתן להסיק את קיומו ואת נוכחותו מההשפעות הכבידתיות שלו על החומר הרגיל. בניגוד לרוב ההנחות, צורה זו של חומר אפל מורכבת מבראיונים, כנראה מחלקיקים תת-אטומיים כבדים כמו פרוטונים ונייטרונים, או לפחות שילובים מסוימים שלהם (כולל אטומים רגילים), אשר בונים סוג חדש של חלקיקים שאינם פולטים קרינה אלקטרומגנטית. הנחה נוספת היא שעקב כך שמדובר בחלקיקים בראיונים חדשים ולא מוכרים למדע, גם סוג הקרינה שלהם היא חדשה ואינה נמצאת בספקטרום האלקטרומגנטי כפי שמוכר למדע.