cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת הודו-סין הראשונה
רקע
ההתיישבות הצרפתית באזור הודו-סין, אשר שכנה בשטחם של לאוס, קמבודיה ווייטנאם, החלה בשליחויות מיסיונריות קתוליות במאה ה-16 ונמשכה בתמיכת מיעוט מקומי שהתנצר. מאוחר יותר התפשטה ווייטנאם והפכה לאימפריה ששלטה על כל האזור והתייחסה בחוסר סובלנות לזרים. ב-1858 נקט נפוליאון השלישי במהלך צבאי שנמשך עד 1888 והסתיים בהשתלטות צרפת על האזור הגאוגרפי שכונה "הודו-סין". ההשתלטות הקולוניאלית שנמשכה כמאה שנה, העשירה את כלכלת צרפת. הקולוניה לא הפכה למושבת התיישבות, אלא נותרה מקור כוח שלטוני-כלכלי-תרבותי.
המצב הגאופוליטי ערב מלחמת הודו-סין
בתום מלחמת העולם השנייה ארצות הברית נקטה בעמדה נייטרלית לגבי הסכסוך בחבל הודו-סין, והעדיפה להתמקד בשיקום כלכלת אירופה ההרוסה (תוכנית מרשל). עם עליית הגוש הסובייטי והאיומים הגלויים מצד ברית המועצות כלפיה, ארצות הברית נתנה תמיכתה המדינית כלכלית לצרפת להמשך פעילויותיה בחבל הודו-סין כנגד המחתרת המזוהה עם הגוש הקומוניסטי.
המצב בווייטנאם ותנועות ההתנגדות הלאומיות
כבר בתחילת המאה ה-20 קמו תנועות התנגדות לשלטון הקולוניאליסטי. לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 הגיע המהפכן הקומוניסטי הו צ'י מין מצרפת והקים ארגון גג לכל תנועות ההתנגדות הלאומיות הווייטנאמיות - ה"וייט מין". התנועה מתחילה בתעמולה לאומנית ומאוחר יותר בלחימת גרילה נגד השלטון הקולוניאליסטי.
השתלטות יפן על הודו-סין
בתחילת מלחמת העולם השנייה, יפן הציבה אוגדות בגבול עם המושבה ואיימה בגלוי על צרפת. צרפת - תחת משטר וישי - חתמה הסכם עם יפן על מתן חסות צבאית על רוב המושבה. מטרת יפן הייתה גירוש המעצמות המערביות מהאזור. עם שחרור צרפת ב – 1944, יפן הבינה שהיא צועדת לקראת הפסד במלחמה והחליטה לצאת למתקפת פתע נגד הישות הצרפתית על מנת למנוע חזרתה לאזור הודו-סין. היא הצליחה ליצור ואקום פוליטי והקימה תחת חסותה את ווייטנאם הריבונית, ועם כניעת יפן ווייטנאם הפכה לעצמאית.
סוף מלחמת העולם השנייה
בהסכמי פוטסדאם שלאחר המלחמה, המושבה חולקה בין סין לבריטניה שהעבירו את השליטה בחזרה לצרפת. המתקפה היפנית חשפה את חולשתה של צרפת לאיומים, והו צ'י מין ראה בשלטון צרפתי דרך סלולה לעצמאות.
פריצת המלחמה ומהלכה
בשנותיה הראשונות של המלחמה צבא הוויט-מין לא הצליח לגרום לנזקים כבדים לצבא הצרפתי בשל חוסר ניסיון מלחמתי. עם זאת, הוא הצליח להביא להתשה במורל החיילים הצרפתים שנלחמו באויב ללא חזית, ועורר בצרפת התנגדות מבית ללחימה במושבה. ב-1949 סין הפכה לקומוניסטית בראשות מאו דזה-דונג והתקרבה למחתרת. היא העבירה נשק לצבא הוויט-מין והפכה אותו מלוחמים כפריים לצבא קונבנציונלי. תמיכת סין הביאה את ארצות הברית, כחלק מהאסטרטגיה של מלחמת קוריאה ללחימה בגוש הקומוניסטי, לתמיכה בשלטון הצרפתי באזור. כצעד-נגד הכירו רוסיה הסובייטית וסין הקומוניסטית בשלטונו של הו צ'י מין בצפון המדינה, והמלחמה בהודו-סין הפכה למערכה במלחמת המערב בגוש הסובייטי.
המלחמה בין צרפת לווייט-מין
צבא הווייט-מין בראשות הגנרל ג'יאפ התחיל בלחימה מאורגנת: השתלט על בסיסים צרפתים מבודדים, וגרם אבדות רבות ללגיונות חיל המשמר הצרפתי. צרפת הגדירה את האויב ושינתה אסטרטגיה. מרדיפת האויב בשטח לא מוכר כהגנה אקטיבית היא עברה ליזום התקפות על מוצבי המורדים ולבנות קווי ביצורים. עשרות אלפי חיילים וייטנאמים נהרגו במערכות, דיוויזיות התפרקו ומעמד המנהיגים הצבאיים התחיל להתערער.
הצרפתים לא הצליחו למנף את ההצלחה הצבאית להצלחה מדינית, וההתנגדות מבית גברה בשל האבדות בצד הצרפתי. גנרל ג'יאפ, שעמד בראש צבא הווייט-מין, איתר נקודת תורפה זו והתחיל במלחמת התשה - התקפות נגד חיילי המשמר הצרפתי תוך כדי ביצוע פעולות טקטיות כגון ניתוק קווי ההספקה.
צרפת יזמה מהלך צבאי לדיכוי תנועת ההתמרדות בפלישה נרחבת לצפון ווייטנאם. הגנרל ג'יאפ הממונה על צבא הווייט-מין לא השיב מלחמה מיידית והגביר את הלחץ על קווי האספקה היבשתיים. הצבא הצרפתי הבין שנכנס למלכודת והתחיל בנסיגה לא מבוקרת שגרמה לאלפי אבדות בצד הצרפתי. המהלך הוכיח שאומנם הצבא הצרפתי מסוגל להגיע בכוחות גדולים למעוזים של הווייט-מין בצפון, אך בעיקר כי הצבא של הו צ'י מין מתחיל לתפקד כצבא מאורגן וחמוש היטב המסוגל לרכז מאמץ ולאיים על השלטון הצרפתי. למרות התקפות רבות של הווייט-מין על מעוזים צרפתים, צרפת הצליחה לנצל את עליונותה הצבאית והטקטית וניצחה ברוב הקרבות במישור הצבאי.
הווייט-מין שינו אסטרטגיה והחליטו להפעיל לחץ על השלטון הקולוניאליסטי על ידי פלישה באוקטובר 1953 ללאוס השכנה, בת בריתה של צרפת.
קרב דיין ביין פו
צרפת יצאה להגנת לאוס בת בריתה כדי להפגין חוסן מדיני וצבאי. היא שלחה כוח מוצנח להגן על עיירה בשם דיאן ביין פו, שנמצאת צפונית לגבול בין ווייטנאם ללאוס ושהיוותה ציר מרכזי לדרכי ההספקה של הווייט-מין לצפון לאוס. המבצע נחל הצלחה, צרפת השתלטה על האזור הטקטי ומנעה את המשך התקדמות צבא הווייט-מין ללאוס.
הגנרל ג'יאפ זיהה את החולשה בכוח הצרפתי הנמצא במיעוט מספרי ובשטח עוין. בריכוז מאמץ גדול הוא החזיר את כוחותיו מהחזיתות הלוחמות בהבנה שבקרב זה תוכרע המלחמה, שכן אם יביס את הכוח הצרפתי בלאוס צרפת תקבל מכה קשה ולא תמשיך להחזיק כוחותיה במלחמה ללא מוצא.
בזמן זה שיווי המשקל השתנה: ארצות הברית לא הייתה מוכנה לממן עוד את מלחמת צרפת באזור אחרי סיום מלחמת קוריאה, ולעומתה סין העבירה כמויות נשק גדולות וטכנולוגיות מתקדמות לצבא הווייט-מין. צרפת לא הצליחה להעביר עתודה, ולאחר קרב שנמשך 57 ימים הובסה צרפת. זו הייתה תבוסה קשה לצרפת במישור הפסיכולוגי יותר מאשר במישור הטקטי. דעת הקהל בצרפת לחצה על סיום הפעולות בהודו-סין, וממשלת צרפת הגיעה להחלטה לעזוב את המושבה הקולוניאלית האחרונה שלה באסיה.
סיום המלחמה והסכמי השלום
בסוף אפריל 1954 פתחה צרפת במהלך מדיני בשיחות שלום בז'נבה מול המורדים. בסופן הוחלט על חלוקת ווייטנאם לשתי מדינות, כאשר בצפון הוקמה מדינה קומוניסטית, ומדינה פרו-מערבית בדרום. בהסכם הוחלט על בחירות שאמורות להתקיים ב-1956, שבסופן תוקם מדינה ווייטנאמית מאוחדת. הו צ'י מין החליט חד-צדדית על איחוד שתי המדינות תחת שלטונו הקומוניסטי, ויזם מהלכים להפלת ממשלת הדרום. המלחמה בין שתי המדינות הסלימה עד לפלישת הצפון לדרום, פלישה שהתפתחה למלחמת ארצות הברית בווייטנאם.
סיכום
מלחמת צרפת בהודו-סין התנהלה במישור פוליטי, הפסיכולוגי והצבאי. לצרפת הייתה אמנם עליונות צבאית טקטית לאורך כל המלחמה, אך השלטון בבירה לא הצליח להגדיר לעצמו יעדים למלחמה, דבר שהקשה על תפקוד הצבא בכל הרמות. צבא הוייט מין ידע לנצל את יתרונותיו המקומיים והצליח להביא להתשה בצד הצרפתי ולמצב הקיפאון הצבאי וחוסר יכולת להביא למימוש יתרונותיו הטכנולוגיים של צבא צרפת. בנוסף, בשל התפתחות התקשורת ונזק כלכלי עצום לכלכלת צרפת, נוצרה התנגדות דעת הקהל מבית. מכלול הגורמים האלה הביא את צרפת להפסד במלחמה למרות הניצחון הצבאי היחסי.
הגנרל ג'יאפ קרא את ההתרחשויות במישור הפוליטי-פסיכולוגי בצרפת, ולפיהם תיאם את מהלכיו הצבאיים. מלחמת הגרילה נתנה גמישות רבה לצבאו, הוא תקף ישירות את המשלוחים ודרכי הגישה של הצרפתים שלא יכלו להגיב מול אויב שנעלם מיד אחרי התקפה. אסטרטגיה זו התפתחה וכיום מתנהלות רבות מן המלחמות בדרך זו. המלחמה הייתה גם אידאולוגית. אמנם לא כל תנועות ההתנגדות דבקו באידאולוגיה הקומוניסטית, אך הו צ'י מין הצליח להוביל אותן לכיוון זה, ובכך הפכה מלחמה זו לחלק ממערכה יותר גדולה שהתנהלה בין שתי תפישות עולם בראשות שתי מעצמות, ברית המועצות וארצות הברית. מערכה זו התפתחה עם השנים והפכה למלחמה הקרה.
צרפת הגיעה במצב של נחיתות לשיחות השלום בז'נבה ולחתימת הסכמי סיום המלחמה. בחיפוש נמהר אחרי פתרון לווייטנאם, היא קיבלה על עצמה הסכם שבהמשך לא קוים והוביל לאחת המלחמות הגדולות במחצית השנייה של המאה ה-20 — מלחמת וייטנאם.
Dict.cc
dict.cc הוא אתר אינטרנט המספק שירותי תרגום בין מספר שפות. לאתר אפליקציה לאנדרואיד ול-iOS.
היסטוריה
בשנת 2001 החל מפתח האינטרנט האוסטרי פאול המטסברגר (Paul Hemetsberger) לעבוד על האתר, אשר נקרא תחילה Knowhowbase, וב-6 בנובמבר 2002 האתר עלה לאוויר. מטרת האתר הייתה להוסיף כמה שיותר שפות בכמה שפחות זמן. בשנת 2004 החל האתר לאפשר למשתמשים בו להוסיף תרגומים משל עצמם לביטויים שעדיין לא נמצאים במסד הנתונים.
בתחילת פברואר 2005 נוספה אפשרות להוריד רשימות של אוצר מילים, תחת זכויות הרישיון הציבורי הכללי של גנו, אבל מאוחר יותר הזכויות התחזקו והפכו לזכויות. למרות זה התרומות שנתרמו על ידי משתמשים אחרים, בלי קשר לאתר, הן תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו
מבנה האתר
באתר, כל אחד יכול להוסיף ערכים, והקלטות. אבל הם לא נוספים מיד, בניגוד למילונים כמו ויקימילון, הם נוספים אחרי בדיקה דו שלבית של משתמשים אחרים, כל אחד מצביע לערך האם הוא נכון או לא, וככל שלערך מסוים יש יותר הצבעות חיוביות, ככה יש לו יותר סיכויים לעבור את הבדיקה. כמו כן, באתר ישנה גם אפשרות להוסיף מילים לרשימת השינון, לתרגל אותן, וככה רוב הסיכויים שהן יישמרו בזיכרון לטווח ארוך של המשתמש. באתר יש גם אפשרות לחלק את המילים לפי נושאים, ויש גם אפשרות להתכתב עם אנשים בפורום כדי לבקש עזרה בבעיות במהלך הוספת הערכים.
שפות
כיום מאפשר האתר תרגומים מהשפות אנגלית וגרמנית ל: אנגלית, גרמנית, ספרדית, צרפתית, צ'כית, דנית, קרואטית, שוודית, איטלקית, אלבנית, איסלנדית, סרבית, יוונית, פינית, רומנית, נורווגית, בוסנית, אספרנטו, פולנית, סלובקית, רוסית, פורטוגזית, טורקית, לטינית ובולגרית. המילון הגדול ביותר הוא המילון האנגלי-גרמני, שממנו התפתח האתר כולו. בנובמבר 2009 התחילו להתווסף שפות חדשות למילון. אם משתמש מסוים רוצה להוסיף שפה חדשה למילון, הוא יכול לבקש אותה ב"רשימת הבקשות" ואנשים אחרים יכולים להגשים לו את בקשתו, בתור מתנדבים או בתשלום.
נכון ל-2018 קיים באתר מילון גרמני-עברי קטן המכיל כמעט 17.000 מילים. יש גם מילון אנגלי-עברי המכיל 1,000 מילים.
סטטיסטיקה
בממוצע נוספים לאתר 11,277 ערכים ביום, (נכון לאפריל 2021) 279,147 אלף משתמשים רשומים, 18.8 מיליון צפיות בחודש, 98,085,461 ערכים בסך הכל בכל השפות.
שקרן בריבוע
שקרן בריבוע (באנגלית: Big Fat Liar) הוא סרט קומדיה בבימויו של שון לוי שהופץ ב-2002, בכיכובם של פרנקי מוניז, פול ג'יאמטי ואמנדה ביינס (בהופעתה הקולנועית הראשונה).
עלילה
ג'ייסון שפרד (מוניז) הוא נער בן 14 שאוהב לשקר. הוא צריך לכתוב עבודה והוא כותב תסריט. ביום שהוא צריך להגיש את העבודה הוא שוכח את הדפים בלימוזינה שפגעה בו כשרכב על האופניים. בלימוזינה יש את מפיק הסרטים הידוע- מרטי וולף (ג'יאמטי) מרטי הוא יותר שקרן מג'ייסון והוא גונב לג'ייסון את התסריט ועושה את הסרט. ג'ייסון מחליט לנסוע להוליווד כדי להתמודד עם וולף שגנב לו את הסרט ואליו מצטרפת חברתו הטובה קיילי (ביינס).
יהודה הר-מלח
יהודה הר-מלח (בּרגזַאלץ) (18 במאי 1884 – 5 בפברואר 1960) היה זמר ארצישראלי בעל קול בריטון וחזן. נמנה עם הסולנים של האופרה הארצישראלית והאופרה הארצישראלית העממית והיה אחד הזמרים העבריים הראשונים שהוציאו תקליט.
קורות חייו
הר-מלח נולד בשם יהודה ברגזאלץ ליעקב יוסף ולחיה לאה בת צבי הרש באומן שבפלך קייב, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה). אביו היה סוחר בכובעים ובפרוות. כשהיה בן 8 נפטרה אמו. בגיל 10 ברח מן הבית והתלווה לחזן הנודד לייב שפירא. לאחר מכן הצטרף באודסה כזמר למקהלה שליוותה את החזן יענק'ל סורוקר. במקביל עבד בליטוש יהלומים. בשנת 1903 עבר לבירה סנקט פטרבורג, ובעקבות הצלחתו כזמר בבית מרזח התקבל ללימודים בקונסרבטוריון המקומי. הוא למד זמרה בין השאר אצל סטֶפָּן סמוֹלֶנסקי ונתמך על ידי המלחין הנודע אלכסנדר גלאזונוב. בעת לימודיו הכיר את הפסנתרן אריה אבילאה. לאחר סיום לימודיו הופיע בתפקידי סולן באופרות הממלכתיות של סנקט פטרבורג ומוסקבה. ב-1908 הוקמה בסנקט פטרבורג "החברה למוזיקה עממית יהודית", שאבילאה נמנה עם מייסדיה והר-מלח הצטרף אליה. שם הכיר את הזמר והשחקן אריה פרידמן-לבוב (שהיה לימים גיסו) והשניים הופיעו בשירי-עם יהודיים.
בעקבות מחלת ריאות עבר הר-מלח בעצת רופאיו לקרים, וב-1910 פתח בעיר פאודוסיה, בחסות החברה הממלכתית למוזיקה של פטרבורג, בית ספר לנגינה, שאותו גם ניהל. בפאודוסיה הכיר את ז'ניה לבית סטרילבר והשניים נישאו. לאחר פטירתה של רעייתו בפאודוסיה בשנת 1915 עבר ליקטרינוסלאב, הוסמך שם כמורה לפיתוח קול ושימש משנת 1917 כמורה בקונסרבטוריון. בעקבות הפוגרומים שנערכו באוקראינה ב-1918 ו-1919 נמלט הר-מלח לקרים ומשם באוניה לאיסטנבול, שם ערך קונצרטים ברוסית וביידיש, ובאוגוסט 1920 עלה לארץ ישראל.
בארץ נפגש עם חברו אריה פרידמן-לבוב והשניים הופיעו בקטעי אופרות ובשירי עם עבריים. בשנת 1921 יצא לשורת הופעות בקהיר ובאלכסנדריה, והקליט בקהיר תקליט עם שירים עבריים (בכך היה ככל הנראה הראשון שהקליט תקליט עברי). בשנת 1922 החל לעבוד כמורה לזמרה בבית המדרש למורים בירושלים, ובמקביל החל לפעול להקמת אופרה עברית בארץ ישראל. לשם כך יזם הקמתו של ועד ציבורי שעם חבריו נמנו גם פרדריק קיש, סר רונלד סטורס ותלמידו לשעבר עורך הדין מרדכי עליאש. ההנהלה הציונית הצליחה להשיג אשרת כניסה משלטונות המנדט עבור המנצח מרדכי גולינקין, שחלם להגיע לארץ ישראל לשם הקמת אופרה עברית. עם הגעתו של גולינקין ארצה סייע לו הר-מלח להגשים את חלומו והצטרף גם כסולן לצוות הזמרים. באופרה הארצישראלית שקמה הופיע בהצגות "ריגולטו", "הספר מסביליה", "הטרובדור", "פאוסט", "ליצנים", "היהודיה", "דמון", "ברון הצוענים", "רומיאו ויוליה", "שמשון ודלילה" ואחרות.
ב-1929 הקים את ביתו ונטע פרדס בשכונת בורוכוב שבפאתי תל אביב (כיום בגבעתיים). בשנת 1931 השתתף הר-מלח כסולן ראשי במסגרת האורטוריה הארצישראלית באורטוריה "אליהו" של פליקס מנדלסון-ברתולדי. במרץ 1936 השתתף בזמרה בפתיחת שידורי הרדיו של "קול ירושלים" המנדטורי. בשנת 1941 נמנה עם מייסדי "האופרה הארצישראלית העממית" ביחד עם מרק לברי וגאורג זינגר. במקביל להופעותיו באופרה הופיע גם כחזן באולם מוגרבי ובבית העם בתל אביב ולימד פיתוח קול. עם תלמידיו נמנה המלחין ידידיה אדמון (גורוכוב).
נסיכות הלברשטאדט
נסיכות הלברשטאדט (בגרמנית: Fürstentum Halberstadt) הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה שנשלטה על ידי ברנדנבורג-פרוסיה. היא החליפה את בישופות הלברשטאדט לאחר החילון ב-1648. בירתה הייתה הלברשטאדט. בשנת 1807 הפכה הנסיכות לבירת מדינה אזורית של ממלכת וסטפאליה. בשנת 1813, השליטה בנסיכות הוחזרה לממלכת פרוסיה.
יהודה הר-מלח
קורות חייו
יהודה הר-מלח נפטר בבית האבות אפעל ברמת אפעל בז' בשבט תש"כ, בגיל 76, ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק. הוא הוריש את רכושו לקרן לתלמידים מצטיינים בתחום המוזיקה.
נסיכות הלברשטאדט
היסטוריה
על פי שלום וסטפאליה משנת 1648, הנסיכות-בישופות לשעבר חולנה כנסיכות הלברשטאדט ויחד עם מגדבורג, מינדן וקאמין ניתנה לפרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג כפיצוי על מערב פומרניה, אשר לאחר מכן בסכסוך ברנדנבורג-פומרניה הוא נאלץ לוותר עליה לשוודיה. את הסכם זה ניהל נציגו של פרידריך וילהלם יואכים פרידריך פון בלומנטל, שבתגמול מונה למושל החילוני הראשון של הלברשטט. הנסיכות החדשה של הלברשטאדט כללה את השטח סביב העיירות ההיסטוריות אוסטרוויק והלברשטאדט, הנסיכות לשעבר של אנהלט-אשרסלבן, רוזנות רגנשטיין לשעבר, כולל טירת היימבורג ורוזנות פלקנשטיין. לורדות דרנבורג נוספה ב-1701, האסרודה נרכשה מ- Stolberg-Wernigerode ב-1714 ולאחר קונגרס וינה ב-1815, השיגה נסיכות הלברשטאדט את הברונות של שאון ואת הלורדות של הסנרודה. שטחים אבודים כללו את וופרלינגן, שהמלך פרידריך הראשון העביר ב-1703 לבן דודו כריסטיאן היינריך מברנדנבורג-ביירוית-קולמבך, תת-חלוקה של רוזנות הוהנשטיין בערך באותו זמן ושטאפלבורג נמסרה לשטולברג-ורניגרודה ב-1727.
נסיכות הלברשטאדט פורקה על פי חוזה טילזיט משנת 1807 בעקבות תבוסתה של פרוסיה במלחמת הקואליציה הרביעית. שטחה הפך לחלק מממלכת וסטפאליה, מדינת לוויין של נפוליאון תחת אחיו הצעיר ז'רום. לאחר התבוסה הצרפתית בווטרלו, הנסיכות הוחזרה לפרוסיה ב-1815 ושולבה בפרובינציית סקסוניה החדשה ב-1817. המלכים הפרוסיים של בית הוהנצולרן המשיכו להגדיר את עצמם כ"נסיכי [. . . ] הלברשטאדט" עד 1918.
קיגן קונור טרייסי
קיגן קונור טרייסי (באנגלית: Keegan Connor Tracy; נולדה ב-3 בדצמבר 1971) היא שחקנית קנדית.
ביוגרפיה
טרייסי נולדה בוינדזור שבקנדה. התחנכה בבית ספר תיכון קתולי בסרניה, אונטריו. היא למדה באוניברסיטה לתואר בפסיכולוגיה חברתית, בזמן לימודיה היא עבדה שנה באירופה.
הופעת המשחק הראשונה שלה הייתה בסדרה "נחש צפע". סרט הקולנוע הראשון שהופיעה בו היה "סיכון כפול", שם שיחקה מוכרת בבוטיק. ב-2001 שיחקה בסרט "לא יכול בלי". ב-2003 שיחקה בסרט "יעד סופי 2". ב-2007 שיחקה בסרט "Numb". ב-2012 שיחקה בסרט "The Company You Keep".
שיחקה את הפיה הכחולה מפינוקיו בסדרה "עד עצם היום הזה", ואת בל, הנסיכה מהסרט "היפה והחיה" של חברת וולט דיסני, בסרט "היורשים".
בשנת 2022 שיחקה בקומדיית המצבים "בלוקבסטר" של שירות נטפליקס; את דמותה של רנה, בת זוג פוטנציאלית של טימי.
מו אגנס
אגנס מוניקה מולג'וטו (באנגלית: Agnes Monica Muljoto; נולדה ב-1 ביולי 1986) הידועה בשם הבמה מו אגנס (באנגלית: Agnez Mo) היא זמרת-יוצרת, שחקנית, רקדנית, ואשת עסקים אינדונזית.
ג'ולס טראמפ
ג'ולס טראמפ (באנגלית: Jules Trump, נולד ב-1945 בדרום אפריקה) הוא איש עסקים יהודי-אמריקאי, בעל השליטה בחברת "חיפה כימיקלים" הישראלית (באמצעות "קבוצת טראמפ" וחברת "Trans Resources Inc") ומכהן כיושב ראש מועצת המנהלים שלה.
קורות חייו
טראמפ נולד בשנת 1945 בדרום אפריקה, לוויליאם (ווילי) וסיליה טראמפ. בשנות ה-60 הביאו התנאים בדרום אפריקה את המשפחה להגר להולנד. לאחר זמן, עברה המשפחה להתגורר בארצות הברית, תחילה בניו יורק ולאחר מכן במיאמי.
פעילות עסקית
טראמפ מנהל את עסקיו בשותפות עם אחיו, אדי. פעילותם החלה בהולנד, שם התפרנסו מעסקאות נדל"ן קטנות. כיום מחזיקים האחים ב"קבוצת טראמפ", שעשתה את הונה בעסקי נדל"ן, קמעונאות והייטק. בבעלות הקבוצה, בין השאר, שלושה אתרי דירות נופש יוקרתיות במיאמי, וסניף מנהטן של סוכנות הדוגמנות "עלית". אשתו של טראמפ, סטפני, פעילה אף היא בקבוצה. בשנים 2001 עד 2003 הייתה קבוצת טראמפ בעלת השליטה בחברת ההשקעות הישראלית "גמול". מאז ספטמבר 2008, הקבוצה היא בעלת השליטה בחברת TRI (Trans Resources Inc) האמריקאית, אשר נוסדה על ידי אריה גנגר, ובאמצעותה היא מחזיקה בשליטה בחברת "חיפה כימיקלים".
טראמפ מרבה לתרום לישראל, בעיקר לארגון בית איזי שפירא הפועל למען קידום איכות חיים וזכויות של ילדים עם צרכים מיוחדים ובני משפחותיהם. מתקני בית איזי שפירא ברעננה שוכנים ב"קמפוס ווילי וסיליה טראמפ", שנקרא על שם הוריו של טראמפ.
טראמפ נפגש בשנת 2017 עם אנשים המקורבים לבנימין נתניהו, בהם מנכ"ל משרד ראש הממשלה אלי גרונר, השר איוב קרא, וראש לשכת ראש הממשלה יואב הורוביץ. הנושא העיקרי בפגישות היה משבר האמוניה והאפשרות לסגור את מכל האמוניה במפרץ חיפה. לדברי ראש עיריית חיפה, יונה יהב, לאחר פגישות אלו החלה מעורבות ראש הממשלה בסוגיה בנטייה להשאיר את המכל בחיפה, בניגוד להחלטת הממשלה מ-2013 לפיה יועבר מכל האמוניה לנגב.
בחנותו של מר לובלין
בחנותו של מר לובלין הוא רומן פרי עטו של שמואל יוסף עגנון המספר את סיפורו בגוף ראשון במהלך שהותו בגרמניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה. הכרך השלישי מתוך ספרי ש"י עגנון שיצאו לאחר מותו.
אל-וואחי
ווחי (בערבית: وحي) הוא מונח באסלאם המציין השראה אלוהית. הוואחי לשונית: ההודעה הנסתרת.
דו-טורית
דו-טורית הוא שמה העברי המודרני של ספינת מלחמה ים-תיכונית מן העת העתיקה, שהונעה על ידי שתי שורות של משוטים אחת מעל השנייה. ביוונית נקראה 'דיארס' (dieres) ובלטינית בירמיס (biremis).
בחנותו של מר לובלין
רקע
במהלך הרומן מתאר עגנון את שהותו אצל אחיו אנשל בלייפציג ואת קורותיו שם על מגוון האנשים אותם הוא פוגש. הסיפור כולו מתרחש כמחשבות וזיכרונות העולים בדעתו בעת שהיתו בחנותו של מר לובלין.
בהקדמה לספר כותב עגנון:
במשך הספר עגנון עובר מנושא לנושא ובין לבין מותח הוא ביקורת על המלחמה ומתלונן על שהייתו הממושכת בחנות. כך לדוגמה כותב:
עלילה
בספר מספר עגנון על דמויות בעיר לייפציג, ומאריך בסיפור על כל דמות בפני עצמה. על עצמו מספר עגנון שאבות העיר לייפציג רצו לגרשו אך מר לובלין סייע בידו. על מר ארנו (אהרן) לובלין, האיך היגר מגליציה (מכורתו של עגנון) ללייפציג ואיך פתח בה חנות לכלי בית, ועלה לגדולה. על עוזרו של מר לובלין כריסטיאן למקי ואשתו, גלגוליהם עד שנסתייעו בידי לובלין.
יהודים תושבי לייפציג: הרב יונתן, וידידותו עם עגנון. בעלי בית הקפה, משפחת זלצמן, בתם המאומצת שחזרה לאמה, בנם היחיד שנהרג במלחמה, והתחבטויותיהם לגבי פתיחת בית הקפה בשבת. ומר יעקוב שטרן, תושב בוטשאטש לשעבר שנקלע ללייפציג.
הלני בגן
הלני בגן (בהולנדית: Helene Baggen; נולדה ב-1 בינואר 1920 – לא ידוע) הייתה נזירה קתולית, מחסידי אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה ארבעה ילדים יהודים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
הלני עבדה בבית היתומים של הכנסייה הקתולית במסדר של האחיות וינסנט דה פול שנמצא בלוון שבבלגיה. היא הייתה אחראית על הילדים בגילאי שבע עד אחת-עשרה.
בית היתומים שימש בין היתר כמקום מחסה לילדים יהודים. האחות הלני טיפלה בהם וגילתה כלפיהם אהבה ודאגה. כשהתחילו אקציות במסגרתן הוצאו משפחות יהודיות מבתיהם, רבים מהם ניסו לחפש מקום מקלט בטוח. האחות מריה (Léontine van Schoonbeeck), הנזירה הראשית שניהלה את בית היתומים, הסכימה להגן על שני ילדים יהודים: יצחק ומאיר, והעבירה אותם לאחריותה של האחות הלני. הוריהם נעצרו לאחר מכן אך שני הילדים שרדו בזכות פעולתה.
מסדר הישועים של לוון העביר לבית היתומים ילדים יהודים נוספים שהוריהם גורשו. באופן זה, בית היתומים סיפק מחסה לכעשרים ילדים יהודים. ארבעה מתוכם היו תחת האחריות הישירה של הלני. היא הצליחה להסוות את הילדים היהודים כשהלבישה אותם בדומה ליתר ילדי בית היתומים.
לאחר הפצצות גרמניות כבדות ב־1944, נאלצו לפנות את בית היתומים. הלני ברחה יחד עם ארבעת הילדים היהודים שבאחריותה לאגנהובן ואברלה, שם הצליחו להתחבא עד סוף המלחמה בעזרת אנשי מסדר הישועים ואנשי המסדר הסלאסי. התעוזה של האחות מרי והמסירות של האחות הלני הם שתרמו להצלתם.
הכרה והנצחה
ב-7 לדצמבר 2003 הוכרו הלני והאחות מרי כחסידות אומות עולם בטקס, שהתקיים בבריסל.
אל-וואחי
הוואחי מונחית: הודעת אללה לאחד משליחיו או נביאיו את רצונות אללה, כך שהשליח או הנביא יבין עד הסוף את רצונות ריבונו.
סוגי הוואחי
יש מספר סוגים של ווחי:
כפר לאקף
כפר לאקף (בערבית: كفر لاقف) הוא כפר פלסטיני במערב השומרון המשתייך לנפת קלקיליה של הרשות הפלסטינית. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה האוכלוסייה בכפר כ-1,066 תושבים.
כפר לאקף נמצא 12 ק"מ מזרחית לקלקיליה. הוא גובל בחג'ה ממזרח, קרני שומרון מדרום, עזון ממערב, וחי'רבת סיר ובאקה אל-חטב מצפון.
היסטוריה
בכפר נמצאו כלי חרס מהתקופה הביזנטית.
ב-1838 ציין רובינסון את כפר לאקף ככפר בתת-המחוז "בני סאב", ממערב לשכם. ב-1882 תיאר סקר ארץ ישראל המערבית את כפר לאקף, כ"כפר אבן קטן על גבעה עם בורות מים".
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 מנתה אוכלוסיית הכפר 415 נפש.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר בית לאקף משליטה ירדנית לישראלית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 מדינת ישראל הפקיעה קרקעות של כפר לאקף עבור ההתנחלות הישראלית קרני שומרון. ב־28 בנובמבר 1986 תקפו ארבעה מתנחלים, ביניהם סוחר הקרקעות משה זר מקרני שומרון, את תושב כפר לאקף, בעת שעיבר את אדמתו. הארבעה נכנסו לשטח החלקה שלו כדי לסלקו. האיש סירב, והם עקרו עצי זית נטועים וחיבלו בעצי זית שהיו בשטח.
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B אך 80% מהקרקעות החקלאיות של הכפר סווגו כשטח C.
ב-2007, בעקבות בניית גדר ההפרדה, 657 דונמים (22.8% מאזור הכפר) של אדמה חקלאית במערב הכפר, נשארה בצד הישראלי של הגדר. למרות עתירה לבג"ץ.
ב-3 בדצמבר 2019 החלו עבודות להקמת אזור תעשייה חדש עבור ההתנחלות קרני שומרון, על אדמה שהופקעה מתושב הכפר בהתבסס על חוק עות'מאני מהמאה ה-19.
גאוגרפיה
סמוך לכפר ממוקמת שמורת מערת לאקף, הכוללת מערת נטיפים וסביבותיה שהוכרזה בשנת 1981.
אווצרטופס
אווצרטופס היה דינוזאור צמחוני הולך על ארבע. הוא היה דינוזאור צרטופסי קטן יחסית והתאפיין הן בקרני גבה והן בקרן אף לא זניחות, אך גם לא גדולות במיוחד. העטרה הייתה קצרה אך מוצקה, ללא "חלונות" בעצם. בכך הוא דומה לטריצרטופס, שגם לו הייתה עטרה מוצקה ללא "חלונות". לכן משערים שהאווצרטופס היה אב קדמון של האאוטריצרטופס או הטריצרטופס.
האווצרטופס משויך למשפחת הצרטופסיים. נהוג היה לשייך אותו לתת-משפחת הצנטרוזאורים של הצרטופסיים, אך ב-1999 העלה הפלאונטולוג ומגלה הסוג פיטר דודסון את הסברה שהוא כנראה נמצא איפשהו בין שתי התת-משפחות.
האווצרטופס התגלה על ידי אדי קול ב-1981 בתצורת נהר ג'ודית שבמונטנה, ארצות הברית, והוכרז כמין של דינוזאור ב-1986 על ידי פיטר דודסון. הוא נקרא על שם אווה (Ava), אשתו של קול, והמין lammersi על שם המשפחה בה נמצא ההולוטייפ של האווצרטופס.
שעון מולקולרי
שעון מולקולרי, או שעון גני, המבוסס על היפותזת השעון המולקולרי (ובקיצור MCH), הוא טכניקה במחקר גנטי המאפשרת לתארך את המועד בו התפצלו שני מינים מאב קדמון משותף. הטכניקה מבוססת על זיהוי מועד היווצרות השינויים הקטנים בין שני רצפי ה-DNA של המינים.
היסטוריה
המושג "שעון מולקולרי" יוחס לראשונה לאמיל צוקרקנדל ולינוס פאולינג, אשר הבחינו בשנת 1962, כי מספר ההבדלים בחומצות אמינו בהמוגלובין בין שתי שושלות יוחסין פרופורציונליים בקירוב לזמן התפצלותם מאב קדמון משותף, כפי שהוערך מעדויות מאובנים. הם הכלילו מתצפית זאת וטענו כי קצב השינוי האבולוציוני של כל חלבון הוא קבוע בקירוב. המושג יושם גם לאבולוציה של רצפי DNA, ובמיוחד לאבולוציה נייטרלית.
מאוחר יותר, התבססו אלן ווילסון ווינסנט סאריץ' על מחקר זה ועל מחקרו של מוטו קימורה (1968), צפו וסיפקו ניסוח פורמלי לכך שטעויות ספונטניות בשכפול DNA גורמות למוטציות שמניעות את האבולוציה המולקולרית, וכי ההצטברות של הבדלים אבולוציוניים "נייטרליים" בין שני הרצפים עשוי להיות בסיס למדידת זמן, אם קצב הטעויות בשכפול ה-DNA ניתן לכיול. שיטה אחת לכיול קצב הטעויות היא השוואת זוגות של קבוצות מינים חיים שתאריך ההיפרדות שלהם כבר ידוע כתוצאה מתיעוד של מאובנים.
כיול
במקור, ההנחה הייתה ששיעור הטעויות בהכפלת DNA הוא קבוע – לא רק בזמן, אלא גם בכל המינים ובכל חלק של הגנום. מכיוון שהאנזימים שמכפילים את ה-DNA נבדלים מעט מאוד בין מינים שונים, ההנחה נראתה הגיונית. הנחה זו התבררה מאוחר יותר כשגויה, כיוון שהיא מתעלמת מגורמים נוספים המשפיעים על קצב השינוי. לו פולינג או צוקרקנדל היו ביולוגים אבולוציוניים במקום ביולוגים ניסויים (או במקרה של פולינג, כלל לא ביולוג), סביר להניח שטעות זו הייתה מושכת את תשומת לבם.
תחומי המחקר ביולוגיה אבולוציונית ומולקולרית היו רחוקים מדי זה מזה בתקופתם, מה שגרם לכך שההנחה השגויה נתפסה כנכונה תקופה ארוכה עד שהחלו להתברר ממדי הטעות. ככל שהראיות המולקולריות הצטברו, הנחת הקצב הקבוע הוכחה כשגויה. למרות זאת, הנחת ה-MCH מהווה קירוב טוב במקרים פרטיים רבים, וניתן לבחון את הדיוק של שעונים מולקולריים אינדיבידואליים ולעשות בהם שימוש במקרים רבים. התיקון להנחה המקורית הוא בצורך לכייל את השעון המולקולרי בכל מקרה פרטי בעזרת עדויות חומריות כגון מאובנים, לפני שניתן לבסס עליהם מסקנות חזקות.
מאז ראשית שנות התשעים של המאה ה-20 תוארו דוגמאות של שיעורים לא אחידים של אבולוציה מולקולרית. בהנחה שמדובר במקרה של הרבה טקסונים, נמצא כי אין שיעור אחיד של אבולוציה מולקולרית, אפילו לא בתקופות זמן קצרות השוואתיות מבחינה אבולוציונית. נראה כי ליסעוראים יש שעון מולקולרי שבממוצע מתקדם בחצי מהירות ביחס לציפורים אחרות, ככל הנראה בגלל זמני דור ארוכים, ולהרבה צבים יש שעון מולקולרי שמתקדם בשמינית מהירות לעומת יונקים קטנים.
סביר להניח שהשפעות של אוכלוסייה קטנה מבלבלות גם כן את הניתוח של השעון המולקולרי; לדוגמה, האבולוציה של הברדלס, שעברה 2 צווארי בקבוק של אוכלוסייה, לא ניתנת לבדיקה תוך התבססות על מודל השעון המולקולרי. חוקרים כמו איילה והאנתרופולוג ג'פרי ה. שוורץ אתגרו את היפותזת השעון המולקולרי ברמה יסודית יותר. לפי מחקרו של איילה משנת 1999, ישנם 5 גורמים המתחברים זה אל זה ומערערים את המודל הסטנדרטי של השעון המולקולרי:
משתמשים בשעון המולקולרי פיתחו פתרונות עוקפים תוך שימוש במספר גישות סטטיסטיות כולל טכניקות של נראות מקסימלית ומאוחר יותר במודל של חוק בייס.
בפרט, מודלים שלוקחים בחשבון שינויים בקצב לרוחב אילנות יוחסין הוצעו על מנת להשיג הערכות טובות יותר של זמן ההתפלגות ופרמטרים אחרים שניתן להעריך מקצבי ההחלפה, כגון גודל האוכלוסייה האפקטיבי. מודלים אלה מכונים "שעונים מולקולריים רגועים".
מודלים אלו, הנשענים על מדגם של מידע הטרו-כרונומטרי מהרצף, פותחו מפילוגנזה של נגיפים ומחקרים של DNA עתיק, שני תחומים של הביולוגיה האבולוציונית בהם ניתן לדגום רצפים בקנה מידה אבולוציוני, ובכך לספק מידע מכייל נוסף על זה המסופק בדרך כלל על ידי תיעוד המאובנים.
מודלים אלו מכונים "מודלים של שעון רגוע" כיוון שהם מייצגים עמדת ביניים בין היפותזת השעון המולקולרי "הקשוחה" ומודל השיעורים המרובים של פלסנסטיין, והם מתאפשרים דרך שימוש בטכניקות הסטטיסטיות של שרשרת מרקוב ושיטת מונטה קרלו (MCMC) החוקרות טווח נרחב של טופולוגיות עצים ומעריכות פרמטרים של מודל ההחלפה הנרחב.
גם מודלים אלו עדיין מבוססים על מסקנות סטטיסטיות ולא על ראיות ישירות ולפיכך, מבחינה מדעית אפילו שעון מולקולרי רגוע יכול רק לתמוך אבל אף פעם לא "להוכיח" היפותזה. לבעיה זו ניגשים באמצעות שימוש בתיעוד מאובנים, שהוא בדרך כלל מספיק טוב ומתועד באופן מספיק כדי לספק ראיות מוצקות, על מנת לכייל את השעון המולקולרי בהתאם. מצד שני, בחקר האבולוציה של פתוגן או מחקרים של DNA עתיק, ניתן לעשות שימוש בדגימות סדרתיות.
שימושים
טכניקת השעון המולקולרי היא כלי חשוב בסיסטמטיקה מולקולרית, שהיא שימוש של מידע מגנטיקה מולקולרית על מנת לקבוע את הסיווג המדעי הנכון של אורגניזם.
ידיעת שיעור האבולוציה המולקולרית הקבוע-בקירוב בסדרות מסוימות של אילנות יוחסין מקלה על קביעת מאורעות פילוגנטיים שאינם מתועדים על ידי מאובנים, למשל התפלגויות של מינים שקיימים בימינו, והיצירה של העץ הפילוגנטי. אבל במקרים אלה – בייחוד במקרים של טווחי זמן ארוכים – השעון המולקולרי עשוי להיות חסר תועלת לשימושים מעשיים; הערכות כאלה הן בדרך כלל גסות, עם טווח שגיאה המגיע עד 50%.
שוק הפשפשים (יפו)
שוק הפשפשים ביפו הוא שוק פשפשים בו נמכרים חפצים שונים, בגדים ופריטי ריהוט, חדשים ומשומשים. השוק שוכן במתחם הרחובות עמיעד, עולי ציון, יהודה מרגוזה ורחוב בית אשל ביפו.
השוק הומה אדם בכל ימות השנה, והוא מוקד משיכה למבקרים, לתיירים ולחובבי מציאות וחפצי יד שנייה. סיורי מבקרים בסמטאות יפו עוברים פעמים רבות דרך השוק. החנויות והדוכנים קבועים בדרך כלל, אך ניתן גם למצוא בו דוכנים של כאלה המציעים באופן עצמאי את מרכולתם – עודפי סחורות ישנות וחדשות, חפצים עתיקים, פריטי נוסטלגיה וחפצי גרוטאות.
היסטוריה
אזור השוק, כמו אזורים אחרים ביפו, שימש קבוצות צלבניות שחיו באזור, אך נהרס והוקם מחדש בתקופה העות'מאנית. השוק עצמו פועל במקום מהמאה ה-19, תקופה בה פרחו חיי מסחר מקומיים ויפו שימשה עיר נמל ומרכז לעולי רגל. בתקופת המנדט הבריטי, התגבש השוק לעיצובו הנוכחי.
בספטמבר 2018, מגזין התיירות הידוע Time Out פרסם רשימה של 50 השכונות "המגניבות ביותר בעולם". המגזין דירג את שוק הפשפשים במקום ה-16 בנימוק: "יפו מתפוצצת משילוב מרהיב בין ישן לחדש".
מתחם השוק
השוק מחולק ל-3 אזורים: אזור אחד שהוא מבנה עם 2 רחובות פנימיים מקורים להולכי רגל, אזור שני שהוא מגרש פתוח ("שוק עמיעד") שסביבו יש מחסנים של עיריית תל אביב-יפו ושל הסיטונאים, ואזור שלישי שהוא "מדרחוב עולי ציון" שבו ישנם חנויות, מסעדות ובתי-קפה ומדרחוב משולב של מכוניות והולכי רגל.
רון כתרי
רון כִּתרִי (נולד ב-17 בספטמבר 1950) הוא מנהלו הכללי לשעבר של בית הספר הריאלי העברי בחיפה (1996–2014), למעט בשנים 2000–2002, שבהן כיהן כדובר צה"ל (ולאחר סיום תפקידו שב לכהן כמנהל בית הספר).
ביוגרפיה
כתרי הוא בוגר בית הספר הריאלי העברי בחיפה (מחזור נ', 1969) ובוגר הפנימייה הצבאית שלידו (מחזור ט"ו). ב-1979 החל ללמוד באוניברסיטת תל אביב וב-1983 קיבל תואר בהיסטוריה כללית. הוא בעל תואר במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
יליד צהלה. לאחר שבמשך שנים התגורר בנתניה, בה גם התמודד ב-2008 על חברות במועצת העיר, בראשית העשור השני של המאה ה-21 עבר לגור בקיסריה.
שירותו הצבאי
עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס (מס' 64) ולאחר פציעה והחלמה עבר לשרת בחטיבת גולני, בה שירת כ-מ"כ וסמל מחלקה ולחם במלחמת ההתשה. בהמשך שירת כקצין מודיעין בתחומי מודיעין השדה והמחקר, שימש קמ"ן מפקדת אזור סיני באל-עריש. בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שירת כראש מדור ירדן ביחידת המודיעין של פיקוד הדרום. במהלך המלחמה פיקד על חוליית תצפית קדמית שהונחתה ממערב לתעלת סואץ ברכס ג'ניפה ומס' חודשים כסגן מפקד בסיס המודיעין הקדמי בפאיד, ממערב לתעלת סואץ. בהמשך שירותו שימש קצין המודיעין של אוגדה 611 ב-1981 מונה לקצין המודיעין של אוגדת סיני תפקיד אותו מילא במהלך מלחמת לבנון הראשונה. באינתיפאדה הראשונה כיהן כקצין המודיעין של פיקוד המרכז. תפקידו האחרון בשירות הקבע היה מפקד בית הספר למודיעין.
בשנת 1995 מונה כתרי למנהל הכללי של בית הספר הריאלי העברי בחיפה. בשנת 2000 יצא לחופשה מתפקידו זה ונכנס לתפקד כדובר צה"ל, בתקופתו פרצה האינתיפאדה השנייה. כתרי ספג ביקורות קשות על תפקודו בעקבות פרשת מוחמד א-דורה ובעת מבצע חומת מגן, שבה נטען כי לא פעל בצורה מספקת על מנת לְהָזֵם בזמן את ההאשמות על הטבח בקרב בג'נין. בשנת 2002 החליפה רות ירון את כתרי בדוברות צה"ל וכתרי חזר לתפקיד המנהל הכללי של בית הספר הריאלי. הוא כיהן בתפקיד זה עד ינואר 2014.
ארנולד קיש
ארנולד קיש (במקור אדולף קליין, בהונגרית: Kiss Arnold; אוז'הורוד, 2 בנובמבר 1869 – בודפשט, 14 בנובמבר 1940) היה רב ראשי הונגרי, מתרגם, משורר, סופר. הוא היה עמית וכותב של ההיסטוריה האוניברסלית של היהודים.
ביוגרפיה
אביו של ארנולד קיש היה הרב מור קליין, רבה של זרניאנין (כיום בסרביה אז בהונגריה). הוא סיים את ארבע הכיתות הנמוכות של הגימנסיה בזרניאנין ואת הכיתות הגבוהות בבית המדרש לרבנים בבודפשט. הוא נרשם להמשך הכשרה לרבנות במחלקת התאולוגית הגבוהה של בית המדרש ובמקביל למד פילוסופיה באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל דוקטורט בשנת 1893 וסמיכה לרבנות בבית המדרש בשנת 1894. במרץ אותה שנה הוא נבחר לרב הראשי של הקהילה היהודית בז'ילינה, שם נשאר עד אוגוסט 1896, אחר כך נבחר על ידי קהילת וספרם. בשנת 1901 הפך לרב הראשי של קהילת בודה. הוא לימד ספרות עברית בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
מוזיקה אימפרסיוניסטית
התנועה האימפרסיוניסטית במוזיקה היא תנועה במוזיקה של אירופה, בעיקר בצרפת, שהחלה בשלהי המאה ה-19 ונמשכה עד אמצע המאה ה-20. בדומה לקודמו באמנויות החזותיות, האימפרסיוניזם המוזיקלי התמקד בסוגסטיה ובאווירה יותר מאשר ברגשות, כמו במוזיקה תוכניתית, בהעברת סיפור. הופעת המוזיקה האימפרסיוניסטית הייתה ריאקציה להפרזות התקופה הרומנטית. בעוד שהתקופה הרומנטית התאפיינה בשימוש דרמטי בסולמות מז'וריים ומינוריים, המוזיקה האימפרסיוניסטית נוטה יותר לשימוש בדיסוננס ובסולמות שכיחים פחות, כמו סולם של טונים שלמים. בניגוד לצורות הגדולות, כמו סימפוניה או קונצ'רטו, שהיו חביבות על מלחיני התקופה הרומנטית, האימפרסיוניסטים נטו לצורות קצרות יותר, כמו נוקטורנים, ערבסקות ופרלודים.
בסיסה של המוזיקה האימפרסיוניסטית היה בצרפת, והדבר ניכר בהוראות הביצוע בתווים, הכתובות בצרפתית ולא באיטלקית, כנהוג. מקובל לראות במלחינים הצרפתים קלוד דביסי ומוריס ראוול את מייצגי האימפרסיוניזם במוזיקה, אבל המונח אימפרסיוניזם במוזיקה איננו מדויק כל כך כמו בציור. דביסי טען, שהשימוש הנעשה במונח אימפרסיוניזם בפי חסרי-דעת, בעיקר מבקרי אמנות, עלוב ובלתי מדויק מאין כמוהו ואיננו מגדיר את כוונתו הוא, ליצור משהו שונה.
מוזיקה אימפרסיוניסטית מתארת לא את המציאות הקיימת אלא את התרשמותו של המוזיקאי ממנה. היא מתרגמת נוף, אווירה, קטעי מראה, גוונים, אורות ושקיפות, כפי שנקלטו בחושי המלחין, לצלילים, קולות זמרה וכלי נגינה, כשם שהציירים האימפרסיוניסטים תרגמו את התרשמויותיהם לצבעים על גבי בדים.
דביסי הושפע רבות מסגנון השירה הסימבוליסטית בצרפת וכתב לאור עקרונותיה. שירים מאת סימבוליסטים כגון בודלר ומטרלינק היו בידי דביסי ליצירות מופת גדולות.
השפעת האימפרסיוניזם ניכרת גם ביצירותיהם של מנואל דה פאיה ואיסק אלבניס הספרדים, פרדריק דיליוס האנגלי, אריק סאטי וקאמי סן-סנס הצרפתים ואוטורינו רספיגי האיטלקי. וביצירות ג'אז כמו אלה של ביל אוונס.
הסוגה המוזיקלית הידועה בשם "אקזוטיקה" מזכירה מאוד אימפרסיוניזם.
ראו גם
מוזיקה בתקופה המודרנית
סעדיה כובשי
הרב סעדיה כובשי (בערבית: سعديه كوبشي, 9 ביוני 1902 – 24 בינואר 1990) היה מחנך, מראשי יוצאי יהדות תימן בישראל ומחותמי מגילת העצמאות.
חייו
כובשי נולד בכפר שאהל באזור אלשרף בתימן ביום ד' בסיוון תרס"ב (1902). כשהיה בן 4, עברה משפחתו לכפר אלמחאבשה, באותו אזור. אביו, יחיא, היה מנהיג בקהילה היהודית המקומית ושימש כשוחט ומוהל. אמו נפטרה כשהיה ילד, טרם עליית המשפחה לארץ ישראל. בחול המועד פסח החליטו מספר משפחות בכפר לעלות לארץ ישראל ובאסרו חג שבועות שנת תרס"ט (1909) יצאה השיירה לדרכה, על חמורים וגמלים, ובראשה מלווה מוסלמי. השיירה חנתה בעיירה מידי, שעל החוף המזרחי של ים סוף, שם דאגו התושבים המוסלמים לנוסעים היהודים לכל צורכיהם עד שאלה שכרו להם מקום באניית מפרש. בכפר מְצַוַּע שעל החוף המערבי של ים סוף, עלו על אניית קיטור לפורט סעיד ומשם המשיכו ליפו, אליה הגיעו ביום י"ז בתמוז. עם רדתם מהאנייה, נחשדו הגברים על ידי השלטונות העות'מאניים כמרגלים ונלקחו לבית הסוהר, ואילו הנשים והילדים נשלחו לשכונת מחנה יוסף. לאחר שחרור הגברים, יצאו המשפחות בבוקר יום ה' באב לירושלים, בהליכה, וביום ז' באב בערב, הגיעו אל העיר. משפחת כובשי מנתה אז שמונה נפשות: לסעדיה היו אז שלושה אחים ושלוש אחיות. מאוחר יותר התחתן אביו בשנית וסעדיה התגורר עמם בחדר שכור בשכונת נחלת צבי.
בתחילה למד כובשי בבית אולפנא פרטי ולאחר מכן בתלמוד תורה "תורה אור", בבית מהמדרש "דורש ציון", ובישיבת "שיבת ציון". בשלב מסוים נעשה מורה-עוזר בתלמוד תורה ובעקבות סגירתו הזמנית, החל באייר תרפ"ב ללמוד בבית המדרש למורים "מזרחי". באותה שנה הוסמך על ידי ר' יוסף צפירה להיות שוחט עופות, והקים אגודה לסיוע לנזקקים בשם "דגל הצבי", וכיהן כמזכירה. בזמן לימודיו, העביר שיעורים קבועים לילדי הפלאשים. בתמוז תרפ"ה (1925) סיים את לימודיו בסמינר והוסמך למורה. הוא התגורר בירושלים עד סוף שנת תרפ"ה. בתחילת תרפ"ו (1926) נשלח להורות בתלמוד תורה לתימנים בתל אביב, שם לימד עד 1928.
בסוף תרפ"ח התחתן עם רעייתו, מלכה, ונסע איתה לארצות הברית, כשהוא מצויד בהמלצות מהראשון לציון הרב עוזיאל ומהרב אליעזר מאיר ליפשיץ. הוא התקבל כמורה בתלמוד תורה "מגן דוד" של קהילת יהודי סוריה בברוקלין, ניו יורק, ולאחר מכן מונה כמנהלו. עם שובו לארץ ישראל בתרצ"ו (1936), עבד כמורה וכמנהל בבתי הספר של הוועד הלאומי בזרם "המזרחי".
כובשי היה חבר מועצת העם (לפני הקמת המדינה) ומועצת המדינה הזמנית (לאחר מכן) מטעם התאחדות התימנים בישראל. במועצת המדינה הזמנית, שירת בוועדה לענייני השירותים ובוועדה לענייני פנים. ביום ההכרזה על הקמת מדינת ישראל היה בין חברי המועצה שנותרו בירושלים הנצורה ונבצר מהם להשתתף בטקס. בזמן ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, טס לתל אביב והצטרף לישיבת המועצה הרביעית, שבסיומה נקרא אל ראש הממשלה דוד בן-גוריון וחתם על מגילת העצמאות.
בנאומו בישיבת מועצת המדינה ב-16 בדצמבר 1948 טען נגד החלוקה לזרמים בחינוך הממלכתי. לדבריו, כאיש דתי היה מעדיף כי "החינוך יתנהל בדי זרם דתי אחד", אולם בשל המציאות החברתית בישראל, יש להסתפק בשני זרמים בלבד: דתי וכללי. באותו נאום טען כי יש להכריז על חינוך חובה מיד, והציע לקבוע את גיל 14 כגיל החובה. הוא טען כי במידה ואין באפשרותה של הממשלה להעניק תמיכה כספית מלאה לתלמידים מעל גיל זה, יש להעניק אותה תחילה לתלמידים שהצטיינו בבית הספר העממי ואינם יכולים להמשיך ללימודים בבית הספר התיכון בשל חוסר אמצעים. בנאום זה טען כי יש למנות שר מיוחד לענייני החינוך ולא להסתפק בוועדת שרים לנושא זה. בנאומו בישיבה ה-22 של מועצת המדינה, ב-7 באוקטובר 1949, הביע את תמיהתו לגבי מינויים של כל הרבנים על פי חלוקה שווה בין ספרדים ואשכנזים ותהה: "מתי נזכה לכך, שבחירת הרבנים תיעשה לפי הכשרה אישית ולא עדתית"? הוא טען כי אם כבר "נגזרה" גזרה זו ואי אפשר לקיים בחירה אישית, "הרי צריכה לקום שלישייה של רבנים, מבני העדה הספרדית, האשכנזית והתימנית". עוד טען, כי משרד הפנים גורם לאפליה כלפי העדה התימנית ב"קול ישראל", משום שלא נשמעים שם בקביעות נוסחי התפילה שלה ומנגינותיה. הוא מחה על "הבזבוז הגדול בהוצאות לכלי הרכב של רוב המנהלים והפקידים", וזאת בזמן שחלק מחברי מועצת המדינה "שרויים בדאגה למצוא מכונית שתסיעם למקום עבודתם הציבורית, ויש שחבר מועצה צריך לעמוד בתור גדול, כדי לזכות למקום באוטובוס".
לאחר הקמת מדינת ישראל, עבר כובשי לתל אביב ומונה לתפקיד מפקח על מערכת החינוך הממלכתית-דתית. בשנת 1949 מונה כמנהל בית ספר ממלכתי דתי בראש העין, שם קיים רחוב בשם "חותמי המגילה", על שמו כאחד מהחותמים על מגילת העצמאות.
בשנת תשכ"ג (1963) יצא לגמלאות. לאחר מכן שימש במשך שלוש שנים כרכז האגף הדתי של בית הספר החקלאי "עיינות", ולאחר מכן במשך חמש שנים כרב לקהילת יהודי תימן בברוקלין. בשנת תשל"ג שב לישראל. בשנת תשל"ה הוסמך לערוך גם חופה וקידושין.
כובשי פרסם מספר מאמרים בכתב העת "אפיקים", היה נשוי למלכה לבית הזמי (בת הרב יצחק הזמי, מדייני העדה התימנית בירושלים בתחילת המאה העשרים) ואב לשני בנים ובת.
איסיק קול
איסיק קול (בקירגיזית: Ысык-Көл, ברוסית: Иссык-Куль) הוא אגם הנמצא במזרח קירגיזסטן. הוא נמצא צפונית לרכס טיין שאן ודרומית להרי קונגיי אלאטאו. האגם נמצא בגובה של 1,606 מטר מעל פני הים. שטחו 6,236 קמ"ר ועומקו המרבי 668 מטר.
זהו האגם ההררי השני בגודלו בעולם לאחר אגם טיטיקקה באמריקה הדרומית וכן אגם המלח השני בגודלו בעולם לאחר הים הכספי. הוא ניזון ממעיינות ומכ-118 נהרות ונחלים המביאים את מי הפשרת השלגים והקרחונים באביב ובקיץ.
פירוש שמו הוא "האגם החם". מקור השם בכך שמימיו אינם קופאים בחורף, גם כשהטמפרטורה סביבו נמוכה מנקודת הקיפאון, בשל צירוף של גורמים: מליחות נמוכה (סביב 0.6% בהשוואה ל-3.5% במי ים), גוף מים עמוק ופעילות גאותרמית תת-קרקעית.
האקלים באזור האגם הוא יבשתי קיצוני, הגורם להבדלים גדולים בין החורף לקיץ: הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא כ-22 מעלות צלזיוס, אולם נרשמו מקרים של 40 מעלות צלזיוס. בחורף ממוצע הטמפרטורות הוא כ-5 מעלות צלזיוס, אך היו רישומים של 30- מעלות צלזיוס ואף פחות מזה.
מקס ראבה
מקס ראבה (בגרמנית: Max Raabe; נולד ב-12 בדצמבר 1962) הוא שם הבמה של מתיאס אוטו (Matthias Otto), זמר גרמני המתמחה בביצוע שירים מתקופת רפובליקת ויימאר בגרמניה (שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20) כגון מוזיקת קברט, סטנדרטי ג'אז ושירים מסרטי קולנוע אמריקנים מאותה תקופה.
תולדות חיים וקריירה
נולד בעיר לינן (Lünen) שבנורדריין-וסטפאליה. למד באוניברסיטה לאמנויות בברלין והוכשר כזמר בריטון באופרה. לאחר שנחשף לסרט תיעודי בטלוויזיה שעורר עניין מחודש במוזיקה של הקומדיאן הרמוניסטס (אנסמבל קולי גרמני שפעל בשנים 1928-1934) החל לגלות עניין בסוג מוזיקלי זה. בשנת 1985 יצר יחד עם ארבעה מעמיתיו ללימודים את ההרכב "Palast Orchester". ראבה מצא תקליטים ישנים בשוקי פשפשים וניסה לשחזר עם ההרכב את הסאונד והעיבוד המוזיקלי שלהם. הרכב הלהקה השתנה והתרחב עם השנים, אך הוא כלל תמיד רק גברים ואשה אחת - נגנית כינור ואת ראבה כסולן ומנצח. רוב הביצועים לשירי הקברט הישנים מבוצעים מתוך מבט אירוני.
בנוסף לביצוע גרסאות כיסוי לשירים ישנים, כותב ראבה גם עיבודים בנוסח שנות ה-20 ללהיטים מודרניים כגון שירים של בריטני ספירס, טום ג'ונס ועוד.
ראבה מופיע גם כזמר בסרטים בהם נדרש ביצוע שירים גרמניים מהתקופה כגון ב"מלאך הכחול" עם אוטה למפר ב"דודתו של צ'רלי" ובסרטו של ורנר הרצוג "בלתי מנוצחים" וכן בקולו בפסקולים.
ב-1999 כיכב בגרסת אופרה בגרוש לצד הזמרת נינה האגן. בשנת 2005 הופיע לראשונה עם ה-"Palast Orchester" בקרנגי הול בניו יורק. סיבוב ההופעות של הלהקה באותו אולם ב-2007 הוקלט וראה אור כתקליט Heute Nacht oder nie - Live In New York. בשנת 2010 הופיע בישראל, מסע ההופעות שערך בישראל הוקלט וראה אור כסרט תיעודי.
ראבה נוהג לציין כי 90% מהשירים הישנים אותם הוא מבצע הולחנו על ידי מלחינים יהודים.
חוקת בחריין
לאורך ההיסטוריה המודרנית שלה, לבחריין היו שתי חוקות. הראשונה מביניהן אומצה בשנת 1973, והשנייה אומצה בשנת 2002.
חוקת 1973
החוקה של 1973 נכתבה זמן קצר לאחר קבלת עצמאותה של בחריין מבריטניה בשנת 1971. בשנת 1972, האמיר של בחריין, עיסא בן-סלמאן אאל-ח׳ליפה, הוציא צו רשמי המכריז על בחירות לאספה המכוננת של בחריין, אשר תהיה אחראית, בין היתר, על ניסוח ואשרור חוקה למדינה. בבחירות לאספה המכוננת יכלו להצביע גברים אזרחי בחריין מגיל 20 ומעלה, כאשר האספה המכוננת כללה 22 צירים נבחרי ציבור, יחד עם 12 שרים ו-8 צירים נוספים שמונו ישירות על ידי האמיר.
החוקה שגובשה מיסדה את מעמדו של בית מחוקקים חד-ביתי בבחריין (האספה הלאומית) שכוללת 30 צירים אשר נבחרים במסגרת בחירות כלליות (אף שזכות ההצבעה במדינה נמסרה בלעדית לגברים אזרחי המדינה), אליהם מצטרפים ארבעה עשר שרי ממשלה מכוח משרתם. מעמדה המשפטי של החוקה עוגן במסגרת צו רשמי של האמיר בדצמבר 1973.
עם זאת, בסופו של דבר התקיימו רק בחירות פרלמנטריות יחידות בבחריין על בסיס חוקת 1973, בטרם האמיר הכריז על ביטול תוקפה המשפטי של החוקה בשנת 1975. לאחר ביטול החוקה, בחריין נשלטה בפועל על בסיס חוקי חירום בין השנים 1975 - 2002.
חוקת 2002
בעקבות התנגדות האופוזיציה, האמיר קיים פגישה פומבית עם המנהיגים הרוחניים המוסלמים-שיעים של האופוזיציה. הוא גם חתם על מסמך המבהיר כי סמכות החקיקה בבחריין תהיה מופקדת באופן בלעדי בידי הבית התחתון של הפרלמנט, בעוד שלבית העליון של הפרלמנט יהיה רק תפקיד ייעוצי. בעקבות הבטחה זו של האמיר, קבוצות האופוזיציה העיקריות לקבוצות שינו את עמדתן, ועברו לתמיכה במשאל העם. בסופו של דבר, משאל העם שהתקיים בשנת 2001 הסתכם ב-98.4% תומכים מקרב המצביעים.
חרף תוצאות משאל העם, בשנת 2002 האמיר (ובהמשך המלך) פרסם באופן חד צדדי את חוקת בחריין החדשה, מבלי שהתייעץ עם גורמים ציבוריים לגבי אופן ניסוחה, ותוך התנערות מהבטחתו הקודמת להותיר את סמכויות החקיקה בידי הבית התחתון (בחוקה החדשה, לשני בתי הפרלמנט ניתנה סמכות חקיקה שווה). בעקבות זאת, הבחירות לפרלמנט שהתקיימו מאוחר יותר באותה שנה, על בסיס החוקה החדשה, הוחרמו על ידי קבוצות האופוזיציה העיקריות. עם זאת, וחרף התנגדות האופוזיציה, נכון לשנת 2017, חוקת 2002 עודנה בעלת מעמד משפטי בבחריין.
יהושע ויצמן
הרב יהושע ויצמן (נולד ב-ו' בחשון ה'תש"ט, 8 בנובמבר 1948) הוא ראש ישיבת ההסדר מעלות ויו"ר מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
ביוגרפיה
למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר" ובישיבת "כרם ביבנה". לאחר מכן למד במכון הרי פישל בירושלים, ושם הוסמך לרבנות. למד גם אצל הרב צבי-יהודה קוק. בתחילת דרכו שימש כמשגיח ולימד בישיבה התיכונית בכפר הרא"ה ולאחר מכן לימד בישיבת ההסדר "הגולן" שבחיספין וכן שימש שם כראש הכולל. בשנת תש"ן (1990) נקרא לעמוד בראש ישיבת מעלות ומאז הוא עומד בראשה. גיסו הוא הרב אהרן איזנטל רבו של היישוב חיספין ואחד מוותיקי הר"מים בישיבת הגולן.
משנתו
לאחר שהחל לעמוד בראשות הישיבה במעלות פרסם את החוברת "זהב הארץ", בה הוא מפרט ומסביר את המושג "תורת ארץ ישראל" ואת דרכי הלימוד אותה; תורה זו נשענת בעיקר על משנתו של הרב קוק. בתורת ארץ ישראל, על פי הרב ויצמן, מושם דגש על חיבור בין ההלכה והאגדה, כלומר ניסיון לראות כיצד ההלכות הפרטיות והמצומצמות נובעות מכללים גדולים ועקרוניים. דבר זה מחייב, לשיטתו, חיבור בין החלק הנגלה שבתורה לחלק הנסתר שבה. הרב ויצמן גרס, בעקבות הרב קוק, כי לכל דור ולכל תקופה יש חלק מיוחד בתורה, שמתאים לאופיו של הדור. מאליו מובן, לדבריו, גם מדוע ישנם רבים העוזבים את דרך התורה, כיוון שמרגישים שהדרך הישנה איננה עונה על שאלותיהם ועל כל צורכיהם. כאמור, שיטה זו מבוססת על דברי הרב קוק, כגון באגרות הראי"ה (אגרות צו, קג ותפג), אורות התורה ומקומות נוספים.
יורי דז'ורקף
יורי דז'ורקף או יורי ג'ורקאייף (בצרפתית: Youri Djorkaeff; נולד ב-9 במרץ 1968 בליון) הוא כדורגלן עבר צרפתי.
יהושע ויצמן
הנהגה ציבורית
הרב ויצמן בולט בהנהגתו הציבורית הייחודית ובהובלת תהליכים חברתיים בציבור הדתי ובקרב בני הישיבות הדתיות לאומיות בפרט.
יורי דז'ורקף
ביוגרפיה
אמו של דז'ורקף היא ארמנית ואביו הוא קלמיקי (עם שמתגורר באזור רחב ידיים במערבו של הים הכספי). דז'ורקף החל את הקריירה שלו ב-1984 במועדון הצרפתי, גרנובל, ולאחר מכן ב-1989 עבר למועדון שטרסבורג. שנה לאחר מכן, עבר למונקו ומשם ב-1995 לפריז סן-ז'רמן. ב-1994, היה דז'ורקף מלך השערים של ליגת העל הצרפתית עם 20 שערים. ב-1996 עבר לאינטר מילאנו, וב-1999 עבר למועדון הגרמני קייזרסלאוטרן. ב-2002 עבר לאנגליה שם שיחק בבולטון וונדררס ובבלקברן רוברס. בפברואר 2005, עבר ל-MLS לקבוצת מטרוסטארס.
יהושע ויצמן
הנהגה ציבורית
כך, למשל, בשנת 1990, עם תחילת העלייה ההמונית מברית המועצות יצר תוכנית של לימודי יהדות המותאמת לאולפנים שעסקו בהוראת העברית. תוכנית זו התפשטה לאחר מכן ברחבי הארץ.
יורי דז'ורקף
ביוגרפיה
דז'ורקף זכה בגביע אירופה למחזיקות גביע עם פריז סן-ז'רמן ב-1996 ובגביע אופ"א עם אינטר ב-1998. הוא כבש 28 שערים ב-82 הופעות בנבחרת צרפת. עם נבחרת צרפת הוא זכה במונדיאל 1998 וביורו 2000. בנוסף לכך שיחק במדי הנבחרת גם ביורו 1996 ובמונדיאל 2002.
יהושע ויצמן
הנהגה ציבורית
בשנת 1994 היה הראשון שטבע את המושג פנים אל פנים, שמתייחס לביקורי בית בקרב כלל האוכלוסייה, במטרה לדון בשאלות זהות יהודית אקטואליות. מהלך זה הלך וצבר תאוצה, עד שהיה בזמן תוכנית ההתנתקות לדפוס פעולה שאפיין את הציבור הדתי לאומי המתון. (תוכנית זו ממשיכה לפעול בישיבת מעלות.)
בשנת 1999 הקימו תלמידיו בעידודו ובהדרכתו את תנועת מעגלים העוסקת בהעצמה אישית ובהכנה לשירות משמעותי בצה"ל, בקרב תלמידי תיכונים בכל רחבי הארץ.
יורי דז'ורקף
ביוגרפיה
אביו של דז'ורקף, ז'אן, שיחק במדי נבחרת צרפת במונדיאל 1966 ובנוסף אימן את נבחרת ארמניה. בנו אואן (יליד 1997), משחק במדי סנט מירן, בליגת העל הסקוטית.
יהושע ויצמן
הנהגה ציבורית
בשנת 2008 נקרא הרב ויצמן להיות חלק מהוועדה הציבורית הבלתי תלויה, לקביעת המועמדים לכנסת של מפלגת הבית היהודי. בתפקיד זה התגלעו מחלוקות בינו לבין חבר הכנסת אורי אריאל ממפלגת תקומה, באשר לסמכויותיו של אריאל במפלגה ובאשר למעמדם של רבני תקומה. בסופו של דבר פרשו חברי מפלגת תקומה מ"הבית היהודי" והצטרפו לרשימת האיחוד הלאומי.
דוד הנשקה
דוד הֶנְשְקֶה הוא חוקר תלמוד ופרופסור מן המניין במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן; בתחילת דרכו שימש מגיד השיעור הכללי בישיבת ברכת משה וכתב ערכים לאנציקלופדיה התלמודית.
יהושע ויצמן
הנהגה ציבורית
במהלך תוכנית ההתנתקות התנגד לדפוסי פעולה אלימים ולחסימת כבישים. במקום זאת הוציא מכתב גלוי ובו קריאה לכל הציבור הדתי לצאת לפנים אל פנים, התחברות כתשובה להתנתקות.
בשנת 2012, בטקס שהתקיים ביום ירושלים (כ"ח אייר תשע"ב), קיבל את התואר יקיר העיר מעלות על פועלו בעיר במשך שנים רבות.
דוד הנשקה
ביוגרפיה
נולד בחיפה לשמחה ולצפורה הנשקה. אמו הייתה בתו של פרופ' שמשון ברויאר (נכדו של רש"ר הירש, אחיו של יצחק ברויאר) ואחותו של הרב מרדכי ברויאר. גדל בקהילתו של הרב בנימין זאב בנדיקט בשכונת אחוזה בחיפה.
יהושע ויצמן
הנהגה ציבורית
הרב ויצמן טבע את המשפט: "עם הנצח לא מפחד מדרך ארוכה", ככותרת לאחת מפסקאותיו של הרב קוק. לימים שיבץ ראש הממשלה אריאל שרון משפט זה באחד מנאומיו, ובימי תוכנית ההתנתקות הושר משפט זה בלחן ידוע (של השיר "עוז והדר"), והוא הפך להמנון הלא רשמי של מתנגדי התוכנית. במהלך מבצע צוק איתן ציטט אותו ראש הממשלה בנימין נתניהו בנאומו. גם השר לביטחון פנים, גלעד ארדן ציטט את המשפט במסיבת עיתונאים במהלך גל פיגועים בשנת 2015. גם נפתלי בנט השתמש במשפט זה בהיוודע תוצאות הבחירות בשנת 2015. כמו כן בנימין נתניהו ב-2021 כשהוחלף על ידי נפתלי בנט.
דוד הנשקה
ביוגרפיה
בשנים תשל"ד-תשל"ט למד בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים בראשות הרב אליהו מישקובסקי, ובישיבת הכותל בירושלים, תוך שילוב שירות צבאי (תותחן טנק) במסגרת ה'הסדר'. בשנות לימודיו בירושלים השתתף בקביעות בשיעוריו של הרב שלמה פישר, ותקופה מסוימת למד אצל הרב ישראל זאב גוסטמן בישיבתו 'נצח ישראל'.
יהושע ויצמן
הנהגה ציבורית
בתחילת 2022 מינה אותו הרב חיים דרוקמן, יושב ראש מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא, לשמש כסגנו של הרב דרוקמן בראשות המרכז.
דוד הנשקה
ביוגרפיה
בשנים תש"מ-תשמ"א שימש מגיד השיעור הכללי בישיבת ברכת משה במעלה אדומים, וכן לימד במשך השנים בישיבה הגבוהה 'מקור חיים', בישיבת שיח, מת"ן, טורו קולג', בית מורשה, המכללה האקדמית הרצוג והמכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים תשמ"ב-תשמ"ט עסק בכתיבת ערכים עבור האנציקלופדיה התלמודית, ובמקביל למד במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן. בשנת תשמ"ו זיכתה אותו עבודתו "סוגיות בדיני שומרים: ניתוח מקורות תנאיים ואמוראיים" בתואר שני בהצטיינות, ובשנת תשנ"א זכתה עבודת הדוקטור שלו "לתלמודם של התנאים: ניתוח סוגיות בדיני שומרים", שנכתבה בהנחיית פרופ' צבי אריה שטיינפלד, בציון מעולה.
פרסם מאמרים אידאולוגיים בעיתון נקודה. כשבנו נכלא על סירוב להשתתף כחייל בתוכנית ההתנתקות, כתב בעיתון מקור ראשון מאמר שבו בירך אותו על הסירוב; חובת הסירוב נבעה לדעתו לאו דווקא ממניעים הלכתיים, אלא בעיקר מעֶרכֵי מוסר אוניברסליים.. שימש חבר בוועדה המייעצת של המכון לאסטרטגיה ציונית.