cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לבנון
מהשלטון העות'מאני ועד מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1516 פלשו העות'מאנים לאזור, והעניקו את השליטה באזור הרי השוף והסביבה לאמיר פח'ר אל דין הראשון מבית הנכבדים הדרוזי בית מען (בהמשך "בית שהאב"). באותה תקופה הונהגה מערכת פיאודלית מיוחדת שלא התבססה כמקובל על כפיפות לאדון אלא על חכירה. כמו בראש המערכת הפיאודלית האירופית, גם בלבנון עמד בראש האדונים שליט-על שתוארו "אמיר ההר". אדמת הר-הלבנון חולקה ל־24 מוקאטעאת (אזורים). בראש כל מוקאטעה עמד שליט האזור – המוקטעג'י, אשר הוא ראש משפחת נכבדים המחויבת להעביר מס אל אמיר ההר שבתורו מחויב להפריש מס לואלי של צידון. טבח עין דארה בשנת 1711 הביא בהדרגה לדלדול האוכלוסייה הדרוזית באזור דרום הר-הלבנון, אל מול הגירה לאזור של נוצרים מרונים. בשנות השלטון המצרי של מוחמד עלי ובנו אבראהים פאשא (1832–1840) בלבנון, ביטלו המצרים את האפליה המקובלת כלפי המרונים ובכך העלו עליהם את רוגזם של הדרוזים. בתקופת זו הושלם המהפך הדמוגרפי באוכלוסיית ההר מבחינת הרכב העדות: המרונים אשר היו מיעוט נהפכו לרוב גדול. עם הסתלקות איברהים פאשא מהאזור והגלייתו של אמיר ההר, בשיר השני (1840) בעקבות לחץ חמש מעצמות אירופה, חזר לשלוט שלטון ישיר הסולטאן העות'מאני. על מנת להפיג את המתח הבין-עדתי ולהסדיר שלטון בהר ניסח הנסיך האוסטרי, מטרניך, בשנת 1843, במסגרת מאמציה של אוסטריה להשיג שליטה בלבנון, הסדר ייחודי הכולל שני קַאִימַקַאמים (שליטי נפה) שיהיו כפופים לואלי של צידון: אחד מרוני והשני דרוזי.
ממלחמת העולם הראשונה עד מלחמת האזרחים
במהלך מלחמת העולם הראשונה, נחתם בשנת 1916 הסכם סייקס–פיקו, במסגרתו הוסכם על הקמת מדינת "לבנון הגדולה", בשליטה ישירה של צרפת. בכך למחוז הר-הלבנון נוספו האזורים דרום לבנון, בקעת הלבנון, אזור החוף עם ביירות וצפון לבנון. על פי החוקה הלבנונית שהתקבלה בשנת 1926, בראש המדינה עמד נשיא (הראשון שבהם היה שארל דבאס, שמונה על ידי הנציב העליון) והיא הושתתה על פרלמנט דו-בתי: סנאט (בית עליון) שחלק מציריו מונו על ידי הנשיא, ומתחתיו - בית הנבחרים. מכל מחוז-בחירה נכנסו לפרלמנט נבחרים על-פי מכסה עדתית. מאז כינון החיים הפרלמנטריים מחדש בלבנון – ואף על פי שחלו שינויים במהלך השנים במספר הכולל של הצירים בפרלמנט, נשאר תמיד היחס בין הנוצרים למוסלמים (והדרוזים) 5:6, עובדה שעוררה חוסר-יציבות.
בבחירות 1943 זכו הנציגים שתמכו בלבנון עצמאית לרוב גדול בפרלמנט. הממשלה אשר קמה – בהנהגת ראש הממשלה, ריאד אלצלח המוסלמי, והנשיא, בשארה אל-ח'ורי הנוצרי, מיהרה להודיע על כוונה להסיר את כל הסעיפים בחוקה שקושרים את לבנון למנדט הצרפתי. באותה תקופה התגבשה גם "האמנה הלאומית" בין הנוצרים והמוסלמים. האמנה קובעת כי המוסלמים מקבלים את גבולות "לבנון הגדולה" כ"גבולות קבע" של המדינה ואילו הנוצרים מוותרים על תמיכתה של צרפת ועל זיקתם הרשמית המיוחדת אליה, ומסכימים לקבלת לבנון אל משפחת העמים הערביים (ואכן סטטוס זה בא לידי ביטוי בהצטרפות לבנון ל"ליגה הערבית" ב־22 במרץ 1945). כמו כן הנציחה האמנה את המפתח העדתי של שנת 1932, ובהתאם לכך לחלוקת התפקידים בממשלת לבנון בהתאם לו, חלוקה אשר השתנתה רק בעקבות הסכם טאיף משנת 1989. צרפת – שיצאה חבולה קשות ממלחמת העולם השנייה, נאלצה להשלים עם עצמאות לבנון, שהוכרה רשמית ב־22 בנובמבר 1943.
לאחר קבלת העצמאות החלו המתואלים (השיעים) – שישבו בדרום – להגר לביירות. עקב הריבוי הטבעי הגבוה באוכלוסייה המוסלמית והדרוזית, חל שינוי לרעה בגודל אוכלוסיית המרונים, המיעוט השולט, אשר רבים מקרב האליטה שלה החלו להגר לצרפת, מקור החיקוי התרבותי, וביתר שאת לאחר מלחמת האזרחים בלבנון ב־1958.
מלחמת האזרחים (1975–1990)
על רקע הכנה של המיליציות לעימות הצפוי, על ידי אגירת נשק והגברת האימונים פרצה מלחמת האזרחים ב־13 באפריל 1975 כהמשך ישיר לסכסוכי דת קודמים בלבנון.
הקבוצות הלוחמות העיקריות היו גורמים שמרניים ששאפו לשמר את הסטטוס קוו (ומעמדם העליון של המרונים), וגורמים נגדיים ששאפו לשנות אותו. המחנה השמרני כלל את הפלנגות של מפלגת הכתאיב, הנמרים של המפלגה הליברלית הלאומית, שומרי הארזים ועוד מיליציות קטנות אחרות. המחנה הנגדי כלל את אש"ף, מפלגות קומוניסטיות, נאצריסטים לבנוניים, המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית של הדרוזים, פשיסטים ונציונל-סוציאליסטים לבנוניים. סוריה שהתערבה במלחמה ב־1976 שינתה את עמדותיה מספר פעמים במהלך המלחמה, כשהיא תומכת לעיתים במחנה השמרן ולעיתים במחנה השמאלני. מיליציית אמל השיעית והמיליציה הפלסטינית א-סאעקה פעלו בדרך כלל בהתאם לעמדת דמשק. הצבא שמר על נייטרליות (למעט מקרים חריגים) ואיפשר ללחימה בין הצדדים להימשך.
מספר מעשי טבח מזעזעים של שני הצדדים, פיצולה לשניים של ביירות והמשך הלחימה העיקשת משכו אליהם את תשומת הלב של חלק ממדינות העולם. כחלק ממדיניות החוץ שלה סיפקה ברית המועצות, ביחד עם לוב ועיראק, נשק וממון לפלסטינים ולתומכיהם במטרה להחליש את השפעת ארצות הברית בלבנון.
לאחר פלישת צה"ל ללבנון במבצע ליטני הוקם יוניפי"ל על ידי האו"ם כדי לשמור על הסדר באזור דרום לבנון. ב־1982 פתחה ישראל במלחמת שלום הגליל וסייעה למחנה השמרני, שבאותה התקופה אוגד תחת הכוחות הלבנוניים. נסיגת ישראל לרצועת הביטחון ב־1985 הותירה את המחנה השמרני בעמדת נחיתות, לוחמיו ספגו מספר תבוסות (בין היתר באזור טריפולי והרי השוף). השתלטותה ההדרגתית של סוריה על כל לבנון (למעט אזור הדרום) הובילה לעימותים בין צבא סוריה וגרורותיו לבין המיליציות הנוצריות. לאחר ההתנקשות בראש הממשלה ראשיד כראמה, מינה הנשיא המרוני אמין ג'ומייל לתפקיד ראש הממשלה מרוני נוסף, מישל עון מפקד צבא לבנון. המוסלמים התנגדו למינוי זה משום שתפקיד ראש הממשלה שמור למוסלמי סוני על פי האמנה הלאומית. בתגובה מונה סלים אל-חוס הסוני לראש הממשלה. לבנון לפיכך, התחלקה בין ממשלת הצבא הנוצרית במזרח ביירות, לשלטון האזרחים הסוני במערב הבירה. במרץ 1989 הכריז מישל עון על "מלחמת שחרור" נגד הכיבוש הסורי בלבנון. מאבקו זכה לתמיכה בקרב חלק מהנוצרים בלבנון, אולם תמיכתם לא הבטיחה את הישרדותו הפוליטית. ב־13 באוקטובר 1990 חוסלו (ויש האומרים נטבחו) כיסי ההתנגדות האחרונים של עון. הסכם טאיף שנחתם בשלהי 1989 איפשר לצדדים מוכי האבדות לחדול מלהילחם. ההסכם קרא לפירוק כל המיליציות הלבנוניות, וכולן אכן עשו כך למעט חזבאללה. ההסכם הגדיל את הייצוג המוסלמי בפרלמנט והקטין את סמכויותיו של הנשיא המרוני. נזקי המלחמה הוערכו על ידי קרן המטבע הבינלאומית בכ־25 מיליארד דולר, בלחימה נהרגו כ־150,000 איש, נפצעו כ־200,000 איש וכ־17,500 איש הוגדרו כנעדרים והוכרזו כמתים.
לאחר מלחמת האזרחים (1990–היום)
לאחר מלחמת האזרחים חולקה לבנון לשלושה חלקים בלתי שווים: צפון ומרכז לבנון היו נתונים לשליטת ממשלת בובות שנשלטה על ידי סוריה, רצועת הביטחון בדרום נשלטה על ידי ישראל בסיוע צד"ל. בין שני החלקים הקודמים הפרידה רצועה דקה יחסית של שטח שרובו בשליטת החזבאללה ומיעוטו (מובלעת ג'זין) בשליטת צד"ל.
במהלך שנים אלו התאוששה לבנון לאיטה, בהובלת רפיק אל-חרירי, שמונה בהמשך לראש ממשלת לבנון. הגורם העיקרי שהפריע במהלך תקופה זו להתאוששות הכלכלית היה העימותים בין ישראל לחזבאללה, שהתפרצו באופן חמור ב־1993 (מבצע דין וחשבון) וב־1996 (מבצע ענבי זעם). בעוד שבשנים הראשונות הייתה הסכמה כלל לבנונית על החיוניות של נוכחות הכוחות הסוריים, הרי מצב זה הלך והשתנה. תהליך זה הואץ משמעותית לאחר נסיגת צה"ל מדרום לבנון ב־2000, שלאחריה אנשי כוח האו"ם הזמני בלבנון (יוניפי"ל) שבו לאזור. הלחצים לעזיבת הסורים גרמו לבסוף לקבלת החלטה 1559 של מועצת הביטחון ב־2 בספטמבר 2004 שקראה לנסיגת כל הכוחות הזרים מלבנון. מצב זה הגיע לכדי משבר לאחר רצח רפיק אל-חרירי שיוחס לסוריה. ההפגנות ההמוניות שפרצו בלבנון, שכונו "מהפכת הארזים", והפגיעות הרבות בפועלים סורים הכריחו את סוריה לפנות את כל כוחותיה הרשמיים עד ל־24 באפריל 2005. למרות נסיגתה של סוריה, המשיך ארגון חזבאללה להיות השליט בדרום המדינה, דבר שעורר התנגשויות חוזרות ונשנות עם ישראל ולבסוף הביא לפרוץ מלחמת לבנון השנייה ביולי 2006. לאחר המלחמה גבר הלחץ הלבנוני הפנימי על חזבאללה, שהואשם על ידי הכוחות האנטי-סוריים באחריות להרס שגרמה הלחימה, ובמעורבות ברצח חרירי.
בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים שימשה סוריה כגורם המסייע ליציבות הפוליטית בלבנון. מצב זה השתנה באופן חד עם פרוץ האביב הערבי, שהוביל למלחמת אזרחים בסוריה, ושינה את שיווי המשקל בפוליטיקה האזורית.
בפן הביטחוני, לבנון הצליחה למנוע ממלחמת האזרחים בסוריה לפלוש לשטחה באופן ישיר - למעט פלישת כוחותיה של דאעש לערסול, עיירת גבול שנמצאת בסמוך לסוריה, בשנת 2014. אולם באופן עקיף הפסקת מעורבותה של סוריה בפוליטיקה הלבנונית האיצה שני תהליכים משמעותיים בלבנון - האחד הוא התחזקותו של ארגון חזבאללה, בתמיכת איראן, והתחזקות השפעתו על השלטון, והשני הוא חוסר יציבות פוליטי שהוביל לחוסר יציבות כלכלית שהלך והתדרדר.
בשנת 2018 החל גל מהומות בלבנון בשם "מהפכת האשפה", כמחאה על אוזלת היד של הממשלה בפינוי מפגעי אשפה. ב־17 באוקטובר 2019 פרצו ברחבי המדינה מהומות בהיקף נרחב יותר בשם "אינתיפאדת המס", עקב העלאת מיסים שונים ביניהם הטלת "מס וואטסאפ". אלפי בני אדם הפגינו באלימות כשהם מבעירים צמיגים ופחי אשפה. המשטרה הגיבה בגז מדמיע, ואף ירתה לעבר מפגינים שהתגודדו סביב רכבו של סגן שר החינוך, אכרם שהיב. ב־18 באוקטובר התקפלה הממשלה וביטלה את המס, אך צעד זה לא עצר את המהומות, ובהמשך המחאה המפגינים השתלטו על שדה התעופה בביירות, חסמו בתים של פוליטיקאים, והממשלה הכריזה על מצב חירום. ראש הממשלה אל-חרירי הכריז על שורה של רפורמות נוספות, על פיהן צמצום התקציב יתבצע מהממשלה עצמה, על ידי צמצום שכר נבחרי ציבור ב־50%, מיסוי מיוחד על הבנקים, ביטול משרד ההסברה והקמת רשות לאומית למאבק בשחיתות. למרות זאת, ההפגנות והמחאות לא עצרו, ובחלק מהאירועים היו עימותים אלימים בין כוחות חזבאללה למפגינים. ב־30 באוקטובר הודיע ראש הממשלה על התפטרותו. במהלך מגפת הקורונה דווח כי במרבית אזורי המדינה אספקת החשמל עומדת על 4 שעות ביממה ובנוסף צנח ערך הלירה הלבנונית בכ־80% בתוך שמונה חודשים, דבר שהביא לשימוש תדיר בדולר האמריקאי ולפיטורין נרחבים. ביוני 2021 דווח כי המצב התדרדר למחסור במוצרי יסוד.
ב־4 באוגוסט 2020 בסביבות השעה 18:00 התרחש בנמל ביירות פיצוץ אדיר ממדים לאחר שרפה שפרצה במקום. למעלה ממאה אנשים איבדו את חייהם ולמעלה מ־4,000 נפצעו. באותו יום הוכרז בלבנון יום אבל. כתוצאה מאותו פיצוץ שגבה חיי אדם ונזק רב, הכריזה ממשלת לבנון בתאריך 10 באוגוסט 2020 על התפטרותה. המערכת הפוליטית התקשתה שוב להקים ממשלה ופסק הסיוע הביטחוני למדינה.
פוליטיקה
שיטת הפוליטיקה בלבנון ייחודית לה, במסגרתה מתקיימת דמוקרטיה פרלמנטרית על בסיס עדתי/דתי, לפיה המשרות הבכירות מתחלקות בין העדות השונות על בסיס מפתח קבוע. בהתאם לכך, נשיא לבנון ומפקד הצבא הם נוצרים, יושב ראש הפרלמנט הוא שיעי וראש הממשלה הוא סוני.
החוקה הלבנונית קובעת כי על הבחירות לבית המחוקקים להתקיים אחת ל־4 שנים. בית המחוקקים בוחר את הנשיא לתקופה יחידה של 6 שנים והנשיא ובית המחוקקים בוחרים את ראש הממשלה. בפועל, משנות ה־70 ועד ל־1992 לא התקיימו בלבנון בחירות עקב מלחמת האזרחים. הבחירות האחרונות לפרלמנט התקיימו בשנת 2018 והנשיא הנוכחי (מישל עאון) נבחר בשנת 2016 לאחר שבעה-עשר חודשים שבהם למדינה לא היה נשיא מכהן.
למרות מבנה משטר דמוקרטי על הנייר בלבנון, בפועל, בשני העשורים הראשונים של המאה ה־21 השתלט ארגון חזבאללה על המערכת הפוליטית בלבנון ועל צבא לבנון, ובמקרים שונים השפיע על החלטות כך שיתאימו לאינטרסים של הארגון.
כלכלה
מלחמת האזרחים שהתרחשה בשנים 1975–1990 פגעה קשות בכלכלה הלבנונית, פגעה קשות בתשתית, וצמצמה את התוצר הלאומי בחצי, ובכך נפגע מעמדה של לבנון כמרכז הפעילות הבנקאית במזרח התיכון. סיום מלחמת האזרחים והשקט היחסי ששרר, איפשר לממשלה לגבות מסים ולהחזיר את השליטה בביירות ובמתקני המדינה. כתוצאה מכך, התוצר הלאומי הגולמי גדל ב־353% בשנות ה־90. היציבות היחסית המשיכה עד לשנת 2006, אז נפגעה כלכלתה של לבנון באופן חמור במהלך מלחמת לבנון השנייה, ובאותה שנה צנח התוצר ב־8.2%. עם זאת, המדינה חזרה לצמוח במהירות, ובשנים 2007–2010 צמחה בכ־8% בממוצע לשנה. התמ"ג לנפש, העומד על כ־15 אלף דולר לפי מדד כח הקנייה (PPP), הוא אחד הגבוהים במזרח התיכון. עם זאת לבנון סובלת מחוב חיצוני גדול ושיעור אבטלה גבוה (כ־19% ב־2012).
המשבר הכלכלי בלבנון החריף עם הפיצוץ בנמל ביירות שאירע באוגוסט 2020 והרס חלקים נרחבים בביירות, פיצוץ זה גרם להידרדרות נוספת בכלכלה.
קרן המטבע העולמית פרסמה כי כלכלת לבנון צנחה ב־22% בשנת 2020 לאחר שצנחה בכ־10% בשנתיים הקודמות לכן. רוב תושבי המדינה נמצאים מתחת לקו העוני, האינפלציה הגיעה ל־211 אחוז בשנת 2022 והמטבע איבד מערכו.
חלוקה מנהלית
לבנון מחולקת ל־8 מחוזות או ("מֻחאפזאת") ול־26 נפות ("קדאא").
גאוגרפיה
אקלימה של לבנון הוא אקלים ים תיכוני ודומה לזה שבישראל אך קר וגשום ממנו. כמות הגשמים השנתית נעה בין ממוצע שנתי של 500 מ"מ בבקעת הלבנון עד 1,500 מ"מ בהר הלבנון. ארזי הלבנון, הנזכרים כבר במקרא הם שהקנו למדינה זו את הכינוי "ארץ הארזים".
בלבנון יש שתי רצועות הרים המשתרעות מצפון לדרום: האחת, הרי מול הלבנון הגובלת בסוריה, והחרמון הוא הנקודה הגבוהה בה (2,814 מטרים מעל פני הים), והשנייה היא הרי לבנון המערביים אשר פסגתה הגבוהה ביותר נישאת ל־3,088 מטרים מעל פני הים. בתקופת החורף ההרים מתכסים שלג, עד להפשרתו ההדרגתית באביב.
לבנון היא המדינה הערבית היחידה, בפרט במזרח התיכון, שאין בה מדבריות כלל. בכך היא שונה מרובן המוחלט של המדינות הערביות והמזרח-תיכוניות שרוב שטחן מדבר.
דמוגרפיה
לבנון היא המדינה השנייה בצפיפותה במזרח התיכון אחרי בחריין הזעירה, ואוכלוסייתה מונה נכון ל־2022 כ־5.2 מיליון תושבים. רוב התושבים יושבים בערים. הערים הראשיות בלבנון הן:
בלבנון חיים פליטים רבים: 1.2 מיליון סורים, 449,000 פלסטינים, 100,000 עיראקים ו-4,000 סודנים. ממוצע הילודה הוא שני צאצאים לאישה. תוחלת החיים הממוצעת היא 79 שנים.
דתות ומוצא אתני
הקתולים המרונים והדרוזים ייסדו את לבנון המודרנית בתחילת המאה ה-18, באמצעות מערכת שלטונית וחברתית המכונה "הדואליזם המרוני – דרוזי" בהר לבנון מוטסריפאט.
נכון ל־2012, מונים המוסלמים רוב של 54% מאוכלוסיית לבנון (כ־27% סונים וכ־27% שיעים), בעוד הנוצרים מהווים מיעוט של 40% (21% מרונים-קתולים, 8% נוצרים-יוונים-אורתודוקסים, 5% נוצרים-יוונים-קתולים וכ־6% עדות נוצריות אחרות), וכ־5.5% משתייכים למיעוט הדרוזי שבלבנון נספר כחלק מהאוכלוסייה המוסלמית, ופחות מאחוז של מיעוטים מדתות נוספות.
מבחינת מוצא אתני, כ־95% מהלבנונים הם ערבים או ארמים (מרונים דוברי ערבית, המזדהים עם הארמים הקדומים או עם הפיניקים); כ־4% ארמנים, וכ־1% אחרים.
יהדות לבנון
לאחר הקמת מדינת ישראל ב־1948, מנתה יהדות לבנון כ־22,000 יהודים, רובם התגוררו בביירות. עם השנים עלתה מרבית הקהילה לישראל. לאחר גל ההתקפות, בעקבות מלחמת לבנון הראשונה ב־1982, על היהודים שחיו שם, עלו רוב הנותרים ארצה. כיום מתגוררים בלבנון כמה עשרות בודדות של יהודים.
גשר נובוספאסקי
גשר נובוספאסקי (ברוסית: Новоспасский Мост) הוא גשר פלדה החוצה את נהר מוסקבה, ומחבר בין מנזר נובוספאסקי לבין תחנת הרכבת פאבלצקי, במוסקבה, בירת רוסיה. הגשר ממוקם כשלושה ק"מ דרומית מזרחית לקרמלין.
הגשר הנוכחי נבנה בשנת 1911 משלוש קשתות פלדה. בשנת 2000 שופץ הגשר והקשתות הוחלפו בלוחות פלדה.
היסטוריה
הגשר הראשון באתר זה נבנה במהלך המאה ה-16 על מנת לקשר את מנזר נובוספאסקי עם צידו השני של הנהר. גשר העץ שופץ והוחלף במהלך השנים, עד שבשנת 1910 נהרס. בשנת 1911 נבנה גשר פלדה בן שלוש קשתות (בדומה לגשרים אחרים שנבנו במוסקבה קודם למהפכה הרוסית.
הגשר היה בנוי פלדה ומרוצף עץ כשאורך מקטעיו היה: 40.54, 46.99 ו-40.54 מטרים, ורוחבו היה 21.2 מטרים (רוחב הכולל ארבעה מסלולים כאשר שנים מהם היו מסלולי חשמלית).
בין השנים 1937–1938 הגשר נבנה מחדש על פי תכנונם של המהנדסים ורנר, סוקולוב והאחים יאקובלב. במסגרת השיפוץ הוגבה הגשר ב-2.7 מטרים, על מנת לאפשר תנועת אוניות בנהר - וכעת גובה הגשר 8.6 מטרים מעל פני הנהר ורוחב הקשת האמצעית 30 מטרים. במסגרת השיפוץ נבנו כבישי עליה לגשר באורך כולל של 502 מטרים, והגשר רוצף בבטון.
בשנת 2000 נבנה הגשר מחדש, קשתותיו הוחלפו בלוחות פלדה שעליהם סיפונים קלים שרוחבם 24.4 מטרים. קשתות דמה נבנו בצדדי הגשר על מנת לדמות את הקשתות שהיו לגשר בעבר.
מטה הרמס
מטהו של הרמס הוא סמלו המסורתי של האל הרמס מן המיתולוגיה היוונית: מטה מכונף, שעליו כרוכים שני נחשים, זה לעומת זה, כדוגמת הספרה 8.
ביוונית קרוי המטה κηρύκειον, מן המלה eruko (לרסן, לשלוט); בלטינית שמו Caduceus (קדוקאוס), והוא סמלו של האל מרקוריוס, מקבילו הרומי של אל החכמה ופטרון המסחר – הרמס.
יש להבדיל בין סמל המטה של האל הרמס הקשור לענייניו של דמות זו – ובין סמל הדומה לו חזותית והוא מטה אסקלפיוס, הנבדל בעיקר בהיותו כולל נחש אחד בודד הכרוך סביב מטה, ונחשב בימינו לסמל בינלאומי לרפואה ולמרקח תרופות (ובהתאם, בתי מרקחת).
היסטוריה
מקורו של הסמל מעורפל, אך משערים שמקורו של הסמל במסופוטמיה של המאה ה-26 לפנה"ס. נראה שאז הוא הופיע כמטהו של כרוז או שליח, מכונף לעיתים, ועטוף בשני סרטים לבנים. בספר במדבר מופיע לראשונה בתנ"ך נחש הנחושת, סמל דומה למטהו של הרמס.
עם עליית האימפריה היוונית הפך המטה לסמלו של האל הרמס, שליח האלים, אסטרולוג ומרפא, מגינם של הסוחרים ושל הגנבים. בימי הביניים אימצו האלכימאים את המטה לסמלם. במאה ה-16 נקשרה האלכימיה לרפואה במספר תחומים, והדבר הוליד שימוש במטה הרמס כסמל רפואי. עם זאת, הסמל הרפואי העתיק יותר הוא מטה אסקלפיוס, והוא סמלם של הרוב המכריע של ארגוני הרופאים והרוקחים כיום.
הסמל הוא אחד הסמלים הנפוצים ביותר על כתובות הנדר הפיניקיות, ושם סימל ככל הנראה את פולחנם המשותף של תנת ובעל חמון.
כיום
מטהו של הרמס מקושר עד היום לרוקחות ורפואה, בין היתר משום שמחלקת הרפואה של צבא ארצות הברית בחרה בו בטעות כסמלה ב-1902, והשגיאה לא תוקנה מאוחר יותר. ארגונים רבים העוסקים בתחומים אלה משלבים את המטה בסמלם כיום.
מאיר וילצ'ק
מאיר אשר וילצ'ק (נולד ב-17 באוקטובר 1935) הוא ביוכימאי ישראלי, מפתח שיטת כרומטוגרפיית הזיקה. בעבר היה ראש המחלקה לביופיזיקה ודיקן הפקולטה לביוכימיה וביופיזיקה במכון ויצמן. חתן פרס ישראל למדעי החיים (1990) ופרס א.מ.ת (2005).
ביוגרפיה
וילצ'ק נולד בוורשה שבפולין בשנת 1935. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שהה בברית המועצות והועבר לסיביר. אביו, רב קהילה בוורשה, נרצח במחנה הריכוז פלוסנבירג. בשנת 1949 עלה וילצ'ק לישראל עם אמו ואחותו והתיישב ברחובות. לאחר שירותו הצבאי בחיל האוויר החל בלימודי כימיה ופיזיקה באוניברסיטת בר-אילן. בסיום לימודיו, בשנת 1960, עבר למחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע ובשנת 1965 סיים לימודי דוקטורט. במהלך לימודיו עבד ככימאי ראשי בחברת 'ידע' ולאחר מכן הצטרף לסגל המחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן, בו שימש לימים כראש המחלקה לביופיזיקה ודיקן הפקולטה לביוכימיה וביופיזיקה.
רוב מחקריו של וילצ'ק עוסקים בזיהוי ביולוגי ובזיקה ביולוגית. וילצ'ק פיתח עם שותפים נוספים את שיטת כרומטוגרפיית הזיקה ב-1968. ב-1963, כחמש שנים לפני פיתוח כרומטוגרפיית הזיקה, וילצ'ק היה הראשון שהדגים את תופעת ה-FRET, המוכרת מהפוטוסינתיזה, במעבדה באמצעות חומצות אמינו ארומטיות.
במהלך השנים היה וילצ'ק חוקר ומרצה אורח במוסדות להשכלה גבוהה ברחבי העולם ופרסם למעלה מ-400 פרסומים מדעיים. כמו כן הוא שימש יועץ לחברות ביוטכנולוגיה וישב בוועדות מקצועיות רבות, בהן ועדת שמגר. שמו אף נכלל ברשימות המפד"ל ומפלגת מימד לכנסת.
וילצ’ק זכה להכרה רבה על מחקריו: הוא הוכתר בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווטרלו שבקנדה, מאוניברסיטת בר-אילן, מאוניברסיטת יובסקילה שבפינלנד ומאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא חתן פרס וולף לרפואה, פרס ישראל לביוטכנולוגיה, פרס לכימאי קליני מצטיין מהפדרציה הבין-לאומית לכימאים קליניים, פרס כריסטיאן אנפינסן של החברה לחלבונים, מדליית וילהלם-אקסנר מאוסטריה ופרס א.מ.ת בכימיה. הוא חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חבר כבוד באגודה של הכימאים הביולוגיים בארה”ב, וחבר זר במכון לרפואה של האקדמיה הלאומית למדעים של ארה”ב. במכון ויצמן הוא מחזיק הקתדרה לביולוגיה מולקולרית על שם מרק גוטווירט.
תרומה למדע
וילצ'ק ידוע בעיקר בזכות פיתוח המושג המודרני של זיקה בין מולקולות ביולוגיות, ובזכות יישומיו של מושג זה בתחומים שונים של מדעי החיים. בשנת 1968 פיתח וילצ’ק יחד עם שותפיו, שיטה הקרויה כרומטוגרפיית זיקה. שיטה זו אפשרה לבודד חומרים תוך שעות ספורות, בניגוד לשיטות הקודמות שאפשרו בידוד חלבונים תוך זמן ארוך בהרבה, תוך שימוש בקישור הביולוגי הברירני. בשיטה זו משתמשים ברב-סוכרים הנושאים את החומרים הפעילים, והם שקושרים חומרים ספציפיים. לאחר שטיפה של שאר החומרים, משתמשים בתמיסה אחרת (למשל עם pH שונה) הגורמת לשחרור של החומר, וכך לניקויו. כרומטוגרפיית זיקה עומדת בבסיס כלים מדעיים רבים בהם תספיג חלבון ו-ELISA. בהמשך, שכלל את השיטה ואת שימושיה הביולוגיים יחד עם אדוארד באייר ממכון ויצמן תוך שימוש בחלבון האבידין ובקשר החזק שלו עם הוויטמין ביוטין.
ב-1963, וילצ'ק היה הראשון שהדגים את תופעת ה-FRET, המוכרת מהפוטוסינתיזה, במעבדה באמצעות חומצות אמינו ארומטיות. שיטה זו חוללה מהפכה בבידוד חומרים ביוכימיים וסללה דרכים חדשות בביולוגיה, בביוטכנולוגיה, בכימיה, בננוטכנולוגיה ובתחומים רבים נוספים, לרבות פיזיקה. היא הובילה ותרמה לפיתוחים מודרניים רבים מאוד במדעי החיים, כגון שבבי די-אן-אי ושבבי חלבונים. לשיטה זו השפעה עמוקה במיוחד בתחום הרפואה. כך, לדוגמה, היא האיצה במידה ניכרת את פיתוחן של כל התרופות המבוססות על חלבונים. הטכנולוגיה הזאת הובילה להקמתן של עשרות חברות עתירות ידע ברחבי העולם, עם היקף מכירות של עשרות מיליארדי דולרים בשנה.
פיתוח נוסף של פרופ' וילצ'ק ניתן לכנות "טיל מונחה". הוא מבוסס על אנזים וחומר כימי הנמצאים בשום, אשר ביחד יוצרים "פצצה חכמה".
החומר המרכיב את "הפצצה החכמה" נקרא אליצין, שנוצר כתגובה ביוכימית בין האנזים "אליינז" (alliinase) ובין חומר כימי בשם "אליאין" (alliin) נפגשים. האנזים והכימיקל נמצאים באזורים שונים ומבודדים בתוך שיני השום. כשכותשים שן שום, החומרים נפגשים. התגובה שנוצרת כתוצאה מהמפגש גורמת לאליאין להפוך לאליצין.
כשמזריקים את האליצין, הוא חודר דרך קרום התא הסרטני ופוגע בחלבונים שלו ובכך הורג אותו. מכיוון שהאליצין מתפרק במהירות, הוא פועל אך ורק על התאים הסרטניים ואינו פוגע בתאים הבריאים הסמוכים לו.
טאורוס
טאורוס (Taurus) הוא שם שמקורו בלטינית ומשמעותו שור.
Yes (אלבום)
Yes הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק המתקדם יס, אשר נכתב, הוקלט והופץ לראשונה בשנת 1969. האלבום נחשב בעיני רבים לאחד מאלבומי הרוק המתקדם הראשונים.
שניים מתוך שמונת שירי האלבום (בגרסתו הראשונה בשנת 1969) הם גרסאות כיסוי, שכן הלהקה נהגה להפגין את זיקתם לעיצוב מחודש של יצירות אחרים. לדוגמה, השיר "Every Little Thing" של להקת הביטלס בוצע כרצועת שמע מחוספסת עם מספר שינויי מקצב.
רשימת השירים
בהוצאה המחודשת של האלבום בשנת 2003 נוספו מספר קטעי בונוס:
פלישה עולמית: קרב לוס אנג'לס
פלישה עולמית: קרב לוס אנג'לס (באנגלית: Battle: Los Angeles) הוא סרט מדע-בדיוני אמריקאי משנת 2011 בבימויו של ג'ונתן ליבסמן.
צילום הסרט החל בספטמבר 2009, והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-11 במרץ 2011. הסרט גרף 211.8 מיליון דולרים ברחבי העולם. הוא הופץ ב-DVD ו-Blu-ray ב-14 ביוני 2011.
עלילה
עלילת הסרט נפתחת כאשר מייקל נאנס (ארון אקהרט), סמל מחלקה בחיל הנחתים שעוטר בכוכב הכסף על גבורתו במלחמת עיראק ומוצב בגדוד השני ברגימנט הנחתים החמישי שבקמפ פנדלטון, קליפורניה, מחליט לפרוש לאחר עשרים שנות שירות. יום לאחר שהוא מודיע על פרישתו לרב-סמל הגדודי פלשו חייזרים לכדור הארץ והחלו לתקוף ערים מרכזיות הסמוכות לחוף. הנחתים, ובהם המחלקה שבה משרת נאנס כסמל נשלחים לפנות את האזרחים ולבלום את הפלישה. תחת אש נדרש נאנס להתמודד עם מפקד המחלקה, לוטננט מרטינז, החדש והלא מנוסה, ועם מתח בינו לבין חלק מחיילי המחלקה שנוטרים לו על פעולותיו בקרב בעיראק כנגד מחבלים במהלכו נהרגו חלק מחייליו.
מעבר לשיטה המטרית
המעבר לשיטה המטרית הוא תהליך המעבר של מדינות שונות לשימוש בשיטה המטרית, כתחליף לשימוש ביחידות מידה שהיו נהוגות קודם לכן. הליך זה החל בצרפת ב-1790, לאחר המהפכה הצרפתית, והתפשט לשאר מדינות העולם. כיום, 95% מאוכלוסיית העולם משתמשים בשיטה המטרית. לאחרונה סיימו המדינות אשר היוו בעבר את חבר העמים הבריטי את המעבר לשיטה המטרית, כשהאחרונה בהן, אירלנד, סיימה את המהלך ב-20 בינואר 2005. למעט ארצות הברית, מיאנמר (בורמה) וליבריה, כל מדינות העולם משתמשות כעת בשיטה המטרית כשיטה רשמית, ושתי האחרונות משתמשות בה בפועל. בממלכה המאוחדת, אף שהשיטה המטרית היא שיטה רשמית, המעבר המלא לשיטה זו טרם הסתיים, וכך גם בגויאנה ובאנטיגואה.
במדינות רבות (ובעיקר בצרפת, בממלכה המאוחדת, בקנדה וביפן), עורר הליך המעבר לשיטה המטרית התנגדות רבה, ובארצות הברית עדיין ישנה התנגדות רבה לניסיונות הממשל הפדרלי לעבור לשיטה המטרית. השימוש של האיחוד האירופאי בשיטה המטרית, ודרישתו שעד שנת 2010 כל הסחר עמו יתנהל בשיטה זו, מהוות גורם רב השפעה בהחלטת מדינות בהן עדיין לא יושמה השיטה במלואה, להתחיל וליישמה.
המצב לפני המעבר לשיטה המטרית
בימי הביניים נקבעו שיטת המדידה בכל עיר ועיר על ידי הגילדות המקומיות. נוהג זה גרם להיעדר אחידות בין הערים השונות, ולעיתים אף באותה עיר עצמה. דוגמה לכך היא יחידת האורך "אל" (ell או elle) שהייתה מקובלת באירופה בימי הביניים. גודלה הממוצע בגרמניה היה 40.2 ס"מ, אולם בהולנד היה גודלה הממוצע של היחידה 70 ס"מ ובאדינבורו 94.5 ס"מ. כדוגמה נוספת ניתן להביא סקר שנערך בשווייץ בשנת 1838, וגילה כי ליחידת המידה "רגל" יש 37 גדלים שונים במחוזותיה השונים של שווייץ, וליחידת ה"אל" יש 68 גדלים שונים. הסקר גילה 63 יחידות שונות למדידת משקל (מידת היבש) ו-70 למדידת נוזלים (מידת הלח). המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות הביאו לביטול רבות מהשיטות ולראשית ההאחדה והמעבר לשיטה המטרית. התפתחות המסחר הבינלאומי והצורך בסטנדרטים ובאחידות בשיטות המדידה היו הגורם המכריע לכך שהשיטה המטרית היא השיטה השלטת כיום ב-95% מהעולם.
מערכת היחידות הבינלאומית - (SI (Système International
מדענים רבים, ובייחוד מדענים צרפתים, תמכו כבר בשנת 1640 במעבר לשיטה מטרית. השיטה אומצה לראשונה לאחר המהפכה הצרפתית, ב-1789, בהתאם לעקרונות המהפכה והעדפת "היגיון מדעי" על פני מסורות ומקובלות קודמות. בתחילה נבחרו היחידות "מטר" (Metre) למדידת מרחק, "גרם" (Gram) למדידת מסה ו"שנייה" (Second) למדידת זמן. באמצעות יחידות אלה ניתן למדוד גם מהירות (מטרים לשנייה), תאוצה (מטרים לשנייה-לשנייה) וכו'. השיטה המקובלת כיום נקבעה בשנת 1971, והיא מפוקחת על ידי הלשכה הבינלאומית למידות ומשקלות (Bureau International des Poids et Mesures), המחזיקה ביחידות מידה סטנדרטיות (International prototype) וכן במתכון להכנת יחידות אלה. כך, לדוגמה, שומרת הלשכה הבינלאומית למידות ומשקולות את הקילוגרם - העשוי מסגסוגת פלטינה-אירידיום המכונה - "Le Grand Kilo" ("הקילו הגדול") ואת אופן היצירה המדויק של יחידה זו.
מדידת הזמן
לאחר המהפכה הצרפתית ניסו להפוך גם את מדידת הזמן למדידה עשרונית, אולם ניסיון זה נכשל. בשיטה המטרית הצרפתית המקורית חולק לוח השנה מחדש ונוצר הלוח הצרפתי המהפכני, שקבע חלוקה חדשה של השנה, בניסיון לסדר בצורה יותר מדעית את 12 החודשים. כל חודש חולק לשלושה שבועות וכל שבוע עבודה הורכב מ-10 ימים, יום הורכב מ-10 שעות, שעה הורכבה מ-100 דקות, ודקה הורכבה מ-100 שניות. משתמע מכך שביום אחד היו 100,000 שניות במקום 86,400, והשנייה המטרית הצרפתית הייתה קצרה ב-14% מהשנייה המקובלת. הלוח הצרפתי הונהג על ידי הממשלה הצרפתית ב-24 באוקטובר 1793 בתקופת שלטון המהפכה הצרפתית ועמד בתוקף משך 13 שנים. הלוח המהפכני בוטל על ידי נפוליאון עקב התנגדות ההמונים והתנגדות הכנסייה הקתולית, כיוון שהחלוקה החדשה ביטלה לחלוטין את השבוע המסורתי על הקשריו הדתיים, ואת הימים הקדושים לנצרות. גם בסין, במאה ה-17 נהגו למדוד זמן בשיטה מטרית זהה לשיטה המטרית הצרפתית.
דרכים לאימוץ השיטה המטרית
ישנן שלוש דרכים עיקריות לביצוע המעבר משיטה מסורתית לשיטה מטרית:
אימוץ השיטה המטרית
בצרפת שלאחר המהפכה הצרפתית התנגדו ההמונים לשיטה החדשה. נפוליאון השיב את השיטה המסורתית אולם הגדיר מחדש את היחידות במונחים מטריים וכך אפשר למעשה לציבור להתרגל לשיטה המטרית - מעבר שבוצע בפועל בשנת 1837.
השיטה המטרית אומצה במהרה על ידי מדענים וסוחרים אירופיים, ובהמשך, בלחץ הציבור, התקבלה על ידי הממשלות השונות. הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה (שכללה את הולנד, בלגיה ולוקסמבורג) אימצה את השיטה ב-1820. ספרד ומושבותיה בדרום אמריקה אימצו את השיטה בשנות ה-50 של המאה ה-19. איטליה ב-1861 וגרמניה ב-1871 אימצו את השיטה לאחר איחודן. בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 אימצו את השיטה פורטוגל, נורווגיה, שוודיה והאימפריה האוסטרו הונגרית. עד שנת 1900 אימצו את השיטה 39 מדינות באירופה ובאמריקה הלטינית.
המדינה האסייתית הראשונה שאימצה את השיטה הייתה מונגוליה, ב-1918, ולאחריה קמבודיה ואפגניסטן, בשנות ה-20 של המאה ה-20. יפן החלה את המעבר לשיטה המטרית ב-1891, וב-1924 החליטה ממשלת יפן להחליף את השיטה המסורתית בשיטה המטרית, אולם בשל התנגדות הציבור הדבר לא יצא לפועל. השלטון הצבאי האמריקאי ביפן השליט את המידות האמריקאיות לזמן מה, אך רק ב-1969 הסתיים המעבר לשיטה המטרית (אף שיש עוד אנשים המשתמשים בשיטת המדידה היפנית המסורתית - שאקו קאן).
בהודו המעבר לשיטה המטרית היה מהיר ביותר, בעיקר בשל העובדה שמרבית התושבים היו אנאלפביתים וכלל לא היו מודעים לשיטה המסורתית הבריטית, שהונהגה על ידי השלטונות הבריטיים בהודו. בפועל, מרבית תושבי הודו (למעט בני המעמדות העליונים שהתחנכו בממלכה המאוחדת) השתמשו בשיטות מסורתיות ולא היה סטנדרט לאומי.
במדינות שהיו מושבות של צרפת אומצה השיטה המטרית על ידי השלטונות המקומיים - באלג'יריה ב-1840 ובתוניסיה ב-1890. לאחר נפילת האימפריה העות'מאנית ומתן מנדט צרפתי לחלק מהשטחים שהיו בשליטת האימפריה, אומצה השיטה המטרית גם בשטחי סוריה ולבנון. ירדן, שהייתה תחת שליטה בריטית, אימצה את השיטה המטרית רק ב-1950.
באירלנד תמך הציבור בביטול השיטה המסורתית מאחר שתושביה ראו את השיטה האימפריאלית כסמל לשלטון הממלכה המאוחדת בארצם..
קנדה וניו זילנד החלו את המעבר בשנות ה-70 וסיימו אותו בשנות ה-80, ואירלנד, אף שהחלה את המעבר בשנות ה-70, סיימה אותו ב-20 בינואר 2005.
מדינות שאינן עוברות לשיטה המטרית
בשתי מדינות ובשני תחומים ישנה התנגדות רבה למעבר לשיטה מטרית - בממלכה המאוחדת ובארצות הברית, וכן בתחום התובלה האווירית והימית.
הממלכה המאוחדת
הממלכה המאוחדת החלה את המעבר לשיטה המטרית ב-1862 לפי המלצת ועדה לעניין מידות ומשקולות שהוקמה לצורך בדיקת יישום השיטה בממלכה המאוחדת. כמו כן המליצה הוועדה על הפיכת השיטה המוניטרית לשיטה עשרונית. בפועל, על אף קבלת המלצות הוועדה, הפכה השיטה המוניטרית לשיטה עשרונית רק ב-1971. רוב הציבור הבריטי מתנגד לשיטה המטרית ורואה אותה ככפייה של האיחוד האירופי וכניסיון לדחות את המסורות הבריטיות. התנגדות דומה מונעת את יישומו של האירו בממלכה המאוחדת. החל משנות ה-60, מערכת החינוך הבריטית מלמדת את השיטה המטרית בבתי הספר, ומרבית התעשיות בממלכה המאוחדת משתמשות בשיטה המטרית. באוגוסט 2005 הודיעה המועצה האירופית כי על ממשלת הממלכה המאוחדת לקבוע מועד להשלמת המעבר לשיטה המטרית; החוק הבריטי קבע כי הדבר צריך להתבצע עד שנת 2009, והאיחוד האירופי נתן לממלכה המאוחדת ארכה עד לשנת 2010 להשלמת המעבר.
ארצות הברית
על אף שכבר במאה ה-18 המליץ תומאס ג'פרסון על המעבר לשיטה המטרית, ואף שהמערכת הפדרלית האמריקאית תמכה במעבר זה כבר בשנת 1866 ואף שארצות הברית הייתה אחת היוזמות של האמנה המטרית מ-1875, לא עברה ארצות הברית לשיטה המטרית. ב-1975 הועבר חוק המורה לכוחות הביטחון האמריקאים ולצבא ארצות הברית להשתמש בשיטה המטרית, אולם הציבור הרחב אינו משתמש בשיטה זו. השיטה המטרית נלמדת בבתי הספר במסגרת שיעורי המדעים, אך המסחר וחיי היומיום מתנהלים עד היום בשיטה המסורתית האמריקאית (השיטה האימפריאלית). חקיקה פדרלית מ-1992, שנכנסה לתוקף ב-1994, מחייבת שמוצרים המפוקחים על ידי הממשל הפדרלי יציגו במקביל לשיטה האימפריאלית גם את המידות המטריות. משקאות קלים נמכרים בשיטה מעורבת - בקבוקים גדולים על פי השיטה המטרית (בקבוקים של 1, 2, 3 ליטרים או 500 מיליליטר) אולם בקבוקים קטנים יותר נמכרים על פי השיטה האימפריאלית (8 אונקיות השקולות ל-236 מיליליטר, 12 אונקיות השקולות ל-355 מיליליטר ו-20 אונקיות השקולות ל-591 מיליליטר). מקורו של ההבדל בשנות ה-70, כאשר בקבוקים שנמכרו ביחידות מטריות היו זולים יותר מהבקבוקים שנמכרו ביחידות מסורתיות, ולכן התרגל הציבור ליחידות אלה.
במרבית מדינות ארצות הברית משתמשים ביחידת המיל למדידת מרחק (למעט בכבישים הסמוכים למקסיקו ולקנדה, שבהם משתמשים בשתי היחידות). בית המחוקקים של ארצות הברית קבע כי עד שנת 2000 יש לעבור לשיטת מדידה מטרית, אולם קביעה זו נזנחה משיקולים תקציביים. המדינות קנטקי וקליפורניה החליטו אפילו לעבור לשיטה האימפריאלית במדידת מרחקי דרכים.
ליבריה ובורמה (מיאנמר)
ליבריה השתמשה בשיטה המסורתית האמריקאית מאז הקמתה על ידי עבדים משוחררים מארצות הברית במאה ה-19. מיאנמר לא אימצה רשמית את השיטה המטרית. בפועל, משתמשות שתי מדינות אלה בשיטה המטרית.
תובלה אווירית וימית
תחום התובלה הימית והאווירית התנגד למעבר לשיטה המטרית וכיום השיטה המסורתית נותרה שלטת. בתחום הימי, המיל הימי נותר בשימוש, בייחוד בשל העובדה שמיל ימי אחד שקול לדקה של היקף כדור הארץ. בהתאם, מהירות נמדדת בקשרים. יחידה זו משמשת גם למדידת מהירות בתחום האווירי.
בתחום האווירי נהוג למדוד את יחידת הגובה ברגליים ובתחום הימי בפאתום. רבים בתחום מעלים את הטענה שהמעבר לשיטה המטרית יביא לתאונות רבות מאחר שהטייסים והבקרים האוויריים התרגלו כולם לעבוד בשיטה המסורתית, אולם המתנגדים לטענה זו (והתומכים במעבר לשיטה המטרית) מביאים כדוגמה את העובדה שבמדינות ברית ורשה השתמשו בשיטה המטרית בתחום האווירי.
קישורים חיצוניים
התנגדות לשיטה המטרית:
המרת יחידות:
הערות שוליים
Metrisches Einheitensystem
עמית דולברג
ביוגרפיה
עמית דולברג סיים תואר ראשון בהצטיינות בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, אצל פרופסור יונתן זק ופרופסור עמנואל קרסובסקי. הוא אף בוגר החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב. את התואר השני סיים בהצטיינות בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון אצל פרופסור רונן אוהורה. בהמשך השתלם אצל פרופסור גאורג סבה בברלין. כן השתתף בכיתות אמן בהנחיית פנינה זלצמן, מאריי פרחיה, פסקל רוז'ה, ג'ון אוקונר ואריה ורדי. דולברג מתמקד בנגינת מוזיקה ישראלית בת זמננו, בהופעות בישראל ובעולם. בשנת 2004 הקים את אנסמבל מיתר ומאז הוא מנהל אותו. בישראל השתתף דולברג בחג המוזיקה בירושלים, בביאנלה למוזיקה בת זמננו במוזיאון תל אביב, בפסטיבל כפר בלום, בפסטיבל לילות קיץ בתיאטרון החאן בירושלים. כן ביצע יצירות ישראליות חדשות בביצועי בכורה ברסיטלים. באירופה הופיע באנגליה, פינלנד, גרמניה, ספרד ופולין ובשנת 2008 הוזמן לרסיטל של מוזיקה ישראלית ברדיו הבולגרי בסופיה. דולברג הופיע גם בארצות הברית, בניו יורק ובלוס אנג'לס.
עמית דולברג מלמד באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב ובאוניברסיטת תל אביב. הוא חבר האנסמבל המאה ה-21 ומנהל אנסמבל מיתר, שאותו הקים בשנת 2004.
בשנת 2020 נבחר להיות מלחין הבית של התזמורת הסימפונית ירושלים.
חיים אישיים
עמית נשוי לאסנת ואב לדניאל ואביתר.
חמוש במשקפיים
"חמוש במשקפיים" הוא אלבום האולפן ה-18 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף המוזיקאי מיקי גבריאלוב, שיצא בנובמבר 1980.
זהו שיתוף הפעולה השלישי של איינשטיין וגבריאלוב, לאחר האלבומים המצליחים "בדשא אצל אביגדור" ו"סע לאט" מראשית שנות ה-70.
איינשטיין חיבר את המילים לארבעה משירי האלבום, ואת מילות שאר השירים חיברו נתן אלתרמן, חיים נחמן ביאליק ולאה גולדברג.
רשימת רצועות
כל השירים באלבום עובדו על ידי מיקי גבריאלוב, למעט "ילדי ההפקר" שעובד על ידי יוני רכטר, "סן פרנסיסקו על המים" שעובד על ידי אילן מוכיח, ו"תל אביב, גדות הירקון, 1950" שעובד על ידי אילן מוכיח.
יעקב קנטורוביץ (רב)
הרב יעקב קנטורוביץ (תרל"ג, 1873 -תש"ו, 1945) היה רבן של אוזדה וטימקוביץ ולאחר מכן מרבני יהדות ארצות הברית, חבר הנשיאות של אגודת הרבנים באמריקה וראש ישיבת תורה ודעת למשך כשנה.
תולדותיו
נולד ברוסיה הלבנה לאביו זאב חיים ולאמו העניא האדע - למד בישיבת וואלוז'ין והיה לתלמידו של הרב רפאל שפירא ופעמים אף מילא את מקומו בבית דין. נישא לשיינדעל - בתו של הרב יצחק יחיאל דוידוביץ, חותנם של הרב אליהו הלוי פיינשטיין אב"ד פרוז'ין והרב דוד פיינשטיין רבה של אוזדה וסטארבין (אביו של הרב משה פיינשטיין). אביה הרב יצחק יחיאל דוידוביץ נפטר בעודה בת שנה, והיא אומצה על ידי גיסה הגדול הרב אליהו הלוי פיינשטיין.
תחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער
תחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער הוא פרס שניתן מדי שנה על ידי האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לאנשי הטלוויזיה המצטיינים, החל משנת 2021. עד שנת 2020 ניתנו פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער במסגרת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
יעקב קנטורוביץ (רב)
תולדותיו
היה מעשרת האברכים בכולל אברכים הראשון - 'כולל בראדסקי', לה נבחר על ידי הגדול ממינסק, ובה למד שש שנים. בתקופה זו חזר לביתו רק לסוכות ופסח.
תחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער
בשנת 2021, החליטה האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה לנהל טקס שנתי נפרד להענקת פרסי כבוד לעולם התוכן של הילדים והנוער. תוכן זה יזכה לתחרות נפרדת וטקס משלו בשם "תחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער" שיתקיים לראשונה בחודש אוגוסט וישודר בערוצי ניקולדיאון. ב-25 באוגוסט 2021, שודר הטקס לשנת 21–2020 בשידור חי בניקלודיאון במדיטק בחולון.
הטקס לשנת 22–2021 התקיים ב-29 בדצמבר 2022, הכריזה האקדמיה כי הטקס יועבר באמצעות סרטוני טיקטוק וReel. ביום הטקס, תפרסם האקדמיה בעמוד היוטיוב כ-15 סרטונים קצרים שונים בהם יוענקו הפרסים לזוכים. הטקס ישודר בכאן חינוכית ב-5 בינואר 2023.
יעקב קנטורוביץ (רב)
תולדותיו
בשנת תרפ"ח הצליח לברוח מרוסיה הקומוניסטית לארצות הברית. נבחר להיות רב הראשי של עיר טרנטון שבניו ג'רזי. היה מחברי הנשיאות של אגודת הרבנים באמריקה, והיה נחשב כ״רב הרבנים.״ בשהותו שם היה בקשר הדוק עם הרב משה רוזין.
בשנת תרצ"ג התמנה על ידי הרב שרגא פייבל מנדלוביץ לראש ישיבת תורה ודעת, שבה הגיע ללמד שלושה ימים בשבוע. כעבור כשנה נפצע בתאונה קשה. גם לאחר שהחלים מחמת בריאותו הרופפת התפטר ממשרתו שהועברה אל הרב שלמה היימן, היה בא מפעם לפעם למסור שיעורים בישיבה ונותר להיות "הרב המסמיך" של הישיבה וכל בחור נבחן אצלו טרם התקבל.
קנט (פירושונים)
{{פירושונים| מקומות
אישים
ראו גם
}}
הקמפוס החדש
הקמפוס החדש היא תוכנית של המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב לקידום מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל לחומש 2017 – 2022. התוכנית מבקשת להתמודד עם השינויים הגלובליים בעולמות ההשכלה הגבוהה ועם מהפכת האינטרנט. למהפכה זו השפעה עצומה על עולם הלמידה, מתודות המחקר, עולם התעסוקה ובעקבות כך על היעלמותם של מקצועות מסוימים והתפתותם של חדשים, על גילאי הלמידה, וכן על העברה קלה יותר של ידע בין דיסציפלינות, בין מוסדות במדינה ומחוצה לה ועוד. התוכנית בהובלת יו"ר ות"ת פרופ' יפה זילברשץ.
חזון הקמפוס החדש מתייחס לרכיבים שונים שכולם יחד יוצרים קמפוס שאמור לעודד פתיחות ויזמות ופועל להסרת המחיצות, בין הסגל לסטודנטים, בין הפקולטות השונות ובין האקדמיה לתעשייה.
למידה מקוונת
העידן האינטרנטי מאפשר להגיע לתחומי דעת רבים באמצעים דיגיטליים שאינם בהכרח כיתה פרונטלית. במסגרת שינויים אלו החלו לפתח בעולם קורסים דיגיטליים המהווים אמצעי ליצירת חוויית הלמידה מבוססת אינטרנט כמו גם להנגשת ההשכלה הגבוהה.
הקורסים האקדמיים הדיגיטליים מופקים ברמה אקדמית ומאפשרים למרצים כלים ואפשרויות שהופכים את ההוראה לחווייתית מבחינת הסטודנט, ובכלל זה שילוב של סרטונים ומצגות אינטראקטיביות וכלי מדיה.
הקורסים הדיגיטליים חינמיים, פתוחים ונגישים ברשת לכולם, ומשכך הם תורמים לצמצום פערים בחברה. הם מאפשרים למועמדים להשכלה גבוהה ולציבור הרחב לטעום באופן חופשי ובחינם ממבואות ותחומי דעת שונים ולהעיזר בחומר המועבר בהרצאות על מנת להחליט בצורה מושכלת מה ללמוד במוסדות להשכלה גבוהה.
כדי לחבור למהפכה עולמית זאת, נוצר קשר בין מיזם edX הבינלאומי, מיסודן של האוניברסיטאות הרווארד ו-MIT לבין מדינת ישראל. החיבור מאפשר למוסדות האקדמיים בישראל להעלות על הפלטפורמה בינלאומית של TEDx קורסים שמופיעים תחת הכותר IsraelX. בנוסף לכך, סייעה edX להקמת פלטפורמה ישראלית קמפוס IL שגם עליה ניתן להנגיש קורסים של המוסדות האקדמיים בישראל.
הוועדה לתכנון ולתקצוב והמועצה להשכלה גבוהה מבצעות מהלכים אלו באמצעות סדרה של קולות קוראים המעניקים תמיכה כספית להפקת עשרות קורסים דיגיטליים על פי הנורמות של edX העולמית. מטה המיזם הלאומי ישראל דיגיטלית במשרד לשוויון חברתי שותף למהלך זה.
הרכב הסטודנטים
המוערך כי למידה הדיגיטלית תשנה את הרכב הסטודנטים בקמפוס. לא עוד מקום שרק סטודנטים וסטודנטיות בשנות העשרים לחייהם מגיעים אליו כדי לרכוש ידע ומקצוע שבו יעסקו כל חייהם. המהפכה הדיגיטלית מתאפיינת בכך ששוק העבודה משתנה, אנשים נוטים להחליף מקומות עבודה ואף לגוון בתחומי העיסוק. הקמפוס החדש יוכל לאפשר לאנשים בגילאים מבוגרים יותר לרכוש השכלה אקדמית לשם הרחבת הידע או שינויי קריירה.
למידה אקטיבית
ישראל היא מדינה בעלת אופי יזמי ומובילת חדשנות, אך עד לאחרונה המוסדות האקדמיים לא ראו ביזמות וחדשנות חלק ממטרותיהם. חזון הקמפוס החדש נועד לחשוף ולהנגיש את עולם היזמות לסטודנטים מכלל הדיסציפלינות, תוך חיזוק החדשנות והיזמות בקרב החוקרים, בדומה לקיים במוסדות הטובים בעולם.
הנחת העבודה היא שהתרבות היזמית בקמפוס תהיה הרוח שמניעה את העשייה. תרבות יזמית תיווצר, בין השאר, באמצעות בניית קהילות יזמות בתוך הקמפוס וארגון אירועים שונים, כגון: תחרויות, האקתונים, מיט-אפים וכיוצא בזה. אירועים מעין אלו יוצרים עניין משותף ואשר סביבם סטודנטים וחוקרים יוכלו להיפגש תכופות, להחליף רעיונות, ללמוד, להכיר לעומק ובתקווה אף למצוא שותפים לדרך לפרויקטים מגוונים.
כמו כן "הקמפוס החדש" יאפשר לסטודנטים תקופת לימודים אקטיבית, תוך הפיכת המוסד האקדמי למרחב בו יוכלו לממש רעיונות יזמיים פורצי הדרך. לצורך כך, יוקמו בקמפוסים מרכזי יזמות וחדשנות בהם סטודנטים מדיסציפלינות שונות יקבלו הכשרה ביזמות ויפעלו יחד עם המרצים והחוקרים, ובסיוע של מנטורים מקצועיים, לקידום פרויקטים משמעותיים בעלי השפעה על החברה, הכלכלה, הבריאות ועוד. מרכזי היזמות ינצלו את הקמפוס ליצירת אקו-סיסטם יזמי ומותאם לעולמות החדשנות, המעודד יצירתיות, מסיר מחסומים ומחבר בין האקדמיה לתעשייה.
לימודים אינטרדיסציפלינריים בקמפוס החדש
הקמפוס החדש ישמר את תחומי הדעת הקיימים זה עשרות ומאות שנים אך יפעל להסרת המחיצות בין הפקולטות השונות ועידוד לימודים אינטרדיסציפלינריים. חזון הקמפוס החדש מתאפיין בתוכניות רבות של לימודים דו חוגיים שיאפשרו שילובים חדשים ומגונים המשלבים עולמות דעת שונים. כך למשל, סטודנטים במדעים ילמדו את מדעי הרוח והחברה, וסטודנטים במדעי החברה והרוח יחשפו למקצועות הלימוד המדעיים.
חיזוק הבינלאומיות בהשכלה הגבוהה
קמפוס עתידי ומפותח חייב שיהיו בו סטודנטים מכל העולם. פרויקט הבינלאומיות נועד ליצור תשתית במוסדות להשכלה גבוהה להשגת מטרה חשובה זו. חיזוקה של הבינלאומיות תעלה את הרמה והתחרותיות של האקדמיה הישראלית על ידי קליטה של סטודנטים מצטיינים מחוץ לישראל וחיזוק המוניטין הבינלאומי של המוסדות בישראל. מעבר לכך, לקידום הבינלאומיות בהשכלה הגבוהה ישנה חשיבות רבה גם בהיבטים המדיניים (קשרים דיפלומטיים עם מדינות זרות), חברתיים וכלכליים, וכן בהיבטים ציוניים של פתיחת המוסדות בפני יהדות העולם והפיכת ישראל למגדלור אקדמי.
על פי נתוני ות"ת, שיעור הסטודנטים הבינלאומיים הלומדים בישראל עומד על כ־1.4%, שיעור זה נמוך משמעותית מממוצע מדינות ה-OECD העומד על כ-6%. השיעור הנמוך של סטודנטים בינלאומיים נובע, בין היתר, מקשיי שפה שכן רוב הלימודים במוסדות להשכלה גבוהה בישראל הם בעברית. כמו כן, ישנם חסמים מדינתיים כגון ויזות ואישורי עבודה לבני הזוג שמעקבים את היכולת לפתוח את שערי המוסדות לסטודנטים זרים.
במסגרת התוכנית נקבעו יעדים כמותיים לקליטת סטודנטים בינלאומיים ולפיהם: בשנת 2022 צפויים ללמוד בישראל כ-24,000 סטודנטים בינלאומיים לעומת כ-11,000 סטודנטים בינלאומיים בשנת 2017.
חזון "המדע הפתוח"
המעבר למתודת "מדע פתוח" (open science) הוא חלק ממגמה עולמית להפיכת המחקר המדעי לנגיש לכל: הן חוקרים באקדמיה שמחקר בסיסי, מוטה סקרנות, הוא עיקר עיסוקם, והן חוקרים בתעשייה ובארגונים חוץ-אקדמיים שעיקר עיסוקם מחקר יישומי, כמו גם הציבור המתעניין בכללותו. "המדע הפתוח" כולל בתוכו את כל שלבי המחקר המדעי, מאיסוף הנתונים, עיבודם וניתוחם ועד לשלב הפרסום. בשלב איסוף הנתונים, מדובר על מעבר לשיתוף בנתונים (data sharing) על ידי שימוש בטכנולוגיות המאפשרות לחוקרים לחלוק מדידות כבר מהניסוי הראשוני מתוך הבנה כי ממצאים שאינם בעלי ערך לחוקר אחד עשויים להיות יקרים מפז לחוקר אחר. בשלב עיבוד וניתוח הנתונים מדובר בהנגשה רחבה ומהירה של מתודות וכלי מחקר חדשניים לטובת דיסציפלינות קרובות כמו גם רחוקות. בשלב הפרסום מדובר על מעבר לגישה פתוחה (open access) אשר מאפשרת הפצה של ממצאי המחקר בצורה שוויונית ומהירה: תהליך הערכת עמיתים (peer review) נעשה באופן שקוף, לעיתים לאחר הפרסום, והגישה לפרסום עצמו אינה חסומה על ידי דמי מנוי. העצמת השיתופיות בצורה זו, כמו גם בשלבי האיסוף וניתוח הנתונים, עתידה לקדם מאוד את המחקר ולהעצים את ההישגים המדעיים הקולקטיביים.
רפואה ממוקדת אישית
רפואה ממוקדת אישית היא גישה למניעת מחלות ולטיפול בהן, המביאה בחשבון את השונות הגנטית, הביולוגית, ההתנהגותית והסביבתית בין בני האדם. כך למשל, הידע הנרחב אשר מצטבר בשנים האחרונות במעבדות המחקר ובמוסדות הרפואה מצביע על שונות משמעותית בין חולים הסובלים מאותה מחלה עצמה. לדוגמה, גידולים סרטניים מאותו מקור רקמתי (כגון: סרטן שד או סרטן הערמונית), אשר מתפתחים בחולים שונים, עשויים להיות שונים מאוד זה מזה בממאירותם ובעמידותם לטיפולים תרופתיים שונים. שונות דומה נצפתה במגוון רחב של מחלות באדם, וברוב המקרים, המקור לשונות אינו ידוע. מצב זה מקשה על פיתוח תרופות וגישות טיפוליות כלליות והן דורשות שיטות טיפול המותאמות באופן מיטבי לסוג המחלה של כל חולה וחולה.
תוכנית המחקר לרפואה ממוקדת אישית (רמ"א) תאפשר לחוקרים ישראלים לקדם מחקרים נרחבים המתבססים על נתוני עתק (big data) המצויים במסדי הנתונים של בתי החולים וקופות החולים בישראל. הנגשת נתונים קליניים אלה ובנוסף לכך הצלבתם עם ריצופים גנומים של מתנדבים תקדם את יכולות המחקר בתחום בישראל, תסייע בהאצת קצב התגליות ופוטנציאל היישום של גישות טיפוליות חדשות, ותשלב אקדמאים מישראל בתחום הרפואה הממוקדת אישית.
מדע וטכנולוגית קוונטים
פיתוח מדע וטכנולוגיה קוונטום נשען על הבנת האינטראקציה בין דרגות חופש בודדות של המערכת (למשל, פוטונים ואטומים בודדים) ופיתוח הטכנולוגיה הנדרשת לשליטה בהן. יכולות אלו יאפשרו, ובחלקן כבר מאפשרות היום, בניית מחשוב חזק לאין שעור מהקיים היום, תקשורת מוצפנת חסינה מהאזנה, סימולציה של מערכות מורכבות מכדי לחשבן באמצעות מחשבים קיימים, חישה ברגישות גבוהה מהשיטות המקובלות, פיתוח חומרים בעלי תכונות ייחודיות, ועוד.
מדע הנתונים
תחום מדע הנתונים מתייחס לאיסוף, ניהול, עיבוד, ניתוח וויזואליזציה של נתונים המשויכים למנעד רחב של דיסציפלינות אקדמיות ואפליקציות מסחריות. התחום חווה צמיחה מוגברת ומואצת והשקעות כספיות, הן מצד התעשייה והן מצד אוניברסיטאות ומכוני מחקר פרטיים. הסיבות להתפתחות התחום נעוצות בגידול המשמעותי בכמות ובזמינות של נתונים המיוצרת בעולם, בפיתוח מתמשך של שיטות, אלגוריתמים וטכנולוגיות זמינות ובהתפתחויות בחומרה ייעודית לתקשורת, אחסון ועיבוד נתונים.
שמידע
שמידע היה מבני שבט מנשה, ועל שמו נקראת משפחת השמידעי. שם המשפחה על שמו משותף לכמה אנשים.
התקוה (אוניית מעפילים)
התקוה הייתה אוניית מעפילים שיצאה מאיטליה והגיעה לחופי ארץ ישראל במאי 1947 כשעל סיפונה 1,414 מעפילים.
"גרשם" - בשירות משמר החופים האמריקאי
הספינה נבנתה בקליבלנד ב-1896 עבור משמר החופים האמריקאי ונקראה בשם: "גרשם" ("Gresham"). היא הופעלה בימת מישיגן עד תחילת מלחמת העולם הראשונה. השתתפה ב-1898 במלחמת ארצות הברית–ספרד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימשה את משמר החופים בחוף המזרחי של ארצות הברית וגם לאיתור צוללות באוקיינוס האטלנטי. לאחר שהוצאה מן השירות במשמר החופים שימשה כספינת סוחר להובלת בננות בשם TradeWinds.
"התקוה" - אוניית מעפילים
בתחילת 1947 נרכשה על ידי חברת .United Fruit Co שהייתה חברה אמריקאית בבעלות יהודית ושימשה ככיסוי לפעילותו של המוסד לעלייה ב'. הספינה החלה את דרכה לארץ ישראל במיאמי עם רב חובל שכיר לא-יהודי וצוות שרובו מתנדבים יהודים אמריקאים. רוב חברי הצוות היו חסרי הכשרה ימית, למעט שלושה מהם - מורי גרינפילד (Murray Greenfield), שהיה מלח בצי הסוחר האמריקני לפני כן, הרולד כץ (Harold Katz) ששירת שלוש שנים כקצין בצי האמריקני וסני ויינטראוב (Sonny Weintraub) מבולטימור ששירת כקצין אלחוט בצי האמריקאי במלחמת העולם השנייה.
ממיאמי הפליגה הספינה לבלטימור לצורך תיקונים. בתחילת מרץ אותה שנה הפליגה לליסבון, שם שופצה ונבנתה לצורך הובלת עולים. על הכנת הספינה בליסבון היה אחראי יהודה בהרב, איש המוסד לעלייה ב' שפעל בכיסוי נציג חברת .United Fruit Co תחת השם הבדוי רב החובל דיאמונד.
המשטרה הפורטוגזית עצרה את בהרב כיוון שחשדה בייעודה של הספינה. מיד עם העצרו הצליחה הספינה לצאת את הנמל כיוון שעגנה במעגן ולא הייתה קשורה לרציף. הספינה הפליגה למרסיי ואחר כך המשיכה לפורט דה בוק בדרום צרפת. בהרב שוחרר זמן קצר לאחר שנעצר.
ההפלגה עברה ללא אירועים חריגים עד שב-16 במאי התגלתה הספינה על ידי מטוס בריטי בסמוך לחופי הארץ. זה הזניק מיד משחתת שנצמדה לספינה. למחרת כבר הוקפה על ידי שש אניות של הצי הבריטי. על אף התנגדות שגילתה במשך מספר שעות, הספינה הובאה לחיפה. בזמן ההתנגדות, ביקש מפקד הספינה מאחד מהנערים שעבדו על הספינה, חיים כהן בן ה-16, לנהל את המשא ומתן במקומו, כדי שלא להסגיר כי הוא מפקד הספינה ואיש הגנה.
הספינה נגררה לנמל חיפה ב-17 במאי בשעות הערב ועד השעה 2:00 בלילה הועברו ממנה רוב המעפילים אניות גירוש שיצאו למחנה המעצר בקפריסין: אמפייר קומפורט, אמפייר ראסט, אמפייר לייפגארד ואמפייר שאלטאר. העברת המעפילים עברה בלא התנגדות משמעותית. על פי הדיווחים בעיתונות -מניין המגורשים היה 1411, מהם 895 גברים, 479 נשים, 37 ילדים ושישה אנשי צוות בעלי אזרחות אמריקנית שנחקרו בנמל, וגורשו אף הם לקפריסין.
שמונה ממעפילי האוניה נשלחו למחנה המעצר בעתלית - בני זוג עם תינוק בן יומו, שני חולי לב וזוגתו של אחד מהם, נער בן 16 שנפצע ככל הנראה במהלך המאבק עם הבריטים על הסיפון, וצעיר נוסף שחלה.. כתב העיתון הניו-יורקי מארגען זשורנאל, שמואל איזבאן שסיקר את מסעה של הספינה נשלח אף הוא לקפריסין, אולם בהמשך הושב לארץ ישראל ומשם גורש לפריז. על סיפון הספינה הובאו גם שני ספרי תורה.
ארבעת הספינות הבריטיות שגירשו את מעפילי התקוה לקפריסין, העלו עם שובן 1,125 מעפילים ששהו במחנה המעצר ושוחררו לעליה במסגרת מכסת הסרטיפיקטים.
בשירות מדינת ישראל חיל הים הישראלי
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה – אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באונייה – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
האניה הייתה קשורה לרציף בנמל חיפה כחלק מצי הצללים עד אפריל 1948, שאז הופעלה על ידי חברת "אניות וספינות" לשם הבאת עולים ממחנות המעצר בקפריסין ומצרפת לארץ ישראל.
בספטמבר הוכשרה לשירות בחיל הים, בו שרתה תחת הקוד ק-22. לאחר שחיל הים החזירה ל"חברת אניות וספינות" היא נמכרה לבעלים יהודי בשם הנרי פרזנטה שניסה להשתמש בה כספינת נוסעים בשם א.מ. 25 "התקווה". ניסיון זה נכשל והספינה הוכרזה כבלתי כשירה לשייט. בעקבות כך הוצאה מן השירות ונגרטה ב-1951.
מורי גרינפילד ארגן מפגש בין משיטי "התקוה" למעפיליה בישראל בשנת 2007. במאי 2023 נערך כנס של מעפילי התקוה ובני משפחותיהם בארגון עמותת מעפילי קפריסין.
מוזיאון האופנוע של לונדון
מוזיאון האופנוע של לונדון היה מוזיאון, שפעל ברובע אילינג בעיר לונדון בירת בריטניה משנת 1999 ועד 2019.
המוזיאון
ביל קרוסבי, מייסד המוזיאון, אסף דגמי אופנועים מאז 1960. חלק מאוספו הוצג במיקומים ארעיים שונים, ובמאי 1999 הוא ייסד את המוזיאון בפרבר גרינפורד שברובע אילינג. הוא נוסד כאגודת צדקה והופעל על ידי מתנדבים. היה מסונף לאגודת האופנוע הבריטית, אף היא אגודת צדקה.
אוסף המוזיאון כלל כ-150 דגמי אופנועים של יצרנים ידועים מבריטניה ומחוץ לה, דוגמת BSA, טריומף, נורטון , קובנטרי-איגל ראדג'  ווינסנט. שנות הייצור של האופנועים שבאוסף נעו בין 1902 ל-1993. המוזיאון ניסה לגייס כסף כדי להגדיל את שטח התצוגה שלו עבור 60 אופנועים נוספים. מספר המבקרים השנתי במוזיאון הגיע עד 250 אלף.
באוקטובר 2019 נסגר המוזיאון לאחר שלא היה מסוגל עוד לממן את הוצאותיו השוטפות. האופנועים והפריטים האחרים שבאוספיו נמכרו. מייסד המוזיאון ביל קרוסבי מת במרץ 2020 בגיל 87.