cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה גרשון פלדשטיין
פעילות ציונית
בבגרותו היה פעיל ציוני בפולין, השתתף בקונגרס הציוני הפולני השלישי ואף הוצב במקום ה-30 של הרשימה המאוחדת של ציוני ורשה. בנוסף לכך, הקים את גימנסיית "חינוך" בוורשה שחרתה על דגלה לימודים בשפה העברית. נמנה עם מייסדי "אוצר התיישבות היהודים", ארגון של הקונגרס הציוני העולמי.
כתבי עת
תחילה פרסם משה גרשון את יצירותיו בעיתון פליוטונים. בנוסף לכך ר' משה היה בעל המדור "בקרן זווית" שבעיתון הצפירה. במדור הביע את תמיכתו ברעיון הציוני ואף כתבי העת שלו זכו להיות על גבי העמוד הראשי בגיליונות "הצפירה":
חיים אישיים
בשנת 1903, כאשר היה בן 26, נישא לאסתר לבית יפה והזוג היו הורים לשלושה: בנימין פלדשטיין, חיים פלדשטיין ועזרא פלדשטיין. בתו של בנימין, ורדה אלשיך, היא שופטת ישראלית בדימוס.
כריסטופר קזנוב
כריסטופר דה לריסון קזנוב (באנגלית: Christopher de Lerisson Cazenove; 17 בדצמבר 1943 – 7 באפריל 2010) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
ביוגרפיה
קזנוב נולד בשם כריסטופר דה לריסון קזנוב ב-17 בדצמבר 1943 בעיר וינצ'סטר שבהמפשייר, בנם של בריגדיר ארנולד דה לריסון קזנוב ושל אליזבת לורה (שם נעורים גורני). הוא גדל בבאוליש שבסאמרסט, למד בבית הספר הדרקון, לאחר מכן באיטון קולג' והמשיך ללימודים אקדמאיים באוניברסיטת דרהאם ובבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק".
קזנוב הרבה לגלם דמויות של אריסטוקרטים בריטים. לראשונה זכה להכרה ב-1972 כששיחק בסדרת הדרמה "The Regiment". תפקידים בולטים שלו היו בדמות צ'ארלי טיירל בסדרת הדרמה "הדוכסית מרחוב דיוק" בשנים 1976 ו-1977, ובדמות בן קרינגטון (אחיו של בלייק קרינגטון) באופרת הסבון האמריקאית "שושלת" אותו גילם ב-1986 וב-1987. בשנים 2001 עד 2003 השתתף בסדרת הדרמה הבריטית "השופט ג'ון דיד" (בכיכובו של מרטין שו) בתפקיד רו קולמור.
בתיאטרון גילם קזנוב את הנרי היגינס בהפקות בריטיות ואמריקניות של המחזמר "גבירתי הנאווה" מ-2005 עד 2008. ב-1994 כיכב בהפקה בווסט אנד הלונדוני של המחזה "חשיבותה של רצינות" לצדה של סוזאנה יורק.
חיים אישיים
קזנוב היה נשוי לשחקנית אנגהרד ריס מ-1973 עד לגירושיהם ב-1994. לבני הזוג נולדו שני בנים. הבן הבכור לינפורד ג'יימס נולד ב-20 ביולי 1974 ונהרג בתאונת דרכים ב-10 בספטמבר 1999. הבן הצעיר ריס ויליאם נולד ב-1976. חברתו לחיים של קזנוב מ-2003 ועד מותו הייתה איזבל דייוויס.
בפברואר 2010 התמוטט קזנוב בביתו בלונדון. הוא נלקח לבית החולים סנט תומאס כשהוא סובל מאלח דם. הוא נפטר ב-7 באפריל 2010 בבית החולים בגיל 66.
הלוויה של קזנוב נערכה ב-16 באפריל 2010 בכנסיית סנט פול בקובנט גרדן בלונדון.
ילדי המסילה
ילדי המסילה (באנגלית: The Railway Children) הוא ספר ילדים משנת 1906 מאת הסופרת הבריטית אדית נסביט.
הספר תורגם לשפות רבות כולל עברית. ב-2016 יצא לאור בתרגומם של שהם סמיט ואמנון כץ.
ה-BBC הפיק סדרת טלוויזיה ב-1968 וחברת ITV הפיקה סרט טלוויזיה בשנת 2000. ב-1970 הפיקו מטרו גולדווין מאייר וסרטי יוניברסל סרט בשם "ילדי המסילה" שזכה להצלחה גדולה, בעיקר בבריטניה.
תקציר העלילה
העלילה מספרת על משפחה מבוססת, הורים ושלושת ילדיהם, הגרים בפרבר בלונדון. הבית מצויד בכל הנוחיות דאז: מים זורמים חמים וקרים, פעמונים חשמליים וכו' כן יש להם כלב, משרתת ומבשלת.
הבת הבכורה היא רוברטה (בובי), אחריה פיטר ולבסוף פיליס המכונה פיל. יום אחד נאסר האב באשמת ריגול, המשפחה נשארת ללא תמיכה כספית והאמא מחליטה לעבור לכפר שם היא שוכרת בית מוזנח עם שלוש ארובות.
הילדים מסתגלים למצבם החדש ועוזרים לאמם. ליד הבית יש תחנת רכבת והילדים נוהגים לטייל לשם לעיתים קרובות. הם מתיידדים עם מנהל התחנה, עם הסבל מר פרקס ובעיקר עם ג'נטלמן זקן הנוסע יום יום ברכבת של 9:15 ללונדון. במקרה אחד הם מגלים מפולת על המסילה, מצליחים לעצור את הרכבת וזוכים להערכת ולהוקרה של הנהלת הרכבת המחלקת להם שעונים מזהב.
במקרה אחד הם פוגשים בתחנה אסיר פוליטי שהצליח לברוח מרוסיה, משכנים אותו בביתם ובעזרת הג'נטלמן הזקן הוא מוצא את משפחתו בלונדון ומתאחד אתם.
הם מתיידדים עם רופא הכפר ד"ר פורסטר המטפל באמא ללא תשלום. הם אוספים מתנות בכפר לרגל יום הולדתו של מר פרקס והוא בתחילה מסרב לקבל כי אינו רוצה "נדבות" אבל לבסוף נעתר.
במקרה אחר הם מצליחים להציל תינוק משריפה שפורצת בדוברה בנהר ובמקרה נוסף הם מצילים ילד בשם ג'ים ששבר רגל במנהרה ומתברר שהוא נכדו של הג'נטלמן הזקן.
הילדים מגלים לבסוף מה שהאם הסתירה מהם - כי האב הואשם בריגול ונדון לחמש שנות מאסר.
בובי פונה במכתב לג'נטלמן הזקן כדי שיעזור לאב. הזקן משקיע כסף בחקירה ומתגלה לבסוף כי האב חף מפשע וכי רק העלילו עליו. האב משוחרר ומגיע לבית והמשפחה שוב מתאחדת.
זיקאש
זיקאש (באנגלית: Zcash, קוד: ZEC, סימול: ⓩ) הוא מטבע מבוזר, שבדומה למטבעות מבוזרים אחרים כגון ביטקוין, אינו כפוף לגוף מרכזי או למדיניות מוניטרית של ממשלות ומתבסס אך ורק על כרייה. המטבע הושק בשנת 2016 והיתרון שהוא מציע ביחס לביטקוין היא היכולת לבצע עסקאות אנונימיות באופן מלא או סלקטיבי איתו.
זיקאש בדומה לביטקוין, גם מכילה קוד פתוח.
זיקאש מעניקה למשווקים פרטיים את האפשרות להפעיל "גילוי סלקטיבי", המאפשר למשתמש להוכיח תשלום למטרות ביקורת. סיבה כזו היא לאפשר למשווקים פרטיים את הבחירה לעמוד בתקנות נגד הלבנת הון או מסים. "עסקאות ניתנות לביקורת אך הגילוי נתון לשליטת המשתתף". החברה אירחה פגישות וירטואליות עם רשויות אכיפת החוק ברחבי ארצות הברית כדי להסביר את היסודות הללו, והיא המשיכה לומר כי "הם לא פיתחו את המטבע כדי להקל על פעילות בלתי חוקית".
בעוד שהמונים מקבלים 80% מתגמול הבלוק, 20% ניתנים ל"קרן הפיתוח של זיקאש": 8% לתמיכות הגדולות של זיקאש, 7% לחברת מטבעות חשמליים ו-5% לקרן זיקאש.
היסטוריה
עבודות הפיתוח של זיקאש החלו בשנת 2013 על ידי הפרופסור של ג'ונס הופקינס, מתיו גרין וכמה מתלמידיו לתארים מתקדמים. הפיתוח הושלם על ידי חברת זיקאש למטרות רווח, בראשותו של זוקו וילקוקס, מומחה לאבטחת מחשבים וציפרפאנק אשר התבססו בקולורדו. חברת זיקאש גייסה מעל 3 מיליון דולר מבעלי הון בעמק הסיליקון להשלמת הפיתוח של זיקאש.
פריץ פייגל
פְרִיץ פַיְיגֶל (גרמנית: Fritz Feigl; 15 במאי 1875 – 23 בינואר 1971) היה כימאי יהודי, יליד אוסטריה שחי משנת 1940 בברזיל.
קורות חיים
פייגל נולד בווינה. לימודיו הגבוהים הופרעו על ידי שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1918 חזר ללמוד, וב-1920 סיים את לימודי הדוקטורט, שאותם עשה בהנחיית וילהלם שלנק (Schlenk). בשנת 1928 התמנה לפרופסור באוניברסיטת וינה, אך בשנת 1938 נכפה עליו לפרוש מעבודתו בשל עליית הנאצים לשלטון. עד 1940 שהה בבלגיה והיה מנהל המוסד למחקר התעשייה הכימית.
לאחר שנכלא תקופה קצרה במחנה ריכוז הצליח להבריח גבולות לפורטוגל ועבר לברזיל, שם קיבל אזרחות בשנת 1944 ובהמשך שנות חייו עבד באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו. נבחר לנשיא הקהילות היהודיות במדינה.
פייגל נודע בתרומותיו לפיתוח תחום הכימיה אנליטית.
בשנת 1952 זכה בפרס ויצמן, ובשנת 1962 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
פייגל נפטר בשמת 1971 בריו דה ז'ניירו.
נחשון הודי
נחשון הודי (שם מדעי: Anhinga melanogaster) הוא מין עוף מים ממשפחת הנחשוניים החי באזורי ביצות ואגמים שונים ברחבי הודו ודרום-מזרח אסיה.
לעוף זה מקור ארוך ומחודד, המזכיר מראה של אנפה, אך הוא טובל רוב זמנו במים ושוקע בהם עד הצוואר. אורכו של הנחשון 86-94 ס"מ ומשקלו 900-2,600 גרם. מוטת כנפיו יכולה להגיע ל-120 ס"מ.
הנחשון בעל בטן שחורה, כנפיים חומות בהירות וצוואר חום וראש בהיר עם מקור צהוב ארוך. הצוואר חזק ובעל 9 חוליות ומותאם להתכווצות וספיגת זעזועים בעת זינוק למים. בניגוד לשאר עופות המים לנחשון אין בלוטות שומן, כך שהוא יכול לטבול כולו במים בלי בעיה אך נאלץ לייבש את הכנפיים על הגדה בסוף הרחצה.
הוא חי ברחבי דרום-מזרח אסיה והודו בביצות, נהרות ואגמים טרופיים. הוא ניזון מדגים שונים כשהוא טבול במים. בעת מציאת דג הנחשון תופס אותו ואז מעיף אותו מעל לפני המים ועם המקור דוקר אותו ואז בולע אותו בעודו במים.
אחרי הטבילה הנחשונים עולים ליבשה להתייבש ואינם יכולים לעוף במשך זמן ההתייבשות. לעיתים הם נמצאים יחד עם קורמורנים באותם אתרים.
מרקו סטאמניץ'
מרקו סאופטו ניקולה סטאמניץ' (באנגלית: Marko Seufatu Nikola Stamenić, בסרבית: Марко Сеуфату Никола Стаменић; נולד ב-19 בפברואר 2002 בוולינגטון שבניו זילנד) הוא כדורגלן ניו זילנדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת הכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית ובנבחרת ניו זילנד.
קריירת מועדונים
גארבט החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדונים וסטרן סוברבס וטים ולינגטון בניו זילנד.
ב-1 בספטמבר 2020 חתם סטאמניץ' בפ.צ. קופנהגן מליגת העל הדנית. הוא ערך 16 הופעות ליגה במדי המועדון. בעונת הושאל לקוגה מליגת המשנה הדנית, במדיה ערך 23 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-6 בפברואר 2023 חתם סטאמניץ' על חוזה לארבע שנים בהכוכב האדום בלגרד מליגת העל הסרבית החל מ-1 ביולי 2023. ב-30 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0–5 על וויבודינה נובי סאד במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת.
קריירה בינלאומית
סטאמניץ' היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של ניו זילנד לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
ב-9 באוקטובר 2021 ערך סטאמניץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניו זילנד, בניצחון 1–2 על נבחרת קוראסאו במשחק ידידות. ב-19 ביוני 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–1 על נבחרת קטר במשחק ידידות.
לילך גליקסמן
לילך גליקְסְמן (נולדה ב-28 בספטמבר 1972), שנודעה בכינויה לילך הג'ינג'ית, היא זמרת-ילדה עבר ישראלית שפעלה בשנים 1977–1980 ונחשבת לאחת מילדי הפלא המצליחים בתולדות ישראל. התפרסמה בעקבות הופעותיה בפסטיבלי שירי הילדים וביצועיה לשירי ילדים.
קורות חיים
גליקסמן נולדה בשנת 1972 ברמת גן, בתם של רוחלה, גננת במקצועה, ופרנקי גליקסמן, מוזיקאי בוגר להקת גייסות השריון, ממייסדי אולפני טריטון וטכנאי הקלטות בכיר. פרצה לתודעת הקהל כילדת פלא בגיל 5 כשביצעה עם כוכבת הילדים ציפי שביט בפסטיבל שירי הילדים מס' 8 (בחנוכה 1977) את השיר "מר אפצ'י". בשנה שלאחר מכן ביצעה את שיר הנושא, שהוקדש לסמל הפסטיבל, הבובה פסטי – "בובה פֶסטי", שכתב והלחין גידי קורן והיה להמנון הפסטיבל. (בפסטיבל זה שרה אחותה שירי גליקסמן שהייתה בת שלוש וחצי את השיר "ברבאבא", שזכה במקום השני. בהמשך הקליטה עם אחותה שני שירים באלבומה השני.) באותה שנה הקליטה את הפזמון "אבניבי", שזכה אז באירוויזיון, לאלבום האוסף משירי אהוד מנור "מדינת הילדים".
אלבומיה הראשונים, "לילך הג'ינג'ית – שירים שאני אוהבת לשיר" (1978) ו-"לילך הג'ינג'ית – גדלתי בשנה" (1979), בחברת התקליטים "ישראדיסק", כללו שירים ושירי ילדים מוכרים (בהם "הטיול הקטן", "עוד לא אהבתי די", "לילך רוצה לקטוף את הירח", "דובון יומבו" באלבום הראשון, ו-"בטי בם", "גן סגור", "ילד רע", "ברבאבא" ו"הללויה" בשני) ולצידם שירים מקוריים שכתב עבורה גידי קורן. אלבומים אלה זכו להצלחה.
באותה תקופה השתתפה בקמפיין של המועצה הלאומית למניעת תאונות וביצעה את השיר "זהירות בדרכים" (מילים: אילן גולדהירש, לחן ועיבוד: קובי אשרת), שגם הופיע כקליפ, היה ללהיט ונכלל באלבומה השלישי.
ב-1980 הוציאה את אלבומה השלישי והאחרון, "לילך הג'ינג'ית – תקליט מתוק", שכלל בעיקר להיטים שתרגם גידי קורן לעברית (בהם "הלטאה", "יום הולדת לך", "מה שיהיה יהיה" ו"פולי וולי דודל די") ואף שירים מקוריים פרי עטו, בהם "כשההורים שלי לא רצו (שאני אבין מה שהם מדברים)". באותה שנה השתתפה בסרטו המוזיקלי המצליח של שמואל אימברמן "חמש חמש", וביצעה בו את שיר הנושא ("חמש חמש"). בכך תמה הקריירה של גליקסמן כילדת פלא, והיא בת שמונה.
בריאיון ב-2010 סיפרה: "עשיתי את הדבר שהכי אהבתי לעשות מגיל צעיר. אבל לצד ההנאה הרגשתי שאני מקריבה את הילדות שלי. זאת הייתה עבודה לכל דבר: יש חוזה, יש מספר הופעות שאתה מחויב להן. היה לי סדר יום עמוס שהקשה במידה רבה על ההשתלבות בבית הספר.
חיים אישיים
גליקסמן שירתה בממר"ם, ולאחר מכן למדה אנגלית בסמינר הקיבוצים והייתה למורה לאנגלית.
היא מתגוררת בעיר הולדתה רמת גן ומלמדת בה. בעבר שימשה מורה-מחנכת ורכזת חברתית בבית הספר היסודי עליות, וכיום היא מורה ומחנכת בבית הספר המונטסורי יהל"ֹם.
גליקסמן הייתה נשואה לרז שכניק, כתב התקשורת של "ידיעות אחרונות" (שגם הוא השתתף כילד בפסטיבל שירי ילדים השמיני).
לאחר גירושיה משכניק גליקסמן נישאה בשנית לשגיב אבנטוב, וגם התגרשה ממנו.
היא אם לבן מבעלה הראשון ולבת מבעלה השני.
פקארד מייפייר
פקארד מייפייר (באנגלית: Packard Mayfair) היא מכונית בסגנון הרדטופ קופה מתוצרת יצרנית מכוניות היוקרה האמריקאית פקארד  (שם מלא: "Packard Motor Co") אשר יוצרה בין השנים 1951–1953.
ג'רלדין מקיואן
ג'רלדין מקיואן (באנגלית: Geraldine McEwan; נולדה בשם Geraldine McKeown; 9 במאי 1932 – 30 בינואר 2015) הייתה שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אנגלייה.
ב-1998 הייתה מקיואן מועמדת לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה במחזה "הכיסאות". ב-1990 זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה על משחקה בסדרת הטלוויזיה "תפוזים הם לא הפרי היחיד". מ-2004 ועד 2009 גילמה את דמותה של מיס מארפל, הבלשית של אגאתה כריסטי, בסדרת הטלוויזיה על פי ספרי מארפל.
במאמר מחווה למקיואן כתב מבקר התיאטרון מייקל קוויני שהיא הייתה "מעצבת קומית גדולה, עם קול מתקתק ומפתה, ובסגנון ענייני ונוצץ".
ביוגרפיה
מקיואן נולדה ב-9 במאי 1932 באולד וינדזור שבמחוז ברקשייר באנגליה לדונלד ונורה מקאיון (McKeown). יש לה שורשים איריים; סבה מצד אמה הגיע מהעיר קילקני, וסבה מצד אביה הגיע מבלפסט. אביה ניהל סניף של מפלגת הלייבור באולד וינדזור, שהיה מושב בטוח של המפלגה השמרנית.
מקיואן קיבלה מלגת לימודים לבית הספר לבנות "Windsor County Girls' School", ואחר כך למדה בבית ספר פרטי בו חשה לחלוטין לא במקום. ב-2004 אמרה בריאיון לקסנדרה ג'רדין בדיילי טלגרף שהיא הייתה אז "מאוד ביישנית, מאוד פרטית", אבל אחרי קריאת שיר (כנראה הנאום של ליידי מקבת' שמתחיל במילים "Glamis thou art, and Cawdor") בקונצרט לפני קהל "הרגשתי שאני בכיוון שאוכל לנהל את העולם. אוכל להגן על עצמי בכך שאאבד את עצמי בתוך אחרים".
בנעוריה החלה מקיואן להתעניין בתיאטרון, ותחילת הקריירה התיאטרלית שלה הייתה בגיל 14 כעוזרת מנהל במה בתיאטרון רויאל בווינדזור. באוקטובר 1946 הופיעה לראשונה על הבמה בתפקיד מלווה של היפוליטה במחזה "חלום ליל קיץ". ממרץ 1949 ועד מרץ 1951 שיחקה בתפקידים רבים בתיאטרון הרפרטוארי של וינדזור בהם במחזה הביוגרפי של רות גורדון "Years Ago" לצדו של ג'ון קלארק.
מ-1951 עד 1971
הופעת הבכורה של מקיואן בווסט אנד הייתה ב-4 באפריל 1951 בתיאטרון וודוויל במחזה "Who Goes There" בתפקיד כריסטינה. הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בסדרה של ה-BBC בשם "Crime on Our Hands" יחד עם ג'ק ווטלינג, דניס פרייס וסוניה דרסדל.
ב-1957 החליפה מקיואן את השחקנית ג'ואן פלורייט בהפקה של תיאטרון רויאל קורט של המחזה "הבדרן" מאת ג'ון אוסבורן שהוצג בתיאטרון פאלאס בווסט אנד.
בעונת התיאטרון של שנת 1958 בסטרטפורד שיחקה מקיואן בתפקיד אוליביה במחזה "הלילה השנים עשר" בבימויו של פיטר הול. אחרי מותה כתב מייקל בילינגטון בעיתון הגרדיאן על הופעתה זו "בזמנו נטו לגלם את דמותה של אוליביה כמי ששרויה בצער עמוק. מקיואן הייתה צעירה, נוצצת, שנונה ושופעת תשוקה לוויולה (הלבושה כנער) בגילומה של דורותי טוטין ". לדבריו של דומיניק שלרד הביקורת על משחקה של מקיואן בתפקיד זה התחלקה לכאלה שראו בה "כפירה" וכאלה שחשבו שהיא "מהפכנית".
באותה שנה שיחקה מקיואן בתפקיד מרינה במחזה "פריקלס" ובתפקיד הירו במחזה "מהומה רבה על לא דבר". ב-1961 חזרה לבמה וגילמה את אופליה ב"המלט" לצדו של איאן באנן בתפקיד הנסיך, וגילמה את ביאטריס ב"מהומה רבה על לא דבר" עם כריסטופר פלאמר בתפקיד בנדיקט.
ב-1962 החליפה מקיואן את אנה מאסי בתפקיד גברת טיזל במחזה "The School for Scandal" מאת שרידן בבימויו של סר ג'ון גילגוד בתיאטרון היימרקט בלונדון. את בעלה גילם השחקן סר רלף ריצ'רדסון. ב-1963 יצאה לסיור הופעות בארצות הברית, בו הועלתה ההצגה בתיאטרון מג'סטיק בניו יורק, וזו הייתה הופעת הבכורה שלה בברודוויי. כשחזרה לאנגליה הופיעה בהפקה המקורית של המחזה "שלל" מאת ג'ו אורטון יחד עם קנת' ויליאמס, שהוצגה בתיאטרון וימבלדון ואחר כך בלונדון.
אחרי כישלון זה הצטרפה מקיואן לתיאטרון המלכותי הלאומי, שבסיסו היה אז בתיאטרון אולד ויק, בהצעתו של סר לורנס אוליבייה, המנהל האמנותי של התיאטרון. במשך חמש השנים הבאות היא שיחקה ב-11 הפקות. היא הופיעה במחזה "מחול המוות" יחד עם אוליבייה בבימויו של גלן ביאן שו שהצגת הבכורה הייתה בפברואר 1967.
הביוגרף של אוליבייה, פיליפ זייגלר, אמר שלדבריו של אוליבייה הוא בחר במחזה של יוהאן אוגוסט סטרינדברג מכיוון שהיה בו תפקיד טוב עבור מקיואן. "לא היה לי אכפת אם הצלחתי או לו, המטרה שלי הייתה ההצלחה שלה". ב-1969 יצאה לאקרנים גרסה קולנועית של המחזה בכיכובם של השניים.
בתיאטרון הלאומי הופיעה מקיואן גם בתפקיד אנג'ליקה במחזה "Love for Love" מאת ויליאם קונגריב, רמונד שאנדביז במחזה "יתוש בראש" מאת ז'ורז' פדו, מילאמאנט במחזה "דרכו של עולם", ובתפקיד ויטוריה קורומבונה במחזה "The White Devil" מאת ג'ון ובסטר. עד להופעותיה במחזות של ובסטר וסטרינדברג התייחסו אל מקיואן בעיקר כקומיקאית, אולם בתפקידים אלה ניכר הכישרון שלה במגוון רחב יותר.
בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים
מקיואן שיחקה בתפקיד הראשי בעיבוד של הטלוויזיה הסקוטית לרומן "אביבה של מיס ברודי" מאת מיוריאל ספארק (1978). היא הייתה השחקנית המועדפת על ספארק לתפקיד וגילמה את הדמות בצורה קרובה לזאת שספארק דמיינה אותה. שחקניות אחרות שגילמו את מיס ברודי היו ונסה רדגרייב ומגי סמית'. עוד בטלוויזיה הופיעה מקיואן בעיבוד משנת 1982 לספרו של אנתוני טרולופ "דברי ימי מחוז ברסטשר", ובתפקיד לוצ'יה בסדרה "מאפ ולוצ'יה" (בשנים 1985 ו-1986) לצדה של פרונלה סקיילס ששיחקה בתפקיד מאפ.
ב-1983 שיחקה מקיואן בתפקיד גברת מאלאפרופ במחזה "The Rivals" מאת שרידן בתיאטרון המלכותי הלאומי בהפקה של פיטר ווד. בהצגה השתתף גם מייקל הורדרן בתפקיד סר אנתוני אבסולוט. על תפקיד זה זכתה מקיואן בפרס איבנינג סטנדרד לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1988 ביימה את הצגת הבכורה שלה עם להקת תיאטרון רנסאנס בסיור הופעות "Renaissance Shakespeare on the Road", בהפקה משותפת עם התיאטרון הרפרטוארי של ברמינגהאם, ואחר כך הועלה המחזה במשך שלושה חודשים בתיאטרון פיניקס בלונדון. תרומתה של מקיואן הייתה הפקה קלילה ורומנטית של המחזה "כטוב בעיניכם" עם קנת בראנה בתפקיד טאצ'סטון בדמות בדרן מיוזיק הול מהתקופה האדוארדית.
המשך הקריירה
ב-1995 זכתה מקיואן בפרס נוסף לשחקנית הטובה ביותר של האיבנינג סטנדרד על הופעתה בתפקיד ליידי וישפורט בהפקה מחודשת של המחזה "דרכו של עולם" מאת קונגריב שוב בתיאטרון הלאומי.
החל מנובמבר 1997 כיכבה מקיואן לצדו של ריצ'רד בריירס בהפקה מחודשת של מחזה האבסורד "הכיסאות" מאת אז'ן יונסקו, הפקה משותפת של סיימון מקברני בלהקת התיאטרון "Complicite" ושל תיאטרון רויאל קורט בלונדון, שהעלה את הצגת הבכורה בבריטניה של המחזה 40 שנה לפני כן. הפקה זו הועלתה בברודוויי בין אפריל ליוני 1998. על תפקיד זה הייתה מקיואן מועמדת לפרס טוני.
ב-1990 הופיעה מקיואן בסדרת הטלוויזיה "תפוזים הם לא הפרי היחיד" עליו זכתה ב-1991 בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר. ב-1992 וב-1993 שיחקה בסיטקום "מולברי". ב-1999 השתתפה בפרק "קסנדרה" בסדרה "ננס אדום" בתפקיד מחשב הרואה את הנולד. בסרט "רובין הוד: נסיך הגנבים" משנת 1991 שיחקה בתפקיד המכשפה המטורפת מורטיאנה. ב-2002 הופיעה בסרטו של פיטר מולאן "האחיות מגדלנה" בתפקיד הנזירה ברידג'ט.
מקיואן נבחרה על ידי רשת "גרנדה טלוויז'ן" לגלם את דמותה של הבלשית מיס מארפל בסדרה חדשה על פי ספריה של אגאתה כריסטי, ושיחקה בתפקיד זה מ-2004 עד 2007. ב-2005, כאשר הסדרה הוקרנה לראשונה בערוץ PBS, אמרה בריאיון לניו יורק טיימס "אני נהנית לשחק דמויות מקוריות ומעט תימהוניות. זה מאוד משעשע שאגאתה כריסטי יצרה אשה מבוגרת שחיה חיים שגרתיים בכפר קטן, ובכל זאת מבלה את זמנה בפענוח פשעים חמורים". היא הכריזה על פרישתה מהתפקיד ב-2008 אחרי שהופיעה ב-12 סרטים. השחקנית ג'וליה מקנזי החליפה אותה בתפקיד מיס מארפל.
ב-2005 דיבבה את הדמות של מיס ת'ריפ בסרט "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני" וכן בסרט ההמשך "וולאס וגרומיט: עניין של חיים ומוות"
חיים אישיים
ב-1953 התחתנה מקיואן עם יו קרוטוול, אותו הכירה כשעבדה בגיל 14 בתיאטרון רויאל וינדזור. קרוטוול היה מנהל האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בין השנים 1965 ו-1984. לבני הזוג נולד בן גרג, שהוא שחקן ותסריטאי, ובת קלאודיה. יו קרוטוול נפטר ב-2002.
היו שמועות שמקיואן סירבה לקבל תואר OBE, ואחר כך DBE, אבל היא עצמה לא הגיבה בנושא. בריאיון עם קסנדרה ג'רדין ב-2004 אמרה שלעולם לא תדבר על כך.
מקיואן נפטרה ב-30 בינואר 2015 בבית החולים צ'ארינג קרוס שבהמרסמית', אחרי ששלושה חודשים לפני כן היא לקתה בשבץ.
ברג
ברג (Berg) הוא שם משפחה שמקורו ביידיש אירופית וגרמנית ומשמעותו הר או מן ההר או איש בעל נכסים יפים.
{{פירושונים| אישים
ראו גם
}}
אודינת
אודינת מלך תדמור (בארמית: 𐡠𐡣𐡩𐡮𐡶; ערבית: أذينة Uḏaina; בערך 220 – 267) היה מייסד שושלת של האימפריה התדמורית קצרת הימים, שמרכזה היה בתדמור שבסוריה.
אודינת בספרות התלמודית
רש"י מבאר ש"בן נצר - לסטים היה ולכד עיירות ומלך עליהם ונעשה ראש לסטים" והסיבה שאישה שנשבתה לו אסורה לבעלה היא "סברה מינסב קא נסיב לה (=הוא נושא אותה לאישה) ונבעלת ברצון".
במדרש רבה מופיע בן נצר כפרשנות לאחת מהקרניים של החיה הרביעית בחלום דניאל. המדרש מפרש את תפילת יעקב, "הצילני נא מיד אחי מיד עשו", כתפילה לעתיד על הצלת צאצאי יעקב מצאצאי עשו. בדברי חז"ל צאצאי עשו הם רומא העתיקה והנצרות והם הנמשל של החיה הרביעית בחלום דניאל. מדברי המדרש מסיק הרמב"ן שבן נצר היה בזמן האימפריה הרומית, שהיא תקופת החיה הרביעית. הרמב"ן העלה השערה שהוא נבוכדנצר אך דחאה לאור דברי המדרש.
אמר יוקאן
אמר יוקאן (בסלובנית: Amer Jukan; נולד ב-28 בנובמבר 1978) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת הקשר בדלאך/דראו.
קריירה
יוקאן נולד בגראצ'ניצה שבבוסניה והרצגובינה, אז חלק מיוגוסלביה. יוקאן, התחיל את הקריירה שלו במרסוניה המקומית. לאחר פרוץ מלחמת יוגוסלביה, ברחה משפחתו לסלובניה והצטרף לקופר. בקיץ חתם במורה, בה שיחק 19 משחקי ליגה. בקיץ חזר לברטסטבו גרצ'אניצה, קבוצת נעוריו. בקיץ, יוקאן חתם במרסוניה.
בקיץ, יוקאן חתם בהפועל פתח תקווה מליגת העל. ב-22 באוגוסט 2004, יוקאן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד הפועל תל אביב, בו בישל את שער הניצחון של קבוצתו. בעונתו היחידה בפתח תקווה, רשם 32 הופעות בליגה וכבש שער אחד ואף זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו.
בקיץ, שוחרר מפתח תקווה וחתם באנוסיס נאון פראלימני מליגת העל הקפריסאית. בינואר, יוקאן חזר לקרואטיה וחתם בציבאליה.
בקיץ, חזר לקדנציה שנייה בקופר, בה רשם את עונת השיא בקריירה שלו, בה כבש 8 שערים ב-27 משחקים. בסיום העונה, יוקאן חתם באינטרבלוק ליובליאנה, עמה זכה בגביע הסלובני בסיום העונה. בינואר חזר לקדנציה שלישית בקופר.
בהמשך הקריירה שיחק בפרימוריה, קרקה, איזולה, בויה, אומאג, אוברדראובורג, דלאך/דראו ודלאך/גאיל.
לזכותו של יוקאן, שתי הופעות בנבחרת סלובניה.
האקדמיה לכדורגל בנות
האקדמיה לכדורגל בנות היא מסגרת בתוך האקדמיה למצוינות בספורט שפועלת במכון וינגייט שנועדה לאפשר לכדורגלניות צעירות לממש את הפוטנציאל הספורטיבי והאקדמי שלהן בתנאי אימון אופטימליים, המשולבים במערכת לימודית וחברתית. האקדמיה הוקמה בשנת 2012 בשיתוף ההתאחדות לכדורגל ואתנה - המועצה הציבורית לקידום נערות ונשים בספורט על מנת ליצור נבחרת נשים עד גיל 19 ראויה, שתוכל להתמודד בכבוד עם נבחרות אירופיות לקראת אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19 שהתקיימה בשנת 2015 בישראל, ובטווח הארוך לחזק את נבחרת הבוגרות ולהביאה להישגים משמעותיים בזירה הבינלאומית.
האקדמיה כקבוצת כדורגל
בעונת 2012/2013, על מנת לצבור ניסיון משחק, הוקמה קבוצת כדורגל מבנות האקדמיה. הקבוצה, שהשחקניות בה היו בגילאי 13-18, היוותה בשנים אלו את שלד סגל הנבחרת עד גיל 19 וכן את שלד סגל הנבחרת עד גיל 17.
הקבוצה החלה לשחק בליגת ילדים ב' (גילאי 12-13), אולם לאחר כמה משחקים עברה לשחק בליגת ילדים א' (גילאי 14-15). בעונה הראשונה סיימה את הליגה במקום ה-14, האחד לפני האחרון. את עונת 2013/2014 סיימה במקום האחרון בטבלה.
בעונת 2014/2015 עברה לשחק בליגת העל לנשים. הקבוצה סיימה את הליגה עם 8 ניצחונות, 12 הפסדים וארבע פעמים תיקו. את העונה הן סיימו בפלייאוף העליון ובמקום החמישי בטבלה.
האקדמיה המשיכה לשחק בליגת העל לנשים עד עונת 2018-2019. בעונה זו סיימה הקבוצה במקום האחרון בליגה ולמעשה חדלה להתקיים כקבוצה ובנות האקדמיה חזרו לשחק עם קבוצות האם שלהן.
I Left My Heart in San Francisco
I Left My Heart in San Francisco (בעברית: "השארתי את לבי בסן פרנסיסקו") הוא האלבום ה-15 של הזמר האמריקאי טוני בנט את האלבום הוציאה חברת התקליטים קולומביה רקורדס לאור, בשנת 18 ביוני 1962, לאחר שהוקלט בשנים 1957–1961. הוא הגיע למקום החמישי בבילבורד 200, וקיבל תואר אלבום פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. I Left My Heart in San Francisco נחשב לאחד מהאלבומים המוכרים ביותר בקריירה של בנט.
לאחר הוצאת האלבום זכה בנט בשני פרסי גראמי בקטגוריית הקלטת השנה ובביצוע הווקאלי הטוב ביותר לגבר.
רקע
בפברואר 1962 יצא השיר המוביל של האלבום, "I Left My Heart in San Francisco". הוא פורסם בפורמט בי-סייד של השיר "Once Upon a Time", אך הפך ללהיט בפני עצמו. חברת התקליטים ראתה את הפוטנציאל בשיר והרכיבה את האלבום על פיו.
שלושת הרצועות האחרונות נלקחו מהקלטות שלא יצאו לאור בשנים 1957–1960; "Taking a Chance on Love" שיצא לאור מתוך המחזמר "Cabin in the Sky", "Love for Sale" מהמחזמר "The New Yorkers" ו-"I'm Always Chasing Rainbows" מ-""
יחסי סלובקיה–ספרד
יחסי סלובקיה–ספרד הם היחסים הבילטרליים בין סלובקיה וספרד. יחסי שתי המדינות הללו מוגדרים בעיקר על ידי חברות הן בנאט"ו והן ב.
שיתוף פעולה
כחברה ב-OECD, הרפובליקה הסלובקית כבר לא נחשבת כמדינה הנהנית מסיוע אלא צועדת לעבר מעבר למדינה תורמת.
יחסי ספרד–צ'כיה
יחסי ספרד–צ'כיה הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין ספרד וצ'כיה. מערכות היחסים מוגדרות בעיקר על ידי חברות שתי המדינות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
יחסים דיפלומטיים
ספרד הכירה בצ'כיה וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים ב-1 בינואר 1993, היום בו התפצלה צ'כוסלובקיה. בשנים שקדמו לה היחסים בין צ'כוסלובקיה לספרד התחזקו עם שיקום הדמוקרטיה ונפילת הקומוניזם בשנת 1989. היחסים בין המדינות התגברו, וצמחו במיוחד לאחר הצטרפותה של צ'כיה לאיחוד האירופי. דוגמאות טובות לכך הן הגידול בהשקעות ספרדיות, הצמיחה המתמשכת של הבורסות המסחריות, זרם התיירים הספרדים לצ'כיה, המספר הבולט של הצ'כים המבקרים בספרד, העניין הניכר בפעילות התרבות הספרדית ואלה של מכון סרוואנטס בפראג.
ביקורו הרשמי האחרון של ראש נשיא המדינה הצ'כית ואצלב קלאוס בספרד התקיים בספטמבר 2004. נסיכי אסטוריאס מצידם ביקרו בפראג בספטמבר 2005 לרגל חנוכת סניף של מכון סרוואנטס בעיר.
לרגל חגיגת נשיאות צ'כיה ונשיאות ספרד של האיחוד האירופי במחצית הראשונה של 2009 ובמחצית הראשונה של 2010, ביקורו של ראש ממשלת צ'כיה, מירק טופולנק במדריד לקראת נשיאות צ'כיה של האיחוד האירופי בספטמבר 2008 וביקורו של ראש ממשלת ספרד חוסה לואיס רודריגס ספאטרו בפראג כדי להשתתף בפגישה הבלתי פורמלית של ראשי המדינה והממשלה עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה ב-4 וב-5 באפריל 2009.
שר החוץ הצ'כי קארל שוורצנברג ביקר בספרד ב-16 בפברואר 2012, ונפגש עם מקבילו הספרדי. נשיא הסנאט הספרדי פיו גרסיה-אסקודרו נסע לפראג כדי להשתתף בהלווייתו הממלכתית של הנשיא לשעבר ואצלב האוול ב-23 בדצמבר 2011.
יחסים כלכליים
יחסי הסחר צמחו מאוד מאז 1993. מאותה שנה עד 2013, היצוא הספרדי לצ'כיה הוכפל פי 20 בערך והיבוא הספרדי ממדינה זו הוכפל בכ-30.
השמרטפים
השמרטפים היא תוכנית טלוויזיה ישראלית המשודרת בכאן חינוכית. בכל פרק בתוכנית מגיעים איל קיציס, יעל שרוני, יוסי מרשק, יניב ביטון, נעמי לבוב או יניב סוויסה לבית מתרבות שונה באזור כלשהו בישראל, שומר על ילדי המשפחה ונחשף לעולמם.
העונה השנייה של הסדרה עלתה ב-5 בינואר 2023.
השמרטפים לעונה הראשונה: איל קיציס, יעל שרוני, יוסי מרשק.
השמרטפים לעונה השנייה: יניב ביטון, נעמי לבוב, יניב סוויסה.
רשימת פרקים
עונה 1
פורד פמפה
פורד פמפה (באנגלית: Ford Pampa) הוא טנדר בסגנון Coupé utility אשר יוצר בין השנים 1982–1997 בברזיל על ידי יצרנית הרכב Ford Motor Company Brasil Ltda, חברת בת של קונצרן הרכב פורד.
גלרטר
הוא שם משפחה אשכנזי, פירושו בגרמנית "משכיל" או "מלומד".
נחשון אוסטרלי
נחשון אוסטרלי (שם מדעי: Anhinga novaehollandiae) הוא מין עוף מים ממשפחת הנחשוניים החי במקווי מים באינדונזיה, גינאה החדשה, אוסטרליה וניו זילנד.
מאפיינים
אורכו של הנחשון 86–94 ס"מ ומשקלו עד 2.6 ק"ג. הוא בעל מקור ארוך ומחודד בצבע צהוב והוא בעל צוואר ארוך בצבע חום, כנפיים חלשות שחורות, בטן לבנה וזנב ארוך. בניגוד לעופות מים אחרים הוא חסר בלוטות שומן, כך שהוא טבול כולו במים ויכול לצלול בלי בעיה אך חייב לייבש את כנפיו בסוף הרחצה כדי שיתייבשו.
הוא מצוי באגמים, ביצות, נהרות וביצות של מים מתוקים וגם של מים מליחים באינדונזיה, גינאה החדשה, אוסטרליה וניו זילנד. הוא מצוי גם בסביבות יבשות בעלות מקווי מים קטנים יותר באוסטרליה וכן בביצות מלוחות.
כשהנחשון במים הוא טבול עד לצווארו הארוך, דמוי הנחש, במים ומחפש דגים קטנים. כשהוא מוצא דג הוא מעופף אותו מעל המים ואז דוקר אותו, הורג אותו ובולע אותו תוך כמה ניסיונות. כמו כן הוא ניזון מצבי מים צעירים וחסרי חוליות שונים כמו דיונונים קטנים, תולעים וחרקי מים.
אחרי הרחצה הנחשון עולה ליבשה כדי לייבש את הכנפיים.
פסגת סקילי
פסגת סקילי (באנגלית: Skilly Peak) היא פסגה נישאת, בחוף המזרחי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הפסגה נמצאת 7 קילומטרים צפונית מזרחית לנקודת שיוור.
הפסגה מתנשאת מעל קרחון רוגוש שמצפון לה, ומעל מפרץ ארטאנס, שמדרום מזרח לה.
גילוי הפסגה
הפסגה נסקרה לראשונה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1947, ובשנית בשנת 1955.
מקור השם
משמעות המילה "סקילי" היא מרק דליל או מרק דלוח.
מקורו של שם זה בכך שבעת חקר האזור על ידי משלחת הסקר בשנת 1955, אזל למשלחת המזון, ונותר להם רק פמיקאן ודייסה דלילה.
ברוך נבו
ברוך נבו (נולד ב-19 בספטמבר 1941) הוא פרופסור אמריטוס ישראלי לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה. נבו היה נשיא המכללה האקדמית צפת, המקים והמנהל הראשון של המרכז הארצי לבחינות והערכה.
קריירה
בוגר תיכון עירוני ה' (תל אביב). את לימודיו לתארים ראשון, שני ודוקטורט בפסיכולוגיה השלים באוניברסיטה העברית בירושלים. שימש כפסיכולוג קליני בבית הילדים בני ברית, כפסיכולוג גדודי בסיירת חרוב, וכפסיכולוג אוגדתי בחדשים שלאחר מלחמת יום הכיפורים. בסיום לימודיו עבר להתגורר בחיפה והצטרף כחבר סגל לחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה (1970). תחומי המחקר של פרופסור נבו הם: הערכה ומדידה, גיוס ומיון עובדים, בניית מבחנים ושאלונים, אינטליגנציה אנושית, מחוננות. פרופ' נבו כתב מאמרים וספרים בנושאים אלה.
פרופסור נבו ביצע שורה של תפקידי מחקר והוראה במוסדות רבים מסביב לעולם, בהם אוניברסיטת מיינץ בגרמניה, אוניברסיטת ייל, האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, ואוניברסיטת ברנדייס.
חיים אישיים
נבו הוא יליד קיבוץ גבעת השלושה. שירת בצה״ל בחטיבת הנח"ל כלוחם וכקצין. נישא בשנת 1966 לעפרה נבו-אשכול. לשניים שני בנים (אשכול נבו ונועם נבו) וחמישה נכדים.
בן ויין
בנג'מין פיטר ויין (באנגלית: Benjamin Peter Waine; נולד ב-11 ביוני 2001 בוולינגטון שבניו זילנד) הוא כדורגלן ניו זילנדי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פלימות' ארגייל מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ובנבחרת ניו זילנד.
קריירת מועדונים
ויין גדל במחלקת הנוער של ולינגטון פיניקס. בשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, ובשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל האוסטרלית. הוא ערך 73 הופעות ליגה בקבוצה הראשונה של המועדון, בהן הבקיע 17 שערים.
קריירה בינלאומית
ויין היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של ניו זילנד לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
ב-18 במרץ 2022 ערך ויין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניו זילנד, בניצחון 0–1 על נבחרת פפואה גינאה החדשה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
קלם
קלם (בליטאית: Kelmė, נהגה: קֵלְמֶה ) היא עיר במחוז שאולאי בצפון-מרכז ליטא. אוכלוסייתה מונה 9,150 תושבים, והיא המרכז המנהלי של מחוז המשנה קלם.
היסטוריה
קלם הוזכרה לראשונה ב-1416, השנה בה נבנתה הכנסייה הראשונה במקום. מקור שם העיר בא מהמילה הליטאית ל"גדם".
לפני מלחמת העולם השנייה, התגוררו בקלם רבנים מפורסמים, ופעלה בה ישיבה ידועה שנקראה תלמוד תורה.
רוזה וולט-שטראוס
רוזה וולט-שטראוס (Rosa Welt-Straus; צ'רנוביץ, 1856 – 15 בדצמבר 1938, ז'נבה) הייתה פעילה לזכויות האישה בארצות הברית וארץ ישראל. נולדה בבוקובינה, אז חלק מהאימפריה האוסטרית, (כיום חלק מאוקראינה), ועלתה לארץ ישראל מניו יורק עם בתה, נלי שטראוס-מושנזון, כשהיא בת 63. וולט-שטראוס הייתה האישה הראשונה באוסטריה שקיבלה תעודת רופא (מאוניברסיטת ברן בשווייץ) ואחת מרופאות העיניים הראשונות באירופה. בנוסף, הייתה בין מובילות המאבק לשוויון זכויות לאישה היהודייה לבחור ולהיבחר בארץ ישראל. כיהנה כיושבת ראש התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל בשנים 1938-1919.
רקע משפחתי ולימודיה
רוזה וולט נולדה כבת בכורה מבין ארבע בנותיו של סוחר יהודי בשם סיני וולט מצ'רנוביץ שבבוקובינה, אז דוכסות במסגרת האימפריה האוסטרית (כיום חלק מאוקראינה). האב התנתק מהמסורת החסידית של המשפחה כדי לאמץ סגנון חיים מודרני וגידל את בנותיו בשפה ובתרבות הגרמנית, שהייתה שלטת בחינוך באזור, וכן עודד את בנותיו לרכוש השכלה גבוהה. הוא ביקש להעניק לבנותיו חינוך אוניברסיטאי, כאילו היו גברים – צעד נון-קונפורמיסטי באותם הזמנים – וקיווה כי על ידי כך, הן תזכינה לחיים טובים יותר. אחרי שבילדותה קיבלה שיעורים פרטיים, בין השאר גם מאביה, והייתה אף תלמידתו של קרל אמיל פרנצוז הצעיר (לימים סופר ופובליציסט יהודי גרמני ידוע), רוזה וולט סיימה בצ'רנוביץ את לימודיה התיכוניים בשנת 1873. כדי להקל על המשך הלימודים האקדמיים של הבנות, המשפחה עברה לבירה וינה, אולם מסיבות של אפליה, רוזה לא יכלה להתקבל ללימודי פילוסופיה, כפי שרצתה תחילה, ואף לא ללימודי רפואה בעיר זו. בסופו של דבר, הצליחה להתקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ברן שבשווייץ, מדינה שהייתה מתקדמת יותר מאוסטריה בגישת הנשים לחינוך האקדמי. שם סיימה תואר דוקטור לרפואה בשנת 1878 עם עבודה בתחום הפתולוגיה. בהמשך התמחתה ברפואת עיניים והייתה אחת מרופאות העיניים הראשונות באירופה, מה שהיווה פריצת דרך משמעותית לנשים באותה תקופה. בהמשך עבדה בבית החולים רוטשילד בפריז ובבית החולים המלכותי ליולדות בעיר דרזדן שבגרמניה. בינתיים עברה משפחתה לגור בז'נבה. שתיים מאחיותיה למדו גם כן רפואה ואחותה הצעירה למדה כימיה.
פעילותה בארצות הברית
רוזה וולט השלימה את לימודי הרפואה ונסעה לניו יורק, נישאה לאיש עסקים אמיד, לואי שטראוס, דור שלישי למהגרים יהודים באמריקה, ועבדה כמנתחת עיניים. ב-1892 ילדה את בתה היחידה נלי (לימים נלי שטראוס-מושנזון). במקביל לעבודתה הרפואית בארצות הברית, ד"ר רוזה וולט-שטראוס פעלה למען זכויות הנשים, והתרכזה במאבק לזכות בחירה, ניסיון עשיר בעבודה ציבורית שישמש אותה היטב בהגיעה לארץ ישראל. בנוסף, היא דיברה שוטפת גרמנית, אנגלית וצרפתית, ולקחה חלק בהקמת "ברית הנשים הבינלאומית למען זכות הצבעה" (International Woman Suffrage Alliance, IWSA), שבראשה עמדה קרי צ'פמן קאט, ואף השתתפה כחברת ממשלחת הארגון בקונגרס הראשון של הברית ב-1904. לאחר עלייתה לארץ ישראל ב-1919, היא המשיכה להשתתף בקונגרסים כנציגת ההתאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל (UNION OF HEBREW WOMEN FOR EQUAL RIGHTS IN ERETZ ISRAEL). ההתאחדות הייתה הארגון הארץ ישראלי הראשון שהתקבל לארגון בינלאומי.
עלייתה לארץ ישראל
בתה היחידה של וולט-שטראוס, נלי, הייתה חולנית ובעלת לב חלש, לכן בילדותה לא ביקרה בבית ספר ולא זכתה לחינוך יהודי. בבית שטראוס המתבולל "יהדות היה נושא שאסור לדבר בו". לאחר שלואי שטראוס כשל בעסקיו ושם קץ לחייו, עברה נלי בשנות העשרה לחייה לבית משפחת דודותיה מצד אמה בז'נבה, ושם, באוניברסיטה המקומית, נפגשה לראשונה בחייה עם יהדותה ועם צעירים יהודים ציונים, ובהם ברנרד מושנזון, מורה צעיר מגמנסיה הרצליה בארץ ישראל. היא נשבתה בקסמיו והתאהבה בציונות והחלה ללמוד יידיש ועברית והפכה לציונית נלהבת. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזרה נלי לארצות הברית. בניו יורק קשרה קשרים עם אישים ציונים ובראשם הנרייטה סאלד והפגישה את אמה עמם. כך גלתה גם רוזה וולט-שטראוס את יהדותה, וכמו בתה, נשבתה בקסמיה ובקסמי הציונות. במהלך ארבע שנות המלחמה נלי הייתה מעורבת בעבודה ציונית מעשית והיא החליטה לעלות ארצה בשנת 1919. וולט-שטראוס החליטה להגיע אתה, ככל הנראה עקב רצונה כאם להיות סמוכה לבתה היחידה. אולם שתיהן עלו גם מתוך שאיפה להגשים את אתגרי חייהן. רוזה וולט שטראוס הייתה אז בת 63 ואילו נלי הייתה בת 26. ד"ר וולט-שטראוס קבעה את מקום מושבה במלון עדן בירושלים ואילו בתה החלה את עבודתה כנציגת קהיליית ציון, עבודה שהייתה כרוכה בנסיעות רבות לעמק ולגליל.
הקמת מפלגת התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל
כשנה לאחר עלייתה של ד"ר רוזה וולט שטראוס לארץ ישראל, היא פרסמה מכתב בכתב העת של הברית הבינלאומית של הסופרז'יסטיות ובו ספרה, כי טרם יציאתה לארץ ישראל, היא שוחחה עם קרי צ'מפן-קאט, נשיאת ארגון הבינלאומי למען זכויות האישה, ויידעה אותה על כוונתה לנסוע ארצה. צ'פמן קאט הציבה בפניה אתגר: ניסיון לצרף את נשות פלשתינה וצירוף ארגונה להתאחדות הנשים הבינלאומית, לכן ד"ר וולט-שטראוס הגיעה לארץ ישראל חדורת מטרה: הקמת ארגון נשים למען זכות הבחירה וצירופה לברית הבין - לאומית של הסופרז'יסטיות. וולט-שטראוס נודעה לציבור הרחב בארץ באמצעות מכתב שפרסמה בעמוד השער של עיתון "חדשות מהארץ" ובו הציגה את נשות ההתאחדות: "רוצות אנו להשתתף, עד כמה שיכולותינו מגעת, בתחיית ארצנו". קולה של וולט-שטראוס היה בהיר וצלול: היא תבעה את זכות האישה לשוויון כזכות אנושית אוניברסלית שאין לערער עליה. רבות מנשות היישוב נמשכו לכריזמה שגילתה, כולל נשות ההתאחדות, ולכן כחודשיים בלבד לאחר הגעתה, היא נבחרה ליו"ר התאחדות הנשים העבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, שמטרתה הייתה השגת זכות בחירה לנשים אך גם יצירת שוויון זכויות לנשים במגוון תחומים: הקמת לשכות ייעוץ משפטיות, בעיקר כדי לסייע בנושאי אישות ומשפחה, מאבק לאיסור נישואי קטינות, זכות האזרחות של נשים וזכותן לסרטיפיקטים לעלייה לארץ על סמך הכנסתן, וללא אישור בני זוגן ועוד.
בשל הקשיים שגלתה בלימודי השפה העברית, לא נהגה וולט-שטראוס לשאת נאומים בפומבי בארץ ולא הגישה מועמדות להיבחר באספת הנבחרים או הוועד הלאומי אלא שמשה כ"שרת החוץ" של ההתאחדות וכנציגתו בקונגרסים של ארגוני הנשים הבינלאומיים. בנוסף, עבדה בשיתוף פעולה עם שאר מנהיגות של תנועת הנשים העבריות ביישוב להשגת שוויון זכויות לנשים ביישוב, במיוחד שרה עזריהו, שעמדה לצדה של וולט-שטראוס במשך קרוב לשני עשורים, ואף כתבה על וולט-שטראוס בצורה נרחבת בספר זיכרונותיה. מלבד שרה עזריהו היא שיתפה פעולה עם שאר מנהיגותיה של תנועת הנשים העבריות כגון נחמה פוחצ'בסקי, אסתר ייבין, חסיה פיינסוד-סוקניק וחמדה נופך-מוזס. ביולי 1920 השתתפה וולט-שטראוס בלונדון גם בהקמת "הארגון הבינלאומי של הנשים הציוניות" ויצו.
שנות חייה האחרונות
הזדהותה של וולט-שטראוס עם מפלגת התאחדות נשים עבריות לשווי זכויות בארץ ישראל נמשכה עד לימי חייה האחרונים. באחרית ימיה, לאחר ששכלה את בתה, נלי שטראוס-מושנזון בשנת 1933, עברה וולט-שטראוס לז'נבה לחיק משפחתה, אך גם משם המשיכה לדאוג ליישוב, ובמיוחד לנוכח המאורעות הקשים שאירעו בו בסוף שנות השלושים. בדברי ההספד שנשאו לזכרה, ציינו חברותיה, חברות הברית הבינלאומית של הסופרז'יסטיות, את אומץ ליבה הנדיר ומחויבותה העצומה לחזון של שוויון האישה. רוזה וולט-שטראוס נפטרה בשנת 1938 בגיל 82, חמש שנים לאחר פטירתה של בתה. נקברה בבית העלמין היהודי בז'נווה.
משפחתה
גם אחיותיה היו חלוצות בין הנשים בעלות השכלה אקדמית בעולם. לאונורה גורפיין-וולט (30 ביולי 1859 סדגורה, בוקובינה - 8 בינואר 1944 ז'נבה) סיימה לימודי רפואה בציריך בשנת 1888 ועבדה גם היא כרופאת עיניים בז'נבה על יד בעלה, פרופ' דוד גורפיין אחות אחרת, שרה וולט-קאקלס (12 בדצמבר 1860 צ'רנוביץ - 26 בדצמבר 1943 ניו יורק) למדה אף היא רפואה בציריך (בחינת סיום ב-1885) ועבדה כרופאת ילדים בבית החולים מאונט סיני בניו יורק. הייתה נשואה לכירורג מוזס קאקלס. האחות הקטנה, אידה וולט (23 באפריל 1871 וינה - 1950 ז'נבה) הייתה דוקטור לכימיה מאוניברסיטת ז'נבה עבדה ככימאית חוקרת בגרמניה ורוב השנים בארצות הברית.
הנצחה
Don Soeurs Welt קרן האחיות וולט - הוקמה בשווייץ על ידי לאונורה גורפיין-וולט לזכר אחיותיה, רוזה ושרה, ויועדה לסיוע למוסדות טיפול לקשישים ולעיוורים.
טקס סגירת הגבול בין הודו לפקיסטן
טקס סגירת הגבול בין הודו לפקיסטן (נקרא גם טקס סגירת גבול ואגה או טקס הטווסים) הוא טקס צבאי המתרחש על בסיס יומי במעבר הגבול ואגה. במסגרת הטקס, דגלי הודו ופקיסטן מורדים מן התורן ושער הגבול נסגר עד למחרת היום. טקס זה מהווה אטרקציה תיירותית ומושך אליו אלפי צופים בכל יום.
מהלך הטקס
בטקס משתתפים, באופן מתואם, חיילי המשמר ההודי וחיילי המשמר הפקיסטני. החיילים, שלראשם כובע דמוי זנב טווס או מניפה, מתאפיינים בגובה רב ובגמישות גפיים. החיילים ההודים לובשים מדים בצבע ירוק זית ועל ראשם כובע אדום, והחיילים הפקיסטנים לובשים מדים שחורים ועל ראשם כובע שחור. הטקס מתקיים מדי יום לפני השקיעה, ונמשך 45 דקות. בכל צד של הגבול קיימות טריבונות עליהן יושבים הצופים. בעוד בצד ההודי, גברים ונשים יושבים יחדיו, בצד הפקיסטני ישנה הפרדה בין המינים. הטריבונות יכולות להכיל אלפי אנשים, ולרוב הצד ההודי מלא עד אפס מקום בעוד הקהל בצד הפקיסטני דליל יותר. טקס זה נחשב לאטרקציה תיירותית בשני הצדדים, ובגבול ההודי יש אגף בטריבונה המיועד לתיירים בלבד.
הטקס מאופיין באווירה לוחמנית והצעדה בו מדמה ריקוד מלחמה לקראת יציאה לקרב. הטקס מתחיל במפגן ראווה, עליו מנצחים כרוזים משני צידי הגבול בליווי תרועות חצוצרה. הכרוז בכל צד נותן את הפקודות לחיילי המשמר, ומשלהב את הקהל בקריאותיו בטון עולה ויורד. החיילים מבצעים תרגילי סדר הכוללים הנפות ידיים ורגליים, צעידה מהירה ורקיעת רגליים. ארשת פניהם חמורת סבר, ומחוות גופם משדרות תוקפנות כלפי הצד השני. לאורך כל הטקס, הקהל מריע וקורא קריאות עידוד וקריאות בעלות אופי פטריוטי (למשל: 'תחי פקיסטן!' ו'תחי הודו!'). שיא הטקס מתרחש כאשר חיילי שני הצדדים עומדים בשער הגבול זה מול זה, מורידים את הדגלים מהתורן, חייל הודי וחייל פקיסטני לוחצים יד ושניהם סוגרים את השער. עם סיום הטקס, פוצחים הצופים בשירה ובריקודים ומניפים את דגלי הלאום.
בשנת 2010, רשויות הודו ביקשו מרשויות פקיסטן לעדן את האגרסיביות הדומיננטית בטקס. פקיסטן תחילה סרבה, אך לאחר מספר חודשים הגיעה להסכמות עם הודו לפיהן מחוות האגרוף ישתנו, והמבטים התוקפניים בעת לחיצת היד יוחלפו בחיוך. כמו כן, באותה השנה, לאחר ארבעה עשורים, משמר הגבול ההודי החליט לשלב נשים בטקס. במהלך הטקס, חיילות משמר הגבול מבצעות תרגילי סדר, אך הן אינן מגיעות לכדי מפגש חזיתי עם החיילים הפקיסטנים.
פיגוע ההתאבדות בשנת 2014
בנובמבר 2014, לפחות 55 אנשים מצאו את מותם בפיגוע התאבדות שהתרחש סמוך למעבר הגבול בצידו הפקיסטני. הפיגוע התרחש מיד בסיום הטקס, בעיירה הסמוכה לגבול ואגה. הטליבאן לקח אחריות על הפיגוע וטען כי ביצע פיגוע זה כתגובה למבצעים צבאיים נגד המורדים בגבול פקיסטן.
משולם פייביש לנגנר
משולם פייביש לנגנר תרנ"ז (1897) - כ' בחשוון תשי"ג (8 בנובמבר 1952) היה האדמו"ר האחרון לשושלת לנגנר מסטרטין.
ביוגרפיה
נולד בעיירה סטרטין שבגליציה, לרב יצחק אייזיק לנגנר ולרבקה רייזל בת בנו של הרב משולם פייש מטאש.
הרב לנגנר נישא ב- י"ט בחשוון תרע"ב לעלקא ביילא בתו של האדמו"ר רבי יוסף מאיר וורצברגר, רבה של אונטר וישוו. אשתו זו נפטרה בצעירותה בעודה כבת 28, ב- א' באלול תרפ"ח. הרב לנגנר נישא בשנית ב- תר"צ לחנה מלכה בתו של הרב יוסף הלפרין.
בי"ז באלול תרפ"ב הוא היגר עם אביו וחלק גדול מבני הקהילה לארצות הברית, והשתכנו בעיר ניו יורק. שם יחד עם אביו הוא ייסד את הקהילה מחדש, ופעל רבות בהקמת מוסדות חינוך חרדי, לבני הקהילה כמו גם לחרדים מניו יורק כולה.
כבר בימי אביו פתח בית מדרש לחסידי סטרטין בבראונזויל, שבמזרח ברוקלין, והתפרסם כקדוש ופועל ישועות. הוא הקפיד מאוד על המצוות, בפרט בהלכות שבת ופסח. מיד לאחר פטירת אביו (כ"ב בתמוז תש"ז) החל ממלא את מקומו בהנהגת הקהילה, אך לא לזמן רב, כי הוא נחלה קשות וברחובות ניו יורק החרדית פורסמו מודעות הקוראות לכולם להתפלל לשלומו. באותו זמן גם הוסיפו לו את השם "חיים" כסגולה לרפואה ואריכות ימים. מחוליו זה הוא נפטר בכ' בחשוון תשי"ג, ונקבר בחלקת חסידות סטרטין בניו יורק.
משפחתו
מאשתו הראשונה עלקא ביילא נולדו:
ומאשתו השנייה חנה מלכה נולדה:
גאל אנגאנאמוי
גאל דבורה אנגאנאמוי (בצרפתית: Gaëlle Enganamouit; נולדה ב-9 ביוני 1992) היא כדורגלנית קמרונית המשחקת כחלוצה ברוזנגארד מהליגה השוודית. אנגאנאמוי היא זוכת פרס כדורגלנית השנה באפריקה לשנת 2015.
קריירה
אנגאנאמוי נולדה ביוני 1992 בבירת קמרון יאונדה. כשהייתה בת 17 היא החלה לשחק במדי הקבוצה המקומית של עיר הולדתה, ושנה לאחר מכן, ב-2010, היא כבר ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת קמרון.
במרץ 2012 עזבה אנגאנאמוי את קמרון והצטרפה לאלופת סרביה, ספרטק סובוטיצה. מספר חודשים לאחר מכן היא לקחה חלק בטורניר הבינלאומי הגדול הראשון שלה - אולימפיאדת לונדון. היא עלתה כמחליפה בכל שלושת משחקיה של קמרון בטורניר, אך לא הצליחה לצבור מספר דקות רב. גם שאר חברות נבחרתה לא הצליחו להותיר חותם משמעותי, וקמרון סיימה את שלב הבתים במקום האחרון עם אפס נקודות ושער זכות אחד בלבד. באותה שנה היא גם השתתפה עם הנבחרת באליפות אפריקה שנערכה בגינאה המשוונית, וסיימה איתה במקום השלישי. אנגאנאמוי, שכבר הפכה לשחקנית משמעותית יותר בנבחרת בשלב זה, כבשה שער אחד במהלך האליפות - בניצחון 0-1 על ניגריה במשחק על המקום השלישי.
באוקטובר 2014 השתתפה אנגאנאמוי עם קמרון באליפות אפריקה שנערכה בנמיביה. היא כבשה שלושה שערים במהלך הטורניר, כולל אחד בחצי הגמר נגד חוף השנהב, והובילה את הנבחרת עד לגמר, שם הפסידה 0-2 לניגריה. שנה אחר כך היא סיימה כמלכת השערים של הליגה השוודית, לאחר שכבשה 18 שערים במהלך העונה. בכך הפכה אנגאנאמוי לכדורגלנית האפריקאית הראשונה שמגיעה להישג זה.
בקיץ 2015, נכללה אנגאנאמוי בסגל הנבחרת לטורניר גביע העולם שנערך בקנדה. הייתה זו הופעת הבכורה של קמרון בגביע העולמי, והיא שובצה לבית עם אקוודור, יפן ושווייץ. כבר במשחק הפתיחה שלה בטורניר נגד אקוודור, כבשה אנגאנאמוי שלושער והובילה את הקמרוניות לניצחון 0-6. בהמשך השיגה הנבחרת ניצחון מפתיע על שווייץ, והעפילה לשמינית הגמר מהמקום השני. בשמינית הגמר נתקלו אנגאנאמוי וקמרון בנבחרת סין החזקה, הפסידו לה 1-0 והודחו מהטורניר.
מספר חודשים לאחר גביע העולם, עזבה אנגאנאמוי את קבוצתה והצטרפה לאלופת שוודיה המכהנת - רוזנגארד.
קרב אניידלו
קרב אניידלו (Battle of Agnadello) היה אחד הקרבות החשובים במלחמת הליגה של קמבריי וכן אחד הקרבות המרכזיים במלחמות האיטלקיות.
ב-15 באפריל 1509 עזב צבא צרפתי תחת פיקודו של לואי ה-12 את מילאנו ופלש לטריטוריה ונציאנית. כדי לעצור את התקדמותם, גייסה ונציה צבא של שכירי חרב ליד ברגמו, אשר הונהג על ידי בני הדודים אורסיני, ברתולומאו ד'אלוויאנו וניקולו די פיטיליאנו. אורסיני הורה להימנע מעימות ישיר עם ההתקדמות הצרפתית והעביר את השבועות הבאים בהתנגשויות בין-צבאיות קלות.
ב-9 במאי חצה לואי ה-12 את נהר אדה בקסאנו ד'אדה. אלוויאנו ופיטיליאנו חנו מסביב לעיר טרוויליו, בחוסר הסכמה לגבי איך להילחם בלואי, מכיוון שאלוויאנו רצה להתקיף את הצרפתים תוך התעלמות מפקודותיו של אורסיני. לבסוף הוחלט לנוע דרומה לעבר נהר פו בחיפוש אחר עמדות טובות יותר.
ב-14 במאי, כאשר הצבא הוונציאני נע דרומה, אלוויאנו עמד אל מול כוח צבאי צרפתי בפיקודו של השליט דה שומון. אשר ריכז את יחידתו סביב אניאדלו. אלוויאנו הציב את כוחותיו, שמנו בערך כשמונת-אלפים חיילים, על קו רכס שהשקיף אל כמה כרמי ענבים. דה שאמונט ניסה לתקוף, בתחילה בעזרת חיל פרשים ולאחר מכן עם רמחים שווייצרים; אבל הצרפתים, שהוכרחו לצעוד מעל צלע גבעה מלאה בתעלות השקיה שבמהרה התמלאו בבוץ מהגשם השוטף, לא יכלו לפרוץ את הקו הוונציאני.
פוטיליאנו נע לפני אלוויאנו, והיה כמה קילומטרים קדימה כאשר הצרפתים החלו בהתקפה. בתגובה לבקשת אלוויאנו לעזרה, הוא שלח מסר המציע להימנע מקרב יזום (pitched battle), והמשיך את מסעו דרומה.
בינתיים, לואי, עם יתרת הצבא הצרפתי, השיג את אלוויאנו. הצרפתים הקיפו את אלוויאנו משלושה כיוונים והמשיכו להשמיד את כוחותיו בשלוש השעות הבאות. חיל הפרשים הוונציאי התמוטט ונמלט, ואלוויאנו עצמו נפצע ונשבה. תחת פיקודו, יותר מארבעת-אלפים נהרגו.
למרות שפוטיליאנו נמנע ממגע ישיר עם הצרפתים, הוא קיבל את החדשות על הקרב באותו הערב, וחלק גדול מכוחותיו נטשו בבוקר. עם התקדמותם של הצרפתים, הוא נס במהירות אל עבר וונציה וטרוויזו. או אז לואי המשיך לכבוש את יתרתו של מחוז לומברדיה.
ניקולו מקיאוולי, בספרו "הנסיך", מציין את הקרב כמערכה שבה, ביום אחד, הוונציאנים "איבדו מה שלקח להם מאמץ של שמונה מאות שנים לכבוש".
אליהו שטרנבוך
הרב אליהו שטרנבוך (כ"ד בחשון ה'תרצ"ב, 4 בנובמבר 1931 - כ"א בתמוז ה'תשע"ז, 7 ביולי 2017) היה ראב"ד של קהילת "מחזיקי הדת" באנטוורפן שבבלגיה במשך כחמישים שנה.
תולדות חייו
נולד בלונדון לאשר שטרנבוך, בן למשפחה המיוחסת לרש"י, ולדבורה בת הרב שלמה זלמן פינס, מחבר ספר 'פנס שלמה'. מצאצאי הגר"א. בהיותו בן שלוש התייתם מאביו.
למד בישיבת גייטסהד וישיבת חברון בירושלים.
אחרי חתונתו שימש כר"מ ראשי בישיבת יחל ישראל ברמת ויז'ניץ בחיפה.
בשנת ה'תשכ"ג עבר לאנטוורפן, שם מונה לדיין בבית דינו של הרב חיים קרייזווירט, בקהילת "מחזיקי הדת", ומאז עסק בהפצת תורה והלכה במדינה במשך כחמישים שנה. לאחר פטירת הרב קרייזווירט בשנת ה'תשס"ב, עלה לכהן תחתיו כראב"ד (כונה ראב"ד "מחזיקי הדת"). בשנות חייו האחרונות התגורר בירושלים, ומעת לעת היה פוקד את קהילתו שבבלגיה.
עסק רבות גם בדרשנות, בצדקה וחסד לנזקקים וחולים.
נפטר בשבת פרשת פינחס, כ"א בתמוז ה'תשע"ז, בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים. הלווייתו נערכה במוצאי שבת בירושלים, ואחר כך בבני ברק, שם נקבר בסמוך לחמיו באוהל אדמו"רי ויז'ניץ.
אנפה צבועה
אנפה צבועה (שם מדעי: Egretta picata) היא מין של עוף מים ממשפחת האנפתיים החי בצפון אוסטרליה וגינאה החדשה באזורי מונסון. אנפה זו תוארה למדע ב-1845 בידי החוקר האנגלי-אוסטרלי ג'ון גולד, כששמה ניתן עקב גוני נוצותיה. בעבר היא השתייכה לסוג אנפה, אך כיום נחשבת ללבנית בדומה ללבנית קטנה או לבנית השלג. במין זה לא ידועים תת-מינים.
האנפה מצויה בביצות טרופיות וגדות נהר או בשדות לחים לאורך צפון אוסטרליה ובדרום גינאה החדשה ובמים מחפשת טרף קטן, אותו היא חוטפת במקורה. האנפה מקננת על עצים נמוכים ומטילה 1 עד 2 ביצים בעונה הרטובה.
אמאנואלה ח'אן, מלך אפגניסטן
ע'זני אמָּנוּאלָה חָאן (בפשטו: غازي امان الله خان; 1 ביוני 1892 – 25 באפריל 1960) היה אמיר אפגניסטן בין 1919 ל-1926 והשאה (מלך) הראשון של אפגניסטן, בין 1926 ל-1929 כאשר שלטונו קרס עקב מלחמת האזרחים האפגנית הראשונה. בתחילת שלטונו של אמאנואלה, פלגים שונים בחצר המלוכה השפיעו על האמיר והביאו לתחילת המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית, שהביאה לעצמאות אפגניסטן. בהמשך, אמאנואלה לקח את הכוח לידיו, הפך לשאה אפגני ובהשראת רפורמות אטאטורק החל ברפורמות לתיעוש, מודרניזציה וחילון של אפגניסטן, שהביאו לפלגים דתיים ושבטיים למרוד בו ולהביא למלחמת אזרחים. לאחר המלחמה אמאנואלה יצא לגלות באירופה ונפטר בשנת 1960 בציריך.
שנותיו הראשונות
אמאנואלה היה בנו השלישי והחביב ביותר של חביבאללה ח'אן, אמיר אפגניסטן. אמאנואלה נולד בשנת 1892 ליד בירת אמירות אפגניסטן, קאבול. אפגניסטן הייתה באותה העת מדינת חסות של הראג' הבריטי מאז המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה. שושלת ברקאזי (על שם ברק בן אבינעם) שלטה במונרכיה אבסולוטית על המדינה אך יחסי החוץ שלה נוהלו בפועל בידי האימפריה הבריטית ממרכזה בלונדון.
אמאנואלה החל קריירה צבאית והוצב לפקד על מוצב הרגלים בבירה, קאבול. בשנת 1919, אביו האמיר נרצח בידי כוחות מהפכנים שקראו להפוך את דודו של אמאנואלה, נאסר-אללה ח'אן, לאמיר אפגניסטן. שליטתו של אמאנואלה על הבירה תרמה ללגיטימציה של שלטונו מצדם של הבריטים בניו דלהי ובתוך זמן קצר, בתמיכת הצבא, הוציא אמאנואלה לפועל הפיכה נגד דודו והפך עצמו לאמיר האפגני.