cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוקי הזרים וההמרדה
דיון ציבורי
החוקים זכו לביקורת קטלנית מצד תומאס ג'פרסון ואנשי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שטענו שמטרת החוקים הייתה לפגוע במפלגתם. החוקים גם היו לנושא מרכזי במערכת הבחירות של 1800 ומוזכרים כאחת הסיבות להפסדו של ג'ון אדמס בבחירות.
החלטה 726 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 726 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה שהתקבלה ב-6 בינואר 1992 על ידי מועצת הביטחון של האומות המאוחדות כהמשך להחלטות 607 (1988), 608 (1988), 636 (1989), 641 (1989) ו-694 (1991) של המועצה, בעקבות גירושם של כ-12 פלסטינים החשודים בטרור פלסטיני מהשטחים שנכבשו על ידי ישראל במלחמת ששת הימים. המועצה גינתה את הגירושים המפרים את אמנת ז'נבה הרביעית המתייחסת להגנה על אזרחים בעת מלחמה.
נוסף על כך, ההחלטה הביעה צער על הפעולה וחזרה על כך שישראל תימנע מלגרש עוד פלסטינים ותבטיח את החזרתם הבטוחה והמיידית של המגורשים. ישראל לא עמדה בהחלטה, והמשיכה לגרש פלסטינים החשודים בטרור למדינות ערב השכנות.
ארצות הברית הצביעה בעד ולא הטילה וטו על החלטה זו, שהתקבלה בתקופת האינתיפאדה הראשונה וכהונת ממשלת שמיר, וכחודשיים לאחר ועידת מדריד, ובמהלך כהונתו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש, שעם ממשלו היו לשמיר יחסים מתוחים.
האגודה האמריקאית לצפרות
האגודה האמריקאית לצפרות (ABA) הוא ארגון ללא כוונת רווח המיועד לאנשים המעוניינים לצפות בציפורים בצורה מאורגנת. החברות באגודה פתוחה לכל, אך בפועל רוב חברי האגודה, הם חוקרים, המתמחים בזיהוי מיני ציפורים נדירות, המפרסמים, את ממצאיהם באמצעות האגודה.
בשנים האחרונות החלה האגודה לעסוק גם בשימור.
האגודה תומכת בצפרות תחרותית, בכך שהיא מעודדת את חבריה, להציג את מספר המינים שהם צפו בהם במהלך חייהם, במשך שנה אחת וביום אחד. האגודה מפרסמת את התוצאות בטבלאות על פי האזורים השונים.
מפרסומי האגודה
כדי לממן את פעולותיה ההתנדבותיות, הקימה האגודה חברת בת בשם ABA Sales, ובאמצעותה היא מוכרת לציבור ציוד צפרות כגון ספרי הדרכה, משקפות ועוד.
האסון האווירי באיברלינגן
האסון האווירי באיברלינגן אירע ביום 1 ביולי 2002 מעל העיר איברלינגן בדרום גרמניה, כאשר מטוס טופולב 154 של חברת בשקיריאן איירליינס, שהיה בטיסה 2937 ממוסקבה-דומודדובו לנמל התעופה של ברצלונה, התנגש במטוס מטען מדגם בואינג 757 של חברת DHL, שהיה בדרכו משדה התעופה בברגמו ליד מילאנו לבריסל. שני המטוסים התנגשו זה בזה בגובה של כ-35,000 רגל, וכל נוסעיהם, 71 במספר, נספו.
הלשכה הפדרלית הגרמנית לחקירת תאונות אוויריות (Bundesstelle für Flugunfalluntersuchung או BFU) קבעה ב-19 במאי 2004, שהתאונה נגרמה בשל כשל בפיקוח האווירי ובשל הוראות שהתקבלו מהמערכות למניעת התנגשות האווירית של המטוסים (Traffic Collision Avoidance System), אשר סתרו את הנחיות הבקרה האווירית. ב-24 בפברואר 2004 דקר ויטלי קאלוייב, אזרח רוסי שאיבד את אשתו ואת שני ילדיו בתאונה האווירית, את הדני פטר נילסן שהיה פקח הטיסה בעת האירוע. נילסן מת מפצעיו.
רקע
טיסה 2937 הייתה טיסת שכר של חברת בשקיריאן במטוס טופולב 154 שעשתה את דרכה ממוסקבה לברצלונה. על סיפון המטוס היו 60 נוסעים ותשעה אנשי צוות. 45 מהנוסעים היו תלמידי בית ספר מהעיר אופה בבשקיריה, שהיו בדרכם לנופש בקוסטה דאורדה, פרס שהוענק להם על ידי ועדה מקומית של אונסק"ו. תשעה ילדים היו מתחת לגיל 12, והיתר בין הגילאים 12 ל-18. הילדים לא היו אמורים לטוס כלל בטיסה זו, אך איחרו את טיסתם שיצאה יום קודם לכן מנמל התעופה הבינלאומי שרמייטיבו במוסקבה, בשל איחור ברכבת ובשל כך שהתייצבו בשדה תעופה אחר. הם הועלו לטיסת בשקיריאן שיצאה מנמל התעופה הבינלאומי דומודודבו. מרביתם של הורי הילדים בטיסה היו בכירים רמי-דרג בבשקיריה.
טיסה 611 של חברת DHL תעופה הייתה טיסת מטען במטוס בואינג 757, ועשתה את דרכה מנמל התעופה הבינלאומי בבחריין לנמל התעופה הבינלאומי בבריסל בבלגיה, לאחר עצירת ביניים בנמל התעופה הבינלאומי אוריו אל סריו בברגמו שבאיטליה. במטוס היו שני טייסים.
התאונה
שני המטוסים טסו בגובה של כ-36,000 רגל מעל פני הים. מטוס בשקיראין עשה את דרכו לכיוון מערב מהאזור העיר קמפטן בדרום גרמניה, וקרב לימת קונסטנץ מכיוון מזרח, בעוד שמטוס DHL טס לכיוון צפון מעל אדמת שווייץ וקרב אל הימה מדרום. כל מרחב הפיקוח העילי מעל ימת קונסטנץ, כולל חופיה השייכים לגרמניה ולאוסטריה שוכן באחריותו של אזור הבקרה המרחבית של שווייץ, המנוהל מהערים ציריך וז'נבה. קו הגבול בין אזור הבקרה המרחבית השווייצרי לאזור הבקרה המרחבית של קארלסרוהה/מינכן האחראי על דרום גרמניה, עובר מצפון וממזרח לחופה הצפוני של הימה. מטוס בשקיריאן חצה את קו הגבול בין שני האזורים ונכנס לאחריות שווייצרית כ-30 ק"מ מזרחית לאיברלינגן, ואילו מטוס DHL קרב לגבולו הצפוני של האזור השווייצרי, בזווית ישרה לנתיב המטוס הרוסי. הבקרה המרחבית בשווייץ נוהלה אותה עת מציריך על ידי חברת "סקאיגייד" (Skyguide), חברה שווייצרית פרטית לפיקוח טיסה.
טייסי טיסה 611 פעלו לפי הוראות המערכת האוטומטית והחלו בצלילה, אולם לא יכלו ליצור קשר עם פקח הטיסה ששוחח בקשר עם טיסה 2937. כשמונה שניות לפני ההתנגשות, קצב הצלילה של טיסה 611 היה בערך 2,400 רגל בדקה, איטי יותר מהמלצת המערכת האוטומטית: 2,500-3,000 רגל לדקה. הטייסים הרוסים התעלמו מהנחיות המערכת האוטומטית לנסוק, ובמקום זאת המשיכו לצלול, כפי שהורה להם פקח הטיסה.
נילסן, שלא היה מודע להנחיות המערכות האוטומטיות, המשיך בקריאותיו לטיסה 2937 לצלול ובכך נתן לצוות הטופולב מידע מוטעה על מצבו של המטוס האחר. בזמן התאונה בוצעה עבודת תחזוקה במערכת המכ"ם הראשית של מגדל הפיקוח, דבר שהאיט את קצב פעולת המערכת. צוות טיסה 2937 ניסה לאתר את טיסה 611 בחשיכה, ואיבד זמן תגובה.
המטוסים התנגשו זה בזה בגובה של 34,890 רגל, בזווית ישרה זה לזה, וזנבו של מטוס הבואינג חתך את גוף מטוס הטופולב מעט לפני חיבור הכנפיים לגוף. מטוס הטופולב התפוצץ והתפרק למספר חתיכות, ושבריו התפזרו על פני שטח נרחב. טייסי מטוס הבואינג הפגוע, שאיבד כ-80 אחוז מהמייצב האנכי שלו, נאבקו על השליטה בו לאורך נתיב של שבעה קילומטרים נוספים לפני שהמטוס התרסק באזור מיוער מצפון לכפר אובינגן (Owingen) השוכן צפונית לאיברלינגן. המטוס פגע בקרקע בזווית של 70 מעלות, זנבו נקרע ממנו על ידי עצים ממש לפני הפגיעה בקרקעו, וגוף המטוס ומנועיו התפזרו בשטח. כל 69 האנשים שהיו על מטוס הטופולב, ושני הטייסים במטוס הבואינג, נהרגו.
גורמים נוספים לתאונה
מרחב הפיקוח העילי בו טסו המטוסים, נוהל אותה עת בידי פקח טיסה בודד, והפקח הנוסף שהיה במשמרת במגדל הפיקוח, נח בחדר אחר במהלך הלילה. דבר זה עמד בניגוד לתקנות, אבל נהג בחברת סקאיגייד כעניין שבשגרה, והיה ידוע להנהלה. בשל עבודות תחזוקה, עמדו לרשותו של נילסן פקח טיסה נוסף ומנהל מערכת, שניתן היה להזעיקם, אך נילסן לא היה מודע לכך או שבחר לא לקרוא להם כדי שדעתו לא תוסח ממסכי המעקב.
בנוסף, מערכת התרעה אופטית נגד התנגשות שממוקמת על הקרקע, כובתה לצורך עבודות התחזוקה, ונילסן לא היה מודע גם לכך. למגדל הפיקוח הייתה מערכת אזעקה שמתריעה על התנגשויות, והיא שלחה אותות לעמדת כוננות בשעה 21:35:00 (32 שניות לפני ההתנגשות), אך אזעקה זו לא נשמעה על ידי איש מהנוכחים בעמדה. למרות שלא נמצאה תקלה במערכת זו בביקורת טכנית לאחר המקרה; לא ניתן לדעת אם ההתראה הקולית הייתה כבויה אם לאו. גם אם נילסן היה שומע את האזעקה, ייתכן והיה מפרש אותה כאזעקת שווא עד לעדכון המכ"ם שהגיע רק 12 שניות לאחר מכן, או עד שהיה ניתן להבחין בצלילת טיסה 611. בשלב זה, 20 שניות לפני ההתנגשות, יכולתו של פקח הטיסה למצוא פתרון למצב הייתה נמוכה או בלתי אפשרית.
בדקות שלפני התאונה, היה נילסן עסוק בפיקוח על מטוס איירבוס של חברת אירו לויד שקרב לשדה התעופה בפרידריכסהאפן. בעודו אחראי על שתי עמדות פיקוח בו זמנית, נאלץ נילסן להיאבק גם במערכת הטלפוניה הפגומה, שבאמצעותה ניסה ליצור קשר עם נמל התעופה בפרידריכסהאפן כדי להודיע על הגעתה של טיסת אירו לויד. בשל הסחות אלו הוא לא הבחין בסכנה המתקרבת עד לכדקה לפני ההתנגשות. לו היה מורה למטוס הרוסי לצלול מוקדם יותר, היו המטוסים מופנים לנתיבים אוויריים נפרדים, הם לא היו נכנסים לנתיב התנגשות ומערכות ההתרעה האוטומטיות שלהם לא היו נותנות להם הוראות לצלול או לנסוק. כאשר הבין נילסן את חומרת המצב, כבר היה מאוחר מדי מכדי להזעיק עזרה.
התייחסות המדינות המעורבות
לכל המדינות המעורבות בתאונה ניתנה האפשרות להוסיף את התייחסותן לדו"ח הרשמי. ממלכת בחריין, שווייץ והפדרציה הרוסית אכן הוסיפו טיעונים שפורסמו בדו"ח הרשמי, ואילו ארצות הברית נמנעה מכך. ההערות פורסמו כנספח לדו"ח, ולא זכו להתייחסות מצוות החוקרים הגרמני.
בחריין, ארץ המוצא של טיסה 611, הסכימה עם רוב ממצאי הדו"ח, אך טענה כי על הדו"ח היה להדגיש פחות את פעולותיהם של הטייסים ושל פקח הטיסה, ולהתמקד בבעיות הקשורות להנהלת חברת הפיקוח. עוד טענה בחריין כי הצוות הרוסי במטוס הטופולב לא היה כשיר דיו, והיווה גורם בתאונה.
רוסיה טענה שטייסי הטופולב לא היו יכולים לציית להוראות המערכת האוטומטית לנסוק. הוראה זו ניתנה כאשר המטוס היה בגובה של 35,500 רגל בעוד שפקח הטיסה הטעה את צוות המטוס וציין שהייתה תנועת מטוסים מעליהם בגובה של 36,000 רגל. בנוסף, פקח הטיסה טעה בציון מיקומה של טיסה 611, כאשר מסר למטוס הרוסי כי היא נמצאת בשעה 2 בעוד שלמעשה הייתה בשעה 10. רוסיה אף טענה ש"האחריות האמיתית" להימנע מהתנגשות הייתה בידיו של צוות טיסה 611, מאחר שהוא היה יכול לשמוע את התשדורת בין הצוות הרוסי לפקח הטיסה.
שווייץ ציינה כי מטוס הטופולב טס בגובה הנמוך בכ-100 רגל מהוראות פקח הטיסה, והמשיך לצלול בקצב של 1,900 רגל לדקה. טענה זו סותרת את הכתוב בדו"ח הרשמי, שמניח שהטייסים הרוסים פירשו את השיחה עם הפקח לא כהוראה "רגילה" לשמור על גובה שיוט, אלא כשיחת חירום שבאה להתריע על מטוס שחג מעליהם. הדו"ח של חוקר התאונות התייחס אל תגובת הטייסים הרוסים כאל תגובה נורמלית ולא כגורם לתאונה. עוד טענה שווייץ כי למרות המידע השגוי שניתן על ידי פקח הטיסה למטוס הטופולב, הנחיות המערכות האוטומטיות היו יכולות להועיל לו היו הטייסים נשמעים להן באופן מיידי.
כישלון בהפקת לקחים מתקרית קודמת
הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית לא הפיק את הלקחים הנדרשים מתקרית שהתרחשה כשנה לפני האסון האווירי באיברלינגן. בשנת 2001, כמעט והתנגשו שני מטוסים של חברת ג'פאן איירליינס בשטח האווירי של יפן. האסון נמנע הודות לאחד הטייסים שביצע תימרוני התחמקות בהתבססו על קשר עין, ו-677 חיי אדם ניצלו. המטוסים חלפו זה לצד זה במרחק של פחות מ-100 מטר, והתמרון הפתאומי ההכרחי שנועד למנוע את האסון הותיר כ-100 פצועים באחד המטוסים, חלקם במצב קשה. הרשויות היפניות קראו לתקינת תקנות שימנעו מתקריות כאלה להישנות, אבל הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית לא חקר את התקרית לעומק, עד לאסון המטוסים בגרמניה. בנוסף, אירעו באירופה ארבעה מקרים שכמעט והסתיימו בהתנגשות באוויר לפני האסון בגרמניה, כאשר צמד טייסים ציית להוראות פקח הטיסה במקום למערכות האוטומטיות של המטוס.
השלכות
בשל רגשות אשם התפטר נילסן מתפקידו כפקח טיסה לאחר התאונה. סקאיגייד, שהאשימה תחילה את צוות המטוס הרוסי באסון, לקחה את חלקה באחריות לאסון ושילמה פיצויים לחלק ממשפחות ההרוגים. הדוח הרשמי קבע שפגמים בהתנהלות ותקלות במערכות התקשורת השונות היו הגורמים העיקריים לאסון, כך שנילסן אינו היחיד הנושא באחריות.
ב-27 ביולי 2006 קבע בית המשפט בעיר קונסטנץ שממשלת גרמניה נושאת באחריות לתאונה, שכן החוק הגרמני אוסר על הפרטת הפיקוח האווירי בשמי גרמניה. ערעור הממשלה עודו מחכה להכרעה.
נגד חברת סקאיגייד נפתחה חקירה פלילית בחודש מאי 2004. ב-7 באוגוסט 2006 הועמדו שמונה מעובדי החברה לדין באשמת גרימת מוות ברשלנות. בית המשפט בווינטרטור פסק את דינם בספטמבר 2007, וארבעה מהם הורשעו. שלושה מהמורשעים נידונו לעונשי מאסר, ועל הרביעי הושת קנס.
בשל אבלו הכבד על אובדן משפחתו, פירש ויטאלי קאלוייב את התפטרותו של נילסן כראיה לאחריותו הבלעדית לאירוע. הוא תקף אותו בביתו ליד ציריך ורצח אותו. ב-24 בפברואר 2004, עצרו שוטרים את קאלוייב בבית מלון מקומי זמן קצר לאחר הרצח, והוא הורשע בביצוע המעשה בשנת 2005. הוא שוחרר ממאסר ב-8 בנובמבר 2007 בשל כך שפסק הדין לא התחשב במצבו הנפשי הקשה בעת האירוע. באפריל 2017 יצא לאקרנים המותחן האמריקאי טיסה 112 שמבוסס על האירועים, בכיכובו של ארנולד שוורצנגר המגלם את דמותו של רומן, שמבוסס על ויטלי. בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט הרוסי "בלתי נסלח", המהווה עיבוד קולנועי של האירועים, בכיכובו של דמיטרי נאגייב, בתפקיד ויטלי.
תאונה אווירית זו תועדה בסדרה תעופה בחקירה ששודרה בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, בשם "התנגשות באוויר" (Mid-air collision).
דניאל גוויסה
דניאל גונסאלס גוויסה (בספרדית: Daniel González Güiza; נולד ב-17 באוגוסט 1980 בקדיס) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ באתלטיקו סנלוקניו הספרדית. בעבר שיחק במדי נבחרת ספרד.
קריירה
גוויסה החל את דרכו בקבוצת הנוער של חרס. כשעלה לבוגרים בגיל 18 הוא עבר למיורקה, ומיד הושאל לעונה אחת לקבוצת דוס הרמנאס על מנת לצבור ניסיון. בקיץ 2000 חזר גוויסה למיורקה מההשאלה ושיחק בה שתי עונות, בהן הוא שיחק ב-7 משחקים בלבד וכבש שער בודד. בקיץ 2002 עבר גוויסה לרקראטיבו ולבה ושיחק בה עונה אחת, בה שותף ב-4 משחקים בלבד. בתחילת עונת גוויסה שיחק תקופה קצרה בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה. אחר כך, הוא עבר לסיודאד דה מורסיה מהליגה השנייה ושיחק בה שתי עונות. במהלך שתי העונות שלו במורסיה, ניכר שיפור ביכולת של גוויסה בזכות 36 כיבושים ב-81 הופעות משחק.
בקיץ 2005 עבר גוויסה לחטאפה. הוא כבש 20 שערים ב-61 הופעות בשתי העונות שלו בקבוצה. גוויסה הצטיין במיוחד בעונת, עונה מוצלחת מאוד לחטאפה. לפני עונת חזר גוויסה למיורקה. עונה זו הייתה עונה טובה לגוויסה, שכבש 27 שערי ליגה. הוא סיים את העונה כמלך השערים של הליגה הספרדית.
ב-8 ביולי 2008 חתם גוויסה בפנרבחצ'ה תמורת 14 מיליון אירו, ובכך היה השחקן הזר היקר ביותר שמגיע לליגה הטורקית. בחודש הראשון שלו בקבוצה הוא הבקיע שני שערים בליגה, ושניים נוספים בקמפיין הקבוצה בליגת האלופות. הוא סיים את העונה בפנרבחצ'ה עם 11 שערים.
נבחרת ספרד
גוויסה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד בשנת 2007. בעקבות העונה המצוינת שלו עם מיורקה, גוויסה נכלל בסגל של המאמן לואיס אראגונס ליורו 2008. כחלוץ השלישי בסגל, גוויסה היה חלק משמעותי בנבחרת וכבש 2 שערים בטורניר, בדרך לזכייה בו. בסך הכול הוא הופיע 21 פעמים במדי הנבחרת.
חסרי קשקשים
חסרי קשקשים (Euphyllophyta), היא קבוצה של צמחים וסקולריים הכוללת את הקבוצות:
סטפאן אודראן
סטפאן אודראן (בצרפתית: Stéphane Audran, 8 בנובמבר 1932 – 27 במרץ 2018) הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה צרפתייה. שיא פעילותה כשחקנית היה מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד סוף שנות ה-80. ברבות מהדמויות שגילמה העבירה תחושה של חושניות קרירה. נטען לגביה כי "הביאה לשלמות את גילום דמותה של האישה הצרפתית הבורגנית, שהיא אלגנטית, מרוחקת, מאופקת ולעיתים קרובות רחומה - שהופכת לפתע למעורבת בקונפליקט רצחני." אודראן זוהתה בעיקר עם סרטיו של הבמאי הצרפתי קלוד שברול, שלו אף הייתה נשואה במשך 16 שנים, אך התפרסמה גם בסרטים נוספים שביימו במאים אחרים.
קריירה
נולדה וגדלה בוורסאי בשם קולט סוזן דשוויל (Colette Suzanne Dacheville) למשפחה בה האב היה רופא. למדה משחק אצל שארל דולן, טניה בלשובה, רנה סימון ומישל ויטולד.
החלה לשחק בקולנוע בתפקידים זעירים ב-1957 ו-1958. ב-1959 זכתה לפרסום ראשון בעת ששיחקה בתפקיד משנה כבלונדינית חושנית בסרטו הבולט של קלוד שברול, "הדודנים" (Les cousins), אחד מסרטי הגל הצרפתי החדש הבולטים, שזכה אף להצלחה מסחרית. שנה לאחר מכן שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "הנשים הטובות" (Les bonnes femmes) כדמות הקומית; אחת מארבע הצעירות הפריזאיות הבוררות את דרכן בחיים. הסרט נחשב כבעל חשיבות ב"גל החדש", אך נכשל מסחרית.
עד 1968 המשיכה ושיחקה בתפקידים חשובים אך לא ראשיים, בעיקר בסרטיו של קלוד שברול, שלו נישאה ב-1964. בין הבמאים האחרים שבסרטיהם שיחקה באותה תקופה היה גם אריק רוהמר (בסרטו שיצא למסכים ב-1962, "Le Signe du lion").
ב-1968 שיחקה לראשונה בתפקיד ראשי בסרטו של שברול "Les biches". בסרט גילמה אודראן אשת חברה מבוססת המתחרה מול המאהבת שלה על אהבתו של גבר (ז'אן-לואי טרנטיניאן). הסרט זכה לפרסום בין היתר הודות לנועזותו ולהצגה של יחסים לסביים בו. על משחקה בסרט זכתה אודראן בדוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. סרט זה היה הראשון בסדרת סרטים של שברול הנחשבים כבולטים במיוחד ביצירתו. המבקר האמריקאי וינסנט קנבי תיאר אותם כ"תרגילים שנונים ופרוורטיים, סוחפים ביופיים, העוסקים באהבה, רצח, אשמה ופיצוי". בארבעה מהסרטים הללו שיחקה אודראן בתפקידים הראשיים: "האישה הבוגדנית" (1969), "הקצב" (1970), "הקרע" (1970) ו-"Juste avant la nuit".
לאחר שהשתתפה במספר סרטים של במאים אחרים, שלא זכו להצלחה מרשימה, שיחקה אודראן ב-1972 בסרטו הסוריאליסטי של הבמאי הספרדי לואיס בונואל, "סוד הקסם הבורגני". אודראן גילמה יחד עם ז'אן-פייר קאסל (ששיחק מולה כ"נבל" ב"הקרע") זוג בורגני שביתם הכפרי הוא אחד ממוקדי ההתרחשויות בסרט. הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. על תפקידה בסרט זכתה אודראן בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
הסרט הבולט הבא שבו השתתפה, הפעם בתפקיד משנה, היה סרטו המצליח של קלוד סוטה "ונסן, פול, פרנסואה והאחרים" (Vincent, Paul, François, et les Autres) משנת 1974. ארבעה גברים בגיל העמידה מבלים יחדיו בכפר בכל סוף שבוע בעיקר על מנת לדון אודות חייהם. הסרט הציג כמה מגדולי השחקנים של הקולנוע הצרפתי באותה עת, כגון מישל פיקולי, איב מונטן וז'ראר דפארדיה. ב-1977 שיחקה בתפקיד משנה בסרטו של הבמאי ז'ורז' לוטנר, בכיכובו של אלן דילון, "שחיתות בצמרת", בו גילמה את אשתו של פוליטיקאי שנרצח. ב-1978 שיחקה בסרטו של שברול "נערה ושמה ויולט" (Violette Nozière) בתפקיד אמה של ויולט נוזייר (שגולמה על ידי הכוכבת העולה איזבל הופר). הסרט נסב סביב חייה של פושעת שסיפורה התפרסם ערב מלחמת העולם השנייה אחרי שרצחה את אביה ואמה ניצלה מאותו ניסיון רצח. הסרט היה אפל ועשיר בתיאורים פסיכולוגיים. על משחקה בסרט זה זכתה אודראן בפרס סזאר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1987 כיכבה בסרטו המצליח של הבמאי הדני גבריאל אקסל, "החגיגה של באבט". אודראן גילמה בסרט את דמותה של באבט, פליטה מההתקפה על הקומונה הפריזאית ב-1871 המגיעה לכפר קטן בדנמרק, אל ביתן של שתי אחיות מבוגרות ונוצריות אדוקות. הן מקבלות אותה כסוכנת הבית שלהן. היא זוכה בכסף בהגרלה ומחליטה להוציא את כספי הפרס על סעודה חגיגית. המאכלים המשובחים והיין המוגש לאחיות ולאורחיהן המבוגרים והמאופקים גורמים להם להיפתח אל החיים. הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-1992 שיחקה בסרטו של שברול "בטי" (Betty), בו גילמה אלכוהוליסטית מבוגרת הלוקחת תחת חסותה אלכוהוליסטית צעירה (מארי טרנטיניאן) שהושלכה לרחוב על ידי משפחת בעלה.
עד סוף שנות ה-90 המשיכה אודראן לשחק בסרטים ובסרטי וסדרות טלוויזיה, לרוב בתפקידי משנה. לאחר מכן מיעטה בהופעות בסרטים. ב-2008 שיחקה בסרטה של הבמאית אן פונטיין, "La fille de Monaco" (הנערה ממונקו), לצד פבריס לוקיני, רושדי זם ולואיז בורגואן. בסרט היא שיחקה בתפקיד אישה מבוגרת הנאשמת ברצח מאהבה.
חיים אישיים
אודראן הייתה נשואה במשך זמן קצר לשחקן הקולנוע ז'אן-לואי טרנטיניאן. ב-1964 נישאה בשנית, לבמאי קלוד שברול שבסרטיו הרבתה לשחק. לשניים נולד בן ב-1963, תומא שברול, שחקן קולנוע במקצועו. שברול ואודראן התגרשו ב-1980. ב-1971 נמנתה אודראן עם 343 נשים שחתמו על מניפסט ה-343, מנשר שכתבה סימון דה בובואר שחתמו עליו 343 נשים (רבות מהן מפורסמות) שביצעו הפלה (עבירה פלילית בצרפת באותה עת) ותמך בזכות הנשים לבצע הפלה. ב-2009, בעת שהתראיינה באמצעי התקשורת הצרפתיים לרגל צאת ספרה האוטוביוגרפי "Une autre façon de voir la vie" (בתרגום חופשי: "דרך נוספת להסתכל על החיים"), אמרה כי היא מצטערת על ההפלה שביצעה וכי כיום לא הייתה חוזרת וחותמת על המנשר, שכן הפלה היא דבר נורא.
נפטרה בפריז ב-27 במרץ 2018 בגיל 85.
חליל אף
חליל אף הוא חליל שהנשיפה לתוכו לשם הפקת צליל מתבצעת דרך האף ולא, כפי שמקובל בכלי נשיפה אחרים, דרך הפה. את החליל ניתן למצוא בעיקר במדינות פולינזיה ואלה הסובבות את האוקיינוס השקט. גרסאות שונות שלו נמצאות גם באפריקה, סין והודו.
הוואי
בהוואית, Ohe hano ihu, פירושו "במבוק, נשימה, אף". בהוואי מייצרים חלילי אף בעזרת מפרק אחד של עץ במבוק. בקצהו האחד מחוררים חור, כדי שיהיה אפשר לנשום ולשאוף דרכו עם האף, ועוד שלושה חורים בגבו, שנועדים להפקת הצלילים. בהוואי נוהגים לשלב את החליל כליווי לשירה. תושבי הוואי מאמינים כי האף הוא טהור וחף מרע, שלא כמו הפה שיכול לומר הרבה דברים. כך שלהבדיל מן הפה, כשהאוויר נכנס ויוצא דרך האף, הוא נחשב לנקי.
בימי קדם, הגברים היו שרים לאהובות לבם ומנגנים בחליל אף כסימן לחיזור ולהבעת חיבה.
הפיליפינים
בפיליפינים חלילי האף הם בעלי החוד הקצר ביותר מבין החלילים (החוד אשר מכניסים לנחיר כדי לנשוף אוויר אל החליל). כיוון שהחוד ארוך ובעל קוטר צר, ניתן לנגן בו בצורה הרמונית יותר, ולשנות צלילים ביתר חדות וניקיון - אפילו כשפעולות הנשימה בעת הנגינה חלשות. החורים לאצבעות נמצאים בצד החליל, מה שמשנה את אורך הצליל ומאזן אותו מעט. נגני חליל אף מסוימים לקחו פילטרים של סיגריות וסתמו את אחד החורים לאצבעות כדי שהאוויר שהם נושפים אל החליל יעבור בצורה חלקה יותר.
כיוון שקוטר החוד צר, במקרים רבים נגן החליל יסתום את נחירו השני על מנת להוציא כמה שיותר אוויר לחליל.
ניו זילנד
בניו זילנד, המאורים לא יכלו לעשות חלילי אף מעץ במבוק, לכן חלילי האף שלהם היו מפוסלים מאבן רכה. לעיתים היו נוהגים להשתמש בכדים שנעשו מקליפת דלעת לחילול אף. במקרים כאלה, צוואר הכד היה נחתך בפיתחו לכדי קוטר צר מאוד אשר שימש לנחיר, ובעומק הכד היו מחוררים בטור חורים לאצבעות, מה שמטבעו היה נותן לחליל מסוג זה גוון צליל עמוק יותר מלחלילים הרגלים.
הומאנטון
הומאנטון הוא חליל אף מודרני, שעשוי מפלסטיק בדרך כלל. בניגוד לכלי המקורי, כאן הנגן נדרש להחזיק את החליל מתחת לאפו (ולא כשהחוד בתוך הנחיר), להטות אותו מעט לעבר הפה שצריך להיות פתוח, ולשרוק אל החוד, כמו במכשיר להגברת הקול על ידי תהודה.
הצלילים המופקים מן הכלי יכולים להשתנות מאדם לאדם, שכן מבנה חלל הפה משתנה מאדם לאדם (בדרך כלל), מה שמשנה גם את התהוות ומערך התנועות והעיצורים, כמו בנבל פה.
אצבע משולשת
אצבע משולשת (לשון נקייה לתנועה, הידועה יותר בציבור בתור "לעשות זין") היא מחווה גופנית המביעה זלזול והתגרות, לעיתים בעלת אופי מיני, באמצעות האצבעות. צורתה הנפוצה היא זקירת האמה וכיפוף שאר האצבעות, כאשר גב היד פונה לאדם אחר. מכונה גם "תנועה מגונה".
היסטוריה
לזקירת אצבע לשם הבעת זלזול מתייחסים כתובים בני אלפי שנים. הרומאים כינו את התנועה דיגיטוס אימפודיקוס – אצבע מחוצפת. התנועה נזכרת באחת הגרסאות של המחזה "העננים", מאת המחזאי היווני אריסטופאנס (המאה החמישית לפנה"ס).
יש המפרשים גם את דברי הנביא ישעיהו כמתייחס לתנועה כתנועה מעוררת מדון: .
יש המשערים כי מקור התנועה אינו רצון להעליב אלא להתגונן בפני קללותיו של הצד השני על ידי החווית תנועה המזכירה את איבר המין הזכרי, וכי היא נובעת מן התקופה שבה נעשה שימוש בפסלים של אברי מין כדי להביא מזל טוב.
דוגמאות
מפעם לפעם השימוש בתנועה מתפרסם באמצעי התקשורת. דוגמאות אחדות:
הערות שוליים
Dedo médio
אנסחדה
אֶנְסְחֶדֶה היא עיר ורשות מקומית בהולנד, על גבול גרמניה, באזור טוונטה שהוא החלק הדרום-מזרחי של מחוז אווראייסל.
אנסחדה היא העיר הגדולה ביותר במזרח ומונה כ-131,500 תושבים, נכון ל-2008. הרשות המקומית מונה כ-158,000 תושבים, נכון ל-2011.
השם אנסחדה מקורו במילה הסקסונית העתיקה scheed שפרושה גבול, מאחר שהיישוב גובל בשטחי ביצות נרחבים. גם היום שם זה מתאים לאור העובדה שהעיר גובלת בגרמניה.
היסטוריה
במקום בו נמצאת היום העיר אנסחדה, יש עדויות לכך שהייתה התיישבות עוד מימי הביניים.
בשנת 1325 הוכרזה אנסחדה רשמית כעיר על ידי הבישוף של אוטרכט (Utrecht) דבר שהקנה לה את הזכות לבנות חומה להגנתה. מאחר שחומות אבן היו יקרות מידי נבנו במקום חפירים תעלות וגדרות הגנה. העיר עצמה הייתה בנויה ברובה מבתי עץ ונשרפה מספר רב של פעמים עד שלתושבים הודבק הכינוי של פירומנים. השרפה האחרונה ארעה ב-1862 והרסה את כל מרכז העיר.
בתחילת המאה ה-20 החלה אנסחדה לגדול ולהתפתח בעקבות הקמת מפעלי טקסטיל במקום ועד מהרה הפכה למרכז תעשיית טקסטיל חשוב. בעיקר התפרסמה בבד ה Bombazijn, בד כבד ועמיד ביותר עשוי מתערובת של כותנה ופשתן. במקום הוקמה מכללה ללימודי מקצועות הטקסטיל ורוב תושבי המקום עבדו במפעלי הטקסטיל. בשנים אלה הוקמו במקום מערכת פסי רכבת ענפה, נמל מסחרי גדול על תעלות המים הזורמות ליד העיר וכן שדה תעופה מסחרי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 עברה רוב תעשיית הטקסטיל למזרח הרחוק ומפעלי הטקסטיל בעיר נסגרו בזה אחר זה, אוכלוסיית המקום נותרה ללא פרנסה והעיר פשטה את הרגל.
בסיוע הממשלה ההולנדית נבנה מחדש כל מרכז העיר והפך לאזור קניות ענק (הגדול ביותר במזרח הולנד) ללא תנועות מכוניות ברחובות ("רחובות הולנדיים") וכך הפכה אנסחדה למרכז מסחר תוסס לתושבי מזרח הולנד ומערב גרמניה.
בראשית המאה ה-21, נהנתה העיר משגשוג כלכלי הודות למרכז המסחרי הגדול ומוסדות החינוך המעולים שבה אליהם מגיעים סטודנטים מכל העולם. העיר מהווה מרכז תרבות בו נערכים אירועים שונים ומגוונים כולל פסטיבלים. הסובלנות של בני המקום אפשרה לקהילה הגאה לחיות בקרבה ובאנסחדה אוכלוסיית הלהט"ב הגדולה ביותר במזרח הולנד ויש המכנים את העיר, ברלין של הולנד.
ב-13 במאי 2000 פרצה אש במחסן זיקוקים ששכן בלב שכונת מגורים של אנסחדה. מאגרי הזיקוקים שבתחומו התפוצצו וגרמו לנזק עצום: 23 הרוגים, כ-1000 פצועים וכל רובע המגורים רומבייק (Roombeek) נמחה כליל. כיום, מסתיימות פעולות השיקום והבינוי של המקום.
לעיר שפה משלה "טוונס" (Twens) ועד היום תושבי המקום הוותיקים דוברים בה.
ויברפון
ויברפון הוא כלי נגינה אקוסטי ממשפחת כלי ההקשה. הוא דומה לקסילופון ולמרימבה, אך בשונה מהם, קלידיו עשויים אלומיניום במקום עץ. מאחר שלמתכת משך הדהוד טבעי ארוך, כולל הוויברפון דוושה כשל פסנתר, המשמשת לעמעום הצליל ולקיצורו. תחת כל קליד מצוי צינור-תהודה (רֵזוֹנָטוֹר) מאלומיניום, ובו מניפה או דיסקית מתכת דקה. מנוע חשמלי מסובב את הדיסקיות בתוך צינורות התהודה ליצירת אפקט ויברטו. בשל תנודות אלו ("ויברציות", בלעז) נקרא הכלי "ויברפון".
לוויברפון מנעד של 3 אוקטבות (f-f3). קלידיו מסודרים בשתי שורות, במערך זהה לקלידי פסנתר. הנגינה מתבצעת על ידי 2 או 4 מקלות הקשה, בראשם כדור גומי מלופף בצמר. נגינה בארבעה מקלות מאפשרת ליצור אקורדים מורכבים. המצאת טכניקת הנגינה בארבעה מקלות מיוחסת לגארי ברטון, אך נגנים נוספים - כמו ליונל המפטון, בובי האצ'רסון, רד נורבו ולי הווארד סטיבנס - עשו בה שימוש לפניו. ניתן לנגן על הוויברפון גם באמצעות קשת.
הכלי הומצא בשנת 1921. בשנת 1927 שופר, ונרשם עליו פטנט על ידי הנרי שולטר. הכלי התחבב עד מהרה על נגני ג'אז, שמצאו בו תוספת רעננה למגוון הכלים בביג בנד. חלוץ הנגינה בו היה ליונל המפטון, שניגן בין היתר עם הזמר הפופולרי לואי ארמסטרונג, וכך הביא את הצליל הייחודי של הוויברפון לידיעת הציבור הרחב. ויברפוניסט חלוץ נוסף היה מילט ג'קסון, שהתאפיין בסגנון נגינה הרמוני ואיטי, והיה הראשון לנגן ויברפון במסגרת הרכבי בי בופ.
הוויברפון נפוץ בעיקר בסוגת הג'אז, אך מצוי גם במוזיקה קלאסית, כגון באופרה "לולו" מאת אלבן ברג, בקונצ'רטו למרימבה וויברפון מאת דריוס מיו, וביצירות מאת שטוקהאוזן, אוליבייה מסייאן, ווהן ויליאמס, בנג'מין בריטן, ליאונרד ברנשטיין ואחרים.
אנסחדה
מוסדות חינוך ותרבות
באנסחדה יש כ-15,500 סטודנטים הודות למוסדות חינוך מעולים בעלי שם עולמי:
אוניברסיטה למקצועות טכנולוגיים המהווה אחת משלוש אוניברסיטאות טכנולוגיות בהולנד, במוסד ניתן ללמוד לתואר ראשון ושני בהנדסה, הנדסת חשמל, הנדסה כימית, תקשורת, פסיכולוגיה, כלכלה, מנהל עסקים, ביוטכנולוגיה. במקום לומדים סטודנטים מכל העולם בתוכניות חילופי סטודנטים.
ITC
(International Instituet for Sience and Earth Observation) המכון ללימודי גאוגרפיה וקרטוגראפיה המאפשר לימודים לתואר ראשון ושני של מקצועות אלה לסטודנטים מארצות מתפתחות.
Polytechnical school
קמפוס של אוניברסיטת Saxion בה לומדים את מקצועות ההנדסה, כלכלה וסיעוד.
AKI
האקדמיה לאומנות ועיצוב בה ניתן ללמוד עיצוב גרפי, צילום, קולנוע, אנימציה, פיסול ועיצוב אופנה.
באנסחדה היו מוזיאון עירוני לאומנות ומוזיאון טקסטיל, בדצמבר 2007 יפתח מוזיאון חדש שישלב את שני המוזאונים האלה. המוזאון החדש הוקם על חורבות מפעלי הטקסטיל שהיו קיימים במקום.
ספורט
FC Twente אנסחדה מפורסמת בקבוצת הכדורגל המעולה שלה שרכשה לעצמה שם עולמי.
מרתון מאז 1947 התקיים מדי שנתיים מרוץ מרתון בעיר, בחודש אפריל. משנת 1991 מתקיים המרוץ מדי שנה והוא מרוץ המרתון הוותיק ביותר בהולנד.
היהודים באנסחדה
ב-1667 מופיע הרישום הראשון של יהודי באנסחאדה, וולף לוי [Wolf Levi] שהיה כנראה בעל בית עבוט. ב-1701 מוזכרת היהודיה תנחמה [Tangema] כעדה במשפט. ב-1712 חיות שתי משפחות יהודיות בעיר, אחת מהן היא משפחתו של איזק היהודי [Izak de Jood ]. בשנת 1834 נחנך בית הכנסת הראשון בעיר, שבנייתו מומנה בחלקה על ידי תושבי העיר הלא יהודים. בשרפה הגדולה ב-1862 נשרף בית כנסת זה. באותה שנה הוקם בית כנסת חדש ששירת את הקהילה עד תחילת המאה ה-20.
בסוף המאה ה-19, תחילת המאה ה-20 גדלה הקהילה היהודית באנסחדה הודות לזרם פליטים ממזרח אירופה. בית הכנסת הישן היה קטן מלהכיל את הקהילה ובשנת 1928 נחנך בית כנסת מפואר עם כיפות נחושת, רצפת שיש ואולם שמחות גדול המשרת את הקהילה היהודית עד עצם היום הזה. ב-1998 הוכרז בית הכנסת כאתר לאומי וזכה לשיפוץ נרחב. באפריל 2002 נפתח בית הכנסת מחדש בטקס ממלכתי חגיגי והיום הוא משמש את היהודים האורתודוקסים של אנסחדה והסביבה, כ-100 איש ובמקום מונה גם רב ומתקיימות פעילויות חברתיות שונות. כיום נערכים סיורים מודרכים (בתאום מראש) בבית הכנסת הנחשב לבית הכנסת היפה ביותר בהולנד. בחנות של "ויצו" הנמצאת בבית הכנסת מוכרות מתנדבות מוצרים מישראל וכן מצות "הולנדיה" כשרות, המיוצרות משנת 1933 בבית החרושת הנמצא כ-500 מטר מבית הכנסת.
בתחילת המאה ה-20 החל בעיר שגשוג כלכלי הודות לתעשיית הטקסטיל, ב-1924 היו 16 מפעלי ביגוד, מתוך 19 המפעלים המקומיים בידי יהודים, נוסף על כך היו 5 מפעלי אריגה, ו-10 מפעלי טקסטיל שהיו בידי משפחות יהודיות. בפעילות הזאת נטלו חלק מספר משפחות יהודיות (Menko, Menco, Frankenhuis, van Dam) משפחות אלו מימנו חלק ניכר מפעילות מוסדות הקהילה ודאגו לצרכיהם של הפליטים היהודים הרבים שנהרו לעיר ערב מלחמת העולם השנייה.
בין שתי מלחמות העולם, התפתחה באנסחדה וסביבתה, פעילות ציונית. תנועת הנוער 'חובבי ציון' [שהייתה חלק מהפדרציה של תנועות הנוער הציוניות בהולנד], מנתה ב-1940 46 חברים.
במלחמת העולם השנייה קמה באנסחדה תנועת התנגדות גדולה ויעילה לכיבוש הגרמני. הכומר לאנדארט אוברדאוין (Leendert Overduin) הקים באנסחדה וסביבתה ארגון מחתרת גדול ויעיל שנתמך על ידי רוב התושבים, הכנסייה הפרוטסטנטית, ראש העיר והמשטרה. הודות למחתרת זו הצליחו כמחצית מיהודי אנסחדה למצוא מקום מחבוא ונצלו הודות לכך (בשאר הולנד ניצלו רק 20% מהיהודים). בערך 800 יהודים מהעיר נשלחו למחנות ורק מעטים מהם ניצלו. 550 הוחבאו וניצלו.
כיום רשומים בקהילה האורתודוקסית של אנסחדה 75 יהודים ובקהילה הליברלית כ-50. כן נמצאים באנסחדה וסביבותיה עוד כמה מאות יהודים שמעדיפים לא להיות רשומים במרשמי הקהילה (לקח מהשואה). עקב מיעוט החברים הוחלט על שיתוף פעולה בין הקהילות של אנסחדה, אלמלו (Almelo), האקסברכן (Haaksbergen) ובורנה (Borne). סה"כ כ-250 חברים. עם זאת אין מניין משך השבוע אך בראש השנה ויום כיפור עדיין משתמשים באולם בית הכנסת המרכזי, באנסחדה, שיכול להכיל כ-600 מתפללים.
ביטלג'וס
ביטלג'וס (באנגלית: Beetlejuice) הוא סרט פרודיה על סרטי אימה אמריקאים בבימויו של טים ברטון. הסרט הופק על ידי חברת הפקות הסרטים של דייוויד גפן, הופץ על ידי האחים וורנר ויצא לאקרנים ב-30 במרץ 1988.
עלילת הסרט עוקבת אחרי זוג צעיר - ברברה (ג'ינה דייוויס) ואדם (אלק בולדווין) מייטלנד - אשר מתו לאחרונה והפכו לרוחות רפאים הרודפים את ביתם הקודם - בית גדול ושקט על גבעה המשקיפה על עיירה קטנטנה בקונטיקט. כאשר משפחה של יאפים עירוניים מניו יורק רוכשים את הבית ועוברים לגור בו, רוחות הרפאים מנסים להפחיד אותם ולגרש אותם מביתם, אך לאחר שהם נכשלים בכך, הם פונים לעזרתו של "מגרש חיים" (משחק מילים על הביטוי "מגרש שדים"), המתגלה כטיפוס גועלי, ערמומי ושובב בשם ביטלג'וס (מייקל קיטון).
ב-25 באפריל 2019 עלתה גרסת מחזמר של הסרט על במות ברודוויי, ניו יורק.
בקיץ 2022 החלו הכנות לצילומים של סרט המשך "ביטלג'וס 2".
עלילה
ברברה ואדם מייטלנד הם זוג צעיר שמחליט לקנות בית באזור הכפרי של קונטיקט. בנסיעתם חזרה מביקור במרכז העיר הזוג מבחין בכלב על הכביש מנסה לסטות כדי לא לדרוס אותו. הזוג מאבד שליטה על מכוניתם שנופלת לערוץ נחל. בחזרה לביתם הם מבחינים שהם ניראים שונה ושהם מוצאים בביתם את "ספר העזר לנפטר הטרי" הם חושדים שקיפחו את חייהם בתאונה. כשאדם מנסה לעזוב את הבית הוא מוצא את עצמו בעולם משונה מלא חול ותולעי ענק.
בינתיים, הבית נמכר למשפחה חדשה, משפחת דיץ, משפחה עירונית מניו יורק. צ'ארלס דיץ אב המשפחה הוא סוכן נדל"ן לשעבר, אשתו השנייה דליה היא פסלית ובתו מנישואיו הקודמים, לידיה, נערה גותית השואפת להיות צלמת ולומדת ממומחה עיצוב הפנים, אוטו. משפחת דיץ הופכת את הבית למיצג אומנות מודרני. מודאגים מהמצב המייטלנדים הולכים לחדר ההמתנה החוץ עולמי בעצת ספר העזר לנפטר הטרי. בחדר ההמתנה הם נתקלים בעוד נשמות מודאגות רבות, ושם הם נחשפים לסביכות הבירוקרטית של העולם הבא הכוללת טפסים ועובדי רווחה. בעולם הבא הם נפגשים עם העובדת הסוציאלית שלהם, ג'ונו, ג'ונו מסבירה להם שעליהם להישאר בביתם למשך 125 שנים, ושאם הם רוצים שהדיירים החדשים יעזבו, הם צריכים להפחיד אותם. ניסיונות ההפחדה שלהם נתקלים בתגובות אדישות.
למרות שהמייטלנדים בלתי נראים לזוג דיץ, לידיה מצליחה לראותם, ומתיידדת עימם. בניגוד לעצתה של ג'ונו, אדם וברברה שוכרים את עזרתו של ביטלג'וס, שותפה הקודם של ג'ונו ומגרש חיים עצמאי (על משקל מגרש שדים). לאחר שהוא פוגע ברגשותיהם של אדם וברברה, הזוג חוזר בהם מהרצון להעסיקו, ולמרות שאינו מועסק על ידם ביטלג'וס עדיין זורע הרס בעולם החיים. צ'ארלס מתרגש מהופעתם של הפעילויות העל טבעיות בניצוחו של ביטלג'וס, והוא מחליט להפוך את העיירה למרכז תיירותי. הבוס של צ'ארלס, מקסי, רוצה הוכחות לקיומם של רוחות.
אוטו משתמש בספר העזר בשביל לנסות לערוך סיאנס להעלאה באוב של ברברה ואדם, ובטעות מבצע גירוש שדים במקום. זוג הרפאים מתפוגג ונעלם. לידיה ההיסטרית קוראת לביטלג'וס לעזרה, ביטלג'וס מסכים לעזור לה בתנאי שתתחתן איתו, וכך יוכל לזרוע הרס בעולם בלי הגבלה. לידיה נעתרת לבקשה. ביטלג'וס מכין את החתונה. לפני שהטקס מושלם ברברה קוטעת את הטקס כשהיא פורצת לבית רכובה על תולעת חול שבולעת את ביטלג'וס. בסוף הסרט שתי המשפחות מסכימות לחיות בהרמוניה בבית וביטלג'וס נראה בחדר ההמתנה לצד שאר הנשמות.
פרסים ומועמדויות
הסרט גרף פרסים ושבחים רבים. באתר IMDb קיבל ציון של 7.5 מתוך עשר. בין הפרסים:
היה או לא היה
היה או לא היה הוא סרט טלוויזיה ישראלי בבימוים של לינה צ'פלין וסלבה צ'פלין ששודר לראשונה בשנת 2003. הסרט מגולל את סיפור אהבתם של המשורר אלכסנדר פן ושחקנית תיאטרון הבימה חנה רובינא.
שם הסרט נלקח משורה ידועה בשירו של פן "רומאנס", הידוע גם בשם "היה או לא היה". התסריטאית עדנה מזי"א כתבה בשנת 2008 מחזה באותו שם, שהועלה על בימת התיאטרון הקאמרי.
עלילה
הסרט מתרחש בכמה בתי קפה בוהמיים של תל אביב של שנות ה-30. אלכסנדר פן – משורר כשרוני וצעיר, אנרכיסט ושתיין לא קטן פוגש שחקנית ידועה – חנה רובינא. היא בת למעלה מ-40 והוא עוד לא בן 30, אך זה לא מונע מהם להתאהב. מערכת היחסים הסוערת והטרגית שלהם הופכת לשיחת העיר.
הומר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
JOGL
JOGL (Java OpenGL) היא ספריית מעטפת ל-OpenGL הכתובה ב-Java וניתן להשתמש בה בתוכניות Java.
JOGL שונה מספריות עוטפות אחרות ל-OpenGL עבור Java כמו LWJGL, בכך שהיא בקושי חושפת את התכנות הפרוצדורלי של OpenGL C באמצעות מחלקות או מתודות ולא מתיימרת להפוך את פונקציות ה-OpenGL C למונחית עצמיים. במקום ספריות הבסיס נקראות באמצעות JNI ולכן סביבת העבודה צריכה לתמוך ב-OpenGL.
וילה אדריאנה
וילה אדריאנה (איטלקית Villa Adriana), חווילתו המפוארת של הקיסר הרומאי אדריאנוס, בטיבולי, איטליה, הייתה אחת מהחווילות המפוארות ביותר בעולם העתיק. הווילה שכנה בטיבור (Tibur), כיום העיר טיבולי, ונבנתה במהלך המאה ה-2 כאתר מגורים לקיסר אדריאנוס ולבני לווייתו. בשנותיו האחרונות של אדריאנוס נוהלה האימפריה מהווילה, והתגורר בה צוות גדול של משרתים שתחזק את המקום.
הווילה של אדריאנוס הייתה עצומה בגודלה. שטחה הכולל הגיע לכקילומטר מרובע אחד, גדול יותר מזה של פומפיי. שרידי הווילה עדיין לא נחשפו במלואם. היו בה כ-30 מבנים, ובכלל זה ארמונות, מרחצאות, תיאטרון, מקדשים לאלים, ספריות ורבעים שלמים למגורי הפמלייה, השומרים והעבדים.
בווילה מִגוון סגנונות בנייה שהבולטים ביותר הם הסגנון היווני והסגנון המצרי. הוצבו בשטחהּ, לדוגמה, העתקים של קריאטידות (עמודי תמך בצורת פסלי נשים) מהארכתאון באתונה. בביוגרפיה של אדריאנוס צוין כי הוא קרא לאתרים בווילה בשמות מקומות שבהם ביקר במסעותיו ברחבי האימפריה. כך למשל הבריכה, אחד האתרים היפים והשמורים בווילה, והמערה המלאכותית שלצידה נקראו בשם קנופוס וסרפיאום.
מעשה רקח
מעשה רקח הוא ספר פירוש על משנה תורה לרמב"ם מאת הרב מסעוד חי רקח.
בתחילת הספר העתיק המחבר פירושים על הרמב"ם ממספר ראשונים ובראשם ר' אברהם בן הרמב"ם. ספר מעשה רקח נחשב לאחד מספרי היסוד של הפירושים למשנה תורה, הן בזכות ברור הגרסה המדויקת של הרמב"ם (על ידי השוואת שבעה נוסחים של הרמב"ם) והן בזכות הרב רקח עצמו. במשך עשרות שנים בספר הייתה הגרסה המודפסת היחידה של כתבי ר' אברהם בן הרמב"ם, דבר שנתן חשיבות גדולה לספר.
החיבור הוא בן ארבעה כרכים, כשרק חלק א' יצא בחיי המחבר, בדפוס ונציה בשנים 1742 - 1743, חלקים ב' וג' הודפסו בשנים 1862 - 1863 בדפוס ליוורנו, וחלק ד' הודפס בשנת 1964 בירושלים על ידי הרב שמואל עקיבא שלזינגר. החידושים של הרב רקח מגיעים עד לאמצע "ספר קנין" ומשם ואילך- יש חידושים של חתנו, הרב נתן מאורות.
פרטים ביבליוגרפיים
במרכז דפי הספר נדפס נוסח הרמב"ם ומצדדיו הפירוש מעשה רקח בשני טורים כשמעל כל טור הכותרת מעשה רקח. בהקדמתו הכין המחבר מענה לשאלה צפויה ("וכאן הבן שואל") מדוע הוא שינה מהמקובל ולא הדפיס את השגות הראב"ד יחד עם לשון הרמב"ם, הסברו הוא שבתוכניתו לא היה להתעסק ב"תירוצים והלצות" על השגות הראב"ד כי כבר קדמוהו המגיד משנה והכסף משנה "ואינו בדין להזכיר ההשגה בלא ההלצה".
חלק א - נדפס בחיי המחבר בוויניציאה בשנים תק"ב-תק"ד (1742 – 1743), עם הסכמות רבני ויניציאה ובו רפ"ו עמודים.
חלק ב' - נדפס בליוורנו בשנת תרכ"ב (1862) על ידי בן בתו של המחבר רבי חיים אברהם אדאדי עם הסכמות רבני טבריה, ליוורנו, טריפולי ורבי חיים פאלאג'י ובו קנ"ז דפים.
חלק ג' - נדפס בליוורנו בשנת תרכ"ג על ידי רבי יעקב רקח (תק"ס - תרנ"א) דור חמישי למחבר ובו קס"ז דפים.
חלק ד' - נדפס לראשונה בירושלים בשנת תשכ"ד (1964) על פי כתב יד שהועתק ועוטר בהערות על ידי רבי שמואל עקיבא יפה - שלזינגר ובו שמ"ה עמודים.
PSX
אמולטור ה-pSX (הנפוץ יותר תחת השם pSX) הוא אמולציה לפלייסטיישן עבור מערכות ההפעלה לינוקס ו-Windows. הגרסה הציבורית הראשונה שלו (1.0) שוחררה ב-29 בינואר 2006, וההסבה הרשמית ללינוקס (1.11) שוחררה ב-24 בפברואר 2007. pSX היא תוכנה חופשית, הזמינה להורדה.
מעשה רקח
פרטים ביבליוגרפיים
נינו רבי אברהם חיים אדאדי בהקדמתו לחידושים על ח"ב של הרמב"ם שיצאו לאור על ידו כתב שיש ברשותו חידושים על חלק ד' של הרמב"ם "עד פי"א מהלכות זכייה ששם נסתלק ארון הקודש" אכן בכתב יד שעל פיו הוציא הרב שלזינגר את מהדורתו הנ"ל נכתב בסוף פ"י מהלכות זכייה ומתנה מכאן ואילך הוא ממו"ר זקיני הרב מאורות נתן זלל"ה כי כן שמעתי ממנו, וכמו שכן מוכח ממה שכתב לקמן פי"ב שאלה ופקדון וגם ממה שכתב לקמן פרק י"ב שאלה ופקדון דין י"א, וגם ממה שכתב לקמן בהל' שכנים פרק עשירי דין י"א שיטה ט יעוי"ש והוא היה חתן המלך כנודע". הרב שלזינגר כותב בפתח הספר" פעמים מספר מזכיר המחבר בכתב היד מה שכתב במקומות אחרים בהלכות שונות, ומכיוון וכל זה נדפס בחלקים הראשונים של ספרו הרי שאין כל ספק לגבי אמיתות כתב היד והדברים מעידים על עצמם מבטן של מי הם יצאו"
PSX
pSX אינו עושה שימוש בתוספים על מנת לדמות את התכונות: יחידת העיבוד הגרפית, יחידת עיבוד השמע וכונני תקליטורים אשר מצויים בפלייסטיישן.
לעומת זאת, פשטות וקלות השימוש באות על חשבון יכולת ההתאמה האישית הגבוהה. למרות העובדה שהוא מתעלם משימוש בקבצים חיצוניים על מנת לסייע בתהליך הדמיית הפלייסטיישן, האמולטור עדיין דורש מהמשתמש גרסת BIOS משוכפלת.
מטרה
pSX הנה ניסיון לדמות באופן מדויק את חומרת הפלייסטיישן ככל שניתן (עם דגש לתאימות רחבה יותר). יתרון אחד בהתמקדות רק על דיוק ותאימות הוא בכך שישנן פחות דאגות למחבר בנוגע להטמעת או תיקון אפשרויות הרחבה. ישנו גם חשש קל מתאימות כרטיס המסך כיוון שהגרפיקה ברובה מעובדת על ידי תוכנה. החיסרון העיקרי בגישה של pSX בנוגע להדמיה הוא שאין אפשרות לספק תמונה חדה יותר ובאיכות גבוהה יותר מאשר הפלייסטיישן.
סוגי דמויות תקליטורים נתמכים
אמולטור ה-pSX תומך בטעינה ישירה של קובצי ISO, BIN/CUE, דמויות של Alcohol 120% (MDF/MDS) ודמויות של CloneCD (CCD/CUE/IMG/SUB). הצורך בסוגים של CloneCD ו-Alcohol 120% נדרשים רק במידה שהמשחק דורש נתוני תת-קוד. בנוסף לסוגי קבצים אלה, ביכולתו של "pSX" להשתמש בסוג קבצים דחוסים (שפותחו על ידי המפתח של pSX עצמו) הנקראים "CDZ". מנגנון הדחיסה המשתמש את "CDZ" מבוסס על דחיסת "zlib". סוג קבצים זה נוצר כדי לחסוך בשטח הכונן, בשימוש ובאותו זמן לשמור על היכולת לבצע גישות אקראיות למידע (הנדרשות על ידי המשחקים עצמם, אך אינן נתמכות עם סוגי דחיסת הנתונים הנפוצים). החל מגרסה 1.12 של "pSX", ניתן להמיר את כל סוגי קובצי דמות התקליטור ל-"CDZ" מלבד "ISO". ממיר ה-"CDZ" יכיל את כל הקבצים הרלוונטיים בקובץ ה-"CDZ" המוגמר, כך שסוגי דמויות אחרים העושים שימוש בכמה קבצים (כגון קובצי ה-CCD/CUE/IMG/SUB של CloneCD) מאוחסנים בקובץ CDZ יחיד. המשתמשים יכולים להמיר דמויות באמצעות הממשק הגרפי הכלול באמולטור, או להשתמש בכלי שורת הפקודה (cdztool.exe), הממוקם בתיקיה utils הכלולה יחד עם האמולטור.
ריבוי שפות
תמיכה בריבוי שפות נוספה בגרסה 1.10, שכללה את תרגום ממשק המשתמש הראשי למספר שפות. התרגומים מסופקים בעיקר על ידי המשתמשים בפורומי התמיכה הרשמיים. אף על פי שקובץ ה-Readme (קרא אותי) עדיין קיים באנגלית בלבד, ישנן תוכניות שהוא יתורגם גם כן על ידי המשתמשים. תמיכה בשפות נוספות הנה מטרה קבועה, עם 24 שפות (כולל אנגלית ושפת 1337 ביניהן) הנכללות בגרסה 1.13.
דרישות מערכת
אף שקובץ ה-Readme (קרא אותי) המצורף לאמולטור אינו מציין דרישות מערכת ממוקדות, התגבשו כמה דרישות מערכת לפי נתוני המשתמשים. שימו לב שהדרישות המזעריות הרשומות כאן יפעילו חלק מהמשחקים (אך לא בהכרח כולם) במהירות מלאה. דרישות מערכת מזעריות:
דרישות מערכת מומלצות
דרישות הנוגעות ל-Windows:
פסיכובלשנות
פסיכובלשנות (או פסיכולינגוויסטיקה) היא הענף בבלשנות העוסק בחקר התהליכים הפסיכולוגיים המעורבים ברכישה ובשימוש בשפה.
הפסיכובלשנות אינה עוסקת רק ברכישת שפה. בין הנושאים האחרים שנחקרים על ידי פסיכובלשנים:
באופן כללי, פסיכובלשנים חוקרים מגבלות הנובעות מאילוצי זיכרון, מורכבות מבנית, הפרעות בין מערכות קוגניטיביות שונות, וכדומה.
אוניברסיטת קיל
אוניברסיטת כריסטיאן אלברכט בקיל (בגרמנית: Christian-Albrechts-Universität zu Kiel; בראשי תיבות: CAU) הוא שמה של אוניברסיטה בעיר קיל שבגרמניה. אוניברסיטת קיל היא הגדולה, הוותיקה והיוקרתית ביותר במדינת שלזוויג-הולשטיין. סגל, בוגרים וחוקרים של אוניברסיטת קיל זכו ב-12 פרסי נובל. נכון לשנת 2019 היו רשומים באוניברסיטה כ-27,000 סטודנטים. אוניברסיטת קיל חברה ב מאז 2006.
אוניברסיטת קיל נוסדה בשנת 1665 על ידי כריסטיאן אלברכט, דוכס הולשטיין-גוטורפ כמוסד הכשרה לכמרים ופקידי ממשלה. בשנת 1933 הייתה אחת מהאוניברסיטאות הראשונות בגרמניה שיישמה את מדיניות הגלייכשאלטונג הנאצית וסילקה כמות גדולה של אנשי סגל ותלמידים. במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס רוב האוניברסיטה על ידי הפצצות.
לאחר סיום המלחמה האוניברסיטה נבנתה מחדש במיקום אחר, ורק מספר בניינים מהאוניברסיטה הישנה עדיין בשימוש.
בוגרים ידועים
בין אנשי הסגל ובוגרי האוניברסיטה ניתן למנות :
בין בוגרי האוניברסיטה נכללים גם זוכי פרס נובל וביניהם :
ארטילריה של צה"ל
ארטילריה בשירותם של צה"ל ושל חיל התותחנים הישראלי.
טימון איש אתונה
טימון איש אתונה (באנגלית: Timon of Athens) הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר ועוסק במיזנתרופ המפורסם בשם זה המוזכר בכתבי פלוטרכוס כמי שחי בימי המלחמה הפלופונסית. נראה ששייקספיר ערבב גם בינו לפילוסוף טימון מפליוס. כיום מקובל על מרבית חוקרי התיאטרון כי כתב את ההצגה יחד עם מחבר נוסף, תומאס מידלטון, כנראה סביב 1605. ככל הידוע, המחזה לא הועלה על הבמה בימי חייו, וההופעה המתועדת הראשונה היא מ-1674. לצד ההיסטוריון היווני, הוא ומידלטון שאבו בעיקר מהגרסה שנדפסה ב"ארמון התענוגות" לוויליאם פיינטר, אסופת סיפורים שיצאה לאור ב-1566. ההצגה ממוינת לרוב כטרגדיה, אף כי מאפייניה הקומיים הביאו חוקרים לשייכה ל"מחזות הבעייתיים" של שייקספיר, הנעדרים סוגה ברורה.
עלילה
טימון הוא אזרח אתונאי עשיר, טוב לב ונדיב, המרעיף מתנות וכסף על שפע החנפנים הנצלנים הסובבים אותו. הוא משחד את אבי הנערה שמשרתו מחזר אחריה כדי שיתיר להם להינשא, פודה את חובו של ידיד, ומבזבז לאין שיעור על דברים דומים. רק משרתו פלאביוס, המסור לו באמת ובתמים, מנסה להבהיר לו את המצב לאשורו. טימון עורך לידידיו משתה במהלכו הוא נושא נאום על חשיבותה של הרעות. הפילוסוף הציני ושונא-האדם אפמנטוס, הנוכח בחגיגה, עולב בטימון בבוז על תמימותו ומגחך על האורחים. העשיר מתקשה להבין את רשעותו.
פלאביוס מודיע לטימון שפזרנותו הרבה כילתה את ממונו, ועתה הוא שקוע בחובות. נושיו מגיעים כדי לתבוע את כספם. הוא המום וזועם על המשרת, אותו הוא מאשים בכך שלא סיפר לו על כך קודם. פלאביוס עונה כי אמר לו זאת פעמים רבות. טימון משגר שלושה ממשרתיו לאנשים אותם הציל מצרה קודם כדי שיבואו לעזרו, אך כולם דוחים אותם בקש.
טימון המזועזע מזמין את כל ידידיו למשתה נוסף. הם באים ברצון, אך מגלים שהכין להם אך מים ואבנים. הוא משליך עליהם עפר, מקלל אותם ומכריז כי עתה הוא שונא את כל בני-האדם. חסר כל, הוא יוצא מחוץ לעיר כדי להתקיים על שורשים ועשבים. בעודו מחפש מזון הוא מוצא אוצר זהב. פלאביוס בא לחפשו כדי לתת לו כסף, והוא משבחו כאדם הישר היחיד בתבל. הם נתקלים באפמנטוס, אך עתה טימון ציני אף יותר ממנו והשניים עולבים זה בזה באכזריות. צבאו של אלקיביאדס עובר לידם: העשיר תורם לו את מרבית זהבו כדי שיכבוש את אתונה. הוא מעניק עוד לשני גנבים, כדי שיפרצו לכל הבתים שיוכלו, ולשתי זונות, על מנת שיפיצו מחלות מין. חבריו של טימון שומעים על האוצר ומתקהלים אליו, אך הוא מגרש אותם בקללות ודוחה גם את נציגי השלטון, שרוצים בעזרתו נגד אלקיביאדס. המצביא כובש את אתונה. טימון מת בקללו את המין האנושי.
אומומידיים
אומומידיים (שם מדעי: Omomyidae) היא משפחה של קופיפים שנכחדה. בני המשפחה חיו לפני 34 עד 50 מיליון שנה, בזמן האאוקן והאוליגוקן. מאובנים של בני המשפחה נמצאו בצפון אמריקה, אירופה, אסיה ואפריקה. האומומידיים, כאחת משתי הקבוצות המוכרות של פרימטים מתקופת האאוקן, לצד האדפיים, נמנים עם הפרימטים המוקדמות ביותר הידועות לנו, וקרויות לעיתים אופרימטים (Euprimates).
בין המאפיינים של המשפחה ניתן למנות גלגלי עיניים גדולים, אצבעות לופתות ארוכות ואף קצר. נוסחת השיניים שלהם דומה לזו של הקופיפיים (בלסת התחתונה - חותכת אחת, ניב אחד, 3 קדם-טוחנות ו-3 טוחנות). הם שקלו כ-100 גרם. חוקרים מניחים שיצורים נכחדים אלו היו ליליים, ועיניהם הגדולות שימשו לראיית לילה. כמו רוב קרוביהם הפרימטים ששרדו, הם השתמשו באצבעותיהם הארוכות כדי לטפס. עקב פיותיהם הקטנים, ניתן להניח שהם ניזונו מחרקים.
בעוד חלק מהחוקרים מאמינים כי האומומידיים הם אבותיהם הקדומים של ההאפלוריני, קבוצה הכוללת את הקופיפים ואת הקופים, אחרים מאמינים כי מדובר בנתיב ללא מוצא, או לכל היותר בקרוביהם של הקופיפיים בלבד.
מיון
משפחת האומומידיים מורכבת משלוש תת-משפחות (כולן נכחדו): בנוסף, הסיווג של שני סוגים אינו ברור (incerta sedis):
עלי חסן סלאמה
עלי חסן סלאמה (בערבית: علي حسن سلامة; 1940 – 22 בינואר 1979) היה טרוריסט ופעיל פלסטיני מראשי הארגון "ספטמבר השחור" שהיה מעורב בפעולות טרור. ב-1979 הוא חוסל על ידי "המוסד", במסגרת מבצע זעם האל.
ביוגרפיה
עלי חסן סלאמה נולד בכפר קולה, כעשרה קילומטרים מצפון-מזרח ללוד, בן לחסן סלאמה, מראשי המרד הערבי הגדול בשנות ה-30 ובשנות ה-40. חסן סלאמה האב נהרג בהתקפה על ראס אלעין ב-1948.
לאחר מות אביו, גדל עלי בהשגחתו של המופתי. אף על פי שלא חפץ בכך תחילה, הלך בעקבות אביו בלחץ בני משפחתו ומכריו של אביו. הוא הצטרף לפת"ח לאחר מלחמת ששת הימים והשתלם בקורס מודיעין מיוחד במצרים. עלי חסן הפך עד מהרה למנהיגו של ארגון "ספטמבר השחור", שהיה זרוע מבצעית של הפת"ח. יאסר ערפאת ראה בעלי חסן סלאמה מנהיג מלידה, ולקח אותו תחת חסותו בתקווה שיהיה לימים ממשיך דרכו.
עלי חסן סלאמה כונה "הנסיך האדום" בשל ייחוסו המשפחתי וסגנון חייו הראוותני, ובגלל תאוותו לדם ולהרג. היה נשוי לזיינב, ממשפחתו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, ובשנית לג'ורג'ינה ריזק, לבנונית נוצרייה, מיס תבל לשנת 1971.
המצוד אחריו
לאחר רצח הספורטאים הישראלים באולימפיאדת מינכן (1972), נתנה ראש הממשלה גולדה מאיר הוראה לשירותי הביטחון הישראליים לחסל את חברי "ספטמבר השחור", ובראשם עלי חסן סלאמה.
במבצע זעם האל הרג "המוסד" בזה אחר זה את מנהיגי הארגון, באמצעים שונים כגון: פיצוץ טלפון, פיצוץ מיטה בבית מלון או ירי מטווח קצר. סלאמה הצליח פעם אחר פעם לחמוק מאנשי "המוסד". ב-21 ביולי 1973 זוהה סלאמה בנורווגיה ונערך מבצע התנקשות, אך אז התברר כי מדובר בטעות בזיהוי, והאיש שנורה למוות בידי לוחמי "המוסד" הוא אחמד בושיקי, אזרח נורווגי ממוצא מרוקני, ועלי חסן סלאמה כלל לא היה באזור. אירוע זה נודע כ"פרשת לילהאמר".
"ספטמבר השחור" הוציא הודעה לעיתונות ובה הוא טען שסלאמה חוסל ב-"פעולת קומנדו ישראלית".
אחרית דבר
אחת התמונות הזכורות מהלווייתו ההמונית של סלאמה, הייתה של בנו בן ה-13 של סלאמה, חסן, כשהוא יושב על ברכיו של ערפאת, על כתפיו כאפייה כמו זו של ערפאת, לראשו כומתה צבאית ובידיו רובה סער. הוא נראה כאילו הוא דור שלישי למאבק המזוין ולטרור - אולם בבגרותו השתקע חסן סלאמה ברמאללה כאיש עסקים, והצהיר על בחירה בחיים אחרים משל אביו וסבו.
עיטור השירות (משטרת ישראל)
עיטור השירות הוא העיטור הרביעי בחשיבותו בין עיטורי משטרת ישראל, המוענק על ידי המפכ"ל לשוטר עבור: במקרה שבו מקבל העיטור חזר ועשה מעשה שעליו הוא ראוי לעיטור מאותו סוג, יקבל במקומו תוספת של תג לעיטור. בניגוד לעיטורי המשטרה האחרים, עיטור השירות יכול להיות מוענק לאיש משטרה בלבד.
הענקת העיטור מתבצעת לאחר השלמת תהליך המלצות ואישורים מדורג, החל בממליץ, ולאחריו מפקד המחוז או ראש האגף הרלוונטי אשר מעבירים את המלצתם לוועדת העיטורים. ועדת העיטורים מנהלת תהליך של בדיקת ההמלצות, הממצאים, והעדויות בקשר עם האירוע שבגינו הועברה ההמלצה, ומעבירה את מסקנותיה למפכ"ל אשר מקבל את ההחלטה הסופית בנושא.
אם מקבל העיטור אינו בין החיים ניתן להעניקו לבן משפחתו הקרוב.
ברוך ה' יום יום
ברוך ה' יום יום הוא זמר לשבת שנתחבר על ידי רבי שמעון בן יצחק ("רבי שמעון הגדול"), מגדולי פייטני אשכנז. זמר זה מושר בקהילות האשכנזים והחסידים ביום השבת. במחזור ויטרי מובא בין הזמירות לסעודת יום שבת לפני קינוח הסעודה. בקהילות החסידים נוהגים לחלק את הזמר לשניים: חלקו הראשון – עד "אמונים נוצר" – מושר בסעודת יום השבת, וחלקו השני – מ"יצווה צור חסדו" עד תומו – מושר בסעודה שלישית.
תוכנו העיקרי של הפיוט הוא תיאור הגלויות השונות בתולדות עם ישראל והימצאותו של ה' יחד עם ישראל בגלותם בכל אחת מהן.
תוכן הפיוט
על אף שנהוג לשיר פיוט זה בשבת, במשמעות הפשוטה שלו הוא אינו מתקשר כלל ליום השבת (בדומה ליה ריבון עלם ועוד פיוטים רבים).
הבית הראשון של השיר פותח בברכה לה' שפדה והושיע אותנו מכל הגלויות. לאחר מכן, מהבית השני ואילך, כל בית עוסק בגלות אחת מתוך גלויות העבר (מצרים, בבל, פרס ואדום), ובהצלתו של עם ישראל ממנה. לאחר פירוט הגלויות, עובר המשורר אל הגלות שבה הוא נמצא – אדום – ומקדיש לה שלושה בתים: הראשון מתאר את קשי השעבוד, והשני והשלישי מתארים את הנקמה באדום ובמלאך הממונה עליו. לאחר כל הגלויות עובר המשורר לתחזיות אופטימיות, בהן: קיבוץ הגלויות, שפע הטובה שמעורר את האדם להודות לה', והמשכיות הדורות וההרמוניה שביניהם.
בנוסף למדרש זה, תיאור מלכות יוון כצפיר עיזים בעל ארבע קרנים מבוסס על תיאורה ב. תיאור המלחמה במלאך הממונה על אדום באחרית הימים מבוסס על דברי הגמרא, המתארת אותו כמנסה להמלט לעיר מקלט:
מבנה
הזמר מורכב ממחרוזות בנות חמש שורות חורזות כל אחת. ראשי המחרוזות יוצרות את האקרוסטיכון שמעון בר יצחק. הזמר עשיר בהרמזים מקראיים ותלמודיים, והשורה האחרונה בכל מחרוזת היא בדרך כלל פסוק או פרפרזה על פסוק.