cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוברט דומאני
רוברט דומני נולד ב-1908 בעיירה אוריחוביצה הסמוכה לאוסייק אשר בקרואטיה ולמד הנדסה באוניברסיטת זאגרב. ב-1937 הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ובהמשך לחם בשורות הבריגדות הבינלאומיות במהלך מלחמת האזרחים בספרד. ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית, הצטרף דומאני לכוחות הפרטיזנים היוגוסלבים של טיטו. הוא פיקד על יחידת פרטיזנים ובהמשך מונה לקצין המבצעים של מספר יחידות פרטיזנים. ב-1942 נפל למארב של צ'טניקים כתוצאה מהלשנה ונהרג יחד עם שניים ממלוויו, בהם אדולף שטיינברגר. גופתו הושלכה לבור מים בעומק רב ושרידיה נמצאו רק ב-1966. ב-24 ביולי 1953 העניק לו שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו את עיטור, "גיבור יוגוסלביה".
קתלין מוריס
קתלין מוריס (באנגלית: Kathleen Morris; 2 בדצמבר 1893 – 20 בדצמבר 1986) הייתה ציירת קנדית וחברה בקבוצת ביבר הול.
ביוגרפיה
ילדם הרביעי ובתם היחידה של מונטגיו ג'ון מוריס ואליזה הווארד בל. היא נולדה במונטריאול, קוויבק והתחנכה שם. היא המשיכה ללמוד במשך עשר שנים (1907–1917) באגודת האמנות במונטריאול אצל ויליאם ברימנר. היא בילתה גם שני קיצים בלימוד אצל מוריס קולן בשיעורי הרישום שלו בחוץ.
אביה נפטר בשנת 1914, באותה שנה שהחלה להציג עם האקדמיה המלכותית לאמנויות הקנדיות ואגודת האמנות במונטריאול.
בראשית שנות העשרים של המאה העשרים הצטרפה לקבוצת ביבר הול ובשנת 1921 החלה להציג עם אגודת האמנים באונטריו.
בשנת 1922 נסעה מוריס לגור עם אמה באוטווה, אונטריו. אליזה בל הייתה אישה חזקה עם דעות פמיניסטיות, ועודדה את מעורבותה של בתה באמנות. תמיכתה הייתה משמעותית, שכן היה זה מאבק של נשים באותה תקופה לחצות את קווי הגבול החברתיים המקובלים ולהצליח כאמניות. בן דוד של אמה, צייר הדיוקנאות רוברט האריס, התעניין גם הוא בקריירה שלה.
קבוצת ביבר הול התפרקה רשמית בשנת 1922, אך היא עדיין השתתפה בתערוכות שלהם בזמן שהתגוררה באוטווה. היא חזרה לאזור מונטריאול בשנת 1929 והתגוררה שם למשך שארית חייה. מוריס הפכה לחברה באקדמיה המלכותית לאמנויות באותה שנה. היא שאבה השראה מעבודתו של ג'יימס וילסון מוריס ואילו מוריס התעניין גם בה, הוא רכש אחד מציוריה. עבודותיה הושוו לטובה לאלה של אלכסנדר יאנג ג'קסון ובשנת 1930 זכתה בתחרות האמנויות השנייה בווילינגדון, בצמוד לפרדריק וארלי.
מוריס סבלה מהפרעה מולדת של מערכת העצבים אשר איתגרה אותה פיזית אך לא הצליחה לדכא את שמחת החיים שלה. היא מעולם לא נישאה ולאחר מות אמה בשנת 1948 היא גרה עם אחיה הרולד. בשנת 1978 לקתה בשבץ מוחי ולא יכלה עוד לצייר.
היא נפטרה ברודון, קוויבק בגיל 93.
סגנון ועבודה
קתלין מוריס ציירה סצינות של קוויבק הכפרית והטרום תעשייתית. היא לא תמכה בזהות קנדית צרפתית, אלא הציעה שהכפריות יכולה לספק מקלט מהחיים המודרניים.
היא ציירה משרטוטים, שבהם היא פשטה את הצורות והחלה לצבוע בטלאים עזים ועבים. הנושא שלה שיקף את קרבתה עם סביבתה והערכתה לחיים הפשוטים. היא גם הרגישה קשר עמוק כלפי עולם החי, והביעה את דאגותיה בפומבי כדי למחות על ציד כלבי הים השנתי. במהלך חייה היא בילתה חודשיים בכל קיץ במפרץ מרשל ליד ארנפריור שבאונטריו, בבית קוטג' מבודד קטן שהיה במשפחתה למעלה ממאה שנה. שם היא הייתה מציירת את השדות והשקיעות או מתמכרת לאהבתה לבעלי חיים על ידי ציור פרות וכבשים.
ניתן להשוות את ציוריו של מוריס ליצירתם של "לס נאביס", קבוצה של ציירים צרפתים בעיקר שהיו פעילים בשנות ה -90 של המאה ה-19, שעבודותיהם הושפעו משימוש אקספרסיבי של פול גוגן בצבע ובדפוס קצבי. כמוהם, מוריס תרגמה את סביבתה בצורה אינטואיטיבית, מונחית על ידי צבע יותר מאשר צורה.
בהערכתו על תערוכה קבוצת ביבר הול בשנת 1937, וו.ג' קונסטבל בחר את מוריס כדוגמה יוצאת מן הכלל לדור השני של האימפרסיוניסטים. אף על פי שמעטים מציוריה מתוארכים ולעיתים קרובות משתמשים בכמה כותרות, ציוריה הם תזכורות נוסטלגיות לתקופה קודמת.
אליפות אירופה באתלטיקה
אליפות אירופה באתלטיקה היא תחרות שמארגנת התאחדות האתלטיקה האירופאית. בשנים 1934 ועד 2010 נערכה האליפות אחת לארבע שנים (שנתיים אחרי האולימפיאדה הקודמת ושנתיים לפני הבאה). החל משנת 2012 מתקיימת האליפות אחת לשנתיים.
האליפות הראשונה נערכה בטורינו, איטליה בשנת 1934 והתחרו בה רק גברים. באליפות אירופה השנייה החלו נשים להשתתף, אך בנפרד ובערים אחרות, ומאליפות אירופה השלישית (1946) נערכו התחרויות הן לנשים והן לגברים באותו אירוע.
טבלת מדליות
הטבלה כוללת את אליפות אירופה באתלטיקה 2018.
יחידת שמשון
יחידת "שמשון" (יחידה 367) הייתה יחידת מסתערבים ולוחמה בטרור מובחרת, אשר פעלה באזור רצועת עזה בשנים 1986 – 1996.
בסמל היחידה מופיע שמשון הגיבור השובר את העמודים על הפלשתים.
יעוד
עיקר פעילותה של היחידה, היה מעצר מבוקשים בלב שטחים עוינים, כאשר חלק מהפעילות נעשית בצורה מסוערבת (כלומר: הלוחמים מחופשים לעוברי-אורח ערבים). היחידה פעלה בעיקר ברצועת עזה. יחידת דובדבן המקבילה לה פועלת עד היום באזור יהודה ושומרון.
היסטוריה
יחידת "שמשון" הוקמה על ידי אלוף פיקוד דרום יצחק מרדכי בעקבות הקמתה של יחידת דובדבן, שיועדה לפעילות מסוערבת בגדה המערבית באיו"ש.
היחידה פעלה כנגד ארגוני הטרור בשטחי רצועת עזה והתמחתה בלחימה בטרור והסתערבות, בצד יכולות מבצעיות נוספות ומגוונות. במהלך שנות קיומה הקצרות ביצעה היחידה מאות מבצעים ורשמה הצלחות מבצעיות בתחום הלחימה בטרור. בין היתר, ב-24 בנובמבר 1993, הרג צוות לוחמים מהיחידה, בפיקוד, לאחר מצוד בן כשנתיים, במבצע סיכול ממוקד בשכונת סג'עיה בעזה את עימאד חסן אברהים עקל, המפקד הארצי של גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס ובכיר המבוקשים של עז א-דין אל-קאסם באותה העת.
מיום הקמתה ועד לפירוקה, פיקדו על היחידה חמישה מפקדים בדרגת סא"ל ומפקד ושני מפקדים בדרגת סגן. מפקד היחידה הראשון משרת במשטרה. מפקדה השני, יוצא חטיבת הצנחנים, שירת בשב"כ. מפקדה השלישי יוצא הצנחנים, אשר שימש כמפקד פלוגה בחטיבת גבעתי בעברו, הורשע בבית דין צבאי על מתן הוראה להרוג פעילי טרור נמלטים, הורד בדרגה ולאחר מכן קיבל חנינה. לאחר מכן מונה המפקד הרביעי, סא"ל רן טמיר, יוצא פלחה"ן גולני. המפקד החמישי היה סגן-אלוף דני שחר, יוצא שייטת 13, שבתקופתו נרשמה עלייה בשימוש בנשק חם. במהלך תקופת פיקודו נהרג בקרב לוחם היחידה, אירוע שבעקבותיו נכתבה פקודת סיר לחץ. אחריו מונה טל שאול, בעברו מפקד פלגת ה"פושטים" בקומנדו הימי ובהמשך ראש אגף אבטחה בשב"כ. המפקד האחרון של היחידה טרם פירוקה היה עובד אליעז.
במהלך שנות פעילותה, הוענקו 4 צל"שי אלוף פיקוד הדרום ללוחמי היחידה:
עם פירוקה של יחידת המסתערבים שמשון, בשנת 1996, הועברו לוחמיה ליחידת דובדבן ולצוותי ההקמה של יחידת אגוז. בין בוגרי היחידה אשר המשיכו במסלול פיקודי בצה"ל הם פיני יוסף ויהודה הכהן.
גיוס ליחידה והכשרת הלוחם
בתחילת הדרך הגיוס בוצע באופן ספורדי כאשר חלק מהלוחמים הגיעו לגבעתי וקיבלו אנשים מהטירונות ללא סינון ומיון. לאחר מיסוד היחידה, החל להבנות תהליך גיוס וסינון חיילים אשר התאימו לשרת ביחידה. מועמדים בעלי נתונים מתאימים קיבלו זימון לגיבוש הנקרא שדו"ב (ליחידות שמשון ודובדבן). הם התגייסו לצנחנים ולאחר כשבוע יצאו לגיבוש במקביל לגיבושי היחט"יות לצנחנים שאורכו 3 ימים פיזיים, ובסוף היום השלישי ראיון על ידי לוחמי היחידה. בסיומו, המתאימים ביותר התחילו את המסלול שמשכו היה כ-18 חודשים.
מסלול הכשרת הלוחמים בשמשון כלל הכשרה בסיסית (טירונות) בקליעה, שדאות, כושר גופני וביצוע תרגילים ברמת הפרט, החוליה והצוות, הסמכה כמפקדי כיתות, קורס לוחמה בטרור, קרב מגע, ניווטים בשטח פתוח ובנוי, קורס לוחמה זעירה, קורס צניחה, הכשרה ייעודית בנושאי סיערוב ונושאים רבים כגון דרמה ומשחק, ערבית בסיסית, איפור.
עמותת "בזלת" - זיכרון, מורשת ותרומה לקהילה.
בשנת 2008 הקימו יוצאי היחידה את עמותת "בזלת". העמותה שמה לה למטרה להנציח את חללי היחידה, לשמר ולספר את מורשת היחידה, ולתרום לחברה במדינת ישראל. במסגרת זו, הוקם אתר הנצחה לחללי היחידה, וחדר למורשת חינוכית - בכפר הנוער עיינות. אתר ההנצחה והמבנה שבו - מהווים אבן דרך לדור הצעיר המתחנך בכפר ולאורחים המבקרים באתר, ומציגים את סיפורה של יחידת המסתערבים "שמשון". בכל יום זיכרון לחללי צה"ל, מתקיים טקס מרכזי לחללי היחידה בהשתפפות ילדי וסגל הכפר, משפחות הנופלים, ואנשי העמותה.
מעורבות חברתית ותרומה לקהילה
פרויקט "נוער בזלת" - בוגרי היחידה מובילים פעילויות חינוכיות המשקפות את הערכים שלאורם פעלה היחידה ואשר מטרתן להטמיע את הערכים, הציונות, המנהיגות וההדדיות (תוכנית עצמ"ה) בקרב בני הנוער. במסגרת זו נבנתה תוכנית חינוך להעצמה אישית וקבוצתית לבני נוער (פרויקט "נוער בזלת") הפרויקט מתמקד במתן כלים וערכים לחניכי כפר הנוער וכולל פעילויות חינוכיות א-פורמליות מגוונות.
כלל פעילותה של עמותת "בזלת" מבוצע בהתנדבות מלאה למען החברה ומדינת ישראל.
נוסף
כיום שמו של גדוד שמשון מנציח את שמה של יחידת המסתערבים "שמשון", סמל גדוד שמשון זהה לסמלה של היחידה. הלוחמים המסיימים את מסלול הלוחם, עולים במסע סיום מסלול לאתר ההנצחה של יחידת המסתערבים שמשון בכפר הנוער עיינות, ושם מוענקת להם סיכת לוחם שמשון - אותה הסיכה שהוענקה למסתערבי יחידת שמשון עם סיום מסלול ההכשרה.
נווה שלום (שכונה)
נווה שלום היא בין השכונות הראשונות מחוץ לחומות יפו אשר היו לימים לעיר תל אביב-יפו. נבנתה בשנת 1890 מדרום-מערב לשכונת נווה צדק, בין רחוב ברנט לרחוב שלוש, כדוגמת השכונות הירושלמיות, שיזמיהן דיברו אודותן במונחים של "לצאת מן החומות" במחיר זול ותנאי תשלום נוחים. הוקמה על ידי זרח ברנט, אחד ממייסדי פתח תקווה.
היסטוריה
חברת "עזרת ישראל" מיפו שהוקמה על ידי אלעזר רוקח, הייתה היוזמת הראשונה להקמת נווה שלום. פייבל כהנוב שהיה מזכיר החברה, כתב כי באחת האסיפות של מנהלי עזרת ישראל הוחלט לבנות שכונה יהודית מיוחדת על גבול יפו. הם קנו מגרש בין הפרדסים בדרך לירושלים, סמוך למושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, וחילקו ומכרו אותו לתושבי יפו. בהשראת ישעיהו הנביא קראו לשכונה "נוה שלום":
אך כאשר ניגשו היזמים לבנייה, הגיעו למסקנה כי על מנת להבטיח מקור מים לשכונה יידרש סכום כסף שאינו ברשותם. התוכנית הושהתה והמתיישבים הקימו את נווה צדק.
בשנת 1890 החליט זרח ברנט לבנות את השכונה בכל זאת. הוא החליט כי בגיל 47 שוב אין ביכולתו לחזור לעבודת האדמה בפתח תקווה שנמנה עם מקימיה, ושב לארץ ישראל לאחר שלוש שנות שהות בלונדון. ברנט היה ער לבעיית התרחבותו של היישוב היהודי ביפו שגרמה למחסור בדירות, ועל כן החליט לקנות שטח של 15,000 אמות רבועות בפרברי העיר יפו ובמחיר פרנק אחד לדונם. את הסכום במזומן קיבל מבנק ולירו בירושלים תמורת המחאה שמשך.
ברנט הזמין מהנדס שיסמן את השטח שקנה, וביום 1 באוגוסט 1890 הוא הזמין לטקס הנחת אבן הפינה את נכבדי יפו ואת סוחרי האתרוגים מירושלים שהיו עמו בקשרי מסחר. עבור אלה שהתקשו בהליכה בחול ברנט אף שכר חמורים. למרות זאת חלק מהמוזמנים לא בא והיו מבני יפו שלעגו לו.
ברנט בנה בשכונה החדשה שורה של בתים והציע אותם למכירה לתושבי יפו בתנאי תשלום נוחים שלא יעלו על שכר הדירה המקובל, וגם הוא עצמו עבר להתיישב בשכונה החדשה. אכלוס השכונה התגבר בעיקר לאחר שאשת רבה של יפו, הרב נפתלי הרץ הלוי, חלתה, והרופאים המליצו לה לעבור דירה. הרב ומשפחתו התארחו בקיץ באחד מבתי נווה שלום, האוויר הועיל לרבנית והרב החליט לקנות את הבית. בעקבות רבה של יפו התווספו תושבים נוספים לשכונה. השכונה נטמעה עם השנים בשכונת נווה צדק.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 בנו של זרח ברנט, אברהם שימש כיושב ראש ועד השכונה. בזמן המרד הערבי הגדול רבים מהתושבים היהודים עזבו אותה.
נווה שלום ומנשייה מרחב משותף זהות כפולה
הערבים הכירו את שני החלקים, הצפוני והדרומי כמנשייה. יהודים וערבים התגוררו זה לצד זה בשני האזורים. כלומר, נווה שלום ומנשייה חלקו את אותו המרחב הפיזי ורק שמן השונה בפי האוכלוסיות הערבית והיהודית הבדיל ביניהן וכך מעידות גם שתי המפות האחת המנדטורית מ-1918 והשנייה מטעם חברת הכשרת היישוב מ-1923.
קו הגבול שסורטט על ידי הבריטים בין יפו לתל אביב בשנת 1921, היה "גבול של נייר" ולא קיבל ביטוי פיזי עד מלחמת העצמאות. ולמרות זאת, מסוף שנות ה-20 חל מהפך עמוק בדימוי הציבורי היהודי של המרחב המשותף נווה שלום/מנשייה שלא לווה בשינויים פיזיים או דמוגרפיים מהותיים. במקום הבחנות מרחביות המבוססות על הבדלים מורפולוגיים, חברתיים וכלכליים התקבלה בתודעה העברית חלוקה "לאומית" של המרחב, בין רקמה עירונית מודרנית ויהודית בתחומה של תל אביב (בגבולות הסרטוט הבריטי) לבין רקמה עירונית מדורדרת וערבית שנקראה בשם "מנשייה".
נקודת המבט החדשה, האנכרוניסטית, עוותה ההיסטוריה של נווה שלום. היא התעלמה מחלקיה של השכונה שנותרו לאחר סרטוט הגבול בתחומה של יפו, וגרמה לשכונה להיראות כ"שכונת סְפר" יהודית מרגע הקמתה, עמדה קדומנית בעימות מדומיין עם השכונה ה"ערבית" מנשייה. תפיסה קוגניטיבית זו התקבלה שלא בצדק כאמת לאמיתה גם במחקר הביקורתי של השנים האחרונות.
יעקב מלץ
יעקב מַלְץ (8 באוקטובר 1923 – 8 באוקטובר 2006) היה שופט בית המשפט העליון ומבקר המדינה הרביעי של מדינת ישראל.
ביוגרפיה
נולד ב-8 באוקטובר 1923 בלבוב שבפולין, ועלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1925, בגיל שנתיים. למד בבית הספר הריאלי בחיפה ולאחר מכן למד במשך שנה אחת לימודי היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר שעזב את האוניברסיטה העברית, החל ללמוד משפטים והשלים את תואר הבוגר בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה (1946). את ההתמחות עשה במשרד עורכי הדין זמורה (לימים הנשיא הראשון של בית המשפט העליון), קרונגולד, רוזן (לימים שר המשפטים הראשון) ואחר כך במשרד בר שירה. ביוני 1948 קיבל רישיון לעריכת דין בטקס הראשון להסמכת עורכי דין במדינת ישראל. ב-1948 התגייס למשטרה והשלים את קורס הקצינים הראשון במשטרת ישראל. היה עוזרו של ראש האגף לחקירות פליליות ירחמיאל ירון. באפריל 1950 הועלה לדרגת פקד. בסוף 1950 התפטר מהמשטרה. לאחר מכן עבד כעורך דין במשרד פרטי שפתח וכמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1979 מונה להיות שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו. כשופט, ישב כדן יחיד בתיקים אזרחיים ובמשך כשנתיים כיהן כראש ההרכב הדן בתיקי פשיעה חמורה. כן ניהל את תביעת הדיבה של הלנה עם-רם נגד רשות השידור ופסק לעם-רם פיצויים של 27 אלף דולר, מהסכומים הגבוהים ביותר שנפסקו בישראל בתביעת דיבה.
ב-1986 מונה להיות שופט בפועל בבית המשפט העליון וכיהן בתפקיד זה עד שמונה ב-5 בפברואר 1987 למבקר המדינה ונציב תלונות הציבור. ב-30 ביוני 1988 מונה כשופט במינוי קבוע בבית המשפט העליון. בעקבות מינויו פרש מתפקידו כמבקר המדינה. מלץ פרש לגמלאות בהגיעו לגיל 70, ב-1 באוקטובר 1993.
מדיאיוול בייבס
מדיאיוול בייבס (באנגלית ארכאית: Mediæval Bæbes; "יפהפיות ימי-ביניימיות") הן אנסמבל נשים בריטי שנוסד ב-1996 ועוסק בעיקר במוזיקה אירופאית מסורתית. נכון לסוף 2010, הלהקה מכרה יותר מחצי מיליון אלבומים ברחבי העולם.
יעקב מלץ
ביוגרפיה
לאחר פרישתו המשיך בפעילות ציבורית:
מדיאיוול בייבס
תולדות
האנסמבל הוקם על ידי הזמרת הבריטית קתרין בלייק והנגנת האמריקנית דורותי קרטר, שתיהן חובבות מוזיקה ימי-ביניימית. הרכבו הראשון מנה שתים עשרה חברות, שעסקו בשירת א קפלה של טקסטים עתיקים מהאיים הבריטיים – בוולשית, אנגלית וסקוטית עתיקות וגם בלטינית – ובהמשך של מנגינות מרחבי היבשת, כולל שירים בגאלית, אוקסיטנית ועוד. בתחילה הן מיעטו בליווי כלי נגינה או הקפידו על כך שיהיו מסורתיים, אך לבסוף שילבו גם מוזיקה אלקטרונית. חברות ההרכב התחלפו מזומנות, וכיום הוא כולל את בלייק, אמילי אוונדן מלפומני קרמנידו, סופי רמזי, קלייר אדמונדסון וג'וזפין רייבנהרט. עוד כעשרים משתתפות, כולל קרטר המנוחה שנפטרה ב-2003, עברו בו במהלך השנים. כמה מהן נטו לנאו-פגניזם, מרכיב שהשתקף לעיתים בעיבודים; כשהאנסמבל פנה לעסוק במוזיקה כנסייתית והוזמנו להופיע בקתדרלות, התעוררה מחאה מהקהל מחשש שיפגינו מיניות מוחצנת כפי שעשו בעבר ומההקשר האלילי. המארגנות הכחישו כוונות כאלה, והצהירו כי אף שחלקן היו נאו-פגניות אף אחת לא הייתה חברה בכת השטן. הלהקה זכתה להערכה מקרב חובבי הסוגה על החייאת העיסוק במוזיקה ימי-ביניימית, וב-2001 הוזמנו על ידי הספרייה הבריטית להשיק את הגרסה הסרוקה של ספר התפילות של שרבורן, כתב-יד עתיק מהמאה ה-15. בנוסף להופעות סביב העולם, הן השתתפו בהפקת פסקולים לסרטים ולסדרות טלוויזיה כמו "המלכה הבתולה" של הבי בי סי על חיי המלכה אליזבת הראשונה, ואמריקן פסיכו. ב-2007 הן זכו בפרס איבור נובלו לפסקול הטלוויזיה הטוב ביותר על תרומתן לסדרה של הבי בי סי. הן ערכו סבבי קונצרטים בבריטניה, ארצות הברית, קנדה, אירופה ואסיה, והופיעו בין היתר באלברט הול. כמו כן שיתפו פעולה עם להקת הרוק הקנדית דלריום.
אלבומן הראשון, "הושיעי נא" (Salva Nos) מ-1998 היה הצלחה מיידית ומכר 80,000 עותקים. הבא, "שלוות העולם" (Worldes Blysse), הפך להישג המסחרי הגדול ביותר שלהן עם 250,000. נכון ל-2013 הן הוציאו שמונה אלבומים.
היסטוריה של סודאן: אסלאם ומהדיזם
הפונג'
תהליך האסלאמיזציה והערביזציה של הממלכה הנובית הנוצרית נמשך מאות ארוכות. בנוסף להשפעה ממצרים המוסלמית, שהביאה את צפון נוביה לתחום ההשפעה של האימפריה העות'מאנית, ששלטה באופן ישיר או עקיף במצרים החל מ-1517, החל כוח חדש, הפונג', להתגבש בדרום נוביה, והוא שסיים את שלטון הממלכות הנוביות העתיקות. הפונג' הם צאצאיהם של ערבים שחצו את ים סוף והתיישבו באזור סנאר ליד הנילוס הכחול, החל מהמאה ה-8. ממלכת הפונג' היוותה כוח שיש להתחשב בו מזה מאות שנים, וגרמה לנתק בין הממלכות הנוצריות באתיופיה ובנוביה, שהביא לבידודן של הממלכות הנוביות ולשקיעתן. ב-1504, מנהיג פונג' בשם אמארה דונקאס, יסד סולטנות בשם ממלכת סנאר, כבש את כל אזור אל ג'זירה, וגבש אימפריה שכללה מדינות כפופות ובעלות ברית בכל האזור שמצפון לאשד השלישי בנהר הנילוס ומדרום ליערות הגשם.
מדינת הפונג' הייתה קונפדרציה רופפת של סולטאנויות ושבטים, שאוחדו על ידי ההכרה בסמכותו העליונה של ה"מֶק" (סולטאן) של פונג'. כשליט עליון דרש המק תשורות ומיסים, והתגייסות לצבאותיו בעת מלחמה. המדינות הכפופות סמכו על המק שיישב סכסוכים מקומיים ומריבות פנימיות. מדינת הפונג' הביאה יציבות לאזור, ויצרה ברית צבאית בין הערבים בצפון, האביסינים במזרח, והשחורים הלא-מוסלמים בדרום.
כלכלת הסולטנות הייתה תלויה בסחר העבדים שנהג במדינת הפונג'. ענפי החקלאות אף הם שגשגו במקומות בהם הדבר התאפשר, אזור אל ג'זירה ויערות הגשם הדרומיים. ממלכת סנאר הקצתה אזורים שכונו "דאר" ושימשו לצרכיו של כל שבט. שם העניק המק לאוכלוסייה המקומית את הזכות לעבד את האדמה. הקבוצות השונות שאכלסו כל "דאר" התייחסו לעצמן בסופו של דבר כיחידות שבטיות נפרדות. המעבר בין דאר לדאר דרש שינוי בזהות השבטית. הבדלים אתניים שמוצאם בחלוקה לדאר בימי מדינת הפונג' עודם ניכרים בסודאן בימינו. המק הקצה לכל דאר ראש שבט שכונה "נאזיר" (ברבים "נוואזיר"). תפקידי ה"נוואזיר" היו לנהל את הדאר על פי החוק המקובל, להעלות את התשורות למק, ולגבות את המיסים. חלק מן האדמות נחשבו לרכושו של המק וסיפקו לו הכנסה ישירה.
בשיא כוחה של מדינת הפונג', במהלך המאה ה-17 הכפיפה סנאר לסמכותה את אוכלוסיית הנילוטים, ובמיוחד את עם השילוק שהתקדם במעלה הנילוס הלבן. לאחר ניצחון זה ניסו כמה מן המקים ליצור שלטון מרכזי חזק בקונפדרציה של סנאר. על מנת ליישם מדיניות זו ניסה המק באדי השני ליצור צבא קבע של עבדים שישחרר את סנאר מהתלות בסולטאנויות המשנה ויעניק למק את היכולת לכפות את רצונו על הכפופים לו. מעשה זה גרם לניכור בין המק ובין האריסטוקרטיה של הפונג', וב-1718 הודח המק המכהן והוחלף באחד מנתיניו מקרב האריסטוקרטיה. במהלך המאה ה-18 המשיכה ממלכת סנאר להתפשט, הדפה פלישה של אביסיניה, הביסה את עם הפור ושלטה ברוב קורדופאן, אך מלחמת אזרחים והדרישות הצבאיות שיצרה ההגנה על השטח הנרחב שהיה עתה בשליטת סנאר, הביאו את משאבי הממלכה לנקודת מיצוי.
סיבה נוספת לנפילתה של סנאר הייתה עלייתם של ראשי שבטים שאינם בני פונג', שקיבלו תפקידי מפתח בחצר המק. ב-1761 הווזיר מוחמד אבו אל קיילאק, שהיה שר צבאות הפונג', ביצע הפיכת חצר, והפך את תפקיד המק לתפקיד סמלי. שליטתה של סנאר בכפופים לה פחתה, ובתחילת המאה ה-19 היה שלטונו של המק חלש ביותר, ואזורי הספר לא הכירו בו אף כשליט סמלי.
הפור
דארפור הייתה ביתם של אנשי הפור. שבטי הפור היו ידועים כפרשים, והתערבו פעמים רבות לטובתם או כנגדם של קרוביהם, בני הקאנורי ממדינת בורנו בניגריה. לאחר תקופה של אי סדר במהלך המאה ה-16, התגבש שלטון מרכזי בדארפור, בהנהגת סולטאן בשם סוליימן סולונג מבני הפור. הסולטאן קבע את האסלאם כדת המדינה בדארפור, אך רק בתקופת אחמד באקר בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 בוצעה המרה נרחבת של בני הפור לאסלאם. באקר הביא אנשי דת, בנה מסגדים, והכריח את נתיניו להמיר את דתם לאסלאם. במהלך המאה ה-18 התגבשה מדינת הפור בדארפור לכלל כוח חזק, והבירה אל פאשיר הפכה למרכז אזורי שהתחרה בממלכת סנאר על השליטה בקורדופאן.
סולטאני דארפור הפכו את סחר העבדים למונופול. הם השיתו מיסים כבדים על הסוחרים, שייצאו עבדים למצרים, ודרשו לעצמם חלק מן העבדים שהובלו לתוך דארפור ממקומות אחרים. מספר מהעבדים ששימשו כמשרתים בחצר הסולטאן, קודמו למשרות חשובות בחצרו, דבר שהביא לתגובה אלימה מקרב האריסטוקרטיה המסורתית של בני הפור. היריבות בין העבדים ובין האליטות הישנות דרדרה את ממלכת הפור לכלל מהומות ומלחמות אזרחים במהלך המאה ה-18.
רקע ואקדמות
כפחווה של האימפריה העות'מאנית, חולקה מצרים למספר מחוזות, בראש כל אחד הוצב ביי ממלוכי, מושל האחראי כלפי הפחה, אשר היה אחראי כלפי הממשל המרכזי באיסטנבול, שכונה "השער הנשגב". במהלך 280 שנות השלטון העות'מאני נשאו בתפקיד הפחה לא פחות ממאה אנשים. במהלך המאה ה-18 החלה היריבות בין הביי הממלוכים לחתור תחת סמכות הפחה במצרים, והביי השונים היו בעלי הסמכות האמיתיים בממלכת מצרים. המאבקים בין הביי המשיכו עד פלישתו של נפוליון למצרים בשנת 1798. כוחות בריטים ועות'מאנים הביאו לכישלון מסע המלחמה הצרפתי, ולנסיגת הצרפתים ממצרים ב-1801, אך התוצאה הייתה ערעור השלטון המרכזי ותקופה של אי סדר. מתוך אי הסדר עלה מנהיג חדש מוחמד עלי. ב-1805 קיבל מוחמד עלי את ברכת הסולטאן והפך לפחה של מצרים.
בעזרת 10,000 שכירי חרב אלבנים טיהר מוחמד עלי את מצרים משרידי הממלוכים. ב-1811 יצא למסע מלחמה בן שבע שנים בחצי האי ערב גירש את הוואהבים והשליט שם את שלטונו של הסולטאן העות'מאני. אך מוחמד עלי לא סמך על שכירי החרב האלבנים, ותכנן לבנות צבא מצרי המבוסס על עבדים סודאנים.
ה"טורקייה"
עם הזמן הפך השלטון הצבאי למבוסס יותר, והממשלה לקשוחה פחות. מצרים ציפתה שסודאן תנהל את עצמה ותישא בהוצאותיה. החקלאים ורועי הבקר שבו לאל ג'זירה. כמה מראשי השבטים נשבעו נאמנות לשלטון המקומי, שהעניק להם פטור ממסים. החיילים המצרים והעבדים הסודנים התרכזו בקסרקטינים בח'רטום (שנוסדה ב-1821), קסאלה, אל עובייד ובערים המרכזיות האחרות. השבטים דוברי הערבית שהתנגדו לכיבוש המצרי הובסו, והורשו לשרת את המצרים כגובי מס וחיל פרשים תחת פיקוד השייח'ים המקומיים. המצרים חילקו את סודאן למחוזות, שחולקו ליחידות מנהליות קטנות יותר, שהתבססו על טריטוריות שבטיות. ב-1835 הפכה ח'רטום למושב ה"חכּמידר" (המושל הכללי). קסרקטיני חיל מצב רבים התפתחו למרכזי מנהל באזורים בהם הוקמו. ברמה המקומית, השייח'ים והשליטים המקומיים קיבלו על עצמם את סמכויות המנהל.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 נערכה רפורמה בשיטת המשפט במצרים ובסודאן, ונחקק קודקס מסחרי וקודקס פלילי, שנאכף על ידי בתי משפט חילוניים. השינוי הוריד מסמכויות הקאדים המקומיים, שבתי הדין שלהם, שפעלו לפי חוק השריעה הוגבלו עתה לדיון בענייני המעמד האישי. אפילו בשטח זה נראו בתי הדין של הקאדים כחשודים בעיני האוכלוסייה המקומית, מכיוון שהם דנו על פי הדין של האסכולה החניפית הנהוג באימפריה העות'מאנית, ולא על פי הדין של האסכולה המאליכית המסורתית, המחמיר יותר.
ה"טורקייה" עודדה את האסלאם בצורתו המסורתית כפי שהיה נהוג ברחבי האימפריה העות'מאנית. הממשלה בנתה מסגדים רבים, והביאה אליהם חכמי דת מאוניברסיטת אל אזהר בקהיר. הממשלה עודדה את החאתמייה, המנהג הדתי המסורתי, מכיוון שחכמי הדת שפעלו לפי מנהג זה הטיפו לשיתוף פעולה עם הממשל המרכזי. אך המוסלמים הסודאנים התנגדו לסדר דברים דתי זה וראו אותו כמנוון, מכיוון שהוא היה מנוגד למנהגיהם ולאמונותיהם המקומיות.
יורשיו של מוחמד עלי, עבאס חלמי הראשון (1849–1854) ומוחמד סעיד פאשה (1854–1863) לא נחנו בתכונות המנהיגות שלו, ולא הקדישו תשומת לב רבה לנעשה בסודאן. אך שלטונו של אסמאעיל פאשא (1863–1879) הביא לחידוש העניין שגילו המצרים בסודאן. ב-1865 סיפחה האימפריה העות'מאנית את חוף ים סוף ונמליו למצרים. שנתיים לאחר מכן, הסולטאן העות'מאני העניק לאסמאעיל את התואר ח'דיו, משנה לסולטאן, בעל סמכויות אוטונומיות כמעט. מצרים ארגנה את המחוזות במעלה הנילוס, והציבה בהם חיל מצב, וב-1874 כבשה וסיפחה את דארפור. אסמאעיל מינה אירופים למושלי מחוזות, ומינה סודנים לתפקידי מינהל אחראים. תחת לחץ בריטי פעל אסמאעיל לחיסול סחר העבדים, וניסה לבנות צבא על פי הדגם האירופי, שלא התבסס על עבדות. תהליך המודרניזציה הביא לאי שקט, וסודנים רבים, שמצאו את מחייתם בסחר העבדים, התנגדו לו.
דרום סודאן
קיים מידע מועט על ההיסטוריה של המחוזות הדרומיים של סודאן עד לתקופת ה"טורקייה". בתקופת הטורקייה הביא השגשוג של סחר העבדים לחדירת הסודאנים לאזורים בדרום. המידע על התושבים באזורים אלו לפני שנות ה-20 של המאה ה-19 הוא מועט, ומבוסס בדרך כלל על מידע שהועבר בעל-פה. על פי מסורות אלו, העמים הנילוטים; דינקה, נואר שילוק ועמים אחרים, הגיעו לדרום סודאן מעט לפני המאה ה-10. בין המאה ה-15 למאה ה-19 התגבש מיקומם המודרני של שבטים אלו לאחר תקופות נדודים. כמה מהשבטים, כגון שבט השילוק, פיתחו ממשל מרכזי שאיפשר להם לשמור על שלמות השבט אל מול האירועים במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20. שבט האזאנדה הלא נילוטי, שהגיע לדרום סודאן במהלך המאה ה-16, ייסד את המדינה השבטית הגדולה ביותר. במהלך המאה ה-18 הגיע לאזור עם האבונגארה הלוחם, וכפה את סמכותו על עם האזאנדה. האבונגארה נותרו כשליטיו הבלעדיים של האזור עד לתקופת השלטון הבריטי בסוף המאה ה-19. מחסומים גאוגרפיים בודדו את האזור וסייעו לתושביו לשמור על זהותם החברתית ומוסדותיהם המסורתיים. במהלך המאה ה-19 הביא סחר העבדים למגע קרוב יותר עם הערבים הסודאנים, ונוצרה טינה עמוקה בין תושבי הדרום לערבים בצפון.
עד שנת 1843 שמר מוחמד עלי על מונופול המדינה בסחר עבדים במצרים ובמדינות הכפופות לה. לאחר מכן הרשויות מכרו רישיון לסוחרים פרטיים שהתחרו עם פשיטות העבדים הממשלתיות. ב-1854 קהיר סיימה את המעורבות הממשלתית בסחר העבדים וב-1860 בתגובה ללחץ אירופי, אסרה על העבדות בכל תחומי שלטונה. עם זאת, הצבא המצרי לא אכף את האיסור אל מול צבאותיהם הפרטיים של סוחרי העבדים. ספינות הקיטור והרובים שעמדו לרשות סוחרי העבדים איפשרו להם להתגבר על כל התנגדות של השבטים המקומיים, ויצרו אימפריות דרומיות שלמות שכל עיסוקן הוא סחר עבדים.
אסמאעיל יזם מודרניזציה צבאית, והציע להרחיב את שלטונה של מצרים לדרום. ב-1869 קיבל מגלה הארצות הבריטי סיר סמואל בייקר משרה כמושל מחוז אקווטוריה, שכללה הוראה לספח את כל מרחב אגן הנילוס הלבן ולדכא שם את סחר העבדים. ב-1874 צ'ארלס ג'ורג' גורדון, קצין בריטי, ירש את בייקר. גורדון פירק מנשקם את סוחרי העבדים, ותלה בפומבי את אלו שהעזו להתנגד. עד למינויו כמושל כללי של סודאן ב-1877, החליש גורדון מאוד את סחר העבדים בדרום.
מדיניותו של אסמאעיל בדרום לא הייתה עקבית. ב-1871 מינה סוחר עבדים ידוע לשמצה רחמן מנסור אל זובייר כמושל המחוז החדש בדרום, בחר אל-ע'זאל. זובייר השתמש בצבאו על מנת ליצור לעצמו מונופול בסחר העבדים. ב-1874 פלש לדארפור, ולאחר שהסולטאן סירב להבטיח הגנה לנתיבי השיירות דרך דארפור, הפך זובייר את הסולטנות למחוז מצרי. לאחר מכן מרד בקהיר כאשר נעשה ניסיון לפטרו ממשרתו, והביס כוח מצרי שניסה לגרשו. גורדון, שמונה למושל כללי, שלח את סגנו, האיטלקי רומלו גאסי, שגבר על צבאו של זוביר, הוציא את בנו להורג ולשלח אותו לקהיר.
המהדייה
את ההתפתחויות בסודאן בסוף המאה ה-19 יש להבין על רקע המעורבות הבריטית במצרים. ב-1869 נפתחה תעלת סואץ, והפכה במהירות לנתיב הסחר העיקרי של בריטניה למושבה החשובה בהודו ולמזרח הרחוק. על מנת להגן על נתיב חשוב זה התערבה בריטניה בענייניה של מצרים. ב-1873 תמכה הממשלה הבריטית בתוכנית לפיה ועדה כלכלית בריטית וצרפתית תיקח את האחריות לענייניה הכספיים של מצרים. ועדה זו הכריחה את אסמאעיל פאשא לוותר על כיסאו, לטובת בנו תאופיק פאשא, ששלט בין 1877 ל-1892 והיה מקובל יותר על מעצמות המערב.
צ'ארלס ג'ורג' גורדון, שמונה על ידי אסמאעיל למושל סודאן, התפטר מתפקידו ב-1880. יורשיו בתפקיד לא היו בעלי קשרים בממסד בקהיר, וחששו מאי הסדר הפוליטי ששרר שם. כתוצאה מכך הם לא הצליחו להמשיך בקידום מדיניותו של גורדון. סחר העבדים שב ופרח, אך לא במידה מספקת כדי להשביע את רעבונם של סוחרי העבדים נגדם לחם גורדון מלחמת חורמה. חיילים חסרי תעסוקה מיחידות שפורקו הפכו למיליציות חמושות שהטילו חתיתן על הערים, וגובי המס הגבירו את הסכומים שגבו באופן שרירותי.
מוחמד אחמד
המהדי הכריז על ג'יהאד, מלחמת קודש, נגד ה"טורקייה". גם לאחר מכן פטרו השלטונות בח'רטום את הידיעות על תנועתו כבעיה מקומית של קנאות דתית. הממשלה נאלצה להתערב כאשר תנועתו של המהדי התנכלה לגובי המיסים ומנעה את תשלום המיסים. על מנת להימנע ממאסר המהדי וקבוצה מתומכיו, עברו למחוז קורדופאן ובו גייסו תומכים רבים, במיוחד מבני שבט הבקארה. ממקום מקלטו בקורדופאן פנה המהדי אל השייח'ים של המסדרים הדתיים בסודאן, וזכה לתמיכתם, פרט לשבט החאתמייה הפרו מצרי. סוחרי העבדים ראו במהדי את ההזדמנות להשיב את סחר העבדים לימיו הטובים, לפני הרפורמות שנכפו מבריטניה ומצרים.
התקפת המהדי
בתחילת 1882 תומכי המהדי, חמושים בחניתות וחרבות, גברו על כוח מצרי בן 7,000 חיילים ליד אל עובייד, ולקחו שלל את רוביהם ותחמושתם. המהדי ותומכיו צרו על אל עובייד והכניעו אותה בתוך ארבעה חודשים. תומכיו של המהדי, המכונים "אל אנצאר" מנו עתה 30,000 אנשים. לאחר שב-5 בנובמבר 1883 הכניעו כוח מצרי נוסף בן 8,000 חיילים בפיקודו של קולונל ויליאם היקס האנגלי בקרב שייקן, המשיכו לכיוון דארפור ולקחו בשבי את רודולף קארל פון סלאטין, אוסטרי שהיה מושל דארפור מטעם הח'דיו.
התקדמות האנסאר ומרד שבטי ההאדנובה במזרח, ניתקו את התקשורת עם מצרים, ובודדו את ח'רטום ויתר המחוזות בדרום. על מנת להימנע מהתערבות צבאית מיותרת ויקרה, הורתה הממשלה הבריטית לצבא המצרי לסגת מסודאן. גורדון, ששב ומונה למושל הכללי של סודאן, פיקח על הנסיגה של הכוחות המצרים, ושל כל הזרים מאדמת סודאן.
התגובה הבריטית
גורדון הגיע לח'רטום בפברואר 1884, והבין כי אינו יכול לפנות את חיל המצב. הוא ביקש סיוע ממצרים על מנת להגן על ח'רטום. הוא ניסה למנות את זובייר, אויבו משכבר הימים, כיורשו, על מנת לתת לסודאנים מנהיג מקומי שינהו אחריו, במקום המהדי. לונדון דחתה את תוכניותיו. ככל שהמצב הידרדר טען גורדון שהשליטה בסודאן הכרחית על מנת לשמור על השליטה במצרים, ואם ישתלטו האנסאר על סודאן, לא ניתן יהיה להגביל את המרידה לסודאן.
גורדון זכה לתמיכה עממית רחבה בבריטניה, וראש ממשלת בריטניה, ויליאם יוארט גלאדסטון נאלץ לשלוח כוח חילוץ בפיקודו של הלורד גרנט ג'וזף וולסלי. ב-28 בינואר 1885 הגיע הכוח לח'רטום, ומצא כי העיר נפלה לידי המהדי יומיים לפני כן. לוחמי האנסאר השתלטו על העיר, השמידו את חיל המצב ששמר עליה, הרגו את גורדון, ושלחו את ראשו לאוהלו של המהדי. קסאלה וסנאר נפלו לאחר מכן, ובסוף 1885 האנסאר החלו בכיבוש המחוזות הדרומיים. סודאן הייתה כולה בידיהם פרט למחוז סַוַכּין שעל חוף ים סוף, שבו חיל מצב בריטי ובו חיילים הודים החזיק מעמד, וואדי חלפה באזור הגבול הצפוני שנותר בשליטה בריטית ומצרית.
המהדייה
שלטונו של המהדי, המהדייה, כפה את החוק האיסלמי על תושבי סודאן, בצורתו הבסיסית והמסורתית. שליטה החדש של סודאן הורה על שריפת רשימות התארים הטורקיים, ספרי החוק הטורקיים וספרי התאולוגיה הטורקיים.
המהדייה הייתה הממשלה הסודאנית הלאומית הראשונה. המהדי טען כי תנועתו אינה תנועה דתית שההצטרפות אליה היא מרצון, אלא כי הוא בעל יומרות לשלטון אוניברסלי, אליו יש להצטרף או להיות מושמד. המהדי הוסיף לחמשת עמודי האסלאם את הדוגמה שהנאמנות למהדי הכרחית למאמין האמיתי, ולשהאדה, ההודאה באמונה באל ובמוחמד נביאו את הפסקה "ומוחמד אחמד הוא המהדי של האל ונציג נביאו". הוא החליף את מצוות החג', העלייה למכה, בשירות במלחמותיו, כמצווה המוטלת על כל המאמינים. מצוות הצדקה, אלזכאה הוחלפה במס ששולם למדינה. המהדי הצדיק שינויים אלו וחידושים ורפורמות נוספים בכך שהוא מקבל את דבר האל בחזיונותיו.
הח'ליפה
שישה חודשים לאחר כיבוש ח'רטום, מת המהדי מטיפוס הבהרות. הוא הוריש את סמכויותיו לשלושה ח'אליפים שמינה. היריבות ביניהם, כאשר כל אחד מהם נתמך על ידי השבט ממנו בא, נמשכה עד לשנת 1891, כאשר עבדלאהי איבן מוחמד שנתמך על ידי הערבים משבט הבקארה, השתלט על מתנגדיו והפך למנהיג סודאן הבלתי מעורער ויורשו של המהדי. עבדלאהי כינה עצמו ח'ליפה, וטיהר את המהדייה מבני משפחתו של המהדי ורבים מתומכיו המקוריים.
בתחילה הייתה המהדייה מדינת ג'יהאד, שנוהלה כמחנה צבאי. בתי הדין של השריעה כפו את המשפט המוסלמי על פי דעותיו של המהדי. לאחר שייצב את שלטונו החל הח'ליפה ברפורמות מנהליות, ומינה מן האנסאר את נאמניו משבט הבקארה כ"אמירים" במחוזות השונים. הח'ליפה משל גם במדינת אל ג'זירה העשירה. על אף שלא הצליח להחזיר את השגשוג הכלכלי לאזור, הצליח הח'ליפה לארגן בתי מלאכה לייצור תחמושת, ולהחזיק צי של מספר ספינות קיטור. הסחר בעבדים שהופסק בתקופתו של גורדון חודש כבר בימיו של המהדי והפך בתקופת עבדלאהי לתעשייה של ממש כשמדי יום נמכרו בשוקי אומדורמן כמאה גברים ונשים משבטי הדרום.
היחסים עם מדינות האזור בתקופת המהדייה נותרו מתוחים, במיוחד בשל מחויבותו של הח'ליפה להשתלט על שכנותיו בדרך הג'יהאד ולהשליט בהן את האסלאם בדרכו של המהדי. כך, למשל, דחה הח'ליפה הצעה לברית כנגד האירופים מאת קיסר אתיופיה, יוהנס הרביעי, ב-1887, פלש לאתיופיה בראש 60,000 אנשי אנסאר, הגיע עד למחוז בגמדר ולבירתה גונדר, ולקח שלל רב בשבויים ובביזה. ב-1889 הוביל הקיסר האתיופי כוח צבא גדול כנגד האנצאר, אך בקרב מטמה שעל גבול אתיופיה סודאן הוא הובס והקיסר נהרג. ב-1889 פלש כוח של האנצאר למצרים. אך חיילים מצרים בפיקוד בריטי הביסו אותו בקרב טוסקי. כישלון פלישה זו הביא קץ לאגדה לפיה היו האנצאר בלתי מנוצחים. כוח בלגי מנע מהאנצאר את כיבוש אקווטוריה, וב-1893 הדפו האיטלקים מתקפה של אנשי האנצאר על אריתריאה, וגירשו את האנצאר מכל שטח אתיופיה-אריתריאה.
המלחמות הממושכות והסחר בעבדים דלדלו מאוד את האוכלוסייה, ולכך נוסף אויב טבעי, בשנת 1889 פשטו להקות ארבה על שטחי החקלאות בסודאן והתושבים באומדורמאן הצפופה מתו בהמוניהם מרעב (קיימת גם טענה על מקרים של קניבליזם). כמה מתושביה של סודאן מתו אין יודעים, אך פון סלאטין, מושל דארפור מטעם הח'דיו שנפל בשבי המהדי ב-1883 והצליח לברוח ב-1895 טען בספר שפרסם אחר־כך על שלטון המהדייה כי מתוך אוכלוסייה של תשעה מיליון נותרו בחיים בסוף תקופת עבדלהאי כ-25% בלבד.
פרידריך מנקה
פרידריך וילהלם היינריך מנקה (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Heinrich Mennecke 6 באוקטובר 1904, פרדן - 28 בינואר 1947, כלא באוצבך) היה רופא גרמני שהשתתף ברצח הנאצי של חולים כחלק מתוכנית T4 ו"המתת חסד" של ילדים, בנוסף לסלקצייה של אסירים במחנות עבודה לתוכנית 14f13.
חייו
פרידריך נולד לקרל מנקה, סוציאל-דמוקרט שנפצע במלחמת עולם הראשונה וחזר משותק. באוקטובר 1927 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת גוטינגן עם תמיכה של קרוב משפחה. ב-1934 סיים את לימודיו בגוטינגן והחל את ההתמחות שלו במרפאה הכירוגית בגוטינגן, בבית חולים עירוני בפיינה, בבית חולים הפסיכיאטרי בגוטינגן ובמרפאה הגיניקולוגית פרנקפורט אם מיין.
בגוטינגן, פגש מנקה את אווה והלאן, טכנאית רפואית, איתה התחתן ביוני 1937. הם נותרו עריריים. ב-28 במרץ 1932 הצטרף מנקה לשורות המפלגה הנאצית ובמאי 1932 לאס.אס. במהלך לימודיו, ביצע בדיקות רפואיות מטעם המפלגה למצטרפים חדשים למפלגה הנאצית. לאחר סיום התמחותו הרפואית הראשונית, החל לעבוד כעוזר רופא בבית חולים באד המבורג ובינואר 1936 עבר לעבוד כרופא בבית החולים הפסיכיאטרי אייכברג, ב-1938 כרופא מומחה וב-1939 כרופא הבכיר והמנהל הראשי של הבית חולים. עם תחילת המלחמה נשלח מנקה לחזית המערבית בתור רופא צבאי.
אקציון T4
באחד בפברואר 1940, מנקה רשמית שוחרר משירותו הצבאי בעקבות התערבותו של חברת איי.גי. פרבן על מנת שימשיך לעסוק במחקר על הכנת בנזן ארסן בבית החולים אייכברג. בפברואר 1940 השתתף בוועדה של כ8 עד 10 רופאים בברלין. שם ויקטור בראק, ממשרדו של הפיהרר, הסביר שהריגת "חיים שאינם ראויים לחיים" הוחלט על ידי היטלר ושנדרשים מומחים לטובת תוכנית הT4. כמו שאר הרופאים הנוכחים, מנקה הסכים.
תפקידו של מנקה בתור מומחה T4 היה שימוש בטפסי ההרשמה והמעקב של המכונים הרפואיים השונים על מנת לקבוע אילו מהמטופלים יהרגו. ברובריקה בדף, יכל מנקה לבחור בין חיים, מוות והתלבטות, עי סימון הרובריקה עם "+", "-" או "?". ההחלטה הסופית נעשתה על ידי מומחה בכיר בהתבססו על שלושה עדויות מומחים. טפסי המעקב נשלחו בדואר ממטה הT4 בברלין לביתו של מנקה, שם עבד עליהם במקביל לעבודתו כמנהל בית החולים אייכברג.
בנוסף לעבודתו הרשמית כמומחה T4, מנקה השתתף בסלקציות במהלך פינוי מכון ברדבורג-האו, במשלחת מטעם גרמניה לאוסטריה לבחירת מטופלים להריגה בהארטהיים ובמשלחות נוספות ללוהר, טירול ולמגו.
בנובמבר 1940 בית החולים אייכברג שימש כתחנת מעבר לטובת העברת חולים להדמאר להמתה, על מנת להסוות את מטרת ההעברה האמיתית. בין ינואר לאוגוסט 1941, 784 חולים מאייכברג ועוד 1487 מטופלים מתחנת המעבר הועברו להדמאר שם נרצחו. מנקה העיד בעצמו שיצא לו לצפות בהמתה דרך חלון צפייה בהדמאר.
סלקציה של אסירים בתוכנית 14f13
תחת השם "אקציון 13f14", תוכנית T4 הורחבה גם לאסירים במחנות. רופאי האקציון T4 בחרו אסירים להישלח למחנות הריגה שם נרצחו. בחורף 1941/42 עיקר עבודתו של מנקה הייתה במחנות, לפיו היה בדכאו, בוכנוואלד, אושוויץ, ראוונסבריק, נוינגמה וגרוס-רוזן. בסלקציות ל"אקציון 13f14" השתמשו באותם הטפסים של "אקציון T4" אך רק מילאו רק את מקצתם. לפחות לאסירים היהודים במחנה בוכנוואלד, מנקה לא נתן אבחנה רפואית כלל ורק העתיק את סיבות המעצר מטפסי המעצר לטפסי קבלה.
משפט לאחר המלחמה
בסוף המלחמה מנקה היה שבוי מלחמה של הצרפתים עד ליוני 1945, ולאחר מכן עבר חזרה ליד אימו באזור פרדן. הוא חי כשנה עם אשתו מבלי שיזהו אותו עד שנעצר באביב 1946 כשניסה לקבל עבודה במחנה פליטים באזור מורינגן.
בתחילת חקירתו טען שלא ידע מהי מטרת עבודתו ב"אקציון T4" אך חזר בו ב-2 בנובמבר 1946.
בדצמבר 1946, בית המשפט המחוזי בפרנקפורט שמע את משפט אייכברג נגד פריידריך מנקה, רופא בכיר בשם וואלטר אוגן שמיט ו4 אחיות. מנקה נידון למוות ב-21 בדצמבר 1946 ל"רצח של מספר מקרים לא ידוע" עקב השתתפותו ב"הרג המוני בתוכנית ׳המתת החסד׳ של הנציונל-סוציאליזם".
דריה סטרוקוס
דריה ולדימירובנה סטרוקוס (באנגלית: Daria Vladimirovna Strokous; נולדה ב-25 בספטמבר 1990) היא דוגמנית, שחקנית קולנוע וצלמת רוסייה.
קריירת דוגמנות
בספטמבר 2007 היא הופיעה לראשונה בשבוע האופנה במילאנו ובשבוע האופנה בפריז. הופעת הבכורה שלה הייתה בלעדית בתצוגת המותג פראדה במילאנו. "מגזין V" כלל אותה בעשרת הדוגמניות המובילות בעולם לשנת 2008. המגזין "ניו יורק" כינה אותה כאחת מ-10 הדוגמניות המובילות וכן הטופ מודל של היום בשבוע האופנה במילאנו.
סטרוקוס דיגמנה גם ב-Style.com עבור מעצבים מובילים רבים.
סטרוקוס השתתפה בפרויקט של מגזין מקוון חדש Nomenus Quarterly, פרויקט לקולקציה חדשה של המותג THE ROW.
היא שיחקה בתפקיד קטן בסרט "התפשטות" ב-2011. היא גם הופיעה כדוגמנית הראשית בסרט הקצר של דיור "הגן הסודי – ורסאי" מאת אינז ואן לאמסוויד ו-וינוד מאדן.
בשנת 2014 הופיע שמה ברשימת הדור החדש של "אייקוני התעשייה" על ידי Models.com.
סטיב סידוול
סטיב סידוול (באנגלית: Steve Sidwell; נולד ב-14 בדצמבר 1982) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה
סידוול היה חלק מקבוצת הנוער של ארסנל שזכתה בגביע האנגלי לנוער בשנים 2000 ו-2001. לאחר שהושאל למספר קבוצות, עבר לרדינג בינואר 2003. ב-2004 נבחר על ידי המגזין "Four Four Two" כשחקן הטוב ביותר באנגליה שלא משחק בפרמייר ליג.
סידוול הצטרף לצ'לסי ב-1 ביולי 2007, לאחר תום החוזה עם רדינג. שער הבכורה שלו בקבוצה היה ב-26 בספטמבר 2007, בניצחון 0-4 מול האל סיטי בסיבוב השלישי של גביע הליגה.
ב-10 ביולי 2008 חתם סידוול באסטון וילה לשלוש שנים. בשנת 2011 עבר לפולהאם. ב-9 ביוני 2014 חתם בסטוק סיטי לשנתיים. ב-25 בינואר 2016 הושאל לברייטון אנד הוב אלביון עד לסוף העונה, וב-11 ביוני חתם בקבוצה באופן קבוע.
סידוול החמיץ את כל עונת 2017/2018 עקב פציעות, ובאוגוסט 2018 הודיע על פרישה ממשחק פעיל וקיבל תפקיד מקצועי במחלקת הנוער של ברייטון.
משה מישאלוף
משה (מושיקו) מישאלוף (נולד ב-14 בספטמבר 1983) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדות הקשר אחורי והבלם, וכיום משמש כמנכ"ל ארגון שחקניות ושחקני הכדורגל בישראל.
קריירת משחק
מישאלוף החל לשחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב בגיל שש, והיה קפטן קבוצת הנוער בשנים 2000–2002. מישאלוף זכה עם קבוצת הנוער בשתי אליפויות ובגביע אחד, עלה לקבוצה הבוגרת בשנת 2002 וזכה עמה באליפות בעונת 2002/2003. באותה עונה שובצה מכבי תל אביב ב"בית המוות" של ליגת האלופות, יחד עם אייאקס, באיירן מינכן ויובנטוס, ומישאלוף שותף בכל משחקי הקבוצה בליגת האלופות. בעונת 2004/2005 זכה עם קבוצתו בגביע המדינה. בעונת 2006/2007 החל לשמש כקפטן הקבוצה. בעונת 2008/2009 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו, ובתום העונה עזב את המועדון.
ביוני 2009 חתם באפולון לימסול מליגת העל הקפריסאית, ובינואר 2010 עבר לפאפוס, גם היא מאותה ליגה. במשחקו הראשון בפאפוס כבש שער אחד ובישל שער נוסף.
בקיץ 2010 חתם לעונה אחת בבית"ר ירושלים, ושותף ב-27 משחקים במהלך העונה. בעונה העוקבת חתם בהפועל עכו. במשחקו הראשון בקבוצה כבש שער בניצחון 2–0 על בני יהודה תל אביב. בעונת 2015/2016 הוא מונה לקפטן הקבוצה, והמשיך לשחק במדיה גם לאחר ירידתה לליגה הלאומית. בעונת 2016/2017 העפיל עם הקבוצה בחזרה לליגת העל . במהלך העונה הפך מישאלוף ל"מנודה" על ידי הקבוצה, וסולק מאימוני הקבוצה. בתום העונה עזב את הקבוצה, ולאחר מאבק משפטי של שנתיים בבית דין לעבודה קיבל כ-800 אלף ש"ח בהסכם פשרה.
בעונת 2017/2018 שיחק בהפועל רמת השרון מהליגה הלאומית. בעונת 2018/2019 שיחק בהפועל אום אל-פחם מליגה א', סייע לה להעפיל לליגה הלאומית ופרש ממשחק פעיל, בגיל 35.
קריירה מקצועית
במאי 2019 נבחר מישאלוף לתפקיד מנכ"ל ארגון שחקניות ושחקני הכדורגל בישראל. מתוקף תפקידו, חבר מישאלוף בארגון FIFPro העולמי, ופועל לסייע לשחקני ושחקניות הכדורגל במענק מלגות, מתן ייעוץ משפטי וקיום קורסים שונים להכנה לקראת החיים שאחרי הפרישה.
למישאלוף תואר ראשון בחינוך, חברה וספורט ממכללת ה. בנוסף, סיים קורס דירקטורים חיצוניים (בכיר).
מישאלוף נשוי לאוראל, עורכת דין, ואב לתאומים – בן ובת.
אברקיים
אַבְרָקַיִם הם מכנסיים קצרים המגיעים עד הברך ולעיתים עד הקרסול. היו פופולריים במיוחד כפריט לבוש במאות ה-17 וה-18. בדומה לניקרבוקרס ההולנדיים, הם מכנסיים הנסגרים סביב הברך. שימשו הן לאירועי יום-יום והן לרכיבה. אברקיים הפכו לסמל ל"משטר הישן" שלפני המהפכה הצרפתית והתקופה המודרנית, ובמהלך המהפכה כינו עצמם פעילים קיצוניים "סנקילוטים", 'חסרי אברקיים'. הפריט עודנו נפוץ בחצרות מלוכה כחלק ממדי המשרתים. כמו כן, הוסיף לשמש בצבאות שונים: לדוגמה, הן הוורמאכט והן צבא מזרח גרמניה הנהיגו אותם כחלק ממדי השרד במאה ה-20.
והיא שעמדה
והיא שעמדה הוא קטע קצר בהגדה של פסח העוסק בהצלת עם ישראל על ידי הקדוש ברוך הוא מכל אויביו. נהוג לקרוא את הקטע בנעימה, וכיום הוא רווח גם כשיר העומד בפני עצמו.
הקטע נפתח במילים "והיא שעמדה", המתייחסות לפי מרבית הפרשנויות למילים שנאמרו קודם לכן: "בָּרוּךְ שׁוֹמֵר הַבְטָחָתוֹ לְיִשְׂרָאֵל, בָּרוּךְ הוּא" – כלומר, ההבטחה היא שעומדת לעם ישראל.
נוהגים להגביה את הכוס (אחת מארבע כוסות) בשעת האמירה. על פי המהר"ל מפראג, כוס זאת באה כנגד לשון הגאולה "והצלתי" כדי להדגיש את ההצלה שנעשתה לעם ישראל.
לחנים
לפיוט מספר לחנים. המפורסמים שבהם: ניגון שמח עממי; ניגון איטי "ניגון והיא שעמדה" שמיוחס בחסידות קרלין לרבי אהרן הגדול מקרלין, ומושר גם כן בחסידות חב"ד בסגנון דומה; וניגון בקצב בינוני, של חסידות באבוב.
הגיטריסט הישראלי אלי דאלי עשה עיבוד כלי (אינסטרומנטלי), בסגנון רוק כבד, ללחן המסורתי והמאוד מוכר של הפיוט במסגרת הפרויקט שלו, "תפילה מתכתית". העיבוד נכלל באלבום הבכורה של אלי, ששמו כשם הפרויקט שבמסגרתו נעשה העיבוד - "תפילה מתכתית". לחנים מודרניים נוספים הולחנו בין השאר על ידי הזמר מרדכי שפירא ועל ידי אייל ויאיר שריקי (בביצוע מנחם קובי)
אורטל אופק (אלבום)
אורטל אופק הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית אורטל אופק. בשנת 2007 הוציאה אופק סינגל ראשון, "בשדות של המושב", שכתבה, הלחינה והפיקה. בשנים שלאחר מכן הוציאה את הסינגלים "יום ועוד לילה" (שלווה בקליפ), "מאמינה בניסים" ו"קרן אור". הם נכללו באלבום עצמו.
רקע
באוגוסט 2010 יצא בהוצאת חברת "היי פידליטי" אלבומה הראשון של אופק, אורטל אופק, שבו נכללו בין היתר כל הסינגלים שהוציאה בשלוש השנים שקדמו לו. פרט לשיר התפילה "אבינו מלכנו" אופק כתבה והלחינה את כל שירי האלבום, וכן עיבדה, הפיקה מוזיקלית, וניגנה ברוב כלי הנגינה. מיד עם יציאתו, נבחר האלבום לאלבום השבוע ב-88FM וכן זכה בקטגוריה "היצירה המקורית של השנה" בסיכום השנתי שערך רדיו דרום במשדר מיוחד.
ואה (נהר)
ואה (בסלובקית Váh; בגרמנית Waag; בהונגרית Vág; בפולנית Wag) הוא נהר באורך 402 קילומטר במערב סלובקיה. הוואה מקבל את מימיו מהביאלי ואה בהרי הטאטרה הגבוהים ומהצ'ורני ואה בהרי הטאטרה הנמוכים, ונשפך לדנובה בדרום סלובקיה ליד קומרנו. לאורכו נשפכים אליו רבים מנהרות סלובקיה, בהם האורבה. שטח הניקוז שלו ושל היובלים הנשפכים אליו הוא כ-19,700 קמ"ר, שהם כ-34% משטח סלובקיה, או 10,247 קמ"ר ללא השטח המנוקז על ידי הניטרה, הזיטבה והדודבה.
הזרימה בוואה והסחף הנובע מהזרימה ומתגבר הרבה בעת זרימה חזקה, משתנה לאורך עונות השנה בהתאם לזמני הפשרת השלגים באגן הניקוז שלו. בגלל שאגן הניקוז של הואה כולל אזורים בגבהים שונים מאוד זה מזה, היקף הסחף מגיע לשיא פעמיים בשנה, פעם באפריל (68.45 ק"ג לשנייה) בעת הפשרת השלגים בהרים הנמוכים ופעם ביולי (60.80 ק"ג לשנייה) בגלל הפשרת השלגים בפסגות הגבוהות. בחודשים ספטמבר עד נובמבר ובינואר יש בוואה רמות סחף נמוכות במיוחד (3–5 ק"ג בשנייה) וממוצע הסחף השנתי הוא 24.70 ק"ג לשנייה.
מאגרי מים ותחנות כוח
בשנת 1936 נחנך מאגר המים דולנה קוצ'קובצה (Dolné Kočkovce) בעל קיבולת של 2.2 מיליון קוב, הראשון בסדרה של מאגרי מים שנועדו להסדרת הזרימה בואה, למניעת שיטפונות ולניצול הזרימה לייצור חשמל. איתו נחנכה תחנת כוח לדצה (Ladce) בעלת כושר ייצור של 16 מגהוואט. בהמשך הוקמו עוד שלוש תחנות כוח שהסתמכו על מאגר דולנה קוצ'קובצה: תחנת אילבה (1940–1946), תחנת דובניצה (1943–1946) ותחנת טרנצ'ין (1952-1956). כושר הייצור הכולל של סדרת תחנות אלו, שבין מאגר דולנה קוצ'קובצה לטרנצ'ין, מגיע ל-66.4 מגהוואט, והתפוקה השנתית מגיעה ל-315.6 גיגהוואט־שעה. בשנים 1953–1955 נבנתה סדרה שנייה של תחנות כוח בקטע הוואה שבין טרנצ'ין לפיישטני. לסדרה זו כושר ייצור של 76 מגהוואט ותפוקה שנתית של 340.0 גיגהוואט־שעה.
בשנת 1957 הושלמה הקמת מאגר קרפלני, בעל קיבולת של 8.3 מיליון קוב, ששימשה סדרה של תחנות כוח בחלק העליון של הוואה. בשנים 1958–1960 הושלמו מספר תחנות כוח שהתבססו על המים שזרמו ממאגר זה. לתחנות אלו כושר ייצור של 97 מגהוואט וממוצע תפוקה שנתית של 235.4 גיגהוואט־שעה. בשנים 1959–1960 הוקם מפעל מים בקטע הואה שבין פיישטני והלוהבץ. מפעל זה כלל מאגר של 12.3 מיליון קוב בדרהובצה ותחנת כוח בעל כושר ייצור של 43 מגהואט ותפוקה שנתית ממוצעת של 141.1 גיגהואט־שעה, במדוניצה. בשנים 1958–1963 הוקם מפעל מים בואה האמצעי, בין ז'ילינה ופובז'סקה ביסטריצה, שכלל מאגר של 8.5 מיליון קוב ותחנות כוח עם כושר ייצור של 183.3 מגהוואט ותפוקה שנתית ממוצעת של 352.2 גיגהוואט־שעה.
ניקולאי שצ'ולוקוב
ניקולאי שצ'ולוקוב (ברוסית: Николай Анисимович Щёлоков; 13 בנובמבר (הלוח היוליאני, 26 בנובמבר לפי הלוח הגרגוריאני) 1910 - 13 בדצמבר 1984) פוליטיקאי סובייטי שכיהן כשר הפנים במשך כ-20 שנים, עד לשנת 1983. הוא התאבד בעקבות האשמות בשחיתות.
ביוגרפיה
ניקולאי שצ'ולוקוב נולד למשפחת פועל בית החרושת לייצור פלדה בקרבת העיר לוהנסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום באוקראינה). בגיל 12 הוא התחיל לעבוד במכרה. לאחר סיום שבע שנות לימוד הוא חזר לעבודה במכרה. לאחר מספר שנים שצ'ולוקוב נסע לדנייפרופטרובסק והחל לימודי הנדסה. לאחר קבלת הסמכת מהנדס שצ'ולוקוב התחיל לעבוד במפעל לייצור פלדה בדנייפרופטרובסק. במהלך השנים הוא עבר לעבודה בממסד הממשלתי והמפלגתי של העיר והכיר את ליאוניד ברז'נייב, שעבד באותו עיר.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה היה שצ'ולוקוב אחראי לפינוי תשתיות תעשייתיות מהעיר לכיוון המזרח. לאחר נסיגת הצבא האדום מהעיר, גויס שצ'ולוקוב לצבא וקיבל תפקיד ניהולי בממסד הפוליטי בצבא האדום.
בשנת 1946 הוא עבר לקייב וקודם לתפקיד בכיר בממשל הסובייטי. בתחילת שנות ה-50, כאשר ליאוניד ברז'נייב הועבר למולדביה הסובייטית שצ'ולוקוב עבר לקישינב ופעל תחת חברו בממסד המקומי.
בראש משרד הפנים של ברית המועצות
לאחר שברז'נייב קיבל את התפקיד של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ולמעשה היה שליט ברית המועצות, הוא קידם את חברו הוותיק. בשנת 1966 שצ'ולוקוב הועבר למוסקבה וקודם לתפקיד שר להגנת הסדר הציבורי ובשנת 1968 לשר הפנים. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1982.
בשנת 1971 הוא כתב לפוליטביורו פנייה להגנת אלכסנדר סולז'ניצין והצעה לפרסם את יצירותיו. הצעתו לא התקבלה.
בשנת 1976 הוא קיבל דרגת "גנרל ארמייה" למרות שבאופן פורמלי לא שירת בצבא ולא הייתה לו השכלה צבאית או ניסיון קרבי.
בהיותו בראש המשטרה הסובייטית ומקורב מאוד לליאוניד ברז'נייב הוא התנגש לא פעם עם ראש הק.ג.ב יורי אנדרופוב. אך קרבתו לברז'נייב איפשרה לו לשרוד ולהמשיך לכהן בתפקיד למרות כל מאמצי יריבו.
השנים האחרונות
ב-17 בדצמבר 1982, חודש לאחר פטירת ליאוניד ברז'נייב ניקולאי שצ'ולוקוב שוחרר מתפקיד שר הפנים. העילה הפורמלית היה תחילת חקירת הריגת קצין ק.ג.ב על ידי השוטרים. עד מהרה הפרשה הסתעפה ושר הפנים החדש שהגיעה משורות הק.ג.ב נתן פקודה לתחילת חקירה של שחיתויות ואי-סדרים בתקופת כהונה של השר הקודם.
בעקבות הלחץ והחקירות ב-19 בפברואר 1983 אשתו של שצ'ולוקוב התאבדה. ב-15 ביוני 1983 הוא הוצא מחברות בוועד המרכזי של המפלגה. החקירה שהחלה לפי הנחיית יורי אנדרופוב לא הופסקה עם פטירתו והחלה להניב תוצאות. בהתאם לתוצאות החקירה במהלך תפקודו של שצ'ולוקוב במשרד שר הפנים לטובתו ולטובת בני משפחתו הועברו נכסים, דברי ערך, מכוניות וכו'. חלק מהנכסים וכספים הוחזרו לקופת המדינה. ב-6 בנובמבר 1984 נשללה ממנו דרגתו הצבאית. ב-7 בדצמבר 1984 הוא הוצאה מחברות במפלגה הקומוניסטית (בדרך כלל זה היה שלב מקדים להענשה) וכעבור מספר ימים בעקבות החלטת הסובייט העליון נלקחו ממנו כול העיטורים שקיבל בתקופת כהונתו כשר ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי. רק עיטורים שקיבל במהלך שרותו בצבא בתקופת מלחמת העולם השנייה נותרו בידיו. שצ'ולוקוב כתב פנייה לקונסטנטין צ'רניינקו וציין שהוא לא עבר על שום חוק ולא קיבל טובות הנאה, וביקש להגן על ילדיו שלא אשמים בשום דבר.
שצ'ולוקוב התאבד ב-13 בדצמבר 1984. בעקבות התאבדותו נסגרו כל תיקי החקירה, אך גם בתקופה שלאחר התפרקות ברית המועצות נושא החנינה לא עלה כלל.
שמורת טבע נחל שניר
שְׁמוּרַת טבע נַחַל שניר חצבאני היא שמורת טבע באזור אצבע הגליל. השמורה מקיפה חלק מנחל שניר ומסביבתו.
היסטוריה
בתחילת 1963 נכללה השמורה ברשימה של 93 שמורות־טבע מומלצות של ועדה שמונתה על ידי הקרן הקיימת ומשרד החקלאות. על פי ההמלצה, השמורה יועדה להיות בשטח של 300 דונם. למרות שמשנת 1964 התייחסו אליה כאל "שמורת טבע" ההכרזה הרשמית הייתה רק בדצמבר 1974.
גאוגרפיה
השמורה נמצאת בחלקו של הנחל הסמוך למעיין ברוך, ותחום בדרומו בכביש 99 בסמוך לחניון מעיין ברוך.
חי וצומח
הצמחייה הייחודית לנחל כוללת שיחי הרדוף ועצי דולב.
מגדר
מִגְדָּר (באנגלית: Gender, גֶ'נְדֶּר) הוא מונח במדעי החברה המתייחס להבחנות בין הגבר לאישה שהן תלויות חברה ותרבות. זהו למעשה התרגום הפסיכולוגי חברתי-תרבותי למונח זוויג (sex) לתיאור הנקבה או הזכר, על-פי מאפיינים פיזיולוגיים ואנטומיים (כגון כרומוזומים ואיברי מין). בדרך כלל, מתפתחת זהות מגדרית אחת, הזהה לזהות המינית.