cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משמעות (חשיבות)
חיפוש משמעות
האסכולה ההומניסטית־אקזיסטנציאליסטית בפסיכותרפיה, שהבולטים בתאורטיקנים שלה הם ויקטור פראנקל, אברהם מאסלו וקרל רוג'רס, דוגלת בחיפוש משמעות כאמצעי טיפולי. לדידם, מציאת משמעות היא תנאי לחיי אושר.
ישיבת היישוב החדש
ישיבת היישוב החדש או ישיבת הרב עמיאל (בקיצור: היישוב (במלעיל)) היא ישיבה תיכונית חרדית השוכנת בתל אביב, חלוצת הישיבות התיכוניות ביישוב החדש.
רקע
עד המחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20 זוהה מוסד ה"ישיבה" בארץ ישראל עם היישוב הישן ועם העולים מישיבות הגולה. שפת הלימוד ברובן הייתה יידיש והן לא נחשבו כחלק ממסלול החינוך של הנוער ב. סנונית ראשונה בדמות גימנסיה תורנית שראשיה נמנעו בדרך כלל מלכנותה בתואר "ישיבה" היה מכון אלומה שהוקם בירושלים ב-1936 אך תוכנית הלימודים שלו לא דמתה לישיבות המסורתיות.
בשנת 1938 הוקמה בתל אביב ישיבה חדשה על ידי הרב משה אביגדור עמיאל, רבה של העיר, ביוזמת המרכז העולמי של תנועת המזרחי ובמימון משותף של התנועה ושל קרן היסוד והקרן הקיימת. הישיבה הוקמה כמוסד המשך לבוגרי "ישיבת תל אביב", מוסד תורני לתלמידי כיתות ה-ח של בית הספר היסודי, שהוקם 14 שנה קודם לכן והתאחד עם הישיבה החדשה תחת הנהלה אחת. ישיבה זו קיימה תוכנית לימודים ואווירה ישיבתית ולכן יש לראות בה את אב הטיפוס של הישיבות התיכוניות ביישוב החדש בארץ ישראל. הישיבה פנתה לבני היישוב החדש הן בשפה העברית שבה התקיימו הלימודים והן באווירה ובהכללת לימודים כלליים להשכלה תיכונית במסגרת הלימודים בישיבה.
בתקופה זו עמד רעיון הישיבה המשלבת השכלה כללית לצד לימוד התורה, במוקד ויכוח רעיוני שנטלו בו חלק גדולי הרבנים בעולם האורתודוקסי. כשעלה רעיון לפתיחת ישיבה עם קולג', סניף של ישיבה יוניברסיטי האורתודוקסית האמריקאית, בארץ ישראל, שיגר הרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה ובו שלל את הרעיון: "הצעד הזה מסוכן ליהדות ומוסדות התורה בארץ הקודש". הוא לא הזכיר את ישיבתו של הרב עמיאל שכבר פעלה בארץ ישראל באותם ימים.
שנות בראשית
עם הקמת הישיבה, כיהן כנשיאה הרב הראשי לתל אביב הרב משה אביגדור עמיאל שאף העביר בה שיעורים לעיתים תכופות. כנשיא הכבוד של הישיבה התמנה הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ובין חברי הוועד וההנהלה נמנו רבנים ואישי ציבור, בהם: הרב פרופ' דוד פראטו השר דוד צבי פנקס, יש"י אדלר ויעקב לסלוי. המנהל האדמיניסטרטיבי הראשון היה יצחק הלפרין שהיה שותף גם לייסודה של ישיבת תל אביב ומנהלה.
ראש הישיבה בפועל היה הרב ראובן טרופ בנו של ראש ישיבת ראדין הרב נפתלי טרופ וכמשגיח רוחני שימש הרב יואל קלופט. כמדריכיה הרוחניים והלימודיים של הישיבה שימשו רבה של ירושלים הרב צבי פסח פרנק וראש ישיבת עץ חיים הרב איסר זלמן מלצר. למרות היותם של מייסדי הישיבה מזוהים עם תנועת המזרחי הדתית-לאומית, צוות הישיבה שהגיע מעולם הישיבות הליטאי חסם את מינויים של אנשי צוות ואפילו מדריכים מרקע דתי-לאומי, כך נמנע מינויו של הרב משה צבי נריה בידי הרב קלופט. לאחר תקופה ממושכת שבה נמסרו כל השיעורים בישיבה בידי הרב טרופ, הצטרפו לצוות הישיבה ר"מים חדשים: הרב דב מעייני, הרב צבי יהודה מלצר והרב אלעזר מנחם מן שך.
בעידוד הרב עמיאל עסקו בחורי הישיבה במסגרת הישיבה גם בכתיבה ועריכה תורנית, בקיץ ה'תש"א הדפיסה הישיבה כתב עת תורני בשם "הנצנים" בעריכת הרב יהושע יגל ששימש אז מדריך בישיבה ובסיוע מוסד הרב קוק. חלק מהתלמידים שהשתתפו בקובץ התפרסמו לימים ובהם: השופט אלישע שינבוים והרב גדליה נדל, אך הוצאתו לאור נפסקה כעבור זמן קצר. הספר "שיטה מקובצת" על מסכת פסחים בשלושה כרכים שיצר הרב יהודה גרשוני ביוזמת הרב עמיאל נערך בשנים שלאחר פטירת הרב עמיאל בידי תלמידי הישיבה באופן חריג.
לאחר פטירת הרב עמיאל בשנת ה'תש"ה, 1945, שונה שמה הרשמי של ישיבת היישוב החדש לישיבת הרב עמיאל.
בראשות הרב קולודצקי
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, חלה הרב טרופ ונסע לתקופה ממושכת לארצות הברית, כשחזר בעודו חולה (חורף ה'תש"י) פרש מן הישיבה. לדברי בנו נתפסה ההנהלה בידי מדריך פליט מלחמה שמנע ממנו "כמעט בכח", מלהשמיע את שיעוריו. הרב טרופ התפטר מהנהלת הישיבה ובעצת החזון איש נענה להצעה לעמוד בראש ישיבת תומכי תמימים חב"ד בעיר לוד, לקראת קיץ תשי"א, אך בטרם החל להעביר בה בפועל את שיעוריו, התדרדר מצבו והוא נפטר (– ו' באייר תשי"א). בעקבות פרישת הרב טרופ עזבו חלק מהתלמידים את הישיבה וסייעו לביסוסה של מדרשית נעם בפרדס חנה.
משנת ה'תש"ט, ולאחר פרישת הרב טרופ, עמדו בראש הישיבה, הר"מים: הרב דוד הלוי חדש שהיה ר"מ בישיבה מראשית שנות ה-40 (נפטר ה'תשל"ז, 1977), הרב אליעזר גולדשמידט והרב יהודה ( ר' יודל) קולודצקי שהיה מנהלה הרוחני של הישיבה. במשך שנות ה-50 של המאה ה-20 התקבע מעמדו של הרב קולודצקי כראש הישיבה ומנהלה הרוחני.
הרב קולודצקי בשיתוף פעולה עם הרב יהושע יגל, אז כבר ראש ישיבת מדרשית נעם, ועם הרב משה צבי נריה הצליחו להחריג את הישיבות התיכוניות במבחני הבגרות כך שבחינת הבגרות בתלמוד לתלמידי ישיבות אלו תיערך אך ורק בעל פה ובידי בוחנים שיאושרו בידי ראשי הישיבות (זכות זו נשללה בשנת לימודים 2013/2014). שלישיית ראשי הישיבות התיכוניות (ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה פעלה כישיבה תיכונית משנת 1951) סייעו בצוותא לשיקום עולם התורה לאחר מלחמת העולם השנייה כשהפנו את תלמידיהם לישיבות: פוניבז', מרכז הרב, חברון, סלבודקה, ומאוחר יותר ישיבת כנסת חזקיהו וישיבת באר יעקב.
מניין הבחורים בישיבה הלך וגדל, עם הקמתה עמד מניין הבחורים על עשרים, בשנת 1939 על למעלה ממאה, ובשנת 1958 כבר למדו בה מאות תלמידים. מהישיבה התפצל סניף לישיבה תיכונית עצמאית ביפו.
בין המורים בישיבה בשנות ה-60 של המאה ה-20 היה פרופ' הלל ויס. הרבנית מאשה עמיאל, אשת הרב עמיאל, ניהלה את פנימיית הישיבה עד סמוך לפטירתה בגיל 82 בשנת 1964. גם מצבת הר"מים התרחבה, עד ראשית שנות ה-60 העבירו את השיעורים בישיבה, הרב קולודצקי והרב חדש. בשנת הלימודים ה'תשכ"ב (1961–1962) הצטרף כר"מ, הרב מנחם פישל, ובשנת ה'תשכ"ו (1965–1966), הצטרפו הרבנים שמואל גרוסברד ונפתלי לב.
מצבת הרבנים לא השתנתה עד פטירתו של הרב חדש בשנת ה'תשל"ז, 1977. בשנה הבאה הצטרף לצוות הישיבה הרב כתריאל קולודצקי, בנו של ראש הישיבה. רק כעבור חמש עשרה שנים, בשנת הלימודים ה'תשנ"ג (1992–1993), הצטרפו לצוות שני ר"מים חדשים: הרב יעקב בן-ציון קרמר והרב אברהם נחשון והרב שמואל גרוסברד פרש. בשנה שאחריה הצטרף גם הרב פנחס קצבורג והרב פישל פרש. בחורף ה'תשע"ט, 2019, פרש הרב נפתלי לב, הוא נפטר זמן קצר לאחר פרישתו.
במאה ה-21
בעשורים הראשונים של המאה ה-21 מתמודדת הישיבה עם הקמת ישיבות תיכוניות חרדיות רבות הפונות לאותו קהל יעד (ישיבת מאורות, מערבא, נהורא, נהרדעא, מתיבתא ואחרות), בעוד במקביל רבים מבוגרי הישיבה שולחים את בניהם לישיבות חרדיות שאינן תיכוניות. למול אלו מדגישה הישיבה את ההישגים הגבוהים בה ואת המשמעת הקפדנית שנוהגת בה. התומכים בסגנון פדגוגי זה מציינים את יוקרתה של הישיבה ואת הישגיהם הגבוהים של התלמידים.
ראש הישיבה הוותיק שדמותו זוהתה עם הישיבה, הרב יהודה קולודצקי נפטר, ובשנת הלימודים ה'תשס"ח (2007–2008) החליף אותו בנו כראש הישיבה. במקומו כר"מ, נכנס הרב אברהם קולודצקי. בסוף ימיו של הרב נפתלי לב, נכנס לצוות הישיבה הרב דוב קרמר, בנו של הרב בן ציון קרמר, כמחליפו.
מבנה הישיבה
בשנותיה הראשונות השתמשה הישיבה בקומה השלישית של בית הכנסת הגדול ששימשה קודם לכן את ישיבת תל אביב מיסודיו של הרב שלמה אהרונסון עד למעברה למשכנה הקבוע. בהמשך הצליח תלמידו של הרב עמיאל, אליהו-משה גנחובסקי, להעביר בדירקטוריון קרן היסוד החלטה להקדשת "עזבון ג. קרנץ" שיועד באפוטרופסות לצורכי מוסד דתי, לטובת הקמת בניין עבור ישיבת היישוב החדש. בשלב זה תוכנן לבנות את הבניין בכספי קרן היסוד על אדמת הקרן הקיימת ברחוב זמנהוף, ואף נבחרה תוכנית אדריכלית של יהודית ובנימין צ'לנוב. הצעה מאוחרת יותר לבנות את בניין הישיבה לפי דגם בית הכנסת של רש"י בוורמייזא, בשילוב סגנון הבנייה העתיק עם בנייה מודרנית, נשקלה בידי הרב מאיר בר-אילן שהופקד על התכנון לקראת הקמת המבנה, אך נשללה מחשש ליצירת בלבול ארכיטקטוני בייבוא סגננונות זרים השואבים מתרבות הבנייה של ארצות הגולה ותקופות קדומות. לקראת הקמת בניין הישיבה נערכה תחרות אדריכלים, בה זכה האדריכל יעקב נטל. נרכש מגרש גדול ברחוב פומבדיתא בתל אביב ומעמד הנחת אבן הפינה התקיים בנובמבר 1941. הבנייה התעכבה ונמשכה לתוך שנות ה-50 של המאה ה-20.
בשנת 1950 החכירה עיריית תל אביב לישיבה את מתחם הישיבה, לתקופה של 49 שנים.
כדי לזרז את הקמת הבניין לישיבה, הוקמה "קרן בנין ישיבת הרב עמיאל", בנשיאות אישים בולטים: הרבנים הראשיים יצחק אייזיק הלוי הרצוג ובן-ציון מאיר חי עוזיאל, אהרן ברט, דוד צבי פנקס (שהיה במקביל יו"ר הוועד הפועל), הרב ד"ר שמואל גרינברג (ה'תר"ם, 1880 - ה'תשי"ט, 1959) יו"ר המועצה הדתית ואריה שנקר. יושב ראש הנשיאות היה ראש העיר ישראל רוקח. בין חברי הוועד הפועל נמנו ראב"ד תל אביב הרב חיים מרדכי ברונרוט והדיין הרב יונה הוכמן.
עד להקמת מבנה הקבע של הישיבה ביוני 1956, התפצלה הישיבה בין מבנים מרוחקים זה מזה. אולם הלימודים היה ברחוב טרומפלדור 30 בתל אביב ואילו חדר האוכל והפנימיה, ברחוב מונטפיורי 5.
בשנת 1977, החכירה העירייה לישיבה מתחם סמוך לישיבה, בו נבנה בית ספר שנקרא 'ישיבת תל אביב'. ביולי 2010, בעקבות ירידה במספר התלמידים, חתמה הישיבה על הסכם עם עמותת 'מרכז לחינוך תורני – ישיבת זכרון יעקב', שתפעיל את בית הספר בניהול משותף, עבור הישיבה. בסביבות שנת 2020 פונה בית הספר ונהרס, ובמקומו נבנה מתחם גני ילדים של עיריית תל אביב.
אופי הישיבה
לאורך השנים נחשבה הישיבה נחשבת לאליטיסטית והישגית. ראש הישיבה הדומיננטי הרב קולדצקי הנהיג בישיבה מיד בתחילת דרכו משטר נוקשה, שזכה לביקורת בקרב חלק מבוגרי הישיבה. כך למשל: משה חלמיש, שסיים את לימודיו בישיבה ב-1954 סבר שיש להשיג על "היד הקשה מבחינה חינוכית והיחס אל אישיות הפרט, אם כי רבים בוודאי יטענו אחרת". בוגר מתקופה מאוחרת יותר, הרב ישעיה שטיינברגר מראשי ישיבת הכותל ורב שכונת רמת שרת בירושלים, צוטט: "הרב קולודצקי הנהיג משטר נוקשה, ושלט ביד רמה בנפשות חניכיו, לפעמים גם בוגריו. הנפגעים האשימוהו במניפולציות רגשיות פוגעניות. אבל ההצלחה חסרת אח ורע של עשורים רבים מדברת בעד עצמה. היום כאשר החיבוק והליטוף, הידידות עם התלמידים, הם הבסיס של החינוך כמעט בכל אתר – ה"ישוב" היווה חריג מרתק ומאתגר בנוף הכללי".
בישיבה נוהג יום לימודים ארוך בן 13 שעות, שמתוכן פחות משלוש שעות מוקצות ללימודי חול. כדי לאפשר את מינון לימודי החול הנמוך, נמשכים הלימודים בישיבה עד להשגת תעודת הבגרות חמש שנים, ולא ארבע כמקובל בישיבות תיכוניות אחרות. לתלמידים שאינם מתגוררים בגוש דן מקיימת הישיבה מסגרת פנימייתית.
בלימוד גמרא מקובלת בישיבה שיטת הלימוד הישיבתית הקלאסית (ליטאית-בריסקאית). בוגרי הישיבה, על פי רוב, ממשיכים לימודיהם, בעידוד רבני הישיבה, בישיבות גדולות חרדיות 'קלאסיות', כמו: ישיבת חברון, ישיבת נתיבות חכמה, ישיבת איתרי, ישיבת דרך אמונה, ישיבת דרך חכמה וישיבת אור אלחנן ואף לישיבת פוניבז'.
תלמידי הישיבה
בחורי הישיבה מגיעים בעיקר ממשפחות חרדיות מודרניות, מיעוטן הן משפחות שעלו לישראל מחו"ל, המעוניינים בתעודת בגרות. וגם בני דור שני ושלישי לבוגרי הישיבה. רוב מוחלט של הבוגרים ממשיכים לאחר הלימודים בישיבה ללימודים בישיבות גבוהות חרדיות.
בישיבה יש רוב של ציבור ליטאי, אך בכל זאת קיימים מיעוטים כגון תלמידים בני עדות המזרח וכגון תלמידים מהציבור החסידי. עם כל זאת תלמידי הישיבה מאוחדים מאד.
התארגנויות של תלמידים בישיבה
בסוף שנת תשע"ה הקימו תלמידים החסידיים בישיבה את קרן "יפוצו מעיינותיך", שמטרתה לדאוג לצרכי התלמידים החסידיים בישיבה. החל מספרי חסידות מהבעש"ט ותלמידיו וכן לבאטע מידי שוע בליל שישי ובליל שבת הקרן פועלת בצורה נסתרת ואינה מהווה מוקד משיכה לתלמידים שאינם משתייכים לציבור החסידי בישיבה.
צוות הישיבה
מאז פטירת הרב קולדצקי (2006), עומד בראשות הישיבה בנו הרב כתריאל קולדצקי ששימש עד אז ר"מ בישיבה.
בין מנהלי לימודי התיכון בישיבה בעבר: ד"ר פויכטוונגר; הרב ד"ר מיכאל פוזן, אביו של החוקר רפאל בנימין פוזן; פרופ' מאיר הילדסהיימר; עו"ד יעקב וולץ; ניסים דהן. מנהל התיכון הנוכחי הוא ארקדי (אריק) בקרמן. בין המורים בעבר: פרופ' אביעזר וייס.
הארכיון הקווירי האירי
הארכיון הקווירי האירי (באנגלית: Irish Queer Archive; באירית: Cartlann Aerach na hÉireann; בראשי תיבות: IQA) הוא ארכיון באירלנד, שמכיל אוסף מקיף של חומרים שקשורים לספרות להט"ב, ללימודים קווירים ולתרבות להט"ב באירלנד. הארכיון התחיל לפעול מ-2008, בעזרת תרומות מהספרייה הלאומית של אירלנד.
בין חומרי הארכיון, נמצאים גזרי עיתונים מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, כתבי עת וגליונות להט"בים שפורסמו מ-1974, ואוסף של תמונות, סרטי וידאו, עלונים, כרזות ותגים.
אמילי רוז
אמילי רוז (באנגלית: Emily Rose; נולדה ב-2 בפברואר 1981) היא שחקנית אמריקנית. היא ידועה בעיקר בשל תפקידה בסדרת משחקי הווידאו "Uncharted" בתור אלנה פישר, ובשל תפקידה הראשי בסדרת הטלוויזיה "הייבן" ששודרה בערוץ Syfy בשנים 2010–2015.
ביוגרפיה
רוז נולדה ברנטון, וושינגטון, היא הבכורה מבין שלושה ילדים, ולה אחות ואח צעירים ממנה.
רוז קיבלה תואר מאסטר לאמנויות במשחק מאוניברסיטת UCLA בשנת 2006. היא בוגרת תואר באומנויות התיאטרון מאוניברסיטת Vanguard בדרום קליפורניה.
רוז נישאה לדיירק מורגן ב-6 בדצמבר 2009 בוושינגטון. ב-29 באפריל 2013 נולד בנם הבכור, מיילס כריסטיאן מורגן. ב-31 בדצמבר 2015 נולד בנם השני, ממפיס ריי מורגן.
קריירה
רוז גילמה את דמותה של אלנה פישר בסדרת משחקי הפלייסטיישן 3 "Uncharted" באמצעות דיבוב ולכידת תנועה, היא התחילה בתפקיד בשנת 2007 ב"Uncharted: Drake's Fortune", שבה לתפקיד בשנת 2009 עבור "Uncharted: Eye of Indra" ו"Uncharted 2: Among Thieves", שוב בשנת 2011 עבור "Uncharted 3: Drake's Deception", ובשנת 2016 עבור "Uncharted 4: A Thief's End".
רוז שיחקה במשך 5 עונות בסדרה "הייבן" בערוץ Syfy בתפקיד ראשי. רוז גילמה את הגיבורה אודרי פרקר, סוכנת FBI שנשלחת לצוד אסיר שנמלט לעיירה בשם הייבן. פרקר מוצאת את עצמה מעורבת בתעלומות שונות בעיירה, עוזבת את ה-FBI ומצטרפת למשטרה העירונית בהייבן כדי לסייע לתושבי העיר. במהלך העונות רוז גילמה דמויות נוספות במקביל לאודרי פרקר.
הר אבס
הר אבס (באנגלית: Mount Abbs) הוא ההר הגבוה ביותר ברכס אראמיס, בהרי הנסיך צ'ארלס באדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,135 מטרים מעל פני הים.
ההר מצוי בחלקו המרכזי של רכס אראמיס, בסמוך ממערבית למסיב תומפסון. ההר ממוקם 18 קילומטרים דרומית מזרחית מהר מקרתי.
גילוי ההר
הראשונים שהגיעו אל ההר היו אנשי המשלחת הדרומית של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בינואר 1957 בהנהגת ו. ג. בושר (WG Bewsher).
מקור השם
בושר קרא להר על שמו של גורדון אבס (Gordon Abbs), מפעיל הרדיו בתחנת מוסון בשנת 1956.
נכו הראשון
נֶכוֹ הראשון היה שליט בובה של ממלכת אשור באזור הדלתה של הנילוס במצרים התחתונה בין השנים 672 - 664 לפנה"ס ונחשב למייסד שושלת הפרעונים ה-26.
עם נסיגת הנובים בשנת 672 לפנה"ס מונה נכו בידי אשורבניפל מלך אשור לשליט העיר סאיס באזור הדלתה של הנילוס. נכו נחשב על ידי החוקרים לשליט חלש מאוד שלא הצליח לאחד את ממלכת מצרים ולהשתחרר מהשלטון אשורי. תקופת שלטונו ארכה רק שמונה שנים, שכן בשנת 664 לפנה"ס נהרג נכו בידי תנות אמון, בנו של שבכה, במסגרת הפלישה הנובית המחודשת למצרים, בסמוך למוף. הפלישה הנובית נבלמה במהרה בזכות תגובתו המהירה של אשורבניפל, אשר החיש את צבאו למצרים, דבר שאילץ את הנובים לסגת חזרה אל גבולות ממלכת כוש.
לאחר מותו של נכו הראשון מונה בנו, פסמתיך הראשון, לשליט מצרים על ידי האשורים. אולם שלא כמו אביו, הצליח פסמתיך הראשון לאחד את ממלכת מצרים מחדש ולהשתחרר מעול האשורים.
שילה האמפריז
שילה האמפריז (באנגלית: Sheila Humphreys, ובגרסת השם באירית Sighle Humphreys, 26 בפברואר 1899 – 14 במרץ 1994), הייתה פעילה פוליטית רפובליקנית אירית וחברה בארגון המהפכני קומן נה מאן.
תחילת דרכה
שילה האמפריז נולדה בלימריק למשפחה אמידה וגדלה במחוז קלייר. היא הייתה אחת משלושה ילדים, והבת היחידה של ד"ר דייוויד המפריז ונל האמפריז (לבית אוריילי). אביה סבל משחפת ומת כשהייתה בת ארבע. אמה הייתה אחותו של מייקל ג'וזף אוריילי, שנהרג במהלך חג הפסחא ב-1916. שני אחיה, אמט ודיק, למדו בבית הספר סנט אנדה של פירס ודיק שירת לצדו של אוריילי במטה המרידה בבית הדואר המרכזי במהלך ההתקוממות. המשפחה עברה לדבלין בשנת 1909. שילה למדה בתיכון מאונט אנוויל, שם הייתה "התלמידה הראשית" ולמדה אירית שוטפת.
פעילות פוליטית
האמפריז בילתה שנה בפריז (1919–1920). היא הצטרפה לקומן נה מאן בשנת 1919 בגיל עשרים. בין התפקידים שהחזיקה האמפריז בארגון: מזכירה, מנהלת הפרסום וסגנית נשיאה לאומית. היא הייתה בוועדה המנהלת של קרן המתנדבים האירים שהוקמה לאחר ההתקוממות של 1916. היא פעלה למציאת בתי מבטח עבור פעילים רפובליקנים במנוסה. בית המשפחה שלה שימש כבית בטוח של ה-IRA במהלך מלחמת העצמאות האירית. הקבינט של הדאל קיים שם את המפגשים השבועיים לעיתים קרובות. המשפחה היית בצד שנגד האמנה האנגלו-אירית במהלך מלחמת האזרחים האירית, ובית המשפחה היה מטרה לפשיטות קבועות על ידי כוחות המדינה החופשית. הפשיטה המשמעותית ביותר התרחשה ב-4 בנובמבר 1922, כשסגן רמטכ"ל ה-IRA ארני אומאלי נפצע במהלך חילופי ירי עם חיילי המדינה החופשית. רק האמפריז, אמה ודודתה היו בבית אתו, והאמפריז הואשמה בהריגת אחד החיילים, ונעצרה יחד עם אומאלי, אמה ודודתה. שילה הוכנסה לבידוד והיא פתחה בשביתת רעב במחאה. היא פתחה בשביתת רעב נוספת, הפעם למשך 31 יום, כשהייתה בין האסירים שנשארו כלואים לאחר תום מלחמת האזרחים במאי 1923. היא שוחררה לבסוף ב-29 בנובמבר 1923.
האירוע מתואר בפירוט בספר זיכרונותיו של אומאלי על מלחמת האזרחים, The Singing Flame. בשנת 2003 הפשיטה הייתה הנושא של דוקו-דרמה בשם The Struggle. הסרט בוים ונכתב על ידי נכדיה של האמפריז, מנקן מגאן ורואן מגאן, והופק על ידי RTÉ.
האמפריז המשיכה את מעורבותה בקומאן נה מאן לאחר מלחמת האזרחים ותרמה רבות לתנועה הרפובליקנית במהלך כל שנות העשרים והשלושים. היא הפכה לנציגת קומאן במועצה הרפובליקנית בשנת 1929. היא נכלאה בכלא מאונטג'וי ב-1926, 1927, 1928 ו-1931. בשנת 1928 היא פתחה בשביתת רעב של שישה ימים, והוגדרה כאסירה פוליטית. למרות הרקע האמיד שלה, האמפריז היה פעילה בארגון הרפובליקני הסוציאליסטי, Saor Éire, ושימשה כגזברית הארגון מ-1931. היא פעלה לייצר פמיניזם סוציאליסטי בר קיימא, הן בהבאת הפמיניזם לתוך הארגונים הסוציאליסטים שהייתה בהם (סאור אייר והקונגרס הרפובליקני), והבאת הסוציאליזם לתוך המרחב הפמיניסטי (קומן נה מאן). בשל הפוליטיקה שלה, הכנסייה הקתולית הביאה לרדיפה פוליטית נגדה בטענה שהיא קומוניסטית.
חיים אישיים
האמפריז נישאה לדונאל אודונהיו (1897–1957), חבר בחטיבת דבלין ב-IRA. היו להם שני ילדים, דארה וקרוין. קרוין נפטר בעת לידתו. דונאל נכלא ב-1936 בשל נאומים חתרניים. לאחר קום מדינת אירלנד החופשית, מספרי החברות מקומאן נה מאן פחתו, ככל שהממשלה והכנסייה פעלו נגד השתתפות נשים בפוליטיקה, ולאחר שהארגון הוצא מן החוק. היא ניסתה לשמור על קיום הארגון, וב-1941 שימשה כנשיאת קומאן לתקופה קצרה. היא כיהנה כנשיאת אגודת סנט וינסנט דה פול (1937–1975), וכן כנשיאת ועדת האסירים הפוליטיים עד 1949, והייתה פעילה בקמפיינים למען משפחות האסירים (1951–1959). המטרות שלה המשיכו להיות בעקביות אלה של שין פיין: אנטי-EEC, ובעד שימור וקידום השפה האירית.
אודונהיו היה פעיל בקלאן נה פובלאכטה (Clann na Poblachta), מפלגה רפובליקנית של שון מקברייד, רמטכ"ל עבר של ה-IRA, עם הקמתה, ועמד מטעם המפלגה בבחירות הכלליות של 1948. הוא נפטר ב-1957. שילה המשיכה לגור בביתם בדוניברוק במשך שנים רבות.
היא נפטרה בגיל 95, בהוספיס, ב -14 במרץ 1994. היא נקברה בבית הקברות גלאסנווין.
בקרה תקציבית
בקרה תקציבית היא פעילות חשבונאית, המתבצעת בעיקר בגופים יצרניים.
התקציב העסקי בחברה יצרנית או בחברה הנותנת שירותים, הוא ביטוי כספי לתוכנית הפעילות שלה לתקופה מוגדרת. המערכת התקציבית משרתת בחברה העסקית את המטרות הבאות: תכנון, תיאום, שליטה על הביצוע, בקרה ופיקוח. בקרת עלות, כחלק מתכנון התקציב, מהווה חלק מניהול תקין ואפקטיבי של הארגון, ותורמת לעמידה ביעדי התכנון, לרווחים גבוהים ותועלת מרבית.
אופן הביצוע
בקרה מתאפשרת באמצעות ביצוע השוואה תקופתית של הביצוע אל מול התכנון, ומאפשרת לכל הנוגעים בדבר לקבל תמונת מצב כוללת ומפורטת בטווח הקצר. כך ניתן לפקח על מידת העמידה בתוכנית ולתקן את אשר נדרש לשיפור ותיקון. הדו"ח הכספי אשר מתפרסם אחת לשנה אינו מספיק ואינו נותן בידי המנהל כלי לניהול המפעל. השוואה חודשית של התכנון לביצוע מאפשרת בקרה תמחירית שוטפת. כך, כאשר עולה מדו"ח הביצוע החודשי כי קיים צורך בנקיטת אמצעים מתקנים, קיימת שהות מספקת להפעיל אותם ולהשיג שיפור מיידי של התוצאות הרצויות.
תמחור כחלק ממערך הבקרה
דיווח התמחיר אף הוא חלק מהבקרה. הדיווח נעשה בעזרת מערכת המחשוב, על ידי השוואת הביצוע אל התכנון, תוך ניתוח הסטיות, אם ישנן כאלה. במערכת הייצור הופכים תשומות לתפוקות באמצעות תהליך הייצור. לבקרת עלויות יעילה יש השפעה על העלות הסופית של המוצרים. הדרישה היא בדרך כלל לספק מוצרים במועד באיכות ובכמות שנקבעה מראש, בעלויות ייצור מינימליות. כפעולה מקדימה נדרש לבצע תכנון יסודי ומעמיק של מרכיבי העלות של המוצרים והשירותים, בהתבסס על הנתונים המופקים ממערכת התמחיר: נתוני העבר של התמחיר הם הבסיס לבניית התקציב העתידי.
תקציב גמיש
תקציב סטטי נערך עבור רמת פעילות אחת בלבד, למשל נפח המכירות. משמעותו היא שהתקציב נערך על סמך ההנחה שהעלויות הקבועות והמשתנות יישארו קבועות בכל רמת הפעילות. עם זאת, בעוד שהעלויות הקבועות עשויות אכן להישאר קבועות, העלויות המשתנות, כהגדרתן, לא יישארו על פי התכנון. רוב הסיכויים כי התפוקה בפועל תהיה שונה מהתפוקה שתוקצבה, לכן יש צורך להגמיש תקציבים כך שישקפו את רמות הפעילות בפועל. התועלת בבקרה תקציבית גמישה היא ההתגברות על החיסרון העיקרי של תקצוב קבוע, המתעלם משינויים בלתי נמנעים ברמות הפעילות, שינויים המשפיעים על העלויות. כאשר שינויים אלו אינם נלקחים בחשבון נבנית תמונה לא מציאותית ובקרה נאותה אינה אפשרית.
חיל האוויר האיראני
חיל האוויר של הרפובליקה האסלאמית של איראן (בפרסית: نیروی هوایی ارتش جمهوری اسلامی ایران) הוא הזרוע האווירית של צבא איראן. המידע הזמין על כוחו של החיל כיום מועט. שלטונות איראן מפריזים במקרים רבים ביכולות אמצעי הנשק שברשותם בעוד מקורות המידע המערביים מזלזלים ביכולתם. במקביל אליו פועל כוח אווירי נוסף – חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית שאחראי גם על יחידת הטילים האסטרטגיים של איראן.
טרום המהפכה האיראנית
החיל נוצר תחילה תחת השם "חיל האוויר האימפריאלי של איראן" בשנת 1920 על ידי רזה שאה והפך למבצעי ב-1925 עם סיום אימוניהם של הטייסים הראשונים. כבר מראשית הקמתו, ניהלה איראן קשרים צבאיים עם ארצות הברית. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נעשה ניסיון לרכוש מטוסים אמריקאיים, צעד שנכשל בעקבות מלחמת העולם הראשונה. עד מלחמת העולם השנייה כלל החיל בעיקר מטוסים בריטיים וגרמניים. לאחר תום מלחמת העולם השנייה החלה איראן להעמיק את יחסיה עם ארצות הברית ואלה הגיעו לשיאם בשנות ה-70 של המאה ה-20 עם אספקת מטוסי F-14. בכך הייתה איראן למדינה היחידה בעולם מלבד ארצות הברית המתפעלת מטוסים אלו – שנחשבו בין המתקדמים בעולם. איראן גם חתמה על הסכם לרכישת 150 מטוסי F-16 ב-1976, אך עסקה זו לא יצאה לפועל עקב עזיבתו של השאה ועליית ח'ומייני לשלטון.
אחרי המהפכה האיראנית
עליית ח'ומייני לשלטון הביאה לסיום הקשר בין איראן לארצות הברית ולהטלת סנקציות מצד ארצות הברית. פלישת עיראק ב-1980 ופרוץ מלחמת איראן–עיראק תפסו את החיל לא מוכן. לאחר המהלומה הראשונית, הצליח החיל להתאושש ולמלא תפקיד חשוב בתקיפות הצבא האיראני. בתום המלחמה רכשה איראן מטוסי קרב מסין (מטוסי J-7 המבוססים על המיג 21) וניהלה משא ומתן עם רוסיה לרכישת מטוסים מתקדמים כדוגמת המיג 29 והסוחוי 24 במקביל לניסיונות לתחזק ולשדרג את המטוסים האמריקאיים שברשותה. עם פרוץ מלחמת המפרץ ב-1991, ברחו מטוסים עיראקיים רבים לאיראן. למרות ההתחייבות הראשונית להחזיר את המטוסים בתום המלחמה, החליטה איראן לצרפם לחיל האוויר שלה. המטוסים כללו את הדגמים מיג 29, סוחוי 24, מיראז' F1, סוחוי 25, וכן מיג 23. בשנות האלפיים ניסתה איראן לרכוש מטוסים מתקדמים מרוסיה. הניסיונות לרכוש את מטוס הסוחוי 27 נתקלו בהתנגדות אמריקאית עזה. ישנן טענות ששתי המדינות הצליחו לבצע עסקת נשק סודית במסגרתה רכשה איראן מטוסי סוחוי 25.
התעשייה האווירית המקומית
לנוכח האמברגו על איראן שהטילו ארצות הברית ובעלות בריתה, נאלצה איראן לפתח תעשיית נשק מקומית. המדענים המקומיים הצליחו לייצר חלקי חילוף, לבצע שדרוגים וכן להעתיק מערכות נשק. איראן גם משתפת פעולה עם סין, ברזיל ואוקראינה בייצור מטוסים. הבולט שבהם הוא מטוס התובלה איראן-140 המבוסס על האנטונוב 140.
מסוקי קרב
|}
דגל אסטוניה
דגל אסטוניה (באסטונית: Eesti lipp) הוא דגלה הלאומי של אסטוניה. עיצובו הוא טריקולור המורכב משלושה פסים אופקיים: כחול (למעלה), שחור ולבן. הגודל הסטנדרטי של הדגל הוא 105 × 165 ס"מ.
היסטוריה
הדגל בלט לראשונה כדגל איגוד הסטודנטים של אוניברסיטת טרטו באסטוניה, שנוסדה בשנת 1632, והוצג לראשונה בהיכל הכמורה של אוטפה ב-4 ביוני 1884. בסופו של דבר הדגל זוהה עם לאומיות אסטונית ושימש כדגל הלאומי כשאסטוניה קיבלה עצמאות ב-24 בפברואר 1918, ואומץ באופן רשמי ב-21 בנובמבר באותה שנה.
בעקבות פלישת ברית המועצות ביוני 1940 נאסרה הנפת והצגת הדגל. הדגל נלקח ממגדל פיק הרמן ב-21 ביוני 1940 כשאסטוניה הייתה עדיין עצמאית באופן רשמי. ב-22 ביוני הדגל הונף יחד עם הדגל האדום עד שנעלם ב-27 ביולי.
במהלך הכיבוש הגרמני 1941–1944 הוכר הדגל כדגל האתני של האסטונים אך לא כדגל לאומי. כשעזבו הגרמנים בספטמבר 1944, הדגל האסטוני הונף שוב. ב-22 בספטמבר הוסף הדגל האדום, אך עד מהרה נעלם שוב הדגל הכחול-שחור-לבן.
הדגל נשאר במסתור עד ימי הפרסטרויקה בשנות ה-80 המאוחרות, וב-24 בפברואר 1989 הונף הדגל הכחול-שחור-לבן שוב מעל מגדל פיק הרמן בטאלין. הדגל אומץ מחדש כדגל הלאומי ב-7 באוגוסט 1990 זמן קצר לפני שאסטוניה קבלה מחדש את עצמאותה המלאה.
הפירוש המקורי של צבעי הדגל:
באוטפה הוקם בשנת 1996 מוזיאון קטן המציג את תולדות הדגל.
פגי לואינדולה
פגי מאקאנדה לואינדולה (נולד ב-25 במאי 1979, קינשסה שבזאיר) הוא כדורגלן עבר צרפתי יליד הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ששיחק בעמדת החלוץ. במהלך הקריירה שלו שיחק במגוון מועדונים בצרפת, אוסר, אולימפיק ליון, אולימפיק מרסיי, שטרסבורג ופריז סן-ז'רמן. כמו כן, הוא עשה גיחה קצרה לספרד שם שיחק במדי לבאנטה בעונת 2006-2007 כמושאל. את הקריירה שלו כשחקן סיים בקבוצת ניו יורק רד בולס, מליגת MLS.
לזכותו של לואינדולה ישנן גם 6 הופעות במדי נבחרת צרפת בהן כבש שער אחד.
נחל
נַחַל הוא מוביל מים טבעי, שגבולותיו הם קרקעית הנחל ושתי גדותיו. נחל גדול מפלג וקטן מנהר. לעיתים משתמשים בקהילה המדעית בביטוי נחל לציון כל מוביל מים טבעי, בלא התחשבות בגודלו. מחקר הנחלים ונתיבי המים קרוי הידרולוגיה והוא נושא חשוב בגאומורפולוגיה.
את הנחלים מקובל לחלק לשלושה סוגים עיקריים:
בעברית מקראית ובלשון חז"ל משמש המונח נחל גם כביטוי לעמק, ולאו דווקא למקום בו זורמים מים, כמו המילה המקבילה אליו בערבית, ואדי.
אגן ניקוז
כל האזור המנוקז על ידי הנחל מכונה אגן ניקוז או אגן היקוות. כל אגן ניקוז בנוי מאגני ניקוז קטנים יותר, לדוגמה אגן הניקוז של נחל מורכב מאגני הניקוז של יובליו. קו הגבול התוחם את שטח אגן הניקוז נקרא קו פרשת המים - אשר מגדיר מעבר בין אגני ניקוז שונים. קו פרשת המים הארצי בישראל מחלק בין אגני ההיקוות של הנחלים הזורמים לים התיכון לבין אגני הניקוז של נחלים הזורמים לים המלח.
נחלי ארץ ישראל
נחלי ישראל מתחלקים לשתי קטגוריות גאוגרפיות עיקריות. רובם המוחלט של הנחלים זורם בכיוון מזרח-מערב / מערב-מזרח ואילו מספר מצומצם של נחלים זורם בכיוון צפון-דרום ולהפך.
הגורם המרכזי לכך שהרוב המוחלט של הנחלים זורם בכיוון מזרח-מערב הוא העתקי המשנה הרבים של השבר הסורי אפריקאי המרכזי. במרכז ההעתק המרכזי זורם הנחל המרכזי ביותר (הירדן) שכיוון זרימתו הוא צפון דרום, הכיוון ההפוך לכיוון תנועת הלוחות, מכיוון שנוצר בקע רחב מאוד (הבקע הסורי-אפריקני) שבמרכזו נמצא ערוץ נחל המרכז את אגן הניקוז של שטח הבקע. משום כך נוצרו מספר רב של העתקי משנה שכיוונם הפוך לכיוון ההעתק המרכזי, ובתהליך דומה נוצרו נחלים רבים בכיוון הנגדי להעתק, מזרח-מערב.
בצפון הארץ (לרבות רמת הגולן ועמק החולה) ולאורך מישור החוף והשרון נמצאים רוב נחלי האיתן של ישראל. הנחלים הגדולים בישראל הם נהר הירדן ונחל הירקון.
ין גה לינג
ין גה לינג (באנגלית Geling Yan) היא סופרת שנולדה בשאנגחאי בשנת 1958 ברפובליקה העממית של סין ועברה לארצות הברית בעקבות המחאות בכיכר טיין-אן-מן שנת 1989.
קורות חיים
גה לינג החלה לכתוב כעיתונאית בסוף שנות השבעים של המאה העשרים. כתבה סיפורים קצרים, רומנים תסריטים וביוגרפיות. בעלת תואר בוגר בספרות מאוניברסיטת Wuhan ותואר מסטר ממכללת קולומביה לאומנות בשיקגו. חברה בגילדת כותבי הוליווד של אמריקה (כותבי תיאטרון וקולנוע ובאיגוד הכותבים של סין).
במהלך מהפכת התרבות בסין שימשה כבר בהיותה בגיל 12 כרקדנית בלהקת בידור. שרתה בטיבט בצבא סין (צבא השחרור העממי) ושמשה אחר כך ככתבת צבאית במלחמה נגד וייטנאם שהתנהלה ב-1979. בשרותה הגיעה לדרגה המקבילה לדרגת סגן-אלוף. פרסמה את הרומן הראשון שלה בסינית בשנת 1985. פרסמה יותר מעשרים ספרים בהוצאות שונות בסינית ובאנגלית בסין, טאיוון, הונג קונג וארצות הברית.
אבי שמחון
אברהם (אבי) שמחון (נולד ב-22 בינואר 1959) הוא כלכלן ישראלי המכהן כיו"ר המועצה הלאומית לכלכלה והיועץ הכלכלי של ראש הממשלה בנימין נתניהו. בשנים 2010 עד 2012 שימש כראש הפורום הכלכלי המייעץ במשרד האוצר לשר האוצר יובל שטייניץ. פרופסור חבר בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
נולד בקדימה. בן לאליה וחיים שמחון ואח לתמר. משפחת שמחון עלתה לארץ ישראל ממרוקו בעליית המוגרבים ב-1841, ואבי סביו היה ממקימי נווה צדק. סבו, מצד אימו, יהושע רזניק עלה ב-1920 מרוסיה והיה ממקימי קדימה ויושב ראש המועצה הראשון של הכפר. שמחון סיים תואר ראשון בכלכלה ובמתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בשנת 1984, תואר שני בכלכלה בשנת 1986 ודוקטורט מאוניברסיטת מינסוטה בשנת 1992 בהתמחות במקרו-כלכלה וכלכלה פיננסית. מלמד משנת 1997 באוניברסיטה העברית בירושלים.
שמחון שימש חבר בוועדה לשינוי כלכלי חברתי (ועדת טרכטנברג) ובוועדה לבחינת מדדי העוני בישראל (ועדת יצחקי).
ב-2012 התמודד שמחון בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד לכנסת במישור החוף בהן הוא נבחר כנציג המחוז ברשימה לכנסת ה-19 אלא שבעקבות הריצה המשותפת עם ישראל ביתנו לא נכנס לכנסת.
שמחון עורר סערה כאשר ב-2011 אמר בכנס שדרות ש"מי שמביא 8 ילדים לעולם חוטא לילדיו ולחברה". במאמר בעיתון דה מרקר, תחת הכותרת "משפחה עם 8 ילדים היא חטא" שאל שמחון מדוע "איננו כמו שוודיה, פינלנד ודנמרק, ומהי תקרת הברזל שמונעת מישראל להצטרף לעשר או חמש עשרה המדינות המשגשגות בעולם?", וענה כי "הסיבה נעוצה בעובדה שבישראל שתי קבוצות גדולות – חרדים וערבים – שמשקלן גדל במהירות ושבתוך עשורים מעטים ייהפכו לרוב, הנבדלות כמעט לחלוטין משאר הכלכלה". הבעיה, לדבריו, אינה בשילובם בתעסוקה, אלא הילודה המוגברת שיוצרת עומס על הכלכלה ומקטינה משמעותית את התל"ג לנפש.
בשנת 2019 החל לקדם תוכנית לביטול שכר המינימום ואת חובת ההפרשה לפנסיה לעובדים זרים, כדי להוזיל את עלות העסקתם למשק.
ביוני 2019 נרשמה הערה משמעתית בתיקו של שמחון בעקבות תלונה שהוגשה על ידי עובדת בכירה במועצה הלאומית לכלכלה בטענה ששמחון התנכל אליה בשל היותה אישה ואם. על פי התלונה שמחון השמיע אמירות שליליות בעלות אופי "מגדרי", לפיהן היכולות האינטלקטואליות של נשים נחותות מאלו של הגברים, וחופשות לידה, הריונות והורות, יוצרים קשיים במקום העבודה.
כשפרצה מגפת הקורונה שכנע שמחון ביחד עם אמנון שעשוע את ראש הממשלה בנימין נתניהו להטיל את הסגר הראשון כבר ב-16.03.2020 לפני שאר מדינות העולם. במהלך המגפה הוביל שמחון מטעם ראש הממשלה את גיבוש המדיניות הכלכלית, הן ברמה המאקרו-כלכלית והן ברמת התוכניות הספציפיות במסגרת "קופסאות הקורונה". במסגרת עבודה זו שם שמחון דגש על תמיכה במשקי בית ועסקים קטנים שנפגעו במיוחד מהסגרים.
עם השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש ביוני 2021, הודיע שמחון על סיום תפקידו כראש המועצה הלאומית לכלכלה.
בקיץ 2022 התמודד בבחירות המקדימות של הליכוד לאחר שנפגש עם פעילים במשך שנה, אך קיבל מספר קולות קטן ונותר מחוץ לרשימה. במהלך התמודדותו פורסם תחקיר של פייק ריפורטר לפיו רשת של פרופילים מזויפים בטוויטר מקדמת את מסריו של שמחון.
בינואר 2023 התגלעה מחלוקת בוועדת המינויים של נציבות שרות המדינה בשאלה אם לאשר את מינויו של שמחון ליו"ר המועצה הלאומית לכלכלה. זאת, נוכח ההערה המשמעתית שנרשמה לו בשנת 2019. שדולת הנשים פרסמה עצומה הקוראת שלא למנות את שמחון לתפקיד בשל טענות על יחס משפיל מצידו כלפי נשים שעבדו תחתיו.
בסוף ינואר 2023 אישרה הממשלה את מינויו מחדש של שמחון ליו"ר המועצה הלאומית לכלכלה.
חיים אישיים
שמחון נשוי, אב לשלושה ומתגורר בירושלים.
תל דלית
תל דלית (חרבת ראס א דליה) הוא תל ארכאולוגי המכיל שרידי עיר מתקופת הברונזה הקדומה וכן שרידי מתקנים חקלאיים מתקופות מאוחרות יותר.
התל נמצא מצפון למתקן אדם וממזרח למושב בית נחמיה, חשיבותו של התל היא בעובדה שאחרי נטישת העיר לא התקיים על התל ישוב ושרידי העיר לא נפגעו על ידי בנייה בתקופות מאוחרות יותר.
השכבות בתל
החוקרים הבחינו בחמש שכבות קיום בתל ובסביבתו :
Early EB I : אתר פתוח ממנו התגלו שרידים מועטים בלבד.
EB II : באתר הוקמה עיר מבוצרת.
EB III : אתר פתוח קטן.
הישוב בתקופת הברונזה הקדומה
העיר שכנה בראש כיפת סלע גיר בגובה 164 מטר מעל פני הים בגבול שבין השפלה הפנימית להדום השומרון ומעל לשניים מיובלי נחל נבלט השייך לאגן הניקוז של נחל איילון והתקיימה כ 400 שנה.
בשיאה שטחה היה כ 30 עד 40 דונם ולהערכת החוקרים הכילה כ 130 בתים והתגוררו בה כ 800 בני אדם, היא הייתה מוקפת בחומה והשתרעה בעיקר על פסגת התל ועל מדרגת סלע מצפון לו.
החוקרים העריכו שהמבנים המרכזיים בעיר היו על פסגת התל וכיום הם מכוסים בגלי אבנים ואילו הכניסה הראשית לעיר הייתה בפינה הצפון מערבית של המדרגה הצפונית.
מסביב לעיר השתרעו שטחי החקלאות שלה, להערכת החוקרים תושבי העיר עיבדו שטח של כ 11,000 דונם המחולקים לגידולים שונים על פי המסלע וסוג הקרקע, בשטחים הטרשיים גידלו בעיקר גפנים, בכיסי הטרה רוסה גודלו זיתים ובפשט אפיק נחל נבלט גודלו דגנים, התושבים גידלו גם עזים, כבשים, בקר, חזירים, כלבים וחמורים וצדו צבאים, אילי הכרמל, יחמורים ואילים אדומים (אייל אציל) באתר נמצאו גם מעט שרידי חזיר והיפופוטם.
אזורי העיבוד החקלאיים והישוב עצמו היו מוקפים בחורש של אלון מצוי ואורן ירושליםשהפריד בינו ובין היישובים הסמוכים, אפק, תל ברקת, מודיעין, תל גימזו ותל גזר.
כמו יישובים רבים בתקופתה נעזבה העיר בסיום תקופת ה EB II מסיבה לא ידועה, לדעת החוקרים נעזבה בצורה שלווה (כלומר לא כתוצאה ממלחמה או אסון טבע פתאומי).
לא ברור מאיפה הביאו התושבים מים לצורכי החיים, כיום אין בסביבות האתר מקור מים קבוע וכן לא אותרו בריכות לאגירת מי גשמים.
הישוב בתקופה הביזנטית
בתקופה הביזנטית שכן באתר כפר על גבי השלוחה ממערב לעיר מתקופת הברונזה ושטחי העיבוד שלו כללו את האזור שבו שכנה העיר, בתקופה זו נעלם ככל הנראה כמעט לחלוטין חורש האלון והאזור היה מיושב בצפיפות על ידי כפרים, חוות ומנזרים.
במלחמת העצמאות
ערב ההפוגה השנייה ניסה גד 44 מחטיבת קרייתי להרחיב את השטח שבידי מדינת ישראל מזרחה ועל ידי כך להרחיק את עמדות הלגיון הירדני מהשטח שנכבש במבצע דני, למנוע התקפת נגד ולקטוע את הדרך שקישרה בין בית סירא למזרח השפלה (בית סירא- נעלין- בודרוס - חדיתה ובודרוס - בית נבלא).
בלילה שבין ה 17-18/06 החל הגדוד להפגיז את הכפר בודרוס ובחיפוי האש הארטילרית תפסו לוחמי הגדוד את תל דלית והתבצרו בו.
עם שחר התגלו ריכוזי אויב כמה מאות מטרים מעמדות הגדוד והחלה התקפת נגד על ידי מחלקת שריוניות של הלגיון הירדני.
ההתקפה נהדפה באש מרגמות וקו המגע שבין תל דלית לכפר בודרוס הפך לאחר הסכמי שביתת הנשק לקו הירוק.
המחקר הארכאולוגי
התל נסקר לראשונה בשנת 1975 במסגרת סקר מפת לוד ונערכו שלוש עונות חפירה החל משנת 1978 על ידי משלחת מאוניברסיטת תל אביב בראשות פרופ' רם גופנא ומאוניברסיטת ביילור טקסס.
B-1 לנסר
B-1B לנסר הוא מפציץ אסטרטגי סילוני על קולי בעל ארבעה מנועים וכנף בעלת גאומטריה משתנה מתוצרת חברת רוקוול אינטרנשיונל.
פיתוח המטוס החל ב-1960 עבור הדרישות של חיל האוויר האמריקאי למפציץ על קולי שיאחד ויחליף את ה-B-52 וה-B-58. בשל דרישה זו, המטוס מגיע למהירות של כשני מאך. כמו כן, הוא בעל יכולת אדירה של נשיאת חימוש, הכוללת יכולת לשאת עד 57 טון חימוש כולל מספר פצצות גרעיניות (למרות שאלו כבר לא נישאות עליו כי אם על ה-B-2).
ב-1985 נכנס ה-B-1, באיחור רב, לשירות בחיל האוויר האמריקאי - עשרים וחמש שנים אחרי שהוזמן. הוא היה המפציץ המתקדם ביותר בחיל כעשר שנים בלבד, עד שבאמצע שנות ה-90 הופיעו המפציצים החמקניים מסוג B-2 ספיריט שהצטרפו אליו. השימוש הראשון במטוס זה היה במהלך מבצע "סופה במדבר" במסגרת מלחמת המפרץ הראשונה, ובהמשך שימש גם במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן (2001-2014).
בנות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
דייגים (אביבה אורי)
"דייגים" (1952) הוא רישום מאת הציירת הישראלית אביבה אורי.
תיאור
בנובמבר שנת 1952 הציגה אורי 2 רישומים בתערוכה הכללית של אגודת הציירים והפסלים בישראל, שציינה גם 20 שנה להקמת מוזיאון תל אביב. "דייגים" ו"ראש עם ציפורים". ה"דייגים" זיכה את אורי בפרס דיזנגוף. בעקבות הזכייה רכשה עיריית תל אביב-יפו את העבודה עבור המוזיאון. עבודה זו היא הרישום היחיד שזכה בפרס זה.
"דייגים" נוצר על גבי גיליון נייר בגובה 39 ס"מ, וברוחב 53.5 ס"מ. בעבודה תיאורה אורי חמש דמויות של דייגים על חוף הים. אורי תיארה את הדמויות בעזרת קווים מעוגלים, המעניקים לדמויות אופי מונומנטלי ולרישום תחושה של דינמיות. בנוסף, יצרה גיוון של הרישום באמצעות גיר. נושא התיאור היה פופולרי באותן שנים והופיע בעבודות של אמנים רבים. אולם, אורי בחרה לנתק את התיאור ממקום וזמן ספציפיים וכן להשמיט את תווי ההיכר של הדמויות.
גלזורה
גלָזוּרָה או הֲזָגָה היא חומר ציפוי או זיגוג אוטם בטכניקת אמייל, המשמשת שכבת הגנה בכלי קרמיקה. תפקידה לצבוע, לעטר, אך גם ולאטום כלים עשויים חימר בפני מים, והיא מאפשרת את ניקויו ועמידותו.
היסטוריה
במהלך תקופת קופון ביפן נהגו לעטר כלים בזיגוג ירקרק מאפר טבעי, אשר מכיל תרכובות של נחושת. מ-552 ועד 794 לספירה, הוצגו זיגוגים בצבעים שונים. שלושת הצבעים של שושלת טאנג היו נפוצים במשך תקופה, אך לאט לאט שולבו צבעים וקומפוזיציות זיגוג שונות.
מהמאה השמינית השימוש בגלזורה היה נפוץ באמנות המוסלמית ובכלי הקרמיקה האסלאמיים, בדרך כלל בכלים מעוצבים בעלי פיתוחים מיוחדים. מרביתם זוגגו בתחמוצת בדיל בטכניקה שפיתחו הקדרים המוסלמים.
במהלך המאה ה-13 הגלזורה הגיעה לשלב מתקדם, ונעשה שימוש במספר רב של גוונים ורמות ברק ועמידות שונות.
שימוש
הזיגוג חשוב ופונקציונלי לכלי חרס, שקודם לכן היו בלתי מתאימים להכלת נוזלים, בשל הנקבוביות שלהם. הזיגוג משפיע גם אסתטית על גימורי פני השטח של הכלי, כולל דרגות ברק, גוון ועל הצבע המוגמר. הזיגוג עשוי לשפר את המרקם הטבעי של החומר.
הרכב
מרבית הגלזורות מכילות צורן דו-חמצני (סיליקה), המייצר מעטה זכוכית. מוסיפים גם תערובות של תחמוצות מתכת כדוגמת נתרן, אשלגן וסידן, הקובעות את טמפרטורת ההתכה של התערובת. אליהם מוסיפים אלומינה (לרוב על ידי הוספת חרסית) המקשיחה את הגלזורה ומונעת ממנה להחליק על גבי הכלי. מוסיפים גם אלמנטים של צבע וברק כגון תחמוצות של ברזל, נחושת, קובלט, בדיל או זירקוניום.
תהליך
ניתן להשתמש בגלזורה על ידי הברשה של תערובת יבשה על פני השטח של גוף החימר או על ידי החדרת מלח או סודה לתוך כבשן בטמפרטורות גבוהות כדי ליצור אדי נתרן היוצרים אינטראקציה עם תחמוצת האלומיניום והסיליקה ומייצרים זכוכית.
גלזורה נוזלית עשויה ממינרלים שונים ואבקות מתכת ותחמוצות. משתמשים בה על ידי טבילת הכלי בתוכה, על ידי שפיכת הגלזורה מעל הכלי או על ידי ריסוס במברשת אוויר או צביעה במברשת להשגת אפקט רצוי.
כדי למנוע מהצמדות של הגלזורה לכבשן במהלך השריפה, חלק מהכלי נותר ללא גלזורה .אפשרות נוספת היא שחמוש באביזרים עמידים בחום עליהם מניחים את הכלי, והם מוסרים לאחר השריפה, אולם לעיתים הם מותירים סימנים קטנים על גבי הכלי, לכן נהוג ליצור "רגל" המשמשת בסיס דק ואסתטי שאינו עטוף בגלזורה.
ניתן לעטר את הכלי לפני שכבת הגלזורה. עיטור כזה נעשה ישירות על הכלי, אחרי השריפה הראשונית על ידי צבעי אנגוב ופיגמנטים שונים ומעליהם מניחים שכבת זיגוג נוזלית שקופה, ומעבירים לשריפה שנייה.
Godzilla
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אמינם, ג'וס וורלד, די. איי. דומיין, לואיס רסטו והופק על ידי אמינם, די. איי. דומיין. השיר הוא בסגנון הראפ אשר משלב בתוכו גם את סגנון הטראפ. הבית השלישי בשיר אשר בוצע על ידי אמינם מחזיק בשיא בית הראפ המהיר ביותר שלו, תוך שהוא מראפרפ 11.3 הברות בשנייה, או 224 מילים תוך 30 שניות.
השיר עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי בסמוך לצאתו, בדומה לשאר שירי האלבום. נכון לאפריל 2020, צבר השיר מעל ל-290 מיליון השמעות בספוטיפיי.
קבוצת בורל
בישר הממשי
הדוגמה המפורסמת ביותר היא הסיגמא-אלגברה של הישר הממשי, הנוצרת על ידי הקטעים הפתוחים.
ניתן להגדיר את סיגמא-אלגברת בורל בישר הממשי באופן קונסטרוקטיבי באמצעות אינדוקציה טרנספיניטית. מגדירים את B_0 כקבוצת כל הקבוצות שהן פתוחות או סגורות. לכל סודר עוקב \alpha+1 מגדירים את כקבוצת כל האיחודים בני המנייה של איברי B_\alpha, או משלימים של איחודים כאלה. לכל סודר גבולי \gamma מגדירים. אלגברת בורל היא הקבוצה, כאשר \omega_1 הוא הסודר הקטן ביותר שאינו בן מנייה.
כל קבוצת בורל היא קבוצה מדידה לפי מידת לבג (משמע אפשר להתאים לה "אורך"). מידת לבג כשהיא מצומצמת לאלגברת בורל נקראת מידת בורל.
מהבנייה הקונסטרוקטיבית של קבוצות בורל נובע שיש \aleph (עוצמת הרצף) קבוצות בורל. הרבה פחות מאשר הקבוצות המדידות לבג, הכוללות את קבוצות בורל, ומהן יש 2^{\aleph}.
בתי ספר מכילים
בתי ספר מכילים הם בתי ספר ציבוריים, בהם לומדים תלמידים עם ובלי צרכים מיוחדים יחד ללא הפרדה, על בסיס תפיסת החינוך המכיל.
היסטוריה
המאה ה-21 הביאה עמה שינויים רבים בתפיסת החינוך ובהבנת המנעד הרחב של הלומדים, והמגמה העולמית נעה לכיוון של חינוך מותאם אישית, המותאם לצרכיו, יכולותיו ותחומי העניין של כל תלמיד. כחלק ממגמה זו, צמחה תפיסת החינוך המכיל (Inclusive Education), השואפת לייצר קהילת לומדים הטרוגנית ועשירה, בה מוערכת ייחודיותו ותרומתו של כל תלמיד, וכל תלמיד זוכה לחינוך מיוחד. תפיסת ההכלה משפיעה על היבטים שונים של חיי בית הספר: תוכנית לימודים אישית לכל תלמיד, קשרים קרובים עם ההורים והקהילה המקומית, מרחבים מגוונים וחדשניים, פרקטיקות הוראה מתקדמות, טכנולוגיות מסייעות ועוד.
חינוך מכיל
הכתה מורכבת ממגוון גדול של לומדים ייחודיים, אשר מתקיימים ביניהם הבדלים בין אישיים ובין קבוצתיים רבים. להבדלים אלו יש משמעות רבה בחיי בית הספר ובתהליך הלמידה. החינוך המכיל מתמקד בניהול מגוון, ומבקש לתכנן פעילויות לימודיות וחברתיות, כך שיהיו נגישות ומועילות עבור המנעד הרחב והמגוון של הלומדים הייחודיים בכתה. באמצעות ניהול נכון של מגוון, ניתן ליצור קהילת לומדים משותפת, המאפשרת את התקדמותו המיטבית של כל יחיד, מתוך ובזכות הביחד השלם.
Quarterly Journal of Economics
The Quarterly Journal of Economics (בר"ת: QJE) הוא כתב עת מדעי לכלכלה אשר יוצא לאור מאוקטובר 1886.
בתי ספר מכילים
חינוך מכיל
החינוך המכיל שואף לבסס בתי ספר אשר יהוו מודל לחברה בה לכולם יש מקום, משמעות וביטחון. על מנת להגשים שאיפה זו, הוגדרו שבעת עמודי התווך של החינוך המכיל. הראשון הוא פיתוח עמדות חיוביות, תחושת מסוגלות עצמית ומוטיבציה בקרב מורים כלפי הכלתם של לומדים ייחודיים בכיתה. עמוד התווך השני השני מבהיר כי פיתוח עמדות חיוביות אלה יתאפשר תודות להדרכת אנשי המקצוע; הן באמצעות הקניית ידע תאורטי והן באמצעות התנסויות מעשיות, הקניית כלים מתחום ההוראה המותאמת, התנסות בתיאורי מקרה שונים, בחינת דרכי תגובה יעילות מולם ומפגש עם דוגמאות של הצלחה. עמוד התווך השלישי הוא מדיניות והנהגה חינוכית תומכת המובילה את התפיסה החינוכית בפועל, תוך התבססות על עמוד התווך הרביעי - יישום דרכי הוראה מבוססות עדויות מחקריות. מעבר לכך, ומכיוון שלפי גישת החינוך המכיל התלמיד נמצא במרכז, עמוד התווך החמישי מעלה את הצורך בהפגנת גמישות בתוכניות העבודה וההערכה הפדגוגיות, כמו גם בגישה החינוכית המתלווה אליהן. עמוד התווך השישי מתייחס לקשר הדו-כיווני בין בית הספר והקהילה, ועומד על חשיבות מעורבותן של פעולות ההכלה החינוכית בפעילות הקהילה. עמוד התווך השביעי והאחרון מדגיש את החשיבות בשיקוף נרחב של פעילות ההכלה לבעלי העניין – שיקוף פעולות הכלה מוצלחות באמצעות פרסום במדיה כתובה ואלקטרונית וברשתות החברתיות, על מנת לשנות עמדות ולגרוף תמיכה ציבורית.
Quarterly Journal of Economics
כתב העת הוא כתב העת המקצועי הוותיק ביותר בתחום הכלכלה בשפה האנגלית ומהיוקרתיים ביותר בתחומו. הוא נערך במחלקה לכלכלה של אוניברסיטת הרווארד. כתב העת יצא לאור בהוצאת המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס וב-2011 עבר להוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
נכון ל-2015 העורכים הראשיים של כתב העת הם רוברט בארו, אנדריי שלייפר, לורנס כץ ופול אנטרס, כולם פרופסורים באוניברסיטת הרווארד.
בתי ספר מכילים
עקרונות
תפיסת העולם של בתי הספר המכילים מושתתת על העקרונות הבאים:
הכלה רב ממדית
מודל ההכלה מורכב מארבעה ממדים היוצרים שלם אחד של חיי היום יום: ארגוני, חברתי, פדגוגי ופיזי.
הכלה ארגונית
תרבות ארגונית התומכת בהכלה, היא תרבות שמבינה שהכלה אינה מושלמת ונותנת לכלל הלומדים את הביטחון והתמיכה להתנסות שוב ושוב. זוהי הבנה עמוקה שהכלה בבסיסה היא אחריות משותפת של כלל חברי הקהילה (הורים, אנשי צוות ותלמידים/ות) ומתוך כך יצירת הזדמנויות, מבנים ומנגנונים פשוטים של תמיכה הדדית ושותפות.
הכלה חברתית
בניית מערכות יחסים תומכות המאפשרות למשותף לצד השונה שבינינו לבוא לידי ביטוי. חינוך מכיל מזמין אותנו להתנסות במגוון מערכות יחסים, תוך הזדמנות ללמידה והיכרות מתמדת זה עם זה. הכלה חברתית מעודדת אותנו לחקור שאלות כגון: מהי חברות? מהי נדיבות? מהי קרבה או הקשבה? כל זאת בידיעה שהתשובות תהיינה שונות עבור אנשים שונים בהתאם לזמן ולמצב.
הכלה פדגוגית
במימד הזה ישנה הבנה רחבה של מושג הלמידה וההצלחה, כל זאת לצד פיתוח פרקטיקות פדגוגיות שיכולות לתמוך ולטפח מגוון לומדים במרחב משותף. הכלה פדגוגית מזהה שלמידה יכולה להתרחש בכל זמן ובכל מקום, במגוון דרכים ונושאים ומזמינה את כלל הלומדים ללמידה משמעותית ואיכותית, המלווה בתיעוד שיטתי של תהליכי הלמידה השונים, ובהזדמנויות להרהר ולשתף בהם.
הכלה פיזית
יצירת סביבה נגישה ומזמינה, שמאפשרת לכולם לקחת חלק. לא מדובר רק בהנגשה או ביצירת חללים מיוחדים אלא ביצירת סביבה שמתייחסת למגוון האנושי ומזמינה את כלל הלומדים להתנסות, לחקור ולהיות שותפים במרחב.
לקריאה נוספת
* Loreman, T. (2007). Seven pillars of support for inclusive education: Moving from. International journal of whole schooling, 3(2), 22-38.
יעקב ברנדנבורג
יעקב ברנדנבורג (1899– 2 בדצמבר 1981) היה פסל ישראלי מהזרם האקספרסיוניסטי, זוכה פרס דיזנגוף לפיסול.
ביוגרפיה
ברנדנבורג נולד בסטוויסקי שבפולין והתיתם בגיל צעיר. בשנת 1909 נשלח ללימודים בישיבת לומז'ה, שם המשיך בלימודי הסמכה לרבנות עד שנת 1917, אז הוא פרש מטעמי בריאות. בעידוד אחיו, יוסף ברנדנבורג אשר למד פיסול אצל הרמן שטרוק, החל אף הוא לעסוק בפיסול.
בשנת 1920 נסע אל אחיו בברלין. שם, פיסל באבן ובעץ ולמד בבית הספר הגבוה לאמנויות שרלוטנבורג בברלין אצל הרמן שטרוק והוגו לדרר. בלימודיו עבר לטכניקה של כיוּר בחרס. בשנת 1933 (לפי מקור אחר, בשנת 1934) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. הוא עבד כסתת אבן וכשרטט אדריכלי ועסק גם בהוראת אמנות. בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20 יצר פסלים בטכניקות שונות והציג את יצירותיו בגלריות לאמנות.
בשנת 1940 זכה ב"פרס דיזנגוף" המוענק על ידי עיריית תל אביב לאמנים מצטיינים.
ברנדבורג הירבה לעבוד בשיטה החדשה של "ראיה מסביב", שממוקדת ביצירת תחושת מרחב סביב הדמות המפוסלת. ניכרה בפיסולו השפעתו של הפסל הגרמני האקספרסיוניסטי ארנסט ברלך. הוא הרבה לפסל חיות ופסלו "אהבת אם", המציג קופה ובנה, נרכש על ידי עיריית תל אביב והוצג בגן החיות של תל אביב. תחום נוסף בו התמחה הוא אמנות תנכ"ית, וב-1966 הוציא ברדנבורג ספר בתחום בשם "התנ"ך בפיסול ובציור" בהוצאת אחיעבר.
ברנדנבורג היה נשוי לתהילה, אחות במקצועה. לזוג לא היו ילדים. לאחר מותו נתרמו פסליו, על פי צוואתו, למגוון מוסדות ציבור בישראל, כגון מוזיאון הכט באוניברסיטת חיפה, בית הספר החקלאי בעין כרם, גן החיות התנ"כי בירושלים (בו מוצג פסלו "כבשים"), בניין הסוכנות היהודית ועוד.
מבקר האמנות חיים גמזו, כתב עליו בספרו "ציור ופיסול בישראל" (תשי"ז), כי "ראש ילדה" ו"התלהבות", הן המעולות ביצירותיו.
מבקר האמנות גדעון עפרת כתב כי פסל האריה שפיסל ברנדבורג בשנת 1940, מאוסף אוניברסיטת חיפה, "עומד בשורה אחת עם מיטב האריות שפוסלו בארץ. האריה שלו עונה לאריות ההרלדיים הצעירים שלחמו בעוז נגד האריה הבריטי הישיש...לעומת אלה, האריה של ברנדנבורג זקן ועייף. לשאגה הגדולה של אריה האבן של מלניקוב מתל-חי עונה האריה הזקן של ברנדנבורג בראשו הגדול והכבד (הבולט מאוד לעומת גופו) והדומם. זהו אריה רוחני יותר, אנושי יותר, אך שמוט, נפול ועגום. זהו ארי יהודה המקונן על סבל אלפיים שנות גלות ושואה שבשיאן".
התפרצות מימית
התפרצות מֵימִית (באנגלית: Limnic Eruption, נקרא גם היפוך אגמי) היא סוג נדיר יחסית של אסון טבע, בה כמות ניכרת של פחמן דו-חמצני מומס מתפרצת באופן פתאומי מתוך מימי האגם העמוקים, ובתוך כך גורמת לחנק של בעלי חיים בסביבה, כולל בני אדם. התפרצות שכזו יכולה גם לגרום לצונאמי באגם מפני שעליית ה- CO2 מזעזעת ומסיטה את המים. חוקרים סבורים כי ההתפרצות יכולה להיגרם כתוצאה מרעידת אדמה, פעילות וולקנית, או פיצוץ עז.
אגמים בהם קרו תופעות של התפרצות מימית נקראים לפעמים "אגמים מתפוצצים".
כיום ידוע על שלושה אגמים המועדים להתפרצות מימית בשל פחמן דו-חמצני המצטבר בתחתיתם: אגם ניוס ואגם מונון בקמרון (בשניהם תועדה התפרצות), ואגם קיוו בגבול רואנדה-הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בו מצטבר בנוסף לפחמן גם גז מתאן.
מקור הגזים באגם הוא בגוף מגמטי פעיל הנמצא מתחת לאגם, ופולט פחמן לתוך המים. באגמים בהם אין ערבוב בין שכבת המים העליונה והתחתונה, הפחמן מומס במים ומצטבר בתחתית האגם, כשלחץ המים שומר את המים הרווים בפחמן בתחתית האגם בדומה לגזים הכלואים בבקבוק סודה. במצב זה האגם נמצא במצב לא יציב, אך עדיין דרוש אירוע שיגרום ל"היפוך" האגם ולשחרור הגזים. אירוע כזה יכול להיות רעידת אדמה, התפרצות געשית, או אף סופת גשמים, הגורמים לערבוב שכבות המים. המים הרווים בגז מתחתית האגם עולים למעלה, וללא לחץ המים משתחרר הגז לאוויר. התפרצות כזו מביאה לתנועה חריפה של המים שעשויה לגרום לצונאמי באגם.
היסטוריה
ההתפרצות המימית המתועדת הראשונה בהיסטוריה אירעה ב-15 באוגוסט 1984 באגם מונון בקמרון, ו-37 בני אדם מתו מחנק.
התפרצות נוספת התרחשה ב-21 באוגוסט 1986 באגם ניוס בקמרון. בהתפרצות השתחרר מהאגם ענן של פחמן דו-חמצני בנפח של כקילומטר מעוקב. כ-1,700 מתושבי הכפרים הסמוכים לאגם נחנקו למוות כתוצאה מההתפרצות, בנוסף לבעלי חיים רבים.
בשל העובדה שהתפרצות מימית אינה נראית לעין וכמעט אינה משאירה סימנים בשטח, קשה לזהות מקרים של התפרצות מימית בעבר. קיימת סברה כי בבור מסל בגרמניה התרחשה התפרצות כזו בתקופת האאוקן (56-34 מיליוני שנים לפני זמננו).
דרכי מניעה
לאחר ההתפרצות באגם ניוס החלו מדענים לחקור את התופעה בצורה נרחבת יותר ולאחריה התבררה הסיבה להתפרצות והמנגנון הגורם לה. חוקרים ניסו להביא לשחרור קבוע ומבוקר של הגז מתחתית האגם, ובכך למנוע התפרצויות נוספות.
בשנות ה-90 נערכו ניסיונות להצבת צינורות אנכיים בשני האגמים המתפוצצים בקמרון, כשהקצה העליון של הצינור נמצא מעל פני המים. הפחמן המומס במים עולה במעלה הצינור, ובעקבות ירידת הלחץ משתחרר לאוויר. בפתרון זה אין צורך בשאיבה רציפה של מים מלבד השאיבה הראשונית, שכן שחרור הגז מהמים יוצר שאיבה המעלה מים נוספים בצינור.
בשנת 2001 הותקן הצינור הראשון באגם ניוס, ושניים נוספים הותקנו בשנת 2011. באגם מונון הותקן הצינור הראשון בשנת 2003, ולאחריו שניים נוספים בשנת 2006. התקנת הצינורות מונעת את הצטברות הפחמן בשני האגמים האלו, והם אינם צפויים להתפרץ שוב.
באגם קיוו לא הותקנו צינורות דומים, משום שבשל גודלו (האגם גדול פי 1,700 מאגם ניוס) על המערכת להיות גדולה ויקרה בהרבה. התפרצות מימית באגם קיוו עשויה להביא לאסון גדול בשל גודלו של האגם וכמות הפחמן והמתאן הגדולה שהוא עשוי להכיל. סביב האגם חיים מעל לשני מיליון בני אדם. בנוסף, האגם נמצא באזור בו מתרחשות רעידות אדמה באופן תדיר, ואלה עשויות להתחיל את פעולת השרשרת המביאה להתפרצות האגם.
גיא וסרדם
גיא וסרדם (נולד ב-11 באוגוסט 1984) הוא ג'ודוקא עבר ישראלי.
ביוגרפיה
גיא וסרדם, יליד ראשון לציון, בו גם מתגורר, מתאמן בג'ודו מגיל 4 אצל מאמנו, ליאור לנסברג ב"ג'ודוקאן-ליאור". שירת בצה"ל במעמד של ספורטאי מצטיין, כשסומן עוד קודם לכן כפוטנציאל גדול בענף הג'ודו בעקבות מדליית הארד בה זכה באליפות אירופה עד גיל 17 (לקדטים) בשנת 2000. חבר בקבוצת "הנשרים" במסגרת ליגת הג'ודו המקצוענית.