cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממלכת הכוזרים
הכוזרים ויהדות אירופה המודרנית
השיח על הקשר הכוזרי-אשכנזי, שהיה בעיקר נחלתם של היסטוריונים, הפך למחלוקת חריפה ופומבית שלקחו בה חלק גורמים אנטישמיים ואנטי-ציוניים בעקבות פרסום הספר "השבט השלושה עשר" של הסופר האנגלי-יהודי יליד הונגריה, ארתור קסטלר ב-1976. התזה המרכזית בספרו של קסטלר הייתה כי מוצאה של יהדות אשכנז הוא מן הכוזרים. קסטלר האמין שיהיה בכך כדי לפגוע בבסיס לאנטישמיות באמצעות שלילת הקשר בין היהודי האירופאי ובין היהודי המקראי, לו מיוחסת הריגתו של ישו. הספר זכה להתקפות רבות וגם לפופולריות עצומה. שיח זה הועצם והחריף לאחר פרסום ספרו של ההיסטוריון שלמה זנד "מתי ואיך הומצא העם היהודי" ב-2008. הספר מציג את התגיירות הכוזרים כחלק מתנועת גיור רחבה ביותר שהחלה כבר בתקופת הבית השני שהביאה להקמת קהילות של מתייהדים ברחבי האימפריה הביזנטית, בתימן ובצפון אפריקה. לטענתו אין בסיס למושג "עם יהודי" וכי היהודים הם בעיקרם עדה דתית, וכמו "עמים" רבים אחרים הם "אומה מדומיינת" שאין כל קשר אתני בין מרכיביה. המגמה הגלויה והמוצהרת של זנד בספרו הייתה לערער את הבסיס ההיסטורי-עובדתי של האידאולוגיה הציונית הרואה את היהודים כעם וכאומה ששורשיה ההיסטוריים הם בארץ ישראל. הספר עורר עניין רב בישראל ובעולם ותורגם לשפות רבות. גורמים אנטי-ציוניים קיבלו את הספר בהתלהבות רבה, אך מרבית החוקרים של תולדות היהודים ביקרו אותו בחריפות רבה בטענה שהעובדות המוצגות בו הן סלקטיביות ומוטות.
עם התפתחות מחקר הגנטיקה של אוכלוסיות נערכו כמה בדיקות גנטיות ביהודים אשכנזים בימינו והשוואתם לאוכלוסיות באזור הגאוגרפי שבו התקיימה ממלכת הכוזרים. ע"פ רובם ככולם של המחקרים, מוצאם של יהודי אשכנז הוא ממקור לבנטיני, הן ברמת תפוצת כרומוזום Y מהפלוגרופ ממקור מזרח-תיכוני, והן ברמת תפוצת גנום מיטוכונדריאלי אשר מקורו גם כן בלבנט. לא נמצאו תימוכין למוצא מאזור ממלכת הכוזרים דווקא, וההשערה הרווחת היא כי יהודי אשכנז בדומה לשאר יהודי העולם מקורם מאוכלוסייה ארץ-ישראלית קדומה, בהתאם לתפיסה היהודית המסורתית. כמו כן נמצא שכמעט כל היהודים בעולם חולקים מספר מצומצם של אבות (באמצעות כרומוזום Y) ואימהות (באמצעות הגנום המיטוכונדריאלי) משותפים.
במהלך העשור השני למאה ה-21 ערך הגנטיקאי הישראלי לשעבר ד"ר ערן אלחייק מספר מחקרים שבהם לטענתו מצא בגנום של יהודי אשכנז קשר גנטי עם אוכלוסיות דרום קווקזיות כגון הארמנים, יהודים הרריים, גאורגים ופרסים, אותן הוא מגדיר "כוזריות". כנגד מסקנותיו נטען כי אוכלוסיות אלה מעולם לא חיו בממלכת הכוזרים, והכוזרים מעולם לא שלטו בשטחי דרום הקווקז באופן ישיר, וכן שמרבית האוכלוסיות הללו כלל אינן מוגדרות "קווקזיות" ולמעשה קרובות גנטית לאוכלוסיות נוספות במזרח הקרוב. כמו כן, גם המתודולוגיה של המחקר נמצאה בעייתית לאחר שהחוקרים מהמאגר העולמי שממנו אסף אלחייק את הנתונים על עמי הקווקז; גילו ביחד עם חוקרים נוספים ש"הגן הכוזרי" שמצא אלחייק, נמצא נפוץ יותר בקרב יהודים ספרדים ומזרח תיכוניים מאשר בקרב אשכנזים. מנגד, מציעים אחרים הסבר חלופי לפיו המראה "האירופאי" של האשכנזים נובע מהתגיירות של נשים נוכריות מדרום אירופה שנטמעו בקהילות היהודיות המקומיות. מחקר נוסף טוען באופן דומה שהקבוצה המייסדת נוסדה מנשואי תערובת בין מהגרים יהודים מהמזרח התיכון למתגיירים דרום אירופאים.
כיום כל ההיסטוריונים החשובים ברחבי העולם של תולדות היהודים במזרח אירופה, וכן של תולדות האזור בימי הביניים שוללים בנחרצות את ההיפותזה על מוצא יהדות מזרח אירופה מן הכוזרים. מחקר מקיף של תעודות בארכיונים רוסים שנפתחו לחוקרים לאחר נפילת ברית המועצות מוצא בהן נוכחות ניכרת של יהודים, כוזרים, או יהודים-כוזרים, אך אין בהן כדי להעיד על הגירה מסיבית של כוזרים-יהודים לרוסיה ולארצות מזרח אירופה אחרות.
חלק מיהודי פודוליה טענו כי מוצאם מגירוש ספרד, לפי עדות מנחם נחום ליטינסקי מאודסה בספרו משנת 1895; לאחרים מביניהם היו טענות אחרות למוצא מקהילות יהודיות אחרות ממערב לפודוליה (מחבלי פולין, בוהמיה והונגריה) או ממזרח לה (מממלכת הכוזרים, מחצי האי קרים ומקייב) שמהן הגיעו.
ספרות בדיונית על הכוזרים
כהמשך לספר הכוזרי, כתב הרב דוד ניטו מאנגליה את הספר מטה דן המכונה גם ה"כוזרי שני", בו הוא מתאר ויכוח של מלך הכוזרים עם חכם יהודי, המוכיח לו כי היהדות הרבנית היא דת משה האמיתית, ולא היהדות הקראית. בהקדמת ספרו הוא מציין כי על אף שלא ידוע אם התקיים הוויכוח המתואר בספר הכוזרי של ריה"ל, הוויכוח המתואר בספר זה הוא בדיוני לחלוטין.
"מילון הכוזרים", מאת הסופר הסרבי מילוראד פאביץ', הוא יצירה מפורסמת העוסקת בכוזרים. הספר, שעלילתו בדויה לחלוטין, בנוי כלקסיקון של ההיסטוריה הכוזרית ומחקרה לאורך השנים.
בשנת 2007 ראה אור הספר אבירי הדרך של הסופר היהודי-אמריקאי מייקל שייבון, המתאר את קורותיהם הבדיוניים של סוחרים ושכירי-חרב יהודיים בממלכת כוזר.
הסופרת החרדית מיה קינן כתבה את סדרת הספרים ממלכה במבחן, היסטוריה בדיונית, המתארת באופן דמיוני את פילוג ממלכת כוזר היהודית, ואת המלחמות ומאבקי הכח הפנימיים שלה. הסדרה כוללת ארבעה ספרים, "איסתרק", "מהללאל", "יוזבד" (שני חלקים) ו"פדהאל". הסדרה זכתה לפופולריות גדולה, בעיקר במגזר החרדי.
קישורים חיצוניים
http://www.e-mago.co.il/Editor/history-3325.htm
היסטוריה חלופית
מבחינה מסוימת כל יצירה ספרותית בדיונית עוסקת בהיסטוריה חלופית, אך המאפיין המבחין של סוגה זו הוא הסטייה שלה מהעבר המוכר לנו בנקודת מפנה משמעותית, ממנה מתפתחת האנושות באופן אחר מזה שהתרחש בפועל, בעקבות שינוי חברתי, פוליטי, תעשייתי או אידאולוגי. החל משנות ה-50 של המאה ה-20 החלה ספרות זו להתמזג במידה רבה בספרות מדע בדיוני, תוך שהיא מערבת מושגים כמסע בזמן, מסע בין עולמות מקבילים בהם התפתחה ההיסטוריה אחרת (לעיתים קרובות אחרי מלחמה מוכרת כמלחמת העולם השנייה), והשיח הספרותי המקובל דן בשתיהן בכפיפה אחת.
בצרפתית ספרי היסטוריה אלטרנטיבית קרויים uchronie, נאולוגיזם שמבוסס על הקידומת U (כבמילה utopia (אוטופיה), שמתארת עולם שאינם קיים) יחד עם המילה היוונית לזמן – כרונוס. לפי שמה זה, סוגה זו מתאפיינת כמתרחשת ב"לא זמן". עוד מושג שמאפיין את הסוגה בצרפתית הוא "allohistirua" כלומר "היסטוריה אחרת".
היסטוריה חלופית קשורה אך נבדלת מהיסטוריה אנטי-עובדתית (Counterfactual History), שהיא מונח בהיסטוריוגרפיה המתאר השערות מבוססות מחקר, המנסות לענות על השאלה "מה היה קורה אילו", ככלי אקדמי במחקר היסטורי.
ימי קדם
הדוגמה המוקדמת ביותר של היסטוריה חלופית נמצאת בספר IX, חלקים 17–19, של טיטוס ליוויוס, בשם "ההיסטוריה של רומא מיסודה". ליוויוס תיאר את המאה הרביעית לפני הספירה בצורה אלטרנטיבית, בה אלכסנדר הגדול הרחיב את האימפריה שלו מערבה במקום מזרחה. ליוויוס שאל "מה היו התוצאות עבור רומא אם היא הייתה נכנסת למלחמה עם אלכסנדר?"
הרומן האפי, "טירנט הלבן" (Tirant lo Blanc), שנכתב בעת שההפסד של קונסטנטינופול לאימפריה העות'מאנית היה עדיין זיכרון טרי וטראומטי לאירופה הנוצרית, מספר את סיפורו של האביר האמיץ, טירנט הלבן, שמגיע לשרידי האימפריה הביזנטית הערוכה לקרב, והופך לדוכס עליון ומפקד צבאותיה, ומצליח להבריח את הצבא העות'מאני הפולש של מהמט השני, ובכך מציל את העיר מכיבוש איסלאמי, ואף רודף אחר הטורקים לעומק אדמות שהם כבשו בעבר.
המאה ה-19
אחת היצירות המוקדמות בז'אנר ההיסטוריה החלופית בעת המודרנית, שהופצה בתפוצה רחבה, הייתה ספרו של הצרפתי לואי ז'ופרואה, "היסטוריה של מונרכיה אוניברסלית: נפוליון וכיבוש העולם" שנכתב ב-1836. ספר זה מדמיין את ניצחון הרפובליקה הצרפתית הראשונה בהנהגת נפוליון במלחמת רוסיה–צרפת (1812), ופלישה לאנגליה ב-1814, ולאחר מכן איחוד העולם תחת שלטונו הנאור של נפוליאון.
ספרו של נתניאל הות'ורן, "P.'s Correspondence", שנכתב ב-1845, נחשב לספר ההיסטוריה החלופית השלם הראשון בשפה האנגלית. הספר מתאר את סיפורו של אדם הנחשב "משוגע", עקב תפיסה מוטעית של שנת 1845. על פי תפיסתו, בשנה זו היו בחיים אנשים מפורסמים רבים שנפטרו זמן רב קודם לכן, ובהם המשוררים רוברט ברנס, ג'ורג' ביירון, פרסי ביש שלי וג'ון קיטס, השחקן אדמונד קין, הפוליטיקאי ג'ורג' קנינג, ואפילו נפוליון בונפרטה.
היצירה הספרותית באנגלית באורך של רומן הייתה הספר "אריסטופיה" מאת קסטלו הולפורד, שנכתב ב-1895. בעוד יצירה זו אינה לאומנית כמו ספרו של לואי ז'ופרואה, "אריסטופיה" היא ניסיון נוסף לדמיין חברה אוטופית. באריסטופיה, המתיישבים הראשונים של וירג'יניה מגלים שונית אלמוגים העשויה מזהב טהור, ועקב כך מצליחים לבנות חברה אוטופית בצפון אמריקה.
תחילת המאה ה-20 וספרות זולה
מספר סיפורים ורומנים של היסטוריה חלופית הופיעו בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בשנת 1931, ההיסטוריון הבריטי, סר ג'ון סקוויר, אסף סדרה של מאמרים מכמה מההיסטוריונים המובילים של אותה תקופה לאנתולוגיה בשם "לו זה היה קורה אחרת" (If It Had Happened Otherwise). בעבודה זו, מלומדים ממספר אוניברסיטאות גדולות, כמו גם כותבים שלא עבדו באקדמיה, הפנו את תשומת לבם לשאלות כגון "לו המורים בספרד היו מנצחים", ו"לו ללואי השישה עשר, מלך צרפת היה אטום של יציבות". המאמרים נעים מעבודות אקדמיות ועד תצוגות סאטיריות ומוגזמות של עיר-מדינה גרמנית עצמאית על האי מנהטן. בין הכותבים היו אנדרה מורואה ווינסטון צ'רצ'יל.
אחד המאמרים באוסף של סקוויר היה מאמר של צ'רצ'יל "לו לי לא היה מנצח בקרב גטיסברג", שנכתב מנקודת מבטו של היסטוריון בעולם בו הקונפדרציה ניצחה במלחמת האזרחים האמריקנית, שמדמיין מה היה קורה לו האיחוד היה מנצח במלחמה. במילים אחרות, דמות בעולם חלופי המדמיינת עולם כמו העולם בו אנו חיים, אך לא בהכרח מצליחה לדייק בכל הפרטים. יצירה ספקולטיבית שכזו, שנכתבת מנקודת המבט של היסטוריה חלופית, נקראת בשם "היסטוריה חלופית רקורסיבית", או "היסטוריה חלופית-חלופית".
דוגמה נוספת מתקופה זו (ויש האומרים היצירה הראשונה שבה מתואר מסע בזמן מיקום אחד לשני בצורה מוחשית) היא הספר "אנשים כמו אלים" (Men Like Gods) מאת ה. ג'. ולס, בו מספר אזרחים בריטים עובדים באמצעות מפגש מקרי עם מכונת זמן למה שנראה כמו בריטניה פציפיסטית ואוטופית. כאשר האזרחים, שמובלים על ידי דמות סאטירית המבוססת על וינסטון צ'רצ'יל, מנסים לתפוס את השלטון, תושבי בריטניה האוטופית מפנים רובה לייזר לעברם ומשגרים אותם ליקום אחר. ולס מתאר יקום רב ממדי של עולמות חלופיים, בדיוק כפי שמתארים אותו סופרי ספרות זולה אמריקניים מאוחרים יותר. עם זאת, מאחר שגיבור הסיפור של ולס חווה רק עולם חלופי אחד, סיפור זה לא שונה מהותית מסוגת ההיסטוריה החלופית המסורתית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הז'אנר התקדם לתקופה חדשה, עם יציאתו לאור של הסיפור הקצר של מאריי לנסטר, "Sidewise in Time". בעוד שספרי היסטוריה חלופית קודמים בחנו חלופות היסטוריות סבירות יחסית, ליינסטר כתב בצורה שונה לגמרי. בסיפורו "העולם השתגע" (World Gone Mad), חתיכות מכדור הארץ החליפו מקומות עם החתיכות התואמות להן בזמנים שונים. הסיפור עוקב אחר פרופסור מינוט והסטודנטים שלו ממכללת רובינסון הפיקטיבית, כאשר הם נעים דרך החתיכות השונות בהן ההיסטוריה התרחשה בצורה שונה.
במדיה
במספר סדרות טלוויזיה כגון: "הפיג'מות" ו"סברי מרנן" היה פרק שעסק בזה.
תיאור (לשון)
בתחביר, התיאור הוא השלמה של הנשוא במשפט פועלי. התיאור מוסיף מידע על הנשוא, כגון מתי או איפה הנשוא התרחש. מבחינה תחברית, זאת השלמה שאינה מוצרכת, כלומר המשפט יהיה שלם גם אם היא תימחק.
הבחנה בין תיאור זמן לתיאור מידה
במשפט "אני נוסע לחופשה בת שבועיים בחו"ל" הצירוף בת שבועיים הוא תיאור מידה, מכיוון שהוא מציין כמה זמן תימשך החופשה. לעומת זאת, במשפט "אני נוסע לחו"ל בעוד שבועיים" הצירוף עוד שבועיים משמש כתיאור זמן.
תיאור אופן
מתאר אופן ביצוע של משהו. זהו התיאור הכללי ביותר. ניתן לבטא תיאורי אופן גם באמצעות מושא פנימי.
תיאור מצב
תיאור שמתאר מצבו של דבר, אשר ניתן להוסיף לפניו את המילה "כש"+שם גוף מתאים
הבחנה בין תיאור אופן לתיאור מצב
במשפט "הילדים חזרו מבית הספר באוטובוס" המילה באוטובוס משמשת כתיאור אופן. לעומת זאת, במשפט "הילדים חזרו מבית הספר רעבים" המילה רעבים משמשת כתיאור מצב.
הבחנה בין תיאור סיבה לתיאור תכלית
ההבדל בין תיאור סיבה לתיאור תכלית - סיבה מתאר משהו שקרה לפני הפעולה (החלונות נשברו אחרי / בזמן הסערה). ולעומת זאת, תיאור תכלית מתאר משהו שיקרה אחרי הפעולה (הוא יתרום רק לאחר ההגעה למשרד).
תיאור ויתור
מתאר תנאי שהתגברו עליו
הבחנה בין תיאור תנאי לתיאור ויתור
תיאור תנאי מציג את התנאי לקיום הפעולה. לעומת זאת, תיאור ויתור מתאר קושי שהתגברו עליו בעת ביצוע הפעולה.
אברציה אופטית
אַבֵּרַצְיָה אוֹפְּטִית היא פגם בתמונה הנוצרת במערכת אופטית, וגורם לשינוי בתמונה המתקבלת לעומת הקירוב הפראקסיאלי, שבו מניחים שזוויות קרני האור ביחס לציר, קטנות. במערכות הדמיה, העיוות מתרחש כאשר אור היוצא מנקודה איננו מתכנס לנקודה בודדת לאחר המעבר במערכת. עיוותים מתרחשים כיוון שהתאוריה הפראקסיאלית הפשוטה איננה מודל מדויק של מעבר אור במערכת אופטית, והם נוצרים גם כאשר אין פגמים ברכיבים האופטיים.
עיוותים גורמים לטשטוש הדמות הנוצרת במערכת ההדמיה האופטית. מתכננים של מערכות אופטיות נדרשים לתכנן מערכת אופטית מתוקנת כך שהיא תפצה על העיוותים.
סקירה
ניתן לחלק עיוותים לשתי קטגוריות: מונוכרומטי וכרומטי. עיוותים כרומטיים (צבעיים) נגרמים כתוצאה מנפיצה, כלומר השינוי של מקדם השבירה של חומר העדשה לפי אורך הגל. עיוותים אלו אינם קיימים בשימוש באור מונוכרומטי, ואינם קיימים באופטיקה מחזירה (כמו מראות) אלא רק באופטיקה מעבירה (כמו עדשות).
עיוותים מונוכרומטיים (צבע או אורך גל בודד) נגרמים כתוצאה מהגאומטריה של העדשות או המראות ומתרחשים גם כאשר האור נשבר וגם כאשר הוא מוחזר. עיוותים אלו מתרחשים גם כאשר האור הוא מונוכרומטי, ומכאן שמם.
עיוותים מונוכרומטיים
בהדמיה של מערכת אופטית המורכבת מעדשות או ממראות ניתן לנתב קרני אור הנפלטות מנקודות שונות, לחשב בנפרד את האברציות השונות בדמותה של כל נקודה, ולשפר את ביצועי המערכת, על ידי שינויים מתאימים שיביאו להקטנת האברציות.
באופן כללי, תיקון אברציות יכול להתבצע על ידי הוספת אלמנטים אופטיים פשוטים, כלומר עוד עדשות או מראות למערכת.
התאוריה הבסיסית של מערכות אופטיות טוענת שקרני אור המגיעות מעצם נקודתי יתאחדו לדמות נקודתית, ולכן מרחב העצם יבנה מחדש במרחב הדמות. מונחים כגון אורך מוקד ומישור המוקד, שפותחו על ידי גאוס, מאפשרים את הקביעה של דמות עבור כל עצם בכל מערכת. התאוריה הגאוסית, נכונה כל עוד הזוויות שיוצרות כל הקרניים עם הציר האופטי (הציר הסימטרי של המערכת) הן קטנות מאוד, כלומר רק עבור עצמים, דמויות ועדשות קטנות. בפועל תנאים אלו אינם מציאותיים, והדמויות הנוצרות ממערכות לא מתוקנות יהיו לרוב מטושטשות, כל עוד המפתח או שדה הראיה חורג מגבולות מסוימים.
מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
מקסימיליאן השני (בגרמנית: Maximilian II, 31 ביולי 1527 - 12 באוקטובר 1576) מבית הבסבורג היה מלך בוהמיה משנת 1562, מלך הונגריה משנת 1563 וקיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1564 ועד יום מותו.
שנותיו הראשונות
מקסימיליאן השני נולד בווינה ב-31 ביולי 1527, לפרדיננד הראשון, מלך בוהמיה והונגריה ולאנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, בתו הבכורה של אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה. מקסימיליאן התחנך בעיקר בספרד בחצר המלוכה של דודו, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שכיהן גם כמלך ספרד. בגיל 17 כבר התנסה בלחימה במהלך מלחמתו של דודו כנגד צרפת בשנת 1544 וכן במהלך מלחמת ברית שמלקלדן ובמהרה החל לקחת חלק בממשל הקיסרי.
נישואים וילדים
בשנת 1548 נישא מקסימיליאן לדודניתו מריה, בתו של קרל החמישי. לזוג נולדו בסך הכל שישה עשר ילדים:
המאבק על הירושה
בשנת 1550, לאחר שנתיים בהן שימש כשגריר הקיסר בספרד, שב מקסימיליאן לגרמניה כדי להשתתף בדיונים על הירושה הקיסרית. קארל החמישי רצה שבנו, פליפה (לעתיד פליפה השני, מלך ספרד) יירש את מקומו כקיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם אחיו פרדיננד ובנו מקסימיליאן התנגדו לכך. לאחר דיונים ארוכים הגיעו הצדדים לפשרה לפיה פרדיננד יירש את הכתר הקיסרי אך לאחר מותו יירש את מקומו פליפה בעוד שמקסימיליאן יוכתר כמלך הרומאים וימשול על גרמניה. סידור זה לא מומש לבסוף, ומאבק הירושה פגע בקשרים בין הענף האוסטרי לענף הספרדי של בית הבסבורג, שהיו טובים עד אז. בשנת 1552 נפל מקסימיליאן למשכב והיו שמועות כי מחלתו נבעה מניסיון הרעלה על ידי תומכי בן דודו.
מקסימיליאן התיישב בווינה, משם ניהל את השטחים האוסטרים והגן עליהם מפני העות'מאנים. לא ידוע מה היו דעותיו הדתיות של מקסימיליאן אולם ידוע כי היו לו יחסים טובים עם מטיפים לותרנים ועם נסיכים פרוטסטנטים. סובלנותו הדתית הדאיגה את אביו, שחשש כי בנו יעזוב את הכנסייה הקתולית ואף תכנן לנשל אותו מסדר הירושה במקרה זה, אולם לבסוף מקסימיליאן דבק באמונתו הישנה, לפחות באופן רשמי, למרות שבסוף חייו דעותיו היו קרובות יותר ללותרניזם.
בשנת 1562 נבחר מקסימיליאן בפרנקפורט כמלך הרומאים, שליט גרמניה, לאחר שהבטיח לנסיכים הבוחרים הקתולים כי הוא נאמן לדתם ולנסיכים הפרוטסטנטים כי כשיוכתר לקיסר הוא ירשה את השימוש בוידוי האוגסבורגי (הווידוי של הלותרנים). עם מותו של אביו בשנת 1564 הוא הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה וכן כמלך הונגריה ובוהמיה.
קיסר
מקסימיליאן שאף לבצע רפורמות נרחבות בכנסייה הקתולית, כמו מתן אישור לכמרים להנשא, אולם נתקל בהתנגדות מצד האפיפיור, פיוס הרביעי, ומצד מלך ספרד ואכזב את הנסיכים הפרוטסטנטים בכך שסירב למנות בישופים פרוטסטנטים באחוזות הקיסריות. למרות זאת הוא הצליח להעניק חופש דת לאצולה הלותרנית באוסטריה וסירב לפרסם בשטחיו את הצווים של ועידת טרנטו שבאו להילחם ברפורמציה. בשנת 1568 חתם מקסימיליאן על הסכם הפסקת אש עם העות'מאנים לפיו הוא המשיך לשלם מס לסולטאן בתמורה לשמירה על השקט בהונגריה.
לאחר מותו של בנו ויורשו היחיד של פליפה השני החל מקסימיליאן להתמתן בדעותיו הדתיות ולשפר את יחסיו עם מלך ספרד, במטרה שהוא או אחד מבניו יירשו בעתיד את הכתר הספרדי. אחת ממחוות הפיוס שעשה הקיסר הייתה כאשר העניק בשנת 1570 לפליפה את בתו הבכורה, אנה, ככלתו הרביעית של המלך.
בשנת 1575 נבחר מקסימיליאן לתפקיד מלך פולין על ידי הפרלמנט הפולני, אולם לאחר שלושה ימים בלבד איימה האצולה הפולנית במלחמת אזרחים אם לא ייבחר מלך ממוצא פולני, ואת מקומו של מקסימיליאן תפסה אנה יגיילונקה. הקיסר תכנן לתקוף את פולין במטרה לקחת בכוח את הכתר אולם הוא מת במהלך ההכנות למלחמה, ב-12 באוקטובר 1576 בעיר רגנסבורג. על ערש דווי הוא סירב לקבל את המשיחה האחרונה מידי הכנסייה הקתולית. בנו רודולף, שכיהן משנת 1575 כמלך הרומאים, ירש את הכתר הקיסרי.
יחסו ליהודים היה אוהד, וניתן לראות עדות לכך שביטל את צויי הגירוש של יהודי בוהמיה, והחזיר להם את זכויות היתר העתיקות שלהם. תהלוכה שביצע בשנת 1571 בגטו היהודי של פראג, בלווית רעייתו, נותנת דוגמה נוספת ליחסו האוהד יחסית ליהודי האימפריה.
תוכנית ספוטניק
תוכנית ספוטניק (ברוסית: Спутник) הייתה תוכנית סובייטית לשיגור לוויינים לחלל לצורך הדגמת האפשרות להציב עצם מלאכותי במסלול סביב כדור הארץ. משמעות השם ספוטניק ברוסית הוא לוויין או בן-לוויה.
כל משימות ספוטניק שוגרו לחלל על גבי טיל R-7 (סמיורקה, כינוי נאט"ו : SS-6 Sapwood) שפותח במקור כטיל בליסטי.
בסופה של תוכנית ספוטניק החלה תוכנית ווסטוק לשיגור אדם לחלל.
חנוך פיבן
ביוגרפיה
פיבן נולד באורוגוואי ועלה עם משפחתו לישראל כשהיה בן 11 ואז שונה שמו מארנסטו לחנוך - השם שניתן לו בבית הספר היהודי באורוגוואי. התחיל את דרכו בתחום המתמטיקה.
לאחר שלא התקבל לאקדמיה לאמנות "בצלאל", עבר לארצות הברית והתגורר בניו יורק במשך תשע שנים. בתקופה זו למד עיצוב גרפי ב- "school of visual arts" ואחר-כך החל לעבוד כמעצב גרפי במשרד עיצוב. במקביל, התפרסמו איוריו במגזינים שונים. עבודותיו נתקבלו בהערכה רבה והוא זכה במדליית זהב מטעם איגוד המאיירים האמריקניים.
פיבן מרכיב את דמויותו על ידי יצירת קולאז' ממגוון חומרים וחפצים המוכרים מחיי היומיום. הקריקטורה שהוא יוצר משתמשת במרכיביה כנושאי משמעות, המתווים יחד את המסר שברצונו להעביר ביחס לדמות הציבורית.
בשנת 1996 החל לעבוד בעיתון "הארץ". הוא פרסם טור ובו דיוקנאות קולאז' של אישי ציבור וידוענים, ולצדם פרטים ביוגרפיים אודותיהם. עבודותיו היקנו לו גם בישראל מעמד של אמן ייחודי בעל אמירה יוצאת דופן ומקורית על המציאות החברתית והפוליטית בישראל.
אלסנדרה צ'לטי
אלסנדרה צֶ'לֶטי (באיטלקית: Alessandra Celletti; נולדה ב-6 ביוני 1966) היא פסנתרנית ומלחינה איטלקית.
ביוגרפיה
צ'לטי נולדה ברומא. היא למדה פסנתר באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא. לאחר מכן המשיכה את לימודיה והתמקדה במוזיקה אימפרסיוניסטית צרפתית. בשנת 1994 יצא האלבום הראשון שלה, "Les Sons Et Les Perfums" ("קולות וניחוחות") בו ביצועים ליצירות של אריק סאטי, מוריס ראוול וקלוד דביסי. בשנת 1997 הוציאה אלבום שני, "Viaggio a Praga" ("ביקור בפראג"), עם ביצועים ליצירות של המלחין הצ'כי לאוש יאנאצ'ק. בהמשך הוציאה תקליטורים שהתמקדו במלחינים ספציפיים, בהם סקוט ג'ופלין, פיליפ גלאס, אריק סאטי וגורדייף.
בנובמבר 2007 הוציאה דיסק עם 16 יצירות מקוריות לפסנתר שהלחינה, ובו השפעה של מלחינים מודרניים ומינימנליסטים שאותם ביצעה במהלך הקריירה שלה.
מוקדמות מונדיאל 1990
116 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 1990, והתחרו על 24 מקומות בטורניר הגמר. , המארחת, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית והותירו 22 מקומות לשאר הנבחרות. מספר הנבחרות היה נמוך ב-5 ממספר הנבחרות שנרשמו למוקדמות מונדיאל 1986, שהיה שיא בתולדות המונדיאלים.
24 המקומות במונדיאל 1990 באיטליה הוקצו על ידי פיפ"א לקונפדרציות השונות שלה כמפורט להלן:
שלוש בקשות הרשמה נדחו על ידי פיפ"א בגלל המצב הכלכלי הקשה של המגישות:, ו. כתוצאה מכך ירד מספר הנבחרות ל-111, כיוון שגם המארחת והאלופה המכהנת לא השתתפו. ,  ו ערכו את הופעת הבכורה שלהן במוקדמות המונדיאל. 103 נבחרות שיחקו לכל הפחות משחק אחד. בסך הכל נערכו 314 משחקים, בהם הובקעו 735 שערים (ממוצע של 2.34 שערים למשחק, הממוצע הנמוך ביותר בתולדות המונדיאלים).
הגרלת המשחקים נערכה ב-12 בדצמבר 1987 בציריך שבשווייץ. המשחק הראשון במוקדמות נערך ב-17 באפריל 1988, והאחרון נערך ב-19 בנובמבר 1989.
דרום אמריקה
9 הנבחרות מדרום אמריקה התחרו על 3.5 מקומות במונדיאל, כשהנבחרת שזוכה בחצי מקום מעפילה לפלייאוף בין-יבשתי מול נציגת אוקיאניה. ארגנטינה, הנבחרת העשירית, העפילה אוטומטית בתור האלופה המכהנת. הנבחרות חולקו לשלושה בתים בני שלוש נבחרות כל אחד, בהם נערכו המשחקים בשיטת בית-חוץ בין יולי לספטמבר 1989. לאחר סיום המשחקים דורגו הנבחרות שסיימו במקום הראשון בכל בית, ושתי הנבחרות הטובות ביותר העפילו ישירות למונדיאל; המנצחת בעלת המאזן השלישי בטיבו העפילה לפלייאוף מול נציגת אוקיאניה.
בהגרלת המשחקים שובצו הנבחרות לשלוש קבוצות דירוג כמפורט להלן:
בית 1
אורוגוואי העפילה.
בית 2
קולומביה העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי דרום אמריקה-אוקיאניה.
בית 3
ברזיל העפילה. ב-3 בספטמבר 1989 נערך בריו דה ז'ניירו המשחק בין ברזיל לצ'ילה, שהייתה זקוקה לניצחון על מנת לשמור על הסיכוי להעפיל למונדיאל, אך נקלעה לפיגור 0 - 1. בדקה ה-67' נפל השוער הצ'ילאני רוברטו רוחאס על המגרש, ככל הנראה עם פציעה במצח. זיקוק שנזרק מהיציע על ידי אוהדת ברזילאית בשם רוזמרי דה מלו העלה עשן במרחק קצר מהשוער. לאחר שרוחאס הורד מהמגרש סירבו השחקנים והמאמנים הצ'ילאנים לחזור, וטענו כי הם אינם חשים בטוחים עוד. בעקבות כך הוחלט להפסיק את המשחק. לאחר שפיפ"א בדקה את קלטות המשחק היא גילתה כי הזיקוק כלל לא פגע ברוחאס, שפצע את עצמו באמצעות סכין גילוח שהחביא בכפפה שלו, ולפיכך העניקה לברזיל ניצחון טכני 2 - 0 שגרם לצ'ילה לאבד את הסיכוי להעפיל למונדיאל. היא גם החליטה להעניש את צ'ילה והשעתה אותה ממוקדמות מונדיאל 1994, והשעתה את רוחאס לצמיתות (עונש זה בוטל ב-2001). גם המאמן אורלנדו אראבנה והרופא דניאל רודריגס הושעו לצמיתות מעיסוק כלשהו בכדורגל תחרותי.
צפון, מרכז אמריקה והקריביים
אליפות CONCACAF ב-1989 שימשה גם כטורניר מוקדמות המונדיאל. הייתה זו הפעם האחרונה שבה שימשה האליפות למטרה זו, וגם הפעם האחרונה שבה לא הייתה מארחת קבועה. שתי הנבחרות הראשונות באליפות העפילו למונדיאל. 16 נבחרות המשתייכות ל-CONCACAF השתתפו בטורניר המוקדמות, ממנו סולקה על ידי CONCACAF לפני שהספיקה להשתתף במשחק כלשהו בטורניר, כיוון ששיתפה שחקנים מבוגרים מדי באופן לא חוקי במשחקי המוקדמות של אולימפיאדת סיאול, שהיה טורניר נוער. בקשת ההרשמה של נדחתה בעקבות חובות לפיפ"א. קוסטה ריקה זכתה באליפות CONCACAF והעפילה למונדיאל הראשון בתולדותיה בזכות הפרש שערים עדיף בפלוס 1 על פני זה של ארצות הברית שסיימה במקום השני. ארצות הברית הבטיחה את העפלתה למונדיאל לראשונה מזה 40 שנים, לאחר שגברה על טרינידד וטובגו בתוצאה 1 - 0 משער של פול קליגיורי שזכה לכינוי "הירייה שנשמעה ברחבי העולם". שני המשחקים בין אל סלבדור לגואטמלה היו אמורים להיערך בגואטמלה. מאוחר יותר הוסכם על ביטולם בגלל חוסר חשיבות ספורטיבית (אף אחת מהנבחרות לא הייתה יכולה להעפיל למונדיאל גם אם הייתה מנצחת בשני המשחקים.
אסיה
26 הנבחרות מאסיה שנרשמו למוקדמות התמודדו על 2 מקומות במונדיאל. לפני תחילת המשחקים פרשו, , ו. המשחקים התנהלו בשני סבבים:
בית 1
קטאר העפילה לסיבוב הגמר.
בית 2
ערב הסעודית העפילה לסיבוב הגמר.
בית 3
איחוד האמירויות הערביות העפילה לסיבוב הגמר.
בית 4
קוריאה הדרומית העפילה לסיבוב הגמר.
בית 5
סין העפילה לסיבוב הגמר.
בית 6
קוריאה הצפונית העפילה לסיבוב הגמר.
סיבוב הגמר
קוריאה הדרומית ואיחוד האמירויות הערביות העפילו.
אוקיאניה
טורניר המוקדמות באוקיאניה החל בנובמבר 1988, כאשר שתי הנבחרות האוקיאניות החזקות, ו, התמודדו מול חברות אחרות בקונפדרציית הכדורגל של אוקיאניה -  ו, בצמד משחקים בשיטת בית-חוץ על מנת לקבוע מי תעפיל לסיבוב הגמר של האזור. לארבע הנבחרות האלה צורפה, שהעפילה אוטומטית לסיבוב הגמר. הנבחרת הראשונה בבית בסיום משחקי סיבוב הגמר תעפיל לפלייאוף מול הנבחרת הדרום אמריקנית השלישית בטיבה מבחינת הישגיה.
סיבוב ראשון
אוסטרליה העפילה לסיבוב הגמר.
ניו זילנד העפילה לסיבוב הגמר.
סיבוב הגמר
ישראל העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי דרום אמריקה-אוקיאניה.
פלייאוף בין-יבשתי דרום אמריקה-אוקיאניה
קולומביה העפילה.
משה צור
ביוגרפיה
נולד בתל אביב בשנת 1948, בן יחיד לניצולי שואה ששרדו יחידים ממשפחותיהם. למד בטכניקום גבעתיים ב-1962 ועבד במשרדו של האדריכל אלי טאומן. בעת שירותו הצבאי שירת ביחידת הבינוי של חיל הים. בשנת 1969 החל את לימודיו בטכניון ועם סיום לימודיו הצטרף למשרדו של האדריכל אל מנספלד. בשנת 1976 פרש ממשרדו של מנספלד ופתח שותפות עם עמית מקצועי. שנתיים לאחר מכן התפרקה השותפות וצור פתח את משרדו "משה צור בוני ערים בע"מ". שנים לאחר מכן הצטרפה אליו לימים אשתו האדריכלית ארנה צור.
מראשית דרכו המקצועית שילב עבודה על פרויקטים ציבוריים ופרטיים ובמקביל חקר ופיתח רעיונות טכנולוגיים. בין השאר התנסה בפיתוח בנייה טרומית למגורים ומבני ציבור שנבנו בעיקר בעיירות פיתוח ובהתנחלויות כמו שדרות, נתיבות, עכו, מעלות-תרשיחא, עתלית, אריאל וקרני שומרון. החל משנות ה-90 החל לתכנן פרויקטים במזרח אירופה.
בתל אביב וברמת גן תכנן מגדלי משרדים ומגורים רבים, בפרט מגדלי יוקרה, אך המגדל המפורסם ביותר שתכנן הוא מגדל הנביאים בחיפה. משרדו תכנן בנוסף גם מתחמי היי-טק, פרויקטים לאומיים (שותף לתכנון העיר חריש ושדה התעופה תמנע), מרכזים מסחריים ומבני ציבור.
צור הוא מהאדריכלים הבולטים בישראל בתכנון מגדלי יוקרה, שבהם מספר מצומצם של דירות גדולות, כגון מגדל רמז, ומגדל ארלוזורוב 17, שבו הפחית צור את מספר יחידות הדיור מ-190 ל-117 ב-30 קומות. צור רואה בהפחתת מספר יחידות הדיור, תוך שמירה על השטח הבנוי הכולל, תופעה חיובית כל עוד היא במידה: "כך אדם קונה דירה גדולה במיקום איכותי, במקום וילה בכפר שמריהו על ארבעה דונמים".
לימד בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון החל משנת 1985.
לצור תאומים, ובת.
פרסים והוקרה
2019 - איש השנה בתרבות של עיתון הארץ. - פרס מפעל חיים מהתאחדות האדריכלים. - פרס המועצה הבינלאומית לבניינים גבוהים CTBUH.2018 - ציון לשבח מטעם התאחדות בוני הארץ על מבנה מגורים יוקרתי מעל 10 קומות - טיים טאור, רמת גן.
2003 - פרס עזריאלי לתכנון אורבני מטעם א"י יפה, על פרויקט אורבני במרכז כפר-סבא: קניון ערים ושכונת מגורים.- "אות מגשים ארץ ישראל יפה" מטעם המועצה לישראל יפה על פרויקט מוזיאון הילדים חולון.
1988 - פרס רכטר על תכנון מבנה "אלביט" הנהלה ומשרדים בשטח מת"מ, חיפה.
ועידת TED
ועידת TED (ראשי תיבות באנגלית של: Technology, Entertainment, Design; טכנולוגיה, בידור, עיצוב) היא ועידה אקדמית שנתית העוסקת במגוון רחב של נושאים, בהם מדע, אמנות, עיצוב, פוליטיקה, חינוך, תרבות, עסקים, טכנולוגיה ועוד. המוטו של הוועידה הוא "Ideas Worth Spreading" (בתרגום חופשי לעברית: "רעיונות ששווה להפיץ").
האירוע מאורגן על ידי "TED Foundation", מוסד ללא כוונות רווח שהמטה שלו נמצא בניו יורק. אוצֵר TED מאז 2001 הוא כריס אנדרסון.
היסטוריה
TED נוסדה על ידי ריצ'רד שאול וורמן והנרי מרקס בשנת 1984. הוועידה הראשונה נערכה במונטריי, קליפורניה. המטרה הייתה לכנס כמה מהמוחות הגדולים שעבדו באותה עת על פרויקטים חדשניים. בוועידה הראשונה השתתפו כ-250 איש, והוצג בה בין השאר המחשב החדש מדגם "מקינטוש", ונציג חברת סוני דיבר על הפיתוח החדש שבו התרכזו אז מאמצי החברה, מדיה חדשה שנקראה "קומפקט דיסק" שהחברה "צופה לה עתיד מזהיר". מאז 1990, הוועידה נערכת מדי שנה.
בשנת 2001 העביר המייסד ריצ'רד וורמן את האחריות על הוועידה ליזם הבריטי כריס אנדרסון. בנומבר 2001 עברה הבעלות לעמותת "קרן ספלינג" תמורת 6 מיליון ליש"ט. עמותה ללא כוונת רווח שהקים אנדרסון.
בשנת 2005, ביוזמתו של אנדרסון, נוספה ועידת אחות המוכוונת לקהל בינלאומי יותר בשם TEDGlobal. היא נערכה, בסדר כרונולוגי: באוקספורד, אנגליה (2005), בארושה, טנזניה (2007, שכותרתו TEDAfrica), שוב באוקספורד, אנגליה (2009 ו-2010) ובאדינבורו, סקוטלנד (2011, 2012 ו-2013), בריו דה ז'ניירו, ברזיל (2014), בלונדון, אנגליה (2015), ושוב בארושה, טנזניה (2017).
החל משנת 2006 ההרצאות ניתנות לצפייה חינם ברשת האינטרנט, באתר הרשמי, בערוץ יוטיוב וב-iTunes. מאותה שנה הועלו לאינטרנט למעלה מ-900 הרצאות, והן זוכות לפופולריות גדולה מצד גולשים מרחבי העולם. במאי 2009 החל אתר הוועידה בפרויקט תרגום, שבמסגרתו מתרגמים מרחבי העולם (מעל 25,000 נכון לנובמבר 2016) כ-102,000 סרטונים ב-113 שפות (נכון לנובמבר 2016). בעברית יש מעל 3,500 סרטונים מתורגמים (נכון לאוקטובר 2020). בניגוד לנוהג, הרצאתו של ניק האנאוור משנת 2011 לא הועלתה לרשת. בהמשך, הרצאה אחרת שלו הועלתה לרשת בשנת 2014.
בשנת 2009 הועבר מקום כינוס הוועידה ללונג ביץ', עקב הפופולריות הרבה לה היא זוכה. ובשנת 2014 היא עברה לוונקובר בקנדה.
בשנת 2015, צוות TED כלל 180 איש בעיר ניו יורק ובוונקובר. ב-1 ביולי 2019 הועברה הבעלות מ"קרן ספלינג" ל-"TED Foundation" כדי ליישר קו עם שם המותג TED ולהקל על התורמים לחבר בין תרומות לקרן והוועידה.
פרס TED
החל משנת 2010 מוענק פרס TED מדי שנה לאדם בודד, וב־2013 המענק כספי הוגדל לסכום של מיליון דולר. זוכי הפרס הם:
TED-Ed
TED-Ed היא היוזמה החינוכית של TED. היוזמה כוללת תוכן מקורי, מועדני נוער ואתר ליצירת שיעורים על בסיס סרטונים. תוכן מקורי של TED-Ed נבנה תוך שיתוף פעולה של מומחים בתחומים שונים. אלה יכולים לכלול מרצי TED, אנשי חינוך, מעצבים, אנימטורים, חוקרים אקדמיים, עיתונאים ועורכים.
TEDx
בשנת 2009, TED החלה לאפשר לכל אחד בכל מקום לארגן אירועי TED באופן עצמאי. אירועים אלה נקראו TEDx. מצד אחד, צעד זה הרחיב את הנגישות להרצאות מסוג TED, מהצד השני, השליטה של TED על איכות התכנים ועל המותג שלה ירדה באופן ניכר. במסגרת אירועי TEDx היו גם הרצאות "פסאודו-מדעיות מפוקפקות". הם יכולים להיות מאורגנים על ידי כל מי שמקבל רישיון חינם מ-TED, ומסכים לפעול על פי עקרונות מסוימים. אירועי TEDx נדרשים לפעול לא כוונת רווח, אך המארגנים רשאים להשתמש בדמי כניסה או בחסות מסחרית כדי לכסות עלויות. המרצים אינם מקבלים תשלום, ועליהם גם לוותר על זכויות היוצרים של ההרצאה שלהם (ש-TED רשאית לערוך ולהפיץ במסגרת רישיון Creative Commons), והרצאות נמשכות 18 דקות בדיוק.
אירועי TEDx בישראל
בישראל הוקם ארגון בשם "TEDxTelAviv" שמפיק ועידות בתל אביב באופן קבוע. ו-TEDxJerusalem שהפיק בין השנים 2012 ל-2017 חמישה אירועים בירושלים. בין אירועי TEDx הראשונים שהתקיימו בישראל:
מהימנות
הרחבת אירועי TED לאירועי TEDx הובילה לשטף עצום של הרצאות. ביולי 2019 היו 4,000 הרצאות TED ועוד 140,000 הרצאות TEDx. שטף זה גרם לשונות גבוהה באיכות ההרצאות, במיוחד אלה שניתנו במסגרת TEDx. ההנחיות המדעיות של TEDx דורשות שמידע מדעי ורפואי המוצג בכנסים יהיה מבוסס על מאמרים שעברו שיפוט עמיתים. בפועל, ההקפדה על האיכות המדעית בכנסים של TEDx נמוכה מהקריטריונים המחמירים הקיימים בכנסי TED. תופעה זו הובילה לכך שחלק מההרצאות שעולות ב-TEDx מורדות לאחר מכן, כתוצאה מתלונות. לדוגמה, הרצאה אחת הורדה על-ידי TED מכיוון שנטען בה שלקיחת סמים מקשרת את המשתמשים לישויות תבוניות באופן טלפתי.
החל משנת 2016, TED החלה להעסיק את דייוויד ביאלו כאוצר מדעי. תפקידו לבחור את הנושאים המדעיים שיוצגו בכנסי TED ולפקח ולערוך תכנים מדעיים בשאר ערוצי TED. נכון לשנת 2021, TED מעסיקה גם בודקי עובדות ויועצים מדעיים. כאשר דוברת מוזמנת להציג הרצאה ב-TED, בודקים שעבודתה עברה תהליך של בדיקת עמיתים, ושהיא נחשבת לראויה על-ידי מדענים אחרים. TED מסתמכת גם על הקהל שיתריע על דאגות או שאלות בקשר להרצאות TEDx או הרצאות ישנות של TED.
מכיוון שסרטונים מקוריים במסגרת TED-Ed נוצרים תוך שיתוף פעולה נרחב, האיכות שלהם גבוהה מאד, והנתונים שבהם נבדקים היטב.
TED באקדמיה
הרצאות TED הן דוגמה לתקשורת מדעית פופולרית. חלק מהמוסדות מציעים כיום גישה פתוחה לקניין הרוחני שלהם, במטרה להגביר את הנגישות' והרצאות TED, הנגישות לציבור, משתלבות במהלך כזה. TED יכולה להשתלב באסטרטגיית למידה פעילה, שבה סטודנטים מתבקשים לבקר הרצאת TED קיימת או לעצב הרצאת TED משלהם לגבי נושא מסוים שמעניין או רלוונטי להם. לעיתים, חוקרים אקדמאים מציגים את עצמם ב-TED כדוברים אמינים של קהילה מדעית. תוך כדי כך, הם גם מקדמים את פעילות המחקר שלהם.
צפייה בהרצאות TED עשויה לעזור למרצים לשפר את טכניקות ההוראה שלהם. ההרצאות עשויות לעזור למרצים להציג ידע ולתקשר עם הלומדים שלהם מהר יותר. הרצאות TED עשויות גם לעזור לסטודנטים להפוך לביקורתיים יותר. הנגישות של TED, שכוללת תרגום לשפות רבות, כתוביות ואפשרות לשינוי קצב הדיבור תורמת גם היא למעמד של הרצאות TED כמקור נגיש לידע מדעי.
פאול קור
פאוּל קוֹר (קורנובסקי) (1 באוגוסט 1926, כ"א באב ה'תרפ"ו – 24 במאי 2001, ב' בסיוון ה'תשס"א) היה צייר, מעצב גרפי, סופר ילדים ומאייר ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשם פאול קורנובסקי בפריז שבצרפת למשפחה שהיגרה לשם מפולין. הוא גדל בבית יהודי-חילוני. אביו, יצחק, חייט במקצועו, נספה בשואה באושוויץ, ופאול הנער הוברח במהלך המלחמה, יחד עם אחיו, לז'נבה שבשווייץ, שם שהה כפליט בבית מחסה לילדים יהודים עד לסיום המלחמה.
בזמן זה למד ציור וגרפיקה בבית הספר הגבוה לאמנות בז'נבה ובהמשך בבית הספר לאמנויות-יפות בפריז שם למד ציור כרזות אצל פול קולן.
עם פרוץ מלחמת העצמאות ב-1948 עלה לישראל, וגויס לצה"ל כמתנדב מח"ל. הוא נשאר בישראל לאחר שנישא לפנינה טובבין, אותה הכיר בצבא. פאול קור שמר על שם משפחתו "קורנובסקי" אך השתמש בשם "קור" כשמו האמנותי.
קריירה
פאול קור היה אומן רב-גוני. התמונות המאפיינות אותו מביעות תנוחות גוף מסוגננות, הפנים מביעים צער, שמחה, חרדה, עצב, פליאה ושמחת חיים. במלאת 10 שנים למותו הוצגה תערוכה מציוריו ועבודותיו השונות ב"יד לילד" בקיבוץ לוחמי הגטאות.
מבקר האמנות אליק מישורי כתב על סגנון ציוריו של קור כי "הציור של פאול קור גורם לשוב ולהיזכר בהגדרה הרנסאנסית הרואה בציור "שירה אילמת", הדמויות המאכלסות את ציוריו מנגנות מוזיקה אילמת" (הכוונה לדמויות הפנטומימאים בציוריו).
ציוריו הוצגו בפריז עיר הולדתו, באוסלו שבנורווגיה, בלונדון, בישראל בגלריה רוזנפלד, ביד ושם, במוזיאון פתח תקווה וב"יד לילד" שבמוזיאון בית לוחמי הגטאות.
בנוסף לפעילותו כצייר, עסק קור שנים רבות באיור ובעיצוב גרפי. הוא עיצב חלק משטרות הכסף של מדינת ישראל ובוליה, ועסק גם בעיצוב ובהפקת חוברות של כרזות בישראל ובצרפת. ב-1968 זכה ספרו המאויר ונטול הטקסט Tete a queue בפרס "הספר היפה" בצרפת, ואף הוצג במוזיאון לאמנות מודרנית בפריז.
תמונת השמן "הצ'ליסט" מוצגת ב"יד לילד", מוזיאון בית לוחמי הגטאות, ליד כל ספרי הילדים שסיפר וצייר. במוזיאון יד ושם בירושלים נמצאות מספר עבודות, תמונות שמן וגרפיקה שיצר בנושא השואה. באוסף מוזיאון ישראל ירושלים נמצאים שני מונוטייפים שלו מ-1995.
פאול קור זכה במספר פרסים בארץ ובעולם. בין היתר זכה עבור כרזה לקידום תיירות שיצר, בפרס "סירנת הזהב" בתחרות הבינלאומית הרביעית לכרזות תיירות במילאנו, איטליה ב-1966.
בתחילת שנות ה-70 צייר ועיצב קור את הסדרה האחרונה של שטרות הלירה הישראלית, שהייתה הבסיס לסדרת השטרות הראשונה של השקל. על השטרות שעיצב מופיעים דיוקנותיהם של דמויות חשובות במימוש החלום הציוני: הנרייטה סאלד (5 לירות ישראליות), משה מונטיפיורי (10 לירות ישראליות), חיים ויצמן (חמישים לירות ישראליות) והרצל (מאה לירות ישראליות).
ספרי ילדים
החל משנת 1974 התמקד קור בציור ואיור ספרי ילדים. משנות השמונים נחשב קור לאחד מסופרי הילדים הפופולריים והאהובים בישראל. המאפיין הבולט בספרי הילדים של קור הוא שילוב בין הטקסט שכתב לבין החזות הוויזואלית הצבעונית. ב-1986 הוציא בהוצאת כתר את הספר "הדג שלא רצה להיות דג", המשלב אפקט של דמויות משתנות. בהמשך כתב ואייר את "סיפור הנץ". בספרו הידוע ביותר "כספיון הדג הקטן" בהוצאת "דביר" כיכב לראשונה דג קטן ומוכסף שהיה לדמות המזוהה ביותר עם פועלו כסופר ילדים. על הרעיון לספר אמר:
"כספיון" זכה בפרס האיור ע"ש בן יצחק באגף הנוער של מוזיאון ישראל בירושלים. הספר הפך בהמשך לסדרה בת שלושה ספרים (הספרים הנוספים בסדרה הם "כספיון בסכנה" ו"המסע הגדול של כספיון").
בנוסף, הוציא פאול קור בהוצאת "זמורה ביתן" את הספר "גן החיות הקסום" שקיבל את פרס נחום גוטמן לאיור מעיריית תל אביב. לאחר מכן התפרסמו בהוצאת "כנרת זמורה ביתן" ספרי ילדים נוספים פרי עטו. אל "כספיון" הצטרפו, בין השאר, "בן בן והגוזל", "הפיל שרצה להיות הכי", "השולטן שרצה לעוף", "הילד שאהב את הירח", "פרח פרח, אל תבכה", "צפרדעון לך לישון", "הצבע הכי יפה בעולם", "המטפס הקטן והפרח הזוהר" וסיפורים מאוירים נוספים. מספר ספרים הפכו לקלטות DVD והומחזו להצגות ילדים.
פטירתו
בשנת 2001 נפטר פאול קור מסרטן הריאות, בגיל 74. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב. הותיר אחריו את אשתו פנינה ושני בנים, יורם ורן (כיום פרופסור בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב). נכדתו של קור היא השחקנית והדוגמנית ליהי קורנובסקי (בתו של יורם).
הנצחתו
ביוני 2008 נקרא על שמו רחוב בתל אביב, העיר בה יצר ופעל רוב ימי חייו.
לאחר פטירתו יזמה משפחתו שני סרטי אנימציה המבוססים על ספריו: "הפיל שרצה להיות הכי" ו"כספיון".
בשנת הלימודים התשע"ד, הקימה עיריית פתח תקווה בית ספר על שמו, בשכונת אם המושבות. טקס הפתיחה היה במעמד הנהלת עיריית פתח-תקווה, מנהלת ומורי בית הספר, ומשפחת קורנובסקי-קור.
מרקוס ואלריוס לאיווינוס
מרקוס ואלריוס לאיווינוס (לטינית: Marcus Valerius Laevinus) היה מדינאי ומצביא רומאי, שנטל חלק פעיל במלחמה הפונית השנייה ובמלחמה המוקדונית הראשונה.
הוא נבחר לפראיטור בשנת 215 לפנה"ס והוצב בברונדיסיום כשמשימתו להגן על חוף קלבריה ולסכל כל ניסיון מצד פיליפוס החמישי מלך מוקדון להעביר סיוע ותגבורות  לחניבעל הנלחם באיטליה. כהונתו הוארכה שנה נוספת כפרו-פראיטור, הוא חצה את הים האדריאטי אל איליריה, כבש את אוריקום ושחרר את אפולוניה מן המצור שהטיל עליה פיליפוס. במהלך השנים הבאות מנע מן המלך המוקדוני להתערב במלחמה באיטליה על ידי שיתוף פעולה עם אויביו באזור, ובמיוחד עם האייטולים.
ב-210 לפנה"ס, בעודו מחוץ לרומא, נבחר לאיווינוס לקונסול. הוא הוחלף על ידי הפרוקונסול פובליוס סולפיקיוס גלבה ושב לעיר. בשלהי אותה שנה נמסר לו הפיקוד על הפרובינקיה סיקיליה, אשר את הכנעתה השלים עם תפיסת המאחז הפוני באקרגס (אגריגנטום). ב-208 לפנה"ס הפליג אל צפון אפריקה, תקף את קלופאה וניצח צי קרתגי. ב-207 לפנה"ס פשט על סביבות אוטיקה וקרתגו, וניצח צי קרתגי נוסף. הוא נקרא לשוב לרומא ב-206 לפנה"ס, והוחלף על ידי הפראיטור גאיוס סרוויליוס גמינוס.
בית אורליאן
בית אורליאן (בצרפתית: Maison d'Orléans) הידוע גם כבית בורבון-אורליאן, היה במשך מאות שנים אחד מבתי האצולה החשובים בצרפת, ובאופן מסורתי דוכס אורליאן תמיד היה מהאנשים הקרובים ביותר למלך. משפחת אורליאן היו נסיכי הדם הגבוהים ביותר, זאת אומרת האצולה הגבוהה ביותר שלא שייכת לענף הראשי של בית המלוכה (בדרך כלל ענפים שמוצאם מאחים צעירים של מלכים קודמים). דוכסי אורליאן עלו בחשיבותם על כל שאר חצר המלוכה, חוץ מהמלך ומשפחתו הקרובה.
מוצאו של בית אורליאן הנוכחי הוא בנסיך פיליפ הראשון, דוכס אורליאן (1640-1701), שהיה בנו השני של המלך לואי השלושה עשר ואחיו הצעיר של לואי הארבעה עשר. דוכסי אורליאן נקראו בחצר בתואר "מסייה" (Monsieur) ונשותיהם "מאדאם" (Madame). לפני כן שמות אלו היו שמורים אך ורק לבן השני של המלך. בתקופת המהפכה הצרפתית דוכס אורליאן, לואי פיליפ השני, הידוע גם בשם "שוויון" (Egalité), היה בן משפחת המלוכה היחיד שתמך בצורה גלויה במהפכה. לואי פיליפ אפילו הצביע לטובת ההוצאה להורג של בן דודו, המלך לואי השישה עשר, ולכן הוא ומשפחתו סבלו מעוינות גדולה מצד תומכי המלוכה הצרפתים במשך דורות רבים. למרות תמיכתו במהפכה, גם הוא הוצא לבסוף להורג בהוראת רובספייר, בשל עובדת השתייכותו לאריסטוקרטיה.
בשנת 1830, לאחר מהפכת יולי, בית אורליאן הפך לבית המלוכה כאשר שארל העשירי, המלך הבורבוני שעלה לשלטון ברסטורציה, הוחלף על ידי לואי פיליפ מבית אורליאן (בנו של לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן). לואי פיליפ מלך כמונרך חוקתי ותוארו היה "מלך הצרפתים", בניגוד לתואר "מלך צרפת" שהיה נהוג בעבר. הוא מלך עד מהפכת אביב העמים ב 1848, אז ברח לאנגליה. לואי פיליפ היה מלך צרפת היחיד מבית אורליאן.
אפילו לאחר מפלתו של לואי פיליפ נשארה במדינה סיעה מלוכנית-אורליאניסטית שתמכה בהשבתו לשלטון של בית אורליאן. עם מותו של אנרי החמישי, הטוען לכתר האחרון מבית בורבון שמת ללא יורשים, רבים מתומכי הבורבונים הכירו לראשונה בטענות של בית אורליאן כיורשי הכתר הצרפתי. אולם מלוכנים אחרים, שעדיין זכרו לבית אורליאן את תמיכתם במהפכה, העדיפו להעביר את תמיכתם לבית בורבון הספרדי, למרות שהבורבונים הספרדים ויתרו על תביעותיהם לכתר הצרפתי מאות שנה קודם לכן.
כיום ראש בית אורליאן הוא ז'אן, רוזן פריז ודוכס צרפת.
פרפר (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
סקיילאב
סקיילאבּ (באנגלית: Skylab) הייתה תחנת החלל האמריקאית הראשונה, ששוגרה והופעלה על ידי נאס"א - סוכנות החלל של ארצות הברית. סקיילאב הייתה במסלול סביב כדור הארץ בין 1973 ל־1979 וכללה מעבדה, מצפה כוכבים ומערכות נוספות. התחנה, במשקל 77 טון, שוגרה ב־14 במאי 1973 ללא אנשי צוות על גבי משגר סטורן INT-21. שלוש משימות מאוישות ביקרו בתחנת החלל בשנים 1974–1973. כל משימה כללה שלושה אנשי צוות ששוגרו בחלליות אפולו על גבי משגרי סטורן IB.
סקיילאב כללה מצפה כוכבים בשם "מצפה אפולו", שני מסופי עגינה, מנעל אוויר, ומעבדה - שתפסה את רוב נפח המגורים בתחנה. הכח החשמלי סופק לתחנת על ידי לוחות סולאריים ועל ידי תאי הדלק שבחללית האפולו המעוגנת לתחנה. באחורי התחנה מוקמו מכל אשפה, מכלי דלק ורדיאטור.
סקיילאב נפגעה במהלך השיגור כאשר מגן המיקרו־מטאוריטים נקרע וניתק מהתחנה. דבר זה מנע מהתחנה לייצר אנרגיה, והיא נותרה חשופה לטמפרטורות קיצוניות שהיו עלולות לגרום לתחנת לצאת מכלל פעולה. הצוות הראשון שביקר בתחנה הצליח לתקן את התחנה על ידי פרישת מגן חדש ושחרור הלוח הסולארי הראשי הנותר, שהיה תקוע.
במהלך תקופת הפעילות של סקיילאב בוצעו בה ניסויים מדעיים רבים בתנאי חוסר משקל ובוצעו תצפיות רבות על כדור הארץ והשמש. בתחנה נבחנה גם יכולת השהייה הממושכת של בני אדם בחלל - מספר חודשים (ולא מספר שבועות כמו בתוכנית אפולו) - ונשברו שיאי שהייה בחלל.
סקיילאב ננטשה בידי הצוות האחרון בפברואר 1974, ומאז הייתה לנאס"א שליטה מעטה על תחנת החלל, שמסלולה החל לדעוך. היא הייתה אמורה להישאר בחלל עד כניסת מעבורות החלל לפעילות, שהיו מחזירות אותה לשימוש. ואולם סופות שמש חזקות גרמו לאטמוספירה בגובה בו שייטה התחנה להתעבות ועל כן גבר החיכוך בין התחנה לאטמוספירה והיא החלה לאבד גובה במהירות, עד שלבסוף, ב־11 ביולי 1979 היא חדרה לאטמוספירה והתפרקה בה, כאשר שרידיה מתרסקים באוסטרליה המערבית.
את סקיילאב החליפה יחידת המעבדה ספייסלאב ששוגרה בתוך מעבורות החלל והייתה ניתנת לשימוש חוזר. ב־1984 החלה נאס"א לתכנן את תחנת החלל הבאה של ארצות הברית - פרידום - שהפכה לבסוף לחלק מתחנת החלל הבינלאומית, שחלקה הראשון שוגר ב־1998, ואשר מאוישת ברציפות מאז ה־31 באוקטובר 2000.
רקע
מאורע מרכזי בפיתוח תחנת החלל אירע ב־1959, כאשר מדען הטילים וארכיטקט החלל וורנר פון בראון, אז ראש מחלקת הפיתוח המבצעי בסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים (ABMA), הציג בפני צבא ארצות הברית את תוכניותיו הסופיות לפרויקט הורייזון. באופן כללי, מטרת הפרויקט הייתה להציב אדם על הירח, מטרה שנלקחה ויושמה לבסוף על ידי נאס"א, שהוקמה חודשים ספורים לפני כן. אף על פי שפון בראון התמקד בנחיתה על הירח, הוא הציג גם רעיון לבניית תחנת חלל שתוצב במסלול סביב כדור הארץ, תחנה שתיבנה משלב עליון של משגר שישמש את פרויקט הורייזון. קונספט זה אכן שימש את בניית סקיילאב, שבעצם הייתה שלב עליון שהורכב על גבי משגר סטורן V.
מספר מרכזי מחקר של נאס"א חקרו מספר עיצובים אפשריים לתחנת חלל בתחילת שנות ה־60. המחקרים כולם התבססו באופן כללי על אותו רעיון - תחנת חלל תשוגר כשלב עליון של משגר סטורן V, וצוותים מאוישים ישוגרו על גבי משגרי סטורן IB בתוך צירוף תאי הפיקוד / שירות של חללית אפולו, או בתוך חללית ג'מיני שתשוגר על גבי משגר טיטן 2. האפשרות השנייה הייתה זולה יותר אך לא ניתן היה לשגר בה מטען, אלא רק שני אנשי צוות. ההצעות נעו משיגור תחנה שתתבסס על רכיבי תוכנית אפולו שתכיל 2–3 אנשי צוות, או שיגור "קופסה" קטנה שתכיל 4 אנשי צוות וחלליות ג'מיני יתספקו אותה, עד לשיגור תחנה גדולה שתסתובב סביב עצמה (ובכך תיצור כבידה מלאכותית) ותכיל 24 אנשי צוות. הצעת מחקר לשימוש בשלב סטורן S-IV כמעבדת חלל מאוישת תועדה ב־1962 על ידי חברת דאגלס איירקראפט.
בספטמבר 1963 הסכימו נאס"א ומחלקת ההגנה לשתף פעולה בבניית תחנת חלל. בדצמבר אותה שנה הציג חיל האוויר האמריקאי את תוכנית MOL (Manned Orbital Laboratory - מעבדה מסלולית מאוישת). MOL הייתה תחנת חלל קטנה וחד פעמית, שקוטרה היה כקוטר שלבו השני של משגר טיטן 2, ושבחרטומה הייתה מורכבת חללית ג'מיני, איתה היה חוזר זוג האסטרונאוטים בתום המשימה. משימת המעבדה הייתה לשמש בעצם כמטוס ריגול. תוכנית MOL התחרתה בתוכנית סקיילאב במשך 5 השנים הבאות, דבר שהביא את נאס"א לשנות את סקיילאב כך שתדמה ל־MOL פחות. בסופו של דבר ננטשה תוכנית MOL ביוני 1969 לאחר שהתברר כי לווייני ריגול הם זולים ויעילים בהרבה מתחנת חלל.
תוכנית יישומי אפולו
לאחר נחיתת אפולו 11 על הירח ב־1969 והשלמת מטרתה המרכזית של תוכנית אפולו, הייתה נאס"א חרדה ל־400,000 עובדיה שעבדו על התוכנית, ושעמדו לאבד את עבודתם עם סיומה. כדי לשמור על העובדים, הקימה נאס"א את המשרד למערכות תמיכה לוגיסטיות של תוכנית אפולו (Apollo Logistic Support System Office), שמטרתה המקורית הייתה לחקור דרכים להסבת החומרה ששימשה את תוכנית אפולו למשימות מחקר חדשות. המשרד הציג בתחילה מספר פרויקטים למחקר מדעי ישיר, כולל שיגור משימה ממושכת אל הירח, משימה שהייתה דורשת את שיגורם של שני משגרי סטורן V (השני היה נושא חללית מטען בשם LEM - Lunar Excursion Module), שיגור טלסקופ סולארי מאויש שהיה משתמש ב־LEM כאזור מגורים, ושיגור תחנות חלל קטנות מבוססות LEM ו־CSM (צירוף תאי הפיקוד/שירות של החללית אפולו). אף על פי שהתוכנית לא התמקדה בפיתוח תחנת חלל, במהלך השנתיים שלאחר מכן התמקד המשרד יותר ויותר ברעיון זה. באוגוסט 1965 שונה שם המשרד ל"תוכנית יישומי אפולו".
סדנה רטובה
וורנר פון בראון הציע תוכנית שאפתנית בהרבה לבניית תחנת חלל גדולה יותר. בעיצובו הוא החליף את שלב ה־S-IVB - השלב העליון - של הסטורן V בגוף גלילי ששימש גם כמתאם לחללית אפולו שהורכבה בראש המשגר. לתוך הגוף הגלילי הוכנסה יחידת ציוד גלילית שקוטרה היה קטן במעט מקוטר תא השירות של החללית אפולו. לאחר ההגעה למסלול היה מרוקן שלב ה־S-II (שלבו השני של הסטורן V) מכל המימן שנותר בו, ויחידת הציוד הגלילית הייתה מחליקה לתוכו דרך פתח מבוקר, ובכך היה הופך הגוף הגלילי, שגודלו היה 10.1 על 13.7 מטרים, לשטח מגורים. אנרגיה חשמלית הייתה מסופקת לתחנה על ידי תאי דלק שהיו מורכבים על שלב ה־S-II.
הבעיה היחידה בתכנון זה הייתה שהוא דרש משגר סטורן V משל עצמו, ולא ניתן היה לשגרו כ"טרמפיסט" בשיגור למשימה ירחית. בזמן שהרעיון הוצג, כל משגרי הסטורן V שהיו תחת בנייה יועדו למשימות ירחיות. מכיוון שנותרו מספר משגרי סטורן IB חסרי שימוש, הועלו רעיונות לבנות תחנת חלל קטנה יותר (גם כן מבוססת על שלב ה־S-IVB) שתשוגר על גבי סטורן IB.
מכיוון שלסטורן IB הייתה יכולת נשיאה קטנה בהרבה מזו של הסטורן V, לא ניתן היה להשאיר את שלב ה־S-IV ריק מדלק, שהיה נחוץ ליצירת דחף להגעה למסלול. הגבלה זו הובילה לפיתוח רעיון ה"סדנה הרטובה" (הסבת שלב משגר משומש המרחף בחלל לתחנה מאוישת), שהתבסס גם על רעיונו של וורנר פון בראון, רק שבמקרה זה התחנה הייתה נבנית משלב ה־S-IVB עצמו ולא משלב ה־S-II שתחתיו. מספר תכנונים לתחנה מבוססת שלב S-IVB נבחנו ב־MSC החל מ־1965, וכפי שיצא לבסוף, היה להם הרבה במשותף לתחנת החלל ששוגרה לבסוף. מנעל אוויר היה מחובר למכל המימן, במקום בו ה־LEM היה ממוקם במשימה ירחית, ומעט ציוד היה מורכב בפנים המכל עצמו, זאת כדי שיישאר כמה שיותר מקום לדלק. רצפת התחנה הייתה נעשית מרשת ברזל כך שהדלק היה יכול לזרום דרכה. לאחר השיגור, משימה נוספת שהייתה משוגרת על גבי סטורן IB הייתה נושאת עימה ציוד נוסף, כולל לוחות סולאריים, מסוף עגינה וניסויים שונים, שהיו מורכבים על ובתוך שלב ה־S-IVB המרוקן - שבעצם הפך לתחנת חלל. דאגלס איירקראפט קומפני, יצרנית שלבי ה־S-IVB, התבקשה להכין הצעות שיתבססו על רעיונות אלו. דאגלס כבר הציעה מספר רעיונות, בשנים שלפני כן, לתחנת חלל שתתבסס על שלב ה־S-IV.
ב־1 באפריל 1966 מסרה MSC חוזים לחברות דאגלס, גראמן ומקדונל להמרת שלב S-IVB משומש, בשם Saturn S-IVB spent-stage experiment support module (SSESM). במאי 1966 העלו אסטרונאוטים חששות מהצורך לטהר בחלל את פנים שלב ה־S-IVB מהמימן שבו (כדי שניתן יהיה לגור בו). אף על פי כן, בסוף יולי הוכרז כי התחנה תשוגר כחלק ממשימת AS-209 (שהייתה במקור אחת ממשימות המבחן לחללית האפולו במסלול סביב כדור הארץ), ולאחריה ישוגרו שתי משימות מאוישות על גבי סטורן IB, שזוהו כ־AAP-1 ו־AAP-2.
MOL המשיכה להיות מתחרתה העיקרית של משימות ה־AAP, אף על פי ששתי התוכניות שיתפו ביניהן מידע טכנולוגי. נאס"א אף שקלה לשגר ניסויים ב־MOL או להשתמש במשגר טיטן 3C שהיה זול בהרבה מהסטורן IB, אך לבסוף החליטו כי MOL קטנה מדי וכי התאמת רכיבי האפולו לשימוש על משגר הטיטן תהיה איטית ויקרה מידי כאמור, ביוני 1969 ביטלה מחלקת ההגנה של ארצות הברית את תוכנית MOL.
סדנה יבשה
עבודות העיצוב נמשכו בשנתיים לאחר מכן, בתקופה בה התקציבים שקיבלה נאס"א החלו להתכווץ. באוגוסט 1967 הודיעה נאס"א כי משימות מיפוי הירח ובניית בסיס ירחי (במסגרת תוכנית AAP) בוטלו, וכי רק משימות התצפית על כדור הארץ נשארו, כלומר כעת התמקדה תוכנית AAP רק בבניית תחנת חלל.
מאוחר יותר הודיעה נאס"א כי היא נאלצת לבטל שלוש משימות נחיתה על הירח (אפולו 18, 19 ו־20) בגלל קיצוצי תקציב. ביטול המשימות הביא לכך שנותרו שלושה משגרי סטורן V חופשיים לשימוש עבור תוכנית AAP. אף על פי שכעת ניתן היה לחזור אל תוכניתו המקורית של פון בראון, מאחר שהושקעה עבודה רבה כל כך בתכנון תחנה המבוססת שלב S-IV, הוחלט להמשיך בתכנון תחנה המבוססת על שלב זה. כעת, משהיו משגרים בעלי עוצמה מספקת, כבר לא היה צורך ב"סדנה רטובה", אלא ניתן היה לשגר "סדנה יבשה" - שלב S-IV ריק מדלק שבתוכו ועליו כבר מורכבים כל חלקי תחנת החלל, כולל הלוחות הסולאריים, מסוף העגינה והטלסקופ. כמו כן בצורה זו נחסך הצורך לטהר את פנים התחנה לפני שניתן היה להשתמש בה.
מגורים
בניית תחנת חלל מ"סדנה יבשה" הקלה מאוד על תכנון פנים התחנה. חברת העיצוב התעשייתי של ריימונד לואוי ווילאים סניית' המליצה על השמת דגש לנוחיות הצוות על ידי, לדוגמה, הוספת "חדר צוות" בו ניתן יהיה לאכול ולנוח, הרכבת חלון תצפית על כדור הארץ, ובחירת ערכת צבעים נוחה לתחנה - דבר אשר בחיוניותו פקפקו האסטרונאוטים שהשתתפו גם הם בתכנון התחנה. המגורים לא היוו בעיה בפרויקטים קודמים של נאס"א, גם מכיוון שהחלליות היו קטנות מכדי לאפשר נוחיות וגם כי המשימות אליהן נשלחו לא ארכו זמן רב. לעומתן, משימות סקיילאב תוכננו להימשך מספר חודשים. כדי ללמוד על דרך החיים והמגורים למשך זמן רב במקום אחד, בחנה נאס"א את צורת המגורים בצוללות, ואף שלחה את המדען ז'ק פיקארד, יחד עם חמישה אנשי צוות נוספים, למשימה בת ארבעה שבועות בצוללת.