cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רולנד אמריך
רולנד אמריך (בגרמנית: Roland Emmerich; נולד ב-10 בנובמבר 1955) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק גרמני, הידוע במיוחד בזכות סרטי האסונות והמדע הבדיוני שביים. עם סרטיו המוכרים והמצליחים ביותר נמנים "סטארגייט" (1994), "היום השלישי" (1996) "היום שאחרי מחר" (2004) ו-"2012" (2009).
ביוגרפיה
למרות זאת אמריך מודה שאינו מרוצה מסרטיו "גודזילה" (משום לחץ אדיר מצוות ההפקה, שגרם לשינויים רבים בתסריט) ו-"10,000 לפנה"ס" (תסריט לא מאוזן) שזכו לביקורות קשות אף על פי שהצליחו בקופות.
אמריך הוא הומוסקסואל מוצהר ופעיל פוליטי למען זכויות להט"ב, מודעות להתחממות עולמית וזכויות האדם. אמריך גם מחה מספר פעמים על גישות גזעניות בהוליווד, שהובילו להתנגדות להצבת ויל סמית' בתפקיד המרכזי ב"היום השלישי" ולסיפור האהבה הבין־גזעי ב"היום שאחרי מחר".
קטובודואה
קאטובודואה (בלטינית: Catubodua מקלטית: "עורב קרב") היא אלת המלחמה והניצחון במיתולוגיה הקלטית. פולחנה של האלה היה נפוץ במזרח גאליה (צרפת של ימינו), וכתובת המוקדשת לאלה התגלתה בהוט סבוי.
ככל הנראה ניתן לזהותה עם האלה באדב מהמיתולוגיה האירית.
עם המפגש בין התרבות הקלטית ותרבות האימפריה הרומית, זוהתה עם האלה ויקטוריה מהמיתולוגיה הרומית וניקה מהמיתולוגיה היוונית.
זלינגר
זלינגר הוא שם משפחה אשכנזי ממקור גרמני.
נובה מיאסטו על הסונה
נובה מיאסטו על הסונה או נובה מיאסטו על נהר סונה (בפולנית: Nowe Miasto Nad Soną, נהגה "נובה מיאסטו נאד סונון"; לעיתים רק נובה מיאסטו) הוא כפר במחוז פלונסק שבפרובינציית מזוביה בפולין, על גדת נהר סונה (Sona), בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב, והטירה שנבנתה בו, נזכרים מהמאה ה-14, ובשנת 1420 הוענקו ליישוב זכויות עיר. זכויות אלה ניטלו מהיישוב בשנת 1869 בידי הרוסים לאחר מרד ינואר.
יהודי נובה מיאסטו
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,700 יהודים, קרוב למחצית תושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות, של אגודת ישראל ושל הבונד.
ב-5 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי שוד ורצח בקרב יהודיו, תוך חטיפתם לעבודות כפייה, והטלת גזירות שונות עליהם, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה וחובת תשלום סכומי כופר.
עם סיפוח אזור היישוב באוקטובר 1939 לרייך השלישי, החלו הגרמנים לגרש את יהודיו לשטחי הגנרלגוברנמן. בנובמבר 1941 רוכזו יהודי היישוב הנותרים, כ-2,000 איש, בגטו שהוקם בו, אליו הובאו כעבור כחודש בין 1,200 ל-1,500 יהודים מצ'חאנוב וכ-700 יהודים מדרובין. בשל תנאי המחיה הקשים בגטו, מתו בין 170 ל-200 מיושביו ממגפת טיפוס הבהרות. מעת לעת פשטו על הגטו שוטרים גרמנים, וביצעו בו מעשי שוד ורצח.
ב-18 בנובמבר 1942 גורשו כל יושבי הגטו שביישוב לגטו פלונסק, ממנו גורשו כעבור פחות משבועיים למחנה ההשמדה אושוויץ.
ציר רומא-ברלין
הסכם זה, שנחתם לאחר פרישת שתי המדינות מחבר הלאומים, הבטיח לאיטליה בעלת ברית חזקה עם משטר טוטליטרי דומה, והבטיח לגרמניה את נכונותה של איטליה לעמוד לצידה כשתידרש לכך. גרמניה ואיטליה ראו בהסכם זה יצירת חזית אחידה מול ברית המועצות, ובכך ביטלו למעשה את החלטת חבר הלאומים, לבודד אותם משאר העולם.
במונח "ציר רומא-ברלין" עשה לראשונה שימוש מוסוליני, שבנובמבר 1936 דיבר על "ציר רומא-ברלין", שסביבו יסתובבו שאר מדינות אירופה.
הציר היה הבסיס להקמתן של מדינות הציר, במאי 1939 הפכה ברית זו לברית הפלדה.
בושם
בושם (באנגלית: Perfume, הלחם בסיסים של Per ו-Fume - "מעלה עשן") הוא שם כולל לכל נוזל, קרם או שמן אתרי, המפיץ ריח נעים. בושם מופק ממקור טבעי כלשהו (צמחים) או מיוצר באופן סינתטי לחלוטין.
בושם מעולם היה נחשב למוצר יוקרתי ואופנתי. כיום הבשמים מתומצתים בתעשייה לכדי נוזל, המוזלף על העור כחלק מתהליך התקשטות. במתכונת של גז הוא נקרא בדרך כלל דאודורנט, אותו ניתן להתיזו גם בחלל פתוח או על בגדים, שטיחים ווילונות, ובעיקר כמשקל נגד לריחות לא נעימים.
היסטוריה
ההיסטוריה של הבשמים עתיקה כדברי ימי האדם: בקברו של תות ענח' אמון נמצאו כלים שהכילו עקבות של משחות מבושמות. גם בתנ"ך מוזכרים בשמים למיניהם, ובספר שמות יש הוראות ייצור של בושם, המכונה "שמן משחת קודש".
סוגי הבשמים הקדמונים הופקו בעיקר מחלקים שונים של צמחים. באלה יש חומרים שמנוניים, הקרויים "שמנים תמציתיים", או "שמנים נדיפים", משום שהם הופכים בנקל מנוזל לאדים. הם מצויים בפרחים כגון יסמין, ורדים, ופרחי הדר; בעליהם של גרניום, ברוש ומנתה; בקליפות עצים, כמו קינמון ואקליפטוס; בעצה של הארז; בפירות כגון מיני ההדר; ובזרעים, למשל של שקדים מרים, כמון, ואגוז מוסקט.
הקדמונים השתמשו בבשמים שהופקו משרף עצים להרחקת יתושים, פרעושים ושאר מיני חרקים. בשמים אחרים הופקו מצוף ומפרחים. בושם סייע לאנשים לעבוד את האלים, להתרפא, ואף כהכנה למוות.
ייצור בשמים, בעיקר כקטורת, החל במסופוטמיה ובמצרים. לאחר מכן יוצרו בשמים על ידי הפרסים, הרומאים, תושבי עמק האינדוס וארצות נוספות במזרח אסיה. המצרים הקדמונים השתמשו בבשמים ובמשחות ריחניות דומיננטיות מטעמי דת ומרחו בהם את מתיהם כדי שהגעתם לעולם הבא תתקבל בברכה. בתנ"ך מוזכרים בשמים שהופקו ממור ומלבונה.
במחקר ב-2023 נמצא הרכב כימי של בושם רומי בריח פצ'ולי בתכולת כדים קדומים מהעיירה קרמונה, באנדלוסיה שבספרד.
בעין גדי התגלתה בחפירות ארכאולוגיות מעבדת בשמים צמודה אל שרידי בית כנסת עתיק מהמאה ה-6 לספירה. ריחות מוכרים יותר נוצרו בתקופה הרומית וכונו לראשונה פרפיום.
הערבים בימי הביניים היו הראשונים בייצור "מי ורדים". הם עשו זאת באמצעות זיקוק ואיסוף של אדים שהתקבלו במהלך הבישול של ורדים במים. בשמים ערביים נתחבבו על נוסעי הצלב, והם הביאו חידוש זה לארצות אירופה, בדרכם חזרה מארץ הקודש. עד היום מייצרים כמויות גדולות של תמצית מי ורדים, בעיקר באזורים שהיו פעם תחת שלטון המוסלמים. כגון בולגריה, טורקיה ומרוקו.
בעבר ייחסו למיני הבושם חשיבות רבה מאוד, בעיקר משום שהרחצה לא הייתה דבר שבשגרה, והיה צורך לחפות על ריחות גוף בלתי נעימים.
במאה ה-17 השתמשו בבשמים להרחקת ריחות לא נעימים בבתים. גברים ונשים נהגו להסתיר בשיפולי בגדיהם שקיות קטנות מבושמות והרופאים בתקופה זאת טענו שהבשמים מרחיקים מחלות מבני אדם. מלכי צרפת במאה ה-18 נחשבו לצרכני בשמים באופן לא מבוקר. על המלכה מארי אנטואנט סופר שאי אפשר היה להתקרב לחדריה מבלי שתיעצר הנשימה מהריח הכבד.
אולם במרוצת השנים מנהג הרחצה הלך ונעשה נפוץ, ואט אט ירדה קרנם של הבשמים החריפים, עד שלפני כ-150 שנה כמעט חדלו גברים להשתמש בבושם, להוציא מי גילוח ותכשירים נגד זיעה.
מאז תחילת המאה ה-20, התפתחה הכימיה עד כדי כך, שכיום ניתן לייצר באופן מלאכותי כמעט כל ריח רצוי, לחקות ריחות של חומרים טבעיים, ואף לייצר תרכובות בעלות ריחות, שלא היו ידועים עד כה לאדם. כל זאת בעיקר מחומרי גלם מצויים, כגון מוצרי לוואי של תעשיית הפחם והנפט.
תעשיית הבשמים העולמית
נכון לשנת 2017, שווי השוק של תעשיית הבשמים העולמית מוערך בכ-40 מיליארד דולר.
אמריקה הצפונית היא הצרכנית הגדולה בעולם של מוצרי בישום.
בכל שנה, מתווספים כ-400 בשמים חדשים לשווקים ברחבי העולם. בתוך שלוש שנים ישרדו רק 40 בשמים מהם.
יצרנית מוצרי הבישום והקוסמטיקה הגדולה בעולם היא פרוקטר אנד גמבל (נכון לשנת 2013).
מיון תמרוקי בשמים על-פי ריכוז חומרי הריח
הבשמים המודרניים משווקים בתכשירים שבהן חומרי הריח מומסים בתוך ממס נדיף. ממס זה, עשוי להיות מימי או אורגני (כוהל לדוגמה) או שילוב של ממסים שונים. תפקיד הממס הוא לאפשר התזה נוחה של הבושם לקבלת תרסיס.
בדרך כלל, ככל שחומרי הריח נמצאים בריכוז גבוה יותר, כך הם עשויים להישאר זמן ארוך יותר על עור הגוף.
בדומה לפירמידה בושם מורכב משלוש שכבות: תווים עליונים, תווים מרכזיים ותווים בסיסיים.
ייצור בשמים
חלק גדול ממוצרי הבישום המודרניים מיוצרים בשיטות שאינן שונות בהרבה מאלו ששימשו בעת העתיקה. הן מבוססות על תהליכי מיצוי כימיים של חומרי ריח ממקורות טבעיים כגון: פרחים, פירות, שמנים ובלוטות (למשל איילי מושק). את חומרי הריח שמוצו, מוהלים בממס נדיף, ומשווקים במארז מתאים (בדרך כלל בקבוקי זכוכית).
עם זאת, בימינו מקובל ונפוץ השימוש בבשמים שיוצרו באופן סינתטי (או חצי סנטתי) בתעשייה הכימית, שהוא, לרוב, זול יותר, ומאפשר ייצור בכמויות עצומות. הייצור של חומרי ריח סינתטיים, התפתח, בעיקר, מראשית המאה ה-19, ונזקף בעיקר להתפתחות מדע הכימיה האורגנית. מרבית חומרי הריח הסינתטיים המשווקים כיום, הם למעשה חומרי ריח טבעיים שיוצרו באופן תעשייתי, בתהליכי סינתזה אורגנית, וזהים לחלוטין, מבחינה כימית, לחומרי הטבע שלהן, כך שהשפעתן הביולוגית זהה.
רוב חומרי הגלם המשמשים את הייצור של חומרי הריח הסינתטיים, הם תרכובות אורגניות המתקבלות מהתעשייה הפטרוכימית.
מבין חומרי הריח הנעימים לאדם, ניתן למנות את התרכובות האורגניות ממשפחת האסטרים, תרכובות בהן אטום פחמן קשור בקשר כפול לאטום חמצן, ובקשר יחיד לאטום חמצן אחר.
בתעשייה הכימית הן מיוצרות, בדרך כלל, מתגובה בין כוהל לחומצה קרבוקסילית או לנגזרת של חומצה קרבוקסילית.
מיני בושם הנמכרים כיום, הם לרוב תערובות מתוחכמות מאוד של שמני פרחים וצמחים, בתוספת חומרים מן החי וחומרים כימיים סינתטיים.
הללו עשויות להתקבל כחלק מתהליכי מיצוי כימיים ממקורות טבעיים (מיצוי של קינמון, ווניל לדוגמה) או להתקבל ישירות כתוצרים מתהליכי ייצור סינתטיים אורגנים תעשייתיים.
קבוצות בשמים
כאשר בַּשָּׂם (בשפה המקצועית: “Nose” – אף), מפיק בושם חדש, הוא משתמש בקבוצות ובתת־הקבוצות הבאות על פי טעמו:
הבושם בתנ"ך
במקרא נזכר הבֹּשֶׂם שלושים פעמים, על פי רוב כשם כללי לסממנים ריחניים שהופקו בדרך כלל מצמחים.
אחד מהאזכורים הראשונים הקשורים למסחר בבשמים, והמצביעים על הבושם כמרכיב חשוב במסחר הקדום, מופיע בפרשת מכירתו של יוסף. שם מוזכר כי יוסף הורד למצרים בשיירה של סוחרים שהובילו בשמים:רש"י מפרש במקום: "למה פרסם הכתוב את משאם? להודיע מתן שכרן של צדיקים, שאין דרכן של ערביים לשאת אלא נפט ועטרן שריחן רע, ולזה נזדמנו בשמים שלא יוזק מריח רע".
אזכור נוסף וחשוב של בושם בתורה הוא בעניין עשיית שמן המשחה, אשר מופק משמן זית, מור, קינמון, קידה וקנה בושם. בשמן זה היו מושחים את הכהנים הגדולים, והמלכים בשעת הכתרתם והמלכתם. וכן את כלי המקדש ראשונים:האזכור החשוב ביותר לבשמים הוא כנראה בפרשיית "קטורת הסמים". על פי המתואר בתנ"ך, הקטורת היא תערובת בשמים שהיו הכהנים מקטירים פעמיים בכל יום, בבוקר ובין הערביים על מזבח הזהב, שהיה בהיכל שבבית המקדש. כמו כן, הכהן הגדול היה מקטיר קטורת בקדש הקדשים ביום הכיפורים. שמה, קטורת, נתן למזבח הזהב את שמו הנוסף "מזבח הקטורת":
עשיית הקטורת (המכונה "פיטום הקטורת") הייתה מלאכה שדרשה מומחיות מיוחדת. בימי בית שני הכנת הקטורת נעשתה על ידי משפחת בית אבטינס, ששמרה בקנאות על סוד עשיית הקטורת. וכך מופיע בתלמוד:אזכור נוסף נמצא בספר מלכים שם מתואר המפגש בין המלך שלמה למלכת שבא, במהלכו העניקה למלך מתנות ובשמים:בכל התרגומים הקדומים מתורגמים 'בשם' ו'בשמים' כשם כללי, אולם מהקשר הפסוק בו מפורטים מתנות מלכת שבא לשלמה ניתן לכאורה להבין שה'בשמים' בתחילת הפסוק הם אכן שם כללי, אולם בהמשך הפסוק נראה כי מדובר בבושם מסוים ויוקרתי מאד: "לא בא כבשם ההוא".
סוגי בשמים נוספים מוזכרים במגילת שיר השירים:מאזכור נוסף המופיע במגילת אסתר, ניתן לראות בו עדות לשימושו הנרחב של הבושם בארמונות המלוכה של העולם העתיק, במגילה מסופר על תהליך ההכנה הארוך של הנשים שיועדו למלך אחשוורוש:מבין הבשמים המפורסמים שנזכרו על ידי חז"ל בתלמוד, ניתן למנות את בושם האפרסמון, ששימש להנאה, לקטורת, לרפואה ואף למשיחת כלי המקדש, הכוהנים, ומלכי יהודה וישראל לאחר שפסק השימוש בשמן המשחה.
מוצאו של בושם האפרסמון הוא במזרח אפריקה וחצי האי ערב. לצמח זה שמות רבים, ביניהם: balsamon ביוונית, בלסאן ובשאם בערבית. כולם כנראה נגזרים מהמילה העברית-כנענית בָּשָֹם, אחותה של בֹּשֶׂם. תעתיק השֹי"ן ברצף ls מעיד על מבטאו הצדי של עיצור זה בתקופה קדומה.
ברכות הריח על מיני הבשמים
השימוש בבושם מוזכר בספרות חז"ל בהקשרים שונים. חז"ל תיקנו את ברכות הנהנין על ריחות טובים, ובכלל זה על כל מיני בשמים.
הרמב"ם בספרו "משנה תורה" מסכם את ההלכות אודות הבשמים שעליהן, אין לברך:המונח "מוגמר" מתייחס למנהג שרווח בימי התלמוד לפיו נהגו לברך על מיני בשמים בסיום הסעודה. את הבשמים הניחו על גחלים בוערות, והללו גרמו להפצת הריחות הטובים. הגחלים והבשמים שעליהן נקראו יחד בשם "מוגמר". זהו מקורו של הביטוי "לברך על המוגמר", שנמצא בשימוש גם בעברית המודרנית.
ברכת הבשמים בהבדלה
השימוש בבשמים הוא חלק מטקס ההבדלה שנערך במוצאי השבת, בו מברכים את ברכת הנהנין על מיני בשמים.
יחס חז"ל להתבשמות
הבושם מוזכר בדברי חז"ל כדבר ששימושו צריך להיעשות בתבונה, ומתוך חשיבה על הצניעות. חז"ל ראו בהתבשמותן המוגזמת של הנשים כדבר העשוי לגרום להרהור עבירה ותאווה אצל הגברים:עוד אמרו חז"ל בעניין ההתבשמות, שגנאי הוא לתלמיד חכם לצאת לשוק כשהוא מבושם:הסיבה לאיסור "אל יצא כשהוא מבושם לשוק" - אמר רבי אבא בריה דרבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן: במקום שחשודים על משכב זכור (שהיו מבשמין עצמן כדי שיתאוו להם).
אולם להלכה, בימינו, אין איסור להשתמש בו, כשהבושם מיוחד לאיש, ואין ריחו חריף ומיוחד.
ג'ון הולדרן
'''ג'ון פ. הולדרן (באנגלית: John Holdren'''; נולד ב-1 במרץ 1944) הוא מדען ויושב ראש משרד מדיניות המדע והטכנולוגיה של הבית הלבן. הולדרן שימש כיועץ לנשיא אובמה בענייני מדע וטכנולוגיה. בעבר היה הפרופסור לענייני מדיניות סביבתית בבית ספר קנדי לממשל באוניברסיטת הרווארד ויושב ראש משרד המדע, הטכנולוגיה ופרויקט מדיניות הציבור במרכז בלפר למדע ויחסים בינלאומיים.
ביוגרפיה
הולדרן נולד ב-1 במרס 1944 בפנסילבניה, ארצות הברית. למד לתואר ראשון באוניברסיטת MIT במסצ'וסטס ולדוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה. הולדרן התמקצע באווירונאוטיקה, אסטרונאוטיקה ובפיזיקה של הפלזמה.
מקונדו
מקונדו (Macondo) היא עיר דמיונית המתוארת בספרו של גבריאל גרסייה מרקס "מאה שנים של בדידות".
ג'ון הולדרן
ביוגרפיה
הולדרן הרצה במשך 13 שנה באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת ברקלי במשך יותר משני עשורים. הולדרן התמקד בשינויים סביבתיים גלובליים, בטכנולוגיות מבוססות אנרגיה ומדיניות ובמדיניות המדע והטכנולוגיה.
מקונדו
הסיפור הטראגי של מקונדו מדומה לעיתים לסיפורו של העולם, ובהתאמה, סופה של מקונדו מדומה לסופו הבלתי נמנע של העולם.
ג'ון הולדרן
ביוגרפיה
בין השנים 1994 ל-2001 שימש את ביל קלינטון כיועץ לענייני מדע. שמונה שנים לאחר מכן מנה על ידי הנשיא אובמה כיועצו האישי לענייני מדע וכ-יושב ראש משרד מדיניות המדע והטכנולוגיה. מבחינה פוליטית הולדרן חבר במפלגה הדמוקרטית.
מקונדו
יש הסוברים שתיאור העיר מקונדו מבוסס על עיר הולדתו של מרקס, ארקטקה. בשנת 2006 החליטו אנשי העיירה ארקטקה, לערוך הצבעה כדי להחליט האם לשנות את שמה ולקרוא לה על שם יצירתו של יוצא העיירה המפורסם. מעל הכביש הראשי בעיירה מוכת העוני כבר מתנוסס השם החדש, "ברוכים הבאים לעולם הקסום של מקונדו", אלא שההצעה לא עברה ומקונדו תישאר בדיונית בלבד.
ג'ון הולדרן
דילול אוכלוסייה
הולדרן כתב יותר מעשרים מאמרים והשתתף בעריכה של עשרות ספרים. נושאו העיקרי במאמרים מוקדמים היה התפוצצות אוכלוסין. ב-1969 פרסם מאמר עם המחבר פול ארליך ובו נאמר ש-"שום טכנולוגיה חדישה לא תמנע את הסבל העתידי -אם לא ינקטו צעדים מידיים ויעילים לשליטה באוכלוסייה". הולדרן הוא מן המחברים של הספר משנת 1977 - Ecoscience: Population, Resources, Environment בו הוא מציע מודלים אפשריים לפתרון בעיית פיצוץ אוכלוסין.
מקונדו
קישורים חיצוניים
Cent'anni di solitudine
עצם הלשון
עצם הלשון (TA: Os hyoideum) היא עצם דמוית פרסה במרכז החלק הקדמי-עליון של הצוואר, בין הסנטר לבלוטת התריס. במצב מנוחה נמצאת העצם בגובה בסיס הלסת התחתונה מקדימה ובגובה החוליה הצוארית השלישית מאחורה.
רוקי ובולווינקל
רוֹקִי ובּוּלווינְקֶל הוא השם הכולל לשתי סדרות מצוירות אמריקאיות, ששודרו במקור בשנים 1964-1959.
הסדרות, שנוצרו על ידי ג'יי וורד, אלכס אנדרסון וביל סקוט, קרויות על שם הדמויות המככבות בהן, רוקי הסנאי המעופף ובולווינקל המוּס. הן מתאפיינות באיכות אנימציה נמוכה יחסית אך בהומור מתוחכם המופנה גם למבוגרים והמתייחס לענייני דיומא. הן זכו לפופולריות רבה בארצות הברית, וביטויים שהופיעו בהן לראשונה ממשיכים להשפיע על סדרות מצוירות ועל התרבות הפופולרית בארצות הברית עד היום.
פרקים מ"רוקי ובולווינקל" שודרו בערוץ המזרח התיכון. כמו כן הוקרן בישראל הסרט הרפתקאות רוקי ובולווינקל (2001) עם השחקנים רוברט דה נירו וג'ייסון אלכסנדר.
סדרת אתחול בשם "הרפתקאות רוקי ובולווינקל", הכוללת עונה אחת ו-26 פרקים, שודרה לראשונה באמזון וידאו החל מ-11 במאי 2018, ובישראל בדיבוב לעברית בערוץ הילדים ב-27 בינואר 2019.
הסדרות
הסדרות עסקו בהרפתקאותיהן של הדמויות רוקי ובולווינקל, שעל פי רוב באו לעימות עם הדמויות הרשעות בוריס ונטשה במסגרת הניסיונות הבלתי-נלאים של האחרונים לפגוע בציבור. כל פרק היה בן חצי שעה והורכב משני קטעים שבהם הופיע סיפור בהמשכים על עולם זה. בין קטעים אלה הופיעו גם קטעי תמיכה שונים עם דמויות וסיפורת שלא באו במגע עם עולמם של רוקי ובולווינקל. להלן הדמויות העיקריות בסדרה:
תימות פוליטיות
"רוקי ובולווינקל", ששודר בשיא תקופת המלחמה הקרה, כולל רמזים רבים לברית המועצות ולנושאים הקשורים ליחסים בינה לבין ארצות הברית באותה התקופה. הדמויות הרעות הראשיות, בוריס באדינוב ונטשה פטאל, הן בעלות שמות רוסיים, והן מדברות במבטא ובסגנון רוסי. מדינתן, פוטסלווניה, נראית כפארודיה על מדינות ברית ורשה, והדיקטטור הטוטליטרי של מדינה זו מרבה לנסות להשתלט על העולם או לפגוע בארצות הברית, בין השאר בעזרת טכנולוגיות סודיות.
ימת הלשון
ימת הלשון (גם: אגם הלשון) הייתה אגם שכיסה בעבר את אזור בקע ים המלח, כולל בקעת הירדן וחלק מאזור הערבה. בשיאו, לפני כ-25,000 שנה, השתרע האגם מהכנרת בצפון, ועד לאזור חצבה בדרום (נחל גדרון). אורכו המרבי היה כ-230 ק"מ ורוחבו המרבי כ-17 ק"מ. האגם מכונה "לשון" על שם רובדי הסלע המורכבים מארגוניט וחרסיות מהם בנויה לשון ים המלח. רובדי סלע אלה נקראים תצורת הלשון ובשמם העממי "חוואר הלשון". ימת הלשון הצטמקה סופית לפני 17,000–15,000 שנה כתוצאה משינויי אקלים, ובסופה נותרו ים המלח וים הכנרת כפי שאנו מכירים אותם כיום.
לגונת סדום
ראשיתם של גופי מים עמוקים ומלוחים בבקע ים המלח הייתה בפלישה של מי הים התיכון אל הבקע במהלך תקופת הפליוקן (לפני 5.3–2.6 מיליוני שנים). מי הים חדרו קרוב לוודאי דרך עמק יזרעאל אל תוך הבקע, ויצרו לשון של ים צרה וארוכה מאזור הכנרת ועד לאגן הדרומי של ים המלח. לשון ים זו מכונה "לגונת סדום".
השילוב של זרימת מים מוגבלת מהים התיכון אל הבקע, ותנאי אקלים מדבריים עם קצב אידוי גבוה, הביאו לעלייה בריכוז המלחים בלגונה ולהשקעת שכבות עבות של מלח (הליט) לאורך כל הבקע. לפני כ-3.4–3.0 מיליון שנים נותק הקשר אל הים התיכון, ובמקום נותר אגם מלוח שמקורות מימיו הם מי גשמים ומי מעיינות.
אגמי הבקע, אגמים טרמינליים
ניתוק הקשר מהים הפתוח הפך את אגמי הבקע לאגמים טרמינליים (סופיים). אגם טרמינלי הוא אגם סגור שמים מתנקזים אליו, אך אינם יוצאים ממנו באמצעות נחל אחר (הכנרת למשל, אינה אגם טרמינלי, מי הירדן נכנסים אליה מצפון ויוצאים ממנה בדרום). באגם טרמינלי מושפע מפלס המים בעיקר מהיחס שבין כמות המים הנכנסת לאגם על ידי נחלים ומעיינות, לעומת כמות המים היוצאת בתהליכי התאדות. משמעות הדברים היא שבתקופות גשומות בהן זורמים מים רבים באגן הניקוז, יעלה מפלס האגם, לעומת תקופות שחונות שיגרמו לירידת מפלס האגם. שינויים במפלס האגם יביאו לשינוי בסוגי המשקעים השונים המורבדים על קרקעית האגם. למשל ירידה משמעותית במפלס תביא להשקעת מלח (הליט). מתוך כך אפשר להניח כי שינויי המפלס בעבר ושינויים בסוג סלעי המשקע המופיעים בקרקעית האגם, יכולים לשקף לנו את השינויים האקלימיים שהתרחשו באזור.
אגם עמורה
אגם עמורה הוא גוף המים הראשון בבקע לאחר ניתוק לגונת סדום מהים התיכון. אגם עמורה התקיים בכמה מחזורי התפשטות והתכווצות עד תחילת תקופת הקרח האחרונה לפני 70,000 שנים. באגם עמורה הורבדו סלעי משקע קלסטים, ארגוניט, חוואר, גבס, וכן יחידות חול וקונגלומרטים. עובי שכבות הסלע במרכז האגן הוא כ-5 קילומטרים.
אגם הלשון
באגם הלשון הושקעו שכבות סלע דקיקות (וַרווֹת). סלע זה מכונה תצורת הלשון. הוורוות הללו הן רבדים דקים בסלע שמקורם בשינויים עונתיים בתנאי ההרבדה באגם. הוורוות הבהירות מורכבות מהמינרל ארגוניט (שקיעת ארגוניט בקיץ, כתוצאה מעליה בריכוזו מעבר לנקודת הרוויה). הוורוות הכהות מורכבות מחרסיות (מקור החרסיות הוא בסחף נחלים המגיע בשיטפונות החורף). הפיתולים בתצורת הלשון מקורם ברעידות אדמה שגרמו לשינוי בתנוחת השכבות. עובי תצורת הלשון הוא כ-60–80 מטרים. ריכוז המלחים באגם היה כ-20-17% (לשם השוואה, ריכוז המלחים בים המלח כיום הוא כ-34%, ובים התיכון 3.6%–3.9%). במשקעי ימת הלשון נמצאו שרידי אצות צורניות. אצות אלה עמידות מאוד למליחות. בתצורת הלשון זוהו כ-300 מינים של אצות צורניות המסוגלות לחיות בתחום רחב של ריכוזי מליחות מים.
השינויים בסוגי המסלע במשקעי אגם הלשון והשינויים במפלסי האגם מבטאים שינויי אקלים שחלו באזור בתקופת הקרח האחרונה. תקופת הקרח הסתיימה לפני כ-10,000 שנה עם הנסיגה הסופית של הקרחונים מצפון אירופה וצפון אמריקה. עלייה בהתאדות והקטנה בכמות המשקעים, הביאה להתכווצות אגם הלשון. בסופה של התכווצות זו נותרו ים המלח וים הכנרת כפי שאנו מכירים אותם כיום.
עקבות הצטמצמות הימות ניכרות היטב בסימני החופים הקדמונים במדרגות ההרים היורדים אל הימות, המעידות על המפלסים השונים של פני ימת הלשון בתקופות השונות.
ממחקרים שונים עולה שמפלסי האגמים היו גבוהים בתקופות קרחוניות ונמוכים בתקופות בין קרחוניות. למשל בתקופת הקרח האחרונה (בין 70 ל-14 אלפי שנים לפני זמננו) מילא אגם הלשון אזורים נרחבים של בקע ים המלח ומפלסיו עלו במאות מטרים מעל המפלס בזמננו.
גשם שחור
גשם שחור (באנגלית: Black Rain) הוא סרט דרמה, מתח ופעולה משנת 1989 בכיכובם של מייקל דאגלס, אנדי גרסיה, קייט קאפשו, ג'ון ספנסר וקן טאקאקורה.
קבר יונגלינג
קבר יוּנְגְלִינְג (בסינית: 永陵, בפין-יין: Yonglíng) הוא המאוזוליאום של ארבעה מהאבות הקדמונים של נורהאצ'י, מייסד שושלת צ'ינג, השוכן בסמוך לעיירה יונגלינג בנפת שִׂינְבִּין (Xinbin) שבנציבות עירונית פושון במחוז ליאונינג שבצפון מזרח סין.
ב-2004 הוסיף ארגון אונסק"ו את המאוזוליאום לאתר המורשת העולמית "קברים קיסריים של שושלות מינג וצ'ינג", שהוכר לראשונה בשנת 2000.
היסטוריה
שושלת צ'ינג הוקמה בתחילת המאה ה-17 על ידי נורהאצ'י, מנהיג מקומי של שבטי היורצ'ן מאזור מנצ'וריה, עוד בתקופה שתחום שלטונו היה בצפון מזרח סין בלבד. ההשתלטות על סין כולה והעברת בירת השושלת לבייג'ינג התרחשה רק כשנכדו עלה לשלטון. קודם להקמת שושלת צ'ינג היו שבטי היורצ'ן כפופים להלכה לשלטון שושלת מינג. נורהאצ'י היה צאצא של מנהיגים של אחד משבטים אלו וב-1648 בסמוך לעליית שושלת צ'ינג לשלטון החליט נכדו, הקיסר שונג'ה, לשדרג את מעמדם של מקצת מאבותיו הקדומים ולרכז את קבריהם באתר אחד.
האתר שנבחר היה אתר קברו של פֿוּמָאן, אבי סבו של נורהאצ'י, ונקברו בו האישים הבאים: בנוסף נקברו באתר שני בנים נוספים של ג'יוקנגה: לידון (Lidun), וביילה טצ'פיאנגו (Beile Tachapiangu).
אצל היורצ'ן היה מקובל לשרוף את הנפטרים (מנהג שהופסק על ידי הקיסר שונג'ה) ולקבור את האפר. ב-1636 העניק הקיסר חְוָאנְג טָאיְגִ'י, הקיסר השני משושלת צ'ינג, את התואר "מלכים" לארבעת הקבורים באתר, וב-1651 העניק להם בנו, הקיסר שונג'ה, את התואר קיסר לאחר המוות וכינה את ההרים שבהם נקברו הרי צִ'ייוּ'ן (Qiyun). ב-1653 הורה שונג'ה לשפץ לראשונה את המאוזוליאום. ב-1659 קיבל המאוזוליאום את שמו הנוכחי. ב-1661 נוספו אסטלות ההצטיינות למאוזוליאום. ב-1676 בשנה ה-15 לשלטון הקיסר קאנגשי הושלם מבנה הקבר והוחלפו הרעפים השחורים במבנים השונים לרעפים צהובים (הצבע הצהוב מציין קיסרים). מכאן ואילך החלה תקופה ארוכה של שיפוצים של המבנים באתר, הן בתקופתם של כל קיסרי סין משושלת צ'ינג, הן אחרי שסין הפכה לרפובליקה ואחר-כך תחת שלטון המפלגה הקומוניסטית של סין. שיפוצים נרחבים נעשו לקראת קבלת תואר אתר מורשת עולמית, אותו קיבל האתר ב-2004.
תיאור
אתר המורשת העולמית משתרע על שטח בן 2.36 קמ"ר, בעמק מוקף הרים למרגלות הרי צִ'ייוּ'ן (Qiyun) מצפון והנהר סוּדְזְה (Suzi) מדרום, ומוקף באזור חיץ נרחב המשתרע על שטח של 13.4 קמ"ר. אל אתר הקבורה מובילה מדרום לצפון "הדרך הקדושה" או "נתיב הנשמות" באורך 816 מטרים המתחילה כיום בכביש המהיר. ארבע אסטלות המורות לפרשים את המקום שבו הם חייבים לרדת מסוסיהם וללכת רגלית לאות כבוד לקבורים הוצבו בשתי קצות הדרך הקדושה ובשתי קצות הדרך ממזרח למערב. האסטלות נבנו במקור מעץ וב-1783 הוחלפו באסטלות מאבן בגובה 5 מטרים.
המבנים הבולטים באתר (מדרום לצפון) הם:
ברכה אופיר-תום
ברכה אופיר-תום (נולדה ב-25 במרץ 1939) שימשה כשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב בשנים 2009-1995.
ביוגרפיה
באוגוסט 1995 מונתה לשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב, וביוני שנת 2006 מונתה לסגנית נשיא בית משפט זה. כשופטת בבית המשפט המחוזי עסקה במשפטים בולטים רבים בתחום הפלילי, ובהם משפטו של מו"ל "מעריב", עופר נמרודי, משפטו החוזר של הפדופיל אדריאן שוורץ, משפטו של אסי אבוטבול, ומשפטו של השר לשעבר אברהם הירשזון.
בגזר דינו של אברהם הירשזון ציינה: "המסר החייב לצאת מבית המשפט בנסיבות עבריינות של אנשי ציבור צריך שיהיה חד ובהיר, ויודיע לכולי עלמא, כי גם איש ציבור רם דרג, המנצל לרעה את מעמדו ואת האמון שניתן בו, צפוי לגינוי והוקעה, לצד עונש מהותי שאיננו שונה מעונשו של עבריין מן השורה".
בשנת 2009, עם הגיעה לגיל 70, פרשה לגמלאות. בראיון שנתנה לאחר פרישתה אמרה:
פול וולקר
פול אדולף וולקר (באנגלית: Paul Volcker; 5 בספטמבר 1927 – 8 בדצמבר 2019) היה כלכלן אמריקאי, שכיהן כיושב ראש הבנק הפדרלי (פדרל ריזרב) בשנים 1979–1987.
קורות חייו
וולקר נולד בניו ג'רזי, ולמד באוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת הרווארד ובית הספר לכלכלה של לונדון. הוא עבד בתפקידים שונים בממשל האמריקאי ובבנק צ'ייס מנהטן. בזמן עבודתו במשרד האוצר, וולקר לקח חלק בביטול ההמרה בין הדולר לזהב ב-1971, מהלך שביטל למעשה את הסכם ברטון-וודס. לאחר כהונה כראש הבנק הפדרלי של ניו יורק, הוא מונה על ידי הנשיא ג'ימי קרטר לראשות הבנק הפדרלי של ארצות הברית.
נהוג לתת לוולקר ולבנק הפדרלי את הקרדיט לסיום משבר הסטגפלציה של שנות ה-70. אולם הדרך בה וולקר עשה זאת, על ידי שיעורי ריבית גבוהים לתקופה ארוכה, גררה ביקורת קשה כלפיו וכלפי הבנק הפדרלי בכלל.
לאחר פרישתו מתפקיד ראש הבנק הפדרלי, וולקר חזר למגזר הפרטי, אם כי הוא המשיך לכהן בתפקידים ציבוריים מדי פעם, כולל כאשר הנהיג את הוועדה לחשדות שחיתות בפרויקט הנפט תמורת מזון. בינואר 2008 הוא תמך במועמדותו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית.
נפטר ב-8 בדצמבר 2019.
קתדרלת אופסלה
קתדרלת אופסלה (בשוודית: Uppsala domkyrka) היא קתדרלה באופסלה, שוודיה. הקתדרלה בנויה בסגנון גותיקת לבנים. זוהי הקתדרלה הגדולה ביותר בסקנדינביה: צריחיה מתנשאים לגובה 118.7 מטר ואורכה הוא 118.7 מטר. הקתדרלה נבנתה בשנים 1287-1893 ועברה מספר שיפוצים ושחזורים.
בניית הקתדרלה
בניית הקתדרלה החלה ב-1287 אחרי שהארכיבישופות הועברה מגמלה אופסלה. בניית המבנה המקורי נמשכה יותר ממאה שנה. היא נחנכה ב-1435 על ידי הארכיבישוף אולאוס לורנטי (Olaus Laurentii), אך עדיין לא הייתה שלמה לחלוטין. היא הוקדשה ללאורנטיוס הקדוש, קדוש ידוע בשוודיה, אריק הקדוש, הפטרון של שוודיה (למרות שלא קיבל מעמד קנוני על ידי האפיפיור) ואולף הקדוש, הפטרון של נורווגיה. הקתדרלה הושלמה בעשורים שלאחר מכן.
הקתדרלה ניזוקה קשה בשריפה הגדולה של 1702, שאחריה מראה הרנסאנס שלה מ-1619 שונה. למשל: צריחיה הבנויים בסגנון הולנדי הוחלפו בכיפות קטנות בסגנון הבארוק בידי האדריכל קרל הורלמן (Carl Hårleman). השחזור השני נעשה בשנים 1885-1893 בידי האדריכל הלגו זטרוואל (Helgo Zettervall) שרצה להעניק לקתדרלה מראה גותי צרפתי. הסגנון המקורי בו נבנתה הקתדרלה היה גותיקת לבנים, שהשתמש בלבנים אדומות שיצרו קירות מוצקים ועמידים. זטרוואל החליף את כיפות הבארוק בצריחים הבנויים כפירמידות רב-צלעיות וצריח נוסף נבנה מעל מקום המצלב. זטרוואל שינה באופן ניכר גם חלקים גדולים מהקיר החיצוני כאשר החליף לבנים כדי להקנות לקתדרלה מראה צר ואנכי יותר, והסיר את "החלונות העוורים" הלבנים (שדומים להם נמצאים בכנסיית השילוש הקדוש הסמוכה). התקרה והקירות בפנים קושטו בסגנון נאו-גותי, למרות שמספר תמונות, כגון אחת של מרטין לותר (הכנסייה היא כיום פרוטסטנטית), אינן מנסות לשחזר את מורשת ימי הביניים של הקתדרלה. מקטעים גדולים של מלט שנוספו למבנה החיצוני על ידי זטרוואל הוסרו מספר עשורים אחר כך.
חשיבות
בימי הביניים, כאשר כל הבתים באופסלה למעט כנסיות, היו בני קומה אחת או שתיים העשויים מעץ או לעיתים לבנים, הקתדרלה נראתה הרבה יותר גדולה מאשר כיום. בנוסף, הקתדרלה לא הייתה מקום הפולחן העיקרי של התושבים עד הרפורמציה. הקתדרלה נשמרה לתפילות וטקסים רשמיים (בידי הקאנונים של הקתדרלה). כנסיות הקהילה הראשיות באופסלה היו כנסיית השילוש הקדוש, או "Bondekyrkan" ("כנסיית החוואי") כפי שקראו לה, כנסיית פטרוס הקדוש (סט. פר), כנסיית גבירתנו (Vår Fru) וכנסיית מנזר פרנציסקני. השלוש האחרות נמצאו בצד המזרחי של מחוז Fyrisån, שהיה ועודנו רובע העסקים המרכזי, ונהרסו אחת אחרי השנייה בזמן הרפורמציה.
הקתדרלה שימשה גם כנסיית ההכתרה עבור מלכים ומלכות שוודים רבים, החל מימי הביניים ועד סוף המאה ה-17. אחרי כן, עד 1872, קתדרלת סטוקהולם הייתה כנסיית ההכתרה הרשמית.
בתוך הקתדרלה יש לוח לזכרו של דאג המרשלד (Dag Hammarskjöld), לשעבר מזכ"ל האו"ם ועליו כתוב:
Icke jag utan gud i mig Dag Hammarskjöld 1905 - 1961
("לא אני, אלא אלוהים בתוכי").
פזמון ליקינתון
פזמון לַיָקינתון (לעיתים נכתב יקינטון; במקור בכתיב חסר: יקִנתון; ידוע גם בשורתו הראשונה: לילה לילה מסתכלת הלבנה) הוא שיר ילדים עברי שכתבה לאה גולדברג והלחינה רבקה גְּוִילי. גולדברג כתבה את השיר בתל אביב בראשית שנת 1940 לכבוד ט"ו בשבט ת"ש.
זהו שיר לירי-סיפורי שמוקדו הוא פריחתו של צמח יקינתון קטן בגינה. הצמח זוכה לדאגתה של הלבנה ובעקבות זאת לגשם שממטירים העננים על האדמה; הוא מגיב בשמחה ובפריחה, ובנה, הנוכח בפריחתו, ישיר לכבודו את הפזמון, ושמחה תשרור בגינה. הלחן לשיר, אף שהוא קצר, בונה מהלך מורכב שלם. הוצע שהקשר הקרוב בין שתי היוצרות בא לידי ביטוי בתיאום הזורם שבין מילות השיר למנגינתו.
הפזמון הושר לראשונה ב"קול ירושלים" בפי הזמרת מרים סגל – שעבורה הולחן השיר – וזמן קצר לאחר מכן, ב-22 בפברואר 1940, ראה אור לראשונה, מעל דפי השבועון "דבר לילדים", שעבורו חיברה גולדברג את השיר. בהמשך נכלל השיר בספר שירי הילדים של גולדברג "מה עושות האיילות" (ספרית פועלים – 'אנקורים', 1949), ומאז ועד ימינו הוא נדפס פעמים רבות, בלוויית איוריהם של אמנים שונים, וזכה לעיבודים ולעשרות ביצועים. הפזמון, שהוא משירי הילדים הידועים ביותר של גולדברג, כמו גם לחנהּ הידוע ביותר של גוילי, היה לשיר ערש פופולרי ולאחד משירי הילדים המוכרים והאהובים בישראל, והוא נחשב לנכס צאן ברזל של הזמר העברי.
חיבור הפזמון ופרסומו
הפזמון, על המילים והלחן, נוצר מתוך הכרח, בעקבות אילוצים חיצוניים.
בחודש ינואר 1940 הכינה הזמרת מרים סגל תוכנית זמרה עבור רדיו "קול ירושלים", שבה הייתה עתידה לשיר בליוויה של הפסנתרנית רבקה גוילי. זמן קצר לפני מועד הקלטת התוכנית, בבוקר ההקלטה (על פי גרסה אחרת: יום לפני כן), התבקשה הזמרת לכלול בה שיר אביב על פרח, משום שהשידור עתיד היה להיערך בט"ו בשבט. שתי המוזיקאיות התקשו למצוא שיר מתאים, ועל כן מיהרה גוילי לבית חברתה המשוררת לאה גולדברג, שהתגוררה לא הרחק ממנה בצפון תל אביב, ברחוב ארנון. גולדברג, שכיהנה אז כסגנית עורך "דבר לילדים" ונדרשה באופן מתמיד לספק חומרים לַשבועון, כתבה כדרך קבע שירים לילדים שהתפרסמו בו, ובהם גם שירים לחגים. ואמנם, לגולדברג היה שיר מתאים, על פרח היקינתון; היה זה שיר חדש, שחיברה עבור השבועון בראשית 1940 לרגל ט"ו בשבט ת"ש (לימים סיפרה גוילי: "רצתי אל לאה, ואמרתי, "לאה, אולי במקרה יש לך איזה שיר – פרחים, או משהו כזה?" והיא אומרת, "כן, אני בדיוק גמרתי – הכינותי את זה לט"ו בשבט, שיהיה על איזה פרח שעוד לא כתבו [עליו] וזה על היקינתון").
גולדברג העתיקה עבור גוילי את השיר, וזו למדה את מילותיו בדרכה הקצרה חזרה לביתה שברחוב בן-יהודה, מהלך בלוקים אחדים. לימים סיפרה כי השיר "מצא חן בעיני. [...] כל הדרך למדתי את המילים, כמובן [...] וכבר כשהגעתי הביתה כבר שרתי את השיר. כנראה הוא היה טמון במילים של לאה. ומיד רשמתי". השם "יקינתון", שלא היה מוכר לה, צלצל באוזניה כשם ממקור סיני או יפני (אם כי למעשה מקור השם ביוונית עתיקה - Ὑάκινθος), ולכן היא הלחינה את השיר בסולם פֶּנטָטוֹני (סולם מוזיקלי המורכב מחמישה צלילים באוקטבה), האופייני למוזיקה מהמזרח הרחוק (ואולם הוא קיים גם במוזיקה יוונית מסורתית). היא לימדה את מרים סגל לשיר את הפזמון, ובאותו יום (או ביום המחרת) נסעו שתיהן לירושלים לשירות השידור והקליטו את התוכנית.
השיר – בלוויית תווי לחנה של גוילי ותמונה של פרח היקינתון – נדפס לראשונה מספר שבועות לאחר מכן בשבועון "דבר לילדים" ב-22 בפברואר 1940 (שנה ח', גיליון 20).
ב-1949 נכלל השיר בספר שירי הילדים של גולדברג "מה עושות האיילות", שראה אור במסגרת 'אנקורים', הספרייה לילדים של הוצאת ספריית פועלים, שגולדברג הייתה המייסדת והעורכת שלה. השירים בספר, ובכללם "פזמון ליקינתון", לוּו באיוריו של הצייר אריה נבון, שעבד בשיתוף פעולה עם גולדברג במשך שנים, החל ב"דבר לילדים" בשנות ה-30, ואייר רבים מספריה.
בהמשך נדפס השיר שוב בקובצי שירתה לילדים וכן באנתולוגיות ישראליות של שירי ילדים.
מאוחר יותר שימש שם השיר ככותרתם של שני קובצי שירה לילדים של גולדברג (1986, 2011). אלבום שיריה של רבקה גוילי, שיצא באחרית ימיה, נקרא על שם השיר, "יקינתון" (1997).
שירה של גולדברג: תוכן, מבנה, פרשנות והקשרים
חוקרת ספרות הילדים לאה חובב מונה את "פזמון ליקינתון" בין כעשרה שירי זֶמֶר המצויים בין שירי הילדים של גולדברג, ומסבירה:
אליעזר רונן
אליעזר רונן (רוזנפלד) (24 בספטמבר 1931 – 17 במרץ 2016) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת בכנסת השמינית.
פזמון ליקינתון
שירה של גולדברג: תוכן, מבנה, פרשנות והקשרים
מוקד השיר, כנרמז בכותרתו, הוא צמח היקינתון. השיר, הרווּי האנשה, פותח בסַפּרוֹ על הלבָנָה (הירח), המסתכלת מדי לילה בפרחים שהנצו בגינה הקטנה, ובפרט בניצני היקינתון. על רקע זה, פונה הלבנה לעננים (בית ב') ואומרת להם שיעניקו טיפות מים לגנים, כדי שהיקינתון יפרח. בבית ג' אמנם מגיע הגשם: הוא מצלצל בחלונה של הדוברת ושר לפרח היקינתון שבגינה, וזה עונה לו בשמחה. בבית הרביעי והאחרון מכריזה הדוברת כי "מָחָר נֵצֵא כֻּלָּנוּ אֶל הַגַּן"; בגן יראו את הפרח הלבן – שפרח בזכות הגשם העליז שהמטירו העננים לבקשת הלבנה – "וְלִכְבוֹד הַיָּקִינְתוֹן / בְּנִי יָשִׁיר אֶת הַפִּזְמוֹן / וְשִׂמְחָה גְּדוֹלָה מְאֹד תִּהְיֶה בַּגַּן". עלילת השיר מביעה אפוא השגחה של הגדול על הקטן, המתבטאת בסיוע לקטן לממש את הפוטנציאל הטמון בו ולפרוח. כבשירי ילדים נוספים של גולדברג, הירח – גרם שמים, לכאורה רחוק אבל קרוב – נמצא בזיקה לישות קטנה מתחום הצומח והחי ומעולמו של הילד (בשיר "מה עושות האיילות", לדוגמה: "מי שומר על חלומן המתוק? / הירח הלבן מרחוק. / הוא מביט אל תוך הגן בבת צחוק / ואומר לכוס ותן: נום ושתוק!"). הלבנה, המשגיחה בלילה על האדמה, מקדישה מדי לילה תשומת לב מיוחדת לצמח היקינתון שבגינה הקטנה. היא אומרת לחבריה לשמים, העננים, לספק ממימיהם לצמח כדי שיפרח. הגשם מגיע, מרווה את הצמח השמח לקראתו, והניצן הופך לבסוף לפרח מרשים, שהכול חוזים בו והילד בשיר שר פזמון לכבודו. המשוררת מאיה בז'רנו הבחינה כי "הלבנה, המשפיעה חסד מאורה על פרח היקינתון [...] היא רכה ואימהית מעל הפרח הרך, [...] ואור הלבנה דומה לדאגה והאהבה האינטימית שמרעיפה אם על ילדהּ". בלבנה – גולדברג בחרה בשמו הנקבי של הירח – שליטת שמי הלילה, העגולה, הפורשׂת חסותה על הצמח הצעיר, נקל לראות את דמות האם הגדולה; העננים, שמינם זכר והם מרעיפים על הקרקע את נוזל החיים, הם היסוד השמימי הזכרי שלצידה. סיפור האינטראקציה בין הנשיות השמימית והגבריות השמימית, המובילה להרוויית אדמת העולם, הוא ייצוג של מיתוס הפריון: הזדווגותם של היסוד הנקבי והיסוד הזכרי יוצרת טיפה, המחוללת את פריחת הפרח שבגן. ואם כן, שירם ושמחתם של בני האדם למראה הפרח שפרח, כלומר התגובה הרגשית והיצירתית לנוכח תוצאת פעולותיהם של הכוחות השמימיים, הם הדהוד של פולחן הפריון (פרשנות זו מתיישבת יפה עם הבחירה בפרח היקינתון, ועל כך ראו להלן). ומהזווית האינדיבידואלית, של נמעני השיר, יוצא אפוא שהצמח הצעיר, המקביל לילד רך, נהנה מטיפוחם של שני "הורים"; הפרח שהוא מצמיח הופק בעזרת דאגתה של הלבנה והסיוע החומרי שקיבל מן העננים.
אליעזר רונן
ביוגרפיה
רונן נולד במקסיקו סיטי בירת מקסיקו בשם אליעזר רוזנפלד. בילדותו למד בבית הספר היהודי המקומי ובבית הספר הצרפתי "מורלוס" ולמד שנתיים בפקולטה להנדסה אזרחית באוניברסיטה הלאומית של מקסיקו. בשנת 1950 למד בסמינר למדריכי חו"ל של הסוכנות היהודית בירושלים. עם שובו מירושלים לשליחות החל בפעילות ציונית במקסיקו והיה מרכז תנועת 'השומר הצעיר' במדינה, חבר הנהלת הפדרציה של תנועות הנוער הציוני, חבר ועד הקהילה היהודית במקסיקו וחבר הפדרציה הציונית הארצית. בשנת 1952 עלה לישראל והצטרף לחבריו בקיבוץ מגידו בו היה חבר עד שנת 1960. את לימודיו האקדמיים קיים באוניברסיטה העברית בתחומי כלכלה, מדע המדינה, ומנהל עסקים. במקביל עבד במחלקת המחקר של בנק ישראל (1965–1962). בשנת 1963 היה מרצה ב"כלכלת ישראל" בפקולטה לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
פזמון ליקינתון
שירה של גולדברג: תוכן, מבנה, פרשנות והקשרים
בחציו הראשון של השיר ההתרחשות כולה היא בעולם הטבע; רק בבית ג' מופיע לראשונה הדובר, האנושי, שבבית האחרון מתברר כי הוא האֵם. זמן ההווה של השיר הוא הלילה, והעתיד הוא יום המחרת. הלילה נמשך לאורך שלושת בתיו הראשונים, הקודמים לפריחת הפרח. המוזיקאית והמחנכת צפירה יונתן הציעה שלפני שמפציע היום, קיים "חשש סמוי שאולי לא ייפתח הפרח ועלעליו יישארו סגורים" (וראו בהקשר זה על הריאליה שבה מעוגן השיר, להלן) – "אבל הכל בא על מקומו עם אור היום. הפרח נפתח, וגם הלב נפתח ושר"; ההתרחשות מסתיימת בסוף טוב.
השיר בנוי מארבעה בתים זהֵי אורך ומשקל: בתים מחומשים (בני חמישה טורים ) במשקל 11–11–7–7–11 הברות. החריזה תואמת את המשקל (א–א–ב–ב–א; והמילה האחרונה בטור הראשון חוזרת תמיד בסוף הטור האחרון). ישנן חזרות בראש כל בית ובסופו, היוצרות מסגרת לבית ומבליטות את אחדותו. בשיר מבנה סימטרי נוסף, היוצר רֶפְרֵן של מילה אחת: בכל טור שלישי שבכל בית חוזר שם הפרח, "היקינתון", ובטור שלאחריו חוזר החֶרֶז -on: "הקטֹן" / "בששון" / "הפזמון"; באופן זה מודגש הרעיון המרכזי בשיר. חזרה נוספת היא על השורש פר"ח, המופיע בכל אחד מבתי השיר. בבית האחרון מתברר כי הפרח חולק את צבעו עם הלבנה. הצבע הוא ראיה נוספת לקשר שבין הצמח, מוקד השיר, לבין הלבנה, שהניעה את ההתרחשות בשיר; ובנוסף, הוא כורך את הבית האחרון של השיר בתחילתו (הלבנה הופיעה בשורה הראשונה).
אליעזר רונן
ביוגרפיה
במקביל לכהונתו בכנסת ולניהול חברת קרתא, סיים רונן את חוק לימודיו לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והתקבל ללשכת עורכי הדין. בשנים 1981–2005 ניהל פרקטיקה פרטית כעורך דין, בהתמחות בדיני מקרקעין, תכנון ובנייה ודיני חברות.
פזמון ליקינתון
שירה של גולדברג: תוכן, מבנה, פרשנות והקשרים
לדברי לאה חובב,
אליעזר רונן
ביוגרפיה
בשנת 1993 נבחר רונן ליו"ר מפ"ם, אשר פעלה במסגרת מרצ. ב-1995, בעקבות מיזוג מפ"ם, רץ ושינוי למפלגה אחת עזב רונן את מפ"ם. הוא הפסיק ב-2005 את עבודתו בעריכת דין ועסק בפעולות התנדבות למען הקהילה ובלימודים. ב-2012 קיבל תואר ד"ר בכלכלה ומינהל עסקים מאוניברסיטה במדינת ניו יורק.
פזמון ליקינתון
שירה של גולדברג: תוכן, מבנה, פרשנות והקשרים
ואמנם, שני הבתים האחרונים, מעת שמגיע הגשם, משופעים בביטויים המתייחסים לשמחה ולמוזיקה: הגשם "צִלְצֵל" בחלון, "שָׁר נִגּוּן עָלִיז" לפרח (שָׁר–נִגּוּן, שורשים נרדפים), שענה "בְּשִׁמְחָה וּבְשָׂשׂוֹן" (גם כאן מילים נרדפות). הדובר בשיר זה הוא גם היחיד ("בָּא הַגֶּשֶׁם וְצִלְצֵל בְּחַלוֹנִי") וגם, בבית המסיים, ה'אנחנו' ("וּמָחָר נֵצֵא כֻּלָּנוּ אֶל הַגַּן"). מילות הפזמון כאילו נולדו אצל היחיד – הבן – ש"יָשִׁיר אֶת הַפִּזְמוֹן" (כלומר, הפזמון בעצם מתייחס לעצמו); והשמחה, "שִׂמְחָה גְּדוֹלָה מְאֹד" הממלאת את הגן, היא שמחת הכלל.
אליעזר רונן
ביוגרפיה
אליעזר רונן נפטר ב-17 במרץ 2016.
פזמון ליקינתון
שירה של גולדברג: תוכן, מבנה, פרשנות והקשרים
מבחינה היסטורית-סגנונית, השיר מצוי בתפר שבין שתי תקופות בכתיבת שירי הערש של גולדברג: במעברהּ מכתיבת שירי ערש אמנותיים, בלתי-קונוונציונליים (במחצית השנייה של שנות ה-30), לשירים במתכונת קונוונציונלית של שיר ערש עממי טיפוסי (שנות ה-40 וה-50). על פי חובב, "בתקופה הראשונה ניכר הגישוש אחר הז'אנר. לאה גולדברג יוצרת סיטואציה של שיר ערש, אך על פי רוב הדובר אינו האֵם, וחסרה הפנייה הישירה האופיינית אל התינוק הנרדם". ב"פזמון ליקינתון" הדוברת היא אמנם האם, אך היא אינה פונה ישירות לבנה. כמו כן, הסיטואציה המרכזית בו אינה של הרדמה ושינה. שיר ילדים לירי וסיפורי זה, הנעדר מגמות חינוכיות-חברתיות-לאומיות, בולט על רקע שירי ילדים עבריים אחרים שנכתבו ביישוב באותה תקופה, בהם גם שירים משל גולדברג (זאת, אף שעיון מעמיק יותר עשוי לגלות בשיר יסוד סמלי המתייחס למיתוס הציוני; ראו להלן).
היקינתון
שמו של היקינתון נושא אלוזיה מובהקת בתודעתם של בני התרבות המערבית – המיתוס היווני הידוע של יקינתון (יקינתוס), אהובו של האל אפולו שנהרג, ואפולו האבל יצר מדמו את פרח היקינתון. מותו של יקינתון הצעיר ותחייתו בדמות צמח (כמו סיפוריהם של אלים ואלים למחצה אחרים, כאדוניס) מסמלים את מות השדות ותחייתם בשנה שלאחר מכן; במיוחד מתאים הסמל לגֶאופיט כמו יקינתון, שמדי שנה מתים כל החלקים העל-קרקעיים שלו. הבחירה בפרח זה הולמת מבחינה זו את השיר, שנושאו הוא צמיחה.
הריאליה שביסוד השיר
עלילת השיר מבוססת גם מבחינה בוטנית. צבעו הלבן של הפרח שבשיר מעיד על כך שמדובר ביקינתון תרבותי (המין המקורי, יקינתון מזרחי, צבעו תכול עד כחול עז). כמו כן, רצונה של הלבנה לסייע לפרח שיפרח אמנם מוצדק, שכן היקינתון התרבותי, שתורבת באקלים האירופי הקר יותר, אינו מותאם לאקלים בארץ ישראל, ועל כן פריחתו בארץ דלה ואף יש שהוא אינו פורח כלל.
המלודיה של גוילי
הלחן כתוב ככלל בסולם פֶּנטָטוֹני (סולם מוזיקלי המורכב מחמישה צלילים באוקטבה); עם זאת, בפסוק השלישי (בבית הראשון במילה "בציצֵי") מופיעה חריגה מהסולם הפנטטוני, בעלייה של חצי טון לקוורטה מטרצה (בסולם פנטטוני אין חצאי טון, אלא ב"בלו נוטס"). הוראות הביצוע קובעות ביצוע "מהיר ועליז". הלחן תואם את מבנה השיר: לכל בית מלודיה זהה, המורכבת מחמישה פסוקים מוזיקליים, בהתאם לטורי השיר (3–3–2–2–3 תיבות). אין ביניהם הפסקות (בחלק מהעיבודים מוארך משך הצליל האחרון בשני הפסוקים הראשונים), אך הפסוק הרביעי מסתיים בריטֶנוּטוֹ (האטה בקצב) בפרמטה לקראת הפסוק המסכם, והבית כולו מסתיים בפרמטה נוספת.
מבחינה סגנונית, ניתן לסווג את הלחן כמרכז-אירופי, כמרבית המוזיקה שחוברה באותה תקופה ביישוב. הלחן עדין באופיו, קליט ונוח לזכירה, כיאה לשיר ילדים (גם העובדה שהוא זהה בכל הבתים עושה את השיר קל ונוח לקליטתם של ילדים רכים, ומתאימה אותו לשמש כשיר ערש). עם זאת, אריאל הירשפלד עמד על כך שהיצירה הקצרה, בת 13 התיבות, היא בעצם מבנה קומפקטי מורכב המזכיר בצורתו סונאטה בזעיר אנפין: נושא, מעבר, פיתוח ורֶפּריזה (חזרה). מבנה זה מקביל למהלכו של הבית בשירה של גולדברג, שיש בו המשך (טור 2) וסופו מחזורי (טור 5).
לדבריו, המלודיה שנועדה לטור הראשון (בבית א': "לילה לילה מסתכלת הלבנה") היא "סגורה ושלווה לחלוטין; היא נפתחת ונסגרת בצליל היסודי של הסולם וקובעת אותו היטב בתודעה":
הפסוק המוזיקלי השני ("בפרחים אשר הנצו בגינה") מתחיל בחזרה על מהלך הפתיחה, אך לאחר ארבעה צלילים הוא משתנה ובמקום להמשיך לרדת אל הטוניקה הוא עולה ומגיע אל הדומיננטה (הדרגה בעלת המתח הרב ביותר בסולם):
הפסוקים השלישי והרביעי ("בציצי היקינתון / בגננו הקטון") מציגים חומר מלודי חדש, דמוי מחול, שהוא פיתוח של מוטיב זעיר מהפסוק הראשון (מהלך המילה "הלבנה"):
בנוסף, הירשפלד דימה לראות במלודיה מרכיבים המתכתבים עם תמות מהטקסט של הבית הראשון. כך לדעתו, המרווח הגדול בן ארבעת הצלילים בסוף הפסוק השני כאילו "בונה בצלילים משהו מן הפליאה על מה שאירע בגינה"; המלודיה למילים "בציצי היקינתון, בגננו הקטון", שבה כאמור הוא רואה פיתוח של המוטיב שבמילה "הלבנה", רק בסדר הפוך, היא "תמונת הראי של השמים"; וההאטה והאתנחתא שבסוף הפסוק הלפני-אחרון על המילה "הקטון" הופכת אותה ל"מרכז התודעה של השיר".
העיתונאית רות מגד, בעקבות ניתוחו של הירשפלד, הציעה לראות בלחן בכללותו היבט סמלי נוסף, הקושר אותו למוקדו של השיר – פריחת היקינתון. מהלך המלודיה, לדעתה, אנלוגי לאופן שבו פורח היקינתון. היקינתון, בן למשפחת האספרגיים, פורח כמו קרובו החצב: התפרחת מתחילה בתחתיתו של עמוד התפרחת ופורחת כלפי מעלה בדורים (אשכולות), כשכל דור פורח לאחר שנובל הדור שתחתיו. לדעת מגד, המלודיה הסגורה תואמת את פריחתו של דור אחד; הפתיחה והסגירה באותו צליל מבטאים את פריחת הדור הראשון, והחזרה שבפסוק הבא, המובילה לדומיננטה, מבטאת את המחזוריות ואת שינוי המקום – פריחת הדור הבא על עמוד התפרחת. על פי פרשנות זו ישנו אפוא ממד נוסף של הרמוניה בין הטקסט והלחן.
הפזמון בראי יצירתן של גולדברג וגוילי
כאמור, הוצע שהתיאום הזורם שבין מילות השיר למנגינתו הוא תולדה של הקשר הקרוב בין שתי היוצרות. גוילי העידה לימים על גולדברג כי "היה לה טעם טוב מאוד במוזיקה. וזה היה משהו שמשך אותי אליה מאוד". וכמו "פזמון ליקינתון", שעל הלחן שלו אמרה ש"הוא היה טמון במילים של לאה", כך אמרה על כל שיריה של גולדברג שהלחינה: "כל השירים, אני תמיד אמרתי: לאה, את כתבת אותם".
גוילי וגולדברג היו כבנות אותו גיל (בעת היכרותן בנות 29 ו-28, בהתאמה). שתי הנשים קיבלו חינוך מרכז-אירופי ועלו לארץ ישראל בעלייה החמישית בשנות ה-30 בהפרש של 5 שנים זו מזו. בין השתיים היו אמנם גם פערים לא מעטים. הבדלים אחדים ניכרו בגידולן ובחיי המשפחה שלהן: גוילי גדלה בווינה במשפחה אמידה ויציבה; משפחתה של גולדברג, לעומת זאת, נמלטה מעירה קובנה מחשש לפרעות במלחמת העולם הראשונה, בעודה פעוטה בת ארבע, נדדה שנים, שבמהלכן נולד אח צעיר, שמת מדלקת קרום המוח, אביה עונה, לקה במחלת נפש ולא עבד עוד והמשפחה חייתה בדוחק. בעת היכרותן הייתה המוזיקאית נשואה ואם לפעוט, בעוד המשוררת נותרה רווקה וחשׂוכת-ילדים עד מותה והתגוררה עם אמהּ. כמו כן, אף שגוילי הייתה בעלת רקע תרבותי-מוזיקלי עשיר, גולדברג עלתה עליה בהשכלתה וברמתה האינטלקטואלית, והיא השתלבה בחוגים הספרותיים ובחיי הבוהמה של תל אביב. ואולם השתיים חלקו אוריינטציה אמנותית שנודע לה מקום מרכזי בחייהן – עיסוק במוזיקה ובספרות; ושתיהן התפרנסו מעבודה עם ילדים או עבורם – גוילי הורתה זמרה וריתמיקה בגני ילדים, מוזיקה ומקהלה בבתי ספר ובקונסרבטוריון, וגולדברג שימשה כסגנית עורך "דבר לילדים", שעבורו כתבה שירים וסיפורים, ובהמשך ייסדה וערכה את הספרייה לילדים 'אנקורים' של הוצאת ספריית פועלים.
שתי היוצרות ניסו, כל אחת לבדה ושתיהן יחד, ליצור שירת ילדים בארצן החדשה. לדעת אריאל הירשפלד, "הרואה את שיריהן המשותפים מבחין כי החיבור ביניהן היה עמוק הרבה יותר מן האתגר המשותף, המודע: שתיהן בונות בשירים הללו חיבור הזוי ומחודש עם עולם ילדותן במרכז אירופה". את חוויית היסוד של 'הכאב של שתי המולדות' ביטאה גולדברג לימים בשירה המפורסם 'אורן' (1955): "אולי רק צִפֳּרי-מסע יודעות – / כשהן תלויות בין ארץ ושמים – / את זה הכאב של שתי המולדות. // אִתכם אני נשתלתי פעמַיִם, / אִתכם אני צמחתי, אֳרנים, / ושָרשַי בשני נופים שונים.". הירשפלד מציע כי
הספר "יקינתון: סיפור על חברות ושיר"
בשנת 2015 ראה אור בהוצאת כנרת הספר "יקינתון: סיפור על חברות ושיר", שכתבה סופרת הילדים שהם סמיט ואיירה רוני פחימה, בעריכת יעל גובר ובעיצובו של דקל בוברוב. הספר מביא את סיפורי חייהן, היכרותן וחברותן של המשוררת והמוזיקאית, שגולת הכותרת היצירתית שלו הייתה השיר "פזמון ליקינתון".
ביצועים
הפזמון הפופולרי, שביצוע הבכורה שלו נערך כאמור בפי מרים סגל עם חיבורו, זכה לגרסאות רבות לאורך השנים. בין מבצעיו הבולטים:
איורים לשיר
השיר כתוב בלשון ציורית מאוד; הוא רווי האנשה ומופיעים בו דימויים רבים – הלבנה, הפרחים ובהם היקינתון, הגינה, העננים, הגשם, החלון והילד; ויש בו התרחשויות רבות – אינטראקציה בין הלבנה לפרחים שבגינה, בין הלבנה לעננים, בין הגשם לחלון וליקינתון, סערה חורפית, יציאה לגינה, שירת הילד והשמחה שתשרור בגן. כל אלה זימנו אפשרויות רבות למאייריו של השיר (שחלקם יצרו ספרים מאוירים ורובם ספרי תמונות (פיקצ'רבוק ).
מוטיבים מהשיר, באיורה של רוני פחימה, הופיעו בספר יקינתון: סיפור על חברות ושיר (אור יהודה: כנרת, תשע"ה 2015), שכתבה שהם סמיט וערכה יעל גובר. בשנת 2011 נערכה במוזיאון חיפה לאמנות תערוכה שאצרה עדי שלח, שבה בין היתר הוצע מבט השוואתי אל מבחר סגנונות איור לאותן יצירות, בהן "פזמון ליקינתון". ערוץ המוזיקה לילדים "הופ! ילדות ישראלית" הפיק סרטון הנפשה לשיר, מעשה ידי נילי אבני.
מעמד הפזמון והערכה
חוקר ספרות הילדים העברית אוריאל אופק גורס כי "כמעט כל שירי הילדים של לאה גולדברג מצטיינים בסגולות מלודיות מובהקות ובמגוון של חריזה וקצב", ומונה את השיר עם שיריה של גולדברג שבשל כך "היו כמעט לשירי-עם". לפי המשוררת וחוקרת הספרות חמוטל בר-יוסף, השיר היה לשיר מושר אהוב לאורך שנים. משוררת הילדים שלומית כהן-אסיף קבעה כי השיר "הוא שיר הערש האולטימטיבי [...] היום כל זמר שמכבד את עצמו וכל מקהלה יודעים ש"פזמון ליקינתון" נוגע בנצח"; והוסיפה, על דרך הגזמה, כי "אפילו הפרח [היקינתון עצמו] מכיר כבר את השיר ומאוהב בו". גילי איזיקוביץ כתבה ב"הארץ" כי זהו שיר קאנוני, "שנדמה שאין דרך לגדול בארץ מבלי להכיר אותו". לדברי חוקר הזמר העברי נתן שחר, השיר הוא בין שירי הערש הבודדים מאותה תקופה אשר "נחשבים עד היום [העשור הראשון של שנות ה-2000] כחלק מנכסי צאן הברזל של הזמר העברי". ואמנם, בסקר שערכו ב-2007 "מעריב" ואתר nrg הגיע השיר למקום השלישי ברשימת שירי הילדים הישראליים. חוקר הספרות אריאל הירשפלד מנה את השיר בין היצירות הישראליות אשר "קורצו מן האבן הקשה של הכנות, של הבדידות השלמה של אהבה אמיתית ושל אמנות אמיתית":
קישורים חיצוניים
ביצועים לשיר:
שנדור טאקאץ'
שנדור טאקאץ' (בהונגרית: Takács Sándor; 10 בפברואר 1893 - 22 באפריל 1932) היה שחמטאי הונגרי.
קריירה
בשנת 1922 הגיע טאקאץ' למקום ה-13 בתחרות וינה (ניצח: עקיבא רובינשטיין). בשנת 1924 הגיע למקום השישי בתחרות מראן (ניצח: ארנסט גרינפלד). בשנת 1925 ניצח בתחרות בודפשט, בהקדימו את לאיוש שטיינר.
בשנת 1926 חלק טאקאץ' מקום 3–5 בתחרות בודפשט (התחרות הראשונה שפיד"ה ארגנה, ניצחו: ארנסט גרינפלד ומריו מונטיצ'לי). בשנת 1927 הגיע למקום השמיני בתחרות וינה (ניצח: ארנסט גרינפלד) והגיע למקום החמישי בתחרות קסקמט (ניצח: אלכסנדר אלכין). בשנת 1928 חלק מקום ראשון שני עם ארנסט גרינפלד בתחרות וינה.
בתחרות הייסטינגס בשנת 1928/29 חלק טאקאץ' מקום 1–3 עם פרנק מרשל ואדגר קול. בשנת 1929 חלק מקום 3–5 בתחרות רוגשקה סלטינה (ניצח: עקיבא רובינשטיין). בשנת 1929/30 חלק מקום 4–7 בתחרות הייסטינגס (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה). בשנת 1930 חלק מקום 2–3 בתחרות רוטרדם עם דניאל נוטבום, אחרי המנצח סבלי גריגורייביץ' טרטקובר. באותה שנה חלק מקום 2–3 בתחרות אנטורפן עם ארטור דונקלבלום אחרי המנצח סאלו פלור.
טאקאץ' ייצג את הונגריה על גבי הלוח השני באולימפיאדת השחמט 1930, אולימפיאדת השחמט השלישית שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בהמבורג בין 13 ביולי לבין 27 ביולי 1930. טאקאץ' ניצח בשישה משחקים, סיים חמישה בתיקו והפסיד בשלושה. ההישג הקבוצתי זיכה אותו במדליית כסף.
מרשל וורן נירנברג
מרשל וורן נירנברג (באנגלית: Marshal Warren Nirenberg; 10 באפריל 1927 - 15 בינואר 2010). היה ביוכימאי אמריקאי, יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1968 על תיאור הקוד הגנטי ותפקודו בסינתזה של חלבון.
תולדות חייו
נירנברג נולד בעיר ניו יורק, בנם של הרי ומינרבה נירנברג. אביו למד רפואה במשך מספר שנים, אך משהתחתן עזב את לימודיו והצטרף לעסק המשפחתי של ייצור חולצות. אמו הייתה בוגרת אוניברסיטה ושני הוריו עודדו אותו ללמוד. משפחתו לא הייתה דתית, אך נירנברג נהג ללכת לבית כנסת בימים הנוראים. מגיל 8 עד גיל 13 הוא סבל מקדחת שגרונית שהייתה אז תעלומה ללא מרפא ונירנברג רותק למיטתו למשך תקופות ארוכות. למען בריאותו עקרה משפחתו לאורלנדו, פלורידה, אזור בו מזג האוויר חם יותר. מגיל צעיר פיתח נירנברג עניין בביולוגיה והיה זוכה בציונים לשבח בטבע בקייטנות. כילד הוא היה מסתובב באופן יום יומי בביצה ליד ביתו ואוסף עכבישים עבור המוזיאון הלאומי של ההיסטוריה של הטבע. כתלמיד תיכון במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא פגש אורניתולוג שהגיע לאזור ללמד בקורס הישרדות של חיל האוויר האמריקאי, ויצא איתו למסעות זיהוי ציפורים.
בשנת 1948 סיים תואר ראשון במדעים בכימיה וזואולוגיה והצטרף לאביו בעסק לייצור ממתקים. במהרה הוא שב לאוניברסיטה ובשנת 1952 סיים תואר שני בזואולוגיה באוניברסיטת פלורידה בגיינסוויל. במקביל ללימודיו הוא עבד כטכנאי במעבדת תזונה ותחום הביוכימיה שבה את לבו. הוא סיים דוקטורט בביוכימיה באוניברסיטת מישיגן, בשנת 1957.
הוא החל בעבודת פוסט-דוקטורט במכונים הלאומיים לבריאות (NIH) בשנת 1957, כעמית מחקר של החברה האמריקנית לסרטן. בשנת 1960 הפך לחוקר ביוכימאי ב-NIH. בשנת 1959 החל במחקרו על ה-DNA. בשנת 1962, בזכות מחקריו פורצי הדרך התמנה נירנברג לעמוד בראש המדור לגנטיקה ביוכימית. הוא התחתן בשנת 1961 עם פרולה זלצמן, כימאית מאוניברסיטת ברזיל, בריו דה ז'ניירו.