cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סיקריים
המאבק נגד הרומאים
יוסף בן מתתיהו מספר שאנטוניוס פליקס, הנציב הרומי ביהודה, תפס והעניש מורדים פורעי חוק רבים, אותם הוא מכנה "שודדים". אולם לאחר הצלחה זו של הנציב, התחזקה קבוצה חדשה של מורדים, שלהם טקטיקה חדשה:
הסיקריים בתקופת הנציב פליקס נזכרים גם ב, כאשר "שר האלף" קלאודיוס ליסיאס, הקצין הרומאי שאסר את שאול הטרסי, שאל אותו אם אינו אותו "הַמִּצְרִי אֲשֶׁר לִפְנֵי זְמַן מָה הֵפִיחַ מֶרֶד וְהִנְהִיג אֶת אַרְבַּעַת אַלְפֵי הַסִּיקָרִיִּים אֶל הַמִּדְבָּר?".
עם פרוץ המרד הגדול בירושלים בשנת 66, קבוצת קנאים סיקריים בהנהגת מנחם בן יהודה השתלטה על מצדה. בירושלים השתלטו המורדים על הר הבית, ובחג קורבן העצים בט"ו באב לא אפשרו ליריביהם הפוליטיים להגיע אל בית המקדש. מי שכן הורשה לעלות להר הבית, היו בני השכבות החלשות, וביניהם הסתננו הסיקריים, שהיו תגבורת מכרעת למורדים נגד צבאו של אגריפס הראשון.
לאחר שנרצח מנחם בירושלים, הגיע למצדה אחיינו, אלעזר בן יאיר, ועמד בראש המתבצרים. הסיקריים במצדה נהגו לפשוט על היישובים היהודיים הקרובים. בחג הפסח פשטו על עין גדי ובזזו את המקום: "המיתו את החלשים אשר לא היה להם כוח לברוח, את הנשים והילדים, שבע מאות נפש ומעלה".
בימי המצור על ירושלים היו הסיקריים ממובילי ההתנגדות לרומאים וזרעו טרור בקרב כל מי שהעז להתנגד להם. על פי המסופר בתלמוד, הם שמרו על השערים ולא נתנו לאיש לצאת. רבן יוחנן בן זכאי, ממנהיגי הפרושים בירושלים, נפגש עם מנהיגם, אבא סיקרא – "ריש ביריוני דירושלם", שהיה אחיינו, ובא אליו בטרוניות על שהם שרפו את כל האוכל (אוצרות המזון) ומרעיבים את כולם למוות. אחיינו השיב לו שאין לו שליטה עליהם, ואם ינסה למתן אותם הם יהרגו אותו. הוא יעץ לדודו שיביים את מותו כדי לצאת מהעיר, להיפגש עם המצביא הרומאי אספסיינוס. רבן יוחנן בן זכאי עשה כדבריו וכשתלמידיו הוציאו אותו לקבורה הוא כמעט נדקר בידי הסיקריים, כאשר רצו לוודא שאין איש שיוצא בחיים מתוך ירושלים.
הסיקריים במצדה, לאחר שגורשו מירושלים בשלבים הראשונים של המרד בשנת 66, לא השתתפו יותר במרד באופן פעיל, אלא נשארו במצדה, אפילו כאשר ביקש מהם שמעון בר גיורא להצטרף לגדודיו. לאחר חורבן בית המקדש וכניעת כל הארץ, נותרו עדיין המורדים המתבצרים במצדה, שהציקו ליישובים שנכנעו לרומאים, בטענה שאין ממש הבדל בינם לבין האויבים, "כי בחרו להיות עבדים לרומאים". אולם יוסף בן מתתיהו טוען כי מדובר בתירוץ: "הטענה הזאת הייתה רק כסות-עיניים על אכזריותם ותאוות-בצעם...כי פגיעתם הייתה קשה גם על האנשים אשר חברו אליהם והרימו יד ברומאים איתם יחד. ומדי שמוע הסיקריים דברי-תוכחה על תרמית-לבבם, הוסיפו עוד לרדוף בעברת-זדון את המוכיחים". הסיקריים במצדה התאבדו שם בשנת 73, לאחר מצור ממושך של הצבא הרומי.
ההיסטוריון מנחם שטרן מבחין בין "הקנאים" לבין הסיקריים ומציין מספר הבדלים ביניהם. לדבריו, הקנאים הונהגו על ידי קבוצת כהנים בירושלים ומבצרם העיקרי היה בית המקדש, בעוד שהסיקריים שאבו את השראתם הראשונית מאנשי הגליל והגולן; בנוסף לכך, הקנאים לא שמרו אמונים למשפחה כלשהי, בעוד שהסיקריים נותרו נאמנים לשושלת יהודה הגלילי.
יוסף בן מתתיהו מספר כי בזמן המרד הגדול נמלטו סיקריים רבים לאלכסנדריה שבמצרים, וגם לאחר שהסתיים המרד עדיין שאפו לחדש אותו. הם שכנעו רבים מיהודי אלכסנדריה שאירחו אותם "לקום ולהילחם בעד החרות" ולהאמין כי אין הרומאים ראויים לשלוט עליהם, וכי עליהם "לקבל את עול מלכות אלוהים לבדו". כאשר יצאו נגדם כמה ממכובדי הקהילה, רצחו אותם הסיקריים. מנהיגי הקהילה שכנעו את היהודים להסגיר את הקבוצה המרדנית. הם התנפלו עליהם ותפסו 600 מהם. אחרים הצליחו להימלט אל מצרים העליונה ואל העיר נא, אולם נתפסו אחרי זמן קצר ועונו קשות: "וכל רואיהם תמהו ונבהלו על כוח-סבלם הכביר ועל תכונת רוחם, אשר האחד יקרא לה בשם מרי-שגעון והשני בשם עזוז-אמונה". יוסף מספר שמעניהם דרשו מהם רק להודות כי "הם מקבלים עליהם את עול מלכות הקיסר". אולם הם סירבו להיכנע: "איש לא הוציא הגה מפיו, כי אם כולם התחזקו בדעתם והתגברו על ייסוריהם הנוראים, כאילו לא חשו את מכאובי בשרם, וכמעט בשמחת-נפש קבלו את עינוייהם ואת להט-האש... ככה ניצח עוז-הרוח את רפיון-הבשר!". לופוס, הנציב הרומי באלכסנדריה, דיווח לקיסר על פעילותה של תנועת הסיקריים בעיר, והקיסר, שחשש ממוקד נוסף למרד יהודי חדש, הורה לו להרוס את מקדש חוניו. לופוס הוציא ממנו חלק מכלי הקודש וסגר את שעריו. יוסף בן מתתיהו מספר עוד כי "כמחלה רעה פשטה משובת הסיקריים גם אל קירני".
ידיעותינו על הסיקריים שאובות בעיקר מיוסף בן מתתיהו, שהיה בן חסותו של הקיסר אספסיאנוס ודעתו עליהם הייתה שלילית, ויש הסוברים שעובדה זו משפיעה על אופי הידיעות שבידינו. אומנם גם בתלמוד ישנה לא מעט ביקורת, ומאידך – שתיקה רועמת לגבי מעשה מצדה ובכלל לגבי המרד, וסיבת השתיקה – מעבר לפרגמטיזם – ריאל-פוליטיק ביוזמת ריב"ז ויורשיו לאחר חורבן הבית השני. על פי יוסף בן מתתיהו, המלחמה הפנימית שחוללו הסיקריים הייתה הסיבה העיקרית לחורבן.
סיקריקון
במשנה נמצאת המילה "סיקריקון", שהיא צורה יוונית שנגזרה מהמילה הלטינית, ופירושה: העניינים הנוגעים במעשי רוצחים ושודדים.
בספרות חז"ל הוזכרו בכמה הקשרים "סיקריקון" ו"סיקרין". "סיקריקונים" אלו היו גויים גזלנים וחמסנים שניצלו את המצב המדיני המעורער של היהודים בארץ יהודה שכלל גזרות שמד (בהם גם גזירות אדריאנוס) ושדדו קרקעות מהיהודים בכוח הזרוע, תוך איומים על חיי הנגזל. המשנה קובעת כי קרקע שנרכשה מסיקריקון – אין תוקף לרכישה. עם זאת הדבר לא היה קבוע, והוא היה תלוי במצבם המדיני של היהודים מול השלטונות.
בתרבות
בשנת 2003 הוצאת ידיעות אחרונות הוציאה לאור את ספרה של מינו בן גיגי – רומן בשם אני, שלום בת שמואל. הספר מתאר את חייה של צעירה ירושלמית ששכלה את בעלה ושני ילדיה בימי המצור על ירושלים. לאחר נפילת ירושלים היא פונה אל המדבר וחוברת לסיקריים שמתבצרים במצדה. בימי המצור על מצדה היא נלקחת על ידי מפקד המצור, סילבה, והופכת לפילגשו.
סנדומייז'
סנדומייז' (בפולנית: Sandomierz, ; ביידיש: צוזמיר; לעיתים מופיעה בעברית בכתיב השגוי סנדומיירז' או סנדומיירז) היא עיר בת כ-22,000 תושבים בדרום-מזרח פולין. מאז 1999 היא בירתו של מחוז סנדומייז'. העיר הייתה מרכז עירוני חשוב בפולין קטן ואף בפולין כולה, והעיר העתיקה שלה היא אתר תיירות מבוקש. בסנדומייז' התרחשו עלילות דם אחדות נגד יהודי המקום.
היסטוריה
סנדומייז' היא מהעתיקות ומהחשובות מבחינה היסטורית בערי פולין. ממצאים ארכאולוגיים מסביבות העיר מלמדים שהאזור היה מיושב החל מהתקופה הנאוליתית. העיר נוסדה בראשית ימי הביניים, כשהיא נהנית ממיקומה במפגש הנהרות ויסלה וסן, על נתיבי סחר חשובים. אזכור ידוע ראשון של העיר הוא מהמאה ה-12, כאשר גאלוס אנונימוס מנה אותה, יחד עם ורוצלב וקרקוב כאחת מהערים הראשיות של פולין. בהצהרה של בולסלאב השלישי, עקום הפה, מהשנים 1118-1115, שבה חילק את פולין בין ילדיו, הוא קבע את סנדומייז' כבירה של אחת הנסיכויות, דוכסות סנדומייז'.
במהלך המאה ה-13 סבלה העיר נזק רב מפשיטות של המונגולים בשנים 1241 ו-1259. בתי העץ של העיר נהרסו כליל. בעקבות זאת, בשנת 1286 העיר הוקמה למעשה מחדש, על פי זכויות מגדבורג.
באמצע המאה ה-14 העיר נשרפה פעם נוספת, בפשיטה של ליטאים. היא נבנתה מחדש בתקופת שלטונו של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין. תבנית העיר נשמרה ללא שינוי למעשה, מאז ועד היום. עם איחוד פולין במאה ה-14, דוכסות סנדומייז' הפכה לוויוודת סנדומייז', שבה שטחים נרחבים מדרום-מזרח פולין. עד שנת 1474 היא הרכיבה, יחד עם וויוודת קרקוב, את פולין קטן. בשנה זו הוקמה וויוודת לובלין, מחלקה המזרחי של וויוודת סנדומייז'. בתקופה זו מנתה סנדומייז' כ-3,000 תושבים, והייתה מהגדולות שבערי פולין.
שלוש מאות השנים הבאות, עד לאמצע המאה ה-17, היו שנים של פריחה לעיר. המבנים ההיסטוריים החשובים ביותר נבנו בתקופה זו. תור הזהב בא לסיומו בשנת 1655, שבה כוחות שוודים כבשו את העיר, ולאחר זמן קצר נסוגו תוך גרימת נזק רב. במהלך מאה השנים הבאות סבלה כלכלת פולין ממיתון, שהשפיע גם על העיר. שרפה גדולה שהתרחשה בשנת 1757 וחלוקת פולין הראשונה, שנערכה בשנת 1772 ובה הועברה העיר לשליטת אוסטריה, הביאו לפיחות במעמדה. עקב כך איבדה סנדומייז' את מעמדה כבירה מינהלית.
בשנת 1809 ניזוקה העיר במהלך הקרבות בין אוסטריה לבין דוכסות ורשה, שנערכו כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות. בשנת 1815 עברה העיר לשליטת האימפריה הרוסית, כשבה 2,640 תושבים.
העיר ניזוקה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובשנת 1918 הפכה לחלק מפולין העצמאית. בעקבות עבודות ציבוריות נרחבות שנערכו בשנות ה-30 העיר גדלה במהירות. בספטמבר 1939 נכבשה העיר על ידי גרמניה הנאצית ונכללה בגנרלגוברנמן. הקהילה היהודית של העיר, שמנתה כ-2,500 נפש, הושמדה בשואה, בעיקר במחנות ההשמדה בלז'ץ וטרבלינקה. באוגוסט 1944 שחרר הצבא האדום את העיר.
עלילות הדם
בשנת 1698 מת בעיר תינוק נוצרי, שנולד מחוץ לנישואים. תחילה אמרה אמו שהתינוק מת בנסיבות טבעיות, אך בהשפעת כמרים שינתה עדותה וטענה שמכרה את התינוק ליהודים. ראש הקהילה היהודית הועמד לדין והוצא להורג, ופרעות נערכו ביהודי העיר.
בשנת 1710 נעלם ילד נוצרי, ושוב הואשמו היהודים ברציחתו למטרות פולחן. המלך הורה על גירוש יהודי העיר, אך הגירוש לא בוצע. הכומר האנטישמי סטפן ז'וחובסקי (Stefan Żuchowski), הזמין מהצייר האיטלקי קרלו דה-פּרֶבוֹ (Charles de Prêvot) ציור גדול, המתאר את הרצח הפולחני לפרטיו. דה-פרבו צייר עד שנת 1728 סדרה של 16 ציורים מרטירולוגיים (Martyrologium Romanum), שארבעה מהם נמצאים בקתדרלה של סנדומייז'. באחד מהם מוצגים השלבים השונים של הרצח: קניית הילדים, שחיטתם והקזת דמם. גופות ילדים מונחות על הרצפה וכלב אוכל אותן. מאוחר יותר עוררה התמונה ויכוחים רבים, ובתחילת המאה ה-21 הוסתרה בכיסוי בד. בינואר 2014 התמונה נחשפה מחדש לציבור, כשלצידה שלט המסביר שמדובר בעלילת דם.
סנדומייז', הציור של קרלו דה-פּרֶבוֹ ועלילות הדם בסנדומייז' נמצאים במרכז העלילה של ספר המתח "גרעין של אמת", מאת זיגמונט מילושבסקי.
הקהילה היהודית בשואה
ביוני 1942 הוקם בסנדומייז' גטו. בספטמבר 1942 גורשו לגטו מאות יהודים מיישובי הסביבה, וחלקם נרצחו בדרכם אליו. חיסול הגטו החל ב-29 באוקטובר 1942 ונמשך שבועיים. יותר מ-3,200 מיהודי הגטו גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ, ומאות נרצחו בעיר.
בית הכנסת של סנדומייז' משמש כיום כארכיון של המדינה.
בנג מינה
בנג מינה (בקוריאנית: 방민아, תעתיק מדויק: בֵנְג מִין אָה; ), היא זמרת דרום קוריאנית ושחקנית. חברה בלהקת הבנות Girl's Day 2010 והתחילה קריירת סולו ב-2015. שיחקה בסרטים שונים ובסדרות טלוויזיה כמו (Vampire Idol (2011 ו-(Holly (2013.
Girl's Day
ב-9 ביולי 2010, מינה התחילה את הקריירה המוזיקלית שלה בלהקת הבנות הקוריאנית "Girl's Day" בתוכנית הטלוויזיה "Music Bank" עם הסינגל הראשון "Tilt My Head" (בקוריאנית: 갸우뚱).
יחסי איי שלמה–סין
יחסי איי שלמה–סין הם יחסי החוץ בין איי שלמה וסין כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-2019. לפני כן היו לאיי שלמה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין (טאיוואן).
בנג מינה
Girl's Day
Girl's Day הוציאו שלושה אלבומים מלאים, אלבום אוסף אחד וחמישה מיני אלבומים.
יחסי איי שלמה–סין
היסטוריה
איי שלמה הפכו למדינה עצמאית מבריטניה ב-1978. בשנת 1983, היא כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של סין (ROC). בשנת 2019, מנסה סוגברה נבחר לראש הממשלה של איי שלמה והוא החליט על מדיניות של החלפת יחסים דיפלומטיים מ-ROC לרפובליקה העממית של סין. ה"גרדיאן" דיווח כי חברי הפרלמנט של איי שלמה טענו שסין הציעה סכומי כסף עצומים בשוחד כדי לתמוך בשינוי.
באפריל 2022 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה ביטחוני.
פעילויות
על פי הדיווחים, האי טולאגי כולו היה חלק מעסקה שתאפשר השכרתו לסין, כולל לענייני צבא, אולם העסקה נפסקה כבלתי חוקית ולא יצאה לפועל.
טיוטת דו"ח על הסכם ביטחוני אפשרי בין איי שלמה לסין נחשפה בעיתונות ב-2022. זה כלל מתן אפשרות לצבא הסיני להחזיק כוח אדם באיים, על מנת להגן על אזרחים סינים ופרויקטים סיניים, וכן מתן אפשרות לספינות מלחמה סיניות לבקר באיים לצורך עגינה ואספקה מחדש. ממשלת אוסטרליה, בהיותה גם שכנה של איי שלמה וגם יריבה אסטרטגית לסין, הביעה דאגה רבה מההתפתחות הזו. במיוחד, אוסטרליה וכמה מבעלות בריתה היו מודאגות מכך שזו עשויה להיות ההתחלה של בסיסי צבא סינים קבועים שהוצבו ליד אוסטרליה.
אנקדוטה
אֲנֵקְדוֹטָה היא סיפור קצרצר שבא להמחיש היבט כלשהו בתיאורה של אישיות או בתיאור של מאורע היסטורי. האנקדוטה עוסקת בפרטים שוליים של האישיות או המאורע, אך יש בה כדי להאיר פרטים מהותיים יותר, ובפרט להוסיף עניין בתיאורן של עובדות.
היסטוריה
מקור המונח בספרו של פרוקופיוס מקיסריה, הביוגרף של יוסטיניאנוס הראשון, שפרסם ספר בשם Ανεκδοτα (תורגם כ"זכרונות שלא פורסמו" או "היסטוריה סודית") ובו סיפורים קצרים מהחיים הפרטיים בחצר הביזנטית בזמנו של הקיסר יוסטיניאנוס ויש בהם גם רכילות רבה על אשת הקיסר תאודורה. לאחר מכן החלו מכנים בשם אנקדוטות, פרסום מחדש של כתבי יד עתיקים. למשל פרסום בדפוס של כתבי יד מספריית אוקספורד נקרא בשם Anecdota Oxoniensia. לאחר מכן, כונו אנקדוטות פרסומים של תעודות ופרטים בעלי חשיבות שולית, רכילויות ופרטים אינטימיים מחיי אנשים מפורסמים. בהדרגה הפכה האנקדוטה לסיפור קצר, לעיתים מבדח או בעל עוקץ או מוסר השכל, לרוב בנושא מפתיע או מעורר סקרנות. התכונה של עיסוק בפרפראות (אמיתיות או דמיוניות) מחיי אנשים מפורסמים נשארה עד היום ברוב האנקדוטות. גם היום יש לאנקדוטות חשיבות בחקר ההיסטוריה, הספרות או הביוגרפיות בגלל כוחם להפיץ אור על אופייה של תקופה או דמות מסוימת.
בדרך כלל מבוססת האנקדוטה על מאורע שאכן התרחש, אך במהלך גלגוליה של האנקדוטה היא עשויה להפוך לסיפור בדיוני, עקב שינוי פרטים או עקב הדבקתה לאדם אחר. במקרים אחרים האנקדוטה משוללת כל יסוד.
לעיתים מיוחסת אמירה אנקדוטלית לאומרים אחדים. דוגמה לכך הן שלוש האנקדוטות הבאות הרומזות למשה דיין, שהיה בעל עין אחת:
1922 בספרות
נולדו
12 במרץ - ג'ק קרואק, סופר אמריקאי (נפטר ב-1969)
16 באפריל- קינגסלי אמיס סופר בריטי (נפטר ב-1995)
16 באפריל- ג'ון כריסטופר סופר מדע בדיוני אנגלי (נפטר ב-2012)
28 באפריל- אליסטר מקלין סופר סקוטי (נפטר ב-1987)
30 במאי- האל קלמנט סופר מדע בדיוני אמריקאי (נפטר ב-2003)
19 ביולי- ג'ורג' מקגוורן סופר אמריקאי (נפטר ב-2012)
9 באוגוסט- פיליפ לרקין משורר וסופר בריטי (נפטר ב-1985)
18 באוגוסט- אלן רוב-גרייה סופר צרפתי
11 בנובמבר- קורט וונגוט סופר אמריקאי (נפטר ב-2007)
11 בדצמבר- גרייס פיילי סופרת אמריקאית (נפטרה ב-2007)
28 בדצמבר- סטן לי כותב קומיקסים אמריקאי (נפטר ב-2018)
מנגנון
בהנדסה, מנגנון (בלועזית: מֶכָניזם) הוא מערכת מכנית שתפקידה להמיר כוח ותנועה נתונים לכוח או תנועה מבוקשים.
כל מכונה מכילה מנגנון אחד או יותר. מכונות מורכבות יכולות להכיל מאות, ואף אלפי מנגנונים. במנגנונים נעשה שימוש ברכיבים כגון: גלגלי שיניים, קפיצים, מוטות, רצועות, שרשראות וזיזים. מנגנון עשוי להכיל רכיבים המיועדים להגדלת או הקטנת חיכוך, כגון: בלמים, מצמדים ומסבים. מנגנון עשוי להכיל רכיבים מבניים כגון: קונסטרוקציה, מסמרות וברגים. שימוש במנגנונים שכיח בריהוט, למשל, מיטה מתקפלת. ברכיבים אדריכליים, למשל, ידית של דלת. במכשירי כתיבה ובאריזות. מנגנון להמרת תנועה הוא מערכת בוכנה-טלטל-גל ארכובה ממירה את התנועה הקווית שנוצרת בבוכנות מנוע בעירה פנימית, לתנועה סיבובית של גלגלי רכב. המושג מנגנון המשמש כתרגום של המושג הלועזי "מכניזם" קיים גם בדיסציפלינות אחרות כמו גאולוגיה ומדעי חברה. בתחום הגאולוגיה המושג מכניזם מתייחס למנגנון התנועה היחסית שמתקיימת על מישור שבר בעת רעידת אדמה. ישנם 2 סוגים של תנועה יחסית בעת התרחשות רעידת אדמה: מנגנון תנועה אנכית ומנגנון תנועה אופקית. מנגנון התנועה קובע גם את סוג ההעתק שנוצר כתוצאה מהתנועה היחסית: העתק ישר, הפוך והעתק והעתק תזוזה אופקית. כאשר רעידת האדמה מתרחשת בקרקעית האוקיינוס, מנגנון תנועה אנכי יגדיל את הסיכוי להיווצרות גל צונאמי.
היסטוריה
השימוש במנגנונים פשוטים היה נפוץ כבר בימי קדם. המנגנונים שהיו נהוגים בשימוש עד תקופת הרנסאנס היו: מנוף, גלגל עם ציר, גלגלת, מישור משופע, טריז ובורג.
המצאת מנוע הקיטור במאה השמונה עשרה הביאה לפיתוח מואץ של מנגנונים חדשים, ומדענים ומהנדסים עסקו בפיתוח מנגנונים למטרות שונות. המהנדס הגרמני פרנץ רולו בן המאה התשע עשרה, הביא את תורת המנגנונים לשיא התפתחותה. הוא יצר סדרה של כ-800 מנגנונים שונים, ופיתח מתודולוגיה ששיפרה מאוד את יכולת האנליזה והסינתזה של מנגנונים.
מרטין טורנובסקי
מרטין טורנובסקי (בצ'כית: Martin Turnovský, 29 בספטמבר 1928 – 19 במאי 2021) היה מנצח יהודי-צ'כי.
ביוגרפיה
טורנובסקי נולד בפראג. אביו הכיר את המנצח גיאורג סל, שעזר למרטין בראשית הקריירה. בתקופת מלחמת העולם השנייה, בגיל 16, נשלח טורנובסקי, היהודי למחצה, למחנה ריכוז גרמני. אחרי המלחמה למד ניצוח אצל קארל אנצ'רל באקדמיה למוזיקה של פראג. הוא זכה בפרס ראשון בתחרות המנצחים הבינלאומית של 1958 בבזאנסון שבצרפת.
בשנות ה-60 כיהן טורנובסקי כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של רדיו פילזן (1963-66), התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן והזמפר-אופרה (1966-68), האופרה של נורווגיה (1975-80), האופרה של בון (1979-83) והתזמורת הסימפונית של פראג (1992-96). כמו כן היה מנצח אורח קבוע של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית (1960-68).
אחרי פלישת החברות בברית ורשה לצ'כוסלובקיה באביב של פראג (1968), היגר טורנובסקי לאוסטריה וקיבל אזרחות אוסטרית, אבל לאחר התמורות המהפכניות של 1989 ונפילת הקומוניזם, חזר לפראג.
מאז היה לאזרח אוסטריה, ניצח טורנובסקי על עוד הרבה תזמורות סימפוניות, בהן הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של דטרויט, התזמורת הסימפונית של לונדון, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת שווייץ המערבית, התזמורת הסימפונית של וינה, התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול.
נפטר ב-19 במאי 2021.
האויב שבפנים: אפוקליפסה
האויב שבפנים: אפוקליפסה (באנגלית: : Resident Evil: Apocalypse) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2004, שבוים בידי אלכסנדר וויט ונכתב על ידי פול וו.ס. אנדרסון. הסרט הוא המשך ישיר לסרט "האויב שבפנים" והוא הסרט השני בסדרת האויב שבפנים, המבוסס על משחקי הישרדות האימה Resident Evil של חברת קאפקום. מילה יובוביץ' שבה לגלם את דמותה של אליס, ומצטרפים אליה השחקנים סיינה גילורי, עודד פהר, תומאס קרצ'מן וג'ארד האריס.
הסרט מתרחש מיד לאחר אירועי קודמו, שבו אליס נמלטה ממתקן מחקר תת-קרקעי שהשתלטו עליו זומבים. היא חוברת כעת לקבוצת ניצולים כדי להימלט מהתפרצות נגיף הטי ברחבי העיר ראקון סיטי. הסרט לוקח אלמנטים מתוך המשחק Resident Evil 3: Nemesis, וקיבל ביקורות שליליות מהמבקרים בנוגע לעלילה, אך גם לביקורות חיוביות בנוגע לסצינות הפעולה שבו. עם תקציב של 45 מיליון דולרים, הסרט זכה להכנסות של כ-129 מיליון דולרים - מה שמחשיב אותו לסרט בעל הרייטינג הנמוך ביותר מבין כל סרטי סדרה.
עלילת הסרט
בסרט הקודם, סוכנת האבטחה לשעבר אליס ואקטיביסט הסביבתנות מאט נלחמו כדי להימלט ממתקן מחקר תת-קרקעי הנקרא "הכוורת", שהתפשט בו נגיף הטי אשר גרם להתפרצות זומבים. הצמד לקח חלק בניסיון לחשוף ניסויים בלתי חוקיים שבוצעו במקום בידי תאגיד אמברלה. הסרט הסתיים כשהשניים נלקחו למעצר בידי התאגיד.
התאגיד שולח צוות לתוך הכוורת כדי לחקור את הנעשה בו, אך הצוות נלכד בידי הזומבים השורצים בו ואשר מצליחים להתפשט אל תוך העיר ראקון סיטי. תאגיד אמברלה מגיב לכך על ידי בידוד העיר ופינוי עובדי החברה ממנה. אנג'לה אשפורד - בתו של חוקר אמברלה בשם ד"ר צ'ארלס אשפורד - נעלמת כשרכב האבטחה בו היא נמצאת היה מעורב בתאונה באמצעו של הפינוי. בינתיים, חברת השירות המיוחד לטקטיקה וחילוץ (Special Tactics And Rescue Squad, בקיצור S.T.A.R.S) בשם ג'יל ולנטיין חוזרת למחוז המשטרתי הקודם שלה כדי לשכנע את חבריה להתפנות משם. אליס מתעוררת בבית חולים נטוש ומשוטטת ברחבי העיר בחיפוש אחרי אספקה, בזמן שתאגיד אמברלה משתמש בגשר היחיד שבעיר כדי לפנות אזרחים. בגשר, ולנטיין פוגשת בשותפה הקודם פייטון וולס, אך זומבי נושך אותו ומדביקו. כתגובה על כך שהנגיף הגיע לגשר, מפקד כוחות אמברלה מייג'ור טימותי קיין אוטם את הכניסה לעיר ומאלץ את התושבים לחזור חזרה לתוך העיר.
חיילי תאגיד אמברלה קרלוס אוליברה וניקולאי ג'ינובייב - שננטשו בידי מעסיקם לאחר שנכשלו בהצלתו של אזרח - חוברים לצוות היחידה בהדפת מתקפה של זומבים. העדר משתלט עליהם, ואוליברה ננשך. במיקום אחר, ולנטיין, וולס וכתבת החדשות טרי מוראלס נלכדים בידי זומבים אך ניצלים בידי אליס. תאגיד אמברלה משחרר נשק ביולוגי נסיוני בשם נמסיס, שהורג את חברי יחידת S.T.A.R.S לפני שצד אחרי אליס. ד"ר אשפורד פורץ למערכות המצלמה של העיר ומשתמש בהן כדי לאתר את אליס והניצולים האחרים. הוא מציע לארגן להם חילוץ מהעיר אם יעזרו לו לחפש את בתו האבודה. הוא נותן גם לאוליברה ולג'ינובייב את אותה הצעה ומציין שתאגיד אמברלה מתכנן לפטור את העיר ראקון סיטי מזומבים על ידי השמדתה בנשק גרעיני.
אוצר פירושים וציורים להגדה של פסח
אוצר פירושים וציורים להגדה של פסח הוא חיבור על ההגדה של פסח שערך 'בעל האוצרות' רבי יהודה דוד איזנשטיין. החיבור יצא לאור בפעם הראשונה בשנת תרע"ז (1917) בניו יורק ופעם נוספת בשנת תשל"ו (1975) בתל אביב בהוצאת הספרים 'שילה'.
החיבור מורכב ממספר חלקים :
הפארק הלאומי אגמונט
הפארק הלאומי אגמונט (אנגלית: Egmont National Park) הוא פארק לאומי בניו זילנד, בחבל טראנאקי.
גאוגרפיה
הר טראנאקי שבמרכז הפארק הוא הר געש רדום, שעל פי הערכות גאולוגיות היה פעיל במהלך 120,000 עד 135,000 השנים האחרונות והתפרץ לאחרונה בשנת 1755. בתחומי הפארק שני הרי געש כבויים נוספים, קטנים יותר מטראנאקי: פואקאי, הנמצא צפונית מערבית לטראנאקי והיה פעיל בתקופות קדומות יותר מטראנאקי, וקאיטקה הנמצא צפון מערבית לפואקאי.
ממוצע המשקעים בפארק גבוה משמעותית מהממוצע באזור בגלל הקרבה לים, והגובה, ועולה ככל שעולים בגובה. אוויר לח המגיע מים טסמן עולה כאשר הוא מגיע לרכס הנוצר על ידי הטראנאקי, הקאיטקה והפואקאי וכתוצאה מירידת הטמפרטורה עם העלייה בגובה מוריד משקעים. בפסגת הר טראנאקי ממוצע המשקעים מגיע ל-7,000 מ"מ בשנה (לעומת 1,500 מ"מ בשנה בניו פלימות'). כמות המשקעים הרבה, בצירוף הקרבה לחוף והטמפרטורות הנוחות השוררות באזור לאורך רוב ימות השנה הביאו ליצרתו של יער גשם צפוף.
השטחים שסביב הפארק משמשים כשטחי מרעה לחקלאים המתגוררים בסביבה וכך קו היער נותר חד וברור ומשקף כמעט במדויק את גבול הפארק הלאומי.
נס רשות המכס האוסטרלית
דגל המכס הקולוניאלי
דרישות החוק הבריטי כי על ספינות רשות המכס יונף דגל ייחודי מוכרות עוד משנת 1784. התיעוד הראשוני להנפת דגל מכס באוסטרליה היה דגל בית המכס של ניו סאות' ויילס ברשימות משרד הרשם והדואר של ניו סאות' ויילס משנת 1832. הדגל היה נס בריטי אדום מושחת בכתר זהב והאותיות "CH" על הארכית.
דגל מאוחר יותר של בית המכס של ניו סאות' ויילס תואר בהנחיות ממשלת המושבה
דגל המכס בחבר העמים של אוסטרליה
דבר המלך במועצה מ-16 ביוני 1904 שינה את החקיקה והוריד את המילה "אוסטרליה" מהדגל.
השינוי לגרסה הנוכחית של הדגל הושג בתיקון מס SR297 17 בדצמבר 1987 ויושם ב-1 בינואר 1988.
מקורות
.
לרסה
לרסה הייתה עיר חשובה בשומר העתיקה, נמצאה בתל סנקרה (Tell Sankarah) בדרום עיראק, כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לארך.
אטימולוגיה
השם לַרְסָה אינו שם שומרי או שמי אלא משפה בלתי ידועה שדוברה כנראה על ידי אוכלוסייה קדם שומרית והם נתנו לה את שמה.
היסטוריה
לרסה נזכרה בתעודות מתקופה שקדמה לסרגון, אבל עיקר השפעתה המדינית הגיעה רק לאחר נפילת אור עם עליית שושלת מקומית אמורית שנוסדה על ידי נַפלַנום בשנים 2025 לפנה"ס – 2005 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה. בימי יורשיו הרחיבה לרסה את שלטונה על אור וקשריה הכלכליים הגיעו עד דילמון ( אולי האי בחריין).
לאחר נפילת שושלת אור השלישית שמרכזה היה בעיר אור ושלטה בדרום מסופוטמיה, הפכה העיר איסין להיות עיר-המדינה הדומיננטית באזור. מלכי איסין מינו מושלים בערים השונות ביניהם גם על לרסה. אחד המושלים של לרסה, גונגונום, מרד באיסין, השתלט על העיר אור שהייתה מרכז הסחר עם אזור המפרץ הפרסי. השתלטות זאת פגעה כלכלית באיסין. בנוסף גונגונום ושני יורשיו הטו את תעלת המים מאיסין ללרסה. מעשיהם הביאו לעליית כוחה של לרסה באזור ולירידה במעמדה של איסין. תקופת השלטון של שתי הערים האלה בדרום מסופוטמיה נקראת על ידי ההיסטוריונים תקופת איסין-לרסה.
שיא השפעתה של לרסה היה עם כיבוש איסין, עיר ממלכה שומרית שכנה. איסין נכבשה על ידי המלך רים-סין הראשון אשר מלך בין השנים 1822 לפנה"ס – 1763 לפנה"ס. רים סין כבש גם את דיר. 30 שנה לאחר מכן חמורבי שם קץ לעצמאותה של לרסה. בזמן בנו של חמורבי שמשו-אילוּנה מרדו לרסה, ארך ואיסין בעול השלטון הבבלי. לרסה לא חזרה לימי גדולתה והחלה בתהליך של ירידה מדינית וכלכלית שפקד את כל דרום מסופוטמיה בעקבות המלחת הקרקעות.
סרגון השני מלך אשור (721 לפנה"ס – 705 לפנה"ס) העניק לעיר מעמד מיוחד של עיר משוחררת ממיסים. לרסה נזכרת שוב בימי נבונאיד (555 לפנה"ס – 539 לפנה"ס) אשר שיקם את מקדש המלך שמש.
מלכי לרסה
השושלת של לרסה (בערך 1763-2025 לפנה"ס (כרונולוגיה תיכונה)) . שושלת זאת אינה מוזכרת ברשימת המלכים השומרית שהגיעה עד מלכי איסין.
במקרא
יש חוקרים הסוברים שלרסה היא אלסר המוזכרת ב. אריוך, מלך אלסר היה אחד מארבעת מלכי ארם נהרים אשר נלחמו בחמשת מלכי כיכר הירדן.
ארכאולוגיה
התל משתרע על שטח של 1.8X 2 ק"מ. במרכז העיר נמצא זיגוראת וכן המקדש העיקרי של העיר אֶ-בַבַר המקודש לאל השמש אוּתוּ (שַמֹש באכדית).
האתר נחפר לראשונה ב- 1850 על ידי גאולוג אנגלי בשם ויליאם לופטוס. הוא חפר את האתר במשך חודש במטרה למצוא אוצרות וממצאים המתאימים להצגה במוזיאון. לא נעשה כל תיעוד מדעי. הוא מצא מבנה לבנים מתקופת נבוכדנצר השני. מציאת המבנה אפשרה את זיהוי האתר כלרסה. לופטוס חפר בעיקר את המקדש של האל שמש.
החפירה המודרנית הראשונה נעשתה לראשונה ב-1933 על ידי משלחת צרפתית בראשות אנדרה פארו (Andre Parrot). בחפירה נמצאו ממצאים השייכים לתקופת ג'מדט נאסר סוף האלף ה-4 לפנה"ס ועד לתקופה הסלאוקית. פארו חפר באתר שוב בשנים 1967. האתר נחפר שוב בשנים 1976 ו-1991.
אתר זה כמו אתרים ארכאולוגים אחרים בעיראק, נפגע ממעשי ביזה שאירעו בעקבות מלחמת עיראק משנת 2003 וגרמו לו נזק רב.
אבא הלל סילבר
הרב אַבָּא הִלֵּל סִילְבֶר (Abba Hillel Silver; 28 בינואר 1893, ולדיסלבוב, מחוז וילנה, האימפריה הרוסית (ליטא) – 28 בנובמבר 1963, קליבלנד, אוהיו) היה רב רפורמי ומדינאי יהודי, מראשי התנועה הציונית בארצות הברית, אשר פעל רבות במישור הדיפלומטי למען הקמת מדינת ישראל.
ביוגרפיה
אבא הלל סילבר נולד בולדיסלבוב שבמחוז וילנה של האימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו) בשנת 1893, בנם של הרב משה ודינה סילבר. מנעוריו, עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, היה ציוני פעיל בניו יורק, שבה השתקעו הוריו כשהיה בן עשר שנים. נמנה עם חבורת עסקנים ציוניים שהתלכדו סביב השופט לואי ברנדייס.
משנת 1917, ועד לפטירתו בשנת 1963, כיהן כרב בקהילה רפורמית בבית הכנסת תפארת ישראל (ביצ'ווד) בקליבלנד שבמדינת אוהיו ונודע כנואם חוצב להבות. בקהילתו פעל רבות למען מטרות דתיות וחברתיות, זאת בלי להזניח, כדרכם של רבים מעמיתיו מהזרם הרפורמי באותם ימים, את הדגשת הלאומיות היהודית בתוך כור ההיתוך האמריקני. בניגוד לנטייה המסורתית של עמיתיו בקרב המנהיגים של יהדות ארצות הברית לתמוך במפלגה הדמוקרטית, הרב סילבר היה חבר המפלגה הרפובליקנית, מתוך שיקול מפוכח ומתוך השקפת עולם גם יחד.
בעשר השנים שבין 1938–1948 מילא תפקידים מרכזיים בחיים הקהילתיים ובזירה הציונית. היה יושב ראש ארגון ציוני אמריקה, המגבית היהודית המאוחדת, ועידת הרבנים ומוסדות אחרים. הוא התנגד בתקיפות למדיניות ההבלגה, תמך בתנועות המחתרת בארץ ישראל, האצ"ל והלח"י, והאמין בזקיפות קומה אישית וציבורית. הוא תבע באופן בלתי מתפשר את פירוק המנדט הבריטי והקמת מדינה עברית לאלתר. עמדותיו אלו הביאוהו לעימות חריף עם סטפן וייז שדגל במדיניות אחרת.
במסגרת תפקידיו הציבוריים נטל הרב סילבר חלק במאבק היהודי-אמריקני להצלת יהודי אירופה בתקופת השואה. עם תום המלחמה הפעיל לחצים רבים על ממשל טרומן ועל הנשיא טרומן עצמו כדי שיקבלו את העמדות הציוניות ויתנו את הסכמתם להקמת מדינה יהודית. דעותיו אלו הביאו אותו לעיתים לידי פולמוס סוער עם עמיתים מתונים יותר ואקטיביים פחות בתנועה הציונית, ופעמים אף פרש במחאה מרת-נפש.
הרב אבא הלל סילבר דגל עוד בזמן מלחמת העולם השנייה בהעתקת מרכז הכובד של הפעילות המדינית מלונדון לניו יורק, כשם שגם הוכיחה את עצמה תפיסתו שיש לגייס את כל המשאבים של מיליוני יהודים אמריקאים ואת כל כובד משקלם לניצול שעת הכושר המלהיבה והחד-פעמית להגשמת חזונו של הרצל. הרגע הדרמטי ביותר בחיי הדיפלומט בא ביום 8 במאי 1947, כאשר התייצב כיושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית בניו יורק בפני האומות המאוחדות, בשם העם היהודי כולו. אולם, בהופעתו זו לפני הפורום הבינלאומי לא ראה סוף פסוק, ועיקר המאמץ עוד היה לפניו. לקראת הכרעת כ"ט בנובמבר נטל על עצמו את האחריות הכבדה לניהול המערכה עם שתי הסיעות בקונגרס האמריקני, עם הממשל, עם ההססנים בתוך המחנה היהודי ובפרוזדורי האו"ם. על תוצאות המתקפה המדינית המשולבת הזאת פסק ידידו ד"ר עמנואל ניומן:
בשנת 1947 קיבל הרב סילבר אזרחות כבוד ברמת גן, אירוע שהונצח ביומן כרמל.
הנצחתו
במדינת ישראל רחובות רבים שנקראים על שמו, למשל רחוב אבא הלל סילבר בשכונת רמות בירושלים, בשכונת נווה שאנן שבעיר חיפה ורחוב מרכזי ברמת גן. ליד אשקלון יש צומת על שמו ובה כפר נוער פנימייתי לילדי האזור ולעולים חדשים בשם "כפר סילבר" על שמו.
אילון (פירושונים)
{{פירושונים|* אילון הזבולוני – השופט העשירי בספר שופטים. אישים:
ראו גם
}}
חנה יפה (אדריכלית נוף)
חנה יפה (נולדה ב-16 במרץ 1959) היא אדריכלית נוף ישראלית.
ביוגרפיה
חנה יפה נולדה בחיפה ולמדה בבית הספר הריאלי. בשירותה הסדיר בצבא סיימה קורס מפעילי מכ"ם בחיל הקשר ושירתה כמפקדת צוותים. בוגרת הטכניון בחיפה, בעלת תואר שני במנהל משאבי טבע וסביבה ותואר שני בתולדות ציוויליזציות ימיות עתיקות מאוניברסיטת חיפה, זוכת פרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף לשנת 2007. על עבודת התיזה שהגישה בהנחיית פרופ' אבנר רבן ופרופ' יגאל צמיר בנושא מעגנה פנים יבשתית בפיתחת נחל חדרה זכתה לפרס מטעם משרד התיירות המוענק לעבודות מחקר בעלות היבט יישומי. ב-2018 הוציאה בהוצאת רסלינג את סיפרה "התרבות והמרחב השבטיים: מסע לשימור והעצמה". לאחר סיום הלימודים התקבלה לעבודה בקרן קיימת לישראל כמתכננת בפס הירק ולאחר מכן כאדריכלית מרחב תיכון. במסגרת זו עסקה במגוון פרויקטים והבולטים שבם הם פארק הזיתים בשכונת נוף העמק במגדל העמק ופיתוח הפארק העוטף את התיאטרון העתיק שנחשף בשוני. במהלך עבודתה השתלמה חנה יפה בתחומים כשיקום ושחזור מטעם לשכת המהנדסים והאדריכלים, דיני ויחסי עבודה, היבטים סביבתיים בתכנון וקורס דירקטורים מטעם "מען - לשכת המסחר והתעשייה לנשים בישראל", וכן השתתפה וסיימה את הקורס הראשון ליועצי נגישות למוגבלים. חנה יפה למדה בודהיזם במסגרות שונות וכן "תיאטרון גוף" - פנטומימה בשיטת ז'אק לקוק, וכן למדה שלוש שנים במחלקת לימודי אסיה באוניברסיטת חיפה במסגרת טרום דוקטורט.
חנה יפה השתתפה כמרצה בקונגרס ECLAS שנערך בשנת 1997 "בטכניון", בקונגרס IFLA בבואנוס איירס (1997), בקונגרס IFLA באתונה (1998), בקונגרס IFLA בקוסטה ריקה (2000) ובכנס FAO בויזיאו, פורטוגל בשנת 2001, ובכנס השנתי של האגודה הגאוגרפית הישראלית בשנת 2006 בירושלים. בשנים 2003–2005 נטלה חלק בפרויקט "Delta" מטעם השוק האירופי המשותף ובשנת 2007 ייצגה את הקרן הקיימת לישראל בסמינר CIPAM לניהול שטחים מוגנים ולשיתוף הציבור במונטנה ואיידהו בארצות הברית.
בשנת 2009 פרשה מהקרן הקיימת לישראל, ומאז עסקה ועוסקת בהכנת תסקירי השפעה על הסביבה, בתכנון התנדבותי בעיקרו לפיתוח פרויקטים למען הציבור. וכמו כן היא כותבת דוקטורט בנושא פרפורמטיביות אקטיביזם וארטיביזם במרחבי הנצחה לאירועי קיצון במלחמת העולם השנייה במסגרת הפקולטה לאדריכלות נוף בטכניון ובמחלקה ללימודי אסיה באוניברסיטת חיפה. באוקטובר 2018 יצא סיפרה "התרבות והמרחב השבטיים: מסע לשימור והעצמה" בהוצאת רסלינג.
פרויקטים מרכזיים
במסגרת עבודתה בחבל התיכון בקרן הקיימת לישראל הכינה חנה את תוכנית הפיתוח לאתר שוני בסמוך לבנימינה ואף השתתפה בתיעוד הממצאים הארכאולוגיים שנחשפו באתר. כמו כן תכננה נטיעתם של יערות רבים במרחב: בהר יונה, בהר הקפיצה ולגדות נחלים. החל משנת 1992 עבדה חנה יפה כאדריכלית מרחב הצפון בקרן הקיימת לישראל ובמסגרת זו אף ייצגה את "פורום הירוקים" במינוי מטעם משרד הפנים בוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה בחיפה ובנצרת. היא עסקה בפרויקטים רבים הכוללים היבטי שימור: מצודת ביריה, מצודת כ"ח, משמר הירדן הישנה, שימור והנגשת בית הכנסת העתיק בנבוריה, גן הברון בראש פינה, פארק המעיין במטולה ובטיילות ובפרויקטים רחבי היקף – טיילת הזיתים, טיילת נוף העמק בנצרת עלית, הפארק הגאולוגי בקריית שמונה, שביל הר שאול בגלבוע ופיתוח שבילים לצידי נחלים רבים כנחל חרוד, נחל קישון, נחל נעמן, ופיתוח פארק הגשרים על נחל קטיע בנשר, עליו זכתה בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף בשנת 2007. פרויקט מרכזי נוסף היה תכנון הפיתוח לקראת בוא האפיפיור בשנת 2000 סביב הר הקפיצה בנצרת, ותוכנית האב לממשק ופיתוח השטחים הפתוחים ביערות "הקשת הגדולה" – סובב בית קשת ונצרת (עליו זכתה בציון לשבח מטעם איגוד המתכננים). חנה תכננה מספר גני פסלים: בצומת ואסט ברמת הגולן, בהושעיה שבגליל התחתון ובקריית שמונה (בכניסה לפארק הזהב ולמרגלות רכבל מנרה). חנה יפה אף הייתה שותפה במנהלת נצרת 2000, בצוות התכנון שתכנן וגיבש את תמ"א 22 - תוכנית המתאר הארצית ליער ויעור, ובצוות התכנון לשביל הארצי לאופניים. חנה יפה תכננה את תוכנית האב לצפרות בעמק המעיינות ופרויקטים מגוונים באגמון חולה – כולל הגן הבוטאני והמצפורים, וכן את השתתפה בעריכת תוכניות האב ליערות מנשה וליערות ביריה, וערכה את תוכנית האב ליערות מישור חוף הכרמל.
במסגרת עבודתה ההתנדבותית למען הציבור היא משתתפת בשלושה פרויקטים שונים בכפר נהר הירדן: גן מדע וחושים, בוסתן וגן תבלינים, וכן בהקמת גינה אקולוגית קהילתית בבית הספר הנרייטה סאלד בחיפה, שעבור תכנון קיר השדה האקוסטי שהציעה את הקמתו זכה הצוות בראשו עמדה בפרס בסך 120,000 ש"ח למימושו ובמקום הראשון בתחרות לתכנון חדשני מטעם המועצה לבנייה ירוקה. כמו כן עמדה בראש הצוות האקולוגי מטעם החברה להגנת הטבע שהתייחס לתוכנית המתאר של חיפה – עיר מגוריה, וסייעה לפורום ציבורי כרמל במאבקים ובגיוס תומכים.
יגאל עמיר
יגאל עמיר (נולד ב־23 במאי 1970) הוא רוצחו של ראש ממשלת ישראל החמישי, יצחק רבין.
עמיר, פעיל ימין רדיקלי, רצח את רבין בליל 4 בנובמבר 1995, בתום עצרת תמיכה בהסכמי אוסלו, במטרה לעצור את ביצוע ההסכמים. הוא נעצר במקום הרצח, הורשע ונגזר עליו מאסר עולם בתוספת 6 שנים על פציעת המאבטח יורם רובין. בהמשך התווספו לעונש המאסר שלו חמש שנות מאסר, ולאחר ערעור המדינה הוחמר העונש לשמונה שנות מאסר.
נעוריו
עמיר נולד בשכונת נווה עמל בהרצליה למשפחה ממוצא תימני. אמו גאולה הייתה גננת במקצועה, ואביו שלמה הוא סופר סת"ם. עמיר למד בבית הספר של החינוך העצמאי בהרצליה ובישיבת היישוב החדש בתל אביב. לאחר לימודיו התיכוניים למד בישיבת ההסדר כרם ביבנה, ובמסגרתה שירת בצה"ל כלוחם בגדוד 13 של חטיבת גולני. על תקופת שירותו במהלך האינתיפאדה הראשונה סופר:
מאוחר יותר נשלח במסגרת "נתיב" לפעילות חינוכית בריגה.
עמיר למד משפטים באוניברסיטת בר־אילן. במהלך לימודיו ארגן (יחד עם אבישי רביב) שבתות ומסלולי טיול לפנויים ולפנויות מהמגזר הדתי במקומות שונים בעלי משמעות פוליטית, כדוגמת חברון, נצרים ובניין האוריינט האוס. פעילויות אלו היו חוקיות ולגיטימיות, אך לבקשת שירות הביטחון הכללי מסר רביב בקיץ 1995 מידע מפורט על אודות עמיר, לרבות קשריו עם אחיו חגי, פעילויותיו בארגון הפגנות נגד הסכמי אוסלו ובגבעת הדגן באפרת, תמיכתו בטבח מערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין, וכוונתו לארגן "קבוצת סטודנטים רציניים מבר־אילן המעוניינים לעשות דברים", בלי לעדכן לגביה את רביב, שעמיר העריך שהוא במעקב השב"כ. הצהרה זו פורשה על ידי רביב כ"רעיונות כלליים מאוד שאם יתממשו עלולים להוביל גם לפגיעה בערבים". רביב הונחה להמשיך בפיקוח על עמיר, אך לא הופעלו נגדו אמצעי חקירה נוספים, בין היתר על רקע ריבוי דיווחים חמורים יותר באותה תקופה.
את ההשראה לרצח רבין שאב עמיר מברוך גולדשטיין, שביצע את טבח מערת המכפלה. בפברואר 1994 נסע עמיר להלוויה של גולדשטיין. הוא סיפר בחקירתו במשטרה ששוחח עם חבריו של הרוצח, ועליהם אמר:
רצח ראש הממשלה
לאור ההתקדמות בתהליך אוסלו וחתימת הסכם ביניים נוסף, שהעניק לפלסטינים שלטון עצמי בערים הפלסטיניות הגדולות ובעוד כ־450 כפרים בגדה המערבית וברצועת עזה, שוסעה מדינת ישראל במחלוקת פנימית עזה על רקע התהליך המדיני. טענות בדבר חוסר הלגיטימיות של הממשלה, שלוו לעיתים בתיאורים של רבין עצמו כבוגד, היו נפוצות. זכורה במיוחד הפגנת הימין בכיכר ציון נגד יצחק רבין והסכם אוסלו ב מאוקטובר 1995, שהגיעה למעשי אלימות.
בעקבות חתימת הסכמי אוסלו, ובהשפעת ביקור בהלווייתו של ברוך גולדשטיין ושיחות עם חבריו של גולדשטיין, החליט עמיר בראשית 1995 שעל ראש הממשלה רבין חל דין רודף ושם לעצמו למטרה להתנקש בו לצורך עצירת מתווה אוסלו. אחיו חגי וחברו דרור עדני היו שותפים לקשר. לאחר שגמלה ההחלטה בליבו שקל דרכים אחדות לעשות זאת, ובהן מלכוד מכוניתו, ירי טיל "לאו" לעברו ועוד. מאז ינואר 1995 ניסה עמיר שלוש פעמים לרצוח את רבין באמצעות אקדח "ברטה" שהיה ברשותו, אך ברגע האחרון נמנע מהמעשה עקב ביטול האירועים, סידורי האבטחה ומניעות טכניות.
על פי "ידיעות אחרונות", הסיבה שעמיר מקפיד להדגיש כי כוונתו הייתה "לשתק" את רבין ולא "להוריד" אותו, כפי שהתבטא לפני הרצח, היא שידוע לו כי הרשעה ברצח מחייבת להוכיח את הכוונה להרוג.
הרצח גרם לזעזוע עמוק בציבור, כפי שניתן ללמוד, בין השאר, מדבריו של שופט בית המשפט העליון, אליעזר גולדברג, בפסק הדין שבו דחה את ערעורו של עמיר על הרשעתו:
העמדה לדין
יגאל עמיר נתפס במקום והועבר לחקירה בידי השב"כ, שבה שיתף פעולה באופן מלא והביע את שמחתו על הצלחתו. בסיום החקירה הועמד לדין באשמת רצח ופציעה בנסיבות מחמירות לפני בית המשפט המחוזי בתל אביב. בית המשפט שלח את עמיר לבדיקה נפשית, ובה נקבע כי הוא כשיר לעמוד לדין. עמיר הסביר במשפטו כי:
עמיר הורשע ונידון למאסר עולם ועוד שש שנים על פציעת מאבטח.
במשפט נוסף נידון לחמש שנות מאסר, ולאחר ערעור המדינה הוחמר העונש לשמונה שנות מאסר, על קשירת קשר עם אחיו ועם עדני. כל העונשים ניתנו במצטבר. עמיר מעולם לא הביע חרטה על הרצח, ובריאיון שנתן בחודש מאי 2004 חזר והדגיש שלדעתו פעל בצורה נכונה, ובאמצעות הרצח הציל את עם ישראל.
תנאי המאסר
עמיר הוגדר כאסיר ביטחוני ונכלא בכלא איילון באגף שהוקם בשבילו בלבד ושימש אף לקבלת מבקרים, כשהוא במעקב קבוע של מצלמות אבטחה. בהמשך הועבר בין בתי סוהר שונים. מדי חצי שנה ביקשה המדינה וקיבלה אישור להאריך את כליאתו בבידוד, בנימוק שהוא מהווה סיכון ביטחוני עקב משנתו האידאולוגית. את המעקב המתמיד אחריו נימק שירות בתי הסוהר במניעת פגיעה שלו במערכות הביטחון שבתאו או בעצמו. בשנת 2000 עתר עמיר לבית המשפט בבקשה להוציא את המצלמות מתאו, בנימוק שהחששות ספקולטיביים ושהוא האסיר היחיד בישראל שתנאי כליאתו כוללים פגיעה שכזאת בפרטיות לאורך שנים, וזאת במטרה להשית עליו עונש נוסף ללא משפט. בדצמבר 2006 הועבר יגאל עמיר לבית הסוהר רימונים בשרון, לראשונה לתא ללא מצלמות. בשנת 2012, בעקבות עתירות נוספות של עמיר, החליט שב"ס להעבירו לחברת אסירים נוספים, באגף סגור. בשנת 2008 קבע בית המשפט שיש לאפשר לו לשוחח בטלפון באותו אופן בו מורשים יתר האסירים הכלואים עימו באגף. החלטה דומה ניתנה על ידי בית המשפט בשנת 2020 בעת שהוטלו מגבלות בגלל מגפת הקורונה. עם זאת, לא הותר לעמיר לנהל שיחות וידאו או לשוחח עם אנשים שאינם קרוביו מדרגה ראשונה. בבית המשפט הובאה חוות דעת של השב"כ המצדיק מגבלות אלו בחשש לפגיעה בביטחון המדינה.
בשנת 2001 תוקן חוק שחרור על־תנאי ממאסר, ונקבע בו שוועדת השחרורים לא תמליץ על קציבת עונשו של אסיר עולם שהורשע ברצח ראש הממשלה עקב מניע פוליטי־אידאולוגי, ולא תמליץ על מתן חנינה לאסיר כזה. עם זאת החוק אינו פוגע בסמכותו של הנשיא לקצוב את העונש או לחון את האסיר.
ראיונות לתקשורת
ב־30 באוקטובר 2008 התראיין עמיר טלפונית לערוץ 2 ולערוץ 10 באמצעות מכשיר הטלפון שקיבל לצורך התקשרות עם אשתו בלבד. היות שראיונות אלו עמדו בניגוד לתנאי מאסרו, העביר השב"ס את עמיר לבית הסוהר רמון, מתקן מצפון למצפה רמון שנבנה ככלא לאסירים ביטחוניים. כמו כן נלקחו מעמיר כל חפציו האישיים ונשללה זכותו להשתמש בטלפון, להיפגש עם משפחתו ולהתייחד עם אשתו. הראיונות לא שודרו, עקב הסערה הציבורית החריפה שעורר האירוע.
כחודש לאחר מכן, ב־30 בנובמבר, פתח עמיר בשביתת רעב כמחאה על העונשים הכבדים שהוטלו עליו, שביתה שאותה הפסיק שלושה ימים לאחר מכן, ב-3 בדצמבר.
קמפיינים לשחרורו
מפעם לפעם יוזמים גורמי ימין רדיקלי בישראל קמפיינים (באמצעות כרזות או סרטי וידאו) הקוראים לשחרור יגאל עמיר ואחיו חגי, ששוחרר ב־4 במאי 2012. בקמפיין כזה שנערך באוקטובר 2007 השתתף גם הזמר אריאל זילבר. בתגובה לאותו קמפיין אמר השר לביטחון פנים אבי דיכטר: "האיש הזה הוא בסטטוס הכי קרוב לאדם שנגזר עליו עונש מוות, אבל מאחר שבמדינה הזאת אין עונש מוות, כל מה שיורד הוא מדרגת הענישה. קציבת עונשו בלתי אפשרית ובלתי הגיונית, וזה ילווה אותו עד שיעבור מהעולם".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוקמה מפלגת "נורא דליבא" אשר מטרתה להביא לשחרורו של עמיר. בתחקיר של התוכנית "הצינור" הובאו עדויות לכך שמשפחת עמיר מעורבת בהקמת המפלגה. המפלגה (שלא רשומה ברשם המפלגות) לא הגישה את רשימתה לוועדת הבחירות המרכזית. באוגוסט 2019 נשללה מעמיר הזכות לשיחות טלפון למשך חודשיים, לאחר שהתברר כי פנה בטלפון לגורמים שונים בניסיון לקדם את ענייני המפלגה.
עמיר בתרבות
בשנת 1997 שודר מערכון של "החמישייה הקאמרית", במהלכו גילם השחקן רמי הויברגר את דמותו של עמיר תוך שהוא מציג את הטענה לפיה בעוד שני עשורים תוענק לו חנינה והוא ישוחרר ממאסר.
בדצמבר 2014 הוקרן בפסטיבל הקולנוע בריגה סרט התעודה "אל סף הפחד", העוקב אחר עמיר ומשפחתו. את הסרט ביימו הרץ פרנק ומריה קרבצ'נקו. ב־2015 איימה שרת התרבות מירי רגב לעצור את תמיכת המדינה בפסטיבל הקולנוע ירושלים אם יקרין את הסרט. בעקבות זאת הודיעו מארגני הפסטיבל שהסרט יוקרן לפני טקס הפתיחה וישתתף בתחרות שבמסגרת הפסטיבל.
בשנת 2015 יצא סרטו של עמוס גיתאי "רבין, היום האחרון", שבו מגלם השחקן יוגב יפת את דמותו של עמיר.
בספטמבר 2019 יצא לאקרנים הסרט "ימים נוראים" שביים ירון זילברמן. הסרט מציג את דמותו של יגאל עמיר (מגולם על ידי יהודה נהרי-הלוי) ושל סביבתו בשנה שקדמה לרצח. הוא זכה בפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר לשנת 2019.
דמותו של עמיר הופיעה במערכון של סדרת הסאטירה "החמישייה הקאמרית", בה מתאר השחקן רמי הויברגר בדמותו את יום שחרורו. דמותו של עמיר הופיעה במספר מערכונים של סדרת הסאטירה "היהודים באים", בה גילם השחקן יניב ביטון את דמותו של עמיר.
חיים אישיים
שב"ס דחה את בקשת טרימבובלר ועמיר להינשא ואת בקשתם להתייחדות (זכות שבאותו הזמן ניתנה בדרך כלל לאסירים בישראל, אך לא לאסירים ביטחוניים פלסטינים). בקשות אלה הביאו כמה חברי כנסת ליזום הצעת חוק שתאסור על רוצחיהם של ראשי ממשלה להינשא, אך הכנסת דחתה אותה. בסופו של דבר פסק בית המשפט העליון כי אין לאפשר לבני הזוג להתייחד, בנימוק:
באוגוסט 2004 הודיעה משפחתו של עמיר כי הוא קידש באמצעות שליח את טרימבובלר. טקס הקידושין נערך בביתו של עמיר בהרצליה, כשאביו של יגאל, שלמה עמיר, משמש כשליח. ביולי 2005 קבע בית הדין הרבני בירושלים כי נישואי השניים תקפים. פניותיו של עמיר לבית המשפט העליון, בדרישה שיוכל להתייחד עם בת זוגו, נדחו בנימוקי ביטחון. הפרשה עוררה בציבור גם את השאלה האם עמיר הוא כאחד הרוצחים, או שעונשו צריך להיות חמור יותר. הוויכוח מומחש להלן בקטעים משתי דעות שהוצגו בעיתונות היומית: במאמר המערכת של "הארץ", שכותרתו "גם יגאל עמיר הוא אדם", נאמר:
בעמדה זאת תמכה גם האגודה לזכויות האזרח, שביקשה עבורו את הזכות להתייחד עם אשתו.
ב־5 בפברואר 2006 החליט גם היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז להכיר בנישואיהם של השניים. ב־7 במרץ 2006 התיר השב"ס לבני הזוג להביא ילד לעולם באמצעות הפריית מבחנה. ב־20 באוקטובר 2006 הסיר את התנגדותו לקיום ביקורי התייחדות בין בני הזוג. ב־28 באוקטובר 2007 נולד בנם. בית המשפט המחוזי אישר את עריכת טקס ברית המילה בכלא, כך שעמיר יוכל להשתתף בו. שלוש עתירות שהוגשו לבית המשפט הגבוה לצדק נגד החלטה זו נדחו. ב־2010 הוציאה טרימבובלר ספר על הקשר ביניהם.
הראל סקעת (אלבום)
הראל סקעת הוא שמו של אלבום הבכורה של הראל סקעת, אשר יצא בשנת 2006, שנתיים לאחר השתתפותו בתחרות כוכב נולד.
הפקה
לאלבום צורף דיסק בונוס במהדורה מוגבלת, הכולל את השירים "בתוך" ו"בדידות" ששר סקעת בכוכב נולד, בנוסף לחידוש לשירה של נורית גלרון "נפרדנו כך" בדואט עם גלרון, ושיר חדש אשר כתבה קרן פלס, "אלייך שר".
האלבום הגיע למעמד זהב כחודש לאחר צאתו, עם מכירות של יותר מ-20,000 עותקים וזכה לביקורות מעורבות מצד מבקרי המוזיקה.
סוואן (פירושונים)
סוואן (Swan) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו ברבור. {{פירושונים| אישים:
קומי קודה
קוּמי קוֹדה, נולדה כקוּמיקוֹ קוֹדה (ביפנית:神田來未子; נולדה ב-13 בנובמבר 1982) היא זמרת J-Pop יפנית.
חייה
קודה, ילידת קיוטו, החלה את קריירת השירה שלה בשנת 2002 כשהוציאה סינגל בשם "TAKE BACK", שלא הצליח במצעדים. הסינגל השביעי שלה, "real Emotion/1000 no Kotoba" הצליח מאוד בזכות הקשר למשחק פיינל פנטזי X-2 לפלייסטיישן 2. משנת 2005 הפכה קודה לזמרת פופולרית מאוד ביפן.
אוניברסליזם
אוניברסליזם (באנגלית: Universalism; באופן מילולי: עוֹלָמִיּוּת, כלליוּת) הוא זרם בפילוסופיה מתחום תורת המוסר, שלו אחיזה משמעותית במרבית ענפי מדעי החברה ובמיוחד בחינוך ובמחשבה המדינית-חברתית המודרנית וכן בתאולוגיה. עיקר מהותו בעיסוק בתכונות והגדרות שאותן ניתן להחיל על כלל הפרטים.
מציאותו של מוסר יחסי, או כזה שנמדד על סולם צו-המצפון האישי, נשללת על ידי האוניברסליסט.
סקירה רעיונית והיסטורית
מקובל לראות את תורת האידאות של אפלטון כמבשרת תורת האוניברסליזם. יש גם לציין שתורה זו מתקשרת לתורת האונטולוגיה (תורת היש) של אפלטון, לעניין היחס בין האידיאות לחומר המוחש. על פי אפלטון יש לומר שהאידיאות הן היש, ואילו החומר המוחש הוא השתקפות של האידיאה שמקבילה לו. הערכים האירופיים שליוו את יצירת המסגרות האקדמיות הראשונות בראשית ימי הביניים גזרו משורש זה את המילה אוניברסיטה כמכילה את מכלול ההגדרות שאותן מצופה האדם לממש. בעת החדשה, היו אלה אנשי עידן האורות שנשאו את דגל האוניברסליזם במה שהגיע לשיאו במהפכה הצרפתית, שזיקקה את הרוח החדשה בסיסמה "חירות, שוויון, אחווה". תנועת הרומנטיקה, שבאה לאחר מכן, דחתה את האוניברסליזם בהעדיפה באופן מובהק את הייחוד האינדיבידואלי של כל פרט על-פני "אמת משותפת" של סך-הפרטים, תוך האדרה של החד-פעמי, האותנטי שבאדם על חשבון האוניברסלי - המשותף לכולם. המגמות של המאות ה-19 וה-20 קידמו את הלאומיות, ואף את הלאומנות, בד-בבד עם התאוריה המרקסיסטית; ושוב לא הייתה עוד עדנה רבה למסרים הרציונליסטיים של ההגדרות הכלליות החלות על כלל היצורים. הפוסט-מודרניזם חיזק והניף את דגלי הקהילתיות והייחודיות של תרבויות, של קבוצות ושל פרטים, כשהוא שולל את הגישה שלפיה כל בני האדם שווים בכמיהתם לשוויון זכויות ולחופש ותחתיה עודד את מגמת יצירתן של אוטונומיות קהילתיות נבדלות, מתוך תובנה שאין דין ציוויליזציה אחת כמשנתה - ואין למערכת ערכים אחת עדיפות על אחרת; בכך מזוהות כיום הגישות הפוסט-מודרניות עם פלורליזם, אך גם עם פרטיקולריזם, המנוגד לתפיסה האוניברסליסטית.
אינטרנציונליזם
ההיבט הפוליטי-כלכלי של אוניברסליזם מתון עשוי להיות אינטרנציונליזם - שהיא שיטה שדוגלת בהרחבת שיתוף-הפעולה הכלכלי והמדיני בין מדינות, תוך יתרון לכל הצדדים. האינטרנציונליסטים מחזיקים באמונה כי על מדינות לשתף פעולה זו עם זו כיוון שערכם של האינטרסים ההדדיים וארוכי-הטווח שלהן גדול מזה של המטרות האינדיבידואליות וקצרות-הטווח של כל אחת מהן. מנגד ניצבים פטריוטיזם שוביניסטי אך באותה עת - גם חסידי הגלובליזציה הקיצונית, שלכאורה מבטלת את ערכה וייחודה של כל מדינה; מבחינה זו אינטרנציונליזם הוא ניסיון לפשר בין הגלובליזם לאינדיבידואליזם, כשהוא מושתת על ההכרה ב"שִוויון-חרף-שוני" ועל כבוד למורשתן הלאומית של אומות.
אוניברסליזם מול רב-תרבותיות
בעוד שהאוניברסליזם מניח כי אנשים בכל החברות שואפים לאמץ את האידיאלים והפרקטיקות של המתבונן, הרי שהגישות הרב-תרבותיות במערב בוחרות לאפשר לכל קבוצה לשמר את מושגי השונות והזהות שלה. שתי הגישות ההומניסטיות שונות זו מזו, אולם חוקרים לא מעטים מוצאים את הרב-תרבותיות משתלבת לא-פעם על רצף אחד עם האוניברסליזם, ואף משלימה אותו. כך, על הציר בין אוניברסליזם ליברלי המבקש לעצב עולם נאור ובין רב-תרבותיות - שהיא הייצוג המובהק של התפיסה המהופכת לכאורה, זו הרלטיביסטית והפרטיקולריסטית, מוצבים היום רבים מהנושאים המעסיקים את החברה ההומניסטית, כגון שאלות פמיניסטיות, פדגוגיות ומגדריות.
תפישות אוניברסליות מול תפישות פרטיקולריסטיות
גישות פילוסופיות מנוגדות. האחת דוגלת באינדיבידואליזם והשנייה בקבוצות. כלומר, בגישות הכוללת את כל החברה ואת כל הפרטים בה. בגדול, ההבחנה משמשת לדיונים – Particular – בחשיבות הפרט בנושא מוסר – האם צריך להתייחס לפרט או לחברה.
הקשר המטאפיזי
המטאפיזיקה מבחינה באוניברסל כתכונה או אפיון שמשותף לדברים נפרדים. כלומר, אוניברסלים הם ישויות או פרמטרים שניתנים להדגמה חוזרת ונשנית על מקרים/משתנים ספציפיים רבים – כך, אם ישנם, לדוגמה, שני כיסאות ירוקים בחדר, הרי ששניהם חולקים "יְרוּקוּת", כלומר את תכונת הצבע הירוק. תכונה משותפת זו תיקרא "אוניברסל", בהיותה נתון שבאפשרותו לחול על דברים / מקרים רבים. חוקרים מחלקים את המושגים לשלושה פרמטרים עיקריים: "סוג" (למשל: יונק), "סגולה" (למשל: קצר; חזק), ו"יחס" (למשל: אבא של...; על-יד...), שהם כולם כאחד טיפוסים שונים של אוניברסל.
Coco Jamboo
Coco Jamboo הוא שיר שבוצע על ידי הרכב היורודאנס הגרמני Mr. President, ויצא לאור בשנת 1996.
רקע
השיר שבוצע בשפה האנגלית יצא לאור במרץ 1996 כסינגל המוביל מאלבום האולפן השני של ההרכב, We See" the Same Sun". השיר הפך ללהיט במספר מדינות באירופה והגיע לעשרת הגדולים במצעדי פזמונים רבים באירופה. הוא זכה להצלחה גם בארצות הברית והגיע למקום ה-21 במצעד הבילבורד הוט 100 בחודש ספטמבר 1997.
השיר זכה בשנת 1997 בפרס אקו כסינגל הדאנס הטוב ביותר.
הווידאו קליפ לשיר יצא באפריל 1996 וצולם בוונצואלה.
בשנת 2015 הוציאה הזמרת הרומניה אינה שיר בשם "Renez Vous" שהכיל סימפול של "Coco Jamboo".
אדהרבעל
אדהרבעל היה בנו של מיקיפסה ונכדו של מסיניסה, ששלט על נומידיה בין 118 ל-112 לפנה"ס. מיקיפסה הותיר את הממלכה לשלושה: המלוכה לבנו הלא-חוקי והמאומץ יוגורתה ושיתוף סמכויות עם שני בניו החוקיים, אדהרבעל והיימפסל. השניים קינאו ביוגורתה ולא הסכימו להסדר שלטון זה, והממלכה חולקה לשלוש ממלכות, יוגורתה תקף את שתי הממלכות האחרות - רצח את היימפסל ואדהרבעל נמלט מפניו לרומא, על מנת לבקש את עזרתה של הרפובליקה הרומית בהשבת חלקו לידיו. הרומאים אכן סייעו לאדהרבעל להשיב את חלקו לידיו ב-117, אבל יוגורתה הצליח, במצור על בירת נומידיה קירטה לכבוש גם את חלקו של אדהרבעל והוא הומת בידי יוגורתה בשנת 112 לפנה"ס, למרות ניסיונו להפוך לבן חסות של הרומאים. יחד עם אדהרבעל הוצאו להורג גם סוחרים רומאים שהיו בעיר וסייעו בהגנתה.
אדם זוסמן
אדם זוסמן (נולד ב- 1969) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על גדוד רותם, וחטיבת הנגב.
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1987, שובץ בגדוד רותם בחטיבת גבעתי. בגבעתי עבר זוסמן הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לגדוד כמפקד מחלקה, וכמפקד פלוגה מסייעת בגדוד רותם, בהמשך זוסמן שימש כמפקד פלנ"ט גבעתי, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. לאחר שהועלה לדרגת סא"ל, מונה בשנת 2002 למפקד גדוד רותם והוביל את הגדוד בלחימה במהלך האינתיפאדה השנייה ברצועת עזה, את תפקידו סיים ב-2004. בהמשך מונה לרע"ן חי"ר במרכז לאימונים טקטיים (מא"ט) במל"י. בהמשך הועלה לדרגת אל"ם ושימש כמפקד חטיבת הנגב ובמקביל כרמ"ט עוצבת סיני, לאחר מכן בשנים 2009–2012 שימש מפקד מחוז דן בפיקוד העורף. בתפקידו הבא שימש כרמ"ח שיתוף פעולה צבאי בינלאומי באג"ת. בשנת 2014 מונה לנספח צה"ל הראשון בקנדה.
הברק (סדרת טלוויזיה)
הברק (באנגלית: The Flash) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית המבוססת על דמותו של ברת'ולומיו "בארי" פטריק אלן/הפלאש, לוחם פשע בעל הכוח העל-אנושי לנוע במהירויות על. בסדרה כיכבו ג'ון וסלי שיפ, אמנדה פייס ואלכס דזרט.
את הסדרה יצרו דני בילסון ופול דה מאו, והיא שודרה ברשת CBS מספטמבר 1990 ועד מאי 1991 למשך עונה אחת בלבד ו-22 פרקים. הסדרה שודרה בישראל בתחילת שנות התשעים בערוץ הראשון.
תקציר העלילה
בארי אלן הוא מדען לזיהוי פלילי במשטרת העיר הבדיונית סנטרל סיטי אשר נפגע ממכת ברק והוצף בכימיקלים אשר מאיצים את חילוף החומרים בגופו, בכך מקנים לו את היכולת לנוע במהירויות על-אנושיות. בעקבות חיסולו של אחיו השוטר על ידי המאפיונר והשוטר לשעבר ניקולאס פייק, אלן מחליט ללחום בפשע תחת זהות סודית בתור "הברק", ולנקום את מות אחיו. עוזרת לו מדענית המחקר ד"ר טינה מקגי, שעובדת במעבדות סטאר. בנוסף למעשי הגבורה שלו, בארי מנסה לשמור על חיים פרטיים ועל סודו מפני חבריו לעבודה - מפקדו לוטננט גארפילד וחברו הטוב חוליו מנדז.
בין נבליו הרבים של "הברק" נכללים קפטן קור, מאסטר המראות וטריקסטר, אותו גילם מארק המיל.