cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוסואו
דת
המסורת של המוסואו מספרת על ראשיתו של השבט - היה מבול על הארץ והאלה הצילה צעיר וצעירה מבני המוסואו כאשר הביאה להם סירה עשויה מעור חזיר. הם שטו בסירה על המים עד שהגיעו למקומו הנוכחי של השבט, בהרים הגבוהים בצפון סין. המסורת הזאת מזכירה את סיפורי המבול במקרא, במסופוטמיה, אצל האינדיאנים באמריקה ועוד.
כתב
למוסואו אין כתב משלהם. ביום יום הם כותבים בכתב סימניות סיני (Chinese character). כתיבה בכתב טיבטי נעשה רק עבור כתבים דתיים. בימינו ישנם מאמצים ליצירת "כתב מוסואו".
בגלל שלמוסואו אין שפה כתובה, המסורת והיסטוריה עברה מאם לבת, כשעל "אנשי הדאבה" מוטלת האחריות לשנן את זיכרונות אלו. בתקופה בה סין ניסתה לשנות את אורח החיים של אנשי המוסואו נוצר משבר. סין הכניסה כוהנים לא חוקיים וכך נעלמו אנשי הדאבה שפוחתים מיום ליום בימינו. לכן קיים החשש הגדול מהיעלמות התרבות וההיסטוריה של החברה.
איך החלה המסורת של Walking marriages
האגדה מספרת על אישה שעבדה בשדה ונכלאה בין גזעים בעקבות הצפה. האישה ביקשה מהאלה לעזור לה והאלה השיבה לזעקתה באמצעות הפיכת אחד מהגזעים לגבר. יום אחד האלה מבקשת מהזוג לשבור דלתות. האישה שוברת יותר דלתות מהגבר, ולכן, הוחלט כי על הגבר להגיע אל חדר האישה.
אגם לוגו והאלה "אמא אגם"
האגדה המפורסמת ביותר היא על אגם לוגו ועל האלה "אמא אגם" שחייה בהרים שליד שפת האגם. האגדה מספרת כי הרים אלו, הם בצורה של אישה שאוחזת בגבר שנקרא אתפולוא (athapoloa). הסיפור מספר כי אתפולוא תפס את בת זוג בוגדת בו עם גבר אחר. הנערה, שלבה עדיין היה שייך לאתפולוא החלה לרוץ בעקבותיו בניסיון למנוע ממנו לעזוב אותה. השמש החלה לזרוח והזוג הפך לאבן. לכן מאז, על פי אמונת המוסואו, על הגברים לחזור אל ביתם לפני זריחת החמה.
גו
"גו" הוא מפלצת בצורת חיה. המוסואו מאמינים כי חלק מהאנשים הופנטו בידי החיה והם מגדלים אותה. משפחה בה קיים אדם, שהופנט בידי הגו, תנודה מהחברה. בדרך כלל, היה מדובר במשפחה בה אחת מהבנות לא נהגה על פי כללי החברה. כך למשל, ידועים הסיפורים המספרים על בנות שלא הדליקו אור בחדרן (כלומר, לא חיכו לגבר), ולכן משפחתה נודתה מהחברה, שוב בטענה שלמשפחה יש "גו" בבית.
חיי כלב ואדם
ידוע כי המוסואו דואגים ומטפלים בכלבים כבבני אדם. בכל חג הם נותנים לכלבים בשר משובח כשל אדם. התנהגות זו נובעת מאגדה. האגדה מספרת כי בני האדם והחיות חיו חיי אלמוות בשלווה ובאושר בגן עדן, אך ככל שהתרבו גדל המחסור במזון וגם הרעש שהם העלו והקטטות ביניהם, עד שהאלים לא יכלו לסבול זאת עוד. אל הרקיע החליט לקצוב את שנותיהם. האל ביקש מכל אחד מהיצורים לבחור במספר, על פי המספר שהם קיבלו, נקבע אורך חייהם. האדם לא היה מהיר מספיק, לכן, קיבל אורך חיים קצר. הוא התלונן בפני האל. האל ענה לתלונתו ואמר לאדם לפנות אל החיות ולבקש מהן להחליף עמו את אורך חייהם. רק הכלב היה מוכן לשנות את אורך חייו באורך חייו של אדם, בתמורה לכך שבני האדם ידאגו לו ויטפלו בו. קציבת חיי האדם מחיי אלמוות בגן עדן לחיים קצרים יותר מוכרת גם מהמסורת המסופוטמית ואף מהתנ"ך.
הארמייה השנייה (ורמאכט)
הארמייה השנייה הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם השנייה. הארמייה השתתפה במערכה על צרפת ב-1940, ולאחר מכן במערכה בבלקנים, ובמבצע ברברוסה.
היסטוריה
הארמייה נוסדה ב-20 באוקטובר 1939. הארמייה נכללה בתוך קבוצת ארמיות A ולקחה חלק בקרבות סביב פריז במסגרת מערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. לאחר מכן במסגרת המערכה בבלקנים, פלשה ליוגוסלביה דרך בולגריה, וכבשה את בלגרד. ביוני 1941, עם פרוץ מבצע ברברוסה, נכללה בקבוצת ארמיות מרכז, ולקחה חלק בקרבות באוקראינה. השתתפה בקרב קייב, קרב ויאזמה-בריאנסק וקרב מוסקבה.
בתחילת 1942, הועברה לקבוצת ארמיות דרום, והשתתפה בקרבות ההגנה באזור קורסק. ביוני של אותה שנה השתתפה במבצע וורונז'-וורושילובגרד. לאחר קרב קורסק נסוגה אל מעבר לדנייפר, והגנה על קובל. הארמייה לחמה בקרבות בפרוסיה המזרחית ופרוסיה המערבית, וב-7 באפריל 1945 שונה שמה לארמיית מזרח פרוסיה. הארמייה המשיכה להילחם, ולאחר כניעת גרמניה ב-8 במאי 1945, נכנעה לכוחות הסובייטיים.
הנריק הכטקופף
הנריק חיים הֶכְטְקוֹפְּף (פולנית: Henryk Hechtkopf; 5 באפריל 1910 – 24 ביולי 2004) היה צייר אמן ומאייר יהודי-פולני-ישראלי.
הכטקופף השאיר אחריו ציורים בטכניקות שונות, איורים לספרי ילדים וספרי צדיקים, ועוד יצירות בנושאים מגוונים החל מסדרות בנושאים תנ"כיים, דרך איורים ופורטרטים שונים ועד לסוריאליזם ואמנות מופשטת.
קורות חיים
הנריק הכטקופף נולד בוורשה שבפולין ב-5 באפריל 1910, בן למשפחה יהודית, השני במשפחה בת שני ילדים. אביו היה סוחר, ואמו מיילדת. הכטקופף למד בגימנסיה עברית "חנוך", ולאחר מכן באוניברסיטת ורשה, שבה קיבל תואר במשפטים. הכטקופף היה המתמחה היהודי הראשון בבית המשפט העליון הפולני.
כבר בילדותו הצטיין בכישרונותיו האמנותיים, שהתחרו במידה רבה בשאיפותיו האקדמיות בתחום המשפט. מגיל 23 הוצגו ציוריו ועבודותיו בכל התערוכות של "החברה היהודית להפצת אמנות". הכטקופף היה גם יוצר בתחום הקולנוע. הוא השתתף ביצירת מספר סרטים בוורשה בטרם פרצה מלחמת העולם השנייה, בהם סרט האנימציה הצבעוני הראשון בפולין. הכטקופף גדל באווירה שבה שימשו בערבוביה אוצרות הרוח היהודיים, התרבות העממית של השטעטל, וחיי האמנות היהודית שלפני המלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה השתנה גורלו בדומה לגורל יתר בני דורו היהודים באירופה והוא החל מסע שישפיע באופן דרמטי על אופי יצירותיו. בתחילת המלחמה נסוג הכטקופף עם הצבא הפולני מזרחה אל ברית המועצות, שם התגלגל ממחנה עבודה אחד למשנהו. עם תום המלחמה גילה כי כל משפחתו נספתה בשואה. לאחר שחרור ורשה חזר הכטקופף אל חורבותיה וחורבות הגטו, שאותם צייר במשך שבועות. מוסד "יד ושם" רכש 24 תמונות מאוסף זה לתצוגת הקבע שלו.
לאחר המלחמה סיפר הכטקופף כי הוצע לו לשמש שופט בבית משפט בפולין, אך הוא סירב והעדיף לעבור ללודז', שנטלה את הבכורה התרבותית בפולין מהערים ורשה וקרקוב. בלודז' הכיר את אשתו אלה. הוא הקים בעיר את אגודת האמנים והציירים היהודיים ובשנים 1946 עד 1950 עמד בראש אגודה זו. במקביל שלח ידו גם בבימוי סרטים בבית ספר לקולנוע של לודז', שם למד אצלו תלמיד צעיר ומבטיח בשם רומן פולנסקי. בשלהי שהותו בפולין אף עלה בידו לביים יחד עם יאן באטורי את אחד הסרטים העלילתיים הראשונים בפולין אחרי המלחמה "לחנים אסורים" (1956) שזכה להצלחה.
בשנת 1949 עיצב את הבול הראשון בעולם בנושא השואה, וזכה במקום ראשון בתחרות בינלאומית לכרזות בנושא השואה והגבורה. בשנת 1957 עזב קריירה אמנותית מבטיחה בפולין ועלה לישראל יחד עם רעייתו. עם עלייתו השתקע בבת ים, בה התגורר עד סוף ימיו. את פרנסתו מצא בציור ובאיור ספרים. הכטקופף צייר בטכניקות מגוונות וכן בשיטות שהוא פיתח, ובכל ציוריו ואיוריו ניכרת מיד זהותו הייחודית הרגישה.
להנריק ורעייתו לא היו ילדים. אלה אשתו נפטרה בשנת 1989. הנריק הכטקופף נפטר בשנת 2004, בגיל 94. בערוב ימיו, כאשר נשאל האם הוא חש כאב על שלא היו לו ילדים, הוא ענה: "הציורים הם הילדים שלי".
תערוכות משותפות
הכטקופף הציג בעשרות תערוכות קבוצתיות בישראל ובחו"ל והשתתף בתערוכות כלליות, יצירותיו נמצאות במוזיאון ברקלי שבקליפורניה, במוזיאון היהודי בורשה, ובמוזיאון יד ושם בישראל.
הכטקופף השתתף בתערוכות כלליות בוורשה שבפולין, לפני המלחמה בשנים 1932 ו- 1938. בנוסף הציג בתערוכות בערים; ברלין, לודז', וורוצלב (ברסלאו), קטוביץ, קרקוב, בין השנים 1947 – 1957.
ספרים שאייר
הכטקופף אייר מאות ספרים, רבים מהם מפורסמים וידועים לכל בוגר בישראל. הכטקופף עבד עם מיטב הוצאות הספרים כגון: "מסדה", "יבנה", "עם עובד" – כצייר ראשי, "זמזון", "מחניים", "עופר", ורבים נוספים. כן שיתף פעולה בהוצאה משותפת של ספרים עם מיטב הסופרים והמשוררים כגון: בנימין טנא, לוין קיפניס, רפאל ספורטה ועוד. באיוריו הצליח הכטקופף לתפוס את "הנפש היהודית". גרשון בורקיס, המוציא לאור של "מחניים", סיפר כי הרבי מחב"ד המליץ לעבוד עם המאייר הטוב ביותר על לסדרת הספרים.
ספרים ידועים שאייר הכטקופף, הם "בית קט ועליה" ו-"היו הייתה לי גפן" של רפאל ספורטה, "היונה" של ימימה אבידר-טשרנוביץ, "מנורת הזהב", "ספר מעשיות של אשר ברש", שיצא לאור בהוצאת מסדה, בשנת 1965.
פרסים
הכטקופף היה גם פורטרטיסט, אשר רשם במשך שנים רישומי נערות, ילדים, אנשים עמלים, בעלי מלאכה, וכן נהג לצייר סדרות ציורים בנושאים שונים. ציורי תל אביב, יפו, ירושלים, צפת, סיפורי צדיקים, ציורי תנ"ך וסדרות בנושאים שונים ומגוונים, מהריאליזם והסוריאליזם הפנטסטי ועד סדרות אבסטרקט.
הכטקופף הוא המאייר הישראלי היחיד שמופיע באנציקלופדיה של גדולי המאיירים בעולם, שיצאה לאור בארצות הברית בשנת 1980.
כפר ברא
כַּפְר בַּרַא (בערבית: كفر برا) היא מועצה מקומית במחוז המרכז בישראל, כק"מ מצפון לכפר קאסם. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1963.
היסטוריה
הכפר הוקם בתחילת המאה ה-20 על שרידיו של יישוב הישן מהמאה ה-16 בידי בני קראוות בני חסאן שבשומרון. בעקבות הסכם שביתת הנשק בין ירדן לישראל ב-1949 הועבר הכפר לשליטת ישראל. ב-1965 התגוררו בכפר 420 תושבים ב-75 בתי אב.
שחייה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984)
נבחרות השחייה של ארצות הברית לגברים ולנשים שלטו ללא עוררין בתחרויות השחייה, בהיעדרן של נבחרת השחייה לנשים של מזרח גרמניה, בשל החרם על המשחקים. היא זכתה ב-21 מדליות זהב מתוך 29 אפשריות ו-34 מדליות בסך הכל מתוך 53 אפשריות.
השחייניות הבולטות
ננסי הוגסהד זכתה ב-4 מדליות, מהן 3 זהב ומדליית כסף אחת, טרייסי קולקינס, מרי טי מאהר  וקרי סטיינסייפר  זכו כל אחת ב-3 מדליות זהב, טיפני כהן  זכתה בשתי מדליות זהב. אן אוטנברייט זכתה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
השחיינים הבולטים
ראודי גיינס זכה ב-3 מדליות זהב, כולל במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי, מיכאל גרוס  זכה ב-4 מדליות, מהן 2 מדליות זהב תוך כדי קביעת שני שיאי עולם ו-2 מדליות כסף, מייק הית'  זכה ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ומדליית כסף אחת, ריק קארי  זכה ב-3 מדליות זהב, ויקטור דייוויס  זכה ב-3 מדליות, מהן מדליית זהב אחת תוך כדי קביעת שיא עולם חדש ו-2 מדליות כסף, פאבלו מוראלס  זכה ב-3 מדליות, מהן מדליית זהב אחת ושתי מדליות כסף ואלכס באומן  זכה ב-2 מדליות זהב תוך כדי קביעת שני שיאי עולם חדשים.
שיאי עולם
בסך הכל נקבעו 10 שיאי עולם חדשים במשחי הגמר כולם לגברים.
לינדמן (להקה)
לינדמן (Lindemann) היא פרויקט סולו של טיל לינדמן, המוכר בעיקר כסולן להקת רמשטיין. הפרויקט התחיל כסופרגרופ גרמני-שוודי שהורכב מטיל לינדמן ופיטר טגטרן הנגן של להקת Hypocrisy והפרויקט Pain. הלהקה החלה לפעול בשנת 2013 ובהמשך טגרטן פרש מהרכב.
היסטוריה
לינדמן וטרטגן נפגשו לראשונה בתחילת שנות ה-2000 בפאב בסטוקהולם לאחר שחברי להקת Clawfinger הכירו ביניהם. בשנת 2013 הגיע לינדמן עם להקת רמשטיין להופעה בשוודיה. הוא הזמין את טרטגן וסיפר לו על רצונו ליצור ביחד. בתחילה חשבו השניים ליצור שיר או שניים משותפים, אך טרטגן חש שזה "טוב מידי" ורצה להמשיך ליצור ביחד. ב-28 במאי 2015 הוציאה הלהקה את סינגל הבכורה שלה "Praise Abort". שלושה שבועות לאחר מכן יצא האלבום הבכורה "Skills in Pills".
בשנת 2018 יצרו השניים מוזיקה לגרסה של ההצגה "הנזל וגרטל" בה השתתף לינדמן כשחקן. בספטמבר אותה שנה הכריזו השניים על מסע הופעות ברוסיה, אוקראינה וקזחסטן לקידום הספר "Messer" שנכתב על ידי לינדמן.
בספטמבר 2019 יצא לאור הסינגל "Steh auf", שהיה השיר הראשון מתוך האלבום השני של הלהקה "F & M". ב-1 בנובמבר יצא הסינגל השלישי מתוך האלבום, "Knebel", שעורר סערה סביב הווידאו קליפ שליווה אותו ושהכיל תכנים מיניים וקיצוניים. האלבום יצא ב-22 בנובמבר ובניגוד לאלבום הראשון, בו היו השירים בשפה האנגלית, באלבום זה השירים הם בגרמנית.
ב-2021 הודיע טגטרן על סיום שיתוף הפעולה בינו לבין לינדמן, אשר ממשיך להופיע עם נגנים אחרים. בינואר 2022 הופיע לינדמן עם הרכב חדש בהיכל טוטו חולון.
כנסיית העלייה (פירושונים)
כנסיות המציינות את עלייתו של ישו – {{פירושונים| בהר הזיתים: אחר:
ראו גם
}}
רשימת עיצורים
להלן רשימה של מגוון העיצורים המוכרים על ידי האלפבית הפונטי הבינלאומי. ישנם כ-125 עיצורים נבדלים זה מזה. כל עיצור הוא בעל בסיס חיתוך ואופן חיתוך ובעיצורים סותמים, חוככים ומחוככים יש הבחנה בין עיצורים קוליים לעיצורים אטומים. בטבלה וברשימות המצויות בערך זה, העיצורים ממוינים לשלוש קטגוריות: בסיס חיתוך, אופן חיתוך וקוליות. כאשר מופיעים בטבלה שני עיצורים באותה משבצת, העיצור השמאלי הוא אטום והימני קולי. במשבצות הלבנות הריקות מצויים עיצורים שאין להם סימן ייחודי משלהם והסימן של כל אחד מהם הוא הסימן של העיצור הקרוב ביותר באופן ההגייה בתוספת סימן דיאקריטי. במשבצות האפורות מצויים שילובים של בסיס חיתוך ואופן חיתוך שבלתי אפשריים להגייה.
טבלת עיצורים רשמית (בתהליכי עריכה)
עיצורים שיניים-שפתיים
עיצורים שיניים-שפתיים הם עיצורים המופקים בבסיס החיתוך הנוצר במפגש בין השפה העליונה לבין השיניים התחתונות.
עיצורים שפתיים-שיניים
עיצורים שפתיים-שיניים הם עיצורים המופקים בבסיס החיתוך הנוצר במפגש בין השפה התחתונה לבין השיניים העליונות.
עיצורים שפתיים-לשוניים
עיצורים שפתיים-לשוניים הם עיצורים המופקים בבסיס החיתוך הנוצר במפגש בין קצה הלשון והשפה העליונה. עיצורים אלו נדירים מאוד, וקיימים בכמה שפות אוקיאניות.
מיון העיצורים לפי קוליות
המיון הבא הוא רק לגבי אופני החיתוך בהם קיימת הבחנה בין קולי לאטום.
הנסיך וילהלם, דוכס סדרמנלנד
ביוגרפיה
וילהלם נולד ב-17 ביוני 1884 בארמון טולגרן, טרוסה, לגוסטב החמישי, מלך שוודיה ולויקטוריה, נסיכת באדן, בתם של פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן ולואיזה, נסיכת פרוסיה, ועם לידתו הוענק לו התואר דוכס סדרמנלנד.
ב-3 במאי 1908 התחתן וילהלם עם מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק. הצאר התיר לאביה של הכלה שהיה בגלות לחזור לרוסיה לרגל האירוע, שנערך בארמון צארסקויה סלו, ולהכיר את חתנו. הנישואים נראו מאושרים בהתחלה ולזוג נולד במהרה בן יחיד, לנארט. מריה רכשה בית בשוודיה, למדה את השפה השוודית (בנוסף לחמש שפות נוספות בהן דיברה) והייתה פופולרית בקרב העם השוודי ועם משפחת המלוכה. עם הזמן הנישואים התרופפו לאחר שמריה הבינה כי לבעלה, כקצין בצי השוודי, לא יהיה זמן לבלות עמה וכי הוא היה קר כלפיה. בני הזוג התגרשו בשנת 1914 והבן לנארט נשאר בשוודיה תחת השגחתה של סבתו, המלכה ויקטוריה.
בשנת 1914 החל וילהלם לנהל מערכת יחסים עם ז'אן דה טרמקורט, אשר נמשכה קרוב ל-40 שנה. ב-2 בינואר 1952 ביקרו השניים את בנו של וילהלם - לנארט, ובנסיעה חזרה לביתם נהרגה ז'אן בתאונה שהתרחשה מחמת סופת השלגים שהשתוללה באותה העת, מה שהשפיע קשות על וילהלם. וילהלם היה מלם וסופר, ולמעט התבטאות פוליטית אחת בימי מלחמת העולם השנייה, שבה גינה את רצח קאי מונק על ידי הגסטאפו, כמעט ולא התערב בפוליטיקה. ב-5 ביוני 1965 מת וילהלם בביתו בארמון סטנהאמר, פלן במהלך השינה, 12 ימים לפני יום הולדתו ה-81.
אגאו
אַגַאוּ (בגעז: አገው) הוא שם כולל שניתן לקבוצות אתניות הדוברות שפות כושיות מרכזיות. האגאו נחשבים ליושבי חבש לפני עליית ממלכת אקסום ושעל תרבותם התבססה התרבות החבשית. שפתם האגאו היא המצע הלשוני של השפות האתיו-שמיות לרבות האמהרית. כיום קיימים מובלעות שבהם חיים אגאו באתיופיה ובאריתריאה.
היסטוריה
פליניוס הזקן שחי במאה הראשונה מזכיר קבוצה שנקראת "אסצה" שחיה ברמה האתיופית והיא כוללת בתוכה עמים רבים. בתבליט מונומנטום אדוליטנום מוזכרים האגאו בשם "אתאגוס". קוסמוס אינדיקופלוסטס מזכיר במאה ה-6 את האגאו. האגאו נזכרים בתבליט של המלך אזנה האקסומי מהמאה ה-4 וכן על ידי המלך כלב במאה ה-6.
התאוריה המקובלת היא שהאגאו הם התושבים המקורים של חבש ואכלסו את האזור שבין נהר המרב והבלסה בצפון ועד לנהר ג'מה בדרום לבין נהר התכזה במערב.
כיום קבוצה זו קיימת במובלעות באזורים אלו שכוללים את הבילאנים בסביבות העיר כרן שבאריתריאה, הכמנתים והקווארים החיים במחוז צפון גונדר שבאמהרה, מערבה מנהר הטאקאז וצפונית לאגם טאנה, מספר אגאווים חיים גם באזור שמדרום לאגם טאנה, בסביבות העיר דאנגילה ובמחוז אגאו אוי שבמדינת אמהרה, והקאמירים החיים בסביבות העיר סוקוטה שבמחוז וג המרה על הגבול עם מדינת תיגראי.
קרנדאש (ליצן)
מיכאיל ניקולאייביץ' רומיאנצב (ברוסית: Михаи́л Никола́евич Румя́нцев; 10 בדצמבר 1901 - 31 במרץ 1983), שנודע בשם הבמה "קרנדאש" ("עיפרון" ברוסית), היה ליצן סובייטי נודע. קרנדאש זכה לתואר "אמן העם של ברית המועצות" ולאות "גיבור העבודה הסוציאליסטית". הוא היה מורם של ליצנים סובייטים מפורסמים אחרים, בהם אולג פופוב ויורי ניקולין.
רומיאנצב נולד בסנקט פטרבורג. היו לו אח ואחות צעירים ממנו. אמו מתה בעודו בן שש. ידוע כי היו לו לפחות שתי בנות.
החל משנת 1928 הוא הופיע בחיקוי של צ'ארלי צ'פלין, עד שיצר ב-1935 את דמותו של קרנדאש, אשר תמיד לווה בכלבו, הטרייר הסקוטי "קליאקסה" (שמשמעו "כתם דיו"). הופעותיו נחלו הצלחה רבה וזכו לאהדה גדולה. הוא התאים את הופעותיו לרוח הזמנים ובמהלך מלחמת העולם השנייה הכניס להופעותיו חיקויי חיילים גרמנים. ב-1960 יצא למסע הופעות בדרום אמריקה עם קרקס מוסקבה.
קרנדאש הופיע בקרקסים במשך 55 שנה, והופעתו האחרונה הייתה כשבועיים לפני מותו. לאחר מותו נקרא בית הספר לקרקס במוסקבה על שמו ופסל ארד בדמותם של קרנדאש וקליאקסה הוצב בכיכר הראשית בהומל.
כתובת פנמו השני
כתובת פנמו השני היא כתובת על מצבה מהמאה ה־9 לפנה"ס שהציב בר־רכב מלך שמאל־יאדי לאביו, המלך פנמו השני. המצבה נמצאת במוזיאון המזרח הקרוב בברלין.
הכתובת
הכתובת ידועה בסימון KAI 215. קריאה מעט שונה של הכתובת ידועה בסימון NSI 62.
המנחה המוזיקלית
המנחה המוזיקלית, רי"ב 1079 (במקור הגרמני: Musikalisches Opfer או Das Musikalische Opfer) היא יצירה שהולחנה על ידי יוהאן סבסטיאן באך והוקדשה לפרידריך השני, מלך פרוסיה. היצירה מורכבת מריצ'רקרים, קאנונים וטריו סונאטה, אשר כולם מבוססים על נושא מאת המלך פרידריך השני.
צ'אגאטאי חאן
צ'אגאטאי חאן (1183 – 1 ביולי 1242) היה בנו השני של ג'ינגיס חאן. לאחר התפרקות האימפריה המונגולית הפך האולוס שקיבל צ'אגאטאי במרכז אסיה לחאנות עצמאית. בתוך החאנות של צ'אגאטאי, התפתחה השפה טורקית צ'אגאטאי, שכיום נחשבת לשפה טורקית נכחדת.
אנרכו-פאנק
אנרכו-פאנק הוא פלג בתת-תרבות הפאנק (Punk), המורכבת מלהקות, קבוצות, ויחידים אשר מגדירים עצמם אנרכיסטים.
על אף שפאנק אינו תומך תמידית באנרכיזם, לאידאולוגיה יש משמעות רבה ביותר בתרבות הפאנק, ועל כן הפאנק היווה מקור בעל חשיבות רבה להתבטאות של האנרכיזם המודרני. המושג אנרכו-פאנק במוזיקה מתייחס לעיתים באופן בלעדי ללהקות שהיוו חלק מתנועת האנרכו-פאנק המקורית בבריטניה בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80.
יש המשתמשים במושג בהרחבה רבה יותר, כאשר קיימת התייחסות לכל מוזיקת פאנק בעלת תוכן אנרכיסטי. בהגדרה זו נכללות גם להקות ה-Crust Punk, להקות ההארדקור פאנק האמריקאיות, ועוד מוזיקאים השייכים לתת-זרמים אחרים.
מוטי ברכאן
מוטי ברכאן (נכתב לעיתים בצורה "ברקן", נולד ב-15 במאי 1944) הוא שחקן, זמר, קריין, מדבב, במאי, פזמונאי, מלחין ומתרגם שהשתתף בעשרות הפקות בתיאטרון, ברדיו, בטלוויזיה ובקולנוע. ברכאן התפרסם בסוף שנות ה-60 כקריין, שחקן וזמר, הפונה לקהל מגוון, אך לאחר הופעתו בתוכנית הילדים טלפלא בשנות ה-70, פיתח קריירה בהפקות הפונות בעיקר לילדים.
ביוגרפיה
ברכאן נולד בירושלים. לאחר שירותו הצבאי התקבל כקריין לקול ישראל. בקול ישראל הוא הגיש מצעדי פזמונים והשתתף בתסכיתים, בהדרכת הבמאי ראובן מורגן. לאחר שנתיים עזב את הרדיו לטובת קריירת משחק בתיאטראות שונים ובקולנוע. ברכאן החל את קריירת המשחק שלו בתיאטרון "המעגל" שהקים פיליפ דיסקין בירושלים.
בשנת 1967 שיחק במחזה טלמכוס קליי כמחליף של אסי דיין, ובסרט "האם תל אביב בוערת?" - 60 שעות לסואץ, סרט עלילתי על מלחמת ששת הימים, שצולם שבועות ספורים לאחר סיום המלחמה. בנוסף, באפריל 1967, השתתף בצילומי הסרט "חול בעיניים", עם יהורם גאון, על חייל ישראלי וקצין מצרי במלחמת סיני, שמוצאים את עצמם לבד במדבר וכדי לשרוד ולהינצל צריכים לשתף פעולה. אולם צילומי הסרט נפסקו, לאחר שתקציב ההפקה אזל.
בתחילת 1968 החל להשתתף במחזמר "איי לייק מייק", שעלה בתיאטרון גיורא גודיק, שזכה להצלחה גדולה ועלה כ-300 פעמים עד תחילת שנת 1970. באותה שנה השתתף בסרט "הדיבוק" שביים אילן אלדד, בו שיחק בתפקיד חנן. בסרט ביצע את השיר "הינך יפה רעייתי".
בשנת 1969 השתתף בסרט "השמלה", סרטו הראשון של הבמאי יהודה ג'אד נאמן. הסרט השתתף בפורום "השבועיים של הבמאים" בפסטיבל קאן. באותה שנה כיכב במחזה "כלאדם", שביים, תרגם ועיבד אריה זקס בתיאטרון החאן". באותה שנה החל גם לשמש כקריין רצף ומדובב בתוכניות לילדים ב, וכתב הלחין וביים מחזמר לילדים, "כוכב המשחקים" שיצא כתקליט.
בסוף שנת 1970 החל להשתתף בתפקיד הראשי במחזה "פרפרים הם חופשיים", בתיאטרון גיורא גודיק, ברכאן גם כתב, הלחין ושר את שיר הנושא של המחזה.
בתחילת שנות ה-70 נסע ללונדון ולמד בימוי טלוויזיה וקולנוע ב.
בין השנים 1975–1979 הגיש לצידם של דודו אלהרר, אלי גורנשטיין, רחל הפלר ואושיק לוי את סדרת הטלוויזיה "טלפלא" שזכתה לאהדת הצופים הצעירים. ברכאן ביצע את שיר הפתיחה של הסדרה שכתב אוריאל אופק והלחין ועיבד מוני אמריליו יחד עם דודו אלהרר וסיגל זיו.
כשחקן ומוזיקאי הפונה לילדים שיחק בנוסף לתוכנית "טלפלא" גם בתוכניות "שוקי תוכי", "מרציפר", בתסכיתי רדיו (תסכיתים וקרינות לסיפורים רבים בתוכנית "לבת ולבן ולמי שמתעניין", כמו "פינוקיו", "הנסיך הקטן", "עליסה בארץ הפלאות" ו"על שפת הנחל"), בתיאטרון ובגני ילדים, והוציא מספר תקליטים ובהם סיפורים לילדים. כבמאי הוא ביים את הדיבוב לעברית של הסדרה "היה היה - האדם" ואת ההצגה "שכנים". כמדבב נשמע קולו במגוון של סדרות טלוויזיה לילדים. ביניהן הסדרה "היה היה", הסדרה "הרוח בערבי הנחל", סדרת האנימציה "פינוקיו" בה דיבב את דמותו של שמשון השועל ושימש גם קולו של המספר, וכן בסדרה "הדבורה מאיה", שם דיבב את דמותו של פליפ החרגול. הוא דיבב גם את כל הדמויות בסדרות-הרכש "משלים בצורות" ו"העיפרון-הקסום" שנרכשו על ידי הטלוויזיה החינוכית. כמתרגם ברכאן תרגם מחדש חלק המספרים שהקריא כקריין ברדיו. חלק מתרגומיו ראו מאוחר יותר אור בדפוס, כגון תרגומו לספר "רובינזון קרוזו".
ברכאן הוא אב לשני בנים.
סיוט בקצה האופק
סיוט בקצה האופק (באנגלית: Event Horizon) הוא סרט אימה-מדע בדיוני בריטי משנת 1997, בבימויו של פול אנדרסון ובכיכובם של לורנס פישבורן וסם ניל. התסריט נכתב על ידי פיליפ אייזנר ואנדרו קווין ווקר.
עלילה
בשנת 2047, ספינת ההצלה 'לואיס וקלארק' נשלחת לענות לאות מצוקה שהתקבל מספינת החלל Event Horizon, אשר נעלמה שבע שנים קודם לכן, במהלך הפלגת הבכורה שלה, בדרכה אל פרוקסימה קנטאורי. אל קפטן מילר (לורנס פישבורן) וצוותו, סגן סטארק (ג'ואלי ריצ'רדסון), הטייס סמית', קצינת הרפואה פיטרס (קת'לין קווינלן), המהנדס ג'סטין, והטכנאים ג'יי.די. (ג'ייסון אייזקס) וקופר, מצטרף המעצב של ספינת החלל 'Event Horizon' - הרופא ד"ר וויליאם וויר (סם ניל). ד"ר וויר מתדרכך את אנשי הצוות כי ספינת החלל נבנתה כדי לערוך ניסויים בדרך חדשה וניסיונית למסע בחלל - בהשפעת כוח כבידה, כך שלאחר יצירת חור שחור מלאכותי, כוח הכבידה העצום שבו מאפשר לגשר בין שתי נקודות שונות במרחב-זמן, ובכך להקטין את זמני הנסיעה בחלל לאורכם של מרחקים אסטרונומיים.
צוות ה'לואיס וקלארק' מגיע אל ה'Event Horizon' על מנת לחפש אחר ניצולים, אך במקום זאת הצוות מוצא עדויות למעשי טבח. ג'אסטין, אשר הושפע מכוח הכבידה של ליבת מנוע הכבידה הנסיוני, חוזר במצב קטטוני, ולאחר מכן מנסה להתאבד. הצוות מתחיל לחוות הזיות של פחדים וחרטות, אודות אירועים טראומטיים מעברם. לאחר פענוחה של אזהרה שנמצאה ביומן-וידאו של הצוות הנעדר, שמעידה כי אנשי הצוות יצאו מדעתם והטילו מומים זה בזה, מילר ודי.ג'יי. מסיקים כי תוך כדי נסיעתה בחלל תחת השפעת כוח הכבידה של החור השחור המלאכותי, נוצר שער בתוך מרחב הזמן, אשר קצהו הגיע למקום במימד אחר, שאיננו ביקום הידוע, אשר מתואר כ"ממד של כאוס טהור, רוע טהור". בהמשך הסרט נרמז כי המימד האחר הזה הוא למעשה הגהנום עצמו. כאשר שבה ה'Event Horizon' מהמימד האחר, חזרה איתה נוכחות חיה של רשע, בעלת יכולות טלקינטיים, המייסרת את אנשי הצוות, ומעודדת אותם לחזור בחזרה אל המימד האחר.
מילר החליט לפוצץ חומרי נפץ לאורך הספינה, על מנת לפצלה לשניים, ובכך להשתמש בחלק הקדמי של הספינה כמו סירת הצלה (בעוד החצי השני של הספינה חוזר אל המימד האחר). נוכחות הרוע שנשארה על הספינה מציגה בפני מילר את דמותו של וויר, כאשר הוא מעוות ומלא צלקות על פניו. מילר נאבק עמו, ובסופו של דבר מקריב את עצמו על מנת שג'סטין, קופר וסטארק יוכלו להימלט ולהינצל.
72 ימים מאוחר יותר, אל שלושת השורדים, אשר שהו במצב של אנאביוזה, חובר צוות חילוץ אשר מעיר אותם. סטארק מתעוררת נסערת, לאחר שהיו לה סיוטים על ד"ר וויר. אחד המצילים מנסה להרגיע אותה, בעת שהדלתות לחדר שבתוכו הם נמצאים נסגרות מעצמן.
יהדות יפן
יהדות יפן היא קהילה יהודית קטנה אשר התקיימה באיי יפן. זוהי הקהילה היהודית הממוקמת במיקום המזרחי ביותר מבין קהילות אסיה.
התיישבויות יהודיות מוקדמות ביפן
היהודים הראשונים שנודעו ביפן, באו משושלת סונג. היו 5 קהילות סוחרים, שהיו פזורות בהונשו ובשיקוקו. עד שנת 1600 בעקבות עקירה והתבוללות, נותרו רק שתי קהילות עיקריות שזוהו כיהודיות, בקנזאי.
בשנת 1572 הגיעו לנאגאסאקי יהודים נפוליטנים ספרדים שהוכרחו להתנצר וברחו על גבי אוניות שחורות ממקאו הפורטוגזית. בזמן שהתגוררו בנאגאסקי, חלקם חזרו ליהדות, ואפילו החזירו את שמות המשפחה המקוריים שלהם (בעיקר לוי).
בשנת 1586, הקהילה היהודית מנתה לפחות 3 משפחות קבועות, ונעקרה על ידי כוחות שימאזו. יהודי סטסו קלטו אחדים מהם בקהילתם (אז, אוכלוסייה של יותר מ-130 יהודים) בעוד שמיעוט עזב או נהרג.
היישובים היהודיים החל מתקופת אדו ואילך
בין השנים 1848 - 1854, בנאה, במחוז סצומה, ברנרד ז'אן בטלהיים - רופא יהודי ממוצא בריטי התגורר עם משפחתו. כך גם מעיד שלט שנמצא בגוקוקאג'י ג'ינג'ה (נהא).
בשנת 1861 עברו פליטי פוגרום מרוסיה ומפולין לנמל נאגאסאקי; אלה היו היהודים הראשונים בנאגאסאקי מאז 1584 בקירוב.
בשנת 1867, במשך שבוע אחד בקירוב, נדחקה הקהילה היהודית של סטטסו כמעט להכחדה, ונעלמה לחלוטין לאחר הרסטורציה של מייג'י.
בשנת 1845 פתחו היפנים את שערי ארצם בפני מהגרים מהמערב, ובין המהגרים ליפן היו גם יהודים. בני הקהילה הראשונים ביפן היו בעיקר מיהדות סין השכנה, ובעיקר משאנגחאי והונג קונג. עד לסוף המאה ה-19 עברו ליפן עשרות יהודים, ובשנת 1870 כבר היו ביוקוהמה כ-50 משפחות יהודיות. קהילות גם נוצרו בקובה ובנגסאקי, שבה הוקם גם בית הכנסת היהודי הראשון בתחומי יפן. בנגסאקי הייתה הקהילה היהודית הגדולה מבין השלוש. עד היום נותרו בשלוש הערים הללו שרידי בתי קברות יהודים ישנים.
בזמן מלחמת רוסיה–יפן נשבה יוסף טרומפלדור, שלחם לצידה של רוסיה, בשבי היפני, אך הורשה לו להקים חוג ציוני בקרב היהודים שהיו איתו בהיותו בשבי. בזמן מלחמה זו נעזרו היפנים בבנקאי היהודי יעקב שיף, אשר נתן הלוואה כספית גדולה ליפן לבניית צי אוניות מודרני, לאחר שמדינות אמריקה ואירופה סירבו לבקשת ההלוואה מחשש כי יפן לא תוכל לעמוד במתן ההחזר. בתום המלחמה קיבל יעקב שיף את עיטור "השמש העולה" מידי הקיסר מוצוהיטו.
בשנת 1920 נשלחו חיילים מהצבא היפני הקיסרי כדי לסייע לתנועה הלבנה, שם נחשפו לפרוטוקולים של זקני ציון ובכך החלה להתפתח האנטישמיות ביפן.
בשנת 1923 התרחשה רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, שפגעה קשות גם בעיר יוקוהאמה, והקהילה היהודית עברה לעיר קובה, שבה ישבו בשנות ה-20 כ-1,000 יהודים.
בשנת 1931 נכבשה מנצ'וריה בידי יפן, וכ-13,000 מיהודי חרבין שישבו בה נכללו תחת השלטון היפני, אך לא נפגעה האוטונומיה הדתית שהייתה שמורה לבני הקהילה.
במלחמת העולם השנייה לא מסרה יפן את יהודי יפן ומנצ'וריה לידי גרמניה, אף על פי ששיתפה איתה פעולה. במהלך המלחמה נמלטו יהודים רבים מאירופה לסין ויפן, דרך סיביר. בין היתר הגיעה אליה ישיבת מיר במרץ 1941, שם התקיימה במשך זמן קצר, עד שעברה לשאנגחאי.
במהלך המלחמה הציל צ'יאונה סוגיהארה, הקונסול היפני בליטא, את חייהם של אלפים מיהודי ליטא בכך שנתן להם אשרות מעבר דרך יפן, לפני שפגעו בהם הליטאים והגרמנים. על מעשיו אלה זכה לתואר חסיד אומות העולם אחרי המלחמה. אדם נוסף, שבשל אהדתו ליהדות, עזר רבות לפליטים הוא הפרופסור סצוזו קוצוג'י. פרופסור קוצוג'י פעל להאריך את שהותם הזמנית ביפן ודאג להם למזון, בפעילותו זו הסתכן בנפשו ואף נכלא ועונה. כמה שנים לאחר המלחמה עלה לארץ והתגייר.
עם פרוץ המלחמה בין יפן לארצות הברית עזבו אותה רוב יהודי המדינה ועברו לארצות הברית או לסין. כיום יש ביפן כ-1000 יהודים בכל רחבי יפן, ושתי קהילות פעילות - קהילה קונסרבטיבית בטוקיו וקהילה אורתודוקסית בקובה. כמו כן יש בטוקיו שני בתי חב"ד.
יהודי יפן בימינו
לאחר מלחמת העולם השנייה, חלק גדול של היהודים שהיו ביפן עזבו ועלו למדינת ישראל. חלק מאלה שנשארו התחתנו עם המקומיים והתבוללו בתוך החברה היפנית.
בהווה, יש כמה מאות משפחות בטוקיו, ומספר קטן של משפחות יהודיות שחיות בקובה ומסביב לה. מספר קטן של יהודים נמצאים ביפן באופן זמני למטרות עסקים, מחקר, שנת מעבר וכדומה. מלבד זאת ישנם יהודים המשרתים בצבא ארצות הברית שנמצאים באוקינאווה ובסיסים צבאיים אחרים של אמריקה ברחבי יפן. חלק מהיהודים המתגוררים ביפן הם ישראלים שהגיעו ליפן בעקבות סיבות עסקיות. ישנם מרכזים קהילתיים המרשתים את הקהילות היהודיות ביפן בטוקיו, ובקובה, בהם בתי חב"ד בטוקיו ובקובה.
בית זייד
בֵּית זַיִיד הוא מושב על גבעות שייח' אבריק, הנושק לקריית טבעון ונמצא בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל, בה הוא מהווה כיישוב המערבי ביותר.
ה'תשכ"א
פרסי ישראל
מקבלי פרסי ישראל לשנת תשכ"א הם:
בית זייד
היסטוריה
ב-1926, לאחר שגורש עם משפחתו מכפר גלעדי, התיישב אלכסנדר זייד, מוותיקי ארגון השומר, עם רעייתו ציפורה זייד ועם ארבעת ילדיהם על הגבעות עליהן שמר בשם "הקרן הקיימת". יזם את החפירות הארכאולוגיות שערך פרופ' בנימין מזר בעתיקות בית שערים וסייע להתיישבותו של קיבוץ אלונים הסמוך.
ב-11 ביולי 1938, בדרכו לפגישה עם אנשי אלונים, נרצח אלכסנדר זייד על ידי קאסם אל טאבש, בדואי משבט ערב אל-חילף. על שמו הוקם היישוב גבעות זייד, בו חיו בני משפחתו עד שעזבו בשנת 1951 והקימו את בית זייד במקום בו התגוררו לפני כן.
סמוך ליישוב ניצבת אנדרטת אלכסנדר זייד של דוד פולוס המראה את אלכסנדר זייד, רכוב על סוסתו, משקיף על מרחבי העמק. הפסל חובל והופל ממקומו באוקטובר 2007 ולאחר תקופה קצרה שוקם והושב למקומו.
הערות שוליים
|
יגאל שוורץ
יגאל שוורץ (נולד ב-17 באוגוסט 1954) הוא פרופסור מן המניין לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מאז 2007 עובד גם כעורך ספרות בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
ביוגרפיה
שוורץ נולד בשנת 1954 בישראל, בן לקטרינה (ברכה) ובלה (בן-ציון), ניצולי השואה מהונגריה. המשפחה התגוררה בבית ששכן בלב פרדס גדול (פרדס גוט) במזרחה של רמת גן, ליד כפר אז"ר. שוורץ למד בבית הספר היסודי "ארנון" ברמת גן, בפנימייה הצבאית שליד גימנסיה הרצליה ובתיכון "בליך" ברמת גן. מכיתתו יצאו גם הפרופסורים לספרות ישעיהו שן (אוניברסיטת תל אביב) ודוד פישלוב (האוניברסיטה העברית).
דחה בשנה את שירותו בצה"ל, ובתקופה זו עבד עם חבורות רחוב בנתיבות. לאחר השירות בצה"ל החל ללמוד ספרות ולשון עברית, יחסים בינלאומיים ובלשנות באוניברסיטה העברית. במקביל ללימודיו לתואר ראשון ושני ניהל את בית עגנון ולימד בגימנסיה רחביה.
בשנת 1985, לאחר שסיים את לימודי התואר השני, מונה לעורך בהוצאת כתר, תפקיד שבו כיהן עד 1994. לפני כניסתו לתפקיד מיעטה הוצאת כתר להוציא לאור ספרות עברית ופרסמה ספרים פרי עטם של סופרים מוכרים אחדים, בהם יצחק בן-נר, רות אלמוג, שולמית לפיד ויהושע בר-יוסף. הצטרפותו של שוורץ חוללה שינוי והוא ערך סופרים רבים, בתחילה ללא מסגרת סדרתית ולאחר מכן ייסד את סדרת "צד התפר". במסגרת סדרה זו ראו אור ספרים של סופרים קנוניים (עמוס עוז, אהרן אפלפלד, רות אלמוג, יצחק בן-נר ואחרים), לצד סופרים שהיו בתחילת דרכם וזכו להכרה רחבה בהמשך דרכם (יואל הופמן, דן בניה סרי, אברהם הפנר, דוד שיץ, צרויה שלו, אמנון נבות, איתמר לוי, מירה מגן, בתיה גור ואחרים). שוורץ המשיך לשמש כיועץ להוצאה במשך שנים רבות.
כתב את עבודת הדוקטור באוניברסיטה העברית בהנחייתו של פרופ' גרשון שקד, שראה בו את תלמידו החשוב ביותר וממשיכו, בנושא: "אמנות הסיפור של אהרון ראובני" בשנת 1989. בשנת 1998, לאחר פרישתו של שקד לגמלאות, מונה שוורץ לראש החוג לספרות באוניברסיטה העברית. בשנת 2000 עבר למחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והפך אותה לחוג לספרות הגדול ביותר בישראל מבחינת מספר התקנים האקדמיים ומספר הסטודנטים. בשנות ה-90 ערך עם צרויה שלו את כתב העת הספרותי "אפס שתיים", שפסק מלהופיע.
שוורץ עמד בראש המחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון. הוא ראש מכון הקשרים לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית באוניברסיטה. במסגרת "מכון הקשרים" נערכים מחקרים ארוכי טווח בספרות עברית ומתבצעים פרויקטים מחקריים רבים ועתירי תקציב. כך, למשל, לאחר שמונה שנות עבודה ראה אור בשנת 2014 לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית שמצוי גם במהדורה דיגיטלית. הלקסיקון נערך על ידי יגאל שוורץ וזיסי סתוי, ולקחו בו חלק 138 חוקרי ספרות מישראל, מאירופה ומארצות הברית. כמו כן, ערך את כתב העת "מכאן" לחקר הספרות העברית ואת סדרת הספרים העיוניים "מסה קריטית", והוא עורך שותף של כתב העת האלקטרוני BGU (Israel) Review. שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד; אוניברסיטת מישיגן, אן ארבור; האקדמיה ההונגרית למדעים, בודפשט; אוניברסיטת דושישה, קיוטו ואוניברסיטת קיימברידג', אנגליה. הרצה בכנסים ובסמינרים מחקריים בעשרות אוניברסיטאות בחמש יבשות, ופרסם עשרות ספרים ומאמרים בעשר שפות.
שוורץ זכה בפרסים, במלגות ובמענקי מחקר רבים: פרס דב סדן (1989); מלגת מחקר מיד יצחק בן-צבי (1990); פרס קרן הזיכרון לתרבות יהודית (1990, 1991); מלגת פוסט-דוקטורט באחוזת ירנטון (Yarnton Manor) בקיימברידג׳ (1991-1990); מלגת קרן יגאל אלון (1993-1991); פרס קרן לובין (1996); פרס צ׳רלס וולפסון (1997); פרס האקדמיה ללשון העברית על-שם ג׳ייקוב ארלנד (1998); מענקי מחקר מקרן סקירבול (2009-2003); מענקי מחקר מקרן קיסריה, אדמונד בנימין דה רוטשילד (2009-2003;  2014-2003); מענקי מחקר מהקרן הלאומית למדעים (2008-2004; 2021-2017); פרס שרת החינוך לספר מופת על ספרו ״מה שרואים מכאן״ (תשס״ה); פרס הנשיאה על הישגים מדעיים יוצאי דופן, אוניברסיטת בן-גוריון; פרס ס. יזהר על ספרו ״אמנות הסיפור של אהרן אפלפלד״ (2015). שוורץ כיהן בעשרות ועדות ציבוריות וממלכתיות ובעשרות ועדות לפרסים אקדמיים וספרותיים. הוא הדריך כשישים סטודנטים לתארים מתקדמים בארץ ובעולם, שימש כמופקד הקתדרה לספרות עברית בת זמננו על שם ש״י עגנון, מיסודם של שוחרי אוניברסיטת בן-גוריון בגרמניה (2022-2019). משנת 2009 חבר באקדמיה האירופית למדעים  ובשנת 2022  נבחר לפרופ׳ עמית, לכל ימי חייו, בקלייר קולג׳ (Clare College) באוניברסיטת קיימברידג׳.
משנת 2007 משמש שוורץ כעורך בכיר בהוצאת כנרת, זמורה, דביר. בהוצאה זו ייסד, יחד עם מוריה דיין-קודיש ודקל שי שחורי, את הסדרות "רוח צד" ו"רטרו". במהלך עבודתו עברו להוצאה סופרים ידועים מהוצאות אחרות, שעם חלקם עבד בעבר, כדי להמשיך לעבוד איתו, בהם אהרן אפלפלד, גבריאלה אביגור-רותם, סמי מיכאל, מירה מגן, חנה בת שחר, איריס לעאל, רות אלמוג ואחרים. להוצאת ספרים זו עברו גם סופרים אחרים כדי שיערוך אותם, בהם לאה איני, שמעון אדף, ענת עינהר ועוד. גם בהוצאה זו הוא הוציא לאור ספרי ביכורים של סופרים שזכו בהמשך להכרה, כגון הילה בלום, מתן חרמוני, אודי טאוב, ריטה קוגן ואחרים. בנוסף, ערך במסגרת ההוצאה את ספריהם של יהונתן גפן ויוכי ברנדס. בשנת 2019, במקביל לעבודתו בהוצאת כנרת, זמורה, דביר, החל לערוך שתי סדרות פרוזה בהוצאת פרדס. הראשונה "גומחה" (יחד עם מוריה דיין-קודיש ואחר כך עם לי ממן), והשנייה "חיי מדף" (יחד עם לי ממן). עם הסופרים שספריהם ראו אור בסדרות אלה נמנים שמעון אדף, סלין אסייג, איתמר לוי ויוסף לואידור. עד כה ערך שוורץ למעלה משלוש מאות ספרי פרוזה ועיון.
שוורץ נשוי בשלישית, והוא אב לשני בנים ובת מנישואיו הקודמים. עם בתו זהר הוא כתב את ספר הילדים "ממה באמת עשוי הירח" (2010). בעבר התגורר בנווה שלום, והיום הוא גר באופקים. שוורץ חבר במועצה הציבורית של ארגון "בצלם".
ויצמן
ויצמן הוא שם משפחה הנפוץ הן בקרב יהדות צפון אפריקה והן ביהדות אשכנז. בגרמנית, משמעותו "איש לבן" או "איש חיטה" בקרב יהדות צפון אפריקה, השם ויצמן הוא טופונים (אשר נקרא על שם המקום) הקשור בשטחיו של השבט הבֶּרְבֵּרִי איט־איזמן, בנווה המדבר טודגה באזור ואד זיז; או בשטחים של השבט איזמין, שניהם במרוקו.
יש מספר דרכים לאיות השם בלעז, בניהן: Weismann, Weissman, Weisman, Waismann Weizmann, Weizman, Weitzmann.
{{פירושונים|* חיים ויצמן – נשיאה הראשון של מדינת ישראל
מוסדות הקרויים על שם חיים ויצמן:
אישים אחרים:
אחר:
ראו גם
}}
אוניית הקרב פוטיומקין (סרט)
אוניית הקרב פוטיומקין (ברוסית: Броненосец Потёмкин) הוא סרט ראינוע שבוים על ידי סרגיי אייזנשטיין בשנת 1925 והופק על ידי אולפני הסרטים של גוסקינו במוסקבה (שלימים נקראו מוספילם). הסרט עוסק במרד על אוניית הקרב פוטיומקין ב-1905. "אוניית הקרב פוטיומקין" הוכתר כסרט הטוב ביותר של כל הזמנים בתערוכה העולמית של בריסל (1958). הוא נלמד עד היום בבתי ספר לקולנוע בזכות טכניקת העריכה שלו, שהייתה אבן דרך בהתפתחות הקולנוע המוקדם.
בשנת 1995 בעזרת הקרן הממלכתית לסרטי קולנוע של הפדרציה הרוסית בסרט בוצעו שינויים והוא הוחזר לגרסתו המקורית של הבמאי.
רקע
הסרט הוזמן בידי הרשויות הסובייטיות כדי להנציח את השורשים שמהם צמח המשטר הסובייטי החדש, והוא קיבל לשם כך תקציב נכבד ותמיכה מלאה. לנין אמר כי: "מכל האמנויות, החשובה לנו ביותר היא אמנות הקולנוע". מהפכת הנפל של שנת 1905 נתפשה כחזרה גנרלית לקראת המהפכה של שנת 1917. במקום לשחזר אירועים כבירים מ-1905, בחר אייזנשטיין לקחת אפיזודיה היסטורית זניחה, ודרכה ליצור דרמה סוחפת רגשות.
תקציר העלילה
קציני הצאר האכזריים על סיפון האונייה נוגשים במלחים הרעבים והמדוכאים. האוכל המזוויע מניע את המלחים להתקומם, ומוטל עליהם עונש מוות. הדבר מוביל לסירוב פקודה ולמרד כללי. תושבי אודסה מזדהים עם המתקוממים. על מדרגות העיר הצופות אל הים מתרחש טבח עקוב מדם בתומכי המרידה השלווים (סצנה שלא התרחשה באמת בהיסטוריה). רק התערבות תותחי פוטיומקין על החוף מפסיקה את שפיכות הדמים. אוניות הצי מוכנות מתוך סולידריות לתת לאוניית הקרב פוטיומקין להפליג לדרכה והסרט מסתיים.
טכניקת המצרף (מונטאז')
אייזנשטיין השתמש בסרט כדי לבחון עליו את תאוריית המונטאז' (Montage). קולנועני רוסיה הסובייטית, יוצאי הסדנא של לב קולשוב בבית הספר הרוסי לקולנוע, ערכו ניסיונות בהשפעה שיש לסרטים על קהל הצופים ואייזנשטיין ערך את הסרט כך שהוא יחולל את התגובה הרגשית המרבית, כך שהצופה יחוש סימפתיה למלחים המורדים ושנאה כלפי הנוגשים בהם. הסיפור נכתב באורח תעמולתי ובצורה פשוטה ככל האפשר, כך שהקהל יוכל לזהות בבירור מי הם הטובים ומי הרעים.
הפסקול
המוזיקה המקורית הולחנה בידי אדמונד מייזל. תזמורת סלון שבוצעה בהצגת הבכורה בברלין ב-1926. הכלים בהם השתמשו היו חליל/פיקולו, חצוצרה, טרומבון, הרמוניום (עוגב קטן), כלי הקשה ומיתרים ללא ויולה. מייזל חיבר את הפרטיטורה בתוך תריסר ימים ולילות, היות שהוא קיבל לכך אישור בשלב מאוחר מהצנזורה. מחמת בעיה זו חזר מייזל על חלקים נכבדים בתכליל ללא שינוי, במאמץ להביא את המשימה אל תומה. המלחין והמנצח מרק אנדראס שלינגנשיפן ניצח מחדש ושיפר את התכליל בהתבסס על פרטיטורת הפסנתר המקורית והתאים אותה על מנת שתתאים לגרסה המנוצחת מחדש של הסרט שמופץ כיום.
בגרסה המסחרית (למשל ב-DVD) מלווה הסרט על פי רוב בקטעי מוזיקה קלאסית שהוספו לאחר מכן; דמיטרי שוסטקוביץ' וניקולאי קריוקוב הם שני מלחינים שהשתמשו בחומרים מעבודתם. בניסיון להפוך את הסרט לרלוונטי למאה ה-21, הלחינו הפט שופ בויז פסקול חדש בשנת 2004, המלווה על ידי התזמורת הסימפונית של דרזדן. הפסקול שלהם יצא כאלבום בשם אוניית הקרב פוטיומקין בשנת 2005, והושמע לראשונה בספטמבר 2004 בקונצרט חי בכיכר טרפלגר שבלונדון.
התגובות לסרט
הסרט לא נחל הצלחה בברית המועצות, אולם למרבה האירוניה דווקא במערב קנה לו אוהדים רבים, בעיקר בקרב אינטלקטואלים בברלין, פריז ולונדון. הסרט קנה את לבם משלוש סיבות שחברו יחדיו: כמיהתם למדיה העולה - הקולנוע, הצדק החברתי שעמד בבסיס תפישת עולמם, וכישרונו הנדיר של אייזנשטיין לחולל יצירה דרמטית סוחפת. שלטונות צרפת חששו שהסרט יגרום למרידה צבאית, ולמשך תקופה מסוימת הוא נאסר להקרנה בצרפת. בשנות ה-60 הוציאה ברית המועצות בול לזכר הסרט.
סצנת "מדרגות אודסה" שבסרט נחשבת עד היום למופת של עריכה, ומאוזכרת בסרטים רבים, לעיתים באופן פרודי.
יגואר MK2
יגואר MK2 (באנגלית: Jaguar Mk 2) או (באנגלית: Jaguar Mark 2 או Jaguar Mark II) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית יגואר בין השנים 1959–1967, בין השנים 1967-1969 יוצרו דגם "Jaguar Mark 2, 240" ודגם "Jaguar Mark 2, 340"  "יגואר MK2".
דגם דיימלר 250 התבסס על פלטפורמה של "יגואר MK2".
בן-ציון זילברפרב
בן-ציון זילברפרב (נולד ב-9 באוקטובר 1949) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, דקאן ומייסד בית הספר לבנקאות ושוק ההון במכללה האקדמית נתניה. כיהן כמנכ"ל משרד האוצר בשנים 1999-1998.
ביוגרפיה
זילברפרב נולד בחיפה ולמד בתיכון צייטלין בתל אביב.
בעל תואר ראשון ושני בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שלישי מאוניברסיטת פנסילבניה (1977). בשובו לישראל שימש מרצה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, מנהל המכון למחקר כלכלי, ראש מכון עזריאלי לחקר כלכלת ישראל, ראש המחלקה לכלכלה, ראש המרכז לכלכלת ביטחון ושלום, דקאן הפקולטה למדעי החברה וראש מרכז אהרון מאיר לבנקאות. משנת 2001 מכהן כדקאן בית הספר לבנקאות ושוק ההון במכללה האקדמית נתניה. כמו כן מכהן כעמית בתוכנית מדיניות הכלכלה של מרכז טאוב.
בשנים 1982–1985 שימש מנהל הרשות לתכנון כלכלי במשרד הכלכלה והתכנון. שימש יועץ לבנק דיסקונט, בנק ישראל, בנק מזרחי, רשות ניירות ערך וחברת כביש חוצה ישראל.
ב-1998 מונה על ידי שר האוצר יעקב נאמן למנכ"ל משרד האוצר ושירת בתפקיד עד סיום כהונת ממשלת ישראל העשרים ושבע ביולי 1999.
כיהן כדירקטור בבנק דיסקונט, בחברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה, בנק יורו טרייד, קרנית, כלל גמל וקרנות השתלמות, פאנדטק, פרטנר תקשורת, טמרס מלונות, ברימאג, קבוצת דלק ופריגו. ב-2018 הועלה שמו כמועמד לנגיד בנק ישראל.
זילברפרב נשוי ואב לחמישה.
מרי ומקס
מרי ומקס הוא סרט אנימציה אוסטרלי שיצא ב-2009, המתאר התכתבות ארוכה והשפעות הדדיות בין ילדה ואיש מבוגר בעלי קשיים שונים. את הסרט ביים אדם אליוט והפיקה מלאני קומבס.
דמויות הסרט עשויות פלסטלינה, והמדבבים הראשיים הם פיליפ סימור הופמן, טוני קולט, אריק באנה ובתאני ויטמור; הקריינות מאת בארי המפריז.
הקרנת בכורה הייתה בערב הפתיחה של פסטיבל סאנדנס 2009. הסרט זכה ב"קריסטל אנסי" לסרטי אנימציה ביוני 2009, ובפרס האנימציה הטובה ביותר של אסיה פסיפיק בנובמבר 2009.
הסרט עוסק בנושאים כגון: הזנחה בילדות, בדידות, תסמונת אספרגר, השמנה, דיכאון וחרדה.
עלילה
מרי דייזי דינקל היא ילדה בת 8 מאוסטרליה. למרי כתם לידה על מצחה, והיא לא זוכה לפופולריות חברתית. אמה עקרת בית אלכוהוליסטית, ואביה עובד במפעל לייצור שקיות תה.
יום אחד מחליטה מרי לברר איך מגיעים לעולם תינוקות באמריקה, ושולחת מכתב לאדם אקראי בשם מקס ג'רי הורוביץ. מקס הוא יהודי, אכלן כפייתי ובעל תסמונת אספרגר. מרי ומקס ממשיכים להתכתב כשני עשורים, והסרט מתאר דרך ההתכתבויות את חייהם רצופי הטרגדיות. אישיותם מושפעת זה מזו.
סיפור הסרט הוא עגמומי וכולל הומור מאופק. הוא מוגש באנימציה מושקעת הכוללת פרטים רבים.
הפקה
על פי הפתיחה, הסרט מבוסס על סיפור אמיתי. באפריל 2009 הבהיר אליוט בראיון, כי דמותו של מקס נכתבה בהשראת "חבר עט בניו יורק אליו כתבתי מעל לעשרים שנה".
הצילום נמשך כ-57 שבועות, באמצעות 133 קבוצות נפרדות, 212 בובות ו-475 אביזרים מיניאטוריים.
דלועיים
דלועיים (שם מדעי: .Cucurbitaceae Juss) היא משפחת צמחי פרחים מסדרת הדלועאים, הכוללת צמחי תרבות רבים וחשובים כדוגמת המלפפון. זוהי משפחה בינונית בגודלה, המונה כ-101 סוגים וכ-1061 מינים. בצמחיית הבר של ארץ ישראל מיוצגת המשפחה על ידי 7 מיני צמחים.
תפוצתם בעיקר באזורים הטרופיים והסובטרופיים. באופן כללי בני משפחה זו חובבי טמפרטורות ובתי גידול חמים. מיני משפחה זו נפוצים, באופן שווה, בעולם הישן (היבשות אסיה, אפריקה ואירופה) ובעולם החדש (יבשות אמריקה). המשפחה התפתחה לפני 55 מיליון שנים בתקופת האאוקן.
תיאור המשפחה
על פי המיון המודרני משפחה זו היא אחת משבע משפחות בסדרת הדלועאים. לעומת זאת, על פי החלוקה המסורתית נהגו לראות בדלועיים כמשפחה היחידה בסדרה.
על אף שחלק מהצמחים ממשפחה זו מהווים צמחי מאכל עבור האדם, רוב מיני משפחה זו רעילים עבור חרקים ובעלי חיים אחרים, ורק מינים שהסתגלו לרעל זה מסוגלים לאכול אותם. בכך מצטרפת משפחה זו למשפחות המצליבים וסולניים - משפחות שנפוצים בהם חומרי רעל, ולמרות זאת מרובים בהם צמחי מאכל ותרבות עבור האדם.
סטרואן רודג'ר
סטרואן רודג'ר (באנגלית: Struan Rodger; נולד ב-18 בספטמבר 1946) הוא שחקן בריטי שהופיע במגוון רחב של תפקידי משנה.
דלועיים
תיאור המשפחה
העדפתם של מיני משפחה זו למקומות ואזורים חמים באה לידי ביטוי בכך שבארץ ישראל נחשבים הדלועיים לגידולי קיץ, והם מגודלים גם מחוץ לעונתם בחממות.
סטרואן רודג'ר
ביוגרפיה
ב-1978 הופיע רודג'ר בתפקיד קטן בסרט "רציחות קטנות של אשפי מטבח גדולים", אבל תפקידו החשוב הראשון היה בסרט הקולנוע זוכה האוסקר "מרכבות האש" משנת 1981, בו גילם את דמותו של סנדי מקגראת', החבר ומאמן הריצה של אריק לידל. סרטים נוספים בהם הופיע כוללים את "קשר השתיקה" (1989), "ארבע חתונות ולוויה אחת" (1994), "טירופו של המלך ג'ורג'" (1994), "The Innocent Sleep" (מ-1996) ו"אבק כוכבים" (2007).
תפקידו הידוע ביותר הוא בדמות בעלה של ברברה פלין בסדרת הטלוויזיה הבלשית " Chandler & Co". רודג'ר שיחק בתפקיד חוזר בסדרה "רמפול" בדמות מפקח הבילוש בראש (Brush). הוא השחקן שדיבב את "הפנים של בו" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בפרקים "New Earth" ו-"Gridlock".
דלועיים
מאפיינים מורפולוגיים של המשפחה
צמחי משפחה זו הם לרוב עשבים חד שנתיים או רב שנתיים. מינים מועטים הם שיחים או עצים. מינים רבים ממשפחה זו הם צמחים מטפסים, המשתרגים על עצמים אחרים בעזרת קנוקנות. מינים רבים אחרים הם צמחים שרועים.
סטרואן רודג'ר
ביוגרפיה
רודג'ר הופיע בתפקידי אורח בפרקים בסדרות טלוויזיה כגון "מיס מארפל", "המפקח מגרה", "רציחות במידסומר", ובסדרה הלימודית לילדים "Look and Read". הוא גילם את הנסיך צ'ארלי היפה בפרק "Through a Glass, Darkly" בסדרה "איש הנצח".
דלועיים
מאפיינים מורפולוגיים של המשפחה
העלים של בני משפחה זו גזורים במקרים רבים ל-5 אונות, בצורה הדומה לכף יד. עורקי העלה ניכרים. בסוגים רבים העלים גדולים או גדולים מאוד. במיני הצמחים המטפסים, התפתחה במהלך האבולוציה קנוקנת - איבר מטמיע, דק וארוך, שבאופן טבעי מתפתל בצורה סלילית. הוא רגיש למגע של עצמים אחרים, ומסתלסל עליהם. בכך הצמח מטפס על גבי עצם אחר כדוגמת עץ אחר, סלעים וכן הלאה.
סטרואן רודג'ר
ביוגרפיה
ב-2009 הופיע רודג'ר במחזה "The First Domino" בפסטיבל הפרינג' בברייטון. ב-2014 שיחק בתפקיד העורב בעל שלוש העיניים בפרק "The Children" בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס". בעונה השישית של הסדרה החליף אותו בתפקיד זה השחקן מקס פון סידוב.
דלועיים
מאפיינים מורפולוגיים של המשפחה
תכונת הטיפוס מסייעת לצמח להגיע למקור אור, והיא חשובה במיוחד ביערות וחורשים בהם אור השמש מוסתר על ידי צמחים אחרים. כמו כן, הצמח 'חוסך' לעצמו אנרגיה הכרוכה ביצירת גזע מרכזי, בכך שהוא נשען על עצמים אחרים.
תכונה המאפיינת את רוב סוגי המשפחה הוא היות הפרחים חד-מיניים, כלומר, בעלי איברים נקביים בפרח אחד, וזכריים בפרח אחר. חלק מהמינים הם דו-ביתיים, כלומר, כל פרחי הפרט הם מזוויג מסוים (זכר או נקבה) וחלק מהמינים הם חד ביתיים, כלומר, על אותו הצמח מתקיימים פרחים זכריים ונקביים.
הפרי הוא עסיסי, מטיפוס ענבה. קליפת הפרי לעיתים קשיחה ולעיתים רכה.
מאכל
עיקר ערכה של משפחה זו עבור האדם הוא בצמחי מאכל רבים, שהאדם אוכל את פריים. על משפחה זו נמנים הפירות המכונים מלפפון, קישוא, דלעת, דלורית, אבטיח ומלון. השם העממי אינו חופף ברוב המקרים לשייכות המדעית של הצמח, וחל בלבול, בציבור כמו גם במקורות מדעיים, באשר לסיווגם הסיסטמטי של זני המאכל לסוגים השונים. ליתר פירוט, מומלץ לקרוא בערכי המאכלים עצמם.
קיימים שימושים משניים נוספים בפירות משפחת הדלועיים. הנפוץ שבהם הוא שימוש בזרעים כחטיף אפוי או קלוי. אלו נקראים בשפה העממית "פיצוחים", ולרוב נמכרים לאחר המלחה מאסיבית. לצורך זה משמשים גרעיני דלעת, הקרויים 'גרעינים לבנים', לעומת גרעיני החמנייה ממשפחת המורכבים הקרויים "גרעינים שחורים". במידה פחותה משמשים לכך גם גרעיני אבטיח.
שימוש נפוץ נוסף הוא בפרחי משפחה זו לצורך מאכל. הנהוג ביותר הוא שימוש בפרח הענק של הקישוא לצורך מילויו במאכלים שונים. מאכל זה נחשב למזון משובח, בשל טעמו ובשל המחיר של חומר הגלם, שכן פרח הקישוא הוא בעל חיי מדף קצרים במיוחד.
כלים ונוי
שימושים נוספים נהוגים בעיקר בחברות מסורתיות. לדוגמה, תוכן הפרי הספוגי של הסוג לופה משמש לרחצה; שימוש זה הוא נפוץ, והפרי נמכר בהיקף מסחרי גם בימינו.
דלועיים בתרבות
מיני דלועיים שונים מיוצגים במקרים רבים בתרבות הפופולרית, בעיקר משום גודלם העצום של הפירות. לדוגמה, שיר האיגיון 'אישה באבטיח', שכתבה נורית זרחי ושרה חוה אלברשטיין, מתאר אישה הגרה בתוך אבטיח.
הסיפור "הדלעת המופלאה" מאת הלסינג לנרט (Lennart Hellsing) מתאר דלעת ענקית המשמשת למגורים והיא מסוגלת להמריא.
הביטוי עונת המלפפונים הוא מונח תקשורתי המתאר את שיאו של הקיץ בו אין ידיעות מרעישות, והתקשורת עוסקת באירועים שוליים.
המנהג העממי לפצח את זרעי משפחת הדלועיים גורר איתו ביטויים והקשרים תרבותיים רבים, בעיקר כאלה הלועגים למנהג, הנחשב לוולגרי בשל היותו זול, ומלכלך. ספרה הרביעי של יוכי ברנדס קרוי 'גרעינים לבנים'.
הדלועיים בצמחיית הבר של ארץ ישראל
שבעה מינים ממשפחה זו מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל, והם מסווגים לחמישה סוגים בסדר סיסטמטי:
דלועיים באמנות
דלועיים ממין יחיד או מכמה מינים שונים עוצבו על 23 פסיפסים מתוך 134 הפסיפסים מארץ ישראל בהם מעוטרים כלל הגידולים חקלאיים, בשכיחות גבוהה ומפתיעה (17%). הדלועיים עוצבו בדגמים מקוריים וייחודיים וללא העתקות, ולכן יש בכוחם לשקף ריאליה חקלאית מקומית עשירה. מרבית העיטורים הוצגו על פסיפסים מאיכות גבוהה, שהאבנים המרכיבות אותם קטנות והרזולוציה של התמונה שלהם גבוהה. בפסיפסים איכותיים אלו, המעידים על עושרם ורווחתם הכלכלית של תושבי האתר, מוצג גם המגוון הגבוה ביותר של מיני הגידולים החקלאים בכלל, וניכר שאיכות הפסיפס מהווה פקטור חשוב לעיטור באמצעות פירות הדלועיים.
בפסיפסי ארץ ישראל מיוצגים שישה גידולים המשתייכים לארבעה מינים שונים של דלועיים: המלון (מלון עגול, פקוס ועג'ור), האבטיח, הקרא, והלופה. הנפוצים ביותר הם המלון העגול, מלון הפקוס, האבטיח, והלופה, לעומתם הקרא ומלון העג'ור מוצגים כל אחד בפסיפס אחד בלבד. מגוון הדלועיים ושכיחותם בפסיפסי ארץ ישראל גבוהים ביחס להופעותיהם בפסיפסים מרחבי האימפריה הביזנטית. נתונים אלו משקפים הורטיקולטורה מפותחת ומגוונת והעדפות קולינריות ותעשייתיות מקומיות לגידולם של פירות דלועיים ממגוון רחב בתקופה הביזנטית בארץ ישראל. ניצולם של פירות הלופה הבוגרים כספוגים לרחצה מרמזת גם על התפתחות ההגיינה האישית בארץ ישראל.
יחסי ברוניי–פקיסטן
יחסי ברוניי–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים בין פקיסטן וברוניי. היחסים בין המדינות מאוד חמים וידידותיים, בעיקר בגלל ששתיהן מדינות מוסלמיות וחברות בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי. שתי המדינות הן חברות בחבר העמים הבריטי. כדי לטפח את הקשרים בין שתי המדינות, הוקמה בשנת 2008 אגודת הידידות ברוניי–פקיסטן (BPFA)
היסטוריה
במקור פקיסטן לא תמכה באי-הכללה של ברוניי לפדרציה של מלזיה, כשם שלא תמכה בהפרדת סינגפור. מאוחר יותר, היחסים בין המדינות כוננו ב-9 בפברואר 1984 כאשר מלזיה כוננה יחסים עם ברוניי.
יחסי סחר
קשרי הסחר בין שתי המדינות קטנים, בעיקר בגלל גודלה הקטן של ברוניי. היקף הסחר הנוכחי בין שתי המדינות עומד על 5 מיליון דולר. כדי לטפח סחר והשקעות בין שתי המדינות, הוקמה חברת ההשקעות המשותפת פקיסטן-ברוניי בנובמבר 2006. תחומים כמו מגזר הנפט והגז, נדל"ן, מלונאות, טלקומוניקציה ופרויקטים של בשר חלאל הם חלק מהסקטורים שבהם שתי המדינות יכולות להפיק תועלת.
שיתוף פעולה ביטחוני
שיתוף הפעולה הביטחוני בין שתי המדינות נותר חזק. ברוניי ופקיסטן חתמו על מזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה בהגנה ב-19 במאי 2004. פקיסטן אימנה עד כה עד 100 ברוניאנים באקדמיות הצבאיות הפקיסטניות. בנובמבר 2008, ערך שר ההגנה של פקיסטן, לוטננט גנרל (Rtd) אתאר עלי, ביקור רשמי ברוניי כדי להגביר את שיתוף הפעולה הביטחוני בין שתי המדינות. באוקטובר 2010, ספינת הצי הפקיסטנית (PNS) SAIF עגנה בנמל מוארה כדי לחגוג את יחסי ההגנה והרצון הטוב בין ברוניי לפקיסטן.
פקיסטן הייתה אמורה להשתתף בתערוכת ההגנה הבינלאומית של ברוניי השלישית (BRIDEX 2011), והזמינה את ברוניי להשתתף בתערוכת ההגנה הבינלאומית והסמינר (IDEAS 2010). פקיסטן גם הזמינה את כוחות הצי של ברוניי להשתתף בתרגיל הימי הרב-לאומי של פקיסטן. בפברואר 2020 ביקר זפאר מחמוד עבאסי, ראש הסגל הימי של הצי הפקיסטני, ברוניי, שם סייר בספינת סיור ימית מסדרת דרוסלם.