cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפשיטה על דייפ
הערכת תוצאות הפשיטה
ברור כי אכן נעשה ניסיון להפיק לקחים מן הפשיטה, וכי בסופו של דבר הפלישה לנורמנדי התבצעה במתווה אחר. לא השתלטות על נמל מוגן, כי אם על חופים שוממים מאדם. כן הוסקו מסקנות אופרטיביות מסוימות. כך, למשל, התבקש המדען ג'ון דזמונד ברנל להעריך את שיפוע החוף לפני הפשיטה, אך במידע שהתקבל, כי החוף הוא תלול מאוד, לא נעשה כל שימוש, על אף שלדבר זה הייתה השפעה חשובה על כישלון הפשיטה. במבצעים עתידיים נלקח גם נתון זה בחשבון. אך השאלה, מדוע היה צורך בהקרבת אנשים רבים כל כך, כדי להפיק לקחים שחלקם נראים כברורים ומובנים מאליהם, שבה ונשאלת. רבים סבורים כי לפשיטה היו מטרות אחרות, הקשורות ביחסים של בריטניה עם ברית המועצות וארצות הברית.
עם השנים נערכו ניסיונות להערכה מחדש של הפשיטה ויעדיה. ההיסטוריונים פיקנט, פרינס, ופריור בספרם "אש ידידותית" (2005) טוענים כי הפשיטה נועדה ליישב חילוקי דעות בצמרת בעלות הברית. הרוסים דרשו פתיחה מיידית של חזית שנייה, וחשו כי בעלות הברית המערביות אינן ממהרות להתערב בטבח ההדדי בין הקומוניסטים והנאצים. פרנקלין דלאנו רוזוולט, הבטיח לויאצ'סלב מולוטוב בפגישתם בוושינגטון במאי 1942 כי עוד בשנה זו יעורבו 120,000 חיילים במבצע שיקל את הלחץ מן החזית המערבית. חיילים אלו לא יכלו להיות רק חיילים אמריקנים. בשלב זה לא עמד אף מספר קרוב למספר זה לרשות פלישה אפשרית לצרפת. צ'רצ'יל, רדוף מלקחי הנחיתה בגליפולי במלחמת העולם הראשונה, נחרד מן המחשבה על פלישה מסוג זה. התוצאה הייתה מעין "פשרה" שהתגבשה לפשיטת דייפ, שתוצאתה הייתה הורדת רמת הציפיות של כל המעורבים מהצלחה אפשרית של פתיחת חזית שנייה עוד בשנת 1942.
הלך מחשבה דומה הופיע גם בספרים כספרו של הסופר הגרמני גונתר פייס "מראת ההונאה" (Mirror of Deception) (1980) בו טען כי המודיעין הבריטי הזהיר מראש את הגרמנים על הפלישה, כחלק ממזימה מתוחכמת. גרסת ה"קונספירציה" קיבלה ביטוי בסדרת טלוויזיה ששודרה בשנת 1994 ברשת הציבורית הקנדית CBC בשם "דייפ" בה נרמז כי את המבצע יזמו צ'רצ'יל ומאונטבאטן מאחורי גבם של מפקדי הצבא, ובניגוד לרצונו של מפקד הצבא אלן ברוק. כותב הספר, עליו מבוססת הסדרה, בריאן וילה, מסר בראיונות בעת שהסדרה שודרה, כי לדעתו הדליף מאונטבאטן את דבר הפשיטה לגרמנים. הסדרה עוררה ויכוח ער בקנדה בעת שידורה.
לתאוריות אלו אין כל אישוש במסמכים (אם כי עדויות המובאות במספר ספרים מספרות על שבויים גרמנים שנחקרו ומסרו כי התכוננו לפשיטה, ועל אנשי המחתרת הצרפתית שמסרו על כוננות מוגברת). ניתן להסביר את הצלחת המגנים הגרמנים במספר סיבות, לרבות אובדן גורם ההפתעה עקב היתקלות כוחות הקומנדו שיצאו כחלוץ בשיירה הגרמנית, והעובדה כי הכוח העיקרי נחת באיחור רב בחוף.
בקנדה זכורה כיום הפשיטה על דייפ ככישלון צבאי יקר, שהסיבות לו אינן ברורות די צרכן. בדייפ נהרגו יותר קנדים מאשר ביום הפלישה לנורמנדי, או במערכה האיטלקית בת 20 החודשים. מדי שנה נפגשים ותיקי הפשיטה ומעלים את זכר הקורבנות, כאשר מעת לעת מתפרסמים ספרים ומחקרים העוסקים בפשיטה, בסיבות לה, ובתוצאותיה.
אתר הפרדסנות ע"ש מינקוב
אתר הפרדסנות ע"ש מינקוב הוא שחזור של פרדס ברחובות שמדגים את אופי והווי הפרדסנות העברית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. האתר הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
היסטוריה
המושבה רחובות הוקמה בשנת 1890 לאחר שיהושע חנקין רכש 10,624 דונם בח'ירבת דוראן ואגודה פרטית בשם "מנוחה ונחלה" התיישבה במקום. בתחילה גידלו במושבה שקדים וגפנים. אך לאחר שמזיק פגע בשקדים גידולם הופסק. כיוון שהמושבה הייתה עצמאית ולא חלק ממושבות הברון רוטשילד קשה היה לשווק את היין. איכרי רחובות החליפו שני גידולים אלה באחרים. הם התמקדו בגידול פרי הדר וקראו ליישובם "עיר ההדרים".
הפרדס בעת פעילותו
משפחת מינקוב נמנתה על המשפחות הראשונות במושבה רחובות. זלמן מינקוב, אשר היה חובב תיאטרון ונשוי למוזיקאית משווייץ החליט, לאחר שנואש מגידול גפנים, לעבור לגידול פירות הדר. בשנת 1904 הוא רכש שטח קרקע של 100 דונמים במרחק של כ-2 ק"מ מצפון לרחובות, וסמוך לדרך רמלה שהובילה מיבנה לרמלה (כחלק מדרך הים העתיקה).
פעולתו הראשונה של מינקוב בפרדס הייתה חציבת באר. מכיוון שעומק מי התהום בשטח הפרדס היה רב, נזקק מינקוב לחפור באר בעומק של 23 מטרים, אשר קוטרה למעלה משישה מטרים, ואשר דפנותיה חוזקו בלבנים. שאיבת המים מהבאר נעשתה באמצעות משאבה מונעת בקיטור. המים מהבאר הועברו לברכת אגירה ומשם בתעלות אל העצים בפרדס.
מינקוב בנה בפרדס חצר מוקפת חומה, ובה שער הפונה לדרך רמלה, ושער הפונה לנטיעות. החצר כללה את הבאר, בית אריזה, מחסנים, אורווה, חדר אוכל ושירותים, בית לשומר ומשרד למנהל הפרדס. עם הזמן נבנו בפרדס מסילות שעליהם נסעה 'טרזינה' אשר שימשה להעברת התפוזים הקטופים אל בית האריזה. בבית האריזה מוינו התפוזים לפי גדלים וסוגים ונארזו בארגזי עץ אשר נבנו על ידי נגרים. מבית האריזה הועברו ארגזי התפוזים בשיירות של גמלים לנמל יפו.
מינקוב העסיק רק פועלים יהודים כיוון שדגל ב"עבודה עברית". ברבות השנים נודע פרדס מינקוב בזכות אנשי העלייה השנייה המפורסמים שעבדו בו וכללו את יוסף אהרונוביץ' (עורך הפועל הצעיר), בן ציון ישראלי, נח נפתולסקי, מאיר רוטברג, י.ח. ברנר, א.ד. גורדון ורחל המשוררת.
מינקוב לא זכה ליהנות מפרי עמלו שנים רבות. שבע שנים לאחר נטיעת הפרדס, בגיל 34 בלבד, הוא נפטר והשאיר אחריו את רבקה אשתו וילדיו יובל וזלמה (נקראה ע"ש אביה, כיוון שנולדה ביום בו נפטר - 22 בנובמבר 1911). רבקה לא הצליחה למלא את מקומו, מכרה את הפרדס ושבה לשווייץ.
הפרדס נרכש על ידי שתי משפחות יהלומנים מבלגיה - טולקובסקי ופישר. בשנת 1924 רכשה משפחת גוטהילף את חלקה של משפחת טולקובסקי ועיבדה אותו כעשר שנים. משנת 1934 השטח עבר לבעלות בלעדית של משפחת פישר ומשפחת גוטהילף המשיכה לעבד את הפרדס בשכר.
החורבן והשיקום
מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, הופסקה בפרדס העבודה החקלאית, עקב כניסתם של אמצעים מודרניים בפרדסים סמוכים כגון בתחום השקיה והאריזה. לא הייתה עוד הצדקה כלכלית להמשיך ולעבד פרדס זה. הקרקע נמכרה לאיש נדל"ן והמקום הפך לעיי חורבות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלה ישראלה קומפטון, מנהלת סניף החברה להגנת הטבע ברחובות, לפעול לשיקום הפרדס ההרוס. היא רתמה למאבקה את סניף החברה להגנת הטבע בעיר ואת המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות. בעזרת תרומתו של פרנסיס מינקוב, נכדו של אחיו של זלמן מינקוב המתגורר בשווייץ, הושג ההון לתחילת עבודות השימור.
הפרדס, "בייארת אל מינקוב", הפך למוזיאון אשר מציג את תולדות ענף הפרדסנות העברית בארץ ישראל. זהו המוזיאון היחיד בישראל שמסקר את תולדות ענף הפרדסנות. המקום מכוון בעיקר לקבוצות מאורגנות, אשר מגיעות לסיורים מודרכים בשעות הבוקר או הלילה (לסיור עששיות). יחד עם זאת, במועדים קצובים בשנה, כדוגמת חול המועד, המקום פתוח לקהל הרחב, וכולל סדנאות שונות ופסטיבלים.
בוא, בוא עמנואל
בוא, בוא עמנואל (בלטינית: Veni, veni, Emmanuel, באנגלית: O Come, O Come, Emmanuel) הוא מזמור לעונת חג המולד, אחד הפופולריים ביותר בעולם דובר-האנגלית.
רקע
הטקסט של "בוא, עמנואל" שאוב משבעת האנטיפונים הנאמרים, במסורת הכנסייה המערבית, אחד מדי יום בתפילת ערבית בשבוע שלפני חג המולד. האנטיפונים נסובים אודות נבואות הברית הישנה המבשרות על ישו לפי האמונה הנוצרית, וכל אחד מכיל תואר או כיבוד אחר המתייחס אליו: חׇכְמָה, ה', חֹטֶר מִגֵּזַע יִשָׁי, מַפְתֵּחַ בֵּית דָּוִד, הַשַּׁחַר, מֶלֶךְ הַגּוֹיִם ועִמָּנוּ אֵל. עיבודים המבוססים על האנטיפונים שנועדו לזמרה רגילה הופיעו עוד במאה התשיעית. הטקסט של "בוא, עמנואל" הופיע לראשונה בצורה מזוהה בשפה הלטינית, באסופת ההמנונים של הכנסייה הקתולית שיצאה בקלן ב-1710. מאחר שהאוסף שימש בכל המוסדות הישועיים, המזמור הפך למוכר במהרה. ב-1851 תרגם אותו הכומר האנגליקני ג'ון מייסון ניל לאנגלית. המקור העתיק, הטון הפורמלי וריבוי האזכורים למקרא ייקרו את "בוא, עמנואל" בעיני אנשי התנועה האוקספורדית, שקראו אז לשיבה למסורות העתיקות ולסגנון קתולי יותר בתוך הכנסייה האנגליקנית. גרסה ערוכה במקצת הוכנה על ידי ניל לשם הכללה בספר המזמורים הקלאסי Hymns Ancient and Modern שנדפס ב-1861. הפופולריות העצומה של האסופה הקנו לו מעמד קנוני בעולם דובר-האנגלית: הוא פורסם ב-442 ספרי מזמורים שונים לפחות. על אף שקיימים תרגומים נוספים, גרסת ניל השנייה היא המוכרת ביותר. הנעימה המקובלת הולחנה על ידי תומאס הלמור, ששאל נעימה צרפתית מימי הביניים. "בוא, עמנואל" פופולרי גם בעולם דובר-הגרמנית ובמדינות נוספות.
המזמור זכה לגרסאות כיסוי מרובות על ידי זמרים ידועים. ממבצעיו המפורסמים הם ויטני יוסטון, מריה קארי, קלי קלרקסון, טאריה טורונן, מגי ריילי ונוספים.
כסף קטלני (סדרת טלוויזיה)
כסף קטלני היא סדרת טלוויזיה ישראלית אודות מאבקי כוח ומערכות יחסים על רקע עולם העסקים הבינלאומי, שהופקה ושודרה לראשונה בין השנים 1996–1999, תחילה בערוץ 2 במסגרת זכיינית השידור קשת ולאחר מכן בערוץ 3.
הסדרה זכתה לרייטינג גבוה ושודרה בפריים טיים, תחילה בערוץ 2 אשר שידר את שתי העונות הראשונות ולאחר מכן בערוץ 3 אשר שידר שתי עונות נוספות. הסדרה ירדה מהמסך לאחר 52 פרקים עקב דרישת "יס", שהחלה אז את שידוריה, לפרק את חברת ICP, ששידרה את "כסף קטלני" בערוץ 3, בטענה שהחברה פועלת שלא כחוק בכך שהיא מאחדת את פעילותן של שלוש זכייניות הכבלים שאמורות לפעול כל אחת בנפרד, תוצאת הדיונים המשפטיים שנמשכו כשנה הייתה שאי.סי.פי. תוכל להמשיך לפעול במתכונתה הנוכחית בתנאי שתאפשר ל"יס" לשדר בערוציה את הפקות המקור שיופקו עבור אי.סי.פי. במשך 3 שנים. החלטה זו גרמה ל-ICP להפסיק לממן הפקות יקרות (100,000$ לפרק) כמו "כסף קטלני" ולהזמין הפקות בעלות של 30–40 אלף דולר לכל היותר. בעת עלייתה לשידור, "כסף קטלני" הייתה הסדרה הישראלית היקרה ביותר שהופקה.
השותפות שהפיקה את הסדרה נקלעה לסכסוך כספי בסוף 1999, ופורקה אחר כך.
כל 4 עונות הסדרה שודרו בשידורים חוזרים הן בערוץ 2 והן בערוץ 3. במאי 2016 החלו שידורים חוזרים של הסדרה בערוץ HOT בידור ישראלי.
את תסריט הסדרה ערך אלי תבור.
הדמויות בסדרה הן רבגוניות, החל באנשי עסקים, יהלומנים ונשות חברה, ועד סוחרי נשק, אנשי מוסד וטרוריסטים. כסף קטלני שמה דגש על אורח חייו של האלפיון העליון; הסצינות השונות צולמו בבתי פאר, מלונות חמישה כוכבים, מסעדות יוקרה ואף מגרש הגולף בקיסריה. לצד צוות השחקנים כיכבו בסדרה גם מכוניות יקרות, יאכטות וכלי טיס פרטיים. חלק מהעלילה מתרחשת מחוץ לגבולות ישראל, וההפקה צילמה סצינות רבות במדינות שונות, בהן: טורקיה, קניה והונגריה.
עלילה
במרכז הסדרה שתי משפחות עשירות ורבות עוצמה: משפחת אייזנמן, יהלומנים המחזיקים בחברת "דאימונד קורפוריישן", ומשפחת רוטנברג, מפתחים נשק ומערכות לחימה באמצעות חברת "ארמר אינטרנשיונל".
הדמות הראשית בסדרה היא דמותו של שאולי אייזנמן (מגולם על ידי נתן רביץ). שאולי הוא בנם הבכור של האייזנמנים. גבר נאה, משכיל ורב לשוני, איש העולם הגדול. שאולי מוצג כגבר שחצן ושופע ביטחון עצמי, חובב נשים יפות ומכוניות ספורט. עסקי היהלומים של משפחתו לא מלהיבים אותו במיוחד, והוא שואף להשתלב בחברת הנשק של הרוטנברגים. הוא לוטש את עיניו לבתו הבכורה של צבי רוטנברג (רפי תבור), תמר רוטנברג (גלית גיאת) שמחזיקה בתפקיד ניהולי בכיר בחברה. במהלך הסדרה לקח שאולי, קצין מילואים בסיירת מטכ"ל, חלק בפשיטה בעומק לבנון ונפל בשבי ארגון טרור. כשבמקביל תמר בורחת למדבר ומתגוררת אצל משפחה בדואית, בעקבות רומן עם מי שכביכול היה אחיה למחצה שאותו אימה נטשה בילדות ובידיעה שהיא בהריון משאולי. אחרי האירועים האלה היא שבה, לבקשתו של מרסל (יוחנן הרסון) איש עסקים וטרוריסט שעושה עסקים עם שאולי ותמר, על מנת לשמש כמתווכת בין משפחת אייזנמן לחוטפיו של שאולי. כוח מסיירת מטכ"ל חילץ אותו במבצע בעומק סוריה. עם שובו נחשד שאולי, בעלילה אחרת, שהוא רצח איש עסקים המשתייך למשפחת פשע בשם "שָׁשׁוּן". בסופה גילה מרסל שאחד מאנשיו של ששון הוא הרוצח, כשתכנן לפוצץ את המטוס שבו היו שאולי ואחיו של ששון שירש את האימפריה, וכן ששון עצמו הציל את עצמו ואת שאולי ממוות כשגילה את הפצצה.
עלילה נוספת בסדרה מספרת על כנר מסתורי בשם "ניק גולדין", שאותו דרס שאולי והפך אותו בהמשך לאיש עשיר ובעל כוח, אשר מתגלה בהמשך כאחיהן למחצה (האמיתי) של תמר וגילי.
עלילה נוספת עוסקת באמו המאמצת של ניק, אלזה. אלזה הייתה אשת עסקים שנטשה את בעלה (שניהל רומן במקביל עם אמו של שאולי ועם אחותו דניאלה) ואת שני ילדיה: גבי האחות הבכורה (כוריאוגרפית שהייתה בת זוגו של שאולי ובמקביל ניהלה רומן עם צבי כדי לנקום באימה על כך שנטשה אותם.) ואחיה (אדריכל שהיה בן זוגה של תמר וניהל אף הוא רומן עם דניאלה). אלזה מתגלה כמי שעומדת מאחורי כל האויבים של שתי המשפחות: מרסל מתגלה כיד ימינה והששונים עובדים בשבילה. כמו כן, היא רואה בצבי את יעד הכיבוש הסופי שלה, ובנוסף היא מגדלת את נכדו (בנם של שאולי ותמר). צוות השחקנים כלל גם את סנדי בר (בתפקיד גילי בתם הצעירה והמפונקת של הרוטנברגים; בר עצמה הוחלפה החל מהעונה השנייה בעדי אהרון), טל קרסלניק, תומר רוסו, נטלי עטיה, יוסי גרבר, מיכל אמדורסקי ועוד.
פקאן
הפקאן (שם מדעי: Carya illinoinensis, מאוית לעיתים בטעות illinoensis) הוא מין עץ פרי נשיר, מהסוג קאריה במשפחת האגוזיים, שמקורו בדרום-מזרח אמריקה הצפונית — מאזור שנתחם בצפונו בדרום איווה ואינדיאנה ודרום בטקסס ומיסיסיפי.
לימים, הובא עץ הפקאן לארץ ישראל, ואפשר לראותו בחצר גינות של בתים וגם בשדות.
מאפיינים
הפקאן גדל לגובה של 25–40 מטרים. העלים מסורגים, אורך העלה נע בין 35 ל-40 סנטימטרים. הפרחים מואבקים על ידי הרוח, ואינם מתאימים זה לזה לצורך האבקה, לכן נחוצים שני עצים או יותר כדי להפרות זה את זה. הרבייה נעשית באמצעות הפצת זרעים, כשעומק זריעה מלאכותית היא כ-5 סנטימטרים.
עצי הפקאן מאריכים ימים ומניבים פירות עד גיל של יותר מ-300 שנה. קצב הגדילה מהיר מאוד ועל פי מקורות שונים צריכת המים שלו היא 150 ליטר לשבוע. העץ אוהב אקלים קר ויכול לגדול לממדי ענק, עד למצב בו הוא מטיל צל על פני צמחים אחרים. עליו בעלי תכונות אללופתיות, כך למשל הם מכילים כמות גדולה של אשלגן.
צורת פרי הפקאן דומה לביצה מוארכת, אורכו 2.6 עד 6 סנטימטרים, ורוחבו 1.5 עד 3 סנטימטרים. צבע קליפתו הפנימית חום כהה וקליפתו החיצונית הירוקה, הקרויה "שומר", מחולקת לארבעה חלקים הצמודים יחד, עובייה 3 עד 4 מילימטרים, היא קשה ומחוספסת ומכילה חומצה טאנית המגינה עליה מפני פגיעת מזיקים. קליפה זו מתפקעת כאשר הפרי בשל, ארבעת חלקי הקליפה מתפצלים כלפי חוץ, והפרי נושר עם טלטול העץ ברוח או, בגידול תעשייתי, בטלטול של מנערת מכנית ייעודית המשירה את הפירות ארצה כשמכונה אחרת אוספת אותם. תנובת הפרי היא בסתיו.
אגוזי הפקאן אכילים ובעלי טעם עשיר ודמוי חמאה. הם יכולים להיאכל כפי שהם, או לשמש לבישול — במיוחד בקינוחים מתוקים אך גם בתבשילים מתובלים. אחד התבשילים הנפוצים ביותר שהפקאן הוא חלק עיקרי בהם הוא עוגת הפקאן, מאכל מסורתי בדרום ארצות הברית. הפקאן הוא מרכיב חשוב גם בממתק הפרלין (praline), אשר בדרך כלל מקושר לניו אורלינס.
הפקאן הוא "עץ המדינה" של טקסס, אך המדינה המובילה בגידול פקאן בארצות הברית היא ג'ורג'יה, ואחריה טקסס, ניו מקסיקו ואוקלהומה. מחוץ לארצות הברית, מגדלים פקאן בישראל, אוסטרליה, ברזיל, מקסיקו, פרו ודרום אפריקה.
באנגלית, משמשת לעיתים המילה Nut (אגוז) לתיאור מי שהוא טיפש או משוגע, אך בדרום לואיזיאנה משמשת המילה Pecan (פקאן) באותה משמעות.
ערכים תזונתיים
ערך תזונתי של אגוזי פקאן (קלופים), ל-100 גרם:
יגאל בן-שלום (מנכ"ל)
ביוגרפיה
בן-שלום נולד בשכונת בן-ציון בנתניה. אביו, עובדיה בן-שלום, עלה לארץ ישראל מתימן וכיהן כמנהל הקרן לביטוח פועלי בניין וחבר מועצת העיר נתניה. בילדותו הוא נשלח לבתי ספר כלליים, על אף היותו בן למשפחה שומרת מצוות, ובשירותו הצבאי שירת כקצין צנחנים והיה מפקד פלוגת חרמ"ש בדרגת רב-סרן.
בן-שלום למד מחשבים כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית. בסיום תפקידו כמנכ"ל משרד העבודה והרווחה הוא השלים דוקטורט מאוניברסיטת חיפה בנושא "יישום זכויות – המקרה של יישום זכויות ילדים ונוער בישראל". בנושא זה הוא הרצה לאורך השנים באוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת בן-גוריון ואוניברסיטת חיפה.
בשירות הציבורי
בשנים 1970 – 1987 עבד במוסד לביטוח לאומי ועסק בתחומי מיחשוב ומערכות מידע. בין היתר הוא לקח חלק בהיערכות המוסד ליישומם של חוקים שאושרו באותן שנים, ובהם חוק הבטחת הכנסה, חוק ביטוח אבטלה, חוק נכות כללית וחוק הסיעוד. בין תפקידיו בתקופה זו שימש מנהל המחלקה לתכנון ולתכנות, מנהל האגף לעיבוד נתונים אוטומטי, סמנכ"ל ומשנה למנכ״ל. לאחר פרישתו של דני עזריאל מראשות המוסד כיהן בן שלום כמחליפו למשך מספר חודשים. לאחר שנסים ברוך נתמנה למנכ"ל המוסד, כיהן בן שלום כממלא מקומו. במהלך שנות עבודתו השתלם בן-שלום בארצות הברית בנושאי מחשבים וביטחון סוציאלי. בסיום תקופה זו עבר לנהל חברת מחשבים שהתמחתה בתחום מערכות מידע, שעבדה בעיקר עבור המגזר הציבורי.
לאחר הקמת הממשלה ה-27 הוא מונה על ידי השר אלי ישי למנכ"ל משרד העבודה והרווחה, ומתוקף תפקידו עמד בתקופה זו בראשות הוועדה לטיפול בילדים ונוער בסיכון והוועדה הבין-משרדית לנושא אלימות במשפחה. בשנים 2004 – 2008 חזר בן-שלום למוסד לביטוח לאומי ומונה על ידי השר זבולון אורלב לעמוד בראש המוסד. בתקופה זו הותוותה תוכנית אב מחודשת למוסד, והממשלה קבעה יעדים לצמצום העוני ולהגדלת התעסוקה. לאחר סיום תפקידו מונתה להחליפו אסתר דומיניסיני.
פעילות חברתית
בתום תפקידו חזר בן-שלום לאקדמיה. בשנת 2009 התמנה לראש המגמה למדיניות חברתית במכללת בית ברל וליו"ר מכון המחקר למדיניות חברתית, יזמות ופיתוח תוכניות חברתיות של המכללה. בשנת 2010 התמנה לסגן נשיא המכללה לענייני פיתוח.
בשנת 2010 נבחר בן-שלום להיות יו"ר "מנהיגות אזרחית" בישראל, ארגון הגג של העמותות והארגונים ללא כוונת רווח (אלכ"רים) בישראל.
בן-שלום כיהן בהתנדבות בתפקיד יו"ר מילבת, עמותה העוסקת בפיתוח עזרים עבור אנשים עם מוגבלויות וקשישים מאז שנת 2008. בנוסף לכך כיהן כיו"ר מכון אדלר.
בן-שלום ייצג את המגזר השלישי בשולחן העגול הבין מגזרי ושימש יו"ר שותף לשולחן העגול יחד עם נציג המגזר העסקי ונציג הממשלה.
ד"ר יגאל בן-שלום הוא נשיא האגודה לטיפוח חברה ותרבות, תיעוד ומחקר. מכון המחקר של האגודה כולל הוצאת ספרים וכתבי עת כינוסים בינלאומיים ועידוד חוקרים צעירים. ביוזמתו שודרג יער יהדות תימן והפך להיות יער הכולל עמדות דיגיטליות המספרות את ההיסטוריה, התרבות של יהדות תימן. מקום מיוחד מוקדש לנספים בדרך מתימן לארץ ישראל. הוא גם יו"ר הוועד המנהל של המכון לחקר יהודי תימן ע"ש עובדיה בן-שלום אשר הוקם במכון בן צבי.
בן שלום מכהן במספר דירקטוריונים פרטיים והוא יו"ר דירקטוריון טקיוניטי (מייסודה של הסוכנות היהודית). החברה עוסקת בפיתוח ומתן שירותי מערכות מידע לסוכנות, לחברות הבנות שלה, ולארגונים חיצוניים בעיקר מהמגזר השלישי.
מיתולוגיה יהודית
מיתולוגיה יהודית היא אוסף הנרטיבים המסבירים ומציגים את האמונות הדתיות של היהדות, בעוד פולקלור יהודי הם סיפורי עם, סיפורי שבחים, מיתוסים ומעשיות שהתקיימו בתרבות היהודית באופן כללי. מקורות המיתולוגיה היהודית הם בעיקר התנ"ך, הספרים החיצוניים, מדרשי האגדה, התלמוד וספר הזוהר. מקורו של מרבית הפולקלור הקדום ביותר הוא ספרות האגדה והתנ"ך עצמו, ומאז קיימת התפתחות היסטורית של פולקלור ושל מיתולוגיה יהודיים. פרשנות רחבה יותר מייחסת לפולקלור היהודי גם מנהגים ומסורות שונות.
בין הנושאים שהמיתולוגיה היהודית עוסקת בהם: קיומם של מלאכים, שדים, ענקים, בהמות, עוף ענק בשם זיז שָׂדַי, לווייתן ואַדְנֵי הַשָׂדֵה; כמו כן גם "שד הגיהנום" (מלאך המוות) סַמָּאֵל, השדה החוטאת לילית ועוד. אגדות ופרשנויות המרחיבות את סיפורי התנ"ך כסיפור יציאת מצרים ובריאת העולם; העל-טבעי ובסוגיית מהות החיים והמוות. קיימים גם מרכיבים מודרניים יותר, למשל במיתולוגיה סביב הבעל שם טוב, המהר"ל מפראג או ה"מעשה בוך" מ-1602.
כך, למשל, אחת הדמויות הבולטות במיתולוגיה היהודית היא חוה, שהייתה אשתו של אדם הראשון. המיתוס על אודות לילית, המאפשר לקהל היעד לפתח עמדה לגבי הטוב ורע, מבוסס על המידע התנ"כי אך מרחיב אותו.
סיפור הבריאה היהודי חולק קווי דמיון עם סיפור המיתולוגיה הבבלי, האנומה אליש, ומשתמש בסימבולים מיתולוגיים דומים. מכיוון שהופעת טכנולוגיית כתיבה מתקדמת באזור יהודה וישראל הופיעה מאות שנים לאחר שהחלה במסופוטמיה, התפיסה המקובלת היא שסיפור הבריאה היהודי אימץ מאפיינים שהיו מוכרים טרם התגבשותו.
אוניברסיטת לונדון
אוניברסיטת לונדון (באנגלית: The University of London, בקיצור: UoL או Lond או Londin) היא אוניברסיטה בריטית מבוזרת, בה חברים 17 מוסדות שונים שהקמפוסים שלהם ממוקמים בעיקר בלונדון. נחשבת לאוניברסיטה הגדולה בממלכה המאוחדת על פי מספר הסטודנטים הלומדים בה במסגרת לימודים מלאה; לומדים בה כ־219,410 אלף סטודנטים ועוד כ־40,675 באוניברסיטת לונדון ברחבי העולם (באוניברסיטה הפתוחה הבריטית (OU) לומדים יותר סטודנטים, אולם רובם בהיקף לימודים חלקי). האוניברסיטה הוקמה באמצעות צ'ארטר מלכותי בשנת 1836.
האוניברסיטה חברה במספר ארגונים: חברה בארגון האוניברסיטאות העולמי (IAU) של אונסק"ו, באיגוד האוניברסיטאות האירופאיות (EUA), באוניברסיטאות בריטניה (UUK) ובאיגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי (ACU).
האוניברסיטה כוללת מספר גופים אקדמיים מרכזיים:
המוסדות המאוגדים באוניברסיטת לונדון
המוסדות המאוגדים באוניברסיטת לונדון מתפקדים כמוסדות אוטונומיים. בשנת 2007 פרש אימפריאל קולג', מוסד המתמקד בתחומי המדעים, הנדסה והרפואה, מאוניברסיטת לונדון והחל לפעול באופן עצמאי.
מרוץ גולני
מרוץ גולני הוא מרוץ שמקיימת חטיבת גולני. המרוץ מתקיים מדי שנה ונוטלים בו חלק חיילי החטיבה וכן אזרחים המצטרפים לחיילים במקומות היישוב שונים בהם עובר המרוץ.
המרוץ נערך בקיץ במשך חמישה ימים (המרוץ הראשון נמשך עשרה ימים) לאורך מסלול שאורכו כ-800 ק"מ ממרגלות החרמון ועד אילת. המרוץ מציין את נתיב הקרבות של החטיבה ומנציח את האתוס של גולני.
מטרות
מטרות המרוץ כפי שהוגדרו מהיום הראשון הן:
ברבות הימים הפך המרוץ מאירוע חטיבתי חינוכי, למרוץ עממי ולמסורת המגלמת ערכים של החברה הישראלית – אהבת הארץ, רעות, תחרותיות ושיתוף פעולה.
האקדמיה הרומנית
האקדמיה הרומנית (ברומנית: Academia Română) היא המוסד הרומני הגבוה ביותר בתחום התרבות והמדע.
האקדמיה נוסדה ב-1 באפריל 1866 בבוקרשט, רומניה ונקראה תחילה "החברה הספרותית הרומנית" (Societatea Literară Română), מ-1867 "החברה האקדמית הרומנית" (Societatea Academică Română) ומ-1879 האקדמיה הרומנית.
ייסוד האקדמיה הרומנית התרחש באותה שנה בה עלה לשלטון ברומניה מייסד המלוכה הרומנית, קרול הראשון, מלך רומניה, שהיה מ-1867 חבר כבוד של האקדמיה הרומנית ומ-1879 עד 1914 נשיא כבוד ופטרון של האקדמיה.
מטרות האקדמיה
בהתאם לתקנון שלה, התפקיד העיקרי של האקדמיה מתמצה בטיפוח השפה והספרות הרומנית, קביעת הנורמות המחייבות באורתוגרפיה של השפה הרומנית, לימוד ההיסטוריה הלאומית הרומנית וחקירת תחומי המדע החשובים ביותר.
היצירות האקדמיות המייצגות ביותר הן: "מילון השפה הרומנית" (Dicţionarul limbii române), "המילון המבואר של השפה הרומנית" (Dicţionarul explicativ al limbii române), "המילון הכללי של הספרות הרומנית" (Dicţionarul general al literaturii române), "המילון האקדמי הקטן" (Micul dicţionar academic) ו"סקירת ההיסטוריה של הרומנים" (Tratatul de istoria românilor).
חברי האקדמיה
חברי האקדמיה יכולים להיות חברי כבוד, חברים מתכתבים או חברים מלאים. החברות היא לכל החיים, אך ניתן להעניק את החברות גם למי שהלך לעולמו. החברים המלאים והחברים המתכתבים יכולים להמליץ על מועמדים לחברים מתכתבים. המלצה למועמדות לחברות מלאה יכולים לתת רק חברים מלאים. המספר המרבי של חברים מלאים וחברים מתכתבים הוא 181, והמספר המרבי של חברי כבוד מרומניה ומחוץ לה הוא 135, מתוכם לא יותר מ-40 מרומניה. חברי האקדמיה הרומנית נבחרים מתוך מדענים ואנשי תרבות, אשר התבלטו באמצעות יצירות התורמות להתקדמות הרוחנית של המדינה, בעלות ערך תאורטי ומעשי רב. את התואר אקדמאי יכול לשמש רק חברים מלאים באקדמיה הרומנית.
על פי סיכום משנת 1999 היו במהלך השנים לאקדמיה 1,494 חברים, 980 אזרחים רומנים ו-514 זרים. בין הרומנים היו 25 מייסדים, 375 חברים מלאים, 361 חברים מתכתבים ו-178 חברי כבוד - 41 נבחרו לאחר מותם. בין הזרים היו 109 חברים מתכתבים ו-404 חברי כבוד - אחד נבחר לאחר מותו.
אלנה צ'אושסקו הייתה חברה מלאה באקדמיה וגם בעלה, ניקולאה צ'אושסקו, שהיה גם נשיא כבוד - השניים סולקו משורות האקדמיה בישיבה שנערכה ב-26 בדצמבר 1989, יום לאחר הוצאתם להורג. היו מקרים נוספים של סילוק משורות האקדמיה, בגלל הרשעות פליליות או הימלטות ממשפט.
פעילות
רשת המחקר של האקדמיה הרומנית מורכבת מ-70 מכוני מחקר ומרכזי מחקר, בתיאום ובפיקוח המדורים המדעיים, ומכסה את כל שטחה של המדינה, מבוקרשט, ועד קלוז'-נפוקה, יאשי, טימישוארה, קראיובה, סיביו וטרגו מורש. להלן המדורים המדעיים של האקדמיה:
תרומות לאקדמיה
חלק מעשירי רומניה ציוו מרכושם לאקדמיה בעודם בחיים או בצוואתם. בין הנדבנים נמנו כמה פילנתרופים יהודים, דוגמת ז'ק אליאס ויעקב נוישוץ.
ספרייה
לספריית האקדמיה הרומנית, שהוקמה בשנת 1867, יש אוסף של למעלה משבעה מיליון ספרים ואוספים של רישומים, תחריטים, מפות ומטבעות. האקדמיה מפעילה גם הוצאה לאור משלה.
חרב הרחמים
חרב הרחמים (באנגלית: Sword of Mercy), או "חרבו של אדוארד המודה", נמנית עם תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת.
החרב קטועה, ועל כן הלהב שלה קצר ומרובע. צורתו מסמלת את מידת הרחמים של הריבון. על פי האגדה, מלאך קטע את החרב כדי למנוע הרג בלתי מוצדק.
חרב הרחמים היא אחת מחמש חרבות המשמשות בטקס הכתרת מלכי בריטניה. היא נישאת בתהלוכת ההכתרה בין "חרב הצדק הזמני" ל"חרב הצדק הרוחני". לפי המסורת, שלוש חרבות אלו נוצרו לקראת הכתרתו של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, והן נמנות עם תכשיטי הכתר הבודדים שלא הותכו בידי אוליבר קרומוול.
החרב משמשת גם בטקסי הענקת תוארי אצולה.
עמוס פוקורני
עמוס פוקורני (צ'כית: Amos Pokorný; 14 במרץ 1890 – 18 באוגוסט 1949) היה שחמטאי צ'כי.
קריירה
פוקורני חלק מקום ראשון בתחרות פילזן 1911, חלק מקום 4–7 בתחרות צ'סקה טרבובה בשנת 1913 והגיע למקום השמיני באליפות בוהמיה בשנת 1913 (ניצח: קארל הרומאדקה).
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הגיע פוקורני למקום השני, אחרי מקס ולטר, בתחרות פרדוביצה בשנת 1923 (אליפות צ'כיה), הגיע למקום ה-11 בתחרות מורבסקה אוסטרבה בשנת 1923 (ניצח: עמנואל לסקר), חלק מקום 3–5 בתחרות ברטיסלבה 1925 (ניצח: ריכרד רטי), הגיע למקום התשיעי בתחרות טרנטשין טפליזה בשנת 1926 (ניצחו: בוריסלב קוסטיץ' וקארל גילג), הגיע למקום הרביעי בתחרות צ'סקה בודג'ובי בשנת 1927 (אליפות צ'כיה, ניצח: קארל אופוצ'נסקי), הגיע למקום התשיעי בתחרות טרנסיאנסקה טפליצה בשנת 1928 (ניצח: בוריסלב קוסטיץ'), חלק מקום 3–4 בתחרות ברנו 1929 (אליפות צ'כיה, ניצח: קארל אופוצ'נסקי), חלק מקום 3–4 בתחרות פראג 1933 חלק מקום ראשון עם סאלו פלור בתחרות מינכנגראץ 1933 (אליפות צ'כיה).
השתתפות באולימפיאדות
פוקורני שיחק בנבחרתה האולימפית של צ'כיה בשלוש אולימפיאדות רשמיות ובאחת בלתי רשמית:
במהלך מלחמת העולם השנייה, הגיע פוקורני למקום ה-11 בתחרות רקובניק 1940 (אליפות בוהמיה ומורביה, ניצח: יאן פולטיס וחלק מקום 9–10 בתחרות זלין 1943 (ניצח: צנק קוטנאור).
רבקה ווקר
רבקה ווקר (באנגלית: Rebecca Walker; נולדה ב-17 בנובמבר 1969) היא סופרת אמריקאית, חוקרת פמיניסטית בנושאים תרבותיים וחברתיים ממוצא מעורב: ווקר מגדירה את עצמה כ"שחורה לבנה ויהודיה". היא אחת ממייסדות "הגל השלישי של הפמיניזם". בגיל 25 הכריז עליה המגזין טיים כאחת מ-50 מנהיגי העתיד של אמריקה.
תולדות חייה
ווקר נולדה ב-1969 כרבקה לוונטל בג'קסון, מיסיסיפי, בתם של אליס ווקר, הסופרת האפרו-אמריקנית הידועה ומל לוונטל, עורך דין אמריקאי יהודי. הוריה היו פעילים חברתיים בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית והאמינו שבכוחם לפעול למען שינוי חברתי - צדק, שוויון וחופש חברתיים. אביה עבד בקרן ההגנה המשפטית של האגוד האמריקני לקידום אנשים צבעוניים (NAACP), בעוד אמה סופרת מפורסמת ("הצבע ארגמן"), כתבה על שחורים והחוויות שלהם.
עם עלייתו של "הכוח השחור" (Black Power) כוח מהפכני שדגל בפוליטיקה רדיקלית, "בני תערובת" נחשבו למוכתמים בדם המדכאים ולכן, אם "בן תערובת" רצה להשתייך למהפכה היה עליו להתאמץ ולהוכיח יותר מאשר אנשים שנולדו שחורים, עד כמה הוא שחור ונכון להיאבק. אמה הצטרפה לקבוצת סופרות פמיניסטיות שחורות "אחוות נשים" ואחרי כשנה (כאשר ווקר הייתה בת 8) הוריה התגרשו.
ווקר בילתה את ילדותה בין בית אביה לבית אמה לסירוגין כל שנתיים. היא עברה ביניהם ממיסיסיפי, לברוקלין, לסן פרנסיסקו, לרובע הברונקס, לפרברי ניו יורק ולוושינגטון. היא עברה בין בתי ספר שונים וחברות שונות, ולכל מקום חדש נלווה הצורך לייצר זהות חדשה וניסיונות נואשים להשתלב: כלבנה או שחורה, כפורטוריקנית או יהודייה. אביה נישא שנית והיא התחבטה ברגשות אשמה על חיבתה לאם החורגת שתמכה בה.
בגיל 14 היא עברה הפלה. בגיל 15 היא נסעה לטיולים בארצות מחוץ לארצות הברית, חיה כלסבית, ובגיל 18 היא כתבה את מאמריה החברתיים הראשונים על צדק ושוויון חברתי. אז גם החליטה לשנות את שם משפחתה מלוונטל לווקר, שם המשפחה של אמה. ווקר סיימה תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת ייל בשנת 1992.
התפתחות מקצועית
ווקר ייסדה ב 1997 את קרן "הגל השלישי" ארגון חברתי ללא כוונת רווח, במטרה לעודד נשים צעירות להיות מעורבות ופעילות בחברה גם בתפקידי ניהול והנהגה. בסוף השנה הראשונה לפעילות הארגון היו רשומים כ 20,000 פעילים. הקרן מעניקה מלגות ליחידים ולפרויקטים התומכים בנשים צעירות.
עיתונאות ותקשורת
ווקר שימשה גם כעוזרת בעריכת מגזין מיס (.Ms) במשך שנים רבות. מאמריה פורסמו במגזינים רבים כדוגמת: גליימור (Glamour), הרפרס בזאר, ציילד (Child), וייב (Vibe), אינטרוויו (Interview), אסנס (Essence), ומדמואזל (Mademoiselle). היא התראיינה בסי אן אן וב-אם-טי-וי, והתפרסמה גם ב - הניו יורק טיימס, אסקווייר, שיקגו סאן טיימס, שמבהלה סאן (Shambala Sun) ובעיתונים נוספים בניו יורק. ווקר גם התפרסמה בגיליון של הירחון פורטי אנדר 40 ("Forty Under 40") יוני/יולי 2009 כאחת מהאנשים המשפיעים גם מחוץ למדיה התקשורתית.
ווקר מרצה רבות על זהותה הרב תרבותית, על גבריות נאורה ובין דורית, על הגל השלישי של הפמיניזם, באוניברסיטאות ובכנסים ברחבי העולם. היא גם מלמדת ומעבירה סדנאות כתיבה, ומייעצת בכתיבת פרוזה.
ווקר גם הופיעה בסרט צבעי השלטון (Primary Colors) בשנת 1998.
פרסים
ווקר זכתה בפרסים רבים על פעילותה: פרס הצטיינות מהאגודה Women of Distinction ,פרס מהאגודה American Association of University Women ,פרס פמיניסטית השנה של Fund for the Feminist Majority וכן פרסים נוספים, ביניהם: Intrepid Award - National Organization for Women, Pazy Justicial - Vanguard Public Foundation, Champion of Choice - California Aborton Rights Action League, ו - Women Who Coud Be President Award - League of Women Voters.
ספריה
רבקה ווקר כתבה 7 ספרים, רק אחד מהם (שחורה לבנה ויהודיה) תורגם לעברית.
שחורה לבנה ויהודיה
ספרה האוטוביוגרפי "שחורה לבנה ויהודיה" תורגם לעברית. בספר ווקר מתארת בכנות רבה את מאבקה להבין ולמצוא את מקומה בעולם. היא נעה בין הוריה, בין תרבויות וסביבות מחיה שונות, בין הגזע השחור ללבן. היא מוצאת את עצמה שחורה מדי עבור חבריה בסביבת אביה ולבנה מידי עבור דודיה מצד אמה. היא גם עוברת מחיים כנערה יהודייה בוושינגטון לחיים כנערה שחורה בסן פרנסיסקו. רבקה מרגישה לבד, מוזרה, זרה ואחרת.
כל חייה מלווה אותה התחושה: "ההורים שלי גידלו אותי להאמין שאני זכאית לכל מה שאפשר לקבל, בניגוד לרעיון שבשל היות אדם שחור, או אשה, או יהודי זה אומר שהוא צריך להסתפק בפחות במקום מה שהוא רוצה. אבל הזיכרון לא נעלם, אני לובשת מסכה של שייכות, אבל מאחורי המסכה מסתתרת אמת מעוותת הרבה יותר: אני לא מתאימה, משהו לא בסדר איתי, אני לא נכונה"ובהמשך היא טוענת: "קשה מדי להיות המתווכת, זו שבאמצע, זאת שמשמשת כגשר בין שני עולמות".
בגיל 17 ווקר מתארת עצמה כאישה צעירה, מנוסה ואהובה, תלמידה מצטיינת, נשיאת בית הספר וכותבת מאמרים המתפרסמים בעיתון בית הספר, בשיא הבשלות, מתעניינת בפוליטיקה ונחושה להיות בצד הנכון של הסובלים מאי צדק חברתי. היא מזיזה את שם משפחתה היהודי והלבן "לוונטל" לאמצע השם, ומוסיפה את שם משפחתה "ווקר" בסוף. משהו שיקשור אותה באופן מוחשי ולנצח ליחסי אם ובת, ולשחורות. היא מרגישה זהות עם האשה שבה ועם השחורות ואי הצדק הנעשה להן.
ווקר בהיותה נערה בת 17 נעה גם בין הדעות הפוליטיות השונות של הוריה. אמה דוברת עבור הפלסטינים ואביה דובר בזכות ישראל. ווקר גם נעה בין זכרונות המשפחות השונות. לאחר סיום לימודיה היא בוחרת להיות "ילדת תנועה" ונלחמת למען זכויות נשים.
פעילותה כפמיניסטית
ווקר היא בת לאם מפורסמת שראתה בה חברה/שותפה למאבק הפמיניסטי, לצדק החברתי, וווקר אכן התחברה לכך ומצאה את ייעודה. היא התפרסמה לראשונה כפמיניסטית בשנת 1991 בגיל 22 כשהיא פרסמה את מאמרה במגזין .Ms שכותרתו: "Becoming the Third Wave". במאמרה, רבקה ווקר מבקרת את תוצאות משפט: אניטה היל (Anita Hil) נגד קלרנס תומאס (Clarence Thomas). תומאס היה גבר ממוצא אפרו - אמריקאי, שופט פדרלי, שהיה מועמד להיות שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. תומאס הואשם בהטרדה מינית שקרתה לכאורה עשור לפני כן, כאשר אניטה היל עבדה כעוזרת שלו במחלקה לחינוך של ארצות הברית. תומאס דחה את ההאשמות נגדו, ואחרי דיון נרחב, הסנאט הצביע ברוב דחוק של 52 קולות מול 48 קולות - בעדו. ווקר השתמשה בדוגמה זו להוכחת הדיכוי של הקול הנשי. היא הציגה את הרעיון של הגל השלישי הפמיניסטי והצהירה: "אני לא פמיניסטית פוסט-פמיניסטית, אני הגל השלישי". ווקר הגדירה את פמיניזם הגל השלישי בסוף המאמר באומרה: "להיות פמיניסטית זה לעשות אינטגרציה של אידאולוגיה ושל שוויון עם העצמה נשית לתוך מארג החיים". "להיות פמיניסטית זה לחפש ולמצוא בהירות אישית באמצע הרס שיטתי, להצטרף לאחוות נשים עם נשים, כאשר אנו כל כך מפולגות, להבין את מבני הכח במטרה לאתר אותם".
תרופות אנטי-פסיכוטיות
תרופות אנטי-פסיכוטיות (מכונות גם נוירולפטיות ומרגיעות מז'וריות) הן קבוצה של תרופות פסיכוטרופיות, המשמשות בעיקר, אך לא רק, לטיפול בהפרעות נפשיות המלוות בפסיכוזה כדוגמת סכיזופרניה והפרעה דו-קוטבית. בפסיכיאטריה המודרנית, לתרופות האנטי-פסיכוטיות על שלל סוגיהן חשיבות עליונה בטיפול במצבים פסיכיאטריים רבים ושונים והן מהוות את אחד מכליו התרופתיים העיקריים של הפסיכיאטר. התרופות האנטי-פסיכוטיות מחולקות לשתי קבוצות עיקריות: תרופות אנטי-פסיכוטיות טיפוסיות, המוכרות גם כתרופות "הדור הראשון" או "הדור הישן", ותרופות אנטי-פסיכוטיות לא טיפוסיות, המוכרות גם כתרופות "הדור השני" או "הדור החדש". בדומה לתרופות אחרות, גם התרופות האנטי-פסיכוטיות נבדלות זו מזו באופי השפעתן, במשך ההשפעה, בתופעות הלוואי שלהן ובשלל גורמים אחרים.
הסוכנות לאכיפת הסמים (ליבריה)
הסוכנות לאכיפת הסמים (באנגלית: Drug Enforcement Agency, בראשי תיבות: DEA) היא סוכנות בממשלת ליבריה האחראית ללחימה בפשעים הקשורים לסמים. לפני הקמתה, היה המאבק בעבירות סמים נתון באחריות משרד ההגנה הליברי.
רבקה ווקר
פעילותה כפמיניסטית
אחרי שהיא הצטרפה לקהילה הפמיניסטית ובלטה בה, ווקר לקחה חלק בייסוד "קרן הגל השלישי". משימתו הראשונית של הארגון התבססה על מאמרה של ווקר, "למלא חלל במנהיגות של נשים צעירות ולגייס אנשים צעירים להיות מעורבים יותר מבחינה חברתית ופוליטית בקהילותיהם". הקרן הוקמה בשנת 1997 ועדיין ממשיכה לתמוך בפעילים צעירים.
תרופות אנטי-פסיכוטיות
היסטוריה
בשנות ה-40 של המאה ה-20 החלה חברת התרופות הצרפתית רון-פולנק לערוך ניסויים בקבוצת תרכובות המכונות פנתוזאינים, בניסיון לפתח תרופה יעילה לטיפול במלריה ובמספר מחלות נוספות. המחקר לא הניב תוצאות בתחום זה, אך בשנת 1946 גילו החוקרים שלאחד מהחומרים שנבדקו, פרומתאזין, יש תכונות אנטי-היסטמיניות מסוימות ועל כן ניתן לשלבו בהליכים כירורגיים שונים. לאחר כשלוש שנים, בשנת 1949, נתן אנרי לאבורי פרומתאזין למספר מטופלים בבית החולים בו עבד וגילה כי מלבד תכונותיו האנטי-היסטמיניות של החומר הוא גרם גם לרוגע ולנמנום בלתי-צפויים במטופלים. לאבורי תיאר את ההשפעה של החומר על המטופלים במילים "שקט אופורי".
לאחר שגילה במקרה את השפעותיו המרדימות של הפרומתאזין, הסיק לאבורי שניתן להשתמש בפרומתאזין כתרופת הרדמה. באותה התקופה נהוג היה להשתמש במורפיום ובברביטורטים לטשטוש מטופלים ולשיכוך כאבים, אך הן גרמו במקרים רבים לדיכוי חריף של אזורים חיוניים במערכת העצבים המרכזית ועל כן נחשבו למסוכנות לשימוש. לעומתן, ההשפעה של הפרומתאזין על מערכת העצבים המרכזית הייתה מתונה יותר תוך שמירה על שיכוך הכאב ועל האפקט המרגיע והמטשטש הרצוי. מיד לאחר הגילוי החל ביצוע ניסויים בחולדות, בהם היה על החולדות לטפס על חבל על מנת להימנע משוק חשמלי - תחת השפעתן של תרכובות שונות ממשפחת הפנתוזאינים. מטרת הניסויים הייתה בדיקת השפעתן של התרכובות על תפקודיהן הגופניים והקוגניטיביים של החולדות. אחת מהתרכובות שנבדקו, תרכובת שכונתה אז RP-4560, הניבה תוצאות חריגות במיוחד - מלבד דיכוי קיצוני של יכולותיהן הגופניות, החולדות שקיבלו את התרכובת איבדו עניין בהימנעות מהשוק החשמלי והפגינו אפאתיה מוחלטת. התרכובת החדשה, קיבלה את השם כלורפרומאזין.
ביוני 1951 נוסה הכלורפרומאזין לראשונה על בני אדם, כאשר לאבורי נתן למספר מנותחים תערובת תרופות שהכילה בין השאר את התרכובת. בהתאם לציפיותיו מהניסוי, הכניסה תערובת התרופות את המטופלים למעין "שנת חורף מלאכותית". מנתחים אחרים שניסו את התרופה על מטופליהם דיווחו אף הם על תוצאות דומות. בדצמבר של אותה השנה הציג לאבורי את הכלורפרומאזין בכנס מרדימים בינלאומי בבריסל והעלה את האפשרות לשימוש בו כתרופה פסיכיאטרית, מאחר שהוא גורם ל"לובוטומיה תרופתית" - השפעתו של החומר על המטופלים נשלטת יותר וספציפית יותר מזו של הלובוטומיה, תוך שמירה על האפקט המרדים החזק המבוקש.
באביב שנת 1952 הושגה פריצת-דרך בעולם הרפואה ככלל ובעולם הפסיכיאטריה בפרט כאשר החלו ז'אן דלה ועמיתו פייר דניקר, שני פסיכיאטרים צרפתיים, לתת כלורפרומאזין לחולים פסיכוטיים בבית החולים הפסיכיאטרי בו עבדו. תוך זמן קצר החלו מוסדות פסיכיאטריים רבים אחרים ברחבי אירופה וארצות הברית להשתמש אף הם בתרופה, שהפכה בן-לילה מחומר הרדמה ניסיוני ל"כוכב העולה" של עולם הפסיכיאטריה. השפעתו של הכלורפרומאזין על המטופלים הייתה מיידית וחסרת תקדים: המחלקות הפסיכיאטריות הסוערות והאלימות הפכו שקטות; מטופלים פסיכוטיים ואגיטטיביים נצפו "מתיישבים במיטתם ומדברים בהיגיון, אולי בפעם הראשונה מזה חודשים"; התקשורת האמריקאית הכתירה את התרופה בתואר "תרופת פלא", ונכתב בה שבזכותה "חולים שבעבר לא ניתן היה לטפל בהם הפכו תוך שבועות או חודשים ספורים לבני אדם הגיוניים ושפויים". רק בשנת 1963, יותר מעשור לאחר מכן, נתבע לראשונה המושג "תרופות אנטי-פסיכוטיות".
גילויו של הכלורפרומאזין סימן למעשה את תחילתה של המהפכה התרופתית הפסיכיאטרית. תוך זמן קצר פותחו תרופות אנטי-פסיכוטיות חדשות ונפתחו אפיקי מחקר חדשים שהובילו בתורם לפיתוחן של התרופות נוגדות הדיכאון והתרופות נוגדות החרדה הראשונות. בשנת 1972 עבר עולם הפסיכיאטריה שינוי נוסף כאשר החלה להימכר התרופה האנטי-פסיכוטית הלא-טיפוסית הראשונה, קלוזאפין, שמלבד היותה יעילה יותר מהתרופות הטיפוסיות בטיפול בסכיזופרניה גם אופיינה בתופעות לוואי חמורות הרבה פחות שמופיעות בפחות מטופלים. שיווקו של הקלוזאפין סימן את תחילת "הדור החדש" של התרופות האנטי-פסיכוטיות, כינוי שדבק בתרופות הלא-טיפוסיות ונמצא בשימוש גם בימינו. התרופות הלא-טיפוסיות החדשות תפסו בהדרגה את מקומן של התרופות הטיפוסיות הישנות וכיום הן תרופות ברירת-המחדל לטיפול בפסיכוזה ברובם המוחלט של המקרים.
שימושים רפואיים
לתרופות האנטי-פסיכוטיות שימושים רבים ומגוונים. עיקר השימוש בתרופות הוא בטיפול בסובלים מהפרעות נפשיות שונות המלוות בפסיכוזה, אך ישנן הפרעות פסיכיאטריות והתנהגותיות רבות אחרות שאינן מלוות בהכרח בפסיכוזה בהן מקובל לנסות ולטפל באמצעות תרופות אנטי-פסיכוטיות, כדוגמת דיכאון מז'ורי שלא מגיב לטיפול תרופתי אחר או חלק מהפרעות האישיות. ככלל, במקרים בהם ההפרעה אינה מלווה בתסמינים פסיכוטיים נהוג להימנע ממתן תרופות אנטי-פסיכוטיות ככל הניתן, ולהשתמש בהן כטיפול קו-שני או שלישי בלבד וזאת רק לאחר שהטיפולים התרופתיים המקובלים יותר לא צלחו.
אירוע פסיכוטי ראשון
לפי ה-NICE, יש לטפל בכל מטופל שחווה אירוע פסיכוטי ראשון באמצעות תרופות אנטי-פסיכוטיות בהקדם (בהוראת פסיכיאטר בלבד) ובשילוב עם טיפולים נוספים שאינם תרופתיים כדוגמת CBT. עבור מטופלים המסרבים ליטול תרופות אנטי-פסיכוטיות אך משתפים פעולה עם שאר הטיפולים המוצעים להם, ההמלצה היא להסביר למטופל ולסביבתו הקרובה על חשיבות הטיפול התרופתי ולהדגיש שברוב המקרים הטיפול בתרופות אנטי-פסיכוטיות משפר משמעותית את יעילותם של טיפולים אחרים שאינם תרופתיים. הן ה-NICE והן איגוד הפסיכיאטרים האמריקאי ממליצים על התחלת הטיפול התרופתי במינון נמוך יחסית והגדלתו בהדרגה במקרים בהם לא נצפית תגובה לטיפול בתרופה או במקרים בהם התגובה שנצפית אינה מספקת.
טיפול משמר
לאחר ההחלמה מהתקף פסיכוטי, נדרשת המשך לקיחת תרופות אנטי-פסיכוטיות כדי להוריד את הסיכויים לחזרת התקף פסיכוטי חוזר, חלק מהמטופלים מקבלים טיפול תרופתי בהסכמה וברצון אך אחרים מחויבים בכך על ידי צו משפטי המחייב אותם לקבל חומרים כימיים לגופם גם ללא הסכמה. דרך מתן הטיפול התרופתי בכפייה לאחר התקף פסיכוטי קרוי צו מרפאתי.
רבקה ווקר
פעילותה כפמיניסטית
ב 1996 ערכה ווקר את הספר To Be Real העוסק ב: 'לאמר את האמת ולשנות את פני הפמיניזם'. הספר מציע עשרים ושלש נקודות מבט, גישות וניסיונות מגוונים וחוויתיים, המאתגרים את הסטריאוטיפים על האמונות הפמיניסטיות שלנו כפי שהן. היא מציעה לשאת ולתת על "המים העכורים" של תפקידי המגדר, על "הפוליטיקה של הזהויות הקיימת בגל השלישי של הפמיניזם, ועל הפמיניזם הכוחני הקיים עדיין גם הוא". מטרתו של הספר היא להעריך מחדש את התנועה הפמיניסטית בהווה.
ב 2007 פרסמה ווקר את ספרה הנוגע ללב ביותר: Baby Love העוסק בבחירת אימהות אחרי שנים של אמביוולנטיות כלפיה. בעבודה זו, ווקר מסבירה ומספרת על האמביוולנטיות שמנעה ממנה ללדת ילד במשך מספר שנים, ועל ההתגברות על תחושה זו. לאחר מכן, היא מסבירה כיצד אימהות היא לא כמו "כל ברכה אחרת". האמביוולנטיות שלה כלפי אימהות נבעה מהנטישה שחוותה מאמה כשהייתה פמיניסטית קיצונית. ווקר טענה, כי ההזנחה של אמה הייתה מנהג נפוץ בקרב הפמיניסטיות של הגל השני. הריחוק הזה היה לעיקרון של הפמיניזם מהגל השני, והוא היה לאחד העקרונות אותם ביקש לשנות "הגל השלישי".
תרופות אנטי-פסיכוטיות
סכיזופרניה
פירוט על השלבים השונים בטיפול - אקוטי יציב וכו'
רבקה ווקר
פעילותה כפמיניסטית
ב 2009 יצא לאור ספר נוסף של ווקר בנושא הפמיניזם: One Big Happy Familly בו שמונה עשרה סופרים מדברים על פוליאמוריה (מערכת יחסים רומנטית בין יותר משני אנשים, או צורות אחרות של מערכות יחסים מלבד מונוגמיה), אימוץ פתוח, נישואים מעורבים, בעלים בתפקידי עקרי בית, אימהות חד הוריות, ומציאות אחרת של אהבה מודרנית אמיתית כגון משפחתיות של הומואים, לסביות ועוד. בספר זה גם ווקר וגם נשים אחרות יכלו למצוא בו ביטוי לעצמן.
תרופות אנטי-פסיכוטיות
ניהול הטיפול
כל הטיפול, החל מהתאמת המינון למטופל, התדירות בה ייקח את התרופה וכן הבדיקות אותם יצטרך לעבור בזמן הטיפול והטיפול בתופעות לוואי אם ישנם - עובר דרך הפסיכיאטר; ברוב המקרים - זה שרשם את התרופה. לעיתים רופא המשפחה יתערב אף הוא בהליכים להיטיב עם המטופל, אך ברוב המקרים לא יפסיק את הטיפול על דעת עצמו, שאת זה בדרך כלל רשאי לעשות רק הפסיכיאטר. במקרי חירום בהם צריך דחוף התערבות רפואית במצב המטופל (כגון: הופעת תופעות לוואי חמורות או החמרה במצבו הנפשי של המטופל) ואין תור קרוב לפסיכיאטר המטפל - יש לפנות לפסיכיאטר אחר או לחדר מיון של מרפאה פסיכיאטרית או בית חולים; לפעמים תידרש במצבים אלו כניסה לאשפוז, כמו אשפוז יום, אשפוז פתוח או סגור - לפי הצורך - על מנת לטפל בחולה.
תופעות לוואי
חסרונן העיקרי של התרופות האנטי-פסיכוטיות הוא ריבוי תופעות הלוואי שלהן. תופעות הלוואי הנפוצות ביותר - בעיקר במקרה התרופות מן הדור הראשון - הן הפרעות תנועה (נוירולוגיות) כגון פרקינסוניזם, דיסטוניה, אקתיזיה ודיסקינזיה מאוחרת. ככלל, התרופות הטיפוסיות שהן בעלות פוטנטיות גבוהה יותר או ניתנות במינון גבוה יותר גורמות לתופעות לוואי נוירולוגיות חמורות יותר.
הסוכנות לאכיפת הסמים (ליבריה)
היסטוריה
הסוכנות לאכיפת הסמים נלחמת בהברחות סמים על גבולות המדינה, ומנהלת מעצרים של סוחרי סמים תוך השמדת סמים לא חוקיים. על פי מנהל הסוכנות, אנתוני סו (Anthony Souh), הסוכנות סובלת משמעותית משחיתות פנימית גואה.
מנהלי הסוכנות
ב-2011 היה מנהל הסוכנות היה הנרי שו, אשר הוחלף בשנת 2012 על ידי אנתוני סו. מנהלי הסוכנות ממונים על ידי הנשיא, בכפוף לאישור הסנאט של ליבריה. בניגוד למקבילה האמריקאית, הסוכנות לאכיפת הסמים אינה אחראית על הפיקוח על המסחר החוקי בתרופות; חומרים כאלה נמצאים בתחום השיפוט של מועצת התרופות של ליבריה (Pharmaceutical Board of Liberia).
תרופות אנטי-פסיכוטיות
תופעות לוואי
תופעות הלוואי השכיחות ביותר של התרופות האנטי-פסיכוטיות כוללות בין השאר:
תופעות הלוואי הנפוצות פחות של התרופות האנטי-פסיכוטיות כוללות בין השאר:
טייסת מבצעים מיוחדים 193
טייסת המבצעים המיוחדים ה־193 היא יחידה בכנף המבצעים המיוחדים ה־193 של המשמר הלאומי של פנסילבניה בכפיפות לפיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר. הטייסת מוצבת בבסיס האוויר של המשמר הלאומי הריסבורג, מידלטאון, פנסילבניה.
הטייסת מפעילה מטוסי EC-130J קומנדו סולו, סופר-הרקולס שעבר התאמה מיוחדת למשימותיו. השינויים כוללים מערכות ניווט משופרות, ציוד להגנה עצמית, תדלוק אוויר ויכולת שידור רדיו אנלוגי (FM) וטלוויזיה צבעונית אנלוגית בכל הסטנדרטים העולמיים.
משימה
מטוסי הטייסת משמשים כתחנת שידור מעופפת למשימות תעמולה ולוחמה פסיכולוגית בשידורי AM, FM, HF, טלוויזיה ותקשורת צבאית וכן ללוחמה אלקטרונית. מבצעי הטייסת נשלטים בלעדית מכנף המבצעים המיוחדים 193 במידלטאון.
מלחמת העולם השנייה
הטייסת הוקמה ב־1 באוקטובר 1942 בבסיס חיל האוויר המלכותי דוקספורד, באנגליה כטייסת קרב 347. בתחילה הוקצתה לפיקוד מטוסי הקרב השמיני, הועברה לחיל האוויר ה-12 והשתתפה בלחימה בצפון אפריקה. לאחר מכן הוצבה באיטליה במסגרת "זירת המבצעים בים התיכון" (MTO) והשתתפה במשימות סביב איטליה ובעמק הרוֹן בצרפת. הטייסת נסגרה ב־7 בנובמבר 1945.
המשמר הלאומי של פנסילבניה
הטייסת הופעלה מחדש כטייסת הקרב ה־148, והוקצתה למשמר הלאומי של פנסילבניה ב־24 במאי 1946. הטייסת התארגנה בשדה התעופה העירוני של רדינג, פנסילבניה, וקיבלה הכרה פדרלית ב־27 בפברואר 1947. הטייסת הפעילה מטוסי מוסטנג P-51, הוצבה ב"קבוצת הקרב ה-112" ונפרסה בנמל התעופה פיטסבורג.
הגנה אווירית
הטייסת נקראה לשירות פדרלי פעיל ב־1 בפברואר 1951 בתקופת מלחמת קוריאה והוצבה בבסיס חיל האוויר דובר, דלאוור, למשימות הגנה אווירית. הטייסת צוידה במטוסי ת'אנדרג'ט F-84C והופקדה על ההגנה אווירית של חצי האי דלמארבה (אנ'). באוקטובר 1951 שודרגה והוצבו בה מטוסי יירוט סילוניים סטרפייר F-94B. ב־1 בנובמבר 1952 הטייסת שוחררה משירות פעיל וחזרה לפיקוד המשמר הלאומי של פנסילבניה. לאחר חזרתה לשדה התעופה העירוני של רדינג, פנסילבניה, היא נשארה תחת פיקוד ההגנה האווירית של חיל האוויר, כטייסת יירוט, צוידה במטוסי מוסטנג 51D וביצעה משימות הגנה אווירית בדרום מזרח פנסילבניה ופילדלפיה.
עם הוצאת מטוסי המוסטנג מהשירות, החל חיל האוויר של ארצות הברית לשדרג את כל טייסות הקרב במטוסי סילון. שלטונות התעופה של רדינג לא הסכימו לבקשת רשויות המשמר הלאומי להפעלת מטוסי קרב סילוניים בשדה התעופה העירוני, וב־30 ביוני 1956 החליט חיל האוויר להשבית את הטייסת אך כבר למחרת חזרה לפעילות.
תובלה
הטייסת צוידה במטוסי קומנדו C-46 ובשנת 1958 במטוסי C-119. בשנת 1960, הוסבה הטייסת למטוסי הקונסטלישן C-121 שהיו גדולים ומהירים יותר. שדה התעופה רדינג לא התאים עוד לצורכי הטייסת וב־1 בפברואר 1961, היא עברה למיקומה הנוכחי בבסיס חיל האוויר אולמסטד (היום בסיס האוויר של המשמר הלאומי הריסבורג).
ב־15 באוקטובר 1964 הוחלט במשמר הלאומי של פנסילבניה להעלות את הטייסת לרמת "קבוצה". מאחר שכבר הייתה קיימת קבוצת טייסות קרב במשמר הלאומי של קולרדו שמספרה היה 140, שונה מספר הטייסת ל־168 והיא צורפה ליחידה החדשה שהוקמה "קבוצת תובלה אווירית 168". בקבוצה הוצבו גם יחידות מטה, תחזוקה, סיוע ומרפאה של חיל האוויר.
מבצעים מיוחדים
בשנת 1980 צוידה הטייסת במטוסי EC-130E, ובשנת 2004 שודרגה לדגמי C-130J.
בשנת 1983 השתתפה בחילוץ אזרחים אמריקאים במבצע "זעם דחוף". לאחר מכן, בעת הפעולה הצבאית של ארצות הברית במדינת האי גרנדה, המטוסים הופעלו כתחנת רדיו מוטסת שנודעה בשם "וולאנט סולו".
בשנת 1989, הטייסת סייעה להצלחת הלוחמה הפסיכולוגית במבצע "מטרה צודקת" להפלת שלטונו של מנואל נורייגה בפנמה.
באמצע שנות ה־80 סופחה הטייסת ביחד עם כל יחידות המבצעים המיוחדים של חיל האוויר לחיל האוויר ה-23 של פיקוד התובלה האווירית הצבאית (AMC).
בשנת 1990 הצטרפה הטייסת לפיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר, ומטוסי הכנף כונו מעתה "קומנדו סולו", ללא שינוי במשימה.
בשנים 1990–1991, מטוסי הטייסת שוגרו לערב הסעודית ולטורקיה במסגרת מלחמת המפרץ. המשימה כללה את שידורי "קול המפרץ" ותוכניות מוצלחות אחרות שנועדו לשכנע את החיילים העיראקים להיכנע.
בשנת 1994, המטוסים שימשו לשידור הודעות רדיו וטלוויזיה לאזרחי ומנהיגי האיטי במהלך מבצע "תמוך בדמוקרטיה". שידורים אלה, בהם הופיע הנשיא הנבחר ז'אן-ברטראן אריסטיד תרמו למעבר מסודר משלטון צבאי לדמוקרטיה.
בשנת 1998, הטייסת השתתפה במבצע רעם במדבר, ונפרסה בחצי האי ערב בכדי לשכנע את עיראק לקיים את החלטות מועצת הביטחון של האו"ם.
בשנת 1999 הטייסת נשלחה שוב לפעולה במסגרת מבצע כוח מאוחד. על אנשי הטייסת הוטל לשדר רדיו וטלוויזיה לקוסובו כדי למנוע טיהור אתני ולסייע בגירוש הסרבים מהאזור.
בשנת 2001, מטוס קומנדו סולו שידר מסרים לאוכלוסייה האפגנית המקומית ולחיילי הטליבאן במהלך מבצע "חירות מתמשכת".
בשנת 2003, מטוסי הטייסת הועברו למזרח התיכון לתמיכה במבצע "חופש עיראקי". לאחרונה, ה־EC-130J הועברו שוב למזרח התיכון במסגרת המלחמה בטרור.
המוסקטרים אחרי עשרים שנה
המוסקטרים אחרי עשרים שנה (ברוסית: Мушкетёры двадцать лет спустя) הוא סרט מוזיקלי רוסי משנת 1992 בבימויו של גאורגי יונגוואלד-חילקביץ', המבוסס על רומן מאת אלכסנדר דיומא "אחרי עשרים שנה".
שמעון ראבידוביץ'
שמעון רָאבִידוֹבִיץ' (רבידוביץ; ביידיש: שמעון ראַווידאָוויטש; בפולנית: Simon Rawidowicz; ד' בחשוון תרנ"ז, 11 באוקטובר 1896, גְרַיֶיבוֹ, פלך סובאלק, האימפריה הרוסית – כ"ב תמוז תשי"ז, 23 ביולי 1957, וולת'ם, מסצ'וסטס) היה הוגה דעות, היסטוריון, סופר וחוקר עברי.
בית הוריו
נולד בעיירה גְרַיֶיבוֹ (Grajewo) שבפלך סובאלק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין), בנם הרביעי משמונה של חנה בתיה לבית רמבלינקר ושל חיים יצחק ראביד (ראבידוביץ') (1863–1936). אביו היה איש תורה ועבודה, נצר למשפחתו של שלום שכנא, שהיה רב חשוב בפולין ואב"ד בלובלין במאה ה-16 (מכאן נגזר שם המשפחה). חיים יצחק ראביד, בוגר ישיבת לומז'ה וישיבת מיר, היה סוחר וציוני נלהב, אשר שימש מורשה "הוועד האודיסאי" בעירו וציר מטעם "המזרחי" לקונגרס הציוני השביעי (בזל 1905). בקונגרס זה התנגד ראביד לתוכנית אוגנדה, למרות עמדת מפלגתו.
נעוריו
בן 14 כיבד שמעון ראבידוביץ את רצונו של אביו ויצא ללמוד בליטא בישיבת לידא של הרב ריינס, למרות רצונו ללמוד בקורסים הפדגוגים למורים בגרודנה. כעבור שנה חזר לגרייבו, ולמד תלמוד בבית המדרש מפי הרב משה אביגדור עמיאל (מראשי "המזרחי" ולימים רבה הראשי של תל אביב).
כבר בהיותו בן 18 הפך למורה נערץ לעברית בקרב חובבי שפת עבר ב"חדר מתוקן". יחד עם אחיותיו הגדולות, רבקה ושפרה, יזם "קורסים עבריים למבוגרים", הקים להקת חובבים "בימה עברית" ותרגם מחזות לעברית. ראבידוביץ' היה חבר בתנועת "צעירי ציון", כתב מאמרים לביטאונה והיה מרצה מבוקש ומתפלמס קנאי אל מול היידישיסטים במלחמת הלשונות.
אחיו, יעקב ראביד, עלה לארץ בגפו ב-1909, בהיותו בן 16, והיה בין התלמידים הראשונים בגימנסיה העברית הרצליה החדשה. מאוחר יותר התנדב יעקב לגדודים העבריים ונלחם בקרב גליפולי. בשנות ה-30 שימש יושב-ראש "הסתדרות חניכי גימנסיה הרצליה". לימים עבר להתגורר בניו יורק ושימש שם כרופא פתולוג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ניטשו באזור הימות המאזוריות בצפון פולין, עדיין תחת שלטון האימפריה הרוסית, קרבות קשים בין הצבאות הרוסי, הגרמני והאוסטרי. גרייבו נפגעה קשה, ומרבית רכושו של האב אבד. המשפחה עקרה לעיר ביאליסטוק, שם נפטרה האם ממחלה ב-1920.
לאחר ששיקם האב את עסקיו, זכה להגשים את חלומו ועלה לארץ ישראל עם חמישה מילדיו. יחד הם הקימו משק חקלאי במושב מרחביה. חיים יצחק ראביד עבד בשדה יום יום, למרות גילו המבוגר, ובמקביל שקד על כתיבת ספרו "מרחבי יצחקי" (חידושים, באורים ויישובים בדברי רש"י ז"ל לסדר התלמוד; הוצאת "תורה", מושב מרחביה, תרפ"ט), שהספיק לפרסם טרם מותו. לימים התפזרו הבנים הצעירים בארץ והקימו יישובים, משפחות ומשקים בפרדס חנה, באר טוביה, עפולה, תל אביב, רקפת, כוכב מיכאל, רחובות, רשפון וערד.