cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קוד ריד-סולומון
שמירת מידע
קיים שימוש נרחב בקוד ריד-סולומון להתקנים שונים לשמירת מידע. במדיות רבות (בעיקר מדיות אופטיות) ההתקן עצמו גורם לשגיאות במידע השמור (למשל, עקב שריטות או פגמים אחרים) ובשל כך נדרשת יתירות במידע עצמו השמור על-גבי המדיה. תכונות השגיאות במדיות אלו הופכות את קוד ריד-סולומון לפתרון יעיל. לרוב השגיאות הנובעות מ"פגם" אינן מפוזרות אלא מקובצות יחדיו, ומתקבל רצף (burst) של שגיאות עמו הקוד מסוגל להתמודד היטב.
תקן שמירת המידע בתקליטורים (CD) מגדיר שימוש בשתי שכבות של קוד ריד-סולומון, שיטה המכונה CIRC. השכבה הראשונה היא בעלת הפרמטרים RS(28,24), לאחר מכן מתבצעת שזירה של המידע (פיזור הביטים כך שביטים עוקבים מורחקים אחד מהשני, interleaving), והפעלת קוד RS(32,28) על המידע השזור. השכבה הראשונה מתמודדת עם פגמים בייצור התקליטור ובדרך שבה הוא נצרב (פגמי "מיקרו"). השכבה השנייה מיועדת להתמודד עם הפרעות כגון שריטות או טביעות אצבע, בעלות שטח הפרעה גדול יותר (פגמי "מאקרו").
שימוש נוסף לקוד ריד-סולומון עבור שמירת מידע ניתן למצוא בברקודים מודרניים (דו-ממדיים). קריאת ברקודים אלו מבוצעת על ידי צילום הברקוד וזיהוי פסים או ריבועים שחורים ולבנים. זווית הצילום, המרחק, כמות האור וכן תקינות מדבקת הברקוד עצמה הם גורמים בעלי השפעה רבה על איכות הזיהוי של המידע בברקוד. מתוך הנחה שחלק מהריבועים לא יזוהו נכון, מקודד המידע באמצעות קוד ריד-סולומון ומפעונח במהירות וביעילות בצד הקורא האופטי. תקני ברקוד הכוללים קידוד ריד-סולומון הם PDF-417 ,PostBar ,MaxiCode ,Datamatrix ,קוד QR ,Aztec Code, ועוד.
שידור מידע
אפליקציה משמעותית נוספת של הקוד היא עבור שידור מידע בתקשורת קווית או אלחוטית. אחת האפליקציות המפורסמות של קוד זה הייתה עבור המשדר של הגשושית וויאג'ר, בעת מסעה אל אורנוס ונפטון. גם במקרה זה הקוד בנוי משתי שכבות, כאשר השכבה הנוספת היא קוד קונבולוציה כגון קוד טורבו או קוד ויטרבי, אשר בעת שגיאה בתהליך הפענוח נוטים לייצר פרצי שגיאות, עמם קוד ריד-סולומון מתמודד בצורה טובה. בשיטה זו נעשה שימוש נרחב במשדרים לחלל העמוק, לרבות עבור גלילאו וגשושי משימות חקר מאדים, והפך לתקן המוסכם על ידי הוועדה המייעצת למערכות מידע בחלל (CCSDS).
אינטרפולציה באמצעות פולינומים
הרעיון המתמטי העומד מאחורי הקוד פשוט יחסית, ומבוסס על רעיון האינטרפולציה: על מנת להגדיר את הפולינום \ f(x) בצורה חד-חד ערכית, כאשר ידוע שהפולינום הוא ממעלה \ k-1 לכל היותר, נדרשות \ k נקודות בלבד בהן הערך של הפולינום ידוע.
לדוגמה, פולינום ממעלה 1 לכל היותר, הוא קו ישר מהצורה \ f(x)=a+bx. כלל ידוע הוא שמספיקות שתי נקודות על מנת להגדיר קו (קיימים 2 נעלמים, ועל-כן 2 נקודות מספיקות על מנת להגדיר את הערכים \ a,b בצורה חד-ערכית). עיקרון זה מתקיים גם כאשר המעלה של הפולינום גבוהה יותר.
נניח כי המטרה היא להעביר בערוץ תקשורת רועש את שני המספרים \ a,b. כאשר משדרים את המספרים ישירות, ייתכן שאחד מהם "יתקלקל" עקב הרעש והמידע יגיע באופן שגוי. גם במקרה בו כל מספר יישלח פעמיים – במידה שאחד העותקים יתקלקל, לא ניתן יהיה להבחין מי מבין העותקים הוא הנכון ומי השגוי. שיטה אחרת היא להגדיר את הקו \ f(x)=a+bx ולשלוח בערוץ התקשורת את ערך הפולינום ב-4 מקומות ידועים מראש (למשל, ב-\ x=0,1,2,3). הצד המקבל יוכל לבצע אינטרפולציה של הקו מתוך נקודות אלו ולזהות מהו הקו (הפולינום) שנשלח אליו.
גם אם נפלה טעות יחידה באחת מתוך ארבע הנקודות שנשלחו, הצד המקבל יכול לדעת מהו הקו הנכון על-פי 3 הנקודות האחרות: כל זוג נקודות מגדיר קו אחד, ולכן ארבעת הערכים שנשלחו מגדירים שישה קווים אפשרים. אם כל הערכים התקבלו באופן תקין – כל ששת הקווים יהיו זהים. לעומת זאת, אם נפלה טעות יחידה, 3 קווים יתלכדו עם הקו המקורי, בעוד שאר הקווים יהיו קווים שונים (ראו הדגמה בתמונה). כך ניתן לזהות איזו נקודה סטתה מהקו המקורי ולשחזר בהצלחה את הקו המקורי.
ככל שנשדר את ערכי הפולינום עבור יותר ויותר ערכי x, היתירות תגדל, וניתן יהיה להתמודד עם מספר רב יותר של שגיאות.
קוד ריד-סולומון במובן הקלאסי
ולשדר את ערכי הפולינום עבור \ n>k אינדקסים ידועים מראש.
בעוד שעד כה התייחסנו אל המספרים \ a_i, f(x) כאל מספרים כלשהם, הרי ששידור "מספר כלשהו" מצריך שידור כמות לא חסומה של מידע. פתרון לבעיה זו מתקבל על ידי שימוש בקבוצה סופית של מספרים שמהווה שדה סופי בגודל n איברים, אשר יסומן. איבר בשדה זה נקרא לרוב סימבול ומהווה את יחידת הבסיס של הקוד. על-מנת לשדר סימבול ניתן לקודד אותו לביטים או לעשות שימוש בשיטת אפנון מתקדמת שבה כל סימבול (של הקוד) מזוהה עם סימבול של האפנון. כיוון שקיימים \ n סימבולים אפשריים בשדה הסופי, ניתן לקודד כל סימבול על ידי \log_2 n ביטים.
באופן פורמלי:
קידוד ריד-סולומון מאורך \ n ומממד \ k מעל השדה הסופי
הוא המיפוי
כאשר , ו הם כלל אברי השדה הסופי (כלל הסימבולים אפשריים). קוד ריד-סולומון הוא אוסף כלל המילים אשר ממופות על ידי המיפוי לעיל, עבור כל מילות המקור האפשריות,.
קוד ריד-סולומון במובן מודרני
הגדרה זו מראה כי קוד ריד-סולומון הוא מקרה פרטי של משפחת קודים רחבה יותר בשם קודי BCH. קוד BCH הוא קוד ציקלי עבורו קיים פולינום \ g(x) בעל תכונות מסוימות הנקרא יוצר של הקוד, וכל מילת קוד היא מכפלה של הפולינום היוצר בפולינום המוגדר על ידי מילת המקור. בצורה זו, קוד ריד-סולומון מוגדר על ידי היוצר
ניתן להראות כי הגדרה זו שקולה להגדרה המקורית של הקוד שהוצגה במאמרם של ריד וסולומון.
היסטוריה
בעוד קידוד מילה בשיטת ריד-סולומון הוא משימה פשוטה וקלה, פענוח הוא משימה מסובכת הצורכת משאבים רבים. פריצת הדרך בגילוי שיטה יעילה לפענוח התרחשה בשנת 1967, על ידי המתמטיקאי אלווין ברלקמפ (Berlekamp) שהציג אלגוריתם לפענוח קוד BCH מתוך ההבנה שקוד ריד-סולומון הוא מקרה פרטי של קוד BCH.
פענוח בשיטה נאיבית
הדרך הפשוטה (מבחינה רעיונית) לפענח מילת קוד, היא לבצע אינטרפולציה של כל הפולינומים המוגדרים על ידי k נקודות מתוך n הנקודות שמכילה מילת הקוד. כפי שמוצג בדוגמה לעיל בה שוחזר קו מתוך 4 נקודות בהן נפלה שגיאה יחידה, 3 אינטרפולציות הזדהו עם הקו הנכון, וכל אינטרפולציה אחרת הייתה שונה. באופן כללי ייתכן שמספר אינטרפולציות שגויות יתלכדו זו עם זו; עדיין, אם כל אינטרפולציה כזו תעניק "קול" אחד לטובת הפולינום שהיא מגדירה - הפולינום הנכון יזכה במרב הקולות, וכל שאר הפולינומים השגויים יזכו במספר קולות קטן (אבל ייתכן שגדול מ-1). הבעיה בשיטת פענוח זו, היא שיש לבצע אינטרפולציה עבור כל אחת מתוך האפשרויות השונות, וזהו מספר גדול של חישובים שאינו נחשב יעיל. לדוגמה, בקוד RS(28,24) אשר משמש תקליטורים, פענוח מילה יחידה (192 ביט של מידע) מצריך ביצוע כ-20 אלף אינטרפולציות (בעוד הזמן המוקצה לכך בתקליטור הוא כ-0.000136 שניות). באופן דומה, פענוח מילת קוד יחידה בקוד RS(208,192) בו נעשה שימוש ב-DVD, מצריך ביצוע כ-10^{20} אינטרפולציות - פעולה אשר תימשך מספר רב של ימים בטכנולוגיה בת ימינו.
פענוח לפי סינדרום (ברלקמפ-וולש)
השיטה המודרנית לפענוח קודי ריד סולומון מבוססת על הסתכלות על הקוד כמקרה פרטי של קודי BCH, לפי אלגוריתם שפותח על ידי ברלקמפ ושופר על ידי וולש (Welch) וידוע בתור אלגוריתם ברלקמפ-וולש. להלן תיאור עקרוני של שיטת הפענוח.
נניח כי בעוד שנשלחה מילת הקוד המתאימה לפולינום \ f(x) המוגדר לעיל, בצד הקולט התקבלה המילה אשר נפלו בה \ t=(n-k)/2 שגיאות לכל היותר, כלומר, עבור \ t אינדקסים לכל היותר. כזכור, כלל הערכים הם איברים בשדה הסופי \mathbb F_n.
ניתן להגדיר פולינום שגיאה אשר יסומן \ E(x). התכונות של פולינום השגיאה הן שבכל אינדקס \ i בו קרתה שגיאה, הפולינום יקבל את הערך 0, מעלתו תהיה \ t, והוא נדרש להיות פולינום מתוקן. הצד המקבל לא יודע לבנות את פולינום השגיאה (כי אינו יודע את האינדקסים שבהן קרו שגיאות), אבל ידוע שפולינום כנ"ל קיים.
עקרון המפתח הוא שקיים פולינום ממעלה \ k-1+t לכל היותר, שנסמנו \ V(x) ומתקיים:
למשל, אם, אזי \ V(x) הוא ממעלה \ k-1+t לכל היותר, והמשוואה לעיל מתקיימת לכל אינדקס. לכן אם ידועים הפולינומים ניתן לפענח את המילה המקורית על ידי ביצוע חלוקה:. לא ייתכן שקיים פולינום אחר (ממעלה \ k-1 לכל היותר) אשר שווה לתוצאת החלוקה, ולכן שיטה זו תשחזר את הפולינום הנכון.
ניתן למצוא את הפולינומים בצורה יעילה: יהיו  המקדמים של הפולינום \ V(x), ויהיו  המקדמים של \ E(x). כזכור, \ E(x) הוא פולינום מתוקן, ועל-כן \ e_t=1. אם מציבים ב- את כל אחד מאברי השדה, מתקבלת מערכת של n משוואות ליניאריות עם נעלמים (מקדמי ). מכיוון שכמות השגיאות מוגבלת ב- מספר הנעלמים הוא, והמערכת ניתנת לפתרון.
פענוח בערוץ מחיקה
בערוצי תקשורת מסוימים הנקראים ערוצי מחיקה, השגיאה מתבטאת בכך שהצד הקולט לא מקבל כל מידע. בערוץ זה, כאשר כן נקלט מידע הוא תמיד נקלט נכון, אך לעיתים לא מגיע מידע (אירוע זה מכונה "מחיקה"). דוגמה לערוץ כזה הוא ערוץ תקשורת אופטי בו תדר מסוים מסמל "0" ותדר אחר מסמל "1": לעיתים הפוטונים הנשלחים "נבלעים", או נחסמים בתווך שבין המשדר למקלט; אך אם הפוטון הגיע לצד השני ניתן לזהות בצורה וודאית מה היה תדר הפוטון שנשלח, ומה הביט שהוא מסמל.
שגיאות מסוג זה קלות מאוד לתיקון על ידי קוד ריד-סולומון. בהנחה שבקוד RS(n,k) חלו (n-k) מחיקות לכל היותר, ניתן לעשות שימוש בשאר k הערכים שנקלטו ולבצע אינטרפולציה לפולינום שנשלח. מכיוון שנקודות אלו הגיעו ללא שגיאה, האינטרפולציה תצליח תמיד. מכאן שתיקון מחיקות "קל" יותר מאשר תיקון שגיאות. שיטה לתיקון שגיאות היא רבת עוצמה יותר משיטה לתיקון מחיקות: ניתן להפוך מחיקה לשגיאה על ידי כך שנגריל ערך אקראי כלשהו במקום המחיקה. מן הסתם, ערך זה יהיה שגוי ויתפרש כ"שגיאה", אך כעת ניתן להפעיל את שיטת הפענוח להתמודדות עם שגיאות. מאידך, הקושי בהימצאותן של שגיאות (לעומת מחיקות) הוא שלא ידוע מיקומן של השגיאות, ואלגוריתם הפענוח נדרש להבדיל איזו נקודה היא השגויה ואיזו התקינה.
פענוח מחיקות ושגיאות בו זמנית
כאמור לעיל, קוד ריד-סולומון מסוגל להתמודד עם s\le n-k מחיקות או עם t שגיאות כאשר 2t\le n-k. ניתן לשלב את שני אלו ולקבל כי קוד ריד-סולומון מסוגל להתמודד עם s מחיקות וגם t שגיאות, כל עוד.
יעילות הקוד במקרים פרטיים שונים
קוד RS(n,k) מסוגל לתקן עד \ (n-k)/2 סימבולים שגויים. במידה וכל סימבול מיוצג כרצף של ביטים באורך c הקוד יכול להתמודד עם לכל הפחות \ (n-k)/2 ביטים שגויים (המפוזרים כל אחד בסימבול שונה), אך ייתכנו מצבים בהם הקוד מסוגל להתמודד עם עד \ c(n-k)/2 ביטים שגויים, המקובצים כולם ב-\ (n-k)/2 סימבולים שונים, לכל היותר. תכונה זו הופכת את הקוד לחזק במיוחד כאשר מדובר בערוץ בינארי בו פיזור השגיאות הוא ב"פרצים" צמודים. בנוסף, כאשר משתמשים במספר שכבות קוד תיקון-שגיאות (למשל, שתי שכבות קוד ריד-סולומון כפי שקיים בתקליטורים, או קוד קונבולוציה וקוד ריד-סולומון, כפי שמצוי בגשושית וויאג'ר), במידה והקוד הפנימי אינו מצליח לתקן את השגיאה, הוא מסמן זאת עבור הקוד החיצוני. כעת קוד ריד-סולומון בשכבה החיצונית יכול להתייחס לערך המסומן כאל "מחיקה" ולשפר את יכולת תיקון השגיאות.
הרחבות
קודי ריד-סולומון פתחו עידן רחב של מחקר בתחום תורת הקודים ויישומיה. לאורך השנים בוצעו מספר שיפורים והרחבות לקוד המקורי, על מנת לקבל קודי תיקון שגיאות המתאימים לאפליקציות שונות, לשפר את קצב הקוד ולהתקרב כמה שיותר אל קיבולת הערוץ (שהיא החסם על קצב הקוד המקסימלי, כפי שהוגדר על ידי קלוד שאנון במשפט הידוע בתור משפט קידוד המקור של שנון).
יש וריאנטים של קודי ריד-סולומון המבוססים על מטריצות קושי מעל שדה מתאים.
קודי ריד-סולומון מוכללים
משפחה יותר רחבה של קודי ריד-סולומון, מתקבלת כאשר מילת הקוד מוכפלת בפולינום קבוע v(x) שהוא פרמטר של הקוד. משפחה זו נקראת קודי ריד-סולומון מוכללים, ולכל המוגדרים מעל השדה הסופי \mathbb F בגודל n לכל הפחות, הקוד  מוגדר בתור אוסף המילים המתקבל על ידי הקידוד:
הפרמטר מאפשר להקטין את אורך הקוד על ידי דגימת הפולינום בחלק מאברי השדה הסופי (המוגדרים על ידי ) ולא בכלל השדה. ניתן לראות כי קוד ריד-סולומון שהוגדר לעיל הוא מקרה פרטי של הקוד המוכלל, כאשר \alpha_i הם כלל אברי השדה הסופי, ו-.
פענוח רשימה
עד כה, אלגוריתמי הפענוח ידעו להתמודד עם כמות שגיאות החסומה ב-. הערך d מסמל את מרחק המינג המינימלי בין שתי מילות קוד ונקרא גם מרחק הקוד. אם כמות השגיאות שקרו קטנה ממחצית מרחק הקוד - קיימת רק מילת קוד אחת שיכולה להיות זו שנשלחה ושיטות הפענוח שתוארו לעיל מצליחות לגלותהּ. נשאלת השאלה מה ניתן לעשות כאשר קרו יותר שגיאות?
במקרה זה, לא ניתן לדעת בוודאות מהי המילה שנשלחה, אבל ניתן לקבל רשימה של מילות מקור אפשריות. כל עוד מספר השגיאות שקרו קטן ממרחק הקוד - רשימה זו תהיה "קטנה": פולינומית באורך הקוד. מצד שני, אם מספר השגיאות גדול ממרחק הקוד - הרשימה תהיה ענקית: אקספוננציאלית באורך הקוד. בשנת 1997 הציע מדו סודן שיטה לבצע פענוח רשימה לקודי ריד-סולומון, בסיבוכיות פולינומית, תוצאה ששופרה בשנת 1999 וידועה בשם גורוסוואמי-סודאן (Guruswami-Sudan) על שם ממציאיה. שיטה זו מאפשרת להתמודד עם n-\sqrt{nk} שגיאות. אם מסמנים את קצב הקוד R=n/k מתקבל כי השיטה מתמודדת עם אחוז שגיאות של 1-\sqrt{R} (כאשר החסם המקסימלי (מרחק הקוד) מהווה אחוז שגיאות של 1-R).
בשנת 2004 הציגו פרברש וורדי (Parvaresh, Vardi) קוד המבוסס על ריד-סולומון, בו כל סימבול מהווה ערכים של שני פולינומים שונים. פענוח רשימה בשיטה הדומה לזו שהציגו גורוסוואמי-סודאן מאפשר להתמודד עם אחוז שגיאות של. הרחבה של קוד פרברש-ורדי ל-m פולינומים שונים מאפשר התמודדות עם אשר עבור בחירת m גדול דיו מאפשרת אחוז שגיאות של. בעוד גורוסוואמי וסודאן הראו איך לעשות שימוש בקוד ריד-סולומון עצמו, הרי שפרברש וורדי מגדירים קוד חדש (שמבוסס למעשה על שליחת מספר עותקים של מילת ריד-סולומון).
בשנת 2007 הציגו גורוסוואמי ורודרה (Guruswami, Rudra) כיצד להתקרב לחסם ולקבל קוד המתמודד עם יחס שגיאות של לכל \epsilon>0. הקוד של גורוסוואמי ורודרה, הידוע בשם קוד ריד-סולומון מקופל (Folded Reed-Solomon Code), מראה כיצד ניתן "לקפל" את ערכי הפולינומים השונים לתוך סימבול אחד, בשיטה דומה לקוד פרברש-ורדי אך בצורה יעילה יותר. הקיפול אפשרי לאור העובדה שקיים קשר בין הפולינומים השונים הנשלחים בקוד, וקשרים אלו יכולים לשמש לחסכון בשליחת מידע, ולהגדלת יעילות הקוד.
רפעת טורק
רפעת (ג'ימי) טורק (בערבית: رفعت ترك; נולד ב-16 בספטמבר 1954 ביפו) הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי ששיחק בעמדת הקשר. טורק מזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל תל אביב, היה הכדורגלן הערבי הראשון בנבחרת ישראל ונכלל בהיכל התהילה של הכדורגל הישראלי. כמו כן, כיהן כחבר מועצת העיר תל אביב-יפו ואף שימש כסגן ראש העיר. טורק גם היה אחד משני הערבים היחידים שייצגו את ישראל במשחקים האולימפיים, כשהשתתף במונטריאול 1976.
קריירה ספורטיבית
בילדותו שיחק טורק בקבוצת "צעירי יפו". כשהיה בן 16 ושיחק כדורגל על חוף הים, התגלה על ידי אוהד של הפועל תל אביב, שהתרשם ממשחקו וביקשו להיבחן במועדון. טורק צורף לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב ואת רוב הקריירה שלו עשה שם. הוא נטל לעצמו את המספר "17", בעקבות שחקן הכדורגל הנערץ עליו, גידי דמתי משמשון תל אביב, שזה היה מספרו. את הכינוי "ג'ימי" העניק לו מאמן הקבוצה האנגלי הארי גיים, שהעלה אותו לראשונה לקבוצה הבוגרת בעונת 1972/1973.
ב-29 בדצמבר 1973, במסגרת המחזור השישי של עונת 1973/1974 הוקפץ טורק שוב לבוגרים לאחר ששיחק בעיקר בנוער, וכבש את שערו הראשון בקריירה, בהפסד 2-1 להכח רמת גן, אך גם לאחר השער מיעט לשחק בבוגרים ושיחק בעיקר בקבוצת הנוער. במחזור ה-14 של עונת 1974/1975 הוקפץ שוב לבוגרים על ידי המאמן החדש בני קונפורטי, וכבש את שערו השני במדי הקבוצה הבוגרת, בניצחון 4-0 על הפועל פתח תקווה. טורק המשיך לקבל קרדיט מהמאמן החדש, ובעונה זו הגיע עם הפועל תל אביב לחצי גמר גביע המדינה, בו הפסידה 3-1 להפועל כפר סבא בבעיטות הכרעה, כשטורק מחמיץ את אחת הבעיטות.
בעונת 1975/1976 היה מלך השערים של הקבוצה, כשהבקיע חמישה שערים בליגה. בעונת 1976/1977 הבקיע שישה שערים בליגה. את עונת עונת 1977/1978 סיים ללא שערים בליגה. בעונת עונת 1978/1979 הבקיע ארבעה שערים בליגה.
בעונת 1979/1980, תחת המאמן דוביד שווייצר, מונה טורק לקפטן הפועל תל אביב, והיה למלך שערי הקבוצה בפעם השנייה, כשהבקיע שמונה שערים בליגה. את העונה סיימה הקבוצה כסגנית האלופה, וטורק נכלל בנבחרת העונה של "מעריב". כמו כן, נבחר ל"כדורגלן העונה" של "חדשות הספורט".
לקראת עונת 1980/1981 יצא טורק לאנגליה על מנת להיבחן בקבוצות הצמרת מנצ'סטר יונייטד, ואיפסוויץ' טאון. טורק היה תחת חוזה בהפועל תל אביב ולקבוצה לא הייתה כוונה לשחררו, ולכן נכנס לשנת הסגר על מנת לעבור לאיפסוויץ' בעונה שלאחר מכן ללא תמורה. כחודש לאחר מכן הושג הסכם בין טורק לבין הפועל תל אביב, במסגרתו חזר השחקן לקבוצה, תמורת סעיף לפיו אם תרצה אותו קבוצה זרה, ישוחרר טורק בעבור 200 אלף דולר. בעקבות האירועים מונה נמרוד דרייפוס לקפטן הקבוצה במקומו של טורק.
בעונת 1981/1982 הבקיע שני שערים בליגה, והפועל תל אביב סיימה במקום החמישי בטבלה. בעונת 1982/1983 הושאל לעונה להפועל רמת גן, במדיה הבקיע שני שערים בליגה ובישל שלושה שערים, אך לא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגת המשנה. בעונת 1983/1984 חזר להפועל תל אביב והבקיע שלושה שערים בליגה, כשהקבוצה מסיימת במקום השלישי. בסך הכל שיחק טורק 12 שנים רצופות בהפועל תל אביב, מלבד עונת ההשאלה להפועל רמת גן, ורשם 238 הופעות במדיה. לזכותו של טורק 40 שערי ליגה במדי הפועל תל אביב, והוא מדורג במקום ה-12 בטבלת מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים.
בעונת 1984/1985 עבר להפועל ירושלים מליגת המשנה, ובעונתו הראשונה היה שותף לעלייתה לליגה הבכירה מהמקום השלישי. בעונה שלאחר מכן, עונת 1985/1986 כבש שני שערים בליגה, והקבוצה סיימה במקום ה-14 בטבלה, וירדה בחזרה לליגת המשנה. טורק שיחק עונה נוספת בקבוצה בליגת המשנה, עד לפרישתו ממשחק ב-1987.
נבחרת ישראל
ביולי 1976, בגיל 21, היה טורק לכדורגלן הערבי-ישראלי הראשון שרשם הופעה בינלאומית במדי נבחרת ישראל, לאחר שמאמן הנבחרת דוביד שווייצר זימן אותו כחבר המשלחת האולימפית לאולימפיאדת מונטריאול (1976), ושיתף אותו במשחק השלישי בטורניר, שהסתיים בתיקו 1-1 מול נבחרת צרפת. לאחר סיום תפקידו של שוויצר, טורק לא קיבל זימון לנבחרת במשך כשלוש שנים, עד להחלפתו של עמנואל שפר, בג'ק מנסל שנתן לו הזדמנות מחודשת בנבחרת, והפך אותו לאחד מעמודי התווך שלה. לזכותו של טורק 33 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש שלושה שערים (את שלושתם בניצחון 0-6 על נבחרת טאיוואן במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986). ב-26 בפברואר 1986 ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת אנגליה.
לאחר הפרישה
לאחר שפרש ממשחק, החל טורק לעבוד כמאמן. הוא מונה למאמן הפועל תל אביב בשנת 1991, תחת משה סיני ששימש כמנג'ר-שחקן. בשנת 1997 אימן את הפועל טייבה.
טורק משמש כחבר הוועדה המקצועית מטעם ההתאחדות לכדורגל ומשמש לעיתים כפרשן כדורגל בערוצים השונים.
מחוץ למגרש
טורק נולד בשכונת עג'מי שביפו כבן השני מבין שמונה ילדים לחיכמאת טורק, חייט במקצועו, שלאחר מלחמת העצמאות, ובעקבות מצבם הכלכלי הרעוע של ערביי יפו, נאלץ להתפרנס מדייג, ולאיפתיכאר טורק, בת לאחת המשפחות הערביות האמידות במנשייה שלפני המלחמה. טורק למד בבית הספר היסודי חסן ערפה, אך הפסיק את לימודיו בבית הספר בכיתה ח' וסייע לאביו בעבודתו.
טורק מתגורר עם רעייתו וופא בשכונת עג'מי שביפו. הוא הופיע בסדרה התיעודית תקומה ובה סיפר על ילדותו ותחילת דרכו ככדורגלן. ב-1980 שיחק בתפקיד עצמו בסרטו של עקיבא ברקין, "כוכב השחר".
בשנת 1981, התנדב לקמפיין הבחירות של "המערך" לבחירות לכנסת ה-10. ב-1984 הצטרף טורק לתנועת ניצני שלום, גוף נטול קשר מפלגתי, שמטרתו להפגיש בין נוער יהודי וערבי באמצעות עבודה קהילתית. ב-1988 הוצב במקום השני ברשימת רצ למועצת העיר. בבחירות 1998 התמודד על מקום במועצת העיר מטעם מרצ תל אביב-יפו, ובאותה תקופה הציתו אלמונים את רכבו. לבסוף נבחר למועצה מהמקום הרביעי ברשימת מרצ. בבחירות לכנסת השש עשרה הוצב במקום ה-80 ברשימתה.
בשנת 2000 ייסד את "העמותה לספורט, תרבות וחינוך ביפו" במטרה לתמוך חברתית, חינוכית וקהילתית בבני נוער במצוקה ביפו, ללא תלות בהשתייכותם האתנית או הדתית. בשנת 2002 התמנה לסגן ראש העיר עד לבחירות בשנת 2003. טורק נבחר שנית למועצה ב-2003, ועסק, בצד פעילותו במועצה, בחינוך לספורט בשכונות יפו. לקראת הבחירות המוניציפליות בשנת 2008 עזב את מרצ ופרש מן החיים הפוליטיים. טורק ממשיך לפעול נגד שחיתות וקיפוח האוכלוסייה החלשה של יפו, הוא מצלם ומתעד ומותח לעיתים ביקורת על התנהלות העירייה ביפו. בשנת 2010 הוצת רכבו בשנית בפתח ביתו.
בשנת 2015 הגיש עתירה לגופים שונים בישראל נגד הדרה של כדורגלנים ערבים בבית"ר ירושלים.
ז'אן-בטיסט גרז
ז'אן-בטיסט גרז (בצרפתית: Jean-Baptiste Greuze, 21 באוגוסט 1725 טורני – 21 במרץ 1805 פריז) היה צייר ורשם צרפתי. הוא החיה את סוגת ציור הז'אנר (המתאר את חיי היום יום), המוסרי או הסנטימנסטלי אחרי העדנה שידעה סוגת הציור ההיסטורי בימי שלטונו של לואי הארבעה עשר. הוא הושפע מהרוקוקו ומהריאליזם של האמנים ההולנדים ופלמים. הוא נשאר בתודעת הציבור, שהעריץ אותו בעיקר בזכות הסצנות הרגשניות מחיי האיכרים, שהעבירו מסרים מוסריים, והצטיין באמנות הדיוקן.
ביוגרפיה
גרז נולד בשנת 1725 כז'אן גרז ביישוב טורני, עיירת שוק בחבל בורגונדיה, כבנם של ז'אן-לואי גרז, רעפן וקבלן, ושל קלודין לבית רוק. מילדותו נמשך לציור בניגוד לרצון אביו שהועיד אותו לקריירה של אדריכל. בסופו של דבר השתכנע האב לאפשר לבנו להתלמד אצל הצייר שארל גרנדון בליון. המורה, אמן ידוע בפני עצמו ולימים חמיו של המלחין גרטרי, המליץ לאב להמשיך לטפח את כישוריו ולהרשות לו לנסוע לפריז בשנת 1750. גרז נרשם באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול, זכה להערכתו של לואי דה סילבסטר והיה תלמידו של שארל-ז'וזף נאטואר, הוא לא הלך בתלם ולא קיבל את תכתיבי מוריו. פקד את עולם האנציקלופדיסטים והבוהמה, והושפע מגישתם של אנשים כמו דידרו, לה שוסה וסדן.
בשנת 1755 ציורו "אב מסביר את כתבי הקודש לילדיו" הפתיע את חוגי האמנים, שכמה מהם העלו ספקות שגרז היה בשל מספיק כדי שיוכל ליצור אותו. בסופו של דבר השתכנעו מכישרונו. יצירה זו וכן "העיוור המרומה" (L'aveugle trompé) משכו את תשומת לבו של האספן לה ליב דה ז'ילי, שהשיג את הצגתם בסלון האמנים באותה שנה. לפי המלצתו של פיגאל התקבל גרז כחבר שלא מן המניין באקדמיה המלכותית הצרפתית לציור ולפיסול. בשנים 1757-1755 נסע לאיטליה, כמלווה של האב גוגנו, ושהה בעיקר ברומא ובפירנצה. התקבל הרושם שמסע זה לא הותיר עקבות ביצירתו. זמן קצר אחרי הגעתו לאיטליה צייר את "הביצים השבורות".
ב-3 בפברואר 1759 נשא גרז לאישה את אן-גבריאל בבוטי, בת של פרנסואה בבוטי, בעל חנות ספרים מקה ד'אוגוסטן בפריז, והוא ראה בה אידיאל של יופי נשי. נישואים אלה לא הביאו לו נחת מכיוון שאשתו בגדה בו באופן שערורייתי ובפרידה נישלה אותו מנכסים רבים. גרז הנציח אותה בשנת 1761 בציור המחמיא "הפילוסופית הנרדמת" שבה היא מוצגת רדומה ומוקפת ספרים. באותה שנה הקסים את הקהל ואת המבקרים עם יצירתו "אירוסין בכפר" - L'Accordée de village שהוצגה בסלון של הלובר. ב-1762 ילדה אשתו את בתם הראשונה, אנה-ז'נבייב, לימים ציירת כמו אביה. בשנת 1769 נחל גרז אכזבה רבה מכך שבחירתו כחבר מן המניין באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול נעשתה בקטגוריה הנחותה יותר של "ציירי הז'אנר" ולא באגף ה"ציירים היסטוריים" כפי שקיווה. לא עזרה לו בכך יצירת התמונה "סוור וקרקלה" שנדחתה גם על ידי הקהל והמבקרים של סלון האמנים באותה שנה. דידרו עצמו מתח עליו בקורת ורמז כי יד אשתו הייתה בניסיון השאפתני הזה. כתוצאה מכל אלה גרז לא השתתף יותר בסלונים לציור עד שנת 1800, על אף כל ההפצרות. ב-4 באוגוסט 1793 התגרש מאשתו לפי רצונו. אחרי שהשקיע את הונו בקצבה מלכותית קבועה של עיריית פריז (אוטל דה ויל), הוא נותר חסר כל לאחר המהפכה הצרפתית.
בשנת 1805 נפטר גרז בגיל 80 בביתו ברחוב פוסה סן דני (rue des Fossés Saint Denis) המקביל לשדרת בון-נובל ( boulevard de Bonne-Nouvelle). הובא לקבורה בבית הקברות של מונמארטר.
גרז היה בונה חופשי, חבר בלשכת "תשע אחיות".
יצירתו
לאורך חייו ביסס גרז את הקריירה האמנותית שלו על החדרת סוגיות מוסר כפי שהמליץ לו מעריצו, הפילוסוף דני דידרו - "להחזיר את המוסר לאמנות". גישה זו שהביאה לו בתוך חמש שנים פופולריות רבה בקרב הקהל הרחב, עוררה בקורת רבה בקרב ההיסטוריונים של האמנות. לוק בנואה, למשל, הגדיר אותו "צייר טוב", בעל טכניקה של "וירטואוז" אך "בעל רוח צרה", ש"הלך לאיבוד בשבילי המוסר", "קרבן לשאיפתו לפרסום, להשפעות מהקומדיות הסוחטות דמעות, ורומני המוסר" של תקופתו. לדברי בנואה, שאל גרז את סיסמאותיו במפגשים של יום שני בסלון של מאדאם ז'פרן שאותו נהג לפקוד. לדידו של בנואה ציורי גרז הם "פסטורליה מזויפת" ממוקמת ב"תפוארות מבוימות", ושגיבוריה הם עניים בשירות העשירים ואיכרים לשימוש האצולה הגדולה. החושניות המודחקת שבציוריו, למשל בפניהן הילדותיות של הנערות החסודות, כבשה את הערצתם של רבים. מבקרים רבים שיבחו לעומת זאת את אמנות הדיוקן של גרז, כפי שבאה לידי ביטוי בדיוקנאות של של סופי ארנו ושל ידידו, החרט ז'ורז' ויל.
דידרו הקדיש לגרז מאמרי רוויו נלהבים בעיתון "התכתבות הספרותית ". הוא ראה בו מתבונן חד עין בטבע האנושי, בעל רגישות ואמפתיה עמוקות.
מורשתו
עם תלמידיו נמנו: מארי רנה ז'נבייב ברוסאר דה בולייה, ז'אן-פיליברט לדו, קונסטאנס מאייר, ובתו אנה-ז'נבייב גרז, ז'אן פרידום, פייר אלכסדר ויל ושארל -אנרי דפוסה .(Desfossez)
תערוכות
(סקירה על ז'אן בטיסט גרז, 1979)
מבחר ציוריו
הציור נתקל בבקורת שלילית והאמן ננזף על כך שרצה להיחשב ל"צייר ציורים היסטוריים" שנחשב מעל "ציירי הז'אנר" שכמוהו.
המהפכה הצרפתית ב-1789 הביאה את אופנת החזרה לקלאסיקה הקדומה ואיתה את הזלזול ב"ציור הסנטימנטלי" של גרז. עם זאת סגנון זה נשמר במאה ה-19.
אחרי שחזר להציג בסלונים של 1800, 1801 ו-1804, בסלון של 1808 הוצג, שלוש שנים אחרי מותו,
לקריאה נוספת
(תרגום מהמקור הצרפתי לרומנית מאת סורין מרקולסקו -, Histoire illustrée de la peinture de l'art rupestre a l'art abstrait, Ed.F.Hazan Paris 1971
קישורים חיצוניים
Librairie Felix Alcan, Paris ,1913 Louis Gillet - Jean-Baptiste Greuze Emilia Francis Strong Dilke - Jean Baptiste Greuze, in H.Chisholm - (ed) Encyclopedia Britannica 11th edition 1911
הסנגוריה הצבאית
הסנגוריה הצבאית היא יחידה בפרקליטות הצבאית המעניקה ייצוג משפטי בחינם לחיילים העומדים לדין פלילי בפני בתי הדין הצבאיים המחוזיים, בפני בית הדין הצבאי לערעורים ובפני בית המשפט העליון, הן בתיקים פרטניים והן במסגרת עתירות ציבוריות.
הייצוג של הסנגוריה הצבאית ניתן כבר משלב החקירה ומשתרע אף על הליכים צבאיים המתקיימים לאחר סיום ההליך המשפטי, כגון: ועדה להתרת התחייבויות, ועדה להקלה בעונש, ועדת סמים, ועדה להעברה לכלא אזרחי, ועדת שכר ועוד. כמו כן, הסנגוריה הצבאית מעניקה שירותי ייעוץ וייצוג לקצינים ומפקדים בוועדות חקירה, בבדיקות מבקר צה"ל ובבדיקות מבקר המדינה.
הסנגורית הצבאית הראשית (מכונה "סצ"ר") הנוכחית היא אל"ם אופירה אלקבץ.
היסטוריה
כבר בחודש ספטמבר 1948, עם כניסתה לתוקף של חוקת השיפוט תש"ח, אשר נכתב במקור עבור ארגון "ההגנה", נקבע כי הסנגור הצבאי מהווה חלק מהמנגנון המשפטי של הצבא, והוקדש פרק שלם בחוקת השיפוט לתיאור תפקידו, חובתו, אופן מינויו וזכות הנאשם לבחור אותו. כל נאשם היה רשאי לבחור לעצמו סנגור צבאי מבין סנגורים צבאיים שנכללו ברשימה, אך בחירתו הייתה טעונה אישור של מפקד המחוז או של ראש המטה, בהתאם לערכאה שבפניה התקיים המשפט. כמו כן, חוקת השיפוט הגדירה כי חובתו של הסנגור הצבאי היא להגן בנאמנות על הנאשם, אולם סייגה חובה זו בחובה אחרת של הסנגור הצבאי - לעזור לבית הדין בקיום משפט וצדק.
בראשית ימי המדינה, התפיסה לגבי תפקידה של הסנגוריה הצבאית גרסה כי חובותיו של הסנגור הצבאי כקצין בצה"ל גוברות על חובת הנאמנות שלו ללקוחו. ואולם, ברבות השנים, עקב שורה של התפתחויות משפטיות היסטוריות, תפיסה זו השתנתה מקצה לקצה. התפתחויות אלו כוללות את כניסתו לתוקף של חוק השיפוט הצבאי. ב-1 בינואר 1956 והתיקונים שהוכנסו בו במהלך השנים; חקיקת חוק לשכת עורכי הדין, התשכ"א-1961, והכללים שהותקנו מכוחו; פסיקת בית המשפט העליון בדבר מעמדה של זכות הייצוג על ידי סנגור בהליך הפלילי; חקיקת חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, והפרשנות שניתנה לו בפסיקה ובספרות ביחס לזכות הייצוג; ועוד.
חוק השיפוט הצבאי עיגן לראשונה את מעמדו של הסנגור הצבאי הראשי כעוזרו של הפרקליט הצבאי הראשי, וכן הרחיב את זכות הייצוג על ידי סנגור צבאי בהליך הפלילי. בשנת 1976 נחקקה הוראת הפיקוד העליון 2.0613 - "הפרקליטות הצבאית", המגדירה את תפקידיה של הפרקליטות הצבאית ומשלימה את הוראות החוק. הוראה זו מעגנת את מעמדו המקצועי והעצמאי של הסנגור הצבאי, וקובעת כי בעת מילוי תפקידו לא יהיה סנגור צבאי נתון למרות מפקדיו, ותעמוד לנגד עיניו טובת הנאשם בלבד. הוראה רלוונטית נוספת מצויה בפקודת הארגון של מפקדת הפרקליט הצבאי הראשי, המגדירה את תפקידיה ועצמאותה של הסנגוריה הצבאית. הוראה זו קובעת כי הסנגוריה הצבאית אינה כפופה מקצועית לפרקליט הצבאי הראשי.
ביטוי נוסף לעיקרון לפיו מחויבותו של הסנגור הצבאי נתונה בראש ובראשונה ללקוחו, מצוי בהוראת מפצ"ר 02.01 - "נוהל טיפול בשאילתות ובפניות מדובר צה"ל". נקודת המוצא בהוראה זו היא שכל ממשק של גורם צבאי עם התקשורת כפוף לאישור הגורם הרלוונטי בפרקליטות הצבאית וכן אישור דובר צה"ל. החריג היחיד לכלל זה, מתייחס לקשר של סנגורים צבאיים עם גורמי תקשורת, וקובע כי סנגור צבאי רשאי לקיים קשר ישיר עם גורמי תקשורת על מנת לשרת את הגנת לקוחו, ללא אישור דובר צה"ל (ובכפוף לאישור הסנגור הצבאי הראשי).
ב-5 בינואר 1997, על רקע מתחים פנימיים ותקריות שאירעו בין הסנגוריה הצבאית לבין הפרקליטות הצבאית ובתי הדין הצבאיים, החליט ראש אכ"א, בהסכמת הפצ"ר והסצ"ר, למנות צוות בדיקה אשר יבחן את כפיפותה, מעמדה וסדרי עבודתה של הסנגוריה הצבאית. בראש הצוות עמדו תא"ל (מיל') צבי ענבר ואל"ם (מיל') יצחק אקסל. הצוות התבקש לבחון את שאלת שיוכה הארגוני של הסנגוריה הצבאית לפרקליטות הצבאית; לבחון את תפקידיה וסמכויותיה של הסנגוריה הצבאית בהתאם לחוק ולפקודות; ולבחון את סדרי העבודה הקיימים בסנגוריה הצבאית וממשקי העבודה שלה עם הפרקליטות הצבאית ובתי הדין הצבאיים. ב-22 ביוני 1997 פרסם הצוות שורה של המלצות, ובראשן הותרת הסנגוריה הצבאית כחלק מהפרקליטות הצבאית, בכפוף לשימור עצמאותה, והעלאת תקן הסצ"ר לדרגת אל"ם. המלצות אלו יושמו בפועל.
ב-12 באוגוסט 2012 מינה הפצ"ר את הוועדה לבחינת היקף הייצוג הניתן מטעם הסנגוריה הצבאית. מטרת הוועדה הייתה לבחון את תחומי העיסוק של הסנגוריה הצבאית וגבולותיהם, כללי האתיקה המחייבים בעבודת הסנגוריה והצורך בהסדרה בדין של תפקידיה ומעמדה. בראש הוועדה עמדה שופטת בית המשפט העליון (בדימוס) דליה דורנר, ולצידה - האלוף (במיל') דן הראל ואל"ם (במיל') משה ינון. הוועדה פרסמה שורת המלצות, שעיקרן עיגון בהוראות הפיקוד של היקף הייצוג והייעוץ הניתנים על ידי הסנגוריה הצבאית בתחומים השונים. הוועדה גם בחנה בשנית את שאלת שיוכה הארגוני של הסנגוריה הצבאית לפרקליטות הצבאית, והמליצה שלא לשנות מן המצב הקיים. מרבית המלצות הוועדה יושמו בפועל.
מבנה הסנגוריה הצבאית
בראש הסנגוריה הצבאית עומד הסנגור הצבאי הראשי, המשמש כמפקדם של כלל הסנגורים, בשירות סדיר ובשירות מילואים, והמנחה המקצועי שלהם. כמו כן, הסנגור הצבאי הראשי משמש כקצין מטה במפקדת הפצ"ר ושותף לעבודות מטה שיתנהלו בפרקליטות הצבאית הנוגעות לזכויות חיילים, חשודים ונאשמים.
הסנגוריה הצבאית פועלת בארבעה מוקדים: סנגוריה צבאית ראשית - אחראית על ייצוג קצינים העומדים לדין בבית הדין המיוחד, על ייצוג חיילים בבית הדין הצבאי לערעורים ועל ייצוג בבית המשפט העליון. כמו כן, אחראית על ניהול עבודות מטה ויוזמות מערכתיות הנוגעות לזכויות חיילים, חשודים ונאשמים, וכן עוסקת בהדרכה והסברה על נושאים אלה בקרב חיילים ומפקדים. הסנגוריה הצבאית הראשית שוכנת במחנה הקריה.
שלוש חוליות סנגוריה צבאית פיקודית - החוליות אמונות על ייצוג ומתן ייעוץ לחיילים העומדים לדין בבתי הדין הצבאיים המחוזיים, בבתי הדין הצבאיים לתעבורה ובמקרים המתאימים לחיילים העומדים לדין משמעתי. שלוש החוליות הן: סנגוריה פיקוד דרום וזרוע היבשה, ששכנה בעבר במחנה יואב הסמוך למחנה בר-לב; סנגוריה פיקוד צפון וחיל הים, ששכנה בעבר במחנה הדר שבחיפה; וסנגוריה מחוזית - פיקוד מרכז, חיל האוויר, פיקוד העורף ויחידות מטכ"ל, ששכנה בעבר בבית הירוק שביפו. כיום כלל חוליות הסנגוריה הצבאית שוכנות במחנה גור )(הקריה המשפטית).
כלל הסנגורים הצבאיים עוסקים בייעוץ לחיילים ואנשי קבע הנחקרים במצ"ח או במשטרת ישראל. הייעוץ ניתן על ידי סנגור תורן.
מתוך רצון לשפר את מידת האמון הניתן בסנגורים הצבאיים על ידי לקוחותיהם, נוהגים הסנגורים, למעט הסנגור הצבאי הראשי, לא ללבוש מדים, על אף היותם קצינים בצבא.
ציוני דרך בולטים
במהלך השנים טיפלה הסנגוריה הצבאית במספר רב של תיקים בעלי חשיבות ציבורית ומשפטית, המהווים אבני-דרך בפועלה של הסנגוריה הצבאית לאורך השנים. להלן תובא סקירה של דוגמאות בולטות לתיקים אלו.
בשנת 1997 הגישה התביעה הצבאית כתב אישום כנגד החיילת אביבית עטייה בעבירות של שימוש בסמים. החיילת יוצגה על ידי סנגור מהסנגוריה הצבאית, אשר פנה לפצ"ר בבקשה לביטול כתב האישום מטעמים של הגנה מן הצדק. הבקשה נדחתה על ידי הפצ"ר. בעקבות זאת, פנה הסנגור ליועץ המשפטי לממשלה, בבקשה כי זה יתערב בהחלטת הפצ"ר ויורה על עיכוב ההליכים המתנהלים נגד החיילת בבית הדין הצבאי, ולחלופין יורה לפצ"ר לבטל את כתב האישום. הבקשה נדחתה, בנימוק שאין בסמכותו של היועץ המשפטי לממשלה להתערב בהליכים המתנהלים בבית דין צבאי. על החלטה זו עתרה הסנגוריה הצבאית לבג"ץ. הייתה זו הפעם הראשונה בה נדרש בית המשפט העליון לשאלת סמכותו של היועץ המשפטי לממשלה להתערב בהליכים המתנהלים בערכאות צבאיות. העתירה אמנם נדחתה, ברוב דעות, אך במישור העקרוני נקבע כי היועץ המשפטי לממשלה רשאי להתערב בהחלטות הפצ"ר שהוא מוצא כי יש בהן עניין מיוחד לציבור או שהשלכותיהן חורגות מתחומי המסגרת הצבאית.
בשנת 1999 הגישה הסנגוריה הצבאית עתירה לבג"ץ ביחס לקיצור תקופות המעצר של חשודים עד להבאתם בפני שופט. בית המשפט העליון קיבל את העתירה, והכריע בדבר קיצור תקופת המעצר ל-48 שעות.
בשנת 2000 הייתה הסנגוריה הצבאית מעורבת בהקמתו של פרויקט גחל"ת - פרויקט שהוקם בעקבות דו"ח הוועדה לבחינת מדיניות הכליאה, ואשר מטרתו החזרת חיילים לשירות תקין, ובתוך כך הפחתת מספר הכלואים ושיפור תנאי הכליאה. מערך גחל"ת פועל בהצלחה (יחסית) עד היום ומסייע לחיילים רבים להמשיך בשירות תקין לאחר כליאתם.
בשנת 2006 ניתן על ידי בית המשפט העליון פסק דין יששכרוב, פסק דין תקדימי בעתירה שהוגשה מטעם הסנגוריה הצבאית בשאלת קבילותה של הודאה שהושגה בהיעדר יידוע כדין בדבר זכות ההיוועצות של חשוד בסנגור. בפסק הדין אימץ בית המשפט העליון דוקטרינה חדשה לפסילת ראיות, וקבע כללים מנחים לפסילת ראיות שהושגו בניגוד לדין. לא ניתן להפריז בחשיבותו של פסק דין עקרוני זה ובהשלכותיו הרחבות על עולם המשפט הפלילי.
בשנת 2006 ניתן פסק דין תקדימי נוסף של בית המשפט העליון, אשר עסק בשאלה האם שתיקתו של נאשם במהלך משפטו עשויה לספק את הדרישה ל"דבר מה נוסף" לחיזוק הודאה שנמסרה בחקירה. בית המשפט העליון קבע כי, ככלל, לא תהווה שתיקת נאשם במשפט את התוספת הראייתית הנדרשת, אלא בהתקיים תנאים חריגים. גם פסק דין זה, שבו הסנגוריה הצבאית ייצגה את המערער, קבע הלכה עקרונית במשפט הפלילי.
בחודש אפריל 2011 נתקבל בכנסת תיקון מס' 63 לחש"ץ, העוסק ברישום פלילי למורשעים במערכת הצבאית. מדובר בתיקון רב חשיבות, ששינה באופן מהותי את השלכות ההרשעה של נאשמים בבתי הדין הצבאיים. התיקון לחוק, אשר הסנגוריה הצבאית פעלה תקופה ארוכה על מנת לקדמו ולנסות להשפיע על תכניו, הפחית משמעותית את היקף החיילים המורשעים המוכתמים ברישום פלילי מכביד וממושך.
במשך מספר שנים פעלה הסנגוריה הצבאית לקיצור תקופת המעצר הראשונית של חיילים ל-24 שעות בלבד, כמקובל במערכת המשפט האזרחית. בשנת 2012 קיבלה הפרקליטות הצבאית את עמדת הסנגוריה, ביחס לתיקי מצ"ח, וכבר בשנת 2013 קוצרה ל-24 שעות תקופת המעצר הראשונית של חיילים העצורים בגין עבירות פליליות הנחקרות על ידי מצ"ח.
בנובמבר 2016 דן בית הדין הצבאי לערעורים בשאלה משפטית עקרונית, והיא האם הסכמתו של נחקר יכולה להוות מקור סמכות לחיפוש במכשיר הטלפון הנייד של הנחקר בבדיקת מעבדה. המערער יוצג על ידי סנגורים מהסנגוריה הצבאית. לאחר שעמד על ההיבטים השונים המבדילים בין חיפוש ידני בטלפון, במעמד החקירה ובנוכחות הנחקר, לבין חיפוש במעבדה שהוא מעמיק יותר ונערך שלא בנוכחות הנחקר, קבע בית הדין הצבאי לערעורים כי הסכמת הנחקר אינה יכולה להוות מקור סמכות לעריכת חיפוש במעבדה. בקשתה של התביעה הצבאית למתן רשות לערער על פסק דינו של בית הדין הצבאי לערעורים, נדחתה על ידי בית המשפט העליון.
בפברואר 2017 נתקבל בכנסת תיקון מס' 73 לחש"ץ, המסדיר את זכותו של חייל שהורשע טרם גיוסו, לבקש את המלצת הצבא לקצר או לבטל את תקופת ההתיישנות או המחיקה של פרטי הרישום הפלילי (להלן - בקשת חנינה). בספטמבר 2017 פנתה הסנגוריה הצבאית לראש אכ"א, לקצין החינוך הראשי ולסגן הפצ"ר, ובפנייתה עמדה על הקשיים הניצבים בפני חיילים, גם לאחר תיקון החוק, לממש באופן אפקטיבי את זכותם לבקש חנינה, והציעה פתרונות לשיפור המצב. בעקבות פניית הסנגוריה הצבאית, הוסדרו מנגנון ונהלים שהביאו לעלייה משמעותית במספר החיילים הפונים לוועדה בבקשת חנינה, ובהתאם גם במספר החיילים שהוועדה המליצה לנשיא המדינה על מחיקת הרישום הפלילי שלהם. פנייה זו של הסנגוריה הצבאית גם הולידה מהלך יוצא דופן לרגל יום העצמאות ה-70 למדינת ישראל, במסגרתו אישר נשיא המדינה מספר רב של בקשות שהגישו חיילים למחיקת רישום פלילי.
בשנים האחרונות ייצגה הסנגוריה הצבאית נאשמים בתיקים אשר זכו לסיקור תקשורתי נרחב ולעניין ציבורי רב. כך למשל, בשנת 2016 הואשם אופק בוכריס בעבירות אונס, מעשה סדום, מעשה מגונה והתנהגות שאינה הולמת. בוכריס יוצג על ידי הסנגוריה הצבאית, ולבסוף חתם על הסדר טיעון.
בשנת 2018 הואשם חייל יחידת דובדבן בהריגת החייל שחר סטרוג, חברו ליחידה, בעקבות משחק בנשק. החייל היורה יוצג על ידי הסנגוריה הצבאית. ב-2 ביולי 2018 הורשע החייל, במסגרת הסדר טיעון, בעבירות של הריגה ושימוש בלתי חוקי בנשק. בהתאם להסדר הטיעון, שאושר על ידי בית הדין הצבאי, נידון החייל ל-18 חודשי מאסר בפועל והורדה לדרגת טוראי.
באוגוסט 2017 פנתה הסנגוריה הצבאית ליועץ המשפטי לממשלה ולפצ"ר, בדרישה להחיל בהקדם מנגנון תסקירי מבחן על חיילים שהורשעו בבתי הדין הצבאיים. תסקיר המבחן מניח בפני השופטים תמונה עובדתית רחבה ביחס לנסיבותיהם האישיות של החיילים, ובכך מאפשר להם להקל בעונשם ולסייע לשיקומם. במכתבה, עמדה הסנגוריה הצבאית על כך שהיעדרו של מנגנון תסקירי מבחן בצבא יוצר אפליה קשה בין חיילים נאשמים לבין נאשמים במערכת האזרחית, והתריעה כי ככל שלא יונהג מנגנון זה בתוך זמן קצר, תעתור לבג"ץ בעניין. בינואר 2019 התקבלה דרישת הסנגוריה הצבאית, ונכנס לתוקפו מנגנון פיילוט חדש, שבמסגרתו ייערכו לראשונה תסקירי מבחן לחיילים שהורשעו בבתי הדין הצבאיים.
היקף הפעילות
מרבית התיקים המתנהלים בבתי הדין הצבאיים עוסקים בעבירות סמים ועריקות, לצד תיקים בעבירות אלימות, רכוש, שימוש בנשק, וכן עבירות מין ועבירות נוספות. כ-80% מהנאשמים העומדים לדין בבתי הדין הצבאיים מיוצגים על ידי הסנגוריה הצבאית, ואילו היתר מיוצגים על ידי סנגורים פרטיים. היקף הייצוג מטעם הסנגוריה הצבאית בתיקי עריקות הוא גבוה במיוחד, ועומד על יותר מ-90% מהנאשמים.
היקף הייעוץ הניתן מטעם הסנגוריה הצבאית לחיילים הנחקרים במצ"ח או במשטרת ישראל מצוי במגמת עלייה קבועה בשנים האחרונות. הייעוץ ניתן במגוון רחב של עבירות: סמים, מין, רכוש, אלימות, שימוש בנשק, תעבורה, וכן עבירות שבוצעו במהלך פעילות מבצעית. מרבית העבירות הנחקרות במצ"ח הן עבירות סמים, ובהתאם לכך רוב הייעוצים מטעם הסנגוריה הצבאית מוקדשים לעבירות מסוג זה.
בשנים האחרונות פועלת הסנגוריה הצבאית, ביתר שאת, לספק סיוע משפטי מקסימלי ללוחמים ביחס לאירועים שהתרחשו תוך כדי פעילות מבצעית וביטחונית. בהתאם לכך, מעניקה הסנגוריה הצבאית ייעוץ משפטי בזמן אמת לנחקרים בגין אירועים מבצעיים.
עברית
עִבְרִית היא שפה שמית, ממשפחת השפות האפרו-אסיאתיות, הידועה כשפתם של היהודים ושל השומרונים. העברית היא שפתה הרשמית של מדינת ישראל, מעמד שעוגן בשנת תשע"ח, 2018, בחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
מקור השם עברית
שם השפה עברית פירושה "לשונו של עֵבֶר", ונגזר מהשם של הדמות המקראית עֵבֶר, אביהם הקדמון של עמים רבים, בהם עם ישראל. לפי המסורת היהודית, עבר סירב לקחת חלק בבניית מגדל בבל, ועל כן הוא וצאצאיו לא נענשו על בניית המגדל, ושפתם לא נתבלבלה. עבר שימר את השפה האוניברסלית המקורית - העברית.
המושג "עברי" נזכר שלושים וארבע פעמים בתנ"ך ככינוי לבני ישראל, אולם לא כשפה. במקרא, שמה של שפתם של העברים מכונה "יהודית", וגם בשם "שפת כנען". ייתכן שהשם 'יהודית' היה רק שם הניב שדובר בממלכת יהודה או באזור ירושלים, להבדיל מהניב של ממלכת הצפון, ממלכת ישראל (אם כי גם לפי תאוריה זו, מדובר בסך הכול בשני ניבים שונים של אותה שפה, ולא בשתי שפות שונות).
המקור הקדום ביותר המזכיר את המונח עברית כשם השפה, הוא מקור יווני מן המאה ה-2 לפנה"ס. המקור הוא נכדו של בן סירא שכותב בהקדמה לתרגום החיבור של סבו ליוונית שבוצע על ידיו כי:
בלשון חז"ל שדוברה החל מהמאה הראשונה לספירה, הכינוי המקובל לשפה המקראית ולשפה המדוברת היה "לשון הקודש", והמונח "עברית" שימש לציון הכתב העברי הקדום, וכן לציון שפתם של בני עבר הנהר, אך יש גם שימושים במונח "עברית" המתייחסים ללשון המקרא.
הניב התנ"כי מכונה "לשון המקרא", כדי להבדילו מלשון חז"ל המכונה גם "לשון חכמים", שהיא בעצם ניב מאוחר של עברית.
בברית החדשה משמש המונח "עברית" כשם לשפה הארמית שדוברה על ידי ה"עבריים" (תושבי עבר הנהר) בארץ ישראל, אולם בספרות חז"ל משמש מונח זה רק לעברית (המשנאית).
היסטוריה של השפה העברית
העברית היא שפה המשתייכת לקבוצת הלשונות השמיות הצפון-מערביות, ומהווה את הניב בו דיברו תושבי ארץ ישראל החל מן האלף ה-2 לפנה"ס בלב האזור המכונה במקרא בשם ארץ כנען. כנען או הלבנט כולל היום את שטחיהן של לבנון, סוריה, ארץ ישראל וירדן. השפה הפיניקית אשר הייתה מדוברת באזור לבנון של ימינו היא "שפה אחות" לשפה העברית.
בעברית נכתבו רוב ספרי התנ"ך, כל המשנה, רוב הספרים החיצוניים ורוב המגילות הגנוזות. המקרא נכתב בעברית מקראית, ואילו המשנה נכתבה בניב הקרוי לשון חז"ל. בתקופה מסוימת בסוף המאה ה-2 לספירה או קצת מאוחר יותר (החוקרים חלוקים בשאלה זו) פסקו רוב היהודים מלהשתמש בעברית כבשפת דיבור. מאות שנים בלבד לאחר חתימת המשנה, כאשר חדלו היהודים להשתמש בעברית, כבר נכתבו התלמודים בארמית. עם זאת, ישנן עדויות שאף במאה ה-8 לספירה הייתה שפת הדיבור בטבריה, שם פעלו בעלי המסורה, עברית.
גם כשהשפה העברית לא שימשה שפת דיבור, עדיין שימשה לאורך הדורות, במה שמכונה תקופת הביניים של העברית, כשפת הכתב העיקרית של היהודים, בעיקר בעניינים הלכתיים: כתיבת פרוטוקולים של בתי דין, קובצי הלכות, פרשנות לכתבי קודש ועוד. גם כתיבת מכתבים וחוזים בין גברים יהודים נעשתה לעיתים קרובות בעברית. ספרות דתית לנשים בקהילות אשכנזיות נכתבה ביידיש (למשל "צאינה וראינה"), בקהילות הספרדיות בלאדינו, ובארצות ערב, בערבית יהודית המקומית, כיוון שהנשים, בניגוד לגברים, לא למדו עברית. חיבורים יהודיים בעלי אופי חילוני או לא-הלכתי נכתבו בשפות יהודיות או בשפות זרות, לדוגמה: הרמב"ם כתב את ספרו "משנה תורה" בעברית, על אף שספרו הפילוסופי המפורסם "מורה נבוכים", שיועד למשכילי זמנו, נכתב בערבית יהודית. עם זאת, "מורה נבוכים", כמו ספרים אחרים בנושאים חילוניים, תורגמו לעברית כשהיה בהם עניין לקהילות יהודיות דוברות שפות אחרות. אחת המשפחות היהודיות המפורסמות שעסקו בתרגום מערבית-יהודית לעברית בימי הביניים היא משפחת . מפעלי התרגום לעברית של ספרות מדעית ופילוסופית בימי הביניים נתקלו בקושי מהותי, שכן עדיין לא היו מינוחים עבריים מקבילים למושגים מקצועיים רבים. אבן תיבון ומתרגמים נוספים נאלצו לחדש שורה ארוכה של מילים בשפה, וחלק ניכר מן המונחים הללו שרד ומשמש את דוברי השפה העברית עד היום.
עד המאה ה-19, ראשית ימי התנועה הציונית, מעמדה של העברית בקרב היהודים היה דומה למעמדה של השפה הלטינית בקרב הנוצרים במערב אירופה והיא שימשה בעיקר כשפת כתב ובעיקר למטרות דתיות, אבל גם למטרות שונות ומגוונות: פילוסופיה, ספרות, מדע ורפואה. עובדה זו הגנה על העברית מתהליכי הרס שאירעו לשפות עתיקות אחרות. מסוף המאה ה-18, עם צמיחת תנועת ההשכלה היהודית בגרמניה ובמזרח אירופה, נכנסה השפה העברית לתנופה מודרנית. לאורך כל המאה ה-19 הלך השימוש החילוני בה וגבר. בד בבד עם תנועת התחייה הלאומית החלה גם פעילות להפיכת העברית ללשון הדיבור של היישוב העברי בארץ ישראל. אליעזר בן-יהודה, המכונה "מחיה השפה העברית" היה בין הלוחמים למען הפיכת השפה העברית לשפה מדוברת ולשפתו הלאומית של היישוב העברי בארץ. על פי עדותו, בזמן עלייתו לארץ ישראל, הקהילות היהודיות השונות בירושלים דיברו בתוכן בלשונותיהן, אולם כאשר נצטרכו בני קהילות שונות לדבר זה עם זה, נאלצו לדבר "בלשון הקודש", ובשיחות-חולין אלו גם האשכנזים השתמשו בהברה הספרדית. במקביל התפתחה עברית מדוברת גם במרכזים אחדים של יהודים במזרח אירופה. המעבר לדיבור בעברית ביישוב העברי בארץ היה מהיר יחסית. עם כינון שלטון המנדט הבריטי בארץ נקבעה העברית כשפה רשמית שלישית, לצד הערבית והאנגלית. ערב הקמת מדינת ישראל הייתה העברית כבר לשפה העיקרית של היישוב העברי, ושפת הלימוד במרכזי החינוך שלו.
כיום יש כ-9 מיליון דוברי עברית ישראלית, רובם המכריע גרים בישראל. כ-5,300,000 (2009) דוברים ילידיים (כלומר, עברית היא שפת-אמם) והשאר משתמשים בעברית כשפה שנייה. עברית היא השפה הרשמית והעיקרית של מדינת ישראל, אם כי בנוסף לה יש מעמד מיוחד גם לשפה הערבית, וכן נעשה שימוש נרחב באנגלית, ברוסית ובשפות נוספות. בעקבות המסורת האירופית, שמקורה בהקמת האקדמיה הצרפתית, קיים גם בישראל גוף רשמי המכתיב תקנים של השפה: האקדמיה ללשון העברית. מוסד זה פועל מכוח חוק, אף על פי שהשפעתו בפועל מוגבלת. עיסוקו בעיקר בקביעת מונחים חדשים, כללי כתיב וכללי תחביר, המחייבים להלכה את מוסדות המדינה ואת מערכת החינוך הממלכתית. בפועל, חלק גדול מהחלטותיו אינו מתקיים. התפתחות המילונאות השימושית בישראל בשנות ה-90 יצרה מספר מילונים ומאגרי מידע המתעדים את הלשון העברית בפועל, ומשמשים אסמכתות חלופיות לכללי האקדמיה ללשון העברית.
ניבים ומבטאים עבריים
ייחודה של העברית המודרנית הוא בכך שהיא משרתת במידה רבה אנשים ששפת אמם שונה. מספר הדוברים הלא-ילידיים משתווה פחות-או-יותר למספר הדוברים הילידיים, והיא אף משמשת לתקשורת בין קבוצות בתוך ישראל שאינן דוברות עברית (למשל, דיונים בכנסת, בבתי המשפט הישראליים וכיוצא בזה מתנהלים בעברית, גם כשכל המתדיינים שייכים לקבוצות שאינן דוברות עברית). כיוון שכך, העברית המודרנית חשופה להשפעה אינטנסיבית של שפות אחרות, כגון ערבית, רוסית, אנגלית ועוד, דבר המשנה אותה בהתמדה, ואף יוצר הבדלים בין קבוצות, אשר עשויים להתפתח לניבים של ממש.
ביהודה ושומרון (וברצועת עזה בעת שנשלטה בידי ישראל) העברית היא שפת המינהל, בצד הערבית, המדוברת בקרב רוב האוכלוסייה המקומית. בניגוד לערביי ישראל, הלומדים עברית במערכת החינוך מגיל צעיר, ומנהלים את חייהם בשתי השפות במידה כמעט שווה, רוב דוברי הערבית ביהודה ובשומרון שולטים בעברית רק במידה חלקית או שאינם שולטים בה כלל. עם זאת, השפעת העברית על הערבית שבפיהם ניכרת מאוד, בעיקר עקב השימוש הרב במילים שאולות מן העברית. עם התגברות ההגירה של פועלים זרים לישראל נוצר "פידג'ין עברי", המשמש לתקשורת בין הפועלים לדוברי העברית הישראליים.
הכתב העברי
הכתב העברי מאופיין במערכת כתב מסוג אבג'ד הכוללת 22 אותיות ראשיות ו-5 אותיות סופיות הנכתבות בסוף מילה במקום האות הראשית. כמו מערכות אבג'ד אחרות, גם בעברית נהוגים סימנים דיאקרטיים המכונים בעברית ניקוד. הכתב המרובע המוכר היום הוא גרסה של הכתב הארמי "הבינלאומי" של הממלכה הפרסית, והוא החליף (לפי המסורת – על פי החלטה מגבוה של עזרא הסופר) את האלפבית העברי-פיניקי, המכונה גם "כתב דעץ/רעץ", שבו נעשה שימוש בממלכת יהודה, בממלכת ישראל וברחבי המזרח הקדום לפני גלות בבל במאה ה-6 לפנה"ס. האלפבית העברי-פיניקי לא נעלם כליל, הוא ממשיך לשמש את השומרונים עד היום. בתקופת הבית השני ומעט אחריה נשאו מטבעות היהודים כתובות בכתב זה. כתב זה מופיע גם על חלק מהמטבעות שמונפקים על ידי מדינת ישראל, למשל על מטבעות של שקל חדש ושל עשרה שקלים ולעיתים ניתן למצוא אותו במקומות נוספים (למשל: על סמל העיר נהריה). על הכתב העברי הקדום ראה בהרחבה בערכו.
המאפיין החזותי הבולט של הכתב העברי בן ימינו הוא הצורה המרובעת של האותיות. הגופן שמשמש בדרך-כלל בדפוס מכונה, הנקרא "פרנק-ריהל" (על שם מפתחיו), הוא נפוץ מאוד למרות הביקורת על כך שצורת האותיות גורמת להן להיראות דומות זו לזו, ובפרט מקשה על ההבחנה בין צמדי האותיות א-צ, ג-נ, ב-כ, ו-ז, ח-ת, ד-ר.
בצד הכתב המודפס, הוא הכתב המרובע, קיים בעברית גם כתב עברי רהוט, המשמש לכתיבה מהירה. כתב זה מתאפיין בקווים מעוגלים, והוא נפוץ מאוד בכתבי יד לא-מודפסים. מקורו של כתב זה בקהילות יהודיות אשכנזיות באירופה. סוג אחר של כתב רהוט, מכונה כתב רש"י ומקורו בקהילות היהודיות הספרדיות. כינויו נובע מן העובדה שהספר הראשון שהודפס בכתב זה היה במקרה פירושו של רש"י. ניסיונות אחדים להשתמש בכתב הזה גם בהדפסת טקסטים יומיומיים לא עלו יפה. עד היום פרשנות רש"י ופרשנויות נוספות על התנ"ך והתלמוד נדפסות ונלמדות בכתב זה. עם זאת, ניתן לזהות מעבר לכתב המרובע בטקסטים שמיועדים להיות נגישים גם לקוראים שלא הורגלו לקריאה אינטנסיבית בכתב רש"י.
בספרי תנ"ך, ספרי שירה וספרים לילדים מקובל לסמן את התנועות באמצעות ניקוד. סימני הניקוד המקובלים כיום, אשר מופיעים מתחת לאותיות, מעליהן ובתוכן, הומצאו בטבריה במאה ה-7, ושימשו במקור כאמצעי עזר לקריאת התנ"ך (בעבר התקיימו גם סוגי ניקוד עברי נוספים). חכמי טבריה הוסיפו גם סימנים לטעמי המקרא; סימנים אלה משמשים כסימני פיסוק וכסימנים לאופן הנגינה שבה יש לקרוא את פסוקי התנ"ך. הטעמים מודפסים כיום רק בספרי תנ"ך. בכל טקסט אחר נעשה שימוש בסימני פיסוק שהתפתחו באירופה ומשמשים בכתיבת רוב השפות בעולם.
הגיית העברית
הגיית העברית עברה שינויים רבים במהלך אלפי שנות קיומה, ובכל תפוצה, הגו אותה היהודים באופן אחר. במאה ה-19 שאפו מחדשי השפה העברית לאמץ את ההגייה הספרדית, בייחוד זו שהייתה נהוגה בקהילה הספרדית של ירושלים; זאת משום היוקרה שממנה נהנתה הקהילה הספרדית של ירושלים בעבר, ומשום שהגייתה הייתה קרובה למדי להגייה שמשתקפת בניקוד הטברני של המקרא. אלא שמרבית מחדשי השפה העברית ותומכיהם היו יהודים אשכנזים ממזרח אירופה, וההגייה העברית שהכירו הייתה שונה מאוד; על אף המאמץ להקנות לדיבור העברי החדש הגייה ספרדית, השפעת ההגייה האשכנזית ניכרת בעברית המודרנית וכלפחות שני מיליון יהודים אשכנזים בכל העולם עדיין משתמשים בהגייה האשכנזית לצורכי לימוד ותפילה בעיקר, הרבה מהם משלבים אוצר מילים של אלפי מילים השלובות בתוך היידיש ובאותם המילים השימוש נפוץ המיוחד וההגיה היא אשכנזית, אך מקצתם גם משתמש בלשון הקודש בהגיה אשכנזית ללא יידיש לדיבור יומיומי במקרים מסוימים (כגון בעת תענית דיבור, שבתות וכדומה).
פונולוגיה משוערת של העברית הקלאסית
בעברית הקלאסית יש כ-30 פונמות (מתוכן 23 פונמות עיצוריות), רובן מסומנות בכתיבה מנוקדת.
השתנות פונמית בעברית
מצאי הפונמות בשפה נוטה להשתנות לאורך הזמן. חוקרים משחזרים 29 פונמות עיצוריות בשפה הפרוטו-שמית. בעברית מקראית מספרן מוערך ב-25. בעברית מקראית שׁ ימנית, שׂ שמאלית ו-ס מייצגות שלוש פונמות נפרדות; למשל, הסט המינימלי שָׁר – שָׂר – סָר מבחין ביניהן (ההגייה הקדומה המשוערת של מילים אלה היא שָׁר /ʃar/, שָׂר /θar/, ו-סָר /sar/). אולם, עם הזמן התבטלה הפונמה המיוצגת ב-שׂ עיצור שיני, חוכך, אטום (/θ/) והתמזגה עם ס (/s/). תרגום השבעים מרמז שבדומה לאות שי"ן, שייצגה במקרא שתי פונמות, גם האותיות חי"ת ועי"ן ייצגו במקרא שתי פונמות כל-אחת: חי"ת ייצגה את /ħ/ ו-/x/, ועי"ן ייצגה את /ʕ/ ו-/ɣ/. הפונמות /x/ ו-/ɣ/ אבדו לפני המצאת הניקוד – התמזגו עם /ħ/ ו-/ʕ/, בהתאמה – אך נשמרו בשפות שמיות אחרות, למשל בערבית. בהמשך או במקביל, אולי בהשפעת הארמית, הן הופיעו מחדש בעברית, הפעם לא כפונמות נפרדות אלא כאלופונים של כ"ף וגימ"ל, בהתאמה.
דוגמה להשתנות פונמית מאוחרת יותר שהתרחשה בעברית היא הפיכתם של זוגות האלופונים כּ-כֿ, בּ-בֿ, פּ-פֿ לפונמות נבדלות. לפי המקובל, בעברית הקלאסית, כפי שמשתקפת בניקוד הטברני, כּ ו-כֿ הן שני אלוֹפוֹנים של פונמה אחת, וכך גם בּ ו-בֿ, פּ ו-פֿ. לדוברי השפה ברור הקשר בין זוגות המילים "תוף – תופים", "בין – לבין", "שכח – נשכח", וכו'. בתקופה קדומה של העברית נבע החילוף בין האלופונים ישירות מתוך הפונולוגיה של השפה – כלומר: אף דובר לא היה צריך לשנן חוקים כדי לדעת מתי נכון או לא נכון להגות את הביצוע הרפה או הדגוש של הפונמה (ראו דגש קל). בעברית המודרנית, לעומת זאת, כבר אין מדובר בזוגות של אלופונים אלא בפונמות נבדלות. הפונמות הללו אומנם מתחלפות זו בזו במילים כמו "תוף – תופים", אבל החילופים ביניהן שייכים למורפולוגיה של השפה ולא לפונולוגיה שלה. ניתן להשוות זאת למילים delete ו-deletion באנגלית, שהקשר ביניהן ברור לדוברי השפה על אף שהאות t מייצגת בכל אחת מהן פונמה שונה.