cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בור ספיגה
דפנות הבור עשויות להיות מצופות לבנים, בטון, או דפנות מתכת (למשל, מחביות נפט שפתחיהן הוסרו). בדפנות הבור פתחים רבים המאפשרים את ספיגת תכולתו לאדמה מצידו ובתחתיתו. פתחו העליון של הבור מכוסה בלוח אבן או בטון, עם מכסה הניתן לפתיחה לצורך ריקונו אם הוא עולה על גדותיו. במקרים אחרים (אם הקרקע ומי התהום מאפשרים זאת), הבור אינו נבנה אטום, כדי לאפשר לנוזל לדלוף החוצה (בדומה לבור מחראה).
שימוש
בורות ספיגה אפשרו לנוזלים שבתוכם לחדור אל הקרקע סביבם, בעוד חלקי המוצקים נצברו בתחתית הבור. לאחר הצטברות מוצקים רבים בבור, היה בור הספיגה מאבד מיעילותו; הבור היה מתמלא, דבר שהצריך לשאוב את תכולתו או לנטוש את הבור ולחפור בור ספיגה אחר.
באדמה שסביב דפנות הבור נוצר ביופילם המספק מידה מסוימת של סינון מזהמים והגבלתם לסביבה המיידית של בור הספיגה, אולם בורות ספיגה עמוקים עלולים לאפשר לביוב גולמי לחדור ישירות למי התהום, כמעט ללא טיהור ביולוגי, ולגרום לזיהום מי התהום ולפגיעה באיכות המים באופן שאינם ראויים עוד לשתייה. מסיבה זו, אם יש צורך בבארות מים בסביבה, חובה לקדוח אותן הרחק מבורות ספיגה.
כיוון שבורות ספיגה אינם אטומים, הם עלולים להיות מוצפים במי גשמים או בשלג נמס. בורות ספיגה הנמצאים סמוך לעצים עשויים אף להיסתם מחדירת שורשי עצים.
תקנות איכות הסביבה
מדינות מערביות רבות מנסות להפחית או לאסור את השימוש בבורות ספיגה באמצעות חקיקה המחייבת חיבור מערכות ניקוז ביתיות למערכת ביוב עירונית, או שימוש במכלי אגירת שפכים האטומים לסביבה.
במדינות אחרות נאסרה חפירת בורות ספיגה באזורים רגישים, כגון נהרות ומקווי מים.
ארצות הברית
בחלק מהיישובים הכפריים בארצות הברית שקיימים בהם בורות ספיגה זה דורות, קיים היתר להמשיך ולהשתמש בבורות אלה עד אשר הם נסתמים. לאחר שהבור אינו יעיל עוד, חייב בעליו לנתקו ממערכת הניקוז של הבית ולהתחבר למערכת ביוב מודרנית. בחלק מן הרשויות המקומיות בארצות הברית אסורה מכירת נכס מגורים שבו בור ספיגה, עד אשר הבית מחובר למערכת הביוב העירונית. רשויות אחרות מתירות מכירה של נכסי מגורים אף אם הנכס אינו מחובר למערכת הביוב העירונית.
אירופה
בצרפת, בגרמניה, בספרד ובשווייץ קיים איסור על שימוש בבורות ספיגה.
ישראל
שימוש בבורות ספיגה בישראל אינו מוסדר בחקיקה בת תוקף לכל מדינת ישראל, אלא בחקיקה אשר תוקפה חל בתחומי רשויות מקומיות שקיימות בהן מערכות ביוב עירוניות. ברשויות שבהן תאגיד מים וביוב חל סעיף 97 ל"כללי תאגידי מים וביוב (אמות מידה לשירות), תשע"א-2011" קובע: רשויות מקומיות שונות קבעו בחוקי עזר עירוניים כללים להפסקת השימוש בבורות ספיגה. כך, לדוגמה, בחולון חייב בעל נכס להפסיק להשתמש בבור ספיגה מעת שהנכס חובר למערכת הביוב העירונית. אולם הרשות מאפשרת המשך שימוש בבורות ספיגה בנסיבות מתאימות, וקובעת כללים ל"ניקוי ואחזקת בורות שפכים".
הוראות נוספות לקביעת מיקומם ולאחזקתם התקינה של בורות ספיגה קיימות במספר חוקים אחרים.
אירופה
בורות ספיגה נחפרו באירופה מן המאה ה-16, כאשר האוכלוסייה העירונית גדלה בקצב מהיר יותר מבעבר. הגידול המהיר באוכלוסייה יצר ביוב שהציף את רחובות הערים כי הוא זרם לבריכות בתעלות פתוחות ברחוב שלא יכלו להכיל את נפחו. עד המאה ה-18 לא היו תקנות מחייבות לבניית בורות ספיגה כאשר התעורר צורך בבנייתם. בורות ספיגה נוקו על ידי אנשי מקצוע באמצעות אתים ועגלות רתומות לסוסים. הבורות נוקו רק בלילה, כדי להפחית את מפגע הריח לציבור. בורות ספיגה היו מרוקנים בכל 8 עד 10 שנים. תסיסה של הפסולת המוצקה בבורות הספיגה גרמה זיהומים מסוכנים לסביבה וגזים ששאפו אלה שרוקנו אותם הובילו למקרי מוות. במאה ה-19 החלו לנקות בורות ספיגה באופן קבוע יותר, ובאותה תקופה נקבעו אף תקנות באשר לאופן בניית הבורות והאוורור שלהם.
בטרם הוכנסו חידושים בבניית בורות ספיגה בתחילת המאה ה-19, פסולת נוזלית מחלחלת מן הבור אל הקרקע סביבו ואילו פסולת מוצקה הייתה נותרת בבור. בעוד שתהליך זה הקל על הוצאת הפסולת המוצקה מן הבור, הפסולת נוזלית זיהמה לעיתים קרובות את מקורות המים, סיכוני בריאות לציבור. החל מן המאה ה-19 נדרש כי בורות ספיגה באזורים עירוניים יהיו בנויים עם קירות אבן ובטון אטומים. כתוצאה מכך השפכים נותרו בבור, דבר שהביא לצורך לרוקן בורות ספיגה בתדירות גבוהה יותר, בממוצע פעמיים או שלוש פעמים בשנה. בתהליך הריקון היה צורך לשאוב את נוזלי הביוב ולאחר מכן להוציא פסולת מוצקה, אשר נוצלה לייצור אמוניה כדשן.
בשנת 1846 העריך תברואן הציבור אלפון ג'ראר (Alphone Guérard) כי 100 בורות ספיגה רוקנו בפריז מדי לילה, בידי 200–250 עובדי עירייה שהתמחו בריקון בורות, מתוך סך כולל של כ-30,000 בורות ספיגה. לאורך שנים התנגדו פקידי עיריית פריז להחלפת מערכת בורות הספיגה בעיר במערכת ביוב מודרנית, לא על בסיס צורכי בריאות הציבור, אלא על בסיס שיקולים כלכליים, מתוך רצון להמשיך ולאסוף את הפסולת המוצקה לצורכי דשן במקום להזרימו במערכת הביוב. רק בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלה מודרניזציה של מערכת הביוב בפריז, כאשר החל שימוש בצנרת ניקוז מי גשם לצורך הזרמת ביוב. חלק מבורות הספיגה בעיר היו עדיין בשימוש במאה ה-20.
מגלן קדוש מדגסקרי
מגלן קדוש מדגסקרי (שם מדעי: Threskiornis bernieri) הוא מין של עוף מים מתת-משפחת המגלנים האנדמי לאי מדגסקר וכן באלדברה (חלק מאיי סיישל) שבהאוקיינוס ההודי והוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע. בעבר מין זה נחשב לתת-מין של מגלן קדוש אפריקאי.
מגלן זה גדול יחסית (אם כי יותר קטן מקרובו החי באפריקה) ומגיע לגובה 65–89 ס"מ, ובעל מוטת כנפיים של 112–124 ס"מ, כשהזכרים מעט יותר גדולים מהנקבות אך דומים במראה. נוצות הגוף לרוב לבנות למעט בחלק התחתון של הכנפיים, הצוואר והראש וחלק מנוצות הגב בעלות גוונים כחולים או ירוקים. הרגליים והמקור ארוכים ואפורים-חיוורים.
המגלן מקנן במהלך העונה הרטובה של נובמבר ודצמבר ומקנן על העצים, בהם הנקבה מטילה 2 ביצים לבנות. לעיתים המגלנים מקננים עם מגלנים אחרים ועם אנפות כמו אנפית הבקר, כשהקן נמצא בקרבת המים.
פולגת
פולגת הייתה תשלובת לייצור טקסטיל, אחת המרכזיות בתחומה בישראל ואחד הסמלים של תעשיית הטקסטיל בישראל ושל העיר קריית גת. לאחר מכירת וסגירת כל פעילות הייצור של החברה פועלת רשת חנויות ארצית מקבוצת Golf&Co תחת המותג המחודש "POLGAT".
היסטוריה
על מנת לשכנע את פולק, איש עסקים יהודי-צ'יליאני ממשפחת תעשייני טקסטיל מגרמניה, להקים את המפעל בקריית גת סיפר לו שר התעשייה והמסחר, פנחס ספיר, שקריית גת נמצאת מרחק 30 דקות נסיעה מתל אביב. הוא אף הבטיח לקחת אותו לשם במכונית השכם בבוקר. כיוון שהשניים יצאו לדרכם בשעה מוקדמת ביותר, נמשכה הנסיעה זמן קצר. לימים טען פולק שלא חשב באמת שקריית גת סמוכה לתל אביב אלא ש"אם שר בישראל מוכן לקום כל כך מוקדם בבוקר כדי להביא משקיע, ואם ראש העיר התעורר כדי לקבל אותו, אז אני מוכן להביא את התעשייה אליהם".
בראשיתו ייצר המפעל חוטי תפירה ובדי צמר והתפתח לעסוק בכלל שרשרת הייצור כולל צביעת הבדים ואשפרה. בתקופת המיתון (1966) התקבלה החלטה שכדי למנוע הפסדים יהפוך מפעל פולגת לתשלובת ייצור טקסטיל מהחוט ועד מוצרי האופנה המוגמרים. עם הקמת המפעל הוחלט גם להקים חברות בת שהעיקריות שבהן היו בגיר (בגדי ישראל) לייצור חליפות לגברים וליידי בגיר לנשים; אומן לסריגים. בנוסף הוקמה רשת חנויות אופנה בבעלות התשלובת. ב-1960 נפתחה חנות "אומן" ברחוב אלנבי בתל אביב ולאחריה נפתחו חנויות "בגיר" ו"אומן" ברחבי ישראל שהיו בבעלות התשלובת, שפעלה אחר כך תחת השם רשת חנויות "פולגת". בתקופות השיא, בתחילת שנות ה-80, העסיקה התשלובת 7,000 איש, כולל כמה מאות עובדים מחברון ועזה שהגיעו למפעלי הקבוצה מדי יום בהסעות מאורגנות. המחזור היה 270 מיליון דולר, מתוכם 120 מיליון דולר ליצוא. משנת 1966 הייתה התשלובת הספק הגדול ביותר לחברת מרקס אנד ספנסר הבריטית, שהייתה ללקוח הגדול ביותר של פולגת. הבדים שיוצרו בקרית גת שימשו בתי אופנה כארמני, ורסאצ'ה, קלווין קליין וחברות אופנה כזארה, קוקאי, מקס מארה ספורט, אן טיילור, נקסט ובננה ריפבליק.
ב-1977 הונפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב בעלי המניות העיקריים באותה עת היו בנוסף לישראל פולק ומשפחתו, משקיעים זרים שהשקיעו במפעל בתחילת דרכו. פולק שימש באותן השנים כיושב ראש פולגת ובמקביל כיושב ראש קונצרן כלל. ב-1988 החליט קונצרן כלל לרכוש את השליטה בפולגת, בין השאר כדי למזג את הפעילות עם קבוצת כיתן שגם הייתה בבעלותו. באותה עת החזיקה פולגת ב-14 מפעלים ברחבי הארץ, בנוסף למפעלים בקריית גת, החזיקה במפעל "תעשיות צמר אוסטרליות" באשדוד, מפעל סריגי "אומן" באופקים, מפעל "ירולין" ללבני נשים בירושלים (מפעל שהיה ממוקם באזור התעשייה תלפיות ונרכש ב-1979), מפעל "בגד עור" במגדל העמק ורשת החנויות שלו, מפעל "לנה" לסריגים באור יהודה שנרכש ב-1980 ומפעל הג'ינס "ליגת" (לי קריית גת) שהיה הזכיין של חברת לי האמריקאית. לאחר הרכישה עזבו את פולגת ישראל פולק ואחינו דב פולק, שניהל את החברה מאז הקמתה. פולק גם מכר את רוב מניותיו. בנוסף סגרה כלל את רוב המפעלים של פולגת בישראל למעט חמישה.
בשנת 1998 בוצע מהלך של ארגון מחדש בחברה, על ידי חברת האם כלל תעשיות, שמטרתו הייתה התמקדות בפעילות התעשייתית ובהגדלת המכירות מחוץ לישראל. בנוסף ביקשה התשלובת שהעסיקה מטה ניהולי נכבד ולפצלה לשתי חברות שינוהלו בנפרד - "בגיר" ו"פולגת טקסטיל". בגיר, תוכננה להיבנות כחברה רב לאומית המתמחה בעיקר בייצור ובשיווק של אופנת גברים מחויטת, כאשר פעילות הייצור בחברה עברה להתבצע בעיקר במצרים, ירדן ופורטוגל ואחר כך בסין. חברת הבת השנייה, "פולגת טקסטיל" התמקדה בייצור ושיווק של בדי צמר איכותיים ובדי כותנה. "רשת חנויות פולגת" נמכרה לרשת החנויות "גולף-כיתן" שגם הייתה בבעלות כלל תעשיות, והחלה לפעול תחת קבוצת גולף א.ק.. החברה הקימה מפעל גדול בטורקיה בשותפות עם חברת מקומית. ומפעל לייצור חליפות של המותג "בגיר" בסין. במקביל הוחל בצמצום נוסף בפעילות הייצור בישראל.
בסוף 2004 מכרה כלל תעשיות את השליטה בפולגת לאיש העסקים צביקה ברינבוים ולמנכ"ל החברה עופר גלבוע, תמורת 34 מיליון דולר. השניים משכו מיד את כל קופת המזומן של החברה שהכריזו על חולקת דיבידנד בסך 152 מיליון שקל, ולמעשה כיסו את השקעתם. במקביל הנפיקו בבורסה את חברת הבת "בגיר", והקימו רשת חנויות המתמחה במוצרי הלבשה מחויטים ואלגנטיים לגברים תחת שם המותג שלה. הם גם מכרו לשותפים את המפעל בטורקיה. במאי 2007 רכשה קרן פימי את בגיר ופעילות נוספות של פולגת.
במרץ 2008 הודיע בארינבוים על סגירת מפעל הייצור של התשלובת, "פולגת טקסטיל", בקריית גת, בו עבדו באותה עת עדיין כ-300 עובדים. המהלך נתקל בהתמרמרות עזה מצד ההסתדרות החדשה וקבוצות שונות בחברה הישראלית שקבלו על סגירת מקומות עבודה בפריפריה. כמו כן התקיימה באפריל אותה שנה מול שערי המפעל הפגנת מחאה ייחודית, "שירת פולגת", אותה ארגנה קבוצת גרילה תרבות. בספטמבר 2008 מכר בארינבוים את מתחם פולגת בקרית גת תמורת 46 מיליון שקל.
חברת פולגת הפכה לשלד בורסאי ושם החברה שונה לזד.בי.איי בע"מ (ZBI). בשנת 2012 מכר בארינבוים את השליטה ב-ZBI לאוליגרך האוקראיני אלכסנדר גרנובסקי תמורת 128 מיליון שקל. שלד בורסאי זה מוזג ב-2014 עם חברת ננו דיימנשן.
לא תישא שמע שווא
לא תישא שמע שווא היא מצוות לא תעשה מהתורה האוסרת להקשיב או להאמין לכל צורה של לשון הרע. מצווה זו כוללת איסור על דיין להקשיב לטיעוניו של בעל דין אחד בלא ידיעתו של בעל דין אחר.
מקור המצווה
המצווה מופיעה בפרשת משפטים בפסוק:
תרגום ירושלמי מבאר: [בתרגום לעברית: לא תקבלו דברי שקר מאדם המאשים את חברו בפניך, ולא תשלב ידך עם רשע כדי להיות עד שקר.] רש"י מפרש שהפסוק עוסק בשני עניינים שונים הנכללים במצווה:
טעם המצווה
ספר החינוך מבאר את טעם המצווה במילים חריפות על הסכנה הגלומה בכל קרבה לדיבור שאינו אמת:
כמו כן, טוען "אורחות צדיקים" כי רק באמצעות גערה בדוברי שקר ניתן להפסיקם, וכל המקשיב ומסביר פנים ללשון הרע כאילו אמר את הדברים בעצמו:
האיסור לדיין
ההלכה היא, כאמור, שאסור לדיין לשמוע את אחד הצדדים שלא בנוכחות הצד השני. יחד עם זאת, הרמ"א מתיר לשמוע את אחד הצדדים לבדו כאשר אין לדיין ידיעה שהתיק יובא להכרעתו. בנסיבות כאלה יהיה מותר לדיין לבסוף לדון בתביעה בתנאי שהצד הנגדי מודע לכך שהדיין כבר שמע את דברי הצד השני. הסמ"ע מסביר שכאשר הדיין אינו יודע שידון בתיק, אין דברי הטוען נכנסים כל כך באזניו.
דמויי בונה
דמויי בונה (Castorimorpha) היא תת-סדרה בסדרת המכרסמים ובה ישנם 3 משפחות קיימות, הכוללים את מיני הבונים, ירבועניים ואת חולדי השק המכונים גופרים. כל המשפחות הללו חיות באמריקה הצפונית, למעט הבונה אירופי המצוי גם ביבשת אירופה.
ברוטש V2
ברוטש V2 (בגרמנית: Brütsch V2) היא מכונית מיקרו, גוף הרכב בנוי מפוליאסטר מחוזק עם פיברגלס, תצורת קבריולה, (רודסטר), 4 גלגלים, אשר יוצרה על ידי חברת "ברוטש" הגרמנית, (Egon Brütsch Fahrzeugbau) בין השנים 1956–1958.
סך הכל יוצרו 12 יחידות. הרכב יועד ל-2 נוסעים (נהג+נוסע).
חברת Egon Brütsch Fahrzeugbau התמחתה ביצירת מכונית מיקרו עשויות מפיברגלס.
Algorithms + Data Structures = Programs
Algorithms + Data Structures = Programs (בעברית: אלגוריתמים + מבני נתונים = תוכניות) הוא ספר שנכתב על ידי ניקלאוס וירת ב-1976. ספר זה מכסה את הבסיס לנושאים במדעי המחשב, באלגוריתמים ומבני נתונים.
הספר נחשב לאחד מספרי מדעי המחשב המשפיעים ביותר שפורסמו.
בניין הסקיי סיטי של צ'אנגשה
סקיי סיטי (בכתב סיני: 天空 城市; בפין-יין: Tiankong Chengshi), או סקיי סיטי אחד, היה גורד שחקים בתהליכי תכנון ותחילת בנייה, שהיה מתוכנן להגיע לגובה 838 מטרים. הבניין נמצא בעיר צ'אנגשה, במחוז חונאן, בדרום מרכז הרפובליקה העממית של סין. המגדל עתיד להשתרע על שטח של 1,050,000 מטרים רבועים ולכלול 93 מעליות. ביולי 2013 הופסקו עבודות ההכנה לבנייה, עקב דרישות הממשל לעמידה בתקנים נוספים, בנובמבר 2015 חודשו עבודות הבנייה אך הופסקו שוב לאחר שנה בעקבות הכרזה על האזור כ"אזור ללא בניה". אם ייבנה, הבניין צפוי לעבור בגובהו את מגדל בורג' ח'ליפה בעשרה מטרים. הכרזת האזור המורחב סביב מיקום המגדל כאזור מוגן עצרה בפועל את תהליך הבנייה לזמן בלתי ידוע.
בנייה
הבניין מתוכנן להיבנות באופן לא קונבנציונלי, ומתכנני הבנייה העריכו כי היא תימשך רק 90 יום, בנוסף ל-120 ימי הכנה של בנייה טרומית באתר העבודה. אם יושלם, הוא יהיה הבניין השני בגובהו בעולם, לאחר מגדל ג'דה שבערב הסעודית שיהיה גבוה ממנו ב-170 מטרים. עלות בניית המגדל נאמדת ב-9 מיליארד יואן סיני (1.46 מיליארד דולר אמריקני).
החברה הבונה התכוונה לבנות בניין בגובה 666 מטרים, אך השלטון המקומי רצה שבניין זה יהיה הבניין הגבוה ביותר בעולם, ומכאן תוכניותיו הנוכחיות.
הבניין יכלול קניונים, בתי מגורים, בתי ספר ובית חולים שישרתו 30,000 תושבים. הוא יהיה עמיד לרעידת אדמה בעוצמה של 9 בסולם ריכטר.
צ'ארלס סאמרול
גנרל צ'ארלס פלוט סאמרול (באנגלית: Charles Pelot Summerall; 4 במרץ 1867 – 14 במאי 1955) היה קצין בכיר בצבא ארצות הברית. הוא פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-1 במלחמת העולם הראשונה, היה ראש מטה צבא ארצות הברית בין השנים 1926 ל-1930, והיה נשיא המצודה בין 1931 ל-1953.
קריירה מוקדמת
סאמרול הוסמך כלוטננט שני, והוצב ברגימנט הרגלים הראשון, והועבר לרגימנט הארטילריה החמישי במרץ 1893. הוא ביצע שירת בחיל המצב בקליפורניה בין השנים 1893 ל-1895, ולאחר מכן שירת בפורט המילטון, ניו יורק בין השנים 1895 ל-1898. במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, הוא הוצב במחלקת המפרץ כעוזר למפקד וכקצין מהנדס בשנים 1898 עד 1899, וקיבל קידום לדרגת לוטננט ראשון במרץ 1899.
סאמרול השתתף עם יחידתו במרד הפיליפיני בשנים 1899–1900, והיה חבר במשלחת הסיוע לסין בשנים 1900 עד 1901, והשתתף בהתקפה על פקין. הוא הועלה לדרגת קפטן והוצב בסוללת ארטילריית החופים ה-106 ביולי 1901. הוא שירת בפורט וואלה ובפורט לוטון, במדינת וושינגטון, והחזיק את התפקיד האחרון בשנים 1901 עד 1902. לאחר מכן במחנה סקגווי והיה אחראי על העבודה המקדימה בפורט סוורד באלסקה. הוא פיקד על פורט פלגלר בשנים 1902 עד 1903, ולאחר מכן הועבר לסוללת ארטילריית השדה ה-3 בתפקיד במחנה תומאס ובפורט מאייר בשנים 1903–1905.
סאמרול היה המדריך הבכיר לטקטיקת ארטילריה בווסט פוינט בין השנים 1905 ל-1911. הוא הועלה לדרגת מייג'ור במרץ 1911, ופיקד על ארטילרית השדה של דיוויזיית התמרון בסן אנטוניו, טקסס. הוא פיקד על מחנות הקיץ להדרכה לארטילריית הצבא והמשמר הלאומי בשנים 1912–1914, היה עוזר ראש לשכת המיליציה ואחראי על ארטילריה של המשמר הלאומי בשנים 1915 עד 1917. הוא עסק ברכישת טווחי ארטילריה, והיה חבר במועצת החימושים בשנים 1915 עד 1916, הוועדה לחקירת ייצור אמצעי לחימה בשנת 1916, מועצת התחמושת והביצורים בשנת 1917, והמשלחת הצבאית לצבאות בריטניה וצרפת בשנת 1917. הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ב-1916, קולונל ב-1917, ובריגדיר גנרל בצבא הלאומי באוגוסט 1917.
מלחמת העולם הראשונה
לאחר חזרתו לארצות הברית, מונה סאמרול למפקד חטיבת הארטילריה ה-67 של דיוויזיית הרגלים ה-42, איתה נשלח לצרפת. זמן קצר לאחר הגעתו, בדצמבר 1917, הוא הפך למפקד חטיבת תותחי השדה ה-1, דיוויזיית הרגלים הראשונה. ביולי 1918, לאחר קרב קנטיני, הוא ירש את רוברט בולארד כמפקד הדיוויזיה לאחר שהאחרון קיבל פיקוד על הקורפוס ה-1. הוא הוביל את הדיוויזיה, שהועלה לגנרל, בשלושה מבצעים גדולים: קרב סואסון, קרב סן-מייל ובתחילת מתקפת מז-ארגון. ב-12 באוקטובר 1918 הוא מונה על ידי גנרל ג'ון פרשינג למפקד הקורפוס ה-5, שאותו הוביל בהתקפות בימי סיום המלחמה, שהביאו עליו מאוחר יותר ביקורת.
לאחר תום המלחמה מונה סאמרול למפקד הקורפוס ה-9 בפברואר 1919, ושל הקורפוס ה-4 ממאי. מיולי עד אוגוסט 1919 הוא היה חבר בוועדה בין בעלות הברית לדיווח על המצב בפיומה ולאחר מכן חבר במשלחת השלום האמריקאית בפריז.
לאחר המלחמה
לאחר שפיקד על הקורפוסים האזוריים השמיני והשני מ-1924 עד 1926, מונה סאמרול לראש מטה צבא ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד מ-21 בנובמבר 1926 עד 20 בנובמבר 1930, והועלה לדרגת גנרל בפברואר 1929. במהלך כהונתו הוא פיקד על הקמת כוח ממוכן והמליץ על כוח נייד משולב של גורמי שריון, ארטילריה, הנדסה ומפקדה. בשנת 1927 הצטרף סאמרול לאגודת בני המהפכה האמריקאית בקרוליינה הדרומית, ולאחר מכן הפך לנשיא שלה.
סאמרול פרש משירות פעיל במרץ 1931, והיה נשיא המצודה מ-1931 עד 1953. הוא מת בוושינגטון הבירה ב-14 במאי 1955. סאמרול קבור בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הרמנוביצ'ה
הרמנוביצ'ה (בבלארוסית: Германавічы, הרמנביצ'י; ברוסית: Германовичи, גרמנוביצ'י; בפולנית: Hermanowicze) היא עיירה במחוז משנה שרקובשצ'יזנה במחוז ויטבסק בבלארוס.
הרמנוביצ'ה שוכנת כ-35 ק"מ דרומית-מערבית לדז'יסנה וכ-50 ק"מ דרומית-מזרחית לברסלב, ליד שפך הנהר דז'ינסנקה לנהר דז'יסנה באזור של יערות עבותים. תושביה עסקו בחקלאות וגידלו בעיקר תבואה ופשתן.
היסטוריה
במהלך סוף המאה ה-18 חולק שטחו של האיחוד הפולני-ליטאי בין פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה. החלוקה בוצעה בשלוש פעימות בשנים 1772, 1793 ו-1795. בחלוקת פולין השנייה (1793) סופחה העיירה לאימפריה הרוסית. בימי מלחמת העולם הראשונה הייתה העיירה כשלוש שנים (1918-1915) תחת כיבוש גרמני. אחרי המלחמה פקדו את מחוז וילנה שנתיים של אי יציבות ומלחמות אזוריות. באוקטובר 1920 כבש צבא פולין בפיקודו של הגנרל לוציאן ז'ליגובסקי את המחוז.
בסוף שנות ה-1920 החל שפל כלכלי ממושך בפולין, מחירי התוצרת החקלאית ירדו, מגדלי הירקות ביישוב התרוששו, והסוחרים האמידים ירדו מנכסיהם.
ב-17 בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכנסו לעיירה חיילי הצבא האדום, והונהג בה משטר סובייטי. בסוף יוני 1941 נכבשה הרמנוביצ'ה בידי גרמניה הנאצית.
הקהילה היהודית
לא ידוע מתי לראשונה החלו יהודים להתיישב בהרמנוביצ'ה. בשלהי המאה ה-19 גרו בעיירה עשרות משפחות יהודיות, שהתפרנסו בעיקר מחכירות, ממסחר סיטוני זעיר, מחנוונות, ממלאכה ומחקלאות. הסוחרים היהודים ייצאו פשתן, עצים, תבואה וזיפי חזיר בעזרת דוברות נהר שהגיעו עד לנמל דז'יסנה ומשם לריגה, לדווינסק ולוויטבסק.
החקלאים היהודים גידלו כרוב ומלפפונים לייצוא, ופרנסתם הייתה מצויה. במלחמת העולם הראשונה תחת הכיבוש הגרמני פסקה הפעילות הכלכלית בעיירה. יהודים רבים נמלטו מזרחה ערב כניסת הגרמנים. בתום המלחמה שבו היהודים לעיירה בסיוע של חברת "יקופ"ו", אשר עזרה בשיקום המקום.
בשנת 1926 ייסדה החברה קופת גמ"ח, שהלוואותיה ללא ריבית יועדו בעיקר לסוחרים היהודים ובעלי מלאכה קטנים. בשנת 1926 היו בין יהודי העיירה 24 בעלי מלאכה - 15 חייטים, 5 סנדלרים, שני זגגים ושתי תופרות. מצבם הכלכלי של היהודים בעיירה הורע מאוד לאחר המלחמה. זאת בשל סגירת הגבול עם ברית המועצות שהקשתה על החקלאים למצוא שווקים לתוצרתם.
ילדי היהודים למדו בחדר וחלק מהם אף למדו בבית ספר יסודי ממלכתי בעיירה. לאחר שעות הלימודים למדו הילדים לימודי דת מפי מלמד מקומי. בין השנים 1929–1930 למדו בבית הספר הממלכתי 105 ילדים יהודים.
בשנות ה-20 נבנה בעיירה בית מדרש חדש. הבנייה מומנה מתרומות של בני הקהילה. את העצים לבנייה תרם סוחר העץ קלמנוביץ', ורבים השתתפו בעבודות הבנייה. רבה של הקהילה באותן השנים היה אייזיק אלפרוביץ'.
לקהילה היהודית היה בית עלמין.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בהרמנוביצ'ה 1,050 תושבים, מתוכם כ-350 יהודים שרובם עסקו במסחר ובמלאכה.
בתקופת השואה
באוגוסט 1939 גויסו הצעירים היהודים לצבא הפולני. ב-17 בספטמבר 1939, כשלושה שבועות לאחר הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, במהלך הפלישה לפולין, נכנס הצבא האדום לעיירה והונהג בה משטר סובייטי. בסוף יוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה. בימי המעבר בין השלטונות בזזו מקומיים את בתי היהודים ואת חנויותיהם. ביום הראשון לכיבוש, ירו הגרמנים למוות בשני יהודים שלטענת תושבים מקומיים, היו פעילים קומוניסטים.
רולף רוסלאו
ביוגרפיה
רוסלאו נולד בטרטו, ב-1993 התפרסם כששיחק במחזמר אולבר!.
הרמנוביצ'ה
בתקופת השואה
בתחילת יולי 1941 הוחלפה יחידת הוורמאכט הגרמנית שכבשה את העיירה ביחידה אחרת, ומיד נקראו היהודים להתייצב בכיכר השוק. יהודים מעטים הצליחו לברוח או להסתתר, אבל כ-150 יהודים צייתו לפקודה. שוטרים מכוח השיטור המקומי שהקימו הגרמנים נשלחו לסרוק את בתי היהודים ולהביא גם את מי שלא ציית לפקודה. הגרמנים פקדו על היהודים להבעיר מדורה גדולה בכיכר העיר הגדולה, ושוטרים נשלחו לבית המדרש המקומי כדי להביא את ארון הקודש ואת ספרי הקודש ולהשליכם למדורה. הגרמנים חילקו את היהודים לקבוצות מתוך כוונה להשליכם גם כן לתוך המדורה, אבל ברגע האחרון הגיעה יחידת ורמכט אחרת ומפקדה, קצין בכיר, הורה לשחרר את היהודים לאלתר.
רולף רוסלאו
ביוגרפיה
ב-2002 השתתף בתחרות המוזיקה "Fizz Superstar", ב-2003 השתתף ב-Kaks takti ette, תוכנית כישרונות של הטלוויזיה האסטונית הציבורית.
ב-2008 הוציא את האלבום הראשון שלו וב-2009 הוציא את אלבומו השני.
הרמנוביצ'ה
בתקופת השואה
ב-5 ביולי 1941 זומן רב הקהילה, אייזיק אלפרוביץ', אל המפקדה הצבאית ונצטווה לכונן יודנרט ולהציגו בפני המפקד הגרמני עוד באותו היום. משלא נמצאו מתנדבים, נאלץ הרב למנות בעל כורחם חמישה חברי יודנרט. ב-10 ביולי 1941 נצטווה היודנרט להקים גטו בסמטה של העיר ולהעביר לשם את כל יהודי העיירה תוך שישה ימים. למחרת ההעברה לגטו נדרש היודנרט למסור כמות גדולה של שעוני יד ופרוות, תחת איום בהוצאה להורג. היודנרט טיפל גם בגיוס יהודים לעבודות כפייה. רוב העובדים הועסקו בהובלת עצים אל הנהר.
רולף רוסלאו
ביוגרפיה
הוא השתתף בין היתר במחזות הזמר קאטס, תהילה המבוססת על הסרט, דון קישוט, מיס סייגון וסיפור הפרברים,
הרמנוביצ'ה
בתקופת השואה
בנובמבר 1941 פונו תושבי הגטו לגטו שרקובשצ'יזנה. תושבי העיירה הגויים דרשו להשאיר שני אחים יהודים שהיו רוקחים במקצועם כדי שימשיכו לשרת את יתר תושבי העיירה, אך כעבור שנה הם נמלטו ואחד מהם נהרג במהלך הבריחה.
רולף רוסלאו
ביוגרפיה
ב-2011 ייצג את אסטוניה באירוע המוזיקה "EuroVoice".
ב-2013 השתתף בתוכנית "Su nägu kõlab tuttavalt" בערוץ TV3.
הוא ניסה מספר פעמים לייצג את אסטוניה באירוויזיון, ב-2010 ו-2013 שימש כמציג הניקוד האסטוני.
חואקין קוריאה
קריירת מועדונים
חואקין נולד בחואן באוטיסטה אלברדי, טוקומאן קוריאה שיחק כנער בריבר פלייט, רנאטו ססאריני ובגיל מתבגר יותר באסטודיאנטס לה פלאטה. את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ערך ב-12 במאי 2012 בניצחון 0–3 על באנפילד. קוריאה כבש את שערו הראשון ב-10 במאי 2014, בניצחון 0–3 על סן לורנסו.
ב-16 בדצמבר 2014, עבר קוריאה לאירופה וחתם בסמפדוריה מהסרייה א', תמורת עשרה מיליון דולר בחוזה לארבע וחצי שנים.
קוריאה ערך את הופעת הבכורה שלו בסמפדוריה ב-15 בפברואר 2015 בהפסד קבוצתו 1–2 לקייבו ורונה. את שער הבכורה כבש ב-17 ינואר 2016 בהפסד של סמפדוריה 1–2 לקארפי.
ב-1 באוגוסט 2018 חזר קוריאה לאיטליה וחתם בלאציו תמורת 16 מיליון אירו.
ב-26 באוגוסט 2021 הושאל לאינטר מילאנו, עם חובת רכישה לאחר שנה. כבר למחרת ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה מול הלאס ורונה, נכנס כמחליף וכבש צמד בניצחון 1–3.
קריירה בינלאומית
קוריאה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה ב-9 ביוני 2017 במשחק ידידות נגד היריבה המושבעת ברזיל. ב-13 ביוני, ארבעה ימים לאחר מכן, כבש שער בכורה במדים הלאומיים בניצחון 0–6 על סינגפור.
נכלל בסגל נבחרת ארגנטינה בטורניר מונדיאל 2022, אולם נגרע מהסגל מספר ימים לפני פתיחת הטורניר בשל פציעה.
מוחסן פח'רי-זאדה
פרופסור מוחסן פח'רי-זאדה מהאבאדי (בפרסית: محسن فخری‌زاده مهابادی; 1957 – 27 בנובמבר 2020) היה ראש תוכנית הגרעין האיראנית, קצין בדרגת בריגדיר גנרל במשמרות המהפכה האסלאמית ובמשרד ההגנה האיראני, פרופסור לפיזיקה גרעינית באוניברסיטת האימאם חוסיין בטהראן, וראש המרכז למוכנות וטכנולוגיות הגנה מודרניות.
פרויקט הגרעין
מוחסן פח'רי-זאדה היה ראש פרויקט 111, פרויקט הגרעין הצבאי האיראני, ומאז 1991 ועד מותו היה מרצה וחבר במועצת המדענים של המחלקה לפיזיקה בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת האימאם חוסיין בטהראן.
עבודתו על פרויקט 111 עם משרד ההגנה האיראני החלה עוד לפני שנת 1991. משום כך נחשב ליעד מודיעיני עיקרי של סוכנויות הביון המערביות, בעיקר ה-CIA והמוסד.
במהלך חשיפת תוכנית הנשק הגרעיני של איראן ציין בנימין נתניהו בנאומו כי בראש פרויקט "אמאד" עמד מוחסן פח'רי-זאדה, שהמשיך אותו גם ב-2018 תחת ארגון סאפאנד (SPND), הכפוף למשרד ההגנה האיראני.
ההתנקשות בפח'רי-זאדה
ביום שישי 27 בנובמבר 2020 חוסל פח'רי-זאדה ביריות סמוך לעיירה שליד טהראן, בעת שנהג לביתו ברכבו הלא־משוריין, כשלצדו יושבת אשתו. אחד עשר מאבטחיו שהו בשלוש מכוניות, אחת מלפני רכבו ושתיים מאחוריו. ההתנקשות בו בוצעה מרחוק, באמצעות תקשורת לוויינית ושני רכבים, שעל אחד מהם, טנדר של ניסאן, הותקנה מכונת ירייה מאג רובוטית שנשלטה מרחוק. לצורך התקנת מערכות התקשורת ומכונת הירייה הוברחו הרכיבים לאיראן בחלקים לאורך תקופה של כ-8 חודשים. הרכבים אף צוידו במערכות בינה מלאכותית וזיהוי פנים שנועדו לגשר על השיהוי בין הרכבים לבין מרכז הבקרה ממנו הופעלו. הרכב הראשון הוצב בצד הדרך ואיפשר את זיהויו באמצעות מצלמה, ולאחר מכן הוא נורה על ידי הרכב השני. מכונת הירייה ירתה 13 קליעים, מתוכם גם כאלו שהופנו כלפי מאבטחיו. אשתו לא נפגעה כלל. הרכב השני מולכד בחומרי נפץ שנועדו לאפשר השמדה עצמית לצורך העלמת ראיות, אך הפיצוץ לא השמיד אותו לחלוטין כמתוכנן, וחוקרי האירוע עדיין הבינו את מטרתו.
ה"ג'ואיש כרוניקל" פרסם בפברואר 2021 פרטים נוספים על ההתנקשות. על פי המאמר, ההתנקשות תוכננה על ידי צוות של כ-20 סוכני מוסד, חלקם ישראלים וחלקם אזרחי איראן. מחבר המאמר טען כי קיבל אישור מאנשי "המוסד" כי הם אחראים להתנקשות, אף כי באופן רשמי מדינת ישראל לא אישרה ולא הכחישה כל מעורבות באירוע.
אקס-מן: מלחמת המשיח
מלחמת המשיח (באנגלית: Messiah War) הוא אירוע קרוסאובר] ביקום מארוול שפורסם בחוברות קייבל ואקס פורס על ידי חברת מארוול קומיקס בין מאי ליולי 2009 למשך 7 חוברות. את הסיפור כתבו קרייג קייל, כריסטופר יוסט ודוויין סוירצ'ינסקי.
"מלחמת המשיח" הוא האמצעי בטרילוגיית סיפורים שהחלה ב"תסביך משיח" ומסתיימת ב"הביאה השנייה".
עלילה
דדפול אומר לאקס פורס ולקייבל את ההיסטוריה שלו מזה 900 שנים, ומגלה להם שסטרייף שולט בעתיד הזה, ולא אפוקליפס. קייבל מסרב להאמין בכך, אך לפני שהוויכוח מתלהט הם נארבים בידי חייליו של סטרייף. מתגלה כי סטרייף כרת ברית עם בישופ, שמסכים לעזור לסטרייף להרוג את אפוקליפס בתמורה למותו של קייבל. בישופ נמנע מלחשוב על משימתו האמיתית (שהיא להרוג את הופ) מתוך פחד ממעשיו של סטרייף אם זה האחרון יקרא את מחשבתו. כאשר אקס פורס מביסים את חייליו של סטרייף, ארכאנג'ל עף משם באופן פתאומי. דומינו מתחילה לחשוד בדדפול, שמציין שסטרייף השתגר ממצודתו ומתכוון להרוג את כולם. בינתיים, ארכאנג'ל חוקר מערה ומוצא בה את אפוקליפס פצוע אנוש אך עדיין חי.
אקס פורס וקייבל נלחמים נגד סטרייף אך אינם יכולים להתחרות בכוחותיו הטלקינטיים. קייבל מפוצץ מספר חומרי נפץ שגורמים לצוק להתמוטט, מתוך תקווה שהדבר יעניק לאקס פורס הזדמנות לסגת, אך סטרייף לוכד את הופ ואת וורפאת'. למרות שוורפאת' עובר עינויים רבים, הוא מסרב לחשוב על הופ וממשיך להתעמר בסטרייף. בישופ משתמש בהסחת הדעת הזו כדי לנטרל את סטרייף בעזרת רכיבי ננוטכנולוגיה ומנסה להרוג את הופ, אך כאשר הוא מכתר אותה סטרייף מתאושש ומביס אותו. חשיבותה של הופ מתגלה כאשר סטרייף סורק את מוחו של בישופ. הוא מתקרב אליה, והיא מסירה את קסדתו וחושבת אותו בטעות לקייבל בתחפושת. בינתיים, קבוצת אקס פורס מתפצלת לשניים - וולברין, אליקסיר וקייבל הולכים להתמודד עם סטרייף, בעוד דומינו, X-23, המעלים ודדפול מחפשים אחר המקור ששומר עליהם לכודים בעתיד.
וורפאת' נתקף בזעם כשהוא רואה את הופ בידיו של סטרייף, ומנסה להביס אותו, אך לשווא. כעת כשוורפאת' ובישופ הובסו, סטרייף ממתין בביטחון להגעתו של קייבל, שפותח במתקפה טלפתית אך מובס בקלות. סטרייף מגלה עד מהרה את האמת מאחורי המתקפה הטלפתית - להסוות את וולברין, שתוקף אותו בפראות. אליקסיר מנצל את ההזדמנות כדי להשתמש במגע המוות שלו על סטרייף, אך זה האחרון הודף את השניים בעזרת הטלקינזיס שלו. הוא מאלץ באופן טלפתי את אליקסיר לרפא אותו ומאלץ את וולברין לדקור את עצמו בעיניים. בינתיים במערה, ארכאנג'ל נאבק בהחלטה להרוג את אפוקליפס השברירי, אך לבסוף נמנע מלעשות זאת. הוא נותן לאפוקליפס שתי נוצות מתכתיות, בהן נעזר אפוקליפס כדי להצעיר את חייו. לאחר מכן, אפוקליפס מציע לו שהשניים יהרגו יחדיו את סטרייף.
וולברין, אליקסיר, וורפאת' וקייבל מתכוננים להילחם נגד סטרייף, אך מתקן הזמן מגיע לאפס ומנסה לשלוח את אקס פורס בחזרה בזמן. קידן עדיין חיה ומחוברת למתקן הספינה, ולכן אקס פורס נשארים בזמן העתיד ומתחילים לסבול מתופעות לוואי שמחלישות אותם. דומינו הורגת את קידן באמצעות ירייה בראשה למרות מחאותיה של X-23, והמעלים מסיר את רצועת הזמן שלו וחוזר לזמן ההווה. שאר חברי הקבוצה נשארים כדי לעזור לקייבל, שממשיך להילחם בסטרייף עד אשר ארכאנג'ל ואפוקליפס מגיעים לבסוף. אפוקליפס מכריז כי הוא נוקה מכל חולשותיו הקודמות וכי עידנו של סטרייף הגיע לקיצו. בישופ משתמש בהסחת הדעת הזו כדי לנסות פעם נוספת ולהתנקש בחייה של הופ, אך הוא נעצר בידי קייבל. במאבק המתחולל, ידו של בישופ נמצאת על העליונה אך וולברין מוציא את עינו. ארכאנג'ל ואפוקליפס מביסים את סטרייף, ובישופ נמלט בתוך זרם הזמן. אפוקליפס חש בכוח רב שחבוי בתוך הופ, ומחליט שהיא ראויה לאצור בתוכה את הווייתו, אך ארכאנג'ל דורש ממנו להחזיר אותה כתשלום על כך שחס על חייו. אפוקליפס מסכים, מוסר את הופ לקייבל, ומזהיר אותו שרגש יהיה הדבר אשר יגרום למפלתו. בעוד קבוצת אקס פורס עוזבת את המצודה, אפוקליפס משתגר משם כשהוא גורר מאחוריו את סטרייף ומבטיח להעביר לו את הווייתו.
כאשר קייבל והופ קופצים לתוך זרם הזמן, חברי אקס פורס נשארים מאחור כדי למקם את עצמם לקראת חזרה. וולברין, ארכאנג'ל ואליקסיר עושים את דרכם לבנין האו"ם, היכן שהם מקווים למצוא את הליון ואת סורג' כאשר יקפצו חזרה לזמן ההווה. כשהשלושה מסירים את רצועות הזמן שלהם, דומינו ו-X-23 נאבקות להגיע חזרה לבנין שבו בום-בום מוחזקת בידי מלכת המצורעים. דומינו מתעוורת, ו-X-23 חותכת את רצועת הזמן שלה, בראותה שדומינו לא תצליח. היא נשבעת להציל את בום-בום, בתמורה לכך שדומינו תעזור לקידן היכן שהיא לא הצליחה. X-23 זוחלת לכיוון מטרתה, ומסירה את רצועת הזמן שלה בדרכה להרוג את מלכת המצורעים.
באפילוג של הסיפור, בישופ נשבע לאתר את הופ, כשהוא חסר זרוע ועין.
גביע דייוויס 2000
גביע דייוויס 2000 הייתה התחרות ה-89 במניין מאז ייסוד התחרות.
לתחרות נרשמו 135 נבחרות. התחרות נערכה בחסות חברת אלקטרוניקה יפנית NEC.
מחזיקת הגביע נקבעה במשחקי הבית העליון בו נכללו 16 נבחרות. יתר הקבוצות שובצו בבתים אזוריים (בית אירופה/אפריקה, בית אמריקה ובית אסיה/אוקיאניה). הבתים האזוריים חולקו לתת-הבית העליון ו-3 תתי-הבית התחתונים תוך הסדרת העברות בינם. הקבוצות החזקות של הבתים האזוריים (4 מבית אירופה/אפריקה, 2 מבית אמריקה ו-2 מבית אסיה/אוקיאניה) קיבלו זכות להתמודד נגד 8 קבוצות של הבית העליון על העלייה לבית העליון.
המשחק על התואר התקיים בין נבחרת אוסטרליה לבין נבחרת ספרד בברצלונה. הוא הסתיים עם התוצאה 1:3 לטובת ספרד.
העברות לקראת שנת 2001
בעקבות המשחקים בין 8 נבחרות שהפסידו בשלב המוקדמות של הבית העליון לבין הקבוצות שעלו מהבתים האזוריים:
ישראל בגביע דייוויס
בתחרות שנת 2000, נבחרת ישראל שיחקה בבית אירופה-2. במשחקה הראשון היא שובצה נגד נבחרת נורווגיה.
בעקבות ההפסד, הנבחרת הייתה צריכה לשחק נגד בולגריה משחק הישרדות בבית זה.
לאור הניצחון נבחרת ישראל המשיכה להיות משובצת בבית אירופה-2 גם למשחקי שנת 2001.
גזה לנדייל (בוטנאי)
גזה לנדייל (במקור למברגר, בהונגרית: Lengyel Géza; שלגוטריאן, 23 בדצמבר 1884 – בודפשט, 4 ביוני 1965) היה בוטנאי, יהודי-הונגרי אגרובוטנאי, פרופסור למדעים ביולוגיים, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים. בנוסף למחקר הפלוריסטיקה, הפיטוגאוגרפי, האנטומי והטקסונומי של הצמחים, מחקרי הזרעים שלו תרמו לחשיבות יצירתו, כמו גם למאמציו להקים בוטניקה של דבוראות (גידול דבורים) בהונגריה.
ביוגרפיה
גזה לנדייל נולד במשפחה יהודית כבנם של הפקיד מיקשה למברגר ושל מריה ברגר. הוא סיים את לימודיו היסודיים והתיכוניים בבודפשט ובשנת 1907 השלים את הדוקטורט שלו בבוטניקה, בזואולוגיה ובגאוגרפיה באוניברסיטת בודפשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד). משנת 1904 עבד כמתמחה אצל שאנדור מאגוצ'י-דיץ במכון הבוטני של האוניברסיטה, שם הפך לעוזר הוראה בשנת 1907. בהזמנתו משנת 1908 של ארפאד דגן, הוא עבד כאסיסטנט, מרצה בכיר וכפרופסור בתחנת הבדיקה של זרעים בבודפשט ואחר כך מ-1937 עד 1940 מנהל המחקר. אז פרש לבקשתו בשל החוקים (האנטי) יהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) והוצא לגמלאות. במקביל, משנת 1929 לימד מדעים בנושא זרעים ובדיקה זרעים כפרופסור בפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת קורווינוס, ולאחר שנת 1934 באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה.
הוא חזר לפעילות בשנת 1945 אחרי ששרד הן את השואה והן את מלחמת העולם השנייה, כאשר מונה לראש המחלקה לבוטניקה חקלאית באוניברסיטה ההונגרית למדעי החקלאות בתואר פרופסור באוניברסיטה. הוא פרש שוב בכפייה בשנת 1949, כאשר נטש לחלוטין את מחקריו הבוטניים.
מחקריו
לנדייל עסק בעיקר במחקר פלוריסטי, אך עבודתו הבוטנית כיסתה פיטוגאוגרפיה של צמחים, אנטומיית צמחים וטקסונומיה. לעיתים קרובות נסע לסיורי איסוף בוטניים באלפים הדינריים ובהרי הטטרה הנמוכים, אך הוא הכיר מצוין של כל הצומח ההונגרי.
חברות והכרות
בשנת 1947 נבחר לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים, אך בשנת 1949 הורד לדרגת חבר יועץ, וחברותו המלאה הושבה לו רק לאחר מותו בשנת 1989. בין השנים 1925–1934 היה מזכיר המחלקה הבוטנית של האגודה ההונגרית למדעי הטבע, ובין השנים 1934–1937 היה סגן הנשיא. בשנת 1931 נבחר כחבר כבוד באגודת הדבוראים הלאומית.
תעלומת תכשיטי הזמרת
תעלומת תכשיטי הזמרת (בצרפתית: Les Bijoux de la Castafiore) הוא הספר ה-21 בסדרת הקומיקס הרפתקאותיו של טינטין מאת הרז'ה. רצועות הקומיקס של הספר הוצגו לראשונה בשנת 1963 בצבע.
הספר תורגם לעברית בשנת 2010 על ידי הקומיקסאי הישראלי אורי פינק והופץ על ידי הוצאת הספרים מ. מזרחי.
עלילת הספר
כתוצאה מאי-הבנה, מתפרסמת בעיתונות ידיעה שהאדוק וקסטאפיורה עומדים להתחתן. למחרת הגיעו לאחוזה אנשי הטלוויזיה כדי לראיין את קסטאפיורה. לפתע כבו האורות, וטינטין רואה את אחד הצלמים נמלט מהבניין לכיוון מכונית שחנתה בסמוך. כשחזרו האורות, נסטור מספר שהנתיכים הותכו ולכן הפסיק זרם החשמל. אבל מתברר שהתכשיטים של קסטאפיורה, נעלמו מבלי להשאיר עקבות. האדוק מטלפן למשטרה, המודיעה לו כי זוג הבלשים תומסון ותומפסון יצאו לכיוון מרלינספייק. כשהבלשים מגיעים הם חוקרים את קסטאפיורה, וזו נזכרת לפתע שירדה לריאיון עם התכשיטים, מחפשת ומוצאת את התכשיטים שלה. למחרת בבוקר מתברר שהצלם שברח היה צלם פפראצי, שביקש לצלם את קסטאפיורה בניגוד לרצונה.
עוברים הימים, ובאחד הבקרים שומעים האדוק וטינטין את קסטאפיורה צועקת שהאזמרגד, התכשיט היקר ביותר שלה, נגנב. הבלשים תומסון ותומפסון מגיעים וחוקרים את כל מי ששהה בבית, ושומעים שיש מחנה צוענים בסביבה. הם חושדים אוטומטית בצוענים כגנבים, וטינטין מוכיח אותם על כך שהם חושדים בצוענים רק משום היותם צוענים ולא על פי ראיות נסיבתיות.
לאחר זמן קסטאפיורה עוזבת את מרלינספייק, ובאותו היום מוריד הרופא את הגבס מעל רגלו של האדוק. בעיתון מתפרסמת כתבה על הופעתה של קסטאפיורה באופרה בשם "La gazza ladra" (לה גאצה לאדרה, העורבני הגנב). טינטין מבין שעורבני גנב את האיזמרגד. הוא מחפש ביער קן של עורבני ומוצא בתוכו את האיזמרגד.
העלילה מסתיימת בכך שהתומפסונים הולכים למסור לקסטאפיורה את האזמרגד, וטינטין אומר שמה שהכי חשוב לו זה שטיהרו את שמם של הצוענים.
השראה ופיתוח
לאחר שסיים לצייר את טינטין בטיבט, ספר שעסק במסע ארוך והרפתקני, החליט הרז'ה ליצור קומיקס שעלילתו תתרחש במלואה באחוזת מרלינספייק. זהו הספר היחיד מלבד תעלומת ה"חד-קרן" שעלילתו התרחשה רק בבלגיה.
השפעות
בעמוד 43 מוצג טינטין קורא את הספר אי המטמון מאת רוברט לואיס סטיבנסון, שהיה אחד הספרים האהובים על הרז'ה. הרז'ה הציג את הצוענים שבספר עוסקים בגילוי עתידות ובקליעת סלים לאחר שקרא על כך במילון האנגלי של אוקספורד. כמחווה לאוגוסט פיקאר, ששימש כמודל לדמותו של פרופסור קלקולוס, הזכיר הרז'ה שקלקולוס התפרסם בכך שטס בכדור פורח.
דמויי אנומלור
קישורים חיצוניים
]
קורט מנדל
קוּרְט מֶנדֶל (Kurt Mendel; 11 בנובמבר 1903, המבורג, גרמניה – 1997, רעננה) היה בוטנאי ישראלי וחוקר בעל שם בתחום ההדרים. פרופסור להורטיקולטורה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1930 עלה לארץ ישראל והצטרף לתחנת הניסיונות החקלאית. הוא המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית. בשנת 1942 קיבל תואר מוסמך במדעים, ובשנת 1951 סיים לימודי דוקטורט. עבודת המחקר שערך, בנושא "חקירות בחיוניות ענפי אילנות הדר", זיכתה אותו בפרס ויצמן לשנת 1950.
מנדל התמנה למנהל משתלת ההדרים בתחנת הניסיונות, ובמחקריו עסק בחקר זני הדרים. בין השנים 1953–1968 ניהל את המחלקה לחקר הדרים, ובשנים 1963–1967 ריכז בנוסף לתפקידו את מחלקת המטעים. בשנת 1959 התמנה לסגן התחנה לענייני מחקר, תפקיד בו שימש עד 1964. במקביל עסק מנדל בהוראה, החל ב-1942. בשנת 1956 קודם לדרג מרצה, ובשנת 1965 לדרגת פרופסור חבר. לאחר פרישתו לגמלאות (1968) המשיך ללמד במדרשת רופין, במקווה ישראל והמרכז לשיתוף פעולה בינלאומי.
היה נשוי לסֶנְטָה לבית וייטמן, ואב לנעמי סְמוּליאן (נולדה ב-1934), אמנית המתגוררת ביוסטון שבטקסס.
גרבטקה-לטניסקו
גרבטקה-לטניסקו (בפולנית: Garbatka-Letnisko), או בקיצור גרבטקה, הוא כפר במחוז קוז'יניצה בפרובינציית מזוביה, במרחק של כ-69 ק"מ מלובלין שבפולין. בכפר מתגוררים 3,163 תושבים (נכון ל-2011).
היסטוריה
האזכור הראשון של גרבטקה במקורות כתובים היה ב-1449, באותה תקופה גרבטקה הייתה תחת שליטתה של משפחת סליז אשר שלטה במקום. בין המאה ה-15 למאה ה-16 עבר הכפר לבעלות משפחת קוחנובסקי. בשנת 1787 חיו בגרבטקה 253 תושבים, ובשנת 1881 חיו בה 715 תושבים.
בין השנים 1795–1809 נמצאה גרבטקה תחת שלטו האימפריה האוסטרית בעוד שבשנים 1815–1915 היא הייתה תחת שלטון האימפריה הרוסית. השנים החשובות ביותר בהיסטוריה של גרבטקה היו בין שתי מלחמות העולם. בשנים אלו גרבטקה התפרסמה ככפר נופש. תיירים רבים ביקרו בה, בעיקר מראדום, לובלין וורשה. בשנת 1921 הגיעו מספר התושבים במקום ל-1,739.
הקהילה היהודית בגרבטקה
היהודים הראשונים הגיעו לגרבטקה בראשית המאה ה-19, כשאוכלוסיית הכפר מנתה כ-461 נפשות. יהודי גרבטקה השתייכו לקהילה היהודית של העיירה הסמוכה גנייבושוב, שם הם גם קברו את מתיהם. בשנות השמונים של המאה ה-19 אוכלוסיית הכפר גדלה לכ-750 אנשים, מהם כ-50 יהודים. בשנת 1921 הקהילה היהודית בגרבטקה חיו במקום כ־111 יהודים מכלל אוכלוסיית העיירה שמנתה אז כ־1,739 נפשות. יהודי הכפר התפרנסו ממלאכה, מרוכלות ובעיקר מן השוק השבועי, שמשך לגרבטקה את איכרי הסביבה.
הקהילה בתקופת מלחמת העולם השנייה
הכפר נכבש ב-8 בספטמבר 1939. יהודי גרבטקה נותרו במקומם, אך נשלחו לעבודות כפייה. ב-1940 הוקם בכפר יודנרט בראשותו של ינקל פרלשטיין (Yankel Perlstein), וכן הוקם שירות סדר יהודי בפיקודו של איציק צימרמן (Zimmerman). באותם ימים הוטל על יהודי גרבטקה תשלום כופר, ובסוף 1940 הם נצטוו לשאת את הטלאי הצהוב.
עד הקמת הגטו נמשכה שגרת חייהם של יהודי המקום, והם הוסיפו לעסוק במסחר ובהשגת מזון. יחס הגרמנים והאוכלוסייה הפולנית אליהם היה הוגן למדי, מה שהוביל פליטים יהודים מפיאסצ'נו, מגורה קלוואריה ומגרוייץ אל המקום והם נקלטו היטב בקהילה. בשלבים מאוחרים ב-1941 הגיע מספר היהודים בגרבטקה ל-1,300. בקיץ 1941 רוכזו כל היהודים במקום איסוף וגברים אחדים נבחרו מביניהם ונשלחו למחנה העבודה בפיונקי. באותה שנה החלה להתפשט בגרבטקה מגפת הטיפוס, ואף שמספר המתים היה קטן מאוד, נטען שהיהודים הם מפיצי המחלה. לפיכך הורה הממונה הגרמני לפליטים היהודים שבאו לגרבטקה מיזמתם לעזוב את המקום.
הגירוש לגטו היה פתאומי, מהיר ואלים. הגטו נסגר ב-30 בדצמבר 1941. לגטו הובאו יהודים מכפרי הסביבה ובסך הכול היו בו כ-100 משפחות. בגטו עברה דרך לשימושם של יהודים ופולנים כאחד, והתנהל בה מסחר בין הצדדים. על הגטו הופקדה שמירה של שירות הסדר היהודי.
ביוני 1942 ערכו הגרמנים רישום של כל היהודים מבני 16 ומעלה ושלחו כ-100 צעירים וצעירות נוספים לפיונקי. באמצע יולי 1942 נלקחו כ-100 יהודים אל מחוץ לכפר, נרצחו ונקברו שם. אחרוני היהודים בכפר הועברו לגנייבושוב ומשם גורשו יחד עם היהודים המקומיים לטרבלינקה.
בתי עלמין
יהודי גרבטקה נקברו בשני בתי עלמין, הראשון ברחוב לובלסקה (Lubelska) שבמרכז העיר גנייבושוב, שיהודי גרבטקה היו כפופים לקהילתה. השני היה ברחוב אולקסובסקה (Oleksowska). שני בתי הקברות הללו הוחרבו לחלוטין על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, וכיום הם אינם פעילים כלל.
בית הכנסת נידחי ישראל
בית הכנסת נידחי ישראל הוא בית כנסת ספרדי השוכן ברובע סנט מייקל שבברידג'טאון, בירת ברבדוס, והוא בית הכנסת הפעיל היחיד בעיר. בית הכנסת הוא אחד העתיקים בהמיספירה המערבית והוא מוכר כאתר בעל חשיבות לאומית, ונכלל מאז שנת 2011 בהכרזת ארגון אונסק"ו על העיר כאתר מורשת עולמית.
המבנה
המבנה הרבוע מתנשא לגובה של 12 מטרים ובו שתי קומות. קירותיו בעובי של כ-60 ס"מ מעוגלים בארבע פינותיו, ועל גגו העשוי מעץ הוא נושא מעקה מסוגנן. חלונות קומת הבניין השנייה מחודדים והוא מכוסה בטיח בגוון ורדרד. מעל ארון הקודש נקבע חלון עגול עשוי זכוכית צבעונית, ובו נראה מגן דוד. באולם התפילה ובעזרת הנשים ניצבים ספסלי עץ מהגוני משוחזרים, הפונים אל הבימה. 8 נברשות משוחזרות תולות מהתקרה ומאירות את האולם, ואליהן מצטרפות 12 מנורות קיר. עמודי שיש איטלקי מחלקים את חלל אולם התפילה ונושאים את משקלה של עזרת הנשים. בית הכנסת יכול להכיל כ-300 מתפללים.
בבית הקברות שבחצר בית הכנסת כ-400 מצבות הנושאות כיתובים בעברית, אנגלית ולאדינו. בשנת 2008 נחשפו בחצר בית הכנסת שרידיו של מקווה, ככל הנראה מהמאה ה-17. באותה שנה נפתח בבניין סמוך שהוקם בשנת 1750, מוזיאון המספר את סיפורה של הקהילה היהודית של ברבדוס.
היסטוריה
תחילתה של הקהילה היהודית בברבדוס עם הגעת ראשוני היהודים לאי בשנת 1628. באמצע המאה ה-17 הגיעו לברבדוס כ-300 יהודים מרסיפה שבברזיל, אשר נמלטו אליו ממנה בשל רדיפות הפורטוגזים. יהודים אלה הקימו את בית הכנסת בשנת 1654. המבנה ניצב על תילו עד שנהרס בסופת הוריקאן בשנת 1831. הוא הוקם מחדש ונחנך ב-1 באפריל 1833, אך הקהילה היהודית באי הלכה והתדלדלה, ובאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 נותר בברבדוס יהודי שומר מצוות בודד. בית הכנסת ננטש ונמכר בשנת 1929.
במשך השנים עבר המבנה שינויים רבים: עזרת הנשים שהייתה ערוכה כמרפסת בצורת האות ח' מעל האולם המרכזי, הפכה לקומה השנייה של המבנה, החלונות המחודדים והרצפה הוחלפו, וגג המבנה על המעקה המקיף אותו כוסה. המבנה עבר מיד ליד פעמים רבות ושימש, בית היתר, כמחסן, ספרייה, משרדים וכמעוזו של מועדון למרוצי סוסים. בית-הקברות שבחצר בית הכנסת הפך לאתר השלכת פסולת.
בשנת 1983 השתלטה ממשלת ברבדוס על המבנה במטרה להורסו ולהקים תחתיו בית משפט. שנתיים לאחר מכן, ב-1985, בעקבות מחאה מצד הקהילה היהודית באי שמנתה אותה עת כשישים איש, מסרה ממשלת ברבדוס את הבניין לידי "הקרן הלאומית של ברבדוס" (The Barbados National Trust). שיפוץ המבנה בעלות של כמיליון דולר החל בשנת 1986 והשיב אותו למצבו המקורי. לבית הכנסת הוחזרו תשמישי הקדושה המקוריים שהוחזקו משך השנים במוזיאון ברבדוס ובבית כנסת בלונדון, ודלתו שנקבעה בבית פרטי הותקנה מחדש. בית הקברות נוקה מאשפה, ועם סיום העבודות חזר הבניין לשמש כבית כנסת.
הריידלן
הריידלן (בשוודית: Härjedalen, בניב קדום Herjeådalen) הוא חבל ארץ בנורלנד (ארץ הצפון), שבשוודיה. החבלים שגובלים בחבל הם ימטלנד מצפון, מדלפד והלסינגלנד ממזרח ודלארנה מדרום, ובמערב נמצא חבל טרנדלג שבנורווגיה. הריידלן הוא החבל שבו מספר התושבים הקטן ביותר מבין חבלי שוודיה.
לפנים היה הריידלן חלק מטרנדלג, והוא מהווה עד היום אזור היסטורי נורווגי. החבל נפל בידיה של שוודיה בשנת 1645, אולם האוריינטציה מערבה נותרה על כנה כשבהיעדר ערים, העיר הנורווגית ררוס שימשה כמרכז המסחרי הקרוב ביותר עבור החבל.
נופו של הריידלן מורכב ברובו משממות שלג הרריות. הפסגות הגבוהות בחבל הן הר הלאג (Helagsfjället, 1,796 מ'), אנופיילט (Anåfjället, 1,332 מ') וסונפיילט (Sonfjället, 1,277). היישובים מועטים, והגדול בהם הוא סְווֵג (Sveg), שבו 2,633 תושבים נכון ל-2005.
Tini
האלבום קיבל את תואר הזהב בארגנטינה ונמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים ברחבי העולם תוך פחות מחודשיים.
בשורות טובות (סדרת טלוויזיה, 2019)
בשורות טובות (באנגלית: Good Omens) היא מיני סדרה בת שישה פרקים המבוססת על ספרם של ניל גיימן וטרי פראצ'ט משנת 1990, "בשורות טובות". הסדרה בוימה על ידי הבמאי דאגלס מקינון ונכתבה על ידי גיימן עצמו, שגם משמש בתפקיד המפיק בפועל. הסדרה עלתה לשידור ב-31 במאי 2019 בשירות הזרמת המדיה פריים וידאו. בבריטניה, הסדרה עלתה לשידור ברשת "BBC Two".
בסדרה מככבים דייוויד טננט כשד בשם קְרוֹאוּלי ומייקל שין כמלאך בשם אזירפאל, שני חברים ותיקים שמנסים למנוע מהאפוקליפסה להתממש. בנוסף, בסדרה מככבים גם בנדיקט קמברבאץ', אנה מקסוול מרטין, ג'ון האם, ג'וזי לורנס, אדריה ארחונה, מייקל מק'קין, ג'ייק וייטהול, מירנדה ריצ'רדסון, ניק אופרמן ופרנסס מקדורמנד שמקריינת את העלילה.
ביוני 2021, הודיעה פריים וידאו על חידוש הסדרה לעונה שנייה, שהחלה להצטלם באוקטובר של אותה השנה.
תקציר העלילה
הסדרה מבוססת על ספרם המשותף של ניל גיימן וטרי פראצ'ט משנת 1990, "בשורות טובות: נבואותיה הנחמדות והמדויקות של אגנס נאטר, מכשפה". למעט מספר שינויים תקופתיים, (עלילת הסדרה מתרחשת בשנת 2018, בשונה מהספר), עלילת הסדרה זהה במהותה לשל הספר ומספרת את סיפורם של אזירפאל, מלאך, וקרואולי, שד; שני יריבים לשעבר וחברים ותיקים בהווה, שהתרגלו ברבות השנים והתקופות לחיות את חייהם הנוחים במסווה של בני אדם רגילים, והחלו לחבב את העולם האנושי. כשהשניים מתבשרים על תוכניתם של שני הצדדים, גן עדן והגיהנום, לממש את מלחמת גוג ומגוג ולפיכך להביא את האפוקליפסה, הם מחליטים לשתף פעולה כדי למנוע זאת.
פיתוח
פראצ'ט וגיימן תכננו לעבד את הספר אל מסכי הקולנוע במשך שנים, וניהלו משא ומתן עם במאים ותסריטאים שונים ששמם נקשר לפרויקט בזמנים שונים. בשנת 2011, נודע על פיתוח עיבוד טלוויזיוני שייכתב על ידי טרי ג'ונס וגאווין סקוט, אך לאחר מכן לא הוכרזו חדשות נוספות בנושא. לאחר מותו של פראצ'ט, גיימן סירב לשקול לעבוד על עיבוד הרומן למסך לבדו, אך שינה את דעתו כאשר קיבל מכתב כצוואה מפראצ'ט, שקרא לו לסיים את הפרויקט.
ב-19 בינואר 2017, הוכרז שפריים וידאו נתנו לפרויקט שיעבד את הרומן למסכי הטלוויזיה אור ירוק. המפיקים בפועל שמפיקים את הסדרה הם ניל גיימן, קרוליין סקינר, כריס זוסמן, רוב וילקינס, ורוד בראון, גיימן יעבד את הרומן למסך ויכתוב לו את התסריט בנוסף להיותו מפיק בפועל. הסדרה מופקת על ידי אולפני BBC בשיתוף עם "Narrativia", חברת הפקה שהוקמה על ידי פראצ'ט לפני מותו וכעת בתו, ריהאנה פראצ'ט, מנהלת אותה, ו-"The Blank Corporation". הסדרה מופצת על ידי "BBC Worldwide".
ליהוק
ב-14 באוגוסט 2017 נודע שמייקל שין ודייוויד טננט לוהקו לתפקידים הראשיים של אזירפאל וקרואולי, בהתאמה. ב-14 בספטמבר 2017, גיימן חשף דרך הטוויטר שנינה סוסניה, נד דנהי ואריון באקייר הצטרפו לצוות השחקנים הראשי. יום לאחר מכן נודע שג'ק וייטהול, מייקל מק'קין, מירנדה ריצ'רדסון ואדריה ארחונה לוהקו לצוות השחקנים הראשי. שבוע לאחר מכן, סם טיילור באק, אמה ריס, אילן גלקוף, אלפי טיילור, דניאל מייס וסיאן ברוק לוהקו. באוקטובר 2017 דווח על כך שג'ון האם, אנה מקסוול מרטין, מיריי אנוס, לורדס פאברז ויוסוף גטווד לוהקו לצוות השחקנים הראשי. בנובמבר 2017, דווח שריס שירסמית' וניקולס פרסונס גם לוהקו לתפקידים בסדרה. ב-15 בדצמבר 2017 דווח שדרק ג'קובי ידובב את דמותו של מטטרון. ב-9 בפברואר 2018 דווח שסטיב פמברטון ומארק גאטיס הצטרפו לצוות השחקנים של הסדרה. ב-6 במרץ 2018 דווח שניק אופרמן לוהק לתפקיד ראשי. ב-20 ביולי 2018, הוכרז בכנס הקומיק-קון שנערך בסן דייגו שפרנסס מקדורמנד לוהקה לדובב את קולו של אלוהים, שהוא גם מספר עלילת הסדרה. ב-13 בפברואר 2019, במסגרת סבב החורף של איגוד המבקרים האמריקני, הודיע גיימן שבנדיקט קמברבאץ' יגלם את דמותו של השטן, וב-5 במרץ צייץ גיימן שבריאן קוקס לוהק לדבב את קולו של המוות.
צילומים
צילומי הסדרה החלו בספטמבר 2017, וגיימן צייץ תמונה משותפת של טננט ושין על הסט בלבוש מלא של הדמויות שלהם. באוקטובר 2017, צוות ההפקה נצפה מצלם את הצילומים בסארי.
שיווק
ב-6 באוקטובר 2018, נערך פאנל של הסדרה בכנס הקומיק-קון שנערך בניו יורק. הפאנל הונחה על ידי וופי גולדברג והשתתפו בו יוצר ותסריטאי הסדרה, ניל גיימן, והבמאי דאגלס מקינון, וצוות השחקנים כלל את דייוויד טננט, מייקל שין, מירנדה ריצ'רדסון וג'ון האם. במהלך הפאנל, נחשף הטריילר הראשון לסדרה, שלאחר מכן הופץ באופן מקוון. ב-6 במרץ 2019 יצא הטריילר הרשמי של הסדרה.
אתבעל
אתבעל (באלפבית פיניקי: 𐤀𐤕𐤁𐤏𐤋) היה שם כנעני נפוץ.
מינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות
מינהל המודיעין הראשי או גה-אר-יו בראשי התיבות של שמו (ברוסית: ГРУ, ראשי תיבות של Гла́вное Разве́дывательное Управле́ние - בתעתיק: Glavnoe Razvedyvatel'noe Upravlenie , מינהל המודיעין הראשי), היה שירות המודיעין הצבאי של צבא ברית המועצות והיה האגף העיקרי במטה הכללי הסובייטי.
הגה-אר-או הוקם לפי פקודת לאון טרוצקי ב-5 בנובמבר 1918 ותפקידו היה לנהל את כל המודיעין הצבאי. הוא פעל מתחנות בכל העולם, בהן תחנת הסיגינט (מודיעין אותות) בלורדס שבקובה, וכן במדינות הגוש המזרחי לשעבר, בעיקר בליטא, בלטביה ובאסטוניה.
הגה-אר-או היה עצמאי לחלוטין ממרכזי כוח אחרים בברית המועצות. בעת הקמתו הורה לנין לצ'קה (שהפכה מאוחר יותר לק.ג.ב.) שלא להתערב במבצעי הגה-אר-או. בתקופה הסובייטית היה קיים מתח רב ויריבות גדולה בין הגה-אר-או לק.ג.ב..
בדצמבר 1991 פורקו הכוחות המזוינים של ברית המועצות וכוחו של הגה-אר-או הסובייטי הצטמצם. במאי 1992 הוקם משרד ההגנה הרוסי והגה-אר-או הוקם מחדש כמינהל המודיעין הראשי של צבא רוסיה.
היסטוריה
מינהל המודיעין של הצבא האדום הוקם בנובמבר 1918, שהפך כעבור זמן לגה-אר-או והיה המחלקה השנייה במטכ"ל הסובייטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה רשת בניהולו של לב סרגייב פעלה בארצות הברית והעבירה למוסקבה למעלה מ-20 אלף גיליונות של מסמכים חשאיים.
פיוטר פופוב היה בין אנשי הארגון הראשונים שפעלו לטובת המודיעין האמריקאי. הוא התחיל את פעילתו במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, נחשף והוצא להורג בשנת 1960.
קיומו של הגה-אר-או לא פורסם בזמן השלטון הסובייטי. הארגון נעשה ידוע ברחבי ברית המועצות והמערב מחוץ לקהילת המודיעין בזמן הפרסטרויקה, בעיקר הודות לכתביו של "ויקטור סובורוב" (ולדימיר רזון), סוכן גה-אר-או שערק לבריטניה בשנת 1978 וכתב על חוויותיו בצבא הסובייטי ובשירותי הביון שלו. לפי סובורוב, אפילו המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית לא יכול היה להיכנס למפקדת הגה-אר-או ללא סריקה ביטחונית.
אלונה שגיא
אלונה שגיא (נולדה ב-1962) היא חוקרת מוזיקה, פסנתרנית ואומנית ג'אז ישראלית.
ביוגרפיה
עבודת התואר השני שלה עסקה בתחום הג'אז. בשנת 2002 קיבלה את תואר הדוקטור שלה במוזיקולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטורט שלה, שכותרתה "השפעת הג'אז המודאלי על המוזיקה של ג'ון קולטריין ומיילס דייוויס: 1958-67", הייתה הראשונה שנכתבה בישראל על נושא בתחום הג'אז.
הופיעה כפסנתרנית עם מיטב נגני הג'אז בארץ.