cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הארמייה ה-17 (ורמאכט)
היסטוריה
הארמייה ה-17 הוקמה בשנת 1940 כהכנה למבצע ברברוסה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולמפקדה מונה קרל-היינריך פון שטילפנגל. ב-22 ביוני 1941. הארמייה ה-17 הייתה חלק מקבוצת ארמיות הדרום בעזרתם גרמניה הנאצית הוציאה לפועל את מבצע ברברוסה ופלשה לברית המועצות. מה-1 ביולי, הארמיות ההונגריות המהירות היו כפופות לארמייה ה-17.
הארמייה ה-17 הצטרפה לארמיית הפאנצר הראשונה בלחימה הכבדה מול הכוחות הסובייטים בדרום רוסיה. הם כיתרו את הכוחות הסובייטים בסמוך לעיר אומן במרכז אוקראינה במהלך קרב אומן. קרב שהוביל לנפילתם בשבי של 100,000 חיילים סובייטים.
לאחר הניצחון באומן, הארמייה ה-17, בצירוף עם כוחות גרמנים נוספים, כיתרו כוחות סובייטים גדולים יותר במהלך קרב קייב בו נפלו בשבי כ-450,000 שבויים ובעקבותיו פוטר סמיון בודיוני משירותו כמרשל ברית המועצות.
לאחר הקרב על קייב, הגרמנים נעו לכיוון מוסקבה והתמקדו בקרב על מוסקבה. מרבית קבוצת ארמיות הדרום הושעתה מפעילות התקפית למשך שארית שנת 1941. ב-5 באוקטובר 1941 מונה הרמן הות למפקד הארמייה, ופיקד עליה במהלך קרב חרקוב השני. ב-20 באפריל 1942 מונה הנס פון זלמות למפקד הארמייה, וב-1 ביוני 1942 מונה ריכרד רואוף למפקד הארמייה.
בקיץ 1942 קבוצת ארמיות דרום הייתה אמורה להוביל את המתקפה הגרמנית ברוסיה שזכתה לשם קוד "Fall Blau" ("מבצע מקרה כחול"). הארמייה ה-17 יועדה לספק הגנה לאגף ארמיית הפאנצר הראשונה בעת שהיא פותחת במתקפה לכיוון נהר הדון.
באוגוסט 1942, אדולף היטלר ארגן מחדש את כוחותיו על מנת שהצבא הגרמני יוכל לבצע התקדמות מהירה יותר בקרבות. כתוצאה מכך הוא חילק את צבא הדרום לשתי קבוצות: קבוצת ארמיות A וקבוצת ארמיות B. קבוצת ארמיות A כללה את הארמייה ה-17, ארמיית הפאנצר הראשונה וארמיית הפאנצר הרביעית. קבוצת ארמיות B כללה את הארמייה השישית, הארמייה השנייה, הארמייה השמינית של הצבא האיטלקי והארמייה השנייה (הונגריה). כאשר עד ל-2 באוקטובר הצטרפו אל קבוצת ארמיות B גם הארמיות השלישית והרביעית של רומניה.
בעוד שקבוצת ארמיות B החלה בהתקפה לכיוון סטלינגרד, קבוצת ארמיות A והארמייה ה-17 תקפו לכיוון שדות הנפט בקווקז (הקרב על קווקז). בדצמבר הכוחות סובייטים הקיפו את הארמייה השישית בסטלינגרד, וקבוצת ארמיות B נסוגה מדרום לרוסיה. אולם הארמייה ה-17 נצטוותה להישאר ולהחזיק בגשר שמעל נהר הקובאן. היטלר דרש כביש שאורכו כ-5 קילומטרים וגשר רכבת על פני מיצר קרץ' כדי לסייע בהתקדמות הלחימה דרך קווקז אל תוך פרס. ב-25 ביוני 1943 מונה ארווין ינקה למפקד הארמייה בגשר קובאן, ובלם את המתקפות הסובייטיות, אולם לבסוף באוקטובר 1943, הארמייה ה-17 נאלצה לסגת מגשר קובאן ומעבר למיצר קרץ' עד לחצי האי קרים. בחודשים שלאחר מכן הצבא האדום אילץ את כוחות היבשה של הוורמאכט לסגת לדרום אוקראינה. בנובמבר 1943 הארמייה ה-17 נותקה על ידי כוחות הצבא האדום מכוחות היבשה במצר פרקופ.
היטלר אסר על פינוי ימי של הארמייה ה-17 כי חשב שהסובייטים יוכלו להשתמש בחצי האי קרים כדי לשגר התקפות אוויריות נגד בתי זיקוק הנפט ברומניה. ב-10 באפריל 1944, הצבא הסובייטי תקף את הארמייה ה-17 ואילץ אותה לסגת אל סבסטופול. הפיקוד העליון של הוורמאכט תכנן להחזיק בסבטופול כמבצר, כפי שעשה הצבא האדום במהלך הקרב הראשון על חצי האי קרים בשנים 1941–1942. אולם תנועתו המהירה של הצבא האדום יחד עם הכנה לקויה של ההגנה על סבסטופול הפכה את המהלך לבלתי אפשרי. ב-1 במאי 1944 מונה קרל אלמנדינגר למפקד הארמייה, וב-9 במאי קיבל אישור לפנות את המבצר של סבסטופול לאחר התקפות רוסיות כבדות. מרבית הארמייה ה-17 וכמה חטיבות רומניות נפלו בשבי. עם מספר אבדות של כ-65,100 חיילים. ב-25 ביולי 1944 מונה פרידריך שולץ למפקד הארמייה, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון אוקראינה שהפכה ב-23 בספטמבר לקבוצת ארמיות A, ולחם עימה בקרבות בשלזיה. ב-1 באפריל 1945 מונה וילהלם האסה למפקד הארמייה, שפעלה כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, ולחם עימה במהלך הקרבות בשלזיה. ב-7 במאי 1945 נפצע האסה באורח קשה, ולאחר מכן נכנע בראש כוחותיו לצבא האדום ונלקח בשבי.
קוסה (יישוב)
קוסה (Cosa) הייתה קולוניה לטינית שהוקמה על ידי הרומאים ב-273 לפנה"ס בדרום-מערב טוסקנה, קרוב לוודאי על אדמה שהוחרמה מהאטרוסקים. היישוב האטרוסקי, אשר נקרא "קוסי" (Cusi) או "קוסיה" (Cosia), עמד כנראה במקום בו נמצאת כיום אורבטלו (Orbetello). מיקומה הגאוגרפי של קוסה ייחודי. היא ניצבת על גבעה הסמוכה לעיירה אנסדוניה (Ansedonia) בחוף הים הטירני, כ-140 קלימטרים צפון-מערבית לרומא, בגובה של 113 מטרים מעל פני הים. העיר ידעה תלאות כל תולדותיה, ומעולם לא הגיעה למדרגת עיר רומית משגשגת של ממש. המלחמות שניטשו באיטליה במאה השלישית לפנה"ס לא פסחו גם עליה. היא נבזזה בשנות השישים של המאה ה-1 לפנה"ס, ככל הנראה על ידי פירטים, הוקמה מחדש בימיו של אוגוסטוס קיסר והוסיפה להתקיים עד המאה ה-3 לספירה. אחד האזכורים האחרונים של קוסה מצוי בחיבורו של רוטיליוס קלאודיוס נמטיאנוס, המציין כי בשנת 416 ננטש המקום, כפי הנראה בשל מגפת עכברים, וכעת הוא שומם. המקום יושב מחדש בימי הביניים וננטש שוב במהלך המאה ה-13.
לאחר מלחמת העולם השנייה נערכו בקוסה חפירות נרחבות, שנמשכו כמה עשרות שנים. במהלך החפירות התגלו שרידים של העיר הרומית על מוסדותיה ובתיה.
אגם נאצר
אגם נאצר הוא מאגר מים בדרום מצרים ובצפון סודאן, שנוצר כתוצאה מבניית סכר אסואן, בין השנים 1958 ו-1970, וניזון ממימי נהר הנילוס. האגם קרוי על שמו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, שבזמן שלטונו הוקם הסכר.
האזור הקרוי "אגם נאצר" מתייחס לחלק המצרי של מקווה המים, המהווה כ-83% משטחו. שאר המאגר, המצוי בשטחה של סודאן, מכונה בפי הסודאנים "אגם נוביה".
שטח האגם הוא 5,250 קמ"ר, אורכו כ-550 ק"מ, ורוחבו המרבי כ-35 ק"מ בסמוך לחוג הסרטן.
מספר אתרים ארכאולוגיים שהיו מצויים בשטח ההצפה פורקו והועברו לאזורים גבוהים יותר לבל ייפגעו.
כדי למנוע את עליית מפלס האגם, נבנתה בין השנים 1978–1998 תעלת סאדאת, שדרכה נשאבים מי האגם לכיוון צפון-מערב ויוצרים את אגמי תושכא.
כתוצאה מהעומס המלאכותי והפתאומי על קרום כדור הארץ שנוצר במקום עם היווצרות האגם, החלו להתרחש במקום רעידות אדמה מושרות, אך קטנות, שלא התרחשו קודם לכן. תופעה דומה נצפתה לראשונה לאחר היווצרות אגם מיד שבמדינות נבדה ואריזונה שבארצות הברית.
פלקודוס
פלקודוס (שם מדעי: Placodus) הוא סוג של זוחל ימי נכחד מקבוצת הזאורופטריגיים שחי במימי הטריאס לפני 235–245 מיליון שנה. מאובני היצור התגלו במרכז אירופה (בגרמניה, פולין, צרפת והולנד) ובסין.
השרפה באונייה גנרל סלוקום
השרפה באונייה גנרל סלוקום התרחשה ב-15 ביוני 1904, בעת שהאונייה שייטה באיסט ריבר בעיר ניו יורק שבארצות הברית, והיא טבעה בעקבותיה. באירוע נספו למעלה מאלף מתוך 1,400 יושבי הספינה, חלקם בטביעה. היה זה אסון השרפה החמור ביותר בתולדות ניו יורק עד לפיגועי 11 בספטמבר 2001.
פלקודוס
היצור הגיע לאורך 2 מטרים, והיה בעל מבנה כבד עם צוואר קצר וגולגולת חזקה בעלת שיני איזמל חזקות שנועדו לאחוז ולעקור דברים קשיחים ומאחוריהם שיניים שטוחות ורחבות שעזרו למעוך אותו. גופם לא הותאם במלואו לחיים בים, והיו להם גפיים של יצורי יבשה. במים הם נעו בעזרת הזנב הארוך וייתכן שהוא חי בדומה ללוטרת הים המודרנית.
השרפה באונייה גנרל סלוקום
רקע
גנרל סלוקום הייתה אוניית משוטות שנבנתה בברוקלין שבניו יורק והושלמה ב-1891. היא נקראה על שמו של הנרי וורנר סלוקום, ממפקדי צבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית. האונייה הייתה בנויה עץ ובעלת מעמס של 1,284 טון. מידותיה היו 72 מטר באורך, 11.4 מטר ברוחב ו-3.7 מטרים בשוקע. היא הייתה בעלת שלושה סיפונים והייתה מורשית להוביל 2,500 נוסעים. היה בה מנוע קיטור אשר הניע שני גלגלי משוטות בקוטר של 9.4 מטרים, שהעניקו לה מהירות מקסימלית של 30 קילומטר לשעה. האונייה הייתה בבעלות חברת אוניות הקיטור ניקרבוקר (Knickerbocker Steamship Company) וצוותה מנה 22 איש. קברניט הספינה היה קפטן ויליאם ה. ון שייק (William H. Van Schaick), ימאי רב ניסיון, שבעת האסון ב-1904 היה בן 66.
פלקודוס
ליצור זה היו חוליות רבות, עצמות כבדות ודחוסות ושורת עצמות לאורך עמוד השדרה. מבנה זה עזר ליצור הן בהתגוננות מטורפים והן בהיצמדות לקרקעית הים, שם הוא חיפש צדפות, סרטנים ויצורים דומים עם קונכיות שהוא ריסק בלסתותיו.
השרפה באונייה גנרל סלוקום
רקע
האונייה שירתה כאוניית נופש, אשר השיטה תיירים בים שסביב העיר ניו יורק. היסטוריית השירות שלה הייתה רצופה בתאונות. בשנה הראשונה לפעולתה עלתה על החוף מדרום לברוקלין. ב-1894 עלתה פעם נוספת על החוף ונתקעה על שרטון. בהמשך השנה התנגשה באונייה אחרת באיסט ריבר ונגרם נזק גדול למערכת ההיגוי שלה. ב-1898 התנגשה שוב באונייה ליד פארק באטרי. ב-1901 החל קהל שיכורים שהיה על סיפון הספינה להתקוטט וניסה להשתלט עליה, אך צוותה מנע זאת. ב-1902 עלתה שוב על החוף.
פלקודוס
ביבשה היצור היה איטי בגלל מבנהו הכבד, כך שרוב זמנו הוא היה במים ואולי עלה לחופים להתחמם או לנוח.
השרפה באונייה גנרל סלוקום
השרפה
ביום רביעי, 15 ביוני 1904, הפליגה האונייה באיסט ריבר כשעל סיפונה כ-1,400 נוסעים (ואולי אף 1,800), רובם נשים וילדים. היו אלו אנשי קהילת כנסיית סנט מרק האוונגלית לותרנית משכונת גרמניה הקטנה במנהטן. הם נמצאו בדרכם לפיקניק מסורתי בחוף הצפוני של לונג איילנד, שכמוהו ערכו אנשי קהילתם מדי שנה במשך 17 שנים ברציפות.
האוניה הפליגה ממעגנה באיסט ריבר ליד רחוב 3 בדרום מנהטן בשעה 09:30. בשעה 10:00, בעת ששטה צפונה, מול רחוב 90, פרצה בה דליקה. היא פרצה בתא שהכיל עששיות, אולי בשל השלכת סיגריה, והחומרים הדליקים בתא וסביבתו ליבו אותה. ככל הנראה התפשטו הלהבות במהירות.
לקברניט ון שייק נודע על האש רק עשר דקות לאחר שפרצה. נער בן 12 ניסה להזהיר אותו מפניה קודם לכן אך הקברניט לא האמין לו. הוא לא ניסה לעגון ליד גדת הנהר או להעלות את האונייה עליה, אלא המשיך בשיט צפונה, מול הרוח, ועל ידי כך למעשה ליבה את האש. מאוחר יותר הוא טען שניסה למנוע מהאש להתפשט אל מבנים ומיכלי דלק שעל גדת הנהר וכי החליט במקום זאת להעלות את הספינה על חוף האי נורת' ברד'ר (כפי שאירע לבסוף). לטענתו לא ניתן היה להשתמש בסירות ההצלה של האונייה שכן האש אחזה בהן במהירות, אך לפי טענה אחרת היו הסירות מקובעות לסיפונים בחוטי תיל ודבוקות אליהם בצבע.
לאחר פרוץ האש התברר כי ציוד הכיבוי וההצלה שעל הספינה היה פגום. צינורות הכיבוי היו חלודים ולא פעלו כשהצוות ניסה להפעילם כדי לכבות את האש. גלגלי ההצלה וחליפות הציפה שעל הסיפון היו מיושנים ופגומים והתפוררו כשניסו הנוסעים להשתמש בהם. לצוות גם לא נערך מעולם תרגול בכיבוי אש.
פאניקה התחוללה בקרב הנוסעים והצוות כאשר האש התפשטה. על ציוד ההצלה חסר הערך התווספה העובדה שהנוסעים, כמו רוב תושבי ניו יורק באותם ימים, לא ידעו לשחות, וכאשר הם קפצו למים כדי להימלט מהלהבות טבעו רבים מהם. גם בגדיהם הכבדים בסגנון אותם ימים תרמו לכך. רבים נפגעו כאשר קרסו רצפות הסיפונים של האונייה. גם גלגלי האוניה, שהמשיכו להסתובב, פגעו בנוסעים שהיו במים.
האונייה שקעה במים רדודים ליד חוף האי נורת' ברד'ר, כשמונה קילומטרים מצפון מזרח לנקודה שבה פרצה בה הדליקה, ובהמשך נסחפה בזרם כקילומטר מערבה, לחוף רובע הברונקס. על פי הערכת משטרת ניו יורק מתו למעלה מאלף מנוסעיה בגלל הדליקה או טבעו (הערכה אחרת העמידה את מספר הנספים על 930). גילויי גבורה רבים של נוסעים ואנשי כוחות ההצלה התרחשו במהלך פעולות ההצלה של הנפגעים. אנשי הצוות וגם המטופלים של בית החולים ששכן אז על האי נורת' ברד'ר השתתפו במאמצי ההצלה. עם זאת נשמעו טענות על מעשי ביזה של תכשיטים מהמתים על ידי עוברי אורח. קברניט האונייה, שלפי כמה דיווחים נטש את האונייה מיד לאחר ששקעה במים הרדודים, נפצע ואושפז. גופות הנספים נשטפו אל חופי העיר במשך ימים לאחר האסון.
תיאורי האסון ופעולות ההצלה מילאו את דפי העיתונים בעיר במשך ימים רבים לאחר מכן.
לאחר השרפה
בעקבות השרפה הועמדו לדין פלילי במשפט מושבעים בבית משפט פדרלי שמונה אנשים ובהם הקברניט ון שייק וכמה מבכירי החברה בעלת האונייה. רק הקברניט הורשע - ברשלנות פלילית באי הכנת האונייה לכיבוי אש כראוי. הוא נדון לעשר שנות מאסר, וריצה 3.5 שנים מהן בכלא סינג סינג בטרם שוחרר על תנאי ב-1911. בשנה שלאחר מכן ניתנה לו חנינה על ידי נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט. הוא נפטר ב-1927. על החברה בעלת האונייה הוטל קנס כספי.
האסון הניע את השלטונות הפדרליים ואת שלטונות מדינת ניו יורק לשפר את החקיקה בנוגע לחובת החזקתו של ציוד הצלה תקין על גבי אוניות.
שרידי האונייה נמשו מהמים והותקנו לשמש כארבה. היא טבעה בסערה ב-1911.
האסון החיש את התפוררותה של קהילת גרמניה הקטנה, אשר רבים מחבריה נספו באסון. מבנה הכנסייה שאליה השתייכו הקרבנות משמש כיום כבית כנסת. בשנת 2004 נקבע על המבנה לוח זיכרון לאסון במלאת 100 שנים להתרחשותו.
האסון נזכר במספר ספרים שיצאו לאור בארצות הברית, בעיקר מאז שלהי שנות התשעים, ושני ספרים נכתבו עליו. הוא הופיע גם בשני סרטים תיעודיים ובסצנה מסרט עלילתי שהופקו לימים בארצות הברית ובגרמניה.
בראשוב
בראשוב (ברומנית: Braşov, אלפבית פונטי בינלאומי: ; בהונגרית: Brassó; בגרמנית: Kronstadt; בלטינית של ימי הביניים: Brassovia או Corona) היא עיר במרכז רומניה (טרנסילבניה), בירת מחוז בראשוב. העיר ממוקמת כ־166 קילומטר צפונית לבוקרשט. היא שוכנת לרגלי ההר טימפה ומוקפת ברכס הקרפטים הדרומיים בחבל ההיסטורי טרנסילבניה. על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2011, אוכלוסיית העיר מנתה 253,200 נפש.
היסטוריה
מתיישבים דוברי גרמנית הגיעו לראשונה לאזור בסביבות 1150, בהזמנת מלך הונגריה גזה השני. צאצאיהם היוו במשך מאות שנים את האוכלוסייה העיקרית של העיר, הם שנתנו לה את אופייה הגרמני ואת השם "קרונשטאט". בראשוב נוסדה באופן רשמי ב-1211 על ידי אבירי המסדר הטבטוני. במאה ה-14 נבנתה חומת העיר והכנסייה השחורה.
במאה ה-16 תמכו מרבית תושבי העיר בתנועת הרפורמציה הפרוטסטנטית, ובראשוב הייתה למרכז החדרת הנצרות הפרוטסטנטית לטרנסילבניה.
העיר נפגעה קשות ב-1689 בדליקה גדולה שהחריבה חלק גדול ממנה. בסוף המאה ה-17 שוחררה העיר מידי האימפריה העות'מאנית ועברה לידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, ששלטה בה עד 1918.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית העיר כ-62,000 נפש והייתה מורכבת משלוש קבוצות אתניות עיקריות: רומנים, גרמנים והונגרים. כל קבוצה היוותה כשליש מהתושבים, והעיר החדשה נחלקה לשלושה רבעים בהתאם. לאחר תבוסת גרמניה הנאצית, עזבו את העיר רבים מהגרמנים וחלק מההונגרים, כך שמאז, רוב התושבים רומנים. הגרמנים וההונגרים שנותרו נטמעו ברומנים, שמספרם בעיר גדל פי חמישה ויותר.
במהלך תקופה קצרה, בין 1950 ל-1960, שונה שמה של העיר על ידי השלטונות הקומוניסטיים ברומניה ל־"Oraşul Stalin" – "עירו של סטלין".
ב-15 בנובמבר 1987 נכשל בעיר "מרד בראשוב" נגד השלטון הקומוניסטי. זה היה אחד הסימנים המקדימים למהפכה שקרתה שנתיים מאוחר יותר.
בתחילת המאה ה-21 התגוררו בבראשוב כ-300 יהודים, רובם מבוגרים.
אתרי תיירות
אחד האתרים המפורסמים בבראשוב הוא הכנסייה השחורה. זו כנסייה גותית מהגדולות ביותר במזרח אירופה. היא נבנתה ב-1477 על ידי הקהילה הגרמנית הלותרנית שהייתה בבראשוב. בשנת 1689, באחד הקרבות בין הנוצרים לטורקים היא עלתה באש וקירותיה השחירו, ומכאן שמה.
בסמוך לבראשוב נמצאת עיירת התיירות הציורית פויאנה בראשוב המושכת אליה תיירים רבים מרומניה ומכל העולם. בחורף פועל באזור אתר סקי ובקיץ ניתן להשקיף מפסגות הקרפטים אל עבר הנוף עוצר הנשימה.
יהודי בראשוב
עד לראשית המאה ה-19 לא הורשו יהודים להתיישב בעיר, הקהילה היהודית הראשונה בעיר נוסדה ב-1818 והחלה את דרכה עם עשר משפחות.
במשך השנים התפצלה הקהילה לשתי קבוצות שונות- הקהילה האורתודוקסית והקהילה הנאולוגית. רוב מוסדות הקהילה נותרו משותפים עד למלחמת העולם הראשונה. יהודי בראשוב באותן שנים היו שייכים למעמד הבינוני ונטו להתבוללות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הקהילה האורתודוקסית הפכה למשמעותית יותר בעיר, ורוב המוסדות התפצלו בין שתי הקהילות.
בשנות ה-20 קמו בעיר ארגונים ציוניים ונציגים מהקהילה השתתפו בקונגרס הציוני.
נסיכה קטנה (סרט, 1995)
נסיכה קטנה (באנגלית: A little princess) הוא סרט ילדים אמריקאי משנת 1995, מאת הבמאי אלפונסו קוארון. הסרט הוא גרסה מחודשת ומשוכתבת לעלילת ספר הילדים "נסיכה קטנה" של פרנסס הודג'סון ברנט, והוא הגרסה האחרונה מבין שש גרסאות הקולנוע והטלוויזיה שיצאו לספר.
הסרט אמנם בקושי החזיר מחצית מתקציבו, אך הוא קצר ביקורות חיוביות ותשבחות, ודירוגו באתר Rotten Tomatoes הוא "fresh" (רענן) עם 97 אחוז. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריות עיצוב אמנותי וצילום.
עלילה
שרה קרו (לייזל מת'יוס) היא ילדה יצירתית, בעלת דמיון מפותח ובוגרת מכפי גילה. היא עוזבת חיים אקזוטיים בהודו לצד אביה (ליאם קנינגהאם), בעל נדל"ן וקפטן בצבא בריטניה, ונמסרת על ידו לפנימייה שמנוהלת בידי מיס (העלמה) מינצ'ין (אלינור ברון) - רווקה מבוגרת קשוחה שנוטה להתעלל בילדות הפנימייה, ובמיוחד בחלשות שבהן. היחס המתחנף של מיס מינצ'ין לשרה, הנובע מתוך חמדנות לכספו של אביה, הופך באחת ליחס אכזרי, כאשר נודע למיס מינצ'ין שאביה של שרה מת במהלך מלחמת העולם הראשונה והממשלה החרימה את נכסיו. שרה הופכת למשרתת של הפנימייה ומצטרפת למשרתת הוותיקה, בקי (ונסה לי צ'סטר), ילדה שחורה שמאז ומעולם זכתה ליחס מפלה ומרושע מצד מיס מינצ'ין. בין השאר, נלקחים משרה חדרה המרווח וכל חפציה האישיים כולל תליון בעל ערך רגשי שאביה העניק לה. בדומה לבקי, נאסר גם עליה, לדבר עם שאר ילדות הפנימייה, ואילו הן התאהבו בשרה המגלה כישרון חברותי ויצירתי המלווה בטוב לב שופע.
בינתיים, מתוודעת שרה לשכן הפנימייה, רנדולף, עשיר זקן שבנו נפל גם הוא במלחמה, ושמטופל בידי מהגר הודי ששמו ראם דאס. לאחר שמיס מינצ'ין מנעה משרה ומבקי אוכל, כעונש על 'גנבת' התליון מחדרה של מיס מינצ'ין, מכין להן ראם דאס טוב הלב בעודן ישנות סעודה דשנה. הגנבה בוצעה בידי חברותיה של קרו כדי להפתיעה, אך קרו לקחה את האשמה עליה כדי להצילן מחמת זעמה של מיס מינצ'ין. כשזו האחרונה מגלה את הסעודה היא סבורה שמדובר בגנבה, ומזעיקה את המשטרה. קרו הנמצאת בעליית גג הפנימייה נמלטת משם דרך החלון לכיוון הבניין של השכן, כשתחת סופת רוחות וגשם זלעפות היא עוברת בין עליות הגג של שני הבניינים על קרש המשמש כגשר מאולתר, כשקצהו האחד הוא בחלון עליית גג הפנימייה, והקצה השני מגיע לחלון עליית הגג של אחוזתו של רנדולף.
לאחר ששרה כמעט נופלת פעמיים מהקרש למותה הבטוח, היא מצליחה במאמצים עילאיים להגיע לבית, שם היא מתוודעת לאיש אותו היא מזהה כאביה. האיש הגיע לאחוזה לאחר שנאמר לרנדולף שהוא כנראה בנו, אך התאכזב לגלות בבית החולים שמדובר בפצוע אחר מהמלחמה, שסבל מאמנזיה. ראם דאס שכנע את רנדולף לקחת את האיש לביתו ולדאוג לו לצרכיו, במחשבה שעקב היותו באותה יחידה של בנו הוא יוכל אולי לתת מידע על בנו אם וכאשר זכרונו ישוב אליו.
היפר-סקסואליות
היפר-סקסואליות (hypersexuality) או היפר מיניות היא שכיחות רבה או פתאומית של דחפים מיניים או פעילות מינית אצל אדם.
נסיכה קטנה (סרט, 1995)
עלילה
שרה צועקת לאביה, ומנסה להזכיר לו נשכחות, אך זה לא מזהה אותה. בינתיים שרה נעצרת בידי המשטרה יחד עם בקי, אך ברגע האחרון שב הזיכרון לאביה של שרה, והוא מצילן מידי המשטרה, לעיני מיס מינצ'ין ההמומה. אביה של שרה מקבל חזרה את כל נכסיו, ולוקח איתו את בקי ואת בתו, ואילו מיס מינצ'ין הופכת למנקה ארובות.
היפר-סקסואליות
הגדרה
היפר-סקסואליות, הידועה גם כהתנהגות מינית קומפולסיבית, מיניות מופרזת או התנהגות מינית בעייתית, מאופיינת בעיסוק חוזר ונשנה ובריבוי של פנטזיות, דחפים והתנהגויות מיניות.
נסיכה קטנה (סרט, 1995)
הסרט לעומת הספר
העלילה בסרט שונה מאוד מהעלילה בספר, למרות שבסיס הסיפור הוא אחד. כך למשל בעוד העלילה הספרותית מתרחשת בתקופה הוויקטוריאנית, בסרט מדובר בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם בסרט אביה של קרו הוא קפטן הלוחם ונפצע במלחמה. בעוד בספר אביה של שרה מת מקדחת, וידידו של אביה הוא זה שלוקח אותה ואת בקי בסוף תחת חסותו; הרי שבסרט קפטן קרו מתגלה בסוף כחי וסובל מאמנזיה, ולאחר ששרה פוגשת בו היא מעוררת את זכרונו והוא זה שמחזיר אותה לרשותו יחד עם בקי. גם מיס מינצ'ין, שבספר ממשיכה בסוף לנהל את הפנימייה, תוך כדי פחד תמידי מפני שרה, מקבלת סוף שונה, והיא מאבדת את משרתה הרמה כמנהלת פנימייה מתנשאת לטובת עבודת כפיים של מנקה ארובות.
היפר-סקסואליות
הגדרה
בדרך כלל ניתן לחלק היפר-סקסואליות לשתי קטגוריות: פראפילית ולא - פרפילית. היפר-סקסואליות פראפילית מתייחסת להתנהגויות שנחשבות בדרך כלל בלתי-מקובלות חברתית הכוללות חפצים לא אנושיים, סבל של עצמך או בן זוג, ילדים או אדם שאינו מסכים (לדוגמה: פטישיזם, אקסהיביציוניזם ופדופיליה). היפר-סקסואליות לא פרפילית מתייחסת להתנהגויות הנחשבות מקובלות חברתית אך המינון והעוצמה גבוהים. התנהגויות אלו כוללות מעשים מיניים כפייתיים עם מספר בני זוג, קיבעון על בן זוג שבלתי ניתן להשגה, אוננות מרובה, שימוש מרובה בפורנוגרפיה, מין כפייתי מחוץ ובתוך מערכת יחסים בהסכמה.
בעייתיות ההגדרה
מיניות תלויה בגורמים רבים, כולל משתנים אינדיבדואליים, מערכות יחסים, ערכים חברתיים, הבדלים תרבותיים ואמונות דתיות ואתניות. בשל הבדלים אלו וביטויי המיניות השונים, ההבחנה בין מיניות "סבירה" למיניות "קיצונית" או "מוגזמת" היא סובייקטיבית. כך התנהגות מינית הנחשבת מוגזמת בחברה מסוימת, עשויה להיתפס נורמטיבית ושגרתית באחרת.
לדוגמה, "נימפומניה" הייתה אבחנה לתשוקה מינית מוגזמת אצל נשים במאה ה-19 ונחשבה למחלה. שיטות לטיפול ב"מחלה" היו בין היתר כריתת דגדגן או הסרת השפתיים, בטענה הרפואית שמעולם לא ראו חזרות של התשוקות המיניות לאחר טיפולים מסוג זה. כיום, רצון של אישה למין נחשב דבר בריא אך עדיין אין הסכמה על מינון בריא או מוגזם של רצון מיני נשי. נשים וגברים נשפטים באופן שונה על אותן התנהגויות מיניות. לדוגמה, נשים נשפטות לחומרה ואף לגנאי על כמות הפרטנרים שלהן ליחסי מין, בניגוד לגברים שלא נשפטים על כך ואף לעיתים זוכים למשוב חיובי. המוסר הכפול מוסיף לקושי להגדיר בבירור התנהגויות מיניות לא מותאמות או "קיצוניות".
במחקר שהשווה בין חברות שונות, נמצא כי אנשים שעסקו בפעילות מינית תכופה, זכו לעיתים לתוויות פתולוגיות ולסטיגמות שליליות מכיוון שהתנהגותם המינית לא תאמה את הנורמות של החברה שלהם.
אבחון
בשל מורכבות ההגדרה וההבדלים החברתיים-תרבותיים, אין כיום אבחנה ספציפית נפרדת להיפר-סקסואליות. על פי ה-DSM, ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, היפר-סקסואליות זו "קטגוריה כוללת לתיאור הפרעה מינית שאינה עומדת בקריטריונים של הפרעה מינית ספציפית כלשהי, ואינה חוסר תפקוד או פריפיליה". במהדורה האחרונה לא התקבלה הגדרה אבחונית להיפר-סקסואליות. לפי ההצעה שהוגשה לוועדת האיגוד שערך את ספר האבחנות, על מנת להיות מאובחן בתור מי שסובל מהיפר-סקסואליות נדרש מצב בו במשך חצי שנה או יותר נצפים דחפים, פנטזיות או התנהגויות מיניות שמתאפיינים בכך ש:
יש צורך לשלול סיבות רפואיות להיפר-סקסואליות. הפרעות נוירולוגיות מסוימות עלולות לגרום לאדם לפעול באופן בלתי הולם ואף לגרום להתנהגות היפר-סקסואלית. גם חוסר איזון הורמונלי בעקבות מחלות שונות עשוי להוביל להיפר-סקסואליות. בנוסף, שינויים רגשיים, נפשיים והורמונליים המאפיינים את גיל ההתבגרות יחד עם הופעת עוררות מינית, עלולים להתפתח להתנהגות היפר-סקסואלית.
טיפול ומניעה
אנשים המגיעים לטיפול בהיפר-סקסואליות הם קבוצה הטרוגנית ועל כן יש צורך בהערכה יסודית לצורך בירור התנהגויות, בירור מידת ואופי המוטיבציה לטיפול והתאמת תוכנית טיפולית. התערבויות נפוצות שנמצאו כיעילות עבור המטופל ההיפר-סקסואלי הן: טיפול קוגניטיבי - התנהגותי למניעת הישנות ההתנהגויות ההיפר-סקסואליות, פסיכותרפיה-פסיכודינאמית על מנת לחקור את שורשי ההתנהגות והגורמים, טיפול קבוצתי המסייע להפחית את רגשות הבדידות והבושה כמו מודל שנים-עשר השלבים שפותח במקור עבור אלכוהליסטים אנונימיים ועבר התאמה לטיפול בהיפר-סקסואליות וכן טיפול פסיכו-פרמקולוגי המשלב תרופות, נלטרקסון, תרופה שמשמשת בהפחתת דחפים בהפרעות דומות כמו הימורים פתולוגיים, תלות באלכוהול ובאופיאטים, נמצא כמפחית התנהגות מינית היפר-סקסואלית . בנוסף, ישנן גישות הגורסות כי חינוך מיני מיטיב המתייחס להיפר-סקסואליות ולהתנהגויות מיניות שאינן מותאמות, עשוי לקדם מודעות, מניעה והבנת עומק של ההתנהגות וכן לקדם פנייה לקבלת עזרה במידת הצורך.
גמביט המלכה הנדחה
הפתיחה
תחילתו של גמביט זה בפיתיון שהלבן שם לפני השחור:
כאן, בניגוד לגמביט המלכה הנרצה, אין השחור מכה על ג4, אלא דוחה את הפתיון ועל כך נקראת פתיחה זו גמביט המלכה הנדחה. השחור יכול לנסות להגן על הרגלי ד5 במספר דרכים: א. על ידי הפרש: 2. ---  פו6. הגנה זו אינה מומלצת, משום שהלבן מצליח לבצר שני רגלים במרכז על ידי: 3. ג4:ד5  פ:ד5  4. ה4 והשחור נאלץ להסיג את פרשו. ב. על ידי הפרש: 2. ---  פג6. מסע זה מכונה הגנת צ'יגורין. הלבן יכול להגיע ליתרון קל אם הוא בקי ברזי הפתיחה. ג. על ידי הרגלי בטור ג: 2. ---  ג6. הגנה זו נקראת ההגנה הסלאבית ויתרונה בכך שהאלכסון של הרץ ג8 נותר פתוח. הגנה זו תידון בנפרד. ד. על ידי הרגלי בטור ה: 2. ---  ה5. מסע דינמי זה נקרא גמביט נגדי על שם אלבין. מסע זה נדיר יחסית. ה. על ידי הרגלי בטור ה: 2. ---  ה6. החיסרון שבהגנה זו הוא חסימתו של הרץ השחור על ג8. ההגנה המקובלת אפוא היא:
החיסרון גדל כאשר הפרש יוצר חסימה כפולה לרץ ג8, אך מטרתו להשאיר מרחב תמרון לרגלים באגף המלכה על מנת שיוכלו לפרוץ משם; לכן השחור יקדים להצריח, בעוד הלבן מפתח את קציניו.
העמדה לאחר 6. פו3  0-0
בשלב זה, ללבן 3 דרכים שונות להמשך ההתקפה; לכל אחת מהדרכים הללו יוכל השחור להשיב בצורת פריצה. כיוון שהלבן מנסה למנוע ממנו התפתחות קציניו, ינסה השחור להביא להחלפת קצינים:
א. התפתחות מתונה
הלבן מנסה להשיג פיתוח כלים מהיר, אך השחור מאלץ אותו לפתוח את המרכז.
ב. לחץ במרכז
העמדה לאחר 10. רד3
ג. הגנה על אגף המלכה
כיוון שמטרתו של שחור לפרוץ באגף המלכה, ינסה הלבן להניא אותו מכך על ידי חיזוק האגף ואיום על המרכז. בפעולה זו, הלבן שומר על טור ד, בעוד הלחץ על טור ג מגיע בעזרת הצריח. אם השחור ינסה: 7. ---  ג5, יענה הלבן: 8. ד4:ג5  פ:ג5   9. ג4:ד5  ה6:ג5; הרגלי ג5 מבודד וחלש והמלכה הלבנה מאיימת עליו. השחור ינסה להחליף קצינים.
הוצעו לשחור מספר דרכים להתמודדות:
1. נוסח קפבלנקה
השחור השיג טמפו כאשר חיכה עד שהלבן יביא את רצו לד3 ורק אחר כך הכה על ד4. השחור מנסה לפרוץ במרכז ולפתוח את מסלול הרץ ג8.
אלכין הציע המשך שיצמצם את חילופי הקצינים: אולם אלכין לא הסכים עם הנוסח של קפבלנקה והציע נוסח משלו לשחרור השחור:
2. נוסח אלכין
כוונת הלבן ליצור לחץ על ג5 על ידי פא4. אם השחור ינוע לערוגה ג5 עם הרגלי, הוא יאלץ להגן עליו עם הרץ ה7 ואז יכה הרץ הלבן את הפרש ו6 ולאחר שהשחור ישיב: ז7:ו6, יישאר רגלי מבודד וחלש בערוגה ח6. ללבן אסור להכות צ:ג6, מאחר שהשחור יענה: רב7 ויזכה ברגלי ז2. אם הלבן ישחק כעת פג6, יוכל השחור להכות ד4:פ ולאחר שהלבן יכה את המלכה השחורה פ:מה, השחור ישחק ג2+ ויזכה במלכה הלבנה וגם ישיג יתרון פרש, לכן מומלץ להמשיך כך: ההמשך של אלכין הצליח לפתוח לרץ השחור את האלכסון ולהסיט את הקרב אל אגף המלכה.
בסיכום ההגנה, נותרו ללבן שני רגלים מבודדים על ב2 ועל ד4 ואילו הרגלי השחור א6 מוגן על ידי הצריח.
אברהם בן חנניה יגל
הרב אברהם בן חנניה יגל - (גליקו) (1553 – 1624) היה רופא, פילוסוף ומקובל יהודי-איטלקי, בעל הספר האוטוביוגרפי-פילוסופי-קבלי "ספר גיא חיזיון".
תולדות חייו
נולד בעיירה מוֹנטסֶליצֶ'ה (Monselice), מדרום לפדובה, בתחום הטרה פירמה (שטח שלטון הרפובליקה של ונציה בשטח חצי האי האפניני). שם משפחתו היה גָלִיקוֹ והוא לקח לעצמו את השם יגל מתפילת מנחה של שבת.
בראשית שנות ה-70 נמלט עם אביו ללוצרה (Luzzara) שליד מנטובה בשל הגירוש הזמני של יהודי וונציה. זמן קצר לאחר מכן מת אביו והוא נשא לאשה את דינה בת בת-שבע פאנו והושע דה סלווטורה דה קולוניה, שהיה בנקאי בעיר. בתקופה זו עסק הרב יגל במסחר והלוואה בריבית ועקב כך הסתכסך עם בני משפחת אלמג'טי. עקב סכסוך זה הוצא כנגדו צו מעצר מאת הדוכס, הוא נמלט מן העיר וכאשר שב אליה נאסר בכלא העירוני במנטובה. בעודו בכלא, ב-1578, החל בכתיבת ספרו הסוקר את חייו עד אותה נקודה "ספר גיא חיזיון", המשלב גם עיונים פילוסופיים.
חיבוריו החשובים הנוספים הם בית יער הלבנון ובאר שבע, שני חיבורים אנציקלופדיים על מדעי הטבע ורפואה, שטרם ראו אור בדפוס ואסופה גדולה של התכתבויות, שנאגדה בקובץ בשם בת רבים.
לא תמיד קיבל שכר ויחס הולם מן המשפחות שבבתיהן עבד. במכתב שכתב הרב יגל בסוף חייו נתן דין וחשבון על מצבו הכלכלי: "והרי אני כבן שבעים שנה ותשש כוחי ולא אוכל עוד לצאת ולבוא כתמול שלשום. וגם אני היום באפס דמים מפני ריבוי ההוצאות שנסתרגו עברו עלי זה כמה חודשים ולאפס רווח מפני יוקר המזונות במקום הזה, ועצרתי כוח וארבעים שנה אקוט בדברי ריבות אלו", כאשר פנה בדרישות תשלום לרפאל מודנה מססואלו, "השיבני כמצחק בעיני עבדיו".
בניגוד לחיי המעשה, בהם הלך מדחי אל דחי, היה הרב יגל אהוב ומוערך בקרב ההנהגה המשכילה של הקהילה היהודית באיטליה של התקופה. בין האישים עמם התכתב מצוי רבי חנני פינצ'י, שראה את כתבי היד של חיבוריו של הרב יגל לפני פרסומם ועודד אותו, יגל פונה אליו "בשבועת ברית האהבה הקשורה בינינו מני קדם". עם הרב עזריה מפאנו ניהל דיונים אינטלקטואליים והתווכח עמו בנושאי אסטרונומיה ודיאגנוזה רפואית ברוח שניסתה לשלב באופן הרמוני את ספרות הקבלה והמדע בן-הזמן. הדים לוויכוחים מרחיבי-דעת אלה נמצאים בקובץ "בת רבים" ובחיבורו "בית יער הלבנון".
הוא הכיר גם את יהודה סומו ור' עזריה מן האדומים, לפחות בקשר של התכתבות.
חזון האחדות
לקראת סוף ימיו של הרב יגל עברה הקבלה תפנית עם השתרשות הקבלה הלוריאנית, ששינתה את אופי העיסוק הקבלי באיטליה מעיון פילוסופי-אינטלקטואלי למעטים לכיוון של חידוש דתי-רוחני של דבקות ותפילה יחד עם התבדלות יהודית מאומות העולם. זאת, בד בבד עם התפתחות המדע של המאה ה-17, שהיה משוכלל יותר.
ספר גיא חיזיון
זהו ספר הביכורים של הרב יגל, אותו כתב במשך כשנה בה שהה בכלא של מנטובה.
ספר גיא חיזיון הוא "ספר יחיד במינו בספרות העברית" הוא משלב אוטוביוגרפיה, מסע בעולמות שמימיים, עיבוד לסיפורי פולקלור ואירועים היסטוריים, אלגוריות מספרות הרומנסה הימי ביניימית ועיונים פילוסופיים, מדעיים ותאולוגיים וכל זאת בעברית השואבת ממקורות מקראיים, תלמודיים וקבליים ותוך שליטה בכתבי הרמב"ם ואריסטו אך גם באמנות הסיפור של הרנסאנס האיטלקי.
בופור
היסטוריה
אין רישומים היסטוריים הנוגעים לקיום נקודה צבאית במקום לפני תפיסתו על ידי הצלבנים בשנת 1139, על אף שמיקומו האסטרטגי, על הר שגובהו 700 מטר, הפך אותו ודאי לעמדה חשובה עוד קודם לכן.
לאחר שהמקום נכבש על ידי המלך פולק מאנז'ו, נמסרה הנקודה לשליטיה הצלבנים של צידון. בשנת 1189 צר סלאח א-דין על המצודה, בעוד שהמלך רנו מצידון הגן עליה. בשנת 1190 כבש סלאח א-דין את המצודה. הצלבנים שבו ותפסו את המקום בשנת 1240 ומכרו אותה לאבירי ההיכל ב-1260. ב-1265 כבש את המצודה הסולטאן הממלוכי ביברס.
במהלך המאה ה-17 שב ותפס את המקום השליט הלבנוני פחר א-דין השני, ששאף להקים ממלכה עצמאית בלבנון, והקים בה רשת של ביצורים. פחר א-דין הובס על ידי האימפריה העות'מאנית שהרסה חלקים מהמבצר. המקום נתפס על ידי שליטים מקומיים.
בשנת 1782 צר על המבצר אחמד אל ג'זאר, שליט עכו, שכבש את המבצר והרס את שארית ביצוריו. רעידת אדמה חזקה בשנת 1837 הביאה אף היא להרס נרחב. המקום שימש בתקופה זו כמחצבה וכדיר לכבשים.
המנדט הצרפתי בלבנון הביא לעניין מחודש במקום, ועבודות שחזור ארכאולוגיות החלו בשנת 1920 ונמשכו עם קבלת העצמאות הלבנונית ב-1943.
צה"ל והמצודה
עם השתלטות אש"ף על דרום לבנון בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הפכה מצודת הבופור ליעד אסטרטגי. המצודה השקיפה על חלקים ניכרים מצפון ישראל ומאצבע הגליל כמו גם על אזור אל-נבטיה, ברך נהר הליטני ואזורים נרחבים בדרום לבנון. אנשי הפת"ח התבצרו במקום, והשתמשו בו לירי קטיושות על הגליל.
במבצע שלום הגליל כבשו סיירת גולני וחה"ן גולני את המצודה מידיהם. בפעולה זו נהרג גוני הרניק, שהיה מפקד סיירת גולני בתקופה שקדמה למלחמה, יחד עם עוד חמישה לוחמים, ונפצעו בה מספר לוחמים, בהם משה קפלינסקי ששימש אז כמפקד הסיירת. לאחר כיבוש המצודה בא ראש הממשלה דאז מנחם בגין לבקר במצודה - באותו ביקור שאל ראש הממשלה "האם היו להם מכונות ירייה?" בהתייחסו למחבלים ששהו במתחם. לתומו גם סבר שלא היה לצה"ל כלל הרוגים. שאלה זו חידדה את הנתק ששרר בין הדרג המדיני לצבאי, ונחרתה בתודעה כהבהרה של מידת חוסר בקיאותו של ראש הממשלה במהלכי הלחימה.
צה"ל מסר את המצודה לאנשיו של סעד חדאד בשנת 1982, ובהמשך הוקם בה מוצב צה"לי ובו מערכת של בטונאדות, בונקרים, מחילות ועמדות תצפית וירי. המוצב הוקם בסמוך למבצר הצלבני, אך לא היווה חלק ממנו. למעשה, על חיילי צה"ל נאסר להתקרב למבצר הצלבני בנימוק כי הדבר עשוי להביא להדבקות בקדחת המערות. בכל תקופת קיומו של המוצב היה דגל ישראל מונף מעל המבצר הצלבני.
מוצב הבופור היה מהמוצבים המסוכנים בתקופת הלחימה שבין הקמת רצועת הביטחון ב-1986 ועד הנסיגה מלבנון בשנת 2000. על אף שהוא ממוקם 5 ק"מ בלבד בקו אווירי מגבול ישראל חייב המצוק התלול עליו הוא ממוקם הגעה דרך מסלול נסיעה ארוך ותלול, שעבר בחלקו ליד "הקו האדום" (גבול רצועת הביטחון), ושחלקו האחרון היה תלול במיוחד ובמדרון קדמי, דבר שחייב נסיעה איטית וחשופה. המוצב שימש לשליטה ברכס עלי טאהר, עליו מוקמו מספר מוצבים נוספים בהם ישבו יחידות של צה"ל וצד"ל, ובמרחב שבין הרכס ובין העיירה אל-נבטיה. טילים של חזבאללה פגעו באופן משמעותי במצודת הבופור. במהלך נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון, ב-24 במאי 2000, פוצץ מוצב צה"ל שהיה סמוך למצודה על ידי מפקד פלחה"ן נח"ל אבי דהן תוך ניסיון שלא לפגוע באתר ההיסטורי. הכוח האחרון שאייש את המוצב היה כוח של פלחה"ן נח"ל.
ריצ'רד דייוויס
ריצ'רד דייוויס (באנגלית: Richard Davis; נולד ב-15 באפריל 1930) הוא בסיסט ג'אז אמריקאי. שניגן, בין היתר, באלבומים  !Out to Lunch של אריק דולפי, ו-Astral Weeks של ואן מוריסון, על האחרון כתב גרייל מרקוס, מבקר המוזיקה של הרולינג סטון, "ריצ'רד דייוויס ניגן את תפקיד הבס הטוב ביותר שאי פעם נשמע באלבום רוק."
קריירה
דייוויס נולד בשיקגו והחל את הקריירה המוזיקלית עם אחיו, בשירת בס בשלישייה הווקאלית של משפחתו. דייוויס למד לנגן על  בס בתיכון וניגן בתזמורת הנוער הסימפונית של שיקגו. אחרי התיכון למד בס אצל רודולף פאסבנדר מהתזמורת הסימפונית של שיקגו, תוך כדי לימודיו בבית הספר למוזיקה ואנדרקוק.
אחרי הקולג', ניגן דייוויס בתזמורות ריקודים. הקשרים שיצר הוביל אותו לפסנתרן דון שירלי וב-1954 עברו השניים לניו יורק וניגנו יחד עד 1956, כאשר דייוויס החל לנגן עם תזמורת הסווינג סאוטר-פינגן. ב-1957, הצטרף דייוויס לחטיבת הקצב של הזמרת שרה ווהן אתה הקליט והופיע עד 1960.
במהלך שנות ה-60, היה דייוויס נגן מבוקש מאוד בחוגים מוזיקליים שונים. הוא ניגן  עם רבים מהרכבים הקטנים החדשניים של התקופה, בין היתר בהובלת אריק דולפי, ג'קי באיירד, בוקר ארווין, אנדרו היל, אלווין ג'ונס, וקאל צ'יידאר. בשנים  1966-1972, ניגן בתזמורתם של ת'אד ג'ונס ומל לואיס. כמו כן, ניגן עם דון סבסקי, אוליבר נלסון, פרנק סינטרה, מיילס דייוויס, דקסטר גורדון ואחמד ג'מאל.
בשנות ה-70 ניגן דייוויס עם מוזיקאי פופ ורוק, ביניהם, ואן מוריסון, ברוס ספרינגסטין ולורה ניירו. במהלך הקריירה שלו ניגן דייוויס גם מוזיקה קלאסית תחת המנצחים  איגור סטרווינסקי, לאונרד ברנשטיין, פייר בולז, ליאופולד סטוקובסקי וגונתר שולר.
ירוסלב איבשקייביץ'
ירוסלב איבשקייביץ' (בפולנית: Jarosław Leon Iwaszkiewicz, שם העט: Eleuter; 20 בפברואר 1894, גוברניית קייב – 2 במרץ 1980, ורשה) היה סופר, מחזאי, משורר ומתרגם פולני וחסיד אומות העולם, בעלה של הסופרת אנה איבשקייביץ'.
ביוגרפיה
ירוסלב איבשקייביץ' נולד בכפר בסביבת קייב, אז חלק של האימפריה הרוסית. לאחר שאביו נפטר המשפחה התגוררה בוורשה בשנים 1902–1904 ואז חזרה לקייב. הוא סיים את בית הספר בשנת 1912 והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת קייב. בשנת 1914 הוא נסעה לסיציליה ולצפון אפריקה ביחד עם חברו קרול שימנובסקי. לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיע איבשקייביץ' לוורשה. הוא החל לכתוב שירה והתקרב למשוררים הצעירים של העיר, כמו יוליאן טובים. הוא פרסם מספר יצירות בעיתונות הפולנית. בשנת 1927 החל איבשקייביץ' לעבוד במשרד החוץ ונשלח לקופנהגן ולבריסל. עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא חזר לפולין. בשנת 1936 הוא קיבל פרס ספרותי מטעם האקדמיה הפולנית.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה איבשקייביץ' פעיל במסגרת מדינת המחתרת הפולנית. בנוסף לכך, הסתירו הוא ואשתו בווילה שהייתה בבעלותם פולנים ויהודים מהשלטונות הנאצים.
לאחר סיום המלחמה והקמת הרפובליקה העממית הפולנית העצמאית שימש איבשקייביץ' כיושב ראש איגוד הסופרים הפולנים במהלך שלוש תקופות – 1945–1946, 1947-1949 ו-1959–1980. בנוסף לכך הוא היה המנהל הספרותי של תיאטרון פולני בוורשה והעורך הראשי של הירחון הספרותי "Twórczość".
החל משנת 1951 ועד מותו היה חבר הפרלמנט הפולני. בהיותו מקורב לשלטון, זכה ב"עיטור בוני הרפובליקה" מטעם ממשלת פולין בשנת 1954, ובשנת 1970 בפרס לנין לשלום מטעם ברית המועצות. בשנת 1974 הוענק לו "עיטור הפולין המחודשת".
במהלך הקריירה הספרותית פרסם איבשקייביץ' ספרי פרוזה, מחזות ושירה. יצירותיו היו חלק מתוכנית הלימודים של בתי הספר בפולין, אך הוצאו ממנה לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי במדינה. מאז הוא שב וזוכה להכרה ולמעמד. חלק מיצירותיו עובדו לסרטים.
בשנים 1954–1962 כתב את ספרו "Sława i chwała" בשלושה כרכים. במרכזו של הספר חיי האינטליגנציה הפולנית במחצית הראשונה של המאה ה-20.
ברתולומאו קמפניולי
ברתולומאו קמפניולי (באיטלקית: Bartolomeo Campagnoli; 10 בספטמבר 1751 – 6 בנובמבר 1827) היה כנר, מלחין ופדגוג איטלקי.
ביוגרפיה
נולד בצ'נטו למשפחת סוחרים. התחיל ללמוד כינור בבולוניה ובמודנה אצל פאולו גואסטרובה (Paolo Guastarobba), תלמידו של ג'וזפה טרטיני.
לאחר מכן חזר לצ'נטו לנגן בתזמורות המקומיות שבאזור, וב-1768 שב ללמוד אצל גואסטרובה וטרטיני בפדובה.
בשנות העשרים לחייו למד בפירנצה עם הכנר פייטרו נרדיני וניגן בתיאטרו דלה פרגולה, ולאחר מכן בתיאטרון ארג'נטינה.
ב-1779 עזב למשרה אצל הדוכס האחרון מדוכסות קורלנד וסמיגליה, וב-1783 הפך לחבר באקדמיה המלכותית למוזיקה של שוודיה.
ב-1797 כתב ספר מתודה לכינור (Metodo per Violino) בסגנון המשלב בארוק וקלאסיקה. באותה שנה התמנה לקונצרטמייסטר בתזמורת הגוונדהאוס של לייפציג, עד לפרישתו ב-1818.
במהלך שהותו בלייפציג נפגש קמפניולי עם אישים נודעים באותה תקופה, כגון לואי שפור ורודולף קרויצר. שפור העיד עליו ביומנו: "המתודה שלו אמנם כתובה באופן מסורתי, אבל נגינתו טהורה ובעלת שלמות"
לקראת שנות חייו האחרונות התרכז בקידום הקריירה של שתי בנותיו הזמרות, אלברטינה וג'יאנטה. נפטר ב-1827 בנוישטרליץ.
מיצירותיו
קמפניולי כתב בעיקר יצירות פדגוגיות, שחלקן נהפכו למנוגנות מאוד בקונסרבטוריונים:
דיסקוגרפיה
בשנת 2022 הקליט הכנר האיטלקי מרקו מישיאנה את הבכורה העולמית של 41 קפריצ'י אופ. 22 מאת ברתולומאו קמפניולי בגרסה מאת קרל אלברט טוטמן.
אדם גרין
אדם גרין (באנגלית: Adam Green; נולד ב-28 במאי 1981) הוא זמר-יוצר יהודי-אמריקאי.
קורות חיים וקריירה
הלהיט שלו "ג'סיקה" נכתב על הזמרת ג'סיקה סימפסון.
המוזיקה שלו מאופיינת כאינדי רוק והיא כוללת מלודיות נעימות לצד קול הבס שלו והתבטאות צינית וגסה במילות השירים.
גרין נהנה מהצלחה באמריקה ובמגוון מדינות אירופה, במיוחד בגרמניה.
דילונג
דילונג (שם מדעי: Dilong; מקור השם בסינית ופירושו: "דרקון קיסרי") הוא סוג דינוזאור מהקרטיקון התחתון שמאובניו התגלו בתצורת יישיין שבסין בחפירות שנערכו ב-2004 על ידי החוקר שו שינג ועמיתיו. הוא חי לפני 126 מיליון שנה.
אורך המאובן שנמצא הגיע לאורך 1.2 מטרים, אך מעריכים שמדובר בנער ופרט בוגר היה יכול להגיע לאורך 2 מטרים. ככל הנראה הדינוזאור כוסה בנוצות בדומה להרבה תרופודים, אך הנוצות היו סיביות ונועדו לחימום ולא למעוף. מראהו הזכיר את בני משפחת הפרוצרטוזאוריים, וייתכן שהוא היה קרוב שלהם ומאבותיהם של הטירנוזאוריים. לדינוזאור היו שיניים חדות, טפרים גדולים בזרועותיו, ורגליים קצרות וחזקות.
יצור זה היה טורף דו-רגלי מהיר שנע בדומה לגואלונג ברחבי היערות של סין וניזון מחולייתנים קטנים. ייתכן שהוא צד בלהקות.
לוקרי
לוקרי (איטלקית: Locri) היא עיר ורשות מקומית בנפת רג'ו די קלבריה, מחוז קלבריה שבאיטליה. ראשיתה במאה ה-7 לפנה"ס, אז נוסדה על ידי מתיישבים יוונים מלוקריס ונקראה "לוקרוי אפיזפיריאוי" (Λοκροί Ἐπιζεφύριοι). היא הפכה לימים לאחת הערים החשובות והמשגשגות בדרומו של המגף האיטלקי. בעיר התגורר טימיאוס מלוקרי שנתן את שמו לאחד הדיאלוגים ידועים של אפלטון. בתקופת מלחמת פירוס בעיר הוצב חיל מצב של רומאים.
העיר ירדה מגדולתה במאה ה-5 לספירה וננטשה. היא חרבה בעת פלישות הסרצנים במאה ה-10.
בעיר ממוקמת תחנת רדיו פרטית Radio Studio 54 Network המשדרת לדרום איטליה.
בוז'עד
בוז'עד (בערבית מרוקאית: بوجعد, בברברית: ⴱⵊⴰⵄⴷ) היא עיר בחלק המרכזי של המישורים המערביים של מרוקו, למרגלות הרי האטלס, צפונית לעיר בני מלאל.
היסטוריה
בוז'עד הוקמה בשנת 1008 להג'רה (1630) על ידי סידי מחמד שרקי. קברו וכן הזאווייה (בית מדרש) אשר הקים נמצאים עד היום בעיר ומהווים אתר עלייה לרגל.
בוז'עד צמחה בהיותה תחנת מסחר עם הברברים שוכני ההרים ממזרח.
בסוף המאה ה-19 מנתה העיירה 2000 תושבים.
ב-1913 הקימו הכובשים הצרפתים עמדה צבאית במקום.
בסקר שנערך ב-1970 החשיבו עצמם שליש מן התושבים כצאצאים של סידי מחמד שרקי.
לפי מפקד אוכלוסין מ-2008, התגוררו בעיר כ-50,000 תושבים.
יהדות בוז'עד
בעיר נולדו הפוליטיקאים הישראלים שאול עמור (1940), יהודה לנקרי (1947), עמיר פרץ (1952) ואחותו פלורה שושן (1955). כמו כן שאול אלבז (1943) מנהל כפר הנוער מאיר שפיה. גם משפחתו של הרב ראובן אלבז הגיעה מהעיר. ראש הקהילה היהודית עד 1956 היה דוד פרץ, אביהם של עמיר ופלורה. באותה שנה עלו לישראל מרבית היהודים וביניהם משפחות פרץ ועמור.
בעיר בוז'עד נמצא קברו של הרב והמקובל יוסף גבאי (בבא חזן) הידוע בין היתר בזכות הספרים הרבים שחיבר (ביניהם בגדי שש, תפילה ליוסף) וגם בזכות הישיבה שהקים בעיר.
מגדניית נדה (ירושלים)
מגדניית נדה (ירושלים) היא קונדיטוריה שפעלה ברחוב עמק רפאים מס' 25 בירושלים משנת 1949 ועד אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 (כ-45 שנה), ומכרה עוגות בסגנון ובטעם אירופאי.
היסטוריה
מגדניית נדה נפתחה בשנת 1949 ב"בית מאסו", בניין מפואר המעוטר בעיטורי קרמיקה ארמנית כחולה, שהיה בבעלותו של ערבי שחי בדרום אמריקה (ולכן המבנה לא הוכרז כ"רכוש נטוש" לאחר מלחמת העצמאות). עד 1948 פעלה במקום חנות המעדנים "ספיניס" שבתקופת המנדט הבריטי הייתה חנות מזון יוקרתית לבריטים ולעשירי ירושלים היהודים והערבים. המגדנייה נפתחה על ידי אלכסנדר (אלכס) וילנה (לילי) יליניץ, זוג ניצולי שואה מקרואטיה, שקראו למגדנייה "נדה" (Nada), על שם בתם (משמעות השם בסרבו-קרואטית היא תקווה). לילי יליניץ למדה קונדיטוריה עוד לפני מלחמת העולם השנייה, בקונדיטוריה בזאגרב. העוגות והחלות של "נדה" היו ברמה גבוהה, במיוחד על רקע הצנע ומדיניות הקיצוב של ראשית ימי המדינה. האופה הראשי, אוטו פיין, למד את מקצועו בווינה, והצליח לאפות מגוון עשיר ואיכותי של עוגות: משטרודל תפוחי עץ ועד לעוגות שוורצוואלד עם קצפת, שוקולד וקרם וניל. תחילה פעלה "נדה" כבית קפה ומגדנייה, בסגנון אירופי של הכנת העוגות ועיצוב המקום. הלקוחות היו בעיקר על בני הקהילה האוסטרו-הונגרית והייקית, דיירי המושבה הגרמנית ושכונות סמוכות, שהתגעגעו לטעמים של מרכז אירופה. הסמיכות לבתי עסק נוספים, כמו: "קפה פטר" (רח' כרמיה 4) ו"הגריל הרומני של בוקובסקי" (רח' עמק רפאים 43) יצרה לאזור כולו הילה של אירופאיות.
קאטה
קָאטָה (型) (מכונה באנגלית פורם - Form, כלומר תבנית תנועה) היא מילה יפנית מתחום אמנות הלחימה המתארת סדרת תנועות קבועה מראש המבוצעת כנגד יריב מדומה.
מגדניית נדה (ירושלים)
היסטוריה
בשנת 1964 רכשו אליעזר ולאה שור את המקום מהבעלים הקודמים, והוזהרו שלא להיכנע לקשיים הכלכליים, שהיו באותם ימים ולא להתפשר על תחליפי מזון זולים יותר. משפחת שור הפעילה את המקום יחד עם הקונדיטור פיין, שהמשיך לעבוד ברוחו של יליניץ, ובמשך 30 השנים הבאות התפרסמה "נדה" כמותג איכות ויוקרה. בין היתר, נאפו שטרודלים של תפוחי עץ ודובדבנים, זאכרטורטה, קרמשניט (עוגת נפוליאון), קרואסונים צרפתיים, קוגלהוף שמרים, פטיפורים (petits fours) ממרציפן ושוקולד וגם חלות שבת.
קאטה
באמנויות הלחימה השונות הקאטות משמשות לתרגול קרב כנגד יריב אחד או כנגד מספר יריבים. אימוני הקאטות מיועדים לפתח את יכולת הלוחם ולשפר את מוכנותו לקרב אמת. מכלול הקאטות של שיטה מסוימת כולל את רוב העקרונות וההיבטים של תורת הלחימה שלה. הקאטות נפוצות כמעט בכל שיטות אמנויות הלחימה (עם זאת, באייקידו למשל, אין קאטות משום שמייסד השיטה לא ראה בזה כל צורך), גם באלו המוגדרות קשות וחיצוניות וגם באלו המכונות רכות ופנימיות.
מגדניית נדה (ירושלים)
היסטוריה
"נדה" סיפקה עוגות לבתי קפה כמו "קפה אלנו", "קפה עטרה" וקפה טעמון במרכז העיר, וכן לבתי המלון מלון הולילנד ומלון עדן. עם לקוחותיה נמנו גם בית הנשיא, משכן הכנסת ומשרדי הממשלה, וראשי הממשלה גולדה מאיר, יצחק שמיר ויצחק רבין. צילומים של כמה מן האורחים החשובים, עם הקדשות, עיטרו את קירות בית העסק. בשנות ה-70 וה-80 נמנו על הלקוחות גם עשירי בית לחם, שמדי חג המולד היו מזמינים עוגות קרם ומרציפן רבות-קומות, וכן את אנשי או"ם שהטיסו עוגות משדה התעופה עטרות לאירועים חגיגיים שערך האו"ם באותה עת, במקומות כמו ביירות ואלכסנדריה. ברונו קרייסקי, קנצלר אוסטריה בשנים 1970–1983, התפעל מהשטרודל של "נדה" והעיד כי אינו נופל, לטעמו, מזה שבווינה. שמעם של מוצרי "נדה" הגיע עד ולינגטון בירת ניו זילנד, שם נפתחה מגדנייה באותו שם, אשר זכתה בשנת 1987 בתואר "מגדניית השנה".
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 נסגרה מגדניית "נדה" בעקבות מחלתו של הקונדיטור. במקומה נפתחה מסעדה בשם יוג'ה, שהתמחתה במאכלים אסיאתיים, אך גם היא נסגרה כעבור זמן לא רב. בהמשך פעלו במקום מסעדת הסושי RYU (דרקון ביפנית), חנות של מזון אורגני, ומרכול המתמחה בבשר.
ביורו שיפרוב
בְּיוּרוֹ שִׁיפְרוּב (Biuro Szyfrów, בפולנית: "משרד הצפנים") היה שמו בפולנית של מטה ההצפנה הפולני אשר עסק בקריפטוגרפיה (פיתוח ושבירת צפנים). מטה ההצפנה הפולני נחל הצלחות מרשימות נגד הצפנים הסובייטיים במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית בין השנים 1919 ל-1921, ובכך סייע לפולין לשמור על עצמאותה שהושגה מעט לפני אותן שנים.
מתחילת דצמבר 1932 הצליח הביורו שיפרוב לפענח את צופן מכונת האניגמה הגרמנית ולהתגבר על המורכבות הגדלה של האניגמה בעלת לוח התקעים, שעתידה הייתה להיות התקן ההצפנה השכיח בקרב הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
"אגף ההצפנה" של הצבא הפולני הוקם על ידי סגן יוזף סטאנסליקי ב-8 במאי 1919. מספר חודשים לאחר מכן שונה שם האגף ל"ביורו שיפרוב" (מטה ההצפנה). הביורו היה כפוף למטה הכללי ותרם משמעותית לכוחותיו של יוזף פילסודסקי בעת ההגנה על פולין במלחמה הפולנית-סובייטית. ההצפנה שהייתה בשימוש הסובייטים באותה תקופה הייתה מיושנת ולא יציבה. שימוש לא נכון שעשו המפעילים בצופן רק הקטין את יעילותו.
צפנים רוסיים
הצופן הרוסי השכיח ביותר פוענח כבר ב-1919 על ידי המתמטיקאי הצעיר סטפן מזורקיאביץ', לימים רקטור אוניברסיטת ורשה. כך נחשפו בפני מנהיגי הצבא הפולני ההוראות שהגיעו מאנשיו של המפקד הסובייטי מיכאיל טוכאצ'בסקי. המפענחים הפולנים נהנו מתמיכה רבה תחת הנהגתו של תדאוש שצל (Tadeusz Schaetzel), מפקד אגף 2 של המטה הכללי הפולני. עבודתם נעשתה מתוך תחנת הרדיו של ורשה שכונתה "WAR". עבודת הפענוח הובילה לגילוי הפגיעות של האגף השמאלי של הצבא האדום. הפולנים ניצלו נקודת תורפה זו במהלך הקרב על ורשה באוגוסט 1920. עוד חשפה עבודת הפענוח שהצבא האדום הרביעי איבד קשר עם מפקדתו. כתוצאה מכך המשיך להתקדם לעבר פומרניה בחוף הבלטי - אפילו לאחר שהסובייטים החלו לסגת - והושמד כליל.
קאטה
בשיטות מסוימות קיימות קאטות רבות ובאחרות מעטות. יש קאטות ארוכות המכילות תנועות רבות ולעומתן קאטות קצרות המכילות מספר תנועות מועט ויש לכך סיבות ומשמעויות שונות. מספר התנועות בקאטה קשור לעיתים לשם הקאטה.
ביורו שיפרוב
מטה ההצפנה
מטה ההצפנה של המטה הכללי נוסד באמצע שנת 1931 על ידי איחוד המשרד למודיעין אותות (בפולנית: Referat Radiowywiadu) והמשרד להצפנה (בפולנית: Referat Szyfrów Własnych). בין השנים 1932 ל-1936 הורחבו יעדיו של מטה ההצפנה, והוא עסק בתקשורת רדיו בין תחנות מודיעין צבאי בפולין ומחוצה לה, וכן בסיכול ריגול (עקיבה אחר מיקום ותוכן תשדורות ריגול).
קאטה
ישנן קאטות המבוצעות ללא נשק וישנם כאלה בהן יש שימוש בנשק מסורתי (קובודו), נונצ'קו וכדומה.
הקאטה עונה על צורך בסיסי של האדם בסדר וארגון ומסייעת לתהליך הלמידה. מקובל ללמוד ראשית את הקאטות שנוצרו מאוחר והן משמשות כמתווכות לקאטות העתיקות יותר, הנלמדות אחר כך. כאשר מתחילים ללמוד קאטה מבצעים אותה בשלבים נפרדים. אולם, כדי להשיג את התועלת המרבית מהקאטה, מרגע שהלומד קולט את שלביה השונים של הקאטה ואת סדר הביצוע שלהם, כדאי, שיבצע אותה ברצף ובקצב של קרב אמיתי, כדי שהקאטה תדמה לקרב אמת כמה שיותר. את הקאטה מבצעים פעמים רבות עד אין ספור בשאיפה להגיע לביצועה המושלם. לימוד קאטה ארוכה מצריך אימון היכול להמשך מספר שנים (לימוד הקאטה קוסאנקו Kusanku, שהיא קשה במיוחד, מצריך אימון של עשר שנים) וביצועה המלא עשוי לארוך כעשרים וחמש דקות.
ביורו שיפרוב
מטה ההצפנה
ב-15 בינואר 1929, רב-סרן גוידו לאנגר, לאחר ששירת כמפקד בצבא הפולני, מונה למפקד המשרד למודיעין אותות ולאחר מכן לראש מטה ההצפנה. סגנו, שפיקד על האגף הגרמני (BS-4), היה סרן מקסימיליאן צסקי.
קאטה
למרות, שסדרת פעולות הקאטה קבועות מראש לפי מסורת אמנות הלחימה, הרי, שלוחמים מוסיפים לקאטות נופך משלהם במטרה לדמות מצבים ייחודיים להם הם מתכוננים. דוגמאות:
ביורו שיפרוב
מטה ההצפנה
בשנת 1929, בתקופה שבה בראש הגוף שקדם למטה ההצפנה עמד סרן פרנצ'ישק פוקורני, ערכו צסקי, פוקורני ועובד אזרחי של המטה בשם אנתוני פאלות' קורס סודי בהצפנה באוניברסיטת פוזנאן עבור מספר סטודנטים במתמטיקה. לימים, אחד הסטודנטים, מריאן רייבסקי, גילה בעודו בצרפת, שהקורס כולו התבסס על ספרו של הגנרל מרסל גיביארג' "Cours de cryptographie", שיצא לאור בשנת 1925.
קאטה
מופעים ותחרויות
אמנויות לחימה רבות משתמשות בקאטות בהדגמות ובתחרויות פומביות, להענקת נקודות עבור כמה היבטים של טכניקה כגון: סגנון, איזון, תזמון ודימוי ממשי של קרב אמת.
ביורו שיפרוב
מטה ההצפנה
בספטמבר 1932 גייס צסקי לשורות המטה שלושה מבוגרי הקורס: מריאן רייבסקי, יז'י רוזיסקי והנריק זיגלסקי.
קאטה
טיעונים כלפי לימוד השיטה
מבקרי הקאטות, השוללים את התועלת שבאימוני הקאטות, טוענים, שהקאטות גורמות לתלמידים להגיב באופן אחיד וצפוי. דבר העושה צעדים בלתי צפויים של היריב, ליעילים יותר.
עוד הם טוענים, כי הקאטה מלמדת את התלמיד מעט מאוד. תלמיד המבצע קאטה רק המחקה תנועות, וזה במקום שהתלמיד ילמד לשלוט בטכניקה ובטקטיקות פעולתיות.
ביורו שיפרוב
אניגמה
מריאן רייבסקי עשה את אחד הצעדים המשמעותיים ביותר בהיסטוריה של ההצפנה. בדצמבר 1932, הוא יישם את תורת החבורות מתחום המתמטיקה כדי לפענח את צופן האניגמה שהיה בשימוש הורמאכט הגרמני. המטה שכר את חברת AVA שעסקה ביצור ציוד רדיו, על מנת לבנות העתקים של האניגמה הגרמנית על פי המפרט של רייבסקי. החברה גם בנתה התקנים קריפטולוגיים נוספים כמו הציקלומטר וה"בומבה" של רייבסקי. ניירות זיגלסקי יוצרו על ידי אנשים במטה ההצפנה.
קאטה
טיעונים כלפי לימוד השיטה
המבקרים מעלים את אותה טענה גם לגבי שיטת (צבעי) החגורות. הם טוענים, שזה יותר נועד לתת לתלמידים תחושת הישג כדי שימשיכו לקחת שיעורים, מאשר לסמן כישורים ממשיים.
ביורו שיפרוב
יער קבטי
ה BS-4 שהיה האגף הגרמני של מטה ההצפנה שכן בארמון הסקסוני שבוורשה עד שנת 1937. באותה שנה, בשל סיבות של מקום וביטחון, ה BS-4 הועתק למבנים חדשים ביער קבטי שליד פיירו, דרומית לוורשה.
קאטה
טיעונים כלפי לימוד השיטה
החגורה מוענקת לאחר מבחן, ידע, ביצוע, הבנה והפנמה של הלימוד על פי המנואל של התורה לשלביה השונים. יש שיטתיות בלימוד ובהערכה ועל פיהם תוענק החגורה.
ביורו שיפרוב
מתנה יקרת ערך
ב-26 ביולי 1939, 5 שבועות בלבד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נפגשו ביערות קבטי גוידו לאנגר סרן מקסימיליאן צסקי, 3 המתמטיקאים המפענחים, וסטפן מאייר (מפקד המודיעין הצבאי הפולני) עם נציגי המודיעין של צרפת ובריטניה. בפגישה חשפו הפולנים לראשונה, בהוראת המטה הכללי, את הישגי פענוח האניגמה שנחלו. נציגי הצרפתים שנכחו בפגישה היו רב-סרן גוסטב ברטרנד, מפקד מודיעין האודות וההצפנה, וכן קפטן הנרי בראקוניה מחיל האוויר הצרפתי. נציגי הבריטים היו אלסטייר דניסטון, מפקד בית הספר להצפנה של בריטניה; אלפרד דילווין נוקס, מפענח בריטי ראשי; וכן המפרי סנדווית', מפקד תחנות היירוט ואיכון של הצי המלכותי.
קאטה
טיעונים כלפי לימוד השיטה
אכן החגורה היא עבור החניך, הוכחה, להישגים שהשיג בכל שלב ואכן מעודדת את המוטיבציה להמשיך ולשפר ולהתקדם לשלבים הבאים.
ביורו שיפרוב
מתנה יקרת ערך
מתנת פענוח האניגמה, שהעניקו הפולנים לבעלות הברית, רק חודש טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה, תוזמנה היטב. מתמטיקאי לשעבר בבלצ'לי פארק בשם גורדון ולצ'מן כתב: "אולטרה - פרויקט פענוח האניגמה הבריטי - לעולם לא היה מתרומם לולא קיבלנו מהפולנים בזמן את הפירוט של מכונת האניגמה ואת נוהלי התפעול שהיו בשימוש". ראש הממשלה הבריטי וינסטון צ'רצ'יל יאמר לימים לאחר המלחמה למלך ג'ורג': "היה זה הודות לאולטרה שניצחנו במלחמה".
קאטה
טיעונים כלפי לימוד השיטה
מצדדי הקאטות, מגינים על השיטה ואומרים, שתרגול קאטות דומה לתרגול מדיטציה ושביצוע תנועות טקסיות אלו שוב ושוב, משמעו שהתנועות יכולות להיות מבוצעות ללא מחשבה, שזהו למעשה סוג היכולת לו תזדקק בסיטואציה אמיתית של הגנה עצמית.
ביורו שיפרוב
מתנה יקרת ערך
ב-5 בספטמבר 1939, כאשר היה כבר ברור שפולין לא תוכל להתנגד לפלישה גרמנית, BS-4 קיבל הוראות להשמיד חלק ממסמכיו ולדאוג לפינוי כוח אדם חיוני.