cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבי מויאל (פרופסור)
קורות חייו
במקביל לשיקום כשירותו המבצעית של צה"ל, ובעקבות דו"ח מבקר המדינה על מצב ההשמנה בקרב אנשי הקבע, הקים את ענף אורח חיים בריא במחלקת הכושר הקרבי של צה"ל - שפעל לקידום פעילות גופנית והרגלי תזונה בריאה של משרתי הקבע במספר רב של פרויקטים ביחידות, וכן פרויקטים ייחודים בשלוחות אימון מרכזיות.
לאחר שחרורו מצה"ל, נתבקש על ידי רופאו של ראש המוסד בדימוס מאיר דגן, לסייע בשיקומו לאחר הליך רפואי מורכב.
ב-2021 הוציא את ספרו האטוביוגרפי מרוץ חיי בהוצאת ידיעות ספרים, טקס השקה נערך באקדמיית אונו.
חיים אישיים
מויאל הוא גרוש ואב לשניים.
מייק בורדין
מייק אנדרו בורדין (אנגלית: Michael Andrew Bordin; נולד ב-27 בנובמבר 1962 בסן פרנסיסקו, קליפורניה) הוא מתופף אמריקאי, בין מקימי להקת הרוק פיית' נו מור והמתופף שלה.
ידוע בכינוי "פאפי" על שם שערו הנפוח.
כיום הוא המתופף הקבוע של אוזי אוסבורן. באיחוד של בלאק סבאת' החליף את המתופף המקורי ביל וורד. הוא גם מילא את מקומו של מתופף להקת קורן כאשר המתופף הקבוע שלהם נפצע בתאונה. ליווה את ג'רי קאנטרל באלבומו Degradation Trip.
רודולף, נסיך אנהלט-צרבסט
רודולף, נסיך אנהלט-צרבסט (בגרמנית: Rudolf von Anhalt-Zerbst; 28 באוקטובר 1576 – 30 ביולי 1621) היה נסיך גרמני מבית אסקניה. בין השנים 1586–1603 הוא שלט בנסיכות אנהלט במשותף עם האחים שלו. לאחר חלוקת הנסיכות ב-1603, הוא שלט בנסיכות אנהלט-צרבסט בין השנים 1603–1621.
ביוגרפיה
רודולף נולד בהארצגרודה ב-28 באוקטובר 1576, ליואכים ארנסט, נסיך אנהלט ולאלאונורה מווירטמברג, בתו של כריסטוף, דוכס וירטמברג. בשנת 1586 מת אביו, ורודולף ירש את נסיכות אנהלט המאוחדת, ביחד עם אחיו, ומכיוון שהם היו עדיין קטינים, שימש אחיו יוהאן גאורג כעוצר. רודולף היה תלמיד מצטיין, ובשנת 1596 השתתף בטקס הכתרת כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק.
בשנת 1600 טייל רודולף במסגרת הטיול הגדול יחד עם אחיו לודוויג בסיציליה, ולאחר מכן בילה שנה בפירנצה. ב-21 בנובמבר 1601 הוא התקבל לאוניברסיטת סיינה, ושנה לאחר מכן, בשנת 1602, נסע הנסיך משווייץ (שם התגורר זמן מה) וחזר לדסאו.
בשנת 1603 חולקה הנחלה בין האחים; יוהאן גאורג קיבל את אנהלט-דסאו, כריסטיאן את אנהלט-ברנבורג, אוגוסט את אנהלט-פלצקאו, רודולף את אנהלט-צרבסט ולודוויג את אנהלט-קתן. רודולף שיפץ את הגימנסיה בצרבסט, ואף הקים ספרייה חדשה בתחומי הנסיכות. בשנת 1618 הוא הצטרף לאגודה מניבת הפירות, אותה הקימו אחיו שנה קודם לכן.
ב-30 ביולי 1621 מת רודולף בצרבסט, ובנו יוהאן השישי, נסיך אנהלט-צרבסט עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-29 בדצמבר 1605 התחתן רודולף עם דורותיאה הדוויג מבראונשווייג-וולפנביטל, בתו של היינריך יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
ב-31 באוגוסט 1612 התחתן רודולף בשנית עם מגדלנה מאולדנבורג, בתם של יוהאן השביעי, רוזן אולדנבורג ואליזבת משוורצבורג-בלאנקנהאוזן, ממנה היו לו שני ילדים:
ירוסלב שצ'אפוב
ירוסלב ניקולייביץ' שצ'אפוב (ברוסית: Яросла́в Никола́евич Ща́пов; 6 במאי 1928, מוסקבה – 31 באוגוסט 2011, מוסקבה) היה היסטוריון סובייטי ורוסי, היסטוריון כנסיות, דוקטור למדעי ההיסטוריה, פרופסור חבר מקביל באקדמיה הרוסית למדעים; חבר מקביל באקדמיה למדעים של ברית המועצות, יועץ האקדמיה הרוסית למדעים. מחבר העבודות על תולדות רוסיה העתיקה במאות ה- IX - XIV. (מדינה וחוק, תרבות, יחסים עם מדינות ביזנטיון ומדינות סלאביות) ומפרסם מקורות. יו"ר וחבר כבוד בחברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית, יו"ר המועצה המדעית "תפקיד הדתות בהיסטוריה" של האקדמיה הרוסית למדעים, יו"ר הוועדה הדו צדדית של היסטוריונים מרוסיה ופולין, ראש מחלקת המדעים של האספה האצולה הרוסית ומדור ההיסטוריה של בית המדענים המרכזי (מוסקבה).
ביוגרפיה
נולד במשפחתו של מדען הידרוטכני, הפרופסור ניקולאי שצ'אפוב.
סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1952. בשנים 1952 – 1957 היה עובד במחלקת כתב היד בספריית לנין. בשנת 1957 הוא קיבל את הצעתו של לב צ'רפנין והצטרף לקבוצה לחקר רוס של קייב במגזר ההיסטוריה של המכון להיסטוריה של האקדמיה הסובייטית למדעים (מאז 1968 - המכון להיסטוריה של ברית המועצות, מאז 1992 - המכון להיסטוריה רוסית של האקדמיה הרוסית למדעים).
הוא כתב עבודות אודות "הכנסייה כארגון פיאודלי ברוס העתיקה" וכן את עבודת הדוקטורט "מורשת חוקית ביזנטית ודרום סלאבית ברוסיה במאות ה-13 וה-14" (1975). מאז 1992 - פרופסור.
בשנת 1989 הוא הפך למייסד והמנהיג הראשון של המרכז לתולדות הדת והכנסייה במכון להיסטוריה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות (IRI RAS).
ירוסלב שצ'אפוב נבחר ב-1987 לחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות, מאז 1991 - האקדמיה הרוסית למדעים. יו"ר המועצה המדעית "תפקיד הדתות בהיסטוריה" של האקדמיה הרוסית למדעים, יו"ר הוועדה הדו-צדדית של היסטוריונים מרוסיה ופולין, בנוסף, בשנים 2003–2007 כיהן כחבר כבוד בחברה הארץ-ישראלית הקיסרית האורתודוקסית, ראש מחלקת המדע של "אספת האצולה הרוסית" והמחלקה להיסטוריה של המרכז המוסקבאי למדענים. אזרח כבוד של מחוז פודולסק.
הוא מחברם של 10 מונוגרפיות ולמעלה מ-400 מאמרים מדעיים. בשנת 1988 הוענק לו מסדר ידידות העמים, בשנת 1994 זכה בפרס האקדמי גרקוב, ובשנת 1998 הפך המדען בן ה-70 לחתן מסדר הכבוד הרוסי על ארגון עבודתם המשותפת של חוקרים וכותבי אנציקלופדיות חילונים ודתיים, העניק הפטריארך של מוסקבה אלכסיי השני לשצ'אפוב את מסדר סרגיי הקדוש מראדונז' מדרגה שנייה ובירך את האייקונין ולדימיר, שנמצא כעת במוזיאון שצ'אפוב.
בשנת 2005 פרסם מרכז העלייה לרגל של הפטריארכיה במוסקבה אוסף יובל שהוקדש לחבר האקדמיה הרוסית למדעים ירוסלב שצ'אפוב "מרוסיה העתיקה לרוסיה החדשה", שכלל מאמרים של ארבעים מחברים - חברים ועמיתים של שצ'אפוב.
בת זוגו הייתה הארכאולוגית יוליה ליאונידובנה סינלניקובה-שצ'אפובה (נולדה ב-1930 - מתה ב-2019). הייתה פרופסור מכובדת באוניברסיטת מוסקבה, כלת פרס לומונוסוב, דוקטור למדעים היסטוריים, מומחית בתחום הארכאולוגיה הסלאבית-רוסית, היסטוריה של זכוכית ויצירות קדומות, מורפולוגיה של עתיקות ותורת המדע הארכאולוגי.
אדוארד מריקה
אדוארד מריקה (גרמנית: Eduard Mörike; 8 בספטמבר 1804, לודוויגסבורג, באדן-וירטמברג - 4 ביוני 1875, שטוטגרט), משורר גרמני מן האסכולה השוואבית, סופר ומתרגם, וכן איש כמורה.
חייו
מריקה נולד כילדו השביעי של קרל פרידריך מריקה, יועץ רפואי. היו לו שנים עשר אחים ואחיות. בשנת 1818 התחיל בלימודי תאולוגיה לפי רצון משפחתו, תחילה ב-Urach ואחר כך בטובינגן בשנים 1822 עד 1826. בשנים 1834 עד 1843 נשא בתפקידי כמורה שונים ברחבי וירטמברג.
אימו ואחותו התגוררו איתו בבית הכומר שלו. ניסיונו משנת 1828 להתקיים כסופר עצמאי נכשל. בתקופה זו נכתבו שיריו הראשונים כמו "בוקר ספטמבר" ו"Er ist's" ("זה הוא ולא אחר"), שיר בן תשע שורות המבשר על האביב והוא אחד מן השירים הגרמניים המצוטטים ביותר.
בשנת 1832 ראה אור הרומן "Maler Nolten" ("הצייר נולטן"), אחד מרומאני החניכה החשובים של הספרות הגרמנית, שזכה לפופולריות אדירה.
בשנים 1867–1873 החליף את מקום מגוריו לעיתים תכופות. העיר Fellbach שבה התגורר מעניקה עד היום את "פרס מריקה" על שמו. לבסוף התיישב בשטוטגרט.
יצירתו
מריקה נחשב במשך שנים ארוכות כנציג מובהק של זרם הבידרמאייר בספרות הגרמנית, זרם פוסט-רומנטי המקביל בקירוב מבחינה כרונולוגית לזרם Vormärz שלפני אביב העמים, ואשר הירבה להפליג בשבחיה של המולדת הגרמנית. כיום מיטיבים לעמוד על זרמי המעמקים בשירתו של מריקה ולהבחין במודרניות של המנוסה-מן-העולם שבה. ליצירתו מקום מרכזי בספרות הגרמנית של המאה ה-19. שיריו ניחנו בשפה טבעית ופשוטה ובסגנון חינני ומקורי. רבים משיריו (לידר) הולחנו בידי הוגו וולף.
ולדימיר גוסב
ולדימיר ניקולייביץ' גוסב (ברוסית: Владимир Николаевич Гусев; נולד ב-4 ביולי 1982 בניז'ני נובגורוד) הוא רוכב אופניים רוסי מקצועני.
קבוצתו הנוכחית (נכון ל-2013) היא קבוצת קטיושה מסבב הפרו טור של ה-UCI. קודם לכן, הוא רכב עבור קבוצות CSC, דיסקברי צ'אנל ואסטנה.
קריירה
כבר בגיל צעיר היה גוסב אחד מרוכבי האופניים המובילים ברוסיה. בשנת 2000 זכה גוסב במדליית הכסף במרוץ נגד השעון באליפות העולם לנערים שנערכה בפלואי. כעבור שנתיים הוא השתתף ב"בייבי ג'ירו", מרוץ הג'ירו ד'איטליה לחובבים. ב-2003, בהיותו בן 21 בלבד, זכה גוסב באליפות רוסיה נגד השעון למקצוענים, וכמו כן השתתף באותה שנה במרוץ נגד השעון באליפות אירופה עד גיל 23, וסיים בו במקום השלישי. כמו כן, הוא ניצח במספר מרוצים פחותי חשיבות במהלך אותה שנה, בעודו מתמודד כחובבן.
גוסב הפך למקצוען ב-2004, והצטרף לקבוצת CSC הדנית. בשנה השנייה שלו בקבוצה, ב-2005, הוא סיים שלישי במרוץ "כרונו דס הרביירס" בצרפת. הוא זכה באותה שנה בפעם השנייה שלו באליפות רוסיה נגד השעון, וכמו כן סיים שני במרוץ הכביש הרגיל בה.
בשנת 2006 עבר גוסב לקבוצת דיסקברי צ'אנל האמריקאית. הוא פתח את התקופה בקבוצתו החדשה בהצלחה, כאשר זכה במרוץ זקסן טור אינטרנשיונל. הוא אף סיים במקום הרביעי בטור של הולנד, וזכה בדירוג הרוכב הצעיר המצטיין במרוץ. גוסב סיים רביעי במרוץ פריז - רובא, אך נפסל מהמרוץ בשל רכיבה שלא כחוק לאחר שחצה מסילת ברזל בעת שהמחסום המסמן התקרבות רכבת כבר ירד וחסם את הכביש. הוא השתתף בשנה זו בפעם הראשונה בוואלטה אספניה, המרוץ השלישי בחשיבותו בעולם, וסיים בו במקום ה-23. בסוף השנה התחרה גוסב באליפות העולם באופני כביש, וסיים במקום העשירי במרוץ הכביש ובמרוץ נגד השעון.
בשנת 2007 גוסב זכה במרוץ הטור של בלגיה, וכמו כן סיים במקום הראשון בדירוג מלך ההרים בטור של שווייץ. הוא השתתף לראשונה בקריירה שלו בטור דה פראנס, מרוץ האופניים הגדול בעולם, והוביל את דירוג החולצה הלבנה של הרוכב הצעיר המצטיין למשך שבעה קטעים. הוא סיים את הטור במקום ה-38 בדירוג הכללי, וזכה עם דיסקברי במקום הראשון בדירוג הקבוצתי. בנוסף באותה שנה זכה גוסב בפעם השלישית במרוץ נגד השעון באליפות רוסיה, וסיים שישי במרוץ נגד השעון באליפות העולם.
ב-2008, לאחר התפרקות דיסקברי צ'אנל, עבר גוסב לקבוצת אסטנה תחת מאמנו בדיסקברי, יוהאן ברוינל. בשנה זו גוסב השתתף לראשונה בג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום ה-45 הכללי. בנוסף לג'ירו הוא סיים במקום השני בטור של אוסטריה, ובמקום הראשון בטור של סוצ'י המקומי. הוא זכה בפעם הרביעית בקריירה שלו גם באליפות רוסיה נגד השעון.
ב-25 ביולי 2008 הוא פוטר מקבוצת אסטנה, בשל ערכי דם חשודים בבדיקת סמים פנימית. ב-15 ביוני 2009 זיכה אותו בית הדין לערעורים בספורט וקבע כי יועצה הרפואי של הקבוצה למלחמה בסמים שגה בפענוח נתוני בדיקות הדם. בית הדין אף קבע כי על הקבוצה לשלם לו את שכרו בתקופה בה היה מפוטר, לשאת בנזק שנגרם לו ולשלם את הוצאות המשפט. בעקבות כך היה גוסב רשאי לחזור לרכיבה. ב-2010 הוא הצטרף לקבוצת קטיושה הרשומה ברוסיה ומשתייכת לסבב הפרו-טור. הוא ניצח בשנה זו באליפות רוסיה נגד השעון. הישגו הבולט ב-2011 היה מקום שלישי במרוץ הקלאסי E3 הארלבקה. ב-2013 סיים במקום השני באליפות רוסיה, הן במרוץ הכביש והן במרוץ נגד השעון.
מנחם מנדל דיזנדרוק
מנחם מנדל דיזנדרוק (Diesendruck. כ"ב בסיון תרס"ב, 30 ביוני 1902 – ח' באייר תרל"ד, 30 באפריל 1974), היה רבה של קהילת ליסבון, רב קהילה בסאן פאולו, דרשן, זמר בריטון, חוקר ופעיל ציוני.
ביוגרפיה
הרב מנחם דיזנדרוק נולד בשנת 1902 בסטרי, גליציה, לאברהם הקר ולליבה יהודית דיזנדרוק. בשנת 1911 עברה משפחתו לווינה, שם הוא למד בבית המדרש לרבנים בהדרכתו של הרב צבי פרץ חיות, רבה של וינה. כמו כן, למד לימודי קודש אצל דודו, הרב ד"ר משה וונדרמן. הוסמך לרבנות בשנת 1927. במקביל ללימודי הרבנות, רכש הכשרה מוזיקלית בהלחנה ובשירה בקונסרבטוריון (היום: האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה), בהדרכתו של מכס קליין.
השתתף בתנועות הנוער הציוניות שפעלו בווינה ובין היתר היה חבר בחברת "אהבת ציון", שם הכיר גם את אשתו, הלנה (אלישבע צביה) איינהורן. השניים נישאו באנטוורפן בשנת 1927.
בשנים 1927 עד 1930 חי בבלגיה ובשנת 1928 קיבל את קהילתו הראשונה באנטוורפן. למד אצל הרב אביגדור עמיאל.
בפורטוגל
בשנת 1930 הוזמן על ידי הקהילה היהודית הספרדית בליסבון לשמש מנהיגה הרוחני, ליד הרב אברהם קסטיל מחברון. לאחר פטירתו של הרב קסטיל בשנת 1944, כיהן כרב הקהילה עד לשנת 1952. בדמותו הכריזמטית השפיע על הנוער בתחום היהדות והציונות.
בימי מלחמת העולם השנייה הוא מונה לנציג-כבוד של הסוכנות היהודית, של קרן היסוד ושל הקרן הקימת לישראל, עבור פורטוגל, ספרד ומרוקו (בשנים 1940–1945) ונשיא ההסתדרות הציונית בפורטוגל (1944-1940). במסגרת תפקידים אלה, היה מעורב במאמצים ובפעולות שנעשו על ידי אותם גופים להצלתם של פליטים יהודים שהגיעו לפורטוגל והתיישבו בליסבון ובערים אחרות בסביבתה. עבד בשיתוף פעולה גם עם הארגונים HIAS, ג'וינט ועוד, שפעלו בפורטוגל להצלתם של הפליטים.
קיבל אישור מיוחד לחקור את המסמכים ההיסטוריים השמורים בארכיון הלאומי טורה דו טומבו (Torre do Tombo), הנוגעים לתולדות היהודים בפורטוגל, בעת שהכניסה לארכיון טרם אושרה לכלל הציבור. תרם מידיעותיו בשפה העברית וביהדות לחוקרים מקומיים שעסקו בתחומים אלה ובשל כך התמנה חבר־כבוד באקדמיה למדעים של פורטוגל. בין היתר השתתף במחקר ביבליוגרפי על אודות ספרי דפוס עבריים שראו אור בפורטוגל לפני המאה ה-16 (אינקונבולה). פרסם שורת מחקרים בתחום המוזיקה היהודית, כגון "היהדות והמוזיקה" (1937), "קופלס ספרדיים" (1938) ועוד.
סנאן עבד אל-קאדר
סנאן חסן קאסם עבדאלקאדר (בערבית: سنان حسن قاسم عبدالقادر; נולד ב-30 בנובמבר 1962) הוא אדריכל ומתכנן ערים פלסטיני בישראל. ב-2007 הוא השתתף בביאנלה השביעית בסאו פאולו בברזיל, ופרסם את ספרו Architecture of (in)Dependence בו הוא מציג את אפשרות הפיכת חייהם של פלסטינים בישראל מחיים תת-אורבאניים לחיים אורבאניים עכשוויים.
מנחם מנדל דיזנדרוק
בפורטוגל
בראשית שנות השלושים, כאשר הזמרת הלירית והמוזיקולוגית אמה רומרו דה קמרה רייס (Emma Romero da Câmera Reis), קידמה את קיומם של קונצרטים ורסיטלים שהציגו מלחינים חדשים המבצעים מוזיקה מן העולם, דיזנדרוק שיתף עימה פעולה והופיע בסדרה של קונצרטים בהם ביצע שירים בעברית וביידיש. הצטיין כזמר של יצירות קלסיות בהופעות שזכו לתהודה תקשורתית בעיתוני התקופה. הוא התמנה לחבר-כבוד של האגודה הלאומית למוזיקה הקאמרית ושל הקונסרבטוריון למוזיקה בליסבון, בהם ביצע את יצירותיהם של המלחינים שומאן, שוברט, דבוז'אק ומאהלר.
סנאן עבד אל-קאדר
ראשית חייו
עבדאלקאדר נולד בטייבה. כשסיים את לימודיו התיכוניים, עבר לגרמניה והחל ללמוד הנדסה אזרחית באוניברסיטת המבורג למדעים מדויקים, לפני שעבר לארכיטקטורה באוניברסיטת קייזרסלאוטרן.
מנחם מנדל דיזנדרוק
בברזיל
בשלהי 1952 נקרא הרב דיזנדרוק לסאן פאולו, ברזיל, כדי לנהל את בית הספר "בית־חינוך" והתיכון "יבנה".
סנאן עבד אל-קאדר
אקדמיה
עבדאלקאדר החל ללמד במחלקה לארכיטקטורה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1998, והקים יחידת לימוד ותכנון בשם “(א)פורמלי” באקדמיית בצלאל לאמנות ועיצוב בשנת 2006. בשנת 2011 הוזמן להרצות באוניברסיטת דסאו בגרמניה.
מנחם מנדל דיזנדרוק
בברזיל
בין 1956–1959, כיהן כרב הקהילה הספרדית של סאן פאולו; בין 1959–1964, רב בקהילה הקונסרבטיבית Congregação Israelita Paulista, בחטיבה האורתודוקסית שלה. מאז ועד לפטירתו, היה רב הקהילה Congregação e Beneficencia Sefardi Paulista, של יהודי חלב בסאן-פאולו.
סנאן עבד אל-קאדר
אקדמיה
בשנת 2016, אושר מינויו של עבדאלקאדר לתואר פרופסור על ידי המועצה להשכלה גבוהה, ובכך הפך לפרופסור הערבי הראשון בתולדות ערבי 1948 בתחום הארכיטקטורה.
מנחם מנדל דיזנדרוק
בברזיל
היה חבר במספר מועצות, בין היתר של הקונפדרציה הישראלית של ברזיל, של הפדרציה הישראלית של מדינת סאו פאולו, של ההסתדרות הציונית של ברזיל (שימש סגן־נשיא ההסתדרות במשך כמה שנים) ושל תנועת "המזרחי". הרבה להשתתף בכינוסים שעודדו את השיח בין-דתות, בהם הציג את היהדות ואת הקהילה היהודית. היה ממייסדי הארגון "אחווה נצרית-יהודית". כהוקרה על השירותים שנתן ועל פעילותו הציבורית, בדצמבר 1963 הוא קיבל ממועצת העיר סאן פאולו, את התואר "יקיר העיר סאן פאולו" (“Cidadão Paulistano).
סנאן עבד אל-קאדר
אקדמיה
בשנת 2018 הקים עבדאלאקדר את מכון חקר התרבות הערבית באמנות, עיצוב וארכיטקטורה. המכון עוסק בחקר תחומי ייצור התרבות השונים בהשען על אפיסטמולוגיה ערבית ואסלאמית בכלל, ופלסטינית בפרט, בניסיון לשחרור תודעתי ממערך הכוחות הקולוניאלים.
מנחם מנדל דיזנדרוק
בברזיל
פרסם מאמרים ודברי הגות רבים בכתבי-עת ברזילאים ובינלאומיים בנושאי יהדות והרצה בפורומים שונים בתחום האתיקה, הפילוסופיה והספרות ביהדות. זמן קצר לפני פטירתו בשנת 1974, השלים את ספר דרשותיו על סדר פרשיות התורה, שראה אור בפורטוגזית בשנת 1977, בשם Sermões (מהדורה שנייה: 2011).
משפחתו
דודו, אחי אמו, פרופ' צבי דיזנדרוק, מסינסינטי. דוד אחר, הרב משה וונדרמן, רב ב"חברת מקדש מעט" בווינה, ממייסדי סניף של תנועת "המזרחי" ושל בית ספר יהודי פרטי בסטרי. היה אחד המורים הראשונים בסטרי, שלימדו עברית בהגייה ספרדית. ילדיו: ארנולד דיזנדרוק (נפטר בשנת תשע"ז), איש עסקים ומחבר ספר על אנוסי פורטוגל בזמן החדש; לילי דיזנדרוק, ציירת, ואלחנן דיזנדרוק, איש עסקים, נשיא חברת וולט דיסני בברזיל, לשעבר. נכדו, גיל דיזנדרוק, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. נינו, צ'ארלס דיזנדרוק, פרופסור לכימיה בטכניון.
פרסומיו וכתביו
פרסם מאמרים דעה רבים, הנה במבחר מהם:
הותיר אחריו כמה וכמה חיבורים בכתב יד, בהם:
תמר בורר
תמר בורר (נולדה ב-26 באוקטובר 1965 בניו יורק) היא רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית.
ביוגרפיה
בורר למדה בלט קלאסי בתיאטרון הבלט האמריקאי בניו יורק, מחול מודרני ויצירה ב"תיאטרון מחול רנה שינפלד", מחול באלינזי אותנטי באינדונזיה, ריקודי טראנס במקסיקו, ומחול נשמה-בוטו עם קזואו אונו מייסד הבוטו ביפן. החל משנת 1988 יוצרת, רוקדת ומופיעה במופעי סולו, דואטים ועבודות לאנסמבל על במות בארץ ובעולם. עשייתה האמנותית זוכה לשבחי הביקורת.
בורר הוזמנה לפסטיבלי מחול רבים וביניהם: "הרמת-מסך" (ישראל), פסטיבל מונפלייה למחול בצרפת, "festival cross over” באיטליה, פסטיבלים בגרמניה, נורווגיה, ניו זילנד ועוד. כמו כן זכתה בפרסים רבים וביניהם: פרס אמן מבטיח מטעם קרן בוכמן-היימן, פרס אמן נבחר מטעם קרן בלט מאסטר אלברט נאובייר (הולנד-שווייץ) ועוד.
במקביל לפעילותה האמנותית, מקיימת בורר מפגשים שמטרתם חיזוק והעצמה של אוכלוסיות ייחודיות, כגון: נשים מוכות במקלטים, נכים קשים במעונות, נשים עם מוגבלויות, נפגעי נפש, ועוד. מפגשים אלה מיועדים לעורר את כוח החיים, הרצון להשתקם ולהיבנות, ואת האמון ביכולות הטמונות בכל אדם. בזכות פעילותה זו, זכתה בורר באות החסד על שם ויליאם טראמפ, בשנת 2002, ושם נאמר: "אות החסד מוענק בזאת לתמר בורר על התמודדות עם נכות גופנית בדרך ייחודית ויצירתית, המשמשת דוגמה לאנשים עם נכויות ולקהילה כולה בישראל ובעולם. כרקדנית ויוצרת במחול, שנותרה משותקת ברגליה לאחר תאונה, השכילה תמר בורר לצמוח ולהתעלות מתוך המוגבלות הגופנית אל שיאים אמנותיים ורוחניים חדשים". בשנת 2008 יצרה, יחד עם הבמאית איבון מיקלוש, סרט תיעודי בהשראת המשוררת הפינית סירקה טורקה, העוסק במצבו של השונה בחברה האנושית ומתמקד בשני מיעוטים: הבדואים בנגב והלאפים בצפון פינלנד.
בני כשריאל
בני כַּשְׁרִיאֵל (נולד ב-19 בספטמבר 1951) הוא ראש עיריית מעלה אדומים המכהן כיושב ראש סיעת הליכוד במרכז השלטון המקומי, סגן יושב-ראש מרכז השלטון המקומי, ומכהן כחבר מועצת המנהלים במפעל הפיס ובחברה למשק וכלכלה.
ביוגרפיה
יליד אשקלון, הוריו מאיר וג'נג'ן כשריאל עלו מאיראן מהעיר שיראז, אב לליטל, לאורי ולשלי. בתו ליטל הייתה אלופה ושיאנית ישראל בשחייה.
בשנת 1974 החל את שירותו הצבאי בחיל האוויר ולאחר שחרורו מצה"ל עסק בהדרכת נוער מחו"ל. במקביל למד באוניברסיטה העברית בירושלים והוא בוגר תואר ראשון ביחסים בין לאומיים וסוציולוגיה ותואר שני במזרח התיכון בן זמננו מאוניברסיטת תל אביב. במהלך הלימודים, נבחר לתפקיד יו"ר אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית, בו כיהן כשנתיים. במסגרת תפקידו באגודת הסטודנטים ייסד והקים את הקרן להנצחת סטודנטים שנפלו במערכות ישראל ואנדרטה לזכרם.
בשנים 1986–1991 כיהן כמנכ"ל חברת אפרידר, העוסקת בבינוי ופיתוח מגורים, מלונאות וניהול נכסים באזור דרום הארץ. החל מסוף שנת 1989 כיהן כמ"מ ראש עיריית מעלה אדומים ובשנת 1992 החל לכהן כראש העיר, עם פרישת קודמו מהתפקיד. החל מאוקטובר 1994 מכהן כשריאל כראש העיר הנבחר במשך חמש כהונות רצופות במסגרת רשימה עצמאית.
בראשית 2008 הוגשה נגדו, על ידי עובדת בעירייה, תלונה על הטרדה מינית והתנכלות. התלונה הוסרה בעקבות הסכם פשרה בו שילם פיצויים בסך 100,000 ש"ח ועיריית מעלה אדומים שילמה למתלוננת 50,000 ש"ח נוספים.
תפקידים ציבוריים נוספים
בשנת 2018 מונה לכהן בתפקיד יו"ר זמני של מפעל הפיס. כהונתו נכנסה לתוקף עם סיום כהונתו של עוזי דיין.
בשנת 2014 נבחר לכהן כחבר מועצת המנהלים וחבר ועדת הכספים של מפעל הפיס.
בשנת 2011 נבחר לכהן כחבר מועצת המנהלים וחבר הנהלה של החברה למשק וכלכלה במרכז השלטון המקומי.
בחודש ספטמבר 2009 נבחר לשמש כיושב ראש סיעת הליכוד במרכז השלטון המקומי ופועל לקידום וחיזוק השלטון המקומי.
החל מחודש יולי 1999 ועד חודש דצמבר 2001 כיהן גם כיושב ראש מועצת יש"ע.
בשנת 1994 נבחר לכהן כסגן יושב ראש מרכז השלטון המקומי.
ביוני 2023 מינתה ממשלת ישראל את כשריאל לשגריר ישראל באיטליה, החל מקיץ 2024.
המשרפה
בשנת 2019 חתם כשׂריאל על אישור להקמת משרפת פסולת, טקס הנחת אבן הפינה התקיים במעמד השר להגנת הסביבה, זאב אלקין.
לאחר שדבר התוכנית התגלה לתושבי האזור הוקם מטה מאבק כנגד התוכנית. בראש המאבק עמד בין היתר יו"ר הנהגת ההורים העירוני שלומי ירוחם. עם התפתחות המאבק, התקיימו מספר הפגנות ברחבי העיר, ואלו גרמו לכשריאל לחזור בו מביצוע הפרויקט. מטה המאבק הפעיל לחץ גם בגזרת ראש הממשלה בנימין נתניהו, אשר התבקש לבחון מחדש את המהלך. בעקבות פעולות אלו, הוציא ראש הממשלה בנימין נתניהו סרטון לתושבי האזור והתחייב לבטל את המשרפה. בהמשך לכך הודיעה השרה להגנת הסביבה, גילה גמליאל, על הקפאת הפעילות להקמת המתקן ובמקביל הוקם צוות בין משרדי במטרה לבטל את הפרויקט.
המאבק בחרדים
בשנת 2017 ניהל מאבק מול החרדים בעיר, ומתגלה באמירות קשות "עירנו לא תהיה בית שמש" ובתגובה לדבריו נענו בכעס חברי הכנסת משה גפני ויעקב מרגי, הרב דוד גבאי גינה וחירף את שמו של ראש העירייה - עד תחילת שנת הלימודים 2019 ממשיך להתנהל המאבק נגדו.
באוגוסט 2019 פרשו הנציגים החרדים מהקואליציה, בהוראת אריה דרעי, לאחר שכשריאל סירב לפתוח כיתות לילדי החרדים בעיר, הנאלצים לנסוע כל יום לירושלים כדי ללמוד במוסדות לימוד חרדיים. כשריאל הודיע בעבר כי "לא יקומו מוסדות חרדיים במעלה אדומים". אך חברי הקואליציה הפורשים, יחיאל וקנין ואברהם נגר, טענו כי בהסכם הקואליציוני היה סעיף מפורש על הסדרת מבנים לחינוך.
הקורפוס ה-15 (האימפריה הגרמנית)
הקורפוס ה-15 (בגרמנית: XV. Armee-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה, ופורק עם סיומה.
היסטוריה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה הקורפוס חלק מהארמייה השביעית ולחם בחזית המערבית. הקורפוס בפיקודו נטל חלק בקרב מילוז ולאחר מכן בקרב לורן. לאחר מכן לחם כחלק מהארמייה הרביעית בקרב איפר הראשון, ובשנת 1916 לחם כחלק מהארמייה החמישית בקרב ורדן. בהמשך לחם הקורפוס בקרב על הסום, כחלק מהארמייה הראשונה, ובמתקפת האביב הגרמנית לחם בקרב השני על המארן ובקרב השלישי על האן. במהלך מתקפת מאה הימים הוא נלחם כחלק מהארמייה ה-19 בקבוצת הארמיות אלברכט, ולאחר המלחמה, ביוני 1919, פורק הקורפוס.
גומייה
גומייה היא לולאה אלסטית העשויה מגומי ולטקס. שימושה העיקרי של הגומייה היא הצמדתם של חפצים זה לזה, כך שיהפכו לצרור אחד.
הפטנט על הגומייה נרשם ב-17 במרץ 1845 בידי סטיבן פרי, ממציא ואיש עסקים מלונדון שעסק במוצרי גומי מגופר.
שימושים לגומיות
גומיות לעיתים קרובות משמשות ככלי לעיצוב תסרוקת, בעיקר לבעלי שיער ארוך, על ידי יצירת "זנב סוס" או "קוקו".
לעיתים נעשה שימוש בגומיות בטיסנים ובצעצועים מכניים נוספים, בזכות האלסטיות שלהן. כמו כן, ניתן "לשגר" אותן למרחקים ארוכים באמצעות מתיחתן ושיחרורן. דרך אחת לעשות זאת היא לשים צד אחד של הגומייה על קצה האצבע המורה, להחזיק בצד השני באצבעות היד השנייה, למתוח ולשחרר. קיימים גם אקדחי גומיות, שבאמצעותם ניתן לירות גומיות ברמת דיוק גבוהה יותר. אם גומייה נורית מטווח קצר מאוד על עור חשוף, פגיעתה עלולה לכאוב, אך בדרך כלל היא אינה מותירה נזק. עם זאת, רצוי להימנע מלירות גומיות על פני אדם, עיניו או עורו החשוף.
ניתן גם לשלב ולקשור גומיות על מנת ליצור דלגית או כדור גומיות - כדור אלסטי העשוי כולו מגומיות. שימוש נוסף בגומיות הוא לביצוע תרגילי כושר על ידי מתיחתן וכיווצן.
רוברט אוברמייר
רוברט אוברמייר  (באנגלית: Robert Franklyn Overmyer; 14 ביולי 1936, לוריין - 22 במרץ 1996, דולות') היה טייס ניסוי ואסטרונאוט אמריקני אשר לקח חלק בתוכניות חלל וטס לחלל פעמיים.
ביוגרפיה
רוברט אוברמייר נולד בעיירה לוריין שבאוהיו וגדל בעירו. לאחר סיום בית הספר הוא למד פיזיקה באוניברסיטה אותה סיים בשנת 1958.
לאחר סיום הלימודים הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית וסיים קורס טיס. הוא שירת ביפן וכעבור שנה נשלח לקורס טיסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
שירות בנאס"א
בשנת 1969 אוברמייר התקבל ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. בהיותו בנאס"א אובמייר תחילה עבד במחלקה טכנית של פרויקט סקיילאב. בהמשך הוא היה בצוות תמיכה של תוכנית אפולו-סויוז. לאחר סיום פרויקט זה אוברמייר היה חלק של צוות טכני של מעבורת החלל קולומביה.
רוברט אוברמייר היה טייס במשימה STS-5 שהמריאה בשנת 1982 כאשר על סיפונה רוברט אוברמייר, ואנס בראנד, ג'וזף אלן ו-ויליאם לנויר. זו הייתה הפעם הראשונה שלחלל נשלח צוות של 4 אנשים. בשנת 1985 אוברמייר היה מפקד טיסה של מעבורת במשימה STS-51-B. בשנת 1986 הוא היה בצוות חקירה של אסון צ'לנג'ר.
הוא עזב את נאס"א וחיל הנחתים בשנת 1986.
לאחר פרישה מנאס"א
לאחר פרישה מנאס"א אוברמייר המשיך בפעילותו בתחום התעופה. הוא הצטרף לצוות של מקדונל דאגלס ועבד בחברה עד לשנת 1995. בסוף שנת 1995 הוא הצטרף לחברת Cirrus Design שפיתחה מטוסים. הוא היה חבר בצוות ניסוי של מטוס Cirrus VK-30 ו-Cirrus SR-20. בשנת 1996, במהלך טיסת ניסוי הוא נהרג.
מים ואהבה
מים ואהבה (באנגלית: The Source; בצרפתית: La Source des femmes) הוא סרט קולנוע עלילתי שיצא להקרנות בשנת 2011 בצרפת, בשפה הערבית. זהו סרטו של הבמאי והתסריטאי ראדו מיכאליאנו, והופק על ידי לוק בסון. אורך הסרט 135 דקות. הסרט מקבל השראתו מן המחזה היווני ליסיסטרטה שכתב המחזאי האתונאי אריסטופאנס בשנת 411 לפנה"ס
עלילה
בכפר קטן בצפון אפריקה, אולי במרוקו, במקום שאליו עדיין לא הגיעה המודרניזם והטכנולוגיה, המכוניות והחשמל עדיין לא כאן. ובעיקר אין מים בבתי התושבים. כדי שהמים יגיעו, הנשים חייבות ללכת אל המעיין הנמצא בראש גבעה. עליהן לעבור כל יום כברת דרך בהרים המסולעים, ולא פעם להיפצע בנפילתן. הנשים חייבות להביא את המים בקשיים רבים, ולא משנה אם הן זקנות, חלשות או בהיריון מתקדם, ולא משנה באיזה מזג אוויר. שעה שהגברים מבלים בבית הקפה במרכז הכפר, שותים ומעשנים, כי הם מובטלים, שעה שהנשים מחויבות לבצע את כל עבודות הבית וגם לשאת דליים עמוסי מים מן המעיין אל הכפר.
במהלך הרחצה בעירום חלקי במרחצאות הכפר, מפתיעה ליילה (ליילה בקטי) את כל הנוכחות ברעיון של שביתת אהבה, על מנת לחייב את הגברים להעביר את המים בצינור למרכז הכפר. הן לא מבקשות כסף, הן לא מבקשות שינוי תנאי חיים, הן מבקשות לשנות רק את מיקום המים. וזאת בעקבות תאונה שהתרחשה באותו יום בדרך חזרה מן המעיין. אחת הנשים שהייתה בהיריון מתקדם, מעדה ואיבדה את תינוקה. ליילה זוכה לתמיכה מ'האמא הגדולה' (ביונה) המנהיגה הרוחנית, המבוגרת וקצרת הסבלנות של נשות הכפר, אשר חייתה את כל חייה בעבדות לגבר. היא מתארת מעט מחייה ותוקפת את הנשים המתנגדות להצטרף לשביתה. היא חושפת את האמת ומגלה שכל אחת מהנשים שמגדלת ילדים, איבדה בהפלות כאלה ואחרות רבים מהתינוקות שהיו ברחמן במהלך חייהן. הנשים מסכימות בשתיקה ומאשרות את אמיתות דבריה.
ליילה הצטרפה אל קהילת הכפר כאשר נישאה נישואי אהבה עם סאמי האקדמאי והמורה בבית הספר (סאלח בכרי), התומך תחילה במאבקה ואף מעודדה. ליילה, הופכת להיות האישה האמיצה של הכפר. היא מנסה לשכנע את הנשים שהמצב חייב להשתנות. כנטולות כל כח בחברה מוסלמית-פטריארכלית, משתמשות הנשים בנשק היחיד שבידן - המין והאהבה. ליילה מגייסת את נשות הכפר לשביתת אהבה אמיצה, עד שיותקן צינור מים בכפר. מה שנראה בהתחלה כקפריזה נשית, גדל במהרה והופך את כל סדרי הכפר העתיק. לאט לאט כאשר הנשים מצטרפות אל ליילה והאמא הגדולה, מתחילים הגברים לאיים במכות ובאלימות נגד הנשים. ואנו שומעים במהלך הסרט לא פעם זעקות וצעקות מבתים שונים, כולל מהוריו של סאמי המתגוררים בחדר הקרוב לחדר השינה שבו הוא מתגורר עם ליילה רעייתו.
תמיכתו של סאמי ברעייתו האהובה, מנוגדת לאימו השמרנית (היאם עבאס) המנסה לשכנע את בנה לעזוב את האישה הסוררת ולהתחתן מחדש. גם אביו רומז בכיוון זה, אך איננו לוחץ עליו בצורה כפייתית כמו אימו. הלחץ הקהילתי הולך ומתחזק מכל הכיוונים. המשפחה מתפרנסת אך ורק בזכותו של סאמי, המורה. אך גם כאן מנהל בית הספר רומז לו שלא יוכל להשאירו, בגלל לחץ ההורים, הטוענים שהוא מלמד את ילדיהם כיצד לעבור על חוקי המסורת והדת. פיטוריו של סאמי יוצרים בתוכו שינוי, והוא מתחיל לשכנע את ליילה לחזור בה מהשביתה.
אל הכפר מגיע גבר, המספר שכוונתו היא לחקור רק חרקים שנעלמים במדבר, משום שהבצורת והמדבר הורגים אותם. לאט לאט יתברר שהיה, בינו ובין ליילה, קשר מן העבר. וכאשר סאמי חושף את הקשר הזה, הוא כמעט יוצא מדעתו וכועס מאוד של ליילה. שאולי בכלל איננה בתולה עוד וכדומה. אך ליילה מספרת לו את כל סיפור המעשה שהתרחש בגיל 15 שנים מבחינתה. היא מגלה בפניו בפרטי פרטים. אלא שהוא לא נרגע ומאיים על הגבר הזה בסכין. המאבק הזה ושביתת האהבה השנויה במחלוקת מאיימים לעלות לליילה ולנשות הכפר בכל היקר להן, המאבק העקרוני נראה חסר הסיכוי, אך ליילה לא מתכוונת לוותר בקלות.
דעוה
דַעוה או דעווה (בערבית: دعوة) היא פעילות פרוזליטיזם באסלאם. הפצת האסלאם ללא-מוסלמים ברחבי העולם ("הזמנתם" לדת), באמצעים לא אלימים. החל מהמאה ה-20 קיימת גם פעילות דעוה של תנועות אסלאמיות כדי לקרב מוסלמים "חילוניים" לדת. פעילות זו בולטת באירופה על ידי ארגונים שונים הקשורים לתנועת האחים המוסלמים.
אטימולוגיה
משמעות המילה, בתרגום מילולי לעברית, "קריאה" או "הזמנה"; בהקשר האסלאמי הכוונה לקריאה לאמונה באללה.
מוסלמי המבצע דַעוה, איש דת או מתנדב, נקרא דַעוי.
הדַעוי הוא אדם שמזמין אנשים להבין ולקבל את האסלאם באמצעות דיאלוג וטכניקות אחרות, במטרה שיקבלו את האמונה, התפילה ואורח החיים האיסלאמי (בדומה למיסיונר בנצרות).
דעוה מתוארת גם כחובה "לפעיל מוסלמי לעודד מוסלמים אחרים לחיות באדיקות רבה יותר בכל תחומי חייהם" (בדומה לחזרה בתשובה ביהדות), הגדרה שהפכה למרכזית במחשבה האיסלאמית העכשווית.
בתקופת מוחמד
מוסעב בן עומייר היה השליח המוסלמי הראשון, בספטמבר 621 הוא נשלח לאל-מדינה כדי ללמד את העם את תורות האסלאם ולתת להם הדרכה
במהלך "משלחת ביר מעונה", ביולי 625, מוחמד שלח כמה מיסיונרים לבקשתם של כמה אנשים משבט באנו אמיר, אך המוסלמים נהרגו שוב כנקמה על ההתנקשות בח'אלד בן סופיאן על ידי חסידיו של מוחמד. 70 מוסלמים נהרגו במהלך משלחת זו. במהלך משלחת ח'אלד אבן אל-וואליד (באנו ג'דהימה) בינואר 630, מוחמד שלח את ח'אלד אבן וואליד להזמין את שבט באנאו ג'הימה לאסלאם. זה מוזכר בחדית 'סהיה אל-בוכארי הסוני, 5: 59: 628. [12]
למונח יש משמעויות אחרות בקוראן. בסורה (פרק) 30:25, למשל, המונח מציין את הקריאה למתים לקום ביום הדין. בקוראן, בדרך כלל מתייחסת המילה להזמנה של אללה לחיות על פי רצונו. לפיכך, כאשר נעשה שימוש במאות הראשונות של האסלאם.
לאחר מותו של מוחמד
לאחר מותו של מוחמד בשנת 632, מהראיות ההיסטוריות הקיימות, נראה כי המוסלמים לא יצאו מיד לפעילות של דעוה - במהלך כיבושי האימפריה הביזנטית והאימפריה הסאסאנית של ממלכת פרס, הם לא עסקו מעט, אם בכלל בהטפה ללא-מוסלמים מקומיים. דעוה נכנס לשימוש נרחב כמעט מאה שנה לאחר מותו של מוחמד, בעקבות התעמולה העבאסית נגד חמולת השלטון האומיית בשנות ה-20 של המאה ה-8. עם זאת, 'הדאווה העבאסית' נפסקה ברגע שהעבאסים היו בשלטון - עובדה המעידה על אופייה הפוליטי. דאעווה כפעילות מיסיונרית באמת, אם כי עדיין בתוך האומה המוסלמית, הופיעה בפלג האסמאעיליה במאות ה-9 עד ה-13. איסמאעילים, במובנים רבים, ניתן לראות כחלוצי הפעילות המיסיונרית המוסלמית המאורגנת: מבנה הדווה הממסדי והמתוחכם שלהם כמעט ולא חזר עד היום. יתר על כן, עבור האיסמאעיליס, דאווה הייתה בראש סדר העדיפויות של המדינה. הדאווה האיסמאעילית כללה הטפה פנימית בתוך אומת האסלאם וללא מוסלמים, ושילבה תאולוגיה ופוליטיקה.
בקוראן
חשיבותה של הדעוה הודגשה מספר פעמים בקוראן:
החבילה (סרט, 1989)
החבילה (באנגלית: The Package) הוא סרט דרמה, פעולה ומתח משנת 1989 בכיכובם של ג'ין הקמן וטומי לי ג'ונס.
עלילה
עלילת הסרט נפתחת כאשר ג'וני גלאגר (ג'ין הקמן), רב-סמל ותיק ומעוטר בצבא ארצות הברית, ששירת בשעתו בכוחות המיוחדים ולחם במלחמת וייטנאם ובמבצע ציפורן הנשר, נדרש ללוות אסיר צבאי (טומי לי ג'ונס), שנאשם בהכאת קצין מגרמניה לארצות הברית. עם הגעתם לארצות הברית נמלט האסיר ולרב-סמל גלאגר מתברר כי הוא שקוע עד הצוואר בלבה של קנוניה שקשרו גורמים בצמרת השלטונית בברית המועצות וארצות הברית גם יחד במטרה למנוע שיחות פיוס שעשויות לסיים את המלחמה הקרה.
מרט אופנהיים
מרט אליזבת אופנהיים (גרמנית: Méret Elisabeth Oppenheim; 6 באוקטובר 1913 – 15 בנובמבר 1985) הייתה ציירת, צלמת ופסלת סוריאליסטית יהודיה-שווייצרית.
קורות חיים
אחת מעבודותיה המוכרות ביותר היא "אובייקט" (1936), הידועה גם בשם "ארוחת בקר בפרווה".
לחץ קרינה
לחץ קרינה הוא הלחץ המופעל על כל משטח החשוף לקרינה אלקטרומגנטית. אם המשטח בולע את הקרינה הפוגעת בו הלחץ שווה לצפיפות שטף האנרגיה של הפוטונים הפוגעים בו מחולק במהירות האור. אם המשטח מחזיר את הקרינה הלחץ מוכפל.
לדוגמה, צפיפות שטף האנרגיה של קרינת השמש על פני כדור הארץ היא 1,370 ואט למטר רבוע ולכן לחץ הקרינה של קרינת השמש על כדור הארץ (בהנחה שכולה נבלעת בו) הוא 4.6 מיקרו פסקל.
גילוי
קיומו של לחץ הקרינה נובע ממשוואות מקסוול וג'יימס קלארק מקסוול הסיק את קיומו בשנת 1871. מדידה ניסויית ראשונה של הלחץ נעשתה בשנת 1900 על ידי פיוטר לבדב - פיזיקאי רוסי והיוותה ראייה ניסויית ראשונה לנכונותה של תורת מקסוול. בשנת 1924 בוצעו לראשונה מדידות מדויקות של לחץ אור על ידי אליס גולסן.
לחץ הקרינה הוא נמוך ביותר ולכן קשה למדידה. המדידה נעשית באמצעות מראות קטנות התלויות על חוט בריק ונחשפות לקרן אור עם צפיפות שטף אנרגיה ידועה. לחץ הקרינה מביא להטיית המראות ומידיעת קבוע הפיתול של החוט ומדידת זווית ההטיה של המראות ניתן לחשב את הכוח הפועל על המראה ועל ידי חלוקה בשטח המראות מקבלים את הלחץ הפועל עליהן.
תאוריה
משיקולים תרמודינמים ניתן להראות שלחץ הקרינה על משטח שחשוף לקרינה אחידה בכל הכיוונים הוא שליש מצפיפות האנרגיה ליחידת נפח מחולקת במהירות האור. אם המשטח נמצא בשיווי משקל תרמודינמי עם קרינת גוף שחור בטמפרטורה T, לפי חוק סטפן-בולצמן צפיפות האנרגיה היא ולכן הלחץ על הגוף יהיה. בתוך כוכבים כאשר הטמפרטורות יכולות להגיע למיליוני מעלות לחץ הקרינה הופך לחלק משמעותי בהתפתחות הכוכב.
מפרש שמש
מפרש שמש הוא דרך להניע ספינות חלל או גשושית על ידי ניצול לחץ הקרינה של השמש, היינו התנע שמעביר הפוטון אל החללית.
מוחמד שכר
קריירת מועדונים
שכר נולד וגדל בג'ת, ישראל, למשפה ערבית-מוסלמית. החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של מכבי עירוני ג'ת אל-אהלי ושל מכבי ברקאי, וכשהיה בן 14 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל רעננה.
ב-5 במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הפועל רעננה, בהפסד 0–2 לבני יהודה תל אביב. עד תום עונת 2015/2016 שותף בשמונה משחקים בליגת העל, וב-21 במאי 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בהפסד 1–2 לבית"ר ירושלים. בתום העונה חתם על חוזה לחמש שנים במועדון, ובעונת 2016/2017 כבש שישה שערים ב-29 הופעות.
בינואר חתם בעירוני קריית שמונה לארבע וחצי שנים. ב-1 באפריל 2018 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–3 לבית"ר ירושלים בחצי גמר גביע המדינה, ועד תום עונת 2017/2018 ערך 12 הופעות בליגה אך לא כבש. בעונת 2018/2019 ערך 26 הופעות ליגה וכבש שני שערים.
ב-6 ביוני 2023 עבר בהשאלה לבני סכנין תמורת 150 אלף שקל.
קריירה בינלאומית
בשנים 2017–2018 רשם שתי הופעות במדי נבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21.
המזרח התיכון
[[קובץ:Greater Middle East (orthographic projection).svg|ממוזער|250px|
]] המזרח התיכון (באנגלית: The Middle East) הוא הגדרה פוליטית-היסטורית של אזור גאוגרפי בדרום מערב אסיה הכולל בתוכו את חצי האי ערב, הסהר הפורה, פרס, ואסיה הקטנה.
אטימולוגיה
המונח "המזרח התיכון" נטבע לראשונה באנגלית ("The Middle East"), ככל הנראה בשנת 1850, על ידי ממשלת הודו הבריטית; נקודת המבט בהגדרה זו הייתה בריטית, שישבה ממערב למרבית אירואסיה ואפריקה. באותו הזמן, מונח זה היה מעורפל וחסר הגדרה חד-משמעית. בספטמבר 1902 השתמש אלפרד תייר מהן – אז קפטן בצי של ארצות הברית ומחבר ידוע של חיבורים על היסטוריה ואסטרטגיה ימית – במושג "המזרח התיכון" כדי לדון בצרכים הביטחוניים של בריטניה במפרץ הפרסי ובתעלת סואץ. במאמרו, שפורסם בירחון הבריטי The National Review התייחס מהן למושג כמושג חדש פרי יצירתו וטען כי הוא לא שמע עליו לפני כן.. המאמר תפס את תשומת ליבו של ולנטין שירול, עורך חדשות החוץ של הטיימס, שהדפיס אותו מחדש וכתב סדרה של מאמרים בשם "השאלה המזרח-תיכונית" וב-1903 פרסם ספר בשם "שאלת המזרח התיכון". לאחר שהסתיימה הסדרה המשיך הטיימס להשתמש בביטוי והסיר ממנו את המרכאות. עם זאת, המונח בהגדרתו זו עדיין לא היה נפוץ עד סוף שנות ה-30. עד אז היה נהוג להתייחס אל טורקיה והחוף המזרחי של הים התיכון (סוריה, לבנון, ישראל ובמידה פחותה אל מצרים) בשם "המזרח הקרוב", "המזרח הרחוק" התמקד באזור סין, ואילו "המזרח התיכון" התמקד אז באזורים בין המזרח הקרוב למזרח הרחוק (במובן מסוים מדובר על האזור שמכונה כיום דרום אסיה).
בשנת 1939 הקימה האימפריה הבריטית את פיקוד המזרח התיכון, שמושבו היה בקהיר. לאחר זמן קצר, זכה המונח "המזרח התיכון" לשימוש נרחב באירופה ובארצות הברית, והוא אף נכנס לשימוש בלשונם של עמי המזרח התיכון עצמם.
אירוצנטריות
היו שביקרו את המונח "מזרח תיכון" בדבר האירוצנטריות הנודפת ממנו: המזרח התיכון הוא אמנם "מזרח" רק ביחס לנקודת הראות המערב-אירופית (לרוב בריטית). עבור ההודים, האזור שוכן במערב, ועבור הרוסים - בדרום. שם התואר "תיכון" אף הוא יצר בלבול מסוים. לפני מלחמת העולם הראשונה, המונח המקובל לתיאור חבל הבלקן והאימפריה העות'מאנית היה "המזרח הקרוב", ואילו "המזרח התיכון" התייחס לפרס, אפגניסטן ולעיתים מרכז אסיה, טורקסטן והקווקז. לעומת זאת, "המזרח הרחוק" מתייחס למדינות מזרח אסיה, היינו סין, יפן, קוריאה, הונג קונג, טאיוון וכדומה.
לאחר קריסתה של האימפריה העות'מאנית ב-1918, דעך השימוש במונח "המזרח הקרוב", שעה ש"המזרח התיכון" הלך וקיבל משמעות נרדפת לעולם הערבי. עם זאת, דיסציפלינות אקדמיות שונות מוסיפות להשתמש במונח "המזרח הקרוב", לרבות ארכאולוגיה והיסטוריה עתיקה, המתמקדות בחקר תרבויות המזרח הקרוב הקדום.
מונחים חלופיים
במובנים אחדים יש בערפול סביב המונח "מזרח תיכון" משום יתרון, שכן הוא מאפשר את המשך השימוש בכינוי גם תחת נסיבות ומצבים מדיניים משתנים. עם זאת, ישנם גאוגרפים המתנגדים למונח זה, ומעדיפים להשתמש במונח "דרום-מערב אסיה" כחלופה. מונח זה לא זכה לפופולריות רבה בחוגים מדיניים, ציבוריים ותקשורתיים כאחד. חלופות אחרות כוללות: "מערב אסיה" - ביטוי מקובל בהודו לתיאור האזור; "העולם הערבי"; "המזרח התיכון-צפון אפריקה", שיש המשתמשים בו כדי להתייחס לאזור שבין מרוקו לאיראן. מדינות קבוצת השמונה משתמשות לעיתים במונח "המזרח התיכון הגדול" בהתייחסן לכל מדינות הליגה הערבית (כולל החברות האפריקניות), כמו גם טורקיה, איראן, פקיסטן, אפגניסטן וישראל. מונחים המתייחסים לאסיה בלבד זוכים לביקורת כיוון שאינם מתייחסים למצרים וליתר מדינות צפון אפריקה, ואילו מונחים כגון "העולם הערבי" אף הם מוגדרים כבלתי מדויקים מכיוון שאינם מתייחסים לתושביו הלא-ערבים של האזור.
הגדרת השטח המקובלת היום
המזרח התיכון הוא השטחים שממזרח, מדרום ומצפון-מזרח לים התיכון ועד למפרץ הפרסי. המזרח התיכון הוא תת-אזור באפריקה-אירואסיה, ובאופן ממוקד יותר - אסיה, חלק קטן באירופה וחלק בצפון אפריקה.
שלוש התרבויות הראשיות במזרח התיכון היום הן התרבות הערבית, הפרסית והטורקית. במסגרתן התפתחו שלוש שפות וישויות אתניות שונות, היינו הפרסים והכורדים, הטורקים והערבים. הדת השלטת באזור היום היא דת האסלאם. דתות אחרות, כמו הדת היהודית, הנוצרית, הדרוזית ועוד, מהוות מיעוט במזרח התיכון. בישראל הנמצאת בדרום מערב החלק האסיאתי מרוכזת הקהילה היהודית הגדולה בעולם - אך גם בה יש ציבור מוסלמי גדול.
רוב ההגדרות בדבר מהותו של המזרח התיכון מתייחסות לאומות בדרום-מערב אסיה, מאיראן ועד מצרים. לפיכך, מצרים, השוכנת ברובה בצפון-מזרח אפריקה (מלבד חצי האי סיני האסייתי), נתפסת כמדינה מזרח תיכונית. מדינות המגרב (לוב, תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו ומאוריטניה), הנעדרות קשרים אסייתיים, הולכות ונתפסות כמהוות תת-אזור נפרד למזרח התיכון, צפון אפריקה.
אלו המדינות אשר נכללות בהגדרה המצומצמת (המקובלת) למזרח התיכון:
בנוסף בשטח זה נכללת גם הטריטוריה  אקרוטירי ודקליה של הממלכה המאוחדת, וכן השטחים השנויים במחלוקת מבחינת ההכרה הבינלאומית: ו-.
אלו המדינות אשר נכללות בהגדרה המורחבת למזרח התיכון (מבחינה תרבותית):
בנוסף, בשטח זה נכללים חבלי הארץ הבדלניים: ו- סהרה המערבית
אלו המדינות במרכז אסיה ובמערב אסיה אשר קרובות תרבותית ולשונית לעמי המזרח התיכון:
בנוסף, בשטח זה נכללים חבלי הארץ הבדלניים:, ו-
דמוגרפיה
רוב תושבי המזרח התיכון הם ערבים, בנוסף לעשרות מיליוני טורקים, פרסים, כורדים ואזרים (ללא תושבי אזרבייג'ן), בנוסף למיליונים בודדים של יהודים ואשורים. במזרח התיכון יש גם קהילת צוענים. קבוצות אתניות בתפוצות אירופיות באזור כוללות אלבנים, בוסניקים, צ'רקסים (כולל קברדים), טטרים של האי קרים, יוונים וטורקמנים. קבוצות מהגרים נוספות הן הבנגלים, סינים, פיליפינים, אינדונזים, פקיסטנים ואפגנים.
המזרח הקרוב הקדום
דברי ימי האזור המכונה בימינו המזרח התיכון מגוללים רצף היסטורי של ציוויליזציה אנושית בת יותר מ-5000 שנים. אחת הקדומות שבציווילזציות המזרח־תיכוניות נוסדה במסופוטמיה בסביבות 2400 לפני הספירה. שומרים, בבלים, אשורים ואחרים יסדו ישויות מדיניות חשובות. תקופה קצרה אחר כך התפתחה ציוויליזציה מתקדמת יותר על גדות נהר הנילוס, מצרים העתיקה.
המזרח התיכון הערבי
לנוכח ההשפעה המאחדת שהייתה לשלטון הרומי והביזנטי, עד המאה השביעית לספירה לא הייתה הבחנה ברורה בין אירופה של ימינו למזרח התיכון של ימינו. אנטוליה, סוריה, ארץ ישראל ומצרים היו כולן נוצריות ודוברות יוונית, וחלקו מאפיינים תרבותיים ומדיניים עם העולם היווני־רומי תחת שלטון האימפריה הביזנטית, שעה שמסופוטמיה (עיראק וסוריה של היום) הייתה אזור חיץ בין האימפריה הפרסית לאימפריה הביזנטית.
הגורם המשמעותי ביותר בתהליך הפיכתו של המזרח התיכון לאזור תרבותי נפרד היה העלייה במעמד דת האסלאם בחצי האי ערב. בשנת 634 נאמניו הערביים של הנביא מוחמד יצאו מהעיר מדינה למסעות צבאיים ודתיים ברחבי המזרח התיכון. הם כבשו את ארץ ישראל בשנת 636, את מסופוטמיה ב-637, את סוריה ומצרים ב-640 ואת פרס ב-642. הביזנטים הצליחו למנוע מהערבים לכבוש את אנטוליה, אשר נותרה נוצרית עד להגעתם של הטורקים 400 שנים מאוחר יותר. רוב האוכלוסייה באזורים שנכבשו על ידי הערבים המירה דתה לאסלאם כעבור מספר עשורים, במה שהביא ליצירתו של גבול תרבותי־דתי קבוע בין אירופה והעולם המוסלמי. הח'ליפות ותושביה היוו את האימפריה המוסלמית.
אף על פי שהח'ליפות המאוחדת שנוסדה בתום הגל הראשון של הכיבוש הערבי קרסה עד המאה התשיעית, ותחתיה הוקמו סדרות של ח'ליפויות ואמירויות קטנות יותר, שליטתם של הערבים באזור שבין הנילוס לחידקל נותרה בלתי מעורערת (וכך גם בצפון אפריקה ובדרום ספרד) קרוב ל-400 שנים. ואולם במזרח, שבה פרס כגורם עצמאי במידת מה, באמצה זרם דתי אחר, האסלאם השיעי, נתפס על ידי המוסלמים הסונים ככפירה. כך נוצר גבול מזרחי קבוע לעולם הערבי־אסלאמי, אף שהאסלאם הוסיף להתפשט במזרח גם בהודו ובאינדונזיה.
שלטון טורקי, צלבני ומונגולי
באמצע המאה ה-11 הגיעה הדומיננטיות הערבית לקיצה הפתאומי עם הגעתם של הסלג'וקים הטורקים למזרח התיכון, לאחר שהיגרו דרומה ממולדתם שבמרכז אסיה. הסלג'וקים כבשו את פרס, עיראק (בגדאד נכבשה ב-1055), סוריה, ארץ ישראל והחג'אז, ואף הביסו את הביזנטים בקרב מנזיקרת וכבשו את אנטוליה. מצרים החזיקה מעמד תחת הח'ליפים הפאטימים עד 1169, אז נפלה לידי הטורקים. הסלג'וקים שלטו באזור במאתיים השנים הבאות, אף שעד מהרה התפרקה האימפריה הסלג'וקית לכדי מספר סולטאנויות קטן יותר.
פיצול זה אפשר למערב הנוצרי, שחווה התאוששות כלכלית למן נקודת השפל אליו הגיע במאה השביעית, לשוב ולפעול במזרח התיכון. ב-1095 האפיפיור אורבנוס השני קרא לאריסטוקרטיה האירופית לכבוש מחדש את ארץ הקודש ולהשיבה לידי הנצרות, וכעבור ארבע שנים אבירי מסע הצלב הראשון כבשו את ירושלים. הם ייסדו בה ממלכה שהתקיימה עד 1187, אז נכבשה על ידי צלאח א דין המוסלמי. ממלכות צלבניות קטנות יותר שרדו עד 1291. הצלבנים כשלו בניסיונם ליצור נוכחות נוצרית קבועה בארץ הקודש, בעיקר משום שלא הצליחו למשוך די מהגרים אירופים לאזור במהלך מסעותיהם ולאחריהם.
במהלך המאה ה-13 הגיעו מסעות צבאיים של האימפריה המונגולית למזרח התיכון, וכבשו שטחים נרחבים בהם שטחי איראן ועיראק המודרניות, סוריה וחלקים מאסיה הקטנה. שושלות מונגוליות המשיכו לשלוט בצפון מזרח המזרח התיכון במשך כ-200 שנים עד שלבסוף הורחקו השליטים המונגולים מזרחה על ידי פדרציית השבטים אק קויונלו.
בתקופה העות'מאנית
בראשית המאה ה-15 התחזקו האמירים העות'מאנים שבאנטוליה המערבית, אשר הלכו והסתמנו כשליטיו הבאים של האזור. אישוש לדבר ניתן בשנת 1453, כאשר העות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול (כיום: איסטנבול) והכריזו על עצמם סולטאנים. הממלוכים הצליחו להגן על אדמותיהם מפני העות'מאנים במשך קרוב למאה שנים, אולם ב-1514 הסולטאן העות'מאני סלים הראשון פתח במסע כיבושים שיטתי ברחבי האזור. עיראק וחלקים מאיראן בשליטת האימפריה הספאווית נכבשו ב-1515, סוריה וארץ ישראל ב-1516 ומצרים ב-1517, במה ששם קץ לשושלת הממלוכית. העות'מאנים איחדו את האזור כולו תחת שליט אחד, לראשונה מאז האימפריה העבאסית מהמאה העשירית, והוסיפו לשלוט בחלקים ניכרים ממנו במהלך 400 השנים הבאות.
שלטון אירופאי
בשנת 1914 הביאה הברית הגרמנית־עות'מאנית לשגיאה פטאלית מצדם של הטורקים הצעירים, אשר הצטרפו לציר הגרמני־אוסטרי במלחמת העולם הראשונה נגד בריטניה וצרפת. הבריטים ראו באימפריה העות'מאנית את החוליה החלשה במחנה האויב, וריכזו מאמציהם בחזית המזרחית בהוצאתה ממעגל הלחימה. לאחר כישלון המתקפה הבריטית הישירה על האימפריה בגליפולי (1915), הבריטים פתחו בניסיונות לחולל מרידות פנימיות בטריטוריות העות'מאניות, בנצלם את ההתעוררות הלאומית של ערביי האימפריה. הערבים לא סבלו תחת השלטון העות'מאני עד לעלייתם של הטורקים הצעירים, אשר ניסו לבצע בהם "טורקיזציה" ולשנות את מנהגי השלטון המסורתיים שלהם. הבריטים מצאו בן ברית בדמותו של חוסיין בן עלי שליט מכה ולכאורה בן למשפחת הנביא מוחמד, אשר עמד בראש המרד הערבי בשלטון העות'מאני (1916) בתמורה להכרה בריטית במדינה כלל־ערבית עצמאית שתוקם בשטח האימפריה לאחר המלחמה.
המאה ה-20
החל מאמצע המאה ה-20 ניצב המזרח התיכון במרכז הפוליטיקה הבינלאומית, ובמובנים רבים נחשב היום לאזור הרגיש ביותר - אסטרטגית, כלכלית, פוליטית, תרבותית ודתית - בעת המודרנית. במזרח התיכון ישנם מאגרים עצומים של נפט גולמי (ראו נפט במזרח התיכון); בו נוסדו שלוש הדתות המונותאיסטיות (היהדות, הנצרות והאסלאם), וזהו גם כיום מרכזן הרוחני של שתיים מהן; וקורותיו רצופים סכסוכים לאומיים מרים, בהם הסכסוך הישראלי-ערבי.
אירועים חשובים בראשית המאה ה-20 במזרח התיכון היו מלחמת העולם הראשונה שהובילה לנפילת האימפריה העות'מאנית ב-1917 והקמת ממלכות ערביות תחת השפעה מערבית לצד מדינות מנדט שנשלטו על ידי בריטניה וצרפת, על פי החלוקה ביניהן במסגרת הסכם סייקס–פיקו. במהלך המלחמה אירע רצח העם הארמני.
בתקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל חל גידול ניכר ביישוב היהודי בארץ ישראל, דבר שהוביל להתנגשויות אלימות עם הערבים המקומיים. אחרי מלחמת העולם השנייה והשואה, קמה ב-1948 מדינת ישראל. הקמתה של מדינה יהודית בלב העולם הערבי, הובילה ליצירת הסכסוך הישראלי-ערבי שהתבטא במספר מלחמות בין מדינת ישראל למדינות ערב, במקביל לסכסוך הישראלי-פלסטיני שהתבטא בפעולות טרור ולוחמה אסימטרית לאורך המאה ה-20.
מלחמת העולם השנייה לא הביאה שינויים מדיניים משמעותיים במזרח התיכון. במהלך המלחמה השתלטו כוחות הברית על איראן ועיראק (בהן היו משטרים שאהדו את הנאצים) כדי למנוע את נפילתן בידי הנאצים והשתלטו על לבנון וסוריה בהן שלט משטר וישי.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה ועם התהוות המלחמה הקרה, חיזרו ארצות הברית וברית המועצות אחרי מדינות שונות שהיו נוחות להשפעה באזורים שונים בעולם וגם במזרח התיכון. בישראל, תמכה מפלגת מפא"י בחבירה למדינות המערב הליברליות בעוד מפ"ם תמכה בחבירה לברית המועצות הקומוניסטית. תמיכתה של ישראל בהחלטת או"ם הקשורה במלחמת קוריאה היוותה צעד ראשון בהתרחקות ישראל מברית המועצות והתקרבותה לארצות הברית. ב-1955 יזמה ארצות הברית את ברית בגדאד, במטרה ליצור חיץ שיבלום את התפשטות הקומוניזם למזרח התיכון. בדיעבד, לא הועילה הברית משום שמצרים הובילה ברית נגדית עם סוריה וסעודיה, אליהן הצטרפו ירדן ותימן. בעקבות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית, נסוגה ארצות הברית מהבטחתה לסייע במימון סכר אסואן ונאצר הודיע על הלאמת תעלת סואץ. מצרים החלה במגמת התקרבות לגוש המזרחי (ביטוי לכך אפשר למצוא בסיוע שהעניקה ברית המועצות למצרים בהקמת סכר אסואן). ב-1958 התרחשה הפיכה צבאית בעיראק שהובילה לפרישתה מהברית והפכה אותה מברית צבאית לברית כלכלית, וכן גרמה להתקרבות עיראק לברית המועצות.
פלישת טורקיה לקפריסין ב-1974 הובילה ליצירת הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין ומעבר אוכלוסיות בין שתי הישויות שנוצרו באי. באופן מעשי היה זה סופה של ברית בגדאד. באופן רשמי האירוע שחתם את סופה של הברית הייתה המהפכה האיראנית האסלאמית באיראן ב-1979, בה הופל שלטון השאה הפרו-מערבי והוקמה רפובליקה אסלאמית תאוקרטית אנטי-מערבית ואנטי-ישראלית במיוחד. שלטון זה החל בחיזוק האסלאם השיעי במזרח התיכון ובפרט בתמיכה בארגוני טרור אסלאמים כגון חזבאללה והג'יהאד האסלאמי.
ב-1979 עלה לשלטון בעיראק סדאם חוסיין. ב-1980 יזם את מלחמת איראן–עיראק שנמשכה שנים רבות ללא הכרעה משמעותית. ב-1991 פלשה עיראק לכווית ולכאורה איימה גם על ערב הסעודית. בעקבות זאת, ונוכח התפרקות ברית המועצות, ארצות הברית הקימה קואליציה ויצאה למבצע סופה במדבר. כעשור לאחר מכן, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, החלה ארצות הברית את המלחמה בטרור ופלשה לאפגניסטן להפלת שלטון הטליבאן. כמו כן, פלשה לעיראק, שם הסתבכה בלחימה עיקשת עם ארגוני טרור, אגב תליית סדאם חוסיין. אחת מתוצאות הלוואי של הקמת המשטר הדמוקרטי בעיראק היה מתן אוטונומיה לכורדים. עליית המתח בין הסונים לשיעים שהתבטאה בפיגועים הדדיים תרמה להופעת דאעש. ב-2011 חוסל אוסאמה בן לאדן על אדמת פקיסטן וצבא ארצות הברית נסוג מעיראק. את הוואקום של ארצות הברית בעיראק מילאה המעורבות איראנית שגדלה עקב פניית הממשלה העיראקית.
בשנות ה-90, בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן וחתימת הסכמי אוסלו בין ישראל לאש"ף (אשר הובילו לכינון יחסים גלויים ופסגות כלכליות), נדמה כי הסכסוך הישראלי-ערבי ובפרט הסכסוך הישראלי-פלסטיני נמצאים על סף פתרון, אך תחזיות אלו התבדו בתחילת שנות ה-2000 עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
המאה ה-21 - כיום
עד שנות התשעים של המאה העשרים נתפס המזרח התיכון בעיני המערב לא רק כאזור רווי סכסוכים, אלא גם כאזור הסובל מפיגור כלכלי ופוליטי ביחס לשאר העולם. התפוצה המהירה של כלכלות שוק ומשטרים דמוקרטיים במזרח אירופה, דרום אמריקה, מזרח אסיה וחלקים מאפריקה לא נתנה אותותיה במזרח התיכון. באזור כולו, רק ישראל ישות ייחודית בנוף המזרח־תיכוני - היא דמוקרטיה. במדינות אחרות קיימים גופים מחוקקים, אולם אלה נעדרים סמכות שלטונית ממשית, ובמקרים אחדים - כמו במדינות המפרץ העשירות - רוב חלקי האוכלוסייה אינם רשאים להשתתף בבחירות, כיוון שמעמדם הוא של עובדים זרים ולא של אזרחים.
לקראת סוף שנות התשעים המזרח התיכון כאזור כלכלי פיגר לא רק אחרי אירופה, אלא גם אחרי הודו, הרפובליקה העממית של סין ושאר כלכלות שוק גדלות, במונחי ייצור, סחר, חינוך, תקשורת וקריטריונים נוספים לפיהם נמדדת קידמה כלכלית וחברתית. תזה מקובלת במערב גורסת, כי מלבד נפט, סך היצוא של העולם הערבי כולו נמוך מזה של פינלנד לבדה.
בראשית המאה ה-21 תרמו הגורמים הללו להתססת הסכסוך המזרח־תיכוני באופן חסר תקדים, כך שהשלכותיו ניכרו ברחבי העולם. כישלון מאמצי התיווך של הנשיא האמריקני ביל קלינטון בין ישראל והפלסטינים בקמפ דייוויד בשנת 2000 הביאו לפרוץ האינתיפאדה השנייה - התקוממות פלסטינית אלימה נגד ישראל, המאופיינת בפיגועי התאבדות ובמעשי טרור נגד אזרחים ישראלים. הייתה זו ההתפרצות האלימה הגדולה ביותר מאז הסכמי אוסלו שנחתמו בשנת 1993.