cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גוטפריד מבויון
התגבשות מבנה ממלכת ירושלים
לאחר מותו של גוטפריד בחודש יולי, נשארה הממלכה ללא יורש מוסכם, והוויכוח בין תומכי כינון ממלכה דתית לבין תומכי הממלכה החילונית הלך והתעצם. לבסוף יצאו החילונים כשידם על העליונה ובחרו באחיו של גוטפריד, בלדווין מבולון, כממשיכו בתפקיד. דאימברט מצידו הכיר בחוסר הברירה שעמד בפניו, והמליך את בלדווין בחג המולד של שנת 1100 בכנסיית המולד שבבית לחם.
מותו של גוטפריד
ההיסטוריון המוסלמי איבן אל קלאניסי דיווח בכתביו כי "בעודו מטיל מצור על העיר עכו, נפגע גוטפריד, שליט ירושלים, מיריית חץ, אשר הרגו". ההיסטוריונים הנוצרים אינם מזכירים כל פגיעה שכזו, תחת זאת הם מציינים כי גוטפריד נפל למשכב בעודו מבקר בקיסריה בחודשי הקיץ, אולי מטיפוס הבטן. שמועה שנפוצה מספר שנים לאחר מותו של גוטפריד מספרת כי הוא הורעל בידי האמיר המקומי, אולם ככל הנראה שמועה זו היא חסרת כל בסיס עובדתי. ויליאם מצור, אשר כתב במאה ה-12 אינו מתאר מקרה של הרעלה בכתביו.
לאחר מותו נקבר גוטפריד בכנסיית הקבר בירושלים, וקברו השתמר שם עד לשרפה שהתחוללה במקום בשנת 1808, אז הוסר הקבר במסגרת עבודות שיקום שערכה במקום הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
גוטפריד באמנות ובאגדה
היותו של גוטפריד שליטה הראשון של הממלכה הצלבנית בירושלים יצרה בשנים שלאחר מותו האדרה עצומה לדמותו. הוא תואר כמנהיג מסע הצלב הראשון, כשליטה החזק של ירושלים וכמחוקק שחיבר את פסקי הדין של ירושלים. בקרב האמנות בימי הביניים נחשב גוטפריד לאחד מתשעת המכובדים, תשע דמויות אבירים ומלכים שסימנו את אידיאל האבירות של התקופה.
במציאות לא היה גוטפריד קרוב לאופן שבו הוצג לאחר מותו. מנהיגי מסע הצלב היו רמון ובוהמון יחד עם המנהיג הדתי אדהמר בישוף לה פוי. מלכה האמיתי הראשון של הממלכה היה בלדווין ולא גוטפריד, ופסקי הדין של ירושלים היו תוצאה של עבודה ממושכת שהחלה רק עשרות שנים לאחר מותו.
תפקידו של גוטפריד במסע הצלב הראשון תואר על ידי מחברה האלמוני של המסה "עלילות הפרנקים" (Gesta Francorum) וכן על ידי רמון מאגילר, היסטוריון שליווה את המחנה הפרובנסיאלי בעת מסע הצלב. בספרות העלילתית של התקופה היה גוטפריד גיבורן של שתי פואמות צרפתיות שעסקו במסע הצלב. משפחתו וצעירותו הפכו מושא לאגדות רבות, בהן האגדה על "אביר הברבור" המוכרת מהאופרה לוהנגרין לוואגנר, שחוברה אודות סבו של גוטפריד.
בזמנו של ויליאם מצור, שכתב בסוף המאה ה-12, היה גוטפריד לאגדה בקרב צאצאיהם של הצלבנים הראשונים. נאמר עליו כי הוא היה בעל כוח אדיר, שבעת שהותו בקיליקיה הוא התגושש עם דוב וניצחו ושהוא ערף את ראשו של גמל בהנפת חרב אחת.
ויליאם מצור מביא לידיעתנו גם את תיאור מראהו של גוטפריד:
"הוא היה גבה קומה, לא יתר על המידה, אך גבוה מהאדם הממוצע. היה חזק מכל אדם, בעל זרועות עבותות וחזה חסון. תכונותיו מניחות את הדעת וזקנו ושיער ראשו זהובים למחצה".
במאה ה-19, בעקבות גל הלאומיות ששטף את אירופה, בחרו פרנסי העיר בריסל, בירת המדינה הצעירה בלגיה, להעמיד במרכז כיכר הארמון המלכותי את פסלו של גוטפריד רכוב על סוס. הפסל נחנך רשמית ב-24 באוגוסט 1848.
גוטפריד מבויון באגדה היהודית
אחת האגדות המפורסמות שנכרכו בשמו של גוטפריד היא אגדה יהודית, שמקורה בספר שלשלת הקבלה של גדליה בן יחיא, אודות פגישתו עם רש"י. האגדה מספרת כי קודם יציאתו אל ארץ ישראל ב-1096 סר אל רש"י, שהיה המנהיג היהודי החשוב ביותר בצרפת, על מנת לקבל את ברכתו למסע ולהתייעץ עמו. האגדה מספרת כי רש"י חזה את כישלון המסע והזהיר את גוטפריד כי הוא ישוב לבדו לעירו מלווה בשלושה פרשים בלבד שישרדו עמו. חמתו של גוטפריד מבויון בערה בו והוא נשבע כי אם ישוב מהמסע עם פרש אחד יותר מאשר חזה רש"י ינקם בו ובכל היהודים.
האגדה היהודית מוסיפה ומספרת כי גוטפריד אכן נכשל בקרבותיו ושב לצרפת עם ארבעה מלווים, ושם את פעמיו להינקם ברש"י, מאחר שארבעה מלווים שרדו ולא שלושה, אולם בהיכנסם בשער העיר נעתקה אחת מאבני השער ומחצה את ראשו של המלווה הרביעי. לפי מקורות נוספים, גוטפריד בא לבקש מרש"י סליחה, אבל הספיק להגיע רק ללויתו.
מקורות קדומים אחרים, אגב, כרכו את האגדה בשמו של גוטפריד דוכס לוריין, וגם ב"שלשלת הקבלה" לא נזכר מקומו של האביר גוטפריד, אולם האגדה התפרסמה כפי שקבע בעל "סדר הדורות" את האביר כגוטפריד מבויון.
טריסטן אגולף
טריסטן אגולף (באנגלית: Tristan Egolf; 19 בדצמבר 1971 - 7 במאי 2005) היה סופר אמריקאי, נגן רחוב, פעיל פוליטי.
ביוגרפיה
טריסטן אגולף נולד בסאן לורנצו, ספרד לאב נווד ואם ציירת. לאחר גירושי הוריו, אימץ את שם המשפחה של אביו החורג והיגר לארצות הברית. בארצות הברית עקרה משפחתו ממקום למקום מספר פעמים, בין היתר התגוררה בוושינגטון ובפילדלפיה. חופשות הקיץ שבילה אגולף אצל אביו שגר באינדיאנה היוו לו מקור השראה בהמשך דרכו האמנותית.
פרסום ספרו הראשון
אגולף נסע לאירופה, השתקע בפריז, ומצא את פרנסתו בנגינה ברחובותיה. שם פגש במקרה בחורה בשם מארי מודיאנו, בתו של פטריק מודיאנו, סופר ומוציא לאור מהחשובים בצרפת. בעקבות המפגש חזר אגולף לארצות הברית על מנת להשלים את יצירתו הראשונה - "אדון החצר".
מאוחר יותר שב אגולף לפריז כאשר הרומן עדיין לא גמור. מודיאנו סירב לעיין ביצירה עד שתושלם. אגולף עבר לבית מודיאנו בפריז וחילק את זמנו בין נגינה ברחובות לבין כתיבת הרומן. אגולף סיים את כתיבת הרומן והראה אותו למודיאנו. מודיאנו הציע לאגולף להוציא את הספר מיד (1998) בהוצאת גאלימר הצרפתית. אגולף סירב כי רצה שהספר יפורסם בארצות הברית, אך לאחר ששבעים מוציאים לאור אמריקאים דחו את ספרו, נאלץ להסכים להצעתו של מודיאנו. הספר יצא לאור בצרפת וזכה להצלחה רבה, וכעבור שנה הודפס הספר בארצות הברית והפך תוך זמן קצר לרב-מכר.
לאחר יציאת הספר סיפר פטריק מודיאנו לעיתון לה מונד כי עיין בטיוטות של אגולף בשעה שזה גר בביתו: "קצת מוזר לומר, אבל לא הייתי צריך לקרוא הרבה כדי להבין שזו גאונות, הוא היה אז בן 23, ולא יכולתי להעלות בזיכרוני סופר אמריקני אחד שכתב רומן מדהים כזה בגיל כל כך צעיר".
אגולף אופיין בכתיבתו הייחודית, תוך דגש על דמויות מוקצנות משולי החברה.
בראיון שהעניק לעיתון הארץ באפריל 2001 תיאר את הדמות הראשית בספרו אדון החצר: "גיבור הספר בשבילי הוא פיצוי על הרבה תבוסות. הוא אינדיבידואליסט שנשאר נאמן אך ורק לעצמו ולכן מנודה מהחברה. מתחילת הספר ועד סופו אי אפשר לדעת אם הוא פשוט חולה נפש או האדם הכי שפוי בסביבה".
פעילות פוליטית
אגולף היה המייסד של קבוצה אקטיביסטית בשם Smoketown Six. הוא ושאר חברי הקבוצה נאסרו ביולי 2004 לאחר שביצעו פירמידה אנושית (לבושים בחוטיני בלבד), בעת ביקור של הנשיא בוש הבן בפנסילבניה על מנת למחות על פרשת ההתעללות באסירים עיראקיים בכלא אבו גרייב.
מותו
במאי 2005 נמצאה גופתו ירויה בדירה בפנסילבניה, מה שנראה כהתאבדות. חבריו סיפרו לאחר מכן כי אגולף סבל בשנה וחצי שקדמו למותו מדיכאון עמוק.
רומן חדש אמור היה לצאת סמוך למותו. אגולף כתב ופרסם חלקים ממנו זמן קצר קודם לכן.
נט"ל
נט"ל - נפגעי טראומה על רקע לאומי היא עמותה ישראלית, שמתמחה בהתמודדות עם טראומה נפשית ודחק על רקע טרור ומלחמה. העמותה נוסדה ב-1998 בתל אביב.
מייסדי העמותה הם ד"ר יוסי הדר ויודי יובל רקנאטי.
מאז הקמתה ובמשך שנים ארוכות פעלה העמותה בנחלת בנימין בתל אביב, בית שהיה בית אמה של יובל רקנאטי. כיום, מרכז הטראומה של נט"ל פועל במבנה השייך ליובל רקנאטי והיא מעמידה לרשות העמותה.
בראש העמותה הציבורית של נט"ל בשנים 2016–2018 עמד בני גנץ. כיום עומדת בראש העמותה הציבורית פרופ' רבקה כרמי.
נט"ל זכתה באות האפקטיביות של ארגון מידות לשנת 2017.
היסטוריה והתפתחות הארגון
במהלך מלחמת יום הכיפורים שירת ד"ר יוסי הדר כרופא צבאי ברמת הגולן ובמהלכה נחשף לתופעת הלם הקרב. בהשפעת המלחמה החליט להתמחות בפסיכיאטריה בתחום הטראומה ופוסט טראומה. ב-1997 יוסי הדר רשם את עמותת נט"ל והזמין את יהודית יובל רקנאטי להצטרף כמייסדת שותפה. ביולי 1998 - נחנכה עמותת נט"ל ובה יחידה קלינית וקו סיוע טלפוני במודל שפותח בעמותה. משכנה של העמותה בנחלת בנימין בתל אביב. באותה העת נפטר הדר ובמסגרת ארגון מחדש עקב פטירתו הפתאומית הפכה יהודית יובל רקנאטי ליו"ר העמותה.
בספטמבר 2000 פורצת האינתיפאדה השנייה. על רקע אירועי האינתיפאדה ועקב גידול במספר הפניות מקרב אזרחים מתרחבת פעילותה של המחלקה הקלינית של נט"ל ברחבי הארץ. מותאם נפח הפעילות של קו הסיוע. בגל הטרור ב-2002 הוקמה הקואליציה הישראלית לטראומה על ידי נט"ל וארגונים שותפים. בשנים שלאחר מכן הוקמה בעמותה מחלקה קהילתית להתערבות בשטח. כחלק מהפעילות מופעלת ניידת טיפולית להגעה למקומות בהם אירעו פיגועי טרור. ב-2005 העמותה תמכה במשפחות שפונו במסגרת תוכנית ההתנתקות. באותה השנה הושק הפרויקט חיילים משוחררים לחיילים ששירתו באינתיפאדה הראשונה והשנייה. הפרויקט הורחב במהלך מלחמת לבנון השנייה.
באותה השנה נחנך מרכז טראומה של נט"ל ששוכן בבניין ברחוב אבן גבירול בתל אביב שהועמד לרשות העמותה.
ב-2007 הוקם בית ספר ומרכז לימודים רב תחומי של נט"ל בשיתוף עם הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב. באותה השנה הוקם מרכז תיעוד פסיכו-היסטורי לתיעוד עדויותיהם של חיילים נפגעי טראומה ונפגעי טראומה נוספים. בשנה שלאחר מכן הנשיא שמעון פרס העניק לנט"ל את אות הנשיא למתנדב. ב-2012 כחלק מהעלאת המודעות בציבור נחנך - "רצים בצבע" מרוץ עממי הנערך מדי נובמבר.
בשנת 2013 החלה פעילות בארצות הברית ואירופה. נחנך פרויקט TURN למתמודדים עם פוסט טראומה.
בשנת 2014 פעילות העמותה התרחבה מאוד בקרב חיילים ואזרחים בעקבות מבצע צוק איתן.
ב-2015 הוקמה מועצה ציבורית לנט"ל בראשות רא"ל (מיל.) בני גנץ.
ב-2018 התקיים ערב גאלה והוקרה לציון 20 שנים לפעילותה של נט"ל במשכן הנשיא עם הנשיא ריבלין. אות מגן שר הבריאות הוענק בכנסת לפרויקט "רצים עם רמי".
מודל מקצועי
נט"ל היא בין העמותות המייסדות של הקואליציה הישראלית לטראומה אשר אימצה את "תו התקן" לטיפול בטראומה שגיבשה נט"ל.
נט"ל פועלת על פי מודל בינ-תחומי (The whole person approach) שפיתחה לתמיכה קצרת טווח וארוכת טווח בנפגעים ישירים ומשניים של הטראומה לרבות חיילות וחיילים משוחררים, הורים וילדים, בני נוער, קהילות יישוביות ומקצועיות, אנשי ארגונים של חירום והצלה, רשויות מקומיות.
העמותה מוכרת על ידי המוסד לביטוח לאומי ומשרד הביטחון לצורך הענקת טיפולים לרבות המסגרת נוהל חרדה. כן פועלת נט"ל בשת"פ עם משרד החינוך, צה"ל, פיקוד העורף ומשטרת ישראל.
קו סיוע
ניידת טיפול נשלחת במקרים מסוימים.
חיילות וחיילים משוחררים
מאז 2016 פועלת נט"ל לקידומה של הצעת חוק להקניית זכות לטיפול נפשי במימון המדינה לכלל החיילים הקרביים וזאת כחלק מסל הזכויות לחיילים משוחררים. בנוסף, לאחר תקופה שתיקבע, זכות להענקת טיפול מסובסד לאלה מקרבם הזקוקים לכך באופן מתמשך.
פדויי שבי ואנשי צד"ל מהווים קבוצות ייעודיות לפעילות.
מרכז תיעוד פסיכו-היסטורי
נט"ל מפעילה גם מרכז תיעוד פסיכו-היסטורי, שפותח על בסיס מודל תיעוד ניצולי שואה. כחלק מההליך הטיפולי מאפשר המרכז לאנשים שעברו טראומה על רקע לאומי לספר את סיפורם בפני מצלמה.
מועדון חברתי-שיקומי לנפגעים כרוניים מטראומה ראשונית ומשנית.
המועדון המהווה מקום מפגש, פעילות ויצירה עבור מי שמתקשים לתפקד. מטרתו לשמור על רמת תפקוד מינימלית וכן לתמוך ולספק מעטפת סיוע. בנוסף, בשיתוף עם המוסד לביטוח לאומי מפעילה נט"ל מועדון שיקומי ייעודי לנפגעי טרור.
המרכז הבינתחומי ללימודי טראומה בנט"ל
בשיתוף עם בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת תל אביב, המרכז הבינתחומי ללימודי טראומה בנט"ל מציע מגוון תוכניות לימוד בסוגיות טראומה לרבות תוכנית לימודים חד שנתית בנושא "פסיכותרפיה ממוקדת טראומה" לצד קורסים שונים לאנשי טיפול וקורס לקהל הרחב על טראומה.
תוכנית ייעודית על טראומה, פסיכותרפיה ועזרה ראשונה נפשית מתקיימת זה מספר שנים עבור קציני הנפגעים של צה"ל.
סדנאות לקהלים שונים והכשרות מקצועיות
סדנאות חוסן לאנשי הוראה וכיתות לימוד (תוכנית "מקום בטוח"), לרשויות מקומיות ומפעלים שונים, סדנאות וקורסים לטיפול בטראומה לאנשי טיפול, סדנאות "בשורה מרה" לקציני נפגעים, אנשי בתי חולים וצוותים רפואיים, סדנאות בתחומי טראומה לארגוני סיוע לעובדים זרים ופליטים, לארגוני סיוע והצלה וכוחות חילוץ.
אסכנדר, קיסר אתיופיה
אסכנדר (בגעז: "እስክንድር") היה קיסר האימפריה האתיופית לקראת סוף תקופת תור הזהב. אסכנדר נולד ב-15 ביולי 1471 כבנו בכורו של הקיסר באדה מריאם מאשתו הרביעית וויזרו רומנה וורק. יירש את אביו כקיסר ב-8 בנובמבר 1478 הוכתר בילבסה תחת השם "קונסטנטין השני".
משום שהוכתר בגיל צעיר לקיסר שלטונו דרש שליט בפועל, ולכן נוצרה מועצה מאמו הקיסרית רומנה וורק, טאספה גיורגיס ראש המנזר באגם חאיק, והביטווודאד עמדה מיכאל. אף על פי כן, הקיסרית רומנה הוצאה מהמועצה וחייה במנזר ליד דברה ליבנוס היכן שהיא מתה מאוחר יותר, טאספה גיורגיס לא הוכיח את כוחו מול מיכאל, ועמדה מיכאל "שלט בממלכה כשליט יחיד". שלטונו של הרוזן עמדה מיכאל הגיעה לסופו בשנת 1486 כאשר החלה הפיכה כנגדו בראשותה של הסבתא החורגת של הקיסר אסכנדר, הלני. לאחר מכן הקיסרית הלני שיחקה מרכיב חשוב בשלטון. הקיסר אסכנדר נפטר לפני שהגיע לגיל 22 בגלל מלחמת אזרחים שהתרחשה.
בזמן שבית המלוכה החזיק את הקיסר המת באופן סודי אצל האציל זאסילאס, שצעד באופן מידי לכלא אמבה גישן, ושחרר את נהואד. והכריז עליו קיסר. אציל נוסף תקלה קריסטוס, שנשאר בארמון הקיסרי, הכריז על בנו של אסכנדר עמדה ציון השני כקיסר. בזמן שתקלה קריסטוס הוכרח להביס את תומכיו של זאסילאס, ומכאן מלחמה החלה על הכתר.
תחת שלטונו של קיסר זה הייתה השפעה אירופאית, בכתב יד שנכתב על ידי פרנקוס סאריאנו (מתוארך ל-1482 על ידי סומיגלי), סאריאנו מתאר שהיו 10 איטלקים ושהם גרו בארמונו של אסכנדר, הם חיו שם כ-25 שנים. סאריאנו מוסיף שמאז 1480 עוד שבעה באו לגור בארמון האתיופי. הם טיילו שם על מנת "לחפש תכשיטים ואבנים יקרות", אבל "מאז שהקיסר לא נתן להם לחזור, כולם היו מרוצים, כיוון שכולם פוצו, כל אחד בהתאם לדרגה שלו". כחובב ספרים אסכנדר היה זה שכתב את הספר "מלכה מריאם".
לקראת סוף שלטונו של אסכנדר נחת פרו דה קוויליאן לחופי האימפריה האתיופית, כשליחו של מלך פורטוגל ז'ואו השני. דה קוויליאן נותר באתיופיה כיועץ לקיסרים ונטען כי לא הורשה לחזור לפורטוגל.
אסכנדר נפטר ב-7 במאי 1494 ונקבר בדברה וורק.
ערוץ הקבוצות
ערוץ הקבוצות היה ערוץ ספורט ישראלי ששידר בכבלים ובלווין במסגרת חבילת הספורט בין השנים 2001–2004.
ערוץ הקבוצות הוקם בשנת 2001 על ידי יהודה טלית, בעליה של חברת "טלית תקשורת", בשיתוף עם בעלי מועדון הכדורגל מכבי חיפה יעקב שחר ועוזי מור.
הערוץ שידר כתבות צבע לפני משחקי הקבוצה ואחריהן, ראיונות אולפן נרחבים עם שחקני עבר והווה ותוכניות לסיקור הנעשה בקבוצה בהגשת ערן בן זאב, אהרון ברנע, ברק רום וירון זילברשטיין ורצועת שידור שמוקדשת לתוכניות דומות שהופקו על ידי ערוץ MUTV של קבוצת מנצ'סטר יונייטד. בשנת 2003 הצטרפו לערוץ בעלי מועדון הכדורגל הפועל תל אביב, רפי עגיב ומשה תאומים והערוץ החל לשדר רצועת שידור הכוללת כתבות צבע ותוכניות על אודות הפועל תל אביב בהגשת אורי בנאי, קובי מחט ואלי ישראלי. באותה שנה ליווה הערוץ מקרוב את העפלתה הראשונה של מכבי חיפה לליגת האלופות והסרט אודות המסע, "חלום ירוק", שודר לאחר מכן בערוץ 2. ב-2004 החל הערוץ לשדר רצועה יומית בהגשת שרון ניסים, המוקדשת להפועל באר שבע, והקבוצה אף אמורה הייתה להיכנס כשותפה בבעלות על הערוץ. צוות הערוץ היה אחראי על שידורם של כמה ממשחקי הקבוצות שהועברו בערוץ 10 וערוץ 2.
בשנת 2003 הוצע כי הערוץ יהפוך לערוץ בתשלום וישדר את משחקי ליגת העל בכדורגל אולם בסופו של דבר זכה גוף השידור "צ'רלטון" בזכויות השידור.
במאי 2004 נסגר הערוץ. ניסיון נוסף לפתיחת ערוץ במודל דומה נעשה בשנת 2006 כשארקדי גאידמק בעליה של קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים הקים ערוץ ייעודי לסיקור הקבוצה, אולם הוא נסגר כעבור חודשיים.
מבצע סופה
המבצע הגיע לשיאו במרד ורשה. כישלון המרד הביא אף לכישלון מטרתו הפוליטית של המבצע, ככל שזו הייתה בת השגה מלכתחילה.
התוכנית
ארגון המחתרת מיסודה של ממשלת פולין הגולה, ארמייה קריובה שהיה כפוף לזרוע אזרחית הקרויה "דלגטורה" ששימשה כנציגותה החשאית בפולין של הממשלה הגולה שישבה בלונדון, שם לו למטרה את ההתקוממות הכללית המזוינת כנגד גרמניה מיום היווסדו, לאחר התבוסה הפולנית ואובדן העצמאות בשנת 1939. בספטמבר 1942 נוצרה המסגרת הכללית להתקוממות. על פי הוגי התוכנית, יורה על ההתקוממות מפקדה של המחתרת על ההתקוממות כאשר יהיה ברור כי דינו של הוורמאכט הלוחם במזרח כנגד ברית המועצות נחרץ. ההתקוממות תחל במרכז פולין בשטחי "הממשל הכללי" (גנרלגוברנמן, הכינוי המינהלי הגרמני לשטחים שנכבשו, אך לא סופחו לגרמניה), מחוזות קרקוב, ביאליסטוק וברסט ליטובסק.
קבוצת הנציצים
נציץ (הידוע גם כמיקה, Mica, בלעז) היא קבוצה של מינרלים השייכים לקבוצת המינרלים הפילוסיליקטיים (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות), המכילים כמויות משתנות של אלומיניום, ברזל, מגנזיום, ליתיום, נתרן סידן ואשלגן. התכונה הבולטת של המינרלים בקבוצת הנציצים היא פצילותם המושלמת לצורה של לוחיות או "קשקשים". הלוחיות ניתנות לכיפוף והן אלסטיות.
מבצע סופה
התוכנית
למבצע יועדו המטרות הבאות:
קבוצת הנציצים
שם קבוצת המינרלים בעברית, כמו גם השם בלועזית, "מיקה" (בלטינית micare - לנצנץ), מתייחס לתכונה של הנציץ (בעיקר בקשקשים קטנים): לנצנץ.
מבצע סופה
התוכנית
הקמת הצבא הפולני הסדיר אמורה הייתה להתבסס על מבנה הצבא הפולני שלפני המלחמה. יחידות הארמייה קריובה אמורות היו להפוך לדיוויזיות סדירות. 16 המחוזות של הארמייה קריובה היו אמורים להפוך ל־16 דיוויזיות חי"ר ובנוסף לכך 3 גדודי פרשים וגדוד ממוכן אחד אמורים היו להיווצר, אם מציוד שייפול שלל, ואם מציוד שיסופק על ידי בעלות הברית. השלב השני של המבצע הניח כי תיווצרנה 15 דיוויזיות נוספות ו־5 גדודי פרשים נוספים.
קבוצת הנציצים
מבנה הנציץ
מחקר קריסטלוגרפי של הנציצים בעזרת קרני רנטגן גילה כי הם בנויים מלוחות זעירים ברוחב של מספר אנגסטרם. כל לוח בנוי משלוש שכבות.
מבצע סופה
התוכנית
יישומה של התוכנית החל עוד בסוף שנת 1943. לאחר קרב סטלינגרד בסוף שנת 1942 וקרב קורסק, היה ברור כי הוורמאכט נהדף בכוח מערבה, וכי הגעתו של הצבא האדום לפולין צפויה בעתיד הקרוב ביותר. יחידות הארמייה קריובה שהיו רגילות לפעול במסגרת תאים מחתרתיים קטנים, החלו לפעול במסגרת גופים יותר גדולים, וקיבלו את שמותיהן ומספריהן של יחידות הצבא הפולני שלפני המלחמה.
קבוצת הנציצים
מבנה הנציץ
השכבה העליונה והתחתונה בנויות מטטרהדרונים של סיליקה (SiO4). שלושה מתוך ארבעת אטומי החמצן שבסיליקה נמצאים במישור השכבה ומתחברים לאטומי חמצן של הטטרהדרונים האחרים באותה שכבה ויוצרים בכך רשת של משושים. אטום החמצן הרביעי בסיליקה מתקשר עם שכבת הביניים (כלומר "מצביע" למעלה בשכבה התחתונה ו"מצביע" למטה בשכבה העליונה).
מבצע סופה
הרקע הפוליטי
בפברואר 1943, לאחר קרב סטלינגרד, שינה מפקדה של הארמייה קריובה, הגנרל סטפן רובצקי את התוכנית. על ההתקוממות היה להתחיל בשלושה שלבים. הראשון – התקוממות מזוינת במזרח שמרכזה בלבוב ווילנה, בטרם יגיע הצבא האדום לאזורים אלו. לאחר מכן אמורה הייתה ההתקוממות לעבור לשטחים שבין קו קרזון ונהר הוויסלה, ובשלב השלישי היה על ההתקוממות לפרוץ סימולטנית בכל רחבי המדינה.
קבוצת הנציצים
מבנה הנציץ
שכבת הביניים הם אוקטהדרונים (גופים בעלי שמונה מישורים) שבמרכזם מגנזיום וברזל או אלומיניום המוקפים באטומים של חמצן או בקבוצת ההידרוקסיל (OH). אלומיניום מחליף לעיתים את הצורן בטטרהדרונים. משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי שבא בצורת קטיון אשלגן (כמו שמתרחש במינרל אורתוקלז). קטיון האשלגן מוקף ב-12 יוני חמצן ומשמש כמקשר בין הלוחות. אולם, משום שיון האשלגן גדול בנפח והוא בעל מטען חשמלי קטן (+1), הקשר בין הלוחות הוא קשר חלש ולכן קל לפצל את הנציצים לאורך המישורים ומכאן תכונת הפצילות המושלמת.
מבצע סופה
הרקע הפוליטי
באפריל 1943 הודיעו הגרמנים על גילוי קברי המונים של קצינים פולנים שנרצחו בידי הנ.ק.ו.ד. ביער קאטין ליד סמולנסק. חשיפת האירוע, המכונה טבח יער קאטין שהתרחש בשנת 1940 לאחר שברית המועצות פלשה למזרח פולין ושבתה עשרות אלפי חיילים וקצינים פולנים, הביאה למשבר בין הממשלה הגולה ובין ממשלתו של סטלין ולניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם ברית המועצות. בשלב זה היה ברור כי כאשר יגיע הצבא האדום, הוא יגיע לא רק כמשחרר, אלא גם ככובש. כפי שהתבטא רובצקי, היה הצבא האדום "בעל בריתן של בעלות בריתנו". ב־26 בנובמבר 1943 הנחתה הממשלה הגולה את יחידות הארמייה קריובה להישאר במחתרת עד להתייצבות המצב הפוליטי ומתן האפשרות לתת הוראות מדויקות. למרות הנחיה זו עסקו מפקדי הארמייה קריובה בתכנון מחודש של ההתקוממות.
קבוצת הנציצים
מבנה הנציץ
המינרלים השונים של קבוצת הנציצים נבדלים זה מזה בסידור הגאומטרי השונה של הלוחות זה על גבי זה ובהחלפות שלמות או חלקיות של הקטיונים.
מבצע סופה
מבצע סופה
מטרותיו העיקריות של המבצע לאחר שלב התכנון הסופי, היו שיתוף פעולה עם כוחות הצבא האדום ברמה הטקטית, אך נטילת השלטון לידי הרשויות האזרחיות אותן ייצגה הארמייה קריובה בכל השטחים שישוחררו (בניגוד לנטייתו של הצבא האדום להקים בשטחים אלו ממשלת בובות קומוניסטית, אשר הוקמה בתחילת שנת 1944 בעת כיבוש לובלין ואשר הייתה מתארגנת והולכת על אדמת ברית המועצות מאז ניתוק היחסים עם הממשלה הגולה בשנת 1943).
קבוצת הנציצים
תפוצה
נציצים מצויים בסלעי יסוד חומציים כדוגמת הגרניט (מוסוקוביט וביוטיט), בסלעי יסוד אולטרה-בסיסיים (פְלוֹגופּיט), בסלעים מותמרים כדוגמת הגנייס והשיסט (מוסקוביט, פּרַגוֹניט, ביוטיט) ובסלעי משקע (איליט).
מבצע סופה
מבצע סופה
ב־2 בינואר 1944 הגיעו יחידות מן החזית הבלארוסית השנייה של הצבא האדום, אל גבולות פולין שלפני המלחמה. בה בעת ביצעו יחידות של מיליציות לאומניות אוקראיניות ניסיונות לטיהור אתני של הפולנים בחבל ווהלין, פעולות שהחלו להתבצע עוד בשנת 1943 והגיעו לשיא עם התקרבות הצבא האדום לחבלים אלו. אירועים אלו סימנו את תחילתו של מבצע סופה. יחידות מקומיות של הארמייה קריובה, שהתארגנו במסגרת דיוויזיית הרגלים ה־27 יצרו מגע עם הצבא האדום המתקרב, והחלו בפעולות כנגד הוורמאכט הנסוג. בתחילה שוחררה העיר קובל ב־6 באפריל ולאחריה וולודומיר. אך עד מהרה נאלצו היחידות המתקיפות לסגת למערב, ובאזור פולסיה הותקפו הן על ידי אנשי הוורמאכט והן על ידי אנשי הצבא האדום. חיילי הארמייה קריובה שנשבו על ידי אנשי הצבא האדום קיבלו את האפשרות להצטרף לשורותיו או להשלח לגולאג. היחידות שנותרו חצו את נהר הבוג המערבי שם הותקפו על ידי יחידות פרטיזנים סובייטיים. לאחר כיבוש העיירות לוברטוב וקוצק, הוקפה הדיוויזיה (שמספר אנשיה ירד עתה ל־3,200 מכוח התחלתי של 7,300) על ידי כוחות הצבא האדום, ואנשיה נלקחו בשבי.
קבוצת הנציצים
תפוצה
קבוצת הנציצים נפוצה למדי ומהווה כ-3% מהליתוספרה. בישראל ניתן למצוא נציצים (בעיקר מוסוקביט וביוטיט) בסלעים מגמתיים באזור אילת. מפיקי הנציצים העיקריים בעולם הם ארצות הברית, נורווגיה, דרום אפריקה, ברזיל, מדגסקר וקנדה.
מבצע סופה
ההתקוממות בווילנה
בצפון יחידות מחוזות וילנה ונובוגרודק של הארמייה קריובה (שמנו כשלושה עשר אלף חיילים) החלו בהתקוממות בווילנה ב־7 ביוני 1944, והצליחו לגרש את כוחות הוורמאכט מן העיר בטרם תגענה יחידות הצבא האדום. ב־14 ביוני העיר וילנה וסביבותיה היו בשליטת הארמייה קריובה. כאשר הגיע הצבא האדום לשטח, היחידות הפולניות המזוינות, כמו גם אנשי הממשל האזרחי, נכלאו ונשלחו לרוסיה.
קבוצת הנציצים
תכונות ושימושים
תכונות הנציצים: התנגדות חשמלית גבוהה, חוזק דיאלקטרי גבוה מאוד, התפשטות תרמית מינימלית, עמידות לטמפרטורה גבוהה (עד 600° במינרלים הנפוצים, עד 1000° בפלגופיט), פיצולם ללוחות דקיקים, חוזקם המכני ותכונת האלסטיות שלהם הופכים את הנציצים לחומר גלם חשוב בתעשיית החשמל. הגבישים הנקיים משמשים בקבלים ולמנורות רדיו. הגבישים הנקיים פחות משמשים כחומר בידוד, כחלונות לתנורי חימום והיתוך, כקישוט לבניינים ואפילו באיפור מינרלי.
מבצע סופה
ההתקוממות בלבוב
ב־23 ביולי אנשי הארמייה קריובה בלבוב החלו במרידה מזוינת, שתואמה עם אנשי הצבא האדום. בתוך ארבעה ימים שוחררה העיר. לאחר מכן זומנו מפקדי הארמייה קריובה במקום, כמו גם אנשי הרשויות האזרחיות ל"פגישה עם מפקדי הצבא האדום", ונתפסו על ידי הנ.ק.ו.ד.. הכוחות שנותרו ללא מפקדים צורפו לצבא האדום. חלקם שבו למחתרת.
ההתקוממות בוורשה
ההתקוממות נכשלה, והעיר ורשה נחרבה. הצבא האדום עמד מנגד, על גדתו השנייה של הוויסלה, בעוד שעשרות אלפים מאנשי הארמייה קריובה שפכו את דמם בניסיון לגרש את הגרמנים אשר גילו התנגדות, ונהנו מעליונות מכרעת בכוח אדם ובציוד. סטלין אף מנע הצנחת ציוד לחימה ואספקה על ידי בעלות הברית המערביות. בסופו של דבר נערכה פריצה לפרבר פרגה על ידי יחידות של הצבא האדום, ויחידות של קומוניסטים פולנים בראשות הגנרל זיגמונט ברלינג, אך בשלב זה כבר היה מאוחר מדי, וכוחות הארמייה קריובה, הסובלים ממחסור בתחמושת ובתרופות, ומרעב, נאלצו להיכנע לגרמנים.
תוצאות המבצע
כישלון מרד ורשה הביא את מבצע סופה אל סופו. על אף שזכה לכמה הצלחות מקומיות נדון המבצע לכישלון מראש. סטלין לא רצה לאפשר הקמת ממשלה פולנית הנשמעת למרותם של ה"פשיסטים" בלונדון. הוא חפץ להשליט בפולין ממשלה משלו, ולסמן את גבולותיה של פולין בעצמו. הארמייה קריובה ואנשי ה"דלגטורה" הנציגות האזרחית של הממשלה הפולנית הגולה היו בעיני סטלין מכשול שיש לסלקו, ולא בן ברית שיש להתחשב בו. בראשית ינואר 1945 התפרקה הארמייה קריובה מ"רצונה". רבים מאנשיה בראשות הגנרל לאופולד אוקוליצקי מפקדה האחרון של הארמייה קריובה, ירדו למחתרת, והחלו מכינים את המאבק כנגד השלטון הרוסי. אנשים אלו נתפסו בתחבולה בשנת 1945, ונשפטו לעונשי מאסר כבדים.
בנימין מנשה לוין
קורות חייו
נולד בשנת ה'תרל"ט באחוזת אביו שהייתה קרויה על שמו "אחוזת רבי מאיר", על-יד העיירה הרדזץ, במחוז רוגצ'וב שבפלך מוגילב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית. אביו היה מחשובי חסידי ליובאוויטש, אדם עשיר ותקיף. בגיל חמש התייתם מאביו וגדל אצל אחיו, רבי שמעון יוסף הצדיק, שהיה מתנהג בקדושה רבה וכמעט שלא היה מדבר דיבורי חול, ובלילות היה עורך תיקון חצות בבכי רב. כמו כן היה עוסק רבות במעשי צדקה, ושיתף בהם את אחיו הצעיר, בנימין מנשה. בנימין מנשה הושפע הרבה מאחיו זה בשנים אלו.
כשהיה בנימין מנשה בן אחת עשרה מת גם אחיו, ומאז נכנס ללמוד בישיבה. הוא למד בישיבות קטנות שונות: בהרדזץ, ז'לובין, רוגצ'וב ובוברויסק, בה הושפע רבות מהרב רפאל שפירא, שעבר לימים לחדש את ישיבת וולוז'ין. בשנת ה'תרנ"ה עבר בנימין מנשה ללמוד בישיבה הגדולה בטלז, אחרי מאמצי שכנוע רבים כלפי אמו. בשובו מהישיבה עסק בשירות צבאי קצר בין החומות בקובנה, והשתחרר כעבור חצי שנה.
במהלך שנים אלו החלו להציע לו הצעות שידוכין, וכדי שלא יפריעוהו עבר ללמוד בבית כנסת שקט, שאיפשר לו ללמוד בהתמדה רבה, עד שנפל למשכב מרוב מאמץ ובהמלצת רופא עבר לעיירת הנופש דובלן שעל שפת הים הבלטי על יד ריגה. בעיירה זו פגש את הרב אברהם יצחק הכהן קוק ששימש אז כרבה של בויסק, והרב קוק ומשפחתו התאכסנו אז בחודשי הקיץ בביתו של בנימין מנשה. בצילו של הרב קוק ישב יותר משנתיים, וקשר הדוק נקשר אז ביניהם.
מדובלן עבר לריגה ולמד שם את ספרות ההלכה והפוסקים. הוא הוסמך לרבנות על ידי רבה של ריגה, רבי ראובן יצחק אליון. משם פנה בעצתו של יעבץ לברלין ולמד שם בבית המדרש לרבנים של הרב עזריאל הילדסהיימר, שם למד כשנה שיעורים שונים ולימודים כללים. חצי שנה לאחר בואו לברלין הגיע גם יעבץ ללמוד עמו בבית מדרש זה. שם חיברו יחד מטעם האגודה למדעי היהדות בברסלוי את חיבורו הראשון של לוין: "Corpus Tannaiticum" – חיבור וסידור כל הברייתות השונות על סדר פסקי המשנה. לבסוף משכו ראשי המכון את ידיהם מהדפסת החיבור, וגם מה שסידרו ממנו לדפוס אבד ברובו.
בקיץ שנת ה'תרס"ז התקבל בנימין מנשה לאוניברסיטת ברן, ובשעותיו הפנויות עסק בחקר כתבי יד של אגרת רב שרירא גאון מספריות ברלין, פריז, וינה, פארמה, רומא, לונדון, אוקספורד ועוד. את תוצאות מחקרו זה פרסם יחד עם תולדותיו של רב שרירא גאון בספר השנה של האגודה למדעי היהדות בפרנקפורט (כרך שביעי ושמיני). בעקבות מחקר זה נשאב מאז לעולם מחקר התלמוד בכלל ומחקר ספרות הגאונים בפרט, ומשך את ידיו מהעיסוק בביקורת המקרא שעסק בה קודם לכן ואף פרסם בעניינה מאמר בשם "זיווג המלים בתנ"ך", שהתפרסם בכרך השישי של ספר השנה הנ"ל.
בברן יסד לוין אגודת סטודנטים חרדים שנקראה "תחכמוני", שהתקיימה כחמש שנים והוציאה לאור בעריכתו מאסף בשם תחכמוני.
בשנת ה'תרע"ב נשלח מטעם החרדים בפרנקפורט לארץ ישראל כדי לסייע לרב משה אוירבך בניהול בתי התלמוד תורה נצח ישראל בפתח תקווה ושאר המושבות. בשל כך התעכבה הדפסת איגרת רב שרירא גאון, והיא נדפסה רק בשנת ה'תרפ"א בפרנקפורט.
בסוף מלחמת העולם הראשונה ואחריה ניהל לבדו את רשת בתי התלמוד תורה "נצח ישראל", בערים פתח תקווה, ראשון לציון, רחובות, עקרון, חיפה ויבנאל, ובית ספר לבנות בירושלים. בפתח תקווה הקים גם בית מדרש למורים שהתמזג לימים עם בית המדרש למורים "מזרחי" בירושלים.
משנת ה'תר"פ התגורר בחיפה, ובשנת ה'תר"צ עבר לירושלים.
בשנת ת"ש הוציא לאור מוסד הרב קוק ספר יובל לכבודו של בנימין מנשה לוין. אורגנה אז גם מסיבה לכבודו, שבה נאמו הרב יהודה לייב פישמן מיימון, והרבנים הראשיים לארץ-ישראל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב בן ציון חי עוזיאל, וכן הרב יעקב משה חרל"פ. לקט מהדברים שנאמרו במסיבה נדפסו ב"סיני" ו עמ' רע"ה.
בשנת ה'תש"ד מילא את מקומו של הרב יהודה לייב פישמן מיימון בעריכת המאסף התורני סיני, ופרסם בו מזיכרונותיו. תוך כדי כתיבת הזיכרונות נפטר, ונקבר בהר הזיתים.
אוצר הגאונים
חיבורו המרכזי של בנימין מנשה לוין הוא אוצר הגאונים בן שלושה עשר הכרכים. מטרתו, לפי דברי המחבר בהקדמת הכרך הראשון, היא לכנס את תורתם של גאוני סורא ופומבדיתא ולאסוף את כל תשובותיהם ופירושיהם מכל המקומות אשר נפוצו שם, בין בספרי הראשונים, בין בקובצי אחרונים ובין בכתבי-יד שונים, ולסדרם על סדר התלמוד.
המחבר חילק את כל החומר של התשובות והפירושים לשניים, התשובות לבדן והפירושים לבדם (פרט למסכת נזיר-סוטה, שנדפסו שם יחד). ובכרכים א, ז-יג, נוסף פירוש רבינו חננאל שליקט ואסף מספרי הראשונים ומכתבי-יד שונים. המחבר כותב שמחמת קוצר הזמן הוא לא יכול להאריך כראוי בהערות, ועיקרן הוא אפוא רק מראה מקום ומקור ראשון של כל דבר קטן או גדול שנכנס לאוצר, ולעיתים העיר גם על היחס המסופק של התשובה או הפירוש לגאון זה או אחר וכדומה.
רשימת הכרכים
את הכרך הי"ד, על מסכת סנהדרין, המשיך אחריו הרב ד"ר חיים צבי טויבש.
בשנת תשמ"ו פרסם אריה קימלמן 'לוח עזר לפירושים מתקופת הגאונים' הכולל הוספות לכרכי אוצר הגאונים שנדפסו עד לאותה עת ורשימות ראשוניות של דברי הגאונים על יתר המסכתות. קימלמן נעזר בין השאר ברשימות מעיזבונו של לוין שלדבריו היו מצויות באותה עת ב'היכל שלמה'.
מערכות תבוניות לתחבורה
מערכות תבוניות לתחבורה (בר"ת: מת"ת) הן מערכות משולבות של טכנולוגיות תקשורת, בקרה, מחשבים ומידע המיועדים להתקנה ברכב או בתשתיות הדרך במטרה לשפר את כלל ביצועי מערכת התחבורה ואת רמת הבטיחות בדרכים. כינוי מקובל נוסף הוא "מערכות תחבורה חכמות".
אשליית השקיפות
אשליית השקיפות (באנגלית: Illusion of transparency) היא הנטייה של האדם להגזים ביכולתו של האחר לקרוא את מצבו הפנימי. האשליה בולטת ברך כלל אצל דוברים בפני קהל. היא עשויה להיות מוגברת על ידי אפקט הזרקור. ביטוי נוסף של אשליית השקיפות, המכונה לעיתים אשליית השקיפות של הצופה, היא הנטייה של האדם להעריך יתר על המידה עד כמה הוא מבין את מצבם הפנימי של אחרים.
מערכות תבוניות לתחבורה
יישומים רבים מבוססים על איסוף, עיבוד, שילוב והצגת מידע המאפשר לרשויות התחבורה, מפעילי תשתית, ספקי שירותי תחבורה ומשתמשי תחבורה פרטיים לקבל החלטות אינטליגנטיות יותר, בטוחות יותר מתואמות יותר המבוססות על מידע רלוונטי. יישומים אחדים משלבים את המידע הנצבר עם אלגוריתמים ממוחשבים לקבלת החלטות לצורך הפעלת תגובה אוטומטית נדרשת.
אשליית השקיפות
במחקר של גילוביץ' ואח' הושיבו חמישה נבדקים במעגל, וכל אחד בתורו סיפר סיפור. אחד שיקר ויתר הארבעה אמרו אמת. כל אחד מהמשתתפים דוברי האמת התבקש לקבוע מי הוא השקרן, והשקרן התבקש להעריך את מספר המשתתפים שינחשו נכון שהוא זה ששיקר. בסיבוב הבא התחלף השקרן וכך נערכו חמישה סיבובים כשכל אחד מהמשתתפים סיפר בתורו סיפור שקרי. התוצאות הראו, שהשקרנים העריכו הערכת יתר את ההסתברות שיתגלו (48.8%) לעומת רמת גילוי הפועל שהייתה 25.6%, שאינה שונה מהניחוש האקראי של 25%. בשני שחזורים של המחקר, שנועדו לבחון הסברים חלופיים לממצאים, התקבלו תוצאות דומות.
מערכות תבוניות לתחבורה
פעילות בישראל
בישראל הוקם במאי 2005 איגוד ITS ישראל, כמייצג התפיסה של מערכות תבוניות לתחבורה. משימות האיגוד הן:
אשליית השקיפות
חרדה ראשונית בדיבור בפני קהל עלולה לגרום ללחץ, משום שהדובר עשוי להרגיש "שקוף" למאזינים. תפיסה שגויה זו עלולה לגרום לדובר להתנהגות מפצה, דבר אשר יגרום לו להרגיש אפילו "שקוף" יותר לקהל, והלחץ יתגבר בלולאת משוב. מודעות לגבולות התפיסה של אחרים ו/או משוב סדיר ומיידי, ינטרלו את ההטיה. תחושת השקיפות תפחת, והביטחון של הדובר ביכולתו גובר.
מערכות תבוניות לתחבורה
פעילות בישראל
בשנת 2017 הצטרף האיגוד ללשכת המהנדסים האדריכלים והאקדמאים במקצועות הטכנולוגיים בישראל.
מאז פועל במסגרת זו ומקיים כנסים, ימי עיון, קורסים, מיטאפים, סדנאות ופרויקטים ייחודיים ובניהם MAAS המארח את טובי המומחים לפתרון בעיות התחבורה בישראל.
האיגוד מנוהל כיום על ידי וועד מנהל המורכב ממתנדבים, רובם ככולם אנשי ITS על תחומיו השונים. יושב ראש האיגוד הוא מר אור עמרי, מנהל, יועץ ומרצה בתחום.
שברולט סדרה AB נשיונל
שברולט סדרה AB נשיונל (באנגלית: Chevrolet Series AB National) היא מכונית משפחתית בסגנון Touring car מתוצרת חטיבת המכוניות שברולט בחברת ג'נרל מוטורס האמריקאית  אשר יוצרו בשנת 1928 בארצות הברית, יפן, דרום אפריקה, ארגנטינה ובלגיה.
משטרת קטרה
ההיסטוריה של התחנה
ב-27 בספטמבר 1944 תקף כוח של אצ"ל את המשטרה מכל עבריה והשתלט עליה. לאחר זמן מה עזבו הלוחמים את המקום עם שלל רב של רובים, אקדחים, רימוני יד, תחמושת ומקלע.
ב-17 באפריל 1948, לאחר שהגיע מידע על כוונה להעביר את התחנה לידי הערבים, ובמסגרת המדיניות של השתלטות חטיבת גבעתי על משטרות ומחנות בריטים במרחב הדרום, השתלטה החטיבה על משטרת קטרה. בבוקרו של אותו יום הגיע יחיאל לנגר לתחנה עם מספר שוטרים יהודים ושכנע באיומים את השוטרים הבריטים והערבים לעזוב את התחנה, בעת שלוחמי גדוד 53 מחטיבת גבעתי חיכו מחוץ לתחנה. לאחר שהשוטרים הבריטים והערבים עזבו את התחנה, נכנסו אליה לוחמי גבעתי, ללא קרב.
בעיתונות התקופה פורסמו דיווחים שונים על נסיבות העברת התחנה:
לאחר מלחמת העצמאות הייתה התחנה בשימוש כוחות הביטחון עד שנות ה-90.על פי עדותו של אלי גייסלר, במאי 1967 שימשה התחנה את מערכת הביטחון והוצבה בה בחשאיות ובאופן זמני מערכת הנשק הגרעיני הראשון שיוצרה באותם ימים בישראל. בדצמבר 2022 פרסם העיתונאי גלעד שלמור כי התחנה שימשה לחקירת אסירי איקס.
לאחר יציאת כוחות הביטחון מהמקום שימשה התחנה, במשך מספר שנים, כמרכז קליטה לעולי אתיופיה.
החל מתחילת שנות ה-2000 עומד המבנה נטוש והוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרים.
בסוף שנת 2022, אטמו אנשי הבינוי של משטרת ישראל את פתחי המצודה כדי למנוע כניסה אליו.
מבנה התחנה
המבנה של תחנת קטרה דומה למספר מצודות נוספות בארץ כמו בלטרון, מצודת יואב, בית גוברין ומשטרת הר-טוב.
הרמן הופפלד
הרמן הופפלד (באנגלית: Herman Hupfeld; 1 בפברואר 1894 – 8 ביוני 1951) היה פזמונאי אמריקני.
ביוגרפיה
הופפלד נולד בניו ג'רזי ושירת בחיל הים האמריקני במלחמת העולם הראשונה כנגן סקסופון בתזמורת חיל הים. לאחר שהשתחרר החל בקריירת פזמונאות שהניבה להיטים כ- "Sing Something Simple", "Let's Put Out The Lights (And Go To Sleep)", "When Yuba Plays The Rhumba On The Tuba", "Are You Making Any Money?", "Savage Serenade", "Down the Old Back Road", "A Hut in Hoboken", "Night Owl", "Honey Ma Love", "Baby's Blue", ולהיטים נוספים.
הופפלד זכה לתהילה בשל שירו "עם חלוף הזמן" - ("As Time Goes By"), שבוצע על ידי הפסנתרן דולי וילסון בסרט "קזבלנקה (1942). השיר הולחן במקור עבור מחזה שהועלה על במות ברודוויי בשנת 1931 בשם "כולם מוזמנים". השיר אומץ על ידי כותבי המחזה ששימש בסיס לסרט "קזבלנקה". בעת צילומי הסרט הציע המלחין מקס שטיינר להחליף את השיר בשיר מקורי שיכתוב עבור הסרט, אך הצעתו נדחתה, מכיוון שהשחקנית אינגריד ברגמן הסתפרה בתספורת קצרה, ולא ניתן היה לצלם מחדש את הסצינות שבהן הושמע השיר. שטיינר נאלץ לבנות את כל הרקע המוזיקלי של הסרט על בסיס לחנו של הופפלד. מאז בוצע השיר בסרטים רבים (ביניהם "נדודי שינה בסיאטל" (1993)), אך הוא קשור בתודעת הקהל עם הקסם והרומנטיקה של הסרט "קזבלנקה". פיסקה מוזיקלית מתוך הסרט משמשת כיום כחלק מן הליווי המוזיקלי לסרטון הקצר המקדים את כל סרטי אולפני האחים וורנר. השיר נחשב כיום לאחד השירים האהובים והמושמעים בהיסטוריה המוזיקלית של ארצות הברית, ומשמש כסטנדרט - מנגינה ידועה ומוכרת בקרב מוזיקאים, לרוב בתחום מוזיקת הג'אז.
הופפלד חיבר מוזיקה למספר רב של מחזות בברודוויי ומספר סרטי קולנוע. עוד בטרם הצלחת "עם חלוף הזמן" בסרט "קזבלנקה" נחשב הופפלד לפזמונאי מוכשר ומצליח.
בזמן מלחמת העולם השנייה שימש הופפלד כבדרן צבאי, והופיע במחנות הצבא האמריקני ובבתי חולים צבאיים.
הופפלד נפטר בשנת 1951 בניו ג'רזי.
מדבר צין
מִדְבַּר-צִן ממוקם באזור הר הנגב. לפי המסופר במקרא, מדבר צין הוא המדבר האחרון בו עברו בני ישראל במסעם לכיוון ארץ כנען.
בעניין מקומו של מדבר צין קיימת מחלוקת בין החוקרים: יש הסוברים כי מקומו בצפון הערבה, ולדעת אחרים המדבר נמצא במזרחו של חצי האי סיני. מקומו של המדבר אינו ידוע. שמו של המדבר מופיע לראשונה בספר במדבר:
בתיאור המקראי ממוקם הר סיני בין מדבריות צין ופארן, וכן בין ארץ עמלק לארץ מדין. כאשר שהו בני ישראל בקדש, סוּפר במקרא, שקדש היא במדבר פארן, אך במקום אחר צוין כי היא שוכנת במדבר צין. מיקומם של שני מדבריות אלו והיחס ביניהם לא ידוע באופן, שאפשר לקבוע את מקומם המדויק אך גבולותיו מוגדרים יותר בתנ"ך.
מדבר צין מייצג את גבולה הדרומי של ארץ כנען. מדבר צין מציין גם את גבול שבט יהודה. ממדבר צין, חדרו שבטי ישראל לשטחה של כנען.
המדבר מוזכר גם בתלמוד בבלי
אליעזר בן-יהודה קובע כי משמעות המילה צִן היא קוץ וצִן הוא דקל שגזעו קשה.
הגמרא מונה ארבעה סוגי דקלים:. מכאן שהשמות צין וסין מרמזים על תצורת הנוף של מדבר זה.
פטרה סולומון
פטרה סולומון (ברומנית: Petre Solomon, 15 בפברואר 1923 – 28 באוקטובר 1991) היה סופר ומתרגם יהודי-רומני, אביו של במאי הסרטים אלכסנדרו סולומון.
ביוגרפיה
פטרה נולד בבוקרשט למשפחה יהודית גדולה ומשכילה הנוטה להתבוללות. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון למסחר "קולטורה" בתקופה בה היהודים סולקו ממוסדות הלימוד הכלליים, ונמנע ממנו להירשם לאוניברסיטה. הוא למד ב"קולג'יו אונסקו", מוסד להשכלה גבוהה בבוקרשט שנועד ליהודים. באפריל 1944 עלה לארץ ישראל ולמד אנגלית בחיפה, בקורסים שאורגנו על ידי אוניברסיטת קיימברידג'. ב-1946 שב לרומניה ונרשם ללימודי ספרות באוניברסיטת בוקרשט.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית, עבד בהוצאה לאור "הספר הרוסי" וכן בסוכנות הידיעות הממשלתית Agerpress. ב-1952 סולק מעבודתו, ומהמפלגה בכלל - בגלל תקופת החיים שבילה בארץ ישראל.
את שיריו הראשונים פרסם בסתיו 1944 בכתב העת Orizont (אופק), והחל מ-1954 פרסם ספרי שירה וביוגרפיות ועבד כמתרגם מ/ואל השפה האנגלית. לראשונה הוא תרגם לרומנית ולאנגלית את שירו של פאול צלאן "פוגת מוות", ובין שניהם התפתחה ידידות שנמשכה שנים רבות. ב-2001 הפיק הבמאי אלכסנדרו סולומון (בנו של פטרה) סרט על הידידות בין השניים; שם הסרט מורכב ממשחק בהברות שמותיהם ביזמת צלאן עצמו: "Duo pentru paoloncel şi petronom" ('דואו לפאולונצ'ל ולפטרונום'), שמות המרמזים כביכול על כלי נגינה.
ב-1982 הוענק לו פרס התאחדות הסופרים הרומנית לתרגום.
אנדרטת חטיבת אלכסנדרוני
אנדרטת חטיבה ומחוז אלכסנדרוני ניצבת בעיר נתניה ומנציחה את קרבות החטיבה במלחמת העצמאות ואת חלליה במלחמה זו. האנדרטה הוקמה באתר בו חנתה מפקדת החטיבה במלחמה.
מבנה
אנדרטת חטיבת אלכסנדרוני בנויה כמתחם מעוגל, הניצב בתחומי גן ציבורי. לפניו משתרעת גדר לבנים ועליה שלט הנושא את שם האתר.
האנדרטה בנויה כחומת בטון מעגלית, המקיפה רחבת טקס מרוצפת שבחלקה נטוע דשא. שביל הליכה מתמשך לאורך החומה.
לפני מרכז החומה משתרעת רחבה מוגבהת. על הכותל שמעליה נקבעו לוחות זיכרון מארד המציגים דמויות של לוחמים ומספרים את סיפור החטיבה וקרבותיה במלחמת העצמאות. מאחורי מרכז החומה מתנשא עמוד אבן, שעליו נקבע תבליט ארד. בשמאלה של החומה נקבעו כן ללהבת זיכרון ותרנים לדגלים, ומעבר להם נרשם על החומה שם החטיבה. על החומה הארוכה המתמשכת מימין נקבעו לוחות מוארכים ועליהם לוחיות המנציחות את שמות 447 חללי החטיבה במלחמה. לצידם נקבעה הכתובת "זכור".
האנדרטה הוקמה ביוזמת עמותת אלכסנדרוני ועיריית נתניה. היא תוכננה על ידי האדריכל יהודה יהב. יצירות האמנות נעשו על ידי הפסל סול בסקין, מחיילי החטיבה. היא נחנכה בשנת 1992.
צירות
צירות (באנגלית: Legation) הוא מושג בדיפלומטיה המתאר נציגות דיפלומטית בדרגה נמוכה משגרירות. בראשה עומד נציג דיפלומטי בדרגת ציר, אשר נחשב במייצג המדינה השולחת אך לא כנציג ראש המדינה, בשונה משגריר, הנחשב כנציג של ראש המדינה. כיום אין שימוש במוסד.
מקור השם
המונח ציר לקוח מעברית מקראית, שם הוא מתאר שליח, הנשלח לעמים.
היסטוריה
במהלך המאה ה-19 ובשנים הראשונות של המאה ה-20 היו רוב הנציגויות הדיפלומטיות בעולם צירויות. שגריר נחשב לנציג האישי של ראש המדינה, ורק מעצמה גדולה שלחה שגרירים. מונרכיות קטנות היו שולחים רק ציר ומקימות צירות. בשל הדדיות דיפלומטית, גם המונרכיות הגדולות הקימו רק צירויות במדינות שהקימו בהם צירויות. לדוגמה, בשנות הדעיכה של הקיסרות הצרפתית השנייה, הקונפדרציה הצפון-גרמנית החזיקה בשגרירות בפריז, בעוד לבוואריה ולארצות הברית היו צירויות.
בארצות הברית הייתה התנגדות בראשית ימיה לשימוש במונח "שגריר" (Ambassador) שנתפס כנציג ראש המדינה ומלוכני, והנציגים הדיפלומטיים שמונו על ידיה כונו מינסטר או שליח (Minister או Envoy), שנתפסו כנציגי המדינה עצמה ולא העומד בראשה ולכן נחשבו לרפובליקניים יותר. הקמת הרפובליקה הצרפתית השלישית הביאה לכך שהמונח שגריר לא זוהה עם מונרכיות, וגרמה לכך שב-1893 הוחלט בארצות הברית לשלוח שגרירים, תוך שדרוג הצירויות שלה לשגרירויות. הצירויות האמריקניות האחרונות, בבולגריה והונגריה, שודרגו לשגרירויות ב-1966.
הצירויות האחרונות בעולם היו הצירויות הבלטיות, שהמשיכו להתקיים לאחר כיבוש המדינות הבלטיות על ידי ברית המועצות ב-1940, ששודרגו לשגרירויות ב-1991 לאחר שהמדינות הבלטיות קיבלו עצמאות מחודשת מברית המועצות , והצירויות של פינלנד ושוודיה לדרום אפריקה, אשר שודרגו לשגרירויות ב-1991 ו-1994 בהתאמה לאחר תום משטר האפרטהייד.
צירויות ישראל
הנציגויות הדיפלומטיות הראשונות שפתחה מדינת ישראל ברחבי העולם לאחר הקמתה היו צירויות ולא שגרירויות, וזאת מטעמי צניעות. המלצה ברוח זו הופיעה במסמך "קווים למבנה שירות החוץ של המדינה היהודית" שהכינו חניכי המוסד להשתלמות והוגש לוועדת המצב בינואר 1949. במהלך השנים שודרגו כל הצירויות של ישראל לשגרירויות.
דרום קיפצ'קיה
דרום קיפצ'קיה (בטורקית: Güney Kıpçakya) הוא שם שטבעו ההיסטוריונים הטורקים, פהרטין קירזיאוגלו ויונוס זאירק המתייחס לאזורי הספר של דרום הקווקז הכוללים את האזורים ההיסטוריים של גאורגיה וארמניה, וכעת הם חלק מטורקיה. על פי היסטוריונים אלה, אזורים אלה היו מיושבים לכאורה, בימי הביניים, על ידי הקיפצ'קים הטורקים, שגויסו על ידי מלכי הממלכה המאוחדת של גאורגיה, ובסופו של דבר התנצרו ברובם, עד לכיבוש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית, שהמירה את דתם לאסלאם.
מחקרים היסטוריים המעלות טענות בדבר אי היות אזורים אלה גאורגיים או ארמניים, או טענות בדבר ייחוס טורקי לאזורים אלה, עודדו, במידה מסוימת, על ידי השלטונות הטורקיים, אבל ספגו ביקורת נוקבת על ידי היסטוריונים מערביים, גאורגיים וארמניים, וכונו "עיוות לאומני של ההיסטוריה של האזור".
שיראז
שיראז היא בירת פרובינציית פארס בדרום איראן. העיר שוכנת במרכז הפרובינציה כ-685 ק"מ דרומית לבירה טהראן. על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016 התגוררו בעיר מעל מיליון וחצי בני אדם והיא העיר החמישית בגודלה במדינה. העיר מוזכרת בלוחות חרס מעילם, המתוארכים לשנת 2000 לפנה"ס בקירוב, ונמצאו ביוני 1970 בעת חפירות בפינה הדרום מערבית של העיר. הלוחות, שנכתבו בעילמית מזכירות עיר בשם "טיראזיס" (שם זה הפך בפרסית עתיקה ל/širājiš/). לאורך ההיסטוריה הייתה העיר מרכז מסחרי אזורי, והיא שימשה מספר פעמים כבירה ראשית או כבירה מחוזית. בשנים 1750–1781, בתקופת שושלת זנד, היא שימשה כבירתה של פרס.
כלכלתה של העיר נשענת על גידולי גפן, פירות הדר, כותנה ואורז הגדלים בסביבתה. העיר מפורסמת בזכות הגנים המרובים (למשל גן אראם) ובזכות עצי הפרי הפזורים בה. כן היא נחשבת כ"עיר המשוררים, היין והפרחים".
היסטוריה
שרידים להתיישבויות בסביבת שיראז נמצאו בחפירות ארכאולוגיות ומצביעים על קיום התיישבות באזור במאה ה-6. ממצאים מתקופת האימפריה הסאסאנית נמצאו ממזרח לשיראז בברמדלכ (برم‌دلک), בצפון מערבה בג'וים (گويم) וכן שרידי מבצר בקסר אבו נסר (قصر ابو نصر) ממזרח.
שיראז הוקמה או נוסדה מחדש ב-693 על ידי מחמד בן יוסף אלת'קפי (محمد بن يوسف الثقفي).
על פי המסורת שיראז שימשה כמקום מסתור לבני משפחתו של עלי א-רידא לאחר מותו ב-817/18. בסוף המאה ה-9 השושלת הצפארית בהנהגתו של יעקוב בן לית' הפכה את שיראז לבירה של המדינה האוטונומית שלהם. אחיו עמר בן לית' הקים בעיר את המסגד הגדול הראשון.
השושלת הבויהית בהנהגתו של עמאד א-דוולה הדיחה את השושלת הצפארית מהשלטון ב-933, ובהמשך אחיינו עצ'ד אל-דולה פאנה ח'וסרו ירש אותו והנהיג את פארס בשנים 949 עד 983, כשב-987 הוסיף לתחום השפעתו את עיראק, בירת הח'ליפות העבאסית, שהפכה להיות ממשלת בובות של שיראז. שיראז התפתחה להיות העיר המשגשגת והגדולה בפארס ומרכז תרבותי וכלכלי חשוב בח'ליפות. עצ'ד אל-דולה החזיק בספרייה גדולה, בית חולים, מספר מסגדים, בזארים, חאנים, מבצרים וגנים בשיראז ומדרום לעיר החזיק במבצר וכוחות. בתקופה זו התקיימו בשיראז גם שני מקדשי אש זורואסטרים, עבור פרסים שלא המירו את דתם לאסלאם.
תחת הבויהים חולקה שיראז ל-12 רבעים והיו לה שמונה שערים. בתקופה זו שגשגה העיר כלכלית ונהנתה ממסחר בתוצרת החקלאית. בתקופה זו יין, דגנים, כסף וזהב יוצאו דרך ערי הנמל הפארסיות. עצ'ד אל-דולה השקיע במחקר מדעי, רפואי ואסלאמי בשיראז.
ב-1504 נכבשה שיראז על ידי כוחות של אסמאעיל הראשון מייסד האימפריה הספווית. בתקופת שלטונה של האימפריה (1501–1722) הייתה שיראז בירה מחוזית. אימאם קולי ח'אן (امامقلی خان) תחת עבאס שאה הראשון הקים בעיר מבצרים רבים. ב-1617 נציגי חבר הודו המזרחית פתחו משרדים בה ובאספהאן.
במאה ה-18 לאחר תקופה די ארוכה של שלום בין שתי האימפריה העות'מאנית והאימפריה הספווית, החלה האימפריה הספווית לקרוס. מרד במזרח המדינה הביא את הפשטונים להכריז על מדינה אפגנית בשם האימפריה ההותכית אשר עם היווצרותה החלה לכבוש את הספווים. תחילה נכבשו סיסתאן ובלוצ'סתאן, כמו גם ח'וראסאן, ומאוחר יותר גם שיראז נכבשה. בעודם רואים את האימפריה הספווית מתפרקת, קפצו האימפריה הרוסית והאימפריה העות'מאנית על ההזדמנות לקרוע שטחים מתוך פרס המתפרקת. השליט המקומי מרד בנאדיר שאה, ששלח לעיר את כוחותיו והטיל עליה מצור במשך חודשים עד להבקעתה. בזמן הירצחו של השאה ב-1747 רוב הבניינים ההיסטוריים של העיר נהרסו או נפגעו, ומספר התושבים בעיר צנח ל-50 אלף.
העיר חזרה לשגשוג תחת שלטונו של כרים ח'אן זאנד (محمدکریم خان زند) שקבע אותה כבירתו ב-1762. הוא העסיק 12,000 איש במיזמי בנייה בעיר. בתקופה זו הוקם חפיר סביב העיר, הוקמו מערכות השקיה ונבנו מחדש חומות העיר. כאשר אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, אבי השושלת הקאג'ארית, עלה לשלטון הוא תקף את העיר והרס את מבצריה. בתקופתו נקבעה טהראן כבירה, ולמרות ירידת מעמדה של שיראז היא עדיין הייתה עיר חשובה, ובתקופה הקאג'ארית הוקמו בה מבנים וגנים מפורסמים. ב-1821 סבלה העיר ממגפת הכולרה הראשונה.
ב-1844 חווה עלי מוחמד שיראזי, הבאב שהיה סוחר משיראז התגלות והכריז על עצמו כמהדי ובעקבותיו קמה התנועה הבאבית. מסיבה זו שיראז היא מקום קדוש לבהאים ומשמשת כאתר עלייה לרגל. בשל היחס העוין לבהאים באיראן נהרס ביתו של הבאב בשיראז.
ב-1910 נערך פוגרום ביהודי העיר בעקבות עלילת דם שבה הואשמו יהודים בחטיפה והריגה של ילדה לצורכי פולחן.
ב-1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה השתלטו כוחות פרסיים שתמכו במעצמות המרכז ואסרו נתינים בריטיים.
במהלך מלחמת איראן–עיראק ירו העיראקים על שיראז טילי סקאד.
ב-2009, בעקבות הבחירות לנשיאות איראן שבהן גבר מחמוד אחמדינז'אד על מיר-חוסיין מוסאווי, שזכה לתמיכה מצד צעירים רבים במדינה, עלו טענות לזיוף התוצאות והחלה מחאה מצד תומכי מוסאווי, שהפגינו בשיראז ובמקומות נוספים ברחבי איראן. ב-2011, בהשראת האביב הערבי, התקיימו בשיראז כמו גם בערים נוספות באיראן הפגנות המוניות.
תרבות וספורט
בשנים 1967–1977 נערך נערך מדי שנה בתקופת הקיץ פסטיבל האמנויות בשיראז שהיה פסטיבל אמנויות בינלאומי.
השכלה
מוסדות מוכרים נוספים בשיראז או בסמוך אליה הם אוניברסיטת אזאד האסלאמית, האוניברסיטה הטכנולוגית של שיראז, ואוניברסיטת שיראז למדע שימושי וטכנולוגיה.
תחבורה
בעיר מופעלת מערכת הרכבת התחתית של שיראז, הכוללת מספר קווים ואשר בנייתה החלה ב-2001.
יהדות שיראז
בכתב משנת 981 הוזכר שיהודים הגיעו להלווייתו של מנהיג מוסלמי מקומי. לפי עדות של בנימין מטודלה בשנת 1162 היו בעיר כ-10 אלף יהודים.
היו תקופות שבהן הם נהנו מחופש פולחן יחסי אך גם סבלו מרדיפות. בשיראז חגגו פורים מועד קטן או אבן אלחסן, ב' בחשוון במאה ה-12 (השנה המדויקת לא ידועה). יהודי העיר נאלצו להתאסלם אחר שהקצב אבד אלחסם הלשין עליהם לפני השלטון שהם קיללו את דת האסלאם, כדי לנקום על שהודח מתפקידו על חשד שמכר בשר טרף בערב ר"ה. לפני מותו הודה הקצב בכתב ששקר העליל על אחיו. כתוצאה מכך הורשו היהודים לחזור לדתם. אותו היום עשאוהו יו"ט לדורות לאכול ולשמוח.
קוג'ה יעקב אהרון, בנקאי יהודי מאנגליה וסוכן של חברת הודו המזרחית הבריטית בבצרה ביקר בעיר בתקופת הכיבוש הפרסי של בצרה בשנת 1777. במהלך המאה ה-19 רוב יהודי העיר היו צורפים או בעלי חנויות. בשנת 1830 היו בעיר כ-3 אלף משפחות יהודים. בהמשך חלק מהם התאסלם מסיבות שונות. מוחמד רזא ג'דיד אל-אסלאם שהיה בין ראשי הקהילה התאסלם ואף כתב ספר נגד יהדות.
בשנת 1904, כתגובת לפעילותם של המיסיון הנוצרי ושל התנועה הבהאית בקרב יהודי הקהילה, נוסד בעיר בית ספר של רשת אליאנס, שפעל עד שנות ה-60 של המאה ה-20. ב-30 באוקטובר 1910 הותקף הרובע היהודי של שיראז בעקבות האשמות שווא שהיהודים הרגו ילדה מוסלמית לצורכי פולחן. מספר יהודים נהרגו והרובע כולו נשדד בידי המון הפורעים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו היהודים לצאת מהרובע היהודי. רשת אורט הפעילה מוסדות חינוך במקום. בשנת 1960 כאלף ילדים יהודים למדו בבתי ספר ממשלתיים.
באפריל 2000, הובאו למשפט בשיראז 13 יהודים שנאשמו בריגול לטובת ישראל. בלחץ הקהיליה הבינלאומית שיזם ג'אק מאהפר הם שוחררו לבסוף, האחרונים בשנת 2003. בסוף אותו עשור מספר היהודים בשיראז נאמד בכ-5,000. על אף שלא התגורר שם רב, פעלו בעיר 15 בתי כנסת לפחות.
ניצולי השואה
ניצולי השואה או שורדי השואה הם יהודים אשר שרדו את השואה – הרדיפה, הגירוש ורצח העם היהודי בזמן מלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים.
ניצולי השואה הם היהודים ששרדו מחנה השמדה, מחנה ריכוז, גטו, בורות הריגה ואתרי השמדה של האיינזצגרופן או משתפי הפעולה עמם, או שחיו חיי סתר או חיים בזהות בדויה באזור שנכבש או סופח בידי גרמניה הנאצית. הגדרה זו כוללת את רוב היהודים שחיו ביבשת אירופה בשנים 1939 עד 1945 ונותרו בחיים.
טרמינולוגיה
במשך שנים רבות, המונח ששימש לתיאור היהודים שעברו את השואה היה "ניצולי השואה". כך הם מכונים באופן רשמי על ידי רשויות מדינת ישראל. ביטוי זה מבוסס בין השאר על על הפסוק.
החל מראשית המאה ה-21 נצפה שימוש גם במונח "שורדי שואה" לצד המונח "ניצולי שואה". מבכרי המינוח הזה מנמקים את העדפתם בכמה סיבות:
עם זאת, יש המתנגדים לשימוש במונח "שורדי שואה", משום שלדבריהם מקורו הוא בתרבות התקינות הפוליטית והוא גורם לזילות המושג בכך שהוא מייצר השוואה בין ניצולי השואה למושגים כמו "שורדות זנות" ואף ליוצאי תוכנית הריאליטי "הישרדות".
שארית הפליטה
במלחמת העולם השנייה נרצחה רוב יהדות אירופה. מתוך מעל 9 מיליוני יהודים שחיו באירופה ערב השואה, נרצחו כ-6 מיליונים. מתוך הנותרים, חלקם הספיקו לעזוב את ארצם וחלק נוסף שרד התופת. אותם נותרים ששרדו נקראו (בעיתונות בת הזמן ובספרות המחקר): "שארית הפליטה". אחרים מהנותרים הסתתרו בזהות בדויה או במקומות מסתור ובבתי משפחות זרות, או ניצלו על ידי חסידי אומות העולם, וחלקם ניצלו באופן מקרי או בזכות יוזמה ואומץ. במחקר ההיסטורי, משמש המונח "שארית הפליטה" לכלל היהודים שנמצאו באירופה וצפון אפריקה ב-4–5 השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
חלק מהניצולים, בעיקר מהולנד, בלגיה, צרפת והונגריה, חזרו לארצותיהם, אולם לרבים אחרים לא היה לאן לחזור ואלה שחזרו - לא תמיד התקבלו בברכה (בפולין למשל, התבצעו מספר פוגרומים ביהודים גם לאחר השואה, עם חזרתם). רובם החלו לחפש את יקיריהם במקומות בהם רוכזו היהודים או את ילדיהם שנתנו למסתור ולרוב לא מצאום. רבים היו הפליטים היהודים שנדדו ברחבי אירופה. חלקם הבריחו את הגבולות ממזרח למערב אירופה באמצעות ארגון "הבריחה" או דרך מבריחי גבולות אחרים. בעלות הברית שיכנו את חסרי הבית היהודים במחנות פליטים שכונו "מחנות העקורים" וארגון הג'וינט ניסה לדאוג לצרכיהם כפתרון זמני.