cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות ונציה
כלכלה
בוונציה היו רופאים רבים, אשר פעולותיהם זכו להכרה גם מצד הנוצרים. ליהודים הותר על ידי השלטונות ללמוד רפואה באוניברסיטת פאדובה, והחל מ-1553 עם רישיון מיוחד לכך. לרופאים היה מעמד גבוה בעיר, והם לא נדרשו לחבוש את כובע היהודים (תחילה היה בצבע צהוב, אך בסוף המאה ה-15 שונה צבעו לאדום) ולשבת בגטו. פעם מונה יהודי למשרת רופא עירוני רשמי בעיר. הרופאים היהודים בעיר היו אנשים מלומדים, שעסקו גם בין היתר בפילוסופיה.
הקהילה ומוסדותיה
בתחילה היו בוונציה שלוש קהילות שונות: הקהילות הפורטוגזית והספרדית (שכונתה גם בשם "הקהילה הלבנטינית"), שהתגוררו מחוץ לגטו, וכן הקהילה האשכנזית, שהתגוררה בתוך הגטו. הקהילה בעלת האוכלוסייה הרבה ביותר הייתה הקהילה האשכנזית, הקהילה העשירה ביותר הייתה הפורטוגזית, ואילו הקהילה הלבנטינית הייתה בעלת מספר הרבנים הגדול ביותר. הקהילה הפורטוגזית, שנקראה גם בשם "קהל קדוש תלמוד תורה", הייתה אחת מבין קהילות האנוסים הגדולות בעולם. גם בתוך קהילת ונציה, זכתה הקהילה הפורטוגזית לחשיבות רבה, עקב עושרה, תרבותה וקשריה עם הזרים שמסביב.
ב-1541 גם חברי הקהילה הספרדית הוכנסו לפנים הגטו, והממשלה לא הבחינה עוד בין שלוש הקבוצות. האיחוד הוביל לאיחוד הקהילות בחיי היום־יום, כמו גם להתאחדות נציגיהם ביחסם מול הממשלה. הקהילות הקימו את גוף ”הוועד הקטן“, שחבריו נבחרו משלוש הקבוצות בהתאמה לגודל האוכלוסייה ולמשלמי המיסים שבהן, שנגבו על ידי ועד הקהילה. נוסף על גביית המיסים, הוועד שפט בנושאים אזרחיים ובאמתחתו הייתה האפשרות הזכות להטיל חרם על כל אחד מיושבי הגטו. אמנם, זכות זו בהמשך הוגבלה וכדי שהוועד יטיל חרם, היה עליו לקבל הסכמה של הפטריארך של ונציה. רק ראשי משפחה ששילמו מיסים בשווי של יותר מ-12 דוקאטים והיו חלק מהמוסד "קהל גדול", יכלו לבחור את חברי הוועד הקטן, כך שהוא היה מצומצם ולא דמוקרטי. תחילה, כ-271 משלמי מיסים שלטו בוועד הקטן, אך עם חלוף השנים המספר קטן עקב ירידת המסחר וההגירה של היהודים. ב-1737, רק 15 אנשים היו משלמים את שווי המיסים וקבעו את גורל הוועד. ב-1759 המצב בקרב הקהילה היהודית הגיע לשפל, עקב המספר הנמוך של משלמי המיסים. בשל כך, הקהילה פנתה בבקשת עזרה ללונדון ולאמסטרדם ואף שלחה לשם את אחד מגדולי רבניה האחרונים. עקב המצב, קהילת לונדון נתנה הלוואה לקהילת ונציה, שלא שולמה עד היום. קהילות יהודיות רבות עזרו לקהילת ונציה במהלך המאה ה-18.
החברה הפורטוגזית "Parnassim dos Cauvitos" עזרו לקהילה היהודית בוונציה, היא דאגה שיהיה לקהילה מצות בפסח, סידרה בשבילם בית הכנסת והדפיסה להם ספרי תודה, סידורים ותשמישי דת נוספים. בהמשך, קהילת ונציה בעצמם שלחו עזרה לפעילים בארץ ישראל, והכל נעשה בממדים גדולים, ואף מס בשם "מחצית השקל" הוטל על קהילת ונציה שבסופו של דבר שולם בתעריף קבוע לפעילי ארץ ישראל. כעשרים שנה לאחר מכן, נעשתה פעולת עזרה מיוחדת למען ארץ ירושלים, כל זה נעשה על ידי המוסד של הוועד הקטן.
בתי כנסת
בוונציה קיימים כיום 5 בתי כנסת: האשכנזי, האיטלקי ובית הכנסת קנטון, הנמצאים בגטו נואובו, והספרדי ו, בגטו וקיו. בית הכנסת הספרדי, שהיה הגדול בהם, היה ההיכל הרשמי של קהילת יהודי ונציה.
רבנים
הרבנות הוונציאנית התנהלה באופן שונה מרבנויו אירופיות מקבילות. בוונציה, הקהילה לא הקצתה תשלום שכר לרבנים רק על פי תעודת רבנותם. תחת זאת, היה "ועד רבנים" שהיווה את הדרג העליון. ועד זה נקרא הישיבה הכללית של ונציה, ואליו יכלו להצטרף מי שבגיל 18 נודע שמם כלמדנים וחכמים בתורה, וקיבלו תואר רב בגיל 30. שבעת הבוגרים מבין חברי הישיבה היו חברי ועד הרבנים בפועל. מתפקידם היה לאשר את תעודות הישיבה, ועל הספרים שנדפסו בוונציה. בנוסף, היו בעלי הסמכות הרוחנית והדתית, והורו לחברי הקהילה כיצד לנהוג. זקן הוועד שימש כיושב ראש של הישיבה והוועד. הרבנים לא קיבלו שכר עבור עבודתם, ולרוב לא התעסקו בעניינים שבין אדם לחברו. באילו טיפל הוועד הקטן ששימש בית משפט אזרחי ופלילי בגטו.
בין הרבנים המפורסמים שהגיעו לוונציה נמנה יצחק אברבנאל, שהגיע לשם ב-1503 כדי לפשר בין מנהיגי העיר לבין סוחרי פורטוגל בנושא המסחר בבשמים. אברבנאל השתקע בעיר ונפטר בה כעבור חמש שנים. רב נוסף היה עזריה פיגו, שחיבר שם את הספרים ההלכתיים "גידולי תרומה" ו"בינה לעיתים", משם קנה לעצמו את פרסומו.
בתי דפוס
ונציה הייתה מקום קיומם של מספר בתי דפוס עבריים גדולים, שהושקע בהם הון רב ותוצרתם נחשבה לטובה במיוחד. בתי הדפוס העבריים הופעלו לרוב על ידי נוצרים, אם כי במחצית השנייה של המאה ה-17 יהודים כבר התחילו להפעיל בעצמם את בתי הדפוס. בתי הדפוס שהופעלו על ידי יהודים היו עדיין רשומים בבעלות נוצרית, בשל איסור על יהודים לעסוק בדפוס.
המדפיס הראשון בוונציה שעסק בדפוס העברי היה הנוצרי דניאל בומברג, שנולד בעיר אנטוורפן. הוא התחיל להדפיס בשנת 1516, ובין ספריו הידועים נמצאת מהדורת מקראות גדולות הראשונה, וש"ס ונציה, המהדורה המלאה הראשונה של התלמוד הבבלי. במשך 30 שנות פעילותו של בית הדפוס של בומברג, הוא הוציא כמעט 200 ספרים בעברית, כאשר רובם בהוצאה ראשונה. בומברג היה בתחרות עם משפחת המדפיסים היהודית הידועה משפחת שונצינו, שמאוחר יותר עברה מאיטליה לקונסטנטינופול בעקבות חוסר יכולתם להתחרות בו. לאחר שהזדקן, בומברג חזר לאנטוורפן והעביר את בית הדפוס לידיו של בנו דוד, אך בית הדפוס נסגר לבסוף בשנת 1549 לאחר שלא הצליח להתחרות בבתי דפוס חדשים יותר שקמו בוונציה.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-16, קמו שני בתי דפוס עבריים בוונציה - אחד של מרקאנטוניו יושטיניאן והשני של אלויזי בראגאדין. שני המדפיסים היו בתחרות, והתחרות התפתחה למחלוקת שנגעה לאחת מההוצאות של התלמוד. מחלוקת זו גרמה לשניהם להלשין אחד על השני לכהונה הנוצרית. התוצאה הסופית של הוויכוח הזה הייתה שריפת התלמוד: כל עותקי התלמוד באיטליה וסגירתם של כל בתי הדפוס העבריים בוונציה למשך עשר שנים. גם בימים אלו היה עותק אחד של הש"ס שמור בסתר בקרב רבני ונציה, כדי שעותק כזה יישאר אם יאבדו האחרים. לאחר פתיחתם מחדש של בתי הדפוס העבריים בשנת 1563, הוקמו מספר בתי דפוס עבריים נוספים על ידי נוצרים, ביניהם די-גארא, גריפיו, קאוואלי, וינדראמין וזאניטי. באמצע המאה ה-17 יהודים התחילו להפעיל את בתי הדפוס בוונציה, אם כי הוצמד להם שם נוצרי מטעמים פורמליים בלבד.
חלקם של היהודים בדפוס העברי בוונציה היה משמעותי - אף על פי שנוצרים היו לרוב בעלי בתי הדפוס, עבודת הדפוס עצמה בוצעה על ידי יהודים. אחד מהמגיהים היהודים הידועים ביותר בוונציה היה יצחק גרשון איש צפת, שהיה המגיה הראשי של די-גארא, וצבר השפעה רבה בגטו. בנוסף, במאה ה-18 פעלו בוונציה בבתי דפוס נוצריים בני משפחה שונים ממשפחת המדפיסים בני פואה.
ספריה
הספרייה וארכיון רנאטו מאסטרו נפתחו רשמית בגטו הוונציאני במימון פרטי ב-1981. מטרתם העיקרית היא להנגיש לציבור מגוון רחב של משאבים בנושאי יהדות, ציוויליזציה יהודית, ובמיוחד ההיסטוריה של יהודי איטליה וונציה, ולקדם את הידע הקשור בכל הנושאים הללו. באמצעות התמיכה הכספית של מחוז ונטו, הספרייה עברה בשנת 1991 למתקן מודרני חדש ליד המוזיאון היהודי של ונציה. בבעלות הספרייה אוסף גדול של מסמכים ופרסומים על הקהילה היהודית מהמאה ה-17. קטלוג הספרים המודרניים מונה 10,000 כותרים באיטלקית, אנגלית, צרפתית, גרמנית ועברית. קטלוג הספרים העתיקים בעברית מכיל 2,500 כרכים (בין המאה ה-16 למאה ה-19). נכון לראשית המאה ה-21, הספרייה מנויה ל-35 כתבי עת, אך אוספיה כוללים כ-100 כתבי עת.
אורח החיים
היהודים בוונציה, שמספרם היה פחות מ־5000, היו מחוברים ליהדות ברמות שונות, שנבעו מההבדלים בתרבותם של רוב התושבים, שהיגרו לוונציה משאר אירופה. מעט היהודים המקומיים, הצליחו לשלב אורח חיים יהודי שהכיל גם תרבות חול, אך המהגרים הרבים, לא חיו גם חיי קודש וחול יחדיו. יהודי הלבנט היו מחוברים לאורח חייהם הדתי, ולעומתם, היהודים הפורטוגלים לא היו מחוברים למסורת, ואף שהתקרבו מעט ליהדותם בעת שהיגרו, חייהם עדיין הכילו מאפיינים נוצריים.
הפערים בין הקבוצות לא הובילו לחיכוכים, והקבוצות השונות השתלבו זו בזו. המהגרים הרבים למדו איטלקית, ולא דיברו יידיש ופורטוגזית. השתלבותם של המהגרים בקהילה המקומית יצרה נוסחי תפילה שהאיטלקים לא הכירו, ולעיתים אף העדיפו להתפלל בהם, באופן שפגע במניינים המועטים של הנוסח האיטלקי.
אורח החיים הושפע מגורמים נוספים פרט למהגרים: כחלק מביקורם של יהודים רבים מארץ ישראל לצורך הדפסת ספריהם, הם דנו בנושאי הלכה עם התושבים, גייסו תמיכה כלכלית עבור פרנסתם של עניי הארץ, והגבירו את אורח החיים היהודי של לימוד התורה ומתן צדקה לעניים. לעומתם, אורח החיים הושפע גם מתרבות החול של ונציה הכללית, שכללה ריקוד, שירה ונגינה – והובילה ליצירת תוכניות לימודים במסגרות הלימוד. כמו כן, הוקמה אקדמיה מוזיקלית שנקראה ”בְּזָכְרֵנוּ אֶת צִיּוֹן“, והייתה אחד התוצרים של השילוב בין חיי החול המוזיקליים והאמנותיים ובין שמירת הקשר עם היהדות וארץ ישראל. בעקבות זאת, הוקם תיאטרון וחוברו יצירות דרמה, גם על ידי רבנים. בנוסף, פרט להשפעה על התרבות הפורמלית, גם בחיי היום־יום היהודים ארגנו חגיגות ושמחות משפחתיות בהם היו ריקודים, נגינה ושירה – כמו גם בעת חגיגתם של פורים ושמחת תורה.
בסופו של דבר, השפעות החילונות על אורח חיי היהודים, גרמה לחששות מנהיגי הקהילות מצד קלקול מוסרי, ולחשש הממשלה מצד ההתקרבות בין היהודים והנוצרים: "הוועד הקטן" והרבנים אסרו על עיסוק בבידור ולעיתים הטילו חרמות על חברי קהילה, והממשלה הורתה על סגירתם של בתי הספר לריקוד ושירה שבבעלות היהודים, מפני שגם נוצרים היו לומדים בהם, ומתרועעים איתם.
בית הקברות
הרפובליקה של ונציה אפשרה ליהודים לייסד בית קברות יהודי ב-1386, והעניקה להם לשם כך חלקת אדמה לא מיושבת לצד מנזר הקדוש ניקולאי ליד העיר לידו, אך במקביל שטח זה נתבע על ידי מנזר לידו די ונציה. שלוש שנים לאחר מכן, ב-1389, הסתיימה המחלוקת עם הנזירים. החל מאותה שנה, בית הקברות היה בשימוש רציף, והורחב לאורך השנים עד שהגיע לגודלו המקסימלי ב-1641. בשנה זו, ביקשה הרפובליקה של ונציה לשפר ולחזק את מערכת הביצורים של העיר לידו, עקב חשש מתקיפה אפשרית מצדה של האימפריה העות'מאנית. ההרחבה של הביצורים החלה מכרסמת בשטחו של בית הקברות היהודי, דבר שהוביל לכך שכבר ב-1736 נאלצה "אוניברסיטת היהודים" לקנות את חלקת האדמה האחרונה הפנויה. נפילתה של הרפובליקה, הכיבוש הזר והנזק שהוסב לעיר, לא עשו חסד עם בית הקברות. קברים רבות הושחתו ונעלמו. במאה ה-19, עקב הניסיון להפוך את האי הסמוך ללידו עשיר, הופקעו חלקים מבית הקברות לצרכים שונים. מאוחר יותר, החלו כמה ניסיונות לשחזר אותו, אך ללא הצלחה. ב-1938, עם פרסום חוקי הגזע באיטליה, היה בית הקברות היה נטוש לגמרי. עם זאת, ב-1999, הודות לשיתוף הפעולה של מפעלים ציבוריים ופרטיים מאיטליה ומחוצה לה, החל שיקום בית הקברות היהודי העתיק בוונציה. כ-1000 מצבות, שבנייתן תוארכה בין השנים 1550 למאה ה-18 שוקמו במסגרת מבצע זה.
הנצחה וזיכרון
בשכונת הדר יוסף שבתל אביב ישנו רחוב הקרוי על שמה של קהילת ונציה. בוונציה נפתח המוזיאון היהודי של ונציה.
מ-18 באוקטובר 2016 עד ל-30 בספטמבר 2017, הוצגה תערוכת "החצר היהודית של ונציה" במוזיאון יהדות איטליה שבירושלים, לציון 500 שנים להקמת הגטו היהודי בוונציה.
אבא מרי בן אליגדור
אבא מרי חי בעיר סלון. שנות לידתו ופטירתו המדויקות אינן ידועות, ואולם נכתב כי בשנת ה'צ"ה, 1335, כבר היה זקן בא בימים.
יצירתו
יצירתו של אבא מרי בן אליגדור חבקה את כל תחומי העניין שלו, לפי רבי אברהם אבן לטיף, חיבר אבא מרי ספרים בחכמת הטבע, ההיגיון, הפילוסופיה, פירושים על המקרא ועל ספר איוב, חידושים על כמה ממסכתות התלמוד הבבלי ועל פרקי דרבי אליעזר. חלק מכתביו אלו השתמרו ונמצאים בספריות ברחבי אירופה.
משה שטיינשניידר הסתפק אם לייחס לאבא מרי את כתיבת המבוא ליסודות, ספרו של אוקלידס, אך לדעת לוי גינצבורג בערכו של אבא מרי באנציקלופדיה היהודית, אין מקום לספק בנושא זה, ואבא מרי הוא אכן מחבר המבוא.
תלמידיו
מבין תלמידיו של אבא מרי נודעו: קלונימוס בן קלונימוס והאסטרונום שמואל בן יהודה ממרסיי. האחרון כתב עליו בהקדמתו לעותק של אלמגסט:.
צבי אליהו כהן
צבי אליהו כהן (תרנ"ט 1899 – ט"ז באייר תרצ"ו, 8 במאי 1936), משפטן יהודי ארצישראלי, מראשוני חברי התנועה הרוויזיוניסטית וברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) בארץ ישראל, פרקליט חברי "ברית הבריונים" במשפט הנאשמים ברצח ארלוזורוב.
קורות חיים
צבי אליהו כהן נולד בקלם שבליטא, לשמואל כהן ולצביה לבית סלנטר. למשפחת האם קשר משפחתי לר' ישראל מסלנט, ממייסדי תנועת המוסר. בהיותו בן שנתיים היגרה המשפחה לדרום אפריקה. ביוהנסבורג למד בבית ספר יסודי ותיכון, ובהיותו בן ארבע-עשרה (בשנת 1912), נשלח יחד עם אחיו בנציון (1895 – 1955) ללמוד בגימנסיה הרצליה, בתל אביב.
עם הצטרפות האימפריה העות'מאנית לצד "מעצמות המרכז" גרמניה ואוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה, גורש על ידי השלטונות העות'מאנים, יחד עם אלפי יהודים ארצישראלים אחרים, שהוגדרו כנתיני "ארץ אויב", למצרים. ושם התגייס לגדוד נהגי הפרדות, שהוקם על ידי יוסף טרומפלדור. "גדוד נהגי הפרדות" נשלח לחזית גליפולי ונלחם שם. כהן הצטיין בשירותו הצבאי, והוענקה לו דרגת קורפורל. בשל שליטתו בשפות אנגלית ורוסית, שימש כמתורגמן למפקד הגדוד, קולונל ג'ון פטרסון, ולסגנו יוסף טרומפלדור, מאחר ששלט בשפות עברית, יידיש, רוסית ואנגלית. לאחר פירוק גדוד נהגי הפרדות התנדב לשרת בשורות הצבא הצרפתי, והוצב בחזית המערב נגד גרמניה. לאחר המלחמה נשאר בצרפת לצורך לימודים באוניברסיטאות של פואטיה, מונפליה ופריז. והוסמך לדוקטור למשפטים.
חזר לארץ ישראל בשנת 1925. תחילה עבד בעיריית תל אביב, ומשנת 1929 החל לעבוד כעורך דין; תחילה בתל אביב, ומשנת 1930 בירושלים. נשא את לאה לבית וייץ.
כהן היה מקורב ל"ברית הבריונים" מאז הקמתה. הוא פרסם רשימות ומאמרים בענייני השעה בעיתון "חזית העם", בחתימת פסבדונים: 'טלמון'. ב-1932 הגן על אב"א אחימאיר ואחרים שהועמדו לדין על הפרעה להרצאה באוניברסיטה בירושלים. התובע השווה את ההפרעה להתפרעויות הנאצים בגרמניה והסנגור צבי אליהו כהן השיב על כך: "לולא האנטישמיות של היטלר, לא היינו מתנגדים לתורתו. היטלר הציל את גרמניה". "חזית העם" ציטט את הדברים וקבע כי הסנגור השמיע "נאום מזהיר".
סנגור במשפט רצח ארלוזורוב
ב-16 ביוני 1933 נרצח ד"ר חיים ארלוזורוב בחוף תל אביב. השלטונות הבריטים עצרו את חברי "ברית הבריונים" בירושלים, באשמת מעורבות ברצח. כהן התמנה לסנגורו של ד"ר אב"א אחימאיר, שכונה "הנאשם השלישי". אחימאיר ציין בספרו המשפט, כי ממשלת המנדט ידעה על השתייכותו המפלגתית של כהן; "הוא היה סניגור תוקפני, שלא נשא חן בעיני השופטים הבריטיים, ולא עוד, אלא שמרכז הצה"ר עצמו היה מעוניין שכל צל של 'בריונות' לא יעיב את משפטו של אברשה (אברהם סטבסקי, 'הנאשם הראשון')". אבל עו"ד כהן ידע מה שלא ידעו אחרים, כי "אצל האנגלים, לא הצדק עיקר, אלא הפרוצדורה". קו ההגנה שתכנן לבצע, במשפט המפורסם, היה התקפה. וזאת, בניגוד לקו ההגנה של מחליפו, עו"ד הוראס סמואל, ובמידה מסוימת גם בניגוד לדעתו של זאב ז'בוטינסקי. הסנגור כהן ביקש להאשים את רעייתו של ארלוזורוב, סימה ארלוזורוב. הוא טען, כי יש להאשים את סימה ואת אלה העומדים מאחוריה בעלילה; "כן דרש שיובא האקדח [שהיה בתיקה] כמוצג לבית המשפט, במקום הכדור שהובא על ידי המשטרה". אולם בסופו של דבר, נבחר קו הגנה ענייני – עובדות, ולא רגשות. קו הגנה שהוציא את הנאשמים זכאים בדין.
נפטר בדמי ימיו, בירושלים, ביום ט"ז באייר תרצ"ו (8 במאי 1936). נטמן בבית הקברות של גדרה.
משפחתו
רעייתו לאה, בת חנה ונפתלי וייץ, הייתה בוגרת גימנסיה "הרצליה", בתל אביב ומוסמכת למדעי הטבע והרוח של אוניברסיטת פריז, פעילה באיגוד נשים אקדמאיות, מתרגמת של יצירות ספרותיות, ולימים הקריינית הראשונה של "קול ירושלים", תחנת השידור המנדטורית, ועבדה במערכת האנציקלופדיה העברית (בהוצאת מסדה). ילדיהם הם מיכאל טלמון, עפרה ותרצה.
זכרו וארכיונו
בדברי ההספד שכתב לזכרו ד"ר אב"א אחימאיר, נאמר כי כהן "היה אמיץ לב ולא פחד להיות מוחרם ומנודה במשך שנים בגלל מעשים שחשב אותם לנכונים". אחימאיר התכוון למאמרים שפרסם ב"חזית העם" בימי משפט ארלוזורוב. לפי אחימאיר, עו"ד כהן "היה אחד הראשונים שהרסו את עלילת הדם. לא רק שהוכיח את השקר שבה; הוא עשה אותה למגוחכת".
ארכיונו של אליהו צבי כהן שמור ב"בית אבא", ארכיון ומוזיאון ע"ש אב"א אחימאיר, ברמת גן.
שמעון ארן
שמעון ארן (נולד ב-26 באוקטובר 1965) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש ככתב וכפרשן המדיני של רדיו מכאן, ממשיכת קול ישראל בערבית, ושל ערוץ מכאן 33.
ביוגרפיה
נולד בשם שמעון ארנרייך ב-26 באוקטובר 1965 בתל אביב-יפו לסימה וליוסף ארנרייך. גדל בכפר סבא, ובגיל 13 עבר לגור בנתניה, שם למד בבית ספר תיכון על שם משה שרת, במגמת מזרחנות. בשנים 1983–1986 למד וסיים תואר ראשון בערבית ומזרחנות באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית. בשנים 1986–1989 שירת בצה"ל בתפקידים שונים בחיל הים וביחידה 8200. לאחר שירותו הצבאי עבד כמורה ללשון ולערבית בבתי ספר יסודיים בחולון ובנתניה.
בשנת 1991 החל לעבוד בקול ישראל בערבית בתפקידים שונים, בהם כתב לענייני ערביי ישראל, כתב מוניציפלי, כתב לענייני איכות הסביבה וכתב פוליטי, ולאחר מכן שימש בתפקיד הכתב המדיני של קול ישראל בערבית, והמשיך לשמש בו גם בתחנת רדיו מכאן ובערוץ מכאן 33.
במסגרת תפקידו היה שליח קול ישראל בערבית בוועידות, כנסים וביקורים רשמיים של ראשי הממשלה בנימין נתניהו, אהוד ברק, אריאל שרון ואהוד אולמרט במדינות שונות, בהן ארצות הברית, מדינות אירופה, קוריאה הדרומית, הרפובליקה העממית של סין, יפן, רוסיה וכן בירדן ובמצרים.
בשנת 1997 ראיין ארן, במסגרת ביקור ראש ממשלת ישראל בעמאן, את חוסיין, מלך ירדן, ועסק בחידוש הבנייה בהר חומה ובחידוש שיחות השלום בין ישראל וסוריה בראשות חאפז אל-אסד, וכן ראיין את נשיא מצרים חוסני מובארכ במהלך ביקורים שונים של ראש הממשלה במצרים.
בעת שסיקר את ועידת שפרדסטאון חשף את סיפורה של יטה רפלסקי, מאהבתו של יוסף טרומפלדור, אשר ניסתה להתאבד לאחר ששמעה על דבר מותו ונותרה נכה.
בשנת 2005 הצטרף למשלחת הישראלית הראשונה לתוניסיה. בשנת 2016 היה שליח הערוץ הראשון וקול ישראל בביקור נשיא המדינה, ראובן ריבלין בהודו.
ארן גרוש ואב לארבעה. בת זוגו הנוכחית היא אווה הודיה שלום.
תהילים מ"ז
מבנה המזמור
יהודה קיל מחלק את המזמור לשלושה חלקים: חלק א' (ב'-ה') הוא קריאה לכל העמים לתקוע כף ולהריע לה', חלק ב' (ו'-ח') הוא קריאה לכול לזמר לה', וחלק ג' (ט'-י') הוא תיאור של אספתם של נדיבי העמים. חלוקה זו מסתמכת בעיקר על המבנה הפרוזודי של המזמור.
לדעת הרב אלחנן סמט המזמור בנוי משלושה בתים מקבילים באורץ מתקצר (ב'-ו', ז'-ט', י'), שכל אחד מורכב משלשה חלקים: 1. קריאה לעמים לזמר ולהריע לה', ובחלק השלישי - תיאור היענותם של העמים לקריאה זו. 2. נימוק לאספתם של העמים להריע לה', הפותח במילה "כי", ומתאר את היחס בין אלוהים על הארץ. בשני הבתים הראשונים מסתיים חלק זה בביטוי מוזיקלי "סלה" או "משכיל", המתאר את היענותם של העמים לזמר לאלוהים. 3. התוצאה של פעולות העמים שמתוארות בבתים הקודמים, מנוסחת בלשון עבר.
הרקע לכתיבת המזמור
מזמור מ"ז הוא חלק מקבוצת מזמורים הנקראת 'מזמורי המלכת ה'', וקיימות שלוש דרכים עיקריות בתפישת הרקע לחיבורו:
הגישה ההיסטורית
בעלי הגישה ההיסטורית טוענים, שהמזמור נאמר לרגל ניצחון של עם ישראל במלחמה כלשהי, ובכך הוכרה מלכות ה'. לפי גישה זו, יש להסביר את הפסוקים הנאמרים בלשון עתיד ("ידבר עמים תחתנו"), כפועל המציין את המשכיות פעולת ה' למען עמו, בדומה לכתוב, "וכאשר יענו אותו, כן ירבה וכן יפרץ". גם יתר הביטויים שבפרק מתפרשים פירוש היסטורי: ארץ ישראל מכונה בכינוייה הנדיר "גאון יעקב", וגם הפסוק "עלה אלהים בתרועה" מתפרש בהקשר צבאי - ה' עלה למלחמה. הביטוי "יבחר לנו את נחלתנו" מתאים לנושא חלוקת הנחלות לשבטי ישראל שנעשתה על פי ה', לאחר המלחמה בעמי הארץ.
יש שהוכיחו גישה זאת, בעזרת המעברים התמוהים שבמזמור מהיגדים לאומיים להיגדים אוניברסליים ולהפך. מצד אחד פונה המזמור לכל העמים ואומר להם "תקעו כף, הריעו לאלהים בקול רנה", אך כשמחבר המזמור מנמק את הפניה הזו, הוא אומר: "ידבר עמים תחתנו, ולאמים תחת רגלנו", ויש לשאול למה העמים יצטרכו להתפעל משעבודם לעם ישראל? בעלי הגישה ההיסטורית יטענו, שהעמים שהשתעבדו לישראל יקבלו עליהם את שלטונו של אלקי ישראל מכוח כפיפותם לעמו.
ר' משה הכהן אבן ג'יקטילה כתב שהמזמור נאמר בבבל, אך לא ביאר מה ההקשר שבו נאמר המזמור.
פרשנות מסורתית - בני קורח
המזמור פותח במילים:. מילים אלו מלמדות על כך שמזמור זה הוא אחד מעשרת המזמורים בספר תהילים, אשר נכתבו על ידי בני קורח.
על פי המקרא והמסורת היהודית, קרח בן יצהר חלק על דרך הנהגתם של משה ואהרון, ולבסוף נענש ונבלע באדמה. בניו של קורח לא מתו, ומסופר בתלמוד על אופן הצלתם: "בני קורח לא מתו. מקום נתבצר להם בגהינם... ועשו תשובה". כלומר, שאכן נבלעו באדמה, אך המשיכו לחיות שם, ומשם הם (עצמם - ולא צאצאיהם) אמרו את מזמורי התהילים. לפי פרשנות זו, מזמורי המלכת ה' נכתבו בתקופה קדומה ביותר - תקופת נדודי בני ישראל במדבר, במאה ה-14 לפנה"ס.
פרשנות ביקורת המקרא
על פי ביקורת המקרא שאלת זמן חיבורו של המזמור תלויה בפרשנות לרקע לחיבור המזמור: לפי הגישה ההיסטורית או הפולחנית, נראה שהמזמור נאמר בתקופת בית המקדש הראשון, בה ניצחו ישראל במלחמות רבות, והיו נהוגים טקסים פולחניים דומים בדתות אחרות. יש גם המפרשים שהטקס הפולחני שבו עוסק המזמור התרחש במקדש שנבנה בתל דן על ידי אנשי שבט דן בסוף תקופת השופטים, וירבעם בן נבט הקים בו עגל זהב. לעומת זאת, לפי הגישה האסכטולוגית המפרשת את המזמור כציפייה להמלכת ה' על כל העולם, המזמור נאמר בתקופה הפרסית, בתקופת בית המקדש השני.
אמירת המזמור לפני תקיעת שופר
מנהג רוב העדות לומר את המזמור שבע פעמים לפני התקיעת שופר בראש השנה. ויש שמצאו מקור למנהג זה מהנאמר במסכת סופרים:
יש הטוענים על פי מדרש זה, שבעבר מזמור מ"ז היה היה מעין "שיר של יום" ביום ראש השנה, שהוא יום המלכת ה' בעולם.
For Once in My Life
For Once in My Life (בעברית: "פעם אחת בחיי") הוא האלבום ה-24 של הזמר האמריקאי טוני בנט. את האלבום הוציאה חברת התקליטים קולומביה רקורדס לאור בדצמבר 1967, לאחר שהוקלט בחודש ינואר–אוקטובר אותה השנה. האלבום הגיע למקום ה-164 במצעד הבילבורד 200.
פרנדכ (טהראן)
פַּרַנְדַכּ (בפרסית: پرندک) הוא כפר במחוז רובאט כרים, בפרובינציית טהראן שבאיראן.
במפקד ב-2006 מנתה האוכלוסייה 4,613 נפשות ב-1,088 משפחות.
גיסן
היסטוריה
גיסן הוקמה בשנת 1152. בין השנים 1879 ו-1888 כיהן וילהלם רנטגן כפרופסור ודיקן מחלקת הפיזיקה באוניברסיטת גיסן. הוא נקבר בבית הקברות הסמוך לאוניברסיטה ומצבתו עדיין נצבת במקומה. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, לאחר עליית הנאצים לשלטון, נמכרו מרבית אדמות העיר לוורמאכט ובדצמבר 1944 הופצצו מרבית המבנים ההיסטוריים בעיר על ידי חיל האוויר הבריטי. האמריקאים נכנסו לחורבות העיר במרץ 1945 וסייעו בשיקומם במהלך השנים שלאחר מכן.
תרבות
אחד המבנים ההיסטוריים והמרכזיים ביותר של העיר הוא "תיאטרון העיר גיסן". התיאטרון מציג הצגות מז'אנרים שונים מחזות שייקספירים, מחזות המשלבים דרמה וקומדיה ועוד. בדצמבר 2007, הועלתה ההצגה "לחנך את ריטה" וסימלה את תחילתו של עידן חדש עבור התיאטרון. כמו כן, בשנת 2008 הועלה המחזה השייקספירי מקבת'. בנוסף נמצא בעיר מוזיאון המתמטיקום.
ערים תאומות
הערים התאומות של גיסן הן:
אמדאו הראשון, מלך ספרד
אמדאו הראשון, מלך ספרד (בספרדית: Amadeo primero, rey de España; שמו בלידה אמדאו פרדיננדו מריה לבית סבויה, Amedeo Ferdinando Maria di Savoia; ידוע בשמו המקוצר אמדאו די סבויה, Amedeo di Savoia, בספרדית: Amadeo de Saboya; 30 במאי 1845 – 18 בינואר 1890) היה מלך ספרד בשנים 1870–1873, היחיד ממלכי ארץ זו שהשתייך לשושלת סבויה האיטלקית. הוא מלך בתקופה הסוערת שפרצה ב-1872. הידועה בתולדות ספרד המודרנית כ"שש השנים הדמוקרטיות" (1868 - 1874). שש ממשלות עוקבות לא הצליחו לפתור את המשבר, שהסלים עם מאבקה של קובה לעצמאות שהתחיל ב-1868 והמלחמה הקרליסטית השלישית. היה הראשון שנשא את התואר "מלך ספרד" ולא "מלך הארצות הספרדיות" כפי שהיה נהוג בעבר, והראשון שנבחר לפי החלטת הפרלמנט. אמדאו די סבויה היה בנו השני של מלך איטליה הראשון ויטוריו אמנואלה השני ואחיו של המלך אומברטו הראשון והיה מוכר רוב שנות חייו כדוכס אאוסטה. אמו, אדלייד מאוסטריה, הייתה נינתו של מלך ספרד קרלוס השלישי לבית בורבון. אמדאו הראשון כונה "el Rey Caballero" ( "המלך האביר") או "el Electo " "הנבחר" או el rey efimero.("המלך הארעי"). התפטרותו וחזרתו לאיטליה ב-1873 הובילו להכרזת הרפובליקה הספרדית הראשונה.
קורות חייו
בעת שרותו הצבאי בצי, עבר, יחד עם אחיו אומברטו, אימונים תחת הדרכתו של המפקד ג'וזפה רוסי (1797 - 1880) - בשנים 1853–1863.
השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית השלישית ונפצע בעת האסון בקרב קוסטוצה מול הצבא האוסטרי, כשפיקד על חטיבה, תחת הנהגת הגנרל אלפונסו לה מרמורה. בהמשך עמד בראש יחידת הפרשים בוורונה ואחר כך בגיל 23 בלבד קודם לדרגת קונטרה-אדמירל בראש הצי האיטלקי.
אמדאו למד גם משפטים ועל סמך הידע שרכש בתחום זה העריך את משטר המונרכיה החוקתית.
מטיוליו בעולם הדוכס אמדאו הכיר את הארצות הסקנדינביות, את צרפת, ספרד ופורטוגל וכמו כן את מצרים.
ב-30 במאי 1867, בטורינו, נשא הנסיך אמדאו לאשה אצילה פיימונטית, מבית עשיר ובעלת שורשים בלגיים, מריה ויטוריה דאל פוצו, נסיכת דלה ציסטרנה. היא הייתה היורשת היחידה של נכסיו הרבים של אביה, הנסיך דלה צ'יסטרנה, ואמה הייתה הרוזנת דה מרוד, נכדתה של הנסיכה דה רובמפרה ושל הנסיכה ואן חרימרגה. בהתחלה אביו של אמדאו, המלך ויטוריו אמנואלה השני, התנגד לנישואים אלה בגלל רצונו להשיג לבנו ברית נישואים עם נסיכה מאחד מבתי המלכות הגרמניים.
תביעות בית סבויה לכתר ספרד
משהתפנה בשנת 1868 כס המלכות של ספרד, המלך האיטלקי ויטוריו אמנואלה השקיע מאמץ רב על מנת להבטיח לשושלתו דריסת רגל בממלכה הספרדית.
פרננדו השביעי לבית בורבון, שמלך בראשית המאה ה-19, ביטל בספרד את הוראות החוק הסאלי, לאחר שלא היו לו יורשים זכרים. הוא הוריש את המלכות לבתו, איזבלה השנייה, שהייתה תינוקת. החלטה זו לא הייתה מקובלת על אחי המלך המנוח, דון קרלוס לבית בורבון. כך נולדה בשנת 1830 התביעה הקרליסטית. אולם כשמהפכת 1868 הדיחה את איזבלה השנייה, הקרליסטים, שנחשבו שמרנים מדי, נשארו מחוץ למשחק הפוליטי. בין הטוענים לכתר בלט בית סבויה. תביעתו התבססה על כך שבשנת 1718 ויטוריו אמדאו השני לבית סבויה ויתר על סיציליה לטובת בית בורבון תמורת החזקת סרדיניה והזכות לרשת את כתר ספרד במקרה שלשושלת בורבון לא יהיו יותר יורשים חוקיים.
בשנת 1869 המלך ויטוריו אמנואלה מינה את נאמנו, הגנרל והסנטור אנריקו צ'אלדיני, מומחה בענייני ספרד, שבה שרת כאיש צבא בשנים 1835–1848, לשגריר במדריד. צ'אלדיני פעל שם כנציגו האישי של המלך על מנת לקדם את האינטרסים של שושלת סבויה בארץ זו.
עלייתו של אמדאו על כס המלכות של ספרד
אחרי ש"המהפכה המהוללת" משנת 1868 הדיחה את איזבלה השנייה (שהתפטרה מאוחר יותר לטובת בנה, אלפונסו), הפרלמנט (קורטס) הכריז על הדחת שושלת בורבון ואימץ בשנת 1869 חוקה חדשה שהפכה את ספרד למונרכיה חוקתית. הפרלמנט החליט להחזיר את שיטת השלטון המלכותי תחת שושלת חדשה. ראש הממשלה הגנרל חואן פרים, שהיה ממוצא קטלאני, העלה בתחילה את האפשרות של בחירת מלך מהשושלת הפרוסית הוהנצולרן (הנסיך לאופולד) אך עקב התנגדותו של נפוליאון השלישי, קיסר צרפת, ירדה אפשרות זו מן הפרק. האווירה העכורה שליוותה את ירושת כס המלכות בספרד בישרה את פריצת מלחמת פרוסיה צרפת שנגמרה עם סוף האימפריה הצרפתית השנייה ועם הקמת הרייך השני. באיטליה בנסיבות האלה השתלט ויטוריו אמנואלה השני על רומא ועל מדינת האפיפיור. אחרי שהמחנה ה"דמוקרטי" וה"פרוגרסיבי" נכחו לדעת שמועמדם, המלך הפורטוגלי לשעבר, פרננדו השני הסיר את מועמדותו,העלה הגנרל פרים את ההצעה לבחור באמדאו, הדוכס של אאוסטה ובן המלך האיטלקי, שנראה מופת למונרכיה מסוג חדש, דמוקרטי. ויטוריו אמנואלה קידם בשמחה את התוכנית הזו, למרות רתיעתו הרבה של הדוכס עצמו.
בעקבות לחצי אביו, הסכים אמדאו, בסופו של דבר, להציג את מועמדותו. במברק ששיגר למדריד ובו הצהיר:
המשלחת הספרדית שפגשה אותו ובראשה הגנרל פרים, התרשמה לטובה מהדוכס. התנהגותו הייתה מכובדת ופשוטה, ידע להקשיב לבן שיחו, הביע עניין במצב בספרד ודיבורו היה מאופק. אחרי מאמצים רבים מצד הגנרל פרים, מצד העוצר, הגנרל פרנסיסקו סראנו ומצד הפרלמנט, למצוא מועמד מתאים לכס המלכות הפנוי, התכנסו ב-16 בנובמבר 1870 301 חברי הקורטס ובהצבעה הכריעו לטובת הדוכס של אאוסטה, אמדאו לבית סבויה. הוא זכה ב-191 קולות לעומת 63 לטובת הרפובליקה, 27 ("אוניוניסטים" ובני האוליגרכיה השמרנית) בעד אנטואן, דוכס מונפנסייה מבית אורליאן, דוכס מונפאנסייה, ובנו של המלך לואי פיליפ, 2 בעד האינפנטה (יורש הכתר) אלפונסו לבית בורבון, לימים אלפונסו השנים-עשר, 8 בעד הגנרל אספרטרו, קול אחד לטובת האינפנטה לואיסה פרננדה, דוכסית מונפנסייה, אחות המלכה איזבל ו-19 פתקים לבנים, ביניהם אחד של המנהיג השמרן אניטוניו קאנובס דה קסטיליו שטען כי "מלך לא בוחרים בהצבעה". בתום ההצבעה, יצא יושב ראש האספה החוקתית, מנואל רויס סוריליה, בהכרזה: "רבותי, הדוכס של אאוסטה נבחר למלך הספרדים". משלחת פרלמנטרית הפליגה לפירנצה כדי להביא את הבשורה לדוכס, שאישר את הסכמתו למהלך ב-4 בדצמבר. ב-30 בדצמבר 1870 נחת אמדאו בקרטחנה וב-2 בינואר הגיע למדריד.
ימי מלוכתו
ב-2 בינואר 1871 הושבע הדוכס אמדאו כמלך במדריד תוך התחייבות לשמור על החוקה. עוד לא הספיק אמדאו להגיע למדריד וכבר ב-27 בדצמבר 1870 התרחש אירוע מבשר רעות: בן בריתו העיקרי, הגנרל חואן פרים נרצח.
בימי מלכותו הקצרים נאלץ אמדאו להתמודד עם התנגדויות רבות ועם מצבים מורכבים. העם והאריסטרוקטיה היו ממורמרים בשל שליטתו הלא טובה בספרדית. החיים הפוליטיים בספרד באותה תקופה היו בלתי יציבים, שופעים קנוניות רפובליקניות ואחרות, פרצה בזמנו המלחמה הקרליסטית השלישית (1872-1876) הרימה ראש הבדלנות בקובה ובפוארטו ריקו. גם המפלגות היו שסועות במחלוקות פנימיות, ממשלות התפטרו בזו אחר זו, ניסיונות לרציחות פוליטיות לא היו נדירות. וזאת כשבעיני ספרדים רבים המלך לא נחשב לגיטימי - לא בעיני האצילים, לא בעיני הליברלים ולא בעיני הרפובליקנים.
בין ההחלטות השנויות במחלוקת שערערו את התמיכה במלך מצד הימני של המפה הפוליטית היה ביטול העבדות בפוארטו ריקו והקיצוצים בתקציב המיועד לכנסייה. החוגים הכנסייתיים סלדו מהמלך גם מפני שזיהו אותו עם המדיניות נגד האפיפיור שניהל בהצלחה ויטוריו אמנואלה השני. חלק מהצבא נמנע מלהישבע אמונים למלך החדש, וחלק גדול מהמלוכנים ראו עצמם "מונרכיסטים ללא מלך".
מקור עיקרי לתמיכה הפיק המלך מהמפלגה הפרוגרסיבית שמנהיגיה הרכיבו ממשלות הודות לרוב בפרלמנט לזיופים בבחירות ולקשר שלה לחוגים הצבאיים. התפצלות הפרוגרסיבים לרדיקלים בהנהגתו של מנואל רואיס סורייה ול"קונסטיטוציונליסטים" ובראשם פראחדס מטאו סגסאטה, החמיר את המצב ובשנת 1872 התחילו הסכסוכים בין המחנות השונים במדינה להתדרדר אף להתנגשויות אלימות. המלך סירב לאשר הצעתו של הגנרל פרנסיסקו סראנו, אשר מול העלייה באלימות הפוליטית ברחובות ביקש לבטל את הערבויות החוקתיות ולאמץ סמכויות דיקטטוריות. בסופו של דבר השמרנים בהנהגתו של סראנו הסירו את תמיכתם מחצר המלך.
בקטלוניה ובארץ הבסקים פרצו מרידות קרליסטיות ולאחר מכן בכל הערים במדינה פרצו מהומות של חסידי הרפובליקה והאנרכיסטים.
ראשי ממשלת ספרד בעת מלכותו של אמדאו הראשון
המלך אמדאו ויועציו שאפו להשכנת משטר המבוסס בעיקרו על שתי מפלגות גדולות - ליברלית ושמרנית, אך תהליך התפרקות הגוש הליברלי מהפכני מנע זאת. בבחירות משנת 1871 קמה אופוזיציה מאוחדת מוזרה על ידי ברית בין הקרליסטים ובין הרפובליקנים. בראש ממשלה של הפרוגרסיבים. בראש ממשלה נשלטת על ידי הפרוגרסיבים השמרנים.
הוויתור על הכתר והחזרה למולדת
בלילה של 18 ביולי 1872 הזוג המלכותי ניצל מניסיון התנקשות בחייו. המלכה מריה התחילה ללחוץ על בעלה לעזוב את ספרד.
כאשר קציני חיל התותחנים הכריזו על מרד עקב מינויו של קצין בשם הידלגו ("פרשת הידלגו") כקפטן כללי של קטלוניה, הממשלה של סורייה ביקשה לבצע רפורמה בחיל ולהחליף את הקצונה המרדנית בקצינים זוטרים. אמדאו שלא היה שלם עם המדיניות הזאת נאלץ להוציא צו נגד קציני התותחנים אבל ניצל את ההזדמנות הזאת והתפטר מיד ב-10 בפברואר 1873. מאחר שלא היה מוכן למלוך יותר ללא תמיכה בציבור, באותו תאריך הודיע אמדאו בפני הקורטס הספרדים שהרים ידיים מול הקושי לשלוט על העם המפולג הזה. הרפורמות האחרונות של ממשלת סורייה בנוגע לביטול העבדות והענקת אוטונומיה למושבות ירדו מהפרק. המלך ויתר על הכתר הספרדי בשמו ובשם צאצאיו. בשעה 10 בלילה הוכרזה ספרד כרפובליקה ואסטניסלאו פיגראס נבחר לנשיא של הרפובליקה הספרדית הראשונה. המלך עזב את המדינה יחד עם אשתו ובני משפחתו וראש הממשלה סורייה.
במרץ 1873 הגיעו אמדאו ואשתו לנמל ג'נובה ובהמשך התיישב אמדאו וחי בטורינו. בשובו לאיטליה, חזר אמדאו להשתמש בתואר דוכס של אאוסטה.
בשנת 1878 הוכתר אחיו הבכור אומברטו למלך איטליה תחת השם אומברטו הראשון. אמדאו מילא במשך השנים משימות ייצוגיות מטעמו. כקתולי מאמין, אמדאו היה בד בבד פעיל גם במסגרת תנועת הבונים החופשים, שבה הגיע לדרגה 33 לפי "הפולחן הסקוטי העתיק והמקובל".
רעייתו מריה ויטוריה מתה ממחלת השחפת ב-8 בנובמבר 1876, וב-11 בספטמבר 1888 התחתן אמדאו בשנית עם אחייניתו, מריה לטיציה בונפרטה, בת אחותו, מריה קלוטילדה.
כעבור שנתיים, בשנת 1890 נפל הדוכס אמדאו למשכב בגלל דלקת ריאות ונפטר בגיל 44 בלבד.
הוא נקבר במאוזולאום המשפחתי של בני שושלת סבויה בבזיליקה של סופרגה Superga, על גבעה לא רחוק מטורינו, עיר הולדתו.
הערכות של היסטוריונים
לפי המחברים פה באחו אלברס וחוליו חיל פצ'ארומאן (2002), אמדאו היה למעשה "מלך למופת, שכיבד את החוקה ומלא רצון טוב. אולם ספרד של אותה תקופה לא הייתה נכונה להתפתחות בדרכי שלום של משטר דמוקרטי".
צאצאיו
מנישואיו השניים - למריה לטיציה בונפרטה - נולד לו בן נוסף:
לקריאה נוספת
(ריימונד קאר - ספרד בשנים 1808 - 1975, ביבליותקה היסטוריה דה אספניה, ברצלונה, 2002)
קישורים חיצוניים
Historia de España SGEL Madrid 2002 (פה באחו אלברס וחוליו חיל פצ'רומאן - ההיסטוריה של ספרד, ספר לימוד מאויר, הוצאה SGEL (החברה הכללית הספרדית לספרים בע"מ, מדריד 2002)
פרדוקס סנט-פטרסבורג
פרדוקס סנקט פטרבורג (באנגלית: סנט פטרסבורג) הוא מעין-פרדוקס בתורת ההסתברות ובתורת קבלת ההחלטות, המבוסס על משחק הימורים המוביל למשתנה מקרי עם תוחלת אינסופית. הפרדוקס מספק דוגמה פשוטה לבעיה של הערכת שווי כלכלי, שבה התוחלת מביאה לתוצאות שגויות בעליל. הפרדוקס קרוי כך על שם מאמרו של דניאל ברנולי, שהציג אותו ב-1738 בכתב העת "כתבי האקדמיה המלכותית למדעים של סנקט פטרבורג". עם זאת, מקורו של הפרדוקס במכתב שכתב ניקולאוס ברנולי, בן-דודו של דניאל, ב-1713.
חשיבותו של פרדוקס זה בכך שהוא הניח את הבסיס לעיסוק בשנאת סיכון שמיושמת בקבלת החלטות בניהול תיקי השקעות וניהול סיכונים, ביטוח, הימורים ועוד.
הפרדוקס
מוסד הגרלות מציע את המשחק הבא. תמורת כרטיס שמחירו יחושב מיד, זכאי השחקן להטיל מטבע הוגן שוב ושוב, עד שהמטבע נופל על "עץ" בפעם הראשונה. באותה עת, מוכפל סכום הזכייה עם כל הטלת מטבע, כך שאם המטבע הוטל X פעמים, סכום הזכייה הוא T = 2^X שקלים. באופן כזה, יש לשחקן סיכוי של חצי לזכות בשני שקלים, סיכוי של רבע לזכות בארבעה שקלים, סיכוי של שמינית לזכות בשמונה שקלים, וכן הלאה. חישוב של התוחלת המתמטית של הזכייה, מוביל למסקנה שערך המשחק אינסופי: התוחלת מתקבלת מסיכום הזכיות האפשריות, כשהן מוכפלות כל אחת בהסתברות שלה:.
אנשים שמציעים להם להשתתף במשחק מעריכים את שוויו בסכומים נמוכים, למרות ששחקן רציונלי אמור, כביכול, לשלם כל מחיר על מנת להשתתף במשחק.
פתרונות הפרדוקס
לפרדוקס הוצעו פתרונות מסוגים שונים, שנזכיר כאן בתמצית:
דינר קרואטי
דינר קרואטי (בקרואטית: Hrvatski dinar, קוד המטבע: HRD) היה ההילך החוקי של קרואטיה בין ה-23 בדצמבר 1991 ל-30 במאי 1994.
פעולת רפיח
פעולת רפיח הוא כינוי לאירוע שהתרחש ב-12 בנובמבר 1956, לאחר שהעיר נכבשה במלחמת סיני. רפיח, השוכנת על גבול מצרים, הייתה אחת משתי נקודות הפלישה של צה"ל לרצועת עזה ב-1 בנובמבר. על פי דו"ח של אונר"א נהרגו בטבח 111 איש. ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון מסר את הגרסה הרשמית של ישראל, לפיה הפליטים ברפיח עוררו מהומות ותקפו בניין של אונר"א, ובדיכוי ההתפרעויות נהרגו 48 בני אדם.
רקע
ב-29 באוקטובר 1956 פרצה מלחמת סיני בין ישראל ומצרים, וכעבור יומיים החלה ביוזמת מצרים מתקפת פדאיון נגד ישראל שהתחוללה בארבע חזיתות. סדרת תקיפות הפדאיון לאורך גבול רצועת עזה החלה בלילה אור ל-1 בנובמבר 1956.
הכיבוש הישראלי של רצועת עזה החל ב-1 בנובמבר 1956. קרב רפיח, בו נכבשה העיר, החל ב-31 באוקטובר בשעות הצהריים, והסתיים ב-1 בנובמבר בצהריים. בזיכרונותיו אודות מלחמת סיני כתב משה דיין על החשיבות האסטרטגית של כיבוש רפיח: "אם אל-עריש ורפיח יהיו בידינו, רצועת עזה תהיה מבודדת ולא תוכל לעולם להחזיק מעמד". ההגנה הצבאית על רפיח קרסה בתוך זמן קצר, ובשעות הבוקר המאוחרות כבר הסתובבו ברחובות העיר חיילי צה"ל. קציני צבא מצרים פשטו את מדיהם וניסו להשתלב באוכלוסייה המקומית. הלחימה בין כוחות צה"ל לצבא מצרים פסקה ב-7 בנובמבר.
לאחר כיבוש הרצועה ניסו כוחות צה"ל לאתר חברי פדאיון ופלסטינים שסייעו לצבא מצרים. פעילות זו נעשתה במספר ערים ברצועה. בכל עיר, חיילי צה"ל ריכזו את כל הגברים בגילאי 15 ומעלה וניסו לאתר חשודים. במספר אירועים, שהתרחשו במהלך פעולות אלה נהרגו, על פי טענות הפלסטינים, בין 930 ל-1,200 בני אדם ברחבי רצועת עזה, מתוך אוכלוסייה של 330,000.
מעצר הגברים והטענות לטבח ברפיח
לאחר שרפיח נכבשה ב-1 בנובמבר 1956, הצליחו חיילי צה"ל לאתר רק אדם אחד, אחמד ג'ודה, שהיה חשוד כחבר פדאיון. הוא נהרג על ידי כוחות הצבא, וברצועה נפוצו שמועות מפוקפקות לפיהן הוא נרצח בעינויים על ידי קשירתו בחבלים לשני ג'יפים שנסעו בכיוונים מנוגדים.
למחרת החלו ברפיח הפגנות נגד הכיבוש הישראלי. על פי דיווח של משרד החוץ לשגרירות בוושינגטון, "הצבא נאלץ להפסיק את ההפגנות בכוח, והדברים הגיעו עד כדי יריות בהמון (30 ערבים נהרגו)". לאחר ההפגנה הוטל על גדוד 44 מחטיבה 12 (חטיבת הנגב), בפיקודו של דוד אלעזר, לרכז את הגברים בגילים 18–45 ולחפש כלי נשק.
במחנה הפליטים רפיח התגוררו כ-32,000 איש. ב-12 בנובמבר, בערך ב-6:30 בבוקר, נשמעו הוראות ברמקולים שקראו לגברים להגיע לחקירה בבית הספר של אונר"א ברחוב אל-באהר. לפי העדויות של ג'ו סאקו, בזמן שהגברים יצאו מהבתים, ירו חיילי צה"ל באוויר והכו אותם באלות. לפי מספר עדויות היו מקרים שבהם חיילים ירו בפלסטינים שהיו בדרכם לבית הספר.
על פי העדויות, הגברים שרוכזו בבית הספר הובלו לחצר ובה חומה שהפרידה בין בית הספר לרחוב. מספר גברים נורו על ידי החיילים בדרכם לחצר. הגברים הנותרים הוכו באלות ואולצו לקפוץ מעל גדר תיל בכניסה לחצר, שם הם המתינו שעות בכריעה ובראש שפוף, ללא אוכל ומים. כמו כן נאסר עליהם ללכת לשירותים.
בהמשך היום הגיעו למקום מספר קצינים ישראלים. החיילים נצטוו להפסיק את הירי באוויר, והעצורים הורשו להרים את ראשם. כל העצורים נחקרו, ומספר חשודים נעצרו והובלו באוטובוס למחנה המעצר בעתלית.
לאחר שהגברים בעיר רוכזו בבית הספר, החלו חיילי צה"ל לחפש בבתי העיר גברים שהסתתרו, והרגו חלק מהם, בטענה שהם זוהו כחברי פדאיון. הם סימנו בצבע את קירות הבתים שבוצע בהם חיפוש. קבוצה נפרדת ובה מספר גברים פלסטינים מבוגרים נעצרה בפאתי העיר, והם שוחררו לאחר חקירה.
על פי דיווח של סמל מיכאל קליינמן, הוא פיקד על חוליה שהייתה אחראית לקבורת חלק מההרוגים באירועי רפיח. הוא דיווח כי עד הערב פינו אנשיו, יחד עם תושבי העיר, כארבעים הרוגים, ביניהם גם אישה ושני ילדים.
גופות ההרוגים הושלכו בשכונת תל זורוב שבצדה המערבי של רפיח. משפחות ההרוגים הפרו את העוצר בעיר והלכו לאסוף את גופות קרוביהם ולקבור אותם. על הקברים לא צוינו סימני זיהוי, דבר שהקשה על אומדן מספר הקורבנות. ישראל נסוגה מרצועת עזה ב-16 במרץ 1957, לאחר שהאו"ם וארצות הברית איימו עליה בסנקציות כלכליות. לפני הנסיגה הוחזרו לעזה העצורים שנכלאו בעתלית.
ההיסטוריון הצבאי, ד"ר יגיל הנקין ניתח פרשיה ולטענתו לא מדובר בטבח מתוכנן ובדם קר כפי שטוענים הפלסטיניים, אלא ביצוע נוהגי מלחמה המקובלים באותה עת כמו פיזור הפגנות באש חיה, ופרשנות מרחיבה של נוהלי פתיחה באש מתוך חשש של החיילים שרבים מן האזרחים הם חיילים מצריים ואנשי פאדיון. לדבריו, האירוע שהתרחש בתחילת הסריקות שבו נורה למוות סמל ישראלי יצר אווירה אלימה ומתוחה שהובילה להידרדרות האירועים. לטענתו הוא ביקש לפרסם את המאמר בהארץ כתגובה לכתבתה של עמירה הס אולם לא נענה בתגובה.
דו"ח האו"ם
ב-15 בדצמבר 1956 הוצג באו"ם דו"ח של אונר"א על תקרית ח'אן יונס ותקרית רפיח. בדו"ח נטען כי הוא מסתמך על מקורות אמינים, וכי נהרגו ברפיח 111 בני אדם, מתוכם 103 פליטים, שבעה תושבי עזה ואזרח מצרי אחד.
לפי רשימת שמות שקובצה על ידי פלסטינים תושבי העיר, נהרגו 197 בני אדם ועוד 23 נוספים נעלמו.
סיקור והנצחה
טבח רפיח כמעט לא הוזכר בעיתונות התקופה. בדיווח ב"הארץ" נמסר כי בעימותים בין כוחות צה"ל לתושבים נהרגו ונפצעו כ-30 איש ונתפסו מאות מצרים. הוא דווח מספר פעמים ביומון הקומוניסטי "קול העם", והוזכר בדרך אגב בגיליון של "העולם הזה" במאמר על כישלון ההסברה הישראלית.
עיתון הטיימס בלונדון דיווח על 60 הרוגים ברפיח, ועקב כך הנושא עלה לדיון בכנסת על ידי חברת הכנסת אסתר וילנסקה.
ב-23 בנובמבר דיווח דוד אלעזר לוועדת החוץ והביטחון שנהרגו כ-30 אזרחים.
ב-28 בנובמבר מסר ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון את הגרסה הרשמית של ישראל, לפיה הפליטים ברפיח הפרו את העוצר, עוררו מהומות, ירו יריות ותקפו בניין של אונר"א, ובדיכוי ההתפרעויות נהרגו 48 בני אדם.
האירועים מוזכרים בקצרה בספריו של בני מוריס "קורבנות - תולדות הסכסוך הציוני-ערבי" ו"מלחמות הגבול של ישראל, 1949-1956".
בשנת 2009 ראה אור בניו יורק רומן גרפי של ג'ו סאקו בשם "הערות שוליים בעזה". בספרו מתעד סאקו עדויות של ניצולי טבח ח'אן יונס וטבח רפיח. העיתונאי מירון רפופורט סייע לסאקו בתחקיר. על חלק מן העדויות משתף סאקו את הקוראים בתהיות ובספקות שלו ביחס לחלק מהעדויות (מוגזמות, לא הגיוניות, אומצו על ידי מישהו שלא היה). הוא משתף אותם גם בהתייעצויות שלו עם חבריו - מה אמין, מה לא. "איך אפשר לדעת שאנשים לא הוסיפו עם השנים פרטים שלא קרו?".
פרופסור חוזה אלינז, מאוניברסיטת וושינגטון ביקר את ספרו של סאקו וטען כי הוא לא אובייקטיבי, מזדהה עם גרסתו של הקרבן ומשתמש באמצעים ספרותיים להנמיך את דמותם של החיילים והאזרחים הישראליים. סאקו בתגובה אמר שהוא אכן לא מנסה להיות אובייקטיבי במלוא מובן המילה, והוא מזדהה עם הצד הפלסטיני בסיפור.
תושבי עזה עורכים מדי שנה טקס זיכרון לקורבנות הטבח.
File Inclusion
הכללת קבצים (אנגלית: File Inclusion) היא פגיעות ביישומי אינטרנט לא מבוקרים המסתמכים על זמן ריצה של סקריפט. בעזרת הפגיעות יכול התוקף להחדיר קוד אל שרת אינטרנט ולהריצו באופן מקומי או מרוחק.
הפגיעות מתרחשת כאשר דף מקבל כקלט את הנתיב אל הקובץ שיש לכלול, אך הקלט אינו מסונן ומאומת כראוי. במידה ומבוצע אימות, היישום אינו פגיע אך במידה ולא מבוצע אימות, ניתן לשנות את מבנה הנתיב ולגרום לתוכנית לבצע פעולות לא מתוכננות כגון: מעבר בין סיפריות (Directory Traversal), טעינה והרצת קבצים זדוניים, צפייה בקבצים חסויים הדלפת מידע רגיש ועוד.
פגיעות זו עשויה להוות בסיס להתקפות נוספות כגון:
PHP
בדוגמה שלהלן, פגיעות ביישום הכתוב בשפת PHP:
פונקציית include מייבאת את הקובץ הרצוי, במידה והוא קיים מציגה אותו למשתמש.
כדי לנצל את הפגיעות התוקף יחליף משתנה אחד כדי לגרום לו לכלול קוד זדוני מרוחק. כדי למנוע את הפגיעות, יש לאמת את קלט לפני השימוש בו. הערכים english.php ,french.php, ישנו את התנהגות היישום בהתאם לשפת המשתמש שנבחרה, אך במקומם ניתן להזריק קוד שונה:
הכללת קבצים מרוחקת (RFI): הכללת קבצים מקומית (LFI): שימוש בתו Null-Byte: המתעלם מהסיומת ה-PHP ומאפשרת גישה אל קבצים שאינם PHP (תוקן בגרסת PHP 5.3). מעבר בין ספריות (Directory Traversal): כדי לגשת אל קובץ passwd במערכות UNIX.
JavaServer Pages
בדוגמה שלהלן פגיעות בקוד JSP, שפת סקריפטים אשר יכולה לכלול קבצים בזמן ריצה: בניגוד לשפת PHP, שפת JSP עדיין מושפעת מהזרקות Null Byte והפרמטר שלהלן יבצע פקודות JSP שנמצאות ביומן הגישה של שרת האינטרנט.
HTML Server-Side Includes
בדוגמה שלהלן פגיעות בקוד HTML החשוף לפגיעות של הכללת קבצים מרוחקת (RFI):
אלמון הודי
אלמון הודי (שם מדעי: Quisqalis indica) הוא שיח מטפס, הזקוק לסוג של גדר כדי לטפס ולהיכרך סביבו.
תיאור
צמיחתו של האלמון ההודי איטית בשנה-שנתיים הראשונות, אך הופכת בהמשך למהירה יותר. האלמון ההודי זקוק להשקיה סדירה ומרובה, הוא רגיש לקור, לשרב ולמליחות אך עמיד לקרינת שמש ישירה. גובהו נע בין 6–12 מטרים, רוחבו מעל 2 מטרים ומרווחי השתילה הם 2-1.5 מטרים. יש לשתול אותו במקום שאין בו פעילות גננית או במשטחים מרוצפים. בתנאים טובים הצמח שולח שלוחות ומופיע בכל מיני מקומות בגינה גם במרחק של כמה מטרים מהצמח המרכזי. ניתן לשתול אותו צמוד לגדר, קיר, פרגולה או בעציץ גדול במרפסת.
האלמון מצל על סביבתו ובכך מסייע לצמחים שמסביב להתמודד עם חום הקיץ. כדי לטפל בשיח, יש לגזום אותו בתחילת החורף. לעיתים החלק התחתון של הפטוטרת מתקשה, נעשה דומה לקוץ שאינו נושר גם לאחר שהעלים נושרים ונדמה שהצמח בעל קוצים. "קוצים" אלו מופיעים בעיקר על ענפי המים שהם ענפים היוצאים מבית השורשים והצומחים במהירות.
האלמון ההודי הוא שיח נשיר, וצמח בושם בעל ריח חזק.
פריחה
פריחת האלמון ההודי בצורת אשכולות המופיעים מסוף האביב ועד אמצע הסתיו, כל אשכול מורכב ממספר פרחים קטנים. אורך חיי הפרח הוא שלושה ימים, הוא נפתח לראשונה בלילה בצבע לבן ובריח עדין ומשכר. הפרח נשאר לבן עד הבוקר וממשיך להפיץ ניחוח, במהלך היום משתנה צבעו לוורוד, והופך לאדום עמוק בערב. כך נוצר מופע מרהיב המושך אליו צופיות ומאביקים אחרים לרוב.
מקור השם ומוצא הצמח
שמו הבוטני של האלמון ההודי בלטינית מסביר את מקור שמו העברי. שמו הלטיני Quisqalis indica מתחלק לשני חלקים: indica בתרגום פשוט משמע הודי. המילה Quisqalis מורכבת משתי מילים נפרדות – quis פירושו "מי", qualis פירושו "איזה". את הצמח תיאר לראשונה הבוטנאי ההולנדי ג'ורג' אדוארד רומפפ ושמו של האלמון מבטא את קריאות התפלאותו לנוכח הצמח החדש. המתרגם העברי של השם ויתר על התרגום המילולי "מי איזה" וקרא לו אלמון מלשון אלמוני, כלומר אינו מוכר.
מוצא הצמח בבורמה, מלאיה ואיי הפיליפינים.
רבייה
באלמון הודי קיימת אי התאמה עצמית, המונעת האבקה עצמית. תאי הרבייה הזכריים בגרגירי האבקה לא יכולים להפרות ביציות שמקורן באותו הצמח. ואם אין הפריה, לא נוצרים זרעים. הפרפר שבדרך כלל מאביק את האלמון לא נמצא בארץ ישראל ולכן אין מי שיעביר את גרגרי האבקה בין צמחים שונים של אלמון. לכן, בישראל מגדלים את האלמון ההודי בשיטה של ייחור (גיזום ענפים, ושתילתם באדמה עד שהם מצמיחים שורשים ומתפתחים לצמח חדש).
בקי היל
רבקה קלייר היל (באנגלית: Rebecca Claire Hill; נולדה ב-14 בפברואר 1994) היא זמרת-יוצרת בריטית, הידועה בזכות להיטה הבינלאומי "Lose Control", שיצא לאור בשנת 2019. השיר צבר למעלה מ-500 מיליון השמעות בספוטיפיי ונחשב לאחד מהשירים המושמעים ביותר בספוטיפיי. הוא הגיע למקום השני במצעד הדאנס הבריטי, ונכלל במצעדי סוף השנה שבהונגריה, הולנד, פלנדריה, ולוניה, גרמניה, רומניה, שווייץ, ארצות הברית, וישראל.
אלבום האוסף הראשון שלה Get to Know, יצא לאור בשנת 2019 וקיבל על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי את תואר הזהב.
ביוגרפיה
אמה של היל היא סוזן היל, ממוצא אנגלי-ולשי. אביה הוא סטיבן היל, ממוצא אנגלי. בקי החלה ליצור מוזיקה בגיל 14 והחלה להופיע בלהקה בשם Shaking Trees - שקיבלה חשיפה ב-BBC. דבר שעורר התעניינות סביבה. היל התחילה באופן רשמי את קריירת המוזיקה שלה בשנת 2012, תוך שהוציאה שירי פופ, האוס ואלקטרו.
קריירה
את המיני-אלבום הראשון שלה, Losing, הוציאה היל בשנת 2014. סינגל הבכורה שלה, "", הפך ללהיט בינלאומי, תוך שכבש את פסגת מצעד הסינגלים הבריטי, ומצעד הדאנס הבריטי. הוא דורג בשלושה מצעדי סוף שנה, וקיבל את תואר הפלטינה הכפולה, על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי, על מכירות של למעלה מ-1,200,000 מיליון עותקים במדינה. הסינגל השני שלה, "Caution to the Wind", נכשל ולא שיחזר את הצלחת קודמו. הסינגל השלישי, "Losing", זכה להצלחה מתונה. הסינגל הרביעי שלה, "All My Love", יצא לאור בשנת 2015 וזכה להצלחה בעיקר בוולוניה. הסינגל החמישי "Back to My Love" נכשל. בשנת 2016, הוציאה, בשיתוף עם התקליטן האמריקאי, MK, את הסינגל "Piece of Me", שקיבל את תואר הפלטינה, על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי. בסמוך לכך, יצא השיר "False Alarm" עם מטומה, שהפך ללהיט גם כן. בין סוף שנת 2016 לאמצע שנת 2017, הוציאה ארבעה סינגלים שנכשלו: "Warm", "Rude Love", "Unpredictable" ו-"Sunrise In the East".
בשנת 2018, זכתה להצלחה מחודשת עם השיר "Back & Forth", שקיבל על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי, את תואר הפלטינה. לאחר מכן, יצא הלהיט "I Could Get Used to This", שקיבל את אותו התואר גם כן. במאי 2019, הוציאה את אחד משירי ההאוס המצליחים ביותר לאותה השנה, "Wish You Well". הוא קיבל את תואר הפלטינה במדינה גם כן. ההצלחה הגדולה ביותר שלה הגיעה בצאת הלהיט "Lose Control", שצבר למעלה מ-500 מיליון השמעות בספוטיפיי ונחשב לאחד מהשירים המושמעים ביותר בספוטיפיי. בסוף שנת 2019, חידשה את השיר "Only You". בינואר 2020, הוציאה את הלהיט "Better Off Without You", שקיבל את תואר הזהב בבריטניה. היא הוציאה עם טייסטו את הלהיט "Nothing Really Matters", ובהמשך את "Heaven on My Mind", שקיבל את תואר הזהב בבריטניה גם כן.
באוקטובר 2020, יצא השיר "Space" ואחריו חידשה את השיר "Forever Young" של אלפאוויל. החידוש זכה להצלחה בבריטניה.
ב-14 ביולי 2023 יצא הסינגל "Disconnect" יחד עם צ'ייז & סטטוס.
מבצע פאנצרפאוסט
מבצע פאנצרפאוסט (בגרמנית: Unternehmen Panzerfaust) היה מבצע צבאי שערכה גרמניה הנאצית באוקטובר 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה. מבצע זה נועד להבטיח כי ממלכת הונגריה תמשיך להילחם במלחמה לצדן של מדינות הציר. לאדולף היטלר נודע כי שליט הונגריה מיקלוש הורטי נושא ונותן בחשאי עם הנהגת ברית המועצות, והוא חשש כי כניעתה של הונגריה תחשוף את אגפו הדרומי, ותנתק מיליון חיילים גרמנים שעדיין לחמו בבלקן נגד הסובייטים. למבצע פאנצרפאוסט קדם מבצע מרגרטה, שבמסגרתו כבשו הגרמנים את הונגריה והשאירו בה כוח כיבוש. מבצע פנצרפאוסט השלים את הישגי מבצע מרגרטה, ובמסגרתו הודח הורטי ובמקומו עלה לשלטון פרנץ סלשי, מנהיג תנועת צלב החץ.
רקע
ממלכת הונגריה לחמה לצד מדינות הציר במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. אולם ככל שהתקדמה המלחמה לרעת הגרמנים החל שליט הונגריה מיקלוש הורטי לנהל מגעים עם בריטניה וארצות הברית על פרישת הונגריה מהמלחמה. הגרמנים לא ראו התפתחויות אלו בעין יפה, וככל שהסתבכו במלחמתם ברוסיה, כן הלכה חשיבותה האסטרטגית של הונגריה וגברה, וכן גברו מאמצי הונגריה לפרוש מן הברית. ב-15 במרץ 1944 הזמין היטלר את הורטי לפגישה עמו בזלצבורג. הפגישה הייתה למעשה אחיזת עיניים, ובזמן שהורטי לא נכח בהונגריה, כבשו חיילי הוורמאכט את הונגריה במסגרת "מבצע מרגרטה", אשר התנהל במהירות וללא שפיכות דמים. כשירד הורטי מהרכבת ב-18 במרץ, הוא הופתע לגלות שהמברכים אותו לשלום הם חיילים גרמנים. הגרמנים אילצו את הורטי למנות את דמה סטויאי כראש ממשלה, בעוד הורטי עצמו איבד בפועל את כל סמכויותיו לטובת מיופה הכוח הגרמני אדמונד וזנמאייר. במאמץ אחרון להציל את ארצו, הורה הורטי באוגוסט על פיטוריו של סטויאי, והחליפו בגנרל גזה לקאטוש.
הורטי היה אנטי-קומוניסט מובהק, ומגעיו הקודמים עם בעלות הברית היו עם בריטניה וארצות הברית בלבד, ולא כללו את ברית המועצות. עם זאת, בהדרגה הבין הורטי שהסובייטים הם הרע במיעוטו. באמצעות הגנרל האמין שלו בלה מיקלוש, הוא החל לנהל מגעים עם הסובייטים, והציע כניעה של הכוחות ההונגריים תמורת שמירה על עצמאותה של הונגריה. הסובייטים הסכימו ברצון לתנאים אלו. במהלך ישיבה של מועצת הכתר, הצהיר הורטי כי "אומה אינה צריכה להקריב את עצמה על מזבח ברית", וכי הגרמנים אינם מקיימים את התחייבויותיהם כלפי הונגריה אלא אדרבה הם "שודדים את העם ההונגרי מהאוצר הגדול ביותר שלו, החופש והעצמאות שלו".
המבצע
היטלר החליט שהורטי הגדיש את הסאה. הוא הטיל על אוטו סקורצני, קצין בכיר בוואפן אס אס אשר התבלט במהלך פשיטת גראן סאסו, להותיר את הונגריה במלחמה בכל מחיר. לסקורצני נודע כי בנו של הורטי, מיקלוש הורטי הבן, מנהל ללא ידיעת אביו מגעים עם הפרטיזנים היוגוסלביים של טיטו. ב-15 באוקטובר בשעה 9:00 בבוקר הגיע הורטי למפגש עם נציגים יוגוסלבים במשרד של חברת ספנות הונגרית אשר בעליה היה ידיד שלו. עד היום לא ידוע האם היו אלו סוכנים גרמנים שפיתו אותו להגיע במסווה של יוגוסלבים, או שמא יוגוסלבים אמתיים. כשהגיע הורטי למקום המפגש, התנפלו עליו אנשיו של סקורצני. אחד מחבריו נהרג, והורטי עצמו נעטף בשמיכה והועבר במטוס לווינה. משם הוא נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן, ומאוחר יותר הועבר לדכאו (הוא שוחרר בידי הצבא האמריקאי עם סיום המלחמה).