cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נסיגת צה"ל מסיני ומעזה (1956–1957)
"מלכות ישראל השלישית"
בדיון שנערך בכנסת לאחר הנאום, הביע פרץ ברנשטיין, ראש הציונים הכלליים, "הוקרה מיוחדת" לממשלה. ישראל גלילי, ראש "אחדות העבודה", ומאיר יערי, ראש מפ"ם, כמו גם מנהיגי הדתיים, הפרוגרסיבים ונציג הדרוזים, תמכו בקו הממשלה ודחו את האשמות ברית המועצות. מנחם בגין, מנהיג תנועת החרות, קרא אל עבר שולחן הממשלה "יישר כוחכם!". כל חברי הכנסת, מלבד נציגי מק"י (88 נגד 3), הצביעו בעד החלטה המאמצת את עיקרי הנאום.
התפתחויות בינלאומיות
בעת שבישראל שררה אווירת הניצחון, חלו התפתחויות בינלאומיות שחרצו את גורל המערכה. ב-6 בנובמבר 1956 נערכו בחירות לנשיאות ארצות הברית והנשיא דווייט אייזנהאואר נבחר לתקופת כהונה שנייה, ברוב שהיה מבין הגדולים בתולדות ארצות הברית. אייזנהאואר לא היה עוין למדינת ישראל, אך גם לא היה מידידיה המובהקים. הוא העדיף את האינטרס האמריקאי של חיזוק מעמדה של ארצות הברית במדינות ערב ואזור המזרח התיכון. הנשיא, ויותר ממנו מזכיר המדינה שלו ג'ון פוסטר דאלס, צידדו בהקמת בריתות אזוריות כדוגמת ברית בגדאד שהוקמה בשנת 1955 והייתה ברית צבאית ומדינית בין בריטניה, עיראק, טורקיה, פקיסטן ואיראן. היבחרו ברוב גדול והעובדה כי נבחר לתקופת כהונה אחרונה ולא יתמודד יותר על הנשיאות, הקנתה לו חופש פעולה מרבי. הנשיא לא היה שבע רצון מההתקפה המשולבת על מצרים, זו הישראלית במבצע סיני, וזו הבריטית-צרפתית במבצע מוסקיטר. הוא ראה את העובדה כי ההתקפות נערכו בתקופת מערכת הבחירות שלו, כניצול לרעה של ההזדמנות לפעול כשנשיא ארצות הברית אינו פנוי למהלכים מדיניים.
בברית המועצות שלט אז הצמד ניקיטה חרושצ'וב, מזכיר המפלגה הקומוניסטית, ולצדו ראש הממשלה ניקולאי בולגנין, שניהלו מדיניות בינלאומית קשוחה ודיכאו בכוח את המרד ההונגרי שהתחולל באותה עת. הם נקטו מדיניות פרו-ערבית וחימשו את מצרים בנשק רב. ההנהגה הסובייטית ראתה פגיעה חמורה באינטרסים שלה במזרח התיכון מההתקפות על מצרים וכן מן העובדה כי במבצע סיני הושמדה ונלקחה שלל כמות כבירה של נשק סובייטי, דבר שהיה בו גם משום פגיעה ביוקרתה. ב-4 בנובמבר 1956 השתלטו טנקים סובייטים על בודפשט ו"הצבא האדום" דיכא סופית את המרידה בהונגריה, ולמחרת, ב-5 בנובמבר, שיגר בולגנין אגרות חריפות לראשי ממשלות צרפת, בריטניה וישראל. האגרות לאנתוני אידן, ראש ממשלת בריטניה, ולגי מולה, ראש ממשלת צרפת, הגדירו את פעולתן במלחמה כתוקפנות. נאמר בהן: שתי המדינות ראו באגרת הזו איום גלוי של שימוש בטילים גרעיניים נגדן. באו"ם פשטה תחושת סכנה של מלחמת עולם שלישית, ועל בריטניה וצרפת הופעל לחץ כבד להפסיק את המלחמה, בעיקר מצד נשיא ארצות הברית.
בניגוד לאיגרות שנשלחו לראשי ממשלות בריטניה וצרפת, האיגרת לראש ממשלת ישראל הייתה בעלת נימה גסה ותוקפנית. היא נפתחה בגינוי "התוקפנות המזוינת" של ישראל ובציטוט החלטת עצרת האו"ם בדבר הפסקת אש ונסיגה מידית. בולגנין כתב כי על אף החלטה זו, "ממשיכה ממשלת ישראל לפעול כמכשיר בידי כוחות אימפריאליסטיים חיצוניים בהרפתקה חסרת הגיון, כשהיא מתגרה בכל עמי המזרח... ובכל העמים שוחרי השלום בעולם". הוא האשים את ישראל כי בהצהרות "אהבת השלום" שלה, היא שאפה "רק להרדים ערנות העמים האחרים, בהכינה התקפה בוגדנית על שכנותיה לפי רצון זר, ופעלה לפי הוראות מן החוץ". האיגרת הבוטה פתחה, בניגוד לנוהל המקובל בהתכתבות שבין ראשי מדינות, במילים "אדון ראש ממשלה" ללא כל הקדמה של מילות נימוס, והסתיימה בחתימתו של בולגנין ללא מילות סיום. ב-7 בנובמבר כתב בן-גוריון ביומנו על האיגרת של בולגנין: "אילולא היה שמו חתום [עליה], הייתי יכול לחשוב שזו נכתבה על־ידי היטלר, ואין הבדל רב בין התליינים האלה".
ב-6 וב-7 בנובמבר הפעילה ברית המועצות מבצע של לוחמה פסיכולוגית ומערכת הטעייה מתוחכמת שנועדה לזרוע פחד. היא הפיצה שמועה כי היא מגייסת "מתנדבים" סובייטים שישרתו בצבא המצרי כטייסים, תותחנים ושיריונאים, וכי "מתנדבים" כאלה כבר פועלים בסוריה. היא הפיצה ידיעות כוזבות על שייטת סובייטית שביקשה לעבור בדרדנלים ולהיכנס לים התיכון, על צוללות סובייטיות ואנשי צפרדע שהגיעו לנמל אלכסנדריה, על טייסות סובייטיות שחלפו מעל טורקיה בדרך לסוריה, ועל כוונה להרוס כליל את ישראל בהפצצה אווירית בתוך 24 שעות. סכנת ההתערבות הסובייטית עוררה אימה בהנהגה הישראלית.
נאומו של בן-גוריון בכנסת ב-7 בנובמבר עורר תגובות נרגזות מהעולם, ובאותו ערב הצביעה עצרת האו"ם ברוב של 65 קולות נגד קולה של ישראל ועשרה נמנעים, כי על ישראל לסגת מסיני ללא תנאים. שעתה ההצבעה בעצרת האו"ם הייתה 02:45 לפי שעון ישראל, ולכן הדברים הובאו לידיעת בן-גוריון רק למחרת, בבוקר 8 בנובמבר. בשנת 1966 התוודה בן-גוריון בפני חוקר שבא לראיינו, כי טעה בהשמעת אותו נאום בכנסת, והסביר: "הניצחון היה מהיר מדי. הייתי יותר מדי שיכור ניצחון".
הנאום לאומה
יממה לאחר נאומו של דוד בן-גוריון בכנסת, ב-8 בנובמבר נהפכה הקערה על פיה. מאז שעות הערב המוקדמות חזר קול ישראל, מדי כמה זמן, על הודעה כי בקרוב צפויה הודעה של ראש הממשלה לאומה. שעות הערב חלפו בזו אחר זו, כשהמתח בציבור גובר. שעות ההמתנה הרבות לא היו לצורך השגת אפקט דרמטי לנאום, אלא נגרמו בגלל איחור בקבלת אישור אמריקאי לפרסם בפומבי את איגרתו של הנשיא, שנגרם עקב קלקול במערכת הקשר שבין מחלקת המדינה לבין שגרירות ארצות הברית בישראל. רק בשעה 00:30 בלילה עלה בן-גוריון לשידור ונשא נאום לאומה:
בן-גוריון הגיע לעיקר נאומו והודיע כי שתי החלטות האו"ם הועברו לישראל במלואן בבוקר יום נאומו וכי קיבל שתי איגרות, האחת מראש ממשלת ברית המועצות ניקולאי בולגנין והשנייה מנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר. ראש הממשלה הוסיף כי כינס את כל נציגי הסיעות בכנסת (למעט סיעת מק"י) ומסר להם על המתרחש, וכי הממשלה התכנסה באותו יום פעמיים וקיבלה החלטה. בן-גוריון ציטט את שתי האיגרות.
חילופי האיגרות עם בולגנין
איגרתו של ראש ממשלת ברית המועצות הייתה החמורה בין השתיים. נאמר בה בין היתר:
בהמשך הופיע איום על עצם קיומה של מדינת ישראל:
האיגרת הסתיימה בדרישה כי "כל עוד לא מאוחר מדי" תפסיק ישראל את כל הפעולות הצבאיות נגד מצרים ותוציא את צבאה מן הטריטוריה המצרית. וכאן ציינה האיגרת את הצעד המעשי הראשון שנקטה ברית המועצות בכך שהחליטה להחזיר מיד את השגריר הסובייטי בישראל, אלכסנדר אברמוב, לברית המועצות. האיגרת הסתיימה במילים:.
בן-גוריון קרא את תשובתו לבולגנין:
בן-גוריון סיים לקרוא את איגרתו של ראש ממשלת ברית המועצות מבלי להגיב כלל על דרישת הנסיגה, ועבר לקרוא את איגרתו של נשיא ארצות הברית.
חילופי האיגרות עם אייזנהאואר
בתום קריאת שתי האיגרות הגיע בן-גוריון לעיקר. הוא קרא את תשובתו לנשיא ארצות הברית, שבה הודיע לו במפורש על נסיגת כוחות ישראל ממצרים:
סיום הנאום
לסיום פנה בן-גוריון אל הלוחמים במערכה:
רושם הנאום על הציבור
האיום המפורש באיגרת של בולגנין על עצם קיומה של המדינה, המחיש לציבור את גודל הסכנה שנמנעה על ידי החלטת הנסיגה. הציבור גם הבין מאיגרתו של נשיא ארצות הברית, כי הפעם לא תעמוד ארצות הברית לימין ישראל. בימים שלאחר נאומו של ראש הממשלה השתרר הלך רוח של דכדוך בציבור הישראלי. הרגשת הניצחון חלפה כבמחי יד. השינוי המהיר והחד בין רוממות דבריו של בן-גוריון בהודעתו יום קודם לכן בכנסת, לבין הודעתו על הנסיגה בנאומו הלילי לאומה, בהפרש של יממה בלבד, גרם לתחושה קשה. הציבור הישראלי קיבל בתדהמה את התפנית החדה שבהחלטת הנסיגה מסיני, אך גם בהבנה את המניעים שגרמו להחלטה, והתחושה בציבור הייתה כי בהחלטה זו נמנע סיכון גדול למדינה. הלך רוח זה בא לידי ביטוי במאמרו של העיתונאי הבכיר משה ז"ק "הנסיגה וההתקדמות" שהתפרסם במעריב ב-9 בנובמבר 1956. לא היו כל הפגנות מחאה ברחבי המדינה, וב-14 בנובמבר אישרה הכנסת את ההחלטה ברוב קולות, בהתנגדות תנועת החרות שכינתה את החלטת הנסיגה "כניעה ללא תנאי" והתרעמה על כך שהיא נתקבלה ללא דיון בכנסת.
משלוש מטרות המבצע שהציג בן-גוריון בנאומו, ושלדבריו שלושתן עתידות להתקיים, מומשו לבסוף רק שתיים: השמדת הכוח המצרי שאיים על ישראל וחופש השיט במפרץ אילת. אולם בעתיד לבוא יתברר כי לא הושג "שחרור שטח המולדת שנתפס על ידי המצרים", כשכוונתו של בן-גוריון הייתה לרצועת עזה, ואילו חופש השיט בתעלת סואץ הושג רק בחלקו, באמצעות העברת סחורות לישראל בספינות זרות, תוך הפרעות ושיבושים מצד המצרים.
הנסיגה והמאבק המדיני
צה"ל לא החל בנסיגה מיד לאחר הודעת ראש הממשלה, אלא המתין עד התארגנותו של כוח החירום של האו"ם. ב-15 בנובמבר התחיל תהליך הנסיגה. ביום זה הגיעו למצרים כוחות החלוץ של כוח החירום של האו"ם. באותו יום הגיעה לממשלת ישראל איגרת נוספת של ניקולאי בולגנין. בנוסף לדרישה החוזרת לנסיגה באה הפעם דרישה חדשה – כי ישראל תשלם פיצויים למצרים. האיגרת באה בתשובה לאיגרתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון מ-8 בנובמבר ובולגנין התנצח בה עם טענותיו של בן-גוריון, וטען כי לא מדינות ערב הן התוקפניות, אלא ישראל היא התוקפנית. האיגרת נשלחה לאחר שבן-גוריון כבר הודיע על נסיגת כוחות ישראל ממצרים ועל כן נימתה פחות חריפה מזו של איגרתו הקודמת של בולגנין. הוא ציין כי ברית המועצות קיבלה לתשומת לבה את הסכמת ישראל להוציא כוחותיה ממצרים, אך עם זאת הדגיש את הצורך "לאחוז באמצעים שימנעו פרובוקציות חדשות מצד ישראל".
כעבור יומיים השיב בן-גוריון לאיגרת וכתב כי מצרים היא זו שממנה מגיעים פיצויים למדינת ישראל על הפלישה בשנת 1948, על החרם הכלכלי, על ההסגר הימי, על מאות הנרצחים הישראלים מפעולות הפדאיון ועל הנזקים שנגרמו על ידם.
ממשלת ישראל האמינה עדיין כי אפשר להתמקח לא רק על קצב הנסיגה אלא גם על היקפה, וכי ניתן יהיה לשמור על הישגים טריטוריאליים מסוימים, בעיקר על רצועת עזה, שלה קרא בן-גוריון בנאומו הלילי "שטח המולדת שנתפס על ידי המצרים", ועל הדרישה שייאסר על צבא מצרים לחזור לשטחים שיפונו. נציגי ישראל ערכו בארצות הברית מבצעי הסברה רחבים והצליחו לגייס לטובת דרישות ישראל קולות רבים בקונגרס האמריקאי ובתקשורת, אבל ממשלו של הנשיא אייזנהאואר, שהבחירות היו כבר מאחוריו, לא הושפע מכך והתעקש על נסיגה ישראלית מלאה. הממשל סירב לתמוך בדרישת ישראל לקשור את הנסיגה עם הסכם ישראלי-מצרי על הפסקת הלוחמה, ונציגיו באו"ם תמכו במזכיר האו"ם דאג המרשלד שתבע נסיגה ישראלית מלאה, כולל מעזה, לפני כל משא ומתן על הסדר.
כבר ב-11 בנובמבר וב-12 בנובמבר התחוללו התפרעויות ברפיח, לאחר שנערכו חילופי כוחות בין יחידות צה"ל שהחזיקו בעיר והתושבים סברו כי צה"ל עומד להתפנות מן העיר. מיריות חיילי צה"ל לעבר המתפרעים נהרגו ונפצעו כ-30 מן התושבים.
כדי לחזק את מעמדה של ישראל ברצועת עזה החלו פעולות ממשל מזורזות ברצועה; משטרת ישראל התמקמה בערי הרצועה, אורגנו עבודות צבוריות, סופקו מוצרי מזון במחירים מוזלים וב-26 בנובמבר כוננה מועצת עיר חדשה בעזה בראשותו של נכבד מקומי בשם רושדי אל-שאווה, מי שכיהן בעבר כראש עיריית עזה בשנים 1939–1951. בסוף נובמבר חודשה תנועת האוטובוסים בין עזה לבין ח'אן יונס ובית חאנון.
הלך הרוח במדינה היה כי פעולות ממשל אלו תחזקנה את אחיזתה של ישראל ברצועה וישראל תמשיך להחזיק בה. בעיתון "דבר" מ-27 בנובמבר 1956 הופיע תיאור אידילי של החיים בעזה תחת שלטון ישראל:
במקביל המשיכה ישראל במאמצים מדיניים להגיע לידי הסכמה בדבר השארתה של רצועת עזה בשלטון ישראל.
ב-22 בנובמבר הודיעה שרת החוץ גולדה מאיר למזכיר האו"ם דאג המרשלד כי כוחות ישראל נסוגו כבר "לכל אורך חזית סיני במקומות שונים ובמרחקים שונים".
במשך חודש דצמבר 1956 נמשכה נסיגה איטית של כוחות צה"ל מסיני, תוך לחץ כבד של האו"ם להחיש את הנסיגה. מזכיר האו"ם דאג המרשלד הודיע באיגרת לשרת החוץ גולדה מאיר כי "בשום פנים ואופן לא ארשה עיכוב הפינוי בהתאם לדרישתה הבלתי מסויגת וללא תנאים של העצרת". ב-2 בדצמבר הודיעה ישראל לאו"ם כי הושלם הפינוי של 50 הקילומטרים הראשונים מזרחית לתעלת סואץ כולל מעבר המיתלה. ב-5 בדצמבר חצה גדוד יוגוסלבי מכוח האו"ם את תעלת סואץ והחל לנוע לעומק סיני. ב-8 בדצמבר הודיעה ברית המועצות כי לאור הפינוי של הכוחות הבריטיים, הצרפתיים והישראלים, לא יישלחו מתנדבים סובייטיים למצרים. בזאת הוסר איום ההתערבות הצבאית הישירה של ברית המועצות באזור, במסווה של משלוח מתנדבים, שהיה בין הסיבות שהביאו להחלטת הנסיגה הישראלית. ב-17 בדצמבר החל צה"ל לפנות כוחותיו ל-25 קילומטרים נוספים.
תוך כדי הנסיגה האיטית עשתה ישראל מאמצים להגיע להסכמה עם האו"ם וארצות הברית להשיג הבטחה כי צבא מצרים לא יחזור לשטחי סיני שיפונו, אך ללא הצלחה. ב-3 בדצמבר הודיעה שרת החוץ גולדה מאיר בשידור טלוויזיה בארצות הברית כי ישראל מנהלת משא ומתן עם האו"ם בדבר נסיגה סופית מרצועת עזה, אך דורשת התחייבות כי כוחות צבא מצרים לא יחזרו בדיוק לאותם מקומות בהם היו לפני המבצע.
ב-29 בדצמבר נפגשה שרת החוץ גולדה מאיר עם מזכיר המדינה האמריקאי ג'ון פוסטר דאלס בוושינגטון הבירה והוא הביע בפניה את מורת רוחו על מה שכינה "הניסיון להציג תנאים להחלטת הפינוי של האו"ם" והדגיש בפניה בתוקף כי על ישראל לבצע נסיגה מלאה לקווי שביתת הנשק.
ב-8 בינואר 1957 השלימה ישראל את פינוי כוחותיה מכל השטחים שכבשה ממערב לאל עריש, אך ניסתה לעכב את המשך הנסיגה בדרישה לערבויות בינלאומיות נגד תוקפנות מצרית חדשה בטרם תמשיך לסגת, אך ארצות הברית תבעה כי קודם תושלם הנסיגה עד לקווי שביתת הנשק ורק אז יהיה דיון בערבויות.
בישראל התעורר ויכוח ציבורי ומפלגתי בשאלת המשך הנסיגה. מפלגות האופוזיציה, ובראשן תנועת החרות בהנהגתו של מנחם בגין, התנגדו להמשך הנסיגה. גם מפלגת אחדות העבודה, שהייתה חברה בממשלה, התנגדה להמשך הנסיגה מצפון סיני והצביעה נגדה בממשלה, אך בהצבעה בכנסת, ב-15 בינואר, שמרה על משמעת קואליציונית והצביעה נגד הצעת תנועת החרות להביע אי אמון בממשלה. ההצעה נפלה ברוב של 63 קולות של כל סיעות הקואליציה וכן מק"י והסיעות החרדיות ובהימנעות סיעת הציונים הכלליים, כנגד 11 קולות סיעת חרות.
הוויכוח שקדם להצבעה עורר מחדש מחלוקות אישיות ואידיאלוגיות. בעל ההצעה מנחם בגין הגדיר את הנסיגה כ"בשורת איוב" וקרא לעברו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון: "בשם אלוהים – לך!", רמז לקריאתו של לאופולד אמרי לעבר ראש הממשלה הפייסן נוויל צ'מברלין בפרלמנט הבריטי במאי 1940. בן-גוריון השיב כי הוא מסרב להתווכח "עם האומה ועם אלוהים", שבשמם לדבריו התיימר בגין לדבר וכינה את בגין בתואר "מפקד תנועת החרות".
ב-15 בינואר יצאו כוחות צה"ל מאל עריש. הרמטכ"ל רב-אלוף משה דיין היה יחד עם הכוחות המפנים, ולשאלת עיתונאי על הרגשתו, השיב: צה"ל יצא מאל עריש ובמקומו נכנסו לעיר יחידות יוגוסלביות מכוח החירום של האו"ם.
בו ביום נכנסה יחידה הודית למנזר סנטה קתרינה. כניסתה סמלה יותר מכל את נטישת סיני על ידי ישראל, זאת מאחר שמיד לאחר המלחמה הודגש בעיתונות כי ההר ג'בל מוסא, שהמנזר שוכן על צלעו, הוא הר סיני התנ"כי והודגש שמו בעברית – "הר משה", ורחבעם זאבי כשאליו נילווה אורי דן הניף עליו את דגל ישראל, ורשם שם על קלף:
ב-22 בינואר נסוגו כוחות צה"ל עד הגבול המנדטורי עם מצרים, והמשיכו להחזיק ברצועת עזה והחוף המזרחי של סיני לאורך מפרץ אילת, כולל בשארם א-שייח'.
בראשית חודש פברואר 1957 הגיע הלחץ על ישראל, להשלים את הנסיגה, לשיאו. ב-2 בפברואר הוגשו לעצרת האו"ם שתי הצעות החלטה, האחת להשלים מיד את הנסיגה, בעדה הצביעו 71 מדינות, והשנייה כי בעקבות הנסיגה יבואו מאמצי שלום, בעדה הצביעו 56 מדינות. בעקבות ההחלטה תבע מזכיר האו"ם דאג המרשלד כי ממשלת ישראל תודיע על השלמת הנסיגה עד 7 בפברואר בחצות. הממשלה דחתה את הדרישה.
ב-3 בפברואר קיבל בן-גוריון איגרת חריפה מאייזנהאואר: "תקותי הנמרצת היא שהנסיגה תושלם ללא דחיה נוספת. המשכת ההתעלמות ממשפט האומות, כפי שבוטא בהחלטות האו"ם, עלולה להביא כמעט בבטחה להליכים נוספים של האו"ם, שיפגעו באופן רציני ביחסים שבין ישראל ובין חברות האו"ם, לרבות ארצות הברית". בתשובתו לאיגרת זו, הביע בן-גוריון נכונות לפנות את שארם א-שייח' בתנאי שיובטח השיט החופשי, ולפנות את צה"ל מרצועת עזה, בתנאי שיושארו בה מנהל אזרחי ומשטרה ישראלית, בתיאום עם האו"ם. בנוסף לכך, הביע את כעסו: "האם אין אנו זכאים לפי מגילת האו"ם לביטחון ולחופש מהתקפות ככל אומה אחרת?... האין זכות לתושבי ישראל להיות מובטחים מרצח על ידי כנופיות טרוריסטים, המאורגנות על ידי מצרים, שהיא חברה באו"ם? האין זכות לאניות ישראל לשוט בנתיבות מים בין־לאומיים כזכות שישנה לאניות שאר האומות? באיגרתך אתה רומז על האפשרות של 'אמצעים' שיינקטו על ידי האו"ם נגד ישראל... 'אמצעים' אלה לא ננקטו אף פעם נגד מצרים, אשר במשך שנים הפרה החלטות מועצת הביטחון וסעיפי מגילת האו"ם... היש להעלות על הדעת כי ארצות הברית...תתמוך באפליה זו...?... עמנו לא ישלים עם כך לעולם, יהיה הקרבן שנצטרך להקריב אשר יהיה".
מפלגות הקואליציה, מפא"י, מפ"ם, אחדות העבודה והמפלגה הפרוגרסיבית, ערכו ב-9 בפברואר הפגנות המונים בשלוש הערים הגדולות, בססמה "נגד שיבת המרצחים המצריים לעזה, נגד הכניעה לנפט הערבי, בעד שיט חופשי במפרץ אילת ובתעלת סואץ, בעד שלום במזרח התיכון". בהפגנות השתתפו רבבות אנשים. בתל אביב הוערך מספר המפגינים ב-150,000 איש.
בעקבות הודעת שרת החוץ שיגר הנשיא אייזנהאואר לראש הממשלה דוד בן-גוריון איגרת בה נאמר בין השאר:
בדברים אלה היה רמז להבטחה עמומה מצד ארצות הברית לשמירת חופש השיט לישראל במצרי טיראן.
ראש הממשלה החליט לבצע את הנסיגה עד תומה. עוד בשלבי הפינוי הקודמים ביצעה ישראל שתי פעולות גדולות ברחבי סיני, האחת, "מבצע לקט" בו נלקחו שלל כלי נשק, טנקים, משאיות, אמצעי לחימה, תחמושת, ציוד מכני הנדסי וציוד צבאי של המצרים. כל השלל הרב פונה מהר ככל האפשר לישראל, ושם עבר שיפוצים. השנייה, "מבצע עמורה": בו הרס חיל ההנדסה את התשתית הצבאית והתעבורתית של מצרים בסיני (ועל כך זכה גדוד "אסף" לצל"ש רמטכ"ל גדודי ראשון בצה"ל).
בזירה הפוליטית הפנימית עוררה הנסיגה הסופית סערה. סיעות מפ"ם ואחדות העבודה החליטו, לקראת הדיון בכנסת על הנסיגה הסופית, להצביע נגד הנסיגה. כדי לא לפרק את הקואליציה החליטה הנהלת הקואליציה שלא להגיש לכנסת הצעת החלטה מטעם הקואליציה, אלא רק שכל סיעות הקואליציה, לרבות מפ"ם ואחדות העבודה, תצבענה נגד הצעת ההחלטה של האופוזיציה.
בן-גוריון הוסיף ואמר כי הודות למאבק המדיני שניהלה ישראל הכיר העולם בחופש השיט במפרץ אילת וכי:
ראשון הנואמים לאחר ראש הממשלה היה ד"ר יוחנן באדר מסיעת חרות שדיבר על "אסון הנסיגה" ואמר:
ממשלת ישראל לא המתינה יותר ובעוד הדיון בכנסת המשיך להתנהל גם למחרת, ב-6 במרץ החלו כוחות צה"ל לפנות את רצועת עזה. ב-8 במרץ הפינוי שארך 22 שעות הושלם כאשר טור של זחל"מים וטנקים, שהיוו את המשמר העורפי של הכוח המפנה, יצא את רפיח בשעה 5.00 אחר הצהרים ויחידה שוודית של כוח החירום של האו"ם נכנסה לרצועה.
באותו יום השלימו כוחות צה"ל את פינוי שארם א-שייח', שבינתיים קיבלה כבר בישראל את השם "מפרץ שלמה", כשם שהאי טיראן קיבל כבר את השם "יטבת". הפינוי הושלם כאשר רצועת החוף המזרחית של סיני נמסרה בשעה 6:00 בערב ליחידה פינית מכוח החירום של האו"ם וכשעה וחצי לאחר מכן הורד דגל ישראל מעל לתורן בשארם א-שייח' ובמקומו הונף דגל האו"ם וצה"ל מסר את המקום ליחידה הפינית. מפקד היחידה הפינית מסר לקציני צה"ל במקום כי תפקיד יחידתו הוא לפקח על מעבר חופשי של ספינות במְצרים. הרמטכ"ל רב-אלוף משה דיין נכח במעמד זה. הציוד והחיילים הועמסו על ספינות חיל הים הישראלי שהפליגו לנמל אילת. בזאת הגיע לקיצו שלטון ישראל בסיני שארך 5 חודשים. תקוות ישראל הייתה כי בעקבות הפינוי תקיים ארצות הברית את הבטחתה לקיום חופש שיט ישראלי במצרי טיראן.
עשור של רגיעה בגבול מצרים
עם השלמת הנסיגה נותר לראות אם יישמר חופש השיט במצרי טיראן. ישראל החליטה להעביר במְצרים מטענים על גבי ספינות זרות שאינן נושאות דגל ישראל. הראשונה הייתה הספינה הדנית "בריגיטה טופט" שנחכרה על ידי חברת צים. הספינה בת 3,500 טון הטעונה במטען של חמניות ובוטנים ליצור שמן עברה ב-24 במרץ 1957 את המצרים ללא הפרעה והגיעה לנמל אילת שם נתקבלה בחגיגיות. מאילת הפליגה הספינה לנמלי אפריקה ואסיה כשהיא נושאת מטען של מלט ואשלג. חופש השיט הפך לעובדה. בעקבותיה באו ספינות רבות ולאורך זמן. המצרים נשארו פתוחים בערבותה של ארצות הברית למעבר ספינות וסחורות לישראל במשך עשר השנים שלאחר מכן.
בהמשך העבירה ישראל מטענים בספינות זרות דרך תעלת סואץ, אך שם נתקל המעבר לעיתים בקשיים. במקרה אחד הורידו המצרים ב-22 ביולי 1957 מן הספינה "בריגיטה טופט" את העיתונאי רפי נלסון ועצרו אותו למשך תקופה מסוימת, ובמקרה השני החרימו מטען המיועד לישראל מן הספינה הדנית "אינגה טופט". בפעמים אחרות עיכבו המצרים שלא לצורך ספינות אחרות שהובילו מטענים לישראל.
שלוש תוצאות חשובות נוספות באו בעקבות הנסיגה. האחת, השתרר שקט יחסי בגבול ירדן, שידע עד למבצע סיני את אחת התקופות הסוערות ביותר של פיגועים מחד ופעולות תגמול מאידך. שקט זה הופר רק בשנת 1964 עם פעולת הטרור הראשונה של ארגון הפת"ח בניסיון לבצע פיגוע במוביל הארצי.
התוצאה השנייה הייתה השקט בגבול מצרים. לאחר תקופת ביניים בחודשים אפריל, מאי ויוני 1957, בהם אירעו עדיין מספר מעשי מיקוש ונזקים לרכוש ביישובי גבול הרצועה ופגיעות אחדות בגוף ובנפש, פסקו פעולות הפדאיון והשתרר שקט בגבול ישראל-מצרים.
התוצאה השלישית והחשובה מכל – חצי האי סיני נשאר מפורז למשך עשר שנים, למעט אירוע חריג אחד כאשר ב-18 בפברואר 1960, בעקבות מידע כוזב שהעבירו הסורים למצרים כי ישראל מתכוונת לתקוף את סוריה, החלו כוחות צבא מצריים גדולים לחצות את תעלת סואץ לתוך סיני מזרחה לכיוון גבול ישראל. לאחר שצה"ל נערך במסגרת כוננות רותם והעביר כוחות גדולים של צבא סדיר ומילואים לגבול, הוציאו המצרים בתחילת מרץ את כוחותיהם מסיני.
בחודש שלאחר הנסיגה, באפריל 1957, החלה הנסיגה לשאת גם פירות מדיניים. ב-7 באפריל החזירה ברית המועצות לישראל את השגריר אלכסנדר אברמוב שהוחזר למדינתו עם פרוץ מלחמת סיני. השגריר הוחזר לישראל לפתע, ללא שום הודעה רשמית מוקדמת.
יחסים מיוחדים נשמרו בין צרפת לישראל. אהדה רבה חשו תושבי ישראל כלפי צרפת שעמדה לצדה במשבר, סיפקה לה לפני המלחמה נשק כבד, שריון ומטוסים ותמכה בה במדיניותה. שגריר צרפת בישראל באותה עת, פייר ז'ילבר, דובר העברית היה מקובל ואהוב על כל הציבור. רביעיית מועדון התיאטרון ביטאה רחשי לב אלו בשיר שאמר "תחי צרפת וישראל, בינינו אין כבר כל הבדל".
הרגשת הרווחה שחשו תושבי ישראל לאחר המאבק המדיני והנסיגה שבעקבותיו, באה לידי ביטוי במצעד צה"ל של יום העצמאות תשי"ז שנערך בתל אביב, כאשר כחצי מיליון צופים צפו בעשרות מטוסי הסילון הצרפתיים החדשים ובנשק השלל שהוצגו במצעד.
לניצחון במלחמת סיני ולשקט שהשתרר בגבול מצרים, שבא בעקבות הנסיגה, היו גם תוצאות פוליטיות. בבחירות לכנסת הרביעת שנערכו ב-3 בנובמבר 1959 זכתה מפא"י, מפלגתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, ב-47 מושבים בכנסת. בצירוף המנדטים של שותפותיה, מפ"ם שזכתה ב-9 מושבים ואחדות העבודה שזכתה ב-7 מושבים, הביאו לרוב מוחלט של 63 מושבים בכנסת.
רק הגבול הסורי נותר חם כמקודם. בסופו של דבר יביא העימות הישראלי-סורי, שהתלקח בשנים 1964–1967 כשהתחולל בו הקרב על המים, להפסקת השקט בגבול מצרים בשנת 1967, כאשר ב-15 במאי 1967, יום העצמאות תשכ"ז, הכניסו המצרים את צבאם לסיני. בזאת בא הקץ לתקופת השקט שארכה עשר שנים. ב-17 במאי דרש נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ממפקד כוח החירום של האו"ם בסיני וברצועת עזה שכוחותיו יעזבו את קווי הגבול ויתרכזו במחנותיהם. ב-22 במאי נענתה דרישתו של נאצר בחיוב. ב-23 במאי סגרה מצרים את מצרי טיראן למעבר ספינות ישראליות. בזאת בא הקץ לתקופת השקט שארכה עשר שנים ונסללה הדרך למלחמת ששת הימים.
הערכות מאוחרות
על פי מאמרו של הדיפלומט הישראלי דורי גולד, לאחר פרישתו התחרט אייזנהאואר על לחציו על ישראל, בריטניה וצרפת, הודה שטעה בהם והבין כי תוצאתם הייתה דווקא חיזוק הסובייטים ותומכיהם במזרח התיכון ולא החלשתם. בספרו Eisenhower And Israel, שהתפרסם ב-1993, מצטרף פרופ' יצחק אלטרס לקביעת גולד וחושף כי אייזנהאואר אכן התחרט על מדיניותו ב-1956. גם המנהיג היהודי הרפובליקני מקס פישר סיפר, כי בפגישה שקיים עמו ב-1965 אמר לו אייזנהאואר: "אתה יודע מקס, במבט לאחור על סואץ, אני מתחרט על מה שעשיתי. מעולם לא הייתי צריך ללחוץ על ישראל לסגת מסיני". בנוסף, גם ריצ'רד ניקסון, שהיה סגנו של אייזנהאואר, אישר אף הוא את הדברים ואף טען שאייזנהאואר אמר כי משבר סואץ היה המחדל הגדול ביותר במדיניות החוץ של ממשלו.
קוהורטה
הקוהורטה הופיעה לראשונה בזמן המלחמה הפונית השנייה כצירוף של שלושה מניפולים, אחד מכל סוג. לאחר מכן, התקיימה הקוהורטה כיחידת משנה נפרדת בת 480 חיילים, עם שש קנטוריות, בנות שמונים חיילים כל אחת. לאור השינוי שעבר על הצבא בעקבות התבוסות במלחמה הפונית השנייה, החלה הטקטיקה של הלגיון להתבסס על הקוהורטה, כתחליף למניפול.
חילות העזר היו מאורגנים במבנה של קוהורטה, כאשר היו שלושה סוגים של חילות עזר: חיל רגלים, חיל פרשים ויחידות מעורבות שכללו גם חיל רגלים וגם פרשים, השירות כפרש נחשב ליוקרתי ביותר. הקוהורטה הייתה בגודל של קוויגנרי (כ-480 חיילים) שחולק לשש קנטוריות או בגודל מיליארי (כ-800 חיילים) שחולקו לשמונה קנטוריות. קוהורטת פרשים קוויגנרי מנתה 512 חיילים שחולקו ל-16 תת-יחידות, ומיליארי מנתה 768 חיילים שחולקו ל-32 תת-יחידות. הקוהורטה המעורבת כללה מספר חיילים כמו קוהורטת חיל הרגלים בתוספת 120 או 240 פרשים בהתאם לגודלה. מפקד הקוהורטה היה בן למעמד הפרשים.
יחסי ישראל–מזרח טימור
יחסי ישראל–מזרח טימור הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה הדמוקרטית של מזרח טימור מאז מאי 2002.
ישראל מיוצגת במזרח טימור על ידי שגריר לא-תושב היושב בשגרירות ישראל בסינגפור.
היסטוריה
ז'וזה רמוס הורטה, לימים נשיאה השני של מזרח טימור, נועד בשנת 2002 עם שר החוץ שמעון פרס בעצרת הכללית של האו"ם זמן קצר לפני שמדינתו קיבלה עצמאות מאינדונזיה ב-20 במאי אותה שנה.
מזרח טימור הכירה במדינת ישראל ב-29 באוגוסט 2002.
בשנת 2005 ישראל ומזרח טימור הפעילו קורסים ופרויקטים בתחום החקלאות ובוצעה שליחות אחת של מומחה ישראלי למזרח טימור.
בפברואר 2011 ערך רמוס הורטה ביקור רשמי בישראל, בתפקידו כנשיא מזרח טימור, ונפגש בשנית עם פרס, בתפקיד נשיא מדינת ישראל. משלחתו שביקרה בארץ מצאה עניין בשיתוף פעולה וסיוע בתחום הביטחון הימי והחקלאות. רמוס הורטה גם העביר הרצאה במכון ליחסים בינלאומיים על שם לאונרד דייוויס שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
הר פיי (אלברטה)
הר פיי (באנגלית: Mount Fay) הוא הר ברכס בואו בהרי הרוקי הקנדיים, על קו פרשת המים של אמריקה, על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 3,325 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא 389 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממוקם 6 קילומטרים דרומית-מערבית להר דלתאפורם, על גבול עמק עשר הפסגות בשטח הפארק הלאומי באנף, והוא אחד ההרים המשקיפים על אגם מוריין.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1902, ההר נקרא על שם צ'ארלס אי. פיי (Charles E. Fay), חוקר הרי הרוקי הקנדיים, אשר היה אחד הראשונים שניסו להעפיל לפסגת הר לפרוי בשנת 1896. לפיי הוצע שיקראו על שמו הר, והוא בחר בהר זה כי סבר שהיה הראשון שטיפס לפסגתו (אף שלא כך היה). פיי התאכזב עד מאוד שגילה שאחרים טיפסו על ההר (והוא טעה בינו להר לפרוי).
הטיפוס על ההר
הראשונים שטיפסו על ההר היו גרטרוד בנהאם (Gertrude Benham) וכריסטאן קאופמן (Christian Kaufmann), בשנת 1904.
לקריאה נוספת
• Dave Birrell, 50 Roadside Panoramas in the Canadian Rockies, PP 86 - 87
יש אלוהים?
"יש אלוהים? האשליה הגדולה של הדת" (באנגלית: The God Delusion; מילולית: אשליית האל) הוא ספר מאת הביולוג הבריטי ריצ'רד דוקינס, שיצא לאור באנגלית בשנת 2006 והיה לרב-מכר.
הר פיי (אלברטה)
לקריאה נוספת
• Maurice Isserman, Continental Divide: A History of American Mountaineering
יש אלוהים?
בספר טוען דוקינס שהאמונה באלוהים ובקיומו של אלוהים, ישות על טבעית שבראה את העולם, היא כמעט בוודאות אמונת שווא, וכי האמונה באל אישי מתערב זהה להזיה, המוגדרת על ידו כאמונת שווא חסרת בסיס ועיקשת, לנוכח ראיות חזקות לסתירתה.
נכון לינואר 2010, הגרסה האנגלית של "יש אלוהים?" נמכרה ביותר מ-2 מיליון עותקים ותורגמה ל-31 שפות, בהן עברית. המהדורה העברית לספר, בתרגומה של עדי מרקוזה-הס יצאה לאור בשנת 2008 בהוצאת "ידיעות ספרים" ו"ספרי עליית הגג".
רקע
בספריו הקודמים, שעסקו במגוון נושאים הקשורים באבולוציה, טען דוקינס כנגד כל הסברי הבריאתנים להיווצרות החיים. בין היתר הסביר, בספרו "השען העיוור", כי לדעתו יכולה האבולוציה להסביר בצורה המיטבית את מה שעלול להיתפס על ידי אנשים כ"תכנון תבוני". ב"יש אלוהים?" מתמקד דוקינס במגוון רחב יותר של טיעונים התומכים בקיומו של האל, או שוללים אותו, ובמהותה של הדת.
עד לאותו הזמן, כותבים אחדים, ובהם סם הריס וכריסטופר היצ'נס, שתויגו במשותף עם דוקינס כ"שילוש הלא קדוש" על ידי רוברט וייצל, החלו בכתיבת ספרים התוקפים באופן גלוי את הדת. ספרים אלו זכו להצלחה ברשימות רבי המכר החשובות, והביאו לגל של תגובות נגד מצד סופרים התומכים בדת.
תקציר
הספר מכיל עשרה פרקים. הפרקים הראשונים מציגים באופן מובנה את הטיעונים הגורסים שכמעט באופן ודאי אין אלוהים, בעוד שהאחרים דנים בדת ובמוסר באופן כללי יותר. הספר מוקדש לזכרו של חברו הטוב של דוקינס, הסופר דאגלס אדמס, ומלווה בהקדשה בדמות ציטוט מספרו של אדמס "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה": "האם לא די בכך שנראה כי גן פרחים הוא יפה בלי שנצטרך להאמין שיש גם פיות בתוכו?"
דוקינס כותב ש"יש אלוהים?" מכיל ארבעה מסרים שיש להביא לתודעת הציבור:
ההנחה בדבר קיומו של אלוהים
מאחר שקיימות מספר הנחות תאיסטיות בנוגע לטיבו של אלוהים, דוקינס מגדיר את המושג "אלוהים" באופן אליו הוא הולך להתייחס, בשלב מוקדם בספר. הוא טובע את הביטוי "דת איינשטיינית", בהתייחסו לשימוש שעשה איינשטיין במושג "אלוהים", כמטאפורה לטבע ולמסתורי היקום. בכך, הוא מעוניין להבדיל בין "דת איינשטיינית" זו, והמושג התיאיסטי הרווח, שתופס את אלוהים כבורא העולם שיש לסגוד לו. נושא זה הופך מרכזי לכל אורך הספר, ואותו הוא מכנה "ההנחה בדבר קיומו של אלוהים". הוא גורס שהנחה זו היא היפותזה הניתנת לבדיקה, מאחר שאמורות להיות לה השלכות ומופעים בעולם הפיזיקלי, ולכן ניתן גם להפריכה. בכך דוחה דוקינס את ההנחה הרווחת שלדת ולמדע תפקידים נפרדים, והתפיסה שהמדע בודק את ה"איך?", בעוד הדת עונה על השאלה "למה?". לטענתו, השאלה "למה", כאשר היא נשאלת מתוך כוונה לחפש איזו משמעות קוסמית לקיומנו, יכולה להופיע רק בעולם בו קיים אל מתערב. הוא טוען שהדת מנסה להסביר את המציאות ולתאר עובדות הניתנות לבדיקה, וככזו, יש לבדוק את אמינותה כמו כל תאוריה אחרת.
למעשה דוקינס מכיר בעובדה שאין ראיה מדעית כלשהי לשלילת קיומו של אלוהים אבל טוען "שלעולם לא תהיה לנו אפשרות להוכיח את אי קיומו של דבר כלשהו" בדיוק כפי שלא ניתן להוכיח את אי קיומה של ישות כמו פיית השיניים, ולכן הנושא הוא האם יש סבירות וצורך בקיום אלוהים בעולם וזה לטענתו ודאי עניין מדעי.
דוקינס סוקר בקצרה את הטיעונים העיקריים בעד קיומו של אלוהים. מתוך הרעיונות הפילוסופים השונים בהם הוא דן, הוא בוחר להתמקד ולהרחיב ביתר שאת בנוגע לטיעון המשמש כיום בריאתנים ברחבי העולם, הגורס שהטבע נראה כאילו עוצב על ידי מתכנן תבוני. בספרו מגיע דוקינס למסקנה שאבולוציה וברירה טבעית מהווים הסבר מבוסס וחזק לקיומו של מה שנתפס על ידי אנשים כ"עיצוב בטבע".
הוא מרחיב ואומר שאחד האתגרים הגדולים ביותר לתבונה האנושית היה להסביר "איך העיצוב המורכב והבלתי סביר ביקום נוצר", ומציע שישנם שני הסברים נגדיים לכך:
זוהי הגדרת הבסיס לטיעונו כנגד קיומו של אלוהים כפי שהוא מתואר בדוגמת "בואינג 747", כאשר דוקינס מפרט שהטיעון הראשון הוא הקשה לוגית שגויה המזינה את עצמה, בעוד הגישה השנייה היא הצורה הנכונה בה יש לבחון את העולם.
בסוף פרק 4, הנקרא "מדוע כמעט ודאי אין אלוהים", דוקינס מסכם את טיעוניו. "הפיתוי (לייחס את העיצוב למראית עין לעיצוב אמיתי) הוא טעות, כיוון שהנחה שיש מעצב לטבע מעלה באופן אוטומטי את הבעיה הגדולה אף יותר של 'מי עיצב את המעצב'. הבעיה שהתחלנו אתה מלכתחילה הייתה הניסיון להסביר משהו שהוא לא מסתבר סטטיסטית. לכן זה לא הגיוני לשער משהו אפילו עוד יותר בלתי סביר כדי להסביר זאת".
דוקינס כאמור אינו טוען שניתן להפריך את קיומו של אלוהים בוודאות גמורה. במקום זאת, הוא מציע את העיקרון הכללי שהסברים פשוטים עדיפים (ראו תערו של אוקאם) ושאל יודע-כל חייב להיות ישות מורכבת ביותר בפני עצמה. ככזאת, הוא טוען שהטיעון בדבר יקום נטול אלוהים, עדיף על התאוריה של יקום המכיל אלוהים.
דת ומוסר
המחצית השנייה של הספר מתחילה בחקר שורשי הדת, והחיפוש אחר ההסבר להופעה החוזרת שלה בקרב חברות אנושיות מרובות. דוקינס מתאר את הדת כ"תוצר נלווה של משהו מועיל". דוקינס מציע שתאוריית הממים (שאותה יצר בשנת 1976 בספרו "הגן האנוכיי"), ורגישותם של בני אדם לממים דתיים, יכולים להסביר כיצד דתות מתפשטות בצורה של "וירוס תודעתי" בין חברות.
לאחר מכן פונה דוקינס לנושא המוסר, וחוזר ומסביר שאיננו זקוקים לדת על מנת להיות טובים. במקום זאת, למוסר שלנו יש הסבר דרוויניסטי: גנים אלטרואיסטים, שנבררו במהלך תהליך האבולוציה, מעניקים לבני אדם יכולת אמפתית טבעית. הוא שואל, "האם היית יכול לקיים רצח, אונס או שוד, לוּ ידעת שאלוהים אינו קיים?" הוא טוען כי מעט מאוד אנשים היו עונים "כן" לשאלה זו, ומפריך את הטענה שאנו זקוקים לדת על מנת להתנהג באופן מוסרי. כדי לתמוך בטענתו הוא סוקר את ההיסטוריה של המוסר האנושי, וטוען שישנו סולם ערכים שמתפתח באופן תדיר בתוך חברה. ככל שהוא מתפתח, מוסר זה משפיע על האופן בו מנהיגים דתיים מפרשים את כתבי הקודש שלהם. לכן, אומר דוקינס, המוסר אינו נובע מן התנ"ך, אלא מהתקדמות מוסרית המאפשרת לנו לדעת אילו חלקים אנו מאמצים מתוך כתבי הקודש, ואת אילו אנו זונחים.
"יש אלוהים?" אינו מסתפק רק בהגנה על אתאיזם, אלא יוצא למתקפה כנגד הדת הממוסדת. דוקינס רואה את הדת כחותרת תחת המדע, מקדמת פנאטיות ודעות קדומות כנגד הומוסקסואלים, ומשפיעה לרעה על החברה בדרכים רבות. בהקשר זה הוא מזכיר את מחקרו של ד"ר טמרין על השפעת הוראת התנ"ך על גיבוש עמדות שוביניסטיות וגזעניות. מחקר זה עורר בשנות ה-60' את "פרשת טמרין". הוא מציין בפרט את ההמרה האוטומטית של ילדים לדת הוריהם, ומתייחס להטמעה זו הנעשית על ידי ההורים או מוסדות הדת כסוג של התעללות נפשית. דוקינס רואה את התוויות "ילד מוסלמי", או "ילד קתולי" לא הגיוניות ממש כהגדרות "ילד מרקסיסט" או "ילד אתאיסט". לטענת דוקינס, ילדים הם צעירים מדי מכדי לגבש תובנות שכאלה על היקום שסובב אותם ועל מיקום האנושות בו.
הספר מסתיים עם השאלה מדוע דת, למרות חסרונותיה הרבים, ממלאת "חסר בסיסי", ומעניקה נחמה והשראה לאנשים שזקוקים לה. לדברי דוקינס, צרכים אלה ממולאים בצורה טובה יותר בדרכים לא דתיות כגון פילוסופיה או מדע. הוא טוען שהשקפת עולם אתאיסטית היא מלאה, מעניקה משמעות, ומרוממת נפש יותר מכל דת, על כלל "תשובותיה" הבלתי מתקבלות על הדעת למסתורי החיים.
ביקורת על הספר
עם צאתו לאור הספר עורר תגובה מיידית, חיובית ושלילית כאחד, הן ממקורות דתיים והן ממקורות אתאיסטיים. הספר קיבל בעת פרסומו תמיכה ממדענים כגון ג'יימס ווטסון, שזכה בפרס נובל על עבודתו בגילוי מבנה הדנ"א, והפסיכולוג סטיבן פינקר, אך קיבל תגובות מעורבות ממבקריו. כתב העת "London Review of Books" מתח ביקורת על דוקינס על כך שלא עשה מחקר ראוי על נושא ספרו, הדת, והעמדת איש קש כדי לבסס את טיעוניו כנגד התיאיזם. הספר הועמד לתואר הספר הטוב של השנה בבריטניה.
התאולוג אליסטר מקגארת', שכתב את הספרים "אשליית הדוקינס" ו"האלוהים של דוקינס", טוען שדוקינס הוא בור בכל הנוגע לתאולוגיה נוצרית, ועל כן הוא איננו יכול לעסוק בנושאי דת ואמונה בצורה אינטליגנטית. בתגובה שאל דוקינס: "האם קראת על לפריקונולוגיה לפני שפסלת את האמונה בלפריקונים?". הפילוסוף הנוצרי קיית' וארד בספרו "האם הדת מסוכנת?" טוען כנגד אמירתו של דוקינס שהדת מסוכנת לחברה, ופילוסופית המוסר מרגרט סאמרוויל ציינה שדוקינס מגזים בהתקפה שלו על הדת, במיוחד בתיאורו את תפקידה של הדת בעימותים אנושיים ופוליטיים.
הרב ד"ר מיכאל אברהם מתייחס בספרו "אלוהים משחק בקוביות" בהרחבה לספרו של דוקינס, וסוקר את טיעוניו כנגד התאיזם ואת השגיאות הלוגיות שהוא מוצא בהם. כמו דוקינס, הוא איננו בא לעסוק באל או דת מסוימת, אלא להראות את הסבירות לקיומה של ישות אלוהית. טענתו העיקרית היא שההתקפה מהמדע על הדת בכלל, והתקפתו של דוקינס את הדת על ידי האבולוציה בפרט, נובעת מפרשנות שגויה של המדע וכשלים הנובעים מבלבול בין המישור הפילוסופי לזה המדעי. הוא כותב שדוקינס הוא אכן ביולוג מוכשר, אך חסר את המיומנות הפילוסופית הדרושה לטיפול בטיעונים הלוגיים בהם הוא עוסק. לטענתו אין כל ספק שהאבולוציה כעובדה מדעית אכן קרתה, אך הטענה שקיומה של האבולוציה מפחית את הסבירות לקיומו של אלוהים, שהיא טענה פילוסופית, היא טענה שגויה, ודווקא ההפך הוא הנכון. מיכאל אברהם מביא בספרו את מה שהוא מכנה "ההוכחה מן האבולוציה לקיומו של אלוהים", ואומר שעובדת היותו של התהליך האבולוציוני כמעט בלתי אפשרי מבחינה סטטיסטית לא מצביעה על כך שהוא לא קרה, שהרי, לדבריו, אנחנו הראיה החיה לכך, אלא שהעובדה שדבר כה בלתי סביר קרה היא שאמורה להצביע על קיומה של יד מכוונת.
בניין הסקרטריאט (ניו דלהי)
בניין הסקרטריאט (נקרא גם הסקרטריאט המרכזי) הוא ארמון בניו דלהי, בירת הודו, המהווה את מקום מושבה המרכזי של ממשלת הודו. הבניין נבנה ב-1910, ומאכלס כמה ממשרדי הממשלה החשובים ביותר של ממשלת הודו כמו גם את משרד ראש הממשלה. המבנה מורכב משני חלקים של מבנים סימטריים (הבלוק הצפוני והבלוק הדרומי) על שדרות ראג'פאט, השדרה הלאומית של הודו.
היסטוריה
תכנון ניו דלהי החל ברצינות לאחר שהפכה לבירה של האימפריה ההודית הבריטית בשנת 1911. על הארכיטקט אדווין לואטינס הוטלה האחריות לתכנון העירם ולבניית בית אירוח (כיום רשטרפטי בהוון, משכן נשיא הודו); הרברט בייקר, שהתאמן בדרום אפריקה במשך שני עשורים, 1892–1912, הצטרף כשני בפיקוד. בייקר קיבל על עצמו את התכנון של הבניין החשוב ביותר הבא, המזכירות, שהיה הבניין היחיד מלבד בית הסגן של ויסרוי שעמד על גבעת רייזינה. עם התקדמות העבודה הידרדרו היחסים בין לוטינס לבייקר; הגבעה שהוצבה על ידי בייקר מול רשטרפטי בהוון העלתה במידה רבה את רשטרפטי בהוון למבט על הראג'אט משער הודו, תוך הפרה של כוונותיו של לוטינס. במקום זאת, נראה רק החלק העליון של כיפת רשטרפטי בהוון רחוק. כדי להימנע מכך, רצה לואטינס שהמזכירות תהיה בגובה נמוך יותר מאשר רשטרפטי בהוון, אך בייקר רצה שהיא תהיה באותו הגובה, ובסופו של דבר תוכנתו של בייקר יצאה לפועל.
לאחר שעבר בירת הודו לדלהי, הוקם בניין מזכירות זמני בכמה חודשים בשנת 1912 בצפון דלהי. מרבית משרדי הממשלה של הבירה החדשה עברו לכאן מ"המזכירות הישנה" בדלהי העתיקה, עשור לפני שנחנכה הבירה החדשה בשנת 1931. עובדים רבים הועברו לבירה החדשה ממקומות רחוקים של הודו הבריטית, כולל בנגל. בהמשך לכך פותחו עבורם דיור סביב אזור השוק.
בניין הסקרטריאט הישן מאכלס כעת את האספה המחוקקת בדלהי. בית הפרלמנט הסמוך נבנה הרבה יותר מאוחר, ומכאן שלא הוקם סביב ציר רג'פת. בניית בית הפרלמנט החלה בשנת 1921 והבניין נחנך בשנת 1927.
כיום האזור מונגש על ידי תחנת מטרו הנושאת את אותו השם.
דיסמס
דיסמס הידוע גם כ"גנב הטוב", הוא הכינוי לאחד משני הגנבים שנצלבו לצדו של ישו. דיסמס חזר בו מחטאיו וישו הבטיח לו מקום בגן עדן. הגנב שלא חזר בתשובה נקרא בגרסאות שונות גוסמס או קוסמס.
שני הגנבים נצלבו לצדו של ישו, משני צדדיו והנצרות רואה בכך ביטוי לנבואה המופיעה בספר ישעיהו : "לָכֵן אֲחַלֶּק-לוֹ בָרַבִּים, וְאֶת-עֲצוּמִים יְחַלֵּק שָׁלָל, תַּחַת אֲשֶׁר הֶעֱרָה לַמָּוֶת נַפְשׁוֹ, וְאֶת-פֹּשְׁעִים נִמְנָה; וְהוּא חֵטְא-רַבִּים נָשָׂא, וְלַפֹּשְׁעִים יַפְגִּיעַ. "
המקורות אינם אחידים לגבי סיפור הגנבים: בבשורה על-פי מתי כתוב כי בתחילה לגלגו שני הגנבים בישו; בבשורה על-פי לוקס כתוב כי רק אחד הגנבים לגלג בישו.
למעשה, השם של שני הגנבים לא מופיע בברית החדשה, והגרסה המוקדמת ביותר שבה מוזכרים השמות היא מעשי פילאטוס (המתוארך למאה החמישית). בטקסט אפוקריפי נוסף, "הבשורה של ינקות הגואל בערבית", נטען כי דיסמס היה השודד אשר הציל את יוסף ומרים הבתולה במנוסתם למצרים.
שמו של מבצר לטרון הביא להתפתחותה של מסורת נוצרית לפיה נולד דיסמס במקום (לטרוניס בלטינית פירושו גנב), אך ככל הנראה מקור השם לטרון הוא מהתרגום הלטיני ל"מגדל" (Le toron).
על פי המסורת הנוצרית, הצלב שעליו נצלב דיסמס הגיע לקפריסין ופולחן דיסמס בולט במיוחד באי זה. דיסמס הוא הקדוש המגן של הגנבים והקברנים.
יצחק כהן (בנקאי)
יצחק כהן (20 בספטמבר 1906 - 10 באוקטובר 1986) היה מראשוני משרד הביטחון והמנכ"ל הראשון של בנק אוצר החייל.
תחילת דרכו
יצחק כהן נולד בעיר לודמיר (וולודימיר-וולינסקי) בחבל ווהלין, אוקראינה.
פלוגת גדרות
כהן עלה לארץ ישראל בשנת 1924. עם עלייתו הוא הצטרף אל פלוגת העבודה גדרות (שהייתה ידועה גם בשם פלוגת ג'ידרו), שחבריה היו עולים מפולין שהגיעו במסגרת העלייה הרביעית, שם גם פגש את אשתו הראשונה ליזה צ'רקסקי. כהן שימש כמזכיר הפלוגה. פלוגת גדרות פעלה במסגרת הארגון הארצי "קיבוץ עין חרוד" בהנהגתו של יצחק טבנקין, שלימים הפך להקיבוץ המאוחד, ובהמשך הייתה לקבוצה השנייה שהצטרפה בשנת 1927 אל קבוצת "אחדות" להקמת קיבוץ אשדות יעקב כשהקיבוץ עוד ישב באזור חצר גשר הישנה ונקרא "משק גשר". כהן עזב לאחר מכן את הקיבוץ, ועבר לגור בתל אביב. בתקופת מגוריו של כהן בתל אביב הוא היה חבר בארגון ההגנה.
הצבא הבריטי
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, התגייס כהן אל הצבא הבריטי כתותחן, והשתחרר בשנת 1945 בדרגת סרג'נט מייג'ור, כרב-סמל גדודי של גדוד התותחנים של הבריגדה היהודית.
במהלך שירותו ייסד כהן את הקופה המרכזית של החיילים העבריים, שנועדה לסייע לחיילים העבריים שהתכוננו ליום שובם לחיים האזרחיים, מאחר שהמצב הכלכלי בארץ באותה התקופה לא היה טוב. כ-5,000 מתוך 20,000 חיילי הבריגדה היהודית הצטרפו לקופה. גם הצבא הבריטי נתן את ברכתו ליוזמה, וסייע בגביית כספים מתוך התשלום שהצבא הבריטי שילם לחיילים העבריים, כשגובה הניכוי נקבע כתשלום עבור יום עבודה בכל חודש.
קופות החיילים
עם סיום מלחמת העולם השנייה, בחודש נובמבר 1946, התקיימה ועידה של קופות החיילים, והוחלט על הקמת מוסד כספי בשיתוף עם הסוכנות היהודית בשם אוצר החייל, וכהן נבחר לנהל את עסקי המוסד. לאורך השנים פעל כהן כדי לרתום את מערכת הביטחון כשותפים בניהול ופיתוח אוצר החייל. כהן המשיך לנהל את אוצר החייל גם בתקופה בה עבד במשרד הביטחון.
בניהולו של כהן החל אוצר החייל לתת הלוואות למשוחררי הבריגדה, ומאחר ורבים מן המתנדבים היו בני קיבוצים, קיבלו הקיבוצים הלוואות בשמם, שסייעו לפיתוח ההתיישבות. בנוסף היו מספר יישובים שהוקמו על ידי משוחררי הצבא הבריטי באמצעות הלוואות מאוצר החייל, כגון בצרה וכפר מונש.
אוצר החייל נחלץ גם לפתרון בעיות השיכון של החיילים המשוחררים באמצעות שכירת בית בן שלוש קומות ששימש למתן פתרונות לטווח קצר, ובהמשך סייע אוצר החייל להקמת שיכוני צבא הקבע בשנים 1952 ו-1953.
משרד הביטחון
עם הקמת המדינה והקמת משרד הביטחון, מונה כהן לראש אגף בינוי ומשק במשרד הביטחון, ושימש בתפקיד זה בין השנים 1948 ל-1955. בשנת 1955 התמנה כהן לראש משלחת הרכש של משרד הביטחון בארצות הברית, והוא שירת בתפקיד זה עד שנת 1959.
בנק אוצר החייל
בשנת 1962 מונה יצחק כהן כמנהל הכללי הראשון של בנק אוצר החייל במשרה מלאה. כהן שימש בתפקיד זה עד שפרש לגמלאות בשנת 1977.
ב-10 באוקטובר 1986 נפטר יצחק כהן, ונקבר בבית העלמין חולון. בתו עדנה סולודר כיהנה כחברת הכנסת מטעם מפלגת המערך.
הר פיי (ניו יורק)
הר פיי (באנגלית: Mount Fay) הוא הר במחוז אסקס במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
גובהו של ההר 703 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא 238 מטרים מעל סביבתו.
איגן ברנל
איגן ארליי ברנל גומס (בספרדית: Egan Arley Bernal Gómez; נולד ב-13 בינואר 1997) הוא רוכב אופני כביש קולומביאני מקצועי בקבוצת אינאוס. הוא מנצח הטור דה פראנס 2019 - המנצח הראשון של מרוץ זה מאמריקה הלטינית ומנצח הג'ירו ד'איטליה ב-2021.
קריירה
ברנל נולד בסיפקירה. והחל להתחרות תחילה באופני הרים, הישגו הבולט היה הזכייה במדליית כסף באליפות העולם לג'וניור בקרוס קאנטרי.
אנדרוני ג'יאקטולי (2016-2017)
ברנל הצטרף לקבוצה האיטלקית מדרג הפרו קונטיננטל, אנדרוני ג'יאקטולי. הוא ניצח את דירוג הצעירים במרוץ סטימאנה אינטרנאזיונאל קופי אה בארטאלי וגם בג'ירו דל טרנטינו (כיום הטור של האלפים). הוא ניצח את הטור של ביחור ברומניה. וסיים רביעי כללי בטור של סלובניה. בטור ד'לאווניר, הנחשב ל"טור דה פראנס" של הרוכבים הצעירים, סיים במקום ה-4 הכללי.
בשנת 2017 שמה של קבוצתו שונה לאנדרוני סידרמק - בוטקיה. הוא פתח את העונה במירוץ הוואלטה סאן חואן בארגנטינה, וסיים במקום ה-9 הכללי. במירוץ הטירנו - אדריאטיקו, סיים 2 בדירוג הצעירים. וסיים 3 בסטימאנה אינטרנאזיונאל קופי אה בארטאלי ו-9 בטור אוף דה אלפס. הוא ניצח את הדירוג הכללי בטור דה סאבויי מונט בלאנק ובטור סיביו. ברנאל ניצח את המרוץ הכי נחשב לרוכבים צעירים, טור דה ל'אווניר כשהוא מראה דומיננטיות לאורך כל המרוץ ברנאל סיים במקום ה-13 במונומנט האיטלקי ג'ירו די לומברדיה.
סקיי (2018-היום)
אחרי עונה מוצלחת ותוצאות מרשימות של ברנל, ב-2018 הוא חתם בקבוצת סקיי (כיום קבוצת אינאוס). את העונה הוא פתח עם מקום 6 בדירוג הכללי ומקום 1 בדירוג הצעירים בטור דאון אנדר. וניצח את אליפות קולומביה בנגד השעון. וניצח את הדירוג הכללי, דירוג המטפסים ודירוג הצעירים ב. הוא ניצח את דירוג הצעירים וסיים 2 כללי בטור רומנדי. אבל אחד מהישגיו הבולטים באותה שנה היה ניצחונו בהטור של קליפורניה. בטור דה פראנס (שגם היה הגראנד טור הראשון בו השתתף), סיים במקום ה-15 הכללי ובמקום ה-2 בדירוג הצעירים. הוא שימש פועל של גריינט תומאס ושל כריסטופר פרום, הראשון גם ניצח את המרוץ והשני סיים שלישי.
2019: הניצחון בטור דה פראנס
ב-2019 ברנל ניצח את המרוץ הצרפתי פריז - ניס לאחר שהקדים את נאירו קינטנה ומיכל קוויאטקובסקי. בטור דה סוויס, ניצח את המרוץ לאחר שהגיע בזמן של 27:43:10, 19 שניות טוב יותר מזמנו של רוהאן דניס, שהגיע שני. ובהמשך השנה השיג את ההישג הגדול ביותר בקריירה שלו עד כה, הניצחון בטור דה פראנס. בעקבות היעדרותו של כריסטופר פרום הרוכב המוביל של קבוצת אינאוס שגם ניצח בטור בשנת 2013, ו-2015-2017 לא השתתף בטור בשל פציעה. האסטרטגיה של קבוצת אינאוס הייתה לשלוח את ברנל ואת גריינט תומאס (מנצח הטור ב-2018) ביחד כמובילים, וככל שהטור יימשך, הקבוצה תעבוד עבור מי שיהיה ממוקם טוב יותר. ברוב הטור הוביל ז'וליאן אלאפיליפ בדירוג הכללי והחזיק בחולצה הצהובה כשתומאס וברנל שומרים על פער זמנים קטן ממנו. אך בקטע ה-19 בטור, תקף ברנל על מעבר איסראן בעוד שז'וליאן אלאפיליפ נחלש. לנקודת הפסגה הגיע ברנל ראשון והקדים את אלאפיליפ. המשך הקטע בוטל באותו יום בשל תנאי מזג אוויר קשים, סיומו נקבע למעבר איסראן, ובכך תפס ברנל את ההובלה במרוץ. הוא שמר על החולצה הצהובה גם בקטע 20 שאף הוא קוצר בשל מזג האוויר ואף הגדיל את פער מאלאפיליפ בשלוש דקות נוספות. בקטע האחרון בשאנז אליזה סיים ברנל את המרוץ כמנצח, כשאת הקטע מנצח קיילב יואן. ואז היה לרוכב היחיד עד כה שהיה גם הצעיר ביותר מבין המשתתפים שמסיים את הטור וגם מנצח בו. ברנל גם ניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר. ברנל המשיך בכושר הגבוה גם לאחר הטור, הוא התחרה בסדרת מרוצים באיטליה וסיים שני בג'ירו דלה טוסקנה, תשיעי בג'ירו דל'אמיליה ושישי במילאנו–טורינו. הוא ניצח את מרוץ גראן פיימונטה שהתקיים יומיים לפני מונומנט ג'ירו די לומברדיה, בו סיים שלישי. 16 שניות אחרי המנצח באוקה מולמה, ברנל למעשה הפסיד לאלחנדרו ולוורדה במאוץ אל המקום השני.
ב-2020, פתח את העונה ב וסיים רביעי. לאחר תום פגרת הקורונה ערך את הכנותיו על הגנת תוארו כאלוף הטור דה פראנס בצרפת, הוא ניצח את הלה רוט ד'אוקסיטניה, לאחר ניצחון בקטע השלישי והמכריע במרוץ, מקדים את ב-19 שניות את אלכסנדר ולאסוב וב-23 שניות את בן קבוצתו פאוול סיבאקוב. לאחר מכן סיים שני לפרימוש רוגליץ' בטור ד'לאן, אך בטור דה פראנס, מרוץ המטרה, נטש ברנל את המרוץ לפני תחילת קטע 17. בשבוע הראשון של הטור היה ברנל מעורב בקרבות הדירוג הכללי, אך בשבוע השני והשלישי החל לאבד זמן בהדרגה, בקטעים 13 ו-15 ההרריים, ויצא מתמונת הדירוג הכללי. לבסוף פרש כאמור בשל פציעות גב, איתן אמר ברנל שהוא מתמודד מאז ומתמיד.
2021: ניצחון בג'ירו ד'איטליה
את עונת 2021 פתח ברנל במרוצי האטואל דה בסאז' ובטור דה לה פרובאנס בצרפת. במרוץ השני הגיע ברנאל שלישי כללי, 19 שניות מבן קבוצתו איוואן סוסה שניצח במרוץ. לאחר מכן הוא עבר להתחרות באיטליה כחלק מההכנות שלו לג'ירו ד'איטליה, בו הוא עתיד לערוך הופעת בכורה. הוא סיים שני במרוץ החד יומי טרופאו לאיגווייה, 39 שניות מבאוקה מולמה (טרק-סגפרדו) המנצח, ושלישי בסטראדה ביאנקה, 20 שניות מהמנצח מת'יו ואן דר פול (אלפסין–פניקס) ו-15 שניות מאלוף העולם ז'וליאן אלאפיליפ (דקונינק קוויק-סטפ). בטירנו - אדריאטיקו הגיע ברנל רביעי כללי, כ-4:13 דקות מטאדיי פוגאצ'אר (יו. איי. אי. אמירטס) המנצח. ברנל החליט שלא להתחרות בעוד מרוצי הכנה לקראת הג'ירו, בניגוד ליריביו לדירוג הכללי שהתחרו במרוצי הכנה כמו הטור של האלפים ואחרים, במקום זאת הוא התאמן במחנה גובה בקולומביה וכך יצא שהשלים כמעט חודשיים ללא מרוצים, שהסתיימו עם תחילת הג'ירו. בקטע ה-6 של המרוץ, שהיה הקטע ההררי הראשון בג'ירו, ברנאל סיים שני לג'ינו מיידר (בחריין–ויקטוריוס) שניצח מתוך קבוצת הבריחה. לאחר קטע זה, דורג ברנל במקום ה-3 הכללי, 14 שניות מאטילה ואלטר (Groupama–FDJ) שהוביל את המרוץ. בקטע ה-9, השיג ברנאל את הניצחון הראשון שלו בקריירה בקטע בגרנד טור. זה קרה כאשר חלף על פני שני הרוכבים שהיו בהובלת המרוץ מקבוצת הבריחה מאות מטרים מסיום הקטע, בעליית הגראבל בקאמפו פליצ'ה. זה הספיק עבור ברנל גם להפוך למוביל הכללי החדש של המרוץ, על חשבון ואלטר, וללבוש את החולצה הוורודה. בקטע ה-11 הגדיל ברנל את פערו בפסגה, הקטע אומנם הלך למאורו שמידט (קובקה–אסוס) מקבוצת הבריחה בעוד ברנל סיים במקום ה-11, אך ברנל הצליח לפתוח פערים משאר מתחריו לדירוג הכללי, הבולטים מביניהם היו רמקו אוונפול (דקונינק קוויק–סטפ), ז'ואאו אלמיידה (דקונינק קוויק–סטפ) וג'וליו צ'יקונה (טרק–סגפרדו). קטע 11 היה קטע עם קטעי עפר רבים, ששחזר את מרוץ סטראדה ביאנקה בו ברנל התחרה בשלב מוקדם יותר בעונה, מה שנתן לו יתרון על יריביו. ברנל המשיך את הדומיננטיות שלו בשבוע השני של הג'ירו, בקטע ה-14 הוא שוב הגדיל את פערו ממתחריו לדירוג הכללי לאחר שסיים רביעי ללורנצו פורטונאטו שניצח מתוך קבוצת הבריחה, ובקטע ה-16 השיג ברנל ניצחון ראשון בחולצה הוורודה. הקטע היה אמור להיות "קטע המלכה" של הג'ירו, אך קוצר משמעותית בשל תנאי מזג אוויר. במהלך הקטע, ברנל השאיר את כל מתחריו מאחור במהלך העלייה ל"פאסו ג'יאו" והמשיך כל הדרך עד לניצחון שני בקטע בג'ירו, וראשון בחולצה הוורודה. קטע 16 גם היה האחרון בשבוע השני של המרוץ, וברנל נכנס לשבוע השלישי כשהוא מוביל ב-2:34 דקות על דמיאנו קרוסו (בחריין–ויקטוריוס) ו-3:40 דקות על יו קארת'י (EF Pro Cycling). בקטע ה-17, שפתח את השבוע השלישי, ברנל הראה חולשה ראשונה ליריביו בדירוג הכללי, כאשר הפסיד יותר מ-50 שניות לסיימון ייטס (קבוצת בייקאקסצ'יינג') שעלה למקום השלישי הכלחי, ולמעלה מדקה לז'ואאו אלמיידה, אך המשיך להוביל על שניהם בפער של יותר מ-3 דקות ועל קארוסו במקום השני בפער של יותר מ-2 דקות. בקטע ה-19, ייטס ואלמיידה שוב הרוויחו זמן על ברנל, בעוד ייטס ניצח את הקטע בפער של 28 שניות מברנל במקום, כשאלמיידה שסיים שני חצה את קו הסיום כ-17 שניות לפני ברנאל. בקטע ה-20 והלפני האחרון, זה היה הזמן של דמיאנו קרוסו במקום השני הכללי לנסות ולטלטל את הדירוג הכללי עם התקפה מוקדמת יחסית לצד קבוצת רוכבים נוספת, הוא הצליח לשמור על יתרונו מהשאר גם לתוך עליית ה"אלפה מוטה" בה הסתיים הקטע, וניצח בפער של 24 שניות מברנל, שהבטיח את הניצחון הכללי שלו במרוץ.