cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפריקאנרים
היסטוריה
עם התפשטות האימפריה הבריטית במאה ה-19 וכיבוש כף התקווה הטובה על ידם, החלו נדחקים רגלי המתיישבים הבורים ממושבתם. בורים רבים החלו במסע נדודים ארוך צפונה לעומק היבשת, בחיפוש אחר שטחי התיישבות מחוץ לשליטת הבריטים. מסע זה, שזכה לכינוי הטרק הגדול, נחשב עד היום כאירוע מכונן בתודעה הלאומית האפריקאנרית. בשטחים שמצאו והתיישבו בהם, הקימו הבורים שתי מדינות עצמאיות – מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית. הבריטים עשו כל מאמץ להשתלט גם על שטחים אלה, בסדרת מלחמות שנודעה כמלחמת הבורים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. במהלך המלחמה, שבסופה הפסידו הבורים, נכלאה כרבע מהאוכלוסייה האזרחית של הבורים במחנות ריכוז בתנאים קשים. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה בה נעשה שימוש במחנות ריכוז לכליאת אוכלוסייה אזרחית.
עם הכרזת עצמאותה של דרום אפריקה בשנת 1910, נותרו עוינות ומתיחות בין שתי האוכלוסיות – האפריקאנרית והאנגלית, שהיו ביניהן הבדלי שפה ותרבות. האנגלים התרכזו בעיקר בערים הגדולות והיו לרוב משכילים יותר ופתוחים לעולם, בעוד האפריקאנרים התאפיינו עדיין באחוז גדול של איכרים וחוואים, בשמרנות, לאומנות וגזענות קיצונית כלפי השחורים. אחת מנקודות השיא של המתח הייתה בימי מלחמת העולם השנייה, בה גורמים אפריקאנרים לאומניים דגלו בהתייצבות לצד גרמניה הנאצית, ועסקו בניסיונות לטרפד את השתתפותה של דרום אפריקה במלחמה לצד בריטניה ובעלות הברית.
לאחר המלחמה, בשנת 1948, הצליחה המפלגה הלאומית של האפריקאנרים לעלות לשלטון והנהיגה את מדיניות האפרטהייד (הפרדה, בשפת האפריקאנס) הגזענית כשילוב של אידאולוגיה לאומית, דתית, כלכלית והישרדותית. שליטתם במדינה הגיעה לקיצה בשנת 1994, לאחר הכרתו של הנשיא האפריקאנר האחרון פרדריק וילם דה קלרק בעוולותיה של מדיניות האפרטהייד, והחלטתו על שילוב האוכלוסייה השחורה בהליך הדמוקרטי.
כיום
האפריקאנרים מהווים היום 60% מאוכלוסייתה הלבנה של דרום אפריקה. גם ברפובליקת נמיביה הסמוכה יש אוכלוסייה ניכרת של אפריקאנרים, תוצאת השנים הארוכות שבהן שלטה דרום אפריקה במדינה זו.
בדרום אפריקה הדמוקרטית והחדשה שלאחר האפרטהייד איבדו האפריקאנרים את ההגמוניה הפוליטית והתרבותית שנהנו ממנה. גם שפתם, האפריקאנס, חדלה להיות שפת השלטון והפכה לאחת מ-11 שפות רשמיות המדוברות במדינה. עדיין, וחרף תהליכי "אנגליזציה" בקרב הדור הצעיר, האפריקאנרים גאים במורשתם כראשוני המתיישבים הלבנים ביבשת אפריקה, ואינם רואים עצמם כנטע אירופי זר ביבשת אלא כחלק אינטגרלי ממנה. הם אוהבים להיקרא "השבט הלבן של אפריקה".
רבים מהאפריקאנרים היגרו מדרום אפריקה, בעיקר לאוסטרליה, ניו זילנד והממלכה המאוחדת. כמה מאות אפריקאנרים נוצרים החליטו להתגייר והיגרו לישראל. רבים מהם הם כיום יהודים אורתודוקסים ומתגוררים בהתנחלויות.
אוקינאווה (מחוז)
אוקינאווה (ביפנית: 沖縄県) הוא מחוז בדרום־מערב יפן. המחוז כולל את האי אוקינאווה, אחד מן האיים הגדולים שבשרשרת איי ריוקיו. בירתו הייתה שורי עד תקופת מייג'י ומאז בירתו היא נהה, אשר ממוקמת בדרום המחוז.
היסטוריה
העדות העתיקה ביותר לחיים אנושיים באיי ריוקיו התגלתה בנהה וביאאסה. מספר עצמות אדם נמצאו באזור מהתקופה הפלאוליתית, אך לא נמצאו ממצאים ארכאולוגיים אחרים מתקופה זאת. ההשפעה של תקופת ג'ומון על איי אוקינאווה ניכרת בבירור, ונראה כי מספר כדי חרס אשר נמצאו באוקינאווה דומים במיוחד לכדים אשר נמצאו בטאיוואן. האזכור הראשון למילה "ריוקיו" הופיע בספר סואי. אוקינאווה הייתה המילה היפנית אשר הגדירה את האיים, ונראתה לראשונה בביוגרפיה של ג'אינז'ן.
בתקופה זו נבנו גוסוקו רבים, מבנה הדומה בתפקידו לטירה או מבצר. לממלכת ריוקיו היו קשרי מיסים עם האימפריה הסינית החל מהמאה ה-15. ב-1609, שבט שימאצו, שלט באזור מחוז קגושימה, וכבש את ממלכת ריוקיו במסגרת הפלישה לריוקיו. ממלכת ריוקיו יצרה קשרי מיסים עם סצומה ושוגונות טוקוגאווה, והחלישה את קשריה עם האימפריה הסינית; הקשר הושאר, בגרסה פחות משמעותית שלו, מחשש שביטול מוחלט שלו ייצור סכסוך עם האימפריה הסינית. שבט סצומה צבר רווח רב ממסחר עם האימפריה הסינית, בתקופה בה המסחר עם זרים היה אסור על ידי שוגונות טוקוגאווה.
למרות שסצומה השאירו חותם על איי ריוקיו, ממלכת ריוקיו השיגה רמה גבוהה של עצמאות פוליטית למשך כמעט 200 שנים. ארבע שנים לאחר רסטורציית מייג'י ב-1868, הממשלה היפנית ספחה באמצעות אמצעים צבאיים את הממלכה וקראה לה האן ריוקיו. האן ריוקיו הפך ל'מחוז אוקינאווה ביפן בשנת 1879, למרות ששאר ההאנים הפכו למחוזות בשנת 1872. בשנת 1912 אוקינאווה בחרה נציגים לדיאט היפני, שהוקם ב-1890.
כרבע מהאוכלוסייה של מחוז אוקינאווה נהרגו במהלך קרב אוקינאווה שהתרחש ב-1945, אשר לאחריו אוקינאווה נכפפה לשליטה של ארצות הברית למשך 27 שנים. במהלך השליטה של ארצות הברית, ארצות הברית הקימה מספר גדול של בסיסים צבאיים על איי ריוקיו. במהלך המלחמה הקוריאנית מטוסים הפציצו גם את אוקינאווה.
תחת הסכם משותף בין ארצות הברית ויפן, צבא ארצות הברית השאיר נוכחות צבאית גדולה באזור. החל משנת 1960, הוסכם בין ארצות הברית ליפן כי יורשה לארצות הברית לאחסן נשק גרעיני, וייתכן כי נשק גרעיני מאוחסן באוקינאווה. בשנת 1972 ממשלת ארצות הברית החזירה את אוקינאווה לשליטה של יפן.
דיווחים על פשעים ותאונות המבוצעים בידי אנשי-שירות מארצות הברית עוררו סערות תקשורתיות ברחבי יפן, והגבירה את התמיכה בתנועה לעצמאות ריוקיו שהתפתחה לאחר 1945 והתנגדה לנוכחות הצבאית האמריקנית. האונס של ילדה בת 12 בידי איש שירות מארצות הברית עורר מחאה גדולה באוקינאווה בשנת 1995. למרות האמור לעיל, לאנשי-שירות מארצות הברית ביפן יש אחוז פשיעה נמוך ביותר, פחות משל האוכלוסייה הרגילה באוקינאווה. התפישה באוקינאווה לגבי הבסיסים של צבא ארצות הברית מורכבת, וחלק מההתנגדות לבסיסים מופנית לממשלה אשר בטוקיו, אשר מואשמת בידי המתנגדים לבסיסים בהתעלמות מהצרכים והרצונות של תושביה באוקינאווה. אוקינאווה היא המחוז העני ביותר ביפן, ויש המקשרים עובדה זאת לבסיסים הצבאיים הרבים של ארצות הברית בשטחה.
גאולוגיה
האיים באוקינאווה מורכבים בעיקר מאלמוגים, מי הגשם העוברים דרך האלמוגים העניקו לאיים מערות רבות. ברוב האיים האבנים הם אבני גיר. ב-31 במרץ 2008, 19% מכלל השטח במחוז היו פארקים לאומיים.
צמחייה ובעלי חיים
איריאומוטה-ג'ימה הוא אזור המחיה של אחד זני החתולים הנדירים ביותר, חתול איריאומוטה. האיים הם מקום מחיה של לפחות מין אנדמי אחד של צפע. שוניות האלמוגים אשר מסביב לאיים מספקות מקום מחיה לחיים ימיים שופעים. צבי הים חוזרים מדי שנה לאי הדרומי ביותר באוקינאווה להטיל את ביציהם. בחודשים החמים של השנה נהוג להיזהר מכניסה למים מחשש ממדוזות רעילות. אוקינאווה מספקת כמויות גדולות של קני סוכר, אננסים, פפאיות ופירות טרופיים אחרים.
איים משמעותיים
האיים המרכיבים את המחוז הם שני השליש הדרומיים של איי ריוקיו (ריוקיו-שוטו 琉球諸島). האיים המאוכלסים באוקינאווה לרוב מחולקים לשלוש קבוצות איים:
ערים
במחוז אוקינאווה ישנן 11 ערים. השמות האוקינאווים לאחר המקף:
שפה ותרבות
העובדה שתושבי המחוז היוו אומה נפרדת מכלל האוכלוסייה עד לשנת 1879, גרמה לכך שהשפה והתרבות של אוקינאווה היו שונות משל יפן המרכזית. מדינות אשר השפיעו רבות על התרבות באוקינאווה הן סין, תאילנד ומדינות דרום-מזרח אסיה. השפעות תרבותיות גדולות של אוקינאווה על שאר יפן ושאר העולם הן הקראטה והאוואמורי.
קיימות שפות ריוקיואניות רבות אשר כמעט ולא מובנות לחלוטין לדוברי יפנית, למרות שהן נחשבות לחלק ממשפחת השפות היפניות. שפות אלו מתנוונות עם הזמן, כאשר רוב הנוער באוקינאווה משתמש ביפנית. רוב השפות האלו נחשבות כניבים בידי האוכלוסייה היפנית והאוקינאווית כאחד. ביפנית מדברים לרוב בסיטואציות רשמיות. בסיטואציות לא רשמיות, למעשה מדוברת בקרב בני השישים ומטה אוקינאווית המושפעת ממבטא יפני ומיפנית (אוקינאווית יפנית), אשר לפעמים לא מובנת כהלכה ומתייחסים אליה כאוקינאווית. אוקינאווית מסורתית עדיין מדוברת בפעילויות תרבותיות, כגון ריקוד מסורתי או מוזיקה ריוקיואנית, ישנה בנוסף לכך תחנת רדיו המשדרת בשפה זאת.
דת
בניגוד ליפן בה הדתות הנפוצות הן השינטו והבודהיזם, באוקינאווה הדת הנפוצה היא דת ריוקיו, אשר לרוב מוגדרת באמצעות פולחן אבות וכיבוד היחסים בין המתים, החיים, האלים והרוחות של עולם הטבע.
המשגיחים
המשגיחים הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של מני יעיש, ובכיכובו של רועי אסף, שהוקרן בבתי הקולנוע בישראל החל מ-12 ביולי 2012. הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אופיר וזכה בשניים (השחקן הראשי ושחקן המשנה).
תקציר העלילה
המשגיחים הם שלושה חברי ילדות שגדלו בבת ים: אבי בכר (רועי אסף), ושני חבריו הטובים, קובי שמעיה (גל פרידמן) ויניב לוגסי (איציק גולן), אשר חזרו לאחרונה בתשובה ובחרו ללמוד אצל הרב הכריזמטי אהרון (גילי שושן) בעיקר בדרכה של חסידות ברסלב. הם מביאים איתם, לתוך עולם האמונה והחסידות אליו הגיעו, את חוקי הרחוב האלימים המוכרים להם. במקביל הם ממשיכים בשימוש בסמים קלים.
בשעות היום עובד אבי, הדמות הראשית בסרט, בחנות הירקות של אביו (חיים חובה), ובשעות הלילה יוצר מוזיקת טראנס חסידית. החבורה מנסה לכפות בכח הזרוע את שמירת המצוות בשכונתם, לאיים ולהכות ערבים ועולים מברית המועצות לשעבר שמרעישים בשכונתם בשבת, לפגוע בבעלי עסקים שאינם שומרים שבת או מוכרים סרטים לא צנועים, ולאיים על נשים שאינן לבושות בצניעות, לדעתם.
חייו של אבי משתנים כשהוא פוגש במירי (רותם זיסמן כהן), שהחבורה איימה עליה תחילה, כיוון שהיא לבושה בחוסר צניעות. במהלך הזמן אבי מתאהב בה ובעזרתה הוא לומד שיש לקיים את מצוות האל בדרכי נועם ולא באלימות.
באחד מרגעי השיא של הסרט, כשאבי לא יודע באיזו דרך לבחור, הוא מחליט לקיים התבודדות ומגיע לחוף הים לפני הזריחה ונושא מונולוג לאלוהים.
פרסים ומועמדויות
הסרט זכה בפרסים הבאים: פרס אופיר
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אופיר לשנת 2012 ומתוכם זכה בשניים:
קישורים חיצוניים
כתבות
כתבות טלוויזיה
ראיונות
מאמרים וביקורות
קולנוע גת
קולנוע גת היה בית קולנוע בעל אולם אחד גדול תת-קרקעי במרכז תל אביב, בפינת הרחובות אבן גבירול וציטלין.
בית הקולנוע הוקם בשנת 1957, ומאז עבד באותה מתכונת - סרט אחד או שניים, המוצגים על פני מספר שבועות או חודשים בהתאם להצלחתם. כמו כן בבית הקולנוע התקיימו אירועים מיוחדים: פרמיירות לסרטים חדשים ולסדרות שונות, "גאלות" (הקרנות מיוחדות לעיתונאים) וכו'. גת נחשב לבית קולנוע איכותי ברמת ההקרנה והסאונד וגם באיכות הסרטים המוצגים בו.
קולנוע גת מוזכר בשירו של מתי כספי "יום שישי חזר" שאת מילותיו כתב אהוד מנור, שפקד את הקולנוע בימי שישי דרך קבע.
רשימת פלאי תבל
רשימות פלאי תבל הן רשימות שנערכו לאורך ההיסטוריה האנושית בניסיון לקטלג קבוצות של אתרים מרשימים ביותר או הישגים הנדסיים ייחודיים.
שבעת פלאי תבל של העולם העתיק היא הרשימה הידועה הראשונה של מבנים יוצאי דופן. הרשימה הייתה מבוססת על כתבים הלניים שונים וכללה שבעה מבנים אשר הוקמו בעת העתיקה ונחשבו להישגים אנושיים יוצאי דופן.
שבעת פלאי תבל של העולם העתיק
היסטוריונים ומלומדים שונים בעת העתיקה נהגו לערוך רשימות של מבנים מרהיבים ויוצאי דופן שנבנו באזור הים התיכון. רשימות אלה שימשו כמעין קטלוג של יצירות האדם המפוארות והיו פופולריות בקרב מטיילים ונוסעים בעולם העתיק. מאמינים כי היו קיימות מספר גרסאות לרשימת הפלאים, אך למעט הפניות מכתבים אחרים, מעט מהן שרדו.
רשימות מוקדמות כללו את שער עשתר כפלא השביעי של העולם במקום המגדלור באלכסנדריה. הרשימה כפי שהיא ידועה כיום הורכבה בימי הביניים, אז כבר רוב האתרים חדלו להתקיים. כיום, הפלא היחיד של העולם העתיק שעדיין קיים היא הפירמידה הגדולה של גיזה.
ימי הביניים
לקראת סוף המאה ה-19 הופיעו מספר כותבים שהעלו השערות בדבר קיומן של רשימות פלאי תבל שונות בזמן ימי הביניים. רבים מהמבנים ברשימות אלו הוקמו בתקופות מוקדמות והובאו לידיעה עולמית מאוחר יותר. כיום נהוג לייחס את יצירת הרשימות האלו למאות מאוחרות יותר מימי הביניים.
אתרים נוספים שמופיעים בכתבים:
פלאי העולם המודרני
ארגונים רבים הרכיבו רשימות של המבנים המרשימים ביותר שנבנו בעת המודרנית או של פלאי הטבע הגדולים הקיימים כיום. כמה מן הרשימות הידועות מוצגות כאן.
האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית
האגודה האמריקאית להנדסה אזרחית הרכיבה רשימה של פלאי העולם המודרני:
שבעת פלאי תבל החדשים
בשנת 2001, יזם ארגון שווייצרי סקר כלל עולמי לקביעת שבעת פלאי תבל החדשים מתוך רשימה של 200 מונומנטים קיימים. תוצאות הסקר הוכרזו ב-7 ביולי 2007. הפירמידה הגדולה של גיזה הוכרזה כפלא השמיני במעמד של כבוד.
שבעת פלאי עולם הטבע
בשנים 2007–2011 נבחרו שבעת פלאי עולם הטבע. בבחירתם השתתפו מיליונים ברחבי העולם.
שבעת פלאי תבל החדשים של USA Today
בשנת 2006 הרכיב העיתון האמריקאי USA Today, בשיתוף עם תוכנית הטלוויזיה 'בוקר טוב אמריקה', רשימה של שבעה פלאי תבל חדשים. מאוחר יותר נוסף לרשימה הגרנד קניון כפלא השמיני.
שבעת פלאי הטבע של העולם
בדומה לרשימות פלאי תבל רבות, אין הסכמה לגבי רשימת שבעת פלאי הטבע של העולם, ובנושא התקיימו דיונים רבים.
אחת מן הרשימות הורכבה על ידי CNN בשנת 1997:
שבעת פלאי ערים החדשים
היא ההצבעה העולמית השלישית שאורגנה על ידי New7Wonders בשנת 2014. שבעת הערים נבחרו מתוך רשימה של 1,200 ערים מ-220 מדינות.
שבעת הפלאים של העולם התת-ימי
בשנת 1989 הארגון האמריקאי CEDAM, המוקדש לחקר הימים, פרסם את רשימת האזורים התת-ימיים שנחשבים ראויים לשימור והגנה:
שבעת הפלאים של העולם התעשייתי
בשנת 2003 הפיק ה-BBC סדרה תיעודית בשם 'שבעת הפלאים של העולם התעשייתי'. הסדרה הציגה את סיפורם של שבעת ההישגים ההנדסיים הבולטים של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
שבעת פלאי מערכת השמש
במאמר שפורסם ב-1999 הציג המגזין "אסטרונומיה" את "שבעת פלאי מערכת השמש". מאוחר יותר מאמר זה הפך לסרטון.
רשימות אחרות
ארגונים רבים ברחבי העולם הרכיבו רשימות פלאים שונות בנושאים מגוונים. בנושא נכתבו גם מספר רב של ספרים המתארים יצירות מעשי ידי אדם ואת פלאי הטבע. בנוסף, מדינות שונות וביניהן קנדה, קולומביה, פולין, פורטוגל, רומניה, רוסיה, סרביה, אוקראינה ו-וויילס פרסמו רשימות של שבעת הפלאים הגדולים בתחומן.
בשנת 1972 הוקמה באו"ם ועדת המורשת העולמית, האחראית על בחירת אתרים הראויים לשימור בזכות חשיבותם המיוחדת למורשת המשותפת לאנושות. נכון ל-2011 כוללת רשימת אתרי המורשת העולמית 936 אתרים ב-154 מדינות. 725 מהאתרים הוגדרו כאתרי תרבות, 183 כאתרי טבע ויתר 28 האתרים משלבים את שני התחומים.
קציעות (היאחזות נח"ל)
קציעות (נודעה בתחילה גם כ"גבעת רחל") הייתה היאחזות נח"ל שהוקמה ב-28 בספטמבר 1953 במטרה להציב נוכחות ישראלית בשטח המפורז של פיתחת ניצנה. למרות שלאחר מבצע קדש בוטל המעמד המפורז של פתחת ניצנה, ההיאחזות המשיכה להתקיים בתקווה שהיא תאוזרח. אולם, לאחר מלחמת ששת הימים, משהגבול התרחק מהאזור ותשומת הלב להתיישבות נדדה לאזורים שנכבשו במלחמת ששת הימים, ההיאחזות ננטשה.
שם
בתחילה נקרא המקום "גבעת רחל", על שם בתו של קצין אג"ם של פיקוד הנח"ל, ובדומה לשם "גבעת רות" שניתן להיאחזות הקרובה שנקראה על שם תל אבו רות'ה הסמוך אליו. במאי 1954 פרסמה ועדת השמות הממשלתית הודעה עם שמות נכונים ליישובים ובה נמסר שהשם "גבעת רחל" הוא טעות ויש לקרוא למקום קציעות. השימוש בשם גבעת רחל נמשך עד סוף שנות ה-50 אך לבסוף דעך ונעלם.
היסטוריה
ההיאחזות הוקמה ביום שני, 28 בספטמבר 1953. מכיוון שהיא הוקמה בשטח מפורז, הוסוו חיילי הנח"ל שהקימו את המקום כקבוצת אזרחים שאליהם נלוו מספר שומרים חמושים. מפקד המקום היה ישראל אליעזרי. מחוץ לשטח המפורז, הוקם כחודש מוקדם יותר, "גבעת רות", בפיקודו של דני מט, שהיוותה את העורף הצבאי של ההיאחזות.
כדי לשוות למקום אופי אזרחי, חיילי הנח"ל זרעו במקום 200 דונם שעורה, קיימו לול קטן של 100 תרנגולות ועדר קטן של כבשים. כן נטעו במקום עצי פרי משבעת המינים ודשא. בינואר 1955 התקיים במקום טקס לציון חיבור המקום למים מבאר ישנה. המקום סבל מסחף קרקע והתקשה למצוא ענף חקלאי לפרנסה. בשנת 1960 היו בלול 900 תרנגולות וכן היה גן ירק של 30 דונם.
קציעות נותרה במשך שנים היאחזות נח"ל בודדה בכל האזור. התקוות לאזרח אותה נכזבו ולאחר מלחמת ששת הימים הועברה קציעות לאחריות הנח"ל הדתי, ובהמשך נזנחה.
כלכלה מתוכננת
כלכלה מתוכננת היא משטר כלכלי שבו ניהול הכלכלה נתון בידי הממשלה או לחלופין בידי מועצות פועלים. בשיטת משטר זו, השלטון המרכזי מקבל את כל ההחלטות באשר לייצור ולצריכה של טובין ושירותים.
תכונותיהן הרדיקליות ביותר של משטר זה מכונות כלכלה ריכוזית וכלכלה מפוקחת. בכלכלות מעין אלה, התכנון הריכוזי של הכלכלה מקיף את כלל ענפי המשק העיקריים, ובמסגרתו נקבעים תוצרתם הרצויה ואופן חלוקת הכנסותיהם. המתכננים קובעים אילו מוצרים על המשק לייצר ומכוונים את התעשיות בהתאם. כלכלות מתוכננות מתונות יותר מתאפיינות בשימוש בתכנון אינדיקטיבי. ככלל, הכלכלה המתוכננת מנוגדת לכלכלת השוק, שבה ההחלטות על ייצור ותמחור טובין, ועל חלוקת משאבים ואופן השקעתם נתונות בידי בעליהם הפרטיים של אמצעי הייצור וכפופות לאינטרסים שלהם – ולא לקידומה של תוכנית מקרו-כלכלית כלשהי. כמו כן, הכלכלה המתוכננת מנוגדת לשיטות כלכליות לא-מתוכננות אחרות.
כלכלות מתוכננות מושתתות לרוב על תעשיות מולאמות, תעשיות בבעלות פרטית המתוכננות ומכוונות על ידי השלטון, ולעיתים על עירוב של השתיים. על פי רוב, "כלכלה מתוכננת" ו"כלכלה ריכוזית" הם סינונימים, אך יש המבדילים ביניהן. לדידם, כלכלה ריכוזית נבדלת מכלכלה מתוכננת בכך שהיא מחייבת בעלות ציבורית או ממשלתית על אמצעי הייצור. לפי הבחנה זו, כלכלה ריכוזית היא בהכרח כלכלה מתוכננת, אך לא להפך.
יתרונות התכנון הכלכלי
מצדדי השיטה רואים בה אמצעי מעשי להבטחת ייצורם של מוצרים הכרחיים, באופן שאינו תלוי בגחמנות המאפיינת לכאורה את השוק החופשי.
יציבות
כיוון שאין חשש לירידות בפעילות העסקית ולביטולי המיזמים הנובעים מהן, השקעה לטווח הארוך בתשתיות היא בטוחה יותר. ביטחון כלכלי זה חשוב במיוחד כאשר התשואות אינן נהירות ובטוחות (השקעה בכור גרעיני לדוגמה) וכן כאשר התשואות מפוזרות בכלל האוכלוסייה (חינוך ציבורי, חיסונים וכדומה).
אימוץ תכנון מקיף
לכאורה יש ביכולתו של התכנון הכלכלי להוביל להכברת רווחיה של כלל האוכלוסייה. לעומתו, התהליך האבולוציוני המאפיין את כלכלת השוק, נוטה מטבעו להוביל למרוב רווחים מקומי. למשל, תכנון עירוני נכון יניב מערכת תעבורה יעילה בעוד עיר המתפתחת באופן "טבעי" עשויה לסבול מעומסי תנועה. לפי ביקורת אחת למשל זה, גם העיר המתוכננת תסבול מאותם קשיי תנועה כל עוד הגידול באוכלוסייתה אינו מפוקח ומתוכנן בקפידה גם הוא.
השגת יעדים קולקטיביים באמצעות הקרבה אישית
מטבען, כלכלות מתוכננות מקדימות את טובת הכלל לצורכי היחיד. תחת משטרים מעין אלה, תגמולים עבור עבודה מסוימת, בין משכורות ובין בונוסים, מחולקים לפי הערך אותו מייחסים מתכנני הכלכלה לעבודה זו. הכלכלה המתוכננת מסלקת את תמריצו של היחיד לרווחים, ככוח מניע לייצור, ושמה אותו בידי המתכננים, אשר מצופים לפיכך לקבוע מה על כל תעשייה לייצר. השלטון רשאי אפוא לרתום אדמות, עבודה ושאר הון לשירות מטרותיה הכלכליות של המדינה, וכן הוא רשאי "לרסן" את דרישות הצרכנים לטובת השקעות כלכליות משמעותיות יותר התואמות לתכנון הכלכלי.
במדינה נחשלת, מאפשרת הכלכלה המתוכננת לפתח לאלתר תעשיות כבדות, עוד שבכלכלת שוק נדרשות שנים ארוכות של הצטברות הון בתעשיות קלות יותר לשם כך. כך קרה בברית המועצות בשנות השלושים, כאשר השלטון כפה קיצוץ של 30% בצריכה הפרטית מהתל"ג. אמנם הקיצוץ הוביל לירידה משמעותית ברמת החיים, אך המדינה אכן השיגה במהרה חלק מה"מטרות הכלכליות", שאותן הגדיר השלטון.
חלוקת משאבים בלתי יעילה: עודף ומחסור
סוגיה זו הועלתה לראשונה על ידי הכלכלן לודוויג פון מיזס. במאמרו "חישוב כלכלי במדינות סוציאליסטיות" טען מיזס שאין ביכולתה של קבוצת מתכננים כלשהי לזהות ולחזות בדיוק סביר את העדפותיהם של צרכנים ואת כמויות הייצור הנדרשות. ואכן, בתקופות מסוימות בדברי ימיה של ברית המועצות היה המחסור תופעה שכיחה כל כך עד שלעיתים נאלצו רבים להמתין שעות בתורים ארוכים כדי לקנות מוצרים בסיסיים כמו לחם ונעליים. בין השאר, נבעו מחסורים אלה מכך שבתקופה אחת קבעו המתכננים כי ייצור טרקטורים חשוב יותר מייצור נעליים; באחרת, מכך שסופק מעט מדי עור למפעלי הנעליים; ולעיתים המחסור נבע מכך שלא ניתן למפעלים אלה די תמריץ לייצור מספר הזוגות הנדרש ובאיכות הנדרשת.
הצד האחר של המטבע הוא הייצור העודף, המעיד על בזבוז כוח עבודה וחומרי גלם שניתן היה להקצותם לצרכים בוערים יותר של החברה. מבקרי התכנון הכלכלי טוענים שכלכלת שוק מונעת את קיומם של עודפים בטווח הארוך, משום שמנגנון ההיצע והביקוש מביא לירידת מחיריה של סחורה כלשהי, כאשר כמות תוצרתה עוברת את הדרישה לה. כך משתחררים משאבים לסיפוק מחסורים מיידיים בסחורות אחרות, שמחירן החל לעלות כאשר הביקוש להן גדל מעבר לכמותן בשוק. כיוון שבכלכלה מתוכננת ההיצע והביקוש אינם משפיעים על המחירים, טוענים המבקרים כי אין בה כל מנגנון המאפשר לקבוע אילו סחורות מיוצרות יתר על המידה ואילו סחורות אינן מיוצרות במידה מספקת. לדידם, כלכלת שוק, שבה כל יצרן פועל לשם רווחיו, היא הדרך הטובה ביותר להשגת יעילות.
שחיתות
בכלכלה מתוכננת בעיקר ע"י השלטון, המתכננים יכולים לפעול ממניעים אישיים וגם זרים שלא בהכרח מטיבים עם העם. לדוגמא: אחד המתכננים חושב שצריך לשים את מלוא כוח האדם והמשאבים על מנת לבנות כמה שיותר דירות. ונניח שהם בנו כל כך הרבה דירות שאפילו אין מקום לבנות שום דבר אחר שלא לדבר על לאכלס ולחיות חיים נורמליים במקום כזה. מה שהציבור לא יודע זה שתאגיד זר שבבעלותו משאבים לבנייה, שיחד את אותו "מתכנן" כדי שהפרוייקט יצא לפועל. כך שהמיסים ששילם הציבור עברו לאותו תאגיד שמכר למדינה הזאת חומרי ביניין,טכנולוגיות וידע על מנת שהפרוייקט השאפתני הזה יצא לפועל.
שיחה מזוהה
היסטוריה
לפני כניסת השירות של שיחה מזוהה, בעת שיחת טלפון נכנסת, לא ניתן היה לדעת את זהות המטלפן לפני שעונים לשיחה. על הנמען היה לענות לשיחה כדי לזהות את המתקשר על פי קולו או דבריו. בשנת 1968 החל מהנדס התקשורת היווני תיאודור פרסקבקוס לפתח מערכת המזהה באופן אוטומטי את המתקשר, עד 1975 רשם 20 פטנטים הקשורים למערכות לזיהוי מתקשר. שיטתו של פרסקבקוס היא הבסיס לטכנולוגיה המודרנית של שיחה מזוהה. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נכנסה טכנולוגיה זו לשימוש המוני.
מחבר לוגי
מחבר (באנגלית: Adder) הוא מעגל דיגיטלי בסיסי, אשר מסוגל לחבר מספרים בינארים. ניתן להשתמש במחבר גם על מנת לחסר על ידי חיבור מספר חיובי למספר שלילי המיוצג בשיטת המשלים ל-2 או המשלים ל-1.
שיחה מזוהה
שיחה חסויה
התקשרות ללא הצגת פרטי המתקשר (נקראת בקיצור התקשרות מחסוי או חסום) מתאפשרת גם לאחר כניסת טכנולוגית שיחה מזוהה לשימוש, באמצעות הגדרה מיוחדת במכשיר הטלפון או בחברת התקשורת המורה שלא לשדר לנמען את מספר הטלפון. חברות התקשורת יכולות להתעלם מההגדרה ולשלוח את נתוני המתקשר גם כאשר הגדיר מצב "חסוי", כך למשל בשיחות לשירותי חירום זיהוי השיחה משודר על אף הגדרת חסוי. חברות מסוימות מציעות שירות "גילוי חסוי" המאפשר גם ללקוחות פרטיים לקבל את זיהוי המתקשר גם כשהתקשר מחסוי.
זיוף שיחה
במקרים מסוימים מאפשרת חברת תקשורת ללקוח לקבוע בעצמו את זיהוי השיחה. כך למשל חברות המפרסמות מספר טלפון הידוע ללקוחות, ומעוניינות שהשיחות מנציגי החברה יוצגו ללקוח כשיחות מהמספר המפורסם. דבר זה פתח את האפשרות לחברות מסוימות להציע שירות זיוף שיחה גם ללקוחות פרטיים. דבר זה הוביל פעמים רבות להתחזות, וישנן מדינות שפועלות לאסור בחקיקה זיוף שיחה.
מחבר לוגי
מחבר חלקי
מחבר חלקי או מחבר חצוי (באנגלית: Half Adder או HF) הוא רכיב בסיסי עם 2 כניסות ו־2 יציאות, אשר פעולתו היא לחבר את 2 הסיביות הנכנסות לתוצאה של 2 סיביות ביציאה.
עתה נניח שהכניסות הן קלט א' וקלט ב' והיציאות סכום ו־Carry-Out (כמו באיור), כאשר כל אחת מהכניסות ומהיציאות מייצגת סיבית (0 או 1).
אם נרכיב מעגל בו הכניסות יחוברו לשער XOR ושער AND, היציאות של כל אחד מהשערים הן יציאות המחבר החלקי.
מטבלת האמת של המעגל שבנינו ניתן לראות שפעולות החיבור הבסיסיות ביותר מתבצעות.
מחבר מלא
מחבר מלא או מחבר שלם (באנגלית: Full Adder או FH) הוא רכיב מורכב יותר ממחבר חלקי וכולל 3 כניסות ו־2 יציאות.
בדומה למחבר החלקי, נרכיב את הכניסות והיציאות כאשר הכניסה הנוספת תקרא Carry-In, והסיביות הנכנסות והיוצאות עדיין מהוות ערכים בינארים.
החיבור הזה (יחד עם עוד שערים נוספים ושער OR) יוצר את המחבר המלא והוא מתואר במלואו בתמונה משמאל.
מטבלת האמת של המעגל ניתן לראות כי פעולות חיבור מתבצעות, ויתרה מזו – בשל הכניסה הנוספת ניתן לשרשר מחברים מלאים על מנת ליצור מחברים המסוגלים לחבר יותר מסיבית בודדה (בזכות הכניסה הנוספת, ה־Carry In).
ברברה מקלינטוק
ברברה מקלינטוק (באנגלית: Barbara McClintock; 16 ביוני 1902 – 2 בספטמבר 1992) הייתה חוקרת ציטוגנטיקה אמריקאית, כלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1983, על גילוי הניידות של אלמנטים גנטיים המכונים טרנספוזונים.
חייה
מקלינטוק נולדה בקונטיקט בשנת 1902. בנעוריה ביקשה ללמוד באוניברסיטה, אך אמה התנגדה בטענה שאם תהיה משכילה יקשה עליה למצוא חתן ראוי, אולם בסופו של דבר אביה התיר לה להירשם ללימודים. מקלינטוק רכשה את שלושת תאריה באוניברסיטת קורנל, ארצות הברית, בין השנים 1919–1927. היא גילתה עניין בביולוגיה, אך בשנות העשרים נשים לא הורשו ללמוד את התחום, ולכן למדה בוטניקה.
מחקרה
אותה העת, טרום עידן הביולוגיה המולקולרית, המחקרים נעשו בצורה של ריבוי מבוקר של מיני בעלי חיים פשוטים (כגון זבוב הפירות) וצמחים שבהם ניתן היה להבחין בקלות בשינוי בביטויים של תכונות (פנוטיפים) לאורך הדורות. על סמך הפנוטיפים ניסו החוקרים לפענח את הקוד הגנטי ואת התהליכים שיצרו אותו. מאוחר יותר נכנס השימוש בקרני רנטגן כאמצעי ליצירת מוטציות מכוונות, אשר אפשרו לחוקרים לעקוב אחר ביטויים ייחודיים לאורך הדורות.
מקלינטוק זכתה לתהילה כבר כחוקרת צעירה, בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הייתה שותפה לגילוי אופן חלוקת תא הרבייה, ותופעת שחלוף הכרומוזומים. מחקרה התמקד בצמח התירס, אותו הצליחה למפות מבחינה גנטית. התירס לקה בחיסרון משום שבמשך שנה ניתן היה לפתח רק דור צאצאים אחד, אולם יתרונו הגדול היה בשלל התכונות שאחרי השינויים בהם ניתן היה לעקוב בנוחות, ובעיקר סידור הצבעים על פני הקלחים.
חקר צמח התירס הצבעוני, תוך מעקב אחר מיקום הפיגמנטים בקלחים, הביא אותה במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20, למסקנה כי התאוריות של זמנה אינן מסבירות את השינויים בין הדורות. על סמך ממצאיה היא פרסמה תאוריה לפיה ישנם גנים אשר "מקפצים" בין הכרומוזומים בעת חלוקת תא הרבייה (מיוזה). הממסד המדעי של תקופתה הגיב בלעג מר לטענותיה, ויוקרתה המדעית נשחקה, עד שבתחילת שנות החמישים הפסיקה לפרסם את ממצאיה, על אף שהמשיכה במחקר.
ישנם התולים את הדחייה של הממסד המדעי את ממצאיה בכך שאותה העת התקיים ויכוח מר אם אמנם קיים חומר גנטי. מכיוון שניתן היה להבחין רק בפנוטיפים, ואת התהליכים המקדדים – הגנטיים – ניתן היה רק לשער, היו חוקרים שסברו שאין כלל חומר גנטי תורשתי, וכי מדובר רק בהמשגה אנושית של תופעה שלא ניתן להוכיח את קיומה (בדומה ליחס בין גוף לנפש). הממסד המדעי, שתמך ברעיון של חומר מקדד, סבר שהשערותיה של מקלינטוק משרתות את הצד השולל בוויכוח, ולכן דחה את ממצאיה.
ההכרה המדעית ופרסים
בשנת 1982 זכתה בפרס וולף יחד עם הביולוג המולקולרי סטנלי כהן (זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1986), ובשנת 1983 זכתה לבדה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, והייתה בכך לאישה הראשונה והיחידה, שזכתה לכבוד נדיר זה.
מעבורת החלל קולומביה
מעבורת החלל קולומביה (כינוי מקצועי: OV-102) הייתה מעבורת החלל הראשונה של נאס"א, והמעבורת הרב-שימושית הראשונה בהיסטוריה. במהלך שירותה ביצעה 28 משימות לחלל והטיסה 160 אסטרונאוטים. ב-1 בפברואר 2003 היא התפרקה עם כניסתה לאטמוספירה, כשעל סיפונה שבעה אסטרונאוטים, בהם האסטרונאוט הישראלי הראשון, אל"ם אילן רמון.
מקור השם
על פי גרסה אחת, המעבורת נקראה על שמה של הספינה קולומביה רדיויוה, בה הפליג הקפטן האמריקאי רוברט גריי מסביב לעולם ב-1790. ב-1792 גילה גריי את נהר קולומביה שבקולומביה הבריטית שבקנדה וקרא את הנהר על שמה של הספינה. אחרים בנאס"א טוענים כי השם "קולומביה" הוא על שמו של מגלה אמריקה, כריסטופר קולומבוס.
היסטוריה
בנייתה של המעבורת קולומביה החלה במרץ 1975 ובדיקתה הסופית הסתיימה בפברואר 1981. חודשיים אחר כך הייתה קולומביה למעבורת החלל הראשונה שטסה לחלל. כאשר קולומביה יצאה ממפעל הייצור היה משקלה 74,949 קילוגרמים, ולאחר שהתקינו עליה את המנועים הראשיים, משקלה הכולל הגיע ל-80,909 קילוגרמים.
מעבורת החלל קולומביה שוגרה לראשונה לחלל ב-12 באפריל 1981 (טיסה STS-1) כשעל סיפונה צמד האסטרונאוטים ג'ון יאנג (מפקד) ורוברט קריפן (טייס). מעבורת החלל קולומביה הייתה החללית הראשונה אי-פעם ששוגרה לחלל עם צוות אסטרונאוטים ללא שביצעה קודם לכן טיסות לא מאוישות.
משימה STS-32 של המעבורת, שוגרה ב-9 בינואר 1990 עסקה בתפיסת הלוויין LDEF, ניסוי החשיפה הארוכה לחלל, שאיסופו התעכב בארבע וחצי שנים בעקבות אסון צ'לנג'ר שאירע ב-1986. ביום הטיסה הרביעי, מומחה המשימה, דנבאר הפעיל את הזרוע הרובוטית והצליח לחבר אותה ל-LDEF, שגודלו היה כשל אוטובוס. גוף הניסוי הועבר לתא המטען של המעבורת עד לחזרתה לכדור הארץ.
מאז שנת 1998 עברה מעבורת החלל קולומביה כ-1,540 שינויים ושיפורים. בין השאר, שופרה מערכת ההגנה התרמית ששומרת על המעבורת בעת החזרה לכדור הארץ. אחד השינויים המשמעותיים הראשונים שהיא עברה היה החלפת 5,500 מהאריחים התרמיים המקוריים ביריעה תרמית קלה יותר. האריחים והיריעה נועדו להגן על גוף המעבורת שעשוי מאלומיניום זאת כנגד החום הרב הנוצר בעת החזרה לתוך האטמוספירה. בנוסף, המעבורת עברה שינוי טכנולוגי שאפשר למהנדסים להסיר ממשקלה 450 קילוגרמים של ציוד מחשבים, כבלים ופריטים נוספים שהתיישנו במהלך השנים.
בשלב השיפוצים והתיקונים נבחנו מחדש 160 קילומטרים של כבלים שהותקנו בתוכה, כחלק מהמסקנות שהוסקו בעקבות שיגור מספר 26 של המעבורת ביולי 1999. שיגור זה כמעט ובוטל לאחר שהמהנדסים מצאו 100 פגמים בחללית, שנגרמו כתוצאה מהבלאי שהלך והצטבר במעבורת החלל המזדקנת. ביולי 2002 נמצאו שלושה סדקים בצינורות הפלדה במעבורת, שמעבירים את הדלק הנוזלי למנועים. סדקים דומים התגלו במעבורות החלל האחרות.
טיסות
במסגרת 28 טיסותיה של הקולומביה היא סימלה את תחילתו וסופו של עידן. על אף שהמעבורת הייתה בשימוש בתקופות בהן היו משימות אל תחנות החלל מיר והבינלאומית, הקולומביה מעולם לא עגנה בתחנות החלל.
הטיסה האחרונה - STS-107
טיסה STS-107 של קולומביה - טיסתה האחרונה - הייתה הטיסה ה-107 של מעבורות החלל האמריקאיות, וטיסתה ה-28 של קולומביה. השיגור התבצע ב-16 בינואר 2003, שלוש שנים אחרי הפעם האחרונה שבה שוגרה קולומביה לצרכים מדעיים. ייתכן שזו הסיבה שאנשי המעבורת נדרשו לבצע עשרות ניסויים שונים במודול מחקרי כפול שחייב אותם להתחלק לשני צוותים, אדום וכחול. צוותים אלו עבדו מסביב לשעון, כאשר צוות אחד ישן וצוות אחר מבצע ניסויים. 18% משטח הניסויים שעל המעבורת הוקדש לניסויים פרטיים וכל היתר לניסויים מטעם נאס"א.
צינור עורקי פתוח
צינור עורקי פתוח (בלועזית: Patent ductus arteriosus, PDA) הוא מום לב מולד בו הצינור העורקי לא נסגר ונשאר פתוח לאחר הלידה. צינור עורקי פתוח נחשב לאחד ממומי הלב הנפוצים ביותר ונגרם כאשר הצינור העורקי לא נסגר כפי שנעשה ברוב המקרים לאחר הלידה. מצב זה משבש את פעילות מערכת הובלת הדם בגוף וגורם להובלת דם מאבי העורקים לעורק הריאה. מצב רפואי זה עלול לגרום לסיבוכים שונים לטווח הקצר והארוך בילוד. אבחון מתבצע על ידי תסמינים אופייניים ובדימות, בעיקר על ידי אקוקרדיוגרפיה. הטיפול במום נע בין טיפול שמרני ועד לניתוח לסגירת הפתח.
מעבורת החלל קולומביה
הטיסה האחרונה - STS-107
על סיפונה של קולומביה הותקנה מערכת ניסויים חדשה המכונה SpaceHab, שנבנתה על ידי חברה פרטית ונמסרה לסוכנות החלל ללא תשלום. בסך הכל ערכו חברי הצוות בטיסתה האחרונה 59 ניסויים בתחומים כגון ביולוגיה, פיזיקה וכימיה. לשם כך, הותקנו על הקולומביה 32 מטענים שונים שבעזרתם בוצעו הניסויים. כך, לדוגמה, חברי הצוות בחנו את היווצרותו של פיח כתוצאה משריפה בתנאי מיקרו-כבידה. ניסויים אחרים נועדו לבחון את התנהגותו של גוף האדם בתנאי חוסר משקל, ואת יכולת ההתרבות של חיידקים בתנאים אלו.
צינור עורקי פתוח
אפידמיולוגיה וגורמי סיכון
מוערך כי צינור עורקי פתוח קורה אחת לכל 2000 לידות ומהווה 5%-10% מכלל מומי הלב המולדים, אם כי מוערך כי כולל צינור עורקי פתוח "שקט" (לא מאובחן), שיעור ההארעות הוא אחת לכל 500 לידות. צינור עורקי נמצא ב-65% מהלידות של פגים וילודים במשקל נמוך מאוד (מתחת ל-1 ק"ג). המום נפוץ פי 2 יותר בבנות מאשר בבנים. המצב נפוץ גם אצל סובלים ממצוקה נשימתית של הילוד (IRDS), ילודים עם תסמונות גנטיות כמו תסמונת דאון או תינוקות שאימם חלתה באדמת במהלך ההריון. צינור עורקי פתוח נפוץ גם בתינוקות עם מומי לב מולדים אחרים. למחלה גם מאפיינים תורשתיים מסוימים ונמצא כי ישנו סיכוי של 5% של הופעת המחלה אצל אח של ילד שנולד עם המום וכי לתאומים זהים סיכוי גבוהה יותר למום אצל שני הילודים מאשר בתאומים לא זהים.
פתופיזיולוגיה
הצינור העורקי הוא כלי דם המשמש כמעקף לריאות של הדם מעורק הריאה ישירות אל אבי העורקים. לאחר שולד נולד ומתחיל לנשום חמצן, אין כל שימוש לצינור העורקי והוא נסגר ב-90% מהוולדים תוך 48 שעות. מצב בו הוא לא נסגר תוך כמה שבועות נקרא צינור עורקי פתוח והוא מוביל לזרימת דם לא תקינה מאבי העורקים לעורק הריאה. במצב זה כמות רבה של דם מגיעה לריאות ובכך מעמיסה על הלב והריאות וגורמת לגודש ריאתי. מצב זה עלול לגרום לירידה בזילוח ולעודף מעבר של הדם לריאות. מום זה עלול לגרום לאי-ספיקת לב עם גודש ריאתי, דימום מוחי תוך-חדרי, דלקת מעי נמקית, מחלת ריאות כרונית, התפתחות לא תקינה של הריאות והסמפונות ואף מוות. בפגים שנולדו מוקדם במיוחד, נחשב גורם זה כגורם משמעותי לתחלואה ומוות.
מעבורת החלל קולומביה
הטיסה האחרונה - STS-107
אילן רמון היה אחראי על ניסוי שבוצע בשיתוף פעולה עם סוכנות החלל הישראלית. המדובר במעקב אחר סופות אבק כדי לאתר את השפעתן על תופעות אקלימיות במזרח התיכון. על פי התוכנית, אמור היה הניסוי להתבצע כשנתיים קודם לכן. הדחייה במועד השיגור גרמה לכך שעונת סופות האבק כבר חלפה, ואכן רמון התקשה לאתר בחלל סופת אבק, בין השאר מכיוון שאזורים רבים היו מכוסים בעננים. ניסוי נוסף שבוצע על ידי אילן רמון היה "הגן הכימי".
צינור עורקי פתוח
אבחון
תסמינים של צינור עורקי פתוח לא מופיעים לרוב בשלב מוקדם. בצינור עורקי פתוח קטן ולא משמעותי לרוב לא נוכל לראות תסמינים למעט איוושה סיסטולית חלשה. תסמינים נפוצים כוללים לחץ דם נמוך, איוושה סיסטולית, תסמונת אייזנמנגר, טכיפניאה וטכיקרדיה. צילום חזה יכול להראות סימנים של הרחבה של הצד השמאלי של הלב ועודף זרימת דם לריאות. האבחון הטוב ביותר נעשה על ידי בדיקת אקוקרדיוגרפיה, אך היא מתקשה להעריך בצורה אמינה את משמעותיות הנפח של העורק הפתוח. לאחרונה התגלו מרקרים בדם כמו BNP ו-NTpBNP שיכולים להעיד על המצאות צינור עורקי פתוח.
טיפול ופרוגנוזה
צורת הטיפול במום שנויה במחלוקת וישנם מספר רב של מחקרים סותרים באשר לטיפול המומלץ. טיפול שמרני בצינור עורקי פתוח נפוץ ונובע מהחשש של מהסיכונים בניתוח ותופעות הלוואי של התרופות ומהצפייה שהצינור ייסגר באופן עצמוני וטבעי. הטיפול השמרני כולל העמסת נוזלים, מתן משתנים, בדרך כלל פוסיד, ואסטרטגיות אוורור כמו העלאת הלחץ הסוף-נשימתי. חסרונות של שיטה זו כוללים גם עומס נפחי של נוזלים על הלב והריאות. טיפול נוסף הוא שימוש בתרופות כמו אינדומטצין, מעכבי ציקלואוקסיגנאז ופרצטמול, תרופות שהראו שיפור במחלה אך מלוות בתופעות לוואי מסוכנות. ניתוח לסגירת הצינור מבוצע לרוב רק לאחר כישלון טיפול תרופתי או התוויות נגד. ניתוח יכול להתבצע על ידי השתלת קפיץ או מכשיר המונע מעבר דם בין כלי הדם או באמצעות תפירה של כלי הדם. ניתוח לסגירת העורק נמצא על ידי מחקרים כמונע תמותה אך מעלה את הסיכוי לבעיות נוירולוגיות-התפתחותיות. מעקב לאחר טיפול/ללא טיפול מתבצע באופן תקופתי על ידי קרדיולוג וברוב המקרים לא ניתנות תרופות קבועות למטופלים.
מפרצת
מפרצת (בלועזית: Aneurysm או Aneurism) היא התרחבות מקומית (דמוית בלון) של כלי דם הנגרמת עקב מחלה או היחלשות דופן כלי הדם. חלק משמעותי מכלל מקרי המפרצת מתרחשים בעורקים שבבסיס המוח (מעגל ויליס) וכן באבי העורקים (העורק הראשי היוצא מן הלב). אותה התרחבות בכלי הדם עלולה להתפוצץ ולגרום למוות בתוך זמן קצר. ככל שהמפרצת גדלה כך רבים הסיכויים כי תתפוצץ, ומכיוון שמפרצת בכלי דם נוטה לגדול, ובהיעדר התערבות טיפולית, תתפוצץ המפרצת בשלב כלשהו.
אבחון מפרצת מוחית
אבחון מפרצת שנפרצה במוח נעשה על יסוד סימנים לדימום מוחי תת-עכבישי (Subarachnoid hemorrhage) בבדיקת טומוגרפיה ממוחשבת (CT). אם אין ממצאי דימום בבדיקת CT, אולם עדיין קיים חשד למפרצת מוחית שהתפוצצה, מבוצעת בדיקת ניקור מותני לצורך איתור סימני דימום בנוזל עמוד השדרה.
בדיקת דימות כלי דם (angiography) בחלל הגולגולת נעשית על ידי החדרת צנתר לעורק (בדרך כלל ברגל), והשחלתו בכלי הדם עד העורק החשוד במפרצת. כשהצנתר מגיע למקומו, מוחדר באמצעותו חומר ניגודי לדם, המאפשר דימות של כלי הדם בשיקוף רנטגן. שיטה זו עשויה שלא לאתר מפרצות עקב התכווצות כלי הדם או חפיפה בין כלי דם. בדיקת דימות כלי דם וירטואלית (Computed Tomographic Angiography) היא בדיקה אלטרנטיבית לבדיקת דימות כלי דם, ומתבצעת ללא צורך בהחדרת צנתר לכלי הדם. הבדיקה משלבת שימוש במכשיר טומוגרפיה ממוחשבת עם חומר ניגודי המוזרק לתוך הווריד. לאחר שהחומר הניגודי זורם בכלי הדם אל עורקי המוח ניתן לבצע בדיקות דימות של כלי דם אלה.
מבנה
במפרצת אמיתית השכבות הפנימיות של כלי הדם פורצות אל מחוץ לשכבה החיצונית של כלי הדם, שכבה המכסה עליהם בדרך כלל. על המפרצת מכסות רק השכבות הפנימיות של כלי הדם.
מפרצת מדומה (Pseudoaneurysm) אינה מכילה עיוות זה של כלי הדם, אלא מאופיינת בדימום מקומי מתוך כלי הדם המוגבל על ידי הרקמות הסובבות, לחלל מלא דם בקרבת כלי הדם. אותו חלל מלא דם עשוי בסופו של דם להיקרש דיו ולאטום את הדימום או לפרוץ את החלל בו הוא נמצא ולזרום בין שכבות של רקמות אחרות. מפרצת מדומה עלולה להיגרם כתוצאה מטראומה המנקבת את העורק והיא אף סיבוך ידוע של הליכים רפואיים פולשניים מסוימים. בדומה למפרצת אמיתית, אף מפרצת מדומה עשויה להיות מאופיינת במישוש גוש חריג ופועם.
מיקום
רוב תופעות המפרצת (94%) מתרחשות בקצה הרחיקני של עורקי הכליה באב העורקים הבטני, פגיעה הנגרמת בדרך כלל כתוצאה מטרשת עורקים. מפרצת עשויה להתפתח אף באב העורקים החזי. אחד המקומות השכיחים יותר להתפתחות מפרצת היא בחלקו הקריבני של אב העורקים החזי וקשת אב העורקים, דבר הגורם לאי-ספיקה עורקית. מפרצות נוצרות אף ברגליים, במיוחד בעורקים העמוקים. אף שמפרצות בעורקים הן השכיחות ביותר, יש ומתרחשות מפרצות אף בוורידים.
היווצרות מפרצת היא בדרך כלל תופעה בודדת בגוף, אך יש ונוצר מקבץ מפרצות, דמוי פטל בכלי הדם שבמעגל ויליס, במיוחד על רקע מחלת הכליה הפוליציסטית (Polycystic kidney disease). כמו כן, בשלב השלישי של מחלת העגבת עשויה להתפתח מפרצת באב העורקים.
סיכונים
הסיכונים העיקריים כתוצאה מהתפתחות מפרצת בגוף הם התפוצצותה וגרימת קרישי דם. התפוצצות מפרצת גורמת לנפילה חדה בלחץ הדם, התגברות קצב הלב ותחושת סחרור. הסיכון לתמותה כתוצאה מאירוע כזה הוא גבוה, להוציא התפוצצות מפרצת בגפיים.
היווצרות קרישי דם במיקום המפרצת עלול להוביל להינתקות הקריש ונדידתו עם זרם הדם למיקום שבו הוא חוסם את כלי הדם ועלול לגרום לנמק ברקמות המוזנות על ידי אותו כלי דם. אך ורק אם החולה מתעלם מן הכאב ומתחושת הרדמות האזור הפגוע, עלולה פגיעה זו להוביל לכריתת איבר. אם החולה פונה במהירות לקבלת טיפול רפואי, ניתן לעיתים למצוא פתרון לבעיה אף בשיטות לא פולשניות.
טיפול
שיטת הטיפול המסורתית במפרצות עורקיות הייתה באמצעות ניתוח, או בהשגחה צמודה יחד עם שמירה על לחץ דם תקין. לאחרונה פותחו שיטות לטיפול במפרצות אשר אינן מחייבות ניתוח והן פולשניות רק במידה מועטה.
טיפול במפרצת מוחית
לטיפול במפרצת מוחית קיימות היום שתי אפשרויות טיפול: ניתוח להחדרת מהדקים במקום המפרצת וצינתור לצורך החדרת סליל למקום המפרצת. ניתוח תוך-גולגולתי למיקום מהדקים במקום המפרצת נעשה לראשונה על ידי וולטר דנדי בבית החולים ג'ונס הופקינס, בבולטימור, בשנת 1937. במהלך הניתוח נקדח חור בגולגולת, דרכו נחשף אתר המפרצת ומוחדר מהדק בבסיס המפרצת. במהלך השנים שוכללה ושופרה שיטת ניתוח זו. שיטה זו נותרה עד היום השיטה היעילה ביותר לטיפול סופי במפרצת. שימוש בסליל תוך-עורקי פותחה לראשונה על ידי הנוירוכירורג האיטלקי-אמריקאי גוידו גוליילמי (Guido Guglielmi) ב-UCLA, בשנת 1991. בשיטה זו מוחדר צנתר לאורך הירך במפשעה ודרך אב העורקים הוא מושחל אל תוך עורקי המוח ולמיקום המפרצת. לאחר שהצנתר מגיע למיקום המפרצת, מוחדר דרך הצנתר אל חלל המפרצת סליל עשוי פלטינה. הסליל גורם להיווצרות קריש דם בחלל המפרצת. אם הטיפול מצליח, חולפת הסכנה להתפוצצות המפרצת. אם המפרצת קיימת על שטח נרחב, מוחדר ראשית תומכן (stent) לאתר המפרצת, המשמש בסיס לסליל המוחדר אחר כך.
על פי הנתונים הידועים היום, שיעורי התמותה הכרוכים בהתערבות ניתוחית להחדרת מהדק ואלה הכרוכים בצינתור להחדרת סליל, זהים. אולם להבדיל מהתערבות ניתוחית, בהחדרת סליל לאתר המפרצת קיים שיעור גבוה יותר של אי הצלחת הטיפול בחיסול המפרצת, או דימום מאתר המפרצת. במחקר שפרסמה קבוצת חוקרים מפריז בעלת הניסיון הגדול בעולם בהחדרת קפיצים למפרצות, התברר כי ב-28.6% מהמקרים התרחשה שוב מפרצת באתר הטיפול, בתוך שנה. נתונים אלה על שיעור הכישלון הטיפולי במפרצת באמצעות החדרת סליל בצינתור דומים לאלה שפורסמו בעבר על ידי קבוצות מחקר אחרות. כך פרסמה קבוצת מחקר ממונטריאול בקנדה כי שיעור ההיווצרות המחודשת של מפרצת בשיטת טיפול זו היה 33.6%, ב-20.7% מהמקרים המפרצת נוצרה מחדש בתוך כ-15–17 חודש ממועד הטיפול. במחקר השוואתי בין שתי שיטות הטיפול, אשר התפרסם בשנת 2007, נמצא כי מטופלים שטופלו בהחדרת סליל באמצעות צנתר נזקקו לטיפול נוסף בבעיית המפרצת, פי 6.9 מאשר מטופלים שטופלו בניתוח תוך-גולגולתי בו הוחדר מהדק בבסיס המפרצת.
מן הנתונים הקיימים היום עולה שאף שזמן ההחלמה מטיפול במפרצת באמצעות החדרת סליל בצינתור קצר יותר מאשר באמצעות ניתוח תוך-גולגולתי, שיעור ההיווצרות המחודשת של המפרצת ודימום באתר המפרצת גבוה יותר בשיטה החדשה. מטופלים העוברים טיפול במפרצת מוחית באמצעות צינתור חייבים לעבור בדיקות דימות שנתיות (CT, MRI), ללא הגבלת זמן כדי לאבחן מוקדם ככל האפשר היווצרות מחודשת של המפרצת. היווצרות מחודשת של המפרצת מחייבת טיפול נוסף, בין בניתוח ובין בצינתור. הסיכונים הכרוכים בניתוח להחדרת מהדק בבסיס מפרצת אשר טופלה בהחדרת סליל בצינתור, הם גבוהים מאוד. הדעה המקובלת בהווה היא שרק חולים מבוגרים יותר עם מפרצת מוחית הממוקמת באתר שהנגישות הניתוחית אליו קשה, הם מועמדים מתאימים להחדרת סליל בצינתור. אולם, יש להתייחס לכלל מעין זה בזהירות רבה ובהתאם לנסיבותיו המיוחדות של כל מקרה.
טיפול במפרצת באבי העורקים או בעורקים היקפיים
טיפול במפרצת באבי העורקים או במפרצת בעורקים המספקים דם לגפיים ולראש, נעשה באמצעות ניתוח בו מוחלף קטע העורק שבו המפרצת בצינור מחומר מלאכותי. שיטת טיפול נוספת היא בהחדרת תומכנים (stent) למפרצת באמצעות צנתר.
חצוצרן החרמון
"חצוצרן החרמון" נקרא באנגלית Asian Crimson-winged Finch - שם שפירושו: "פרוש אדום-כנף" (Crimson = אדום עמוק או ארגמני).
תיאור המין
אורך גופו של חצוצרן החרמון הוא 13–15 ס"מ, ומוטת הכנפיים כ־30 ס"מ. צווארו עבה, ראשו גדול, והמקור רחב ובגוון כתמתם בהיר. המצח ומרכז הכיפה שעל ראשו. כהים. צדי הראש וצדי הגוף חומים, הבטן - לבנה. בשולי הכנף והזנב גוון וורדרד, היוצר מראה מפוספס בזמן מעוף. לחצוצרן החרמון ממין זכר ישנם גוונים חומים ערמוניים וכהים יותר מאשר לנקבה.
תזונה ותנאי מחיה
חצוצרן החרמון מצוי בקבוצות קטנות. הוא מקנן בהרים חשופים בגובה של 1,700–3,300 מטרים, אם כי בחודשי החורף הוא מקנן גם בגבהים נמוכים יותר. חצוצרן החרמון נצפה במדרונות סלעיים או ברכסים בעלי צמחייה ועשבים, והוא ניזון בעיקר מצמחייה, זרעים ופירות.
בישראל, חצוצרן החרמון מצוי על מדרונות וסלעים בעלי צמחייה דלילה.
תפוצה בארץ ובעולם
אוכלוסיית חצוצרן החרמון בעולם יציבה ואינה מוגדרת בסכנת הכחדה. הציפור דוגרת במזרח טורקיה, באירן, במערב פקיסטן, ובישראל – באזור החרמון. בחרמון מקנן החצוצרן בגובה 1,900 מטרים ומעלה. בין היתר, הוא נצפה בראש נחל שיאון ובמורדות הר שקד, שבהם מקננים כ-50 זוגות בלבד, על פי הערכה שנעשתה בשנת 2013.
השרפה הגדולה בניו יורק (1835)
השרפה
השרפה פרצה במחסן בן חמש קומות ברחוב Merchant מספר 25 (כיום שם הרחוב הוא Beaver), בהצטלבות הרחוב עם רחוב פרל, בין ככר הנובר ווול סטריט. העיר הייתה מכוסה שלג והטמפרטורה שנמדדה בעיר באותה עת עמדה על 27 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. רוחות עזות נשבו מכיוון צפון מערב לעבר האיסט ריבר. המצר עצמו קפא והפך למשטח קרח.
בלילה של 16 בדצמבר, מתנדב במשמר הכבאות בשם William Hayes, שהיה בסיור שמירה בשכונת מנהטן, הריח ריח עשן. כאשר התקרב לפינת רחוב פרל, הבחין שמחסן בן חמש קומות עולה באש. הוא צלצל מיד בפעמוני מגדל האזעקה. תוך דקות מספר הגיעו אנשי חברת Engine Company 1. בשלב זה בער רק המחסן, אולם בשל הרוחות העזות התפשטה האש תוך 20 דקות לכ-50 בניינים סמוכים. "זה היה לילה נורא", נזכר Macy בראיון שנערך מאוחר יותר, "בגד הכבאות שלי היה כה נוקשה, שנשאר עומד כאשר פשטתי אותו".
עם פתיחתה של תעלת אירי, הפך נמל ניו יורק למרכז של יבוא ויצוא סחורות, ומחסנים רבים נמצאו בסבך הרחובות הצרים של מנהטן תחתית. הסחורות היו מגיעות מאירופה, מסין ומארצות אחרות, ומובלות למחסנים לשם הפצה ומשלוח לרחבי המדינה. מגוון הסחורות היה רב, ובהן מוצרים יקרים מאוד כגון משי, תחרה, כלי זכוכית, קפה, תה, משקאות חריפים, כימיקלים וכלי נגינה.
על פי כתב ה"ניו יורק הראלד", החל מהשעה 22.00 של ה-16 בדצמבר, כארבעים מהמחסנים הגדולים שהכילו סחורה יבשה, עלו באש. על פי הערכות הכתב באותו הזמן, הנזק נאמד במיליוני דולרים. "רבים מאלה שהיו בערב של ה-16 בדצמבר עשירים ומצליחים, מצאו את עצמם עם זריחת השמש למחרת היום עניים מרודים", כתבה Eliza Leslie במאמר בשבועון Parley, בשנת 1838.
פלוגות כיבוי האש בניהולו של המהנדס הראשי ג'יימס גוליק עשו ניסיונות כבירים להילחם באש, שהתפשטה דרך הרחובות הצרים. המים בברזי הכיבוי קפאו, והמהנדס הראשי הורה לאנשיו לשאוב מים מתוך האיסט ריבר, שהיה גם הוא קפוא, והכבאים נאלצו לקדוח חורים במעטה הקרח ולשאוב משם מים למשאבות ולצינורות הכיבוי. הרוחות החזקות שנשבו מצפון לעבר הכבאים גרמו לזרם המים מהזרנוקים לחזור להיזרק בפניהם, במקום לעבר הלהבות. השכם בבוקר ה-17 בדצמבר הדלקה התעצמה, ומשולש גדול של העיר, בעיקר כל החלק שמדרום לוול סטריט, בין רחוב Broad והאיסט ריבר, בער בעצמה גדולה. הלהבות היו כה גבוהות, שהניצוצות האדומים נראו למרחוק עד לברוקלין. דווח שחברות הכבאות עד לאזור פילדלפיה נכנסו לכוננות מחשש שהשרפה תתפשט ותגיע לערים וליערות הקרובים. נראה היה שהלהבות עלולות להתפשט צפונה ולכלות את העיר כולה, לרבות שטחי המגורים.
כבאים מברוקלין ואפילו פילדלפיה באו לעזור בכיבוי השרפה. בינתיים כוחות של חיל הנחתים ומלחים מצי ארצות הברית ששהו בבסיס בברוקלין, בפיקודו של לוטננט ולקר, הובאו לשטח כדי למנוע מעשי שוד. הם יצרו שורה של זקיפים לאורך הרחובות המקיפים את האזור, וסיפקו הגנה חלקית כנגד הביזה שהחלה בשטח.
בבוקר שלמחרת, רוב אזור הפיננסי של ניו יורק הפך גל חרבות, וכל שאר חלקי העיר עמדו בסכנה בשל קיר האש שהתקדם לעברם. בניסיון נואש לבלום את האש נשקל שימוש באבק שרפה, כדי להרוס בניינים בוול סטריט כדי שהללו ישמשו כמגן בפני התפשטות האש. אולם בשל חוסר אבק שרפה במנהטן חל עיכוב בתוכנית. בשעה 02.00 חזרו חיילי חיל הנחתים עם אבק שרפה ממספנת הצי בברוקלין והחלו לפוצץ את כל הבניינים שעמדו בנתיב האש., ההריסות יצרו מחסום שבלם את הלהבות מלהתקדם צפונה ולהרוס את העיר כולה. השטח ההרוס השתרע על פני שטח של 200 דונם.
הפיצוץ הרס כ-17 גושי בניינים שהכילו בין 530 ל-700 מבנים. שטח זה מוכר כיום בשם Coenties Slip. הוא משתרע מדרום לסמטת מיידן (Maiden Lane) ומרחוב ויליאם במערב עד לאיסט ריבר. בסך הכל בערה השרפה במשך חמש עשרה שעות אולם, עד שהאש דעכה לגמרי עברו שבועיים ימים.
החקירות שנעשו עם שוך הלהבות לאיתור גורם השרפה לא העלו שום חשד להצתה, והמסקנות היו שהיא נגרמה בשל צינור גז שנקרע, שהגז שדלף ממנו הוצת על ידי ניצוץ מתנור פחם.
נזקי השרפה
האש כילתה את משרד הדואר, הבורסה לניירות ערך, בניין בורסת הסוחרים ומאות עסקים קטנים. מתוך ששת עיתוני הבוקר שהיו בעיר רק שניים שרדו. The Daily Advertiser, Journal of Commerce, Gazette נהרסו כליל, כך גם עיתון הערב, ניו יורק אמריקן, מספר שבועונים ובית הדפוס של העיתון הניו יורק טיימס.
אחד הבניינים המרשימים ביותר שעמד בוול סטריט ונהרס בשרפה, היה בניין בורסת הסוחרים. הבית נבנה מספר שנים קודם לשרפה, ואוכלס ביולי 1827. הבורסה שימשה כמרכז העסקים המשגשג של קהילת הסוחרים והיבואנים. הוא נחשב לבניין היפה ביותר באמריקה, בגובה של שלוש קומות, צורתו הייתה מעוגלת, ראשו מחופה בכיפה וחזיתו עשויה שיש. במרכז הבניין עמד פסלו של אלכסנדר המילטון. בעת השרפה, נעשו מאמצים להציל את הפסל. שמונה מלחים מצי חיל הים בברוקלין ניסו לחלצו לפני שהבניין התמוטט, אולם ללא הצלחה, והם נמלטו משם רגע לפני שהכל קרס.
חלק גדול מבתי העסק היה מבוטח, אולם מתוך עשרים ושש החברות שעסקו בביטוח כנגד אש בניו יורק, עשרים ושלוש איבדו את משרדיהן וכל מסמכי הביטוח שהיו בהם נשרפו. החברות הללו הכריזו על פשיטת רגל ולא יכלו לפצות את המבוטחים על נזקיהם. לאחר השרפה החליטו חברות הביטוח שהשיקום בעיר אינו כדאי, והעבירו את מרכזי המשרדים שלהם להרטפורד, שעד היום מכונה "בירת הביטוח של העולם". הנזק הוערך בזמנו ב-20 מיליון דולר. בערכים של היום הסכום נאמד בכמה מאות מיליוני דולר. מספר האנשים שאיבדו את מקור פרנסתם נאמד ב-4,000. אמנם השרפה הגדולה גרמה לנזק כלכלי עצום, אך נהרגו בה רק שני אנשים, זאת כנראה בשל כך שהאזור הכיל רק מחסנים ובתי מלאכה, ומספר הקומות בבניינים שבאזור לא עלה על חמש.
ציורי השרפה
צייר ממוצא איטלקי בשם, Nicolino Vicomte de Calyo צייר בזמן אמת מספר תמונות המתארות את השרפה, הציורים נעשו מזוויות שונות וממקומות שונים בעיר. ביניהם, ויליאמסבורג, לונג איילנד וגם גג הבנק של אמריקה. תמונות אלו יחד עם תמונתו המפורסמת יותר "שרפת בורסת הסוחרים" (Burning of the Merchants' Exchange, New York, December 16th &17th, 1835.), נמצאות במוזיאון העיר ניו יורק
השיקום
שלטונות העיר ניו יורק בקשו עזרה כספית מהממשל הפדרלי של ארצות הברית, אולם נענו בשלילה. בעיר מונתה ועדה של מאה עשרים וחמישה מהאנשים המשפיעים ביותר בעיר לפקח על תהליך השיקום. השרפה שינתה לחלוטין את פניה של מנהטן התחתית. הרחובות הצרים והמפותלים שעיכבו את זרם התנועה, יושרו והורחבו. לראשונה, תוכנית בנין ערים מנעה בנייה של קירות משותפים בין הבתים בחלק מהמקומות, וחזיתות הבניינים שהיו בנויות מלבנים ומעץ - הוחלפו בלוחות גרניט. נבנו מערכות מים חדשות ומשוכללות יותר, מערך כיבוי האש אורגן מחדש. כל השיפורים הללו כמעט הכפילו את ערך הנכסים במנהטן. הבניה המחודשת נתנה תמריץ לפעולת הכלכלה הלאומית ורשויות החוק באולבני לתת לעירית ניו יורק למכור מניות בערך של שישה מיליון דולרים. כן נתנו הרשויות העירוניות של ניו יורק הלוואות, לבעלי העסקים בריבית של 5% בלבד.
בלינוס
על פי ג'פרי, בלינוס היה בנו של דאנבאלו מולמאטיוס ואחיו של ברניוס. ככל הנראה מקור שמו בשם האל הברטוני בלנוס.
עלייתו לשלטון
לאחר מותו של אביו, דאנבאלו, פרצה מלחמת אזרחים בינו לבין אחיו ברניוס, ואף אח לא גבר על משנהו. לבסוף הוסכם על פשרה לפיה תחולק הממלכה - בלינוס ימלוך בדרומה וברניוס ימלוך בצפונה.
חמש שנים לאחר שהושגה הפשרה ברניוס נשא לאישה את בתו של מלך נורווגיה בלי הסכמתו של בלינוס. בלינוס פלש לנורת'מברלנד לשם הגיעו באניה אשתו לעתיד של ברניוס ובלינוס כלא אותה ואת אביה. ברניוס בתמורה פלש לממלכת אלבה ודרש השבת אדמותיו ושחרור אשתו.
שתי הצבאות נלחמו ביער קאלאטריום (Calaterium) ולבסוף בלינוס הביס את ברניוס, שנמלט לגאליה. בלינוס שב בראש צבא מגאליה אולם אימם שכנעה את הבנים לחתום על הסכם שלום ולשוב ולחלק את הממלכה ביניהם.
הפלישה לגאליה ולאיטליה
בעקבות הסכם השלום איחדו שני האחרים את צבאותיהם ופלשו לגאליה וכבשו אותה, ולאחר מכן יצאו בראש צבא אשר שילב בתוכו כוחות גאליים לאיטליה במטרה לכבוש את רומא. בהגיעם לרומא הם פגשו את הקונסולים הרומים גאביאס (Gabias) ופורסנה (Porsenna) אשר שילמו להם מס וחתמו על הסכם שלום איתם. בלינוס וברניוס קיבלו את המס וחתמו על ההסכם ויצאו עם צבאם לעבר גרמניה. בצאת הצבא צפונה הפרה רומא את הברית ותקפו את צבאות בלינוס וברניוס. ברניוס גילה את המזימה ותקף את הצבא האיטלקי בעת שהיו בלתי מוכנים וניצח בקרב. בלינוס וברניוס שבו לרומא וצרו עליה ולבסוף פרצו את חומות העיר ובזזו אותה.
לאחר כיבוש רומא וביזתה שב בלינוס לבריטניה, וברניוס נשאר לשלוט ברומא. בלינוס ייסד את העיר קארלאון שעל הנהר אסק.
לאחר מותו של בלינוס עלה לשלטון בנו גארגויט בארבטרוק.
ראיות היסטוריות
אף שלמרבית האירועים המתוארים בספרו של ג'פרי חסרה אסמכתא היסטוריות, ישנם תיאורים על כיבוש העיר רומא ב-18 ביולי בשנת 390 לפנה"ס על ידי כוחות ברטונים שבראשם מצביא בשם ברנוס (Brennus).
זהות בדויה (סדרת טלוויזיה)
השחקנית הראשית בסדרה היא ג'ניפר גארנר, המגלמת את דמותה של סידני בריסטו, סוכנת CIA (סוכנות הביון המרכזית בארצות הברית), שכחלק מתפקידיה – מחליפה דמויות ותחפושות, במסעות סודיים ברחבי העולם, וחודרת לארגוני טרור ומודיעין שונים, בעזרת ידע נרחב בשפות ובשיטות הונאה.