cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערכת המשלים
בקרה פאסיבית
המנגנונים הפאסיביים מתבטאים בכך שחלבוני המשלים המשופעלים הם לרוב בלתי יציבים ומתפרקים במהירות - אלא אם הם נקשרים לחלבונים מייצבים נוספים. לדוגמה, קומפלקס ה-C3bBbC3b אשר משמש כ-C5 Convertase במסלול האלטרנטיבי הוא בעל זמן מחצית חיים של כ-5 דקות, אך לאחר קישור לפרופרדין זמן מחצית החיים מתארך משמעותית. דוגמה נוספת למנגנון פאסיבי היא דפוס מעטפת הסוכרים של תאים שונים. ישנם חלבונים המפרקים את החלבון האפקטורי C3b, ומקביל פועלים כלקטינים - חלבונים קושרי סוכרים. ללקטינים אלו ישנה ספציפיות גבוהה לקישור לחומצה סיאלית, סוכר נפוץ על גבי תאי הגוף, ובלתי-נפוץ במעטפות חיידקיות. אם C3b יקשר לממברנה של תא עצמי, ישנו סיכוי רב יותר לפירוקו מאשר על גבי תא זר.
בקרה אקטיבית
דוגמאות המפתח של בקרה אקטיבית על מערכת המשלים כוללות את המטרות הבאות: C5a, C3a, C3b, C3 Convertase, C1 ו-C5b6789.
החלבון C1 Inhibitor (מכונה גם C1INH) שייך למשפחה של חלבונים הנקראים סרפינים (Serine Protease Inhibitors). ביכולתו לפרק את קומפלקס ה-C1 (אשר מורכב מ-C1r, C1s ו-C1q) ובכך לעכב את המסלול הקלאסי של מערכת המשלים. ישנן גם עדויות לעיכוב ישיר של C3b, וכן את החלבון הלקטיני MASP2, ולכן החלבון C1INH הוא בקר מרכזי אשר מעצב גם את פעילות המסלול הקלאסי, וגם את פעילות מסלול הלקטין.
החלבונים DAF (CD55), CR1 (CD35) ו-C4BP מפרקים כולם את קומפלקס ה-C4bC2a, הנקרא גם C3 Convertase במסלול הקלאסי/לקטיני. במקביל, DAF ו-CR1, פועלים גם כנגד קומפלקס ה-C3bBb של המסלול האלטרנטיבי, יחד עם חלבון בשם Factor H. פירוק ה-C3 Convertase מוביל לשחרור תת-היחידות בשלמותן (C4b, C2a, C3b, Bb), בהתאם למקור הקומפלקס. חלק מן המרכיבים הללו הם מסיסים בזרם הדם, כמו למשל C4BP ופקטור H, ואילו אחרים מעוגנים לממברנות התאים בדרך קבע (DAF ו-CR1).
הבקרה של C4BP, פקטור H ו-CR1 כוללת מנגנון נוסף, והוא השפעול של פקטור I. חלבון מסיס זה הוא החלבון המרכזי אשר מפרק את מרכיבי המשלים C3b ו-C4b. על מנת שהפירוק של C3b ו-C4b אכן יצא לפועל, פקטור I זקוק לקו-פקטורים, כמו למשל MCP (CD46) ו-CR1. גם MCP וגם CR1 ממוקמים על גבי ממברנות עצמיות בלבד, ולכן מונעים הצטברות חלבוני משלים על גבי תאי הגוף. במקביל, פקטור H ו-C4BP קושרים פפטידו-גליקנים עצמיים, ולכן מתמקמים גם הם על גבי ממברנות עצמיות. בסופו של דבר, הקו-פקטורים הדרושים לפעילותו של פקטור I מעוגנים לממברנות התאים העצמיים, ולכן מונעים את פעילות מערכת המשלים כנגד תאי הגוף.
קומפלקס ה-C5b6789 שמוביל ליצירת תעלות MAC קטלניות מבוקר על ידי פרוטקטין (CD59) על גבי ממברנות התאים. ישנם גם חלבונים מסיסים בזרם הדם אשר מפרקים את הקומפלקס הנזכר לעיל, אם הוא ניתק את ממברנות תאי המטרה, כגון ויטרונקטין (נקרא גם חלבון S).
האנאפילטוקסינים C3a ו-C5a מנוטרלים על ידי משפחה של חלבונים הנקראים קרבוקסיפפטידאזות. למעשה משפחה זו של חלבוני בקרה אינם פועלים על מערכת המשלים גרידא, ופעולתם מתבטאת בהסרת חומצות אמינו מקצה ה-C של חלבוני מטרה. פירוק האנאפילטוקסינים מתבצע על ידי הקרבוקסיפפטידאזות N, B ו-R.
מעכבי אצטילכולין אסטראז
מעכבי אצטילכולין אסטרז (אנגלית: Acetylcholinesterase inhibitor, נקראים גם AChEI או anti-cholinesterase) הם חומרים כימיים שמעכבים את האנזים אצטילכולין אסטראז מלפרק את האצטילכולין, מה שגורם להצטברות של אצטילכולין בסינפסה ומגדיל את משך הפעולה שלו. התוצאה של התהליך הזה היא תופעות של הפעלה כולינרגית.
החומר משמש כארס ורעל טבעי, ככלי נשק כמו גז עצבים, וכן כקוטל חרקים.
ברפואה משמש חומר זה לטיפול במחלות שונות, ביניהן: מיאסטניה גראביס, גלאוקומה, תסמונת הטכיקרדיה התנוחתית, כאנטידוט להרעלה אנטי-כולינרגית, לטיפול בתסמינים נוירו-פסיכיאטריים של מחלת האלצהיימר כמו אדישות, ומחלות רבות אחרות.
אפקטים
שרירי שלד: במינונים נמוכים, מגביר את עוצמת הכיווץ. במינונים בינוניים, גורם לפסציקלוציה ופיברילציה. במינונים גבוהים הוא גורם לחסימה בזמן דפולריזציה.
בנוסף, הוא גורם להגברת פעילות מערכת העיכול ולהגברה כללית של הפרשות. במערכת הקרדיו-וסקולארית קשה לנבא מה יהיה האפקט משום שהוא משפיע גם על מערכת העצבים הסימפתטית וגם על מערכת העצבים הפאראסימפתטית. בלב, לעומת זאת, שולטת בעיקר המערכת הפראסימפטטית, ולפיכך תהיה ירידה בקצב הלב. במוח יהיה אפקט מרכזי.
כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין
כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין (בגרמנית: Prinz Christian von Schleswig-Holstein; 22 בינואר 1831 - 28 באוקטובר 1917), היה חתנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ביוגרפיה
כריסטיאן נולד ב-22 בינואר 1831 באוגוסטנבורג, לכריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג וללואיזה סופיה אף דנסקאולד-סמסו, בתם של כריסטיאן קונרד, רוזן דנסקאולד-סמסו ויוהנה קאס אף מור.
משפחתו של כריסטיאן הייתה מיוחסת למשפחת המלוכה הדנית, ומשפחתו טיפחה את אחיו פרידריך על מנת שיהא בעתיד מלך דנמרק. אולם, מכיוון שמשפחתו הייתה גם ממוצא גרמני, העדיפו הדנים על פני אחיו את כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג בתור היורש. מאידך, בשלזוויג-הולשטיין הגרמנית הוכרה תביעתו של פרידריך, משום שנהג בהם החוק הסאלי. בשנת 1848 פרצה מלחמת שלזוויג הראשונה, שבה קיבל אביו כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג תמיכה מפרוסיה וממדינות הקונפדרציה הגרמנית, אולם בשנת 1851 חתמה פרוסיה על הסכם שלום עם דנמרק, ומיד לאחר מכן כבשו הדנים את הדוכסויות.
ב-8 במאי 1852 נחתם חוזה לונדון, שעל פיו נבחר כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג להיות היורש בכוח לכתר לאחר פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ובנוסף נקבע פיצוי כספי לאביו כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג בתמורה לויתור על תביעותיו לשליטה בדוכסויות.
כריסטיאן קיבל תואר אביר של מסדר הבירית, ואת תואר אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי. מיד לאחר נישואיו קיבל כריסטיאן דרגת מייג'ור גנרל בצבא הבריטי, בשנת 1874 קודם לדרגת לוטננט גנרל, ובשנת 1877 קודם לדרגת גנרל. כמו כן קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת אוקספורד, ומילא תפקידים ציבוריים יחד עם אשתו הלנה.
ביולי 1917 שינה ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת את שמו של בית המלוכה לבית וינדזור, כאות התחשבות ברגש האנטי-גרמני החזק בציבור בתקופת המלחמה נגד גרמניה. כריסטיאן והלנה ויתרו גם הם על תאריהם הגרמניים, ונקראו מעתה רק "הנסיך המלכותי" ו"הנסיכה המלכותית" בהתאמה.
משפחתו
ב-5 ביולי 1866 התחתן כריסטיאן עם הלנה, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתם של אלברט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה וויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
בנות (סדרת טלוויזיה)
בנות (באנגלית: Girls) היא סדרת דרמה קומית אמריקאית, ששודרה ברשת HBO בשנים 2012–2017. הסדרה עוקבת אחר קבוצת צעירים, בעיקר נשים בתחילת שנות ה-20 לחייהן, המתמודדים עם החיים בניו יורק. ב-2012 זכתה הסדרה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסדרה הקומית הטובה ביותר.
הסדרה נוצרה על ידי לינה דנהאם, המגלמת בה את האנה, הדמות הראשית. דנהאם גם ביימה רבים מפרקי הסדרה. לצד דנהאם מככבים בסדרה גם אליסון ויליאמס, ג'מיימה קירק, זושה מאמט ואדם דרייבר, המגלמים את חבריה הקרובים של האנה. חוויותיה של האנה, הדמות הראשית בסדרה, נוצרו בהשראת אלה שעברו על דנהאם, יוצרת הסדרה והשחקנית הראשית בה. כל פרק בסדרה מורכב בדרך כלל מאפיזודות אחדות השלובות זו בזו.
העונה השישית והאחרונה של הסדרה עלתה לשידור ב-12 בפברואר 2017.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ Yes Oh ומנובמבר 2016 גם ב-HOT VOD ובערוץ HOT Plus.
תקציר
האנה הורבאת' (לינה דנהאם), סופרת שאפתנית בשנות העשרים לחייה. נדהמת כאשר הוריה מודיעים לה שהם מפסיקים לתמוך בה כלכלית כפי שעשו מאז סיום לימודיה. בעקבות זאת היא מנסה, עם חבריה, לנווט את חייה בברוקלין. בכל פרק בסדרה משולבים, בדרך כלל, סיפורים מחייהם של האנה וחבריה. האנה היא דמות עגולה, מלאת הרפתקנות, שאיפות והרס עצמי. בעונה הראשונה עסוקה האנה בהבנת יחסיה עם אדם ומתמודדת עם בגרות עצמית שנחתה עליה בעקבות הפסקת המימון על ידי הוריה. בעונה השנייה האנה מנסה לנתב את יחסיה עם אדם, לאחר שהבהירה לו שהיא לא רוצה לנהל איתו מערכת יחסים. היא מתמודדת עם OCD קשה, שבסופו אדם נחלץ לעזרתה והם מתחילים לנהל את הזוגיות ביניהם. בעונה השלישית, בעקבות הפיכתו של אדם לשחקן מצליח בברודוויי, האנה נאלצת להתמודד עם שאלות עצמיות ומה היא תעשה לגביה. בסוף העונה עוברת לאיווה להתחיל את התואר השני שלה. לאחר מכן היא חוזרת ומגלה שלאדם יש חברה. עם התפתחות הסדרה האנה מגלה לקראת עונה חמש שאדם וג'סה ביחד, וכאן מתחיל השבר ביחסיה עם ג'סה ושאר החברות. בעונה השישית האנה מגלה שהיא בהריון ומחליטה להשאיר את התינוק ומשקמת את יחסיה עם ג'סה.
החברים: דמויות נוספות בסדרה:
פרק ההטרדה המינית
"כלבה אמריקאית", הפרק השלישי של העונה השישית של הסדרה, עסק בהטרדה מינית ועורר הד תקשורתי רב. בעקבות מאמר שפרסמה, ועוסק בהטרדה מינית שהורבאת' ייחסה לסופר מפורסם, צ'אק פאלמר (בגילומו של מתיו ריס), שהאנה מעריצה, הסופר מזמין אותה לביתו כדי להסביר לה כמה נפגע מהמאמר הזה. הוא מציג עצמו כקורבן, ומלין על הקלות הבלתי נסבלת שבה ניתן להרוס חיים של אנשים בעידן האינטרנט, בו אנשים יכולים בקלות לפרסם פרסומים שליליים על אנשים רק על סמך שמועה. מצד שני טוענת האנה שהאינטרנט נתן לנשים סוף סוף הזדמנות להתקומם נגד העוולות שגברים עשו לנשים במהלך כל השנים אך לנשים לא הייתה אפשרות להתעמת מולם. הוא תוהה איך ניתן להכריח אישה לקיים מין אוראלי, והיא טוענת שכגבר בעל השפעה אותו נשים מעריצות, יש לו כוח להשתמש במעמדו כדי לגרום לנשים לעשות דברים שהן לא בהכרח מעוניינות בהם. הדיון ביניהם נמשך, ואף על פי שהאנה ממשיכה להתעמת איתו, הוא מצליח לעורר בה סימפתיה. בסופו של דבר הוא נותן לה ספר חתום של פיליפ רות, אותו היא מעריצה, ומזמין אותה לשכב לצדו על מיטתו. האנה אף מתנצלת על כך ששפטה אותו, וזה הרגע בו בוחר צ'אק להפתיע את האנה בחשיפת איבר מינו.
הפרק עורר הדים רבים בהצגתו את השטח האפור של ניצול מיני. הוא מדגים כיצד בחורה המוכרת לצופים כחכמה, אינטלקטואלית ובעלת דעה משלה עלולה אף היא למצוא עצמה בסיטואציה משתקת בה אינה יודעת כיצד להגיב. האנה מגיעה אל בית הסופר בגישה תוקפנית, אך במהלך שיחתם, אף על פי שהיא מציגה טיעונים משכנעים, הוא מצליח להקסים אותה בכריזמה שלו ולשכנע אותה בחפותו.
קישורים חיצוניים
בעקבות סיום הסדרה:
קרפור
קַרְפוּר (בצרפתית: Carrefour) היא חברה צרפתית בינלאומית בתחום הקמעונאות. החברה מפעילה את רשת המרכולים הגדולה באירופה, והשנייה בגודלה בעולם מבחינת הכנסות אחרי וולמארט. מתחרותיה העיקריות הן רשתות הקמעונאות מטרו וטסקו. נכון לדצמבר 2022 היא רשת המזון השביעית הגדולה בעולם.
קרפור היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בבורסת Euronext וכלולות במדד CAC 40.
היסטוריה
קבוצת קרפור נוסדה בשנת 1958 על ידי מרסל פורנייה והאחים דניס וז'אק דיפורה (Defforey), שהשתתפו קודם לכן בסמינרים בארצות הברית בראשות "האפיפיור של ההפצה המודרנית", ברנרדו טרוחיו (Trujillo), שהשפיע גם על מייסדי רשתות גדולות אחרות בצרפת כמו ז'ראר מולייה (רשת Auchan) ופול דיברול (אקור). סיסמת האחים הייתה "אין חנייה - אין עסק". הסניף הראשון של קרפור נפתח בשנת 1960 בעיר אנסי, סמוך לצומת דרכים (קרפור בצרפתית).
בשנת 1963 פיתחה החברה לראשונה באירופה את רעיון ההיפרמרקטים, שילוב של חנויות כלבו וסופרמרקט. בשנת 1969 התרחבה החברה לבלגיה, ב-1973 לספרד וב-1975 לברזיל.
באפריל 1976 השיקה קרפור את קו המוצרים "Produits libres", שכלל שורה של חמישים מוצרי מזון, בהם שמן, קרקרים, חלב ופסטה שנמכרים בחבילות לא ממותגות במחירים נמוכים באופן משמעותי. בשנת 2011 החלה חברת טיב טעם לשווק בישראל את מוצרי המותג הפרטי של קרפור. בשנת 1999 התמזגה קרפור עם קבוצת "Promodès" (מוכרת גם כ"קונטיננט"), אחת המתחרות העיקריות שלה בשוק הצרפתי. בשנת 2007 רכש איש העסקים ברנאר ארנו 10.69% ממניות הרשת.
במאי 2011, החברה בחנה מחדש את מצבה לאור היעדר צמיחה כלכלית והתחרות הגוברת בצרפת מצד יריבותיה ובהן קבוצת "Casino", והודיעה על תוכניתה להשקיע כ-2.2 מיליארד דולר ב"Carrefour Planet", קונספט שאמור היה לארגן מחדש 245 מחנויות החברה במערב אירופה ל-8 תחומים: שוק, אוכל אורגני, מוצרי טיפוח, מוצרים קפואים, אופנה, מוצרי תינוקות, מוצרי בית ומוצרי פנאי-מולטימדיה, ולהציע לצידם שירותים חדשים כגון מעון יום לילדים או שירות סטיילינג. עם זאת, התוכנית הושהתה ב-2012 בשל עלויות גבוהות ואחרי השקעה ב-92 חנויות, וזאת אחרי שלא הצליחה לעצור את הירידה המתמשכת במכירות.
עם התפרצות מגפת הקורונה, קרפור הייתה הרשת הקמעונאית הראשונה שהצטרפה ליוזמה לתמוך באנשים שנפגעו מהמגפה. עד סוף 2020, החליטו חברי הדירקטוריון של קרפור לוותר על 25% מהשכר שלהם, והכסף שנחסך הועבר למימון פעולות סולידריות למען עובדי החברה בצרפת ובעולם.
בספטמבר 2021 מכר איש העסקים הצרפתי ברנאר ארנו את חלקו ברשת הצרפתית.
פעילות בינלאומית
קרפור פועלת בעיקר באירופה, ארגנטינה, ברזיל, סין, קולומביה, הרפובליקה הדומיניקנית, איחוד האמירויות ובערב הסעודית, אך מפעילה חנויות גם בצפון אפריקה ובחלקים נוספים באסיה, כאשר מרביתן קטנות יותר מהיפרמרקט או אף מסופרמרקט. בשנת 2010 הפעילה החברה 15,937 סניפים ב-33 מדינות, מתוכם כ-2,952 מרכולים וכ-1,401 היפרמרקטים. באותה שנה הועסקו בחברה כ-471,000 עובדים, מה שהופך את החברה לאחד מעשרת המעסיקים הגדולים ביותר בעולם. מחזור ההכנסות שלה בשנת 2011 היה 81.3 מיליארד אירו, עם רווח שנתי של 371 מיליון אירו.
בישראל
במרץ 2022 חתמו קרפור ויינות ביתן על מסמך הבנות לקראת חתימה על הסכם זכיינות, במסגרתו מתעתדת יינות ביתן למתג עצמה מחדש תחת מותגי קרפור. סניפים ראשונים שהוסבו קיבלו את השם "SUPER", ובמאי 2023 הוסבו 50 סניפים למותג "קרפור". כחלק ממהלך זה שינתה חברת "יינות ביתן" את שמה ל"גלובל ריטייל ק.י. בע"מ", וחברת "מגה קמעונאות" שינתה את שמה ל"גלובל ריטייל ק.י. (מ.ר.) בע"מ". כמו כן, בישראל מונה לתפקיד המנכ"ל אורי קילשטיין.
ביקורת
ביוני 2007 הורשעה קרפור בבית משפט בצרפת בגין פרסום כוזב של מוצרים שלא היו זמינים במחסניה בכמות מספקת, ובגין מכירה במחירי הפסד וקבלת שוחד מסיטונאים. החברה חויבה לשלם קנס של 2 מיליון אירו, ולהציג הודעה בכל חנויותיה בצרפת שחושפת את הפרסום המטעה. ב-7 במאי 2009 נקנסה קרפור בסכום של 220 אלף אירו עבור יותר מ-2,500 מהפרות של תקנות, כגון תוויות לא נכונות על המוצרים ומכירת מוצרים עם תאריכי תפוגה לא בתוקף.
גדעון האוזנר
גדעון מקס האוזנר  (26 בספטמבר 1915 – 15 בנובמבר 1990) היה משפטן ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כיועץ המשפטי לממשלה ה-3, כחבר הכנסת וכשר בממשלת ישראל. ידוע בעיקר כמי שהיה התובע מטעם מדינת ישראל במשפט אייכמן.
חייו
גדעון מקס האוזנר נולד בלבוב שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, שנמצאת בחבל גליציה ההיסטורי, ושם למד בבית ספר יסודי עברי. ב-1927 בהיותו בן 12 עזבו הוא ומשפחתו את לבוב, עלו לארץ ישראל והשתקעו בתל אביב. אביו היה חבר בסיים הפולני ושימש בתקופה מסוימת כמזכירו של תאודור הרצל. עם עלייתם, מונה לקונסול פולין בארץ ישראל.
האוזנר למד בגימנסיה הרצליה והצטרף לשורות ההגנה. את השכלתו האקדמית רכש באוניברסיטה העברית, בפילוסופיה ובבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים. לאחר נישואיו ליהודית, גר בירושלים עם אמו שהתאלמנה, ושם נולדה בתו. התאזרח כנתין פלשתינאי (ארץ ישראלי) ב-26 במאי 1940.
במלחמת העצמאות נלחם במסגרת חטיבת עציוני, ולאחר מכן שירת כתובע צבאי וכנשיא בית המשפט הצבאי. לאחר שעזב את הצבא היה מרצה באוניברסיטה העברית לדיני עסקים ופעיל במפלגה הפרוגרסיבית.
היועץ המשפטי לממשלה
האוזנר התמנה לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה ב-1960, עם מינויו של קודמו חיים כהן לבית המשפט העליון. הוא טיפל בהצלחה בפרשיות רבות, ובראשן פרשת "העסק הביש". האוזנר הוא שחשף, באמצעות ראיון בפריז עם דליה כרמל, ששימשה מזכירתו של בנימין ג'יבלי, כי ההאשמה שהטיח בן-גוריון בפנחס לבון, כאילו לבון הוא האחראי לפרשת העסק הביש, שבה הוקמה רשת שהופעלו בה יהודים במצרים כדי לבצע פרובוקציות אנטי-אמריקניות כגון פיצוץ הספרייה האמריקנית בקהיר, הייתה עלילת שווא, שמקורה בזיוף. גילוי זה הביא לא במעט להתפטרותו של בן-גוריון מראשות הממשלה בשנת 1963, ולעלייתו של לוי אשכול לתפקיד ראש הממשלה.
במשך השנים שררה אי בהירות בסוגיית מעמדו של היועץ המשפטי לממשלה, ובפרט בנוגע לחלוקת הסמכויות בין שר המשפטים והיועץ המשפטי לממשלה, אי הבהירות בלטה במלוא חריפותה בתקופת כהונתו של האוזנר במחלוקת שהתגלעה בינו לבין שר המשפטים דב יוסף. יוסף תבע מהאוזנר להעמיד לדין את אליעזר לבנה, עיתונאי עם זיקה למפא"י, בהאשמה הקשורה כביכול בקריה למחקר גרעיני בדימונה. האוזנר סירב לבקשתו של שר המשפטים כשמצא כי אין לה בסיס עובדתי והדבר עורר משבר חוקתי בדבר עצמאותו של היועץ המשפטי לממשלה. הוויכוח בין השניים הגיע לישיבת הממשלה, כשהאוזנר ביקש שהממשלה תשמע את דעותיהם המנוגדות ותקבל החלטה בסוגיה, אך הבהיר כי ההחלטה תחייב את הממשלה ולא אותו עצמו. לעומתו הציע יוסף כי הממשלה תמנה ועדת משפטנים שתחווה את דעתה בנידון.
שני הצדדים הציגו את עמדתם: האוזנר סבר כי הוא נהנה מעצמאות בהחלטותיו בתחום הפלילי ואינו כפוף להנחיות שר המשפטים. בנוסף הביע את דעתו כי עמדת היועץ המשפטי לממשלה מדריכה את הממשלה בענייני החוק. לעומתו סבר יוסף כי היועץ המשפטי לממשלה כפוף להנחיות שר המשפטים, הנושא באחריות מיניסטריאלית על החלטותיו ואשר בכוחו ליטול לעצמו את סמכויותיו בכל עת. כמו כן סבר כי אף שיש לפנות ליועץ המשפטי לממשלה בשאלות משפטיות, מבחינה מעשית אין הממשלה חייבת לפעול לפי דעתו. לאחר שנשמעו הדעות השונות, החליטה הממשלה על פי הצעת ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שלא להכריע בעניין מייד, ולמנות ועדת משפטנים מיוחדת שתחווה את דעתה בשאלות המשפטיות שבמחלוקת. כן הוחלט שהרכב הוועדה ייקבע במשותף על ידי שר המשפטים והיועץ המשפטי לממשלה.
הוועדה נקראה ועדת אגרנט על שם השופט שמעון אגרנט שעמד בראשה, ולצדו צבי ברנזון ואברהם לוין. קבעה כי האוזנר צדק בעמדתו בדבר עצמאותו של היועץ המשפטי לממשלה בתפקידו כראש התביעה, והקביעה עומדת בתוקפה עד היום ונחשבת להנחה ברורה במשפט בישראל. נקבע, כי החלטתו של היועץ המשפטי בשאלת העמדת עבריינים לדין היא עצמאית לחלוטין מעמדת הרשות המבצעת בשל היות האחרונה חשופה להטיה פוליטית. עם זאת נקבע כי על היועץ המשפטי להתייעץ מעת לעת עם שר המשפטים ולמסור לו דין וחשבון על פעולותיו, וכן להתייעץ עמו או עם הממשלה בקשר למקרים בעלי משמעות ביטחונית או ציבורית. עוד נקבע כי בסמכותו של שר המשפטים ליטול לעצמו את סמכויות העונשין העיקריות של היועץ המשפטי לממשלה, (אלו אשר הוענקו בראשונה לשר המשפטים).
לעומת זאת, בכל הנוגע לסמכויות הייעוץ של היועץ המשפטי לממשלה, קבעה הוועדה כי
מסקנות הוועדה נתפסו כהישג של האוזנר, כיוון שצידדו בעמדתו בשאלה העיקרית שהייתה במחלוקת: סמכות היועץ בתחום הפלילי. בישיבת הממשלה שדנה באימוץ הדו"ח הביע האוזנר קורת רוח ממסקנותיו, והצהיר בנוגע לחלק הייעוץ בתפקידו כי "מעולם לא התיימרתי להכתיב לממשלה פסקים או לקבוע בשבילה את דרכה" ואף ציין כי עמדה כזו היא "מגוחכת". האוזנר תמך בהחלטת הממשלה לאמץ את המלצות הוועדה.
סכסוך אחר בין האוזנר לבין הממשלה היה סביב העברתו לארצות הברית של רוברט סובלן, שנחשד בארצות הברית בריגול לטובת ברית המועצות, וברח לישראל. באותה העת לא היה הסכם הסגרה בין ארצות הברית לישראל. סובלן הועלה, ללא החלטת בית משפט ובכוח, למטוס היוצא לארצות הברית שם חיכו לו סוכני הבולשת הפדרלית האמריקנית. בעת חניית ביניים בלונדון, חתך סובלן את ורידיו והתאבד. האוזנר ראה במעשה זה פעולה שלטונית בלתי חוקית והתריע כנגדה.
פעילותו של האוזנר כיועץ משפטי לממשלה, ועוד על רקע היוקרה הבינלאומית שזכה לה כתוצאה מהופעתו ההיסטורית במשפט אייכמן, היו לצנינים בעיני הממשל. בוצעו כמה מעשי פרובוקציה כנגדו, כגון כאשר בן-גוריון הקריא בישיבת בכנסת מִזכר פנימי שהאוזנר כתב אליו ובו הוזכר מנחם בגין. האוזנר התפטר מתפקידו בשנת 1963, על רקע סכסוכים בינו לשר המשפטים. כשנתיים מאוחר יותר התחיל למלא את תפקידיו כחבר הכנסת ומאוחר יותר כשר בממשלה.
משפט אייכמן
גולת הכותרת של כהונת האוזנר כיועץ משפטי לממשלה הייתה הופעתו במשפטו של אדולף אייכמן ב-1961 כתובע ראשי מטעם המדינה. במהלך הכנת כתב התביעה, היה על צוות התביעה ללמוד כמות אדירה של חומר ארכיוני. האוזנר היה צריך לקרוא את הכרכים העבים של תמלילי משפטי נירנברג, להתעמק בספרות השואה, להכין את נאום הפתיחה ולשקוד על הטיעון המשפטי. לצורך כך, הסתגר במלון השרון בהרצליה במשך שישה שבועות "בבידוד גמור", עם חומר שמילא "שתי מכוניות גדושות ספרים ותיקים".
המשפט, בניהולו של האוזנר, חשף את זוועות השואה לציבור בישראל, שעד אז לא הרבה לעסוק בה. אייכמן הורשע בדין ונידון לתלייה. זכורים במיוחד דברי האוזנר בפתיחת דבר התביעה במשפט:
מאוחר יותר כתב: "רציתי שאנשים בארץ ובעולם יתקרבו באמצעות המשפט להווי של האסון הגדול". על בחירת העדים, כתב: "רציתי שיספרו על שלבי ההשמדה השונים מראשיתם, על המרכזים היהודיים הגדולים ומה שקרה בהם, על הקהילות והאנשים שניסו לעמוד באסון ועל מחנות ההשמדה עצמם. מעל לכול רציתי שאנשים ימסרו את אשר ראו בעיניהם וחזו מבשרם". האוזנר סיפר שברר מתוכם את "בעלי כושר ההתבטאות" והקפיד על הפרופיל החברתי שלהם, שיכלול את "כל חלקי הציבור".
בכנסת ובממשלה
בבחירות לכנסת השישית ב-1965 התמודד האוזנר במסגרת הליברלים העצמאיים, רשימה שהקימו חברי המפלגה הפרוגרסיבית לשעבר, עם פרישתם מהמפלגה הליברלית, שהצטרפה לגח"ל. הוא נבחר וכיהן בארבע כנסות רצופות. במהלך ימי הכנסת השמינית כיהן כשר בלי תיק, ראשית בממשלתה קצרת הימים של גולדה מאיר (במהלכה איים בהעלאת הצעת חוק לנישואים אזרחיים עבור פסולי חיתון בעקבות פרשת האח והאחות מה שגרם למשבר פוליטי) ולאחריה בממשלת יצחק רבין הראשונה.
"יד ושם" והנצחת השואה
שמו של האוזנר המשיך להיות קשור בהנצחת השואה שנים רבות לאחר משפט אייכמן. בין 1969 ל-1989 היה יושב ראש המועצה הבינלאומית של "יד ושם". כמו כן פרסם מספר ספרים על המשפט והשואה בתקופה המשתרעת על פני למעלה משני עשורים. בכלל זה רב-מכר באנגלית בשנת 1966 על משפט אייכמן והספר "השואה בראי המשפט" מ-1988.
פטירתו והנצחתו
האוזנר נפטר ב-15 בנובמבר 1990, הותיר אלמנה, יהודית, בתו של המו"ל הירושלמי נחום ליפשיץ. בן, עו"ד עמוס האוזנר המשמש כיושב ראש המועצה הישראלית למניעת עישון ופרקליט ההסתדרות הציונית. ובת, עו"ד תמי האוזנר-רוה, יו"ר חברת החדשות, הנשואה לעו"ד יהודה רוה, בעליו של משרד עורכי הדין יהודה רוה ושות', ובעלי החברה הבונה ומפעילה את כביש האגרה כביש 6. שני ילדיו כתבו ב 2022 את הספר על אביהם: "כשאייכמן נכנס אלינו הביתה".
על שמו של האוזנר נקרא בית ספר יהודי בפאלו אלטו שבקליפורניה. רחובות נקראו על שמו בשכונת הולילנד שבירושלים, בשכונת נווה גנים שבקריית מוצקין, בשכונת מקוב שברחובות, בשכונת רמות שבבאר שבע ובשכונת גליל-ים שבהרצליה.
SU-152
SU-152 הוא תותח מתנייע סובייטי שפותח במלחמת העולם השנייה, ונבנה על בסיס השלדה של טנק ה-KV-1S.
הוא צויד בתותח הוביצר עוצמתי בקוטר 152 מ"מ, ושימש בהצלחה מרובה בתור משחית טנקים וכתותח סער. ה-SU-152 הוכיח עצמו כאחד מכלי השריון היחידים בארסנל הסובייטי שהיה מסוגל להתמודד עם הטנקים החדשים של גרמניה הנאצית בתנאים שווים, והוא קיבל במהרה את הכינוי Zveroboy - 'צייד חיות', בגלל המוניטין שצבר בהשמדת טנקי טיגר, פנתר ואפילו אלפנט.
פיתוח
בשנת 1942, מרבית תותחי ההוביצר של הצבא האדום עוד נגררו על ידי סוסים יחד עם צוותם, מאחר שסוסים היו בנמצא יותר ממשאיות וטרקטורים. הצורך בתותח מתנייע שיוכל להשמיד ביצורים וישמש גם כתותח נגד טנקים גבר מאוד כשצבא האדום החל לצאת למתקפות נגד בשלהי 1942. התותחים הנגררים על ידי סוסים היו אטיים, במיוחד במזג אוויר קשה עם שלג או בוץ, והיו פגיעים מאוד להתקפות. צוות פיתוח בראשותו של המהנדס ג'וסף קוטין החל לתכנן תותח מתנייע שישמש גם כמשחית טנקים על השלדה של הטנק הכבד KV-1. צוות הפיתוח השלים שני תכנונים: ה-KV-12, היה אמור להיות מצויד בתותח הוביצר ענק בקוטר 203 מ"מ, וה-KV-14, עם תותח הוביצר 152 מ"מ.
הופעתו של הטנק הגרמני הכבד הטיגר בסביבתה של העיר הנצורה לנינגרד בספטמבר 1942, היווה הפתעה קשה עבור הצבא האדום. השריון החזיתי העבה שלו היה כמעט בלתי חדיר לתותחי ה-76 מ"מ של טנקי ה-T-34 וה-KV-1 שהיוו את עמוד השדרה של הכוח המשוריין בצבא האדום. בחודש ינואר 1943, לאחר שאחד מטנקי הטיגר נשבה ליד לנינגרד והובא לבדיקה בקובינקה, ה-GKO (הוועדה לביטחון לאומי בברית המועצות) והפיקוד העליון של הצבא האדום דרשו מצוות הפיתוח בראשותו של קוטין לפתח במהרה טנק שיוכל להתמודד עם הטיגר.
התכנון של ה-KV-12 נדחה ולא עבר את שלב התכנון מאחר שתותח ה-203 מ"מ היה חסר את הטווח להילחם כנגד תותח 88 המ"מ של הטיגר. ה-KV-14 לעומת זאת, הואץ לפיתוח, ולמרות שנועד למלא תפקיד של תותח סער, הוא נתפס כתשובה אפשרית לטיגר. דגם אבטיפוס שהשתמש בשלדה של ה-KV-1S וצויד בתותח הוביצר 152 מ"מ ML-20S ארוך הטווח, הושלם בתוך 25 יום בלבד ואושר לייצור ב-14 בפברואר 1943 תחת השם SU-152. ייצורו של ה-SU-152 החל ב-1 במרץ 1943, והוא החליף בהדרגה את ה-KV-1S בפס הייצור במפעל בצ'ליאבינסק. בסך הכל יוצרו כ-704 SU-152 לפני שהייצור הופסק בסתיו 1943. האגד הארטילרי הממונע הראשון של SU-152 הוקם במאי 1943.
ברווז שטלר
ברווז שטלר או אדרית שטלר (שם מדעי: Polysticta stelleri) הוא מין של ברווז החי באזור הארקטי שבין סיביר לאלסקה והוא קרוי על שם החוקר גאורג שטלר. מין זה הוא היחיד בסוגו ושייך לתת-משפחת ברווזי ים. הוא מצוי בסכנת הכחדה בעיקר בגלל ציד וזיהום חופים.
SU-152
שירות קרבי
בקורסק הוכיח ה-SU-152 את האפקטיביות שלו כמשחית טנקים; בתוך שלושה שבועות של קרבות שריון האגד הארטילרי השמיד 12 טנקי טיגר ו-7 אלפנטים (משחית טנקים כבד שגם הוא ערך את הבכורה שלו בקורסק), ובכך קיבל את כינוי Zveroboy - 'צייד חיות'. לקראת סוף 1943, מספר ה-SU-152 בצבא האדום החלו לרדת בעקבות אבדות בקרב עד שלבסוף הופסק הייצור לטובת מחליפו, ה-ISU-152. פיתוחו של ה-ISU-152 הגיע בעקבות ההצלחה המרשימה של ה-SU-152, והוא היווה שדרוג כשהשתמש בשלדה של טנק הIS-2 עם תוספת שריון.
ברווז שטלר
מאפיינים
זהו ברווז הים הקטן ביותר ואורכו 45 ס"מ בערך. הזכרים גדולים ומקושטים מהנקבות ובעלי ראש לבן עם מקור, טבעת עין וצוואר שחורים. הנוצות שמאחורי המצח שחורות-ירקרקות ומזדקרות מעלה. מתחת לצוואר קו לבן ומתחתיו חזה ובטן קדמית בגוון אפרסק, כשהכנפיים לבנות ומפוספסות בסגול-כחול במרכזם והזנב והחלק האחורי שחור. הרגליים והמקור כחלחלים אפורים. לעומת הזכר הנקבות חומות כהות עם עיניים לבנות וראשם מזכיר את ברווזי האדרית. קולות הברווז הם בעיקר שריקות עמוקות. הוא לא מאוד קולני.
תפוצה
הברווזים חיים בקצה המזרחי של סיביר ובאלסקה ומגיעים גם לים ברינג, ארצות סקנדינביה והים הבלטי. הם לא נודדים דרומה מאוד בחורפים והם חיים בעיקר בחופים ויכולים לעוף בלהקות של 200,000 פרטים.
ברווזים אלה מקננים בטונדרה הקפואה ליד הים והנקבה מטילה 6-11 ביצים.
הם נוהגים לצלול כדי להשיג את מזונם הכולל בעיקר צדפות, רכיכות וסרטנים. הטורפים העיקריים של ברווז זה הם עופות דורסים שונים, חמסנים ויונקים כמו שועלים, דובים, חמוסים, לוטרות וזאבים.
תותית: תותית מחפשת את האביב
תותית: תותית מחפשת את האביב (באנגלית: Strawberry Shortcake: spring for strawberry shortcake) הוא סרט הנפשה טלוויזיוני אמריקאי לילדים מסוגת פנטזיה והרפתקאות, המבוסס על סדרת הטלוויזיה "תותית" ששודרה לראשונה בשנת 2003. הסרט בוים על ידי שאנון נטלטון, אטיאן ווילו, מרשה גודמן ופאם קרטר, ונכתב על ידי שלי זלמן.
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית ב-11 במרץ 2003. בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 2007 בערוץ הופ!. אורך הסרט הוא כ-45 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית).
דמויות ומדבבים
במאית הדיבוב בעברית הייתה אורלי קטן, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
שורו (מוזיקה)
שוֹרוּ (בפורטוגזית: Choro; בכי) או שוריניו (בכי קטן) הוא ז'אנר מוזיקלי פופולרי ברזילאי שמקורו במאה ה-19.
למרות משמעות השם המרמזת על עצבות, הקצב תוסס ושמח, הדורש מיומנות טכנית ושליטה מלאה בכלי בו מנגנים, לצד יכולת אלתור. חליל, מנדולינה וקווקיניו (כלי נגינה הדומה לגיטרה קלאסית עם חור עגול במרכזו) מבצעים את הסולו. כלי נגינה נוספים, כמו גיטרה, קלרינט ופאנדיירו מוסיפים לקצב.
כתוצאה מביטול העבדות בברזיל נוצרה אוכלוסיית נגנים חדשה שהנמנים עליה היו חסרי השכלה מוזיקלית ונהגו לנגן בצוותא. השפעת שילובם של מוזיקת הריקודים הסלוניים וכלי נגינה שהגיעו מאירופה עם בית המלוכה השפיעו על קבוצה זו והביאו להיווצרות הז'אנר.
בשנת 1870 ארגן ז'ואקים קלדו, נגן חליל, מלחין ופרופסור בקונסרבטוריון, קבוצת נגנים איכותית ובה שתי גיטרות, קווקיניו וחליל, בו נשף בעצמו. נגני כלי המיתרים ביצעו נגינה מאולתרת במתכוון, מעין דו-שיח בין נגינת הסולו לבין נגינת הלווי. מאפיינים אלה נשמרים עד היום בנגינת השורו. על אף שרק בעשור הראשון של המאה ה-20 הוכר השורו כז'אנר מוזיקלי, קלדו נחשב כאחת הדמויות החשובות בהתפתחותו.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הלחין הייטור וילה לובוס 16 יצירות של מוזיקה קלאסית אשר הוקדשו לשורו, בהן ניתן להתרשם מאיכות הז'אנר.
בברזיל מציינים את "יום השורו הלאומי" ב-23 באפריל.
קווין פייגי
קווין פייגי (באנגלית: Kevin Feige; נולד ב-2 ביוני 1973) הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, המשמש כנשיא אולפני מארוול מאז שנת 2007. הסרטים שבהפקתו הפכו לשוברי קופות, עם הכנסות של למעלה מ-26 מיליארד דולרים.
פייגי חבר בגילדת התסריטאים של אמריקה, ובשנת 2019 היה מועמד לראשונה לפרס אוסקר על הפקת סרט גיבורי-העל הראשון שקיבל מועמדות לפרס הנכסף, "הפנתר השחור", שגם זכה בשלושה פרסי אוסקר (עיצוב הפקה, עיצוב תלבושות ופסקול). באוקטובר 2019 נבחר לשמש כיו"ר צוות הקריאייטיב של מארוול אנטרטיינמנט. ביולי של אותה שנה, הסרט בהפקתו "הנוקמים: סוף המשחק" הפך לסרט המכניס ביותר בכל הזמנים, עד להפצה המחודשת של "אווטאר", אז חזר הסרט למקום הראשון ברשימה.
תחילת חייו וקריירה
פייגי נולד בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית, וגדל בווסטפילד, ניו ג'רזי, למשפחה נוצרית ממוצא גרמני ואנגלי. הוא השלים השכלתו בבית הספר לאמנויות הקולנוע שבאוניברסיטת דרום קליפורניה, האלמה מאטר של הבמאים המועדפים עליו - ג'ורג' לוקאס, רון הווארד ורוברט זמקיס. היה לעוזרה של המפיקה בפועל לורן שולר דונר ועבד כעוזר הפקה על הסרטים "וולקנו" (1997) ו"יש לך הודעה" (1998) עד אשר נשכר בידי אולפני מארוול לשמש כתסריטאי בשנת 2000.
עבודתו כמפיק סרטים
בסרט "אקס-מן" הראשון, דונר הפכה את פייגי למפיק שותף עקב בקיאותו ביקום מארוול. עבודתו הרשימה את המפיק אבי ארד, ששכר אותו לשמש כסגנו באולפני מארוול באותה שנה. לאחר שורה של סרטי גיבורי-על בהם שימש כמפיק שותף ("דרדוויל", "אקס-מן 2", "אלקטרה") ומפיק בפועל ("הענק", "המעניש", "ספיידרמן 2", "ארבעת המופלאים", "אקס-מן 3: המפלט האחרון", "ספיידרמן 3" ו"ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף"), הוא מונה במרץ 2007 לנשיא חטיבת ההפקות של אולפני מארוול. קווין פייגי מהווה דמות מפתח ביצירת היקום הקולנועי של מארוול.
בפברואר 2013, פייגי קיבל את פרס איש הקולנוע של השנה בידי גילדת יחצ"ני ה-ICG, ויו"ר הוועדה הנרי בולינג'ר ציין על כך כי "במהלכו של עשור, הבנתו והערכתו של פייגי ליחצ"נות וקידום מכירות כחלק מהצלחתו של סרט קולנוע הוביל לשורה של עיבודים קולנועיים שוברי קופות מדפי הקומיקס של מארוול קומיקס".
על עבודתו בסרט "הפנתר השחור", פייגי קיבל מועמדויות לפרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת התסריטאים.
בשנת 2019, גילדת התסריטאים של אמריקה העניקה לפייגי את פרס ההישגים בתחום הקולנוע על-שם דייוויד או. סלזניק. באוקטובר של אותה שנה - בנוסף על תפקידו כנשיא אולפני מארוול - פייגי נבחר כיו"ר הצוות הקריאיטייבי במארוול קומיקס ובחטיבות הטלוויזיה והאנימציה של החברה.
חיים אישיים
נשוי לקייטלין, אחות לב-חזה במקצועה, ולהם בת ובן.
Sing (שיר של טראוויס)
Sing הוא הסינגל הראשי מאלבומה השלישי של להקת טראוויס, The Invisible Band. השיר יצא לאור ב-28 במאי 2001. השיר זכה להצלחה בינלאומית, דורג במקום השלישי במצעד הסינגלים הבריטי ובעשיריה הפותחת של מצעדי פזמונים שונים ברחבי העולם.
נכון לאפריל 2021, לשיר מעל 27 מיליון צפיות ביוטיוב.
בית הכנסת באירקוטסק
בית הכנסת באירקוטסק הוא בית הכנסת העתיק ביותר ברוסיה, השוכן ברחוב קרל ליבקנכט באירקוטסק. בית הכנסת הראשון במקום נבנה ב-1879 על ידי הסוחרים והקנטוניסטים שגרו בעיר. הוא התחיל לפעול באפריל 1879, אך נשרף כבר ביוני אותה שנה. במקום נבנה הבניין הנוכחי ובית הכנסת החל לפעול בשנת 1882.
בשנת 1931 נלקח הבניין מהקהילה ולא תפקד כבית כנסת. בשנת 1947 הקומה השנייה הוחזרה ליהודים, אך לא התקיימו תפילות במקום עד לשנת 1981. בבניין נאפו מצות ליהודי העיר. בשנות ה-90 של המאה ה-20 חודשה פעילות דתית בבניין בהיקף מלא.
היסטוריה של הקהילה היהודית
לפני בניית בית הכנסת, היו בעיר ארבעה בתי כנסת קטנים, שהיו מחולקים שתי קבוצות קבוצת הקנטוניסטים וקבוצת הסוחרים.. הסוחרים והקנטוניסטים רצו לבנות בית כנסת גדול יותר, אך לסוחרים לא הייתה קרקע ואילו הקנטוניסטים התקשו להשיג מימון לבנייה. ב-1879 הסתיימה בניית בית הכנסת החדש אך הבניין נשרף תוך זמן קצר. בניית בניין חדש הסתיימה בשנת 1882.
בהתאם להחלטת מוסדות השלטון המקומי מ-4 במאי 1932 הבניין נלקח מהקהילה היהודית והוחזר חלקית לאחר כ15 עשר שנים. בקומה הראשונה היו חנויות והקומה השנייה הוחזרה לקהילה. אחרי נפילת ברית המועצות בית הכנסת הוחזר כולו. ב-27 ביולי (ט' באב) 2004 פרצה בבניין שרפה נוספת, ששרפה כמעט את כולו. ספריית הקודש שנמצאה בבניין נשרפה כמעט כולה, ונקברה בבית הקברות היהודי בעיר. מיד אחרי השרפה החלו יהודי הקהילה במסע גיוס תרומות ושיפוצים, עד שב-2008 נפתח בית הכנסת.
המקווה
בזמן שיפוץ בית הכנסת נמצאו תרשימים של מקווה שהיה בצדו של הבניין. לאחר חפירות נמצא בור המקווה מכוסה. מספר שנים לאחר מכן שופץ המקווה ונפתח מחדש.
באחד מהדוחות שנשלחו לאדמו״ר הריי״צ על מצב המקוואות ברוסיה הוזכר המקווה של אירקוטסק.
בניין בית הכנסת
בנין בית הכנסת הוא בן 3 קומות.
קומה ראשונה - בו נמצא חדר כניסה ועמדת השומר, לוח מודעות, קופת צדקה ושני לוחות גדולים עליהם רשומה היסטורית הקהילה ברוסית ובאנגלית. בהמשך הקומה המקווה שהתגלה בזמן השיפוצים. מצד שמאל חדר האוכל ומול הדלת עץ החיים. בהמשך הקומה נמצא האולם תפילה לגברים עזרת הנשים נגישה מהקומה השנייה. מצד ימין בקצה האולם תצוגה של פריטים היסטוריים של הקהילה.
קומה שנייה - בקומה זו פועלים משרדי הקהילה, חברה קדישא, משרד הסוכנות היהודית, מועדון לגיל הזהב, כיתת לימוד וספרייה יהודית.
קומה שלישית - באוקטובר 2018 נפתח בקומה השלישית "מרכז לצעירים" (ברוחם).
שמעון ריקלין (איש תקשורת)
שמעון מאיר ריקלין (נולד ב-5 ביוני 1963) הוא פובליציסט, ואיש תקשורת, כיום מגיש את התכנית ריקלין ושות בערוץ 14. ארכאולוג בהכשרתו.
קורות חיים
שמעון ריקלין נולד בשכונת יד אליהו שבתל אביב, שבה גדל בשנותיו הראשונות. אביו היה לוחם לח"י ממוצא פולני-ליטאי, אמו ילידת תוניסיה. למד במכינה לישיבות בני עקיבא גבעת שמואל ובישיבת בר-אילן. התגייס לחטיבת גולני וסיים בה קורס מ"כים, ולאחר מכן עבר לאגף המודיעין שם שירת כארבע שנים והשתחרר בדרגת סרן.
עבד כארכאולוג ברשות העתיקות ובהמשך כארכאולוג עצמאי.
פעילות פוליטית
ריקלין החל את פעילותו הציבורית במעלה מכמש, כשכיהן כחבר מטעמה במועצה אזורית מטה בנימין, חברות במזכירות תנועת "אמנה", והקמתה והובלתה של תנועת "דור ההמשך".
לצד שותפות בהקמת המאחז מצפה דני, נטל חלק בהקמתם של המאחזים מגרון, מצפה חגית ונווה ארז.
בתקופת הסכמי אוסלו, הוביל עם הרב חנן פורת את המאבק נגד פינוי יריחו. פעל גם למען זכויות יהודים בהר הבית.
התמודד בפריימריז במפלגת "הבית היהודי" לקראת הבחירות לכנסת העשרים, נבחר למקום ה-16 ושובץ במקום ה-23 ברשימה המשותפת לכנסת עם מפלגת תקומה. בבחירות זכתה המפלגה בשמונה מנדטים בלבד.
פעילות עיתונאית
ריקלין שימש חבר פאנל בתוכנית מועצת החכמים ששודרה בערוץ עשר בין השנים 2006-2010. בעת מבצע צוק איתן הפך למשתתף קבוע בחדשות הלילה של ערוץ 2, ושימש שם כפרשן. חבר בפאנל תוכנית "הצוללת" בערוץ הכנסת, וחבר קבוע בתוכנית הפאנליסטים הפטריוטים בעכשיו 14, והחל מאפריל 2018 משמש כפרשן מדיני, במהדורת החדשות של הערוץ.
לצד השתתפות בתוכניות אקטואליה ברדיו ובטלוויזיה, כתב ריקלין גם טורי דעה לעיתונים "מקור ראשון" ו"בשבע", ולאתר האינטרנט "וואלה!".
תקופה קצרה במהלך שנת 2014 הגיש תוכנית בשם "הפרלמנט של שמעון ריקלין" בתחנת גלי ישראל, והיה אורח קבוע בתוכנית הרדיו של אראל סג"ל בגלי צה"ל.
הקים את אתר החדשות "אמת ללא גבולות". האתר הפסיק להתעדכן ב-2013.
ב-2018 דורג על ידי גלובס במקום ה-22 ברשימת 50 העיתונאים המשפיעים בישראל לשנת 2017.
באוגוסט 2018, לאחר שנורו מרצועת עזה לישראל 180 רקטות תוך יום אחד, כתב על כך ריקלין בטוויטר: "אם הם ממשיכים לירות עלינו צריך לאחל להם חורבן והרס. שיראו שבעל הבית השתגע". בתגובה כתב עופר כסיף: "חלאה נאצי שכמוך. מאחל לך ולחבורת הזבלים שלך הרס וחורבן". ריקלין הגיש נגדו תביעת דיבה, שהסתיימה בפשרה, שבמסגרתה פיצה כסיף את ריקלין בסכום שנותר חסוי והתנצל על הכינוי נאצי ועל שכתב באופן רגשני.
החל באוגוסט 2018 להגיש עם אראל סג"ל את התוכנית ריקלין&סגל בערוץ 20. לאחר פרישתו של סג"ל מהערוץ, הצטרף ינון מגל לתוכנית ושמה שונה ל"ריקלין&מגל". בשנת 2019 עבר שותפו לתוכנית ינון מגל להנחות את התוכנית "הפטריוטים" שחזרה לשידור, בעקבות זאת נשאר שמעון ריקלין במשבצת השידור להנחות עם מגישים מתחלפים את התוכנית, ששמה נקרא מאז "ריקלין ושות".
ב-20 באוקטובר 2021 הודיע כי לוקח הפסקה מעולם התקשורת ומכל תפקידיו בטלוויזיה וברדיו. לאחר כמה שבועות חזר לשדר כרגיל.
במאי 2022 הגישה האגודה למען הלהט"ב בישראל תביעת דיבה בסך 450,000 ש"ח נגדו, לאחר שכינה אותם בשידור בערוץ 14 "חבורת מטורפים" ו"חבורת סוטים".
פעילות עסקית
ריקלין יוזם פרויקטים בתחום הנדל"ן בישראל ומנהל "הקרן להשקעות" להשקעת יהודי התפוצות במיזמים ישראליים. הוא היה הבעלים של אולם השמחות "באר מרים" באזור התעשייה שער בנימין. בינואר 2017, המנהל האזרחי ביהודה ושומרון חזר בו מההחלטה להגיש תביעה נגד ריקלין בגין הפעלת האולם. לפי התביעה שהוכנה, השימוש בשטח היה בניגוד לייעודו כשטח תעשייה.
חיים אישיים
ריקלין נישא לניצנית, בתו של ישראל הראל, ולהם שלושה ילדים. בני הזוג התגוררו במעלה מכמש, שם שימש ריקלין כיושב ראש המזכירות. ביתו נבנה על ידי חברת אמנה במקום שנטען לאחר זמן שהוא מחוץ לתוכנית המתאר וכי הוא קרקע פרטית של תושבי הכפר דיר דיבוואן.
ביוני 2020 התגרש, ועבר לגור בתל אביב. ב-11 בנובמבר 2021 נישא למו"לית גלובס, אלונה בר און.
פיטול
פִיטוֹל (באנגלית: Phytol) היא מולקולה ליניארית המשמשת לייצור ויטמינים E ו-K1 וכן חלק אינטגרלי מהכלורופיל.
מולקולה זו שומנית ומאוד הידרופובית. היא אינה מסיסה כלל במים אך מסיסה ברוב הממסים האורגניים. פיטול מקנה לכלורופיל את ההידרופוביות הרצויה על מנת להיכנס לקרום התא ולהיקשר שם לחלבונים הקשורים בתהליך הפוטוסינתטי.
קיים סוג אחד בלבד של מולקולת פיטול, הזהה בכל הסוגים השונים של מולקולת כלורופיל.
חוק העונשין
חוק העונשין, התשל"ז-1977, הוא לבו של המשפט הפלילי במדינת ישראל. ביותר מ-500 סעיפיו מפרט החוק תחילה את עקרונות המשפט הפלילי, ולאחר מכן הוא מונה סדרה ארוכה של עבירות פליליות ועונשים עליהן. בנושאים ספציפיים שונים נקבעו עבירות ועונשים גם בחוקים אחרים.
היסטוריה חקיקתית
הקודקס הראשון שהגדיר את המשפט הפלילי בארץ ישראל היה קודקס פלילי עות'מאני שהושפע מתערובת של החוק המוסלמי והקודקס הצרפתי. ב-1936 ביטלו הבריטים את הקודקס הפלילי העות'מאני, והכניסו לתוקף את פקודת החוק הפלילי, 1936, שהייתה מבוססת על המשפט הפלילי האנגלי.
עם הקמת מדינת ישראל נשאר ככלל על כנו המשפט שהיה קיים ערב הקמת המדינה ועל כן פקודת החוק הפלילי המנדטורית נותרה בתוקף. במהלך השנים מאז הקמת המדינה נעשו תיקונים לא מעטים, בעיקר על ידי חקיקת חוקים חדשים שקבעו עבירות בתחומים מסוימים במקום העבירות שבפקודה וכן החלפת פרק הענישה שבפקודה בחוק חדש של דרכי ענישה.
בשנת 1977 שולבו החוקים השונים עם נוסח עברי של פקודת החוק הפלילי תוך קודיפיקציה של דיני העונשין, והתגבשו ליצירת חוק העונשין, התשל"ז-1977, שהוא נוסח חדש ונוסח משולב של החקיקה שקדמה לו.
חוק העונשין ממשיך לעבור שינויים רבים, הן מפאת היקפו והן מפאת רגישות הנושאים שהוא עוסק בהם. רוב התיקונים הם בעבירות הספציפיות. עם זאת מדי פעם מתוקן החלק הכללי של החוק באופן מהותי המשפיע על כלל דיני העונשין. התיקון המרכזי ביותר שנעשה בחוק היה תיקון 39 שנחקק בכנסת ב-1994 ונכנס לתוקף בשנת 1995, שבו הוחלף החלק הכללי של החוק (סעיפים 1–34) בחלק כללי חדש. אחת התכליות העיקריות של תיקון 39 הייתה בהעברת המשפט הישראלי לשיטה הדאונטולוגית וצמצום הנוכחות של התפיסה התועלתנית שרווחה ערב התיקון, כחלק מההשפעה האנגלית על מערכת המשפט בישראל. בקביעת נוסח החוק השתתפו גם מומחים מן האקדמיה, ובהם שניאור זלמן פלר ומרדכי קרמניצר. תיקון מהותי נוסף שנעשה בחוק העונשין בשנת 2012 הוא תיקון 113 שבמסגרתו נקבעו עקרונות הענישה והדרך שבה על בית המשפט הגוזר עונש ללכת, במטרה להבנות את שיקול הדעת בענישה.
פרקי החוק
הצגת העבירות בחלקו השני של החוק אינה בדרך של איסור עשייה, אלא בדרך של קביעת עונש למעשים (כנרמז בשם הערך) - חוק העונשין הוא חוק קאזואיסטי. כך, למשל, החוק אינו אומר "אסור לרצוח" אלא קובע "העושה אחת מאלה יאשם ברצח ודינו – מאסר עולם ועונש זה בלבד". בחוקים אחרים המטילים עונשים ניתן למצוא שילוב של שתי הגישות. בחוק למניעת הטרדה מינית, למשל, קובע "לא יטריד אדם מינית את זולתו ולא יתנכל לו", וב נקבע העונש למי שאינו מציית לאיסור זה: "המטריד מינית אדם כאמור בסעיף 3(א)(3) עד (6), דינו - מאסר שנתיים".
העונשים הקבועים במרבית סעיפי חוק העונשין הם עונשי מקסימום. המשמעות היא שבית המשפט המרשיע את העבריין רשאי להטיל כל עונש שהוא, ובלבד שאינו חמור מהעונש שנקבע בחוק. בעבירות מסוימות, כגון אונס, רצח ועוד, ישנם עונשי מינימום.
ייאוש (משפט עברי)
ייאוש הוא מצב בו אדם איבד דבר מה מרכושו, והתייאש מהאפשרות שהרכוש ישוב אליו. על פי ההלכה, רכוש שבעליו התייאש ממנו כל אדם יכול לקחת אותו לעצמו, ויש מחלוקת ראשונים אם נחשב ממש כהפקר או לא. הלכה זו נוגעת למצוות השבת אבדה, שקיימת רק כאשר האבדה נמצאה לפני שבעליה התייאשו מלמוצאה. כמו כן, הלכה זו נוגעת למעמד המשפטי של רכוש גנוב.
ייאוש באבדה
האחרונים נחלקו במהות הקניין, האם הוא כמו שיטת חכמים בהפקר שהחפץ יוצא כליל מרשות בעליו, או כמו שיטת רבי יוסי בהפקר, שהחפץ עדיין ברשות בעליו, אלא שהתורה מתירה לקחת את החפץ. הקצות החושן סבור שמדובר רק בהיתר מיוחד לקחת חפץ כזה, אבל עדיין החפץ ברשותו של בעליו.
אביי ורבא נחלקו בנידון, אם בעל החפץ אינו יודע עדיין שהחפץ אבד לו, אבל לו היה יודע, ברור לנו שהיה מתייאש.
מקור הקניין
רש"י ותוספות נחלקו באשר למקור קניין זה. לפי שיטת התוספות דין זה נלמד מכך שהתורה מקישה כל אבדה לשמלה "וכן תעשה לשמלתו וכן תעשה לכל אבדת אחיך", ובמשנה מקישים כי, כלומר חפץ כמו שמלה, שעל ידי שיש עליה סימנים יש לה תובעים, שאין הבעלים מתייאשים כיוון שיש בהם סימן, אבל אין חיוב להחזיר חפץ שאין לו סימנים והבעלים התייאשו.
לפי רש"י הלימוד הוא מכך שהתורה התירה אבדה שאבדה בעמקו של הים, כאמור במשנה, לפי רש"י הטעם שהתירה התורה חפץ שנשטף בים הוא בגלל שהבעלים מתייאשים כליל מהחפץ, ומכאן נלמד לכל ייאוש, שמפקיע את החפץ מרשות בעליו. כדברי רש״י כתוב גם בירושלמי ריש אלו מציאות שמקור לדין יאוש נלמד מאבדה ששטפה נהר.
ייאוש בגזילה
באופן דומה, כאשר חפץ נגזל או נגנב מאדם בעל כורחו, נחלקו חכמי הגמרא אם ייאוש קונה ואם קונה האם קונה מדרבנן, או גם מהתורה. הסתפקותו של רבה שסובר שייאוש קונה, אם קונה מהתורה או מדברי חכמים תלויה בשאלה האם ניתן לומר שכשם שייאוש קונה באבדה, אם הייאוש היה לפני שבא לידי המוצא כך הוא קונה בגזילה כאשר התייאשו הבעלים לאחר שבא החפץ לידו והבעלים התייאש בגללו, או שמא ייאוש אינו קונה בגזילה, שכן דווקא באבדה התירה התורה את האבדה שכן הוא בא לידו בהיתר, ולא בגזילה שחפץ בא לידו באיסור. רבי שמעון בר יוחאי וחכמים נחלקו, האם עלינו להניח שאדם מתייאש כאשר חפץ נגנב או נגזל ממנו. לפני דעתם של חכמים אדם מתייאש רק מחפץ שנגנב ממנו, שכן אין הוא יודע מי גנב ממנו ולכן קלושים הסיכויים למוצאו, אך כאשר החפץ נגזל ממנו בפניו, הוא יודע מי גזלו והוא מצפה שתבוא הזדמנות לידו לקחת את החפץ חזרה. רבי שמעון סבור שההפך הוא הנכון; כאשר חפץ נגזל מאדם בעל כרחו, מדובר באדם אלים יותר ממנו ואין סיכויים להוציא ממנו את החפץ, אך כאשר מדובר בגנב הוא מחפש את הגנב, שהרי אם ימצאנו יוכל לקחת ממנו את החפץ.
טיפות על אבנים לוהטות
טיפות על אבנים לוהטות (בצרפתית: Gouttes d'eau sur pierres brûlantes) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2000 בבימויו של פרנסואה אוזון. הסרט מבוסס על מחזה בשם זהה, "Tropfen auf heisse Steine", שכתב ריינר ורנר פאסבינדר בהיותו בן 19, ושלא הועלה מעולם.
ייאוש (משפט עברי)
ייאוש בטעות
ייאוש דומה בדין זה למחילה שגם היא קונה גם במקרה של טעות. בניגוד לשאר הקניינים שנעשים על ידי פעולה חיובית של גמירות דעת, הייאוש והמחילה נעשית על ידי שלילת והסחת דעת גמורה מחפציו. כמו מחילה, חלות הייאוש נעשית בקלות יותר, ולכן גם ייאוש בטעות מפקיע את החפץ מרשות בעליו, שכן בקניין זה אין דרושה דעתו של האדם שעל כך תיתכן טענת טעות האומרת שדעתו של האדם לא הייתה קיימת באופן זה, אלא הייאוש היא דווקא שלילת דעתו של האדם, ולכן לא שייכת בה טענת טעות.
טיפות על אבנים לוהטות
מערכה ראשונה
ליאופולד שואל אותו אם הוא קיים אי פעם יחסי-מין עם גבר, ופרנץ עונה שלא, אך מספר כי היה לו חלום שבו גבר לבוש במעיל נכנס לחדר השינה שלו ושוכב איתו. ליאופולד מספר לפרנץ כי למרות שהיה נשוי במשך שנים רבות לאישה, הוא תמד מצא הנאה גדולה יותר ביחסים עם גברים. השניים מתנשקים וליאופולד מורה לפרנץ להתפשט ולהיכנס למיטתו. לאחר מכן הוא מופיע במפתן חדר המיטה, לבוש במעיל, על מנת לשחזר את חלומו של פרנץ.
מערכה שנייה
חצי שנה לאחר מכן, פרנץ חי באושר על ליאופולד. הוא נשאר בביתו של ליאופולד בזמן שזה נוסע לפגישות עסקים. פרנץ הפך להיות למין חדל-אישים, וכאשר ליאופולד הדומיננטי חוזר מפגישותיו פרנץ דואג לכל צרכיו ומכרכר סביבו. בין השניים מתפתח ויכוח ער ופרנץ מודאג שמא ליאופולד מבקש לעזוב אותו, אך השניים עדיין נהנים מיחסים אינטימיים מספקים למרות הטינה ששוררת ביניהם. לילה אחד אוחזת בליאופולד מלנכוליה והוא מספר לפרנץ כי הוא מאמין שגרם לאחד מלקוחותיו לבצע התאבדות. פרנץ, שלא יודע כיצד לנחם אותו, מפתה אותו והם מבצעים את משחק התפקידים מהערב הראשון לפגישתם, רק הפעם בתפקידים הפוכים.
מערכה שלישית
יום אחד מגיעה לביקור ארוסתו לשעבר, אנה (לודיווין סאנייה). היא מבחינה כמה הוא אומלל, ומספרת לו שהיא עדיין אוהבת אותו ורוצה שיחזור אליה. הם מתנשקים, ופרנץ משחזר עמה את סצנת "האיש במעיל".
מערכה רביעית
פרנץ ואנה ישנים ביחד בדירתו של ליאופולד מזה יומיים. היא משכנעת אותו לעזוב, ומדברת איתו בשמחה על הילדים שהיא רוצה ללדת לו. למרות שהוא עדיין אוהב את ליאופולד, פרנץ מסכים שעליו לעזוב. ליאופולד חוזר מהעבודה מוקדם מהצפוי ומוצא אותם אורזים מזוודות. כאשר אנה אומרת לליאופולד שהם עוזבים, הוא צוחק בביטול ושולח את פרנץ להכין עבורם קפה. חברתו-לשעבר של ליאופולד, ורה (אנה לוין), מגיעה לדירה וליאופלד מציג אותה ומספר כי היא טרנסקסואלית.
ורה עדיין מאוהבת בליאופולד. ליאופולד מבזה אותה ומספר כי היא אהבה להיות קשורה בזמן הסקס, וכי פרנץ אוהב זאת גם. פרנץ מגיב בזעם ומודיע לאנה שהם עוזבים, אך זו משועשעת מהסיטואציה ורוצה להישאר. ליאופולד מכריז כי הוא מעוניין שכולם יהנו יחדיו ומתחיל להורות לנשים לשרת אותו. הן ממלאות אחר מבוקשו בהתלהבות ומביאות לו כל מה שהוא מבקש. פרנץ נגעל מהמצב וליאופולד אומר שזה פרנץ שצריך אותו, ולא להפך. כאשר ליאופולד והנשים שמים פעמיהם לחדר השינה, פרנץ חושב להצטרף אליהם אך משנה את דעתו. הוא מפנטז על רצח ליאופולד. בחדר השינה, ורה שמה לב שליאופולר ואנה אינם מתייחסים אליה, עוזבת אותם שם ויוצאת אל פרנץ שבסלון.
ורה מוצאת את פרנץ שוכב פרקדן על הרצפה וממרר בבכי. היא מספרת לו שהיא "יציר-כפיו": לאחר שהפסיק להתעניין בה כגבר היא עברה ניתוח לשינוי מין על מנת למצוא חן בעיניו שוב. זה עבד לזמן קצר, אך לבסוף הוא איבד בה עניין. פרנץ אומר לה שהיא עדיין יפהפייה והיא מציעה שהם יברחו יחד, למרות ששניהם עדיין מאוהבים בליאופולד. פרנץ אומר לה שמאוחר מדי, היות שהוא נטל רעל ועל כן הוא גוסס. הוא אומר לה שגם הוא רואה בעצמו יציר-כפיו של ליאופולד.
פרנץ מת. כאשר ורה מספרת על כך לליאופולד, הוא לא מראה סימני דאגה. אנה נמצאת בהלם ומבכה על כך שאיבדה את אב ילדיה המתוכנן, אך ליאופולד משתיק אותה ומורה לה לחזור לחדר השינה, וכך היא עושה. ליאופולד מבקש מוורה להצטרף אליהם, ומציין בפניה כי למרות שהוא איננו צריך אותה - היא עדיין צריכה אותו.
המערכה נגמרת כאשר ורה מנסה לפתוח חלון גדול על מנת לקפוץ ממנו ולהתאבד, אך היא לא מצליחה. מיואשת, היא נופלת על הרצפה וממררת בבכי.
מוזיקה
שירים המופיעים בסרט:
הילד שצייר חתולים
"הילד שצייר חתולים" (ביפנית: 猫 を 描 い た 少年) היא אגדה יפנית, שתורגמה לאנגלית על ידי לפקדיו הרן, ופורסמה בשנת 1898, כאחת מסדרת האגדות היפניות של המוציא לאור הסגאווה טקג'ירו. מאוחר יותר הוא נכלל גם בספר האגדות היפניות של הרן.
תקציר
בכפר קטן גרו חקלאי ואשתו, שתוארו כזוג הגון. היו להם ילדים רבים וכולם היו מוצלחים בחקלאות, למעט הבן הצעיר שהוא היה אמנם אינטליגנט אך קטן ושברירי, ולא מתאים לעבודה קשה. ההורים החליטו שלילד יהיה טוב יותר שהוא יהפוך לכומר, ושלחו אותו להכשרה תחת הכומר הזקן של מקדש הכפר. אף שהילד הצטיין כתלמיד, היה לו הרגל שהוא לא היה יכול לעמוד בפניו, ציור חתולים בכל מקום, כולל בשולי הספרים הקדושים, עמודי המקדש וקירותיו. בעקבות הרגלו המגונה הילד גורש. ובעת שגירשו אמר לו הכומר: "הימנע מלישון במקומות גדולים בלילה." הילד לא רצה לחזור לחווה של אביו מחשש לעונש, ובמקום זאת הוא נסע למקדש בכפר הסמוך בתקווה להתקבל שם כנזיר. הילד לא ידע שכל הנזירים שחיו שם גורשו על ידי חולדה מפלצתית וענקית, ומספר לוחמים נעלמו לאחר שניסו להרוג אותה בלילה.
הילד נכנס למקדש הנטוש והמאובק, מצא מכחול וקצת דיו, וכהרגלו החל לצייר חתולים בכל מקום.
כשהיה עייף, נזכר הילד בדברי הכומר הזקן שלא לישון במקומות גדולים, והוא טיפס לתוך ארון קטן כדי ללכת לישון. במהלך הלילה הוא שמע קולות איומים של צרחות ולחימה. כשהבוקר הגיע והוא סוף סוף יצא החוצה, הוא מגלה את גופת חולדת המפלצת. כשהוא תוהה מה יכול היה להרוג אותה, הוא שם לב שלכל החתולים שלו יש עכשיו דם על הפה. כל אנשי הכפר החלו לכבד אותו על היותו גיבור שהביס את המפלצת, והוא גדל להיות אמן מפורסם.
מקור
הוצע כי גרסתו של לפקדיו הרן היא סיפור חדש, ואין לה סיפור יפני מקורי. כך נטען: "במהדורה האנגלית שלו, לפקדיו הרן סיפר סיפור חדש על מגע עם יצורים מרגשים. בסיפור המקורי, הילד הופך לאב המנזר של המקדש לאחר התקרית, אך בגרסת הרן הוא ממשיך להיות אמן בעל שם."
ג'אגדיש בהאגוואטי
ג'אגדיש בהאגוואטי (באנגלית: Jagdish Bhagwati; נולד ב-26 ביולי 1934) הוא כלכלן הודי-אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת קולומביה, ידוע בשל תרומתו לחקר תחום הסחר הבינלאומי וכאחד התומכים הבולטים בגלובליזציה כלכלית ונגד פרוטקציוניזם. במהלך הקריירה שלו כתב למעלה מארבעים ספרים ומעל שלוש מאות מאמרים.
חייו האישיים
בהאגוואטי נולד במומבאי שבהודו, בן למשפחה עתירת השגים, אביו היה שופט בבית המשפט העליון של הודו ונשיאן של שתיים מהאוניברסיטאות הגדולות במדינה, אחיו הבכור נהיה לנשיא בית המשפט העליון של הודו ואח אחר הוא מהבולטים שבנוירוכירורגים המתמחים ברפואת ילדים.
בהאגוואטי נשוי לפדמה דסאי, כלכלנית בולטת בפני עצמה שהייתה שותפה לחלק ממאמריו, לבני הזוג ילדה אחת.
קריירה אקדמאית
ב-1954 יצא ללימודים באוניברסיטת קיימברידג' בה למד בסנט ג'ונס קולג' וסיים תואר ראשון בכלכלה ב-1956. כבר בשנתו השנייה בקיימברידג' כתב מאמר בנושא סחר בינלאומי וצמיחה כלכלית, במאמר זה הצביע על תופעה אותה כינה Immiserizing growth (בתרגום חופשי: צמיחה מזיקה), מצב בו צמיחה דרך סחר חוץ מביאה בתנאים מסוימים להרעה ברווחה.
לאחר השלמת התואר הראשון עבר ללמוד במחלקה לכלכלה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס וב-1957 חזר לאנגליה ללימודים באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1961 חזר בהאגוואטי להודו ועבד במכון לסטטיסטיקה בדלהי וב-1963 הצטרף לבית הספר לכלכלה באוניברסיטת דלהי. באותה שנה פרסם עם עמיתו וי. קיי. ראמאסוואמי (V. K. Ramaswamy) מאמר ב-Journal of Political Economy בו הראו השניים כי בניגוד לתפישה המקובלת, נקיטת צעדי הגנה נגד סחר חופשי במקרה של כשל שוק מקומי, לא יביאו לתוצאה האופטימלית, ועל המדינה להעדיף נקיטת מדיניות המכוונת לפתירת כשל השוק ולדבוק בסחר חופשי.