cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה
הקמת FLN ומלחמת העצמאות של אלג'יריה
אלג'יריה נכבשה על ידי צרפת בשנת 1830, הייתה חלק מהאימפריה הצרפתית הקולוניאלית, ונקראה אלג'יריה הצרפתית. בשנים שלאחר כיבושה שלחה צרפת מתנחלים צרפתים להתיישב באלג'יריה על מנת לקבוע עובדות בשטח, לחזק את האחיזה באזור ולהתפרס על שני צידי הים התיכון. אלג'יריה נחשבה חוקית כמחוז של צרפת, אף כי רוב תושביה לא זכו לאזרחות צרפתית. במהלך השנים בהן הייתה אלג'יריה כבושה, נעשו ניסיונות רבים על ידי התושבים המקומיים לשנות את הסטטוס שלהם, בעיקר על ידי דרישה לרפורמות והקלת עול השליטה הצרפתית. המחשבה על עצמאות מוחלטת מצרפת לא נראתה ריאלית בעיני רבים. אלג'יריה נתפסה על ידי צרפת כנכס כלכלי ואסטרטגי חשוב. היא שימשה כשער לאפריקה עבור צרפת, והיוותה טריטוריה רחבת ממדים ובעלת משאבים, שצרפת השקיעה כספים רבים כדי להפיק ממנה תועלת. מסיבות אלה, לא התכוונה צרפת לתת עצמאות לאלג'יריה.
צרפת ובריטניה, שהחזיקו שתיהן בקולוניות מעבר לים, ניצחו אמנם במלחמת העולם השנייה, אך מחיר הניצחון היה כבד. מצבן הכלכלי של מדינות אלו הורע מאוד בעקבות המלחמה, והן נזקקו לסיוע חיצוני. בסוף שהות הארבעים ובשנות החמישים, החלה להתברר השליטה בקולוניות, לעיתים קרובות, כעסק לא רווחי מבחינה כלכלית ואסטרטגית. נוסף על השיקולים הכלכליים, החלה להתבסס בדעת הקהל העולמית תפיסה רווחת המגנה את הקולוניאליזם. בצרפת החלו להישמע קולות הקוראים לנסיגה מאלג'יריה.
בשנת 1954 התחולל קרב דיין ביין פו בווייטנאם, במהלך מלחמת הודו–סין הראשונה. בקרב עקוב מדם זה נחלה צרפת הקולוניאלית כישלון חרוץ מול המורדים המקומיים. התבוסה הובילה לעזיבת הצרפתים את וייטנאם. ההתרחשויות ההיסטוריות ודעת הקהל העולמית נתנו רוח גבית לאלג'יראים רבים לא להסתפק רק ברפורמות, אלא לדרוש עצמאות מלאה מצרפת. כך הוקמו תנועות רבות בתחילת שנות ה-50 של המאה העשרים, שמטרתן הייתה השגת העצמאות. אחת מהן היא המועצה המהפכנית לאחדות ופעולה (CRUA-Comité révolutionnaire d'unité et d'action), שמטרתה הייתה לאחד את כל המיליציות האלג'יראיות נגד צרפת. CRUA הורכבה מבכירים שהיוו את ששת הראשים ההיסטוריים של FLN: קארים בלקאסם, מוסטפא בן בולאיד, לארבי בן-מהידי, מוחמד בודיאף, רבאח ביטאט ודידוש מוראד. CRUA החליטה ב-10 באוקטובר 1954 להנהיג מרד נגד השלטון הצרפתי, שיצא לפועל ב-1 בנובמבר באותה שנה (יום זה כונה יום כל הקדושים האדום). CRUA שינתה את שמה לחזית לשחרור לאומי, FLN.
בשנה זו הייתה עדיין האחיזה הצרפתית באלג'יריה חזקה מאוד, ומיליון מתנחלים מצרפת התגוררו באלג'יריה. מתנחלים אלו הפכו ליעד להתקפות מצד FLN. פעולות הגרילה שבוצעו נגד השלטונות הצרפתיים וכנד המתיישבים הצרפתים הפכו למלחמה של ממש. הסלוגן שליווה את המלחמה היה "מהפכה אלג'ירית, עם במלחמה נגד הברבריות הקולוניאלית". עצם השימוש של FLN באלימות הראה שינוי מפעולות ההתנגדות הלא אלימות הקודמות, כמו של האיחוד הדמוקרטי של המניפסט האלג'יראי (UDMA-Union démocratique du manifeste algérien) שהונהג על ידי פרחאת עבאס, של התנועה הלאומית האלג'יראית (MNA- Mouvement national algérien) של מסאלי חאג', ושל אגודת העולמא המוסלמים האלג'יראים. בשנת 1955 פרחאת עבאס הצטרף לFLN במלחמתו בצרפתים.
שיטת הלחימה העיקרית של FLN, ובעיקר הזרוע של צבא השחרור הלאומי (ALN-Armée de Libération Nationale), הייתה ביצוע פיגועים נגד המתיישבים הצרפתים ואנשי הצבא הצרפתי. בנוסף, הייתה פגיעה נרחבת בתשתיות המסייעות לצרפתים כמו בסיסים צבאיים, תחנות משטרה, חברות טלפון, בנייני ציבור, כבישים ותחנות כוח. פגיעות אלו הביאו את הצרפתים לתגבר את כוחותיהם באלג'יריה. FLN החזיקו עתודות רבות של נשק במחסנים בתוניסיה ובמרוקו. בכך היה להם יתרון על ארגוני גרילה אחרים כמו המוג'הידין, וגופים אחרים שסבלו ממחסור בנשק כגון השלטון הזמני של הרפובליקה האלג'יראית (GPRA-Gouvernement Provisoire de la République Algérienne), שפעלו מטוניסיה. במהלך הקרב על אלג'יר, השמיד צבא צרפת את תשתיותיה הצבאיות של FLN, ומנהיגיה חוסלו או נכלאו. ממדי ההרג היו עצומים וכללו פשעי מלחמה רבים, משני הצדדים, וכללו עינויים ומעשי לינץ'. מצד אחד, ניתן לומר שתוצאות אלו הנחיתו על FLN מכה קשה. מצד שני, דווקא הזעזוע העמוק שעוררו תוצאות הקרב, גרם להתחזקות משמעותית בנחישות של FLN לדרוש עצמאות מצרפת.
במקביל, חלה בצרפת ירידה חדה בתמיכה הציבורית בהמשך השליטה הקולוניאלית, מה שהפך את עזיבת הצרפתים לשאלה של זמן בלבד. במקביל ללוחמה האינטנסיבית התקיים משא ומתן בין FLN לבין ממשלת צרפת בראשות שארל דה גול, שתחילה הציע אינטגרציה מלאה לאלג'יראים, אך אלו דרשו עצמאות מלאה. דה גול היה נתון בין הפטיש לסדן, במצב שבו האלג'יראים דרשו עצמאות, הצרפתים בצרפת הלכו והסתייגו מהמשך השליטה הקולוניאלית, והצרפתים באלג'יריה הרגישו מקופחים על ידי כל הצדדים. הסיבה לכך היא העוינות שהייתה כלפיהם הן בצרפת והן באלג'יריה, והרגשתם כי דה גול בגד בהם. דה גול הבטיח בהתחלה שלא יתן עצמאות לאלג'יריה, אך נטה יותר ויותר לכיוון זה ככל שהזמן עבר. בסופו של דבר, דה גול קיבל את ההחלטה לתת עצמאות לאלג'יריה, ולסיים את קציר הדמים. לפי הפוליטיקאי הצרפתי לואי ז'וקס, שכיהן כשר לענייני אלג'יריה, הפיגועים של FLN גרמו ל-19,166 הרוגים מהאוכלוסייה האזרחית, מהם 2,788 אירופים ו-16,378 מוסלמים, וכן גם ל-21,151 פצועים, מהם 7,541 אירופים ו-13,610 אלג'יראים.
עצמאות אלג'יריה ותקופת בן בלה
מלחמת העצמאות נמשכה עד ב-18 במרץ 1962. בתאריך זה חתמה הממשלה הצרפתית על הסכמי אוויאן, שהביאו להפסקת אש עם FLN. ביולי באותה שנה, התקיים משאל עם, שבו בחרו האלג'יראים ברוב קולות בעצמאות מצרפת. כמו כן, הסכמי אוויאן, שקבעו שיתוף פעולה כלכלי וחברתי בין שתי המדינות, נכנסו לתוקף.
עם הכרזת העצמאות תפסה את השלטון מפלגת FLN בראשות אחמד בן בלה, בעיקר מאחר שנתפשה כתנועה שהביאה את העצמאות לאלג'יריה. אך תפיסת שלטון זו לא עברה בצורה חלקה. אחמד בן בלה, שהיה בעד שימור המשטר בעזרת כוח צבאי, נתמך על ידי צבא הגבולות של ALN, הזרוע הצבאית של FLN. ל-ALN היה נשק רב, בעוד שארגונים אחרים סבלו ממצוקה של נשק, מה שאפשר ל-ALN לבסס את שליטתו של בן בלה בכוח הזרוע, ולמנוע תחרות מצד ארגונים אחרים. בדרך זו, חיסל בן בלה את GPRA, שפעלה למען דמוקרטיזציה של אלג'יריה, והתבסס בראשות המדינה. בן בלה גם פעל לבסס את מעמדה של FLN כמפלגה יחידה, והוציא מחוץ לחוק את המפלגה הקומוניסטית ב-1963. גם מפלגת המהפכה הסוציאליסטית של מוחמד בודיאף הוצאה מחוץ לחוק, ומאוחר יותר גם חזית הכוחות הסוציאליסטים (FFS- Front des forces socialistes) של חוסין עייט אחמד.
הפיכת יוני 1965 ותקופת בומדיין
בן בלה ביצע צעדים נוספים להתבססות בשלטון, כמו פיטורים של אישים שאינם מקורבים לו, או הצרת צעדיהם של מתחרים פוטנציאליים כמו עבד אל-עזיז בותפליקה, שהיה שר החוץ. כל הפעולות הללו החישו את ההפיכה. הווארי בומדיין, נשיא המדינה בשנות השבעים, היה משוכנע שהוא יכול להפסיק את השתלטותו של בן בלה על FLN, ולעצור את הפיכתו של בן בלה לשליט יחיד הממקם עצמו מעל המפלגה. התקיימו שתי פגישות בין בומדיין ובן בלה, אך בן בלה לא שינה את גישתו.
כאשר הבין בומדיין שהבא בתור ברשימת הנפגעים יהיה הוא עצמו, הוא החליט לשים קץ לשלטונו של בן בלה. בעזרת מקורביו מהצבא השתלט בומדיין על בניין הרדיו, על ארמון העם (מקום הממשלה) ועל וילה ז'ולי (מקום משרדי FLN ומקום מגוריו של בן בלה). בן בלה נלכד במיטתו על ידי קולונלים שנשלחו על ידי בומדיין, ובכך הגיע שלטונו לקיצו. למחרת, בומדיין הופיע בטלוויזיה, כדי להודיע על תום עידן בן בלה, והכריז את הכרזת ה-19 ביוני. הכרזה זו הכילה רשימה מפורטת של ביקורות על ניהול המדינה של בן בלה, והוקראה ברדיו בפירוט.
בן בלה נתן חשיבות גדולה לבניין המדינה לאחר מלחמת העצמאות. השקפתו של בומדיין הייתה שונה מכך, מאחר שהוא ראה לנכון להעדיף את הפעולה הפוליטית, וליצור לאומיות מדינתית-חברתית ואנטי קולוניאליסטית. הפיכת ערכים אלו לעליונים, סייעה לבומדיין לבסס את שלטונו, כביכול בזכות המהפכה שביצע, הוא הרי לא נבחר. עם זאת, ניתן למצוא קווי דמיון בין בומדיין לבין בן בלה בדרכי ביסוס השלטון, שכוללות סילוק גורמים מפריעים ואיחוד העם תחת שלטונם על בסיס כלשהו המחייב את נוכחותם האיתנה בשלטון (בניית המדינה אצל בן בלה, סולידריות מדינית-חברתית אצל בומדיין). כמו בן בלה, גם בומדיין שם את עצמו מעל FLN למרות שהיה חלק ממנה, והפך את המפלגה לשולית ואת עצמו לשליט יחיד. למרות זאת, בומדיין עדיין השתמש ב-FLN כדי להעביר החלטות. בשנת 1976 הוגדר בחוקה על ידי בומדיין שאלג'יריה תהיה תמיד מדינה סוציאלית שבראשה תעמוד FLN. החלטה זו חיזקה את עמידת בומדיין והמפלגה בראשות המדינה, ואף קיבעה זאת בחוק, מה שביטל כל אפשרות חוקית לשינויים פוליטיים.
רפורמות דמוקרטיות בתקופת בנז'דיד
עם מותו של בומדיין ב-1978, עלה לשלטון הקולונל שאדלי בנג'דיד. המפלגה אורגנה מחדש, וחזרה לתפוס מקום מרכזי אחרי תקופה ארוכה של שוליות תחת בומדיין. הצבא עדיין היה מיוצג בצורה מכובדת בוועד המרכזי של FLN, והחזיק במידה רבה בשליטה על המדינה.
במהלך שנות ה-80, FLN מיתנה את הצביון הסוציאליסטי על ידי רפורמות של שוק חופשי, והתנערות מהמקורבים של בומדיין שנשארו. עם זאת, הרפורמות הדמוקרטיות לא התקיימו, אלא אחרי העימותים של אוקטובר 1988, שנגרמו עקב משבר כלכלי חמור שנגרם בעקבות נפילת מחירי הנפט. ב-28 בפברואר 1989 הכריזה ועדה חוקתית על היתר לריבוי מפלגות, הרחבת חופש הביטוי וכינון בחירות חופשיות. שלטון המפלגה היחידה שהונהג על ידי בומדיין עבר מהעולם. בדרך זו, FLN קטעו את הקשרים המיוחדים שלהם עם הצבא הלאומי ועם מוסדות המדינה, והשלטון הריכוזי פורק.
המצב החדש של ריבוי מפלגות וחופש הביטוי אפשר לחזית הגאולה האסלאמית (FIS-Front Islamique du Salut) להיות במקום הראשון בסיבוב הראשון של הבחירות בשנת 1991, דבר שהיווה הפתעה גדולה. מפלגה זו קיבלה 188 מקומות מתוך 231 בשלטון. חזית הכוחות הסוציאליסטיים (FFS-Front des Forces socialistes) קיבלה 25 מקומות, ואילו FLN קיבלה רק 15 מקומות. זו הייתה נפילה משמעותית וכואבת עבור המפלגה ששלטה באלג'יריה ביד רמה מאז העצמאות מצרפת. בעקבות העלייה של המפלגה האסלאמית, הצבא מחליט ב-1 בנובמבר 1991 לבצע פוטש צבאי. בנז'דיד נאלץ להתפטר בתחילת 1992. הצבא העלה במקומו לשלטון את מוחמד בודיאף, וביטל את תוצאות הבחירות. כמו כן, FIS הוצאה מחוץ לחוק. כל אלו הציתו מלחמת אזרחים עקובה מדם, שגבתה כמאה אלף קורבנות.
העשור השחור - תקופת מלחמת האזרחים האלג'יראית
בודיאף לא זכה לשמש בתפקידו זמן רב, ונרצח בהתנקשות על ידי שומרי ראשו ביוני 1992. ואלג'יריה נפלה שוב תחת השלטון הישיר של הצבא. המפלגה נשארה באופוזיציה לממשלה בזמן מלחמת האזרחים באלג'יריה. אחרי שהוחזרה הדמוקרטיה בצורה חלקית ב-1995, אורגנו בחירות לנשיאות, שלא זכו כלל להתייחסות של האופוזיציה. FLN, כמו FIS ו-FFS, קראו להימנעות. ב-16 בנובמבר 1995, נבחר הגנרל ליאמין זרואל לנשיא הרפובליקה, והיה הראשון בתולדות אלג'יריה שנבחר בבחירות דמוקרטיות וגם זכה לכהן כנשיא. FLN נשארה מחוץ לשלטון, וחתמה עם עוד שישה הרכבים פוליטיים את הפלטפורמה של רומא, המבקרת את השלטון הצבאי והצורה שבה ניהל את המשבר שנוצר בזמן מלחמת האזרחים. למרות זאת, לאחר ויכוחים פנימיים רבים, העמדה הרשמית של המפלגה עברה לתמיכה בנשיאות.
ב-1998, הכריז זרואל רשמית על הקדמת הבחירות לנשיאות לפברואר 1999, שאליהן לא ניגש. הוויתור של זרואל על הנשיאות נגרם על ידי הגנרלים של הצבא, שחששו מעלייה נוספת של האסלאמיסטים הקיצוניים לשלטון, שאיתם היו לזרואל יחסים יותר ויותר הדוקים. הגנרלים קראו לעבד אל עזיז בותפליקה, נאמנו של בומדיין, שנעדר מהזירה הפוליטית משנת 1981, להתמודד בבחירות. בותפליקה רץ כמועמד עצמאי, וזכה בנוסף גם לתמיכה של FLN, שהעדיפו לתת לו את תמיכתם ולא לגנרלים. כך קיבל בותפליקה תמיכה גם של הצבא וגם של FLN. בותפליקה זכה בכ-74 אחוזים מהקולות, והביס את חזית הגאולה האסלאמית ומפלגות אחרות, שטענו לאי-סדרים ולזיופים בבחירות.
תקופת בותפליקה
שנות כהונתו הראשונות של הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה התאפיינו בעיקר במאמצים לאיחוי פצעי מלחמת האזרחים על ידי ניסיונות פיוס בין הצדדים, שיקום תשתיות ותוכנית חומש כלכלית. בשנת 2002 נערכו שוב בחירות באלג'יריה. FLN קיבלו 34 אחוז מהקולות, שהם 199 מושבים בפרלמנט. בשנת 2004 ניגש עלי בנפליס ניגש לפריימריז של FLN, וקיבל רק 6.4 אחוז מהקולות, מול 85 אחוז לבותפליקה, וגם בחירות אלו נחשבו לבעייתיות. בותפליקה חזר למפלגה לאחר שהיה מועמד עצמאי עד כה, ותפס בה עמדת כוח. ב-2005 הקונגרס הלאומי השמיני של FLN הכריז על בותפליקה כנשיא המפלגה, ועל עבד אל עזיז בלחאדם כמזכיר כללי של FLN. בלחאדם התמנה לאחר מכן לראש הממשלה ב-24 במאי 2006 על ידי בותפליקה. FLN כיום הם חלק מקואליציה פרלמנטרית שנקראת ברית נשיאותית, הכוללת גם את האספה הלאומית הדמוקרטית (RND-Rassemblement national démocratique), ואת תנועת החברה לשלום (MSP-Mouvement de la société pour la paix).
לארי קינג
לארי קינג (באנגלית: Larry King; 19 בנובמבר 1933 – 23 בינואר 2021) היה שדרן רדיו וטלוויזיה יהודי-אמריקאי. הנחה את תוכנית האירוח המרכזית ברשת CNN "לארי קינג לייב" מיוני 1985 עד דצמבר 2010.
ביוגרפיה
נולד בשם לורנס הארווי זייגר (Lawrence Harvey Zeiger) בברוקלין שבניו יורק. הוריו היו יהודים-אורתודוקסים שהיגרו לארצות הברית מבלארוס בשנות השלושים. אחד משני ילדיהם של ג'ני (לבית גיטליץ), עובדת בחנות בגדים שנולדה במינסק או בווילנה, האימפריה הרוסית, ואהרון זייגר, בעל מסעדה ועובד במפעל ביטחוני שנולד בקולומיה, אוסטריה-הונגריה או פינסק, האימפריה הרוסית.
קינג למד בתיכון לאפאייט, בית ספר ציבורי בברוקלין. אביו של קינג נפטר מהתקף לב כשהיה בן 9. כך, קינג, אמו ואחיו נאלצו להזדקק לתמיכה כלכלית משירותי הרווחה. קינג הושפע קשות מפטירתו של אביו, מה שגרם לו לאבד עניין במטלות בית הספר.
קריירה
בשנת 1955, בבחרותו, עבר למיאמי, והתקבל לעבודה בתחנת רדיו מקומית קטנה (ה-WAHR) בתור עובד כללי. ב-1 במאי 1957, בעקבות פרישה של אחד משדרני התחנה, החל לעבוד כשדרן. הוא אימץ את השם "לארי קינג" בעצת מנהל התחנה, שהציע לו לבחור בשם קליט. בהמשך שידר תוכנית אירוח בתחנת רדיו אחרת (WIOD), ובמאי 1960 החל להנחות תוכנית אירוח בתחנת טלוויזיה מקומית.
ב-20 בדצמבר 1971 נעצר במיאמי באשמת גנבה, בעקבות חוב לשותפו לואיס וולפסון. בעקבות המעצר הושעה מעבודתו כמנחה. הוא עבד כמנהל יחסי ציבור בלואיזיאנה. לבסוף בוטל אישום הגנבה עקב התיישנות, וקינג הורשע ב-14 מקרים של תשלום בהמחאות ללא כיסוי.
בשנת 1978 החל להנחות תוכנית אירוח בתחנת רדיו ארצית (MRN). התוכנית, ששודרה בימים שני עד שישי משעה 12 בלילה ועד 5 וחצי בבוקר, כללה ריאיון במשך שעה וחצי ושאלות מאזינים במשך שעה וחצי. התוכנית זכתה להצלחה רבה, ושודרה עד שנת 1994. ביוני 1985 החל להנחות את תוכנית האירוח המרכזית ברשת הטלוויזיה CNN.
סגנון הראיון שלו נחשב ישיר, אך נמנע מעימותים. במהלך השנים, קינג ערך יותר מ-40 אלף ראיונות אישיים. הוא זכה בפרס פיבודי על תוכנית הרדיו (בשנת 1982) ועל תוכנית הטלוויזיה (בשנת 1992).
בתקופת מלחמת המפרץ השנייה, באפריל 2003, קינג ראיין את דימה חטיב - כתבת מטעם רשת אל ג'זירה.
ב-30 ביוני 2010 הודיע על כוונתו לפרוש משידור תוכניתו ב-CNN. תוכניתו האחרונה שודרה ביום 16 בדצמבר 2010.
דיבוב
לארי דיבב את דוריס האחות המכוערת בסרט הקומדיה "שרק 2" בגרסתו האמריקאית (בבריטניה הוקרן הסרט כשאת הדמות מדבב ג'ונתן רוס). קינג גילם דבורה בסרט האנימציה "כוורת בסרט", בסדרת האנימציה "גרוויטי פולס" כדמות אורח, והתארח גם בסדרת האנימציה "פיניאס ופרב מארחים".
חיים אישיים
קינג התגורר בלוס אנג'לס. במהלך חייו הוא נישא שמונה פעמים לשבע נשים שונות, עמן הביא לעולם חמישה ילדים. ב-2010 הגישו בקשה לגרושים הוא ורעייתו האחרונה הזמרת והשחקנית שון סאות'וויק, שלה היה נשוי במשך 20 שנה. הם השלימו, אולם באוגוסט 2019 הגישו בקשת גירושים מחדש.
קינג ביקר בישראל מספר פעמים וראיין את מרבית ראשי ממשלות ישראל. על אף שבמהלך חייו תיאר עצמו בראיונות בין השאר כיהודי אגנוסטי, ובראיון אחר כאתאיסט, ב-2017 קינג אמר "אני אוהב להיות יהודי, גאה ביהדותי, ואני אוהב את ישראל".
נדבה וצדקה
קינג, שעבר בחייו כמה התקפי לב, הקים קרן תרומות לרפואת לב. אחד התורמים הבולטים לקרן הוא מנחה הטלוויזיה דייוויד לטרמן, שעבר ניתוח מעקפים בשנת 2000. קינג תרם מיליון דולר לקרן המלגות של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
ב-2010 קינג הנחה את מרתון התרומות השנתי "To Life" של חב"ד, בלוס אנג'לס.
הוא תרם לגן הזיכרון ל-11 בספטמבר בבוורלי הילס ושמו מוזכר על האנדרטה.
מצבו הבריאותי ופטירתו
ב-1987 שרד התקף לב קשה. ב-2017 דווח כי חלה בסרטן הריאה וב-2019 לקה בשבץ מוחי, אך את שניהם הצליח לשרוד.
קינג נפטר ב-23 בינואר 2021 בגיל 87, לאחר שחלה בנגיף הקורונה.
נאזיק אבדליאן
נאזלי "נאזיק" אבדליאן (בארמנית: Նազիկ "Նազելի" Ավդալյան; נולדה ב-31 באוקטובר 1986 בגיומרי, ארמניה) היא מרימת משקולות ארמנית.
ביוגרפיה
אבדליאן זכתה במדליית זהב באליפות העולם להרמת משקולות של 2009. היא זוכת מדליית הזהב הראשונה מכל מגדר מהרפובליקה העצמאית של ארמניה באליפויות העולם, והאישה הארמנית הראשונה לזכות באליפות העולם בכל ספורט שהוא. מל דלוזיאן זכה במדליה הראשונה לנשים, כשזכה בארד ב-2006.
בסקר השנתי של עיתונאי הספורט הארמנים, אבדליאן זכתה בתואר הספורטאית המצטיינת של השנה, עם ניקוד שיא של 520 נקודות.
ב-26 באפריל 2010, אבדליאן הייתה מעורבת בתאונת דרכים בכביש המהיר בין ירוואן לגיומרי. בבית החולים בגיומרי, היא טופלה בשל שברים מרובים ונזק לעמוד השדרה. היא הועברה לבית החולים ארבוני בירוואן לבדיקות נוספות, ושם עברה ניתוח בגב התחתון ב-28 באפריל. לאחר תהליך השיקום, אבדליאן הודיעה שתהיה מוכנה להתחרות שוב ב-2013. היעדרותה ארכה יותר מזה, אך לאחר שבע שנים אבדיאן עשתה קאמבק וזכתה במדליית הזהב באליפות אירופה בהרמת משקולות של 2016. אבדיניאן ייצגה את ארמניה במשחקים האולימפיים של 2016 בריו דה ז'ניירו, אך הגיעה למקום החמישי, ולא זכתה במדליה.
ב-2018 יצאה הודעה מטעם הפדרציה להרמת משקלות של ארמניה, שאבדליאן פורשת מן הספורט.
חיים אישיים
אבדליאן נישאה למרים המשקולות לשעבר אריק קרפטיאן ב-9 ביוני 2012 בירוואן. בני הזוג היו מאורסים במשך זמן רב, אך החתונה נדחתה בגלל התאונה של אבדליאן. בנובמבר של אותה שנה, ילדה אבדיניאן את בנה, ואצ'ה.
עובדות הנוגעות לארתור ג'רמין המנוח ולמשפחתו
עובדות הנוגעות לארתור ג'רמין המנוח ולמשפחתו (באנגלית: Facts Concerning The Late Arthur Jermyn And His Family) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט הנכתב ב-1920 ופורסם ב-1921 בכתב העת "הוולברין". הסיפור מתאר את ביקורה של משפחת ג'רמין בג'ונגלים הטרופיים של קונגו וברשע שעקב אחריה חזרה לביתם באנגליה, ומאופיין בהתעסקות בנושאים הרגילים של לאבקרפט; קרי, ידע שעדיף אם היה נותר חבוי, מציאות ההופכת לבלתי נסבלת ושושלת משפחתית מלאה כתמים.
עלילה
ארתור ג'רמין הוא איש אצולה בריטי, בן לשושלת חוקרים שאחד מאבותיה, ווייד ג'רמין, אושפז בבית חולים פסיכיאטרי ב-1765 לאחר ששב מאגן הקונגו ופרסם את ספריו הפרובוקטיביים המספרים על ציוויליזציה לבנת-עור החיה במעמקי הג'ונגל. המספר מתאר את מראם המוזר של ילדיהם של ווייד ואשתו המסתורית, אותה הביא עמו חזרה מקונגו ושלטענתו מגיעה ממוצא פורטוגזי.
בנו של ווייד, פיליפ ג'רמין, היה מלח אשר הצטרף לחיל הים לאחר שבנו נולד, ונעלם מספינתו בשעת לילה כשעגנה בסמוך לחופי קונגו. בנו של פיליפ, רוברט ג'רמין, היה מדען אשר ערך שני מסעות אל פנים היבשת האפריקאית. הוא נשא לאישה את בתו של הויקונט השביעי ברייטהולם ויחד הולידו השניים שלושה ילדים.
כעבור שנים רבות ב-1852 פגש רוברט ג'רמין חוקר ארצות בשם סמואל סיטון, אשר סיפר לו על "עיר אפורה בפנים היבשת הנשלטת בידי קופים לבנים הסוגדים לאל לבן". רוברט רוצח את החוקר ולאחר מכן גם את שלושת ילדיו, אך אחד מהם, נוויל, מצליח להציל את בנו אלפרד, נכדו של רוברט, לפני מותו. רוברט ג'רמין נלקח למוסד לחולי נפש ומת שם לאחר שנתיים.
אלפרד ג'רמין יורש את תואר האצולה של אבותיו אך נוטש את אשתו וילדיו כדי להצטרף לקרקס. הוא הופך למאמן חיות המתמחה בקופים, ובמהלך הופעה בשיקגו נהרג לאחר שנתקף דחף בלתי נשלט להכות את אחת הגורילות, אשר מכה אותו חזרה למוות. בנו, ארתור, יורש את כספי המשפחה ועובר לגור באחוזת ג'רמין יחד עם אמו.
ארתור מתואר כבעל מראה חיצוני מוזר מאוד, וכצאצא המשונה ביותר של שושלת ג'רמין. הוא הופך למלומד ויוצא למשלחת מחקר בקונגו הבלגית, שם הוא שומע סיפורים על עיר מאבן המלאה בקופים לבנים הסוגדים לאלילתם, הקופה הלבנה, אשר נעלמה לאחרונה.
בשובו לתחנת המסחר הוא משוחח עם סוכן בלגי המציע למצוא עבורו את גופתה של האלה ולהביא אותה אליו. ארתור מקבל את הצעתו ושב לאנגליה. הגופה מגיעה כעבור מספר חודשים לאחוזת ג'רמין. לאחר פתיחת הארון וסקירתה של המומיה, יוצא ארתור מחדרו בצרחות ומצית את עצמו למוות.
לאחר מכן מתאר המספר את תכולת ארון המתים; הקופה האלילה עונדת תליון זהוב סביב צווארה הנושא את שלט האצולה של משפחת ג'רמין, ודומה באופן מדהים לארתור. כך מתגלה שאשתו הפורטוגזית של ווייד ג'רמין הייתה למעשה אלת הקופים, וכל צאצאיו הם תוצאה של איחודם. המומיה נלקחת מביתם ונשרפת בידי החברה המלכותית לאנתרופולוגיה.
השראה
שני הוריו של לאבקרפט מתו בבית חולים פסיכיאטרי, ולדעתם של מספר אנשי ספרות ירש הסופר נטייה לסוג של התדרדרות פיזית ומנטלית המשתקפת ביצירותיו, ובייחוד בסיפורו מ-1931 "הצל מעל אינסמאות'" החולק נקודות דמיון שונות עם הסיפור הנוכחי.
כמו ברבים מסיפוריו, בריאותו הנפשית של הגיבור מתדרדרת לאחר שהוא נחשף למידע חדש ההופך את מציאותו לעינוי, עיקרון שלאבקרפט מציג בשורות הפתיחה של "קריאתו של קת'ולהו" מ-1928: "הדבר הרחום ביותר בעולם הוא, אני חושב, חוסר היכולת של המחשבה האנושית לקשר את כל אשר היא מכילה".
לאבקרפט מתאר כיצד סיפורו על ארתור ג'רמין נולד במכתב לעורכו: "מישהו שכנע אותי לקרוא כמה עבודות של הכותבים המודרניים - החבר'ה הצעירים שמתחבאים מאחורי חיצוניותם ומעמידים פנים שהם חושפים כוונות סודיות וסטיגמות. כמעט נרדמתי כשקראתי את ספרו של שרווד אנדרסון, וויינסבורג אוהיו. כפי שאתה יודע הוא מתאר בספרו את האזורים של כהי העור בהם ישנם מספר כפרים לבנים מוחבאים היטב.. חשבתי לעצמי, שבתוך המדיום המוזר בו אני כותב, אני כנראה יכול לבנות מעין סוד המסתתר מאחורי שושלתו של אדם.. ומשם נולד ארתור ג'רמין".
הסיפור פורסם לראשונה בכתב העת "הוולברין" ביוני 1921. למרבה כעסו של לאבקרפט, שונה שמו של הסיפור ל"הקוף הלבן" בפרסומו השני ב-1924 במגזין "סיפורים מוזרים". הוא הגיב, "אם אי פעם אקרא לאחד מסיפוריי 'הקוף הלבן', לבטח לא יהיה בו קוף". הדפסות נוספות פרסמו אותו תחת השם "ארתור ג'רמין" עד להוצאה של הגרסה המתוקנת ב-1986 באנתולוגיה "דגון וסיפורים מפחידים נוספים".
המבקר ויליאם פולווילר הציע כי מקור השראתו של הסיפור הוא אולי ספריו השונים של אדגר רייס בורוס, "חזרתו של טרזן" מ-1913 ו"טרזן והתכשיטים של אופר" מ-1916, בהם העיר האבודה אופר "מאוכלסת בידי בני כלאיים שנולדו כתוצאה מהזדווגותם של בני אדם וקופים". כמו כן הוסיף המבקר אי. אף. בליילר ש"אין ספק שסיפורו של לאבקרפט חייב הרבה לאדגר רייס בורוס על סדרתו על טרזן".
וילי יאנג
ויליאם דייוויד "וילי" יאנג (אנגלית: William David "Willie" Young; נולד ב-25 בנובמבר 1951) הוא כדורגלן עבר סקוטי.
קריירה
בתחילת דרכו הביעו בו התעניינות מספר מועדונים כגון קובנטרי סיטי והארטס, אך לבסוף הוא חתם באברדין, ושיחק שם בין 1970 ל-1975. הוא היה בלם חסון וגבוה, ובסך הכל הבקיע 14 שערים ב-187 משחקים. בתקופה זו הוא השתתף בחמישה משחקים במדי נבחרת סקוטלנד בכדורגל עד גיל 23, כאשר את הופעת הבכורה הוא עורך מול הנבחרת המקבילה של ויילס ב-1972.
הוא הוחתם על ידי טוטנהאם הוטספר בספטמבר 1975, והשתתף ב-88 משחקים במשך שתי עונות בספרס. במרץ 1977 הוא הוחתם על ידי ארסנל תמורת 80,000 לירות שטרלינג. יאנג זכה למקום קבוע בהרכב של ארסנל מיד לאחר הגעתו, והשתתף בשלושה משחקי גמר רצופים של גביע ה-FA; רק הגמר של 1979 הסתיים בניצחון לטובת ארסנל. בגמר השלישי (1980) הוא ביצע עבירה מאחור על פול אלן מווסטהאם יונייטד, שהיה השחקן היחיד בדרך לשער של ארסנל. הוא לא הורחק כיוון שבאותה תקופה לא נקבע הכלל האוסר על עבירה זו. המשחק הסתיים בניצחון של וסטהאם בתוצאה 1 - 0, משער של טרבור ברוקינג.
יאנג המשיך לשחק בארסנל עד עונת 1981/1982, אז איבד את מקומו בהרכב לכריס וייט. הוא השתתף בסך הכל ב-237 משחקים והבקיע 19 שערים במדי ארסנל. בדצמבר 1981 הוא עבר לנוטינגהאם פורסט תמורת 50,000 לירות שטרלינג, והשתתף שם ב-64 משחקים במשך כשתי עונות. ב-1983 הוא הצטרף לנוריץ' סיטי, אך לא הצליח לזכות במקום קבוע בהרכב בעקבות פציעות שמהן סבל; הוא פרש בנובמבר 1984 לאחר שהשתתף במשחקים אחדים במדי ברייטון אנד הוב אלביון ודרלינגטון.
יאנג עזב את תחום הכדורגל לאחר פרישתו, וניהל פאב בקרבת נוטינגהאם. לאחר מכן הוא עבד כמנהל מקלט לכלבים בכפר בוטספורד שבלסטרשייר. מדי פעם הוא משמש פרשן בתוכנית Scotsport של הטלוויזיה הסקוטית.
חבל אשכול
חבל אשכול הוא אזור התיישבות גדול במערב הנגב הצפוני, בין רצועת עזה וגבול ישראל-מצרים במערב, נתיבות ובמועצה אזורית שדות נגב בצפון, במזרח באופקים ובמועצה אזורית מרחבים וחולות חלוצה בדרום.
יישובי החבל פרושים משני עבריו של נחל הבשור, ולפיכך נקראו עד לשנת 1969 "חבל הבשור". שם קודם נוסף היה "חבל מעון". בשנות האלפיים, נקרא החבל על שם לוי אשכול, שהיה ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל.
קרקעותיו של חבל אשכול, שהן תערובת של חול ולס, נמצאו מתאימות לגידולי שדה כגון גזר ותפוחי אדמה. אזור ההתיישבות מנוהל על ידי המועצה האזורית אשכול, שמקום מושבה הוא במרכז האזורי שליד צומת מגן. בחבל ממוקמים 32 יישובים, מתוכם 14 קיבוצים, 15 מושבים ו-3 יישובים קהילתיים. בין היישובים אפשר למצוא אחדים מתוך 11 הנקודות ושלושת המצפים, שהוקמו לפני קום המדינה. אוכלוסיית האזור מונה כ-10,000 תושבים.
אקלים
חבל אשכול מאופיין במיעוט גשמים וקיץ חם. ממוצע המשקעים בחבל הוא 217 מ"מ לעונה. בחודש אוגוסט הטמפרטורה יכולה להגיע ל-40 מעלות ומעלה, ובינואר, הטמפרטורה הממוצעת נעה סביב 10 מעלות צלזיוס.
עקיבא אריה ויס
עקיבא אריה וַיְס (כ"ז בכסלו תרכ"ט, 11 בדצמבר 1868 – ד' בסיוון ה'תש"ז, 23 במאי 1947) היה פעיל ציוני, אדריכל ומתכנן ערים, ממיסדייה וראשוני בניה של שכונת אחוזת בית.
בשנת 1906 עלה ויס עם אשתו וששת ילדיו לארץ ישראל והתיישב ביפו. כבר ביום עלייתו השתתף באספה של יהודי יפו, והציע למשתתפים לקנות יחד אדמה, ולבנות עליה עיר עברית מודרנית. הצעתו התקבלה, האגודה, "אחוזת בית" קמה, וויס התמנה ליו"ר ועד האגודה. ויס ניהל את האגודה קרוב לארבע שנים, מיום היווסדה בשנת 1906 ועד 1910, השנה בה החליפה אחוזת בית את שמה לתל אביב.
ראשית דרכו
עקיבא אריה ויס נולד בעיר גרודנו שברוסיה הלבנה (כיום בבלארוס), רוסיה. סבו מצד אביו, שמואל הקטן, שימש בערוב ימיו כרב בצפת. אביו, יוסף חיים, היה צורף אומן. אמו, סימה בת רפאל הלוי, הייתה בת למשפחה מנכבדי העיר סלונים שברוסיה הלבנה. כשהיה ויס בן שלוש עברה משפחתו ללודז', בעקבות הזמנה שקיבל אביו לנהל שם בית מלאכה לכלי כסף וזהב. הוא למד לימודי קודש ולימודים כלליים, חשבון ושפות. בשעות הפנאי שלו ביקר בבית המלאכה של אביו והתבונן בעבודת הפועלים. עד מהרה התגלו כישרונותיו והוא הצליח לייצר בעצמו "קפיצי אף" למשקפיים, ואף הצליח למכור את תוצרתו. הוא רכש לעצמו כלי עבודה, למד את מלאכת הצורפות והתמחה באבנים טובות.
פעילות ציונית
הציונות של הרצל כבשה את לבו של ויס והוא עמד בראש אגודות ציוניות בלודז' וניהל את חברת "גאולה" בעירו, לרכישת קרקעות בארץ ישראל. בקיץ של 1904 ויס החליט לנסוע לארץ ישראל. אשתו, חוה שרה, נשארה בבית, לטפל בילדים ולפקח על העסקים.
בביירות נודע לו על מות הרצל, ובהגיעו ליפו מצא שם יהודים אבלים ומיואשים. ויס התעשת עד מהרה והחליט להמשיך בסיורו בארץ כמתוכנן. בימים נפגש עם מנהיגי היישוב, אהרן אייזנברג, אליעזר בן-יהודה ואחרים, ועם פועלים עולים מובטלים שהמתינו לאנייה הבאה שתיקח אותם בחזרה לארצות מוצאם, ובערבים כתב וסיכם את שראו עיניו והגיע למסקנות מעשיות: אם רוצים לגאול את הארץ משממונה, צריך לבנות בה ערים עבריות תעשייתיות ביוזמה פרטית, במתכונת הערים ב"אלטנוילנד" של הרצל, ערים שיוכלו לקלוט רבבות עולים, גם מבני המעמד הבינוני. בתום ביקורו, חזר ללודז' והודיע לאשתו ולילדיו שהחליט לעלות לארץ ישראל, לבנות בה עיר עברית חדשה. במשך שנתיים ימים חיסל את עסקיו והחל לאסוף מידע על בניין ערים. ויס השתתף בקונגרס הציוני השביעי בבזל ב-1905 ובדרכו חזרה ללודז', ביקר בתערוכה העולמית בלייז' שבבלגיה, ורכש שם ספרות בנושא בניין ערים.
עלייה והקמת אחוזת בית
בי"ב בתמוז תרס"ו 1906 עלה ויס עם אשתו וששת ילדיו (הקטן שביניהם, הרצל, בן שלושה חודשים) בחוף יפו, והגשים את חלום העלייה שלו. המשפחה שכרה דירה בבית ערבי ביפו שמצא עבורם מאיר דיזנגוף, אותו הכיר ויס בעבודתם המשותפת בחברת "גאולה". לפרנסתו, ייסד את "רנסאנס", בית-החרושת הראשון בארץ להכספה ולהזהבה, וכן פתח בית מסחר לתכשיטים ביפו, בסוק אל-דיר. כבר ביום הגעתו ליפו הוזמן ויס לאספה של יהודי יפו, על ידי שכנו, דוד סמילנסקי. באספה זו הציע למשתתפים לקנות יחד אדמה, ולבנות עליה עיר עברית מודרנית ומתוכננת, עם רחובות, מים זורמים בבתים, מערכת ביוב ומוסדות חינוך. הצעתו התקבלה, האגודה, "אחוזת בית", קמה וויס התמנה ליו"ר ועד האגודה.
בהיותו כהן ויו"ר הוועד, זכה ויס להשתתף בהנחת אבן הפינה של רבים מבנייניה הראשונים של אחוזת בית. כשבנה את ביתו שלו, ברחוב הרצל 2 (הבית הוכרז על ידי העירייה כבית לשימור א', שוחזר ב-1999) זכה להגשים את חלום האדריכלות הראשון שלו. הבית, מבנה לבנים עם עיטורים, עם חלונות מקושתים ועליית גג מכוסה ברעפים אפורים, בלט באחוזת בית בסגנונו המיוחד. הוא נבנה כולו בידיים עבריות. בעידודו של ויס, הקים דוד ארבר ביפו בית-חרושת ללבני מלט, וויס היה הראשון שבנה את ביתו בלבנים אלה. כך תמך ויס בתעשייה עברית, ששיחררה את הבונים מתלות בחומרי בניין ובפועלים ערבים. הרוב בנו את בתיהם בכורכר ובידי בנאים ערבים, כנהוג באותה תקופה.
בשבט תר"ע (1910) כבר עמדו כשישים בתים על החולות ומשפחות המייסדים חגגו את הכניסה אליהם. שיירה של גמלים הובילה את רהיטי משפחת ויס מיפו לביתה החדש, בית ויס ברחוב הרצל 2 באחוזת בית. באותה עת נולדה למשפחת ויס בת נוספת, אחוזבית שמה (מכיוון שאשתו רצתה לקרוא לה אליזבת והוא אחוזת בית הוחלט כפשרה אחוּזַבֶּת על משקל אליזבת), על שם האגודה שייסד אביה, והייתה הבת הראשונה של העיר העברית הראשונה.
בניין העיר
עם תום השלב הראשון שונה שמה של אחוזת בית ל"תל אביב". ויס הציע לחברים לקחת הלוואה נוספת ולהמשיך לבנות יחדיו את העיר, כדי לשמור על התכנון ולמנוע ספסרות. כשסירבו, התפטר מהוועד. עתה, מצא זמן להגשים חלום ישן שלו, האדריכלות. ויס נרשם ללימודים של מקצוע האדריכלות בהתכתבות בטכניקום בברלין. הוא לא נטש את עבודתו החלוצית בבניין הארץ והמשיך ביוזמות פרטיות: הוא ייסד חברות לרכישת קרקעות, בהן "חברה חדשה", וחברות לתכנון ולבנייה. "חברה חדשה" רכשה קרקעות ברחוב "הים", לימים רחוב אלנבי. ב-1911 יזם הקמת בית כנסת גדול ואף התחיל לבנותו ברחוב יהודה הלוי, על-פי תוכנית שתכנן, אך בנייתו נפסקה בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה. כמו כן בנה את "ראינוע עדן", את בית-הדואר הראשון ברחוב לילנבלום, את בית לודז'יה ברחוב נחמני (כיום מבנה לשימור) ובתי מגורים רבים, בהם, בית ברחוב מזא"ה 20, שהוכרז לימים כבית לשימור. הצלחתו באחוזת בית הקנתה לויס שם של מומחה לבניין ערים. לבקשת יזמים, יצא ב-1911 בראש משלחת לרפיח, לבדוק הקמת עיר במקום. חברי בית וגן, לימים בת ים, שנקלעו לקשיים, הזמינו אותו לנהל את חברתם. באותה תקופה תכנן רכבת חשמלית מבית וגן לתל אביב, אך תוכניתו זו לא הוגשמה.
פעילויות נוספות
ויס היה חלוץ גם בתחום הראינוע. הוא רכש מצלמת ראינוע מהאחים פטה, אותם ייצג בארץ, צילם ופיתח סרטים ממראות אשר הוצגו ב"קולנוע עדן" בתל אביב ובסינמה בירושלים. הסרטים הללו, נועדו גם ליהודי התפוצות, להראות להם את מראות הארץ ולעודדם לעלות ארצה. לחברת הסרטים שרשם כחוק ב-1914 קרא "אורה חדשה". בתקופת הגירוש במלחמת העולם הראשונה, גלתה משפחת ויס לטבריה. גם שם המשיך ביוזמותיו וייסד את חברת "חמי טבריה". עם תום המלחמה, כשחזרו לתל אביב, גילו שביתם אוכלס בהיעדרם על ידי רופאים בריטים (הבריטים הקימו בית חולים בגימנסיה הרצליה) ושרבים מרהיטי הבית אוכלו בקמין בבית.
בראשית שנות העשרים, עם העלייה השלישית, ויס, כמו רבים מתושבי תל אביב, הוסיף קומה שנייה לביתו. הקומה הראשונה הושכרה לחנויות, בהן ל"מסדה", הוצאה לאור וחנות ספרים.
במקביל ליוזמותיו החלוציות, המשיך ויס במשך כל שנותיו בארץ, לסחור ביהלומים ובאבנים יקרות, לפרנסת משפחתו. ב-1937 ייסד את "מועדון היהלום" (הבורסה), נבחר לנשיא המועדון לכל ימי חייו ושימש כבורר.
אחרית ימיו
בשנותיו האחרונות, ביקש ויס לשוב ולהקים יש מאין עיר עברית חדשה, שתעלה על תל אביב, ויסד לשם כך את חברת "נחלת אבות". הפעם, בחר להקים את העיר העתידית בחולות מזרח הנגב בסמוך לרפיח. ראשית התעניינותו בנושא, הייתה בשנת 1911 לאחר שהצטרף למשלחת מהנדסים ועסקנים שבאה לבדוק את כשירות קרקעות הנגב להתיישבות. לצורך הקמת העיר, ערך ויס מדידות קרקע באזור המיועד שמטרתן הייתה להקיף 200,000 דונם, ואף איתר במקום מקור מי שתייה. תוכניתו של ויס אף קיבלה את ברכתו של אחד העם, שהשתתף באחת מוועדות האגודה להתיישבות ברפיח. לבסוף, לא הושלמו בדיקות הקרקע ומדידתן והפרויקט התפוגג. ויס עבד בביתו בכל שנותיו, יזם, תכנן וכינס ועדים ואסיפות. ביתו היה בית פתוח לכל דורש עזרה ועצה. לויס הייתה ספריה עשירה של ספרי קודש וספרי חול.
משפחתו
ויס היה אב לשבעה.
בתו הבכורה חיה, מבוגרי המחזור הראשון של גמנסיה הרצליה, נישאה לשאול זילברשטיין-זיו, שניהם מורים ומנהלי בתי ספר. השנייה, דבורה הייתה אשתו של המחנך וסופר הילדים העברי חיים דב שחר. השלישית, אסתר, אחות במקצועה, נישאה לאברהם שניידר-שניר, בקטריולוג. הרביעית יהודית מאמנת במכבי תל אביב, הייתה אשתו של פעיל הספורט יוסף יקותיאלי, הוגה רעיון המכביה אשר זכה בפרס ישראל על מפעל חיים. לזוג שישה ילדים. בנם פרופ' גדעון יקותיאלי היה מראשוני הפיזיקאים הגרעיניים בישראל. אמנון, בנם, מ"כ בפלמ"ח נהרג בכ' בניסן תש"ח לרגלי מבצר נבי-יושע (מצודת כ"ח). החמישי בצאצאי חוה ועקיבא ויס, דניאל זיו, היה ממקימי קיבוץ דגניה ב' וחיבר ספר שנקרא ״לשון וטבע״ וספר שירי ילדים בשם ״ידידי הקטנים״. הששי, הרצל, נקרא על שם המנהיג הציוני הנערץ על אביו, היה בן חודשים ספורים כאשר משפחתו עלתה בחוף יפו ב-1906 ונפטר ממחלה קשה בצעירותו. השביעית, בתו הצעירה, אחוזבית (אחוּזַבֶּת – על שם האגודה שייסד אביה), הייתה הבת הראשונה של העיר העברית הראשונה, מורה וציירת שהרבתה לספר לתלמידים על אביה, מייסד העיר ועל חוויותיה בעיר העברית הראשונה.
הנצחה
רחוב עקיבא אריה בצפון תל אביב נקרא על שמו. לקראת שנת המאה לתל אביב ב-2009 הנפיק דואר ישראל בין יתר הבולים גם בול לזכר עקיבא אריה ויס בערך 8.15 ש"ח. בשנת המאה לתל אביב נפתחה במגדל שלום תערוכה על אודות מפעליו החלוציים של עקיבא אריה ויס, ביוזמת נכדתו של ויס וחוקרת תולדות תל אביב, עדנה יקותיאלי כהן: 'סטארטאפיסט ציוני בחולות - עקיבא אריה ויס יוזם ומייסד תל אביב'. בשנת המאה לתל אביב, ב-ג' בניסן ה'תש"ע (18 במרץ 2010) הוצב בטקס חגיגי במעמד ראש העירייה רון חולדאי, בני משפחה ומוקירי זכרו של ויס לוח זיכרון על בית ויס ברחוב הרצל 2, שעליו כתוב: "עקיבא אריה ויס, יוזם ומייסד אחוזת בית - תל אביב".
מוואי קיבאקי
מוואי אמיליו סטנלי קיבאקי (באנגלית: Emilio Stanley Mwai Kibaki; 15 בנובמבר 1931 – 21 באפריל 2022) היה פוליטיקאי קנייתי, שכיהן כנשיא קניה בשנים 2002–2013. היה כלכלן בהכשרתו.
ביוגרפיה
קיבאקי נולד בכפר הקטן גאטויאיני במרגלות הר קניה, בנפת אוטאהייה שבמחוז ניירי בקניה. משפחתו משתייכת לבני האתניה קיקויו. הוא הוטבל לנצרות הרומית-קתולית ושמו בטבילה, אמיליו סטנלי, ניתן לו על ידי מיסיונר איטלקי. מאוחר יותר חדל כמעט להשתמש בשמות פרטיים אלה, אך נשאר קתולי מאמין.
אחרי שסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר על שם מנגו, הוא למד כלכלה, היסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטת מקרירי בקמפלה שבאוגנדה. במהלך לימודיו היה גם ליו"ר תא הסטודנטים הקנייתים.
ב-1955 סיים קיבאקי כמצטיין בכיתתו ולכן קיבל מלגה ללימודים בבריטניה. אחרי שסיים תואר שני במימון ציבורי בבית הספר לכלכלה של לונדון הפך קיבאקי למרצה לכלכלה באוניברסיטת מקרירי, אך בתחילת שנות השישים התפטר מתפקידו כדי להפוך למנהיג בכיר בקאנ"ו - "האיחוד הלאומי האפריקאי של קניה" - התנועה הפוליטית המרכזית בקניה בסוף תקופת השלטון הבריטי, ומפלגת השלטון הראשונה לאחר עצמאות קניה ב-1963.
קיבאקי טיפס במהרה אל צמרת הפוליטיקה במדינה הצעירה ומונה לעוזר שר האוצר וליו"ר הוועדה הכלכלית המתכננת.
ב-1966 מונה לשר המסחר, ובעקבות ניצחונו של דניאל ארפ מוי לתפקיד הנשיא הוא מונה לסגן הנשיא כאשר הוא מחזיק בתפקיד שר האוצר עד 1982 אז מונה לשר החוץ. ב-1988 הוא איבד את משרתו לאחר שארפ מוי נחל כישלון וב-1991 הוא עזב את קאנ"ו והקים את המפלגה הדמוקרטית של קניה ששינתה את שמה להכוח הלאומי של קניה.
בשנים 1992 ו-1997 הוא הפסיד בבחירות לנשיאות וב-2002 אוחדה מפלגתו עם המפלגה הליברל דמוקרטית של קניה שמוזגה לשם הקואליצייה הלאומית והוא הפך לנשיא קניה באותה שנה.
בדצמבר 2007 התמודד שוב קיבאקי על הנשיאות מטעם גוש מפלגות שנקרא "מפלגת האחדות הלאומית", וכלל בתוכו בין היתר את קאנ"ו, מפלגת השלטון הוותיקה שנגדה התמודד קיבאקי ב-2002. יריבו העיקרי היה ריילה אודינגה, שעמד בראש "האופוזיציה הכתומה", גוש של מתנגדים לשלטון קיבאקי. קיבאקי הוכרז על ידי ועדת הבחירות המרכזית כמנצח, והושבע מיד לתקופת כהונה נוספת, אך האופוזיציה טענה שהתוצאות זויפו ושאודינגה הוא המנצח האמיתי. משקיפים זרים טענו שהבחירות התנהלו תוך אי-סדרים ובחוסר שקיפות, וקיים חשד ששני המחנות זייפו את התוצאות במחוזות שונים. ההאשמות בזיוף התוצאות עוררו גל של מהומות דמים אתניות קשות, כאשר בני הקיקויו, הקבוצה האתנית הגדולה והדומיננטית במדינה, התייצבו לצד הנשיא בעוד שבני לוּאוֹ, עמו של אודינגה, וקבוצות אחרות תמכו באופוזיציה. קופי ענאן, מזכ"ל האו"ם לשעבר, תיווך במשא ומתן לפתרון המשבר הפוליטי, והוביל להסכם שלפיו מונה אודינגה לראש ממשלה, תחת קיבאקי כנשיא, ומפלגתו זכתה לייצוג בקבינט.
ב-9 באפריל 2013 סיים קיבאקי את כהונתו כנשיא.
נפטר ב-21 באפריל 2022. הותיר אחריו אישה, לוסי, וארבעה ילדים. התקשורת ייחסה לו מערכת זוגית נוספת וממושכת, שאף כללה נישואים רשמיים מסורתיים ולידת בת משותפת, עם פעילה פוליטית בשם מרי ואמבואי.
האחים כהן
האחים כהן (באנגלית: Coen brothers) הם צמד האחים הקולנוענים היהודים-אמריקאים ג'ואל ואית'ן כהן (Joel & Ethan). שניהם יוצרים את סרטיהם במשותף, על כל המשתמע מכך: בימוי, כתיבה, עריכה והפקה. סרטיהם של האחים כהן מתאפיינים במשחקי ז'אנרים כאשר הם מושפעים מהפילם נואר מחד גיסא ומהקומדיה המטורפת מאידך גיסא. הם זכו ארבע פעמים בפרס אוסקר. האחים מופיעים לפעמים ברשימת הקרדיטים של סרטיהם תחת שם העט רודריק ג'יינס.
קורות חיים
האחים נולדו וגדלו בפרבר של העיר מיניאפוליס שבמינסוטה, למשפחה יהודית. ג'ואל כהן נולד ב-29 בנובמבר 1954 ואיתן כהן ב-21 בספטמבר 1957. שני הוריהם היו פרופסורים באוניברסיטאות מקומיות. אביהם התמחה בכלכלה ואמם בתולדות האמנות. כילדים נהגו לצלם חידושים לסרטים שונים בכיכובם של חבריהם לשכונה באמצעות מצלמה שקנה ג'ואל.
בשנת 1984 נישא ג'ואל לשחקנית פרנסס מקדורמנד, המופיעה במספר סרטים של האחים הכהן. איתן נשוי לעורכת הסרטים טריסיה קוק, ולצד הקריירה הקולנועית כתב את הספר "שערי עדן".
האחים זכו בפרסי אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר על "פארגו" ב-1996, וב-2008 זכו בשלושה פרסים עבור "ארץ קשוחה": על הבימוי, התסריט המעובד ואף הסרט הטוב ביותר. על סרט זה זכו גם בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
בספטמבר 2018 זכו בפרס התסריט בפסטיבל הסרטים של ונציה על אנתולוגיית המערבונים "הבלדה על באסטר סקראגס".
השפעות קולנועיות
סרטיהם של האחים מושפעים באופן מובהק משני מקורות קולנועיים עיקריים:
אלמנטים סופיים
שמאל|ממוזער|250px|בתמונה מוצגת דוגמה לאנליזת אלמנטים סופיים של רכב לבדיקת מודל התנגשות בקיר קשיח שמאל|ממוזער|250px|בתמונה מוצגת דוגמה לאנליזת חוזק של צנרת לחץ חמה. האנליזה נעשית באמצעות תכנה המחשבת בשיטת האלמנטים הסופיים תוך שימוש באלמנט קווי
שמאל|ממוזער|250px|דוגמת מודל של חצוצרה בתכנת האלמנטים הסופיים של חברת Algor
אנליזה בשיטת האלמנטים הסופיים (Finite Element Analysis) ובקיצור (FEA), היא טכניקה לחישוב נומרי של משוואות דיפרנציאליות המתארות בעיות של שדות כמו שדה מאמצים ושדה של זרימה.
אלמנטים סופיים היא שיטה מקובלת ונפוצה בפתרון של בעיות הנדסיות רבות בעזרת מחשב תוך שימוש בתוכנות מחשב מיוחדות הפועלות בשיטת האלמנטים הסופיים (באנגלית: Finite Element Method ובקיצור FEM).
הרעיון
הרעיון הראשון לתאר את גוף המוצק כמספר אלמנטים עם מידות סופיות שייך לפואסון (M.Poisson,1829). שיטת האלמנטים הסופיים פותחה לראשונה בשנת 1943 על ידי ריצ'רד קוראנט (Richard Courant) שהשתמש בשיטת ריץ (Ritz method) שהיא שיטה נומרית, כדי לקבל פתרון מקורב למערכת רוטטת. בשנת 1956 התפרסם מאמר מרחיב על ידי M. J. Turner, R. W. Clough, H. C. Martin, and L. J. Topp אשר התייחס לשיטת האלמנטים הסופיים בנושא קשיחות ותזוזות של מבנים מורכבים. במכניקת המבנים הפיתוח של המשוואות לפתרון באלמנטים סופיים מבוסס על עקרונות שימור האנרגיה וכלל פוטנציאל האנרגיה המינימלי.
בשנת 1973 פרסמו Strang and Fix ספר בשם "אנליזה של שיטת האלמנטים הסופיים" (An Analysis of The Finite Element Method) שהעמיד את השיטה על בסיס מתמטי מוצק והפך אותה לשיטה נומרית מוכרת שמרבים להשתמש בה בהנדסה. פרופסור רוברט קוק מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון כתב בשנת 1974 ספר לימוד בשם Concepts and Applications of Finite Element Analysis, שהפך למקור מידע בנושא האלמנטים הסופיים כולל רקע מתמטי ורקע היסטורי.
עקרון הפעולה
בשיטת האלמנטים הסופיים האובייקט מתואר על ידי מודל גאומטרי המחולק לאלמנטים סופיים. המשוואות נכתבות לכל אלמנט לפי הבעיה הפיזיקלית המתוארת על ידי המודל וכל מערכות המשוואות של המודל המיוצגות על ידי המשוואות של האלמנטים. מערכת המשוואות הזו נפתרת בטכניקות של אלגברה ליניארית או בשיטות נומריות לא ליניאריות לפי אופי המשוואות. דיוק הפתרון של השיטה משתפר כאשר האלמנטים קטנים יותר או כאשר האלמנט מורכב יותר על ידי תוספת נקודות וכאשר הצורה של האלמנטים די אחידה.
מרבים להשתמש בשיטת האלמנטים הסופיים לחישוב מאמצים ותזוזות של מבנים ושל מערכות מכניות וכן בפתרון של בעיות מורכבות במעבר חום, זרימה, אלקטרומגנטיות ועוד. דוגמה למערכת משוואות ליניאריות לפתרון בעיית חישוב של גוף אלסטי בהשפעת כוחות חיצוניים:
שימוש
השימוש המעשי באלמנטים הסופיים החל בתעשייה האווירית בחישוב מבני מטוסים, בתעשיית הימית בחישוב מבני אוניות, בחישוב של מבנים מורכבים, בחישוב צנרת לחץ חמה בתחנות כוח ובכורים גרעיניים ובחישובים הדרושים בתעשיית הרכב. היום השימוש בשיטה נפוץ ומגוון בשטחים שונים של הפיזיקה ושל ההנדסה כולל הנדסת קרקע לדוגמה והנדסה ביו רפואית כמו חישובי חוזק השלד של בני אדם. מצד אחד יש היצע של תוכנות אלמנטים סופיים כלליות ומצד שני תוכנות ייעודיות המותאמות למשימות חישוב ספציפיות.
ההתפתחות של התוכנות לאלמנטים סופיים ושל המחשבים מאפשרים חישובים מורכבים של תהליכים כמו התנגשות מכוניות. החישוב מעגלי כאשר מעגל החישוב הקודם מגדיר את תנאי השפה של החישוב הבא. משך החישוב עדיין לא נעשה בזמן אמת אבל בסוף התהליך ניתן להציג סרטון הדמיה של האירוע כאילו הוא בוצע מול עינינו. השימוש היום יומי איננו דורש ידע בפיתוח המשוואות הדיפרנציאליות והפתרון שלהם, אלא הכרה טובה של הנושא, בניית מודל טוב המתאים למציאות שייתן תוצאות קרובות למציאות, קביעת תנאי שפה וחלוקה טובה לאלמנטים.
קרדיומיופתיה
קרדיומיופתיה (מלטינית: Cardiomyopathy; לפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: חולי שריר הלב) היא אוסף של מחלות הטרוגניות של שריר הלב, הקשורות בבעיה תפקודית מכנית או חשמלית ואשר לרוב מביאות להיפרטרופיה חדרית או להרחבה של שריר הלב, וזאת כתוצאה ממגוון סיבות, על פי רוב גנטיות. קרדיומיופתיה מוגדרת ככזו אם אינה נובעת ממחלות אחרות הגורמות נזק לשריר הלב כמו מחלת לב כלילית, מחלות של מסתמי הלב או יתר לחץ דם.
החלוקה הקלאסית של קרדיומיופתיה היא לפי ביטויים המודינמיים: קרדיומיופתיה היפרטרופית, קרדיומיופתיה מורחבת וקרדיומיופתיה רסטריקטיבית. חלוקה זו עודנה קיימת אם כי מידע רב נוסף על המחלות הביא לניסיון לסווגן על פי האטיולוגיה, למשל חלוקתן לסיבות גנטיות ונרכשות וכן הלאה. בכל הסוגים השונים של קרדיומיופתיות, התסמינים הקליניים לרוב כוללים אי סבילות למאמץ וקוצר נשימה, עייפות וכדומה. לאור מגוון הגנים והמחלות התורשתיות המביאות לקיומן של קרדיומיופתיה, בעיקר קרדיומיופתיה היפרטרופית אולם גם בחלק מן המקרים בקרדיומיופתיה מורחבת, יש חשיבות להערכה משפחתית ולתשאול לגבי מוות לבבי פתאומי במשפחה, דיסטרופיה שרירית, סיפור של קרובי משפחה שעברו השתלת קוצב וכיוצא בזאת.
שיעור הימצאות הקרדיומיופתיות בארצות הברית עומד על 1.2%, מתוכן 1% משתייכות לקרדיומיופתיה מורחבת, 0.2% לקרדיומיופתיה היפרטרופית ואילו קרדיומיופתיה רסטריקטיבית היא נדירה.
סוגי קרדיומיופתיה
Non-Compaction Cardiomyopathy
קרדיומיופתיה מורחבת
קרדיומיופתיה מורחבת היא הקרדיומיופתיה השכיחה ביותר, אשר מאופיינת בפגיעה סיסטולית. קרדיומיופתיה זו מתפתחת באיטיות רבה ולאורך שנים, כאשר יכולת ההתכווצות של הלב יורדת עם הזמן. הסיבה לכך במרבים המקרים אינה ברורה, אולם לעיתים מחלה זו נגרמת עקב מיוקרדיטיס, סיבות גנטיות, מחלות ויראליות או אוטו-אימוניות, טוקסינים ואלכוהול. התמונה הכללית תהיה של לב גדול בעל הרחבה משמעותית של החדרים ושל העליות. קיימת גם היפרטרופיה (התעבות) של הדופן, אולם קשה להבחין בה לאור ההתרחבות והקוטר הגדול שאליו מגיע הלב. שריר הלב נראה רופס, חיוור ופיברוטי, ויש מוקדים של פיברוזיס, תאי דלקת ועוד. כתוצאה מכך שיכולת ההתכווצות של הלב קטנה משמעותית, לחץ המילוי של הלב גדל כדי להגדיל את יכולת ההתכווצות- (חוק פרנק סטרלינג) ולכן הלב מתרחב. כתוצאה מהגברת לחצי המילוי הלב, יש גודש ריאתי אשר מלווה בקוצר נשימה. מדובר במחלה קשה אשר במקרים רבים גורמת למוות.
שני שלישים מהמקרים של קרדיומיופתיה מורחבת נובעים ממחלה איסכמית. שליש נוסף נובע ממצבים שאינם איסכמיים, למשל יתר לחץ דם שאינו מאוזן, חשיפה לאלכוהול, סיבות אידיופתיות, או כתוצאה מזיהום.
קרדיומיופתיה היפרטרופית
זוהי מחלה גנטית, שבה יש פגיעה ברכיבים אשר אחראים על מנגנוני ההתכווצות של שריר הלב (למשל פגיעה בשרשרת מסוג בתא של מיוזין). הפגיעה היא דיאסטולית- יש היפרטרופיה של שריר הלב, והלב גדל באופן משמעותי- יכול להגיע למשקל הגבוה מ-1 קילו. חדר שמאל דמוי בננה- יש היפרטרופיה א-סימטרית של המחיצה הבין חדרית, ולרוב קיימת חסימה של המסתם האאורטלי, לאור התעבות המחיצה הבין חדרית בפתח מוצאו של המסתם מן החדר. סיבי השריר מונחים בזויות שונות- muscle fiber dissaray, אשר גורמים להופעה של גל T הפוך באק"ג- יש שיבוש בסדר של הרה-פולריזציה בחדר, לאור ריבוי הסיבים וכיוונם השונה. אחד התסמינים למחלה הוא פרפור עליות- הלב נעשה תלוי בהתכווצות העליות לצורך המילוי והחולים הופכים רגישים יותר לבעיות קצב בעליות. באק"ג, ניתן לראות שהלחץ אשר נבנה בחדר השמאלי לעומת הלחץ הקיים באאורטה הם נפרדים- הלחץ בחדר מטפס גבוה בסיסטולה, בעוד שהלחץ באאורטה מתחיל לטפס ואז נופל ונותר קבוע ולאחר מכן יורד. לחץ הדם הנמוך יותר באאורטה נוצר לאור היצרות המסתם לאור ההיפרטרופיה, וככל שהתכווצות החדר משמעותית יותר כך ההיפרטרופיה תבלוט יותר בתוך החדר והחסימה תורגש יותר. לכן, ניתן להסיק כי שינוי אינוטרופי חיובי יחמיר את החסימה ומשום כך הטיפול בקרדיומיופתיה היפרטרופית ייעשה בחוסמי בתא, שהם בעלי השפעה אינוטרופית שלילית. בנוסף ייתכן הצורך בטיפול תרופתי בתרופות שימנעו הפרעות קצב. כיום נהוג להשתיל מכשיר דפיברילטור AICD למניעת מוות פתאומי מהמחלה.
קרדיומיופתיה רסטריקטיבית
זוהי המחלה הנדירה מבין הקרדיומיופתיות, והיא מאופיינת בירידה בהיענות של החדר וכתוצאה מכך ביכולת מועטה להתמלא בדם, קרי פגיעה דיאסטולית. לרוב המחלה נגרמת כתוצאה ממחלה קודמת אשר גרמה לתסנין דלקתי בין השריר שהביאה לקיבוע הלב ומניעת גמישותו עם כניסת הדם. מחלות כגון עמילואידוזיס וסרקואידוזיס ידועות כמחלות אשר גורמות לקרדיומיופתיה מסוג זה.
אליפות רוסיה בכדורגל נשים
אליפות רוסיה בכדורגל נשים הוא כינויה של ליגת הכדורגל לנשים (ברוסית: Женская Футбольная Лига) המהווה את הליגה הבכירה ביותר בענף ברוסיה ונערכת בחסות התאחדות הכדורגל הרוסית. נערכה לראשונה ב-1990 כאליפות הסובייטית בתחום כדורגל נשים.
עד 2015 נערכה הליגה כ"אליפות רוסיה" או "הדיוויזיה העליונה" (Чемпионат России среди женских команд клубов Высшего дивизиона). בעונת 2016 התאחדות הכדורגל הרוסית ערכה מיתוג מחדש לליגה וארגנה אותה במתכונת דומה לזו של ליגת העל הרוסית בכדורגל תוך שינוי שם האליפות ל"ליגת הכדורגל לנשים" בעונת 2020, בניסיון לפתח את ענף כדורגל נשים ברוסיה.
מבנה ושיטת המשחקים
פורמט הליגה דומה מאוד לזה של ליגת הכדורגל לגברים כשאלופת הליגה מעפילה לגביע אופ"א לנשים.
בתום העונה הקבוצה שממוקמת במקום הראשון בטבלה מוכתרת כאלופה ומשתתפת בליגת האלופות לנשים עונה לאחר מכן.
קרצו
קרצו (באנגלית: Karatsu; ביפנית: 唐津市 ) היא עיר הממוקמת במחוז סאגה באי קיושו, יפן. שמה, נוצר מהמילה קרה היפנית 唐 kara (שפרושה, סין, או היבשת מזרח אסיה בכלל), והמילה טצו-津 tsu (שפרושה, נמל). השם מסמל את חשיבותה ההיסטורית של העיר, כנמל סחר עתיק בין יפן עם סין וקוריאה. האזור המרכזי של קרצו, ללא העיירות והכפרים שאוחדו לתוך העיר ממחוז היגאשימאצוורה לשעבר, מונה 78,386 תושבים. נכון ל-1 בינואר 2020, העיר מנתה 117,663 תושבים וצפיפות אוכלוסין עמדת על 241 נפש לקמ"ר. השטח הכולל של העיר 487.59 קמ"ר. קרצו היא העיר השנייה בגודלה במחוז סאגה אחרי בירת המחוז העיר סאגה מבחינת גודל האוכלוסייה.
ב-1 בינואר 2005, העיירות Chinzei, Hamatama, היזן, Kyūragi, אוצ'י, Yobuko, Nanayama והכפר Kitahata (כולם ממחוז היגאשימאצוורה לשעבר ) שמוזגו לתוך העיר קרצו.
גאוגרפיה
קו האורך הגאוגרפי 130 מזרח חוצה את העיר ולציון נקודת המעבר נקבע שילוט לצד מסילת הרכבת והכביש המהיר המגיעים לעיר.
בשל קרבתה ליבשת אסיה, קרצו ידועה כבר מהזמן העתיק כתחנת ביניים בדרך לקוריאה ולסין.
היסטוריה
תחת שלטון ritsuryō, נפה מהעיר הנוכחית הייתה חלק ממחוז הייזן שבוטל בשנת 2005. בשנת 1591, על החוף הצפוני של העיר (לשעבר העיר צ'ינזי), נבנתה טירת נגויה. בשנה שלאחר מכן, היא הפכה למקום שממנו החלה מלחמת האימג'ין מלחמת יפן קוריאה בין השנים 1592–1598 על ידי טויוטומי הידיושי. באמצע 1593 עדין בתקופת אדו, טרזאווה הירוטאקה נטש את טירת נגויה, והקים את טירת קראצו ובשנת 1602 החל לשלוט ממנה על כל האזור. טירת קרצו הפכה ללב ליבה של העיר קרצו גם בתקופה המודרנית. המגדל של טירת קראצו נבנה בשנת 1966.
ב־1 באפריל 1889 - הוקמה המערכת העירונית המודרנית היפנית. כתוצאה מכך הוכפפו לראשויות העיר קרצו 19 הכפרים השכנים. עד 1 בינואר 2006 הוכפפו לרשות העיר עוד עיירות וערים שכנות.
בראשית המאה ה-20 החלה תנופת פיתוח כבישים ומסילות רכבת ממזרח למערב באזור העיר, בשנת 1926 הסתיימה הנחת מסילת הרכבת בין קרצו לפוקאקה. במהלך מלחמת העולם השנייה בין ארצות הברית ליפן העיר קרצו לא נפגעה. בשנת 1953 הסתיימבה בניית גשר מאזורו והכביש המחבר את קרצו עם בירת המחוז העיר סאגה. בשנת 1955 העיר קרצו הגיע לשיא של 190,000 תושבים שלאחריו כמות האוכלוסין רק פחתה. בשנת 1965 הושלם המגדל בטירת קרצו. בין השנים 1967 ועד 1975 נבנו באזור העיר שלוש תחנות כוח חשמליות שסיפקו חשמל לעיר וגם לכל האי קיושו.
חינוך
מערכת החינוך בקרצו מבוססת על 7 בתי ספר תיכון מחוזיים, 25 חטיבות ביניים ו-44 בתי ספר יסודיים. בנוסף בית ספר מקצועי ארצי ובית ספר לנכים מחוזי.
כלכלה
נכון לשנת 2005 התפלגות כוח העבודה בעיר היה כלהלן:
אַקלִים
אף על פי שהאקלים בקרצו מושפע מהאוקיינוס השקט, האקלים בעיר אופייני לסוג האקלים בקיושו המאופיין עם פחות שעות שמש בחורף. באזורי החוף הבדלי הטמפרטורות בין היום ללילה הוא קטן לאורך כל השנה, וימים חמים בחורף הם נדירים. אין כמעט פגיעות ישירות מסופות טייפון, מהירות הרוח השנתית המרבית נעה בין 8 קמ"ש לבין 12 קמ"ש, בעיקר בגלל רוחות חזקות בים גנקאיי בחורף והראשונות באביב. הטמפרטורה הממוצעת השנתית עומדת על 15°C, שעות שמש שנתיות 1783.9 ומהירות הרוח ממוצעת 2.1 מ' לשנייה (הערכים ממוצעים למדידות וסטטיסטיקות שנערכו בין השנים 1979 - 2010).
אווירית
שדות התעופה הקרובים ביותר הם נמל התעופה סאגה ושדה התעופה פוקואוקה.
רכבות
בעיר עוברים 2 קווי רכבת של רכבת JR קיושו, קו קרצו וקו צ'יקוהי (מחובר לקו הרכבת התחתית של העיר פוקואוקה קוקו)
כבישים
בעיר עוברים הכביש המהיר Nishi-Kyūshū והכבישים המהירים הארציים 202, 203, 204, 323, 382. בנוסף עוברים בעיר 9 כבישים עיקריים של מחוז סאגה.
יובוקו
העיר לשעבר יובוקו התמזגה עם קרצו ב-1 בינואר 2005.
יובוקו מפורסמת בזכות הדיונונים הטריים שדגים בה, Ika (烏賊) (いか） ביפנית, המוצע למאכל בסגנון סשימי, או שניתן לאכול אותו בזמן שהדיונונים עדיין בחיים. יובוקו מושכת גם תיירים מקומיים, שבאים לראות את הגשר הגדול של יובוקו (呼子大橋).