cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טורון
כלכלה
בשנות ה-2000 טורון חוותה תקופה של השקעות רבות בתחום הבנייה, בעיקר למטרות מגורים ותחבורה. חלק מהמימון לתנופת הבנייה הזו הגיע כתוצאה מהצטרפותה של פולין לאיחוד האירופי. ישנם מיזמי בנייה מקיפים הנמצאים עדיין בשלבי תכנון או מוכנים להתחלה, והעלות של חלקם היא כ-100 מיליון אירו. המיזמים הללו כוללים בין השאר אצטדיון חדש, מרכזי קניות ובידור גדולים, מתחם מסחרי חדש, תיאטרון מוזיקלי, מרכז לאמנות עכשווית, מבנים חדשים עבור אוניברסיטת קופרניקוס, דרכים וקווי חשמליות, מערכות להובלת מים ולפינוי שפכים, פרויקטים בתחום המגורים, והגשר החדש הנ"ל מעל נהר הוויסלה.
תרבות וחינוך
בטורון שוכנים שני תיאטראות דרמה, שני תיאטראות ילדים, שני תיאטראות מוזיקליים, וכן מספר תיאטראות אחרים מסוגים שונים. פעם בשנה, בחודש מאי, העיר מארחת את פסטיבל התיאטרון קונטאקט. בנייתו מרכז התרבות המודרני "באי פומורסקי" בקצה הדרום-מזרחי של העיר העתיקה הסתיימה לאחרונה, וחזיתו מעוצבת בצורת שידת מגירות ענקית. בנייתו של המרכז לאמנות עכשווית החלה בקיץ 2006 והוא עתיד להיפתח באמצע 2008, אם כי המרכז מארגן כבר תערוכות רחוב. בניין המרכז ממוקם בלב העיר, בסמוך לעיר העתיקה.
ההיסטוריה של טורון ושל האזור המקיף אותה מתועדת בכעשרה מוזיאונים. עם אלה נמנים "בית קופרניקוס" והמוזיאון הסמוך אליו, המתעדים את עבודתו המהפכנית של האסטרונום, ומוזיאון האוניברסיטה, המתעד את ההיסטוריה האקדמית של העיר. בטורון יש גם פלנטריום ומצפה כוכבים, השוכן ביישוב הסמוך פיבניצה. מצפה הכוכבים ידוע בשל הרדיוטלסקופ הגדול ביותר בחלק המזרחי של מרכז אירופה, שקוטרו 32 מטרים. בטורון פועלת תזמורת סימפונית, והעיר ידועה גם בשל לחם הזנגביל המיוצר בה.
דיר א-שיח'
דיר א-שיח' (בערבית دير الشيخ) היה כפר ערבי בהרי ירושלים, מיקומו היה בסמוך למפגש של נחל רפאים עם נחל שורק, על כתף הר היורד בתלילות אל נחל שורק מעל תחנת הרכבת בר גיורא שנקראה עד שנת 1948 "תחנת דיר א-שיח'".
מקאם דיר א שיח'
מבנה מקאם דיר א שיח' הוא המבנה היחיד של הכפר ששרד. שיח' סולטאן באדר היה דרוויש שגר בירושלים, בתקופתו של סולטאן הממלוכי ביברס. לאחר מות בתו עבר לנחל שורק, שם חי במערה. כשמת נקבר בזאווייה שהקים לעצמו, שנודעה כדיר א שיח'. כשבנו מוחמד מת, הוא נקבר לצד אביו. המבנה מורכב מארבעה חלקים עיקריים : חצר, אולם תפילה, מקאם וקריפטה, וסביבם חומה. הכניסה למכלול היא דרך שער בחומה המערבית, ומשם יורד גרם מדרגות לחצר. המכלול התפתח במהלך מאות בשנים. נראה שהמבנה הקדום ביותר הוא חלק ממנזר, שנבנה במהלך התקופה הצלבנית או לפניה. אולם התפילה שייך, כנראה, לזאוויה שייסד בדר במאה ה-13 והמקאם שייך לאותה תקופה.
היסטוריה
במפקד האוכלוסין של שנת 1596 נמנו בכפר 113 תושבים. הכפר היה שייך לנפת ירושלים במחוז ירושלים, שטחי אדמותיו הוערכו ב-6,781 דונם. ענפי החקלאות בכפר היו גידול חיטה, שעורה, זיתים ופירות. ב 1870 היו בכפר 400 נפש. על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל בשנת 1945 הוערכה האוכלוסייה ב-220 נפשות. במלחמת העצמאות, במהלך מבצע ההר ב-21 באוקטובר 1948, הכפר נכבש על ידי חטיבת הראל ותושביו נמלטו ממנו. בתי הכפר נהרסו פרט לקברו של שיח' באדר הנמצא במבנה כיפתי לבן הבולט היום למרחוק על רקע הסביבה המיוערת והירוקה.
מיקום
אפשר להגיע לכפר בשביל מסומן בצבע כחול (מס' 9336) המתחיל בנס הרים דרך דיר א-שיח' ומסתיים בתחנת הרכבת בר גיורא. אפשרות נוספת היא לצאת מבר גיורא בשביל מסומן בצבע שחור (מס' 9332) שהוא תחילת מסלול בנחל קטלב כשמגיעים לעין גיורא מתחיל שביל מסומן בצבע כחול (מס' 9337) המוביל לדיר א-שיח'.
הטריאנלה של מילאנו
הטריאנלה של מילאנו היא תערוכה בינלאומית לאדריכלות ולעיצוב תעשייתי, הנערכת מדי שלוש שנים בעיר מילאנו שבאיטליה.
התערוכה נוסדה בשנת 1923 כביאנלה (תערוכה הנערכת מדי שנתיים) על ידי המוסד הגבוה לתעשיות אמנותיות. היא התקיימה בתחילה בווילה המלכותית בעיר מונצה, פרבר של מילאנו. החל ב-1933 התקיימה התערוכה בפלאצו דל ארטה במילאנו ואז הוכרה לראשונה על ידי הלשכה לתערוכות בינלאומיות. מאז 1933 נערכת התערוכה כטריאנלה, ובפועל חלו הפסקות ארוכות יותר בין חלק מן התערוכות.
התערוכה השביעית התקיימה ב-1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. לאחר הפסקה של שבע שנים עקב המלחמה נערכה התערוכה במילאנו שוב ב-1947. הפסקה ארוכה נוספת בקיומה חלה בין 1996 ל-2016.
במשך השנים נע משך התערוכה בין חודשיים לשישה חודשים.
בין היוצרים אשר הציגו את עבודותיהם בתערוכה נמנו לה קורבוזיה, פרנק לויד רייט, פבלו פיקאסו, פרנק גרי ורנצו פיאנו.
טרילוגיית עדים
טרילוגיית "עדים" (ברוסית: Киноальманах Свидетели) הוא דרמה היסטורית המורכבת משלושה סרטים קצרים בבימויו של קונסטנטין פאם. הסדרה כוללת שלושה סרטים קצרים באורך של 35 דקות כל אחד ("נעליים", "ברוטוס" ו "כינור") שהמכנה המשותף בין כולם הוא זכר השואה. הפקת הטרילוגיה הושלמה בשנת 2017.
הסרטים הופקו בסיוע פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה, המרכז לקולנוע תיעודי, מרכז הנוער של איחוד הקולנוענים הרוסי, חברת ROSKINO ובתמיכת משרד התרבות של הפדרציה הרוסית.
הטרילוגיה כולה הוקרנה לראשונה בבית הקולנוע "אוקטובר" שבמוסקבה, ביום השואה הבינלאומי, ב-27 בינואר 2018. הטרילוגיה גם הוקרנה בישראל באולם רפפורט בחיפה ב-6 בפברואר 2018, בסינמטק ירושלים ב-8 בפברואר 2018 וב-10 בפברואר 2018 בתיאטרון גשר בתל אביב, בנוכחות הבמאי.
רעיון
"עדים" הוא הסרט האמנותי הראשון באורך מלא בחבר המדינות המוקדש לזיכרון השואה. לדברי הבמאי, קונסטנטין פאם, הרעיון לפרויקט נולד באתר ההנצחה אושוויץ, ליד הוויטרינה שבה מוצגים אלפי זוגות נעליים של קורבנות המחנה. בעולם כמעט ואין משפחות יהודיות שלא איבדו, במהלך מלחמת העולם השנייה, מישהו מיקיריהם. במהלך הטיהורים שנערכו בשנים 1933–1945 נרצחו למעלה מ-11 מיליון אנשים, מתוכם כ-6 מיליון יהודים. הפרויקט נועד להנציח את הקורבנות.
השואה מוצגת מנקודת מבטם של זוג נעליים - בסרט "נעליים"; של כלב רועה גרמני - בסרט "ברוטוס"; של כלי נגינה - בסרט "כינור". כל אחד מהסרטים מהווה נקודת מבט מיוחדת על אירועי אותה תקופה. אלו חלק מה"טרגדיות הקטנות" שהרכיבו את הטרגדיה הגדולה ביותר שחוותה האנשות במאה ה-20.
הפקה
פיתוח הסרטים הלל עם הפקת הסרט "נעליים" משנת 2012. הבמאי קונסטנטין פאם החליט לנסות לספר את השואה מנקודת מבט לא שגרתית וליצור סדרת סרטים קצרים בנושא. כך הופקו הסרטים "נעליים", "ברוטוס" ו"כינור".
בכורת הסרט הראשון, "נעליים", הייתה בפסטיבל הסרטים של קאן, ה-66 במספר. שבו הוצג במסגרת Short Film Corner גם חלקים מהסרט "ברוטוס". בשנת 2013 רוסקינו פעל בארצות הברית להשגת מימון להמשך הסדרה.
הסרט הופק ברוסיה, צ'כיה ובלארוס בשיתוף פעולה עם מפיקים מארצות הברית ומישראל.
נעליים
עלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-30 של המאה העשרים ובשנות ה-40 של המאה העשרים ומגוללות את קורותיהם של זוג נעלי עקב אדומות למן ההתחלה, בחלון הראווה של חנות נעליים בפולין ועד לסוף המר של בעליהן בחדר המוצגים באתר ההנצחה אושוויץ. ייחודיות הסרט הוא בכך שהדמות הראשית הם הנעליים. לא רואים את פני הדמויות ואין דו-שיח בסרט ומושמעת רק מוזיקה סימפונית ברקע.
צילומי הסרט נערכו בפראג, פריז וורשה. שלבי ההפקה נמשכו למעלה משנה בעוד הצילומים עצמם נמשכו 20 יום בלבד ונטלו בו חלק למעלה מ-400 איש.
הסרט הצליח מאוד בפסטיבלים שבהם הוצג וגרף ביקורות חיוביות. בשנת 2013 היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר והיה הסרט הרוסי הראשון בקטגוריה זו.
ברוטוס
הסרט מגולל את קורותיו של כלב רועה גרמני בשם ברוטוס. חוקי נירנברג מפרידים את הכלב מבעליו היהודי. הוא נלקח על ידי קצין נאצי ומאומץ על ידו. עד מהרה הוא הופך לכלב שמירה באחד ממחנות הריכוז ומאומן לרדוף אחר האסירים היהודים. הסרט מבוסס על סיפורו של הסופר הצ'כי לודוביק אשכנזי.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה 2016.
כינור
עלילת הסרט מבוססת על סיפור מאת יוסי תבור אודות גורלו של כינור ששרד את אימי המלחמה ההיא. הסרט נפתח בייצור הכינור בתחילת המאה ה-20 בנירנברג, שנשלח כשי לילד יהודי ומסתיים כמאה שנה לאחר מכן בקונצרט הנערך למרגלות הכותל המערבי.
הסרט מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר ולטקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-16 בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר.
חסחוסן צלופחי
חסחוסן צלופחי (שם מדעי: Chlamydoselachus anguineus), מין ממשפחת החסחוסניים (Chlamydoselachidae). במשפחה זו רק מין אחד נוסף, חסחוסן דרום-אפריקאי. משפחת החסחוסניים נחשבת למאובן חי.
מאפיינים
החסחוסן הצלופחי הוא דג סחוס נדיר, המשתייך לסדרת שש זימאים (Hexanchiformes) שבמחלקת דגי הסחוס, ולמרות דמיונו הרב לצלופח אינו מסווג כדג גרם. לחסחוסן צלופחי גוף כשל צלופח, אך לו שישה זימים, ופה משונן כשל כריש, שבו שיניים קטנות וחדות מאוד. אורכו מגיע עד ל-1.80 מטר.
המין התגלה לראשונה במימי יפן ב-1884, ובמשך השנים נתפסו פרטים מעטים שלו. אחת הסיבות לכך היא שהדג חי בעומק רב, בין 120 ל-1,280 מטרים וממעט לעלות לפני הים. הוא ניזון בעיקר מדיונונים ומדגים. ב-23 בינואר 2007 נלכד פרט חי בסמוך לנמל שיזואוקה שביפן. הפרט זוהה כנקבה שאורכה כ-1.60 מטר, והיא מתה כעבור שעות אחדות. צוות המטפלים הספיק להסריטה בעודה בחיים, לראשונה במין זה.
מבחינה טקסונומית, במשפחת החסחוסניים רק שני מינים השונים מאוד משאר המינים בסדרת השש-זימאים, ולכן מוצע לשייכם לסדרה נפרדת בשם חסחוסאים (Chlamydoselachiformes).
סובארו אימפרזה
סובארו אימפרזה (Subaru Impreza) היא מכונית משפחתית מתוצרת סובארו היפנית. סובארו היא חברת בת של התאגיד הרב-לאומי היפני ""פוג'י תעשיות כבדות בע״מ"" (באנגלית: "Fuji Heavy Industries", ביפנית: 富士重工業株式会社).
היסטוריה
המכונית מיוצרת משנת 1993 ועד היום. האימפרזה היא מחליפתה של סובארו ליאונה, שזכתה להצלחה רבה בישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20. בראשית שיווקה בישראל אף כונתה האימפרזה "גרנד ליאונה" במטרה להיבנות על המוניטין של קודמתה, אך היא סבלה מהיקף מכירות נמוך בגלל מחירה הגבוה והמנוע החלש יחסית שלה.
האימפרזה שווקה בישראל בתחילה רק עם מנוע 1600 סמ"ק, הנעה קדמית ותיבת הילוכים ידנית או אוטומטית. את מירב פרסומה בעולם קנתה המכונית בשל הגרסאות החזקות והספורטיביות שלה, GT, STi ו-WRX, אשר מצטיינות במבנה דומה למכוניות הראלי של סובארו שזכו במרוצי ראלי רבים והן בעלות הנעה כפולה (בדגמים מאוחרים כולל מערכת DCCD - דיפרנציאל מרכזי הנשלט על ידי נהג), מנוע מוגדש טורבו ומבנה מחוזק. האימפרזות הספורטיביות זכו בעולם להצלחה רבה בשל התמורה הרבה למחירן ואילו בישראל מוצבה המכונית כמכונית משפחתית. בשנת 2005 החלה שיווקה של גרסת עם מנוע 2 ליטר.
בסוף 2003 השיקה חברת סאאב השוודית את ה-9-2X, רכב שהיה מבוסס על סובארו אימפרזה ושווק בארצות הברית בלבד עד שנת 2006.
עד שנת 2007 מבנה האימפרזה הבסיסי לא השתנה כמעט במהלך ייצורה פרט למתיחות פנים קוסמטיות והצעתה עם מנועי 2000 ו-1500 סמ"ק חדישים יותר. באותה שנה הוצג דגם חדש לחלוטין של האימפרזה שכלל לראשונה גרסת האצ'בק. בשנתו הראשונה הוצע הדגם באירופה בגרסת ההצ'בק בלבד. גם גרסת ה-STi הוצעה בתצורת האצ'בק בלבד בכל בעולם. בשנת 2010 הוצגה שוב גרסת סדאן של ה-STi.
בישראל כונו הגרסאות הבסיסיות של האימפרזה מ-2007 עד 2013 בשם B3. בשנת 2010 החל גם שיווקה של גרסת סטיישן של ה-B3 בישראל.
בשנת 2012 הוצג דור רביעי לאימפרזה, ובשנת 2013 החלו שיווקו בישראל.
בשנת 2017 הוצג הדור החמישי של האימפרזה, עם עיצוב חדש לחלוטין, שהוכתרה כ"מכונית השנה" ביפן.
ביוני 2021 הוצגה גרסה חדשה של דגם הספורט WRX.
וינסנט פסטורה
וינסנט פסטורה (באנגלית: Vincent Pastore, נולד ב-14 ביולי 1946) הוא שחקן אמריקאי. מוכר בעיקר בשל תפקידו כסאלוואטור "ביג פוסי" בונפנסיירו בסדרת הטלוויזיה "הסופרנוס".
ביוגרפיה
פסטורה נולד ברובע הברונקס שבניו יורק. הוא למד באוניברסיטת פייס במשך 3 שנים לפני שפנה לתעשיית הבידור אחרי שהתיידד עם מאט וקווין דילון.
פסטורה גרוש, הוא היה נשוי לננסי בייקר. הוא התיידד עם בעלה השני של בייקר, מיטשל, ותרם את כספי הזכייה על תפקידו ב Apprentice לצדקה בשמו.
קריירה
את קריירת המשחק שלו החל פסטורה בגיל מאוחר יותר, כאשר גילם את אביו של טוני בסרט האימה "ורדים שחורים" מ-1988. שנה לאחר מכן, ב-1989 שיחק בסרט "אהבת אמת" לצידה של איידה טורטורו.
בשנת 1990 שיחק בסרט הפשע "החבר'ה הטובים", ובשנת 1993 שיחק בסרט "דרכו של קרליטו" בכיכובם של אל פצ'ינו ושון פן. בשנת 1996 שיחק בסרטה של ניקול הולופסנר "הולכים ומדברים". בשנת 1997 שיחק בדרמת הפשע "מדינת ברוקלין", לצידם של טוני דנזה וג'יימי-לין סיגלר ובסרט הסאטירי "המעדנייה" לצד אייס-טי. בשנת 1999 שיחק בסרט "מקרה קל של רצח" לצד פליסיטי האפמן וויליאם ה. מייסי.
בשנת 2018 שיחק בסרט הדרמה "פאפא". ב-2019 שיחק בסרט "המשימה" לצד תיאו רוסי, וכן שיחק בסדרת הטלוויזיה "וו טאנג קלאן: סאגה אמריקאית" ברשת הולו.
בשנת 2021 שיחק במותחן הפשע "עוגת יום הולדת‏" לצד יואן מקגרגור.
Rush (אלבום)
Rush הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הקנדית, ראש. האלבום יצא לאור בשנת 1974, ויצא לאור מחדש בגרסת סאונד משופרת (remastered) בשנת 1997. אלבום זה חושף את צליל ההארד רוק הטיפוסי של הלהקה שהושפע מלהקות בריטיות בעשור זה. ראש היו מעריצים של להקות כמו לד זפלין וקרים, וההשפעות שלהן נשמעות לאורך האלבום. המתופף המקורי של הלהקה ג'ון ראסטי, ניגן באלבום זה, אך לאחר יציאתו ועם סיבוב ההופעות הקרב הוא עזב בשל בעיות בריאותיות. ראסטי כתב כמה מילים בעצמו, אך הן נגנזו. לאחר עזיבתו של ראסטי, הוא הוחלף בניל פירט.
היסטוריה
ההרכב המקורי של ראש הוקם באוגוסט 1968 בעיירה ווילאודל, אשר בטורונטו, אונטריו, על ידי אלכס לייפסן, ג'ף ג'ונס וג'ון ראטסי. לאחר שבועיים של יצירה, ולפני ההופעה השנייה שלהם, הוחלף הבסיסט ג'ונס במכר של לייפסן, גדי לי. ראש נוהלה באותה התקופה על ידי ריי דניאלס, תושב טורונטו, אשר ביקר לעיתים קרובות בהופעותיה.
לאחר שההרכב התייצב, והלהקה כבר הופיעה מספר פעמים בברים המקומיים, פנתה הלהקה בשנת 1973 להקליט את הסינגל הראשון שלה, Not Fade Away, גרסת כיסוי לשירו של באדי הולי. הצד השני של הסינגל, הכיל בתוכו את השיר המקורי You Can't Fight It, אשר נכתב והולחן על ידי לי וראטסי. הסינגל לא זכה להצלחה, וחברות התקליטים לא התרשמו. הלהקה הקימה חברת תקליטים עצמאית, Moon Records. בסיועו של דניאלס והמפיק טרי בראון, הוציאה הלהקה בשנת 1974 את אלבומה הראשון, אשר קרוי על שמה. ראש זכתה להצלחה מקומית בלבד, עד שהאלבום אומץ על ידי ה־WMMS, תחנת רדיו בקליבלנד, אוהיו. דונה הלפר, תקליטנית אשר עבדה בתחנת הרדיו, הכניסה את הרצועה "Working Man" לרשימת ההשמעה בתוכנית שלה. שירי האלבום, הפכו לפתע לפופולריים מאוד אצל מעריצי ההארד רוק, ותהודה זו הביאה גם להוצאה מחודשת של האלבום, על ידי ענקית התקליטים מרקיורי רקורדס.
מיד לאחר ההוצאה המחודשת של האלבום, עזב ראטסי ביולי 1974 את הלהקה, בגלל סיבות שונות, ביניהן מחלת הסוכרת בה חלה, וסלידתו מסיבובי הופעות רחבים. ראש ערכה מבחנים שונים, ולבסוף בחרה במתופף ניל פירט כמחליפו של ראטסי.
רשימת שירים
צד 1
צד 2
קו-מכפלה (תורת הקטגוריות)
במתמטיקה, ובמיוחד בתורת הקטגוריות, קו-מכפלה של אובייקטים בקטגוריה היא הכללה של בניות שונות במתמטיקה, כגון איחוד זר של קבוצות, מכפלה חופשית של חבורות, סכום ישר של מרחבים וקטוריים וכו'. במהותה, קו-מכפלה של זוג אובייקטים היא הקונספט הדואלי למכפלה (תורת הקטגוריות).
הגדרה
אם משפחת האובייקטים מכילה רק שני איברים, נהוג לסמן את המכפלה ב, ואז התכונה האוניברסלית מבוטאת על ידי הדיאגרמה הקומוטטיבית הבאה: המורפיזם היחיד f ההופך את הדיאגרמה לקומוטטיבית מסומן לעיתים ב-f1 ∐ f2 או f1 ⊕ f2 או f1 + f2 או [f1, f2].
קיום ויחידות
לא בכל קטגוריה C קיימת לכל משפחה \,\{X_j\} קו-מכפלה. אם קיימת המכפלה אז היא יחידה במובן הבא: אם ו- הן זוג מכפלות של המשפחה \,\{X_j\} אז קיים איזומורפיזם יחיד  כך ש.
מוזיאון פתח תקווה לאמנות
מוזיאון פתח תקווה לאמנות הוא מוזיאון לאמנות הממוקם ברחוב ארלוזורוב בפתח תקווה, ומהווה חלק מקריית המוזיאונים של העיר. המוזאון שואף לקדם ולטפח אמנים צעירים ובד בבד להעניק במה לאמנים ותיקים, שטרם זכו לחשיפה מוזאלית.
הקו האוצרותי של המוזיאון שם דגש על גישות חדשניות ביחס לחלל המוזיאלי, והוא מציג תערוכות העוסקות בקשת רחבה של נושאים, הן ממרחב התרבות הישראלי והן בהיבטים גלובליים.
אוסף המוזיאון
האוסף כולל יצירות אמנות המייצגות את האמנות הישראלית החל משנות העשרים של המאה העשרים. יצירות האוסף מוצגות במסגרת תערוכות מתחלפות בחלל "גלריית האוסף" במוזיאון.
האוסף כולל עבודות של אמנים מהשורה הראשונה של האמנים בארץ, בהם נחום גוטמן וחיים גליקסברג, אנה טיכו, לודוויג בלום, יוסף זריצקי, לאה ניקל ועוד. גם אמני העיר, בהם צבי שור, עמירם תמרי, יחיאל קריזה ורפאל מוהר, מיוצגים באוסף. נושא הזיכרון מיוצג בעבודות של אהרון גלעדי, אהרון כהנא ואמנים נוספים. אסכולת "בצלאל" מיוצגת בעבודות של בוריס שץ, אפרים ליליאן, ועוד.
אוסף המוזאון כולל גם מספר אוספים אישיים, בהם אוסף רוז'ה ואריה דוברון, אוסף צבי שור, אוסף נחום ארונסון ואוסף דני מס.
בהמשך נוספו לאוסף עבודות של אמנים עכשוויים, ביניהם איה בן רון, מירב היימן, משה גרשוני, שרון פוליאקין, דוד עדיקא ועוד.
מבנה המוזיאון
לצד המוזאון וכחלק מקריית המוזיאונים של פתח תקווה, נמצא בית "יד לבנים", המוזאון ההיסטורי לתולדות פתח תקווה, הארכיון ההיסטורי, המכון לאמנות חזותית; ואודיטוריום בו מתקיימות פעילויות ובהן הרצאות, מופעים אמנותיים והקרנות סרטים.
תזמורת המוזיאון
התזמורת שייכת למוזיאון, ומופיעה במקביל להשקת התערוכות. הקונצרטים מלווים בסיורים מודרכים בתערוכות ויוצרים דיאלוג חדשני עם האמנות. הרפרטואר משלב יצירות בינלאומיות, החל מתקופת הבארוק ועד מוזיקה בת זמננו, וכן יצירות ישראליות.
חברי התזמורת הם 15 נגני כלי קשת, מרביתם בוגרי בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן מהטה.
היסטוריה
מקורו של אוסף האמנות הישראלית של המוזיאון הוא ביצירות אמנות שעסקו בנושא זיכרון והנצחה, אשר נוצרו ונאספו עבור בית "יד לבנים" בפתח תקווה. המבנה נפתח בשנת 1952, והיה מבנה ההנצחה הראשון מסוג זה בישראל. בשנת 1964 נפתח הגרעין הראשון של המוזיאון כ"משכן לאמנות" הצמוד לבית יד לבנים. בשנים 1987–1993 שימשה דליה לוין כאוצרת המוזיאון. בשנים 2000–2019 ניהלה את המוזיאון דרורית גור אריה, ששימשה גם כאוצרת. תחת ניהולה, נפתח המבנה מחדש, לאחר שיפוץ וקיטלוג של האוסף, בשנת 2004. החל משנת 2020 מנהלת את המוזיאון רעות פרסטר והאוצרת הראשית היא אירנה גורדון.
כתובות ספירה
כתובות סַפִירַה הן שלושה לוחות בזלת (דמויות אסטלות) שנמצאו ב־1930 ליד א־ספירה בצפון סוריה, לא הרחק מחלב, עליהם חקוקה כתובת ארמית ארוכה הידועה גם בשם "כתובת סוג'ין". זאת היא הכתובת הארוכה ביותר בארמית עתיקה שנמצאה עד היום והיא עדיין לא פורשה עד תום. הכתובת מתוארכת לאמצע המאה ה־8 לפנה"ס והיא מפרטת את תנאי הברית שנכרתה בין בר־גאיה מלך כתך (עיר שאינה ידועה ממקורות אחרים) ובין מתעאל בר עתרסמך מלך ארפד. בין היתר, מונה הכתובת קללות שיחולו על המלך מתעאל אם יפר את הברית. כל הקללות בטקסט חלות על ראשו של מתעאל ולא בר־גאיה. סביר על כן שמתעאל היה שליט זוטר יותר שהכפיף עצמו לבר־גאיה. לחלופין ייתכן שהחוזה היה הדדי, אך נכתב בשני נוסחים שונים, שרק אחד נשמר בידינו.
נוסח השבועות רצוף בטקסים מאגיים שנועדו לתת לברית תוקף, בהם מעבר בין בתרי עגל, השלכת דמויות שעווה לתוך האש כדי להדגים כיצד ישרפו ארפד ומתעאל אם יפרו את הברית ושבירת קשתות. הצדדים מרבים גם להעיד עליהם את האלים השונים, המקומיים והאזוריים. לרבים מן הטקסים המתוארים בכתובות יש הדים בתנ"ך. כך למשל מופיעים בכתובת מעבר בין נתחי עגל, בדומה לברית בין הבתרים שכרת אלוהים עם אברהם, וזריעת ערים במלח. השמות התיאופוריים המתוארים בכתובת כוללים את הסיומות "אל" ו"יה" ומציעים שהאלים אל ויהוה נעבדו על ידי הארמים. בין האלוהויות המוזכרות מופיע הצירוף "אל ועליון". לטענת יהודה אליצור מדובר בשני אלים שונים. לטענת משה דוד קאסוטו, הכוונה היא אל אחד שלו שני תארים, כדוגמת האל הכנעני כושר וחסיס. קאסוטו טוען שהכוונה לראש הפנתיאון הכנעני אל, ומלכיצדק שימש לו כהן.
הכתובת שופכת אור על טקסי ברית שהיו נפוצים במזרח התיכון הקדום בתקופה זאת, על הדת הפוליתאיסטית שאפיינה את יושבי סוריה במאה השמינית לפנה"ס, על השפה הארמית הקדומה ועל יחסה לעברית.
הכתובת
הכתובות ידועות בסימון KAI 222–224, 227.
כתובת הלוח הראשון (KAI 222)
צד א':
צד ב': צד ג':
כתובת הלוח השני (KAI 223)
צד א':
מועדון הנוסע המתמיד
מועדון הנוסע המתמיד (באנגלית: Frequent flyer program) הוא מועדון לקוחות המופעל על ידי חברת תעופה, ולעיתים גם על ידי חברה אחרת כמו חברת רכבות, על מנת לטפח ולבסס יחסי נאמנות בינה לבין לקוחותיה. עקרון הפעולה הבסיסי של מועדון הנוסע המתמיד הוא שתמורת טיסות שמקיים חבר המועדון בחברת התעופה, נצבר לזכותו מאזן חיובי של מיילים או נקודות, אותם יוכל לממש בבוא העת לשם הנפקת כרטיסי טיסה בחינם ("כרטיס בונוס"), רכישת כרטיסי טיסה מוזלים או שדרוג למחלקת שירות גבוהה יותר. מבחינה כלכלית מתבססת הפעלת המועדון על העובדה שרוב הזכויות הנצברות על ידי נוסעים אינן מנוצלות לעולם, ותוקפן פג לאחר פרק זמן קבוע.
היסטוריה והתפתחות
מועדון הנוסע המתמיד המודרני הראשון, הונהג על ידי חברת אמריקן איירליינס האמריקאית בשנת 1981. מאחר שרשת טיסות הפנים בארצות הברית נרחבת ופתוחה לתחרות, נודעה לאסטרטגיה שיווקית זו משמעות פורצת דרך. חברות אמריקאיות נוספות כמו יונייטד איירליינס ודלתא איירליינס חנכו מועדונים משלהם עד מהרה, והרעיון חלחל גם אל מחוץ לארצות הברית כבר בתחילת שנות ה-80. חברת בריטיש איירווייז הקימה מועדון משלה בשנת 1982 ואל על עשתה כן ב-1984. השיטה הוחלה גם על קווי טיסה שהופעלו בשותפות קוד, ולעיתים גם לקווי טיסה אחרים.
כיום כל חברות התעופה הסדירות הגדולות מפעילות מועדון נוסע מתמיד, דבר שמבטל במובן מסוים את היתרון היחסי הראשוני. לכן מתחרות החברות בינן לבין עצמן בהיקף השירותים וההטבות שהן מעניקות. כך לדוגמה ועל מנת לספק רשת יעדים ענפה ואטרקטיבית, מתאימות כל חברות התעופה החברות בברית חברות תעופה את מועדוניהם לתקן מסוים, ואף שבדרך כלל כל אחת מהן ממשיכה להחזיק במותג שירות משל עצמה, הלכה למעשה מדובר במועדון מאוחד שמאפשר צבירה וניצול מיילים בכל טיסות הברית. בנוסף, יש חברות שמאחדות את מועדון הנוסע המתמיד שלהן. כך לדוגמה מועדון Miles & More של חברת לופטהאנזה אומץ על ידי אוסטריאן איירליינס, לוט פוליש איירליינס, סוויס, לוקסאייר, קרואטיה איירליינס, אדריה איירווייז ומספר חברות אזוריות נוספות. עם השנים, התרחבה האסטרטגיה השיווקית שעומדת בבסיסו של מועדון הנוסע המתמיד, וכיום מציעות רוב חברות התעופה דרכים נוספות לצבירת יתרת הזכות ולמימושה, שלא בדרך של טיסה גרידא.
צבירה ומימוש
חברות התעופה נמצאות בקונפליקט מתמיד בין שמירת האטרקטיביות של מועדון הנוסע המתמיד, לבין הגנה על רווחיהן. נוסע בכרטיס בונוס, מלא או חלקי, תופס את מקומו של נוסע משלם, ולכך נלוות עלויות הטיפול בו כבכל נוסע ועלויות הפעלת המועדון, מה גם שבמקרים מסוימים היה נוסע הבונוס רוכש כרטיס טיסה במחיר מלא. כאמור לעיל, מבחינה כלכלית מתבססת הפעלת המועדון על העובדה שרוב הזכויות הנצברות על ידי נוסעים אינן מנוצלות לעולם, ותוקפן פג לאחר פרק זמן קבוע. רוב החברות מגבילות כיום את מספר נוסעי הבונוס בטיסותיהן וגובות לצד מימוש ההטבה תשלומים נוספים בדמות מיסי נמל, תוספת דלק וכיוצ"ב, מעבר למיילים או לנקודות הנדרשות. ייתכנו הגבלות נוספות הקשורות לעונת השנה ולתנאי הכרטיס.
בראשיתו העניק מועדון הנוסע המתמיד, הטבה שהתמקדה בצבירת נקודות אגב טיסה במטוסי החברה וניצולן התאפשר בדרך זו בלבד. העיקרון הבסיסי לפיו צבירת הנקודות וניצולן תלויים באורך הטיסה, מחלקת הטיסה ומחלקת הרישום נשמר גם כיום. עם זאת עם השנים, ועל מנת להגביר את אטרקטיביות המועדונים, התרחבו אפשרויות צבירת הזכויות שלא בדרך של טיסה במטוסי החברה בלבד. כך, ניתן לצבור נקודות גם בטיסות המתבצעות על ידי חברות אחרות במסגרת הסכמים לשותפות קוד או על ידי חברות אחרות בברית חברות תעופה, ואגב רכישת מוצרים ושירותים מחברות שאינן חברות תעופה (חברות אשראי, חברות תקשורת, חברות השכרת רכב, מלונות ועוד). דבר זה הפך לאפיק הכנסה של חברות התעופה, המוכרות את הנקודות לספקי השירותים האחרים, העושים בהן בתורם שימוש כדי למשוך לקוחות. חברות תעופה מסוימות מעניקות אפשרות לצבירה ולניצול זכויות אגב רכישה בחנות הפטורה ממס שהן מפעילות בטיסה, או ברשת חנויות למוצרי תיירות הנמצאת בבעלותן. לעיתים ניתן לצבור ניקוד בהטסת חיות מחמד, ולנצלן תוך שימוש בטרקלינים עסקיים בשדות תעופה או תוך תרומה למטרות צדקה.
מועדונים רבים מדרגים את לקוחותיהם לפי קצב צבירת הזכויות, ומעניקים להם מעמד מועדף במסגרת המועדון. בדרך כלל קיימים מספר מעמדות במועדון, שבהם זכויות בהיקף שונה כמו קצב צבירת ניקוד מואץ, חריגה ממשקל הכבודה המותר, עדיפות בשדרוג למחלקת שירות גבוהה יותר, טיפול מועדף על הקרקע וגישה לטרקלינים בשדות התעופה ועוד.
סוגיות משפטיות
עקרון ההפעלה של מועדון הנוסע המתמיד אינו נקי משאלות משפטיות. ידועים מקרים בהם חברי מועדון מכרו את הנקודות שברשותם בניגוד לכללי המועדון או אף העמידו אותן למכירה פומבית. האיסור של חלק מחברות התעופה על מכירת הנקודות על אף הרשות הניתנת לתת בחינם כרטיסי בונוס לאדם שאיננו בעל החשבון או קרוב משפחה שלו הוא חלק מחוזה אחיד בין חברת התעופה לחבר המועדון ועל כן התוקף שלו צריך לעבור את מבחן ביהמ"ש ובכל מקרה, לא קיימת חקיקה האוסרת סחר בנקודות נוסע מתמיד.בשנת 2018 חברת התעופה אמריקן איירליינס האמריקאית הפסידה בערכאה העליונה ביותר בברזיל בתיק שעסק בנושא כך שבברזיל נקבע תקדים בו קבע ביהמ"ש שנקודות הנוסע המתמיד הן קניין של הנוסע המתמיד עצמו ועל כן זכותו החוקתית לסחור בהן.
מאידך, חברות התעופה נוהגות לשנות מפעם לפעם את תנאי הצבירה והמימוש באופן שעשוי לפגוע בזכויותיהם של הלקוחות, אם כי הדבר נעשה בדרך כלל אגב זהירות רבה בשל החשיבות שמייחסות החברות לנאמנות הלקוחות. חברות תעופה מבטיחות לעיתים לנוסעים מתמידים במיוחד זכויות מרחיקות לכת, כמו הזכות למושב על כל טיסה בהתראה של שעות ספורות, ודבר זה עשוי לבוא על חשבונו של נוסע אחר ה"מורד" מהטיסה. זכויותיהם של נוסעים בחברות שפשטו את הרגל אובדות, אם כי במקרה של איחוד או בליעת חברות על ידי חברה אחרת, בדרך כלל מכבדות החברות החדשות את זכויות הנוסעים.
מעסיקים שעובדיהם צוברים יתרת זכות בנסיעות הממומנות על ידי המעסיק, תובעים לעצמם לעיתים את הבעלות על הזכויות. הדבר נפוץ בקרב מעסיקים ממשלתיים יותר מאשר בשוק הפרטי. הסוגיה עלתה לדיון בפני בית המשפט הפדרלי לענייני עבודה בגרמניה בשנת 2006, וזה פסק לזכותו של המעביד. לסוגיה זו משמעות גם בתחום המיסוי, שכן אם העובד אכן רשאי לנצל את הזכויות, הרי שמדובר בהטבה שוות כסף המוענקת לו על ידי מעסיקו, ולכאורה אין מניעה כי זו לא תהיה כפופה למס. מאידך, זכויות הנתרמות למטרות צדקה, דבר המתאפשר כיום על ידי חברות תעופה רבות, וזכויות שלא נוצלו ופגו, מקשות מאוד על חישובי המס.
ערך הנקודות
קשה עד מאוד לחשב את שווים של מייל או נקודת טיסה, והדבר משתנה בין חברה לחברה ובין מחלקות הטיסה ועלות הכרטיס, הן במימוש ההטבה והן בעלות כלל השירותים שהקימו את הזכות. העובדה שכיום ניתן לצבור נקודות או מיילים באמצעות רכישת שירותים מענפים שונים, כמו באמצעות שימוש בכרטיסי אשראי או בעריכת שיחות טלפון בינלאומיות, מקשה על החישוב שכן היא מוסיפה שלב נוסף בהמרת הזכויות למיילים או לנקודות טיסה. בנוסף, יש לקחת בחשבון את התוספות המשולמות בעת קבלת ההטבה בכל מקרה, כמו מיסי נמל ותוספת דלק. אלו מצמצמים את הרווח לנוסע. דוגמאות ממדיניותה של חברת אל על:
אורי דה בר
אורי דה בר (1937 – 5 ביולי 2022) היה אמן רב תחומי ואדריכל ישראלי שהתפרסם בשל יצירותיו המגוונות ובזכות שיתוף קהילות שונות ביצירת האמנות האקולוגית. הוא הציג עבודותיו בישראל ומחוצה לה בגלריות, מוזיאונים ובמרכזי אמנות. עבודותיו מוצגות על בסיס קבוע במרכזי אמנות בארץ ובעולם.
ביוגרפיה
דה בר נולד בחיפה, למד בבית הספר היסודי ליאו בק וסיים תיכון מקצועי בשנת 1955. בשנת 1956 התגייס לחיל החימוש והשתחרר בדרגת רב-סרן לאחר שמילא תפקידים פיקודיים. כקצין מילואים השתתף במבצע קדש, במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה.
בין השנים 1964-1960 למד אדריכלות ב-Akademie für Bautechnik במינכן וקיבל תעודת מהנדס. לאחר מכן למד בינוי ערים ואומנות באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, בין היתר אצל יוזף בויס.
במקביל ללימודיו, יצר ציורי שמן על בד וציורי אקווארל והשתתף בתערוכות קבוצתיות. ב-1967 פתח דה בר משרד אדריכלות בדיסלדורף. במסגרת פעילותו השתתף בתחרויות אדריכלות ובשנת 1968 זכה בפרס בתחרות בינלאומית לתכנון עירוני בצ'כוסלובקיה.
דה בר שב לישראל עם משפחתו ב-1972 ובשנת 1974 עבר להתגורר במדרשת שדה בוקר בנגב עם מקימי המדרשה, ושימש כמנהל הטכני ("מהנדס העיר") של הישוב. בשנת 1986 קיבל את פרס בן-גוריון על תרומתו בתכנון ופיתוח המדרשה וצריף בן-גוריון בקיבוץ שדה בוקר.
במקביל לפעילותו האמנותית, דה בר היה פעיל במיזמים אקולוגיים וחברתיים לשיפור הערכים האקולוגיים והחברתיים בארץ ובעולם ולהעלאת המודעות בנושאים אלה. בשנות ה-90 עבר להתגורר בכפר סבא, עמד בראש האגף לשיפור פני העיר בעיריית כפר סבא, ופעל לפיתוח חזות פני העיר ולהצגת אמנות במרחב הציבורי.
עבודתו כאמן רב תחומי
כנער למד דה בר אמנות בבית רוטשילד בחיפה, ועסק בה מאז ולכל חייו. הוא היה אמן מולטי-מודלי ופיתח סגנון אמנותי ייחודי תוך התנסות בז'אנרים שונים. הוא יצר ציורי שמן, אמנות אקולוגית, מיצבים ופיסול בברונזה ובבטון. עבודותיו התאפיינו בקווים ועיצובים מעוגלים בדומה לאלמנטים בטבע ובשונה מן העולם המכני והמלאכותי. במונחים מתחום האמנות ניתן לתאר את יצירותיו כ"ביומורפיות" (Biomorphic abstractionalism).
דה בר שילב ביצירותיו פרקטלים דמויי אלמנטים ביולוגיים בין-ממדיים ומן החלל החיצון. כאמן, נתן ביטוי למעורבות בבעיות חברתיות סביבתיות ואקולוגיות וביצירת האמנות האקולוגית שלו תלמידי בית ספר ממגזרים שונים, אנשים עם מוגבלויות ובעלי צרכים מיוחדים. יצירות האמנות שלו השתלבו והתמזגו בנופי העיר והטבע, תוך שימוש באלמנטים ארכיטקטוניים קיימים והפיכתם לאמנות הפיסול הסביבתי.
בתחילת המאה ה-21 החל להקים ולהשתתף בתערוכות בישראל ומחוצה לה באופן מקצועי. בין היתר הציג דה בר גינות אקולוגיות בכנסת בירושלים, בבית החולים מאיר שבכפר סבא, בקניון ארנה, בכיכר המרכזית בפראג, בפארק סאן גיוליאנו (הגן האקולוגי הגדול באירופה) פרויקט שדה של פרחים עשויים מבקבוקי משקה מפלסטיק "Carpet of Joy" בגואה שבהודו ועוד.
עבודותיו של דה בר מוצגות בגלריות במרכזי אמנות ומוזיאונים בארץ ובחו"ל, בין היתר בוונציה, גנואה, בניו דלהי שבהודו, בבייג'ינג ובניו יורק. בעבודותיו עשה דה בר, שימוש חוזר בחומרי פסולת יום יומיים ושיתף כאמור, קהילות שונות בבניית המייצבים.
בשנת 2017 השתתף דה בר בתערוכת פיסול בינלאומית בשינגדאו, סין, והציג עבודות שזיכו אותו בתעודת הוקרה ונרכשו על ידי המוזאון הלאומי בבייג'ינג. מאמצע שנות ה-90 ועד למותו היה חבר קבוע במוזיאון האמנים הבינלאומי, ובנוסף היה חבר באיגוד האמנים הפלסטיים בישראל והשתתף ב-40 תערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה - בכלל זה 4 פעמים בביאנלה של ונציה.
חיים אישיים
אורי דה בר נפטר ב-5 ביולי 2022. הותיר אחריו אישה, זהבה, ארבעה ילדים, בהם העיתונאי שילה דה-בר, ו-14 נכדים.
טומאה הותרה בציבור
טומאה הותרה בציבור הוא כלל בהלכה, לפיו מותרת הקרבת קרבנות בטומאה, כאשר כל הציבור או רובו טמאים בטומאת מת, למרות האיסור להקריב קרבנות בטומאה.
הקרבת הקרבן בטומאה אינה תלויה בשאלה האם מדובר בקרבן ציבור או בקרבן יחיד, אלא האם מדובר בקרבן שקבוע לו זמן, או לא. קרבן שיש לו זמן קבוע – קרב גם בטומאה, ואפילו הוא קרבן יחיד, כגון פר כהן גדול של יום הכיפורים, או מנחת חביתין של הכהן הגדול; ואילו קרבן שאין לו זמן קבוע – אינו קרב בטומאה, ואפילו הוא קרבן ציבור, כגון פר העלם דבר של ציבור.
מקור ההלכה
מקור הדין, במה שנאמר בתורה בקרבן פסח :, ובקרבן תמיד : , ודרשו: "במועדו – ואפילו בטומאה", שכן מלשון "במועדו" משמע שיש להקריב קרבנות אלה בזמנם, ולא לבטלם, ואפילו הם טמאים. וכן דרשו לגבי שאר קרבנות ציבור, מהכתוב :. הגמרא בפסחים דף סו: מביאה מקור אחר מהמילים "איש איש": :, ומכאן שטמא מת נדחה לפסח שני, ודרשו: "איש (כלומר יחיד) נדחה לפסח שני, ואין ציבור נידחים לפסח שני, אלא עבדי (=עושים) בטומאה", ומפסח למדים לשאר הקרבנות שהם קרבנות קבועים, בגזרה שווה "במועדו"-"במועדו" שנאמרו בפסח ובקרבן תמיד: מה בפסח הותרה טומאת מת בציבור אף בקרבן תמיד שהוא קרבן צבור קבוע, הותרה טומאת מת בציבור.
הגדרת ההיתר
להלכה נפסק כדעה שטומאה דחויה בציבור, וממילא צריך ציץ כדי לרצות על הטומאה. למרות זאת, יש הסוברים שכאשר אין ציץ – ניתן להקריב קרבנות ציבור בטומאה, ואין חסרון הציץ מעכב, ויש הסוברים שהדבר מעכב.
איזו טומאה הותרה בציבור
הטומאה שהותרה בציבור היא טומאת מת דווקא, אבל אם היו רוב הציבור טמאים בטומאת שרץ – לא יקריבו בטומאה. ויש הסוברים שגם טומאת שרץ הותרה בציבור; ולכל הדעות, אם היו רוב הציבור טמאים בטומאות היוצאות מגופו של אדם, כגון שהיו זבים וזבות, נידות ויולדות – לא יקריבו בטומאה, ואם רוב הציבור טמאים בטומאת מת – לא יתעסקו הטמאים בטומאות אלה בהקרבת הקרבן.
פרטי ההלכות
כל קרבנות הציבור שקרבים בטומאה ויש מהם חלקים המיועדים לאכילה - אין אוכלים מהם בטומאה, אלא שורפים את החלקים הנאכלים, שכן לא הותרה בציבור אלא ההקרבה בטומאה; חוץ מקרבן פסח, שכשהוא קרב בטומאה – הוא גם נאכל בטומאה, שכן עיקר מצוות הפסח היא אכילתו, ולכן כשהותרה הקרבתו בטומאה – הותרה גם אכילתו בטומאה.
היתר הקרבה בטומאה יכול להיות בכמה אופנים: א. כאשר רוב הציבור טמא. ב. כאשר רוב הכהנים המקריבים טמאים, ואפילו הציבור כולו טהור. ג. גם אם הציבור והכהנים טהורים – אבל כלי השרת (הכלים שבהם עושים את עבודת ההקרבה) טמאים. בכל אחד מאופנים אלו – מקריבים את קרבן הציבור בטומאה, והטמאים והטהורים יכולים להיכנס לעזרה כאחד, ולעסוק בהקרבת הקרבן.
חידוש העבודה בטומאה
כלל זה, ש"טומאה הותרה בציבור" הוא מהנושאים העומדים במוקד הדיונים על חידוש עבודת הקורבנות, שכן כבר למעלה מאלף וחמש מאות שנה, אין בידינו אפר פרה אדומה, ולא ניתן להיטהר מטומאת מת. וכך תיאר זאת רבי אשתורי הפרחי:
למרות זאת, יש שטענו שאין אפשרות לסמוך על כלל זה, שהרי נפסק להלכה שטומאה רק דחויה בציבור, וממילא יש צורך בציץ לרצות על הטומאה (ראו לעיל), ואם כן כל עוד אין לנו כהן גדול הלבוש ציץ – לא ניתן להקריב בטומאה. מאידך, המצדדים בחידוש בעבודה בזמן הזה הסתמכו על הדעות הסוברות שהציץ אינו מעכב (ראו לעיל), וכשאין ציץ – ניתן בכל זאת להקריב בטומאה (דרישת ציון לרבי צבי הירש קלישר).
בנין הבית בטומאה
הלכה דומה לדין זה, של "טומאה הותרה בציבור", מצינו לגבי בניין המקדש, שגם הוא נעשה, בשעת הצורך, בטומאה: "הכל נכנסין בהיכל - לבנות, לתקן, ולהוציא את הטומאה... מצווה בטהורין; אין שם טהורין – נכנסין טמאין".
Ark Linux
ארק לינוקס (אנגלית: Ark Linux) הייתה הפצת גנו/לינוקס עם ממשק גרפי מבוסס KDE. ההפצה פותחה על מנת לספק מענה ראוי למחשבים בעלי חומרה חלשה והכילה ממשק משתמש פשוט, יעיל וחסכונית במשאבים.
ההפצה פותחה על ידי ברנרד רוזנקרנצר (Bernhard Rosenkränzer), שוחררה בתאריך 19 במרץ 2005 (גרסה 1.0, Alpha) וניתנת להורדה כגרסה הנטענת מתקליטור אתחול.
המערכת מופצת כשעליה מותקנות מראש תוכניות רבות כגון: תוכנת המסרים Kopete, דפדפן האינטרנט Konqueror, חבילת יישומים משרדיים Open Office ועוד.
רשימת גרסאות
צוות הפיתוח שחרר 6 גרסאות אל השוק:
אהבת אמת
אהבת אמת (בספרדית: Amor Verdadero) הוא ספר שנכתב בידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר לופז. מהדורת כריכה קשה שלו יצאה לאור באנגלית ובספרדית ב-4 בנובמבר 2014, בידי סלברה, מקבוצת הפינגווין. חלק מהכנסותיו עברו לקרן משפחת לופז, מוסד ללא כוונת רווח שהוקם על ידי לופז, המוקדש לשיפור הבריאות והרווחה של נשים וילדים.
רקע ופיתוח
במהלך סיבוב ההופעות הראשון שלה, "Dance Again World Tour", החלה לופז לכתוב את מה שהיא תיארה כ"יומן של השנה בה יצאתי לסיבוב הופעות". להפתעתה, ככל שהסיבוב המשיך, היא הגיעה להבנה שמה שהיא כותבת הוא ספר. לופז הייתה מתוחה לגבי כתיבה על נושאים מסוימים עבור הספר, אך מאוחר יותר הבינה שבכך היא יכולה לקבל הזדמנות להציל אחרים מ"לסבול מהמורות והחבורות של עצמם". לדברי לופז, היא נאלצה לעשות הרבה "חשבון נפש ותפילה", כיוון שהיא לא רצתה שזה "יתחשב בשום דבר אחר ממה שהיה", כלומר "לחלוק משהו שלמדתי עם אנשים שיוכל לעזור לי". ב"אהבה אמת", לופז דנה גם בסבלה מבעיות דימוי עצמי נמוך, בין היתר כתוצאה מהיותה בעין הציבור. ספרה של לואיז היי, "אתה יכול לרפא את חייך", מוזכר בספר, ופגישתה עם המחברת, כמדריכה מרכזית בעבודה על עצמה ועל כתיבתו של "אהבת אמת" עצמו.
הספר הוכרז רשמית ב-19 במאי 2014 על ידי סלברה, מקבוצת הפינגווין. על הספר, לופז אמרה: "כתיבתו של 'אהבת אמת' הייתה חוויה קתרזית, אישית ופגיעה. אלמלא האהבה והאומץ שנתנו לי ילדיי, הסיפור הזה לא היה אפשרי. בזמן שנאבקתי עם ההחלטה אם להוציא לאור את הספר הזה או לא, זיהיתי שאם הוא יכול לגעת אפילו רק באדם אחד אז זה באמת יהפוך לאחד המאמצים הכי מספקים בחיי". לופז לא התכוונה בהתחלה לכלול תוכן על הגירושים שלה ממארק אנתוני ב"אהבת אמת", אך אמרה ש"הספר התפתח למשהו שונה ממה שהתכוונתי שהוא יהיה בגלל מה שעברתי".
הצלחה מסחרית
"אהבת אמת" דורג במקום השביעי ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, ובמקום החמישי במצעד העיון בכריכה קשה.
בביקורת, אליז דה לוס סנטוס מ-RedEye העירה, "כמו תקליט שבור, היא חוזרת על המנטרה של "לאהוב את עצמך" שוב ושוב לאורך הספר, שמתגלגלת בנקודות מסוימות לפגישת אימון לחיים חד-צדדיים". סנטוס, עם זאת, ציינה גם כי "הצד החזק ביותר שלה מציג את הצד האנושי של בשר הצהובונים של ידוענים שכולנו אוכלים".
אמנות הבמה
אמנות הבמה (או: אמנויות הבמה) היא סוג של אמנות, בה האמן או האמנית משתמשים בפעולה, כמו תנועה או שימוש בקול, המהווה את היצירה האמנותית. לעיתים קרובות הפעולה מתבצעת ביחס לחפץ או נושא מסוים, וזאת בניגוד לאמנות חזותית, בה החפץ עצמו הוא היצירה. פעולה זו יכולה להתבצע על ידי יחיד או קבוצה במקום ובזמן נתונים ואורכה משתנה מיצירה ליצירה.
מאפיינים
אמנות במה יכולה להיות כל מצב שמערב ארבעה יסודות בסיסיים: זמן, מרחב, גוף המבצע ויחסי הגומלין בין המבצע לקהל. זאת בניגוד לאמנויות כגון ציור ופיסול שבהם הפריט מהווה את היצירה. אמנות הבמה יכולה להתחולל ללא במה מוכרת, ללא במה מוצבת, ללא במה. כל מקום יכול להיות מוגדר כבמה.
לתחרות יש תפקיד מרכזי באמנות הבמה. שחקן או שחקנית אשר מצטיינים הן במשחק, הן בשירה והן בריקוד מכונים בדרך כלל איום משולש (באנגלית: triple threat). דוגמאות ידועות של אמנים שנחשבו ל-"איום משולש" כוללות את ג'ין קלי, פרד אסטר, וג'ודי גרלנד.
ענפים של אמנות הבמה
אמנות הבמה כוללת תחום נרחב של פעילויות אמנות, הכולל בתוכו ענפים רבים העוסקים בהופעה של האמן בפני קהל: משחק, ריקוד, מוזיקה, זמרה, תיאטרון, פנטומימה, קרקס, מאגיה ועוד.
הקהל עשוי לנכוח במקום ההופעה בעת ביצועה (בתיאטרון, באולם קונצרטים, באצטדיון וכדומה), או, לצפות בה דרך מסך (בקולנוע, בטלוויזיה, באינטרנט), בשידור חי או בהקלטה. אמני הבמה עשויים להופיע כתחביב או כמקצוע, וההופעות עשויות להיות מוצגות בתשלום או בלעדיו.
מילאן גאליץ'
מילאן גאליץ' (בסרבית: Milan Galić; 8 במרץ 1938 - 13 בספטמבר 2014) היה כדורגלן יוגוסלבי ששיחק בעמדת החלוץ.
לאורך הקריירה שיחק גאליץ' בליגות הבכירות ביוגוסלביה, בבלגיה ובצרפת. גאליץ' הוא סגן מלך השערים של כל הזמנים בנבחרת יוגוסלביה, עם 37 שערים ב-51 הופעות במדיה.
קריירת משחק
גאליץ' החל את דרכו בקבוצת הנוער של פרולטר זרניאנין. הוא עבר לפרטיזן בלגרד לקראת עונת, וכבר באותה עונה כבש שבעה שערי ליגה בעשרה משחקים, בדרך למקום השני בליגת העל היוגוסלבית. גאליץ' שיחק במדי הקבוצה במשך שמונה עונות, וזכה עימה בארבע אליפויות יוגוסלביה, מתוכן שלוש ברציפות. באירופה רשמה הקבוצה את הישג השיא שלה בכל הזמנים בעונת, כשהעפילה לגמר גביע אירופה לאלופות. גאליץ' פתח בהרכב קבוצתו למשחק הגמר, בו נוצחה פרטיזן 1–2 על ידי ריאל מדריד.
בתום אותה עונה, ולקראת עונת, עבר גאליץ' לקבוצת סטנדרד לייז' הבלגית. את הקבוצה אימן אז בן ארצו, מילוראד פאביץ'. בעונת הבכורה שלו בקבוצה זכה גאליץ' עם קבוצתו בגביע הבלגי, לאחר ניצחון במשחק הגמר מול מכלן, 3-1 בהארכה. גאליץ' פתח בהרכב למשחק הגמר אך הוחלף במהלך המחצית השנייה. גאליץ' שיחק בקבוצה במשך ארבע עונות, כשבשתיים האחרונות הוא זכה עימה באליפות בלגיה. עונת השיא האישית שלו בקבוצה הייתה עונתו האחרונה במדיה, בה כבש 17 שערי ליגה וסייע לקבוצתו לזכות באליפות השנייה ברצף.
נבחרת יוגוסלביה
גאליץ' רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת יוגוסלביה ב-31 במאי 1959, בניצחון הנבחרת 0–2 על במסגרת מוקדמות יורו 1960. גאליץ' כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת כבר בדקה הראשונה למשחק, שנערך באצטדיון פרטיזן, אצטדיון הבית של קבוצתו פרטיזן בלגרד.
יוגוסלביה הייתה אחת מארבע הנבחרות שהצליחו להעפיל לטורניר יורו 1960 בצרפת, וגאליץ' זומן לסגל נבחרתו לטורניר. בשלב חצי הגמר פתח גאליץ' את מסכת ההבקעות במשחק מול כשהעלה את נבחרתו ליתרון 0–1 בדקה ה-11, בדרך לניצחון 4–5 בסיום. במשחק הגמר מול כבש גאליץ' את השער הראשון במשחק בדקה ה-43, אך ברית המועצות חזרה לניצחון 1–2 בהארכה, ויוגוסלביה סיימה את אליפות אירופה הראשונה בהיסטוריה במקום השני. גאליץ' זכה (במשותף עם ארבעה שחקנים נוספים) בתואר מלך שערי הטורניר בזכות צמד שעריו, ואף זכה למקום בנבחרת הטורניר לצד שלושה משחקני נבחרתו.
בהמשך אותו הקיץ ייצג גאליץ' את נבחרתו באולימפיאדת רומא, והוביל אותה לזכייה במדליית הזהב. גאליץ' כבש בכל חמשת משחקיה של יוגוסלביה בטורניר, כולל שלושער במשחק שלב הבתים מול בולגריה שהסתיים בשוויון 3-3, והשער הפותח כבר בדקה הראשונה בניצחון יוגוסלביה 1–3 על בגמר. עם שבעה שערים בחמישה משחקים, זכה גאליץ' בתואר מלך השערים של הטורניר.
במסגרת מוקדמות מונדיאל 1962, כבש גאליץ' ארבעה שערים בארבעת משחקיה של יוגוסלביה וסייע לה להעפיל למונדיאל 1962 בצ'ילה. גאליץ' הוביל את סגל יוגוסלביה כקפטן הנבחרת בטורניר הגמר, בו הוגרלה יוגוסלביה לבית א', לצדן של אלופת אירופה, ו. בשלב הבתים כבש גאליץ' שלוש פעמים, שער אחד בניצחון 1–3 על אורוגוואי וצמד שערים בניצחון 0–5 על קולומביה. הוא הוסיף לפתוח בהרכב בכל משחקיה של נבחרתו בטורניר, בו סיימה הנבחרת רביעית לאחר הפסד 0–1 ל המארחת במשחק על המקום השלישי. בסך הכול רשם גאליץ' שש הופעות ושלושה שערים בטורניר.
גאליץ' הוסיף לשחק בנבחרת עד לשנת 1965. בקריירה הבינלאומית שלו רשם גאליץ' 51 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 37 שערים. הוא ממוקם שני בטבלת מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים, עם שער אחד פחות מהמקום הראשון, סטפאן בובק.
חינוך פרטי
חינוך פרטי הוא חינוך הניתן על ידי אנשים וגופים פרטיים אשר אינם רשויות של המדינה. על פי רוב, משתמשים במושג ביחס לחינוך פורמלי (כלומר בתי ספר) ולא ביחס לחינוך בלתי פורמלי פרטי.
הזכות לבחור חינוך פרטי מעוגנת באמנות בינלאומיות ובתי ספר פרטיים קיימים כמעט בכל מדינות העולם. בישראל החוק מכיר בזכות לקיים בתי ספר פרטיים, אך מחייב בתי ספר פרטיים ברישוי של משרד החינוך שנועד לבדוק שבית הספר עומד בתקני בטיחות וחינוך.
היקף החינוך הפרטי
היקף החינוך הפרטי שונה מאוד בין מדינות שונות ונע בין אחוזים בודדים של התלמידים, במדינות כמו נורווגיה, לרבע ומעלה מהתלמידים במדינות כמו ספרד (30%), צרפת (25%) ובלגיה (60%). מחקר של מכון הובר טוען שהיקף החינוך הפרטי במדינות השונות תלוי מעט מאוד בגורמים כמו איכות החינוך, דאגה לחינוך או רמת התל"ג, ובעיקר תלוי בסיבות היסטוריות, במיוחד שיעור האוכלוסייה הקתולית בראשית המאה ה-20.
היקף החינוך הפרטי משתנה מאוד גם בין רמות החינוך, כאשר לרוב שיעור החינוך היסודי הפרטי נמוך יחסית לשיעור החינוך התיכוני הפרטי ולעומת שיעור גני הילדים הפרטיים. ביפן, למשל, כ-1% מהתלמידים בבתי ספר יסודיים לומדים בבתי ספר פרטיים, 6.4% בחטיבות ביניים פרטיות ו-29.5% בתיכונים פרטיים, נכון לשנת 2005. בגני הילדים הפרטיים לומדים כ-79.3% מילדי הגנים.
באופן כללי, היקף החינוך הפרטי נמצא במגמת גידול ברוב מדינות העולם. בסקירה של 136 מדינות מתפתחות נמצא שמספר התלמידים בבתי ספר פרטיים גדל בקצב מהיר יותר מאשר מספר התלמידים בתי הספר הציבוריים. בעוד בתי הספר היסודיים הציבוריים גדלו בכ-10% מכ-484 מיליון לכ-530 מיליון תלמידים, בתי הספר היסודיים הפרטיים גדלו בכ-58%, מ-39 מיליון לכ-62 מיליון תלמידים. גם במספר מדינות מפותחות יש לאחרונה מגמת גידול בחינוך פרטי בגלל חוסר שביעות רצון מרמת החינוך הציבורי. בשוודיה, בעקבות רפורמה שהנהיגה שוברי חינוך, עלה היקף החינוך הפרטי מ-1.7% מהתלמידים בבתי ספר על יסודיים ו-1% מהתלמידים בבתי ספר יסודיים בשנת 1992, לכ-17% מהתלמידים בבתי ספר על יסודיים ו-9% מהתלמידים בבתי הספר היסודיים, בשנת 2008. מאז 1995 ניכר גידול ניכר במספר התלמידים בבתי הספר הפרטיים בגרמניה, כאשר מספר התלמידים בבתי ספר יסודיים פרטיים עלה ב-61% ובכל רמות בתי הספר יחד ב-25%, בין השנים 1995-2005. באוסטרליה חל בעשור האחרון גידול של כ-21.9% במספר התלמידים הלומדים בחינוך הפרטי, לעומת גידול של 1.7% בלבד במספר התלמידים הלומדים בבתי ספר פרטיים. בעקבות זאת, גדל אחוז התלמידים בבתי ספר פרטיים מ-29.7% בשנת 1997 ל-33.6% בשנת 2007. לעומת זאת, בנפאל, בה כשליש מבתי הספר פרטיים, דווח בשנת 2008 שמפלגת שלטון המאואיסטית החליטה לשים קץ לחינוך הפרטי במדינה בגלל היותו אי שוויוני.
אונסק"ו נוהג לפרסם נתונים על אחוזי התלמידים הלומדים במדינות העולם, אולם מסייג את הנתונים בכך שבמדינות מתפתחות רבות רבים מבתי הספר הפרטיים אינם רשומים ועל כן אין דיווח על התלמידים הלומדים בהם.
בארצות הברית, כ-10% מהתלמידים לומדים בבתי ספר פרטיים. בשנת 1999, 7.5% מהתלמידים למדו בבתי ספר פרטיים דתיים ועוד 1.6% למדו בבתי ספר פרטיים אחרים. עד שנת 2003 גדל אחוז התלמידים בבתי ספר פרטיים והגיע ל-8.4% בבתי ספר דתיים ו-2.4% בבתי ספר פרטיים אחרים.
קיימות גם בתי ספר פרטיים למבוגרים בתחומים מודגרים - למשל ILAC ללימוד שפות בקנדה.
היסטוריה
מאז ומעולם היה חינוך הילדים באחריות ההורים שלהם ללא מעורבות של המדינה. אמנם, אצל היהודים היו תלמודי תורה בניהול הקהילה המקומית, אך למדו בהם בעיקר ילדי עניים ויתומים שלא היה מי שידאג לחינוכם. במאה ה-18, וביתר שאת במאה ה-19, התגברה המעורבות של מדינות אירופה בחינוך והן יסדו מערכות חינוך ציבוריות. הכנסייה הקתולית התנגדה באופן נחרץ לחינוך חילוני, ושללה את חינוך הילדים במערכת חינוך חילונית של המדינה. בשנת 1864 כלל האפיפיור את האמירה ש"קתולים יכולים להסכים למערכת חינוך ילדים שאינה קשורה לקתוליות ולכוחה של הכנסייה", ברשימת טעויות שיש לגנות. על כן בכל מדינה בה מערכת החינוך לא הייתה קתולית היא הורתה למאמיניה להקים בתי ספר קתוליים ולשלוח את ילדיהם לבתי ספר פרטיים קתולים. החוקרים מרטין וסט ולודגר ויסמן מצאו מתאם בין גודל המיעוט הקתולי במדינה בסביבות שנת 1900, והיקף מערכת החינוך הפרטי במדינה בראשית המאה ה-21.
אנגליה
עד שנת 1850 החינוך באנגליה היה לגמרי פרטי. במהלך המאה ה-18, זכו לחינוך סדיר כמעט רק ילדי המעמד הבינוני והעליון, אולם החל בראשית המאה ה-19 התגבר מאוד היקף התלמידים שהלכו לבתי ספר באנגליה. בין השאר הוקמו אגודות התנדבותיות לחינוך, בהן "האגודה הלאומית" ו"אגודת לנקסטר" אשר תפעלו בתי ספר שהתבססו על הקדשות ותרומות, לפחות באופן חלקי. בתי ספר אלו כונו בתי ספר ציבוריים, למרות שהם לא נהנו כלל מכספי מיסים. בדו"ח משנת 1833 חולקו בתי הספר באנגליה לארבע קטגוריות:
החל משנת 1833 השתתפה הממשלה במימון בניית בתי ספר והחל משנת 1847 נתנה הממשלה מענקים למורים ומפקחים אולם בתי הספר נותרו פרטיים.
ארצות הברית
עד סביבות שנת 1840 לא התקיימה מערכת חינוך ציבורית בארצות הברית, למרות שבתי ספר פרטיים זכו לעיתים בתמיכה מקופת הציבור. בשנות ה-30 של המאה ה-19, קמה תנועה למען מערכת חינוך ציבורית שתספק חינוך חינם לכל הילדים. התנועה טענה שמערכת חינוך ציבורית תקדם מערכת ערכים משותפת ותהווה כור היתוך לרכיבים השונים של הציבור האמריקאי. מערכת החינוך הציבורית שקמה בחצי השני של המאה ה-19 הייתה מוטה לכיוון פרוטסטנטי וחילוני. בעקבות זאת, כנס של אנשי הכנסייה הקתולית בשנת 1884 קבעה הכרח מוחלט על הכמרים להקים בתי ספר קתוליים פרטיים תוך שנתיים. בנוסף, הכנסייה הורתה לכל מאמיניה לשלוח את ילדיהם לבתי ספר קתוליים אלא אם קבלו פטור מבישוף. למרותם שמטרתם לא הושגה במלואה, בשנת 1911 היו בארצות הברית קרוב ל-5,000 בתי ספר קתוליים בהם למדו יותר מ-1.27 מיליון תלמידים. בתי הספר הקתוליים היוו את רוב בתי הספר הפרטיים בארצות הברית, מאז. בשנת 1925 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית שחוק של מדינת אורגון המחייב את כל ילדי המדינה ללמוד בבית ספר ציבורי נוגד את חוקת ארצות הברית. בסביבות שנת 1960 החלה ירידה בהיקף בתי הספר הקתוליים בארצות הברית, בעקבות שינויים בחברה הקתולית. אולם, בערך באותו זמן חל גידול ניכר בהיקף בתי הספר הפרטיים של הימין הפונדמנטליסטי, כך שהיקף החינוך הפרטי נותר פחות או יותר יציב.
בלגיה
בבלגיה, הייתה מערכת החינוך של המדינה בעיקרה קתולית עד שבשנת 1879 היא עברה מהפכה חילונית. בתגובה לכך, העבירו הקתולים את ילדיהם לבתי ספר פרטיים קתוליים ושיעור הילדים בבתי ספר קתוליים פרטיים עלה מ-13% בשנת 1878 ל-61% בשנת 1880. שינוי זה משפיע על היקף בתי הספר הפרטיים בבלגיה עד היום.
מימון
בהולנד, שוודיה ובלגיה ממומנים בתי ספר פרטיים באופן מלא על ידי המדינה. גם בצרפת, נורווגיה, לוקסמבורג ודנמרק מקבלים בתי ספר פרטיים בין 75%-100% מהעלויות מהמדינה. בארצות הברית, ויוון, לעומת זאת, בתי ספר פרטיים אינם זוכים לסיוע כספי ישיר מהשלטונות. בארצות הברית, כסף מתקבל לעיתים כחלק מסיוע לתלמידים עניים, ובמספר מדינות הסעות לבית הספר ממומנות על ידי המדינה. סיוע עקיף ניתן בפטור מארנונה על בתי ספר ובמספר מדינות בזיכוי מס על שכר לימוד. בדרגות ביניים נמצאות בין השאר ניו זילנד וקולומביה הבריטית.
בחלק מהמדינות, כמו צרפת, ספרד, ישראל וקולומביה הבריטית מידת התקצוב שמקבלים בתי ספר מהמדינה תלויה במידת המוכנות של בתי הספר להתחייב למלא דרישות של המדינה.
ההשפעה של קיום חינוך פרטי
ארגוני ימין מציגים מחקרים הטוענים לעדיפות ברורה לקיום חינוך פרטי. מחקר של מכון הובר טוען לקשר חיובי מובהק בין אחוז התלמידים הלומדים בבתי ספר פרטיים במדינה, להצלחת כלל התלמידים באותה מדינה במבחן פיז"ה. המחקר גם טוען לקשר הפוך בין ההוצאה הלאומית הכוללת על חינוך לאחוז התלמידים הלומדים בבתי ספר פרטיים.
חינוך פרטי בישראל
לפני הקמת מדינת ישראל, היה החינוך בארץ ישראל מרוכז בידי זרמים פוליטיים. בשנת 1953 חוקק חוק חינוך ממלכתי, שהכניס מעל 90% מהתלמידים בבתי ספר יסודיים בחינוך העברי, תחת כנפי החינוך הממלכתי.
בחינוך הפרטי נותרו בעיקר בתי ספר חרדים ומספר מועט של בתי ספר שבקשו לשמור על עצמאותם, דוגמת בית הספר הריאלי בחיפה או התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, ובשנת 1991 הוקמה רשת בתי ספר פרטיים דתיים שובו המיועדת לעולים חדשים מרוסיה. רשת זו כוללת כ-70 מוסדות בכל הארץ עם כ-6000 תלמידים. עם זאת, לפי דו"ח שפרסם מרכז אדווה בישראל אין חינוך פרטי "טהור" כמו במדינות דוגמת בריטניה וארצות הברית, שכן גם בתי הספר ה"עצמאיים" ממומנים במידה מסוימת בידי המדינה.
מדיניות משרד החינוך מתנגדת להקמת בתי ספר פרטיים. כך לפי נוהלי משרד החינוך ניתן למנוע הכרה בבית ספר פרטי אם קיים חשש שהצלחת בית הספר הפרטי תפגע בבית ספר ממלכתי אחר. במקרים רבים נאלץ משרד החינוך להעניק רישיונות לבתי ספר פרטיים רק בלחץ של בית המשפט.
הפולמוס סביב החינוך הפרטי
החינוך הפרטי נמצא במחלוקת ציבורית בין תומכים למתנגדים, הטוענים שהחינוך הפרטי פוגע במערכת החינוך הציבורית.
תמיכה בחינוך הפרטי
כבר בשנת 1859, ג'ון סטיוארט מיל ביטא בספרו על החירות את תפיסתו לפיה החינוך הפרטי הוא המודל האידיאלי, וסבר שלחינוך ממלכתי יש מקום רק כ'ניסוי' לצד בתי הספר הפרטיים או בחברה השרויה במשבר.
לפי תומכי החינוך הפרטי, חירותם ההורים מחייבת לאפשר להם להשפיע על חינוך ילדם ולבחור עבורו חינוך פרטי. מעבר לכך, לפי הגישה הליברלית יש לתת משקל מכריע לכך שהגורם שיש לו את האינטרס המובהק ביותר בהצלחת החינוך של הילד - הוא ההורה - שאף יישא בתוצאות במקרה של כישלון חינוכי. לכן קיים סיכוי גבוה יותר שההורה יקבל החלטה מושכלת על חינוך ילדו לעומת פקיד ממשלתי בכיר ככל שיהא.
במענה לטענה כביכול חינוך פרטי פוגע בשכבות החלשות, תומכי החינוך הפרטי משיבים כי דווקא השכבות החלשות נפגעות מהעדר חינוך פרטי שכן האוכלוסיות החזקות מקבלות גם כיום תוספת לחינוך הציבורי ואילו השכבות החלשות שמסתפקות בחינוך הממומן הן אלו שנפגעות ביותר מה'בינוניות' של החינוך הציבורי.
במקביל, תומכי החינוך הפרטי בישראל מצביעים על כשלי החינוך הממלכתי הבאים לידי ביטוי בכך ש-2/3 מההורים בישראל אינם מרוצים מבית הספר, 3/4 סבורים ש"המערכת לא מכינה את הילדים לחיים הבוגרים", מרבית המורים עוזבים את עבודתם בתוך עשר שנים, "כמחצית מילדי ישראל מקבלים חינוך ברמה של מדינת עולם שלישי" לפי פרופסור דן בן-דוד, 80% ממנהלי התיכוניים סבורים שמבילי משרד החינוך אינם "אנשי מקצוע טובים" ולפי מבחנים בינלאומיים ישראל נמצאת בקום נמוך בדירוג של מדינות ה-OECD מבחינת ההישגים במתמטיקה צפיפות בכיתה ושכר מורים.