cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ווטקינסק
אוכלוסייה
אוכלוסיית ווטקינסק לפי שנים:
ויליאם ניקולסון, ברון ניקולסון הראשון
סר ויליאם גוסטבוס ניקולסון, ברון ניקולסון הראשון (באנגלית: William Nicholson, 1st Baron Nicholson; 2 במרץ 1845 - 13 בספטמבר 1918) היה קצין בצבא הבריטי אשר שימש בין היתר כראש המטה הכללי בתחילת המאה ה-20.
במהלך שירותו הצבאי השתתף ניקולסון במספר מערכות בהם המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה, המלחמה המהדית, מלחמת הבורים השנייה לאחר מכן משסיים את כהונתו כראש המטה הכללי, פרש בשנת 1912 מהצבא. שנתיים לאחר מכן לאור פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר ניקולסון לצבא וכיהן במספר תפקידים מנהלתיים בכירים.
שירות צבאי
ניקולסון נולד בלידס ב-2 במרץ 1845, בשנת 1863 סיים את לימודיו בבית-ספר תיכון בעיר והתחיל את שירותו הצבאי בתור צוער באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', לונדון. שנתיים לאחר מכן הוא הוכשר כקצין וקיבל דרגת לוטננט בחיל ההנדסה המלכותי. בין השנים 1868–1871 הוצב ניקולסון בברבדוס כחלק מעבודות הביצורים שם, לאחר מכן נשלח להודו הבריטית שם עבד על פרויקטים בהשקיה, בנייה צבאית ומערכות מים, זאת במספר מוקדים ברחבי הודו.
ב-16 במרץ 1878 קודם ניקולסון לדרגת קפטן, הוא הוצב באפגניסטן במהלך המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה ושירת תחילה כקצין הנדסה צבאית כחלק מ-'כוח השדה קנדהר' (אוקטובר 1878 - מרץ 1879) ובהמשך שימש כמפקד כוח ההנדסה של 'כוח השדה טאל-קוטיאלי' (מרץ - אפריל 1879). לאחר מכן המשיך לשרת בתפקידי קצין הנדסה כחלק מהיחידות השונות שלקחו חלק במערכה, בין היתר הוא לקח חלק בקרב על קנדהר. על תפקודו ופיקודו במלחמה זכה ניקולסון לשלושה ציונים לשבח ועוטר במדליית אפגניסטן בעלת שלושה אבזמים (לציון שלושה קרבות בהם לקח חלק ראוי לציון, בנוסף הוא קודם לדרגת מייג'ור.
בשנת 1880 קיבל ניקולסון את תפקיד מזכיר 'ועדת הביטחון' בשימלה. בשנת 1882 הוא נשלח לפקד על יחידה הודית במערכה האנגלו-מצרית במצרים, שם יחידתו ביצעה בין היתר תמרון איגוף מוצלח בקרב תל אל-כביר. עבור פיקודו במערכה זו הוענקו לו מסדר אוסמאני (דרגה רביעית), כוכב ח'דיו ומדליית מצרים (עם אבזם 'תל אל-כביר').
לאחר מכן חזר ניקולסון להודו ושירת במטה ההנדסה המלכותית בבנגל, בתקופה זו הוא השתתף גם בקרבות המלחמה האנגלו-בורמזית השלישית, על כך צוין שוב לשבח וקודם לדרגת לוטננט קולונל ב-1 ביולי 1887. ביולי 1890 מונה ניקולסון למזכיר הצבאי של הרוזן רוברטס, בינואר 1891 הוא קודם לדרגת קולונל והוענק לו תואר מפקד במסדר האמבט. לאחר מכן הוא עמד בפיקוד התשתיות הצבאיות בהודו ובשנת 1895 קודם לדרגת בריגדיר גנרל וקיבל את תפקיד המשנה למפקד הצבאי בפנג'אב. בין השנים 1897–1898, עמד ניקולסון בראש המטה של מערכת טירה, בגבול הצפון-מערבי של הודו הבריטית (אזור הגבול עם אפגניסטן כיום). על מערכה זו הוא צוין לשבח, זכה במדליית המערכה (עם אבזם) ותואר האבירות שלו במסדר האמבט הועלה לדרגת 'אביר'.
במרץ 1912 סיים ניקולסון את תפקידו במטה הצבא ופרש, באוקטובר הוענק לו תואר ברונות על שמו ('ברונות ניקולסון'). באביב 1914, עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, חזר ניקולסון לצבא ושירת ב-'ועדת הביטחון האימפריאלית' שם נבדקה התנהלות הצבא במהלך הקרבות. מלבד זאת, קיבל ניקולסון מספר תפקידים פורמליים נוספים, בהם קולונל-קומנדנט של חיל ההנדסה המלכותי.
פחות מחודשיים לפני סוף המלחמה, נפטר ניקולסון בגיל 73 בביתו ברחוב פונט, לונדון. הוא נקבר בבית הקברות ברומפטון שבמערב לונדון, ומשום שלא השאיר בנים לרשת אתו, תואר ברונות ניקולסון לא המשיך הלאה.
עירד יבנה
עירד יבנה (נולד ב-1958 בפתח תקווה) הוא פרופסור למדעי המחשב בפקולטה למדעי המחשב בטכניון. תחומי התמחותו הם שיטות רב-סריג; חישוב מדעי; פיזיקה חישובית; דינמיקת זורמים גיאופיזיים; עיבוד וניתוח תמונה; אנליזה נומרית. שימש כדיקן הפקולטה מאוקטובר 2013 עד סוף 2017. משנת 2020 מכהן כמנכ"ל מוסד שמואל נאמן.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1958 בפתח תקווה, בן לאביבה ויצחק יבנה, מראשוני הטייסים בחיל האוויר הישראלי. את שירותו הצבאי עשה יבנה בחיל השריון.
התחיל את לימודיו האקדמיים בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון בשנת 1984. המשיך במסלול ישיר לדוקטורט במכון ויצמן למדע, ובשנת 1991 העניק לו המכון תואר זה. חיבור הדוקטורט שלו עסק בשיטות רב-סריג לזרמים בלתי דחיסים בהנחייתו של אחי ברנדט. לאחר חיבור הדוקטורט, עסק במחקר במכון הלאומי לחקר האטמוספירה NCAR בקולורדו, במחלקה לגיאופיזיקה ואוקיינוגרפיה. בשנת 1993 חזר לטכניון, הפעם לפקולטה למדעי המחשב, ומאז מלמד בה.
באוקטובר 2013 נבחר לתפקיד דיקן הפקולטה, במקומו של אלי ביהם. לפני כן כיהן כסגן הדיקן ללימודי הסמכה בפקולטה.
עירד יבנה הוא אחד מבין זוכי פרס ינאי לשנת תשע"א, השנה הראשונה בה הוענק הפרס.
פרסומים מדעיים
פרופ' יבנה פרסם עשרות מאמרים בתחומי הפיזיקה החישובית והחישוב המדעי. המאמר הראשון שפרסם, יחד עם אחי ברנד, הופיע בז'ורנל לפיזיקה חישובית. גם בהמשך עסק יבנה במדע חישובי, והקשר שלו למדעי הסביבה. חיבור הדוקטורט של יבנה עסק בטכניקות רב-סריג לנוזלים בלתי דחיסים, נושא שיבנה המשיך לעסוק בו.
פרסומים אחרים
עירד יבנה פרסם ספר ששמו "אתנכתא. קומית". הספר אויר על ידי פרדי ברוקשטיין, אף הוא חבר סגל הפקולטה למדעי המחשב בטכניון. הספר יצא בהוצאה משותפת של הוצאת קרפד, בבעלותו של גיל חובב, והוצאת מודן. לספר שני חלקים: בראשון, "מגילות" שקולות וחרוזות, העוסקות בתלאות החוג למדעי המחשב בטכניון, ושאר חיי אקדמיה. בשני, המחבר נותן פתחון פה לדמויות המשניות של התנ"ך, ובהן אבישג השונמית, ושתי, אתונו של בלעם, והדג שבלע את יונה הנביא. השם "אתנכתא. קומית" הוא משחק מילים, המבוסס על הביטוי אתנחתא קומית, המתאר קטע ביניים משעשע, ועל התנ"ך, אליו מתייחס הספר בחלקו השני, כאשר הנקודה (דוט קום) יוצרת קשר למדעי המחשב.
המגילות בספר מבוססות על הופעות קומיות של יבנה לאורך השנים, הבולטת שבהן "מגילת דני עקשני", שבוצעה לכבוד קבלת פרס נובל של פרופ' דן שכטמן. מגילות אחרות עוסקות בנושאים כגון איסוף כספים לבניין הפקולטה, או סיפור חייו של מועמד לתפקיד סגל.
טירולאן איירווייז
טירולאן איירווייז (Tyrolean Airways) הייתה חברת תעופה אוסטרית, אשר משנת 1998 היוותה את הזרוע האזורית של חברת התעופה הלאומית של אוסטריה, אוסטריאן איירליינס, ובשנת 2003 מותגה מחדש כ"אוסטריאן ארוז" (Austrian Arrows). בסיסה הראשי של החברה שכן בנמל התעופה של העיר אינסברוק, אך למעשה יצאו רוב טיסותיה מנמל התעופה הבינלאומי וינה-שווכאט.
תולדות החברה
החברה נוסדה בשנת 1978 בשם טירולאן איירווייז, אשר החלה בהפעלת טיסות סדירות באפריל 1980 משדה התעופה קורשבל. בשנת 1998 נרכשה החברה על ידי אוסטריאן איירליינס. בשנת 2003 מותגה החברה מחדש בשם "אוסטריאן ארוז" וכל מטוסיה נצבעו בצבעי אוסטריאן איירליינס. אף על פי שהחברה מוזגה למעשה עם אוסטריאן איירליינס, היא המשיכה להפעיל מספר טיסות מבסיסה באינסברוק תחת השם "טירולאן איירווייז".
ב-31 במרץ 2015 פורקה החברה ומוזגה לחברת האם, אוסטריאן איירליינס.
פירוק נשק גרעיני
פירוק נשק גרעיני הוא תהליך של צמצום מלאי הנשק הגרעיני הקיים בעולם, המושג לרוב תוך שימוש בדיפלומטיה והסכמים בינלאומיים.
מצדדי פירוק הנשק הגרעיני טוענים כי הוא יפחית את הסיכוי להתרחשות מלחמה גרעינית, במיוחד כתוצאה מטעות. מתנגדי פירוק הנשק הגרעיני טוענים כי מעשה כזה יפחית את גורם ההרתעה, גורם אשר מנע פריצת מלחמה גרעינית, מאז מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
התנועה לפירוק הנשק הגרעיני קיבלה ביטויים שונים במדינות שונות. בארצות הברית, שם נוצרו כלי הנשק הגרעיניים הראשונים בעולם, היו לתנועה תומכים בולטים בשנים הראשונות של המלחמה הקרה, אשר טענו כי בעזרת ארגון בינלאומי ניתן לאכוף איסור על יצירת כלי נשק גרעיניים. בשנות השישים קמה בארצות הברית תנועה עממית חזקה יותר נגד הנשק הגרעיני, פעולות התנועה התמקדו בנשורת הגרעינית כתוצאה מניסויים בנשק גרעיני. לאחר חתימת האמנה על איסור חלקי על ניסויים גרעיניים, אשר כללה איסור על ניסויי פיצוץ אטומי באטמוספירה החל מיום 10 באוקטובר 1963, הייתה רגיעת מה בפעילות הציבורית נגד פיתוח כלי נשק גרעיניים. בשנות השמונים שוב החלה להישמע הקריאה העממית נגד פיתוח כלי נשק גרעיניים, לאור קריאתו של הנשיא רונלד רייגן להמשיך בפיתוח כלי נשק אלה. עם תום המלחמה הקרה, בשנות התשעים, גוועה שוב תנועת ההתנגדות לכלי נשק גרעיניים.
בברית המועצות היו הקולות נגד הפצת נשק גרעיני מעטים וחלשים. בין הבולטים בהשמעת קולם נגד הנשק הגרעיני היה אנדריי סחרוב.
דרום אפריקה בשלטון האפרטהייד הייתה המדינה היחידה בעולם כולו אשר התפרקה באופן פומבי ממאגר כלי הנשק הגרעיניים שלה. לדרום אפריקה היה מאגר של כשישה כלי נשק גרעיניים בתקופת שנות השמונים, אך הם פורקו בתחילת שנות התשעים.
הערכה באשר למדינות שבהן נשק גרעיני
המדינות הבאות הודו, נכון לשנת 2006, בהחזקת נשק גרעיני, בין באופן מפורש ובין במשתמע, על ידי ביצוע ניסוי בפיצוץ גרעיני: ארצות הברית, רוסיה, בריטניה, צרפת, סין, הודו, פקיסטן, קוריאה הצפונית.
על פי דיווחים מסוימים, גם בידי מדינת ישראל נשק גרעיני, למרות שמעולם לא הודתה בזאת. באיראן פועלת כעת תוכנית מחקר גרעיני העלולה להביא אותה, לדעת מומחים, ליכולת פיתוח נשק גרעיני בעתיד. בשנת 2003 הכריזו גורמי ממשלה בערב הסעודית כי המדינה שוקלת לפתח נשק גרעיני משלה, אולם הכחישו כי המדינה כבר נקטה צעדים מעשיים כלשהם בכיוון זה.
אור החיים (ספר)
אור החיים הוא חיבורו המפורסם של רבי חיים בן עטר והוא ביאור על חמשת חומשי התורה, ומשלב ביאור עם דרש וקבלה. החיבור קודש על ידי ראשי תנועת החסידות, שראו בו ספר יסוד לדרכם והשתדלו להתמיד בלימודו ובהדפסתו, ואף ראו בכך סגולה לעניינים רבים ובעיקר לפוריות והולדה. ברבות השנים הוא הודפס במהדורות שונות של מקראות גדולות לצד ביאורם של הראשונים.
כתיבת החיבור
לעדות המחבר, את כתיבת הביאור הוא החל שנים רבות לפני הדפסתו. כשהוא נתון בשלל מצבים פיזיים וכלכליים, שלא הקלו את מלאכתו. הוא גם רומז לחלק מהקשיים:. למרות הכל הוא התאמץ לכתוב את החיבור כשהוא מייחד לו זמן קבוע. לאחר שלב הכתיבה, החל המחבר בשלב העריכה שבו ברר המחבר את המובחרים שבחידושיו ורק אותם הכניס לחיבורו הסופי. הדבר גם נרמז בהקדמתו כשהוא כותב
הדפסת הספר
בשנת ה'תצ"ח פקד רעב כבד את מרוקו והמחבר עבר לעיר הנמל הצפונית טטואן וממנה לליוורנו שבאיטליה. באיטליה עמל להשיג מימון להדפסת חיבורו ואף קיבל הסכמות נלהבות מאת רבני מודנה וונציה.
בהדפסת ספר זה, כמו גם ספרו הנוסף "פרי תואר", טיפל שלמה בן יצחק אלוף, מיהודי ליוורנו, ידידו של רבי חיים אבן עטר, שאף גייס לבסוף את המימון הדרוש להדפסתם. ואולם תהליך הדפסת הספר לווה בבירוקרטיה הונציאנית המייגעת שהייתה באותם ימים על הדפסת דברי דפוס עבריים. תהליך הרישוי נמשך על פני שנה שלמה: בא' בשבט ה'תק"א, ניתן רישיון להדפסה מאת ה-cattaverii, וכמעט כשנה לאחר מכן, בה' כסליו ה'תק"ב (1741), ניתן רישיון נוסף מאת ה-reformatory ורק אז ניתן היה להתחיל בהכנת כתב היד לדפוס. כעבור חצי שנה בסיון ה'תק"ב, יצאו הספרים לאור. כפי הנראה, בעקבות הסחבת בהדפסת ספר זה, העדיף שלמה אלוף לקצר הליכים בעת הדפסת ספרו "פרי תואר", ולכן נמסר לדפוס באמשטרדם.
שם הספר
במהדורתו הראשונה נקרא הספר "אורחות חיים", ורק במהדורות הבאות, הושב לו השם המקורי שייעד לו המחבר "אור החיים". את הנימוק לקריאה, הוא כותב בהקדמתו לספר:
דרכו בפרשנות
החיבור, כפי שמקדים המחבר, אינו מהווה ביאור במובן הפשטני, אלא איחוד של פשט לצד רמז, דרש וקבלה. מסיבה זו, בחר המחבר כבר במהדורה הראשונה, שלא להדפיס את החיבור בפני עצמו, אלא לצרפו למהדורת החומש עם תרגום אונקלוס ופירוש רש"י, זאת כדי להוכיח שהביאור הוא רק תוספת לביאורי הראשונים. כך הוא גם מדגיש מפורשות:
עם זאת, פרשנים רבים שבאו בעקבותיו מצאו בו שיטתיות סיסטמטית קבועה. לשיטתו, גם במקומות שהוא נדרש לבאר את פשט הפסוקים, הוא מרשה לעצמו חירות פרשנית שאינה מחויבת לדברי חז"ל, בהסתייגות שלא ישנה הפירוש הלכות מעשיות. את שיטתו הוא מנמק בהקדמתו, כשהוא מבהיר:
התגלויות ומחזות
אף על פי שהחיבור מוקדש בעיקרו לביאור רציונלי של פסוקי התורה, שזורים בו כמה גילויים עם יסודות אוטוביוגרפיים, שבהם חושף המחבר התגלויות וחזיונות אישיים. כך מפורסמים המילים הראשונות שבהן הוא פותח את ביאורו לפסוק הראשון של ספר בראשית. כך הוא גם מעיד בהקדמתו: התגלות חזיונית נוספת, של מאבק אלגורי בכוחות הרע בשטן ובחבורתו, הוא מביא בביאורו לפרשת ויחי (מט, יא): בספרות החסידית המוקדמת, יוחסו לחלום משמעויות שונות, כאשר לדברי רבי משה חיים אפרים מסדילקוב בספרו "דגל מחנה אפרים" (פר' שופטים) לא היה זה חלום, אלא מלחמה ממשית שניהל המחבר עם כוחות הרע. ניסיון מאוחר של דרוש מורחב בהתגלות הזו, נעשה על ידי הרב מנחם מנדל פומרנץ בספר "אחישנה", להקיש מהדברים אקטואליה לתקופת אחרית הימים.
משפט מרומז נוסף, שעורר תהיות ושאלות באשר לפיענוחו, נמצא בביאורו לפרשת ראה שם נכתב המשפט, דבר שמעורר פרשנות כי המחבר רומז על עצמו. האזכור נשמט במהדורת שקלוב משנת תקמ"א, ועל כך סופר כי ההשמטה נעשתה על ידי אדם בשם 'אשר' שבהשתדלותו נדפס הספר, וכי כאשר הראו את ההשמטה לרבי פנחס מקוריץ, הוא הצביע על טעות נוספת שנפלה במהדורה זו, בדברי האור החיים בפרשת נשא, שם מוזהרת אשה סוטה שם באם נטמאה "בין מאיש זה ובין מאיש אחר", אלא שבמהדורה זו נכתב "בין מאיש אשר", דבר שפורש לו כקלון אישי. ואכן לאחר זמן נתגלה קלונו של אותו אדם. פרשנות נוספת שניתנה לדברים, טוענת שהכוונה היא לרבי חיים אבולעפיה מכיוון שהוא נולד בארץ ישראל.
ביקורת והשפעה
הראשונים שאמצו את הספר וקידשוהו, היו ראשי תנועת החסידות בפולין, ובראשם רבי ישראל בעל שם טוב שאף ניסה בעקבות כך להיפגש עם המחבר. את התופעה מציין תלמיד המחבר החיד"א בחיבורו הביבליוגרפי "שם הגדולים" בערך הספר: . הגיעו הדברים לכדי כך, שכאשר העיז מישהו לפקפק בעובדה שהספר נכתב על ידי רוח הקודש, נחשב לו הדבר במחוזות מסוימים ככפירה שיש לשרש אחריה. הדבר גם עורר פולמוס הלכתי, כאשר בקהילה אירופאית אחת העיז מלמד תשב"ר לפקפק ברוח הקודש ששרתה על המחבר בעת הכתיבה. ובני הקהילה דרשו לפטרו. רבי חיים הלברשטאם מצאנז שנדרש לסוגיה ההלכתית, פסק בספרו כי. עם זאת, במקורות שונים, נטען כי היו סיבות אחרות שהביאו את פסק ההלכה הנחרץ הזה.
סגולות ותיקונים
אדמו"רי החסידות, ייחסו ללימוד בספר סגולות ומעלות רבות, בעיקר ליראת שמים והישגים רוחניים. כך טען רבי פנחס מקוריץ כי הספר מועיל לפוריות וזאת משום.
ביאורים וספרי עזר
כדי להנגיש את הספר לכל דורש, יצאו לאור בשנים האחרונות חיבורי עזר וביאורים על הביאור, שמנגישים אותו לקורא המודרני. להלן רשימה נבחרת של מהדורות מוערות ומהדורות ביאור
פוזיטיביזם
פוזיטיביזם - מגמה מחשבתית הסוברת כי הטבע כולו פתוח לחקירה אובייקטיבית מלאה של האדם באמצעות המדע. לפי הפוזיטיבסטים, חקירה פוזיטיביסטית מתבססת על מה שנראה בעין, על מה שניתן להוכיחו באופן ברור וודאי. הנתונים הפוזיטביסטים נגישים לאדם באמצעות החושים, כלומר המדע עוסק אך ורק במה שהאדם יכול לקלוט בחושיו. וזאת בניגוד לתפיסות מטפיזיות או תאולוגיות, המניחות הנחות שאותן אי אפשר להוכיח בכלים מדעיים.
על פי הפוזיטביסטים החוקר חייב להיות נייטרלי, חופשי מדעה קדומה, ואסור לו להיות מעורב באופן אישי במחקר. אסור שאישיותו של החוקר תשפיע על תוצאות המחקר.
התהליך המחקרי
המחקר הפוזיטיביסטי הוא אינדוקציה - הסקה מהפרט אל הכלל, הקשה מתוך מדגם מייצג על כלל האוכלוסייה. התהליך המחקרי הוא אמפירי, כל דבר חייב להיות מוכח באופן של ניסויים, המדען עורך תצפיות - הוא יושב וצופה על המציאות או הטבע. הוא שואל את עצמו שאלה, יש לו רעיון לגבי הסבר אפשרי או השערה, שלהם הוא מכין מערך מחקרי אמפירי, אוסף נתונים שבאמצעותם הוא מאשש או מפריך את ההשערה שלו, ולבסוף הוא מסיק מסקנה כללית שתעזור לנבא מה יקרה במקרים דומים.
גנבת עין
גנבת עין היא עוולה נזיקית המתבצעת כאשר אדם מנסה להיבנות מהמוניטין של בעל מוצר או שירות כלשהו באמצעות הטעיית הציבור לחשוב שמקור המוצר או השירות של המתחזה הוא בעל המוניטין. גנבת העין פוגעת בבעל המוניטין אשר השקיע ביצירת המוניטין בכך שהיא פוגעת במכירות שלו, ולעיתים, כאשר המוצר או השירות המתחזה אינו עומד ברמה של בעל המוניטין, בכך שהיא פוגעת במוניטין שלו.
פוזיטיביזם
התהליך המחקרי
במדעי החברה המחקר הפוזיטיבי מנסח תיאוריה על המציאות האובייקטיבית ופונה לאסוף נתונים שיאששו את התיאוריה שלו. המחקר מבקש לבצע הליך שווה למחקר במדעי הטבע. על התיאוריה להיות בת הפרכה - כזו המנוסחת ומתבססת על נתונים שניתן להפריכם ולשלול את ההסבר התאורטי.
גנבת עין
הגדרה
מטרת הגדרת "גנבת עין" כעוולה היא להעניק מונופול בלתי מוגבל בזמן על המוניטין הקיים לבעל עסק במוצר או שירות מסוים, ומניעת העתקה של המאפיינים המזהים והייחודיים של אותו מוצר או שירות.
הוראת החוק בישראל
עוולת גנבת העין נמצאת בסעיף 1 לחוק עוולות מסחריות, תשנ"ט-1999, וזו לשונה:
מיקומה הגאומטרי של העוולה
עוולת גנבת העין נכללת בתוך עוולות של מסחר בלתי הוגן, ביחד עם תיאור כוזב, התערבות לא הוגנת וטובת הנאה פסולה. במשפט הקונטיננטלי, נקבע עיקרון כללי האוסר על מסחר בלתי הוגן, ותוכנו המדויק של האיסור, הכולל בין השאר את האיסור על גנבת עין, נקבע על ידי בתי-המשפט. בחוק הישראלי, לעומת זאת, לא קיים איסור כללי על מסחר בלתי הוגן, אלא איסורים ספציפיים על מעשים המהווים מסחר בלתי הוגן, כמו גנבת עין.
הצעת החוק לאיסור תחרות לא הוגנת, תשנ"ו-1996, כללה איסור על תחרות בלתי הוגנת, בלשון - "מי שמוכר נכס או נותן שירות דרך עיסוק לא יעשה מעשה הנוגד את הלכות התחרות ההוגנת...". אולם בעת החקיקה, הוחלפה הוראה זאת ברשימה של עוולות פרטיקולריות: גנבת עין, תיאור כוזב, התערבות לא הוגנת וטובת הנאה פסולה, ושם החוק שונה ל"חוק עוולות מסחריות". בנוסף, הושמט מהחוק האיסור על גזל מוניטין, שהייתה גרסה רחבה של גנבת עין. שינויים אלו נבעו מהחשש לפגיעת יתר בתחרות החופשית, והענקת כלי חוקי בידי בעלי עסקים מבוססים למניעת כניסתם של בעלי עסקים חדשים. למרות זאת, יש הטוענים כי איסור כללי על תחרות בלתי הוגנת הוא בגדר דין מצוי וראוי גם יחד. פרופ' מיגל דויטש, שהיה ממנסחי הצעת החוק, טוען כי על-אף השמטתו של איסור זה, ניתן לבססו באמצעות עוולת הרשלנות או על-סמך דיני עשיית עושר ולא במשפט בצירוף להלכה שניתנה בפס"ד א.ש.י.ר, אשר ניתן בשנת 1998.
התפתחות היסטורית
בראשיתו של המשפט הישראלי, הנחיל המחוקק המנדטורי הוראות בודדות האוסרות על הטעיית קהל הצרכנים. סעיף 33 לפקודת הנזיקין המנדטורית, קובע את סעיף ה"ימרנות" והוא זהה לסעיף 30 של חוק הנזיקין הקפריסאי משנת 1932. תביעת הימרנות (אדם המתיימר כי סחורותיו הן של אדם אחר), היא ייבוא מהמשפט המקובל האנגלי של עוולת ה-Passing Off. בחוק הישראלי, על בסיס סעיף הימרנות, נחקקה עוולת "גנבת עין" במסגרת סעיף 59 לפקודת הנזיקין, אשר כוללת את יסודות המוניטין וההטעיה שהתגבשו במשפט האנגלי, אך ללא הדרישה להוכיח נזק ספציפי. במהלך שנים רבות פותחה בישראל העוולה בעיקר באמצעות בתי המשפט, באמצעות הכלים הפרשניים המקובלים ובאופן גמיש. בשנת 1999, החליט המחוקק הישראלי לבצע תמורה חקיקתית, לרענן את כללי המשחק הנוהגים בתחרות העסקית, ולחזק נורמות של הגינות מסחרית בהקשרים של הגנה על תוצרים רוחניים בלתי-רשומים. אז, נחקק חוק עוולות מסחריות בו עוגנה ונוסחה מחדש עוולת גנבת העין. עיגון זה לא חולל שינויים יסודיים בדיני גנבת העין, כפי שאלה התפתחו בפסיקה בטרם חקיקת החוק.
תכליתה של העוולה
"גנבת עין" נמצא מחוץ לפקודת הנזיקין, והוא בא להגן על אינטרס כלכלי מסחרי רוחני שאינו רשום. העוולה של גנבת עין, כשאר המגבלות הכלולות בדרישה לתחרות הוגנת, מצויה במתח החוקתי בין ההגנה על תוצר רוחני קנייני של הפרט לבין חופש העיסוק של הכלל. המשפט מנסה מצד אחד לאפשר ולעודד ככל הניתן תחרות חופשית, אך מצד שני לא להשלים עם תופעות של חוסר הגינות בתחרות. לכן, לא בנקל ישעה בית-המשפט לתביעה בגין גנבת עין, אלא יקים על התובע נטל הוכחה כבד בדבר קיומה.
יסודות גנבת העין
סעיף 1 לחוק העוולות המסחריות קובע כי על התובע בגנבת העין יש להוכיח שני יסודות מצטברים:
(1) כי רכש מוניטין בטובין או בשירות באופן שהציבור מזהה את תדמיתם החיובית עמו.
(2) כי מעשי הנתבע מביאים לכך שהציבור מוטעה לחשוב או עלול לטעות לחשוב כי הטובין או השירות הניתנים על ידי הנתבע הם בעצם של התובע.
המועד הנכון להערכת העובדות הוא תחילת מעשה ההפרה מצד הנתבע, כאשר יש לבחון האם כשיצא מוצרו לשוק הייתה סכנת טעות באשר למקור המוצר והאם באותה העת התובע כבר רכש מוניטין.
מהות המוניטין
אף על פי שאין הביטוי "מוניטין" מופיע בחוק העוולות, ואף לא הופיע בסעיף 59 לפקודת הנזיקין, אין צורך לדרוש בעוולה יתר על המידה כדי להבין כי תכליתה היא להגן על זכותו הקניינית של התובע במוניטין הקיים לו בעסקו. וכך, כשם שנאמר בפס"ד כהן, הערך המוגן העומד ביסוד העוולה הוא הגנה על אותו האינטרס הקנייני של בעל המוניטין להבדיל מהגנה על אינטרס ציבור הצרכנים מחשש שיוטעו. למעשה אין הגדרה ממצה אחת למינוח מוניטין שכן ישנו קושי בגידור המוניטין והבהרת התחומים עליהם הוא מתפרס בהיבט העסקי. מאז ומתמיד התקשו בתי המשפט והאקדמיה למצוא את אותה ההגדרה ולפיכך נביא מספר הגדרות שתסרטטנה את המינוח:
בפרשת ליבוביץ אומר הנשיא שמגר כי "מוניטין הוא תדמיתו החיובית של המוצר בעיני הציבור, אשר הודות לה קיים שוק של לקוחות פוטנציאלים, אשר מעוניינים ברכישתו של המוצר". בפרשת "משפחה" השופטת ביניש הגדירה את המוניטין כמצב בו "הציבור מזהה את הטובין והשירותים שהחברה מספקת עמה בלבד". ההגדרה המצמצמת למינוח היא הגדרת המשפט האנגלי : "הכוח המושך צרכנים". מנגד ההגדרה המרחיבה סוברת כי מוניטין הוא כל יתרון הקשור לעסק גם אם יתרון זה נגזר ממיקומו המיוחד, שמו המקצועי הטוב או כל גורם רלוונטי המשפיע ישירות או בעקיפין על ערכו של העסק. בפועל, אמת המידה ל"מוניטין" בה עושה ביהמ"ש שימוש, היא השאלה האם אותו מוצר או שירות רכשו הכרה והוקרה בקרב הציבור. אין די בהכרה בלבד של מוצרי התובע או ביתרונותיהם, אלא קיים צורך שההיכרות עם מוצרי התובע תשפיע על ההעדפות הצרכניות של הצרכן ותביא לרכישתו. אין מניעה לכך שהמוניטין יתמצה באלמנט בודד כמו למשל, סימן מסוים בו מתוארת הסחורה, מוצאה הגאוגרפי וכיוצא בזה כל עוד אלו מהווים מניע לרכישת המוצר הספציפי. כך, גם אין צורך להכיר את בעל המוניטין בשמו, אלא די להתכוון לרצות לרכוש את המוצר על-פי תיאורו החזותי ולכן, לשם גיבוש גנבת העין די שיוכיח התובע כי ציבור הרוכשים מבדיל את סחורתו מסחורתם של אחרים ומסוגל לזהות את מקורה בין אם על ידי שם המוצר ובין אם על ידי תיאורו החזותי.
מהות גנבת עין
גנבת עין נפוצה בעיקר בסיטואציה של תחרות בין בעלי עסקים על חוג לקוחות במסגרת שוק או עסק בעל אופי דומה. קיימות דרכים שונות לביצוע העוולה, ונראה כי אין גבול לכושר ההמצאה וגמישות הדמיון האנושי, אשר בצירוף מניע כלכלי מאפשרים לנתבע שימוש ללא זכות במוניטין התובע, כלומר פגיעה בזכותו הקניינית. הטעיה מושלמת ומכירת מוצר או מתן שירות המתיימר להיות של אחר איננה הכרחית, ייתכן גם יחוס כוזב של תכונה אחת או איכות מיוחדת, המציינות את סחורת התובע, לסחורתו של הנתבע. דוגמה לכך היא כשיצרן מציין על אריזת מוצריו כי הם זכו בפרס בינלאומי או באות הצטיינות - אך הדבר אינו נכון, אלא נכון לגבי הסחורה של יצרן אחר – הוא אינו אשם רק ברמאות, אלא גם מבצע גנבת עין. עוולת גנבת עין יכולה להתבצע בצורות רבות; הקטגוריות להיצג המטעה אינן מוגדרות. באופן השכיח ביותר העוולה מתבטאת בהיצג מרומז על ידי שימוש בשם, צורה, סימן או סממן כלשהו, הדומה ומייחד את עסקו או מוצריו של בעל העסק.
בגנבת עין, יש שהנזק הוא ארוך טווח ומתון אך יש שהנזק הוא מיידי ובלתי הפיך כגון ירידה דרסטית במכירות ונזק לשמו הטוב של המוצר. לפיכך הסעד המיידי הראוי הוא צו מניעה זמני שאוסר על המעוול לעשות שימוש במוניטין המוצר/שירות/ נכס. דרישת הוכחה בסטנדרט הנהוג, תגבה זמן יקר שעלול לפגוע אנושות במותג, ולכן בבקשה למתן צו מניעה זמני יסתפק ביהמ"ש "בהוכחה לכאורה" שהתקיימה העוולה, משמע נטל ההוכחה קל יותר.
על הרוצה להוכיח את קיומו של מוניטין יש להראות כי ישנה "רכישת משמעות משנית נחשקת " כנאמר בפס"ד פניציה. פירוש הדבר הוא כי יש להוכיח שקיים אלמנט מסוים במוצר, המצביע על מקורו, ואילו קהל הצרכנים רוכש את המוצר על שום האלמנט המצביע על אותו מקור נחשק.
ישנו קושי בהוכחתו או הפרכתו של המוניטין קרי; לקבוע האם אכן מזהה הציבור את המוצר כקשור עם מקור מסוים וכך נקבעו מבחנים מוסכמים להוכחת המוניטין של העסק:
שימוש בשם התובע
שימוש בשמו של התובע, בכינויו, בתוארו או בתמונתו הוא הצורה המפורשת ביותר של זיהויו, לצורך יצירת הטעיה ומצג שווא, ולשם יצירת הקשר הפסול בינו לבין מוצריו או שירותו של הנתבע. בכל זאת, רשאי הנתבע להשתמש בתום-לב בשמו הפרטי, כך לפי סעיף 1 (ב) לחוק עוולות מסחריות, גם במקרים ששמו זהה או דומה לשם התובע. כוונה להטעות או חוסר תום-לב במקרים אלו יכול להתברר מדרך הצגת השם, למשל שימוש בצורת אותיות דומה, או מקישוט השם באופן דומה, מהדגשת חלקים זהים בשם והסתרת חלקים שאינם כאלו. בפסיקה נוהגים להתייחס באופן מצמצם בסייג זה.
שימוש בסימן או בשם מסחרי של התובע
בפועל, רוב מקרי גנבת העין אינם כה ברורים, וקיים שימוש בסימן או בשם מסחרי של התובע, בין שהסימן המדובר בו הוא סימן רשום ובין שאיננו רשום. סימן מסחר יכול לציין בפני צרכנים כי מוצר מסוים בא ממקור אשר ממנו הגיעו טובין אחרים שנשאו את אותו סימן. הסימן עשוי לשמש בידי הצרכן אופן זיהוי ייחודי למוצרים משביעי רצון או בעלי תכונות ואיכויות ממין מסוים. הטעיה נפוצה קיימת במקרים של סימנים מילוליים (שמות, מונחים מתארים או מרמזים), סימנים כתובים (חתימות, לוֹגוֹאִים), או סימנים חזותיים (תוויות, סמלים, תמונות). סימנים אחרים הזוכים גם כן להגנה הם מילות תחיליות, סיומות וספרות. גם סימן דומה או סימן הכולל שינויים, עלול להוות בבחינת נסיבות המקרה גנבת עין. כך למשל, המילה "פרוביסק", מזכירה, בהקשר של תעשיית הביסקוויטים, את צירוף המילים "פרומין" ו"ביסקוויט".
שם גנרי, כלומר שמו של הסוג או הזן אליו משתייך הנכס או השירות שבהם מדובר, לא יזכה להגנה כלל בדיני המסחר (מוכר מנועים לא יקנה מונופולין ב"מנועי דיזל"). סימן או שם בעל אופי מבחין יכול לאבד מערכו המבחין והייחודי, למשל על ידי שימוש נפוץ למדי או פרסום רב, ולהפוך לכינוי המתאר סוג כללי של מוצר (לדוגמה משכך הכאבים "אקמול" - שם מסחרי שהפך כמעט מילה נרדפת לשם הגנרי פרצטמול.
שם בעל אופי מתאר
לא ניתן למנוע שימוש בסימן מסחרי המתאר את המוצר, אלא במקרים שסימן זה רכש "משמעות משנית", זוהי משמעות המייחדת אותו לסחורת התובע, והשימוש בסימן על ידי אחר יוכל לגרום להטעיית הציבור. לדוגמה, קיימת אפשרות להקניית "משמעות משנית" לשם או מילה המתארת מיקום גאוגרפי, משמעות הייחודית ליצרן מסוים אשר מגבילה את זכות השימוש של כל אדם אחר. הפסיקה האמריקאית הכירה בביטוי "שְעוני וולטהם" כמזהה רק את שעוני התובע ולא את כל השעונים המיוצרים בעיר וולטהם. באופן כללי הנתבע בעוולת גנבת עין, גם אם נמצא אשם, רשאי להמשיך ולציין את מקום ייצור הסחורה, אך עליו לעשות זאת בדרך הרגילה וללא כל הבלטה של הציון הגאוגרפי או התיאור.
חיקוי חוזי פיזי
באופן עקרוני אין זכות ייחודית לחוזי פיזי של מוצר, ואין חבות בשל העתקתו. על התובע בגנבת עין להוכיח שהחוזי המועתק סייע למוצר, או לשירות הניתן על ידו, לרכוש לעצמו "משמעות משנית" המקשרת אותה עם התובע והופכת אותה לסימן מזהה שלו. בנוסף ההעתק צריך להיות דומה מספיק למקור ויש להוכיח הטעיה או עירוב של מוצריו המקוריים של התובע, עם מוצריו של הנתבע החקיין.
NGC 4429
NGC 4429 היא גלקסיית עדשה בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-52 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
גנבת עין
חיקוי חוזי כללי
כיום ישנן אפשרויות רבות לחוזי כללי, רבים העסקים אשר נעזרים בפרסום מוקדם של מוצר והצרכן של שנות האלפיים, אף על פי שהוא מוצף במוצרי צריכה, מבחין בין מוצרים או נותני שירות מתחרים על פי פרט בודד בחוזי שלהם. כשצרכנים מבחינים בין מוצרים מתחרים בזכות צורת האריזה, או בין ספקי שירות בזכות צבע המדים של נותני השירות אזי ניתן לבסס מוניטין המתבסס על חוזי כללי זה, ואם קיימת בנוסף הטעיה מצד בעל עסק אחר המשתמש במוניטין זה, ניתן לבסס תביעה בעוולת גנבת עין.
NGC 4429
היסטוריה
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.2, והיא התגלתה ב-15 במרץ 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון II.65, ותיאר אותה כ"די בהירה ולא מאוד קטנה". בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים, והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1271, כשהיא מתוארת כבהירה או בהירה מאוד, גדולה, מאורכת, עם מרכז שמתבהר בפתאומיות ועם כוכב מדרגת בהירות 10 כשתי דקות קשת מצפון-מזרח לה. הוא לא היה בטוח אם מדובר בתגלית חדשה שלו או ב-II.65 שגילה אביו. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2987 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4429, כאשר היא מתוארת כבהירה, גדולה, מאורכת למדי, עם מרכז שמתבהר בפתאומיות ועם כוכב מדרגת בהירות 10 מצפון-מזרח לה.
גנבת עין
חיקוי חוזי כללי
החיקוי בפני עצמו של חוזי המוצר יכול מצד אחד להוות פגיעה במוניטין על ידי הורדת הערך היוקרתי והבלעדיות של המקור. מצד שני, עובדת קיומו של חיקוי יכול לבסס מוניטין, גם כאשר באים להוכיח את קיומו בבית-המשפט בטענה כי החקיין מנסה להיבנות ממוניטין קיים, וגם כאשר עובדה זו ידועה לצרכן אלמוני, המבין כי המוצר המקורי איכותי עד כדי כך, כי טורחים לייצר לו חיקויים. אך פגיעה בלבד במוניטין, ובוודאי שלא העלאת המוניטין, איננה מהווה עוולה בגנבת עין. בפסיקה הישראלית נחלקות הדעות בשאלה האם חיקוי כשלעצמו, אשר אין בו פגיעה במוניטין, מהווה עוולה של גנבת עין. בעוד שבפס"ד וייסברוד נקבע שעצם העתקת המוצר על ידי המערערות מלמדת על הניסיון להיתלות במוניטין של מוצרי המשיבה, וההעתקה היא אינדיקציה לעצם קיומו של המוניטין. פס"ד פניציה קבע כי חיקוי כשלעצמו, שאין בו פגיעה במוניטין, אינו מהווה עוולה.
NGC 4429
תצפית
הגלקסיה נמצאת במרכז צביר הבתולה, כ-8.6 מעלות ממערב לכוכב וינדמיאטריקס וכ-9.9 מעלות ממזרח-דרום-מזרח לכוכב הבולט דנבולה. כ-0.8 מעלות מצפון-מערב לה נמצאת NGC 4371, כ-1.3 מעלות מדרום לה נמצאת NGC 4442, כ-1.1 מעלות ממזרח לה נמצאת NGC 4503 ומעבר לה, באותו הכיוון ובמרחק כפול נמצאות NGC 4564, NGC 4567 ו-NGC 4568. כ-1.6 מעלות מצפון-מזרח ל-NGC 4429 נמצאת הגלקסיה האליפטית הענקית M87, כ-1.8 מעלות מצפון לה נמצאת M86 וכ-1.6 מעלות וכ-1.9 מעלות מצפון-צפון-מערב לה נמצאות בהתאמה NGC 4388 ו-M84, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
גנבת עין
חיקוי פונקציונלי או חזותי
מבחן זה מקדים את בחינת עצם קיומו של מוניטין. על פי מבחן זה אין רואים בחיקוי המוצר, עיצובו וצורתו נושא לגנבת עין, כל עוד החיקוי הוא של תווים פונקציונליים ולא של תווים המשמשים לזיהוי של המוצר עם המקור. כך לדוגמה, שידובר ביצרנית כלי רכב התובעת יצרנית אחרת בגין העתקת מודל מסוים, זהות במבנה המכני בין הרכבים של הרכב תהווה חיקוי פונקציונלי בזמן שזהות במראהו החיצוני תהווה חיקוי חזותי. ההנחה היא שאדם מזהה מוצר מסוים עם יצרן מסוים באמצעות חזותו ולא באמצעות מבנהו הפונקציונלי. עם זאת, התווים הפונקציונליים של מוצר אינם מתמצים בהיבטים התפקודיים, הטכניים או ההנדסיים אלא הם גם אלה המשפיעים על מטרתו ופעולתו ולכן גם תווים אסתטיים יכולים להיחשב כפונקציונליים כשמדובר במוצר הנקנה בעיקר בשל חזותו האסתטית כגון דגמים של כלי חרסינה. יש להבהיר כי ישנה הגנה על חיקוי פונקציונלי, אך זו נובעת מדיניים אחרים כגון דיני הפטנטים והמדגמים המצריכים רישום ואין הם מעניין גנבת העין.
NGC 4429
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 4429 הוא כ-5.6 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כמעט 85,000 שנות אור, כ-85% מהקוטר של שביל החלב. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-13% מסת שביל החלב, כאשר מעט יותר מחצי ממנה, כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה, וכן היא מכילה כ- מסות שמש של מימן מולקולרי (H2) וכ- מסות שמש של מימן אטומי נייטרלי (HI). זאת כמות קטנה יחסית של מימן חופשי ומהווה רק כפרומיל מהמסה הכוללת של הגלקסיה, ובהתאם, קצב היצירה של כוכבים חדשים בגלקסיה הוא נמוך מאוד ומוערך בכ-3 אלפיות של מסת שמש בשנה או כמסת שמש ב-340 שנים, קצב אופייני לגלקסיות עדשה מסוגה של NGC 4429. כתוצאה מכך אוכלוסיית הכוכבים של הגלקסיה היא זקנה ובמרכזה הגיל הממוצע של הכוכבים נע בין 3 מיליארד ל-7 מיליארד שנים. נראה שבמרכז הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי עם מסה של כ-70 מיליון מסות שמש, אך אין לגלקסיה גרעין פעיל.
גנבת עין
שימוש ממושך ונרחב
ככלל, ככל שהשימוש במוצר או בשירות רחב יותר, כך יטה ביהמ"ש להכיר בקיומו של מוניטין. כך למשל, הוכחת קיומן של מכירות רבות על פני פלח שוק רחב לאורך זמן, תצביע על קיומו של מוניטין. המבחן אינו כוללני שכן ישנם מוצרים שכמות המכירות הגבוהה שלהם אינה נובעת מקיומו של מוניטין, כגון מוצרי צריכה בסיסיים (לחם, חלב וכו') בהם לרוב כלל אין משמעות לזהות היצרן. מנגד, ישנם מוצרים אקסקלוסיביים כגון תכשיטים שנמכרים בכמויות מצומצמות אך עדיין גלום בהם מוניטין. לפיכך, על התובע להוכיח כי הצריכה הממושכת והנרחבת של המוצר, היא תוצאה של הזדהות הרוכש עם המותג ויצרנו, ובמקרים קיצוניים בהם המוניטין נרכש בזמן קצר מאוד יכיר ביהמ"ש בקיומו של מוניטין על אף שאין מדובר בשימוש ממושך.
פרסום והשקעת משאבים במיתוג
פרסום נרחב והשקעת משאבים במיתוג מקימים חזקה כי המוצר הוא בעל מוניטין, אלא שהחזקה בעייתית שכן פרסום אינטנסיבי אומנם מביא להכרה במוצר, אך לא הכרחי כי ההכרה מהווה "כוח צרכני מושך" קרי, מוניטין.
עיצוב המוצר
קשה יותר לרכוש מוניטין בצורתו של המוצר לכן הנטל הראייתי על התובע גדל במיוחד כאשר שהעיצוב הוא נדוש ושגרתי יותר, יתקשה התובע לזכות בבעלות במוניטין לגביו.
סקר צרכני
נראה כי בחינה סטטיסטית אמפירית היא הכלי הטוב ביותר להוכחת רמת ההכרה וההוקרה של הציבור עם המוצר ולבחינת השאלה האם אכן ישנו סיכוי להטעיית הלקוחות. בפס"ד פניציה קובעת השופטת נתניהו כי לסקר מסוג זה משקל ראייתי מכריע והעמדה אף נתמכת בפס"ד נענע דיסק. מנגד סבר השופט מלץ כי סקר שכזה עלול להפוך ל"פריט חובה" במסגרת כל תביעה בגנבת עין ולנטל כבד על התובע.
גנבת עין ברשת
בתחום האינטרנט מתגברים האיומים על בעלי זכויות בכלל, וזכויות במוניטין בפרט. בנוסף, קיימת בעייתיות מיוחדת בהגדרת האחריות, מושגי "ההעתקה" או מהותו של "שימוש הוגן" צריכים להיבחן מחדש. יישום חדש אך בעייתי של עוולת גנבת העין ניתן לבצע בתחום זה. כך למשל, בעל סימן מסחרי שאינו רשום, יכול לבקש למחוק רישום של שם domain הדומה לשמו המסחרי, תוך יישום תפיסת העוולה. על אף שהאינטרנט הוא "שדה פרוץ" ואין הגבלה על רישום שמות domain ברשת, ניתן לבסס הפרת זכויות של בעל מוניטין בעולם הווירטואלי, ממש כפי שנעשה בעולם הלבר-וירטואלי. הסיומת השונה של השם, כגון com או il, לרוב לא יהיה בה כדי לבטל את המסקנה בדבר גזל המוניטין. בארצות הברית קיימת התקדמות משמעותית בתחום זה, וקיימת התייחסות רחבה, הן בפסיקה והן בחקיקה, אשר מנסה לפתור ולתת מענה לחלק ניכר מן הבעיות. גישה אחרת תגרוס כי נוכח הערך החברתי המוגבר של מידע, אין לחזק את ההגנה המשפטית על בעלי הזכויות ולהטות את הכף לטובת האינטרס הציבורי של חופש המידע.
בישראל נעשה שימוש בעוולה אחרת האוסרת על הכבדה בלתי הוגנת של הגישה לעסקו של האחר, לצורך הגנה על בעל מוניטין. כך בגנבת עין, בהרחבה הקיימת בסעיף 1 לחוק עוולות מסחריות, לפיה די בכך שעוסק מציג מצג לפיו מוצריו או שירותיו קשורים לאלה של התובע, כדי לבסס את טענת התובע, כאשר קיים דמיון בין כתובת אתר באינטרנט של עוסק אחד לבין שמו המסחרי של עוסק אחר.
מיהו בעל המוניטין
לרוב אין קושי בקביעת זהות בעל המוניטין אלא שישנם מקרים גבוליים בהם קשה לשייך את המוניטין לתובע. מקרה קלאסי ושכיח בבעיית זהות הבעלים היא סיטואציה בה התובע הוא יבואן, שלמעשה מייצג יצרן שאינו חלק מההליך המשפטי. ההלכה שנפסקה בפס"ד טריבונל קובעת כי אין זכות עמידה ליבואן / משווק שכן ביהמ"ש מייחס את המוניטין ואת שוק הלקוחות ליצרן ולכן תביעות מסוג זה תדחנה. מנגד, ייתכנו חריגים נדירים להלכה במקרים בהם השקיע המשווק / יבואן משאבים לא מבוטלים במערך השיווק או במערך השירות ואילו הצרכן מזהה את המוצר בראש ובראשונה עם המשווק / יבואן. המעניין בהלכה הוא שהמוניטין מיוחס לגורם מחו"ל אף שייתכן שהוא עצמו כלל אינו פעיל בארץ. הסיבה להכרה במוניטין שכזה היא החשיפה של הצרכנים המקומיים לשוק הכלל עולמי שנעשית בעיקרה באמצעות התקשורת המתקדמת.
הטעיה
לשון ס' 1(א) - לא יגרום עוסק לכך שנכס שהוא מוכר או שירות שהוא נותן, ייחשבו בטעות כנכס או כשירות של עוסק אחר או כנכס או כשירות שיש להם קשר לעוסק אחר.
קיים קושי בהגדרה מדויקת וממצה של המושג "מוניטין". על התובע להוכיח כי השם, הסימן או התיאור רכשו להם הוקרה והכרה בציבור, או כדבריו של הנשיא שמגר בפרשת לייבוביץ': "הכוונה היא לתדמיתו החיובית של המוצר בעיני הציבור, אשר הודות לה קיים שוק של לקוחות-בכוח אשר מעוניין ברכישתו של המוצר". ניתן לראות במוניטין נכס בלתי מוחשי, בגדר קניין – ניתן למכור מוניטין של עסק, להוריש או למשכן מוניטין, אכן מוניטין של מוצר הוא נכס.
בעקבות הקושי בהגדרה, הנטל על הטוען לקיום מוניטין קשה כפליים. על כן, בתי-המשפט בוחנים כל מקרה לאור נסיבותיו, כאשר השאלה היא עובדתית ויש להוכיחה בראיות פוזיטיביות. ישנם נושאים שונים אותם יש לבחון ושאלות עליהן יש לענות בגיבוש יסוד המוניטין. על התובע להוכיח קיומו של מוניטין, אם על ידי סקרי דעת-קהל, מחזורי מכירות, השקעות בפרסום או כתבות מהעיתונות. יש להוכיח מוניטין בזמן שטוענים לקיומו ובאזור בו הוא נטען כקיים. המוניטין צריך להיות מובחן כשייך או קשור לתובע ולא רק של המוצר עצמו. אין צורך שהציבור יכיר את שם היצרן, אך נדרש כי הוא יתכוון באופן מיוחד לרכוש מוצר מסוים, המובחן ממוצרים אחרים. כאשר סימן המסחר שמבחין את התובע הוא סימן מתאר, יש בעיה להגדירו כשייך לתובע אלא אם כן רכש הסימן משמעות משנית. כך גם לגבי חיקוי חוזי, כאשר החוזי הוא פונקציונלי.
בפסיקה מייחסים חשיבות רבה להיות השימוש ממושך ונרחב כתנאי חיוני להוכחת מוניטין, אך אין אלו תנאים הכרחיים או מספיקים. ניתן להשיג מוניטין בצורה מהירה באמצעות פרסום מסיבי, בייחוד אם התובע והנתבע עוסקים במסחר במקום אחד וקטן. כך גם, מספיק שהמוניטין נרכש באזור מצומצם או עיר מסוימת, ואין צורך שהתובע יוכיח מוניטין בכל שטחי ישראל. מוניטין יכול להיות מושג גם בחוץ-לארץ. כך השופטת ש. נתניהו בפס"ד פניציה: "השימוש הממושך והנרחב לא הוא החשוב, החשוב הוא אופי השימוש, האם היה זה שימוש כזה שבעקבותיו מזהה הציבור את המוצר עם התובע".
קיים קושי להוכיח מוניטין כאשר השם, הסימן או החוזי חסרי כוח הבחנה או כשהם נפוצים בידי מתחרים רבים. ישנם כינויים או סימנם אשר נמצאים ברשות הרבים ואינם מסוגלים ליצור את מידת הייחוס והייחוד רק לתוצרת התובע.
צידוקים תאורטיים
הצידוק המסורתי והבסיסי להגנה על קניינים רוחניים, ובהם מוניטין, נעוץ בתורת העבודה - מי שעמל ראוי שיקצור. לכאורה כאשר מתייחסים לתופעת גנבת העין כגזל של נכס המוניטין, אזי בדומה לגזל של כל נכס אחר, זכאי יצרן המוניטין לקניין על המוניטין ולהגנה על קניינו. בישראל מעוגנת הגנת הקניין בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. אך, מעמדה של תורת העבודה בתחום הרכוש הרוחני איננו כה פשוט. הקניית קניין רוחני לאדם גובה מחיר מבחינת האינטרס הציבורי, שלא טמון בהכרה בקניין המוחשי, ויוצרת מגבלה להתפתחות עתידית של החברה. כך בוודאי במקרה של סוד מסחרי, אך גם במקרה של מוניטין בעל עסק במוצר. אל מול השיקול המוסרי הקיים בתורה זו, ניצב אינטרס ציבורי לאפשר פיתוח יעיל של המדע, הכלכלה והחברה.
אינטרס ציבורי נוסף המתייצב מול האינטרס של אדם בפרי עמלו הוא חופש התחרות. חיקוי מוצר של אחר מנקודת המבט הפנימית של חופש התחרות הוא תופעה חיובית ורצויה. הצרכן הפוטנציאלי, אם איננו מוטעה, יוכל לבחור האם לרכוש את המקור או להסתפק בחיקוי ולשלם מחיר זול יותר. עדיין אין לחשוב כי חופש התחרות מצדיק גזל של רכוש רוחני. חופש התחרות הוא מרכיב בחופש העיסוק, דהיינו זהו החופש לעסוק באופן מתחרה. חופש העיסוק מעוגן גם כן בחוק יסוד, ועל-כן בדיון של מקרה גנבת עין מתבצע איזון אופקי בין שתי זכויות יסוד. כך שבגישה החוקתית אנו מוצאים צידוק נוסף המגן על קניין רוחני.
חוק עוולות מסחריות
חוק עוולות מסחריות מרחיב את דיני הנזיקין, ומבקש להבטיח נורמות של הגינות מסחרית, הן בהקשרים של הגנה על תוצרים רוחניים לא רשומים, והן בהקשרים נוספים, תוך איזון בין האינטרס הרכושי של יוצר התוצר לבין חופש העיסוק של המתחרים. ייחודן של העוולות המסחריות הוא בכך שהן עוסקות במתן סעד על פגיעה הנגרמת במישור היחסים האופקי שבין יריבים מסחריים, אף שמצג השווא נעשה במישור היחסים האנכי שבין מוכר ולקוח פוטנציאלי. עוולת סל כללית של תחרות לא הוגנת לא התקבלה בחוק עוולות מסחריות, אך מצויים בו הסדרים כלליים מסוימים, המאפשרים התמודדות עם בעיות חדשות של תחרות בלתי הוגנת והסדרים נוספים מצויים במקורות דין אחרים. במסגרת החוק מתחזקת ההגנה על שניים מן התוצרים הרוחניים הפחות "ממוסדים": הזכות לסודיות מסחרית, והזכות למוניטין.
מבנה החוק ויסודות העוולה
החוק מחולק לארבעה פרקים. פרק א', עוסק בהלכות מסחר לא הוגנות, ומלבד עוולת גנבת העין, הנמצאת בסעיף הראשון לחוק, מעגן החוק את העוולה תיאור כוזב - שבעיקרה פיתוח עוולת "שקר במפגיע" מפקודת הנזיקין, בהקשר המסחרי. בנוסף מעוגנת העוולה התערבות לא הוגנת – המתייחסת למקרה בו מתחרה אחד מונע או מכביד באופן ישיר, פיזי או אלקטרוני, על גישת לקוחות למתחרהו. סעיף 4 לחוק מטיל חובה על עוסק שפעל במהלך עסקו או בהקשר לעסקו, כלפי מי שנפגע במהלך עסקו או בהקשר לו. נוסח החוק – "בהקשר לעסקו" – מאפשר גם הכללת פעילויות לוואי לפעילות העסקית, ברשת החיובים והזכויות לפי פרק א' לחוק.
פרק ב' יוחד לעיסוק בגזל סוד מסחרי - ישנה הגדרה של סוד מסחרי מהו, סעיף האוסר גזֵלַת סוד מסחרי של אחר, ופירוט של דרכי הגזל האסורות כולל הסייגים השונים. פרק ג' עוסק בתרופות הנרחבות הניתנות לנפגע מעוולה מסחרית, ופרק ד' מונה סעיפים העוסקים בנושאים שונים כגון סמכותו הייחודית של בית-הדין לעבודה, או סעיף שמירת דינים.
סעיף 1 לחוק עוולות מסחריות
ביהמ"ש העליון פסק כי לא חלה תמורה משמעותית לאחר ניסוחה ומיקומה מחדש של העוולה בחוק עוולות מסחריות. כך בדבריו של השופט חשין: "אין צורך להעמיק חקר כדי לגלות כי העוולה החדשה, בעיקרה, בת דמות היא לעוולה הקודמת, לא אך בשמה אלא בתוכנה אף-הוא. בלא קושי יתר אפוא – אך בזהירות – נותר להחיל על פירושה של העוולה החדשה הלכות שנקבעו באשר לפירושה של העוולה הישנה".
לפי סעיף 1 (ב) לחוק עוולות מסחריות, זכאי אדם להגן על שימוש תם-לב בשמו, גם תוך פגיעה במוניטין התובע. לאור המגמה הכללית למנוע פגיעה בבעל המוניטין, סייג זה קיבל במהלך השנים פירוש מצמצם בפסיקה.
יסודות עוולת גנבת העין
האינטרס המוגן בעוולת גנבת העין הוא האינטרס הקנייני, אשר גלום במוניטין של עסק. על-כן יש להוכיח בשני שלבים תחילה את קיומו של יסוד המוניטין, ורק לאחר מכן את היסוד המהותי והמאפיין של העוולה - הטעיית הציבור. נטל ההוכחה של היסודות השונים מוטל על התובע, כאשר יסוד נפשי של כוונת הטעיה מצד הנתבע איננו הכרחי, ולביסוס העוולה כלל איננו נדרש. למרות זאת, הוכחת כוונה שכזו תתרום להפחתה משמעותית בנטל ההוכחה המוטל על התובע או אף העברתו לנתבע, אשר עתה יהא עליו להוכיח כי לא הייתה כל סכנה להטעייתם של ציבור הצרכנים. עם זאת, במקרה בו הגיע בית-המשפט למסקנה כי הייתה לנתבע כוונה לרמות, אך מעשיו אינם גורמים לערבוביה בקהל, תידחה תביעת גנבת עין.
מבחני ההטעיה
הפסיקה הכריעה את בחינת ההטעיה לעניין עוולת גנבת עין ב"מבחן המשולש": מבחן המראה והצליל; מבחן אופי הלקוחות וסוג הטובין; מבחן השיקולים הכלליים. על שלושת המבחנים המקובלים הללו הוסיף ביהמ"ש את מבחן "השכל הישר" הלוא הוא מבחן אינטואיטיבי הבוחן מהי התחושה העולה מהשוואת שני המוצרים או המותגים, והאם בשניהם גלום אותו הרעיון או שמא על אף הדמיון הקיים, מתקבלת משניהם תחושה שונה לגבי המוצרים?
מבחן המראה והצליל
זהו המבחן המרכזי מבין השלושה בו על פי חזותם, שמם או תיאורם, ביהמ"ש בוחן האם הדמיון בין המוצרים עולה לכדי סכנת הטעיה ביניהם. המבחן הוא "מבחן שבדין" משמע הוא מוכרע על ידי ביהמ"ש מבלי שיזדקק לעדים או מומחים כלשהם. הפסיקה התוותה מספר עקרונות יסוד לשימוש במבחן:
סוג הלקוחות
המבחן מורכב משני פרמטרים משלימים - האחד, האם המוצרים פונים לאותו חוג לקוחות; השני, כיצד משפיעה זהותם של הלקוחות הנוהגים לרכוש את הסחורה על הסיכוי להטעיה. ככל שמדובר בחוג לקוחות מצומצם, מובחן ומתוחכם, כך פוחתת סכנת ההטעיה. כך למשל פס"ד בנק איגוד דובר על דמיון בשמותיהם של שני בנקים, וביהמ"ש קבע כי ציבור הלקוחות הוא מתוחכם ולכן סכנת ההטעיה קטנה. בפס"ד ורגוס דובר על סכיני חיתוך שחוג הלקוחות שלהם הוא בעלי מקצוע, לכן קבע ביהמ"ש כי אין חשש להטעיה שכן בעל מקצוע נוטה להבחין בין המוצר המקורי ובין החיקוי. באותו ההקשר, יש לבחון את הסיכוי שהלקוחות יתקלו בשני המוצרים וכך למשל, בפס"ד "שפע בר" בו דובר על שתי חברות קייטרינג, קבע ביהמ"ש שאין חשש להטעיה שכן האחת פועלת בקרב הציבור החילוני ואילו השנייה פועלת בקרב הציבור החרדי בלבד.
גדר הטובין
בחינת הסחורות אינה מתמצה בשאלת הדמיון בין המוצרים, אלא היא עוסקת גם בהשפעת סוג המוצרים הנדונים על מידת הסכנה להטעיה. היסוד מאחורי המבחן הוא שכאשר ידובר במוצרים יקרים, הלקוח יהא בררן יותר ולכן סכנת ההטעיה קטנה. כך למשל, בפס"ד "פרו פרו ביסקוויט" נקבע כי ביסקוויטים הם מוצר זול ונפוץ הנרכש על ידי כל שכבות האוכלוסייה ולכן סכנת ההטעיה גדלה.
כאשר השם המטעה מיוחס לטובין מתחומים שונים, קטנה סכנת ההטעיה שכן הסיכוי שהלקוח ישייך את המוצר ליצרן מתחום אחר לגמרי הוא קטן. כך למשל פסק ביהמ"ש כי כאשר יצרן בגדים מיתג את מוצריו בשמה של חברת מכוניות ידועה, אין חשש להטעיה, שכן מדובר בטובין מתחום שונה. ואומנם, בשנים האחרונות נפוצה תופעת "מתיחת המותג" שמשמעותה היא שימוש במותג קיים מתחום מסוים על מנת להחדיר מותג בתחום אחר. לדוגמה: חברת ביגוד שעושה שימוש במוניטין שלה בתחום, כדי להחדיר מוצר בתחום הבישום. נראה שתופעת "מתיחת המותג" תביא לבחינה מחודשת של מבחן גדר הטובין שכן אין זה בלתי סביר שיצרן מטוסים ישיק קולקציית שעונים.
יתר נסיבות העניין
מבחן זה מאגד בתוכו את שאר הנסיבות הספציפיות של המקרה אשר לא הובאו בחשבון במסגרת המבחנים האחרים. השיקולים המרכזיים במסגרת מבחן זה הם ניסיונות חיקוי של המוצר בעבר, מס' היצרנים בשוק המייצרים את אותו המוצר, איכות המוצרים של התובע והנתבע ומידת תום הלב של הנתבע. אין מדובר ברשימה סגורה של שיקולים אלא ביהמ"ש יכול להתייחס לשיקולים נוספים והכל בהתאם לנסיבות.
הקשר בין פעולות הנתבע ובין התגבשות העוולה
ס' 1 לחוק העוולות המסחריות, בו כאמור מעוגנת גנבת העין, דורש קשר של סיבתיות בין פעולות הנתבע לבין הסכנה להטעיית הצרכן לחשוב שמדובר בנכס או שרות אחר. משמע, יש להוכיח כי פעולתו של הנתבע היא הסיבה לכך שהצרכן עלול לטעות ולחשוב שמדובר בנכס או שרות אחר. בשונה מכך, הסעיף אינו דורש כי יהא קשר של סיבתיות בין סכנת ההטעיה שלעצמה ובין רכישת המוצר. משמע, ניתן להגיש תביעה בגין גנבת עין גם במקרה בו הנתבע לא קיים אפילו עסקה אחת בנכס או בשירות וגם אם אף צרכן לא הוטעה בפועל. במקרה שכזה יוגבל טווח הסעדים של תובע שיתקשה לקבל פיצוים כספיים אחרים ואף צרכן לא הוטעה, לא נגרם אובדן רווח ולכן גם לא נגרם כל נזק.
נטל ההוכחה וכוונת המעוול
ככלל, נטל הוכחת התקיימות יסודות העוולה מוטל על התובע. כוונת המעוול להטעות, תום הלב שבהתנהגותו ואף עצם הידיעה אודות הפגיעה בזכויות התובע, אינם נדרשים להתגבשות העוולה ולכן אינם רלוונטיים ודי בקיומו של חשש להטעיה. עמדה זו נובעת מהעובדה שעל פי רוב גנבת העין נעשית בזדון. למרות זאת, לכוונה להטעות, ולטיב פעולותיו ולמודעותו של המעוול ישנו משקל ראייתי חשוב. דעה אחת סוברת כי הוכחת כוונה להטעות מפחיתה את נטל הוכחת קיומה של סכנת ההטעיה מתוך ההנחה שכוונתו של הנתבע אכן צלחה. ברוח זו, דעה שנייה סוברת כי הוכחת כוונה להטעות יוצרת חזקה לקיומה של סכנת הטעיה שמעבירה את נטל ההוכחה אל הנתבע שעליו להוכיח כי לא מתקיימת סכנה להטעיית הציבור, ובכך מחמיר ביהמ"ש עם נתבעים שפעלו בכוונה להטעות. כוונותיו ומניעיו של הנתבע אינם רלוונטיים גם מצידו השני של המתרס משמע גם אם התכוון הנתבע להטעות אך בפועל יקבע ביהמ"ש כי לא התקיימה סכנת הטעיה או שאין מוניטין למוצר או לשירות, הרי שלא התגבשה העוולה והתובע לא יזכה בסעדים.
הגנות
הנתבע בגין גנבת עין יכול להגן על עצמו על ידי הפרכת אחד מיסודות גנבת העין קרי; יסוד המוניטין או יסוד הטעיה בלעדיהם אין. ס' 1(ב) לחוק העוולות המסחריות מקנה לנתבע הגנה נוספת והיא "הגנת השם" וזו לשונו: 1(ב) - שימוש של עוסק בשמו בתום לב, לשם מכירת נכס או מתן שירות, לא ייחשב כשלעצמו גנבת עין.
ההגנה נובעת מהתפיסה ששמו של אדם הוא חלק מאישיותו ואיננו קוד זיהוי בלבד. ולכן טבעי הוא שסימן זהות זה ימצא את ביטויו גם בחייו הכלכליים והמקצועיים, וכך גם בעסקו. בבסיס ההגנה טמונה ההנחה כי בדרך-כלל השימוש בשם נעשה בתום-לב ולא נלווה לו חשש סביר להטעיית הציבור, שכן השימוש בשמו של אדם בעסקו מאותת מלכתחילה לציבור הלקוחות, על קיום אפשרות שיימצאו עסקים אחרים בעלי שם דומה ולעיתים גם בעלי תוכן עסקי דומה. עם זאת, הגנת השם אינה מוחלטת אלא יחסית בלבד וכפופה לתנאי כי אין בשימוש בשם כדי להעלות חשש סביר להטעיית הציבור. ולכן, גם אם אדם עשה שימוש בשמו בעסקו בתום לב, אך שימוש זה עלול להטעות את הציבור באופן שיש בו כדי לפגוע במוניטין של אחר, ההגנה לא תישא תוקף. לפיכך, משמעותה העיקרית של הגנת השם היא בתחום הראייתי, בהטילה בנסיבות העניין נטל ראיה כבד במיוחד על הטוען כנגד המשתמש בשמו בעסקו כי שימוש כזה עשוי להעלות חשש סביר להטעיית הציבור לחשוב כי העסק המתחרה הוא עסקו שלו.
שמות מסחריים ומידת הגנה עליהם
הוכחת מוניטין, כפי שראינו, מהווה תנאי עיקרי, תנאי מוקדם והכרחי, ליצירת העוולה של גנבת עין. מכיוון שהגנה על מוניטין בהקשר של גנבת העין, יכולה שתוליך היישר למונופולין, נזהרת ההלכה בקביעה אימתי וכיצד קונה אדם מוניטין בטובין. בהקשר זה יש הנוהגים להבחין בין ארבע קטגוריות של שמות או של מונחים המשמשים במסחר, לפי מידת ההגנה הניתנת להם:
שמות גנריים
הסוג, או הזן, שאליו משתייך הנכס או השירות, שבו מדובר. שם גנרי אינו זכאי להגנה שכן זכותם של כל העוסקים במקצוע לתאר מוצריהם בשמם הגנרי. עורך-דין לא יוכל להשתלט על "עריכת-דין" ונגר לא יקנה מונופולין ב"עבודות עץ". מנגד, ישנם שמות מקוריים של מוצרים שהופכים לגנריים עם הזמן כגון "פריג'דר" או "פלאפון" ולכן גם אלו לא יזכו להגנה.
שמות מרמזים (SUGGESTIVE)
שמות המרמזים על הטובין בלי שמתארים הם אותם מפורשות. בסימנים אלה יש זיקה מחשבתית מסוימת בין הסימנים לבין הטובין נושאי הסימנים, אך הקשר בין הסימנים לבין הטובין מצריך מחשבה קצרה מטעם הצרכן בטרם יוכל לקשר בין הסימנים לבין מקור הטובין "נושאי הסימנים". שמות אלה זוכים להגנה במסגרת גנבת העין.
שמות שרירותיים או שמות דמיוניים
אלה הם שמות - או צירופי אותיות, מילים, סימנים וכיוצא בזה שהומצאו מעיקרם כסימנים בעלי אופי מבחין לטובין מסוימים. סימנים אלה נועדו לייחד טובין מסוימים. שמות אלה זוכים להגנה רחבה ואף כמעט מוחלטת בדיני גנבת עין, שכן ההנחה היא שלא ייתכן שימוש מקרי של הנתבע בשם שרירותי ובמקרים שכאלו לא יתקשה בית-המשפט להסיק הטעיה וכוונה להטעות. כך למשל, בפס"ד מועדון טוטו מנוי זהב פסק ביהמ"ש כי השם "טוטו" הוא שם שרירותי במיוחד שזוכה להגנה הרחבה ביותר.
סעדים ותרופות
בחוק עוולות מסחריות בוצע מהלך של חיזוק והעצמה בולטת של התרופות הנתונות לזכאי. חיזוק התרופות כרוך בהכרח בפגיעה חריפה באינטרסים של החייב. אך יש לזכור כי תרופות אלו מחזקות את ההגנה על רכושו הרוחני של הזכאי, אשר מוגן כ"קניין" על-פי חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. בנוסף, מבקש חוק עוולות מסחריות לספק כלים הולמים להתמודדות עם תופעות פסולות של גנבת הרכוש הרוחני של אחר, תופעות שלא זוכות לטיפול נאות בחברה הישראלית באמצעות תחומים לבר-משפטיים.
סעיף 11 לחוק עוולות מסחריות קובע, כי "הפרת הוראה מהוראות פרקים א' ו-ב' היא עוולה בנזיקין, ופקודת הנזיקין תחול עליה כפוף להוראות חוק זה". סעיף זה מאפשר למי שנפגע מגנבת עין, לתבוע את כל התרופות הקבועות בפקודת הנזיקין, במקביל לתרופות הנוספות שבחוק. התרופות המיוחדות בחוק מוסיפות על התרופות הנזיקיות הכלליות ובראשן סעד הציווי, הפיצויים וההשבה. להלן נפרט רק תרופות ייחודיות אלה:
צו מניעה
הסעד המרכזי בגין גנבת עין הוא צו מניעה זמני או קבוע, המציין בפרוטרוט איזו התנהגות אסורה על הנתבע. צו מניעה זמני, שכנאמר די ב"הוכחה לכאורה" כדי לזכות בו, ניתן בטרם ההכרעה בדיון העיקרי ובכך משמר הוא את המצב הקיים עד להכרעה העיקרית, ומונע נזק בלתי הפיך למוניטין של התובע. חשיבותו גדלה בתביעות בגין גנבת עין מאחר שבהרבה מקרים צו המניעה חורץ את גורלו של המשפט כולו, שכן משנמנע מהנתבע לעשות שימוש בסממן החזותי נושא התביעה, עליו למצוא שם או סימן חדש למוצריו או עסקו, דבר שמייתר את המאבק על השם או הסימן שהוא פסק מלעשות בו שימוש, ולכן לא בנקל ישעה ביהמ"ש למתן צו המניעה אלא רק במקרים בהם הנזק הפוטנציאלי הוא מובהק ואילו שום סעד אחר אינו יעיל. עם זאת, תנאי למתן צו מניעה הוא הפקדה של ערובה על ידי התובע המבטיחה את פיצוי הנתבע בגין תואנת שווא אך לא תמיד יש בה כדי להשיב את מצב הנתבע לקדמותו.
פיצוים
תובע שהצליח בתביעתו, לצידו של צו מניעה, זכאי תמיד לפיצוי נומינלי שמביע את הכרתו של ביהמ"ש בזכייתו. מתוקף סעיף 13 לחוק עוולות מסחריות יכול ביהמ"ש לפסוק לתובע פיצוי ללא הוכחת נזק עד לסכום של 100,000₪ שקבלתו אינה מצריכה את התובע להוכיח את קיום הנזק ושיעורו. הסיבה לפיצוי מסוג זה היא שהפגיעה במוניטין יכולה ללבוש צורות רבות, כגון ירידה במכירות או הורדת מחיר המוצר, אך גם משהוכחו אלו לא די בכך כדי לפסוק פיצויים לנתבע, שכן קיים קושי להוכיח שאלו נגרמו כתוצאה ממעשי הנתבע. הוכחת הפגיעה במוניטין קשה עוד יותר ועל כך יעידו קשייו של ביהמ"ש בהגדרת המוניטין ולכן לביהמ"ש ניתנת יד חופשית למדי בהערכת הנזק ובאומדנו בהתחשב בנסיבות המקרה. כאשר התובע מבקש לזכות בפיצוי גבוה יותר מהפיצוי הנומינלי, עליו להוכיח כי נגרם לו נזק ממוני, וכי גנבת העין היא הסיבה לאותו נזק ממוני. בכל מקרה אחר, מרכיב הנזק אינו נידרש לקבלת סעד ממוני וכנאמר, אף לעצם גיבוש עוולת גנבת העין.
צו אנטון פילר
סעיף 16 לחוק העוולות מאפשר כניסה ברשות לחצרים של החייב במטרה לתפוס את המוצרים הפוגעים במוניטין או ראיות ספציפיות הקשורות לסוגיה. תפיסת המוצרים מונעת את האמרת הנזקים לנפגע. עם זאת, מדובר בסעד פולשני שהשימוש בו יותר במקרים קיצוניים אם כי עם הרחבת ההגנה העסקית. סעד דומה לו קיים בתקנות סדר הדין האזרחי, ושניהם דומים במהותם לסעד המכונה צו אנטון פילר (תקנות סדר הדין האזרחי 387א).