cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בכור יוסף בנבנישתי
ביוגרפיה
נולד בירושלים בשנת 1846 (ה'תר"ו) לרב רחמים שניאור בנבנישתי, בן למשפחת רבנים שמוצאה בספרד, ולרבקה בת הרב בנימין חמווי. בילדותו התחנך בתלמוד תורה ובישיבות מקומיות, ונישא לרחל בת יצחק מודיאנו מסלוניקי.
כשחזר משליחותו, החל לשמש כאב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, לצד הרב יעקב דאנון והרב אברהם פילוסוף. נודע כדרשן ובעל קול נעים, ובמשך שנים רבות שימש כחזן.
הלך לעולמו בירושלים ב-12 באפריל 1916 (ט' בניסן ה'תרע"ו).
בנו היה הרב סעדיה בנבנישתי; ואחד מצאצאי צאצאיו הוא גבריאל קרליק פררה.
מנהגי אבות ברומא העתיקה
מנהגי אבות ברומא העתיקה (בלטינית: Mos Maiorum) הם שורה של מנהגים חברתיים ששלטו במעמדות הגבוהים של רומא העתיקה בתקופת הרפובליקה והקיסרות.
את מנהגי האבות אפשר לכנותו גם קוד הנוביליטאס. הנוביליטאס מציגה את ערכיה כאידיאל הטבוע בתוכה. כאשר ההיסטוריה והמסורת משתלבות משלוש סיבות: הראשונה - כאשר אדם לומד את המוסר ממי שכיהן קודם ובמיוחד מסיפורי גבורה. השנייה - מעמד גבוה של האליטה ומעט הגנה חוקתית עליה, האליטה הסתמכה בעיקר על כוח כבוד ועבר. השלישית - המשפחה עדיפה על היחיד, היא מעניקה תדמית וגאווה. מנהגי אבות לא רק צוינו כמיהה לעבר השמרני אלא גם מסתתרים בהם מובנים כמו Virtus, Dignitas, Honestas, Officium, beneficia, Gloria, Libertas, concordia.
"Mos maiorum" – "From which the speaker selected those Precedents (exempla) which supported his argument."
פרנקולי
פרנקולי (קטלאנית Francolí) הוא נהר בדרומה של קטלוניה בספרד ואורכו 60 ק"מ. מוצאו של הנהר במערת פונט מז'ור (Font Major - "המעיין הגדול") בתחומי העיירה ל'אספלוגה דה פרנקולי (l'Espluga de Francolí) בנפת טרגונה, והוא נשפך אל הים התיכון בתחומי נמל טרגונה. הנהר מנקז שטח של 838 קמ"ר וספיקת מימיו מגיעה ל-1.18 מטר מעוקב/שנייה, אך זו אינה סדירה לאורך כל חלקי השנה, ובאוקטובר 1994 עלה על גדותיו והציף חלק מהעיר טרגונה.
אוניגירי
אוֹניגירי (בהיראגאנה: お握り) או אוֹמוּסוּבּי (היראגאנה: おむすび) הוא מאכל יפני פופולרי.
האוניגירי עשוי אורז יפני עגול, מאותם הזנים המשמשים לסושי. זנים אלו מעט דביקים לאחר הבישול ולכן אידיאליים למנות אלו. את האוניגירי ניתן להגיש אורז בלבד, אך לרוב הוא ממולא במליות שונות כגון סלמון, טונה ושזיף יפני כבוש, ולרוב נעטף באצת נורי ונטבל ברוטב סויה.
בחנויות נוחות יפניות ניתן לקנות אוניגירי במגוון מליות, שם הוא נמכר באריזה מיוחדת שמפרידה את האצה מהאורז כדי למנוע התרככות שלה.
פיטר קאלן
פיטר קלייבר קאלן (באנגלית: Peter Claver Cullen, נולד ב-28 ביולי 1941) הוא מדבב קנדי. הוא מוכר בזכות קולו של אופטימוס פריים מתוך סדרת האנימציה "הרובוטריקים" של שנות ה-80, ושל המכונית בעלת הבינה המלאכותית KARR בסדרת הטלוויזיה "אביר על גלגלים". החל משנת 2007, קאלן שב לדבב את דמותו של פריים בסרט הלייב אקשן "רובוטריקים" ובסרטים שבאו בעקבותיו.
תחילת חייו
קאלן נולד במונטריאול, קוויבק להנרי ומיוריאל קאלן, ולו שני אחים ואחות - מיקאלה, סוני ולארי. הוא למד בבית ספר קתולי בקינגסטון, אונטריו, והיה בין בוגרי המחזור הראשון של בית הספר לתיאטרון הלאומי של קנדה בשנת 1963. אחיו לארי היה קפטן בדימוס בחיל הנחתים של ארצות הברית, והיווה למקור ההשראה לדמותו של אופטימוס פריים.
שנות ה-60 וה-70
קאלן החל את הקריירה שלו בסוף שנות ה-60 כשחקן בתוכנית טלוויזיה לילדים, שם הופיע כאסטרונאוט קנדי-צרפתי. הוא חידד את כישורי הדיבוב שלו כשעבד כשדרן וקריין פרסום בתחנת רדיו במונטריאול. בין השנים 1971–1974 השתתף בקביעות בתוכנית הבידור של סוני ושר.
כאופטימוס פריים
בראיון עמו, קאלן נזכר במבחן הבד שנעשה לו לתפקיד דיבוב דמותו של אופטימוס פריים בברבנק, קליפורניה. כאשר קרא את התקציר לדמות, הוא זיהה שמדובר בהזדמנות פז ונזקק לעצה מאחיו לארי, שאמר לו: "פיטר, אל תהיה כוכב הוליוודי, תהיה גיבור אמיתי. גיבורים אמיתיים לא צועקים ומתנהגים קשוח. הם חזקים מספיק בשביל להיות עדינים, מלאי חמלה והבנה. אז תשלוט בעצמך". בהמשך הוא גילה מסוכנו שלא רק שזכה בתפקיד דמותו של אופטימוס פריים, אלא גם של איירונהייד.
קאלן ציין שאופטימוס היה תפקיד הדיבוב החביב עליו ביותר, ושהוא ביסס את קולו של מנהיג הרובוטריקים על אחיו הבכור לארי, ששירת בווייטנאם. "כשהוא חזר הבייתה, יכולתי לראות בשינוי שבו. הוא היה שקט יותר, והיה אדם וגיבור עבורי. התבוננתי והקשבתי לו. לא הייתה לי הזדמנות לבצע עבודה של גיבור-על, וכשההזדמנות הגיעה, הקול הנכון פשוט יצא ממני ונשמעתי כמו אופטימוס".
לדבריו, לא היה לקאלן מושג לפופולריות של פריים עד למותה של הדמות בסרט משנת 1986, וזאת משום שהאולפנים מעולם לא נתנו לו מכתבי מעריצים מילדים, שמיועדים לאופטימוס. מותו של אופטימוס פריים הוביל לגל תגובות שהפתיע את מפיקי התוכנית. הם החיו מחדש את הדמות בפרק אחד בעונה השלישית של הסדרה, שנקרא בשם Dark Awakening ("התעוררות אפלה"). במקור הייתה זו אמורה להיות הופעתו האחרונה, אך כשבקשות המעריצים המשיכו, הופק פרק כפול בשם The Return of Optimus Prime ("שובו של אופטימוס פריים").
קאלן שב לדבב את דמותו של פריים בסרט הלייב אקשן "רובוטריקים" משנת 2007, ובהמשכיו "רובוטריקים 2: הנקמה", "רובוטריקים 3: אפלת הירח", "רובוטריקים 4: עידן ההכחדה", "רובוטריקים: האביר האחרון" ״באמבלי״ ו"רובוטריקים: עליית החיות" שעתיד לצאת במהלך 2023, וגם במשחקי המחשב שהתבססו עליהם וכן "רובוטריקים: מלחמה על סייבטרון" (2010), "רובוטריקים: נפילתו של סייברטרון" (2012), "רובוטריקים: עליית הניצוץ האפל" (2014), "רובוטריקים: השמדה" (2015) ו"באמבלבי" (2018). בנוסף, קאלן שב לדבב את הדמות בסדרות המשך כדוגמת "רובוטריקים פריים" ו"רובוטריקים במסווה".
עבודות נוספות
קאלן השאיל את קולו לא רק לסדרות טלוויזיה וסרטים, אלא גם קדימונים רבים לפרסומות וסרטי קולנוע וכן משחקי מחשב. הוא דיבב את דמותו של דמותג חברת נינטנדו מריו בסדרת האנימציה "דונקי קונג" המבוססת על משחק הווידאו, והיה המדבב הראשון של הדמות. מאוחר יותר שימש כקריין בהקלטות של קטעי מוזיקה שונים, וכן במשחקי מחשב של חברת Blizzard Entertainment.
חייו הפרטיים
קאלן נשוי ולו ארבעה ילדים ושלושה נכדים. הוא חבר קרוב של שותפו לעבודה בסדרת הרובוטריקים פרנק וולקר.
פרסים והוקרה
בכנס החובבים בוט-קון 2010, קאלן נבחר לאחד מארבעת המדבבים שנכנסו להיכל התהילה של הרובוטריקים בזכות עבודת הדיבוב שלו. שלושת האחרים הם פרנק ולקר (קולו של מגהטרון), כריס לאטה (קולו של סטארסקרים) ודן גילבזן (קולו של באמבלבי). כמו כן, הופעתו של קאלן בסדרת האנימציה "רובוטריקים פריים" זיכתה אותו במועמדות לפרס אמי לשנת 2011.
בספטמבר 2014, קאלן הטביע את חותמו בטקס להנצחת דמותו של אופטימוס פריים בתיאטרון הסיני של גראומן הממוקם בשדרת הכוכבים של הוליווד.
אליזבת ספראג קולידג'
אליזבת ספראג קוּלידג' (באנגלית: Elizabeth Sprague Coolidge; 30 באוקטובר 1864 – 4 בנובמבר 1953), שנולדה בשם אליזבת פן ספראג, הייתה פסנתרנית אמריקאית ופטרונית מוזיקה, בעיקר של מוזיקה קאמרית.
חייה
אביה של אליזבת ספראג קולידג' היה סיטונאי עשיר בשיקגו. הילדה ניחנה בכישרון מוזיקלי ולמדה נגינה בפסנתר והלחנה. היא נישאה לרופא פרדריק שורטלף קולידג', שמת מעגבת שנדבק בה מחולה בעת ניתוח, והותיר אותה עם בנם היחיד, אלברט. זמן מה אחר כך מתו גם הוריה. דודניתה של קולידג' הייתה לוסי ספראג מיצ'ל, מייסדת המכללה לחינוך בבנק סטריט. קולידג' העניקה למיצ'ל מימון לייסוד בית הספר בשנת 1916.
אליזבת ספראג קולידג' ירשה מהוריה הון נכבד והחליטה להוציאו על קידום מוזיקה קאמרית, משימה שבה התמידה עד מותה בגיל 89 בקיימברידג' (מסצ'וסטס). מתוך כבוד למקצועו של בעלה, העניקה תמיכה פיננסית גם למוסדות רפואיים.
משאביה הכספיים של קולדיג' לא היו בלתי-נדלים, אבל בתוקף אישיותה ואמונתה הפנימית, הצליחה לרומם את מעמד המוזיקה הקאמרית בארצות הברית, שם הייתה העדפה קודמת לכתיבת מוזיקה תזמורתית, מקוריוז לתחום הלחנה מקורי וצומח. המניע לדבקותה במוזיקה ולנדיבותה למוזיקאים היה ניסיונה שלה כמוזיקאית מבצעת: היא הופיעה כפסנתרנית עד שנות ה-80' לחייה, כמלווה לנגנים בעלי שם עולמי.
קולדיג' ייסדה את רביעיית המיתרים ברקשייר בשנת 1916 וכעבור שנתיים יזמה את פסטיבל ברקשייר למוזיקה בסאות' מאונטיין, פיטספילד, מסצ'וסטס. מפסטיבל זה צמח פסטיבל המוזיקה בטנגלווד, שגם בו תמכה כספית. היא נבחרה לחברה של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1951.
בנה היחיד של אליזבת, אלברט, סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד כפיזיקאי כימי והיה פעיל חברתי וליברטריאן אזרחי.
מדליות אליזבת קולידג' ספראג
בשנת 1932 ייסדה קולידג' את "מדליית אליזבת קולידג' ספראג" לשירות מצוין למוזיקה קאמרית". המדליות ניתנו תחילה על ידי ספריית הקונגרס. אבל בשנת 1949, בעקבות התנגדויות מצד חברי קונגרס בשאלה, אם יאה שגוף ממשלתי יעניק פרסים בתחומי מוזיקה וספרות לאנשים, המטפחים אולי השקפות חתרניות כלפי ארצות הברית (ראו עזרא פאונד ופרס בולינגן), הפסיקה ספריית הקונגרס להעניק מדליות מכל סוג שהוא, לרבות פרס בולינגן, מדליית אליזבת ספראג קולידג' ל"שירות מצטיין למוזיקה קאמרית" ושלושה פרסים מאת לסינג רוזנוואלד בקשר לתערוכה לאומית שנתית של תדפיסים.
קולדיג' ייסדה בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה קרן לתמיכה במוזיקה קאמרית והקימה שם אולם קטן לקונצרטים קאמריים.
מקבלי המדליה
פרסים והזמנות קולידג' מוקדמים
מדליות אליזבת ספראג קולידג' על שירותים מצוינים למוזיקה קאמרית
מדליית אליזבת ספראג קולדג' למנצחים
מדליית אליזבת ספראג קולדג' לביצוע מצטיין של מוזיקה מודרנית
מדליית אליזבת ספראג קולדג' לרביעיית המיתרים המצטיינת באירופה
הליודורוס
הליודורוס ושוד בית המקדש
הליודורוס הוא האדם המוזכר בספר מקבים ב, פרק ג', שם מסופר כי המלך סלאוקוס הרביעי שלחו לירושלים כדי שיחרים כספים מאוצר בית המקדש. אולם כתוצאה מהתערבות אלוהית, הופיע פתאום פרש מסתורי רכוב על סוסו, ושני מלאכים תפסו את הליודורוס, הפילוהו ארצה והכו אותו נמרצות. הליודורוס שנפל, מן-הסתם, למארב מתוכנן, הוצא מן המקדש מחוסר הכרה; ורק בזכות התערבותו של הכהן הגדול חוניו השלישי, ניצלו חייו.
הסיפור המופיע בספר מקבים ב' מעיד, ככל הנראה, על ויכוח בין פקידי המלך לנציגי היהודים, וכי הפשרה שאליה הגיעו נתפסה בעיני מחבר הספר כניצחון יהודי.
כתובת הליודורוס
הכתובת, משנת 178 לפנה"ס, היא הכרזה של המלך סלאוקוס הרביעי, אחיו של אנטיוכוס הרביעי, בנוגע למינוי "אחראי על המקדשים" במחוז החדש "קוילה-סוריה ופויניקיה". מחוז זה כלל בתוכו את ארץ ישראל, שנשלטה באותם ימים על ידי המלכים היוונים-סֶלֶווקים, יורשי אלכסנדר הגדול. בכתובת מודיע המלך על מינוי הליודורוס למשנה שלו ("הממונה על העניינים"). הליודורוס מסר בתורו את דבר ההחלטה לפקידים שתחתיו בהיררכיה השלטונית, דריומנס ודיופאנס. תפקיד האחראי על המקדשים במחוז החדש הוטל על אולימפיאודורוס.
כתובת חפציבה
הליודורוס נזכר גם בכתובת חפציבה משנת 195 לפנה"ס. הכתובות כוללת מספר צווים מלכותיים שנשלחו כל אחד כאיגרת. שש איגרות כאלה נשלחו מטעם המלך אנטיוכוס השלישי אל הנציב המקומי, תלמי בן תֵרֵסיאס, ושתי איגרות הנזכרות בכתובת נשלחו מטעם הנציב תלמי אל המלך.
הצווים הנזכרים באיגרות, אשר קובצו בכתובת האבן, נוגעים למינהל המקומי ולמצב הכפרים והאיכרים בראשית התקופה הסלאוקית. היא עוסקת בכפרים שהיו בבעלות תלמי בן תרסאס הנציב (סטרטגוס) והכהן העליון של קוילה-סוריה ופניקיה, שארץ ישראל נכללה אז בתחומיה. הכתובת עוסקת גם בכפרים נוספים שחכר תלמי מן המלך. תלמי שולח תזכיר למלך, שבו הוא מבקש ממנו שידרוש מקלאון ומהליודורוס, האדמיניסטרטורים האחראים על הכפרים, לאסור כניסת זרים, והחרמת רכוש. המלך שולח הוראות לארבעה אנשים (כנראה מושלי מחוזות) ודורש לקבוע עונשים לעבריינים. המלך מצווה על הנציב תלמי לחקוק את המכתבים – שוודאי נכתבו במקור על יריעות פפירוס – באבן, ולהציב עותקים מהם בכפרים.
אזכורים נוספים להליודורוס
הליודורוס נזכר בחיבורו של אפיאנוס מאלכסנדריה כאחד מאנשי חצרו של סלאוקוס הרביעי שקשר קשר ורצח את סלאוקוס הרביעי. הוא ניסה להפוך למלך אולם עד מהרה נתפס ונהרג על ידי אנטיוכוס הרביעי בסיוע של מלך פרגמון אאומנס השני. הליודורוס מופיע גם בחיבור הביוגרפי "חיי פילונידס". החיבור נשתמר חלקית על פפירוס שהתגלה בעיר הרקולנאום שבאיטליה, ובמספר כתובות ביוונית.
עופרית אירופית
עָפְרִית אֵירוֹפִּית (שם מדעי: .Plumbago europaea L) היא בן-שיח בר, יְרֹק-עַד, ים-תיכוני, מסועף ומעוצה ממשפחת העפריתיים. הסוג עופרית מונה כ-17 מינים הנפוצים באזורים הטרופיים והסובטרופיים, באזורים החמים משני צידי קו המשווה. מין זה הוא מין יחיד בסוגו בישראל וסביב אגן הים התיכון, ולא רק זאת, טיפוס תפוצתו היא גם אירנו-טורנו (אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי). משרעת תפוצתו מגיעה עד לצפון הקווקז ומערבה לאיראן ולטורקמניסטן.
מין זה בולט בפריחתו בנוף היבש והחם של הקיץ הים-תיכוני והמשך פריחתו גם בחודשי הסתיו ותחילת החורף שמאופיינים בגשמים וברוחות ובמעוט מאביקים. ובנוסף ובניגוד לטובתו הוא ניחן בשתי תכונות קיצוניות שמטרתן לעודד האבקה זרה ולמנוע האבקה עצמית: הטרוסטיליה (heterostyly), ליתר דיוק דיסטיליה (distyly), ודו-צורתיות במורפולוגיה של הצלקות וגרגרי האבקה.
עופרית אירופית גדלה בר בישראל, בעיקר בבתי-גידול טבעיים, אך גם במקומות מופרעים (מקומות עזובים, חלקות שדה וגינות נטושים וכדומה) שנותרו בהם מספיק מים זמינים עד לקיץ, כשהצמח יכול לצמוח ולפרוח בעונה זו. בישראל גדלים שני מיני נוי מאותו הסוג: עופרית הודית ועופרית הכף. האחרונה, שמוצאה מדרום אפריקה (מכאן שמה), הייתה מקובלת בגינון בשל פריחתה השופעת והתכולה בעונת הקיץ וניתן למוצאה בגינות נוי ציבוריים ופרטיים רבים. הדמיון בין עופרית אירופית לעופרית הכף ניכר בגביע שמכוסה בשערות בלוטיות דביקות.
שמות
השם הסוג Plumbago והשם העברי עופרית נלקח מלטינית Plumbum (עופרת), ו-agere ("להידמות"). שם המשפחה נקראת כולה על-שם המין הזה.
מאפיינים
בן-שיח ענף, מעוצה ולא קוצני (בשונה מחדעד) הגבעולים מצולעים, גובהם 30 עד 100 ס"מ. הפטוטרות קיימות בעלים התחתונים. הלוואים חסרים.
העלים מסורגים, פשוטים, ערוכים לכל אורכו של הגבעול (בשונה מהמין עדעדית משובלת) ואורכם 5 עד 10 ס"מ . העלים התחתונים בעלי פטוטרות והעליונים יושבים ואף עוטפים בבסיסיהם את הגבעול. העלים בייחוד בצדם התחתון מכוסים בשכבה דקה של שעווה וגם מכוסים במעין אבקה לבנה קמחית המשווה לכל הצמח צבע אפרפר . הטרפים דמויי אזמל מוארכים (בשונה מהמין חדעד) ושפתם תמימה ומעט גלונית.
הפרחים, אורכם 15 עד 18 מ"מ, ערוכים בשיבולים בקצות הגבעולים. הפרחים נכונים, דו-מיניים, הטרוסטילים וצבעם סגול-לילך. באמצע כל עלה כותרת מצויה פס אורך כהה. החפים והחפיות ירוקים.
הגביעים דמויי צינור ירוק עשבוני (לא קרומי בשונה מעדעדית ועדעד), משתייר, בעל חמש אונות זקופות ומכוסה בבלוטות (טריכומות מפרישות) דביקות שנישאות על עוקץ (בשונה מהמין בת עופרית). מדובר בבלוטות רב-תאיות, הבנויות מכמה תאים מפרישים חומרים ומכמה תאים בסיסיים אוספים.
הכותרת גלגלית, בעלת צינור ארוך, אוגן מורחב וחמש אונות פרושות, מוארכות וקהות בקודקודן, צבעם סגול-לילך ובאמצעם מצוי פס-אורך כהה. צינור הכותרת בולט מתוך הגביע ואורכו פי שניים מהגביע וארוך מהאוגן המורחב.
עמוד העלי יחיד שמתפצל בקודקודו לחמש אונות של צלקות דמויות חוט. באוכלוסיית של עופרית אירופית מצויים פרטים משני טיפוסי פרחים. בטיפוס אחד האבקנים ארוכים ועמוד העלי קצר ובשני ההפך. באותו פרט לעולם אין אבקנים ועלי באותו אורך ולכן נמנעת האבקה עצמית. התופעה מכונה הֶטֶרוֹסְטילְיָה (heterostyly).
הפרי מסוג הלקט יבש דמוי שקיק מוארך בן זרע אחד. הוא נפתח אחרי הבשלתו במעגל לרוחבו בקרבת בסיסו, או במילים אחרות פתיחתו, פתיחה היקפית – (circumscissile) – פתיחה על ידי סדק רוחב, באופן שנוצר מכסה.
יחידת התפוצה כוללת את שרידי הכותרת ואת הפרי שעטוף בגביע משתייר. שערותיו הבלוטיות המצויות על פני הגביע מפרישות חומר דביק שמשמש להיאחזות יחידת התפוצה בבעלי חיים העוברים לידם.
גדילה האבקה והפצה
העלווה של הצמח ירוקה כל השנה, אך היא דו-פרצופית. בתחילת החורף מפתח הצמח שושנת עלים קירחים, מעוגלים בראשם ובעלי פטוטרת ואורכם 6 עד 10 ס"מ. בחודשי הקיץ, כאשר מתייבשים עלי החורף, צומחים דורבנות נושאי עלים קטנים מחיק העלים העליונים, ובכל סעיף בחלקו העליון יושב פרח בודד . הפריחה מתרחשת מסוף מאי ועד תחילת דצמבר בשתי תקופות קשות לצומח – תקופה של יובש וחום הקיץ בהתחלה ותקופת הגשמים בהמשך . האבקה עצמית נמנעת בזכות הטרוסטיליה (ראה לעיל) ודו-צורתיות במורפולוגיה של הצלקות וגרגרי האבקה.
הפצת הפרי מסוף ספטמבר עד תחילת ינואר היא באמצעות בעלי חיים. עם הבשלת הפרי ניתק הגביע המשתייר מהצמח יחד עם הזרע היחיד ועם שרידי הכותרת, והם כיחידת תפוצה, נצמדים לפרטי לבוש או לפרוותם של בעלי חיים בעזרת החומר דביק, שעל פני הגביע, שמצמיד היטב את יחידת התפוצה לגוף המפיץ (בשונה מעדעדית משובלת).
בית גידול ותפוצה
עופרית אירופית גדלה בר בישראל, בעיקר בבתי-גידול טבעיים, אך גם במקומות מופרעים ובמעזבות (מקומות עזובים, חלקות שדה וגינות נטושים וכדומה) שנותרו בהם מספיק מים זמינים עד לקיץ, כשהצמח יכול לצמוח ולפרוח בעונה זו.
עופרית אירופית גדלה בכל אזורי צפון הארץ ומרכזה, בחבלים ים-תיכוניים ובבתות ספר. מין זה נפוץ בחוף הגליל ובחוף הכרמל; מצוי בגולן, בבקעת חולה, בגליל העליון, בגליל התחתון, בכרמל, בעמק יזרעאל, בעמק עכו, בשומרון, בשפלה, בהרי יהודה; נדיר בשרון ובדרום מישור החוף; נדיר מאוד בחרמון, בבקעת בית שאן ובערבות הירדן (ראה מפת תפוצה). ריבוי עופרית אירופית מצויה במזרח הגליל על גבי קרקע טרסה רוסה חומה-אדומה או רנדזינה חומה עם מונטמורילוניטים (מינרל חרסית בעל כושר גבוה של ספיחת מים ומינרלים).
תפוצתה העולמית משתרעת בארצות שסביב הים התיכון ובמערב אסיה. היא מגיעה עד לצפון הקווקז ומערבה לאיראן ולטורקמניסטן.
מאיה רוטמן
מאיה רוטמן (נולדה ב-19 ביולי 1985) היא זמרת, מוזיקאית ויוצרת ישראלית. רוטמן זכתה במקום השני בתוכנית "כוכב נולד 4".
ביוגרפיה
רוטמן נולדה וגדלה במושב משמרת שבשרון. החלה לשיר בגיל 9 במקהלת "מורן". במהלך לימודיה בבית הספר "דרור" שבמושב בני-דרור, השתתפה בלהקה הייצוגית של צעירי תל מונד (במשך 8 שנים). בגיל 13 החלה לנגן בכל סוגי הגיטרה וכבר בגיל 16 הוציאה סינגל ראשון עם הרכב משלה, בהפקה עצמית. את שירותה הצבאי החלה בלהקת הנח"ל, אך עם פירוקה, חמישה חודשים לאחר שהצטרפה אליה, עברה ללהקת חיל האוויר, בה הכירה מתמודדי "כוכב נולד" לשעבר, ביניהם שי גבסו וסשה גרישקוב. בשנת 2005, עוד במהלך שירותה הצבאי, הקימה הרכב פולק רוק משלה בשם "מאיה רוטמן", שביצע חומר מקורי (באנגלית), אותו כתבה, הלחינה וניגנה בגיטרה.
ב-13 במאי 2007 הוציאה רוטמן יחד עם ג'קו אייזנברג את הסינגל "קשה לי לא להתרגש", שנכתב והולחן על ידי אייזנברג, לרגל פתיחת העונה החמישית של התוכנית "כוכב נולד" והפך ללהיט ברחבי הארץ. ב-20 ביוני הוציאה את הסינגל "התיקון של חיי", שיר הנושא של סרט הקולנוע הישראלי "הסודות", שנכתב והולחן על ידי דניאל סלומון. ב-7 באוגוסט אותה שנה הוציאה את הסינגל "ליפול", אותו כתבה והלחינה, סנונית ראשונה מאלבום הבכורה, בהפקתו של אסף תלמודי ובהשתתפות אסף אמדורסקי. ב-29 באוגוסט 2007, הופיעה בגמר התוכנית "כוכב נולד 5" וביצעה בהופעת בכורה את "ליפול" ובהופעה משותפת עם אייזנברג את "קשה לי לא להתרגש". החל מינואר 2008 מופיעה רוטמן במופע אקוסטי בו היא מלווה את עצמה בגיטרה אקוסטית, ולעיתים לצד נגן כלי הקשה או אורגן, עם חומרים מאלבום הבכורה, שירים מקוריים בעברית ובאנגלית, אותם כתבה והלחינה, וגרסאות כיסוי לשירים של בוב דילן, ג'וני מיטשל ואלאניס מוריסט.
ב-3 במרץ 2009 הוציאה רוטמן סינגל חדש, "ממשיכים אחורה", מאלבום הבכורה בעל אותו שם שיצא בחודש ספטמבר 2009. שירי האלבום אמנם לא הושמעו הרבה ברדיו, אך הביקורות שיבחו אותו מאוד, והשיר "תרמוס עם נענע" ששרה עם יניב הורביץ אף נכלל באוסף "שני קולות: מיטב הדואטים הישראליים" בהוצאת חברת NMC.
בדצמבר 2010 הוציאה את הסינגל "רחוק מכאן". את הקליפ לשיר ביימה מאיה בעצמה באמצעות מצלמת אינטרנט ביתית.
חיים אישיים
רוטמן הייתה בת זוגו של איתי שגב. הם נפרדו לאחר זכייתו של שגב בגמר הישרדות באוגוסט 2012.
ז'יגמונד לנקאי
ז'יגמונד לנקאי (במקור גוטמן, בהונגרית: Lenkei Zsigmond; פץ', 1 ביוני 1873 – בודפשט, 2 בפברואר 1934) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, ממייסדי עיתונות הקולנוע ההונגרית. אֶחיו הגדולים היו לאיוש לנקאי גם הוא עיתונאי ועורך עיתון והנריק לנקאי היה סופר, משורר ועיתונאי.
ביוגרפיה
ז'יגמונד לנקאי נולד במשפחה יהודית. אביו היה יואכים גוטמן (1831–1886) מורה בבית ספר יסודי שמוצאו ממוראביה, לימים הפך לעורך של Fünfkirchner Zeitung, ואמו הייתה רגינה פוקס. (1839–1903) גוטמן שינה את שם משפחתו בשנת 1896 ללנקאי תחילה עבד ביומן פץ' (Pécsi Napló), וב-Fünfkirchner Zeitung, ולאחר מכן עבד ב"עיתון של בודפשט" (Budapesti Hírlap) במשך 13 שנים ואז בשנת 1906 הוא הקים את מגזין הקולנוע ההונגרי הראשון בשם Kinematograf, ואחר כך בשנת 1912 את כתב העת המקצועי "עולם הקולנוע" (Mozivilág). בין השנים 1918 לבין 1928 ערך את "עולם הקולנוע בתמונות" (Képes Mozivilág), אז היה עורך של כתב העת "שליח הסרט ההונגרי" (Magyar Filmkurir). הוא לקח חלק בהקמת האגודה הלאומית של צלמי קולנוע הונגריים, בה הפך למזכיר הכללי. בשנת 1914 פרסם את "אלמנך הקולנוע" (Mozi Almanach).
גירוש הליודורוס מהמקדש
גירוש הליודורוס מהמקדש (באיטלקית: Cacciata di Eliodoro dal tempio) הוא פרסקו שצייר רפאל בין השנים 1511-1512 באולם הליודורוס בארמון האפיפיור שבוותיקן.
הליודורוס נזכר בספר מכבים ב', פרק ג', שם מסופר כי נשלח לירושלים על ידי המלך סלאוקוס הרביעי כדי שיחרים כספים מאוצר בית-המקדש; אך כתוצאה מהתערבות אלוהית, הופיע פתאום פרש מסתורי רכוב על סוסו, ושני מלאכים תפסו את הליודורוס, הפילוהו ארצה והכו אותו נמרצות. הליודורוס שנפל, מן-הסתם, למארב ביריוני מתוכנן, הוצא מן המקדש מחוסר הכרה; ורק בזכות התערבותו של הכוהן הגדול חוניו השלישי, ניצלו חייו.
הדמויות בפרסקו ניצבות בשני צדדיו של המעמד, ובתווך ריק המוליך את הצופה לעבר האופק והכהן הגדול הרכון אל המזבח והמנורה בתפילה. בצד ימין נראים הליודורוס ופמלייתו, ומשמאל האפיפיור נישא על אפריון. הליודורוס נראה על רצפת המקדש, כד מונח לידו והכסף שגנב מפוזר על הרצפה. הפרש רכוב על סוסו הלבן ושני המלאכים נראים בתנועה לעברו של הליודורוס, והסוס מרים את רגליו הקדמיות כאילו לרומסו. הציור קבוע בתוך קשת ונישא מורם על ידי עמודים בדמות פסלים. מיקומו זה, כמו גם הפרספקטיבה בה מתואר המעמד, מקנים לצופה תחושה כי הוא צופה בבמה עליה מוצג מעמד תיאטראלי.
מברג
מברג הוא כלי עבודה שתפקידו להדק, לשחרר, להחדיר או להוציא ברגים. המברג מורכב מראש או מקצה שמותאם בצורתו לראש בורג, וממנגנון שמאפשר ליישם מומנט כוח שיסובב את קצה המברג.
מברג יד טיפוסי מורכב מידית אחיזה גלילית, המעוצבת כדי להתאים לאחיזת יד האדם, וממוט צירי המחובר שקצהו מותאם לסוג מסוים של ברגים. הגדלת קוטר הידית מגדילה את מומנט הכוח המופעל על קצה המברג ועל הבורג. ברוב סוגי הברגים נדרשת הפעלת כח בכיוון צירי הנלווה לכח הסיבוב, וזאת במטרה להדק את קצה המברג אל קצה הבורג ומניעת החלקתו החוצה.
מברג רגיל מסתובב בכוח הידיים, אולם ישנם גם מברגים המסתובבים בעזרת מנוע חשמלי (מברגה חשמלית) או בעזרת מנוע אחר. למברגים רבים תכונות ותוספות שונות לרבות קצה גמיש, קצה מתחלף (לרוב מגיע בצדו סט ראשים מגוון), קצה מגנטי, מברג המכיל נורות לבדיקת הולכה (טסטר) ועוד. כמו כן ניתן למצוא מברגים בעלי מנגנונים שונים, כמו למשל מנגנון ראצ'ט. ככלל אצבע - ככל שהמברג/בורג משוכלל יותר כך השימוש בו יהיה יותר פשוט וקל - למברג פיליפס אחיזה טובה יותר (מקדם חיכוך) בבורג פיליפס מאשר ממברג שטוח בבורג שטוח, למברג 'פוזידרייב' תהייה אחיזה טובה יותר בבורג 'פוזידרייב', למברג 'כוכב' תהיה אחיזה טובה יותר מפוזידרייב וכו'.
סוגי ראש
ראשי מברגים מיוצרים במגוון סוגים:
מנואל גארסיה השני
מנואל פטריסיו רודריגז גארסיה (ספרדית: Manuel Patricio Rodríguez García; 17 במרץ 1805 – 1 ביולי 1906; נודע ברבים בשם מנואל גארסיה השני) היה זמר ומורה למוזיקה ספרדי.
ביוגרפיה
מנואל גארסיה השני, בנו של הזמר והמורה מנואל דל פופולו ויסנטה גארסיה (מנואל גארסיה הראשון), נולד בסאפרה שבספרד.
אחרי שנטש קריירה בימתית (הוא היה טנור-בריטון), החל גארסיה ללמד בקונסרבטואר של פריז משנת 1830 עד 1848 ובאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון משנת 1848 עד 1895. ג'ני לינד, מתילדה מרקזי, מרי טמפסט, יוליוס שטוקהאוזן והנרי ווד היו בין תלמידיו.
גארסיה היה אחיהן של הזמרות מריה מאליברן ופולין גארסיה-ויארדו.
גארסיה פרסם את המסה Traité complet de l'Art du Chant. לפי כמה מקורות, בשנת 1854 גארסיה המציא את הלארינגוסקופ, מכשיר המאפשר התבוננות בתוך גרון. בשנה שלאחר מכן פרסם תצפיות על הגרון ומיתרי הקול שלו עצמו, שנערכו בעזרת מראה דנטלית קטנה שהוכנסה לתוך הגרון ובשימוש באור שמש, המוחזר מראי אחר. גארסיה גילה עניין בתנועות הקשורות בהפקת קול שירה ולא צפה את חשיבות הלארינגוסקופ לרפואה. עם זאת, האוניברסיטה של קניגסברג העניקה לו תואר דוקטור לרפואה לשם כבוד.
גארסיה מת ב-1906 בלונדון, בגיל 101.
ראו גם
רשימת יצירותיו בוויקיפדיה האנגלית.
ננסי תאייר
ננסי תאייר (באנגלית: Nancy Thayer; נולדה ב-14 בדצמבר 1943, אמפוריה, קנזס) היא סופרת, אמריקאית. שכתבה 31 ספרים, שתורגמו ל-13 שפות בהן עברית.
ביוגרפיה
ננסי נולדה באמפוריה שבקנזס ב-14 בדצמבר 1943, להוריה ג'יין ומייקל פטון, הבכורה מבין שתי בנותיהם בהמשך עברה המשפחה לויצ'יטה. ב-1964, ברחה מהבית ונישאה לתאייר, פרופסור לפסיכולוגיה, מבוגר ממנה ב-16 שנה, גרוש עם 2 בנות וכך הפכה בגיל 20 לאם חורגת לשתי בנות מתבגרות. לזוג שני צאצאים, הבן ג'ושוע והבת סמנתה, סופרת אף היא. הם התגרשו ב-1980, שנה בה גם התפרסם ספרה הראשון. ב-1984 נישאה לצ'ארלס וולטר ועברה לחיות בננטקט מסצ'וסטס, אי קטן באטלנטי, כ-40 קילומטרים מדרום לקייפ קוד.
פעילותה הספרותית
ספרה הראשון "סטפינג" (Stepping) יצא (במשמעות הורות חורגת) ב-1980 בהוצאת Doubleday. לפני כן פרסמה סיפורים קצרים במספר כתבי עת ספרותיים.
לרבים מספריה רקע אוטוביוגרפי. והם מתרחשים בננטקט.
הספר "סטפינג" עובד לסדרה בת 13 פרקים ששודרה ב-BBC.
הספר "Spirit Lost" עובד לסרט על ידי United Image Entertainment.
נוטיס ספקיאנאקיס
נוטיס ספקיאנאקיס (יוונית: Παναγιώτης Σφακιανάκης; נולד ב-2 בנובמבר 1959) הוא זמר יווני יליד העיר הרקליון של כרתים אשר ביוון.
שנותיו הראשונות
נוטיס עבר עם משפחתו בגיל שבע לאי קוס, ובגיל 20 כבר עבד בתור DJ באופן חלקי. נוטיס פרנס את עצמו בתחילת חייו בתור חשמלאי שרברב ועבודות שיפוץ, ובשנת 1985 ייסד להקה והופיע עמה באי קוס. לאחר חוסר הצלחה משמעותית התפרקה הלהקה לאחר פחות משנה, ובשנת 1986 עבר נוטיס לגור בכרתים, שם פתח בקריירת סולו כזמר.
קריירה
עם הזמן נתגלה נוטיס ככישרון על ידי בואורמאס, מנהל חברת סוני ביוון. בואורמאס החתים את נוטיס על האלבום Proti Fora, אשר הגיע לעשרת האלבומים המובילים ביוון. כיום, נוטיס הוא אחד הזמרים המצליחים ביותר ביוון. בשנת 1992 יצא נוטיס בלהיט עם השיר "הופה הופה" (opa opa), השיר נכתב על ידי הזמר ואומן ההקלטות גיורגוס אלקאיוס (Giorgos Alkaios). ללהיט זה יצאו המון גרסאות שונות אשר בוצעו בין היתר על ידי הזמרת היווניה דספינה ונדי, והלהקה אנטיקו.
חייו האישיים
כיום נוטיס נשוי עם שני ילדים, וחי עם משפחתו בעיר אתונה ביוון. בשנת 2003 עבר נוטיס ניתוח במיתרי הקול, אשר הוביל להפסקת מנוחה בין אלבומיו. בשנת 2004 נפטר גיורגוס אחיו של נוטיס מסרטן, ובעקבות כך הקדיש נוטיס את אלבומו שנה לאחר מכן לזכרו של אחיו.
נוטיס בתקשורת
נוטיס ממעט להתראיין, ולכן עקב כך כל ראיון עמו הוא נדיר ומפורסם. לנוטיס דעות רבות על נושאים שונים, דבר המראה כי הוא דעתן אשר לא חוסך את דעותיו בציבור על מגוון נושאים שונים. מבקריו השונים טוענים כי דעותיו הן נוגעות קלות בתחום הפוליטיקה, דבר הנובע מהביקורות הנוקבות אשר מושמעות על ידו במדיה השונה.
מחוז טרגונה
מחוז טרגונה (קטלאנית Província de Tarragona) הוא אחד מארבעת המחוזות בקהילה האוטונומית של קטלוניה. מחוז טרגונה משתרע בדרומה של קטלוניה ושטחו 6,303 קמ"ר. מספר תושביו עמד בשנת 2008 על 888,895 נפש, כמחצית מהם באזור האורבאני של בירת המחוז בעיר טרגונה.
הערים העיקריות במחוז טרגונה והיחידות שאוכלוסייתן מונה למעלה מ-100,000 איש הן הבירה טרגונה (130,323 - 2012) והעיר הסמוכה לה ממערב ראוס (106,622 - 2010). המחוז מחולק לעשרה קומרקס המחולקים בתורם ל-183 מועצות מקומיות.
פיני לייטרסדורף
אדולפינה (פיני) לייטרסדורף (1906–1986) הייתה מעצבת אופנה ישראלית, המעצבת הראשית של חברת משכית.
ביוגרפיה
לייטרסדורף נולדה בעיר קומארום שבהונגריה. בשנת 1932 עברה לצ'כוסלובקיה ופתחה סטודיו לעיצוב.
ב-1937 עלתה לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב, שם פתחה סטודיו לעיצוב ועבדה גם בעיצוב תלבושות לתיאטרון הקאמרי ועיצבה תלבושות ללהקת ענבל. בשנת 1954 שכרה אותה רות דיין למשרת המעצבת הראשית של "משכית". לייטרסדורף רקחה מהתרומות האותנטיות של היוצרים, בני עדות המזרח שעלו בעלייה ההמונית ומחינוכה הקלאסי-קוסמופוליטי עיצוב מקורי, ייחודי, ששילב את התנ"ך, קיבוץ הגלויות, נופי ארץ ישראל ואורהּ עם קו נקי ומודרני שהגדיר "ישראליות". בין עיצוביה הבולטים מעיל "מדבר" ושמלת "עין גדי". בשנת 1957 זכתה בתואר "אמנית השנה" של המגזין לאשה. לייטרסדורף עבדה במשכית למעלה מ-15 שנה ויצרה פריטים אייקונים רבים.
בשנת 1986 נפטרה לייטסדורף מטביעה בבריכת השחייה שבווילה של בנה בסביון.
ב-2013 החליטה משפחתה להעניק פרס שנתי על שמה ליצירתיות ומקוריות באופנה הניתן במסגרת מכללת שנקר לעיצוב.
חיים אישיים
נישאה לאדריכל אנדריי לייטרסדורף. בנם הוא האדריכל טומס לייטרסדורף, אביהם של יונתן לייטרסדורף, המסעדנית ואשת העסקים אנדראה "דושי" לייטרסדורף, הנשואה לשחקן אנחל בונני, ודני לייטרסדורף.
בעלה השני היה הצייר יוחנן סימון.
פשע אמיתי
פשע אמיתי (מאנגלית: True crime) הוא ז'אנר ספרותי, טלוויזיוני וקולנועי תיעודי, העוסק במקרי פשע אמיתיים שהתרחשו במציאות.
הספר "הלטר סקלטר" (Helter Skelter) שיצא לאור בשנת 1974, עסק בכנופיית מנסון, ונכתב על ידי וינסנט בוגליוסי שהיה התובע במשפטו של צ'ארלס מנסון, הוא ספר ה"פשע אמיתי" הנמכר ביותר בכל הזמנים. הספר בדם קר שנכתב על ידי טרומן קפוטה הוא הספר השני הנמכר בקטגוריה זו.
מקורות הז'אנר
על פי הסופרת ג'ויס קרול אוטס סיפורי פשע אמיתי זכו תמיד לאהדה גדולה בקרב קהל הקוראים. פשע אמיתי מושך אליו משכילים ושאינם משכילים וגברים ונשים כאחד. הכרוניקה המפורסמת ביותר של סיפורי פשע אמיתי בהיסטוריה האנגלית נכתבה על ידי הקרימינולוג החובב ויליאם רוכהיד, עורך דין סקוטי אשר בשנים 1889–1949 השתתף בכל משפט רצח משמעותי שנערך בבית המשפט הגבוה לצדק באדינבורו וכתב עליהם מאמרים שפורסמו לראשונה בכתבי עת.
אחד מחלוצי הז'אנר היה האמריקאי אדמונד פירסון, שהושפע בסגנון כתיבתו על פשע מתומאס דה-קווינסי. פירסון פרסם סדרת ספרים בז'אנר החל מ-Studies in Murder (1924) ועד More Studies in Murder (1936). לפני פרסום ספריו, סיפורי פשע אמיתי שכתב פירסון התפרסמו במגזינים כגון "Liberty", "הניו יורקר" ו"ואניטי פייר".
ספרים
בין יצירות "פשע אמיתי" הבולטות נמנים הספרים: "הלטר סקלטר" מאת Vincent Bugliosi ו־Curt Gentry; "The Stranger Beside Me" מאת אן רול העוסק ברוצח הסדרתי טד בנדי; הספר "In Broad Daylight" של הארי נ. מקלין, שעוסק ברציחות שביצע קן מק'אלרוי; ספרה של קאתי סקוט "The Killing of Tupac Shakur"; וספרו של ג'ו מגינס "Fatal Vision" שעוסק בפרשת הרצח שבוצע על ידי ג'פרי מקדונלנד. סופרת הפשע האמיתי הבריטית קרול אן כתבה את ספרים המבוססים על ראיונות עם פסיכולוגים, חוקרי משטרה וקרימינולוגים.
ספרו של נורמן מיילר "The Executioner's Song" שיצא לאור ב-1979 ועסק בפשע אמיתי, היה הראשון לזכות בפרס פוליצר מז'אנר זה.
לאחר ההצלחה של הסרט שתיקת הכבשים (1991), התמקד תת-ז'אנר של פשע אמיתי בשיטות לאפיון פושעים לא מזוהים, במיוחד רוצחים סדרתיים.
סרטים תיעודיים
סרטים וסדרות תיעודיות רבים הופקו בז'אנר זה. חלקם ניסו למצוא פתרון לתעלומת מעשי פשע, או להביא לזיכויו של אדם שהורשע.
בין הסדרות התיעודיות הבולטות שעסקו בפשע אמיתי ניתן למנות את הג'ינקס שהביאה להרשעתו של רוברט דרסט, לאחר שהודה בשוגג בפני מצלמות ההפקה במעשי רצח שביצע, לאחר שלא ידע כי המיקרופון אליו היה מחובר מקליט את דבריו. סדרה The Thin Blue Line שהופקה בשנת 1988 זכתה במספר רב של פרסים.
בישראל בלטה הסדרה "צל של אמת" שהציגה פתרון חלופי לשאלת רוצח תאיר ראדה.
פודקאסטים
בעשור השני של המאה ה-21 התפתחה תעשיית הפודקאסטים ובה גם סוגת פשע-אמיתי. מאחר שיצירת פודקאסט נגישה יחסית לעומת מדיות מושקעות יותר כמו ספרים או סרטים, במקרים שונים עיתונאים או סקרנים שחקרו פרשיות רצח בחרו בפודקאסט כאמצעי נוח להגעה לקהל רחב בקלות יחסית, וכך במקרים שונים נחשפו בפודקאסטים הוכחות חדשות שלא פורסמו קודם לכן, ולעיתים אלו גרמו גם לתיקים שנסגרו להיפתח מחדש. באוקטובר 2020 הפודקאסט האוסטרלי, "The Teacher's Pet", היה הראשון שגרם לדחייה בטיפול בתיק פעיל, בעקבות מעורבות היתר של הציבור במשפט שהיה חלק מקייס שסוקר באחד מפרקי הפודקאסט.
בישראל, החל לשדר באוגוסט 2016 הפודקסאט הישראלי "בואי נדבר רצח" בהנחייתן של שלי שמורק וקרן סיאורדיה.
פינג המוות
פינג המוות הוא סוג של תקיפת מחשב המשתמשת בחבילת מידע משובשת דרך פקודת פינג.
חבילת מידע תקינה היא בדרך כלל בגודל 56 בַּיִת או 64 בַּיִת אם הפתיח של Internet Protocol נלקח בחשבון. עם זאת, כל חבילת IPv4 יכולה להיות בגודל של בַּיִת. ישנן מערכות מחשב שלא תוכננו להתמודד עם חבילות גדולות יותר מן המקסימום בגלל חוסר תאימות ל-. כמו כל החבילות הגדולות, פינג המוות מפוצל לקבוצות של 8 אוקטטות לפני השידור. כאשר מחשב היעד מרכיב את החבילה חזרה, ייתכן כי תיגרם גלישת חוצץ וייתכן כי המערכת תקרוס ותאפשר העלאת קוד זדוני לתוכה.
פרצה זו יכולה להשפיע על מערכות רבות המשתמשות בפרוטוקול TCP/IP כגון: לינוקס, Unix, מקינטוש, Microsoft Windows והתקנים חיצוניים.
הנסיך של ויילס (קוקטייל)
הנסיך של ויילס (באנגלית: Prince of Wales) הוא קוקטייל שנוצר על ידי אלברט אדוארד, נסיך ויילס, שלימים הפך למלך אדוארד השביעי. ישנן מספר גרסאות של הקוקטייל, הרכיבים המשותפים בהן בדרך כלל הן שמפניה, אנגוסטורה ביטרס, סוכר (או סירופ סוכר), ויסקי שיפון או קוניאק וליקר.
ביוגרפיה אנונימית של המלך אדוארד, "החיים הפרטיים של המלך אדוארד השביעי", מייחסת את המשקה לנסיך עצמו. הקוקטייל כלל "מעט ויסקי שיפון, קרח כתוש, ריבוע קטן של אננס, קורטוב אנגוסטורה ביטרס, קליפת לימון, כמה טיפות מרשינו (ליקר דובדבן), מעט שמפניה ואבקת סוכר לפי הטעם".
המרכיבים לנסיך מוויילס הם:
את המשקה מכינים על ידי ערבוב סוכר ואנגוסטורה, הוספת ויסקי וליקר ואז אננס. רכיבים אלו מנוערים עם קרח כתוש, את התערובת מסננים לכוס קוקטייל, ואז מוסיפים את השמפניה. חלק מהמתכונים משתמשים בקוניאק או ברנדי במקום ויסקי שיפון, בנדיקטין או ליקר אחר במקום מרשינו, ותפוז במקום אננס. גם שיטות ההכנה משתנות.
הבלוגר והמיקסולוג, סם מאייר, תיאר את הקוקטייל בבלוג cocktalians כ-"משקה נפלא עם שיפון חריף… והמרשינו המתוק והאננס המשתלבים זה בזה והבעבוע קושר את הכל יחד". מומחה היין והעיתונאי, אנדרה דומינה, תיאר את הקוקטייל כבעל טעם מר, מתוק וחמוץ המשתלב בהרמוניה מושלמת.
לוקיוס קיסר
לוקיוס יוליוס קיסר ויפסניוס (17 לפנה"ס - 2), היה אציל רומאי מהשושלת היוליו-קלאודית.
תולדות חייו
עוד לפני שמלאו לו שנה, אומץ לוקיוס על ידי סבו, הקיסר אוגוסטוס, יחד עם אחיו הבכור גאיוס מתוך מטרה לטפח את שני הילדים כיורשיו. לוקיוס גדל בבית סבו שהיה מופקד באופן אישי על חינוכו.
למרות אהבתו הגדולה אל נכדיו לא תמיד היה אוגוסטוס מרוצה מהתנהגותם, שנטתה להיות מפונקת, שחצנית וחוצפנית אולם למרות זאת לא סר חינם והם המשיכו להיות מטופחים כיורשיו.
למרות גילו הצעיר מונה לוקיוס לקונסול בשנת 2 לפנה"ס, בעיקר הודות לסבו. באותה שנה קיבל לוקיוס את התואר "נסיך הנעורים" (לטינית: principes iuventutis) ויצא לסיור אצל הלגיונות שהיו מוצבים בהיספניה (כיום ספרד).
לוקיוס נפטר כתוצאה ממחלה פתאומית בשנת 2 בעת ששהה במסליה שבגאליה (כיום מרסיי בצרפת).
מס שולי
מס שולי הוא המונח לתיאור מדרגת מס הכנסה הגבוהה ביותר מתוך משכורתו של עובד. בפועל מחושב אחוז מס ההכנסה בהתאם למדרגות המס הנהוגות באותה שנה. מקור המונח הוא מלשון השוליים של המס כלומר סכום המס הכולל המחושב על כל המשכורת כולל השוליים.
חישוב מס שולי בישראל
עובד ישראלי המשתכר בחודש סכום של 14,000 ש"ח ברוטו נכון לשנת המס 2013 יראה בתלוש המשכורת שלו מס שולי בשיעור של 21%. אולם בפועל ישלם מס הכנסה כדהלן, על חלק המשכורת החל מ-0 ש"ח ועד 5,280 דהיינו מדרגת המס הראשונה ישלם מס הכנסה בשיעור 10% כלומר 528 ש"ח. בנוסף ישלם העובד על חלק המשכורת מ-5,281 עד 9,010 מס הכנסה בשיעור של 14% כלומר עוד 522 ש"ח. כמו כן על חלק המשכורת מ-9,011 ועד 14,000 ישלם מס הכנסה בשיעור של 21% כלומר עוד 1,050 ש"ח.
בפועל לאחר חישוב חלקן היחסי של מדרגות המס, ישלם העובד מס בשיעור של 2,100 ש"ח שהם 15% ממשכורתו החודשית, למרות שאחוז המס השולי עבורו הוא 21%. מדרגות המס נקבעו כדי למנוע תמריץ שלילי לאנשים להישאר בבית ולא לעבוד כדי לא לעבור את מדרגות המס ובכך למנוע מצב אבסורדי בו אדם העובד קשה למחייתו יקבל לאחר מס משכורת פחותה מאדם שעבד מעט ממנו.
מס שולי בישראל
במדינת ישראל החל מהעשור הראשון של המאה ה-21 ממשלת ישראל שיעור המס השולי נע סביב 50% שהוא תוצאה של מס הכנסה מיגיעה אישית על המדרגה הגבוהה בתוספת מס יסף. לאורך השנים נעשו מספר שינויים להפחתת המס השולי, למשל מדיניות חומת מגן כלכלית בשנים 2002 - 2005, שדגלה בתפיסת עולם כלכלית קפיטליסטית. עם זאת, בשנים שלאחר מכן, הועלה המס בחזרה לרמות של 50% וככלל שיעורי המס השולי נשארו יציבים.
ביירנסטרנה ביירנסון
בְּיֶרְנְסְטְיֶרְנֶה מרטינוס בְּיֶרְנְסוֹן (בנורווגית: Bjørnstjerne Martinus Bjørnson; 8 בדצמבר 1832 – 26 באפריל 1910) היה משורר, מחזאי וסופר נורווגי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1903.
קורות חיים
בירנסטירנה בירנסון נולד ב-8 בדצמבר 1832 בקוויקנה (Kvikne) שבמזרח נורווגיה. אביו היה כומר לותרני כפרי. בגיל 6 עברה המשפחה לרומסדאלאן, לאזור עירוני ומשכיל. משנת 1850 למד באוסלו, שבאותה תקופה נקראה עדיין כריסטיאניה, באותו בית ספר בו למד איבסן. משנת 1852 למד באוניברסיטה והתחיל לפרסם מאמרים ורשימות בעיתונות. הוא נאבק למען שחרור התיאטרון הנורווגי מהחסות הדנית. בשנת 1856 עבר לקופנהגן והחל לפרסם דברי שירה. בשנת 1857 התמנה למנהל תיאטרון בברגן ואחרי זה שימש במשך שנה כעורך עיתון באוסלו. אחרי תקופה קצרה בהמבורג, הוא שב לקופנהגן. אחרי כן בשנת 1860 נסע דרך גרמניה לרומא, שם חיבר טרילוגיה על המלך סיגורד.
בשנת 1862 שב מרומא, לאחר ששהה בה שנתיים והפרלמנט הנורווגי העניק לו קצבה של 1000 זהובים, שפטרה אותו מדאגות פרנסה. הוא דגל בעמדות רדיקליות, הרבה להרצות ונחשב לאחד מגדולי הנואמים של דורו.
בירנסטירנה בירנסון נפטר ב-26 באפריל 1910 בפריז שבצרפת.
יצירתו
בירנסון הושפע מבראנדס, מהריאליזם הצרפתי ומידידו/יריבו, איבסן. הוא ביסס את שמו כסופר בשלושה רומנים המתארים את חיי האיכרים בנורווגיה. הוא כתב גם מחזות, שירים, פורטרטים בחרוזים של בני תקופתו ונחשב למשורר הראשון במעלה בדורו.
יצירותיו "הכפריות" החשובות ביותר הן:
שירו של בירנסון "הו, נאהב ארץ זו" הפך להמנון הלאומי של נורווגיה בשנת 1864.
תחרות חולצה רטובה
תחרות חולצה רטובה היא תחרות אקסהיביציוניסטית שמשתתפות בה לרוב נשים צעירות המתמודדות במועדון לילה, בר, או מתחם נופש. באופן מסורתי הן דומות בעיצובן למסיבות סטודנטים, ומתקיימות במקומות בילוי לצעירים כמו אילת וקנקון.
המתחרות בדרך כלל לבושות חולצות בצבע לבן או בצבע בהיר, שמתחתן אין חזייה, ביקיני, או כל בגד אחר. לאחר מכן מים (בדרך כלל מים קרים כדי לגרום לפטמות להזדקר) מרוססים או מותזים על המשתתפות, מה שגורם לחולצות להפוך לשקופות ולהיצמד לשדיהן. המתמודדות עשויות לרקוד או לדגמן לפני הקהל, כל אחת בתורה, כאשר תוצאת התחרות נקבעת על פי תגובות הקהל או על פי דעת השופטים. הפרסים נקבעים על ידי מארגני התחרות.
בתחרויות נועזות יותר, המשתתפות יכולות לקרוע או לחתוך את חולצותיהן כדי לחשוף את הסרעפת, המחשוף, או החלקים הצדדיים של השדיים שלהן. בהתאם לחוקים המקומיים, מוחלט אם מותר למשתתפות להוריד את חולצותיהן במהלך המופע.
היסטוריה
הרעיון של תחרויות החולצה הרטובה מקורו בדרום ספרד בשנות ה-40, בסביבות תחילת הפסטיבל הספרדי הטומטינה, אך הוא חדר לתודעה בתחילת שנות ה-60 בעקבות הסרט "איפה הבנים?" ("Where The Boys Are").
תחרויות חולצה רטובה החלו להופיע בפאלם ביץ', פלורידה ובפורט לודרדייל, פלורידה רק באמצע שנות ה-70, בברים ובמסעדות מקומיות. מקורות רבים טוענים כי ייתכן שהפופולריות של תחרויות החולצה הרטובה נעוצה בסרט התהום של ז'קלין ביסט מ-1977, בו היא שחתה מתחת למים בכמה סצנות בעודה לובשת רק חולצה לבנה.
בישראל
תחרויות חולצה רטובה שונות מתקיימות בברים ובמועדונים שונים ברחבי הארץ, בין היתר במסיבות סוף סמסטר בהשתתפות סטודנטים. תחרויות אלו עלו לכותרות בשנת 2015, בעקבות תביעה שהגישה צעירה אשר השתתפה בתחרות חולצה רטובה במועדון אלנבי 40 בתל אביב, לפיה היא נאנסה במהלכה. בעקבות הסרטון המתעד את המתרחש, קמה התנגדות רבה הן למועדון והן לתרבות תחרויות החולצה הרטובה בישראל.
תחרות חולצה רטובה בטיסה
ב-1997, בני נוער מפורטלנד, אורגון, חגגו את סיומו של בית הספר התיכון וקיימו תחרות חולצה רטובה על בואינג 727 בדרכו ליעד נופש מקסיקני, כאשר הדיילת עודדה את הפעילות. חקירת רשות התעופה העלתה שהטייסים, כביכול, השתתפו בתחרות על סיפון הטיסה, תוך הפרת החוק הקובע שנוסעים אינם מורשים להיות בתא הטייס. צילום וידאו הראה את המתחרים יוצאים מתא הטייס לבושים בחולצות רטובות. רשות התעופה קראה לטייסים למשמעת, בשל התנהגות מינית בלתי הולמת.
קטינים מתחרים
בשנת 2002, הוריה של הנערה מוניקה פיפין הגישו תביעה פדרלית נגד פלייבוי, אנהאוזר-בוש, מלונות דזלין, וחברות אחרות הנוגעת להופעת בתם בתחרות החולצה הרטובה בדייטונה ביץ' שבפלורידה בשנה הקודמת, בזמן שהיא הייתה תלמידת תיכון בת 16. פיפין רקדה טופלס במהלך התחרות, והיה מותר לגברים לשפוך כדים של מים על חזה החשוף. אחרי שצילומים של הופעתה החלו להופיע בקטעי וידאו ובטלוויזיית הכבלים, שכן של המשפחה הראה אותם להוריה של פיפין, אשר שכרו עורכת דין. למרות שפיפין הודתה בבית המשפט כי היא שיקרה למארגני התחרות לגבי גילה, התובע שלה טען כי כקטינה, היא לא הייתה מסוגלת לתת הסכמה מדעת להצטלמות ללא חלק עליון. פיפין הגיעה לפשרה עם אנהאוזר-בוש ופלייבוי באפריל 2006. מאז, תביעות דומות התרחשו, ביניהן תביעה ב-2007, בה שתי נשים תבעו את מלונות דזלין ואתרי אינטרנט שונים בהם פורסם צילום המראה אותם בתחרות בדייטונה ביץ' ב-2001. שתי הבנות, שהיו שתיהן בנות שש עשרה באותו זמן, צולמו חושפות את חזן, ישבנן, ואת אזורי הערווה שלהן. כמו פיפן, הן שיקרו לגבי גילם כדי להתקבל לתחרות.
בית הכנסת הגדול (חיפה)
הקמה
כבר בתחילת שנות ה-30 עלה צורך בבניית מבנה גדול יותר עבור בית הכנסת המרכזי של הדר הכרמל. בשנת 1935 התקיימה תחרות בין אדריכלים לתכנון בית הכנסת הגדול. בתחרות השתתפו 67 תוכניות, וזכה בה אדריכל מקס לב ועוזרו אדריכל מאיר בן אורי. בפברואר 1937 הוצא מכרז לבחירת קבלן בנייה. בשלב ראשון הוקמה מעל אולם בית הכנסת תקרה זמנית בגובה של תשעה מטרים. בהמשך הורחב מבנה בית הכנסת. בית הכנסת נפתח לתפילה באולם הגדול בערב ראש השנה של שנת תרצ"ט - ספטמבר 1938. ביולי 1939 סויד וטויח האולם הגדול. עם זאת, לא נמצא תקציב לסיום בניית המבנה והוא עמד בנוי למחצה עד שהעירייה דרשה לסוגרו אם לא ייפתחו לו פתח נוסף וחלונות נוספים וייבנו לצידו מבנה של שירותים. במצבו זה לא משך בית הכנסת מתפללים והוא סבל מעזובה. פרוץ מלחמת העולם השנייה סתם את הגולל על התקוות לסיום הבנייה ובימים נוראים של תחילת שנת תש"א לא התקיימו בבית הכנסת תפילות, בהוראת הג"א עקב היעדר מקלט. אף על פי שלא הושלם, היה בית הכנסת למרכז לכינוסים ציבוריים גדולים בימי שמחה ואבל, בהיותו מהאולמות הגדולים ביותר בחיפה. עם זאת, ועד בית הכנסת התקשה לממן את פעילותו השוטפת ולא הצליח לממן את החובות שנוצרו במהלך הבנייה. בשנת 1943 אף נעשה ניסיון למכור את ריהוט בית הכנסת כדי לכסות את החובות. באביב 1944 חלה התעוררות להשלמת מבנה בית הכנסת. נדבן הבטיח לתרום לצורך הבנייה 10,000 לא"י אם הקהילה תתרום גם כסכום הזה. הקהילה הטילה לצורך כך מס על צרכני המים. בנוסף, הושג רישיון לקבלת חומרי בנייה. הבנייה החלה במרץ 1945 אולם כללה רק את השלמת הכניסה הראשית לבית הכנסת וחדר המדרגות מכיוון מערב. בית הכנסת נותר במצבו החצי גמור, עם רצפת בטון לא מרוצף וגג עץ זמני, במשך שנים רבות. הקומה התחתונה, הפונה לרחוב הרצל לא הושלמה והייתה לאתר פסולת.
לאחר הקמת המדינה, באמצע 1949, החליט ועד הקמת בית הכנסת להשכיר את הקומה התחתונה לצורך מימון השלמת בית הכנסת, אם לא תמצא דרך אחרת. לבסוף, בנובמבר 1949 לקחה על עצמה עיריית חיפה להשלים את הבניין. לצורך כך העניקה הכנסת לעיריית חיפה מלווה של 85 אלף לירות. בשנת 1953 הוחל בבניית בית הכנסת בשלושה שלבים. שלב ראשון נועד להשלים את הקומה התחתונה כאולם שמחות, שלב שני נועד להשלים את המבנה החיצוני ושלב שלישי לגימור הפנימי. השלב הראשון היה לקראת סיום באוגוסט 1953. במאי 1955 הושלם השלב השני, וביוני 1955 החליטה העירייה על הקצבה להשלמת השלב השלישי. ביוני 1956 הוחל בשלב השלישי להשלמת בית הכנסת והעבודות נמשכו מספר שנים. בסוף שנת 1956 נערכה תחרות בין אמנים לקישוט חזית בית הכנסת בתבליט אבן בגודל 4 מטר גובה ו-10 מטר רוחב. בתחרות זכה האמן ישראל רובינשטיין. נושא התבליט היה " אתחלתא דגאולה", ובו מופיעים אליהו הנביא איש הכרמל, במרכבה ובה סמלי השבטים.
מבנה בית הכנסת
מבנה בית הכנסת כולל שלוש קומות. שטח האולם המרכזי של בית הכנסת הוא כ-1,000 מטרים רבועים והוא מכיל כ-1,100 מקומות ישיבה. גובה האולם הגיע ל-16 מטר, כשבחלקו הייתה תקרה בגובה של 4.5 מטר שהיווה רצפה של עזרת נשים. מבחוץ, גובה הבניין מרחוב הרצל היה כ-23 מטר ועל הבניין הוצבה כיפה.
פעילות
בשנים הראשונות נרשמו רק מעט מתפללים קבועים ובשנת תש"ב עמד מספרם על 286. תוך ארבע שנים עלה מספר המתפללים לכ-1,200. בשנת 1944 החל יצחק מן לכהן כחזן בית הכנסת. בשנים 1946–1947 היה אברהם ברון חזן בית הכנסת.
מצב תחזוקתו של בית הכנסת לא היה מן המשופרים ובשנת 1984 ביקש יונה יהב, אז חבר מועצת עיריית חיפה, מראש העיר, אריה גוראל, לשפץ את המבנה.
עם השינוי בדמוגרפיה של שכונת הדר הכרמל נזנח בית הכנסת ונותר ריק. הקרן לחיפה בקשה לחדש את בית הכנסת במסגרת תוכנית להפוך את חלקו למרכז מורשת. בשנת 2006 ביקש הרב שאר ישוב הכהן מחסידות חב"ד להפעיל את בית הכנסת. לאחר זמן קצר ביקשה העירייה שאנשי חב"ד יפנו את המבנה באופן זמני לצורך שיפוצים כדי להכניס לתוכו את משרדי המועצה הדתית. בתום השיפוצים נכנסו אנשי חסידות בעלז למבנה, מתוקף הרשאה של עמותת בית הכנסת. לאחר מכן נכנסו גם חסידי גור למבנה ולאחר מאבקים הושג הסדר על פיו חסידות בעלז קיבלה את האולם הגדול בעוד חסידי גור התפללו באחד החדרים בקומה התחתונה. באוקטובר 2012 פסק בית המשפט, לבקשת חב"ד, שסמכות ההחלטה על השימוש במבנה הוא בידי עיריית חיפה. במהלך שנת 2013 נכנס מניין ליטאי להתפלל באולם הספרייה התורנית בקומה הראשונה, שנותר ריק. בעקבות זאת, הם פונו בידי המשטרה.
דגל נאט"ו
דגל נאט"ו הוא דגלו הרשמי של ארגון האמנה הצפון-אטלנטית (נאט"ו). עיצובו כולל רקע כחול (פנטון 280) ובמרכזו מוטענת שושנת רוחות לבנה, עיגול לבן סביבה וארבעה קווים לבנים היוצאים ממנה.
אף שזהותו של מעצב הדגל אינה ידועה, ידוע כי הוא עוצב בידי חבר המטה הבינלאומי של הארגון, ואושר על ידי מועצת נאט"ו ב-14 באוקטובר 1953. הדגל משמש את חברות הארגון, מונף בבסיסי כוחות המשימה ומול מטות ומפקדות הארגון ברחבי העולם, אולם לדגל אין כל קדימות על פני הדגלים הלאומיים של חברות הארגון. עיצובו דגל כחול המסמל את האוקיינוס האטלנטי, שושנת הרוחות הלבנה מסמלת את שאיפת הארגון לשלום עולמי והעיגול הלבן שסביבה מסמל את אחדותה של הברית.
עיצובו של הדגל
הדגל מתואר כדגל כחול כהה (קוד פנטון 280) עליו שושנת רוחות לבנה, סביבה עיגול לבן ומתוך קודקודיה יוצאים 4 קווים לבנים.
חיידקים קומפטנטים
הכנת חיידקים קומפטנטים
חיידקים קומפטנטים אפשר להכין, למשל, על ידי סרכוז תרבית חיידקים בפאזה לוגריתמית והרחפתם בתמיסת קרה עשירה ביוני סידן. לאחר ההרחפה החיידקים קומפטנטים למשך מספר דקות עד מספר שעות, אך ניתן לשמור אותם בהקפאה עמוקה לתקופות ארוכות יותר.
לאחר מכן החיידקים הקומפטנטיים יכולים לעבור טרנספורמציה. קיימות שיטות רבות לטרנספורמציה, אך השיטה הנפוצה ביותר היא טרנספורמציה כימית, משהים את החיידק הקומפטנטי בתמיסה עם הפלסמיד תוך שמירה על טמפרטורה נמוכה (קרובה לאפס מעלות צלזיוס) מעלים את הטמפרטורה כדי לגרום לממברנת התא להיות חדירה ולאפשר כניסת דנ"א. מחזירים את החיידק לטמפרטורה נמוכה כדי לאפשר ל-DNA להשמר בתוך תא החיידק . אחרי שלב זה, החיידק מועבר למדיום גידול כדי לאפשר לו התאוששות מתהליך הטרנספורמציה, ומשם לצלחת גידול כדי לאפשר בידוד מושבות ובדיקת המצאות הדנ"א בתוך התא.
סלמנדרה
סלמנדרה (שם מדעי: Salamandra) הוא סוג דו-חיים במשפחת הסלמנדריים. בלשון עממית, חלק מהמינים בסוג זה נקראים גם 'סלמנדרת אש'. משמעות השם 'סלמנדרה' בפרסית הוא "בתוך אש". אולי בגלל צבעיהן העזים, הסלמנדרות נקשרו במיתולוגיה ל"יסוד" האש.
מאפיינים
הסלמנדרה נפוצה באזורי מערב אסיה, אירופה וצפון אפריקה.
אורך גופן של סלמנדרות בוגרות מגיע עד לכ־30 ס"מ. הן בעלות בלוטת רעל הנמצאת בקדמת הגולגולת באזור העיניים, לשון מעוגלת וטורי שיניים בצורת האות הלטינית S.
מזונן של הסלמנדרות הבוגרות כולל חסרי חוליות רבים - חרקים, רבי רגל, תולעים, חשופיות ואיזופודים יבשתיים. הראשנים ניזונים מסרטנים ירודים, חלזונות (בעיקר שחריר הנחלים) וזחלי יתושים, ולכן הם משמשים כמדביר טבעי
מיון
רשימת המינים כוללת:
בנוסף, קיימים מיני דו-חיים בקבוצת בעלי הזנב הקרויים בלשון עממית סלמנדרות, על אף שאינם שייכים למשפחת הסלמנדריים, לדוגמה סלמנדרת ענק סינית.
דיאמונד די
ג'וזף קירקלנד (באנגלית Joseph Kirkland; נולד ב-1969), ידוע גם בשם הבמה דיאמונד די (Diamond D), הוא ראפר ומפיק מהברונקס שבניו יורק, ארצות הברית ואחד מהמייסדים של D.I.T.C.
קריירה
דימונד די התחיל את הקריירה שלו עוד בתחילת שנות השמונים כדי ג'יי של Jazzy Jay ואז התחיל להתאמן על יכולות שלו כמפיק עד שהתחבר עם Master Rob וביחד איתו הקימו את Ultimate Force, עם דימונד כמפיק ומאסטר רוב כראפר. Jazzy Jay החתים אותם ל-Strong City והם התחילו לעבוד על האלבום הראשון שלהם I'm Not Playin שהיה אמור לצאת בשנת 1990 אבל לא יצא בסופו של דבר. האלבום ראה אור יום בסופו של דבר בשנת 2007 אחרי שTraffic Entertainment קנו את הזכויות שלו. Ultimate Force התפרקו ודימונד המשיך להפיק לLord Finesse (באלבום הראשון שלו והשני) ו-.Showbiz and A.G והצטרף ל D.I.T.C והוציא לאור את האלבום הראשון שלו Stunts, Blunts and Hip Hop בשנת 1992 ביחד עם Diamond D And The Psychotic Neurotics. האלבום הפך לקלאסיקה מהר מאוד והוכתר כאחד האלבומים היותר מוצלחים של D.I.T.C.
דימונד די המשיך להפיק להרבה אנשים כמו:Fat Joe, אקזיביט, KRS-One, אאוטקאסט, אפאצ'י ועוד הרבה אומנים אחרים. דימונד די לאט לאט הפך לבין המפיקים הכי מבוקשים של ניו יורק. בשנת 1997 הוא הוציא לאור את האלבום השני שלו Hatred, Passions and Infidelity שלא התקבל טוב כמו הקודם אבל גם זכה לביקורות חיוביות לרוב. אחרי האלבום הזה הוא לקח הפסקה ארוכה מאוד מראפ והתחיל להתרכז בהפקות ועבד כמעט עם כל התעשייה.
דיסקוגרפיה
מיקסטייפים רשמיים:
ליברטי רקורדס
ליברטי רקורדס (באנגלית: Liberty Records) היא חברת תקליטים אמריקאית, שהקים יושב הראש סימון ורונקר יחד עם אל בנט כנשיא ותיאודור קיף כמהנדס ראשי בשנת 1955. החברה ידועה בהפקותיה ארוכות הטווח של אמנים ולהקות מפורסמים רבים, בהם קנד היט, ג'ולי לונדון, הנרי מנסיני, בובי וי, וילי נלסון ועוד. החברה נסגרה וחידשה את פעילותה מספר פעמים, כשהפעם האחרונה הייתה בשנת 2001.
החברה הוקמה על ידי סיימון ורונקר בהוליווד, קליפורניה. ורונקר, שנולד ב־1915, נודע כבר מגיל צעיר מאוד כ"ילד פלא" מוזיקלי, וניגן על שלל כלים שונים. בשנות ה-30 נסע לצרפת כדי ללמוד נגינה, ומאוחר יותר המשיך לגרמניה שם נשאר עד לעלייתו של היטלר לשלטון. כשחזר לעיר הולדתו לוס אנג'לס, הציע לו בן דודו, הרב ניומן, להקים חברת תקליטים. כך נולדה חברת ליברטי, בשיתוף פעולה עם אל בנט ותיאודור קיף.
בתחילה החברה הוציאה בעיקר הקלטות של תזמורות והרכבי ג'אז. בשנות החמישים החברה גדלה ויותר אמנים החלו לעבוד איתה, חלקם הגדול התפרסמו בהמשך. למשל, הסינגל cry me a river מאת ג'ולי לונדון היה אחד מהסינגלים הראשונים של החברה, ובהמשך הפך לקלאסיקה ואף הגיע למקום ה־9 במצעד הבילבורד הוט 100.
הכפר האולימפי באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו
הכפר האולימפי באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו הוא כפר אולימפי, שנבנה כדי לאכלס את כל הספורטאים והמאמנים המשתתפים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה ב-2016. הוא ממוקם בבארה דה טיז'וקה, קרוב לפארק האולימפי בארה ולמרכז בתערוכות והכנסים, ריוסנטרו.
לכפר הייתה קיבולת של כ-17,950 אנשים, שהתגוררו בכ-3,604 דירות שהיו מפוזרות בכ-31 בניינים, זהו הכפר האולימפי הגדול ביותר בתולדות המשחקים האולימפיים.