cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראג'ה בל
קריירה
אחד האירועים הבולטים ביותר בקריירה של בל התרחשו בפלייאוף של אותה עונה, פלייאוף 2006, שאירע במשחק החמישי של סיבוב הפלייאוף הראשון נגד לוס אנג'לס לייקרס. בל שמר על קובי בראיינט, וביצע עליו עבירה קשה, שגרמה להרחקתו מהמשחק כשנותרו שבע וחצי דקות לסיום המשחק. במסיבת העיתונאים שלאחר המשחק בל תירץ את העבירה הקשה שביצע על בריאנט, כי אמר שבריאנט נתן לו מרפק בלסת. תרגום חופשי מתוך הריאיון:. בל הושעה מהמשחק הבא, והסאנס ניצחו את הלייקרס אחרי שבעה משחקים.
באותו פלייאוף, בל הציג את יכולות הקלאץ' שלו, כשבמשחק החמישי בסדרת חצי גמר המערב נגד הלוס אנג'לס קליפרס הוא קלע שלשה בשנייה האחרונה של ההארכה, והקבוצות הלכו להארכה שנייה. לבסוף הסאנס ניצחו. במשחק הראשון בסדרת גמר המערב מול דאלאס מאבריקס בל נפצע, יצא מהמשחק ולא השתתף גם בשני המשחקים הבאים בסדרה. בל חזר לשחק במשחק הרביעי ועזר לסאנס להשוות את הסדרה ל-2-2, אך הסאנס הפסידו בסופה של הסדרה לדאלאס.
ב-5 בינואר 2007 הושעה בל אחרי שבעט באנדראה ברניאני במשחק החוץ נגד טורונטו ראפטורס. את עונת 2006/2007 סיים בל עם 205 קליעות משלוש, והוביל את הליגה ביחד עם גילברט ארינאס בקליעות לשלוש.
ב-10 בדצמבר 2008 הועבר בל לשארלוט בובקאטס ביחד עם בוריס דיאו ושון סינגלטרי תמורה לג'ייסון ריצ'רדסון ולג'רד דאדלי שעברו לפיניקס. הטרייד נעשה בעקבות יכולת מאכזבת של בל שקלע רק 9.6 נקודות בממוצע תחת המאמן החדש שלו, טרי פורטר. בשארלוט חזר בל ליכולתו הטובה, כשקלע בעונתו הראשונה 13 נקודות בממוצע והוסיף שני שיאי קריירה בריבאונדים ובאחוזים מקו העונשין. בעונתו השנייה בשארלוט הוא הספיק לשחק רק בחמישה משחקים שבהם השיג את ממוצע הריבאונדים הגבוה ביותר שלו, ו-100% מקו העונשין.
ב-16 בנובמבר 2009 הועבר בל לגולדן סטייט ווריורס ביחד עם ולדימיר ראדמנוביץ' בתמורה לסטיבן ג'קסון ולאיי.סי לואו. הוא שיחק רק משחק אחד בווריורס בו קלע 11 נקודות, וקלע את כל שלושת נסיונותיו משלוש. הוא שוחרר ב-22 במרץ 2010.
ב-14 ביולי 2010 חתם בל על חוזה לשלוש שנים על סך 10 מיליון דולר ביוטה ג'אז, אליה חזר לקדנציה שנייה.
חיים אישיים
בל נישא לאשתו סינדי בשנת 2004, ולזוג שני ילדים.
בל הוא צמחוני מגיל שנתיים.
רות וסרמן-לנדה
רות וסרמן-לנדה (נולדה ב-28 בפברואר 1976) היא חברת כנסת לשעבר מטעם סיעת כחול לבן, דיפלומטית ישראלית, דוקטורנטית ליחסים בין-לאומיים ופעילה חברתית ישראלית. הייתה סגנית השגריר במצרים, יועצת הנשיא שמעון פרס לענייני חוץ ותפוצות, סמנכ"לית מרכז השלטון המקומי בישראל וראשת האגף לקשרי חוץ שלו.
ביוגרפיה
בינואר 2001 החלה לשרת במשרד החוץ כראש הדסק העוסק באנגליה, אירלנד והמדינות הנורדיות. לאחר מכן עבדה באגף האסטרטגי במשרד החוץ והתמחתה בנושאי בקרת נשק והמלחמה בטרור. למדה ערבית ונשלחה בשנת 2003 למצרים, שם שרתה כדיפלומטית מדינית. במקביל שימשה כממלאת מקום נספח כלכלה וסחר, בתקופת הקמתו של הסכם הסחר החופשי בין ישראל-מצרים וארצות הברית, ובשנת שירותה השלישית בקהיר הייתה ממלאת מקום סגנית השגריר.
בשנת 2006 התקבלה לתואר שני נוסף באוניברסיטת הרווארד במסגרת מלגת קרן וקסנר.
בשנת 2010 מונתה לסמנכ"ל קשרי חוץ של מרכז השלטון המקומי בישראל. במסגרת תפקידה, עסקה באיתור משקיעים זרים ופילנתרופים עבור רשויות מקומיות בישראל, יצרה הזדמנויות להעצמת נשים ובני נוער וקידמה קשר עם גורמים בינלאומיים עבור מיזמים ברחבי ישראל.
בפברואר 2019 הצטרפה לרשימת "חוסן לישראל" לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ושובצה במקום ה-24. לאחר האיחוד עם "יש עתיד", הוצבה במקום ה-43 ברשימת "כחול לבן". היא הוצבה שוב באותו מקום בבחירות לכנסת ה-22 וה-23, ובשלוש הפעמים, לא נבחרה לכנסת.
ב-8 בינואר 2021, בעקבות סדרת התפטרויות של חברי כנסת מרשימת כחול לבן לקראת הבחירות לכנסת ה-24, נכנסה לכנסת לחמישה ימים, עד התפטרותו של יזהר שי מהממשלה, במסגרת החוק הנורווגי. ב-31 בינואר חזרה לכנסת, לאחר התפטרותו של רם שפע וכיהנה בה במשך כ-10 שבועות, עד התפזרות הכנסת העשרים ושלוש.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצבה וסרמן-לנדה במקום ה-10 ברשימת כחול לבן והיא לא נכנסה לכנסת. עם זאת, לאחר פרישת השר חילי טרופר מהכנסת, היא הפכה לחברת הכנסת העשרים וארבע.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצבה במקום ה-22 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם רשימת "כחול לבן" ברשימה המאוחדת.
חיים אישיים
נשואה לעורך הדין אביב וסרמן, אם לשתי בנות ובן. כשהתגוררו בלוד, הקימה עם בעלה את "הקרן לפיתוח לוד". בשנת 2018 עברה עם משפחתה להתגורר במושב גן יאשיה שבעמק חפר.
למור (סוג)
למור (שם מדעי: Eulemur), הוא סוג פרימטים ממשפחת הלמוריים החיים באי מדגסקר.
אורך למורים אלה 30–50 ס"מ ומשקלם 2–4 ק"ג. הם בעלי חוטם שחור מוארך ועיניים זהובות גדולות. הם שעירים ובעלי זנב ארוך והם יודעים לקפץ במהירות בין הענפים. הם יכולים לקפץ גם על הקרקע. צבע הפרווה משתנה מאדום אצל המין למור אדום לחום אצל המין למור חום. חלק מהמינים חיים ביערות גשם ואילו אחרים חיים ביערות יבשים. תקופת ההיריון היא עד 125 יום ובסיומה נולדים עד 2 צאצאים ותוחלת החיים של המינים בטבע היא עד 18 שנה אך בשבי תוחלת החיים ארוכה יותר. המינים בסוג נמצאים בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות נרחב באי מדגסקר וציד.
דורה זרוק
דורה איברהים זרוק (בערבית: درة إبراهيم زروق; נולדה ב-13 בינואר 1980) היא שחקנית תוניסאית.
ביוגרפיה
זרוק נולדה בתוניס לאביה איברהים. סבה מצד אימה, עלי אל-זואווי, היה כלכלן ופוליטיקאי תוניסאי.
בשנת 2001, זרוק קיבלה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת אל-מנאר בתוניס. שנתיים לאחר מכן, קיבלה תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת סן-ז'וזף בלבנון.
בשנת 2012, זרוק הייתה מאורשת לאיש העסקים התוניסאי קייס מוכתאר. באפריל 2020, היא הודיעה ברשתות החברתיות שלה שהיא יוצאת עם איש העסקים המצרי חני סעאד, איתו התחתנה בנובמבר 2020.
קריירה
בשנת 1997, זרוק התחילה לשחק, והתחילה לשחק בתיאטרון התוניסאי עם תאופיק ג'באלי בשנת 2000. בשנת 2002 היא שיחקה בסרט הצרפתי-תוניסאי, Khorma. בשנת 2003 היא שיחקה בסדרה Colosseum: Rome's Arena of Death. בשנת 2004, שיחקה לראשונה בסדרה מחוץ לתוניסיה, כאשר השתתפה Fares Bani Marwan בסוריה. באותה השנה היא שיחקה בסרט Nadia et Sarra יחד עם השחקנית היאם עבאס, ובשנת 2005 שיחקה ב-Le Voyage de Louisa.
בשנת 2007, היא החלה לשחק במצרים, שם שיחקה ב-Alawela fel Gharam וב-Heya Fawda יחד עם מנה שלבי. מאוחר יותר, היא שיחקה במגוון סרטים, כגון Al Mosafer, Tisbah Ala Khair, ו-Sheikh Jackson.
המיתוס של עשרת השבטים האבודים
סיפור עשרת השבטים האבודים מלווה את ההיסטוריה של עם ישראל כבר יותר מאלף שנים. בבסיסו עומדת האמונה שעשרת השבטים שהוגלו על ידי שלמנאסר החמישי מלך אשור חיים בארץ רחוקה ובלתי נודעת, בה הם מקיימים חיים יהודיים שלמים ואין עליהם שלטון זר. מכשולים בלתי עבירים, כמו נהר הסמבטיון, מונעים מהם לצאת ממנה, אך לכשתגיע הגאולה הם יחברו לאחיהם היהודים שבגולה ויחד יגיעו לארץ ישראל. עוצמתו של הסיפור נובעת מכך שהציג מודל אידיאלי לחיים יהודיים, נתן ביטוי לכיסופים לסיום הגלות וחיזק את התקוות לגאולה.
עיקרו נשען על סיפוריו של אלדד הדני במאה התשיעית. הסיפורים, שהגיעו לתפוצה נרחבת ביותר בכל העולם היהודי, לא נתפסו כבדיה אלא כמתארים מציאות ריאלית. עם השנים נוספו עליהם סיפורי נפלאות של נוסעים הטוענים שהגיעו אל ארצם של השבטים, או ידיעות על גדודי לוחמים של השבטים הנערכים למתקפה על אויבי היהודים. ידיעות אלה התרבו בעיקר בתקופות של התעוררות משיחית וחרדות מהתערערות סדרי העולם.
בתחילת העת החדשה כשלא נותרו בעולם ארצות לא נודעות זכה לכיוון חדש: האמונה שהשבטים האבודים נטמעו בין עמים היושבים בקצווי התבל וכי אם היהודים יחדשו את הקשרים עמם ויסייעו להם לחזור ליהדותם יקרבו בכך את בוא הגאולה. לאמונה זו שותפים גם היום גורמים שונים בישראל ובתפוצות הטוענים שגילו צאצאים של עשרת השבטים במקומות שונים בעולם.
המיתוס של עשרת השבטים האבודים היה נפוץ גם באירופה בימי הביניים, כחלק מן האמונה הנוצרית באחרית הימים. היהודים של השבטים האבודים תוארו כזהים עם העמים הטמאים גוג ומגוג או כבעלי בריתם, ועתידים לפרוץ את המחסומים ולהחריב את העולם הנוצרי לפני שתגיע הגאולה השלמה.
אוטופיה יהודית
המיתוס של עשרת השבטים הוא מיתוס חי ודינמי. במרכזו לא עומד סיפור על עבר מפואר שנעלם ונגוז, אלא תמונה של חיים יהודיים מושלמים הקיימים במציאות במקום אמיתי. חיי השבטים תוארו כאנטיתזה לחיי העם בגולה החיים בסבל מתמשך תחת עולו של שלטון עוין. חיים שאין בהם ביטחון ובוודאי שאין בהם גדלות או תהילה, חיים של דלות ועוני. אפילו קיום האמונה והמצוות פגומים בגלות, גם בשל הריחוק מארץ הקודש וגם בשל החיים כמיעוט דתי בארצות שבהן שליטים האסלאם והנצרות. לעומת זאת מיתוס השבטים הציג כמעט כל מה שהיהודים החיים בגלות קיוו וייחלו לו: עצמאות מדינית, ביטחון, רווחה ושלמות רוחנית. השבטים הוצגו כמעין עתודה לאומית המשמרת כוחות צבאיים, רוחניים וחומריים.
עצמאות, מלכות ועושר
בדברי הפתיחה לספרו "קול מבשר" (1577) כותב יצחק עקריש: "בכל ימי היותי על אדמתי שמעתי מאנשים רבים גדולים וקטנים מדברים על עניין השבטים לאמר שיש מקומות ידועים שיש מלכים לישראל והם בתקפם ובגבורתם ואינם חסרים מאומה כי אם עבודת המקדש והנבואה". ואכן לא רק עצמאות מדינית היא מרכיב חשוב בסיפורי השבטים. בחלק מהם אפילו שולט מלך יהודי המתהדר בשושלת מלכות מפוארת. התחיל בכך אלדד הדני במאה התשיעית המספר על ארבעת השבטים שבארץ כוש: "ויש להם מלך ושמו עזיאל בן מלכיאל מבני אהליאב בן אחיסמך למטה דן, ושם השופט שלהם עבדון בן מישאל משבט אשר. וארבע מיתות בית דין עומדות על אפניהם." יש שבטים שבראשם לא עומד מלך, אלא נשיא או שופט, כמו שהיה בתקופת נדודי השבטים במדבר לפני שהגיעו לארץ ישראל. על שבט יששכר הוא אומר ש"אין עליהם עול מלכות כי אם מלכות שמים" ולהם יש שופט ושמו נחשון וגם הם מקיימים ארבע מיתות בית דין.
הסיפור על הממלכה של עשרת השבטים זלג אל המרחב הנוצרי, והשתקע בסיפורים על פרסטר ג'ון, שהייתה להם תפוצה רחבה מאוד באירופה בימי הביניים. בסיפורים המתארים ממלכה נוצרית אדירה הנמצאת אי-שם, באסיה או באפריקה, מוזכרים השבטים כמי שיש להם מלכות משלהם "מלך ישראל יש לו תחת ממשלתו מאתיים מלכים וכולם מחזיקים ארצם תחת רשותו" ואכן אין לתמוה על כך שדוד הראובני שהופיע בוונציה ב 1524, הציג את עצמו בפני האפיפיור כאחיו של המלך יוסף המולך על שלושים ריבוא בני שבט גד, שבט ראובן וחצי שבט המנשה היושבים במדבר חבור, ויש לו זקנים, יועצים ושרים רבים. והוא מוסיף ומספר על עוד מלך בשם ברוך בן יפת שמולך על שבט שמעון ושבט בנימין ליד הנילוס. בשנת 1646 ר' ברוך גד מירושלים מספר על פגישתו עם השבטים באזור פרס ומביא איגרת "מהמלך אחיטוב בן עזריה, הנשיא יהוצדק בן עוזא והזקן אוריאל בן אביסף" אפילו במאה ה 19 שד"ר שיוצא מירושלים לתימן מספר בשובו על "ממלכה גדולה הלאה מעיר "צאנאא" מהלך חדשים אחדים ומלך גדול מבני שבטם, הנקרא בשם נשיא ירעם בתום לבבו ובתבונות כפיו ינחם והוא הגבור והצדיק בעדתם פלא יועץ ושר שלום". ב 1830 קבוצה נכבדה מתלמידי הגר"א בירושלים נותנת ביד שד"ר איגרת אל מלך עשרת השבטים המבקשת שהשבטים יעזרו לעם הפזור בגלות וסובל מדיכוי ומעוני. באיגרת כלולה בקשה שישלחו אליהם חכמים שיוכלו לחדש את הסמיכה לרבנות, מאחר שעל פי סיפור אלדד הדני יש אצלם ארבע מיתות בית דין ומכאן שיש להם גם סנהדרין... ובקשתם האחרונה והעיקרית: שישלחו תרומה כספית נדיבה לעזרת כל תלמידי החכמים בירושלים.
מספרי הסיפורים על חייהם האוטופיים של השבטים לא הזניחו גם את הצד החומרי של החיים. אלדד הדני תיאר את רוב השבטים כעובדי אדמה שאדמתם טובה ופוריה והם מתקיימים ברווחה מפרי עמלם. אך נראה שהשאיפה להעצים ולפאר את השבטים הוסיפה לחייהם תיאורים של עושר ופאר: "הם שוכנים בבתים מפוארים ובניינים הדורים ומגדלים נאים...ועושין בגדים נאים ומעילים נאים וכלים נאים...ויש להם כסף וזהב הרבה מאד" גם בסיפורי פרסטר ג'ון נקלט תיאור העושר "ויש להם כ"כ זהב ואבנים יקרות שמתקנים בתיהם באבנים יקרות כמו שאנחנו מתקנים בתינו באבנים צבועות" ושם מרחיבים ומוסיפים גם "ויש להם נשים יפות תואר הרבה"
צבא יהודי
בסיפורים על השבטים יש דגש מיוחד על הכח הצבאי שלהם, שבזכותו לא רק שאינם כפופים לשלטון זר, אלא הם עצמם שולטים בעמים רבים אחרים המעלים להם מיסים. אלדד הדני מפליג בתיאור כוחם הצבאי של ארבעת השבטים היושבים בארץ כוש: שבט דן, שבט נפתלי, שבט אשר ושבט גד ומתאר בפירוט את המלחמות שהם מנהלים כנגד אויביהם: כל שבט יוצא לשלשה חודשי לחימה עם 120,000 פרשים ו 100,000 רגלים. בשובו, כמנצח, הוא מחלק את השלל עם השבטים האחרים וכך מדי שנה בשנה...גם שבט אפרים וחצי שבט המנשה "הם גיבורי מלחמה אחד מהם ינצח אלף איש" דוד הראובני מציג את עצמו בפני יהודים ונוצרים כ"שר צבא" במלכות השבטים במדבר חבור. הוא מתייצב בחצרות נסיכים וחשמנים ואף נפגש עם האפיפיור ומציע ברית צבאית כדי לשחרר את ארץ ישראל מידי המוסלמים. באיגרת לאפיפיור בשנת 1525 הוא מצהיר שלרשות המלך יוסף, אחיו, עומד צבא של 300.000 לוחמים שהוא עומד בראשו. בפגישותיו הוא מסביר שצבאו מצויד ב"סייף, ברומח ובקשת" והוא מבקש שישלחו לו "אומנים חכמים ידעו לעשות כלי משחית ומזרקי אש יבואו בארצי לעשותם וילמדו אל אנשי המלחמה שלנו." פרט זה בסיפור, המתייחס למעבר לשימוש בנשק חם, מאפיין את הערבוב בין דמיון ומציאות בסיפורי השבטים. הצגת השבטים כבעלי כח צבאי אדיר הייתה קשורה לאירועים היסטוריים. הידיעות על כיבושי האימפריה המונגולית במאה ה 13, והתפשטות האימפריה העות'מאנית במאות ה 15–17 עוררו באירופה פחדים מפני כוחות אנטי-נוצריים אדירים האורבים במזרח ועלולים להחריב את העולם הנוצרי. הסיפורים על צבא עשרת השבטים שחדרו מהמיתוס היהודי למרחב הנוצרי ונוספו לשמועות אלו. ב"איגרותיו" של פרסטר ג'ון, בהן מסופר על ממלכה יהודית אדירה שכפופה לו, מודגש "שאם היהודים יכולים לעבור יעשו היזק גדול בכל העולם בנוצרים ובישמעאלים ובכל אומה ולשון שתחת כל השמים, כי אין אומה ולשון שתוכל לעמוד בפניהם".
קהילת מופת יהודית
כבר בסיפורי אלדד הדני אין ספק באשר לאיכות יהדותם של עשרת השבטים. הם שומרי תורה ומצוות על כל פרטיהן ודקדוקיהן. "עמהם מקרא ומשנה ותלמוד [הלכות ואגדות], וכל שבת ושבת פותחין טעמי תורה בלשון הקדש הביטוי המשמעותי ביותר להקפדה על שמירת המצוות היא נהר הסמבטיון החוסם כל אפשרות לקשר ביניהם ובין אחיהם שבגלות. הנהר הזורק אבנים לשמים במשך שישה ימים שוקט רק בשבת, ולכן יהודי שומר שבת אינו יכול להגיע אליהם והם אינם יכולים לצאת. עם זאת, כדרכם של מיתוסים, אין עקביות בסיפור. מסתבר שהחסימה אינה פועלת תמיד, מאחר שבסיפורים יש תמיד נוסעים או שליחים מהגלות שמגיעים בדרך פלא אל השבטים, ואנשי שבטים כמו אלדד הדני ודוד הראובני שיוצאים ומגיעים אל יהודי הגולה. השבטים חיים בטריטוריה יהודית בלעדית. לא רק שאין עול גויים עליהם, אלא אין כלל גויים בארצם. גם כלל זה אינו מוחלט. השבטים יודעים עברית והם דוברי עברית, אך בסיפורי אלדד מוזכר שהם מתרגמים את קריאת התורה לשפת קדר או פרס. כמו כן אין הסבר לכך שהשבטים שהיו מנותקים משאר היהודים, מכירים משנה, תלמוד והלכות, שנוצרו מאות שנים אחרי גלות השבטים. בין השבטים יש אנשי מלחמה ואפילו שודדים, כמו שבט אפרים וחצי המנשה שעליהם אומר אלדד ש"הם זעומי נפש וקהויי לב, והם בעלי סוסים, כורתי דרכים מרי נפש לא יחוסו על בני אדם" לעומתם שבט יששכר מתואר כשבט של אנשי שלום וחסד. "אינם נלחמים עם אדם כ"א בתורה, והם בשלוה והשקט... ואין בידם כלי זיין כ"א מאכלת לשחיטה. וגם אין בידם עושק וגזל, ואפילו אם ימצאו בדרך שמלות או ממון לא יושיטו ידיהם לקחתו"
המודל המושלם של חיים יהודיים בסיפורי המיתוס מיוחס לשבט בני משה, המייצג את שבט לוי, ויש לו מסורת סיפורית מיוחדת משלו. הם "בעלי אמונה בעלי תורה בעלי משנה תלמוד ואגדה, ותלמוד שלהם בלשון הקדש... הם אינם יודעים לדבר אלא בלשון הקדש ומחמירים ביין נסך יותר ממה שהחמירו רבנן ובהלכות שחיטה וטרפות חמיר, והם חסידים קדושים וטהורים ואינם נשבעים בשם לעולם". בני משה מתוארים כחברה אנושית אידיאלית. הם חברה שוויונית, אין להם עבדים ושפחות והם עושים כל עבודה בעצמם. זוהי חברה שאין בה כל עוול או חטא. "ובתיהם אינם סגורים בלילה מפני הגנבים כי אין ביניהם לא גנב ולא אדם רע ולא שום נזק, וגם נער קטן הולך עם המקנה מהלך כמה ימים ואינו מתיירא כלום, לא מן הלסטים ולא מן השדים ומן חיה רעה מפני שהם קדושים וטהורים" הם כל כך צדיקים עד שבארצם אין רמשים ונחשים ושאר מזיקים וגם לא חיות טמאות למיניהן. בני משה "יושבים בשלוה ובהשקט ובטחה". אין עליהם כל שליט זר ואין להם אויבים ולכן בני משה אינם לוחמים והם אנשי שלום.
גיבורי המיתוס
כיאה למיתוס, גם בסיפורי עשרת השבטים האבודים יש גיבורים. אך הגיבורים אינם עיקרו של הסיפור. עלילותיהם נועדו לרתק את השומעים או הקוראים, ליצור מתח ואמפתיה, אך גם להעביר ערכים ומסרים. הגיבורים הבולטים ביותר של המיתוס הם אלדד הדני ודוד הראובני. הם מוצגים כמי שהגיעו, בדרך כל שהיא, מארצם של השבטים אל העם היהודי המפוזר בגלות. אלדד הדני, (המאה ה 9), שדמותו ומוצאו לוטים בערפל, נחשב בכל זאת כדמות היסטורית, אם כי סיפוריו בדיוניים בעיקרם. ההיסטוריון שלום בארון תיאר אותו כ"מספר סיפורים נודד" אלדד מציג עצמו כבן שבט דן שיצא מארצו כדי "להגיד לכל בני ישראל המפוזרים בגולה ענייניו ועניין ארצנו לבשר אותם נחמות ולדבר על לבם דברים טובים" מסעותיו של אלדד בין ארצות השבטים רצופים בעלילות מסמרות שיער, הכוללות הפלגה בים סוער ושבי בידי שבט של אוכלי אדם שכמעט שאכלוהו חי. סערות בים ומפגש עם קניבלים הם מוטיבים שחוזרים במיתוסים ובסיפורי נוסעים בעת העתיקה ובימי הביניים. אלדד נחלץ מהסכנות לאו דווקא הודות לגבורתו או תושייתו אלא בזכות עזרת האל.
גיבור נודע אחר, דוד הראובני, (1490 בערך – 1538) שמוצאו ואישיותו עדיין לא מפוענחים, מופיע באירופה בתקופה הקשה שלאחר גירוש ספרד ובזמן שאימת האינקוויזיציה מרחפת על יהודים ואנוסים. בשונה מאלדד הדני, הראובני הוא הגיבור של סיפורו. לאחר שהציג את עצמו כנצר לשושלת דוד ובנו של מלך המולך על השבטים במדבר חיבר, הוא בא להציע למלכים באירופה ולאפיפיור את עזרת צבאות השבטים כדי להילחם במוסלמים ולשחרר את ירושלים. הראובני היה דמות היסטורית, ועלילותיו מתרחשות בתוך מרחב גאוגרפי והיסטורי ריאלי. בסיפוריו, שחלקם בוודאי בדיוניים, הוא מתאר שפע תהפוכות, אירועים ותיסבוכות שקרו לו במסעותיו בין חצר הוותיקאן ברומא וחצרות מלכים ונסיכים באירופה. הוא נכנס לצרות ואף נחלץ מהם, וממשיך בנחישות לפעול כדי להגשים את "שליחותו". למרות כישלונו וסופו הטראגי סיפורו צורף לאתוס הלאומי של משיחיות וכיסופי גאולה.
במשך השנים נוספו למיתוס סיפורי גבורה על שליחים שיצאו לחפש את השבטים האבודים כדי לבקש עזרה לקהילות הנתונות במצוקה. אחד הסיפורים הנודעים מימי הביניים בגרמניה מספר על ר' מאיר, מחבר הפיוט אקדמות מלין, שעבר את הסמבטיון כדי להביא עזרה לקהילתו שמאיים עליה צורר אכזר. בסיפור זה יש שני גיבורים: ר' מאיר שיצא למסע המסוכן, והגיבור מהיהודים האדומיםשהגיע מארצות השבטים. על פי אחת הנוסחאות לסיפור זה ה"גיבור" מהשבטים היה איש קטן וחיגר, שרק בזכות חוכמתו ועזרת האל ניצח את הצורר.
סיפור נפוץ אחר היה סיפור משנת 1646 על השליח ר' ברוך גד מירושלים שהלך לערי פרס ומדי. בשובו סיפר על ההרפתקאות שעבר בדרך, כיצד נפל בידי שודדים, וכיצד הציל אותו "גיבור חיל, קומתו גבוה מאוד ורומח בידו...והוא מבני שבט נפתלי ושמו מלכיאל". אותו מלכיאל נתן בידיו איגרת מאת "המלך אחיטוב בן עזריה, הנשיא יהוצדק בן עוזא והזקן אוריאל בן אביסף" משבט בני משה ובה דברי עידוד ליושבי הגלות וסיפורים על חירותם של עשרת השבטים. נוסח איגרת זו נשלח על ידי רבני ירושלים ונפוץ בדפוס בקהילות רבות.
במאה ה19 נפוצו סיפורים על מסעות של שד"רים ונוסעים שיצאו לחפש את השבטים במדבר ערב או בהרי איראן. אופייני למדי הוא הסיפור על השד"ר שיצא לתימן ופגש שם אדם משבט דן. הוא מתאר אותו בצבעוניות מיוחדת: "הדני הוא יפה תיאר ויפה מראה כביר כח ורב קומה, עיניו מפיקות אש אהבים זקנו יורד על פי גדותיו וקוצותיו ארוכות שחורות כעורב, יורדות על צוארו ועל גבו, בגדיו דומים לבגדי בני קדם, אך ממעל להם יחגור חגורה ארוכה ורחבת ידיים ועליה שזורים בכתב ולשון עברי אמרי קודש אלה "יהי דן נחש עלי דרך שפיפון עלי ארח" ועל ירכו מצומדת חרב גדולה ורחבה, לשונו הוא לשון עברית צחה, אך דבריו מעטים ובטרם יוציא הגה מפיו יחשוב מחשבות רגעים אחדים, מאכלו מעט מזער, ורק לחם ומים ושנתו שתים או שלש שעות מעת לעת פעמים רבות ביום הוא עמוק במחשבותיו ועיניו דלו למרום וכל רואהו אז במעמד הזה יאמין כי הוא דובר עם מלאכו ההולך אתו הליכות חלדו, רבות פעמים ביום הוא רוחץ בשרו במים, וכל תהלוכותיו ומעשיו נדמו לתהלוכות בני הנזירים נקובים בשם "איסים"... סיפורים דומים, המפליגים בהרפתקאות השליחים ובעלילות הגבורה שלהם היו פופולריים מאוד בקהילות רבות כמעט עד המאה ה-20.
מקום מושבם של השבטים האבודים
המיתוס של עשרת השבטים נולד מתוך תעלומה: לאן נעלמו עשרת שבטי ישראל שהיו רוב התושבים בממלכת ישראל והוגלו על ידי שלמנאסר מלך אשור בשנת 722 לפנה"ס. חכמי המשנה והתלמוד, מאות שנים אחר כך, ניסו לזהות את המקומות שאליהם הוגלו השבטים אך נראה שלא הייתה להם ממש ידיעה היכן הם נמצאים ולא ידעו מה עלה בגורלם. הם דנים בשאלה אם השבטים האבודים יזכו לגאולה ויחזרו לארץ ישראל, אך באשר למקומם הם משתמשים בביטוי "ארץ אחרת" רמז לאגדות שהחלו להרקם סביב מקום השבטים אפשר למצוא במאמר של התלמוד: "לשלש גלויות גלו ישראל אחת לפנים מנהר סנבטיון ואחד לדפני של אנטיוכיה ואחד שירד עליהם הענן וכיסה אותם" ( ובגרסה אחרת: הרי החושך). באמירה זו כבר מהדהדות מסורות המסבירות שהשבטים ממשיכים להתקיים בארץ רחוקה אך אינם יכולים לצאת ממנה ואי אפשר להגיע אליהם בגלל מכשולים בלתי עבירים כמו הרים גבוהים או נהרות אדירים. המכשול העיקרי הוא נהר הסמבטיון, (או הסנבטיון, מהמילה: שבת). נהר מופלא המפסיק את זרימתו ביום השבת נזכר כבר במאה הראשונה לספירה על ידי חוקר הטבע הרומי פליניוס הזקן ועל ידי יוסף בן מתתיהו. המכשול השני הוא הרי החושך, הנזכרים בתלמוד כמכשול שאי אפשר לעוברו באגדה על אלכסנדר מוקדון
מקום מושבם של השבטים תואר כארץ רחוקה בקצה העולם, אך היא נמצאת ליד ארץ או ציון גאוגרפי שהיו ידועים ומוכרים כחלק מתמונת העולם של בני התקופה. ההנחה המקובלת עד לסוף ימי הביניים הייתה שמעבר לעולם הידוע יש עוד ארצות. ארצות אלה אמנם קיימות במציאות, אך יש בהן דברים מופלאים כמו חיות מוזרות ואפילו מפלצות, וגם בני אדם משונים או מסוכנים, שנוסעים נועזים היו מספרים עליהן סיפורי מדהימים. סיפורי אלדד הדני שנפוצו החל מהמאה התשיעית מיקמו את השבטים באזורים שונים בשולי העולם הידוע. ארבעה שבטים: דן, נפתלי, אשר וגד "נמצאים בארץ כוש עד היום הזה. הם חונים בחוילה הר הקדם אשר שם הזהב" את כוש וחוילה, הנזכרות במקרא נהוג היה לזהות עם סודאן ואתיופיה ואלדד מציין שהן שוכנות דרומית למצרים. הזיהוי של אתיופיה כארץ השבטים התקיים במשך מאות שנים, והושפע ככל הנראה משמועות על קיומה של הממלכה הנוצרית שהייתה באתיופיה, שנפוצו עם הסיפורים על פרסטר ג'ון ואולי גם משמועות על קהילת ביתא ישראל. עם זאת היו שזיהו את ארץ כוש עם הודו. ומיקמו אותה בפאתי מזרח אסיה ולא באפריקה. שבטים אחרים: שבט יששכר, שבט זבולון, שבט ראובן, שבט שמעון וחצי המנשה, מיקם אלדד צפונית-מזרחית למסופוטמיה. הוא מזכיר את נהר הפרת ואת פרס ומדי, את ארמניה,את ארץ כשדים, (ובנוסח אחר: את ארץ הכוזרים) כמקום מושבם. את שבט אפרים והחצי השני של שבט המנשה הוא ממקם "בהררי נגד מדינת מכה (או מאחה) ובכך פותח מסורת שמיקמה את השבטים במדבריות ערב. כך דוד הראובני במאה ה 16 הציג את עצמו כמי שבא מממלכה עצמאית של השבטים במדבר חבור, זיהוי שהתקשר עם שמועות על יהדותה של מלכות חמיר ועל היהודים בח'ייבר. התסיסה המשיחית סביב הופעתו של שבתאי צבי במאה ה 17 לוותה בשמועות על הופעתם של עשרת השבטים במקומות שונים בין מדבר פרס ומדבר ערב.
הסיפורים שנפוצו בימי הביניים, וגם אחריהם, על מקומם של השבטים לא היו ממש מחויבים למציאות גאוגרפית ריאלית. גם נהר הסמבטיון והררי החושך, המכשולים האגדיים שמונעים את הקשר עם השבטים, תוארו כנמצאים במקומות שונים, בהתאם לסיפור.
הקשר בין עשרת השבטים האבודים, גוג ומגוג והאמזונות
במסורות נוצריות שנפוצו בימי הביניים זוהו עשרת השבטים עם גוג ומגוג, שתוארו באגדות אלו כשבטים פראיים שהם אויבי הנצרות, הנצורים מאחורי הרי הקווקז. במפות מימי הביניים ואפילו מהמאה ה-17, המתארות את העולם, הם מוקמו בשולי העולם שהיה ידוע אז, אך במקומות שונים: במזרח, בצפון, ועוד.
המקור הידוע המוקדם ביותר המקשר את עשרת השבטים עם גוג ומגוג הוא ספרו של פטרוס קומסטור,היסטוריה סכולסטיקה (1173) שתורגם לשפות רבות והיה נפוץ מאוד בימי הביניים. בפרק על מגילת אסתר, קומסטור מספר כי כאשר אלכסנדר הגדול הגיע ל"הרים הכספיים", פנו אליו עשרת השבטים שהוגלו לשם וביקשו ממנו שיעזור להם להיחלץ מהמכשול שעוצר בעדם. אך אלכסנדר ששמע שהם מרדו באלוהים, החליט לחזק עוד יותר את המכשול. הוא הביא אבנים ענקיות כדי לחסום את המעבר ואף הוסיף וקרא לעזרת אלוהי ישראל, שנענה לבקשתו, וקירב בין שני הרים גבוהים כך שיחסמו את המעבר לחלוטין...
בגרסאות רבות שהיו לאגדה על העמים הכלואים מאחורי החומה שהקים אלכסנדר הגדול בקווקז, ליד הים הכספי, נזכרים גוג ומגוג כזהים לעשרת השבטים האבודים או כשוכנים לצידם. במאה ה 14 החלו להופיע בטקסטים בגרמנית מקומית ובמפות של העולם בגרמניה אזכורים של "היהודים האדומים". המקור הידוע המוקדם ביותר שהם נזכרים בו הוא שירה אפית חצרונית משנת 1270 בשם Der Jüngere Titurel. היהודים האדומים מתוארים בה כעם פראי החי בקצווי אסיה. הם, כלואים על ידי ההרים הנקראים גוג ומגוג מצד אחד, ומהצד השני סוגר עליהם נהר שמימיו זורקים אבנים לשמים ללא הרף. אם יצליחו לצאת משם הם ימיטו חורבן על העולם הנוצרי והאלילי כאחד. השם "יהודים אדומים" ככינוי לעשרת השבטים מופיע רק בגרמנית מקומית.
ספר מסעותיו של סר ג'ון מנדוויל מהמאה ה-14, שזכה לתפוצה נרחבת, תרם לזיהוי של גוג ומגוג עם עשרת השבטים האבודים ועם היהודים ככלל. על פי סיפורו, היהודים שנכלאו ליד הים הכספי על ידי אלכסנדר, כפופים למלכת האמזונות, ואינם יכולים לצאת בעיקר בגלל שהם דוברי עברית - שפה שאיש לא מבין מלבדם. כאשר יצליחו להשתחרר מכלאם הם יחברו ליהודים היושבים באירופה, שגם הם דוברי עברית, ואז ישתלטו על העולם הנוצרי, יהרגו את כל מי שלא יקבל עליו את אמונתם וישעבדו את הנותרים.
במפות מימי הביניים ואפילו מהמאה ה-17, המתארות את העולם, הם מוקמו בשולי העולם שהיה ידוע אז, אך במקומות שונים: במזרח, בצפון, ועוד.במפת בורגיה, תחריט נחושת מ 1430 מדרום גרמניה, מופיעים בפינה המזרחית שני אזורים מבוצרים הנקראים גוג ומגוג ולצידם כיתוב:"הפרובינציה של גוג, היכן שהיהודים נכלאו מאז ימי ארטקסרקס (דריווש השני), מלך הפרסים. מגוג - הם אנשים גדולים וענקים שמנהגיהם מוזרים. יהודים אלה נאספו מכל רחבי פרס"
עשרת השבטים בעולם החדש ובאסיה
התגליות הגדולות בראשית העת החדשה פתחו אפשרויות חדשות למיקומם של השבטים. הרב והמדינאי מנשה בן ישראל האמין שהילידים ביבשת אמריקה הם צאצאי השבטים וספרו "מקוה ישראל" בו הציג את טענותיו זכה לתפוצה רבה בין יהודים ונוצרים. במאה ה-19 כשהתחזקו הקשרים בין המרכזים היהודיים ובין קהילות ישראל נידחות יותר, היו בהן מי שטענו שיש להם מסורות עתיקות על כך שהם מצאצאי עשרת השבטים, כמו יהודי אפגניסטן, בוכרה, הקווקז, כורדיסטן, וגיאורגיה. פרסום הידיעות על קהילות קאיפנג בסין וקוצ'ין בהודו עורר אף הוא השערות על מוצאן מהשבטים האבודים. במאה ה-20 התרחב החיפוש אחר צאצאי השבטים ונמצאו שבטי ילידים באפריקה ובגבול הודו, כמו בני המנשה, ממדינת מיזורם שבצפון מזרח הודו, שנודע שהם מקיימים מנהגים הדומים למנהגי היהדות
השבטים האבודים והגאולה
חכמי המשנה והתלמוד היו חלוקים בשאלת שובם של עשרת השבטים. היו מי שסברו שגלותם הייתה עונש על חטאיהם ולכן לא ישובו וגם לא יגאלו. ר' עקיבא טען "מה היום הולך ואינו חוזר, אף הם הולכים ואינם חוזרים". אך אחרים הלכו בעקבות נבואתו של יחזקאל "וְעָשִׂיתִי אֹתָם לְגוֹי אֶחָד בָּאָרֶץ, בְּהָרֵי יִשְׂרָאֵל, וּמֶלֶךְ אֶחָד יִהְיֶה לְכֻלָּם, לְמֶלֶךְ; וְלֹא יִהְיוּ עוֹד לִשְׁנֵי גוֹיִם, וְלֹא יֵחָצוּ עוֹד לִשְׁתֵּי מַמְלָכוֹת.". עם השנים גברה האמונה שלא תיתכן גאולה שלמה ללא איחוד של כל חלקי העם המפוזרים בגלות עם עשרת השבטים האובדים. הספר החיצוני חזון עזרא מהמאה הראשונה, מתאר את השבטים כיושבים ב"ארץ אחרת" מעבר לנהר. ומוסיף: "מאז ישבו שם עד אחרית הימים ואז ישובו יחלו לבוא."."
במהלך השנים הפך סיפור הגאולה למורכב ועשיר בפרטים יותר ויותר. הגאולה, שתבוא באחרית הימים מתוארת כאירוע קוסמי מתמשך שבו מתהפכים סדרי עולם והעם עובר פורענויות איומות מידי אויבים אדירים. בסופו אלוהים משמיד את כל כוחות הרשע העולמיים עד שנותר העם היהודי לבדו, נקי ומטוהר מכל עוון ופשע ומאוחד בארצו סביב בית מקדשו. לשבטים האובדים יש תפקיד חשוב בסיפור זה. בשלבים המקדימים לגאולה מופיע משיח בן יוסף ויוצא להילחם ב"מלך אדום הרשעה" בראש צבא של עשרות אלפי לוחמים "משבט אפרים ומנשה ובנימין וקצת בני גד" ואליהם מצטרפים רבים מהעם הפזור בגולה. אך אז עולה כח אדיר יותר, ארמילוס הרשע, והוא מצליח להביס את צבא השבטים ולהרוג את משיח בן יוסף. דמותו של ארמילוס באגדות היהודיות היא מעין שכפול של דמות האנטיכריסט במיתולוגיה הנוצרית. וכך כמו בתמונת מראה הפוכה בסיפור מסעותיו של סיר ג'ון מנדוויל עשרת השבטים הם כוחות הרוע, המזוהים גם עם גוג ומגוג, שעתידים להחריב את העולם הנוצרי לפני שובו של ישו. בפרקים האחרונים בסאגת הגאולה אלוהים מביא נקמה גדולה בכל כוחות הרשע שונאי ישראל והורג את ארמילוס הרשע. אז מופיע משיח בן דוד, ומגיעה הגאולה השלמה הכוללת גם את שובם של עשרת השבטים: "ויוציא הקב"ה מנהר גוזן ומחלח וחבור ומערי מדי כל השבטים, ויבואו עם בני משה באין מספר ובאין שיעור. כגן עדן הארץ לפניהם ואחריהם תלהט להבה ולא ישאירו מחיה לאומות העולם, ובשעה שיצאו השבטים יקיפו אותם ענני הכבוד והקב"ה הולך לפניהם",
אך בצידה של תוכנית הגאולה שעתידה להתקיים רק באחרית הימים, היו תמיד מחשבי קיצין ומאמינים שקץ העולם, עשוי לבוא בזמן קרוב. בתקופות של תסיסות משיחיות, כמו במאה ה16 בעקבות גירוש ספרד, הופעת דוד הראובני ופרשת שלמה מולכו, ובמאה ה 17 בשיאה של התנועה השבתאית, התחזקה האמונה שזמן הגאולה קרב, ועמה האמונה בשובם הקרוב ואפילו המיידי של עשרת השבטים כחלק מהגאולה הקרבה.
סורת אל-עלק
סורת אל-עַלַק (ערבית: سورة العلق ), או סורת טיפת הדם (קיימים תרגומים שונים: סורת הדם הקרוש, או סורת הדם המעובה), היא סורה מספר 96 בקוראן. סורה זו מונה 19 פסוקים (אַיַא֫ת), ולפי האמונה המוסלמית היא הורדה למוחמד באמצעות המלאך גִ'בְריל ( جبريل ) במכה. לפי ספרו של אבּן אלצֻ'רַיְס, פַצָ'אאִ'יל אלקֻראן (מהמאה ה-10), המיוחס לפרשן הקוראן עַטָאא' אלחֻ'ראסאני (בן המאה ה-8), הייתה זו הסורה הראשונה שהורדה למוחמד (בנוסח זה לא מופיעה כלל סורת אל-פאתחה), ואחריה הורדה סורת אל-קלם. מרבית הפרשנים מסכימים כי זו אכן הסורה הראשונה שהורדה, אם כי מיעוטם נוקבים בסורות אחרות כראשונות, ביניהן סורת אל-פאתחה וסורת אל-מדת'ר.
המילים הראשונות בסורה, הנחשבות, כאמור, לראשונות שהורדו למוחמד בידי ג'בריל, מצוות על מוחמד: "קרא בשם ריבונך". הפסוקים הבאים מספרים על בריאת האדם מ"טיפת דם מעובה" בידי אללה, אשר "לימד את האדם את אשר לא ידע". האדם הפנה עורף לאלוהיו שכן לא חש עוד תלוי בו, אולם גורלו הוא לשוב לבוראו.
חלקה השני של הסורה מביא סיפור מסורתי המייחס לאַבּוּ גַ'הְל, אחד ממנהיגי מכה שהיה עוין למוחמד ולמוסלמים, מזימה לפגוע במוחמד, המכונה "עבד", בזמן שהוא מתפלל. בסורה מובעת תמיהה על עזות המצח של אבו ג'הל לאסור על מוחמד להתפלל, ועל כך שאינו מכיר בכך שעל אף שהפנה עורף לאללה, הרי שזה רואה הכל, יודע את מעשיו ויסכל את מזימתו באמצעות "מלאכי החבלה". הסורה מסתיימת בציווי למוחמד לא להישמע לאיסורו של אבו ג'הל, ולהמשיך לעבוד את אללה.
ריקוד על המים
ריקוד על המים הוא הרומן השלישי פרי עטה של לילי פרי. הרומן ראה אור בסדרת הספריה החדשה, בהוצאת הקיבוץ המאוחד וספרי סימן קריאה, בשנת התשנ"ה 1994.
תקציר העלילה
לני אבני היא אישה נשואה בת 37. לני נכנסת למצוקה אחרי שבתה האהובה בת השש וחצי נפטרה ממחלת ריאות. בעלה אלכס הוא קומוניסט השקוע במאמריו ובהרצאותיו ומתנכר אליה, ובנה מיכאל בן ה-17 עומד לצד אביו.
לני עוזבת את ביתה ומשפחתה בשביל לשמש כאם-בית בבית האבות "צוקי ים", על חוף ימה של נתניה (במילותיה: "הלכתי למות בבית אבות"). בעל בית האבות, מוישה קושניר, היה עשרים שנה קודם לכן מורה של לני בבית הספר הגבוה לריקוד בלונדון והיה מאהבה אז וגם היום.
ציר העלילה המרכזי של הרומן מתרחש כשמונה שנים לאחר הגעתה של לני ל"צוקי ים". בית האבות נקלע לחובות ומוישה קושניר מנהלו מסבך את לני באחריות פלילית לדבר והיא עומדת למשפט בשל כך. העו"ד המגן עליה הוא בנה מיכאל.
תימות מרכזיות
כל דמויות הגיבורים נמצאות ברקע ואנו חווים אותן דרך נגיעותיהן בעולמה של לני; אפילו בנה מכונה בספר "איש צעיר". הקשר העמוק והחם שלה הוא עם המתים: בתה שנפטרה, דודתה ודודה שגידלו אותה אחרי שאמה נרצחה בשואה.
נושאו המרכזי של הספר הוא מצוקת האדם, חלוף הזמן והתפוררות החיים, ואנחנו מתוודעים אליו באמצעות מצוקתם של החולים הסיעודיים בבית האבות.
הרומן מתאפיין ברובד פנטסטי: במקום שהיה אמור להיות מוות מתקיימים חיים. הקשישים בו אינם מתים – אלה שעוברים מאגף העצמאיים לאגף התשושים מתחזקים באופן מפתיע, וייתכן שכל זה בגלל תפילותיה של לני. בדומה לכך לני אמנם מצהירה שהלכה לבית האבות בשביל למות, אבל היא מקסימה ומעוררת אהבה בכל רואיה, מטפלת במסירות בזקנים ורוקדת כדי לשלם את חובות בית האבות. בסופו של דבר לני נחלצת מכל צרותיה ונרפאת.
הריקוד מסמל את החלום שלא התממש וממשיך ללוות את הגיבורים גם בבגרותם. לני חולמת על ריקוד עם בתה המתה ואילו קושניר מעיין במשרדו בכתבי עת העוסקים במחול; כשהוא מתבונן בים הסמוך לבית האבות הוא אומר: "לפעמים המראה הזה כל כך חלק ובטוח שאפשר לרקוד על המים."
מתוך הביקורות
אריה ניר, מעריב:
"ללילי פרי יש כישרון מופלא לשזור משפטים הזורמים להם על פי מקצב פנימי עצמאי, ורק אז, כבדרך אגב, הם חוברים לעלילה ולסיפור הספר. במסגרת סיפור מוגדר, מעוצב ונתמך היטב, מאפיינת פרי את דמויותיה לעומקן. עד לרבדים בעלי משמעויות פנימיות ואישיות ביותר... 'ריקוד על המים' הנו חוויית קריאה יוצאת דופן, הן במישור העלילתי-סיפורי והן מבחינת תשבץ המשמעויות הגלויות והחבויות-נסתרות שפרי טמנה בו."
מנחם בן, עיתון תל אביב:
"ספרה החדש של לילי פרי, 'ריקוד על המים', הוא מסוג הספרים המחזירים לנו את האמון בספרות הישראלית המודרניסטית וביכולתה לרגש אותנו באמת."
ענת שפיצן, על המשמר:
"יופיה של היצירה טמון בשלמות הנוצרת בהתאמה בין דמות המספרת לבין התוכן והמבנה. וכן בולט השילוב המקורי בין ניגודים: האמת המרה המתובלת ביסודות דמיוניים, החיוך המר המלווה את התיאורים הקשים. בייחוד מעניין האיפוק המבטא כאב עמוק – המשפטים הקצרים, הסגנון הדיווחי, הפרטים השגרתיים, שמהם עולה צעקה גדולה."
חיה הופמן, ידיעות אחרונות:
"לילי פרי כתבה רומן מורכב ומקורי, שאינו דומה לשום דבר אחר שקראתי בשנים האחרונות."
אידיר
אידיר (25 באוקטובר 1949 – 2 במאי 2020) היה שם הבמה של חמיד שֶריֶה, זמר ממוצא אלג'יראי-ברברי.
חייו
הוא נולד ב-Ait lachene, שבקביליה, לאיכר. השם אידיר בקבילית היא "הוא יחיה", שם שניתן על פי המסורת הקבילית לילד שלידתו לוותה בקשיים כדי לעודד אותו לחיות. אידיר למד גאולוגיה ויועדה לו קריירה בתעשיית הנפט האלג'יראית לפני שהחל להתפרסם כאמן. הקריירה שלו התחילה במקרה בשנת 1973 כאשר החליף ברדיו אלג'יר זמרת ששרה אחד משיריו. הביצוע שלו לשיר "Rsed A Yidess" ("שהשינה תיפול") היה ההצלחה הראשונה שלו.
ב-1975 הוציא בפריז את האלבום הראשון שלו "a vava inouva" שנחל הצלחה מסחררת. שיר הנושא הושמע ב-77 ארצות ותורגם ל-15 שפות. ב-1979 יצא לאור הדיסק השני שלו: "Ay Arrac-Nneɣ" ("עבור ילדינו"), וב-1999 אידיר הקליט את הדיסק Identités ("זהויות").
אידיר נפטר ב-2 במאי 2020.
סגנון מוזיקלי
הסגנון של אידיר נולד מתוך שילוב של כלים שונים, אולם הכלי שהיווה את בסיס הנגינה שלו היה חליל הרועים הקבילי בו הוא למד לנגן בגיל צעיר ביותר. שאר הכלים שליוו אותו היו: גיטרות, חליל, דרבוקות וקסטנייטות. על אף שהוא שר בשפה הקבילית (שפה המדוברת על ידי לא יותר ממיליון וחצי איש בעולם) שיריו הצליחו להישמע קליטים במקומות רבים בעולם ותויגו כ"מוזיקת עולם". שיריו נגעו בנושאים כמו הגלות (A Vava Inouva), חגיגה (Zwit Rwit) וזכרונות (Cfir), והיו גם פופולריים מאוד בחתונות קביליות.
קונסטנדינוס קרמנליס
קונסטנדינוס גאורגיו קרמנליס (ביוונית: Κωνσταντίνος Γεώργιου Καραμανλής, 8 במרץ 1907 פרוטי, מערב מקדוניה - 23 באפריל 1998 אתונה) היה פוליטיקאי יווני, אחד המנהיגים הבולטים של יוון במחצית השנייה של המאה ה-20, כיהן ארבע פעמים כראש ממשלת יוון בשנים 1963-1955 ובשנים 1980-1974 ופעמיים כנשיא יוון (הרפובליקה היוונית השלישית) בשנים 1985-1980 ובשנים 1995-1990. היה עורך דין בהכשרתו.
ילדותו ולימודיו
קונסטנדינוס קרמנליס נולד ב-1907 בעיירת שוק בשם  קיפקוי, בסנג'ק סירוז, אז באימפריה העות'מאנית, בימינו פרוטי, על יד העיר סרס, במרכז חבל מקדוניה היוונית, הוא היה הבכור מבין שבעה ילדים: 4 אחים ו-3 אחיות. אביו, גאורגיוס קרמנליס (1932-1880), היה מורה בבית ספר יסודי ולאחר מכן מגדל טבק. הוא השתתף ב"מלחמה המקדונית" נגד הפרטיזנים הבולגרים ונגד הצבא העות'מאני בשנים 1904–1908. נפל בשבי פעמיים, בידי הבולגרים ובידי הטורקים. האם נקראה פוטיני דולולו (Δολόγλου; 1940-1888). קונסטנדינוס, הפך לאזרח יווני בשנת 1913 אחרי שבעקבות מלחמת הבלקן השנייה חולקה מקדוניה בין יוון, בולגריה וסרביה. אחרי לימודים יסודיים ביישוב הולדתו, למד קרמנליס שתי כיתות בגימנסיה בנאה זיכני ואחר כך בבית הספר התיכון של העיר סרס. באותן השנים זכתה המשפחה לסיוע מצד המחנך והפוליטיקאי המקומי אתנסיוס ארגיריס, חבר בפרלמנט שכיהן אחרי שנת 1920 כשר בממשלת דמטריוס גונריס.
תחילת הקריירה הפוליטית
לאחר סיום התואר בשנים 1935-1930 עבד קרמנליס כעורך דין בעיר סרס. החל משנת 1932 הוא החליט להיכנס לפוליטיקה. הצטרף ל"המפלגה העממית" השמרנית של קונסטנדינוס צלדאריס. בשנת 1935, בגיל 28, הוא נבחר לפרלמנט באתונה מטעם מפלגה זו. הוא נבחר שוב בבחירות בינואר 1936, אולם הקמת משטר הדיקטטורה של יואניס מטקסס ב-4 באוגוסט 1936 גרמה לקרמנליס להתרחק זמנית מהפוליטיקה ולשוב לעבודתו כעורך דין בסרס. עם זאת ב-1939 בבחירות האחרונות שהתקיימו לפני מלחמת העולם השנייה נבחר שוב לפרלמנט. לא השתתף במלחמה היוונית-איטלקית בגלל בעיות בריאות. בשנים 1944-1941 עבד כעורך דין באתונה, תחת הכיבוש האיטלקי ואחר כך הגרמני. בשנים 1943-1942 השתתף בחוג הרעיוני "האיחוד הסוציאליסטי" בראשות קונסטנדינוס צאצוס לצידם של פוליטיקאים ובנקאים כמו פטרוס גרופוליאס, אנגלוס אנגלופולוס וקסנופון זולוטס.
אחרי מלחמת העולם השנייה
לאחר השחרור, הקריירה הפוליטית של קרמנליס זינקה במהירות. בשנת 1946 נבחר שוב לפרלמנט. נהנה מתמיכתו של עמיתו למפלגה וידיד קרוב, למברוס אפטקסיאס, שכיהן כשר החקלאות בממשלה של קונסטנדינוס צלדאריס. בשנים 1946-1947 כיהן בעצמו לראשונה כשר העבודה, התחבורה ואחר כך הרווחה בממשלת צלדאריס. הוכיח עצמו כאדם החלטי, חרוץ ובעל ראייה לטווח ארוך. הפך לאחד ממקורביה של המלכה פרדריקה, אשתו של המלך פבלוס. .בהמשך בשנים 1955-1952 קיבל את תיק הסביבה, התכנון הציבורי והעבודות הציבוריות בממשלת "ההתלכדות היוונית" של אלכסנדרוס פפגוס. באותן השנים תרם לבניית עורקי תחבורה מרכזיים ברחבי המדינה, הקמת תחנות כוח, שימור מונומנטים היסטוריים, יצירת תשתית לפיתוח התיירות, הבטחת אספקת מים זורמים, שיפוצים באזורי אתונה וסלוניקי רבתי. זכה לשבחים מהשגרירות האמריקאית באתונה על יעילותו בבניית תשתית הכבישים ובאופן שבו ניהל את כספי הסיוע האמריקאי.
כהונתו הראשונה כראש ממשלה
כשבשנת 1955 מת פפגוס בעקבות מחלה קצרה, מינה המלך פבלוס את קרמנליס בן ה-48 לראש הממשלה. המינוי, שככל הנראה נהנה מתמיכת ארצות הברית, הפתיע מכיוון שהתעלם משני פוליטיקאים ותיקים ממנהיגי "ההתלכדות", סטפנוס סטפנופולוס ופניוטיס קנלופולוס, שנחשבו לבעלי הסיכוי הטוב ביותר לרשת את מעמדו של פפגוס. קרמנליס נהנה מתמיכת חלק מחברי הפרלמנט ממפלגתו של פפגוס המנוח "ההתלכדות היוונית" (אלניקוס סינאגרמוס)  ומהבסיס האלקטורלי שלה. אחרי שנכנס לתפקיד, ארגן קרמנליס מחדש את "ההתלכדות היוונית" במפלגה חדשה שנשאה את השם "האיחוד הלאומי הרדיקלי". אחד החוקים הראשונים שקידם היה החוק האלקטורלי שהעניק זכויות הצבעה מלאה לנשים, שלא יושם עדיין אף על פי שאושר עוד בשנת 1952. קרמנליס זכה להמשיך לנהל את הממשלה בעקבות ניצחון בשלוש מערכות בחירות רצופות בפברואר 1956, במאי 1958 ובאוקרטובר 1961.
במדיניות הפנים
בשנת 1959 הודיע על תוכנית חומש (1964-1960) שנועדה לקדם את כלכלת יוון, על ידי שיפור התפוקה בחקלאות ובתעשייה, השקעות גדולות בתשתיות ועידוד התיירות. ממשלתו השיגה הכפלת התוצר הלאומי הגולמי, צמיחה כלכלתי שנתית של 6.25 % בממוצע, עלייה בהכנסה מ-305$ ל 565 $ לתושב, והורדת שיעור האינפלציה ל-2 %. קודם הייצור, חוזקה התוצרת המקומית, התפתחו הספנות, גברו ההשקעות של הון זר. עם עבודות התשתית החשובות שנערכו באותן השנים נמנתה הכביש פטרס-אתונה-סלוניקי-אבזוני. בתחם הרווחה הוקם ארגון הקצבאות בחלקאות. ב-1959 הודיע קרמנליס על השקת תוכנית חומש (1964-1959) לכלכלת יוון, עם דגש על שיפור התוצרת החקלאית והתעשייתית, השקעות כבדות בתשתיות, קידום תיירות, שהיוו בסיס ל"נס הכלכלי היווני אחרי המלחמה".
במדיניות החוץ
בזירה הבינלאומית קרמנליס שיפר את היחסים עם יוגוסלביה. היחסים עם טורקיה ועם הממלכה המאוחדת נותרו מתוחים על רקע המתח הבינאתני בקפריסין. מתוך רצון לשים קץ לסכסוך ולשפר את הקשר בין יוון לשאר חברות נאט"ו נטש קרמנליס את היעד האסטרטגי הקודם של הממשלה - האיחוד ("אנוסיס") עם קפריסין  והתחיל לתמוך בעצמאותה של קפריסין. בשנת 1958 התחיל במשא ומתן עם בריטניה וטורקיה שהניב בשנת 1959 את הסכם ציריך לפיו גובשה תוכנית לקידום עצמאותה של קפריסין. התוכנית נכפתה כ"עובדה מוגמרת" על המנהיגים של היוונים והטורקים באי. בסופו של דבר היא קיבלה באותה שנה בלונדון גם את אישורו של המנהיג הקפריסאי-יווני, הארכיבישוף מקאריוס. קרמנליס הואשם על ידי האופוזיציה בבגידה בעניין הלאומי היווני ובכניעה לאינטרסים של ברית נאט"ו ושל ארצות הברית.
קרמנליס חיזק את יחסי ארצו עם הברית נאט"ו ועם העולם הערבי
פרשת מרטן
באותה תקופה פרצה פרשה הידועה כפרשת מנטן. מקס מרטן היה בזמנו יועץ של המנהל הצבאי הגרמני תחת הכיבוש הנאצי בסלוניקי. הוא נשפט ביוון, הורשע ונידון בשנת 1959 ל-25 שנות מאסר על פשעי מלחמה. אולם ב-3 בנובמבר 1959 קיבל מרטן חנינה, שוחרר לחופשי וגורש לגרמניה המערבית בעקבות לחצים פוליטיים וכלכליים גרמנים. באותה תקופה גרמניה המערבית אירחה כבר אלפי מהגרים כלכליים מיוון. מעצרו של מרטן ומשפטו קומם במיוחד את מלכת יוון פרדריקה, שהייתה ממוצא גרמני ונכדתו של הקייזר וילהלם השני. היא תמהה "באיזה אופן הבין תובע מחוזי את התפתחות היחסים בין גרמניה ובין יוון".
בהגיעו לגרמניה המערבית, מרטן זוכה מכל ההאשמות מ"חוסר ראיות". ב-28 בספטמבר 1960 פרסמה התקשורת הגרמנית באמצעות "המבורגר אכו" והמגזין "דר שפיגל" קטעים מעדותו של מרטן בפני הרשויות הגרמניות, שבה טען כי קרמנליס, שר הפנים טקיס מקריס ואשתו דוקסולה (אותה תיאר כ"אחייניתו" של קרמנליס) וסגן שר הביטחון גיורגוס תמליס היו בזמנו מלשינים בשירות הכובשים הנאצים. לדברי מרטן, קרמנליס ומקריס אף תוגמלו על שירותיהם באמצעות קבלת עסק בסלוניקי שהשתייך קודם ליהודי יווני שנשלח לאושוויץ. הוא הוסיף שעל רקע זה הפעיל לחצים על קרמנליס ועל מקריס כדי לזכות בחנינה ובשחרור מן הכלא.
קרמנליס דחה את הטענות כחסרות בסיס ומופרכות והאשים את מרטן בניסיון לסחוט ממנו כסף לפני ששטח את האשמותיו. הממשלה המערב-גרמנית תיארה גם היא את ההאשמות כהשמצות והוצאת דיבה. קרמנליס האשים מפלגת אופוזיציה יריבה במסע הכפשות נגדו. אף על פי שקרמנליס עצמו לא פתח בהליכים משפטיים נגד מרטן, טקוס ודוקסולה מקריס וגם תמליס תבעו את המגזין "דר שפיגל" על הוצאת דיבה. בשנת 1963 אכן מצא בית המשפט ביוון כי "דר שפיגל" חטא בלשון הרע. מרטן לא הופיע בדיוני בית המשפט היווני. פרשת מרטן נשארה באור הזרקורים עד תחילת שנת 1961.
האשמותיו של מרטן נגד קרמנליס לא נידונו כלל בפני בית משפט כלשהו. ההיסטוריון יאניס קטריס, מבקר חריף של קרמנליס, סבר שקרמנליס היה צריך להתפטר מראשות הממשלה ולתבוע את מרטן כאדם פרטי בבתי המשפט הגרמניים כדי לטהר לחלוטין את שמו. עם זאת גם קטריס דוחה את ההאשמות של מרטין כ"חסרות בסיס" ו"כוזבות ללא ספק".
החזון האירופי
כבר ב-1958 הוביל קרמנליס בעקביות עיקשת את סוגיית הצטרפותה של יוון לשוק המשותף האירופי. הוא ראה בשאיפה זו חלום אישי, מה שהוא תיאר כהגשמת "הייעוד האירופי של יוון". הוא סבר כי התקבלות יוון כחלק ממשפחת הלאומים של מערב אירופה הדמוקרטי תעזור להבטיח למולדתו את היציבות הפוליטית הרצויה. קרמנליס הרבה לסנגר על השקפה זו באוזני המנהיגים האירופיים החל מהקנצלר קונראד אדנאואר ועד לשארל דה גול וניהל לאחר מכן בבריסל משא ומתן אינטנסיבי במשך שנתיים. הוא ראה באומה היוונית - יחידה אתנית מיוחדת החיה בגבול בין העולם הסלאבי לעולם הטורקי והשייכת למערב האירופי. אכן הקמפיין שהוביל הניב פירות וב-9 ביולי 1961 חתמה ממשלת יוון עם השוק המשותף על פרוטוקולים לחוזה השותפות של יוון עם הקהילה הכלכלית האירופית. בטקס התחימה באתונה השתתפו משלחות רמות דרג מגרמניה (בראשות סגן הקנצלר לודוויג ארהרד), מצרפת, איטליה, בלגיה (בראשות שר החוץ פול-אנרי ספאק, אחד מאבות המיזם האירופי), לוקסמבורג והולנד. נכח גם שר הכלכלה של יוון, אריסטידיס פרוטופפדקיס, ושר החוץ שלה, אוונגלוס אוורוף.
ההסכם השפיע עמוקות על הוצאתה של יוון מהבידוד הכלכלי והפרה את תלותה הכלכלית והמדינית בסיוע הכלכלי והצבאי של ארצות הברית, בעיקר באמצעות נאט"ו. יוון הפכה למדינה האירופית הראשונה שזכתה במעמד של מדינה שותפה לשוק האירופי, מחוץ לשש המדינות המייסדות.
בנובמבר 1962 נכנס הסכם השותפות לתוקף והיווה בסיס לדרך לחברות מלאה בקהילה הכללית האירופית עד שנת 1984, אחרי סילוק כל המכסים היווניים על הייבוא מהשוק המשותף. פרטי-כל ההסכם כלל סעיף פיננסי שפתח את אפשרות להלוואות מסובסדות במשך 10 שנים (1972-1962) ליוון בשווי של 300,000,000 דולר, שהיו אמורות לשפר את התחרותיות של כלכלת יוון כהכנה לכניסה למעמד של חברות מלאה בקהילה. חבילת הסיוע הפיננסי ופרטי כל ההצטרפות הושהו בשנים 1974-1967, שנות הדיקטטורה הצבאית במדינה. יוון הורחקה אז מהשוק האירופי ועזבה גם את מועצת אירופה, כדי להתחמק מהחקירות של פורום זה בנוגע להאשמות בשימוש בעינויים.
אחרי החזרה לדמוקרטיה, בשנת 1975 חידש קרמנליס את מאמציו לקבלת יוון כחברה מלאה באיחוד האירופי. הוא היה משוכנע שהחברות בקהיליה האירופית תבטיח ליוון את היציבות הפוליטית הרצויה במעבר מדיקטטורה לדמוקרטיה.
במאי 1979 היה לו הסיפוק לחתום את הסכם ההצטרפות המלאה לקהיליה האירופית. בהתאם לחזונו יוון הפכה ב-1 בינואר 1981 לחברה העשירית של האיחוד האירופי, וזאת שלוש שנים לפני המועד שנקבע בפרטי כל.
המשבר הפוליטי הממושך ויציאתו לגלות מרצון
בבחירות בשנת 1961 זכה האיחוד הלאומי הרדיקלי של קרמנליס ב-50.8% מהקולות ו-176 מושבים בפרלמנט. ב-31 באוקטובר הצהיר גאורגיוס פפנדראו, מנהיג "איחוד המרכז" שתוצאות ההצבעה הושפעו על ידי זיופים והטייה לא כשרה של הקולות. היו טענות על שימוש בקולות של נפטרים ובהפחדה. איחוד המרכז טען שתוצאות הבחירות בוימו לפי תוכנית מכונה בקוד "פריקלס" על ידי סוכני צללים "חוץ-ממלכתיים" (παρακράτος), לרבות מפקדי צבא, שירות המודיעין של יוון ו"גדודי ההגנה של הממשר הלאומי" הימני הקיצוני. המחנה השמאלי המיוצג על ידי EDA סירב להכיר בתוצאות הבחירות. אף על פי שאי סדירויות קרו באמת, קיומה של תוכנית "פריקלס" לא הוכחה לעולם. גם לא הוכח שההתערבויות השרירותיות בבחירות השפיעו באופן משמעותי את התוצאות. לדעת קרמנליס באי סדירויות בהצבעה היו מעורבים החוגים מסביב למלך. באווירה שנוצרה חלה הסלמה במתח הפוליטי, כשפפנדראו סירב להכיר בממשלת קרמנליס. ב-14 בנובמבר 1961 יצא פפנדראו למה שנקרא "המאבק הבלתי פוסק" ("ανένδοτος αγών") נגד קרמנליס.
המתח בין קרמנליס למשפחת המלוכה עלה כשהטיל קרמנליס וטו נגד מימונם של פרויקטים שיזמה המלכה פרדריקה. ב-17 ביוני 1963, אחרי חילוקי דעות עם המלך פבלוס, קרמנליס התפטר מראשות הממשלה ויצא לחו"ל בהתחלה למשך 4 חדשים. בינתיים הארץ סערה בעקבות רציחתו של ד"ר גרגוריס למבראקיס, חבר בפרלמנט מטעם השמאל, על ידי קיצונים ימניים, בזמן הפגנה למען השלום בסלוניקי. האופוזיציה הוקיעה את קרמנליס כשותף מוסרי לרצח.
בבחירות בשנת 1963 הובס האיחוד הלאומי הרדיקלי בראשות קרמנליס על ידי איחוד המרכז שבראשות גאורגיוס פפנדראו. כשהוא מאוכזב עזב קרמנליס את יוון תחת הזיהוי המזויף "טריאנדפילידיס". הוא נשאר 11 שנה בגלות מרצון בפריז. במקומו התמנה בראשות הממשלה פנאיוטיס קנלופולוס, יורשו של קרמנליס בראשות המפלגה ERE (המפלגה הלאומית הרדיקלית)
בשנת 1966 שלח המלך קונסטנדינוס השני את שליחו דמטריוס ביציוס לפריז במשימה לשכנע את קרמנליס לשוב ליוון ולחזור לזירה הפוליטית. לפי עדות מאוחרת של המלך, בשנת 2006, אחרי ששני האישים לא היו כבר בחיים, נחשף שקרמנליס השיב לביציוס שיחזור ליוון רק בתנאי שהמלך יכריז על מצב חירום, בהתאם לסמכויות שעמדו לרשותו. ממושבו בגלות הוקיע קרמנליס את משטר הקולונלים שהתשלט על יוון ב-21 באפריל 1967
רצח למברקיס
מעמדו של קרמנליס התערער עוד יותר וטענותיו של פפנדראו ל"מדינת צללים" קיבלו עוד יותר תמיכה אחרי רציחתו של גריגורי למברקיס, חבר פרלמנט מן השמאל, על ידי ימניים קיצוניים בעת הפגנה למען השלום בסלוניקי במאי 1963. מאוחר יותר נחשפו קשרים בין קיצונים אלה לזנדרמריה המקומית. בנוסף בקיץ 1963 המתח בין קרמנליס למשפחת המלוכה הגיע לשיא בנוגע לביקור מתוכנן על ידי הזוג המלכותי בבריטניה. קרמנליס התנגד לביקור כי חשש, בין היתר, מהפגנות לטובת האסירים הפוליטיים שעדיין נכלאו ביוון מתקופת מלחמת האזרחים. חינו של קרמנליס ירד בעיני המלכה פרדריקה ויורש העצר, בנוסף קרמנליס נתקל בהתנגדות המלך פבלוס לתיקונים לחוקה שהוא הציע כדי להעצים את סמכויות הממשלה, כן הוא מתח בקורת על סגנון החיים האקסטרווגנטי של משפחת המלוכה ועל כוחו המופרז של המלך בתחום הצבא. כשהמלך דחה את ההצעה לדחות את הדיקור בלונדון, קרמנליס התפטר ועזב את המדינה. בהיעדרו בראש המפלגה נבחר ועד מורכב מפניוטיס קנלופולוס, קונסטנדינוס רודופולוס ופנאגיס פפליגורס.
שובו לשלטון
אחרי ההפיכה בקפריסין שדרכה תכננה הכת הצבאית היוונית את הדחתו של נשיא קפריסים, הארכיבישוף מקריוס ואיחוד קפריסין עם יוון, טורקיה פלשבה לצפון קפירסים והכשילה את התוכנית. ב-23/24 ביולי 1974 המנהיגות הצבאית ונציגי העולם הפוליטי ביוון פנו לקרמנליס לוב ליוון לשחת בידיו את רסני השלטון. בהגיעו לאתונה התקבל קרמנליס בשמחה רבה המונית. בראש ממשלת איחוד לאומי הוא הצליח להחזיר את הדמוקרטיה לארצו.
שקע ותקע
את מסע הפרסום הוביל משרד הפרסום אדלר חומסקי & ורשבסקי. יוצרי הדמויות הם יניב קציר (קופירייטר) גולן נוחיאן (ארט דיירקטור) ושי צ'רקה (עיצוב). הבובות יוצרו במפעל הבובות של ג'ים הנסון בלונדון. לשקע עור ורוד ושיער ג'ינג'י, ולתקע עור כתום ושיער שחור. את תקע מדבב השחקן יעקב כהן. את שקע דיבב בפרסומות הראשונות השחקן אורי גוטליב, ומאוחר יותר השחקן ישי קרני.
במהלך הקמפיין, שבו מככבים שקע ותקע כדמויות הראשיות, נוספו להם דמויות משניות, כאשר הדמות האנושית המוכרת ביותר היא השחקנית דוידה קרול שגילמה את גברת סימן טוב.
קונסטנדינוס קרמנליס
השנים האחרונות
קונסטנדינוס קרמנליס נפטר אחרי מחלה קצרה בשנת 1998 בגיל 91.
שקע ותקע
לאחר מספר שנים ללא פעילות פרסומית חזרו "שקע ותקע" במהלך שיווקי נרחב, לחשיפת השימוש בגז טבעי להפקת חשמל, על יתרונותיו להפחתה משמעותית בזיהום האוויר. המהלך נכנס לרשימת "חמשת המהלכים התקשורתיים המשפיעים לשנת 2013" על פי חברת "יפעת". במהלך זה נוסף לשקע ותקע בן תינוק, יוצרת הדמות היא המעצבת דנה תורגמן, הבובה יוצרה בישראל. לאחר סקר שנערך בין הגולשים זכה לשם "שטקר". מראהו של התינוק אינו מותיר ספק שאביו הוא שקע. בסרטוני של שקע ותקע שיצאו בשנת 2021 שטקר התבגר וכיום הוא כבר בן שמונה, מרכיב משקפיים ויש לו גוונים בשיער. לשאלה בדף פייסבוק של החברה, מדוע אין דמות אמא לצד שקע ותקע ענתה החברה: "אילו היינו מוסיפים לצידם/במקום אחד מהם דמות נשית, הייתה לנו מגבלה לעשות בהם שימוש בפעילות פרסומית במגזר החרדי". בגרסה מיוחדת של מודעות שקע ותקע למגזר החרדי שקע ותקע חובשים מגבעות.
קונסטנדינוס קרמנליס
משפחתו
אשתו של קרמנליס הייתה הסופרת עמליה מגפנו (ביוונית: Αμαλία Μεγαπάνου) ( .לזוג לא היו ילדים. הם הכירו בפריז, נישאו בשנת 1951 והתגרשו בשנת 1972.
שקע ותקע
קישורים חיצוניים
מסרטוני שקע ותקע:
קונסטנדינוס קרמנליס
משפחתו
אחיינו קוסטס קרמנליס כיהן גם הוא כראש ממשלת יוון - בשנים 2009-2004.
גמרא סדורה
גמרא סדורה היא הוצאת ספרים שמוציאה מהדורה של הגמרא בעריכה מבארת, מנוקדת, מפוסקת ומחולקת לפסקאות, על מנת להקל על ההבנה והשינון.
הפרויקט נוסד בשנת תשנ"א (1991) על ידי הרב דניאל ברק ווינט, מורה ומחנך, בוגר ישיבת מרכז הרב. משתמשים במהדורה תלמידים בעשרות מוסדות: ישיבות תיכוניות, אולפנות, תיכונים, חטיבות ביניים, בתי ספר יסודיים ובפורטל הדף היומי. נכון לשנת 2021 לומדים במהדורה למעלה מ-13,000 תלמידים, ברובם בחמ"ד בכלל סוגי הכיתות ומיעוטם בחינוך העצמאי בעזרה לתלמידים בעלי קשיים.