cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילת יהודי מיינץ
המנהגים המרכזיים
לפי עדותו של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא, היו יהודי מגנצא נוהגים בנתינת זרוע, לחיים וקיבה לפני ההרג של גזירות תתנ"ו.
בעת החדשה השתמרו במיינץ מספר מנהגים שמקורם ביהדות אשכנז הקדומה:
בערב יום כיפור לאחר הסעודה המפסקת הלכו כולם אל בית הכנסת בבגדי לבן. בערב יום כיפור ולפני קריאת המגילה בפורים הניחו שתי קערות צדקה, וכל אדם היה תורם כיכולתו. קערה אחת יועדה לכולל הו"ד, והקערה השנייה חולקה לעניים שפנו לקהילה.
בג' בסיון ציינו את "תענית מגנצא" לזכר הרוגי גזירות תתנ"ו במסע הצלב הראשון, צמו, קראו סליחות וקראו בתורה.
בשבועות קישטו את בית הכנסת, ישבו ללמוד כל הלילה ובבוקר התפללו שחרית וקראו בתורה. לאחר מכן הלך כל איש לביתו ונח, וחזרו כולם אל תפילת מוסף.
בתשעה באב השכימו לקום להתפלל ולומר קינות, חלק הלכו לאחר מכן לעבודה וחלק אל בית הקברות.
בח' באלול מתענים ואומרים אב הרחמים לזכר הרוגי פרעות המגפה השחורה.
כששכרו שמש לבית כנסת, התנו עמו שבקריאת פרשות התוכחה, פרשת כי תבוא ופרשת בחוקותי, במקרה ואף אחד לא יסכים לעלות לתורה, הוא יעשה זאת.
ברית המילה נערכה לרוב בבית היולדות, כאשר מלאה לילד שנה הביא אותו אביו אל בית הכנסת, ובדיו מפית עליה צויר או נרקם שם הילד, תאריך לידתו והברכה ""ה' יגדלהו לתורה לחופה ולמעשים טובים". את המפית כרכו סביב ספר התורה בעת גלילתו, בבית הכנסת היה אוסף גדול של מפיות אלו.
נער שהגיע לגיל מצוות עלה לתורה בשבת שלאחר יום הולדתו, ואם רצה קרא את הפרשה כולה או חלק ממנה. נער הבר מצווה לבש מגבעת וחליפה בשבת זו, ולאחר הקריאה בתורה ערכו הוריו קבלת פנים בביתם.
מוסדות הקהילה
משנת 1218 (ד'תתע"ח) השתמרו רשומות העיר, ובהם 54 בתי יהודים ב"יודנגראסס" (רחוב היהודים). בהם בית כנסת, בית בחורים, בית אסיפות, בית קברות, מקווה, מאפיה, בית ריקודים, בית חולים ו"מגדל היהודים" שיעודו אינו ידוע.
בשנת 1717 (ה'תע"ז) הורחב בית הכנסת וכלל 4 קומות וישיבה. בשנת 1773 (ה'תקל"ג) נבנה בו גם מקווה. בית הכנסת שימש עד שנת 1856 (ה'תר"ו), מאה שבעים וארבע שנים.
בית הכנסת
משנת 1093 (ד'תתק"י) מובא אזכור במסמכים לבית כנסת בעיר. בית הכנסת נשרף בפרעות תתנ"ו וחודש לאחריהם. בשנת 1717 (ה'תע"ז) הורחב בית הכנסת לארבע קומות וכלל גם ישיבה. בשנת 1773 (ה'תקל"ג) נבנה בו גם מקווה. בית הכנסת המחודש שימש מאה שבעים וארבע שנים, עד שנת 1846 (ה'תר"ו).
בשנת 1865 (ה'תרכ"ה) נבנה בעיר בית כנסת (טמפל) רפורמי שהכיל 746 מקומות, הראשון מסוגו בגרמניה. הוא נסגר לאחר 47 שנה.
בשנת 1888 (תתקמ"ח) נחנך בית כנסת חדש בעיר.
בית הכנסת היה בנין מרשים בגובה של 16 מטר, ארון הקודש שבתוכו היה מוגבה, מימין לארון ישב הרב. מול הכניסה לבית הכנסת הייתה אבן בזלת מארץ ישראל, ועליה היה חרות "כי רצו עבדיך את אבניה ואת עפרה יחוננו". בניין בבית הכנסת שימש לעניינים רבים ובהם-תפילה, מקום לימוד, התקהלויות, אסיפות, הרצאות ושיעורים. בבית הכנסת שרה מקהלה קטעים קבועים במהלך התפילה. אל התפילה הגיעו באופן קבוע בכל יום בערך 40 איש, ואילו בשבתות הוכפל המספר, ובימים נוראים הבית כנסת היה מלא.
לאחר התפילה בשבת היה שיעור בפרשת שבוע ובהלכות שבת מפי הרב.
לפי החלטה שהתקבלה בקהילה במאה ה-19 החופות נערכו בבית הכנסת וללא חופה, אך על החתן והכלה שמו טלית.
בשנת 1911 (ה'תרע"ב) נחנך בית כנסת רפורמי (טמפל) שנחרב בליל הבדולח.
בית כנסת חדש נבנה על ידי האדריכל מנואל הרץ בשנת 2010 באתר של בית הכנסת שנהרס על ידי הנאצים בליל הבדולח (9 בנובמבר 1938).
בשנת 1908 (ה'תרס"ח) נפתח בית הכנסת החרדי "מחזיקי הדת" ליוצאי פולין.
קהל עדת ישורון
בשנת 1853 (ה'תרי"ג) כשמונה הרב ד"ר יוסף אוב לרב העיר מיינץ הקימו כמה חרדים מניין פרטי, בראשות הרב ד"ר שמואל בן יונה בונדי. בשנת 1822 (ה'תקפ"ג) מת הרב הירץ שאייר, ראש ישיבת מיינץ והרב שמואל בונדי החליפו.
בשנת 1831 (ה'תקצ"ב) הוקמה מקהלה בבית הכנסת, היא עמדה בצפון בית הכנסת והורכבה מבני כל הגילאים.
בשנת 1879 (ה'תרל"ט) הורחב בית הכנסת וכלל 300 מקומות. הוא היה בניין מרשים בגובה 16 מטר, רוחב של 13 מטר ואורך של 21 מטר.
בית הכנסת "קהל עדת ישורון" ניזוק בליל הבדולח, אך לא נשרף מפני שהיה צמוד לבניני מגורים.
בית הספר "בונדי"
בית הספר "בונדי" (בונדישולֶה) נוסד בשנים הראשונות של הקהילה על ידי הרב מאיר להמן, בית הספר היה עממי בעל תוכנית לימוד נרחבת שהכיל שמונה כיתות. לאחר ארבע כיתות עברו רוב התלמידים לבית ספר תיכון, אך בשנת 1933 כאשר הוגבלו מספר התלמידים היהודיים בבתי הספר הציבוריים המשיכו כמעט כל ילדי הקהילה ללמוד בבית הספר. לאחר מכן עם סילוק כל התלמידים היהודים מבתי הספר הכלליים גברה הצפיפות בבית הספר.
בבית הספר לימדו ארבעה מורים.
"הברעמנהיימר קיפפה"
ראשוני חבריה באו למיינץ מברמנהיים, שמו המלא של ארגון צדקה זה היה "ארגון ביקור חולים השלישי". היה להם בית כנסת קטן בתוך בית, שהו היה גם המקווה. ובו גם גרו משפחת גוטר אשר הייתה אחראית על אחזקת המקווה, כמו כן גר שם גם סופר סת"ם, ובחצר הבית היה "תנור השאלט" לחמין של שבת.
חברה קדישא
בשנת 1661 נוסדה במיינץ חברה קדישא. היו בה 18 חברים, והכסף שבקופתה נועד גם לחינוך, צדקה ומטרות נוספות. בשנת 1751 הקימה ה"חברה קדישא" תלמוד תרה. ב-1770 נוסדה חברה קדישא לנשים שהוצרכה הסכמת הבעל כדי לעבוד בו. תקציב החברא קדישא היה רב והוא נול ביעילות.
היה נהוג להעביר את גופת הנפטר אל בית הטהרה וההספדים, אשר שכן בבית הקברות. עפי חוק המדינה ההלוויה נערכה תוך יום או יומיים. את הנפטר העבירו בעגלה מיוחדת פתוחה, רתומה לשני סוסים מכוסים שחור, המלווים הלכו על המדרכה הסמוכה.
בית קברות
בית הקברות בעיר נזכר לראשונה בשנת 1286, והוא בית הקברות היהודי העתיק ביותר באירופה. יש לו מצבות מתחילת המאה ה-11, והעתיקה ביותר מתוארכת לשנת 1049. בית הקברות נמתח לאורך רחוב מומבכר של היום ושימש יהודים ממיינץ והסביבה עד המאה ה-15. עם זאת, בית הקברות נהרס לחלוטין בשנת 1438, כך שמבית הקברות העתיק נותרו רק כמה מצבות ששימשו כחומר בנייה ונמצאו מאוחר יותר שוב. החל מהמאה ה-16 ואילך, חלק מהחול היהודי שימש שוב לקבורה. בשנת 1926 הוקם בית קברות זיכרון בשטח הלא מנוצל של בית העלמין הישן, והמצבות שנמצאו שוב הונחו שם. עד שנת 1937 היו שם כ-1,500 מצבות ושברי מצבות, וכיום יש כ-210 מצבות ושברי מצבות.
בין המצבות הבודדות שהשתמרו בבית העלמין היהודי ניתן למנות את זו של רבנו גרשום מאור הגולה (960–1028 בערך).
בית חולים
בית החולים היהודי של מיינץ נפתח בשנת 1861 (תרכ"א). בניין חדש נבנה בשנת 1904 והכיל 34 מיטות. בשנת 1928 נבנה שוב בניין חדש, בן 42 מיטות. בבית חולים זה לא היו רופאים וכל משפחת טיפלה בחולה שלה. אמנם אחיות כן היו בו. בית החולים לא ניזק בליל הבדולח.
רבני מיינץ
במיינץ הקדומה נמנו החכמים על מספר מצומצם של משפחות מיוחסות. עד שנת ד'תתנ"ו נמנו כל חכמי מיינץ על משפחות: קלונימוס, מכיר, אבון, ר"י הכהן ורבי דוד הלוי. רק חכם אחד לא נכלל בהם, רבי יעקב בר יקר.
בני משפחת קלונימוס יסדו שם הישיבה הראשונה במגנצא במאה העשירית. ישיבה זו הגיעה לשיא התפתחותה בימי רבנו גרשום מאור הגולה ותלמידיו ר' יהודה הכהן, ר' אליעזר בן יעקב, ר' יעקב בן יקר (1080), ר' יצחק הלוי, ר' יצחק בן יהודה. בזמן זה נכתב בעיר קונטרס מגנצא.
רבי יהודה הכהן ליאונטין (הזקן) שחי במחצית השנייה של המאה העשירית הניח את היסוד ההתפתחותה התורנית של הקהילה. הם היו רבניו של רבינו גרשום, ופעלו דור לאחר רבי משה בן קלונימוס. רבי שמעון בן יצחק שחי בסוף המאה העשירית ותחילת המאה ה-11 השתייך למשפחת אבון הגדול.
רבנא משולם בן רבנא משה בן רבנא איתיאל חי במיינץ ונפטר לפי מצבתו בשנת ד'תתנ"ה.
לאחר רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא חי במיינץ רבי אליעזר בן יואל הלוי - הראבי"ה (אבי העזרי). הוא נולד במיינץ בשנת 1140 (תת"ק) ולמד אצל רבי יהודה בן קלונימוס בן משה ואצל רבי משה בן שלמה הכהן. הראבי"ה חתם יחד עם חכמים אחרים על "תקנות הקהילה" של מיינץ.
רבי אלעזר בעל הרוקח נולד במיינץ ולמד אצל אביו רבי יהודה בן קלונימוס ואצל רבי משה הכהן.
עם חכמי אשכנז בראשית המאה ה-13 נמנה רבי ברוך בן שמואל ממיינץ. הוא צורף לבית הדין של מיינץ אחר מות רבו, רבי משה בן שלמה הכהן. לדעת אפשטיין אין ספק כי הוא מחבר התוספות על מסכת סוטה. הוא הביא ראיה מכך שהתוספות על כתב "אבל אחי מורי הרב מאיר פירש" ובתקנות מיינץ משנת 1220 (תתק"פ) חתומים יחד "מאיר בר שמואל" ו"ברוך בר שמואל".
רבני מיינץ התאספו בשנות 1150, 1223, 1245, 1307, 1381 ותקנו תקנות רבות.
בין רבני מיינץ: ר' מאיר מרוטנבורג (1230 - 1293), ר' יעקב בן משה הלוי (מהרי"ל 1355–1427) רבה של מיינץ, יעקב בן משה מולין (1356- 1427), הידוע כמהרי"ל, תיקן עבור קהילות הריין תקנות בעניינים רבים ושונים. גולת הכותרת של כתביו, "ספר המנהגים", (שנערך וסודר בידי תלמידו ר' אלעזר בן יעקב, המכונה זלמן משוטיגווערא, מהעיר סנט גור) מכיל תיאור מפורט של מנהגים הנוגעים לחיי היום יום בבית ובבית הכנסת והוא מהווה סמכות עליונה למקור מנהגי יהדות גרמניה. ספר זה הוא גם מקור למנהגי יהדות אשכנז, אשר ניתוספו לשולחן ערוך. , ר' משה מינץ (עזב את מיינץ בשנת 1445), ור' יהודה מינץ, ר' יהושע בן שלמה לוריא (מת בשנת 1591), ר' יעקב מאוסטראה (1674-1668), ר' אריה ליב מלידא (1683-1679), ר' משה חריף (1767-1733), ר' נח חיים צבי ברלינר (1800-1783).
רבי ליב עטלנגר משכטאך שימש כראש ישיבת מיינץ והרב שלה, עד פטירתו בתשעה באב ה'תר"ו. אב"ד המבורג, רבי יצחק ברנייס, נולד במיינץ בשנת 1792 (ה'תקנ"ב).
בשנת 1853 (ה'תרי"ד) מונה רבי מאיר להמן לרב הקהילה האורתודוקסית במיינץ. הוא הקים תיכון חרדי בשנת 1859 (ה'תרי"ט) וייסד ב-11 במאי 1860 עיתון בשם "דער יזרעליט".
אחריו כיהנו רבי יונה בן שמואל בונדי משנת 1890, ודר' סיגמונד זאלפעלד משנת 1880. כמו כן אחריהם רבי משה במברגר.
הייתה במיינץ אשה בשם "בראונה" (Braune) שהחזיקה בתואר "רב" ואף לבשה ציצית.
רשימת רבני מיינץ
הראשונים המרכזיים שלמדו ב"ישיבת מגנצא" ופעלו במיינץ:
רבני הקהילה:
במסורת היהודית
לפי סיפור על רבי אמנון ממיינץ שהובא באור זרוע:
כפי הנראה, ההגמון של מגנצא באותו זמן אהב לשוחח עם חכמי היהודים. לחכמי ישראל לא הייתה ברירה אלא להיענות ולקיים יחסים תקינים עם ההגמון. וכך הם נפגשו ושוחחו מעת לעת. במשך הזמן ההגמון והשרים החלו לפנות לר' אמנון, עדיין לא באיומים, 'רק' ביקשו ממנו שימיר את דתו.
"ויהי כדברם אליו יום יום ולא שמע להם, ויפצר בו ההגמון. ויהי בהחזיקם עליו, ויאמר: חפץ אני להיוועץ ולחשוב על הדבר עד שלושה ימים. וכדי לדחותם מעליו אמר כן".
הסוף מוכר לנו. רבי אמנון הובא לבית הכנסת אחרי שעונה. תפילתו של האיש השוכב גוסס על מיטתו ופטירתו בסיומה הותירה אותם מזועזעים, והם לא יכלו לזכור במדויק את כל מלותיו.
"אחר הדברים האלה, אשר הועלה רבי אמנון ונתבקש בישיבה של מעלה, ביום השלישי לטהרתו, נראה במראות הלילה לרבי קלונימוס בן רבנא משולם בן רבנא קלונימוס בן רבנא משה בן רבנא קלונימוס, ולימד לו הפיוט ההוא 'ונתנה תוקף קדושת היום'. ויצו עליו לשלוח אותו לכל תפוצות הגולה להיות לו עד וזיכרון. ויעש הגאון כן".
הנסיך גוסטב אדולף, דוכס וסטרבוטן
הנסיך גוסטב אדולף, דוכס וסטרבוטן (שוודית Gustaf Adolf Hertig av Västerbotten, 22 באפריל 1906 - 26 בינואר 1947), היה בנו של גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה, ואביו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה.
ביוגרפיה
ב-19 באוקטובר 1932, התחתן גוסטב אדולף עם זיבילה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה - נכדה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, וויקטוריה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין.
בשנות ה-30 נפגש גוסטב אדולף עם מנהיגים נאציים בכירים, ביניהם אדולף היטלר והרמן גרינג, ועל אף שדעותיו הפוליטיות לא היו ידועות, לא התקבלו השמועות על אהדתו לנאצים בעין יפה בקרב השוודים. גוסטב אדולף הביע את תמיכתו בפינלנד במהלך מלחמת החורף ומלחמת ההמשך, ואף רצה להילחם לצד הפינים במלחמת החורף, אולם אביו לא התיר לו לעשות זאת.
ב-26 בינואר 1947 היה גוסטב אדולף בדרכו מהולנד לשוודיה, לאחר מסע ציד וביקור אצל יוליאנה, נסיכת הכתר של הולנד וברנהרד, נסיך הולנד, ועצר לחניית ביניים בקופנהגן, דנמרק. בעת המראת המטוס, המריא המטוס לגובה של כ-150 רגל, ולפתע צנח והתרסק, וכל נוסעי המטוס, ובכללם גוסטב אדולף, נהרגו. בשנת 1950 עלה אביו לשלטון כגוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה, ובשנת 1973 עלה בנו לשלטון כקרל השישה עשר, מלך שוודיה.
פעילותו בתנועת הצופים
גוסטב אדולף הצטרף לתנועת הצופים בצעירותו וכשהיה בוגר הפך למדריך בצופים. הוא עבר הכשרה של תג היער בפארק גילוול באנגליה. כאשר הוקם הארגון הארצי של צופי שוודיה הוא היה הנשיא הראשון של הצופים או "ראש הצופים". הוא הוביל משלחת של צופי שוודיה לג'מבורי הצופים העולמי ה-5 בשנת 1937 ולאירוע ה-Moot העולמי של הצופים בשנת 1939. החל מחודש מאי 1937 ועד מותו הוא התנדב בארגון הצופים העולמי בתפקידים רבים.
משפחתו
ב-19 באוקטובר 1932, התחתן גוסטב אדולף עם זיבילה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה וויקטוריה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
נכס
בתחום החשבונאות, נכס מוגדר כחומר או מוצר הנמצא בשליטתה של ישות (בדרך כלל חברה) ומביא או צפוי להביא לישות הטבות כלכליות בעתיד. לכל נכס יש ערך.
להלן רשימה חלקית של תקנים בינלאומיים העוסקים בסוגים מסוימים של נכסים:
דבר של ערך
התסריט של ריצ'רד ברוקס מבוסס על הרומן "דבר של ערך" מאת רוברט רוארק משנת 1955. העלילה מתרחשת בקניה בעת מרד מחתרת המאו מאו נגד השלטון הבריטי והחוואים הלבנים.
העלילה המרכזית היא על שני חברי ילדות - לבן ושחור, שגדלו יחד כילדים ונערים עד שבהגיעם לבגרות הפרידה ביניהם המלחמה וגרמה להם להיות אויבים עד הסוף הטראגי.
הצילומים נערכו בקניה בתקופה שהיה עדיין המרד של מחתרת המאו מאו באבטחה צמודה של הצבא הבריטי.
תקציר העלילה
פיטר מקנזי (רוק הדסון) הוא בנו של החוואי הנרי מקנזי (ולטר פיצג'רלד) והם גרים בחווה גדולה במזרח אפריקה הבריטית. יחד אתו מתגוררים בחווה אחותו אליזבת (ונדי הילר) ובעלה ג'ף ניוטון (רוברט ביטי) ושלושת ילדיהם. אמו של פיטר מתה בהיותו ילד והוא גדל בחברת קימאנו (סידני פואטייה) משבט הקיקויו והם היו חברים בנפש.
פיטר מאורס להולי (דנה ווינטר) שנמצאת בלונדון ללימודים באוניברסיטה.
בעת ציד של זברה מבקש קימאנו רובה מפיטר וג'ף סוטר לו ואומר כי הוא צריך להבין את מקומו וכי הוא אינו יכול לקבל נשק וצריך לציית להוראות הלבנים ללא עוררין. קימאנו הנעלב בורח, נפצע במלכודת ונאלץ לעלות על עץ להסתתרר מזאבים טלואים רעבים עד שפיטר מחלץ אותו.
אביו של קימאנו נכלא בגלל שהרג ולד שיצא מרחם אמו עם רגליים תחילה שלפי אמונת שבט הקיקויו זה שד שצריך לחסלו. קימאנו בורח להרים, עובר טקס השבעה (חתכים בזרוע ושתיית דם כבשה) ומצטרף למחתרת המאו מאו.
פיטר וחוואים אחרים מתגייסים לעזור לצבא במלחמתו נגד המורדים. החווה מותקפת שוב ואליזבת הנמצאת בהריון מפונה לניירובי ביחד עם הולי.
פיטר ועוזרו לאטלה (איוון דיקסון) מאמינים בדו-שיח עם המורדים. לעומת החוואי ג'ו מטסון (מייקל פאט) מאמין ביד קשה ללא פשרות. פיטר מעביר מסר לקימאנו כי ברצונו להיפגש אתו לשיחות. מטסון ואנשיו שומעים זאת ומכינים להם מלכודת. כשפיטר מגיע, פותחים מטסון ואנשיו באש והורגים את אשתו של קימאנו שמצליח לברוח עם בנו התינוק.
פיטר רודף אחריו ואומר לו כי שניהם הולכו שולל אך קימאנו לא מאמין לו ומתפתח ביניהם קרב אלים שבסופו נופל קימאנו לבור מלכודת עם גזעי במבוק מחודדים ונהרג. פיטר לוקח את התינוק לחווה בתקווה שיגדל עם בנה של אליזבת בעתיד יותר טוב.
שגיב יחזקאל
שגיב יחזקאל (נולד ב-21 במרץ 1995) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן ימני והקיצוני בהפועל באר שבע מליגת העל ובנבחרת ישראל.
קריירת מועדונים
יחזקאל נולד בראשון לציון. החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של הפועל תל אביב, וכשהיה בן 15 עבר למחלקת הנוער של מכבי תל אביב. במרץ 2013, כשהגיע לגיל 18, ביקש להשתחרר ממכבי תל אביב ונכנס להסגר קטין. יחזקאל לא שיחק במשך תשעה חודשים עד שבתום הליך בוררות חתם בהפועל תל אביב. עד תום העונה שיחק בקבוצת הנוער של המועדון, וב-10 במאי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל באר שבע במסגרת ליגת העל, וכבש את שערו הראשון בקריירה. בעונת 2014/2015 ערך יחזקאל 15 הופעות בליגת העל וכבש שני שערים. בעונת 2015/2016 ערך 19 הופעות וכבש ארבעה שערים.
את עונת 2016/2017 פתח יחזקאל בהפועל תל אביב ושותף בשני משחקי ליגה במדיה, אך ב-2 בספטמבר 2016 חתם לארבע עונות במכבי תל אביב, ששילמה עבורו 800 אלף דולר. ב-27 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כששותף במשחק רבע גמר גביע הטוטו מול עירוני קריית שמונה. במהלך המשחק, שהסתיים בתוצאה 2–3, בישל יחזקאל את השער השלישי. בעונה זו ערך שמונה הופעות בליגה במדי מכבי תל אביב.
בתחילת עונת 2017/2018 כבש את יחזקאל את שער הבכורה שלו במכבי תל אביב, בניצחון 2–0 על בני יהודה תל אביב בגביע הטוטו, ולאחר מכן שותף במחזור הפתיחה של ליגת העל, אך ב-4 בספטמבר 2017 הושאל לעירוני קריית שמונה עד לסוף העונה. חמישה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתחת בהרכב בניצחון החוץ 2–0 על מ.ס. אשדוד. את שערו היחיד במדי עירוני קריית שמונה כבש בניצחון 3–0 על הפועל עפולה במסגרת גביע המדינה, ובליגה ערך 15 הופעות.
ב-29 ביולי 2018 הושאל יחזקאל לבני יהודה תל אביב. ב-8 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 0–0 נגד מכבי פתח תקווה בגביע הטוטו. ב-10 בנובמבר כבש את שערו היחיד במדי בני יהודה תל אביב, בניצחון 2–0 על הפועל חיפה, ובסך הכל ערך 11 הופעות ליגה במדי הקבוצה.
ב-24 בינואר 2019 הושאל יחזקאל למ.ס. אשדוד עד לסוף העונה. את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה כבש ב-30 במרץ 2019, בניצחון 3–2 על עירוני קריית שמונה, ובסך הכל כבש שלושה שערים בתשע הופעות ליגה במדי הקבוצה עד תום עונת 2018/2019. בתום העונה שוחרר ממכבי תל אביב וחתם על חוזה חדש לשנתיים במ.ס. אשדוד, כאשר מכבי תל אביב תקבל 50 אחוזים מכל מכירה עתידית שלו.
ב-11 בפברואר 2021 עבר יחזקאל להפועל באר שבע בחוזה לשלוש שנים וחצי. את הופעת הבכורה ערך ב-13 בפברואר בתיקו 2–2 של קבוצתו עם הפועל חיפה. ב-3 במרץ כבש שער בכורה בתיקו 2–2 של קבוצתו עם עירוני קריית שמונה. במהלך 2022 עשה יחזקאל הסבה לעמדת המגן ימני.
נבחרות ישראל
לזכותו של יחזקאל 22 הופעות ושני שערים במדי נבחרות הנערים והנוער של ישראל (למעט בנבחרת נערים ב' עד גיל 16, בה לא-שיחק). ב-26 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הצעירה עד גיל 21, במשחק ידידות מול, ובסך הכול לזכותו שתי הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
בנובמבר 2022 זומן לראשונה לנבחרת ישראל הבוגרת, על-ידי המאמן הלאומי אלון חזן, לקראת משחקי הידידות מול זמביה ומול קפריסין. ב-17 בנובמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של הנבחרת כשנכנס כמחליף בדקה ה-74, במשחק הידידות מול זמביה שהסתיים בניצחון ביתי 2–4 לטובת ישראל.
תארים
הפועל באר שבע
הספינה של ח'ופו
הספינה של ח'ופו היא ספינה עתיקה בגודל מלא שהוכנסה בשנת 2500 לפנה"ס לערך, לתוך בור חתום בצידה הדרומי של מתחם הפירמידות בגיזה ובצמוד לפירמידה הגדולה. הספינה, שהוכנסה לבור מפורקת, נבנתה ככל הנראה על ידי פרעה ח'ופו, המלך השני בשושלת הרביעית בתקופת הממלכה הקדומה של מצרים העתיקה. ככל הנראה שימשה הספינה כחלק מהחפצים שהונחו לשימושו של המלך בחיי העולם הבא. הספינה שוכנת במוזיאון הספינה של חופו, שנבנה במיוחד לשימורה ונמצא במתחם הפירמידות במקום בו נתגלתה. מציאת הספינה נחשבת כאחת התגליות הגדולות בארכאולוגיה של מצרים.
הספינה המוצגת היא אחת מתוך שתי ספינות גדולות ועתיקות שנמצאו, אשר הייתה במצב שימור מעולה, בעוד השנייה הייתה חשופה וסבלה מנזקים. אורכה של הספינה הוא 43.6 מטר ורוחבה 5.9 מטר. הספינות התגלו בשנת 1954 על ידי הארכאולוג המצרי כמאל אל-מלאח' (Kamal el-Mallakh). הספינה נמצאה בבור שנחצב לתוך הסלע, אשר היה חתום ולא הופרע מאז הוכנסה הספינה לתוכו, נבנתה מארז הלבנון, והורכבה מלוחות עץ ועם תחתית שטוחה וללא שדרית. הספינה הוכנסה לבור כאשר הלוחות מסודרים בסדר הגיוני וקשורים בחבלים, וכללה 1,224 חלקים. שחזור הספינה ובנייתה ארכו 13 שנים. ביצוע השחזור נעשה על ידי מחלקת העתיקות המצרית.
הבור החפור בו נמצאה הספינה היה באורך של 30 מטר, והוא היה מכוסה ב-41 לבנים גדולות העשויות מאבן גיר, משקל כל אבן כ-18 טון. לוחות וחלקי הספינה המפורקת נערמו ב-13 שכבות.
החוקרים לא קבעו חד משמעית לשם מה שימשה הספינה. על פי המבנה שלה סווגה ככלי שיט המכונה "דוברת השמש", ששימש ככלי פולחן שתפקידו היה לשאת את המלך לאחר שקם לתחייה ביחד עם אל השמש רע במסע על פני השמים כחלק ממחזור השמש. על הספינה נמצאו סימנים שהראו שהספינה שהתה בעבר במים, וייתכן ושימשה כדוברת מסע הקבורה של גופתו החנוטה של המלך מממפיס לגיזה. ייתכן גם ששימשה את ח'ופו עצמו כספינת עלייה לרגל כדי לבקר במקומות קדושים, ולאחר מותו נקברה ליד הפירמידה שלו כדי שתשמש אותו בעולם הבא.
במתחם הפירמידות נמצאו עוד שלושה בורות של ספינות אך כולם היו ריקים.
מבנה המוזיאון
לצורך אחסון הספינה והצגתה לקהל נבנה מבנה שהותאם במיוחד, אשר יאפשר את הצגתה לקהל מכל הזוויות תוך שמירת התנאים המתאימים מבחינת ניקיון ולחות כדי שלא תינזק במהלך הזמן. המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי פרנקו מיניסי (Franco Minissi) והוא נפתח לקהל בשנת 1982. המוזיאון נבנה במקום בו נמצאה הספינה, והבור בו נתגלתה הספינה העיקרית שולב בתוך מבנה המוזיאון בקומת הקרקע. המבנה דמוי מכולה, אשר שתי פאותיה בצורת משושה. בקומת הקרקע של המוזיאון נמצאת תצוגה חזותית של תמונות וכתבים וכן דגם מוקטן של הספינה, המראים ומסבירים את תהליך החפירות הארכאולוגיות והשחזור של הספינה.
כדי לראות את הספינה יש לטפס במדרגות לקומה השנייה, כאשר סביבה נבנה מסלול הליכה הקפי מעץ המאפשר לראות את פרטיה מכל כיוון. מסביב למסלול ההליכה נבנו חלונות גדולים המאפשרים כניסת אור רב למבנה ומבט טוב על הספינה, וכן תצפית על הפירמידה הגדולה של ח'ופו.
דרווזה
דרווזה (בטורקמנית: Derweze; מילולית: "השער") הוא כפר בטורקמניסטן הממוקם במרכז מדבר קאראקום, הכפר מונה כ-350 אנשים. רוב תושבי הכפר הם משבט הטקה, ומנהלים חיי נוודות למחצה.
הכפר ממוקם במרכזו של אזור עשיר בגז טבעי.
"שער הגיהנום" של דרווזה
"שער הגיהנום" הוא בור בקוטר של כ-70 מטרים, בתוכו בוערת אש ברצף מאז 1971.
האזור סביב דרווזה עשיר במרבצי גז טבעי, הבור נוצר בטעות כאשר בשנת 1971 גאולוגים סובייטים קדחו אל תוך חלל תת-קרקעי. ציוד הקידוח קרס פנימה תוך כדי יצירת הבור הרחב, והם גילו כי הבור מלא בגז רעיל. כדי להיפטר מהגז ולקחת את הציוד ששקע לבור, הם החליטו לכלות את הגז בצורה טבעית על ידי הדלקתו. לפי הערכתם הגז היה אמור להיגמר תוך כמה ימים. בפועל הבור בוער מאז אותו היום. התושבים סביב לבור העניקו לו את שמו "שער הגיהנום", בשל האש, החום הרב ועצם היותו בור פעור באמצע המדבר.
טורקמניסטן מתכננת לפתח ולהגביר את תפוקת הגז הטבעי. באפריל 2010 נשיא טורקמניסטן גורבנגולי ברדימוחמדוב ביקר באתר והורה לסגור את הבור או שינקטו צעדים שיקטינו את השפעתו על פיתוח שדות גז אחרים בסביבה.
ג'ון האקט
הגנרל סר ג'ון וינטרופ האקט (אנגלית: Sir John Winthrop Hackett 5 בנובמבר 1910 – 9 בספטמבר 1997) הוא איש צבא וסופר בריטי יליד אוסטרליה. התפרסם בשל תפקידי הפיקוד שמלא בצבא הבריטי ובכוחות נאט"ו ובשל כתיבתו בתחומי האסטרטגיה הצבאית וההיסטוריה הצבאית. בייחוד ידוע ספרו מלחמת העולם השלישית משנת 1978, בו תיאר מלחמה דמיונית בין נאט"ו לברית ורשה הפורצת בשנת 1985.
מלחמת העולם השנייה
האקט השתתף במערכה בסוריה ובלבנון בשנת 1941 ונפצע במהלכה. על שרותו במבצע זה זכה בצלב הצבאי. לאחר החלמתו מונה למפקד יחידת שריון במערכה בצפון אפריקה. בקרב ליד שדה התעופה סידי נפצע האקט שוב ונשלח להחלמה במפקדה בקהיר, על חלקו בקרב בו נפצע זכה באות השירות המצוין הראשון שלו. בעת שהותו בקהיר סייע בהקמת קבוצת המדבר ארוכת הטווח ובייחוד בהקמת צבאו הפרטי של פופסקי שהייתה חלק ממנה. בהמשך לחם בקרב
בשנת 1943 קיבל האקט את הפיקוד על חטיבת הצנחנים הרביעית של הדיוויזיה המוטסת הראשונה באיטליה ובשנת 1944, בתפקיד זה, לקח חלק בקרב ארנהם, כחלק ממבצע מרקט גארדן. במהלך הקרב, ב-24 בספטמבר נפצע קשה מרסיס של פגז ונפל בידי הגרמנים. הרופאים חשבו שאין תקווה לחיו ורצו להמית אותו בזריקת רעל אך ניתוח בטן בתנאים קשים הצליח להציל את חייו. כעשרה ימים לאחר מכן הצליח לברוח מידי הגרמנים בעזרת המחתרת ההולנדית והסתתר בבית משפחה הולנדית כמה חודשים עד שהחלים מפציעתו. הוא הצליח לעבור לחלק המשוחרר של הולנד בסיוע המחתרת ההולנדית במסע אופניים ארוך וקשה. לימים (בשנת 1977) כתב ספר אוטוביוגרפי על קורותיו בקרב ארנהם ועל בריחתו מן הגרמנים בשם "הייתי זר" (I Was A Stranger) על חלקו בקרב ארנהם זכה האקט באות השירות המצוין בפעם השנייה.
קריירה לאחר המלחמה
בשנת 1947 חזר האקט לארץ ישראל וקיבל את הפיקוד על חיל הספר העבר ירדני, במסגרת תפקידו זה היה האקט אחראי על פירוקו של חיל הספר. לאחר מכן למד לימודים מתקדמים באוניברסיטה בגראץ ובשנת 1951 קיבל את הפיקוד על חטיבת החי"ר המשוריינת ה-20 ולאחר שהועלה בדרגה פיקד על האוגדה המשוריינת ה-7. בשנת 1958 מונה לפקד על המכללה הצבאית המלכותית למדע בדרגת לוייטנט גנרל ובשנת 1961 מונה למפקד העליון של צפון אירלנד בדרגת גנרל. שנה לאחר מכן הוא קיבל מהמלכה אליזבת השנייה תואר אבירות של מסדר האמבט ובשנת 1963 מונה לסגן ראש המטה הכללי של צבא בריטניה. בשנת 1965 מונה למפקד ארמיית הריין הבריטית ובמקביל למפקד קבוצת הארמיות הצפונית של נאט"ו, יכולתו לדבר בשפות רבות הפכה אותו לבחירה טבעית לתפקיד זה. בשנת 1968 פרש מן השירות הצבאי.
לאחר פרישתו מן הצבא מונה האקט למנהל הקולג' המלכותי בלונדון, תפקיד שמילא עד שנת 1975. בתפקידו זה השתתף במאבקים למען מלגות גבוהות לתלמידים וזכה לפופולריות. האקט עסק בכתיבה ופרסם מספר ספרים העוסקים בהיסטוריה צבאית ובאסטרטגיה צבאית, בנוסף, כתב מבואות לספרים נוספים. המפורסם ביותר מבין כתביו הוא הספר "מלחמת העולם השלישית (הסיפור שלא סופר)" (The Third World War: The Untold Story; 1978) המתאר מלחמה בדיונית בין כוחות נאט"ו לכוחות ברית ורשה בשנת 1985. הספר כתוב כספר היסטוריה שנכתב לאחר המלחמה ומתאר בפירוט את מהלכיה הצבאיים ואת הסיבות להתרחשותה. הספר נכתב כדי לעורר מודעות במערב לחולשתה הקונבנציונלית של ברית נאט"ו לעומת ברית ורשה, וכדי לשבור את הקונספציה שכל מלחמה בין הגושים תהיה בהכרח מלחמה גרעינית כוללת. הספר, שנכתב תוך התייעצות עם מומחים בתחומי חימוש וביטחון (לדוגמה: ויקטור סובורוב), היה לרב מכר ונקרא על ידי מנהיגים בולטים בעולם.
ג'ון האקט נפטר בשנת 1997.
Erwünschtes Freudenlicht, רי"ב 184
Erwünschtes Freudenlicht, (גרמנית: "אור השמחה הרצוי" נ"א "אור עליז מבורך") היא קנטטה דתית מאת יוהאן סבסטיאן באך. הקנטטה נכתבה במסגרת משרתו בלייפציג עבור היום השלישי של חג השבועות ובוצעה לראשונה ב-30 במאי 1724.
ג'ון האקט
חיים אישיים
בעת שהחלים מפציעתו בשנת 1941 פגש את אשתו לעתיד, מרגרט פנה, שהייתה אחות אוסטרית. השניים היו זקוקים לאישור מיוחד כדי להינשא, שכן מרגרט הייתה אזרחית של מדינת אויב. לאחר קבלת האישור נישאו בירושלים בשנת 1942.
גרנדה (כדורסל)
היסטוריה
Fundación CBG נוסדה בשנת 2006 כישות הקשורה ל-CB Granada, במטרה לקדם כדורסל ופעילויות אחרות ללא מטרות רווח במחוז גרנדה.
Erwünschtes Freudenlicht, רי"ב 184
היסטוריה
הקנטטה נכתבה על ידי משורר אלמוני, למעט הפרק החמישי, שהוא למעשה הבית הראשון מהמנון פרי עטו של אנארג מִווילדנפלס (מגרמנית: Anarg zu/von Wildenfels). קיימת סברה כי הקנטטה היא שכתוב של קנטטה חילונית עוד מתקופתו בעיר קטן, בשנת 1721.
ג'ון האקט
חיים אישיים
האקט היה אדם משכיל ודבר 10 שפות, ביניהן: אנגלית, צרפתית, איטלקית, גרמנית וערבית.
Erwünschtes Freudenlicht, רי"ב 184
מבנה
הקנטטה כתובה לשלשה סולנים סופרן, אלט, וטנור, מקהלה, שני טרברסי, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. הקנטטה מורכבת משישה פרקים.
היבטים ביצירה
הקנטטה נפתחת באופן מעט יוצא דופן ברצ'יטטיב ולא כמרבית הקנטטות בפרק מקהלה, כוראל או פתיחה כלית (אינסטרומנטלית) חופשית. בתחילה הטרברסי מלווים בעדינות, בטריולות בחלקי שישה-עשר, יחד עם קונטינואו גם כן מדוד (מבחינה דינמית-עדין), הטנור המספר, הכל ליצירת אווירת המבוא המזמינה, אפשר בארס-פואטיות ליצירה עצמה אך למעשה כהכנה לחלק הבא בפרק ואף לפרק הבא, כמו כן בתיאור משפטים כמו Erwünschtes Freudenlicht ו-Auf! Eilt zu ihm, verklärt vor ihm zu stehen – "קומו, אוצו אליו לעמוד לפניו טובים יותר". לקראת שלשת רבעי הפרק המפעם עולה, את הרצ'יטטיב היבש מחליף קטע אריוזו (כמו אריה) קצר, במקום הטרברסי בא תפקיד קונטינואו, שהוא אולי עשיר יותר (מאפשר החלפת העוגב בכלי קשת) והטנור שר בין היתר במליסמה (החזקת הברה אך בחילופי תווים-צלילים) קו קישוטי לקונטינואו, בסיום חזרה על תיבות הפתיחה עם ליווי הטרברסי.
הדואט נפתח באופן מטעה למדי, במעין ריקוד מתון במקצב שלש שמיניות עם קדמה. אחרי ארבע תיבות (להוציא הקדמה), אופי הריקוד בקול הראשון (הטרברסי והכינורות באוניסונו) מתחלף במלודיה שירתית, שנחתמת בפעמה הראשונה של התיבה השמינית, הפעמה הנותרת (שמינית) היא למעשה קדמה. אך בתיבה התשיעית מופיע מוטיב של הטרברסי והכינורות (כאמור באוניסונו) בסקוונצות אחד חלקי שלשים ושתים, העושות שימוש במבנה הפנימי בעליה וירידה, אך למעשה מטפסות כל מהלך (סקוונצה) וכל תיבה. מוטיב הריקוד, המוטיב השירי ומוטיב הסקוונצות המהירות נשזרים זה בזה, במשחקי דינמיקה (פיאנו ופורטה), כשלעיתים הכינורות מנגנים את המוטיב המהיר לבדם. הדואט נפתח בשירה של האלט והסופרן במרווח טרצה, תחילה לליווי הטרברסי והקונטינואו. הדואט הוא אריה דה קאפו וריטורנלו.
הרצ'יטטיב השני גם הוא לטנור, אך חורג מסולם סול מז'ור שבפרקים הקודמים, ופותח בדו מז'ור, ולמעשה עושה שימוש כמו אופראי במתח והרפיה של יציאה וחזרה לסולם, כל זה ברצ'יטטיב יבש. שבע תיבות מסוף הרצ'יטטיב מתחלף הסולם סופית לרה מינור, בקטע אריוזו קצר (שבע תיבות כאמור), כשהטנור שר המילים החותמות " vollkommne Himmelsfreude" (השמחה השמימית המושלמת) בשפע מליסמה, בִּכְאֵב מנחם.
האריה לטנור, מלווה בכינור סולו וקונטינואו בלבד, היא למעשה טריו סונאטה. תפקיד הכינור הוא מעין פזמון חוזר, בפרק קצר ומינימליסטי ביחס לעושר הפרקים הקודמים (הדואט המרהיב והארוך והרצ'יטטיב הדרמטי). לאפקט של הטריו המינימליסטי נוסף הסולם המינורי (סי) ליצירת פרק בעל אופי שונה בקנטטה.
עוד נקודה יוצאת דופן בסדר הפרקים בקנטטה היא שהפרק שלפני האחרון הוא כוראל על המנון, כשבדרך כלל באך מסיים בכוראל, אליו הצטרפו ככל הנראה כל הנוכחים. אחת הסיבות להירמון ההמנונים הייתה שהם היו שגורים בפי כל. ואומנם באך חותם את הקנטטה בפרק למקהלה ולתזמורת, במשקל זוגי, בדומה לגבוט, שהופך במהרה לדואט לקולות הסופרן והבס.
ביצוע
בין ההקלטות השונות ליצירה ניתן לציין את אלו של גרדינר ומקהלת מונטוורדי, של פיטר יאן לסינק וקולגיום באך הולנד, של טון קופמן וסולני הבארוק אמסטרדם, של מסאקי סוזוקי וקולגיום באך יפן, של רילינג וקולגיום באך שטוטגרט.
ז'יל (כדורגלן)
קרלוס ז'ילברטו נסימנטו סילבה (בפורטוגזית: Carlos Gilberto Nascimento Silva; נולד ב-12 ביוני 1987) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בקורינתיאנס בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
ז'יל התחיל את הקריירה שלו בקבוצת אמריקנו עימה זכה באליפות מחוז קריוסה בעונת בה גם הצטיין. בסיום העונה, קבוצת ואסקו דה גאמה התעניינה בז'יל, אך בסופו של דבר חתם באתלטיקו גויאניינסה מהליגה השלישית. בשתי עונותיו בגואיאנינסה, ז'יל היה שותף למסע העלייה של הקבוצה שבתוך שנתיים העפילה לליגת העל הברזילאית.
במהלך עונת קבוצת אנשי עסקים בשם "אפארסידה" המזוהה עם קבוצת קרוזיירו רכשה את כרטיס השחקן שלו תמורת 250 אלף אירו. ב-1 באוגוסט 2009 חתם בקרוזיירו, עימה הגיע לגמר גביע הליברטדורס באותה עונה.
ב-20 באוגוסט 2011 חתם בואלנסיין מליגת העל הצרפתית ל-3 שנים תמורת 3 מיליון אירו. ב-10 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק הליגה נגד אז'אקסיו.
בינואר חזר לברזיל כאשר חתם בקורינתיאנס ל-4 שנים. ב-23 בינואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד פונטה פרטה במסגרת אליפות סאו פאולו בכדורגל עימה גם זכה בתואר בסיום העונה ובנוסף גם בגביע רקופה סודאמריקנה. ב-26 בפברואר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון נגד קומרסיאל.
ב-20 בינואר 2015 חתם בשאנדונג לוננג מליגת העל הסינית תמורת 10 מיליון אירו ומשכורת של 1.5 מיליון דולר. ב-3 ביולי 2019 חזר לקורינתיאנס וחתם עד לסוף העונה.
קריירה בינלאומית
ב-19 באוגוסט 2014 זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל לקראת משחקי הידידות נגד ו. ב-11 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל בניצחון 0-2 נגד. ב-14 בנובמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד ארגנטינה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
ז'יל השתתף עם הנבחרת בקופה אמריקה 2016 בה שיחק 3 משחקים.
גרנדה (כדורסל)
היסטוריה
שנתיים לאחר מכן, ב-2015, העפילה גרנדה לשלב הסופי של ה-EBA, זכתה בבית שלה באלבסטה ועלתה ל-LEB Plata, הליגה השלישית בכדורסל הספרדי.
ב-21 בינואר 2017, זכתה גרנדה בתואר הראשון שלה לאחר שניצחה את לוסנטום 80–74 בגביע ה-LEB Plata, אך נכשלה בניסיון לעלות ל-LEB Oro לאחר שהפסידה בחצי גמר הפלייאוף.
גרנדה שמרה על גביע ה-LEB Plata ב-28 בינואר 2018 על ידי ניצחון 71–63 לאחר הארכה על לה רודה ועלתה ל-LEB Oro ב-14 באפריל 2018 בפמפלונה לאחר שזכתה ב-LEB Plata.
ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים
ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים היא כינוי להתיישבות יהודית באזורים שסופחו למדינת ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים בצו סדרי השלטון והמשפט (מס' 1) תשכ"ז-1967, במונח הרחב, ובמונח המצומצם התיישבות כוללת את המתחמים היהודים שבתוך אוכלוסייה ערבית צפופה, שחלקם היו בבעלות יהודית לפני 1948 (מלחמת העצמאות) והוחזרו לידי בעליהם וחלקם נקנו מאז.
בשנת 2014, התגוררו במזרח העיר 521,900 תושבים: 201,200 יהודים (כ-39%), מתוכם כ-3,000 בתוך אוכולסיה ערבית צפופה, לעומת 301,600 ערבים (כ-58%).
היסטוריה
מאז אמצע המאה ה-19, מרבית תושבי ירושלים היו יהודים. לפני מלחמת העולם הראשונה היו בירושלים כ-70,000 תושבים, מתוכם כ-45,000 יהודים. ערב מלחמת העצמאות גרו בירושלים כ- 100,000 תושבים יהודים לעומת כ 65,000 תושבים ערבים.
בראשית המאה ה-20 התרכזו מרבית תושביה היהודיים של ירושלים בעיר העתיקה. רובם התגוררו ברובע היהודי, אך חלקם גרו באזורים אחרים בהם חצר ראנד, וחצר גליציה שברובע המוסלמי וכפר השילוח שבמורדות הר הזיתים. בעקבות מאורעות תרפ"ט ועוד יותר בעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, ברחו מרבית היהודים מבתיהם במזרח ירושלים, והמעטים שנשארו- כ-1,700 איש, התרכזו אך ורק ברובע היהודי. בתיהם של הבורחים נשדדו ונבזזו על ידי התושבים הערבים. הטיהור האתני של מזרח ירושלים מיהודים, הושלם במהלך מלחמת השחרור. הצבא הירדני כבש את כל הרובע היהודי ואסר את התושבים. את חלקם הוא לקח בשבי ואת חלקם גירש לשטח שבשליטה ישראלית במערב העיר, כך שאף יהודי לא נותר במזרח ירושלים. במהלך המלחמה, הרסו כוחות הלגיון הירדני את בתי הכנסת העתיקים בעיר העתיקה, בהם בית הכנסת החורבה ובית הכנסת תפארת ישראל, בניסיון למחוק כל זכר להיסטוריה היהודית במקום. בסך הכל, הרסו הירדנים 58 בתי כנסת בשטחים שכבשו מידי ישראל וכן הרסו את היישובים היהודיים שבצפון מזרח ירושלים - עטרות ונווה יעקב.
חרף סעיף בהסכמי רודוס (1949) שהבטיח גישה חופשית למקומות הקדושים, מנע השלטון הירדני כניסת ישראלים למקומות הקדושים ליהודים.
המאמץ בשלב הראשון הופנה ליצירת רצף יהודי אל הר הצופים, על מנת להבטיח שהר הצופים לא ינותק שוב ממרכז ירושלים, כפי שאירע במלחמת העצמאות. הרצון בבנייה מהירה - חלק מבעלי הקרקעות דרשו מחירים גבוהים, חלקם סירבו למכור וחלקם לא אותרו - גרם לממשלה להוציא צו הפקעה גדול (3,345 דונם) ב-11 בינואר 1968. חלק מהקרקעות הופקעו מבעלים יהודים, כגון האוניברסיטה העברית. השכונות מעלות דפנה, רמת אשכול, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית ("שכונות הבריח") נבנו בשנת 1970, ובכך נוצרה דרך חלופית להר הצופים, שאינה עוברת בשכונת שייח' ג'ראח.
במקביל שוקמו שתי שכונות יהודיות שחרבו במהלך מלחמת העצמאות:
הרובע היהודי, באפריל 1968 הפקיעה מדינת ישראל את שטח הרובע היהודי, לרבות רחבת הכותל והמבנים שהיו בה. בינואר 1969 נוסדה "החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי" כחברה ממשלתית לשקם ולפתח את הרובע כאתר לאומי, דתי, היסטורי ותרבותי. בשנות ה-80 השלימה החברה את שיקומו ובנייתו של הרובע היהודי.
נווה יעקב שחודשה בשנת 1970. בנוסף לרצון בשיקום החרב, היה צורך ליצור אזור יהודי ליד פיקוד המרכז, שהשתכן במחנה הירדני הסמוך. היא הייתה הראשונה בשכונות הטבעת.
שכונות הטבעת אחר אזורים אלו הוקמו גילה (ב - 1971), תלפיות מזרח (ב-1972), רמות אלון (ב-1974) ופסגת זאב - האחרונה בשכונות הטבעת - (ב-1982).
הממשלה תמכה בהתיישבות בשכונות הערביות לאחר "המהפך" ועליית הליכוד לשלטון בשנת 1977. אריאל שרון, כשר הבינוי והשיכון, עודד התיישבות יהודים במזרח ירושלים ואף שכר בעצמו בית ברובע המוסלמי. תחת הנהגת שרון העביר משרד הבינוי והשיכון נכסים בעיר העתיקה בפרט, ובמזרח ירושלים בכלל, לידיים יהודיות.
במהלך שנות התשעים הוקמו שתי שכונות במזרח ירושלים, רמת שלמה והר חומה, על ידי הרשויות, כשבמקביל החלה הקמת מעלה הזיתים על ידי עמותות להתיישבות, בהתנגדות הממשלה.
במהלך המאה ה-21 החל פיתוח שכונת גבעת המטוס בשנת 2007, כשהמכרז לא יצא לדרך עד שנת 2020, בעיקר בגלל לחצים חיצוניים.
שכונות ומתחמים
הרובע היהודי המתחדש (כינוי מקומי להתיישבות ברובע המוסלמי). מתגוררים בו כאלף יהודים (בהם כ-70 משפחות ב-43 מתחמים של עטרת כהנים), ביניהם נמנים חצר רייסין, חצר גליציה, בית המערבים, מתחם שער הפרחים, בית ויטנברג, בית הצלם, חצר ראנד, בית דנון, חצר דיסקין, בית דולגין, חצר החבצלת. ברובע פועלות גם ארבע ישיבות: ישיבת אדרת אליהו, ישיבת שובו בנים (בבניין ישיבת חיי עולם), ישיבת עטרת ירושלים (בבניין ישיבת תורת חיים) וישיבת אהל משה.
עיר דוד וכפר השילוח (השם היהודי של סילואן) - בשנת 2004 שבו לאזור שבו היה ממוקם כפר התימנים בשילוח. משפחות יהודיות מטעם ההקדש של כפר התימנים בספטמבר 2014 נכנסו תושבים יהודים ל-25 דירות בשכונה, ב-19 באוקטובר 2014 נכנסו 9 משפחות יהודיות להתגורר ב"בית עובדיה" ו"בית פרומקין" בכפר השילוח. ב-6 במאי 2015 נכנסו כ-20 יהודים להתגורר במבנה סמוך לבית יהונתן, שבעבר שימש כבית כנסת בכפר התימנים. נכון לתחילת 2016, מתגוררות בסילוואן למעלה מ-62 משפחות יהודיות.
בנובמבר 2018 דחה בג"ץ עתירה של 104 מתושבי בטן אל-הווא הערבים (שטח במרכז סילוואן שבמאה ה-19 גרה בו קהילה של יהודים תימנים, במסגרת "הקדש בנבנישתי"), נגד העברת הבעלות על הקרקע לעמותת "עטרת כהנים", והכשיר את פינוי של כ-800 התושבים המתגוררים באזור בכ-80 בתים.
בית אורות - שכונה בהר הזיתים אשר הוקמה ב-1990, בתחילה נבנתה השכונה הקטנה סביב ישיבה הנושאת את השם "בית אורות" ותושבי השכונה היו קשורים לישיבה.
שכונת שמעון הצדיק - סמוכה למערת שמעון הצדיק ולשכונת נחלת שמעון, בתוך שכונת שייח' ג'ראח. השכונה הוקמה בשנת 1890, ונעזבה במהלך מלחמת העצמאות. בראשית שנות האלפיים, לאחר מאבק משפטי ממושך, הוחזר המקום לידי בעליו היהודים.
נחלת שמעון - שכונה יהודית בין השכונות שייח ג'ראח ובית ישראל. הוקמה בשנת 1891 כחלק מתהליך היציאה מהחומות על ידי ועד הקהילה הספרדית בירושלים, אך חרבה במלחמת העצמאות ונכבשה על ידי הלגיון הירדני. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו יהודים להתיישב בבתים הסמוכים למערת שמעון הצדיק. המתיישבים רכשו את הזכות לגור בבתים מועד הקהילה הספרדית בירושלים.
מעלה הזיתים - קרקעות השכונה נרכשו בשנת 1997 על ידי ארווין מוסקוביץ'. בשנת 2006 הסתיים אכלוס שלב א' של השכונה בכ-40 משפחות, והחלה בנייה של שלב ב'. בשנת 2011 התגוררו בשכונה כ-100 משפחות.
קדמת ציון - קרקעות "קדמת ציון" נרכשו בידי יהודים חרדים וחילונים ב-16 בספטמבר 1925. בתחילת המאה ה-21, רכש ארווין מוסקוביץ' שני בתים סמוכים לשטח, ושיכן בהם, בסיוע עטרת כהנים, 6 משפחות יהודיות. כיום מתוכננת בנייה רבה באתר של מאות יחידות דיור.
בית החושן - מתחם בהר זיתים (ליד מלון שבע קשתות). נקנה על ידי עמותת אלע"ד ואוכלס בשנת 2006. מתגוררות במתחם 9 משפחות.
משרד השיכון מממן את אבטחת התושבים הגרים בתוך אוכלוסייה ערבית צפופה, כפי החלטת ממשלת ישראל.
אתרים
במזרח ירושלים יש אתרים רבים בעלי משמעות סמלית לאומית ודתית עבור היהודים, שיוצרים מוקד משיכה להתיישבות היהודית במקום. בין אתרים אלו:
עטרת כהנים
בראשית שנות השבעים הוקמה עמותה בשם 'עטרה ליושנה' שהתמקדה באיתור נכסים יהודיים ברובע המוסלמי והעברתם לידיים יהודיות בדרכים משפטיות. מאוחר יותר נסגרה עמותה זו והוקמה מחדש תחת השם עטרת כהנים. פעילות העמותה כוללת רכישת בתים ברובע המוסלמי מידי ערבים או שכירתם מחברות ממשלתיות ואכלוסם ביהודים. העמותה מחזיקה מבנים רבים בעיר העתיקה.
אלע"ד
פעילה בעיקר באזור סילואן ועיר דוד. פעלה לאיתור נכסים שהיו בבעלות הברון רוטשילד שקנה אותם בראשית המאה ה-20 או יהודים אחרים והצליחה להחזירם לבעלות יהודית. בנוסף פועלת העמותה לקנות או לשכור נכסים שהוכרזו כנכסי נפקדים מידי האפוטרופוס הממונה עליהם.
ניקי ג'ובאני
ניקי ג'ובאני, בשמה המלא יולאנד קורנליה "ניקי" ג'ובאני הבת,(באנגלית: Yolande Cornelia "Nikki" Giovanni, Jr, נולדה ב-7 ביוני 1943) היא
משוררת, סופרת ומחנכת אמריקאית, פעילה למען זכויות האזרח של האוכלוסייה האפרו-אמריקאית. זכתה לראשונה לפרסום בשנות ה-60 המאוחרות כאחת ממנהיגות תנועת האמנות השחורה. בהשפעת התנועה לזכויות האזרח ותנועת הכוח השחור (Black Power) משקפים כתביה המוקדמים השקפת עולם לוחמנית שהביאה לה את הכינוי "משוררת המהפכה השחורה". בשנות ה-70 של המאה ה-20 התחילה ג'ובאני לכתוב גם ספרות ילדים. ב-1970 הקימה את ההוצאה לאור הקואופרטיבי NikTom Ltd שתרמה רבות לפרסומן של סופרות אפרו-אמריקאיות, כדוגמת גוונדולין ברוקס או קרולין רודג'רס. בעשורים הבאים יצירותיה נסבו על סוגיות חברתיות, היחסים בין בני האדם ועל היפ-הופ. סגנון שירתה הוא בלתי פורמלי ונגיש למבוגרים ולילדים כאחד. לכן חלק מהמבקרי הספרות מצאו כי עמדותיה הפוליטיות והחברתיות הן בלתי מתוחכמות או מרדניות מדי. דון לי ציין בספרו Dynamite Voices I: Black Poets of the 1960s כי המשוררת כתבה על חוויות פמיליאריות - מה שידעה, ראתה, חוותה. היא הרגישה דחף "להגיב ללא דיחוי ולהביע את צורכי השחורים למודעות עצמית, אחדות וסולידריות."לפעמים היא פשטנית מדי ונשמעת אז נאיווית למדי מבחינה פוליטית".
כמה משיריה, כמו "נוקסוויל, טנסי" ו"ניקי רוזה" פורסמו גם באנתולוגיות לשירה. ג'ובאני קראה לראשונה בציבור משיריה במועדון הג'אז הידוע "ברדלנד" Birdland בניו יורק.
ניקי ג'ובאני לימדה בקווינס קולג' שליד אוניברסיטת סיטי של ניו יורק, כמו כן באוניברסיטת ראטגרס ואוניברסיטת אוהיו. בימינו היא מכהנת כפרופסור בווירג'יניה טק. הטבח בווירג'יניה טק ב-16 באפריל 2007 בוצע על ידי תלמידה לשעבר, סונג-הוי צ'ו. בטקס ההתאבלות על 32 קרבנות הטבח שהתקיים למחרת באוניברסיטה היא דיקלמה שיר לזכרם, אותו חיברה לפי בקשת הנהלת המוסד.
קורות חיים
בשנת 1967 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בהיסטוריה. לאחר מכן נסעה ללמוד עבודה סוציאלית באוניברסיטת פנסילבניה ואמנויות באוניברסיטת קולומביה, מבלי לסיים עם תעודות.
החל משנת 1969 החלה ג'ובאני ללמד במכללת ליבינגסטון באוניברסיטת ראטגרס. החל משנת 1960 הופיעה באופן קבוע בתוכנית האירוח הטלוויזיונית "סול!" (!Soul), תוכנית בידור/ורייטה וראיונות שתרמה לקידום האמנות והתרבות השחורה והייתה שופר לדעות פוליטיות שונות. בתוכנית התארחו בין השאר מוחמד עלי, ג'סי ג'קסון, הרי בלפונטה, סידני פואטייה, גלדיס נייט, מרים מקבה וסטיבי וונדר. פרט להשתתפותה הקבועה בתוכנית, ג'ובאני תרמה לה גם בתחום העיצוב וההפקה.
מייקל קיצ'ן
מייקל קיצ'ן (באנגלית: Michael Kitchen; נולד ב-31 באוקטובר 1948) הוא שחקן ומפיק טלוויזיה אנגלי. ידוע במיוחד בתפקיד סגן-ניצב פויל בסדרת הדרמה "המלחמה של פויל" של ITV. קיצ'ן מוכר גם בתפקיד ביל טאנר אותו גילם בשני סרטי ג'יימס בונד.
ניקי ג'ובאני
קורות חיים
ג'ובאני היא אם לבן יחיד, תומאס ווטסון ג'ובאני, שנולד ב-31 באוגוסט 1969, לא מקשר נישואים. אחרי לידת בנה היא שינתה את סדרי העדיפויות בחייה, באומרה: "אינני יכולה לדמיין את חיי בלעדיו, אך אני יכולה לחיות ללא המהפכה, ללא הסוציאליזם העולמי... יש לי ילד. יש לי סוגים שונים של אחריות כעת". מאוחר יותר היא הייתה לסבתא לנכד.
מייקל קיצ'ן
ביוגרפיה
קיצ'ן נולד בלסטר שבמחוז לסטרשייר. כילד, בסביבות שנת 1960, היה נער מקהלה בכנסייה ולרוב שר כסולן. הוא למד בבית ספר לבנים בעיר לסטר, שם הופיע על הבמה בהפקה של "סימבלין". הוא עבד ב-"National Youth Theatre" ובתיאטרון בלגרייד בקובנטרי ואחר כך התחיל ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. ב-1969 בהיותו עדיין תלמיד ב-RADA זכה ב"פרס אמיל ליטלר" על כישרון יוצא דופן.
ניקי ג'ובאני
קורות חיים
אמה ואחותה נפטרו מסרטן הריאה ואף ג'ובאני עצמה אובחנה בשנת 1995 כחולה במחלה. היא נותחה ניתוח כריתת ריאה ושלוש צלעות בבית החולים היהודי של סינסינטי. בעקבות גילוי מחלתה היא הפסיקה לעשן. בשנת 2005 היא כתבה את דברי המבוא לספר Breaking the Silence: Inspirational Stories of Black Cancer Survivors. ("לשבור את השתיקה: סיפורים מעוררי השראה על סרטן הריאות").
מייקל קיצ'ן
קולנוע וטלוויזיה
מגלה הכישרונות פיטר פרוגט מסוכנות "פלאנט & פרוגט" גילה את קיצ'ן בהיות באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. בשנות השבעים השתתף קיצ'ן בתפקידי משנה בסרטים כמו "Unman, Wittering and Zigo" (1971) וב-"Dracula A.D. 1972" בהפקת חברת "Hammer". הופעותיו הראשונות בטלוויזיה היו במחזה "Hell's Angels" מאת דייוויד אגניו במסגרת סדרת התוכניות "Play for Today", בסדרת הטלוויזיה "Thriller" ובסדרה "Beasts". קיצ'ן שיחק בתפקיד מרטין בהפקה המקורית של דניס פוטר משנת 1976 ל-"Brimstone and Treacle", הופיע בתפקיד פיטר ב-"Caught on a Train" של סטיבן פוליאקוף, גילם את אדמונד ב"המלך ליר", הפקה של ה-BBC למחזות של שייקספיר. באותה מסגרת שיחק בתפקיד אנטיפולי ב"קומדיה של טעויות" ובתפקיד במפורת' במחזה הטלוויזיוני "The Long and the Short and the Tall" משנת 1979.
בקולנוע שיחק קיצ'ן בתפקיד לארנר בסרט "זכוכית שבורה" (1980), בדמות רוכוס מיש בסרט "הבונקר" (1981) ובתפקיד ברקלי קול בסרט "זיכרונות מאפריקה" (1985). ב-"To Play the King" סדרת ההמשך של הסדרה הבריטית "בית הקלפים", גילם את מלך בריטניה, שניתן לזהות בה את דמותו של הנסיך צ'ארלס. במיני-סדרה "The Hanging Gale" גילם דמות של סוכן קרקעות אנגלי בתקופת הרעב באירלנד. קיצ'ן הופיע בתפקיד ביל טאנר בסרטי ג'יימס בונד בכיכובו של פירס ברוסנן, "גולדן איי" (1995) וב"העולם אינו מספיק" (1999).
עוד השתתף קיצ'ן בסרטים "בית רוסיה" (1990), ב-"Fools of Fortune" (1990) ב"אפריל הקסום" (1992), "המשפט" (1993), "Fatherland" (1994) בסרט הטלוויזיה "אקדח יום הדין", בסרט "חטוף" (1995), "גברת דאלוויי" (1997) בכיכובה של ונסה רדגרייב, "ילדי המסילה" (2000), ב"סימן חיים" בתפקיד איאן הארווי, וב"השבוע שלי עם מרילין" (2011).
בין השנים 2002 ו-2005 כיכב קיצ'ן בתפקיד הראשי כסגן-ניצב בילוש כריסטופר פויל בסדרת הדרמה של ITV "המלחמה של פויל".
הופעות בולטות נוספות של קיצ'ן היו במיני-סדרה "מעמד וממון" בתפקיד סר הלמסלי תווייט (1995), במיני-סדרה "Dandelion Dead" (1994), ב-"A Royal Scandal" (1996), בסרט השוודי "The Last Contract" מ-1998 על ההתנקשות בראש הממשלה אולוף פלמה, בסרט "אליבי" של פול אבוט ב-2003, בעיבוד של אנדרו דייוויס של "Falling" מ-2005, בסדרת הדרמה "Mobile" של ITV ובקומדיה "Hacks" של ערוץ 4 (2012). בתפקיד אורח הופיע קיצ'ן בתוכניות טלוויזיה רבות כמו "המקצוענים", "Minder", "המפקח מורס", "A Touch of Frost", "בין השורות" וב"דיאל ופסקו".
תיאטרון
קיצ'ן הוא גם שחקן תיאטרון ידוע. בין תפקידיו בתיאטרון תלמי במחזה "קיסר וקלאופטרה" שהועלה בתיאטרון בלגרייד ב-1996, הופעה במחזה "Magnificence" מאת הווארד ברנטון מ-1973 בתיאטרון רויאל קורט, ובדמות ויליאם הוגארת' במחזה "The Art of Success" של ניק דיר בשנים 1986–1987.
ניקי ג'ובאני
הקריירה הספרותית
ג'ובאני ערכה סיורים ברחבי ארצות הברית ונאמה נגד פשעי השנאה נגד קבוצות שונות באוכלוסייה, לרבות ההומוסקסואלים. בשנת 2004 נבחרה כמועמדת לפרס גרמי על האלבום שלה "The Nikki Giovanni Poetry Collection".
לקריאה נוספת
Don L.Lee (ed) - Dynamite Voices, Vol.1: Black Poets of the 1960s (Broadside critics series) Paperback – 1971
מייקל קיצ'ן
תיאטרון
עם הרויאל שייקספיר קומפני שיחק קיצ'ן בסטרטפורד בתפקיד מרקוצ'יו ב"רומיאו ויוליה". הוא היה חבר בלהקת התיאטרון הלאומי ובלהקת התיאטרון "Young Vic" והופיע בתפקיד יאגו במחזה "אותלו". ב-1974 הופיע בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "האביב מתעורר" לצידם של פיטר פירת', ג'ני אגוטר, בריל ריד וסיריל קיוזק. קיצ'ן שיחק לצידם של רלף ריצ'רדסון וג'ון גילגוד במחזה "No Man's Land" מאת הרולד פינטר בבימויו של פיטר הול. ב-1984 שיחק בתפקיד מלכיאור במחזה "On the Razzle" מאת טום סטופארד, וב-1984 השתתף במחזה נוסף של סטופארד "Rough Crossing".
חיים אישיים
קיצ'ן נשוי לרוואנה מילר, אותה הכיר בסוף שנות השמונים כשהייתה מלבישה ב-RSC. לזוג יש שני בנים. קיצ'ן שומר על פרטיותו ומתראיין לעיתים רחוקות בלבד.
וספה 150 TAP
וספה 150 TAP (באיטלקית: Vespa 150 TAP, קרויה גם: TAP 59, TAP 56) היא דגם של קטנוע לשימוש צבאי בלבד, מתוצרת Ateliers de Construction de Motocycles et Automobiles (ACMA) אשר יוצרה בצרפת, נבנתה ברישיון יצרנית הרכב הדו-גלגלי וספה בבעלות פיאג'ו האיטלקית, בין השנים 1956–1959.
יוצרו כ-600 יחידות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 יוצרו בצרפת כ-250,000 וספות במספר דגמים על ידי Ateliers de Construction de Motocycles et Automobiles (ACMA) ברישיון וספה בבעלות פיאג'ו.
"וספה 150 TAP" לשימוש צנחנים צרפתים
"וספה 150 TAP" נבנתה לשימוש צנחנים צרפתים מהכוחות המזוינים של צרפת, אשר הוגדרה כאמצעי לחימה נגד טנקים שמטרתה לנטרל טנקים וכלי רכב משוריינים של האויב. על הדגם הורכב תותח נגד טנקים, מסוג תותח ללא רתע (תול"ר) שהורכב על גבי מסגרת מחוזקת. התותח מסוג "M20 recoilless rifle", 75 מ"מ פעל נגד שריון קל.
את הוספות היו מצניחים כשהם נופלים בדבוקה זוגית, בליווי צוות של שני אנשים. התול"ר הועמס על "וספה 150 TAP" אחת ואילו התחמושת הועמסה על הוספה השנייה. בגלל היעדר מכשירים מכוונים כלשהם, התול"ר חסר הרתיעה מעולם לא תוכנן לירות מהקטנוע, התול"ר הותקן על חצובה מקלע בינוני מסוג "M1917 בראונינג", שנישא גם על ידי הקטנוע, לפני שנורה. עם זאת, במצב חירום ניתן היה לירות בו בזמן המסגרת, ובזמן שהקטנוע היה בתנועה. הרתיעה טופלה על ידי אוורור גזי דחף אל החלק האחורי של הנשק, מה שחיסל את הצורך במערכת רתיעה מכנית, מה שאפשר לירות את הנשק ממסגרת הוספה.
טווח הנסיעה (ללא תדלוק) עמד על כ-200 ק"מ.
חימוש: M20 ללא דופן 75 מ"מ.
מהירות לוע: 300 מטר / שנייה.
זמן טעינה מחדש: 7-10 שניות.
אחסון פגזים: 6–8 פגזים.
עונת 2012 בגביע ליברטדורס
עונת 2012 בגביע ליברטדורס הייתה העונה ה-53 של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל, והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-24 בינואר 2012 והתחרות הסתיימה ב-4 ביולי 2012. בתחרות השתתפו 38 קבוצות מכל מדינות חברי הארגון ומקסיקו.
התחרות הסתיימה בניצחון של קורינתיאנס, וזאת בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
מתכונת התחרות
בתחילה 12 קבוצות (1 מכל המדינות המשתתפות ו-2 מברזיל) התחרו על 6 מקומות במשחקי הבתים. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-8 בתים, ושתי קבוצות מכל בית העפילו לשלב השני. החל מהשלב השני הקבוצות שיחקו בשיטת נוקאאוט.