cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וינסטון צ'רצ'יל
משרות מיניסטריאליות ראשונות
כשר הפנים דגל צ'רצ'יל בעמדות ליברליות ואף פרוגרסיביות במונחי אותם הימים באשר לבתי הכלא. הוא תמך ברפורמה בבתי הכלא שהוביל סר אוולין ראגלס-ברייס, ובמסגרת תפקידו המתיק לאסירים רבים את עונשם. כמו כן, החליט צ'רצ'יל, מתוך כוונה לצמצם את מספר האנשים שנאסרו כתוצאה מאיחור בתשלום הקנסות שהוטלו עליהם על ידי בית המשפט, שרובם היו צעירים, להאריך את המועד לתשלום. הדבר גרם לצמצום כמות האסירים בבתי הכלא מכ-50,000 עד 100,000 בממוצע לשנה בעת כניסתו לתפקיד, לכ-2,000 אסירים בממוצע לשנה בלבד.
הלורד הראשון של האדמירליות
בשנת 1911 מונה צ'רצ'יל לשר הממונה על צי המלחמה הבריטי - הלורד הראשון של האדמירליות, (בעברית של ראשית המאה כונה "שר הימייה") משרה בה החזיק במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא יזם מהלכי רפורמה, לרבות פיתוח תעופה ימית, טנקים, ומעבר מפחם לנפט, משימה הנדסית כבירה בהתחשב בגודל הצי הבריטי, שהצריכה גם שליטה במשאבי המזרח התיכון. בשנת 1907 נקנו מאגרי נפט בעיראק באמצעות חברת קש שכונתה "רויאל בורמה אויל קומפני". מזכירו לענייני הצי אחת ציין:
ב-1912 היה צ'רצ'יל לפטרון של כבוד עבור ועידת תנועת האיגניקה הבינלאומית הראשונה שהתקיימה בלונדון, לצדם של אלכסנדר גרהם בל ונשיא אוניברסיטת הרווארד בדימוס. לאחר מינויו ללורד הראשון של האדמירליות הסיק צ'רצ'יל כי יש להעלות את תקציב ההוצאות של הצי, בשונה מעמדתו הקודמת. דרישותיו של צ'רצ'יל להעלאת תקציב הצי עוררו מאבק בינו לבין לויד ג'ורג' אשר במהלכו ניסה אסקווית' לגשר בין שני השרים. בפברואר אותה השנה נשלח שר המלחמה ריצ'רד הולדיין להסדר ציפיות עם ממשלת גרמניה שבסופו תוכנן כי יחתם הסכם דיפלומטי בין שתי המדינות. המשלחת כשלה ובעת הצגת תחזית הצי לפרלמנט ל-1912 - 1913, טען צ'רצ'יל כי על בריטניה לשמור על יתרון ימי מוחלט על הצי הקיסרי הגרמני.
פיתוחו של הטנק מומן למעשה מקרנות שיועדו למחקר בצי, ובזמנו נראה הדבר כשימוש לא נאות בכספים. השימוש בטנק המערכה החל באופן לא יעיל בשנת 1915. צ'רצ'יל חזה אל מול עיניו צי של טנקים שיפתיע את האויב תחת מסך עשן ויבקיע בגזרה רחבה של החזית המחופרת.
בשנת 1915 היה צ'רצ'יל בין יוזמיה והוגיה של המתקפה הכושלת בגליפולי, אשר הובילה לכינויו כ"קצב מגליפולי". הניסיון למוטט את אחת ממדינות האויב העיקריות באמצעות פלישה מן "הבטן הרכה" בדרומה של אירופה, היה נראה מבטיח, אך משנחתו הכוחות על החוף ציפתה להם התנגדות עזה. בניסיון ליצור ראש גשר על רצועת החוף הסלעית האנז"קים, מתנדבי אוסטרליה וניו זילנד ספגו אבדות קשות, אך הושגה אחיזה בשטח. בחודשים הבאים הגיעה המערכה לידי קיפאון שפגע במעמדה של בריטניה כאימפריה.
בריטניה קיוותה שהצלחת המערכה בגליפולי תוביל להצטרפות מדינות "מתלבטות" כמו בולגריה למלחמה לצדן של מדינות ההסכמה. הצטרפותה של בולגריה לצדן של מעצמות המרכז, נוכח הקיפאון במערכה בגליפולי, אפשרה לגרמניה להעביר סיוע לטורקים דרך היבשה. פתיחת חזית שנייה בסלוניקי על ידי הבריטים והאפשרות שטורקיה תקבל לידיה כלי ארטילריה כבדים מגרמניה שיסכנו את מערכי החפירות הבריטיים בגליפולי, גרמו למפקדי הכוחות הבריטיים להמליץ על נסיגה. ב-9 בינואר 1916 השלימו הבריטים את הנסיגה בהותירם אלפי חללים על אדמת טורקיה. בעוד שצ'רצ'יל קיבל על עצמו את האשמה בכישלון, יש המאמינים כי הכישלון הוא באשמת מפקדי הצי והצבא שפיקדו על מהלכי הפתיחה של המערכה בגליפולי.
כאשר הקים הרברט אסקווית' ממשלת קואליציה רחבה, דרשו השמרנים את פיטוריו של צ'רצ'יל כתנאי לכניסתם לממשלה. במשך מספר חודשים שימש צ'רצ'יל בתפקיד הצ'נסלור של דוכסות לנקסטר, המקביל לתפקיד "שר בלי תיק", עד פרישתו מן הממשלה לנוכח תחושתו כי אינו ממצה את יכולותיו בתפקיד. צ'רצ'יל שב והתגייס לצבא, על אף שנותר חבר בפרלמנט. כקצין מן המניין בדרגת מייג'ור הוא שירת במשך מספר חודשים בחזית המערב כמפקד הגדוד השישי של רגימנט הפוסילירים הסקוטים המלכותי, שהוצב באזור פלנדריה שבבלגיה.
שובו לפעילות מיניסטריאלית
בדצמבר 1916 אסקווית' התפטר והוחלף בדייוויד לויד ג'ורג'. על אף חילופי הגברי בממשלה, טרם הבשילו התנאים לשובו של צ'רצ'יל אל שולחן הממשלה, והסתכנות בזעמם של השמרנים. רק ביולי 1917 שב צ'רצ'יל אל שולחן הקבינט כשר החימוש, ומ-1919 שימש כשר המלחמה.
כשר המלחמה היה צ'רצ'יל אחראי ל"כלל עשר השנים", לפיו על הצבא הבריטי לתכנן פעולותיו ותקציבו מתוך הנחה שלא יהיה מעורב במלחמה גדולה במהלך עשר השנים הבאות. כלל זה הנחה את פעולות הצבא הבריטי עד לשנת 1932.
עיסוקו העיקרי של צ'רצ'יל כשר המלחמה היה ניהול המעורבות הבריטית במלחמת האזרחים ברוסיה. צ'רצ'יל היה אחד ממתנגדיו הקולניים של הבולשביזם, וסבר כי יש בכוחה של המעורבות הזרה כדי "לחנוק את הבולשביזם בעריסתו". מן הפרלמנט המפולג והבלתי מאורגן של אותן השנים הצליח להביא להיקף ותקופה של מעורבות בריטית במלחמה מעבר לרצונה של כל מפלגה בודדת בפרלמנט, מעבר למה שנראה אז וכיום כטובתה של בריטניה, ואל מול עוינות בולטת של מפלגת הלייבור. לאחר נסיגתם של הבריטים מרוסיה סייע צ'רצ'יל במשלוח כוחות אל הרפובליקה הפולנית הצעירה במלחמתה בברית המועצות.
בשנת 1921 היה לשר המושבות, ושימש בתפקיד זה עד שנת 1922. בתפקידו זה סייע לסיום מלחמת העצמאות האירית, והיה בין החותמים על החוזה האנגלו-אירי, אשר העניק לדרומה של אירלנד עצמאות, והקים את מדינת אירלנד החופשית, לאחר שפיתח יחסי רעות וקרבה עם הנושאים ונותנים מטעם העם האירי – מייקל קולינס וארתור גריפית'. לתפקידו של צ'רצ'יל כשר המושבות הייתה השפעה על המצב במזרח התיכון הנמשכת עד ימינו. בשנת 1921 ביקר צ'רצ'יל באזור, בסמוך לפרוץ מאורעות תרפ"א. בביקורו דרשו הערבים לבטל את הצהרת בלפור ולשים קץ לעלייה היהודית. דרישות אלו, ומאורעות הדמים שהתחוללו, הביאו את צ'רצ'יל לפרסם את "הספר לבן", מסמך מדיניות בו ניסה להציג תוכנית שלמה להסדר פוליטי חדש במזרח התיכון, תוך התייחסות פרטנית לבעיית ארץ ישראל. כחלק מהסדר זה התכוון צ'רצ'יל להעניק את עיראק של ימינו לאמיר ההאשמי פייסל אבן חוסיין, בעוד ב"ארץ ישראל המזרחית" – עבר הירדן, תוקם מדינה ערבית אותה יקבל אחיו של פייסל עבדאללה. פירושו של דבר היה קריעתו של עבר הירדן מתחומי המנדט הבריטי, וייסודה של אמירות עבר הירדן.
הספר הלבן הראשון נחשב כאוהד את היהודים ואת הציונות שלא כספרים הלבנים שבאו בעקבותיו, אך ניכר בו הרצון לפייס את הערבים, ובמיוחד בדרך של הטלת הגבלות על העלייה היהודית. יש המייחסים הטלת הגבלות אלו ואת קריעת "עבר הירדן" לגורמים אנטי-ציוניים במשרד המושבות, ומציינים את יחסו האוהד של צ'רצ'יל ליהדות ולציונות לאורך כל הקריירה שלו. צ'רצ'יל עמד בראש המתנגדים בפרלמנט הבריטי לספר הלבן של 1939, והשמיע מחאה חריפה על בגידת הבריטים בהבטחותיהם ליהודים.
בין מלחמות העולם
באוקטובר 1922 עבר צ'רצ'יל ניתוח תוספתן. עם החלמתו הסתבר לו כי הממשלה נפלה, וכי בריטניה יוצאת לבחירות כלליות. המפלגה הליברלית אליה השתייך הייתה עתה מפולגת במריבות פנימיות, ועמדתו של צ'רצ'יל במחוז הבחירה שלו, מחוז דאנדי, הייתה חלשה. הוא איבד את מושבו בפרלמנט, והלין על כי במשך שבועות ספורים איבד את משרת השר, את המושב בפרלמנט, ואת התוספתן. בבחירות שלאחר מכן, בשנת 1923, התמודד על תפקיד נציג מחוז מערב לסטר, ונכשל. בתקופה זו התקרב מאוד לעמדות המפלגה השמרנית, אם כי עדיין העדיף להיקרא "אנטי סוציאליסט" או "קונסטיטיוציונליסט". בבחירות שנערכו בשנת 1924 התמודד על תפקיד מחוז אפינג כקונסטיטיוציונליסט, אך למעשה נתמך בידי מנגנון המפלגה השמרנית. הוא זכה בתפקיד, ולאחר מכן שב והצטרף למפלגה שאת שורותיה עזב בזעם אך מספר שנים לפני כן, כשהוא מעיר ביובש כי "כל אחד יכול להתנהג כחולדה (Rat) (לעבור מפלגה), אך יש צורך במקוריות כדי לעשות זאת שוב (Re-rat)".
תחת מנהיגותו של ראש הממשלה השמרני סטנלי בולדווין מונה לשר האוצר, ופיקח על מעברה של בריטניה לבסיס הזהב – צעד כלכלי שתוצאותיו בטווח הקצר היו דפלציה, אבטלה ושביתת כורים שהובילה לשביתה כללית בשנת 1926. לאחר שנים הודה צ'רצ'יל כי זו הייתה אחת ההכרעות הגרועות שנטל בחייו. פרשנים מסבירים שיקול מוטעה זה בעובדה שצ'רצ'יל, שלא היה כלכלן, פעל על פי עצת נגיד הבנק של אנגליה, מונטגיו נורמן. צ'רצ'יל דרש לנקוט ביד ברזל כדי לשבור את השביתה הכללית, והתבטא כי "בריטניה תשבור את השביתה, או שהשביתה תשבור את בריטניה". בשנים אלו הוא מצוטט כמביע אהדה לבניטו מוסוליני בו ראה כוח מגן בפני הסוציאליזם והקומוניזם בהם ראה כוחות הרסניים.
בבחירות בשנת 1929 ספגה הממשלה השמרנית תבוסה. במשך שתי השנים הבאות הלך צ'רצ'יל והתרחק מהנהגת מפלגתו, בשל הוויכוח בדבר מכסי המגן, והיחס לתנועת העצמאות ההודית, אשר לה היה מתנגד חריף. הוא כינה את אבי התנועה לעצמאות הודו מהטמה גנדי "פקיר עירום למחצה". כאשר רמזי מקדונלד הקים את ממשלת האחדות הלאומית בשנת 1931, לא הוזמן צ'רצ'יל להצטרף לקבינט.
שנות המשבר הכלכלי
שנת 1931 סימנה את שיא השפל הפוליטי בחייו של צ'רצ'יל. שנים אלו, עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה מכונות "שנות המדבר של צ'רצ'יל". הוא בילה אותן שקוע בכתיבתו, והשלים את כתיבת הביוגרפיה על אבי אבותיו, מרלבורו, וכן כתב את חלק הארי של הספר "היסטוריה של העמים דוברי האנגלית", אשר פורסם רק כעשרים שנה לאחר מכן. באחוזתו, צ'רטוול שבקנט, התמסר לציור, עיסוק בו מצא שלוות נפש, אם כי לא הצטיין בו כשם שהצטיין בכתיבה. הוא לא חדל מפעילותו הפרלמנטרית, ונודע כמתנגד תקיף לעצמאותה של הודו. אך עד מהרה הוסטה תשומת לבו לנושא אחר, נושא אשר העיסוק בו יביא לו תהילת עולם.
צ'רצ'יל שם את ליבו לעלייתו של אדולף היטלר בגרמניה ולהתחמשותה מחדש של גרמניה הנאצית. בתקופה בה ה"פייסנות" "Appeasement" נראתה כצו השעה, היה קולו של צ'רצ'יל אשר הזהיר מסכנותיו של הנאציזם, קול קורא במדבר. קריאתו לחזק את הצבא והצי של בריטניה אל מול האיום, לא נענתה אלא בקיתונות של לעג.
צ'רצ'יל היה מתנגד חריף למדיניותו של נוויל צ'מברלין אשר הוביל את בריטניה, ועמה את מדינות המערב אל הסכם מינכן, הסכם אשר הוכרז על ידי צ'מברלין, מנהיג המפלגה השמרנית כ"שלום בדורנו". "בריטניה יכולה הייתה לבחור בין חרפה למלחמה", התבטא אז צ'רצ'יל, "היא בחרה בחרפה ותזכה במלחמה".
שר הצי בשנית
לאחר פלישתו של היטלר לפולין, אשר סימנה את פרוץ מלחמת העולם השנייה, היה ברור לכול, כי האדם אשר הזהיר מזה שנים את העם הבריטי ואת העולם מן הצרה המתרחשת עליהם, הוא שצדק, ואילו תומכי הפייסנות טעו. עם פרוץ המלחמה הזמין צ'מברלין את מבקרו החריף ביותר, וינסטון צ'רצ'יל, לשוב ולהיות לשר הממונה על צי המלחמה, תפקיד בו נשא צ'רצ'יל עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. עם העברת השדר אודות המינוי ממשרד הצי אל הספינות שבים, אותתו הספינות אלו לאלו במכשירי ההליוגרף שלהן, חזור ונשנה: "ויני חזר" "ויני חזר" ("Winnie is back" "Winnie is back"). האיתות החוזר של שלוש מילים אלה גרם להתלהבות רבה בקרב צוותי הספינות ועורר את רוח הקרב שלהם.
בתקופת ה"זיצקריג", "המלחמה המדומה" שבין סיום הפלישה לפולין והפלישה לצרפת במאי 1940, היה צ'רצ'יל השר הבולט בממשלה, בין היתר בשל העובדה כי עיקר הפעילות במלחמה התמקדה עתה בזירה הימית. ניסיון כיבוש המנע של נמל נרוויק בנורווגיה תפס את תשומת לב הציבור, בימים בהם עמל היטלר על "איבחת מגל" – תוכנית המלחמה לכיבוש צרפת בשישה שבועות.
הפלישה לצרפת והמינוי כראש ממשלה
את הימים הראשונים בתפקידו בילה צ'רצ'יל בניסיון לאטום את החורים שנבעו בהגנת בעלות הברית בשדות הקרב בצרפת. השימוש בטנקים ובמטוסים הפך את ההגנה הסטטית בה תמך המטכ"ל הצרפתי למיושנת, ולצבאות בעלות הברית לא הייתה תשובה של ממש לטורי הטנקים השועטים מערבה, ומכתרים את מיטב חיילי בריטניה. ב-16 במאי ביקר צ'רצ'יל בפריז על מנת לעמוד אישית על המתרחש. הוא נתקל בחוסר האונים והתבוסתנות שהפגינו אישים כמוריס גמלאן, הרמטכ"ל הצרפתי, אל מול ניסיונותיהם של אישים כפול ריינו, ראש הממשלה הצרפתי, לייצב את המצב. בביקורו זה הסכים להקצות מספר טייסות קרב נוספות להגנת פריז, ונסך רוח קרב בריינו. הוא ערך ביקור נוסף ב-21 במאי, עת כבר עיקרו של הצבא הצרפתי הובס, וחיל המשלוח הבריטי כותר בנמלי צפון התעלה. עם כל פעלתנותו והרוח האופטימית שהשרה, לא היה בידו למנוע את התבוסה שנחלו צרפת ובריטניה בקרב. אומנם חלק ניכר מחיל המשלוח ניצל, לאחר שפונה דרך נמל דנקרק במבצע דינמו, אך צ'רצ'יל עצמו היה הראשון להודות כי "אין מנצחים במלחמה באמצעות פינויים".
ב-11 ביוני 1940 ביקר בצרפת ונפגש עם ריינו, פטן ודה גול. בשלב זה כבר עמדה כניעתה של צרפת על הפרק. צ'רצ'יל התנגד לכניעה נפרדת, ואף הציע איחוד מדיני בין צרפת ובריטניה, שיאפשר להמשיך במלחמה בהיקף עולמי, שתתבסס על מושבותיה של צרפת מעבר לים, גם כאשר צרפת עצמה כבושה. הצעה זו נדחתה. ב-14 ביוני נכנסו הנאצים לפריז. צ'רצ'יל הצליח לחלץ את הגנרל דה גול, אשר הקים בלונדון את צבא צרפת החופשית, אך לא הצליח למנוע את כניעתה של צרפת ואת הקמת צרפת של וישי.
בריטניה עומדת לבדה
לאחר מבצע דינמו בו פונה חלק ניכר מחיילי חיל המשלוח הבריטי מדנקרק, וכניעת צרפת שבאה מספר ימים לאחר מכן, עמדה בריטניה בודדה במערכה אל מול האויב הנאצי שנראה בשיא כוחו. ברית המועצות הייתה בברית עם הנאצים, לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, וארצות הברית נמנעה מלהיכנס למלחמה, על אף אהדתו הברורה של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט למטרת בעלות הברית. נראה היה לרבים כי גורלה של בריטניה יהיה כגורלה של צרפת. הישגו הגדול ביותר של צ'רצ'יל הוא כי בימים עגומים אלו, גילם באישיותו את עוז הרוח והנחישות שנדרשו על מנת להחזיק מעמד, סירב לכל אפשרות של משא ומתן או כניעה, וזאת אל מול תנאים קשים ביותר.
אדולף היטלר עצמו היה סבור, לאחר ניצחונו בצרפת, כי בין האפשרות לעמוד בדד, לספוג את מלוא עוצמת הוורמאכט ולסבול כניעה וכיבוש כצרפת, ובין האפשרות לשמור על שלמותה הטריטוריאלית והאימפריה שלה, תעדיף בריטניה את האפשרות השנייה, ותחתום עמו על הסכם שלום. ראייתו האסטרטגית, שנפרשה בספר מיין קמפף, חייבה ברית עם האימפריה הבריטית לצורך קיום החלק העיקרי, הצבאי והאידאולוגי, של תוכניתו – כיבוש "מרחב מחיה" על חשבון ברית המועצות במזרח. לכן הופתע היטלר כאשר באותו הקיץ של 1940 נענו כל הצעותיו וכל ניסיונות התיווך שלו דרך אישים שונים בשוודיה, ארצות הברית והוותיקן בשלילה מוחלטת. ב-19 ביולי, העלה היטלר "הצעת שלום" ברייכסטאג שאותה סיים במילים אלו (מצוטט מהספר "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי" מאת ויליאם שיירר, תרגם אהרן אמיר):
בשלב זה החל היטלר במתקפת הפצצות על בריטניה שנודעה בשם הקרב על בריטניה. בין 24 באוגוסט ל-16 בספטמבר 1940 הלמו בבריטניה ביום ובלילה אלפי מטוסי קרב והפצצה, במטרה להכשיר את הקרקע לפלישה קרקעית, ולזרוע פחד בלב האוכלוסייה. המתקפה על היעדים הצבאיים לוותה במתקפות טרור על עריה העיקריות של בריטניה, בהן נהרגו עשרות אלפי אזרחים. הקרב נמשך למעשה עד ה-3 בנובמבר, על אף שמאמצע ספטמבר ברור היה כי מטרתו העיקרית, להשמיד את חיל האוויר המלכותי ולאפשר פלישה מן הים, נכשלה. בריטניה, ובראשה צ'רצ'יל, עמדו במבחן.
בשעה קשה זו, החיו הנאומים שנשא צ'רצ'יל את התקווה בלב העם, והיוו מופת לאומנות הנאום בשפה האנגלית. עיתונאי אמריקאי תיאר את כישרונו הרטורי, ואמר שצ'רצ'יל "גייס את השפה האנגלית ושלח אותה אל שדה הקרב". לאחר הפינוי מדנקרק (שבא לפני כניעתה הרשמית של צרפת, אולם היווה נטישה למעשה של המערכה באירופה) עודד את רוחם של החיילים בנאום "נילחם בחופים", שנישא בפרלמנט ביום 4 ביוני 1940 בו הצהיר כי:
לאחר נפילת צרפת קרא לעם הבריטי בנאום "הייתה זו שעתם היפה ביותר" בפרלמנט ביום 18 ביוני 1940:
לאחר נפילת צרפת החל הקרב על בריטניה, במהלכו מפציצים גרמנים החריבו את ערי בריטניה ב"בליץ". כל אותה העת נשאר צ'רצ'יל בלונדון ועמידתו האיתנה הוסיפה גם היא לרומם את רוח עמו. על הטייסים הצעירים אשר הקריבו קורבן דמים נורא על מנת לנצח בקרב על בריטניה אמר בצאתו מצפיה בפעולתם ב-20 באוגוסט 1940:
בניגוד להיטלר, אשר מעולם לא ביקר באתרי ההפצצות גם כאשר היה עמו חשוף, בשלבים מאוחרים של המלחמה, למתקפת הפצצות שהחריבה את ערי גרמניה, הקפיד צ'רצ'יל להיראות מעת לעת כשהוא סוקר את השכונות שהופצצו. תדמיתו המוצקה, אות ה"וי" שנהג לסמן באצבעותיו (האות הראשונה למילה האנגלית "Victory" – "ניצחון"), והסיגר אותו נהג לעשן, היוו סמלים שנוצלו היטב לתעמולת המלחמה, שהראתה כי בראש ממשלת אנגליה ניצב אדם איתן, שאין להפחידו בנקל.
יחסי העבודה הקרובים שלו עם פרנקלין דלאנו רוזוולט הבטיחו לבריטניה את רציפות האספקה הדרושה לה כל כך, בנתיבי צפון האוקיינוס האטלנטי. עם בחירתו מחדש של רוזוולט בשנת 1940, רווח לצ'רצ'יל. במשך זמן רב, פעל בניסיון לקרב את אמריקה למאבק נגד גרמניה ואיטליה. תוכנית "השאל-החכר" שיזם רוזוולט הבטיחה לבריטניה אספקה רצופה של חומרי גלם, תחמושת ואספקה, מבלי שיהיה צורך לשלם עבורם. בשנות עבודתם המשותפת נפגשו השניים שתים-עשרה פעמים, ותיאמו ביניהם מגוון נושאים הכרוכים בניהול המלחמה, וניהול המדיניות שלאחריה, לרבות הקמת האומות המאוחדות.
כדי לתאם ציפיות, נפגשו צ'רצ'יל ורוזוולט, באוגוסט 1941, על סיפונה של אה"מ פרינס אוף ויילס לחופי ניופאונדלנד, וחתמו על האמנה האטלנטית. באמנה נקבע שלא בריטניה ולא אמריקה תחפש סיפוח טריטוריות בתום המלחמה, יכובד ויינתן חופש ההגדרה העצמית לכל העמים בתבל ויוסרו חסמים רגולטיביים. בסעיפים אלו התפשר צ'רצ'יל על מעמדה של האימפריה הבריטית, לפי דרישות עמיתו האמריקאי. בהסרת החסמים המסחריים הוחלט שהשווקים של מושבות בריטניה יפתחו בפני הסוחרים האמריקאים. אמריקה תמכה גם בעצמאות המושבות ופירוק האימפריות האירופאיות, והנשיא רוזוולט פירש את זכות ההגדרה העצמית הכתובה באמנה כעומדת בעינה גם בשאלת המושבות.
בשלב בו עמדה בריטניה לבדה, אך גם מאוחר יותר, צ'רצ'יל ייחס חשיבות מכרעת לזירת הים התיכון, ושיקוליו המדיניים הלכו יד ביד עם שיקוליו הצבאיים: הוא חיפש הכרעה צבאית בשטח שתחזק את דימוייה העולמי של בריטניה ותקרב את הצטרפות ארצות הברית למאבק. הייתה חשיבות מיוחדת לזירה, שכן ניצחון למדינות הציר במזרח התיכון יפתח עבורן את הדלת להודו, מושבת הכתר. על כן קודמו פעולות להשתלטות מהירה על סוריה ולבנון, מושבות צרפת שנפלה כעת בחסותה של ברלין, ובמקביל נערכה מלחמה להשתלטות על עיראק הסוררת, לאחר שחבורת קצינים ערבים מרדנים לקחו את מושכות השלטון בה ופזלו לעבר גרמניה. בין היתר, כדי להכין את ארץ ישראל לקראת פלישה אפשרית, הבריטים הכינו פלוגות מבצעיות משורות היישוב היהודי, שהפכו לפלמ"ח. כדי להוסיף ולאבטח את המזרח התיכון, מיד לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות החליטו מוסקבה ולונדון לפתוח במבצע משולב להשתלטות מהירה על איראן, כדי לוודא שהיא לא תיפול לידי גרמניה וכדי ליצור דר אספקה ישירה של בעלות הברית.
במהלך 1941 התפתחה המערכה במדבר המערבי. הכוחות בפיקודו של פילדמרשל ארצ'יבלד וייוול השיגו מומנטום והניסו את חילות איטליה במדבר לתוך לוב. דווקא אז, עלה המודיעין הבריטי על ידיעות שגרמניה מרכזת כוחות באזור חבל הבלקן, וצ'רצ'יל החליט להעביר את מיטב הכוחות מהמדבר למערכה על יוון. המערכה כשלה, ניסיונותיו של צ'רצ'יל להביא את ארצות הבלקן, יוגוסלביה ויוון בראשן, לחבירה עם מחנה בעלות הברית ופתיחת חזית פנים-אירופאית חדשה נגד גרמניה, התמוססו נוכח הפלישה הגרמנית שהקדימה אותו. צ'רצ'יל גם נתן קדימות לחיל האוויר, ובמיוחד לפיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי, מתוך תקווה שהפצצות אסטרטגיות יובילו לאובדן רוח הלחימה של העם הגרמני ואולי אף יובילו להתקוממות נגד המשטר. הודות לשינויים מרחיקי לכת שנעשו בחיל במהלך המלחמה, חיל האוויר המלכותי הפך למקצועי, המימון והמנוסה בעולם.
"שלושת הגדולים"
בשנת 1941 תקפה גרמניה את ברית המועצות ובסמוך לאחר מכן תקפה יפן את ארצות הברית. בריטניה לא נשאה עוד לבדה בעול. צ'רצ'יל, המתנגד החריף ביותר לבולשביזם, קרא לשיתוף פעולה מלא ומוחלט עם ברית המועצות הנתונה למתקפה, ואף ביקר בקרמלין בימים הקשים ביותר של המתקפה הגרמנית.
בנאום בפרלמנט, ביום בו פתחה גרמניה במבצע ברברוסה, 22 ביוני 1941, אמר צ'רצ'יל כי על אף שבמשך עשרים וחמש שנים לא היה מתנגד חריף ממנו לקומוניזם ואינו חוזר בו ממילה אשר אמר, הרי שכעת המדובר במלחמתו של העם הרוסי, עם האיכרים והפועלים, אל מול כוח נאצי הבא עליהם לשעבדם ולהשמידם. במלחמה זו חובתם של העמים הדמוקרטיים לתמוך במותקף כנגד התוקפן. נאום זה החל ברית שנמשכה עד סוף המלחמה. במשך שנים זרמה לברית המועצות אספקה – תחמושת, ציוד רפואי ומזון, באמצעות שיירות שעשו דרך קשה ומסוכנת עד ארכנגלסק שבים הצפוני. לאספקה זו היה חלק ניכר בעמידתה של ברית המועצות כנגד התוקף.
כאשר נכנסו הענקים התעשייתיים ברית המועצות וארצות הברית למלחמה, הפך חלקה של בריטניה במלחמה לקטן יותר. המלחמה הפכה מסכסוך אירופי לסכסוך גלובלי, בו נושאת ארצות הברית בעיקר נטל המערכה כנגד יפן, אשר כבשה את המושבות הבריטיות בהונג קונג, סינגפור, מלאיה, בורמה ומקומות נוספים, בעוד שברית המועצות נושאת בעיקר נטל המלחמה כנגד גרמניה. הכוחות הבריטים במזרח הרחוק התבררו כלא מוכנים בעליל לפלישה היפנית הכוללת, ונפילת הונג קונג וסינגפור פגעו קשות ביוקרתה של האימפריה הבריטית. חיילים בריטים נלחמו אומנם בעוז במערכה במזרח התיכון (אשר התחוללה בלוב, מרוקו, תוניסיה ומצרים) ובמערכה באיטליה, אך היו אלו זירות לחימה משניות. זירת מפתח שבריטניה הייתה שחקן מרכזי בה הייתה המערכה על בורמה, במסגרתה כוחות בריטים נאבקו בצבא היפני הקיסרי שניסה לפלוש לתוך הראג' הבריטי.
בזירה המזרח תיכונית במדבר המערבי לחמו הכוחות הבריטים מול צבאות משולבים של גרמניה ואיטליה, בפיקודו של "שועל המדבר" הגנרל ארווין רומל. צ'רצ'יל הרבה להתערב בניהול הצבאי של הלחימה, הסתכסך עם פיקוד המזרח התיכון, הדיח את פילדמרשל וייוול והחליף אותו בקלוד אוקינלק. ברמה האסטרטגית הכין צ'רצ'יל, בתיאום עם האמריקאים, "תנועת מלקחיים" בצפון אפריקה, עם הכוחות הבריטים במצרים ממזרח ופלישה של הכוחות האמריקאים לחופי המושבות הצרפתיות ממערב, היא מבצע לפיד. כיוון שמבצע לפיד תוכנן לנובמבר 1942, היתה בריטניה חייבת להשיג ניצחון בגזרת המדבר המערבי. צ'רצ'יל הפעיל לחצים כבדים על אוקינלק והעמיד לו דרישות רבות, עד שאבד לו האמון בגנרל והוא החליף אותו בהרולד אלכסנדר. כאשר אלכסנדר מפקד החזית, וברנרד מונטגומרי מפקד הארמייה השמינית, השיגה בריטניה באוגוסט 1942 את הניצחון המכריע שעמלה עבורו בקרב אל-עלמיין השני. לאחר הקרב אמר צ'רצ'יל: "זה אינו הסוף (של המלחמה), אין זה אפילו תחילת הסוף, אבל אולי זהו סוף ההתחלה".
האמריקאים קיבלו את גישתו האסטרטגית, והחליטו להתרכז בזירה הים תיכונית: לאחר מבצע לפיד והניצחון בתוניסיה, החלה פלישת בעלות הברית לאיטליה. משטר מוסוליני קרס, אך כניסת הצבא הגרמני לזירה האט משמעותית את התקדמותן של בעלות הברית. בהערכת המצב תמכו צ'רצ'יל והגנרל אלכסנדר בהזרמת כוחות נוספים לאיטליה, והציעו פריצה צפונה, דרך הרי האלפים, לתוך אוסטריה, אל לב האימפריה הגרמנית. וושינגטון לעומת זאת פעלה כעת כדי לקדם פלישה כוללת לצרפת, ועמדתה היא זאת שניצחה. תפקידה של בריטניה היה יותר כ"מוצב קדמי" שבו התרכזו כוחות אמריקנים, בריטים וקנדים לקראת הפלישה לנורמנדי בשנת 1944, אשר הובילה לכיבושה של גרמניה ולסיום המלחמה באירופה, כאשר חלק ניכר מאירופה נתון בידי מדינות המערב. צ'רצ'יל עצמו גילה עוז רוח, ביקר פעמים רבות בחזית, וגם חצה את נהר הריין ביחד עם חייליו.
צ'רצ'יל היה אחראי לקידומם של פיתוחים טכנולוגיים, במיוחד בתחום הרדאר, אשר ההתקדמות בו סייעה לניצחון האווירי בקרב על בריטניה, הן בניתוב אווירי של מטוסי חיל האוויר המלכותי, והן בניטרול הרדאר ששימש את הלופטוואפה להכוונת מטוסיו הוא. בתחום הצפנים, בו ריכז צ'רצ'יל שורה של מדענים מובילים בבלצ'לי פארק, הביא פיצוח הקוד הגרמני של מכונת האניגמה להישגים גדולים. צ'רצ'יל הירבה להשתמש במודיעין מדעי, וייחס חשיבות להשגתו. המאבק הטכנולוגי במהלך מלחמת העולם השנייה כלל פיתוח הנעה רקטית, הנעה סילונית ופצצת אטום. הגרמנים הצליחו להתקדם התקדמות רבה בחזיתות אלו, אך המאמצים הגדולים של צ'רצ'יל ושל רוזוולט הן בהתקדמות מדעית וטכנולוגית, והן בניסיונות למניעתה מגרמניה, הביאו לכך שפצצת האטום הראשונה פותחה על ידי ארצות הברית ולא על ידי אחרים.
לאחר התגבשות חזיתות המלחמה, היה צ'רצ'יל לאחד מ"שלושת הגדולים", מנהיגי המעצמות של האומות המאוחדות במאבק נגד הציר. כבר ב-1943, לאחר המפנה במלחמה שהביאו קרב אל-עלמיין השני וקרב סטלינגרד החלו הדיונים בנושא הגבולות והסדר החדש שייכונו בסוף המלחמה. בשורה של ועידות, ועידת טהראן, ועידת יאלטה וועידת פוטסדאם שורטטו מחדש גבולותיה של אירופה. צ'רצ'יל העריך שבהסכמי חלוקת השטחים בריטניה וארצות הברית לא ישיגו את מבוקשן מברית המועצות, והורה על תכנון "מבצע לא יעלה על הדעת", בו נשקלה מלחמה נגד הסובייטים.
אובדן ראשות הממשלה
על אף שצ'רצ'יל גילם באישיותו את עוז הרוח הבריטי שהביא לניצחון במלחמה, נראה היה כמי שחלף זמנו כאשר הגיעה עת השלום. במרוצת השנים צבר יריבים רבים מבית. בהתנגדותו לסוציאליזם התבטא כנגד רעיונות שנראו נחוצים והכרחיים לבנייתה של בריטניה לאחר המלחמה, כביטוח בריאות, חינוך טוב יותר לכל, ורעיונות נוספים. בבחירות שנערכו בסמוך לניצחון במלחמה, בשנת 1945, הובסה מפלגתו השמרנית של צ'רצ'יל, וצנחה מ-386 ל-197 צירים. הוא הוחלף באמצע ועידת פוטסדאם, שבה נקבע סדר היום בעולם שלאחר סיום המלחמה. קלמנט אטלי, איש הלייבור, מונה כראש הממשלה. היסטוריונים רבים מאמינים כי העם הבריטי סבר כי האיש שהוליך את העם באומץ בעת המלחמה, ייכשל בהולכתו בעת שלום. אחרים אינם רואים בתוצאה הפסד אישי של צ'רצ'יל אלא תגובה למדיניות השמרנית החל מימי בולדווין בשנות השלושים.
על בחירתו של אטלי הגיב צ'רצ'יל באמרה המפורסמת "מכונית ריקה הגיעה לרח' דאונינג 10 (מעון ראש הממשלה) וממנה יצא קלמנט אטלי", בהדגישו את אפסותו של ראש הממשלה החדש בעיניו.
צ'רצ'יל היה תומך נלהב בפאן-אירופיות, הלך מחשבה שהוביל לימים ליצירת האיחוד האירופי. עם זאת, הוא לא ראה את בריטניה כחברה מן המניין בברית אירופאית. הוא תמך במתן מושב של קבע לצרפת במועצת הביטחון של האומות המאוחדות כמשקל נגד להשפעה הסובייטית. בתקופה שמיד לאחר המלחמה, בעוד רבים מוקירים את הסובייטים על הברית הנאמנה שקיימו עם בריטניה במהלך המלחמה, היה צ'רצ'יל בין הראשונים לזהות את שורשי המלחמה הקרה הממשמשת ובאה. בנאום מפורסם שנשא בשנת 1946 הביא לפרסום המונח "מסך הברזל":
תקופת הכהונה השנייה
צ'רצ'יל שב וקיבל את משרת ראש הממשלה לאחר הבחירות הכלליות בשנת 1951. בתפקיד זה החזיק עד פרישתו הסופית בשנת 1955. בתקופה זו פעל לחידוש "היחסים המיוחדים" בין בריטניה וארצות הברית, וניסה ליצור סדר בעולם שלאחר המלחמה, עולם בו החל הקולוניאליזם של האימפריה הבריטית לדעוך במהירות, והעולם המוכר לצ'רצ'יל לא היה עוד כפי שהוא הכיר אותו. רבים סבורים כי תקופת כהונתו השנייה של צ'רצ'יל הייתה תקופת דעיכה אישית, שהקבילה לירידת קרנה של האימפריה, וכי לא חזר עוד לגדולה ההיסטורית ולתנופת ההכרעה והעשייה שליוו אותו במהלך מלחמת העולם השנייה.
במדיניות הפנים עסק מעט מאוד, שכן היה שקוע רובו ככולו בסדרה של משברים במדיניות החוץ, אשר נבעו מדעיכתה של האימפריה. הוא שם קץ למדיניות ההלאמות של ממשלתו הסוציאליסטית של אטלי, אך ניסה לשמור ככל האפשר על ההישגים הסוציאליים שהשיגה הממשלה הקודמת, לרבות ביטוח בריאות ממלכתי וביטוח לאומי.
צ'רצ'יל, שהיה תומך נלהב במדיניות האימפריאלית שראתה את האימפריה הבריטית ככוח עולמי מוביל, נטה לעיתים לפעול באופן ישיר כנגד איומים על שלמות האימפריה. כך נטל חלק בהפלת ממשלתו של מוחמד מוצאדק באיראן, אשר הלאימה את "חברת הנפט האנגלו איראנית". כן נקט ביד קשה כנגד מרידת המאו מאו בקניה, שהייתה מושבה בריטית. ב-17 באוגוסט 1952 הוכרז מצב חירום, וחיילים בריטים הוטסו לדיכוי המרד. שני הצדדים פעלו בנחישות ובאכזריות. המאו מאו ביצעו מעשי טבח בשבט הקיקויו, אשר נותר נאמן לשליטים הבריטים, והדבר סייע ליחסי הציבור של הבריטים. צ'רצ'יל נקט במדיניות של יד חזקה, המשולבת ברפורמות איטיות, ובוויתור למספר דרישות שנדחו על ידי ממשלתו של אטלי. רק בשנת 1961 זכתה קניה לעצמאות.
מצב דומה אירע במלאיה, שבה החלה מרידה כנגד השלטונות הבריטיים עוד בשנת 1948. ממשלתו של צ'רצ'יל ירשה את המשבר, ושוב בחר צ'רצ'יל במעורבות צבאית ישירה כנגד המורדים, בעודו מנסה לכרות בריתות עם גורמים מקומיים. בשיאו של המשבר הוצבו 35,000 חיילים בריטים במלאיה, ונראה כי המורדים מאבדים את התמיכה העממית ממנה נהנו בתחילה. עם כל זאת ברור היה לכל כי ימי השלטון הבריטי במושבות המזרח הרחוק ספורים. בשנת 1953 החלו תוכניות למתן עצמאות לסינגפור ולשאר מושבות הכתר באזור. בשנת 1955, ימים ספורים לפני פרישתו של צ'רצ'יל, נערכו בחירות, ובשנת 1957 קיבלה מלאיה את עצמאותה.
במזרח התיכון הוענקה עצמאות לסודאן בשנת 1953, ובשנת 1954 כרתה הממשלה הבריטית הסכם עם ממשלתו של גמאל עבד אל נאצר במצרים לפינוי הבסיסים הבריטיים בתעלת סואץ.
ממשלתו השנייה של צ'רצ'יל עמדה לצד ארצות הברית בתקופת המלחמה הקרה, ועם זאת פעלה לפיתוח עצמאי של נשק גרעיני.
צ'רצ'יל היה ראש הממשלה בשנת 1952 עת הלך לעולמו המלך ג'ורג' השישי, ובתו, אליזבת השנייה, ירשה את כסאו. בשנת 1953 העניקה לו המלכה את העיטור הגבוה בממלכה, "אביר מסדר הבירית" כהוקרה על שירותיו.
אחריתו
בשנת 1954, לכבוד יובל ה-80 של צ'רצ'יל, הוכן לכבודו הדיוקן החדש. היצירה לא התקבלה טוב על ידי המשפחה ונגנזה.
צ'רצ'יל היה מודע לשקיעתו המנטלית והפיזית, ובשנת 1955 העביר את משרת ראש הממשלה לאיש סודו ותלמידו הנאמן מזה שנים, אנתוני אידן. שלוש שנים לפני כן נישא אידן לאחייניתו של צ'רצ'יל, אנה קלאריסה צ'רצ'יל. עם פרישתו הציעה לו המלכה את התואר דוכס לונדון, הצעה שנדחתה בשל חששו של בנו רנדולף שהתואר הרם ימנע ממנו להתמודד בבחירות לפרלמנט.
את שנות פרישתו בילה צ'רצ'יל באחוזת צ'רטוול שבקנט, ובבית נופש בדרום צרפת. בשנת 1963 היה צ'רצ'יל לאדם הראשון אשר קיבל מנשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי תואר של "אזרח כבוד של ארצות הברית", אך בשלב זה היה חולה מכדי להשתתף בטקס שנערך בבית הלבן, ונכדו קיבל את התואר עבורו.
חייו הפרטיים, אישיותו ודעותיו
ב-12 בספטמבר 1908 נישא צ'רצ'יל לקלמנטיין הוזייר, נערה נאה, אך לא אמידה, אותה פגש במסיבה בחודש מרץ של אותה השנה. הם התחתנו בכנסיית סנט מרגרט. אמה של קלמנטיין הייתה ממשפחת אצולה, אך מוצאו של אביה מעורפל.
בעת שלא שהה בלונדון, נהנה צ'רצ'יל מן השהייה בחברת משפחתו באחוזת צ'רטוול בקנט. שם היה יכול לעסוק בתחביביו המפורסמים – ציור, כתיבה, ובניית קירות לבנים, כמו גם גידול ברבורים שחורים. בעקבות ספר שפרסם רופאו האישי לורד מוראן, ידוע כי במשך שנים רבות נאבק צ'רצ'יל במחלת הדיכאון, אותה כינה "הכלב השחור שלי".
צ'רצ'יל כסופר וכהיסטוריון
צ'רצ'יל היה כותב פורה כל ימי חייו, ובתקופות בהן לא כיהן במשרה ציבורית זכה להכרה כסופר מוכשר. על אף מוצאו האצילי, לא ירש מספיק כסף כדי לממן את אורח חייו הפזרני, והיה עליו לכתוב על מנת להתפרנס. ספרו "ההיסטוריה של העמים דוברי האנגלית" נכתב במיוחד למטרה זו.
למרות היותו סופר מוכשר, מעולם לא הוכשר כהיסטוריון. הוא הושפע מכותבים כקלרנדון, שכתב היסטוריה של מלחמת האזרחים האנגלית, אדוארד גיבון, כותב "נפילתה ושקיעתה של האימפריה הרומית" ותומאס בבינגטון מקאולי שכתב את ה"היסטוריה של אנגליה". לא היה לו כל עניין בהתפתחות כלכלית או חברתית. ההיסטוריה על פי צ'רצ'יל נראתה כרצף של שליטים, קרבות ונאומים, המונעים בכוחה של האישיות הגדולה, ולא בכוחה של קידמה חברתית, כלכלית או טכנולוגית.
צ'רצ'יל היה אחד מאחרוני התומכים באסכולת "ההיסטוריה הוויגית", האמונה בה תמכו אנשי המפלגה הוויגית במאה ה-18 והמאה ה-19 כי לעם הבריטי ייעוד היסטורי וגדולה היסטורית, וכי ההיסטוריה הבריטית צריכה להיראות כחתירה בלתי פוסקת לעבר ייעוד זה. אמונה זו השפיעה על הדרך בה כלכל את מעשיו מבחינה פוליטית, אך גם השפיעה לרעה על כתיבתו כהיסטוריון.
כתביו מתחלקים לשלוש קטגוריות. האחת – היסטוריה של משפחתו כביוגרפיות של אביו ושל מרלבורו. אלו עדיין מוחזקות כביוגרפיות טובות בסוגן, אך ניכר בהן הרצון לשבח את נושאן, תוך התעלמות מפגמיו. שתי העבודות נקראות עדיין, אך הן נחשבות למיושנות אל מול מחקרים מודרניים בנושאים אלה.
הקטגוריה השנייה היא כתביו הביוגרפיים מתקופת נעוריו, לרבות ספריו העוסקים במלחמה בסודאן, במלחמת הבורים וכיוצא בזה. ספרים אלו, שהם ברובם אגד של כתבות עיתונאיות (שקובצו בצורה מסודרת לספר בשם "ראשית חיי" שיצא בשנת 1930) הם תיאורים צבעוניים, מהנים ומשעשעים של התקופה הסוערת בה שימש כחייל וכעיתונאי, ומהווים כשלעצמם מקור רב ערך ללימוד המלחמות האימפריאליות הבריטיות בתחילת המאה ה-20.
ספריו העוסקים בשתי מלחמות העולם אינם עבודות היסטוריות מן השורה, מאחר שלכותב הספרים היה חלק בנעשה. המדובר בספרי זכרונות, שצ'רצ'יל הרחיב את תחומם מעבר לפעילותו האישית על מנת לכלול סקירה מקיפה ככל האפשר של האירועים, תוך שהוא מציב את בריטניה, ואת עצמו, במרכז הסיפור. ארתור בלפור תיאר את ספרו על מלחמת העולם כ"ביוגרפיה המבריקה של וינסטון, המוסווית כהיסטוריה של היקום".
הגישה הייחודית של צ'רצ'יל למסמכים רשמיים, תוכניות מלחמה וסודות, כמו גם להתכתבות אישית, אינטימית לעיתים, שניהל עם גדולי העולם (עליה חתם כ"אישיות ימית לשעבר") מעניקה לזיכרונות אלו ערך ניכר. ספריו על שתי מלחמות העולם הם זיכרונות אישיים במידה רבה, צבועים בצבע עז של העדפותיו האישיות והפוליטיות של צ'רצ'יל. הספרים זכו להצלחה רבה. ספרו על מלחמת העולם השנייה היה במשך שנים רבות הספר המוביל בנושא זה, היה לרב-מכר בבריטניה ובארצות הברית, ונחשב במשך שנים אחדות להיסטוריה רשמית כמעט של המלחמה.
הספרים עודם נקראים כיום כזיכרונותיו של מנהיג רב חשיבות מתקופת המלחמה. מחקרים ומסמכים שנתגלו לאחר כתיבת הספרים חשפו עובדות חדשות, שצ'רצ'יל היה מנוע מלכתוב בספריו, בין היתר בשל המלחמה הקרה והכורח שלא לחשוף סודות ביטחוניים. הספר רחוק מלהיות היסטוריה בת-סמכא ואובייקטיבית של המלחמה, אך הוא מאיר בצורה ברורה את נקודת הראות הבריטית, והוא רב ערך במיוחד באשר לתקופה שבין 1940 ל-1942, בה ניתן לראות גם את שיא הקריירה של צ'רצ'יל.
"ההיסטוריה של העמים דוברי האנגלית" נכתב בשנות השלושים כאשר צ'רצ'יל היה במשבר אישי ופוליטי, והיה זקוק למימון. בתקופת המלחמה ולאחריה, היה צ'רצ'יל עסוק בניהול המלחמה ובכתיבת זכרונות המלחמה, ורק לאחר פרישתו, בשנת 1955 שב לספר זה. הספר מהווה סקירה היסטורית רחבת יריעה, ומרתקת לעיתים, אך הוא מתעלם מהתפתחויות כמהפכה התעשייתית לטובת תיאורים מפורטים ונמלצים של קרבות והתפתחויות פוליטיות.
מכתביו של צ'רצ'יל תורגמו לעברית, בעיקר זיכרונות המלחמה ו"ההיסטוריה של העמים דוברי האנגלית", אשר יצאו בכרכים מהודרים בתרגום אהרן אמיר. יצירתו על מלחמת העולם הראשונה טרם זכתה לגרסה עברית. כתבי השחרות של צ'רצ'יל, כמו גם קובצי נאומיו תורגמו באופן חלקי בשנות ה-40 בהוצאות שונות. כרך בשם "עד חורמה" שהכיל את נאומי המלחמה של צ'רצ'יל בתרגום יוסף לוז (הוא יונתן רטוש) וחגי גד, יצא לאור בשנת 1945 בהוצאת "מחברות לספרות".
יחסו ליהודים, לציונות ולשואה
מתחילת הקריירה הפוליטית שלו גילה צ'רצ'יל יחס חם ליהודים ולעניין הציוני. עוד בשנת 1906 כתב במכתב לפעיל ציוני במנצ'סטר בשם דולברג, כי הוא מכיר בזכות העם היהודי לחיים עצמאיים.
במהלך הקריירה הפרלמנטרית והמיניסטריאלית, פעל באופן עקבי על מנת לסייע ליהודים, ולמטרה הציונית, ברוח הצהרת בלפור לה חש מחויב. הוא הכשיל הצעה להגביל את הגירת היהודים, תמך בהצעות חוק לטובתם (כמו פתיחת עסקיהם ביום ראשון במקום בשבת), דיכא כשר הפנים התפרצויות אנטישמיות וב-1919 התערב ללא הצלחה להפסקת הפרעות ביהודי רוסיה.
ב-1921 בתפקיד שר המושבות ביקר צ'רצ'יל בארץ ישראל, ונפגש עם ראשי היישוב, בהם יצחק בן-צבי, ד"ר יעקב יוחנן טהון, דוד ילין, הרב יעקב מאיר הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ד"ר ארתור רופין ונציגים נוספים. הוא קיבל אותם ברוח טובה, וחזר על מחויבותו להצהרת בלפור. במהלך שהותו בארץ ביקר בהר הצופים, בלוויית נחום סוקולוב ודוד ילין, וכן ביקר בתל אביב, יפו וראשון לציון. בכל מקום שיבח את היישוב העברי בארץ ישראל, והביע מחויבות לרעיון של בית לאומי ליהודים בארץ ישראל. כך עשה גם בנאום בפרלמנט שנשא עם שובו ב-14 ביוני 1921, בו תיאר את מפעל הבנייה האדיר של היהודים בארץ, ואמר כי המשך העלייה ותנופת הפיתוח ייטיבו עם כל תושבי הארץ, יהודים וערבים.
בנובמבר 1938, לאחר פרסום מסקנות ועדת וודהד הציע תוכנית ל-10 שנים, בה תימשך העלייה, בקצב הריבוי של האוכלוסייה הערבית, (לטענתו, כמיליון וחצי אנשים במשך עשרים שנה, ולפחות 30 עד 35 אלף נפש בשנה), אך אם הערבים לא יסכימו לכך, יש להסיר את כל המגבלות על העלייה, ולצייד את היישוב היהודי בנשק מתקדם על מנת שיוכל להגן על עצמו.
במלחמת העולם השנייה הוא נענה להתגייסות אנשי היישוב לצבא הבריטי ולהקמת דיוויזיה יהודית (הבריגדה העברית), על אף שהצעד עורר התנגדות שנומקה בטיעון שמדיניות פרו-ציונית עלולה להביא לכעס הערבים. על כך הוא כתב בטיוטה לספרו, כי כמה משריו ומרבית אנשי משרד החוץ ומפקדי הצבא היו פרו-ערבים "אם לא היו לאמיתו של דבר אנטישמים". בזמן המלחמה הוא הצהיר בהזדמנויות רבות על תמיכתו בשאיפות היהודים למדינה. באחד הנאומים בקהיר, בסוף 1943, הוא קרא "אני ציוני!" והביע תמיכה בהקמת מדינה ליהודים, לאחר שסבלו כה רבות מזוועות הנאצים.
למרות זאת, בריטניה בראשותו מנעה כניסת פליטים יהודים לתוכה ואסרה את הכניסה לארץ ישראל בזמן השמדת היהודים בשואה. כשגברה הדרישה מצד ארגונים יהודיים לפעול פעולה צבאית בהפצצת המשרפות, הוא בדק את הנושא אצל בעלי הברית בממשל האמריקאי ובסופו של דבר לא הוקצו לכך מטוסים, בטענת פגיעה במאמץ המלחמתי ומטעמים נוספים (אחד מהם טוען לכניעתו לנוכח התנגדות אמריקאית לפעולה שכזו). בינואר 1944 העביר צ'רצ'יל בקבינט החלטה עקרונית להקים מדינה יהודית בחלק מארץ ישראל, אך הטיל איפול כבד על פרטי התוכנית. הדבר העיקרי שיש להתמקד בו היה, לשיטתו, הניצחון על היטלר וכל דבר אחר יש לדחותו. "חכו לאחר המלחמה" נהג להגיד לפעילים הציוניים, בהם לידידו הוותיק, חיים ויצמן. עם סיום המלחמה השיב לקריאתו של ויצמן לפתוח את שערי הארץ בפני הפליטים היהודים ולהכריז על מדינה יהודית ולאחר פרישתו מראשות הממשלה, תקף את מדיניותו של שר החוץ ארנסט בווין ודרש מבריטניה לצאת מארץ ישראל ולהכיר במדינה היהודית.
בשנת 1964 הוענק לו פרס הרצל של הסתדרות ציוני אמריקה על פועלו למען הציונות. עם זאת יש לזכור כי מדיניות הספר הלבן נמשכה גם בתקופת כהונתו, מדיניות שמנעה בפועל את אפשרות ההמלטות של יהודים מאירופה לארץ ישראל (פלסטינה), ולמעשה חרצה גזר דין מוות על יהודים אלה ומשפחותיהם.
בנוסף לירושלים, גם בערים תל אביב, נתניה ודלית אל כרמל קרויים רחובות על שמו. בטכניון שבעיר חיפה קרוי בניין על שמו.
בנצי גופשטיין
ביוגרפיה
גופשטיין גדל בשכונת פרדס כץ שבבני ברק ולמד בישיבה התיכונית כפר גנים ובישיבת ההסדר אור עציון. בצעירותו היה גופשטיין תלמיד של הרב מאיר כהנא ופעיל בתנועת כך. בשל פעילותו נפתחו נגדו תיקים בגין הפרת סדר, תקיפה וחבלה ברכוש ערבים. גופשטיין לא גויס לצה"ל. לדבריו סירב הצבא לגייסו בשל עברו בתנועת כ"ך. בשנת 1988 נעצר גופשטיין בחשד להכאת ערבים בעיר העתיקה בירושלים. לאחר כשנה נעצר עד תום ההליכים באשמת התפרצות להר הבית והכאת שוטר. הרב כהנא פתח בשביתת רעב, בין היתר במחאה על החלטה זו.
גופשטיין לומד ומרצה בישיבת הרעיון היהודי, שהוקמה על ידי הרב כהנא ותלמידיו. במסגרת זו עוסק גופשטיין בהפצת תורתו של הרב כהנא גם לילדים והפעיל ערוץ זיכרון לרב כהנא באתר יוטיוב.
פעילות ציבורית
בשנת 2002 החל גופשטיין בפעילות למניעת נישואי יהודיות עם לא יהודים, כאשר עמותת "חמלה סיוע לנזקקים", שגופשטיין היה ממייסדיה וכיהן כיו"ר העמותה, הוסיפה למטרותיה "סיוע לנערות במצוקה מבתים הרוסים הנתונות בסכנת שמד" . העמותה מפעילה מעון לצעירות, שאליו מפנה ארגון להב"ה נשים יהודיות שקיימו קשר עם בני זוג שאינם יהודים, ונתמכת על ידי משרד הרווחה.
ב-2009 הקים גופשטיין את ארגון להב”ה, הפועל נגד התבוללות.
בשנת 2014, בעקבות דוח של רשם העמותות שמתח ביקורת על הקשרים בין עמותת חמלה וארגון להב"ה בשל העסקתם של גופשטיין ושל מנהלת המעון לנשים, הרבנית רחל ברנס, בשני הארגונים במקביל, הוחלט על ניתוק הקשר בין הגופים וגופשטיין התפטר מתפקידו ומחברותו בעמותה. אך הועסק בה כעובד גיוס כספים.
גופשטיין היה שותף להקמת העמותות "ישיבת הר הבית" בשנת 2010, עמותה הפועלת להקמת מוסדות תורה ותפילה בהר הבית – בית כנסת, בית מדרש, ישיבה וכולל; ו"הקרן להצלת עם ישראל" בשנת 2011, עמותה הפועלת נגד התבוללות ולמען "נפגעי תופעת המסתננים והעובדים הזרים הבלתי-חוקיים" שאף תמכה כספית בארגון להב"ה . גופשטיין מכהן כמורשה חתימה וכמנכ"ל הקרן, ועומד גם בראש ארגון "חסדי מאיר", הקרוי על שם הרב מאיר כהנא, שהוקם ככל הנראה בשנת 2009 במטרה לסייע למאחזים
בספטמבר 2014 סיפק גופשטיין מידע למשטרת ישראל על קבוצה שאנשיה נחשדו בסרסרות וניצול מיני של נשים יהודיות ששודלו לקיים יחסים עם לא יהודים. המידע הוביל למעצרם של החשודים.
בנובמבר 2015 הוזמן גופשטיין לדיון בוועדת הפנים של הכנסת בנושא "פעילות אנשי ארגון להב"ה בירושלים נגד תושבי העיר" שיזמה ח"כ מיכל רוזין. במהלך הדיון ספג גופשטיין ביקורת מחברי הכנסת מהשמאל שנכחו בדיון. כשהוענקה לו רשות הדיבור, פרצה מהומה באולם שהובילה להוצאתם מהדיון של כמה חברי כנסת מהשמאל בהוראת ממלא מקום יו"ר הוועדה, ח"כ בצלאל סמוטריץ'. ח"כים אחרים יצאו גם הם מאולם הישיבות במחאה על השתתפותו של גופשטיין בדיון. כשהתאפשר לו, אמר גופשטיין: "ערבים לא פוחדים בירושלים, מי שפוחד אלו היהודים, שנרצחים ברחובות. אנחנו נמצאים ברחובות כדי לשמור על הבנות שלנו. אנחנו פועלים בליווי צמוד של המשטרה. הם מחכים לרגע שאעבור על החוק בשביל שיעצרו אותי." נציג המשטרה שהשתתף בדיון הבהיר כי הוא לא יכול למסור פרטים על החקירה בנוגע לפעילי הארגון בשל נוכחותו של גופשטיין.
ב-2016 השתתף גופשטיין כאורח בפרק בסדרה המוקומנטרית של חנוך דאום, "מחשב מסלול מחדש".
ב-2016 וב-2017 פעל גופשטיין נגד קיום מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים, וקרא להפגין נגד המצעד. על כך זכה לתמיכתו של הרב דוב ליאור.
חברת פייסבוק מחקה את הדף של גופשטיין מהרשת החברתית, משום שלדבריה הופיעו בו "שנאה מאורגנת ודברי שנאה" המנוגדים למדיניות החברה. בתגובה תבע גופשטיין את פייסבוק, תביעה שטרם הוכרעה, בדרישה להחזיר את הדף לפעילות ולפצותו ב-250 אלף ש"ח. בדצמבר 2018 הסירה רשת יוטיוב את הערוץ שהפעיל גופשטיין ומחקה את חשבונו.
במאי 2021 סגר שירות "וואטסאפ" את חשבונותיהם של גופשטיין ושל כשלושים פעילים נוספים, חברי ארגון "להב"ה" ומפלגת "עוצמה יהודית". ביולי באותה שנה שחרר שירות וואטסאפ חלק מהחשבונות שנחסמו, ובהם חשבונו של גופשטיין.
פעילות פוליטית
בשנים 2010–2013 כיהן גופשטיין כחבר מועצת קריית ארבע.
במהלך הבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) שימש גופשטיין כיושב ראש מטה הבחירות של רשימת עוצמה לישראל, שלא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים בשנת 2019, דורג גופשטיין במקום החמישי ברשימת "עוצמה יהודית", אך בית המשפט העליון פסק כי הוא פסול מהתמודדות לכנסת בשל "הסתה עקבית ובוטה לגזענות מצדו נגד ערביי ישראל".
עמדותיו
חלק מיוזמותיו של גופשטיין בוצעו עם ברוך מרזל ואיתמר בן-גביר, ובדומה להם הוא מושך תשומת לב תקשורתית ומשמש מושא לביקורת המאשימה אותו בגזענות ובהסתה לאלימות.
גופשטיין גורס כי בשל המצווה להשמיד עבודה זרה על הממשלה לפעול נגד הכנסיות שבשטח המדינה, אך לא נגד אנשים פרטיים.
גופשטיין נוהג לפרסם מכתבים פומביים לידוענים המקיימים קשרי זוגיות או נישאים לבני זוג שאינם יהודים. בין היתר פרסם מכתבים כאלה ליאיר נתניהו, לצחי הלוי ולדניאלה פיק.
תביעות
ב-16 בדצמבר 2014 נעצרו גופשטיין ותשעה מפעילי ארגון להב"ה בחשד להסתה ולקריאות לביצוע עבירות אלימות. גופשטיין ועורך דינו, איתמר בן-גביר, התנערו מהחשדות ואמרו כי מדובר ברדיפה פוליטית.
באוגוסט 2015 נחקר גופשטיין במשטרה לאחר שהביע תמיכה בשריפת כנסיות בארץ ישראל במהלך דיון הלכתי. דבריו אשר פורסמו באתר "כיכר השבת" עוררו סערה וגינויים. הרב משה קליין שהשתתף בדיון הגיב ואמר כי "מי שאומר שמותר לשרוף כנסיות – יש לו דין רודף", ומשמורת ארץ הקודש הגיש תלונה נגד גופשטיין ופנה ליועץ המשפטי לממשלה בדרישה להעמידו לדין.
בשנת 2017, לאחר תלונות רבות של המרכז הרפורמי לדת ומדינה, הגישו שורה של ארגונים – ובהם המרכז הרפורמי והאגודה לזכויות האזרח – עתירה לבג"ץ בדרישה להעמיד לדין את גופשטיין ופעילים נוספים של ארגון להב"ה בעבירות של הסתה לגזענות והסתה לאלימות, וכן להעמיד לדין את גופשטיין כמי שעומד בראש ארגון פשיעה. כמו כן התבקש בג"ץ להורות למשטרת ישראל לנקוט "בכל הצעדים הדרושים כנגד התכנסויות ותהלוכות של פעילי להב"ה הזורעות אימה בקרב הציבור הערבי, במרכז ירושלים ובמקומות נוספים". העתירה נמחקה בעקבות הודעת המדינה כי תעמיד לדין את גופשטיין על התבטאויותיו בשישה אירועים מתוך 69 שהוזכרו בעתירה, וביום 26 בנובמבר 2019 הוגש נגדו כתב אישום בעבירות של הסתה לאלימות, הסתה לגזענות ותמיכה בטרור.
בסוף 2017 הוחלט להעמידו לדין בגין הסתה, בכפוף לשימוע ובשנת 2019 הוגש נגדו כתב האישום בגין חמש עבירות של הסתה לאלימות, הסתה לגזענות ותמיכה בטרור :
משפטו של גופשטיין החל בבית המשפט השלום בירושלים ב-7 ביוני 2020.
חיים אישיים
ביוני 1990 נישא לענת, בטקס חופה שנערך על ידי הרב כהנא. ענת פעילה בעמותת "חמלה". לבני הזוג שמונה ילדים והם מתגוררים בשכונת גבעת האבות שבקריית ארבע. חתנו הוא עורך הדין ופעיל הימין הרדיקלי חנמאל דורפמן.
כתב רש"י
כְּתַב רַשִׁ"י הוא גופן של אותיות האלפבית העברי שמקורו באחד הסגנונות של הכתב הספרדי. הוא קרוי כך משום שלראשונה נעשה בו שימוש בהדפסת פירוש רש"י לתורה ולספרות היהודית המאוחרת.
מקור הכתב
פירוש רש"י לתורה היה הספר העברי המתוארך הראשון שהודפס, והוא יצא לאור ברג'ו די קלבריה שבאיטליה בשנת 1475. במהדורה זו השתמש המדפיס בעיצוב מיוחד של אותיות שהיה נהוג בקרב יהודי ספרד בתקופת ימי הביניים. צורת אותיותיו מעוגלת ורהוטה, והן שלב בינים בין הכתב המרובע ובין הכתב הספרדי הרהוט, בסגנון מקורב לכתב האלפבית העברי הנמצא בשימוש מאז תקופת בית שני. מאז מכונות האותיות 'כתב רש"י', אף על פי שרש"י עצמו חי בצפון צרפת 375 שנה קודם לכן ולא הכיר את הכתב הזה שנקרא על שמו וכתב באותיות אחרות. הוא השתמש בגרסה מוקדמת של הכתב העברי הרהוט היהודי-אשכנזי הדומה לכתב הרהוט של ימינו.
בדברי רבי יוסף קארו מכונה כתב רש"י 'כתב פרובינציאל', וקיימת מחלוקת בהלכה האם כתב זה כשר לכתיבת גט או שמא בשל העובדה שהוא כתב עממי הוא אינו ראוי לשמש לכתיבת מסמכים רשמיים.
ישנה אגדה לפיה כתב רש"י הומצא על ידי בנותיו של רש"י. אגדה זו מצטרפת לאגדות אחרות, שנקשרו בהן ובהיותן נשים למדניות, בעקבות העובדה שלרש"י לא היו בנים.
השימוש בכתב רש"י
בספרי יהדות רבים, המשלבים טקסט-מקור ופרשנות, מקובל, בדרך כלל, שטקסט המקור מופיע במרכז בכתב המרובע, והפרשנים (או "נושאי הכלים") בכתב רש"י. כך הוא ברוב דפוסי החומשים, בתלמוד, בטור, בשולחן ערוך ועוד. בעיתונות העברית של המאה ה-19 שימש כתב רש"י כגופן מקובל להערות שוליים לטקסט הראשי, בעיקר בעיתון "חבצלת". דבר זה מעיד כי באותה עת שלט קהל קוראים בכתב זה, ויכול היה לקראו ללא בעיה.
סרוב (אסטרואיד)
סרוב (שם מלא: 3547 סרוב; באנגלית: ‎3547 Serov) הוא אסטרואיד הנמצא בחגורת האסטרואידים במערכת השמש.
כתב רש"י
השימוש בכתב רש"י
כתב רש"י מקובל כיום בדפוס יותר כגופן בספרי יהדות שונים, בהיותו נחשב ככתב "חולין", לעומת הקדושה המיוחסת לכתב המרובע. רבנים מעדות המזרח כמו הרב יצחק כדורי או הרב יוסף קאפח כתבו ביד בכתב זה. כמו כן הפתקה המפורסמת "נ נח נחמ נחמן מאומן" של רבי ישראל דב אודסר כתובה חלקית בכתב זה.
סרוב (אסטרואיד)
האסטרואיד התגלה על ידי לודמילה זוראבלבה, אסטרונומית רוסיה ב- 2 באוקטובר 1978 במצפה כוכבים בחצי האי קרים (נאוצ'ני). האסטרואיד נקרא על שמו של הצייר רוסי ממוצא יהודי ולנטין סרוב.
ن
האות נוּן (בערבית: نون) היא האות העשרים וחמש באלפבית הערבי. לפניה באה האות م|מים ואחריה האות ه|הא.
נון מייצגת את העיצור /n/ (כמו נ|נו"ן). נון משמשת כאות משקלית בפעלים רבים, בעיקר בגופים ראשון רבים ובגופים שני ושלישי נקבי רבים בזמן הווה, כך לדוגמה במשקל תַפְעַלְנַ (ﺗﻔﻌﻠﻥ), שמציין פועל בגוף שני רבים נקבי, בזמן הווה.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט דוד'ארז.
מקור האות נון הוא ב"נון" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
פילדלפיה פיליז
פילדלפיה פיליז (באנגלית: Philadelphia Phillies) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, ומייצגת את העיר פילדלפיה. הקבוצה משחקת באדום, ואצטדיונה הביתי הוא סיטיזנס בנק פארק, אליו עברה הקבוצה בשנת 2004 מאצטדיון וטרנס. בעבר שיחקה הקבוצה גם באצטדיון קוני מק, בבייקר בול ובריקריאיישן פארק.
הקבוצה נוסדה בשנת 1883. בתחילת דרכה נקראה הקבוצה פילדלפיה קוויקרס, אך 6 שנים לאחר היווסדה שונה שמה לשם הנוכחי. בין השנים 1943–1945 נקראה בפי האוהדים "הבלו ג'ייס", למרות ששמה הרשמי עדיין היה הפיליז. הקבוצה משחקת בבית המזרחי של הנשיונל ליג, יחד עם אטלנטה ברייבס, ניו יורק מטס, פלורידה מארלינס ווושינגטון נשיונאלס. הפיליז זכו 8 פעמים בתואר אלופי הנשיונל ליג, אך רק פעמיים באליפות העולם (הוורלד סיריס) בשנת 1980 כאשר ניצחו בסדרת הגמר את הקנזס סיטי רויאלס ובשנת 2008 כאשר ניצחו את הטמפה ביי רייס.
האות P כסמל הפיליז
מאז ומעולם, האות האנגלית P הייתה מוכרת עם הפיליז, משום שהיא האות הראשונה בשם הקבוצה, שם העיר, ואפילו שם המדינה (פנסילבניה). האות היא סמל הקבוצה המופיעה על מדי השחקנים במשך משחקי הקבוצה – על כובעי השחקנים וחולצותיהם (בניגוד לסמל הרשמי של המועדון, המוצג למעלה משמאל).
אוהדי הקבוצה
אוהדי הפיליז ידועים באמריקה כקהל בוטה וחם, ביחס לשאר האוהדים באמריקה, הנחשבים שקטים מאוד. בשנות ה-60 דווח פעמים רבות על קרבות אלימים באצטדיון קוני מק, מגרשה הביתי של הפיליז באותם ימים. מאוחר יותר, השלב ה-700 בוטרנס סטאדיום (יציע הכרטיסים הזולים במגרש הביתי של הפיליז בעבר) נודע כאלים ועוין כלפי יציע האורחים. מקרה קיצוני במיוחד אירע בשנת 1999, כאשר השחקן ג'יי. די. דרו (J.D. Drew) סירב לחתום על חוזה עם הפיליז. כאשר מספר חודשים מאוחר יותר, חזר דרו לפילדלפיה במדי קבוצה אורחת והתמקם על המגרש, החלו אוהדים לזרוק חפצים אל המגרש, לכיוונו של השחקן – דבר שבארצות הברית מזעזע ולא מקובל כלל. המשחק הופסק למשך 10 דקות. בשנים האחרונות הקהל של פילדלפיה נרגע, והמוניטין שלו כקהל אלים יורד ויורד.
פילי פנאטיק
קמע הקבוצה מכונה פילי פנאטיק, הוא יצור ירוק ומגודל שמסתובב בין האוהדים במשחקים הביתיים של הפיליז, ומקבל הרבה תמיכה ואהבה מצד הקהל. קמע קבוצתי הוא דבר נפוץ בארצות הברית, ופילי פנאטיק נחשב אחד מהקמעות הפופולרים והאהובים. בעבר לקבוצה היו קמעות נוספים, פיל ופיליס, גבר ואישה המחופשים במדי צבא מיושנים. הצמד היה פחות פופולרי מהקמע הנוכחי, ושרד רק 8 שנים – בין 1971 ל-1979.
לאון מ'בה
גבּריאל לאון מ'בה (בצרפתית: Gabriel Léon M'ba קיים גם הכתיב Mba, 9 בפברואר 1902 - 27 בנובמבר 1967) היה פוליטיקאי ומדינאי גבוני, ראש הממשלה של גבון בין 21 במאי 1957 - 21 בפברואר 1961, וכמו כן הנשיא הראשון של גבון בין 12 בפברואר 1961 - 27 בנובמבר 1967. הקים את "הוועד המעורב הגבוני", ויחד עם פול גונ'ו – את מפלגת "הגוש הדמוקרטי הגבוני". למרות שבהתחלה שאף לשמירת הקשר המדיני של ארצו עם צרפת, היה לאב המייסד של גבון העצמאית. הנהיג בארצו משטר נשיאותי אוטוריטרי. מדיניותו התבססה על קשרים הדוקים עם צרפת, המעצמה הקולוניאלית לשעבר.
רקע משפחתי, ילדותו ושנות לימודיו
גבריאל לאון מ'בה נולד בשנת 1902 בליברוויל, בגבון, תחת המשטר הקולוניאלי צרפתי במשפחה קתולית המשתייכת לשבט אֶסוֹקֶה מהקבוצה האתנית פאנג. אהיו, איזידור מינקו-מי-אדאנג היה בעל חנות ובזמנו, צעירותו, היה הספר של פייר סבורניאן דה בראזה. האם, לואיז בַּנדום הייתה תופרת. שני ההורים נמנו עם הזוגות המשכילים הראשונים בליברוויל. אחרי לימודים בהצטיינות בסמינר (מדרשה) קתולי "קולז דה סנט מארי", לאון מ'בה עבד בחנות, אחר כך בתעשיית העצים ביערות וכסוחר, עד שהתקבל בהתחלת שנות ה-1920 לעבודה במינהל הקולוניאלי הצרפתי בארצו כעמיל מכס.
מאסרים והגליה
פניותיו הנמרצות מדי לטובת שבטו עוררו אי שביעות רצון השלטונות שניצלו עבירה שנחשבה מינורית (נטען שסיפק לאחד מעמיתיו מסמכים מזויפים), ושהייתה נענשת, בדרך כלל, בקנס קטן, והכניסו אותו לבית סוהר. ננזף על היותו פוליגם ועל הפרת כללי היגיינה.
בכל זאת, בשנת 1924 (לפי מקורות מסוימים 1926) הרשויות נתנו לו הזדמנות לתקן את עצמו ומינו אותו לראש קנטון של ה"ילידים" בליברוויל, אחר כך נבחר לראש הקנטון של כל המחוז אסטואר. בתפקידו פעל בקפדנות לשמירת הסדר ובעת ובעונה אחת דאג לנצל סמכויותיו על מנת להתבסס כלכלית. השלטונות העלימו עין ממעידותיו ובשלב מסוים עקבו אחרי התכתבותו עם ראש הליגה לזכויות האדם, שנחשבה קשורה עם הקומינטרן. כמישהו ששלט היטב באמנות ה"מכשפים" המסורתיים, באותן השנים התקרב מ'בה לכת המקומית "מ'בוויטי" שהייתה פופולרית בקרב בני פאנג.
בשנת 1931 הכת הואשמה ברציחת אשה ששרידיה התגלו על יד השוק בליברוויל. מ'בה נעצר ונשפט על מעורבות ברצח, אם כי שותפותו בעבירה לא הוכח. הורשע לעומת זאת בגין עבירות הונאה והפרת אמונים, הודח מהתפקיד ונידון לשלוש שנות מאסר ולעשר שנות גלות.