cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מועדון קרב (סרט)
עלילת הסרט
המספר מתעלף וכאשר הוא מתעורר הוא מגלה כי דרדן ביצע מספר שיחות טלפון בזמן שהוא היה מחוסר הכרה ומגלה כי דרדן מתכנן פיגועים בבנייני המשרדים הראשיים של מספר חברות אשראי הממוקמות במרכז העסקים הראשי של העיר, במטרה לשבש את הרשתות הפיננסיות. המספר מנסה לנטרל את חומר הנפץ במרתף אחד הבניינים בעצמו. הוא מתעמת שם עם דרדן, וכתוצאה ממכה חזקה הוא מאבד את ההכרה ונלקח לקומה העליונה של בניין אחר על מנת שיוכל לצפות בחורבן הממשמש ובא. המספר, אשר מוחזק על ידי דרדן באיומי אקדח, מבין פתאום כי הוא למעשה חולק את אותו הגוף עם דרדן, ושהוא זה שמחזיק באקדח. בעקבות כך הוא יורה לתוך פיו והכדור עובר דרך הלחי שלו מבלי שהוא נהרג. אף על פי כן, נוצרת האשליה שדמותו של דרדן היא שנהרגת. לאחר זמן קצר, חברי "פרויקט חורבן" מובילים את מרלה אותה הם חטפו, אל המספר ומשאירים אותם לבד עומדים מול החלון הגדול ויחד השניים צופים, יד ביד, בהתמוטטות הבניינים כשברקע נשמע השיר ״where is my mind” של הפיקסיז. זו אחת מסצינות הסיום המוכרות ביותר בקולנוע.
מרכבת הדואר
מרכבת הדואר (באנגלית: Stagecoach) הוא מערבון אמריקאי משנת 1939 בבימויו של ג'ון פורד ובכיכובם של קלייר טרבור וג'ון ויין.
עלילת הסרט
עלילת הסרט מתרחשת במערב הפרוע בשנת 1880. בתחילת הסרט קבוצת נוסעים ביישוב טונטו שבטריטוריית אריזונה עולה על כרכרת נוסעים רתומה לסוסים שבדרכה ליישוב לורדסבורג שבניו מקסיקו. הנוסעים בכרכרה כוללים זונה בשם דאלאס (קלייר טרבור) שגורשה מן העיר על ידי "ליגת המוסר", רופא אלכוהוליסט בשם דוק בון (תומאס מיצ'ל), בנקאי בשם הנרי גייטווד (ברטון צ'רצ'יל), ג'נטלמן בשם הטפילד (ג'ון קאראדיין), אשה הרה של קצין פרשים בשם לוסי מלורי (לואיז פלאט), איש מכירות של משקאות אלכוהוליים בשם סמואל פיקוק (דונלד מיק), המרשל קרלי וילקוקס (ג'ורג' בנקרופט) והנהג באק (אנדי דיוויין). במהלך הנסיעה עולה על הכרכרה אסיר נמלט בשם רינגו קיד (ג'ון ויין), אשר ברח מהכלא לאחר שהואשם ברצח, ואשר מעוניין להתנקם באחים פלאמר על כך שהרגו את אחיו. קרלי עוצר את קיד ואוזק אותו.
נוסעי הכרכרה מגיעים בשלום ללורדסבורג. גייטווד הבנקאי נעצר על ידי השריף המקומי על כך שגנב כספים מהבנק. דאלאס מתחננת לקיד שלא ילך לנקום באחים פאלמר, אך הוא עומד על כך. בהמשך, לאחר שהוא הורג את האחים פאלמר בקרב יריות, מסגיר עצמו קיד לקרלי, כפי שהוסכם ביניהם, אך במקום לעצרו יורד קרלי מן הכרכרה ומשלח אותה לדרכה, כשעליה קיד ודאלאס בלבד.
ירון צור
ירון צור (נולד ב-19 ביוני 1948) הוא ממקימי האוניברסיטה הפתוחה, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, בעבר ראש בית הספר למדעי היהדות. מומחה לתולדות יהודי ארצות האסלאם, מחלוצי מדעי הרוח הדיגיטליים בישראל ומייסד האתר "עיתונות יהודית היסטורית".
ביוגרפיה
ירון צור נולד בירושלים לאב יקה ולאם תימנייה. בילדותו, שעברה עליו בירושלים, התגורר יחד עם הוריו בבית סבו התימני בשכונת נחלת אחים, על קו הגבול בינה לבין רחביה. לימים, בהקדמה לספרו "קהילה קרועה", מתאר צור כיצד מאפייניה הייחודיים של סביבת מגוריו, בין נחלת אחים ה"מזרחית" לבין רחביה ה"אשכנזית", לצד שיוכו העדתי (וכלשונו: היותו, מבחינה עדתית, "בן כלאיים"), הטביעו את חותמם על דרכו המדעית.
בצעירותו למד מוזיקה בקונסרבטוריון של ירושלים, ומשם המשיך גם ללימודים מתקדמים באקדמיה למוסיקה. בצבא שירת כקצין מודיעין והשתחרר משירות מילואים בדרגת רס"ן. עם תום שירותו הצבאי, עבד צור לפרנסתו – משך שנים מספר – למען מחלקת הילדים והנוער של "קול ישראל", עבורה כתב עשרות רבות של תסכיתים. בראשית שנות השמונים, ולמשך מספר שנים, היה פעיל מרכזי בתנועת "שלום עכשיו".
את שלושת תאריו האקדמיים השלים צור באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת המוסמך שלו דנה בתקריות אנטי-יהודיות שהתרחשו בתוניסיה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואילו עבודת הדוקטור עסקה במעברה של יהדות תוניסיה משלטון מוסלמי עצמאי לשלטון צרפתי קולוניאלי. שתי עבודות הגמר נכתבו בהדרכתו של פרופ' פסח שנער.
בשנת 1975 החל את עבודתו באוניברסיטה הפתוחה. צור הוא ממחברי הקורס "מירושלים ליבנה", ראשון הקורסים בהיסטוריה יהודית שנלמד במוסד זה. בהמשך, שימש כראש צוות הקורס "יהודים בעידן של תמורות", קורס מבוא להיסטוריה יהודית מודרנית, שנלמד באוניברסיטה הפתוחה במשך כ-35 שנה. במרוצת השנים פיתח צור שורה של קורסים מתקדמים בהיסטוריה יהודית מודרנית עבור האוניברסיטה. בעבודותיו המחקריות התמקד צור בהיסטוריה של יהודי ארצות האסלאם. הספר הראשון שפרסם בתחום זה (יחד עם ד"ר הגר הלל) עסק בקהילת קזבלנקה בתקופה הקולוניאלית ("יהודי קזבלנקה: עיונים במודרניזציה של הנהגה יהודית בתפוצה קולוניאלית"). לאחר מכן, פיתח, בסיועה של ד"ר הלל, קורס ליבה בתחום: "יהודים בין מוסלמים: מבוא לתולדות היהודים בארצות האסלאם בעידן המודרני 1914-1750" (2003).
החל משנת 1990 משמש החוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב כמשכנו האקדמי העיקרי. במרוצת השנים שימש כראש החוג (2007), וכן כראש בית הספר למדעי היהדות (2008–2010). במוסד אקדמי זה לימד צור שורה של קורסי מבוא, כמו גם קורסים מתקדמים בתחומי התמחותו.
צור הורה ושימש כעמית מחקר בצרפת בסורבון ובביה"ס הגבוה ללימודים חברתיים ובארצות הברית, במרכז ללימודים יהודיים של אוניברסיטת פנסילבניה (פילדלפיה), של אוניברסיטת מישיגן (אן-ארבור) ובסמינר התאולוגי היהודי (ניו-יורק). הוא זוכה פרס שז"ר (2002, על ספרו "קהילה קרועה"), ופרס טולידאנו (2003, על ספר זה). כמו כן, הוא עוטר במדליה מטעם עיריית פריז על תפקידו בעידוד הקשרים בין היסטוריונים ישראלים לתוניסאים (2003).
Digital Humanities
צור פיתח עם השנים מעין קריירה מקבילה כיזם בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים. כצעד ראשון בכיוון זה הוא הקים בשלהי המאה ה-20, במסגרת הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת ת"א, את "מפעל התיעוד – יהודי ארצות האסלאם" (מה-יא"ה). מפעל זה שם לו למטרה, בתחום התעניינותו, לאסוף, לקטלג, לסרוק ולמחשב סדרות של כתבי-עת מחקריים, אוספי תיעוד שונים, פרסומים, תמונות, מפות ועוד. עוד הקים המפעל אתר לשירות מערכת החינוך, על כל דרגיה, בתחום זה. כיום ממשיך האתר לשמש למטרות אלה וכפלטפורמה דיגיטלית ניסויית לפיתוחים נוספים בתחום.
ב-2004, הקים צור את "אתר העיתונות היהודית", ששינה ב-2005 את שמו ל"עיתונות יהודית היסטורית" והפך לפרויקט משותף לאוניברסיטה ולספרייה הלאומית. הקמת האתר התאפשרה בזכות תוכנה המאפשרת חיפוש חופשי על גיליונות העיתונים בשפות שונות, חידוש שהביא בכנפיו פריצת דרך בחקר ההיסטוריה והתרבויות היהודיות. חיפושי מידע, שדרשו בעבר דפדוף רב-שנים בגיליונות העיתון – דרשו עתה רק שניות ספורות. העיתונות שזכתה לטיפול האינטנסיבי הראשון הייתה זו שבעברית והאתר כולל היום את רוב עיתוני ההשכלה, כל עיתוני בן-יהודה, וכמה מן החשובים שבעיתוני היישוב ומדינת ישראל, כמו "דאר היום", "דבר", "מעריב", "חרות", "על המשמר", "הצופה" ועוד. אשר ללשונות האחרות ששימשו את היהודים, האתר כולל מדור נרחב לעיתונות היידיש, עיתונים באנגלית, צרפתית, הונגרית, לאדינו וערבית-יהודית. האתר, המתרחב מדי שנה, כולל נכון לינואר 2021 כ-3 מיליון עמודי עיתון ונמנה עם מאגרי הנתונים הגדולים בעולם למידע על היהדות המודרנית. צור משמש היום מנהל מדעי ועורך ראשי של המיזם והוא האחראי לפיתוחו התוכני.
צור נשוי לנדין קופרטי-צור, פרופסור חבר בחוג לצרפתית באוניברסיטת תל אביב, ואב לשניים מנישואים קודמים.
יהדות תוניסיה
אבן היסוד בכתיבתו של צור על יהודי ארצות האסלאם היא מחקרו על המדיניות הצרפתית כלפי המיעוט היהודי בתוניסיה במעבר משלטון מוסלמי-מקומי לשלטון אירופי-קולוניאלי. במחקרו זה היה צור בין הראשונים להצביע על התפקיד החדש והדומיננטי שמילאו ארגונים ומוסדות יהודים-מערביים בחיי היהדות המקומית בארצות האסלאם החל מן המאה ה-19, ולקשר את התופעה, באופן שיטתי, לחדירה הקולוניאלית. בהמשך יתברר, כי הוא מקבל את דגם היחסים האוריינטליסטי שהתווה אדוארד סעיד כבעל חשיבות לניתוח היחסים בין אירופים ללא-אירופים בעידן הקולוניאלי, אך הוא טוען שבמקרים שבהם אירופים ולא-אירופים שותפים לתו מרכזי של זהות, מן הדין לצפות כי תהיה לכך השפעה מרסנת על דגם היחסים הנ"ל וייווצר דגם אחר, ממותן, של אוריינטליזם, אותו הוא מכנה "אוריינטליזם פנימי". את חותם האוריינטליזם הפנימי הוא מגלה בשורה של מפגשים בין יהודי אירופה ליהודי אסיה ואפריקה החל משלהי המאה ה-18 ועד מדינת ישראל.
במחקריו הראשונים על תוניסיה מצביע צור, כמו כן, על עלייתן של אליטות חדשות בקרב האוכלוסייה היהודית המקומית, על רקע מגמות כלל-יהודיות שונות. לצד פרופ' יוסף שטרית, הוא מדגיש את קיומו של חוג משכילים עבריים בתוניסיה של המאה התשע-עשרה, שהיה לדעתו בעל נטיות פרוטו-לאומיות יהודיות ותוניסאיות בעת ובעונה אחת.
החברה היהודית בארצות צפון אפריקה הקולוניאלית – "חברת המגזרים"
בספרו, "קהילה קרועה: יהודי מרוקו והלאומיות 1943–1954", כמו גם במחקרים אחרים פרי עטו, מציע צור לראות בחברות קולוניאליות ככאלו המחולקות לא רק חלוקה אופקית למעמדות כלכליים, ואנכית לפי המוצא האירופי או המקומי והמעמד המשפטי, אלא גם לפי ההון התרבותי של הפרט הקובע את גבולות ניידותו הכלכלית. אמת המידה האחרונה אף היא מחלקת את החברה בצורה אנכית למערכות של רשתות חברתיות וכלכליות תלויות תרבות ("מגזרים"). אולם, בניגוד לדיכוטומיה הקולוניאלית, המושתתת על מוצא והמחלקת את האוכלוסייה חלוקה קשיחה ל"אירופים" ו"ילידים", החלוקה המגזרית היא דינמית ומשתנה עם התמורות החלות במצבם התרבותי של הפרט והקבוצה. המבנה המגזרי כולל מגזר "מתמערב" המתווך בין שני מגזרי הקצה, "הילידי" ו"האירופי", ולדידו של צור, המעדיף להשתמש בעולם הכינויים המקובל בתקופה, "יליד" מבחינה משפטית הוא "אירופי" מבחינה מגזרית, אם הוא בעל כושר מוביליות במשק האירופי וחסר כושר זה בשווקים הילידיים.
צור מבחין בין המתמערבים, שלשון הכתיבה והתרבות הגבוהה המועדפת שלהם היא אירופית, לבין "משכילים" המחוללים את תהליכי המודרניזציה בשפות המקור הילידיות ויוצרים בהן. מטבע הדברים, האחרונים יותר מן הראשונים מתפקדים כאליטה האינטלקטואלית של המגזר הילידי. שורה של תופעות מרכזיות, כמו כיווני ההגירה של יהודי המגרב הצרפתי, מוסברים לשיטתו על ידי החלוקה המגזרית יותר מאשר על ידי כל גורם אחר.
ברבות השנים הרחיב צור את מחקריו מעבר לקהילות צפון-אפריקה, ומעבר לתקופה הקולוניאלית. את תפיסת המגזרים הוא מיישם גם על חברות טרום-קולוניאליות אימפריאליות, כדוגמת האימפריה העות'מאנית, וכן על חברות יהודיות שבהן נפגשת קהילה מקומית ("נייחת") עם שלוחה של פזורה מסחרית, כגון הפזורה הספרדית המערבית.
הבעיה העדתית בישראל
בעידן הלאומיות ובחברה הציונית בארץ ישראל לובש המפגש בין יהודים אירופים ללא-אירופים, לשיטתו, צורה מורכבת במיוחד. זאת, פרי הצורך והרצון לבנות חברה לאומית יש מאין, וההזדמנויות הנקרות על דרכם של קברניטיו האירופים של המפעל הציוני לתעל קבוצות עולים שונות לגומחות סוציו-אקונומיות וגאוגרפיות שונות. בד בבד, עם הקמת המדינה מזהה צור התפתחות חרדה דמוגרפית פנימית מפני שיטפון של עולים מארצות האסלאם שיקעקע את הישגי הציונות. את השיעור הנמוך יחסית של מכסות עולים המוקצות לקהילות מסוימות ובראשן יהודי מרוקו, וכן את תקנות המיון שיושמו עליהן, הוא רואה לא רק כתוצאה של עומס הקליטה הכללי, אלא גם כתגובה של האגף הקובע בהנהגה הישראלית לחרדה זו. לפיכך הוא רואה בהתפתחות חרדה זו והצעדים הננקטים בעקבותיה התפרצות ראשונה של הבעיה העדתית במדינה היהודית, ובאופן כללי מזהה בתולדותיה של בעיה זו התפרצויות הבאות הן מן הצד האשכנזי והן מזה המזרחי.
בשנים האחרונות חוקר צור את היחסים בין מוסלמים ליהודים בארצות שונות.
אבולעפיה
אַבּוּלְעַפְיַה הוא שם משפחה יהודי ספרדי מימי הביניים (במקור: أبو العافية, אבו (א)ל־עאפיה) שפירושו בערבית: "אב־הבריאות".
מייחוב
מייחוב (בפולנית: Miechów; ביידיש: מעכעוו) היא עיירה בפרובינציית פולין קטן שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
מייחוב מוזכרת בספרות, לראשונה, בשנת 1163, ובשנת 1170 נבנו בה כנסייה ומנזר. בשנת 1290 הוענקו ליישוב זכויות עיר. במהלך המאה ה-15 נשרפה העיירה מספר פעמים.
בחלוקת פולין נכללה העיירה בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 הועברה לשליטת פולין הקונגרסאית.
יהודי מייחוב
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,500 יהודים, למעלה משליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של אגודת ישראל ושל הבונד.
ב-2 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו במעשי התעללות ביהודיה, תוך הטלת גזירות שונות עליהם, ובהן גיוס לעבודות כפייה, חובת ענידת סרט זרוע והגבלות תנועה. בתקופה הראשונה לכיבוש הגיעו לעיירה למעלה מ-1,000 יהודים שגורשו מקרקוב, והיודנרט המקומי התגייס לעזרתם.
משרד הפנים (סרביה)
משרד הפנים הסרבי (בסרבית: Mинистарство Унутрашњих Послова, בראשי תיבות: MУП) הוא המשרד הממשלתי האחראי לביטחון פנים, הגנת הגבולות ומופקד למעשה על המשטרה הלאומית. המשרד הוקם לראשונה ב-1804 אך פורק והוקם מספר פעמים עד שהוקם לבסוף בינואר 1811 והמשיך להתקיים עד הקמת ממלכת יוגוסלביה. משרד הפנים הסרבי במתכונתו הנוכחית הוקם מחדש ב-2002.
קורנליוס קריגהוף
קורנליוס קריגהוף (באנגלית: Cornelius Krieghoff; 19 ביוני 1815 – 5 במרץ 1872) היה צייר הולנדי-קנדי מהמאה ה-19. קריגהוף מפורסם ביותר בזכות ציוריו של נופים קנדיים וחיי קנדה בחיק הטבע, שהיו מבוקשים בתקופתו. הוא מפורסם במיוחד בזכות סצינות החורף שלו, שאת חלקן צייר במספר גרסאות.
מייחוב
יהודי מייחוב
בספטמבר 1941 רוכזו כ-3,000 יהודי העיירה בגטו מוקף חומה שהוקם בה, בו ביצעו הגרמנים מעת לעת מעשי שוד, התעללות ורצח. באוגוסט 1942 גורשו כ-600 חולים וקשישים מהגטו שבעיירה לסלומניקי, שם נרצחו.
ב-4 עד 7 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה כוחות גרמניים, ושילחו את רוב יושביו למחנה ההשמדה בלז'ץ, יחד עם אלפי יהודים נוספים מנובה בז'סקו וישובים נוספים מהסביבה, תוך ירי ביהודים רבים במהלך האקציה. בין 800 ל-900 צעירים יהודים שולחו למחנות עבודה. כ-600 יהודים שרוכזו מחדש בעיירה לאחר האקציה נרצחו בידי הגרמנים ביער חודוב הסמוך. בתקופה שלאחר מכן ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים שהסתתרו בסביבת העיירה, ורצחו למעלה מ-200 איש.
קורנליוס קריגהוף
ביוגרפיה וקריירה
קריגהוף נסע לפריז בשנת 1844, שם העתיק יצירות מופת בלובר בהנחיית מישל מרטין דרולינג (1789–1851).
מייחוב
יהודי מייחוב
סטפן יגודז'ינסקי פעל להצלת משפחה יהודית מהגטו והוכר על פעילותו כחסיד אומות העולם.
קורנליוס קריגהוף
ביוגרפיה וקריירה
יחד עם אשתו אמיליה גוטייה, הוא עבר למונטריאול בסביבות 1846. הוא השתתף בסלון האמנים של מונטריאול. שם התיידד עם המוהוקים שחיו בשמורת האינדיאנים ועשה רישומים רבים מהם הפיק מאוחר יותר ציורי שמן.
בשנת 1855 שב לקנדה, ושוב עזב לאירופה בין השנים 1863 ל-1868 ואז עבר לשיקגו כדי לפרוש.
הוא נפטר בשיקגו ב-5 במרץ 1872 בגיל 56 ונקבר בבית העלמין גרייסלנד בשיקגו.
עשור לאחר מכן, ב-8 ביוני 1881, השריפה הגדולה בקוויבק השמידה רבים מהשרטוטים שעשה בזמן שירותו בגדוד הראשון של התותחנים בפלורידה.
האוספים הציבוריים המחזיקים עבודות מאת קורנליוס קריגהוף הם הגלריה לאמנות של המילטון (המילטון, קנדה), הגלריה לאמנות של אונטריו (טורונטו, קנדה), הגלריה לאמנות ביברברוק (פרדריקטון, קנדה), מוזיאון ברוקלין (ניו יורק), מוזיאון גלנבוב (קלגרי, קנדה), ועוד.
הכרה
ב-29 בנובמבר 1972 הוציא דואר קנדה בול 'קורנליוס קריגהוף, צייר, 1815–1872' שתוכנן על ידי ויליאם רוטר על פי ציור "המסגרייה" (1871), מאת קורנליוס קריגהוף בגלריה לאמנות באונטריו, טורונטו, אונטריו.
ארנסט פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך
ארנסט פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך (בגרמנית: Ernst Friedrich von Baden-Durlach; 17 באוקטובר 1560 – 14 באפריל 1604) שלט בחלק הצפוני של מרקיזות באדן-דורלאך. הוא עלה לשלטון כשהגיע לבגרות ב-1584. הוא הקים את הגימנסיה אילוסטריי הראשונה במרקיזות. המרתו מלותרניות לקלוויניזם וכיבושיו בבאדן העליונה גרמו לסכסוכים חמורים - אפילו עם הקיסר - שהשלכותיהם פגעו בבאדן התחתית ובסופו של דבר גם הובילו לאובדן שטחים.
ביוגרפיה
ארנסט פרידריך היה בנם הבכור של קרל השני, מרקיז באדן-דורלאך ואנה מוולדנץ. משנת 1577 ואילך, הוא קיבל את חינוכו בחצר האפוטרופוס שלו, הדוכס הלותרני לואי השלישי מוירטמברג.
העוצרות 1577–1584
לאחר מות אביו, הוקמה מועצת עוצרות, המורכבת מאמו אנה, לודוויג השישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (עד 1583), פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג ולודוויג השלישי, דוכס וירטמברג. המועצה שלטה מטעמו במרקיזות באדן-דורלאך אשר ירש אותה כקטין.
חלוקת השטחים
ארנסט פרידריך ובנו השני של קרל השני, יאקוב, רצו שניהם לשלוט בנחלה. צוואתו האחרונה של קרל השני אסרה זאת, אך היא לא נחתמה, ולכן החליטו האפוטרופוסים הנותרים לחלק את המדינה. ארנסט פרידריך קיבל את באדן התחתית, כולל הערים הגדולות דורלאך ופפורצהיים.
אחיו הצעירים יאקוב וגאורג פרידריך קיבלו גם הם חלקים מהמרקיזות, כך שהארץ חולקה עוד מעבר לחלוקה הקיימת לבאדן-דורלאך ובאדן-באדן. מרקיזות באדן-הכברג נפלה בחזרה לארנסט פרידריך ב-1590 לאחר מותו של יאקוב. אחיו הצעיר, גאורג פרידריך, הצליח לאחד מחדש את כל מרקיזות באדן-דורלאך לאחר מותו של ארנסט פרידריך.
נישואים
ארנסט פרידריך התחתן ב-21 בדצמבר 1585 עם אנה ממזרח פריזיה, בתו של אדזארד השני, רוזן מזרח פריזיה ואלמנתו של האפוטרופוס שלו, אולם לא נולדו להם ילדים.
אקנתוזיס
אקנתוזיס (בכתיב לועזי: Acanthosis) הוא מצב של היפרפלזיה (התרבות תאים) בשכבת ה- stratum spinosum שבאפידרמיס, כתוצאה מהתרבות של קרטינוציטים.
כתוצאה מהתרבות זו מתעבה האפידרמיס.
מצבים שבהם האקנתוזיס ניכר מכונים pseudoephitheliomatous hyperplasia או pseudo cancerous hyperplasia.
יורוקאפ (יול"ב)
יורוקאפ (או גביע יורו, באנגלית: EuroCup Basketball), או בשמו הקודם גביע יול"ב, הוא טורניר כדורסל אירופי, המנוהל על ידי חברת יורוליג בסקטבול אשר הוקם בשנת 2002.
בן ישראל
בן ישראל או בן-ישראל, הוא שם משפחה יהודי, נגזר לעיתים משמו של אבי המשפחה "ישראל", ולעיתים מעצם השתייכות המשפחה לעם היהודי "בני ישראל".
יורוקאפ (יול"ב)
היסטוריה
עם הקמת גביע יול"ב בשנת 2002 איחדה פיב"א אירופה את גביע ספורטה שהיה עד לשנה זו הטורניר השני בחשיבותו באירופה עם גביע קוראץ' לגביע הצ'מפיונס קאפ על מנת להתחרות עם היול"ב, גביע יול"ב הצליח לבסס את מעמדו כטורניר השני בחשיבותו באירופה כשהצליח לגייס מפיב"א קבוצות דרג שני יותר טובות.
בשנת 2008 הודיעו ארגוני יול"ב ופיב"א על שיתוף פעולה ביניהם הכולל שינוי שמות הגביעים בתחרויות שהפעילו, גביע היול"ב קיבל את השם יורוקאפ, וגביע פיב"א-יורוקאפ הפך לגביע היורוצ'לנג', הנחשב לשלישי בחשיבותו.
קבוצות ישראליות ביורוקאפ
בעונת 2003/2004 זכתה בגביע הקבוצה הישראלית הפועל ירושלים, לאחר שניצחה בגמר את ריאל מדריד. הייתה זו הזכייה השנייה, באותה שנה, של קבוצה ישראלית בתואר אירופי בכדורסל, אחרי מכבי תל אביב. בנוסף הגיעה הפועל ירושלים לחצי הגמר בעונת 2005/2006 ועונת 2016/2017.
שיטת הטורניר
החל מעונת 2016/17, עקב הקמת ליגת האלופות בכדורסל ומעבר של קבוצות מהיורוקאפ אליה, צומצם מספר המשתתפות במפעל ל-20 קבוצות. הקבוצות משובצות בארבעה בתים, שמשוחקים בשיטת ליגה בת שמונה מחזורים. ארבע הראשונות מתוך החמש שבכל בית מעפילות לשלב הטופ 16, שבו הן מחולקות מחדש לארבעה בתים - הפעם שתי הראשונות מתוך הארבע עולות בתום שישה מחזורים לרבע הגמר. רבעי הגמר, חצאי הגמר והגמר נערכים בסדרות של הטוב משלושה משחקים. הקבוצה שזוכה ביורוקאפ מקבלת כרטיס כניסה ליורוליג בעונה שלאחר מכן. בעונת 2022/23 שונה מבנה הליגה לשני בתים שבכל אחד 10 קבוצות, כאשר 8 הקבוצות הראשונות בכל בית עולות בתום שלב הבתים לשמינית גמר. כל שלבי הגמר בעונה זו נערכים בשיטת נוק-אאוט ולא בסדרות.
הזוכות בגביע
עם השנים התחלף שמו של המפעל. זוהי רשימה של כל האלופות והסגניות של גביע יול"ב / יורוקאפ מפתיחת המפעל.
תארים לפי קבוצות
הנתונים בטבלה מכילים את הזכיות תחת השמות גביע יול"ב או יורוקאפ ולפי דגלי המדינות כיום:
אקנתוזיס
תופעה זו יכולה להופיע גם כתגובה לתהליך פתולוגי בדרמיס.
שמואל אבא מזיכלין
תולדותיו
נולד בשנת ה'תק"ע לרב זעליג (בן הרב איצקל ודבורה בת הרב פישל מסטריקוב) וליוטל בעיר לויביטש שבפולין. נקרא על שם סביו הרב שמואל מטשערנוויסק ועל שם דודו זקינו הרב אבלי חריף מקאליש. למד תורה אצל רבי אריה לייב צינץ, ואצל רבי משה יהודה לייב זילברברג. רבו לעבודת ה' היה סבו רבי פישל מסטריקוב, תלמידם של המגיד ממעזריטש, רבי אלימלך מליז'נסק ורבי לוי יצחק מברדיטשוב. כמו כן ביקר כמה פעמים אצל הרב שמחה בונים מפשיסחא. בהגיעו לפרקו נישא לגולדה רייצא, בת דודו הרב מרדכי מבודזאנוב (שהיה חתן אמו חורגתו דבורה). אחר חתונתו החל להנהיג עדה בלויביטש. אחר כמה שנים מחתונתו ירד אביו מנכסיו ועל כן לקחו חמיו לגור על ידו בבודזאנוב שם פתח בית כנסת חסידי ונהג באדמו"רות. בשנת תר"ד נולד לו בנו רבי משה נתנאל. באותה תקופה ירד חמיו מנכסיו ולכן עבר לזיכלין שם התגוררה דודתו ביילא, אחות אביו וחמיו שהבטיחה לו לספק לו את צרכיו.
רבי שמואל אבא התנגד מאוד לממשלת רוסיה עקב גזירותיה על היהודים ורדיפתה את רבי ישראל מרוז'ין, אותו החשיב מאוד. בעקבות כך הלשינו עליו מתנגדיו לשלטונות, על כך שהוא מעודד את תקומת מדינת פולין הכבושה, ועקב כך נאסר רבי שמואל אבא בחודש כסלו ה'תר"ה בכלא שבעיר לונטשיץ, שם ישב כשלושה שבועות עד שהגיעה הפקודה מורשא לשחררו.
נפטר בשנת תרל"ט בזיכלין ונקבר במקום. על פי המסורת החסידית, נעצר השעון בחדרו בשעת פטירתו. בנו יחידו, רבי משה נתנאל, מילא את מקומו באדמו"רות. היה חתן אצל הרב אשכנזי. בנו של רבי משה נתנאל, רבי חנוך סעדיה מילא את מקומו של אביו ונהרג במלחמה יחד עם בנו הרב גד הי״ד
דרכו
נודע בדרכו העממית והפשוטה, עשיית מופתים וקירוב יהודים פשוטים. דרך זו הייתה חריגה בפולין החסידית, שם הייתה נפוצה דרך פשיסחא העמקנית והלמדנית.
כן התנגד לרופאים מכל סוג עליהם היה אומר את הפסוק (תהילים קמד, ח) "אשר פיהם דיבר שוא וימינם ימין שקר" - שדיבורם בפיהם הוא שוא, ומה שכותבים רפואות ביד ימינם הוא גם כן שקר.
לוצ'אנה ניסים מומיליאנו
ראשית חייה
נולדה למשפחת ניסים בטורינו וגדלה בעיר ביאלה שבפיימונטה, בת בכורה לדווידה ניסים וצ'זירה מוג'ה, ואחותן הגדולה של לאה ופרננדה. אביה התגייס לצבא האיטלקי במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה עבד במגזר הציבורי, ולאחר מכן הקדיש את זמנו לסחר בצמר. משפחתה השתייכה למעמד הבורגנות הגבוה והייתה חילונית. היא כלל לא הקפידה לשמור על מצוות היהדות. החינוך בביתה היה קפדני מאוד. כבר בגיל חמש לימדה אותה אימה לקרוא. כדוגמה לחינוך הקפדני שעברה בביתה סיפרה כי "לא היה עולה לנו על הדעת לשבת מסביב לשולחן מבלי לרחוץ את ידינו". הוריה תיארו אותה בילדותה כעקשנית, חכמה ואינטליגנטית עד כדי כך ששאפה לסיים את לימודיה בבית הספר היסודי בתוך שנה אחת.
תקופת לימודיה באוניברסיטה
בעקבות סיום לימודייה בהצטיינות, קיבלה כמתנה מהוריה חופשת סקי בת שבוע באנטרבה, על גבול צרפת. כאשר שהתה בחופשה במלון, נודע לה שהמנהיג מוסוליני הודח מתפקידו:
פעילותה האנטי-פאשיסטית
במהלך לימודיה, חברה לוצ'אנה למספר חברים מהאוניברסיטה, ביניהם פרימו לוי ואחותו אנה, פרנקו מומיליאנו (Franco Momigliano), שלאחר המלחמה נישאה לו, ואנדה מאסטרו (vanda Maestro), אמנואלה הרטום ואחיו אניו, אאוג'ניו ג'נטילי (Eugenio Gentili), ג'ורג'ו דינה (Giorgio Diena), ג'ורג'ו סגרה (Giorgio Segre), אלברטו סלמוני (Alberto Salmoni) וביאנקה גואידטי סרה (Bianca Guidetti Serra), יחד עמם לקחה חלק בפגישות סודיות שנערכו מדי שבוע על בסיס קבוע בספרייה של בית הספר היהודי בטורינו, שהיה ליד בית הכנסת שנהרס בהפצצות ב-1942. הם אהבו לטייל בהרים יחד, ולעשות סקי. לאחר מכן, חלק מחברי הקבוצה עברו למילאנו, ואלה שנשארו בטורינו המשיכו להיפגש בדירה של אחת מחברות הקבוצה, לפעמים תחת זהות בדויה. הם היו כולם אינטלקטואלים יהודים, אנטי-פאשיסטיים, סטודנטים או שסיימו את לימודיהם האקדמיים. הם הקימו יחדיו קבוצת התנגדות שנקראה "הבנים של הספרייה היהודית", אשר פעלה כנגד המשטר הפאשיסטי בשיתוף פעולה עם המחתרת האיטלקית "צדק וחירות" (Giustizia e Liberta).
ב-8 בספטמבר הגרמנים נכנסו לטורינו, ובעיר היה כאוס מוחלט, יהודי העיר ברחו לכפרים, והתחבאו. היא עזבה את טורינו ונסעה לביאלה. אביה החליט שהם עוברים לכפר ברוסון בהרים, שם המשפחה נהגה לבלות את חופשותיה. ואנדה מאסטרו הצטרפה אליה, והם ברחו להרים כדי לחבור לפרטיזנים שכבר היו שם, בהם פרימו לוי ופרנקו מומיליאנו. שם הרגישו הכי נוח. הגברים לא שיתפו אותה ואת ונדה בכל המתרחש, כיוון שהיו נשים, אך הן ידעו שמתארגנת פעילות נגד הגרמנים והפאשיסטים. היא הכינה להם תרופות וסרגה גרביים. בלילה שבין ה-12 ל-13 בדצמבר הקיפו פאשיסטים את הבית שבו שהו ועצרו את כל חברי הקבוצה. בכיסיה היו מנשרים אנטי-פאשיסטיים, שנתנו לה מומיליאנו ולוי, והיא ניסתה לזרוק אותם לשירותים, אך לא הצליחה. היא נאסרה עם המנשרים בכיסיה, אך אמרה שהיא יהודיה המסתתרת, ולא פרטיזנית, משום שידעה שהעונש הניתן לפרטיזנים הוא עונש מוות. בעקבות כך, היא וחבריה נשלחו למחנה מעצר בעמק אאוסטה, ולאחר מכן נשלחו למחנה הריכוז פוסולי.
במחנות הריכוז
היא נאסרה במחנה יחד עם ונדה מאסטרו ופרימו לוי, ובהמשך הצטרף לקבוצה במחנה גם פרנקו סצ'רדוטי, עד 22 בפברואר 1944. רביעיית החברים חיו יחד, עד שב-23 בפברואר נשלחו בטרנספורט למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו, יחד עם עוד כ-600 אנשים. הם הגיעו למחנה ב-26 בפברואר, ושם שרדה את הסלקציה. באותו הגירוש, היו גם פרימו לוי וונדה מאסטרו. לוונדה, שהייתה פגועה בכתף, הציעו לעלות על משאית, ולא לעמוד בתור. ונדה רצתה לעלות על המשאית, אבל מכיוון שהיו חברות טובות, ולוצ'אנה לא רצתה לעלות על המשאית, החליטו להישאר יחד. כך ניצלה ונדה מתאי הגזים. הכריחו אותן להתפשט וקעקעו על זרועותיהן מספרים.
התקופה שלאחר המלחמה
ב-20 ביולי 1945, חזרה לטורינו, שם התאחדה עם קרובי משפחתה, חבריה ופרימו לוי. לאחר מכן, חזרה לעיר ביאלה.
היא שבה ללמוד באוניברסיטת טורינו, שם סיימה את התמחותה ברפואת ילדים בהצטיינות ב-4 בדצמבר 1946. באותה השנה היא התחתנה עם פרנקו מומיליאנו, שהיה עמיתה לשעבר באוניברסיטה.
ב-1946 היא תיעדה את קורותיה במלחמה, ואלה פורסמו בספר "נשים נגד המפלצת" (Donne contro il Mostro). הייתה זו אחת העדויות המוקדמות והחשובות ביותר על זוועות השואה שפורסמו באיטליה. לאחר הפרסום שמרה על שתיקה בנושא זה למשך שנים ארוכות. חברה, פרימו לוי, המשיך לתאר את הזוועות בספריו השונים.
בשנת 1956 בני הזוג מומיליאנו עברו להתגורר בעיר מילאנו שבאיטליה. לאחר שעברו להתגורר בעיר, היא התחילה לשתף פעולה עם מרכז מילאנו לפסיכואנליזה. בשנת 1986 לוסיאנה הפכה לנשיאת המרכז. היא הקדישה מאמץ רב להכשרת סטודנטים צעירים בתחום הפסיכואנליזה.
בשנת 1960 נולד בנה הבכור אלברטו.
בשנת 1995 התגלתה אצלה מחלת הסרטן בריאות, ובשנת 1998 נפטרה בעקבות המחלה.
רק בשנותיה האחרונות, לאחר מותו של לוי, ומותו של בעלה בשנת 1988 הסכימה להתראיין אודות חוויותיה האישיות במלחמה ובמחנות, ולתאר גם את חייה של משפחה יהודית באיטליה בין שתי מלחמות העולם. היא זכתה לכיסוי עיתונאי וספרותי נרחב באיטליה בנושאים אלה. היא אף חיברה וערכה שני ספרים אוטוביוגרפיים, בנוסף לפרסומים מקצועיים רבים בתחום הפסיכואנליזה.
עקרון המקומיות (מחשבים)
עֶקְרון המקומיות (באנגלית: Principle of locality; מכונה לעיתים גם מקומיות הייחוס (באנגלית: Locality of reference)) הוא מונח במדעי המחשב המתאר את הנטייה הנצפית של תוכנית מחשב לגשת לאזורים מצומצמים יחסית בזיכרון המחשב במסגרת זמן צרה. התנהגות זו נובעת מהדרך שבה תוכנית טיפוסית קוראת נתונים מהזיכרון, והיא הבסיס שעליו מושתת זיכרון המטמון של המעבד.
תוכנית מחשב טיפוסית מפגינה את התכונות הבאות:
המלחמה הווהאבית-עות'מאנית
המלחמה הווהאבית-עות'מאנית (בערבית: الحرب العثمانية السعودية, בטורקית: Osmanlı-Suudi Savaşları) התנהלה בשנים 1811–1817 בין מצרים, בה שלט מוחמד עלי פאשה (כאיילט של האימפריה העות'מאנית), לבין צבא אמירות א-דרעיה, המדינה הסעודית הראשונה, והסתיימה בחיסולה של האחרונה.
רקע
ב-1802 תקפו הווהאבים את כרבלא, הרגו כ-5,000 איש ובזזו את העיר ואת מקדש האימאם חוסיין השוכן בה. ב-1805 כבר השתלטו הווהאבים על מכה ומדינה. בנוסף, תקפו הווהאבים את שיירות המסחר ועולי הרגל העות'מאניות וכתוצאה מכך גרמו להפסדים כלכליים לאימפריה. האמיר הסעודי התנער ממרותו של הסולטאן העות'מאני והטיל ספק במעמדו כח'ליף ומגן המקומות הקדושים בחג'אז. הסולטאן העות'מאני, שחשש משאיפותיו של מוחמד עלי במצרים ומנאמנותו כלפיו, ציווה עליו להילחם בווהאבים, בהנחה שתבוסה של כל אחד מהצדדים תועיל לאימפריה. מתחים בין מוחמד עלי לחייליו ממוצא אלבני גרמו לו לשלחם ללחום בחצי האי ערב כנגד הווהאבים, שם מתו רבים מהם.
מהלך המלחמה
מוחמד עלי הצטווה לחסל את המדינה הסעודית החל מדצמבר 1807 על ידי הסולטאן מוסטפא הרביעי. עם זאת, בעיות פנימיות במצרים מנעו מעלי להפנות את מרבית כוחותיו כנגד הווהאבים. ב-1812 נחתו הכוחות המצריים, שכללו מלבד האלבנים גם חיילים טורקיים, מצריים ושכירי חרב מאירופה, בג'דה, והביסו את הווהאבים שניצבו מולם, אך רק ב-1813 הצליחו לכבוש מחדש את מכה ומדינה.
ב-1817 הגיע לערב איברהים פאשא, בנו של עלי, ונטל את הפיקוד על המערכה. איברהים השיג את תמיכתם של שבטים מקומיים באמצעות דיפלומטיה מיומנת והענקת מתנות נדיבות, ובעזרתם התקדם למרכז ערב, כשהוא כובש את עניזה ובוריידה. לאחר מכן זכה איבראהים לתמיכתם של מרבית השבטים העיקריים וצעד לבירת האמירות, א-דרעיה, אך כוחותיו נעו באיטיות בשל התקפות הווהאבים ורק באפריל 1818 הגיעו ליעדם. בשל יכולתו הדלה של צבאו הלא מאומן של איברהים נכנעו הווהאבים רק לאחר מצור שארך כשישה חודשים, ב-11 בספטמבר של אותה שנה. א-דרעיה נהרסה ביוני 1819, ובעיירות הראשיות הוצבו חילות מצב מצריים.
לאחר כניעת הווהאבים נשלח מנהיגם, עבדאללה בן סעוד, לאיסטנבול, שם הוצא להורג.
כדורסל נשים
כדורסל נשים הוא מענפי ספורט נשים הבודדים שהתפתחו בכפיפה אחת עם מקביליהם הגבריים. הוא זכה לפופולריות, כשהוא מתפשט מהחוף המזרחי של ארצות הברית, שם צמח, אל החוף המערבי, לא מעט דרך מכללות נשים החל מסוף המאה ה-19.
ברנסון חששה ואף הסתכנה בלימוד המשחק לבנות כמובן-מאליו; כשטרם נבחנו השפעות של משחקים פיזיים לחוצים, כעצבנות או עייפות, עליהן. כך, על מנת לאפשר קבלה חברתית של עצם השתתפות נערות בספורט כזה, היא שינתה מעט את כללי המשחק קודם שהעבירה אותם אליהן.
אלה כללו מגרש שחולק לשלושה אזורים ולא פחות מ-9 שחקניות בקבוצה. שלוש שחקניות - שחקנית ציר, רכזת, וחלוצה (פורוורד) - צוּותו בכל אחד מאזורי המגרש, ולא יכלו לחצות את הקווים לחלק אחר; הכדור הועבר בין החלקים במסירה או בכידרור, כשהשחקניות מוגבלות לשלושה כדרורים ויכולות להחזיק בכדור למשך 3 שניות. נאסר לחטוף כדור וכך גם להעביר אותו הלאה באמצעות חבטה בפרקט. הציר (סנטר) נדרשה לקפוץ לאחר כל קליעה לסל. הסל, מצידו, היה סל אפרסקים והכדור - כדור כדורגל.בשינויים קלים עבר הכדורסל של ברנסון את הדרך מערבה, נישא על ידי סוכנים כ-YMCA והמכללות.
בצפון אמריקה
על ציר הזמן, נמנים האירועים והליגות האמריקניות הבאות מהרמה המכללתית המוקדמת ועד היום:
כדורסל המכללות הנשי נותר מקובל מאוד ברחבי צפון אמריקה, כשהמימון אליו מגיע מאגודות הספורט האוניברסיטאיות המובילות ביותר.
בעולם
ליגות נשיות מתקיימות מחוץ לאמריקה הצפונית ברוב חלקי העולם - באוסטרליה, בסין, בדרום אמריקה ובאירופה.
הפדרציה הבינלאומית לכדורסל ארגנה את אליפות העולם הראשונה לנשים ב-1953.
תחרות במסגרת האולימפית בכדורסל נשים נערכה לראשונה במשחקים במונטריאול ב-1976, והזהב הלך לברית המועצות. גם באולימפיאדה הבאה במוסקבה נקטף הזהב על ידי הנבחרת הביתית, ואולם החל מ-1984 בלוס אנג'לס זכתה ארצות הברית בזהב ברצף שנשבר עד היום רק פעם אחת ב-1992 כשזכתה שוב קבוצה שהורכבה מבנות חבר המדינות.
בנוסף למשחקים האולימפיים ולאליפות של פיב"א, תחרויות בכדורסל נשים נערכות במסגרת המשחקים הפאן-אמריקאיים מאז 1955, ובמשחקי חבר העמים מ-2006.
בישראל
כדורסל נשים הוא ענף ספורט הנשים הקבוצתי הפופולרי והמצליח בישראל, עם למעלה מ-4000 מתאמנות - ילדות, נערות ונשים. ליגת העל בכדורסל נשים היא ליגת הנשים המסוקרת והחשובה ביותר בספורט הישראלי. זוהי ליגת הנשים היחידה בישראל שמשחקיה משודרים בשידור חי. על אף חשיבותה של הליגה לעתיד הענף, כבר מספר שנים שבכל פתיחת עונה מתקשה מינהלת הליגה להבטיח את קיומה הכלכלי. לאחר שבסוף 2016 עתרה ליגת העל לבג"ץ בטענה כי הליגה מופלית מבחינה תקציבית ביחס לכדורגל ולכדורסל גברים, הודיעה המדינה בתחילת ינואר 2017 על כוונתה לשלש את תקציב הליגה. בין הקבוצות הבולטות בה נמצאות מכבי בנות אשדוד, אלקטרה רמת השרון ומכבי רמת חן. גביע המדינה הוא המפעל השני בחשיבותו, ואחריו טורניר אליצור.
עם המאמנות הבולטות לאורך שנות הכדורסל הנשי בישראל נמנות אורנה אוסטפלד וענת דרייגור.
תקנים וציוד
החוקים המודרניים של המשחק נעשו דומים לאלו של הגברים משנה לשנה (אף שממילא היו שחקניות שנהגו לפי כללי המשחק הגבריים מלכתחילה). כיום ההבדל היחידי שנותר בין שני אופני המשחק הוא כנראה השימוש בכדור קטן יותר. הכדור התקני של ה-WNBA, שגם מצוי בשימוש הקבוצות הבוגרות ביתר העולם, הוא בהיקף של לכל הפחות 72.4 ס"מ. המגרש הסטנדרטי הוא בגודל 94 X 50 רגל, כאשר קשת שלוש הנקודות מרוחקת 6.25 מטרים ממרכז הסל - באירועי ה-WNBA ופיב"א. האחרונה צפויה להזיז את הקשת בחצי מטר לעומק המגרש לפי ההחלטות שהתקבלו ושעתידות להיכנס לתוקף באוקטובר 2010.
הוונב"א מצידה התאימה באחרונה את קוצב הזמן של ניסיון הקליעה לזה הנהוג על ידי פיב"א, כשהיא מנהיגה 24 שניות במקום 30. בעוד שמרבית המכללות משחקות שתי מחציות של 20 דקות כל אחת, ה-WNBA ופיב"א משחקות ארבעה רבעים של 10 דקות-משחק האחד.
אדווין א. לוק
'''אדווין א. לוק (באנגלית: Edwin A Locke'''; נולד ב-5 בינואר 1938) הוא פסיכולוג אמריקאי ופרופסור אמריטוס למנהיגות ומוטיבציה בפקולטה למנהל עסקים, באוניברסיטת מרילנד.
לוק הוא מהכותבים הפוריים ביותר בהיסטוריה של הפסיכולוגיה הארגונית. הוגה תאוריית הצבת המטרות (Goal Setting), חבר בארגונים אקדמיים רבים, וכותב בכיר עבור מכון איין ראנד.
קריירה אקדמית
לוק קיבל את התואר הראשון שלו מאוניברסיטת הרווארד ב-1960. את התואר השני בפסיכולוגיה תעשייתית קיבל ב-1962 מאוניברסיטת קורנל, וב-1964 קיבל באותו מוסד את תואר הדוקטורט. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה היחסים בין כוונות לבין מוטיבציה ורגש.
בשנים 1964-1970 שימש כחוקר במכון האמריקאי למחקר. ב-1967 החל ללמד באוניברסיטת מרילנד כעוזר הוראה בחוג לפסיכולוגיה. ב-1970 קיבל משרת הוראה כמרצה למנהל עסקים באוניברסיטת מרילנד, ומ-1972 עד 2001 שימש כפרופסור למנהל עסקים ופסיכולוגיה באוניברסיטה. בשנים 1984-1996 היה יו"ר ומנהל הסגל באוניברסיטה, ומ-1998 עד 2000 היה דיקן למנהיגות ומוטיבציה. החל מ-2001 לוק משמש כפרופסור אמריטוס באוניברסיטת מרילנד.
לוק חבר בארגונים רבים, ביניהם אגודת הפסיכולוגים האמריקאית (APA), החברה לפסיכולוגיה ארגונית ותעשייתית, החברה להתנהגות ארגונית, האקדמיה לניהול והחברה הפסיכולוגית האמריקאית.
גישה תאורטית
תאוריית הצבת המטרות (Goal Setting) היא תאוריה שעוסקת במוטיבציה, ופותחה במקור על ידי לוק ב-1968, על מנת להסביר מניעים לפעולות אנושיות במצבי עבודה ספציפיים. ההנחה עליה מתבססת התאוריה היא שמטרות וכוונות הן קוגניטיביות ורצוניות, ושהן משרתות כמווסתות מיידיות של פעולות אנושיות.
שני הממצאים העיקריים של התאוריה הם שהצבת מטרות ספציפיות מביאה לרמות תפקוד גבוהות יותר מאשר מטרות כלליות (למשל הצבת המטרה "לשפר את ציון המבחן בהיסטוריה ב-10 נקודות" תביא למאמץ וביצוע טוב יותר של האדם מאשר מטרה כללית כמו "להצליח בלימודים"); ושמטרות קשות להשגה קשורות באופן ישיר לעלייה בביצוע (ככל שמטרה היא קשה יותר, האדם מתאמץ יותר להשיגה). השפעות אלה תלויות בשני תנאים - משוב על הביצוע, וקבלת המטרות על ידי המבַצֵע.
המונח "מטרה" מתייחס להשגת סטנדרט מסוים של יכולת במטלה מסוימת, בדרך כלל תחת מגבלת זמן מסוימת. למטרות יש שתי תכונות עיקריות: תוכן ואינטנסיביות. תוכן המטרה מתייחס לאובייקט או התוצאה שהפרט רוצה (למשל, שיפור ציון במבחן ב-10 נקודות); אינטנסיביות המטרה מתייחסת לכמות המשאבים הפיזיים והנפשיים שמוכלים לתוך יצירת המטרה או תוכנית הפעולה להגשמתה.
מודל הצבת המטרות המקורי, שהוצע על ידי לוק ב-1968, כלל חמישה צעדים עוקבים:
בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו, טען לוק, כי שהצרכים והמטרות של האדם מתווכים על ידי הערכים שלו, שקובעים מה עדיף עבורו לעשות.
פרסים
ללוק הוענקו מספר פרסים חשובים, בהם פרס התרומה המדעית מטעם האקדמיה לניהול (מחלקת משאבי אנוש), פרס המרצה-חוקר המצטיין מטעם אוניברסיטת מרילנד, ופרס החבר ע"ש ג'יימס מק'קין קאטל מטעם האגודה למדע הפסיכולוגיה.
מודרניזם
מודרניזם במובן התרבותי וההיסטורי מוגדר, בדרך כלל, כסגנונות האמנותיים והספרותיים החדשים שהתפתחו בעשורים שלפני מלחמת העולם הראשונה, כאשר אמנים התמרדו כנגד הנורמות של סוף המאה ה־19 בתחומים אלה, בניסיון להציג את מה שהם חשבו כתמונה אמיתית יותר מבחינה רגשית של מה שאנשים באמת חושבים ומרגישים.
יש שמחלקים את המאה ה-20 לשתי תקופות, המודרנית והפוסטמודרנית, ואילו אחרים רואים את שתיהן כשני חלקים של תקופה ארוכה יותר. ערך זה יתמקד בסגנונות האמנותיים והספרותיים שהתפתחו בסוף המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20. ראו גם מודרניות, לפרספקטיבה חברתית ותרבותית עבור אותה תקופה, וכן ראו גם פוסטמודרניזם.
"בדיוק כמו שהקדמונים שאבו את השראתם האמנותית מעולם הטבע... כך אנו צריכים לשאוב את שלנו מהסביבה המתועשת שאנו יצרנו" (אנטוניו סנט'אליה, "מניפסט של אדריכלות עתידנית" (1914)).
התנועה המודרנית התפתחה בסוף המאה ה-19, והייתה מושרשת ברעיון שלפיו צורות "מסורתיות" של אמנות, ספרות, ארגון חברתי וחיי היום-יום נעשו מיושנות, ולפיכך יש צורך להיפטר מצורות אלה ולהמציא את התרבות מחדש. המודרניזם תמך ברעיון של בחינה מחדש של כל היבט של הקיום, ממסחר ועד פילוסופיה, כשהמטרה היא למצוא את הדברים המונעים התקדמות, ולהחליף אותם בדרכים חדשות, ולפיכך טובות יותר. תמציתה של התנועה המודרנית היא בטענה כי המציאויות החדשות של המאה ה-20 הן קבועות ואימננטיות, וכי על בני אדם לשנות את ראיית העולם שלהם על מנת להבין כי מה שחדש הוא גם טוב ויפה.
מקדימים למודרניזם
החצי הראשון של המאה ה-19 באירופה התאפיין בסדרה של מלחמות ומהפכות סוערות, שבסיומם התגבשו לסדרה של רעיונות ודוקטרינות המזוהים כרומנטיציזם, שהתמקד בחוויה הסובייקטיבית האישית, העליונות של ה"טבע" כנושא הראוי לאמנות, הרחבות מהפכניות או רדיקליות של ההתבטאות והחירות האישית. עד לאמצע המאה הופיעה סינתזה של רעיונות אלה תחת שמות שונים והייתה מושרשת ברעיון שמה ש"אמיתי" חשוב יותר מהסובייקטיבי. ביטויים להלך רוח זה ניתן לראות ב"ריאלפוליטיק" של אוטו פון ביסמרק, רעיונות פילוסופיים כמו הפוזיטיביזם ונורמות תרבותיות שהיום מתוארות על ידי המונח "ויקטוריאניות".
גרעין הסינתזה היה בחשיבות של מוסדות, הנחות משותפות ומסגרות התייחסות. אלה נסמכו על נורמות דתיות נוצריות, על נורמות מדעיות שנמצאו בפיזיקה הקלאסית ועל דוקטרינות שטענו כי תיאור של המציאות החיצונית אפשרי מנקודת מבט אובייקטיבית. מבקרי תרבות והיסטוריונים קוראים לדוקטרינות אלה ריאליזם, אם כי מונח זה אינו אוניברסלי. בפילוסופיה, התנועות הרציונליסטיות והפוזיטביסטיות ביססו את העליונות של ההיגיון והשיטה.
כנגד מגמה זו, עמדו כמה רעיונות. חלקם היו המשכים ישירים של אסכולות רומנטיות, כמו התנועות האגרריות ותנועות התחייה באמנות הפלסטית ובשירה (לדוגמה, האחווה הפרה-רפאליטית והפילוסוף ג'ון ראסקין). הרציונליזם אף הוא משך תגובות מאנטי רציונליסטים בתחום הפילוסופיה. במיוחד, הראייה הדיאלקטית של התרבות וההיסטוריה של הגל הביאה לתגובות מפרידריך ניטשה ומסרן קירקגור, שהיה מבשר האקזיסטנציאליזם. כל התגובות האלה יחד אתגרו כל רעיון של ביטחון ושלמות שניתן היה למצוא בתרבות, בהיסטוריה, או בהיגיון הטהור.
משנות ה-70 של המאה ה-19 והלאה, ההבנה כי ניתן לראות בהיסטוריה ובתרבות התקדמות מתמדת, וכי ההתקדמות מחויבת מבחינה פנימית, אותגרה יותר ויותר. כותבים כמו וגנר והנריק איבסן בוקרו על הביקורת שלהם כלפי התרבות של אותו הזמן, והם הזהירו כי "התקדמות" מתמדת מביאה לבידוד גובר וליצירתם של יחידים המנותקים מהחברה ומאנשים אחרים. יותר ויותר עלתה הטענה כי לא רק שהערכים של האמן והחברה שונים הם זה מזה, אלה גם שהחברה מנוגדת להתקדמות עצמה, וכי לא ניתן להביא להתקדמות במצב שהיא כרגע. כמו כן, נוצרו דעות חדשות בפילוסופיה שהתנגדו לאופטימיזם הקודם. כתיבתו של שופנהאואר תויגה כ"פסימיסטית" בשל הרעיון שלה של "שלילת הרצון", רעיון שיידחה וייקלט גם יחד במחשבתם של הוגים מאוחרים יותר כמו ניטשה.
שניים מההוגים שוברי המוסכמות היו דרווין בביולוגיה ומרקס במדע המדינה. תאוריית האבולוציה על ידי ברירה טבעית של דרווין חתרה תחת הביטחון הדתי של הציבור, ותחת התחושה של המיוחדות האנושית בקרב האליטה. הרעיון כי בני אדם פועלים בשל דחפים הדומים לאלה של בעלי החיים הנמוכים, הייתה קשה ליישוב עם הרעיון של רוחניות אצילה. קרל מרקס הציג גרסה פוליטית של אותה בעיה: בעיות בסדר הכלכלי אינן זמניות תוצאה של אנשים מושחתים או של תנאים חולפים, אלא הן תוצאה של סתירות פנימיות בשיטה הקפיטליסטית. שני ההוגים יצמיחו בהמשך אסכולות שתהיינה מרכזיות בביסוס המודרניזם.
בתחום האמנות והספרות, לשני רעיונות שמקורם בצרפת תהיה השפעה מיוחדת. הראשון הוא האימפרסיוניזם, אסכולה של ציור שהתמקדה בתחילה על היצירה במציאות הרגילה במקום בסטודיו של האמן. הם טענו כי בני אדם אינם רואים חפצים, אלא את האור עצמו. האסכולה התפתחה, ולמרות מחלוקות פנימיות בעלות משמעות בקרב המנהיגים של התנועה, נעשתה למשפיעה ביותר. בתחילה נדחתה האמנות מזרם זה מהתערוכה המסחרית החשובה ביותר של אותו הזמן – סלון פריז. הקיסר נפוליון השלישי מימן את "סלון המסורבים" שהציג את הציורים שנדחו על ידי הסלון בפריז. בעוד שחלק מהציורים היו של ציירים נחותים יותר בסגנונות הסטנדרטיים, יצירתו של מאנה משכה תשומת לב רבה, ופתחה את הדרך המסחרית בפני התנועה.
האסכולה השנייה הייתה הסימבוליזם, שאופיין באמונה שהשפה היא סימבולית מטבעה, וכי השירה והכתיבה צריכות ללכת אחר ההקשר הישיר של הקול והטקסטורה שהמילים יוצרות. המשורר סטאפן מלארמה יהיה בעל חשיבות משמעותית לתנועה המודרנית העתידית.
באותה זמן פעלו כוחות חברתיים, פוליטיים וכלכליים שישמשו לבסוף כבסיס לאמנות ולחשיבה שונה באופן רדיקלי.
העיקר מבין אלו היה התיעוש, שיצר מבנים כמו מגדל אייפל וארמון הבדולח, ששברו את כל ההגבלות הקודמות על גובהן של יצירות מעשה ידי אדם, ובאותו זמן יצרו סביבה עירונית שונה באופן רדיקלי. העיור התעשייתי, והאפשרויות שנוצרו על ידי הראייה המדעית החדשה, יהיו גורמים חשובים בשינויים העתידיים שירעידו את יסודותיה של התרבות האירופית, שבנקודה זו ראתה את עצמה כממשיכת קו התפתחות והתקדמות ברור מאז הרנסאנס.
את עומקם של השינויים ניתן לראות מכך שדיסצפלינות רבות מתארות את התקופה שלפני המאה ה-20 שלהן כ"קלאסית", לדוגמה בפיזיקה, בכלכלה, ובאמנויות כגון בלט.
תחילתו של המודרניזם: 1890–1910
ניתן לתאר את תחילתה של התנועה כדחייה של המסורת, וכנטייה לגשת לבעיות בפרספקטיבה חדשה המבוססת על רעיונות וטכניקות קיימות. כך, גוסטב מאהלר החשיב את עצמו כמלחין "מודרני", וגוסטב פלובר אמר, במשפט מפורסם, כי "הכרחי להיות מודרני לחלוטין בטעמך". הדחייה של המסורת על ידי התנועה האימפרסיוניסטית עושה אותה לאחת מהתנועות הראשונות שניתן לראות אותה במבט לאחור כתנועה מודרנית. בספרות, לתנועה הסימבוליסטית תהיה השפעה עצומה על ההתפתחות של המודרניזם, בשל התמקדותה בתחושה. מההיבט הפילוסופי, נטישת המסורת של פרידריך ניטשה וזיגמונד פרויד העניקה בסיס חשוב להתקדמותה העתידית של התנועה: להתחיל שוב מהעקרונות הראשוניים, ועזיבת ההגדרות והשיטות הישנות. הגל הראשון של התנועה נותר בדרך כלל בתוך מסגרת נורמות ההצגה של המאה ה-19; פעמים רבות, המשתתפים בו החשיבו את עצמם כרפורמטורים ולא כמהפכנים.
מתחילת העשור האחרון של המאה ה־19, החל קו מחשבה הטוען כי יש לדחות את הנורמות הישנות לחלוטין, במקום להסתפק בשינוי הידע הקודם לאור טכניקות חדשות. התנועה באמנות הקבילה להתפתחויות כגון תורת היחסות בפיזיקה; החיבור החדש בין מנוע הבעירה הפנימית והתעשייה, ועלייתם של מדעי החברה במדיניות הציבורית. בחמש עשרה השנים הראשונות של המאה ה־20, סדרה של סופרים, הוגים ואמנים ניתקו את הקשר עם הצורות המסורתיות של ארגון הספרות, הציור, והמוזיקה – שוב, במקביל לשינויים בשיטות הארגוניות בתחומים אחרים. הטענה הייתה כי אם מהות המציאות עצמה אינה ברורה, וההגבלות שהיו נתונות על הפעילות האנושית נופלות, אז גם על האמנות להשתנות באופן רדיקלי.
זיגמונד פרויד הציע ראייה של העצמיות כדבר סובייקטיבי, שמורכב מתת-מודע בעל דחפים ראשוניים והגבלות שכנגד, וקרל יונג איחד את דוקטרינת תת־ההכרה של פרויד עם אמונה במהות הטבעית של האדם, לתורה שבה התת-ההכרה הקולקטיבית מלאה בדגמים בסיסיים שהמוח נלחם בהם או מאמץ אותם. רעיונות אלה עמדו כנגד ההבנה שהדחפים של בני אדם לשבירת נורמות חברתיות הם תוצאה של ילדותיות או של בורות, ובמקום זה טענו כי הם הכרחיים לטבע האדם, רעיון שהתאים לתורת דרווין של האדם כחיה.
באותו הזמן וכמעט באותו המקום כמו פרויד, פרידריך ניטשה דגל בפילוסופיה תהליכית, שבה תהליכים וכוחות, במיוחד ה"רצון לכוח", היו חשובים יותר מעובדות או דברים. גם כתביו של אנרי ברגסון נעשו משפיעים יותר ויותר, וגם הוא דגל ב"כוח החיים" כנגד המושגים הסטטיים של המציאות. המאחד בין כל כותבים אלה היה חוסר האמון הרומנטי בפוזיטיביזם ובביטחון העצמי הוויקטוריאני. תחת זאת הם דגלו בתהליכי מחשבה אי־רציונליים (או, במקרה של פרויד, ניסו להסבירם) דרך הפריזמה של הרציונליות וההוליזם. כיוון זה היה קשור למגמה כללית של התהפכות הטרנד בן מאה השנים של מחשבה במושגים הוליסטיים, שתכלול התעניינות גוברת במסתורי, "כוח החיים".
מתוך המפגש הזה של אידיאלים מהרומנטיציזם, וניסיון למצוא דרך שבה הידע יוכל להסביר את מה שעדיין לא נודע, בא הגל הראשון של יצירות, שאף שמחבריהן ראו אותן כהמשכים של הכיוונים הקיימים של האמנות, הפרו את ההסכם הלא כתוב שאמנים היו המפרשים והנציגים של התרבות והרעיונות הבורגניים. ראויים לציון בין יצירות אלה הסיום הא־טונאלי לרביעיית המיתרים השנייה של ארנולד שנברג ב-1906, הציורים האבסטרקטיים של וסילי קנדינסקי מ-1903, יסודה של קבוצת הBlue Rider במינכן, ועלייתו של הקוביזם ביצירתם של פיקאסו וז'ורז' בראק ב-1908.
משפיעות ביותר על גל זה של המודרניזם היו התאוריות של פרויד, שטענו כי לנפש יש מבנה בסיסי וקבוע, וכי החוויה הסובייקטיבית היא תוצר של השפעות הדדיות בין חלקי הנפש. לפי פרויד, כל המציאות הסובייקטיבית הייתה מבוססת על פועלם של דחפים ואינסטינקטים בסיסיים, שדרכם בעולם החיצוני נקלט. טענה זו היוותה התנתקות ממסורת העבר, שבו חשבו כי ניתן לחוש את המציאות החיצונית והמוחלטת, לדוגמה בדוקטרינת ה"טאבולה ראסה" של ג'ון לוק.
אולם התנועה המודרנית לא הוגדרה רק על ידי האוונגרד שלה, אלא אף בנטייה רפורמטיבית בתוך הנורמות והתנועות האמנותיות הקיימות. ניתן למצוא את החיפוש הזה אחר הפשטה של הביטוי ביצירתו של ג'וזף קונראד. הלחצים של התקשורת, התנועה וההתפתחות המדעית המהירה גרמו ליתרונות לסגנונות אדריכליים שהיו קלים יותר לבנייה ופחות מקושטים, ולכתיבה שהייתה קצרה, ברורה וקלה יותר לקריאה. עלייתו של הקולנוע וה"סרט הנע" בעשור הראשון של המאה ה-20 העניקה לתנועה המודרנית צורת אמנות שהייתה מיוחדת לה, ששוב הדגישה את הצורך להמשיך את המסורת הפרוגרסיבית של סוף המאה ה-19, גם אם דבר זה סתר את הנורמות המקובלות.
גל זה של התנועה המודרנית ניסה להגדיר מחדש צורות אמנות שונות באופן רדיקלי. מאורות בולטים בענף הספרותי של תנועה זו כוללים את וירג'יניה וולף, ג'יימס ג'ויס, ת. ס. אליוט, עזרא פאונד, ואלאס סטיבנס, גיום אפולינר, ג'וזף קונראד, מרסל פרוסט, גרטרוד שטיין, וינדהם לואיס, מריאן מור, ויליאם קרלוס ויליאמס, ופרנץ קפקא. מלחינים כמו ארנולד שנברג ואיגור סטרווינסקי ייצגו את המודרניזם במוזיקה. אמנים כמו גוסטב קלימט, פיקאסו, אנרי מאטיס, מונדריאן, והסוריאלסטים ייצגו את האמנויות החזותיות, ואדריכלים ומעצבים כמו לה קורבוזיה, ולטר גרופיוס, ומיס ון דר רוהה הביאו את הרעיונות המודרניים לחיי העיר היומיומיים. כמה דמויות מחוץ למודרניזם האמנותי הושפעו על ידיו; לדוגמה, ג'ון מיינארד קיינס היה חברה של וולף וכותבים אחרים מקבוצת בלומסבורי.
התפרצות המודרניזם: 1910–1930
ערב מלחמת העולם הראשונה, מתח וחוסר נוחות גוברים בתוך הסדר החברתי הביאו לפריצות בסדר זה – דבר שניתן היה לראות במהפכה הרוסית של 1905, התעמולה הגוברת של מפלגות "רדיקליות", וכמות גדולה של יצירות שפישטו באופן רדיקלי או שדחו לגמרי את הנוהג הקיים. ב־1913, איגור סטרווינסקי, כשהוא עובד יחד עם סרגיי דיאגילב והבלט רוס, הלחין את "פולחן האביב" לבלט שהציג קרבן אדם, וציירים צעירים כמו פבלו פיקאסו ואנרי מאטיס אך החלו לזעזע את האמנות בדחייתם את הפרספקטיבה המסורתית כצורה לבניית ציורים – צעד שהאימפרסיוניסטים, ואפילו סזאן, לא לקחו.
התפתחות זו החלה לתת משמעות חדשה למושג "מודרניזם". גרעינה הייתה אימוץ הפירור וההפרעה, וההליכה מעבר לריאליזם בספרות ובאמנות, והשינוי הדרמטי של הטונליות במוזיקה. במאה ה־19, אמנים נטו להאמין ב"התקדמות", אם כי תוכנה של המילה היה מגוון ביותר, ובחשיבות של תרומת חיובית של האמן לחברה. כך, לדוגמה, סופרים כמו צ'ארלס דיקנס ולב טולסטוי, ציירים כמו טרנר, ומוזיקאים כמו בראהמס לא היו "רדיקליים" או"בוהמיים", אלא חברים מוערכים בחברה, שיצרו אמנות שהוסיפה לחברה, גם אם היא ביקרה אותה לפעמים. המודרניזם ראה יותר ויותר את הצורות המסורתיות כמפריעות להתקדמות, ולכן האמן עוצב מחדש כמהפכן, כשהוא הורס ולא מלמד.
דוגמה לכיוון זה ניתן למצוא בפוטוריזם. ב־1909 פורסם מניפסט לאמנות פוטוריסטית ב"לה פיגארו", ובמהירות הצטרפה אליו קבוצה של אמנים: פיליפו תומאזו מארינטי, ג'אקומו בלה, אומברטו בוצ'וני, קארלו קארה, לואיג'י רוסולו וג'ינו סבריני. אמנות ועצומות כאלה נוסחו על הדגם של "המניפסט הקומוניסטי" של המאה הקודמת, ומטרתם הייתה לעורר ולמשוך תומכים, כשהם מבטאים רעיונות ועקרונות. אולם הפוטוריזם הושפע רבות על ידי ברגסון וניטשה, ויש לראות בו חלק ממגמה כללית של רציונליזציה מודרניסטית של ההתפוררות. ב־1913 הכריז עזרא פאונד בבית התה של המוזאון הבריטי על הקמת האימג'יזם. ב־1914 ערך את האנתולוגיה האימג'יסטית הראשונה, שבה עמד על משקל טבעי בשיר ולאו דווקא משקל קבוע, מינימליזם שירי שבו אין מילה שאינה נחוצה והימנעות משמות תואר. ב־1915 פרש מהתנועה שהוציאה מדי שנה אנתולוגיה בעריכת איימי לואל. פאונד, שהכריז על עצמו כוורציסיסט קרא לאימג'יזם שאחריו איימיג'יזם בלעג, על שם איימי לואל. ב־1917 האנתולוגיות פסקו לצאת, בשל המלחמה.
אולם מלחמת העולם הראשונה והאירועים שאחריה הביאו להפרעות העמוקות שוויקטוריאניים כמו בראהמס דאגו מהם, ואוונגרדיסטים אהדו.
קודם כל, הכישלון המדהים של הסטאטוס קוו הקודם היה ברור למדי לדור שהיה עד למיליונים נלחמים על חתיכות אדמה – לפני המלחמה, נטען כי איש לא ילחם מלחמה שכזו, מכיוון שהמחיר גבוה מדי. שנית, היה ברור כי תקופת המכונות החלה, ומלחמה ממוכנת הייתה למציאות קיימת. לבסוף, הטראומה הקשה של המלחמה התאימה לשתי הטענות המרכזיות של התנועה המודרנית: הריאליזם פשט את הרגל כאשר הוא פגש את מלחמת החפירות, שנראתה כהזויה לחלוטין – כפי שהודגם בספרים כמו "במערב אין כל חדש" של אריך מריה רמארק. מעבר לכך, המחשבה כי המין האנושי מתקדם מבחינה מוסריות נראתה מגוחכת לנוכח הטבח חסר ההיגיון של "המלחמה הגדולה". מלחמת העולם הראשונה חיברה בין הרציונליות הגאומטרית הקשוחה והמכניסטית של הטכנולוגיה עם אי-הרציונליות הסיוטית של המיתוס.
כך, בשנות ה־20 ובמידה גוברת לאחר מכן, המודרניזם שהיה טעמם של יחידים לפני המלחמה, החל להגדיר את התקופה. היו שינויים קטנים אך חשובים מהתקופה הקודמת: בתחילה, התנועה הייתה של יחידים שהיו חלק מהממסד, או רצו להצטרף אליו. אך במידה גוברת הטון היה של יחידים שמנסים להחליף את המדרג הישן בחדש, המבוסס על רעיונות, נורמות ושיטות חדשות. המודרניזם באירופה בוטא בתנועות ביקורתיות כמו הדאדא, ואז בתנועות קונסטרוקטיביות כמו הסוריאליזם, כמו גם תנועות קטנות יותר כמו קבוצת בלומסברי. כל אחד מה"מודרניזמים" האלה, כפי שהיו שתייגו אותם באותו זמן, הדגיש שיטות חדשות על מנת להשיג תוצאות חדשות. שוב האימפרסיוניזם היה הראשון: כשהוא מתנתק מהרעיון של אסכולות לאומיות, אמנים וסופרים אימצו רעיונות של תנועות בינלאומיות. סוריאליזם, קוביזם, באוהאוס ולניניזם הם כולם דוגמאות של תנועות שמצאו את תומכיהם הרחק מעבר לבסיס הגאוגרפי המקורי שלהם.
תערוכות, תיאטרון, קולנוע, ספרים ומבנים כולם שימשו לחזק בעיני הציבור את הרעיון שהעולם משתנה – ורעיון זה לפעמים פגש בהתנגדות עוינת. ירקו על ציורים, מהומות אורגנו בפתיחה של יצירות, וכמה דמויות פוליטיות אף הוקיעו את המודרניזם כקשור לחוסר מוסריות. יחד עם זאת, שנות העשרים נודעו כ"תקופת הג'אז", והציבור אימץ את התקדמויות הטכנולוגיה: מכוניות, תחבורה אווירית וטלפון. הטענה של המודרניסטים הייתה כי התקדמויות אלה מחייבות את האנשים לשנות לא רק את הרגליהם אלא גם את החוש האסתטי הבסיסי שלהם.
עד שנות ה־30, למודרניזם כבר היה מקום של כבוד בממסד, כולל בממסד האמנותי והפוליטי.