cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפסאנה נג'מאבאדי
השכלה והתפתחות מקצועית
אפסאנה נג'מאבאדי למדה פיזיקה לתואר ראשון, בתחילה באוניברסיטת טהראן וב-1966 עברה למכללת רדקליף של אוניברסיטת הרווארד, שם סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה (חברה באגודת Phi Beta Kappa ) בשנת 1968. היא בעלת תואר שני בפיזיקה (אוניברסיטת הרווארד, 1970) ודוקטורט בסוציולוגיה (אוניברסיטת מנצ'סטר, אנגליה, 1984).
היא כיהנה כעמיתת מחקר במרכז ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת הרווארד (1984-1985), במרכז פמברוק להוראה ולמחקר של נשים באוניברסיטת בראון (1988-1989), בבית ספר לתאולוגיה בהרווארד בלימודי נשים בתוכנית ללימודי דת (1988-1989), במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון (1994-1995) ובמחלקה ללימודי נשים במכללת ברנרד שבאוניברסיטת קולומביה (1992-2001). היא מכהנת כפרופסור להיסטוריה וללימודי נשים, מגדר ומיניות באוניברסיטת הרווארד משנת 2001, וכיו"ר הוועדה לתארים בלימודי נשים, מגדר ומיניות. בזמן כהונתה כיו"ר הוועדה היא שינתה את שמה מ"לימודי נשים" ל"לימודי נשים, מגדר ומיניות".
טרנסקסואליות באיראן המודרנית
בשנים האחרונות מחקרה מתמקד בתופעה של טרנסקסואליות וניתוחים לשינוי מין באיראן של ימינו. מאז המהפכה ב-1979 חלה עלייה משמעותית בשיעור ניתוחים אלו. שיעור גבוה זה נובע מהפיכת הניתוח לשינוי מין לחוקי על פי רשויות המדינה בשל העובדה שאיראן לא מקבלת הומוסקסואליות כמיניות לגיטימית וכך חברו להם רשויות משפטיות, דתיות, רפואיות ומתחומי הנפש לבסס את ההומוסקסואליות כהפרעה נפשית שפתרונה הוא ניתוח לשינוי מין. בנוסף, זוהי דרך שבה ניתנת אפשרות של מרחב חברתי מוגן להומוסקסואלים משני המינים. נג'מאבאדי חוקרת איך באיראן המודרנית מגדר ומין ביולוגי חייבים ללכת יחדיו ואין אפשרות לערבובים אחרים מהמקובל כמו למשל מגדר של אישה בגוף של גבר. בספר "Professing Selves: Transsexuality and Same-Sex Desire in Contemporary Iran" נג'מאבאדי מתבססת רבות על מחקריו של מישל פוקו בתחום המיניות והומוסקסואליות ועוסקת בפוליטיקה של המיניות באיראן.
קרקטואה
קרקטואה (Krakatoa; באינדונזית: Krakatau) הוא אתר געשי מסוג קלדרה הנמצא בארכיפלג קרקטואה השייך לאינדונזיה, במצר סונדה שבין ג'אווה לסומטרה.
אפסאנה נג'מאבאדי
שאלת הזמן והמקום בשימוש במגדר ומיניות כקטגוריות מחקר
ההתייחסות של חוקרים היסטוריים למונחים של מגדר ומיניות לא תמיד תואמת את התקופה והמקום הנחקרים, כדוגמת איראן של סוף המאה ה-19, בה מושגים של מגדר ומיניות היו שונים מהמקובל במאה ה-20 במערב. ההתייחסות המקובלת והמודרנית למגדר היא בינארית: גבר/אישה, ובכך היא מזניחה קטגוריות אחרות של זהויות מגדריות או פרקטיקות מיניות שהיו קיימות בתקופה זו באיראן. נג'מאבאדי קוראת לזנוח את הבינאריות המגדרית במחקר ההיסטורי מכיוון שהיא מקבעת הטרונורמטיביות ויוצרת הדרה, וכמעט מחיקה, של התנהגויות מיניות ומגדריות שלא תואמות את הקטגוריות המערביות. מיניות ומגדר עברו טרנספורמציה עם השנים והמושגים השתנו גם על פני מקומות גאוגרפים ונורמות תרבותיות אחרות (לדוגמה, הומוסקסואליות כיום במערב מול מיניות הומו-ארוטית בין גברים ביוון העתיקה) ולכן דרושה קריאה מחודשת כדי להכליל נרטיב מגדרי או מיני.
קרקטואה
בשנת 1883 התרחשה בארכיפלג התפרצות געשית בעוצמה VEI-6, אשר יצרה את הפיצוץ החזק ביותר שתועד בהיסטוריה האנושית. האזור ממשיך להיות פעיל געשית גם במאה ה-21.
ב-1991 נכלל קרקטואה באתר המורשת העולמית הפארק הלאומי אוג'ונג קולון.
התפרצות 1883
עד שנת 1883 כלל הארכיפלג את האיים לאנג (Lang, בהולנדית "ארוך"), וורלאטן (Verlaten, בהולנדית "נטוש"; כיום קרוי סרטונג Sertung), פולשה הוד (Poolsche Hoed, בהולנדית "כובע פולני") ורקאטה (Rakata) או "קרקטואה הגדול". האי רקאטה היה הגדול מביניהם, ובו היו הר הגעש הפעיל רקאטה, ושני הרי געש נוספים שהיו בלתי פעילים מעל 200 שנה: דנאן (Danan) במרכזו ופרבואטן (Perboewatan) בצפונו.
אנטבה
אֶנטֶבֶּה (Entebbe) היא עיר השוכנת במרכז אוגנדה. ממוקמת על חצי אי באגם ויקטוריה, כ-36 ק"מ (22 מייל) דרומית מערבית לעיר הבירה, קמפלה. בשטח העיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי אנטבה שהוא נמל התעופה הראשי של אוגנדה. נכון ל-2014 מונה אוכלוסיית העיר כ-70,000 בני אדם.
אפסאנה נג'מאבאדי
(1998) The Story of Daughters of Quchan: Gender and National Memory in Iranian History
ספר פוליטי-היסטורי זה חוקר אירועי חטיפה ומכירה של נערות ונשים ממחוז קוצ'אן באיראן ב-1905. הסיפור הוא דוגמה אחת מני רבות למעשי זוועה אלו שנעשו הן על ידי הממשל המקומי והן על ידי השלטון הקאג'ארי לפני המהפכה החוקתית באיראן בשנת 1906. חלק מהנשים והנערות נמכרו על ידי תושבים חקלאים שלא יכלו לשלם את מיסיהם בשל שנת יבול גרועה וחלקן נלקחו כשלל בפשיטה שערכו בני שבטים טורקמנים על כפר בצפון מזרח איראן. האירוע הזה משרטט את דמותן של הנשים האיראניות כ"אובייקטים של מסחר" (מונח שטבעה גייל רובין (Gayle Rubin )) בין גברים ומשקף את מצב העוני וחוסר צדק חברתי שאנשים חוו תחת ממשל זה. הסיפור פורסם בכל עיתוני איראן וגרם לזעקה ציבורית לצדק חברתי ולממשל חוקתי. נג'מאבאדי חוקרת מה גרם למקרה הזה להפוך לכל כך עוצמתי ומשפיע בשונה משאר הסיפורים הדומים לו באותה תקופה ובאותה נשימה האירוע הזה נשכח מדפי ההיסטוריה לגמרי. היא חוקרת את השפעת ה"אמנזיה" הזו על התרבות הפוליטית של איראן המודרנית, על הזיכרון הלאומי של המדינה ועל כותבי היסטוריה מודרניים באופן כללי.
קרקטואה
התפרצות 1883
ב-27 באוגוסט 1883 אירעה באי רקאטה סדרה של ארבע התפרצויות געשיות אדירות. כתוצאה מהן נעלמו לחלוטין האי פולשה הוד ו-21 מתוך 31 קילומטר רבוע מהאי רקאטה. הר הגעש דנאן שהתנשא לגובה של 455 מטרים כמעט נעלם כליל, ונותר ממנו איון בשם בוטסמנסרוטס (Bootsmansrots), ואילו הר הגעש פרבואטן, שהתנשא לגובה של 122 מטרים, נעלם כליל. מהאי כולו נותר רק הר הגעש רקאטה שגובהו כיום הוא 813 מטרים. האיים לאנג וסרטונג נפגעו רק במידה מעטה.
אפסאנה נג'מאבאדי
הפרויקט האינטרנטי Women's Worlds in Qajar Iran
בשנים 2009-2011 נג'מאבאדי קיבלה מענק מחקר (יחד עם עוד 4 היסטוריונים חוקרי התקופה הקג'ארית) מטעם הקרן הלאומית למדעי הרוח (the National Endowment for the Humanities [NEH]) לפיתוח ארכיון דיגיטלי מקיף ואתר אינטרנט – Women's Worlds in Qajar Iran שישמר, יקשר ויעבד חומרים ממקורות ראשוניים ונגישים הקשורים להיסטוריה החברתית והתרבותית של עולמן של הנשים בתקופת שלטון השושלת הקג'ארית (1796-1925) באיראן. באתר ניתן למצוא מגוון רחב של חומרים מאוספים של משפחות פרטיות ושל מוסדות שהשתתפו במיזם. האתר מספק גישה דו לשונית לאלפי מסמכים אישיים, כתבי יד, תמונות, פרסומים, חפצים יומיומיים, יצירות אמנות וחומרי אודיו – מה שהופך אותו למשאב מקוון ייחודי בנושא. ייחודו של ארכיון זה הוא בכך שהוא עונה על חוסר משמעותי במחקר של תקופה חשובה זו בהיסטוריה של איראן על ידי הנגשת כל החומרים והמסמכים הרלוונטיים ושיקוף החיים של הנשים בתקופה הקג'ארית.
אנטבה
המלה "אנטבה" בשפת הלוגנדה, השפה המקומית, משמעה "כיסא" או "מושב", והעיר ככל הנראה קיבלה את שמה בשל העובדה שהיא הייתה מקום מושבו של צ'יף מממלכת הבוגנדה ובה שימש שופט הממלכה. העיר הפכה למרכז אדמיניסטרטיבי קולוניאלי בריטי ומרכז מסחרי בשנת 1893 כשסר ג'רלד פורטל, המושל הבריטי, קבע אותה כמקום מושבו. בחוף העיר ישנו רציף ימי ששימש בעבר את המעבורות באגם ויקטוריה, אולם כיום לא עוגנות בו עוד ספינות. בימינו משמשת פורט בל כנמלה העיקרי של הבירה קמפלה.
מבצע אנטבה
במבצע אנטבה, שנערך ב-4 ביולי 1976, שחררו חיילי צה"ל בני ערובה שנחטפו במטוס חברת אייר פראנס על ידי טרוריסטים פלסטינים וגרמנים. המטוס החטוף הונחת בנמל התעופה הבינלאומי בעיר ובני הערובה הוחזקו במבנה הטרמינל הישן של נמל התעופה.
קרקטואה
התפרצות 1883
ההתפוצצות יצרה מכתש גדול אליו זרמו במהירות מי האוקיינוס. כתוצאה מזרימה זו נוצר גל צונאמי אדיר, וגלי מים שגובהם מוערך ב-30 מטרים נעו מן האי אל הים. מהצונאמי נהרסו כ-300 כפרים ונהרגו 36,380 נפש באיים הסמוכים שבארכיפלג המלאי. העשן והאבק באזור קרקטואה גרמו למותם של צמחים ובעלי חיים רבים באזור. האבק הרב שהתפרץ מהר הגעש נישא בזרמי האוויר והקיף את כל כדור הארץ.
בעקבות התפרצות זאת נחזו במשך שנים לאחר מכן בכל רחבי העולם דמדומים ושקיעות מרשימים. תופעה זו דווחה גם בעקבות התפרצויות געשיות אחרות, אך זו של קרקטואה הייתה חסרת תקדים בעוצמתה.
עוצמת הפיצוץ הכוללת באירוע מוערכת כשקולה ל-200 מגהטון TNT, פי ארבעה מזו של פצצת הצאר, פצצת המימן הגדולה ביותר שהופעלה אי פעם. עוצמת הקול של הפיצוץ השלישי בסדרה, במרחק 100 קילומטר, מוערכת ב-180 דציבל. מעריכים כי העוצמה באזור הפיצוץ הייתה כ-310 דציבל, וזהו הרעש החזק ביותר שנשמע באירוע כלשהו שתועד בהיסטוריה האנושית.
אירועים נוספים
בשנת 1927 צץ אי געשי חדש מן הים, בשטח שהיווה חלק מאי רקאטה טרם ההתפוצצות. האי החדש נקרא בשם אנאק קרקטואה (אינדונזית: "הילד של קרקטואה"). אנאק קרקטואה הוא הר געש פעיל והוא גדל בקצב של כ-6.8 מטרים בשנה.
ב-22 בדצמבר 2018 התפרץ אנאק קרקטואה. בהתפרצות התמוטט כל חלקו המערבי של ההר לתוך הים. גובהו של האי ירד מ-340 מטרים ל-110 מטרים. 150–170 מיליון טון סלעים גלשו בבת אחת למים וגרמו לגלים בגובה 5 מטרים. הצונאמי הוביל למותם של יותר מ-420 בני אדם במצר סונדה.
ב-10 באפריל 2020 התפרץ אנאק קרקטואה פעם נוספת.
אומשלגפלץ
אוּמְשְלַגְפְּלָץ (בגרמנית: Umschlagplatz, "כיכר המסירה", "כיכר השילוח" או "כיכר השילוחים", ובנוסף נקראה "כיכר הנעלמים" כיוון שמשם לא הייתה דרך חזרה) הוא כינויה של רחבה בגבולו הצפוני של גטו ורשה, ברחוב סטאבקי (Stawki), בין בית החולים היהודי לבין מפקדת הגסטפו, אשר קישרה בין הגטו ובין החלק הפולני של העיר ורשה עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
עם תחילת העברת יהודי הגטו אל מחנה ההשמדה טרבלינקה (על גבולה המזרחי של פולין) ב־22 ביולי 1942, החליטו הנאצים להשתמש בכיכר כמקום שבו ירוכזו היהודים לפני העמסתם, 100 עד 120 איש לקרון, על רכבות המשא שיובילו אותם אל מחנה ההשמדה. כ־7,000 יהודים הועברו בכל יום, עד לתום ההעברה שבעה שבועות לאחר מכן, ב־12 בספטמבר 1942. בסך הכול הועברו כ־265 אלף יהודים.
כינוי הכיכר אינו קשור בהכרח להעברת היהודים למחנות ההשמדה, שכן גם לפני תחילת השילוחים שימשה הכיכר נתיב ההובלה הרשמי היחיד של סחורות ומצרכים אל הגטו וממנו.
אף על פי שהמונח מתייחס בדרך כלל לכיכר בוורשה, כיכרות דומים היו בערים אחרות בפולין כגון בלודז', בקרקוב ובלובלין.
המקום משמש היום כאתר הנצחה.
ריכרד קורהר
ריכרד קורהר (בגרמנית: Richard Korherr, 1903, רגנסבורג - 1989, בראונשווייג) היה פקיד באס-אס ומומחה לסטטיסטיקה, מחבר דו"ח קורהר על התקדמות "הפתרון הסופי של הבעיה היהודית".
חייו
לאחר המלחמה לא הובא דו"ח קורהר כראייה במשפטי נירנברג. קורהר ניסה להמעיט בערך עבודתו, וטען שלא הבין את משמעותה לגבי רצח היהודים. הוא היה פקיד במשרד האוצר במערב גרמניה ומרצה באקדמיה לכלכלה ומדעי החברה בנירנברג. בשנות החמישים פורסם ספרו של ג'רלד רייטלינגר על "הפתרון הסופי" ובו פרטים על דו"ח קורהר. כתוצאה מכך, ב-1961 פוטר קורהר ממשרתו. מעדויות שנאספו בשנות השבעים עולה כי קורהר ידע על השמדת היהודים, ואף טען שעובדה זו הייתה ידועה בגרמניה בתקופת השואה.
לקריאה נוספת
Karl Heinz Roth and Götz Aly, The residue-free detection. People counting, identifying, screening, sorting under National Socialism. Rotbuch Verlag Berlin 1984, revised edition Fischer (Tb), Frankfurt 2000, ISBN 3-596-14767-0
Come Fly with Me
Come Fly with Me הוא אלבום של הזמר האמריקני פרנק סינטרה שיצא לאור בשנת 1958. זהו אלבום האולפן ה-17 של סינטרה וה-10 תחת חברת ההקלטות קפיטול.
הפקה
באלבום שיתף סינטרה פעולה לראשונה עם המארגן/מנצח בילי מיי. באלבום זה חזר סינטרה, לאחר אלבום חג המולד שהוציא שנה קודם לכן, אל אלבום הנושא שמאפיין אותו לאורך רוב הקריירה. האלבום תוכנן כמסע מוזיקלי סביב העולם ועל פי בקשתו של סינטרה את השירים כתבו סמי כהן וג'ימי ואן האנסן.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד בשבוע השני לצאתו ונשאר בפסגה למשך חמישה שבועות. כמו כן זכה האלבום למועמדות לפרס האלבום הטוב ביותר בטקס הגראמי של אותה השנה.
על אף שההקלטות נעשו בסטראו האלבום יצא אל החנויות בשיטת המונו בלבד, אלבום יצא בשיטת סטראו בסופו של דבר רק בשנת 1962. ההבדלים בין שתי הגרסאות של האלבום היו גדולים, האלבום משנת 1958 הוגדר בידי הפרשנים כבעל צליל עמוק יותר וחמים במיוחד בקטעי הנגינה של כלי המייתר וכלי הנשיפה, דבר שחסר בגרסת הסטראו של האלבום. הגרסה המקורית של האלבום משנת 1958 נחשבת היום לכמעט אבודה ודיי נדירה ולמעט כמה עותקים מקוריים הנמצאים בידי חברת קפיטול, ידוע כי האלבום המקורי משמש פריט לאספנים. כל ההוצאות המאוחרות יותר של האלבום שיצאו בשנים 1992 ו 1998 יצאו בגרסת סטראו בלבד.
מורופוס
מורופוס (שם מדעי: Moropus; מילולית: "רגל איטית") הוא סוג נכחד של יונק מפריט פרסה ממשפחת הכליקותריים שחי בתקופת המיוקן לפני 20-13 מיליון שנה באמריקה הצפונית.
מאפיינים
מאובניו של יונק זה נמצאו באורגון, נבדה, נברסקה וקליפורניה.
היצור נחקר וקיבל שם ב-1877 מאת הפלאונטולוג עתניאל מארש שגם נתן שם לשני מינים. הוא הזכיר במראהו סוס קדום בעל מבנה גוף של עצלן קרקע והיה איטי ובעל ציפורניים ארוכות במקום פרסות, מה שנתן לו את שמו. עם זאת מדענים מודרניים מעריכים שמבנה הגפיים יכל לעזור לו לנוע בקלות יחסית על הקרקע בדומה לרגלי עופות.
אורכו המוארך של המורופוס הגיע ל-2.5 מטר והוא שקל מעל 250 ק"ג בחלק מהמינים. רגליו הארוכות עזרו לו לקטוף עלים מהעצים. פניו וצווארו הזכירו מיני סוסים קדומים והלסת הכילה הרבה שיניים חותכות קטנות. אורח חייו אולי דמה לזה של עצלני קרקע וייתכן שהיה מטרה קלה לטורפים כמו ההאינדון. עם זאת גודלו והטפרים עזרו לו להימנע מתקיפה.
הוא נכחד באמצע המיוקן, ככל הנראה משינויי אקלים שהכחידו את הצמחייה המיוערת בה חי ויצרו ערבות בהם מעט עצים לאכול.
בתרבות
המורופוס מופיע בסדרה מפלצות חוזרות לתחייה שם הוא נטרף על ידי טיטאניס.
קריפו
קריפו (בגרמנית: Kriminalpolizei; קיצור של "קרימינלפוליציי", מילולית: משטרה פלילית) הוא המונח הסטנדרטי לציון סוכנות החקירה הפלילית בכוחות המשטרה של גרמניה, אוסטריה והקנטונים דוברי הגרמנית של שווייץ. בגרמניה הנאצית, קריפו הייתה המשטרה הפלילית של הרייך כולו. כיום, ברפובליקה הפדרלית של גרמניה, משטרת המדינה (Landespolizei) מבצעת את רוב החקירות. מחלקת החקירה הפלילית שלה ידועה בשם "קרימינלפוליציי" (Kriminalpolizei), או "קריפו".
החטיבה המקבילה של משטרת נורווגיה מכונה קריפוס, ומקור השם בראשי תיבות דומים בנורווגית.
ייסוד
בשנת 1799 הוצבו שישה שוטרים ב"קמרגריכט" (Kammergericht) הפרוסי (בית משפט עליון לצדק) בברלין כדי לחקור פשעים בולטים. הם קיבלו אישור לעבוד בבגדים אזרחיים, במידת הצורך. מספרם גדל בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1811, כללי השירות שלהם נכתבו ב-Berliner Polizeireglement (תקנות משטרת ברלין) ובשנת 1820 הונהגה דרגת קרימינלקומיסר לחוקרי פלילים. בשנת 1872 הפכו חוקרי הפלילים לענף משטרתי נפרד בשם קרימינלפוליציי, הנבדל מהמשטרה במדים ששמה היה שוצפוליציי (Schutzpolizei).
בהתבסס על הניסיון עם כוח משטרה חדש זה, מדינות גרמניות אחרות - כמו ברמן בשנת 1852 - עשו רפורמה בכוחות המשטרה שלהן ובסוף המאה התשע עשרה הוקמה קרימינלפוליציי בפריסה ארצית.
בתחילת המאה ה-20 ואחרי מלחמת העולם הראשונה, קריפו המשיכה לשמש סוכנות החקירות של המדינה הגרמנית לכל פעילות פלילית.
גרמניה הנאצית
לאחר שאדולף היטלר עלה לשלטון בינואר 1933, עברה הקרימינלפוליציי לשליטתם של חברי אס אס. הנאצים פתחו בתוכנית של "האחדה" של כל היבטי החיים הגרמניים, במטרה לחזק את אחיזתם בשלטון. ביולי 1936 הפכה המחלקה המרכזית לחקירה פלילית בפרוסיה (Landeskriminalpolizeiamt) למחלקת החקירה הפלילית המרכזית של גרמניה - משרד המשטרה הפלילית של הרייך (Reichskriminalpolizeiamt). משרד זה אוחד, יחד עם משטרת המדינה החשאית, הגסטפו (Geheime Staatspolizei - Gestapo), לשתי מחלקות משנה של משטרת הביטחון (Sicherheitspolize - SiPo). ריינהרד היידריך היה בפיקוד כולל על ה-SiPo. ארתור נבה מונה לראש משרד המשטרה הפלילית של הרייך ודיווח להיידריך.
בספטמבר 1939 הוקם המשרד הראשי לביטחון הרייך כארגון הפיקוד הכולל של סוכנויות החקירה והביטחון השונות. ה-SiPo בוטל רשמית ומחלקותיו הוכנסו למשרד הראשי לביטחון הרייך. משרד המטרה הפלילית הפך למחלקה 5 (Amt V), הקרימינלפוליציי (קריפו, המשטרה הפלילית) של המשרד הראשי לביטחון הרייך. נבה הוחלף כמפקד הקריפו באוגוסט 1944 על ידי פרידריך פנזינגר.
לאחר מלחמת העולם השנייה
בשנת 1945 החלו כוחות בעלות הברית הכובשים בתוכנית דה-נאציפיקציה. הובן כי במדינה טוטליטרית, מעטים היו האנשים שיכלו להשתתף בשירות הציבורי מבלי להיות חברים במפלגה הנאצית. חברות במפלגה לבדה לא נתפסה כבסיס מספיק לפיטורים, אך טענות על מעורבות או שותפות בפשעי מלחמה נאציים או פשעים נגד האנושות נחקרו ומספר פקידי משטרה הורשעו.
עם זאת, בעלות הברית סברו כי שלטון החוק יעמוד בסכנה אם יפוטרו באופן המוני פקידי משטרה ששירתו את המדינה הנאצית וכי שמירה על המשכיות של משטרה אזרחית ומקומית מלכתחילה, יחד עם כל כישוריה המעשיים וניסיונה הנצבר, היא הדרך היעילה ביותר להחזרת הדמוקרטיה לעם הגרמני. לפיכך הסתגל קריפו שוב לשינויים בפיקוח ובאחריות, וכמו במקריהם של עובדי ציבור אחרים עבר את השינוי הפוליטי והכלכלי שחל בשנים שלאחר המלחמה.
כיום
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מחלקת את אחריות המשטרה בין הרשויות הפדרליות והממלכתיות. משטרת המדינה או לנדספוליציי (Landespolizei) של המדינות הפדרליות מבצעת את רוב החקירות בגרמניה.
בתוך משטרת המדינה, מחלקת החקירה הפלילית מכונה Kriminalpolizei או קריפו. מחלקות קרימינלפוליציי השונות מאורגנות על פי חוק המדינה ומדווחות למשרד הפנים של מדינתן. הרוב המכריע של עבודות המשטרה מתבצעות ברמת המדינה, ולכן קרימינלפוליציי הוא שמנהל את רוב החקירות הפליליות בגרמניה.
בלשי קרימינלפוליציי חוקרים פשעים ואירועים ועובדים בבגדים אזרחיים. הם אוספים ראיות, מראיינים קורבנות ועדים ושואלים חשודים. בלשים מעורבים גם באיתור נעדרים והשבת רכוש גנוב. החוקרים עשויים להיות מוקצים לחוליות בילוש במתחם או לאחת מעשרות יחידות חקירה מיוחדות שיש להן אזור שיפוט ברובע, ברחבי העיר או באזור.
מועמדים לקריפו הם לרוב שוטרים רגילים שהצליחו היטב בבית הספר לשוטרים ובשנותיהם הראשונות לתפקיד. לאחר סינון ובדיקה קפדניים, מספר קטן נבחר לקבל השכלה טכנית בקרימינולוגיה במכללה למשטרה. המסיימים את הקורס משרתים במעמד של חניכה לשלוש שנים לפני שהם מקבלים מעמד מלא כחוקרים.
צוותי חקירה משותפים מוקמים לעיתים קרובות עם המשטרה הפדרלית הגרמנית וחוקרי המכס כדי להילחם בהברחות סמים או בפעילות פשע מאורגנת. לכל מדינה יש גם לשכת חקירות ממלכתית או Landeskriminalamt, הממוקמת בדרך כלל בבירת המדינה, כדי לסייע לקריפו במקרים הדורשים משאבים פורנזיים או משאבי חקירה.
למחלקות המשטרה הגרמנית יש מחלקות שטטשוץ (Staatsschutz) נפרדות בקריפו כדי לחקור פשע שמניעיו פוליטיים. לסוכנויות הביון הגרמניות אין סמכויות משטרה. פעיליהן אינם מורשים לבצע מעצרים, חיפושים בתחומי הפרט, חקירות או החרמות. אם הם קובעים כי נדרשים אמצעים שיפוטיים או משטרתיים, הם מוסרים את העניין לבתי המשפט, לתובעים הציבוריים או לקציני ביטחון המדינה בקריפו (מחלקות השטטשוץ) המחליטים באופן עצמאי איזו פעולה מוצדקת.
למשטרת הפלילים, ללשכת החקירות הפדרלית הגרמנית ולמשטרה הפדרלית יש חוקרים משלהם, אך אלה אינם מכונים "אנשי קריפו". מבחינה טכנית ניתן לעבור מהמשטרה הפדרלית לקריפו, אך בפועל אין כמעט ביקוש לכך.
שווייץ
האחריות לחוק ולסדר בשווייץ היא בידי הקנטונים שבהם המשטרה הקנטונלית (Kantonspolizei) אחראית לחקירות. המבנה הפדרלי השווייצרי בא לידי ביטוי במספר שירותי משטרה קנטוניים המאורגנים בדרכים שונות, אך בקנטונים דוברי הגרמנית, מחלקות החקירה הפליליות מכונות בדרך כלל "קרימינפוליציי".
עוגיית מדלן
עוגיית מדלן (בצרפתית: madeleine או petite madeleine - "מדלן הקטנה") היא עוגייה מסורתית שמקורה בחבל המז בצפון מזרח צרפת.
לעוגיות המדלן צורה מסורתית של קונכייה, שמקורה בתבנית בעלת הצורה בה הם נאפות. לעוגייה מרקם של עוגת ספוג וטעמי חמאה ולימון מורגשים. ניתן להכין וריאציות של עוגיית המדלן המסורתית בטעמי וניל, תפוז ושוקולד.
מרכיבי העוגייה כוללים קמח, ביצים, חמאה וסוכר.
העוגיות בתרבות
עוגיות המדלן זכו לפרסום בכל רחבי העולם בשל ספרו של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד" - À la recherche du temps perdu. בספר זה מספר פרוסט על עוגיות המדלן שצורתן כצורת קונכייה. המחבר מספר כי טבל את העוגייה בתה, ושילוב הטעמים העלה בו אושר גדול וזיכרונות ילדות:
ואסילי רץ
ואסילי (לאסלו) קרלוביץ' רץ (באוקראינית: Василь (Ласло) Карлович Рац, בהונגרית: Rácz László; נולד ב-25 במרץ 1961) הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ממוצא הונגרי ששיחק בעמדת הקשר, לאחר פרישה ממשחק פעיל עסק באימון.
ואסילי רץ נולד בכפר פנצ'יקובו שבמחוז זקרפטיה במשפחה הונגרית. מגיל 10 למד בבית הספר לכדורגל בעיר וינוהרדיב ובהמשך - בפנימייה לספורטאים מחוננים בעיר לבוב. למד חינוך גופני במכללה בלבוב, במקביל ללימודים שיחק בקבוצות כדורגל מהליגה השנייה בברית המועצות. בשנת 1981 זומן לסגל קבוצת דינמו קייב, אז קבוצה בליגה הסובייטית הבכירה, בה שיחק את מרבית שנות הקריירה שלו. זכה עם הקבוצה ב4 אליפויות וב4 גביעי ברית המועצות. בשנת 1989 שיחק כמה חודשים בקבוצת אספניול הספרדית. את סוף הקריירה שלו עשה בקבוצת פרנצווארוש ההונגרית.
ואסילי רץ שיחק גם בנבחרת ברית המועצות והשתתף עמה בשתי אליפויות עולם ובאליפות אירופה. במונדיאל 1986 לקח חלק בשלושה מתוך ארבעת משחקי הנבחרת בטורניר והבקיע שער אחד – במשחק נגד צרפת בשלב הבתים. ביורו 1988 השתתף בכל חמשת משחקי הנבחרת בטורניר והבקיע שער אחד – במשחק מול הולנד בשלב הבתים. במונדיאל 1990 השתתף במשחק אחד בלבד. היה זה גם משחקו האחרון במדי הנבחרת.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל עסק בתקופות יחסית קצרות באימון – היה עוזר מאמן של פרנצווארוש ההונגרית ושל דינמו קייב. בשנת 2011 היה ממלא מקום מאמן של קבוצת אובולון קייב.
רגימנט הפוסיליירים המלכותי
רגימנט הפוסיליירים המלכותי (באנגלית: Royal Regiment of Fusiliers או בר"ת: RRF) הוא רגימנט חיל רגלים בצבא הבריטי.
הרגימנט הוקם ב-23 באפריל 1968 בתור 'רגימנט גדול' שכלל פירוק וסיפוח ארבעת רגימנטי הפוסיליירים האנגלים בצבא הבריטי; 'הנורת'מברלנד פוסיליירים המלכותי', 'הווריקשייר פוסיליירים המלכותי', 'הפוסיליירים המלכותי (העיר לונדון)' ו-'הלנקשייר פוסיליירים'. הרגימנט הצטמצם לאורך השנים וכולל בזמננו שני גדודים; הגדוד הראשון (חי"ר ממוכן) והגדוד חמישי (מילואים, חי"ר קל). בסיס האם של הרגימנט במצודת לונדון והוא כיום יחידת הפוסיליירים היחידה בצבא הבריטי.
במלחמת העולם הראשונה 'רגימנט הפוסיליירים המלכותי (העיר לונדון)' שנודע ב בשם "קלעי המלך" - הקים שלושה גדודים כחלק מהגדודים העבריים: אלו היו גדוד 38 ("הגדוד הלונדוני") שכלל בעיקר לוחמים יהודים מאנגליה ומיעוט מארצות הברית; גדוד 39 ("הגדוד האמריקאי") שכלל בעיקר לוחמים יהודים מצפון אמריקה ומיעוט אנגלי; וגדוד 40 ("הגדוד הארצישראלי") שגייס אליו צעירים מארץ ישראל המנדטורית (ראו הגדודים העבריים).
מבנה הרגימנט
בשנת 2014 הגדוד השני של הרגימנט מוזג לתוך הגדוד הראשון, כחלק מתוכנית 'הצבא 2020'.
רגימנט נורת'מברלנד פוסיליירים המלכותי
'רגימנט הנורת'מברלנד פוסיליירים המלכותי' (באנגלית: Royal Northumberland Fusiliers) נוסד בשנת 1674 והיה אחד משלושה רגימנטים אנגלים בחטיבה הסקוטית, הרגימנט לקח חלק ב וליווה את ויליאם השלישי, מלך אנגליה במסעו לאנגליה. ב-1689 הרגימנט הפך רשמית לחלק מהכוחות האנגלים, ב-1751 הוא קיבל את המספר חמש (מאחר שהיה הרגימנט החמישי בוותיקותו) וב-1782 קיבל את השיוך הגאוגרפי נורת'מברלנד איתו היה מזוהה עד לפירוקו ב-1968. בשנת 1836 קיבל הרגימנט את הכינוי 'פוסיליירים', ב-1881 שמו הופשט לכדי "הנורת'מברלנד פוסיליירים" וב-1935 קיבל את הכבוד לשאת את הכינוי "מלכותי".
רגימנט הווריקשייר פוסיליירים המלכותי
'רגימנט הווריקשייר פוסיליירים המלכותי' (באנגלית: Royal Warwickshire Fusiliers) נוסד ב-1673 על ידי סר וולטר ויין והיה אף הוא מבין שלושת הרגימנטים האנגלים בחטיבה הסקוטית כחלק מכוחותיו של ויליאם השלישי. לאורך ההיסטוריה של הרגימנט הוא נודע בתור 'רגימנט הרגלים ה-6' בהמשך הפך ל-'רגימנט ווריקשייר המלכותי', שלא כמו רגימנטי הפוסיליירים האחרים, רגימנט ווריקשייר קיבל את התואר 'פוסיליירים' רק בשנת 1963 - חמש שנים בלבד לפני פירוקו ואיחודו עם שלשת הרגימנטים האחרים.
רגימנט הפוסיליירים המלכותי (העיר לונדון)
'רגימנט הפוסיליירים המלכותי (העיר לונדון)' (באנגלית: (City of London Regiment) Royal Fusiliers) נוסד ב-1685 בתור כרגימנט פוסיליירים מתוך יחידות המשמר במצודת לונדון. הרגימנט היה חמוש במוסקטי מצת חלמיש החדישים ושימש לאבטחת יחידות ארטילריה ומאגרי תחמושת, שכן מצת החלמיש היה בטוח יותר לשימוש בקרבת אבק השריפה והתחמושות השונות (ראו פוסילייר). ארבע שנים אחרי הקמת הרגימנט, הוא נשלח לארצות השפלה לקחת חלק במלחמת תשע השנים וב-1702 נשלח לספרד והשתתף במספר קרבות במלחמת הירושה הספרדית. בשנת 1751 קיבל את המספר 7 ושמו שונה לרגימנט הרגלים ה-7 (הפוסיליירים המלכותי), בין 1773 ל-1783 הוצב הרגימנט בצפון אמריקה כחלק ממלחמת העצמאות של ארצות הברית. בשנים הראשונות של המאה ה-19 נשלח הרגימנט למספר מוקדים סביב העולם עד שב-1809 הגיע יחד עם צבא משלוח בריטי לחצי האי האיברי כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות כשהוא לוקח חלק בכל הקרבות המרכזיים בהם מצור בדחוס, קרב סלמנקה, קרב ויטוריה וקרב טולוז.
במלחמת העולם הראשונה הרגימנט - שנודע ב בשם "קלעי המלך" - גדל באופן ניכר והקים מספר גדודי שירות לתקופת המלחמה, בהם שלושה גדודים כחלק מהגדודים העבריים: אלו היו גדוד 38 ("הגדוד הלונדוני") שכלל בעיקר לוחמים יהודים מאנגליה ומיעוט מארצות הברית; גדוד 39 ("הגדוד האמריקאי") שכלל בעיקר לוחמים יהודים מצפון אמריקה ומיעוט אנגלי; וגדוד 40 ("הגדוד הארצישראלי") שגייס אליו צעירים מארץ ישראל המנדטורית (ראו הגדודים העבריים). לאורך המלחמה נהרגו כמעט 22,000 פוסיליירים מהרגימט והם מונצחים, יחד עם חללי מלחמת העולם השנייה שנוספו לאחר מכן, באנדרטת המלחמה של רגימנט הפוסיליירים המלכותי בהוברן, לונדון.
במלחמת העולם השנייה יחידות הרגימנט לקחו חלק בלחימה בעיקר במערכה באיטליה ובצפון אפריקה. לאחר המלחמה צומצם הרגימנט לכדי גדוד סדיר בודד שנשלח לקחת חלק במלחמת קוריאה ב-1952. הרגימנט פורק ב-1968 ואוחד עם הרגימנטים הפוסילרים האנגליים האחרים לכדי 'רגימנט הפוסיליירים המלכותי'.
רגימנט הלנקשייר פוסיליירים
'רגימנט הלנקשייר פוסיליירים' (באנגלית: Lancashire Fusiliers) נוסד ב-1688 על ידי סר ריצ'רד פייטון, הוא לקח חלק בקרבות המהפכה המהוללת ובלחימה באירלנד כחלק ממלחמת תשע השנים. בשנת 1751 בדומה לשאר הצבא, קיבל הרגימנט מספר ושונה שמו ל-'רגימנט הרגלים ה-20' שנכתב לרוב באותיות רומיות (הרגלים XX) ולכן דבק בו לאורך השנים הכינוי "שני העשריות". במהלך מלחמת שבע השנים הרגימנט קיבל הכרה עבור לחימתו בקרב מינדן ב-1 באוגוסט 1759 כאשר הצליח לעמוד אל מול הסתערות פרשים צרפתים ואף לשבור אותה, מה שהעניק להם את הכינוי 'החברה ממינדן' ויום השנה לקרב הפך ליום שצוין כל שנה ברגימנט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגדוד הראשון הוצב בהודו הבריטית ובמהלך המערכה על בורמה הפך לגדוד קומנדו (צ'ינדיטים) ולחם כחלק מהבריגדה ה-77 (הודו) תחת פיקודו של אורד צ'ארלס וינגייט. הגדוד השני החל את המלחמה כחלק מחיל המשלוח הבריטי בלחימה אל מול התקדמות הצבא הגרמני בצרפת וארצות השפלה, לאחר נפילת צרפת חזר לבריטניה ובהמשך המלחמה לקח חלק בלחימה במערכה בצפון אפריקה. לצד שני הגדודים הסדירים הוקמו עוד שבעה גדודי "צבא לאומי" (מילואים); 1/5, 2/5, 1/6, 2/6, 7 (שהיה גדוד הגנה אווירית), 1/8 ו-2/8. בנוסף הוקמו שלושה גדודי שירות (גדודי לחימה הפועלים רק בשעת מלחמה); גדוד 9 (שלחם בצרפת ובהמשך הוסב לגדוד שריון ופורק ב-1943), גדוד 10 (נשלח להודו הבריטית ולחם במערכה על בורמה), וגדוד 11 (ששירת במלטה בזמן המצור על מלטה ובהמשך לקח חלק ב).
היינריך אוטו וילנד
היינריך אוטו וילנד (בגרמנית: Heinrich Otto Wieland; 4 ביוני 1877 - 5 באוגוסט 1957) היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1927, "על מחקריו בתחום חומצת המרה וחומרים קרובים".
ביוגרפיה
וילנד נולד בפפורצהיים, באדן, שבגרמניה, במשפחת אנשי עסקים ליברלים. אביו היה כימאי שעבר בתחום הרוקחות ורכש אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1871-1870 מפעל לטיהור מתכות יקרות. הוא למד באוניברסיטאות מינכן, ברלין ושטוטגרט, וב-1901 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מינכן, תחת הדרכתו של יוהאן טילה. בשנת 1905 עבר בחינת "הביליטציה" עם תזה על תחמוצות חנקן. בהמשך במקביל לעבודתו כמרצה במינכן, עבד וילנד למשך שנים רבות כיועץ ומתן חוות דעת מומחה. היה לו קשר ארוך שנים שם המפעל הכימי-הפרמצבטי "בהרינגר אינגלהיים" שבאינגלהיים אם ריין. ב-1917 ירש את אדולף פון באייר כפרופסור לכימיה באוניברסיטת מינכן.
פעילותו המחקרית
במשך כל הקריירה שלו חקר תרכובות אורגניות הכוללות חנקן, ביניהן מורפיום וסטריכנין. פרסומיו בתחום חומצות המרה, שהחלו ב-1912, הגיעו לשיאם ב-1932, כאשר הצליח לזהות את מבנה השלד הפחמני של סטרואידים. הוא פעל גם בתחום הרדיקלים, ותהליכי חמצון בתאים חיים, שסייעו לו לזהות את האוניברסליות של תהליכי דהידרוגנציה בטבע.
וילנד נישא ליוזפין בארטמן ב-1908, ונולדו לזוג שלושה בנים ובת: וולפגנג, פרופסור לרוקחות; תאודור, פרופסור לכימיה; אוטו, פרופסור לרפואה; ואווה, שנישאה לפרופסור פאודור לינן, פרופסור לביוכימיה באוניברסיטת מינכן, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1964.
פרס היינריך וילנד
מאז שנת 1964 מוענק מדי שנה פרס על שם היינריך וילנד לקידום המחקר בתחומי הכימיה, ביוכימיה, פיזיולוגיה, ורפואה של ליפידים וחומרים קרובים. הפרס המוענק ממומן על ידי חברת התרופות בהרינגר אינגלהיים, בה עבד וילנד מספר שנים כיועץ, והיה גם דודנה של אשת מקים החברה.
אדוארד היינה
היינריך אדוארד היינה (16 במרץ 1821, ברלין – 21 באוקטובר 1881, האלה) היה מתמטיקאי גרמני.
היינה נודע בשל משפטים שהוכיח בנושא תוצאות פונקציות מיוחדות ואנליזה ממשית. בפרט, הוא כתב מסה חשובה על ההרמוניות הספריות ופונקציות לז'נדר (Handbuch der Kugelfunctionen). הוא חקר את הטור ההיפרגאומטרי הבסיסי, והכניס לשימוש את נוסחת מהלר-היינה.
ביוגרפיה
היינריך אדוארד היינה נולד ב-16 במרץ 1821 בברלין. הוא היה בנם השמיני של הבנקאי קרל היינה ושל אשתו הנרייט מרטנס. בתחילה קיבל אדוארד חינוך ביתי, ולאחר מכן למד בגימנסיית פרידריכסוורדשה (Friedrichswerdersche) וגימנסיית קלנישה (Köllnische) בברלין. בשנת 1838, לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה, הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת ברלין, אבל עבר לאוניברסיטת גטינגן, כדי ללמוד מתמטיקה מקרל פרידריך גאוס וממוריץ שטרן. בשנת 1840, חזר היינה לברלין, שם למד מתמטיקה אצל יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה, ונכח גם בהרצאות של יאקוב שטיינר ויוהאן פרנץ אנקה. בשנת 1842, הוענק לו דוקטורט מטעם האוניברסיטה של ברלין, על עבודתו בתחום משוואות דיפרנציאליות, בהנחייתם של אנו דירקסן ומרטין אוהם – עבודה שאותה הקדיש לדיריכלה. לאחר מכן, למד היינה באוניברסיטת קניגסברג, כדי ליטול חלק בסמינר של קרל גוסטב יעקב יעקובי, ובמקביל שמע הרצאות בפיזיקה מתמטית אצל פרנץ ארנסט נוימן. בקניגסברג, התחבר היינה לעמיתיו ללימודים, גוסטב קירכהוף ופיליפ לודוויג פון זיידל.
בשנת 1844 היינה קיבל משרת הוראה באוניברסיטת בון, ולאחר תקופת הכשרה (habilitation), החל לשמש כפריבט-דוצנט. הוא המשיך את המחקר שלו במתמטיקה בבון, ובשנת 1848, קודם לדרגת Professor extraordinarius. בשנת 1850, התחתן היינה עם סופי וולף, בתו של סוחר מברלין. לזוג נולדו חמישה ילדים – ארבע בנות ובן אחד. בשנת 1856, היינה עבר לשמש כפרופסור במשרה מלאה באוניברסיטת האלה, שם נשאר למשך שארית חייו, ובין השנים 1864–1865, שימש גם כרקטור האוניברסיטה. ב-1875, הוצעה לו קתדרה למתמטיקה באוניברסיטת גטינגן, אך הוא החליט לדחות את ההצעה ולהישאר בהאלה. בשנת 1877, לרגל מאה שנה להולדתו של גאוס, הוענקה לו מדליה על שם גאוס על מחקריו. ב-21 באוקטובר 1881, נפטר אדוארד היינה בהאלה.
אנקה
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
מחוזות הונדורס
מבחינה מנהלית הונדורס מחולקת ל-18 מחוזות (département) אשר מחולקים לנפות.
אשף מצרי
תפוצה ובית גידול
לאשף המצרי תפוצה רחבה. הוא חי באפריקה (מלבד האזורים הצפון-מערביים) ובחצי האי ערב, בדרום אסיה ובמזרח עד בנגלדש וסרי לנקה.
האשף המצרי נפוץ במגוון רחב של בתי גידול, מהסוואנות הצחיחות ועד לרמות הלחות, כל עוד יש נגישות למים, שמהווים גם מוקד משיכה לחרקים, מזונו של האשף. העטלפים מבכרים צוקים ומערות למנוחת היום, אך גם מבנים מעשי ידי אדם, כמו בניינים ישנים משמשים להם ללינה.
התנהגות
האשף המצרי, כרוב העטלפים, הוא חיה לילית. האשף נח ביום במושבות המונות בין 3 לאלפי פרטים. הוא מעופף מהיר, ובחיפוש המזון הלילי עשוי לעבור על פני שטחים פתוחים נרחבים. החרקים נטרפים מהאוויר או מעל פני האדמה, וכוללים חיפושיות, זחלים, זבובים, עשים, עכבישים, טרמיטים, אלטות וצרעות. תנועתו של האשף המצרי על הקרקע מגושמת פחות משל עטלפים אחרים, והוא עשוי להתרוצץ על הקרקע בקלות יחסית. למקומות הלינה יש ריח חזק, ומשערים שלריח יש חשיבות באינטראקציה החברתית ובזיהוי מקומות הלינה. הנקבות ממליטות גור אחד בשנה, לרוב בקיץ, וההיריון אורך 4 חודשים.
טקסונומיה
השוואת רצפי גנום מצביעה על כך שהעטלף הקרוב ביותר לאשף המצרי הוא העטלף השחור-אדום (Chaerephon jobimena ) ממדגסקר. שני מינים אלה יחד עם האשף המקסיקני מהווים קבוצה בת 9.8 מיליון שנים לפי ההשערה.
ז'אן דה מנשה
ז'אן דה מנשה (בצרפתית: Jean de Menasce; 1902 – 1973) היה מזרחן נודע ומומחה בעל שם ללימודים איראניים. שלט היטב ב-15 שפות, ועסק גם בתרגום, תאולוגיה, פילוסופיה ומשפטים. על אף מוצאו כיהודי-מצרי הוא המיר את דתו במהלך חייו והיה לנזיר דומיניקני. עם זאת שמר על קרבה גדולה למטרות יהודיות. היה פרופסור באוניברסיטת פריבור בשווייץ ובמכון היישומי ללימודים מתקדמים בפריז.
קורות חיים
ז'אן דה מנשה נולד באלכסנדריה ב-24 בדצמבר 1902, בן לברון פליקס דה מנשה, מנהיג קהילת יהודי אלכסנדריה. משפחת דה מנשה הייתה משפחה ספרדית עשירה שהשתייכה לאליטה הוותיקה של יהודי מצרים.
ז'אן למד בנעוריו בגימנסיה צרפתית בעיר מולדתו ולאחר מכן השלים תואר במשפטים מהמכללה הצרפתית בקהיר. בהמשך נסע ללימודי פילוסופיה, מזרחנות ושפות שמיות באוניברסיטת אוקספורד באנגליה. בעודו באנגליה התחבר לחוגים ספרותיים וחברתיים שכללו אישים כגון הסופר האנגלי גרהם גרין, הפילוסוף הידוע ברטראנד ראסל והמשורר ת"ס אליוט. דה מנשה תרגם לצרפתית כמה מיצירותיהם של ראסל ואליוט, כמו גם מהיצירות של המשורר האנגלי הקלאסי ג'ון דאן והמשורר היהודי-גרמני המומר מקס שלר. אישיות נוספת שדה מנשה שמר על קשר קרוב איתה היה הפילוסוף הצרפתי הקתולי ז'אק מאריטן, שאשתו היהודיה המירה את דתה לקתוליות. רבים מחבריו הקרובים של דה מנשה בתקופה זאת היו מומרים חדשים לקתוליות, מה שלימים השפיע עליו להמיר את דתו גם כן בשנת 1926.
לאחר שהשלים את לימודיו באוקספורד נסע ללמוד באוניברסיטת הסורבון בפריז מזרחנות ופילוסופיה והשלים דוקטורט. הוא שלט היטב ב-15 שפות, כולל שורה של שפות אירופאיות, עברית, סורית ופרסית פהלוית.
בעודו סטודנט בפריז, עוד לפני שהמיר את דתו, דה מנשה גילה עניין רב בנושאים יהודים ופיתח אהדה גדולה לציונות. בהוראת חיים ויצמן, ידיד משפחת דה מנשה, הוא אף מונה למזכיר ההתאחדות הציונית בז'נבה. הוא המשיך להביע עניין בסוגיות יהודיות גם לאחר שהמיר את דתו. בשנה לאחר שהוטבל לקתוליות הוא שקד על כתיבת ספרו על תנועת החסידות היהודית (Quand Israel aime Dieu, 1931), שהיה, לפי אדריאן הייסטינגס. בשנת 1928 פרסם ספרון אוהד על הציונות בשם 'Situation du sionisme, שנותן הצדקות תאולוגיות נוצריות לתנועה הלאומית היהודית. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא סייע לחברו היהודי אמיל בנבניסט להימלט לשווייץ.
עם זאת, דה-מנשה היה לקתולי אדוק. בתחילת שנות ה-30 הוא הצטרף למסדר דומיניקני בבלגיה, ובשנת 1935 הוסמך רשמית בתור כומר. הוא היה לפעיל בתנועת ההתחדשות הנאו-תומיסטית (על שם תומאס אקווינס) של הכנסייה הקתולית לאחר מלחמת העולם השנייה. כנציג קתולי דה מנשה פעל למען יחסים טובים יותר בין הכנסייה ליהודים. הוא היה אחד מ-9 הנציגים הקתולים בוועדה יהודית-נוצרית משותפת בשווייץ בשנת 1947 שנועדה, כתגובה לשואה, ללמוד את המניעים לאנטישמיות נוצרית ולהילחם בה.
לאורך חייו דה מנשה פרסם קורפוס גדול של ספרים, מאמרים ותרגומים על נושאים מגוונים, אך במיוחד נודע כמומחה בעל שם ללימודים איראניים - הזורואסטריות, החוק הסאסאני, אסכולת המועתזילה, מזדאיזם, בלשנות פרסית ועוד.
פרסומים נבחרים
ספרים
מאמרים
My Way
My Way (בתרגום לעברית: "בדרכי שלי") הוא שיר שנכתב על ידי פול אנקה ופורסם לראשונה בביצועו של פרנק סינטרה בשנת 1969.
הלחן נלקח מהשיר הצרפתי "Comme d'habitude" שנכתב על ידי המלחין הצרפתי ז'אק רבו והזמר הצרפתי המפורסם קלוד פרנסואה. אין קשר בין מילות השיר לבין המקור בצרפתית.
נושא השיר
מילות השיר "My Way" מספרות את סיפורו של אדם בסוף חייו, המסכם בפני השומעים, במונולוג, את סקירת חייו על העליות והמורדות שבהם. ה"מספר" נשמע כאדם בעל רצון חזק, אדם נחוש בדעתו, שהעיז רבות, סמך על עצמו, והגיע להישגים ראויים. ה"מספר" מאושר מהדרך שבה נסובו חייו ומהישגיו, אף שלעיתים שגה אין לו חרטות. הוא חי חיים מלאים, והצליח "בדרכו שלו".
הרקע לכתיבת השיר
מילות השיר בגרסה האנגלית נכתבו בהשראת פגישה שהתקיימה בין פול אנקה לפרנק סינטרה בפלורידה. לא מעט תהו כיצד אנקה, שהיה באותה עת בן 27 בלבד, הצליח להוציא מעצמו מילות סיכום מרשימות כאלה, ההולמות יותר אדם באחרית ימיו מאשר אדם צעיר שכל החיים עוד לפניו. אולם, כפי שהוא עצמו סיפר שנים רבות לאחר מכן, השיר נכתב עבור סינטרה אשר באותה פגישה סיפר לו ש"נמאס לו" ושבכוונתו לפרוש מעולם המוזיקה (דבר שלא קרה בסופו של דבר).
אנקה סיים לכתוב את מילות השיר המשוכתב בשעה חמש לפנות בוקר, ובהזדמנות הראשונה התקשר לסינטרה אשר שהה כבר באותה העת במלון סיזר'ס פאלאס בלאס-וגאס, ובשיחה זו בישר לו שיש לו שיר "מאוד מיוחד עבורו".
אנקה סיפר בדיעבד כי חברת התקליטים שלו באה אליו מאוחר יותר בטרוניה על כך שלא שמר את השיר לעצמו. אנקה השיב כי מבחינתו השיר נכתב עבור פרנק סינטרה, והוא היה האיש שהיה צריך לבצע אותו.
הצלחת השיר
השיר "My Way" יצא לרדיו בשנת 1969 כסינגל, ופורסם באלבום אוסף של פרנק סינטרה שנקרא גם הוא "My Way". בשלב ראשון לא נחשב כהצלחה בארצות הברית, והגיע למקום ה-27 בלבד מתוך 100 הסינגלים של שירי הפופ באותה שנה.
פריצתו של השיר הגיעה עת שודר בבריטניה בהמשך אותה שנה, שם הפך הסינגל ללהיט באופן מיידי. השיר הגיע למקום החמישי ברשימת הסינגלים הבריטיים באותה שנה, וזאת אף על פי שמבצעו היה אמריקאי. באביב 1969 היה השיר "My Way" הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה. השיר הגיע למקומות גבוהים ברשימת הסינגלים בבריטניה גם בשנים 1970 ו-1971, ושבר שיא במכירות.
בתגובה להצלחת הסינגל בבריטניה הפך השיר להצלחה גם בארצות הברית, ובשנות השבעים הפך לסימן ההיכר של פרנק סינטרה.
גרסאות כיסוי
עם השנים השיר הוקלט ובוצע עשרות פעמים על ידי אומנים שונים. בין המבצעים היו נינה סימון (ב-1971), אלביס פרסלי ופול אנקה עצמו.
ביצוע בולט לשיר הוא גרסת הפּאנק של סיד וישס מהסקס פיסטולס, בו השיר מבוצע בזיוף לעגני ובשינוי חלק מהמילים. ביצוע זה יצא על סינגל ב-1978 והוא מופיע בסרט המוקומנטרי על הלהקה: "The Great Rock'n'Roll Swindle" בו וישס נראה כשהוא מבצע את השיר אל מול קהל בורגני חנוט בחליפות מהודרות, כאשר בסוף השיר הוא שולף אקדח ויורה בקהל.
בינואר 2017, בליל טקס השבעתו, בחר נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ בשיר לביצוע ריקוד הסלואו בנשף הגאלה שנערך עבורו ועבור הגברת הראשונה מלאניה טראמפ.
אנטון אולסון
אולסון התמודד שלוש פעמים בדו-קרבות על תואר האליפות. הוא הפסיד בדו-קרב לגוסטף ניהולם בשנת 1919 3.5–1.5. אולסון ניצח את גוסטב ניהלום 3–2 בשנת 1921 ובאותה שנה הפסיד לו 3.5–1.5.
אולסון הגיע למקום השני, אחרי בוריסלב קוסטיץ' בתחרות סטוקהולם 1913, חלק מקום ראשון עם אוטו לוונבורג והפסיד בדו-קרב לאוטו לוונבורג 3-2 בתחרות סטוקהולם 1917, חלק מקום 1–2 עם רודולף שפילמן בתחרות גטבורג 1919 (אליפות ארצות הצפון), ניצח בתחרות מאלמה 1919, חלק מקום 11–12 בתחרות גטבורג 1920 (ניצח: פאול יונר), חלק מקום ראשון עם אלאן נילסון בתחרות אופסלה 1923, חלק מקום 4–8 בתחרות קופנהגן 1924 (אליפות ארצות הצפון, ניצח: אהרון נימצוביץ') והגיע למקום השמיני בתחרות אוסלו 1928 (אליפות ארצות הצפון, ניצח: קארל ברנדטסון).
פיל אייבי
פיל אייבי (באנגלית: Phil Ivey; נולד ב-1 בפברואר 1977) הוא שחקן פוקר מקצועי אמריקאי. אייבי זכה ב-10 צמידי אליפות העולם בפוקר, פעם אחת בסבב הפוקר העולמי ובחמישה גביעי סבב טריטון. נבחר להיכל התהילה של הפוקר ב-2017.
אייבי נחשב לאחד משחקני הפוקר הטובים בעולם. אף על פי שהתמחותו העיקרית היא במשחקי מזומן (Cash Games), אייבי זכה בעשרה צמידים באליפות העולם בפוקר, חמישה מהם לפני הגיעו לגיל 30, הוא שיחק ב-9 שולחנות גמר במסגרת סבב הפוקר העולמי, מתוכם זכה באחד. בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21, רבים מעמיתיו ומומחי פוקר ראו בו כשחקן הפוקר הטוב בעולם. בשנת 2017 נבחר פיל אייבי להיכל התהילה של הפוקר. ב-25 באוקטובר 2017 הכריע בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת בתביעתו של פיל אייבי נגד בית הקזינו קרוקפורדס בלונדון וקבע כי זכייתו של אייבי בסך 7.7 מיליון ליש"ט במשחק באקארה מסוג פונטו בנקו, במהלך יומיים באוגוסט 2012, הושגה בדרכי מרמה ועל כן אינו זכאי לקבל את כספי הזכייה. נכון לשנת 2018 אייבי זכה ביותר מ-26 מיליון דולר בטורנירים ששודרו בשידור חי בטלוויזיה ובעוד עשרות מיליוני דולרים במשחקי הימורים ברשת ובאתרים פרטיים. נכון לשנת 2018, אייבי מדורג שביעי בעולם בסכומי זכיותיו בטורנירי פוקר.
בפברואר 2006 היה אייבי חלק מקבוצה של שחקני פוקר מקצועיים ("The Corporation") ששיחקו כקבוצה נגד המיליארדר חובב הפוקר אנדי ביל (Andy Beal) במשחק המזומן הגדול ביותר בהיסטוריה עד לאותו המשחק. כאשר הגיע תורו של אייבי לשחק באחד על אחד (Heads Up) נגד ביל במשחק Limit Holdem על בליינדים בגובה של 25,000$\50,000$, הוא הרוויח מהמיליארדר, שנחל קודם לכן הצלחות לא מבוטלות נגד המקצוענים האחרים שהיו חברים בקבוצה, 16,000,000 דולר במשך שלושה ימים של משחק, וגרם לביל לפרוש ואף להכריז פעם נוספת כי הוא מוותר על פוקר.
ב-2014 תבע את קזינו בורגטה בניו ג'רזי לאחר שלא העבירו לו את סכומי הזכייה בסך 10 מיליון דולר. אייבי עבד יחד עם שותפה סינית בשם צ'נג יין סאן המתמחה בזיהוי פגמים בקלפים במשחק "בקרה" (Baccarat) ודרש שהקלפים יועברו ערבוב רק על ידי מכונה וכך לטענת הקזינו הוא ושותפתו עקבו אחרי קלפים מסוימים וזכו בסכומים גבוהים בית המשפט דחה את בקשתו. הוא ניהל תביעת ענק בבית המשפט העליון בממלכה המאוחדת נגד קזינו קרוקפורדס בלונדון, שם לטענת חוקרים מטעם הקזינו שותפתו הסינית הצליחה לאתר שינויים מזעריים בקלפים. אף בתביעה זו קבע בית המשפט כי אייבי זכה בהימורים בדרכי מרמה.
אייבי מתגורר בלאס וגאס, לאחר שהתגרש מאשתו לוסייטה, ב-29 בדצמבר 2009.
גרשם קורט פרייער
גרשֹם קורט פרייער (בגרמנית: Kurt Gerschom Freyer; 25 במאי 1885, דַרְקֶמֶן, הקיסרות הגרמנית – 24 במאי 1973, כפר סאלד, ישראל) היה חוקר אמנות ופילוסופיה שעסק ביישום התאוריה המרקסיסטית בתולדות האמנות ובפילוסופיה ההומניסטית.
חייו
גרשם קורט פרייער נולד בעיירה דַרְקֶמֶן שבפרוסיה המזרחית (כיום אוֹזְיוֹרְסְק במחוז קלינינגרד, רוסיה), למשפחה יהודית אמידה. אביו היה רופא וסבו רב בעיירה מַרְגְרַבּוֹבָה, אף היא בפרוסיה המזרחית (כיום אוֹלֶצְקוֹ בפולין). בילדותו עברה משפחתו לשטטין שבפרוסיה (כיום בפולין), שם גדל. בנעוריו נמנה עם מקימי הארגון הציוני הראשון בשטטין, שהתאפיין בנטייה לסוציאליזם (אם כי שנים אחרי כן העיד כי הבריות לא ידעו אז באמת מהו סוציאליזם).
מגיל צעיר התעניין בספרות, פילוסופיה ואמנות, והחל לאסוף רפרודוקציות של יצירות אמנות. בבחרותו נסע ללמוד באוניברסיטת מינכן, ובשנת 1911 קיבל תואר דוקטור לאמנות. בתקופה זו נשא לאשה את אנה היימן. מאחר שכיהודי התקשה לקבל משרה באקדמיה, פנה לתחום המוזיאונים, ושימש במשך שנים אחדות כעוזר וסגן-מנהל במוזיאונים לאמנות בערים האגן, האלה ופלנסבורג. בהאלה נולדה בתו הבכורה, ובפלנסבורג שתי בנות נוספות.
ב-1916, בעת מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא גרמניה, ושירת כמורה לאיתות בבית הספר למתרגמים בברלין. בעת שהותו שם התקרב שוב לתנועה הציונית. עם תום המלחמה חזר לפלנסבורג, אך גילה שעקב המשבר הכלכלי קוצצו תקציבי המוזיאונים, ומשרת סגן-המנהל בוטלה. בעזרת הקשרים שיצר בברלין, השיג שם משרה בהוצאת ספרים יהודית ועבר לשם עם משפחתו.
כעבור שנים אחדות פתח חנות ספרים עצמאית בשם "אוטופיה", שהתמחתה בספרים נדירים ועתיקים ובספרות סוציאליסטית. ב-1933, זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, עברה המשפחה לאמסטרדם, ובה הצטרף כשותף לחנות ספרים אחרת.
ב-1936 הצליח להשיג סרטיפיקט ועלה לארץ ישראל. תחילה התגורר ברמת גן והתפרנס בדוחק מהרצאות והוראה, אך ב-1940 עבר לקיבוץ כפר סאלד, בו היו חברות שתיים מבנותיו. בקיבוץ עבד בספרייה, עסק בהוראה ובהדרכת מורים, ובמקביל התפנה לכתיבת ספריו.
פרייער נפטר בכפר סאלד ב-24 במאי 1973, ערב יום הולדתו ה-88, כשבועיים לאחר שסיים את כתיבת ספרו האחרון, שיצא לאור לאחר מותו.
גרשם קורט פרייער הוא סבם של העיתונאי וחוקר הלשון רוביק רוזנטל ושל הסופר דן שביט.
עיקרי עבודתו
מחקריו המוקדמים של פרייער התמקדו באמנות בגרמניה בימי הביניים. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בניתוח אמנותי של שערי ערים גרמניות, ומאמרים נוספים שכתב עסקו באמנות עממית ובפיסול.
בתקופת המשבר הכלכלי שלאחר מלחמת העולם הראשונה התעניין פרייער במצב הסבל האנושי, וכתב ספר קצר על שפינוזה ועל תורתו כדרך להתגבר על הסבל. בתקופה זו גם התפתחה בו הכרה עמוקה של המרקסיזם. הוא הקדיש זמן רב לקריאת ספרות סוציאליסטית וקומוניסטית והזדהה עם רעיונותיה, אם כי מעולם לא הצטרף למפלגה. גמלה בו ההחלטה לכתוב על עקרונות המרקסיזם ולהפיצם בדרכים אינטלקטואליות ולא באמצעים פוליטיים.
"היסטוריית אמנות מרקסיסטית"
מתוך הזדהותו עם המרקסיזם, התעורר בו הרצון לבחן מחדש את הנחות היסוד שעליהן הושתתו ידיעותיו בתחום האמנות, לאור הפילוסופיה המרקסיסטית. שני ספריו הראשונים שיצאו לאור בעברית עסקו במחקר זה. מחקרו הסתעף לדיון בשתי בעיות: הסוציולוגיה של האמנות ותולדות האמנות. בעיית הסוציולוגיה דנה במקום האמנות בבניין החברה וביחסים שבין האמנות לבין חייה החומריים והמדיניים וחיי הרוח של החברה. בעיית תולדות האמנות דנה בדמיון ובהבדל בין יצירות אמנות בנות תקופות שונות ובגורמים לתמורות ההיסטוריות בסגנונות, מתוך ניסיון לזהות את חוקי התהליך המתחולל בתמורות אלו. אולם כבר בראשית מחקרו מבהיר פרייער כי ההפרדה בין הבעיות היא מתודולוגית בלבד, וכי למעשה מדובר בשני פנים של אותה בעיה: ראייה אופקית של התופעה החברתית באמנות, וראייה אנכית שלה בציר הזמן. הבנת כל אחת מנקודות המבט חיונית להבנת רעותה.
פרייער התבסס על קביעתו של קרל מרקס כי "ההוויה היא הקובעת את התודעה", ועל עקרון המטריאליזם ההיסטורי, וקבע כי האמנות בכל תקופה משקפת את תודעת אנשי התקופה כפרטים וכחברה, ומכאן גם את ההוויה שיצרה את התודעה הזו. כך למשל, האמנות בתקופה הפיאודלית מתאפיינת בדמויות שאינן מייצגות פרטים אנושיים אלא טיפוסים אידיאליים של בני אדם, במבנה התמונה שולטת חוקיות סימטרית קפואה, אין כמעט התייחסות לחומרים ולתיאור החלל – הכל מצוי במשטח אחד. כשם שהחברה הייתה משועבדת לשלטון אבסולוטי והיררכי, כך מראה גם האמנות חוקיות אבסולוטית. לעומת זאת, בתקופת הרנסאנס, עם התפתחות מעמד בורגני בערים, החלה התודעה האנושית להתמקד במציאות ובאנושיות – מעבר מאידיאליזם למטריאליזם והומניזם. אמנות הרנסאנס משקפת היטב את השינוי באמצעי הייצור ובתודעה החברתית שהשתנתה בעקבותיו: הדמויות מייצגות אנשים אמיתיים עם הבעות ורגשות, ויש פירוט רב של חפצים, של אריגים וחומרים אחרים ושל עומק החלל.
פרייער אף טוען כי האמנות מצביעה על שינויים בתודעה החברתית, לעיתים עוד בטרם חלחלה ההכרה בשינויים אלו בתודעת ההמונים והשלטון. כדוגמה הוא מביא את השינוי בתיאור רגלי ישו הצלוב, אשר בימי הביניים היו מצוירות כמסומרות זו לצד זו, אך מתחילת המאה ה-13 החלו לציירן במערב אירופה כמשׂוכלות זו על גבי זו. המעבר מסמל טרנסצנדנטי סימטרי, על-אנושי וכבול, לתיאור הנובע מהתבוננות בטבע ובאנושי ולהבעה של חופש התנועה האינדיבידואלי, מעיד על תמורות במבנה החברתי, עוד בטרם הכירו בכך אנשי התקופה.
האמנות אינה רק ייצוג של ההוויה והתודעה החברתית, אלא יש בכוחה להשפיע עליהן. פרייער מבהיר כי "אמנות" אינה רק יצירתו של האמן, אלא התהליך המתחולל בינה לבין הצופה. לדבריו, "חווית האמנות היא תמיד התייחסות בין התודעה החברתית האובייקטיבית המעוצבת ביצירה האמנותית, לבין התודעה הסובייקטיבית הפועלת בצופה". תודעת הצופה מושפעת מחוויית האמנות ומעוררת תגובה, המשפיעה בתורה על התודעה החברתית של החברה שהוא חלק ממנה. בכך תורמת החוויה האמנותית להנעת התהליך הדיאלקטי הבונה את החברה ומשנה אותה.
הפילוסופיה המרקסיסטית
מתוך ניסיונו בהוראה ובהדרכת מורים, חש פרייער כי חסר ספר לימוד שיציג באופן סדור וממצה את השקפת העולם המרקסיסטית, ולקח על עצמו לכתוב מבוא לפילוסופיה המרקסיסטית. המבוא מציג את העקרונות המרכזיים של המרקסיזם – מטריאליזם ודיאלקטיקה – על רקע הרצף של הפילוסופיה המערבית, מיוון הקלאסית ועד העת החדשה, ודן באמצעותם בשאלות הריאליזם והאידיאליזם, תורת ההכרה ותורת המוסר.
בספרו האחרון מיקד את הדיון בהומניזם המרקסיסטי, מתוך רצון להשיב על ביקורת והשגות כנגד המרקסיזם, על כך שהתמקד במבנה החברתי-כלכלי והזניח את הפרט, ועל הניסיון של המהפכה הרוסית והמהפכה הסינית. נוכח ביקורת זו, טוען פרייער כי המרקסיזם עודו תפיסה מסכמת ובסיס להבנת כל התופעות המהותיות של האדם והחברה. בספרו הוא מבקש להציג את מהות ההומניזם המרקסיסטי ולבחון באיזו מידה הוגשם ומה ניתן לעשות כדי להביאו להגשמה מלאה. לשם כך הוא מתאר את התפתחות ההומניזם מהרנסאנס ועד ימינו, ואת העקרונות המרכזיים שלו: שוויון, חירות, זכויות האדם ופיתוח חופשי של האישיות האינדיבידואלית.
הניגוד העיקרי בין ההומניזם הבורגני לזה המרקסיסטי, לדידו, מתבטא בכך שבעוד שהבורגני עוסק במושגים מופשטים של "האדם", "החוזה החברתי" ו"רוח העולם", נקודת המוצא של המרקסיסטי היא בני אדם של ממש וקיומם החומרי. עניינו של ההומניזם המרקסיסטי, אם כן, אינו "מהו האדם" אלא "מהו האדם במסגרת היחסים החברתיים ההיסטוריים הממשיים".
פרייער משווה את החברה הקפיטליסטית, הסוציאליסטית והקומוניסטית מנקודת מבט של עקרונות השוויון, החירות, הדמוקרטיה וזכויות האדם. הוא סוקר את הגשמתם של עקרונות ההומניזם המרקסיסטי במדינות שונות בעולם, תוך ביקורת חריפה על המדינות הקומוניסטיות, ברית המועצות בראשן, אשר עיוותו את העקרונות המרקסיסטיים והפכו למשטרי דיכוי. אולם עיוות זה אינו פוגם באמונתו כי עקרונות ההומניזם המרקסיסטי נכונים, והספר מסתיים בהצעת דרכי פעולה להגשמתו.
עונת 2018/2019 בליגה א'
הליגה כללה 16 קבוצות במחוז דרום ו-16 קבוצות במחוז צפון. העונה הסתיימה בעלייה של מועדון ספורט כפר קאסם מדרום והפועל אום אל-פחם מצפון, ובירידה של הפועל מחנה יהודה ובית"ר כפר סבא מדרום ושל הפועל ירושלים, הפועל שפרעם ועירוני נשר (דרך משחקי המבחן) מהמחוז הצפוני.
מלך השערים של מחוז דרום היה יוסי אסייג ממועדון ספורט כפר קאסם אשר כבש 29 שערים, ומקבילו במחוז צפון היה אוהד קדוסי שכבש 27 שערים במדי הפועל בקה אל גרבייה.
חתולות הרעם
חתולות הרעם הוא סרט טלוויזיה קצר משנת 1998 שנכתב ובוים בידי עירית לינור, עם אורלי זילברשץ, שלום אסייג ורותם אבוהב בתפקידים הראשיים.
הסרט נמנה עם סדרת "סיפורים קצרים על אהבה" של חגי לוי.
זה סרטה הראשון של רותם אבוהב והיא מופיעה בתור רותם יטאח-אשבל.
העלילה היא על תחרות כדורת (באולינג) בין שתי קבוצות ורומן שמתפתח בין קפטן הקבוצה המפסידה לקפטנית הקבוצה המנצחת.
תקציר העלילה
דינה (אורלי זילברשץ) היא קצינת משטרה בדרגת פקד. היא נקראת לתווך בסכסוך שכנים קולני (אותם משחקים אמנון לוי, כרמלה מנשה ושלי יחימוביץ') ופוקדת על כולם להתפזר אחרת תעצור אותם.
דינה נמצאת במתח, היא ראש קבוצת הבאולינג "חתולות הרעם" שמתמודדת כבר חמש שנים בתחרות "יד הזהב" בנתניה מול קבוצת "מוסך קסוטו" שבראשה אלי קסוטו (שלום אסייג) ומפסידה כל פעם.
בקבוצת "חתולות הרעם" נמצאים אחיה של דינה, גידי (אורי בנאי), אילנה (חלי גולדנברג), ואדים (ישראל דמידוב) ומלי (דפנה ארמוני). בין אורי (איציק קונפינו) ואילנה יש רומן חשאי אף על פי שהיא נשואה. מלי נמצאת בהיריון בחודש תשיעי והיא פסולה מן המשחק. בעקבות זאת, דינה בלחץ - חסר לה שחקן.
אושרית מציעה את עצמה לדינה למרות שאין לה ניסיון, ודינה מקבלת אותה מחוסר ברירה ומתחילה לאמן אותה.
הכרוז (אייל גפן) מכריז על תחילת התחרות. הפרס הוא גביע "יד הזהב" ונסיעה לנופש בים המלח.
דינה ואלי מצליחים בתחילת התחרות להוריד את כל הפינים בזריקה אחת (סטרייק) והתחרות ממשיכה.
קבוצתו של קסוטו מובילה, והתוצאה תלויה בזריקה של אושרית. מלי מבטיחה לאושרית שתקרא את בתה על שמה אם תנצח.
אושרית זורקת ומשיגה "סטרייק" ו"חתולות הרעם" מנצחות. קסוטו, שהפסיד במשחק, ניגש לדינה ומזמין אותה לחתונת אחיו והיא לא מסרבת.
פיליטון
פיליטון (נהגה בעברית גם פליטון או פוליטון; מצרפתית: feuilleton – "פייטון" = דף קטן, עלון, דף מצורף) הוא מאמר, המופיע בדרך כלל בעיתון, שדן בצורה קלה, הומוריסטית ושווה לכל נפש בנושא מקומי, חברתי, תרבותי ואף פילוסופי. הפיליטון הופיע על פי רוב במדור מסוים בדף העיתון, לרוב בחלקו התחתון מתחת לקו הפרדה.