cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטאנישיץ'
היסטוריה
הכפר נוסד ב-1763 כאשר משפחות ממוצא הונגרי היגרו למקום מאזור באץ'-קישקון עת נשלט האזור על ידי ממלכת הבסבורג. אליהן הצטרפו משפחות פליטים סרבים ומתיישבים ממוצא גרמני אשר יושבו במקום על ידי השלטונות והפכו לרוב באוכלוסייה. בהמשך נשלט הכפר על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר שינתה בהמשך את שמה לממלכת יוגוסלביה. ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. ב-12 באפריל נמסר אזור באצ'קה ובכלל זה הכפר סטאנישיץ' לחזקת הונגריה. ב-22 באוקטובר 1944 שוחרר הכפר על ידי הצבא האדום ולאחר המלחמה נכלל בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. לאחר פירוק יוגוסלביה עבר האזור לחזקת סרביה.
ג'ורג' קלוזן
ג'ורג' קלוזן ( באנגלית: George Clausen: 18 באפריל 1852 – 22 בנובמבר 1944) היה אמן בריטי, שעבד בשמן וצבעי מים, תחריטים וליטוגרפיות. הוא מונה לאביר בשנת 1927.
ביוגרפיה
ג'ורג' קלוזן נולד בלונדון ב־18 באפריל 1852, בנו של אמן דקורטיבי ממוצא דני ואם סקוטית. בין השנים 1867 עד 1873, הוא השתתף בשיעורי העיצוב בבית הספר של דרום קנזינגטון בלונדון בהצלחה רבה. לאחר מכן עבד בסטודיו של אדווין לונג ובהמשך בפריז בהנהגתו של טוני רובר-פלרי באקדמיה ז'וליאן. הוא היה העריץ את הנטורליזם של הצייר ז'ול בסטיאן-לפה עליו כתב בשנת 1888 וב־1892.
קלוזן הפך לאחד הציירים המודרניים של הנוף ושל חיי האיכרים, שהושפע במידה מסוימת על ידי האימפרסיוניסטים, איתם חלק את התפיסה כי האור הוא הנושא האמיתי של אמנות הנוף. תמונותיו מצטיינות בהופעתם של אלמנטים באור שמש חיצוני מתנפץ, או במקלט המוצל של אסם או אורווה. "הנערה בשער" נרכשה על ידי נאמני צ'נטרי ונמצאת כעת בגלריית טייט.
קלוזן היה חבר מייסד במועדון האמנות האנגלי החדש בשנת 1886. בשנת 1895 נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית, ואקדמאי מן המניין בשנת 1906. באקדמיה המלכותית הוא נתן סדרה של שש הרצאות על ציור בפני תלמידי בית הספר (1904) ואת המטרות ואידיאלים באמנות (1906).
קלוזן היה אמן מלחמה רשמי במהלך מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה נהרג ארוסה של בתו. ייתכן ואירוע זה נתן השראה לציורו "אבל נעורים" המציג צעירה במצוקה אבלה בנוף שומם. כמו כן, קלוזן תרם שש ליטוגרפיות בנושא המלחמה.
בשנת 1921 היה קלוזן חבר בחברה לאמנות גרפית והראה את עבודותיו בתערוכה הראשונה שלהם.
2048 (משחק וידאו)
2048 הוא משחק וידאו לשחקן יחיד, הפועל בדפדפן ובטלפון חכם. המשחק נוצר במרץ 2014 על ידי גבְּריאֶלֶה צ'ירולי (Gabriele Cirulli), צעיר איטלקי בן 19. מטרת המשחק היא להחליק אריחים ממוספרים על גבי לוח המשחק כדי לשלב אותם וליצור אריח עם המספר 2048. המשחק כולל אלמנטים רבים מהמשחקים "Threes" ו-"1024".
צ'ירולי יצר את המשחק כמבחן עצמי, האם הוא יכול לתכנת את המשחק "1024" לבדו, והופתע לגלות שהמשחק קיבל מעל 4 מיליון מבקרים בפחות משבוע. העובדה שהמשחק פועל על קוד מקור פתוח הובילה לתוספות רבות וגרסאות. המשחק חופשי לשימוש, אבל צ'ירולי קיבל כמה מאות דולרים של תרומות מאוהדים מגרסה מוקדמת של המשחק.
אופן המשחק
המשחק מתנהל על לוח משבצות בגודל 4×4, עם אריחים ממוספרים בצבעים שונים. כדי להזיז את האריחים, השחקן משתמש במקשי החצים. אם שני אריחים בעלי אותו מספר מתנגשים תוך כדי התנועה, הם יתמזגו לאריח עם ערך השווה לסכום של שני האריחים שהתנגשו. בכל תור, לאחר לחיצה על מקש חצים, אריח חדש עם ערך 2 או 4, יופיע במשבצת ריקה אקראית על הלוח.
המשחק מסתיים בניצחון כאשר האריח בעל הערך 2048 מופיע על הלוח, ומכאן שמו של המשחק. לאחר שהגיע לציון היעד, שחקן יכול להמשיך במצב ארגז חול שממשיך גם מעבר לאריח 2048. כאשר נגמרו לשחקן המהלכים החוקיים (אין משבצות ריקות ואין אריחים סמוכים בעלי אותו ערך), מסתיים המשחק, והשחקן מפסיד.
לוח תוצאות בצד הימני-עליון של מסך המשחק עוקב אחר הציון של השחקן. הציון של השחקן מתחיל באפס, וגדל בכל פעם ששני אריחים משתלבים, בערך של האריחים החדשים. כמו משחקי ארקייד רבים, הציון הטוב ביותר של המשתמש מוצג לצד הציון הנוכחי.
מתמטיקה
המספר הרשום על כל אריח הוא חזקה של 2.
מספר הצעדים הדרוש להגיע לסיום המשחק תלוי באריחים החדשים המופיעים על הלוח. בכל צעד מופיע אריח חדש, שערכו 2 או 4. בתרחיש הגרוע ביותר כל האריחים החדשים יהיו בעלי ערך 2 ולכן ידרשו 1,024 צעדים לסיום המשחק. מכיוון שהסבירות לקבל אריח שערכו 4 היא 10%, תוחלת הצעדים היא 931.
דרכים לניצחון המשחק
בשביל לנצח במשחק, יש לשאוף לרכז את המספרים הגדולים כמה שקרוב אחד לשני, ובסדר יורד. בצורה כזו משיגים שתי מטרות: האחת - היכולת לצמצם בקלות מספרים גדולים (צילום מס' 1), השנייה - מניעת "חורים" של מספרים קטנים שאי אפשר למזג וצמצום יכולת התמרון (צילום מס' 2)
ישראל באולימפיאדת נאגנו (1998)
משחקי החורף האולימפיים ה-18 במספר נערכו מ-7 בפברואר עד 22 בפברואר 1998 בעיר נאגנו שביפן.
ישראל שלחה משלחת שמנתה 3 ספורטאים. למיכאל שמרקין זו הייתה השתתפות השנייה.
אנדור לילינטל
אנדור לילינטל (בהונגרית: Andor Arnoldovich Lilienthal; 5 במאי 1911 - 8 במאי 2010) היה שחמטאי יהודי-הונגרי בדרגת רב-אמן.
קורות חיים
במהלך הקריירה הארוכה שלו שיחק נגד עשרה אלופי עולם וניצח את עמנואל לסקר, חוסה ראול קפבלנקה, אלכסנדר אלכין, מקס אויבה, מיכאל בוטביניק ווסילי סמיסלוב.
לילינטל היה שחמטאי פעיל, וכתב מאמרים לבטאוני שחמט עד לשנת חייו האחרונה.
לילינטל נולד במוסקבה להורים יהודים ממוצא הונגרי שחזרו להונגריה בהיותו בן שנתיים. הוא שיחק בנבחרת הונגריה בשלוש אולימפיאדות, בשנים 1933, 1935 ו-1937. בשנת 1935 היגר לברית המועצות, והתאזרח ב-1939.
! !! !!01!!02!!03!!04!!05!!06!!07!!08!!09!!10!!תוצאה
לילינטל השתתף שמונה פעמים בגמר אליפות ברית המועצות בשחמט ותוצאתו הטובה ביותר היא מקום ראשון משותף עם איגור בונדרבסקי באליפות שנת 1940 - לפני סמיסלוב, בולסלבסקי, בוטביניק ופאול קרס. הוא העפיל פעם אחת לתחרות המועמדים על אליפות העולם, בשנת 1948.
בשנים 1951–1960 שימש לילינטל כמאמנו של אלוף העולם לעתיד טיגראן פטרוסיאן. לילינטל פיתח יחסי חברות עם סמיסלוב בשנת 1938, והיה עוזרו בדו-קרבות בין סמיסלוב לבין בוטביניק על אליפות העולם.
לילינטל פרש משחמט תחרותי בשנת 1965 וחזר להונגריה בשנת 1976.
הופעות באולימפיאדות
אנדור לילינטל השתתף בנבחרתה האולימפית של הונגריה בשלוש אולימפיאדות.
מסאפר יטא
מַסַ֫אפֶר יַ֫טַּא (בערבית: مسافر يطا) היא קבוצה של 19 כפרים פלסטיניים קטנים בנפת חברון שבדרום הגדה המערבית, הנמצאים בין 14 ל-24 ק"מ דרומית לעיר חברון, ושוכנים סביב העיר יטא.
הכפרים נמצאים בשטח C ובשליטה ישראלית מלאה. מרבית התושבים יושבים על שטח אש של צה"ל ובשל כך הליכי פינוי של הכפרים מתנהלים במשך שנים.
תחילת הכפרים מהתיישבות במערות בסביבה. יש המקשרים בין המילה "מסאפר" למילה הערבית שפירושה "נסיעה", וטוענים כי השם רומז למרחק הקצר שבין הכפרים ליטא, ויש המקשרים למילה הערבית שפירושה "כלום", לאור האמונה המקומית שהמקום לא יצלח ל"שום דבר".
תיאור ומיקום
הכפרים במסאפר יטא הם:
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשישה מהיישובים המרכיבים את מסאפר יטא (מנטיקת שיעב אל-בטם, ח'ירבת טוויל א-שיח', ח'רבת אל-פח'ית, ח'רבת ביר אל-עיד, ח'רבת אספי, ומר'אייר אל-עביד) היו 768 תושבים בשנת 2007. בקרבת מקום נמצא הכפר א-תוואני המשמש כמרכז היישובים של מסאפר יטא. מסאפר יטא מנוהל על ידי ועדת פיתוח מקומית שחבריה ממונים על ידי משרד הפנים של הרשות הפלסטינית.
היסטוריה
הקרן לחקר ארץ ישראל הבריטית ביקרה באזור ב-1881 ותיעדה את ההתיישבות במערות הטבעיות הנפוצות במקום.
המזרחן יעקב חבקוק מאוניברסיטת בן-גוריון חקר את אורחות חייהם של תושבי המערות בדרום הר חברון, והתגורר איתם פרקי זמן ממושכים משנת 1977 עד 1981. ממצאיו פורסמו בספר "חיים במערות הר חברון" שראה אור ב-1985. חבקוק צילם תצלומים רבים המעידים על קיום כפרי מערות בשנות ה-70 וה-80. חבקוק מספר שדרי המערות חיו במערות בעונת המרעה, היא עונת החורף, באופן עונתי ולעיתים גרו במערות למשך 8 חודשים, וכמה מהם אף באופן קבוע. עוד הוא תיאר שבמשך שנים התקיימה פעילות חבלנית באזור.
שטח אש 918
בשנת 1980 הכריז צה"ל על חלק מהשטח בו שוכנים הכפרים, כשטח אש 918.
ביולי 1981, במהלך התכנסות וועדת השרים להתיישבות הניע שר החקלאות אריאל שרון מהלך, בו הורחב שטח האש באופן משמעותי לכ-30,000 דונם. בדיון, תא"ל אליעזר רם שטח את המחסור הגדל בשטחי אימונים לצה"ל על רקע הקמת יישובים חדשים. שרון הציע את האזור והוא הסביר כי הוא מעדיף שהצבא ישתמש בסביבה הזו "כדי לשמור את אותם שטחים בידינו, שהם חיוניים כל-כך".
לאחר הסכם אוסלו ב' כל אזור מסאפר יטא הוגדר חלק מ"שטח C", ובהתאם לכך יש לישראל שליטה צבאית ואזרחית מלאה עליו.
בשנת 1999 קיבלו מרבית התושבים באזור צווי פינוי מידי בשל "שהייה בלתי חוקית בשטח אש". בעקבות עתירה שהוגשה בשם התושבים, הורה בג"ץ לצה"ל בצו ביניים לאפשר להם לשוב לכפריהם. ההליכים המשפטיים מתנהלים מאז כבר 22 שנים. עד שנת 2007 עזבו כ-850 מתוך כ-3,500 מתושבי אזור מסאפר יטא את מקומות המגורים שלהם. בספרו של המזרחן יעקב חבקוק מאוניברסיטת בן-גוריון הוא תיאר את ההתיישבות במספאר יטא בשנת 1980 כשטח מרעה עונתי ששימש את הפלסטינים כמחצית מהשנה, בעוד הם תמיד נשארו מחוברים בטבורם לכפר האם, ורק צעירים בודדים נשארו לגור בו במשך כל השנה. משכך, בג"ץ קיבל את העמדה שצו ההכרזה על שטח אש, שמנוע מלחול על תושבי קבע – חל על תושבי מספאר יטא שלא מוגדרים תושבי קבע.
בעקבות פניית עורך הדין שלמה לקר, חבקוק ביקש להגיש חוות דעת לבג"ץ מטעם העותרים נגד הגירוש, אך המדינה סירבה לאפשר לו לעשות זאת, כיוון שעובדי מדינה אינם רשאים להגיש תצהיר עצמאי לבג"ץ.
באוגוסט 2013 הוציא צה"ל צווי פינוי ל-1,300 תושבי שמונה כפרים באזור מסאפר יטא, כדי לפנות את שטח אש 918.
כחלק מיישום צווי ההריסה והפינוי, לאורך השנים ביצע צה"ל הרס של תשתיות מים ודרכי גישה שהוקמו ללא אישור באזור.
תחקיר של רגבים גילה כי כחלק מהסוואת בניה ללא אישור של המנהל האזרחי בנו תושבי הכפר בית-קבע מבטון וברזלים ולאחר מכן חיפו אותו ביריעות פלסטיק והסוו אותו כאוהל.
אחת מהסצנות בסרטה של הבמאית נעמי שחורי "שוקן, על גבול הקונצנזוס" (2020), צולמה באחד הכפרים במסאפר יטא.
הכרעת בג"צ
במאי 2022 דחה בג"ץ את עתירות תושבי הכפרים שהגישו האגודה לזכויות האזרח כנגד פינויים משטח האש, ומתח ביקורת על "היעדר ניקיון כפיים מוחלט של העותרים" ועל "שיהוי כבד".
הקביעה המשפטית המשמעותית ביותר העולה מפסק הדין, שכתב השופט דוד מינץ בהסכמתם של השופטים יצחק עמית ועופר גרוסקופף, היא כי בית המשפט רשאי להסתמך על חקיקה ישראלית, כולל צווים של המפקד הצבאי, על מנת לגבור על הוראות משפט בין-לאומי פרטי:
לאחר הכרעת בג"ץ
לאחר הכרעת בג"ץ החל צה"ל להשתמש באזור כשטחי אש לאימונים באש חיה והציב מחסומים בין הכפרים.
התנחלויות בסביבה
ההתנחלות מעון, הוקמה בלב האזור בשנת 1981 כהיאחזות נח"ל ואוזרחה בשנת 1982.
הסכסוך עם אנשי המאחזים
ילדי האזור בדרכם לבית הספר עוברים סמוך למאחזים, החיכוך הביא למספר תקיפות כלפיהם, מאז תחילת שנת 2000 צה"ל שולח ליווי שיגן עליהם
ב-28 בספטמבר 2021, בעיצומו של חג שמחת תורה, הגיעו אל הכפר אל-מופקרה עשרות מתנחלים מאביגיל וחוות מעון, שחלקם רעולי פנים, ותקפו באבנים ואלות את תושבי הכפרים ורכושם. לטענת המתנחלים, התקיפה נעשתה כתגובה ליידוי אבנים על קבוצת נערים שהלכה מאביגיל לחוות מעון. לטענת תושבי הכפרים התקרית החלה לאחר ששני רועים ערבים רעו כ-200 מטרים מהמאחז אביגיל תושב ניסה לגרשם ודקר בסכין אחדות מהכבשים, מכך התפתחו חילופי זריקות אבנים בין מתנחלים לערבים סמוך ליישוב. לאחר מכן הגיעו עשרות גברים אל הכפר בן 11 המשפחות, אל-מופקרה, הסמוך ותקפו את התושבים והמבנים באבנים ואלות. המתפרעים פצעו 6 מתושבי המקום, ובהם ילד בן 4 שנפגע מאבן בראשו ואושפז בבית חולים. כמו כן נגרם נזק רב לכ-10 כלי רכב ולכ-10 בתים. כוחות צה"ל, שהיו במקום, התערבו רק בשלבים מאוחרים של התקרית על מנת להרחיק את הגברים מהכפר וירו רימוני גז על הפלסטינים.
האירוע סוקר בישראל ומחוצה לה, בין השאר ברשתות CNN ואל-ג'זירה ובמגזין Foreign Policy. מחלקת המדינה של ארצות הברית גינתה את אלימות המתנחלים והאיחוד האירופי הוסיף כי יש להעמיד לדין את העבריינים.
ואל ד'אוסטה
ואל ד'אוסטה (באיטלקית: Valle d'Aosta, בצרפתית: Vallée d'Aoste, ובפרנקו-פרובנסאלית: Val d'Outa), להלן "עמק אאוסטה", הוא מחוז אוטונומי באיטליה. האוטונומיה מתבטאת בכך שהואיל וחלק מתושבי העמק הם ממוצא צרפתי, נקבע כי צרפתית תהיה שפה רשמית שנייה במחוז, בנוסף לאיטלקית. עיר הבירה של המחוז היא אאוסטה. אוכלוסיית המחוז נאמדת ב-123,978 נפש נכון לסוף 2006. המחוז נמצא בצפון מערב איטליה ונושק לגבולות שווייץ וצרפת ומדרום לו נמצא מחוז פיימונטה האיטלקי.
גאוגרפיה
במחוז מתגוררים 120,000 תושבים בשטח של 3,263 קמ"ר - צפיפות האוכלוסייה הנמוכה ביותר באיטליה. עמק אאוסטה הוא עמק בהרי האלפים ובצדדיו ההר מון בלאן, הפיסגה הגבוהה ביותר מבין הרי האלפים, מונטה רוזה והמטרהורן. המחוז נחצה על ידי הנהר דורה בלטאה, החמישי בספיקה בצפון איטליה. הנהר נובע מהמון בלאן ונשפך לנהר הפו. הוא היובל השמאלי שלו ומהווה מקור מים חשוב לנהר הפו. בשנת 2000 עלה הנהר על גדותיו וגרם נזקים רבים לשטחי החקלאות ולמבנים.
תולדות המחוז
התושבים הראשונים של "עמק אאוסטה" היו קלטים וליגורים, אשר לשונם נשמרה בשמות של אחדים מהמקומות במחוז. הרומאים כבשו את המחוז וקראו לו "אוגוסטה פרטוריה סלאסורום" (Augusta Prætoria Salassorum). השליטה במקום באה להבטיח את המעברים האסטרטגיים בהרי האלפים. מעברים, אשר שופרו בעזרת גשרים ודרכים. בתום הכיבוש הרומי חזרה האוטונומיה למחוז הודות לבידודו הגאוגרפי. במאה ה-5 השתלטו הגותים והלומברדים עליו ואחריהם שלטו במקום הפרנקים. המחוז היה לחלק מלותרינגיה (Lotharingia) בממלכת איטליה, עבר לממלכת בורגונדיה, שהתמזגה עם ממלכת ארל. שינויים אלה עברו ללא השפעה משמעותית על תושבי העמק.
שתיים בלילה בהופעה (Live)
שתיים בלילה בהופעה (Live) הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמרת הישראלית עדי אולמנסקי. את האלבום הוציאה לאור ב-10 במאי 2022 חברת התקליטים Digistage לפלטפורמות הסטרימינג השונות, כמו ספוטיפיי ואפל מיוזיק.
ואל ד'אוסטה
תולדות המחוז
בשנים 1031–1032 קיבל אומברטו הראשון, רוזן סבויה, מייסד בית סבויה, מקונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את התואר "רוזן אאוסטה" ובנה לעצמו מצודה ב"ברד" (Bard). כאשר נבנו מצודות נוספות, חולקו שטחי המחוז בין המצודות החזקות, וכך נוצר משטר פאודלי קלאסי. בשנת 1191 מצא טומאסו הראשון, רוזן סבויה לנכון להבטיח לקהילות התושבים "מגילת זכויות" (בצרפתית:Charte des Franchises). זכויות אלה של תושבי המחוז נשמרו על ידם בקנאות עד לשנת 1770, כאשר הם בוטלו בצו שמטרתו הייתה לקשור את המחוז באופן הדוק יותר עם מחוז פיימונטה.
עוד במחצית המאה ה-13 קבע פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כי מחוז אאוסטה יהיה לדוכסות וקבע את סמלו של המחוז עד היום הזה. הדוכסות השתייכה לבית סבויה עד לאיחוד איטליה בשנת 1870. חוץ מתקופה קצרה 1539–1563 - שהייתה תחת שלטון צרפתי - היא הייתה חלק מתחום השליטה של בית סבויה.
במאה ה-12 והמאה ה-13, הגיעו למקום קהילות של דוברי גרמנית, השומרות עד היום על זהותן העצמאית.
מאז תום המלחמה זוכה המחוז להצלחה כלכלית, ומגיעים אליו מהגרים מרחבי איטליה. התעשייה והתיירות זוכות לפיתוח והמחוז נהנה מהכנסה גבוהה לנפש.
כלכלת המחוז
הענפים הבסיסיים במחוז אאוסטה הם חקלאות ומרעה. לאחר שהוקם במקום סכר הגיעה למחוז תעשיית יציקת מתכות. המחוז הוא גם מרכז לתיירות חורף עם מספר אתרי סקי, שהגדולים שבהם: קורמאיור, צ'רוויניה, פילה (Pila), ולה טוייל (La Thuile). במחוז דרכי המעבר לשווייץ ולצרפת: מעבר סן ברנאר הגדול, מעבר סן ברנאר הקטן ומנהרת המון בלאן, שעוברת בה "דרך אירופה E25 ", מתחת להרי האלפים.
אוכלוסיות המחוז
השפה האיטלקית, יחד עם השפה הצרפתית מהוות את השפות הרשמיות של המחוז. עם זאת השפה האיטלקית נפוצה יותר. שפה מקומית בשם "ארפיטן" (Arpitan) הייתה פעם נפוצה במחוז. דיברו בה גם בשאר חבלי הארץ של בית סבויה בשווייץ ובצרפת. הניב המקומי, הקרוי "וולדוטן" (Valdôtain) או "פטויז" (patois). תושבי עיר אחת, "גרסונאי-סן-ז'אן" (Gressoney-Saint-Jean) מדברים בניב גרמני. לפי סקר סטטיסטי, 4% מתושבי עמק האאוסטה הם מהגרים.
לורד צ'מברלין
לורד צ'מברלין (באנגלית: Lord Chamberlain) הוא בעל המשרה הבכירה ביותר בהנהלת משק ביתו של ריבון הממלכה המאוחדת, האחראי על המחלקות המספקות ייעוץ ושירות אישי לריבון, למשפחתו ולאורחיהם הרשמיים. את הוראותיו מקבל הלורד צ'מברלין ישירות מן הריבון (המלך או המלכה). כיום אחראי הלורד צ'מברלין על ניהול כללי הטקס, על ביקורים רשמיים בחצר המלוכה הבריטי ועל טקסי הסמכה, המלצה על הרשאה מלכותית לחברות ויחידים המספקים סחורות או שירותים לחצר המלוכה, אחריות על מסיבות ואירועים הנערכים בנוכחות המלכה או בהזמנתה, הוא בעל תפקיד בטקס פתיחת הפרלמנט ואחראי על ניהול טקסי חתונה ולוויה של בית המלוכה הבריטי. כן הוא מהווה צינור רשמי להעברת מסרים בין המלך לבין בית הלורדים. הלורד הוא בן אצולה, חבר המועצה המלכותית ועד 1782 היה גם חבר קבינט ממשלת בריטניה. עד 1924 הייתה המשרה מינוי פוליטי. בין השנים 1737 ל-1968 היה הלורד צ'מברלין הצנזור הראשי על העלאת מחזות ורישוי תיאטראות. מזכירו האישי של הלורד הוא "האדון נושא המוט השחור" (Gentleman Usher of the Black Rod).
היסטוריה
שורשי התפקיד בימי הביניים, אז היה ה-King's Chamberlain דוברו של המלך באסיפות ובפרלמנט. הלורד צ'מברלין היה אחראי למעון השרד של המלך (ה-chamber, מילולית: חדר פנימי) בו אירח המלך אורחים רמי מעלה. לפיכך היה אחראי על כוח האדם הנחוץ, החל ממשרתים בכל הדרגות דרך שומרי סף וכלה ברופאים, מוזיקאים ושחקנים המוצבים בחצר לשירות המלך, פמלייתו ואורחיו והאחראי על הזמנת אנשי תרבות לחצר המלך על מנת להנעים לו ולאנשיו את זמנם (מטיפים, מדענים, ציירים וכדומה). כן היה הלורד צ'מברלין אחראי על כל טקסי חצר המלך והאחראי החילוני על קפלת התפילה המלכותית הפרטית. ב-1378 הורחבו סמכויותיו וכללו גם אחריות על בית התכשיטים ועל ה-Office of Works (המחלקה האחראית על בינוי ותפעול הטירות והארמונות המלכותיים); עם הרפורמה של 1782, אשר הובילה לשינויים במהות התפקיד, צומצמו תפקידים אלה והועברו לבעלי משרה אחרים. על מנת לתמוך בשלל תפקידיו ניהל הלורד צ'מברלין לשכה בארמון וייטהול (ולאחר שריפתו בארמון סנט ג'יימס) וקיבל יד חופשית למינויי פקידים וראשי מחלקות, לפיכך ריכז בידיו כוח פוליטי רב.
הלורד צ'מברלין כצנזור
בשנת 1737 העביר ראש ממשלת בריטניה, רוברט וולפול, חוק לפיו נקבע שהלורד צ'מברלין יהיה הצנזור הראשי של התיאטרון. ללורד הוענקה סמכות בלעדית למנוע הצגתם של מחזות, להעלות מחזות חדשים או לערוך שינויים במחזות קיימים ללא אישורו. בעלי תיאטראות היו צפויים להתבע לדין על ידי הלורד בעוון הפרת כללי הצנזורה. למעשה, החוק של 1737 רק עיגן סמכות בה השתמש הלורד צ'מברלין לגבי תיאטראות לונדון (שחויבו ברישיון מלכותי) במשך עשורים רבים והכליל אותה לתיאטראות מסחריים. על אף שסמכותו של הלורד בתחום זה נבעה מחוק פרלמנטרי, הרי שבהיותו זרוע מלכותית הוא נהנה מחופש פעולה כמעט מוחלט.
הדבר יצר מונופול של תיאטראות גדולים ומחוברים לשלטון ומנע התפתחותם של תיאטראות קטנים, קבוצות תיאטרון ומחזאי עצמאיים. בשנות ה-30 של המאה ה-19 גבר חוסר הנחת הציבורי משיטת המונופול של התיאטראות הגדולים. חוק התיאטראות של 1843 ניסה להגביל במעט את סמכותו של הלורד צ'מברלין, שנותר הצנזור הראשי, אך היה חייב לנמק את סירובו להעניק רישיון להצגה ולעשות זאת רק אם היא "פוגעת בטעם הטוב או בשלום הציבור". מכל מקום, פירוש הדבר היה שבירת המונופול והתרת הרסן עבור בתי תיאטרון קטנים.
התרופפות הצנזורה בתיאטראות הקטנים הובילה למצב בו הפקות מקוריות יכלו לצבור פופולריות בפריפריה, אך לא יכלו להגיע לוסט אנד ומחזאים ידועים נתבעו על ידו, בהם הנריק איבסן וג'ורג' ברנרד שו. ועדה פרלמנטרית שכונסה ב-1948 ניסתה להגביל את הצנזורה לתחום הפגיעה בטעם הטוב, להוצאת דיבה ולכל הקשור לבית המלוכה, אך לא הצליחה להוביל את המלצותיה לחקיקה. ועדה דומה שכונסה ב-1960 הובילה, לאחר דיון ציבורי סוער, לחוק התיאטראות 1968 שביטל כליל את הצנזורה על מחזות.
בוריס טאדיץ'
בוריס טאדיץ' (בסרבית: Борис Тадић, ; נולד ב-15 בינואר 1958) הוא פוליטיקאי סרבי, שכיהן כנשיא השלישי של סרביה, נשיא אחרון של סרביה כרפובליקה במסגרת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו (2006-2004) ונשיא ראשון של הרפובליקה של סרביה הנפרדת (2012-2006). הוא פסיכולוג בהכשרתו.
ביוגרפיה
טאדיץ' נולד בעיר סרייבו בבוסניה והרצגובינה לליובה טאדיץ' פילוסוף במקצועו ולנבנקה, פסיכולוגית. סביו נרצחו במלחמת העולם השנייה בקרואטיה על ידי האוסטאשה בשל מוצאם הסרבי ונחשבים לחלק מקורבנות השמדת הלא יהודים במלחמת העולם השנייה.
כניסתו לפוליטיקה
בשנת 1990 הצטרף למפלגה הדמוקרטית הסרבית בסרביה וכיהן במספר תפקידים בהם: מזכיר המפלגה, נשיא המפלגה (כיהן פעמיים, בפעם השנייה לאחר רצח הנשיא הקודם בתפקיד זוראן ג'ינג'יץ'). בשנת 2002 מונה כשר התקשורת של יוגוסלביה, בשנת 2003 נבחר לשר ההגנה של סרביה ומונטנגרו, במסגרת זו ביקר בישראל. בשנת 2003 נבחר גם לחבר הפרלמנט בסרביה ומונטנגרו מטעם המפלגה הדמוקרטית ושם גם כיהן כיו"ר גוש האופוזיציה הדמוקרטית ושנה לאחר מכן מונה לנשיא המפלגה בעקבות הירצחו של ג'ינג'יץ'.
נשיא סרביה במסגרת האיחוד המדיני עם מונטנגרו 2006-2004
בשנת 2004 נבחר לנשיא סרביה כשזו הייתה חלק מן האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, וזאת לאחר שלסרביה לא נתמנה נשיא נבחר במשך כשנתיים. הוא גבר על מועמד המפלגה הרדיקלית (הלאומנית) טומיסלב ניקוליץ' לאחר שני סיבובים, עם 27.3% בסיבוב הראשון ו-53.24% בסיבוב השני, והחל לכהן כנשיא ב-11 ביולי 2004.
ב-1 בדצמבר 2004, אירעה תאונה במהלך נסיעתו בשיירת הנשיא, כאשר סרבי עובד שגרירות ארצות הברית פגע במכוניות בשיירה ונמלט. המקרה הזכיר את ניסיון ההתנקשות בראש הממשלה הסרבי זוראן ג'ינג'יץ' שבועות ספורים לפני הרצחו. חקירה העלתה כי ההתנגשות בשיירה הייתה תאונה ולא הייתה כלל כוונה להתנקש בטאדיץ'.
נשיא סרביה 2012-2006
ב-5 ביוני 2006 הכריזה סרביה בראשותו על עצמאותה, לאחר פרישת מונטנגרו מהאיחוד המדיני של שתיהן. טאדיץ' אף הניף את דגל סרביה ליד האומות המאוחדות לאחר מכן.
ב-3 בפברואר 2008 נבחר שוב לנשיא סרביה, לראשונה כמדינה נפרדת עצמאית.
ב-4 באפריל 2012 התפטר טאדיץ' מנשיאות סרביה כדי לשפר את סיכויי מפלגתו בבחירות לפרלמנט, והכריז כי יתמודד על תפקיד הנשיא גם בבחירות הקרובות. בבחירות, שהתקיימו ב-6 במאי 2012, העפיל טאדיץ' לסיבוב השני. בסיבוב השני, שהתקיים ב-20 במאי 2012, הובס טאדיץ' על ידי טומיסלב ניקוליץ'.
חיים אישיים
טאדיץ' נשוי ואב לשניים.
מיטל נר
מיטל נר (נולדה ב-18 בספטמבר 1989) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
נר נולדה וגדלה בראשון לציון. היא בוגרת בית הספר לאומנויות הבמה בסמינר הקיבוצים בהצטיינות. כיום מתגוררת בתל אביב.
עם תום לימודיה בסמינר הקיבוצים הצטרפה ב-2015 לאנסמבל השחקנים הצעירים "החיפאית" בתיאטרון חיפה. במסגרת האנסמבל שיחקה בהצגת הילדים "הרפתקאות חמור שכולו תכלת",  "אקווריום",    ליל העשרים מאת יהושע סובול, בבימויה של נועה רבן   ו"הלילה השנים עשר" מאת ויליאם שייקספיר, בבימויים של רוני ברודצקי ויואל רוזנקיאר.
במקביל לעבודתה בתיאטרון חיפה, שחקה נר בהצגות "חיי המתים" מאת חנוך לוין בבימויה של נעה וגנר בתיאטרון הערבי-עברי ביפו, בהצגה "גאולה" מאת חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי בבימויה של טל ברנר ובהצגה "שמחה ותוגה" במסגרת פסטיבל "תיאטרון קצר" של צוותא בבימויו של אלון נוימן.
ב-2021 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "תל אביב"  וביימה את הקליפים Lame של רומי חנוך ולהקת פאוורסנאפ , Battleships של עדי קשת כהן. ו- Digital Owl של עומר לוז.
דוד קמחי (קצין)
דוד קמחי הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על עוצבת קרני ראם.
ביוגרפיה
קמחי התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון. עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים. לאחר קורס קצינים שימש במגון תפקידי מטה ופיקוד ובהם מפקד פלוגה. בשנים 2003–2005 פיקד על גדוד 46. במשך שימש כמפקד עוצבת קרני ראם. לאחר מכן שימש כראש מחלקת תורת לחימה בתוה"ד. במילואים משמש כראש מטה עוצבת האש.
משפט טורן
הוכחת משפט טוראן נחשבת להולדתה של תורת הגרפים הקיצונית, ענף של תורת הגרפים ושל קומבינטוריקה קיצונית שקרוב לתורת רמזי. הענף חוקר את הגרפים הקטנים והגדולים ביותר שמקיימים תכונות כלשהן.
רקע והגדרה פורמלית
גרף טוראן \ T(n,t) הוא גרף עם n צמתים שמחולק ל-t קבוצות זרות של צמתים. מתוכן יש קבוצות של  צמתים ובשאר  הקבוצות יש  צמתים (לפשר הסימונים ראו חשבון מודולרי ופונקציית הערך השלם). כלומר הקבוצות שוות בגודלן ככל הניתן (ההפרשים במספר הצמתים ביניהן הוא לכל היותר 1). במקרה בו t מחלק את n מתקבל המקרה הפשוט ביותר - בכל t הקבוצות יש \ \tfrac nt צמתים בדיוק. בגרף טוראן כל שני צמתים מקבוצות שונות מחוברים בקשת, וכל שני צמתים מאותה קבוצה אינם מחוברים בקשת.
משפט טוראן קובע כי מבין כל הגרפים עם n צמתים שאינם מכילים קליקה \ K_{t+1}, ל-\ T(n,t) יש את מספר הקשתות הגדול ביותר.
קל לחשב את מספר הקשתות ב-\ T(n,t). למען הפשטות נעסוק במקרה בו t מחלק את n. בין כל שתי קבוצות יש קשתות (לפי עקרון הכפל, כי לכל אחד מבין \ \tfrac nt הצמתים בקבוצה הראשונה יש קשת לכל אחד מבין \ \tfrac nt הצמתים בקבוצה השנייה). ובסך הכל ישנם זוגות של קבוצות (ראו מקדם בינומי ומספר משולשי). ואין אף קשת נוספת בגרף. לכן מספר הקשתות הכולל ב-\ T(n,t) כאשר t מחלק את n הוא:
לכן משפט טוראן קובע שזהו חסם עליון על מספר הקשתות המקסימלי בגרף עם n צמתים שאינו מכיל קליקה \ K_{t+1} (תקף גם כאשר t אינו מחלק את n). לשם השוואה, בהיעדר הגבלה על גודל הקליקה המותרת, הגרף המקסימלי הוא הגרף השלם \ K_n שלו קשתות.
הוכחות
ידועות הוכחות רבות למשפט טוראן. הספר Proofs from THE BOOK, שמאגד הוכחות יפות, מביא חמש הוכחות שונות למשפט.
הוכחה באינדוקציה
ההוכחה המקורית של טוראן הראתה שמספר הקשתות של גרף טוראן אכן חוסם את מספר הקשתות האפשרי תחת התנאי הנתון. ההוכחה נעשית באינדוקציה על n לכל t קבוע.
נסמן ב-\ G_n את הגרף עם n צמתים שאינו מכיל קליקה \ K_{t+1}ומספר הקשתות שלו הוא מקסימלי (קיים גרף כזה כי מספר הקשתות חסום על ידי המקרה השלם). אם \ n\le t אז \ G_n = K_n(כי במקרים אלה הגרף \ G_nלא יכול להכיל קליקה עם יותר צמתים משיש בגרף עצמו). ומכאן שעבור \ n\le tמספר הקשתות בגרף \ G_nמקיים:
ולכן המשפט נכון לכל n כזה (כולל n=1 שהוא בסיס האינדוקציה). עתה נניח כי \ n>t. נשים לב שבמקרים כאלה הגרף \ G_n חייב להכיל קליקה \ K_t. אחרת ניתן להוסיף לו קשת מבלי לקבל את קליקה \ K_{t+1} וזאת בסתירה למספר הקשתות המקסימלי של \ G_n. נחלק את הצמתים של \ G_n לשתי קבוצות זרות: \ G_1 שמכילה את צמתי הקליקה \ K_t ו-\ G_2 שמכילה את שאר הצמתים בגרף. ב-\ G_1 יש קשתות. ב-\ G_2 יש \ n-t צמתים, ולכן לפי הנחת האינדוקציה יש בה לכל היותר קשתות. בין כל צומת ב-\ G_2 לבין קבוצת הצמתים ב-\ G_1 יש לכל היותר \ t-1 קשתות. אחרת הם יוצרים יחדיו קליקה \ K_{t+1}ב-\ G_n, בניגוד להגדרתו. כלומר בין \ G_1 ל-\ G_2 יש לכל היותר קשתות. נחבר את שלושת הביטויים האלגבריים האלה כדי לקבל חסם עליון על מספר הקשתות ב-\ G_n: כנדרש.
הוכחה ישירה
להלן הוכחה ישירה כי גרף \ G עם n צמתים ועם מספר הקשתות מקסימלי שמקיים את התנאי הוא בהכרח גרף טורן.
נוכיח כי היחס "אין קשת בין \ u ל-\ v" הוא יחס שקילות בין הצמתים בגרף:
עד כה קיבלנו שצומתי \ G מחולקים ל-\ t מחלקות זרות, כך שכל צומת מקושר לכל צומת מקבוצה אחרת ולאף צומת מהקבוצה שלו. כדי להוכיח כי \ G גרף טורן נותר רק להראות שכל המחלקות כמעט באותו הגודל (ההפרש ביניהן הוא לכל היותר 1). נשים לב כי לכל מחלקה \ A ולכל צומת \ v\in A מתקיים (v מקושר לכל הצמתים שלא ב-A). נניח בשלילה כי ישנה מחלקה \ A_1 שיש בה לפחות שני צמתים יותר מבמחלקה אחרת \ A_2. נמחק צומת מ-\ v מ-\ A_1 ונוסיף צומת ב-\ v' ל-\ A_2. מספר הקשתות שיתווספו הוא:, בסתירה למקסימליות של \ G.
מכאן ש-\ G הוא בהכרח גרף טוראן.
המקרה t=2
הכללה של משפט מאנטל אומרת שכל גרף עם n צמתים ולפחות קשתות הוא או גרף טוראן \ T(n,2), או שהוא מכיל מעגל מכל אורך שהוא עד n (ולא רק משולש).
דיפלומט אחזקות
דיפלומט אחזקות בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית לייבוא והפצה של מוצרי מזון וטיפוח אישי. החברה נוסדה בשנת 1963 ובשנת 2021 הפכה לחברה ציבורית. עיקר פעילותה נעשית באמצעות החברה הבת דיפלומט מפיצים (1968) בע"מ, המוכרת במותג דיפלומט, וחברות בנות שלה. החברה מפיצה את מוצריהן של חברת פרוקטר אנד גמבל וחברות נוספות, ובנוסף לשוק הישראלי פועלת בשוק הייבוא בגאורגיה, בדרום אפריקה, בניו זילנד ובקפריסין.
נכון לתחילת שנת 2021, דיפלומט מפיצים היא חברת ההפצה הגדולה בישראל עם מחזור של כ-1.2 מיליארד שקלים ב-9 החודשים הראשונים של שנת 2020.
היסטוריה
"דיפלומט אחזקות" הוקמה בשנת 1963 על ידי רוברט (בוב) מנדל, ועסקה בייצור ומכירה של סכיני גילוח תחת המותגים "פרמה-שרפ", "דיפלומט", "בונד" ועוד, ובייצא תחת מותגי הלקוחות. בשנת 1968 הוקמה החברה הבת "דיפלומט מפיצים (1968)" כעסק משותף של משפחת וימן ומשפחת מנדל, על מנת לשמש כזרוע ההפצה בישראל של החברה. בשנת 1996 מכרה החברה את פעילות ייצור סכיני הגילוח.
בשנת 1992 החלה החברה לייבא ולהפיץ את מוצרי הענקית האמריקאית פרוקטר אנד גמבל, שבאמתחתה מותגי ג'ילט, אותם רכשה פרוקטר אנד גמבל ב־2005 מהמיליארדר וורן באפט. בשנת 1995 הפכה החברה למפיצה הבלעדית של פרוקטר אנד גמבל בישראל. בנוסף, דיפלומט היא היבואנית הרשמית של חברת המזון היינץ, אבקות הכביסה טייד ואריאל, השוקולד מילקה, קפה ג'ייקובס, מותג הצ'יפס פרינגלס, סוללות דורסל ודגני הבוקר קלוגס.
הפעילות בישראל, שהיא תחום הפעילות העיקרי של החברה, נעשית באמצעות שלושה תאגידים: דיפלומט מפיצים (1968) בע"מ, סטארקיסט פודור בע"מ וראקוטו דיפלומט אינטרנשיונל – שותפות מוגבלת. בנוסף לישראל, החברה פועלת בשוק הייבוא בגאורגיה (החל מ-2008), בדרום אפריקה (החל מ-2011), בקפריסין (החל מ-2011) ובניו זילנד (החל מ-2016), ומפיצה גם שם את מוצרי פרוקטר אנד גמבל. הפעילות במדינות אלה נעשית באמצעות חברות בנות (חברה נפרדת לכל מדינה) שבבעלותה המלאה או בשליטתה של "דיפלומט מפיצים (1968)".
מוצרי החברה נמכרים לרשתות מזון קמעונאיות גדולות וקטנות, רשתות בתי מרקחת, מינימרקטים, מכולות, סיטונאים, מסעדות ועוד.
במרץ 2021 נרשמו ניירות הערך של החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והחברה גייסה כ-300 מיליון ש"ח תמורת כ-20% ממניותיה.
ב-1 באוגוסט 2023, התראיין מנכ"ל החברה, ובעל שליטה מרכזי בה, נועם וימן, לראשונה, לעיתונאי שאול אמסטרדמסקי בהסכת "המנגנון" המופק על ידי תאגיד השידור הציבורי. בראיון ציין וימן כי נמנע בעבר מלהתראיין לתקשורת, וכי שינה את דעתו עקב שורת פרסומים שהחלה על ידי אמסטרדמסקי עצמו על החברה בעקבות ההנפקה ב-2021, ולשיטתו יצרה תפיסה ציבורית מוטעה של אופן פעולת החברה, והשפעתה על יוקר המחיה בישראל. בראיון פירט וימן את משנתו על האופן בו ניתן להילחם ביוקר המחיה, ואף טען כי עליות המחירים במותגי החברה נבעו מהחלטת היצרנים, וכי תחרות נוספת בשוק עשויה להביא את היצרנים להורדת מחירים, וכי רבים מהחסמים לתחרות הזו הם תוצאה של מדיניות הממשלה. בנוסף, וימן טען כי רווחי החברה נפגעו כתוצאה מהחלטות שלקח במטרה למנוע עליות מחירים, וכי לחברה אין מונופול בתחומי פעילות רבים אשר יוחס לה בהם מונופול. עוד טען כי החברה נמנעה בעבר מניצול כוח מונופוליסטי כנגד קמעונאים, הן בשל אי החוקיות של מהלכים אלו, והן בשל מדיניות החברה המתנגדת לכך. הוא התייחס בנוסף לסוגיית שכרו, ולהנפקה שנערכה, וטען כי מועד ההנפקה היה שגוי בדיעבד.
מותגים מיובאים
סל המוצרים שהחברה משווקת, מוכרת ומפיצה כולל יותר מאלפיים מוצרים. עם המותגים המיובאים על ידי החברה נמנים: עם מותגי העבר של החברה נמנים Old Spice, (של פרוקטר & גמבל) אשר הוסר מהמדפים בישראל בתחילת שנת 2014.
מודל עסקי
דיפלומט היא בין החברות הבולטות מבין היבואנים והמפיצים בישראל והיא מסתייעת בגודלה ובדומיננטיות שלה כדי להגביר את רווחיה, שעומדים, על פי תשקיף של החברה על שיעור רווחיות גולמית של כ-21.2% בישראל וכ-15.6% בדרום אפריקה (הרווחיות היא ממוצעת, ומשתנה בין תחומי המוצרים השונים).
בתחום הייבוא, דיפלומט מתחרה בעיקר ביבואנים מקבילים, ונהנית מדומיננטיות רבה לעומתם בשוק הישראלי. בזכות דומיננטיות זו, מייצרים דיפלומט הסכמי בלעדיות להפצה של מותגים מובילים, מה שפוגע ביכולתם של ייבואנים אחרים לשווקם. הדומיננטיות הרבה של דיפלומט בישראל סייעה לחברה ליצור שיתופי פעולה מול רשתות המרכולים שקונות את מוצריהן מדיפלומט, בטענה שלמרות המחיר הגבוה יותר מדובר בהפצה אמינה ויציבה. זאת להבדיל מהשוק הדרום-אפריקאי בו דיפלומט אינה נהנית מייתרון זה, ומרכולים רבים מייבאים דרך ערוצים מוזלים יותר. בדרום אפריקה מגדילה דיפלומט את רווחיה העסקיים באמצעות עבודה מול נקודות מכירה רבות (כ-19,000, לעומת כ-3,000 בישראל), וכן מכירה בשולי רווח נמוכים יותר. ייבואנים מקבילים שהתראיינו בתקשורת הישראלית פרטו שיטות שונות שלטענתם מיישמת דיפלומט כדי לנצל את שליטתה בשוק להגברת הרווחיות, לדוגמה, מונעת מחירים נמוכים מהקמעונאים אם הם לא יעניקו לה בלעדיות בתחומי הייבוא האחרים שלה, או מעלה את המחירים עבור חלק ממוצריה הרבים אם רשת מרכולים רוצה להפסיק רכישה של מוצר בודד שביכולתה לרכוש במחיר זול יותר.
בתחום ההפצה, דיפלומט מתחרה בעיקר בחברת ההפצה העצמאית שהקימה שופרסל בשנת 2018, והפכה בתוך זמן קצר לדומיננטית בזכות הפריסה הרחבה של מרכולי שופרסל בישראל, והדומיננטיות שלהם בשוק המזון. על אף שדיפלומט מפיצים בפריסה ארצית בסכום גדול יותר משופרסל, החיסרון של דיפלומט מול שופרסל הוא בהיעדר הכדאיות להפיץ את מוצריה בהיקפים מסוימים לאזורים מרוחקים יחסית. כדי להתגבר על פער זה, בשנת 2021 קיבלה דיפלומט אישור מרשות התחרות לאחד את מערך ההפצה שלה עם אלו של החברות ליימן שליסל וגורי, וליצור מערך משותף בשם "נילוס", שיבצע הפצות מרוכזות עבור שלוש החברות למקומות מרוחקים או נקודות מכירה קטנות. ברשות התחרות חייבו את ההתאחדות בהסתייגות מסוימות, אולם הזהירה ש"החשש מהפעלת כוח שוק כאמור עשוי לגדול ככל שהמיזם יגדל".
פערי השכר בחברה הם בין הגדולים בחברות הבורסאיות בישראל - ב-2021 הייתה עלות העסקתו של המנכ"ל ובעל השליטה, גבי וימן, 24.8 מיליון ש"ח, פי 290 מעלות השכר הממוצעת לעובד.
חפרפרת
חפרפרת (שם מדעי: Talpa) היא יונק ממשפחת החפרפרתיים בסדרת אוכלי החרקים בעל כושר חפירה מפותח - במשך דקה אחת היא מסוגלת לחפור באדמה רכה תעלה שאורכה יותר ממטר.
בישראל אין חפרפרות כלל. לעיתים מבלבלים בין החפרפרת לבין החולד. המקור לבלבול היא העובדה ששני בעלי החיים שוכנים מתחת לאדמה ושניהם עיוורים, אך למעט דמיון זה, אין כל קשר ביניהם.
מאפיינים
לחפרפרת לרוב פרווה חומה ועבה. היא שוכנת מתחת לפני הקרקע וממעטת לצאת מעליהם, ומשום כך איבדה את יכולת הראייה כמעט לחלוטין, שכן עיניה קטנות מאוד. במהלך חייה היא בונה מערכת מסועפת של מחילות.
במקום עיניה, החפרפרת משתמשת באפה ובאוזניה על מנת למצוא את מזונה. חוש הריח של החפרפרת מאפשר לה לא רק לזהות את טיבו של מקור הריח, אלא גם לאתר את מקומו בצורה מדויקת. לחפרפרת יש שני נחיריים, שבכל אחד מהם קולטני ריח, המעבירים אותות למוחה. המוח של החפרפרת מסוגל לעבד את האות המגיע מכל נחיר כדי לזהות במדויק את הכיוון שממנו מגיע הריח. אפה הרגיש מסוגל להתחקות אחר דרכו של השלשול, מזונה העיקרי, באדמה. החפרפרות משוטטות במנהרותיהן ללא הרף ומחפשות שלשולים, תולעים ובעלי חיים זעירים אחרים למאכל. החפרפרת מסוגלת לאכול ביום אחד מזון כמשקל גופה, ולכן היא נאלצת לחפש מזון מדי שעות אחדות.
בראילוב
בראילוב (באוקראינית: Браїлів, בראיליב; בפולנית: Brajłów; ביידיש: בראלוב) הוא כפר עירוני במערב אוקראינה, כ-17 מיילים מהעיר ויניצה, אשר השתייך בעבר לחבל ארץ פודוליה, אך כיום משתייך למחוז ויניצה.
תולדות היישוב
השם בראילוב מופיע לראשונה בכתב במאה ה-15 בתקופתו של בוגדן חמלניצקי. בעיירה נבנתה טירת עץ שאת שרידיה ניתן לראות כיום במרכז העיירה. ב-1740 החלו בבניית כנסיית המנזר של מסדר השילוש הקדוש, אשר הסתיימה ב-1780.
במאה ה-19 נרכשה הטירה על ידי קרל פון מק. אשתו נדז'דה פון מק הייתה מעריצה נלהבת של המלחין פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, וב-1878 זימנה אותו להתארח בעיירה. הוא נענה להזמנה, ואף נישאר לגור במקום מספר שנים. צ'ייקובסקי גילה מקום שלו ופסטורלי שנתן לו השראה רבה, ובתקופה זו כתב את הסוויטה לתזמורת הראשונה שלו, האופרה The Maid of Orleans, ויצירות רבות נוספות. בקיץ 1881 הגיע מלחין נוסף לעיר, קלוד דביסי, שהוזמן כנגן בית, וקיבל השראה גדולה מיצירותיו של צ'ייקובסקי.
יהודי בראילוב
בתחילת המאה ה-20 חיו בבראילוב כ-3,700 יהודים. ב-10 ביולי 1919 נערך ביישוב פוגרום, בו נרצחו 26 יהודים, ונאנסו למעלה ממאה נשים. עקב כך, הצטמצמה הקהילה היהודית ביישוב, והגיעה לכ-2,400 איש בשנות העשרים. בתקופה הסובייטית פעלה ביישוב מועצה יהודית, והתקיים בו בית ספר יידי.
ב-17 ביולי 1941 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ובו ביום נרצחו בו 15 יהודים. לאחר מכן, הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת תשלום סכומי כופר, הגבלות תנועה ואיסור על קשר עם לא יהודים. בהמשך רוכזו יהודי היישוב בגטו, ונאסר על יהודיות בו ללדת, כאשר העונש על כך היה הוצאה להורג של המשפחה כולה. בד בבד, מונה בגטו יודנרט, בראשות יוסף קוליק, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות כפייה.
ב-13 בפברואר 1942 לפנות בוקר רוכזו כ-1,600 יהודים מהגטו בכיכר השוק ביישוב, כאשר מסתתרים וחולים שנמצאו בגטו נרצחו במקום. לאחר סלקציה, נלקחו כ-800 יהודים לבית העלמין היהודי ביישוב, ונרצחו בו.
ב-23 במרץ וב-18 באפריל 1942 בוצעו בגטו אקציות נוספות, בהן נרצחו כ-480 יהודים. ב-25 באוגוסט 1942 חוסל הגטו, ו-503 היהודים שנותרו בו נרצחו.
פרינטינס
פרינטינס (בפורטוגזית: Parintins) היא עיר במזרח מדינת אמזונאס שבברזיל. העיר שוכנת על אי בתוך נהר האמזונאס. פרינטינס ידועה בשל פסטיבל הפולקלור שלה הקרוי בוי הנערך מדי שנה בחודש יוני. בעיר נוהל בשנת 2006 ניסוי בתקן WiMAX לתקשורת אלחוטית במימונה של חברת אינטל.
אלון דומניס
ביוגרפיה
דומניס נולד בתל אביב, בגיל שנה לקה במחלת שיתוק ילדים ונותר נכה 100%. בוגר גימנסיית הרצליה. למד הנדסת אווירונאוטיקה בטכניון וכיהן כנשיא מועצת הסטודנטים. במשך השנים הוא נלחם על האפשרות להתגייס לשירות צבאי עד שבקשתו אושרה ב-1972. סיים קורס קצינים בהצטיינות ושירת בענף תיכון אווירונאוטי בחיל האוויר. במלחמת יום הכיפורים שירת ביחידת האחזקה האווירית. הקים את מדור התעייפות מבנים בחיל. לאחר שובו מלימודי דוקטורט בתחום בארצות הברית, מונה למהנדס האווירונאוטי הראשי של מינהלת פרויקט הלביא. ב-1986 מונה לראש ענף מבנה מטוס בלהק ציוד ובספטמבר 1996 מונה לראש להק הציוד, תפקיד בו כיהן עד יולי 2000.
לאחר שחרורו עסק במיזמים בתחום ההיי-טק. מכהן כמנכ"ל דוקור-ון ליר, קרן ההשקעות בישראל של משפחת ון-ליר ההולנדית. במסגרת זו מכהן כיו"ר חממה טכנולוגית ון-ליר ושותפות קסניה-ון ליר, יו"ר אפוסנס (חברה ציבורית העוסקת בפיתוח תרופות), יו"ר די.אן.אר - מערכות הדמיה, יו"ר מפעלי קרור וקרח קריית גת, יו"ר Xsight systems ויו"ר Softlib. דירקטור נובה מכשירי מדידה, יומנייז טכנולוגיות, ארליסנס, קולפלנט, סלריס, אייסקיור מדיקל, מקרוקיור, פורייה מערכות, Omative systems Ltd, צ'ק קאפ אל אל סי. בשנים 2001-2004 כיהן כדירקטור באל על.
דומניס בעל תואר ראשון ושני בהנדסת אווירונאוטיקה מהטכניון, תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ודוקטורט בהנדסת אווירונאוטיקה מאוניברסיטת פרדו.
המרכז למשפט וטכנולוגיה
פעילויות המרכז
המרכז נוסד בשנת 2003, על ידי ניבה אלקין-קורן ומיכאל בירנהק, בעת שהיו חברי סגל בפקולטה. כיום עומדים בראשו פרופ' מיכל גל, ופרופ' אלדר הבר.
המרכז עורך סדנאות וכנסים בנושאים שונים לשם קידום המחקר בתחום בקרב חברי סגל באוניברסיטאות, תלמידי מחקר, שופטים, עורכי דין, משפטנים, מקבלי החלטות והציבור הרחב. במרכז מגוון רחב של קורסים וסמינרים בקניין רוחני ובדיני מידע במסלולי התואר הראשון, התואר השני והדוקטורט. במסגרת הלימודים המתקדמים מוצעת תוכנית תואר שני במשפטים (LLM) עם התמחות במשפט וטכנולוגיה. המרכז נהנה משיתוף פעולה עם מרכזים שונים באוניברסיטת חיפה דוגמת מרכז הסייבר. וכן לוקח חלק ברשת המרכזים העולמית (Network of Centers) למשפט וטכנולוגיה. כמו כן המרכז נותן חסות לארגון קריאטיב קומנס ישראל. המרכז צבר מוניטין בינלאומי ונהנה מרשת רחבה של קשרים ושיתופי פעולה עם גופים שונים, ביניהם: הספרייה הלאומית, רשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר, משרד המדע, הטכנולוגיה והחלל ואיגוד האינטרנט הישראלי.
מיזמי מחקר
המרכז מקיים פעילות מחקרית בנושאי משפט וטכנולוגיה באמצעות חברי הסגל האקדמי ותלמידי מחקר. להלן מיזמי מחקר מייצגים מתחילת פעילותו של המרכז:
תוכניות אקדמאיות
המרכז מציע מגוון רחב של קורסים וסמינרים בנושא קניין רוחני, טכנולוגיות מידע, ביוטכנולוגיה ופטנטים, וכן תוכניות מיוחדות במסגרת מסלולי התואר הראשון, התואר השני והדוקטורט.
תואר ראשון
תוכנית ייחודית מסוגה המקנה הכשרה אקדמית ומקצועית בהיבטים משפטיים של טכנולוגיות מתקדמות. התוכנית מתקיימת בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, במסגרת המרכז למשפט וטכנולוגיה, מן המובילים בתחום בעולם. לסטודנטים המצטיינים בתואר ראשון ניתנת האפשרות לשלב את לימודי התואר השני יחד עם לימודי התואר הראשון בשנה ד'.
תואר שלישי
הזדמנויות מחקריות לסטודנטים מצטיינים בנושא קניין רוחני, חדשנות, משפט וטכנולוגיות מידע והיבטים משפטיים של ביוטכנולוגיה.
וקטור שורה
באלגברה ליניארית, וקטור שורה הוא מטריצה בגודל, כלומר מטריצה הבנויה משורה אחת שבה n איברים.
המטריצה המשוחלפת של וקטור שורה היא וקטור עמודה:
קבוצת כל וקטורי השורה יוצרת מרחב וקטורי שהוא המרחב הדואלי של קבוצת כל וקטורי העמודה.
סימון
וקטורי שורה מסומנים לעיתים בצורה הלא סטנדרטית:
פעולות
כפל מטריצות כרוך בהכפלה של כל וקטור שורה במטריצה אחת בכל וקטור עמודה במטריצה האחרת.
מכפלה סקלרית של שני וקטורים, a ו-b, שקולה להכפלה של הייצוג של a כווקטור שורה בייצוג של b כווקטור עמודה.
מצלמה נסתרת
מצלמה נסתרת היא מצלמת וידאו או מצלמת סטילס אשר איננה נראית לעין על ידי המצולמים או אשר מוסווית לאובייקט אחר לצורך צילום אנשים ללא ידיעתם. מצלמות נסתרות הפכו פופולריות לצורכי אבטחה ולצורכי מעקב סמוי. מצלמות נסתרות רבות מובנות כיום בתוך חפצים ביתיים נפוצים כגון גלאי עשן, שעוני רדיו, גלאי תנועה, כובעים, צמחים וטלפונים סלולריים.
מצלמה נסתרת עשויה לפעול בתקשורת קווית או בתקשורת אלחוטית. מצלמה חוטית תהיה מחוברת לטלוויזיה, וידאו טייפ או מכשיר PVR, בעוד שמצלמה נסתרת אלחוטית מסוגלת להעביר סיגנל וידאו למקלטי וידאו ברדיוס של עד מספר מאות מטרים.
חלק מתוכניות המצלמה הנסתרת בטלוויזיה הובילו לתביעות משפטיות או שנאסרו לשידור משום שהאנשים אשר צולמו בהם נתפסו במצבים מביכים או לא נעימים. מצלמות נסתרות רבות במיוחד הותקנו בקוריאה הדרומית, שם הן נקראות "מולקה" ומותקנות למטרת פשעי מין דיגיטליים.
שימושים
מצלמות נסתרות משמשות כיום למטרות שונות:
מעקב סמוי
המצלמות הנסתרות הפכו פופולריות בקרב אנשים המעוניינים לעקוב אחר המתרחש כאשר הם נעדרים מביתם, בעיקר על מנת למנוע פריצות וגנבות ועל מנת לפקח ולהשגיח שהמטפלת עושה עבודתה נאמנה ולא מתעללת בילדיהם או בהוריהם המבוגרים.
תוכניות וסרטי הומור
סוגה קולנועית וטלוויזיונית בה מותחים אנשים אשר נבחרים באקראי (בעיקר באמצעות שחקנים אשר שותפים למתיחה) וגורמים להם להאמין למציאות מפוברקת כלשהי. מטרת סרטי ותוכניות המצלמה הנסתרת היא לצלם את הנמתחים ללא ידיעתם ולעיתים רבות במצבים מביכים, על מנת שהצופים יוכלו לחזות בתגובותיהם. שידורם של תוכניות וסרטי המצלמה הנסתרת מחייבת את הסכמתם של הנמתחים.
תוכניות מציאות
בתוכניות מציאות רבות כיום המשתתפים מצולמים על ידי מצלמות נסתרות אשר מתעדות את מעשיהם לכל אורך היממה כאשר הם אינם יודעים איפה ומתי הם מצולמים.
כפייה דתית בישראל
כפייה דתית היא הטלת נורמה דתית בכפייה על הציבור או חלקיו, תוך פגיעה בחופש הדת, בחופש מדת או במצפון של הציבור או של הפרט. בישראל הכוונה בעיקר להטלת נורמות יהודיות אורתודוקסיות, באמצעות חקיקה או באמצעים אחרים המתפרשים לעיתים מזומנות ככפייה דתית.
הגדרה
למושג כפייה דתית ניתנו בישראל הגדרות שונות. השופט חיים כהן הגדיר את המושג כפייה דתית בהקשר החוקי כ"הטלת נורמה של התנהגות דתית על הציבור מכוח דבר חקיקה, והנורמה נוגדת את אמונתו הדתית או הלא דתית או את מצפונו של הציבור רובו או מקצתו". השופט אהרן ברק הבחין בין "כפייה דתית" לבין התחשבות בשיקולי דת. לדבריו: "רשות מינהלית, המפעילה סמכות שלטונית, רשאית להתחשב בשיקולים רלוונטיים, ובהם בלבד. אסור עליה שיקול זר" ... "כקו פרשני מנחה – הכפוף לתכליתו הספציפית של כל דבר חקיקה – ניתן לקבוע, כי ההתחשבות בשיקולי הדת ובאורח החיים הדתי אסורה היא, אם הפעלת הסמכות נועדה לכפות על אדם את מצוות הדת. ההתחשבות בשיקולי הדת ובאורח החיים הדתי מותרת היא, אם היא נועדה לתת ביטוי לצורכי הדת של האדם". בנוסף, הבחין ברק בין כפייה הנובעת משיקולים חברתיים-סוציאליים ותואמת תפיסה דתית לבין כפייה דתית. הוא ציטט את דיקסון, נשיא בית המשפט העליון של קנדה, שכתב: "אדם אינו נתון לכפייה דתית רק בגלל שחובה חוקית תואמת דרישות של דת מסוימת." בראייה רחבה יותר, כפייה דתית היא כפיית אדם להימנע מעבודת האלוהים על פי אמונתו, וכן כפיית אדם לעבוד את האלוהים בצורה המנוגדת לאמונתו ולמצפונו.
יש המשתמשים בהגדרות רחבות יותר לכפייה דתית. על פי הגדרה אחת, כפייה דתית היא "כל פעולה מדינית או מוניציפלית המשרתת עניין דתי או המשרתת עניין כללי בצורה המשקפת עמדה דתית". מפי אחרים נשמעת הגדרה רחבה אף יותר שלפיה "כל פיקוח חברתי, הן בדרך חקיקה או פקודה, הן בדרך לחץ אפקטיבי של מוסדות רבניים או אפילו באמצעות דעת ציבור בלתי רשמית, אם רק קשור הוא במניע דתי – הריהו בגדר של כפייה דתית". הגדרה רחבה אחרת היא שכל חוק אשר היה שונה אלמלא קיום הדת, ולא נועד להגן על חופש הדת, מוגדר ככפייה דתית.
מאידך, בסקירה שכתב צבי צמרת על הנושא, השתמש במושג "כפייה אנטי-דתית", אך באשר לכפייה הדתית העדיף להשתמש במושג "תובענות-יתר דתית". הרב אלימלך בר שאול אף שלל את השימוש במושג "כפייה דתית" ביחס לכפייה שאינה מכוונת במלואה לנורמה דתית, ולפיכך כתב שבישראל כלל אין כפייה דתית, אלא "כפייה לאומית תרבותית", המשמשת כל חברה לליכודהּ ליחידה אחת.
השימוש במושג
המושג "כפייה דתית" מופיע רבות בשיח הישראלי, ולעיתים נעשה בו שימוש גם כלפי מעשים אשר על פי ההגדרות של שופטי בית המשפט העליון אינם נכללים במושג "כפייה דתית". גורמים דתיים מתנגדים לשימוש רחב זה של המושג כפייה דתית. אליעזר גולדמן טוען שהשימוש הרחב במונח כפייה דתית נובע ממניעים של הגדרה משדלת, כאשר גורמים חילוניים מנצלים את ההתנגדות והרתיעה מכפייה דתית במובן הקלסי של כפיית אדם לעבוד את האלוהים בצורה המנוגדת לאמונתו ולמצפונו, כדי להחיל את אותה רתיעה על כל מעורבות של שיקול דתי במרחב הציבורי.
הפרדת הדת מהמדינה בישראל
סוגיית הפרדת הדת מהמדינה בישראל סבוכה ומורכבת. מעצם הגדרתה, מדינת ישראל היא מדינת היהודים – וישנה מחלוקת ציבורית האם הגדרה זו מתייחסת ליהדות כאל דת או שהיא מתייחסת רק ללאומיות היהודית. חוק השבות, לפיו זכאי כל יהודי להגר לישראל, מעניק זכות לאזרחות על בסיס מוצא יהודי.
ישנם חוקים רבים המסתמכים על היהדות, ובכלל זה מערכת של בתי דין רבניים הפועלת מכוח החוק. כל אלו ועוד מציירים תמונה של מדינה שאין בה הפרדה בין דת ומדינה. עם זאת, בישראל תושבים יהודים רבים שאינם מקיימים את מצוות היהדות, וגם קיימת במידה רבה סובלנות דתית כמדיניות כלפי בני דתות אחרות. הם זכאים לחופשה בימי חגם, ולא נמנעת מהם הקמת מוסדות ציבור דתיים כגון כנסייה ומסגד.
סוגיית הפרדת הדת מהמדינה בישראל נתונה בוויכוח מתמיד: מחד, טוענים חילוניים שאין רצונם לקיים את מצוות היהדות, וראוי שמדינה דמוקרטית מודרנית לא תכפה על אזרחיה קיום חוקים שאבד עליהם הכלח ובניגוד לרצונם. מאידך, טוענים דוברים, הפרדת הדת מהמדינה תגרום לאבדן צביונה של המדינה כמדינה יהודית. עם זאת, יש דתיים שסוברים שיש להפריד דת ממדינה, ומאידך יש חילונים שסוברים שאין לעשות כן. ויכוח עז בסוגיה נטוש במסגרות רבות, החל מוויכוחים על חקיקה בכנסת, דרך אנשי ציבור ורוח, וכלה בחיכוכים בין תושבים, למשל סביב הנסיעה ברחוב בר-אילן בשבת.
בין התומכים בהפרדת הדת מהמדינה בישראל ניתן למצוא גם את ההוגים היהודיים אורתודוקסים ישעיהו ליבוביץ, אליעזר גולדמן ודוד הרטמן.
שנים ראשונות
עם הקמת המדינה ולמרות דרישת מפ"ם, הייתה הסכמה רחבה כנגד הפרדה מוחלטת בין דת ומדינה, דבר שהשאיר את מידת המעורבות של המדינה בנושאי דת פתוח לדיון, כאשר בסיס היחסים בין דתיים לחילוניים הושתת על הסכמות סטטוס קוו, אשר באופן כללי קבעו שיש לשמר את המצב שהתקיים בימי המנדט הבריטי. עם זאת, התגבשה הסכמה רחבה כנגד כפייה דתית, החל ממפ"ם והמפלגה הפרוגרסיבית וכלה בחזית הדתית אשר דרשה "מניעת כל כפייה דתית בישראל". לקראת הבחירות לכנסת הראשונה שידרה מפא"י תשדיר שבו זלמן ארן אמר שהמפלגה תעמוד בשער נגד כל כפייה דתית. דברים אלו צוטטו רבות על ידי אנשי מפא"י, כולל מנהיגה, דוד בן-גוריון, שהצהיר: "לא תהיה כפייה דתית במדינת ישראל".
אולם טענות על כפייה דתית עלו משני הכיוונים, חלקן בגלל יוזמות מקומיות וחלקן בעקבות פרשנות רחבה של המושג "כפייה דתית". עוד בדצמבר 1948 התלונן מר גולדנברג, חבר מועצת עיריית תל אביב, שקיימת כפייה דתית הגורמת סבל לאוכלוסייה הלא דתית. מנגד, בינואר 1950 מינתה הממשלה ועדת חקירה בראשות השופט גד פרומקין לבדיקת הטענות של גורמים דתיים על כפייה דתית במחנות העולים. בשנת 1951 הוקמה הליגה למניעת כפייה דתית שדרשה "שבת בלי כבלים". באמצע 1952 הואשם שר התחבורה, דוד צבי פנקס בכפייה דתית כיוון שהתקין תקנה שאסרה נסיעה בשבת במכוניות פרטיות, במסגרת מדיניות הקיצוב. כן עלו טענות על כפייה דתית כנגד הקרן הקיימת לישראל, שאסרה גידול חזירים על אדמותיה. נושאי הדגל של הטענות לגבי כפייה דתית היו המפלגה הפרוגרסיבית, מפ"ם, והליגה למניעת כפייה דתית. טענותיהם התרכזו בעיקר במגבלות על תחבורה ציבורית בשבת, סגירת רחובות לתנועה בשבת, האיסור על גידול חזירים שבשנת 1962 היה לחוק איסור גידול חזיר, קיום כשרות באניות צי הסוחר והסדרת הנישואים והגירושים על פי החוק הדתי בלבד.
עמדת מפא"י, מפלגת השלטון, הייתה שהחקיקה הדתית אינה יכולה להיחשב כפייה דתית, כיוון שהיא מוסכמת על רוב העם מטעמים לאומיים, כיוון שהיא אינה משמעותית או בגלל חשיבותה. כך, למשל, טען ישראל ישעיהו במאמר ארוך בנושא בדבר: "איסור גידול החזיר הוא מיגבלה ככל המגבלות שהחוק מטיל על האזרחים ודבר אין לה עם כפייה דתית" ולגבי היעדר תחבורה ציבורית בשבת כתב: "הדבר גורם קשיים ואולי אף קיפוח לאוכלוסיית העניים ... כלום זה בלבד מצדיק להציג את מדינת ישראל כמדינה תיאוקרטית שיש בה כפייה דתית?".
דוברים שונים שללו את הטענות על קיום כפייה דתית בישראל. ישעיהו ליבוביץ אף טען שהתלונות על כפייה דתית מצד החילונים הן צביעות. לטענתו, "החוקים הדתיים" במדינה, להם התנגד, נחקקים על ידי רשות חילונית, הם חסרים כל משמעות דתית וברוב המקרים תוכנם, הדתי מבחינה פורמלית, נוגד את ההוראות המפורשות של ההלכה.
משנות ה-80 של המאה ה-20
עם השנים נעלם כמעט השימוש במונח כפייה דתית על ידי הדתיים והתגבר השימוש בו מצד גורמים חילוניים. מפלגות כמו רצ, שינוי, מרצ ולזמן קצר גם מפלגת העבודה הרימו על נס את הטענות על כפייה דתית, אשר ביחד עם הטענות כנגד אי שירות החרדים בצה"ל הביאו למפלגות אלו השגים אלקטורליים.
המאבק כנגד נורמות של התנהגות דתית ובעד הפרדת הדת והמדינה, נחרת לרוב על דגלן של מפלגות חילוניות בעלות אוריינטציה פוליטית של המרכז ושמאלה. השיא של המאבק מסביב לכפייה הדתית ניטש בכנסת ה-16, בה נבחרה מפלגת שינוי בראשותו של יוסף לפיד.
חילונים בני הדור השני והשלישי להקמת המדינה מרגישים משויכים ומחוברים פחות למסורות הישנות. לפיכך, עבורם, הפשרות בענייני דת מהוות קורבן גדול. בנוסף, הישראלים הפכו יותר מודעים לפער ההולך וגדל בין הסטנדרטים של הסטטוס קוו והנורמות הרווחות בעולם המערבי בדבר דיני המשפחה, תחבורה בידור ופעילויות מסחריות ביום המנוחה הרשמי, ועוד. במילים אחרות, תפיסת ההקרבה הקשורה בשימור חלק מהסדרי הסטטוס קוו התעצמה.
מאבק בנורמות של התנהגות דתית ניתן היה למצוא במצע מפלגת מרצ תחת הנהגתם של שולמית אלוני ויוסי שריד שכיהנו כחברי כנסת וכשרים. נושא המאבק בכפייה הדתית נדחק לשוליים במפלגה זו, תחת הנהגתו של יוסי ביילין, אשר הציב את הסוגיה המדינית כמצע העיקרי של המפלגה.
לדברי פרופ' דפנה ברק-ארז כתוצאה מהגידול בקיטוב בין חילונים לדתיים, השפעות מתרבות המערב וכן שינויים פוליטיים וחברתיים, בהם העלייה מברית המועצות לשעבר, עברו בתודעת הציבור האיסורים על גידול ומכירת בשר חזיר בישראל ממעמד של איסורים לאומיים או חברתיים סבירים בתקופת המנדט ושנות החמישים והשישים למעמד של איסורים דתיים המהוים כפייה דתית, בשנות השמונים והתשעים. התרחבות המסחר בשבת הביאה למקרים שבהם הורשעו מעסיקים על העסקת עובדים יהודים בשבת ולטענות על כפייה דתית בכך שנאסר על העבדת יהודי בשבת, טענות שכמעט לא נשמעו בעשורים הראשונים למדינה. בדיון בעתירה לבג"ץ בנושא זה שלל השופט אהרן ברק את הטענה שמדובר בכפייה דתית.