cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תרגומי התנ"ך
תרגום השבעים
הסיפור המסורתי על התהוות תרגום השבעים נפרס באיגרת אריסטיאס הכתובה כביכול על ידי מקורבו של מלך מצרים ומספרת על תולדות כתיבתו בידי שבעים (או שבעים ושניים) זקנים (ויש מסורות שבהן מונים רק חמישה זקנים). באיגרת מסופר כי המלך תלמי השני (מלך בין השנים 285–247 לפנה"ס) שאף למלא את בית הספרים שלו בהעתקים של כל הספרים הקיימים בעולם, וכאשר נאמר לו על ידי דמטריוס מפלרון, הממונה על בית הספרים, כי ספר חוקי היהודים הוא בין החסרים ויש צורך לתרגמו, הסכים המלך לכתוב אל אלעזר הכהן הגדול בירושלים, כדי שיבחר למשימת התרגום שבעים ושניים חכמים, שיסכימו על פי רוב על התרגום המדויק. החכמים נבחרו ונשלחו למצרים, ובאי פארוס הם עבדו בנפרד ובסוף התהליך נמצאו כל תרגומיהם זהים זה לזה.
כתבי היד השלמים החשובים הם: B – כת"י ותיקאנוס (המאה ה־4): זהו כתב היד השלם הטוב ביותר של תרגום השבעים, ונקי יחסית משיבושים, מלבד מספר מועט של ספרים; S – סינאיטיקוס (אף הוא מהמאה ה־4): נמצא במנזר סנטה קתרינה בסיני, אך יש בו יותר עיבודים; A – אלכסנדרינוס (המאה ה־5): יש בו השפעות של ההכספלה ועיבודים אחרים.
תרגום השבעים מכיל את תרגום עשרים וארבעה ספרי המקרא, תרגום ספרים שנכתבו עברית ואבדו, וספרים שנכתבו במקור בשפה היוונית. סדר הספרים ושמותם שונה מאלה שבנוסח המסורה; כך למשל ספר דברים שנקרא כך בנוסח המסורה, על שם המילה השנייה המופיעה בו ("אלה הדברים...") – נקרא בתרגום השבעים – Δευτερονομιον Deuteronomium, בדיוק כפי שהוא מופיע בתלמוד: 'משנה תורה', על שם תוכנו החוזר בקצרה על קורות ישראל מיציאת מצרים. שמות הספרים על־פי תרגום השבעים עברו לתרגומים הלטיניים, ומשם ללשונות המערב.
עיבודים של תרגום השבעים
ההבדלים הרבים בין נוסח המסורה לתרגום השבעים הביאו לכך שמתרגמים עיבדו אותו כדי שיתאים לנוסח המסורה; המעבדים היהודים הידועים הם: καιγε תיאודוטיון ועקילס ששמו להם למטרה את האחדת הנוסח והתאמת התרגום לנוסח המסורה שכבר התפשט אז, וברוח זאת יש להבין את הנאמר במסכת קידושין:. המעבדים הנוצריים, לעומתם, הכניסו בתרגום שינויים שנועדו להתאים את הטקסט להשקפותיהם; המעבדים הנוצריים הידועים הם: אוריגינס, סומכוס ולוקיאנוס. נמצאו גם עיבודים של תרגום השבעים במערות מדבר יהודה.
עקילס והמגילות מקומראן לא תרגמו את שם ה', אלא כתבוהו בעברית משום קדושתו. התרגום הקרוי קייגה־תיאודוטיון, שמחברו אנונימי וחי כנראה בסביבות 50 לספירה, נקרא כך משום שכל מילת 'גם' מתורגמת על ידו כ"καιγε", כלומר 'לפחות', על פי הכלל הפרשני (שרבי עקיבא השתמש בו בתדירות גבוהה) שכל מילת 'גם' בתורה באה לרבות. תיאודוטיון, שחי בסוף המאה ה־2 לספירה, התבסס על התרגום הקרוי קייגה־תיאודוטיון, והעתיק ממנו הרבה מילים שלא ידע לתרגמן בצורת תעתיק יווני ללא תרגום.
עקילס הכין את העיבוד שלו לתרגום השבעים בסביבות שנת 125 לספירה, והחוקרים מזהים אותו עם אונקלוס הנזכר במסכת מגילה. ואולם התרגום היווני של עקילס מדויק יותר מהתרגום הארמי של אונקלוס. עקילס היה ככל הנראה תלמידו של רבי עקיבא, ועל פי תורת רבו שדרש כל אות וכל תג בתורה, דאג עקילס לתרגם במדויק כל מילה וכל מרכיב במילה. ראוי לציון מיוחד תרגומו למילה 'משיח', שבשונה מהתרגומים האחרים שתרגמו 'כריסטוס', הוא בחר תרגום אחר כדי להימנע מההקשר הנוצרי.
סומכוס חי בסוף המאה ה־2; לא ברורה השתייכותו הדתית וקיימות מספר השערות בדבר, לפי מקורות קדומים אחדים, שהתקבלו על־ידי מקורות מודרניים אחרים, הוא היה שומרוני שהתגייר ולאחר מכן התנצר, אך כפר גם ברבים מעיקרי האמונה הנוצרית; עיבודו פחות מדויק מזה של עקילס. אוריגנס, מאבות הכנסייה, שחי באמצע המאה ה־3, חיבר את ההֶכְּספלה – חיבור בעל שישה טורים מקבילים, ובהם נוסח המקרא בעברית, התעתיק היווני שלו וארבעה תרגומים יווניים, מתוכם אחד שמקורו לא ברור, לצד עקילס, סומכוס וקייגה־תיאודוטיון. עיבוד נוסף הוא זה של הֶסכיוס, שמוצאו ממצרים בשנת 300 לספירה. מעבד אחר הוא לוקיאנוס מאנטיוכיה (מת בשנת 312) המסתמך בדרך כלל על העיבוד של אוריגנס.
תרגומים ללטינית
התרגום הלטיני המפורסם והמקובל הוא הוולגטה, אך תרגומים לטיניים היו נפוצים עוד לפני הוולגטה, החל מהמאה ה־2 לספירה. תרגומים אלה נקראים Vetus Latina (בקיצור: VT), כלומר: התרגום הלטיני הקדום. רוב התרגומים לא היו מקצועיים, ונמצאו בהם שגיאות שמקורן באי הבנת הטקסט העברי; זאת ועוד: שפתם הייתה לטינית מדוברת.
הוולגטה
אב הכנסייה הירונימוס (325–420 בערך), שידע עברית מלבד הלטינית והיוונית, והתמחה בתאולוגיה, יצר מכל התרגומים הלטיניים תרגום הומוגני משופר. בעבודתו, שנעשתה בין השנים 390–405, הסתייע רבות ביהודים שהכיר. תרגום הספרים הראשונים שטיפל בהם (נביאים ראשונים, שמואל ומלכים) נעשה בצמוד לטקסט העברי, אולם הספרים האחרונים (יהושע, שופטים, רות ואסתר) תורגמו על ידו בצורה יותר חופשית. על כל פנים הירונימוס הסתמך על הנוסח העברי, משום שהבחין בסטיות שיש לתרגומים היווניים מהמקור העברי.
הוולגטה הוכרה על ידי הכנסייה בשנת 1546 כנוסח המוסמך של כתבי הקודש. היא כוללת, מלבד ספרי המקרא והברית החדשה, גם תרגום הספרים החיצוניים. השם 'וולגטה' (=הנפוצה) ניתן לתרגום על ידי רוג'ר בייקון, וכאשר נעשתה החלוקה הפנימית לפרקים בוולגטה, היא עברה גם לתנ"ך העברי (ראו ערך מורחב: חלוקת הפרקים בתנ"ך). חלק מפרשני המקרא היהודים בימי הביניים הכירו את הוולגטה, וכך, למשל, רשב"ם בפירושו לבראשית דוחה את גרסת הירונימוס לשילה – שילוח (כלומר, המשיח ישו המשולח). גם בפירושי אבן עזרא ישנן התייחסויות לטעויות בוולגטה.
מהדורה מדעית של הוולגטה יצאה בשני חלקים בשנת 1969 בשטוטגרט.
תרגומים קופטיים
הקופטית היא השלב האחרון של השפה המצרית. והיא שימשה את תושבי מצרים הנוצריים, ולכן הפכה אחת משפות הקודש. המקרא והברית החדשה תורגמו לקופטית, כנראה החל מהמאות ה־2–3 לספירה פעמים רבות, גם בימי הביניים. על פי חקירת הנוסח, נראה כי התרגום הסתמך גם בספרי המקרא על התרגום היווני.
התרגום החבשי
שפת הגֶעז היא השפה הקדושה באתיופיה, ובה נכתבו ספרי המקרא והברית החדשה. ספר אורית, שהוא תרגום תורה לגעז, הסתמך על תרגום השבעים, אך נשען גם על התרגומים הארמיים; הוא נוצר לאחר שנת 300 לספירה. פרסומו של התרגום החבשי בא לו בעיקר בשל הספרים החיצוניים שנוספו אליו ושלא קיימים בשפות אחרות: כך ניתן למצוא בו את ספר היובלים כולו, ספר חנוך א', ספר ברוך ועוד.
תרגומים לערבית
קיימים תרגומים רבים של המקרא לערבית, והם מגוונים מאוד, הן מבחינת מקורם והן מבחינת תפוצתם.
רב סעדיה גאון (רס"ג; 882–942) תרגם את כל המקרא לערבית; תרגומו נקרא ה'תפסיר' (=הפירוש). למרות הידיעות ההיסטוריות על תרגום ערבי שנעשה על ידי חכם מוסלמי בתחילת המאה ה־9, הרי תרגומו של רס"ג נעשה על כל ספרי המקרא, ובשל תפוצתו הרבה נבחר כתרגום הערבי החשוב ביותר. מטרתו של רס"ג הייתה לקרב את התנ"ך על ידי תרגומו, הן ליהודים דוברי ערבית והן לבני הדתות האחרות. תרגום המקרא שירת את רס"ג בפולמוס שהיה לו עם הקראים. באמצעות תרגום המקרא לערבית הוא קיווה להוכיח ליהודים דוברי הערבית, בעיקר במצרים, כי השיטה הקראית איננה מעשית.
בקהילות יהודי מרוקו נהגו עד לדורות האחרונים לקרוא בתשעה באב את מגילת איכה עם תרגום מיוחד ומורחב בערבית.
תרגומים לאנגלית
תרגום של חלקים מהתנ"ך לאנגלית נעשה החל מהמאה ה־7. תרגום מלא של התנ"ך לאנגלית (אנגלית תיכונה), שנעשה בניהולו של ג'ון ויקליף, מהנוסח הלטיני של הוולגטה, פורסם בשנת 1380 בערך. הכנסייה גינתה תרגום זה, משום שראתה בפרשנות שנילוותה לו דברי כפירה. תרגומים נוספים לאנגלית נדחו אף הם על ידי הכנסייה והמלך.
ב־1530 תרגם ויליאם טינדייל רק את החומש מהיוונית שבמהדורת הקספלה לאנגלית, ו־5 שנים לאחר מכן פרסם מיילס קאברדייל את כל התנ"ך באנגלית. ג'יימס הראשון, מלך אנגליה יזם יצירת תרגום רשמי של התנ"ך ושל הברית החדשה לאנגלית. יוזמתו באה על רקע המאבק המר בין הפרוטסטנטים לקתולים באנגליה ובסקוטלנד. המלך ג'יימס הציע לכתוב תרגום חדש לאנגלית, שיהיה מקובל על פרוטסטנטים וקתולים כאחד. תרגום זה, שנעשה מעברית ומיוונית, יצא לאור בשנת 1611, והוא קרוי "תנ"ך המלך ג'יימס" (King James Version, KJV). תרגום זה נחשב עד היום לתרגום המוסמך של התנ"ך באנגלית (Authorized Version); עבדו עליו חוקרים מאוניברסיטאות בלונדון, אוקספורד וקיימברידג'. הם השתמשו גם בפרשנות יהודית לשם התרגום. במהדורה זאת דרש המלך ג'יימס לנקות את המלכים מכל רשע שיכול לדבוק בהם, כדי לטהר את מוסד המלוכה. בתרגום נעשה מאמץ לשמור על המבנה של הטקסט העברי, ולהמיר ככל האפשר מילה עברית במילה אנגלית. עם זאת, מילה עברית עשויה להיתרגם למילים שונות באנגלית בהקשרים שונים, זאת כדי לשמור על שפה קולחת. הניסיון לתרגם מילולית ניבים עבריים יצר ביטויים חדשים באנגלית, שהפכו בהדרגה לחלק מהשפה והתרבות האנגלית, למשל: – "found grace in the eyes of"; "בעור שיניו" – "by the skin of his teeth".
מאז יצאו לאור יותר מחמישים תרגומים נוספים של התנ"ך בשלמותו לאנגלית, ותרגומים חלקיים רבים מספור. במאה ה־20 נוצרו תרגומים אחדים לאנגלית מנקודת מבט יהודית (להבדיל מנקודת המבט הנוצרית של התרגומים הקודמים). התרגום הראשון מסוג זה הושלם בשנת 1917. בשנת 1962 הושלם תרגום נוסף של התורה, הקרוי New Jewish Version (NJV).
תנ"ך רם
תנ"ך רם הוא תרגום של התנ"ך מעברית מקראית לעברית ישראלית בת ימינו שנעשה על ידי חוקר המקרא והמחנך אברהם אהוביה ביוזמת המו"ל רפי מוזס. המיזם החל בשנת 1999, ובשנת 2008 ראו אור 14 ספרוני "תנ"ך רם לבתי הספר" ובהם התרגומים של חלקים נבחרים מן התנ"ך. בשנת 2010 ראה אור התרגום המלא של התורה לעברית בת ימינו, על ידי "רם – הוצאה לאור" בשיתוף הוצאת ידיעות אחרונות ושנה לאחר מכן ראה אור כרך נביאים ראשונים. עתידים לראות אור עוד שני כרכים: נביאים אחרונים וכתובים. התרגום עורר פולמוס ציבורי.
תרגומים לשפות נוספות
מרטין לותר, מחולל הרפורמציה, תרגם גם את התנ"ך והספרים החיצוניים (לאחר שהשלים את תרגום הברית הישנה) לגרמנית מן המקור העברי. לתרגום זה, שיצא ב־1534, נודעה חשיבות תאולוגית רבה, בהורידו את הביבליה משפה המובנת רק לעילית של הכמרים והמלומדים, להמון העם.
במהלך השנים נתחברו תרגומים נוספים לגרמנית, גם על ידי יהודים. משה מנדלסון (1729–1786), אבי תנועת ההשכלה, יזם תרגום של התורה לגרמנית, ממניעים הדומים לאלה של מרטין לותר והרב הרפורמי לודוויג פיליפסון תרגם את כל התנ"ך. גם ר' שמשון רפאל הירש, מנהיג יהדות גרמניה האורתודוקסית, תרגם את התורה לגרמנית, ממניעים חינוכיים שונים – כדי לבצר את מעמד הדת המסורתית כנגד מבקריה מכל האגפים. תרגום נוסף לגרמנית יזם פרנץ רוזנצווייג, ומאוחר יותר תורגם התנ"ך גם בידי נפתלי הרץ טור סיני.
בעקבות מרטין לותר תורגם התנ"ך, כחלק מן הביבליה, לשפות רבות: צרפתית (1535); דנית (1550); הולנדית (1562); פולנית (1563); ספרדית (1569); סלובקית (1584); ולשית (1588); הונגרית (1590); צ'כית (1593); איטלקית (1607); פינית (1642); יידיש (1679); אירית (1685); רומנית (1688); לטבית (1689); סינית (1822); סנסקריט (1825; טורקית (1827) ועוד.
ב תורגם התנ"ך לפרסית בידי ר' יעקב בן יוסף טאווס מבגדאד, שישב אז בקושטא.
בשלהי המאה ה־20 ותחילת המאה ה־21, החלו לצוץ תרגומים של חלקים מן התנ"ך והברית החדשה גם לשפות מתוכננות בדיוניות, כדוגמת קווניה או קלינגונית.
עדה צמח
עדה צמח-וָרֶטֶה (7 ביולי 1919 - 29 בנובמבר 2005) הייתה חוקרת ספרות ומתרגמת ישראלית. כלת פרס טשרניחובסקי לתרגום.
ביוגרפיה
צמח נולדה בשנת 1919 באודסה, וב-1921 עלתה לארץ ישראל עם אמה ואביה, הסופר והמבקר שלמה צמח. למדה בגימנסיה הרצליה ובבית הספר הריאלי בחיפה.
במלחמת העולם השנייה התגייסה לצבא הבריטי. לאחריה נסעה ללמוד בלונדון ובפריז.
בשנת 1951 זכתה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (לצדם של יוסף אור, אהרן אמיר ומנשה לוין).
באמצע שנות ה-50 החלה לערוך את "אורות" - כתב עת לדברי ספרות ואמנות, והמשיכה בעריכתו עד תחילת שנות ה-70.
ספרה "באמצע: קריאה בשני סיפורים של אורי ניסן גנסין" (הוצאת מאגנס, 2000), זיכה אותה בפרס מפעלי ספרות מטעם משרד החינוך והתרבות.
מאמריה ומסותיה כונסו בספר "מבית ומחוץ: מאמרים ורשימות ביקורת" (הוצאת עם עובד, 2001).
הייתה נשואה להיסטוריון מאיר ורטה. ילדיה הם: הסופרת תמר ורטה זהבי, הבמאי דני ורטה, המשורר והעורך יורם ורטה.
כתביה
ספרים תרגומים
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
הנני העני ממעש
הִנְנִי הֶעָנִי מִמַּעַשׂ הן מילותיה הפותחות של תפילה שאומר שליח הציבור בקהילות יהדות אשכנז בטרם ייגש לתפילת מוסף של ראש השנה ויום הכיפורים. בהרבה קהילות, התפילה היא אחד מרגעי השיא בתפילות הימים הנוראים ונאמרת בכוונה ובהתרגשות.
הפיוט
בדומה לפיוטים אחרים שנאמרים על ידי שליח הציבור בתפילות הימים הנוראים, כגון "מסוד חכמים ונבונים" ו"אוחילה לאל", משמשת התפילה מעין בקשת רשות לחזן לשאת תפילה.
את התפילה, שמקורה לא ידוע, פותח שליח הציבור בהבעת ענווה ובתחושת סערה פנימית מגודל התפקיד שהוטל עליו, לבקש רחמים בפני האל עבור הציבור. בהמשך הוא מתוודה בגילוי לב על פגמיו וחוסר שלמותו כביכול, ומתפלל שיהיה ראוי לתפקיד על אף חסרונותיו. עוד הוא מבקש כי תפילתו תיחשב כאילו יצאה מפי שליח ציבור שעונה על כל הדרישות ההלכתיות המפורטות בספרות חז"ל:
הרעיון של אדם צדיק המתפלל לפני האל על זולתו מצוי לראשונה במקרא בסיפורו של אברהם המבקש רחמים על אנשי סדום, בהכנעה יתרה: "הנני העני" משקפת איפה רעיון זה, כמו גם את הקריטוריונים המעשיים שהעמידו חז"ל על מי ראוי להתפלל על אחרים בעת צרה ותענית, כפי שמסכם אותם הרמב"ם:
בחלק מהמחזורים מופיעים קטעי הווידוי בתפילה באותיות "טל ומטר" זעירות, ובחלק מהקהילות אף נהוג כי החזן מתכנס בתוך עצמו כשהוא קורא את הווידוי ונשמעות רק התייפחויותיו, ואילו כשהוא פונה בתחינה לאל שיגער בשטן המקטרג, קולו מסתלסל והופך באבחה אחת לצווחה המדמה גערה. לתפילה מנגינה מפורסמת שלה גרסאות שונות עם שינויים קלים, המושתתות על נוסח מקורי עתיק של קהילת פרשבורג. אחת הגרסאות הידועות הולחנה ובוצעה על ידי החזן יוסל'ה רוזנבלט.
בתחינה ניכרת השפעתה של תורת הקבלה, שככל הנראה שימשה השראה למחבר. התפילה הודפסה לראשונה בסידור משנת ש"ך (1560) המלווה בפירושים על דרך הקבלה וספר הזוהר. הסידור חובר בידי החזן הרב נפתלי הירץ טריוויש והודפס בידי בניו בעיר ולדשאוט-טיינגן (Waldshut-Tiengen) בגרמניה.
על אף האופי האישי של התפילה, המיועדת לפי המצוין במחזור לשליח הציבור בלבד –, ועל אף שהיא אינה תפילת חובה ואינה נזכרת כמעט בספרי ההלכה, היא הפכה בקהילות אשכנז המזרחית לאחת התפילות המשמעותיות של ימים אלו, המהדהדת גם בלב המתפללים המצטרפים גם הם לשליח הציבור בהתייחדות חרישית עם קונם. כתב בעל "חוות דעת": התפילה נאמרת לרוב בעיתוי חשוב בסדר התפילה, אל מול ארון קודש סגור וטרם תפילת העמידה החרישית של מוסף, ובראש השנה שלא חל בשבת היא נאמרת גם מיד לאחר תקיעות השופר הראשונות. במחזורים שונים הודפסה התפילה בליווי הוראה לאומרה פעמיים, לפני תפילת מוסף וגם לפני תפילת שחרית אך ברוב המקומות מנהג זה לא שרד, ייתכן בשל טורח הציבור שהוא עשוי לגרום. בקהילות אשכנז המערבי, הוא נאמר קודם ברוך שאמר וקודם מוסף, אבל התפילה אף פעם לא נאמרת בקול.
בתרבות
הסופר ש"י עגנון מתאר את מהלך התפילה בספרו "ימים נוראים":
אברהם פריד שר על המילים מהקטע "בָּאתִי לַעֲמֹד וּלְהִתְחַנֵּן לְפָנֶיךָ עַל עַמְּךָ יִשְׂרָאֵל וְאַף עַל פִּי שֶׁאֵינִי כְדַאי וְהָגוּן לְכַךְ. הֱיֵה נָא מַצְלִיחַ דַּרְכִּי אֲשֶׁר אָנֹכִי הוֹלֵךְ וְעוֹמֵד לְבַקֵּשׁ רַחֲמִים עָלַי וְעַל שׁוֹלְחַי", את שירו "לבקש רחמים" בלחן של אלי קליין ובעיבוד של אלי קליין ואיצי ברי.
פרוקטר אנד גמבל
פרוקטר אנד גמבל (באנגלית: .Procter & Gamble Co, או P&G) היא תאגיד רב-לאומי, אשר בסיסו בסינסינטי, אוהיו שבארצות הברית ולו מטה אירופי בז'נבה, שווייץ. פרוקטר אנד גמבל מייצרת מעל 300 מותגים של מוצרי צריכה שוטפים, ביניהם אריאל (אבקת כביסה), קרסט, פמפרס, דורסל, טייד, פנטן, אולוויז, פיירי, הד אנד שולדרס, אולד ספייס, ג'ילט ועוד.
היסטוריה
בשנים 1858–1859 הגיעו המכירות למיליון דולר. בשלב זה עבדו בחברה כ-80 עובדים. במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית החברה קיבלה חוזים לאספקת סבון ונרות לצבא האיחוד. בנוסף לרווחים המוגברים שחוו במהלך המלחמה, החוזים הצבאיים הכירו לחיילים מכל רחבי המדינה את מוצרי פרוקטר אנד גמבל.
בשנות השמונים של המאה ה-19 פרוקטר אנד גמבל החלה לשווק מוצר חדש, סבון זול שצף במים בשם Ivory. ויליאם ארנט פרוקטר, נכדו של ויליאם פרוקטר, החל בתוכנית חלוקת רווחים לכוח העבודה של החברה בשנת 1887. בכך שנתן לעובדים חלק בחברה, הוא הניח נכון שהם נוטים פחות לשבות.
החברה החלה לבנות מפעלים במקומות אחרים בארצות הברית, מכיוון שהביקוש למוצרים גבר על יכולתם של מתקני סינסינטי לספק אותם. החברה החלה לגוון את מוצריה ובשנת 1911 החלו לייצר את Crisco, מוצר עשוי שמנים צמחיים ולא שומנים מן החי. לאחר שהרדיו הפך פופולרי בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, החברה סיפקה חסות למספר תוכניות רדיו ככלי פרסום.
בשנת 1930 החלה בהתרחבות בינלאומית כאשר רכשה חברה בממלכה המאוחדת.
בשנת 2001, רכשה חברת המוצרים לשיער קליירול (Clairol) מחברת התרופות בריסטול מאיירס סקוויב תמורת 4.95 מיליארד דולר במזומן.
בשנת 2003 רכשה את יצרנית מוצרי טיפוח השיער הגרמנית, וולה (Wella), תמורת 6.5 מיליארד אירו (6.9 מיליארד דולר).
בשנת 2005 רכשה את חברת ג'ילט תמורת כ-57 מיליארד דולר.
השתמטות ממס
פרוקטר אנד גמבל מיישמת מספר שיטות להשתמטות ממס של עסקיה ברחבי העולם. בישראל, למרות שמחזור המכירות השנתי שלה נאמד ב-1.1 מיליארד שקל בשנה, והרווח השנתי נאמד ב-100 מיליון שקל לפחות, אין החברה משלמת מס. מכירות החברה נרשמות כהכנסות של החברה הבינלאומית בז'נבה שבשווייץ משיקולי מס. באופן זה, לחברה-הבת בישראל אין הכנסות, וממילא אין לכאורה רווחים.
בנובמבר 2014, ממשלת ארגנטינה השעתה את פעילות פרוקטר אנד גמבל במדינה, והאשימה את החברה בהונאת מס שבמסגרתה הבריחה מטבע חוץ.
תיאום מחירים
בשנת 2008 פתח המפקח על התחרות בבריטניה בחקירה של פרוקטר אנד גמבל ויוניליוור בחשד לתיאום מחירים בין היצרניות לקמעונאיות בבריטניה. החקירה התרחבה לכל רחבי אירופה ובאפריל 2011 קנסה הנציבות האירופית את פרוקטר אנד גמבל ב-211 מיליון יורו על יצירת קרטל בענף אבקות הכביסה באירופה.
בישראל נטען ביחס לחברה כי היא מינתה יבואן רשמי יחיד לרוב המותגים שלה, "דיפלומט מפיצים", המנצלת לרעה את הדומיננטיות שלה בשוק הייבוא, חוסמת ייבוא מקביל, ומונעת מחירים נמוכים מהקמעונאים אם הם לא יעניקו לה בלעדיות בתחומי הייבוא האחרים שלה.
ניסויים בבעלי חיים
במשך שנים רבות פיתחה החברה את מוצריה על ידי ניסויים בבעלי חיים.
ב-30 ביוני 1999 הודיעה פרוקטר אנד גמבל כי תגביל את שיטות הניסוי בבעלי חיים למוצרי המזון והתרופות שלה, המהווים פחות מ -20% מתיק המוצרים שלה. החברה טוענת שהשקיעה יותר מ 275 מיליון דולר בפיתוח שיטות בדיקה חלופיות.
פרוקטר אנד גמבל ישראל
בישראל נמכרים מוצרי החברה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 והם משווקים על ידי היבואן דיפלומט. החל משנות ה-90 החלה החברה להשקיע בתקציבי פרסום גבוהים והחדרת מותגים חדשים לשוק הישראלי.
משרדי פרוקטר אנד גמבל בישראל נפתחו בשנת 2001 ומהווים את זרוע השיווק המקומית של החברה. מתוך הכרה בישראל כחממה לחדשנות טכנולוגית, הקימה החברה בארץ בשנת 2007 דסק לאיתור חדשנות, הנקרא "Israel house of innovation". הפרויקט נובע מהחלטת החברה לפיה על מנת לעמוד בקצב החדשנות הדרוש על מנת להוביל את השוק, לפחות 50% מכלל החידושים הטכנולוגיים יגיעו מחוץ לחברה. הדסק מהווה גשר בין החדשנות הישראלית המקומית לבין פרוקטר אנד גמבל העולמית אשר מאתרת ורוכשת טכנולוגיות רלוונטיות של יזמים, ממציאים, חברות וארגונים ברחבי העולם. בשנת 2011 חתמה פרוקטר אנד גמבל הסכם שיתוף פעולה עם חברת פאוורמט הישראלית, להשקת מיזם משותף לפיתוח הטענה אלחוטית והפצתה בעולם, תחת מותג דורסל.
רצון מסדר גבוה
רצון מסדר גבוה (או רצון מסדר גבוה יותר), בניגוד לרצון הקובע פעולה, הוא רצון הנוגע לרצון. רצון מסדר גבוה מונחה בעיקר על ידי אמונות עמוקות והיגיון ארוך טווח.
רצון מסדר ראשון הוא רצון לגבי כל דבר אחר, כמו הרצון לרכוש מכונית חדשה, לפגוש זמר מפורסם או לשתות אלכוהול. רצון מסדר שני הוא הרצון לגבי הרצון, או הרצון לשנות את האופן שבו אנחנו מגבשים את הרצון. למשל - אני רוצה לשנות את רצוני לקנות מכונית חדשה, כך שלא ארצה זאת יותר (וכך יוקל לי); אני רוצה לשנות את רצוני לרצות לפגוש את הזמר המפורסם, ואני רוצה לשנות את רצוני לשתות אלכוהול, כך שאוכל להיגמל משתייה. רצון מסדר גבוה יכול שלא להתממש וזאת עקב רצונות מסדר נמוך יותר, השולטים בבעל הרצון.
דוגמה לכישלון לממש רצון מסדר גבוה יותר היא הנרקומן שנוטל סמים אף על פי שהיה רוצה להפסיק לקחת סמים. לדברי הארי פרנקפורט, הנרקומן ביטא את רצונו החופשי לקחת סמים, רצון מסדר נמוך, ראשון, בעוד שרצונו של הנרקומן, רצון מהדרג הגבוה, הרצון להפסיק לרצות סמים, לא הצליח להשתלט על רצונו המשתנה, הרצון הקובע את הפעולה, שהיא לקחת סמים.
מתנות לאביונים
מתנות לאביונים היא אחת מהמצוות הנוהגות בחג פורים, והיא חלה על גברים ונשים כאחד. המצווה מחייבת כל אדם להעניק מתנות במהלך החג לשני אביונים לפחות מתנה אחת לפחות לכל אחד.
מקור המצווה
מקור המצווה במגילת אסתר, באיגרת שכתב מרדכי היהודי ליהודים הגרים בכל מדינות המלך אחשוורוש:
לפי התיאור במגילת אסתר, ראשיתו של חג פורים הייתה בחגיגות ניצחון ספונטניות בעקבות ניצחון היהודים בשושן הבירה ובכל ערי ממלכת פרס, ולאחר שסוכלה מזימתו של המן להשמיד את יהודי הממלכה. רק שנה לאחר הניצחון ביקש מרדכי לעגן את החגיגה כאירוע שנתי, ואז הוסיף למנהגי החג גם הענקת מתנות לאביונים. בעקבות דרישת מרדכי נקבעה המצווה המחייבת, הענקת מתנה לשני נזקקים לפחות.
מדיני המצווה
בתלמוד הבבלי מדייק רב יוסף שישנו חיוב לשלוח שתי "מתנות" לשני אביונים, מן הריבוי בפסוק "מתנות" (לפחות שתיים) "לאביונים" (לפחות שניים). בעקבותיו פוסק הרמב"ם:
שלמה קודש
בליטא
קודש נולד בקופישוק בליטא. אביו, הרב מאיר קודש, היה ממונה על הוראת העברית והמקרא בחדר שבביתו, ובעת הכיבוש הגרמני בבית הספר המקומי. עם פטירת אביו, בסיומה של מלחמת העולם הראשונה, נמסרה המשרה לידיו, והוא בן 15. בתום מלחמת העולם הראשונה, יצא קודש לעיר קובנה, שם סיים את הגימנסיה הריאלית היהודית, ולמד באוניברסיטה משפטים. במהלך לימודיו השתתף בפעילות הציונית במקום, והיה לאחד מן הפעילים הבולטים בקרב ציוני ליטא.
מתנות לאביונים
מדיני המצווה
הפוסקים דנו בכמות הכסף שעל אדם לתת לעני ביום הפורים; יש שאמרו שמספיק לתת פרוטה אחת לכל עני, היינו סכום כסף מינימלי. דעה אחרת היא שיש לתת לכל אחד מהעניים כסף בכמות שניתן לקנות איתה מנה לאכילה. במקרה שאדם לא מצא עני לתת לו, יכול להפריש סכום לתת לעני שימצא, גם אם יתן בפועל רק לאחר החג.
שלמה קודש
בליטא
במשך שנים אחדות עסק בהוראה בגימנסיות עבריות ברחבי ליטא, בהן הגימנסיה העברית בוילקומיר. בין השנים 1927–1930 היה מנהל הגימנסיה העברית בעיר ניישטוט-שאקי. בשנת 1930 סיים קודש את חוק לימודיו באוניברסיטה של קובנה במחלקה למשפטים ובמחלקה להיסטוריה ולפדגוגיה. את עבודת הדוקטורט שלו כתב על הפרוטוקולים של ועד ארבע ארצות. עם סיום לימודיו באוניברסיטה, פנה לעסוק במשפטים והיה עורך דין עצמאי בקובנה. במקביל, המשיך לפעול בשירות התנועה הציונית בליטא.
בארץ ישראל
באוגוסט 1933 עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה. מיד עם בואו לישראל, התמנה לתפקיד מנהל בית משפט השלום העברי בחיפה ובמקביל, למנהל בית הספר העממי א' בשכונת בת גלים. במשך שמונה שנים כיהן גם כיושב ראש ועד השכונה בת גלים.
מתנות לאביונים
מדיני המצווה
זמן חיוב המצוה הוא ביום שבו קוראים את המגילה, ולכן כאשר לא קוראים את המגילה בפורים עצמו (כמו למשל בפורים משולש) מחלקים את המתנות לאביונים ביום י"ד, שבו קוראים את המגילה. הסיבה לכך היא.
חשיבות המצווה
הרמב"ם כותב בספרו כי מצווה זו היא החשובה מבין מצוות חג הפורים:
שלמה קודש
בארץ ישראל
בשנת 1944 פרסם קודש את ספר הלימוד הראשון שלו לעברית, "אדם במולדת", ספר שנפוץ בעשרות אלפי עותקים, תחילה בקרב פליטי השואה במחנות העקורים באירופה. עם קום המדינה והעלייה ההמונית שבעקבותיה, היה ספרו לספר הלימוד העיקרי באולפנים ובכיתות העברית בצה"ל. בעקבות הצלחתו של ספר זה, כתב קודש ספרי לימוד רבים נוספים, בהם "ראשית" לחיילי צה"ל ו"עברית", אשר הופץ בחשאי בקרב יהדות ברית המועצות, בתקופה בה נאסר שם לימוד העברית.
בשנות החמישים שידר קודש תוכניות ברדיו במסגרת "קול ישראל לגולה", בעברית וביידיש. תוכניות אלו נועדו בעיקר לקהל היהודים שחיו באותה תקופה במזרח אירופה, מעבר למסך הברזל. בשנת 1954 ייסד שלמה קודש בירושלים את "מכון גרינברג", במטרה להכשיר מורי הוראה לעברית בתפוצות. באותה שנה, הוא מונה למפקח הארצי על בתי הספר בצפון, ובשנת 1957 הוזמן על ידי השר זלמן ארן לנהל את "המחלקה להנחלת הלשון והשכלת עם" במשרד החינוך והתרבות. במסגרת תפקיד זה, היה אחראי להתפתחותו של האולפן לעברית, בין היתר, באמצעות פרסומים שונים שיזם וערך. בשנים אלו, היה קודש מהיוזמים והאחראים על ביצוע מבצעי "ביעור הבערות" בקרב העולים.
בשנותיו האחרונות, עבר לגור באשדוד, שם ייסד וניהל את "המוסד לחינוך מבוגרים". החל משנת 1991 פרסם שלמה קודש סדרת ספרי לימוד חדשניים לעברית, בשיטת "עברית קודש". שיטת לימוד מקורית זו, התבססה על שילוב של הנחלת ערכי יסוד ביהדות ובתרבות ישראל בד בבד עם הוראת השפה העברית. שלמה קודש פרסם עשרות מאמרים וספרים בנושאי "הנחלת הלשון" ו"חינוך מבוגרים". כמו כן, פרסם חמישה ספרי ילדים.
על פועלו בשדה החינוך זכה בפרסים ובאותות הוקרה רבים בישראל ומחוצה לה. שלמה קודש נפטר באשדוד, בגיל 97.
גוסט
גוסט (באנגלית: Gossett) הוא שם משפחה.
פינלנדיזציה
פינלנדיזציה היא מונח גאו-פוליטי מתחום היחסים הבינלאומיים המיוחס לתופעה של הרחבת השפעה פוליטית של מדינה אחת על מדינה שכנה באמצעים עקיפים. המונח נקבע על שם התופעה ההיסטורית שמזוהה עמה, בה הייתה נתונה פינלנד להשפעה פוליטית כבדה מצד ברית המועצות בתקופת המלחמה הקרה. ראשית ההשפעה היא בתחום יחסי החוץ, הנחשבים לאחד מהסממנים המרכזיים של ריבונות על פי עקרונות המשפט הבינלאומי, אך לרוב עוד הרחיקה לכת גם להשפעה על מדיניות פנים.
ייחודיות התופעה היא בכך שהמדינה המושפעת שומרת על ריבונותה ומעמדה הבינלאומי, ואף מנצלת פרצות בגבולות הגיזרה הפוליטיות שמוגדרות לה על ידי המדינה המשפיעה. דוגמה לכך ניתן למצוא בהצטרפותה של פינלנד כחברה קבועה של המועצה הנורדית, לארגון אזור הסחר החופשי האירופי (EFTA) ב-1961, ולארגון לפיתוח ושיתוף פעולה כלכלי (OECD) ב-1969, כל זאת תוך כדי שמירת מעמדה כמדינה נייטרלית, עיקרון שהיה חשוב במדיניות החוץ של ברית המועצות.
טבח טביליסי (1956)
טבח טביליסי היה טבח שבוצע על ידי חיילים סובייטים ב-9 במרץ 1956. הטבח בוצע על מנת לשבור את ההפגנות בטביליסי, בירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה.
רקע
ב-25 בפברואר 1956 נשא ניקיטה חרושצ'וב את הנאום הסודי בו הוקיע את סטלין, שהיה יליד גאורגיה, כעריץ ברוטלי. חלק מתושבי גאורגיה שגדלו על הערצה לסטלין והתגאו בכך שהוא היה גאורגי ששלט במדינה גדולה כמו ברית המועצות, ראו בהוקעת סטלין פגיעה בגאווה הגאורגית, במיוחד לאור יחס הכבוד שהגאורגים נוהגים כלפי המתים בכלל.
הטבח
בהתקרב יום השנה השלישי למותו של סטלין התקיימה ב-4 במרץ 1956 הפגנה ספונטנית ליד אנדרטת ענק של סטלין ליד סכר נהר הקורה. נשמעו בה נאצות כלפי "אויבי סטלין". למחרת אורגנו על ידי צעירים מקומיים, שלא באישור השלטונות, מספר תהלוכות סטודנטים קטנות לכיוון האנדרטה של סטלין בטביליסי. ההפגנות דמו להפגנות הרשמיות שהתקיימו מעת לעת על ידי השלטון, והשלטונות לא ניסו למנוע את קיומן. בלטו בהשתתפות בהפגנות צעירים שסיימו את לימודיהם ונשלחו לעבוד במחוזות מרוחקים של גאורגיה אך נמנעו מלעשות זאת ונשארו מובטלים בטביליסי.
ב-6 במרץ וב-7 במרץ התרחבו ההפגנות ועל פי ההערכות השתתפו בהן כ-70,000 מפגינים. סטודנטים ותלמידים יצאו להפגין במקום ללמוד, ולמפגינים חברה קקופוניה של צופרי כלי רכב, ששרו את הסיסמה "יחי סטלין הגדול, תחי המפלגה של לנין וסטלין, תחי גאורגיה הסובייטית", ליד בניין הממשלה בשדרות רוסתוולי שבטביליסי. המשטרה ניסתה לרסן את ההפגנות, אך ללא הצלחה. במספר מקרים הכו המפגינים אנשים שנחשדו כמתנגדים למפגינים. ההפגנות בבירה טביליסי עוררו הפגנות דומות ברחבי הרפובליקה. בכירי המפלגה ראו בחיוב את ההפגנות ואולי אף קיוו שיוכלו להשתמש בהן להשפיע על שלטונות ברית המועצות לעדן את הקו האנטי-סטליניסטי. אולם באותו יום נתקבלה הוראה לכנס את בכירי המפלגה ולהקריא בפניהם איגרת בנושא הפשעים של סטלין, ובכירי המפלגה לא העזו שלא לבצע את ההוראה.
ב-8 במרץ התגברו המהומות, ומפגינים רבים החרימו מכוניות ומשאיות באיומים ויצאו במכוניות בתהלוכות תמיכה בסטלין. המפגינים הסתובבו עם תמונות של לנין באופן ששידר נאמנות לשלטון. העימותים עם המשטרה תכפו והלכו, והמפגינים דרשו שמזכיר המפלגה הקומוניסטית ינאם בפני ההמונים. בנאומים בכיכר סטלין החלו להיכנס מוטיבים לאומיים גאורגיים. הקבוצות הקיצוניות ביותר היו סטודנטים שתבעו להשיב לגאורגיה את עצמאותה.
בניסיון לשלוט בהתפתחויות, הכריזו השלטונות על עצרות זיכרון לסטלין ב-9 במרץ בכל המוסדות. אולם הדבר לא הרגיע את ההמונים. רבים כלל לא הגיעו למקומות העבודה ורוב החנויות בטביליסי היו סגורות. בערב, הוקראו ליד האנדרטה של סטלין דרישות לפטר את ניקיטה חרושצ'וב ולקדם את מנהיגי המפלגה בגאורגיה, בהם ואסיל מז'וואנידזה, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית בגאורגיה.
לפנות ערב הוצאה הודעה מטעם שלטונות ברית המועצות בה נאמר ש"אנשים בלתי הגונים" ניצלו את ימי האבל על סטלין להפריע לפעילות התקינה של העיר, ושהתושבים שהוטעו מתבקשים לשוב לשגרת יומם. צו נוסף הודיע על משטר צבאי בעיר החל מחצות לילה והכנסת כוחות צבא לשמירה על הסדר. הצוים הקוראו שוב ושוב ברדיו ברוסית ובגרוזינית.
במהלך הערב הצבא פתח ביריות סביב מספר בניינים, וחיילי הצבא והטנקים החלו רודפים אחרי הסטודנטים הנמלטים. מספרם המדויק של הקורבנות אינו ידוע: לפחות 80 (ואולי אף מעל ל-150) צעירים נהרגו, מאות נפצעו ונאסרו.
במשך עשור שנים אזכור הטרגדיה של 9 במרץ היה טאבו, אולם הלקח נלמד. במשך 20 השנים הבאות לא נרשם שום עימות, עד שדור חדש של גאורגים צעירים הופיעו בזירה.
פיג'ו 607
פיג'ו 607 (בצרפתית: Peugeot 607) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בין השנים 1999–2010.
סך הכול יוצרו 168,875 יחידות.
מכונית מסוג זה היא חלק מצי המכוניות של נשיא צרפת, למרות שאינה מיוצרת כבר למעלה מעשור.
לחיות את חייה
לחיות את חייה (בצרפתית: Vivre Sa Vie) הוא סרט קולנוע משנת 1962 המשויך לסגנון הגל החדש הצרפתי. הסרט נכתב ובוים על ידי ז'אן-לוק גודאר והוא נחשב על ידי מבקרים רבים לסרטו הטוב ביותר. הסרט מגולל את סיפורה של ננה, צעירה שחלומה הוא להיות שחקנית, המדרדרת בהדרגה לעולם הזנות. את דמותה של ננה, גילמה השחקנית/במאית, אשתו של גודאר, אנה קארינה.
קומפטיביליזם למחצה
קומפטיביליזם למחצה (באנגלית: Semicompatibilism) היא ההשקפה שדטרמיניזם נמצא בהלימה עם אחריות מוסרית, אך זאת בלא שנעשית קביעה לגבי אמיתותו של דטרמיניזם או רצון חופשי. המונח נטבע על ידי ג'ון מרטין פישר. קומפטיביליסטים למחצה בולטים כוללים את סם האריס והארי פרנקפורט.
הביקורות על תפיסה זו כוללות את עקרון האפשרויות החלופיות מבין הדוגמאות של פרנקפורט.
איי אוקי
איי אוקי (ביפנית 隠岐諸島 Oki-shotō, 隠岐の島 Oki-no-shima או 隠岐群島 Oki-guntō) הם ארכיפלג בים יפן, חלק מנפת אוקי, השייכת למחוז שימאנה שביפן. הארכיפלג כולל מעל ל-180 איים, מתוכם 16 בעלי שמות ורק ארבעה מאוכלסים באופן קבוע. שטח האיים הכולל הוא 346.1 קמ״ר. מרבית משטח האיים נמצא בשטח הגן הלאומי דייסן-אוקי. האיים הוכרזו גאו-פארק של אונסקו בשנת 2013
גאולוגיה
איי אוקי נוצרו לאחר סדרת שלבים: תחילה היו האיים חלק מיבשת אירואסיה. לאחר מכן אדמת האיים שקעה לתחתית אגם שהפך לים יפן. לפני כחמש מיליון שנים האיים נוצרו בסדרת התפרצויות געשיות כשני הרי געש שכבתיים. בתקופות הקרח האיים התחברו ליפן. האיים לא הופרדו מיפן כתוצאה מפיצול כלשהו, אלא כתוצאה משינויים בגובה פני הים. במהלך השנים מפלס הים השתנה מספר פעמים, במהלכם האיים חוברו ונותקו מיפן לסירוגין. בעידן הקרח האחרון, לפני כ-20 אלף שנים, מפלס הים צנח בכ-130 מטרים. היות שעומק הים בין האיים ליפן הוא רק 70 מטרים, האיים חוברו לשימאנה שביפן. לפני כעשרת אלפים שנים התחממות כדור הארץ גרמה לעליית מפלס מי הים והפרדת האיים מיפן בפעם האחרונה.
האי המזרחי, דוגו, הוא הגדול והמאוכלס ביותר מבין האיים. קבוצת איי דוזן במערב הם קלדרה אחת המאופיינת בשלושה איים עיקריים ביניהם לגונה רחבה. האיים ממוקמים כ-80 קילומטר צפונית לחוף יפן בנקודה הקרובה ביותר.
חי וצומח
בשל העבר הגאולוגי המיוחד של האיים ומסיבות שעדיין לא לגמרי מובנות, באיי אוקי מצויים זה לצד זה מיני חי וצומח האופייניים לאזורים שונים מאוד ביפן בעלי אקלים שונה לחלוטין. דוגמאות לכך הם ורד רוגוזה, האופייני להוקאידו שבצפון יפן, סחלב נאגו מאוקינאווה ותויה מאזור האלפים היפנים. נוסף על כך, מצויים באוקי מינים אנדמיים ייחודיים אשר התפתחו במשך עשרת אלפי השנים מאז התנתקו האיים מהונשו. מינים אלו כוללים נמנמן יפני ייחודי ודו-חיים כגון סלמנדרה המצויה בסכנת הכחדה חמורה ובעלת אבולוציה מעניינת.
האיים ידועים כאתר דיג עשיר מאוד בצדפות אבלון, דיונונים לבנים ודיונוני יהלום המגיעים לגודל של מעל למטר. בחורפים הדיונונים מתלהקים בנקודות מסוימות באיים, ומיתולוגיה מקומית נוצרה עקב כך. מיני בעלי החיים הימיים הייחודיים מושפעים מזרמי מים חמים מאזור צושימה.
היסטוריה
לפי ממצאים ארכאולוגיים, האיים היו מאוכלסים ברציפות מאז התקופה הפלאוליתית ביפן לפני כשלושים אלף שנים, דרך תקופת ג'ומון, תקופת יאיואי ותקופת קופון. בתקופת נארה היו האיים חלק ממחוז אוקי שבירתו באי דוגו. בתקופת הייאן המאוחרת, בשל ריחוקו של המחוז, הוא נודע כמקום של הגלייה פוליטית. בשנת 1221 הוגלה הקיסר גו-טובה לאוקי ומת בגלותו באיים. בשנת 1332 הוגלה הקיסר גו-דיאגו לאיים, אך הוא הצליח לברוח מהם ולהחזיר את שליטתו במדינה מאוחר יותר. החל מתקופת קמקורה נשלט מחוז אוקי על ידי שבטים שונים והיה לנמל חשוב בתקופת אדו. לאחר מספר שינויים מנהליים, נעשה בשנת 1876 אוקי לתת-מחוז של שימאנה.
תחבורה
באי דוגו ישנו נמל תעופה המקושר לאוסקה ולאיזומו ביפן. ניתן להגיע אל האיים השונים במעבורות היוצאות מנמלים כגון סאקאימינטו. ישנן גם מעבורות קטנות יותר בין איי דוזן.
באיים המאוישים נסללה מערכת כבישים, וישנם אוטובוסים המקשרים נקודות שונות באזור.
עדה ירדני
עדה ירדני (29 ביולי 1937 – 29 ביוני 2018) הייתה מומחית בפלאוגרפיה של הכתב העברי העתיק, חוקרת כתובות ומגילות עתיקות, מתרגמת ואמנית.
ביוגרפיה
מ-1976 למדה באוניברסיטה העברית בירושלים. למדה תואר ראשון במחלקה לעברית ותואר שני ושלישי במחלקה לשפות שמיות. עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא "התעודות הארמיות והעבריות בכתב רהוט מוואדי מרבעאת ומנחל חבר וחומר קרוב: בדיקה פליאוגראפית ואפיגראפית".
בתחילת 1986 עבדה ירדני כעורכת באקדמיה ללשון העברית. לקראת הצגת לוחיות ברכת כהנים בתערוכה במוזיאון ישראל, ביקשה מיכל דייגי-מנדלס מפרופסור יוסף נוה לנסות לפענח את הכיתוב על הלוחיות. נוה הפנה אותה לירדני שהתמחתה בציור כיתובי כתב על קמיעות. ירדני ציירה במדויק את הכיתוב על הקמיעות וזיהתה שבסוף הקמיעות מופיע נוסח המהווה וריאציה מקוצרת של ברכת הכוהנים. ביוני 1986 הציגו במוזיאון ישראל את הלוחיות מבלי לציין את ירדני כמפענחת תוכנן, וירדני מחתה על כך.
חיברה ספרים ועשרות מאמרים בנושא הכתב העברי ובנושאים הקשורים לכתב העברי בחקר מגילות וכתובות עבריות בכלל ומגילות מדבר יהודה בפרט. במקביל עסקה גם באומנות של הכתב, עיצבה אותיות לספרים ויצירות אומנות בהם מספר מהדורות של ההגדה של פסח.
מאז 1990 הייתה חלק מהצוות המכין את קורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה מהמאה הרביעית לפני הספירה ועד המאה השביעית. בשנת 2018 היא חקרה פפירוס ישמעאל.
ירדני עסקה גם בתרגום. במלאת חמישים שנה למותו של אביה תרגמה והוציאה לאור את עבודת הדוקטורט שלו שנכתבה בגרמנית והוגשה לאוניברסיטת בון - "לפיוטים של יהודי בבל: קטעי גניזה" (ירושלים, 2010). כן תרגמה מצרפתית את ספרו של ז'ורז' יפרח - סְפָרוֹת וּמִסְפָּרִים: היסטוריה של המצאה גאונית, הוצאת כרטא, 1990.
ירדני היא סבתה של אלה לי להב, זוכת המקום השני בהכוכב הבא לאירוויזיון 2020.
מספריה
מסדרת הספרים תגליות במדבר יהודה היא כתבה יחד עם חנה כותן את כרך 27 על התעודות היווניות ממדבר יהודה.
כן כתבה עשרות מאמרים בנושאים הקשורים בטקסטים של שפות שמיות.
Anitta (אלבום)
Anitta (בעברית: אניטה) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הברזילאית אניטה. האלבום יצא לאור ב-3 ביולי 2013 על ידי חברת התקליטים האחים וורנר ברזיל. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים, כשהבולט מתוכם הוא השיר "Zen".
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של ברזיל.
רקע והפקה
האלבום זכה להצלחה רבה בברזיל, כאשר איגוד תעשיית ההקלטות הברזילאי העניק לו את תואר הפלטינה על מכירות של למעלה מ-100,000 עותקים במדינה, מה שהופך אותו לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר של אניטה.
בסמוך לצאתו, עלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
רובע פנסי הגז (סן דייגו)
רובע פנסי הגז (באנגלית: Gaslamp Quarter) הוא רובע הנמצא במרכז העיר סן דייגו שבקליפורניה. שם הרחוב ניתן לו על שם פנסי הגז המוצבים לאורך הרחוב. רוב הבתים בשכונה הם מהתקופה הוויקטוריאנית. ברחוב שוכן האצטדיון הפתוח פטקו פארק (Petco Park) אשר נפתח בשנת 2004.
היסטוריה
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 השכונה קיבלה את השם סטינגרי (Stingaree). השכונה נחשבה אז לאזור מצוקה, והייתה מלאה בזנות, אלכוהול וסמים. תושבי השכונה היו אנשים ממעמד סוציאלי נמוך.
בשנים 1916-1990 יותר מ-120 מבנים נהרסו ונשרפו ואנשים רבים נותרו ללא קורת גג. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שיכן האזור בתי בושת, מועדוני חשפנות, בתי קולנוע המקרינים סרטים פורנוגרפיים ועוד.
שיפור האזור
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל בסן דייגו תהליך שימור של מבנים היסטוריים, מבנים כאלה היו לרוב בסטינגרי ושימורם הביא לסגירת מכוני הליווי ולהעלאת רמת החיים בשכונה.
בשנת 1976 הוחלט להציב ברחובות השכונה פנסי גז כדי לתת לאזור מראה ייחודי יותר, שישתלב עם המבנים ההיסטוריים שבה. כך גם שונה השם של השכונה ל"רובע פנסי הגז".
כיום האזור הוא אחד מהאזורים הפופולריים ביותר בעיר.
המוסד ללימודים קטלאניים
המוסד ללימודים קטלאניים (בקטלאנית: Institut d'Estudis Catalans) הוא מוסד אקדמי בברצלונה שבספרד, העוסק במחקר מדעי בכל התחומים הקשורים בתרבות הקטלאנית. המחלקה לחקר הלשון במוסד מקדמת את התקינה הרשמית של השפה הקטלאנית בקטלוניה ובאיים הבלאריים. המוסד ללימודים קטלאניים הוא אחד משני הגופים האמונים על פיתוחה והכוונתה של הלשון הקטלאנית. הגוף האחר הוא האקדמיה הוולנסיינית ללשון (Acadèmia Valenciana de la Llengua) העושה כן בקהילה האוטונומית של ולנסיה.
המוסד נוסד ב-18 ביוני 1907 על ידי אנריק פרט דה לה ריבה (Enric Prat de la Riba), הנשיא הראשון של חבר העמים של קטלוניה (Mancomunitat de Catalunya), במקביל להקמתם של מוסדות תרבותיים ומדעיים אחרים שהתמקדו בשפה ובתרבות הקטלאנית, כמו הספרייה של קטלוניה (Biblioteca de Catalunya), בית הספר התעשייתי (Escola Industrial), בית הספר הגבוה לאומנויות יפות (Escola Superior de Belles Arts) ובית הספר לעבודה (Escola del Treball).
אחת ממטרותיו החשובות של המוסד הייתה להמשיך ולקדם את מפעלו של פומפאו פברה לתקינת השפה. המוסד שימש השראה להקמתו של המוסד ללימודים אוקסיטניים (Institut d'Estudis Occitans).
ב-1922 התקבל המוסד לאיחוד האקדמי הבינלאומי וב-1976 הוכר על ידי ממשלת ספרד. בין פרסומיו של המוסד "מילון השפה הקטלאנית של המוסד ללימודים קטלאניים" (Diccionari de la llengua Catalana de l'IEC).
אוטונומיזם מרקסיסטי
כמו מרקסיסטים אחרים, האוטונומיסטים רואים במלחמת מעמדות כמרכז התפיסה שלהם. עם זאת, יש לאוטונומיסטים רבים הגדרה רחבה יותר של מעמד הפועלים מאשר למרקסיסטים אחרים: כמו עובדים המשתכרים שכר (הן הצווארון הלבן והן הצווארון הכחול), האוטונומיסטים גם כוללים בקטגוריה זו לא מועסקים (סטודנטים, מובטלים,עקרות בית, וכו'), אשר באופן מסורתי לא מיוצגים בשום איגוד.
תאורטיקנים מוקדמים (כמו מריו טרונטי, אנטוניו ניגרים, סרג'יו בולוניה, ופאולו וירנו) פתחו את המושג "עבודה חברתית" כהרחבה של התפיסה המרקסיסטית לגבי "מעמד הפועלים" לכל החברה. הם טוענים כי העושר של החברה המודרנית הופק על ידי מכלול העבודה הקולקטיבית בה, וכי רק חלק קטן ממנו חולק מחדש לעובדים בצורה של שכר. האוטונומיסטים מדגישים את החשיבות של הפמיניזם ואת ערך העבודה הנשית שלא תוגמלה באופן מספק, לטענתם, בחברה הקפיטליסטית.
הרעיונות האוטומניסטים החלו להופיע לראשונה באיטליה ב-שנות השישים של המאה ה-20 בקרב חוגים קומוניסטים, והתחזקה במקביל להחלשות התנועות הפרו-סובייטיות האיטלקיות בשנות השבעים של המאה ה-20.
כיום יש קבוצות המזוהות עם התפיסה האוטונומיסטית המרקסיסטית באיטליה, צרפת, גרמניה, הולנד ובמידה פחותה בארצות דוברות אנגלית. התפיסה החברתית של אלה אשר מגדירים עצמם אוטונומיסטים נעה לרוב בין מרקסיסזם לאנרכיזם בהקשר של מעורבות המדינה בחיי הפרט.
The Great Southern Trendkill
הפקה
האלבום ראה אור ב-22 במאי 1996. ההקלטות לאלבום נערכו בשני אולפנים שונים, כשפיל אנסלמו הקליט את השירה באולפן של טרנט רזנור, האיש שמאחורי הלהקה ניין אינץ' ניילס, בניו אורלינס. שאר חברי הלהקה הקליטו בטקסס שבדאלאס. מצב זה מצביע על הריחוק אשר שרר באותם ימים בין חברי הלהקה.
שם האלבום הוא בעצם ביקורת על סגנונות המוזיקה שהפכו להיות פופולרים בתקופת יציאת האלבום, ובהם הגראנג', הראפ מטאל והנו מטאל. השירים באלבום עוסקים בתקשורת, סמים, גזענות, טרנדים (לרוב מוזיקליים) ובעיקר במאפייני התרבות (יש להניח שמכיוון שהלהקה היא אמריקאית, רבים הסיכויים שהכוונה היא לאמריקניזם). דוגמאות טובות הן שיר הנושא אשר תוקף את תרבות הטרנדים ואת התקשרות אשר תומכת ומפתחת את תרבות זו, והשיר "The Underground in America", המבקר את תרבות הפאנק.
שוב, כמנהגה של הלהקה, פנטרה הקצינו את האלמנטים שבהם השתמשו בעבר, ואלבום זה מציב גבולות חדשים לסגנון המוזיקה המיוחד שיצרה הלהקה במהלך השנים. אלמנט בו משתמשים לא מעט לאורך האלבום הוא הכפלת שכבות השירה הנשמעות בשיר, ובכך מקבלת השירה אפקט אשר מפורש לעיתים קרובות כשטני. דוגמה מובהקת לכך ניתן לשמוע בשיר "13 Steps to Nowhere", כאשר אנסלמו נשמע שר על גבי צרחותיו המעובדות של סת' פוטנאם, סולן להקת הגריינדקור אנאל קאנט (Anal Cunt).
לצד שירים קיצוניים, ישנם בדיסק מספר שירים שקטים יותר, אולי אפילו בעלי אלמנטים הדומים לאלמנטים הנמצאים בבלדות, כאשר נעשה בהם שימוש בגיטרה אקוסטית. בשירים אלו השירה שקטה יחסית לשירים האחרים שבאלבום, והמלודיה איטית יותר.
צ'אמפאנר-פאווגאד
הפארק הארכאולוגי צ'אמפאנר-פאווגאד שוכן בחלקה המזרחי של מדינת גוג'ראט שבהודו. הפארק הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004. בפארק יש ריכוז גדול של שרידים ארכאולוגיים שחלקם לא נחפרו או נחקרו.
היסטוריה
האזור שבו שוכן הפארק היה מיושב ככל הנראה החל מהתקופה הכלקוליתית ועד שנת 400. לאורך השנים נקשרו לאתר מספר אגדות הקשורות לאלה קאלי (שלכבודה נבנה אחד המקדשים הגדולים על ראש גבעת פאווגאד). לא ידוע מה התרחש באזור לאחר נטישתו במאה ה-5 ועד המאה ה-13. במאה ה-13 נכבש האזור על ידי אנשי הצ'אוהאנס, שבנו בראש גבעת פאווגאד את היישוב הראשון. הצ'אוהאנס בנו מערכות ביצורים נוספים במישור ששכן למרגלות היישוב. השרידים העתיקים ביותר מתקופה זו הם מקדש ומאגרי מים. צ'אמפאנר נכבשה על ידי השליטים הטורקיים של גוג'ראט בשנת 1484. חשיבותה של העיר צ'אמפאנר עלתה לאחר שהסולטאן מחמוד בגאדה החליט להפוך אותה לעיר הבירה שלו ולבנות אותה מחדש למרגלות הגבעה עם מאפיינים אדריכליים ייחודיים. העיר הייתה בירת גוג'ראט עד 1536. לאחר מכן צ'אמפאנר ננטשה, וכאשר הבריטים כבשו אותה ב-1807 התגוררו בה רק 500 תושבים.
כיום צ'אמפאנר היא מרכז דתי חשוב המושך אליו אלפי עולי רגל בכל שנה. רוב האוכלוסייה המקומית משתייכת לדת ההינדואיזם, אך יש קבוצות מיעוט מוסלמיות ונוצריות. בשנת 2001 מנתה האוכלוסייה 3,249 תושבים. לצ'אמפאנר יש מעמד מוניציפלי של כפר, השוכן בתחום של העיר ההיסטורית.
תיאור
הפארק מחולק לשני אזורים. האזור המלכותי מוקף בחומת מגן גבוהה העשויה מאבן. בחומה משובצים מגדלים ושערים, ומלבדה נבנו באזור מבנים צבאיים נוספים. באזור זה נבנו בעבר ארמונות, גני נוי, מסגד ובנייני שלטון. כיום שוכנים באזור הכפר המודרני ומשרדי הממשל המקומי. רוב האזור טרם נחקר, ומהחלק שכן נחשף ניתן ללמוד על תפקידה של צ'אמפאנר כעיר בירה. בתוך האזור המוקף בחומה יש שביל המחבר את הארמון המלכותי, שער העיר, והמסגד הנמצא מחוץ לחומות. בסמוך למסגד יש מספר מאוזוליאומים ובית קברות.
בחלק השני, המכונה ג'אהאנפאנה, שכנה עיר הבירה, שננטשה לאחר שהאימפריה המוגולית כבשה את האזור במאה ה-16. גם אזור זה נחקר במידה מועטה. עיצוב העיר נחקר כאשר מערכת הדרכים נחשפה, והתברר כי היא הייתה מורכבת מרחובות מרוצפים ומסודרים המובילים ממרכז העיר אל ביצוריה. כאשר בנאי העיר נתקלו במכשול טופוגרפי הם בנו מבנים מיוחדים כגון גשרים וקירות תמיכה.
בין המבנים והאתרים שנחשפו באזור זה ניתן למנות את:
האקדמיה הוולנסיינית ללשון
האקדמיה הוולנסיינית ללשון (בקטלאנית: Acadèmia Valenciana de la Llengua) נוסדה בוולנסיה שבספרד מכוח חוק של הקהילה האוטונומית של ולנסיה, מיום 16 בספטמבר 1998, ואשר תפקידה העיקרי לפתח ולנסח את תקינתה הרשמית של השפה הקטלאנית בתחומי הקהילה האוטונומית של ולנסיה, שפה הנקראת שם "ולנסית" (Valencià). האקדמיה היא אחד משני הגופים האמונים על פיתוחה והכוונתה של הלשון הקטלאנית. הגוף האחר הוא המוסד ללימודים קטלאניים בברצלונה המשמש בתפקיד דומה בקטלוניה ובאיים הבלאריים.
החלטותיה של האקדמיה בתחומי אחריותה מחייבות את כל מוסדות הקהילה האוטונומית, השירות הציבורי ומערכת החינוך בתחומיה, אמצעי התקשורת, הרשויות, החברות והגופים בעלי התפקיד הציבורי ואלה הנהנים ממימון ציבורי. מקום מושבה של האקדמיה הוא בעיר ולנסיה אך היא רשאית לקיים ישיבות בכל יישוב בתחומי הקהילה. האקדמיה מונה 21 חברים מקרב אנשי האקדמיה.
רדיקל ברינג
רדיקל ברינג (באנגלית: Bring radical או Ultraradical) של מספר מרוכב כלשהו a הוא שורש של הפולינום \ x^5+x+a; הרדיקל הוא פונקציה גזירה של a במישור המרוכב. הרדיקל נקרא כך על שם המתמטיקאי השוודי ארלנד ברינג, למרות שאיננו רדיקל במובן הרגיל של המונח. ג'ורג' ג'רארד הראה שאפשר להשתמש בו לפתרון משוואות ממעלה חמישית, שאין להן פתרון כללי על ידי רדיקלים.
הגדרת הרדיקל
לפולינום \ x^5+x+a יש תמיד חמישה פתרונות שונים. הפתרון נבחר כענף אנליטי של הפונקציה ההפוכה, באופן כזה שהרדיקל של מספר ממשי הוא מספר ממשי.
חישוב באמצעות פיתוח טיילור
ניתן להשתמש בטור טיילור אם נגדיר f(x)=x^5+x אז בגלל שאנחנו רוצים למצוא את x שמקיים x^5+x+a=0(כלומר המקיים f(x)+a=0 או בפשטות f(x)=-a) אם נגדיר את f^{-1}(x) בתור הפונקציה ההפוכה ל-f(x) אז אנחנו מחפשים את f^{-1}(a). בהינתן פונקציה אנחנו מסוגלים לפתח את טור טיילור של הפונקציה ההפוכה לה ויוצא שרדיקל ברינג הוא.
תחנת האוטובוסים המרכזית של אנקרה
תחנת האוטובוסים המרכזית של אנקרה (בטורקית: AŞTİ, Ankara Şehirlerarası Terminal İşletmesi) הממוקמת במערבה של אנקרה בירת טורקיה, החלה לפעול ב-31 במרץ 1995.
התחנה משתרעת על שטח כולל של 446,000 מ"ר. השטח המקורה מכסה 128,520 מ"ר מהם 40,453 מ"ר באולמות ההמתנה. שטח בנוי פתוח נוסף משתרע על 100,000 מ"ר. בתחנה 121 רציפים מהם 64 לאוטובוסים יוצאים ו-47 לאוטובוסים מגיעים. 211 חברות אוטובוסים פועלות בתחנה ולשרותן עומדות 80 קופות. גם נתוני היקף השירותים והתשתית בתחנה מרשימים, ובין היתר, 28 דוכני מזון מהיר, 5 מסעדות ובתי קפה, 30 חנויות, 20 מתקני כספומט ושוק מקורה ובו 57 דוכנים.
מהתחנה יוצאים אוטובוסים תכופים לכל רחבי טורקיה, והיא משרתת 250,000 איש בכ-3,000 נסיעות ביום. תחנת האוטובוסים מקושרת לקו רכבת הקלה "אנקראי" ומחוברת לרשת הכבישים הבינעירונית באמצעות כביש מהיר עירוני.
ויוויאן תומאס
ויוויאן תיאודור תומאס (אנגלית: Vivien Theodore Thomas; 29 באוגוסט 1910 – 26 בנובמבר 1985) היה עוזר מנתח אפרו-אמריקאי שעזר לפתח שיטות כירורגיות לטפל בסינדרום התינוקות הכחולים בשנות ה-40 של המאה ה-20, בארצות הברית.
בשנת 2004 יצא על סיפור חייו הסרט "יצירת האלוהים" בכיכובו של מוס דף, על ידי אולפני HBO.
וילהלם, נסיך פרוסיה
וילהלם פרידריך פרנץ יוזף כריסטיאן אולף, נסיך פרוסיה (בגרמנית: Wilhelm Friedrich Franz Joseph Christian Olaf Prinz von Preußen 4 ביולי 1906 – 26 במאי 1940) היה בנו הבכור של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה.
ביוגרפיה
וילהלם נולד ב-4 ביולי 1906 בפוטסדאם, לוילהלם, נסיך הכתר של גרמניה ולצציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואנסטסיה מיכאילובנה, הדוכסית הגדולה של רוסיה.
בשנת 1916 קיבל וילהלם דרגת סגן בצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט המשמר ה-1. לאחר המהפכה הגרמנית גלה אביו להולנד, אולם וילהלם נשאר עם אמו ואחיו בפוטסדאם. וילהלם למד באוניברסיטאות קניגסברג, מינכן ובון, ובזמן שהותו באוניברסיטת בון התאהב בדורותיאה פון סלוויאטי. סבו לא אישר את נישואיו לדורותיאה, משום שמוצאה לא הלם את תנאי הנישואים של בית הוהנצולרן, אך למרות זאת החליט וילהלם להתחתן ובשל כך וויתר וילהלם על התואר ראש בית הוהנצולרן לאחיו לואי פרדיננד.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס וילהלם לוורמאכט, נפצע במהלך המערכה על צרפת וכעבור שלושה ימים מת מפצעיו. בהלווייתו השתתפו כ-50,000 איש, דבר שהבהיר לחברי המפלגה הנאצית שעדיין יש למלוכנים תומכים רבים בגרמניה. בעקבות כך, היטלר הוציא צו שאוסר על נסיכים מבית הוהנצולרן לשרת בצבא.
משפחתו
מנישואיו של וילהלם לדורותיאה פון סלוויאטי, נולדו לו שתי בנות:
קומפטיביליזם
קומפטיביליזם (באנגלית: Compatibilism, מהמילה Compatible, "בר הלימה") היא האמונה שרצון חופשי ודטרמיניזם אינם סותרים, ושאפשר להאמין בשניהם מבלי להיות בלתי עקביים מבחינה לוגית.
קומפטיביליסטים מאמינים שחופש הבחירה יכול להיות נוכח או נעדר במצבים שונים, מסיבות שאין להן שום קשר למטאפיזיקה. הם טוענים שהדטרמיניזם הסיבתי אינו מוציא מכלל אפשרות אמיתותן של תוצאות עתידיות אפשריות שונות.
באופן דומה, חירות פוליטית היא מושג לא מטפיזי. הצהרות על חירות פוליטית, כמו מגילת הזכויות של ארצות הברית, מניחות חירות מוסרית: היכולת של אדם לבחור לעשות אחרת ממה שהוא עושה בפועל.
סטואיקנים קדומים דגלו בקומפטיביליזם, וכן אסכולות סכולסטיות מימי הביניים. סכולסטים ובהם תומאס אקווינס ומאוחר יותר תומיסטים (כגון דומינגו בנייז, Domingo Báñez) גרסו, לפי פרשנויות שונות, שפעולה אנושית יכולה להיות חופשית, אף על פי שסוכן (agent, סובייקט, אדם) לא יכול היה לעשות פעולה אחרת במצב נתון. לעיתים מפרשים את אקווינס כאילו טען שאפשר לשמור על קומפטיביליזם רציונלי (הטענה שפעולה יכולה להיקבע על ידי הכרה רציונלית ועם זאת להיות חופשית באופן בחירתה). תומיסטים מאוחרים כמו בנייז פיתחו תיאוריה של דטרמיניזם תאולוגי, לפיה פעולות של סוכנים חופשיים, למרות היותם חופשיים, נקבעים ברמה גבוהה יותר על ידי גזירות אלוהיות שאין להן יכולת להיכשל (שהן infallible, שבלתי אפשרי שייכשלו, מעצם מהותן האלוהית), והן מתבטאות בצורה של "קדמה פיזית" (praemotio physica): אלוהים מאציל חלק מרצונו על גורם ארצי, פיזי, וכך נדמה לאדם שבחירתו חופשית אבל היא הוכתבה מראש על ידי גורמים שהתווה האל. זוהי התערבות דטרמיניסטית של אלוהים ברצונו של האדם החופשי, באופן שנדרש כדי לצמצם את רצון האדם כשהוא עובר מיכולת תאורטית לפעולה מעשית (וראו סיבתיות כפולה). כך אדם המחונן ביכולת רבה, באופן תאורטי, יצטמצם, בפעולתו המעשית, לפעולה שאותה קבע האל. לעומת זאת, תפיסה בלתי קומפטיבילית חזקה של חירות פותחה במסורת הפרנציסקנית, במיוחד על ידי ג'ון דנס סקוטוס, ומאוחר יותר על ידי ישועים, במיוחד לואיס דה מולינה ופרנסיסקו סוארז. בתחילת העידן המודרני דגלו בקומפטיביליזם פילוסופים של עידן הנאורות כגון דייוויד יום ותומאס הובס).
טיעון אפשרי נוסף בעד הקומפטיביליזם הוא שאמנם הכל קבוע מראש כי תנועת החלקיקים מוכתבת על ידי כוחות הטבע, שניתנים למחקר מדעי, לתצפית ולניבוי, אך עקב ריבויים האדיר של החלקיקים ותנועותיהם - מתנועת מיליארדי גרמי השמיים ועד תנועת מיליארדי הנוירונים במוחו של כל אדם - לכל צורך מעשי האדם אינו יודע מה קבוע מראש, לפחות לא עד שיהיו כוחות חישוביים שיאפשרו לנבא, על סמך תנועת החלקיקים, את העתיד, ברמה שבה פעולה אישית תאפשר לשלוט בעתיד זה, לשנותו, לנתבו או למנעו. ניסיונות ניבוי כאלה קשורים לפעילות אנושית בהיקף גלובלי, כגון סכנות ההתחממות הגלובלית או סכנת המלחמה הגרעינית, אבל לא לפעילות אנושית בממד המידי, האישי. ולכן, מכיוון שאיש אינו יכול לחשב באופן מדעי את עתידו ואת רצונות לפי תנועת הנוירונים במוחו, הרי שלכל דבר ועניין מעשיים, האדם הוא בעל רצון חופשי.
סקר משנת 2020 מצא כי 59% מהפילוסופים תומכים בקומפטיביליזם.
הגדרת רצון חופשי
קומפטיביליסטים מגדירים לעיתים קרובות מופע של "רצון חופשי" ככזה שבו לסוכן היה החופש לפעול לפי המוטיבציה שלו. כלומר, הסוכן לא נכפה לעשות פעולה או נבלם מלעשות פעולה. ארתור שופנהאואר אמר: "האדם יכול לעשות מה שהוא רוצה אבל לא יכול לרצות מה לרצות". אדם לא בוחר מה לרצות. רצייתו מוכתבת לו מראש על ידי אופיו, נסיבות גידולו, הגנטיקה שלו וכו'. לפי גישה זו, לעיתים קרובות סוכן עשוי להיות חופשי לפעול על פי מניע, אך אופיו של מניע זה הוא דטרמיניסטי, קבוע מראש. הגדרה זו של רצון חופשי אינה מסתמכת על אמיתותו או פרכתו של הדטרמיניזם הסיבתי. לפי השקפה זו, הרצון החופשי קרוב לאוטונומיה, שהיא היכולת לחיות על פי הכללים שאדם טובע לעצמו, וזאת בניגוד לכניעות לשליטה חיצונית.