cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האראלד השלישי, מלך נורווגיה
מדיניות
תקופת מלכותו של האראלד עמדה בסימן הרקע שלו כמצביא, שכן לעיתים קרובות הוא פתר סכסוכים בכוח הזרוע. אחד ממשוררי החצר שלו אף התפאר על האופן בו האראלד הפר את ההסדרים שהוא התחייב עליהם בקרבותיו בים התיכון. בעוד הסאגות התמקדו בעיקר במלחמה של האראלד נגד סוון ובפלישה לאנגליה, מעט בהם נאמר על מדיניות הפנים שלו. היסטוריונים מודרניים ראו בכך סימן לכך שלמרות שלטונו האבסולוטי, תקופת מלכותו של האראלד עמדה בסימן של שלום ושגשוג לנורווגיה. האראלד נחשב כמי שיישם מדיניות כלכלית חיובית, שכן הוא פיתח את המטבע הנורווגי ויצר כלכלה בת קיימא, שאפשרה לנורווגיה להיות שותפה בשוק הסחר העולמי. באמצעות קשריו הוא יזם יחסי סחר עם רוס של קייב ועם הקיסרות הביזנטית וכן עם סקוטלנד ועם אירלנד. לפי הסאגות המאוחרות, ייסד האראלד את אוסלו, שם הוא בילה את רוב זמנו.
האראלד גם המשיך לקדם את מעמדה של הנצרות בנורווגיה וחפירות ארכאולוגיות מראות שכנסיות נבנו ושופצו במהלך תקופת מלכותו. הוא גם הביא מארצות זרות בישופים, כמרים ונזירים, במיוחד מרוס של קייב ומהקיסרות הביזנטית. הנצרות שהונהגה בנורווגיה הייתה שונה במקצת מזו שהייתה נהוגה בחלקים אחרים של צפון אירופה. מאחר שאנשי הכמורה לא הוסמכו באנגליה או בצרפת, התגלעה מחלוקת כאשר האראלד אירח לביקור את שליחי האפיפיור. מחאותיהם של שליחים אלו גרמו לגרש את הכמורה הקתולית מחוץ לחצר מלכותו ועל פי המדווח הוא הצהיר באוזני השליחים ש"הוא לא מכיר בשום ארכיבישוף או לורד של נורווגיה למעט המלך עצמו". ההיסטוריון הנורווגי, הלבדן קוהט, ציין ש"מילים אלו נאמרו מגרונו של עריץ ביזנטי". סביר להניח שהאראלד שמר על קשריו עם קיסרי ביזנטיון לאחר שעלה לכס המלכות, מה שיכול להסביר את הרקע של מדיניותו הכנסייתית.
רקע והכנות
לאחר החתימה על שביתת הנשק ובהכירו בכך שהוא לא יוכל לכבוש את דנמרק, הפנה האראלד את תשומת לבו לאנגליה. הריבון על אנגליה היה הארדיקאנוט, בנו של קנוט הגדול, עד למותו חשוך ילדים ב-1042. האראלד ביסס את תביעתו לכס המלכות האנגלי על ההסכם שנכרת בין מגנוס לבין הארדיקאנוט ב-1038, שבו הוצהר שאם מי מהם ימות, השני יירש את כס המלכות ואת אדמותיו של המת. עם מותו של הארדיקאנוט, לקח מגנוס על עצמו את הכתר הדני והחשיב את עמו כיורש החוקי להארדיקאנוט. בעוד שאדוארד המודה הכתיר את עצמו כמלך בהיעדרו, רקם מגנוס תוכניות לפלישה לאנגליה ב-1045, רק כדי לשוב על עקביו עם הצי שלו לדנמרק עקב מרידתו של סוון אסטרידסון. למרות שהאיום הוסר באופן זמני עקב מותו של מגנוס ב-1047, יצר המשא ומתן של אדוארד עם אויביו במהלך שנות החמישים של המאה ה-11 את הרושם מבחינתו של האראלד (וכן לסוון אסטרידסון ולויליאם מנורמנדיה) שהוא כשיר להיות יורשו של אדוארד. בינואר 1066, כאשר מת אדוארד, ירש אותו, לתדהמתו של האראלד, הרולד גודווינסון, בנו של אחד מיועציו של אדוארד.
בנו של האראלד מגנוס, היה קודם לכן מעורב במלחמתו של גרופיד' אפ ל'ואלין, מלך ויילס, ב-1058, כנגד המלך האנגלי, על ידי הפעלת הצי הנורווגי, כך ניתן להסיק ככל הנראה שהאראלד ניסה לחוש את המצב באנגליה זמן רב לפני הפלישה ב-1066, רק כדי להיווכח שהוא לא מסוגל לנהל במקביל מלחמה גם בדנמרק וגם באנגליה. לאחר מותו של אדוארד, כרת האראלד ברית עם טוסטיג גודווינסון, אחיו של הרולד, שב-1065 הוא נושל מתואר רוזן נורת'מבריה על ידי אדוארד. על פי הסאגות, התחייב טוסטיג להעניק את תמיכתו להאראלד, כולל "רוב ראשי השבטים", בפגישה שהתקיימה בנורווגיה. כמה מהיסטוריונים מטילים ספק אם פגישה זו התקיימה בכלל, שכן ההיסטוריון מהמאה ה-12, ויליאם ממלמסברי טוען שטוסטיג לא העניק את תמיכתו להאראלד אלא רק כאשר הם נפגשו בהאמבר שבצפון-מזרח אנגליה. מידע זה עשוי להצביע על כך שהפלישה הייתה במקור תוכנית בלעדית של האראלד ושאיחוד כוחותיו עם טוסטיג התרחש כחלק מהסכם מאוחר יותר ביניהם כאשר הם נפגשו לראשונה בסקוטלנד או בנורת'מבריה. גרסה אחרת של ההיסטוריונים היא שהפגישה אכן התקיימה בנורווגיה, אך בהשתתפותו של קוספיג שהיה אחד מתומכיו הראשונים של טוסטיג והוא שימש כאיש קשר בפגישה. בהנחה שתיאור זה נכון, ההסכם נעשה בנורווגיה והפגישה הראשונה בין האראלד לבין טוסטיג אכן התקיימה בבריטניה. ואכן, "הקלף העבש" מזכיר ש"אנשים מסוימים" טענו שטוסטיג שלח נציגים לנורווגיה, בעוד שהוא נותר בצרפת.
הפלישה וקרב גשר סטמפורד
לאחר שיצאו טינמות', נחתו האראלד וטוסטיג ככל הנראה בנהר טיז. אז הם נכנסו לקליבלנד, והחלו לבזוז את אזור החוף. הם נתקלו בהתנגדות הראשונה בסקרבורו, שם דרישתו של האראלד לכניעת העיר נתקלה בסירוב. בסופו של דבר, העלה האראלד את העיר באש ופעולה זו גרמה לערים אחרות בנורת'מבריה להיכנע לפניו. לאחר פשיטות נוספות, הפליגו האראלד וטוסטיג במורד נהר ההאמבר, שם הם עגנו בריקאל. החדשות על הפלישה הגיעו עד מהרה לידיעתם של מורקאר, רוזן נורת'מבריה ושל אדווין, רוזן מרסיה, וב-20 בספטמבר התנהל קרב פולפורד כנגד צבא הפלישה של האראלד במרחק 3 ק"מ מדרום ליורק. הקרב היה ניצחון החלטי עבור האראלד וטוסטיג וגרם לעיר יורק להיכנע ב-24 בספטמבר. תהיה זו הפעם האחרונה בה צבא סקנדינבי הביס כוחות אנגליים. באותו היום בו נכנעה יורק, הגיע הרולד גודווינסון בראש צבאו לטאדקסטר, 11 ק"מ בלבד מהצי הנורווגיה שעגן בריקאל. משם, הוא צפה ככל הנראה על הספינות הנורווגיות, והכין מתקפת פתע. כשביורק לא נמצאו שום כוחות של האראלד להגנת העיר, צעד הרולד גודוינסון דרך העיר לגשר סטמפורד.
בשחרו של ה-25 בספטמבר, יצאו האראלד וטוסטיג ממקום נחיתתם ברוקאל עם רוב אנשיהם, אך הותירו מאחור כשליש מהכוח. הם הביאו איתם רק שריונים קלים, שכן הם ציפו רק לפגוש את אזרחי יורק, מאחר שהם קבעו יום קודם לכן להיפגש על גשר סטמפורד כדי להחליט מי ינהל את העיר מטעם האראלד. בהגיעו לשם ראה האראלד את כוחותיו של הרולד גודוינסון מתקרבים, חמושים בכבדות, ונהנים מעדיפות מספרית. למרות שהכוחות האנגליים עוכבו על ידי חייל נורווגי בודד על הגשר, שאפשר להאראלד ולטוסטיג לארגן מחדש את כוחותיהם במבנה קרבי, הוכה בסופו של דבר צבאו של האראלד קשות. האראלד עצמו נפגע מחץ בגרונו והוא נהרג בשלבים הראשונים של הקרב, כשהוא לא לבוש בשריון ושהוא לוחם באופן אגרסיבי עם חרבו בשתי ידיו.
לקראת סיום מהלך הקרב הופיעו לבסוף כמה מכוחות העתודה הנורווגים שחנו בריקאל בפיקודו של אייסטין אורה, אך הם היו מותשים מאחר שהם התקדמו בריצה כל הדרך. אייסטין הרים את דגלו של האראלד שנפל על הארץ ויזם מתקפת-נגד אחרונה. למרות שלרגע מסוים נראה היה שהם מבקיעים את הקו האנגלי, נהרג אייסטין בפתאומיות ושארית הכוח נמלט משדה הקרב. בין אלו שנותרו בריקאל לאחר הקרב והותר להם על ידי האנגלים לשוב בשלום למולדתם, היה בנו של האראלד, אולף. למרות שהמקורות מציינים ששארית הפליטה מצבאו של האראלד נישא על 20–25 ספינות, סביר להניח שמספר זה כלל רק את הכוחות הנורווגיים. רוב הכוחות מסקוטלנד ומאורקני, נותרו ככל הנראה בריקאל.
ניצחונו של הרולד גודווינסון היה קצר ימים, שכן מספר שבועות לאחר מכן הוא הובס על ידי ויליאם הכובש בקרב הייסטינגס. העובדה שהרולד לחם כנגד האראלד השלישי בגשר סטמפורד ולאחר מכן יצא במהירות הבזק כדי להתייצב מול הפלישה הנורמנית, וכל זה תוך פחות משלושה שבועות, נתפשת כגורם העיקרי לניצחונו של ויליאם בהייסטינגס.
חיים אישיים
האראלד תואר על ידי סנורי סטורלוסון כאדם "גדול וחזק יותר מאנשים אחרים" מבחינה פיזית. נאמר שצבע שערו וזקנו היה בהיר ושהוא היה בעל שפם ארוך ושאחת מגבותיו הייתה ממוקמת גבוה יותר בהשוואה לשנייה. דווח גם שרגליו וידיו היו גדולות ושהוא התנשא לגובה של חמש אמות. לא ידוע אם תיאורו של סטורלוסון על מראהו החיצוני של האראלד תואם את המציאות.
האראלד עצמו עסק בכתיבת שירה. על פי חוקר הספרות והמיתולוגיה האמריקאי, לי מ. הולנדר, כתיבת שירה הייתה עיסוק שיגרתי של מלכי נורווגיה, אך האראלד היה היחיד שהיה בעל "כישרון בולט". לפי אחד מקטעי השירה, הצטיין האראלד במספר תחומי פעילותו שנחשבו לענפי ספורט בעידן הויקינקי, וכן בנוסף לשירה, בבישול בירה, רכיבה על סוסים, שחייה, סקי, קליעה, חתירה ונגינה על נבל. הסאגות מציינות שהאראלד ואנשי המשמר הורנגי שלו לקחו לעצמם הפסקה לפחות בהזדמנות אחת במהלך הטלת מצור על עיר כדי לעסוק בפעילות ספורטיבית.
בנוגע לאמונתו הדתית, הייתה להאראלד, על פי דה-וירס, "נטייה דתית כלפי הנצרות" והוא היה "קרוב באופן פומבי לכנסייה הנוצרית", למרות שהוא הושפע על ידי התרבות הנוצרית-מזרחית של רוסיה ושל הקיסרות הביזנטית, שם הוא בילה את רוב ימי חייו. הוא התעניין באופן ברור בקידומה של הנצרות בנורווגיה, וזאת ניתן לראות בבנייה ובשיפוצים המתמשכים של הכנסיות בתקופת מלכותו. למרות זאת, מציין דה-וירס ש"לא נראה שהמוסר האישי של האראלד תאם את האידיאל הנוצרי", ברמזו על נישואיו הכפולים.
צאצאיו
ב-1044 או 1045 נשא האראלד לאישה את אליסיף ויחד הם הביאו לעולם מספר בלתי ידוע של צאצאים. לפי סנורי סטורלוסון היו להם שתי בנות: על פי הסאגות, נשא האראלד לאישה את תורה תורברגסדאטר בשנת 1048 לערך. כמה היסטוריונים מודרניים חולקים על כך, שכן במקרה כזה האראלד היה נשוי בנישואים ביגמיים עקב היותו נשוי עדיין לאליסיף. עם זאת ייתכן שנישואים כאלו יכלו להתקיים בנורווגיה של המאה ה-11 ולמרות שלהאראלד היו שתי נשים, רק אליסיף נשאה את התואר מלכה. האראלד ותורה הביאו לעולם לפחות שני צאצאים:
קבורתו
שנה לאחר מותו בגשר סטמפורד, הועברה גופתו של האראלד לנורווגיה והוא נטמן בכנסיית מריה בנידארוס (טרונדהיים). כמאה שנה לאחר קבורתו, הועברה גופתו למנזר הלגסטר שנהרס במאה ה-17. ב-25 בספטמבר 2006, ביום השנה ה-940 למותו של האראלד, פרסם העיתון הנורווגי "אפטנפוסטן" מאמר על מצבם העלוב של מקומות קבורתם של מלכי נורווגיה מהתקופות הקדומות, כולל זה של האראלד, שעל פי המדווח ממוקם מתחת לכביש שנסלל על מיקומו של המנזר החרב. במאמר נוסף שפורסם למחרת, חשפה עיריית טרונדהיים את העובדה שהם בוחנים את האפשרות להוציא את גופת המלך מקברו ולטמון אותה בקתדרלת נידארוס, כיום מקום קבורתם של תשעה ממלכי נורווגיה, ביניהם מגנוס הראשון ומגנוס השני, קודמו של האראלד השלישי ויורשו, בהתאמה. חודש לאחר מכן דווח שההצעה ירדה מעל הפרק.
הנצחה בעת החדשה
שתי אנדרטאות הוקמו לזכרו של האראלד השלישי באוסלו, העיר שעל פי המסורת הוקמה על ידו. תבליט ארד על גבי גרניט מעשה ידיו של לארס אוטנה, בדמותו של האראלד רוכב על סוס, הוקם ב-1905 בכיכר הנושאת את שמו של המלך. ב-1950 הוסר הלוט מעל תבליט מעשי ידיה של אנה גרימדלן וגם הוא מתאר את האראלד רוכב על סוס. תבליט זה ניצב בחזית המערבית של בית עיריית אוסלו.
בתרבות
דמותו של האראלד השלישי מופיעה בכמה יצירות ספרותיות. הוא משמש כדמות הראשית בשני ספרי ילדים מאת המשורר והסופר הבריטי, הנרי טריס, "אחרון הוויקינגים" (1964) ו"החרב מהצפון"/"האחים הצפוניים" (1967). הוא גם מופיע כדמות הראשית בטרילוגיה "הוויקינג האחרון" (1980) מאת פול אנדרסון וב"ביזנטיום" (1989) מאת מייקל אניס, שמתאר את הקריירה של האראלד בקיסרות הביזנטית.
ספר ההיסטוריה החלופית, "צלבן הזהב" (2007) מאת הארכאולוג הימי, דייוויד גיבינס, מאפיין את האראלד כדמות מפתח ועוקב אחריו כשהוא משיג את המנורה האבודה בין שאר אוצרותיו במהלך שירותו במשמר הורנגי בקיסרות הביזנטית. דמותו של האראלד מופיעה גם בספרו של טום הולט, "מדוולנד".
בקולנוע גולמה דמותו של האראלד על ידי ריצ'רד לונג בפרק הראשון של הסדרה "היסטוריוניקס" של ה-BBC ב-2004, שכותרתו הייתה "1066" והוא חוקר את הרקע לקרב הייסטינגס.
עזיבתו הבלתי שגרתית של האראלד מקונסטנטינופול מתוארת בשיר "הבריחה הגדולה" של להקת הפולק מטאל הפינית, טוריסס. בנוסף, הוא מופיע לסירוגין באלבומים "דרכם של הורנגים" (The Varangian Way) ו"עמוד והילחם" (Stand Up and Fight).
דמותו של האראלד השלישי, האראלד סיגורדסון הופיעה כדמות ראשית בסדרה ויקינגים: ולהאלה שעלתה לשידור בשירות "נטפליקס" ב-25 בפברואר 2022. את דמותו של האראלד גילם ליאו סוטר. הסדרה הינה סדרת ספין אוף לסדרה המצליחה ויקינגים
אנה ויסי
אנה ויסי ( באנגלית: Anna Vissi; ביוונית: Άννα Βίσση; נולדה ב-20 בדצמבר 1957) היא זמרת, פזמונאית, שחקנית, מגישת טלוויזיה, שדרנית רדיו יווניה-קפריסאית.
ויסי היא אחת האמניות המשפיעות והגדולות ביוון. בשנת 2010, אלפא TV, ערוץ טלוויזיה גדול ביוון, דירג את ויסי כאמנית השנייה המובילה ביוון מאז 1960, רק מאחורי חאריס אלקסיו, ואילו פורבס דירג אותה כאחת מחמשה עשר הידוענים החזקים והמשפיעים ביותר ביוון, היא הייתה הרביעית ברשימה והזמרת הגבוהה בדירוג.
ביוגרפיה
אנה ויסי נולדה ב-20 בדצמבר 1957 בפילה, לרנקה. היא החלה לשיר מגיל צעיר מאוד, והחלה את לימודיה המוזיקליים הפורמליים בגיל שש בקונסרבטוריון מקומי.
בגיל שתים עשרה נכנסה ויסי לתחרות כישרונות וזכתה בפרס ראשון. שנתיים מאוחר יותר, הייתה הזמרת הראשית באיה טיליריה, שהייתה גם הופעת הטלוויזיה הראשונה שלה. בשנת 1973 עברה משפחתה לאתונה, שם המשיכה את לימודיה בקונסרבטוריון הלאומי. בהמשך החלה לשתף פעולה במועדון הלילה בפלאקה ביוון עם מספר אמנים יוונים מפורסמים דוגמת, יורגוס דאלארס, חאריס אלקסיו ועוד. במהלך תקופה זו למדה גם משפטים באוניברסיטת אתונה. שיתוף הפעולה החשוב הראשון שלה, לצד יורגוס דאלארס, היה עם המלחין סטברוס קוג'יומציס. קוג'יומיציס הלחין שני שירים לויסי, "אני אוהב אותך" ו"בשנות הסבלנות". היא גם שיתפה פעולה עם מלחינים יוונים חשובים רבים כמו מיקיס תאודוראקיס (1974/1975), גאורגיוס הדג'יניאסיוס (1974), דורוס ג'ורג'אדיס (1974), ניקוס קרוולס (לימים בעלה: 1975) ומיהאליס טרזיס (1976).
שנות השמונים
בשנת 1977, היא המשיכה לבצע סבב הופעות יורגוס דאלארס וחאריס אלקסיו, באותה השנה היא הוציאה את אלבום האולפן הראשון שלה בשם As Kanoume Apopse Mian Arhi וזכתה בפרס הזמר הטוב והשיר הטוב ביותר ( As Kanoume Apopse Mian Arhi ) של השנה בפסטיבל השירים השנתי בסלוניקי (Palais des ספורט). בשנת 1978 הוצעה על ידי ERT (הטלוויזיה הלאומית היוונית) לייצג את יוון בתחרות האירוויזיון ה-23. היו שני שירים המועמדים איתם תייצג. לבסוף, בגלל מחלוקות בין מלחינים לשירים, השתתפותה נפסלה וטניה צנקלידו נכנסה לתחרות. אלבומה השני Kitrino Galazio יצא בשנת 1979 והפיק את הלהיט Aftos Pou Perimeno ("זה שאני מחכה לו"). האלבום הגיע למעמד אלבום זהב, והפך לאלבום הנמכר ביותר באותה השנה ביוון.
בשנת 1980 השתתפה ויסי בתחרות האירוויזיון ה-25 וייצגה את יוון עם השיר Autostop, עמו סיימה במקום ה-13 עם 30 נקודות. באותה השנה הוציאה את אלבומה השלישי נאי ("כן") שהגיעה למעמד זהב עם 50,000 יחידות שנמכרו. האלבום הפיק את הלהיטים Oso Eho Foni ("כל עוד יש לי את קולי") ואת Methysmeni Politeia ("מדינה שיכורה"). שנה לאחר מכן יצא אלבומה הרביעי, שכותרתו הוא כשמה, אנה ויסי, והגיע גם הוא למעמד אלבום זהב. בשנת 1982 היא ייצגה את קפריסין, מדינת הולדתה, בתחרות האירווייזיון עם שיר שהלחינה בעצמה, מונו אני אגאפי ("רק אהבה"), עמו סיימה במקום החמישי עם 85 נקודות, דבר שהעניק לקפריסין את מיקומה השני בגובהו עד כה.
במאי 1983 התחתנה עם ניקוס קרוולס, מלחין, איתו שיתפה פעולה בשנת 1975 ובנובמבר ילדה את בתה סופיה. לאחר נישואיהם, היא פתחה בשיתוף פעולה הדוק עם קרוולס. מאז 1975, כל האלבומים שלה הפכו לאלבומי זהב או לפלטינה וכללו שירים של קרוולס.
בשנת 1988 הופיעה לראשונה כשדרנית רדיו ברדיו ANT1. תוכנית הרדיו שלה זכתה לכינוי על שם אחד משיריה Ta Koritsia Einai Atakta ("בנות שובבות") ושודרה בכל סוף שבוע. באותה שנה היא השתתפה עם השיר קלאיו ("אני בוכה") בגמר הלאומי היווני לתחרות האירוויזיון, וסיימה במקום השלישי. בשנת 1989 היא הוציאה את אלבום האולפן המצליח ביותר שלה Fotia (אש), שהיה אחד האלבומים הראשונים שהעלו צלילים מערביים. הסינגל הראשי באלבום, Pseftika ("זיוף") הפך ללהיט גדול והאלבום הגיע למעמד פלטינה כשמכר 180,000 עותקים והפך לתקליט השני הנמכר ביותר בשנת 1990.
שנות התשעים
בתחילת שנות התשעים המשיכה להופיע ברחבי יוון עם ניקוס קרוולס. בנובמבר 1991, ויסי וקרוולס ככבו באופרת הרוק היוונית הראשונה, Daimones ("שדים"). ויסי תיארה את זאת כ"הישג אמנותי" בקריירה שלה. עם זאת, המחזה זכה לביקורות שליליות של מבקרים מקצועיים דבר אשר תרם לתקופה הבלתי מוצלחת יחסית שעמדה בפני ויסי בראשית שנות התשעים. שנה לאחר מכן, באוקטובר 1993, שובצה ויסי לתפקיד הראשי של אפרודיטה, באופרה האחת מעשיים Ode to the Gods מאת סטברוס סידראס. הוא נערך פעם אחת בלימסול, קפריסין, במהלך החגיגות ליום חבר העמים. במהלך השנים הבאות, קרוולס וויסי הוציאו לאור מספר אלבומים כולל אלבום עם שירים קפריסאים מסורתיים.
בשנת 1994 היא הייתה המארחת בסדרת הטלוויזיה השבועית ANT1 Me Agapi, Anna. המופע בוטל ובשנת 2008 חברת ההפקה הגישה תביעה נגד ויסי בטענת "התנהגות לא מקצועית של הזמרת" מכיוון שההסכם היה לארבעים פרקים וויסי פרשה לאחר 10 פרקים. נראה כי הסכסוך המשפטי בין ויסי לחברת ההפקה הסתיים כאשר בית המשפט לערעורים באתונה הוביל לפשרה הסופית של שני הצדדים בסכום של 400,000 אירו. סכום שהזמרת הייתה אמורה לשלם לחברה בניגוד לסכום נראשוני שעמד על 2.3 מיליון יורו.
בפברואר 1996 הוציאה ויסי את האלבום המשולש-פלטינה Klima Tropiko. באלבום הוצג סאונד חדש עבור אנה ויסי. היא מכרה 105 אלף עותקים החל משנת 2009. לאחר שהעניקה יותר מ-40 קונצרטים בכל רחבי יוון, היא החלה הופעות חורפיות במועדון "כאוס". בפברואר 1997 זכתה ויסי בשלושה פרסי מוזיקה יוונית: הזמרת הטובה ביותר, הפרשנות הטובה ביותר ושיר האוויר הגדול ביותר. באפריל 1997 הוציאה ויסי את טראוומה שהפך לאלבום זהב בתוך שנים עשר יום מיציאתו, ולפלטינה משולשת בחצי שנה, ובסופו של דבר נמכר בכ-170 אלף עותקים. בסילבסטר 1998, נענתה ויסי להזמנתו של ראש עיריית אתונה והופיעה בכיכר הפרלמנט מול יותר מ-20,000 אנשים, אירוע ששודר בטלוויזיה בכל רחבי יוון וקפריסין. במרץ 1998 שברה ויסי שיא וזכתה בשבעה פרסי מוזיקה יוונית עבור אלבומה טראומה.
באפריל 1998 הוציאה ויסי אלבום בשם Antidoto, שמכר יותר מ-80,000 עותקים תוך שבוע בלבד, ושבר את כל השיאים הקודמים עד לאותה נקודה. האלבום הגיע בסופו של דבר למעמד משולש של פלטינה, לאחר שנמכר בכ-130 אלף עותקים החל משנת 2009.
בהמשך אותה שנה, ויסי הופיעה בקונצרט צדקה בארמון הנשיאות בקפריסין, עם התזמורת הנשיאותית של הקונפדרציה הרוסית והמשיכה בשני קונצרטים בלונדון, בפברואר 1999 (תיאטרון הפורום למוזיקה ותיאטרון פלדיום). זמן קצר לאחר מכן, עשתה גם סיור בארצות הברית, כשהופיעה בלוס אנג'לס, אטלנטיק סיטי, שיקגו, בוסטון וניו יורק (מדיסון סקוור גארדן). בניו יורק, ויסי ביצעה מיני קונצרט בשם Virgin Megastores, מופע זה היה חלק מסדרת הופעות בשם זה, וקידמה כמה מהכוכבים הגדולים בעולם, כאשר ויסי הייתה הזמרת היווניה היחיד שקיבלה את הכבוד הזה.
שנות האלפיים
ב-13 במאי 2000 הופיעה ויסי ככוכבת אורחים מיוחדת במולדתה קפריסין, בתחרות ה -49 של מיס תבל שהתקיימה באצטדיון אלפתריה בניקוסיה. שם שרה בפעם הראשונה את השיר שלה "בלילה כזה", שיר שהפך למפורסם בעולם בשלל גרסאות המפורסם שבהם של קילי מינוג ואף נכלל באלבום של מינוג, Light Years. כמה חודשים אחר כך יצא הסינגל הבינלאומי הראשון שלה שנקרא "Everything I Am", ובו הגרסה המקורית ושלושה רמיקסים לשיר (Almighty Mix, אייפל 65 RMX, Remove Brothers Brothers), ושיר עם מילים יווניות ואנגלית כאחד שנקרא "מורו מו, אין מחר". היא גם צילמה את הקליפ הראשון שלה בשיר זה. מלבד הסינגל בשפה האנגלית, היא גם הוציאה את הסינגל בשפה היוונית "Agapi Ipervoliki" באלבום עם אותו שם ובו שישה שירים חדשים. גם אלבום זה הפך לפלטינה משולשת. בספטמבר 2000 היא הופיעה בקונצרט צדקה באצטדיון GSP בניקוסיה, מול 12,000 איש, עם להקת ONE וקבוצת רקדנים מבית Sony International. באותה שנה הוציאה את אלבומה הבינלאומי בשפה האנגלית Everything I Am, שאף על פי שיצא כמאמץ שאפתני לפתוח בקריירה בינלאומית, שבוע לאחר יציאתו ביוון הגיע האלבום למעמד זהב (20,000+ עותקים), בעוד באוסטרליה, דרום אפריקה, ספרד, איטליה, צרפת, גרמניה, טורקיה, פינלנד, נורווגיה ואסיה האלבום לא הצליח להגיע להצלחות דומות.
ב-5 בספטמבר 2001, הופיעה בקונצרט בקפריסין (אצטדיון GSP), בו שרה מול למעלה מ-18,000 צופים, במשך יותר משלוש שעות בהן הוענק לה הפרס שבעת הפלאים קראביגי. בתחילת 2002, ויסי כיכבה במחזמר Mala - אני Mousiki טואו Anemou, המבוסס על סיפור אהבה אמיתי שהתרחש במהלך מלחמת העולם השנייה באושוויץ, בין מלה צימטבאום ואדוארד גלינסקי. המחזה, שהועלה בתיאטרון פאלאס באתונה, נכתב ובוים על ידי קוורלס, ולווה על ידי תזמורת סימפונית. ההפקה והביצועים של ויסי התקבלו בפה מלא על ידי המבקרים והביצועים המסחריים שלהם היו בינוניים. המחזמר הוצג בערוץ מגה שנה לאחר מכן. אלבום המכיל את השירים שבוצעו בהצגה יצא לאור והגיע למעמד זהב ביוון ופלטינה בקפריסין.
בסוף 2002 הוציאה ויסי את האלבום צ'י שהופק על ידי ג'ורג 'דה אנג'ליס. זמן קצר לאחר מכן, האלבום הוצג בחדר המוזיקה של CNN, שם דיברו על איך האלבום הגיע למקום הראשון ביוון. האלבום הגיע במהירות למקום הראשון במצעד ה- IFPI. בחורף 2002–2003 היא עבדה במועדון "קדחת" באתונה שם הופיעה עם יאניס פאריוס. ב-5 בדצמבר 2003, הוציאה ויסי לאור את האלבום הכפול Paraksenes Eikones שהגיע למעמד של פלטינה כפולה בחצי שנה. היה זה האלבום הראשון של ויסי מאז אנה ויסי בשנת 1981, שכלל שירים שכתבו מלחינים אחרים מלבד ניקוס קרוולס. האלבום הניב להיטים רבים.
ב-31 במרץ 2004 הופיעה ויסי בכיכר החירות בניקוסיה כחלק מהחגיגות לכניסת קפריסין לאיחוד האירופי, לאחר הזמנה רשמית מטעם המדינה. ב-29 באוגוסט 2004, ויסי הופיעה בטקס הסיום של אולימפיאדת אתונה.
ב-20 בדצמבר 2004 הוציאה ויסי אלבום הכולל הופעות חיות ו-DVD, שהגיע לפלטינה בשבוע הראשון להוצאתו. הוא נמכר ב-40 אלף עותקים. לאחר מכן, עברה לארצות הברית, בעיר על מנתלקדם את הסינגל שלה, "Call Me". במהלך החורף ועד קיץ 2005 היא הסתובבה במועדונים כחלק מסיבוב ההופעות Mini-USA שלה לקידום "Call Me". ביולי 2005 חזרה ויסי ליוון והוציאה לאור את "Call Me" כסינגל CD של סוני BMG, יחד עם שיר חדש בשפה האנגלית בשם "שקר". הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים של IFPI. באותו חודש החלה ויסי להקליט את אלבומה היווני החדש. באוגוסט 2005 היא עלתה לבמה של "צליל הגל של קוקה קולה", שנערך במיקונוס. שם היא שרה את השיר החדש שלה באנגלית Lie והפתיעה את המעריצים והתקשורת כשהופיעה על הבמה כשמחצית מראשה מגולח. הופעה זו נחשבה בעיני רבים לקאמבק שלה לסצנת המוזיקה היוונית לאחר היעדרות של יותר משנה. ב-27 בספטמבר 2005 הוציאה ויסי אלבום יווני חדש בשם "ניילון". האלבום נעשה לפלטינה תוך 24 שעות משחרורו והגיע למקום הראשון במצעד 50 האלבומים המובילים ביוון של IFPI, שמכר 40 אלף עותקים. זמן קצר לאחר מכן, באוקטובר 2005, יצא האלבום כדיסק כפול, הראשון שיצא אי פעם ביוון. גרסת הדיסק הכפול הציגה צילומים מיוחדים ממנה ויורגוס דאלארס באולפן.
ERT בחר בויסי לייצג את יוון בתחרות האירוויזיון בשנת 2006 שנערך ביוון. היו ארבעה שירים מועמדים, אותם היא שרה במהלך מופע בחירת שירים ב-14 במרץ 2006 במועדון "Votanikos". הצופים היוונים השתמשו בהודעות טלוויזיה ו-SMS יחד עם הרכב שופטים כדי לבחור את השיר שויסי תשיר באירוויזיון. השיר "הכל" נבחר כשיר הזוכה, שיר אשר ויסי בעצמה כתבה את מילותיו. הוא זכה ב-47.79% מהקולות. לאחר סיום צילומי הקליפ לשיר, יצאה ויסי לסיבוב הופעות ברחבי אירופה החל מ-12 באפריל 2006 ברוסיה. היא גם ביקרה במלטה, קפריסין, אלבניה, סרביה ומונטנגרו, רומניה, ספרד, הולנד, שוודיה, בוסניה והרצגובינה, בלגיה, וסיימה את סבב ההופעות שלה ב-10 במאי 2006 בישראל. במהלך התחרות, ויסי הופיעה כביצוע מספר 16 בערב הגמר והופיעה לבדה על הבמה, לבושה בתלבושת של ז'אן פול גוטייה. אף על פי שהייתה אחת הפייבוריטיות במהלך התקופה שקדמה לתחרות, היא הצליחה להשיג רק את המקום ה-9 עם 128 נקודות.
ויסי יצאה לסיבוב הופעות עולמי בינואר 2007. היא נסעה לאוסטרליה עם קונסטנטינוס כריסטופורו והופיעה בשלושה קונצרטים במלבורן ובסידני, לאחר מכן סיירה גם בצפון אמריקה. בנובמבר 2007 קיימה קונצרט צדקה מיוחד בלונדון עבור "הקרן המיטיבה האוינוסית". הוא נערך ב"בית האופרה המלכותי" בקובנט גרדן עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון, שם גייסה 250,000 ליש"ט, למעט כרטיסי הכניסה במחיר של 200 ליש"ט.
האלבום היווני של ויסי "אפגורורמנו" יצא ב-9 בדצמבר 2008, האלבום כלל שירים של פטריק לאונרד, אדם כהן, קארה דיוגארדי, גלן באלארד, דן וילסון, ייניס קפונדיס וויסי עצמה. הפקת האלבום נעשתה ברובה על ידי ויסי עצמה. היה זה האלבום הראשון מאז 1983 שלא כלל שירים ובאופן כללי לא כלל שיתופי פעולה ניקוס קרוולס. בריאיון למגזין "דאון טאון" הסבירה שהשניים עייפו זה מזה, אך הבהירה כי זה לא פוסל שיתוף פעולה בעתיד. האלבום הפך לזהב בשבוע הראשון ליציאתו, והגיע למקום הראשון בשבוע השני שלו במצעדים לפני שהתייצב בסטטוס של פלטינה כפולה. החל מאפריל 2009 מכר האלבום 27 אלף עותקים. כפי שקרה במקרים רבים לאורך הקריירה של ויסי, היא ספגה ביקורת מצד כמה עיתונאים. Eleftheros Typos ציין את האלבום ככישלון מסחרי יחסית והמשיך את הירידה המסחרית שעומדת בפני ויסי בשנות האלפיים. אף שהדבר נבע בחלקו מהתלאות שעומדות בפני תעשיית המוזיקה היוונית כולל פיראטיות, המשבר הכלכלי, ושינוי טעמים מוזיקליים, שהובילו לדעיכה כללית. במאמר על "שלישיית זהב" של הפופ היווני, המורכבת מויסי, דספינה וסאקיס רובאס, הביקורות ציינו את ויסי כבעלת הדעיכה הגדולה ביותר מהשלישייה. צוטטו כמה סיבות לכך, כמו התוצאה הלא מוצלחת של ויסי באירוויזיון והיעדרויות ארוכות מיוון במרדף אחר קריירה בחו"ל בגיל מתקדם יחסית, מה שהוביל לכך שהיא איבדה חלק מהבסיס היווני שלה. למרות ביקורות אלו, אפגורורמנו הפך לאלבום הנמכר ביותר של אמנית ביוון לשנת 2009.
השנים האחרונות- הווה
סרט תיעודי בשם "Oso Eho Foni" יצא על ויסי באלפא טלוויזיה היוונית ב-30 במרץ 2011. הסרט מתמקד בחיי היומיום של ויסי. ב-1 באפריל 2013, לאחר המשבר הכלכלי הגדול בקפריסין, הופיעה אנה ויסי יחד עם עוד 49 אמנים אחרים בניקוסיה במטרה לעזור לאנשים נזקקים על ידי בקשת תרומת בגדים, אוכל ותרופות במקום לשלם על כרטיסים. ויסי הופיע בקונצרט דומה למטרות דומות בלרנקה ב-27 במאי, בפני קהל של 30,000 איש. בנובמבר יצא לאור האלבום "דיימונס", האלבום נמכר בכ-80,240 עותקים בשבוע הראשון שלו.
ב-24 בינואר 2014, יצא לאור הסינגל "Ena I Kanena", השיר הגיע לשני המקומות הראשונים ב-iTunes היווני, וב-6 בפברואר הופיע לראשונה כמספר 1 במצעד הסינגלים הדיגיטל הרשמי. בקפריסין השיר הגיע למקום הראשון בתחנות הרדיו הפופולריות ביותר.
האלבום "Sinentefxi" יצא לאור ב-30 בנובמבר 2015, ובו 14 שירים חדשים. כל השירים הולחנו על ידי ניקוס קרוולס. האלבום הגיע למקום הראשון בטבלאות ה-iTunes של קפריסין ויוון, ונכנס גם למאה המובילים במלטה ובספרד. האלבום זכה ב"אלבום השנה" בטקס פרסי Super Music- 2016 בקפריסין.
מאז 2015 ובמשך 5 שנים ברציפות אנה ויסי מחזיקה בתושבות מצליחה במועדון ארמו באתונה. בשנים 2018 ו-2019 היא ביצעה את אותה הצגה בהצלחה גדולה במועדון הלילה "BARBARELLA" שבסלוניקי וסיירה בהרחבה במהלך כל הקיץ ביוון, קפריסין ובעולם.
חיים אישיים
ויסי פגשה את ניקוס קרוולס בראשית שנות השמונים, והם נישאו בשנת 1983. יש להם בת, סופיה קרבלה שגרה בניו יורק. בהמשך הם התגרשו, אך נשארו חברים טובים. קרוולס ממשיך לכתוב את מרבית שיריה של ויסי.
פרס גראמי לאלבום הלא קלאסי המעובד הטוב ביותר
פרס זה מוענק לצד פרס הגראמי לאלבום המהונדס הטוב ביותר, קלאסי. בין השנים 1960 ל-1965 הוענק פרס נוסף עבור ההקלטה המהונדסת הטובה ביותר - אפקטים מיוחדים או רומן חדש.
קמרון פיין
קמרון פיין (באנגלית: Cameron Payne; נולד ב-8 באוגוסט 1994) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז, בקבוצת פיניקס סאנס מליגת ה-NBA. נבחר על ידי אוקלהומה סיטי ת'אנדר במקום ה-14 בדראפט של שנת 2015.
קריירת מכללות
פיין נולד בממפיס, טנסי, ארצות הברית וכנער שיחק בנבחרת תיכון לוזאן קולגייט בו למד. הוא לא נחשב לאחד המועמדים הבולטים לגיוס לקראת המכללות ולא נכלל ברשימת 100 המועמדים שפרסם האתר Rivals.com בשנת 2013. פיין הצטרף לאוניברסיטת מוריי שבקנטקי. עקב פציעתו של רכז הקבוצה, זאי ג'קסון, מצא עצמו בעמדת הרכז הפותח כבר בשנתו הראשונה. במהלך העונה רשם ממוצע של 16.8 נקודות, 5.4 אסיסטים, 3.6 ריבאונדים ו-1.7 חטיפות. בעקבות הישגיו נבחר לנבחרת האזור וזכה גם בתואר שחקן השנה הראשונה. בשנתו השנייה שיפר את מאזנו בכל הפרמטרים ורשם ממוצע של 20.2 נקודות, 6.0 אסיסטים, 3.7 ריבאונדים ו-1.7 חטיפות ונבחר לשחקן השנה באזור. בסיום השנה הודיע על השתתפותו בדראפט הקרוב.
2015-2017: אוקלהומה סיטי ת'אנדר
בדראפט של שנת 2015 נבחר פיין במקום ה-14 על ידי אוקלהומה סיטי ת'אנדר. ב-1 בנובמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה במשחק נגד דנוור נאגטס בו ניצחה הקבוצה בתוצאה 93-117 ובמהלכו הספיק למסור שלושה אסיסטים. ב-5 בדצמבר נשלח לשחק באוקלהומה סיטי בלו, קבוצת הבת בליגת הפיתוח, והוחזר לקבוצה לאחר יום. בהמשך החודש נשלח שוב לקבוצת הבת, גם הפעם הוחזר לקבוצה למחרת היום. במשחק סיום העונה, נגד סן אנטוניו ספרס, פתח לראשונה בחמישייה וסיים את המשחק עם שיאי קריירה של 17 נקודות ו-7 אסיסטים.
במהלך חודש יוני עבר ניתוח בעצם המסרק בכף רגלו הימנית. הניתוח עבר בהצלחה והוא חזר לאימונים. ב-27 בספטמבר אובחן שבר חמור בעצם המסרק. הפציעה השביתה אותו למשך חודשיים וחצי והוא שב לשחק בתחילת חודש ינואר. לקראת סוף מועד ההעברות הועבר בטרייד לשיקגו בולס יחד עם אנתוני מורו וג'ופרי לוברן תמורת טאג' גיבסון ודאג מקדרמוט.
2017–2019: שיקגו בולס
פיין שותף בתשעה משחקים במדי הבולס, בטרם החליטה הקבוצה לשלוח אותו לליגת הפיתוח. בספטמבר נותח פיין בכף רגלו והושבת מפעילות למשך כחמישה חודשים. בינואר 2019 נופה מסגל הקבוצה.
2019: קליבלנד קאבלירס
שלושה ימים לאחר הניפוי משיקגו חתם על חוזה לעשרה ימים בקליבלנד קאבלירס, בסיומם חתם על חוזה לעשרה ימים נוספים. בתום החוזה השני נופה מסגל הקבוצה.
2020–הווה: פיניקס סאנס
לאחר תקופות קצרות בשאנשי לונגס מהליגה הסינית ובטקסס לג'נדס מליגת הפיתוח, חתם פיין על חוזה בפיניקס סאנס ב-30 ביוני 2020. בשמונת משחקיו בפיניקס עד לסיום עונת קלע 10.9 נקודות בממוצע למשחק.
ריאן דונק
ריאן האנק דונק (בהולנדית: Ryan Henk Donk; נולד ב-30 במרץ 1984) הוא כדורגלן הולנדי-סורינאמי, המשחק בעמדת הבלם והקשר אחורי בקסימפאשה.
קריירת מועדונים
בשנת, דונק חתם באלקמאר, אף על פי שזכה להתעניינות באייאקס, פ.ס.וו. איינדהובן וברצלונה.
ב-31 באוגוסט 2008, דונק חתם בוסט ברומיץ' אלביון לעונה אחת. ב-28 בספטמבר 2008, דונק ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–1 נגד מידלסברו. בסיום העונה, דונק חת בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
ביולי, דונק חתם בקסימפאשה מליגת העל הטורקית.
ב-5 בינואר 2016, דונק חתם בגלאטסראיי. ארבעה ימים לאחר מכן, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הגביע נגד קרשיאקה.
ב-31 באוגוסט 2016, דונק הושאל לריאל בטיס מלה ליגה עד לסיום העונה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, דונק שיחק בנבחרת הצעירה של הולנד והשתתף עימה באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2007.
בשנת, דונק זומן לסגל נבחרת סורינאם, אך לא קיבל אישור להצטרף לנבחרת. שנה לאחר מכן, הביע את רצונו לייצג את טורקיה, אך מעולם לא זומן לסגל הנבחרת.
בנובמבר, דונק זומן בשנית לסגל הרחב של נבחרת סורינאם. ב-24 במרץ 2021, דונק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–3 נגד, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת.
אוסוואלד בלקה
אוסוואלד בלקה (בגרמנית: Oswald Boelcke, נכתב קודם לכן: Bölcke, 19 במאי 1891 – 28 באוקטובר 1916), היה אלוף הפלות גרמני במלחמת העולם הראשונה. בלקה היה הטייס הראשון (לצד מקס אימלמן) אשר זכה לעיטור פור לה מריט עבור ביצועיו כטייס קרב בעת המלחמה. בין אלה, נזקפו לזכותו 40 הפלות של מטוסי אויב. בלקה נהרג כתוצאה מהתנגשות במטוס גרמני אחר, במהלך קרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
ילדות ונעורים
אוסוואלד בלקה נולד בגיביכנשטיין (Giebichestein), פרבר של האלה, לאב עובד הוראה, בעל נטיות לאומניות ומיליטריסטיות, שחזר זמן קצר קודם לכן מארגנטינה, בה נולדו שלושת אחיו הגדולים. המשפחה עברה בעת היותו בגיל צעיר לדסאו, בה סיים את לימודיו בגימנסיה. בצעירותו סבל בלקה משעלת וכדי לשפר את עמידותו, עסק רבות בספורט: ריצה, טיפוס הרים ועוד. בכל זאת, במשך כל חייו סבל מאסתמה. בהשפעת הרוח ששררה בבית אביו, כתב בלקה מכתב אישי לקייזר וילהלם השני ובו בקשה להתקבל לבית ספר צבאי. הבקשה נענתה, אך אוסוואלד בלקה לא נרשם לבסוף לאותו בית ספר, כיוון שהוריו, אף כי לא התנגדו לרעיון כשלעצמו, העדיפו שיסיים את לימודיו בגימנסיה תחילה.
עד מלחמת העולם הראשונה
ב-15 במרץ 1911 בלקה התגייס, והצטרף כצוער לגדוד קשר טלגרפי בקובלנץ. הוא החל ללמוד בבית ספר לקצינים במץ (אז בתחומי גרמניה, כיום בצרפת), ובשנת 1912 הוסמך כקצין בצבא הפרוסי. באחת מחופשותיו מהצבא כמעט שנספה, ביחד עם אחיו, בעת טיול הרים. באותה תקופה החל להימשך לתחום התעופה, ולבקשתו, ביוני 1914 בלקה החל בלימודי טיסה, אותם סיים ב-1 באוגוסט, ממש עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
תחילת שירותו כטייס
עם הסמכתו כטייס הוא הוצב תחילה בדרמשטט ואחר כך בטריר, וב-1 בספטמבר החל לראשונה לטוס. בלקה הצטרף לאותה יחידה אווירית בה אחיו הגדול וילהלם שירת כקצין, ושניהם נטלו חלק בקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. בעת שרותו באותה יחידה הוא זכה בצלב הברזל מדרגה שנייה על שיצא - יחד עם אחיו - ל-50 משימות אוויריות. למרות הצטיינותם, בשל בעיות שציוות האחים יחדיו עורר ביחידה, הועבר לבסוף וילהלם ליחידה אחרת. באפריל 1915 עבר גם בלקה, לא מעט כיוון שרצה זאת בעצמו, ליחידה אווירית אחרת, באזור דואה (Douai, אחד ממוקדי קרבות החזית המערבית). תחילה הטיס מטוס תצפית דו מושבי, ובאותו מטוס רשם, יחד עם הצופה האווירי אשר נלווה אליו ואשר הפעיל את הנשק, את ההפלה הראשונה, ב-4 ביולי 1915, של מטוס צרפתי.
עיטור מהקייזר
ב-7 ביולי של אותה שנה בלקה החל להטיס את אחד ממטוסי פוקר איינדקר הספורים שהיו אז, כיוון שהמטוס טרם נכנס לייצור המוני. באותו מטוס הוא רשם את ההפלה הראשונה ב-19 באוגוסט. ב-28 באותו חודש הוא הציל ילד צרפתי מטביעה בתעלה ליד שדה התעופה בו חנתה יחידתו, וזכה על כך בעיטור פרוסי (אזרחי). ב-22 בספטמבר בלקה הוצא לזמן מה מקו הלחימה והוצב במץ. בדצמבר בלקה חזר, עד סוף אותה שנה הפיל ארבעה מטוסים נוספים, ובינואר 1916 הוסיף עוד שלוש הפלות למאזנו. לאחר אחת מאותן הפלות, של מטוס בריטי דו-כנפי ודו-מושבי, טרח וביקר את שני הטייסים המופלים שנפצעו ואושפזו, ואף שיגר לבריטניה גלויה עבור אחד הפצועים. כיוון שאותו פצוע ציין באותה גלויה שהופל על ידי בלקה, יצא לו שם של "ג'נטלמן" אף מעבר לקווי האויב. באותם חודשים בלקה ומקס אימלמן ניהלו מעין תחרות בלתי רשמית על ההובלה במספר ההפלות של מטוסי אויב. ב-12 באותו חודש קיבלו בלקה ואימלמן את העיטור הפרוסי הגבוה ביותר, פור לה מריט, כאשר עד אז נזקפו לזכות כל אחד מהם שמונה הפלות.
קרב ורדן וקרקוע
במרץ, לאחר שאושפז בבית חולים בשל בעיות מעיים, בלקה הוצב בז'מץ (Jametz) שבלורן, סמוך לגבול בלגיה ורחוק למדי מקו החזית. כיוון שהתלונן על כך, הורשה להשתמש בשדה תעופה קדמי יותר בסיוורי (Sivry). מבסיס זה יכול היה לקחת חלק בקרב ורדן, אשר נערך באותה העת. בלקה יצר קשר בין שדה התעופה לעמדה של צופי אוויר, ובכך בעצם כונן לראשונה, באופן מעשי, בקרה אווירית קרבית. ב-12 במרץ הפך בלקה לטייס הראשון אשר רשם לזכותו הפלת עשרה מטוסי אויב. למחרת רשם הפלה נוספת ועוד שתיים ב-19 וב-21 בחודש. בעת קרב ורדן בלקה שימש כמוביל של גף ובו שישה טייסי קרב, אשר התפתח בהמשך והפך לטייסת קרב. היחידה חנתה בסטניי (Stenay) שבלורן, מעט דרומה לגבול בין צרפת ובלגיה, בסמוך למקום חנייתו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה, עמו בלקה התיידד. עד ל-18 במאי רשם בלקה לזכותו 16 הפלות, והיה באותה העת אלוף ההפלות של המלחמה. ב-18 ביוני אימלמן נהרג, והקייזר פקד לקרקע את בלקה, שרשם עד אותה העת 18 הפלות, למשך חודש, כדי למנוע אפשרות שגרמניה תאבד במשך זמן קצר את שניהם. עד שקרקועו יצא לפועל, בלקה הספיק להפיל מטוס צרפתי נוסף. בזמן שבו היה מקורקע, הוא נסע לטורקיה (אז ליבה של האימפריה העות'מאנית) דרך אוסטריה-הונגריה ואחר כך נסע אל החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה דרך בולגריה. במהלך מסעו הוא החל לארגן להק מטוסי קרב חדש, אשר נועד להיות בפיקודו, והחל לראיין טייסים לצורך זה. אחד מאותם טייסים אשר בלקה בחר היה מנפרד פון ריכטהופן, אשר הפך לטייס הקרב המפורסם ביותר במלחמת העולם הראשונה. טייס אחר היה ארווין במה (Erwin Böhme), שאף הוא זכה לימים לעיטור פור לה מריט.
מפקד טייסת, מפקד להק ותאורטיקן
בלקה היה הראשון שניתח בצורה מסודרת טקטיקה של לוחמה אווירית. את תובנותיו בתחום זה ניסח בקובץ כללים לקרבות אוויר, הידועים כ"דיקטה בלקה" (Dicta Boelcke)‏.
הכללים שהגדיר בלקה כללו שימוש באלמנטים של גובה, שמש והפתעה כדי להגיע לעמדת יתרון מול היריב. הכללים גם התייחסו לתכונות אופי רצויות לטייס הקרב, כמו אגרסיביות ולקיחת יוזמה. בלקה ביקר קשות את ה"רוח הספורטיבית" וההתנהגות האבירית שאפיינה טייסים רבים באותה תקופה, שלרוב העדיפו לא לרדוף אחרי מטוס פגוע או מסתחרר. לשיטתו יש לחתור תמיד להכרעה ולהפלה אלא אם כן זה מסכן את המטוס בצורה משמעותית. אף על פי שרוב הכללים הללו לא היו חדשים ומהפכניים, עצם כתיבתם והדרכתם בפני טייסים לא מנוסים, שלפני כן נאלצו ללמוד הכול בעצמם, השפיעה רבות על איכותם ועל סיכוייהם לשרוד ולהשיג הפלות.
כללים אלו שינו את צורת החשיבה על קרבות האוויר, ואם כי עיקר השפעתם שררה עד מלחמת העולם השנייה, רבים מהאלמנטים בקובץ של בלקה נכונים גם במאה ה-21.
החדשנות והחלוציות של בלקה (וגם מקס אימלמן) הביאו לפיתוח המבנה הקרבי. טיסה ולחימה במבנה מאפשרות לטייסים לנצל יתרון מספרי ולשמור זה על זה.
מותו
ב-28 באוקטובר יצא בלקה לגיחתו השישית באותו היום, ועמו יצאו עוד חמישה טייסים, בהם ריכטהופן ובמה. באותה גיחה הם נתקלו במטוסי קרב בריטיים ועד מהרה התלקח ביניהם קרב אווירי. תוך כדי הקרב חצו מסלוליהם של במה ושל בלקה, אשר, בניגוד לכללים שהכתיב בלקה עצמו, רדפו אחר אותו מטוס, זה את זה. כתוצאה, חלקו התחתון של מטוסו של במה גרם לנזק לחיפוי הכנף העליונה של בלקה. בלקה איבד שליטה על מטוסו, אשר נראה נופל ונעלם בתוך ענן. משיצא מתוך הענן, הכנף העליונה הייתה חסרה. בלקה, אשר בכל זאת הצליח להנחית את מטוסו נחיתת חירום, נהרג. ייתכן שהיה שורד את הנחיתה, אלא שבלקה לא חגר באותה טיסה את חגורת הבטיחות, ונהג לטוס בלא לחבוש קסדה, כפי שעשה גם הפעם. הוא נקבר בבסיס הלהק בקמברה, וגם הבריטים הטילו זר ניחומים.
מנאל תותרי ג'ובראן
מנאל תותרי-ג'ובראן (בערבית: منال توتري-جبران; נולדה ב-29 באפריל 1978) היא דוקטור למשפטים, מרצה בכירה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, פעילה חברתית בנושאי זכויות מיעוטים, חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, זוכת פרסי גורני ושפיצר, מומחית בתחומי משפט וחברה, משפט ומרחב, תכנון ובניה, שלטון מקומי, רב-תרבותיות וזכויות מיעוטים.
ביוגרפיה
מנאל תותרי-ג'ובראן נולדה וגדלה בחיפה לד"ר מרי תותרי, מרצה ופעילה חברתית והנרי תותרי, מורה למתמטיקה. בעלת תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני בהצטיינות במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, עליו זכתה גם בפרס מטעם עיריית תל אביב. כתבה דוקטורט בנושא "תפקיד המשפט בעיצוב הפרדה מרחבית במגורים על בסיס לאומי בעיר" בהנחיית ישי בלנק. במהלך לימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטה העברית ריכזה סדנה בינתחומית בנושא רב-תרבותיות משותפת לפקולטה למשפטים ולחוג למדעי החברה באוניברסיטה. כיום חברת סגל בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, מרצה בנושאי רב-תרבותיות וזכויות מיעוט, משפט וחברה ועוד.
בשנת 2003 זכתה בפרס מטעם מכון וולטר ליבך על תרומתה לקידום יחסי שוויון והגינות בין יהודים וערבים בישראל, ובשנת 2018 נבחרה לרשימת עשרת הצעירים המבטיחים ופורצי הדרך בחברה הערבית מתחת לגיל 40 של עיתון כלכליסט ובנק הפועלים, וזכתה בפרס גורני לחוקרים צעירים במשפט ציבורי.
בשנים 2014-2022 מחקריה זכו למענקי מחקר מטעם מרכז מינרבה לזכויות האדם, המועצה להשכלה גבוהה, מכון גזית-גלוב, המרכז למשפט יהודי ודמוקרטי, קרן המחקרים של המוסד לביטוח לאומי, קרן רוטשילד, הקרן הישראלית למדעים (ISF) ומכון וולטר ליבך.
ב-2023 זכתה בפרס צגלה למאמר מצטיין למרצות צעירות. עוד באותה שנה הצטרפה לוועדת ההיגוי של מכון זולת לשוויון וזכויות אדם ולוועדת ההיגוי של תוכנית "קמם" לקידום צעירים ערבים במסגרת מיזם של יד הנדיב.
חיים אישיים
תותרי-ג'ובראן נשואה לעו"ד ג'ובראן ג'ובראן ואמא לשלושה בנים. מתגוררת בחיפה.
דוד שפירא (דינוב)
רבי דוד מדינוב (כונה גם: הצמח דוד ע"ש ספרו; 1804–1874 (תקס"ד - י"ט באדר תרל"ד)), בנו הצעיר של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב. היה אדמו"ר חסידי, השני בשושלת חסידות דינוב.
ביוגרפיה
דוד שפירא נולד בדינוב לרבי צבי אלימלך וחנה מינדל בתו של הרב שמואל מינדל מציטש. תאריך לידתו שנוי במחלוקת, כאשר יש המקדימים לתקס"ד ויש המאחרים לתקפ"ה. בצעירותו ידע רוב חולי וסבל, כסגולה הוסיף לו אביו אות י' לשמו "דויד", על פי דברי הגמרא (מסכת ברכות) "יהיב ליה ידיה ואקמיה" ופירש אביו הבני יששכר את דברי הגמרא, שהמשמעות היא ש"יהיב ליה ידיה" דהיינו הוסיף לו את האות יו"ד ועל ידי כך "אוקמיה" דהיינו הקים אותו מחוליו.
אביו רבי צבי אלימלך העיד על בנו שהוא נשמה דאצילות המורה על נשמה מהעולם העליון ביותר. טרם גיל בר מצווה נישא לרחל מינא, בתו של הגביר ישעיה נפתלי הירץ. היה תלמידם של רבי ישראל מרוז'ין, רבי שלום מבעלז ורבי שמעון מירוסלב.
לאחר פטירת אביו בי"ח בטבת ה'תר"א עברה ההנהגה לידו, בשנים אלו פרחה חסידות דינוב למאות ואלפים. אדמו"רים רבים העריצוהו בהם הרב מצאנז שאף שלח אליו את בנו רבי יחזקאל שרגא משינאווא. דרך תפילתו הייתה בשקט וללא תנועות לעומת אביו שהתפלל בקול רעש. דרכו הייתה לענות לבאים אליו בדרך מליצה, תשובות אלו היו מעוררות תמיהה בקרב השומעים, ורק בחלוף הזמן היו עומדים על תוכן תשובותיו. הוא נודע כבעל מופת בדרגת צדיק גוזר וה' מקיים. היה עורך את שולחנו מדי יום ביומו והיה אומר בהם דברי תורה לרוב.
נפטר בדינוב בי"ט באדר תרל"ד ושם נטמן. ספרו "צמח דוד" על התורה ומועדים, נדפס על ידי נכדו רבי מנחם מנדל רוקח מדינוב. הספר נדפס בפרמישלא תרל"ט, מונקאטש תרס"ח, ניו יורק תשי"ג.
צב רך פלורידה
צב רך פלורידה (באנגלית: Florida softshell turtle; שם מדעי: Apalone ferox) הוא מין של צב ממשפחת צבים רכים החי באמריקה הצפונית והוא צב המים המתוקים הגדול ביותר ביבשת לאחר המין צב האליגטור.
צב זה חי בביצות ונהרות בעיקר בפלורידה אך גם בדרום קרוליינה, ג'ורג'יה, אלבמה וטקסס. הוא יצור מהיר הן במים והן ביבשה. הוא ניזון מיצורי מים קטנים שונים ומצמחי מים. טורפיו העיקריים הם האליגטור, ראקונים, בואשים, שועלים ועופות דורסים ועורבים הצדים פרטים צעירים.
ליאון רודל
ליאון (אריה) רודל (בפולנית: Leon Rodal; 1913 – 6 במאי 1943) היה מראשי הארגון הצבאי היהודי במרד גטו ורשה.
קורות חיים
רודל נולד בשנת 1913 בעיר קילצה בפולין למשפחה יהודית אמידה. עבד עד פרוץ מלחמת העולם השנייה כעיתונאי ופובליציסט בכתבי עת שונים ביידיש. בנוסף היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית ועסק בזכויות של יהודים ציונים בפולין.
בפרוץ המלחמה שהה בוורשה ועבר לגטו ורשה. שם היה ממקימי אצ"י, הארגון הצבאי היהודי. תפקידו הרשמי באצ"י היה ענייני תקשורת ותעמולה. הוא דאג להפצה של פוסטרים, עלונים, מידע בעיתונות הגטו ועוד. בנוסף לתפקיד זה, רודל לקח חלק בתכנון וניהול, ונחשב לאחד מהמוחות העומדים מאחורי פעילות הארגון. בהמשך הצטרף גם אחיו אברהם לשורות אצ"י. במהלך קיץ 1941 ביחד עם פרץ לסקר הוא הפיק עיתון.
במרד גטו ורשה לחם בקרבות בכיכר מורנובסקה. יום לפני תחילת המרד, ב-18 באפריל 1943, היה עם קבוצת לוחמים במורנובסקה 7. שם נשא נאום חוצב להבות המציג את תפיסת עולמו:
ביום הרביעי ללחימה, ה 22 באפריל, היה נראה שהגרמנים הולכים להכניע את כיכר מורנובסקה בה התבצר אצ"י. הגרמנים ניסו בכל הכוח להוריד את הדגלים, הציוני והפולני, שהניף אצ"י על ידי הלוחם ג'ק אייזנר. רודל ניסה למצוא דרך להפתיע את הגרמנים ולהכות בהם מהלמה קשה. הוא לבש מדי קצין אס אס ואיתו עוד ארבעה לוחמים בעלי חזות ארית לבושים במדי אס אס. הם יצאו לכיוון החיילים הגרמנים שעמדו בכיכר. ארבעת הלוחמים השתלבו בחיילים ואילו רודל בא מול החיילים ועשה עצמו כקצין. הוא צעק במלוא הביטחון: כל החיילים התקדמו אחריו לחצר אחד הבתים סביב הכיכר. הוא אמר שעליו לבדוק בעצמו כיצד להוריד את הדגלים ולכן ייקח רק ארבעה חיילים, אלו הם לוחמי אצ"י המחופשים, ואיתם ייכנס לבניין. הם עלו והגיעו לחלון הפונה לחצר. משם זרקו רימונים על החיילים ההוממים ובמקביל כל לוחמי אצ"י בכיכר פתחו באש. תוכניתו של רודל לשמירה על הכיכר הצליחה לעת ההיא..
ב-25 באפריל 1943, אחר שהקרב בגטו היה בסיומו, ציווה פאוול פרנקל, מנהיג אצ"י, לרודל לצאת עם קבוצת לוחמים מחוץ לגטו. הם התמקמו בדירת מסתור שהוכנה מראש בדירב ברחוב גז'יבובסקה 11/13. מהדירה תכננו רודל וקבוצתו להיכנס לתוך הגטו, לפעולות הצלה של האנשים האומללים בגטו הבוער. ב-5 במאי יצאו לפעולה הראשונה, וחילצו מהגטו חבורת יהודים. יום למחרת, ב-6 במאי, שבו לגטו להוציא את שאר החבורה. בדרכם חזרה אנשי האס אס והמשטרה הכחולה ארבו להם. במקום התחולל מאבק קשה ובסופו נרצחו כל היהודים, וביניהם גם רודל.
ספר מתיבות
ספר מתיבות הוא חיבור הלכתי מסוף תקופת הגאונים. דרכו להביא במקביל סוגיות מתלמוד בבלי, ולאחר מכן את אותה סוגיא מתלמוד ירושלמי. החיבור עצמו לא הגיע לידינו, אבל בספר העיטור מביא בשמו קטעים רבים. גם הרי"ף השתמש רבות בחיבור זה, והרבה מדברי הירושלמי באו לידי הרי"ף דרך ספר מתיבות. כמו כן, נמצאו בגניזת קהיר מספר שרידים מהספר.
זמן ומקום חיבורו
זמן החיבור הוא ככל הנראה בסוף המאה העשירית לערך. לגבי מקום החיבור, לדעת אביגדור אפטוביצר המחבר היה תלמיד ישיבת סורא ולאחר מכן חי בקירואן, אך לדעת ב. מ. לוין אין הכרח לומר שעזב את בבל.
יחס ספר חפץ לספר מתיבות
יש דמיון רב בין קטעים רבים מספר חפץ לספר מתיבות, ולכן סבר אפטוביצר כי ספר חפץ וספר מתיבות הם אותו ספר. אך לדעת רוב החוקרים אלו שני ספרים נפרדים, וככל הנראה בעל ספר חפץ השתמש רבות בספר מתיבות.
יחסי איטליה–רומניה
יחסי איטליה–רומניה הם יחסי החוץ בין איטליה לרומניה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-21 באפריל 1873.
שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו ובאיחוד האירופי. נכון לדצמבר 2017 חיים באיטליה כ-1,168,552 תושבים ממוצא רומני, הנחשבים לקהילה הזרה הגדולה במדינה.
יחסים היסטוריים ותרבותיים
באופן יחסי, היחסים בין איטליה לרומניה היו קרובים בגלל זהות לטינית משותפת ושפות דומות. במהלך מלחמת העולם הראשונה שתי המדינות נלחמו באימפריה האוסטרו-הונגרית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה תרמו מאות אלפי חיילים לחזית המזרחית שם מתו רבים בלחימה בסובייטים. לאחרונה, לאחר קריסת הגוש הסובייטי, למעלה ממיליון רומנים עברו לאיטליה לצורך עבודה ותנאי חיים טובים יותר.
חברות
ברומניה פועלים מספר בנקים איטלקיים: בנקה איטליה רומאנה, בנק אינטסה סנאפולו ובנק יוניקרדיט. האחרון, היה בשותפות עם הטניסאי לשעבר הרומני ואיש העסקים יון ציריאק, בין 2008 ל-2015.
דוכסות לוקה
דוכסות לוקה (באיטלקית: Ducato di Lucca) הייתה דוכסות איטלקית בין השנים 1815 ל-1847.
רקע
ב-23 בנובמבר 1807 פורקה ממלכת אטרוריה על ידי הצרפתים בהסכמת ספרד, ונפוליאון העניק לאחותו אליזה בונפרטה את התואר "הדוכסית הגדולה של טוסקנה". ב-10 בדצמבר אותה שנה עזבו לודוביקו השני, מלך אטרוריה ואחותו יחד עם אמם את פירנצה, ושבו למשפחתה בספרד. בדרכם עברו מריה לואיסה וילדיה במילאנו, שם ניסה נפוליאון להבטיח לה שקרלו ישלוט על "ממלכת צפון לוסיטניה" בצפון פורטוגל לכשיכבוש אותה, אולם מריה לואיסה סירבה להצעה, משום שלא רצתה להסתכסך עם אחותה קרלוטה ז'ואקינה, מלכת פורטוגל.
לאחר הדחתם התגוררו בני המשפחה בפונטנבלו, ולאחר מכן עברו לקומפיין, תוך שם סובלים ממחסור וממחלות. בהמשך הם הועברו לניס, וכשניסתה אמו לברוח משם לאנגליה נעצרה ונשלחה למנזר ברומא, שם הייתה כלואה 4 שנים עד לאחר מפלתו של נפוליאון, ואילו קרלו ואחותו נמסרו תחת חסותם של הורי אמו, מלכי ספרד המודחים, שהתגוררו ברומא.
לאחר שחרורה של אמו התגוררו בני המשפחה עם הורי אמו בארמון ברבריני ברומא, ואמו קיוותה שקונגרס וינה יחזיר את קרלו לשלטונו באטרוריה. כשברח נפוליאון מהאי אלבה, ברחו בני המשפחה מרומא, והסתובבו בכל רחבי איטליה, עד לאחר מפלת נפוליאון בקרב ווטרלו.
בתחילה סירבה מריה לואיסה להצעה, אולם לבסוף מתוך כוונתה להשיג עצמאות ממשפחתה, היא הסכימה לפתרון שהוצע בחוזה פריז, ולפיו מריה לואיסה תהיה דוכסית לוקה עד לאחר מותה של מארי לואיז, דוכסית פארמה, ולאחר מכן תחזור דוכסות פארמה לבית בורבון, ואילו דוכסות לוקה תצורף לדוכסות הגדולה של טוסקנה.
דוכסות לוקה
ב-2 בדצמבר 1817 הגיעו בני המשפחה ללוקה, וקרלו קיבל את התואר "נסיך הכתר של לוקה". בשל תהפוכות השנים הראשונות לחייו, לא קיבל קרלו חינוך פוליטי פורמלי, אך באמצעות לימוד עצמי רכש ידע רב. קרלו למד מוזיקה, רפואה ומדעי הרוח, והאידאולוגיה שלו הושפעה מהרומנטיקה הנאורה של תקופת השלום לאחר המלחמות הנפוליאוניות.
כנסיך הכתר, התנגש קרלו הרבה עם אמו השמרנית, ולא אהב את השליטה האבסולוטית שלה. היחסים בין קרלו לאמו הפכו למתוחים עם השנים, ומאוחר יותר התלונן קרלו שאמו "הרסה אותו פיזית, מוסרית וכספית".
בשנת 1824 מתה מריה לואיסה, דוכסית לוקה, ובנה קרלו עלה לשלטון במקומה. בשנות שלטונו הראשונות השאיר קרלו את השליטה בדוכסות, והוא יצא לטיול ארוך באיטליה, ולאחר מכן בגרמניה ובחצר הקיסרית בווינה.
בשנות ה-30 החל קרלו להתעניין בשלטון, ושלטונו ניצל מהמהפכות השונות שאירעו באיטליה בשנת 1830. ביחסי החוץ סירב קרלו להכיר בלואי פיליפ, מלך הצרפתים, ותמך בדודו האינפנטה קרלוס, רוזן מולינה נגד איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ובמיגל הראשון, מלך פורטוגל נגד מריה השנייה, מלכת פורטוגל. בשנת 1833 אף העניק קרלו חנינה כללית, לכל האסירים הפוליטיים בדוכסות, בשונה משאר המדינות באיטליה.
קרלו ביצע רפורמות במערכת המיסים, ושיפר את מערכת החינוך והרפואה בדוכסות, אולם אכזב את האזרחים בכך שלא החזיר את החוקה משנת 1805. עם זאת עיקר הכוח בדוכסות היה למעשה בידי ראש ממשלתו אסקניו מנסי, שהוא למעשה שלט בדוכסות.
בשנת 1833 נקלע קרלו לחובות, ומשום כך מיעט בנסיעות לחו"ל, בשנת 1836 ביקר בווינה, ובשנת 1837 התיר קרלו פתיחת קזינו בדוכסות, וקידם רפורמה במועצת המדינה ומועצת השרים. בשנת 1838 היה קרלו בהכתרת פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה במילאנו, ולאחר מכן ביקר בצרפת ואנגליה. בשנת 1840 מת מנסי בזמן שקרלו שהה ברומא, ולאחר מכן נטל קרלו לידיו את מושכות השלטון.
ב-28 בנובמבר 1844 הסכים קרלו בלחץ אוסטרי, לכמה שינויי גבול בין דוכסות פארמה לדוכסות הגדולה של טוסקנה ודוכסות מודנה. במשך 3 שנים נשמר הדבר בסוד, אולם בשנת 1847 התפרסם העניין, והוא גרם לירידת הפופולריות של קרלו הן בפארמה והן בלוקה. בנוסף, בניסיון להרוויח כסף לקופת האוצר, תבע קרלו מיסים מ-30 שנה קודם לכן, ובעקבות כך פרצה התקוממות כללית נגדו בדוכסות. ב-1 בספטמבר חתם קרלו על שורה של רפורמות בדוכסות, וב-4 באוקטובר עזב את הדוכסות וויתר עליה לטובת לאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה, ועבר לגור בטורינו בחסות קרלו אלברטו, מלך סרדיניה.
פרד בראון
פרד בראון (באנגלית: Fred Brown; נולד ב-7 באוגוסט 1948) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע בקבוצת סיאטל סופרסוניקס. בראון שיחק במדי הקבוצה במשך 13 עונות רצופות והוא השחקן השני ברשימת הקלעים של הסופרסוניקס בכל הזמנים (14,018 נקודות), אחרי גארי פייטון.
קריירה
בראון נולד וגדל במילווקי, ויסקונסין, ארצות הברית. הוא שיחק במדי תיכון לינקולן בעיר בו למד ואף שימש כקפטן הקבוצה בשנת 1967. יכולת הקליעה שלו מרחוק זיכתה אותו בכינוי דאון-טאון פרדי (Downtown Freddie), כינוי שהמשיך ללות אותו לאורך כל הקריירה. בשנתו האחרונה באוניברסיטת איווה קלע ממוצע של 27.6 נקודות למשחק. הוא נבחר על ידי קבוצת קנטקי קלוניאלס בדראפט של ליגת ה-ABA ובמקום השישי על ידי סיאטל סופרסוניקס בדראפט ה-NBA בשנת 1971.
בעונת הרוקי שותף רק ב-33 משחקים בהם קלע ממוצע של 4.2 נקודות. בעקבות הטרייד ששלח את לני וילקינס לקליבלנד קאבלירס בעונת 1972/73 עלה מספר הדקות שקיבל ובשתי העונות הבאות קלע ממוצע של 13.5 ו-16.5 נקודות, בהתאמה. הטרייד ששלח את דיק סניידר לקליבלנד בעונת 1974/75 שיפר שוב את מעמדו והוא הפך לרכז המוביל בקבוצה והעלה את ממוצעי הנקודות שלו ל-21 נקודות למשחק. בעונת 1975/76 נבחר למשחק האולסטאר.
בסיום עונת 1983/84 פרש ממשחק פעיל. בנובמבר 1986 נתלתה גופייתו בתקרת האולם והמספר 32, איתו שיחק לאורך הקריירה הוצא לגמלאות.
בראון הוא אחד הפעילים הבולטים להחזרת הסופרסוניקס לעיר לאחר מעבר הקבוצה לאוקלהומה ושינוי שמה.
גלינה גורוחובה
גלינה גורוחובה (ברוסית: Галина Евгеньевна Горохова; 31 באוגוסט 1938) הייתה סייפת סובייטית. אלופה אולימפית (רומא 1960, מקסיקו 1968 ומינכן 1972), בעלת 9 מדליות זהב באליפויות העולם.
גלינה גורוחובה נולדה במוסקבה. בילדותה גורוחובה חלמה על הים ואף סיימה את בית הספר לימאות ונכללה בסגל אונייה שהפליגה בנהרות. בשנת 1953 היא הגיעה לאימוני סיף. במהלך כל הקריירה היא התאמנה לצד אלכסנדרה זאבלינה, גם היא אלופה אולימפית. בשנת 1965 ובשנת 1970 גורוחובה הייתה אלופת עולם במקצוע אישי.
גורוחובה הייתה חברה בנבחרת ברית המועצות עד לשנת 1972 וזכתה ב-3 אולימפיאדות בתחרות קבוצתית. בטוקיו 1964 גורוחובה עם קבוצתה זכתה במדליית כסף. במהלך תחרות אישית של מקסיקו סיטי 1968 גורוחובה ניצחה את ילנה בלובה, אך בסופה של תחרות בלובה זכתה במדליית זהב וגורוחובה נותרה ללא מדליה אישית. מינכן 1972 היא זכתה במדליית ארד אישית.
בנוסף לכך גורוחובה זכתה כמה פעמים בתחרויות אירופאיות ו-22 פעמים הייתה אלופת ברית המועצות.
בשנת 1973 לאחר לידת ביתה היא חזרה להתאמן, אך בעקבות תאונת דרכים החליטה לעזוב סופית את הספורט. בשנת 1975 היא החלה לאמן ובמשך שנים הייתה מאמנת נבחרת ברית המועצות. היא כהנה בתפקיד זה עד לשנת 1992.