cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בדר אל-מוטווע
בדר אל-מוטווע (בערבית: بدر المطوع; בתעתיק מדיק: בדר אלמטוע; נולד ב-10 בינואר 1985) הוא כדורגלן כוויתי שמשחק בקדסיה ובנבחרת כווית, שם הוא משחק בדרך כלל כחלוץ שני. הוא לובש את החולצה מספר 17 הן עבור המועדון והן עבור הנבחרת.
קריירת מועדון
אל-מוטווע נולד בעיר כווית. הביצועים שלו הן במועדון והן בנבחרת הובילו לכך שהוא היה מועמד לשחקן האסייתי הטוב ביותר בשנים 2006 ו-2010, אם כי אל-מוטווע לא זכה בפרס.
הוא היה מלך השערים המקומיים בליגה הכוויתית בעונת 2008–2009 עם 10 שערים.
ב-23 ביולי 2012, הוא החל להתאמן עם נוטינגהאם פורסט כשהבעלים החדשים שלהם, משפחת אל-חסאווי, סידרו לחלוץ מבחן של חודש. הוא הרשים את המנג'ר שון אודריסקול מספיק כדי שהמועדון חיפש להחתים אותו על בסיס קבוע, אבל הוא לא קיבל אישור עבודה והמועדון לא הצליח להחתים אותו.
ב-11 במאי 2021, הוא כבש את שערו ה-300 עבור קדסיה בכל המסגרות, כולל משחקי ידידות, בניצחון 1–3 על כווית SC.
קריירה בינלאומית
התחרות הגדולה הראשונה של אל-מוטווע ברמה הבינלאומית הייתה גביע המפרץ הערבי 2003, בכווית. הביתיות סיימה במקום השישי עם חמש נקודות בלבד משישה משחקים (רק תימן, העולה החדשה לגביע המפרץ סיימה את הטורניר עם פחות נקודות, וחוסכת מכווית את המבוכה לסיים בתחתית טבלת גביע המפרץ בפעם הראשונה. בהיסטוריה שלהם). אל-מוטווע כבש פעם אחת בניצחון היחיד של כווית בטורניר, ניצחון 4–0 מול תימן.
אל-מוטווע שיחק בגביע המפרץ ה-17 ב-2004, כשהבקיע שער בדקה ה-87 מול סעודיה במשחק הפתיחה של כווית. אל-מוטווע הצטיין בטורניר הזה, ויצר עם הקפטן והחלוץ הכוכב בשאר עבדאללה. הם הצליחו לכבוש חמישה שערים ביניהם. שותפות זו הייתה קצרת ימים כאשר בשאר פרש מכדורגל בינלאומי זמן קצר לאחר הטורניר וכווית הודחה בחצי הגמר על ידי קטאר לאחר שעלתה על בית ב' עם שני ניצחונות ותיקו אחד עם בחריין.
בגביע המפרץ הערבי ה-18 ב-2007, אל-מוטווע כבש שערים מול תימן ובמשחק הקבוצתי האחרון מול איחוד האמירויות הערביות, אך כווית יצאה מהטורניר לראשונה בתולדותיה מבלי לנצח אף משחק.
ב-3 בספטמבר 2015, אל-מוטווע הבקיע שלושער, בתבוסה 9–0 על מיאנמר במוקדמות מונדיאל 2018.
אל-מוטווע הוא סגן ההופעות הבינלאומיות של כל הזמנים לנבחרות גברים עם 196 הופעות, אל-מוטווע הוא גם הכדורגלן הבינלאומי הפעיל ביותר. אחרי אל-מוטווע מחזיק כריסטיאנו רונאלדו בשיא ההופעות הבינלאומיות עם 200 הופעות, בכך רונאלדו הוכר על ידי פיפ"א במשחק נגד נבחרת איסלנד במסגרת מוקדמות יורו 2024 ב-20 ביוני 2023 ככדורגלן הראשון שעושה זאת. רונאלדו גם שבר שיא גינס כשחקן עם הכי הרבה הופעות בינלאומיות אי פעם.
חיים אישיים
אל-מוטווע מחזיק בדרגה צבאית של קולונל והוא גם מנהל המחלקה לענייני ביטחון של משמר האספה הלאומית של כווית, מכיוון שמקצוענות ספורט אינה מיושמת במלואה בכווית.
תארים
כווית
אישי
אריה בן-גוריון
אריה בן-גוריון (8 באפריל 1916 – 6 ביוני 1998) היה ממייסדי קיבוץ בית השיטה, איש חינוך ותרבות, מקים ארכיון החגים הבין-קיבוצי. בן אחותו של דוד בן-גוריון ואחיו של עמנואל בן-גוריון.
בעבודת החינוך החשיב בן-גוריון את חלקה של המסורת התרבותית, הלאומית והחברתית, וניסה ליצור מסגרות חדשות לתכנים עתיקים ומצטברים. הוא התמיד בשיטתו ללמד את ההיסטוריה של עם ישראל בלב נופי הארץ שבהם התרחשה, במיוחד בעמק יזרעאל, שבו חי ובו ראה את התגשמות הציונות החלוצית. בעבודתו התרבותית הוא חתר לחידוש מסורות היהדות במסגרת החיים החילוניים, וקרא להעמקת הידע והשורשיות של הציבור החילוני בתחומי היהדות, ובניית מסורות תרבותיות חדשות, שיהלמו את חיי הקיבוץ בפרט, ואת החברה החילונית בכלל.
חייו
אריה בן-גוריון נולד ביליזבטגרד בדרום האימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו), כבנם הבכור של ד"ר משה קוריטני, רופא ממשלתי ומנתח, וציפורה לבית גרין (אחות לאברהם, מיכאל, רבקה ודוד גרין), גננת בהכשרתה ואחות בעיסוקה. בשנת 1920 נרצח אביו, ד"ר קוריטני, בקליניקה שבביתם בידי רופא-עמית רוסי במהלך משחק שחמט בין חברים, והאם ציפורה ברחה מרוסיה עם שני ילדיה, אריה ועמנואל בחזרה לפלונסק אל אביה, אביגדור גרין. בשנת 1923 עלתה ציפורה עם אריה לארץ ישראל, בעזרת סרטיפיקט על שם דוד בן-גוריון. בשנת 1924 קיבלה עבודה כאחות בקופת חולים בחיפה, שבה הקימה את ביתהּ.
כשנה מאוחר יותר הגיע עמנואל עם סבו אביגדור גרין באונייה לנמל חיפה, והמשפחה התאחדה לאחר נתק של שנתיים. כל בני המשפחה החליפו רשמית את שם המשפחה לבן-גוריון, שם שמקורו ביוסף בן גוריון, ממנהיגי המרד הגדול. בשנת 1928 נישאה ציפורה לזמר והמורה לזמרה אריה פרידמן-לבוב, ולמשפחה המורחבת הצטרפה גם רות, בתו של פרידמן-לבוב (לימים רות הילמן, פסנתרנית, מייסדת ומנהלת הקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע). אריה, רות ועמנואל למדו בבית הספר הריאלי. אריה הצטרף לתנועת "המחנות העולים" כחניך, ובהמשך כמדריך.
בשנת 1935 סיים אריה את לימודיו, ובעידוד אמו יוצא למסע שורשים בפולין, ביקר בפלונסק ובוורשה ונפגש עם יאנוש קורצ'אק בבית היתומים שבהנהלתו. עם חזרתו הצטרף להכשרה בנען ועסק בהדרכה בתנועת "המחנות העולים" ברחובות ובכפר ביל"ו. ב-1937 הצטרף לחבריו ב"קבוצת החוגים" במעיין חרוד ועלה איתם להתיישבות באדמות שאטה, שם הקימו את קיבוץ בית השיטה. בקיבוץ החל אריה לעסוק בחינוך בני נוער.
בשנת 1940 התחתן עם ברוריה לבית שיף, וכעבור שנה נולד בכורם חגי. לבקשת הנרייטה סאלד עבר אריה עם משפחתו לקיבוץ יגור, ושימש שם כמורה בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ (עליית הנוער), במשך שנתיים. ב-1943 גויס להדרכת קבוצה של "ילדי טהראן" בעתלית ובהמשך במגדיאל. לאחר מכן חזר לעבודה חינוכית בבית השיטה. ב-1953 יצא לשנתיים לטורונטו שבקנדה למשימה של הקמת תנועת הנוער של "דרור-החלוץ הצעיר".בראשית שנות ה-60 התחיל את פעילותו במדור החגים הבין-קיבוצי ובמחלקת התרבות של הקיבוץ המאוחד, ובהמשך לפעילותו זו ייסד את ארכיון החגים הבין-קיבוצי. ב-1971 יצא לשליחות בלוס אנג'לס, כאחראי על החינוך היהודי בחוף המערבי של ארצות הברית מטעם מחלקת החינוך של הסוכנות. בשנת 1973 ביקר ביפן ויצר קשר עם קהילת "בית שלום" ועם מייסדה האב אוצוקי, קשר שנמשך עד מותו של אריה. ב-1991 ארגן שליחות למוסקבה, לעריכת ליל-הסדר ליהודי העיר. ב-1995 עבר ארכיון החגים מהצריף שליד ביתו לבניין-קבע בבית השיטה. שנה אחר כך נחנך הארכיון המחודש ובו מאות תיקיו וספריו, עליהם שקד למעלה משלושים שנה. שמו של הארכיון הוסב ל"מכון שיטים", העוסק כיום גם בפעילות חברתית-תרבותית כללית, ומהווה מרכז חינוכי לתנועת "המחנות העולים". אריה בן-גוריון פרש מניהול המכון, ובשנותיו המאוחרות היה יועץ לרבים – רכזי תרבות, מורים, מדריכים, וקציני חינוך ותרבות בצה"ל. הוא נפטר בשנת 1998.
בשנת 2010 יצא לאור הספר "בגוף ראשון רבים" מאת עמירה הגני על חייו ופועלו של אריה בן-גוריון. את הספר יזם בנו, חגי בן-גוריון.
פרסים
עבודתו של אריה בן-גוריון זכתה להוקרה מגופים ממלכתיים:
גרמנית תחתית
גרמנית תחתית (Plattdüütsch ,Nederdüütsch), או סקסונית תחתית (Nedersaksisch), היא שפה גרמאנית המדוברת בצפון גרמניה, במזרח הולנד, ובדרום דנמרק, וכן בקהילות מבודדות בצפון פולין.
לפעמים, "גרמנית תחתית" היא הגדרה לכל ניב גרמני שהוא שונה מגרמנית, אך אין זה מושג בלשני. ברוב המקרים בהם נעשה שימוש בשם "סקסונית תחתית", הכוונה לניבים של גרמנית תחתית. משום כך, ההגדרה העברית היא "סקסונית", אף על פי שגם זה לא מדויק, משום ששמה האמיתי הוא "סקסונית תחתית".
מצב רשמי
בשנת 1999, סקסונית הוכרה על ידי גרמניה כשפה אזורית לפי החוק האירופי לשפות אזוריות או שפות מיעוט.
היסטוריה
סקסונית עתיקה היא הקודמת לגרמנית תחתית, והיא עלתה על הכתב החל מהמאה התשיעית לספירה.
גרמנית תחתית בינונית הועלתה על הכתב החל מהמאה ה-16, והייתה לה השפעה חזקה על שפות בלטיות כגון ליטאית ולטבית, וכן על שפות סקנדינביה ועל השפה האסטונית. היא דוברה בכל אגן הים הבלטי והים הצפוני. היא קודמת ישירה לסקסונית המודרנית.
שינוי בהגייה
הסקסונית התחתית, בדומה לשפות גרמאניות רבות אחרות, פרט לגרמנית, לא הושפעה ממעתק ההגאים הגרמאני השני. לכן, ישנן מילים רבות בסקסונית, אשר דומות למקבילתן בשפות גרמאניות אחרות, כדוגמת אנגלית והולנדית:
מערכת כתיבה
סקסונית משתמשת באלפבית לטיני, עם האותיות הנוספות: Ä ,Ö ,Ü ,ß ,IJ
ציאנוגן ברומיד
ציאנוגן ברומיד הוא מרכיב כימי בעל הנוסחה CNBr. הוא חסר צבע, מוצק, ובעל שימוש נרחב במחקרים לשינוי ביו-פולימר, מרכיבים חלבוניים ופפטידים. כמו כן, טוב גם לסינתזה של חומרים מסוימים.
סינתזה, תכונות ומבנה
על אף שהנוסחה המקובלת היא CNBr, אטום הפחמן בעצם קשור למולקולת ברום על ידי קשר יחיד ולחנקן על ידי שלושה קשרים. ציאנוגן ברומיד הוא די קוטבי (פולרי) וצורתו ליניארית, אך אינו מיונן באופן ספונטני בנוכחות מים. זוהי הסיבה שהוא מתמוסס במים כמו גם בממס פולרי אורגני. ציאנוגן ברומיד יכול להיווצר על ידי חמצון נתרן-ציאניד יחד עם ברום, שעובר דרך שלב הביניים של הציאנוגן (CN)2)):
שימושים ביוכימיים
השימושים העיקריים בציאנוגן ברומיד הם:
קיבוע חלבונים
לעיתים קרובות משתמשים בציאנוגן ברומיד כדי לקבע חלבונים על ידי צימודם לריאגנטים כגון אגרוז היעיל לשימוש בכרומוטוגרפיית אפיניות. בגלל פשטותו והימצאותו בתנאי PH נמוכים, השימוש בציאנוגן ברומיד היא השיטה הכי נפוצה ויעילה עבור הכנת ג'ל עבור כרומוטוגרפיית אפיניות. כמו כן, לעיתים קרובות משתמשים בציאנוגן ברומיד מכיוון שהוא מסוגל להגיב עם קבוצת הידרוקסיל על גבי ג'ל אגרוז ליצירת אסטרים של ציאניט ואימידוקרבונט. קבוצות אלו מסוגלות להגיב עם אמינים ראשוניים במטרה להצמיד את החלבונים לשטח האגרוז כפי שמתואר באיור הראשון.
ביקוע חלבונים
ציאנוגן ברומיד מבצע הידרוליזה לקשרים פפטידים בקצה הקרבוקסילי של חומצת אמינו מתיונין. הליך זה משמש להקטנת גודל מרכיבי הפוליפפטיד לזיהוי חומצות האמינו וריצופן.
מנגנון פעולה
בציאנוגן ברומיד, האלקטרונים באטום הפחמן נמשכים לעבר אטום הברום שהוא בעל אלקטרושליליות גבוהה יותר. מהלך זה משאיר את הפחמן במצב אלקטרוחיובי או אלקטרופילי ועל ידי כך פגיע לתקיפה על ידי אלקטרונים הנמצאים על אטום הגפרית הנוקלאופילי במתיונין. תקיפה זו מגיעה לאחר היווצרות של מבנה של טבעת בעלת 5 צלעות בניגוד למבנה טבעת בעלת 6 צלעות שמצריך היווצרות של קשרים כפולים בטבעת בין חנקן לפחמן. קשרים כפולים אלו יוצרים קונפורמציית טבעת קשוחה ובכך יערערו את יציבות המולקולה. על אף שהגפרית הנוקלאופילית במתיונין אחראית לתקיפת הציאנוגן ברומיד, הגפרית בציסטאין אינה מתנהגת באותו האופן. אם הגפרית של הציסטאין תוקפת את ציאנוגן ברומיד, יוני הברום יפלטו פרוטונים למרכז הציאניד וישאירו את הגפרית חסרת מטען ואת פחמן הביתא של הציסטאין - ללא אלקטרופיליות. האלקטרופיל החזק יותר, יהיה אז חנקן הציאניד אם הוא יותקף על ידי מולקולת מים הוא יצור חומצה ציאנית ומולקולת ציסטאין מקורי.
תנאי ריאקציה
ביקוע חלבונים על ידי ציאנוגן ברומיד דורש שימוש בבופר כמו HCl בריכוז 0.1N (חומצה הידרוכלורית), או 70% של HOF (חומצה פורמית). אלו הם הבופרים הנפוצים ביותר עבור ביקוע חלבונים. חומצה פורמית גורמת להיווצרות אסטרי פורמיל המקשים על אפיון החלבונים מה שגורם ליתרון ל-HCl. למרות זאת, עדיין משתמשים בחומצה פורמית לעיתים קרובות מכיוון שיש לה יכולת לפרק את רוב החלבונים. כמו כן, חמצון מתיונין למתיונין-סולפהיקסיד, האדיש לתקיפתו של ציאנוגן ברומיד, מתרחש יותר בקלות בHCl מאשר בחומצה פורמית כנראה מכיוון שחומצה פורמית היא בעלת ריכוז נמוך. בופרים חלופיים עבור ביקוע חלבונים כוללים את גואנדין או אוריאה ב-HCl בגלל יכולתם לפתוח את החלבונים ממצבם המקופל ועל ידי כך גורמים למתיונין להיות יותר נגיש לציאנוגן ברומיד. מים דרושים לביקוע קשרים פפטידים רגילים של מצב הביניים של אימינולקטון. בחומצה פורמית, ביקוע הקשר מתיונין-סרין והקשר מתיונין-טירוזין, מהיר יותר וקל יותר עם הגדלת ריכוז מולקולות המים. מכיוון שמצבים אלו מעדיפים ואוהבים את תוספת מולקולות המים, לרוחב האימין מאשר ריאקציה של שרשרת הצד בהידרוקסיל עם האימין. PH נמוך נוטה להגדיל את קצב ביקוע הקשרים על ידי עיכוב חמצון שרשרת הצד של מתיונין.
ריאקציות צדדיות
כאשר מתיונין באה אחרי סרין או תריאונין ברצף, יכולות להתרחש ריאקציות צדדיות שגורמות להרס המתיונין ללא ביקוע קשרים פפטידים. בדרך כלל, ברגע שהאימינולקטון נוצר, מים וחומצה יכולים להגיב עם האימין כדי לבקע את הקשר הפפטידי ועל ידי כך יוצרים הומוסרין לקטון ופפטיד בעל קצה אמיני. אך, במקרה ולחומצת האמינו הסמוכות למתיונין ישנה קבוצת הידרוקסיל או סולפהידריל, קבוצות אלו יכולות להגיב עם האימין ליצירת הומוסרין ללא ביקוע קשר פפטידי.
סינתזה אורגנית
ציאנוגן ברומיד משמש גם לסינתוז חומרים אורגניים. כמו שציינו לפני כן, הריאגנט הוא בעל נטייה לתקיפה על ידי נוקלאופילים כמו אמינים וחומרים המכילים אלכוהול בגלל הפחמן האלקטרופילי שלהם. בסינתזת הציאנמיד (CN2H2) והדיציאנמיד אמינים ראשוניים ושניוניים מגיבים עם ציאנוגן ברומיד ליצירת מונואלקיציאניד ודיאלקיציאניד שיכולים גם הם להגיב עם אמינים והידרוקסיל אמין ליצירת גואנדין והידרוקסיגואנדין. בריאקציית וואן בראון, אמינים שלישוניים מגיבים עם ציאנוגן ברומיד ויוצרים 2 תחליפים: ציאנוגן ברומיד יכול לשמש גם להכנת אריל ניטריל, ניטריל, ציאנייט ואנהידרידים. ציאנוגן ברומיד יכול לשמש גם לביקוע חומרים.
רעילות, אחסון ונטרול
ציאנוגן ברומיד רגיש ללחות ולרטיבות אך יכול להיות מאוחסן תחת תנאים יבשים ב-2 עד 8 מעלות צלזיוס. ציאנוגן ברומיד הוא חומר נדיף ונספג בקלות דרך העור או בשטח מערכת העיכול. לכן, חשיפה רעלית יכולה להתרחש על ידי תנועת האוויר, מגע פיזי או דרך בעלי חיים. הרעילות בעצם גורמת לסימפטומים לא ספציפיים רבים ומגוונים. חשיפה אליו אפילו בכמות קטנה יכולה לגרום לפירכוסים או אפילו למוות.
כדי לנטרל את הציאנוגן ברומיד בתמיסה שאינה עולה על 60g/L מהציאנוגן ברומיד השיטה המומלצת היא להוסיף 1mol/L של NaOH ו-1mol/L של NaOCl ביחס נפחים של 1:2:1 (NaOCl, NaOH, ציאנוגן ברומיד). אלקלי-הידרוקסיד מבצע מיד הידרוליזה לציאנוגן ברומיד ויוצר אלקלי-ציאניד וברום. הציאניד אז יכול לעבור חמצון על ידי סודיום או קלציום היפוכלוריד ליון ציאניט פחות רעיל. נטרול פעולת הציאנוגן ברומיד היא מאוד אקסותרמית ובמקרים מסוימים יכולה להיות נפיצה.
יחסי יפן–מונקו
יחסי יפן–מונקו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין נסיכות מונקו.
לפני כינון היחסים הדיפלומטיים
יפן ומונקו מנהלות מערכת יחסים זה זמן רב עוד לפני כינון היחסים הדיפלומטיים הפורמליים בשנות האלפיים. ב-1918 החלה מונקו לשלוט באופן חלקי על יחסי החוץ שלה בזכות אמנה שנחתמה עם צרפת. היא כוננה עוד באותה השנה יחסים דיפלומטיים עם בעלות בריתה העיקריות של צרפת. מונקו רצתה לכונן יחסים דיפלומטיים עם יפן, אך זה לא היה אפשרי עקב המתיחות באותה התקופה בין יפן האימפריאליסטית למדינות אירופה, וכך נשארו היחסים הידידותיים בתוקף לא רשמי.
קורטוב של דבש (סרט)
קורטוב של דבש (באנגלית: A Taste of Honey) הוא סרט דרמה רומנטית בריטי משנת 1961 בבימויו והפקתו של טוני ריצ'רדסון עם ריטה טאשינגהם בתפקיד הראשי.
יחסי יפן–מונקו
לפני כינון היחסים הדיפלומטיים
בשנת 1994 נפתח במונקו "הגן היפני" - גן קטן (0.7 הקטר) בסגנון יפני הכולל בית תה, אגמים, הר, גבעה, מפל קטן, חוף ים וגן זן. העצים היחידים הגדלים בגן הם עצים שגדלים בדרך כלל בתנאי האקלים של יפן אך הותאמו לאקלים הים תיכוני שבמונקו. הגן עוצב על ידי פילוסוף שינטו שזכה בתערוכה בינלאומית חשובה בשנת 1990.
קורטוב של דבש (סרט)
התסריט נכתב על ידי שילה דילייני וטוני ריצ'רדסון הוא מבוסס על מחזה מוצלח בשם זה של דילייני שהועלה לראשונה ב-1958 בגיל 19. המחזה תורגם לשפות רבות והוצג ברחבי העולם כולל בישראל בתרגומה של תרצה אתר בשם "טעם הדבש".
יחסי יפן–מונקו
אחרי כינון היחסים הדיפלומטיים
בשנת 2005 חתמו צרפת ומונקו על אמנה המרחיבה את היכולת הדיפלומטית של מונקו וכך התחשבות בצרפת בעת כינון יחסים דיפלומטיים של מונקו עם מדינה אחרת נהייתה מיותרת, וכך היחסים בין יפן ומונקו החלו להתפתח עד לחתימה רשמית על יחסים דיפלומטיים מלאים בין מונקו ליפן של ז'אן-פאול פרוסט שר המדינה המונגאסקי יחד עם שינזו אבה, ראש ממשלת יפן.
קורטוב של דבש (סרט)
השיר A Taste of Honey זכה לגרסת כיסוי של החיפושיות, הלחן הוא מההפקה של ההצגה בברודוויי ב-1960. השיר מופיע באלבום הראשון שלהם, Please Please Me משנת 1963.
יחסי יפן–מונקו
אחרי כינון היחסים הדיפלומטיים
בשנת 2010 השתתפו הנסיכה הנאקו והנסיך מסיהיטו ב"פורום גרימלדי" הנערך במונקו ואירח תערוכה של היסטוריה יפנית בגן היפני שבמונקו. כשנה לאחר מכן, לאחר רעידת האדמה והצונמי בסנדאי, שלחה מונקו תנחומים על ההרוגים ותמיכה כספית לממשלת יפן. מלבד הממשלה גם האזרחים תרמו ליפן כסף וכתבו מכתבים מחזקים לתושבי יפן.
קורטוב של דבש (סרט)
צילומי החוץ נערכו בשכונות העוני של סלפורד במחוז מנצ'סטר, שם גדלה שילה דילייני. את הרקע "מקשטים" בתי חרושת עם ארובות רבות.
יחסי יפן–מונקו
אחרי כינון היחסים הדיפלומטיים
הסחר הכולל בין יפן למונקו בשנת 2013 הוא כ-300 מיליון ין יפני.
קורטוב של דבש (סרט)
תקציר העלילה
ג'ו (ג'וזפין) (ריטה טאשינגהם) היא נערה בת 17 בבית ספר תיכון לבנות בסלפורד. היא גרה ביחד עם אמה הלן (דורה בריאן). הלן היא אלכוהוליסטית בשנות ה-40 לחייה, החיה על רווחי גברים שבדרך כלל צעירים ממנה ולעיתים שרה במועדונים. ביחד עם ג'ו היא בורחת מדירה לדירה כדי להתחמק מתשלום שכר הדירה.
יחסי יפן–מונקו
יפנים במונקו
בשנת 2016, 121 אזרחים יפנים התגוררו במונקו.
קורטוב של דבש (סרט)
פרסים
הסרט נבחר על ידי מכון הסרטים הבריטי בשנת 1999 במקום ה-56 ברשימת הסרטים הבריטיים הטובים ביותר. ריטה טאשינגהם זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה מבטיחה ביותר. היא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן ביחד עם מארי מלוין שזבה בפרס השחקן הטוב ביותר.
הסרט זכה בארבע פרסי באפט"א:
סויוז TMA-18
סויוז TMA-18 (ברוסית: Союз ТМА-18) היא חללית סויוז ששוגרה לחלל ב-2 באפריל 2010 מקוסמודרום בייקונור ונחתה ב-25 בספטמבר 2010. החללית שוגרה למפגש עם תחנת החלל הבינלאומית כשעל סיפונה 3 אנשי צוות - מפקד המשימה אלכסנדר סקורטסוב, ומהנדסי הטיסה מיכאיל קורניינקו וטרייסי קולדוול דייסון.
זו הטיסה ה-105 של החללית סויוז מאז טיסה המאוישת הראשונה בשנת 1967.
הצוות
צוות ששוגר:
צוות שחזר:
צמצום (הלכה)
בהלכה, צמצום הוא מונח המתייחס לדיוק האנושי ולמגבלותיו. תנאים נחלקו האם בעת פסיקת הלכה ניתן להסתפק ביכולת הדיוק האנושית, שאיננה אבסולוטית, או שמא יש לסמוך על כלים מוחלטים בלבד. בלשון חז"ל שאלה זו מנוסחת כך: אפשר לצמצם או אי אפשר לצמצם. פירושו של "צמצום" בלשון חז"ל הוא דיוק.
רבי יוסי הגלילי סבור ש"אפשר לצמצם", ולכן הדיוק שאליו הגיע האדם בחושיו ובכלים הלוגיים העומדים לרשותו מספיק לצורך הכרעה הלכתית. מנגד, דעת החכמים החולקים על רבי יוסי הגלילי היא ש"אי אפשר לצמצם", כלומר יכולת הדיוק האנושית אינה מספיקה לצורך הכרעה הלכתית, ולכן הסוגיה נידונה כספק הלכתי.
דוגמה למחלוקת כזו היא אדם שחצה שטח מסוים לשניים, וכשמדד את שני החלקים מצאם שווים בדיוק. במקרה זה, לדעת רבי יוסי הגלילי יש לסמוך על המדידה והשטחים נחשבים כשווים מבחינה הלכתית; ואילו חכמים החלוקים עליו לא יסמכו על המדידה, שהרי הסיכוי לכך ששני החלקים שווים בדיוק מוחלט קטן מאוד ולא ניתן לסמוך על יכולת המדידה האנושית המוגבלת.
המקור למחלוקת
המחלוקת מופיעה במספר מקומות, אחד מהם הוא במשנה במסכת בכורות. על-פי התורה, ולד בכור זכר של בהמה טהורה ניתן לכהן. אם נולדו תאומים, הוולד שיצא ראשון יינתן לכהן. המשנה עוסקת במקרה נדיר ומיוחד שבו ראה האדם שני ראשים שיצאו בבת אחת בעת ההמלטה:
לדעתו של רבי יוסי הגלילי "אפשר לצמצם", ההלכה סומכת על האדם שראה בחושיו את הלידה, ששני הראשים יצאו כאחד, ועלינו להניח באופן מוחלט ששניהם יצאו כאחד. מכאן, כיוון שהוגדר הלכתית ששני הראשים יצאו כאחד, שניהם קדושים בקדושת בכור וניתנים לכהן.
חכמים, לעומתו, סבורים שאין לסמוך על חוש הראייה של האדם. "אי אפשר לצמצם", וודאי שלא יצאו שני הראשים כאחד, ולכן ספק הוא מי יצא ראשון. מעשית, נחלקו תנאים (בהמשך המשנה) כיצד יוחלט איזה מבין שני הוולדות יינתן לכהן: לדעתו של רבי טרפון יש לפשוט את הספק על ידי הסברא וההיגיון - בודקים איזה ולד בריא מחברו, כי סביר שהבריא יצא ראשון, והוא יינתן לכהן. רבי עקיבא סבור שאין די בסברא זו לפשוט את הספק, והכלל התקף כאן, המופעל גם במקרים רבים של ספק ממוני: המוציא מחברו עליו הראיה. חובת הראיה היא על הכהן, שבא להוציא מיד בעל הבהמה, וכיוון שאין ראיה שהבריא יצא ראשון, יקבל הכהן את הוולד הכחוש מבין השניים, והבריא יישאר ברשות הבעלים. על פי דבריו של רבי טרפון בהמשך המשנה, הסיק התלמוד שהוא חזר בו מדבריו האמורים, ולדעתו יש לחלוק בין הבעלים ובין הכהן את פער השווי שבין שני הנולדים.
בדעתו של רבי יוסי הגלילי אחז גם רבי שמעון בר יוחאי. מדברי התלמוד עולה שבשיטה זו כבר אחז תנא מוקדם יותר - רבי אליעזר בן הורקנוס.
הגדרת המחלוקת
מדברי הראשונים משתמע שהבינו את הדבר בשני אופנים: רש"י והרמב"ם כתבו שאין אפשרות במציאות שיתהוו שני דברים כאחד ממש, ובוודאי קדם אחד מהם לשני. לפי גישה זו, רבי יוסי הגלילי וחכמים מסכימים שלא ייתכן דיוק אבסולוטי במציאות, ומחלוקתם היא רק באופן ההתייחסות ההלכתית לדיוק שאליו הגיע האדם בחושיו ובכלים העומדים לרשותו. לעומתם, בעלי התוספות מביאים בחשבון אפשרות של דיוק מוחלט, ומפורש בדבריהם שביסוד המחלוקת מסכימים חכמים ורבי יוסי הגלילי שייתכנו שני דברים שיהיו יחדיו בצמצום (בדיוק מוחלט).
בידי שמים ובידי אדם
בתלמוד הועלה ספק האם מחלוקת זו של רבי יוסי הגלילי וחכמים מתקיימת רק במקרים שהם "בידי שמים", כלומר דבר שאירע ללא הכוונת יד אדם, או שגם במקרים ש"בידי אדם" - דברים שתוכננו או שתוזמנו בידי אדם, או שיש לאדם אפשרות טכנית להמשיך לעיין ולדייק בבדיקתם. לפי סברת התלמוד, ייתכן שבידי אדם מסכימים חכמים שאפשר לצמצם:
מסקנת התלמוד בנידון זה היא שהמחלוקת קיימת בשתי המציאויות - בידי שמים ובידי אדם.
הגדרת "בידי שמים" היא, כל דבר שאירע מעצמו, ללא יד מכוונת של אדם, ואף מעשה שעל ידי בני אדם אלא שלא התכוונו לדייק. "בידי אדם" פירושו דבר שמכוון בידי אדם שמתכוון לדייק, וכן דבר שאירע מאליו אך יש לאדם אפשרות טכנית להמשיך לעיין ולדייק בבדיקתו.
הסברה שהועלתה בתלמוד לחלק בין מקרים שבידי שמים למקרים שבידי אדם מהווה בסיס לחילוק אפשרי בפסיקת ההלכה בסוגיה זו.
דיוק במידות של תורה
אם נאמר שאי אפשר לצמצם וההלכה אינה סומכת על מדידת אדם להגדיר מקרה כמדויק, כיצד אפשר לבצע את מצוות התורה במקרים שבהם נכללו מידות מדויקות? לדוגמה, התורה ציוותה על בניית המזבח הפנימי במשכן (ובבית המקדש), וציינה מידות מדויקות: "ועשית מזבח מקטר קטרת עצי שטים תעשה אותו, אמה אורכו ואמה רוחבו רבוע יהיה ואמתיים קומתו", וכיוון שההלכה אינה סומכת על מדידת האדם - איך אפשר להגדיר אורך מדויק ומוחלט של אמה ושתי אמות, לא פחות ולא יותר? התשובה לזה ניתנת בתלמוד: "רחמנא אמר עביד, ובכל היכי דמצית למיעבד ניחא ליה"- ה' אמר לעשות, וככל שהאדם יכול לדייק עליו לעשות, ובזה קיים את המצווה. כלומר: הציוויים של התורה ביחס למידות מתייחסים ליכולת האנושית של האדם ומעמידים את הדבר ברשותה. גישה זו ביחס לדיוק במידות מבוטאת בלשון חז"ל באמרה התלמודית "לא ניתנה תורה למלאכי השרת", שמשמעותה: ציוויי התורה נאמרו לבני האדם, והם מכוונים ליכולותיו.
דוגמה נוספת שמובאת בפוסקים, היא צורתם המרובעת של בתי התפילין. על פי ההלכה, על בתי התפילין להיות מרובעים. עד כמה יש לדייק בכך? אלו דבריו של רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, בספרו ערוך השולחן:
כיום, עם השימוש במכשירים מדויקים יותר - האם ההלכה מחייבת להשתמש בהם ולדייק יותר? הפוסקים דנו בכך ביחס למצוות הריבוע של התפילין, בספרי השו"ת. בשו"ת "ארץ צבי", לרב אריה צבי פרומר (הרב מקוז'יגלוב וראש ישיבת חכמי לובלין), כתב שההלכה אינה מחייבת להשתמש באמצעים טכנולוגיים מתקדמים להשגת הדיוק, אולם העושה כן ומדייק עד כמה שיכול המכשור להגיע - הרי זה משובח, ומהדר במצוות הוא. גם לדעתו של הרב משה פיינשטיין אין דרישה הלכתית להגביר את רמת הדיוק של ריבוע התפילין, ולדבריו אף אין מעלה או הידור מצווה בשימוש באמצעי דיוק חדשניים.
שיטת בעלי התוספות
הראשונים, בעלי התוספות, דנו בכמה מקומות על כלל הפסיקה במחלוקתם של רבי יוסי הגלילי וחכמים. כדרכם, מנסים למצוא ראיות בתלמוד לאופן הפסיקה של האמוראים, אולם בנושא זה נתקלו בסתירות-לכאורה. לדוגמה, מחיצות לקביעת רשות היחיד צריכות להקיף את כל ארבע הרוחות שסביב לשטח שיוגדר כ"רשות היחיד". בכל רוח צריכה להיות מחיצה המקיפה את רוב הדופן, מה שמוגדר כ"עומד מרובה על הפרוץ". במקרה שנמדדה המחיצה ונמצא שמקיפה בדיוק חצי מאותה רוח ("פרוץ כעומד") נחלקו אמוראים במסכת עירובין: רב פפא אמר שנחשבת כמחיצה, ורב הונא בריה דרב יהושע אמר שאינה נחשבת כמחיצה להגדרת רשות היחיד. משמע, נאמר בתוספות, שרב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע סוברים כרבי יוסי הגלילי, שאפשר לצמצם, שאם לא כן אין מקום למחלוקתם ב"פרוץ כעומד", ומקרה כזה ייחשב כספק הלכתי (שיידון לפי כללי הספקות המקובלים בהלכה).
מאידך, מסוגיות אחרות משתמע שהאמוראים פסקו שאי אפשר לצמצם, בניגוד לדעת רבי יוסי הגלילי. אחד המקורות הללו הוא בסוגיה בעניין גיטין, שם דן התלמוד במקרה של אדם שזרק גט לאשתו, והגט נפל בין האיש לאישה. לפי ההלכה, "ארבע אמות של אדם קונות לו ברשות הרבים", ואם נכנס הגט לארבע אמות (כשני מטרים) שסביב האישה, קנתה את הגט וחלו הגירושין. במקרה הנידון המרחק בין האיש והאישה קטן משמונה אמות, ויש חפיפה בין ארבע אמות שלו לארבע אמות שלה. הגט נפל ב"שטח החפיפה", וזהו מקרה של ספק-גירושין. על כך מקשה התלמוד, הרי יש לבדוק מי מהם הגיע בתחילה ראשון קרוב ל"שטח החפיפה" שבו נפל הגט, ולפי זה יוכרע הספק: אם האיש הגיע ראשון - ארבע האמות שלו קנו לו את הגט, והאישה אינה מגורשת, ואם האישה הגיעה ראשונה - קנתה את הגט והתגרשה. כניסיון לתשובה, התלמוד מעלה אפשרות ששניהם הגיעו ממש ביחד, אבל מיד דוחה אותה - והרי אי אפשר לצמצם! כלומר, אין לומר ששניהם הגיעו ממש יחד קרוב למקום שנפל בו אחר-כך הגט. ממקור זה וממקורות נוספים נראה שהאמוראים לא פסקו כרבי יוסי הגלילי.
אי אפשר לצמצם, אפילו בידי אדם
גישה אחרת, שהובאה בתוספות בשם רבי שמעיה או רבי שמעון (מבעלי התוספות), שההלכה היא שבין בידי שמים ובין בידי אדם אי אפשר לצמצם, כדעת חכמים החולקים על רבי יוסי הגלילי.
את מחלוקת רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע ב"פרוץ כעומד" במחיצות שבת יש להסביר שלדעת שניהם אי אפשר לצמצם, ואכן יש לנהוג לפי כללי הספקות המקובלים בהלכה. אמנם אי אפשר לצמצם ואין ההלכה סומכת על המדידה להגדרת המקרה כ"פרוץ כעומד" באמת, אבל יש משמעות לקביעת הדין במקרה התאורטי של "פרוץ כעומד" מוחלט. אם נניח שיש שלוש אפשרויות, במקרה שנמדדה המחיצה ונמצא ש"פרוץ כעומד":
אפשר לפשוט את הספק ולקבוע את ההלכה לפי "רוב אפשרויות", ואז יש משמעות למקרה האמצעי, פרוץ-כעומד-אבסולוטי. אם הדין במקרה תאורטי כזה הוא שהמחיצה כשרה, הרי שגם מעשית, במקרה שנמדד ונמצא פרוץ כעומד נכשיר את המחיצה. וכן להפך.
לכן, המחלוקת במחיצה שנמדדה ביד אדם ונמצאה "פרוץ כעומד", שאמנם אין ההלכה סומכת על המדידה להגדיר את המחיצה כ"פרוץ כעומד", אבל המחלוקת בין רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע מתקיימת, ותלויה בהתייחסות למקרה התאורטי (של "פרוץ כעומד" אבסולוטי):
בפוסקים
שתי הגישות של בעלי התוספות הוזכרו ונידונו בספרות ההלכה, ולא הוצעו גישות נוספות. הראשונים והאחרונים שדנו בדבר עסקו בעיקר בהערות נקודתיות למהלך המשא ומתן של התוספות ובראיות לכאן ולכאן. לגבי מקרים שבידי שמים מוסכם בין הפוסקים שאי אפשר לצמצם, כדעת חכמים החולקים על רבי יוסי הגלילי, אבל במקרים שבידי אדם אין הסכמה.
הרמב"ם פסק שאף בידי אדם אי אפשר לצמצם. בדיני עגלה ערופה, שמביאים "זקני העיר הקרובה אל החלל", העיר שבסמוך לה נמצא אדם הרוג שלא נודע מי היכהו, פסק הרמב"ם לגבי מקרה שנמצא ההרוג בדיוק בין שתי עיירות:
בשולחן ערוך לא הבהיר רבי יוסף קארו את דעתו בסוגיית "אפשר לצמצם בידי אדם", ולא כתב במפורש כיצד הוא פוסק. אבל מפסקיו עולה שדעתו כרמב"ם, שאי אפשר לצמצם אפילו בידי אדם, וכמו השיטה השנייה שהובאה בתוספות. בדיני טרפה מוזכר דין של אבר שנחתך כמעט כולו מן הבהמה בחייה, אבל לא נתלש ממנה לגמרי. לפי ההלכה, אבר זה אסור באכילה גם אחרי שחיטה כשרה, מפני שדומה לאבר מן החי שאסור מן התורה. על כן יש לחתוך את האבר כולו מן הבהמה לאחר השחיטה ואין לאוכלו, והשולחן ערוך מוסיף שיש לחתוך גם מעט מן הבשר הכשר הסמוך לו. בטעם הדבר כתב הש"ך, שאי אפשר לצמצם ולחתוך את האבר האסור לבדו בדיוק מוחלט, ויש לחשוש שנשאר מעט מן האבר האסור שלא נחתך מן הבהמה, ולכן יש לחתוך עמו מעט מן הכשר, וכן נחתך כל האבר האסור בוודאות.
במקום אחר הציג השולחן ערוך את שתי הדעות. על האתרוג של ארבעת המינים להיות נקי מכתמים. אתרוג שכתמים כעין אבעבועות, שנקראים במשנה "חזזית", מקיפים את רובו - פסול. מה הדין אם האבעבועות מקיפות את חציו בדיוק? מובא בשולחן ערוך: "אם הוא מחצה על מחצה במקום אחד - יש מכשירין ויש פוסלים". וכתב על כך ה"מגן אברהם", שטעמם של אלו המכשירים את האתרוג הוא שבידי אדם אפשר לצמצם, וכיוון שאין רובו של האתרוג מכוסה חזזית, כשר. הפוסלים סבורים שאי אפשר לצמצם, ולכן ייתכן שרובו של האתרוג מכוסה חזזית, ויש לפוסלו. וכך סיכם המשנה ברורה את ההלכה: " יש מכשירים - סבירא להו (סבורים הם) דאפשר לצמצם, והיש פוסלים סבירא להו דאי אפשר לצמצם. ולדינא יש להחמיר כדעה בתרייתא, מדנקט אותה המחבר לבסוף". כלומר, יש להחמיר ולנהוג כדעת הסוברים שאי אפשר לצמצם, שכן קיים כלל, שכאשר כתב השולחן ערוך הלכה בלשון "יש אומרים א ויש אומרים ב" כוונתו לפסוק להלכה כדעה השנייה, וכאן הדעה השנייה היא דעת הפוסלים שסוברים שאי אפשר לצמצם. נמצא אפוא, שהשולחן ערוך סובר שאי אפשר לצמצם אפילו בידי אדם.
תור-אג'ינה
התור־אג'ינה (באנגלית: Thor-Agena) היה משגר בעל מספר גרסאות. הטיל השתמש בטיל תור כשלב ראשון ובשלב אג'ינה כשלב שני. הטיל הוא בן למשפחת טילי התור ובן דוד של טיל התור־דלתא שהיה הטיל הראשון במשפחת טילי הדלתא. השיגור הראשון בוצע בינואר 1959 אך נכשל. השיגור הראשון שהצליח בוצע ב־28 בינואר 1959 והביא את הלוויין דיסקוברר־1 למסלול.
שימושים
אחד משימושיו של התור־אג'ינה היה שיגור לווייני הריגול קורונה האמריקניים עבור ה־CIA בין יוני 1959 לינואר 1968. בשנת 1962 לדוגמה, שוגרו 24 טילי תור־אג'ינה שכיום ידוע כי בראשם היו לווייני ריגול אמריקניים.
הלוויין הקנדי הראשון (Alouette 1) שוגר על גבי משגר תור־אג'ינה B.
אמנון עין-דר
אמנון עין-דר (נולד ב-1968) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף. כיהן כראש להק האוויר במטה חיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה
ביולי 2023 הודיע למפקד חיל האוויר על הפסקת שירותו במטה חיל האוויר בעקבות רפורמת לוין.
עין-דר בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והמכללה לביטחון לאומי. נשוי ואב לארבעה.
אסנובגראד
היסטוריה
ישוב מאורגן נוסד במקום במהלך המאה ה-3 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית ונודע בשם סטאנימאכוס. ב-72 נכבש היישוב על ידי אספסיאנוס קיסר האימפריה הרומית. ב-251 נחרבה סטאנימאכוס במהלך פשיטה של שבטים גותים וב-395 עברה לחזקת האימפריה הרומית המזרחית. במהלך המאה ה-6 היגרו לאזור שבטים סלאבים ובהמשך נכבש היישוב על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה, העיר בוצרה ובמקום הוקמה מצודה. ב-1230 איוון אסן השני קיסר האימפריה הבולגרית השנייה הרחיב את המצודה באופן משמעותי והיא נודעה מאז בשם "המצודה של אסן".
ב-1259 נפלה המצודה בידי האימפריה הלטינית, בהמשך חזרה לידיים ביזנטיות וב-1344 הצליח איוון אלכסנדר, קיסר בולגריה להחזירה לחזקת הבולגרים. ב-26 בספטמבר 1371 לאחר תבוסת הבולגרים בקרב הנהר מריצה נפלה העיר בידי צבאו של הסולטאן מוראט הראשון שליט האימפריה העות'מאנית.
ב-6 בינואר 1878 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית. מתוקף סיכומי קונגרס ברלין נותר היישוב בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית וב-1885 עבר לשליטת נסיכות בולגריה. ב-1934 שונה שמה של העיר מסטאנימאקה לאסנובגראד לזכרו של הצאר איוון אסן השני.
כלכלה ודמוגרפיה
74% מתושבי העיר הם ממוצא בולגרי, 20% הם מוסלמים סונים ו-5% הם צוענים. העיר וסביבתה ידועות ביקביה. כמו כן קיימים בה מפעלים לעיבוד מתכות, למיחזור פסולת פלסטיק ולטקסטיל. הטרמינל החדש הנבנה בשדה התעופה בפלובדיב ממוקם כ-9 קילומטרים מהעיר ובסמיכות אליה מצויים מספר כבישים מהירים. באסנובגראד תחנת רכבת ובה קו ישיר לפלובדיב.
אקלים
באסנובגראד שורר אקלים ממוזג, הטמפרטורה הממוצעת היא 13.5oc כשערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0oc בינואר עד 24oc ביולי ואוגוסט. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 242 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא מאי עם 66 מילימטרים הפרושים על פני 13 ימים גשומים בממוצע. בעיר ישנם 22 ימים מושלגים כאשר דצמבר וינואר הם החודשים המושלגים ביותר.
הקהילה היהודית
קיימות עדויות מעטות על קהילת יהודי אסנובגראד ומניחים שנוסדה או על ידי פליטים יהודים שנמלטו מחמת הקרבות וההתקפות האנטישמיות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), או על ידי פליטים יהודים שהיגרו מאדירנה לאחר השריפה הגדולה שהחריבה את הרובע היהודי ב-1835. בשלהי 1878 מנתה הקהילה 59 נפשות. בני הקהילה היו במצב כלכלי ירוד וזאת בניגוד לשאר תושבי העיירה שהיו בני המעמד הבינוני ובעלי אדמות אשר התפרנסו מייצור ומכירת יין. ב-1888 מנתה הקהילה 140 נפשות ובראשית המאה ה-20 נכללה קהילת אסנובגראד ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה ומנתה 111 נפשות.
לאחר מלחמת הבלקן הראשונה היה גל הגירה של יהודים מאדירנה לפלובדיב וסביבתה, חלקם הגיעו לאסנובגראד ומספר בני הקהילה עלה ל-150 נפשות. ב-16 בספטמבר 1939 גירשו הבולגרים אלפי יהודים, רובם מהמחוז ההיסטורי רומליה המזרחית במסגרת המסע לגירוש נתינים זרים. מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב ציין כי מפלובדיב וסביבתה גורשו כ-1,000 יהודים, מרביתם פליטי מלחמות הבלקן שלא עלה בידם לרכוש אזרחות בולגרית. לאחר מועד זה אין תיעוד נוסף לבני הקהילה ומניחים שאלו שלא גורשו היגרו לפלובדיב.
היסטוריה של נורמנדי
לאחר נפילתה של רומא במאה ה-5 הפרנקים הפכו לשליטי האזור. הם בנו מנזרים רבים והחליפו את התרבות המקומית בתרבות האימפריה הקרולינגית. לקראת סוף המאה ה-8 פלישות ויקינגיות החריבו את האזור ובשנת 911 מנהיגם רולו קיבל מידי המלך הצרפתי את דוכסות נורמנדי בתמורה לנאמנותו. לאחר 150 שנות התפשטות הגבולות של נורמנדי יוצבו, והשטח של הדוכסות כלל את השטחים המודרניים של נורמנדי עילית, נורמנדי תחתית ואיי התעלה.
ב-1204 נורמנדי היבשתית, ללא האיים, שולבה בתוך ממלכת צרפת. במהלך מלחמת מאה השנים ומלחמות הדת האזור ניזוק קשות, בעיקר משום שבנורמנדי היו יותר תושבים שהמירו את דתם לפרוטסטנטיות מאשר באזורים אחרים של צרפת.
במאה ה-20 הפלישה של בעלות הברית בשנת 1944 לאירופה החלה על חופי נורמנדי במה שנקרא הפלישה לנורמנדי. בשנת 1956 חבל נורמנדי חולק לשני חבלים, נורמנדי עילית ונורמנדי תחתית, אולם עד היום ישנם הקוראים לאיחוד מחדש של האזור ההיסטורי.
נורמנדי לפני הכיבוש הרומאי
מציאות ארכאולוגיות כמו ציורי מערות מוכיחות שבני אדם התיישבו באזור כבר בתקופת הפרהיסטוריה, במיוחד במחוזות אֶר וקלבדוס. ניתן למצוא באזור מספר מגליתים שרובם נבנו בסגנון אחיד.
ההיסטוריה הקלטית של נורמנדי ברורה יותר משום שקיימים מקורות ארכאולוגים רבים יותר וקלים יותר לתארוך. כבר במאה ה-19 ארכאולוגים מצאו חפצים חשובים מהתקופה (בעיקר בנורמנדי עילית), כמו קסדה מכונפת מהמאה הרביעית לפני הספירה. הם גם בחנו בתי קברות עתיקים באזור בהם נותרו כדי קבורה לשרידים שנשרפו. החפצים שהתגלו מוכיחים שהגאלים ישבו באזור כבר בתקופת תרבות האלשטאט, בערך מהמאה ה-12 לפנה"ס.
הקלטים הבלגים, הידועים כגאלים, פלשו לנורמנדי במספר גלים רצופים מהמאה ה-4 ל-3 לפני הספירה. רוב הידע שלנו על הגאלים מגיע מספרו של יוליוס קיסר, מלחמת גאליה. קיסר מזהה מספר קבוצות שונות בין הגאלים שישבו באזורים שונים וחיו בעיירות חקלאיות סגורות. בשנת 52 לפני הספירה הגאלים התאחדו תחת ורסנז'טוריקס בניסיון להתנגד לפלישת צבאו של קיסר. לאחר תבוסתם באלסיה תושבי נורמנדי המשיכו להילחם עד 51 לפנה"ס, אז יוליוס קיסר השלים את כיבוש גאליה.
נורמנדי הרומית
בשנת 27 לפנה"ס הקיסר אוגוסטוס ארגן מחדש את הטריטוריות הגאליות והכליל את נורמנדי בפרובינקיית גאליה לוגדנסיס, שבירתה הייתה בליון. תושבי החבל קיבלו את התרבות הרומאית והחלו להתיישב בערים. ידוע על וילות גאלו-רומאיות רבות בנורמנדי, בעיקר הודות לעבודות חפירה שנעשו במחוז סן-מריטים לשם בניית כביש מהיר. בתי כפר אלו נבנו בדרך כלל לפי שתי תוכניות עיקריות: הראשונה הייתה מבנה גבוה וצר עם חזית פתוחה הפונה דרומה; השנייה דמתה לווילות האיטלקיות, עם מערך מסודר סביב חצר פנימית מרובעת. הווילות נבנו בעזרת חומרים מקומיים כמו צור, קירטון, אבן גיר, עץ ולבנים. המבנים חוממו על ידי היפוקאוסט, חימום מרכזי שהומצא על ידי הרומאים.
חקלאות האזור סיפקה חיטה ופשתן, לפי פליניוס הזקן. פליניוס מזכיר גם את הימצאותם של מקדשים רומים רבים באזור. בימי קדם המקדשים של העיר אוורה (Évreux) הפכו אותה לאתר עלייה לרגל חשוב. היו בה גם פורום, מרחצאות רומיות, בזיליקה ותיאטרון רומאי. באוורה נמצאו גם פסלים רבים של אלות אמהות.
עזיבת הרומאים
בסוף המאה ה-3 פלישות ברבריות החריבו את נורמנדי. עקבות לשריפות ואוצרות שנקברו במהרה מעידים על מידת אי הביטחון בנורמנדי הגאלית. יישובים חופיים היו בסיכון גדול במיוחד, בשל פשיטות של פיראטים סקסונים. המצב היה כל כך חמור שלגיון רומאי שלם היה מוצב בעיר קונסטנטיה (קוטאנס), הנמצאת במחוז מאנש של היום. כתוצאה מהרפורמות של הקיסר דיוקלטיאנוס נורמנדי הופרדה מברטאן אך נשארה בגאליה לוגדנסיס. הנצרות החלה להתפשט באזור במאה ה-3 ונוצר התפקיד של בישופ רואן. בשנת 406 שבטים גרמאנים החלו לפלוש מהמזרח בעוד הסקסונים כבשו את אזורי החוף. הקיסר הרומי נטש את רוב נורמנדי והחזיר לה את שמה הקדום, ארמוריקה. כפרים חקלאיים ננטשו והרומאים שנותרו ביצרו את עצמם בביצורים אורבניים.
ימי הביניים הקדומים
כבר ב-486 האזור שבין נהרות הסום והלואר היה תחת שליטת הפרנקים ומלכם כלוביס הראשון. ההתיישבות הפרנקית באזור לא הייתה מסיבית וגם והנוכחות המנהלית והצבאית באזור לא הייתה גדולה. האזור המזרחי של נורמנדי הפך לבסוף למקום משכנם של המלכים המרובינגים.
המרת האזור לנצרות המשיכה עם בנייתם של קתדרלות בערים הראשיות וכנסיות בערים קטנות יותר. התושבים נקברו בחצר הכנסייה המקומית עד לתקופה הקרולינגית. האצולה הנורמנית התפתחה במאה ה-6 באזורים המבודדים של מערב נורמנדי. במאה ה-7 אצולה זו ייסדה מספר מנזרים בעמק הסן שאימצו את הנזירות הבנדיקטית. מנזרים אלו היו בעלי שטחים נרחבים ברחבי צרפת מהם הם קיבלו הכנסה רבה, וכתוצאה מכך הם הפכו למעורבים ביריבויות פוליטיות ושושלתיות.
פלישות סקנדינביות
מקור השם נורמנדי בפולשים הוויקינגים שאיימו על חלקים נרחבים של אירופה בסוף האלף הראשון, שנקראו נורסמן (אנשי הצפון, Normanni בלטינית). השם שימש כבסיס האטימולוגי למונח "נורמנים". קצב ההתיישבות הסקנדינבית באזור נראה בטופונומיה של המקומות הנורמנים והשינוי בשמות המשפחה המקומיים.
הפלישות הוויקינגיות הראשונות התרחשו בין 790 ל-800 על חופי מערב צרפת. מספר אזורים חופיים נכבשו מידי הפרנקים בתקופת שלטונו של לואי הצדיק במאה ה-9. הפלישות בשנת 841 גרמו לנזקים חמורים בעיר רואן. התוקפים הוויקינגים ביקשו לגזול את האוצרות שהיו במנזרים בשל חוסר האונים של הנזירים להגן על עצמם. בשנת 845 משלחת ויקינגית עלתה במעלה הסן והגיעה עד לפריז. הפלישות התרחשו בעיקר בקיץ בעוד את החורף הוויקינגים בילו בסקנדינביה. לאחר 851 הם החלו להישאר בעמק הסן גם בחורף. בינואר 852 הם שרפו את מנזר פונטנל. נזירי נורמנדי ניסו להעביר את אוצרותיהם וספריותיהם דרומה אך רבים מהם נשרפו על ידי הוויקינגים.
המלכים הקרולינגים ששלטו באותה התקופה נטו להחזיק בפוליטיקות מנוגדות, עובדה שהייתה בעלת תוצאות חמורות. ב-867 שארל הקירח הסכים לוותר על מערב נורמנדי למלך הברטוני סלומון, בתנאי שזה האחרון יישבע נאמנות למלך וילחם לצידו נגד הוויקינגים. אולם ב-911 המנהיג הוויקינגי רולו הכריח את שארל התם לתת לו את אזור נורמנדי עילית של היום כדוכסות נורמנדי בתמורה לשבועת אמונים מצידו. רולו הוטבל לנצרות, הפך לוסאל של שארל והסכים להגן על האזור מפלישות ויקינגיות נוספות. לאחר סדרה של כיבושים הטריטוריה של דוכסות נורמנדי התרחבה בהדרגה עד שב-1050 הגיעה לשטחה המוכר.
הערבוב של האוכלוסייה הסקנדינבית והמקומית בנורמנדי ליצירת העם הנורמני תרמה ליצירת אחת המדינות הפאודליות החזקות במערב אירופה. היכולת הימית של הנורמנים אפשרה להם מאוחר יותר לכבוש את אנגליה וכן להשתתף במסעות הצלב.
כוחם של הדוכסים הנורמנים לפני המאה ה-11
צאצאיו של רולו קיבלו את התואר דוכס נורמנדי והם הגדילו את כוחה של הדוכסות, אולם הם היו חייבים לשמור על עליונותם של מלכי צרפת. הדוכסים ייצרו את מטבעות הכסף של עצמם, היו אחראים על המשפט ואיזנו את המיסים. הם הגדילו את צבאם וקבעו את הבישופים במחוזותיהם. כך הם הפכו לכמעט עצמאים מהמלך הצרפתי למרות שהם עדיין שמרו על נאמנותם.
הדוכסים שמרו על קשרים עם מלכים זרים ובמיוחד עם מלך אנגליה. לדוגמה, אחותו של ריצ'רד השני דוכס נורמנדי נישאה למלך אתלרד השני. הם מינו חברי משפחה לתפקידים של רוזנים וויקונטים שנוצרו בערך בשנת 1000. הם עדיין החזיקו בכמה שטחים בסקנדינביה. הדוכסים הנורמנים גם וידאו שהאדונים הוסאלים שלהם לא יהפכו לחזקים מדי כדי שלא יהפכו לאיום על הסמכות הדוכסית. כך הם החזיקו בכוח גדול יותר על שטחם מאשר נסיכים אזוריים אחרים בצפון צרפת. העושר שלהם אפשר להם להעניק אדמות נרחבות למנזרים ולהבטיח את נאמנותם של הוסאלים שלהם עם מתנות של פיפים. הכיבוש הנורמני של אנגליה תחת ויליאם דוכס נורמנדי הביא אדמה נרחבת לדוכסים שאפשרה להם להמשיך במנהגים הללו בעוד הם מחזיקים במספיק שטח כדי להבטיח את כוחם.
האצולה הנורמנית באותה התקופה כללה קבוצה קטנה של גברים סקנדינבים, בעוד שרוב המנהיגים הפוליטיים של הנורמנים היו ממוצא פרנקי. בתחילת המאה ה-11 הדוכסות הותקפה על ידי ברטונים מהמערב, גרמנים מהמזרח ובני אנז'ו מהדרום. הוסאלים באזורים המותקפים הגנו על האזור בשם נאמנותם לדוכס, ובתקופה זו החל המונח "ברון", המציין אבירי עילית וחיילים של הדוכס, להחליף את המונח "וסאל" במסמכים רשמיים.
לאחר המאה ה-11
בשנת 1066 הביס ויליאם דוכס נורמנדיה, שנודע מאוחר יותר כוויליאם הכובש, את המלך האנגלי הרולד גודווינסון בקרב הייסטינגס, והוכתר כמלך אנגליה. היחסים בין האנגלו-נורמנים לצרפתים הפכו למורכבים יותר לאחר הכיבוש הנורמני, שכן הדוכסים הנורמנים קיבלו את תארם ושטחיהם בתמורה לנאמנות וסאלית למלך צרפת, אולם כעת היו שווי ערך למלך כמלכי אנגליה. במאה ה-12, עם יסודה של השושלת האנגווינית, שלטו הנורמנים במחצית מצרפת ובכל אנגליה, אולם עדיין נחשבו טכנית לווסאלים של צרפת.
המלכים הנורמנים הזניחו את שטחיהם בנורמנדיה עצמה, שם חבו את נאמנותם למלך צרפת, והעדיפו לגבש את כוחם בממלכת אנגליה החדשה. עושרם הרב שימש לבניית קתדרלות, טירות וביסוס המשטר באנגליה ולא להגנת נורמנדיה, וכך הם ניכרו את האוכלוסייה המקומית והחלישו את הדוכסות בעוד כוחם של מלכי צרפת גדל. הדוכסות נשלטה כחלק מהממלכה האנגלו-נורמנית עד 1204 אז פיליפ השני, מלך צרפת כבש את כל שטחי הדוכסות מלבד איי התעלה.
במהלך מלחמת מאה השנים כבשו האנגלים מספר פעמים את נורמנדיה, אך ב-1468 החזיקו בה הצרפתים באופן סופי. מהלך מלחמת מאה השנים ומלחמות הדת האזור ניזוק קשות, בעיקר משום שבנורמנדי היו יותר תושבים שהמירו את דתם לפרוטסטנטיות מאשר באזורים אחרים של צרפת.
המהפכה הצרפתית ב-1789 סימנה את קיצן של זכויותיה ההיסטוריות של הדוכסות, וב-1790 חולק השטח לחמישה מחוזות.
במאה ה-20 הפלישה של בעלות הברית בשנת 1944 לאירופה החלה על חופי נורמנדי במה שנקרא הפלישה לנורמנדי. בשנת 1956 חבל נורמנדי חולק לשני חבלים, נורמנדי עילית ונורמנדי תחתית.
כיום ג'רזי וגרנזי מהווים את דוכסות נורמנדיה המודרנית. באיים אלו צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת מוכר כ"דוכס נורמנדיה".
אפידקסיפטריקס
אפידקסיפטריקס (שם מדעי: Epidexipteryx) הוא סוג נכחד של דינוזאור זעיר ממשפחת הסקנסוריופטריגיים, שחי בתור היורה, כ-160 מיליון שנה לפני זמננו.
אפידקסיפטריקס היה דינוזאור מנוצה שייתכן כי קדם לארכאופטריקס באבולוציה של הדינוזאורים לעופות. הוא מוכר ממאובן יחיד ממונגוליה הפנימית המראה רישומי ארבע נוצות קישוט ארוכות מאוד בזנבו.
גילוי
מאובן אפידקסיפטריקס יחיד, שסימונו הקטלוגי IVPP V 15471 התגלה בשנת 2008 במונגוליה הפנימית, על ידי צוות מן המכון הפלאונטולוגי של בייג'ינג.
תיארוך
במאובנים משכבות דָאוחוּגוֹאוּ התגלה עולם חי עשיר, שכלל דינוזאורים ממינים שונים, פטרוזאורים, יונקים קדומים (כמו קסטרוקאודה), סלמנדרות וחרקים. התגלו שם גם מאובני עצים וצמחים מחטניים, ציקסיים ושרכים. ממצאים אלו מראים כי האזור התאפיין בבית גידול של חופי אגמים והיה מיוער ברובו.
אנטומיה ומורפולוגיה
אפידקסיפטריקס טוען לתואר הדינוזאור הקטן ביותר שהתגלה אי פעם. הוא היה בגודל של יונה קטנה. משקלו מוערך ב-164 גרם, ואורכו הכולל 45 סנטימטרים, מתוך זה כ-20 סנטימטרים אורכו של הזנב. אמנם התגלו כמה מאובני דינוזאורים זעירים אף יותר, אך נראה שהם היו פרטים צעירים.
המאובן גם מראה רישומי נוצות חוטיות, בדומה למעטה נוצות פלומה בעופות בני-ימינו, באזור הכתפיים והזנב, שכנראה שימשו לבידוד תרמי. אך לא נראים סימני נוצות תעופה כמו בארכאופטריקס וכמה דינוזאורים מנוצים אחרים.
אבולוציה
לאפידקסיפטריקס חשיבות רבה בפענוח האבולוציה של העופות מן הדינוזאורים. במידה והתיארוך שלו אכן מדויק הוא הדינוזאור המנוצה הקדום ביותר הידוע למדע, ככל הנראה קדום אף מן הארכאופטריקס, הנחשב לעיתים לעוף הראשון ומתוארך לגיל של 147 מיליון שנה לפני זמננו. לכן גילויו מעיד לראשונה באופן ישיר שהנוצות קדמו לארכאופטריקס, ושימשו לבידוד תרמי וכנוצות קישוט עוד לפני שהותאמו לתעופה. לעומת זאת, מרבית הדינוזאורים המנוצים האחרים שהתגלו עד היום מאוחרים מארכאופטריקס, ולכן יכולים להעיד על התפתחות העופות רק באופן עקיף.
בתרבות
דינוזאור זה הופיע בסדרה הכוכב דינוזאור שם נראים שני פרטים המחפשים זחלי חיפושיות אך אחד מהם נטרף על ידי סינרפטור.
קרב רז'ב השני
מבצע מארס, הידוע גם בשם "מבצע רז'ב-סיצ'בקה השני", היה שם הקוד למתקפה כושלת שביצעו כוחות הצבא האדום כנגד הארמייה התשיעית של הוורמאכט באזור מבלט רז'ב, סמוך למוסקבה, בין 25 בנובמבר לאמצע דצמבר 1942. המתקפה הסובייטית, שהתנהלה במקביל למתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד (מבצע אורנוס) הייתה האחרונה בסדרה של מתקפות כושלות שניהל הצבא הסובייטי כנגד מבלט רז'ב-גזצ'ק-ויאזמה שהוחזק על ידי הצבא הגרמני מאז הקרב על מוסקבה בחורף שנת 1941. הפיקוד הגרמני התעקש להחזיק בשטח המבלט, שקצהו הצפון מזרחי השתרע כ-180 ק"מ בלבד ממערב למוסקבה, כקרש קפיצה לחידוש המתקפה על העיר, ואילו הפיקוד הסובייטי היה נחוש באותה מידה לכבוש מחדש את הבליטה הגרמנית, כדי לנטרל את האיום הגרמני על מוסקבה. המתקפות הסובייטיות על הבליטה, שהחלו בינואר 1942 נודעו בכינוי "מטחנת הבשר של רז'ב" ("Ржевская мясорубка") בשל שיעור האבדות הגבוה שספג הצבא הסובייטי במהלכן. במרץ 1943 פינה הפיקוד הגרמני ביוזמתו את מבלט רז'ב-ויאזמה ונסוג לאזור סמולנסק, כדי לקצר את חזיתו, ולשחרר את הכוחות הגדולים שהחזיקו בשטח המבלט למשימות אחרות.
המחלוקת סביב היקפו ויעדיו של המבצע
במהלך השנים האחרונות מתנהל ויכוח היסטוריוגרפי ביחס להיקפו וליעדיו של "מבצע מארס". החוקר האמריקני דייוויד גלנץ טוען שמדובר במתקפה אסטרטגית של הצבא הסובייטי, שיוסיף סטלין והפיקוד הסובייטי העליון ייחסו לה חשיבות רבה, שלא נפלה ואולי אף עלתה על החשיבות שהם ייחסו למתקפת הנגד המתוכננת באזור סטלינגרד. היקף הכוחות שנועדו להשתתף במבצע מארס, ובמבצע מתוכנן נוסף שנועד לבוא בעקבותיו (מבצע יופיטר), עלה על היקף הכוחות הסובייטיים שרוכזו לצורך מתקפת הנגד הסובייטית בחזית הדרום (מבצעי אורנוס וסטורן), ויעדיו היו שאפתניים לא פחות.
גלנץ גם טוען שההיסטוריוגרפיה הסובייטית של מלחמת העולם השנייה ניסתה להמעיט ככל האפשר מחשיבותו של המבצע. לדעתו, הסיבה העיקרית לכך - מעבר לעובדה שמדובר היה בכישלון עקוב מדם של הצבא האדום, שהתנהל במקביל לניצחון הסובייטי המכריע במערכה באזור סטלינגרד - הוא שמרשל גאורגי ז'וקוב, שנחשב כמצביא הסובייטי המצליח ביותר במלחמה נגד גרמניה הנאצית, היה אחראי ראשי הן על התכנון והן על הביצוע של המבצע, ולכן הוא האחראי לכישלונו, ולאבדות העצומות שספג הצבא הסובייטי במהלכו (לפי גלנץ, קרוב לחצי מיליון נפגעים).
מספר חוקרים רוסיים ומערביים מתחו ביקורת על טענותיו של גלנץ ביחס ל"מבצע מארס" וטענו שהוא הגזים בכוונה בחשיבות שייחס הפיקוד הסובייטי למבצע, בהיקף הכוחות הסובייטיים שהשתתפו בו, ובאבדות שספג הצבא הסובייטי במהלכו. הם טענו שהמבצע היה מתקפה מוגבלת, שיעדה העיקרי היה לרתק את כוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, ולהסיח את דעתו של הפיקוד הגרמני מהמתקפה הסובייטית העיקרית, שנועדה להתבצע בדרום ברית המועצות באזור סטלינגרד. לדעתם, למרות כישלון המבצע, והאבדות הכבדות יחסית שספג הצבא האדום במהלכו, הוא הצליח להשיג את יעדו העיקרי, בכך שריתק כ-30 דיוויזיות גרמניות להגנה על בליטת רז'ב-ויאזמה, ומנע העברת תגבורות מקבוצת ארמיות מרכז לעזרת הכוחות הגרמניים בחזית הדרום לאחר כיתור הארמייה השישית באזור סטלינגרד.
תוכנית מבצע "מארס"
תוכנית המתקפה הסובייטית הוכנה על ידי הסטאבקה ומרשל ז'וקוב, ששימש באותה עת סגן המפקד העליון של הצבא הסובייטי, ואושרה על ידי סטלין בסוף ספטמבר 1942. היעד המרכזי של המבצע היה כיתור והשמדת הכוחות הגרמניים שהחזיקו בחלק הצפון מזרחי של בליטת רז'ב-ויאזמה (פחות משליש השטח הכולל של הבליטה הגרמנית) באמצעות מתקפה מתמקדת משולבת משלושה עברים. במבצע נועדו להשתתף כוחות משתי "חזיתות" סובייטיות. הארמיות ה-20, ה-29 וה-31 של החזית המערבית בפיקודו של איבן קונייב נועדו לבצע את המתקפה העיקרית מדרום מערב לעיר רז'ב, לצלוח את הנהרות ואזוזה (Vazuza) ואוסוגה (Osoga) ולנוע צפון מערבה לכיוון סיצ'בקה, בעוד הארמיות ה-41 וה-22 של חזית קלינין, בפיקוד מקסים פורקייב, תוקפות לכיוון דרום-מזרח מדרום ומצפון לעיר ביילי (Beyli), באגף הצפון-מערבי של המבלט הגרמני, וחוברות עם כוחות החזית המערבית ממערב לסיצ'בקה. הארמייה ה-39 מחזית קלינין נועדה לערוך מתקפה משנית על הקצה הצפון מזרחי של הבליטה הגרמנית באזור נהר מולודוי טוד, במטרה לרתק את הכוחות הגרמניים ולבלבל את הפיקוד הגרמני ביחס לכיוון המאמץ הסובייטי העיקרי. לאחר השלמת כיתור הכוחות הגרמניים במרחב רז'ב-סיצ'בקה-ביילי, הכוחות הסובייטיים היו אמורים להתרכז בחיסול הכוח המכותר. גאורגי ז'וקוב, שעד סוף אוגוסט 1942 שימש כמפקד החזית המערבית, מונה על ידי הסטאבקה כמתאם הפעולות ההתקפיות של החזית המערבית וחזית קלינין.
מבצע מארס נועד במקור להתבצע בסוף אוקטובר 1942, אך גשמי סתיו מאוחרים עיכבו את ההכנות לקראתו והפיקוד הסובייטי נאלץ לדחות את מועד תחילתו ל-25 בנובמבר, כדי לאפשר לקרקע הבוצית לקפוא ולהקל על תנועת הכוחות התוקפים. מקורות רוסיים טוענים שההחלטה לפתוח במבצע שבוע לאחר תחילת מתקפת הנגד באזור סטלינגרד (19 בנובמבר), אף על פי שתנאי מזג האוויר באזור בליטת רז'ב היקשו מאוד על ביצוע המתקפה, נבעה מהרצון לרתק את כוחות קבוצת ארמיות מרכז לחזיתם בכל מחיר.
דייוויד גלנץ טוען, שהפיקוד הסובייטי העליון תכנן לערוך מתקפה גדולה נוספת בחזית המרכזית, שנועדה לנצל את הצלחת מבצע מארס, כפי שמבצע סטורן בחזית הדרומית, נועד לנצל את הצלחת מבצע אורנוס (מתקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד). במסגרת המבצע, שקיבל את שם הקוד מבצע יופיטר, נועדו הכוחות הסובייטיים לכתר ולהשמיד את הכוחות הגרמנים באזור ויאזמה, ולהמשיך במתקפה לכיוון סמולנסק. הארמיות ה-5, ה-33 וארמיית הטנקים השלישית של החזית המערבית היו אמורות לתקוף את החזית הגרמנית מדרום מזרח לוויאזמה, לכבוש את העיר ולחבור עם כוחות חזית קלינין, שיתקפו לכיוון דרום מזרח מהאזור שייכבש במהלך מבצע מארס. גלנץ מסתמך בעיקר על ראיות נסיבתיות (קיום ריכוזי כוחות סובייטיים חזקים מדרום מזרח לויאזמה, שתוגברו במהלך אוקטובר ונובמבר 1942 על ידי כוחות מעתודת הסטאבקה). הוא כותב, שלא הצליח למצוא בארכיונים הסובייטיים ראיות לקיום תוכניות מבצע ספציפיות להמשך האופנסיבה בחזית המרכזית לאחר השלמת מבצע מארס. כלומר, אין כל ראיה ממשית לקיומה של תוכנית "מבצע יופיטר".
מצבת הכוחות של הצדדים היריבים
קו החזית מול הגזרה שנבחרה למתקפה בבליטת רז'ב הוחזק על ידי 7 ארמיות סובייטיות (4 ארמיות של החזית המערבית ו-3 ארמיות של חזית קלינין), אך לא כולן הופעלו במהלך מבצע מארס. שתיים מהארמיות של החזית המערבית (ה-29 וה-30) לא השתתפו כלל בשלב הראשון של המתקפה הסובייטית, ורק 3 מתוך 10 הדיוויזיות של הארמייה ה-31 מילאו בה תפקיד פעיל. הכוחות שנטלו חלק בשלב הראשון של המתקפה הסובייטית כללו 30 דיוויזיות חי"ר בסיוע אלפי קני ארטילריה. הכוחות הניידים שהוקצו למתקפה כללו 2 קורפוסי טנקים (שאחד מהם הוחזק בעתודה), 2 קורפוסים ממוכנים, קורפוס פרשים ולמעלה מ-20 בריגדות טנקים ובריגדות ממוכנות עצמאיות (1600–1900 טנקים. חלק ניכר מתוכם טנקים קלים).
קיימת מחלוקת לגבי גודלו של הכוח הסובייטי שהשתתף במבצע "מארס". לפי גלנץ, 7 הארמיות שנועדו להשתתף במבצע, כללו ערב פתיחת המתקפה 667 אלף חיילים ויותר מ-1900 טנקים, ובמהלך המתקפה על בליטת רז'ב הם תוגברו בכ-150 אלף חיילים וכמה מאות טנקים נוספים. אולם לפי מקורות רוסיים, הכוחות שהשתתפו באופן פעיל בשלב הראשון של מבצע מארס כללו 362 אלף חיילים, 1300 טנקים וכ-4000 קני ארטילריה, וכלל הכוח הסובייטי, כולל עתודות שהופעלו בשלבים המאוחרים של המתקפה, לא עלה על 550 אלף חיילים.