cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המצב השלישי
עלילה
המבנה הספרותי מסתיים בשיא, באמצעות מבצע אירוטי ללא מין, באמצעות תשוקה, ללא מגע כלל. האישה בעיניו היא האלוהים. די לשכב לידה, לחוש את האור הזה, את החום הזה ולחיות בשמים ובגן-עדן, לפי עוז. זו התשובה שעוז מעניק עבור פימה ודרכו לכולנו, בפניית פימה לאלוהים: "האם יש איזה דבר שהוא, דבר מסוים, ספציפי, שכבודו מבקש ממני לעשות? האמנם כבודו מעוניין בנו? לשם מה הטיל אותנו כאן? למה זה בחר בנו? למה בחר בירושלים? האם כבודו שומע? האם כבודו מגחך?" (עמ' 197). עוז מאפשר לאלוהים להחזיר גיחוך לעבר פימה. אך לעומת זאת, פימה הוא זה שיודע את העיקר בספר הזה: "כולם אינם אלא ביטויים שונים של אותה ישות עצמה" (עמ' 198) גם הערבים... זהו המסר המשיחי של עוז.
הפחד הגדול
הפחד הגדול (בצרפתית: Grande Peur) היה גל של היסטריה ומהומות אלימות ששטף את האיכרים בחלק ניכר ממחוזות הכפר של צרפת ביולי-אוגוסט 1789, בימיה המוקדמים של המהפכה הצרפתית. מקובל לתארך את "הפחד הגדול" מ-20 ביולי ועד 6 באוגוסט. האיכרים התקוממו על רקע כינוס האספה הלאומית, החדשות על נפילת הבסטיליה ושמועות על כך שהאצולה מתכוונת להרעיב ולשדוד אותם, ו"הפחד" נרגע עם הרפורמה המקיפה בסדרי הכפר שהובטחה בליל 4 באוגוסט 1789.
רקע
במהלך המאה ה-18 גדלה אוכלוסיית צרפת, לפי אומדנים, מ-22.4 מיליון ב-1705 ל-27.9 ערב המהפכה ב-1789. מבנה המשק והכלכלה הזרים את מרבית ההכנסות מכך לכיסיהם של בעלי הקרקעות והסניורים, פשוטי עם, אצילים וכמרים כאחת; האריסים, מעבדי הקרקע, האיכרים הזעירים, החוכרים ודומיהם נעשו בדרך כלל עניים יותר. מוערך שרמת החיים והשכר שלהם ירדו בעקביות לאורך השנים, אם כי השונות הרבה בתחום זה מקשה על קביעה חד-משמעית. מה שאיים באמת לפגוע קשות במעמד הכלכלי של המעמדות הנמוכים לא היה גורמים ארוכי-טווח כי אם משברים פתאומיים שנבעו מהתייקרות חיטה עקב מחסור ובצורת. משפחה ממוצעת הוציאה 60% מכספה על לחם; בתקופות משבר, שיעור זה יכל לטפס ללמעלה מ-90% ולרושש אותה כליל. תופעות של מקבצי נדבות ונוודים עניים התרבו.
במקביל, הממשל המרכזי ניסה להחיל רפורמות כדי להמריץ את הכלכלה המדשדשת. המדיניות המסורתית של הכתר הייתה מעורבות עמוקה בשוק החיטה כדי להבטיח לחם זול ובשפע בכל אזור; לשם כך נאכפו בנוקשות חסמי סחר סבוכים ועשרות מיליוני ליבר הוצאו על ידי כל רמות הממשל כדי לסבסד לחם ואף לחלקו בחינם בעת הצורך, על מנת למזער את הסיכויים לרעב. חלק חשוב ביותר מהלגיטימציה של המלך לשלוט נבע מראייתו כ"אב לנתיניו" שהיה אחראי על רגולציה של הסחר בדגנים. אבל ההכרה שהגבלת שוק מרכזי כל כך מונעת התייעלות מסחרית והכנסות מס רבות מהאוצר הובילה כמה שרי כספים לנסות ולערוך ליברליזציה בתחום – יחד עם רפורמות אחרות שנועדו לשנות את המבנה הקורפורטיבי והמרקנטיליסטי של המשק הצרפתי לקפיטליסטי יותר.
ניסיונות אלה לוו בהתייקרויות ובמחסורים, לצד שגשוג נראה לעין של ספסרים, סוחרי חיטה, בעלי קרקעות ואחרים שידעו להתעשר מהתנאים החדשים. בקרב ההמונים העניים (21 מיליון איש היו איכרים פשוטים) נפגע מעמדו של המלך כ"אביהם" וכ"אופה הגדול" והתחילו להתפשט שמועות והאשמות על כך שהאדונים מעוניינים לרושש ואף להרעיבם למוות. הוודאות בקיומה של "קנוניית רעב" כזו רווחה בקרב רבים. ב-1769, ב-1744 ובשנים אחרות בהן ניסה הממשל להסיר הגבלות מעל סחר החיטה בהיקף רחב אירעו מהומות קשות. ההמונים אכפו בעצמם ובכוח הזרוע את מנגנוני פיקוח המחירים והרווחה שהכתר ניסה להתנער מהם, במה שדונלד מ. סאת'רלנד תיאר כ שיירות של קרונות טעונים בחיטה נעצרו בכוח, והסחורה הוחרמה ונמכרה במחירים שהאספסוף החליט שהם הוגנים.
אזורי הכפר התנהלו לפי מערכת הסניוריאליזם, כחלק ממנגנון זכויות-היתר הסבוך תחתיו תפקדה הממלכה כולה. מערכת מסועפת של התחייבויות, אגרות ומיסים הכתיבה שעל האיכרים הפשוטים ביותר, האריסים בדרג הנמוך, להעביר יבול או לבצע עבודות חובה (קורווה) לפי דרישת אדוניהם, הסניורים, הן בעלי קרקעות אמידים מפשוטי העם והן אצילים שרבים מהם היו מרוששים וחיו בעוני שהיה טוב אך במעט מזה של הכפופים להם. בין מעבד החלקה הזעירה לאצילים בעלי אחוזות הענק שניצבו בראש ההיררכיה היו דרגות ביניים מרובות שכל אחת הייתה מחויבת בשירות ובהעלאת מס לגבוהה ממנה. כמו כן היו מחויבים בתשלום מעשרות לכמורה ולכנסייה ונתונים להגבלות שונות ומשונות: לדוגמה, נאסר לצוד ביערות האדונים, להחזיק שובך יונים לבד, הוטלה חובה לטחון חיטה אך ורק בטחנת הקמח של האדון ועוד אינספור תקנות וזיכיונות. האדונים גם מילאו את תפקיד השופטים בנחלותיהם בדרך כלל ואכפו את החוק עצמאית על אריסיהם. למרות התלונות הרבות והתדמית הרווחת של עריצות ושרירותיות, שכותבי הנאורות ואחרים תיארו כהמשך ישיר לפאודליזם של ימי הביניים, החוקים הסניוריאליים הגנו בדרך כלל על האריסים באמצעות חוקים שהקשו מאוד לשנות את ההתחייבויות שהוטלו עליהם. לסניורים גם לא היה עניין לנגוש בעניים ומדולדלים שכן היה בכך רווח מועט והתרוששות גמורה הייתה עשויה למוטט את המערכת. המתח האמיתי נבע דווקא מהאיכרות האמידה יותר. הפיתוח הכלכלי והחקלאי יצר מעמד הולך וגדל של יוגבים יזמים שהשקיעו ביבולים חדשים או עסקו בסחר מגוון יותר מהממכר הפרימיטיבי של שוקי האיכרים. התקנות וההגבלים הסניוריאליים אפשרו לאדוניהם למסות את הכנסותיהם בשיעור גבוה והדבר הביא לחיכוכים ותלונות קשות. מרבית הסיבות למהומות "הפחד הגדול", שהתפזר על פני מחוזות מרוחקים זה מזה, היו מקומיות וקשות לזיהוי ודאי, אבל גורם אחד היה משותף וחשוב: בכל אתר היו די איכרים אמידים שכאלו להנהיג את ההתפרעויות.
פרוץ המאורעות
המשבר שריסק את כלכלת צרפת ערב המהפכה הקצין מאוד את המתחים באזורי הכפר. בצורות ממושכות, מזג אוויר רע והשיתוק של הממשל כשהכתר היה במאבק קשה על סמכויותיו הביאו למחסור חמור במזון ולריבוי התפרעויות. ב-1788 נרשמו 53 אירועים כאלה, אבל רק ברביע הראשון של 1789 התרחשו כבר 231 אירועים. האיכרים סירבו יותר ויותר לכבד את התחייבויותיהם, ו"כתבי הקובלנה" שהוגשו לאספת המעמדות של 1789 כללו תלונות רבה על העול שהטילו הסניורים, אם כי מחבריהם ביקשו תיקונים ולא ביטול. החדשות מפריז על כינוס האספה הלאומית בניגוד לרצון המלך והכרזתה כי כל המיסים וההתחייבויות היו בלתי-חוקיים כל עוד לא אושררו מחדש בהסכמתה גרמו לתקוות בכפר להרקיע שחקים: המהומות נרגעו בחודשים ערב אספת המעמדות והכל ציפו בשקיקה לשינויים והקלות גדולים. הידיעות כי החצר מנסה לפזר ולהכשיל את האספה ליבו שוב שמועות על "קנוניית הרעב" ועל מזימה אריסטוקרטית להכחיד אותם בכוח הנשק. הידיעות על נפילת הבסטיליה וחשוב יותר, על כך שהמלך התפשר עם האספה והכיר בקומונה החדשה של פריז בביקורו בה ב-17 ביולי, היו הניצוץ האחרון: ההמונים הלהוטים פירשו זאת כמעבר המלך לצדם בעוד שהאצולה הבוגדנית והחמסנית נותרה לבדה בהתנגדותה למהפכה. הדבר נראה כאישור לקחת את העניינים לידיהם.
בימים הבאים פשט גל שמועות אדיר ברחבי הממלכה על כך שהאריסטוקרטים משגרים כנופיות שודדים אלימים כדי לשרוף את יבול הקיץ שטרם נקצר ולהרעיב את האיכרים למוות. תצפיות אקראיות על שיירות תבואה תמימות, תנועת פועלים ואפילו על מיליציות שהוקמו בשל השמועות פורשו כהופעת ה"שודדים", וליבו פאניקה מכפר לכפר. הדיווחים היו דומים להפליא בכל מקום, עד כדי כך שהועלו האשמות שהאצולה הפיצה אותם במתואם כדי להסית לאלימות ולהוכיח לאספה שהאיכרים הם אספסוף אלים שיש לדכאו. טענות אלו נדחו על ידי היסטוריונים. הועלו פרשנויות שונות להיסטריה ההמונית. אחדים ראו זאת כהמשך הדפוס בו התפשטו מרידות ומהומות איכרים במהירות לאורך המאות, בייחוד על רקע העצבנות הרבה שאפפה תמיד את היוגבים בשבועות שלפני הקציר; מארי מטוסיאן אף הציעה השערה לפיה מצוקת המזון אילצה רבים לאכול תבואה נגועה בפטריות מעוררות ארגוטיזם פסיכוטי. מכל מקום, רוב השטחים הכפריים נאחזו פאניקה תוך זמן קצר ביותר.
כבר ב-19 ביולי החלו התפרצויות אלימות. הן התלקחו בחמישה מוקדים עיקריים: האזור המיוער בין לה מאן לאלנסון לא הרחק מפריז, בחלק הצרפתי של רוזנות אנו בצפון, באלזס וסביבותיה במזרח, חבל מקונֶה שליד בורגון, ובדופינה. משם התפשטו לעוד אזורים. בכל אתר ואתר, דיווחו בני הזמן, היו המתפרעים משוכנעים שהמלך נתן להם רשות לקום על האצולה ובעלי האדמות. למרות שהיסטריה ושמועות ליבו אותה, האלימות הייתה בדרך כלל מחושבת, מדוקדקת ומונהגת על ידי האיכרים העשירים יותר. למעשה, העיר דונלד מ. סאת'רלנד, הפורעים פנו להפוך הזרוע הכרעות של בתי-המשפט נגדם בעשורים האחרונים. סאת'רלנד הביא כדוגמה אופיינית את ההסתערות על טירה כפרית בנורמנדיה. חוכר עשיר בשם לואי ז'יבו, שהיה חייב לסניור סכום גבוה של כסף, יזם אותה כששיגר את אריסיו ופועליו להפיץ את השמועה שהמלך אישר למרוד באצילים. אז התקבץ המון בן שלוש מאות איש שפשט על הטירה ושרף את ספרי האחוזה בהם פורטו התחייבויותיהם לאדון. הם פרצו את הגדרות החיות, הניחו לעדריהם לרעות על אדמות האדון ודגו באגמיו הפרטיים (הכל בניגוד לחוק הסניוריאלי). לבסוף אולץ האציל להגיש יין לז'יבו. איכרים עשירים ומשכילים עמדו מאחורי ההסתה והתססה של העניים והמרוששים במקומות רבים אחרים, וניסחו את התביעות הסחטניות שהאצילים, הכמרים ושאר בעלי הקרקע נדרשו למלא באיומי אלימות. בצפון ובמערב החוק קבע שכל נחלה שלא הייתה הוכחה לכך שאיננה חופשית היא בבעלות סניור כלשהו, והמתפרעים אילצו את אדוניהם באיומים לחתום על ויתורים לגבי זכויותיהם. בדרום ובמזרח החוק היה הפוך וחובת ההוכחה הייתה על הסניורים; באזורים אלה שרפו המתקוממים את הספרים והמסמכים, פעולה שחזרה על עצמה במאות אתרים. במקומות רבים הותקפו גם תחנות מכס וסוחרי דגן. סמלי הסניוריאליזם הושחתו ובוזו: שבשבות נעקרו, שובכי יונים נבזזו ועוד פריטים שלאדונים היו עליהם זיכיונות בלעדיים הופקעו או הושמדו, וסוכני האחוזות הושפלו ונכפו בכח להגיש מזון ומשקה לאיכרים. מרתפי היין בכל רחבי צרפת נפרצו ותכולתם נלגמה בו במקום. האלימות לא הייתה חד-צדדית: לעיתים הצליחו האדונים לעמוד איתן, תפסו ושפטו את האיכרים. חלקם הוצאו להורג בתלייה או בשבירה על הגלגל.
השלכות
הדיווחים על ההרס והחורבן הותירו את האספה הלאומית בפריז ללא שום אמצעי לכפות את מרותה על המתרחש. הצבא היה בתהליך של התפרקות והתערערות משמעתית ותפקודית, והצירים ממילא לא רצו להפעילו שכן הדבר היה מציב אותם לצד המשטר הישן ונגד העם. המשמר הלאומי החדש בפיקוד לה פאייט רק החל להתארגן. מזה שבועות שהמהפכנים המושבעים באספה, בעיקר חברי המועדון היעקוביני החדש, שאפו לנסח את הצהרת זכויות האדם והאזרח שהייתה סוללת את הדרך לחקיקת חוקה לצרפת ולשוויון בפני החוק. מנגנון זכויות-היתר המסועף שעליו נשענו החברה והמנהל בממלכה, שגונה כבר רבות על ידי הוגי הנאורות שדרכם עמדה לנגד עיני היעקובינים, הקשה על כך מאוד. כל שדרה מעמדית, קבוצה קבוצה וזכויותיה המיוחדות, התנגדה לשוויון שהיה מבטל את יתרונותיה. הידיעות על כך שרכושם של האצילים באזורי הספר היה מופקר למשיסה, ללא שום אמצעי להגן עליו, נראתה כאמתלה מצוינת למנהיגי היעקובינים. "הפחד הגדול" לא היה הגורם שדחף אותם לעמדתם נגד ה"פאודליזם" והפריבילגיות אלא אמצעי בו התכוונו להשתמש כדי להביא את האספה לצדם: בולה ופאריזו, שני צירים בולטים שעמדו מאחורי המהלך, כלל לא הזכירו את המהומות ביומניהם כשכתבו על יוזמתם. בליל 4 באוגוסט 1789 ניצלו את המצב כדי להעביר חוקים שביטלו את עקרון זכויות-היתר לפי מעמד וביטלו את רוב מערכת ההתחייבויות באזורי הכפר, תמורת פיצוי נדיב. האיכרים היו משוכנעים בתחילה שהסניוריאליזם בוטל כליל וללא פיצויים והמהומות נפסקו בסוף השבוע הראשון של אוגוסט. כשהתחוור שהתחייבויות רבות נותרו על כנן, שבה האלימות לאזורי הכפר וגל חדש של משיסת אחוזות החל באביב וקיץ 1790. רק ב-1793, בשיא המשבר של שלטון הטרור, גייסה הוועידה הלאומית הנואשת את האיכרים לצדה על ידי הוראה לשרוף את כל ספרי האחוזות שפירטו את התחייבויותיהם וחיסול גמור של השיטה הסניוריאלית.
מאחז
מאחז הוא כינוי להתנחלות בלתי מאושרת, שהוקמה ללא החלטת ממשלה, בלא תוכנית בניין עיר, והבנייה בה אינה חוקית. לעיתים קרובות מכונים המאחזים "ההתיישבות הצעירה" בפי תומכיהם.
מבחינת המשפט הבין-לאומי מעמדם של המאחזים זהה למעמדן של שאר ההתנחלויות, דהיינו הם אינם חוקיים, וזוהי גם עמדתם של רוב המדינות והגופים הבין-לאומיים. מבחינת החוק הישראלי, בעוד להתנחלויות יש מעמד חוקי, מאחזים נחשבים ללא חוקיים. יש התומכים בהסדרת המאחזים בחוק, בטענה שהם הוקמו בסיוע של זרועות המדינה ולכן לא ניתן להגדירם כבלתי חוקיים, אך נכון ל-2023 חוקיותם של המאחזים טרם הוסדרה.
מאחזים וגבעות
בעבר כונו המאחזים גם "גבעות". בעשור השני של המאה ה-21 נהוג להבחין בין "מאחז", מקום ממוסד שיש בו בדרך כלל מזכירות, אספת חברים ומיסים, לבין "גבעה", שהיא מקום התיישבות של יחידים, בדרך כלל בני נוער, ללא מוסדות ומערכת מיישבת. צעירים אלה מכונים "נוער הגבעות". החוקרת אתי בורשטיין ציינה כי בשנים 2002–2003 חיו בכל "גבעה" כארבעה או חמישה בני נוער ואדם בוגר או זוג, אשר נעזרים בראשי הרשויות הסמוכות לצורך חיבור לחשמל ולמים.
היסטוריה
ברקע הקמת המאחזים עומדת הקמת ההתנחלויות הראשונות, שהוקמו על ידי עלייה לשטח והפעלת לחץ על הממשלה עד שאישרה אותן. כך, ההתנחלות הראשונה, כפר עציון, שוקמה ב-27 בספטמבר 1967 בלחץ יוצאי הכפר. קריית ארבע הוקמה ב-1970 בעקבות התיישבות הרב משה לוינגר במלון פארק בפסח תשכ"ח (1968) ולאחר מכן בבית הממשל הצבאי. היישובים אלון מורה וקדומים מוקמים לאחר עלייה המונית לתחנת הרכבת מסעודיה. בתקופה הראשונה לאחר מלחמת ששת הימים לא הקימה הממשלה מרצונה היא התנחלויות אלא בבקעת הירדן ובגוש עציון, בהתאם לתוכנית אלון, אבל לחץ המתיישבים גרם להקמת מספר יישובים באזורים אחרים. לאחר ה"המהפך" הפוליטי ב-1977 ועליית הימין הישראלי לשלטון השתנה הגישה, והוקמו עשרות יישובים באזורי השומרון. לאחר הקמת ממשלת האחדות הלאומית ב-1984, שכללה בקרבה גם את השמאל הישראלי, הואט קצב הקמת היישובים ורק יישובים בודדים הוקמו, ועם הקמת ממשלת רבין השנייה ב-1992 פסק התהליך כולו, יחד עם החלטת ממשלה שאסרה על הקמת התנחלויות חדשות או הרחבת התנחלויות ישנות בלא החלטת ממשלה. בתגובה לכך, החלו גופים שהקימו את היישובים בעבר להקים יישובים נוספים, ללא התחשבות בעמדת המדינה, מתוך הנחה שהממשלה תיכנע ותתן את ברכתה למהלך לאחר מעשה, או שהממשלות הבאות אחריה ישובו ויאשרו את המאחזים.
חלק מהמאחזים הוקמו בצמוד ליישובים קיימים, במרחק קטן מהבתים הקיצוניים של היישוב הקיים, במטרה להרחיב את שטח היישוב. עם הרעת המצב הביטחוני בהתנחלויות לאחר הסכמי אוסלו ובמיוחד לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, כאשר במספר מקרים חדרו מחבלים לתוך התנחלויות ורצחו תושבים ביישוב, הורגש צורך להרחיב את שטחי היישובים כדי להרחיק את גבול היישוב ממרכזו ולהקשות על חדירת מחבלים ליישוב.
מאחזים הוקמו על צירים ראשיים, במיוחד לאחר פיגועים על הצירים, בטענה שהקמת יישובים על הצירים תקשה על מחבלים לפגוע בנוסעים בדרכים. אחד המפורסמים שבמאחזים אלו הוא גבעת אסף, שהוקם לאחר רצח אסף הרשקוביץ בצומת על כביש 60 המוליכה לבית אל. וחוות גלעד שהוקמה לזכר גלעד זר.
הקמת המאחזים השתלבה עם נטייה של חלק מהדור הצעיר של המתנחלים לחזור אל הטבע. צעירים אלו חיפשו אפשרות להקים יישובים בעלי אופי חקלאי או טבעי ומצאו את מבוקשם בהקמת מאחזים. במאחזים אלו, למשל אלו שבסביבות איתמר, עוסקים התושבים ברעיית צאן, גידול עצי פרי, גידול עופות וגידול דבורים. מבחינה חוקית קל יותר להקים מאחזים סביב חווה חקלאית, מכיוון שהחוק ביהודה ושומרון אינו מחייב קבלת רישיון כדי להקים מבנים חקלאיים.
זריקת עידוד להקמת המאחזים נתן שר החוץ אריאל שרון באביב 1999, כאשר קרא למתנחלים "לרוץ ולתפוס את הגבעות". מאוחר יותר אמר שישראל תפנה את המאחזים שנבנו ממארס 2001, כפי שהתחייבה במפת הדרכים.
מאחזים
על פי דוברת מועצה אזורית מטה בנימין, בשנת 2020 היו ביהודה ושומרון 70 מאחזים, בעוד שעל פי ארגון שלום עכשיו היו 124 מאחזים. משנת 1996 עד 2005 הוקמו כ-100 מאחזים, משנת 2012 עד 2019 הוקמו 31 מאחזים נוספים, חלקם מסונפים ליישובים מוכרים סמוכים וחלקם עצמאיים. הקמת רצף התיישבות יהודית הייתה בין המטרות להקמת המאחזים. כך חוברו התנחלויות מבודדות אל גושי התנחלויות באמצעות עורקי תנועה. רצף כזה הוקם באזורים הבאים: סוג נוסף של מאחזים הוא מאחזי קשר, המקשרים בין יישובים קיימים. כך לדוגמה:
מאחזים שפונו
להלן חלק מהמאחזים שפונו ולא שוקמו. מאחזים בגוש קטיף שפונו במסגרת תוכנית ההתנתקות מאחזים נוספים
החיים במאחז
מאחזים מוקמים בדרך כלל על ידי גרעין מייסד, בחלקם גרעין משפחות ובחלקם של צעירים רווקים. בסיוע פעיל של תושבי היישוב השכן ובדרך כלל גם של הרשות המקומית. הרשות מאתרת אדמות מדינה בסביבות יישוב, מוצאת מבנים לדיור (בדרך כלל מפורקים – מבנים שלמים לא ניתן להניע ביו"ש ללא רישיון) והיזמים עולים על הקרקע – ללא הכנה מוקדמת במקום. מרגע שהם על האדמה, מתחילות הפעולות להכשרת השטח: יישור השטח, בניית יסודות למבנים, הקמת הקירות והגג ופריצת דרך נוחה למאחז – כולל סלילה חלקית שלה. באתר יוצב גנרטור חשמלי ומכל מים. המים יגיעו למקום במכליות. אחד המבנים או חלקו יהיה לבית כנסת. במרוצת הזמן יתווסף מבנה למעון ולגן ילדים – אלו הם שלושת מבני הציבור הראשונים של המאחז.
מכיוון שהצבא מונע הובלת קרוואנים ברחבי יהודה ושומרון ללא היתר, נמצאים במאחזים מגוון רחב של קרוונים, אשקוביות וצריפים, ישנים וחדשים, המשמשים למגורים.
רשויות המדינה מספקות למאחזים שירותים ישירות או באמצעות יישובים שכנים, לרבות אבטחת המאחזים באמצעות חיילי צה"ל. חלק מהמאחזים חוברו לרשתות חשמל, מים וטלפון קוויים, בעוד אחרים אינם מקבלים אחד או יותר מהשירותים הללו.
המבנה הארגוני הוא בדרך כלל של אגודה שיתופית חקלאית. יש מאחזים בבעלות פרטית ובעל הקרקע הוא בעל המאחז. תושבי המאחז מוצאים פרנסתם ביו"ש: חלק מהצעירים לומדים בישיבות או לומדים במוסדות לימוד אחרים כמו אוניברסיטת אריאל. חלק אחר, יוצאים לעבודה במרחבי הארץ, כמו רבים מתושבי יו"ש. הצעירות לומדות במדרשות תורניות לנשים שמפוזרות בכל רחבי יו"ש. במאחזים שהם חוות יש תושבים העוסקים בחקלאות, בייחוד במאחזי גב ההר, אזור שילה ודרום הרי חברון.
במאחזים הגדולים, כגון מגרון, הוקמו אף מבני קבע.
ישנם מאחזים, כדוגמת גבעת גל יוסף, שבהם בתי המגורים ממוקמים בתוך משאיות שמסוגלות לנוע ובכך מתאפשרת חוקיותם.
ארגונים מיישבים
בהקמתם של חלק מהמאחזים היו מעורבות רשויות מקומיות, במקרים מסוימים באמצעות ארגון אמנה. גם מועצת יש"ע הייתה מעורבת בחלקם.
שני הארגונים הפעילים כיום בהקמת מאחזים הם נחלה, שהוקמה ב-2005 על ידי הרב משה לוינגר ודניאלה וייס, במטרה ליישב את ארץ ישראל השלמה על ידי הסברה, הקמת מאחזים, עצרות עם ועבודה ציבורית, ורואה את עצמה כתנועת ההמשך של גוש אמונים. בתחילת דרכה התנועה הייתה מורכבת משני חלקים – "נאמני ארץ ישראל" ו"נוער למען ארץ ישראל". התנועה התפרסמה בעקבות המאחז אביתר.
ארגון נוסף, רדיקלי יותר, הוא אר"י ישאג, המזוהה עם נוער הגבעות, שהוקם על ידי פורשי 'נחלה' ב-2015.
מעמד משפטי וניסיונות הסדרה
המאחזים הוקמו בלא היתר רשמי מהרשויות המוסמכות. עם זאת, לעיתים קרובות סייעו רשויות ציבוריות וגופי מדינה, ואף יזמו בעקיפין הקמתן של נקודות התיישבות אלה. למרות סיוע עקיף זה, כל המאחזים מוגדרים כ"בלתי-מורשות" מבחינת החוק הישראלי. על כך למשל העיר שר הביטחון לשעבר משה יעלון כי "כל המאחזים הוקמו ברשות ורק הליכי התכנון לא הושלמו". לעומתו, שר האוצר לשעבר יאיר לפיד כתב "לא, זו לא 'התיישבות צעירה', אלא מאחזים לא חוקיים".
קושי משפטי נוסף ביחס למאחזים הוא בעיית בעלות האדמות, שלפעמים הן אדמות בבעלות פלסטינית. המאחזים (להבדיל מגבעות) שפונו הם היושבים על אדמות כאלה. המפורסם שבהם הוא עמונה, שעברו עליו שני פינויים אלימים, ב-2006 וב-2017. מאחזים נוספים שהועתקו בעקבות תביעות לבעלות על אדמתם הם מגרון, טל בנימין ומצפה כרמים.
הליך הסדרת המאחזים יכול להיעשות בשתי צורות: הכרה ממשלתית כיישוב, כמו שנעשה ברחלים ובמבואות יריחו, והסדרתו על ידי תוכנית בניין עיר, בהכללת המאחז בתחומי יישוב סמוך, כפי שנעשה בחרשה וכרם רעים, הכלולים בטלמון.
ממשלת אולמרט עסקה בעניין המאחזים בד בבד עם התעסקותה בתוכנית ההתכנסות. ראש הממשלה, אהוד אולמרט, הנחה את רשויות הביטחון להכין תוכנית לפינוי המאחזים ולפעול "מן הקל אל הכבד": להתחיל בפינוי מאחזים שקל לפנות אותם ולהמשיך באלה שפינויים מסובך יותר. ראשי המועצות אזוריות קיימו מגעים עם הממשלה בניסיון למציאת הסדר ברוח הסכם המאחזים משנת 2000. עיקרו של ההסדר: חלק מן המאחזים שהוקמו לאחר מרץ 2001 יפונו, חלק אחר יועתקו וחלק נוסף יישארו במקומם.
בסוף העשור השני של המאה העשרים ואחת הועלה הנושא שוב לדיון, בתחילה ברקע תוכנית השלום של הנשיא טראמפ, ובהמשך לקראת תום כהונתו של דונלד טראמפ כנשיא ארצות הברית, החלה מועצת יש"ע, יחד עם שדולת ארץ ישראל בכנסת ופורום ההתיישבות הצעירה במאבק למען "הסדרת ההתיישבות הצעירה", כלשונם. במהלך הקמפיין, סיירו חברי כנסת, שרים ומובילי דעת קהל במאחזים, קודמה החלטת ממשלה להסדרת המאחזים,  ובעקבות זאת חוברו חלק מהמאחזים לרשת החשמל הישראלית ואף הוכרו המאחזים מבואות יריחו, כרם רעים וחרשה.
מנכ"ל מועצת יש"ע עדי מינץ סבור כי: "לאורך שנים סבר הדרג המדיני, שרצוי וניתן ליצור את הרצפים ההתיישבותיים הללו. מדובר בתכנון מדוקדק. בתפיסה של מקומות אסטרטגיים. המאחזים תואמו עם ראש הממשלה (אריק שרון). המאחזים כולם עלו בתיאום עם הדרג המדיני. הליך האישור והרישוי של מרבית המאחזים יצא לדרך". רק בשלב מסוים, "אריק שרון שינה את גישתו במאה ושמונים מעלות. באותו שלב, המערכת חדלה לשתף פעולה, אבל בשטח כבר היו מאה מאחזים, חלקם מאושרים, חלקם בתהליכי אישור. הכל היה מתואם. אנחנו לא פורעי חוק ולא היינו האיש הרע בסיפור הזה".
דו"ח ששון ודו"ח לוי
דו"ח ששון (חוות דעת (ביניים) בנושא מאחזים בלתי מורשים) – ביולי 2004 הורה ראש הממשלה אריאל שרון לעורכת הדין טליה ששון להגיש לו חוות-דעת בנושא "המאחזים הבלתי מורשים באזורי יהודה שומרון ועזה", בעקבות הסכמתה של הממשלה לתוכנית מפת הדרכים, בה נאמר כי ממשלת ישראל תפנה כל בנייה שנעשתה לאחר מרץ 2001. הדו"ח כלל בדיקה של הנושאים הבאים: מיקום המאחזים, גודלם ומועד הקמתם; דרך הקמתם; והרשויות השונות – ציבוריות ואחרות – המעורבות בהקמתם. בדו"ח נכללה חוות דעת לגבי הצעדים המשפטיים הנדרשים להפסקת תופעת המאחזים.
הדו"ח קבע שהקמת מאחזים בלתי מורשים כרוכה בביצוע עבירות פליליות, ועל כן יש צורך בטיפול משפטי ממשלתי הן בדרך של פתיחת תיקים פליליים והן באמצעות נקיטת הליכים מנהליים נגד תושבי המאחזים עצמם. עוד ממליץ הדו"ח על שורה של תיקוני חקיקה נדרשים, ועל הפסקת העלמת העין הממשלתית מהתופעה. הדו"ח הוגש לממשלה, אשר הקימה ועדת שרים מיוחדת ליישומו.
דו"ח לוי (הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון) – הוגש על ידי ועדה בראשות השופט אדמונד לוי בשנת 2012, בעקבות התחייבות ממשלתית בפני בג"ץ להסיר כל בנייה על אדמות בבעלות פלסטינית פרטית ביהודה ושומרון. הוועדה לא עסקה במאחזים בלבד, אך גם בהם. הדו"ח בוחן לאורכו את גישת דו"ח ששון ומציג לצידה את עמדת המשיבים לדו"ח (ראש חטיבת ההתיישבות הסוכנות היהודית, הממונה על הרכוש הממשלתי והנטוש, ראש המנהל לבנייה כפרית במשרד הבינוי והשיכון, ואחרים). השאלות שהדו"ח מברר הן: בנייה והרחבה של יישובים לפני החלטת ממשלה, שלגביה נטען כי מדובר בנוהל רגיל ומקובל בכל מקום; האם הרחבת יישובים מצריכה הסכמה מפורשת מן הממשלה או שהרשויות יכולות להניח את הסכמתם מכת הקמת היישוב; והנחת המתיישבים שפעילות הרשויות נעשית כדין.
ועדת השרים לטיפול במאחזים הבלתי-חוקיים בשטחים
ועדת השרים לטיפול במאחזים הבלתי-חוקיים בשטחים הוקמה על ידי ממשלת אולמרט ביולי 2007, בראשותו של סגן ראש הממשלה חיים רמון. בדיון בספטמבר 2007 קבע חיים רמון כי: "עיקר עבודת הוועדה היא קביעת הנהלים לגבי הבנייה ביהודה ושומרון, להמשך. זאת לאחר 40 שנה שאין נהלים שכאלה. אין בין כך לבין המאחזים הבלתי חוקיים כפי שנקבע כבר בעבר, דבר". ראש המינהל האזרחי ביהודה ושומרון, תת-אלוף יואב מרדכי, אמר לשרים שיש הרחבה של המאחזים, אולם אין בנייה של מאחזים חדשים. לטענת מרדכי, המינהל האזרחי מקיים פעילות אכיפה מוגברת נגד המאחזים הכוללת החרמת כלים, הריסות מבנים ומעצר של הבנייה בשלבים ראשונים, תוך הוצאת צווים משפטיים.
בנובמבר 2008, במסגרת דיון בממשלה שהוקדש לנושא אכיפת החוק בשטחים, החליטה ממשלת ישראל להפסיק באופן מיידי תמיכה ישירה או עקיפה במאחזים ובתשתיות שלהם, וכן הוטל על שר הביטחון, אהוד ברק, ליזום תיקוני חקיקה בכל מקרה בו ימצא כי החקיקה הקיימת אינה יעילה באופן מספק למאבק במאחזים. מועצת יש"ע ביקרה בחריפות את ההחלטה, וטענה שמדובר בהחלטה שערורייתית ודמגוגית שיש בה משום ענישה קולקטיבית.
חוק ההסדרה ותקנת השוק
חוק ההסדרה (חוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון) הוא ניסיון נוסף להסדיר את המאחזים ואת אדמות מדינה. החוק עוסק בהתיישבות שנבנתה בתום לב במקרקעין הטעונים הסדרה או שניתנה הסכמת המדינה לבנייתה, בתקופה שקדמה ליום פרסומו של החוק.
החוק קובע כי מקרקעין שאין בהם בעל זכויות במקרקעין – הממונה על הרכוש הממשלתי באזור יהודה והשומרון ירשום אותם כרכוש ממשלתי, ואילו מקרקעין שיש בהם בעל זכויות במקרקעין, זכויות השימוש בהם יועברו לידי הממונה, כאשר הסכום שהושקע בבניית ההתיישבות עלה, בשעת הבנייה, על שוויים של המקרקעין בלי ההתיישבות באותה שעה. זכויות השימוש וההחזקה במקרקעין שהועברו לממונה יוקצו לצורכי ההתיישבות שנבנתה על אותם מקרקעין, ויותלו כל הליכי האכיפה והצווים המנהליים הקיימים בעניין אותה התיישבות.
בעל הזכויות במקרקעין, שזכות השימוש בהם ניטלה ממנו, יהיה זכאי, לפי בחירתו, לדמי שימוש שנתיים בשיעור של 125% מערכם הראוי של דמי השימוש כפי שתקבע ועדת שומה, או לדמי שימוש מהוונים לתקופות של 20 שנה כל פעם בשיעור של 125% מערכם הראוי, או לקרקע חלופית ככל שהדבר אפשרי בנסיבות העניין.
החוק מונה רשימה של 16 התנחלויות ומאחזים שבהם תיבדק רלוונטיות החוק: עפרה, נתיב האבות, עלי, כוכב השחר, מצפה כרמים, אלון מורה, מעלה מכמש, שבי שומרון, קדומים, פסגות, בית אל, יצהר, הר ברכה, מודיעין עילית, נוקדים, כוכב יעקב. לשר המשפטים, באישור ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, נתונה סמכות להוסיף יישובים לרשימה זו.
עשרות יישובים פלסטיניים ביהודה ושומרון, יחד עם עמותות שמאל ישראליות אחדות, עתרו לבג"ץ נגד החוק. ב-17 באוגוסט 2017 הוציא בג"ץ, לבקשת היועץ המשפטי לממשלה, צו ביניים המקפיא לחודשיים את יישום החוק. עקב סירובו של היועץ המשפטי לממשלה להגן על החוק, ייצג עורך דין פרטי, הראל ארנון, את הממשלה בדיון. בתגובתה המקדמית לעתירות ציינה ממשלת ישראל שהחוק "נועד להתמודד עם מציאות מורכבת וייחודית, המובילה לא אחת לתוצאות קשות של הריסה ללא תועלת בצדן לאיש, ואשר גוזרות על אלפי משפחות חיים תחת עננת אי-ודאות". גם היועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, ביקש להימנע מפסילת החוק.
ב-9 ביוני 2020 ביטל בג"ץ את החוק, ברוב של 8 שופטים נגד אחד, בנימוק שהוא פוגע בזכויות חוקתיות לקניין, לשוויון ולכבוד של התושבים הפלסטינים, בלי שיעמוד בתנאיה של פסקת ההגבלה, ולכן אינו חוקתי. הנשיאה אסתר חיות ציינה בפסק דינה:
העותרים הגישו ערער לבג"ץ, שב-27 באוגוסט 2020 הפך בדעת רוב את פסק הדין. בפסק הדין קבעה נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות כי רשויות המדינה הרלוונטיות התנהלו שלא בתום לב, ולפיכך לא ניתן להחיל על המקום את "תקנת השוק". בספטמבר 2020, הגיש היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, לבקשת שר הביטחון בני גנץ ועל דעת שר המשפטים אבי ניסנקורן, בקשה לדיון נוסף. הבקשה התקבלה והתיק היה מצוי מנובמבר 2020 בפני דיון נוסף בהרכב מורחב. בספטמבר 2020, הגיש היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, לבקשת שר הביטחון בני גנץ ועל דעת שר המשפטים אבי ניסנקורן, בקשה לדיון נוסף. הבקשה התקבלה והתיק נוהל החל מנובמבר 2020 בפני הרכב מורחב. ביולי 2022, ברוב של 4 כנגד 3 שופטים, הפך בית המשפט העליון את החלטתו הקודמת, וקבע כי אין לפנות את תושבי מצפה כרמים מבתיהם. השופטת דפנה ברק-ארז הצטרפה לעמדה העקרונית של השופטים חיות, פוגלמן וברון המצמצמת את תחולתה של תקנת השוק שבחוק הצבאי בשל תחולתם של עקרונות המשפט הבין-לאומי באזור התפוס בתפיסה לוחמתית, אך מנגד הצטרפה למעשה לעמדת השופטים הנדל, עמית וסולברג אשר פסקו לטובת המדינה והכשירו את החזקת הקרקע בפועל על ידי המתיישבים. את פסק דינה היא מסכמת כך:
חמ"ל מאחזים
בינואר 2012 הוגשו כתבי אישום נגד חמישה בני אדם, אשר הפעילו חמ"ל שמטרתו לעקוב אחר תנועות הצבא, במטרה לסכל פינוי מאחזים. בכתבי האישום נזכר חבר הכנסת זאב אלקין כאחד מהמקורות של הקבוצה.
ארטה אלה
ארטה אלה (מעפרית: Erta Ale) הוא הר געש פעיל הממוקם בצפון-מזרח אתיופיה על משולש עפר סמוך לגבול עם אריתריאה. זהו הר הגעש הפעיל ביותר באתיופיה. גובהו של ההר הוא 613 מטרים מעל פני הים ובפסגתו אגם לבה, אחד מחמישה אגמי הלבה הקבועים המוכרים בעולם כולו. זהו אגם הלבה הקבוע הוותיק בעולם, הקיים מאז שנת 1906.
ההר מתפרץ בממוצע כל שנתיים. בשנת 2008 התפרץ ההר בפעם האחרונה וגרם לפינוי אלפי תושבי הכפרים באזור ולשני נעדרים.
הגעשיות הערה בארטה אלה נובעת ממיקומו לאורך בקע מזרח-אפריקה, שצפונו מצוי בתחום השילד הערבו-נובי. בקע זה מפצל את הלוח האפריקאי לשני לוחות: הלוח הנובי במערב והלוח הסומלי במזרח.
דייב דקסטר
דייב דקסטר (אנגלית: .Dave Dexter, Jr; 24 בנובמבר 1915 - 26 באפריל 1990), עיתונאי, מבקר מוזיקה ומפיק מוזיקלי. כיהן כשלושים שנה כמנהל האומנותי של חברת התקליטים קפיטול רקורדס בארצות הברית.
תולדות חייו
יליד קנזס סיטי, למד עיתונאות באוניברסיטת מדינת מיזורי. בין השנים 1938–1941 היה כתב ומבקר בעיתון דאון ביט בשיקגו. ב-1943 עבר ללוס אנג'לס לעבודה בחברת קפיטול, זמן קצר לאחר הווסדה והיה לאחראי על האמנים והרפרטואר של החברה. משנת 1955 נסע ברחבי העולם והקליט מוזיקת עולם של תזמורות מסורתיות ומוזיקה אתנית במסגרת סדרה לה קרא "Capitol of the World" ובה יצאו כ-400 אלבומים. ב-1975 עזב את קפיטול והפך לעורך הראשי של מגזין המוזיקה בילבורד. בנוסף כתב הערות אלבום לחברות תקליטים שונות, הפיק תוכנית רדיו פופולרית בשם "Here coms the veterans", אודות הג'אז והמוזיקה הפופולרית של שנות השלושים והארבעים וכתב מספר ספרים אודות ההיסטוריה של הג'אז.
בתפקידו בחברת קפיטול הביא לחברה אמנים כפרנק סינטרה, סטן קנטון ופגי לי. למרות הצלחתו בגיוס ודחיפת אמנים אמריקאים, כשל בנוגע לאמנים מבריטניה בתקופת "הפלישה הבריטית" (תקופה שהחלה בשנת 1964 ונמשכה מספר שנים אחרי כן, בה יוצרי רוק'נ'רול רבים מבריטניה החלו להופיע ולהשפיע על המוזיקה בארצות הברית). חברת קפיטול הייתה המפיץ הראשון של תקליטי EMI הבריטית (בה הייתה חתומה להקת הביטלס) באמריקה. עם זאת דקסטר, כאחראי הרפרטואר, ויתר על הפצת ארבעת הסינגלים הראשונים של הלהקה בארצות הברית משום שלא האמין בהם כבעלי פוטנציאל. רק הסינגל החמישי, I Want to Hold Your Hand, יצא לאור בארצות הברית בחברת קפיטול, עקב לחץ של EMI בריטניה. הוא דחה להקות בריטיות נוספות במהלך התקופה, בהן היארדבירדס (להקתם של אריק קלפטון, ג'ף בק וג'ימי פייג').
מפית
מפית היא ריבוע קטן עשוי בד או נייר, שנועד לנקות פירורים או נוזלים מאזור הפה בזמן האכילה. יש המניחים את המפית על ברכיהם בשעת הארוחה, על מנת לשמור על ניקיון הבגדים.
המילה "מפית" היא צורת הקטנה של "מפה" – יריעה מבד, מנייר או מפלסטיק נוקשה שנקראה פעם 'שעוונית' גדולה שנועדה לשמור על ניקיון השולחן וקישוטו.
את המילה יצר איתמר בן-אב"י.
לרוב המפית מקופלת ומונחת משמאל לצלחת, מעבר למזלג החיצוני. במסעדות יוקרה המפית יכולה להיות מקופלת בצורות מתוחכמות ולהיות מוצגת על הצלחת הריקה.
מפית בד היא לבנה או בצבע אחיד אחר. בעיצוב השולחן לארוחה חגיגית מקובל להתאים את צבעי המפיות לצבע המופיע בכלי האוכל או באביזרי קישוט (כגון פמוטות, אגרטלים וכדומה).
מפיות נייר קיימות במגוון דוגמאות, החל מצבע אחיד וכלה בהדפסי פרחים, דמויות, הדפסים גאומטריים ועוד. בשל שפע הדוגמאות העצום יש האוספים מפיות כתחביב. מפיות נייר משמשות גם ליצירות אומנות שימושית, על ידי גזירת הדפסים מהמפית והדבקתם באמצעות דבק מיוחד על זכוכית, עץ וחומרים אחרים בתהליך שנקרא דקופאז'.
סוג מיוחד של מפיות הן מגבונים - מפית לחה חד-פעמית, מנייר או נייר ארוג דמוי בד, ספוגה בחומר ניקוי. קיימים מגבונים הספוגים בחומרים שונים למטרות שונות - לניקוי תינוקות, להסרת איפור, לניקוי ביתי ועוד.
יש הגוזרים ממפות ישנות מפיות שונות. ויש התופרים מפות משלל מפיות.
האנדרטה הלאומית לזכר השואה (קנדה)
האנדרטה הלאומית לזכר השואה (באנגלית: The National Holocaust Monument ; בצרפתית : Monument national de l'Holocauste) היא אנדרטת שואה באוטווה - בירת קנדה, בפרובינציית אונטריו,שבקנדה.
האנדרטה ממוקמת למול מוזיאון המלחמה הקנדי, בפינת הרחובות ולינגטון (Wellington Street) ובות' (Booth Street), כ-1.5 קילומטרים מגבעת הפרלמנט.
האנדרטה מתוחזקת על ידי נציבות הבירה הלאומית (National Capital Commission).
היסטוריה
חוק האנדרטה הלאומית לזכר השואה (National Holocaust Monument Act) - חוק מספר C-422 נחקק ואושר (בהסכמת המלכה)  ב- 25 במרץ 2011. החוק הוצע כהצעת חוק פרטית, מטעם טים אופאל, שר המדינה (Minister of State) (שר הפנים) וחבר פרלמנט מטעם מחוז אדמונטון-פארק שרווד (Edmonton—Sherwood Park). החוק זכה לתמיכה פה אחד.
בשל עיכובים נוספים, האנדרטה נחנכה ב-27 בספטמבר 2017, בנוכחות ראש ממשלת קנדה, ג'סטין טרודו.
היוזמת להקמת האנדרטה הייתה של לורה גרוסמן (Laura Grosman), סטודנטית לשעבר באוניברסיטת אוטווה, ונכדתו של ניצול שואה יליד פולין. לורה גרוסמן החלה בקמפיין להקמת אנדרטה ונפגשה עם חברי פרלמנט שונים כדי שיתמכו בהגשת הצעת חוק פרטית.
תיאור האנדרטה
האנדרטה היא מתחם שקוע, הכולל חצר פנימית וכתלים, שנוצקו כולם מבטון. צורתו הכללית של המתחם במבט מן האוויר דומה לצורתו של מגן דוד. המרכיב הבולט הפיזי במתחם בנוסף לחצר הוא של מגדל שלום מוגבה.
שטחו הכולל של מתחם האנדרטה הוא 3,000 מטר רבוע. השטח הפתוח בה יכול להכיל עד 1,000 איש בעמידה. עובי כותלי הבטון באנדרטה הוא בין 300 ל-800 מילימטר.
בחצר הפנימית של האנדרטה מוצגים 21 לוחות הנושאים טקסטים ותמונות. מספר תמונות סמליות שצולמו ברחבי אירופה הוצגו כאיורים על גבי כתלים באנדרטה. באולם פנימי סגור בתוך המתחם דולקת אש תמיד.
עורף (מלחמה)
בהתייחסות למלחמה, העורף הוא היפוכה של החזית, וכולל בעיקר את האוכלוסייה האזרחית במדינה הלוחמת, אוכלוסייה שאינה משתתפת בקרבות. אף שהעורף אינו שותף לקרבות, הוא משמש לעיתים יעד בולט להתקפות האויב. כן יש לו חשיבות כגוף תומך לחימה, באמצעות מפעלי תעשייה המספקים את צורכי הלוחמים.
תקיפת העורף כצעד אסטרטגי
במלחמת העולם הראשונה נערכה לראשונה הפצצה אווירית על אוכלוסייה אזרחית: ב-15 בינואר 1915 תקפו שני צפלינים את היישובים האנגליים גרייט ירמות', שרינגהם וקינגס לין, והטילו עליהם פצצות במשקל 50 ק"ג האחת וכן פצצות תבערה בלתי יעילות, בנות 3 ק"ג. כתוצאה מהפצצה זו נהרגו ארבעה איש, 16 נפצעו והנזק לרכוש הוערך ב-7,740 ליש"ט. למרות זאת, התהודה הציבורית והתקשורתית של ההפצצה הייתה אדירה. בשנת 1915 ביצעו ספינות הצפלין 19 טיסות הפצצה נוספות, שבהן הוטלו 37 טון של פצצות. 181 איש נהרגו בהפצצות אלה ו-455 נפצעו.
במלחמת העולם השנייה השתמשו הצדדים הלוחמים פעמים אחדות בתקיפת העורף כצעד אסטרטגי. הבולטת מכולן היא הטלת פצצות אטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי. כל פצצה גרמה לעשרות אלפי הרוגים, והטלתן הביאה לכניעתה של יפן. דוגמאות בולטות נוספות:
הגנה אזרחית
מכלול הצעדים הננקטים לשם התגוננות העורף מפני אבדות בנפש עקב תקיפתו קרוי הגנה אזרחית. שותפים מרכזיים בפעולות הגנה אזרחית הם, בנוסף לאזרחים עצמם, המשטרה, מכבי אש, שירותי חירום רפואיים וכוחות צבא המיועדים להגנה אזרחית.
פעילות ההגנה האזרחית כוללת:
העורף במלחמות ישראל
בהסדרת תפקודו של העורף במלחמות ישראל עוסקים גופים אחדים:
בכל אחת ממלחמות ישראל ננקטו צעדים להגנת העורף ולהבטחת תפקודו התקין. אופי הצעדים ועוצמתם הותאם לאופי המלחמה, כפי שנחזה וכפי שהיה בפועל.
במלחמת סיני, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה, במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה התנהלה הלחימה בעיקר בחזית. אף שננקטו צעדים של הגנה אזרחית, העורף כמעט שלא הותקף במלחמות אלה (למעט יישובים סמוכים לחזית, כדוגמת יישובי עמק החולה במלחמת ששת הימים). במלחמת המפרץ הותקף העורף בירי טילים מעיראק, ודפוס זה, של ירי טילים או רקטות על העורף, הפך למאפיין מובהק של מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן.
במלחמת יום הכיפורים שהייתה ארוכה יחסית, ובפרט חייבה גיוס נרחב וממושך גם לאחר סיומה, בלטה בצורך להיערכות של העורף להמשך תפקודו של המשק. פגיעה בתפקוד המשק ניכרה גם במלחמת לבנון השנייה ומבצע עופרת יצוקה, באזורים שהיו חשופים לירי רקטות.
אבן השתייה
אבן השתייה (בערבית: الصخرة المشرفة بمسجد قبة الصخرة "הסלע הקדוש במסגד כיפת הסלע") היא סלע גדול הבולט מקרקע הר הבית, בתוך מבנה כיפת הסלע, הקרוי על שמו. הסלע מוקף במסגרת ברזל, וגובהו מעל הרצפה הוא כשני מטרים. על פי המשנה, אבן השתייה הייתה בקודש הקודשים בבית המקדש, אם כי מקומה המדויק שנוי במחלוקת, ותלוי בזיהוי מקום המקדש על הר הבית. מתחת לאבן ישנה מערה טבעית שהורחבה בימי הצלבנים ונודעה בשם "בור הרוחות".
מסורות ביהדות
במשנה נאמר: "משניטל הארון, אבן הייתה שם מימות נביאים ראשונים, ושתייה הייתה נקראת, גבוהה מן הארץ שלוש אצבעות (כ-6 ס"מ)".
בבית המקדש הראשון היה ארון הברית מונח על אבן זו. בבית המקדש השני, לאחר גניזת ארון הברית, היה הכהן הגדול מניח על אבן זו את המחתה עם הקטורת ביום הכיפורים, וכן היה מזה את דם הקרבנות לפני האבן.
חז"ל מסבירים שהשם "אבן השתייה" נובע מכך ש"ממנה הושתת העולם", כלומר ממקום זה התחילה בריאת העולם וממנה התפשט העולם. ישנה גם דעה שמשמעות "שתייה" היא "אריגה" (שתי וערב) כלומר שממנה נארג העולם. על פי דעה זו יש לגרוס "שממנה נשתה העולם", מלשון "שתי".
כמה מן המפרשים פירשו שהכוונה היא ליסוד העולם במובן הרעיוני, שכן "מקום העבודה הוא יסוד העולם", וכפי שנאמר "על שלושה דברים העולם עומד, על התורה ועל העבודה ועל גמילות חסדים".
ישנה גם מסורת לפיה האבן היא הפתח אל התהום. על פי מסורת זו בעת המבול המסופר בספר בראשית, הוזזה האבן על מנת לפתוח את מעיינות התהום ולהציף את העולם. מסורות אלה עברו מהיהדות לאסלאם, המציין מתחת לאבן את מקום קברו של האדם הראשון, כדבריו של ח'אלד בן מעדאן, למשל, שחי במאה השמינית:.
בספר הזוהר מבואר שאבן השתייה היא מצבת האבן שהונחה על ידי יעקב אבינו, כמתואר בפרשת ויצא. על פי פירוש זה, יעקב לן על הר המוריה, ואלוהים התגלה אליו בחלום שם. אור החיים בפירושו על התורה מרחיב את הרעיון, וטוען כי מצבתו של יעקב נועדה להוות הכנה לבתי המקדש העתידים להיבנות שם. עוד נכתב שם, שבעתיד ישימו הגויים על אבן השתייה את טומאת העמים ופגרי מתים, ו"אוי לאותו הדור שזה יקרה בימיו".
מסורות אחרות מקשרות בין שם האבן – "שתייה" – לבין מי שתייה, ועל פיהן, כל מי השתייה בעולם מקורם בתהום שמתחת לאבן השתייה.
מסורות באסלאם
הסלע המזוהה כאבן השתייה הוא בעל חשיבות גם לפי חלק מהמסורות המוסלמיות (אף על פי שאיננו מוזכר בקוראן), ושמו בערבית א-צח'רה (الصخره). לפי מסורת זו, מלאכים ביקרו את אבן השתייה 2,000 שנה לפני שאדם הראשון נברא. כל הנביאים שקדמו למוחמד התפללו לפני אבן זו.
לפי מסורת זו, אל-צח'רה הוא המקום ממנו מוחמד עלה לשמיים, ובעלייה זו האבן עצמה ניסתה להצטרף אליו ונעצרה על ידי המלאך גבריאל. האבן התחילה לעלות בצד הדרומי, ולכן צורתה אינה ישרה. בעקבות כך, סימנים מסוימים בצד המערבי של האבן נחשבים לטביעות אצבע של גבריאל.
לפי חלק מהמסורות, ביום הדין יתאחדו אבן השתייה והכעבה יחד, והאל יישב על האבן וישפוט את כל בני האדם שיעברו לפניו. ישנה מסורת לפיה המלאך ישראפיל (הוא רפאל) יעמוד על האבן ויתקע בשופר על מנת להכריז על יום הדין – ובהתאם שני שערי מבנה כיפת הסלע נקראים "שער השופר" ו"שער ישראפיל". גם באסלאם מופיעה האמונה שהאבן היא מקורו של העולם, האבן הראשונה שנוצרה בעולם, וכן מקור כל מי השתייה בעולם ומקום מוצאם של ארבעת נהרות גן העדן.
מסורות מקבילות
תורות הבריאה השונות במצרים העתיקה התייחסו אל "אבן הבן-בן" ממנה נשתת העולם. מסורות יווניות התייחסו אל אבנים מסוימות כ"טבור הארץ" (אומפאלוס).
יש הסוברים כי סביב אבן השתייה עמד בעבר מקדש יבוסי פגני, אם כי המקרא שולל גרסה זו וטוען כי לא עמד שם אלא גורן ארוונה היבוסי.
מפרץ פאנדי
מפרץ פאנדי (באנגלית: Bay of Fundy; בצרפתית: Baie de Fundy) הוא מפרץ הממוקם בחוף האטלנטי של אמריקה הצפונית, בקרבת מפרץ מיין, בין הפרובינציות הקנדיות ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה. ברובו נמצא המפרץ בשטח קנדה, ובמקצתו במדינת מיין, ארצות הברית.
מפרץ פאנדי מתאפיין בהבדלים הניכרים בין גאות ושפל, המגיעים בו לשיאים עולמיים. 16.2 מטרים פעמיים ביום.
מקור השם פאנדי הוא ככל הנראה מהמאה ה-16, עת ימאים פורטוגזים התייחסו אליו כאל "הנהר העמוק" (בפורטוגזית: ריו פונדו). הצרפתים קראו למפרץ בשם המפרץ הצרפתי (Baie Française), שם שניתן על ידי מייסד קנדה הצרפתית, סמואל דה שמפלן, בשנת 1604.
האגודה הלאומית של מפתחי הגוף לחובבים
כאשר מפתחי גוף מחוץ לממלכה המאוחדת רצו להשתתף בתחרות מר יוניברס ארצות שונות הצטרפו וכך יוסד ה-NABBA הבינלאומי. למספר ארצות שונות יש ארגון NABBA משלהם כמו NABBA אוסטרליה, NABBA ארצות הברית, NABBA גרמניה, NABBA ישראל ועוד. הקיצור NABBA מתייחס לארגון המקורי.
תחרויות במדינת ישראל של איגוד NABBA
תחרויות מר ישראל בתחום פיתוח הגוף התחילו כבר בשנות השמונים, תמונות מהתחרות פורסמו במגזין ספורטאון (בשחור לבן).
תחרות מר ישראל 1993 נערכה בפרדס חנה, השתתפו בא למעלה מארבעים מתחרים עד גיל 18.
תחרות מר ישראל 2006 נערכה באולם בית אבא חושי בחיפה.
קובי יפרח זכה בתואר מר יוניברס והחזיק אותו שנתיים.
שוגונות טוקוגאווה
שוגונות טוֹקוּגאוַוה או הבאקופו של טוקוגאווה (ביפנית: 徳川幕府) הייתה ממשלה יפנית פאודלית שהקמתה הוותה את איחוד יפן תחת שליט אחד וסיומה של תקופת סנגוקו. שוגונות טוקוגאווה החלה עם השוגון טוקוגאווה איאיאסו בשנת 1603 והתקיימה עד לשנת 1868. תקופת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה נקראת ביפן תקופת אדו, והיא קרויה על שם בירתה ומרכזה של השוגונות, העיר אדו (טוקיו של ימינו). סופה של השוגונות הגיע עם רסטורציית מייג'י שביטלה את מעמד הסמוראים והעבירה את הכוח מהשוגון האחרון של יפן, טוקוגאווה יושינובו, לידי הקיסר מוצוהיטו.
לאחר תקופת סנגוקו, הוחזר באופן חלקי השלטון הריכוזי במדינה על ידי אודה נובונאגה וטויוטומי הידיושי, במהלך תקופת אזוצ'י-מומויאמה. לאחר קרב סקיגהארה בשנת 1600, נטל את השלטון טוקוגאווה איאיאסו, השלים את השבת השלטון הריכוזי ולאחר מכן נטל את התואר שוגון בשנת 1603.
בתקופת שלטונה של שוגונות טוקוגאווה, הוקשחה שיטת הקאסטות הפיאודלית בתמיכת התורה הקונפוציאנית, ולפיה קאסטת הלוחמים הסמוראים נמצאת בראש ההיררכיה החברתית (אם כי רשמית הקיסר נמצא מעליהם). גם קאסטת הסמוראים מחולקת לתת קבוצות, שהן (בסדר יורד) הדאימיו, סמוראים פשוטים ורונינים. אחרי קאסטת הסמוראים באו קאסטת האיכרים, קאסטת בעלי המלאכה, קאסטת הסוחרים ולבסוף קסטת הבראקומין המקבילה לקאסטת הטמאים ההודית. קאסטה אחרונה זו היא היחידה ששרדה ביפן עד היום. שיטת הקסטות עוצבה במקור על ידי טויוטומי הידיושי.
שוגונות והאן
השיטה הפאודלית בתקופת אדו נקראה בקוהאן טאיסיי (bakuhan taisei 幕藩体制). "באקו" (אוהל) הגיע מקיצור המילה באקופו (שלטון צבאי), הכוונה לשוגונות. ההאן היו הנחלות שנשלטו על ידי הדאימיו.
השוגונות החזיקה בסמכות לבטל, לספח ולהחליף נחלות. שיטת הסנקין קוטאי (Sankin kōtai 参勤交代) הופעלה, ולפיה כל דאימיו, אחת לשנתיים, יעזוב את נחלתו, ויתגורר באדו, לשירות השוגון. בזמן היעדרותם מאדו, נדרשו הדאימיו להשאיר כבני ערובה את בני משפחתם. העול הכספי הכבד שהיוותה מדיניות זו אפשר את הפחתת כוחם של ההאן, ושמירה על נאמנות לשוגון, כאשר כל בן משפחה יכול לשמש כבן ערובה.
צאצאיו של איאיאסו המשיכו לשמר את הנאמנות על ידי מיסוד היררכיה בתוך מעמד הסמוראים, על-פי נאמנותם לשוגון. הראשונים היו גוסאנקה (gosanke), "שלוש המשפחות המכובדות", שהיו צאצאי בניו הצעירים של טוקוגאווה איאיאסו, והיו יכולים לרשת את השוגון אם הענף הראשי לא העמיד יורש, שימפאן (Shimpan) היו דאימיו מידיים וקרובי משפחה של טוקוגאווה, פודאי (Fudai), שהיו נאמנים לטוקוגאווה לפני קרב סקיגהארה, וטוזאמה (Tozama) היו דאימיו שקיבלו את מרותו של טוקוגאווה איאיאסו לאחר קרב סקיגהארה. בתחילת תקופת אדו ראתה השוגונות את הטאזומה כהכי פחות נאמנים, אך עם הזמן, בעקבות נישואים אסטרטגיים והתחזקות שיטת הממשל, פחתו הסיכויים למרידה. בסופו של דבר, היו אלה הטוזאמה הגדולים, טוסה, צ'ושו וסצומה, ובמידה פחותה היזן, שהביאו לנפילת השוגונות. ארבע נחלות אלה נקראו "ארבע נחלות המערב".
מספר ה-האן (בערך 250) השתנה במהלך תקופת אדו. הם דורגו לפי גודל, שנקבע על-פי כמות הקוקו (koku) המיוצר כל שנה בנחלה. קוקו אחד הוא כמות האורז הנצרכת על ידי אדם בוגר אחד במשך שנה. הכמות המינימלית לדאימיו הייתה 10,000 קוקו, כאשר הגדולה מכולן, מלבד השוגון, מנתה מיליון קוקו.
השוגון והקיסר
השוגונות מינתה נציג בקיוטו, שהיה אחראי על ענייני הקיסר, החצר והאצולה.
השוגון ומסחר החוץ
יחסי החוץ והמסחר היו מונופול של השוגונות, שהניבה מכך רווחים אדירים. סחר חוץ הותר גם להאן של סצומה וצושימה.
קשרי המסחר העיקריים היו עם ספינות פורטוגזיות, ולאחר מכן גם עם ספינות הולנדיות, אנגליות ואף ספרדיות.
החל מ-1600 והלאה, החלה יפן להשתתף באופן פעיל במסחר החוץ. בשנת 1615 נשלחה משלחת יפנית לספרד החדשה, על גבי מפרשית יפנית. עד 1635 הוציא השוגון אישורים רבים ל"ספינות החותם האדום", שנועדו למסחר באסיה.
אחרי 1635, עם הצגת חוקי ההסתגרות, הופסק הסחר מיפן, והורשו להיכנס רק ספינות מסין, קוריאה והולנד.
רוג'ו וואקאדושיורי
הרוג'ו (rōjū 老中) הייתה "מועצת זקנים" שהורכבה מסמוראים בכירים בזמן שהותם באדו. הם פיקחו על רשויות שונות, דאגו לקשרים עם חצר הקיסרות בקיוטו, האצולה, המקדשים הבודהיסטים והמקדשים השינטואיסטים, ועסקו בנושאים כגון חלוקת נחלות. לרוב, ארבעה או חמישה גברים כיהנו במועצה, כאשר אחד היה מנהיג המועצה, על-פי סבב שהתחלף אחת לחודש. הם נועדו בעיקר בנושאים בעלי חשיבות. ברפורמות הניהוליות של 1867, בוטלה המועצה לטובת שיטה בירוקרטית, המורכבת משרים שונים האמונים על נושאי הפנים, הכלכלה, יחסי חוץ, צבא וחיל ים.
באופן עקרוני, דרישות הקבלה לרוג'ו היו להיות פודאי (תואר שעבר בירושה) ולהיות בעל נחלה בגודל של 50,000 קוקו או יותר. עם זאת, היו יוצאי דופן לשתי הדרישות, ולעיתים היו ממונים למועצה קרובים לשוגון, שלא עמדו בדרישות.
היו שוגונים שמינו אדם קרוב לתפקיד סובה יונין (soba yōnin), שתפקידו היה לקשר בין השוגון לרוג'ו. חשיבותו של אדם זה גבר במהלך כהונתו של השוגון החמישי, טוקוגאווה צונאטוקוגאווה יושינובו, כאשר נרצח מנהיג המועצה על ידי חבר אחר.
אומצוקה ומצוקה
האומצוקה (ōmetsuke) והמצוקה (metsuke) היו קצינים שהיו כפופים לרוג'ו ולואקאדושיורי. חמשת האומצוקה היו אחראים על המעקב אחר הדאימיו, האצולה והחצר הקיסרית. הם היו אחראים על חשיפת כל איום או ניסיון מרד.
תפקיד זה היה מיועד לקצינים הבכירים של השוגון בעלי דירוג של 5000 קוקו ומעלה. על-מנת להסמיך אותם לטפל בדאימיו, לעיתים קרובות היו מקבלים דירוג של 10,000 קוקו, ואת התואר קאמי (תואר עתיק שנהג לסמל מושל מחוז).
עם הזמן, הפך האומצוקה למעביר פקודות השוגון אל הדאימיו, ומנהל הטקסים בטירת אדו. הם אף נטלו לעצמם תפקידים נוספים כגון ניהול ענייני דת ופיקוח על נשק.
המצוקה, שדיווחו לואקאדושיורי, ניהלו את ענייני הוסאלים הישירים של השוגון. הם היוו את כוח המשטרה של אלפי הקצינים והאיכרים שהיו תחת שלטונו הישיר של השוגון, באדו.
סאן בוגיו
הסאן בוגיו (san-bugyō), "שלושה מנהלים", היו ג'ישה (jisha), קנג'ו (kanjō) ומאצ'י בוגיו (machi bugyō), כאשר לראשון המעמד הגבוה ביותר. הם דאגו לניהול המקדשים הבודהיסטים (ji) ומקדשי השינטו (sha), אשר רבים מהם החזיקו בנחלה. לעיתים הם גם שפטו בתביעות בין נחלות. המינוי היה הולך בדרך כלל לדאימיו.
הקנג'ו היו הבאים בתור במעמד. ארבעת המכהנים בתפקיד זה דיווחו לרוג'ו. הם היו אמונים על כלכלת השוגונות.
המאצ'י בוגיו היו אחראים על מנהלת העיר אדו. תפקידיהם כללו את משרת ראש העיר, מפקד המשטרה (ולאחר מכן גם מפקד כוחות הכיבוי) ושופט בענייני פלילים, שלא נגעו לסמוראים. שני קצינים בכירים כיהנו במשרה זו, והתחלפו מדי חודש.
שלושת הסאן בוגיו ישבו יחד במועצה שנקראה היוג'ושו (hyōjōsho), שתפקידה היה לפקח על הטנריו (tenryō), הגונדאי (gundai) והדאיקן (daikan), וכמו כן לפסוק בעניינים הנוגעים לסמוראים.
טנריו, גונדאי ודאיקן
במקום למנות דאימיו לכל נחלה, הציב בשוגון מינהל כללי לכל הנחלות. התארים של אחראים אלה היו גונדאי ודאיקן. לשליטה על נחלות אוסקה, קיוטו, נגסאקי וסומפו מונו קצינים בכירים של השוגון.
שוגונות טוקוגאווה המאוחרת (1853-1867)
שוגונות טוקוגאווה המאוחרת (幕末 Bakumatsu "סוף הבאקופו) היא התקופה שבין 1853 ל-1867, אשר במהלכה סיימה יפן את מדיניות ההסתגרות שלה, ועברה תהליך מודרניזציה משוגונות פאודלית לממשל מייג'י. זהו סיום תקופת אדו ותחילת תקופת מייג'י. הכוחות העיקריים שפעלו בתקופה זו היו האישין שישי (Ishin Shishi), לאומנים פטריוטים וכוחות השוגונות, שכללו את השינסנגומי. על אף ששני כוחות אלה היו הבולטים ביותר, היו גורמים רבים שניצלו את הכאוס ששרר באותה תקופה על-מנת ליטול לעצמם כוח.
עקיבא נוף
עקיבא נוף (נולד ב-1 בדצמבר 1936) הוא עורך דין, חבר הכנסת לשעבר ופזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה
עקיבא נוף נולד בשם עקיבא נפרסטק בתל אביב. למד בבית הספר אחד העם ובתיכון עירוני א' בתל אביב והיה חבר בתנועת הצופים. שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל והיה חבר קיבוץ תל קציר. נוף הוא בוגר האוניברסיטה העברית ביחסים בינלאומיים ובמשפטים. הוא סיים תואר שני במשפטים במכון ללימודים חברתיים בהאג שבהולנד. בעת שהותו בהולנד ראיין את ג'ון לנון, כוכב "החיפושיות" ואת יוקו אונו במיטתם בחדר המלון, ואף הקליטם כשהם שרים קטע שיר בעברית (פירוט נוסף, להלן).
בשנות השבעים נשא לאשה את מלכת היופי והעיתונאית לשעבר מירה וינגרטן-נוף (מרים הדר), ונולדה להם בת בשם איילת. מנישואיו השניים לרות הולצמן-נוף נולדו תומר ואור.
פעילות פוליטית
את דרכו הפוליטית התחיל בתנועת החרות בה נבחר להיות יושב ראש צעירי התנועה. הוא פרש מתנועת החרות ב-1965 והצטרף ל”מרכז החופשי”. שימש מזכיר הסיעה בכנסת ורכז-ארגוני של המרכז החופשי בין השנים 1967–1969. נבחר לראשונה לכנסת השמינית מטעם סיעת הליכוד, ובסיום אותה קדנציה התפלג מהליכוד והקים בשנית, יחד עם שמואל תמיר, את סיעת המרכז החופשי שהייתה קיימת קודם בין השנים 1969–1973 והתמזגה אל תוך הליכוד. לקראת הבחירות לכנסת התשיעית התפטרו השנים מן הכנסת, והסיעה התבטלה. לכנסת התשיעית נבחר מטעם סיעת ד"ש. לאחר התפרקותה הצטרף לתנועה הדמוקרטית, ואחר כך פרש ממנה והצטרף לאחווה. לבסוף בשנת 1981 הצטרף מחדש לליכוד, ונבחר שוב מטעמה לכנסת העשירית.
בכנסת בלט כיוזם של הצעות חוק פרטיות, שהפכו לחוקי מדינה, בתחום איכות החיים והחברה, כגון "חוק איסור עישון במקומות ציבוריים". יחד עם שולמית אלוני ויוסי שריד הגיש בשנת 1976 הצעת חוק לביטול האיסור על משכב זכר . תיפקד כיו"ר ועדת המשנה בכנסת לחקיקת חוקי יסוד.
בשנת 2003 ניסה להיבחר לרשימת הליכוד לבחירות לכנסת ה-16 אולם זכה לתמיכה מועטה בלבד.
פעילות ציבורית
כעורך דין התפרסם עקיבא נוף בשמשו פרקליט לנכה בתביעתו נגד מועדון לילה, שניסה לסגור את שעריו בפני נכים. הוא התפרסם גם בשל עתירה שעתר לבג"ץ בימי מלחמת המפרץ בעניין מסכות האב"כ, על שלא הנפיקו כאלה למגדלי זקנים שאינם דתיים. בעתירה זו חייב בית המשפט את משרד הביטחון לספק מסיכות לכל מגדלי הזקנים ללא אפליה.
נוף הוא יו"ר וועדת בוררות ועררים של אקו"ם, ארגון המלחינים והמחברים, אשר בה נידונים הסכסוכים בין חברי הארגון.
בשנת 2001 עמד בראש הוועדה הממלכתית לבחינת תפקוד הטלוויזיה הקהילתית.
מר נוף הוא בעל תואר יקיר אקו"ם (אגודת קומפוזיטורים ומחברים)
בשנת 2022 זכה בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו
פזמונאי
בנוסף לפעילותו הפוליטית והמשפטית, נודע נוף כמחבר וכמלחין של פזמונים. תחילת הקריירה שלו כפזמונאי הייתה בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1970, כאשר שלישיית הגשש החיוור ביצעה את שירו "מים לדוד המלך" שזכה להצלחה רבה. הלבוש התנכ"י של המבצעים, שמלות קצרות (מהן בצבצו תחתוניהם של הגששים), פגיון וסנדלים תנ"כיים הוסיף לשיר נופך היתולי.
באותו פסטיבל הושמע גם שיר נוסף מפרי עטו של נוף, "כוכבים בדלי", בביצוע צילה דגן.
שיר ילדים נוסף שהתפרסם, הוא הלחן שהלחין נוף ל"שיר ההפלגה", ("שלושה תרנים לאניה") של המשוררת לאה גולדברג אשר זכה לביצועים רבים, ביניהם לואיג'י הזמר הבלגי, ויוריק בן-דוד וחנן יובל הישראלים.
פזמון מפורסם אחר שלו, "איזבל", הגיע מיד עם הקלטתו לראש מצעד הפזמונים הן של קול ישראל והן של גלי צה"ל. בעקבות ההצלחה ברדיו הוקלט הפזמון כקליפ לטלוויזיה, שבו צולמה לראשונה פנינה רוזנבלום. בתקליט ובקליפ מבוצע השיר על ידי נוף עצמו כסולן, כשמלווה אותו שלישיית בנות.
שיר אחר שלו שזכה להצלחה היה "שישו את ירושלים" שזכה במקום השלישי בפסטיבל הזמר החסידי השני בשנת 1971. את השיר ביצע צמד דרום.
לפרסום מיוחד זכה עקיבא נוף, אז עדיין סטודנט אלמוני בהולנד, כאשר ראיין בריאיון עיתונאי מקיף את ג'ון לנון כוכב "הביטלס" ואת אשתו יוקו אונו במיטתם במלון שבאמסטרדם, שם קיימו את שביתת המיטה המהדהדת למען השלום בעולם. במהלך הראיון הבלעדי הזה שהוקלט, ביצעו השניים בית מתוך שיר שכתב עקיבא נוף ללהקה צבאית, "השבועה לירושלים", וזו הפעם האחת והיחידה בה ביצע לנון שיר בעברית.