cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אושוויץ
עבודת הכפייה
גם עובדי הכפייה במחנות המשנה היו נתונים במשטר אימים, שכלל עינויים ורדיפות בלתי פוסקות, יחד עם תנאים הגייניים קשים ורעב מתמיד. הם הועבדו בתנאים קשים, ללא ציוד מינימלי, תחת עונשים בלתי-פוסקים. גם במחנות המשנה וגם במחנות הראשיים לא עבדו האסירים ביום ראשון, אך יום זה הוקדש לאינספור עונשים ומסדרים על חטאים קטנים שונים. ככלל, היו האסירים חשופים למגוון של עונשים פיזיים, החל במלקות מידי קאפו מזדמן, עבור בעונשי מלקות מול כלל האסירים, עינויים קשים בבלוק 11, וכלה בהמתה בתאי הגזים או בירייה.
כאמור, תוחלת חייו של אסיר הייתה כשלושה חודשים בלבד. הרעב המתמשך, התנאים הפיזיים וההיגיניים האיומים והמשמעת הקשה היו מביאים חלק גדול מן האסירים למצב של מוזלמן, אדם שתפקודיו הרגילים נעלמו, והוא מתקיים ברמה המינימלית ביותר. דינם של המוזלמנים היה מוות בתאי הגזים, תוך זמן קצר.
עקב לחץ כבד של תעשיית המלחמה, שופר מעט מצבם של האסירים החל מהמחצית השנייה של 1942, ושיעור התמותה של האסירים ירד מעט, אף על פי שהשמדת יהודי אירופה גברה בתקופה זו. אותם מתי מעט יהודים ששרדו במחנות עד סוף המלחמה, ניצלו בגלל הצורך הגובר של הגרמנים בכוח אדם, צורך שאילצם להקל מעט על התנאים הקשים במחנות לקראת סוף המלחמה.
מערכת הפיקוד והמנהל במחנה
מחנה ההשמדה אושוויץ היה כפוף לפיקוד האס אס; בפיקוד זה היה המחנה חלק מ"המשרד הראשי לביטחון הרייך" (RSHA), שמטרתו הייתה "מאבק באויבי הרייך". מפברואר 1942, עם עליית חשיבותם הכלכלית של מחנות הריכוז, הוכפף המחנה ל-WVHA, המשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס.
מינהלת אושוויץ חולקה לשש מחלקות:
על המחנה שמר גדוד של אנשי אס אס שהיו שייכים ליחידות גולגולת המת (טוטנקופּפ-פֵרבֶנדֵה, SS totenkopfverbände). מספרם נע בין 2,000 ל-6,000 בני אדם, ב-12 פלוגות. בראש המחנה עמדו שלושה מפקדים: הס, המפקד הראשון, שב לאושוויץ באמצע 1944, כדי לפקד על מבצע השמדת יהודי הונגריה. הוא לא היה מפקד המחנה, אך כל מפקדי האס אס היו כפופים לו.
מנובמבר 1943 ועד נובמבר 1944 נחשב בירקנאו כמחנה נפרד מבחינת הפיקוד עליו; מפקד בירקנאו היה כפוף למפקד אושוויץ I, אך היו לו סמכויות אוטונומיות. בתקופה זו פיקדו עליו אוברשטומבנפיהרר פרידריך הארטינשטיין (Friedrich Hartjenstein), עד אמצע מאי 1944, והאופטמן (שקול לסרן) יוזף קרמר, עד נובמבר 1944. בתאריך זה אוחד מחדש הפיקוד על המחנה.
כל האסירים במחנה שנועדו לעבודות כפייה חולקו לפלוגות עבודה, שנקראו קומנדו. בראש כל קומנדו עמד איש אס אס, שהיה כפוף ישירות למפקד המחנה. את הפיקוד בפועל על פלוגת העבודה הפקידו אנשי האס אס בידי אסירים נבחרים, שכונו קאפו, גם לקאפו היו סגנים ומנהלי עבודה (Vorarbiter), שהיו אחראים על פרויקטים מסוימים או על חלקים מהקומנדו. לקאפו הייתה סמכות מלאה על אנשיו, כולל הסמכות להרוג אסירים; הקאפו לא נדרש לתת דין וחשבון לאיש על מעשה רצח כזה, מלבד הדרישה לעקוב אחרי מצבת כוח אדם שבפיקודו. לעיתים קרובות היו קאפואים אלה פושעים פליליים, שנשלחו לאושוויץ ממחנות ריכוז בגרמניה.
מעבר לאחראים על פלוגות העבודה, היו גם אסירים שהיו אחראים על הבלוקים, צריפי המגורים. בראש הבלוק היה אסיר שנקרא "זקן הבלוק" (Blockälteste). עד שלב מסוים מילאו יהודים תפקיד זה, אך בפברואר 1944 הוחלפו כמעט כולם. עוזרו של זקן הבלוק היה "רשם הבלוק" (Rapportschreiber), שהיה אחראי על ניהול מצבת האסירים בבלוק. בתפקיד זה נצבר כוח רב, וטעויות שנעשו היו גורליות: אם נרשם ליד מספרו של אסיר בטעות "מוות", כמעט ולא הייתה דרך לתקן את הרישום והאסיר נשלח לתאי הגזים. בראש כל הבלוקים עמד "זקן המחנה" (בגרמנית: L.A., Lagerälteste) אסיר שלמעשה ניהל את כלל המחנה; בידו היה הכוח למנות זקני בלוקים, רשמים, וכו'.
כעיקרון, היה המחנה בנוי כהיררכיה, כאשר בראשו עומדים אנשי האס אס ובתחתיתו היהודים. חלק מן האסירים הפולנים, שהיו האסירים הראשונים במחנה וששרדו זמן רב יותר, הפכו לשכבת הפקידות של המחנה; אסירים רוסים דורגו סמוך לתחתית ההירארכיה, ואסירים סלובקים מעט מעליהם. אסיר שידע גרמנית זכה לחשיבות בפני עצמו, ללא קשר למוצאו. כל האסירים סומנו, מעבר למספר שניתן להם; האסירים הפליליים, ולרוב גם הקאפו, ענדו משולש ירוק על מדי האסיר, ליד המספר; יהודים נאלצו לחבוש תמיד משולש צהוב, ומעליו משולש נוסף בהתאם למערכת סימון האסירים במחנות. ככלל, האסירים הפוליטיים סומנו במשולש אדום, ועליו אות שסימנה את השתייכותם הגזעית והאתנית.
בריחות מאושוויץ
הגרמנים השקיעו מאמץ רב כדי למנוע בריחות מאושוויץ. כאמור לעיל, המחנות היו מוקפים בגדרות תיל וגדרות חשמליות, תעלות ושומרים חמושים עם כלבים. מעבר לגדרות המחנה עצמו, הוצבו עוד מגדלי שמירה במה שנקרא "השרשרת הגדולה", במרחק מאות מטרים ואף כמה קילומטרים מגדר המחנה. כל אזור המחנה, כ-40 קילומטרים מרובעים, הוגדר "אזור מיוחד"; תושביו הפולנים פונו ממנו, ונאסרה הכניסה אליו ללא אישור מיוחד. באזור אושוויץ יושבו משפחות של אנשי אס אס וכן אוכלוסיות פולקסדויטשה (תושבים באזורים שונים באירופה, שנחשבו על ידי הגרמנים כבעלי מוצא גרמני); כל אלה גילו יחס עוין במיוחד כלפי בורחים. על הבורחים הכבידה גם ההסתוות בשטח: היה קשה להיטמע באוכלוסייה כאשר הם במדי המחנה, עם מספר מקועקע על זרועם ושיערם מגולח. הגרמנים הזהירו את יושבי האזור שייענשו בחומרה רבה אם יסייעו לבורחים. מכשול נוסף בדרכם של הבורחים הייתה גם הידיעה, שחבריהם לבלוק ואף למחנה כולו ייענשו בחומרה רבה בענישה קולקטיבית. הגרמנים לא ויתרו גם כאשר הבורחים לא נתפסו בימים הראשונים; כל יחידות המשטרה הגרמנית קיבלו הודעות ופרטים על זהותם של הבורחים, והיחידות השונות עשו סריקות מדוקדקות בחיפוש אחריהם בכל רחבי הרייך הגרמני. אסיר שנתפס הוחזר למחנה, ודינו היה מוות, לעיני חבריו האסירים.
למרות כל האמצעים הללו, אירעו באושוויץ בריחות רבות. היו מי שניצלו את עבודתם מחוץ למחנות, כדי לברוח; היו מי שקיבלו סיוע מתנועת המחתרת הפולנית; היו שהסתייעו בעובדים אזרחיים, בעיקר במחנות המשנה; היו בודדים שזכו לסיוע מקציני אס אס שרצו לסייע לאסירים. בסך הכול נרשמו 667 אסירים שניסו לברוח, מתוכם נכשלו 270; אין תיעוד על גורלם של 397 האחרים, ויש להניח שחלקם לפחות הצליחו. בין הבורחים והבריחות המפורסמות מן המחנה:
מחתרת ומרידות
למרות התנאים הקשים, נוצרה באושוויץ, כמו במחנות ריכוז אחרים, מחתרת. במחתרת פעלו כמעט רק אסירים שנשאו תפקידים במרפאת המחנה ובמשרדים, ועל כן היו במצב מעט יותר טוב מזה של שאר האסירים שהיו נתונים במאבק לחיים ולמוות מול הרעב והתנאים הקשים מאוד במחנה, ולא יכלו לתת את דעתם על פעולות התנגדות. בדרך כלל פעלו במחתרת בשנים הראשונות אסירים פולנים, שכן הם שהו במחנה יותר זמן מאחרים והצליחו להתבסס בתפקידים האמורים. יהודים הגיעו לתפקידים כאלה רק ב-1943, ורק מאז החלו למצוא את דרכם לתנועת המחתרת. באותה שנה הוקם מעין ארגון גג לכל ארגוני המחתרת שהיו באושוויץ, בשם "קבוצת המאבק אושוויץ" (Kampfgruppe Auschwitz). הקבוצה התגבשה סביב אסיר אוסטרי בשם ארנסט בורגר, והיא הסתייעה בקבוצות של אסירים שהועברו לאושוויץ מדכאו ומבוכנוואלד, אסירים שהתגבשו כבר באותם מחנות והתנסו בפעילות מחתרתית. המחתרת עסקה בהברחת ידיעות על הנעשה במחנה אל העולם שמחוצה לו, סיוע לאסירים (על ידי הברחת תרופות ומזון), סיוע לבריחות, וניסיונות לחבלה בנעשה במחנה. המחתרת התכוננה למרד במחנה לקראת התקרבות הצבא האדום, אך מרד זה לא התחולל בסופו של דבר.
ידוע על פעולות התנגדות בודדות שאירעו באושוויץ. כך למשל, ב-23 באוקטובר 1943 אישה יהודיה, שהגיעה במשלוח באותו היום, חטפה אקדח מאחד מאנשי המשמר וירתה בשני אנשי אס אס. תגבורת של האס אס רצחה אותה ואת חברותיה, שהצטרפו להתנגדות. יש להניח שהיו מקרים דומים, שלא נודעו. עם זאת, המרד היחיד שאירע בפועל באושוויץ היה המרד של אנשי הזונדרקומנדו, ב-7 באוקטובר 1944. בתקופה זו הסתיימה למעשה השמדת יהודי הונגריה, ולאנשי הזונדרקומנדו היה ברור שגם מותם קרב, משלמעשה תם הצורך בהם. אנשי הזונדרקומנדו, שהיו בקשר עם "קבוצת המאבק", דרשו להתחיל את המרד הכללי שתוכנן במחנה, אך ראשי קבוצת המאבק סירבו בטענה שלא ניתן לבצע התקוממות כללית. למרות זאת, קבוצת המאבק סייעה בהברחת חומר נפץ אל המשרפות. התכנון של הזונדרקומנדו היה להתחיל במרידה בעת ובעונה אחת בכל ארבע המשרפות, אולם ב-7 באוקטובר נודע לאנשי משרפה IV כי כ-300 מאנשיהם נועדו להשמדה. הם החליטו להתחיל במרידה, אך באותו יום בצהריים הופתעו על ידי קאפו גרמני, שאיים עליהם בחשיפה. המרד התחיל באותו רגע: הקאפו נהרג על ידי אנשי הזונדרקומנדו, והם תקפו באבנים, גרזנים ופטישים את תגבורת האס אס שהגיעה למשרפה. האסירים ניסו לפוצץ את משרפה IV, וזו נהרסה חלקית; אנשי הזונדרקומנדו במשרפה II שראו את תחילת המרד השליכו את הקאפו שלהם לתוך המשרפה, וניסו להימלט בהמוניהם מן המקום. אנשי האס אס הרגו את כל הבורחים, וטבחו בכל אנשי הזונדרקומנדו במשרפה IV. בסך הכול נהרגו 451 איש במרידה. ארבע מתוך הצעירות שהבריחו את חומר הנפץ למחנה, כולל מנהיגתן רוז'ה רובוטה, נתפסו ונתלו ב-6 בינואר 1945. הייתה זאת ההוצאה להורג האחרונה במחנה.
קיום מצוות באשוויץ
ישנן עדויות רבות על קיום מצוות שונות באשוויץ על ידי יחידים ובציבור, בין המצוות שקוימו באשוויץ ניתן למנות תקיעת שופר באוזני אלפי אסירים על ידי הרב צבי הירש מייזליש, וכן נטילת שלוש מתוך ארבעת המינים,  ישיבה בסוכה, הדלקת נרות חנוכה, עריכת ליל הסדר, לבישת ציצית ותפילין, תפילה בציבור, אמירת תהילים, קדיש ולימוד תורה.
ידיעת בעלות הברית
ידיעות שונות על גירוש היהודים למזרח ולמחנות שונים זלגו למערב במהלך שנות מלחמת העולם השנייה, אך השם אושוויץ לא היה ברור עד 1943. המודיעין הבריטי ידע כבר ב-1942 ממספר מקורות על אושוויץ כמחנה השמדה, בעזרת ניצולים משטח הכיבוש הגרמני, רשת המחתרת הפולנית, ולאחר ידי יירוט ופענוח תשדורות רדיו של מחנות ריכוז, כולל אושוויץ, ובהם מספרי האסירים הנכנסים ומספרי האסירים המתים. המודיעין האמריקאי קיבל דיווחים על אושוויץ החל משנת 1942. ידיעות אלו גם פורסמו בתקשורת; ב-18 בנובמבר 1943 פרסם העיתון פלסטיין פוסט כי "רכבת מוות" ובה 15,000 יהודים נשלחה למחנה המוות אושווייצים.
ב-1944 כבר היו בידי בעלות הברית ידיעות ברורות למדי על הנעשה במחנה; ידיעות אלה הוברחו מתוך המחנה על ידי המחתרת, וכן הגיעו באמצעות בורחים שונים. אחד מן הדו"חות החשובים היה זה שהובא על ידי רודולף ורבה ואלפרד וצלר שנמלטו מן המחנה ב-7 באפריל 1944. באביב 1944 כבר היה בידי מקבלי ההחלטות במערב מידע מדויק למדי על הנעשה במחנה, אך המידע עוכב בידי גורמים שונים, והגיע מאוחר מדי לידיעת הציבור הרחב.
כאמור, באביב 1944 הייתה לממשלות בעלות הברית ידיעה ברורה על הנעשה באושוויץ. הסוכנות היהודית דרשה להפציץ את המחנות כדי לעצור את פעילות ההשמדה. ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, ושר החוץ אנתוני אידן תמכו בהצעה זו; צ'רצ'יל כתב לאידן: "הוצא מחיל האוויר כמה שתוכל ובשעת הצורך השתמש בשמי". בידי בעלות הברית היו צילומי אוויר מפורטים של כל המחנות החל ב-31 במאי 1944; מפציצי בעלות הברית היו בטווח מתאים להפצצת המחנות, מבסיסים באיטליה וגם בבריטניה. ב-13 בספטמבר 1944 אף תקפו מפציצים אמריקאים את מפעל בונה ורקה של אושוויץ III, והרסו אותו חלקית, מעשה שנחשב למביא תועלת. ואולם, למרות תמיכתם של ראשי המדינות, מנעו פקידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית ופקידי משרדי האווירייה והחוץ בבריטניה את ביצוע ההפצצות, בנימוק שהדבר מסיט כוחות אוויריים ממשימתם הראשית. בסופו של דבר לא עשו בעלות הברית שום מעשה כדי לעצור את ההשמדה באושוויץ או אף להאט אותה. אחד הנימוקים לכך היה גם הרצון לא לפגוע באסירים הנמצאים במחנה. התפיסה הרווחת הייתה כי הדרך הטובה ביותר לעזור ליהודים באירופה היא להגיע לניצחון מהיר ככל הניתן של בעלות הברית במלחמה.
פינוי המחנה וכניסת הצבא האדום
לאחר מרד הזונדרקומנדו נעצרה למעשה ההשמדה בתאי הגזים. הימלר, שחשש שהצבא האדום יכבוש את אושוויץ בבת אחת בלא שתהיה בידי הגרמנים שהות לטשטש ולהעלים את הראיות למעשיהם (כפי שאירע במיידנק), הורה להפסיק את ההשמדה, וזו הסתיימה באופן רשמי ב-3 בנובמבר 1944. שיקול נוסף לפעולתו של הימלר היה המשא ומתן החשאי שבו החל עם בעלות הברית באותה עת. הימלר הורה על פירוק הציוד בתאי הגזים ובמשרפות והעברתו למחנה גרוס-רוזן, ועל פיצוץ המבנים. יחידות זונדרקומנדו שהוקמו לצורך כך עסקו בטשטוש העקבות לבורות השרפה, וכמויות עצומות של רכוש נשלחו לגרמניה. שאר הרכוש, שלא ניתן היה לפנות, הושמד. כ-70,000 מאסירי המחנה נשלחו למחנות בתוך גרמניה, וחלק גדול מתיעוד המחנה נשרף; אך עם זאת, בבהלה ובחוסר הארגון ששררו במחנה באותם ימים הצליחו אסירים פולניים לשמור מסמכים רבים.
באמצע ינואר החל הצבא האדום במתקפה רחבת היקף בדרום פולין, מתקפת ויסלה-אודר. ב-18 בינואר 1945 החל סגל המחנה להתפנות, באורח לא מסודר וחפוז. 58,000 האסירים שנותרו במחנה הוצעדו בצעדה כפויה אל תוך גרמניה. צעדה זו נודעה בשם "צעדת המוות"; כ-15,000 איש מתו במהלכה. האסירים צעדו אל מחנות ריכוז בשטחים הגרמניים שטרם נכבשו, ובהם מאוטהאוזן, פלוסנבירג ובוכנוואלד. אסירים שהיו חלשים או חולים מכדי לצעוד הושארו מאחור במחנה.
ב-27 בינואר 1945 הגיע הצבא האדום אל המחנה, ושחרר כ-7,500 אסירים שנותרו בו. מפקד היחידה ששיחררה את המחנה היה מיור (רב-סרן) בצבא האדום, יהודי בשם אנטולי שפירו. אחד מחיילי הצבא האדום ששחררו את המחנה היה האמן זינובי טולקצ'וב והוא תיעד בציוריו את מראות המחנה ואסיריו עם השחרור.
אומדני הקורבנות והאסירים
עם נסיגתם מאושוויץ השמידו הנאצים מסמכים רבים, כדי לטשטש את העדויות על ההשמדה הנרחבת שהתחוללה במקום. הצבא האדום, ששחרר את המחנה, מצא בו מסמכים ובהם עדות ל-100,000 נספים בלבד. כדי ליישב את הפער בין מספר זה לבין העדויות הרבות של בורחי המחנה ושל הניצולים על מיליוני קורבנות, הקימה ברית המועצות ועדה מיוחדת שתעריך את מספר הנספים. ועדה זו הגיעה למספר ארבעה מיליון, שהוא לדעתה מספר הנספים באושוויץ. מסקנותיה של הוועדה התבססו על הספק השרפה של הכבשנים השונים, אך הניחה בטעות שהכבשנים פעלו באורח רצוף, וללא הפסקות, הנחה שהיום ידוע שאינה נכונה. המספר ארבעה מיליון אומץ על ידי ממשלת פולין הקומוניסטית. במקביל, ניסו חוקרים רבים במערב לקבוע את מספר הנספים. ורבה ווצלר הגיעו למסקנה שהמספר הוא 1,765,000; יז'י טבו, אסיר פולני שנמלט גם הוא מן המחנה, הניח שהמספר היה מיליון וחצי; ג'ורג' ולרס, אסיר אושוויץ בעצמו, העריך שנשלחו לאושוויץ 1,613,455 איש, מתוכם 1,433,405 יהודים, ומתוכם הושמדו 1,471,595 איש, בהם 1,352,980 יהודים. אנשי הזונדרקומנדו ששרדו את המחנה העריכו את מספר הנרצחים בין 2.8 עד 4.5 מיליון. עדות זו של הזונדרקומנדו תואמת גם את עדותו של מפקד המחנה עצמו, רודולף הס, אשר במסגרת עדותו במשפטי נירנברג העריך כי מספר האנשים שהומתו והושמדו (בעדות עצמה הוא משתמש במילים: "executed and exterminated") בגז ובשרפה היה לפחות 2,500,000, מספר האסירים שנספו ברעב ובמגפות היה לפחות 500,000 נוספים, ובסך הכול לפי הערכתו מתו במחנה בערך 3,000,000 בני אדם בתקופה שבה פיקד עליו.
בניגוד להערכות אלו, הערכה מקובלת במחקר היא שבסך הכול נשלחו לאושוויץ מכל רחבי אירופה כ-1,100,000 יהודים: מהונגריה 438,000 יהודים, מפולין - 300,000, מצרפת - 69,000, מהולנד - 60,000, מיוון - 55,000, מבוהמיה ומורביה - 46,000, מסלובקיה - 27,000, מבלגיה - 25,000, מיוגוסלביה - 10,000, מאיטליה - 7,500, מנורווגיה - 690, וממקומות אחרים (ובכלל זה מחנות ריכוז) - 34,000 איש. סה"כ גורשו לאושוויץ על פי אומדן זה 1,095,190 איש ואישה, מספר המעוגל במחקר ל-1.1 מיליון.
בנוסף ליהודים גורשו לאושוויץ כ-23,000 צוענים. קבוצות נוספות שגורשו למחנה היו כ-12,000 שבויי מלחמה סובייטיים, 140,000 - 150,000 אסירים פולניים, ועוד כ-25,000 אסירים בני לאומים אחרים (איטלקים, אוסטרים, אוקראינים, ביילורוסים, גרמנים, יוגוסלבים, ליטאים, צ'כים, צרפתים, ורוסים). בסך הכול גורשו לאושוויץ, לפי הערכה זו, לפחות 1,300,000 איש ואישה.
כל אלה הן הערכות מינימום; הערכות המקסימום הן כי גורשו לאושוויץ 1.5 מיליון איש. מספר הנרצחים נע, על פי הערכות אלה, בין 1.1 מיליון בני אדם ל-1.35 מיליון בני אדם.
מעבר לשאיפה להגיע לחקר האמת, יש חשיבות רבה בקביעת המספר מכיוון שהפערים הגדולים בין ההערכות מזינים טיעונים של מכחישי שואה.
העמדה לדין והענשה של אנשי האס אס
על פי ההערכה, שירתו באושוויץ 7,000 - 7,200 אנשי אס אס: גברים ונשים, במהלך כל שנות קיומו של המחנה. יש להניח, כי כ-6,500 מתוכם שרדו את המלחמה. ההערכה היא כי רק כ-10% מתוך סגל המחנה הועמדו לדין לאחר המלחמה, חלקם בפולין סמוך לאחר המלחמה, ואחרים בגרמניה בשנות ה-50 של המאה ה-20. חלק גדול מאותם שהורשעו נידונו לעונשים קלים, בדרך כלל מאסר שנים אחדות בכלא (לעיתים רק שנתיים או שלוש), ובהם גם כאלה שהרגו מאות אסירים במו ידיהם.
מפקד המחנה הראשון, רודולף פרנץ הס, נידון למוות על ידי השלטונות הפולנים, והוצא להורג מול שער המחנה באפריל 1947. לקראת סוף 1947 התקיים בקרקוב משפט אושוויץ הראשון שנוהל על ידי שלטונות פולין, ובו נדונו 41 אנשי אס אס בכירים במחנה, בהם המפקד השני, ארתור ליבהנשל, שנידון למוות והוצא להורג בקרקוב. משפט שני של נאשמים מאושוויץ התקיים בגרמניה ובו נדונו בעיקר חברי הסגל הרפואי של מחנה ההשמדה.
המפקד השלישי, ריכרד בר, נעצר בשנת 1960 והיה אמור להשפט במשפט אושוויץ השני, אולם הוא מת בכלא הגרמני בהמתנה למשפטו.
מחנה מעצר סובייטי
לאחר המלחמה שימש מתחם המחנה עד 1947 כמחנה מעצר של הנ.ק.ו.ד. (NKVD), המשטרה החשאית של ברית המועצות (הארגון שקדם לק.ג.ב.) ושל המשרד לביטחון פנים של פולין, MBP, המשטרה החשאית של ממשלת פולין הקומוניסטית. מפעלי בונה שוקמו על ידי ממשלת פולין, כבסיס לתעשייה הכימית של האזור.
הנצחה ושימור במחנה
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הלאימה ממשלת פולין את שטחי המחנות ואת הרכוש, וסירבה לשלם פיצוי כלשהו על הרכוש המולאם. ציפורה פרנק, בת למשפחה יהודית שהייתה הבעלים של השטח, מנהלת מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 מאבק תקשורתי ומשפטי להחזיר לה את הבעלות באתר, מתוך כוונה שהאתר יהיה בבעלות יהודית.
בשנת 1979 הכריזה אונסק"ו על מחנה הריכוז אושוויץ כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו. בשנת 2008 שונה, לבקשת ממשלת פולין, שם האתר ברשימות אונסק"ו, ושמו המעודכן הוא "מחנה הריכוז אושוויץ בירקנאו - מחנה ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית (1940 - 1945)".
עם השנים התעוררו מחלוקות שונות, בעיקר סביב יוזמות הנצחה שונות. לאחר הכרזת האפיפיור (ב-1 במאי 1987) על אדית שטיין כקדושה של הכנסייה, הציבו קתולים צלב ליד אתר בונקר 2 בבירקנאו, מקום מותה. זמן קצר לאחר מכן, הופיע שם מגן דוד, ואחריו עוד סמלים דתיים; בסופו של דבר כולם הוסרו.
נזירות כרמליטיות הקימו מנזר ליד אושוויץ I ב-1984 (אדית שטיין הייתה נזירה כרמליטית). קבוצות יהודיות מחו על הקמת המנזר וקראו לסילוקו, ולאחר לחץ מתמשך הסכימו לכך נציגי הכנסייה הקתולית ב-1987. ואולם, בכך לא תמה המחלוקת; שנה לאחר מכן הציבו הכרמליטיות צלב שגובהו 8 מטרים ליד המנזר, בקרבת בלוק 11. הצלב נראה בקושי מתוך המחנה, אך הדבר הוביל למחאה מצד קבוצות יהודיות, שטענו שעיקר הנרצחים באושוויץ היו יהודים, ודרשו שסמלים דתיים יורחקו מהאתר. מנגד, נטען שעיקר הנרצחים באושוויץ I היו פולנים קתולים. הכנסייה הקתולית הורתה לכרמליטיות לעבור עד 1989, אך הן נשארו עד 1993 בהותירן את הצלב הגדול מאחוריהן. ב-1998, לאחר קריאות נוספות להסיר את הצלב, הוצבו כ-300 צלבים קטנים יותר על ידי פעילים מקומיים ליד הצלב הגדול, דבר שהביא למחאות נוספות ולחילופי דברים קשים. בעקבות הסכם בין הכנסייה הקתולית הפולנית לבין ממשלת פולין, הצלבים הקטנים הוסרו ב-1999 אך הגדול נשאר.
לאחר נפילת מסך הברזל ומתחילת שנות ה-90 החלו מדינות לעדכן ולשפר את התצוגות שלהן במוזיאון אושוויץ, והתכנים שמוצגים בהן היום מדויקים יותר ועוסקים גם בגורל הקהילות היהודית במדינתם. לאחר ביקורו של ראש הממשלה אריאל שרון בשנת 2005 באושוויץ-בירקנאו החליטה ממשלת ישראל, בשם העם היהודי, להחליף את התערוכה הקיימת בבלוק 27 באושוויץ בתערוכת קבע חדשה. האחריות על עיצוב התערוכה והקמתה הופקדה בידי יד ושם, במימון ממשלת ישראל ובסיוע ועידת התביעות.
ב-4 בספטמבר 2003 ערך חיל האוויר הישראלי מטס מעל מחנה ההשמדה. במהלך המטס נערך טקס קרקעי בו הוקראו שמותיהם של האנשים שהגיעו למחנה 60 שנה קודם לכן, ב-4 ספטמבר 1943. רשימה זו הוכנה מבועד מועד על ידי מוסד יד ושם במסגרת ההכנות לטיסה.
יום שחרור מחנה ההשמדה אושוויץ נקבע על ידי מדינות רבות כיום זיכרון לשואה, ובהן גרמניה, שב-1996 קבעה אותו כיום זיכרון לקורבנות הנאצים. ב-1 בנובמבר 2005 הכריז האו"ם על יום זה כיום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
ב-18 בדצמבר 2009 פרצו אלמונים למחנה וגנבו את השלט "העבודה משחררת" שהתנוסס על שער הברזל בכניסה למחנה. במקומו הוצב שלט זהה שנשמר במוזיאון המחנה. לאחר כשלושה ימים השלט אותר כשהוא חתוך לשלושה חלקים, ולאחר עבודות שחזור הוא הושב למקומו.
בשנת 2008 נמצאו בדירה נטושה בברלין 29 שרטוטים מקוריים של מבנים בְּאושוויץ-בירקנאו, שהוכנו ברובם בסתיו 1941. אחד השרטוטים אף נושא הערה בכתב ידו של הימלר וחתימתו. העיתון "בילד" של תאגיד אקסל שפרינגר רכש את השרטוטים, דאג לוודא את נכונותם, והעורך הראשי של העיתון, קאי דיקמן, החליט להעבירם למשמרת עולם בארכיון "יד ושם". ב-27 באוגוסט 2009 התקיים בבית תאגיד אקסל שפרינגר בברלין טקס הענקת השרטוטים, בו העניק אותם דיקמן, לראש הממשלה בנימין נתניהו והחל מ-25 באוגוסט 2010 הם מוצגים בתערוכה "ארכיטקטורה של רצח - תוכניות הבנייה של אושוויץ-בירקנאו" - ב"יד ושם".
בעקבות יוזמה של השר הפולני ולדיסלב ברטושבסקי, הוקמה בשנת 2009 קרן אושוויץ-בירקנאו, שמרווחי הריבית שלה ימומנו עבודות שימור ארוכות טווח של המוצגים והמבנים באושוויץ. המטרה שהוצבה היא גיוס 120 מיליון אירו. כמה מדינות הודיעו על תרומתן לקרן, ובהן ממשלות גרמניה, אוסטריה, ארצות הברית, ישראל, בריטניה ומדינות נוספות.
בהמלך שהותו כאסיר-צלם וילהלם בראסה עשה עשרות אלפי צילומים של האסירים. חלקם נשמרו והועברו ליד ושם.
ביולי 2023 השיקו חברות טכנולוגיה ישראליות את המיזם "אל מול עיניך" בו ניתן יהיה לערוך מסע אונליין עם הטלפון הסלולרי בשפות שונות באושוויץ, ובליווי מדריך ורחפן. מטרת המיזם להנגיש את המראות והמידע לרבים, ולהזים מכחישי שואה ואנטישמים
זיכרונות
אחדים מבין הכלואים באושוויץ כתבו את זכרונותיהם, כיצירה ספרותית או כספרי זכרונות. בהם:
ריף מסיקה
ריף מסיקה (נולד ב-15 ביוני 1989) הוא כדורגלן ישראלי, המשחק בעמדת הקשר בהפועל אום אל פאחם מהליגה הלאומית.
קריירה
מסיקה החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי נתניה, וב-12 בדצמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו. גם בעונה שלאחר מכן שותף במשחקי גביע הטוטו ובמקביל המשיך לשחק בקבוצת הנוער, ובקיץ הושאל למכבי הרצליה מהליגה הלאומית. במהלך העונה עבר להפועל רמת השרון בה כבש את שער הבכורה בקריירה שלו, בתיקו 1–1 נגד מכבי עירוני קריית אתא.
בקיץ חזר מסיקה למכבי נתניה. תחת המאמן נתי עזריה הפך לשחקן הרכב ראשון, וב-29 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב הקבוצה במשחק מול הפועל עכו, אך כחודש לאחר תחילת העונה מונה ראובן עטר למאמן הקבוצה ומסיקה לא זכה לדקות משחק רבות.
בקיץ שוחרר מסיקה מנתניה וחתם בהפועל הרצליה. בהרצליה היה מסיקה מלך השערים של הקבוצה עם שמונה שערים ב-32 משחקים, והוסיף שלושה בישולים. ב-16 ביוני 2011 חתם בהפועל ראשון לציון, העולה החדשה לליגת העל. ב-3 בדצמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 2–1 נגד מ.ס. אשדוד. בתום העונה חזרה ראשון לציון לליגה הלאומית, ומסיקה חתם בהפועל בני לוד.
לקראת עונת 2013/2014 חזר מסיקה לליגת העל כאשר חתם בהפועל תל אביב, אך הוא לא זכה לדקות משחק במדי הקבוצה, ובינואר חתם בהפועל רעננה. בהופעתו השנייה במועדון הבקיע מסיקה במהלך דו-קרב בעיטות הכרעה במשחק בו ניצחה הקבוצה את מכבי חיפה במסגרת גביע המדינה.
ב-24 ביוני 2014 חתם בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית. מסיקה כבש ארבעה שערים בעונתו הראשונה במועדון, וסייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגת העל אחרי שבע שנות היעדרות. במשחק הפתיחה של עונת 2015/2016 בליגת העל הבקיע מסיקה צמד בתיקו 2–2 נגד הפועל רעננה, ובסך הכל כבש שלושה שערים בעונה זו.
ב-15 ביולי 2016 חתם מסיקה בהפועל אשקלון, העולה החדשה לליגת העל, ובמדיה כבש שער אחד בעונת 2016/2017, וסייע לקבוצה להישאר בליגה. לקראת עונת 2017/2018 חזר לליגה הלאומית וחתם במדי מכבי הרצליה, במדיה כבש שני שערים.
ב-3 ביולי 2018 חתם מסיקה בהפועל אום אל-פחם מליגה א', ובעונתו הראשונה בקבוצה כבש שישה שערי ליגה והיה שותף לעלייתה לליגה הלאומית לראשונה בתולדותיה. ב-21 בדצמבר 2019 כבש את שער הניצחון נגד מכבי תל אביב במסגרת סיבוב ח' בגביע המדינה.
ב-28 בינואר 2020 חזר לקדנציה שנייה בהפועל ראשון לציון. ב-2 בינואר 2020 חתם בהפועל חדרה וב-7 בינואר 2021 קיבל את הודעת השחרור. ארבעה ימים לאחר מכן חתם מסיקה במכבי בני ריינה מליגה א' צפון שהעפילה בסיום העונה לליגה הלאומית בפעם הראשונה בתולדותיה. בסיום עונת 2021/2022 העפיל עם ריינה לליגת העל והיה לו חלק מרכזי בהצלחת הקבוצה.
ב-17 במאי 2022 חזר להפועל אום אל פאחם כשחתם לשנתיים במועדון.
משה שמיר
משה שמיר (י"ב באלול ה'תרפ"א, 15 בספטמבר 1921 – ג' באלול ה'תשס"ד, 21 באוגוסט 2004) היה סופר, סופר ילדים, מחזאי, פובליציסט, מבקר ספרות, מרצה לדרמה, עורך מדורי ספרות בעיתונות הארצית, עורך כתבי עת ואיש ציבור ישראלי, אחד מחשובי הסופרים הישראליים של העת החדשה. חתן פרס ישראל לספרות עברית לשנת תשמ"ח (1988). חבר הכנסת התשיעית (במסגרת סיעת לעם של הליכוד) וממקימי מפלגת התחיה-בנא"י.
ביוגרפיה
משה שמיר נולד בצפת לאלה ואריה שמיר, בני קבוצת פועלים שהתיישבה בראש פינה. אמו, אלה, בתם של נחמה לבית שרמן (לאחר מכן נישאה ליוסף ורבין) ואפרים אהרנסון, עלתה לארץ ישראל בעלייה השנייה. ב-1924 עברה המשפחה לתל אביב שם גדל שמיר, למד בבית-הספר תל נורדאו ולאחר מכן בגימנסיה הרצליה. בתקופה זו החל שמיר הצעיר לכתוב סיפורים ומאמרים. ב-1934 הצטרף אל השומר הצעיר וחמש שנים מאוחר יותר נכנס להנהגה הראשית של התנועה. ערך את ביטאון התנועה "על החומה" עד 1941, ונהג לפרסם בו סיפורים ומאמרים רבים פרי עטו.
בין השנים 1941–1947 היה חבר בקיבוץ משמר העמק. במסגרת שירותו בפלמ"ח שהה גם בקיבוצים שפיים וגבעת ברנר. בשנים אלו החלה יצירתו הספרותית של שמיר להתפרסם ב"משמר" ובמקומות נוספים. יצירות נוספות פורסמו בחוברות "ילקוט הרעים", ששמיר גם היה שותף לעריכתן והוצאתן.
בשנים 1972–1973 שימש כעורך כתב העת "מאזניים".
ערך את ביטאון צה"ל "במחנה" עד סוף 1949. אחיו נפל במארב כנופיית ערבים לשבעת נוטרים על יד יאזור במלחמת העצמאות. סיום תפקידו של שמיר בעיתון זה לווה בטונים צורמים – בן-גוריון דרש את פיטוריו בשל דיווח על מחאה נגד פירוק הפלמ"ח. לאחר מכן ערך את "בשער", ביטאון צעירי מפ"ם. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש כחבר מערכת "מעריב" ועורך המדור הספרותי של העיתון.
את ראשית הקרע בין שמיר לשמאל הציוני ניתן לזהות במאמר "לוחות שבורים" שפורסם ב-1957 ב"על המשמר" ובו הועלתה ביקורת נגד מפ"ם. לאחר מלחמת ששת הימים היה ממקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה, שכללה אנשי תנועת העבודה ורוויזיוניסטים. ראשית התנועה ממאמרים שפרסמו נתן אלתרמן "מול מציאות שאין לה אח", ושמיר "אין דרך בחזרה" כבר בחודש יוני 1967.
התנועה הצטרפה לליכוד עם הקמתו לקראת הבחירות לכנסת השמינית ב-1973. לאחר מכן היה לאחד מראשי סיעת "לעם" בליכוד, ומטעמה נבחר לראשונה לכנסת התשיעית ב-1977. בכנסת התנגד להסכמי קמפ דייוויד (1978) ועל רקע זה פרש מהליכוד בסוף 1979 ונמנה עם מקימי תנועת "התחיה". בשנת 1981 פרש מהכנסת והקדיש עצמו לכתיבה. בשנותיו האחרונות כתב טור שבועי בעיתון "מקור ראשון".
יצירתו
שמיר היה מן היוצרים הפוריים ביותר של התרבות העברית. הוא עסק בעיקר בסיפורת לסוגיה – רומנים וסיפורים קצרים. מפרי עטו יצאו במהלך השנים כ-50 ספרים. תחום נוסף שבו יצר שמיר הוא השירה, אם כי בסופו של דבר זכור שמיר בעיקר כסופר ולא כמשורר. מבחינה היסטורית וסגנונית הוא שייך לקבוצת הסופרים של דור תש"ח או "דור בארץ".
הסיפור הראשון של שמיר שהופיע בדפוס בשנת 1940 עסק באברהם ובעקידת יצחק. הסיפור פורסם בעיתון השומר הצעיר, "על החומה".
הרומן הראשון שכתב היה "הוא הלך בשדות", אשר גיבורו הוא אורי, פלמ"חניק צעיר ואהבתו למיקה העולה החדשה. הספר הודפס ב-1947 על ידי הוצאת פועלים, נגנז ופורסם רק באביב שנה לאחר מכן. לפני שהספר יצא לאור הוא הומחז והוצג על ידי התיאטרון הקאמרי עם קום המדינה. הספר גם זכה בפרס אוסישקין ב-1948 והוסרט ב-1967, בבימויו של יוסף מילוא, שגם ביים אותו לראשונה כמחזה. הספר נלמד כחלק מתוכנית הלימודים לבגרות בספרות, ודמות הגיבור בספר תרמה לעיצוב מיתוס הצבר יפה הבלורית והתואר.
קובץ סיפוריו הראשון נקרא "נשים מחכות בחוץ" ויצא ב-1952. הקובץ כלל רק סיפורים שעברו את הצנזורה של ספרית פועלים ועל כן גם קיבוץ הסיפורים נעשה רק ב-1952.
ספר מפורסם אחר של שמיר הוא במו ידיו - פרקי אליק שיצא ב-1951, ומספר על חייו של אחיו אליק שנפל במארב כנופיות ערביות ליד יאזור במלחמת העצמאות. הספר, שהפך למייצג של מלחמת העצמאות, תורגם לאנגלית, עובד לתסכיתי רדיו ואף זכה לעיבוד טלוויזיוני. הוא אחד מרבי-המכר הישראליים הגדולים של כל הזמנים, עד היום נמכרו יותר ממאה וחמישים אלף עותקים, והוא אף הפך לחלק מתוכנית הלימודים בבתי הספר. שמיר כתב ספרים נוספים על בני משפחתו - 'במו ליבו', על אביו, ו'לא רחוקים מן העץ', על תולדות משפחת אימו.
אחד הספרים המתורגמים ביותר של שמיר הוא מלך בשר ודם מ-1954. הספר הוא רומן היסטורי העוסק במלך אלכסנדר ינאי. הספר התקבל באהדה אצל קהל הקוראים, אולם ספג ביקורת מההיסטוריון פרופ' יוסף קלוזנר, שאמר: "יש ולפעמים סופר אינו היסטוריון, אבל עד כדי כך?". לעומתו, פרופ' ברוך קורצווייל שיבח את הספר.
שמיר כתב גם שני ספרים אוטוביוגרפיים באופיים – 'תחת השמש' מ-1950, ו'כי עירום אתה' מ-1959. בעיניו היה זה פאר יצירתו, אך מבקרים מעטים מסכימים עמו בעניין זה. ב-1960 היה לאחד מהמועמדים הסופיים לקבלת פרס אנדרסן על ספרו "כולם ביחד".
בשנת 2011 התברר כי שמיר כתב גם את היצירה "שקט, השמינית נבחנת". (סיפור מחיי הנוער) בשם בדוי, צבי בראלי, שראה אור ב"הוצאת עין".
הפולמוס סביב שמיר וסיפוריו
סקר שנערך בשנות החמישים על ידי מכון הנרייטה סאלד מצא ששני שלישים מהנשאלים העדיפו את שמיר על כל סופר ישראלי אחר. על אף נתון זה ספגה יצירתו של שמיר, כמו גם הוא עצמו, ביקורת רבה. שמיר, כאמור, עסק יחד עם כתיבתו הספרותית בפובליציסטיקה ובפוליטיקה, ויצירותיו נתפסו לא אחת המשך לעמדותיו ופעילותו הפוליטית. על רקע זה היה שמיר שנוי במחלוקת, בקרב המחנה ממנו צמח, בעשורים האחרונים לחייו.
סיפוריו של שמיר היו ריאליסטיים באופיים, וככאלו הציגו את המציאות שבה חי שמיר – הקיבוץ והשמאל הציוני. כדרכו של הריאליזם לא הציגו סיפוריו רק את הצד ה"נקי" וה"יפה" של החברה הקיבוצית אלא גם את הבעייתיות, את השונה והמכוער. הסביבה האידאולוגית של שמיר שמצאה את עצמה מתוארת בסיפוריו, לא אהבה את שראתה. סביבתו של שמיר דגלה בעקרונות הספרותיים של ריאליזם סוציאליסטי ובראשה הקביעה שעל הספרות לבצע "חינוך" לסוציאליזם.
הביקורת על שמיר נבעה בשל העיסוק בנושאים שבשולי החברה כגון זנות, תאוה, רצח וכדומה. המבקרים דרשו ממנו לעסוק בנושאים מרכזיים יותר. כמו כן נמתחה ביקורת כנגד הגישה האידאולוגית המוצגת בסיפורים אלו הרואה את האדם כרע מנעוריו ולא תולה את הרוע (בניגוד לעקרונות המרקסיסטיים) במציאות החברתית. שיא הפולמוס הגיע בדו־שיח ציבורי מעל דפי העיתונות בין המבקר עזריאל אוכמני לבין שמיר, כאשר שמיר דרש את "חופש היצירה" שלו. שמיר הביע בהמשך תמיכה בעקרונות הריאליזם הסוציאליסטי, אך לא ראה סתירה בינם ובין פנייה אל הצד הכעור של הקיום האנושי. הוא לא היה מעוניין ליצור ספרות "נקיה" אלא ספרות חושפנית שבבסיסה הרצון לתיקון החברה.
בראיון שנערך עם שמיר בשנות ה-70 הוא טען כי בכל ערב שבת, לאחר שסיפוריו התפרסמו ב"משמר" של יום שישי, היו נערכים בקיבוץ דיונים על יצירתו, כאשר הוא בדרך כלל מצא עצמו עומד על ספסל הנאשמים. שמיר גם זיהה את הסיבה לכך - "הסיפורים היו ריאליסטיים, הראו שיש גם מריבות בקיבוץ וכדומה, ולקיבוץ היה קשה לעכל זאת". פולמוס מפורסם במיוחד ניהל שמיר עם מאיר יערי, מנהיג השומר הצעיר, בעקבות הסיפור "הקילומטר השנים-עשר". יערי טען כי בסיפור ישנן "סטיות" אידאולוגיות מהשקפת התנועה. עניין זה הוביל ככל הנראה לעזיבתו של שמיר את הקיבוץ ב-1947. היחסים העכורים לא נסתיימו בכך ושמיר טען כי עזיבת הקיבוץ הובילה לעיכוב מכוון של הוצאת הרומן שלו, "הוא הלך בשדות". גם כשהספר יצא לאור וזכה להצלחה קופתית חסרת תקדים נמשכה הביקורת.
רפואה טרופית
רפואה טרופית היא ענף רפואי של רפואת מחלות זיהומיות, שמתמקד בחקר מחלות אשר נפוצות או שכיחות באזורים טרופיים או סובטרופיים. מחלות אלה זיהומיות בדרך כלל וקשורות קשר הדוק לנשאים הנושאים את המיקרואורגניזמים המזהמים, כגון יתושים, זבובים, כינים, קרציות, פרעושים ועוד.
בין המחלות הטרופיות:
רופאים מוסמכים יכולים ללמוד ולקבל תעודות ברפואה טרופית. התעודה המוכרת ביותר בתחום היא ה-DTM&H.
הלנה ויקטוריה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין
הלנה ויקטוריה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין (ויקטוריה לואיז סופיה אוגוסטה אמיליה הלנה, באנגלית: Princess Helena Victoria of Schleswig-Holstein; 3 במאי 1870 – 13 במרץ 1948) הייתה נכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ראשית חייה
הלנה ויקטוריה בילתה את רוב ימי ילדותה בקמברלנד לודג', מקום מגוריו של אביה כשומר של וינדזור גרייט פארק. בחוג המשפחה היא כונתה "ת'ורה" (Thora) או לעיתים "סנייפ" (Snipe), בהקשר למאפיינים החדים של פניה.
מלחמת העולם הראשונה
ביולי 1917, כאשר שינה המלך ג'ורג' החמישי את שם בית המלוכה הבריטי מבית סקסה-קובורג-גותה לבית וינדזור, הוא גם הורה למספר רב של בני דודים שלו וקרוביו מקשרי נישואין, שהיו נתינים בריטים, להפסיק להשתמש בתואריהם ובשמות המשפחה הגרמנים שלהם. מאחר שמעולם הן לא נשאו תארים או שמות משפחה אחרים, החלו, הלנה ויקטוריה ואחותה הרווקה מרי לואיז, נסיכת שלזוויג-הולשטיין להיקרא פשוט בשמות "הוד מעלתה הנסיכה הלנה ויקטוריה" ו"הוד מעלתה הנסיכה מרי לואיז" ובכך הן קיבלו את ההבחנה המוזרה שהן למעשה לא חברות בשום משפחה מלכותית כל שהיא. גישה זו הייתה שונה מזו שהתקבלה על ידי קרובי משפחתו האחרים של המלך, שוויתרו על כל תואריהם, לא רק אלה הגרמנים, וקיבלו תוארי אצולה בריטים. למרות שתואריהן נגזרו ממוצאו של אביהן, ואת התואר "הוד מעלתה" הן קיבלו על פי צו מלכותי של המלכה ויקטוריה, הן לא נחשבו רשמית נסיכות של הממלכה המאוחדת. יחד עם זאת, רווקותן של הנסיכות והזכות להיקרא בתואר "הוד מעלתה" גרמו להן למצבים מביכים, כך שהיה זה קל יותר לאפשר להן לשמור על מעמדן כנסיכות ולהתחמק מהשאלות של המשפחה הקרובה.
תפקידים מלכותיים
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה בריאותה של הנסיכה הלנה ויקטוריה רופפת מאוד והיא נזקקה לכיסא גלגלים. הופעתה הציבורית החשובה האחרונה הייתה ב-20 בנובמבר 1947, בחתונה של נכדת בן דודה, הנסיכה אליזבת עם הנסיך פיליפ.
הנסיכה הלנה ויקטוריה מתה בבית פיצמור. היא מתה בגיל 77, אותו גיל בו מתה אמה, הנסיכה הלנה. טקס האשכבה שלה נערך בקפלת סנט ג'ורג' שבטירת וינדזור והיא נקברה בבית הקברות המלכותי שבפרוגמור.
ניווט
ניווט הוא הפעילות למציאת דרך בין נקודות שנבחרו, תוך שימוש בעזרים המשמשים לכך.
ניווט ללא עזרת מכשירים קשה במיוחד כאשר הוא נעשה בסביבה חד גונית, כגון ים, אזור שכוסה בשלג וחוליות, שבהם אין סימנים מיוחדים המאפשרים לנווט למצוא את דרכו. במשימות צבאיות נדרש לעיתים ניווט בחשיכה גמורה בסביבה עוינת, המציב גם הוא קשיים מיוחדים בפני הנווט.
ניווט גם מתייחס לתחום הנדסי המשתמש בחישה ואלגוריתמים לשיערוך מיקום מהירות ומצב זוויתי של אלמנט במרחב. רכיב מרכזי בתחום זה הוא מערכת ניווט אינרציאלית.
בנוסף לניווט הפונקציונלי, מתקיים גם ניווט ספורטיבי.
בהשאלה משמש המושג ניווט לפעולות ועזרים המשמשים להתמצאות בסביבה מורכבת, כגון ניווט באתר אינטרנט.
עזרי ניווט
בעת העתיקה היו השמש והירח עזרי הניווט העיקריים. מטבע הדברים היו עזרי ניווט אלו בעלי דיוק מצומצם.
כוכב הצפון, הנראה בשמי חצי הכדור הצפוני, היה עד להמצאת המצפן נקודת עזר עיקרית להתמצאות בים בלילה. בעולם העתיק כל מי שהתעתד להיות ספן נזקק להכירו. גם בימינו נלמד הכוכב בשיעורי תורת הניווט הימי.
המצפן המגנטי הומצא לראשונה בסין בעת העתיקה, בסביבות שנת 206 לפנה"ס. אולם השימוש בו היה לצרכים מיסטיים, כמו ניבוי עתידות, ולא לצורכי ניווט אשר החל בסין רק במאה ה-11.
השימוש המערבי הראשון המתועד במצפן היה במערב אירופה ובפרס בתחילת המאה ה-13.
אצטרולב
אַצְטְרוֹלָב הוא מכשיר מכני המשמש לקביעת זוויות גרמי השמים ביחס לאופק, והיה מכלי הניווט העיקריים עד למאה ה-18, בה נתפס מקומו על ידי הסקסטנט.
אצטרולב מורכב מלוח עגול, המכויל במעלות (בדומה למד זווית), ומזרוע מסתובבת המחוברת למרכזו. כאשר סימון ה-0° מיושר עם האופק, וכוכב כלשהו (או כל גוף שמימי אחר, שמיקומו ידוע) "נראה" בקצה הזרוע, נמדדת הזווית (במעלות) אל הכוכב (מכאן שם המכשיר: "אסטרו" – כוכב, "לב" – לקחת). על המעגל חרוטים קווי הקוארדינטות שמייצגים הטלה סטריאוגרפית של ספרת השמים, כפי שהם במקום ידוע כלשהו על פני כדור הארץ. מעל מערכת הגריד הזו מסתובבת ה"רטה", שהיא מסגרת עם סימונים שנקודותיה מסמלות כוכבי שבת. לאחר שהמכשיר מכויל לשעה הנוכחית, ניתן לקרוא את מיקום הכוכב מהגריד. ניתן לבצע גם את ההפך ולהתאים את האצטרולב למיקום הידוע, ולדעת, לפי החישוב, מה השעה.
עזרים נוספים
במחצית הראשונה של המאה ה-18 האנגלי ג'ון הריסון המציא כרונומטר מספיק מדויק, שאיפשר מדידה מדויקת של הזמן שאיפשרה ניווט מדויק יותר.
ניווט מונחה לוויינים מדויק ביותר הושג בשלהי המאה ה-20.
הכוונה על פי שעה
ציון שעות השעון יכול לשמש כאמצעי הכוונה. כיוון הפנים של האדם מכוון תמיד לשעה 12, והשעה 6 – לאחוריו. בציון השעה, מתכוונים לכיוון היחסי בין ה-12 של האדם אותו מכוונים, לשעה המכוונת. למשל, השעה 3 מכוונת לצד ימין ב-45 מעלות ביחס לפניו של האדם.
מעגל האזימוטים
שושנת הרוחות שעל גבי המצפן שבו המעגל כולו מתחלק ל-360 מעלות (ניתן להשיג דיוק גדול יותר אם משתמשים בראדיאנים), שבו כל רבע קובע כיוון. צפון ב־0°, מזרח ב־90°, דרום ב־180° ומערב ב-270°־. בחלוקת משנה לשמיניות, כיוון צפון-מזרח יהיה 45°. ישנה חלוקת משנה נוספת של כיוונים לחלוקה של 1/16, ובה צפון-צפון-מזרח הוא הכיוון בין צפון לבין צפון-מזרח. באמצעות שושנת הרוחות ניתן לחשב את היחס בין שני עצמים יחסית לצפון.
התמצאות באמצעות גרמי שמים
אפשר גם להתמצא באמצעות הכוכבים: ביום ניווט בעזרת השמש, שמסלולה ידוע והוא ממזרח למערב, דרך הדרום או הצפון בהתאם למיקום בכדור הארץ. ישנה שיטה של שימוש בשעון מחוגים, כדי לדעת את הכיוון המדויק של הצפון, (שיטה זו למעשה הפוכה לשעון השמש שבו באמצעות מיקום השמש, מקבלים את השעה ביום). בלילה ניתן להשתמש במיקומם של מערכות כוכבים שונות, כמו כוכב הצפון וקבוצת הכוכבים הקרויה חץ הצפון.
רשת טריאנגולציה
השטח למעשה עשוי מרשת של משולשים של נקודות טריאנגולציה. נקודות אלו נמדדו בקירוב של סנטימטר וסומנו בשטח באופן בולט, ובצורה עמידה שלא ניתנת להריסה אקראית. בארצות גדולות נהוג ליצור סרטים של משולשי טריאנגולציה, שמקיפים את השטח, ומאפשרים ליצור בתוכו נקודות טריאנגולציה משניות. בשטחה של ישראל מצויות מאות אלפי נקודות בקרה כאלה, כיום עוברים למדידה באמצעות תחנות GPS קרקעיות שיחליפו במדידה את הנקודות הללו.
נקודת טריאנגולציה (נקודת טריג) היא לרוב נקודת גובה שנמדדה וסומנה בשטח. העיקרון המנחה ביצירת נקודת טריג, הוא שמכל נקודת טריג אפשר לראות לפחות שתי נקודות טריג נוספות, כך שמודדים יכולים לקבל את מיקומם המדויק במדידת מרחקם לשלוש הנקודות.
במפה טופוגרפית נקודת טריאנגולציה מסומנת כמשולש שבתוכו נקודה, ולידו מספר ואות המציינים את מספרו הסידורי, ומספר המציין את הגובה המוחלט שלו. משמש למדידות וגם לאימות התמצאות בשטח בניווטים.
אברהרד פון מקנזן
גנרל אוברסט אברהרד פון מקנזן (בגרמנית: Eberhard von Mackensen; 24 בספטמבר 1889 – 19 במאי 1969), היה מפקד בכיר בוורמאכט במלחמת העולם השנייה, פושע מלחמה ומפקד החזית האיטלקית בסוף המלחמה.
קריירה מוקדמת
פון מקנזן נולד ב-24 בספטמבר 1889 בברומברג שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. אביו אוגוסט פון מקנזן היה גנרל-פלדמרשל נערץ ממלחמת העולם הראשונה. בשנת 1908 התגייס פון מקנזן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט משמר ההוסארים, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-23 באוגוסט 1915 נפצע באורח קשה, ולאחר החלמתו שירת בקבוצת הארמיות שולץ עד לסיום המלחמה, שאותה סיים בדרגת האופטמן.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פון מקנזן ראש מטה הארמייה ה-14, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין. ב-1 בינואר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך המערכה על צרפת הוא כיהן כראש מטה הארמייה ה-12. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פון מקנזן לדרגת גנרל חיל הפרשים, וב-15 בינואר 1941 מונה למפקד הקורפוס הממונע ה-3. במבצע ברברוסה לחם פון מקנזן עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מקבוצת הפאנצר הראשונה, במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמו בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון, ועל הצלחתו בקרבות קיבל פון מקנזן ב-27 ביולי 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-31 במרץ 1942 העביר פון מקנזן את הפיקוד על הקורפוס ללאו גייר פון שוופנבורג ויצא לחופשה קצרה, וב-20 ביולי 1942 חזר לפקד על הקורפוס שבינתיים הפך לקורפוס פאנצר, ופיקד עליו במהלך מתקפת הקיץ ובכלל זה בקרב חרקוב השני. על הצלחתו בקרב קיבל פון מקנזן תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים. ב-21 בנובמבר 1942 מונה פון מקנזן למפקד ארמיית הפאנצר הראשונה, ופיקד עליה בקרב חרקוב השלישי, וב-6 ביולי 1943 הועלה לדרגת גנרל אוברסט.
ב-5 בנובמבר 1943 מונה פון מקנזן למפקד הארמייה ה-14 בחזית האיטלקית, שפעלה בגזרה המזרחית, והיה אחראי לטבח בפוסה ארדיאטינה. ב-4 ביוני 1944 פרש פון מקנזן מתפקידו בעקבות חילוקי דעות עם היטלר ושב לביתו. בסוף המלחמה נלקח פון מקנזן לשבי הבריטי.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נשפט פון מקנזן ברומא על פשעי מלחמה ונידון למוות ב-30 בנובמבר 1946. עונש המוות הומר במאסר עולם ביולי 1947, אך לבסוף שוחרר פון מקנזן באוקטובר 1952. ב-19 במאי 1969 מת פון מקנזן בנוימינסטר והוא בן 80 שנים.
ואלסרטן
ואלסרטן היא תרופה ממשפחת חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין II שנכנסה לשוק בסוף שנות ה-90 של המאה הקודמת. היא טיפול קו ראשון ביתר לחץ דם ומשווקת בישראל בתכשירים המכילים את התרופה לבד או בשילוב עם הידרוכלורותיאזיד או אמלודיפין.
מנגנון הפעולה
ואלסרטן היא תרופה החוסמת את הקולטן לאנגיוטנסין II. יש לה מידת קישור גבוהה לקולטן והיא חוסמת אותו ומובילה לשינויים במערכת כלי הדם והלב. ואלסרטן גורמת להרחבת כלי דם ובכך מפחיתה את לחץ הדם. ואלסרטן גם מונעת שחרור של אלדוספירון מבלוטת יותרת הכליה ובכך גם בעלת השפעה מיטיבה על אי ספיקת לב.
יעילות במחקרים קליניים
במחקרים הקליניים הראשונים של התרופה, התרופה נחקרה בטיפול ביתר לחץ דם ונמצאה יעילה בדומה ללוסרטן, אנלפריל, אמלודיפין והידרוכלורותיאזיד. מחקרים קליניים נעשו על התרופה בשילוב עם הידרוכלורותיאזיד ונצפתה השפעה מיטיבה על הורדת לחץ הדם, במטופלים עם יתר לחץ דם שלא הצליחו להיות מאוזנים על ואלסרטן לבד או הידרוכלורותיאזיד לבד. לאחר מספר שנים של השיווק התרופה, נעשו גם מחקרים ששילבו את התרופה יחד עם אמלודיפין, השפעה שנראתה מיטיבה על לחץ הדם ועם פחות תופעות לוואי של בצקות פריפריות בהשוואה למתן אמלודיפין ללא ואלסרטן.
מלבד הטיפול ביתר לחץ דם, ואלסרטן נחקרה גם בטיפול באי ספיקת לב במחקר ה-Val-HeFT ונראתה יעילה בהפחתת אשפוזים על רקע אי ספיקת לב וכמו כן נצפתה השפעה מיטיבה על תפקוד חדר שמאל של הלב. מחקר ה-VALIANT (Valsartan in Acute Myocardial Infarction Trial) הראה על השפעה מיטיבה של התרופה במטופלים לאחר אוטם שריר הלב. בחולי סוכרת שסובלים מנפרופתיה סוכרתית אלסרטן הראתה יעילות בהפחתת הפרשת חלבון בשתן ומיקרואלבומיניוריה.
לאחרונה אושר תכשיר חדש בארצות הברית, המשלב את התרופה ואלסרטן עם תרופה חדשה בשם סאקוביטריל לטיפול באי ספיקת לב.
התוויות
התרופה ואלסרטן רשומה בישראל להתוויות הבאות:
תופעות לוואי
תופעות הלוואי העיקריות של התרופה כוללות:
ברוך אידלשטיין
הרב ברוך בן-ציון אידלשטיין (כ' באב ה'תרצ"ו, 8 באוגוסט 1936 – ט"ז באלול ה'תשע"ה, 30 באוגוסט 2015) היה ראש ישיבה ציוני ישראלי שייסד את הישיבה התיכונית "פרחי אהרן" בקריית שמואל, ועמד בראשותה במשך 22 שנים. לאחר מכן כיהן כרב שכונת הדר הכרמל ורב בית הכנסת הגדול של חיפה שבשכונה, כראש מחלקת הכשרות של רבנות חיפה במשך כ-20 שנים וכראש כולל "אריאל", ממוסדות אריאל שבראשותו של הרב שאר ישוב כהן.
תולדותיו
נולד בנובוסליצה שבבסרביה בחלק שבשטח רומניה, לר' נטע יעקב אידלשטיין (ל' באב תר"ס – כ"ד בשבט תשנ"ד) ולבתיה-ברכה לבית ליבמן (תרס"ח – כ"ט בתמוז תש"ס). אביו נולד בצ'רנוביץ והיה צאצא לר' אברהם גרשון אשכנזי מקיטוב, לרב נטע יעקב שהיה רבה של צ'רנוליצה (נכדו של ר' אברהם גרשון מקיטוב), וכן צאצא לרב ישראל איסר שטרנהלל, ראב"ד בויאן. אמו הייתה בת לחסידי סדיגורה.
עבר את השואה בטרנסניסטריה, במהלכה נספתה אחותו יפה. בתחילה שהתה המשפחה במחנה ברשאד ובתש"ג (1943) עברו לצ'צ'לניק שבה היה המצב טוב יותר, בזכות קרוב משפחה בעל קשרים עם הפרטיזנים. לאחר שהרוסים שחררו את טרנסניסטריה עברו לווסלוי לחודשיים ושם היו מקורבים לר' חיים דב הלפרין מוסלוי. לאחר מכן התגוררו שנה בבוקרשט שאליה עבר גם הרבי מווסלוי. ברוך, שהיה אז בכבן 11, למד בבית-הספר "תרבות" שהיה חילוני ונלמדה בו מעט יהדות.
המשפחה עלתה לארץ ישראל באוניית המעפילים "מדינת היהודים", שהגיעה לחיפה בשמחת תורה תש"ח (1947) ומעפיליה הוגלו לקפריסין שבה שהו כעשרה חודשים וחזרו לאחר הקמת המדינה. במשך כשבועיים-שלושה שהו במחנה עולים בחדרה ועברו לגבעת עלייה שביפו ובה גרו כשנתיים וחצי. אביו הקים במקום תלמוד תורה, וכן הקים בית כנסת ומקווה. מיפו עברה לגבעת שמואל שבה פתחו הוריו חנות ירקות.
למד בישיבת היישוב החדש במשך כחמש שנים ורבו העיקרי שם היה הרב אפרים נחום בורודיאנסקי שהיה לרבו המובהק. לאחר מכן למד בישיבת חברון בירושלים, ושם התבלט בין התלמידים. בתקופה זו גם שמע שיעורים עם קבוצת בחורי ישיבות מהרב חיים שמואלביץ, ראש ישיבת מיר.
נשא לאישה בגיל 21 (בתשי"ח) את ציפורה שושנה אלקה, (נפטרה באוקטובר 2021), בתם של הרב נתן אליעזר ומנוחה (בתו של הרב שלמה זלמן ברייטשטיין) גרוסמן משכונת מאה שערים, משפחה מחסידות צ'ורטקוב. אחיה הצעיר של ציפורה הוא הרב שלמה זלמן גרוסמן, רבה של אלעד.
לאחר נישואיו למד הרב ברוך במשך שנה בכולל אצל הרב יחיאל מיכל פיינשטיין, ראש ישיבת "בית יהודה", ולאחר מכן למד בכולל "שבט יהודה" אצל הרב איסר יהודה אונטרמן והרב בורודיאנסקי.
הוסמך לרבנות בידי הרב יחזקאל סרנא שהעניק לו את הסמיכה בחתונה, וכן על ידי הרב אונטרמן והרב בורודיאנסקי.
עם הקמת הישיבה התיכונית פרחי אהרון בשכונת קריית שמואל שבקריות, קיבל את בקשתו של הרב משה צבי נריה להיות ראש הישיבה הראשון של הישיבה. במקביל דחה הצעת רבנות של כפר פינס לאחר שהתייעץ עם רבותיו.
תרם תרומה חשובה לחיי הדת והחינוך באזור חיפה. סייע לבוגרי הישיבה בהקמת ישיבה גבוהה (בראשות הרב עקיבא הכרמי, רבה של קריית שמואל) שנסגרה בגלל התערבות חיצונית של גורמים בהנהגת הציונות הדתית שרצו שהישיבה תהיה ישיבת הסדר. במקומה הקים הרב הכרמי בשיתוף רבה של קריית ביאליק כולל אברכים שמאוחר יותר עבר לקריית שמואל וקיבל את השם "הישיבה הרמה". היה בין מייסדי אולפנה סגולה בקריית מוצקין שבה גם העביר שיעורים. וכן העלה את רמת הכשרות בחיפה באופן ניכר. כמו כן הרב מסר שיעורים קבועים במשך שנים בחיפה כדוגמת השיעור בשכונת נוה שאנן.
דמותו ודעותיו
קירב יהודים ליהדות ובהם מעולי ברית המועצות וחבר המדינות לשעבר, ואף גייר מספר נוכרים וביניהם נהגו האישי דידי שנעשה חסיד בלז בשם ידידיה שפירא.
דגל בהשקפה דתית לאומית אך בדרכי הלימוד והחינוך תמך בדרך חרדית. את שני בניו שלח לישיבות חרדיות ואת ארבע בנותיו השיא לחרדים. כן בהנהגותיו היה קרוב לדרך החרדית.
דיבר בחריפות נגד כל היוצאים מארץ ישראל לנופש בחו"ל ובייחוד במועדי ישראל ושזה טרף גם אם האוכל בכשרות מהודרת.
בריאיון בתשל"ב, כעשר שנים לפני עזיבתו את משרת ראש הישיבה, נערך עמו ריאיון. בריאיון בתשובה לשאלה בעניין זה, אמר ש
בתשובה לשאלה על הבעת דעה של רבנים בשאלות חברתיות מדיניות ומוסריות אמר ש והוסיף הרב אידלשטיין ש
לגבי תפקיד הרב השכונתי והרב הראשי אמר ש
בעניין המצב שהיה אז שזמן ממושך לא אויש כסאם של רבני ערים ובכלל זה בחיפה, נשאל האם מצב זה משפיע על המצב הדתי. הוא השיב ש
משפחתו
ילדיו: לרב ברוך אידלשטיין שישה ילדים:
אס אה
שְׁטוּרְמְאַבְּטַיְילוּנְג (בגרמנית: ) הידועות בשמן המקוצר אֶס-אַה (SA) היו פלוגות הסער הנאציות, שהורכבו מאלפי בריונים ומובטלים. שמם לקוח מחיילי הסער – יחידת עילית גרמנית במלחמת העולם הראשונה. הם עודדו אלימות, פיזרו אסיפות והגבירו את חוסר הביטחון בקרב הציבור.
אנשי האס-אה נודעו גם בכינוי "החולצות החומות", על-שם צבע המדים שלהם, ולהבדילם מ"החולצות השחורות" - האס אס. המדים הללו, שבמקור יועדו לקולוניות אפריקאיות אותן הפסידה הקיסרות הגרמנית במלחמה, נותרו במחסנים עד שנקנו על ידי הרמן גרינג.
הקמת הארגון
בשנת 1921 הוחל בהקמת ארגון צבאי מתוך פלוגת הספורט של המפלגה הנאצית, וב-4 בנובמבר 1921 הוא אורגן פורמלית בשם אס-אה. רבים מחברי האס-אה באו משורות הפרייקור. בראש הארגון עמד לתקופה קצרה אמיל מוריס, מבריוני מינכן, ושען במקצועו. בתחילה נקראו הפלוגות "מחלקת ההתעמלות והספורט", אך לאחר זמן מה הוסרה ההסוואה; אנשי האס-אה קיבלו מדים חומים, שם חדש, והפכו למיליציה לכל דבר.
באוקטובר 1921 הועמד בראשות הארגון הנס אולריך קלינטש, מאנשיו של הסרן ארהארדט, שהיה מראשי המרידה הימנית הכושלת המכונה "הפוטש של קאפ". הקפיטן (סרן) ארנסט רהם (Röhm), שהיה מראשי הארגון, ניסה להובילו לכיוון של ארגון צבאי, אך היטלר מנע זאת ממנו, בהעדיפו שהארגון יעסוק בתעמולה ובפעולות אלימות.
בשנת 1922 מונה הרמן גרינג לעמוד בראש האס-אה. בנובמבר 1923 ליוו אנשי האס-אה את היטלר בפוטש במרתף הבירה, שבעקבותיו נדון היטלר למאסר. בין 1923 ו-1925 היה הארגון ללא כל מנהיג. הייתה זו תקופת שפל למפלגה כולה, בעת שישב היטלר בכלא לנדסברג, ולאחר מכן חלו הגבלות חמורות על פעילות המפלגה ופעילות האס-אה.
בשנת 1925, בעקבות שחרורו של היטלר מהכלא, עבר האס-אה ארגון מחדש ובראשו הועמד הנס פפר פון סלומון. בשנת 1930 מינה היטלר את ארנסט רהם לעמוד בראש האס-אה. רהם הכיר את היטלר מימיו הראשונים במפלגה, עת היה הוא קצין בדרגת סרן והיטלר היה טר"ש ששוחרר מן הצבא והתפרנס כמלשין פוליטי. הוא הרגיש שווה ערך להיטלר, והיה יכול לפנות אליו בגוף שני, "אתה" (du), תחת הפנייה המנומסת (Sie). רהם היה חשוב להיטלר בגלל גישתו לנשק מתוקף תפקידו בצבא הבווארי.
האס-אה הורכב מביריונים ומפושעים שניתנה להם דרך אחרת "להשתלב" בחברה הגרמנית. הפלוגה עברה אימונים צבאיים מרובים. דרכי פעולותיה כללו התפרעויות ברחובות ואלימות לצד הגנה על היטלר והמפלגה.
עליית המפלגה הנאצית
בתקופת עליית המפלגה הנאצית לשלטון היה תפקיד האס-אה הטלת מורא על יריבים פוליטיים ואפילו רציחתם. אופיינית היא דרכו של איש האס-אה הורסט וסל, אשר נורה למוות עקב סכסוך על רווחי פרוצה. האס-אה ניצל את העובדה כי הרוצח היה קומוניסט ויצר אגדה לפיה נרצח וסל בקטטה פוליטית. זמן מה לפני מותו פרסם וסל שיר בשם "הדגל מתנופף אל על" בעיתון הנאצי "דר אנגריף" (ההתקפה), שנערך על ידי יוזף גבלס. שיר זה הפך להמנון של אנשי האס-אה ולאחר מכן להמנון שני לגרמניה, לצד ההמנון "גרמניה מעל לכל".
היטלר היה מודאג מהקיצוניות שבדרכו של רהם. הוא סבר כי תדמית המפלגה נפגעה בשל כוחניות האס-אה וכי פעולותיו תהינה לו לרועץ בדרכו לכס הנשיאות.
האס-אה לא ראה בעין יפה את הברית שכרת היטלר, עם עלייתו לשלטון בתחילת 1933, עם השמרנים, אשר ייצגו את בעלי ההון, התעשיינים והצבא. אנשי האס-אה, שמנה בסוף 1933 כ-3,000,000 חברים, סברו כי לאחר עשור של מאבק, אלים ברובו, הגיע הזמן לממש את חזונם באשר לגרמניה, וחזון זה כלל את סילוק השמרנים מעמדות הכוח שלהם, השתלטות על גרמניה והפיכתה למדינת אס-אה, במה שכונה על ידי רהם "המהפכה השנייה". בין היתר הועלתה הדרישה למזג את האס-אה עם הצבא, מה שהיה מביא להשתלטות האס-אה, הגדול יותר מבחינה מספרית, והטמעת הצבא, המבוסס על האצולה המשרתת בו מדורי דורות, באס-אה, הפרולטרי וההמוני.
הרמן גרינג והיינריך הימלר, ראש האס-אס שעדיין היה כפוף, לכאורה, לרהם ולאס-אה, החלו בפעולות שמטרתן להעמיד אותם במצב הטוב ביותר האפשרי אל מול האס-אה, לרבות גיוס כוח מזוין של כמה אלפי אנשים והעמדתו בכוננות בבית הספר לקצינים "ליכטרפלדה", בפאתי ברלין.
חיסול הארגון
ב-30 ביוני 1934 נתן היטלר לאס-אס פקודה לחיסול האס-אה, פקודה שביצועה נודע בשם "ליל הסכינים הארוכות". כל הנהגת האס-אה נעצרה, והיטלר הורה על גל של הוצאות להורג ללא משפט. בזה אחר זה הובאו המנהיגים אל הקיר שלפני בית הספר לקצינים בליכטרפלדה ונורו על ידי כיתות יורים של האס אס והגסטאפו. רהם עצמו נרצח ביריות על ידי סוהריו.
בעקבות "ליל הסכינים הארוכות" הפך האס-אה לארגון שולי בגרמניה הנאצית ובראשו עמד ויקטור לוצה. לוצה נהרג בתאונת דרכים ב-2 במאי 1943, והוחלף על ידי וילהלם שפמאן, שפעל להעלאת המורל בקרב אנשיו ושילב יחידות של האס-אה בכוחות הלוחמים של הצבא הגרמני.
במשפטי נירנברג עמד הארגון יחד עם חמישה ארגונים נוספים למשפט. משמעות התביעה הייתה שניתן להרשיע מי שהשתייך לארגון על סמך השייכות לארגון בלבד. הארגון לא הורשע.
נמייה ליבראית
נמייה ליבראית (שם מדעי: Liberiictis kuhni) הוא מין יחיד בסוגו ממשפחת הנמייתיים הנפוץ בטבע רק במדינת ליבריה ומצוי בסכנת הכחדה.