cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פארק הירקון
היסטוריה
בנובמבר 2011 נחנך קטע חדש בטיילת לאורך הגדה הצפונית של הירקון, לאחר שהעירייה הצליחה לאחר משפט ממושך, לפנות שכונת צריפים שכונתה "כפר הדייגים". הקטע החדש מאפשר הליכה רצופה לכל אורך הגדה הצפונית של הירקון.
שבע טחנות
באזור שכנו טחנות קמח כבר בתקופה העות'מאנית. טחנות נוספות הוקמו במאה ה-19, והמקום שימש כמרכז חקלאי, שאליו הגיעו חקלאי האזור כדי לטחון את תבואתם, ושהו בו משך שעות ואף ימים. מסיבה זו קמו במקום בית קפה ומעגן סירות. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נקנו הטחנות על ידי יהודי מתל אביב, אך ב-1936 הפסיקו לפעול לאחר שלא עמדו בתחרות עם טחנות חדישות יותר. האתר נחשף ושוחזר חלקית בשנים 2000–2001 וכיום הוא חלק מפארק הירקון.
עשר טחנות
במקום שכנה טחנת קמח כבר בתקופה הרומית, ופעלו בה לפחות עשרים זוגות אבני רחיים. עם זאת, ובדומה לשארע בשבע טחנות, שמו של האתר התקבע כאשר פעלו בו רק עשרה זוגות. במקום ניצב גשר אבן מעל הירקון, גִ'סְר אֶל-הַדָּאר (גשר שאון המים), הנזכר בזכרונותיה של יהודית, אשת משה מונטיפיורי, שעברה במקום במסעותיה עם בעלה ב-1839. פעילות הטחינה בעשר טחנות התחדשה רק במאה ה-19 כאשר שתי משפחות ערביות עשירות - משפחת בידס ומשפחת עמוריה - הקימו את מפעל הטחינה מחדש. הטחנה שנודעה בשם 'טאחונת אל הדר', הייתה הגדולה מבין טחנות הירקון ומהגדולות בארץ ישראל כולה.
תל נפוליאון
תל ארכאולוגי השוכן בצפון תל אביב, מדרום לנחל הירקון וממזרח לנחל איילון. הממצא העיקרי בתל הוא בור של מערכת המים הכנענית. מהתל נשקפת תצפית פנורמית לכל הכיוונים. שטחו של התל הוא כארבעים דונמים וצורתו כשל אוכף. הוא מתנשא לגובה של 38 מטרים מעל פני הים.
גנים
בפארק נמצאים שישה גנים:
אתרי בילוי ונופש
הפארק מציע למבקריו מתקני בילוי ופעילות מגוונים הכוללים מתקני שעשועים לילדים, שבילי הליכה ואופניים, אגם מלאכותי ובו סירות לשיט, סקייטפארק וקיר טיפוס.
מהאטרקציות ופינות הבילוי בפארק:
תרבות
פארק הירקון כולל מספר מתחמי תרבות ובהם "גבעת המופעים" ואמפיתיאטרון וואהל. הקונצרטים הנערכים בפארק מושכים קהל של רבבות, היושב על הדשא. מדי שנה מתקיימים במקום אירועים כגון פסטיבל טעם העיר וקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית והאופרה הישראלית החדשה. בזכות גודלו נערכו בו גם אירועים המוניים כהופעות של אמנים מחוץ לישראל, מופעים ישראלים שונים ועוד. הפארק אירח הופעות בינלאומיות של אמנים כגון: פול מקרטני, הרולינג סטונז, מייקל ג'קסון, מדונה, בריטני ספירס, ג'ניפר לופז, U2, קרלוס סנטנה, ג'סטין טימברלייק, ריהאנה, דפש מוד, Guns N' Roses, רד הוט צ'ילי פפרס, אלטון ג'ון, קווין ואדם למברט, טינה טרנר, אירוסמית', בון ג'ובי, אוזי אוסבורן, מטליקה, רדיוהד, לינקין פארק, דייוויד בואי, יורית'מיקס, דייר סטרייטס, פורינר, הפרודיג'י, קורן, ג'סטין ביבר, ווסטלייף ופייב, ג'ו קוקר, רובי ויליאמס, סיה, ואן ריפאבליק וליידי גאגא.
ספורט
החל משנת 2010 נערך בחודש אוקטובר בתחומי פארק הירקון מרוץ לילה פתוח.
קרב נאסריה (1915)
רקע
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה התקיים מאזן כוחות מתוח בין הבריטים והטורקים באזור כשהטורקים שלטו במסופוטמיה והיו בעלי גישה למפרץ הפרסי בעוד שהבריטים פעלו להגן על האינטרסים שלהם בשדות הפקת הנפט ומתקני עיבוד הנפט באיראן שמרכזם היה בעיר אבאדאן ותופעלו על ידי חברת הנפט האנגלו-איראנית.
עם פרוץ המלחמה מצאו עצמם שתי המעצמות משני צידי המתרס. בעוד שהבריטים נתנו קדימות לאזור זה כדי להבטיח את המשך הזרמת הנפט במפרץ הפרסי הרי שהטורקים ייחסו חשיבות נמוכה למסופוטמיה ודיללו, בהתאם לכך, את צבאם בגזרה זו לטובת תגבור כוחותיהם במערכה על סיני וארץ ישראל ומערכה בקווקז.
הקרבות המקדימים
המערכה במסופוטמיה החלה ב-6 בנובמבר 1914 כשכוחות בריטיים פלשו לעיירה פאו שבשפך נהר הפרת והתקדמו צפון מערבה לאורך הנהרות פרת וחידקל. בהמשך אותו חודש כבשו הכוחות הבריטים, במהלך קרב בצרה, את העיר בצרה ובהמשך כבשו, בקרב אל-קורנה את העיר אל קורנה שיושבת על מפגש הנהרות פרת וחידקל.
פעולות אלו חיזקו את אחיזתה של בריטניה באזור שאט אל ערב ודרום מזרח מסופוטמיה והבטיחו את אספקת הנפט מפרס דרך עיר הנפט אבאדאן.
המאמץ העיקרי של הכוחות הבריטים היה לאורך נהר החידקל לכוון כות ובגדאד אולם התקדמות זו יצרה "בטן רכה" בעורף הכוחות המתקדמים מול כוחות טורקים מדרום מסופוטמיה וסיכנה את השליטה בבצרה והשאט אל ערב.
מטרות המבצע
לאור הסכנות שבמתקפת נגד של הטורקים על אזור בצרה הכין הפיקוד הבריטי תוכנית תקיפה שתהדוף את הכוחות הטורקים לאורך נהר הפרת ותמנע כל ניסיון טורקי למתקפת נגד על בצרה.
זירת הקרב
העיר נאסריה היוותה מרכז לוגיסטי חשוב של הצבא העות'מאני. לאחר חורף גשום היה האזור שבין בצרה לנאסריה מוצף והקשה על היכולת להתקדם בדרך היבשה. הזירה התטפיינה בחום גבוה ומכת יתושים שהביאו לריבוי המחלות בקרב החיילים והיו גורם משמעותי בקרב.
הצבא הבריטי
בהמשך הקרב תוגבר הכח בבריגדה נוספת.
הצבא העות'מאני
להגנה על נאסריה הציבו הטורקים כ-5,000 לוחמים שחלקם הגן על העיר עצמה וחלקם פוזר במוצבים על גדות הפרת.
מהלך הקרבות
המערכה החלה ב-27 ביוני 1915 כשהכוחות הבריטים יצאו מאזור אל קורנה (בה מתאחדים הפרת והחידקל) והחלו לנוע דרום מערבה. בגלל ההצפות הובלו החיילים על סירות.
לאחר שייט של כ-10 ימים הגיעו הסירות לעיירה חוקייקה (Ukaikah) שם נתקלו בסכר שבנו הטורקים לרוחב הנהר כדי לחסום את הבריטים. אנשי ההנדסה הבריטים הצליחו לפוצץ את הסכר למרות אש נגד טורקית חזקה שהומטרה עליהם וגרמה לאבדות כבדות.
לאורך נהר הפרת מחוקייקה לנאסירה (כ-50 ק"מ) נבנו עמדות טורקיות והוטמנו מוקשים. מפקד הכח גורינג, שחשש מעוצמת ההתנגדות הטורקית, הזעיק תגבורת וב-13 ביולי הגיעה בריגדה נוספת וההתקפה על העמדות הטורקיות חודשה אולם לאחר מספר ימים נהדפו הבריטים והמתקפה נעצרה.
בסיוע מטוס ריגול אותרו העמדות הטורקיות והמתקפה חודשה ב-24 ביולי ובמהלכה הסתייעו הבריטים באסדות נחיתה ובספינות מקלעים כדי לכבוש את העמדות הטורקיות במבואות נאסריה.
נאסריה עצמה נכבשה ב-25 ביולי ושארית הכוחות הטורקים שהיו בעיר נסוגו לכות.
תוצאות הקרב
אבדות הצדדים:
יחסי פיג'י–פקיסטן
יחסי פיג'י–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פיג'י לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
סקירה כללית
פיג'י היא מדינה מיוחדת בין מדינות האוקיינוס השקט. בעוד שמוצא אנשי האיים האחרים הוא מלנזי, פולינזי וכיוצא בזה, מוצא אנשי פיג'י הוא הודי. השונות מתבטאת בשפה השונה (ההינדי אף קיבלה מעמד רשמי במדינה) ובתרבות ההודית שנפוצה בה. יחד עם ההודים בפיג'י הגיעו אליה גם מוסלמים, בין המוסלמים נמצאים גם אנשים רבים ממוצא פקיסטני.
פקיסטן הייתה המדינה הראשונה בעולם לכונן יחסים דיפלומטיים עם פיג'י, היא עשתה זאת ב-8 במרץ 1970, השנייה אחריה, באוגוסט באותה השנה, היא מדינת ישראל.
יחסים כלכליים
הייצוא הפקיסטני לפיג'י עמד בשנת 2016 על 3.26 מיליון דולר אמריקאי, הוא כלל בעיקר מוצרי הלבשה. הייבוא הפקיסטני מפיג'י עמד באותה השנה על 926 אלף דולר אמריקאי, הוא כלל בעיקר נפט מזוקק.
בן ציון נוה
ביוגרפיה
בן ציון נוה נולד בתל אביב ב-1938 לשלמה והניה וולצקי, תעשיינים שעלו מפולין ב-1934. הוא גדל בשכונת פלורנטין ולמד בבית הספר תחכמוני ובהמשך בתיכון עירוני ב'. עשה תואר ראשון בטכניון במסגרת העתודה האקדמית ושירת ברפא"ל - רשות לפיתוח אמצעי לחימה.
בשנת 1962 נוה סיים בהצטיינות תואר שני באווירונאוטיקה בטכניון. שנה מאוחר יותר נשלח לפריז מטעם משרד הביטחון, ובינואר 1967 חזר לישראל ושב לרפא"ל, בה עבד כראש תחום.
ב-1971 קודם לתפקיד ראש חטיבת אווירומכניקה ברפא"ל, בשנה זו זכה בפרס ביטחון ישראל. שנתיים לאחר מכן נשלח ללימודי דוקטורט באווירונאוטיקה באוניברסיטת נוטרדאם בארצות הברית, אותם סיים בהצטיינות כעבור שנתיים בלבד.
בשנת 1978 מונה למנכ"ל רפא"ל. בתקופת כהונתו הונחה אבן הפינה להקמת מכון לשם - מתקן נוסף של רפאל בגליל.
בשנת 1982 הושאל למשרד הביטחון, לשם הקמת מפא"ת, ולאחר שיזם את חיבור המחקר והפיתוח עם ניהול התשתיות במשרד הביטחון, כיהן כראש מפא"ת הראשון בשנים 1982–1985. במסגרת תפקידו זה, נוה גם היה חבר במטכ"ל.
בשנים 1985–1987, בעודו בשבתון מרפא"ל, כיהן כמנכ"ל סאיטקס. בתקופה זו הוביל תוכנית רה-ארגון והתייעלות בחברה, תוך פיתוח יכולות בתחום המזל"טים, שלימים היוו את הבסיס לחברת "חץ הכסף".
בשנת 1988 פרש מרפאל, והקים עם שותפים חברת ייעוץ בשם "בינה" שהייתה פעילה כעשור בעולמות הייעוץ הביטחוני. שימש גם כיועץ בחברת Wales העוסקת בייעוץ אסטרטגי ביטחוני לגופים בינלאומיים.
נוה שימש כדירקטור בממגורות דגון ויו"ר הדירקטוריון במפעלים הקיבוציים כבירן וכפר סאלד. הוא נמנה גם עם חבר הנאמנים של הטכניון במשך כעשרים שנה. בין השנים 1986–1995 שימש כחבר מועצת המנהלים של קרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי, שמטרתה לעודד שיתוף פעולה מחקרי בין האוניברסיטאות במדינות.
פרסים
פרס ביטחון ישראל בשנת 1971.
ספריו
נוה חתום גם על עשרות פרסומים מקצועיים נוספים בתחומי האווירונאוטיקה והניהול.
מבצע חתונה
אף על פי שהניסיון נכשל, היה זה מאורע משמעותי בתולדות העלייה מברית המועצות, המשפט משך תשומת לב בינלאומית לנושא הפרת זכויות האדם בברית המועצות, ופתח את השערים לגל העלייה של שנות ה-70.
רקע
לאחר ניצחונה של ישראל במלחמת ששת הימים, ניתקה ברית המועצות את יחסיה הדיפלומטיים עמה. הקולות האנטי-ציוניים בכלי התקשורת הסובייטיים התגברו וכך גם האפליה נגד היהודים.
הגל החדש של אנטישמיות ממלכתית מצד אחד, ותחושת הגאווה על ניצחונה המזהיר של המדינה היהודית על צבאות ערב שחומשו במיטב הנשק הסובייטי מצד שני, הציתו רגשות ציוניים בקרב יהדות ברית המועצות.
תכנון
הוגה רעיון חטיפת המטוס היה מארק דימשיץ: יהודי, טייס ואיש צבא לשעבר שהחליט שמקומו בישראל וידע שאין כל סיכוי שיתירו לו לצאת. בחיפושיו אחר שותפים פגש מארק את הלל בוטמן מפעילי הקבוצה הציונית בלנינגראד ושיתף אותו ברעיון. הרעיון הפך לתוכנית שמטרתה העיקרית לחשוף לעולם את מצוקת יהודי ברית המועצות הרוצים לעלות לישראל אך מוחזקים מאחורי מסך הברזל, אם תצליח התוכנית יקיימו מסיבת עיתונאים בשוודיה ואם תכשל עצם הניסיון יהיה הוכחה לנואשותם. על פי התוכנית כל נוסעי המטוס יהיו יהודים ציונים שרוצים להגר לישראל. סיפור הכיסוי היה טיסה לחתונה משפחתית גדולה (ומכך נולד גם שם המבצע). הוחלט להשתלט על הטייסים ללא סיוע כלי נשק, כדי להבטיח שלא יהיו קורבנות ואם יסרבו לשתף פעולה ולטוס לשוודיה מארק דימשיץ יטיס את המטוס.
בתחילה תמך ועד הקבוצה הציונית בלנינגראד בתוכנית והקצה מהקופה המשותפת כסף לטיסת מבחן בקו הנבחר. אך מאוחר יותר, ככל שהתקרב המועד שנקבע נוצר ויכוח בין המצדדים במבצע הנואש לבין המאמינים שהוא יביא לחורבן התנועה הציונית ברוסיה ולא יקדם את המאבק לעליה חופשית. כפשרה בין התומכים למתנגדים הוחלט להעביר שאילתה לממשלת ישראל. השאילתה הועברה באמצעות תייר יהודי מנורווגיה בשם רמי, אותו פגשו חברי הקבוצה באקראי לקראת ערב פסח בבית הכנסת של לנינגראד. מהות השאילתה מהי חוות דעתה של ממשלת ישראל ביחס לתוכנית חטיפת המטוס. המסר הועבר לשגרירת ישראל באוסלו משם לנחמיה לבנון ראש נתיב שדן בתוכנית עם ראש הממשלה גולדה מאיר תשובת ממשלת ישראל הייתה שלילית, וכפי שהגיעה טלפונית לחברי הוועד הלנינגראדי "הפרופסור, שהוא סמכות רפואית גבוהה איננו יכול להמליץ על השימוש בתרופה".
המבצע
דרך התא הלנינגרדי נוצר קשר בין מארק דימשיץ לתא הציוני בריגה: סילווה זלמנסון, בעלה פעיל החופש אדוארד קוזניצוב שכבר הספיק לרצות 7 שנים בעוון תעמולה אנטי-סובייטית, אחיה של סילווה - וולף זלמנסון וישראל זלמנסון, חברם יוסף מנדלביץ', אריה חנוך גיסו של מנדלביץ' ואשתו מרי, טוליה אלטמן, בוריס פנסון, מנדל בודניה, כמו גם שני אסירים פוליטיים לשעבר אותם הכיר קוזניצוב מתקופת המאסר אליק מורז'נקו ויורה פיודורוב (שניהם לא יהודים) וכן משפחתו של דימשיץ - אלה אשתו ושתי בנותיו, יוליה בת ה-15, וליזה בת ה-19.
שבוע לפני תאריך היעד ערכו דימשיץ, קוזניצוב ופיודורוב טיסת ניסיון בקו המיועד. קוזניצוב ופיודורוב הבחינו שחלק מנוסעי המטוס הם אנשי הק.ג.ב, אך הקבוצה לא הייתה מוכנה לסגת, גם אם לא יצליחו האמינו בערכו ההסברתי של המבצע. הם רכשו את כל הכרטיסים לטיסה מקומית בקו לנינגרד-פריאוזרסק במטוס קטן בן 12 מושבים מדגם אנטונוב An-2.
השכם בבוקר ב-15 ביוני 1970 הגיעו 12 מחברי הקבוצה לשדה התעופה "סמולנויה" ליד לנינגרד. הם הבחינו שעוקבים אחריהם אך החליטו "ללכת לתוך עניבת החנק ולא לאחור" והם נעצרו על המסלול כמה צעדים לפני העלייה למטוס. ארבעת המשתתפים האחרים שחיכו בפריוזורסק שיעלו אותם לאחר "פריקת צוות המטוס" נעצרו בלילה כמה שעות לפני כן. כתב האישום הוגש, וערב קודם החלו המעצרים של פעילים ציוניים ברחבי ברית המועצות. הק.ג.ב ידע על התוכנית כבר מספר חודשים.
המשפט והשחרור
משפט לנינגראד הראשון, בו נשפטו 11 מבין משתתפי מבצע חתונה החל ב-15 בדצמבר 1970 בלנינגרד. חברי הקבוצה הואשמו בבגידה במולדת, אישום שדינו מוות. וולף זלמנסון שהיה איש צבא נשפט בפני בית משפט (טריבונל) צבאי בלנינגרד שהתקיים בימים 4–6 בינואר 1971 ונידון ל-10 שנות מאסר, מרי חנוך שהייתה בחודש השמיני להריונה שוחררה לאחר 5 חודשי מעצר, גם אשתו ובנותיו של מארק דימשיץ שוחררו. מארק דימשיץ ואדוארד קוזניצוב נידונו למוות, יוסף מנדלביץ' ויורי פדורוב נידונו ל-15 שנה גם כן. אלכסיי מורז'נקו ל-14 שנים, סילווה זלמנסון ל-10 שנים, אריה חנוך ל-13 שנים, אנטולי אלטמן ל-12 שנים, בוריס פנסון ל-10 שנים, ישראל זלמנסון נידון ל-8 שנים ומנדל בודניה נידון ל-4 שנות מאסר.
בתגובה לגזרי הדין, אמרה ראש הממשלה גולדה מאיר, בנאום ששודר ברדיו:.
המשפט וגזרי הדין האכזריים בו עוררו סערה בינלאומית. הלחץ הבינלאומי על הקרמלין הביא להמתקת גזרי הדין ופתח את מסך הברזל לכ-300,000 אזרחי ברית המועצות בשנות ה-70, מתוכם245,951 יהודים - מביניהם עלו לישראל 163,000 יהודים. זאת לעומת שנות ה-60 בהם רק כ-3,000 יהודים קיבלו אישורי יציאה.
שחרור חברי הקבוצה
ב-1973 השתחרר מנדל בודנייה, שנה לפני ריצוי עונשו המלא.
ב-1974 הוחלפה בברלין סילווה זלמנסון (יחד עם יהודי בולגרי שנידון למוות בבולגריה באשמת ריגול לטובת ישראל) במרגל הסובייטי שנלכד בישראל, יורי לינוב, ועלתה לישראל.
ב-1978 השתחרר ישראל זלמנסון לאחר ריצוי עונשו המלא.
ב-20 במאי 1978 נעצרו שלושה סוכני מודיעין סובייטיים בניו ג'רזי בעודם אוספים דו"ח של סוכן ממקום מסתור. אחד מהם היה ולדימיר זינקין, נספח סובייטי באו"ם, שהייתה לו חסינות דיפלומטית ולכן שוחרר. השניים האחרים, רודולף צ'רנאייב וולאדיק אנגר, נשפטו ל-50 שנות מאסר ולאחר משא ומתן ארוך הוחלפו ב-27 באפריל 1979 בחמישה אסירים פוליטיים, ביניהם שני מנהיגי הפרשה: אדוארד קוזניצוב ומארק דימשיץ. שלושת האסירים הנוספים שהוחלפו היו אלכסנדר גינזבורג, ולנטין מורוז וגאורגי וינס. במסגרת ההחלפה שוחררו עוד חמישה אנשים, מתוכם ארבעה שנעצרו בחטיפת המטוס: אריה חנוך, אנטולי אלטמן, בוריס פנסון, וזאב זלמנסון (בנוסף שוחרר גם הילל בוטמן שנידון במשפט לנינגרד השני). הם שוחררו שבוע לפני ההחלפה ויצאו מברית המועצות לישראל ביום ההחלפה.
קוזניצוב עלה לישראל, וניהל את מחלקת החדשות של רדיו אירופה החופשית (1983-1990). לאחר מכן הוא היה העורך הראשי של וסטי.
מנדלביץ', פדורוב ומורז'נקו
בפברואר 1981 שוחרר מנדלביץ' ועלה גם הוא לישראל. הוא פעל נמרצות לשחרור שני הלא יהודים בקבוצה, פדורוב ומורז'נקו. מורז'נקו שוחרר ב-15 ביוני 1984 ונאסר מיד שוב על הפרת השחרור על תנאי. פדורוב שוחרר ביוני 1985 והוגבל בהתיישבות לפי "חוק 101 הקילומטר". לא ניתנה לו ויזת-יציאה עד 1988, אז היגר לארצות הברית. הוא ייסד את "קרן הכרת התודה" ב-1998 להנצחת הדיסידנטים הרוסים ש"נלחמו בכוח הסובייטי והקריבו את החופש ואת חייהם למען הדמוקרטיה".
רחוב נגלינאיה
רחוב נגלינאיה (ברוסית: Неглинная улица) הוא רחוב במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה ברובע משצ'אנסקי וטברסקוי. הרחוב נקרא על שם נהר נגלינאיה.
משחק מרבה-הרגליים
משחק מרבה הרגליים הוא משחק בצורה רחבה בו משחקים שני שחקנים שבוחרים, כל אחד בתורו, האם לפרוש עם הרווח שנצבר או להעביר את ההחלטה לשחקן השני. התשלומים במשחק מוגדרים באופן כזה (כללי המשחק מפורטים בהמשך), שבכל שלב, כל שחקן ירוויח מעט יותר אם יפרוש מן המשחק מאשר אם ימשיך בו. מאידך, אם יש לשני השחקנים סיבה להניח שגם השחקן השני ימשיך לשחק ולא יפרוש - הרווח של שניהם יגדל בטווח הארוך. ניתוח של נקודות שיווי המשקל במשחק בעזרת אינדוקציה לאחור מעלה כי האסטרטגיה הטובה ביותר עבור השחקן שפותח במשחק היא לפרוש בסיבוב הראשון. במידה והמשחק ממשיך האסטרטגיה זהה - בכל שלב עדיף לשחקן שזהו תורו לפרוש.
משחק זה מהווה דוגמה אופיינית לרעיון של שיווי משקל תת-משחקי משוכלל שפותח בשנות ה-60 על ידי ריינהרד זלטן. המשחק הוצג לראשונה על ידי רוברט רוזנטל ב-1981.
על אף התוצאות של ניתוח שיווי המשקל במשחק, תוצאות אמפיריות מראות כי ברוב המקרים אנשים אינם נוטים לפעול על פי האסטרטגיה שתוארה לעיל ומבכרים להמשיך ולשחק ולזכות בסכום גדול יותר. תוצאות אלו משמשות לעיתים קרובות כחיזוק לטענה שהתוצאות של תורת המשחקים כושלות בניסיון לתאר סיטואציות מציאותיות.
תהילים ק"ג
תהילים ק"ג הוא המזמור ה-103 בספר תהילים ומיוחס לדוד המלך. המזמור הוא אחד מארבעה עשר מזמורים הפותחים במילה 'לדָוִד' . קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כסגולה לאישה עקרה.
תוכן המזמור
מזמור ק"ג מורכב מעשרים ושניים פסוקים ומחולק לארבעה חלקים:
א'-ה'
המזמור נפתח בקריאה של המשורר לעצמו לברך את אלוהים "לְדָוִד בָּרֲכִי נַפְשִׁי אֶת ה' וְכָל קְרָבַי אֶת שֵׁם קָדְשׁוֹ" (א') ומסביר כי עליו לברך את אלוהים מכיוון שהוא עשה גומל לו חסד ורחמים, וסולח לו על חטאיו: "הַסֹּלֵחַ לְכָל עֲו‍ֹנֵכִי הָרֹפֵא לְכָל תַּחֲלֻאָיְכִי. הַגּוֹאֵל מִשַּׁחַת חַיָּיְכִי הַמְעַטְּרֵכִי חֶסֶד וְרַחֲמִים" (ג'-ד').
ו'-י"ד
בחלקו השני של המזמור מתאר המשורר את החסדים הלאומיים שעשה אלוהים לעם ישראל: "יוֹדִיעַ דְּרָכָיו לְמֹשֶׁה לִבְנֵי יִשְׂרָאֵל עֲלִילוֹתָיו" (ז'), "לֹא כַחֲטָאֵינוּ עָשָׂה לָנוּ וְלֹא כַעֲו‍ֹנֹתֵינוּ גָּמַל עָלֵינוּ" (י'). המשורר מוסיף ומתאר את יחסו האבאי והרחום של אלוהים: "כְּרַחֵם אָב עַל בָּנִים רִחַם ה' עַל יְרֵאָיו" (י"ג).
ט"ו-י"ט
לאחר שפירט כמה מחסדי אלוהים לעמו, המשורר מדגיש את נצחיותו המוחלטת של אלוהים מול הזמניות של בני האנוש: "אֱנוֹשׁ כֶּחָצִיר יָמָיו כְּצִיץ הַשָּׂדֶה כֵּן יָצִיץ" (ט"ו), "וְחֶסֶד ה' מֵעוֹלָם וְעַד עוֹלָם" (י"ז).
כ'-כ"ב
המזמור נחתם בקריאת המשורר לכל היצורים שביקום לברך את אלוהים, כולל מלאכי האלוהים: "בָּרֲכוּ ה' מַלְאָכָיו גִּבֹּרֵי כֹחַ עֹשֵׂי דְבָרוֹ לִשְׁמֹעַ בְּקוֹל דְּבָרוֹ" (כ') וחותם כמו בפתיחת המזמור במילים: "בָּרֲכִי נַפְשִׁי אֶת ה'" (כ"ב).
בתפילה היהודית
במסכת סופרים ובמקורות נוספים מופיע מזמור זה כשיר של יום ליום הכיפורים, בשל לשונות הכפרה והרחמים המופיעים בו (לצד תהילים ק"ל). ככל הנראה, כך נהגו בעבר במרבית הקהילות בנוסח ארץ ישראל.
מרדף ברשת
מרדף ברשת (באנגלית: Cyberchase) היא סדרת אנימציה קנדית-אמריקאית לילדים. הסדרה עלתה לשידור בקנדה ב-21 בינואר 2002, ובישראל בשנת 2003 בערוץ לוגי. לסדרה יש 14 עונות ו-140 פרקים באורך 24 דקות, בישראל שודרו רק 8 העונות הראשונות של הסדרה.
עלילה
הסדרה מספרת על שלושה ילדים מכדור הארץ: מאט, אינז וג'קי, אשר נלחמים בהאקר כדי להציל את "מרחב הרשת" ואת לוח אם.
If I Could Do It All Over Again, I'd Do It All Over You
If I Could Do It All Over Again, I'd Do It All Over You הוא האלבום של להקת הסצנת קנטרברי, קראוון. לפי דברי האתר Allmusic "If I Could Do It All Over Again, I'd Do It All Over You מכיל מהלכים משמעותיים על פני האלבום הראשון". זהו האלבום השני של הלהקה, ומכר מספר לא רע לפני האלבום הידוע In the Land of Grey and Pink. האלבום היווה אבן דרך, ששילב בין הומור וצליל פרוגרסיבי, לבין מוזיקה קלאסית וג'אז. האלבום יצא על ידי חברת התקליטים דקה רקורדס כמו ששיר הנושא יצא על סינגל.
ההקלטה הזו הפכה לצליל הידוע של קרוואן ביותר שנשמע ברוב ההוצאות של 1975. "For Richard" (מחרוזת שמשכה 14:21) הפך למרכיב עיקרי במופעי קרוואן ובדרך כלל נשמע כקרוב יותר. גרסה תזמורתית מלאה נמצאת באלבום ההופעה עם תזמורת, Caravan and the New Symphonia.
שם האלבום ושיר הנושא בא מדבריו של הקומיקאי ספייק מיליגאן.
האלבום יצא מחדש על גבי תקליטור בגרסה מחודשת ומשופרת אשר שיפרה את איכות השמיעה (רימסטר) יחד עם זאת, נוספו גם להוצאה זו רצועות בונוס
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי דויד סינקלייר, ריצ'רד סינקלייר, פאי הסטינגס וריצ'רד קוהלן
ביצוע
משתתפים נוספים
יחסי אוסטריה–תימן
יחסי אוסטריה–תימן הם יחסי החוץ בין אוסטריה לתימן.
היסטוריה
הקשר הראשון בין תימן לאוסטריה מתוארך ל כאשר המזרחן האוסטרי זיגפריד לאגנר ביקר בתימן לצורך איסוף כתבי יד תימניים. האימפריה האוסטרית פתחה קונסוליה בעיר עדן בשנת 1871. המאות ה-18 וה-19 גם היו עדים לשימוש של תימן במטבעות הכסף האוסטריים בתקופת שלטונה של הקיסרית מריה תרזה, טאלר. בתימן שימש גם מטבע זה לקישוט הפגיון או הג'מביה המשמש כקישוט לגברים בתימן.
בשנת 1914 נפתחה קונסוליה שנייה בעיר אל-חודיידה. כינון היחסים הדיפלומטיים החל משנת 1975, כאשר שתי המדינות החלו ביחסים דיפלומטיים ברמה של שגרירים שאינם תושבים. בשנת 1990 נפתחה שגרירות תימן באוסטריה.
מאז שנת 1990 אוסטריה מחזקת את השותפות לפיתוח ושיתוף פעולה בתחומי המסחר, התיירות והרפואה. למשל, OMV פועלת כיום בתימן, בנפת שבווה, והיא בין החברות האירופיות הפעילות הבודדות בתימן עד היום המשקפת את עומק היחסים בין תימן-אוסטריה.
שיתוף פעולה
בשנת 2001 נוסחה טיוטת מזכר הבנות בין הפדרציה של לשכות המסחר והתעשייה התימניות לבין לשכת המסחר והתעשייה האוסטרית כדי לחזק את שיתוף הפעולה בתחומים המסחריים. בשנת 2003 אשרור ההסכם להגנה ולעידוד השקעות בין שתי המדינות. בשנת 2006 עיריית וינה תרמה משאית כיבוי אש לצנעא.
בשנת 2007 תימן קיבלה משלוחי תרופות שנתרמו מאוסטריה וקיבלו צוותים רפואיים אוסטריים ואושר הסכם הלוואה לקרן החברתית לפיתוח. בשנת 2008 נוסחה טיוטת הסכם בריאות בין תימן לאוסטריה.
בשנת 2016 אוסטריה סיפקה 500,000 אירו כסיוע הומניטרי לתימן. בשנת 2017 אוסטריה סיפקה 2 מיליון אירו כסיוע הומניטרי לתימן. בשנת 2018 אוסטריה סיפקה 2 מיליון אירו כסיוע הומניטרי לתימן. בשנת 2019 אוסטריה סיפקה 3 מיליון אירו כסיוע הומניטרי לתימן. אוסטריה סיפקה לאחרונה 3 מיליון אירו כסיוע הומניטרי לתימן במהלך שנת 2020.
אלכסנדר בזבורודקו
קנצלר האימפריה הרוסית והאדריכל הראשי של יחסי החוץ של האימפריה הרוסית אחרי מות ניקיטה פנין. מזכירה האישי ואיש אמונה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
גוטקס
גוטקס היא חברה ישראלית העוסקת בייצור בגדי ים.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1949 על ידי לאה וארמין גוטליב וזכתה להצלחה בישראל והחל משנות ה-70 גם בעולם. גוטקס השתמשה מאז היווסדה בחומרים חדשניים דוגמת הספנדקס וממשיכה גם היום לפתח חומרים סינתטיים חדישים. דוגמנית הבית הראשונה של החברה הייתה תמי בן עמי.
במרץ 2013, נפתחה תערוכה "הגברת עם החרציות" במוזיאון העיצוב חולון, המספרת את תולדות התפתחות המותג, ואת סיפורה של הגברת לאה גוטליב. את התערוכה ההיסטורית אצרה אילה רז, היסטוריונית וחוקרת אופנה בישראל. התערוכה הציגה 10 נושאים מיצירותיה של לאה גוטליב בשנים 1998- 2008 והיא משקפת את מקורות ההשראה הדומיננטיים שלה.
כחברת מותגים
חברת אפריקה ישראל להשקעות רכשה את חברת גוטקס בשנת 1997, ומאז הרחיבה החברה את פעילותה למדינות נוספות. ב-2009 נמכר חלקה של אפריקה ישראל לשותפה להשקעה, ג'ואי שוובל. הכנסות הקבוצה (הכוללת את הרשתות זארה, פול אנד בר, מאסימו דיוטי וכריסטינה) מוערכות בכ-1.2 מיליארד ש"ח בשנת 2008.
חברת גוטקס אופנה בע"מ היבואנית של זארה מייבאת לישראל גם את המותגים הנוספים של קבוצת "אינדיטקס" העולמית בהם זארה הום, פול אנד בר, ברשקה, מאסימו דוטי (Massimo Dutti), לפטיז (Lefties), וסטראדיבריוס (Stradivarius).
מגאט איסקנדר שאה, סולטאן מלאקה
הסולטן מֵגָאט אִיסְקֵנְדָר שָאָה אִיבְּן אֵל-מָרְהוּם רָגָ'א פָרָמֵסְוּוארָה (נפטר ב-1424) היה הסולטאן השני של סולטנות מלאקה ובנו של פרמסווארה, מייסד הסולטנות. דבר קיומו של מגאט איסקנדר שאה היה נתון למחלוקת לאורך השנים. היו שטענו כי הוא למעשה פרמסווארה לאחר שהמיר את דתו והתאסלם, ואילו אחרים טוענים כי הוא בהכרח אדם אחר והשליט השני של מלאקה.
לפי מקורות היסטוריים, היו לו יחסים טובים עם שושלת מינג והאימפריה הסינית, וכן נהג לשלם מיסים לסין באופן קבוע. במקורות פורטוגזיים נכתב כי הוא דחף להעברת הסוחרים מסינגפור למלאקה.
ביוגרפיה
על פי ההיסטוריה של מינג "הנסיך מוגאסקנדרשאה שילם מס לסין ב-1414. אחרי שעודכן שאביו של הנסיך מת, הקיסר נתן לו מטבעות זהב והעניק לו את תואר היורש. אחרי כן איסקנדר שאה החל לשלם מיסים קבועים לקיסר".
דתו
לפי חלק מההערכות, ייתכן שהתאסלמותו של מגאט איסקנדר שאה הקלה עליו לקשור קשרים עם ג'וגראט ובנגל.
לוקס פוס
לוקס פוס (בגרמנית: Lukas Foss; נולד כלוקס פוקס, 15 באוגוסט 1922 ברלין, גרמניה – 1 בפברואר 2009 ניו יורק) היה מלחין ומנצח יהודי אמריקאי ממוצא גרמני.
קורות חיים
למד אצל יוליוס גולדשטיין.
בשנת 1933 עבר לפריז, שם למד פסנתר אצל לאזאר לוי, חליל צד אצל לואי מואיז, קומפוזיציה אצל נואל גאלון ותזמור אצל פליקס וולפס.
בשנת 1937 עבר לארצות הברית ולמד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, אצל סרגיי קוסביצקי במרכז המוזיקה ברקשייר (כיום טנגלווד) בעונות הקיץ משנת 1939 עד 1943 וכן, כסטודנט מיוחד, קומפוזיציה אצל פאול הינדמית באוניברסיטת ייל מ-1939 עד 1940.
פוס התמנה לפרופסור למוזיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1953, במקום ארנולד שנברג. בתקופת עבודתו שם ייסד את הרכב האלתור הקאמרי. הוא הקים את המרכז לאמנויות היצירה והביצוע בשנת 1963 כשעבד באוניברסיטת באפלו. הוא מכהן כפרופסור למוזיקה, תאוריה וקומפוזיציה באוניברסיטת בוסטון מאז 1991.
יצירותיו כוללות "וריאציות בארוק", "מחזור זמן" (1960), "שלוש עשרה דרכים להביט בשחרור" (1978), Echoi משנת 1963, "קונצרט רנסאנס" (1990). יצירותיו המוקדמות נכתבו בסגנון נאו-קלאסי, כשהחל להשתמש באלתור מבוקר ובנהלים מקריים בטכניקת שנים עשר הטונים וסריאליות, בעוד שיצירותיו המאוחרות הן רב-סגנוניות.
הוא נמנה עם אסכולת בוסטון, יחד עם ארתור ברגר, אירווין פיין, אלכסי הייף, הרולד שפירא וקלאודיו שפיס.
בין תלמידיו אורית וולף ושולמית רן.
ביל ריד
ביל ריד, באנגלית: Bill Reid (12 בינואר 1920 - 13 במרץ 1998) היה אמן קנדי ילידי שעבודותיו כוללות תכשיטים, פיסול, וציור. ריד, שהפיק למעלה מאלף יצירות מקוריות במהלך חמישים שנות הקריירה שלו, נחשב לאחד האמנים המשמעותיים ביותר בחוף הצפון-מערבי של קנדה. כמה מיצירותיו העיקריות הוצגו בשטר הקנדי של 20$ (2004–2012).
ביוגרפיה
בשנות העשרים המוקדמות לחייו, הוא ביקר בבית אבותיו, סקידגייט, בפעם הראשונה מאז שהיה תינוק. הוא רצה להתחבר לקרוביו ולקבל את זהותו הילידית. הוא העיר מאוחר יותר כי "בפניו אל אבותיו, בהשבת מורשתו לעצמו, הוא... חיפש זהות שלא מצא בחברה המערבית המודרנית". בסקידגייט בילה ריד עם סבו מצד אמו, צ'ארלס גלדסטון, צורף כסף מסורתי של שבט היידה. גלדסטון לימד לראשונה את ריד על אמנות היידה, ודרכו ירש ביל את הכלים שלו מדודו-רבא-רבא צ'ארלס אדנשו, אמן בעל שם שמת בשנה שבה ריד נולד.
ב-1944 נשא ריד לאישה את אשתו הראשונה, מייבל ואן בויין. בשנת 1948 עברו בני הזוג לטורונטו, שם ריד פיתח את העניין הרב שלו באמנות שבט היידה בזמן שעבד כקריין ברדיו CBC ולמד לייצור תכשיטים במכון הטכנולוגי של ריירסון. בזמנו הפנוי, הוא ערך טיולים קבועים למוזיאון המלכותי של אונטריו והתפעל ממוט היידה המגולף שהותקן בחדר המדרגות הראשי, שמקורו בכפר סבתו ט'אנו. עם סיום לימודיו, ריד הכין את התכשיט הראשון שלו בהשראת אמנות אנשי היידה, צמיד הדומה לאלו שראה אצל דודתו מצד אמו כשהיה ילד. ב-1951 חזר ריד לוונקובר, שם הקים בסופו של דבר סטודיו באי גרנוויל. הוא התעניין מאוד ביצירותיו של אדנשו, ופעל להבנת הסמליות של יצירתו, שחלק גדול ממנה אבד יחד עם מסורות שבטיות רבות. במהלך תקופה זו ריד עבד גם על הצלת חפצים, כולל עמודי טוטם רבים מגולפים בצורה מורכבת, אשר נעזבו אז באתרי כפר נטושים. הוא סייע בשחזור חלקי של כפר היידה במוזיאון האנתרופולוגיה של אוניברסיטת קולומביה הבריטית (MOA). ב-1986, עבודתו של ריד הוצגה בתערוכה ב-MOA, "Beyond the Essential Form" שאצר ויליאם מק'קלנן.
ריד עבד בצורות המסורתיות ובמדיה המודרנית (בדרך כלל זהב, כסף וארגיליט), והחל בייצור תכשיטים. הוא יצר בהדרגה פסלים גדולים יותר מברונזה, ארז אדום וברוש נוטקה. הם בדרך כלל מציגים דמויות, חיות וסצינות מהמיתולוגיה של היידה. הוא התכוון לבטא את המסורות החזותיות של אבותיו בצורה עכשווית.
יצירות ופרסים מרכזיים
העבודות הפופולריות ביותר של ריד הן שלושה פסלי ברונזה גדולים. שניים מתארים קאנו מלא בדמויות של בני אדם ובעלי חיים: אחד שחור, הרוח של היידה גוואיי, נמצא בשגרירות קנדה, וושינגטון הבירה, בארצות הברית; וירוק אחד, The Jade Canoe, נמצא בנמל התעופה הבינלאומי של ונקובר, בקולומביה הבריטית. הפסל השלישי, העולם התת-ימי, מותקן באקווריום ונקובר. יציקות גבס של פסלים אלה מוחזקות על ידי המוזיאון הקנדי להיסטוריה בגטינו, קנדה.
ציורו משנת 1965 אבעבועות שחורות מוצג במוזיאון הקנדי להיסטוריה. גילוף העורב והגברים הראשונים של ריד המבוסס על אגדת היידה נחשף במוזיאון האנתרופולוגיה של אוניברסיטת קולומביה הבריטית (MOA) באפריל 1986.
מורשת והצטיינות
ריד זכה בפרסי הצטיינות רבים בחייו, כולל תוארי כבוד מהאוניברסיטאות שונות: אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת ויקטוריה, אוניברסיטת מערב אונטריו, אוניברסיטת יורק ואוניברסיטת טרנט. הוא קיבל את פרס ההישג הלאומי של האבוריג'ינים, פרסי Inspire, עבור מפעל חיים בשנת 1994, ומונה לחבר במסדר קולומביה הבריטית וקצין במסדר האמנויות והאותיות של צרפת. הוא מונה לחבר באקדמיה המלכותית הקנדית לאמנויות.
שניים מהפסלים שלו, מופיעים באופן בולט בשטר ה-20 דולר בגיליון "מסע קנדי" החדש של בנק קנדה (2004), יחד עם ציטוט של הסופרת גבריאל רוי.
ריד נפטר ב-13 במרץ 1998 ממחלת פרקינסון בוונקובר. האפר שלו פוזר באזור באי בחוף המערבי של קנדה שם היה הכפר של אימו.
הגלקסיה הננסית אריה IV
מאפיינים
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-9.2 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-1,340 שנות אור. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-5 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-19,000 מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת ברובה מחומר אפל שטיבו אינו ידוע. עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 8,000 מעוצמת ההארה של השמש. המתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כ-3 אלפיות בלבד מזאת של השמש, והיא אחת מהגלקסיות עם המתכתיות הנמוכה ביותר שמוכרות. עובדה זו מראה שכוכבי הגלקסיה הם ברובם הגדול זקנים מאוד וגילם הוא כ-14 מיליארד שנים, אך למרות זה כ-2% מכוכבי הגלקסיה הם כוכבים צעירים יחסית עם גיל של כ-2 מיליארד שנים.
אורז בסמטי
אורז בסמטי הוא סוג של אורז ארומטי בעל גרגירים ארוכים ודקים, עם ניחוח מיוחד וטעם עדין, אשר גדל בעיקר באזור תת-היבשת ההודית, ובמיוחד באזורים הצפוניים של הודו ופקיסטן. נכון לשנת 2019 הודו הייתה היצרנית והיצואנית הגדולה ביותר של אורז בסמטי, כאשר היוותה בסביבות 65% מהסחר הבינלאומי באורז בסמטי. פקיסטן היא היצרנית והיצואנית השנייה בגודלה בעולם לאורז בסמטי, והיא אחראית ל-35% הנותרים. מדינות רבות משתמשות בגידולי אורז בסמטי הגדלים באופן מקומי, אך המונח בסמטי בלעדי מבחינה גאוגרפית למחוזות מסוימים של הודו ופקיסטן.
אורז בסמטי אחד מזני האורז הנצרכים ביותר בעולם והוא מהווה פריט מזון בסיס חיוני במשקי בית רבים בעולם. אורז בסמטי נפוץ במגוון רחב של מנות, כמו תבשיל ביריאני מסורתי, אוכל מוקפץ וסלטים שונים. אורז בסמטי נחשב כאחד מזני האורז האיכותיים ביותר.
השם "בסמטי" מגיע מהמילה בסנסקריט "Vasmati", שפירושה ריחני. הארומה של האורז בסמטי נובעת מתרכובת ספציפית המכונה "", אשר נמצאת גם במזונות ארומטיים אחרים כמו פופקורן ולחם.
הטעם הייחודי של אורז בסמטי מיוחס בין היתר לתכולת העמילוז הגבוהה שבו.
לפי הסוכנות הממשלתית ההודית APEDA, זן אורז זכאי להיקרא בסמטי, אם אורכו הטחון הממוצע הוא לפחות 6.61 מילימטרים (0.260 אינץ') ורוחבו הוא עד 2 מילימטרים (0.079 אינץ').
אטימולוגיה
על פי המילון האנגלי של אוקספורד, המילה "בסמטי" נובעת מהמילה ההינדית बासमती, bāsmatī, שפירושה המילולי "ריחני", מ-बास (bās, 'ניחוח') והסיומת मती (matī).
היסטוריה
מאמינים שאורז בסמטי תורבת בתת-היבשת ההודית במשך מאות שנים. האזכור המוקדם ביותר של אורז בסמטי הוא באפוס Heer Ranjha שחיבר המשורר הפנג'אבי וריס שאה בשנת 1766.
ייצור וטיפוח
הודו אחראית לרוב ייצור האורז הבסמטי בעולם. חלק קטן ממנו גדל באופן אורגני. ארגונים כמו Kheti Virasat Mission מנסים להגדיל את כמות האורז הבסמטי האורגני שמגדלים בפנג'אב שבהודו.
בהודו
האזורים בעלי כינוי מקור לייצור אורז בסמטי בהודו נמצאים במדינות פנג'אב, הריאנה, הימאצ'ל פרדש, דלהי, אוטראקהאנד, מערב אוטר פרדש וג'אמו וקשמיר. תפוקת הבסמטי הכוללת של הודו בין יולי 2011 עד יוני 2012 הייתה חמישה מיליון טונות. מאפריל 2018 עד מרץ 2019 ייצאה הודו 4.4 מיליון טונות של אורז בסמטי. בשנים 2015–2016 היו ערב הסעודית, איראן ואיחוד האמירויות הערביות שלושת היעדים הגדולים ביותר לייצוא האורז הבסמטי של הודו, והיצוא לשלוש המדינות הללו היווה יותר ממחצית מכלל יצוא הבסמטי של הודו. בשנים 2015–2016 יצא אורז בסמטי בשווי 3.4 מיליארד דולר אמריקאי מהודו.
בפקיסטן
לפי ארגון המזון והחקלאות, אזור הבסמטי המקורי של פקיסטן נמצא בין הנהרות ראווי וצ'נאב. כמעט כל גידול האורז הבסמטי מתרחש במחוז פנג'אב, בו הייצור הכולל היה בשנת 2010. בשנת הכספים 2020 עמד יצוא הבסמטי של פקיסטן על 890,207 טון בשווי של 790 מיליון דולר. בייצוא הבסמטי הכולל, אירופה מחזיקה בנתח של 40% ואילו השאר מיוצאים למדינות המפרץ הפרסי, אוסטרליה וארצות הברית.
באינדונזיה
אינדונזיה ייצרה גרסה מקומית משלה של בסמטי במערב ג'אווה ובמרכז קאלימנטן, עם כושר ייצור המוערך לעד 8.2 טונה לדונם. זרעי בסמטי הובאו לראשונה מפקיסטן ב-2007, אך לא ניתן היה לגדל את הזרעים עקב אי התאמה של הקרקע. משרד החקלאות הצליח לייצר הכלאה בין בסמטי לאורז מקומי בשנת 2017.
בנפאל
אורז בסמטי מיוצר בעיקר באזור טראי בנפאל ובחלקים מסוימים של עמק קטמנדו. זנים נפאליים ייחודיים של אורז בסמטי נאסרו לייצוא לאזורים אחרים בעולם.
בסרי לנקה
כמויות קטנות של אורז בסמטי, במיוחד אורז בסמטי אדום, מעובדות באזורים הלחים והטרופיים של סרי לנקה.
ארומה וטעם
לאורז בסמטי יש טעם טיפוסי הנגרם על ידי תרכובת הארומה 2-אצטיל-1-פירולין. גרגירי בסמטי מכילים כ-0.09 חלקים למיליון של תרכובת כימית ארומטית זו באופן טבעי, רמה שהיא פי 12 בערך מזני אורז אחרים, מה שמעניק לבסמטי את הניחוח והטעם המיוחדים שלו. ארומה טבעית זו מצויה גם בגבינות, פירות ודגנים אחרים. זהו חומר טעם מאושר בארצות הברית ובאירופה, והוא משמש במאפים לארומה.
במהלך בישול האורז הבסמטי יורדת רמת ה-2-אצטיל-1-פירולין. השריית האורז במשך 30 דקות לפני הבישול מאפשרת קיצור של 20% מזמן הבישול ושומרת יותר מה-2-אצטיל-1-פירולין.
מדד גליקמי
לפי איגוד הסוכרת הקנדי, לאורז בסמטי יש מדד גליקמי בינוני (בין 56 ל-69), בניגוד לאורז יסמין ואורז לבן בעלי מדד גליקמי של 89, ובכך הופך אותו למתאים יותר עבור חולי סוכרת בהשוואה לדגנים ומוצרים מסוימים אחרים העשויים מקמח לבן.
זנים והכלאות
ישנם מספר זנים של אורז בסמטי. סוגים הודים מסורתיים כוללים בסמטי 370, בסמטי 385 ובסמטי ראנבירסינגפורה. בסמטי 1121 ומורדאבאדי 6465 הם סוגים בעלי גרגיר ארוך במיוחד. זנים פקיסטניים של אורז בסמטי הם PK 385, סופר קרנל ו-D-98.
מדענים ממכון המחקר החקלאי ההודי (IARI) שבדלהי השתמשו בגידול צמחים קונבנציונלי כדי לייצר צמח היברידי חצי-גמדי בעל רוב התכונות הטובות של בסמטי מסורתי (גרגרים ארוכים, ניחוח ותכולת אלקלי). הכלאה זו נקראה פוסה בסמטי-1 (PB1), ותפוקת היבול שלה גבוה עד פי שניים מהזנים המסורתיים. סוגי אורז ריחניים שמקורם בבסמטי אך אינם זני בסמטי אמיתיים כוללים PB2, PB3 ו-RS-10.
זנים קשורים מרחבי העולם
הגרסה האינדונזית של אורז בסמטי, שנקראת בארומה (basmati aromatik; בסמטי ארומטי), הושקה בפברואר 2019. ניתן לגדל גרסה זו בגובה נמוך ולהצליח למשוך עניין בקרב צרכנים פוטנציאליים מהמעמד הבינוני-גבוה.
יושיזאורוס
יושיזאורוס (שם מדעי: Yuxisaurus; מילולית: "לטאת יושי") הוא סוג של דינוזאור בעל אגן דמוי-עוף מקבוצת התיראופורה, אשר התקיים במשך היורה התחתון במזרח אסיה.
אורז בסמטי
זנים קשורים מרחבי העולם
בקניה מגדלים זן אורז בשם פיסורי או פישורי. המילה פישורי היא שיבוש של שם העיר פשאוור בפקיסטן, ממנה נהגו לייצא את זן הבסמטי למדינות מזרח אפריקה בעבר.
יושיזאורוס
הממצאים המאובנים של דינוזאור זה התגלו בתצורות "Fengjiahe Formation" שביונאן, שבדרום-מערב הרפובליקה העממית של סין והוא תואר למדע ב-2022, לאחר שהתגלו שנה לפני כן. הסוג מכיל מין בודד, Yuxisaurus kopchicki, הקרוי להוקרת החוקר האמריקאי ג'ון קופיק. הממצאים הכילו פרט יחיד בעל שלד חלקי, שהורכב בעיקר מצלעות, חוליות, חלקי גולגולת שבורים, שרידי רגליים ולפחות 120 חלקי אוסטאודרם.
אורז בסמטי
אישור בסמטי
סימון הבסמטי הוא הסמכה מבוססת DNA שנעשית על ידי מעבדת קרן פיתוח ייצוא הבסמטי.
יושיזאורוס
במראהו הוא דמה מעט לאנקילוזאור בסיסי, אך לא השתייך לקבוצה זו. מעריכים שהיה קרוב לסוגים בסיסיים נוספים כמו האמאוזאורוס, הסקלידוזאורוס, הטטיזאורוס, הביינוזאורוס (Bienosaurus) ועוד. הוא הגיע לאורך של 3 עד 4 מטרים, דומה מעט לקרנף והיה אוכל צמחים קל יחסית לקבוצתו ובעל צוואר בינוני באורכו, אך בעל מבנה משוריין שנועד לגונן עליו מטורפים תרופודים גדולים.
אורז בסמטי
אישור בסמטי
ב-15 בפברואר 2016 רשמה הרשות לפיתוח יצוא מוצרי מזון חקלאיים ומעובדים (APEDA), ארגון אוטונומי תחת מחלקת המסחר של הודו, רשמה את האורז הבסמטי כמוצר עם כינוי מקור.
זיוף
קושי להבדיל בין בסמטי מקורי לסוגי אורז אחרים והפרש המחירים המשמעותי ביניהם הובילו סוחרים לזייף אורז בסמטי עם זני בסמטי מוכלאים וזנים ארוכי-דגנים שאינם בסמטיים. ב מצאה הסוכנות לתקני מזון ב-2005 שכמחצית מכל האורז הבסמטי שנמכר במדינה היה מזויף עם זנים אחרים של אורז ארוך גרגר. בדיקה בבריטניה על אורז משנת 2010 שסיפקו סיטונאים גילתה שב-4 מתוך 15 דגימות היו אורז זול יותר מעורבב עם בסמטי, ובאחת לא היה בסמטי בכלל.
בדיקה מבוססת PCR הדומה לפרופיל DNA בבני אדם מאפשרת לזהות זנים מזויפים, עם מגבלת זיהוי מאחוז אחד של זיוף ומעלה עם שיעור שגיאה של ±1.5%. יצואנים של אורז בסמטי משתמשים בתעודות טוהר המבוססות על בדיקות DNA עבור משלוחי האורז בסמטי שלהם. בהתבסס על פרוטוקול זה, שפותח במרכז לטביעת אצבע ואבחון DNA ההודי, פרסמה חברת Labindia ההודית ערכות לזיהוי בסמטי מזויף.
קרב פטנטים
בספטמבר 1997 רשמה החברה אמריקאית RiceTec פטנט אמריקאי על "קווים ודגנים של אורז בסמטי". הפטנט כולל קווים של אורז בסמטי ודמוי בסמטי, ודרכי ניתוח של אורז זה. החברה, בבעלותו של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין, התמודדה עם זעם בינלאומי בגלל האשמות על ביו-פיראטיות. זה גם גרם למשבר דיפלומטי קצר בין הודו לארצות הברית, כאשר הודו מאיימת להעביר את הנושא לארגון הסחר העולמי כהפרה של הסכם TRIPS על היבטי סחר של זכויות קניין רוחני. בשל החלטת משרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית משכה RiceTec את רוב התביעות של הפטנט, כולל את הזכות לקרוא למוצרי האורז שלה בסמטי. פטנט מצומצם יותר הוענק ל-RiceTec בשנת 2001 על תביעות העוסקות בשלושה זני אורז שפותחו על ידי החברה.
מנחם אליעזר זאב רוזנבוים
רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים (נולד בכ"ד בניסן תש"ט, 23 באפריל 1949) הוא האדמו"ר מקרעטשניף.
תולדותיו
נולד ברחובות לרבי דוד משה רוזנבוים האדמו"ר מקרעטשניף ולאסתר רחל בת האדמו"ר רבי חיים מרדכי רוזנבוים מנדבורנה, למד בישיבה של אביו ברחובות.
בה' באדר א' תשכ"ז (1967) התחתן עם לאה רחל בתו של הרב יואל בעער; האדמו"ר מראצפרט מסאו פאולו ברזיל, ולמד בכולל אברכים בברזיל. לאחר כשנה חזר לישראל ואביו ביקש ממנו ומאחיו התאום רבי ישראל ניסן שיהיו בחדרו בעת קבלת הקהל.
בט"ו בתמוז תשכ"ט (1969) בעת מסע לקברי אבות ברומניה נפטר אביו, ובמהלך הלוויה הוכתר למלא את מקום אביו, אך את ההנהגה בפועל קיבל על עצמו רק בעת סעודת פורים בשנת תש"ל.
הרב רוזנבוים, כמו אביו, מקפיד לא לבקר בכותל המערבי, ואינו מצביע בבחירות. בחנוכה לאחר הדלקת הנרות ובמועדים נוספים, הרבי מנגן בכינור כמנהג אבותיו.
צאצאיו
בנותיו
דאניאל
דאניאל (בערבית: دانيال) היה כפר ערבי בארץ ישראל, בירכתי השפלה וכ-5 קילומטרים דרומית מזרחית ללוד. הכפר שכן סמוך לכביש הראשי מיפו לירושלים (כיום כביש 1).
היסטוריה
הכפר קרוי של שם נבי-דאניאל, מבנה מקאם מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל שהיה ממוקם על גבעה בצדו הצפוני של הכפר, המזוהה עם דן בן יעקב.
בשנת 1863, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בכפר וכתב.
.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל נמנו בכפר 277 תושבים. בסקר האוכלוסין המנדטורי משנת 1945, נאמדה אוכלוסייתו ב-410 תושבים מוסלמים והוא השתרע על שטח של 2,808 דונמים. לבד מבתי מגורים, היו בכפר בית ספר לבנים שנפתח ב-1945 וכן מסגד (עומדים גם כיום על תילם).
במהלך השלב הראשון של מבצע דני נכבש היישוב ותושביו עזבוהו. שנה לאחר מכן, יושב על ידי עולים חדשים ושמו הוסב לכפר דניאל. מהכפר שרדו מספר מבנים שחלקם נותרו נטושים וחלקם משמשים את תושבי היישוב והקהילה.
גיז'רמו דה אמורס
גיז'רמו רפאל דה אמורס ראבלו (בספרדית: Guillermo Rafael de Amores Ravelo; נולד ב-19 באוקטובר 1994 בסן ג'סינטו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת השוער בקבוצת לנוס מליגת העל הארגנטינאית.
קריירת מועדונים
דה אמורס גדל במחלקת הנוער של ליברפול מונטווידאו מליגת העל האורוגוואית. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, במדיה ערך 92 הופעות ליגה. ב-11 בינואר 2018 חתם דה אמורס בבוסטון ריבר מליגת העל האורוגוואית, ממנה הושאל לפלומיננסה מליגת העל הברזילאית.
ב-28 ביולי 2020 חתם דה אמורס בפניקס מליגת העל האורוגוואית, במדיה ערך 14 הופעות ליגה. בחודש ינואר 2021 חתם בדפורטיבו קאלי מליגת העל הקולומביאנית, במדיה ערך 54 הופעות ליגה.
ב-19 ביולי 2022 חתם דה אמורס בלנוס מליגת העל הארגנטינאית. ב-14 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על פטרונטו במסגרת הליגה לעונת.
קריירה בינלאומית
דה אמורס זכה בתואר השוער המצטיין בטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2013.
גלאפגוס (סדרה, 2006)
גלאפגוס (באנגלית: Galápagos) היא מיני-סדרת טבע בריטית של ה-BBC ששודרה בספטמבר 2006. הסדרה צולמה בהבחנה גבוהה והיא עוסקת באיי גלאפגוס ובצ'ארלס דרווין שהגיע אליהם והגה את רעיון האבולוציה לאחר הגילויים שמצא באיים אלה. הסדרה מסופרת בידי השחקנית טילדה סווינטון.
סדרה זו שודרה גם בישראל באותה שנה בשידורי הערוץ הראשון.
בשנת 2013 שודרה סדרה נוספת דומה בהנחיית דייוויד אטנבורו - גלאפגוס.
Hi, It's Me
Hi, It's Me (בעברית: היי, זו אני) הוא המיני-אלבום השלישי של הזמרת האמריקאית אשניקו. המיני-אלבום יצא לאור ב-12 ביולי 2019, על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק ופיקניק דיגיטלי. מתוך המיני-אלבום יצאו שלושה סינגלים.
אגם לואיז
אגם לואיז (באנגלית: Lake Louise, בצרפתית: Lac Louise) הוא אגם בשטח הפארק הלאומי באנף, בפרובינציית אלברטה בהרי הרוקי הקנדיים. סמוך לאגם, שוכנת העיירה לייק לואיז. מי האגם הם מי קרחונים, שכן הוא נמצא בסמוך לקרחונים רבים, וביניהם קרחון ויקטוריה שנמצא על הר ויקטוריה המתנשא עד לגובה של כ-3,400 מטרים מערבית לאגם. צבע מימיו הוא תכלת בהיר, שכן כשהקרחונים נמסים, המים שוחקים איתם מינרלים מן הסלעים, והם אלו שיוצרים צבע זה. האגם נחשב לאחד מן היפים בהרי הרוקי ובעולם, והוא מושך תיירים רבים מכל רחבי תבל.
מקור השם
האגם, ששמו הראשון היה "אגם הדגים הקטנים" (lake of the little fishes), קרוי על שם הנסיכה לואיז קרוליין (1848-1939), בתה הרביעית של המלכה ויקטוריה. היא הייתה אשתו של מושל קנדה דאז, ג'ון קמפבל.
מסלולי הליכה
מן האגם יוצאים מסלולי הליכה רבים, בהם המסלול לבית התה אגם אגנס, מסלול שאורכו כ-3.4 קילומטרים לכיוון אחד, והוא כולל עלייה מתונה לאורך כל הדרך. עוד מסלול, המגיע לבית תה אחר, שנמצא למרגלות קרחון ויקטוריה. המסלול מקיף את חלקו הצפוני של האגם, אורכו כ־7 קילומטרים לכיוון, ורובו מישורי.
מסע הצלב השישי
מסע הצלב השישי היה מסע צלב בהנהגת פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שיצא מאיטליה אל ארץ ישראל בשנת 1228. מסע זה היה המשכו הישיר של מסע הצלב החמישי אך שונה באופן מהותי מכל שאר מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל. מסע זה לא נתאפיין בקרבות בין המוסלמים לצלבנים אלא בעיקר במשא ומתן שבסיכומו נחתם חוזה שלום בו קיבלו הצלבנים שליטה בירושלים ומקומות קדושים אחרים.
המסע נתאפיין גם בסכסוכים ופלגנות בתוך המחנה הנוצרי עיקרם בין האפיפיור גרגוריוס התשיעי לקיסר אך גם בין הקיסר (שנשא גם את התואר מלך ירושלים) לאצילי ממלכת ירושלים והמסדרים הצבאיים, סכסוכים אלו מנעו - בסיכומו של דבר מיצוי של תוצאות מסע הצלב והותירו את ממלכת ירושלים במצב של אנרכיה חוקתית וואקום שלטוני.
רקע
ביום 30 באוגוסט 1221 נחתם הסכם אלברמון בין צלבני מסע הצלב החמישי לבין הסולטאן המצרי אלמלך אלכאמל, שהביא לידי סיכום את ההרפתקאה הצבאית במצרים. הצבא הצלבני יצא ממצרים ופינה את העיר המבוצרת דמיאט, שביתת נשק לתקופה של 8 שנים הוכרזה בין מצרים האיובית לממלכת ירושלים.
האפיפיור הונוריוס השלישי - יוזם מסע הצלב החמישי, המשיך ללחוץ על הקיסר פרידריך השני לממש את הבטחתו ולצאת בראש מסע צלב חדש. ובמהלך השנים 1221- 1222 מנהל האפיפיור סדרת פגישות מגובה במכתבים עם הקיסר ונציגיו על מנת להבטיח את ארגון מסע הצלב בתיאום עם המסדרים הצבאיים ומלך ירושלים ז'אן דה בריין.
בפגישה שנערכה בשנת 1222 בעיר האיטלקית ברינדיזי הוסכם בין האפיפיור, הקיסר ומלך ירושלים על השקת מסע צלב חדש. בפגישה נוספת שנערכה בשנת 1223 הציעו מלך ירושלים והאפיפיור - ככל הנראה כתמריץ - שהקיסר יישא לאישה את איזבל, בתו בת ה-11 והיורשת של מלך ירושלים ויציאת מסע הצלב נקבעה לשנת 1225.
בשנת 1226 נטל על עצמו - שוב - הקיסר את ההתחייבות לצאת למסע צלב אך דחה את תאריך המסע לקיץ של שנת 1227.
פרידריך השני, מלך ירושלים
פעולתו הראשונה של הקיסר בדרכו "המחודשת" למסע הצלב הייתה מימוש הצעת הנישואים לאיזבל, וארבע עשרה אוניות יצאו לנמל עכו. לאחר שנציג הקיסר ניהל טקס אירוסים ושם טבעת על אצבעה של איזבל בכנסייה בעכו – כנסיית הצלב הקדוש ולאחר מכן הוכתרה איזבל למלכת ירושלים בכנסייה בקתדרלה של צור ששימשה תחליף לכנסיית הקבר בירושלים – מקום הכתרתם המסורתי של מלכי ממלכת ירושלים. משם הפליג הצי הקטן אל ברינדיזי בה נערך טקס הנישואים ב-9 בנובמבר 1225 בהשתתפות אביה ואצילי ממלכת ירושלים. על פי מקורות בעלי נטייה רומנטית אמרה איזבל משעזבה את חופי ארץ הקודש:
בטקס הנישואים נשבע פרידריך כי:
באביב של 1227 נפטר האפיפיור הונוריוס ועל כס האפיפיור עלה גרגוריוס התשיעי הנחשב לאחד מגדולי האפיפיורים.
בשנת 1227 נאספו גדודים של עולי רגל וצלבנים חמושים בנמלים של דרום איטליה, ביום 8 בספטמבר עלה הקיסר על אונייה בליווי הפטריארך החדש של ירושלים נציג האפיפיור - ז'רולד. שלושה ימים לאחר ההפלגה נעצר צי הצלבנים בדרכו לארץ ישראל לאחר שהקיסר הודיע על מחלה פתאומית שתקפה אותו. עיכוב זה הגדיש את הסאה והאפיפיור הטיל חרם על הקיסר.
האיובים
סוף העימות של מסע הצלב החמישי החזיר את הסולטנות האיובית למצב של מתיחות ויריבות בין הנסיכים האיובים. אלמלך אלעאדל אחיו של צלאח א-דין ושליט מצרים חילק את ממלכתו בין שלושת בניו - בנו הבכור אלמלך אלכאמל קיבל את התואר סולטאן מצרים ועם התואר קיבל גם זכויות של ריבון באימפריה האיובית כולה. אלמלכ אלמעט'ם עיסא קיבל את השליטה בדמשק ואלמלך אל אשרף קיבל את השליטה באזור הג'זירה. מתיחות זו הגיע לידי רתיחה משכרת האמיר של דמשק אלמלך אל מועטם ברית עם החואריזמים שכוונה כנגד הסולטאן המצרי וקיפלה בתוכה גם את שליט הגזירה. תמונה זו הביאה את הסולטאן המצרי לחפש בני ברית אפשריים בעימות העתידי ומשלחת מטעמו יצאה לסיציליה לשיחות עם פרידריך השני. שיחות אלו והמשא ומתן שהתנהל בעקבותיהן פתח בפני הקיסר הרומי אפשריות פוליטיות שמשמעותן שיסוי הנסיכים האיוביים זה בזה, ניצול עוינותם וחששם אחד מן השני לטובת ויתורים בארץ ישראל.
במהלך ספטמבר ואוקטובר של שנת 1227 יצא האמיר אלמלך אלמועטם מדמשק והחל בהחרבה שיטתית של ביצורי ירושלים ומבצרים בגליל - אסטרטגיה שיזם צלאח א-דין ברצונו למנוע התבססות הצלבנים בארץ. בחודש נובמבר מת אלמלך אלמועטם ומותו שינה את המפה הפוליטית של ממלכת ירושלים ואויביה. בסוף 1228 נפגשו הצבאות של אלמלך אלאשרף הנסיך האיובי מהג'זירה עם צבאות שליט מצרים בסמוך לתל אל עג'ול, הנמצא על הדרך לעזה בשפכו של נחל הבשור. המפגש הלא מתוכנן הוליד הסכם בין הנסיכים על חלוקה מחדש של אזורי השליטה, עיקר השינוי נעשה על חשבונו של בן אחיהם - שליט דמשק החדש והחלש אלמלך אנאצר דאוד. כך קיבל אלאשרף את שטחי סוריה ובמרכזם דמשק והשטח המוסלמי של ארץ ישראל עד עזה, עבר הירדן, הכנרת נלקחו על ידי הסולטאן המצרי.
ממלכת ירושלים
שביתת הנשק שסיימה את מסע הצלב החמישי הבטיחה את שלומה של המדינה הצלבנית - בתחומי המחייה הצרים של מישור החוף אך הותירה לישות הצלבנית אמצעי מחייה דלים - בהיעדר הינטרלנד לשאוב ממנו מיסים והכנסות - עובדה שהפכה את ממלכת ירושלים ואת מלכה לעני המחזר על הפתחים של שליטי אירופה. גם הביטחון הצבאי היה בעירבון מוגבל והחרב המתהפכת של תאריך תום החוזה הותירה את עצם קיום ממלכת ירושלים בסימן שאלה.
כוחם של מוסדות הממלכה ומלך ירושלים הגיע לשפל המדרגה ובירת הממלכה - עכו - הפכה לשדה קרב בין חיילי הקומונות הימיות של איטליה, כך פרצו קרבות של ממש בין חיילי פיזה לגנואזים במהלכו נשרף חלק מהרובע הגנואזי בשנת 1222.
נישואיו של פרידריך השני לאיזבל השנייה, מלכת ירושלים, לידת בנם הוא קונרד הרביעי, מלך גרמניה בשנת 1228 ומותה של איזבל באותה שנה הותירו את פרידריך כעוצר לכתר ירושלים עבור קונרד עד שהלה יגיע לבגרות. בקפריסין - ממלכת הצלבנים השנייה, היה השלטון בידי אנרי דה ליזיניאן - ילד כבן 11 והשלטון הממשי באי היה נתון בידי משפחת איבלין, זכויות הריבונות באי היה להלכה בידי פרידריך השני מאחר שבשנת 1197 הכתיר נציג הקיסר הגרמני היינריך השישי את אימרי דה ליזיניאן כמלך הצלבני הראשון של קפריסין - זאת על פי בקשתו של אימרי שרצה לקבל מהקיסר תואר וכשרות משפטית לשליטתו באי וזאת בתמורה להסכמתו להיות במעמד של וסל קיסרי.
ביצור צידון המונפור וקיסריה
מותו של אמיר דמשק העירו את צלבני ממלכת ירושלים וגדודי הצלבנים שהגיעו לחופי הארץ כחיל חלוץ של מסע הצלב השישי וישבו באפס מעשה בציפייה לבואו של הקיסר פרידריך השני.
גדודים של צלבנים מאנגליה וצרפת גירשו את חיל המצב המוסלמי הכפוף לאמיר דמשק מצידון והחלו בעבודות ביצור אי קטן במרחק מה מהעיר. העבודות החלו ביום 11 בנובמבר 1227 והסתיימו ביום 2 במרץ 1228.
הצלבנים החליטו שלא לבצר את כל העיר - מחוסר זמן ובעיקר מחוסר אמצעים. על האי נבנה מגדל גדול יחסית ממערב ומצודה מרובעת קטנה יותר ממזרח. ביצורים אלו הוקפו בחומה שצידה הפונה ליבשה הוא החזק ביותר. המבצר התחבר ליבשה על גשר העומד על ארבע קשתות אבן מסיביות שהגיע עד אמצע המצר בין האי ליבשה. משם, 40 המטרים הנותרים גושרו על ידי גשר עץ הניתן להריסה בקלות ובכך לנתק את האי לחלוטין מהיבשה. למבצר ניתר השם הציורי "מצודת הים" (בצרפתית: Le chateau de Mer).
הצלבנים הגרמנים רכשו דרך המסדר הטבטוני את האדמות עליהם עתיד להיבנות - במקביל לצידון - מבצר מונפור. לבניית מבצר זה חברו ליאופולד דוכס אוסטריה, והרמן פון-זלצה ראש המסדר ונציגו של הקיסר עם האפיפיור שעזר בגיוס כספים למטרת בניית המבצר. עם סיום הבנייה שימש המבצר כמרכז מנהלי של המסדר הטבטוני, שמצא תועלת בהתרחקות מעכו שנשלטה על ידי המסדרים הצבאיים הגדולים והקומונות האיטלקיות.
באביב 1228 סיימו הצלבנים את עבודות הביצורים וחזרו לעכו. לאחר חג הפסחא ביצרו הצלבנים את קיסריה, שוב, כמו בצידון, לא שוקמו הריסות העיר אלא הוקמה מצודה - במקרה זה על המזח הדרומי של הנמל, והעבודות הסתיימו לאחר חמישה חודשים.
פרידריך השני בקפריסין
ביום 28 ביוני 1228 יצא פרידריך השני מנמל ברינדיזי ועימו צי קטן של כארבעים ספינות וכמה מאות חיילים. מסע בן שלושה שבועות הביא את הצי אל נמל לימסול בקפריסין. ביקורו של הקיסר בקפריסין לא היה מקרי אלא חלק מפעולות שנועדו לביסוס מעמדו כשליט בזכות של ממלכות הצלבנים במזרח. בקפריסין שלט אנרי הראשון ועל פי החלטת האבירים של הממלכה, הווסלים של המלך, מונה פיליפ מאיבלין לאפוטרופסו של המלך וכזה לשליט קפריסין בשמה של העוצרת אליס מקפריסין - אמו של אנרי. במות פיליפ מאיבלין ניסתה אליס להסיר מעליה את חסותה הכפויה של משפחת איבלין ולהעבירה לאצילי האי, אך לאחר מאבק עברה האפוטרופסות לידיו של ז'אן מאיבלין, אדון ביירות. בצר להם פנו אצלי האי לפרידריך השליט הפיאודלי העליון של האי. פרידריך מבחינתו ראה הזדמנות להשתלט על האי ועושרו ואפשרות ליצירת בסיס ימי לאימפריה הרומית.