cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבלון האדום
עלילה
הסרט עוקב אחר פסקל (פסקל למוריס), ילד צעיר שבבוקר אחד בדרכו לבית הספר, מגלה בלון אדום גדול מלא הליום מרחף בקרבתו. כשפסקל משחק עם הבלון, הוא חש שלבלון יש רצון ומחשבה משלו, ומתחיל לעקוב אחריו לכל מקום שאליו הוא מתקדם. הבלון אף הוא אינו מתרחק מפסקל, וגם כאשר אמו של פסקל מסרבת לאפשר את הכנסת הבלון לבית, הוא מרחף מחוץ לחלון הדירה. הבלון עוקב אחרי פסקל ברחובות פריז, והשניים מושכים תשומת לב רבה ומעוררים את קנאת הילדים האחרים. בשלב מסוים הבלון נכנס לכיתה של פסקל, גורם מהומה בין חבריו לכיתה, והמנהל נועל את פסקל במשרדו. מאוחר יותר, לאחר שהשתחררו, פסקל והבלון נתקלים בנערה צעירה (סבין למוריס) שלה בלון כחול. נראה שגם הבלון הכחול, כמו זה האדום, הוא בעל רצון ומחשבה משלו. באחת הפעמים שבהן פסקל והבלון מסתובבים בשכונה, חבורה של נערים מבוגרים מצליחה לגנוב את הבלון. פסקל מצליח לחלץ אותו, ונמלט יחד עמו. הנערים אינם מרפים, הם רודפים אחריהם ברחובות ובסמטאות הצרות, ולבסוף משיגים את פסקל ואת בלונו. הנערים אוחזים בפסקל, ויורים כלפי הבלון יריות קלע ואבנים. הבלון נפגע, נופל ואחד הנערים דורך עליו ומביא עליו את קיצו. הסרט מסתיים כשכל שאר הבלונים בפריז נחלצים לעזרתו של פסקל ולוקחים אותו למסע של מקבץ בלונים מעל העיר.
סמליות
מכיוון שהסרט צולם בפריז לאחר מלחמת העולם השנייה, המיז-אנ-סצנה כלומר ההיבטים החזותיים והעיצוביים שלו הם כהים ואפורים למדי, ולכן מעניקים איכות מדכאת לתפאורה ולמצב הרוח. לעומת זאת, צבעו הבהיר של הבלון משמש כסמל לתקווה ולאור בתוך הסרט. ניתן לומר כי הנסיעה במקבץ הבלונים בסצנת הסיום מייצגת גם אנלוגיה דתית או רוחנית. למשל, כשהבלון נהרס, "רוחו" חיה כשהיא מועברת לכל שאר הבלונים בעיר, מה שאמור להיות מטאפורה למשיח. גם נושאים של מימוש עצמי ובדידות נוכחים בסרט. כמו גם נושא התמימות שהוא אחד המוקדים המרכזיים של הסרט. דרך מבטו של ילד, הופך עולם ציני לעולם כמעט קסום, המדגיש את כוח תמימותם ודמיונם של ילדים.
הפקה
הסרט משמש תיעוד צבעוני של אזור בלוויל בפריז, שהיה מוזנח ביותר בשנות ה-60, מה שגרם לממשלת פריז להרוס אותו כמאמץ לפינוי שכונות עוני. חלק מהאתר נבנה עם פרויקטי דיור והשאר הוזנח למשך 20 שנה נוספות. חלק ממראות הרקע שבסרט כבר אינם קיימים, למשל אחת המאפיות, בית הספר, השטח בו התרחשו הקרבות ועוד, במקום זה ניצב כיום פארק בלוויל. לעומתם, הדירה שבה התגורר פסקל עם אמו, הכנסייה, ותחנת האוטובוס עדיין עומדים על תילם.
תפוצה
הסרט הוקרן בבכורה בצרפת ב-19 באוקטובר 1956, יצא לאקרנים בבריטניה ב-23 בדצמבר 1956 ובארצות הברית ב-11 במרץ 1957. הוא זכה להצלחה רבה, הוצג בפסטיבלים רבים במהלך השנים, כולל פסטיבל סרטי הילדים הבינלאומי של ויסקונסין, פסטיבל הסרטים ההומואים והלסביים בלוס אנג'לס, ואחרים. בהקרנת הבכורה שלו בטלוויזיה האמריקאית, ב-2 באפריל 1961 הוצג הסרט על ידי השחקן רונלד רייגן כפרק בסדרת אנתולוגיה של CBS. לאורך שנות ה-60, שנות ה-70, שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, היה הסרט פופולרי בכיתות יסוד ברחבי ארצות הברית ובקנדה.
הסרט הוצג בפסטיבלים רבים במהלך השנים, כולל פסטיבל סרטי הילדים הבינלאומי בוויסקונסין; פסטיבל הסרטים ההומואים והלסביים בלוס אנג'לס ואחרים.
ספר
ספר קשור פורסם לראשונה על ידי הוצאת הספרים דאבלדיי (כיום Penguin Random House), ב-1957, תוך שימוש בתמונות סטילס בשחור לבן ובצבע מהסרט, בתוספת פרוזה. הוא זכה להערכה רבה ובתואר "ספר הילדים המאויר הטוב ביותר של השנה של הניו יורק טיימס" ולמוריס כמחבר היחיד שלה.
פסקול
פסקול, הכולל מוזיקה שעובדה מהסרט על ידי למוריס פורסם בלייבל Nonesuch Records.
פלביסקיטום
פלביסקיטום (בלטינית : Plebiscitum; החלטות פלבס) היה השם שניתן בתקופת הרפובליקה הרומית לחוקים שהועברו על ידי אספת הפלבס.
בתקופת קיומה הראשונה של אספת הפלבס, היה מעמדה של הצעה שהתקבלה בה מעמד מיוחד, "החלטת פלבס (Plebiscitum)", ולא חוק (Lex), מאחר שאספת הפלבס לא הייתה אספה של כל העם (Populus), שכן הפטריקים לא לקחו בה חלק.
בשל מעמד זה לא היה להצעות אלו תוקף מחייב לכלל העם הרומאי אלא אם כן אושרו מחדש על ידי הקונסול באספת הקנטוריות. למרות זאת נהוג היה לראות בהן חוקים של כל העם אם זכו לתמיכה מן הסנאט.
כחלק מן המאבק בין הפלבס לפטריקים הועלתה דרישה מצד הפלבס להכרה בפלביסקיטום כמחייב את כלל העם, הפטריקים התנגדו לדרישה זאת ובתגובה פרשו הפלבס לגבעת היאניקולום וקווינטוס הורטנסיוס, הדיקטטור שמונה כדי לטפל במשבר, נכנע לדרישתם ובשנת 287 לפנה"ס חוקק חוק שקבע שכל פלביסקיטום מחייב את כל העם הרומאי. כך הפכה מועצת הפלבס לאחד הצינורות המרכזיים לחקיקת חוקים ברפובליקה, וחשיבות ההבחנה בין פלבאים לפטריקים דעכה.
בזמן הדיקטטורה של לוקיוס קורנליוס סולה בוטלה עצמאות אספת הפלבס בתחום החקיקה והיא נדרשה לקבל קודם לכן את אישור הסנאט, דבר זה היה במסגרת מדיניותו של סולה שנועדה לבצע תיקונים בהתנהלות המדינה שיחזקו את הסנאט ויחלישו את טריבוני הפלבס. תיקון זה בוטל בשנת 70 לפנה"ס על ידי הקונסולים קראסוס ופומפיוס.
נדיה מטר
נדיה מטר (נולדה ב-16 בפברואר 1966) היא פעילת ימין ישראלית, מראשי תנועת "נשים בירוק" וממובילות "תנועת הריבונות".
קורות חיים
נדיה מטר נולדה לג'ק פינקוביץ' וברכה ביאליסטוק בשנת 1966 באנטוורפן בבלגיה, שם הייתה פעילה בתנוער בני עקיבא המקומית.
בגיל 18 למדה שנה במכון גולד בירושלים, חזרה לבלגיה לשנה בה פעלה בתנועת הסטודנטים "יבנה עולמי" ועלתה לישראל בשנת 1987. לאחר העלייה לישראל למדה חינוך והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים
בשנת 1988 נישאה לד"ר דוד מטר, רופא ילדים. לאחר נישואיהם התגוררו במשך שנה אחת בירושלים ולאחריה, בפסח 1989, עברו להתגורר באפרת שבגוש עציון.
בשנת 2010 נבחרה מטר למקום שישי ב"רשימת 20 הנשים המשפיעות בציבור הדתי-לאומי" שערך מקור ראשון', ובשנת 2015 נבחרה על ידי מגזין "נשים" כאחת מ-50 נשים מעוררות השראה.
בשנת 2019 זכתה נדיה מטר, בשיתוף עם יהודית קצובר, בפרס מוסקוביץ לציונות. בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי הפרס הוענק להם על הובלת פעילות חוץ פרלמנטרית לעידוד ההתיישבות ביהודה ושומרון והחלת ריבונות ישראל עליהם.
פעילות ציבורית
בעקבות הסכמי אוסלו הקימה בסוף 1993 את תנועת נשים בירוק יחד עם חמותה רות מטר. כובעי המצחייה הירוקים שנחבשו על ידי מטר ופעילי התנועה הפכו לסמלה של התנועה ולמקור שמה. אותה תקופה נודעה מטר בהפגנות רבות שיזמה במחאה נגד הסכמי אוסלו וכנגד התגברות טרור האבנים ובקבוקי התבערה בכבישי גוש עציון.
משנת 1994 הייתה למטר פינה קבועה בתחנת הרדיו של ערוץ 7 ובתחנת רדיו יהודית בלונדון, בהם עסקה בחיזוק הקשר לארץ ישראל ולהתיישבות בה כמו גם למורשת, ההיסטוריה היהודית ולעם ישראל בתפוצות. התוכנית הסתיימה עקב סגירת ערוץ 7 בשנת 2003.
בפעילותה כמנהיגת "נשים בירוק" לצד יהודית קצובר, זכתה מטר בהישגים ממשיים בהם: סיכול כוונת ממשלת רבין להעביר את השליטה ב"גבעת הדגן" שבאפרת מידי ישראל לידי הרשות הפלסטינית. פתיחת כביש 398 (כביש עוקף זעתרה) מהר חומה לגוש עציון מזרח, ביסוס היאחזות החקלאית יהודית באדמות נצר שבגוש עציון, חידוש הנוכחות של צה"ל בשדמה ומניעת השתלטות פלסטינית על השטח. בשנת 2009 קיבלה מטר תעודת הוקרה מראש מועצת אפרת על מאבקה למען גבעת הדגן.
בשנת 1995 הובילה מטר את חידוש מנהג הקפת חומות ירושלים בליל תשעה באב, לאחר מאבק משפטי בו יוצגה על ידי אביעד הכהן, בסיומו הורה בג"ץ למשטרה לאשר את הצעדה. משנה זו עומדת מטר מדי שנה בראש הצעדה בה משתתפים אלפי יהודים.
בשנת 2005 עברה נדיה מטר עם משפחתה, יחד עם פעילים נוספים של נשים בירוק, לכפר ים שבגוש קטיף כדי להיאבק נגד תוכנית ההתנתקות.
ב-3 בדצמבר 2008, בעקבות הודעת שר הביטחון על כוונתו לפנות את בית השלום בחברון, הצטרפה נדיה מטר ל-14 המשפחות שהתגוררו בבית. במהלך העימותים בפינוי המבנה הוכתה מטר ונפצעה בידי שוטרים.
לאחר רצח שלושת הנערים הובילה מטר עם קצובר להקמת "שמורת עוז וגאו"ן" סמוך לצומת גוש עציון, לזכר הנערים.
תנועת הריבונות
בשנת 2010 הקימה מטר עם יהודית קצובר את "תנועת הריבונות", כתנועה חוץ-פרלמנטרית הפועלת להחלת הריבונות הישראלית ביהודה ושומרון. התנועה כוללת את 'פורום הריבונות' בו חברים אישי ציבור ואקדמיה בהם קרולין גליק, יורם אטינגר, גאולה כהן ומרדכי קידר.
התנועה מוציאה לאור את כתב העת ריבונות ואת אתר האינטרנט "ריבונות" הכוללים כתבות, מאמרים ועדכונים סביב חזון הריבונות. במקביל יוזמת התנועה כנסים בהם מופיעים שרים, חברי כנסת, אנשי ציבור, הגות ואקדמיה הפורסים את משנתם סביב דרכי יישום חזון הריבונות והצורך המדיני בימין הישראלי למנף את המהלך עד ביצועו.
הליכים משפטיים
מספר פעמים הועמדה מטר לדין על הפגנות שבהן השתתפה. בהפגנה ב-13 בפברואר 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה, חסמה את צומת אפרת-ירושלים למעבר כלי רכב ערביים, קראה לשאר המפגינים להצטרף אליה וסירבה להתלוות לשוטר לניידת. על כך היא הורשעה בהתנהגות פסולה במקום ציבורי.
ב-19 בספטמבר 2004 שלחה ליונתן בשיא, ראש מנהלת סל"ע, ולאמצעי התקשורת מכתב, ובו טענה כי מעשיו גרועים מאלה של היודנראט. בשל כך הוגש נגדה כתב אישום בגין העלבת עובד ציבור לבית משפט השלום בירושלים. השופט דוד מינץ החליט על מחיקת האישום, בנימוק של הגנה מן הצדק. בערעור בוטלה החלטה זו ונקבע שיש להמשיך במשפט. במהלך המשפט, העיד בשיא ואמר כי לא נפגע מנדיה מטר ולא הגיש תלונה נגדה. בהמשך החליטה התביעה לחזור בה מכתב האישום.
עמדותיה
מטר דוגלת בהחלת ריבונות ישראלית על כל שטחי ארץ ישראל. לתפיסתה החלת הריבונות היא צעד המדיני המתחייב מתוקף ההבטחה התנ"כית, הצדק ההיסטורי, המוסר האנושי, ואף בשל היבטים כלכליים וביטחוניים.
מטר מאמינה שהדרך לקדם הליכים פוליטיים היא בפעילות פוליטית חוץ פרלמנטרית, ובשל כך אינה משתייכת לאף מפלגה פוליטית ואף אינה מביעה תמיכה פומבית במפלגה פוליטית ספציפית.
דגל בנגלדש
דגל בנגלדש (בבנגלית: বাংলাদেশের জাতীয় পতাকা) אומץ באופן רשמי ב-17 בינואר 1972. במהלך מלחמת הודו פקיסטן, הידועה בבנגלדש כמלחמת השחרור, בשנת 1971, היה בשימוש דגל דומה, שבו הופיעה מפת בנגלדש מעל השמש האדומה. המפה הוסרה מאוחר יותר, כנראה כדי לשמור על עיצוב פשוט. הדגל דומה לדגל יפן, אך יש לו רקע ירוק במקום לבן. הדגל מורכב מדיסקה אדומה המייצגת את השמש האדומה העולה מעל בנגל מעל לרקע ירוק. הצבע האדום של השמש מסמל גם את הדם של אלו שנפלו למען עצמאות בנגלדש. הירוק מסמל את השפע של אדמת בנגלדש.
לוקהיד YF-12
לוקהיד YF-12 הוא מטוס ניסוי של לוקהיד לגרסת היירוט של ה-A-12. המטוס היה לראשון ממשפחת הציפור השחורה שהוצג לציבור. כמו שאר המטוסים במשפחה המטוס היה בין מטוסי הסילון המאוישים המהירים ומגביהי הטוס בהיסטוריה של התעופה. אף על פי שהמטוס לא נכנס לייצור סדרתי הוא הופעל על ידי נאס"א למטרות מחקר בין השנים 1969 ל-1979.
היסטורית פיתוח
קלארנס ג'ונסון ניגש אל חיל האוויר בהצעה למטוס יירוט המבוסס על ה-A-12 שהיה צריך להתעלות ביכולתיו על ה-F-108 שפותח באותה תקופה כמענה למפציצים העל קוליים שקהילת המודיעין האמריקאית האמינה שהרוסים מפתחים. לאחר שקציני חיל האוויר השתכנעו שהדגם שהוצע על ידי לוקהיד עדיף על המתחרים, גובש מכרז בתחילת ספטמבר 1960 למטוס יירוט עתיר ביצועים, זאת לאחר שתוכנית שהתוכנית המתחרה בוטלה. הדרישה הולידה את ה-AF-12 שפותח תחת שם הקוד "Kedlock" שכלל מכ"ם מסוג AN/ASG-12 מבנה קדמי מוארך, תא טייס גבוה יותר, תא לנווט מאחורי הטייס ומערכות נשק תואמות. הדרישה לחתימת מכ"ם נמוכה לא נכללה בתוכנית ולכן במבנה הקדמי של המטוס מבנה המנשק הזוויתי שבניגוד ל-A-12 היה מורכב מחומרים מרוכבים בלבד. בסדרת ניסויים במנהרות רוח התגלה שהמטוס סובל מחוסר יציבות בציר הסבסוב שנבעה משינויי המבנה לטובת המכ"ם והתא. בשביל לפצות על כך הורכבו שני סנפירים קבועים מתחת לבתי המנועים והוסף סנפיר מתקפל בגחון המטוס. לשם ייצור המטוס הוסבו שלושה מטוסי A-12 לתצורת היירוט וכונו YF-12. טיסת הבכורה של מטוס הניסוי הראשון התבצעה ב-7 באוגוסט 1963.
ניסויי השיגור של טיל הAIM-47 פאלקון הראשון התבצע 16 באפריל 1964. באותו הזמן מהנדסי לוקהיד ניסו לפתור את בעיית הרחקת הטיל בעת שיגור מהמטוס שיכל לפגוע בו בהצתה של המנוע הרקטי שלו, הבעיה נפתרה על ידי שיגור הטיל על ידי מאיצים רקטיים המותקנים בצורה אנכית מהמנשא של הטיל טרם הצתת המנוע הרקטי של הטיל עצמו. ב-9 בינואר 1965 המטוס הגיע לראשונה למהירות מאך 3.2. ב-18 במרץ 1965 בוצע ניסוי הירי הראשון בו הטיל שוגר על מספר מטוסים ללא טייס במרחקים של 230 קילומטר ובגבהים מגובה פני הים ועד 11,000 מטר. ב-28 בספטמבר הטיל שוגר לראשונה בהצלחה במהלך טיסה במהירות מאך 3.2 לעבר מטרה במרחק 32 קילומטר. לאחר השיגור הטיל האיץ עצמאית למהירות מאך 7 ופספס את המטרה בכ-2 מטרים. תוכנית הניסוי הוכיחה את יכולת השיגור של המטוס, במהלכה מערכת בקרת הירי והמכ"מ של המטוס השיגו דיוק של כ-90 אחוזים.
ביטול תוכנית ה-F-12B
ה-YF-12A היו גרסאות טרום סדרתיות של הדגם הראשי של המטוס שסומן כעת F-12B. חיל האוויר האמריקאי אישר את נכונותו לרכש המטוס וביקש תקצוב לצי ראשוני של-93 מטוסים. הסנאט הקצה לתוכנית 90 מיליון דולר, והמטוסים הוזמנו ב-14 במאי 1965. עם זאת, בשל העלויות הגבוהות של מלחמת וייטנאם, מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה הקפיא את המימון של התוכנית ובחר בתוכנית של ה-F-108 הזול יותר. הסנאט הצביע שלוש פעמים להקצבת מימון לרכש של המטוסים בשלוש שנים ומקנמארה חסם את הרכש בכל פעם. ב-5 בינואר 1968 חיל האוויר הודיע רשמית לחברת לוקהיד על הפסקת תקצוב תוכנית הרכש של המטוס, ודרש את סגירת פס היצור שלו.
היסטוריית שירות
בשנת 1967 נאס"א הייתה צריכה לבצע מספר ניסויים בתנאי טיסה מהירה לאישוש הממצאים מניסויי מנהרות הרוח לטובת תוכנית מטוס הנוסעים העל קולי של ארצות הברית, שהיה בעדיפות גבוהה באותה תקופה. חיל האוויר לעומתם היו צריכים עזרה טכנית בהבאת מטוסי ה-SR-71 שלהם למבצעיות מלאה. בשל כך חיל האוויר ונאס"א ארגנו תוכנית משותפת ביוני 1969. ב-11 בדצמבר הטיסה הראשונה יצאה לדרך. חיל האוויר התמקד ביישומים הצבאיים של טיסות הניסוי ונאס"א חקר את ההתחממות במהירות גבוהה, קירור בחיכוך עם האוויר, מחקר של מתכות בחום גבוהה על ידי צינור חלול שקורר בעזרת נוזלים (תוכנית מחקר Cold Wall), מחקרים בשדות זרימה ומגוון ניסויים לטובת תוכנית מעבורת החלל. התוכנית נחשבה לשאפתנית למדי וכללה טיסות פעם בשבוע, ועלתה 3.1 מיליון דולר בשנה (בשערים של שנות ה-1970).
אחד מהמטוסים (מספר זנב 936) התרסק בשנת 1971 והוחלף בתוכנית הניסוי במטוס SR-71 שחיל האוויר דרש לסמן כ-YF-12C. התוכנית הסתיימה ב-7 בנובמבר 1979.
עמנואל שיפרס
עמנואל שיפרס (ברוסית: Шифферс, Эммануил Степанович; 4 במאי 1850, סנקט פטרבורג – 12 בדצמבר 1904, סנקט פטרבורג) היה שחמטאי יהודי-רוסי ובמשך שנים רבות היה השחמטאי המוביל אחרי מיכאל צ'יגורין.
הוריו של שיפרס היגרו לרוסיה מגרמניה. שיפרס החזיק בתואר אלוף רוסיה לשחמט במשך 10 שנים לפני שנוצח על ידי תלמידו מיכאל צ'יגורין בשנת 1880. בפגישתם הראשונה בשנת 1873 שיפרס היה מסוגל לשחק עם צ'יגורין ולהציע לו פרש יתרון. בשנת 1878 הם שיחקו כשווים בשני דו-קרבות: בראשון ניצח צ'יגורין 7-3 ובשני ניצח שיפרס 7.5-6.5 וכך מיצב את עצמו כשחקן השני החזק ביותר ברוסיה אחרי צ'יגורין עצמו. לאחר מכן שיחקו עוד שני דו-קרבות ובשניהם ניצח צ'יגורין. בסיכום כולל של כל המשחקים ביניהם ניצח צ'יגורין +41 -19 =15.
בעיר רוסטוב על הדון שיחק שיפרס בדו-קרב מול אלוף העולם לשעבר וילהלם שטייניץ בשנת 1896, והפסיד 6.5-4.5 (ארבעה ניצחונות, שישה הפסדים ותיקו אחד).
שיפרס שיחק בשמונה תחרויות בינלאומיות מתחרות פרנקפורט 1887 ועד תחרות קלן 1898. התוצאה הטובה ביותר שהשיג הייתה בהייסטינגס 1895, שם סיים במקום השישי עם 12/21 (ניצח: הרי נלסון פילסבורי). בשנים 1899 ו-1900 הגיע שיפרס למקום השני אחרי צ'יגורין באליפויות רוסיה הראשונה והשנייה.
שיפרס היה מוכר כ"מורה השחמט של רוסיה". בשנת 1889 שיפרס נתן את ההרצאות הראשונות בנושא תאוריה שחמטאית באיגוד השחמט של סנקט פטרבורג ובערים נוספות. הוא כתב את ספר השחמט Samouchitel shakhmatnoi igry (למד עצמך שחמט) שפורסם בשנת 1906, ולאחר מכן עודכן במהדורות נוספות.
דגל ציון תל אביב
דגל ציון תל אביב הייתה קבוצת כדורגל מהעיר תל אביב בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, שהוקמה בשנת 1933 והמשיכה לשחק גם לאחר קום מדינת ישראל, עד להתפרקותה ב-1955.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה על ידי עולים חדשים יהודים מיוון וטורקיה שהשתכנו בשכונת פלורנטין בתל אביב. בסיום עונת 1940 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה ב' במחוז שומרון (שהייתה למעשה ליגת המשנה לליגה הארצית תחת המנדט הבריטי בארץ ישראל) ועלתה לליגה הראשונה לאחר משחקי מבחן מול אלופות המחוזות המקבילים, הפועל חדרה והפועל ראשון לציון.
בעקבות מחלוקת בין מרכזי הפועל ומכבי הליגה בעונה לאחר מכן בוטלה, והקבוצה שיחקה בליגה הבכירה רק בעונת 1941/1942, וסיימה את העונה הראשונה והיחידה שלה בליגה הבכירה במקום האחרון עם 7 נקודות בלבד מתוך 26 משחקים.
במסגרת הגביע הארצישראלי הגיעה הקבוצה לחצי הגמר ב-1941 והפסידה להפועל תל אביב 2-0, מה שהיה להישג השיא של הקבוצה.
לאחר הקמת מדינת ישראל והליגה הבכירה בישראל, הקבוצה שיחקה בליגה המיוחדת של עונת 1949/1950, סיימה במקום השביעי בבית תל אביב, וירדה לליגה השלישית דאז, ליגה ג'.
הקבוצה בילתה את שארית זמנה בליגות הנמוכות, עד לפירוקה בסוף עונת 1954/1955 בליגה ג' (בעונתה האחרונה סיימה במקום השביעי בליגת מרכז).
לואי החסיד
לואי החסיד (בצרפתית: Louis le Pieux או Louis le Débonnaire; 16 באפריל 778 – 20 ביוני 840) היה בנו של קרל הגדול ומלכם של הפרנקים משנת 814 ועד מותו.
מספר היסטוריונים טוענים כי לואי היה אחד מדמויות המפתח בהיסטוריה האירופאית, ופיצול האימפריה הפרנקית לאחר מותו החל את ההיסטוריה של גרמניה וצרפת והסכסוכים שביניהם.
ביוגרפיה
לואי נולד בז'ירונד (של היום) שבצרפת, והיה בנו הרביעי של קרל הגדול ובנה של הילדגרד. הוא הוכתר למלך על אקוויטניה עוד בהיותו ילד, ונשלח עם עוצר ועם אנשי חצר לספרד, על מנת להרגיע את רוחות המרד שנוצר לאחר תבוסתו של קרל הגדול במלחמתו עם המורים בספרד.
לאחר ששני אחיו הנותרים של לואי מתו, הוא הוכתר לקיסר בשותפות עם אביו. לאחר מותו של קרל הגדול בשנת 814, הוכתר לואי על ידי האפיפיור סטפנוס הרביעי למלך על האימפריה הפרנקית. הוא זכה בתואר "חסיד" בשל הרפורמות שערך בכנסייה ובמנזרים. אולם כינוי זה לא בא לו רק בשל דבקותו בדת, אלא הביע את דעת הבריות על כך שהוא חלש אופי ואף טיפש.
ב-838, עם מותו של פפין מאקוויטניה, הכתיר לואי את קארל כמלך אקוויטניה החדש, אך האצילים העדיפו את בנו של פפין, פפין השני.
לואי מת ב-840, ולאחר מותו פרצה מלחמה נוספת בין שלושת בניו שנותרו בחיים. המלחמה נסתיימה ב-843 בעקבות הסכם ורדן, שלפיו חולקה האימפריה בין שלושת הבנים.
יש בידינו שלושה כתבי זכויות אישיים שהעניק לואי החסיד ליהודים מסוימים, כנראה כמייצגי קהילות או במקום שקהילות של ממש עדיין לא היו קיימות. אחת הפריווילגיות ניתנה ל"רבי דומטוס" ול"שמואל קרובו" לפני שנת 825, והיא העניקה ליהודים שקיבלו אותן את הזכות לחיות על פי חוקיהם ולעסוק במסחר חופשי, כולל סחר עבדים; נאסר להטיל עליהם מיסים או מכסים; הותר להם להעסיק נוצרים בעבודות שונות, חוץ מימי ראשון ובחגים הנוצריים; נקבע כי משפטים בין נוצרי ליהודי יוכרעו על פי עדים משני הצדדים, ולא רק עדים נוצרים; ונאסר על נוצרים להטביל עבדים פגנים של יהודים. עיקר הפריווילגיה הוא שהיהודים נתונים לחסותו ולהגנתו של המלך ומי שמתנכל להם כאילו פוגע במלך. בסוף התעודה נאמר כי יהודים לא ייבחנו במשפט האל, ומאחר שצורת הוכחה זו הוטלה רק על אנשים לא חופשיים, מתברר כי היהודים נתפסו כאנשים חופשיים ולא כמשועבדים. הפריווילגיה מציינת: "הרשות נתונה להם [ליהודים] גם לקנות עבדים מן החוץ ולמכור אותם בתוך גבולות שלטוננו". זו אחת העדויות המרכזיות שעליהן נשענת התפיסה הרווחת בהיסטוריוגרפיה, כי היהודים עסקו בסחר עבדים ואף רכשו בו מונופולין. הדיאקון של לואי החסיד, בודו אלעזר, התגייר ובשנת 839 עזב את הממלכה לספרד המוסלמית.
שיקלי
שיקלי (באיטלקית ובסיציליאנית: Scicli) עיר נמל בסיציליה, באיטליה.
שיקלי היא עיר בנפת רגוזה. בעיר 25,832 תושבים לפי נתוני שנת 2005.
היסטוריה
לנטיני נוסדה בשנת 729 או 730 לפנה"ס על ידי יוונים מכלקיס.
יהודי שיקלי
בשיקלי התקיימה קהילה יהודית עוד מהתקופה הרומית. היה בית כנסת הגדול של שיקלי (Sinagoga rupestre)
א.ס. רמת השרון (כדורסל נשים)
'''א.ס. רָמַת הַשָּׁרוֹן''' היא קבוצת כדורסל ישראלית בליגת העל בכדורסל נשים ואחת מקבוצות הכדורסל המובילות בישראל מאז שנות ה-90 של המאה ה-20. הקבוצה זכתה שש פעמים באליפות ישראל ושש פעמים בגביע המדינה, והיא אחת משתי קבוצות הנשים הישראליות שהגיעו לשלב הגמר במפעל אירופאי. אולמה הביתי של הקבוצה הוא אולם "אורנים" ברמת השרון.
היסטוריה
אגודת הספורט ל.כ.ן. רמת השרון הוקמה בשנת 1986 על ידי אורנה אוסטפלד, אז שחקנית בקבוצת מכבי תל אביב, ועמותת ל.כ.ן. ("לקידום כדורסל נשים"), שהוקמה שנה קודם לכן במחאה על אפליית משחקי הכדורסל לנשים במשחקי המכביה השתים-עשרה. הקבוצה החלה לשחק בליגה א'. בסיום העונה הראשונה שלה עלתה לליגה הארצית, ובשנת 1990 העפילה לליגה הלאומית (ליגת העל של ימינו).
ב-1991 הגיעה הקבוצה להישג משמעותי ראשון – גמר גביע המדינה בכדורסל. מאז, התברגה הקבוצה בצמרת ליגת העל, ולמעט עונה אחת, סיימה כל עונה באחד משלושת המקומות הראשונים. עם זאת, להישגיה הגדולים הגיעה רק החל מסוף שנות ה-90, לאחר שאליצור חולון איבדה את ההגמוניה שהייתה לה בכדורסל הנשים הישראלי.
בשנת 1999 זכתה באליפות הראשונה, לאחר שגברה בסדרת הפליי-אוף על קבוצת בני יהודה. באותה שנה זכתה גם בגביע המדינה והשלימה דאבל היסטורי, לאחר שגברה על מי שהפכה ליריבתה העיקרית במאבק על האליפות בשנים הבאות – אליצור רמלה. בנוסף, רשמה הקבוצה הישג שיא לקבוצת כדורסל נשים ישראלית באירופה, כאשר הגיעה לגמר גביע רונקטי (לימים גביע היורוקאפ), אז המפעל השני בחשיבותו של פיב"א. רמת השרון ניצחה במשחק הראשון את גראן קנריה הספרדית בהפרש של 7 נקודות, אך הפסידה בהפרש של 10 נקודות במשחק הגומלין ונאלצה להסתפק בסגנות.
הקבוצה לא הצליחה לשחזר את הישגיה בשנת 2000, שבה לא הצליחה להעפיל לא לגמר הפלייאוף ולא לגמר גביע המדינה, אך לאחר מכן זכתה בשלוש אליפויות רצופות (במשחקי הגמר היא גברה על נירוסופט כרמיאל, מכבי רעננה ואליצור רמלה). בשנים 2002 ו-2003 זכתה רמת השרון פעמיים ברציפות גם באליפות וגם בגביע המדינה והשלימה 2 דאבלים בשנתיים.
בשנת 2005 הפך הנרי זימנד למאמץ הראשי של הקבוצה, ושמה הוחלף מ"א.ס. רמת השרון" ל"אנדה רמת השרון", על שם רעייתו המנוחה. באותה עונה חזרה אנדה לככב בזירה האירופית. היא העפילה לפיינל פור של היורוקאפ, המפעל שהחליף את גביע רונקטי. רמת השרון ביקשה לארח את טורניר הפיינל פור, אך הוא נערך לבסוף בנאפולי. אנדה הפסידה לקבוצה המקומית בחצי הגמר וניצחה במשחק על המקום השלישי את הקבוצה הקרואטית מזאגרב. על אף הישגיה באירופה באותה שנה, היא לא הצליחה לזכות באליפות המדינה, לאחר שהפסידה בסדרת הגמר לאליצור רמלה, והסתפקה בגביע.
את עונת סיימה הקבוצה ללא הפסד, אך הפסידה במפתיע בסדרת חצי הגמר לקבוצת הפועל תל אביב, שזכתה בסופו של דבר באליפות. גם בעונה זו הסתפקה בגביע המדינה. ביורוקאפ הגיעה לשלב רבע הגמר, בו הודחה על ידי ספרטק מוסקבה.
דגל ואליס ופוטונה
עם זאת, קיים דגל לא רשמי בו עושים התושבים המקומיים שימוש. דגל זה מורכב מסאלטייר (צלב אלכסוני) אדום על ריבוע לבן שנמצא על רקע אדום. בקנטון הדגל (הקצה העליון הקרוב לניצב) נמצא דגל צרפת. בגרסה אחרת של הדגל, מצויר צלב לבן במקום הסלטייר.
א.ס. רמת השרון (כדורסל נשים)
היסטוריה
בעונת הייתה רמת השרון הקבוצה הישראלית היחידה שהעפילה לשלב שמינית גמר היורוקאפ מבין 4 הקבוצות הישראליות שהשתתפו במפעל זה. בשלב זה הדיחה את ברצלונה, אך ברבע הגמר נתקלה שוב ביריבה רוסית, דינמו מוסקבה, והודחה מהמפעל. זמן קצר לאחר מכן הפסידה גם בגמר גביע המדינה לאליצור רמלה, שבהמשך גם ניצחה אותה בסדרת גמר הפלייאוף. בסיום העונה הודיע זימנד על הפסקת תמיכתו בקבוצה. את הקבוצה אימצה חברת מכשירי החשמל "אלקטרה", והקבוצה החליפה את שמה פעם נוספת, ל"אלקטרה רמת השרון".
עונת אופיינה באי יציבות. פתיחת העונה הייתה חלשה, עם הפסדים לבנות השרון ולאליצור חולון. בהמשך התאוששה הקבוצה, ובראשית 2008 גברה על אליצור רמלה פעמיים בתוך שבועיים. לקראת סיום העונה שוב נחלשה הקבוצה. היא הודחה בחצי גמר הפלייאוף, על אף יתרון ביתיות, כאשר במשחק החמישי ניצחה אותה אליצור רמלה באולם אורנים. באותה עונה הגיעה גם לגמר גביע המדינה, שגם בו נוצחה בידי רמלה. ביורוקאפ הודחה רמת השרון בשלב רבע הגמר, לאחר שהודחה בידי גלאטסראיי מטורקיה.
בעונת הפסידה בפעם השלישית ברציפות בגמר גביע המדינה, הפעם למכבי רמת חן, אך זכתה באליפות ראשונה מזה שש שנים, לאחר שגברה על אליצור רמלה בסדרת הגמר בארבעה משחקים. ניצחונה היחיד של רמלה הושג בהארכה, ושני הניצחונות הביתיים של רמת השרון היו בהפרשים גדולים.
בעונת העפילה לגמר גביע המדינה בפעם השישית ברציפות, ולראשונה מזה ארבע שנים גם זכתה בתואר, לאחר שגברה על אליצור רמלה, וכן זכתה באליפות לאחר 1:3 בסדרה על מכבי אשדוד והשלימה דאבל נוסף.
בעונה הבאה, עונת, הפסידה רמת השרון את שני תאריה. במשחקי הפלייאוף הודחה בידי מכבי אשדוד בשלב חצי הגמר, לאחר שהפסידה בשלושה משחקים, אף שהיה לה יתרון ביתיות. בגביע המדינה הודחה כבר בשלב חצי הגמר, בידי אליצור רמלה.
בעונת הדיחה את אליצור רמלה בחצי גמר גביע המדינה, אך הפסידה למכבי אשדוד בשלב הגמר. בשנת 2012 אימצה את הקבוצה חברת הרבלייף העולמית העוסקת בתחומי תוספי מזון, מוצרי דיאטה ואמצעי טיפוח והקבוצה נקראה "הרבלייף רמת השרון".
בעונת 2014/2015 הגיעה רמת השרון לגמר אך הפסידה 46:58 לבנות הרצליה וסיימה סגנית בפעם השביעית.
בעונת 2019/2020 הצטרפה לקבוצה נור כיוף, והפכה להיות השחקנית הדרוזית הראשונה בליגת העל.
כיום משתפת הקבוצה פעולה עם עמותת ל.כ.ן, שמה הוא "א.ס. רמת השרון".
עמותת ל.כ.ן.
אגודת הספורט מנוהלת בידי עמותת ל.כ.ן. ("לקידום כדורסל נשים"). מלבד ניהול הקבוצה, פועלת העמותה למען השוואת תנאיו של כדורסל הנשים בישראל לכדורסל הגברים, בין היתר במישור המשפטי. העמותה רואה בפעילות הקבוצה חלק מהמאבק הפמיניסטי.
העמותה הוקמה ב-1985, על רקע החלטת מארגני המכביה ה-12 להעביר את משחק הגמר של כדורסל הנשים מהיכל הספורט יד אליהו לאולם הספורט של כפר המכביה. נבחרות ישראל וארצות הברית, שהעפילו לגמר, החליטו במחאה להחרים אותו. בתגובה, החליט איגוד הכדורסל על פירוק הנבחרת. מספר פעילות בענף עתרו לבית המשפט נגד הענישה הקולקטיבית שהפעיל האיגוד, והפירוק בוטל.
ב-1989 שוב פנתה העמותה לבית המשפט, הפעם בדרישה לאפשר שיתוף שחקניות זרות בסגלי הקבוצות, בדומה לקבוצות הגברים. השופט אורי גורן קיבל את טענות העמותה. איגוד הכדורסל ערער על פסק הדין, ואף שערעורו התקבל בנימוק שיש למצות קודם את המשא ומתן, המליץ לו בית המשפט לקבל על עצמו את פסק דינו של השופט גורן. בסופו של דבר, הסכים האיגוד לשתף שחקניות כדורסל זרות, החל מהעונה שלאחר מכן.
ב-1994 היו נציגי העמותה שותפים בוועדה הציבורית לקביעת תבחינים ואופן חלוקת כספי המועצה להסדר ההימורים בספורט בראשות השופט מרדכי בן דרור ("ועדת בן-דרור"). הוועדה המליצה על חלוקת כספים שוויונית בין ספורט הנשים לספורט הגברים, וכן המליצה על העדפה מתקנת לספורט הנשים.
בשנת 2004 זכתה העמותה בעתירה שהגישה לבג"ץ נגד המועצה המקומית רמת השרון, בדרישה להשוות את המימון אותו היא מקבלת למימון אותו מקבלות קבוצות הגברים. בעקבות עתירה שהוגשה ב-2005 נגד רשות השידור, גיבשה הרשות קריטריונים לשידור משחקי קבוצות כדורסל הנשים במסגרות האירופיות.
בעלי תפקידים
יו"ר הקבוצה היא רחל אוסטרוביץ', אדריכלית במקצועה, ופעילה פמיניסטית שהייתה בין מייסדות כתב העת הפמיניסטי נגה ואחת מעורכותיו. אוסטרוביץ' זכתה בפרס הוקרה משדולת הנשים בשנת 2000.
מאמנת הקבוצה מאז הקמתה היא אורנה אוסטפלד, שכיהנה גם כחברת מועצת רמת השרון מטעם מרצ בין 2003 ל-2008. בשנת 2005 העניק לה הוועד האולימפי הבינלאומי את תואר האישה המשפיעה ביותר בספורט הנשים האירופי, ובשנת 2008 נכנסה להיכל התהילה של הספורט היהודי.
בתחילת עונה 2014/2015 מונה ראובן נייברגר למאמן הקבוצה אך פוטר כעבור 10 מחזורים עקב חוסר הצלחה ובמקומו מונה המאמן עדני דגן.
מחלקת הנערות והילדות
אגודת הספורט מפעילה גם בית ספר לכדורסל, בו פעילות כ-400 תלמידות מגיל 6 עד 19. לבית הספר קבוצות המשחקות בליגות הגילאים השונות לנערות וילדות. בעבר, שיחקו בקבוצות הנוער של רמת השרון כדורסלניות כשי דורון, נעמי קולודני, שרון זאבי וקטיה לויצקי. בספטמבר 2012, עם פרישתה של המנכ"לית דורית קרן צבי, נכנסה לתפקיד המנהלת שירה אופיר גוליק.
ז'נבייב הקדושה
ז'נבייב הקדושה (בצרפתית:  Sainte Geneviève; 423, פריז – 502 או 512) היא קדושה קתולית צרפתית, ופטרונית העיר פריז.
יום חגה מצוין ב-3 בינואר.
סן-פייר
סן-פייר (בצרפתית: Saint-Pierre) הוא שם שמשמעו "פטרוס הקדוש".
ז'ורז' סימנון
ז'ורז' סימנון (צרפתית: Georges Joseph Christian Simenon; 13 בפברואר 1903 - 4 בספטמבר 1989) היה סופר בלגי, ידוע בעיקר בזכות סדרת ספריו על בלש המשטרה המפקח מגרה.
קורות חיים
ז'ורז' סימנון נולד בעיר לייז' שבבלגיה. בגלל בריאותו הלקויה של אביו נאלץ להפסיק את לימודיו בגיל 16. הוא עבד כאופה ומוכר ספרים, והחל לעבוד ככתב של עיתון מקומי. בגיל 17 פרסם את הרומן הראשון שלו. בשנת 1922 התיישב בפריז והחל לקדם את הקריירה הספרותית שלו. הוא התחבר לקבוצת אמנים צעירים, וב-1923 התחתן עם אחת מבנות החבורה, נישואים שהסתיימו בגירושים.
בפריז פרסם סיפורים קצרים ורומנים בשמות עט שונים, ועבד כפקיד וכמזכיר של אריסטוקרט צרפתי עשיר.
ב-1931 פרסם את הספר הראשון בסדרת עלילותיו של "המפקח מגרה", וזכה להצלחה גדולה. בשנות השלושים החל לכתוב רומנים שהוא כינה בשם "רומנים קשים". ספרים אלה עוררו התפעלות רבה בקרב הסופרים הצרפתים באותם ימים.
הוא הרבה בנסיעות באירופה, באפריקה ובמזרח התיכון, מסעות שסיפקו חומר לסיפוריו. בשנים 1934 ו-1935 ערך מסע סביב העולם כשפנקס רשימות בידו. בשנת 1939 מונה סימנון למפקח על הפליטים הבלגים במחנה לה רושל. במשך שנות הכיבוש הנאצי בצרפת, המשיך בכתיבתו ונהנה מהצלחת הסרטים שנעשו לפי ספריו. עם תום המלחמה מצא עצמו ברשימת הנאשמים בשיתוף פעולה עם הנאצים, ועבר לקנדה ואחר כך לטוסון שבאריזונה.
סימנון חי בארצות הברית עשר שנים, בין 1945 ל-1955, שם התחתן עם דניס ווימה, קנדית ממוצא צרפתי. בשנות שהותו בארצות הברית כתב ספרים בנושא התרבות האמריקאית. בשנת 1957 עבר לגור בשווייץ, חיי נישואיו הידרדרו, אשתו אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי ומתה שם, ואחת מבנותיו התאבדה בשנת 1978. במקביל לנישואיו לדניס המשיך לשמור על קשר הדוק עם אשתו הראשונה, הציירת רז'ין, ועם עוזרת הבית המסורה הנרייטה, המכונה 'בול'. סימנון התוודה ביומניו כי שכב עם קרוב ל-10,000 נשים, מרביתן מקצועניות. לדבריו, המין הוא כמו רעב ויש להשביעו ללא כל עכבות מוסריות או צביעות חברתית.
סימנון היה אחד הסופרים הפוריים ביותר במאה העשרים. הוא נהג לכתוב 60 עד 80 עמודים ביום. פרסם כ-450 רומנים וסיפורים קצרים. 72 רומנים הם מסדרת המפקח מגרה, האחרון שבהם פורסם בשנת 1972. סיפורי מגרה תורגמו לשפות רבות. דמותו של הבלש מגרה הייתה פופולרית מאוד, ועלילותיו עובדו לסרטי קולנוע וטלוויזיה. הוא נתפס כאחד מגדולי הסופרים בשפה הצרפתית.
ב-1972 הפסיק סימנון לכתוב סיפורת, והקדיש זמנו להקלטת זכרונותיו ולכתיבת אוטוביוגרפיה.
ז'ורז' סימנון מת בשנת 1989 בלוזאן שבשווייץ, לצד מנהלת משק הבית שלו, שהייתה אהובתו האחרונה.
דונלד גלייזר
דונלד ארתור גְלֶיְיזֶר (באנגלית: Donald Arthur Glaser; 21 בספטמבר 1926 - 28 בפברואר 2013 בקליבלנד שבאוהיו) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1960.
השכלה ופעילות
גלייזר נולד בקליבלנד וקיבל תואר ראשון מאוניברסיטה באוהיו בשנת 1946. בשנת 1949 קיבל תואר דוקטור מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה. שימש מרצה באוניברסיטת מישיגן, ובה בנה ב-1952 את "תא הבועות", גלאי חלקיקים טעונים המשמש בניסויים של פיזיקת חלקיקים. הגלאי הוא מכל שקוף המלא בנוזל שקוף במצב של חימום יתר, בדרך כלל מימן נוזלי. הגלאי החליף את "תא הערפל", שבאמצעותו יכלו לעקוב עד אז אחרי מסלולי החלקיקים הגרעיניים בתאוצתם. המצאתו של גלייזר פתחה בפני חוקרי הגרעין אופק חדש ואפשרה את הגילויים שבאו לאחר מכן בחקר החלקיקים. על המצאה זו קיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1960, כזוכה יחיד. בשנת 1959 עבר להרצות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1960 פנה גלייזר לתחום חדש, והחל לערוך מחקרים בביולוגיה מולקולרית.
גלייזר התחתן בתחילת 1961.
דגל ג'מייקה
דגל ג'מייקה (באנגלית: Flag of Jamaica) הוא דגלה הלאומי של ג'מייקה. הוא אומץ ב-6 באוגוסט 1962 אשר היה יום העצמאות המקורי של ג'מייקה. הדגל מכיל את הצבעים: ירוק, זהב, ושחור. השחור מסמל את הכוח והיצירתיות של העם הג'מייקני, הזהב מסמל את אור השמש ואת עושרה הטבעי של הארץ, הירוק מסמל את התקווה לעתיד והעושר החקלאי. התיאור ההרלדי של הדגל הוא: blazoned per saltire vert, sable, of the second, and of the first, a saltire Or.
ישיבת הכותל
ישיבת הכותל היא ישיבת הסדר, השייכת למרכז ישיבות בני עקיבא. הישיבה הוקמה לאחר סיום הקרבות ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים בח' באב ה'תשכ"ז (אוגוסט 1967).
דגל ג'מייקה
דגל חיל הים הג'מייקני הוא נס לבן עם הדגל הלאומי בקנטון.
ישיבת הכותל
שנותיה הראשונות של הישיבה
זמן קצר לאחר תום מלחמת ששת הימים הוקמה הישיבה על ידי בוגרי ישיבות בני עקיבא ומשוחררי הנח"ל הדתי, בהנהגתו של הרב חיים ישעיהו הדרי. תחילה השתכנו בבניין בית ספר ירדני נטוש, סמוך לחיבורם של הכותל הדרומי והכותל המערבי. לאחר שהוחלט לשכן במקום את בית הדין הרבני הגדול עברה הישיבה למבנה של בתי מחסה, שהיה מהראשונים ששוקמו ברובע היהודי. באביב 1968 היו בה כ-20 תלמידים.
דגל ג'מייקה
נכון ליולי 2021, דגל ג'מייקה הוא אחד משני הדגלים המדיניים היחידים בעולם שלא מכילים את אחד הצבעים כחול, אדום ולבן, בנוסף לסרי לנקה.
ישיבת הכותל
שנותיה הראשונות של הישיבה
בראשות הישיבה ב-35 שנותיה הראשונות עמד הרב ישעיהו הדרי, ששימש קודם לכן כמשגיח רוחני בישיבת ההסדר כרם ביבנה. בהקמתה סייע הרב אריה בינה, ראש הישיבה התיכונית "נתיב מאיר". בראשות הכולל עמד הרב יעקב כ"ץ. בשנת 1982, עת היה הרב הדרי בשנת שבתון, שימש הרב שג"ר כראש הישיבה.
עם תחילתן של חפירות ארכאולוגיות במקום, בראשית שנות השמונים, פינתה הישיבה את מקומה ועברה לבניין הקבע החדש אשר הוקם בהחלטת ממשלה בלב הרובע היהודי.
בניין הישיבה
קומפלקס ישיבת הכותל על שם וואהל, תוכנן על ידי האדריכל אליעזר פרנקל. פרנקל ניגש למלאכת התכנון בסוף שנות ה-60 לאחר שיועד אתר לבניין הישיבה. תכנון מתחם הישיבה נתקל בקשיים כבר עם ראשית חפירת הנחת יסודות הבניין וחשיפת אתר ארכאולוגי בעל חשיבות גדולה, בעקבות זאת, נאלצה הנהלת הישיבה להפסיק את מלאכת הבנייה עד שיושלמו החפירות הארכאולוגיות, במקביל שינה פרנקל את תוכניות העמדת יסודות הבניין על כל המשתמע מכך. עיכוב זה הביא לכך שחנוכת בניין הישיבה נערכה רק באמצע שנות ה-80.
המתחם מכיל בית מדרש המשקיף על הר הבית, הכותל המערבי והר הזיתים. במתחם גם אולם שמחות וכינוסים, אודיטוריום ומרפסת תצפית. במרתפי הישיבה נחשף רובע מן התקופה ההרודיאנית, אשר עבר תהליכי חשיפה ושימור ופתוח לקהל הרחב.
בשנים האחרונות
בשנת 1998 פרש הרב הדרי מתפקידו כראש הישיבה. בארבע השנים הבאות תפס את מקומו הרב חיים כץ אשר שימש קודם לכן כראש הכולל בישיבת בית אל.
בשנת 2002 מונה לראשות הישיבה הרב מרדכי אלון. בתקופתו התנהל דיון על ההיקף הראוי של התוכנית לבני חו"ל בראשות הרב אהרן בינה, שעד אז היוותה חלק מרכזי בישיבה מבחינת כמות התלמידים. בסופו של דבר הוחלט יחד עם הנהלת מרכז ישיבות בני עקיבא כי הרב בינה יעזוב עם חלק מאברכיה הוותיקים של הישיבה ועם ראש הכולל הרב יעקב כ"ץ, ויקים במתחם ישיבת האידרא הסמוך ישיבה לבני חו"ל בשם "נתיב אריה", ע"ש אביו, הרב אריה בינה. תוכנית לבני חו"ל ממשיכה להתקיים גם בישיבת הכותל בראשות הרב ראובן טרגין.
בשנת 2006 בצל החשדות נגדו על ניצול מיני של קטינים, יצא הרב מרדכי אלון לחופשה מישיבת הכותל ובמקומו חזר לתפקיד הרב ישעיהו הדרי. מאוחר יותר הודיע סופית כי הוא עוזב את הישיבה ומתמקד בהגות ובכתיבה. בחודש סיוון תשס"ח מונה הרב ברוך וידר, בוגר הישיבה ששימש עד אז כראש הכולל, לראש הישיבה.
רוח הישיבה
הרב הדרי פיתח בישיבה אוריינטציה מעורבת. מצד אחד ניתן דגש על לימוד גמרא בסגנון ליטאי-למדני, שהובילו הרב אביגדור נבנצל, הרב ישראל דז'ימיטרובסקי והרב ישעיה שטיינברגר. מאידך, ההשקפה בישיבה היא ציונית-לאומית הדוגלת בשירות בצה"ל ובהשתלבות בחיי המעשה של המדינה. בין מובילי כיוון זה ניתן למצוא את המשגיח הרוחני של הישיבה - הרב טוביה ליפשיץ (בוגר), הרב נחום נריה (בנו של הרב משה צבי נריה) והרב שג"ר שאף שימש תקופה קצרה כראש ישיבה מחליף. שיעוריו של הרב הדרי התייחדו בתורות חסידיות דוגמת כתבי השפת אמת, הרב צדוק הכהן מלובלין וכן כתבי הראי"ה קוק. בתקופתו של הרב אלון ניתן דגש חזק יותר על החיבור לקהילה.
לאחר כניסתו של הרב וידר לתפקיד ראש הישיבה הושם דגש על לימוד כתבי הרב קוק ובניין האמונה על פי תורתו. כמו כן מודגש חיזוק ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים ותלמידי הישיבה מתפללים מנחה מדי יום בכותל הקטן.
ג'ק אייזנר
ג'ק אייזנר (באנגלית: Jack P. Eisner; 15 בנובמבר 1925 – 24 באוגוסט 2003) היה ניצול השואה ומגדולי מנציחי השואה. אחד מהלוחמים הצעירים במרד גטו ורשה במסגרת הארגון הצבאי היהודי (אצ"י). הנער שהניף את הדגל היהודי מעל החומות הבוערות של גטו ורשה.
ראשית חייו
נולד בשנת 1925 בוורשה בירת פולין בשם יצחק (יאצק) זלַאטקָה (בפולנית: Jacek Zlatka).
בצעירותו זכה במלגה ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון של ורשה. כאוהב מושבע של שירי חזנות, היה זמר סופרן, אחד מ-60 חברי מקהלת בית הכנסת הגדול בוורשה, שנוהלה על ידי החזן המפורסם משה קוסביצקי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת גרמניה לפולין, הוכנס עם משפחתו לגטו ורשה, ועמד בראש חבורה שעסקה בהברחות של נשק ומזון לגטו תוך סיכון חיים יום-יומי במעבר בין ורשה לבין הגטו. ההברחות בוצעו דרך חומת בית הקברות היהודי של ורשה ובחלקן תוך שימוש במערכת תעלות הביוב של הגטו והמעברים התת-קרקעיים.
במשך תקופה של מספר שבועות שהה אייזנר מחוץ לגטו ובביתו של פרנק מלצ'בסקי (בפולנית: Franek Malczewski), ידידו הפולני של אביו. בתקופת שהותו היה חייב להכיר את מנהגי הנוצרים על מנת שזהותו לא תיחשף. ביחד עם בתו של פרנק, אליסיה, הלך מדי יום לכנסיית אלכסנדר הקדוש שבכיכר שלושת הצלבים ולמד את מאפייניהם של הטקסים הנוצריים ומנהגי המקום. פרנק מלצ'בסקי סייע לאייזנר לקנות מזון בכמויות גדולות שהוברח לגטו, וסיפק לו אקדח להגנה עצמית. בית הקיץ של משפחת מלצ'בסקי במילאנובק שימש מקום מסתור להלינה, חברתו של אייזנר ואחת מהלוחמות במרד. בסופו של דבר, החליטו אייזנר והלינה לנטוש את בית הקיץ, לחזור לתוך הגטו ולהילחם את מלחמתם ביחד עם היהודים שנותרו בו לאחר האקציה השנייה בינואר 1943. לאות הוקרה על מעשיו אלו, העניקה מדינת ישראל לפרנק מלצ'בסקי ולמשפחתו את אות חסיד אומות העולם, וביד ושם נטוע עץ על שמם.
הלחימה במהלך מרד גטו ורשה
עם פרוץ מרד גטו ורשה נטל חלק פעיל בלחימה היום-יומית במסגרת האצ"י. אחד מאירועי השיא של מרד גטו ורשה היה הנפת הדגלים היהודי והפולני מעל חומות הגטו הבוערות.
לפי הוראתו של פאוול פרנקל, ממפקדיו הבכירים של הארגון הצבאי היהודי, בחר אחד מלוחמי האצ"י, ארטק מילנר, את הנערים אייזנר וחברתו הלינה והטיל עליהם לעלות אל הגג של בניין מספר 7 ברחוב מוראנובסקה המשקיף על כיכר מוראנובסקי ולהניף את הדגל היהודי. כיום ידוע כי למעשה מדובר בבניין מספר 17, שהיה בית משפחתו של לוחם נוסף, דוד לנדאו, הבניין הגבוה ביותר ברחוב.
למחרת הוברח הדגל הפולני לגטו והונף לצד הדגל היהודי על ידי אייזנר ודוד לנדאו, לוחם נוסף של האצ"י, כאות לשיתוף הפעולה וההזדהות בין המחתרת היהודית למחתרת הפולנית. בספרו של משה ארנס, "דגלים מעל הגטו", מוקדש פרק מיוחד לאירוע זה, המכונה "הקרב על הדגלים". פאוול פרנקל, בהבינו את משמעות המעמד ההיסטורי, צוטט על ידי אייזנר באומרו: "אילו הייתה לנו מצלמה, כל העולם היה רואה זאת".
הדגלים, שהיו תלויים במשך ארבעה ימים (בתאריכים 19 - 22 באפריל 1943), עוררו את זעמם של הגרמנים ושל מפקד המבצע להחרבת גטו ורשה, יירגן שטרופ, אשר ראו בכך פגיעה פוליטית ומוראלית קשה. הלה העיד בדו"חות שכתב לאחר המלחמה, בשבתו בכלא, כי קיבל פקודה ישירה מהימלר להוריד את הדגלים בכל מחיר. אף לאחר שהורדו הדגלים, הורה יירגן שטרופ לחייליו להודיע לו מיד אם יונפו אלה שוב.
לאחר החרבת גטו ורשה הועבר אייזנר למיידנק ושם הופרד בסלקציה ממשפחתו. ממיידנק הצליח לברוח והצטרף לקבוצת פרטיזנים פולנים ביער זאמוייסקי תוך התחזות לנוצרי. כאשר נתבררה זהותו, אולץ לברוח והצטרף לשיירת עובדי כפייה שהייתה בדרכה למחנה הריכוז בודזין. לאחר שני ניסיונות הימלטות מהמחנה, נתפס ועבר התעללות ועינויים קשים בפרט לאור העובדה שהיה אחד מניצולי המרד בגטו ורשה. בדרך נס ניצל פעמיים מתלייה על הגרדום, משום שבשני המקרים התמוטט מתקן הגרדום כאשר הוא הועלה אליו. בהמשך הועבר למחנה מיילץ ומשם למחנה הריכוז בפלוסנבירג, שבו שהה 15 חודשים ופגש את חברתו, הלינה, שותפתו לתליית הדגל היהודי מעל חומות הגטו, שהייתה במצב בריאותי גרוע.
במהלך השואה שרד אייזנר שלושה מחנות ריכוז, באמצעות תושייה ואומץ רב, ובחלק מהמקרים באמצעות שוחד שנתן לשומרי המחנות בדמות תכשיטים שהחביא מבעוד מועד. בשואה נספו יותר מ-100 מבני משפחתו, והוא נותר הנכד היחיד ששרד ממשפחה שבה היו 30 נכדים. היחידה ששרדה מבני משפחתו הייתה אמו. הלינה, חברתו, נפטרה בזרועותיו לאחר שהצליח לאתרה על סיפון אוניית פליטים בסוף המלחמה.
לאחר המלחמה
בתום המלחמה, שימש אחד העדים במשפטי נירנברג, ולאחר מכן סייע להגירת יהודים ממזרח אירופה לארץ ישראל במסגרת תנועת "הבריחה". בשלהי 1945 הקים ביחד עם שמונה חברים צעירים, ניצולי השואה, להקה מוזיקלית, "The Happy Boys", שהופיעה במועדונים בבסיסים אמריקאיים בגרמניה ובפני יהודים במחנות פליטים במטרה להעלות את המורל ולרומם את רוחם של היהודים ששרדו. הלהקה ביצעה מופעי יידיש ופולקלור וזכתה להערצה גדולה. ב-1965 אף התאחדו חבריה שהיגרו לארצות הברית והופיעו בקונצרט לזכר הימים ההם.
במהלך שהותו בפראג במסגרת מסעות שערך עם חבריו לאיתור קרובים ששרדו את השואה, פגש אייזנר באקראי את אמו בתחנת הרכבת לוורשה, לאחר שהיה משוכנע כי היא נספתה במיידנק. הוא וחבריו יצאו ממערב-גרמניה לפולין דרך צ'כוסלובקיה, בעוד אמו הגיעה מפולין לצ'כוסלובקיה במטרה להמשיך להונגריה. לאחר המלחמה, קבעה אמו את מגוריה בעיירה פולנית, ולאחר הפגישה המחודשת היגרה לארצות הברית והצטרפה לקרובי משפחה. אייזנר הצטרף אליה שנה מאוחר יותר ב-1949.
בניו יורק הפך לאיש עסקים מצליח וייסד את חברת "סטנפורד תעשיות" שעסקה בסחר-חוץ. ב-1978, לאחר שצבר הון בעסקיו, מכר את החברה והחליט להקדיש את חייו ואת משאביו להנצחת השואה.
במהלך שנים אלו התגורר לסירוגין במנהטן, בניס ובישראל, וביקר פעמים רבות בישראל, לראשונה ב-1960 במסגרת פעילויותיו להנצחת זיכרון השואה. כשנשאל על ידי מכר קרוב כיצד שמר על אמונתו בשם על אף כל התלאות שעבר, ענה שאמונתו נובעת מהעובדה שבסופו של דבר הוא שרד כדי לספר את הסיפור על השואה ולהנציחה.
שרה אייזנר, אלמנתו, ממשיכה כיום את מורשתו של בעלה בפעולות להנצחת זיכרון השואה. לזוג אייזנר שני בנים ובת.
ניטשה נגד וגנר
"ניטשה נגד וגנר" (בגרמנית: Nietzsche contra Wagner) הוא מאמר ביקורתי שכתב פרידריך ניטשה, המורכב מחיבור של פסקאות קודמות. המאמר נכתב בשנים 1888–1889 ויצא לאור לראשונה בלייפציג בשנת 1889. במאמר תיאר ניטשה מדוע נפרדה דרכו מזו של המנטור שלו וחברו לשעבר, המלחין ריכרד וגנר. ניטשה תקף את עמדותיו של וגנר, והביע אכזבה ותסכול מדרך החיים של וגנר (שהתרחק מהשפעותיו הפגניות והתקרב לנצרות, אותה תקף ניטשה פעמים רבות). עם זאת, ניטשה הביע הערכה כלפי גישתו של ואגנר לאמנות, למוזיקה ולטונאליות בפרט; ומיכולתו להתרגש ולהביע את עצמו.
קישורים חיצוניים
המאמר המלא
יד אנזא"ק
יד אנזא"ק (The Anzac Memorial) היא אנדרטה לחיילי צבאות אוסטרליה וניו זילנד (שנקראו יחד אנזא"ק) שנהרגו בארץ ישראל בקרבות במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
האנדרטה שנחנכה בשנת 1967 ביער בארי, תוכננה על ידי הארכיטקט ידידיה איזנשטט ונתרמה על ידי יהדות אוסטרליה וניו זילנד לזכר הכוחות משתי הארצות, שפעלו במקום זה. אזור האנדרטה היה חלק מזירות קרב עזה הראשון וקרב עזה השני. האנדרטה בנויה בצורת האות A שהיא האות הראשונה במילה Anzac, ובראשה מרפסת תצפית על כל האזור.
730 חללים מהאנזא"ק: 544 חללים מאוסטרליה ו-186 מניו זילנד טמונים בבתי הקברות לחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. שיעור חללי האנזא"ק מתוך כלל חללי המלחמה, שהיו 12,197 חללים, הוא 6%.
בתי הקברות לחללי האנזא"ק
להלן בתי הקברות בהן קבורים החללים מארצות האנזא"ק שנפלו במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה:
רכב עקוב אחרי
רכב "עקוב אחרי" (באנגלית: Follow me car) הוא כלי רכב בנמל תעופה שנועד להנחות ולהוביל מטוסים הנוסעים מעמדת החניה אל מסלול הטיסה או בכיוון ההפוך, או לאורך קטע מסוים מנתיב זה. רכב עקוב אחרי משמש גם להנחיית מטוסים הנוסעים מעמדות תחזוקה או הרכבה, ולעיתים גם למשימות אחרות כמו עריכת ביקורת לאורך המסלולים. הרכב עשוי להקל על התמצאות הטייסים ברחבי נמל התעופה, למנוע טעויות ניווט, ולעדכן את הטייס בדבר מעקפים או שינויים זמניים בנתיב ההסעה. השימוש ברכב עקוב אחרי אינו הכרחי, והוא כפוף לצרכים ולמדיניות בנמל התעופה, ויש שדות תעופה בהם אין בו צורך כלל.
רכב עקוב אחרי מסומן בדרך כלל בצבעים מיוחדים והוא נושא אמצעי תאורה שונים, ולעיתים אף שלט מואר שעליו רשומות המילים האנגליות "Follow me" ("עקוב אחרי").
אידה לונסקי
אידֶה לונסקי (ביידיש: אידע לונסקי; 1889, סלונים, פלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 19 במרץ 1924, וינה, אוסטריה) הייתה מורה וסופרת ילדים בווילנה.
ביוגרפיה
אידה לונסקי נולדה בשנת 1889 בעיירה סלונים שבפלך גרודנה, רוסיה (רוסיה הלבנה), בתו של שמואל אשר הלוי לונסקי, מלמד, ואחותו הצעירה של חייקל לונסקי (1881–1942), פולקלוריסט וביבליוגרף, ספרן ספריית שטראשון במשך כחצי מאה והיסטוריון של יהדות וילנה. בילדותה, בשנת 1896, עברה עם הוריה לעיר וילנה, ושם סיימה את לימודיה בבית ספר תיכון רוסי ובבית ספר יהודי. למדה פדגוגיה באוניברסיטת ברלין, ומשנת 1911 ועד מותה עבדה כמורה למדעי הטבע בבתי ספר ציבוריים יהודיים ובתיכון יהודי בווילנה.
ב-1914 החלה לפרסם סיפורים לילדים בעיתון הילדים הראשון ביידיש, "גרינינקע ביימעלעך" (עצים ירקרקים), ובהמשך כתבה גם ביומון הווילנאי "ווילנער טאָג" ובעיתון המצויר לילדים "שִׁבֳּלִים" (שיבולים) שהופיע בוורשה בהוצאת "תרבות" בשנים 1922–23. בשנת 1922 הופיע קובץ סיפוריה "דערציילונגען וועגן ווילדע מענטשן" (סיפורים על בני אדם פראיים).
בקיץ 1923 חלתה בשחפת ונסעה להתרפא בווינה, שם נפטרה ב-1924, כבת 35 במותה.
לכבוד יום השנה למותה, ב-1925, ראה אור הספרון "דער איַיז פּעריאָד" (תקופת הקרח) בעריכת אחיה, חייקל לונסקי, ובו יצירותיה ומאמרים על אודותיה מאת ש"ל ציטרון (ציטראָן), זלמן רייזן (רייזען) וגרשון פלודרמאכר (פלודערמאַכער).
כל הנשמה
זהו אלבומה הראשון של חזה בעברית המופץ בארץ מאז צאתו של האלבום "שירי מולדת ג'" שיצא בשנת 1987. אלבום זה הפך בדיעבד לאלבום האולפן העברי האחרון של עפרה חזה שנפטרה בשנת 2000.
רקע והפקה
בשנת 1986 הוציאה חזה את האלבום "ימים נשברים" שמרבית שיריו כתבה והלחינה בעצמה. הצלחת האלבום עודדה את חזה להמשיך בכתיבה והלחנה ותוכנן אלבום ישראלי במתכונת דומה שנה לאחר מכן, אך הוא נגנז עם תחילת הקריירה שלה בחוץ לארץ. חזה המשיכה לכתוב ולהלחין באלבומיה הבינ"ל ואף באלבום זה ניכר המשך מגמת הכתיבה וההלחנה שלה.
בשנת 1993 חזה הייתה מועמדת לפרס גראמי עם האלבום "Kirya", ונראה שהקריירה הבינ"ל הגיעה לשיא חדש. דווקא בנקודה הזו בקריירה שלה, היא חשה צורך להקליט אלבום בעברית. את האלבום הפיקה עפרה חזה עצמה, ביחד עם בצלאל אלוני ומפיקים מוזיקליים נוספים. באלבום חידשה חזה כמה שירים עבריים מוכרים, כדוגמת השירים "ליד באר מולדתי" של אלזה לסקר-שילר, "מיליון" של יונתן רטוש וכדומה.
במהלך העבודה על האלבום העבירה חזה למשורר נתן זך מנגינה שכתב המלחין נסים נסימוב לפסוקים מהתנ"ך. חזה בקשה ממנו לכתוב לו מילים שאינם מהתנ"ך. זך נעתר וכפי שהעיד זה היה מקרה יחיד במינו שהוא כתב מילים למנגינה (לרוב זך לא התאים מילים למנגינות). לדבריו, זה גם השיר האחרון שהוא כתב לו מילים. הלחן כיוון אותו לכתוב בסגנון רומנסה ספרדית.
השיר "בן אדם בעולם" נכתב על ידי עמוס רימון, איש שב"כ שנפטר באסון צור הראשון והולחן על ידי אלמנתו עדנה. השיר הגיע לידי חזה דרך מאבטחים מנציגות ישראל בלוס אנג'לס שהכירו את עמוס רימון ואת קלסר השירים שהותיר אחריו. את השיר הקדישה חזה לכלל אנשי השב"כ.
השיר "כשתבוא" הובא לחזה על ידי אהוד מנור ובעז שרעבי לקראת ערב שהוקדש בלונדון לשבוי רון ארד. חזה, שמצד אחד הזדהתה עם המילים, ומצד שני ביקשה להקדיש את השיר לכלל השבויים והנעדרים, הקליטה את השיר עם שינוי מילים קל ובלחן של אילן וירצברג. בעז שערבי הקליט את הגרסה שלו ל"כשתבוא", שלימים הפכה להיות מוכרת ומזוהה עם המאבק להחזרת השבוי רון ארד.
כמו כן, מכיל האלבום את השיר "כל הנשמה", שלצד חזה ואלוני השתתף בכתיבתו גם המלחין היוגוסלבי גוראן ברגוביץ'. השיר יצא במקביל באירופה בשם "ELO HI" כחלק מפסקול הסרט הצרפתי "La Reine Margot".
משימת אלסוס
משימת אלסוס (באנגלית: Alsos Mission) הייתה מאמץ מאורגן של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, שכללה אנשי צבא, מדענים ואנשי מודיעין, ומטרתה הייתה לגלות התפתחויות מדעיות אצל האויב. המוקד העיקרי של המשימה היה פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית, אך היא חקרה גם כלי נשק כימיים וכלי נשק ביולוגיים, ואת האמצעים לשנע אותם.
כל הנשמה
רקע והפקה
עם צאת האלבום תוכננו מספר הופעות של חזה בישראל, לראשונה מאז 1987. בקיץ 1995 נוצרה הזדמנות במסגרת פסטיבל ערד, אך הופעה זו לא יצאה אל הפועל בעקבות אסון פסטיבל ערד, כשחזה הייתה בין האמנים הראשונים שביטלו את הופעתם לנוכח האסון.
משימת אלסוס
המשימה החלה לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה בספטמבר 1943 במטרה כפולה: חיפוש אנשים, תיעוד, חומרים ואתרים כדי להעריך את תוכניות האויב בשטחים אלו, ולמנוע את לכידתן בידי ברית המועצות. המשימה הוקמה כחלק מפרויקט מנהטן, שהיה אחראי, בין שאר משימותיו, גם על ביצוע מודיעין זר שיגלה את הפעילות הגרעינית של האויב. אנשי אלסוס עקבו מקרוב אחר קווי החזית באיטליה, בצרפת ובגרמניה, ועברו מדי פעם לשטחים המוחזקים בידי האויב, כדי להבטיח שמשאבים יקרי ערך לא ייהרסו, או שמדענים לא יברחו או ייפלו לידיים יריבות (סובייטיות ואחרות).
כל הנשמה
רקע והפקה
אמנם, האלבום לא זכה להצלחה רבה בדומה לאלבומיה בשנות השמונים. רק השיר "זה יבוא פתאום" זכה לצעוד מספר שבועות במצעדי הפזמונים השבועיים. עם זאת, השיר "לאורך הים", זכה לעדנה מחודשת כשנה אחרי צאת האלבום, בתקופה שלאחר רצח יצחק רבין, וכן לאחר מותה של חזה עצמה.
משימת אלסוס
על משימת אלסוס פיקד קולונל בוריס פאש, לשעבר קצין הביטחון של פרויקט מנהטן, וסמואל גודסמיט שימש כיועץ מדעי ראשי. היא הייתה מאוישת במשותף על ידי המודיעין הצבאי הימי (ONI), משרד המחקר והפיתוח המדעי (OSRD) , פרויקט מנהטן, והמודיעין הצבאי (G-2) , בסיוע כוחות חיל הנדסה קרביים, שהוקצו למשימות ספציפיות לפי הצורך.
כל הנשמה
קרדיטים
מעובד מתוך חוברת הדיסק.
משימת אלסוס
צוותי אלסוס הצליחו לאתר חלק ניכר מהציוד ומהתיעוד של מאמצי המחקר הגרמניים, ולסלק או להרוס אותו. הם גם עצרו את רוב אנשי המחקר המדעי הגרמניים הבכירים, כולל את אוטו האן, מקס פון לאואה, ורנר הייזנברג וקארל פרידריך פון וייצקר.
הקמה
פרויקט מנהטן היה בעיקרו תוכנית מחקר ופיתוח שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה ועד זמן קצר לאחר סיומה. הפרויקט בוצע בעיקרו על ידי ארצות הברית, ומטרתו הייתה לייצר פצצה אטומית, שבשאיפה תשמש ותכריע עוד במלחמה המתנהלת. לסלי גרובס מחיל ההנדסה האמריקאי מונה לראש הפרויקט בספטמבר 1942. הפרויקט פעל תחת מעטה סודיות כבד, בשל החשש שגילויו ישפיע על מדינות הציר, ובמיוחד על גרמניה, להאיץ את פרויקטי הגרעין שלהן או לפעול בחשאי נגד הפרויקט האמריקאי.
המודיעין של פרויקט מנהטן העריך שתוכנית האטום היפנית לא התקדמה, מכיוון שליפן כמעט שלא הייתה גישה לעפרות אורניום, ומפני שהמאמץ התעשייתי הנדרש בפרויקט מסוג זה הוא מעבר ליכולתה של יפן. בנוסף, פיזיקאים אמריקאים מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שהכירו את הפיזיקאים היפנים המובילים באופן אישי, העריכו שהטובים שבהם מעטים מדי כדי להתמודד עם פרויקט מורכב שכזה. לעומת זאת, למדענים הגרמנים היה מוניטין כמובילים בתחום, והחשש שגרמניה תפתח ראשונה נשק גרעיני היה מלכתחילה אחת הסיבות להקמת פרויקט מנהטן. הפיהרר הגרמני, אדולף היטלר, טען לעיתים קרובות שגרמניה מפתחת כלי נשק סודיים, והיה חשש כי אלה עלולים לכלול גם נשק גרעיני. דיווחים על פעילות גרעינית גרמנית נלקחו ברצינות, ובתחילת פרויקט מנהטן, בסוף 1942 ובתחילת 1943, תקפו חבלנים נורווגיים ומפציצים של בעלות הברית תשתיות ייצור של מים כבדים בנורווגיה הכבושה.
לאחר הפלישה של בעלות הברית לאיטליה בספטמבר 1943, החליט ראש מטה כוחות השירות של הצבא, בריגדיר גנרל וילהלם סטייר, להטיל על פרויקט מנהטן את האחריות לתאם את פעולות המודיעין הזר על תוכניות הגרעין של מדינות הציר, ופנה לשם כך לראש מטה הצבא גנרל ג'ורג' מרשל.
בתגובה הקים גרובס את משימת אלסוס, שבתחילה כללה צוות קטן שאויש במשותף על ידי אנשים מפרויקט מנהטן שעליו פיקד, מהמודיעין הצבאי הימי (ONI), ממשרד המחקר והפיתוח המדעי (OSRD) , ומהמודיעין הצבאי (G-2).