cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
DOK-ING
היסטוריה
ביולי 2018 פורסם כי DOK-ING חתמה על הסכם שיתוף פעולה עם התעשייה האווירית לישראל לפיתוח רכב אוטונומי לאזורים מוכי אסון או כאלו שאין אפשרות לאדם להיכנס אליהם, כגון אזורים עם קרינה גרעינית חזקה.
ג'סמין טוקס
ג'סמין טוקס (נולדה ב-1 בפברואר 1991) היא דוגמנית אמריקאית.
שנותיה הראשונות
טוקס נולדה וגדלה בהנטינגטון ביץ', קליפורניה, ארצות הברית. לטוקס אחות אחת הקטנה ממנה ב-19 שנים. במשך ילדותה, עסקה טוקס במגוון פעילויות אולימפיות דוגמת התעמלות, כדורעף וסופטבול. בגיל 15, החלה לעבוד כדוגמנית.
קריירה
קריירת הדוגמנות המקצועית של טוקס החלה בשנת 2010, כשעבדה אצל חברות ההלבשה UGG וגאפ. בנובמבר 2011, לאחר תצוגות האביב המסורתיות, נבחרה טוקס לדוגמנית השנה של מגזין האופנה Style. בשנת 2012, החלה טוקס לעבוד בתצוגת האופנה של ויקטוריה'ס סיקרט השנתית. התוכנית משנת 2012 הוקלטה בנובמבר ושודרה ברשת CBS ב -4 בדצמבר. באותה השנה, השתתפה טוקס בפרק של סדרת הטלוויזיה האמריקאית הוואי חמש-אפס, לצד הדוגמניות ביהאטי פרינסלו וג'קלין ג'בלונסקי. בין השנים 2012–2013, הצטלמה טוקס לשערי המגזין "ווג" בשבוע האופנה בסתיו. טוקס הופיעה במספר מגזיני אופנה באיטלקית, אנגלית, צרפתית, גרמנית וספרדית. בפברואר 2013, הופיעה על שער המגזין הצרפתי "Elle". היא צעדה במספר תצוגות אופנה של חברות ענק דוגמת ברברי, קרולינה הררה, ראלף לורן, ג'ורג'יו ארמני, פיליפ פליין, מארק ג'ייקובס, אוסקר דה לה רנטה, ורה וונג, קלווין קליין, טום פורד, מרקיז, טורי ברץ', דולצ'ה וגבאנה, סטלה מקרטני, פאקו רבאן, לואי ויטון, טומי הילפיגר, פראדה, ורסצ'ה ומיו מיו. בשנת 2016, בעת תצוגת האופנה המסורתית של ויקטוריה'ס סיקריט, לבשה טוקס חזייה בשווי של 3 מיליון דולרים.
חיים אישיים
בספטמבר 2020, התארסה לבן זוגה, חואן דייוויד בוררו, בנו של סגן נשיא אקוודור, ומנהל שווקים בינלאומיים עבור חברת .Snap Inc
אופרה אוסטרליה
אופרה אוסטרליה, השוכנת בסידני, היא להקת האופרה הגדולה והחשובה באוסטרליה. עונת ההצגות שלה בבית האופרה של סידני נמשכת כשמונה חודשים מן השנה, ואת שאר השנה היא עושה במרכז האמנויות במלבורן, ויקטוריה. בשנת 2004 העלתה הלהקה 226 הצגות בעונות המנויים שלה בסידני ובמלבורן, לפני קהל של יותר מ-294,000 איש.
כמו רוב להקות האופרה, נוסדה אופרה אוסטרליה בשילוב של מימון ממשלתי, ערבות משותפת, נדבנות פרטית ומכירות כרטיסים. חלקה היחסי של ההכנסה ממכירות כרטיסים גבוה באופן משמעותי מזה של רוב הלהקות, כ-75%.
לצד הרפרטואר הקלאסי המקובל, העלתה הלהקה מספר אופרות אוסטרליות בהצגות בכורה, ביניהן "לינדי" החדשה יחסית (2002) של מויה הנדרסון, המבוססת על פרשת לינדי צ'מברליןאופרה אוסטרליה תעלה את "חשמלית ושמה תשוקה" של אנדרה פרווין בביצועה הראשון מחוץ לאמריקה בעונת 2007 שלה בסידני.
הלהקה נודעת בעולם בעיקר הודות לקשריה עם דיים ג'ואן סאת'רלנד, אחת מזמרות הסופרן המפורסמות ביותר בשנות ה-80' של המאה ה-20, וההפקה מעוררת תשומת הלב של באז לוהרמן ל"לה בוהם" של פוצ'יני בראשית שנות ה-90'.
עד סוף 2004 סיפקה אופרה אוסטרליה תעסוקה ל-1,300 אוסטרלים בקירוב. אוזאופרה (זרוע החינוך, הקידום והפיתוח של אופרה אוסטרליה) הציגה את הפקת "לה בוהם" בוויקטוריה, הטריטוריה הצפונית ומערב אוסטרליה, לפני ציבור של 13,350 איש, ולהקת בתי הספר של אוזאופרה הופיעה לפני 63,500 ילדי בית ספר יסודי ביותר מ-360 הופעות בערים ובערי השדה של ניו סאות' ולס וויקטוריה. הופעות האופרה משודרות גם בטלוויזיה וברדיו ומשווקות על גבי תקליטורים וקלטות DVD
להקת האופרה של אוסטרליה 1956-57
בשנת 1956 קמה בסידני להקת האופרה האוסטרלית בחסות קרן התיאטרון האליזבתני האוסטרלי. היא חגגה את יובל המאתיים להולדת מוצרט בהצגת ארבע אופרות של מוצרט בכל ערי הבירה, ב-169 הצגות במהלך מסע של למעלה מ-10,000 קילומטרים. להקה לאומית לאמיתה תפסה את המקום הראוי לה.
להקת האופרה של קרן התיאטרון האליזבתני, 1957-70
בשנת 1957 שינתה הלהקה את שמה ללהקת האופרה של קרן התיאטרון האליזבתני. במשך השנים פיתחה את סיוריה מסגל מצומצם ותפאורה מוגבלת, בליווי פסנתר בלבד, להופעות עם תזמורת בעזרה מוגברת מן הממשלה. ג'ואן סאתרלנד ובעלה, במנצח ריצ'רד בונינג, שעוד לא הופיעו אז עם הלהקה, סייעו בשנות ה-60' לקידום התזמורת אוסטרליה.
עוד אבן דרך הייתה הקלטה לשידור בטלוויזיה של "טוסקה" מאת פוצ'יני. כוכב ההפקה היה הבריטון טיטו גובי, בעל השם העולמי, ולצדו שני זמרים אוסטרליים, הסופרן מארי קולייר והטנור דונלד סמית'.
האופרה האוסטרלית, 1970-96
משנת 1970 נודעה הלהקה בשם "האופרה האוסטרלית". תמורות בלתי מבוטלות חלו בשנות ה-70' בניהול ובמיקום. בשנת 1972 התמנה אדוארד דאונס, שהיה קשור עד אז אל בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, למנהל מוזיקלי. ההפקה הראשונה החדשה שלו הייתה הבכורה האוסטרלית של "אביר הוורד" מאת ריכרד שטראוס ב"תיאטרון הנסיכה" במלבורן. מיד אחריה עלתה הצגת "מלחמה ושלום" של פרוקופייב, בחנוכה החגיגית של בית האופרה של סידני.
בית האופרה של סידני, שהיה תוך זמן קצר לסימן ההיכר התרבותי המובהק של עיר זו, גם סיפק ללהקה מעון קבוע להופעות ובכך סייע לה להרחיב את הרפרטואר ולטפח קהל מקומי. אין ספק, שלעלייה במספר המאזינים תרמו הופעותיה של ג'ואן סאתרלנד עם האופרה האוסטרלית בסיפורי הופמן של אופנבך. נוסף לכך, בעונת 1974 בוצעו שלוש יצירות אוסטרליות: "הפרשה" מאת פליקס ורדר, "לנץ" מאת לארי סיצקי, ו"טקסי מעבר" של פיטר סקאלתורפ.
בשנת 1976 התמנה ריצ'רד בונינג למנהל מוזיקלי והנהיג את הלהקה בסיור הראשון שלה מעבר לגבולות אוסטרליה, בניו זילנד עם "ריגולטו" של ורדי ו"ינופה" של יאנאצ'ק. בהמשך, ב-1978, התקיים הסיור הראשון של האופרה האוסטרלית עם תזמורת בצפון-מערב ניו סאות' ולס וקווינסלנד.
בחזית הפופולרית, בשנת 1983 הייתה הצלחה קופתית גדולה להופעות של לוצ'אנו פבארוטי וג'ואן סאתרלנד באולם הקונצרטים בבית האופרה של סידני, עם התזמורת האליזבתנית של סידני בניצוח ריצ'רד בונינג. המופע הזה, ששודר במקביל ברדיו ובטלוויזיה ברשת הארצית, שבר שיאי מכירות לאירוע בתוך אולם. בקונצרט אחר, שנחל גם הוא הצלחה גדולה, הופיעו ג'ואן סאתרלנד ומרילין הורן באולם הקונצרטים של בית האופרה של סידני.
תקופה זו של שנות ה-80' גם התאפיינה בכמה חידושים. הראשון היה "אסו אופרה בפארק" ב"אחוזת סידני" Sydney) Domain), שהיה עד מהרה לאירוע שנתי, הנקרא כיום "אופרה באחוזה". נוכחות טיפוסית לאירוע זה נאמדת בקרוב ל-100,000 איש מדי שנה. אירוע שנתי דומה תחת כיפת השמיים, המושך אליו יותר מ-25,000 איש, מתקיים במלבורן. החידוש השני היה "התוכנית לפיתוח אמנים צעירים" לאופרה האוסטרלית, בניהולה של זמרת הסופרן סינתיה ג'ונסטון, והשלישי היה "תוכנית היצירות האוסטרליות", שנפתחה בהפקה חדשה של "מטאמורפוזיס" מאת בריאן הווארד.
באותו זמן החלה גם הרביעית באותה שורה של תוכניות חדשניות, ב"סדנת האופרה הלאומית", שנוסדה כדי לאפשר למלחינים אוסטרליים נבחרים להציג יצירות במסגרת סדנה עם אמנים מן האופר האוסטרלית. האחרונה בסדרה, "אופרה-אקשן", "תוכנית חינוכית לצעירים" ייסדה תוכנית אירועים, שכללה שלוש הצגות של "מאדאם בטרפליי" של פוצ'יני וכן, בשנת 1986, "רוחות מפנה", אופרת נוער מקורית, פרי עמלם המשותף של 70 סטודנטים בעבודה על לברית, מוזיקה, כוריאוגרפיה ותזמור, שהוצגה בבית האופרה של סידני.
ב-1988 יצאה הלהקה, בשיתוף עם רשות חגיגות המאתיים לטאוסטרליה, לסיור בבריסביין, דרווין, הובארט, מלבורן, פרת וסדנת האופרה הלאומית במלבורן עם "פרויקט Ra", יצירת תיאטרון-מוזיקה שנוצרה בשיתוף פעולה ישיר, החל בשלבים המוקדמים ביותר, עם הזמרים שביצעו אותה. הפקה זו מציינת את ראשית התקשרותו של הבמאי באז לורמן עם האופרה האוסטרלית.
ב-1990, עם פרישתה מבימת האופרה, נפרדה דיים ג'ואן סאתרלנד מן האופרה האוסטרלית בהפקה של "ההוגנוטים" מאת מאיירבר. כעבור שנתיים קראה הלהקה את אולפן החזרות הראשי שלה על שם דיים ג'ואן.
בראשית שנות ה-90' חלו שתי תמורות חשובות באופן עבודתה של הלהקה: ראשית, ב-1991, עם התגבשות "חבר אמנים שוחרי האופרה האוסטרלית", נוצר חבר אנשים, שכללו כמה מן הדמויות החשובות ביותר בעולם המוזיקה ואמנויות הבימה באוסטרליה. שנית, תזמורת האופרה והבלט האוסטרלית התמזגה עם האופרה האוסטרלית ליצירת תזמורת אופרה ובלט קבועה של הלהקה.
במסע ההופעות הראשון שלה אל מחוץ לאזור אוסטרליה ודרום אסיה, הופיעה הלהקה ב"חלום ליל קיץ" של בריטן בפסטיבל אדינבורו. נוסף לכך, שודרה הפקת ל"לה בוהם" של באז לורמן ביותר מ-300 תחנות טלוויזיה בצפון אמריקה.
אופרה אוסטרליה, 1996 עד היום
אופרה אוסטרליה היא תוצאה של מיזוג בין להקת האופרה האוסטרלית ללהקת אופרה של מדינת ויקטוריה (VSO) ב-1996 לאחר סקירה מקיפה, בהזמנת ממשלת אוסטרליה, של הלהקות הפועלות באוסטרליה בתחום אמנויות הבימה בתמיכה ממשלתית.
בראשית המאה הנוכחית פרש המנהל המוזיקלי של אופרה אוסטרליה, מופאט אוקסנבולד, מכהונתו אחרי 15 שנים. את מקומו תפסה בשנת 2001 סימון יאנג כמנהלת מוזיקלית ומשנת 2005 ממלא את התפקיד ריצ'רד היקוקס.
בני אפרים
בני אפריים (בטלוגו: బెనె ఎఫ్రాయిమ్), הנקראים גם "יהודי טלוגו", היא קהילה קטנה בת כ-50 משפחות החיה בלב אזור כפרי במדינת אנדרה פרדש - המדינה הרביעית בשטחה והחמישית בגודל אוכלוסייתה בהודו. במדינה זו השפה הנפוצה ביותר היא טלוגו, וזו גם שפתם של חברי הקהילה.
הקשר בין בני הקהילה ליהדות
בני אפרים טוענים כי הם צאצאים לשבט אפרים מעשרת השבטים. לטענתם לאחר גלות עשרת השבטים הם נדדו מישראל דרך מערב אסיה: פרס, אפגניסטן, טיבט וסין במשך 1,600 שנים, עד שהגיעו לדרום הודו לפני יותר מ-1,000 שנים. ההיסטוריה שלהם לטענתם דומה להיסטוריה של יהודי אפגניסטן, יהודי פרס, בני מנשה ובני ישראל.
בשנות ה-80 נסע מנהיג הקהילה שמואל יעקובי לירושלים, והשתכנע כי הוא ובני קהילתו הם יהודים. מאז שנות ה-80 כחמישים משפחות למדו יהדות, עברית וגם בנו בית כנסת פעיל, בו הם מקיימים תפילות בנוסח מסורתי. בני הקהילה חוגגים את כל החגים היהודיים, מקיימים אורח חיים יהודי, אינם עובדים בשבת, ושואפים לעלות לישראל.
במשך שנים ביקרו את בני הקהילה רבנים מהרבנות הראשית לישראל, על מנת לבדוק האם אכן בני הקהילה הם ממוצא יהודי.
אורח חיי הקהילה
רוב חברי הקהילה הם איכרים שכירים, העובדים בחקלאות וחיים בתנאי עוני קיצוני (על פי הגדרות האו”ם: פחות מ-1.5 דולר לנפש ליום).
קהילה זו שייכת לכת ה"מהדיגה" שהיא חלק מקאסטת ה"טמאים" - הקאסטה הנמוכה ביותר בהיררכיית הקאסטות בהודו.
ביקורת
בכתבה שפורסמה בוושינגטון טיימס בשנת 2006 נטען כך:
בנוסף לכך, המתנגדים להעלאת בני אפרים למדינת ישראל מבקרים את חבריה וטוענים שבעבר אבותיהם האיכרים התנצרו כדי לשפר את מצבם הכלכלי, וכעת (החל משנות השמונים של המאה העשרים) הם עושים את אותו הדבר עם היהדות.
פרובינקיה כרתים וקירנאיקה
קירנאיקה וכרתים (בלטינית: Cyrenaica et Creta) הייתה פרובינקיה רומית. כיום קירנאיקה היא החלק המזרחי של החוף הים תיכוני של לוב, ואילו כרתים היא אי השייך ליוון.
העת העתיקה
קירנאיקה הייתה פרובינקיה רומית לחופה הצפוני של אפריקה בין מצרים לנומידיה; היא הייתה יוונית לשעבר (ביוונית: Ἐπαρχία Κρήτης καὶ Κυρήνης). האזור הוא היום החלק המזרחי של החוף הים-תיכוני של לוב.
האזור המזרחי של הפרובינקיה נקרא מַרְמַרִיקָה (אין בו עיר גדולה), אבל החלק החשוב היה המערבי, שבו חמש ערים, ולכן הוא קרוי פֵּנְטַפּוֹלִיס (פֵּנְטַא - חמש, פּוֹלִיס - עיר) – קִירֵני (שעל שמה קרויה הפרובינקיה), אַפּוֹלוֹניה, אָרְסִינוֹ, בֵּרֶנִיקֶה (היום בנגאזי) ובַּארְקָה - כשהעיר המרכזית הייתה קירני. אחרי רעידת אדמה בשנת 365 לספירה, עברה הבירה לפּטוֹלֵמַאיס.
לאחר שנכבשה על ידי אלכסנדר מוקדון, היא עברה מדור לדור בשושלת בית תלמי, ולאחר מכן לרומא. היא נותקה באופן חלקי מהממלכה התלמיית על ידי תלמי השמיני וניתנה לבנו, תלמי אפיון, שמת ללא יורשים בשנת 96 לפנה"ס, ולכן סופחה לרפובליקה הרומית. בשנת 20 לפנה"ס הפכה קירנאיקה לפרובינקיה בחסות הסנאט הרומי.
למרות שיש עדיין מחלוקת באשר לשטח המדויק שרומא ירשה, בשנת 78 לפנה"ס הייתה קירנאיקה לפרובינקיה רשמית ומאורגנת יחד עם כרתים.
בשנת 296 לספירה קירנאיקה לא שרדה את הרפורמות של דיוקלטיאנוס, והיא חולקה לשתי פרובינקיות: ליבּיה סוּפּריוֹר כללה את הפנטפוליס וליבּיה אינְפריוֹר כללה את מרמריקה, שבירתה החדשה היא העיר האלכסנדרית לשעבר פּאראטוֹניוּם.
ציקלוהקסן
ציקלוהקסֵן (באנגלית: Cyclohexene) הוא תרכובת אורגנית פחמימנית שנוסחתה הכימית C6H10.
ציקלוהקסן הוא ציקלואלקן המורכב מטבעת משושה בעלת קשר קוולנטי כפול בין שני אטומי פחמן. התרכובת מתקיימת בטמפרטורת החדר כנוזל חסר צבע בעל ריח חזק המזכיר נפט. נקודת ההתכה שלו היא 104- מעלות צלזיוס ונקודת הרתיחה—83 מעלות.
ציקלוהקסן משמש כממס אורגני וכחומר מוצא בסינתזה תעשייתית של מספר תרכובות. ניתן לסנתז ציקלוהקסן באמצעות תגובה בין ציקלוהקסנול (ציקלוהקסאן בעל קבוצת הידרוקסיל) ובין חומצה זרחתית.
ויטמין A מורכב מציקלוהקסן בעל שלוש קבוצות מתיל ובעל שרשרת איזופרנית.
המסגד האומיי
המסגד האומיי (בערבית: الجامع الأموي תעתיק: אלג'אמע אלאמוי), או המסגד הגדול של דמשק, הוא מסגד בדמשק שבסוריה, אחד המסגדים הגדולים והעתיקים בעולם. המסגד בנוי בתוך הטמנוס העתיק של העיר. ליד חצר המסגד מצוי מאוזוליאום צלאח א-דין.
לאחר שנכבשה העיר דמשק על ידי המוסלמים בשנת 634, החלו עבודות הבנייה של המסגד במקום בו עמדה כנסיית יוחנן המטביל, הנחשב נביא קדוש בידי הנוצרים והמוסלמים כאחד. בניית המסגד הושלמה בשנת 715 בסגנון ביזנטי ומאז היווסדו נחשב לאחד המסגדים החשובים בעולם המוסלמי (נחשב על ידי רבים למסגד הרביעי בחשיבותו).
בחודש אפריל בשנת 2013, נפגע המסגד לאחר שנהפך לאתר קרבות במלחמת האזרחים בסוריה.
היסטוריה
המסגד נבנה במקום ששימש במקור כמקדש ארמי לאל הדד-רמן. בתקופה הרומית ניצב במקום מקדש לאל יופיטר, אשר הוקף בחומות ושערים העומדים על מכונם עד היום ומשמשים כקירותיו החיצוניים של המסגד האומיי. בתקופה הביזנטית, נהרס המקדש והוקמה במקומו בזיליקה נוצרית שהוקדשה ליוחנן המטביל. בשנים הראשונות לכיבוש המוסלמי של העיר, המשיכה הכנסייה לשמש כמקום פולחן לנוצרים, אך עם עליית השושלת האומיית ובירתה בדמשק נלקח האתר מחזקתם. המקום שימש לתקופה קצרה לתפילת שתי הקבוצות, אך ב-705 הוחרם המקום והחל הרס הכנסייה כשהח'ליף אל-וליד תקע בסמליות את הטריז הראשון בקירותיה. הבניה הושלמה רק כעבור עשר שנים ב-715.
בניית המסגד
המסגד נבנה לפי דגם מסגד החצר המבוסס על תבנית ביתו של הנביא מוחמד במדינה. המסגד נועד לשמש מקום לתפילת היחיד והציבור, כמקום לחינוך דתי ולפגישות פוליטיות, מושב משפט וסעד לחולים ולנזקקים.
אל-וליד ביקש וקיבל מהקיסר הביזנטי מאתיים אמנים מיומנים על מנת לבנות את המסגד. המסגד היה אחד המבנים הגדולים בעולם בשעתו ושטחו הוא מלבן שמידותיו 157 על 100 מטרים. המסגד עוטר לאורך קירותיו הפנימיים והחיצוניים בפסיפסי זכוכית על רקע מוזהב המכונים בספרות ״כרמא״. הפסיפסים הוצבו בהשפעת האומנות הביזנטית. בפסיפסים אלו מוצגות תמונות של ביתנים או בתים, עצים וצמחים, נהרות וגשרים. ככל הנראה משקפים הללו את התפישה הקוראנית של גן העדן או את הע'וטה, נווה המדבר הפורה והמלבלב שעוטף את דמשק מכל צדדיה ואשר לפי מסורת אחת, נמנע מוחמד מלבקרו כדי לזכות בחיי העולם הבא.
קירותיו של המסגד מבית ומחוץ היו מעוטרים בפסיפס הזהב הגדול בעולם שכיסה כ-4,000 מטרים רבועים. שרפה שפרצה בשנת 1893 כילתה את רובם הגדול של פסיפסים אלו. בשלבים מאוחרים יותר הוספו למסגד כיפות עופרת מעל לכניסה הראשית ומעל למיחראב.
במאה ה-12, לאחר שחרורה של העיר מידיים צלבניות, בחר בה צלאח א-דין כמקום קבורה וקברו,מאוזוליאום צלאח א-דין, ממוקם בסמיכות לחצר המסגד.
קדושת המקום לדתות שונות
במסגד יש מקומות רבים המקודשים על השיעה המוסלמית ובני דתות אחרות. באולם התפילה המרכזי מצוי ביתן המכיל לפי האמונה הנוצרית והמוסלמית את ראשו של יוחנן המטביל. בינואר 2020 ביקר במסגד נשיא רוסיה ולדימיר פוטין במסגרת ביקור חשאי.
בפינה אחרת של הבניין מצביעים השיעים על מקום הצגתו של ראש האמאם חוסיין לאחר רציחתו בכרבלא בשנת 680. השיעים מאמינים שזה היה המקום שבו הושפלו ונכלאו בני משפחתו השורדים של חוסיין והמקום שבו נאם בנו, האמאם אל-סג'אד עלי זין אל-עבידין נאום מפורסם בגנות יזיד והאומיים.
נווה חריף
שמו של הקיבוץ בשלבי התכנון היה "אבידע" על שם הנכד של אברהם וקטורה, בנו הרביעי של מדין (ספר בראשית כ"ה 4) אך לאחר מכן שונה השם ל"נווה חריף", על שמו של חבר הכנסת משה (מוסה) חריף, שנהרג בתאונת דרכים בשנת 1982.
לאחר מספר שנים בהן כשלו היוזמות התעשייתיות הוחלט לעבור לחקלאות והוקמו במקום רפת ולולי ביצים. בנוסף יש לקיבוץ שטחים של מטעי תמרים. במשך שנים רבות נמנע הקיבוץ מלגדול. בשנת 2012 היו בקיבוץ 60 חברים, מספר שכלל גם את בני היישוב מעל גיל 18 שנקלטו בקיבוץ. בעקבות המספר הדל של התושבים הוכלל הקיבוץ ברשימת היישובים בתת-אכלוס של משרד החקלאות.
אולף הראשון, מלך נורווגיה
אולף טריגבאסון (בנורווגית: Olav Tryggvason; שנות השישים של המאה העשירית – 1000) היה מלך נורווגיה משנת 995 ועד למותו. הוא היה בנו של טריגבי אולפסון, מלך ויקן ועל פי סאגות מאוחרות יותר, הוא היה נינו של האראלד הראשון, מלך נורווגיה הראשון.
אולף לקח חלק חשוב בהנהגתה של הנצרות בנורווגיה. עליו נאמר שהוא בנה את הכנסייה הראשונה בנורווגיה, ב-995 וייסד את העיר טרונדהיים ב-997. בכיכר המרכזית של העיר ניצב פסל שלו.
הידע ההיסטורי עליו דליל. הוא מוזכר בכמה מקורות אנגליים מהתקופה ובכמה קטעי שירה. המקור העתיק ביותר המזכיר אותו בקצרה הוא "מעשי הבישופים של המבורג" של אדם מברמן (1070 לערך). בשנות התשעים של המאה ה-12, נכתבו באיסלנד שתי סאגות אודותיו על ידי אודר סנורסון וגונלאוגר לייפסון. סנורי סטורלוסון נותן תיאור נרחב במחזור העולם שלו, בו הוא עושה שימוש בסאגה של סנורסון כמקור העיקרי לתיאורו. המהימנות של מקורות מאוחרים אלו הוטלה בספק על ידי היסטוריונים מודרניים. המידע בערך זה מבוסס ברובו על מקורות מסאגות מאוחרות.
ראשית חייו
קיימת אי ודאות בנוגע למקום ולתאריך הולדתו של אולף. המקור הכתוב הנורווגי המוקדם ביותר, "ההיסטוריה הנורווגית" מסוף המאה ה-12, מציין שאולף נולד באיי אורקני לאחר שאמו נמלטה מפני רוצחי אביו. מקור אחר מאותה תקופה, "ההיסטוריה של מלכי נורווגיה על פי אגריפ", מציין שאמו של אולף נמלטה מאותה סיבה לאורקני יחד עם אולף עצמו כשהוא היה בן שלוש. כל הסאגות מסכימות שבסופו של דבר מצא אולף את עצמו ברוס של קייב, בחצרו של ולדימיר הראשון, נסיך קייב.
הגרסה של מחזור העולם היא המפורטת ביותר, אם כי המאוחרת ביותר והיא מציגה מרכיבים בסיפור שלא מוזכרים במקורות מוקדמים יותר. מקור זה מציין שאולף נולד זמן קצר לאחר רצח אביו ב-963, בעוד שהמקורות האחרים גורסים שהוא נולד במועד כל שהוא בין 964 לבין 969. עצם קבלת המועד המאוחר יותר מטיל ספק על היותו של אולף צאצא של האראלד הראשון ועל זכותו לטענה על כס המלכות. סנורי סטורלוסון טוען בסאגה שחיבר אודות אולף שהוא נולד באיון שבו אמו, אסטריד, בתו של אריק ביודסקלה, התחבאה מרוצחי בעלה, שהונהגו על ידי האראלד השני, בנו של אריק "גרזן הדם". האראלד השני ואחיו לקחו את כס המלכות מהוקון "הטוב". אסטריד נמלטה לבית אביה באופלנד ועברה לשוודיה, שם היא הייתה סבורה שהיא ואולף ימצאו מקום מבטחים. האראלד שלח שליחים למלך שוודיה וביקש את רשותו לקחת את הילד בחזרה לנורווגיה, שם הייתה אמורה לגדל אותו אמו של האראלד, גונהילד. המלך השוודי אף צירף אליהם אנשים שייקחו את הילד, אך ללא הצלחה. לאחר התכתשות קצרה, נמלטה אסטריד שוב יחד עם בנה. בפעם הזאת הם שמו את פעמיהם לרוס של קייב, שם אחיה של אסטריד, זיגרוד, פעל בשירותו של ולדימיר הראשון. אולף היה בן שלוש כאשר הם הפליגו לנובגורוד. המסע לא נחל הצלחה. במהלך מסעם בים הבלטי הם נשבו על ידי ויקינגים-אסטונים, והאנשים שהיו על סיפון הספינה נהרגו או נלקחו כעבדים. אולף הפך להיות עבדו של אדם בשם קלרקון, יחד עם אביו המאמץ, תורולף ובנו תורגילס. קלרקון החשיב את תורלוף כמבוגר מדי כדי שיהיה לעבד והרג אותו. לאחר מכן הוא מכר את שני הנערים לאדם בשם קלרק. לאחר מכן נמכר אולף לאדם בשם ריס תמורת גלימה משובחת. שש שנים לאחר מכן, נסע זיגרוד אריקסון לאסטוניה כדי לגבות מיסים עבור המלך ולדימיר. הוא ראה נער שלא נראה לו כיליד המקום. הוא שאל את הילד על משפחתו והילד אמר לו שהוא אולף, בנם של טריגבי אולפסון ושל אסטריד. לאחר מכן נסע זיגרוד לריס, פדה את אולף ואת תורגילס מעבדותם ולקח אותם איתו לנובוגורד כדי שיחיו שם תחת חסותו של ולדימיר.
הברית עם אוטו השני
אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כינס צבא גדול של סקסונים, פרנקים, פריזים וונדים, כדי להילחם כנגד הדנים הפגנים. אולף היה חלק מצבא זה, שכן חמו היה מלך הוונדים. צבאו של אוטו התייצב מול צבאותיהם של האראלד "כחול השן", מלך דנמרק ושל הוקון זיגרודסון, שליט נורווגיה, על קו הביצורים דנווירגה שעל גבול שלזוויג. צבאו של אוטו לא הצליח לפרוץ את קו הביצורים, ולפיכך הוא שינה את הטקטיקה שלו, עקף אותו בהפלגה ונחת ביוטלנד עם צי גדול. אוטו ניצח בקרב גדול שם ואילץ את האראלד ואת הוקון על צבאותיהם להמיר את דתם לנצרות. לאחר מכן שבו אנשי צבאו של אוטו למולדותיהם. האראלד החזיק באמונתו החדשה, אך הוקון המשיך להחזיק באמונתו הישנה כאשר שב למולדתו.
מותה של גיירה וההתנצרות
לאחר שבילה אולף שלוש שנים בארץ הוונדים, מתה גיירה. הוא שקע בצער כה רב עד כי הוא לא היה מסוגל עוד להישאר שם וב-984 הוא חזר לעסוק בפשיטות ימיות. מפריסלנד הוא פלש לאיים ההברידיים. לאחר ארבע שנים הוא נחת באחד מאיי סילי. הוא שמע על מגיד עתידות שחי שם. מתוך שאיפה לבחון את האיש, הוא שלח את אחד מאנשיו שיעמיד פנים שהוא אולף, אך לא ניתן היה לשטות באיש ואולף יצא לפגוש אותו והשתכנע ביכולותיו. מגיד העתידות ניבא לו נבואה שהתגשמה. אולף תקף כנופיה של מורדים והמקרה השפיע עליו לטבול לנצרות. במילון אוקספורד לקדושים כותב דייוויד יו פרמר ש"זה מפתה" לזהות את מגיד העתידות עם לידה הקדוש שחי באי סנט הלנה שבאיי סילי.
העלייה לכס המלכות
ב-995 החלו לצוץ שמועות בנורווגיה על מלך ממוצא נורווגי שמולך באירלנד. ידיעה זו הגיעה לאוזניו של הוקון זיגרודסון, ששלח את תורר קלקה לאירלנד, שם הוא העמיד פני סוחר, כדי לראות את בנו של טריגבי אולפסון. הוקון אמר לתורר שהוא מוכן לשוב לנורווגיה. תורר התיידד עם אולף וסיפר לו על המצב בנורווגיה, שהוקון זיגרודסון נעשה בלתי אהוד על ידי התושבים, בשל העובדה שלעיתים קרובות הוא לקח את בנותיהם של אנשי האצולה כפילגשים, על פי זכותו כשליט וכאשר הוא מאס בהן הוא שילח אותן לבתיהן לאחר שבוע או שבועיים. כוחו גם נחלש עקב המאבקים הבלתי פוסקים עם המלך הדני על רקע סירובו לקבל את האמונה הנוצרית.
אולף ניצל את ההזדמנות והפליג לנורווגיה. בהגיעו החלו רבים לקחת חלק במרד כנגד הוקון, שאולץ למצוא מחבוא בדיר חזירים, יחד עם קרק, שהיה אחד מעבדיו. כאשר פגש אולף את המורדים, הם קיבלו אותו כמלכם ויחד הם החלו לערוך חיפושים אחר הוקון. בסופו של דבר הם הגיעו לחווה שבה הסתתרו הוקון וקרק, אך הם לא הצליחו למצוא אותם. אולף כינס את האנשים בסמוך לדיר החזירים והכריז על פרס שיוענק לאיש שיהרוג את הוקון. השניים שמעו את הנאום והוקון חשש שקרק, לאחר ששמע את הכרזתו של אולף, יבגוד בו ויהרוג אותו תמורת הפרס. הוא לא היה יכול לעזוב את דיר החזירים ולא לשמור על ערנות לאורך זמן, וכאשר הוא נרדם, נטל קרק סכין וערף את ראשו של הוקון. ביום המחרת יצא העבד לאולף והגיש לו את ראשו של הוקון. אולף לא העניק לו את הפרס המובטח ותחת זאת הוא ערף את ראשו של קרק.
לאחר הכרזתו כמלך נורווגיה, יצא אולף לסייר באזורים בממלכה שלא היו תחת שלטונו של הוקון, אלא תחת שלטונו הישיר של מלך דנמרק. גם באזורים אלו נשבעו אליו התושבים אמונים. אולף דרש שכולם יטבלו לנצרות והם הסכימו באי רצון.
מלכותו
ב-997 קבע אולף את מרכזו השלטוני בטרונדהיים, המקום בו הוא כינס את האספה הראשונה יחד עם המורדים כנגד הוקון. מיקום העיר היה אידיאלי בשל הפיתול של נהר נידלבה לפני שהוא נשפך לפיורד ושיצר חצי אי שניתן להגנה בקלות כנגד מתקפות קרקעיות על ידי בניית חומה קצרה.
אולף המשיך לקדם את הנצרות במשך כל תקופת מלכותו. הוא ניצר את מגלה הארצות לייב אייריקסון וזה האחרון לקח איתו כומר בשובו לגרינלנד כדי שימיר את דתם של שאר קרובי משפחתו. אולף גם המיר לנצרות את דתם של תושבי איי אורקני ושל הרוזן שלהם. באותה תקופה היו האיים חלק משטחה של נורווגיה.
הועלה הרעיון שאולף שאף למלוך על ממלכה סקנדינבית נוצרית מאוחדת וידוע שהוא ביצע גישושים לטובת נישואים עם זיגריד "היהירה", מלכת שוודיה, אך המשא ומתן נכשל עקב אמונתה הפגנית האדוקה. תחת זאת הוא הפך אותה לאויבתו והוא לא היסס להיות מעורב בעימות עם סוון הראשון, מלך דנמרק, כאשר הוא נשא לאישה את אחותו של סוון, תירה, שנמלטה מבעלה עובד האלילים, בוריסלב, מלך הונדים, בניגוד למצוותו של אחיה.
הן אשתו האירית והן אשתו הוונדית, הביאו לאולף עושר ומזל, אך על פי הסאגות, נישואים אלו היו בעוכריו, בשל המשלחת הצבאית שאורגנה בשנת 1000 לכבוש את אדמותיה של תירה מידיו של בוריסלב וליד חופי האי סובלודר הוא נפל קורבן למארב משולב של ספינות שוודיות, דניות וונדיות ושל הספינות של בניו של הוקון. הקרב הסתיים במותו של אולף שלחם עד לסופו על סיפונה של ספינתו הגדולה ביותר, "הנחש הארוך" (Ormen Lange), הספינה החזקה ביותר בכל רחבי הצפון. הוא זינק מהסיפון ומעולם לא נראה עוד.
בראשית המאה ה-11 פלש לנורווגיה ראש שבט ויקינגי בשם טריגבי, שטען שהוא בנם של אולף ושל גיידה. פלישתו נבלמה על ידי כוחות שהיו נאמנים לקנוט הגדול, בנו של סוון הראשון, מלך דנמרק.
רות קייזר
רות קייזר (1909–2010) הייתה מעצבת טקסטיל ישראלית, מומחית באריגה על סוגיה – אריגה ידנית, תעשייתית ואמנותית.
ביוגרפיה
קייזר נולדה בברלין וגדלה בעיר קטנה בגרמניה המזרחית. היא למדה עיצוב טקסטיל במסגרת הכשרה מקצועית תיכונית בדגש על לימודי אריגה, כולל אריגה ידנית ומכנית, צביעה ואשפרת אריגים.
בשנים 1928–1932 למדה בסדנת אריגה בראשות גונטה שטולצל (1897–1983 Gunta Stölzl) בבאוהאוס והשלימה את הדיפלומה של בית הספר. ב-1934, לאחר שנתיים של עבודה בתעשיות הטקסטיל בגרמניה, עלתה לישראל והביאה ידע מקצועי באריגה ובעיצוב אריגה תעשייתית. בהשראת מחלקת האריגה בבאוהאוס, האריגה נחשבה גם בישראל למקצוע ייעודי לנשים. בשנים 1936–1937 עבדה קייזר כמדריכה מקצועית בקואופרטיב גיזה לאריגה ידנית של קיבוץ יגור, שפעל בבית החלוצות בחיפה. בשנים 1937–1939 עבדה כמדריכת אריגה גם בקואופרטיב אריגה בתל אביב, ובמרכז לחינוך והכשרה מקצועית ברחובות, מיסודה של ד״ר מאיה רוזנברג, במסגרת ארגון ויצו.
בשנת 1951 הגרה קייזר לארצות הברית, עם בעלה הפסיכותרפיסט הלמוט קייזר, שם עבדה מעט כמעצבת אריגים לתעשייה. עם פטירתו חזרה לישראל, ובשנת 1962 החליפה את יוליה קיינר כראשת המחלקה ללימודי אריגה בבצלאל החדש. היא כיהנה בתפקיד שבע שנים, עד סגירת המחלקה בשנת 1969. בשנת 1974 לימדה אריגה במכללת שנקר במשך שנה אחת.
בין תלמידותיה: יהודית כץ, מעצבת טקסטיל בוגרת בצלאל בשנת 1969, מורה לאריגה, מעצבת אריגים לתעשייה, ואמנית אריגה.
לולאה חוזרת
לולאה חוזרת (באנגלית: Loopback) הוא מונח המתייחס לניתוב של אותות אלקטרוניים, זרם מידע או חזרה של אובייקטים למקור ללא טיפול ועריכה מכוונת. לולאה חוזרת היא בעיקר שיטה לבחינת תקשורת מערכות העברה.
ישנם מימושים רבים של לולאה חוזרת. מימוש יכול להיות ערוץ תקשורת עם נקודת קצה אחת בלבד. כל מסר היוצא מהתחנה נקלט מיד חזרה באותה תחנה דרך אותו ערוץ.
כאשר מערכת (כמו מודם) עושה שימוש בעיבוד אנלוגי-דיגיטלי, ישנה הבחנה בין לולאה אנלוגית חוזרת ולולאה דיגיטלית חוזרת כאשר האות מעובד לדיגיטלי לפני שהוא עבור התמרה חזרה לאנלוגי וחוזר למקור.
במערכות Unix לולאה חוזרת מכונה בדרך כלל   או
במערכות Windows ניתן להיעזר בכלים הבנויים netsh או mstsc לצורך מימוש הלולאה החוזרת.
במספר סטנדרטים של IETF הכתובת  של IPv4 (או 1:: במונחי IPv6) שמורה לביצוע לולאה חוזרת. הנפוצה מביניהן היא
התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית
התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית (באנגלית: Fourteenth Amendment) הוא תיקון לחוקת ארצות הברית, שאושר בשנת 1868, לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, ומאגד מספר עניינים שעלו לדיון בעקבות המלחמה. המפורסם בענייני התיקון ה-14 לחוקה הוא האיסור על מדינות ארצות הברית למנוע זכות הצבעה מאזרחי ארצות הברית (הגברים) או לפגוע בזכויות של בני אדם כלשהם, במטרה למנוע אפליה של השחורים.
במהלך השנים התפתחו במדינות הדרום דרכים שונות לעקוף את התיקון ה-14 לחוקה, ורק כ-100 שנה לאחר מלחמת האזרחים שימש התיקון הארבעה עשר בחיסול האפליה של השחורים, בין השאר בקביעת בית המשפט העליון של ארצות הברית שההפרדה הגזעית אינה חוקית, בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
מקור
'' Section 1. All persons born or naturalized in the United States, and subject to the jurisdiction thereof, are citizens of the United States and of the State wherein they reside.<BR/> No State shall make or enforce any law which shall abridge the privileges or immunities of citizens of the United States; nor shall any State deprive any person of life, liberty, or property, without due process of law; nor deny to any person within its jurisdiction the equal protection of the laws.<BR/><BR/> Section 2. Representatives shall be apportioned among the several States according to their respective numbers, counting the whole number of persons in each State, excluding Indians not taxed. <BR/> But when the right to vote at any election for the choice of electors for President and Vice President of the United States, Representatives in Congress, the Executive and Judicial officers of a State, or the members of the Legislature thereof, is denied to any of the male inhabitants of such State, being twenty-one years of age, and citizens of the United States, or in any way abridged, except for participation in rebellion, or other crime, the basis of representation therein shall be reduced in the proportion which the number of such male citizens shall bear to the whole number of male citizens twenty-one years of age in such State. <BR/><BR/> Section 3. No person shall be a Senator or Representative in Congress, or elector of President and Vice President, or hold any office, civil or military, under the United States, or under any State, who, having previously taken an oath, as a member of Congress, or as an officer of the United States, or as a member of any State legislature, or as an executive or judicial officer of any State, to support the Constitution of the United States, shall have engaged in insurrection or rebellion against the same, or given aid or comfort to the enemies thereof. But Congress may by a vote of two-thirds of each House, remove such disability. <BR/><BR/> Section 4. The validity of the public debt of the United States, authorized by law, including debts incurred for payment of pensions and bounties for services in suppressing insurrection or rebellion, shall not be questioned. <BR/> But neither the United States nor any State shall assume or pay any debt or obligation incurred in aid of insurrection or rebellion against the United States, or any claim for the loss or emancipation of any slave; but all such debts, obligations and claims shall be held illegal and void. <BR/><BR/> Section 5. The Congress shall have power to enforce, by appropriate legislation, the provisions of this article. ''
תרגום
חלק 1. כל אדם שנולד או התאזרח בארצות הברית, ונתון תחת תחום שיפוטה, הוא אזרח ארצות הברית והמדינה שבה הוא גר. לא תחוקק אף מדינה ולא תאכוף חוק שיגביל את הזכויות ואת החסינות של אזרחי ארצות הברית; ואף מדינה לא תשלול מאדם את חייו, חירותו או קניינו, בלי הליך משפטי נאות; ולא תשלול מאף אדם שבתחום שיפוטה הגנה שווה על ידי החוקים.
חלק 2. מספרם של הנבחרים יוקצה למדינות השונות, ביחס לגודל אוכלוסייתן, שיחושב לפי מניין כל האנשים בכל מדינה, להוציא אינדיאנים שלא נגבה מהם מס. אבל כאשר זכות ההצבעה בבחירת אלקטורים לנשיא ולסגן הנשיא של ארצות הברית, לצירים בקונגרס, למשרות של הרשות המבצעת או השופטת של מדינה או לנציגים בבית המחוקקים שלה, נשללת מתושבים זכרים כלשהם של מדינה כזו, במלאת להם 21 שנים והם אזרחי ארצות הברית, או כאשר מוגבלת זכות בחירה זו, בכל דרך שהיא, להוציא מקרי השתתפות במרד, או פשע אחר, יצומצם בסיס הייצוג של אותה מדינה ביחס ישר למספר האזרחים הזכרים הללו בתוך כלל האזרחים הזכרים שמלאו להם 21 שנים באותה מדינה.
חלק 3. לא יהיה אדם סנאטור או נציג בקונגרס, או אלקטור של נשיא וסגן נשיא, ולא יכהן במשרה אזרחית או צבאית, בארצות הברית או בכל מדינה ממדינותיה, אם לאחר שנשבע בעבר לקיים את חוקת ארצות הברית, בהיותו חבר קונגרס, או נושא משרה של ארצות הברית, או חבר בבית המחוקקים של אחת המדינות, או נושא משרה של הרשות המבצעת או השופטת של מדינה כלשהי, היה מעורב בהתקוממות או במרד נגד ארצות הברית, או אם נתן סיוע וסעד לאויביה. אולם הקונגרס רשאי להסיר מכשול זה, בהצבעה של שני שלישים בכל אחד משני הבתים.
חלק 4. לא יוטל בספק תוקפו של החוב הציבורי של ארצות הברית, שאושר בחוק, לרבות חובות שנבעו מתשלום גמלאות או מענקים תמורת שירותים שניתנו בדיכוי התקוממות ומרד. אבל ארצות הברית, וכל מדינה ממדינותיה, לא יטלו על עצמן ולא יפרעו כל חוב או התחייבות שמקורם בסיוע להתקוממות או למרד נגד ארצות הברית, או כל תביעה בשל אובדן עבד או שחרורו; וכל החובות, ההתחייבויות והתביעות הללו ייחשבו מנוגדים לחוק, בטלים ומבוטלים.
חלק 5. בסמכותו של הקונגרס לאכוף את האמור בסעיף זה בחקיקה מתאימה.
אליעזר חיים דייטש
רבי אליעזר חיים דייטש (ט"ז בתמוז ה'תר"י – כ"ט באלול ה'תרע"ו; 1850 – 1916) היה רב הונגרי אשר שימש ברבנות בבונהיד. חיבר שורת ספרים בענייני הלכה ותלמוד.
ביוגרפיה
בתר"ל (1870) נישא ליהודית, ובעקבות זאת עבר לטוקאי, ונסמך על שולחן חותנו בצלאל גרוס. באותה תקופה לימד מספר בחורים, וכן עסק במסחר בעצים. נסמך לרבנות על ידי מהר"ם שיק, הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים ("ייטב לב"), והרב דוד דוד שיק ("אמרי דוד").
באייר ה'תרל"ז (1877) התמנה לרבה של (כיום בסלובקיה), והעמיד בה ישיבה קטנה אך בעלת שם. החל להדפיס את ספריו "תבואות השדה" ו"חלקת השדה" לאחר שהתרפא ממחלה קשה בשנת תר"ן. בשנת ה'תרנ"ז (1897) נתקבל לרב בבוניהד, שם שימש כראש ישיבה גדולה. התפרסם כפוסק הלכה חשוב ברחבי הונגריה, פעל להשכנת שלום בקהילות שונות, והיה בין מייסדי אגודת "מחזיקי הדת" בהונגריה.
פעל למען הפרדת הקהילות בהונגריה, וחיבר על כך חוברת בשם "אין שלום לרשעים אמר ה'". תמך ביישוב הארץ באופן מעשי, ועודד קניה של אתרוגים מארץ ישראל, על פני אתרוגים מהודרים יותר שגדלו ביוון. אהבתו לארץ הייתה גדולה והוא היה מרבה לדבר בשבחה. בשנת תרע"ג הוא הודיע שברצונו לעלות לארץ ישראל, אבל נכבדי הקהילה הפצירו בו בהצלחה להימנע מכך.
אחד מפסקיו הידועים הוא היתר להחריג בובות ילדים מהאיסור לעשות ולסחור בפסלים, בגלל שבובות הן מעצם מהותן נועדו למשחק ולביזיון, ובכך הן נבדלות בפסלים שהיו רגילים לעשות מהם אלילים. פסק זה צוטט ונידון רבות בספרות השו"ת. כמו כן התפרסם בתשובות מקילות בגיור, בהן התיר לגייר בנות זוג של יהודים מתבוללים אם לדעת בית הדין יש קצת הוכחה לכך שהן ישמרו מצוות, תוך שהוא מסביר שגיורן נחשב "לשם שמים".
ספריו
חיבר ספרים רבים בהם:
ויילה (אי)
ויילה (באנגלית: Vaila) הוא אי באיי שטלנד שבסקוטלנד. האי נמצא דרומית לחצאי האי וסטלנד (Westland) שבאי מיינלנד. שטחו של האי כשלושה קמ"ר. נכון ל-2011, אוכלוסיית האי מונה שני תושבים קבועים בלבד.
בעבר שימש האי כבסיס עבור צי הדיג של ארתור אנדרסון.
באי נמצאת טירת מקלאברי וכן אולם ויילה שנבנה בשנת 1895.
כלכלת האי מתבססת על גידול כבשים בשיטות אורגניות.
מרק פטיסון
מרק פטיסון (באנגלית: Mark Pattison; נולד ב-10 באוקטובר 1813 – 30 ביולי 1884) היה סופר אנגלי וכומר בכנסיית אנגליה. הוא שירת כרקטור לינקולן קולג', אוקספורד.
חייו
הוא היה בנו של מרק ג'יימס פטיסון, רקטור האקסוול (Hauxwell), יורקשייר, שהעניק לו חינוך פרטי. אחותו הייתה דורותי וינדלואו פטיסון ("האחות דורה").
ב-1832 הוא נרשם ללימודים גבוהים בקולג' אוריאל, אוקספורד, שם הוא קיבל את התואר הראשון שלו ב-1836 במקום שני בכיתה. לאחר מספר ניסיונות להתקבל לאחווה הוא נבחר ב-1839 לאחוות יורקשיר בלינקולן, קולג' אנטי-פוסביט (Puseyite). פטיסון היה בזמן זה בפוסביט והושפע רבות מג'והן הנרי ניומן, שאצלו עבד, וסייע לו בתרגום הספר Catena Aurea של תומאס אקווינס וכתב ב-British Critic  וב-Christian Remembrancer.
הוא הוסמך ככומר ב-1843 ובאותה שנה הוא החל ללמד בקולג' לינקולן, שם רכש מהר מאוד שם של מורה מצוין, מלהיב וחביב לתלמידיו. הנהלת הקולג' הייתה למעשה בידיו, ושמו כמלומד עלה ופרח באוניברסיטה. ב-1851 התפנתה משרת הרקטור של הקולג', והיה נדמה בוודאות שפטיסון ייבחר לתפקיד, אולם הוא נכשל בכך. הוא התאכזב מכך מאוד ובריאותו נפגעה מכך. ב-1855 הוא התפטר מהוראה, נסע לגרמניה על מנת לחקור את מערכת החינוך המקומית, והחל במחקריו על חייהם של איזק קזובון ושל יוזף יוסטוס סקליגר, בהם עסק לשארית חייו.
ב-1861 הוא נבחר לבסוף לרקטור לינקולן, ובאותה שנה נשא לאישה את אמילי פרנסיס סטרונג (שכונתה אחרי כן ליידי דילקה Lady Dilke). כרקטור הוא כתב סקירות ספרותיות רבות והתעניין במיוחד במדעי החברה, אפילו ישב בראש ועדה בנושא בקונגרס ב-1876. אולם, הוא נמנע מהשגרה של מנהלת האוניברסיטה וסירב להיות סגן הנשיא. אולם בעוד שהוא חי חיי למדנות, הוא אהב מאוד חברה, בעיקר חברת נשים. הוא הלך לעולמו בהרופייט (Harrogate), יורקשייר.
יהדות קובה
היסטוריה
היהודי הראשון שביקר בקובה היה לואיס דה טורס, יהודי ספרדי שהגיע לאי יחד עם כריסטופר קולומבוס ב-2 בנובמבר 1492. אחר כך המשיך עם קולומבוס לאי היספניולה שם היה חלק מקבוצה של 39 איש שנשארו מאחור ביישוב חדש בשם "לה נבידד" (La Navidad, בספרדית: חג המולד), אך מרגע זה אבדו הפרטים על חייו של דה-טורס.
מחשש מאינקוויזיציה לא התיישבו באי יהודים בזמן שהיה תחת שלטון ספרד. רק במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו יהודים בודדים להגר לקובה. ולאחר שזו זכתה לעצמאות, הוקמה בה לראשונה קהילה ספרדית, של יהודים מטורקיה, וחבל הבלקן, בעיקר מקהילות איזמיר, איסטנבול ואדירנה. ליהודים אלה היה היתרון של ידיעת שפת הלאדינו הקרובה לשפה הספרדית, הם עסקו בעיקר במסחר עם אירופה וארצות הברית. זרם המהגרים היהודים גבר בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד והכיבוש האמריקאי, לקהילה הספרדית נוספו יהודים שהיגרו מצפון אפריקה. בית כנסת ספרדי נוסד בשנת 1914. בשנת 1917 כבר חיו בקובה כ-2,000 יהודים, רובם בהוואנה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובעקבות סגירת שערי ההגירה לארצות הברית, גדל מאוד ההגירה ממזרח אירופה לקובה והוקמה קהילה אשכנזית נפרדת. אך רבים ממהגרים עבור מקובה לארצות הברית לאחר שהות של מספר שנים באי. ב-1925 עלה מספר היהודים לכ-8,000 (כ-2,800 ספרדים וכ-5,200 אשכנזים, בעיקר פולנים). בשנת 1932 נעשה ניסיון לייסד הסתדרות ארצית של יהודי קובה, משותפת לאשכנזים וספרדים. במהומות שנלוו להפיכה בשנת 1933 נפגעו גם היהודים, דבר שהביא להתעוררות בזהות היהודית ובפעילות היהודית המשותפת. באותה תקופה התפתחה קהילה שלישית של יהודים בעלי אמצעים, יוצאי ארצות הברית, שבאו לאי כאנשי עסקים ותעשיינים.
ב-27 במאי 1939, הגיעה לקובה האוניה סנט לואיס, שהפליגה מאירופה ועליה יהודים רבים שנמלטו מפני גרמניה הנאצית. לנוסעים באונייה היו רישיונות כניסה לקובה. את הרישיונות הסדיר המנהל הכללי להגירה בקובה מנואל בניטס גונסלס, במקום אשרות ההגירה הרגילות. על-פי החוק הקובני לא היו הרישיונות הללו כרוכים בתשלום כלשהו, ואולם, גונסלס מכר אותם, לשם רווח אישי, ב-160 דולר לרישיון. קנאתם של פקידים קובנים ברווח הבלתי-חוקי של גונסלס, רגשות בקרב התושבים נגד בואם של פליטים יהודים ונטייתה הפרו-פשיסטית של הממשלה, חברו יחד וב-15 במאי 1939 ביטלה הממשלה את תוקף רישיונות הכניסה וקיצצה בסמכותו של המנהל הכללי. הממשלה החליטה שרישיונות הכניסה יכובדו רק עד 6 במאי. נראה שחברת הספנות המבורג-אמריקה והנוסעים עצמם ידעו על ההחלטה, אך סברו שהרישיונות שנרכשו זמן רב לפני קבלת ההחלטה יכובדו. רק 22 מהפליטים היהודים מילאו אחר הדרישות החדשות של קובה באשר לאשרות כניסה והשאר גורשו.
בשנות ה-40, היו בין חברי הקהילה פעילים ציונים, ואף החלו מגעים דיפלומטיים רשמיים בין התנועה הציונית לממשלת קובה. במאי 1944 ערך נתן אגמון (אז נתן ביסטריצקי) ביקור רשמי בקובה כשליח הקרן הקיימת לישראל. במהלך הביקור פגש את ראש הממשלה ומספר שרים, ערך אספה ציונית בה השתתפו כ-1,600 איש. הממשלה הקובנית גם ערכה כינוס תמיכה בציונות. עם זאת ב-29 בנובמבר 1947, קובה הצביעה נגד תוכנית החלוקה של האו"ם. השגריר הקובני, ארנאסטו דיהינו, הסביר כי: "קובה מתייחסת באהדה רבה ליהודים, ואף קלטה יהודים במספר ניכר, אבל חלוקתה של ארץ ישראל מנוגדת לצדק ולמשפט. בהכרזה בלפור נתנה בריטניה ליהודים דבר שאינו מגיע להם, מפני שאינם בני ארץ ישראל. עם כל הכבוד להשקפות היהודים, הרי הם זרים בארץ ישראל ושמענו בוויכוח זה שרוב אבותיהם מעולם לא ישבו בארץ; אולם אפילו סברה זו אינה נכונה, מכל מקום עזבו היהודים את הארץ בתקופה כה קדומה, עד שקיפחו כל זכות עליה, כשם שהאמריקאים קיפחו כל זכות לארצות מוצאם של אבותיהם האירופים". בנוסף אמר כי החלוקה היא פגיעה בעיקר ההגדרה העצמית, לאור העובדה שלא נערך משאל עם בארץ-ישראל על התוכנית. אך הוסיף, לעומת זאת קובה מתייחסת באהדה לשאיפת היהודים לעלות לארץ־ישראל מתוך טעמים דתיים, אולם דבר זה אינו מקנה להם את הזכות ליטול לעצמם את קנין זולתם.
קובה הכירה בישראל דה-פקטו ב-14 בינואר 1949, ובמרץ 1949 הצביעה בעד קבלת ישראל לארגון האומות המאוחדות כמדינה חברה. ב-20 במרץ 1949 הכירה קובה בישראל דה-יורה. במאי 1949 שלחה קובה נציג מסחרי לישראל, רפאל זילבר יהודי תושב קובה, שהיה יושב ראש ההסתדרות הציונית בקובה. ב-30 ביוני התקבל רפאל זילבר על ידי נשיא המדינה. בתחילת שנות ה-50 מינתה מדינת ישראל את סנדר קפלן, יהודי קובני, פעיל ציוני שערך עיתון מקומי ביידיש לקונסול כבוד בקובה. בישראל מינתה קובה את דוד פרדמן כקונסול כבוד. בפברואר 1955 נטעה הקרן הקיימת בשיתוף יהדות קובה, יער בפרוזדור ירושלים על שם חוסה מארטי, הגיבור הלאומי של קובה.
בשנות ה-50, חיו בקובה כ-10,000 יהודים. ב-1953 נחנך "הפטרונטו", בניין מרכז הקהילה היהודית המפואר, הכולל בית כנסת אשכנזי, מרכז קהילתי, ספרייה ומסעדה כשרה. בשנים שלאחר המהפכה בהנהגתו של פידל קסטרו ב-1959 ובשל הלאמת רוב הכלכלה הקובנית, עזבו כ-90 אחוזים מן היהודים את האי, רובם לארצות הברית, חלקם למקסיקו וחלקם לישראל. רבים מבני הקהילה התיישבו בעיר מיאמי, יחד עם תושבים אחרים שעזבו את קובה. עם זאת ממשלת קובה העניקה חופש דת ליהודים, וקסטרו אף הכריז בפומבי כי "לא נסבול הפליה נגד יהודי קובה". קסטרו גם המשיך בקשרים עם ישראל, בעיקר בשל האהדה שהייתה לו ליהודים כקורבנות של הפאשיזם, והזדהותו עם מדינת ישראל כמדינה סוציאליסטית. כתוצאה מכך, מדיניות החוץ של קובה הייתה חיובית כלפי ישראל. דמות מפתח בקשרים בין שתי המדינות היה הציר הקובני בישראל, ריקרדו וולף, יהודי יליד גרמניה. וולף תרם בנדיבות למאבק של קסטרו בקודמו פולחנסיו בטיסטה, וזכה כתגמול להתמנות לציר קובה בישראל. הוא מימן משלוח מומחים חקלאיים — חברי קיבוצים של השומר הצעיר. כדי לא לפגוע ביחסים עם ארצות הברית, ישראל הסוותה את מעורבותה בסיוע החקלאי לקובה, והציגה אותה כפעילות פרטית של האגודה לקשרי ישראל־קובה, אם כי משרד החוץ הישראלי היה מעורב בכל המגעים. בינואר 1965 הגיעה משלחת של יהדות קובה לירושלים, כצירים לקונגרס הציוני העולמי.
בשנת 1969 דווח כי בקובה חיים כ-1,500 יהודים, רובם בהוואנה וחלקם בעיר סנטיאגו דה קובה. בעיר הוואנה היו חמש בתי כנסת פעילים (שתיים של הקהילה הספרדית ואחד רפורמי).
חאבייר סוטומאיור
חאבייר סוטומאיור (בספרדית: Javier Sotomayor; נולד ב-13 באוקטובר 1967) הוא אתלט עבר מקובה. הוא אלוף אולימפי (ברצלונה 1992), אלוף עולם בעל 4 מדליות, מהן 2 זהב (שטוטגרט 1993 ואתונה 1997) ומשנת 1993 שיאן העולם הנוכחי (2021) בקפיצה לגובה (2.45 מטר).
יהדות קובה
היסטוריה
בשנות ה-90, בעקבות התפרקות ברית המועצות נגרם משבר כלכלי חמור בקובה, שהייתה תלויה כלכלית בברית המועצות, בעקבות האמבגו של ארצות הברית עליה. קובה החלה לגלות גמישות ופתיחות מסוימת כדי לשרוד כלכלית. במסגרת זו התפתחו יחסים בלתי פורמליים בין ישראל לקובה. אלה כוללים תיירות, עסקים בתחום הנדל"ן, החקלאות והתעשייה. בנוסף סיום המלחמה הקרה החליש את ההתנגדות האמריקאית לקיום קשרים רשמיים עם קובה. בינואר 1990 דווח לראשונה על מגעים עם קובה על חידוש היחסים הדיפלומטיים. ובמהלך 1991 העבירה קובה מסרים לישראל כי היא מעוניינת בשיחות מקדימות לקראת חידוש היחסים בין שתי המדינות. בנוסף הותר לאנשי עסקים ישראלים לבקר במדינה. קובה גם העבירה בקשה לישראל לשלוח מומחים לחקלאות, טכנולוגיה ומחשבים. ביוני 1990 דיווח כתב העיתון "מעריב" כי הקהילה היהודית בקובה מונה כ-1,200 איש, אך הקשר בין היהודים ליהדות מזערי.
חאבייר סוטומאיור
ביוגרפיה
סוטומאיור החל את הקריירה הבינלאומית שלו באליפות העולם באתלטיקה הראשונה באולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1985. הוא זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.30 מטר. באליפות העולם השנייה באולם שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה ארצות הברית בשנת 1987 הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 2.32 מטר.
יהדות קובה
היסטוריה
בין אנשי העסקים הישראלים שפעלו בקובה החל משנות ה-90 בלט איש המוסד לשעבר רפי איתן. פעילותו של איתן התבצעה באמצעות חברה מקומית "GBM - GRUPO BM", שעסקה בתחומים מגוונים, כולל: נדל"ן, חקלאות, תעשייה, מסחר והיי-טק. GBM רכשה שטחים לגידול קני סוכר בקובה, אחר כך גם שטחי פרדסים, והסתייע בחברת אגרקסקו הישראלית כדי לשווק את הפרי לאירופה ולשבור את האמברגו האמריקאי על האי. בשנת 2000 החלה GMB להקים בשותפות עם הממשלה הקובנית ואיש העסקים הרצל חבס, את ה"מירמאר טרייד סנטר" - המרכז העסקי והמסחרי הגדול בהוואנה, הכולל 18 בניינים, בהשקעה של כ-200 מיליון דולר. בפברואר 2019, חשף אנריקה רוטנברג, שניהל את עסקיו של איתן בקובה, כי הם נפגשו עם קסטרו פעמים רבות, ולמעשה כל משא ומתן על עסקים במדינה התנהל איתו ישירות. במהלך שנות ה-90 התחזקה הפעילות בקהילה היהודית, בסיוע של ארגונים יהודים מקנדה וארצות הברית, נשלחו רבנים לאי ונפתח בית ספר יהודי לצעירי הקהילה בימי ראשון. בשנת 1998 אף הוזמן קסטרו להשתתף בחגיגת חנוכה ב"פטרונטו", בניין מרכז הקהילה היהודית.
חאבייר סוטומאיור
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בסלמנקה, ספרד ב-8 בספטמבר 1988 קבע סוטומאיור בקפיצה לגובה שיא עולם חדש של 2.43 מטר, שיפור לשיא העולם בן השנה של פטריק שברג משוודיה (2.42 מטר).
נחל קמאי
נחל קמאי (שמו הקודם: נחל חולית) הוא נחל המנוקז בבקעת ארדון וממשיך לעבר נחל נקרות. קניון וארבעה מפלים נמצאים בחלקו התחתון של הנחל.
יהדות קובה
היסטוריה
בספטמבר 2010, הכריז פידל קסטרו, במסר לאיראן דרך ג'פרי גולדברג, כתב יהודי אמריקאי של המגזין "אטלנטיק" שריאיין אותו, "כי על איראן להפסיק להכחיש את השואה".
חאבייר סוטומאיור
שיאן עולם
באליפות העולם באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1989 זכה סוטומאיור במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אליפות חדש של 2.43 מטר. בתחרות שנערכה בסן חואן, פוארטו ריקו ב-29 ביולי אותה שנה הוא שיפר את שיאו העולמי והעמיד אותו על 2.44 מטר.
נחל קמאי
תוואי הנחל
תחילתו של הנחל ליד הר ארדון. מאזור זה הוא מתפתל לכיוון צפון-מזרח. ממזרח פונה הנחל דרומה ומימיו נופלים במפלים אל בקעת ארדון. בעבר זרם הנחל לכיוון צפון מזרח, לעבר נחל אנמר וזאת כתוצאה מהתעמקות הבקעה ביחס להר ארדון. אורך תוואי הנחל בבקעה הוא כ-3 ק"מ וכמה ערוצים מנקזים את רוב שטח בקעת ארדון. המשכו הוא בקמר רמון מצידו הדרום-מזרחי. מכאן הוא ממשיך ומתחתר בקניון שאורכו כ-4 ק"מ. בקירות הנחל ניתן לצפות בחריתות עתיקות. לאורכו של הנחל ארבעה מפלים שגובה העליון הוא 20 מטרים. המפל השני הוא מפל שגובהו 15 מטרים. המפל השלישי שגובהו 10 מטרים והמפל הרביעי שגובהו 40 מטרים נופל לתוך מכתש שמתמלא מים בתופת החורף. ממקום נפילת המים ממשיך הנחל בין קירות לאורך 700 מטרים עד שהוא מתחבר לנחל נקרות.
חאבייר סוטומאיור
אלוף עולם
בתחרות שנערכה בסלמנקה ב-27 ביולי 1993 קבע סוטומאיור בקפיצה לגובה שיא עולם חדש של 2.45 מטר, השיא הנוכחי (2019). שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אליפות חדש של 2.40 מטר, לפני ארתור פרטיקה (2.37 מטר) וסטיב סמית' מבריטניה (2.37 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכה סוטומאיור במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.37 מטר, אחרי טרוי קמפ מבהאמה (2.37 מטר) ולפני ארתור פרטיקה (2.35 מטר).
יהדות קובה
היסטוריה
נכון לשנת 2010 גרים בקובה כ-1,500 יהודים, רובם בבירה הוואנה.
חאבייר סוטומאיור
אלוף עולם
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכה סוטומאיור במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.37 מטר, לפני ארתור פרטיקה (2.35 מטר) וטים פורסיית' (2.35 מטר).
השעיה בשל שימוש בקוקאין
לפני אולימפיאדת סידני (2000) הושעה סוטומאיור לאחר שבדיקות סמים מצאו שהשתמש בקוקאין. בהמשך, קוצרה ההשעיה בעקבות לחץ מסיבי של הפדרציה הקובנית לספורט והוא הספיק להשתתף באולימפיאדת סידני ולזכות במדליית כסף בתוצאה של 2.32 מטר, אחרי סרגיי קליוגין מרוסיה (2.35 מטר) ולפני עבדרחמן חמאד מאלג'יריה (2.32 מטר).
סוף הקריירה
בספטמבר 2001 הודיע סוטומאיור על פרישה מפעילות בעקבות גילוי נוסף של סם אסור בשם ננדרולון במחנה אימונים ביוני באותה השנה.
מערכות תומכות החלטה
מערכת תומכת החלטה (באנגלית: DSS, ראשי תיבות של: Decision Support System) היא מערכת מידע ממוחשבת התומכת בתהליכי קבלת החלטות בעסק או ארגון. המערכת מיועדת לסייע למנהלים בדרג הניהולי, התפעולי והאסטרטגי כדי לקבל החלטות בלתי מובנות או מובנות למחצה לדוגמה: החלטות ללא מרשם קבוע המתקבלות בתנאים של אי-ודאות, החלטות חדשות שלא קיים ניסיון קודם בהתמודדות איתן, החלטות שיש לקבלן במהירות או החלטות בתנאים המשתנים במהירות.
מערכות אלו כוללות נתונים ומודלים אנליטיים המאפשרים מציאת חוקי התנהגות של סביבות שונות, הסבר תופעות שונות וחיזוי ניתוח נתונים בסביבות שבהן יש קשרים לא ליניאריים בין משתנים. המערכות שואבות את נתוני הגלם לפעילותן ממערכות מידע אחרות המותקנות בארגון ומגורמים חיצוניים לארגון. למשל, לעיתים קרובות הן נשענות על נתונים כלכליים או נתונים המגיעים מהחדשות ישירות מאתרי פורטל, כמו שער החליפין ונתונים אודות שינויים בחקיקה וכדומה. המערכת צריכה לפעול היטב בסביבה דינאמית ומשתנה וישנו צורך בעדכון שוטף של המערכת או שינויים בדרכי ההחלטה, ועל כן מערכות תומכת החלטה צריכות להצטיין בגמישות ובאינטראקטיביות שהן מציעות.
המערכת תומכת במקבל ההחלטה במספר דרכים:
היסטוריה
על פי קין וסקוט מורטון (1978), הרעיון של תמיכה בקבלת החלטות התפתח בשני תחומים עיקריים של מחקר. הראשון, מחקר תאורטי בקבלת החלטות ארגונית שנערך במהלך שנות החמישים ותחילת שנות השישים במכון הטכנולוגי קרנגי מלון. השני, מחקר טכני בנושא מערכות מחשב אטרקטיביות שנערך במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס גם הוא בשנות השישים.
הרעיון של מערכות תומכות החלטה הפך לתחום מחקר בפני עצמו רק באמצע שנות השבעים וצבר תאוצה במהלך שנות השמונים (Haettenschwiler 1999). בסוף שנות השמונים, התפתחו תתי מערכות תומכות החלטה: מערכות מידע למנהלים (EIS - Executive information system), מערכות תומכת החלטה קבוצתית (GDSS - Group Decision Support Systems) ומערכות תומכות החלטה ארגונית (ODSS - organisational decision support system). החל משנות התשעים, ספקטרום מערכות תומכות החלטה התרחב לתחומים כמו מחסן נתונים (Data Warehouse) ו-(OLAP - On-Line Analytical Processing).
בתחילת שנות ה-2000, נכנסו למערכות תומכות ההחלטה יישומים אנליטיים המבוססים על תשתית האינטרנט.
התועלת במערכות תומכות החלטה
מערכות תומכות החלטה מסייעות כאמור למנהלים לטפל במצבים לא מובנים, או מובנים חלקית. מערכות תומכות החלטה מאופיינות ביכולות גבוהות לביצוע ניתוחים רב-ממדיים, ומסייעות בכך למנהלים בקבלת החלטות שונות. עבודת הניהול, ברובה, דורשת יכולת לקבל החלטות דחופות בתדירות גבוהה, בנושאים שונים, תוך מגבלות של לחץ וזמן. דוגמאות לפעולות שונות שמערכות תומכות החלטה מסייעות למנהלים:
בנוסף, למערכות תומכות ההחלטה תועלת עקיפה שהן מביאות אתן לארגון ולמנהל:
סיווג מערכות תומכות החלטה
לא קיימת חלוקה טקסונומית של מערכות תומכות החלטה. חוקרים שונים מגדירים באופנים שונים את הסיווג, אולם לא ניתן לסווג את כל היישומים לפי קטגוריות.
מרכיבים עיקריים לארכיטקטורת מערכות תומכות החלטה
קיימים שלושה מרכיבים עיקריים לארכיטקטורת מערכות תומכות החלטה: מאגר נתונים; מודל (על פיו נבנתה המערכת כדי לספק פתרונות) וממשק משתמש.
רכיבי המערכת הם:
הקשר לבינה עסקית
חוקרים מסוימים רואים את הבינה העסקית כיורשת של מערכות תומכות החלטה. מערכות בינה עסקית מעניקות למשתמשים את האפשרות לדלות מידע ממקור אחד או מספר מקורות. כמו כן מערכות אלה מאפשרות אחזור של הנתונים לקבלת דו"ח או תצוגה גרפית בצורה קלה יחסית ומעניקים למשתמשים יכולת לניתוח רב ממדי. בנוסף, יש הרואים את יישומי הבינה העסקית כקבוצת מערכות תומכות החלטה מונחות נתונים. קיימות מערכות בינה עסקית הכוללות תהליכים נוספים כגון כריית נתונים, כריית רשת אינטרנט ומודלים סטטיסטים.