cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספי ריבלין
חייו האישיים
לאחר מותו של ריבלין, טענה עדי זינו, בתה של השחקנית אפי בן ישראל, שריבלין הוא אביה.
ריבלין אהד את קבוצות הכדורגל מכבי תל אביב ומנצ'סטר יונייטד ואת קבוצת הכדורסל שיקגו בולס. הוא הרבה להתארח בתוכניות ספורט, לספר על אהבתו לתחום זה ואף לשמש כפרשן.
גרנט היל
גרנט הנרי היל (באנגלית: Grant Henry Hill; נולד ב-5 באוקטובר 1972 בדאלאס שבטקסס) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת סמול פורוורד, חבר היכל התהילה של הכדורסל.
היל נחשב לאחד משחקני ה-NBA הטובים בדורו, והוביל את קבוצתו לעיתים קרובות בנקודות, בריבאונדים ובאסיסטים. הוא סבל ממספר פציעות במהלך הקריירה, שאף השביתו אותו לתקופות ממושכות (כמו בעונת בה שיחק 4 משחקים בלבד ועונת  בה לא שיחק כלל).
ביוגרפיה ומכללה
גרנט היל נולד וגדל בדאלאס שבטקסס. אביו, קלווין היל, היה שחקן בדאלאס קאובויס מליגת הפוטבול המקצוענית, ה-NFL. לאחר סיום קריירת הפוטבול של אביו קלווין עברה משפחת היל לווירג'יניה שם כיכב גרנט בנבחרת הכדורסל של התיכון בו למד, ואף נבחר לאחד משחקני התיכונים הטובים ביותר בארצות הברית. לאחר סיום התיכון בחר היל לשחק עבור אוניברסיטת דיוק, ובארבע שנותיו הצעיד את נבחרת הכדורסל של האוניברסיטה לשני תוארי אליפות ה-NCAA ולגמר נוסף אחד.
דטרויט פיסטונס
היל נבחר במקום בשלישי בדראפט ב-1994 על ידי הדטרויט פיסטונס. בהיותו רוקי העמיד ממוצעים של 19.9 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-5 אסיסטים למשחק וכן ממוצע של 1.77 חטיפות למשחק. על הישגיו אלו זכה בתואר רוקי השנה במשותף עם ג'ייסון קיד.
היל נבחר שבע פעמים למשחקי האולסטאר, כאשר עשה היסטוריה בשנתו הראשונה ב-NBA כשנבחר במספר הקולות הגבוה ביותר (1,289,585) עבור שחקן שנה ראשונה ועקף את שאקיל אוניל במעט, ולמעשה היה הרוקי הראשון בכל ענפי הספורט העיקריים שנבחר במספר הקולות הגבוה ביותר למשחק אולסטאר.
בעונתו השנייה, שגם בה נבחר למשחק האולסטאר, עקף במספר הקולות את מייקל ג'ורדן, שחזר מפרישה מליגת הבייסבול, והוביל במספר הקולות הכללי. במהלך העונה הראה את יכולותיו המגוונות כשהוביל את ליגת ה-NBA בטריפל דאבל (10). הוא גם זכה במדליית זהב באולימפיאדה שבאטלנטה כחלק מסגל נבחרת ארצות הברית בכדורסל.
בעונת 96–97 העמיד את ממוצעיו הטובים ביותר בקריירה - 21.4 נקודות, 9.0 ריבאונדים ו-7.3 אסיסטים למשחק. למעשה, הוא היה השחקן הראשון מאז לארי בירד בעונת 89–90 שהעמיד ממוצעים של 20 נקודות, 9 ריבאונדים ו-7 אסיסטים למשחק בעונה, הישג שלא שוחזר עד עונת 2016/2017 בידי ראסל ווסטברוק. במהלך העונות 1995–1999 הוביל את הליגה באסיסטים למשחק בקרב שחקנים שלא בעמדת הגארד.
בעונה הקצרה של שנת 1999 (בעקבות שביתת השחקנים הגדולה ב-NBA) הוביל את דטרויט פיסטונס בנקודות, בריבאונדים ובאסיסטים בפעם השלישית, וחבר לשחקנים כגון אלג'ין ביילור ווילט צ'מברלין כשחקנים שהובילו בקבוצותיהם בקטגוריות הנ"ל (נקודות, ריבאונדים, אסיסטים) יותר מעונה אחת.
היל נבחר להשתתף בסגל נבחרת ארצות הברית בכדורסל לאליפות העולם ב-1998, אך בסוף לא השתתף עקב השביתה. למרות היותו שחקן דומיננטי מאוד בדטרויט, הקבוצה לא זכתה להצלחה מרובה במסגרת הפלייאוף ולא עברה את הסיבוב הראשון, ובעונות 1994–1995 ו-1997–1998 אף לא עלתה לפלייאוף.
בפלייאוף של 2000 הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון על ידי מיאמי היט (3-0), וזאת לאחר שהיל נפצע במשחק השני בקרסולו. היל עוד הספיק להיבחר לסגל הנבחרת באולימפיאדת סידני אך לא היה יכול לשחק עקב פציעתו.
אורלנדו מג'יק
באוגוסט 2000 הוכרח היל לעבור בעסקת החלפה תמורת השחקנים בן וולאס וצ'אקי אטקינס. באורלנדו קיוו שהיל יוכל לשתף פעולה עם כוכב על אחר - טרייסי מקגריידי, שהוחתם באותה תקופה והגיע מקבוצת טורונטו ראפטורס, כדי שאורלנדו יחזרו לצמרת ה-NBA. פציעתו בקרסול הכריחה אותו להיות מושבת במרבית המשחקים בעונותיו הראשונות במג'יק, כך שהוא שותף בארבעה משחקים בלבד ב-2000–2001, ב-14 משחקים ב-2001–2002 וב-29 משחקים ב-2002–2003. במקביל, קבוצתו הקודמת, הפיסטונס, הביסו את המג'יק בפלייאוף 2003 וזכו באליפות ב-2004.
במהלך עונת 2003 עבר היל ניתוח להסרת חלק מעצם הקרסול שלו והחלפתה בעצם מרגלו. חמישה ימים לאחר הניתוח היל הוחש לבית החולים עם חום גבוה. הרופאים אבחנו שמדובר בזיהום סביב הקרסול, ממנו היל כמעט מת, והסירו את הרקמות סביב הקרסול. היל אושפז במשך שבוע בבית החולים והיה צריך לקחת אנטיביוטיקה במשך חצי שנה.
בעונת 2004–2005 חזר היל לכושר ושיחק 67 משחקים בעונה, לעומת 47 משחקים ששיחק בשלוש העונות הקודמות גם יחד. שובו לכושר משחק התבטא גם בממוצעים שהעמיד: ממוצע של 19.7 נקודות למשחק ב-50.9 אחוזים מהשדה. הצופים בחרו בו שוב כשחקן פותח במשחק האולסטאר והיל היה שותף לניצחון המזרח על המערב.
בעונת 2006–2007, חזר היל מפציעתו וזאת למרות השמועות שסבבו סביב פרישתו האפשרית. היל קיבל טיפול מיוחד בוונקובר אצל פיזיותרפיסטים מומחים במהלך הפגרה והצהיר שהוא כשיר בקרסולו השמאלי, וחזר להרכב הפותח של המג'יק.
פיניקס סאנס
בעונת 2007–2008, לאחר שסיים חוזה בן 7 עונות במג'יק, חתם היל על חוזה בפיניקס סאנס. ב-5 עונותיו בקבוצה שימש כשחקן חמישייה קבוע, ותרם 12.1 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים בממוצע למשחק. בעונת סייע לסאנס להעפיל לגמר האזור המערבי בפלייאוף, בו הפסידו מול לוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4.
לוס אנג'לס קליפרס
לדברי היל, הוא תכנן לסיים את הקריירה שלו בפיניקס סאנס, אולם ב-17 ביולי 2012 חתם היל לשנתיים עם קליפרס, והבטיח לעצמו עונת NBA 18 במספר. לאחר עונת, ב-2 ביוני 2013, הודיע היל על פרישה ממשחק פעיל.
התרנגול הגאלי
התרנגול הגאלי (בצרפתית: Le coq gaulois) הוא סמל לאומי לא רשמי של האומה הצרפתית, והסמל הרשמי של מחוז ולוניה בבלגיה. מקור הסמל הוא בימי הביניים, אך הוא הפך סמל לגאווה לאומית בתקופת המהפכה הצרפתית. הוא מוצג כיום באתרי הנצחה, על מטבעות, באירועי ספורט ובידור בינלאומיים, ובעיצובים שונים כסמל מסחרי של חברות.
היסטוריה של הסמל בצרפת
המקור לקישור בין התרנגול לגאליה הוא בהומונימיה של המילה הלטינית gallus, שמשמעותה גם "תרנגול" וגם "גאלים". הכרה בכפל המשמעות הזה מופיעה לראשונה בספר של ההיסטוריון הרומאי סווטוניוס, "חיי שנים-עשר הקיסרים", שם הוא צוחק על הגאלים בקטע מתוך הביוגרפיה של נירון קיסר המתאר את המרד הגאלי נגדו. גם המחזאי טיטוס מאקיוס פלאוטוס השווה באחד ממחזותיו ("סיר הזהב") חייל גאלי לתרנגול. עם זאת, בתקופת הרומאים לא היו הגאלים אומה מאוחדת עם סמלים לאומיים אחידים, ולא סביר שהסמל היה בשימוש באותה תקופה. ממצאים ארכאולוגיים ועדויות ספרותיות לא מעידים על מעמד סמלי כלשהו של התרנגול בחיי הגאלים, וכפל המשמעות לא מעיד על אטימולוגיה משותפת.
בימי הביניים התחזקה האסוציאציה בין העם הצרפתי לבין התרנגול, בעיקר כביטוי גנאי בידי אויבי הצרפתים וכבדיחה על חשבונם. בניגוד לעיט של האימפריה הרומית הקדושה ולאריות בסמל אנגליה ובסמל ספרד, נתפס התרנגול לעיתים כחיה מבויתת וחלשה. לדוגמה, בזמן מלחמת מאה השנים כתב ז'אן פרואסאר מעין נבואות שבהן מובס תרנגול המסמל את העם הצרפתי.
לתרנגול הייתה בימי הביניים משמעות אמביוולנטית. מצד אחד, לפי הנבואות בברית החדשה, ניבא ישו בזמן הסעודה האחרונה שפטרוס יתכחש לו לפני שישמע את התרנגול קורא בבוקר למחרת וכך היה. בעקבות זאת, המסורת הנוצרית בימי הביניים קישרה בין סמל התרנגול לבין השחר העולה, עירנות, דריכות, הקול שמקדים את יום הדין וכדומה. בהתאם, סמל התרנגול נמצא לפעמים בכנסיות על מנורות וחפצים אחרים, ולעיתים הוא זוהה עם הכמורה החילונית שמובילה את המאמינים בנתיב הנכון ליום הדין. מצד שני, במסורת החילונית של ימי הביניים התרנגול נתפס כסמל לגאוותנות, טיפשות, לוחמנות יתר, אגרסיביות מגוחכת, וגם גבורה ותעוזה.
במאה ה-15 החלה מסורת חיובית יותר של זיהוי הצרפתים והמלוכה עם התרנגול. מסורת זו מתייחסת בחלקה לזיהוי של התרנגול עם האל מרקוריוס וכוחו. בהתאם, מספר יצירות אומנות וספרות בתקופת הרנסאנס זיהו באופן מחמיא את מלכי צרפת עם סמל התרנגול, בעיקר התרנגול הלבן. עם זאת, הסמל לא הפך לרווח במיוחד בהקשר של המלוכה הצרפתית, שסומלה על ידי הפלר דה ליס. הוא הפך בהדרגה לקשור יותר בעם הצרפתי, והשימוש בו לא היה בולט במיוחד עד המהפכה הצרפתית.
ייתכן שדווקא משום שהסמל לא היה מזוהה במיוחד עם כוחה של המלוכה, המהפכנים בצרפת בסוף המאה ה-18 אמצו אותו כסמל לעם הצרפתי ותעוזתו. על אף שהקשר בין התרנגול לעם הגאלי הוא בבחינת אגדה יותר מאשר מציאות היסטורית, הקישור בין העם הצרפתי לתרנגול "הגאלי" בתקופת המהפכה הצרפתית הביע גם את הרצון של המהפכנים לנסח נרטיב היסטוריוגרפי חדש, שזיהה את מקור העם הצרפתי בגאלים ולא במלוכה הצרפתית. לניכוס המהפכני של הסמל התלוותה הבנה שונה של תכונות התרנגול, שלא נתפס עוד כחיה מבויתת או מגוחכת, אלא כסמל לגאווה, לדריכות, לעמידה על המשמר וללוחמנות של העם.
בתקופת הרסטורציה נזנח הסמל, ולא היה בשימוש נרחב. תחת זאת, האימפריה הצרפתית הראשונה והשנייה אימצו את סמל העיט. הרפובליקה הצרפתית השלישית אמצה את סמל התרנגול ומשמעויותיו מתקופת המהפכה הצרפתית ביתר שאת, והפכה אותו למזוהה עם הרפובליקה והעם. בשנים 1899–1914 הוטבע הסמל על הצד האחורי של מטבע ה-20 פרנק, ולאחר מלחמת העולם הראשונה הוא הוצב כחלק מאתרי הנצחה של המלחמה.
הסמל בוולוניה
בוולוניה, התנועה הוולונית צברה תאוצה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ותבעה להכיר בזהות הפרטיקולרית של האזור דובר הצרפתית, אם כתביעה לעצמאות ואם כתביעה להכרה בייחוד התרבותי של האזור. כחלק מתנועה זו התכנס ב-1912 הקונגרס הוולוני שהחליט, בין השאר, להפיץ שאלון שיבחן את העדפות הוולונים בנוגע לדגל של התנועה. אחת ההצעות הייתה דגל שנושא את דמות התרנגול הגאלי. בינתיים פעילים ולונים כבר החלו להשתמש בדמות התרנגול כסמל בהפגנות. ב-1913 הוחלט לאמץ את סמל התרנגול, שלא היה משויך לאף אזור ספציפי בתוך ולוניה. הדגל עוצב על ידי הצייר פייר פאולוס. כדי להבחין את התרנגול הוולוני מזה ה"גאלי" פאולוס אייר את רגלו הימנית מונפת קדימה בתנוחה שמעידה על נועזות. בהתאם, הסמל הוולוני נקרא התרנגול הנועז (בצרפתית: le coq hardi).
התרנגול הנועז של פאולוס על רקע דגל צרפת הוא דגל התנועה הוולונית הרטצ'יסטית (Rattachisme), שדוגלת בפרישה מבלגיה ואיחוד עם צרפת.
שימושים
התרנגול מופיע גם על בולים ומטבעות צרפתיים, והוא מעטר בניינים ומונומנטים שונים.
התרנגול הגאלי מופיע גם כסמל מסחרי של חברות שונות, כגון British Pathé ויצרן ציוד הספורט Le Coq Sportif.
מרטינה שטרוץ
מרטינה שטרוץ (בגרמנית: Martina Strutz; נולדה ב-4 בנובמבר 1981) היא אתלטית גרמנייה. היא סגנית אלופת העולם (טגו 2011) בקפיצה במוט.
ביוגרפיה
שטרוץ התחרתה במסגרת אליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בסנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה בשנת 2000 בה סיימה במקום חמישי.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 סיימה שטרוץ במקום חמישי בקפיצה במוט בתוצאה של 4.50 מטר.
סגנית אלופת העולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה שטרוץ במדליית כסף בקפיצה במוט בשיא אישי ושיא גרמני חדש של 4.80 מטר, אחרי פביאנה מורר מברזיל (4.85 מטר) ולפני סווטלנה פאופנובה מרוסיה (4.75 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2012 זכתה שטרוץ במדליית כסף בקפיצה במוט בתוצאה של 4.60 מטר, אחרי אירינה פטצ'ניקובה מצ'כיה (4.60 מטר) ולפני ניקולטה קיריאקופולו מיוון (4.60 מטר).
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה שטרוץ את תחרות הקפיצה לגובה עם תוצאה של 4.55 מטרים, ובמקום החמישי.
לייטון יואיט
לייטון גלין יואיט (באנגלית: Lleyton Glynn Hewitt; נולד ב-24 בפברואר 1981 באדלייד שבאוסטרליה) הוא טניסאי מקצוען אוסטרלי. הוא דורג ראשון בעולם החל ב-19 בנובמבר 2001 לפי דירוג ה-ATP. הוא החזיק בתואר זה 75 שבועות ברציפות (עד 27 באפריל 2003), הרצף השמיני באורכו בהיסטוריה והטניסאי החמישי בהיסטוריה. היה גם השחקן הצעיר ביותר שדורג במקום הראשון בדירוג העולמי לאחר שהעפיל לפסגת הדירוג בגיל 20 שנה ו-8 חודשים. שיא זה נשבר על ידי קרלוס אלקרז לאחר שזכה בגיל 19 וארבעה חודשים באליפות ארצות הברית הפתוחה בספטמבר 2022 ועלה למקום הראשון בעולם. הוא זכה ב-26 טורנירים בקריירה, שניים מתוכם טורניר גראנד סלאם, אליפות ארצות הברית (2001) ואליפות וימבלדון (2002).
יואיט, שמתאפיין במשחק בעיקר מהקו האחורי, מדורג כיום (יוני 2015) במקום 118 בעולם.
השנים הראשונות
יואיט זכה בטורניר ה-ATP הראשון שלו כבר ב-1998 בטורניר אדלייד. רק ארון קריקסטיין (שזכה בטורניר ה-ATP בתל אביב ב-1983) ומייקל צ'אנג (שזכה בטורניר סן פרנסיסקו ב-1988) היו צעירים יותר ממנו כשזכו בטורניר מסבב ה-ATP. בשנת 2000 זכה יואיט בטורניר הזוגות באליפות ארצות הברית הפתוחה, יחד עם מקס מירני מבלארוס.
זכייה באליפות ארצות הברית הפתוחה
בשנת 2001 זכה יואיט בטורניר היחידים של אליפות ארצות הברית הפתוחה, לאחר שניצח בגמר את פיט סמפראס מארצות הברית ב-3 מערכות 7–6(7–4), 6–1, 6–1. ב-19 בנובמבר אותה שנה עלה למקום הראשון בעולם.
2003
את שנת 2003 פתח יואיט בזכייה בטורניר אינדיאן וולס מול המדורג ראשון בעולם לשעבר גוסטבו קוורטן, אך בטורניר בהמשך נחל כישלון צורב כשניסה להגן על תארו בווימבלדון. יואיט הודח כבר בסיבוב הראשון על ידי איבו קרלוביץ' שעלה מהמוקדמות, והפך לאלוף השני בלבד בתולדות הטורניר שמודח בסיבוב הראשון. לאחר וימבלדון הודח יואיט בסיבובים המוקדמים של שני טורנירי ATP נוספים, ובאליפות ארצות הברית הודח בשלב רבע הגמר על ידי חואן קרלוס פררו הספרדי. לקראת סיום השנה שיחק רק בגביע דייוויס, כשבתקופה זו הוסיף 7 קילוגרם למשקלו בעקבות מיעוט המשחקים. בשנה זו זכה בתואר 'איש השנה הצעיר של אוסטרליה'.
2004
בשנת 2004 הפך יואיט לשחקן הראשון שהודח על ידי מי שעתיד להיות אלוף הטורניר בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם. באליפות אוסטרליה הפתוחה הוא הפסיד בסיבוב הרביעי לרוג'ר פדרר השווייצרי, באליפות צרפת הפתוחה הוא הודח ברבע הגמר על ידי גסטון גאודיו, בווימבלדון הוא הודח על ידי פדרר בשלב רבע הגמר ובארצות הברית נכנע רק בגמר הטורניר, גם הפעם לרוג'ר פדרר. בגמר גביע המאסטרס של אותה העפיל יואיט לשלב הגמר, שם שוב פגש את פדרר, כשגם הפעם ידו של השווייצרי הייתה על העליונה.
2005
בתחילת 2005 זכה יואיט בטורניר מדיבנק בסידני, טורניר הכנה לאליפות אוסטרליה. באליפות הוא ניצח את המדורג שני בעולם אנדי רודיק בדרך לגמר, שם הפסיד לרוסי מאראט סאפין. את אליפות צרפת הוא החמיץ עקב פציעה, ובווימבלדון הפסיד בחצי הגמר לרוג'ר פדרר, כמו גם באליפות ארצות הברית. יחד עם טורנירי 2004, הפסיד יואיט בכל שבעת טורנירי הגראנד סלאם האחרונים בהם השתתף לאלוף שבדרך. יואיט החליט לפרוש מגביע המאסטרס של אותה שנה כדי להיות לצד אשתו בק שכרעה ללדת, וגסטון גאודיו תפס את מקומו.
2006
לאחר אליפות אוסטרליה (בה הודח בסיבוב השני) לקח יואיט הפסקה מהטניס, ולאחר שחזר הצליח להעפיל לשלב הגמר בטורנירים בסן חוזה ובלאס וגאס, בהם הפסיד לאנדי מארי ולג'יימס בלייק בהתאמה. באליפות צרפת הודח על ידי האלוף היוצא, הספרדי רפאל נדאל, שהגן על תארו בסיום הטורניר.
יואיט זכה בטורניר קווינס (לאחר שנה וחצי ללא תואר) לאחר ניצחון על בלייק בגמר. הייתה זו זכייתו הרביעית בטורניר, שהשוותה את שיאם של ג'ון מקנרו ובוריס בקר. בטורניר וימבלדון הודח יואיט ברבע הגמר על ידי הפתעת הטורניר, מרקוס בגדאטיס הקפריסאי. למרות פציעה בברכו החליט יואיט להשתתף באליפות ארצות הברית. יואיט, שהעפיל לרבע גמר הטורניר שנה שביעית ברצף, הודח בשלב זה על ידי אנדי רודיק ב-3 מערכות.
2007
יואיט הודח מאליפות אוסטרליה בסיבוב השלישי על ידי המדורג עשירי פרננדו גונזאלס הצ'יליאני. יואיט זכה בטורניר לאס וגאס, ובכך השלים זכייה בטורניר ATP אחד לפחות במשך 10 שנים רצופות, הרצף הכי ארוך מבין השחקנים הפעילים באותה תקופה. באליפות צרפת ובווימבלדון הודח יואיט בסיבוב הרביעי: בצרפת שוב על ידי נדאל ובלונדון על ידי נובאק ג'וקוביץ'. לאחר וימבלדון לקח יואיט כמאמן את טוני רוץ' האוסטרלי, שחקן טניס לשעבר שאימן את איוון לנדל, פטריק ראפטר ועד אפריל 2007 גם את רוג'ר פדרר. באליפות ארצות הברית לא הצליח יואיט לשמור על הרצף ולא העפיל לרבע הגמר. הוא הודח בסיבוב השני על ידי אגוסטין קאלרי הארגנטינאי.
2008
באליפות אוסטרליה דורג יואיט במקום ה-19. הוא ניצח את מרקוס בגדאטיס שדורג 15 בחמש מערכות לאחר משחק מרתק שנמשך קרוב לחמש שעות והסתיים בשעה ארבע וחצי בבוקר. בסיבוב הרביעי הפסיד יואיט לנובאק דיוקוביץ', שהמשיך לזכייה בטורניר. במרץ 2008 סבל יואיט מפציעה באגן שגררה אובדן של כ-300 נקודות בדירוג העולמי, כיוון שלא יכול להגן על תארו בטורניר המבורג. באליפות צרפת הודח יואיט בסיבוב השלישי על ידי דויד פרר. בסיבוב הרביעי בווימבלדון שוב פגש בפדרר, שניצח ב-3 מערכות. לאחר וימבלדון החליט לנוח יואיט על מנת להיות כשיר לטורניר האולימפי בבייג'ינג. בבייג'ינג הודח יואיט בסיבוב השני על ידי רפאל נדאל. בסיבוב הראשון של טורניר הזוגות ניצחו יואיט ושותפו כריס גוצ'יון את הארגנטינאים חואן מונקו ואגוסטין קאלרי, כשבמערכה השלישית הם מנצחים 16–18. לאחר האולימפיאדה עבר יואיט ניתוח שמנע ממנו להשתתף במשחקים בסיום השנה. ב-2008 לא זכה יואיט באף תואר, לראשונה מאז 1998.
2009
לאחר שהחלים מהניתוח חזר יואיט לאליפות אוסטרליה, אך הפסיד בסיבוב הראשון לפרננדו גונזאלס בחמש מערכות 5–7, 6–2, 6–2, 3–6, 6–3. באליפות צרפת הפתוחה גבר יואיט בסיבוב הראשון על איבו קרלוביץ'', אולם הודח בסיבוב השלישי בשלוש מערכות מול רפאל נדאל.
גביע דייוויס
יואיט היה חלק מנבחרת הדייוויס האוסטרלית שזכתה בגביע דייוויס ב-1999 וב-2003 ושהפסידה בגמר ב-2000 וב-2001. כבר בגיל 22 רשם יותר משחקים בגביע דייוויס מכל טניסאי אוסטרלי אחר. ב-2015, לאחר שהוביל את אוסטרליה לחצי הגמר, פרש מהנבחרת ומונה לקפטן שלה.
חיים אישיים
יואיט יצא במשך כארבע שנים וחצי עם קים קלייסטרס, הטניסאית לשעבר. השניים התארסו בסוף 2003 אך החתונה בוטלה לאחר שנפרדו באוקטובר 2004. כיום נשוי יואיט לשחקנית האוסטרלית בק קרטרייט, ולזוג שני ילדים, בת בשם מיה ובן בשם קרוז.
פלי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
איסמט אינני
מוסטפא איסמט אינני (בטורקית: Mustafa İsmet İnönü; 24 בספטמבר 1884 – 25 בדצמבר 1973) היה איש צבא ומדינאי טורקי, הראשון שכיהן כראש המטות המשולבים של טורקיה וכראש ממשלתה, וכן כנשיאה השני.
הוא נולד באיזמיר. אביו היה עובד מדינה עות'מאני ממלטיה, ואמו בת לפליטים טורקים שנמלטו מבולגריה במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית שהתרחשה בין השנים 1877–1878. אינני היה ידידו הקרוב של מוסטפא כמאל, והוא היחיד שזכה להיקבר לצדו באנטקביר, המאוזוליאום של אטאטורק באנקרה.
כאיש צבא
אינני סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית ב-1903. הוא התגייס לצבא העות'מאני ונודע כאיסמט פאשה (İsmet Paşa). הוא השתתף בדיכוי מרד שפרץ באזור אדירנה ב-1906, וכשהוקמה מועצת האיחוד והקידמה (İttihad ve Terakki Cemiyeti) בידי הטורקים הצעירים, הצטרף לשורותיה. הוא שירת בסוריה ובתימן, ומשהחלה מלחמת העולם הראשונה שירת תחילה לצדו של מוסטפא כמאל באזור צ'נקלה ובחזית נגד צבאות רומניה ורוסיה. ב-1917 שירת בגזרות הקווקז וארץ ישראל, ולקראת סוף המלחמה ב-1918 בסוריה שוב תחת פיקודו של מוסטפא כמאל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרף אינני למלחמת העצמאות של טורקיה עליית התנועה הלאומית הטורקית והקמת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה: תנועה הלאומית הטורקית, וכשהוקמה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה מונה למפקד צבאה, תפקיד בו החזיק עד ל-10 בנובמבר 1921. ב-10 בנובמבר 1920 יצא לחזית במלחמת יוון–טורקיה, ולאחר שפיקד בהצלחה על כוחות האספה הלאומית בשני הקרבות באינני (İnönü) בינואר ובמרץ 1921, הוא מונה למפקד חזית זו ב-4 במאי 1921. ב-1934, עם הנהגת שמות משפחה בטורקיה, אימץ אינני לעצמו את שמו של האתר שבו התרחשו שני הקרבות כשם משפחתו. הוא המשיך והשתתף ביתר הקרבות במלחמת יוון–טורקיה עד לסיומה ב-1922.
כמדינאי בתקופת מוסטפא כמאל
עם תום מלחמת יוון–טורקיה מונה אינני לשר החוץ של האספה הלאומית ב-25 באוקטובר 1922, ובמסגרת זו שימש כראש צוות המשא ומתן בוועידת לוזאן, שניסחה את הסכם לוזאן אשר נחתם ב-24 ביולי 1923. הוא נחשב כמי שהביא להתמשכות הדיונים משך למעלה מחצי שנה ולהפסקתם בשל עקשנותו וחוסר נכונותו לוותר על עמדותיו. הוא סיים את תפקידו כשר החוץ ב-27 באוקטובר 1923. ב-1 בנובמבר 1923, כשבוע לאחר הכרזת העצמאות של הרפובליקה הטורקית ולאחר מינוי של מוסטפא כמאל כנשיא המדינה, מונה אינני לראש ממשלת טורקיה. הוא שימש בתפקיד זה משך שבע כהונות עד 25 באוקטובר 1937, למעט שלושה וחצי חודשים בסוף 1924 ובתחילת 1925.
כנשיא המדינה
עם מותו של אטאטורק ב-1938 היה אינני לנשיאה השני של טורקיה ב-11 בנובמבר 1938. הוא השלים את יוזמתו של אטאטורק לסיפוח מדינת האטיי במחצית שנת 1939, ויזם וטיפח את פולחן האישיות של אטאטורק ואת מיתוס היותו "אבי האומה" הטורקית המודרנית. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפעילו הן מדינות הציר והן בעלות הברית לחצים על אינני במטרה לצרף את טורקיה למלחמה לצידן. אינני, אשר זכר את מוראותיה של מלחמת העולם הראשונה ואת תוצאותיה העגומות מבחינת האימפריה העות'מאנית, עמד על כך שטורקיה תשמור על נייטרליות. הוא הצליח לדחות את הצטרפותה של טורקיה למלחמה עד 23 בפברואר 1945, עת הצטרפה אל בעלות הברית, דבר הנחשב לאחת מהצלחותיו הפוליטיות החשובות ביותר. מעבר לעובדה שההצטרפות למלחמה לצד בעלות הברית בשלב זה של המלחמה הייתה בגדר הימור בטוח וקנתה לטורקיה את הזכות להימנות עם הצד המנצח ולהצטרף אל האומות המאוחדות, ביקש אינני להשיג את תמיכתן של בריטניה וארצות הברית במקרה שסטלין ינסה לממש את תאוותו הבלתי מוסתרת להשתלט על מצרי הבוספורוס והדרדנלים. מטרה זו הושגה כאשר נשיא ארצות הברית הארי טרומן, פרסם ב-12 במרץ 1947 את דוקטרינת טרומן, אשר הייתה במקורה הצהרת מדיניות-נגד לפעולות ברית המועצות (בעיקר באירופה) ובמיוחד נגד תמיכתה בתנועות הקומוניסטיות באיראן, בטורקיה וביוון. מעבר לחשיבותה ההצהרתית של הדוקטרינה, היא הביאה עמה סיוע כלכלי וצבאי אמריקאי רחב היקף לטורקיה.
בתקופה הרב-מפלגתית
טורקיה נכנסה לתקופה הרב-מפלגתית בבחירות שהתקיימו ב-14 במאי 1950, וב-22 במאי 1950 סיים אינני את תפקידו כנשיא כאשר מפלגתו, מפלגת העם הרפובליקאית, הפסידה בבחירות. הוא היה לראש האופוזיציה עד לאחר ההפיכה הצבאית ב-1960, ונבחר שוב כראש ממשלת טורקיה ב-20 בנובמבר 1961. עם זאת, בשנים אלה חוותה טורקיה חוסר יציבות פוליטית, ובמשך מעט יותר משלוש שנים עמד אינני בראש שלוש ממשלות שונות. ב-20 בפברואר 1965 הפסידה מפלגתו בבחירות ועברה שוב לאופוזיציה. אינני נותר מנהיג המפלגה עד 8 במאי 1972, עת הוחלף על ידי בולנט אג'וויט. בנובמבר 1972 הוא התפטר מהפרלמנט וממפלגתו כמחאה על כך שמפלגתו פרשה מתמיכה בממשלה. מתוקף היותו נשיא לשעבר הוא מונה לחבר הסנאט ועלו השערות שבכוונתו להתמודד שוב על הנשיאות במרץ 1973, עם תום כהונתו של ג'וודט סונאי. אינני מת בשנה שלאחר מכן.
מעבר ל-12 שנות כהונתו כנשיא טורקיה, כיהן אינני כראש ממשלתה בעשר כהונות שונות, שנמתחו על פני 16 שנים לערך, וכפי שהעיד על עצמו, "בכל כהונה, כאילו אני מתחיל את חיי מחדש" (Ben her devre yeni bir hayata başlar gibi başlarım).
מגדל הטלוויזיה ז'יז'קוב
מגדל הטלוויזיה ז'יז'קוב (צ'כית: Žižkovský vysílač) הוא מגדל בולט בקו האופק של פראג, בירת צ'כיה. המגדל נבנה בין השנים 1985 ל-1992. הוא ניצב ברקיע של פראג על פסגתה של גבעה במחוז ז'יז'קוב, שממנו גם נלקח שמו של המגדל.
למבנה עיצוב מאוד לא קונבנציונלי: הוא מכיל שלושה עמודי בטון, שמכילים תאים עבור משדרים, מסעדה ובית קפה, ושלושה חדרי תצפית. גובהו של המגדל 216 מטרים; מקומות התצפית נמצאים בגובה 100 מטרים, ואילו המסעדה ובית הקפה ממוקמים בגובה 63 מטרים בתאים נמוכים. המעליות במגדל נעות במהירות של 4 מטרים לשנייה. משקלו של המגדל 11,800 טונות והוא משמש גם כמצפה מטאורולוגי. המגדל חבר בפדרציה העולמית למגדלים גדולים.
התגלגלו שמועות על כך שהמגדל שימש לחסימה אלקטרונית של משדרים מערביים (במיוחד רדיו אירופה החופשית) או ששימש כמרכז תקשורת של ברית ורשה במקרה של עימות שעלול היה להיווצר עם נאט"ו.
הצ'כים תוהים לעיתים קרובות למה תיירים זרים (בעיקר ממערב אירופה וצפון אמריקה) כל כך מרותקים מן המגדל, בה בשעה שהם עצמם סבורים שהוא גם מכוער להפליא וגם סמל למורשת הדיכוי הרוסית בצ'כיה. מערביים כנראה מתייחסים באופן שונה לתקופת השלטון הקומוניסטי, בניגוד לתושבי המקום שבאמת חיו תחת אותו המשטר, למרות שהנהלת המגדל מנסה למשוך אליו יותר מבקרים מקומיים כאשר הם מפרסמים את היתרונות הטכנולוגיים של המגדל.
בשנת 2000 פסלים של תינוקות זוחלים למעלה ולמטה על עמודי המגדל (נוצרו בידי האמן הצ'כי דויד צ'רני) הודבקו באופן זמני לעמודיו. הפסלים התחבבו חלקית על התיירים, וכך בשנת 2001 הודבקו לעמודי המגדל לצמיתות. למרות זאת, חלק מאזרחי פראג טוענים שהפסלים מורידים מערכו ומעיצובו של המגדל ומורידים את הרמה של מבנה היי טק.
הקליניקה לרגולציה סביבתית
הקליניקה לרגולציה סביבתית (שם קודם: הקליניקה לפרקטיקה ומדיניות סביבתית) פועלת במסגרת פרויקט הקליניקות המשפטיות באוניברסיטת בר-אילן. הקליניקה מבקשת לשלב מחקר משפטי עם עבודה משפטית מעשית בתחום הסביבתי. הקליניקה שמה דגש על הקשר בין בעיות סביבתיות ושאלות של צדק חברתי, ומתמקדת בשאלות של מדיניות סביבתית כוללת.
הקליניקה מעניקה סיוע משפטי לארגונים וקהילות שסובלים מבעיות סביבתיות ופונים לקבלת עזרה. הסיוע המשפטי כולל ייצוג מול רשויות, מחקר משפטי עם אוריינטציה מעשית והופעה בבתי משפט. כמו כן הקליניקה הסביבתית מבצעת עבודות של מחקר משפטי וכתיבת חוות דעת משפטיות המשמשות ארגונים בקידום ענייני הסביבה השונים. סטודנטים הלומדים בשנה ג' בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן מתבקשים לבחור בין מבחר קליניקות (ביניהן סיוע לאנשים עם מוגבלויות, סיוע בענייני משפחה, עניינים פליליים, משפט עברי ועוד). במהלך השנה הסטודנטים עוסקים בפרויקטים השונים ועם סיום השנה מקבלים על עבודתם ציון.
צוות אקדמי אחראי
פרופ. אורן פרז: מרצה אחראי מרצה בכיר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן. בעל תואר דוקטור למשפטים מטעם בית הספר לכלכלה של לונדון. ראש הקליניקה הסביבתית של הפקולטה למשפטים שהוקמה על ידו בשנת 2001. חבר בוועדה הציבורית לעניין מדד מעלה (ובתת הוועדה לענייני איכות הסביבה).
עו"ד יותם שלמה: מנהל הקליניקה. בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית ותואר שני מאוניברסיטת מלבורן שהתמקד במשפט בינלאומי ופיתוח בר-קיימא.
אוניברסיטה ירוקה
ניתוח משמעות המונח אוניברסיטה ירוקה וקידומו באוניברסיטת בר-אילן. מתן דגשים על כך שאנו חלוצים בארץ בתחום זה, קיום פגישה עם אנשים באוניברסיטה ליצירת שולחן עגול עם בכיריה ומחקר משווה לגבי אוניברסיטאות בעולם. הפרויקט רואה במשימה זו קביעת קריטריונים שעשויים לשמש מודל עתידי ליתר המוסדות האקדמיים בארץ.
חוק החברות הממשלתיות (חובת דיווח חברתי-סביבתי)
הצעת החוק שהוגשה על ידי הקליניקה הסביבתית, באמצעות חברי הכנסת דב חנין וניצן הורוביץ נועדה לעודד חברות ממשלתיות (המהוות חלק נכבד בכלכלה הישראלית), לגלות אחריות חברתית-סביבתית ולפעול לקידום נושאים אלה. אחריות חברתית-סביבתית משמעותה שאותן חברות ממשלתיות יבחנו את פעילותן במבט רחב הסוקר את מכלול ההשפעות של פעילותן. הצעת החוק מציעה לתקן את חוק החברות הממשלתיות בדרך שתחייב את החברות הממשלתיות להגיש יחד עם הדיווח הפיננסי השנתי גם דיווח חברתי-סביבתי ובו פירוט הפעולות בהם נקטה החברה בתחומים אלו. בדרך זו יוותר בידי החברות הממשלתיות חופש הבחירה באילו דרכי פעולה לנקוט בהקשר הרחב של אחריות חברתית-סביבתית, אך הן יחויבו לפעול בדרך של שקיפות ציבורית ודיווח מסודר על פעילותן.
בג"ץ תקנות הרעש
הגשת בג"ץ בגין אי התקנת תקנות באולמות בדיסקוטקים: במסגרתו התבצעה הוצאת בקשה לוועדה בין משרדית במשרד הפנים, להוספת פעילות "הרקדות פומביות" כפריט נוסף בצו רישוי עסקים (תחת עינוג ציבורי- פריט 7.7) לאור התכלית המשותפת לפעילות זו ולעסקים אשר חוסים תחת הצו (כגון תהלוכות, מצעדים וכו'). כמו כן נבחנים פעולות באפיקים משפטיים נוספים.
פרויקט תחנות הדלק
הגשת עתירה מנהלית במסגרת חוק חופש המידע, בנוגע לחומרים מזהמים הנפלטים מתחנות דלק. המידע המבוקש נופל בגדרי ס 6א לחוק חופש המידע, "מידע על חומרים שנפלטו, שנשפכו, שסולקו, או שהושלכו לסביבה." עד ליום הגשת העתירה לא התקבל המידע המבוקש.
משחית טנקים
משחית טנקים הוא כלי רכב קרבי חמוש באמל"ח נגד טנקים, ומשמש להשמדת כלי רכב משוריינים.
מקורו של השם "משחית טנקים" הוא בביטוי באנגלית: Tank Destroyer, שניתן ככינוי לכלים אלו על ידי צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, בעיקר משיקולים פסיכולוגיים.
משחיתי טנקים הופיעו לראשונה במהלך מלחמת העולם השנייה, במטרה לייצר כלי לחימה ייעודי ויעיל נגד טנקים שיהיו זולים ופשוטים יותר לייצור מטנקים רגילים ועם זאת, יעילים בהשמדתם. משחיתי טנקים נבנו בדרך כלל באמצעות הסבת תובה של טנק רגיל, אם כי היו גם מספר רכבים קלים, דוגמת הדיאקון הבריטי, וכן משחיתי טנקים שתוכננו מראש ככאלה, דוגמת ה-M18 הלקט האמריקאי. במהלך המלחמה התברר כי לוחמת שריון מיועדת בעיקר ללחימה של טנק מול טנק, ומשחיתי טנקים (בעיקר אלו שעברו הסבה ולא תוכננו לכך מראש) מצאו עצמם פועלים כתותחי סער, בתפקידי סיוע לכוחות באש ארטילרית ישירה, או אף כטנקים רגילים, ופחות למטרה לשמה תוכננו.
לאחר מלחמת העולם השנייה ירדה קרנו של משחית הטנקים, בדומה לכלים רבים אחרים, בעקבות הופעתו של טנק המערכה, זה שילב בין מהירות וניידות, כוח אש ומיגון. הופעתו של הטיל נגד טנקים החזיר את קרנו של משחית הטנקים המודרני - שהוא לרוב נגמ"ש לחימה. הוא מהיר וקל משקל יחסית, והוא חמוש בטילים רבים בעלי טווח גדול. עם זאת, ישנם משחיתי טנקים מודרניים, כגון הקנטאורו המבוססים על תותח, לרוב למשחיתים מסוג זה מרכב אופני ומחיר זול יותר ביחס לטנק מערכה, ובנוסף, להם יש יכולת לשאת מספר מוגבל של חיילי חי"ר.
משחיתי טנקים מודרניים מבוססים על כלי רכב או רק"מ קלים, דוגמת נגמ"שים או ג'יפים, ויכולים להיות זחליים או אופניים.
היסטוריה ופיתוח
משחיתי טנקים הופיעו לראשונה במהלך מלחמת העולם השנייה, בעת שהצדדים הלוחמים עמלו על פיתוח טקטיקות וכלים ללוחמת שריון. הרעיון המרכזי מאחורי משחית הטנקים היה הצורך בכלי לחימה שיהיה זול יותר ופשוט יותר לייצור מטנק רגיל ובעל מהירות גבוהה יותר וחימוש המותאם ליעילות מרבית כנגד טנקי אויב.
משחיתי הטנקים הראשונים נחלקו בין שתי גישות תכנון והפעלה עיקריות - גישה ראשונה הציגה כלים שהיו מהירים, זריזים וזולים יותר מטנקים, אך בעלי כוח אש עדיף, אשר יוכלו להביס את טנקי האויב באמצעות שילוב של תמרון וכוח אש עדיפים. הגישה השנייה שאפה ליצור כלים כבדים יותר אשר צוידו בשריון כבד, כזה שיהיה בלתי ניתן לחדירה על ידי התותחים בהם צוידו הטנקים הרגילים של האויב, ובתותח רב-עוצמה וארוך טווח, שיאפשר למשחית הטנקים להשמיד את טנקי האויב בפגיעה יחידה ומטווחים ארוכים, ובכך יפצה על כושר התמרון הנחות שלו.
התפיסה הכללית בנוגע למשחיתי טנקים התבססה על התקנת החימוש העיקרי בתושבת בעלת יכולת צידוד מוגבלת בחזית תובת הכלי, או במבנה עילי משוריין, זאת במקום הצריח הסובב הנהוג בטנקים. השמטת הצריח, יחד עם מנגנון הצידוד שלו, הפכה את משחית הטנקים לזול, פשוט ומהיר יותר לייצור לעומת טנק רגיל. בנוסף, הסרת הצריח הפחיתה את משקל הכלי ואת גובהו, מה שאפשר להגדיל ולהגביה את התובה ועדיין לשמור על צללית קטנה יותר מזו של טנק, בעוד הנפח הפנימי המוגדל והמשקל המופחת אפשר להתקין תותח גדול וחזק יותר, לאחסן ולשאת תחמושת רבה יותר, להרכיב שריון עבה יותר או להשיג מהירות וכושר תמרון עדיפים. בנקודה זו, הייתה התפיסה של צבא ארצות הברית בחזקת היוצא מן הכלל - משחיתי הטנקים האמריקאיים נבנו ככלים דמויי טנק וצוידו בצריח בעל יכולת ציוד מלאה (360o). צריח זה היה בעל גג פתוח במטרה לחסוך במשקל.
לעומת זאת, מאחר שמשחיתי טנקים תוכננו במיוחד לצורך הלחימה וההשמדה של טנקים, הרי שהם לוקים בחסר בתחומים אחרים - משחיתי טנקים נשאו בעיקר תחמושת חודרת שריון, מה שהגביל את יכולתם לפעול נגד מטרות שאינן משוריינות. מאותה סיבה, צוידו משחיתי טנקים בדרך כלל במקלע יחיד, מה שפגע ביכולתם להתמודד עם התקפות של כוחות רגליים. אחת הדוגמאות הטובות ביותר לבעיה זו היא משחית הטנקים הגרמני, האלפנט, אשר לא צויד כלל במקלעים או באמצעים אחרים ללוחמת חי"ר. במהלך פעילותם המבצעית הראשונה, בקרב קורסק, ננטשו אלפנטים רבים לאחר שחיילים רוסים הצליחו להתקרב אליהם באין מפריע, לפגוע בזחלי הכלים ולשתק אותם. משחיתי טנקים רבים נבנו עם מבנה עילי או צריח שהיו פתוחים לאחור וללא גג, מה שהותיר את אנשי הצוות חשופים לפגיעות רסיסים או לירי מנשק קל.
הניסיון שנצבר במהלך מלחמת העולם השנייה הראה כי משחיתי טנקים חסרי צריח, בהם החימוש העיקרי מוגבל לזווית צידוד צרה בחזית הכלי, יעילים בעיקר לירי ממארב ופחות למצבי קרב תמרון, מה שהופך אותם לכלי נשק הגנתיים בעיקרם, בעוד משחיתי הטנקים בעלי הצריח סובלים בעיקר מהיותם מצוידים בשריון דק יותר מהטנקים הרגילים, בעוד כושר התמרון והמהירות העדיפים שלהם לא מספקים יתרון משמעותי מספיק כדי לחפות על המחסור בשריון.
יתרונם המשמעותי ביותר של משחיתי הטנקים היה החימוש הכבד יותר שלהם, דוגמת ה-M36 ג'קסון האמריקאי שצויד בתותח בקוטר 90 מ"מ, אולם עם הופעתם של טנקים רגילים שצוידו בחימוש דומה, דוגמת ה-M-26 פרשינג, שצויד באותו התותח ששימש את ה-M36, או אף כבד יותר, והיו בעלי שריון עבה יותר, הפכו משחיתי טנקים החמושים בתותח זה למיושנים.
פיתוח משחיתי טנקים נמשך לאחר מלחמת העולם השנייה, ומשחיתים החמושים בתותח אף זכו לעדנה מחודש במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים, דוגמת הקנוניאגדפנצר המערב-גרמני והסטרידסואגן 103 השוודי, אך כלים אלה המשיכו להציג את אותם החסרונות בדומה לקודמיהם מימי מלחמת העולם השנייה. הייתה זה הופעתם של כלי נשק ייעודיים נגד טנקים, דוגמת התותח ללא רתע ובעיקר הטיל נגד טנקים, אשר הביא לפיתוחם של משחיתי הטנקים המודרניים.
משחיתי הטנקים המודרניים מבוססים בדרך כלל על רק"מ קל, דוגמת נגמ"שים, או רכב קל, דוגמת ג'יפים, המצוידים בטילי נ"ט, ומסוגלים לפגוע בטנק מטווח ארוך ולהשמידו בפגיעה אחת. עם זאת גם משחיתי טנקים אלה נושאים אופי הגנתי - הם מיועדים לשגר את חימושם מעמדות מוסוות, ואין הם מסוגלים להתמודד עם טנק בשדה מערכה פתוח.
משחיתי טנקים במלחמת העולם השנייה
כאמור, משחיתי טנקים הופיעו לראשונה במהלך מלחמת העולם השנייה, והיו למעשה כורח מהמציאות הכלכלית שהייתה חלק מהמלחמה, יחד עם הצורך לייצר במהירות כמויות גדולות של כלי לחימה משוריינים. משחית הטנקים מחוסר הצריח היה פשוט יותר לייצור מהטנק, והשימוש בתובות של טנקים רגילים, שכבר היו בייצור, אפשר לקצר את זמן הפיתוח של הכלי, ולהכניס לשירות כמות רבה יותר של כלים בזמן קצר יותר.
במהלך המלחמה נבנו משחיתי טנקים במגוון של תצורות, החל מכלי רכב משוריינים דמויי טנק, אך עם שריון דק וצריח פתוח, כדי להשיג מהירות ויכולת תמרון טובות יותר, דוגמת הM18 הלקט האמריקאי, דרך כלים מפלצתיים מחוסרי צריח בעלי שריון כבד בהם הותקן החימוש העיקרי בתושבת מוגבלת צידוד בחזית הרכב, דוגמת היאגדטיגר גרמני, ועד לכלי רכב קלים בהם הותקן החימוש על חצובה בירכתי הרכב, מאחורי מגן-תותח פשוט, דוגמת הדיאקון הבריטי.
החימוש העיקרי של משחיתי טנקים במהלך המלחמה הורכב מתותח נגד טנקים או, במקרה של משחיתי טנקים רוסים בעיקר, מתותח הוביצר רב עוצמה, בקליבר גדול (122 ואף 152 מ"מ).
פולין
הניסיון הראשון בשימוש במשחיתי הטנקים התרחש ככל הנראה בפולין. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ערך הצבא הפולני ניסויים בהסבת שריוניות זחליליות מסדרת TKS למשחיתי טנקים על ידי התקנת תותחים קלים בקטרים שונים. עד לפרוץ הפלישה לפולין, הספיקו הפולנים להסב מספר קטן של שריוניות מדגמי TK-2 ו-TK-3 לנשיאת תותחים קלים בקוטרים 20 מ"מ (24 כלי רכב) ו-37 מ"מ (2). מרבית הכלים הללו הושמדו בהתקפות אוויריות, ורק בודדים, חמושים בתותחי 20 מ"מ, שרדו והשתתפו בפועל בקרבות, אך כלים אלה הוכיחו את עצמם היטב בקרב. במקרה אחד, ב-18 בספטמבר 1939, השמיד סמל רומן אורליק, בפקדו על שריונית TKS חמושה בתותח 20 מ"מ, שלושה טנקי פאנצר 35(t) גרמנים.
גרמניה
הדור הראשון של משחיתי הטנקים הגרמנים כונו פנצרייגר (Panzerjäger) - מגרמנית: "צייד טנקים". פנצרייגר התבסס על הרכבת תותח נ"ט קיים על תובת טנק ממנו הוסר הצריח, על מנת להשיג ניידות. התותח הותקן במבנה עילי משוריין שהורכב מלוחות מגן חזית וצד, אך נותר פתוח לאחור על מנת לחסוך במשקל. כלים אלה היו למעשה יותר בחזקת תותחי נ"ט מתנייעים, מאשר כלי לחימה המסוגלים לנהל קרב בטנקי אויב. לדוגמה, 202 טנקי פנצר 1 הוסבו לשמש כפנצרייגר 1 על ידי הסרת הצריח והתקנת תותח נ"ט צ'כי בקוטר 47 מ"מ. באופן דומה הוסבו טנקי פנצר 2 בחזית המזרחית לנשיאת תותחי נ"ט רוסים בקוטר 76.2 מ"מ שנתפסו שלל - רכב זה כונה מארדר 2. הפנצרייגר הנפוץ ביותר היה המארדר 3, אשר התבסס על תובת טנק פאנצר 38(t) ותותח נ"ט גרמני בקוטר 75 מ"מ. טנק הפנצר 38(t) שימש גם כבסיס ליאגדפנצר 38(t) הצר. הכלי האחרון בסדרת הפנצרייגר היה הנאזהורן אשר צויד בתותח ה-88 מ"מ. אף על פי שנשאו חימוש כבד ויעיל יותר מהחימוש של הטנקים עליהם התבססו, סבלו הפנצרייגרים מהעדר הגנה נאותה לאנשי הצוות מאחר שהיו בעלי שריון דק וכן חסרו הגנה לאחור ומלמעלה. כדי להתגבר על חסרונותיהם, הוחלפו הפנצרייגרים על ידי דור חדש של משחיתי טנקים. כלי חדשים אלו נקראו יאגדפנצר (Jagdpanzer) - מגרמנית: "טנק צייד". בניגוד לפנצרייגר, היאגפנצר, כפי ששמו מרמז, נבנה ככלי ללוחמת שריון, אשר נועד להילחם בטנקי אויב בשדה הקרב ולהביס אותם. לעומת הפנצרייגר, שנבנה על בסיס על תובות של טנקים קלים, נבנה היאגדפנצר על בסיס תובות של טנקים בנוניים. מאחר שתוכנן ללוחמת שריון, נבנתה תובת הכלי כגוף משוריין הסגור מכל צדדיו, ובדגמים מסוימים אף עובה השריון מעבר לעוביו בטנק המקורי ששימש לכלי כבסיס. יאגדפנצר לדוגמה היה היאגדפנתר, יאגפנצר אשר נבנה על בסיס תובת טנק הפנתר וחומש בתותח ה-88 מ"מ במבנה עילי משוריין, במקום הצריח ותותח ה-75 מ"מ המקוריים. יאגדפנצר נוסף, היאגדטיגר, שהתבסס על תובת טנק הטיגר, היה כלי הרק"מ הגרמני הכבד ביותר שנכנס לשירות פעיל במהלך המלחמה, ונשא תותח אימתני בקוטר 128 מ"מ. אחד ממשחיתי הטנקים הגרמנים המוצלחים ביותר היה השטורמגשיץ 3, תותח מתנייע אשר תוכנן במקור כתותח סער לסיוע באש לכוחות רגלים והיה בעל תכנון דומה ליאגפנצר.
ברית המועצות
בדומה למשחיתי הטנקים הגרמנים, רוב משחיתי הטנקים הרוסים מתקופת מלחמת העולם השנייה התבססו על מרכב טנק ממנו הוסר הצריח והוחלף במבנה עילי משוריין בו הותקן תותח נגד טנקים. התוצאות היו כלים קטנים יותר, קלים יותר ופשוטים יותר לבנייה מטנקים רגילים, אשר נשאו תותחים גדולים יותר. כך שימש ה-T-34 בסיס ל-SU-85, אשר החליף את הצריח עם תותח ה-76 מ"מ בתותח נ"ט בקוטר 85 מ"מ, ול-SU-100, שנשא תותח בקוטר 100 מ"מ.
הרוסים הציגו אחדים ממשחיתי הטנקים הכבדים והחמושים ביותר של מלחמת העולם השנייה. כלים דוגמת ה-SU-122, בעל תותח 122 מ"מ, ואת ה-SU-152, בעל תותח בקוטר 152 מ"מ, אשר התבססו על טנקי ה-KV, והדגמים המתקדמים שלהם, ה-ISU-122 וה-ISU-152 שחומשו באותם תותחים אל החליפו את תובת הבסיס בזו של טנק ה-IS-2. ה-SU-152 זכו לכינוי "זברובוי" (Zveroboy) - מרוסית "רוצח המפלצת", בשל יכולתו להשמיד את הכלים הגרמנים המשוריינים ביותר - טנקי הטיגר והפנתר ואת משחית הטנקים אלפנט - בפגיעה ישירה אחת, זאת פשוט הודות למשקל האדיר, כמעט 50 קילוגרם, של פגזי 152 המ"מ שלו.
ארצות הברית
בתחילת מלחמת העולם השנייה, בחן צבא ארצות הברית מספר טקטיקות ללוחמת שריון. לאור טקטיקת הבליצקריג שהציגו הגרמנים, ציפו יחידות אמריקאיות למצוא את עצמן ניצבות בפני מספרים גדולים של טנקים גרמנים התוקפים לרוחב חזית צרה יחסית. לאור מצב זה, בחרו האמריקאים להתבסס על דוקטרינה של שימוש במשחיתי טנקים קלים וזריזים, שיוכלו לאגף את הטנקים הגרמנים באמצעות כושר תמרון עדיף, ולהשמידם באמצעות כוח אש כבד. משחיתי הטנקים אלה אוגדו ביחידות ייעודיות - גדודי משחיתי טנקים. במציאות, למעט במהלך קרב הארדנים, מתקפות כאלה כמעט ולא התרחשו, ולאורך המלחמה רק גדוד משחיתי טנקים אחד באמת נלחם בהתאם לדוקטרינה סביבה עוצב כוח משחיתי הטנקים האמריקאי. פיקוד משחיתי הטנקים מנה בסוף המלחמה למעלה מ-100,000 איש ו-80 גדודים, כל אחד מהם מורכב מ-36 משחיתי טנקים.
בהתאם לדוקטרינה שפותחה, נדרשו משחיתי הטנקים האמריקאים להיות מהירים, בעלי כושר תמרון גבוה ולשאת חימוש כבד. בפועל, רק ה-M18 הלקט התאים לדוקטרינה האמריקאית - עם מהירות מרבית של 90 ק"מ היה זה הרכב המשוריין המהיר ביותר במלחמת העולם השנייה.
עם כניסת ארצות הברית למלחמה, בדצמבר 1941, טרם הושלם פיתוחם של משחיתי הטנקים המשוריינים, ופיקוד משחיתי הטנקים נאלץ להתבסס על אמצעי אד הוק, דוגמת משחית הטנקים M3 - דגם שתוכנן בחופזה והתבסס על הרכבת תותח 75 מ"מ על גבי זחל"ם M3 בתושבת מוגבלת צידוד. כלי נוסף ראשון היה ה-M6 פארגו, שהיה למעשה משאית דודג' WC55, 3/4 טון, עליה הורכב תותח נ"ט 37 מ"מ. הכלי, אשר ערך את טבילת האש שלו במהלך הלחימה בתוניסיה, נתגלה ככישלון מוחלט וכל הכלים מסוג זה פורקו בסיום המבצע והוחזרו לתצורתם הראשונית.
בניגוד למשחיתי הטנקים של אומות אחרות, משחיתי הטנקים דמויי הטנק האמריקאים - ה-M10 וולברין וה-M36 ג'קסון, אשר התבססו על טנק השרמן, וה-M18 הלקט, אשר היה תכנון חדש לחלוטין, צוידו בצריח בעל יכולת צידוד מלאה, אך פתוח-גג, על מנת לחסוך במשקל הרכב ולאפשר הרכבת תותח גדול יותר. הצריח הפתוח והשריון הדק של משחיתי טנקים אלה הפכו אותם פגיעים גם לכלי נשק קלים יותר ולפגיעות רסיסים. מאחר שמספר הטנקים בהם נתקלו כוחות אמריקאים על אדמת אירופה פחת בהתמדה ככל שהתקדמה המלחמה, רוב גדודי משחיתי הטנקים פוצלו ליחידות קטנות והוצמדו ליחידות חי"ר כיחידות סיוע, תוך שהם משמשים כתותחי סער, או כטנקים רגילים.
בריטניה
אף על פי שהטקטיקה הבסיסית בהם השתמשו, טקטיקה של הפרדת הכוח המשוריין לטנקי חי"ר, שנועדו לסייע לכוחות הרגליים, ולטנקי שיוט, שנועדו להילחם בטנקי אויב, הוכיחה עצמה נחותה, גרמה טקטיקה זו לבריטים להבין שלוחמת שריון היא, בסופו שלדבר, לוחמה של טנק בטנק. כתוצאה מכך, הושקעו מאמצים רבים בפיתוח תותח יעיל נגד טנקים, במטרה להתקינו בדור חדש של טנקים. מאמצים אלו הובילו לפיתוחו של התותח בן ה-17 ליטראות, שנחשב בעיני רבים כתותח הנ"ט הטוב ביותר של מלחמת העולם השנייה. התותח עלה בכושר החדירה על תותח ה-88 מ"מ ה"קצר" של טנק הטיגר והשתווה לביצועיו של תותח ה-88 מ"מ ה"ארוך" של הטיגר II.
משחיתי הטנקים הבריטים נבנו משילוב של רצון להציב את תותח 17 הליטראות רב העוצמה על פלטפורמה ניידת והמחסור בטנקים מתאימים לשאת אותו, וכתוצאה מכך, נטו להיות בעלי אופי מאולתר. הניסיון הראשון התבסס על שידוך של תותח ה-17 ליטראות, שכונו בקיצור "17 פאונדר", עם תובת טנק הוולנטיין אשר יצר את הארצ'ר, שדמה באופיו למשחיתי הטנקים הגרמנים מסדרת המארדר. כלי נוסף היה האכילס, שהיה למעשה משחית טנקים M10 אמריקאי, בו הוחלף התותח האמריקאי המקורי ב-17 פאונדר. ניסיון נוסף ליצור משחית טנקים ייעודי נוצר על ידי הרכבת ה-17 פאונדר על תובת טנק הקרומוול, מה שיצר את טנק הצ'אלנג'ר, ואת הגרסה פתוחת הצריח שלו, משחית הטנקים ה"אוונג'ר" (אם כי גרסה זו נכנסה לשירות רק לאחר תום המלחמה באירופה). במהלך 1944, החלו הבריטים להסב טנקי שרמן לנשיאת תותחי 17 ליטראות. הטנק החדש, אשר זכה לכינוי שרמן פיירפלי, נחשב לאחת הגרסאות הטובות ביותר של טנק השרמן.
משחיתי טנקים לאחר מלחמת העולם ה-II
באירופה של המלחמה הקרה פותחו במערב מספר משחיתי טנקים כדי לתגבר את כוח האש הנגד טנקי של כוחות נאט"ו במטרה להתגבר על הנחיתות מספרית שלהם אל מול כוחות ברית ורשה. בבריטניה פותח בשנות ה-50 של המאה ה-20 משחית הטנקים צ'ריוטר, שהתבסס על תובת טנק קרומוול שחומש בתותח 20 ליטראות בצריח מגודל. ההתבססות על טנק הקרומוול הגבילה את יכולותיו של הצ'ריוטר בהשוואה לאחיו הגדול, טנק הצנטוריון. בעקבות הצ'ריוטר פיתחו הבריטים את טנק הקונקרר שחומש בתותח בקוטר 120 מ"מ. אף שהיה טנק לכל דבר, ביצועיו של הקונקרר, שנבעו ממשקלו הכבד, דמו יותר לביצועיהם של משחיתי הטנקים הגרמנים הכבדים, היאגדטיגר והאלפנט, מאשר לביצועיהם של הטנקים של התקופה. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 פותח בגרמניה הקנוננפנצריגר, שהיה למעשה גרסה מודרנית למשחית הטנקים יאגדפנצר 4 מימי מלחמת העולם השנייה, ואשר חומש בתותח בקוטר 90 מ"מ. עם התפתחות השריון הסובייטי, והופעתם של טנקים חדשים בעלי מיגון כבד יותר בידי כוחות ברית ורשה, הפך התותח המקורי בן 90 המ"מ למיושן. חלק מהקנוננפנצריגרים שודרגו באמצעות החלפת התותח בתותח בקוטר 105 מ"מ, בעוד באחרים הוחלף התותח במערכת לשיגור טילים נגד טנקים מדגמי טאו והוט. הגרסאות נושאות הטילים נותרו בשירות עד לשנות ה-90 של המאה ה-20.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, עם פיתוחן של מערכות טיל נ"ט חדישות, אותן ניתן להתקין על כמעט על כל רכב, הפך רעיון משחית הטנקים המשוריין והכבד למיותר. התפתחותם של טנקי המערכה העיקריים, שמשקלם עלה מ-40 טון לכ-70 טון, הוביל לפיתוחם של משחיתי טנקים קלים לשימושם של כוחות מוטסים דוגמת ה-ASU-85, האונטוס, שחומש בתותחים ללא רתע, ההמבר הורנט, שנשא את טילי המלקרה, והM551 שרידן האמריקאי, שאף שסווג כטנק קל, דמה מאוד בביצועיו ובמבנהו (רכב משוריין קל מאוד המקריב מיגון לטובת עבירות ומהירות) למשחיתי טנקים קודמים דוגמת הM18 הלקט.
למעשה, משחיתי הטנקים הוחלפו ברובם על ידי נגמ"שי לחימה, להם תותח בינוני בקוטר של 30–40 מ"מ לרוב ולעיתים אף 100 מ"מ, ורובם ככולם נושאים כוורות לטילים מונחים נגד טנקים. עם זאת, עדיין ישנם משחיתי טנקים, כמו הקנטאורו האיטלקי שחמוש בתותח 120 מ"מ או הפרא הישראלי החמוש במספר רב של טילי תמוז מונחים כנגד טנקים.
משחיתי טנקים מודרניים
בשדה הקרב המודרני, כלי הנשק העיקרי נגד טנקים הוא הטיל נגד טנקים. טילים אלה קיימים במגוון רחב של גדלים, החל מטילים ארוכי טווח דוגמת ההלפייר הנישאים על ידי מסוקי קרב ועד לטילים קלים הניתנים להפעלה על ידי לוחם רגלים יחיד, דוגמת הדרגון, אולם משחיתי טנקים בגילגולם המודרני, ממשיכים למלא תפקיד חשוב בשל יכולתם לשאת כמות רבה של טילים בעלי טווח ויכולת חדירה העולה על זו של הטילים הקלים המשמשים את חיילי החי"ר, תוך התעלמות ממגבלות ההפעלה של מסוקי קרב. משחיתי טנקים מודרניים משמשים לתגבר את היכולת הנגד-טנקית של כוחות להם לא ניתן לצרף טנקים רגילים - לדוגמה כוחות מוטסים.
בישראל
בישראל משמשים נגמ"שי ה"חפיז" (נגמ"שי M-113 מוסבים) ובעיקר טנקי ה"פרא", שהם למעשה טנקי מגח שבהם הוסר התותח והותקן כוורת שנושאת 12 טילים המתרוממת מהצריח ואותה אפשר לטעון מחדש בתוך הכלי. במקום התותח הותקן במקומו קנה דמה מפח, זאת במטרה לשמור על קיומו בסוד ולאפשר לו להיטמע בתוך כוחות השריון.
שני אלו הם פלטפורמת השיגור העיקרית של יחידת מיתר לשיגור טילי התמוז. טיל זה הוא טיל נגד טנקים מתקדם מדור שלישי, בעל טווח של מעל ל-25 ק"מ והוא תוכנן כנשק הפתעה כנגד השריון הסורי והמצרי. בשל כך, הנשק היה מסווג עד לשנת 2011 (הוכרז כמבצעי כבר בשנות ה-80 של המאה ה-20). ופלטפורמת השיגור העיקרית, הפרא, נותרה מסווגת עד לשנת 2015.
הטילים משתמשים בראש נפץ כפול (טאנדם) שנועד לחדור מיגון ריאקטיבי. ראש הנפץ הראשון מפוצץ את המיגון הריאקטיבי ואילו ראש הנפץ השני חודר את השריון הפאסיבי באמצעות מטען חלול. הנחיית הטיל היא אלקטרו-אופטית והיא מתבצעת בעזרת שני גלאים נפרדים: הראשון, מערכת CCD המפיקה תמונת וידאו צבעונית לצורך הנחיה בשעות היום, והשני, מערכת חיישני תת-אדום המפיקה תמונת הדמאת חום לצורך הנחיה בשעות היום והלילה. הטיל נע אל המטרה במסלול בליסטי, ומכוון בידי המפעיל של הטיל אל המטרה, וזאת כדי לפגוע בחלקם העליון של טנקי האויב, מקום שלרוב חסר מיגון משמעותי. לטיל ארבעה סנפירים מלבניים בחלקו האחורי שבאמצעותם הוא מנהג עצמו אל המטרה בזמן המעוף. בחלקו המרכזי של הטיל ישנם עוד ארבעה סנפירים, גדולים יותר מסנפירי הניהוג, המקנים לטיל יציבות כיוונית ועילוי בזמן מעופו.
בעקבות היחלשות השריון הסורי, ומלאי טילים גדול שנותר חסר שימוש, התחילו חיילי יחידת מיתר להשתמש בטילים נגד מטרות טרור ולסיכול ממוקד של מחבלים. עם זאת, נשק זה עדיין משמש כנשק הנ"ט העיקרי של צה"ל, ותפקידו הוא לדלל משמעותית את טורי השריון של האויב בטרם יפגשו את השריון הישראלי.
קלוד פרנסואה
קלוד פרנסואה (בצרפתית: Claude François; 1 בפברואר 1939 - 11 במרץ 1978), היה זמר פופ צרפתי וכותב שירים. מוכר מחוץ לצרפת עם השיר שכתב "Comme d'habitude", הגרסה המקורית של "My Way" (בדרכי שלי) שכתב פול אנקה וביצע פרנק סינטרה.
שנותיו הראשונות
קלוד פרנסואה נולד באסמאעיליה שבמצרים, לאם איטלקייה ואב צרפתי, שהתפרנס מפיקוח על תנועת אוניות בתעלת סואץ. עם פרוץ הסכסוך באזור זה בשנת 1956, נאלצה המשפחה לעבור למונקו, שם סבלו מקשיים כלכליים עקב מחלתו של האב. פרנסואה החל לעבוד כפקיד בנק בימים וכמתופף בלילה בלהקה שהופיעה במלונות יוקרה בריביירה הצרפתית. באחד ממועדוני הלילה הנוצצים בהם הופיע, הכיר את השחקנית הבריטית ג'אנט וולקוט, עמה התחתן.
קריירה
פרנסואה החל את הקריירה המקצועית שלו לאחר שקיבל הצעה לשיר באחד המועדונים. הוא היה בעל קול ומראה ייחודיים, עם פנים בובתיות-נשיות משהו, אך עם זאת, ניכרה בשיריו השפעה רבה של כוכבי הרוקנרול האמריקאים של אותם זמנים, אשר רבים משיריהם הוא תרגם לצרפתית. השילוב בין המיוחד בין קולו, מראהו וסגנון הופעתו המאוד אנרגטי גרמו למעריצות ומעריצים צעירים רבים לנהור אחרי קלוד, שלימים קיבל את הכינוי ושם החיבה "קלו-קלו" (Cloclo), להופעותיו ולקנות את תקליטיו.
בשנת 1963 ביצע את השיר "Le petit garçon" (הנער הקטן), על פי לחנו של שלום סקונדה לשיר שנודע בישראל ובעולם בשם "דונה דונה".
לקראת שנות השבעים, הצטרפו להופעותיו של קלוד חמש זמרות-רקדניות, שכונו בשם "הקלודטס" (Claudettes).
מהמפורסמים והמרגשים שבשיריו היו Le téléphone pleure ("דמעות בטלפון"), אותו ביצע עם ילדה קטנה, ו"Toi et moi contre le monde entier" ("אתה ואני נגד כל העולם"), אותו הקדיש לבנו. בשנת 2008 חודש השיר ובוצע על ידי הרכב הילדים הצרפתי "vox angeli", כמחווה לקלוד במלאת 30 שנים למותו.
במהלך הקריירה שלו ביצע דואטים עם זמרים רבים, ביניהם זוכת האירוויזיון פראנס גל (עמה אף היה לו רומן קצר), דלידה, והשחקנית האמריקאית ג'ודי פוסטר.
עם המעבר משנות השישים לשבעים, החליף פרנסואה את סגנונו המוזיקלי בהתאם לתקופה ולאופנה, האריך מעט את שיערו וביצע שירים שהלמו יותר את התקופה.
מותו
ביום שבת ה-11 במרץ 1978, לאחר שחזר מהופעות בשווייץ, נכנס לאמבטיה בביתו שבפריז, כאשר הבחין בנורה מקולקלת, ניגש להחליף אותה כאשר הוא רטוב ויחף, והתחשמל למוות. קלוד היה ונשאר אחד הזמרים האהובים ביותר בצרפת, אשר העובדה כי עד היום ישנם זמרים אשר מתפרנסים מלחקות את מראהו וסגנון הופעתו, הופכת אותו ממש ל"אלוויס הצרפתי", ואשר שובר שיאי מכירת אלבומים גם כיום, כמעט 40 שנים לאחר מותו. לאחר מותו של קלוד, הקדיש לו חברו הטוב, הזמר מישל סרדו את השיר המצמרר "אני לא מת, אני ישן!" (!Je ne suis pas mort, je dors).
אנטוניו דה לה קרוס
חסוס אנטוניו "טוניו" דה לה קרוס גאייגו (בספרדית: Jesús Antonio "Toño" De La Cruz Gallego, נולד ב-7 במאי 1947 בלאון שבספרד) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי. כשחקן, מילא דה לה קרוס את עמדת הבלם והוא נודע בעיקר בשל תקופתו בברצלונה, שם שיחק בין 1972 ל-1980. לפני ששיחק בברצלונה שיחק במדי ריאל ואיאדוליד וגרנדה. כמו כן, ייצג את נבחרת ספרד במספר משחקים ואף נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1978. לאחר פרישתו ממשחק עבד כמאמן, לרוב במערכת הנוער של ברצלונה.
קריירת מועדונים
יכולתו הטובה של דה לה קרוס במדי ואיאדוליד זכתה לתשומת לבה של גרנדה מהליגה הראשונה, ובקיץ 1970 היא החתימה אותו במדיה. הוא השתלב במהרה בקבוצתו החדשה ופתח בכל 30 משחקי הליגה לעונת 1970/1971, עת הגיעה גרנדה למקום ה-10. גם בעונתו השנייה בגרנדה פתח בכל מחזורי הליגה, שהתרחבה ל-34 מחזורים, והוא סייע לקבוצתו להגיע למקום ה-6. ברצלונה, מהבכירות שבכדורגל בספרד, צירפה אותו לשורותיה בקיץ 1972, וגם בקבוצה זו הפך לשחקן הרכב החל מהרגע שהגיע, תחת אימונו של רינוס מיכלס ההולנדי. דה לה קרוס פתח ב-29 מ-34 המשחקים בליגה ועזר לברצלונה להגיע למקום ה-2. דה לה קרוס כבש שער ראשון במדי ברצלונה, שהיה גם שערו הראשון בליגה הראשונה, בניצחון 2-0 על ריאל סרגוסה ב-7 בינואר 1973.
בעונתו השנייה במועדון, עונת 1973/1974, היה אחד מעמודי התווך בזכייה ראשונה באליפות ספרד מזה 14 שנים, לצד שחקנים כגון מרסיאל פינה, חואן מנואל אסנסי ויוהאן קרויף. דה לה קרוס פתח בכל 34 מחזורי הליגה ואף כבש שער נגד קבוצתו לשעבר, עת ניצחה ברצלונה ב-28 באוקטובר 1973 את גרנדה בתוצאה 4-0. דה לה קרוס הוסיף להיות שחקן משמעותי במדי הקבוצה גם בעונות הבאות, אם כי ברצלונה לא הצליחה לזכות באליפות נוספת בשנים אלה. את רוב עונת 1976/1977 החמיץ בשל פציעה שסבל ממנה והוא שותף ב-11 משחקי ליגה בלבד. בעונת 1977/1978 שב לפתוח בהרכב ברצלונה. בסוף העונה, באפריל 1978, כבש דה לה קרוס בשני מחזורים רצופים, בניצחון על אלצ'ה ובהפסד לראיו וייקאנו, ובמחזור האחרון של הליגה הורחק בכרטיס אדום לראשונה בקריירה שלו, בניצחון 1-0 על ולנסיה. ברצלונה זכתה בעונה זו בגביע הספרדי. דה לה קרוס פתח בהרכב הקבוצה עת ניצחה בגמר את לאס פאלמס בתוצאה 3-1. כמו כן, היה שותף להגעתה של ברצלונה לחצי גמר גביע אופ"א, שם הודחה על ידי פ.ס.וו. איינדהובן.
בעונת 1978/1979, אז היה בן 31, התערער מעמדו האיתן של דה לה קרוס בברצלונה. הוא שותף ב-22 משחקי ליגה וב-7 נוספים בטורניר גביע מחזיקות הגביע. במשחק הגמר, בו פגשה ברצלונה את פורטונה דיסלדורף, נכנס דה לה קרוס כמחליף בדקה ה-57, כשהמשחק בשוויון 2-2. המשחק המשיך להארכה, בו ניצחה ברצלונה בתוצאה 4-3 וזכתה בתואר לראשונה בתולדותיה. בעונת 1979/1980 שותף בשני משחקים בלבד, שניהם בגביע המחזיקות, ולכן הוא פרש ממשחק באופן סופי בתום העונה, בגיל 33.