cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התאמה מגדרית
התאמה מגדרית בילדות וגיל ההתבגרות
מחקרי עוקבה שונים מהעשור השני של המאה ה-21 מצאו כי ללא שום התערבות רפואית רוב הילדים החווים דיספוריה מגדרית בילדות לא יאובחנו בדיספוריה מגדרית בהגיעם לבגרות. עם זאת, מחקר עוקבה משנת 2022 שעקב אחרי 317 ילדים שהזדהו כטרנסג'נדרים וטרנסג'נדריות ועברו מעבר חברתי מלא (כלומר שינו את לשון הפנייה אליהם ואת הביטוי המגדרי שלהם) מצא כי לאחר חמש שנים רק שמונה מהם (2.5%) חזרו להזדהות כסיסג'נדרים, וכי אף אחד מבין השמונה לא החל טיפול בלתי-הפיך במהלך תקופת המחקר. האפשרויות להתאמה מגדרית מוגבלות עבור ילדים ומתבגרים החווים דיספוריה מגדרית, לעומת מבוגרים. מסמך ההמלצות לטיפול של האיגוד המקצועי העולמי לבריאות טרנסג'נדרים מכיל פרקים נפרדים עבור תקופת הילדות וגיל ההתבגרות. בגילאי טרום ההתבגרות אין במסמך המלצות רפואיות לטיפול בדיספוריה מגדרית. חלק מהילדים, אך לא כולם, עשויים לעבור שינוי חברתי, כמו המגדר בו יציגו את עצמם - למשל הלבוש או השם וכינויי הגוף בהם ישתמשו. ההמלצה להורים ואנשי מקצוע היא להגיב בצורה תומכת לילדים שרוצים להיות מזוהים עם המגדר שתואם את תחושת המגדר שלהם. הטיפול עשוי גם לכלול תמיכה פסיכו-חינוכית לפיתוח מיומנויות הסתגלות. עבור מתבגרים עם חוסר שביעות רצון הקשורה למגדר ולגוף ניתן לשקול טיפול רפואי כשמתחיל תהליך הבגירה. ההמלצה לאנשי מקצוע היא לספק למתבגרים מידע על שיטות להסתרת מאפייני מין, כגון חבישת חזה, או צורות הפיכות אחרות להתמודדות עם המצוקה שלהם מהאנטומיה הקשורה לחזה או לאיברי המין ולדון עימם על היתרונות והסיכונים. עוד מומלץ לערב הורים או אפוטרופוסים בהחלטות הקשורות לטיפול בהורמונים מאששי-מגדר או ניתוח, אלא אם מעורבותם עשויה להזיק למתבגר. ההמלצה לטיפולים בהורמונים או ניתוח תעשה על ידי איש מקצוע רק תחת תנאים מסוימים ביניהם: המתבגר אובחן כסובל מאי-התאמה מגדרית על פי ה-ICD-11, חווה חוסר התאמה מגדרית לאורך זמן, מציג בשלות קוגניטיבית ורגשית לתת הסכמה מדעת לטיפול, ונמצא לפחות בשלב טאנר שני. המלצה לניתוח תעשה רק אחרי 12 חודשים של טיפול הורמונלי מאושש-מגדר, בכפוף לתוצאות. יוצא הדופן מהיבט זה הוא ניתוח ליצירת חזה גברי אצל נערים טרנסג'נדרים. מחקרים הראו כי הדיספוריה הקשורה לחזה אצלם מלווה ברמות גבוהות של חרדה, דיכאון ומצוקה, וטיפול בטסטוסטרון אינו משפיע על כך. על כן ניתן לשקול ניתוח חזה במתבגרים אלה, ומחקרים הראו תוצאות טובות וחרטה מינימלית בקבוצה זו. באופן כללי, הזמינות של ניתוחים להתאמה מגדרית עבור קטינים שונה ממדינה למדינה.
עיכוב התבגרות מינית
טיפול בחוסמי הורמונים, הוא תהליך הפיך שמדכא את ייצור הורמוני המין ומונע את תהליך הבגירה. בגילאי ההתבגרות המאוחרת עשויים להציע הורמונים מאוששי-מגדר לפיתוח מאפייני מין משניים התואמים את זהותם המגדרית.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2007
אליפות ארצות הברית הפתוחה 2007 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי מרכז הטניס הלאומי בפארק פלאשינג מדוז. כל המשחקים נערכו על משטח קשה. התחרויות התחילו ב-27 באוגוסט והסתיימו ב-9 בספטמבר. זו הייתה האליפות ה-127 מאז ייסודה.
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן: מנצח תחרות 2005 רוג'ר פדרר נפגש במשחק הגמר עם נובאק ג'וקוביץ'  וניצח ב-3 מערכות. בכך הוא היה הטניסאי הראשון שב"עידן הפתוח" ניצח בתחרות גראנד סלאם 4 פעמים ברציפות. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 128 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. כמו בתחרות הגברים, הטניסאיות החזקות זכו לדירוג:
מנצחת תחרות 2006 מריה שרפובה הודחה בסיבוב השלישי.ז'וסטין הנין  נפגשה במשחק הגמר עם סבטלנה קוזנצובה  וניצחה בשתי מערכות. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות צרפת הפתוחה.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
מנצחי תחרות 2006 מרטין דם לאנדר פאיס  הודחו בסיבוב הראשון. סימון אספלין ויוליאן נול  נפגשו במשחק הגמר עם לוקאש דלוחי ופבל ויזנר  וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. להלן דירוג הזוגות החזקות:
מזוג מנצחות תחרות 2006 רק נטלי דשי השתתפה בתחרות. נטלי דשי ודינארה סאפינה  נפגשו במשחק הגמר עם  ג'אן יונגז'אן וג'וואנג ג'יאז'ונג  וניצחו בשתי מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 32 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג: מזוג מנצחי תחרות 2006 רק בוב בריאן השתתף בתחרות. הזוג בלא מדורג ויקטוריה אזרנקה ומקס מירני נפגשו במשחק הגמר עם הזוג הלא מדורג הנוסף מייגן שונסי  ולאנדר פאיס  וניצחו אותם בשתי מערכות.
ישראל בתחרות
דודי סלע השתתף בתחרות הגברים. הוא ניצח בסיבוב הראשון את ניקלוס לפנטי מאקוודור ב-4 מערכות. בסיבוב השני הוא הפסיד לחואן מונקו מארגנטינה ב-4 מערכות.
אנדי רם ויוני ארליך השתתפו בתחרות זוגות גברים ודורגו במקום ה-8. הם ניצחו בסיבוב הראשון והשני, אך הודחו בסיבוב השלישי על ידי מנצחי התחרות.
הראל לוי השתתף בתחרות זוגות גברים לצד דומיניק חרבטי מסלובקיה. הם הודחו בסיבוב הראשון.
שחר פאר השתתפה בתחרות הנשים ודורגה במקום 18. היא ניצחה בסיבובים הראשונים והעפילה לרבע הגמר. בשלב זה היא נפגשה עם אנה צ'קבטדזה מרוסיה והודחה לאחר הפסד בשתי מערכות.
ציפורה אובזילר השתתפה בתחרות הנשים. היא הפסידה בסיבוב הראשון ב-3 מערכות.
אנה סמשנובה השתתפה גם בתחרות זוגות נשים לצד אלינה ז'ידקובה מרוסיה. הן הודחו בסיבוב הראשון.
שחר פאר השתתפה בתחרות זוגות נשים לצד טטיאנה גרבין מאיטליה והן דורגו במקום ה-12. הן ניצחו בסיבוב הראשון והשני. בסיבוב השלישי הן הפסידו למנצחות התחרות.
יוני ארליך השתתף בתחרות זוגות מעורבים לצד ג'וואנג ג'יאז'ונג מטייואן והם דורגו במקום ה-8. הם ניצחו בסיבוב הראשון. בסיבוב השני הם נפגשו עם אנדי רם ונטלי דשי והספידו בשתי מערכות.
אנדי רם השתתף בתחרות זוגות מעורבים לצד נטלי דשי מצרפת. הם ניצחו בסיבוב הראשון והשני. בסיבוב השלישי הם נפגשו עם הזוג שהיה מדורג במקום ה-3 בתחרות והפסידו בשתי מערכות.
הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה
הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה (באוקראינית: Православна церква України) היא כנסייה אורתודוקסית עצמאית, אוטוקפאלית, במסגרת הנצרות האורתודוקסית המזרחית, ששטח הכהונה שלה הוא אוקראינה. הכנסייה נוסדה בשנת 2018 בוועידת האיחוד של מספר כנסיות אורתודוקסיות אוקראיניות שהתקיימה בקתדרלת סופיה הקדושה בקייב והוכרה בטומוס (מסמך כנסייתי רשמי) שנחתם על ידי פטריארך קונסטנטינופול, ברתולומאיוס, ב-5 בינואר 2019 שניתק סופית את הכנסייה של אוקראינה ממרותו של פטריארך מוסקבה הפרבוסלבי, אליו הייתה כפופה בשנים 1992-1686. בכך אוחדו "הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה - פטריארכיית קייב" (עם כ-100,000 נאמנים) ו"הכנסייה האוקראינית האורתודוקסית האוטוקפלית" (כ-10,700,000 מאמינים) וחלק מהכנסייה האורתודוקסית האוקראינית הכפופה לפטריארכיית מוסקבה. מנהיג הכנסייה המאוחדת הוא המטרופוליט הנבחר אפיפניוס הראשון, המטרופוליט של קייב וכל אוקראינה (Митрополит Київський і всієї України). עצמאות הכנסייה הלאומית מהווה צעד נוסף בעצמאות המדינה והתנתקותה ממוסקבה. נשיא אוקראינה, פטרו פורושנקו, השווה צעד זה למשאל העם שנערך במדינה ב-1991, ושאישר את הצהרת העצמאות שלה מברית המועצות.
לפי סקר ממאי 2019 של המכון הבינלאומי לסוציולוגיה בקייב, מתוך האוקראינים שהגדירו עצמם כנוצרים אורתודוקסים (שהם 79.3% מכלל אזרחי אוקראינה), 61.5% הצהירו על שייכות לכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה, 20.5% לא הכריזו על השתייכות לכנסייה אורתודוקסית מסוימת, ורק 18% עדיין משתייכים לפלג האוקראיני של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, שעודו כפוף לפטריארך מוסקבה.
היסטוריה
בשנת 988 הפכה רוס של קייב, המדינה הסלאבית הראשונה, למדינה נוצרית. בעיר קייב, הבירה, הוקם כס המטרופוליט של קייב וכל רוס, כשלוחה של הכנסייה האורתודוקסית. המטרופוליט (ראש הכנסייה המקומית) מונה על ידי פטריארך קונסטנטינופול והיה כפוף אליו. בהמשך נחרבה רוס של קייב, נכבשה על ידי המונגולים וראש הכנסייה עבר לעיר ולדימיר. במקביל עלה כוחה של דוכסות מוסקבה. ב-1329 דרש דוכס מוסקבה מן הפטריארך של קונסטנטינופול שימנה בעיר מטרופוליט עצמאי. לאחר שהדרישה לא נענתה מינה שליט מוסקבה פטריארך בעצמו, אשר זכה להכרת קונסטנטינופול רק ב-1589, לאחר שהיה לגורם בעל השפעה רבה דה פקטו. במהלך מרד חמלניצקי של האוקראינים נגד שלטון האיחוד הפולני-ליטאי באוקראינה, נעזרו האוקראינים ברוסים. אחד ממחירי שיתוף הפעולה היה הכפפת המטרופוליט של קייב לפטריארך מוסקבה, כלומר העברת כל מערך המינויים הכנסייתיים והשליטה באוקראינה למוסקבה. זאת למורת רוחו של פטריארך קונסטנטינופול, שאיבד את השפעתו הישירה.
בשנת 1921 חלה התעוררות לאומית אוקראינית ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, שהייתה חלק מברית המועצות. במסגרת התעוררות זו הוקמה הכנסייה האוקראינית האורתודוקסית העצמאית (UAOC; Українська автокефальна православна церква (УАПЦ), שביקשה לחדש את ימיה ככנסייה נפרדת ממוסקבה. אולם הכנסייה דוכאה כמו כל ההתארגנויות הדתיות בברית המועצות. ניסיון שני להחיות את הכנסייה האוקראינית האורתודוקסית העצמאית אירע ב-1942, כאשר חלקים מאוקראינה שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה נוהלו על ידי נציבות הרייך אוקראינה. במסגרת זו, החיה פוליקארפ סיקורסקי (Polikarp Sikorsky) את הכנסייה בתפקידו כ"מטרופוליט לוצק וקובל" ובתמיכת השלטון הנאצי ששיתף פעולה עם התנועה הלאומנית האוקראינית שביקשה להשתחרר מעולה של ברית המועצות ("השלטון היהודי-קומוניסטי"). בין היתר פרסם פוליקארפ פרסומים אנטישמיים. ניסיון זה דוכא על ידי השלטון הסובייטי, עם שובו ב-1944.
בעקבות פירוק ברית המועצות
ב-1991, עם עצמאותה המחודשת של אוקראינה, שבה וקמה גם הכנסייה האוקראינית האורתודוקסית העצמאית, אשר, על אף שלא זכתה בהכרה, סחפה כשליש מן המאמינים. ב-1992 התפצלה הכנסייה על רקע חילוקי דעות באשר לזהות הפטריארך וכך הוקמה הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה - פטריארכיית קייב (UOC-KP; Украї́нська Правосла́вна Це́рква – Ки́ївський Патріарха́т (УПЦ-КП). ראש הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה - פטריארכיית קייב, פליארט דניסנקו, הכריז על עצמו כפטריארך קייב ואוקראינה, ללא תמיכת שאר הפטריארכים. רוסיה, מצידה, הצהירה שהצעד משקף תוקפנות אוקראינית, כיוון שהכנסיות האוקראיניות השתלטו על שטחים ומבנים שהשתייכו לרוסיה באמצעות הכנסייה הרוסית. אולם עדיין רוב המאמינים השתייכו לכנסייה הפרבוסלבית האוקראינית, אשר המשיכה להיות כפופה לפטריארך של מוסקבה.
באוגוסט 2008, במהלך הטקסים לרגל 1,020 שנים לאימוץ הנצרות בממלכה הסלאווית (שקדמה לאוקראינה ולרוסיה), קרא הנשיא האוקראיני ויקטור יושצ'נקו לראשונה בפומבי לנוצרים האורתודוקסים במדינתו להתפצל מהכנסייה הרוסית-אורתודוקסית ולזכות בעצמאות.
סכיזמת מוסקבה-קונסטנטינופול 2018
המאבק הפוליטי בין רוסיה לאוקראינה, שהתקיים מאז 1992, הסלים מאוד עקב כיבוש חצי האי קרים על ידי רוסיה ב-2014. צעד זה איחד אוקראינים רבים תחת דגל הלאומיות, שהאויבת הישירה שלה היא מוסקבה. במקביל לסחף הלאומי הפוליטי חל גם סחף לאומי דתי, שהגדיל את כוחן של הכנסיות האוקראיניות על חשבון הכנסייה הפרבוסלבית הכפופה למוסקבה. במקביל נערכו שיחות בין בכירי ממשל אוקראינים עם צמרת הכנסייה האורתודוקסית על מנת להכין את הקרקע להפרדת הכנסייה האוקראינית מהכנסייה הרוסית.
ב-8 בספטמבר 2018 מינה פטריארך קונסטנטינופול שני בישופים (דניאל והילריון) כשליחיו לקייב, מבלי להיוועץ במוסקבה ולפיכך עקף את סמכותו של פטריארך מוסקבה ורמז על כך שהוא רואה את הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה כבלתי כפופה יותר למוסקבה. ב-14 בספטמבר 2018 התכנס סינוד של הכנסייה הרוסית במוסקבה, אשר הכריז על צעדיו של פטריארך קונסטנטינופול כבלתי חוקיים ודחה כל המשך שיתוף פעולה עם קונסטנטינופול.
ב-23 בספטמבר הבהיר פטריארך קונסטנטינופול שלא נבהל מן ההכרזה הרוסית ושלא ירחק היום בו תזכה הכנסייה של אוקראינה למעמד העצמאי (אוטוכפלי) לו היא זכאית.
ב-11 באוקטובר הכריז הסינוד הפטריארכלי (הוועידה העליונה של הכנסייה האורתודוקסית העולמית שמושבה באיסטנבול (קונסטנטינופול)) על כך שיעניק מעמד עצמאי לכנסייה של אוקראינה. ב-15 באוקטובר 2018 הכריז הסינוד של הכנסייה הרוסית על ניתוק קשריו עם הסינוד הפטריארכלי ובכך הביא לידי ביטוי את הסכיזמה (פילוג, קרע) בכנסייה האורתודוקסית. במקביל, כינסו הכנסיות האוקראיניות ועידת איחוד בה השתתפו ראשי הכנסייה העצמאית (UAOC), ראשי כנסיית פטריארכיית קייב (UOC-KP) וכן שני בישופים מהכנסייה הפרבוסלבית של אוקראינה, אשר פרשו מכפיפותם למוסקבה.
ב-15 בדצמבר סיימה ועידת האיחוד את עבודתה ובחרה במטרופוליט אפיפניוס בן ה-39 למטרופוליט של קייב וכל אוקראינה ופרימאט (ראש) הכנסייה. בנאום שנשא נשיא אוקראינה במעמד זה הצהיר "בלי פוטין! בלי קיריל [פטריארך מוסקבה] - עם אלוהים ועם אוקראינה!" ב-5 בינואר 2019 יצאו נשיא אוקראינה, פורושנקו, המטרופוליט אפיפניוס ובכירים נוספים לאיסטנבול ובאותו יום קיים אפיפניוס קיים טקס דתי יחד עם פטריארך קונסטנטינופול. למחרת, במסגרת טקסי חג ההתגלות, הוענק לו הטומוס הרשמי המאשר חוקית את כינון הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה. ב-3 בפברואר 2019 הוכתר אפיפניוס בקתדרלת סופיה הקדושה בקייב כמיטרופוליט פרימאט של הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה. הוא קיבל את ברכת המיטרופוליט פילרט שלא השתתף בטקס מסיבות בריאות. ב-5 בפברואר 2019 התכנס הסינוד הראשון של הכנסייה.
החל מפברואר 2019 הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה משתתפת במועצת העל של הכנסיות והארגונים הדתיים האוקראינים, במקומן של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית של פטריארכיית קייב ובמקום הכנסייה האורתודוקסית האוטוקפלית האוקראינית. ביוני 2019 משלחת הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה יחד עם נציגי הכנסיות האורתודוקסיות של יוון, של אלכסנדריה, קפריסין, גאורגיה, בולגריה, פינלנד, אסטוניה, הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית של קנדה והכנסייה הקופטית השתתפו במפגש פסגה בינלאומי בסמינר התאולוגי של חלקי באיסטנבול, והציגה בו מיזם לתחיית נחל פוצ'יינה המיתולוגי שבו הוטבל ולדימיר הקדוש.
ההכרה בכנסייה של אוקראינה יצרה פיצול בקרב הכנסיות האורתודוקסיות בעולם. במהלך שנת 2019 היא קיבלה הכרה מצד הכנסייה האורתודוקסית של יוון (7.10.2019) והפרטיארכייה האורתודוקסית של אלכסנדריה (8.11.2019) מה שעורר תגובות תגמול כלפי ראשי כנסיות אלה מצד הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. הכנסיות האורתודוקסיות בבולגריה, קפריסין וצ'כייה וסלובקיה החליטו שלא להחרים אותה. הכנסייה האורתודוקסית הרומנית והגאורגית צפויות להכירה בעתיד הקרוב. אין עדיין החלטה בכיוון ההכרה בכנסיות האורתודוקסיות הפולנית והאלבנית ובפטריארכייה היוונית אורתודוקסית של ירושלים וזו של אנטיוכיה. לעומת זאת הכנסייה האורתודוקסית הסרבית סירבה להכירה והתייצבה לימין פטריארכיית מוסקבה.
הכנסייה הקתולית הביעה תמיכה והכרה בעצמאות הכנסייה של אוקראינה.
יכין-חק"ל
יכין-חק"ל היא חברה לעיבוד תוצרת חקלאית, יזמות ונדל"ן. ייסודה בתאגיד לעיבוד חקלאי שהוקם על ידי ההסתדרות הכללית והסוכנות היהודית ב-1952 על ידי איחוד החברות הקבלניות יכין וחק"ל. בשנת 1992 נקלע התאגיד לקשיים ונמכר לאיש העסקים סמי שמעון.
יכין
חברת יכין הוקמה על ידי ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל בשם "המשרד הקבלני לעבודות חקלאיות" כתגובה למשבר אבטלה ששרר בארץ ישראל ב-1927, תקופה בה נקלטה בארץ העלייה הרביעית ונוצר צורך ליצור מקומות תעסוקה לעולים, תוך ביסוס עבודה עברית במושבות ואספקת תנאי עבודה נאותים לפועלים.
החברה נטעה פרדסים והכשירה פועלים חקלאיים בישראל ומחוצה לה (באמצעות תנועת החלוץ) לעבודה ולהתיישבות. החברה ארגנה בקבלנות את הקטיף והאריזה של הפרי וסייעה לייצוא פרי ההדר מארץ ישראל. בכך היוותה החברה תחרות לבעלי הון פרטיים שנטעו פרדסים בשרון כחברת בני בנימין למשל. יכין הקימה משרדי תעסוקה במושבות שניווטו פועלים למפעליה.
חק"ל
חק"ל (חברה קבלנית לחקלאות) נוסדה ב-1942 תוך שיתוף פעולה בין הסוכנות היהודית להסתדרות במטרה לארגן את משרדי התעסוקה במבנה ארצי. חק"ל דאגה להעסקה הקבלנית של הפועלים, להכשרה ולהתיישבות בעוד יכין עסקה בעיבוד תוצרת חקלאית (למשל הפקת מיץ תפוזים, חומץ וכדומה) ובשיווק.
האיחוד
עם קום המדינה וקליטת העלייה ההמונית נוצר שוב צורך לקלוט כמות גדולה של עובדים בלתי-מיומנים ולספק להם מקומות תעסוקה. ב-1952 אוחדו יכין וחק"ל לתאגיד אחד שהקים בתי אריזה ובתי חרושת לעיבוד חקלאי, נטע מטעים, שיווק את התוצרת וגידל ירקות (לחמוצים ולמאכל בהמות). ליכין-חק"ל היה תפקיד חשוב בפרויקט פרדס בחיסכון שיזמה הממשלה. לצורך כך, הוחכרו לחברה על ידי מינהל מקרקעי ישראל כ-13,000 דונם של קרקע חקלאית במהלך שנות ה-50 וה-60.
הפרטה
ב-1992 נקלע התאגיד, כמו רבים ממפעלי חברת העובדים לקשיים כלכליים והחברה נמכרה לאיש העסקים סמי שמעון. אחד הנכסים הגדולים של החברה עם מכירתה היה נדל"ן רב. הן פרדסים באזורים נחשקים במרכז הארץ, הן שטחי מפעלים ו"בית יכין" במרכז העיר תל אביב (בצומת הרחובות אבן גבירול, קפלן). רשות מקרקעי ישראל הסכים לאחד את מועדי חידוש החכירה של הקרקעות באופן שהיטיב עם החברה. לטענת החברה, השר אריאל שרון גם הבטיח לשמעון שחוזי החכירה של הקרקעות יחודשו באותם תנאים של החוזים המקוריים, כך שלגבי חלק נכבד מהקרקעות תהנה החברה מעליית ערך הקרקעות עם שינוי ייעודם מחקלאות לבנייה. לימים פסק בית המשפט העליון שהבטחה כזאת, גם אם ניתנה, ניתנה בחוסר סמכות ולכן בטלה.
מכירת יכין תעשיות
ב-1998 נמכרה פעילות חברת הבת "יכין תעשיות", הפועלת בתחום שימורי המזון, לחברת זנלכל בע"מ. זנלכל הפכה את המותג "יכין" למותג הפונה לקהל הרחב בניגוד למותגים "פרי מבורך" ו"פרי זה" בהשגחת כשרויות למהדרין.
הלגיון הארבעה עשר גמינה
הלגיון הארבעה עשר גמינה (בלטינית: Legio quarta decima Gemina) היה לגיון רומאי שגויס על ידי יוליוס קיסר בשנת 57 לפנה"ס הכינוי "גמינה" (תאום בלטינית) מרמז לכך שהלגיון נוצר על ידי איחוד של שני לגיונות קודמים. מאוחר יותר נוסף לו הכינוי "מנצח" (לטינית: Victrix) על ידי אוגוסטוס. סמל הלגיון היה שור, סמל שמופיע בכמה לגיונות נוספים, או הברק המוצלב של יופיטר. על פי הנוטיטיה דיגינטטום הסמל שהופיע על המגנים של חיילי הלגיון היה נשר. הידיעות על פעולות הלגיון מגיעות עד תחילת המאה החמישית.
תחת יוליוס קיסר
הלגיון הארבעה עשר גויס על ידי גאיוס יוליוס קיסר בשנת 57 לפנה"ס במהלך מלחמת גאליה לקראת המערכים נגד הבלגים. קיסר מרמז על קיומו של הלגיון ברשימותיו על קרב סאביס בקיץ המאוחר של אותה שנה.
בחורף 53 לפנה"ס - 54 לפנה"ס, חנו חיילי הלגיון ביחד עם הלגיון החמישי וקוהורטות נוספות, במחנה בגאליה בלגיקה ליד העיר טונגרן. לגאטים שפיקדו על הלגיון ועל כוחות נוספים עת היו קווינטוס טיטוריוס סבינוס ולוקיוס אורונקוליוס קוטה. האבורונים בפיקודו של אמביוריקס וקאטיבולקוס היו הראשונים שתקפו את חילות רומי.
בקרב אטואטוקה, ניגפו הרומאים וצבאם הושמד. מספר חיילים ובתוכם נושא הדגל של הלגיון הלגיון הארבעה עשר הצליחו לחזור למחנה. נושא הדגל שעליו סמל הנשר השליך אותו על הסוללה של המחנה הרומאי רגע לפני שנתפס. פעולת גבורה זו הייתה לשווא כיוון שבאותו לילה כל הלגיונרים במחנה החליטו להתאבד ולא ליפול בשבי האבורונים. בחורף של 52 לפנה"ס עד 53 לפנה"ס, הלגיון הארבעה עשר שוקם וניתן לו הכינוי גמינה. הלגיון, תחת פיקודו של קווינטוס טוליוס קיקרו, היה תחת מצור במעון החורף שלו על ידי הנרווים ושוב נפגעו קשה כוחות הלגיון, אולם קיסר עצמו הצליח להגיע בזמן וגרם לנסיגתם. הלגיון שוקם מיד והחיילים של הלגיון הארבעה עשר החדש קבלו את ניסיונם הקרבי במצור על אליסה (שנת 52 לפנה"ס).
במהלך מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר השתתף הלגיון במערכה בהיספניה בקרב ליד ליידה שבו ניצח יוליוס קיסר את הקצינים של פומפיוס. באביב 48 לפנה"ס, חצו חיילי הלגיון מאיטליה לדורס. קרוב לוודאי שהשתתפו גם בקרב פארסאלוס שבו הביס קיסר באופן מוחלט את פומפיוס. בסוף שנת 48 לפנה"ס הובטח לחיילים שישלחו חזרה לאיטליה ויצאו לגמלאות. אולם ב46 לפנה"ס, בעקבות התמשכות מלחמת האזרחים, ולאחר מהומות של החיילים הם הפליגו עם קיסר ב-25 בדצמבר שנת 47 לפנה"ס לאפריקה. ב-7 בפברואר שנת 46 לפנה"ס השתתף הלגיון בקרב תאפסוס נגד צבאו של מטלוס סקיפיו.
בשנת 41 לפנה"ס שוב מוזכר תפקידו של הלגיון הארבעה עשר; בפיקודו של מרקוס ויפסניוס אגריפה בתבוסה שנחל סקסטוס פומפיוס בסיציליה, שהייתה מקור חשוב לאספקת דגן לרומא. לא ברור אם זהו אותו הלגיון לאחר שוקם, או לגיון חדש שגויס. שכן הסמל הישן של הנשר הוחלף בסמל השור שהיה סימנו של אוקטוויאנוס לימים אוגוסטוס קיסר.
הלגיון נשלח לפרובינקיה הרומית איליריה. כמו כן שהה הלגיון תקופות קצרות בגאליה אקוויטניה ובגאליה קיסאלפינה.
תחת אוגוסטוס וטיבריוס
בשנת 6 אוגוסטוס תכנן מערכה סופית כנגד מארובודוס (Maroboduus) מלך המרקומנים. על פי תוכנית זו עתיד היה גבול האימפריה הרומית, לעבור ממערב למזרח לאורך מסלול נהרות הדנובה והאלבה והשטח שבין שני הנהרות יהיה נחלת רומי. לפקודת אוגוסטוס קיסר, הוביל טיבריוס את הלגיון הארבע עשר וכוח גדול שכלל לגיונות נוספים (הלגיון השמיני אוגוסטה, הלגיון החמישה עשר אפולינריס, הלגיון העשרים (Valeria Victrix) הלגיון העשרים ואחת ראפאקס (Rapax), הלגיון השלושה עשר גמינה והלגיון השישה עשר גאליקה וכמה יחידות נוספות בלתי ידועות), למלחמה במרקומנים.
בנוסף, הועברו באותו זמן חמישה לגיונות נוספים לאזור צ'כיה, ומטרתם הייתה לתקוף לאורך נהר האלבה. המבצע המתוכנן עתיד היה להיות מהמרשימים ביותר של הצבא הרומי, אולם מרד בפאנוניה הכשיל אותו. הלגיונות נסוגו מתוכניות הכיבוש, ולכוח נדרשו שלוש שנים כדי לדכא את המרד.
בספטמבר שנת 9 הוכה הצבא הרומאי מכה משפילה בקרב יער טויטובורג. במהלך חילופי הגברי שנערכו בכוחות הרומאים לאחר המפלה, הלגיון הארבעה עשר הועבר למיינץ בגרמניה שם הוא חלק את בסיסו עם הלגיון השישה עשר גאליקה.
עדות ארכאולוגית לנוכחות הלגיון הארבעה עשר במקום נמצאה במצבת הקבר של גניוס מוסיוס (Gnaeus Musius) שהיה נושא הדגל בלגיון ומת בגיל 32 לאחר 15 שנות שירות. הקבר מתוארך למחצית הראשונה של המאה הראשונה. על מצבתו נראה נושא הדגל עם סמל הנשר של הלגיון הארבעה עשר בידו הימנית ובידו השמאלית מגן שמקושט בברקים. מספר נוסף של מצבות דומות מאשרות אף הן עובדה זו.
בשנת 21 יחידת משנה של הלגיון הארבעה עשר או אולי הלגיון כולו נשלח לטורוני (Turoni) שבגאליה, לדכא מרד של האוכלוסייה כנגד המס הכבד של רומי. כמעט 20 שנה מאוחר יותר הלגיון הארבעה עשר הועסק על ידי קאליגולה במלחמות הגרמניות. שנמשכו גם בחורף 40 – 41 בתקופתו של גלבה.
השירות בבריטניה
בשנת 43 היה הלגיון הארבעה עשר בין ארבעה הלגיונות שפלשו לבריטניה בפקודת הקיסר קלאודיוס. הכוח היה תחת פיקודו הכולל של פרומגיסטרט אאולוס פלאוטיוס. ייתכן שעל הלגיון הארבעה עשר פיקד הלגאטוס טיטוס פלאביוס סאביניאנוס (Titus Flavius Sabinianus) שהיה אחיו של הקיסר לעתיד אספסיאנוס.
הביצור הראשון על האדמה הבריטית שבו התמקם הלגיון הארבעה עשר, היה כנראה מנדוסאום (Manduessedum) באזור מנסטר (Mancetter) בקצה הצפון מערבי של הטריטוריה שהייתה נחלת שבט הקטובלאונים (Catuvellauni). הביצור היה באופן ודאי תחת שליטת הלגיון בשנת 46. באותו זמן היה אזור זה חלק מפרובניקיה, שזה עתה נולדה.
קרוב לוודאי שהלגיון הארבעה עשר היה תחת פיקודו האישי של פובליוס אוסטוריוס סקאפולה (Publius Ostorius Scapula), שהיה הנציב של בריטניה משנת 47 עד למותו במערכה בשנת 52. הלגיון הארבעה עשר נשלח להילחם נגד שבטים וולשים בווילס, והתפרס מחדש באזור לינקולנשייר, בצפון מערב גבולה של הפרובינקיה הרומית בריטניה. הלגיון שלט באזור במשותף עם הלגיון התשיעי. והוצב למשך העשור הבא כנגד השבטים הוולשים. במשך אותה תקופה הלגיון הועבר למבצר חדש ליד הגבול על הגדה המזרחית של נהר הסוורן.
בשנת 60, הלגיון הארבעה עשר פעל בתיאום עם הלגיון העשרים "ולריה" ומספר של חיל העזר של יחידות עזר ממרכז ויילס, באזור בגלוסטר. יחד הם הצליחו לדכא את המרד של המלכה בודיקיאה. על כך זכה הלגיון הארבעה עשר מטעם הקיסר נירון, בתואר הכבוד מרטיה ויקטריקס (Martia Victrix: מנצח המבורך על ידי מרס), לדעתו של הקיסר זה היה הלגיון הטוב ביותר שלו.
בינואר 69, פרצה מלחמת אזרחים שנקראה שנת ארבעת הקיסרים. מושל גרמניה תחתית ויטליוס מרד בקיסר גלבה. האחרון נרצח ואת מקומו ירש מרקוס סלביוס אותו. הלגיון הארבעה עשר, כמו לגיונות אחרים ששהו בבלקן העדיפו את מרקוס סלביוס אותו. לרוע המזל הלגיון לא הגיע בזמן לקרב בדריאקום הראשון (Bedriacum), ליד קרמונה, ויחידת משנה שלו לחמה למען הקיסר אותו, אולם הכוח הובס. הקיסר החדש ויטליוס שלח את הלגיון הארבעה עשר חזרה לבריטניה. בקרב בדריאקום השני שבין ויטליוס ואספסינוס הלגיון הארבעה עשר נשאר מרוחק.
בחזרה לגאליה
בשנת 70 עזר הלגיון הארבעה עשר לכוחותיו של קווינטוס פטיליוס קריליס קייסיוס רופוס (Quintus Petilius Cerialis Caesius Rufus) לדכא את המרד הבאטאווי. הלגיון הארבעה עשר צעד מבולון-סור-מר (אז נקראה "בונוניה") דרך ארץ הנרווים לקלן, והיה שותף בקרב המכריע בקסנטן (Xanten).
הלגיון לא חזר לבריטניה אלא לבסיס במיינץ שאותו חלק יחד עם הלגיון הראשון אדיוטריקס, שני לגיונות אלו שיקמו את המבצר שנהרס במהלך המרד. הלגיון הארבעה עשר בוודאי לקח חלק במשך השנים הבאות בכל קרב שהתרחש בגדה המזרחית של הריין בשנים 73–74. באותן שנים הם גם בנו גשר על הריין, ושיקמו את המבצר בוויסבאדן. תיאורים על פעילות זו נמצאו בבית מרחץ באזור. עשר שנים מאוחר יותר הם השתתפו בקרבות שבין הדאקים לרומאים.
בשנת 89, כאשר מושל גרמניה עילית מרד בקיסר דומיטיאנוס, תמכו בו הלגיון הארבעה עשר גמינה והלגיון העשרים ואחד רפקס. כאשר המרד נכשל פירק הקיסר את הלגיון העשרים ואחת ואת הלגיון הארבעה עשר העביר לפאנוניה.
בהגנת פאנוניה
אחרי השנים 117 – 118 ישב הלגיון הארבעה עשר ממזרח לווינה על גדות הדנובה, למשך שלושה עשורים. חלק מיחידותיו השתתף במלחמותיו של אנטונינוס פיוס במאוריטניה וכן לקח חלק במלחמה נגד האימפריה הפרתית.
התמיכה בספטימוס סורוס
לאחר רצח פרטינקס בשנת 193, הלגיון הארבעה עשר היה מבין תומכיו הנאמנים של הקיסר הבא ספטימיוס סוורוס במלחמה כנגד דידיוס יוליאנוס, חלק נכבד מהלגיון לקח חלק בצעדה לעבר רומא. כן השתתפו חיילי הלגיון בדיכוי מרידה כנגד סוורוס בשנת 194 בקרב Issus באסיה הקטנה ובפריצת שערי קיליקיה. ייתכן גם שהלגיון היה שותף במערכה נגד הפרתים.
התמיכה במתחרים על כס הקיסר (מאה ה-3)
הלגיון היה כנראה פעיל במספר הזדמנויות במשך המאה השלישית, לעיתים יחד עם הלגיון העשירי גמינה, אולם חסרות עדויות שיאששו זאת. ידוע על מלחמה באזור בתקופתו של גורדיאנוס השלישי ושל פיליפוס הערבי אחריו.
ידוע גם שהלגיון הארבעה עשר תמך בקיסר גליאנוס במלחמה כנגד יריבו פוסטומוס (260 – 268) ועל פעולתו זו הוענק לו התואר:" פעם שישית מסור פעם שישית נאמן" (Pia VI Fidelis VI)). לאחר מותו של הקיסר עבר הלגיון הארבעה עשר לתמוך בשליט הגאלי מרקוס פיאנויוס ויקטורינוס (Marcus Piavonius Victorinus).
המאה הרביעית – המאה החמישית
בין השנים 364 ו-378 אסר הקיסר ולריאנוס מלחמה כנגד המרקומנים שבה כנראה היה שותף גם הלגיון הארבעה עשר. בסוף המאה הרביעית ובתחילת החמישית ישב עדיין הלגיון לגדות הדנובה ב-Carnuntum. כנראה שהוא חדל להתקיים באמצע המאה החמישית כאשר התמוטט קו ההגנה הרומי שעל הדנובה וחיילי הלגיון נטמעו בקרב אנשי המקום. הנוטיטיה דיגינטטום מונה ברשימותיו "חיל שדה הנייד" (comitatenses) בשם הארבעה עשר, תחת פיקודו של המגיסטר מיליטום של תראקיה, וייתכן שזהו הלגיון הארבעה עשר גמינה.
מוזיקה מזרחית
מוזיקה מזרחית, או מוזיקה ים תיכונית, או הזֶמֶר המזרחי הישראלי, היא סוגה מוזיקלית בזמר העברי שנוצרה בישראל ומבוססת על המוזיקה המסורתית של יהודים בני עדות ספרד והמזרח. זמר זה מושפע מהמוזיקה הערבית, היוונית, הגאורגית, האזרית הטורקית, האיראנית ומהמוזיקה הארצישראלית שנוצרה משנות ה-30 ועד שנות ה-50.
רקע
יהודים מזרחיים שעלו מארצות ערב יצרו במהלך 50 השנים האחרונות סגנון מוזיקלי ייחודי המשלב אלמנטים של מוזיקה ערבית, טורקית ויוונית. זאת בניגוד לסגנון העברי החדש, שבו הסגנון המזרחי הוא ספונטני יותר.
לאחר מלחמת העולם השנייה עלו משפחות יהודיות רבות למדינת ישראל החדשה, שנוסדה ב-1948. התנועה של ה"מוזיקה מזרחית" התחילה בשנות החמישים עם אמנים תוצרת בית בשכונות עם ריכוז גבוה של יהודים ממדינות ערב שהיו מנגנים בחתונות ובאירועים אחרים. הם ביצעו שירים בעברית, אבל בסגנון ערבי, בכלים ערביים מסורתיים - העוד, הקאנון והדרבוקה. בשנות ה-60, הם הוסיפו לצליל גיטרה אקוסטית וחשמלית וכך הצליל שלהם הפך לאקלקטי יותר. זמרים קישטו בדרך כלל את שירתם בסלסולים, וההגשה הייתה לרוב בצליל באף או גרוני. האינטונציה הייתה בדרך כלל מערבית, לעומת זאת; זמרים לא השתמשו בסולמות הרבעטון האופייניים למוזיקה הערבית. בשנות ה-80 נעשה לראשונה שימוש בסינתיסייזרים ובכלים אלקטרוניים במוזיקה המזרחית.
מילות השיר היו במקור טקסטים הלקוחים מהספרות העברית הקלאסית, כולל שירים של משוררים עבריים מימי הביניים. מאוחר יותר הוסיפו טקסטים של משוררים ישראלים, והחלו לכתוב גם מילים מקוריות. דוגמה לכך הוא השיר "חנהלה התבלבלה", ששר יזהר כהן עם מילים מאת המשורר נתן אלתרמן, בלחן מסורתי. זמרים גם תרגמו את אהובי הילדות מערבית לעברית והוסיפו אלקטרוניקה וקצב מהיר יותר.
שנות ה-70 ואילך
שניים מהמוזיקאים המזרחיים הפופולריים הראשונים היו הזמר זוהר ארגוב והמלחין והזמר אביהו מדינה. ארגוב גדל בשירה בבית כנסת עם מוזיקה מזרח תיכונית מאוד מוגדרת. הלהיט המזרחי המובהק שלו היה הפרח בגני שזכה במקום ראשון בפסטיבל. זוהר ארגוב היה זמר בעל יכולת קולית מרשימה. שירים שביצע הפכו ללהיטים ידועים והוא נהנה מפופולריות רבה. לאחר התאבדותו בכלא הוא הפך לאייקון בישראל. על סיפור חייו נכתב המחזה "המלך", המתאר את נפילתו לשימוש בסמים ואת צרותיו עם החוק.
אביהו מדינה היה זמר ומלחין. הוא הלחין להיטים פופולריים רבים עבור זוהר ארגוב. גם זמרות החלו למלא חלק נכבד במוזיקה המזרחית הפופולרית. אמנית פופולרית הייתה זהבה בן. בגלל קשריה עם מרוקו והמזרח התיכון היא החלה את הקריירה שלה בביצוע שיריה של הזמרת המצרית אום כולתום.
מכיוון שהמוזיקה הישראלית הים תיכונית הייתה כה פופולרית בקהילות יהודי המזרח, שהיוו אחוז נכבד מכלל האוכלוסייה הישראלית. עם הזמן הפופולריות המתמשכת של השירים המזרחיים הביאה למספרי השמעות רבות יותר בתחנות רדיו שונות. אולם התהליך הזה היה הדרגתי. המימסד הרשמי הגביל בתחילה את מידת ההשמעות של המוזיקה המזרחית ברדיו משום שהיא לא נחשבה מספיק 'ישראלית אותנטית'. החוקר החברתי, סמי שלום שטרית, כתב "הממסד החינוכי והתרבותי עשה כל מאמץ להפריד בין הדור השני של עולי המזרח למוזיקה זו, על ידי סוציאליזציה אינטנסיבית בבתי ספר ובתקשורת.
חדירתה של מוזיקה מזרחית למיינסטרים הישראלי הייתה תוצאה של לחץ של מלחינים ומפיקים מזרחיים כמו אביהו מדינה, הפופולריות הבלתי ניתנת להכחשה, של הסגנון, ואימוץ הדרגתי של אלמנטים של מוזיקה מזרחית על ידי אמנים ישראלים פופולריים. ירדנה ארזי, אחת הזמרות הפופולריות בישראל, הקליטה ב-1989 אלבום בשם "דמיון מזרחי", וכללה חומרים מקוריים וכמה שירים ישראלים קנוניים.
קבלתה של מוזיקה מזרחית, במהלך שנות ה-90, מקבילה למאבק החברתי של ישראלים ממוצא ספרדי ומזרחי להשיג קבלה חברתית ותרבותית. "היום, המוזיקה המזרחית הפופולרית החלה למחוק את ההבדלים ממוזיקת הרוק, ואנחנו יכולים לראות לא מעט אמנים הופכים למיינסטרים. המעבר הזה לתרבות המיינסטרים כולל הטמעה תרבותית", כותב חוקר הספרות והמבקר מתי שמואלוף.
עובדה מקובלת כיום היא שהמצאת קלטת השמע על ידי תאגיד פיליפס ורשת הפצת הקלטות המסחרית בתחנת הרכבת בתל אביב השפיעה רבות על הפופולריות של המוזיקה הישראלית הים תיכונית. קלטות אפשרו לאוכלוסייה המזרחית ליצור ולהפיץ מוזיקה משלה בתוך הקהילות שלה. הם גם אפשרו יותר אינטגרציה מוזיקלית. אפשר לקבל את אום כולתום ושכנה שלה שהיא זמרת בהתהוות. קלטות שמע היו גורם דומיננטי בצמיחת המוזיקה הישראלית הים תיכונית בשנות ה-70. לאחר שהייתה מועדפת לראשונה באירועים פרטיים, כמו חתונות וימי הולדת, הקלטת חתונות הפכה למצרך מבוקש במעברות המזרחית ("מחנה המעבר"). הקלטות הללו הן שגרמו לאתנומוזיקולוגית איימי הורוביץ להתחיל לחקור את סגנון המוזיקה החדש והפורח הזה.
שילוב עם סגנונות מוזיקה אחרים
עם הזמן נוצרו מיזוגים של מוזיקה מזרחית עם סגנונות מוזיקליים אחרים, כולל רוק, פופ והיפ הופ.
רוק ומטאל
רוק מזרחי הוא מונח רחב המשלב בתוכו כמה סגנונות מוזיקליים שונים. הוא מוגדר על ידי שילוב של מוזיקת רוק עם כלים, יצירות וטכניקות שירה מזרח תיכוניות. ניתן להשוות את הסגנון עם רוק מתקדם, שכן סולמות ומקצב מזרח תיכוניים נוטים לשבור נורמות מערביות. כמה דוגמאות הן אורפנד לנד, כנסיית השכל, אלגיר והסולן אביב גדג', יוסי סאסי ודודו טסה. דוגמה בולטת נוספת היא פורטיסחרוף, צמד יצירתי המורכב מהאמנים רמי פורטיס וברי סחרוף. גם לפורטיס וגם לסחרוף יש רקע מזרחי וספרדי חלקי (טורקי ועיראקי). האלמנטים המזרחיים במוזיקה שלהם נעים בין עדינים מאוד למאוד ברורים לפעמים. השניים החלו את הפרויקט שלהם ב-1989 בעקבות התפרקות קבוצת הפוסט פאנק Minimal Compact. שתי הקבוצות מציגות כמה נושאים מזרח תיכוניים, כולל שיר אחד בערבית ג'יבריש, "סנדניה", מתוך תקליט הבכורה שלהם Foreign Affair.
ניתן להגדיר את המיזוג בין מוזיקה מזרחית ומוזיקת מטאל כמטאל מזרחי. תת-ז'אנרים אחרים של רוק ממעטים לקטלג את ההשפעות המזרחיות שלהם.
פּוֹפּ
באמצע שנות ה-90, לייבלים של פופ מזרחי כבר החלו להפוך מפעילות מחתרתית להפצת קלטות בתוך הקהילה המזרחית לתעשיית מוזיקה הרבה יותר פורמלית וסטנדרטית. מוזיקאים ומפיקים של אותה תקופה החלו לשלב יותר אלמנטים של רוק, טכנו, דאנס, יורופופ וריתם אנד בלוז, תוך שימת דגש חזק על השורשים היווניים, הטורקיים והערבים. לצד דוגמאות קודמות כמו עפרה חזה ואתניקס, אמנים מאוחרים יותר כמו זהבה בן, אייל גולן, שרית חדד ואחרים חוללו מהפכה בז'אנר והביאו אותו לקהלים הרבה יותר גדולים. כמה שירים מהתקופה הזו כבר הפכו ללהיטים במדינות שכנות, כולל יוון ומדינות ערב. הפופ המזרחי הפך למטרה ללעג ולעיתים קרובות התעלמות מתרבות הפופ המרכזית של ישראל באותה תקופה. למרות שמבחינה דמוגרפית הם אולי היו פופולריים באותה מידה, רוב תחנות הרדיו סירבו לנגן פופ מזרחי, והעדיפו פופ ורוק בהשפעות אמריקאיות ואירופיות. ההבחנה בין פופ מזרחי למיינסטרים הייתה ברורה. מכיוון שרבים מלהיטי פופ מזרחי עדיין היו הפקות בתקציב נמוך, מבקרי מיינסטרים ותקשורת התעלמו בעיקר מהז'אנר, כשהתירוץ היה של פופ מזרחי חסר עומק אמנותי. רוב השירים היו שירי אהבה פשוטים למדי, תרגומים של שירים יווניים/ים תיכוניים או שירי נושא יהודיים, עם כתיבת שירים לפי נוסחה מסוימת. זו הסיבה שהשוואות ל"תנועות נגד שהפכו למיינסטרים" גלובליות פחות מתאימות, כאשר מוזיקת היפ הופ ורגאיי היא חדשנית ביותר, כמו גם אוריינטציה פוליטית ומחאה. עם זאת, יש הסכמה רחבה שלשירים רבים של פופ מזרחי יש בהם הרבה יותר ממה שנראה בתחילה, אז אולי רבים מהם הובנו במידה מסוימת שלא כהלכה כי הקדימו את זמנם. היו גם מקרים רבים של השפעה הדדית של שתי התנועות בפופ הישראלי כבר ב-1985, כשכמה כותבי שירים אשכנזים ידועים התפעלו מהסאונד המזרחי. במהלך במהלך העשורים הראשונים של שנות ה-2000, הפופ המזרחי גדל והפך לצורה הבולטת של מוזיקת הפופ בישראל. ב-2019 הזמר עומר אדם הופיע בפארק הירקון בפני קהל של 50,000 בני אדם, הפרש של 1,000 אנשים בלבד לשבירת השיא של כוורת ב-2013 עם קהל של 51,000 בני אדם.
ביקורת
במהלך השנים ספגה המוזיקה המזרחית ביקורת מפי אנשי מקצוע ואנשי ציבור שונים, שהתמקדה בעיקר באיכותו וברמתו וגם נגד הניסיון להכליל הרבה סגנונות מוזיקליים תחת הכותרת האחת - "מוזיקה מזרחית". כמו שלא ניתן לטעון שיש ז'אנר אחד ויחיד שנקרא "מוזיקה מערבית", כך גם לגבי "מוזיקה מזרחית". במונחים הביקורתיים של התאוריה התרבותית, "ארגז הכלים המוזיקלי" הישראלי הוא כלי להבניית זהות לאומית וקהילתית, שתוכנו נמצא עדיין ב"משא ומתן". המאבק על תוכנו, לדעתה של חוקרת התרבות הפופולרית מירי טלמון, הוא חלק מתהליך ההבנייה של שדה המוזיקה בישראל, "לא פחות מתהליכים של כלכלה פוליטית ומאבק על בכורה מסחרית".
בינואר 2002 התבטא יוסף לפיד במהלך ראיון ברדיו, לאחר ששמע ברקע שיר מזרחי של עמיר בניון: "אנחנו כבשנו את טולכרם, או טולכרם כבשה אותנו?".
במרץ 2011 יצא יהורם גאון נגד "הגל העכור" של המוזיקה המזרחית וכינה אותה "זבל שהשטן לא ברא" ו"בושה לאינטליגנציה". עם זאת, הוא ציין לשבח יוצרים מזרחיים כמו אביהו מדינה ושלמה בר. לאחר שדבריו עוררו סערה התנצל, אמר כי "זאת מוזיקה משופעת בפנינים, אך לא חסר בה חצץ" ו"לא התכוונתי, הרי אני בעצמי מזרחי".
הזמרת אחינועם ניני יצאה נגד אמני המוזיקה המזרחית המתפשרים על חומר נמוך לטענתה מתוך אינטרסים מסחריים.
בעקבות השמעת שיר מזרחי בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות תשע"ג, 2013, התבטא הרב בני פרל, ראש הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן בתל אביב כנגד המוזיקה המזרחית וכינה אותה "שירי ערסים בני שני אקורדים". לדבריו, מוזיקת הפופ המזרחית אינה מייצגת את התרבות המזרחית.
Le Phare
Le Phare (המגדלור), הוא אלבום האולפן השלישי של המלחין הצרפתי יאן טירסן. זהו האלבום שהחדיר אותו לתודעת הציבור ובו הוא שיתף פעולה עם כותב השירים הצרפתי דומיניק א. (שכתב את השירה בשירים - Monochrome ו- Les Bras de Mer). באלבום זה טירסן משתמש בכלים הטיפוסיים למוזיקה שלו (כינור, פסנתר, מנדולינה, אקורדיון ועוד) וגם בכלים פחות טיפוסיים, כולל גלגל אופניים, מכונת כתיבה וסיר.
שלושה שירים מתוך אלבום זה, "La Dispute", "La Noyee" ו-"Sur Le Fil" שימשו לאחר מכן בפסקול שכתב טירסן לסרט אמלי. L'homme Aux Bras Ballants הוא גם פסקול לסרט קצר באותו השם.
משבר בוסניה
משבר בוסניה - משבר בינלאומי שהחל בשנת 1908 כתוצאה מכך שהאימפריה האוסטרו-הונגרית סיפחה את השטח של בוסניה והרצגובינה. המשבר היה עלול להביא להתלקחות מלחמה כוללת באירופה אך בסופו של דבר במהלך אביב 1909 הנושא סודר. למרות הניצחון הדיפלומטי של אוסטרו-הונגריה במקרה זה, תוך עשור מהמשבר האימפריה התפרקה.
רקע
בהתאם לסעיף 25 בהסכם שנחתם בעקבות קונגרס ברלין משנת 1878, האימפריה האוסטרו-הונגרית החזיקה את שטחי בוסניה והרצגובינה שהשתחררו משליטת האימפריה העות'מאנית. אולם חוזה ברלין לא קבע זמן לכיבוש ולא קבע את גורלה הסופי של בוסניה והרצגובינה.
בשנת 1881 הסכימו קיסרי גרמניה ורוסיה שאוסטריה תספח את בוסניה והרצגובינה, אבל בהמשך רוסיה חזרה בה. סרביה התנגדה לסיפוח מחשש שדבר זה עלול להביא בהמשך לכיבושה על ידי האוסטרים. באותה תקופה, בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית היו שטחים רבים שמאוכלסים על ידי עמים סלבים, והם היוו כ-60% מאוכלוסיית האימפריה. בתקופת קיום ברית שלושת הקיסרים ביצוע הסעיף האמור הוקפא, אולם ברגע שהברית התפוררה, החלה הדיפלומטיה האוסטרית לדון באפשרות להוצאת לפועל של הסיפוח האמור. לסיפוח היו צפויות התנגדויות ממדינות רבות באזור.
בתחילת המאה ה-20 כ-50% מאוכלוסיית בוסניה והרצגובינה היו סרבים, ולכן נושא הסיפוח היה חשוב מאוד לממשל הסרבי.
פעולות הדיפלומטיה האוסטרית
בשלב ראשון, הגיעו הדיפלומטים האוסטרים להסכם עם איטליה. הוסכם שהאימפריה האוסטרו-הונגרית לא תתנגד לשליטה איטלקית בלוב ולא תתערב במלחמה בין איטליה לבין האימפריה העות'מאנית על השליטה בלוב.
תוך זמן קצר הושג סיכום עם הסולטאן העות'מאני. בהתאם להסכם הסולטאן היה אמור לקבל פיצוי בהיקף של 2.5 מיליון פאונד סטרלינג ואוסטריה תאפשר לעות'מאנים להחזיר לעצמם שליטה באזור סנג'ק. הסכם זה הושג בתיווך וילהלם השני, קיסר גרמניה.
ב-15-16 בספטמבר נערכו פגישות בין שר החוץ האוסטרי, אלויס פון אהרנטל לבין שר החוץ הרוסי, אלכסנדר איזבולסקי. הסכמה רוסית למהלך הייתה קריטית כי הם היו בני הברית העיקריים של סרביה. במהלך פגישות הוסכם שרוסיה לא תתנגד לביצוע הסיפוח, אך אוסטרו-הונגריה תכיר בזכותה של רוסיה להעביר אוניות קרב דרך הבוספורוס והדרדנלים. ראוי לציין שלשר החוץ הרוסי לא היו סמכויות מתאימות לכך, וכמו כן, סוכם כביכול שדבר ההסכם יהיה סודי לפי שעה. אומנם, משרד החוץ האוסטרי פרסם ידיעות על ההסכם זמן קצר לאחר עזיבת שר החוץ הרוסי. הדבר נודע לו מהעיתונות בהיותו בפריז. באופן מיידי ממשלות צרפת, בריטניה והאימפריה הרוסית הודיעו שלא מכירות בהסכם ומתנגדות להכיר בסיפוח.
תיאור המשבר
ב-5 באוקטובר הצהיר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה על סיפוח בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בו-זמנית עזבו חילות אוסטריה את מחוז נובי פאזאר שהיה חיץ בין סרביה לבין מונטנגרו והוא עבר לשליטה עות'מאנית. באותו יום בולגריה הכריזה על עצמאותה מעות'מאנים.
ב-6 באוקטובר 1908 ממשלות סרביה ומונטנגרו הכריזו גיוס כללי לצבא. שליטי המדינות היו בדעה שהם צריכים לחלק ביניהם את שטח בוסניה והרצגובינה.
ב-8 באוקטובר האימפריה הגרמנית הודיעה על תמיכה מלאה באוסטרים. כתוצאה מכך, האוסטרים החלו בריכוז כוחות בגבול עם סרביה. הדבר היחיד שעצר את המלחמה היה חשש מתגובה חריפה של הרוסים.
מכיוון שסרביה המשיכה בהתחמשות מואצת, הדיפלומטיה האוסטרית פעלה לבידודה בזירה הבינלאומית. ב-2 במרץ 1909 נציגי האימפריה הרוסית, צרפת, בריטניה, איטליה והאימפריה הגרמנית הפעילו לחץ מתואם על סרביה במטרה שהיא תכיר בסיפוח וכדי למנוע מלחמה כוללת אפשרית. רק הרוסים הציעו כינוס וועידה בינלאומית בנושא, יתר המדינות היו בעד ביצוע הסכמים משנת 1878. ב-10 במרץ 1909 ממשלת סרביה הודיעה שהיא איננה מכירה בסיפוח. ב-17 במרץ, ממשלת רוסיה הגיעה למסקנה שהמדינה לא מוכנה למלחמה ולכן יש להפעיל לחץ על סרביה.
ב-22 במרץ, השגריר הגרמני בסנקט פטרבורג העביר לשר החוץ הרוסי מסר תקיף לפיו על ממשלת רוסיה להודיע חד-משמעית על עמדתה בנושא ונתן להבין שמלחמה כוללת עומדת בפתח. למחרת, הצאר ניקולאי השני הודיע שרוסיה מכירה בסיפוח. בלחץ הרוסים ב-31 במרץ 1909 סרביה הודיעה על כך שגם היא מכירה בסיפוח.
השלכות המשבר
בסרביה ובסנקט פטרבורג ראו בצורה בה הסתיים המשבר הפסד דיפלומטי צורם ("צושימה דיפלומאטית" בהגדרת הרוסים). היחסים בין רוסיה, סרביה והאימפריה האוסטרו-הונגרית לא שוקמו לעולם. החיכוכים בין מדינות ההסכמה לבין הברית המשולשת התחזקו. יחד עם זאת התגלעו גם ויכוחים פנימיים בתוך מדינות ההסכמה בעקבות כך שהרוסים לא קיבלו מצרפת ובריטניה תמיכה מספקת. בריטניה אומנם ריכזה את הצי שלה באזור אך ככל הנראה חשבה שמלחמה בעיתוי זה אינה רצויה.
מלחמת העולם הראשונה החלה בעקבות רצח יורש העצר אוסטרי פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה בסרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה.
שר החוץ הרוסי פוטר מתפקידו ונשלח לכהונת שגריר בפריז. שר החוץ האוסטרי קיבל הכרה מהקיסר על תרומתו בניהול המשבר.
מיתר עורכי דין
מיתר עורכי דין, שנקרא עד סוף 2019 בשם מיתר, ליקוורניק, גבע, לשם, טל ושות', הוא משרד עורכי הדין הגדול בישראל. בשנת 2022 מנה המשרד 448 עורכי דין ו-64 מתמחים. המשרד, השוכן בבניין עורק שברמת גן, עוסק במשפט מסחרי.
תחומי התמחות
המשרד מתמחה בעיקר במיזוגים ורכישות, היי טק, בנקאות, ליטיגציה מסחרית ושוק ההון. בין התחומים הנוספים בהם עוסק המשרד ניתן למנות: מקרקעין ונדל"ן, מיסוי, דיני חברות, מימון חברות וגיוסי הון, הסכמים מסחריים בישראל ובחו"ל, קניין רוחני ועסקאות בתחומי הטכנולוגיה השונים, תקשורת, הגבלים עסקיים, רגולציה, ביטחון פנים ותעשיות ביטחוניות, תכנון ובנייה, אנרגיה, תשתיות, משפט מנהלי, איכות הסביבה, דיני מכרזים, דיני עבודה, רשויות מקומיות, סין והמזרח הרחוק.
הכרה ודירוגים
בשנת 2014 דורג כמשרד עורכי הדין הגדול בישראל. ובנוסף קיבל את "אות מגן המילואים" של שר הביטחון על עידוד ותמיכה של עובדיו בעת שירותם במילואים. המשרד נבחר על ידי Chambers & Partners ועל ידי Legal 500 (דירוגים בינלאומיים) וחברות הדירוג הישראליות (BDI ו-Dun's 100) כאחד ממשרדי עורכי הדין המובילים בישראל. בשנת 2022 דורג שוב כמשרד עורכי הדין הגדול בישראל.
לקוחות
במהלך השנים ייצג המשרד לקוחות בתיקים שזכו לחשיפה תקשורתית רבה:
היסטוריה
המשרד נוסד בשנת 1962 על ידי עו"ד צבי מיתר, שעמד בראשו עד לפרישתו בשנת 2001. יחד עם אחיו שמואל מיתר ועם מוריס קאהן היה צבי מיתר שותף החל משנות ה-90 לבניית קבוצת עורק. מיתר נבחר שלוש פעמים, בין השנים 1983–1995, לכהן כיו"ר ועד מחוז ת"א של לשכת עורכי הדין וכיהן במשך 12 שנה כחבר הוועדה לבחירת שופטים.
בשנת 1994 הצטרפה למשרד כשותפה עו"ד מיה ליקוורניק, לאחר שעבדה במשרד עורכי הדין Weil, Gotshal & Manges בניו יורק. ליקוורניק הודיעה על פרישתה מהשותפות בסוף 2016.
בשנת 2003 משרד מיתר ליקוורניק גבע התמזג עם משרד לשם ברנדויין, שהתמחה בליטיגציה ובשוק ההון הישראלי, ובראשו עמדו ד"ר ישראל (רלי) לשם ועו"ד דרור ברנדויין. מיזוג זה היווה את אחד המיזוגים הגדולים בענף עריכת הדין בישראל. לאחר המיזוג נקרא המשרד מיתר ליקוורניק גבע & לשם ברנדויין, והפך לאחד המשרדים הגדולים בישראל.
בשנת 2007 התמזג למשרד זה משרד גלרט, פרישטיק, עם הצטרפותם של עו"ד אלון גלרט, מומחה למשפט מנהלי, ששימש יועץ משפטי של משרד ראש הממשלה בתקופת כהונתם של ראשי הממשלה אהוד ברק ואריאל שרון, ועו"ד גידי פרישטיק, מומחה בדיני איכות הסביבה, תשתיות ורשויות מקומיות.
בשנת 2010 הצטרף כשותף למשרד ד"ר יואב אסטרייכר שהקים בו מחלקת ליטיגציה בתחום הקניין הרוחני, לאחר שהיה שותף ועבד במשרדים גילת ברקת, Pryor Cashman Sherman & Flynn בניו יורק ו-Robinson Bradshaw & Hinson בקרוליינה הצפונית.
בשנת 2011 הצטרפו למשרד עורכי הדין יואב שדה ורמי לנדא ממשרד עורכי הדין שדה-לנדא וכן עו"ד יוסי עבאדי ממשרד כספי. עו"ד יואב שדה שימש בעבר כראש המחלקה המשפטית של קבוצת אייזנברג, ומכהן כיו"ר לשכת המסחר ישראל-סין. עו"ד רמי לנדא כיהן בעבר כיועץ המשפטי של נציגות משרד התעשייה והמסחר הישראלי בארצות הברית ועומד בראש מחלקת דיני עבודה. עו"ד יוסי עבאדי כיהן כמנהל מינהלת השידורים לציבור במשרד התקשורת וכיועץ המשפטי של רשות החברות הממשלתיות.
בשנת 2013 התמזג למשרד משרד קנטור, אלחנני, טל ושות', בראשו עמדה עו"ד דליה טל, אשר התמחה בתחומי בנקאות, נדל"ן, חדלות פרעון וליטיגציה. לאחר מיזוג זה שונה שם המשרד ל-"מיתר ליקוורניק גבע לשם טל ושות'". בנוסף, הצטרפו למשרד עו"ד אלון סהר, אלדר בן-רובי חיים גואטה ממשרד הרצוג, פוקס, נאמן ושות' יחד עם מספר עורכי-דין שכירים. סהר התמחה בהיי-טק, בן-רובי במיסוי וגואטה בתאגידים.
בשנת 2015 הצטרפה למשרד מחלקת תכנון ובניה בראשות עו"ד תמר מגדל. נכון לשנת 2015 כלל הצוות המשפטי של המשרד למעלה מ-250 עורכי דין (מתוכם 78 שותפים) ו-50 מתמחים.
בתחילת 2016 גדל מספר עורכי הדין במשרד לכ-280 עם הצטרפות מחלקת הליטיגציה בראשות עו"ד איל רוזובסקי שפרשה ממשרד צלרמאיר, פילוסוף, רוזובסקי, צפריר ושות' שהתפרק, והצטרפות מחלקת מימון הפרויקטים שפרשה ממשרד ארדינסט ושות' בראשות עו"ד ג'וני פינקלשטיין
בתחילת 2017 הצטרפו למשרד 13 עורכי דין (מהם 3 שותפים, עוה"ד איתי פרישמן, ד"ר שחר הדר ומירי שליט) ממשרד גרוס קלינהנדלר חודק הלוי גרינברג ושות'.
גלריית סרפנטיין
גלריית סרפנטיין (באנגלית: Serpentine Gallery) היא גלריית אמנות בגני קנזינגטון במרכז לונדון, המציגה בעיקר אמנות מודרנית ואמנות עכשווית. הכניסה לגלריה חופשית, והיא נחשבת לאחת מהפופולריות בגלריות לונדון, כשמדי שנה מבקרים בגלריה כ-750,000 איש.
היסטוריה
הגלריה נפתחה בשנת 1970 ביוזמת מועצת האמנות של בריטניה הגדולה והיא נמצאת בבית תה שנבנה בשנת 1934 בקרבת אגם הסרפנטיין שנמצא בהייד פארק הסמוך. בשנים הראשונות נפתחה הגלריה רק בחודשי הקיץ. בשנת 1986 מונתה ג'וליה פייטון ג'ונס כמנהלת הגלריה, ותחת פיקוחה עברה הגלריה שיפוץ נרחב והחלה לפעול כל ימות השנה.
בגלריה הוצגו יצירות של מאן ריי, הנרי מור, אנדי וורהול, בריג'יט ריליי, אלן מקולום ודמיאן הירסט.
בפתח הגלריה מוצגת דרך קבע יצירה של איאן המילטון פינליי המוקדשת לנסיכה דיאנה שהייתה תומכת של הגלריה.
מאז שנת 2001, מדי קיץ, נבנה ביתן זמני לתערוכות מתחלפות בפתח הגלריה. הביתן עצמו נבנה כל שנה על ידי אדריכל אחר. בין האדריכלים שהקימו את הביתן הזמני היו זהה חדיד, דניאל ליבסקינד, אוסקר נימייר, טויו איטו, איי וייוויי, פרידה אסקובדו, אלבארו סיזה ורם קולהאס.
רון אסולין
רון אסולין (נולד ב-13 באוגוסט 1957) הוא במאי, תסריטאי, מנהל קריאטיבי, מפיק, מייסד ובעלים של חברת פילמיינד (Filmind) העוסקת בקולנוע, פרסום ותעמולה. במאי האפוס הקולנועי "המסע לירושלים" ב והיצירה "מקדש אדם" המוצגת בקביעות בהיכל הספר במוזיאון ישראל. במאי ומפתח התוכן של 15 מוזיאונים ומרכזי מבקרים בישראל. מומחה לתעמולה אשר ניהל וביים תוכן ב-17 מערכות בחירות ארציות בישראל ובאירופה.
ביוגרפיה
רון אסולין נולד בנס ציונה. התגייס לשירות קרבי בחיל השריון (חטיבה 7) ושימש כמדריך בקורס מפקדי טנקים. לאחר שירותו הצבאי החל את לימודיו בחוג לקולנוע וטלוויזיה, בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב, אותם סיים בשנת 1982. עם סיום לימודיו השתלב בתעשיית המדיה הישראלית כבמאי ומפיק, ובשנת 1988 הקים את חברת "פילמיינד".
פרסום
אסולין ביים פרסומות רבות, ביניהן: "רואים שיש לך פלפל", גבינת סקי ומעדן הגולן של שטראוס, נטורל פורמולה, "אם יש לך נגב", "שופ שובי דובי מתאים לי", טבע, אילנות דיסקונט ועוד. בנוסף היה מנהל קריאטיבי של קמפיינים פרסומיים כגון: ילד הזכוכית "חיים תלויים במהירות שלך", הנהגת הנעלמת "מילים יכולות להרוג – אם נוהגים לא מסמסים", חומות הזכוכית "בחצייה תרגיש את הכביש", "אל תיתן לאלכוהול לנהוג במקומך", קמפיין הטלוויזיה "חתמת? קודמת, בתור להשתלות". הוא גם הפיק פרסומות כגון אלו של הגרלת הלוטו וחישגד של מפעל הפיס.
מיתוג
אסולין אחראי על פיתוח אסטרטגיית המיתוג בארגונים שונים במגזר הציבורי והפרטי בישראל ביניהם הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו וכרטיס אדי.
תדמית
אסולין ביים פרויקטים תדמיתיים לחברות בישראל, ביניהן: תנובה, שרותי בריאות כללית, קומברס, רשות המים, רשות שדות התעופה, ריץ קרלטון, ואחרים. אסולין פיתח קמפיינים בינלאומיים מעצבי דעת קהל, ביניהם: קמפיין הבטחת הקיום האנושי של שרי אריסון וקמפיין Unexpected Israel אותו יצר עבור משרד החוץ.
קמפיינים פוליטיים
משנת 1984 משמש רון אסולין כבמאי ראשי ומנהל קמפיין המדיה במערכות בחירות ארציות בישראל ובחוץ לארץ. בין הצלחותיו: ניצחון רה"מ בנימין נתניהו בשנת 1996, רה"מ אהוד ברק בשנת 1999 וקנצלר אוסטריה אלפרד גוסנבאואר בשנת 2006.
בבחירות 1996 היה אחראי לתשדירי התעמולה של ליכוד-גשר-צומת בראשות בנימין נתניהו, תחת האסטרטגיה של ארתור פינקלשטיין "עושים שלום בטוח".
בבחירות 1999 ביים וניהל את קמפיין הטלוויזיה והרדיו של ישראל אחת "ישראל רוצה שינוי" בראשות אהוד ברק.
בשנת 2010 יצר את קמפיין "הפרטנרים" עבור יוזמת ז'נבה, במסגרתו ביים את מנהיגי הרשות הפלסטינית סאיב עריקאת, ריאד אל מליכי, יאסר עבד רבו, ג'יבריל רג'וב וסופיאן אבו זיידה בפנייה ישירה אל הציבור בישראל.
בשנת 2019 הוביל את קמפיין מפלגת העבודה בראשות אבי גבאי בבחירות לכנסת ה-21 ואת קמפיין המחנה הדמוקרטי (מרצ) בראשות ניצן הורביץ לכנסת ה-22. באותה שנה התפרסם מאמר פרי עטו בספר "קילר אינסטינקט" מאת אייל ארד, משה גאון וד"ר ארז יעקובי.
סיפונופורה ענקית
סיפונופורה ענקית (שם מדעי: Praya dubia) היא סיפונופורה ענקית שחייה באוקיינוס באזור התהומות, בעומקים של 700 עד 1000 מטר ותחום תפוצתה הוא מאיסלנד בצפון ועד צ'ילה בדרום.
רון אסולין
מוזיאונים ומרכזים חווייתיים
בנוסף פיתח מרכזים חווייתיים מסחריים, בהם לבתי זיקוק לנפט, איגודן במתקן הטיהור השפד"ן וארבעת מרכזי Better Place בישראל, סין קנדה ודנמרק.
סיפונופורה ענקית
מאפיינים
הסיפונופורה הענקית שייכת למחלקת ההידרתים והיא למעשה מושבה של מאות יצורים קטנים (הנקראים זואואידים) שלכל אחד התמחות משלו והם חיים ביחד בסימביוזה מוחלטת. הזואואידים אינם יכולים לשרוד לבדם ותלויים בשאר חבריהם למושבה. הסיפונופורה נמצאת על הגבול שבין מושבה של בעלי חיים להפיכה לבעל חיים מורכב, בו פרטי המושבה הם למעשה איבריו. ייחודה הוא גודלה הענק: היא יכולה להגיע לאורך של עד אך הקוטר שלה הוא כשל מוט מטאטא. היא הייצור הימי השני באורכו אחרי תולעת שרוך הנעל, ובאורכה עולה על הלווייתן הכחול הענק, בעל החיים הגדול ביותר (אורכו: 27–33 מטר, משקלו: 150–177 טון מטרי).
רון אסולין
מוזיאונים ומרכזים חווייתיים
בשנת 2012 הקים עם חברת פילמיינד שבבעלותו את ביתן ישראל בפלוריאדה - תערוכה בינלאומית לפרחים שמתקיימת בהולנד פעם בעשור. במסגרת הקמת הביתן פיתח את הקונספט "The Israeli Touch" ומיתג את ישראל כמובילה עולמית בתחומי החקלאות בעידן המודרני.
סיפונופורה ענקית
מאפיינים
Praya dubia שוחה בצורה פעילה במים ומושכת את טרפה באמצעות הארה ביולוגית בצבע כחול. כאשר היא נמצאת באזור עשיר במזון היא מפרישה רעל חזק אשר משתק או הורג את טרפה.
בשנת 2020 נתגלתה סיפונופורה אחרת, יותר ארוכה - כ-120 מ'.
רון אסולין
מוזיאונים ומרכזים חווייתיים
בשנת 2018 השיק את מרכז מבקרים המתקדם בישראל עבור "חברת החשמל" באתר "אורות רבין" בקיסריה.