cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המנון גרינלנד
את, ארצנו העתיקה (בגרינלנדית: Nunarput, utoqqarsuanngoravit) הוא ההמנון הלאומי של גרינלנד, ההמנון נכתב על ידי הנינג יעקב הנריק לונד והולחן על ידי יונתן פטרסן. הוא אומץ רשמית בשנת 1916.
עץבעיר
עץבעיר הוא שם משותף של מספר קהילות עירוניות בישראל, המקיימות אורח חיים ידידותי לסביבה. הקהילות בנויות במתכונת של עסק חברתי, שמטרתו היא לקדם פרמקלצ'ר עירוני, פשטות מרצון, עירוניות מתחדשת, פיתוח בר-קיימא, בנייה ירוקה, כלכלה דמוקרטית, ועוד.
רקע
בעקבות עליית המודעות לשמירה על הסביבה מפני פגיעה בידי האדם, נוצרו בכל העולם תנועות שמקדמות ומדגימות בפועל אורח חיים אקולוגי. מטרה אחת של הפעילות היא הקטנה של הפגיעה בסביבה; אולם עקב מיעוט הפעילים, זו איננה המטרה העיקרית בטווח המיידי. המטרה הכוללת יותר היא הסברה והפצה של רעיונות של קיימות מקומית ושמירה על הסביבה, באמצעות הדגמה שלהם בפועל.
קהילת עץבעיר החלה לפעול בישראל בשנת 2006, במטרה להדגים ולקדם חיים מודרניים לא רק באזורים כפריים, אלא גם במרכזים של הערים הגדולות, מתוך חיסכון במשאבי טבע, והימנעות כמעט מוחלטת מפגיעה בסביבה; ובנוסף, הפצת הרעיון וחינוך הציבור הרחב יעילה יותר בקרב האוכלוסייה הגדולה בעיר.
מיקום הקהילות בישראל
"קהילת העץ" כפי שהיא מכונה בפי חבריה מוגדרת כבנויה ממעגלים, שבמרכזם הקומונה ובה הפעילים הקבועים, ומסביבה מעגלים של פעילים בעצימות נמוכה יותר. בתל אביב נמצאת קומונה ברחוב ביאליק, בה מתגוררים באופן קבוע בין 5 ל-8 דיירות ודיירים. בתים אקולוגיים אחרים, על בסיס פחות קבוע נמצאים במקומות אחרים בעיר. במעגל השני נמצאים "החברים של העץ", שהם פעילים המשתתפים בתרומה כספית קבועה, אך סכום התרומה נתון לשינוי בהתאם ליכולת התורם. הסיוע לקהילה נקרא "איכותי" ולא "כמותי". ב"תמורה" לסיוע הכספי (או האחר), זוכים החברים ל"תמורה" של אירוח, עצה, שימוש בדירה לצרכים חברתיים או הסברה, ועוד. בעץ מתקיימות באופן קבוע פעילויות אשר עליהן ניתן לשלם במחיר נקוב, כאשר חברי העץ רשאים לשלם בתשורה - כלומר, ככל שהם רואים לנכון ולאו דווקא לפי המחיר הנקוב.
נורית קידר
נורית קידר היא מפיקה ובמאית סרטי תעודה ישראלית.
ביוגרפיה
בסוף שנות ה-80 עבדה כמפיקה בעבור רשת CNN, בשלוחה שלה בירושלים. בשנת 1994 הייתה מפיקה בכירה בשידורי קשת מתחילת שידורי הערוץ השני. שם הפיקה מספר סדרות תיעודיות עם ירון לונדון, בהם: "הפואטיקה של ההמונים", "השמן עם הסוני", "בודהה פיצה קרישנה קולה" ו"אדוני ראש הממשלה". ב-1994 הפיקה את סרטו של הבמאי ניזאר חסן, זוכה פרס וולג'ין, "איסתיקלאל", המתעד כיצד מציינים הערבים אזרחי ישראל את יום העצמאות של מדינת ישראל.
מאז 1999 עוסקת בהפקה ויצירה של סרטי תעודה אישיים. ביניהם: "חלום לבנון" (2001) שבו עקבה אחר סוחר מדרום לבנון, שאיבד את עולמו עם נסיגת צה"ל מלבנון. "טעות בזיהוי" (2001) העוסק בשלושה בני עדות המזרח שאובחנו על ידי מערכת החינוך כבעייתיים, אך במרוצת השנים היו לאקדמיים מצליחים. ב-2002 יצרה שני סרטים בארגנטינה "אססינו" העוסק בקורבנות היהודים של המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983). ו"הסבון בכה מאוד" על תעשיית הפקת אופרות הסבון במדינה.
ב-2004 יצרה את הסרט "אחת בודדת", שהביא את סיפורם של צלפי צה"ל בזמן האינתיפאדה השנייה, שעסקו בביצוע סיכולים ממוקדים. תחילה אישר צה"ל את חשיפת פני הצלפים שהתראינו לסרט, אך ברגע האחרון ביקשה הצנזורה הצבאית להסתיר את פניהם. הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקלן שבגרמניה, בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים פמפלונה בספרד והתקבל לעשרות פסטיבלים בינלאומיים אחרים במלבורן, איסטנבול, שיקגו, מדריד ומקומות נוספים.
בספטמבר 2006 הפיקה עבור ערוץ 4 הבריטי כתבת תחקיר על מלחמת לבנון, שהייתה מועמדת לפרס אמי בקטגוריית סיקור חדשותי.
ב-2007 יצרה את הסרט "מבוזבזים", שמביא את סיפורם של 11 חיילים ששירתו בבופור, בחצי השנה שקדמה לנסיגה מלבנון.
ב-2011 יצרה את הסרט "בטון", ובו עדויות קשות של חיילי צה"ל ממבצע עופרת יצוקה. הסרט שודר גם בערוץ 4 הבריטי. רק ב-2016 שודר לראשונה בישראל, ב.
ב-2013 קידר ומוש דנון זכו במכרז של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, להפקת סדרה בת 3 פרקים, "מלכוד 73", על השפעת מלחמת יום כיפור על החברה הישראלית, לציון 40 שנה למלחמה. באותה שנה גם יצרה את הסרט התיעודי "משפטי חיים", העוקב אחר אדם שאביו ערבי שביצע פיגוע ואמו יהודייה שהתחרדה. משפטי חיים זכה בפסטיבל הקולנוע בירושלים בפרס ואן ליר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר לשנת 2013.
ב-2019 יצרה, יחד עם המפיק מוש דנון, את הסרט "ליבר-מן", על נסיקתו הפוליטית של אביגדור ליברמן, בו הציע הסבר חדש להצלחתו של ליברמן הקושר אותו לתהפוכות החברתיות והתקשורתיות שעברו על ישראל בשנות ה-2000.
ב-2021 יצרה את הסרט "חצר משחקים", על משימה שהחלה ביום הרביעי למלחמת לבנון הראשונה, שפלוגה של צנחני מילואים קיבלה פקודה לשמור על יותר מאלף שבויי מלחמה לבנונים בחצר של בית ספר בצידון. אך משימת השמירה הסתבכה. החיילים שהשתתפו במשימת השמירה, הרופאים שהיו עדים לפשעי המלחמה והעצורים שעמדו בעינויים נחשפו בסרט.
פילמוגרפיה
{{טורים }}
אליקים (פירושונים)
{{פירושונים|* אֶלְיָקִים – מושב עובדים השייך למועצה אזורית מגידו אישים:
ראו גם
}}
גואטפה
גואטפה (בספרדית: Guatapé) היא עיירה ורשות מקומית במחוז אנטיוקיה, שבקולומביה. העיירה ממוקמת על לשונות יבשה היוצאות אל תוך מאגר המים פניול-גואטפה, וכן גם על כמה איים קטנים. המבנה של העיירה מושך אליה תיירים רבים מדי שנה, כמו גם קיר האבן העצום "פניון דה גואטפה" המשמש אטראקציה תיירותית והאדריכלות הייחודית של מבני העיירה. העיירה נמצאת במרחק של 79 קילומטרים ממדיין, בירת המחוז.
היסטוריה
לפני שהגיעו לאמריקה הדרומית הספרדים והפורטוגזים, הטריטוריה של גואטפה יושבה על ידי קבוצות ילידים, אשר חלקן הונהגו על ידי מנהיג בשם גואטפה, אשר על שמו נקראת העיירה כיום. השם עצמו, "גואטפה", מגיע ככל הנראה משפת הקצ'ואה, ופירושה "אבנים ומים". לאחר כיבוש המקום על ידי ספרד, נקרא היישוב לעיתים "לה סחה דה גואטפה" (La Ceja de Guatapé).
בשנת 1714, פונו הילידים שהתגוררו שם לאזור קרוב בשם "סן אנטוניו דה רמולינוס פניול". עדות לקיומם שם נמצאה בכפר אלטו ורדה, אשר בו נמצאו כדים מחימר ומחרס, ובכמה אתרים ארכאולוגיים נוספים שטרם נחקרו, כמו הכפרים לה פניה, לה פיידרה, אל רובל ואל רוסאריו.
היישוב הספרדי הוקם ב-1 ביוני 1811 על ידי המייסד הספרדי דון פרנסיסקו חירלדו אי חימנס. היישוב הוכרז כעיירה בשנת 1867, תחת שלטון קולומביה.
גואטפה עברה שינויים לאורך ההיסטוריה שלה. רוב שנותיה התבססה גואטפה על חקלאות, גידול בעלי חיים וכרייה. בשנות ה-70 של המאה ה-20 פתחה חברת "Empresas Públicas de Medellín" הקולומביאנית פרויקט חדש בגואטפה אשר מטרתו בניית סכר ענק ומבוקר בקרבת אגם פניול-גואטפה, שיעלה את גובה המים באגם ויפעל כתחנת כוח.
פרויקט מגה זה השפיע רבות על ההתפתחות החברתית, הכלכלית, הפוליטית, הסביבתית והתרבותית ביישוב. עם הקמת סכר זה, הפכה גואטפה לאחד ממרכזי הייצור החשמלי החשובים ביותר במדינה. בנוסף, הסכר הוביל לעליית מפלס המים באגם בצורה מתוכננת, ויצר בין הרחובות בעיירה תעלות מים מתוקים בצבעי טורקיז ותכלת. טוב המראה של פני העיירה גרם לעלייה ניכרת מאוד בתיירות, והיישוב התמלא בתיירים שמגיעים לנפוש במקום ולבקר באטרקציות השונות שהעיירה מציעה.
דמוגרפיה
נכון ל-2015, אוכלוסיית הרשות המקומית הכוללת מוערכת בכ-6,469 תושבים. מספר זה מתחלק לשני חלקים: בעיירה עצמה מתגוררים רק 5,045 תושבי קבע, ואילו שאר התושבים, שהם 1,424 נפש, מתגוררים בכפרים הנספחים.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בעיירה בשנת 2005 עולה כי 99.6% מתושבי הקבע הם ממוצא היספני, בעוד שרק 0.4% מהתושבים הם ממוצא אפרו-קולומביאני. כמו כן, אחוז בעלי גוון עור לבן בגואטפה גבוה ביחס לשחומי עור וכהי עור.
גאוגרפיה
מרכז גואטפה נמצא על גדות מאגר פניול-גואטפה, שבמקור היה אגם טבעי אך העלאת גובה מימיו באופן מתוכנן הוביל ליצירת תעלות מים בין הרחובות, המקושרים זה עם זה על ידי גשרים. במבט אווירי, ניתן להבחין שהתעלות לא יוצרות איים בעיקר, אלא פיסות אדמה שעדיין מחוברות על ידי שטח מועט ליבשה. לכן, ניתן להגיע מכל חלקי העיירה אל המרכז, דרך החיבור בין לשונות הים ליבשה.
במרחק של קילומטרים אחדים מגדות האגם גובה האדמה עולה ונמצאים רכסים הרריים גבוהים, המלאים צמחייה. במערב האגם נמצאת אדמה פורייה לגידולים, שם מרוכזים רוב השדות החקלאיים של תושבי האזור.
אדריכלות
אחת מהאטרקציות למבקרים שמציעה העיירה היא האדריכלות יוצאת הדופן של מבניה. מבני העיירה מאופיינים בצפיפות ובשימוש ניכר באבני בסיס בתור מצרך בנייה שימושי. בנוסף, גובה הבתים לרוב לא עולה על שתי קומות, והם צבועים בצבעים עזים. הצבעים לרוב משמשים כדרך ביטוי לאמונות התושבים או למוצרים אותם הם מוכרים.
פניון דה גואטפה
אטרקציית התיירות הפופולרית בעיירה הוא הסלע הענק "פניון דה גואטפה". זהו סלע עצום הגובל בשפת האגם, ונוצר לפני למעלה מ-70 מיליון שנה בקירוב. שני שלישים מגובהו נמצאים מתחת לפני האדמה, וגובה פני הסלע האנכיות מעל האדמה עולה על 200 מטר ונראה מכל האזור. המבקרים יכולים לטפס על צדו האנכי של הסלע בעזרת מסלול הבנוי לצדו וכולל למעלה מ-649 מדרגות.
על ראש הסלע השטוח נמצאים מספר דוכני מזון המספקים מקומות ישיבה הצופים על הנוף הנשקף מהגובה הרב. מעל דוכני המזון נמצאת נקודת תצפית נוספת, הפתוחה לקהל הרחב.
המנזרים
ישנם שני מנזרים השייכים לקהילת בנדיקטוס. משום שהנצרות היא הדת העיקרית והכמעט מוחלטת של תושבי גואטפה, המנזרים משמשים כבתי תפילה לתושבי גואטפה, כמו גם לתושבי הכפרים הסמוכים. ישנה קהילת נזירים קטנה בגואטפה, אשר מקבלת תיירים לתוך המנזר ומשתפת אותם בתפילות.
תחבורה
כדי להגיע לעיירה ניתן לנסוע בכבישים הראשיים דרך היבשה, או לעבור במעבורת מצד אחד של האגם לצידו השני. מעבורות כאלה יוצאות פעם בכמה שעות ומביאות נוסעים אל גואטפה והכפרים הסמוכים, וכמו כן גם לאכסניה "מלון האי פנטזיה", הממוקם צפונית לחוף גואטפה ומשמש כבית מלון עבור תיירים בגואטפה. ישנה תוכנית לבניית שדה תעופה קטן ליד העיירה, שישמש לטיסות בתוך קולומביה וגם לטיסות חיצוניות.
אלוויסה טליאפייטרה
אֶלְוִיסֶה טַלְיָאפְּיֶטְרָה (באיטלקית: Alvise Tagliapietra ; 1670, ונציה – 1747, ונציה) היה פסל איטלקי בסגנון הבארוק.
יצירתו
בין השנים 1705–1711 טליאפייטרה והסטודיו שלו פיסלו מספר דמויות שיש עבור המזבח המרכזי של כנסיית כריסוגונוס הקדוש בזאדאר. ההיסטוריון ומחבר ספרי המסע ג'ון ג'וליוס נוריץ' כתב על פסל שמעון הקדוש של טליאפייטרה שזהו פסל בלתי נשכח בזכות יציבת הקונטרה פוסטו המוגזמת והבגד האקזוטי שלו.
טליאפייטרה יצר זמן קצר לאחר מכן פסלים עבור צארסקויה סלו ברוסיה.
פסל המיוחס לו נמצא בכנסית דומיניקוס הקדוש בספליט.
רשומותיו של שליח הלשכה החשאית
"רשימותיו של שליח הלשכה החשאית" (ברוסית: Записки экспедитора Тайной канцелярии) הוא שמה של סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2011 מז'אנר ההרפתקאות. הסדרה הופקה, בוימה ונכתבה על ידי אולג ריאסקוב, על בסיס רומן שהוא עצמו כתב. הסדרה כללה שתי עונות בנות 8 פרקים כל אחת. הסדרה שודרה לראשונה בערוץ 1 הרוסי.
האירועים נפרשים על רקע העימות בין הנסיך אלכסנדר מנשיקוב, בתקופת שלטונם של יקטרינה הראשונה ופיוטר השני, לבין ראש הלשכה החשאית, הרוזן אנדריי אושקוב.
תקציר עלילת הסדרה
עלילת הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיהם של סוכני הלשכה החשאית הרוסית, בתקופת המאה ה-18. איוואן סאמויילוב הוא סרג'נט בגדוד הדרגונים של צבא האימפריה הרוסית שנשלח לשרת ב, גוף הבילוש הפוליטי של הקיסרות. אליו מצטרף בהמשך סמיון פלאחוב, שלמען הצלת אהובתו יוצא למשלחת ימית בהוראת ראש הלשכה החשאית, אנדריי אושאקוב. במסעו בים הוא פוגש את הרופא האנגלי בן אנדרסון מזכיר השגרירות האנגלית הנרי אנורוויל שמצא את עצמו בכלא בלונדון ונשלח אל העולם החדש. הוא נאלץ להיאבק בשודדי ים, נופל לשבי האינדיאנים, להינצל מלהישלח לעבדות ואף מוצא אוצר.
בסדרה כמה קווי עלילה, המאחדים דמויות שונות והאירועים מתרחשים בכמה מקומות: בלונדון, ביבשת אמריקה, ברוסיה ובעיר פריפורט. בעונה השנייה מסופר אודות קצין ימי הנשלח על ידי פיוטר הגדול אל מדגסקר.
צילומים
פיתוח הסדרה החל כבר בשנת 2009 הצילומים נערכו בשטחי אחוזת קוסקובו ובכפר פודיאצ'בו שבפרברי מוסקבה, באחוזה מתקופת המאה ה-18. כל הסצנות הימיות נערכו בקרונשטאדט ובסביבתה.
שיווק
הסדרה נמכרה לשידור במדינות זרות תחת השמות הבאים:
Change (שיר של כריסטינה אגילרה)
Change (בעברית: להשתנות) הוא שיר צדקה של הזמרת כריסטינה אגילרה אשר יצא לאור ב-16 ביוני 2016 על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס. השיר נכתב על ידי אגילרה עצמה, Who Is Fancy ופלו ריאוטר והופק על ידי ריאוטר עצמו ומרטין טרפה. אגילרה חשפה לראשונה את השיר בתוכנית של ראיין סיקרטס ביום יציאתו. השיר נכתב לזכר ההרוגים בפיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו וכל הכנסות השיר נתרמו למשפחות של הקורבנות.
מבחינה לירית השיר עוסק בזהות עצמית וקבלה ומבחינה מוזיקלית הוא בלדת גוספל. הוא זכה לביקורות חיוביות ששיבחו את היכולות הווקאליות של אגילרה ואת מילות השיר.
הצלחה מסחרית
השיר לא זכה להצלחה מסחרית כאשר לא הצליח להיכנס למצעד האמריקאי הרשמי. במצעד הדיגיטלי האמריקאי השיר גם לא זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-32 בלבד. גם בקנדה השיר לא זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-36 בלבד במצעד הקנדי הרשמי ולמקום ה-40 במצעד הקנדי הדיגיטלי. גם באירופה השיר לא זכה להצלחה כאשר דורג במספר מועט של מדינות ביבשת ובמקומות נמוכים.
בארט MRAD
ה-MRAD תוכנן במקור עבור מכרז Precision Sniper Rifle של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ומבוסס על הבארט M98B שתכנן כריס בארט. ה-MRAD לא זכה במכרז אך קצר שבחים רבים, בהם פרס "רובה השנה של איגוד הרובאים הלאומי של ארצות הברית" לשנת 2012, וחוות דעת חיובית מאוד מהימ"מ, היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של ישראל, שרכשה את הרובה עבור צלפיה. כיום הרובה משרת בימ"מ ובצה"ל. ב-2019 נבחר לשרת גם בפיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית (בשם Mk 22 ASR) וב-2021 נרכש על ידי צבא ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית. מתחריו העיקריים הם הרמינגטון MSR (רובה צלפים מודולרי שמשרת בצבא ארצות הברית והועדף על הבארט במכרז PSR), המקמילן TAC-338 (רובה צלפים ארוך טווח המשרת באריות הים ובצה"ל), רובי הארקטיק וורפר הבריטיים ובפרט ה-AWM והאקורסי אינטרנשיונל AX338, ורובי ה-PGM הצרפתיים מדגמי PGM Ultima Ratio ו-PGM-338.
מבנה והנדסה
הבארט MRAD הוא רובה בריחי (bolt action rifle), כלומר: הוא מופעל על ידי בריח ידני ואחרי כל ירייה יש לדרוך מחדש את הנשק (באמצעות ידית הבריח). שימוש במכלול בריחי משפר את דיוק הרובה, טווח הירי ואמינות הפעולה שכן יש הרבה פחות חלקים נעים במכלול וכל אנרגיית אבק השריפה שבתרמיל הכדור מנוצלת רק לדחיפת הקליע במעלה הקנה. חסרונה העיקרי של הפעולה הבריחית הוא קצב אש נמוך, אך חיסרון זה פחות משמעותי עבור ירי צליפה. בניגוד לרובי צלפים בריחיים ישנים, הבארט MRAD מוזן על ידי מחסנית חיצונית נתיקה בת 10 כדורים.
הרובה בנוי בצורה מודולרית כדי לאפשר תחזוקה נוחה והחלפה מהירה של המכלול (מנגנון הירי, action) והקנה גם ללא עזרת נָשָק מומחה (armorer). הרובה גם מאפשר החלפה מהירה של קליברים בתנאי שדה באמצעות מפתח אלן: פתיחת המעצה נעשית על ידי שחרור שני ברגים ואז ניתן בקלות להחליף קנה ומכלול (כולל הבריח).
נכון ל-2020 הבארט MRAD תומך בקליברים הבאים:
הצלף יכול לבחור קליבר ותחמושת בהתאם למשימה וזמינות התחמושת. תחמושת ה-0.338 לפואה מגנום היא בעלת טווח ירי ארוך ודיוק גבוה, אך היא יקרה יותר מתחמושת ה-7.62 מ"מ המשמשת את רוב הצלפים, כולל כדורי Match Grade. התחמושת מוזנת ממחסנית חיצונית נתיקה, המאפשר החלפה מהירה של סוגי תחמושת. תפס המחסנית דו-צדדי על מנת לאפשר נוחות מרבית הן ליורה ימני והן ליורה שמאלי. מודול ההדק ניתן להתאמה אישית וכן להסרה והתקנה מהירה לצורכי תחזוקה.
ניתן לבחור גם באורך הקנה, כאשר חברת הנשק בארט מציע קנים באורכים שונים בהם, , , ו-. בנוסף תומך הבארט MRAD בקנים מושתקים אינטגרלית, בהם העמעם (משתיק קול) מותקן מסביב לכל הקנה במקום כתוספת על הלוע. הצלף יכול בקלות להחליף קנה רגיל בקנה מושתק אינטגרלית לפי צורכי המשימה.
המעצה - השלד שמחזיק את הרובה ומשמש גם כממשק בין הרובה ליורה - עשוי מאלומיניום (סדרה 7000), ותוכנן בצורה ארגונומית עם דגש על מודולריות, התאמה ליורה, נוחות ירי ופשטות אחזקה. ידית האחיזה שליד ההדק דומה לזו של רובי AR-15, M16 ו-M4 קרבין (מכונה גם pistol grip בשל דמיונה לידית של אקדח חצי-אוטומטי). הקת בנויה בצורה ארגונומית ומאפשרת לכוונן את אורך עקב הקת ואת גובה תמוכת הלחי, כך שיתאימו ליורה. הקת מתקפלת ובנויה כך שהיא לא בולטת החוצה מעבר לקו ידית הבריח כאשר היא מקופלת, וזאת על מנת לאפשר נשיאה קומפקטית יותר כאשר לא בשימוש. למעשה, כאשר הקת סגורה היא מקיפה את ידית הבריח ובכך מאבטחת אותה. על הרובה מותקנות מסילות פיקטיני רבות (מלמעלה ולמטה, מימין ומשמאל) המאפשרות להתקין עזרים טקטיים שונים כגון כוונות טלסקופיות, אמצעי ראיית לילה, כוונות קליפ-און, דורגל וחצובה בקלות ובנוחות. לאורך החלק העליון של המעצה יש מסילת פיקטיני קבועה באורך בשיפוע 20 דקות קשת, כאשר בדגמים המוקדמים השיפוע היה 30 דקות קשת (דקת קשת היא יחידה למדידת זוויות קטנות). צבע המעצה ניתן לבחירה על ידי הלקוח כאשר הצבעים הסטנדרטיים הם שחור, חום-חאקי כהה, חאקי בהיר, ירוק ואפור.
החל משנת 2020 משווקת חברת הנשק בארט נגזרת של ה-MRAD בשם MRAD SMR כאשר SMR = Single Mission Rifle. זוהי גרסה של הבארט בה אי-אפשר להחליף קליברים והקת קבועה ואיננה מתקפלת. דגם זה זול יותר מה-MRAD.
ביצועים
הביצועים של הבארט MRAD מבחינת דיוק (0.5–0.35 דקת קשת) וטווח ירי, נוחות האחזקה וההתאמה ליורה, מציבים אותו בשורה הראשונה של רובי הצלפים בעולם וכאחד הטובים מסוגו.
דיוק
הרובה מדויק מאוד ומקבץ באופן עקבי מתחת ל-1 דקת קשת (דק"ש, MOA) עם תחמושת רגילה כאשר בארט מתחייבת ל-"sub-MOA accuracy" (ביתר פירוט 0.75 דקת קשת בדגם ה-SMR). עם תחמושת צליפה ייעודית (כגון כדורים באיכות של Match Grade) הדיוק מגיע לחצי דקת קשת באופן עקבי, ואף למטה מכך: מקבצים של 0.35 דקת קשת אינם נדירים. צלפי הימ"מ וצלפי צה"ל מצליחים לפגוע עם הרובה בסטייה מרבית של  מהמטרה בירי לטווח 100 מטר, דיוק השקול ל-0.35 דקת קשת. עם תחמושת צליפה 0.338 אינץ' תואמת של IMI, צלפי הימ"מ מקבצים בפיזור מרבי של בירי לטווח, דיוק השקול ל-0.4 דקת קשת. במבחן שעשה צלף אמריקאי אזרחי, עם תחמושת צליפה 0.300 וינצ'סטר מגנום הבארט MRAD קיבץ בממוצע 0.45 דקת קשת, והמקבץ הטוב ביותר היה 0.31 דקת קשת. דיוק זה (0.4–0.35 דקת קשת, MOA) נחשב למצוין הן לצליפה צבאית והן לצליפת לוט"ר.
טווח ירי
טווח הירי האפקטיבי המרבי של הרובה תלוי בקליבר ובתחמושת. עם תחמושת 7.62x51 מ"מ נאט"ו (0.308 וינצ'סטר) הטווח היעיל המרבי עומד על כ-. עם תחמושת 0.300 וינצ'סטר מגנום הטווח היעיל המרבי עומד על. עם תחמושת 0.338 לפואה מגנום הטווח היעיל המרבי עומד על אך ה-MRAD מסוגל לפגוע במטרת דמות גם בטווחים של. עם תחמושת 0.338 נורמה מגנום הטווח היעיל המרבי צפוי לגדול לכ-.
עם תחמושת 0.338 לפואה מגנום מסוגל ה-MRAD לחדור שריון גוף מודרני בטווחים של עד כ- והוא יעיל גם כרובה נגד ציוד קל.
היסטוריה
ה-MRAD תוכנן עבור מכרז Precision Sniper Rifle של הכוחות המזוינים של ארצות הברית לבחירת רובה צלפים לכוחות המזוינים של ארצות הברית, שאחת הדרישות בו הייתה שהרובה יהיה מדויק (פיזור זוויתי של מתחת לדקת קשת אחת, 1 MOA) בטווחים של עד. אף על פי שעמד בדרישות, ה-MRAD הפסיד במכרז ורובה הרמינגטון MSR נבחר על פניו.
רובה ה-MRAD זכה בפרס "רובה השנה של איגוד הרובאים הלאומי של ארצות הברית" לשנת 2012. בשנת 2019 זכה בפרס "הרובה הבריחי של השנה" ו"בחירת הקוראים לרובה הבריחי של השנה" של Ballistic Magazine מבית Athlon Outdoors.
ישראל
בעקבות הניסיון החיובי בימ"מ החל צה"ל גם הוא לבחון את הרובה. בשנים 2017 ו-2018 נראו מספר תמונות מתערוכות ותצוגות פנימיות של צה"ל, בהן הופיע הבארט MRAD (בחלקן עם מעצה בצבע שחור ובחלקן עם מעצה בצבע חאקי). לקראת סוף שנת 2018 נכנס ה-MRAD לתפוצה רחבה בכלל היחידות המיוחדות בצה"ל ונבדקת כעת האפשרות לרכישת קנים בקליבר 0.338 אינץ'. בזכות הארגונומיה שלו, הבארט נוח לירי מכל מצב: שכיבה, כריעה, ישיבה ועמידה. בשל כך ובזכות דיוקו הוא משמש את צה"ל לצליפת לוט"ר וצליפה בשטח בנוי, בנוסף לצליפה כללית, ומיועד להחליף את המאוזר 86SR הוותיק. חלק מרובי ה-MRAD של צה"ל כוללים קנה מושתק אינטגרלית למשימות צליפה מיוחדות וחשאיות. הבארט MRAD רשם טבילת אש מבצעית במהלך העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה (2018–2021) בידי צלפי חטיבת עוז (חטיבת הקומנדו של צה"ל). בבארט MRAD נעשה שימוש גם במבצע שובר גלים ובפרט בפשיטה על מעוז "גוב האריות" (ארגון טרור פלסטיני) בקסבה של שכם, בה הצלפים של הימ"מ וסיירת מטכ"ל הרגו ופצעו מחבלים רבים.
הכוחות המזוינים של ארצות הברית
ב-2019 נבחר הבארט MRAD במכרז של פיקוד הכוחות המיוחדים של ארצות הברית (US SOCOM) כרובה הצלפים של הכוחות המיוחדים במיזם "Advanced Sniper Rifle" ("רובה צלפים מתקדם", בראשי תיבות: ASR). בעקבות כך נחתם חוזה עם חברת הנשק בארט על סך כ-50 מיליון דולר ל-5 שנים. הרובה החדש זכה לציון Mk 22 ASR (רובה צלפים מתקדם סימן 22).
ב-2020 הגישו צבא ארצות הברית וחיל הנחתים של ארצות הברית (המרינס) בקשה לרכוש כמויות גדולות של הבארט MRAD במיליוני דולרים במטרה לאמץ אותו כמערכת נשק הצלפים העיקרית שלהם. הצבא מייעד אותו להחליף את רובי הצלפים לטווח ארוך מדגמי M2010 ESR ובארט M107, ואילו המרינס מעוניינים להחליף את רובי ה-M40A6 הבריחיים הישנים ורובי ה-Mk 13 Mod 7 שלהם בבארט MRAD.
ב-2021 החלו להגיע רובי הבארט Mk 22 לצלפי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, מתוך 3,000 רובים בסך הכל. ב-2021 הזמין צבא ארצות הברית רובי MRAD תחת הציון Mk 22 PSR. באוגוסט 2022 הזמין גם חיל הנחתים של ארצות הברית את הרובה.
חני פרי
חני פרי (נולדה ב-10 בפברואר 1953) היא דוגמנית ואשת אופנה ישראלית.
ביוגרפיה
פרי נולדה בתל אביב, כחנה פרידמן לזוג הורים שעלו מרומניה, אמה ניהלה בית קפה ברחוב בן-יהודה בעיר. בילדותה התגוררה בבת ים.
בהיותה בת 16 השתתפה ב"צעדת ארבעת הימים" ("צעדת ירושלים") והוכתרה כמלכת הצעדה. שנה אחר כך, ב-1970, זכתה בתחרות "מלכת המים" שארגן המגזין "העולם הזה", ולאחר מכן זכתה במקום השני בתחרות נערת ישראל ובמקום הראשון בתחרות היופי "מלכת הכנרת".
בגיל 18 החלה לדגמן בניו יורק והופיעה במגוון מגזינים ותצוגות אופנה והופיעה בין היתר בקמפיינים של רבלון ואוסקר דה לה רנטה וכונתה TT (הטורנדו מתל אביב) והיא יצאה תקופה עם השחקן ג'ורג' המילטון, וגרה בבית דירות מפואר במנהטן.
בשנת 1978 השתתפה בסרט הקולנוע "העיניים של לורה מרס", וב-1979 היא הופיעה בסרט "מנהטן".
לאחר שחזרה לישראל בסוף שנות ה-80, ארגנה תצוגות אופנה יחד עם הדוגמנית פינצ'י מור, עסקה בבימוי תצוגות אופנה ובסטיילינג.
בישראל דיגמנה בין היתר לחברת גוטקס, רשת ונדום, והייתה פרזנטורית בקמפיין של חברת תנובה.
פריי השתתפה כשופטת אורחת בתוכנית פרויקט מסלול בפרק ספיישל שעסק באופנת שנות השמונים.
חיים אישיים
פרי נישאה שלוש פעמים. בגיל 17 וחצי נישאה לאיש העסקים יגאל רוזנברג ונסע לגור איתו בלונדון, אחרי זמן קצר התגרשה ועברה לניו יורק. ב-1979 נישאה לעורך דין אלאן שוורץ, לאחר היכרות של שלוש שבועות.
מבעלה השלישי איש העסקים צביקה סבו, איתו התחתנה בדצמבר 1985, נולדו שלושת ילדיה והיא מתגוררת בצפון תל אביב. בתה דניאלה התמודדה בתוכנית הדוגמניות.
קרוליין בלקיסטון
קרוליין ג'ורג'יאנה בלקיסטון (באנגלית: Caroline Georgiana Blakiston; נולדה ב-13 בפברואר 1933) היא שחקנית אנגלייה. לקהל הבריטי היא מוכרת מהופעתה בסדרה הקומית "Brass", ולקהל הבינלאומי היא ידועה מהופעתה בתפקיד מון מות'מה בסרט "שובו של הג'דיי" מסדרת סרטי "מלחמת הכוכבים", ובתפקיד הדודה אגאתה בסדרה "פולדארק".
ביוגרפיה
בלקיסטון נולדה בלונדון, בתו הצעירה של הארכיאונאי והסופר יו נואל בלקיסטון ושל רייצ'ל ג'ורג'יאנה (צאצאית של הדוכס השישי מבדפורד ושל הרוזן השני מגראנוויל). מקור המשפחה ממחוז דרהאם, והם קרובי משפחה של הברונטים בלקיסטון.
היא למדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
ב-1983 שיחקה בלקיסטון בתפקיד ליידי פיישנס הארדקר בסדרה הסאטירית "Brass" של חברת "גרנדה", שרצה במשך שלוש עונות. ב-1983 גילמה את מון מות'מה, אחת המנהיגות של ברית המורדים, בסרט "שובו של הג'דיי" מתוך סדרת סרטי "מלחמת הכוכבים". בשנים 1984 ו-1985 כיכבה בתפקיד ראשי לצדו של אלן מקאוון בסדרה "Mr. Palfrey of Westminster".
ב-1986 גילמה בלקיסטון את בס סדג'וויק בפרק "At Bertram's Hotel" בסדרה "מיס מארפל" בכיכובה של ג'ואן היקסון. עוד הופיעה בתפקיד גרושתו של ליונל הרדקאסל (בגילומו של ג'פרי פאלמר) בפרק בסדרה "בחלוף השנים". בין השנים 2015 ל-2018 גילמה בלקיסטון את הדודה אגאתה בסדרה "פולדארק".
חיים אישיים
ב-1970 התחתנה בלקיסטון עם השחקן ראסל האנטר. השניים הכירו כששיחקו יחד במחזה "חלום ליל קיץ" בתיאטרון הפתוח ריג'נטס פארק. נולדו להם בן ובת. בהמשך בני הזוג התגרשו.
אברט שין
אברט שין (באנגלית: Everett Shinn; 1876-1953) היה צייר ריאליסטי אמריקאי וחבר אסכולת אשקאן. הוא גם הציג עם הקבוצה המכונה "השמונה", שהפגינה נגד המדיניות המגבילה של האקדמיה הלאומית לעיצוב החזקה והשמרנית. הוא ידוע בעיקר בזכות ציוריו של החיים העירוניים. הסגנון שלו השתנה במידה ניכרת לאורך השנים.
תחילת חייו
שין נולד ב־6 בנובמבר 1876 ב, ניו ג'רזי, קהילה גדולה של קווייקרים. הוריו ישעיהו קונקלין שין וג'וזפין רנסלי שין היו חקלאים. בגיל 15 נרשם למכון גארדן בפילדלפיה, שם למד רישום. בשנה שלאחר מכן לקח שיעורים ב, ובגיל 17 עבד כאמן בצוות של "".
הוא עבר לניו יורק בשנת 1897, ונודע במהרה כאחד מהריאליסטים העירוניים המוכשרים ביותר שציירו את האנרגיה והמעמדות הנמוכים בחיים המטרופוליניים.
בשנת 1898 נישא שין לפירנצה סקובל, אמנית נוספת מניו ג'רזי. בשנת 1912 הם התגרשו, ובשנת 1913 התחתן עם קורין בולדווין, ונולדו להם שני ילדים, ג'נט ודוד. בשנת 1933 התגרש שין משתי נשים נוספות והיה נושא לרכילויות רבות.
הוא ניהל קריירה מבוססת עד שנות העשרים, אבל ספג הפסדים כספיים קשים במהלך השפל ומכר מעט מאוד ציורים באותה תקופה. בין 1937 עד למותו בשנת 1953, קיבל שין כמה פרסים על ציוריו החדשניים והשתתף במספר תערוכות. עם זאת, הוא תמיד היה קשור להישגי אסכולת אש קאן בשנים 1900–1920.
הוא מת מסרטן ריאות בעיר ניו יורק ב-1 במאי שנת 1953.
קריירה
מרבית היסטוריוני האמנות, כמו גם שין עצמו, רואים בהעסקתו ב"פילדלפיה פרס" את ההתחלה של קריירת האמנות שלו. בתקופת הזוהר שלו הוא נכנס לתחום האיור בעיתונים. לשין הייתה היכולת להעביר תנועה מונפשת ולקלוט פרטים הנחוצים לאיור העיתונים. תכונה זו התבטאה בציוריו ובפסטלים שיצר, במיוחד אלה המטפלים בנושאים עירוניים.
בשנת 1899 הוא התפטר מעסקי העיתונים והחל לעבוד במגזין של איינסלי, שהעסיק גם את אשתו, שהייתה עד אז מאיירת מצליחה והכניסה חלק ניכר מההכנסה הביתית. בסופו של דבר הוא צייר למגוון רחב של כתבי עת פופולריים בעשרים השנים הבאות, כולל לייף, לוק (מגזין) ואחרים. שין החל גם להציג את ציוריו בפומבי בשנת 1899 וזכה לתגובות מעורבות.
בשנת 1900 הוא ואשתו נסעו לאירופה כדי לאפשר לו ללמוד מציירים אחרים ולהכין מספיק עבודה לתערוכה נוספת. הנסיעה השפיעה על אמנותו בשנים הבאות; הוא אימץ במיוחד את האימפרסיוניזם ואמנות אירופאית שהתמקדה בתיאורי התיאטרון.
בתקופתו של שין בפילדלפיה הקימו האמנים רוברט אנרי, ג'ון סלואן וג'וזף לאוב את "מועדון הפחם" כבית ספר לאמנות אלטרנטיבית לא רשמית. הקבוצה, שכללה את אנרי, סלואן, שין, עמיתים מאיירים וציירים שיהיו כמו ויליאם גלקנס וג'ורג' לוקס, מנתה בשיאה שלושים ושמונה אמנים. המועדון, שהיה חברתי ואינטלקטואלי נחשב לעיתים קרובות לנקודת מוצא למה שנודע כאסכולה לאמנות אמריקאית אשקאן. רוברט אנרי, שיזם את הקבוצה האמין כי אמנים צעירים יותר צריכים לפנות אל העיר המודרנית בנושאי הציור ולצייר בסגנון חופשי, פחות אקדמי, ממה שאוהבי האמנות באותה תקופה היו רגילים. שין השתלב בתפיסת עולם זו היטב.
ניו יורק ו"השמונה"
לשין היה עניין מיוחד בסצנות של דרמה - תאונות, בניינים שעולים באש או אלימות ברחוב. המדיום המועדף עליו בתקופה זו היה פסטל, הוא האמן היחיד באסכולת אשקאן שהפיק גוף גדול של עבודה בפסטל.
שין לא השאיר שום רישום או רשימות על תקופתו באירופה, אך משערים כי ראה את עבודתם של דאומייה, אדגר דגה ולוטרק בצרפת וולטר סיקרט באנגליה. הדים לסגנון של ארבעת האמנים ניתן למצוא ביצירתו של שין, במיוחד בזיקה שהוא חולק עם דגה חלק מהציורים שלו כמו טרפז, גן החורף, ניו יורק (1903) רואים את המבצעים מאחורי הבמה והם כוללים את הקהל כרקע לתמונה עצמה. בציורים אחרים, כמו ה"היפודרום בלונדון" (1902), מציג נקודת מבט גבוהה מדומיינת מהמרפסת. ציורים אחרים הוא יצר מנקודת התצפית של בור התזמורת כשהוא מביט אל הבמה בזווית חדה. בין אם הוא תיאר רקדני בלט, קוסמים, שחקנים, אקרובטים, שין מציג את אמנות הביצוע כחוויה מעוררת חיים וחושנית. שין התיידד עם מספר אנשי מקצוע מתחום התיאטרון בניו יורק, כולל המחזאי קלייד פיץ', השחקנית ג'וליה מארלו והמפיק דייוויד בלסקו. הם הצליחו להכיר לו את האליטה החברתית במנהטן שכללה את מעצב הפנים אלסי דה וולף והאדריכל סטנפורד ווייט. כתוצאה מכך, שין ביצע מספר ציורי קיר בבתים שנבנו על ידי סטנפורד ווייט ולבתים ודירות שעוצבו על ידי אלזי דה וולף. לקוחותיו התעניינו בדרך כלל בסגנון לואי ה -16 המכונה "תחיית הרוקוקו".
חיים מאוחרים
בניגוד לשאר חברי קבוצת "השמונה", שין לא הציג בתערוכת הארמורי המפורסמת של אמנות מודרנית מ -1913 ולמעשה, הפך עם השנים לאנטי-מודרניסטי. הוא לא הביע זלזול בפיקאסו ובמאטיס. הוא נשאר אמן קלסי כל חייו ללא כל עניין בניסויים סגנוניים. הסגנון שלו, לדעתם של משקיפים רבים, קיבל גם הוא כיוון יותר מסחרי, וכמה מיצירותיו המאוחרות, כמו ציורי הקיר שצוירו ליד הבר של מלון פלאזה, מטרתם הייתה נוסטלגיה מהותית.
"פרט לתערוכה אחת שהתקיימה אצל קנודלר בשנת 1920", כותב הביוגרף שלו, "נראה כי אברט שין לא הציג ציורים בין 1910 ל -1937."בשנת 1937 נכלל שין בתערוכת "ריאליסטים בניו יורק " במוזיאון ויטני. תערוכה שהייתה, במהותה, איחוד מחודש של הציירים הגדולים מאסכולת אשקאן, בערוב ימיהם. בשנותיו הטובות ביותר שין הרוויח היטב ובבעלותו היו בתים גדולים בקונטיקט ובניו יורק, אך הוא בזבז כסף רב, יחד עם ארבע נשים ופילגשות רבות. מצבו הכלכלי היה קשה בימיו האחרונים.
מורשת
שין היה החבר הצעיר ביותר ב"שמונה". אף על פי שעבודותיו מגוונות הן נחשבות בתולדות האמנות בהקשר של קבוצת "השמונה" ואסכולת האשקאן, סיווג שלא ממש מתאים לטווח החזון האישי שלו.
קשריו של שין עם חברים אחרים ב"שמונה ", שרובם נותרו ידידיו גם בשנותיהם המאוחרות, מעולם לא היו חזקים. "הוא היה חבר מקרי ב"שמונה", העיר הצייר ג'ון סלואן בסוף שנות הארבעים של המאה הקודמת כאשר הצביע נגד המינוי של שין לחברות במכון לאמנויות. המחויבות של שין למעמדות הגבוהים ולקישוט אחוזותיהם צרמה לסוציאליסטי אמיתי כמו סלואן.
אוניית מעוט אזרחית
אוניית מָעוֹט אזרחית (באנגלית: Catapult Aircraft Merchant Ship, ובראשי תיבות CAM Ship) הייתה טיפוס של אונייה אזרחית נושאת מטוס, ששימשה לצורך ליווי של שיירות אוניות בריטיות באוקיינוס האטלנטי בשנים הראשונות למלחמת העולם השנייה. באוניות אלו הותקן מעוט – כבש שיגור קצר, שממנו הוזנק מטוס קרב בסיוע של ירי רקטות לשם הגברת מהירות ההמראה שלו. משימתו הייתה יירוט של מטוסי אויב שניסו לעקוב אחרי שיירה או לתקוף אותה. אוניות אלו שימשו לליווי עד אשר נבנו נושאות מטוסים ייעודיות לליווי שיירות במספר מספיק.
האוניות
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ונוכח הסכנה של תקיפת אוניות אזרחיות על ידי צוללות גרמניות הוחל בשימוש בשיטה של הפלגת אוניות אל בריטניה וממנה בשיירות שאליהן הצטרפו אוניות מלחמה לליווי.
אחד מאמצעי הלחימה שהופעלו על ידי גרמניה נגד השיירות היה מפציצים ימיים מדגם קונדור, שתקפו את האוניות בלב ים. לאחר נפילת צרפת באביב 1940 גברה הסכנה מצד מטוסים אלו, שפעלו עתה מבסיסים קדמיים בצרפת. למטוס הקונדור היה טווח של 3,700 קילומטר, שאיפשר לו לתקוף אוניות בעומק האוקיינוס האטלנטי ולכוון לעברן צוללות כשהוא מחוץ לטווח של מטוסי קרב מחפים של בעלות הברית שפעלו מבסיסים ביבשה.
מפציץ הקונדור הגרמני היה גדול ואיטי ועל כן קל יחסית ליירוט, אך לצי המלכותי הבריטי חסרו נושאות מטוסים לליווי במספר מספיק לצורך מתן חיפוי אווירי לשיירות. על כן פיתחה האדמירליות יכולת הזנקת מטוסים מסיפונן של אוניות אזרחיות מוסבות, שעליהן הותקן מעוט שיגור למטוסים בסיוען של רקטות. באוניות אלו שירתו מטוסי קרב מותאמים מדגם הוריקן.
כבש השיגור ששימש כמעוט והותקן על סיפוני האוניות היה באורך של 25.9 מטר. המטוס הועלה על גבי משטח נע שהוצב על הכבש ואורך ריצת ההמראה שביצע היה 18.2 מטר, בסיוע של ירי רקטות בקוטר של שלושה אינץ' (7.62 סנטימטר). לקראת ההזנקה הייתה האונייה פונה בכיוון הרוח וטייס המטוס היה מציב את דשי המטוס בזווית של 30 מעלות. שיטה מוגדרת של אותות בתנועות ידיים ונפנוף דגלים שימשה את הטייסים ואנשי הצוות שהשתתפו בהזנקת המטוס. המטוס היה מוזנק מאונייה כאשר אותר מטוס גרמני בקרבת השיירה. המטוסים שהוצבו באוניות היו מטוסים משומשים, שהתקרבו למועד סיום השירות המבצעי שלהם.
שיטה זו של הפעלת מטוסים הייתה בזבזנית וכרוכה בסיכון, שכן גיחה באמצעותה הייתה מסתיימת לרוב באובדן המטוס: לאחר תום משימתו והתרוקנות מיכל הדלק שלו ובהיעדר יכולת לנחות על סיפונה של אונייה (או במסלול טיסה ביבשה) היה טייס מטוס ההוריקן נוטש אותו בלית ברירה וצונח, או מנחית את מטוסו על פני האוקיינוס, והכל בתקווה להיאסף לאחר מכן מהמים. מלבד סכנת הנטישה והצניחה למים או הנחיתה על פניהם ארבה לטייס הסכנה של קפיאה במים הקרים, במיוחד במשימות בשיירות באוקיינוס הארקטי. כמו כן במצב של איתור צוללת אורבת הייתה אפשרות שהאוניות ייאלצו למהר לדרכן מבלי שיוכלו להתעכב לאסוף את הטייס.
האוניות נושאות המעוט היו אזרחיות ושירתו בהן ימאים אזרחים, אך הטייסים ששירתו באוניות המעוט היו אנשי חיל האוויר המלכותי. יחידת חיל האוויר המלכותי שהפעילה את המטוסים הוקמה במאי 1941 בקרבת העיר ליברפול, שנמלה היה נקודת מוצא חשובה לשיירות האטלנטיות. לאחר הכשרה ביחידה היו הטייסים מוצבים בנמל ליברפול ובשני נמלי מוצא נוספים. הם היו מסייעים בהעמסת מטוסיהם על האוניות המוסבות. אל הטייסים, שהיו מתנדבים, הצטרפו אנשי צוות נוספים לשם טיפול במטוס והזנקתו. ההזנקה נעשתה גם בסיועם של אנשי צוות אזרחיים של האונייה.
כאשר הגיעה שיירה ליעדה היה המטוס שעל אוניית המעוט משוגר ונוחת בבסיס ביבשה, שם יכול היה טייסו לערוך אימוני ריענון בטיסה בטרם הצטרף לאוניית מעוט שיצאה עם שיירה בדרכה חזרה לבריטניה. הטייסים ששירתו באוניות המעוט הוחלפו לאחר שתי הפלגות הלוך ושוב, כדי למנוע מכישורי הטיסה שלהם להתנוון עקב מחסור באימונים כתוצאה מהשיט.
היסטוריה מבצעית
בסך הכל הופעלו במהלך המלחמה 35 אוניות מעוט אזרחיות מוסבות, ו-12 מתוכן טבעו. על שתי אוניות נוספות הותקנו מעוטי דמה ומטוסי דמה לצורכי הטעייה. מסיפוני האוניות בוצעו תשע הזנקות מבצעיות של מטוסים בתקופה שמאוגוסט 1941 ועד סוף יולי 1943. במשימות אלו הושמדו תשעה מטוסי אויב - ארבעה מפציצי קונדור, ארבעה מפציצי היינקל 111 ומטוס יונקרס 88 אחד. שמונה ממטוסי ההוריקן ננטשו באוקיינוס בסיום הפעולות שבהן השתתפו ואחד נחת ביבשה בברית המועצות. אחד מטייסי המטוסים נספה.
הפעלת אוניות המעוט ומטוסיהן החלה להצטמצם בהדרגה החל מחודש אוגוסט 1942, לאחר שניבנו נושאות מטוסים ייעודיות לליווי במספר מספיק. אז הופסקו משימות האוניות בשיירות לצפון אמריקה ולברית המועצות. יחידת האחזקה בארכנגלסק נסגרה בספטמבר 1942. 16 אוניות בלבד הוסיפו ללוות שיירות לים התיכון ולנמל פריטאון שבאפריקה. ביוני 1943 יצאה הפקודה להפסיק את כל משימות אוניות המעוט, אך ביולי נערכו עוד שתי הזנקות מבצעיות אחרונות של מטוסים מאוניות שליוו שיירות שהיו בדרכן לבריטניה. תוכניות אוניות המעוט נסגרה סופית בספטמבר.
פוטורו
פוטורו (בספרדית: עתיד) היא ספינת החכמים מספרו האוטופי של בנימין זאב הרצל, "אלטנוילנד", ומופיעה בפרק ה' של חלקו הרביעי. לספינת החכמים, ספינת פאר איטלקית, הוזמנו היוצרים, ההוגים, הממציאים ואנשי התרבות הבולטים בעולם למסע תענוגות מחופיו האירופאיים של הים התיכון, ועד לארץ ישראל, בה שוטטו זמן מה.
שנת מסעה של ה"פוטורו" אינה מצוינת במפורש, אולם על-פי המסופר ברומן ניתן לתארכה לסביבות 1920.
תכליתה של ספינת החכמים
למסע מספר מטרות מוצהרות ברומן:
החוויות וההגות הודפסו על סיפון האניה בעיתון יומי, וזכו להד עצום בעולם. המסע שזכה להצלחה עצומה, היה עתיד לחזור על עצמו כל 25 שנים.
הופעת ה"פוטורו" בספרות העברית
ברומן "נוילנד", מאת אשכול נבו, מופיעה הספינה ההרצליאנית "פוטורו" מספר פעמים, הן בגלגולה במציאות הבדויה של הרומן והן כסמל. הספינה מופיעה לראשונה כספינת מעפילים האחרונה טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה. לדברי אשכול נבו ההשראה לתיאור היה קורותיה של ספינת המעפילים "טייגר היל". בניגוד לאוריינטציה האוניברסלית ב"אלטנוילנד", מופיע כאן שמה של הספינה דווקא בתיאור ויתור העולים על דרכוניהם הזרים, על-מנת שלא ייתפסו ויוגלו שוב לארצות מוצאם. מאוחר יותר, יוצא לאור עיתון על הספינה, ממש כב"אלטנוילנד", ומודפסים בו קטעים קצרים מתוך "אלטנוילנד". הראשון שבהם הוא כמובן סיפורה של ספינת החכמים "פוטורו". הניגוד בין שיט התענוגות של ההוגים המובחרים, ובין המסע הקשה בתנאים לא-תנאים של הפליטים היהודיים, מסייע לניגוד המובנה ברומן בין החזון הציוני ומימושו בפועל. ספינת החכמים מופיעה ב"נוילנד" גם כמשל. אחת הדמויות, מני, מייסדת בארגנטינה כפר יהודי ברוח חזונו של הרצל. הכפר מהווה דוגמה לאופן בו ישראל הייתה אמורה להתממש. אחד הדימויים בהם בוחר מני להסברת הפרויקט הוא זה: "... אתה יכול לחשוב עלינו גם כעל 'פוטורו', ספינת החכמים החזונית של הרצל..." השימוש שעושה נבו בסמל, חותר תחת הסמל המקורי, כיוון ש"פוטורו" של "נוילנד" עושה את הדרך ההפוכה מספינת החכמים (ואף מספינת המעפילים שב"נוילנד") - במקום מן הגולה לארץ ישראל, ממנה החוצה.
כלי שיט נוספים בעלי משמעות סמלית
"הפוטורו" של הרצל מצטרפת לשלל כלי שיט - בדויים והיסטוריים שהפכו לסמלים מיתיים, אוניברסליים, לאומיים ופוליטיים:
שדה התעופה פושקין
שדה התעופה פושקין הוא שדה תעופה בפאתי העיר פושקין, 28 ק"מ דרומית למרכז העיר סנקט פטרבורג. שדה תעופה המסוגל לקלוט מטוסים מדגמי IL-76, TU-154, AN-22, Yak-42, TU-134, AN-12, מטוסים קלים יותר (ייצור מקומי) ומסוקים מכל הסוגים. זהו שדה תעופה המופעל במשותף על ידי כוחות האוויר והחלל של רוסיה, משרד התעשייה והאנרגיה של הפדרציה הרוסית, המשמר הלאומי של רוסיה וקולט טיסות נוסעים וטיסות מסחריות לערי קרליה.
היסטוריה
השדה שימש כשדה תעופה צבאי עד 1917, עת הועבר לידי הצבא האדום שהמשיך להשתמש בו כבסיס אימונים. בספטמבר 1941 ננטש שדה התעופה כאשר ב-18 בספטמבר נכבשו העיר פושקין ושדה התעופה על ידי חיילים גרמנים. למרות מצבו המשביע רצון, במהלך הכיבוש שדה התעופה לא שימש בפועל את הנאצים ונזנח, בשל מיקומו בסמוך לקו החזית וחשיפה להפגזות מלנינגרד. מאז סוף מרץ 1944 ועד פירוק ברית המועצות, גדוד התעופה ארוכת הטווח של חיל האוויר של הצבא האדום, שפשט על אובייקטים במדינות הבלטיות, הרבה מעבר לקו החזית. כיום, בשדה התעופה חונים מסוקי Mi-8 ו-Mi-24 של כוחות חיל האוויר הרוסים, כמו גם המפעל ה-20 לתיקון כלי טיס של משרד ההגנה. ב-11 באוגוסט 2012, נערך חג המוקדש לציון מאה שנה לחיל האוויר הרוסי בו הוצגו כאן מטוסי מיג-31 סוחוי Su-34, סוחוי Su-27, מיג-29, Su-24, מיג-25, אנטונוב An-12, An-26, An-72 ומסוקי Mi-8 ו-Mi-24. מאז ספטמבר 2012 משמש השדה כבסיס של חיל האוויר הרוסי ומשמש לעיתים לטיסות מסחריות לערי קרליה.
קרלוס רוסינקראנץ
קרלוס רוסינקראנץ (בספרדית: Carlos Rosenkrantz; נולד ב-28 באוקטובר 1958) הוא עורך דין ארגנטינאי. הוא שופט בבית המשפט העליון של ארגנטינה מאז אוגוסט 2016, והחל מאוקטובר 2018 הוא מכהן כנשיאו.
היה הרקטור של אוניברסיטת סן אנדרוס.
ביוגרפיה
רוסינקראנץ נולד בבואנוס איירס, שבארגנטינה. אביו היה יהודי מפולין ואמו הייתה מורה נוצרייה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת בואנוס איירס ואחר כך בארצות הברית הודות לתוכנית מלגת פולברייט.
Hope (שיר של סטפן)
Hope (בעברית: תקווה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר האסטוני סטפן. הוא יצא לאור ב-5 בדצמבר 2021, וניצח באסטי לאול 2022 – הקדם הלאומי של אסטוניה לאירוויזיון 2022.
לפני האירוויזיון
ב-29 בנובמבר 2021 הכריזה רשות השידור האסטונית (ETV) כי סטפן ישתתף בקדם האסטוני לאירוויזיון 2022, אסטי לאול. "Hope" בוצע ברבע הגמר השלישי של האירוע, והעפיל לשלב הבא. הוא צלח את שלב חצי הגמר, ששודר ב-5 בפברואר, ועלה לגמר, בו הגיע למקום הראשון עם 62 אחוזי הצבעה.
באירוויזיון
המהדורה ה-66 של האירוויזיון התקיימה בטורינו, איטליה והורכבה משני חצאי גמר ב-10 במאי וב-12 במאי 2022, ומגמר ב-14 במאי 2022. על פי כללי האירוויזיון, כל מדינה משתתפת, למעט המדינה המארחת וחמש המדינות הגדולות (גרמניה, צרפת, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), נדרשת להיות אחת מעשר המדינות שיעפילו מאחד משני חצאי הגמר לגמר. ב-26 בינואר 2022 נקבע בהגרלת חצאי הגמר כי אסטוניה תופיע בחלק השני של חצי הגמר השני.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות 2022, סדר השירים לחצי הגמר הוחלט על ידי מפיקי התוכניות ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. אסטוניה הופיעה כמדינה ה-12, אחרי מקדוניה הצפונית ולפני רומניה. ב-12 במאי 2022 ביצע סטפן את "Hope" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2022. עם הקראת התוצאות של שלב זה הוא נמנה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-13 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. אסטוניה הופיעה אחרונה, אחרי סרביה. ב-14 במאי הופיע סטפן בגמר התחרות. עם תום הקראת התוצאות הוא דורג במקום ה-13 עם 141 נקודות (43 מהשופטים ו-98 מהקהל).
אנמיה המוליטית
פתופיזיולוגיה
באדם רגיל, תא דם אדום חי בין 90 ל-120 ימים, שלאחריהם הוא מפורק בטחול. אצל אדם רגיל, יש תיאום בין מספר התאים שנהרסים כל יום לבין מספר התאים שנוצרים.
במקרים בהם שיעור הרס תאי הדם האדומים גדל, הגוף תחילה מפצה על ידי ייצור של יותר תאים אדומים. אנמיה מתפתחת כששיעור ההרס של תאי דם אדומים עולה על שיעור ייצורם. בילירובין, תוצר הפירוק של המוגלובין, יכול להצטבר בדם ולגרום לצהבת. בנוסף, עודפי הבילירובין מופרשים בשתן וגורמים לצבעו להפוך לחום כהה.
המחסור בתאי הדם האדומים מוביל לירידה בחמצן הזמין, מה שגורם להיפוקסיה. ההיפוקסיה בתורה מגרה הפרשת אריתרופואטין מהכליה. הורמון זה מגרה את מח העצם לפצות על החסר על ידי יצירת אריתרוציטים חדשים ושחרורם לדם. כיוון שמח העצם נמצא במצוקה עקב מחסור בתאי דם אדומים הוא משחרר כמויות גדולות של רטיקולוציטים, תאי דם אדומים צעירים שנמצאים בכמות נמוכה בדם באופן רגיל, מה שגורם לרטיקולוציטוזיס.
המנגנון של הרס האריטרוציטים מגוון, אבל לכל האנמיות ההמוליטיות יש מאפיינים מעבדתיים מסוימים: עליה במספר הרטיקולוציטים, עליה ברמות הבילירובין הלא ישיר וירידה בכמות ההפטוגלובין (חלבון שקשר להמוגלובין) ככל שההמוגלובין משתחרר. אם מח העצם לא יכול לפצות על מצב זה האנמיה תתקדם.
Kill the Lights (שיר של אלכס ניואל, די ג'יי קאסידי ונייל רוג'רס)
Kill the Lights הוא סינגל של אלכס ניואל, ג'ס גלין, די ג'יי קאסידי ונייל רוג'רס. השיר נכתב על ידי די ג'יי קאסידי, גרג כהן, אקיל סי. קינג, ג'ון ר. לרדרי, ג'רמי ג'אל דניאלס וקייל הנרי ביילי והופק על ידי די ג'יי קאסידי וגרג כהן.
הווידאו קליפ של השיר יצא ב-8 באפריל 2016 ביוטיוב.
Revolver
Revolver היא מילה באנגלית שפירושה אקדח תופי.
לעווי
לעווי היא משפחת רבנים ששמה נובע מהכתיב היידי של השם "לוי" אף על פי שלא היו לוויים. {{פירושונים|
ראו גם
}}
חלון ארכאולוגי
חלון ארכאולוגי משמש לחשיפה לציבור של שרידים ארכאולוגיים או ממצאי חפירה ארכאולוגית באתר שבו נמצאו.
תפקוד
חלון ארכאולוגי מוקם כשמבקשים להנגיש לציבור מבנים בעלי עניין ארכאולוגי שאינם ניתנים לחפירה מהקרקע מבלי להיהרס או שחפירתם כרוכה בהוצאות גדולות, או שהושארו במתכוון במקום. חלון ארכאולוגי בנוי לרוב כך שהוא מוגן מפני מזג אוויר או מגע וכך מוגן מנזק מקרי או מכוון, מתאפשרת צפייה בתכניו מבחוץ דרך זכוכית או סורג.
שימור מבני של אתרים
במחקר בנייה ושימור אתרים, חלקים קטנים משכבות הטיח והצבע מקירות, תקרות ורכיבים אחרים מוסרים בשכבות על מנת לקבוע את הסטרטיגרפיה ואת צורת המבנה המקורי. ציורים נחשפים בסדר כרונולוגי במספר רצועות סמוכות, שנקראת מדרגות חשיפה או חתך רוחב.
ויליאם מוליקן
ויליאם דנפורת' "ביל" מוליקן (באנגלית: William Danforth "Bill" Mulliken; 27 באוגוסט 1939 - 17 ביולי 2014) היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי במשחה ל-200 מטר חזה.
ביוגרפיה
מוליקן נולד באורבנה, שבאילינוי. התאמן בהדרכת ריימונד ריי. הוא בוגר אוניברסיטת מיאמי שבאוהיו משנת 1961.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בשיקגו שבאילינוי בשנת 1959 זכה מוליקן במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:43.1 דקות.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת רומא (1960) זכה מוליקן במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:37.4 דקות, לפני יושיהיקו אוסקי מיפן (2:38.0 דקות) וויחר מנסונידס מהולנד (2:39.7 דקות). בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:37.2 דקות.
לאחר סיום קריירת השחייה שלו ולימודיו במיאמי, השלים לימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן עבד מוליקן כעורך דין בשיקגו.
הר מייסון (אנטארקטיקה)
הר מייסון (באנגלית: Mount Mason) הוא הר בהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק של שטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם לחוף מדף הקרח רוס, והוא מתנשא מעל הקצה הצפוני של רכס לילי.
גובהו של ההר 640 מטרים מעל פני הים; הר מייסון הוא ההר ה-2,467 בגובהו באנטארקטיקה.
מקור השם
ההר נקרא על שמו של האוורד אף. מייסון (Howard F. Mason), מהנדס רדיו שחרף עם המשלחת בתחנת באמריקה הקטנה.
לה דאנט
לֶה דֶאנט או לֶה דֶאן או לֶז דֶנְטְס (באנגלית: Les Dents - נהגה "לז דאנטס"; בצרפתית - נהגה "לה דאנט" או "לה דאן"- מילולית: "השיניים") או ד'ה נידלז (באנגלית: The Neadles; מילולית: "המחטים") הן ארבע פסגות סלעיות בולטות, דמויות שיניים, בהרי רואן, בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
בשל בולטותן, הפסגות מהוות ציון דרך בולט באזור.
לפסגות גובה אחד - כ-1,500 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי ההר
הפסגות מופו לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908–1910) בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו,
הפסגות מופו בדיוק רב יותר, בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
מקור השם
השם הוא תיאורי, בשל מראה הפסגות.
חוט מחשבה
חוט המחשבה הוא מונח המתייחס לקשר ולחיבור שיש בין נושאים ורעיונות שונים שאדם מביע וחושב במהלך שיחה או מחשבה. כמו כן מתייחס הביטוי "חוט מחשבה" לעצם המחשבות עצמן.
ג'ון סשנס
ג'ון גיב מארשל הידוע בשם הבמה ג'ון סשנס (באנגלית: John Sessions; 11 בינואר 1953 – 2 בנובמבר 2020) היה שחקן וקומיקאי בריטי. היה מוכר מהופעתו בתוכניות קומיות ותוכניות אלתורים כגון "של מי השורה הזאת בכלל?", כחבר בפאנל של התוכנית "Qi" ומהופעותיו כשחקן אופי במספר רב של סרטים בממלכה המאוחדת ובהוליווד.
חוט מחשבה
המונח באנגלית "train of thoughts" הוצג כבר ב-1651 על ידי תומאס הובס בספרו לווייתן. נאמר שאדם "מאבד את חוט המחשבה" כשהוא מאבד את היכולת ליצור קשר הגיוני בין משפטים ומילים או בין רעיונות לא מילוליים ומחשבות.
ג'ון סשנס
ביוגרפיה
סשנס נולד בלארגס שבאיירשייר. כשהיה בן שלוש עברה המשפחה לקמפסטון בדפורדשייר, ואחר כך לסנט אלבנס בהרטפורדשייר. יש לו אחות תאומה בשם מג, ואח גדול ממנו.
חוט מחשבה
משום שלחשיבה המודעת יש קיבולת מוגבלת, ההתמקדות בחוט מחשבה מסוים, באה על חשבון העיבוד של חוטי מחשבה אחרים. הקיבולת של יכולת החשיבה המודעת נובעת מהעובדה שזיכרון העבודה מוגבל בקיבולתו בעקבות תהליכי בקרה הכוללים קשב, מודעות ורצון, כך שאצל מרבית בני האדם הוא יכול להכיל כשבעה פריטים. דבר זה יוצר את הקושי האנושי לעסוק בבעיות המורכבות ממספר גדול של משתנים.
ג'ון סשנס
ביוגרפיה
סשנס למד בבית הספר העצמאי לבנים "Bedford Modern School" וב-"Verulam School" בסנט אלבנס. אחר כך למד אוניברסיטת בנגור וסיים תואר MA בספרות אנגלית. בהיותו באוניברסיטה החל להופיע לפני קהל בקומדיות כגון "Look back in Bangor" ו-"Marshall Arts". בהמשך למד לתואר PhD באוניברסיטת מקמסטר בהמילטון שבאונטריו, אבל לא סיים את הדוקטורט.
חוט מחשבה
חוט מחשבה פנימי
היכולת ליצור ולשמר חוט מחשבה פנימי ללא תלות במציאות החיצונית, משחררת את האדם מהמגבלות של תגובה לאירועים סביבתיים מידיים בלבד. ברמה הנירולוגית, יכולת זו מתבססת על שיתוף פעולה בין מידע אוטוביוגרפי שמספקת רשת ברירת המחדל, לבין רשתות ויסות פרונטו-פריאטליות שמסייעות לשמור על חוט המחשבה הפנימי מפני הסחות דעת מהעולם החיצוני.
ג'ון סשנס
קריירה
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 למד סשנס באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה יחד עם קנת בראנה. בהמשך הקריירה עבדו השניים יחד בהזדמנויות רבות. בתחילת שנות השמונים של המאה העשרים הופיע בקומדיות ובמופעי פנטזיה מאולתרים. בתקופה זו הופיע בהצגה כפולה יחד עם פרנץ' וסונדרס. בשנים אלה שיחק בתפקידים קטנים בסרטים בהם "The Sender" ב-1982, "הבאונטי" ב-1984, ו"על אי בודד" ב-1986.
סשנס הופיע במופע יחיד של אלתורים קומיים בשם "Napoleon" שהוצג בווסט אנד הלונדוני באמצע שנות השמונים של המאה העשרים. סשנס וסטיבן פריי היו שני חברי הפאנל היחידים מתוכנית הרדיו המקורית של התוכנית "של מי השורה הזאת בכלל?". בסוף שנות השמונים, התוכנית בהנחיית קלייב אנדרסון עברה לטלוויזיה, פריי פרש מהצוות הקבוע, אבל סשנס המשיך להופיע בעונה הראשונה, ולעיתים גם בעונה השנייה. כחקיין מוכשר דיבב סשנס גם בתוכנית "Spitting Image". קריירת האלתור שלו פרחה בזכות יכולתו להחליף מבטאים ופרסונות במהירות. ב-1987 שיחק בתפקיד ליונל זיפסר במיני-סדרה "Porterhouse Blue" של ערוץ 4.
ב-1989 כיכב סשנס בתוכנית יחיד בטלוויזיה בשם "John Sessions" שצולמה בדונמאר ורהאוס בלונדון. במופע הופיע סשנס בפני קהל שהוזמן לבחור אדם, מקום ושני אובייקטים שאיתם היה סשנס מאלתר הופעה סוריאליסטית במשך חצי שעה. הוא הופיע בשתי תוכניות טלוויזיה נוספות האחת "John Sessions' Tall Tales" ב-1991 והשנייה "John Sessions' Likely Stories" ב-1994. על אף שנחשבו לתוכניות אלתורים, המופעים היו מתוכננים מראש. ב-1991 שיחק סשנס בדרמה "Jute City" של ה-BBC, מותחן בשלושה חלקים המבוסס על חבורה של נבלים מהבונים החופשיים. ב-1996 הוזמן על ידי האקדמיה המלכותית לאמנויות לכתוב את המחזה "Paint, said Fred" על חייו של פרדריק לורד לייטון, שהיה אמן ויקטוריאני בולט. במופע היחיד באו לידי ביטוי יכולת הכתיבה הקומית שלו וכישרון החקיינות.
סשנס כיכב גם באופרת הסבון הסוריאליסטית "Stella Street", קומדיה אודות דיירי רחוב באחד הפרוורים שביניהם ידוענים כגון מייקל קיין ואל פצ'ינו. את הסדרה יצר סשנס יחד עם החקיין פיל קורנוול, והשניים מגלמים דמויות אחדות בכל פרק.
בדצמבר 1997 הופיע סשנס בתוכנית הרדיו "Private Passions" של ה-BBC בהנחיית מייקל ברקלי. הוא גילם דמות של וינאי בן 112 בשם מנפרד סטורמר, שסיפר אנקדוטות על יוהנס ברהמס, קלרה שומאן, ריכרד שטראוס, ארנולד שנברג ואחרים, בצורה כה ריאליסטית שחלק מהמאזינים לא הבינו שמדובר במתיחה. במשך השנים הופיעו בתוכניתו של ברקלי דמויות נוספות שיצר סשנס. הוא השתתף בהקראת סיפורי אסטריקס הפופולריים בספרי שמע.
סשנס שיחק בתפקיד אורח בפרק של "דוקטור הו" בשם "Death Comes to Time" בו גילם את גנרל טאניס. הוא הופיע פעמים אחדות בסדרה של ה-BBC "השופט ג'ון דיד" בתפקיד עורך הדין בריאן קנטוול QC. ב-2007 כיכב בתסכית אודיו של "דוקטור הו" בשם "100".
בשנת 2006 הגיש סשנס את תוכנית "הפרומס" של ה-BBC והשתתף בפרק ספיישל של הסדרה לילדים "Jackanory" בדיבוב דמויות אחדות ובדמות מספר הסיפורים. ב-2007 הופיע בפרק הסיום של העונה השנייה של הסדרה "מלון בבילון" בתפקיד בעל המלון דונובן קרדו. ב-2009 גילם את ג'פרי האו בסרט הטלוויזיה "מרגרט". ב-2010 שיחק בתפקיד קני פרינס בסדרה "שרלוק".
ב-2011 הופיע סשנס בדרמת הנעורים "סקינס" בתפקיד אחד האבות המאמצים של פרנקי פיצג'רלד. עוד שיחק בתפקיד הכומר בפרק בסיטקום "Outnumbered" ב-BBC One.
סשנס גילם שני ראשי ממשלה בריטיים בסרטי קולנוע, האחד הרולד וילסון בסרט "איזה מין שוויון" והשני את אדוארד הית' בסרט "אשת הברזל". ב-2013 הופיע בהפקת הבכורה של המחזה "Longing".
ב-2014 שיחק סשנס בתפקיד קטן בדמות ארתור דאנקן בסדרת הדרמה "זרה". באוקטובר 2014 הופיע סשנס (בקולו בלבד) בדמות גאס המחשב הפסיכופת המסתורי ששלט על הרכבת / חללית בפרק "Mummy on the Orient Express" של הסדרה "דוקטור הו".
ב-2015 גילם את מייקרופט הולמס בסרט "מר הולמס". עוד באותה שנה גילם את דמותו של השחקן ארתור לאו בדרמה "'We're Doomed! The Dad's Army Story".
ב-2016 שיחק בתפקיד ד"ר הרמן בסרט "פלורנס פוסטר ג'נקינס".
חיים אישיים
סשנס תמך במפלגת העצמאות הבריטית (UKIP). לדבריו הוא "משתעמם מכך שאומרים ש-UKIP היא חבורה של גזענים, הם אינם כאלה. נייג'ל פרג' מדבר בצורה יותר הגיונית מאשר שאר הפוליטיקאים גם יחד. ארצות הברית של אירופה זה טירוף". סשנס היה הומוסקסואל מוצהר. באוגוסט 2014 היה סשנס אחד מ-200 אנשי ציבור שחתמו על מכתב לעיתון הגרדיאן כנגד עצמאותה של סקוטלנד לקראת משאל העם שנערך באותה שנה.
הוא שינה את שמו כשהחל להופיע מפני שבאיגוד השחקנים (Equity) היה רשום כבר ג'ון מרשל.
ב-2 בנובמבר 2020 נפטר סשנס בביתו שבדרום לונדון.