cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גריים סונס
ליברפול
ארבע העונות של סונס כמאמן ליברפול היו רצופות אירועים מבחינת סונס אבל גרועות מבחינת המועדון. התואר היחיד של המועדון בשנים האלו היה גביע ההתאחדות ב-1992 אחרי ניצחון בגמר על סנדרלנד מליגת המשנה, אך טקטיקות לא מוצלחות, העברות כושלות וניהול בינוני הובילו להידרדרותה של אחת מקבוצות הפאר של אירופה.
שמועות על ויכוחים בין סונס לשחקנים בחדרי ההלבשה פורסמו ללא הרף, ואיאן ראש, מגדולי כוכבי המועדון, אמר למראיין של רשת סקיי ספורטס כי "כוסות שנזרקים" הם לא מחזה חדש. נחמתו היחידה של סונס בקדנציה שלו בליברפול הייתה האפשרות שנתן לשחקנים צעירים להתפתח, בראשם סטיב מקמנמן ורובי פאולר, בניגוד לשחקנים הבוגרים יותר, אותם האשים סונס בכך שלא היה להם הלב למשחק.
באופן אירוני, היה זה דווקא לבו של סונס שכשל תחת הלחץ. ב-1992 סונס עבר ניתוח לב מקיף, והוביל את שחקניו לגמר גביע ההתאחדות בוומבלי ימים אחדים לאחר שחרור מבית החולים. למרות האירועים, השערורייה העיקרית אירעה דווקא בהקשר למשחק חצי גמר הגביע, מול פורטסמות'.
המשחק עצמו הגיע לגומלין ולדו-קרב פנדלים, כאשר במקרה של ניצחון, היה אמור להתפרסם בצהובון הסאן ריאיון עם סונס החוגג את ניצחונו של המועדון ואת הניתוח המוצלח שעבר בעצמו. התמונה שהתלוותה לראיון הייתה זו של סונס במיטת בית החולים, מנשק את חברתו לאחר היציאה מהניתוח המוצלח וניצחון קבוצתו.
הראיון היה מתוכנן להתפרסם בצמוד לסיקור המשחק ב-14 באפריל, אך בעקבות התארכות המשחק פורסם הריאיון עם התמונה ב-15 באפריל, יום השנה לשלישי לאסון הילסבורו. אוהדי ליברפול הגיבו בזעם לראיון, גם בשל העובדה שהצהובון הוחרם על ידי רבים מתושבי האזור בעקבות הדיווח שהועבר בו לאחר אסון הילסבורו שבו נמסר שאוהדי הקבוצה בזזו את גופות חבריהם שנרמסו למוות באסון. אף על פי שסונס התנצל על ימין ועל שמאל, הוא הודה בשלב מאוחר יותר שמוטב היה לו להתפטר מתפקידו. סונס החלים באופן מלא מהניתוח ונשאר בליברפול עד 1994. הוא התפטר לאחר הפסד בגביע ההתאחדות מול בריסטול סיטי והוחלף על ידי רוי אוונס.
גלאטסראיי עד בלקברן רוברס
לאחר תקופתו בליברפול פנה סונס לאמן בגלאטסראיי הטורקית, שם הצליח בשנית לגרום לשערורייה מקומית וכמעט ועורר מהומה לאחר שהציב דגל ענק של גלאטסראיי במרכז המגרש של היריבים המרים פנרבחצ'ה, לאחר שקבוצתו ניצחה בגמר הגביע הטורקי. תמונתו הסמלית של סונס עם הדגל במרכז המגרש הובילה להשוואתו לאולובאטלי חסן, גיבור טורקי שנהרג כאשר הציב את הדגל העות'מאני בסיום המצור על קונסטנטינופול, כך זכה סונס לכינוי 'אולובאטלי סונס'.
סונס חזר לאי הבריטי כדי לאמן בסאות'המפטון, אך התפטר כבר בתום עונתו הראשונה במועדון בתואנה כי היו לו חילוקי דעות עם יושב ראש המועדון. סונס היה זה שהביא למועדון את הקשר הישראלי אייל ברקוביץ', מהלך שנחל הצלחה רבה. לאחר עזיבתו מאנגליה, ניסה סונס בשנית את מזלו באיטליה, אך סיים את תפקידו כמאמן טורינו קאלצ'ו כבר לאחר ארבעה חודשים.
ב-1997 סונס מונה למאמן בנפיקה ליסבון על ידי היושב ראש החדש, אשר הבטיח להחזיר למועדון את תהילת העבר שלו. סונס הביא שישה שחקנים בריטים מהפרמייר ליג, אך אף אחד מהם לא בלט. לאחר שתי עונות נטולות תארים, סונס פוטר, יחד עם כל הכדורגלנים הבריטים במועדון.
סונס חזר שוב לאי הבריטי, הפעם למשרת המאמן של בלקברן רוברס. כבר בעונתו הראשונה נחל הצלחה, כאשר העלה את הקבוצה לפרמייר ליג. במהלך ארבע שנותיו במועדון הוא גילה מספר שחקנים צעירים, בהם דמיאן דאף, דייוויד דאן ומאט יאנסן. סונס גם החתים במועדון את אנדי קול, שכבש את אחד משני השערים בניצחון 1:2 על טוטנהאם הוטספר בגמר גביע הליגה ב-2002. בעונתו הבאה במועדון סיימה בלקבורן במקום השישי בליגה, לפני שבעונת 2003/2004, ניצלה הקבוצה בקושי מירידה לליגת המשנה.
ניוקאסל יונייטד ולאחר מכן
ב-2004 עזב סונס את משרתו בבלקבורן לטובת אימון ניוקאסל יונייטד, שם נשאר בתפקידו עד פברואר 2006. ההתחלה של סונס בניוקאסל לא הייתה קלה, והוא לא הסתדר עם מספר שחקנים, ביניהם הולשי הבינלאומי, קרייג בלאמי, שמצא את עצמו מחוץ לקבוצה בעקבות יחסיו עם סונס.
עונת 2005/2006 החלה בצורה בינונית, אך סונס קיווה שרכישתו של מייקל אואן מריאל מדריד תמורת שיא מועדון המוערך בכ-17 מיליון ליש"ט, תביא לשינוי בקבוצה. ניוקאסל ניצחה בדרבי האזורי את סנדרלנד 2:3 ושמרה על רשת נקייה בשלושת המשחקים הבאים שלה. נראה היה שקבוצתו של סונס מתחברת יחדיו, לאחר ששמרה על שער ריק בשש מתוך שנים עשר משחקיה הראשונים בעונה.
שילובם של שניים מחלוציה הבכירים של אנגליה, מייקל אואן ואלן שירר, היוותה גורם מכריע בהצלחת הקבוצה. עם זאת, פציעתו של אואן בהפסד 2:0 לטוטנהאם ב-30 בדצמבר 2005, שנמשכה מספר חודשים, הוסיפה לרשימת הפצועים של הקבוצה והקשתה על ניהולה.
חוסר הידע של סונס בטקטיקות מודרניות הובילו לכך שניוקאסל לא הייתה מסוגלת לשחק כדורגל אטרקטיבי, זאת למרות טענתו שהוא המאמן ההתקפי ביותר שאימן במועדון בעת המודרנית. יחד עם המחסור בתכנון ארוך-טווח, הובילו הפציעות לכך שסגל הקבוצה הצטמצם ונחלש במהלך העונה. החתמות יקרות, כמו אלו של ז'אן-אלן בומסונג תמורת 8 מיליון ליש"ט ואלברט לוקה תמורת 10 מיליון ליש"ט, אשר לא הוכיחו את עצמן, הוכיחו שוב את חוסר יכולתו של סונס לאמן בדרגים הגבוהים. גם משטר האימונים של סונס נחשב למיושן למדי ולשחקניו היה חסר הכושר שהיה ליריביהם.
בסיום תקופתו כמאמן ניוקאסל, היה סונס שנוא על ידי כמעט כל אוהדי הקבוצה, שהיו שורקים בוז לקבוצה לאחר כישלונותיה וכן קראו לפיטוריו של סונס במשחקיו האחרונים כמאמן. בסקר שנערך לאחרונה על ידי אחד ממועדוני האוהדים של המועדון, נבחר סונס למאמן הגרוע בתולדותיו. ניוקאסל דשדשה במקום החמישה-עשר בליגה, זאת על אף שהוציאה כ-50 מיליון ליש"ט מאז הגעתו של סונס, כאשר חוזהו בוטל ב-2 בפברואר 2006.
אחרי הקדנציה בניוקאסל, שקל סונס להתמנות כמאמן קריסטל פאלאס הלונדונית, וצוטט באומרו ש"זה בהחלט משהו שאני מעוניין בו. אני מוכן לאתגר נוסף ופאלאס היא אפשרות מציאותית אם תעלה". עם זאת, כאשר הוצעה המשרה לסונס הוא סירב, ככל הנראה בשל סיבות משפחתיות. בתחילת חודש ינואר 2007 קושר שמו של סונס לגלאזגו ריינג'רס, לאחר שפול לה-גן התפטר מתפקידו בעקבות עימות מתוקשר עם קפטן הקבוצה, בארי פרגוסון, אך לבסוף לא זכה במשרת האימון.
המשרד לעניינים אסטרטגיים
המשרד לעניינים אסטרטגיים הוא ממשרדי הממשלה בישראל. תפקיד המשרד הוא קידום נושאים אסטרטגיים העומדים לסדר היום של מדינת ישראל, בהם האיום האיראני, חיזוק הסכמי אברהם, הרחבת מעגל השלום וחיזוק הברית עם ארה"ב, תוך תיאום עם משרדי הממשלה וגופי הביטחון.
השר לעניינים אסטרטגיים הנוכחי הוא רון דרמר.
היסטוריה
במהלך אוקטובר 2006 קיים ראש הממשלה אהוד אולמרט מגעים עם חבר הכנסת אביגדור ליברמן על הצטרפות מפלגת "ישראל ביתנו" לקואליציה. במהלך המגעים עלתה סוגיית התיק ליו"ר המפלגה, שדרש את תפקיד השר לביטחון פנים, כמימוש הבטחת הבחירות שלו. הדבר היווה מוקד לשתי בעיות לראש הממשלה: האחת, ליברמן נחקר בפרשות שונות במשטרה, לכן לא היה ראוי שיהיה הממונה על הגוף החוקר אותו; בעיה שנייה הייתה מציאת תפקיד לשר המכהן בתפקיד מאז הרכבת הממשלה, אבי דיכטר, אז חבר מפלגת "קדימה", בה היה חבר גם אולמרט, ועל כן מינויו של ליברמן לתפקיד עלול היה לערער את היחסים בין דיכטר לבין אולמרט. בסופו של דבר הוסכם להפקיד בידיו של ליברמן את הטיפול בסוגיית הגרעין האיראני ובלשכת הקשר נתיב, ולשם כך הוקם המשרד לנושאים אסטרטגיים.
בינואר 2008 פרש השר ליברמן מן הממשלה ובחודש אפריל החליטה הממשלה על פירוק המשרד והעברת משימותיו למשרדי ממשלה אחרים.
הממשלה ה-32 הקימה את המשרד מחדש ב-6 במאי 2009, ובראשו הועמד משה יעלון, לאחר שתיק הביטחון ניתן לאהוד ברק. המשרד הקנה ליעלון אפשרות לעסוק בתחומי מודיעין וביטחון מבלי שהחזיק בפועל את תיק הביטחון. יעלון התרכז בחקר ההסתה הפלסטינית והיה מהגורמים העיקריים שעסקו בנושא והפכו אותו למוכר וידוע.
במאי 2015 החליטה הממשלה לפרק את משרד המודיעין לשני משרדים, המשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה ומשרד המודיעין. ביוני 2020 החליטה הממשלה לשנות את שם המשרד לשמו הנוכחי, המשרד לנושאים אסטרטגיים.
באוקטובר 2015 החליטה הממשלה ה-34, כי יש צורך לנקוט בגישה התקפית, כדי לסכל ולבלום את התפתחות והתפשטות איום הדה-לגיטימציה, וביתר שאת את פעילות קמפיין ה-BDS. על כן, הטיל הקבינט, על המשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה, בראשות גלעד ארדן, את "האחריות הכוללת להובלת המערכה נגד תופעות הדה-לגיטימציה והחרמות נגד ישראל". במסגרת המשרד הוקם כוח משימה לאומי הנקרא "המערכה", כנגד קמפיין הדל"ג והחרם על מדינת ישראל.
לקראת הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, נקבע בהסכם הקואליציוני בין יש עתיד לימינה כי המשרד לנושאים אסטרטגיים ייסגר וסמכויותיו ישובו אל משרד החוץ.
הממשלה ה-36 החליטה על פירוק המשרד בשנית,
אולם בדצמבר 2022 עם הקמתה של הממשלה ה-37 חודשה פעילות המשרד עם מינויו של רון דרמר לשר לעניינים אסטרטגיים.
מטרות המשרד
בינואר 2023, הממשלה ה-37 שונה ייעודו של המשרד, כאשר את האחריות הכוללת להובלת המערכה נגד תופעות הדה-לגיטימציה והחרמות נגד ישראל הועברה למשרד התפוצות והמאבק באנטישמיות.
תפקיד המשרד הוא קידום נושאים אסטרטגיים העומדים לסדר היום של מדינת ישראל, בהם האיום האיראני, חיזוק הסכמי אברהם, הרחבת מעגל השלום וחיזוק הברית עם ארה"ב, תוך תיאום עם משרדי הממשלה וגופי הביטחון.
קלע שלמה
קלע שלמה, שנודע בהמשך גם בשם מיזם קונצרט הוא חל"צ בבעלות פרטית שהוקם לשם יישום חלק מפעילותו בנוגע למאבק בתופעת הדה-לגיטימציה, בתיאום עם משרדי הממשלה הרלוונטיים. החברה הוקמה ביום 10 במאי 18 נחתם הסכם ההתקשרות עם החל"צ, כאשר תכלית המיזם היא הקמת תשתית כוללת למאבק בתופעת הדה-לגיטימציה, שלה מספר תשתיות-בת הפועלות במרחבים שונים – מידע ומחקר, פעילות מקוונת, תודעת המונים, משלחות וביקורים, מענקי פעילות לארגונים פרו-ישראליים ופיתוח כלים חדשים למאבק בדה-לגיטימציה לישראל. המיזם אשר החל לפעול ב-2019, מיועד ליצור סינרגיה ברשת הפרו-ישראלית ומאפשר לגייס מקורות כספיים נוספים לטובת המאבק בתופעת הדה-לגיטימציה, לפחות 50% מעבר למשאבי הממשלה. המיזם לא הצליח לגייס את כמויות הכספים המקוות ובשנת 2020 קוצץ תקציבו.
תוכנית פסגות
תוכנית פסגות היא תוכנית הדגל של העתודה האקדמית, שבמסגרתה מוכשרים בוגרי תיכון בעלי יכולות אקדמיות, קוגניטיביות ובינאישיות גבוהות לתפקידים בליבת מערכי המחקר והפיתוח של צה“ל ושל מערכת הביטחון. התוכנית מכילה פרק של לימודים אקדמיים באורך ארבע שנים במהלכו נמצאים החניכים בסטטוס של דחיית שירות. בנוסף, בחופשות בקיץ עוברים החניכים סדרות חינוך בנושאי חברה ומדינה, וסדרות מקצועיות בנושא צה"ל המבצעי וטכנולוגיות. בסיום פרק הלימודים, חוזרים החניכים לשירות. השירות מורכב מ־32 חודשי שירות סדיר (גם לגברים וגם לנשים) ו־36 חודשי קבע (בדומה לשאר תוכניות העתודה). חלק מההכשרה של חניכי התוכנית הוא קורס הקצינים אליו הם יוצאים עם החזרה לשירות.
תוכנית פסגות נחשבת לאחת התוכניות היוקרתיות ביותר שמציע צה"ל.
התאמה ראשונית לתוכנית
חניכי התוכנית מיועדים להיות קצינים ולכן הם נדרשים לנתונים צבאיים שמתאימים ליציאה לקצונה. בנוסף, יש לקבל בבחינה הפסיכומטרית ציון של 675 ומעלה, בדגש הרב תחומי. מועמדים שלא הספיקו לעשות בחינה פסיכומטרית עד לתחילת ההרשמה לתוכנית, יכולים להציג אישור הרשמה לבחינה (למועד אפריל לכל המאוחר). בסופו של דבר, גם הם צרכים לעמוד ברף.
במהלך השנה נערך כנס חשיפה לתוכנית, אליו מקבלים הזמנה מועמדים מתאימים ואשר אליו מגיעים גם בוגרי התוכנית כדי להציג את התוכנית ולענות על השאלות של המועמדים. בנוסף, נציגים של התוכנית (כולל חניכים ובוגרים בשירות), נמצאים בכנסי העתודה השונים.
המיונים
המועמדים לתוכנית עוברים מסלול מיונים ממושך וקפדני. אל התוכנית מתקבלים מספר מצומצם של חניכים מתוך אלפי מועמדים. המיונים לתוכנית נמשכים לאורך לאורך מספר חודשים ומורכבים ממספר שלבים:
לאחר הוועדה הסופית מקבלים כל המועמדים שהגיעו לשלב זה הודעה האם הם התקבלו לתוכנית או לא. מועמדים שהתקבלו לתוכנית יוזמנו לכנס קבלה לתוכנית בו ינכחו חניכים ובוגרים של התוכנית.
המיונים לתוכנית לא חוסמים מיונים לתוכניות ומסלולים אחרים בצבא, בדומה למיונים לעתודה האקדמית.
הכשרה אקדמית
חלק משמעותי של ההכשרה הוא לימודים אקדמיים.
בתוכנית ”פסגות“ שתי מגמות לימוד:
החל משנת 2017 מחויבים חניכי התוכנית במסלול באוניברסיטת בן-גוריון להגיש הצעת מחקר במקום פרויקט גמר כחלק מדרישת האוניברסיטה.
הלימודים אורכים ארבע שנים בשני המסלולים. לאורך כל תקופת הלימודים, חניכי התוכנית נמצאים במעמד של דחיית שירות, כמו בכל שאר מסלולי העתודה האקדמית.
במהלך הלימודים, יש לעמוד ברף גבוה של ציונים על מנת להישאר בה – כיום הרף התחתון להישארות בתוכנית עומד על ממוצע ציונים הגבוה מ־85.
הכשרה צבאית
בנוסף להכשרה האקדמית, החניכים עוברים גם הכשרה צבאית בחופשות הקיץ שבין שנות הלימוד.
את כל הסדרות מלווים בוגרי התוכנית אשר נמצאים בשירות ואחריו.
עקב חשיפה לתכנים מסווגים, חניכי התוכנית עוברים סיווג ביטחוני במהלך שנתם הראשונה.
בנוסף, מארגנת מנהלת התוכנית הרצאות העשרה במהלך שנת הלימודים. הרצאות אלו לאו דווקא נוגעות לתחומי הלימוד של חניכי התוכנית ונועדו להעשיר אותם בתחומים שונים.
לאחר החזרה לשירות, נדרשים החניכים לעבור קורס קצינים. חניך שלא עובר את הקורס, לא נחשב לבוגר התוכנית ולא זכאי לענוד את סיכת התוכנית.
תהליך השיבוצים
תהליך השיבוצים של בוגרי התוכנית הוא מ"יהלומי הכתר" של התוכנית.
התהליך מתבצע במהלך השנה הרביעית ללימודים, לאחר שהחניכים נחשפו לתפקידים השונים המוצעים להם. תהליך השיבוצים שונה מתהליך השיבוצים של שאר מסלולי העתודה, והוא אישי ומבוצע בליווי צמוד של מנהלת פסגות.
לאחר סדרות הקיץ שלאחר השנה השלישית, מוזמנים החניכים לעיון בספר התפקידים ובו פירוט על התפקידים השונים המוצעים להם ועליהם הם שמעו בסדרות. לאחר מכן, מוזמן כל חניך לראיון אישי עם ראשי התוכנית במהלכו מגובשת רשימה של תפקידים אליהם הוא הולך להתראיין, בהתאם לתחומי העניין ולרצונות שלו. החניכים עוברים ראיונות למקומות השונים אליהם הם בחרו להתראיין, ובסוף סבב המיונים, מתקבלת רשימה של התפקידים אליהם התקבל כל חניך. בשלב זה, מוזמן כל חניך שוב לראיון אישי עם ראשי התוכנית. בראיון זה עליו לבחור שלושה תפקידים, מתוך התפקידים אליהם התקבל, ולדרג אותם בהתאם לרצון שלו לשרת בהם. לאחר שלב זה, עובדים ראשי התוכנית על שיבוץ החניכים לתפקידים השונים בהתאם להעדפותיהם, ומשהסתיים התהליך, מקבלים החניכים הודעה של התפקיד אותו קיבלו.
השירות הצבאי
לאחר סיום הלימודים חוזרים החניכים לשירות סדיר ויוצאים לקורס קצינים.
החניכים מחויבים לשירות של 32 חודשי שירות סדיר (גברים ונשים כאחד) ו־36 חודשי קבע. במהלך השירות הבוגרים עדיין נמצאים בקשר עם המנהלת. הם מלווים ומפקדים על הסדרות השונות של החניכים ומגיעים לכנסי חשיפה לתוכנית. כמו כן, המנהלת מסייעת לבוגרים בשירות בבעיות שעלולות לצוץ במהלך תקופת השירות. למשל, המנהלת יכולה לסייע לבוגר שלא מרוצה מהתפקיד שלו לעבור לתפקיד אחר.
במהלך השירות הצבאי, רשאים חניכי התוכנית ללמוד לתואר שני (או להשלים את התזה, עבור מסלול תוכנה) ורבים מהם אכן לומדים לתואר שני במהלך השירות.
תנאים והטבות
חניכי התוכנית זוכים לתנאים והטבות מסוימות.
ואנג מאנג, קיסר סין
וָאנְג מָאנְג היה קיסר סין בשנים 9–23 לספירה, מכונה גם בשם הקיסר גונב הכס. הוא היה הקיסר היחיד של שושלת שין (המילה "שין" משמעותה "חדש"), ותקופת שלטונו היוותה חיץ בין שושלת האן המערבית לשושלת האן המזרחית. כחסיד של קונפוציוס, הוא ביצע רפורמה בכלכלה ובבעלות על אדמות הקיסרות, דבר שקומם עליו את בעלי האדמות הגדולים, העשירים ובני המעמד הגבוה, והוא נהרג במרידות שגברו ברחבי סין.
עד עלייתו לשלטון
ואנג מאנג היה אחיין חורג מצד אביו של הקיסרית וָאנְג גֶ'ן גוּן. למרות השיוך הרם הוא נשא בתפקידים שוליים עד שנת 16 לפני הספירה, אז מונה לאציל.
בשנת 8 לפני הספירה, מונה ואנג לעוצר של הקיסר צֶ'נְג. לאחר מותו של צ'נְג בשנת 7-6 לפני הספירה עברה הקיסרות לקיסר אָי דִי, וכתוצאה מכך סיים ואנג את תפקידו כעוצר. לאחר מות הקיסר אָי דִי בשנת 1 לפני הספירה, מונה ואנג לעוצר של הקיסר פִּינְג. בשנת 2 לספירה, הוא חיתן את ביתו עם הקיסר פינג, ובכך נטל את התואר "הדוכס של האן".
לאחר מות פינג בשנת 6 לספירה, בחר ואנג לתועלתו האישית בקיסר ז'וּדְזְה שנולד שנה קודם לכן, ואז החל בצעדים לנטילת השלטון, בטענה ששושלת האן לא זוכה למנדט השמיים.
כקיסר
ואנג החל לבצע תוכנית רפורמה בהחזקת האדמות. הוא חילק קרקעות של בעלי אדמות גדולים שסיכנו בעושרם את הקיסר, לאיכרים, למשלמי המיסים ולבעלי המעמד הנמוך. בנוסף הלאים ואנג את הזהב והנפיק כסף חדש. צעדים אלו גרמו למורת רוח והתמרדות של המעמד הגבוה, הסוחרים ובעלי הקרקעות. בלחץ האצולה הוא נאלץ לחזור בו בשנת 12 ולבטל חלק מהצעדים. במהלך השנים הממשלה הפכה למושחתת ומשותקת, והניתוק שלה מהעם הגביר את התסיסה נגד הקיסר. בנוסף, בשנים שלפני שלטונו, ובשנות שלטונו שינה הנהר הצהוב כמה פעמים את מסלולו (בעיקר בשנים 2, 5 ו-11 לספירה) תוך שהוא גורם לשיטפונות ומגפות ברחבי סין. איכרים ותושבים אחרים נעקרו ממקומם, ואט אט הצטרפו למורדים בקיסר תוך יצירת צבא מורדים גדול.
בתוך כך נוצרו לואנג גם חזיתות מבחוץ. הוא נהג ביהירות וגסות כלפי מלכים של מדינות שכנות ובכך קנה לו אויבים. מדובר בשבטים מונגולים מצפון מערב, שבטים מדרום מערב, שבטים קוריאנים מצפון מזרח, ושבטים שישבו על דרך המשי לאסיה המרכזית. הטעות של ואנג הייתה יצירת החזיתות מחוץ לקיסרות, שהביאה אותו לרכז את צבאו בעיקר מולן, במקום להתרכז בדיכוי המרידות שפשטו בכל רחבי הקיסרות.
רק בשנת 22 שם לב ואנג שהבעיה הראשית שלו היא בעיית הפנים. באיחור רב הוא שלח את צבאו לרחבי הקיסרות ללחום במורדים. לאחר הצלחות מועטות בקרבות וחיסול ריכוזי מורדים גדולים בקרבות במהלך השנים 23-22, הותש צבאו של הקיסר וניגף מול המורדים הנחושים.
באוקטובר שנת 23 צרו המורדים על ארמונו של ואנג אשר התבצר עם אלף מאנשיו במקום. ואנג נהרג בקרב ב-6 באוקטובר שנת 23, בגיל 68. בתום הקרב הושחתה גופתו של ואנג, וראשו נכרת ונלקח לבירת האן וואן-צאנג, שם נתלה על חומת העיר.
בניו
בשנת 5 לפנה"ס, כשבנו וָאנְג חְווֹ רצח משרת, הוא ציווה עליו לבצע התאבדות. בזמן קיסרותו, היו לואנג שני בנים חיים מתוך 9 בנים ובנות. הבוגר לא היה כשיר להנהגה, ולכן הוא בחר בצעיר וָאנְג לִין כיורשו, והעניק לו הכשרה.
שירות הביטחון הבין-רפובליקני
שירות הביטחון הבין-רפובליקני של ברית המועצות (ברוסית: Межреспубликанская служба безопасности СССР) היה גוף ביטחון הפנים של ממשלת ברית המועצות שהוקם במקום מחלקה 2 של הקג"ב, שפורקה.
זה היה גוף לענייני ביטחון פנים, סיכול ריגול וחתרנות, שפעל עד נובמבר 1991, עת הוחלף בגוף ממשלתי רוסי בשם הסוכנות הפדרלית לביטחון.
היסטוריה
השירות הוקם באוקטובר 1991, כחלק מהתהליך לפירוק הקג"ב. על השירות החדש הוטל לתאם את עבודות שירותי הביטחון של הרפובליקות הסובייטיות וביצוע פעולות משותפות לסיכול ריגול וחתרנות. הסוכנות פעלה בשיתוף פעולה עם שירות הביון המרכזי, שאך זה הוקם והוועדה להגנת גבולות ברית המועצות. בדצמבר 1991 השירות אורגן מחדש ועם התפרקות ברית המועצות הוקמה במקומו סוכנות הביטחון הפדרלית.
סולטאן יעקוב
א-סולטאן יעקוב (בערבית: السلطان يعقوب) הוא כפר לבנוני הנמצא במחוז אל-בקאע בנפת מערב הבקאע. הכפר מחולק למעשה לשני כפרים נפרדים: סולטאן יעקוב אל-פוקא (السلطان يعقوب الفوقا, סולטאן יעקוב העילית), שנמצא בראש גבעה בולטת ותלולה, וסולטאן יעקוב א-תחתא (السلطان يعقوب التحتا, סולטאן יעקוב התחתית), שנמצא בעמק, למרגלות המורדות המערביים של הגבעה. ב-11 ביוני 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, התרחש מדרום לכפר קרב סולטאן יעקוב.
שירות הביטחון הבין-רפובליקני
היסטוריה
בדצמבר 1991 התפרקה ברית המועצות ויחד עמה גם שירות הביטחון הבין-רפובליקני, כשממשלת רוסיה הקימה במקומה את משרד הפנים והביטחון של רוסיה (МБВД). על בסיס השירות פעלו סוכנות הביטחון הפדרלית וגם משרד הביטחון של הפדרציה הרוסית, שהוקם בינואר 1992.
סולטאן יעקוב
מדרום לסולטאן יעקוב א-תחתא שוכן הכפר כאמד א-לוז.
בכפר, המצוי כ-7 קילומטר ממערב לגבול לבנון-סוריה, קיימים בסיסים של ארגוני טרור פלסטיניים, בהם, החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית, ארגונו של אחמד ג'יבריל, המקורב לסוריה והחזית העממית לשחרור פלסטין. במאי 2000, סביב מועד יציאת צה"ל מלבנון, תקף חיל האוויר הישראלי טנקי T-55 של ארגון ג'יבריל באזור סולטאן יעקוב והשמיד 9 טנקים. האזור היה מספר פעמים למוקד מתיחות בין הצבא הלבנוני ובין הארגונים הפלסטיניים על רקע הברחת נשק מסוריה ללבנון.
מורשת של אפר
מורשת של אפר: היסטוריה של סוכנות הביון האמריקאית (באנגלית: Legacy of Ashes: The History of the CIA) הוא ספר מאת עיתונאי הניו יורק טיימס, טים ויינר, המתעד את ההיסטוריה של סוכנות הביון המרכזית בארצות הברית למן הקמתה מיד אחרי מלחמת העולם השנייה ועד שנות ה-2000.
טענתו העיקרית של הספר היא ש"המדינה החזקה ביותר בתולדות הציוויליזציה המערבית לא הצליחה להקים שירות ריגול ממדרגה ראשונה".
הספר מתבסס על מעל 50,000 מסמכים, רובם מארכיון הארגון ומאות ראיונות עם ותיקי הסוכנות, כולל עשרה ראשי סוכנות לשעבר. הוול סטריט ג'ורנל כינה את הספר "הספר הטוב ביותר שנכתב אי-פעם על עולם הריגול". הספר תורגם לעברית בידי דפנה לוי וראה אור בסדרת "רוח הזמן" של הוצאת רסלינג.
יהודה רון-פולני
יהודה רון-פולני (פּוֹלסקי) (28 בספטמבר 1891 - 29 באוגוסט 1983) היה מחנך, ממנתבי הדרך החינוכית ב"חבר הקבוצות" ובאיחוד הקבוצות והקיבוצים, ומיוזמי "חברת הילדים" בבית אלפא.
ביוגרפיה
פולני נולד ב-1891 בזוֹלוֹטוֹנוֹשה (Золотоноша) בפלך פולטבה שבאימפריה הרוסית, בן לריסי ודב פולנסקי. ב-1894 עברה המשפחה לניקולאייב. ב-1898 החל ללמוד עברית בחדר מתוקן בעיר. בשנת 1906, כשהיה בן 15, עלה לארץ ישראל כחלוץ המשפחה. בשנת 1910 סיים את לימודי ההוראה בסמינר "עזרה" בירושלים, ובין השנים 1910–1911 היה מורה בבית הספר הראשון בראשון לציון. בשנת 1920 היה ממקימי בית הספר העמלני הניסיוני בתל אביב, ובשנת 1923 לקח חלק בהקמת בית החינוך לילדי העובדים, שהפך לספינת הדגל של זרם העובדים וגובשו בו אותם יסודות פדגוגיים שהונהגו בבית הספר העמלני.
בשנת 1925 קיבל על עצמו את תפקיד ריכוז חברת הילדים הראשונה בהרי הגלבוע (בית אלפא, חפציבה ותל יוסף) וניהל אותה במשך ארבע שנים.
במשך שמונה שנים ניהל את מערכת החינוך בכפר הנוער בן-שמן. לאחר מכן שב לעמק יזרעאל והיה שותף להקמת המוסד החינוכי שומריה.
בקיץ 1940 עזב עם משפחתו, יחד עם קבוצת חברים מתומכי בן-גוריון, לרמת יוחנן. בשנת 1941 היה שותף לייסוד ועמד בראשו של בית החינוך זבולון עבור ילדי רמת יוחנן, כפר המכבי ואושה, עד שפרש מהוראה בשנת 1953.
פולני היה ממניחי היסודות לשיטת החינוך הקיבוצי המשותף, האמין בדוגמה אישית כחלק מיסודות שיטת החינוך שלו, ועודד הוראה המבוססת על שמחת למידה, תוך עוררות הסקרנות של התלמידים, ושאיפה לאיזון בין חירות אישית לזיקה חברתית. לאחר פרישתו מהוראה החל לערוך את הביטאון העיוני של המחנכים באיחוד הקיבוצים "אגרת לחינוך".
בשנת 1968 זכה בפרס מפעל חיים לחינוך ולהגות על שם המורה צבי אליאב (פרלה).
פולני נישא למרים ולהם נולדו שתי בנות. נישא בשנית לשולמית, ולהם נולדו בת ובן.
פולני נפטר בשנת 1983, בן 92 במותו, ונקבר ברמת יוחנן.
פרדריק אתרלינק
פרדריק אתרלינק (בצרפתית: Frédéric Etherlinck; נולד ב-11 באוגוסט 1968) הוא זמר בלגי.
ביוגרפיה
אתרלינק נולד בבריסל וזמן קצר לאחר לידתו משפחתו היגרה ללוס אנג'לס שם גרה עד 1977, לאחר מכן עברה לניס וב-1980 חזרה לבריסל.
הוא החל את דרכו כזמר ומתופף כשהופיע בברים ובמופעי קברט.
בשנת 1994 הוציא את הסינגל הראשון שלו "Faut pas croire". בשנת 1995 השתתף בתחרות הלאומית הבלגית לקראת   האירוויזיון, זכה במקום הראשון וייצג את בלגיה באירוויזיון 1995 עם השיר "La voix est libre" ("הקול חופשי"). את התחרות סיים במקום ה-20, עם 13 נקודות. עם זאת, השיר דורג במקום ה-21 בטבלאות הסינגלים של ולוניה. שנה אחר כך, פרסם אתרלינק אלבום בשם "Les Années lumières".
אתרלינק היגר מבלגיה למונטריאול שם החל לפתח את קריירת המשחק שלו.
אירית דולב
אירית דולב היא במאית ויוצרת דוקומנטרית, עורכת תוכן בתוכניות טלוויזיה ורדיו ועיתונאית ישראלית.
עבודותיה עוסקות בעיקר בתחומי החברה והתרבות. הקימה את אתר העיתונות העצמאי "המקום הכי חם בגיהנום" והייתה העורכת הראשית שלו במשך חמש שנים.
ביוגרפיה
דולב נולדה וגדלה בשכונת פרדס כץ בבני ברק. למדה בתיכון בית הספר ויצו צרפת בתל אביב.
קריירה טלוויזיונית וקולנועית
החלה את דרכה העיתונאית בשנת 1993 כמפיקה בצוות ההקמה של חברת החדשות של ערוץ 2. בהמשך דרכה הייתה תחקירנית בפרויקטים עצמאיים שונים. בשנת 1996 לאחר הקמתו של ערוץ 8 היא מונתה לרכזת המערכת והמפיקה של תוכנית התרבות "ביתרבות" בהנחיית יאיר גרבוז, ובהמשך הייתה התחקירנית ורכזת המערכת של "8 היסטוריה" בהנחיית עופר שלח ששודרה בערוץ 8 ושל "8 תחקירים" בהנחיית העיתונאית בילי מוסקונה לרמן.
בשנת 1998 הייתה עורכת המשנה של תוכנית התרבות והאמנות "כרטיס ל-2" ששודרה בערוץ 2 בהנחייתו של אלדד זיו.
בשנת 2002 יצרה את תוכנית התרבות "נספח תרבות" עבור ערוץ 2 שאת הנחייתה הוביל העיתונאי דב אלפון. במקביל שימשה כעורכת הראשית וכבמאית הסדרה לצד הבמאים גביראל ביבליוביץ ועידן לוי התוכנית שאבה השראה מן התאוריה הקובעת כי בין כל אדם בעולם לכל אדם אחר מפרידות לכל היותר שש דרגות של הפרדה כדי לעבור בין מרואיינים עד לקישור בין שני אמנים שונים מאוד זה מזה. התוכנית זכתה לבקורותעל הפורמט, התכנים והשפה החזותית הייחודיים שלה וזכתה שלוש פעמים, במועמדות לפרס אופיר בקטגוריה "תוכנית התרבות הטובה ביותר בטלוויזיה". התוכנית הופקה עד שנת 2007 במשך 3 עונות.
בשנת 2003, במקביל לעשיה הטלוויזיונית הוזמנה דולב להיות העורכת הראשית של התוכנית "מה בוער" בהנחיית רזי ברקאי בגלי צה"ל, ובמקביל כתבה גם למגזין של גלובס ולמוסף הארץ. מרבית כתבותיה עסקו בתופעות חברתיות ותרבותיות יוצאות דופן.
בשנת 2005 ערכה וביימה את "הנבחרת" סדרה דוקומנטרית שהביאה סדרת פרופילים של נשים מצליחות בישראל ושודרה ב yes דוקו.
בשנת 2009 ראתה אור הסדרה הדוקומנטרית "החשפן, התנין ואשת השר" שיצרה יחד עם בן זוגה הבמאי אלון מרום. הסדרה עסקה בתופעת האגדות האורבניות וכללה 4 פרקים מקיפים ששודרו בערוץ 8.
בין השנים 2010–2012 שימשה דולב כעורכת התוכן של פרויקטים שונים עבור ערוץ 10, בין היתר ערכה וביימה פרויקט דוקומנטרי שעסק בהבדלים בין המינים בהנחיית ענת גורן וערכה פרויקט שעסק בסכסוכים המרכזיים בחברה הישראלית בהנחיית אורלי וילנאי וגיא מרוז.
בשנת 2018 הנחתה דולב ברדיו הקצה את "המקום הכי חם בקצה" תוכנית שהופקה בשיתוף פעולה בין המגזין לבין תחנת הרדיו האינטרנטית "הקצה" שהקים שדרן הרדיו קוואמי (אייל פרידמן).
בשנת 2018 ראה אור הסרט '17 שניות' שהפיקה דולב, בבימויו של אלון מרום וששודר בתאגיד 'כאן'. יחד עם מרום יצרה גם את הסדרה התיעודית "האזרח ק'" שהושקה באותה שנה ב-yes דוקו. הסדרה פותחת תיק משפטי של רצח כפול משנת 1997 שבה הורשע נהג המונית הירושלמי משה קסטל. הסדרה שמשתייכת לז'אנר הקולנועי true crime (דוקו-פשע) מערערת על הרשעתו של משה קסטל ומתבססת על תחקיר שארך שש שנים.
בשנת 2019 ביימה דולב פרקים עבור תאגיד השידור 'כאן' בסדרה הדוקומנטרית "יוצאים מהכלל" בהנחיית העיתונאי רוני קובן ועקבה אחרי קבוצות ייחודיות בחברה הישראלית.
המקום הכי חם בגיהנום
בשנת 2013 הקימה את אתר העיתונות העצמאי "המקום הכי חם בגיהנום" יחד עם העיתונאית עינת פישביין ושימשה כעורכת הראשית שלו. האתר שעוסק בנושאים חברתיים עורר מרגע הקמתו עניין רב וזכה לפולואפים רבים במגוון כלי התקשורת. לצד החשיפות העיתונאיות, האתר זכה גם לתשומת לב ציבורית גם בשל הקמפיינים הנועזים שהוביל, קמפיין התמיכה באתר באמצעות מכירת חולצות של המגזין והקמפיין שבו קראו לתמוך בהן בקבלת תעודת עיתונאי לאחר שלשכת העיתונות הממשלתית סירבה להעניק להן אותה.
האתר בעריכתה של דולב הוביל לחשיפות ולתחקירים גדולים, בין היתר הובאו באתר לראשונה סיפור מותו האזרח ממוצא אתיופי יוסף סלמסה, וב-2016 נחשפה פרשת אלון קסטיאל(שחשפה באתר העיתונאית שרון שפורר שהצטרפה לצוות האתר) שהורשע בעקבות החשיפה ומשנת 2018 מרצה את עונשו בכלא.
באוקטובר 2018, במלאת חמש שנים להקמתו של האתר "המקום הכי חם בגיהנום" הודיעה דולב על פרישתה מהעריכה בפועל של המגזין.
הוראה
לאורך שנות עבודתה לימדה דולב במסגרות אקדמיות שונות והעבירה קורסים בתחומי הקולנוע הדוקומנטרי והעיתונות בבתי הספר "קמרה אובסקורה" ו"מנשר" לצד מכללות התקשורת "המכללה למנהל" ו"המכללה האקדמית תל אביב-יפו". בשנים האחרונות מרצה דולב במסלול עיתונות ותקשורת באונ' הבינתחומי הרצליה ע"ש רייכמן" ומעבירה הרצאות וסדנאות באופן פרטי בחברות, ארגונים ועסקים.
סריס
המונח סריס מתייחס לגבר מסורס.
יש שלושה סוגי סריסים:
המונח סריס מתייחס בדרך כלל לאלה אשר סורסו במטרה לשרת תפקידים סוציאליים ספציפיים, כשם שהיה נהוג בעמים בעבר. האזכורים הראשונים לסריסים הם מהעיר השומרית לגש במאה ה-21 לפנה"ס. אולם עד התקופה הפרסית המילה שמשה במשמעות של משרת בארמון ללא שום קשר לפעולת סרוס. במהלך התקופה מילאו הסריסים מגוון תפקידים בתרבויות רבות, כגון חצרנים בחצר המלוכה, פקידים ממשלתיים, מפקדים צבאיים, שומרי נשות ההרמון ומשרתי הארמון. למעשה, שמם מעיד עליהם שהם מהווים משרתי המלך, גזרון המילה סריס הוא ša rēši (מאכדית, מילולית של הראש, סמנטית השייכים לראש, למלך).
בתרבויות מסוימות נחשבו הסריסים לאימפוטנטים או נזירים.
מקור
סירוס משרתיו ועבדיו של המלך היה נפוץ לאורך ההיסטוריה בתרבויות שונות וזאת כאמצעי ביטחון לריסון התנהגותו של העבד המגיע למקומות הרגישים ביותר בחצר המלך. כך, אף העבודות הפשוטות ביותר בשרות המלך - סידור מיטתו, רחצתו, גזיזת שערו, נשיאת האפריון, או ביצוע שליחויות - עשויות לשים את המשרת בעמדת כוח למעשה בזכות קרבתו הפיזית למלך. הסריסים לכאורה לא נשאו בכל חובת נאמנות לצבא, לאריסטוקרטיה, או למשפחתם, ולכן נתפסו כגורמים שניתן לתת בהם אמון והם חסרי אינטרסים משל עצמם. כיוון שסירוסם הוריד באחת את מעמדם החברתי, ניתן היה אף להחליפם או להורגם ללא הליכים מיוחדים. בתרבויות שבהן היה הרמון המלך וסריסים, הסריסים שמשו לעיתים כמשרתי ההרמון. כך לדוגמה, במגילת אסתר מצוין ששומר ההרמון היה סריס בשם הגי.
מקור המילה הוא, כאמור, אכדי. אולם עד התקופה הפרסית המילה שמשה במשמעות של משרת בארמון ללא שום קשר לפעולת סרוס. המילה התנכית רב סריס מתייחסת לאחד התפקידים הבכירים בארמון: האחראי על המשרתים. רק בתקופה הפרסית התייחס המושג למשרתים שעברו פעולת סרוס, וכך קיבלה הפעולה את שמה.
המזרח התיכון הקדום
במזרח התיכון הקדום סריסים היוו חלק מתרבות האשורית, והיו חלק מחצר הפרעונים.
סין
בסין העתיקה סירוס היווה צורת ענישה (עד לימי שושלת סוי) וכן אמצעי לקבלת משרה בשירות הקיסר. הסריסים לא היוו איום מבחינה פוליטית, כי לא היו להם ילדים שהיו יכולים למנות לתפקידים, וכך נמנעה תחרות. בשלהי שושלת מינג היו כ-70,000 סריסים בארמון הקיסר. חלק מן הסריסים החזיקו במשרות רבות השפעה. משרת סריס בארמון הקיסר נעשתה כה נחשקת עד שהוטל איסור חוקי על סירוס עצמי. בשנת 1912, אז הופסקה העסקתם, ירד מספר הסריסים בשרות הקיסר ל-470. הצידוק שניתן להעסקת סריסים כפקידי ממשל רמי מעלה היה כי עקב חוסר יכולתם להביא צאצאים, הם לא יתפתו לתפוס את השלטון ולהתחיל שושלת משלהם. אף בווייטנאם התקיימה מערכת סריסים דומה.
קסטרטו
קַסְטְרָטוֹ הוא כינוי לילדי מקהלה איטלקים שסורסו על מנת לשמור על קול הסופרן שלהם. סירוס הקסטרטי היה פופולרי במאות ה-18 וה-19, תקופה בה נשים לא הורשו לשיר בכנסייה קתולית.
סירוס כפאראפיליה
תופעת הסריסים לא נעלמה מן העולם לאחר שעברו ממנו חצרות המלוכה והרמון המלך, אשר נהגו להעסיק סריסים. התשוקה לסירוס מוכרת כפאראפיליה בחברה המודרנית: גברים הרוצים לסרס עצמם מבלי שקיים צורך רפואי לעשות זאת. תופעה זו זכתה למחקרים רפואיים מועטים בלבד. עיקר המידע הקיים על תופעה זו מקורו בשאלונים שהופצו בין סריסים וכאלה השואפים לעבור תהליך סירוס. בין אלה המבקשים להפוך לסריסים, הסיבה העיקרית לרצון זה הוא להגיע ל"שלווה סריסית", דהיינו, שחרור מדחפים מיניים. בין הסיבות הנוספות נמצא: פנטזיות מיניות באשר לסירוס וכן רצון להשיג מראה מפשעה שונה. מן המידע שנאסף עד כה זוהו שלושה הגורמים העשויים לעודד את התשוקה לסירוס: התעללות בתקופת הילדות (כולל איומים של ההורה בסירוס הילד), חשיפה לסירוס של בעלי חיים בתקופת הילדות ואמונה דתית הדוגלת בהינזרות מינית. רוב הסריסים אינם מבקשים לשנות את מינם מזכר לנקבה, אלא רואים עצמם כבעלי מין נייטרלי.
סמל הרפובליקה העממית של סין
כל האלמנטים האלו עוצבו במטרה לסמל את המאבקים המהפכניים של העם הסיני מאז תנועת הארבעה במאי, והקואליציה של מעמד הפועלים שהצליחה לייסד את הרפובליקה העממית של סין.
הסמל עוצב על ידי ליאנג סישנג, אדריכל מפורסם, בתחרות שנערכה בעת ייסוד הרפובליקה העממית, עם דמיון ברור לסמלים שהשתמשו בהם בברית המועצות. הסמל נקבע ב-20 בספטמבר 1950 על ידי השלטון העממי המרכזי.
נתרן אזיד
אזיד הנתרן (נוסחה כימית: NaN3) היא תרכובת אי-אורגנית רעילה ביותר המתקיימת כמוצק גבישי חסר ריח. טמפרטורת הרתיחה שלה היא 300 מעלות צלזיוס בקירוב.
בהמסתו במים מתרחשת הידרוליזה איטית לגז רעיל מאוד, אזיד המימן (HN3), שנוצר כאשר אזיד הנתרן מגיב עם חומצה חזקה. הוא עשוי להגיב גם עם יונים של מתכות כבדות כגון נחושת, כסף או עופרת ליצירת אזידי המתכת שאינם יציבים, מסונתזים בקלות, ומאוד נפיצים.
טיפול בפסולת, תגובות כימיות ושימושים שונים
בהיותו חומר רעיל וריאקטיבי, החומר נוטה להגיב עם מתכות ולכן הפסולת שלו מופרדת מחומרים אחרים. התרכובת מזיקה מאוד לסביבה בצורתה הפעילה, ומקובל להרוס אותה על ידי חמצון או חיזור לפני השלכתה כפסולת.
הסינתזה הנפוצה של אזיד הנתרן מערבת שימוש בתהליך וויסליסנוס (Wislicenus), כשבתחילה מגיב נתרן מתכתי, Na, עם אמוניה, NH3, לקבלת נתרן אמיד
לאחר מכן, נתרן אמיד מגיב עם ניטריט החמצן.
אזיד הנתרן ידוע במיוחד ככימיקל הנמצא בכריות אוויר שבמכוניות. מטען חשמלי שנוצר כתוצאה מהתנגשות המכונית, עשוי לגרום לאזיד הנתרן להתפוצץ ולשחרר גז חנקן בתוך כרית האוויר. המשוואה הכימית לתגובה זו היא 2NaN3 → 2Na + 3N2. הנתרן שנוצר הוא פוטנציאל סיכון בעצמו ומומר בעצמו בתגובה עם חומרים אחרים, כגון אשלגן חנקתי (KNO3) וסיליקה (SiO2), לזכוכית אלקלין סיליקט אינרטית.
אזיד הנתרן משמש גם ככימיקל הנשמר בבתי-חולים ומעבדות. בתפקידו זה, הוא משמש כקוטל ביולוגי; הוא חשוב במיוחד בריאגנטים גדולים ותמיסות אחסון שעשויים להיות כר נוח לגדילת חיידקים כשאזיד הנתרן פועל בהם בתור מעכב לחמצון של ציטוכרום בחיידקים גראם-שליליים; חיידקים גראם-חיוביים (סטרפטוקוק, פנאומוקוק, לקטובצילוס) הם עמידים (תכונה הדומה לעמידות אנטיביוטית). נעשה בו שימוש גם בחקלאות (בחוות) עבור מזיקים. אזיד הנתרן משמש למילוי כריות אוויר ברכב.
השפעות הרעלה באזיד הנתרן
הרעילות של חומר זה מושווית הרבה פעמים לזאת של מלחי ציאניד כיוון שהם גורמים לסימפטומים דומים.
הקטלניות של הרעלה הנגרמת על ידי אזיד הנתרן תלויה בכמות, נתיב ואורך זמן החשיפה, כמו כן בגיל והמצב הרפואי הקודם של הנחשף. נשימת הגז (אזיד המימן) שנוצר מאזיד הנתרן גורמת את הנזק הרב ביותר, אבל עיכול (בליעה) של אזיד הנתרן יכול להיות רעיל גם כן. הגז הנוצר מאזיד הנתרן הוא מסוכן מאוד בחללים סגורים שיכולים לכלוא את הגז. הגז הרעיל מתפזר במהירות בחללים פתוחים, מה שהופך אותו לפחות מסוכן. הגז הוא פחות צפוף (קל) מהאוויר, ולכן הוא יעלה למעלה.
יונים של אזיד מונעים מתאי גוף להשתמש בחמצן, על ידי עיכוב הפונקציה של חמצון הציטוכרום באמצעות קשירה בלתי הפיכה לקבוצת ההם בתהליך הדומה לקשירת פחמן חד-חמצני. כשזה קורה, התא מת. אזיד הנתרן הוא קטלני יותר ללב ולמוח מאשר לאיברים אחרים, כיוון שאיברים אלו זקוקים לאספקה קבועה של חמצן.
אנשים הנחשפים לכמויות קטנות של אזיד הנתרן על ידי נשימתו, ספיגתו דרך העור, או אכילת מאכלים המכילים אותו עשויים לפתח חלק או את כל הסימפטומים הבאים בתוך דקות:
כמו כן, חשיפה לכמות גדולה בכל דרך שהיא עשויה לגרום להשפעות בריאותיות אחרות כגון:
אם אדם מראה את הסימפטומים הללו אין זה אומר בהכרח שהוא נחשף לאזיד הנתרן. ניצולים של הרעלות חמורות של אזיד הנתרן עשויים לסבול מנזק בלב או במוח.
טיפול
הרעלת אזיד הנתרן מטופלת בטיפול רפואי תומך בתנאי בית חולים. לא קיים נוגדן ספציפי להרעלה באזיד הנתרן. הדבר החשוב ביותר לקורבן ההרעלה הוא לחפש טיפול רפואי מוקדם ככל האפשר.
סמל וייטנאם
סמל וייטנאם עוצב לפי הסמלים של המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם ובו נראה הכוכב הצהוב על הרקע האדום. גלגל השיניים והיבול מסמלים את שיתוף הפעולה של החקלאות והעבודה התעשייתית במודל הקומוניסטי. הסמל אומץ כסמל של הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם (צפון וייטנאם) ב-30 בנובמבר 1955 והפך לסמל לאומי בעקבות האיחוד עם דרום וייטנאם ב-2 ביולי 1976.
ימי החלוץ
ימי החלוץ (באנגלית: Pioneer Days) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי שיצא בשנת 1930, כחלק מסדרת סרטי "מיקי מאוס". זהו הסרט הקצר ה-24 של מיקי מאוס שהופק והתשיעי באותה השנה.
הסרט מציג את מיקי ומיני מאוס ושאר בעלי חיים, ביניהם קלרבל הפרה והוראס הורסקולר, כקבוצת מתיישבים חלוצים הנאלצים להילחם בשבט אינדיאני בדרכם מערבה.
עלילה
מיקי מאוס ומיני מאוס מובילים שיירה של קרונות מכוסים מערבה דרך המדבר, מנגנים בבנג'ו ושרים "הו! סוזנה". מיקי מתגאה בפני מיני שהוא לא מפחד מאינדיאנים, אבל הביטחון העצמי שלו ייבחן בקרוב - שבט של אינדיאנים דמוי זאב מבחין במתיישבים ומתכנן מלחמה, לבושים בכובעי נוצות ונושאים טומהוק, הם רוקדים סביב המדורה שלהם. בינתיים, מיקי ושאר המתיישבים לקראת הערב החנו את הקרונות שלהם במעגל, שם הם שרים ורוקדים, כולל עז זקן המבצע ביצוע דומע ל"נלי גריי היקרה".
השבט האינדיאני מגיע, ומיקי משמיע אזעקה שהאינדיאנים תוקפים. המתיישבים יורים ברובים לעבר האינדיאנים, והתוקפים יורים חיצים - פוגעים במיקי בחלק האחורי מספר פעמים, ללא נזק מתמשך. מיקי מניס כמה אינדיאנים בכך שהוא יורה בהם עם קוצים של דורבן. מיני נחטפת ונקשרת על ידי אינדיאני אחד, ומיקי רץ להציל אותה. בזמן שמיקי והאינדיאני מתאבקים, מיני לוקחת את העניינים לידיים ושמה פחם לוהט במכנסיים של האינדיאני, מה שגורם לאחרון לנוס על נפשו. העכברים חוזרים לשיירת הקרונות כשהם מעמידים פנים שהם שורת כוחות תגבור; האינדיאנים נמלטים בעוד המתיישבים מריעים למיקי ומיני.
הפצה
ההוצאה המחודשת שהופצה בשנת 1940 חתכה את הסצנה האחרונה מהסרט, המראה את מיקי ומיני מניסים את האינדיאנים. גרסת 1940 מסתיימת ונסגרת על מיקי המציל את מיני מאינדיאני עם פחם לוהט. גרסת 1940 הוצגה לאחר מכן בטלוויזיה והופצה בלייזרדיסק בשנות ה-90. הסצנה החסרה הוחזרה עבור סט ה-DVD של "אוצרות וולט דיסני" משנת 2002 "מיקי מאוס בשחור-לבן: האוסף הקלאסי".
בסט ה-DVD, הקדמה לסרט זה מאת מבקר הקולנוע לאונרד מלטין מזהירה: "זה יהיה טיפשי לשפוט [סרטים אלו] כשבעים שנה מאוחר יותר בהקשר של הליכות ומוסר של היום", אם כי הוא לא מפנה את תשומת הלב באופן ספציפי לשימוש בסטריאוטיפים אינדיאנים נפוצים ב"ימי החלוץ".
הסרט נראה גם ב"מועדון מיקי מאוס" (עונה 1, פרק 15), וב"בוקר טוב, מיקי!" פרק 20.
ביקורת
בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב כותב: "[הסרט] מציג הנפשה מרהיבה, כולל ריקוד עם צלליות ארוכות מסביב למדורה (הונפש על ידי נורם פרגוסון) ושתי סצנות מדהימות בהנפשתו של בן שרפסטין: סצנת תקיפה מורכבת, וצילום מרשים שנלקח מזווית אחד הסוסים המקיפים את המחנה, מראה רקע נע של קרונות בפרספקטיבה מושלמת. דבר מרהיב נוסף הוא פיסת הנפשה מאת וילפרד ג'קסון: הקרב בין מיקי לאינדיאני הנורא, אשר חטף את מיקי. הקרב מוצג בתקריב, ומכיל תנועות מורכבות בין השניים. סצנות כמו אלה מראות את דיסני שומר ומתחזק על תחמו בשדה ההנפשה".
לדברי ראיין קילפטריק מאתר הפודקאסט "The Disney Film Project", "הפעולה האמיתית מתחילה... כשהאינדיאנים פולשים למחנה הקרונות. מנקודה זו ואילך, מדובר בכאוס בהתגלמותו. הסצנות בהם החלוצים התזזיתיים שמתרוצצים סביב ומנסים להתחמק מהחיצים נהדרות ומוסיפות לתחושת התנועה שעוברת בחלק האחרון של הסרט".
זאב אמריקאי בלונדון
זאב אמריקאי בלונדון (באנגלית: An American Werewolf in London) הוא סרט אימה וקומדיה אמריקאי-בריטי משנת 1981, אשר בוים ונכתב על ידי ג'ון לאנדיס. לסרט יצא סרט המשך בשנת 1997, בשם זאב אמריקני בפריז.
הסרט זכה בפרס האוסקר על האיפור של ריק בייקר, וכן בפרס סאטורן עבור "סרט האימה הטוב ביותר".
עלילה
שני תלמידי קולג' אמריקניים, דייוויד קסלר וג'ק גודמן נמצאים בטיול תרמילים ברחבי ניו מורס הצפונית כאשר הם מותקפים על ידי חיה בלתי מזוהה. ג'ק נהרג, אך דייוויד שורד ונלקח לבית חולים בלונדון.
שלושה שבועות אחר כך, דייוויד מתעורר אך אינו זוכר את המאורע שקרה, ומגלה שחברו נהרג. הדברים נעשים מוזרים כאשר רוחו של ג'ק מבקרת את דייוויד ומגלה לו שהם הותקפו על ידי אדם זאב, ושדייוויד הוא כעת אדם זאב בעצמו. לאחר שיחרורו מבית החולים, דייוויד עובר לגור עם אחות צעירה יפהפייה בשם אלכס פרייס, בדירתו שבלונדון. כאשר עולה ירח מלא, דייוויד משתנה והופך לאדם זאב. בצורתו החדשה, דייוויד מתהלך ברחובות לונדון ורוצח שישה אנשים. בבוקר למחרת, דייוויד מגלה שהוא עירום ונמצא בכלוב בגן החיות של לונדון, בלי שום זיכרון על אירועי אתמול.
דייוויד מבין שג'ק צדק, ושהוא אחראי לרציחות שאירעו בלילה שעבר. בינתיים, ג'ק חוזר לביקור נוסף, הפעם עם נשמות קורבנותיו של דייוויד שמתעקשים שיבצע התאבדות. בזמן שהוא מדבר איתם, הלילה יורד ודייוויד חוזר להיות אדם זאב ורוצח שוב. במהלך מרדף ברחובות לונדון, דייוויד נלכד בסמטה על ידי כוחות המשטרה. אלכס באה להרגיע אותו ואומרת שהיא אוהבת אותו, אבל דייוויד מנסה לתקוף אותה, והשוטרים יורים בו למוות. עם מותו חוזר דייוויד לצורתו האנושית.
רימייק
ביוני 2009, הוכרז ש"Dimension Films" והמפיקים שון ובריאן פורסט עובדים בימים אלו על עיבוד מחודש לסרט זה.
אדולפו רודריגס סאה
אדולפו רודריגס סאה פאס מונטרו (בספרדית: Adolfo Rodríguez Saá Páez Montero) (נולד ב-25 ביולי 1947) הוא פוליטיקאי ארגנטינאי פרוניסטי.
רודריגס סאה היה מושל מחוז סן לואיס בארגנטינה, ושימש מספר ימים כנשיא ארגנטינה.
ביוגרפיה
אדולפו רודריגס סאה נולד למשפחה חשובה ביותר בסן לואיס: סבו, אדולפו רודריגס סאה (שעל שמו הוא קרוי), ודוד של אביו היו מושלי המחוז ואביו היה מפקד המשטרה.
רודריגס סאה למד באוניברסיטה הלאומית של קוז'ו ובאוניברסיטת בואנוס איירס וקיבל הסמכת עורך דין. הוא הפך למחוקק מחוזי בשנת 1973 (בגיל 25).
פיליפ לנארד
פיליפ אדוארד אנטון פון לנארד (בגרמנית: Philipp Eduard Anton von Lénárd; 7 ביוני 1862 - 20 במאי 1947) היה פיזיקאי גרמני, יליד סלובקיה של היום, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1905, על עבודתו בחקר הקרניים הקתודיות. לנארד היה לאומן גרמני שכתב את החיבור האנטישמי "פיזיקה גרמנית". בהמשך היה תומך ופעיל במפלגה הנאצית וייעץ לאדולף היטלר.
עבודתו
עבודתו כללה בתחילתה מחקרים בתחום הפוספורסנציה והלומינסנציה. הוא חקר את התפלגות גודלן וצורתן של טיפות גשם, לשם כך בנה מנהרת רוח חדשנית שבה ניתן היה להחזיק את הטיפות במנוחה למשך שניות ספורות. לנארד גילה שצורתן של טיפות גשם גדולות אינה כשל דמעה, כמו טיפות גשם רגילות, אלא כעין "קציצה" פחוסה. ב-1892 גילה את האפקט הקרוי על שמו "אפקט לנארד", הידוע גם כ"אפקט המפל", או (באנגלית)"spray electrification".
כפיזיקאי, תרומתו הגדולה של לנארד הייתה בחקר קרניים קתודיות, בו החל כבר ב-1888. בתחילת מחקרו היו בנמצא שפופרות קתודיות פרימיטיביות בלבד, הבנויות משפופרת זכוכית אטומה ובה יצוקות אלקטרודות ביניהן היו הפרשי מתח חשמלי גבוה. הקושי בחקר הקרניים נבע מהימצאותן בתוך שפופרות זכוכית אטומות. לנארד התגבר על הבעיה בקבעו חלונות מתכת קטנים בזכוכית, שהיו עבים מספיק כדי לעמוד בהפרשי הלחצים, אך דקים מספיק כדי לאפשר מעבר הקרניים דרכם; כיום קרויים הללו על שמו: "חלונות לנארד". הוא השתמש בחלונות אלה להעברת הקרניים לתא ריק אחר, מרוקן לחלוטין מאוויר, בו מדד את עוצמתן בעזרת דפי נייר מצופים בחומרים זרחניים.
בנוסף לזכייתו בפרס נובל, זכה יחד עם וילהלם רנטגן במדליית רמפורד, ב-1896.
"פיזיקה גרמנית" ותמיכתו בנאציזם
לנארד היה לאומן גרמני שהפגין שנאה למדענים בריטיים מהיותם "גונבי רעיונות גרמניים", והצטרף אל המפלגה הנאצית עוד בתחילת דרכה. הוא היה תומך נלהב בדעה שגרמניה צריכה להסתמך על "פיזיקה גרמנית" ולהתעלם מ"רעיונות שגויים", ואולי אף "מטעים בכוונה תחילה", של פיזיקאים יהודים, כשדבריו כוונו בעיקר כלפי אלברט איינשטיין ותורת היחסות שלו, אשר כונתה בפיו "התרמית היהודית". חיבורו בן ארבעת החלקים "פיזיקה גרמנית" (Deutsche Physik), טען כי יש לדבוק בפיזיקה הקלאסית ללא שימוש בתורות ה"יהודיות", בין היתר באמצעות תורות שהיו ידועות כשגויות בתקופתו כמו האתר.
לנארד שימש כיועץ לאדולף היטלר ובתקופת השלטון הנאצי היה ראש מחלקת "הפיזיקה הארית". הוא פרש ממשרתו כמרצה לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת היידלברג ב-1931, אך המשיך לעבוד שם כגמלאי. בשנת 1945 הוא סולק מעבודתו על ידי כוחות הכיבוש של בעלות הברית בהיותו בן 83, ומת שנתיים אחר כך במסלהאוזן, גרמניה.
אנטיפרוטון
אנטיפרוטון הוא האנטי-חלקיק של הפרוטון. אנטיפרוטונים הם חלקיקים יציבים. עם זאת, לרוב הם מתקיימים משך זמן קצר, עקב ההסתברות הגבוהה למפגש עם פרוטון, ששכיחותו בטבע גבוהה לאין שיעור, תוך איון איתו. האנטיפרוטון התגלה ב-1955 על ידי הפיזיקאים אמיליו סגרה ואוון צ'מברלין מהמעבדה הלאומית לורנס ברקלי, אשר זכו בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1959 על תגליתם זו. קוארקי הערכיות (valence quarks) של האנטיפרוטון הם שני אנטיקוארקי למעלה ואנטיקוארק למטה אחד.
אנטיפרוטון עשוי להיווצר באופן ספונטני בתנאים שווי-ערך לטמפרטורה של כ- מעלות קלווין, תנאים שהתקיימו באופן טבעי רק במפץ הגדול. ב-CERN, למשל, משתמשים במאיץ חלקיקים מסוג סינכרוטרון של פרוטונים, כדי להאיץ פרוטונים לאנרגיה קינטית של 26 ג'יגה אלקטרון וולט ולהטיחם לעבר מוט אירידיום. האנרגיה של הפרוטונים הניתזים מגרעיני האירידיום גבוהה דיה כדי להביא ליצירת חלקיקים שונים, כשהאנטיפרוטונים הנוצרים מופרדים באמצעות מגנטים הנתונים בריק.
דגל מיאנמר
דגל מיאנמר כולל שלושה פסים בצהוב, ירוק ואדום, ובמרכזו נמצא כוכב לבן. הוכרז ב-21 באוקטובר 2010, ביחד עם שינוי ההמנון ושינוי שם המדינה מ"ברית מיאנמר" ל"הרפובליקה של ברית מיאנמר".
הצבע הצהוב מסמל סולידריות, הירוק שלום ורוגע, האדום אומץ ונחרצות.
הדגל הקודם
הדגל הקודם של מיאנמר אומץ ב-3 בינואר 1974, כאשר נה ווין הכריז על רפובליקה סוציאליסטית בבורמה. העיצוב החדש לא היה שונה מאוד מהדגל הישן של מיאנמר (אז בורמה) שהיה בצבע אדום עם קנטון כחול בפינה העליונה של הדגל, בצד התורן. עם זאת, התמונה בתוך הקנטון הוחלפה בסמלי גלגל שיניים ועליו מונחת שיבולת של אורז, המסמלים את הפועלים ואת האיכרים. מסביב לציור היו 14 כוכבים בעלי חמישה קודקודים כל אחד המסמלים את המדינות מהן מורכבת מיאנמר. הצבע הלבן מסמל טוהר, הכחול שלום ויושרה והאדום מסמל אומץ.
ג'וליו צ'יקונה
ג'וליו צ'יקונה (באיטלקית: Giulio Ciccone; נולד ב-20 בדצמבר 1994) הוא רוכב אופני כביש איטלקי בקבוצת טרק-סגפרדו. צ'יקונה הוא "מלך ההרים" מג'ירו ד'איטליה 2019. בנוסף זכה בקטגוריית "מלך ההרים" בטור דה פראנס 2023.
ביוגרפיה
צ'יקונה נולד ב-20 בדצמבר 1994 בקייטי שבאיטליה.
ב-2015 צ'יקונה סיים שישי בטור דה ל'אווניר.
(2016–2018) ברדיאני CSF
צ'יקונה התחיל לרכוב כמקצוען בשנת 2016 בקבוצת ברדיאני CSF האיטלקית מדרג הפרו קונטיננטל. באותה עונה ערך הופעת בכורה בגרנד טור, כאשר נבחר לסגל קבוצתו לג'ירו ד'איטליה. צ'יקונה אף ניצח את הקטע ה-10 במרוץ, לאחר בריחת יחיד. הוא פרש מהמרוץ לפני הקטע ה-19.
ב-2017, צ'יקונה השתתף שוב בג'ירו ד'איטליה אך לא התלבט, כשהתוצאה הבכירה שלו הייתה מקום 37 בקטע ה-20. הוא השתתף בטור של אוסטריה וסיים במקום ה-6 הכללי. צ'יקונה ניצח את הקטע השישי בטור של יוטה וגם סיים שישי במרוץ. הוא סיים במקום השלישי במרוץ החד יומי "PRO Ötztaler 5000".
בעונת 2018, הוא סיים במקום העשירי במרוץ סטימינאה קופי אה בארטלי. הוא סיים במקום ה-9 ב. וניצח את המרוץ החד יומי "ג'ירו דל'אפנינו", לאחר שהקדים את אמארו אנטונש ואת פאוסטו מאסנאדה. הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה והתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 4 בקטע ה-20. הוא סיים במקום ה-7 במרוץ גראן פרמיו קיטה די לוגאנו ובמקום ה-2 במרוץ הקטעים אדריאטיקה איוניקה. הוא ניצח את קטגוריית מלך ההר בטור של סלובקיה.
טרק-סגפרדו (2019–היום)
צ'יקונה חתם בטרק-סגפרדו לאחר שלוש עונות בברדיאני. הוא סיים במקום השישי במרוץ טרופאו לאייגויילה וניצח קטע אחד בטור דו האו ואר. הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה ועשה מרוץ מאוד מוצלח, כשניצח את קטגוריית מלך ההרים עם 267 נקודות, מקדים את פאוסטו מאסנאדה ואת דמיאנו קרוזו. צ'יקונה לא הסתפק בכך, וגם ניצח את הקטע ה-16 במרוץ לאחר שגבר על יאן הירט בספרינט סיום. לאחר הג'ירו, צ'יקונה ערך את הופעת הבכורה שלו בטור דה פראנס. בקטע ה-6, צ'יקונה היה חלק מקבוצת בריחה ששרדה עד סיום השלב, אך הקבוצה הצטמצמה, ורק דילן טונס וצ'יקונה שרדו. השלב הסתיים בעלייה "לה פלנץ' דה בלפי" וטונס גבר על צ'יקונה שסיים שני בפער של 11 שניות מטונס, אך בפער של 1:35 דקות מז'וליאן אלאפיליפ שסיים במקום ה-6, בעקבות כך עבר צ'יקונה להוביל את המרוץ, בפער של 6 שניות מאלאפיליפ השני. צ'יקונה לבש את החולצה הצהובה עד הקטע השמיני (כולל), שם איבד אותה בחזרה לאלאפיליפ, כשסיים שלישי, בעוד צ'יקונה סיים במקום ה-24, בפער של 20 שניות מאלאפיליפ. בסופו של דבר, צ'יקונה סיים את המרוץ במקום ה-31 הכללי, פער של 1:20:49 שעות מאיגן ברנל המנצח. במרוץ "קופה אגוסטוני", הוא סיים במקום השביעי.
בתחילת עונת 2020 ניצח צ'יקונה במרוץ החד-יומי שנערך בליגוריה, "טרופאו לאיגווייה". הוא ייצג במרוץ את נבחרת איטליה כיוון שקבוצתו לא נטלה חלק במרוץ. הוא ניצח במרוץ בפער של 32 שניות לאחר שהיה מעורב בבריחה. הוא הקדים במרוץ את ביניאם גירמאי (שני) ודייגו רוסה (שלישי).
הסכם סייקס–פיקו
הסכם סַייקְס–פּיקוֹ (Sykes–Picot) הוא הסכם מדיני סודי שנחתם ב-16 במאי 1916, בשיאה של מלחמת העולם הראשונה, בין צרפת לממלכה המאוחדת בהסכמתה של האימפריה הרוסית, שהייתה הצלע השלישית להסכמה המשולשת. ההסכם נערך על ידי נציגי שתי הממשלות: מארק סייקס, נציג משרד החוץ הבריטי, ושארל פרנסואה ז'ורז'-פיקו, נציג משרד החוץ הצרפתי ומטרתו הייתה לקבוע את אזורי השליטה של שתי המעצמות בשטחי האימפריה העות'מאנית לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה.
המאבק הקולוניאלי בין בריטניה וצרפת
העניין של בריטניה במזרח התיכון נבע משילוב של שלושה אינטרסים: שליטה על הפקת הנפט מאיראן ועיראק והיצוא שלו לחו"ל, במיוחד לאחר שהצי המלכותי הבריטי עבר משימוש במנועים מונעים בפחם למנועים העושים שימוש בתוצרי נפט, בשנת 1912; שליטה על תעלת סואץ, שהייתה עורק כלכלי חשוב של האימפריה הבריטית, ועקב כך נדרשה שליטה על ארץ ישראל ועל מצרים, כאזור חיץ המגן על התעלה; שליטה על דרכי היבשה והים המובילות להודו, דרך תעלת סואץ לים האדום עד לאוקיינוס ההודי. קשריה של צרפת עם ארץ ישראל והלבנטהחלו עוד בתקופה הצלבנית, ולכן המוסלמים המקומיים כינו את הצלבנים בשם פרנקים.
במאה ה-16 זכתה צרפת בזכויות יתר לסחר מידי הסולטאן סולימאן המפואר, וזכויות אלה כללו גם זכויות לשיפוט בפני סמכות משפט צרפתית, עבור סוחריה. כמו כן, מאז הצטרפות הכנסייה המרונית לכנסייה הקתולית בשנת 1736, הפכה צרפת למגינת הקתולים והמרונים ברחבי האימפריה העות'מאנית, וכך גיבשה צרפת לעצמה גורם אוהד בלבנט. הפצת התרבות הצרפתית הייתה אינטרס צרפתי שזכה לברכתה של ממשלת צרפת, כיוון שתאם את מטרתה המדינית. צרפת במאות ה-18 וה-19 זיהתה עצמה כמרכז התרבות העולמית וכפטרונית לרעיונות מתקדמים וחדשניים. הצרפתים הקימו בתי ספר בחסות המנזרים, מוסדות צדקה, בתי דפוס ועיתונות מקומית. ב-1875 הקימו בביירות את אוניברסיטת סן-ז'וזף. לספרים ולעיתונים צרפתיים הייתה תפוצה רבה, וידיעת השפה הצרפתית הייתה סימן היכר לאדם משכיל בכל רחבי האימפריה העות'מאנית. במקביל לחדירה התרבותית, התבצעו השקעות הון וסחר במצרים ובלבנט. בסוריה הושקע הון רב בפיתוח דרכים ומסילות ברזל, הוקמו מפעלי גז וחשמל, הוקמה תשתית לחקלאות תעשייתית בטבק ומשי, הוקמה מערכת בנקאית.
שתי המעצמות, בריטניה וצרפת, עסקו במירוץ אחר קולוניות מעבר לים – באפריקה, באסיה ובאמריקה, וזה היה תהליך שנועד לחזק את הדימוי שלהן כמעצמות בזירה הבינלאומית. הפעילות הקולוניאלית של שתי המעצמות האלה, הובילה לחיכוכים ולמאבקים ביניהן. ניסיון הפלישה של נפוליאון למצרים וארץ ישראל ב-1798, הסתיים בניצחון טורקי שנעזר רבות בצי הבריטי. במאבק הכוחות ביניהן, צרפת תמכה במוחמד עלי ושושלתו במצרים וגם במדינות הבלקן, בסכסוכן עם העות'מאנים, ואילו בריטניה תמכה בעות'מאנים. גם חפירת תעלת סואץ החלה בתכנון ובהון צרפתיים, אך נסתיימה כשהתעלה בידי בריטניה.