cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל
רֶנֵה-רוֹבֵּר קָוַואלְייֶה, אדון לה-סאל (בצרפתית: René Robert Cavelier, Sieur de La Salle), או רובר דה-לה-סאל (22 בנובמבר 1643 - 19 במרץ 1687), היה מגלה ארצות צרפתי. הוא חקר אזורים רבים באמריקה הצפונית, ביניהם את אזור הימות הגדולות, את נהר המיסיסיפי ואת מפרץ מקסיקו. לה סאל היה זה שתבע בשם צרפת את כל אזור עמק המיסיסיפי וקרא לו לואיזיאנה.
תחילת חייו
לה-סאל נולד ב-24 בנובמבר 1643 בעיר רואן שבחבל נורמנדי, בן לסוחר אמיד. בשנת 1660 הוא הצטרף למסדר הישועים אך לאחר שבע שנים שוחרר ממנו לבקשתו לאחר שהעיד על "חולשה מוסרית". קוואליה נשאר כמעט בחוסר כול משום שהיה צריך לוותר על כל רכושו לפני הכניסה למסדר, ובשנת 1666 נסע לצרפת החדשה, שם שירת אחיו ז'אן ככומר קהילתי. בני מסדרו של אחיו העניקו לו אדמה ליד מונטריאול, שם הוא החל בבניית כפר מבוצר, התעניין בסחר פרוות ולמד שפות אינדיאניות, בעיקר את אלו של שבט האירוקוי.
מסעו הראשון
דרך הילידים למד קוואלייה על קיומו של נהר גדול, והוא הניח שנהר זה נשפך אל מפרץ קליפורניה ואפשר להגיע דרכו לסין. בשנת 1669 מכר את כל רכושו ויצא למסעו הראשון. הוא גילה את הנהר הגדול שנקרא אוהיו ועקב אחריו עד לאזור העיר לואיוויל של היום. נטישתם של חברי משלחתו הכריחה אותו לשוב על עקבותיו לפני שגילה את המיסיסיפי. לה-סאל החל בבניית מבצר פרונטנאק (כיום העיר קינגסטון שבמדינת אונטריו), כהתחלה של רשת תחנות סחר בכל מחוז אילינוי (לואיזיאנה עילית) ובמורד המיסיסיפי. הבנייה הושלמה ב-1673 והמבצר נקרא על שמו של פטרונו של לה-סאל, מושל צרפת החדשה לואי דה בוד פרונטנאק. עם תמיכתו של פרונטנאק, לה-סאל קיבל לא רק זיכיון לסחר בפרוות ולבניית מבצרים באזורי הספר, אלא גם תואר אצולה.
מסעו השני
לה-סאל בנה והשיק ליד מפלי ניאגרה את הספינה האירופאית הראשונה ששטה על הימות הגדולות, וב-7 באוגוסט 1679, יחד עם שותפו החדש, האיטלקי אנרי דה טונטי, שט לימת אירי, ימת יורון, ולימת מישיגן, וחזר למבצר פרונטנאק דרך נהר אילינוי.
המסע ללואיזיאנה
בשנת 1682 לה-סאל אסף את רוב משלחתו הקודמת, יחד עם 18 ילידים, והחל להחליק במזחלות במורד נהר האילינוי הקפוא עד למפגשו עם המיסיסיפי. כשהנהרות הפשירו, המשלחת החלה לשוט במורד המיסיסיפי בסירות קנו והגיעה עד לשפכו במפרץ מקסיקו. לה-סאל תבע את כל אגן המיסיסיפי בשם צרפת והחליט לקרוא לאזור כולו לואיזיאנה, על שם מלך צרפת לואי הארבעה עשר. הוא בנה מבצר קטן בשם "מבצר פרודום", שהפך מאוחר יותר לעיר ממפיס.
מסעו האחרון
בסוף שנת 1683 לה-סאל הפליג לצרפת כדי להביא מצרכים, וביולי 1684 הפליג בחזרה בראש משלחת גדולה, שכללה 300 מתיישבים, שמטרתה הייתה להקים מושבה צרפתית על שפך המיסיסיפי למפרץ מקסיקו. המשלחת נתקלה בקשיים מרובים שכללו פיראטים, אינדיאנים עוינים וניווט שגוי. מתוך ארבע ספינות שיצאו מצרפת, אחת נפלה בידי פיראטים, השנייה טבעה והשלישית עלתה על שרטון על חוף טקסס של היום, אותו חשב לה-סאל לאזור המיסיסיפי. הוא הקים בטקסס מבצר קטן ממנו ניסה שלוש פעמים להגיע ברגל למיסיסיפי, ללא הצלחה. במהלך הניסיון הרביעי 36 חברי משלחתו ששרדו את הקשיים פתחו במרד, וב-19 במרץ 1687, תקפו את לה-סאל ארבעה חברי משלחת ואחד מהם, פייר דואו, הרג אותו.
המושבה הקטנה בטקסס החזיקה מעמד עד 1688, אז שבט מקומי טבח ב-20 המתיישבים המבוגרים שנותרו ושבה את חמשת הילדים שהיו במקום. ב-1689 טונטי ניסה למצוא את המושבה האבודה, אך ללא הצלחה.
בשנת 1995 נמצאה הספינה La Belle ("היפה"), הספינה הגדולה ביותר של המשלחת, שקועה בבוץ ליד חופה של טקסס.
ננה אריאל
ננה אריאל (נולדה ב-14 ביוני 1985) היא מחברת, חוקרת בתחומי הרטוריקה, תרבות המילה והספר, ומדעי הלמידה, מוציאה לאור ומרצה ישראלית, המלמדת באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
אריאל נולדה ברמת גן ב-14 ביוני 1985 לשלמה אריאל ורות קנר. אחיה הוא המוזיקאי אבשלום אריאל. לה ולבן זוגה בת.
היא השלימה לימודי קולנוע וספרות באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות יתרה. במהלך לימודיה פנתה למסלול מחקרי עצמאי בתחום הרטוריקה. היא עשתה מסלול ישיר לדוקטורט ובמהלכו כתבה פרויקט מחקר על קלישאות. בגיל 29 היא השלימה את עבודת הדוקטורט שעסקה ברטוריקה של מניפסטים בהנחיית פרופ' חנה נוה. ב-2015 הייתה מקבלת התואר דוקטור הצעירה ביותר באוניברסיטת תל אביב בכל התחומים לשנה זו. מחקרה התפרסם בהמשך כספר.
בשנים 2016–2017 עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית בחסות קרן פולברייט ו-Israel Institute. במהלך שנה זו אצרה יחד עם החוקרת הטורקיה מינה אוזיורט קיליץ' תערוכה של ספרי הוצאת הוגארת' של וירג'יניה ולנארד וולף במלאת מאה שנה להוצאה.
היא עשתה פוסט דוקטורט נוסף במרכז Minducate למדעי הלמידה בבית ספר סגול למדעי המוח באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית פרופ' רות עמוסי.
מאז 2007 היא מלמדת באוניברסיטת תל אביב והיא וזכתה בפרסי הצטיינות בהוראה. היא מרצה אורחת במוסדות רבים, בין השאר בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
מחקר ופעילות ציבורית
אריאל פרסמה מאמרים בכתבי עת ובמגזינים מקומיים ובינלאומיים בתחומי רטוריקה, תרבות, שפה ולמידה. מחקריה עסקו ברטוריקה מודרניסטית של חלוצי תרבות, במניפסטים, במגזינים קטנים ובתרבות דפוס. היא התמחתה בפיתוח שיטות למידה חדשות, באזורי המפגש בין תיאוריה ופרקטיקה, וכתבה על השפעתו של דיבור עצמי על תהליכי למידה.
ב-2021 היא יצרה את הגרסה העברית הרשמית לקורס המקוון (MOOC) "ללמוד איך ללמוד", המופיעה ב-קמפוס IL ונלמדת באופן נרחב על ידי פרטים ומוסדות בישראל. הקורס עלה לגמר תחרות הלמידה הדיגיטלית של HIT ב-2022, וזכה בפרס חביב הקהל.
בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים היא יצרה מהדורה דיגיטלית של כתב העת "המעורר" בעריכת י"ח ברנר, ויצרה יחד עם סטודנטים את "המדריך לכשלים רטוריים".
אריאל היא חברת דירקטוריון בארגון "דרך רוח" לקידום מדעי הרוח בישראל. היא חברת קבוצת ADARR למחקר ברטוריקה, ארגומנטציה וחקר שיח.
היא הייתה שופטת בתחרות הסיפור הקצר בעיתון הארץ בשנת 2016, בפרס ברנר בשנת 2019, ובפרס חיים גורי בשנת 2022. היא חברת מערכת בכתב העת "גרנטה" בעברית ובסדרת "משא" למסות בעריכת לילך נתנאל.
הוצאה לאור וכתיבה ספרותית
בשנת 2020 אריאל פרסמה את "הספר הכי משעמם בעולם" – ספר לילדים ולמבוגרים בהוצאת אסיה, העוסק ברגש השיעמום ומזמין את הקוראים לחוות אותו ולתהות על אודותיו. הרקדנית והכוראוגרפית רננה רז עיבדה את הספר למופע מחול.
אריאל הקימה יחד עם בן זוגה אורי יואלי את "דפוס בית" – הוצאה לאור ובית מלאכה זעיר לספרים. ההוצאה פועלת מדירתם בתל אביב החל מקיץ 2019. אריאל ויואלי מייצרים את הספרונים בתפירה ידנית, במהדורות קטנות וממוספרות. בין הספרים שהוציאו: "סדר הדברים" (ננה אריאל), "יומן ריצה" (אורי יואלי), "טרה נומדה" (Permi Vac), "שיבויה ושיקויה עפות למדבר" (שרון קנטור ושחר סריג), "מים מים" (אלכס בן ארי), "הרחיצה בים" (יעקב גודארד – בעקבות שהות אמן בבית שלום אש בבת ים), "חיי נמלים" (רחל בלובשטיין).
קישפלאד
קישפלאד (בהונגרית: Kispalád) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי קישפלאד
יהודים חיו בקישפלאד בתקופות זמן שונות ובמקום קיים בית קברות יהודי ובו שתי מצבות של יהודים, שתיהן שבורות ודי מוזנחות. בשנת 1944 יחד עם רוב יהודי האזור ויהודי הונגריה נרצחו רבים מבני הקהילה בשואה.
דארון גיבסון
דארון תומאס דניאל גיבסון (באנגלית: Darron Thomas Daniel Gibson; נולד ב-25 באוקטובר 1987 בדרי, צפון אירלנד) הוא כדורגלן עבר אירי ששיחק בעמדת הקשר המרכזי.
ביוגרפיה
גיבסון החל לשחק בצעירותו בליגה של מחוז דרי. הוא הצטרף למנצ'סטר יונייטד בשנת 2004, ובאוקטובר של אותה שנה ערך גיבסון את הופעתו הראשונה במדי הקבוצה במשחק בו עלה לשחק כמחליף. בעונת 2005/2006 הוא שיחק בקבוצת המילואים של יונייטד וזכה עימה בטרבל. בשנה זו ערך 19 הופעות והבקיע שני שערים.
בשנת 2006 זכה גיבסון בפרס היוקרתי "השחקן הצעיר של השנה ע"ש ג'ימי מרפי" במסגרת מנצ'סטר יונייטד. בהמשך הושאל לשנה למועדון הכדורגל אנטוורפן (עונת 2006/07) ולשנה נוספת לוולברהמפטון וונדררס (עונת 2007/08). בעונת 2008/09 שיחק במסגרת מנצ'סטר יונייטד במשחקי גביע הליגה ובחצי גמר הגביע האנגלי, ומעמדו בקבוצה עלה. הוא היה ידוע בשל הבעיטות שלו ממרחק ברגלו הימנית. בתקופה זו זכתה יונייטד באליפות העולם לקבוצות (2008), בגביע הליגה (2009, 2010) ובאליפות אנגליה (2011). עם זאת, הוא לא שותף במשחקים רבים בתקופתו במנצ'סטר יונייטד, ולכן ב-13 בינואר 2012 עזב לאברטון. ב-13 באפריל 2013 גיבסון הבקיע את שערו הבכורה באותה עונה מול קווינס פארק ריינג'רס אשר נגמר בניצחון 2-0. ב-30 בינואר 2017 חתם גיבסון בסנדרלנד. ב-3 באוגוסט 2018 חתם גיבסון בויגאן את'לטיק. ב-19 בפברואר 2020 חתם בסלפורד סיטי מהליגה הרביעית באנגליה.
נבחרת אירלנד
הייתה מחלוקת באיזו נבחרת גיבסון ישחק - צפון אירלנד או נבחרת אירלנד, לפי חוקי פיפ"א הוחלט שישחק בנבחרת אירלנד לפי אזרחותו הקבועה במדינה. ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ב-2007 במוקדמות יורו 2008 נגד דנמרק בניצחון 4-0. ב-8 בפברואר 2011 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת בגביע האומות 2011 מול ויילס אשר הסתיים בניצחון 3-0. ב-1 בספטמבר 2012 החל לשחק במוקדמות מונדיאל 2014 מול קזחסטן.
עלון שבות
עלון שבות הוא כתב עת תורני היוצא לאור אחת לחצי שנה על ידי ישיבת הר עציון. נכון לשנת תשפ"ג יצאו לאור 181 גיליונות.
היסטוריה
העלון הראשון יצא בכ"ג באדר א' ה'תש"ל.
בעבר יצא העלון אחת לחודש. עם הזמן ההפרש בין הפצת עלון אחד לשני הלך וגדל, והיום העלון יוצא אחת לשנה בערך.
בתחילה שימש העלון גם כדף המקשר בין הישיבה ותלמידיה מחוץ לכותלי הישיבה (החיילים בשירות פעיל והבוגרים), וכלל חדשות על הנעשה בישיבה. עם הזמן, עקב ירידת תדירות הפצתו של העיתון מחד, והתרחבותו מאידך, ירד חלק החדשות. את תפקיד הקשר עם החיילים תופס כיום העלון "דף קשר" (שקם בשנת ה'תשמ"ה).
במשך השנים קם לעלון "אח קטן" - עלון שבות בוגרים, הנכתב ונערך על ידי בוגרי ישיבת הר עציון, ביניהם אביעד הכהן, ומופץ ביניהם. בגיליון 175, שיצא בחודש אב תשע"ג, התפרסם כי שני העלונים אוחדו, ו"עלון שבות" יכלול גם מאמרי בוגרים.
בגיליון ה-100 של העלון (כסלו תשמ"ג) הופיע המאמר "זאת תורת ההסדר" מאת הרב אהרן ליכטנשטיין, שעוסק במשמעות הרעיונית והרוחנית מאחורי מפעל ישיבות ההסדר, מאמר אשר זכה לתהודה רבה.
המייסד והעורך הראשון של העלון היה הרב יואל בן-נון. במשך השנים ניתן למנות בין עורכי העלון הבולטים את הרב אליהו בלומנצויג, הרב אמנון בזק, הרב חיים נבון, הרב יוסף צבי רימון ועוד.
מבנה העלון
בתחילת כל עלון, מיד לאחר תוכן העניינים, נמצא "דבר העורכים" המכיל פתיח תורני קצר וסקירה מהירה של המאמרים בעלון. במסגרת פתיח זה משלבים העורכים את תפיסת עולמם האישית לצד שיקוף תפיסת תלמידי הישיבה ורבניה.
לאחר מכן מגיע גוף העלון, המחולק למספר שערים על פי נושאים:
אמצע הטווח
בסטטיסטיקה, אמצע הטווח (mid-range) או אמצע קיצוני (mid-extreme) של מערכת ערכי נתונים סטטיסטיים הוא ממוצע חשבוני של ערכי המקסימום והמינימום במערכת נתונים, והוא מוגדר כ: אמצע הטווח משמש רק לעיתים נדירות בניתוח סטטיסטי מעשי, מפני שהוא חסר תועלת עבור רוב השימושים. זאת משום שהוא מתעלם מכול נקודות הביניים, והוא חסר חוסן, משום שהערכים החריגים משנים אותו באופן משמעותי. ואכן, זהו אחד מהנתונים הסטטיסטיים הפחות יעילים. עם זאת משתמשים בו בכמה מקרים מיוחדים: הוא אומדן יעיל למרכז ההפצה האחיד, אמצע הטווח הגזוז הוא יותר חסין, והוא פשוט להבנה וחישוב.
חוסן
אמצע הטווח משתמש רק בערכים הקיצוניים ומתעלם מכל הערכים הבינוניים. לכן אמצע הטווח הוא מאוד לא יציב, ונקודת השבירה שלו היא 0, כלומר שתצפית אחת יכולה לשנות אותו באופן משמעותי. יתר על כן, הוא מושפע מאוד מהחריגים: הגדלת הערך העליון או הקטנת הערך התחתון ב-x משנה את אמצע הטווח ב-x/2, בזמן שהוא משנה גם את המדגם, שגם לו נקודת השבירה הוא 0, רק ב-x/n. משום כך השימוש בו בסטטיסטיקה מעשית הוא קטן אלא אם כן מטפלים בחריגות.
אמצע טווח גזוז הידוע גם בתור סיכום אמצע (midsummary) - אמצע הטווח של n% הוא ממוצע חשבוני של נתוני n% ו-%(n-100), והוא חסון יותר מכיוון שנקודת השבירה שלו היא n%. באמצע של כל האמצעים הגזוזים, כלומר אמצע גזוז בעל 25%, נמצא אמצע הסיכום (midsummary). את החציון ניתן להגדיר בתור אמצע טווח הגזוז לגמרי (50%), דבר זה תואם את תכונת החציון של קבוצת נתונים בעלת מספר נתונים זוגי שהוא ממוצע של שני הנתונים האמצעיים.
מאפייני דגימה
למדגם בגודל n של התפלגות נורמלית, אמצע הטווח M הוא חסר הטיה, ויש לו שונות שניתנת על ידי: למדגם בגודל n מהתפלגות לפלס הסטנדרטי, אמצע הטווח M הוא חסר הטיה, ויש לו שונות של: השונות אינה קטנה כשהמדגם גדל.
למדגם בגודל n של התפלגות אחידה רציפה שמרכזה הוא סביב 0 (כלומר, התוחלת שווה ל-0), אמצע הטווח M הוא חסר הטיה, ו- Mn הוא בעל התפלגות אסימפטוטית שהיא התפלגות לפלס.
ריאד אל סונבאטי
ריאד מוחמד א-סונבאטי (בערבית: رياض السنباطي; 30 בנובמבר 1906–1981) מוזיקאי ומלחין מצרי, הנחשב לאחד המוזיקאים המצריים הבולטים ביותר ולזמר ערבי ייחודי.
חייו
לאחר לידתו עברה משפחתו לעיר אל-מנסורה בה הלך א-סונבאטי לבי"ס ולמד לימודי קריאה, כתיבה וקוראן. אביו שלח אותו ללמוד אצל המורה הידוע מוחמד שעבאן.
פעמים רבות א-סונבאטי נמלט מבית הספר למקום שבו המבוגרים ניגנו עוד בשל אהבתו למוזיקה.
רוב עבודתו הייתה עם הזמרת אום כולת'ום אותה פגש בשנת 1922. א-סונבאטי כתב את השיר הראשון שלו בשנת 1928 ועבר לקהיר שם החל לעבוד כמורה לעוד בבית ספר למוזיקה.
בשנת 1936 כתב את אחד מהשירים המפורסמים ביותר שלו שפרסמו את אום כולת'ום בסרט "קח אותי לעירך אהובי".
א-סונבאטי הכניס רוח חדשה במוזיקה של אותה תקופה, כמו שילוב יחד של הזמר והפזמון, הוא גם הציב את האקורדיון במקהלה, הפסנתר, מנדולינה, וכתב והלחין שירים לפי מקצבים אירופאיים ואמריקאים, כמו רומבה, ולרו, ואלס וטנגו.
א-סונבאטי הביא את המוזיקה הערבית הקלאסית לפסגות ורמות חדשות, הוא נתן תרומה והשראת מיוחדת למיליוני אנשים בכל רחבי העולם עם ויצירותיו.
א-סונבאטי נפטר בשנת 1981.
מצוק אטקינסון
מצוק אטקינסון או צוקי אטקינסון (באנגלית: Atkinson Cliffs) הוא מצוק גבוה, שרשרת של צוקי חוף גבוהים, בחוף פנל - החוף הצפוני של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של המצוק 6 קילומטרים.
גובהו של המצוק 173 מטרים מעל פני הים.
המצוק משתרע בין קרחון פנדלי וקרחון פיטקוויץ'; (חוף פנל משתרע בין כף ויליאמס וכף אדייר).
גילוי המצוק
המצוק מופה לראשונה בשנת 1911, על ידי משלחת החקר הצפונית של משלחת טרה נובה (משלחת החקר האנטארקטית הבריטית), שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1913–1910.
מקור השם
המצוק נקרא על שמו של ד"ר אדוארד ל. אטקינסון, שהיה המנתח של משלחת.
הביקור (סרט, 2015)
הביקור (בתרגום מאנגלית: The Visit) הוא סרט אימה קומי משנת 2015 המצולם כולו בסגנון Found Footage. תסריט הסרט נכתב על ידי מ. נייט שאמלאן, שגם ביים והפיק את הסרט. בסרט מככבים אוליביה דה ג'ונג, אד אוקסנבולד, דיאנה דאנגן, פיטר מק'רובי וקתרין האן. עלילת הסרט עוקבת אחר נערה בשם בקה ואחיה הצעיר טיילר החיים עם אמם החד הורית, שניתקה קשר עם הוריה 15 שנה טרם תחילת העלילה. לאחר שהאחים מאתרים את סבם וסבתם ברשת האינטרנט, הסבים מזמינים את בקה וטיילר לבלות שבוע בביתם בעיירה בזמן שאמם יוצאת לשיט תענוגות עם בן זוגה.
הסרט הופץ בדרום אמריקה ב-11 בספטמבר 2015 על ידי סרטי יוניברסל והכניס 98.4 מיליון דולר ברחבי העולם כנגד 5 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו. הסרט קיבל ביקורות מעורבות שחלקן אף שמחו על תחיית הקריירה של שאמלאן (לאחר הכישלון של "העולם אחרי" ו"איירבנדר" בקופות).
עלילה
בקה בת ה-15 וטיילר בן ה-13 הם שני אחים המתגוררים בפילדלפיה ביחד עם אמם החד הורית לורטה. השניים מתכוננים לביקור בן חמישה ימים בבית סבם וסבתם בזמן שאמם יוצאת לשיט תענוגות עם בן זוגה. לורטה מספרת לאחים שהיא ניתקה קשר עם הוריה לפני 15 שנה בעקבות נישואיה למורה בתיכון שבו היא למדה, בניגוד להסכמתם של הוריה. מכיוון שהם מעולם לא פגשו את סבם וסבתם, האחים מתכננים לצלם סרט תיעודי במהלך הביקור אצלם בעזרת מצלמה.
בהגיעם לעיירה, האחים נפגשים עם סבם וסבתם המכונים בשמות "ננה" ו"פאפ פאפ" בתחנת הרכבת. כשהם מגיעים לביתם המבודד של הקשישים באזור הכפרי, האחים מוזהרים שלא להיכנס למרתף הבית מכיוון שהוא מלא בעובש ושאסור להם לעזוב את חדרם החל מהשעה 9 וחצי בערב. למרות שבהתחלה הסבים מתנהגים בנעימות, התנהגותם הופכת למשונה בהמשך. במהלך הלילה הראשון, שעה לאחר כיבוי האורות, בקה יורדת במטרה לקחת אוכל וחוזה בננה מקיאה. במהלך היום, ננה רודפת אחרי הילדים בצורה מפחידה בזמן משחק מחבואים. בהמשך, טיילר מוצא ערימה של חיתולים מלוכלכים בצריף מחוץ לבית. במהלך ביקור בעיירה, פאפ פאפ תוקף אדם זר לאחר שהוא חושד שהוא עוקב אחריהם. בזמן שהמשפחה משחקת ביחד, הסבים מתנהגים ברשעות אחד כלפי השני. בקה וטיילר, שתיככנו לצלם בתחילה סרט תיעודי על המפגש המרגש, מחליטים לחפש עדויות להתנהגותם המוזרה של הזוג.
לאחר שצפו בתיעוד הלילה האחרון, בקה וטיילר יוצרים קשר עם לורטה ומבקשים ממנה לאסוף אותם. השניים מראים ללורטה צילום של הזוג (שנמצאים מחוץ לבית) ולורטה המודאגת מצהירה שאלו לא הוריה. האחים מבינים שהם התארחו אצל אנשים זרים כל הזמן הזה ומנסים לעזוב את הבית. השניים מגלים את ננה ופאפ פאפ תולים את גופת האישה (שביקרה בביתם יום קודם לכן) על אחד העצים. לאחר מכן, הזוג מפצירים בילדים לשחק איתם ביחד יאצי. בהמשך הערב, בקה מתגנבת אל מרתף הבית וחוזה בגופותיהם הרקובות של סבה וסבתה האמיתיים, יחד עם מדי עבודה מבית החולים הפסיכיאטרי בו השניים עבדו. בקה מבינה שהזוג שאירח אותם הם מטופלים שברחו מבית החולים.
פאפ פאפ לוכד את בקה ונועל אותה במרתף ביחד עם ננה והאחרונה מנסה לתקוף את בקה במהלך התקף פסיכוטי. לאחר מכן, פאפ פאפ מענה את טיילר בעזרת מריחה של צואה מחיתול על פניו. לאחר מאבק, בקה מצליחה לדקור את ננה בעזרת זכוכית ותוקפת את פאפ פאפ במטבח. למרות שפאפ פאפ חזק ממנה, טיילר מצליח להורגו לאחר שהוא מכה את ראשו בעזרת דלת של מקרר. האחים מצליחים לברוח מהבית ללא פגע ופוגשים את לורטה והמשטרה מחוץ לבית.
הפקה
לאחר הכישלון הקופתי של הסרטים "העולם אחרי" ו"איירבנדר", שאמלאן משכן את ביתו במטרה לממן את יצירת הסרט "הביקור". צילומי הסרט החלו ב-19 בפברואר 2014 והשם הזמני לפרויקט היה "שקיעה" (Sundowning). המושג "שקיעה" הוא מושג שמתאר תחושת בלבול בקרב אנשים מבוגרים הסובלים משיטיון בשעות הערב והלילה. חברת ההפקה של שאמלאן, Blinding Edge Pictures הפיקה את הסרט ושאמלאן עצמו יחד עם מארק ביינסטוק הפיקו את הסרט. סטיבן שניידר ואשווין ראג'אן שימשו כמפיקים בפועל.
מכייון ששאמלאן רצה להימנע משימוש חוזר בתפנית עלילתית, הסרט היה הסרט הראשון של שאמלאן, בהפרש של כמה שנים מהקודם שלא כלל בתוכו אחת כזאת. כל אולפן בהוליווד ויתר על הקרנת מבחן ושאמלאן פחד שהוא יפסיד את מיליוני הדולרים שהוא השקיע ביצירת הסרט. שאמלאן הודה שהוא התקשה לשמור על הטון האחיד של הסרט בזמן העריכה וסיפר למגזין "Bloody Disgusting" שהגרסה הראשונה של הסרט הזכירה יותר סרט עצמאי אמנותי מאשר סרט אימה. הגרסה השנייה השתנתה לחלוטין והסרט קיבל את הטון הקומי שבו. בסופו של דבר, אחרי עריכה נוספת שאמלאן הצליח לאזן את הסרט והוא הוגדר כמותחן, מה שלטענת שאמלאן "עזר לשמר את כל האלמנטים שרציתי בסרט". בסופו של דבר, סרטי יוניברסל הסכימו להפיץ את הסרט והמפיק ג'ייסון בלום וחברת ההפקות שלו "בלאמהאוס הפקות" נכללו בקרדיטים בסוף הסרט.
פסקול
בדומה לסרטי Found Footage אחרים, לסרט עצמו אין פסקול. זכה לקרדיט בסרט על הלחנת השיר שמושמע באפילוג. במהלך הסרט, שירים שונים נשמעים ברקע בזמן הצילומים.
הפצה
הסרט הוקרן ברחבי ארצות הברית ב-11 בספטמבר 2015 בהפצת סרטי יוניברסל. קדימון לסרט הופץ ב-17 באפריל 2015 באולמות הקולנוע לפני הקרנת הסרט "הסר חבר". בהמשך השבוע, הקדימון הופץ ברשת האינטרנט. הקרנה חגיגית נערכה באירלנד ב-30 באוגוסט 2015 ובה שאמלאן השתתף.
הפצה ביתית
הסרט שוחרר על גבי תקליטורי DVD ו-Bluray ב-5 בינואר 2016.
ביקורות
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 68% טריות על סמך 231 ביקורות.
דאנג ואן לאם
דאנג ואן לאם (בווייטנאמית: Đặng Văn Lâm; נולד ב-13 באוגוסט 1993) הוא כדורגלן וייטנאמי המשחק בעמדת השוער בטופנלנד בינה דינה.
חיים אישיים
ואן לאם נולד במוסקבה לאב וייטנאמי ולאם רוסיה שעסקו באומנות הבמה. שמו הרוסי הוא "לב" אותו קראה אימו על שם שוער העבר לב יאשין. ואן לאם הוא נוצרי אורתודוסקי והוא הכדורגלן הראשון מדת זו שמשחק בנבחרת וייטנאם.
קריירת מועדונים
ואן לאם התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של ספרטק מוסקבה ממנה עבר לזו של דינמו מוסקבה ובגיל 13 חזר לווייטנאם והצטרף לקבוצת הנוער של הואנג אנה גיא לאי. ואן לאם חזר לווייטנאם וחתם בהואנג אנה גיא לאי וכעבור שנה הצטרף לקבוצה הבוגרת.
בקיץ חזר לרוסיה וחתם בדולסר מוסקבה, ממנה עבר כעבור עונה לרודינה מוסקבה. בעונת חזר להאיא פהונג במדיה שיחק ארבע עונות, אחריהן עזב אחרי תקרית עם חברו לקבוצה ואנשי הצוות המקצועי.
ב-7 ביוני 2019 חתם במואנגת'ונג יונייטד מליגת העל התאילנדית במדיה שיחק שנתיים. בינואר שוחרר מהמועדון וחתם בסרסו אוסקה מליגת העל היפנית. ב-6 ביולי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות האסיאתית בניצחון 0-5 נגד גואנגג'ואו R&F.
קריירה בינלאומית
בשנת הצטרף לנבחרת וייטנאם אותה היה זכאי לייצג בזכות מולדת אביו. ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד. ואן לאם היה שותף להגעה של הנבחרת לרבע גמר גביע אסיה בכדורגל 2019 ובכך שחזרה את הישג השיא שלה. בשמינית הגמר הדף פנדל בדו-קרב בעיטות עונשין נגד ירדן.
ארמון גלריוס בגמיזגראד (רומוליאנה)
ארמון גלריוס בגמיזגראד הוא אתר ארכאולוגי המכונה גם "פליקס רומוליאנה" (Felix Romuliana; Феликс Ромулијане), השוכן בסמוך לעיירה גמזיגראד (סרבית Гамзиград) במזרח סרביה. בשל גודלו סברו החוקרים בתחילה כי המתחם שימש כמחנה צבאי רומי, אולם ממצאים במקום החל בשנות החמישים של המאה ה-20 גילו כי הוא שימש כארמון שהוקם בסוף המאה ה-3 ובתחילת המאה ה-4 על ידי הקיסר גלריוס, אחד מהטטרכים. בשנת 2007 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
בתקופת גלריוס
גלריוס היה בנו המאומץ וחתנו של דיוקלטיאנוס, והוא השתתף יחד עמו בטטררכיה, שיטת שלטון ברומא העתיקה אשר חייבה את השליטים לפרוש לאחר עשרים שנות שלטון פעיל. בדומה לדיוקלטיאנוס, אשר התכונן לקראת פרישתו ובנה את ארמון דיוקלטיאנוס בספליט, כיום בקרואטיה, ערך גם גלריוס תוכניות לבניית ארמון מבוצר בו יעביר את ימיו לאחר סיום תפקידו הציבורי. לאחר שגלריוס הביס את המלך הסאסאני נרסה בשנת 297, הוא התפנה לבניית הארמון, ולשם כך בחר באתר קרוב למקום הולדתו בדאקיה. הוא כינה את האתר על שם אימו רומולה ובמקום נמצאה כתובת אבן הנושאת את השם "פליקס רומולה". את עבודות הבנייה ביצעו אנשי הלגיון החמישי אותו הנהיג גלריוס במלחמתו נגד הפרסים.
עם מותו של קונסטנטיוס כלורוס בשנת 306 היה גלריוס לאיש החזק באימפריה הרומית, ותוכניות האתר שהיה בשלבי הקמה שונו כדי להלום את מעמדו הרם. בין היתר הוקם בדרומו של המתחם מקדש גדול ליופיטר והושם דגש רב על עיטוריו ופארו של המבנה. עוד בנה גלריוס מאוזוליאום בצורת תל לעצמו ולאימו על גבעה ממזרח לאתר.
לאחר מות גלריוס
לאחר מותו של גלריוס בשנת 311 המשיך הארמון והתקיים, אך הוא איבד את אופיו המלכותי, וחלק מאגפיו הותאמו לשימושים חדשים. אולם הכס הוסב לבזיליקה נוצרית באמצע המאה ה-5, וחלק ממגדלי השמירה הפכו לבתי מלאכה. האתר היה לכפר אך במחצית המאה ה-5 נגרם למקום נזק והוא נשרף, ככל הנראה מידי ההונים. במחצית השנייה של המאה ה-5 ובמהלך המאה ה-6 רומוליאנה נבנתה מחדש, אך לא שבה לזוהרה הקודם. בתקופת הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון נערכו באתר עבודות בנייה מקיפות וחומרי בנייה מהמבנים הישנים שימשו לבניית מבנים חדשים. בין היתר הוקמה במקום בזיליקה חדשה אשר העיבה על הקיימת בגודלה ובזכות הפסיפסים שבה. האתר נזנח בתחילת המאה ה-7 בשל פלישות האווארים והסלאבים, אך בחלקו המזרחי קם יישוב קטן בימי הביניים.
קימרים
קימרים הם עם עתיק שלפי הרודוטוס מקורו בחצי האי קרים ולחופי הים השחור.
כך מספר הרודוטוס את סיפור מנוסת הקימרים מארצם מפני הסקיתים:
במאה ה-8 לפני הספירה נדדו הקימרים לתוך שטחי אסיה הקטנה, שם פגשו בכוחות אשורים גדולים שהיו נתונים לפיקודו של המלך סרגון השני, ונלחמו בהם. בהמשך פנו להתיישב באזור ימת ואן, ומשם המשיכו להילחם בצבא האשורי, עד שנהדפו לשטחים המערבים של חצי האי. שם פגשו את ממלכת לידיה, ותקפו אותה ואת היישובים היווניים בסביבתה. במאה ה-7 לפנה"ס, ניהלו הקימרים מערכה צבאית נוספת נגד אסרחדון מלך אשור. על פי המתואר בדברי הרודוטוס, פלישת הקימרים לאסיה הקטנה הייתה סיבה ניכרת להתמוטטותה של ממלכת פריגיה המקומית, ובשנת 696 לפני הספירה אף הצליחו לכבוש את בירת הממלה. בהמשך מתואר גירושם של הקימרים מן האזור לחלוטין, על ידי אליאטס מלך לידיה שמלך בתקופה שלקראת סוף המאה ה-7 לפנה"ס.
הקימרים מוזכרים לעיתים תכופות בתעודות אשוריות. תעודות מאוחרות יותר, מהתקופה הבבלית והפרסית-אחמנית שנראות כמזכירות את הקימרים, לרוב בשירות צבאי, כנראה מתייחסות בעיקר לסקיתים שבאו אחריהם לאזור.
הרודוטוס מספר שהקימרים נהדפו על ידי מלך לידיה בעזרת הסקיתים, עם נודד נוסף שפלש לאסיה הקטנה.
הקימרים מתוארים כלוחמים הקרובים במוצאם ובתרבותם לסקיתים ולסרמטים, וכבעלי שיער אדמוני או חום בהיר ועיניים כחולות או ירוקות. הם היו דוברי שפה הודו-אירופית ומוצאם המקורי היה מצפון לים השחור (אזור אוקראינה של ימינו).
דמותו של גומר, הנזכרת בספר בראשית מתייחס כנראה אליהם; הקימרים, בדומה לעם הסקיתי (Scythian; "אשכנז") ועמים הודו-אירופיים אחרים מתוארים כעממים יוצאי חלציהם של בני יפת.
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Actress) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע בגין הופעה של שחקנית בתפקיד ראשי, והוא מייצג את ההכרה שהשחקנית הופיעה בצורה יוצאת מן הכלל. המועמדות והזוכה בקטגוריה זו נבחרות על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי האוסקר.
רקע
בשלוש השנים הראשונות לפרס אוסקר, שחקנים ובמאים היו מועמדים כ"טובים ביותר" לפי הקטגוריות שלהם, וכל עבודתם בתקופת הכשירות (בכמה מקרים אפילו שלושה סרטים) היו רשומים על הפרס. ובכן, בטקס האוסקר ה-3 (1930), רק אחד מן הסרטים האלו היה מצוין בפרס, אפילו אם למישהו מהשחקנים הזוכים היו שני סרטים שזכו בהצבעות. בטקס האוסקר ה-4 (1931), המערכת המבלבלת והמסובכת הוחלפה במערכת הנוכחית, שבה שחקן מועמד לפרס על הופעה ספציפית בסרט יחיד. כאלו מועמדויות מוגבלות ל-5 בכל שנה. עד טקס האוסקר ה-8 (1936), מועמדות עבור פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, כללה את כל סוגי השחקניות, אם על הופעה בתפקיד ראשי, ואם על הופעה בתפקיד משני. בטקס האוסקר ה-9 (1937), נפתחה קטגוריה נפרדת לשחקניות בתפקיד משני, פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, עקב תלונות על ההעדפה של שחקניות ראשיות משום שהן נמצאות רב הזמן על המסך.
שיאים
קתרין הפבורן היא השחקנית היחידה שזכתה ב-4 פרסי אוסקר, פרנסס מקדורמנד זכתה בשלושה פרסים ו-12 שחקניות זכו בפרס פעמיים, והן (בסדר הכרונולוגי): לואיז ריינר, בטי דייוויס, אוליביה דה הבילנד, ויוויאן לי, אינגריד ברגמן, אליזבת טיילור, גלנדה ג'קסון, מריל סטריפ, ג'יין פונדה, סאלי פילד, ג'ודי פוסטר והילרי סוונק.
וינסטון בוחארדה
קריירת משחק
בוחארדה החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת SVV מליגת המשנה ההולנדית בעונת, לאחר שגדל במחלקת הנוער של ספרטה רוטרדם. הוא שיחק כקשר שמאלי ואף כחלוץ בשלבי הקריירה המוקדמים שלו. בתחילת עונת הושאל לאקסלסיור רוטרדם, אך חזר לאחר חצי עונה ל-SVV, שסיימה במקום הראשון בליגת המשנה ועלתה לליגה הבכירה. בוחארדה איבד את מקומו בסגל כשהקבוצה שיחקה בליגה הראשונה, ולא שיחק במדיה כלל בליגה הבכירה.
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר
שיאים
רק שתי שחקניות זכו בפרס האוסקר פעמיים ברציפות, והן: לואיז ריינר (1937, 1938) וקתרין הפבורן (1967, 1968).
שבע שחקניות זכו גם בפרס השחקנית הטובה וגם בפרס שחקנית המשנה הטובה, והן: הלן הייז, אינגריד ברגמן, מגי סמית', מריל סטריפ, ג'סיקה לאנג, קייט בלאנשט ורנה זלווגר.
וינסטון בוחארדה
קריירת משחק
בתום העונה שב בוחארדה לקבוצת נעוריו, ספרטה רוטרדם. בעונת,, עונתו הראשונה בקבוצה, נכלל בוחארדה בסגל קבוצת המילואים של ספרטה, ורק עונה כך הפך לראשונה בקריירה לשחקן הרכב פותח, כשרשם 32 הופעות ליגה. בעונת כבר היה לאחד ממצטייני הקבוצה. הוא כבש 11 שערי ליגה, שיא קריירה אישי.
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר
שיאים
מריל סטריפ מחזיקה במספר המועמדויות הגבוה ביותר בקטגוריית השחקנית הטובה (17), כמו כן הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה 4 פעמים, מה שהופך אותה לשחקנית בעלת המספר הרב ביותר של מועמדויות לפרס בקטגוריית המשחק (21).
גלן קלוז מחזיקה במספר המועמדויות הכללי (שחקנית ראשית ושחקנית משנה) ללא זכייה הגבוה ביותר. קלוז הייתה מועמדת ארבע פעמים בקטגוריית השחקנית הטובה ושלוש פעמים בקטגוריית שחקנית המשנה.
וינסטון בוחארדה
קריירת משחק
לקראת עונת עבר בוחארדה, יחד עם חברו לקבוצה פטריק קלויברט, למילאן האיטלקית. הצמד הצטרף לקבוצה של המאמן פאביו קאפלו, שם פגשו את חבריהם לקבוצה שעברו למילאן עונה קודם לכן, מיכאל רייזיחר ואדגר דווידס. על אף שזכה למקום בהרכב במשחקי קדם העונה, בהם הוסט המגן השמאלי הקבוע של מילאן, פאולו מלדיני, לעמדה אחרת, בוחארדה פתח את העונה כשחקן מחליף. לאחר סכסוך עם המאמן קאפלו, וטעות במשחק ליגה מול אודינזה בו עלה כמחליף שהובילה לשער ולהפסד של מילאן, איבד בוחארדה לחלוטין את מקומו, ולאחר חצי עונה צבר רק שלוש הופעות ליגה, כולן כמחליף.
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר
שיאים
בקטגוריה זו היה תיקו אחד בלבד. בשנת 1969, בין קתרין הפבורן לברברה סטרייסנד.
בקטגוריה זו נוצר פעמיים מצב בו שתי אחיות היו מועמדות לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר באותה שנה. ב-1942 אוליביה דה הבילנד וג'ואן פונטיין, וב-1967 לין רדגרייב וונסה רדגרייב.
שני צמדים של שחקניות היו מועמדות לאוסקר עבור גילום אותה הדמות, והן: ג'ין איגלס ובטי דייוויס בתפקיד לזלי קרוסבי ב-"The Letter" (1929) ובעיבוד מחודש בעל אותו השם (1940), וג'נט גיינור וג'ודי גרלנד בתפקיד ויקי לסטר בכוכב נולד (1954) ו-1937. בנוסף לכך, ג'ודי דנץ' וקייט וינסלט היו מועמדות לאוסקר (דנץ' לשחקנית הטובה ביותר ווינסלט לשחקנית המשנה הטובה ביותר) עבור גילום דמותה של אייריס מרדוק בגילאים שונים ב"אייריס וג'ון". וינסלט וגלוריה סטיוארט היו גם כן מועמדות לאוסקר (וינסלט לפרס השחקנית הטובה וסטיוארט לשחקנית המשנה) עבור גילום דמותה של רוז דוויט בוקייטר בגילאים שונים ב"טיטניק".
בשנת 1999 היו שתי השחקניות, קייט בלאנשט וג'ודי דנץ' מועמדות לפרס האוסקר עבור גילום אותה הדמות, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, בסרטים שונים. ("אליזבת", "שייקספיר מאוהב"). בלאנשט הייתה מועמדת בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר והפסידה לגווינת' פאלטרו, ודנץ' זכתה בפרס בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
קייט בלאנשט היא השחקנית היחידה שהייתה מועמדת פעמיים לפרס האוסקר עבור גילום אותה הדמות (אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה) ב"אליזבת" וב"אליזבת: תור הזהב".
סופיה לורן ומריון קוטיאר הן השחקניות היחידות שזכו באוסקר על הופעה בסרט בשפה זרה. לורן על משחקה בסרט "לה צ'וצ'ארה" בשפה האיטלקית, וקוטיאר על משחקה בסרט "אדית פיאף – החיים בוורוד" בשפה הצרפתית.
ג'יין ויימן, מרלי מטלין והולי האנטר הן השחקניות היחידות שזכו בפרס על הופעה אילמת כמעט לחלוטין. ויימן, ששיחקה חירשת-אילמת, קורבן אונס בסרט "ג'וני בלינדה" (1948), הייתה לאדם הראשון מתחום הקולנוע הווקלי (סרט קולנוע המסונכרן עם שמע) שזכה באוסקר על משחק, ללא דיבור כלל. מטלין, שמדברת רק פעם אחת לאורך הסרט, במהלך ויכוח שיש לדמותה עם השחקן ויליאם הרט בסרט "ילדים חורגים לאלוהים" (1986), זכתה בפרס על הופעתה באמצעות שפת סימנים (המקובלת באמריקה). מטלין כמעט חירשת לחלוטין במציאות. האנטר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט "הפסנתר" (1993), על משחקה באמצעות שפת הסימנים (המקובלת בבריטניה), אף שבסצנה האחרונה בסרט דיברה כמה שורות, כשפניה מכוסות.
בקטגוריה זו לא היו זכיות שלאחר המוות. הייתה רק מועמדות אחת שלאחר המוות, לג'ין איגלס על משחקה בסרט "The Letter" ב-1929. איגלס היא האישה הראשונה שהייתה מועמדת לאחר המוות לאוסקר בכל הקטגוריות.
וינסטון בוחארדה
קריירת משחק
לאחר כחצי עונה במילאן, ובידיעה כי הוא צריך לצבור דקות משחק על מנת להיכלל בסגל נבחרת הולנד למונדיאל 1998 שנועד להתקיים בסיום העונה, החליט בוחארדה לעזוב את מילאן. בינואר 1998 חתם בוחארדה בברצלונה הספרדית, שם התאחד עם מאמנו מאייאקס, לואי ואן חאל. החצי השני של העונה היווה היפוך מוחלט לחצי הראשון מבחינתו של בוחארדה. הוא היה לשחקן הרכב חשוב בברצלונה, בה שיחק בעיקר כבלם, וכבר באותה עונה זכה עם הקבוצה בשלושה תארים - אליפות ספרד, הגביע הספרדי והסופר קאפ האירופי. לאחר שחווה פציעה קשה במהלך המונדיאל, בוחארדה החמיץ כמעט לחלוטין את עונת, ושותף למשחק ליגה אחד בלבד בדרך לזכייה באליפות שנייה ברציפות. הוא חזר לכושר משחק לקראת עונת, ושותף ל-21 משחקי ליגה בעונה שהסתיימה בסגנות הליגה הספרדית, ובחצי גמר ליגת האלופות.
לקראת עונת, לאחר שחוזהו בברצלונה הסתיים, עבר בוחארדה לצ'לסי בחוזה לארבע עונות. כשהגיע לקבוצה אימן אותה ג'אנלוקה ויאלי, אך חמישה מחזורים לאחר פתיחת העונה הוא הוחלף בקלאודיו ראניירי. כבר לאחר שלושה חודשים, החליט ראניירי כי בוחארדה לא מתאים לסגל הקבוצה, ורצה לשחררו. משחק הליגה האחרון בו שותף באותה עונה היה ביום הקופסאות, ה-26 בדצמבר 2000, כשעלה כמחליף מול איפסוויץ' טאון. מאז אותו משחק ניסתה צ'לסי להשתחרר מחוזהו של בוחארדה כששלחה אותו להתאמן עם קבוצת המילואים (ולאחר מכן עם קבוצת הנוער), ובשלבים מסוימים לא רשמה אותו בהתאחדות הכדורגל האנגלית ולא נתנה לו מספר. אף על פי כן, בוחארדה סירב לעזוב, בטענה כי אין קבוצה שתשלם לו סכום הקרוב לזה שהרוויח בצ'לסי, ועמד על כ-40,000 ליש"ט בשבוע. בוחארדה כיבד את חוזהו עד סופו בקיץ 2004. במהלך ארבע העונות בהן היה חתום בצ'לסי רשם בוחארדה 11 הופעות בלבד. מאז המשחק מול איפסוויץ' בדצמבר 2000, הוא לא רשם יותר הופעות ליגה בקבוצה. למעשה, מאז אותו משחק הוא רשם הופעה נוספת אחת בלבד - כמחליף בגביע הפוטבול ליג בנובמבר 2002. ב-8 בנובמבר 2005, יותר משנה מאז עזב את צ'לסי ונותר ללא קבוצה ומשלא הצליח למצוא קבוצה שתענה על דרישותיו הכלכליות, פרש בוחארדה ממשחק פעיל בגיל 35.
נבחרת הולנד
בוחארדה זומן לראשונה לסגל נבחרת הולנד על ידי המאמן חוס הידינק. הופעתו הראשונה הייתה ב-13 בדצמבר 1995, במסגרת מוקדמות יורו 1996. הולנד פגשה את באצטדיון אנפילד בליברפול למשחק פלייאוף, ובוחארדה פתח בהרכב קבוצתו שניצחה 0–2 והעפילה ליורו 1996.
בוחארדה זומן על ידי הידינק לסגל הנבחרת לקראת טורניר היורו. על אף שצבר שלוש הופעות בינלאומיות בלבד טרם הטורניר, היה בוחארדה למגנה השמאלי הקבוע של הולנד בטורניר, ולא החמיץ אף דקת משחק מארבעת משחקיה של הולנד בטורניר. ההולנדים העפילו משלב הבתים מהמקום השני מתחת ל, וסיימו את דרכם מול ברבע הגמר בדו-קרב בעיטות עונשין.
לאחר שכמעט ולא שיחק במדי מילאן, ובמקביל איבד את מקומו בהרכב הולנד ורשם שתי הופעות בלבד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998, זכה בוחארדה למקום מחודש בסגל ובהרכב ההולנדי בעקבות מעברו המוצלח לברצלונה. הוא זומן על ידי הידינק לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1998, אך בניגוד לטורניר היורו הקודם, הפעם זומן על תקן מחליפו של ארתור ניומן. בוחארדה רשם שתי הופעות כמחליף בשלב הבתים, שתיהן בשלבים המאוחרים של המחצית השנייה. הוא לא שותף בניצחונותיה של הולנד על בשמינית הגמר ועל  ברבע הגמר. הרחקתו של ניומן בכרטיס אדום מול ארגנטינה ייעדה לבוחארדה את המקום בהרכב הפותח למשחק חצי הגמר מול, אך באימון לקראת המשחק סבל בוחארדה מפגיעה קשה בעצם השוקה שגרמה לו להחמיץ, מעבר לשארית המונדיאל, גם את רוב עונת.
בוחארדה חזר לסגל הנבחרת של פרנק רייקארד באוקטובר 1999, אך נגרע מסגל נבחרתו לקראת יורו 2000. הופעתו הבינלאומית האחרונה הייתה ב-15 בנובמבר 2000, בניצחון החוץ של הולנד על, 2-1 במשחק ידידות. בסך הכול רשם בוחארדה 20 הופעות במדי נבחרת הולנד.
ישראל ישעיהו-שרעבי
ישראל ישעיהו-שרעבי (20 באפריל 1908 או 1911 – 20 ביוני 1979) היה פוליטיקאי ישראלי, יושב ראש הכנסת השביעית והכנסת השמינית, ושר הדואר בממשלת ישראל ה-13 וה-14.
קורות חיים
ישראל ישעיהו-שרעבי נולד בכפר א-סדה (السدة) שבדרום תימן, הסמוכה לנהר ואדי בנא. העיירה נמצאת בצומת הדרכים שבין הדרך מתעז לעדן לדרך שבין עדן לצנעא. אמו, שמעה (שושנה) בת יחיא חדד, הייתה ממשפחת סוחרים, ואביו, יעיש (ישעיהו) שרעבי, היה בן למשפחת אורגים ענייה, ומבוגר מהאם ב-15 שנה. היו אלו נישואיו השניים של אביו, שהיה לו ילד מנישואים קודמים. מבין 20 הילדים שילדה אמו, 5 נותרו בחיים. כשהיה בן שנתיים עברה המשפחה לבירת תימן והמרכז היהודי שלה, צנעא, כדי שישעיהו-שרעבי ילמד בישיבותיה. בשל הגעתם מעיירה רחוקה, חשה המשפחה זרות מול יהודיה הוותיקים של צנעא, והם גם נאלצו לעבור דירה מדי כמה שנים. הוא קיבל חינוך מסורתי בחדר ("כניס" בלשון יהודי תימן) אצל הרב עזרא קורח, ובהמשך למד בישיבת הרב יחיא קאפח, מייסד תנועת "דור דעה" (דרדעים) בצנעא. בעקבות אביו פעל בתנועה מגיל 12 ועד סוף שהייתו בתימן. לפרנסתו בתימן עסק, כמו משפחת אביו, במלאכת האריגה. בשל איכות האריגה נשכרו הוא, אביו ואחיו לארוג עבור האמאם שליט תימן, ובהמשך עבדו עבורו בבית מלאכה גדול שהקים האמאם במצודה. עם הפיכתם לעובדים בקבלנות עבור האמאם הוביל ישעיהו-שרעבי הפגנה מול בית המשנה לאמאם, ולפיכך נאסר למספר ימים.
בתחילת פעילותו הציונית הבריח יתומים מתימן לארץ ישראל, והגיע עמם לעדן בתמוז תרפ"ט (1929). משם עלה לארץ ישראל, לאחר שהתחתן בנישואים פיקטיביים עם אשה שבעלה היה כבר בארץ ישראל, וזאת לצורך קבלת סרטיפיקט. בארץ ישראל עסק בעבודה חקלאית כפועל בפרדסי ראשון לציון ושומר בכרמיה. בשנת 1931 השתתף בארגון בניין שכונת הצריפים לעולים בראשון לציון, ובהמשך השתתף בבניין שכונת "מולדת" ושכונת "עם" - משכונותיה הראשונות של העיר חולון (1932–1936), מושב "גאולים" (1947) ושכונת עולי תימן בקריית בנימין.
בשנים 1932–1934 שימש מזכיר אגודת "עזרת אחים" בתל אביב, אגודה שעסקה בעזרה הדדית לנזקקים מבין עולי תימן. ב-1934–1935 היה מזכיר מועדון הפועלים התימנים, ומ-1936 ואילך – מנהל המחלקה ליוצאי תימן ובני עדות המזרח בוועד הפועל של ההסתדרות. ישעיהו התפרסם בשנות ה-30 בזכות מאמרים רבים שפרסם בעיתונים הבולטים בתקופה: "דואר היום", "הארץ" ו"דבר". ב-1935 ייסד את "תנועת העובדים התימניים", ובאותה שנה נשא לאשה את רינה בת נעמי ויוסף בדיחי.
ישעיהו-שרעבי היה חבר מפא"י (לימים מפלגת העבודה) וחבר מרכז המפלגה. מטעמה נבחר כציר בקונגרסים הציוניים הכ' והכ"א, כציר באספת הנבחרים הרביעית וכסגן בוועד הלאומי. בנוסף היה חבר מועצת פועלי תל אביב וקופת מלווה של העובדים, וחבר בוועד הפועל הציוני. הוא נבחר ברציפות לכל הוועידות והמועצות של ההסתדרות. במקביל היה פעיל בקרב העדה התימנית וחבר הנהלת התאחדות התימנים בישראל. הוא עמד בראש המחלקה ליוצאי תימן במפא"י.
ערב קום מדינת ישראל ארגן מטעם ארגון ההגנה (יחד עם ירוחם כהן) קורס מיוחד למפקדים ממוצא מזרחי, במטרה להכשירם לתפקידים מיוחדים בארץ ישראל ובארצות השכנות. עם הקמת המדינה נתמנה לעורך הדיונים של מועצת המדינה הזמנית, עורך הפרוטוקול של הממשלה ומזכיר ועדת חוקה, חוק ומשפט. לאחר מכן שימש מקשר בין הממשלה והכנסת.
בשנת 1949 נסע לעדן כדי לארגן עליה המונית מתימן לארץ ישראל, במבצע מרבד הקסמים ובהפניית העולים לעבודה התיישבותית ולמקצועות מודרניים שונים. הוא יזם ארגונם והדרכתם של עשרות מושבי עולים מתימן, וב-1950 טס בראש משלחת יהודי תימן לעדן, כדי לארגן את הצלת רכושם וספריהם של יהודי תימן, בדגש על כתבי יד עתיקים.
כהונתו בכנסת
בבחירות לאספה המכוננת הוצב ישעיהו במקום ה-77 הלא-ריאלי ברשימת המועמדים של מפלגתו, שזכתה ב-46 מנדטים. אך כעשרה חודשים לאחר שנציג העדה התימנית אברהם טביב נפטר, נכנס ישעיהו-שרעבי לכנסת לאחר ש-26 מועמדים שהוצבו לפניו ברשימה התפטרו ממנה, לדרישתו של דוד בן-גוריון, כדי לשמור על ייצוג העדה התימנית בכנסת. ישעיהו כיהן 26 שנים ברציפות בכנסת, משלהי הכנסת הראשונה (1951) עד סוף הכנסת השמינית (1977), מהן 12 שנים כסגן יושב ראש הכנסת (1955–1967). הוא היה יו"ר ועדת הכנסת בשנת 1952, וחבר בוועדות שונות בכנסת: ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת החוץ והביטחון, ועדת הפנים, ועדת החינוך והוועדה לבחירת דיינים. בין היתר יזם את חוק איסור גידול חזיר וחוק להקמת המועצות הדתיות ולבחירות מועצת הרבנות הראשית.
ב-2 בינואר 1967 מונה לשר הדואר בממשלת לוי אשכול במקומו של אליהו ששון, שמונה לשר המשטרה במקום בכור שיטרית שהתפטר. הוא כיהן בתפקיד גם לאחר פטירתו של אשכול ומינויה של גולדה מאיר לראשות הממשלה (17 במרץ 1969), אך לאחר הבחירות לכנסת השביעית לא מונה ישעיהו-שרעבי לשר בממשלתה השנייה של גולדה מאיר. במשך שנה שימש מזכ"ל מפלגת העבודה (23 ביוני 1971 – 21 ביוני 1972).
בכנסת השביעית כיהן כיושב ראש ועדת הכנסת, ולאחר פטירתו הפתאומית של יושב ראש הכנסת ראובן ברקת (ב-5 באפריל 1972), ניצח את יצחק נבון בהתמודדות הפנימית על מועמד מפלגת העבודה לתפקיד. לאחר ניצחונו בחרו בו חברי הכנסת, ב-9 במאי באותה שנה, לתפקיד יושב ראש הכנסת. בכך היה ראשון יושבי ראש הכנסת אשר אינם ממוצא אשכנזי. הוא כיהן בתפקיד הן בכנסת השביעית והן בכנסת השמינית, עד 1977, אז לא הצליח להיבחר לרשימת מפלגת העבודה לבחירות לכנסת התשיעית, ופרש מהחיים הפוליטיים.
לצד פעילותו הפוליטית, ישעיהו היה חבר ברוטרי, בבני ברית ובברית העברית העולמית, וחבר המועצה הציבורית לשילוב המורשת בחינוך ובתרבות. הוא תכנן וביצע אירועים ממלכתיים, לאומיים ועולמיים, ביניהם הוועידה היהודית העולמית לתנ"ך, הכנסים השנתיים לתנ"ך מטעם החברה לחקר המקרא בישראל וחידון התנ"ך העולמי לנוער היהודי. בנוסף פעל למען יהדות התפוצות מטעם הקונגרס היהודי העולמי, והכין מופעים ארציים המשקפים את מורשת יהדות תימן.
לאחר סיום דרכו הפוליטית
ישראל ישעיהו-שרעבי נפטר ב-20 ביוני 1979, והשאיר אחריו את רעייתו רינה וכן בת, נעמה ישעיהו (שהייתה נשואה ליוסי גמזו) ושני בנים. אחיו, חיים שר-אבי (שרעבי), היה עיתונאי ב"דבר" ופעיל ציבורי.
הובא למנוחת עולמים בחלקת גדולי האומה בהר הרצל, אשתו רינה שנפטרה בשנת 1986 טמונה לצידו. קבריהם סמוכים לקברה של גולדה מאיר.
בקריית ים, באר שבע, פתח תקווה, כפר סבא ובערים נוספות, קראו רחוב על שמו.
כתביו
ישעיהו נודע כבקיא בחוכמת ישראל וכבעל עברית מלוטשת, חריפה ושואבת מן המקורות. הוא זכה בתואר דוקטור לשם כבוד לספרות מדרופסי קולג' שבפילדלפיה. לאורך חייו הרבה לכתוב ופרסם מאמרים ב"דואר היום", "בוסתנא", "הארץ", "דבר" "הפועל הצעיר", "במעלה", "בטרם", "מולד", "די גאלדענע קייט" ו"ספר החלוץ", ובעיתונות מיוחדת לתימנים – "לצורך השעה", "השומר", "עורי תימן" ו"שלוחות". כן פרסם חוברות "שבטים ועדות בתוך ההסתדרות" (הוצאת קונטרסי ההסתדרות, 1944).
הוא ערך קונטרסים רבים: "בדרך", "גאלי תימן" (הוצאת המרכז לתרבות), "אחים", "מסלול" (שבועון לעולים מטעם משרד החינוך) ועוד, וכן ערך את חוברות הדיונים של מועצת המדינה הזמנית וועדת החוקה שלה. הוא פרסם את הספרים "מתימן לציון" (1935 בהוצאת מסדה), "שדות תימן", "מתימן לציון" (1945); "שבות תימן" (מסדה, 1965), וכן ערך ספרים שונים, ביניהם "הליכות תימן" (1961); פרסם ספר מחקר ועיון בשם "יהדות תימן" (עם יוסף טובי, הוצאת יד בן צבי 1976); ספר מבחר מאמריו בכנסת, "דברים בעתם" (1977); וספר סיפורים מהווי יהודי תימן בגולה, "בעל התלתלים" (1979).
קיץ אינדיאני
קיץ אינדיאני (באנגלית: Indian Summer) הוא תקופה של מזג אוויר שטוף שמש וחמים בסתיו, זמן לא רב לפני בוא החורף באזורים קרים. הקיץ האינדיאני מופיע בדרך כלל אחרי הכפור הראשון, בספטמבר, אוקטובר או ראשית נובמבר בחצי הכדור הצפוני ובמרץ, אפריל או ראשית מאי בחצי הכדור הדרומי. הוא עשוי להחזיק מעמד ימים ספורים בלבד או להימשך שבוע ויותר.
סקירה כללית
התאריכים שבהם אפשר לצפות להתרחשות הקיץ האינדיאני אינם מדויקים, בהכרח, בשל הווריאציות בדפוסי אקלים בכל אחד מחצאי הכדור. במדינת מינסוטה הצפונית בארצות הברית, למשל, מזג אוויר חמים של קיץ אינדיאני מופיע, על פי רוב, במועד מוקדם, באמצע אוקטובר ולא בראשית נובמבר. סן פרנסיסקו שבקליפורניה מהווה דוגמה לקיץ אינדיאני בחודש ספטמבר, שהוא החודש החם ביותר בשנה, חום הנמשך אל תוך חודש אוקטובר.
הגדרות
באשר למהות הקיץ האינדיאני וטיבו יש רעיונות שונים בחשיבה המודרנית, אבל ההערכה המקובלת ביותר אומרת, שכדי להכריז על הופעתו של קיץ אינדיאני, הטמפרטורה חייבת לעלות על 21 מעלות צלזיוס במשך שבעה ימים אחרי יום שוויון היום והלילה של הסתיו (22 בספטמבר).
בקנדה ובחלקן הצפון-מזרחי של ארצות הברית, הכרחית נוכחות כפור על פני הקרקע לפני גל של מזג אוויר חמים יותר, כדי שאפשר יהיה לראות בתקופה זו קיץ אינדיאני.
בכמה מחוזות, כמו דרום-מזרח ארצות הברית, נוקטים בתואר קיץ אינדיאני לתיאור הימים החמים ביותר בשנה, באופן טיפוסי בסוף יולי או באוגוסט. אלא שבכינוים המדויק יותר ידועים ימים אלה כימי הכלב, כינוי המתייחס אל הבולטות של כוכב סיריוס בתקופה זו.
המונח משמש גם מטפורית לתיאור פריחה מאוחרת של משהו, במקרים רבים באופן בלתי צפוי, או כשכבר איננו בתוקף. אפשר להשוות את השימוש בו לזה הנעשה במונח רנסאנס במובן של "תחייה", אלא שבמקרה הזה, מדובר בתחייה זמנית בלבד.
מונחים דומים באירופה
בימים עברו באירופה, "קיץ אינדיאני" נקרא "הקיץ של סנט מרטין", כרמז ליום מרטין הקדוש, 11 בנובמבר, שאמור היה לציין את סיומו. באנגלית בריטית היה "הקיץ של סנט מרטין" המונח הנפוץ ביותר, עד שהמונח האמריקאי דחק את רגליו במאה ה-20. באיטליה, ציפו לבוא "הקיץ של סן מרטין" (Estate di San Martino) וחגגו אותו כמסורת כפרית בעלת מקורות קדומים, והוא מצוין כיום בכל חצי האי ב-11 בנובמבר. בספרד קוראים לו Veranillo de San Miguel או Veranillo de San Martín, תלוי בתאריך שבו הוא חל. הוא יכול להיקרא גם Veranillo del Membrillo ("הקיץ הקטן של החמישה-עשר"). ברוסיה הוא קרוי "קיץ של נשים" (Бабье лето). בגליסיה שבצפון ספרד קוראים לו Veraniño de San Martiño ובפורטוגל "Verão de São Martinho,", שמשמעות שניהם "הקיץ של מרטין הקדוש". בשני המקרים, חוגגים אותו באזורים כפריים ב-Magostos, "אש גדולה", רמז לכוח המגי של האש. בחגיגה, שמקורותיה קלטיים, יש תפקיד חשוב למדורות, ערמונים קלויים ויין.
בבולגריה קוראים לפעמים לתופעה "קיץ של צוענים" ובמקומות אחדים "חג מולד צועני", ביחס לחום חריג לעונה בשלהי הסתיו, או לימים חמימים בין תקופות של קור.
בשוודיה המונח הוא "brittsommar", הלקוח מ"בירגיטה" ו"בריטה", ש"יום השם" שלהן חל ב-7 באוקטובר בלוח השוודי. בתאריך זה נהגו לקיים את ה"בריט מאס", שוק פתוח רשמי של עונת הסתיו.
בגרמניה ובאוסטריה קוראים לתופעה "Altweibersommer" ("קיץ של זקנות") משום שקורי העכביש הלבנים המצויים בשפע בתקופה זו נקשרו עם ה"נורנס" בפולקלור הנורדי או המכשפות של ימי הביניים.
המונח הפיני "רוסקה" מתאר חיזיון דומה בלפלנד, שמהווה, יחד עם זוהר הקוטב, שמש חצות וצבעי השלכת נקודת משיכה עיקרית לתיירים בחודש ספטמבר.
חלופה לקיץ של מרטין הקדוש היה "הקיץ של סנט לוקאס" כיום חגו של הקדוש ב-18 באוקטובר. חלופה אחרת הייתה "קיץ של כל הקדושים", כיון שיום כל הקדושים, Halloween, חל ב-31 באוקטובר; ביטוי זה מופיע במחזה "הנרי הרביעי" של שקספיר, במערכה הראשונה, תמונה שנייה.
אטימולוגיה
המונח קיץ אינדיאני נמצא בשימוש זה למעלה ממאתיים שנה. השימוש הידוע המוקדם ביותר היה של הסופר הצרפתי-אמריקאי ז'רן דה קרבקור ב ניו יורק הכפרית בשנת 1778. כמה תאוריות עוסקות באטימולוגיה שלו.
אנדרטת גדוד רפואה 281
אנדרטת גדוד רפואה (גר"פ) 281 נמצאת במושב אליעד בדרום רמת הגולן.
היסטוריה
גר"פ 281 הוקם בפברואר 1973 כחלק מאגד תחזוקה 850 של אוגדה 146 בפיקודו של מוסה פלד. האוגדה ישבה בפיקוד המרכז, ושימשה כעתודה מטכלי"ת.
ב-יולי 1973 מונה רס"ן ד"ר אשר פורת, בעל עיטור העוז מפעולת כראמה, לממלא מקום מפקד הגר"פ, לאחר שמפקדו הקבוע נסע להשתלמות בארצות הברית. בספטמבר 1973 הוא ערך אימון שלדי של הגדוד במחנה צאלים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, ב-6 באוקטובר 1973, כשהתברר מצבם הקשה של כוחות צה"ל ברמת הגולן, הוחלט להעלות את האוגדה לצפון. במשך ה-7 באוקטובר 1973 הייתה האוגדה בתהליך שינוע לצפון, ביחד עם כוחות הלוגיסטיקה שלה, שבמסגרתם פעל גר"פ 281. קרב הבלימה של האוגדה החל ב-8 באוקטובר 1973, ובתאריך זה החל הגר"פ לטפל בפצועים. הפלוגה הכירורגית נפרשה ליד צומת אל-על (כיום - צומת אליעד), ובמקום הוקם אוהל גדול לטיפול בפצועים בו הוגשה עזרה ראשונה ובוצעו ניתוחים דחופים.
האוהלים היו מסומנים במגיני דוד אדומים. הסורים ידעו על סמך זה ועל פי תנועת המסוקים, כי במקום נמצא בית חולים שדה גדול.
ב-10 באוקטובר 1973 הצליחו כוחות צה"ל להדוף את הכוחות הסורים מרמת הגולן. באותו יום הובאו לבית חולים שדה בצומת אל על פצועים רבים, ומסוק נחת לפנות אותם. הסורים פתחו בהפגזה על הצומת, שנמשכה כעשרים דקות. המסוק הצליח להמריא כשזגוגיתו מנופצת מפגיעת רסיס. בהפגזה נהרגו 18 חיילים ו-70 נפצעו. בין ההרוגים היו 10 מחיילי הגר"פ ובהם הרופא סגן ד"ר, ואח חדר הניתוח, סגן , שהמשיכו לטפל בפצועים למרות ההפגזה. הם נהרגו מרסיסים שחדרו לאוהל חדר הניתוח. שניהם קבלו את צל"ש הרמטכ"ל לאחר מותם.
האנדרטה נמצאת בתוך מושב אליעד. היא הוקמה ביוזמת אנשי הגר"פ בראשות מפקדו במלחמה, ד"ר אשר פורת, והיא מתוחזקת על ידי אנשי היישוב אליעד. לשמותיהם של עשרת ההרוגים במלחמת יום הכיפורים נוספו שמות של שני חיילי הגדוד שנהרגו בלבנון.
מנזר פראפונטוב
מנזר פראפונטוב (רוסית Ферапонтов монастырь) הוא מנזר במחוז וולוגדה ברוסיה, הממוקם כ-120 ק"מ צפונית-מערבית לעיר וולוגדה. המנזר משמש דוגמה מובהקת לאדריכלות הרוסית בימי הביניים ומשלב בין סגנונות אדריכלות מתקופות שונות. בשטח המנזר שוכן מוזיאון הפרסקות של דיוניסיוס, ובשנת 1997 הוא הוכרז בצו נשיאותי כאתר מורשת של עמי הפדרציה הרוסית. החל בשנת 2000 הכלל המנזר גם ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
היסטוריה
המנזר הוקם בשנת 1398 על ידי פראפונט הקדוש שפעל ביחד עם קיריל בלאוזרסקי, שהיה גם הוא לקדוש. חשיבות המנזר גדלה בתקופת מרטיניאן הקדוש אשר התמנה בשנת 1447 לראש לאוורת השילוש-סרגייב. במחצית השנייה של המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16 הפך המנזר למרכז הדתי, התרבותי והאידאולוגי של האזור, ונודעה לו גם השפעה פוליטיקית. לצידו של מנזר קירילו-בלאוזרסקי היה מנזר פראפונטוב לאתר דתי אותו פקדו נציגי האצולה הרוסית וצארים, ומקרב נזיריו יצאו מנהיגי הכנסייה הרוסית באותה עת. בנוסף שימש המנזר כמקום גלותם של מתנגדי הממסד הדתי, כמו הפטריארך ניקון.
המנזר נכבש על ידי הפולנים בתחילת המאה ה-17 ולאחר שחרורו הוקמו בו מספר כנסיות חדשות. עם העברת שרידי גופתו של מרטיניאן הקדוש אל המנזר, חשיבותו גדלה, ובבעלותו היו אדמות רבות בסביבה. מנזר פראפטוב החל שוקע במהלך המאה ה-18 ולבסוף נסגר לחלוטין על ידי הצאר פאבל הראשון בשנת 1798. הוא נפתח שוב כמנזר לנזירות בשנת 1904 ותפקד משך 20 שנים עד שנסגר על ידי הסובייטים בשנת 1924. מאז 1975 משמש המנזר כמוזיאון.
מבנים
מכלול המנזר הוא דוגמה נדירה של שימור הסגנון האדריכלי של מנזרים בצפון רוסיה, ולשילוב עם הטבע. במנזר שישה מבנים עיקריים:
גן האומות בהר הרצל
גן האומות בהר הרצל הוא פארק בהר הרצל שניטע על ידי ראשי מדינות ופמליות זרות שהגיעו לביקורים ממלכתיים בישראל.
הגן משתרע מסביב לרחבת הכניסה הראשית של הר הרצל, בפינה הדרום-מזרחית של בית הקברות האזרחי. בשטח הגן בסמוך אל הרחבה ניצב "פסל המנורה".
בסמוך לכל עץ בגן מופיע שלט קטן ובו ציון שם הנוטע, תאריך הנטיעה וסוג העץ שניטע. בסמוך אל חלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל וגם בסמוך אל חלקת גדולי האומה הוקמו שתי מרפסות תצפית אל ירושלים והסביבה. בשטח הגן ברזי מים וכיסאות ישיבה רבים. בפינה הדרום-מערבית של הגן הוכשר שטח למחנאות ונופש.
בשנת 2003 עבר שטח הנטיעות אל יער ירושלים הסמוך, ביער האומות שניטע על ידי הקרן הקיימת לישראל, משרד החוץ, וארגון אונסק"ו של האומות המאוחדות, כחלק משביל "דרך עץ הזית" העובר ביער ונמצא בסמוך אל דרך יוסף וייץ המחברת את הר הרצל עם קריית משה.
מישל ויליאמס (שחקנית)
מישל אינגריד ויליאמס (באנגלית: Michelle Ingrid Williams; נולדה ב-9 בספטמבר 1980) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית. זוכת פרס אמי ושני פרסי גלובוס הזהב ומועמדת לחמישה פרסי אוסקר.
ביוגרפיה
ויליאמס נולדה בקליספל, מונטנה שבארצות הברית, לקרלה אינגריד וללארי ויליאמס. הוריה פרודים, ולה אחות אחת ושלושה אחים למחצה. אמה היא עקרת בית, ואביה סוחר מניות וסחורות, ובעבר מועמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט ארצות הברית מטעם מונטנה.
קריירה
היא החלה להשתתף בהצגות בתיאטרון כבר בגיל 8. ב-1993 השתתפה לראשונה בהופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "משמר המפרץ", ושנתיים אחר כך באה גם הופעת אורח ב"שפץ ביתך". ב-1994 גילמה לראשונה תפקיד קולנועי, בעיבוד מחודש ללאסי. באותה השנה השתתפה כמו כן בתפקיד אורח בסדרת הקומדיה "אבא חורג, אמא חורגת". תפקיד בולט נוסף גילמה ב-1995 בסרט "מין מסוכן".