cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דומנינוס מלאריסה
ביוגרפיה
בסודא נאמר על דומינינוס שהיה בעל יכולת במתמטיקה, אך פילוסוף "שטחי למדי" בתחומים אחרים. עוד נאמר שם, כי הוא השחית את תורות אפלטון בכך שהוא עירב בהן את השקפותיו הפרטיות. הדבר גרם לכתיבת מסה של פרוקלוס, שנועדה להצהיר על העקרונות האמיתיים של האפלטוניזם. מרינוס כותב על יריבות בין דומנינוס לפרוקלוס על השאלה כיצד יש לפרש את יצירתו של אפלטון: "[סיריאנוס] הציע להרצות להם על התיאוריות האורפיות או על האורקלים; אבל דומנינוס רצה אורפיזם, פרוקלוס את האורקלים, והם עדיין לא הסכימו כאשר סיריאנוס מת...". האקדמיה האתונאית בחרה בסופו של דבר בפרשנות של פרוקלוס על פני זו של דומינינוס.
דומנינוס עמד בראש האקדמיה אחרי סיריאנוס ולפני פרוקלוס. פרוקלוס נעשה מאוחר יותר לראש האקדמיה. לאחר קידומו של פרוקלוס, דומנינוס עזב את אתונה וחזר ללאריסה.
בסודא מצוטט סיפור מתוך חיבורו של דמאסקיוס "חיי איסודורוס", שדן בשאלת דבקותו של אדם במנהג אבותיו: "דומנינוס נהג לירוק דם לעיתים קרובות", וכמו פלוטרכוס מאתונה, גם לו נקבעה בחלום במקדש אסקלפיוס (אל הרפואה) אותה התרופה: "לאכול לשובעה בשר חזיר". אולם "פלוטרכוס, למרות שמנהגי אבותיו לא אסרו עליו את הדבר, לא יכול היה לשאת תרופה כזאת", ולכן קרא אל הפסל של אסקלפיוס: "אלי, מה היית פוקד על יהודי לו לקה במחלה זו? הרי ברור שלא היית דוחק בו למלא כרסו בבשר חזיר?". בתגובה לקריאתו, "מיד בקעה מן הפסל בת־קול ערבה מאת אסקלפיוס, שהציע מזור אחר למחלה". אלא ש"דומנינוס, בניגוד למה שהותר לסורים על פי המסורת, השתכנע מן החלום ולא לקח דוגמה מפלוטרכוס, אלא אכל מן הבשר הזה אז וכל שארית ימיו. נאמר שאם עבר ולו יום אחד בלבד מבלי שאכל ממזון זה, הייתה המחלה שבה לתקוף אותו בוודאות עד שהתמלא לשובעה בשר חזיר".
ההנחה הרווחת היא שדומנינוס היה יהודי במוצאו, אך נראה כי קטע זה מתוך הסודא הוא היחיד שתומך בה. לדברי מנחם שטרן, הקטע אינו מספק את ההוכחה לכך, אלא רק מציין שדומנינוס היה סורי. גם הקביעה כי אכילת חזיר הייתה אסורה לסורים, אינה מצדיקה את ההנחה שיש כאן רמיזה ליהודים. גם אזכור היהודי בדברי פלוטרכוס נעשה באופן היפותטי וההקשר אינו מרמז על כך שהדובר מתייחס לדומנינוס. לטענת שטרן, אם דומנינוס אכן היה יהודי, דמאסקיוס ללא ספק היה מציין זאת במפורש ולא היה מכנה אותו "סורי", משום שבניגוד לתקופה ההלניסטית המוקדמת, בתקופה הנידונה הסופרים הפגניים לא כללו את היהודים בין הסורים. וזאת בעוד הוא מתייחס להימנעות היהודית מבשר חזיר רק מספר משפטים קודם לכן.
בסודא מסופר גם שדומנינוס לימד את אסקלפיודוטוס מאלכסנדריה, עד שאסקלפיודוטוס נעשה כל כך וכחני שדומינינוס כבר לא התיר לו לשהות בחברתו.
חיבוריו
דומנינוס זכור עבור כתיבת "מדריך למבוא לאריתמטיקה" (Ἐγχειρίδιον ἀριθμητικῆς εἰσαγωγῆς), סקירה תמציתית ומסודרת של תורת המספרים. הוא כיסה מספרים, פרופורציות ואמצעים. הוא חשוב מכיוון שהוא מהווה תגובה כנגד המבוא לאריתמטיקה (Introductio arithmetica) של ניקומכוס ומהווה חזרה לתורתו של אוקלידס.
כמו כן, מאמינים כי דומנינוס חיבר מאמר שכותרתו "כיצד ניתן להוציא יחס (פרופורציה) מתוך יחס" (Πῶς ἔστι λόγον ἐκ λόγου ἀφελεῖν), החוקר את השימוש ביחסים לצורות אחרות. איבור בולמר-תומאס מאמין שהוא נכתב, לפחות בחלקו, על ידי דומנינוס, אבל תומאס הית' מטיל ספק כלשהו בכך על ידי קביעתו שאם הוא לא נכתב על ידי דומנינוס, אז הוא לפחות בא מתקופתו.
ייתכן שדומנינוס כתב גם חיבור שכותרתו יסודות האריתמטיקה" כפי שנזכר לקראת סוף חיבורו "מדריך למבוא לאריתמטיקה", אם כי לא ידוע אם הוא אכן כתב ספר זה.
שאנז אליזה
שאנז אליזה, או בשמה המלא (בצרפתית: Avenue des Champs-Élysées) – "שדרות שדות האליסיום", היא אחת השדרות המרכזיות של פריז, ואחד הרחובות המפורסמים ביותר בעולם. שמה נקשר בפריז הזוהרת והאלגנטית, והיא אחד מסמליה המובהקים ביותר.
תיאור
השדרה משתרעת לאורך 2 ק"מ ברובע השמיני היוקרתי של פריז. תחילתה בכיכר הקונקורד בלב העיר, וסופה בשער הניצחון שבכיכר שארל דה גול, הידועה יותר בשמה הקודם – כיכר האטואל (כוכב), משום 12 השדרות האלגנטיות המתנקזות אליה ויוצרות, במבט על, צורת כוכב. שדרת שאנז אליזה מהווה את חלקו המרכזי של הציר ההיסטורי של פריז המכונה "אקס היסטוריק" (Axe Historique) אשר מתחיל בארמון הלובר במזרח, ומסתיים בגרנד ארש שברובע "לה דפנס" מערב.
חלקה המזרחי של השדרה מתוחם, משני צידיה, בשטחי ירק וארמונות שנבנו סביבם (כולל ארמון האליזה), בעוד שחלקה המערבי הוא מסחרי בעיקרו ומאכלס חנויות יוקרה, מסעדות, בתי קפה ומשרדים. עקב העלות הגבוהה של הנדל"ן לאורך השדרה, מעט מאוד אנשים מתגוררים בה עצמה, אך היא שוקקת חיים בכל שעות היום והלילה ובכל ימות השבוע.
היסטוריה
במקור היו אלה שדות שהשתרעו ממערב לארמון טווילרי, מעונה של מארי דה מדיצ'י שניצב על שטח גני הטווילרי של היום. בשנת 1616 החליטה מארי דה מדיצ'י להאריך את ציר הגן של ארמונה בשדרת עצים ארוכה. השדרה וסביבתה שימשו כשטח גנים פתוח, שעם השנים הוארך עד לכיכר האטואל. לקראת סוף המאה ה-18 הפך האזור לאופנתי ויוקרתי למגורים, ונבנו סביבו בתי מידות וארמונות פאר, הבולט בהם – ארמון האליזה. בשנת 1828 הפכה השדרה לרכוש העיר, והתווספו לה שבילי הליכה, מזרקות ותאורת גז. מאז המשיכה להתפתח ולקבל את צביונה העסקי והמסחרי. בשנת 1993 עברה עבודות פיתוח נרחבות, שכללו את הרחבת המדרכות.
מאז 1860 מאוגדים בעלי העסקים לאורך השדרה בוועד, שתפקידו לדאוג לשמירת אופייה הנוצץ של השדרה ולוודא פיתוח עסקי הולם.
בלאנש ראוואלק
בלאנש ראוואלק (בצרפתית: Blanche Ravalec; נולדה בשנת 1954) היא שחקנית צרפתייה.
ביוגרפיה
ראוואלק הייתה דיילת באייר פראנס.
משחק
ב-1978 שיחקה בסרט הקומדייה "La Carapate" של הבמאי ז'ראר אורי והופיעה בתפקיד קטן בסרט "Une histoire simple" של קלוד סוטה שהיה מועמד בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-1979 גילמה את חברתו של מלתעות בסרט מונרייקר.
ב-1984 שיחקה בסרט "Les voleurs de la nuit" שהיה מועמד לפרס בפסטיבל ברלין, בשנה זו גם הופיעה בסרט "Le sang des autres" המבוסס על ספרה של סימון דה בובואר.
ב-1986 הופיע בסרט המדע הבדיוני "Kamikaze".
ב-1987 שיחקה בקומדיית המין "Club de rencontres".
ב-1994 גילמה אמא של ילד הנמצא בבית חולים פסיכיאטרי בסרט "Quand j'avais cinq ans je m'ai tué".
ב-2000 שיחקה בסרט הפשע "Scènes de crimes".
ב-2001 שיחקה בפרק של סדרת הטלוויזיה "Joséphine, ange gardien" ב-TF1.
דיבוב
היא דיבבה בצרפתית בסדרת סרטי ברבי.
בנוסף היא גם דובבה בראגרטס: הסרט.
רעידת האדמה בפורט-או-פרנס (1751)
רעידת האדמה בפורט-או-פרנס הייתה רעידת אדמה שהתרחשה בשעה 12:50 ב-21 בנובמבר 1751 בעיר פורט-או-פרנס, בירת האיטי. רעידת האדמה התרחשה למשך דקה. לאחר רעידת האדמה, בין 22 בנובמבר ל-8 בדצמבר, רוב תושבי העיר התגוררו באוהלים, עקב התרסקות והתמוטטות הבתים והמבנים בעיר.
רעידת אדמה נוספת דווחה שהתרחשה באותו מקום ב-15 בספטמבר באותה השנה, ולא ברור האם שני הדיווחים מתייחסים לאותו אירוע או האם שיש ביניהם קשר.
מאוחר יותר, סייסמולוגים שנשלחו לאזור, השוו את רעידת האדמה שהתרחשה בשנת 1751, לרעידת האדמה שהתרחשה בשנת 1910. שתי רעידות האדמה נעשו באותו המקום.
ז'ורז' בלאן
ז'ורז' בלאן (בצרפתית: George Blanc; נולד ב-2 בפברואר 1943) הוא שף צרפתי.
השושלת המשפחתית
משפחתו עוסקת במסעדנות מ-1872. אבי-סבו ז'אן-לואי פתח בכיכר השוק בכפר ווֹנה שבעמק הרון פונדק שם "מפעל הלימונדה של בלאן הבכור". ב-1902 הדור השני בנם של המייסדים נשא לאישה את אליזה ז'רווה, הידועה בשמה "מֶר בלאן" ("אמא בלאן" - Mère Blanc), שכונתה על ידי גדול מבקרי המסעדות של התקופה, קורנסקי, כ"טבחית הטובה בעולם".
ז'ורז' בלאן
נולד ב-2 בפברואר 1943 בבורג-אן-ברס בחבל ברס שבצרפת. בשנת 1962 למד בבית ספר לתיירות בתונון לה בן. בין השנים 1962 ל-1965 עבד במסעדות הצמרת בצרפת. לאחר מכן היה דייל באייר פראנס בקווי המזרח התיכון. שב לעסק המשפחתי בוונה לסייע לאימו. ב-1968 לקח את המושכות לידיו ונהפך לשף ולמנהל הראשי. ב-1976 זכה בתואר MOF (Meilleur Ouvrier de France). ב-1981 הוענק לו עיטור אביר לגיון הכבוד. ב-1981 זכתה המסעדה בכוכב השלישי במדריך מישלן (היה זה שיא של החזקה במקום השני, החל מ-1933), בו היא מחזיקה ברציפות עד היום (2011). באותה שנה היה שף השנה של מדריך הגו מיו. ב-1985 היה הראשון לו הוענק הציון 19.5 מתוך 20 במדריך הגו מיו. מסעדתו נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם כאחת ממאה וארבעים וארבע המסעדות הטובות בעולם. זכה לארבעה עיטורי כבוד.
המסעדה ועסקיו של בלאן
בלאן ניצל את התמיכה הכספית שהעניקה הממשלה הצרפתית בשנות השבעים לאתרי אירוח לינה והסעדה ובשילוב עם כישרון עסקי ושיווקי שלא יסולא בפז הרחיב את עסקיו לכדי אימפריה בזעיר אנפין. בבעלות בלאן פרט למסעדת הדגל שלו גם מלון בוטיק רלה אה שאטו וספא. פונדק של אוכל מסורתי, מעדנייה וביסטרו בעיר מאקון על גדות נהר הסון.
בלאן משתמש רק במוצרים מחבל בראס ואם אין בנמצא מיתר צרפת, בלאן מפליא בהכנת התרנגולות מחבל בראס. במסעדתו שלושים ושישה מקומות ועשרים אנשי צוות. במרתף היין הענקי ואחד המובחרים ביותר בעולם שלושת אלפים יינות שונים לבחירה ומאה ושלושים אלף בקבוקים.
חורחה פוסילה
חורחה צ'ירו פוסילה פרדומו (בספרדית: Jorge Ciro Fucile Perdomo; נולד ב-19 בנובמבר 1984; מונטווידאו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק כמגן ובלם בפלסה קולוניה. פוסילה היה חבר בנבחרת אורוגוואי במשך מעל לעשור, והוא ייצג אותה במונדיאל 2010 ו-2014 וכן 3 מהדורות של קופה אמריקה.
קריירה
פוסילה החל את הקריירה שלו בליברפול מונטווידאו. ב-31 באוגוסט 2006 הושאל לפורטו. בעונתו הראשונה שיחק פוסילה 18 משחקים ובסיום העונה חתם ל-5 שנים במועדון. בעונת זכה עם המועדון באליפות, בגביע ובליגה האירופית. עם זאת, הוא החמיץ את גמר הליגה האירופית 2011 בעקבות פציעה. בעונת, ויקטור פריירה מונה למאמן, ופוסילה איבד את מקומו בהרכב. בינואר פוסילה הושאל לסנטוס עד לסיום העונה, גם בעונת  מיעט לשחק. בינואר סיכם בנסיונל אך בסופו של דבר העסקה בוטלה. לאחר מונדיאל 2014 עבר בסופו של דבר לנסיונל.
ב-24 במאי 2006 פוסילה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אורוגוואי, בניצחון 0-2 נגד במשחק ידידות. פוסילה היה עם הנבחרת בקופה אמריקה 2007 והגיע אתה לחצי הגמר. פוסילה היה עם הנבחרת גם במונדיאל 2010 והיה שותף להעפלה לחצי הגמר שהפתיעה רבים.
פרנס בריכן
פרנס בריכן (בהולנדית: Frans Brüggen; 30 באוקטובר 1934 – 13 באוגוסט 2014) היה מנצח, חליליתן וחלילן בארוק.
ביוגרפיה
בריכן נולד באמסטרדם. בשנת 1954, כשהיה בן 20, סיים לימודיו בביצוע בחלילית ובחליל בליציאום למוזיקה של אמסטרדם, בימים בהם קריירת נגינה מקצועית בחלילית כלל לא הייתה קיימת. כמו כן למד מוזיקולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם. בשנת 1955, בן 21, התמנה לפרופסור בקונסרבטוריון המלכותי בהאג. בהמשך קיבל משרת פרופסור "ארסמוס" באוניברסיטת הרוארד ומשרת פרופסור "עם הכבוד הגבוה ביותר" (Regents' Professor) באוניברסיטת ברקלי.
בשנים 1962–1979 הקליט בין היתר עם גוסטב ליאונהארדט ואנר בילסמה מגוון יצירות, חלקן מאת מלחינים נשכחים שלא הוערכו כמלחינים מן המעלה הראשונה, אך בתבונתו המוזיקלית הצליח בריכן יחד עם עמיתיו להפיח בהן חיוּת שאינה כתובה בתווים, לעמוד על כוונת המלחין, ואף על ערכן האמיתי של היצירות.
בשנות ה-60 מספר מלחינים בני התקופה, בהם בריו, כתבו יצירות לחלילית בהשראתו. בשנת 1971 הוא ייסד יחד עם שניים מתלמידיו, ולטר ון האווה (Walter van Hauwe) וקייס בוקה (Kees Boeke), את שלישיית האוונגרד "Sour Cream" ("שמנת חמוצה"), יחד הופיעו בנגינת יצירות בארוק, רנסאנס ומוזיקת אוונגרד. בשנת 1980 הקליטו את תקליטם הראשון ובו מוזיקת קונסורט מימיו של הנרי השמיני.
בריכן הגיע להישגים נכבדים בקריירת סולן ברפרטואר בארוקי. בשנת 1981 ייסד את תזמורת המאה ה-18. בד בבד הפסיק להופיע כנגן חלילית וטרברסו. עם התזמורת הרחיב את רפרטואר הביצוע שלו, והקליט אף יצירות מאת מלחינים רומנטיים בני המאה ה-19.
ב-1992 נתמנה למנצח אורח ראשי, יחד עם סיימון ראטל, של תזמורת עידן האורות. כמו כן ניצח על תזמורות מסורתיות ובכלים תקופתיים ברחבי העולם, בהן תזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם, עיר הולדתו.
ב-1993 שב לקצרה לנגן בחלילית יחד עם טריו החליליות מיסודו "Sour Cream" באלבום השני של ההרכב "The Passion of Reason".
דניאל בריכן, סולן חלילית וחבר ברביעיית "לוקי סטארדסט" של אמסטרדם, הוא אחיינו.
גשר מפעלים חינוכיים
גשר מפעלים חינוכיים, המוכרת בשם המקוצר "גשר", היא עמותה ישראלית העוסקת בקידום ההבנה בין חלקיו השונים של עם ישראל, חרדים, דתיים וחילונים וקבוצות נוספות בחברה הישראלית, ובהעמקת הקשר והזיקה לזהות היהודית-ישראלית. "גשר" דוגלת בחזון היהודי-דמוקרטי, ורואה חשיבות בפתיחות למגוון גישות בכל נושא, ולהתייחסות השואבת ממקורות יהודיים וכלליים.
בחג סוכות תש"ל (1969), בכפר עציון, ביוזמת מייסד הארגון והנשיא הרב ד"ר דניאל טרופר, הרב חנן פורת והרב אלי סדן פתחה "גשר" את הסמינר הראשון של מפגש בין תלמידים מבתי ספר דתיים וחילוניים. מאז ועד היום השתתפו מאות אלפי תלמידים בפעילויות של "גשר", ולמדו על פי חומרי הלימוד שהופקו על ידה. פעילות זו מבטאת את המשימה הכפולה של "גשר" - החותרת מצד אחד לגשר על הפער ההולך וגדל בין דתיים לחילוניים, ומצד שני פועלת לעצב חברה המושתתת על ערכים יהודיים משותפים. בתקופת כהונתו של דניאל גולדמן כיו"ר גשר, הארגון שם דגש על פעילות בתחום הידברות עם הציבור החרדי ותעסוקת חרדים.
בין היתר גשר עורכת סקרים אקטואליים בשיתוף ynet, במטרה לעורר שיח ועניין על נושאי זהות וחברה.
פיתוח מנהיגות
"גשר" גם מפתח ומכשיר מנהיגים בחברה הישראלית ליצירת מרקם חיים משותף בין חרדים, דתיים וחילונים במדינת ישראל. הארגון מגייס בכירים בתחומי התקשורת, חינוך, כלכלה ועסקים, ביטחון, אקדמיה, קהילה וחברה, המשתתפים בקורס שבו הם לוקחים חלק במפגשים, הרצאות, עיסוק בסוגיות חברתיות, שיח זהויות, ומשלחות לקהילות יהודיות בחו"ל. ובהם:
גשר לתפוצות
ארגון גשר דוגל ביצירת אחדות לא רק בתוך החברה היהודית בישראל אלא גם עם יהודי התפוצות. לארגון סניפים בלונדון ובניו יורק הפועלים לחיזוק ההיכרות והקשרים בין היהודים במדינת ישראל לבין יהודי התפוצות. הארגון אף מוציא משלחות מנהיגות לקהילות יהודיות בתפוצות מתוך תפיסה שההנהגה בישראל חייבת להכיר ולקיים דו-שיח עם הנהגת הקהילות היהודיות בתפוצות.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–כורדיסטן העיראקית
יחסי איחוד האמירויות הערביות-כורדיסטן העיראקית הם היחסים הדו-צדדיים בין כורדיסטן העיראקית לאיחוד האמירויות הערביות. בעוד שכורדיסטן אינה מחזיקה בנציגות באיחוד האמירויות הערביות, לאמירויות יש קונסוליה כללית בארביל מאז 2012. פתיחת הקונסוליה הכללית של האמירויות נדונה במהלך ביקורו של שר החוץ האמירתי עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן בארביל בפברואר 2011.
היסטוריה
המומחית הכורדית מריאנה צ'רונטאקי מאמינה שאיחוד האמירויות הערביות "מקיימת אינטראקציה עם כורדיסטן העיראקית כישות מדינית דה-פקטו". ראש הממשלה הכורדי, נצ'ירוואן ברזאני, תיאר את הקשרים עם איחוד האמירויות הערביות כ:"חשובים מאוד לכורדים. הם הציעו את שירותיהם כדי לעזור לנו באזור. יש לנו יחסים טובים מאוד עם כל [חברי מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ] אבל הקשרים עם איחוד האמירויות קרובים יותר. איחוד האמירויות מתעניינת בהשקעות ובאנרגיה". השר לענייני הקבינט והעתיד של האמירויות, מוחמד אל גרגאווי, תיאר את הקשרים בין איחוד האמירויות הערביות לכורדיסטן כ"טובים". ואמר כי: "נצטרך את כורדיסטן וכורדיסטן יזדקק לנו כי יש לנו אותם עקרונות ודאגות".
במאי 2012, נשיא כורדיסטן מסעוד בארזאני ביקר באיחוד האמירויות הערביות ונפגש עם מוחמד בן ראשד אאל מכתום, ראש ממשלת האמירויות וסגן הנשיא, ומוחמד בן זאיד אאל נהיאן יורש העצר של אבו דאבי וסגן המפקד העליון של הכוחות המזוינים, כדי לחזק את הקשרים הפוליטיים, הכלכליים, והתרבותיים ואת ההשקעות. ברזאני ביקר שוב באיחוד האמירויות הערביות בנובמבר 2012, ופגש שוב את מוחמד בן רשיד אל מקטום ואת מוחמד בן זאיד אל נהיאן. בינואר 2014 הוערך כי ההשקעות של איחוד האמירויות הערביות בכורדיסטן הסתכמו בכ-2.5 מיליארד דולר. וכ-130 חברות אמירויות נכחו באזור.
נתן אלטמן
נתן איסייביץ' אלטמן (ברוסית: Натан Исаевич Альтман; 22 בדצמבר 1889 – 12 בדצמבר 1970) היה אמן אוונגרדי יהודי רוסי - אוקראיני, צייר בסגנון קוביסטי, מעצב במה ומאייר ספרים.
קורות חיים
הוא נולד בויניצה, במחוז פודוליה של האימפריה הרוסית (אוקראינה של ימינו) למשפחה של סוחרים יהודים.
קריירה
בשנים 1902–1907 למד ציור ופיסול במכללה לאמנות באודסה (כיום אוקראינה העצמאית). בשנת 1906 הציג את התערוכה הראשונה שלו באודסה.
בשנת 1912 עבר אלטמן לסנקט פטרבורג. דיוקנה המפורסם של אנה אחמטובה, בסגנון קוביסטי, צויר בשנת 1914. בין השנים 1915–1917 היה נתן אלטמן מורה בבית הספר הפרטי לאמנות של מיכאיל ברנשטיין. לאחר 1916 החל לעבוד כמעצב במה.
בשנת 1918 הוא היה חבר בוועדה לעניינים אמנותיים במחלקה לאמנויות יפות יחד עם קזימיר מלביץ', ברנוף-רוסין ושבצ'נקו. באותה שנה הציג תערוכה עם קבוצת "החברה היהודית לקידום האמנויות" במוסקבה, יחד עם ולדימיר בראנוף-רוסין, אל ליסיצקי ואחרים. באותה שנה, הוא הציב בכיכר הארמון עבודה זמנית של פיסול אדריכלי לציון יום השנה הראשון למהפכת אוקטובר. לאחר מכן נחתך הבד ושימש לקשירת כף הרגל של החיילים.
בשנת 1920 הוא הפך לחבר "במכון לתרבות אמנותית" (INKHUK), יחד עם קזימיר מלביץ', ולדימיר טאטלין ואחרים. באותה שנה הוא השתתף בתערוכה "מאימפרסיוניזם לקוביזם" במוזיאון לתרבות הציור בפטרוגרד (כיום סנט פטרסבורג). בשנת 1921 עבר למוסקבה. בין השנים 1921–1922 היה מנהל המוזיאון לתרבות הציור בפטרוגרד. בשנים 1920–1928 עבד על עיצובי במה לתיאטרון הבימה בין היתר למחזה הדיבוק. בשנת 1923 פורסם בברלין כרך של האמנות הגרפית שלו.
בשנת 1925 השתתף בתערוכה הבינלאומית לאמנויות דקורטיביות ותעשייתיות מודרניות ("אר דקו") בפריז יחד עם אלכסנדרה אקסטר, ואדים מלר, רודולף פרנץ, סוניה דלאוני-טרק ודייוויד שטרנברג. תערוכת היחיד הראשונה שלו בלנינגרד הייתה בשנת 1926.
אלטמן עבר לפריז בשנת 1928. בשנת 1936 חזר ללנינגרד. הוא עבד בעיקר עבור התיאטרון, כמאייר ספרים ומחבר מאמרים על אמנות.
פראשן בלו
פראשן בלו (באנגלית: Prussian Blue) היו צמד פולק אמריקאי לאומני-לבן, נאו-נאצי שהוקם בראשית 2003 וחדל מפעילות ב-2006. חברות הצמד היו התאומות לינקס ולאם גיידי (Lynx and Lamb Gaede). ב-2012, הצהירו האחיות בריאיון ל"דיילי מייל" כי אינן דוגלות יותר בעליונות הגזע הלבן, וטענו כי נוצלו כדי לקדם מסרים אותם לא הבינו בזמן אמת.
מקור השם
השם "Prussian Blue" (כחול פרוסי) הוא שמה של תרכובת ציאניד וברזל בעלת גוון כחול עז.
בריאיון למגזין Vice טענו התאומות כי השם נובע מכך שמורשתן היא פרוסית-גרמנית בחלקה, צבע עיניהן הוא כחול (לכאורה, אחד ממאפייני הגזע הארי) ולדעתן הצבע עצמו יפה מאוד. כמו כן הסבירו בראיון כי השם מתייחס גם להיעדר הצבע הכחול, הנשאר כאשר גז הציקלון B מגיב עם הסביבה, בתאי הגזים: "אנחנו חושבות שזה יכול לגרום לכמה אנשים להטיל ספק בכמה מאי-הדיוקים של מיתוס השואה".
קיימים הרכבים נוספים הנושאים את השם "כחול פרוסי", ביניהם רביעיית בלוז רוק בריטית ולהקת סופט רוק קוריאנית. בניגוד לצמד, הרכבים אלו לא היו מזוהים עם עליונות לבנה או אידיאולוגיות גזעניות, ואימצו את השם משיקולים אמנותיים או מתוך הזדהות עם אידיאולוגיות פוליטיות הפוכות מאלו של הצמד.
קורות הצמד
התאומות נולדו ב-30 ביוני 1992. לינקס ניגנה בכינור ולאם בגיטרה, ושתיהן חלקו את תפקיד השירה.
בסוף שנת 2004 פרסמו השתיים את אלבום הבכורה שלהן "רסיסי העתיד" (Fragment of the Future), שראה אור דרך חברת רזיסטנס רקורדס, העוסקת בהפצה של מוזיקת עליונות לבנה. באלבום זה מבצעות השתיים את השירים לבדן, כשהן מנגנות על כל הכלים. הסגנון המוזיקלי המלווה את האלבום הוא פולק אקוסטי. מילות רוב השירים באלבום עוסקות בעליונותו של הגזע הלבן, במיתולוגיה נורדית, בקריאה לפעולה של הלבנים כנגד השחורים בארצות הברית ובהלל לרייך השלישי, ומרביתם גרסאות כיסוי לשירים לבנים לאומניים.
בשנת 2005 פרסמו השתיים באופן עצמאי את אלבומן השני "הדרך בה בחרנו" (The Path We Chose), שבשונה מאלבום הבכורה, היה בעל גוון רוקיסטי יותר (כשאת מקומה של הגיטרה האקוסטית החליפה הגיטרה החשמלית) וכלל חומר מקורי. עוד באותה שנה ראה אור הדי.וי.די "שיער בלונדיני, עיניים כחולות" (Blonde Hair, Blue Eyes) תוצרת חברת Murray Media Productions, ובו שלושה וידאו קליפים רשמיים ומבחר קטעים מצולמים מהופעות שקיימו בין השנים 2005-2003.
בשנת 2006, לאחר סיבוב הופעות באירופה, הכריז הצמד על סיום פעילותו. לאחר מכן ראה אור באירופה בלבד (דרך חברת Pühses Liste) אלבום האוסף "למען המולדת" (For The Fatherland), שאיגד שירים נבחרים משני אלבומיהן, עם דגש על אלו שמילותיהם נחשבו לפחות שנויים במחלוקת. שנה לאחר מכן, ב-2007, הגיח הצמד באופן חד פעמי להופעה שתועדה על גבי הדי.וי.די הכפול "Dresden-Pappritz Der Sachsentag 2007".
תוכן השירים והמחלוקת סביב פעילות הצמד
הליריקה של הצמד כוללת מסרים גזעניים התומכים בפעילים לבנים לאומנים. הצמד היה בקשר הדוק עם ארגון החלוצים הלאומיים (National Vanguard), התומך גם הוא בכוח הלבן.
התאומות גיידי התחנכו בביתן על ידי אמן אפריל, שלימדה אותן להאמין בעליונות האדם הלבן והיא זו שדחפה אותן לעסוק במוזיקה ולהקים את הצמד פראשן בלו. כמו כן, סבן הקיף אותן בסמלים נאציים, ביניהם צלב קרס, אשר ענד על חגורתו הן כסימן לתמיכתו באידיאולוגיה והן כסימן היכר לבקר שאותו הוא מגדל.
התגובות כלפי הצמד נעו בין התנגדות נחרצות לפעילותו ללא קשר לגילן של לינקס ולאם, לבין תגובות מתונות שטענו כי על אף שהמסרים שהן מקדמות בעייתיים, מדובר בסך הכל בשתי נערות צעירות שמשקפות את דעת הסביבה שלהן בלבד ועוד לא פיתחו תודעה פוליטית משלהן או הבינו לעומק את האידיאולוגיות אליהן חונכו, אלא נוצלו כדי לקדם אותן. בראיון מאוחר יותר עם השתיים שהתקיים שנים לאחר שחדלו לעסוק במוזיקה, איששו התאומות את הטענה לגבי ניצול.
כבר בתחילת דרכן עורר הצמד תשומת לב תקשורתית, וזכה לחשיפה בסרטו הדוקומנטרי של לואי ת'רו "לואי והנאצים", ששודר בשנת 2003 בערוץ הטלוויזיה הבריטי BBC Two. בשנת 2007 ראה אור סרט דוקומנטרי בלעדי אודות פראשן בלו בשם "תאומות הפופ הנאציות", בבימויו של ג'יימס קווין, שהופק עבור חברת טייגר אספקט. בעוד סרטו של ת'רו היה בעל טון קליל, הומוריסטי ואירוני לעתים, סרטו של קווין התמקד במערכות היחסים המתוחות בין בני משפחת גיידי, שהתערערו בין השאר בשל אמונותיה של האם אפריל ופעילות הצמד פראשן בלו. במהלך הצילומים הביעו התאומות התנערות מתנועת הגאווה הלבנה, והטילו ספק באמונתן בה.
לאחר הפירוק
האחיות פרשו מפעילות מוזיקלית לאחר שגילו כי הן סובלות מבעיות רפואיות: לינקס חלתה בסרטן, סבלה מהקאות כרוניות וגידול הוסר מכתפה בניתוח בגיל 17, וללאם הייתה עקמת, וכתוצאה מכך גם כאבי גב מתמשכים. בשל מצבן, אושר לשתיהן להשתמש במריחואנה רפואית.
בראיון בקיץ 2012, סיפרו התאומות כי כעת הן פיתחו תודעה פוליטית משלהן, ועל אף שהן עדיין סקפטיות במידת מה לגבי מה שהתרחש ב, הן אינן דוגלות יותר בגזענות ועתה מזדהות כ"די ליברליות". לדבריהן, "המריחואנה הפכה אותנו מנאציות להיפיות". לדברי לינקס, היא ואחותה שמחות על הזכות שניתנה להן להיות אמניות מוזיקליות, אך הן מביעות צער על כך שבמקום לעודד אותן לפעול במיינסטרים, אמן דחפה אותן לייצג מערכת אמונות שאותן לא יכלו להבין בזמן אמת.
קרלוס פאאס וילארו
קרלוס פאאס וילארו (בספרדית: Carlos Páez Vilaró; 1 בנובמבר 1923 – 24 בפברואר 2014) היה צייר, פסל, מוזיקאי ואדריכל אורוגוואי.
קורות חיים
וילארו נולד במונטווידאו, אורוגוואי. בהיותו בן 16 עבר להתגורר בבואנוס איירס, שם עבד בתעשיית הדפוס והכיר את טובי הקריקטוריסטים בארגנטינה באותה תקופה. בהשפעתם החל בנסיונותיו הראשונים בציור. עם שובו למולדתו התיישב במדיומונדו, שכונה במונטווידאו שרבים מתושביה שחורים, ופיתח עניין בתרבותם. הוא ייסד להקה מוזיקלית שניגנה בסגנון המוזיקה השחורה של האזור, כאשר את תופי הבונגו והקונגה של הלהקה הוא עיטר בציוריו.
בעקבות עניינו בתרבות האפרו-לטינית העתיק וילארו את מגוריו לברזיל, כאשר ציוריו משקפים את אהבתו לתרבות המקום. בברזיל התגלה וילארו על ידי מנהל המוזיאון לאמנות מודרנית של פריס, והוזמן להציג בו מיצירותיו ב-1956. בפריז רכש וילארו חברים רבים מתחומי האמנות השונים, ועם חבריו הקרובים נמנו פבלו פיקאסו ובריז'יט בארדו.
ב-1958 רכש וילארו חלקת אדמה בפונטה באז'נה, צוק הגולש לשפך נהר ריאו דה לה פלאטה, כ-10 קילומטר ממערב לעיר הנופש פונטה דל אסטה. על הצוק, שהיה אז נידח, הקים את ביתו. הצריף אותו בנה התפתח עם הזמן בתכנונו למבנה ייחודי, לו קרא בשם "קאסאפואבלו" (Casapueblo – "בית שהוא כפר"). המבנה המיוחד, המזכיר ארכיטקטורה של בתים באיי יוון עם אלמנטים של גאודי, הפך לאחד מאתרי התיירות המבוקשים באורוגוואי, כאשר וילארו המשיך להרחיב אותו עם השנים. כיום קאסאפואבלו מכיל, בנוסף לאגף מגורי משפחתו של וילארו, גם מוזיאון ליצירותיו הפתוח לקהל ובית מלון קטן.
ב-1967 ייסד וילארו חברת סרטים שעסקה בעיקר בהפקת סרטים תיעודיים בנושאים הקשורים באפריקה. הוא המשיך ויצר מאות פסלים, ציורים וציורי קיר למוסדות ממשלתיים, מבני ציבור, בתי משרדים ובתים פרטיים ברחבי העולם. בנוסף, במקביל לקאסאפואבלו, הוא יצר עוד יצירות ארכיטקטוניות מרשימות, כגון כנסייה ייחודית בסן איסידרו, ארגנטינה, ובית בסגנון קאסאפואבלו בטיגרה, ארגנטינה, ששימש לו כבית שני.
וילארו מת ב-24 בפברואר 2014 בביתו, קאסאפואבלו, בגיל 90.
חייו האישיים
מנישואיו הראשונים והקצרים של וילארו נולדו לו שלושה ילדים; אחד מהם, קרליטוס, היה מניצולי טיסה 571 של חיל האוויר האורוגוואי. וילארו נטל חלק פעיל בחיפושים אחריו.
ב-1976 פגש וילארו בתיירת ארגנטינאית שילדה לו ילד נוסף, אף שעדיין הייתה נשואה לאחר. משהתגרשה נישאו השניים ב-1989, אך בעלה לשעבר תבע משמורת על הילד על אף שהוכח שווילארו הוא האב. המשפט הוכרע לטובתו של וילארו רק ב-1999.
וילארו היה אב לשישה בנים ובנות.
How to Be a Heartbreaker
How to Be a Heartbreaker (בעברית: איך להיות שובר לבבות) הוא שיר של הזמרת הוולשית מרינה אנד דה דיימונדס, מתוך אלבום האולפן השני שלה, Electra Heart. הוא יצא לאור ב-7 בדצמבר 2012, על ידי 679 ארטיסטס ואטלנטיק רקורדס, כסינגל השלישי והאחרון מתוך האלבום. את השיר כתבה דיאמנדיס, יחד עם עמר מאליק, דניאל אומליו, בני בלנקו, סירקט וד"ר לוק, והפיקו שלושת האחרונים. בפרק "Feud" שבעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה Glee, ביצעו דין גייר וליאה מישל גרסת כיסוי לשיר.
רקע ופרסום
דיאמנדיס חשפה כי השיר היה לרצועה החדשה והיחידה במהדורה האמריקאית של האלבום, והיא כתבה אותו "כשהגרסה הבריטית הודפסה". מבחינה לירית, היא הסבירה כי השיר "כולל ארבעה כללים כיצד להיות שובר לבבות. זה מדריך לכולם!". על אף שאישרה תחילה ל-דיגיטל ספיי כי "How to Be a Heartbreaker" יצא לאור בבריטניה ב-15 באוקטובר 2012, דיאמנדיס הודיעה בסופו של דבר בעמוד הטוויטר שלה, ב-22 בנובמבר, שהוצאת השיר בבריטניה תידחה לאביב 2013 בעקבות סיבוב ההופעות שלה בארצות הברית בדצמבר.
וידאו קליפ
הקליפ בוים על ידי הצמד Marc & Ish וצולם בסוף אוגוסט 2012. ב-19 בספטמבר 2012, הודיעה דיאמנדיס בטוויטר שהקליפ ל-"How to Be a Heartbreaker" יעלה ב-24 בספטמבר. עם זאת, אירעו בעיות ביום הפרסום, ודיאמנדיס הסבירה את המתרחש בטוויטר, "מישהו בחברת התקליטים שלי לא הרשה לי לפרסם את הקליפ כי אני נראית רע בו, ואנחנו צריכים עוד כסף וזמן. הקליפ יצא לאור בסוף השבוע. אם לא, אני שמחה להדליף את גרסת ה-'minger' עבור המעריצים שלי". הקליפ עלה, בסופו של דבר, ליוטיוב ב-28 בספטמבר 2012.
הצלחה מסחרית
"How to Be a Heartbreaker" יצא לאור כסינגל השלישי מהאלבום Electra Heart. השיר זכה להצלחה מסחרית ברחבי העולם. בממלכה המאוחדת, הגיע השיר למקום ה-88 ושהה שבוע אחד במצעד. השיר הוא הרצועה החמישית הנמכרת ביותר של מרינה עד כה בבריטניה, עם מכירות של כ-95,000 עותקים, נכון לפברואר 2019. בנובמבר 2021, הוסמך השיר לתואר כסף בבריטניה, בהגיעו לסך מכירות של יותר מ-200,000 עותקים. בדנמרק, הגיע השיר בשיאו למקום ה-18 וזכה לתואר פלטינה. ביוני 2021, הוסמך הסינגל לתואר פלטינה בארצות הברית, על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA), ביוני 2021.
הופעות חיות
ב-29 ביוני 2012, ביצעה דיאמנדיס לראשונה את "How to Be a Heartbreaker" בלייב, כחלק מסיבוב ההופעות שלה, "The Lonely Hearts Club Tour", במכון HMV שבברמינגהאם. מאז, היא ביצעה את השיר במהלך רוב ההופעות שלה בסיבוב ההופעות, וגם במופעי הפתיחה ב-"Mylo Xyloto Tour" של קולדפליי. ב-9 ביולי 2012, ביצעה הזמרת את השיר בג'ימי קימל לייב, יחד עם "Primadonna". דיאמנדיס ביצעה גרסה אקוסטית לשיר בתחנות רדיו שונות ובהופעות טלוויזיה באירופה ובקנדה. ב-15 באוגוסט 2012, היא גם ביצעה את השיר כחלק מה-"YouTube Presents", יחד עם ארבעה שירים נוספים מהאלבום. ב-22 במרץ 2013, ביצעה דיאמנדיס את השיר בשידור חי, בסיום העונה של אקס פקטור דנמרק, יחד עם "Primadonna".
זברת גרבי
זברת גְּרֶבִי (שם מדעי: Equus grevyi) היא מין בסוג סוס. זברת גרבי היא הזברה הגדולה ביותר. היא חיה חיי בר בקניה ובאתיופיה. בהשוואה למיני זברה אחרים, היא גבוהה, אוזניה גדולות והפסים המכסים אותה צרים יותר. היא קרויה על שמו של ז'יל גרווי, נשיא צרפת שקיבל בשנות השמונים של המאה ה-19 זברה ממין זה מהאימפריה האתיופית. זברת גרבי שונה מיתר הזברות בכך שהיא בעלת מאפיינים פרימיטיביים והתנהגות ייחודית. היא דומה יותר לחמור, בעוד שיתר מיני הזברה דומים יותר לסוס. בישראל אפשר לראות פרט אחד בספארי ברמת גן.
מאפיינים פיזיים
אורכה של זברת גרבי מראשה עד לזנבה 2.5–3 מטרים, מתוכם 38–75 ס"מ מוקדשים לזנב. גובהה בכתף 1.25–1.6 מ'. משקלם של הזכרים נע בין 380 ל-450 ק"ג, ושל הנקבות נע בין 350 ל-400 ק"ג. הפסים המכסים את גופה צרים וצפופים. הם נמשכים גם על צווארה ועד לפרסות. פסים אלו מסייעים בבריחה מטורפים המאיימים עליה. בטנה של זברת גרבי, כמו גם בסיס הזנב, צבועים בלבן ללא פסים. אוזניה גדולות ומעוגלות. ראשה גדול, ארוך וצר, בדומה לזה של הפרד. רעמת הזברה גבוהה וסמורה. רעמתם של הפרטים הצעירים משתרעת לאורך כל הגב.
התנהגות ותזונה
זברת גרבי דומה לחמור מכמה בחינות. מבחינה התנהגותית, למשל, המבנה החברתי של זברות גרבי מאופיין בהתארגנות בקבוצות קטנות של פרטים בוגרים המקובצים למשכי זמן קצרים של כמה חודשים. הזכרים הבוגרים מבלים את מרבית זמנם בגפם בטריטוריות שגודלן 2.7–10.2 קמ"ר, שהן מהטריטוריות הגדולות ביותר של בעלי חיים צמחוניים. עם זאת, נצפו גם עדרים של זכרים "רווקים".
הטריטוריות מסומנות באמצעות ערימות גללים. בשונה ממינים אחרים, זכרי זברת גרבי לא מגלים התנהגות טריטוריאלית כלפי זכרים אחרים הנמצאים בטריטוריה שלהם, אולם ראוי לציין שנקבות הנמצאות בתוך טריטוריה מסוימת יזדווגו אך ורק עם הזכר החי בטריטוריה זו, בעוד שזכרים הנמצאים בטריטוריה לא להם לא יפריעו להליך. זכרי זברת גרבי נלחמים בינם לבין עצמם על טריטוריה ועל נקבות. במהלך הקרבות הזכרים נוערים, בדומה לסוסים.
רבייה ומצב שימור
זברות גרבי מגיעות לבגרות מינית בגיל ארבע. תקופת הייחום של הנקבות נמשכת בין יומיים לתשעה ימים, כאשר בין מחזור ייחום למשנהו מפרידים 19–33 ימים. תקופת ההריון של זברת גרבי נמשכת 350–400 ימים, שבסופם (אוגוסט–ספטמבר באופן טיפוסי, אולם לידה תיתכן בכל שלב בשנה) ממליטה הנקבה עַיִר יחיד. העיר יעמוד על רגליו לאחר 6–14 דק' מרגע לידתו. כעבור חצי שעה יצליח ללכת, וזמן קצר אחר כך הוא יוכל לרוץ למרחקים קצרים. העיר ייגמל מיניקה לאחר 275 ימים לערך. לאחר הלידה, העיר עלול להתבלבל בזיהוי אימו, ולכן האימהות מגלות אגרסיביות רבה כלפי נקבות אחרות הנמצאות באזור בזמנים הקריטיים המדוברים.
תוחלת חייה של זברת גרבי בבר עשויה להגיע ל-18 שנים, בעוד שבשִׁבְיָה הגיעו זברות גרבי לגיל 30.
זברת גרבי נחשבת למין בסכנת הכחדה, במידת מה בשל ציד הנועד לניצול עורה של הזברה. בנוסף, הזברה סובלת מהרס של בתי גידול בהם היא חיה, הפרעות של האדם (במקווי מים למשל), ואף נאלצת לעמוד בתחרות עם חיות מרעה מבויתות. מספרן של זברות גרבי החיות בבר נאמד בכ-6,000 פרטים, ובצד זאת – זברות גרבי נפוצות גם בשִׁבְיָה ובגני חיות.
ז'וליו פרסטס
ז'וליו פרסטס דה אלבוקרקה (בפורטוגזית: Júlio Prestes de Albuquerque; 15 במרץ 1882 - 9 בפברואר 1946) היה עורך דין, משורר ופוליטיקאי ברזילאי.
חייו
בשנת 1909 החל את הקריירה הפוליטית שלו כשנבחר לסגן נשיא מדינת סאו פאולו, על ידי מפלגת פאוליסטה הרפובליקנית (PRP). חוליו פרסטס נבחר שוב מספר פעמים, ונשאר בתפקידו עד 1923. כנציג המדינה, הוא הגן על עובדי המדינה, הציג את הצעות החוק שיצרו את בית הדין לביקורת בסאו פאולו ואת הפקולטה לרפואה וטרינרית ומדעי בעלי החיים של אוניברסיטת סאו פאולו.
בשנת 1923, הוא היה נשיא ועדת הכספים של סאו פאולו. באותה שנה הוא נבחר לסגן הנשיא הפדרלי. בהמשך, הוא היה יו"ר ועדת הכספים ומנהיג הממשל של הנשיא וושינגטון לואיס.
בתקופה זו הוא היה אחראי על אישורה של תוכנית הייצוב הכלכלי והפיננסי בדצמבר 1926.
בשנת 1927 הוא נבחר מחדש לסגן הנשיא הפדרלי. עם מותו של קרלוס דה קמפוס, אז נשיא סאו פאולו, אביו, קולונל פרננדו פרסטס, התפטר מתפקיד סגן נשיא המדינה. עקב אירוע זה נערכו בחירות חדשות וג'וליו פרסטס נבחר לנשיא מדינת סאו פאולו ונכנס לתפקידו ב-14 ביולי 1927. בין השנים 1927 ו-1930 היה נשיא מדינת סאו פאולו.
פרסטס הגיע למעמד נשיא נבחר של ברזיל בזכות ניצחונו בבחירות 1930. לא עלה לשלטון בגלל מהפכת 1930 אשר הדיחה את הנשיא וושינגטון לואיס כחודשיים לפני שפרסטס היה אמור לעלות לשלטון.
על שמו נקרא אולם הקונצרטים המרכזי של סאו פאולו - הסאלה סאו פאולו, וכן תחנת הרכבת הסמוכה אליו.
סטודיבייקר אלקטריק
סטוביקייר אלקטריק (באנגלית: Studebaker Electric) הייתה מכונית משפחתית בעלת הנעה חשמלית מוזנת מסוללות. יוצרה על ידי חברת Studebaker Brothers Manufacturing Company שמאוחר יותר הפכה לחברת "סטודיבייקר" האמריקאית. "סטודיבייקר אלקטריק" יוצרה בין השנים 1902–1912. יוצרו 1,841 יחידות.
סטודיביקר אלקטריק יוצרה במגוון סגנונות גוף. בשנת 1904 נוסד דגם 4 נוסעים.
סטודיבייקר התמחתה בבניית גוף ובהפצת מוצרים אך לא בבניית מנוע. כתוצאה מכך בשנת 1904 נוצרו מכוניות "סטודיבייקר - גרפורד".
צוות קרב פייפר בקרב על הבליטה
צוות קרב פייפר (בגרמנית: Kampfgruppe Peiper) מדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1, שנקרא על שם מפקדו יואכים פייפר, היה כוח נייד רב חילי רב עוצמה, שנועד להוביל את המתקפה של ארמיית הפאנצר השישית, במסגרת תוכנית המתקפה הגרמנית בארדנים בדצמבר 1944, ולשמש ככוח החוד של הדיוויזיה שלו. הוא נודע לשימצה בעקבות מעשי טבח שביצעו חייליו בשבויי מלחמה אמריקניים במהלך התקדמותו, שהידוע בהם הוא טבח מלמדי.
צוות הקרב הצליח להבקיע את החזית האמריקנית ולחדור עמוק לשטחי העורף של הארמייה האמריקנית הראשונה, ולא היה רחוק מהשגת יעדיו הראשוניים על נהר מז. אולם לאחר שהתקדמותו נבלמה, כותר כוחו של פייפר על ידי כוחות אמריקנים חזקים, והדף שורת התקפות אמריקאיות אליו במשך ארבעה ימים. בליל 23/24 בדצמבר, לאחר שאזלו הדלק והתחמושת שלו, נחלצו שרידי צוות הקרב מהכיתור לאחר שנאלצו לנטוש את כל כלי רכבם וציודם הכבד.
רקע למתקפת הארדנים
על ארמיית הפאנצר השישית של האס.אס בפיקוד יוזף דיטריך, הוטל המאמץ העיקרי של המתקפה הגרמנית בארדנים, באגף השמאלי (הצפוני). הארמייה שבפיקודו נועדה לתקוף גזרה בת כ-35 ק"מ שהשתרעה ממונשאו בצפון עד לפרצת לוסהיים בדרום, לחצות את המז באזור העיר ליאז', ולהמשיך להתקדם מערבה לכיוון יעדה הסופי, נמל אנטוורפן. לשם ביצוע המשימה קיבלה ארמיית הפאנצר השישית, ארבע דיוויזיות פאנצר אס.אס מובחרות, ושש דיוויזיות חי"ר, וכן עדיפות בהקצאת טנקים כבדים, תותחי-סער ומשחיתי טנקים.
דיוויזיית הפאנצר ס"ס ה-1 לייבשטנדרטה, שתקפה באגף הדרומי של הארמייה, נועדה לנוע דרך פרצת לוסהיים, עמק צר וארוך ברוחב כ-8 ק"מ מצפון לרכס שניי אייפל (הרי השלג), ולהתקדם מערבה מדרום לרכס אלסנבורן במגמה לחצות את נהר מז באזור העיר אואי (Huy), מדרום לליאז׳.
דיוויזיית העילית לייבשטנדרטה (ששימשה במקור כיחידת משמר הראש של היטלר, והייתה הדיוויזיה הראשונה של הוואפן אס אס) אורגנה מחדש כחודשיים לפני המתקפה, וקלטה 3,500 חיילים חדשים, כך שכוחה עמד על 17,988 חיילים. היא כללה 117 טנקים, ו-22 משחיתי טנקים. לקראת המתקפה בארדנים חולקה הדיוויזיה לארבעה צוותי קרב ניידים ("קמפגרופה"). צוות קרב פייפר, שנקרא על שם מפקדו אוֹבר-שטורמבאנפיהרר יואכים פייפר, נועד להוביל את מתקפת הדיוויזיה, ולהוות את כוח החוד של ארמיית הפאנצר השישית כולה, ולכן היה החזק מכולם. הוא כלל את כל הכוח המשוריין של הדיוויזיה, למעט משחיתי הטנקים מדגם יאגדפנצר 4.
הכוח בפיקודו של פייפר כלל את רגימנט הטנקים של הדיוויזיה, את גדוד הפאנצר הכבד ה-501 של האס אס (45 טנקים כבדים חדישים מדגם טיגר II, שרק חלקם היו כשירים ללחימה), גדוד פאנצרגרנדיר, גדוד ארטילריה, גדוד נ"מ ושתי פלוגות הנדסה קרבית. צוות הקרב כלל כ-4800 לוחמים, וכ-800 כלי רכב ממונעים. היה זה כוח נייד רב-חיילי רב עוצמה, שצויד במיטב הציוד הצבאי הגרמני.
מהלכי הקרב
לפי תוכנית המתקפה, כוחו של פייפר היה אמור לנצל את הבקעת החזית האמריקאית על ידי כוחות החי"ר הגרמניים, כדי לפתוח בתנועה מהירה מערבה לעבר נהר המאז בשעות הבוקר של היום הראשון למתקפה. אולם במקום זאת, צוות הקרב נתקע במשך מרבית שעות היום בפקקי תנועה קשים בצירי התנועה שהובילו לחזית, כשהוא ממתין שדיוויזיית הצנחנים השלישית תבקיע את החזית האמריקאית באזור פרצת לוזהיים. רק לקראת חצות הלילה הצליח צוות קרב פייפר לפלס את דרכו עד לכפר לאנזראת, אולם פייפר החליט להמתין שם עד עלות השחר, לאחר שקיבל דיווח (שגוי), שהיערות לפניו מלאים בכוחות אמריקאים.
ב-17 בדצמבר עם שחר חידש צוות קרב פייפר את התקדמותו. הוא לא נתקל בהתנגדות רצינית ופתח בהתקדמות מהירה מערבה, כשהוא זורע בהלה באזורי העורף האמריקאים ופוגע ביחידות אמריקאיות קטנות ובדרגי תובלה שנקלעו לדרכו. בשלב ראשון כבש הכוח את הכפר הונספלד, ששימש כאזור המנוחה של דיוויזיה 99, ובמהומה שנוצרה לקח שבויים אמריקאים רבים והשמיד כחמישים כלי רכב, לרבות זחל"מים אמריקאים. לאחר מכן סטה פייפר צפונה מנתיב התקדמותו המתוכנן לעבר בולינגן, שם נמצא מצבור אספקה אמריקאי גדול. הגרמנים תפסו שם כמות גדולה של דלק, ותדלקו מחדש את הטנקים וכלי הרכב שלהם. אילו היה פייפר ממשיך בהתקדמותו צפונה לכיוון רכס אלסנבורן, הוא לא היה מתקשה לאגף ממערב את עמדותיהן של הדיוויזיות האמריקאיות ה-2 וה-99, ולכתר אותן (אפשרות שהפיקוד האמריקאי חשש ממנה מאוד). אולם הוא לא היה מודע לקשיים בהם נתקלה התקפת דיוויזיית הפאנצר ס"ס ה-12 (שכוחו נכנס לנתיב ההתקדמות המתוכנן שלה) באגפו הימני, ופעל בהתאם לתוכנית הגרמנית המקורית, שדרשה ממנו לנוע במלוא המהירות לעבר העיר אואי על נהר מז דרך טרואה-פון (Trois ponts) וורבומון, מבלי להתחשב באיומים על אגפיו. צוות הקרב פנה לכיוון דרום-מערב והמשיך בהתקדמותו בציר המוביל ללינייוויל. סמוך לצומת בונייה נתקל כוח החלוץ הגרמני בסוללת ארטילריה אמריקנית, שהייתה בדרכה דרומה ממאלמדי, וחייליו ערכו טבח בשבויים האמריקאים שנפלו בידיהם. היה זה הראשון בסדרה של פשעי מלחמה שביצעו חיילי הוואפן אס אס בפיקודו של פייפר בנתיב התקדמותם. בסך הכל הם רצחו כ-350 שבויים אמריקאים וכ-100 אזרחים בלגיים בכתריסר אירועים שונים.
בשעות הצהריים הגיע כוחו של פייפר ללינייוויל, ולאחר הפסקה קצרה המשיך בהתקדמותו מערבה לעבר סטאוולו, בניסיון לתפוס את הגשר החיוני על נהר אמבלב (Amblève). הוא התקדם במקביל לגדה הדרומית של הנהר, ולקראת רדת החשיכה הגיע כוח החלוץ שלו לפאתי סטוואלו, אך לא ניסה לחצות את הגשר, שחיבר בין שני חלקי העיירה, וחנה למשך הלילה בגדה הדרומית של הנהר. במהלך 17 בדצמבר התקדם צוות קרב פייפר לעומק כ-50 ק"מ מקו ההתחלה שלו, ההתקדמות העמוקה ביותר שהושגה על ידי הכוחות הגרמניים בארדנים במהלך אותו יום, והגיע למרחק של כ-70 ק"מ מיעדו הראשוני על נהר מז.
העצירה של צוות קרב פייפר בסטוואלו, איפשרה לפיקוד האמריקאי להזרים כוחות לבלימת המשך התקדמותו. בשעות הצהריים של 17 בדצמבר זיהה מטוס תצפית אמריקאי את כוחו של פייפר, ודיווח על כך למפקדת הארמייה הראשונה, ששכנה בעיירה ספא. מפקד הארמייה, קורטני הודג'ס, חשש שהכוח הגרמני מתכוון לנוע צפונה בציר הראשי המוביל ללייז' דרך מאלמדי וספא, ולתפוס את מצבורי האספקה הגדולים של בעלות הברית, שנמצאו באזור זה. הוא פינה את מפקדתו מספא, והורה לדיוויזיית הרגלים ה-30, שהייתה בעתודה, לנוע במהירות דרומה כדי לחסום את צירי ההתקדמות האפשריים של הכוח הגרמני.
פייפר שב להתקדם למחרת, בשעות הבוקר המוקדמות, ולאחר מספר היתקלויות עם המגינים האמריקאים חצה כוחו את הגשר על האמבלב בסטאוולו, שחיילי הנדסה אמריקאיים נכשלו לפוצצו. שתי פלוגות מרגימנט הפאנצר של פייפר (שצוידו בטנקי פאנצר סימן 4) הושארו בגדה הדרומית של הנהר, ונועדו להתקדם לאורכה במטרה לתפוס את הגשר על נהר סאלם בטרואה פון. בשעות הצהריים נע הכוח העיקרי של פייפר לעבר הגשרים בטרואה-פון (Trois-Ponts), במפגש הנהרות אמבלב וסאלם, אך הפעם הצליח כוח הנדסה קרבית אמריקאי לפוצץ את הגשר על נהר אמבלב, ואילץ את פייפר לפנות צפונה ולהמשיך לנוע לאורך הגדה הצפונית של האמבלב, בניסיון למצוא נקודה נוספת לחצות את הנהר ולחזור לנתיב התנועה המתוכנן שלו לעבר המז. במקביל פוצצו האמריקנים גם את הגשר על נהר סאלם בטרואה פון, לפני שהגיעו עליו שתי פלוגות הפאנצר, שנעו בגדה הדרומית של האמבלב. עקב מחסור בדלק, נאלצו רוב הטנקים של שתי הפלוגות להישאר בגדה הדרומית של הנהר. ורק חלק קטן מהם חברו לכוח העיקרי של פייפר בגדה הצפונית. לאחר שצוות קרב פייפר עבר את הכפר לה גליז, הוא מצא גשר בלתי ניזוק על האמבלב בשאנו (Cheneux) וחצה את הנהר, אך תקיפה אווירית אמריקנית מסיבית על הטור הגרמני עיכבה את התקדמותו, וכאשר כוח החלוץ התקרב לנהר ליאן (Lienne) לקראת רדת החשיכה, פוצצו האמריקנים את הגשר על הנהר ואילצו את פייפר לשוב על עקבותיו ללה גליז ולחנות שם למשך הלילה.
מפקד דיוויזיית הפאנצר ס"ס הראשונה, הורה לצוות קרב נוסף בפיקודו של גוסטב קניטל (Gustav Knittel), שהורכב בעיקרו מגדוד הסיור של הדיוויזיה, לנוע צפונה כדי לתמוך במאמץ של פייפר. קניטל חצה את הגשר בסטאוולו והמשיך לכיוון לה גלייז, אך בשעות הלילה השתלטו האמריקאים מחדש על החלק הצפוני של העיר (מצפון לנהר אמבלב), ובכך ניתקו למעשה את שני צוותי הקרב הגרמניים מעורפם. פייפר המשיך לחתור לחזור לנתיב התנועה המתוכנן שלו, ולכן ניסה להגיע לגשר נוסף על נהר אמבלב, שנמצא ממערב לסטומון (Stoumont). ב-19 בדצמבר בשעות הבוקר הוא תקף את סטומון, שהוחזקה על ידי גדוד מהרגימנט ה-119 של הדיוויזיה ה-30, וכבש אותה לאחר קרב קשה. כוח החלוץ של פייפר המשיך להתקדם מערבה, אולם נתקל בכוח אמריקאי נוסף, שכלל גדוד שני מהרגימנט ה-119 בסיוע שתי פלוגות טנקים, ממערב לתחנת הרכבת של סטומון. לאחר מספר היתקלויות במהלכן הושמדו כמה טנקי פנתר, נאלצו הגרמנים לסגת חזרה לסטומון. זו הייתה הנקודה הרחוקה ביותר אליה הגיע צוות קרב פייפר במהלך התקדמותו. מחסור מחריף בדלק ובתחמושת מנע ממנו לחדש את התקפתו ולהמשיך לנוע לכיוון המז.
בשעות הבוקר של ה-19 בדצמבר הורה פייפר לצוות קרב קניטל לחזור לסטאוולו במטרה להשתלט מחדש על העיר, ולאפשר לדרגי האספקה שלו לחבור לכוחו, אך האחרון לא הצליח למלא את משימתו. החלק הצפוני של סטוואלו נתפס על ידי גדוד של הרגימנט ה-117 מהדיוויזיה ה-30, ובמהלך היום הוא תוגבר על ידי גדוד נוסף של הרגימנט בסיוע גדוד ארטילריה. הכוח האמריקאי, שהחזיק בעיר ובשטח השולט מצפון לה, הצליח לבלום שורת התקפות של צוות קרב סנדיג (Sandig) מדיוויזיית לייבשטנדרטה (שכלל 2 גדודי פאנצרגרנדיר מתוגברים), ואלמנטים מצוות קרב פייפר, שנותרו בגדה הדרומית של נהר אמבלב (כולל טנקי טיגר II מגדוד הפאנצר הכבד ה-501), שניסו לעבור דרך העיר כדי לחבור לכוחותיו של פייפר בלה גליז וסטומון. לאחר רדת החשיכה פוצצו האמריקאים את הגשר על האמבלב בסטאוולו. כוחות אמריקאים נוספים נמצאו עתה בדרכם לזירת הקרב, כדי לתגבר את יחידות דיוויזיית החי"ר ה-30, ולחסום את נתיבי ההתקדמות והנסיגה של צוות קרב פייפר. רגימנט מהדיוויזיה האמריקאית המוטסת ה-82 נע לאזור מכיוון דרום-מערב, בעוד שצוות קרב ב' מהדיוויזיה המשוריינת ה-3 התקרב אליו מכיוון צפון.
במהלך היומיים הבאים (21-20 בדצמבר) הותקף צוות קרב פייפר משלושה עברים על ידי יחידות מדיוויזיית החי"ר ה-30, הדיוויזיה המוטסת ה-82, וצוות קרב ב' של הדיוויזיה המשוריינת ה-3. כוחו של פייפר הצליח להדוף את רוב ההתקפות והאמריקאים השיגו התקדמות מועטה בלבד, אך מצבו של הכוח נעשה חמור יותר מיום ליום, והוא סבל ממחסור חמור בדלק, תחמושת ומזון. פייפר החליט להסיג את כוחותיו מסטומון ומשאנו, ליצור מתחם הגנה היקפי מצומצם סביב הכפר לה גליז, ולהמתין שם לחילוץ ולהצנחת אספקה מהאוויר.
לבסוף, בליל 23/24 בדצמבר, לאחר שהתחמושת והדלק של הטנקים שלו אזלו, נסוג פייפר עם שמונה מאות מאנשיו ברגל בחסות החשיכה בחזרה לקווים הגרמנים. הוא הותיר בלה גליז כוח מאסף קטן, שנועד לעכב את המרדף אחריו ולפוצץ את הטנקים, הציוד הכבד וכלי הרכב שננטשו בכפר, את הפצועים הגרמנים שלא יכלו לנוע ו-170 שבויים אמריקנים, שנפלו בשבי בימי הלחימה האחרונים. לאחר מסע של 20 ק"מ לכיוון דרום-מזרח דרך היערות, שארך 36 שעות, חצו שרידי כוחו של פייפר את נהר סאלם וחברו לכוחות הגרמניים בגדה המזרחית של הנהר בשעות הצהריים של ה-25 בדצמבר. הוא הותיר מאחוריו 28 טנקים (כולל 7 טנקים מדגם קינג טיגר), 6 תותחים מתנייעים, 70 זחל"מים וציוד רב נוסף וכן 127 שבויים ופצועים.
לפי מקורות גרמניים, אבדות צוות קרב פייפר מה-16 עד 27 בדצמבר הסתכמו ב-45 טנקים (כולל 13 טיגרים) וכ-900 לוחמים (לא כולל חיילים לא קרביים בדרגי האספקה שלו).
פט ג'נינגס
קריירה
בתחילת הקריירה שלו שיחק ג'נינגס בקבוצה עד גיל 18 של שמרוק רוברס, אך לאחר זמן מה החל לעסוק בכדורגל גאלי עד גיל 16, אז הצטרף לניורי טאון מהעיר שבה גדל. ג'נינגס הפגין יכולת טובה, ובמאי 1963 הועבר לווטפורד האנגלית מהליגה השלישית. גם במדיה הוא המשיך להפגין את יכולתו הגבוהה, ושיחק בכל אחד ממשחקי המועדון בעונתו הראשונה, ובסופה הועבר לטוטנהאם הוטספר תמורת 27,000£.
ב-15 באפריל 1964, בגיל 18 ובעוד משחק עבור ווטפורד, ערך ג'נינגס את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת במשחק נגד נבחרת ויילס במסגרת אליפות הבית הבריטית. המשחק הסתיים בניצחון של אירלנד בתוצאה 3 - 2; שחקן נוסף שערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו במשחק זה היה ג'ורג' בסט.
ג'נינגס שיחק במשך 13 שנים בווייט הארט ליין, ובסך הכול הופיע במדי טוטנהאם ב-591 משחקים בכל המסגרות, מתוכם 472 בליגה. ב-1967 הוא זכה עם טוטנהאם בגביע ה-FA, בגביע הליגה ב-1971 ו-1973, ובגביע אופ"א ב-1972. במשחק מגן הצדקה נגד מנצ'סטר יונייטד שנערך ב-1967 הוא הצליח לכבוש את שערו היחיד בקריירה. ב-1973 הוא זכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות עיתונאי הכדורגל, ושלוש שנים מאוחר יותר בתואר כדורגל השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות שחקני הכדורגל.
באוגוסט 1977 הועבר ג'נינגס למועדון הכדורגל ארסנל, היריב הידוע ביותר של טוטנהאם, כיוון שבטוטנהאם האמינו כי הוא על סף סיום הקריירה שלו. אולם, ג'נינגס שיחק בארסנל במשך שמונה עונות, בהן סייע למועדון להעפיל לשלושה משחקי גמר של גביע ה-FA (1978, 1979 ו-1980). אולם, רק המשחק השני, נגד מנצ'סטר יונייטד, הסתיים בניצחון של ארסנל. במשך שמונה השנים שבהן שיחק עבור ארסנל הוא השתתף ב-327 משחקים, מתוכם 237 בליגה. בזמן ששיחק בארסנל ג'נינגס היה חלק מסגל הנבחרת הצפון אירית שהעפילה לסיבוב השני במונדיאל 1982.
לאחר פרישתו מכדורגל קבוצתי ב-1985 הוא חזר לטוטנהאם, ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון על מנת שיהיה בכושר לקראת השתתפותה של נבחרת צפון אירלנד במונדיאל 1986. זמן קצר לאחר המונדיאל הוא חזר לשמרוק רוברס, והשתתף במשחק לזכרו של הבלם המרכזי שיי ברנן.
משחקו הבינלאומי האחרון של ג'נינגס נערך ביום הולדתו ה-41, ובאותה תקופה הוא היה השחקן המבוגר ביותר שמשתתף במונדיאל. המשחק היה האחרון בשלב הבתים של מונדיאל 1986, וצפון אירלנד הפסידה בו לנבחרת ברזיל בתוצאה 0 - 3. בסך הכול הופיע ג'נינגס 119 פעמים במדי הנבחרת, יותר מכל שחקן אחר בהיסטוריה.
ג'נינגס החל לעבוד כמאמן שוערים לאחר פרישתו, ועסק בתפקיד זה בטוטנהאם עד 1993. בשנת 2003 צורף שמו של ג'נינגס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי כהוקרה על הכישורים שהפגין בליגה האנגלית.
בנו של ג'נינגס, פטריק ג'וניור, משחק גם כן כשוער.
לקריאה נוספת
*Jennings, Pat (1983). Pat Jennings: An Autobiography. London, Willow Books, ISBN 0-00-218069-3
יוסי רוזן (רג'ואן)
יוסי רוזן (רג'ואן) (נולד ב־18 ביולי 1939) הוא מנהל ודירקטור ישראלי. יו"ר המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה, מכהן כדירקטור בקבוצת XT וחברות הבת שלה ונשיא קבוצת XT אחזקות בע"מ, חבר בחבר הנאמנים של המרכז האקדמי רופין, דירקטור בשטראוס אחזקות, דירקטור בעופר השקעות ויו"ר מחשב לכל ילד.
ביוגרפיה
רוזן נולד בבגדאד שבעיראק וגדל בעיראק ובאיראן. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1949 והגיע עם משפחתו למעברת פרדסיה, שם התגוררו כשנה, ולאחר מכן עברו למושב עין שריד. רוזן הוא בוגר בית הספר החקלאי בנהלל. בסיום לימודיו התגייס לצה"ל ועם שחרורו, בשנת 1961, החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
רוזן הוא בעל תואר ראשון (BA) בכלכלה ומדעי המדינה (1965), ותואר שני (MA) במנהל עסקים (1972), שני התארים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1993–1998 כיהן כמנכ"ל חברת משאב ייזום ופיתוח בע"מ ובה שימש גם כיו"ר נשר מפעלי מלט ישראליים, יו"ר גרנית הכרמל השקעות בע"מ ויו"ר קבוצת תעבורה.
בשנים 1998–2007 כיהן כמנכ"ל החברה לישראל, ובה שימש גם כיו"ר דירקטוריון איי.סי.אל גרופ (לשעבר: כימיקלים לישראל בע"מ), ודירקטור בחברות הבת שלה, חבר בדירקטוריון של חברת צים שירותי ספנות משולבים בע"מ ודירקטור בחברת טאואר סמיקונדקטור.
בשנים 2005–2009 כיהן כדירקטור בבנק מזרחי טפחות.
בשנים 2007–2012 כיהן כיו"ר קבוצת בזן.
בשנים 2008–2019 כיהן כיו"ר רשת מדיה בע"מ, זכיינית ערוץ 2 לשעבר.
פרסים
יוסי רוזן זכה בפרסים הבאים:
תפקידים ציבוריים
בינואר 2001 מונה רוזן לתפקיד קונסול כבוד של פינלנד בתל אביב.
בשנים 2003–2009 כיהן כיו"ר אגודת הידידים של המרכז הרפואי "ספיר"–בית חולים מאיר.
בשנים 2007–2010 כיהן כיו"ר דירקטוריון המי"ל (המרכז הישראלי לניהול).
בשנים 2010–2011 כיהן כיו"ר דירקטוריון המרכז הרפואי הדסה.
בשנים 2010–2013 כיהן כיו"ר עמותת ידידי איל"ן.
משנת 2012 מכהן כיו"ר המכון הישראלי לאנרגיה ולסביבה.
משנת 2013 מכהן כחבר הוועד המנהל של המרכז האקדמי רופין.
משנת 2020 מכהן כיו"ר "מחשב לכל ילד".
חיים אישיים
רוזן נשוי לרבקה, אב לשלושה וסב לשמונה. מתגורר בתל אביב-יפו.
הערות שוליים
__לחיפוש__
בענייני הזמן
בענייני הזמן (בצרפתית: Actuelles) היא סדרה של רשימות מאת הסופר, חתן פרס נובל לספרות, אלבר קאמי שכונסה בכרכים אחדים: הכרך הראשון - Actuelles I : Chroniques 1944-1948 - יצא לאור בשנת 1950 ובו ריכז קאמי את מאמריו בעיקר בעיתון קוֹמְבָּה (בצרפתית: Combat, "מאבק") שערך, מאמרים ומכתבי תשובה בעיתונים נוספים והרצאות, כולם בתום מלחמת העולם השנייה, מן השנים 1948-1944.הכרך השני - Actuelles II : Chroniques 1948-1953 - יצא לאור בשנת 1953 ובו ריכז קאמי את מאמריו מן השנים 1948–1953, בחלקם פולמוסים שערך עם אנדרה ברטון ומבקרים מרקסיסטים, בהם ז'אן-פול סארטר. שני כרכים אלה תורגמו לעברית על ידי שושנה כרם בהוצאת כרמל בשם הזמן הזה II ,I: כתבים פוליטיים בשנת 2013.הכרך השלישי Actuelles III : Chroniques 1939-1958.
כרך ראשון: הזמן הזה – 1948-1944
כרך ראשון זה כולל בעיקר מאמרים שפורסמו בעיתון קומבה בשנים 1944–1946 ועוד מאמרים ועדויות מן השנים 1946–1948, כאשר קאמי היה עורך העיתון. קאמי כותב (בפתח הכרך) שהעדיף מאמרים אלה על אחרים אף על פי שבנקודת הזמן של האיסוף (1950) הרגיש חוסר נוחות ואף התנכרות אליהם, אבל היו משמעותיים בנקודת הזמן – הן לגביו ככותב והן לגבי הקהל. קאמי מבקש מקוראיו להבחין בתקווה שמבעד למאמרים. בזאת הוא מתווכח עם הטענה הפסימית שהתרבות האירופאית נכחדה במאבק בין שתי אימפריות ענק (ספק במלחמת העולם השנייה, ספק ב"מלחמה הקרה") – יטען קאמי, כל עוד יש תקווה ומטרה למען מה להיאבק, אפילו אם המצב קשה, יש להיאבק. המאבק יסתיים רק כאשר האדם הנאבק ישכח את הסיבות למענן יש להיאבק.
שחרור פריז
בפרק זה בחר קאמי 3 מאמרי מערכת שהתפרסמו בין 24 ל-30 באוגוסט 1944, בזמן שחרור פריז. ב-24 באוגוסט 44' כתב קאמי במאמר המערכת מילים מלאות תקווה, לא רק על השחרור אלא על עשיית הצדק: "פריז הענקית הזאת [...] נדמית בעינינו בסופו של דבר מוארת יותר מ'עיר האורות' שהייתה קנאת העולם כולו. היא זוהרת בכול אורות התקווה והכאב, בוערת בלהבה של אומץ חד ומפוכח, ובכול הזוהר, לא של השחרור בלבד, אלא של החופש הקרב ובא".
ביום למחרת כתב "בזמן שכדורי החופש שורקים עדיין באוויר [...] בלילה זה, שאין דומה לו, מסתיימות ארבע שנות היסטוריה מפלצתית ולוחמה בלתי נתפסת שבהן צרפת התעמתה עם חרפתה ועם זעמה".