cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסוף אל-עזמה
ראש המטה הכללי
הכוחות הצרפתיים בפיקודו של הגנרל אנרי גורו נחתו בביירות ב-18 בנובמבר 1919. גורו היה נחוש להביא לשליטתה של צרפת את כל סוריה. בניגוד לרצונו של המלך פייסל, נציגו לגנרל גורו, נורי אל-סעיד, הסכים לכך שבתמורה לפריסת הכוחות הצרפתית יובא הסדר. עם זאת, כאשר קצין צרפתי הותקף על ידי מורדים שיעים מוסלמים שהתנגדו לנוכחות הצרפתית, גורו הפר את הסכמתו עם אל-סעיד וכבש את העיר בעלבכ. הפריסה הצרפתית לאורך חוף הים התיכון תרמה לתסיסה ברחבי סוריה וחידדה את הפילוגים הפוליטיים בין מחנה אל-עזמה לבין אלה שביקשו להתפשר עם הצרפתים. ב-10 בדצמבר 1919 התפטר ראש הממשלה אל ריקאבי על רקע הלחץ עליו והדעה הרווחת. מאוחר יותר כבשו הכוחות הצרפתיים חלקים בצפון סוריה בתחילת יולי 1920.
ראגד (אי, איי שטלנד הדרומיים)
מקור השם
באנגלית "ראגד" משמעו "בתרוני" או "טרשי"
יוסוף אל-עזמה
ראש המטה הכללי
ב-13 ביולי הכריז אל-עזמה בפני הקונגרס הלאומי הסורי על צעדי חירום, כולל צנזורת עיתונאים, הכוח לתפוס כלי רכב אזרחיים לשימוש צבאי וקריאה למיליציות ברחבי הארץ לתמוך בצבא. בהשראת הצלחותיו של מוסטפא כמאל נגד הצרפתים בטורקיה, ביקש אל-עזמא ללכת בדרך הטורקים נגד הצרפתים בסוריה. בינתיים יסין אל-האשימי שב לסוריה מארץ ישראל והוטל עליו לבדוק את יכולתם של חיילי אל-עזמה. הוא הגיע למסקנה שהצבא הסורי לא היה מוכן ולא היה מצויד לעימות רציני נגד הצבא הצרפתי. בפגישה של קבינט המלחמה של המלך פייסל, אל-עזמה היה נסער בעליל ממסקנותיו של אל-האשימי. בלי קשר, הוא הודה בסופו של דבר כי הצבא נמצא במצב רעוע כאשר הודיעו לו כי מחסור בתחמושת פירושו שלכל חייל יוקצו רק 270 כדורים לרובים שלהם ולכל פיסת תותחים ניתן להקצות שמונה פגזים בלבד. למרות זאת, כל הקצינים בפגישה הכריזו על נכונותם להילחם. ב-14 ביולי הציבה צרפת אולטימטום לממשלת סוריה לפרק את צבאה ולהיכנע לשליטה צרפתית.
קרב מייסלון
כ-12,000 חיילים צרפתים המורכבים מעשרה גדודי חיל רגלים וכן פרשים ותותחנים מגובים בטנקים ופצצות קרב, החלו את התקדמותם בדמשק ב-21 ביולי. הם כבשו לראשונה את אנג'אר בעמק בקעה, שם התפרקה חטיבתו של גנרל חסן אל-הינדי, ללא קרב. ההתקדמות הצרפתית הפתיעה את המלך פייסל שהאמין כי פעולה צבאית של צרפת תימנע על ידי הסכמה לאולטימטום ה-14 ביולי כפי שהבטיח הגנרל גורו. בתגובה לפעולתו של גורו, הסכים המלך פייסל לבקשתו של אל-עזמה לבצע גיוס. כ-300 חיילים מכוחותיו המפורקים של הינדי הצטוו להתגייס מחדש במעבר מייסלון, כ-20 קילומטרים ממערב לדמשק. אל-עזמה הצליח להרכיב כמה מאות חיילים סדירים וכ-1,000 מתנדבים, בהם גם חיל פרשים בדואי.
ב-22 ביולי ניסה המלך פייסל לעכב את ההתקדמות הצרפתית באמצעות שליחתו של סאטי אל-חוסרי לנהל משא ומתן עם הגנרל גורו, שהציב תנאים חדשים למניעת ההתקפה של צבאו ונתן למלך פייסל יום נוסף לדון בתנאים. למחרת, בעוד הקבינט שקל את תנאיו של גורו, הצרפתים ביקשו כניסה למייסלון כדי לגשת למי המעבר. הסורים פירשו את הבקשה להוות תירוץ לצבא גורו להיכנס לדמשק ללא קרב והמלך פייסל בסופו של דבר דחה את בקשתו של גורו ואת תנאיו החדשים. לאחר מכן, אל-עזמא עזב את דמשק כדי להתעמת עם צבאו של גורו במה שנודע כקרב מייסלון.
כוחותיו של אל-עזמה במייסלון היו מצוידים בעיקר ברובים חלודים שהשאירו כוחות עות'מאניים ורובים ששימשו את הסדירים הבדואים במהלך המרד הערבי בשנת 1916 וכן ב-15 תותחים. הכוח הערבי הורכב מחטיבה צפונית, מרכזית ודרומית ובראשם פרשי גמלים. אל-עזמא הוביל את הטור המרכזי שגובה על ידי מתנדבים אזרחיים רבים. בסביבות השחר של ה-27 ביולי, בדרך הגישה אל מייסלון, התרחשו עימותים בין הכוחות הערביים לצבא הצרפתי, אולם מרבית ההתנגדות הערבית, שלא הייתה מתואמת ברובה, קרסה בשעה הראשונה של הקרב. הסורים ניצלו את התחמושת הקטנה שאיתה הגיעו עד תום והצבא הצרפתי העליון הצבאי שבר את הקווים הערביים.
בסביבות השעה 10:30 בבוקר הגיעו כוחות צרפת למטהו של אל-עזמה. המוקשים שהונחו על ידי הסורים לא התפוצצו או לפחות לא הפריעו ברצינות לכוחות הצרפתיים הנכנסים. כשכוחות צרפתיים נמצאים במרחק של כ-100 מטרים ממנו, מיהר אל-עזמה אל תותחן וצווה עליו לירות לעבר הטנקים הצרפתיים. לפני שנורה פגז כלשהו, ​​אל-עזמה נקלט על ידי צוות טנקים ונורה למוות מירי מקלע צרפתי. הוא נפגע בחזה ובראש. אל-עזמה היה הקצין הערבי היחיד שמת בקרב. העימותים במעבר נמשכו עוד שלוש שעות. עד אז נסוגו הכוחות הערביים באי סדר סביב דמשק. הצבא הצרפתי נכנס לעיר בהמשך. בזכרונותיו כתב הגנרל גורו כי לאחר תבוסת הסורים, הותירו כוחותיו של האחרון
מורשת
סירובו של אל-עזמא להיכנע לצרפתים, התעקשותו לצאת לקרב עם כוחות נחותים ומותו בעודו מפקד על הסורים במייסלון הפכו אותו לגיבור לאומי בסוריה ובעולם הערבי. פסלו ניצב בכיכר מרכזית בדמשק, כשכבוד שמו הושם על רחובות ובתי ספר ברחבי סוריה, פסליו הוצבו לרחבי המזרח התיכון. הוא יתרה מזאת הפך גם סמל בשביל הצבא וכסמל למאבק הפאן-ערביות.
אל-עזמה היה נשוי לאישה טורקית, שאיתה נולדה לו בת בשם לילה.
פיגוע הדקירה בשכונת ארמון הנציב (2022)
פיגוע הדקירה בשכונת ארמון הנציב הוא פיגוע דקירה שבוצע ברחוב חנוך אלבק בשכונת ארמון הנציב שבירושלים ב-21 במרץ 2022 בו נרצח איוואן טנובסקי, עובד זר ממולדובה, ונפצע עובד זר נוסף ממולדובה, בשנות ה-40 לחייהם. את הפיגוע ביצע המחבל ואסים א-סעיד, פעיל דאעש מחברון, שישב בכלא ב-2015 בשל תמיכתו בארגון. 3 שנים קודם לכן הוא ביצע באותו הרחוב, יום אחר יום, פיגוע דקירה בו נפצעה הנערה הדר בצלאל ואת רצח תמר ויהודה כדורי.
הפיגוע
בשעה 01:28 התקבל דיווח במשטרת ירושלים על קטטה ברחוב חנוך אלבק בשכונת ארמון הנציב בדרום העיר, תוך מספר דקות הגיעו למקום צוותי הצלה וקבעו את מותו של אחד הפצועים מה שנחשד תחילה כקטטה בין שכנים התברר לאחר כ-3 שבועות כפיגוע טרור על רקע לאומני.
הרוצח, ואסים א-סעיד, שוחרר חמישה ימים טרם הפיגוע ממעצר מינהלי של שנתיים. הוא נעצר מספר שעות לאחר הפיגוע על ידי שוטרי מג"ב בזמן שניסה לחצות את גדר ההפרדה. ב-14 באפריל 2022 הותרו לפרסום שמו ומעשיו.
וילהלם ריינהרד (טייס)
וילהלם ריינהרד (בגרמנית: Wilhelm Reinhard; 12 במרץ 1891 – 3 ביולי 1918) היה אלוף הפלות גרמני במלחמת העולם הראשונה. לזכותו נזקפות 20 הפלות מאושרות. לאחר מותו של הברון האדום ירש אותו כמפקד טייסת הקרב הראשונה.
תחילת דרכו
ריינהרד נולד בדיסלדורף ב-12 במרץ 1891. ב-1909 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט התותחנים הבווארי ה-14. הוא נפצע קשה בתחילת מלחמת העולם הראשונה והרופאים קבעו שהוא אינו כשיר לשרת בחזית. הוא התקבל לקורס הכשרת טייסים של שירות האוויר הגרמני. ביוני 1915 הוא חזר לשירות הקרבי אולם נפצע שוב. בפברואר 1916 הוא חזר לחזית והועלה לדרגת אובר-לויטננט. הוא לחם בחזית הבלקנית ובתחילת 1917 חזר לקורס הכשרת טייסים.
ביוני 1917 הוא סיים את הכשרתו כטייס והוצב בטייסת הקרב ה-11. ב-24 ביוני הוא הפיל את המטוס הראשון שלו ולקח בשבי את אלוף ההפלות הבריטי ג'פרי הורנבלואר קוק. ב-4 בספטמבר 1917 הוא נפצע שוב לאחר שהפיל שמונה מטוסים וכבר סומן כאחד האלופים המבטיחים של גרמניה. ב-26 בנובמבר הוא חזר לטוס כמפקד טייסת קרב 6. הוא המשיך להפיל מטוסי אויב וב-23 במרץ 1918 הועלה לדרגת האופטמן. ב-21 באפריל של אותה שנה נהרג הברון האדום, וריינהרד נקרא למלא את מקומו בפיקוד על טייסת קרב 1. ב-12 ביוני הוא הפיל את המטוס ה-20 שלו, ועל כך היה אמור להיות מעוטר בפור לה מריט.
הסרט "המקס הכחול" מבוסס באופן חלקי על סיפורו של ריינהרד.
הצלם של מאוטהאוזן
הצלם של מאוטהאוזן (בספרדית: El fotógrafo de Mauthausen) הוא סרט ספרדי שיצא לאקרנים ב-26 באוקטובר 2018 ומבוסס על אירועים אמיתיים. הוא מספר את סיפורו של פרנסיסקו בויס, לוחם וצלם רפובליקני ספרדי שנכלא במחנה הריכוז מאוטהאוזן במהלך מלחמת העולם השנייה.
עלילה
בויס הוא צלם שלאחר לחימה בצבא הרפובליקני במהלך מלחמת האזרחים בספרד נתפס ונכלא במחנה הריכוז מאוטהאוזן. שם הוא משתמש בעבודתו במעבדת הצילום של האס אס כדי להסתיר תשלילים המוכיחים את הפשעים וההתעללויות המתרחשים באזורים הכפריים עם סיום המלחמה. בויס צילם גם צילומים רבים של מאוטהאוזן לאחר השחרור והיה עד במשפט נירנברג.
הפקה
הצילומים, שהחלו ב-30 באוקטובר 2017, התקיימו בטרסה ובודפשט. כשנעשה שימוש באותם נופים ששימשו בסרט הנער בפיג'מת הפסים. השחקן מריו קאסאס השיל 12 קילוגרם ממשקלו כדי לגלם את בויס הכלוא.
סטן מייזק
סטנלי "סטן" מייזק (באנגלית: Stanley "Stan" Miasek; 8 באוגוסט 1924 – 18 באוקטובר 1989) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-BAA וה-NBA בין השנים 1946–1953. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 10.6 נקודות, 7.6 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק
בשנת 1946, לאחר שחרורו מהשירות בצבא ארצות הברית, הצטרף לקבוצת דטרויט פלקונס לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (לימים ה-NBA). בעונתו הראשונה הוביל את קלעי דטרויט עם 14.9 נקודות בממוצע למשחק (הנתון הרביעי בגובהו בליגה), ונבחר לחמישיית העונה. בסיום אותה עונה התפרק מועדון הפלקונס, וב"דראפט הפיזור" של שחקניה נלקח מייזק על ידי שיקגו סטאגס. ב-3 עונותיו בשיקגו שיתף פעולה עם מקס זסלופסקי ואנדי פיליפ, וקלע 9.6 נקודות בממוצע למשחק. בסיום עונת נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
האוניברסיטה העממית העברית (ברית המועצות)
האוניברסיטה העממית העברית (או בשמה הקצר האוניברסיטה העממית; ברוסית: Еврейский народный университет) היו קורסי מתמטיקה מחתרתיים בלתי רשמיים שהתקיימו במוסקבה בירת ברית המועצות בין השנים 1978 ל-1982. ממנו בהמשך הוקמה "האוניברסיטה המוסקבאית העצמאית"
היסטוריית ההקמה
רעיון הקמת האוניברסיטה צץ אצל בלה סובוטובסקייה וואלרי סנדרוב לאחר שתשאלו מועמדים לפקולטה מכנית-מתמטית בעלי ידע עשיר שלא עברו מבחני הקבלה בגלל מוצאם. המחזור הראשון בעל 14 סטודנטים גויס כבר ב-1978 הישר לאחר השיחות. באותה השנה הלימודים התקיימו בדירת בלה סובוטובסקייה.
בשנים לאחר מכן התקבלו בכל שנה יותר מ-100 סטודנטים אך חלקם נשר. כך מתוך 120 שהתקבלו ב-1980 נשארו רק 60. הלימודים התקיימו בהמשך במספר שכונות במוסקבה ולכיתות סדירות שימש השם "קורסי העלאת הכשרת מורי בתי ספר ערב מתמטיים"
הסגל
הרצאות הועברו על ידי: יוסף ברנשטיין, בוז'יץ', וינוגרדוב (חשבון אינפיניטסימלי), גינזבורג (אלגברה), אנדריי זלבינסקי (ח"א), קאנוביי, קראסילש'יק, קוזניצקי (תורת גלואה), קולאקוב (אלגברה), לייטס, ליצ'אגין, מארינוב (פיזיקה), ג'ון מילנור (1980), אוניש'יק (אלגברה ליניארית), סנדרוב (ח"א), סמירנוב, סוסינסקי (אלגברה), טיורין (תורת ההסתברות), פייגין (אלגברה), דמיטרי פוקס (גאומטריה, אלגברה ליניארית), שן (ח"א), שחטמן. סמינריונים הועברו על ידי בוצ'ארוב, סרגיי דוז'ין, קנייבסקי, סאמוחין. סמינר מעשי הועבר על ידי פוקס, זלבינסקי ופייגין בין השנים 1980 - 1983.
פירוק והמשך הדרך
ב-1982 לאחר גילוי רשימות הסטודנטים בעקבות מעצרם של ואלרי סנדרוב וקנייבסקי נחשף דבר פעילות הקורסים. היוזמת השנייה נדרסה על ידי משאית, ככל הנראה, בכוונת זדון.
מסתיו אותה השנה רוב הפעילות נפסקה פרט לקבוצה שגויסה מבית הספר מס' 57 והשלמת חלק מן הקורסים עד אביב 1983.
בין השנים 1986 ל-1988 בעקבות שינוי הגישה להגירה רוב המשתתפים והמרצים בקורסים עזבו את ברית המועצות. השאר יסדו את "האוניברסיטה העצמאית" שהפכה לרשמית ב-1991.
בית הכנסת רבי שלום זאווי
תיאור
בית הכנסת נמצא במלאח של רבאט. סגנונו המורי ניכר בין היתר באריחים בעלי צורות ותבליטים גאומטריים שונים. בית הכנסת נוסד בבית רבי שלום זאווי (נפטר בכ"ט בכסלו ה'תקע"ב - 1811) והיה נערץ על יהודי רבאט. לבית הכנסת היו מגיעות נשים עקרות ומתפללות בו להיפקד בפרי בטן. במהלך העשור האחרון עבר המקום שיפוץ ושיקום.
יגאל פליטמן
ביוגרפיה
יגאל פליטמן נולד בשנת 1948 בישראל. בשנת 1966 סיים ללמוד בבית ספר תיכון חדש בתל אביב במגמה ריאלית. בשנים 1966–1969 שירת בצה"ל. בשנת 1973 קיבל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1974 הוסמך כעורך דין. בשנת 1980 קיבל תואר שני במשפטים, אף הוא מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1975 החל לעבוד במוסד לביטוח לאומי, ובשנים 1983–1988 שימש מנהל הלשכה המשפטית של המוסד לביטוח לאומי במחוז ירושלים והדרום.
ביוני 1988 מונה לשופט בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב, ובספטמבר 1997 מונה לנשיא בית הדין. במרץ 1999 מונה לשופט בבית הדין הארצי לעבודה. במרץ 2011 מונה לסגן נשיא בית הדין הארצי לעבודה. ב-19 בדצמבר 2013 החל לכהן כנשיא בית הדין הארצי לעבודה, במקומה של נילי ארד, שפרשה לגמלאות.
בין פסקי הדין שנתן:
פליטמן הוא גם שופט בבית הדין הצבאי לערעורים בדרגת אלוף-משנה. במסגרת זו נמנה בשנת 2017 עם ההרכב שדן בערעור על פסק הדין במשפטו של אלאור אזריה.
סילק סיטי
Silk City (בעברית: סילק סיטי) היא להקת על מז'אנר הפופ. חברי הלהקה הם דיפלו, מארק רונסון. הלהקה הוקמה בשנת 2018 וחתמה על חוזה עם חברת ההקלטות קולומביה רקורדס וסוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
ביוגרפיה
ב-2 בינואר 2018, הדי.ג'יי והמפיק המוזיקלי האמריקאי דיפלו והמוזיקאי, הדי.ג'יי, הפזמונאי והמפיק המוזיקלי האנגלי-אמריקאי מארק רונסון הכריזו על פרויקט חדש שנקרא Silk City. ב-25 במאי 2018, הוציא הצמד את סינגל הבכורה "Only Can Get Better", בהשתתפות דניאל מריווד'ר. ב-20 ביולי, הוציאו את הסינגל השני שלהם, "Feel About You" בהשתתפות Mapei. ב-2 באוגוסט, הוציאו את הסינגל השלישי שלהם, "Loud", בהשתתפות דיזיינר וגולד-לינק.
ב-6 בספטמבר 2018 הוציאו את הסינגל הרביעי והאחרון שלהם "Electricity", בהשתתפות דואה ליפה. השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב וזכה בפרס גראמי להקלטת הדאנס/אלקטרונית הטובה ביותר.
ב-21 בינואר 2021, הוציאו את הסינגל "New Love" בהשתתפות אלי גולדינג.
אוזו מוריירה
אוסמר "אוזו" מוריירה (ביפנית: 茂怜羅 オズ; באנגלית: Osmar "Ozu" Moreira; נולד ב-21 בינואר 1986) הוא כדורגלן חופים ברזילאי-יפני המשחק בעמדת הבלם בנבחרת יפן בכדורגל חופים.
תחילת הקריירה
אוזו נולד בריו דה ז'ניירו, ברזיל והחל לשחק כדורגל חופים בחוף הקופקבנה. כשהיה ילד, הוא זומן לקחת חלק במשחק ראווה לפני משחק של נבחרת ברזיל באזור החוף ובהמשך הצטרף לקבוצת ואסקו דה גאמה. לעומת זאת, הוא החליט לרדוף אחר חלומו להיות כדורגלן חופים מקצועי לאחר שהיה צופה הדוק בענף זה. בשנת 2004, הוא חתם על החוזה הראשון שלו בענף, כשהצטרף לקבוצת סאו פאולו.
הפיכתו ליפני
אוזו הצהיר שאף פעם לא שאף לשחק בנבחרת ברזיל. במקום זאת, החלום שלו היה לחיות מחוץ למדינה, ללמוד תרבות חדשה ולשחק כדורגל חופים שם.
בשנת 2006, הוא עבר לגרמניה. שנה לאחר מכן, הוא הצטרף ללקיוס באוקינאווה, יפן. אף על פי שלא היה לו שום ניסיון או חוויה עם התרבות היפנית, הוא הסתגל לאורח החיים במדינה ואף הרגיש שייך אליה. בשנת 2009, הוא עבר ממחוז זה לטוקיו. לאחר מכן, הוא פגש את חברו הברזילאי, ריי ראמוס, מאמן נבחרת יפן. למרות הצעות לייצג את ברזיל, אוזו הביע בפני ראמוס את רצונו לקבל אזרחות יפנית על מנת שיוכל לייצג את הנבחרת היפנית. ראמוס החליט לסייע לו ולעזור לו במבוקשו. אוזו לבסוף למד את השפה היפנית ולאחר חמש שנות שהייה במדינה, הוא קיבל אזרחות ב-12 בדצמבר 2012 ושינה את שמו מאוסמר לאוזו. כתוצאה מכך, הוא זומן באופן מיידי לנבחרת החופים המקומית.
ייצוג ככדורגלן יפני בינלאומי
בטורניר הבינלאומי הראשון שלו בענף כדורגל החופים, שהיה אליפות אסיה בכדורגל חופים לשנת 2013, הוא הוכתר לשחקן הטוב ביותר, כשנבחרתו סיימה כסגנית האלופה. במסגרת טורניר זה הוא כבש שבעה שערים. אוזו שימש כקפטן הנבחרת בגביע העולם בכדורגל חופים של אותה השנה והצעיד אותה עד לשלב רבע הגמר, שם נעצרה על ידי נבחרת מולדתו, ברזיל. בתום גביע העולם, הוא זכה בכדור הכסף (השחקן השני הטוב ביותר). במסגרת טקס כוכבי כדורגל החופים הראשון אשר התקיים בשנת 2014, הוא נמנה בנבחרת החלומות העולמית לצד השוער הספרדי דונה, איליה לאונוב מרוסיה, ברונו שאבייר מברזיל ולורנס גומז הספרדי. הוא זכה בתואר זה ארבע פעמים נוספות (2015, 2016, 2018, 2019).
ביולי 2020, אוזו מונה למאמן הנבחרת היפנית, כאשר הפך לשחקן-מאמן.
דיוגו קטרינו
דיוגו קטרינו דה סילבה (בפורטוגזית: Diogo Catarino da Silva; נולד ב-9 בינואר 1990), המוכר יותר בשם קטרינו (בפורטוגזית: Catarino) הוא כדורגלן חופים ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בנבחרת ברזיל בכדורגל חופים.
יחסי איטליה–ליטא
יחסי איטליה–ליטא הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האיטלקית לליטא.
הדוכסות הגדולה של ליטא
המגעים הראשונים בין ליטא לאיטליה התנהלו דרך הכס הקדוש במהלך המאה ה-13. היה זה מינדאוגאס, הדוכס הגדול של ליטא, שהיה הראשון שניסה להכניס את הקתוליות למדינה האלילית. לאחר שהמיר דתו לקתוליות והטביל את האוכלוסייה הליטאית, שלח מינדאוגאס את משלחתו לאפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, שב-17 ביולי 1251 העניק את הזכויות להינריק, הבישוף של קולם, להכתיר את מינדאוגאס למלך ליטא. עם זאת, הטקס נערך רק שנתיים לאחר מכן. בשנת 1263 נרצח מינדאוגאס על ידי קושרים והליטאים חזרו שוב לעבודת אלילים.
בשנת 1317 כתב האפיפיור יוחנן העשרים ושניים מכתב לגדימינאס, הדוכס הגדול של ליטא, והזמין אותו להמיר את דתו לקתוליות. גדימינאס קיבל מכתבים רבים נוספים שנשלחו על ידי הכס הקדוש, אך הוא תמיד סירב בנימוס להצעה. ההמרה המובהקת של ליטאים התרחש רק בשנת 1387.
עם זאת, גם לאחר תאריך זה הייתה האלילות האמונה השלטת בליטא. לכן, אין זה מפתיע שאנאה פיקולומיני (1406–1464), הבישוף של ורמיה ומאוחר יותר האפיפיור פיוס השני, דיבר בחריפות על ליטא. עם זאת, הוא הקדיש לארץ לפחות שלוש מעבודותיו. לעומת זאת יאן דלוגוש (1415–1480), בן זמנו הפולני של האפיפיור, טען בעבודתו כי ליטאים צאצאים מהרומאים. רעיון זה עלה במיוחד לאחר 1518, אז זיגמונט הראשון, מלך פולין, התחתן עם בונה ספורצה, הדוכסית ממילאנו. בנו זיגמונט השני, מלך פולין הפך למלך בשנת 1548 ולאירוע זה קיבל את היצירה בלטינית "דה מוריבוס טרטורום, ליטואנורום ומושורום", שנכתב על ידי האציל מיכאלו ליטואנוס, שם הוא טוען כי מדינת ליטא נוסדה בתקופה הרומית וכי במקור ליטאים דיברו לטינית. כדי להוכיח את טיעונו, מיכאילו ליטואנוס מונה יותר משבעים מילים הדומות בשתי השפות.
עד מהרה אלסנדרו גוגניני האיטלקי (1554–1614), ששירת בצבא הליטאי, כתב עבודה בלטינית "Sarmatiae Europeae descriptio", שם הוא מקדיש תשומת לב רבה לליטא וחוזר שוב על התיאוריה בדבר מוצאם הרומי של הליטאים. אלברטוס ווייק-קויאלוביץ' הליטאי (1606–1677) השתמש ביצירתו של גוגניני כמקור לכתיבת ההיסטוריה שלו על ליטא בשני כרכים - "Lituanae pars prior" (1650) ו-"Lituanae pars seconda" (1669). הוא כותב על מוצאם הרומי המשוער של ליטאים בלהט ובשכנוע רב.
בשנת 1570 הקימו הישועים את מכללת וילנה שבשנת 1578 קיבלה זכויות אוניברסיטאיות מהאפיפיור גרגוריוס השלושה עשר. מקדש ידע זה משך אליו סטודנטים איטלקים רבים: אחד המפורסמים ביותר הוא סטפנוס לורנטיוס ביסיוס (בערך 1720–1790), שכתב את הדוקטורט בפדובה ועבד בטורינו ובוונציה. כשהוזמן לווילנה לימד הפרופסור אנטומיה ואוסטיאולוגיה, הכין מספר מחקרים מדעיים, עבד כרופא וניהל את הפקולטה לרפואה באוניברסיטה.
האיטלקים תרמו משמעותית להתפתחות האמנויות בליטא. הדוכס הגדול זיגמונט אוגוסט הזמין לווילנה אמנים רבים ממדינות זרות שונות, בעיקר מאיטליה, שהביאו לעיר את תרבות הרנסאנס והבארוק האיטלקיים, אוניברסיטת וילנה והסמינר שלה היו דוגמאות לאדריכלות איטלקית. הציירים האיטלקים, כמו זאנוביו דה ג'יאנוטי, ג'ובאני סיני, ג'ובאני ג'אקו מקראגליו וג'ובאני בטיסטה פרדיאני דה לוקה, השאירו את עבודותיהם בקתדרלת וילנה, בכנסיית סנט אן, בכנסיית סנט מישל ואחרים. מאוחר יותר פייטרו פרטי וג'ובאני מריה גאלי, יחד עם סופרים מקומיים, תכננו את כנסיית סנט פול וסנט פיטר, יצירת המופת האדריכלית והפיסולית, במימון מיקולא קאזימייראס פאקאס (1624–1682). ההטמן הגדול של ליטא והמושל של וילנה. יתר על כן, חבר נוסף ממשפחתו של פאקאי, קריסטופאס זיגמנטאס פאקאס (1621–1684), ייסד מתחם בארוק מדהים נוסף, מנזר פז'יסליס בקובנה, שתוכנן על ידי לודוביקו פרדו הוונציאני. לאחר מותו של פאקאס, החליפו אותו פייטרו וקרלו פוטיני, ואילו ג'ובאני מרלי, מישל ארקנג'לו פאלוני וככל הנראה גם פייטרו פרט הנ"ל יצרו פסלים וציורי קיר שעדיין נראים סביב וילנה.
אמנים ליטאים מפורסמים רבים התבגרו באווירת האמנות והאדריכלות האיטלקית. אף על פי שעל סף המאה ה-20 ומאוחר יותר הייתה זו פריז שהשפיעה בעיקר על האמנויות בליטא, בכל זאת איטליה נותרה מכה עבור אמנים ליטאים.
ליטא העצמאית
איטליה הכירה בליטא ב-13 במאי 1922, והייתה אחת המדינות הראשונות שהקימו בה נציגות דיפלומטית. ממשלת איטליה מעולם לא הכירה בכיבוש הסובייטי כלגיטימי, ורומא במהלך כל תקופת הכיבוש נותרה מקלט לפעילים הפוליטיים והתרבותיים. ב-26 באוגוסט 1991 הכירה איטליה בעצמאותה המחודשת של הרפובליקה של ליטא וב-30 באוגוסט 1991 חודשו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
פרנסיסקו בויו
פרנסיסקו "פאקו" בויו סאנצ'ס (בספרדית: Francisco "Paco" Buyo Sánchez; נולד ב-13 בינואר 1958) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער.
לאחר ששיחק בליגות הנמוכות בספרד, החל בויו את דרכו בליגת העל הספרדית במדי סביליה. בויו שיחק 11 עונות במדי ריאל מדריד, מתוכן עשר כשוער הבכיר של הקבוצה. הוא זכה עמה, בין היתר, בשש אליפויות (מתוכן חמש כשוער ראשון), שני גביעים וארבעה תוארי סופר קאפ. בויו ערך שבע הופעות במדי נבחרת ספרד, ונכלל בסגל הנבחרת לשני טורנירי אליפות אירופה.
קריירת משחק
בויו החל את קריירת המשחק בקבוצות נוער מקומיות מאזור הולדתו. את הקריירה המקצועית כשחקן בוגרים החל במיורקה בעונת, אז שיחקה הקבוצה בליגה השלישית.
לאחר עונה אחת במיורקה עבר בויו לדפורטיבו לה קורוניה, והיה לשוער הראשון של הקבוצה בליגת המשנה במשך שתי עונות. לאחר מכן יצא להשאלה בקבוצת וסקה מהליגה השלישית, וזאת עקב שירותו הצבאי בחאקה הסמוכה. לקראת סיום אותה עונה חזר ללה קורוניה עקב בקשתו של המאמן לואיס סוארס מירמונטס, ושם שימש כשוער הראשון במשך עונה אחת נוספת. בסך הכול לזכותו של בויו 122 הופעות במדי לה קורוניה בליגת המשנה.
לקראת עונת הגיע בויו לראשונה לליגה הבכירה, כשחתם במדי סביליה של המאמן מיגל מוניוס. משחק הבכורה שלו בליגה הראשונה היה ב-14 בספטמבר 1980, במסגרת המחזור השני של העונה, בהפסדה של קבוצתו 2-0 בחוץ לריאל סרגוסה. על אף שלא הפגין יכולת גבוהה באותו משחק, המשיך השוער בן ה-22 לשמור על מקום בין הקורות בסביליה ועד לסיום העונה רשם 33 הופעות ליגה. בויו היה השוער הראשון של הקבוצה במשך שש עונות, בהן רשם 199 הופעות ליגה, אם כי לא הצליח לזכות בתארים עם הקבוצה.
לקראת עונת עבר בויו לתחנה המשמעותית בקריירה שלו, ריאל מדריד. בעונת הבכורה שלו תחת המאמן לאו ביינהאקר היה בויו אחד משני שחקנים בלבד (יחד עם מיצ'ל) ששותף בכל משחקי הליגה של ריאל מדריד באותה עונה, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות ספרד, התואר הראשון בקריירת המשחק שלו. הייתה זו אליפות ראשונה מתוך ארבע אליפויות רצופות בהן זכה עם הקבוצה, ובכולן שימש כשוער הראשון. באותה העונה העפילה ריאל עד לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, לאחר שבשלב שמינית הגמר נעזרה ביכולותיו של בויו שהדף שני פנדלים בדו-קרב בעיטות עונשין מול יובנטוס.
בעונת, עונת האליפות השנייה ברציפות, זכה בויו גם בפרס ריקרדו זאמורה, על יחס הספיגות למשחק הטוב ביותר בליגה. עונה אחר כך השלים עם הקבוצה את הזכייה בדאבל, לאחר שהקבוצה זכתה באליפות השלישית ובמקביל זכתה בגביע המלך הספרדי. בויו שמר על רשת נקייה בגמר מול ריאל ואיאדוליד, שהסתיים בניצחון קבוצתו 1-0. בעונת זכה בויו בפעם השנייה בפרס ריקרדו זאמורה. עונה אחר כך שוב זכה עם קבוצתו בגביע הספרדי, לאחר ששמר על רשת נקייה בניצחון 2-0 על ריאל סרגוסה בגמר. האליפות החמישית של בויו עם הקבוצה הגיעה בעונת, והייתה לאחרונה שלו כשוער הבכיר של הקבוצה. באותה העונה קבע בויו רצף של 709 דקות ללא ספיגה בליגה, בין ה-3 בדצמבר 1994 ל-12 בפברואר 1995.
עונת הייתה העונה הראשונה של בויו בריאל בה לא שימש כשוער הבכיר. הוא היה לשוער השלישי של הקבוצה אחרי בודו אילגנר וסנטיאגו קניסארס, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 39. בויו היה לכדורגלן הראשון שחוצה את רף 500 ההופעות בליגה הבכירה בספרד.
נבחרת ספרד
בויו החל את דרכו הבינלאומית כשוער בנבחרות הצעירות של ספרד. בין היתר, ייצג את הנבחרת באולימפיאדת מוסקבה (1980) שבמהלכה רשם שתי הופעות מתוך השלוש של נבחרתן, שהודחה כבר בשלב הבתים.
הופעת הבכורה של בויו במדי נבחרת ספרד נערכה ב-21 בדצמבר 1983, במסגרת מוקדמות יורו 1984, תחת המאמן מיגל מוניוס. מוניוס היה המאמן שהעניק לבויו את ההזדמנות הראשונה בליגה הבכירה, כשהחתים אותו בסביליה. המשחק היה משחקה האחרון של ספרד בטורניר המוקדמות, והיא נזקקה לניצחון ב-11 שערים על מנת להעפיל ליורו 1984. למרבה מזלה, גברה ספרד 12-1 על, עקפה את בראש טבלת הבית והעפילה לטורניר הגמר. בויו זומן על ידי מוניוס לטורניר בצרפת, אך שימש גיבוי בלבד לקפטן הנבחרת לואיס ארקונדה ולא שותף במהלך הטורניר, בו סיימה ספרד כסגנית אלופת אירופה.
מאז טורניר היורו, בויו לא פתח עוד בהרכב הנבחרת. הוא עלה חמש פעמים נוספות כמחליף, וסבל משליטתו המוחלטת של אנדוני זוביזרטה על עמדת השוער הראשון. בויו זומן פעם נוספת על ידי מוניוס לסגל ספרד לקראת יורו 1988, אך שימש כגיבוי בלבד לזוביזרטה. ספרד הודחה מהטורניר בתום שלב הבתים.
הקריירה הבינלאומית הקצרה של בויו הסתיימה בשנת 1992. בסך הכול ערך בויו שבע הופעות במדי ספרד.
קריירת אימון
לאחר פרישתו נותר בויו בריאל מדריד, שם שימש כמאמן הקבוצה השלישית, ריאל מדריד ג', בעונת. עונה אחר כך הוביל את ריאל מדריד קסטיליה למקום השביעי בליגה השלישית. הוא חזר לתפקיד המאמן לתקופה קצרה בשנת 2008, אז שימש כמאמן קבוצת המילואים של ריאל חאאן בליגה השלישית.
במקביל לתפקידי האימון הקצרים, היה בויו שותף בחברה להתקנת דשא מלאכותי, ושימש כפרשן ספורט עבור רשת אל-ג'זירה בשידורי הליגה הספרדית ויורו 2008. בויו אף כתב בלוג בו ניתח משחקים בליגה הספרדית, בעיתון הספרדי היומי אל פאיס.
לוקאש הרדצקי
לוקאש הרדצקי (בפינית: Lukáš Hrádecký; נולד ב-24 בנובמבר 1989) הוא כדורגלן פיני יליד סלובקיה המשחק בבאייר לברקוזן ובנבחרת פינלנד בעמדת השוער.
קריירת מועדונים
הרדצקי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של טורון פאלוסאורה. הרדצקי זכה לחשיפה בטורניר בינלאומי לקבוצות בצעירות שנערך בעיר רורלו שבהולנד, בו זכה בשוער הטורניר.
ב-10 בינואר 2009 הרדצקי חתם לארבע שנים באסביירג מליגת העל הדנית. בקיץ קיבל הצעה ממנצ'סטר יונייטד לשמש כשוער מחליף בה, אך בסופו של דבר העדיף להישאר באסביירג. בסיום עונת ירדה אסביירג לליגה הדנית הראשונה
ב-12 ביוני 2013 חתם לארבע שנים בברונדבי, אליה הגיע בהעברה חופשית.
ב-7 באוגוסט 2015 חתם באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה תמורת 2.5 מיליון אירו.
ב-23 במאי 2018 חתם לחמש שנים בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה (עד ה-30 ביוני 2023).
קריירה בינלאומית
בינואר הרדצקי זומן לראשונה לסגל נבחרת פינלנד לקראת משחק הידידות נגד. ב-21 במאי 2010 הרדצקי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–2 ל.
חואו ז'נג'ה
חואו ז'נג'ה (בסינית: 侯 仁 之; 6 בדצמבר 1911 – 22 באוקטובר 2013) היה גאוגרף סיני וחלוץ הגאוגרפיה ההיסטורית המודרנית בסין. הוא תרם תרומה יוצאת דופן להתפתחות הגאוגרפיה ההיסטורית הן בתאוריה והן בפועל.
ביוגרפיה
חואו נולד בנפת דזאוצ'יאנג, מחוז חביי, ב־6 בדצמבר 1911. הוא גדל במחוז שאנדונג.
בגיל 21 קיבל את השראתו מההיסטוריון גוּ גְ'יֵה-גָאנְג להתחיל ללמוד היסטוריה באוניברסיטת ינג'ינג  בבייג'ינג. הוא למד היסטוריה אצל ויליאם חונג וגוּ גְ'יֵה-גָאנְג. בשנת 1936 סיים תואר ראשון בהיסטוריה והמשיך לתואר שני באוניבסיטה. לאחר לימודיו המשיך ללמד באוניברסיטה, שם נפגש ומאוחר יותר התחתן עם אשתו גָ'אנְג וֵיי-יִינְג (Zhang Weiying).
חואו תכנן להמשיך את לימודיו באנגליה אך לאחר הפלישה היפנית לסין בשנת 1941, הוא נכלא כאחד ממנהיגי גוף הסטודנטים באוניברסיטה. הוא נידון למאסר למשך שנה, והיה מוגבל בתנועותיו עם שחרורו. הוא ואשתו התיישבו בטיינג'ין עד תום מלחמת סין–יפן השנייה.
בשנת 1946, לאחר סיום המלחמה, החל חואו ללמוד דוקטורט באוניברסיטת ליברפול, שם סיים את לימודיו בשנת 1949. עבודת הגמר שלו הייתה על הגאוגרפיה ההיסטורית של בייג'ינג.
לאחר מכן חואו חזר לסין ועבד כפרופסור חבר במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת ינג'ינג. לימים מילא מספר תפקידים באוניברסיטת בייג'ינג, כולל סגן פרובוסט האוניברסיטה, דיקן המחלקה לגאולוגיה וגאוגרפיה, ודיקן המחלקה לגאוגרפיה.
בשנת 1950 מונה חואו להשתתף ב"ועדת התכנון העירוני בבייג'ינג" לייעוץ אודות התכנון העירוני של העיר. בנוסף, הוא קידם מחקר גאוגרפי היסטורי צ'נגדה, בהאנדאן, בדְזְה-בָּוֹ, ובערים אחרות בעלות משמעות היסטורית. חואו חקר גם את המדבריות בנינגשיה, מונגוליה הפנימית וגאנסו, כדי לסייע ולחקור בנוגע לנטיעת יערות מחסה.
במהלך מהפכת התרבות בסין (1966-1976) פועלו ואופי מחקריו של חואו ספגו ביקורת מהשלטונות והוא הורחק לאזור כפרי רחוק, לבית הספר 7 במאי בג'יאנגשי לצורך עבודה פיזית וחינוך מחדש.
בשנת 1984 הפך חואו לחוקר אורח באוניברסיטת קורנל. בתקופתו הוא למד על האמנה בדבר הגנת המורשת התרבותית והטבעית העולמית, שהייתה הבסיס להקמת מערכת אתרי המורשת העולמית. חואו פנה להוועידה המייעצת הפוליטית של העם הסיני (CPPCC), בהצעה שהרפובליקה העממית של סין תצטרך לאמנה. ב־12 בדצמבר 1985, סין אישרה את האמנה. בשנת 1987, העיר האסורה, החומה הגדולה של סין וג'ואוקואודיין הפכו לאתרים הסיניים הראשונים שנרשמו על ידי אונסק"ו ברשימת אתרי המורשת העולמית. חואו נקרא כ"אדם הראשון שהגיש בקשה להגנת המורשת הסינית".
חואו נפטר בגיל 102 באוקטובר 2013.
בנוסף למחקר הגאוגרפי ההיסטורי שלו, והגישות החדשות שפיתח, כתב חואו ספרים ויצירות רבות למען הקהל הרחב.
פרסים ואותות הוקרה
בשנת 1984 קיבל חואו דוקטורט של כבוד במדעים מאוניברסיטת בייג'ינג.
בשנת 1999 הוענקה לו מדליית ג'ורג דייווידסון המוענקת לגאוגרפים החוקרים את אזור האוקיינוס השקט על ידי האגודה האמריקאית לגאוגרפיה, באותה שנה הוענק לו פרס מדעי הטבע והטכנולוגיה מטעם ארגון HLHL.
חואו נבחר כחבר כבוד בחברה הסינית למדע פופולרי.
בשנת 2006, זכה חואו בפרס על שם צָאי יְוֵּ'אנְפֵּי
כוכב לכת 309295 Hourenzhi נקרא על שמו. ההכרזה נעשתה בנובמבר 2019.
מיס הונגריה
מיס הונגריה היא תחרות יופי הנערכת בהונגריה.
התחרות אורגנה בפעם הראשונה ב-1929 והיא נערכה מדי שנה עד 1938, הזוכות ייצגו את הונגריה בתחרות מיס אירופה.
בעקבות מלחמת העולם השנייה הופסקה התחרות ולאחר המלחמה היא לא נערכה מסיבות פוליטיות שכן המשטר הקומוניסטי לא איפשר את קיום התחרות.
ב-1985 חודשה התחרות ובסביבות 2,000 נשים נגשו למיונים של התחרות על מנת לנסות להתקבל אליה, בתחרות זכתה קסיליה מולנר בת ה-16, שנה לאחר מכן היא התאבדה, בעקבות זאת בין 1986–1988 התחרות לא נערכה מחדש.
ב-1989 אורגנה מחדש התחרות ובשנה זו השתתפה הונגריה לראשונה בתחרות מיס עולם, עד 1995 הזוכות בתחרות נשלחו להשתתף בתחרות מיס עולם מלבד 1993 שלא התקיימה תחרות, ב-1996 נוסדה תחרות נפרדת בשם "מיס עולם הונגריה" בה נבחרה הנציגה ההונגרית לתחרות ותחרות מיס הונגריה לא התקיימה.
מ-1998 התחרות נערכת בקביעות.
מארק ליב
מארק ליב (בגרמנית: Marc Lieb; נולד ב-4 ביולי 1980) הוא נהג מרוצים גרמני המתחרה עבור קבוצת פורשה באליפות העולם במרוצי סיבולת.
במהלך הקריירה זכה 4 פעמים באליפות סדרת הלה מאן האירופית ו-4 פעמים במרוץ 24 השעות של נורבורגרינג, ובשנת 2016 זכה במרוץ 24 השעות של לה מאן.
קריירה מוקדמת
ליב נולד ב-4 ביולי 1980 ובגיל 12 החל להשתתף במרוצי הקארטינג. בשנת 1995 עבר להתמודד בקטגוריית המכוניות החד מושביות כאשר השתתף באליפות פורמולה רנו 1800 הגרמנית, ובשנה שלאחר מכן סיים את האליפות במקום השני בטבלה. בשנת 1998 עבר להתמודד באליפות פורמולה רנו 2000 הגרמנית, ובשנת 1999 השתתף בפורמולה רנו יורוקאפ וסיים במקום השלישי. בשנת 2000 הצטרף לנבחרת הנערים של פורשה בתחרות הקאררה קאפ ובסוף העונה סיים במקום החמישי. בעונת 2001 סיים במקום השביעי בקאררה קאפ ובנוסף בשנה זו השיג פודיום בסבב המרוצים הבינלאומי פורשה סופרקאפ. בשנת 2002 זכה מארק ליב באליפות הקאררה קאפ לאחר שניצח 4 מרוצים במהלך העונה.
קריירה מקצוענית
בשנת 2002 החל לשמש ליב נהג קבוצת אלכס ג'וב רייסינג והתמודד עבורה במרוץ 12 השעות של סברינג ובמרוץ פטי לה מאן שנערך באטלנטה לצד הנהגים השותפים טימו ברנהרד ויורג ברגמייסטר. ליב וצוותו נחלו אכזבה בסופו של דבר לאחר שנאלצו לפרוש בשני המרוצים.
בשנת 2003 חתם ליב על חוזה לנהיגה עבור קבוצת המרוצים של פורשה וזכה עימה באליפות העולם למכוניות GT של ה-FIA לצד הנהג השותף סטפן אורטלי במכונית הפורשה 911. בשנה זו השתתף לראשונה במרוץ 24 השעות של לה מאן וסיים שני בקטגוריית ה-GT.
בעונת 2004 החל להתמודד באליפות סדרת הלה מאן האמריקנית עבור קבוצת אלכס ג'וב רייסינג לצד הנהג השותף רומן דיומא. ליב ודיומא סיימו את העונה במקום הרביעי לאחר שהשיגו את המקום השני בקטגוריית ה-GT במרוץ סברינג וניצחו את המרוצים שנערכו בפורטלנד ובמונטריי.
הקפת שיא בנורבורגרינג
בספטמבר 2013 רשם מארק ליב את שיא ההקפה המהירה ביותר של מקטע הנורדשלייפה בנורבורגרינג על ידי מכונית חוקית לנהיגה בכבישים ציבוריים לאחר שהקיף את המסלול בזמן של 6:57:00 דקות ובמהירות ממוצעת של כ-180 קמ"ש במכונית הפורשה 918. נכון לשנת 2016 שיא זה עדיין לא נשבר.
השכלה גבוהה
במקביל לקריירת המרוצים שלו החל ליב בשנת 2004 ללמוד הנדסה באוניברסיטה למדעים באסלינגן. נוסף על כך בעברו של ליב לימודי הנדסה במשך שני סמסטרים באוניברסיטת שטוטגרט עוד בטרם הפך לנהג מרוצים מקצועני. לאחר שהשלים את לימודי תואר ההנדסה החל לשלב את קריירת נהיגת המרוצים יחד עם עבודה כמהנדס במרכז המחקר והפיתוח של פורשה בעיר וייזאך.
הליגה הצפון אירופית
הליגה הצפון אירופית (באנגלית European North Basketball League; או בקיצור: ENBL) היא ליגת כדורסל אזורית אירופאית שהוקמה בשנת 2021.
הליגה מורכבת ממספר משתנה של קבוצות מצפון-מזרח אירופה ומרכז אירופה.
שיטת המשחקים
בעונת 2022/23 קבוצות חולקו ל-2 בתים. בהמשך הקבוצות החזקות יעלו לפיינל פור.
יום הסובלנות הבין-לאומי
יום הסובלנות הבין-לאומי חל ב-16 בנובמבר. היום נוסד בשנת 1995 על ידי ארגון אונסק"ו המייצג את האומות המאוחדות. יום הסובלנות הבינלאומי מדגיש את חשיבות ההתייחסות בסובלנות כלפי האחר והשונה והסכנות שבחוסר סובלנות ויחס מפלה ולא שוויוני. יום זה נועד כדי להדגיש את החשיבות שבסובלנות ואת הסכנות שבחוסר סובלנות יחס מפלה ולא שוויוני. המטרות החינוכיות של יום הסובלנות בבתי הספר הן: קבלת השונה בלי קשר לפיזיות, גיל, מגדר, דת, תרבות ושפה.
דיר עמאר
דיר עמאר (בערבית: دير عمار) הוא כפר פלסטיני ומחנה פליטים בשומרון, הממוקם כ-12 ק"מ צפונית-מערבית לרמאללה. יחד עם הכפרים ביתילו וג'מאלא מהווה דיר עמאר חלק מהמועצה המקומית אל-איתיחאד (מועצה מקומית) המשתייכת לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית.
היסטוריה
ליד הכפר שוכנת שמורת נבי ע'ית ובה נמצא מקאם לזכר השייח נבי ע'ית ("נביא גשם הנדבות"), המבנה אינו קבר ואין בו מצבת קבורה. השמורה ממוקמת על גבעה בגובה כ-580 מטר ובה גדלה חורשת אורנים אשר בולטת מאוד בנוף האזור. העצים הסמוכים למבנה הם עתיקים, והעצים סביבם ניטעו לפני עשרות שנים. לצד המבנה נמצאת במת סלע קדומה, וכן בור מים הרוס ומערה בצד המזרחי של הגבעה.
לפי מסורת מקומית נבי ע'ית היה אחראי ל"פתיחת ארובות השמיים" ובשנות בצורת היו מתפללים אליו תושבי האזור. יש המזהים את הגבעה כמקומו של "תומר דבורה" המקראית. כל אזור השמורה נכלל כיום בשטח B באחריות הרשות הפלסטינית, וככל הידוע אינו מנוהל כיום כשמורת טבע. הטיול בשמורה אסור לישראלים, ומחייב אישור של כוחות הביטחון.
השמורה אושרה בתאריך 10/12/1987, אולם לא הוכרזה עד היום מסיבות מדיניות.
מרדכי עטייא
רבי מרדכי עטייא (ה'ת"נ - 1690 - ה'תק"ו - 1746), מחבר הספר "מר דרור", היה ר"מ בעיר מרקש שבמרוקו ובעיר איזמיר שבטורקיה, בראש המאה ה-18.
ביוגרפיה
מרדכי עטייא נולד לכל המאוחר בשנת ה'ת"נ (1690) בעיר דמנאת שבמרוקו ושם הוא קיבל את ראשית חינוכו. בגיל בר מצווה שלח אותו אביו רבי יצחק לעיר מרקש, בה הוא למד בישיבה שבראשה עמדו שלושה מחכמי העיר: רבי יצחק דילויה, רבי שלמה עמאר ורבי אברהם אזולאי. על לימודו מחכמים אלה, עד ששימש כר"מ במרקש, הוא כותב:.
נדודיו וטלטוליו
בגלל המצב הוא נאלץ להגר ממרוקו, כאשר פניו מועדות לארץ ישראל, אל העיר חברון. בהקדמתו הוא מספר שההגירה פתחה תקופה של סבל בחייו, בה נאלץ לנדוד "מעיר לעיר וממדינה למדינה". ואף קרה שבמהלך הנדודים נתקל בשודדים שגזלו את ממונו והותירו אותו חסר כל.
באיזמיר
לאחר תקופת הנדודים הוא השתקע בעיר איזמיר שבטורקיה ונבחר לכהן שם ר"מ: . בתפקיד ההוראה החדש הוא נתקל בקושי שמקורו בהבדלי השפה שהיו בינו לבין תלמידיו. את הקושי הזה הוא פתר בדרך מקורית, כאשר הוא כתב להם את עיוניו על התלמוד ומפרשיו בעברית רבנית במקביל להרצאת החומר על פה:
בספרו הזכיר דברי תורה ששמע משניים מהחכמים באיזמיר: רבי דוד חזן, מחבר הספר "חוזה דוד" ושותף בבית הדפוס באיזמיר, ו"החכם השלם הגביר" רבי יהודה מורסייא.
ספרו: מר דרור
עם שנות ההוראה נאספו תחת ידיו כתבים המבארים מסכתות רבות מן והוא החליט להדפיסם. בסיוע גיסו האמיד שלמה הכהן, תושב העיירה יזיל היסאר הסמוכה לאיזמיר, הוא הדפיס את ספרו על התלמוד, תחת השם "מר דרור" הרומז לשמו "מרדכי". הספר יצא בשנת ה'ת"ץ (1730) בבית הדפוס באיזמיר, בצירוף הסכמותיהם של חכמי העיר: רבי חיים אבולעפיה ורבי יצחק הכהן רפפורט, שהביעו את הערכתם על צניעותו ועל פעילותו החינוכית. בהקדמה הוא מספר כי נותרו בידיו כתבים למסכתות נוספות ומספר דרשות, הוא מביע את תקוותו להדפיסם אך לא זכה שהיא תתממש.
ספרו המבאר כ-12 מסכתות זכה לתפוצה רחבה ביהדות ארצות האסלאם, עליה יעידו האזכורים הרבים שלהם הוא זכה. כמו כן הוא זכה לחיבה יתירה בין חלק מן החכמים, אשר חלקו לו שבחים מופלגים. על ראש ישיבת פורת יוסף, רבי עזרא עטייה העידו שחיבב מאוד את חידושיו, ואף טען כי ייתכן שיש ביניהם קשר משפחתי.
התחדשות באירופה
התחדשות באירופה (באנגלית: Renew Europe) היא קבוצה פוליטית ליברלית פרו-אירופית ב שנוסדה לקראת הקדנציה התשיעית של הפרלמנט האירופי. הקבוצה היא היורשת לקבוצת הברית של הליברלים והדמוקרטים לאירופה (ALDE) שהתקיימה בשנים 2004–2019.
נכון לינואר 2021, ישנם בפרלמנט האירופי כ-98 נציגים מטעם הסיעה.
היסטוריה
הקבוצה החדשה הכריזה על שמה ב-12 ביוני 2019 לאחר שכוננה ברית עם התנועה הצרפתית "הרפובליקה בתנועה!".
ב-19 ביוני 2019 פורסם כי דאצ'יאן צ'ולוש, לשעבר ראש ממשלת רומניה והנציב האירופי לחקלאות ופיתוח הכפר, נבחר כיושב ראש ההקמה של הקבוצה, לאחר שניצח בפריימריז את סופי אין ולד ברוב של כ-64 קולות אל מול 42. כך נהיה הרומני הראשון שהפך למנהיג קבוצה פרלמנטרית אירופית.
מפלגות חברות
רשימה חלקית:
פרוטון מייל
פרוטון מייל (באנגלית: Proton Mail) הוא שירות דואר אלקטרוני מוצפן מקצה לקצה, שנוסד בשנת 2013 בז'נבה שבשווייץ על ידי מדענים אשר נפגשו במתקן מחקר של מרכז CERN. פרוטון מייל משתמשת בהצפנת צד לקוח על מנת להגן על תוכן הדואר האלקטרוני, והדאטא של המשתמש לפני שהם נשלחים בחזרה לשרתים של פרוטון מייל, שלא כמו שירותי דואר אלקטרוני כמו Gmail ו-Outlook.com. השירות נגיש דרך אתר פרוטון, רשת TOR, או אפליקציות ייעודיות למערכות ההפעלה אנדרואיד ו-IOS.
פרוטון מייל מופעלת על ידי חברת פרוטון טכנולוגיות, חברה אשר בסיסה נמצא בקנטון של ז'נבה. שרתיה נמצאים ב-2 מקומות בשווייץ מחוץ לתחום השיפוט של ארצות הברית והאיחוד האירופי. החברה מפעילה גם את פרוטון VPN, שירות המספק רשת פרטית וירטואלית. פרוטון מייל קיבלה את המימון הראשוני שלה באמצעות קמפיין מימון המונים. אף על פי שפתיחת החשבון באתר מוצעת בחינם כברירת מחדל, האתר מציע שירותים אופציונליים בתשלום. נכון לינואר 2017 היו לפרוטון מייל למעלה מ-2 מיליון משתמשים. עד לספטמבר 2018 השירות צמח ל-5 מיליון משתמשים, ובסוף 2018 כבר הגיע למעל 10 מיליון משתמשים. בתחילתה פעלה פרוטון בשיטת חבר מביא חבר, ובמרץ 2016 היא נפתחה לכלל הציבור.
אברהם תורי
אברהם תורי (נולד בשם אברהם גולוב ב-10 בדצמבר 1909 בלזדיי שבליטא; נפטר בתל אביב ב-24 בפברואר 2002) היה עורך דין וחבר מחתרת יהודית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
נעורים
מעיר הולדתו עברה משפחת גולוב למריאמפולה ומשם לקובנה. תורי חבר תנועת הנוער הציוני, וספורטאי מצטיין. בשנת 1932 ביקר במכביה הראשונה בארץ ישראל כמדריך מתעמלים מליטא. הוא למד משפטים בארצות הברית ואת לימודיו סיים בליטא. את עבודת הגמר עשה אצל פרופסור שמעון ביאלצקין, משפטן יהודי ידוע. עם הסמכתו לליטא עבד כעורך דין והיה פעיל ציוני. ב-1939 השתתף בקונגרס הציוני בז'נבה מטעם הציונים הכלליים מליטא. כשכבשה ברית המועצות את ליטא, בקיץ 1940, עם כיבוש ליטא על ידי ברית המועצות, נאלץ תורי לחדול מפעילותו הציונית ועבר לקובנה. בהיותו שם ייצג את הציונים הכלליים בוועד הארצי לעזרת פליטים מפולין.
בתקופת השואה
בקיץ 1941, עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות, החל תורי לכתוב יומן. עם הקמת גטו קובנה מונה תורי להיות פקיד באלטסטנראט, מועצת הזקנים. במאי 1942 התמנה לתפקיד מזכיר מועצת הזקנים והיה בעל השפעה רבה בגטו. ביומנו תיעד את החיים בגטו, גירושים לעבודות כפייה, אקציות בגטו ומצוקת הקור, המחלות והרעב. עוד תיאר תורי ביומנו את המידע שהגיע לגטו באשר לגורלם של יהודי היישובים באזור וכן מידע נוסף באשר לגורל יהודי מזרח אירופה בכלל ומצב החזית, ככל שנודע בגטו. יומנו של תורי ומסמכים שאסף והכמין, הם מקור חשוב להבנת ההיסטוריה וחיי הפנים בגטו קובנה.
במרס 1944 החביא תורי את היומן וברח מהגטו. תורי הסתתר עם אשתו ובתו בכפר וירוואגאליאיי (Virvagaliai) בעזרתו של הכומר ברוניוס פאוקסטיס (Bronislovas Paukštys) ליד העיר שאקי והשלושה שרדו עד השחרור בידי הצבא האדום בקיץ 1944. תורי שב לקובנה ומצא חלקים מהיומן. לימים ראה היומן אור בספר בשם "גיטו יום יום" (מוסד ביאליק, 1988).
שתיים משלוש אחיותיו של תורי נספו בשואה עם משפחותיהן.
לאחר השואה
תורי ברח עם משפחתו לצ'כוסלובקיה בסיוע הבריחה ולאחר מעבר במספר מדינות במזרח אירופה הגיעה המשפחה לאוסטריה. בסיוע הבריגדה ברחו השלושה לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה ולאחר מכן - לאיטליה. תורי התבקש לנהל את משרד המוסד לעלייה ב' ולצורך כך שהה ברומא שנתיים וחצי. ב-1947 הגיע תורי לארץ ישראל. הוא היה חבר בהנהלת ארגון מכבי העולמי ובארגון המשפטנים היהודיים. תורי העיד במשפטיהם של פושעי המלחמה היינריך שמיץ (Heinrich Schmitz), סגן מפקד הגסטפו בליטא, קאזיס פאלצ'אוסקאס (Kazys Palčiauskas), ראש עיריית קובנה, והלמוט ראוקה, מרוצחי היהודים בגטו קובנה.
גינטר רידל
גינטר רידל (בגרמנית: Günther Rüdel; 15 בנובמבר 1883 – 22 באפריל 1950), היה גנרל-אוברסט בלופטוואפה, אשר כיהן כמפקד בכיר במערך הנ"מ הגרמני במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
רידל נולד ב-15 בנובמבר 1883 במץ, ובשנת 1902 התגייס לצבא האימפריה הגרמנית והצטרף לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-3 (לאופולד, נסיך בוואריה). בשנת 1904 הועלה רידל לדרגת לוטננט, ובשנת 1910 נשלח ללימודי הנדסה באקדמיה הצבאית במינכן והועלה לדרגת אובר לוטננט. במהלך מלחמת העולם הראשונה כיהן רידל כמפקד סוללת נ"מ, וב-9 באוגוסט 1915 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף רידל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1931 מונה רידל למפקד יחידות הנ"מ, וב-1 בדצמבר אותה שנה הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1934 הועלה רידל לדרגת גנרל מיור, וב-1 באפריל 1935 הוכפפו יחידות הנ"מ ללופטוואפה. ב-1 באפריל 1936 הועלה רידל לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת גנרל חיל הנ"מ.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה פיקד רידל על יחידות הנ"מ בצבא הגרמני, וב-1 בנובמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט. ב-30 בנובמבר אותה שנה פרש רידל מהצבא, ובאוגוסט 1944 מונה לשופט בבית הדין העממי אשר דן את קושרי קשר ה-20 ביולי.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התגורר רידל במינכן, וב-14 בפברואר 1950 מת בביתו.
בשנת 1964 הוקם בית הספר להגנה אווירית של הבונדסוור ונקרא על שמו, אולם בשנת 1990 שונה שם בית הספר לאחר שהתברר שרידל כיהן כשופט בבית הדין העממי. בהמשך לאחר שהוברר שרידל היה מעורב רק בשימוע אחד, ובנוסף הציל כ-300 יהודים הוחזר שם בית הספר על שמו, ובשנת 2010 הוקדש קיר זיכרון לכבודו במטה מפקדת הנ"מ הגרמנית.
רינה (רוזה) יונוביץ
רינה (רוזה) יונוביץ (1894 – 26 ביולי 1940) הייתה מהבקטריולוגיות הראשונות בארץ ישראל, מייסדת ומנהלת המעבדה הבקטריולוגית בבית החולים הדסה (תל אביב).
קורות חיים
יונוביץ נולדה באודסה, לאיתמר גולדברג שהיה תעשיין, ובת-שבע לבית סובול. היא למדה בגימנסיה באודסה, ובבית ספר לרפואה באודסה, אותו סיימה בשנת 1916. עבדה כרופאה במוסקבה ובפטרוגראד, והתמחתה בטיפול במחלות זיהומיות, ובבקטריולוגיה.
ב-1920 נישאה לד"ר יהודה יונוביץ בעיר יאלטה, בקרים, ועלתה עמו לארץ ישראל. היא התיישבה בירושלים ועבדה עד במעבדה הבקטריולוגית של בית-החולים "הדסה" בירושלים תחת הדרכתו של פרופ' ישראל יעקב קליגלר. בהמשך הייתה למנהלת המעבדה. בשנת 1929 עברה לתל אביב, שם ייסדה וניהלה את המעבדה הבקטריולוגית של בית החולים הדסה. היא גם פרסמה מאמרים לציבור בעיתונות.
נדבקה במחלת טיפוס, מחולים שהיו בטיפוליה, ונפטרה בתל אביב, כ' תמוז, ה'ת"ש, (26 ביולי 1940). נקברה בירושלים.
משפחתה
אחותה מרים, שנישאה למאיר ויניק אשר ייסד את תחנת הניסיונות לחקלאות לחקירת הקרקע במקוה ישראל, תפקדה כעוזרתו הראשית בתחנת הניסיונות, הייתה בין העוזרות הראשונות במכון לביוכימיה של האוניברסיטה העברית, והראשונה בארץ בחקירה מיקרוביולוגית של הקרקע.
אחותה מרים, שסיימה את לימודיה באוניברסיטה, והוריה עלו לארץ ישראל בשנת 1923.
מחקריה
יונוביץ התמסרה בייחוד לשכלול עירויי-דם, ארגנה את תורמי הדם לפי קבוצות-הדם שלהם, מחולקים בכרטיסיות לפי הקבוצות, והודות לכך נתאפשר להציל חיי אדם על ידי עירוי-דם בלי אובדן זמן בבדיקות נוספות.
הרבתה לעזור למגן דוד אדום בפעולות הצלת חיים ובזמני מהומות הייתה עובדת יומם ולילה להצלת חיי פצועים.
חקרה את קבוצות הדם של השומרונים וב-1932 השתתפה במשלחת מדעית מרומא ב"חקירת חיי השומרונים" ולדו"ח המקיף של הפרופ' ג'יני, מנהל המשלחת, עיבדה את הפרק על קבוצות הדם של השומרונים. כן פרסמה בירחון צרפתי על חקירותיה בנושא זה.
ב- 1937 השתתפה כנציגת מד"א ו"הדסה" בכינוס בינלאומי לעירוי-דם בפריז והרצתה בו. חקרה את שאלות התנועה העונתית של מחלות מידבקות בארץ ואת מסקנותיה מסרה במאמרים ובהרצאות. חקרה את קבוצות הדם האופייניות לעמים ולגזעים שונים והגיעה למסקנה, כי ליהודים אין בדמם תכונה גזעית משותפת, אלא שייכים לקבוצות שונות לפי ארצות המוצא, ובזה סתרה מבחינה מדעית את התאוריה הנאצית. מאידך קבעה שיהודי ארץ ישראל הם לפי דמם יותר "אסיאתיים" מאשר ערביי הארץ.
יונוביץ פרסמה מאמרים מקצועיים בעיתונות המקצועית בצרפתית והשתתפה בכינוסים מדעיים בינלאומיים.
השקיעה הרבה מרץ ועבודה במלחמה במחלות מידבקות בארץ (טיפואיד, כולרה, בילהרציה, מלריה, מחלות מעיים וכו'), שיתפה פעולה עם העירייה, מוסדות החינוך, מחנכים ורופאי בתי-הספר וניהלה פעולת הסברה רחבה בצבור להשתמרות מהמחלות ולמלחמה בהן.
עמי מויאל
עמי מויאל (נולד ב-22 ביוני 1962) הוא דוקטור להנדסת חשמל ומחשבים ומומחה לתחום של זיהוי דיבור אדם באמצעות מחשב, מכהן בתפקיד נשיא אפקה – המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב וכיו"ר מועצת המנהלים של המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
ביוגרפיה
פרופ' מויאל נולד והתחנך בעיר אשדוד ובה הוא מתגורר עד היום עם רעייתו רונית וארבעת ילדיהם. כבר מגיל צעיר גילה משיכה לעולם ההנדסה. במהלך לימודיו בתיכון מקיף א' באשדוד נחשף למעבדות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובעקבות זאת התגבשה אצלו ההחלטה ללמוד הנדסת חשמל. החלטה זו השפיעה עד מאוד על מסלול חייו: הבגרות המדעית בתיכון, שירותו הצבאי כטכנאי מכ"ם בגדוד נ"מ, לימודי הנדסה באקדמיה, עבודה בשוק ההיי-טק, הוראה ומחקר אקדמי ותפקיד של נשיא מוסד אקדמי.
השכלה
לפרופ' מויאל תואר ראשון, תואר שני ותואר שלישי בהנדסת חשמל ומחשבים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. את התואר השלישי סיים בשנת 1993, עם התמחות בזיהוי דיבור אדם באמצעות מחשב. הדוקטורט שלו התמקד בזיהוי פונמות מתוך דיבור רציף (“Phoneme Recognition from Continuous Speech”). בשנת 2017 העניק לו ארגון הבוגרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב את "אות הבוגר", כהוקרה על תרומתו הרבה לחברה.
תעשיית ההיי-טק
פרופ' מויאל החל את הקריירה המקצועית שלו בתחום ההיי-טק. בשנים 1993–2008 הוא צבר ניסיון במגוון תפקידים בתעשיית ההיי-טק, ובהם מדען, ראש צוות פיתוח אלגוריתמים, סמנכ"ל פיתוח טכנולוגיה וסמנכ"ל פיתוח עסקי; בשנת 2001 ולמשך שבע שנים כיהן בתפקיד מנכ"ל חברת NSC, המפתחת מוצרי זיהוי דיבור.
מחקר יישומי בתחום עיבוד שפה
בשנת 2009 ייסד פרופ' מויאל את "המרכז לעיבוד שפה" במכללת אפקה (ACLP). בניהולו הפך ACLP למרכז ידע לאומי בתחום עיבוד אותות דיבור ומקיים פעילות מחקר ופיתוח ענפה מול תעשיית ההיי-טק ומערכת הביטחון. בתקופתו של פרופ' מויאל בתפקיד ראש המרכז וכן בשנים שלאחר מכן זכה ACLP למענקי מחקר רבים ממקורות שונים; הועסקה בו קבוצה מולטי-דיספלינארית של כ-20 חוקרים שקיימה פעילות מחקרית ענפה, הובילה שני כנסים שנתיים, קיימה קורסים לתעשייה, פרסמה מאמרים בכתבי עת מקצועיים והשתתפה בתחרויות בין-לאומיות. כיום נחשב המרכז למוביל בישראל בתחום עיבוד שפה.
קריירה אקדמית
בשנת 2008 החליט פרופ' מויאל לעזוב את תחום ההיי-טק, לאחר שצבר בו ניסיון רב, ופנה לאקדמיה. הוא הצטרף כחבר סגל למחלקה להנדסת חשמל במכללת אפקה ועסק בהוראה של קורסים בתחום של עיבוד אותות. במקביל חקר את התחום של זיהוי דיבור, זכה במענקי מחקר רבים, פרסם מאמרים מדעיים והתקדם לדרגת פרופסור חבר (בשנת 2011) ולדרגת פרופסור מן המניין (בשנת 2014). בשנים 2009–2014 כיהן בתפקיד ראש המחלקה להנדסת חשמל במכללת אפקה, ומאז נובמבר 2014 הוא מכהן בתפקיד נשיא אפקה.
הובלת שינוי בתהליך החינוך של מהנדסים
כדי להתאים את תהליך חינוכם של המהנדסים באפקה לצורכי עולם התעסוקה המשתנה מצד אחד ולצרכיו של דור הסטודנטים החדש מן הצד האחר, מוביל פרופ' מויאל בתפקיד נשיא המכללה שינוי אסטרטגי בפעולתה, המתבטא בהטמעת שיטות פדגוגיות חדשניות, בעדכון תוכנית הלימודים, בטיפוח פעילויות מחוץ לתוכנית הלימודים ואף בעיצובן המחודש של כיתות הלימוד, ובעיקר – בשילוב הקניית כישורים לסטודנטים בתהליך הלמידה. כחלק מתהליך השינוי שוקדת המכללה יותר מתמיד על הידוק קשריה עם התעשייה ועם מערכת החינוך. פרופ' מויאל מאמין כי כך תוכל אפקה ליצור הווי לימודים המשלב מצוינות והנאה, ולהקנות לסטודנטים של המכללה, לצד הידע המדעי וההנדסי, גם ערכים, כישורים חיוניים, שפות והשכלה רחבה – כנדרש ממהנדס בעולם המודרני.
בימת מיקרוסקופ
בימת המיקרוסקופ (בהונגרית: Mikroszkóp Színpad) היה תיאטרון קברט עם 180 מושבים בבודפשט ברובע 6, שפעל מאוקטובר 1967 ברחוב נאג'מזה 22–24 (Nagymező utca). כתיאטרון הוא הציג קברט פוליטי בן זמנו. במשטר יאנוש קאדאר, הוא פיתח קברט פוליטי סוציאליסטי מיוחד, של מה ש"מותר לומר". ליד שחקנים קבועים מועטים שיחקו שחקני אורח. ההנחיה הייתה של מנהל התיאטרון ומייסדו יאנוש קומלוש המערכונים הוצגו על ידי גזה הופי, התפקידים והסצינות נכתבו על ידי גזה בונץ וגם הקריירה של צמד הקומיקאים מארקוש (מרקשטיין) - נאדאש התחילה שם. שמו של בימת מיקרוסקופ התייחס לגודל הבמה: זה היה התיאטרון הקטן ביותר בבודפשט. מנהלו ומייסדו הראשון משנת 1967 היה כאמור יאנוש קומלוש. הבמאי הראשי היה פרידייש מרטון בין השנים 1970 לבין 1980 שגם ניהל את המוסד אחר כך בין השנים 1980 לבין 1985,[5] מאז 1985 ירש אותו יוז'ף שאש (פולאצ'ק) כמנהל. התיאטרון התמזג עם תיאטרון תאליה בשנת 2012 ואחר כך חדל להתקיים מאוקטובר.
הבניין
הבניין נבנה על ידי לואיזה וואביץ' בשנות העשרים של המאה העשרים. האולם נתן מקום תחילה למפעל הבושם דורשאי, ואחר כך משנת 1920 לקזינו של טרזווארוש, לימים הפך למועדון קלפים, אך בשלושים השנים הראשונות לקיומו פעל במקום גם מועדון ראטקאי.
המוסד
הקמתו של תיאטרון קברט עצמאי התגבשה בשנת 1967 בראשו של יאנוש קומלוש, שהיה באותה תקופה בעל דסק התרבות של נפסאבדשאג (העיתון הנפוץ בהונגריה באותה עת). קומלוש היה כבר מנחה קברט ידוע ברחבי הונגריה באותה עת באמצעות "הרדיו קברט" והטלוויזיה. קומלוש, השתייך למעגל האמון העליון של המפלגה הקומוניסטית השלטת, ובתמיכת ג'רג' אצל השיג את אישור המפלגה להקמת תיאטרון קברט עצמאי. כדי להוכיח את כישוריו התיאטרליים, הוא אפילו כתב הצגה על מיאקובסקי (עלתה 3–4 פעמים בתיאטרון הלאומי של בודפשט). הצגת הפתיחה של בימת מיקרוסקופ הועלתה ב־13 באוקטובר 1967, בשם "מדליה בתיאטרון" שהייתה עיבוד והתאמה של המלך ליר של ויליאם שייקספיר.
תקופת קומלוש 1967–1980
בעידן הראשון של בימת מיקרוסקופ, רוב התוכניות נכתבו והונחו על ידי מנהל התיאטרון קומלוש עצמו. ההנחיה הפוליטית האופיינית של קומלוש היוותה את המסגרת לתוכנית ובין קטעי ההנחיה להקת השחקנים ביצעה סצינות קברט. כמנהל הקברט קומלוש היה מעודכן במיוחד: כראש מיקרוסקופ הוא קיבל מהוועד המרכזי של המפלגה את הדיווחים הסודיים היומיים שהגיעו רק למנהיגי האומה ולעורכי העיתון נפסאבדשאג, כי אלה היו נחוצים לו להפקת הומור פוליטי.