cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עובדיהו
פגישת אליהו ועובדיהו
אליהו דרש מעובדיהו ללכת אל אחאב:. עובדיהו חשש לקבל עליו את השליחות שהוטלה עליו, שמא אחאב יחשוב שהוא הסתיר את אליהו כל הזמן הזה וירצה להרוג אותו. רק לאחר שקיבל את הבטחת אליהו:, פנה עובדיהו לאחאב. אז גם הוסיף עובדיהו וציין באוזני אליהו : ., ובכך התכוון כי חששו לא היה לשווא, אלא מתוך אמונה שלמה בה', שהרי את נאמנותו לה' הוכיח כבר כאשר החביא את נביאי ה' מפני איזבל.
חוקר המקרא הרמן גונקל סבר כי מטרת סיפורו זה של עובדיהו במקרא היא לשקף את העתיד לקרות, כך שפגישת עובדיהו עם אליהו היא רמז מקדם לפגישת אחאב ואליהו העתידית, שהיא עיקר הסיפור. אוריאל סימון בניגוד לגונקל, טוען כי האירוע עומד בפני עצמו ולו חשיבות רבה.
אוסטריה באירוויזיון 1966
אוסטריה באירוויזיון 1966 השתתפה עם השיר "Merci, Chérie", שבוצע על ידי הזמר האוסטרי אודו יורגנס. זו ההשתתפות העשירית של אוסטריה בתחרות, והניצחון הראשון שלה.
לפני האירוויזיון
ב-1966, רשות השידור האוסטרית הכריזה כי יורגנס נבחר לייצג את אוסטריה באירוויזיון. כשבוע לאחר חשיפת הנציג, רשות השידור חשפה את השיר האוסטרי לאירוויזיון 1961, "Merci, Chérie". זו הייתה הפעם השלישית ברציפות שיורגנס נבחר לייצג את אוסטריה.
באירוויזיון
ב-5 במרץ 1966, השיר בוצע על ידי יורגנס באירוויזיון. יורגנס שובץ תשיעי בסדר ההופעות, לפני שוודיה ואחרי פורטוגל. השיר הגיע למקום הראשון עם 31 נקודות.
יום הדגל הלאומי של קנדה
יום הדגל הלאומי של קנדה (להבדיל מיום קנדה) נחוג בקנדה בכל שנה ב-15 בפברואר.
היסטוריה
בתאריך זה בשנת 1965 חנך המושל הכללי של קנדה, ז'ורז' ואניה, את דגל קנדה המוכר כיום.
דגל קנדה הנוכחי החליף את הנס האדום שהונף, בגרסאות שונות, משנת 1868. הדגל הנוכחי, אושר על ידי בית הנבחרים של קנדה ב-15 בדצמבר 1964 ואושרר על ידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, המשמשת גם כמלכת קנדה.
יום הדגל נוסד בהחלטת דבר המלך במועצה של המושל הכללי של קנדה, לפי יוזמתו של ראש ממשלת קנדה בשנת 1996.
קנדים רבים חשים כי יש צורך להפוך את יום הדגל ליום שבתון, כיוון שיש פרק זמן ארוך בין תחילת השנה ליום שישי הטוב (למעט במניטובה, אונטריו, ססקצואן ואלברטה, בהן מתקיים יום משפחה) וב-2007 הוגשה הצעת חוק להפיכת יום הדגל ליום שבתון.
לנין (בלארוס)
היסטוריה
היישוב נזכר מהמאה ה-16 ככפר בבעלות משפחת רדזיוויל. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית. לאחר הסכם ריגה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהדות לנין
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימו בה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
במאי 1942 רוכזו כ-1,200 יהודי העיירה וכפרי הסביבה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, ממנו שולחו חלקם למחנה העבודה בהנצביץ`. ב-14 באוגוסט 1942 החליטה מפקדת ה-ס.ס. של העיירה לדאוג ל"טיהור" האזור מיהודים, בתוך בית הכנסת ריכזו 1,200 יהודים וכעבור מספר שעות הובילו אותם לאחד היערות בסביבה ושם נהרגו ליד התעלות שהוכנו עבור הגוויות. רק 24 יהודים בני המקום ניצלו מאותה אקציה, כולם בעלי מקצועות שהיו חיוניים לגרמנים. ב-14 באוגוסט 1942 ברחו מספר יהודים ממחנה העבודה בהנצביץ` ביניהם משה נוביק שהיה חזן ושוחט של לנין ביחד עם שני בניו. היהודים שהצילחו לברוח, ברחו ליערות פולסיה והצטרפו לפלוגת הפרטיזנים, בניהם היה הסופר יחיאל גרנטשטיין.
רק כמה עשרות יהודים נשארו בעיירה לצורך עבודות כפייה, אך גם הם הצליחו להימלט ממנה חודש לאחר מכן בסיוע פרטיזנים יהודים.
טרזיינשטט
טֶרֶזְיֶינְשְטָט (מגרמנית: Theresienstadt; בצ'כית: Terezín, טֶרֶזִין) הוא מבצר במחוז לאבֶם שבצ'כיה, כ-60 ק"מ צפונית לפראג, שתפקד ככלא צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה, וכמחנה ריכוז ליהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה וליהודי מרכז אירופה ומערבה בזמן הכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה. המקום כונה על ידי השלטונות הנאציים גטו, במסגרת ניסיונם לשוות למקום תדמית ייצוגית שונה.
מתוך 160,000 אסירים יהודים שנשלחו למחנה, כ-120,000 ניספו בשואה. ביום השחרור נותרו במחנה כ-19,000 בני אדם.
רקע היסטורי
מבצר טרזין נבנה בסוף המאה ה-18 על ידי יוזף השני, מלך בוהמיה, שקרא לו על שם אמו, מריה תרזה. מסביב למתחם נבנתה חומת אבן, והוקם בו מבצר שמטרתו הייתה למנוע פלישה פרוסית. בתחילת המאה העשרים התקיימה בתוך חומות המתחם העתיק עיירה צ'כית קטנה בשם "טרזין".
הקמת המחנה
הגסטאפו נטל את האחריות על טרזין ב-10 ביוני 1940, ובנובמבר 1941 הפכה העיירה מוקפת החומה למחנה סגור. השליטה על המחנה, שכונה באופן פורמלי "גטו", הייתה בידי "המשרד המרכזי לפתרון בעיית היהודים בבוהמיה ובמורביה", שהיה כפוף למשרד הראשי לביטחון הרייך. בעיירה טרזין היו קיימים בניינים למגורים, אך עם הפיכתה למחנה לא הורשו משפחות יהודיות להתגורר בהם. בניגוד למקובל בגטאות, הופרדו האסירים לקבוצות של ילדים, גברים ונשים, ונכפה עליהם להתגורר במגורים נפרדים, ללא אפשרות לקשר חופשי ביניהם, בדומה למחנות ריכוז. זאת בנוסף לכללים נוקשים בהם נדרשו האסירים לעמוד. מחנה טרזיינשטט היה נתון לפיקוד של אנשי האס אס, בדומה למחנות ריכוז. השמירה בו הופקדה בידי שומרים צ'כים, שבאמצעות חלק מהם ויוזף בלהה הצליחו יושבי הגטו היהודים לקיים קשרים עם העולם. לצד המחנה שנועד ליהודים, התקיים גם מחנה הסגר נפרד לאסירים מדיניים – יהודים ולא-יהודים.
כוונות הנאצים, בהקימם את מחנה הריכוז טרזיינשטט, נחלקו לשלוש: ראשית - מקום איסוף ליהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה. שנית, לאחר ועידת ואנזה, ביקשו הנאצים לרכז בו את כל היהודים הקשישים, היהודים ידועי השם והיהודים בעלי הזכויות המיוחדות, כגון יהודים אשר לחמו למען גרמניה במלחמת העולם הראשונה וזכו לאותות הצטיינות; שלישית, המקום הפך בסוף המלחמה לגטו לראווה למדינות המערב, בעודו ממשיך לשמש כתחנת ביניים בדרך לאושוויץ. מנהיגי יהדות צ'כיה, שלא ידעו על החלק השלישי בתוכנית, תמכו בהקמת הגטו מתוך תקווה למנוע את הגירוש למזרח ובדרך זו לשמור את היהודים הצ'כים על אדמת מדינתם עד תום המלחמה.
אכלוס המחנה
ב-24 בנובמבר 1941 הורה ריינהרד היידריך על תחילת ריכוז יהודי צ'כוסלובקיה בטרזין. התושבים המקומיים, הלא-יהודים, של טרזין, גורשו ביולי 1942, והחל ריכוזם של היהודים במקום.
ב-24 נובמבר 1941 הגיעו למחנה משלוח חלוץ של 243 מגורשים שנקרא AK-1, ועד סוף מאי 1942 גורשו לגטו כ־30,000 יהודים – כשליש מיהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה. ביולי 1942 הפכה טרזיינשטט למקום הסגר לאוכלוסייה יהודית בלבד בתוך חומותיה. "זקן היהודים" של הגטו היה יעקב אדלשטיין, מנהיג התנועה הציונית בצ'כיה, שהיה בן 38 בעת קבלת התפקיד. אדלשטיין ניסה לבנות ברחבי המחנה עיר יהודית של ממש, כאינטרס יהודי, ובניגוד לראשי יודנראט אחרים עמד בתוקף על זכויות התושבים ככל שאפשרו לו התנאים. כך, למשל, ביקש להתפטר בשל ההוצאות להורג; ההתפטרות לא התקבלה, אך למשך תקופה קצרה עד סיום תפקידו בשנת 1943 לא היו עוד הוצאות להורג בטרזיינשטט. הוא גם העז להתעמת אישית עם אדולף אייכמן, ודחה את הצעת ארגון "החלוץ" להבריחו מהמחנה. מחליפו בתפקיד היה פאול אפשטיין, וכשאפשטיין הוצא להורג בידי הגרמנים בספטמבר 1944 מונה לראש היודנראט בנימין מורמלשטיין.
לטרזיינשטט הגיעו אלפי מגורשים יהודים משטחי גרמניה ומאוסטריה, רובם קשישים וחלקם בעלי אותות ממלחמת העולם הראשונה, שהנאצים בחרו שלא לשולחם באופן ישיר למחנות השמדה. יוצאי הקהילות הרבות שרוכזו בו, הפכו את המקום למעין בבואה ליהדות מרכז אירופה. חלק גדול מתושבי המחנה היה יהודים מומרים, יהודים למחצה, או יהודים הנשואים נישואי תערובת, שקרוביהם האריים השתדלו למענם. עם זאת, היו במקום גם יהודים חרדים.
תנאי המחיה בטרזיינשטט היו קשים ביותר. המקום, שהיה בעבר עיירה בה התגוררו 7,000 צ'כים, אכלס למעלה מ-50,000 יהודים; השיא היה בספטמבר 1942, עם כ-58,000 אסירים, עם מזון דל ביותר. בשנת 1942 לבדה מתו מרעב קרוב ל-16,000 איש.
הקמת "גטו לראווה"
בטרזין רוכזו יהודים משכילים רבים מגרמניה, מאוסטריה ומצ'כוסלובקיה. אמנים (בהם לאו האס), סופרים, מוזיקאים ומדענים רבים, ניהלו במקום חיי תרבות עשירים, ככל שאפשרו התנאים. מאחר שרבים מיושבי הגטו היו אנשי תרבות, התפתחה בגטו תרבות משל עצמה: הצגות תיאטרון רבות עלו בגטו, והייתה בו ספרייה ובה למעלה מ-60,000 ספרים. למשך זמן מה הועלו קונצרטים במחנה, ועליזה זומר, פסנתרנית ידועה ומוכשרת שנשלחה אל המחנה, השתתפה בהם כפסנתרנית.
האוכלוסייה הציונית, ובייחוד הנוער הציוני על תנועותיו, דאגו להמשך חינוך הילדים, גם בתנאי הגטו. קהילת טרזין הקפידה שכל ילד ימשיך בתוכנית לימודיו, כפי שהייתה טרם גירושו לטרזין. על בסיס יומיומי נערכו שיעורים ופעילויות ספורט. בשיא אכלוסו של הגטו, שהו בו כ-15,000 ילדים שהשתתפו בפעילויות החינוך והספורט הללו, אך עד תום המלחמה, שרדו מתוכם רק 1,100 ילדים לערך. בעבר פורסמו אומדנים אחרים, המפחיתים מספר זה עד לכ-150 ילדים בלבד, אולם רשימות הניצולים הוכיחו שמספר זה אינו נכון.
המחנה שימש, בדומה למחנות ריכוז וגיטאות אחרים, כתחנת מעבר ליהודי מרכז אירופה, בין חייהם בארצות מגוריהם לבין מחנות העבודה או מחנות ההשמדה בפולין. אף על פי כן, לאחר המלחמה יצא לו שם כ"גטו לדוגמה", וזאת, עקב שתי פעילויות תעמולה של הנאצים.
ביקור הצלב האדום הבינלאומי
כ-500 מיהודי דנמרק שלא הספיקו לברוח טרם כיבושה לשוודיה, נשלחו לטרזין ב-1943. למשלוח זה הייתה חשיבות רבה, שכן ממשלת דנמרק התעקשה על הגעתו של הצלב האדום למחנה. היה זה צעד חריג, שכן רוב ממשלות מדינות אירופה שנכבשו בידי הנאצים, לא התעקשו על יחס הולם לאזרחיהן היהודים. הנאצים התירו את הביקור במחנה, במטרה לְהָזֵם את השמועות על מחנות ההשמדה שהחלו להתפשט באותה העת. על מנת למזער את הרושם של הצפיפות הקשה בטרזין, שלחו הנאצים יהודים רבים להשמדה באושוויץ, והקימו חנויות ובתי קפה מדומים, ליצירת רושם של חיים נורמליים בגטו יהודי. ב-23 ביוני 1944, במהלך שביימו הנאצים היטב, ביקרה משלחת של הצלב האדום הבינלאומי בגטו. לפני הביקור, נצבעו הרחובות והחדרים מחדש, והחדרים "סודרו" כך שבכל חדר לא יהיו יותר משלושה אנשים. כך ביקרה המשלחת בגטו אסתטי ומרווח למראה, צפתה במשחק של ליגת כדורגל ואף צפתה באופרת הילדים "ברונדיבאר".
צילום סרט תעמולה
התרמית שלעיל הצליחה עד כדי כך, שמפעילי התעמולה הנאצית החליטו לצלם סרט תעמולתי בטרזין. צילומי הסרט "טרזיינשטט - התיישבות יהודית", שבטעות נקרא גם "הפיהרר מעניק כפר ליהודים", החלו באוגוסט 1944 ונמשכו כארבעה שבועות. הבמאי היה היהודי אסיר המחנה קורט גרון, במאי ושחקן מפורסם, שהופיע עם מרלן דיטריך בסרט "המלאך הכחול". מטרת הסרט הייתה להראות כיצד יהודים חיים תחת הרייך השלישי, "הטוב והמיטיב". לאחר תום ההסרטה, נשלח רוב הצוות ואף הבמאי עצמו, למוות באושוויץ. גרון ואשתו נרצחו בתאי הגזים ב-28 באוקטובר 1944. הסרט הושלם על ידי צוות צילום וחדשות צ'כי, כולל מוזיקה וקול שהוקלטו בגטו. הסרט מעולם לא הוצג בשלמותו לאחר המלחמה, כיוון שלא שרד. עם זאת הסרט הוקרן 4 פעמים ביו חומות הגטו בביקורי הצלב האדום במרץ - אפריל 1945. קטעים מתוך הסרט נמצאו החל משנת 1969 בצ'כיה, במרתפי הארכיון ביד ושם וארכיון בפולין. יש כיום 21 דקות מתוכנו.
המשלוחים
באמצע ינואר 1942 יצאו שני משלוחים ראשונים לגטו ריגה שבשטח ברית המועצות, ובכל אחד מהם 1,000 איש. יהודים אלו נורו למוות במהלך אותה שנה באתרי רצח שונים ביערות שסביבות העיר.
לאחר הפוגה של חודשיים החלו לצאת באמצע חודש מרץ 1942 שוב משלוחים, אלא שהפעם לכיוון פולין, לאזור הגנרלגוברנמן, שבו הייתה מרוכזת מרבית האוכלוסייה היהודית בפולין הכבושה. בין החודשים מרץ עד יוני יצאו מהגטו 15 משלוחים, שבכל משלוח 1,000 יהודים. 13 משלוחים הגיעו לשישה גטאות שונים במחוז לובלין שהוקמו לצד מסילות ברזל. משלוח אחד הגיע לגטו ורשה ומשלוח אחד, האחרון בסדרה זו, הגיע כפי הנראה ישירות למחנה ההשמדה סוביבור. שהות היהודים בגטאות מחוז לובלין הייתה קצרה. תוך מספר שבועות, או אפילו ימים בודדים הם נשלחו להשמדה. הכשירים לעבודה מביניהם נשלחו לעבודת כפייה במחנה מיידנק ובמחנות עבודה אחרים בסביבה שם מרביתם נספו עקב התנאים הקשים. שאר היהודים ששרדו את תנאי המחיה הקשים בגטאות נשלחו אל מותם במחנות סוביבור ובלז'ץ. היהודים שנשלחו לגטו ורשה גם סבלו מתמותה גבוהה ואלו ששרדו נשלחו בגרוש הגדול שהיה בקיץ אותה שנה לטרבלינקה.
בחודשים יולי–ספטמבר יצאו שמונה משלוחים מהגטו בטרזיינשטט ובהם 8,000 יהודים אל יעדים שונים בשטחי ברית המועצות הכבושים. יהודים אלו נורו למוות באתרי רצח שונים. חלקם מיד עם הגיעם לאתר הרצח וחלקם לאחר שהות קצרה בגטאות.
בספטמבר 1942 החלו שילוחים ישירים להשמדה במחנה ההשמדה טרבלינקה, בעשרה משלוחים נשלחו 18,000 יהודים אל מותם עד סוף אוקטובר, ומהם שרדו רק שני גברים.
בסך הכול נשלחו כ-160,000 יהודים לטרזין, כולל אלה שהגיעו בצעדות המוות. כרבע מהם (כ-35,000) נספו בו, רובם ממחלות ורעב וכ-88,000 נשלחו להשמדה במזרח, מתוכם ניצלו 4,135. 19,000 ניצולים שרדו בתום המלחמה. הנאצים העבירו את השליטה על המחנה לצלב האדום ב-3 במאי 1945, וחמישה ימים לאחר מכן שוחרר המחנה על ידי הצבא האדום.
מפקדיו הגרמנים של מחנה טרזיינשטט
בתום המלחמה נתפסו זיידל ורהם ונגזר עליהם עונש מוות. הם נתלו; בורגר נמלט, ונידון למוות שלא בפניו.
אחד ממפקדי מחנה הריכוז היה אנטון מלות', אשר היה מפקד הגסטפו ב"מבצר הקטן" שליד העיר טרזין. אנטון מלות' הוסגר לגרמניה בשנת 1988 אך רק בשנת 2000 הואשם על ידי מחלקת התביעה הציבורית במינכן. ב-30 במאי 2001 הורשע מלות על ידי בית המשפט המחוזי במינכן בגין רצח וניסיון לרצח ונידון למאסר עולם. לאחר מספר חודשי מאסר נמצא מלות כחולה סרטן, הוכרז כבלתי כשיר למאסר ושוחרר. מת בבית אבות בשנת 2002.
טרזין כיום
לאחר המלחמה שבו ליישוב טרזין תושבי העיירה המקוריים, אך הצבא שהה שם עד 1996, עת שעזב תוך פגיעה בכלכלת המקומיים. כיום קיים במקום יישוב צ'כי קטן של 2,900 נפש, וכן אתר זיכרון לנרצחים. ארכיון המחנה, המכיל יצירות ספרותיות ומוזיקליות, יומנים, אלבומים וצילומים מנוהל כיום על ידי מוזיאון טרזין (ראו קישור חיצוני)
ב-30 ביוני 2009 נחתמה במקום הצהרת טרזין, אמנה בינלאומית, אך ללא תוקף מחייב, העוסקת בהשבת נכסים אשר הוחרמו על ידי גרמניה הנאצית בתקופת השואה וכן ברווחת ניצולי השואה.
לזכר מחנה הריכוז טרזיינשטט הוקם מוסד הנצחה הכולל ארכיון, כיתות לימוד ותצוגה מוזיאלית. המקום נקרא "בית טרזין", הנמצא בקיבוץ גבעת חיים איחוד.
בשנת 1995 הוצגה האופרה "קיסר אטלנטיס" שנכתבה על ידי ויקטור אולמן בהיותו בטרזינשטאט, אך ברגע אחרון הצגתה בשנת 1944 בוטלה. בהצגה זו השתתף גם פאול קלינג שהיה בין הצוות שהיה צריך לעלות על הבמה בשנת 1944.
Mario's Game Gallery
Mario's Game Gallery (מילולית: גלריית המשחקים של מריו) היא אוסף של משחקים, שפורסמו על ידי Interplay ופותחו על ידי Presage Software, Inc עבור DOS, ווינדוס ומקינטוש. האוסף פורסם בשנת 1995 בארצות הברית. מאוחר יותר הוא פורסם כ-Mario's FUNdamentals למקינטוש בשנת 1996, ולווינדוס בינואר 1997. גלריית המשחקים של מריו בולט גם בהופעת הבכורה של צ'ארלס מרטינה בתור המדבב של מריו.
מאז שהוצאו לאור, שתי הגרסאות זכו לקבלת פנים מעורבת; בעוד שביקורות ביומונים כמו המדינה ולוס אנג'לס טיימס מצאו את המשחק כחינוכי טוב, והסופרים דייוויד ווסלי וגלוריה ברצ'אק האשימו את האוסף בטענה שהיה לאחד מהגורמים שכמעט והרסו את המותג מריו. מגזין נינטנדו הרשמי רשם אותו כאחד ממשחקי מריו הנדירים ביותר גם כן.
משחק
האוסף מכיל חמישה משחקים מסורתיים: דמקה, שש-בש, גו פיש, דומינו ו-"יאכטה", בגרסה של משחק הקוביות יאצי. השחקן משחק נגד מריו במשחקים אלה, המשוחקים באופן דומה למקביליהם בעולם המציאותי, אם כי תוכנם ונושאם מבוסס על היקום הבדיוני של מריו. גלריית המשחקים של מריו הוא המשחק הראשון בסדרה שמציג את צ'ארלס מרנטט כמדבב הקול של מריו, שמאז עבר לדבב אותו באופן קבוע בכל משחק של מריו.
פיתוח
גלריית המשחקים של מריו פורסמה על ידי Interplay Entertainment Corp, והיא פותחה על ידי Presage Software, Inc. למחשב האישי. הוא שוחרר בשנת 1995. מאוחר יותר הוא יצא בשם Mario's FUNdamentals, ופורסם על ידי Mindscape עבור פלטפורמות DOS ו-Windows ועל ידי Stepping Stone עבור גרסת מקינטוש. האוסף פותח גם על ידי Brainstorm Entertainment, פורסם למקינטוש בשנת 1996 ולמחשב האישי בינואר 1997.
ביקורות
מאז שהוצאו לאור, גם גלריית המשחקים של מריו וגם מקבילה Mario's FUNdamentals זכו קבלת פנים מעורבת. יומון "המדינה" שיבח אותו על כך ש-"סיפק כיף לכל המשפחה", ותיאר את המשחקים הכלולים כ-"מצוינים". מיאמי הראלד שיבח את הגרפיקה "החדה" ואת האנימציות "המהנות" שלה, וכן את המוזיקה, שלטענתם מבוססת על מוזיקה מסדרת מריו. בדומה ל-"המדינה", העיתון מתארים את האוסף כ-"כיף לכל המשפחה ", אם כי מבקרים אותו בטענה שהיה קשה מדי לפעמים. עם זאת, הם ממליצים על כך למשתמשים ממחשבים ראשונים שרוצים "מוצר קל להתקנה עבור ה-CD-ROM החדש". היומון "הסנגור" כינה את המשחק כ"מהנה", שיבח את מרטינט על קולו של מריו, וקבע כי ילדים קטנים "יצחקקו מרוב עונג". ב-"לוס אנג'לס טיימס" נכלל המשחק תחת מאמר אודות משחקי וידאו חינוכיים אשר ימשכו את הגיימרים הצעירים יותר.
הסופרים דייוויד ווסלי וגלוריה ברצ'אק הציגו את גלריית המשחקים של מריו כאחד מהמשחקים שכמעט הרסו את הסדרה. במגזין הרשמי של נינטנדו, הציג טום איסט את האוסף כחלק ממאמרו "משחקי מריו נדירים", והעיר כי אף על פי שהוא הציג את מרטינט בדיבוב הבכורה שלו למריו, הכי מזהים את סופר מריו 64 כתפקידו הראשון כמריו. ב-ScrewAttack דורג כמשחק השישי הגרוע ביותר של מריו בכל הזמנים, וקבע כי אין "שום דבר מהנה ב-FUNdamentals".
תקיפת מפעל התחמושת "ירמוך" בסודאן
תקיפת מפעל התחמושת "ירמוך" בסודאן הייתה מתקפה אווירית שנערכה ב-23 באוקטובר 2012 בח'רטום בירת סודאן, התקיפה הייתה מכוונת נגד מפעל מקומי שיצר תחמושת עבור ארגון החמאס, ונהרגו בה שני בני אדם. בתקיפה הושמדו גם כ-40 מכולות שהיו במפעל, וייתכן שהן היו יעד התקיפה. מקורות סודאנים טענו לאחר התקיפה כי היא בוצעה על ידי ישראל.
מהלך התקיפה
בתקשורת פורסם כי מפעל הנשק הוקם בשנת 2008 על ידי איראן ובמימונה ומטרתו לסייע לארגון החמאס במשלוחי טילים ונשק. מספר ימים לאחר הפיצוץ אף אמר שר איראני כי בתקיפה נפגעו אינטרסים של ארצו. על פי ההערכות, בתקיפה הושמד מצבור גדול של רקטות פג'ר 5 שהיו אמורות להגיע לידי החמאס והג'יהאד האסלאמי ברצועת עזה וייתכן שגם טילי קרקע-קרקע מדגם שיאהב 3 שנועדו להיות מוצבים בסודאן ולאיים על מדינת ישראל.
תגובות
סודאן הגיבה בחריפות והאשימה את ישראל בפגיעה בריבונותה: נשיא סודאן עומר אל-בשיר אמר כי הפעולה היא "תגובה היסטרית של ישראל לשינויים באזור", שר ההסברה של סודאן איים כי ארצו תגיב בהחלטיות מול מטרות ישראליות שמבחינתו הפכו ללגיטימיות, ושגריר סודאן באו"ם הגיש בקשה למועצת הביטחון של האו"ם לגנות את ישראל.
בישראל סירבו לאשר כי עמדו מאחורי הפעולה, וראש הממשלה בנימין נתניהו שנשאל על כך ב-2012, השיב: "אין התייחסות".. אולם ב-2022 ייחס בנימין נתניהו (כראש האופוזיציה) בספרו, ביבי, את התקיפה לישראל.
ארצות הברית הודיעה כי לא נטלה חלק בהתקפה ולא ידעה על כך מראש, עם זאת מחשש לנקמה נסגרה השגרירות האמריקאית בחרטום.
מצרים גינתה את ישראל על הפעולה ונשיא מצרים מוחמד מורסי כינה אותה "ברבריות ישראלית".
משמר הכנסת
משמר הכנסת אחראי על האבטחה השוטפת במשכן הכנסת וברחבתו, על שמירת הסדר בתוך המשכן ועל שמירת חסינות הכנסת. לאנשי משמר הכנסת תפקיד ייצוגי בטקסים הנערכים במשכן הכנסת, טקסי קבלת פנים, בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל ובטקסי קבורה ואזכרה של אישי ציבור.
בפרלמנטים אחרים בעולם נתונה לעיתים אבטחת מתחם הפרלמנט בידי המשטרה או שירות ביטחון כללי, ואולם ברובם קיים גוף דומה.
היסטוריה
קצין הכנסת הראשון בשנים 1952-1953 היה ירחמיאל בלקין.
ב-29 באוקטובר 1957 יידה אדם מעורער בנפשו בשם משה דואק רימון יד במליאת הכנסת. השר חיים משה שפירא נפצע קשה, ראש הממשלה דוד בן-גוריון וגולדה מאיר נפצעו קל. בעקבות המקרה הוקם, בשנת 1958, משמר הכנסת, אשר בתחילה היה חלק מהמשטרה. סמכותו ומעמדם של אנשיו נקבעו בחוק משכן הכנסת, רחבתו ומשמר הכנסת, תשכ"ח-1968. לתפקיד קצין הכנסת במתכונתו החדשה מונה יונה חצור.
כיום חמושים מאבטחי משמר הכנסת ברובה ה"גליל", אשר נבחר משום שהוא נשק ישראלי. בשנת 2012 החלו רובי התבור והמיקרו-תבור, אף הם מפיתוח ותוצרת ישראל, להיקלט במשמר הכנסת.
בשנת 2005 שודר בערוץ הכנסת סרטה התיעודי של הדס לוי סצמסקי, "המשמר יעבור לדום", המתעד את פעילות משמר הכנסת.
ביתן פלומבו
ביתן פלומבו הוא מסוף הכניסה למשכן הכנסת. המסופנים, אנשי משמר הכנסת האחראים על ביתן פלומבו, בודקים את הבאים בשערי הכנסת ומאשרים את כניסתם. הביתן נקרא על-שם דוד פלומבו, פסל ירושלמי שעיצב את שערי החצר, שלושה שערי ברזל שניצבו במשך כארבעים שנה בכניסה לרחבת הכנסת ומוצבים היום מימין לשערי הזכוכית של הרחבה.
יחידות משמר הכנסת
בראש משמר הכנסת עומד קצין הכנסת. סמכויותיו במתחם הכנסת זהות לסמכויותיו של מפקד מחוז במשטרה. קצין הכנסת נבחר על ידי יו"ר הכנסת, ובאישור ועדת הכנסת. בהיעדרו, סמכויותיו מועברות למפקד השומרים. קצין הכנסת הנוכחי, משנת 2021, הוא ניצב יובל חן.
מדי משמר הכנסת
ככלל, משמר הכנסת נחשב לגוף ייחודי וייצוגי שתפקידו להוות "חלון ראווה" של מדינת ישראל וסמליה. אי לכך, נקבעו מדים וקוד לבוש ייחודי לו שאינו קיים בשום גוף מקביל. כך נוצר מצב בו שומר בדרגה נמוכה ילבש מדים שבדרך כלל ישמשו אוכלוסיית קצינים בכירים. לצורך הדוגמה, דרגות השומרים נענדות על שרוול ימין של חולצת המדים או המקטורן.
מדי המשמר נחלקים לשניים: מדי א' תקניים ומדי ייצוג.
מדי א' - כוללים חולצה לבנה, שרוך כחול, מכנסיים כחולים, וכובע קצינים עם סמל מוכסף. בלוויות או במשימה אחרת ייענדו שרוך מוזהב, וסמל מוזהב.
מדי ייצוג - מדים אלו משמשים לייצוג המדינה בטקסים ממלכתיים (טקסי זיכרון ממלכתיים, בערב יום העצמאות, ובכל מסגרת אחרת המחייבת זאת). כוללים חולצה לבנה, עניבה חלקה כחולה, מקטורן כחול, מכנסיים כחולים, ושרוך מוזהב, כובע קצינים עם סמל מוזהב.
קיימים גם מדי ב' ייעודיים לכלבנים, סיירים, ועוד.
דרגות משמר הכנסת
הדרגות של משמר הכנסת ייחודיות, כמו גם מדיהם, בשל העובדה שמדובר בגוף ייצוגי.
דגל משמר הכנסת
בשנת 2007 הוחלף הדגל ונקבע הדגל החדש בעל רקע לבן עם סמל משמר הכנסת במרכז הדגל בצבע כחול.
Pokémon Sleep
Pokémon Sleep (בעברית: פוקימון שינה) הוא משחק מובייל, שפותח עבור אנדרואיד ו-iOS, כחלק מסדרת פוקימון. המשחק פותח על ידי הסטודיו היפני Select Button, בסיוע מפתחי פוקימון גו, חברת ניאנטיק, ויושק על ידי חברת פוקימון. המשחק הוכרז ב-28 במאי 2019 על ידי צוניקאזו אישיהארה, מנכ"ל חברת פוקימון, במהלך מסיבת עיתונאים שהתקיימה בטוקיו וכן בדף הטוויטר הרשמי של החברה. המשחק תוכנן לצאת במהלך שנת 2020.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1876
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1876 היו הבחירות ה-23 לנשיאות בתולדות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 7 בנובמבר 1876. אלו היו הבחירות השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה האמריקנית. תוצאות הבחירות נותרו מעורערות, למרות שאין ספק בכך שסמואל טילדן מניו יורק ניצח את רתרפורד הייז מאוהיו בספירת הקולות הכללית. לאחר ספירה ראשונית של הקולות, טילדן זכה ב-184 אלקטורים לעומת 165 של הייז, כש-20 אלקטורים עדיין לא נספרו. 20 האלקטורים היו שנויים במחלוקת – בשלוש מדינות (פלורידה, לואיזיאנה ודרום קרוליינה) כל מפלגה דיווחה שהמועמד שלה זכה בבחירות, ובאורגון אלקטור אחד נפסל (בגלל מינויו לשופט) והוחלף. 20 הקולות הללו היו המקור למחלוקת במערכת הבחירות הללו.
לבסוף, נרקמה עסקה כדי לפתור את הסכסוך: פשרת 1877, שהעניקה את כל 20 הקולות האלקטוראליים להייז. בתמורה לתמיכה הדמוקרטית במינויו של הייז, הרפובליקנים הסכימו להוציא את הכוחות הפדרליים מהדרום ולסיים את תקופת השיקום. הפשרה העניקה את הכוח ל"גואלים" הדמוקרטי מהדרום, שהחזירו את הדרום למצבו לפני מלחמת האזרחים, כולל שלילת זכויות הצבעה מאזרחים שחורים.
זאת הייתה מערכת הבחירות הראשונה מאז 1852 בה המועמד הדמוקרטי זכה ברוב הקולות. זאת גם הייתה מערכת הבחירות היחידה בה מועמד זכה במעל מ-50% מהקולות אולם לא נבחר כנשיא, ואחת מבין חמש מערכות בחירות (בנוסף ל1824, 1888, 2000, ו -2016) בהן המועמד שזכה ליותר קולות לא זכה בתפקיד הנשיא. עד היום, זהו הניצחון הצמוד ביותר בחבר האלקטורים, ומערכת הבחירות בעלת אחוז ההצבעה הגבוה ביותר- 81.8%.
מועמדים רפובליקנים
רבים הניחו ב-1875 שהנשיא היוצא, יוליסס ס. גרנט, ינסה לרוץ לתקופת כהונה שלישית, למרות המצב הכלכלי הקשה, השערוריות הפוליטיות בממשלו, והמסורת שקבע ג'ורג' וושינגטון לפיה נשיא לא רץ לתקופת כהונה שלישית. בסתיו, יועציו של גרנט טענו שאולי יוכל להיבחר להיות המועמד, אולם שסיכוייו לנצח בבחירות קלושים. מותו הפתאומי של הנרי וילסון, סגן הנשיא, בנובמבר, סתם את הגולל סופית על התמודדותו של גרנט, והוא הכריז שלא ינסה להיבחר מחדש.
מועמדים דמוקרטים
הוועידה הדמוקרטית התכנסה בסנט לואיס ביוני. זאת הייתה הוועידה הפוליטית הראשונה שהתרחשה ממערב לנהר מיסיסיפי. חמשת אלפים איש התכנסו באולם, ובפעם הראשונה מזה 20 שנה, הדמוקרטים הרגישו שהם יכולים לנצח. המצע, שתמך ברפורמה מיידית, גרם להתלהבות בקרב הצירים. המוניטין של טילדן בתור רפורמיסט עזר לו לעבור את רף 400 הקולות בסיבוב הראשון ולהיבחר כבר בסיבוב השני ברוב מוחץ.
טילדן ניצח את תומאס הנדריקס, ווינפילד הנקוק וויליאם אלן כדי לזכות במועמדות. למרות שטילדן חווה התנגדות חזקה מג'ון קלי, מנהיג הטמאני הול (הארגון שהצליח לקבוע את תוצאות הבחירות בניו יורק), הוא הצליח לזכות במועמדות. תומאס הנדריקס נבחר כמועמד לסגן הנשיא, כיוון שלא היו מועמדים אחרים.
המצע הדמוקרטי קרא להחלפת השחיתות של ממשל גרנט עם ממשלה כנה ויעילה, ולסיום העריצות של ה"צקלונאים" (פוליטיקאים צפוניים שתפסו עמדות כוח בדרום). המצע גם קרא להגנה על זכותם של אזרחי מדינות ארצות הברית לבקר את מדינות מולדתם (כל עוד המדינות נייטרליות), הגבלה על העלייה מהמזרח, קרא לקיום רפורמה בתחום מכסי המגן, והתנגד למתן קרקעות לצורך מסילות ברזל.
מועמדים ממפלגת השטרות האמריקנית
מפלגת השטרות הוקמה על ידי אנשים עם אינטרסים חקלאיים באינדיאנפוליס ב-1874, כדי ללחוץ על הממשל הפדרלי לגרום לאינפלציה בכלכלה באמצעות הדפסת כסף מנייר. הוועידה הלאומית שלהם התרחשה באפריל 1876. פיטר קופר נבחר להיות המועמד לנשיאות עם 352 קולות לעומת 119 לשלושה מועמדים אחרים. המפלגה בחרה בניוטון בוט מקליפורניה כמועמד לתפקיד סגן הנשיא, ואחרי שפרש, הם בחרו בסמואל קרי. קופר היה בן 85 בזמן הבחירות, והיה המועמד המבוגר ביותר לנשיאות אי פעם.
מפלגות אחרות
מפלגת האיסור, באספה השנייה שלה, בחרה בגרין סמית' בתור המועמד הנשיאותי ובגדעון סטיוארט בתור המועמד לתפקיד סגן הנשיא. המפלגה האמריקנית הלאומית בחרה בג'יימס וולקר ודונלד קירקפטריק.
מסע בחירות
טילדן, שהתנגד להשפעת הטמאני הול על ניו יורק ואף שלח את מנהיגה האגדי, ויליאם טוויד, לכלא, רץ בתור מועמד הרפורמה והתנגד לשחיתות בממשל גרנט. שתי המפלגות הציעו רפורמה במנהל האזרחי וסיום לתקופת השיקום. שני הצדדים תקפו אחד את השני, כשהדמוקרטים קראו לרפובליקנים מושחתים, ואילו הרפובליקנים העלו את נושא מלחמת האזרחים, טקטיקה שהדמוקרטים קראו לה "לנופף בחולצה המדממת". הרפובליקנים פרסמו את הסלוגן "לא כל דמוקרט היה מורד, אבל כל מורד היה דמוקרט". האסטרטגיה הדמוקרטית לניצחון בדרום הסתמכה על שימוש בקבוצות אלימות בדרום, ששיבשו מפגשים ועצרות של מצביעים שחורים ורפובליקנים ולעיתים השתמשו באלימות. הם ראו את עצמם כזרוע צבאית של הדמוקרטים. בגלל שבאותו זמן לא נחשב ראוי שמועמד ירדוף אחרי הנשיאות, לא טילדן או הייז לקחו חלק בקמפיין.
ערעורים אלקטורליים
בפלורידה (4 אלקטורים), לואיזיאנה (8) ובקרוליינה הדרומית (7), הסקרים הראו על ניצחון לטילדן, אך הבחירות בכל מדינה היו תחת אלימות כנגד הרפובליקנים. אחת מהמחלוקות נבעה מעיצוב פתקי ההצבעה. באותו הזמן, המפלגות הדפיסו פתקי הצבעה, וכדי לעזור לבוחרים אנאלפביתים, המפלגות הדפיסו סמלים על הפתקים. בבחירות אלו, כמה פתקים דמוקרטים סומנו בסימון הרפובליקני (אברהם לינקולן). הרפובליקנים שלטו במועצות של אותן מדינות, ולכן יכלו לפסול מספיק קולות כדי להעניק את המדינות להייז.
בשתי מדינות דרומיות, המושל הכריע לטובת הרפובליקנים. בפלורידה, המושל הדמוקרטי הכריע לטובת הדמוקרטים. האלקטורים מלואיזיאנה עברו לדמוקרטים, ואילו הקולות מדרום קרוליינה נדחו.
בינתיים, באורגון, רק אלקטור אחד היה שנוי במחלוקת. המדינה תמכה בהייז, אבל המושל הדמוקרטי פסל אותו ומינה במקומו אלקטור דמוקרטי. שני האלקטורים הרפובליקניים התנגדו וקבעו שהייז צריך לזכות בכל 3 האלקטורים, בזמן שהאלקטור הדמוקרטי קבע שהייז אמור לזכות רק בשניים. בסופו של דבר, כל הקולות מאורגון הוענקו להייז.
להייז היה אלקטור אחד יותר בחבר האלקטורים, והדמוקרטים זעקו על כך. מהומות התחילו ברחבי המדינה עם ספירת האלקטורים, כשהדמוקרטים התנגדו לכך שהרפובליקנים יספרו את הקולות.
ב-29 בינואר 1877, הקונגרס החליט על הקמת וועדה עם 5 חברים מכל בית בקונגרס ו-5 חברים מבית המשפט העליון. מפלגת הרוב בכל בית מינתה 3 אלקטורים ומפלגת המיעוט מינתה 2. כשהרפובליקנים שלטו בסנאט והדמוקרטים בבית הנבחרים, בוועדה היו 5 דמוקרטים ו-5 רפובליקנים. מבין השופטים, 2 היו דמוקרטים ו-2 היו רפובליקנים כשהחמישי היה אמור להיבחר על ידי שאר השופטים. השופטים בחרו בדייוויד דייוויס, שלא היה מחויב לאף אחת מהמפלגות. אך בדיוק אז, המועצה המחוקקת של אילינוי בחרה בדייוויס להיות סנאטור. הדמוקרטים במועצה האמינו שדייוויס יתמוך בהם אם הם יצביעו בשבילו. אך הם טעו. במקום להישאר בבית המשפט ולוותר על המקום בסנאט, דייוויס התפטר מבית המשפט ועבר לסנאט. כל שאר השופטים שנשארו היו רפובליקנים, אז ארבעת השופטים בחרו בג'וזף ברדלי, שנחשב לאדם נייטרלי. הבחירה הייתה מכרעת.
תאריך ההשבעה כמעט הגיע. הוועדה נפגשה ב-31 בינואר. המקרים של פלורידה, לואיזיאנה, אורגון ודרום קרוליינה נדונו. האספה החליטה לא לדון בערעורים. ברדלי הצטרף לרפובליקנים וכך נוצר רוב של 8 רפובליקנים מול 7 דמוקרטים שנתן את כל 20 האלקטורים להייז, שניצח בחבר האלקטורים עם 185 אלקטורים מול 184. הוועדה התפזרה ב-4 במרץ, ויומיים אחר כך הייז הושבע לנשיאות.
לפי הוועדה, הייז ניצח בדרום קרוליינה בהפרש של 889 קולות, כך שאלו הבחירות הקרובות ביותר בהיסטוריית ארצות הברית אחרי הבחירות בשנת 2000, שהוכרעו על ידי 537 קולות בפלורידה. בנוסף, טילדן היה המועמד הראשון בבחירות הנשיאותיות שזכה ברוב הקולות אך הפסיד בחבר האלקטורים.
אי אפשר לדעת מה הייתה התוצאה אם הבחירות היו מתקיימות באופן הוגן בדרום, כיוון שלמרות שהייתה להם זכות הצבעה, הדרומיים מנעו מאפרו-אמריקאים להצביע. למרות זאת, כנראה שהייז היה זוכה בבחירות עם 189 אלקטורים לעומת 180 על ידי זכייה בכל המדינות שזכה בהן, לא כולל פלורידה וכולל מיסיסיפי. יכול להיות גם שבדרום קרוליינה, לואיזיאנה ומיסיסיפי, מדינות עם רוב של אוכלוסייה אפרו-אמריקנית, הייז היה זוכה כיוון שכמעט כל האפרו-אמריקנים היו רפובליקנים באותו הזמן. אך פלורידה, עם רוב של אוכלוסייה לבנה, הייתה מעניקה את האלקטורים לטילדן. בבירור הייז היה מצליח יותר בבחירות הוגנות, אך לא ידוע אם היה זוכה ליותר קולות או לרוב בספירה הכללית.
ורנר פון פריטש
תומאס לודוויג וֶרנֶר פְרַיְיהֶר פון פְרִיטְש (בגרמנית: Thomas Ludwig Werner Freiherr von Fritsch; 4 באוגוסט 1880 – 22 בספטמבר 1939) היה המפקד העליון של צבא היבשה הגרמני (ה-OKH) בשנים 1935 – 1938. הדחתו בידי היטלר בעקבות הפללתו בשערוריית מין מפוקפקת, סימנה את אחד השלבים בהשתלטותו של היטלר על הוורמאכט, שסללה את הדרך אל מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
תומאס לודוויג ורנר פרייהר פון פריטש (Thomas Ludwig Werner Freiherr von Fritsch) נולד בטירת בנראת (Benrath) בשנת 1880. הוא התגייס לצבא בגיל 18 וזכה לתשומת לב אנשי המטה הכללי בשל כישוריו. בשנת 1911 מונה לחבר המטה הכללי, ועודו בדרגת אובר-לויטננט. במהלך מלחמת העולם הראשונה עלה בסולם הדרגות, וקיבל תפקידים בעלי חשיבות. לאחר המלחמה היה לאחד מ-100,000 אנשי הקבע שנותרו לשרת ברייכסווהר. בשנת 1931 מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-1, ובשנת 1932 מונה למפקד הדיוויזיה ה-3 והועלה לדרגת גנרל לויטננט.
בשנת 1934 קיבל פריטש מינוי במטה ה-OKH, הפיקוד העליון על צבא היבשה הגרמני, ובשנת 1935 קיבל את הפיקוד על גוף זה. בשנים מוקדמות אלו של הרייך השלישי היה ה-OKH מעין מטה כללי (שקיומו נאסר על גרמניה בהסכם ורסאי). מעל ראש ה-OKH עמד שר המלחמה, שהיה אף הוא גנרל בקבע. שר המלחמה בתקופה זו היה ורנר פון בלומברג, אשר נתן את ידו להיטלר, וסייע לו בחימושה של גרמניה ובהכנתה למלחמה. בשנת 1937 נכח פריטש בועידת הוסבאך בה הודיע היטלר לגנרלים שלו באופן מפורט כי בכוונתו לצאת למלחמה תוקפנית. פריטש נחרד מכך, שכן ידע כי בשלב זה אין הצבא מוכן להתמודדות מן הסוג עליו דיבר היטלר.
לאחר ועידת הוסבאך הבין היטלר כי עליו להשתלט על הוורמאכט ולהכניעו לרצונו, אם ברצונו לצאת למלחמה. בתחילה היה עליו להיפטר מבלומברג, שכן זה, על אף ששיתף עמו פעולה, היה אדם חזק ונחוש בעל רצון משלו. במקרה התברר כי כלתו של בלומברג, מזכירה בשם אירנה גרון, עבדה בעבר כזונה. היטלר השתמש בפרט מידע זה על מנת לפטר את בלומברג. הבא אחריו בסולם הדרגות היה פריטש, אשר אמור היה להתמנות בינואר 1938 לתפקיד שר המלחמה במקום בלומברג.
הימלר והיידריך העבירו להרמן גרינג מסמכים לפיהם קיים פריטש מגעים הומוסקסואלים, בניגוד לסעיף 175 לקוד הפלילי הגרמני, וכי מזה שנים נסחט על ידי אדם בשם היינץ שמידט בשל כך. פריטש עומת עם שמידט בלשכתו של הפיהרר והכחיש את העניין מכל וכל. העובדה כי מעולם לא נישא, שכן העדיף להתרכז בקריירה שלו כחייל, לא עמדה לזכותו. הוא פוטר מהשירות בבושת פנים ב-4 בפברואר 1938, והוחלף כראש ה-OKH בידי ולטר פון בראוכיטש, עליו המליץ כמחליפו.
"פרשת בלומברג פריטש" הובילה להשתלטותו של היטלר על הצבא, אך גם פקחה את עיניהם של רבים מכת הקצינים שפיקדה על הוורמאכט לאופיו של היטלר, ולכך שהיטלר, ועמו הימלר והיידריך, הם אנשים חסרי מעצורים שינקטו בכל צעד שיקדם את מטרותיהם. יש האומרים כי כבר בעת הדחתו של פריטש החלו המגעים בינו ובין הגנרל לודוויג בק, על הפלתו של היטלר והחלפתו במשטר צבאי. מכל מקום, היה זה מאורע מעצב בתודעת מפקדי הוורמאכט, וקו ישיר מוביל בינו ובין קשר העשרים ביולי, שהתרחש כשש שנים לאחר מכן, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
ג'וזפה באוסיליו
ג'וזפה באוסיליו (באיטלקית: Giuseppe Bausilio; נולד ב-20 ביוני 1997) הוא שחקן, רקדן וזמר שווייצרי. באוסיליו גילם דמויות שונות בתיאטרון, בהן דמותו של בילי ב"בילי אליוט - המחזמר" ושל רייס ודייבי במחזמר "נערי העיתונים". בנוסף, ידוע בשל תפקידו כאלפי בעונה הרביעית של סדרת הנעורים הקנדית "נולדו לרקוד".
קריירה
את הקריירה המקצועית שלו באוסיליו התחיל בהשתתפות באופרות ובמופעי בלט בתיאטרון ברן ובתיאטרון "אם קיפיטום" שבעיר הולדתו ברן בשווייץ.
בשנת 2010, לאחר שהגיע למקום השלישי בתחרות ריקוד, באוסיליו הוזמן לאודישן עבור התפקיד של בילי במחזה "בילי אליוט - המחזמר". לאחר האודישן הוא לוהק להפקת המחזמר בשיקגו. הוא הופיע בהפקה זו עד תחילת אוקטובר באותה שנה, ואז הצטרף להפקה של סיבוב ההופעות הלאומי של המחזמר.
במאי 2011 נודע כי באוסיליו יהיה הבא לגלם את דמותו של בילי בהפקה של ברודוויי ל-"בילי אליוט - המחזמר", ויחליף את ג'ייקוב קלמנטה שעזב. הופעתו הראשונה במחזמר בברודוויי התקיימה ביולי באותה שנה, והוא המשיך להופיע בהפקה עד נובמבר 2011. באוקטובר 2013 באוסיליו החל לגלם את דמותו של רייס במחזמר "נערי העיתונים".
בשנת 2016 ג'וזפה השתתף בעונה הרביעית של סדרת הדרמה הקנדית "נולדו לרקוד", בה גילם את דמותו של אלפי.
בשנת 2020 הופיע בתפקיד הראשי בסרט המוזיקלי העצמאי בבימויו של של מייקל פיורלי "Ode to Passion", שעלה לשירות הסטרימינג אמזון פריים וידאו.
אנירוד ג'וגנת
סר אנירוד ג'וגנת (באנגלית: Anerood Jugnauth; 29 במרץ 1930 – 3 ביוני 2021) היה מדינאי מאוריצי, ששימש כראש ממשלת מאוריציוס.
קריירה פוליטית
ג'וגנת מילא תפקידים פרלמנטריים באופן רצוף (פרט לתקופות 1995–2000 ו-2012–2014) מ-1976. בין השנים 1976 ו-1982 שימש כמנהיג האופוזיציה. הוא נבחר לראשונה לראש הממשלה בשנת 1982, תפקיד אותו שמר עד 1995 ושוב בין השנים 2000 ו-2003. ב-2003 נבחר לתפקיד נשיא המדינה עד שנת 2012. בעקבות זכיית מפלגתו מחדש בבחירות בשנת 2014, נתבקש לחזור לתפקיד ראש הממשלה בפעם השישית.
מעבר לתפקידו כראש הממשלה, שימש גם שר לענייני איים אחרים, ביטחון, ביטחון פנים ופיתוח פנים. כראש ממשלה, אנירוד שימש גם כחבר פרלמנט המייצג את אזור הבחירות מספר 7.
בשנת 1983 הקים את התנועה הסוציאליסטית של מאוריציוס (MSM) בעקבות ויכוחים חוזרים ונשנים עם חברי מפלגתו הקודמת (MMM). בהמשך זכה בפרס פראבאסי בראטיה סמאן עבור תמיכתו ופיתוח הקשרים עם הודו.
נפטר ב-3 ביוני 2021.
גביע המדינה בכדורעף נשים
גביע המדינה בכדורעף נשים הוא טורניר שנתי בשיטת גביע, בו משתתפות קבוצות ליגת העל בכדורעף נשים בישראל. הטורניר נערך בשיטת "נוקאאוט" (המפסיד יוצא), כאשר המנצחת עולה לשלב הבא, והמפסידה מודחת. חצאי הגמר והגמר נערכים בשיטת משחק אחד מכריע במגרש נייטרלי. שתי הקבוצות המנצחות של חצאי הגמר מעפילות לגמר, בו המנצחת זוכה בגביע. מחזיקת הגביע משתתפת בעונה שלאחר מכן במסגרת אירופאית של (Women's CEV Cup).
משחק הגמר הראשון התקיים בתאריך 12 באוגוסט 1960 במגרש "הפועל" בתל אביב, בו ניצחה הפועל עין שמר את הפועל עין החורש 2-3.
הנרי היימליך
הנרי ג'ודה היימליך (באנגלית: Henry Judah Heimlich; 3 בפברואר 1920 - 17 בדצמבר 2016) היה רופא יהודי-אמריקאי, חוקר בולט בתחום ההחייאה שהיא תת-תחום בטראומטולוגיה – תורת החבלות במדעי הרפואה. נודע בתור ממציא "תמרון היימליך" להצלת קורבנות חנק.
ראשית חייו
היימליך נולד בוילמינגטון שבדלאוור למרים (אפשטיין) ופיליפ היימליך, יהודים יוצאי הונגריה ורוסיה. בשנת 1937 סיים את לימודיו התיכוניים והתקבל לאוניברסיטת קורנל. בשנת 1943 הוסמך כדוקטור לרפואה. היימליך היה דודו של השחקן אנסון ויליאמס.
הישגיו
היימליך הסתמך אך ורק על מחקר קליני ניסויי בבני אדם וגילה ופיתח טכניקות ודרכי ניתוח שהצילו את חייהם של אלפים. בין פיתוחיו ותגליותיו:
בעיות אתיות במחקרי היימליך
נטען כנגד הניסויים שביצע היימליך שהם סיכנו במוות את המתנדבים הבריאים שהשתתפו בהם. בניסויים אלה לכאורה חסם היימליך את קנה הנשימה של המתנדבים בפיסת בשר ששם תוך שימוש בפינצטה וניסה לחלץ את פיסת הבשר בעזרת תמרונים שונים. טענות אלה אינן נכונות ומכפישות את שמו הטוב מאחר שהיימליך השתמש לניסויים בכלבים מורדמים.
עוד נטען כי היימליך היה מעורב בשערורייה מחקרית רפואית הקשורה בטיפול במחלות חמורות שונות בעזרת הדבקה מכוונת במלריה. היימליך המליץ לציבור על טיפול זה אף על פי שיעילות הטיפול טרם הוכחה ולמרות שמנהל המזון והתרופות האמריקאי לא אישר אותו. נוסף על כך, היימליך קיים את המחקרים להוכחת טיפול זה במקום לא ידוע ובלא פיקוח כלשהו, וזאת בניגוד לחוק האמריקני ובניגוד לכללים האתיים בנושא זכויות משתתפים בניסויים בבני אדם.
צב ים קרני
צב ים קרני (שם מדעי: Eretmochelys imbricata) הוא הקטן בצבי הים צבעו חום-צהבהב. ארכו 76–89 ס"מ ומשקלו 43–75 ק"ג.
בזכות רגליהם המיוחדות דמויות הסנפיר הם שחיינים וצוללים מעולים. הם מסוגלים לשחות במהירות 32 קילומטר לשעה. הנקבות מטילות את ביציהן הרבות (100–200) בגומה בחוף החולי אותה הן חופרות בעצמן והצאצאים בוקעים כעבור מספר חודשים וזוחלים לים. הם חיים קרוב לחוף, בעיקר בשוניות אלמוגים.
הצבים חיים (בין היתר) באזור מפרץ אילת, ואף קיננו בעבר לחופיו. לצבים אלה מרכז רבייה והשבה לטבע במצפה התת-ימי, ובאילת הם מבקרים נדירים בשמורת האלמוגים.
בשנת 2015 התגלה שהצב זוהר בצבעי אדום וירוק בעקבות חשיפה לאור כחול.
צב ים קרני נמצא בעיקר באזורים טרופיים ונפוץ בבתי גידול של שוניות האלמוגים, שם הוא ניזון מספוגים וממגוון נרחב של חסרי חוליות. הוא שוקל בין 45–70 קילו ונמצא בסכנת הכחדה.
למשפחות צבי הים יש אב קדמון משותף מלפני כ-110 מיליון וממנו נוצרו 4 משפחות של צבים ימיים שתיים מהן היו צבי ענק שנכחדו, 2 המשפחות שנותרו הן - הצ'לונידאה -צבים עם שריון קשה להם יש 6 מינים שונים (צב ים קרני ביניהם) והדרמוכלידים- צבי העור - מהם שרד רק מין אחד (Salmon, 2018)
מחקרים מראים שאחד מן התהליכים האבולוציוניים שהובילו לאחד מהפיצולים בעץ הפילוגנטי של מין זה היה זרימת גנים שכנראה קרתה במהלך ארבע מיליון שנים האחרונות. כתוצאה משינויים דרמטיים בגובה פני הים, אקלים והזרמים באוקיינוסים נעשו שינויים במסלולים הנדידה של הצבים ולהקות מסוימות הגיעו לאזורים אחרים ומשם התפתחו סוגי ומיני הצבים שונים.(Vargas et al, 2005)
התמודדות עם הסביבה
צב ים קרני חי באזורים ימיים טרופיים באזורי שוניות האלמוגים כייוון ששם הוא ניזון מספוגים וחסרי חוליות אחרים. (Zug,1998) הצעירים חיים קודם כמה שנים בים הפתוח (פלגי) עד שעוברים למים הרדודים שם ניזונים מהמזון. התזמון של המעבר והשילוב בין אזורים אלו יכול להיות מושפע מהגודל של אזורי הקינון, המרחק מהם והזרמים באזור. (Bowen et al, 2006)
אחד המאפיינים הבולטים של צב ים קרני, הוא הזרועות הרחבות הארוכות שלו המאפשרות לו לשחות במהירות וזריזות אלפי קילומטרים מדי שנה ועוזרות לו לתפוס חלק מהמזון שלו (מדוזות ותמנונים) בשביל שאר המזון שלו (ספוגים ועשבים) לצב ים קרני יש לסת חזקה איתה הוא יכול לנגוס בקלות ושריון עשוי עצם ופלטת קרטין קשיחה הנקראת Scutes לשם הגנה מטורפים ומגע עם אלמוגים רעילים בעת חיפוש המזון, הטורפים הטבעיים של צבי ים קרני הם כרישים הנמצאים באותם אזורים בינומיים. הכריש יכול לחדור דרך השריון של הצב ולחורר אותו, אך בעזרת זריזות ותמרון הצב יכול לברוח ממנו. (Howard and Dunbar, 1970) מסלולי הנדידה של הצבים בין אזורים מסוימים מושפעים ככל הנראה מהזרמים האנרגטיים של הים הקריבי, המגיעים ל -5 ק"מ לשעה במקומות מסוימים. (Bowen et al, 2006) צבי ים קרני מתרבים כמו שאר צבי הים על ידי יציאה לחוף בשעת לילה חפירת קן להטלת ביצים, בכל הטלה מוטלים בסביבות ה100 ביצים, לאחר ההטלה הנקבה מכסה את הקן מפני טורפים וחוזרת לים. (Zug, 1998)
לצבי ים קרניים יש כמה מנגנוני התמודדות בטבע. מחקרים זיהו באוכלוסיית הצבים הים קרניים בצד הפסיפי של מרכז אמריקה מנגנון אקוטיפי. הם זוהו מטילים במנגרובים (צמח או עץ קטן מים עם שורשים בתוך המים) במקום בחופי הים (כמו הצבים ובצפון ודרום אמריקה) הם ככל הנראה החליטו לנצל את שפכי המנגרוב החוף לצורך קינון בגלל מחסור בשוניות אלמוגים באזורים אלו. (2016 Gaos et al). בכללי המין צב ים קרני הוא מין אקטותרמי, ההתנהגות שלהם מושפעת מטמפרטורות המים בהם הם נמצאים ובהתאם לעונות השנה, מחקרים הראו שבזמן החורף כאשר טמפרטורת המים צונחת בלילה הצבים מגבירים את פעילות השחייה שלהם ובכך מעלים את טמפרטורת גופם (Storch, Wilson,Hillis-Starr and Adelung, 2005)
אסטרטגיית היסטוריית חיים
צב ים קרני בוקע מתוך הביצה לאחר 64 ימים לאחר שעבר תהליכי פיתוח של כל האיברים בגופו (Witzell,1983) הוא עובר מחזור חיים פשוט וממשיך לגדול בגודל עד שמגיע לבגרות מינית לאחר 3–4 שנים. (Witzell,1983) השריון של צב זכר בוגר הוא בסביבות 70 סנטימטר ושל נקבה בוגרת בסביבות 80 סנטימטר (NOAA, 2014) הוא מגיע לבגרות מינית לאחר 3–4 שנים ואז מתחיל את תהליכי הרבייה (Witzell,1983) הנקבה מטילה בסביבות ה100 ביצים בקן, תלוי באזור בו היא נמצאת אם אזור סבוך, תלול, חשוף או גבוה. (Scott and Horrocks, 1991) הביצים בוקעות אחרי חודשיים (NOAA, 2014) גודל ביצה אחת היא בין 3.6-4 סנטימטר (Witzell,1983) עונת הרבייה וההטלה שלהם קורת כל 2–3 שנים, הנקבה עולה על החוף בלילה וחופרת בור שם היא מטילה את הביצים. היא עושה זאת כל 14–16 ימים, בעונה זו הנקבה מטילה בין שלוש לחמש פעמים. (NOAA, 2014) צב ים קרני איננו מטפל בצאצאים, כמו כל שאר צבי הים לאחר ההטלה הנקבה מכסה את הקן עם כל הביצים וחוזרת לים ומשם הצבים מתמודדים לבדם בטבע. (1998,Zug) תוחלת החיים של צב ים קרני אינה ידועה בוודאות. (NOAA, 2014) כיוון שלצבי ים יש המון סכנות בחייהם, רק 10% מהצבים בוקעים ומגיעים לבגרות, המון מצבי הים נלכדים על ידי רשתות דייגים אם בכוונה או בטעות עוד לפני שהגיעו לבגרות מינית, בנוסף ישנם הטורפים הטבעיים שלהם כמו כרישים ולווייתנים והזיהומים הנוספים שבני האדם גורמים לסביבת החיים שלהם. (גרטי, 2013)
כחלק מאסטרטגיית היסטוריית החיים ישנה אסטרטגיית ההטלה של נקבת צב ים קרני, בעונת ההטלה הנקבות עולות אל החוף וחופרות בעזרת הגפיים האחוריות שלהן בור ושם מטילות ביצים. לאחר שהן מסיימות הן מכסות את הבור וחוזרות לים. תהליך זה מאוד מיוחד וטומן בו שאלות רבות על מה ההסברים האבולוציוניים ואקולוגים שגרמו לכך. ראשית ההטלה של הביצים מתרחשת ביבשה מחוץ למרחב המחיה היום יומי של הצבים. אני חושבת שפעולה זאת נעשתה משתי סיבות, גם לשם הגנה על הביצים מפני טורפים ימיים וגם כיוון שצבים עולים מעל פני הים כל כמה זמן כדי לנשום יכול להיות שהצאצאים צריכים לבקוע באזור בו הם יוכלו לנשום. בנוסף לכך, לאחר ההטלה הנקבה עוזבת את הביצים ולא נשארת לטפל בהם. אני חושבת שהTradeoff של צב ים קרני באסטרטגיה זו היא שהם לא משקיעים בכלל בטיפול בצאצאים כדי להטיל כמה שיותר ולהשקיע את המשאבים שלהם ברבייה ובכך לאפשר מגוון גנטי גבוה יותר בדור הבא, ובאמת ניתן לראות שבכל הטלה הנקבה מטילה בסביבות ה100 ביצים ובנוסף היא מטילה כמה פעמים בעונת הרבייה.
אוכלוסיות
צב ים קרני חי באזורי הריף, חופים ולגונות, מרחב התפוצה הגאוגרפי שלו הוא באזורים הטרופיים והסוב-טרופים, באוקיינוסים האטלנטי, פסיפי וההודי. (Witzell,1983) הוא נפוץ במקומות רבים בעולם ולכן הוא אינו מין אנדמי (Witzell,1983)
כמו כל שאר צבי הים הוא מין סוליטרי החי ביחידים ויוצר מפגש עם צבים אחרים רק בעונת הרבייה, מעבר לכך הוא עשוי לפגוש עוד צבים באזורי האכלה אך לא יצור איתם קשר (רט"ג ,2018) אזורי ההפצה שלהם כן מוגבלים לאזורי הים הטרופי והסב-טרופי בגלל הטמפרטורה הנעימה של המים ולכן הם נמצאים בעיקר שם (Witzell,1983) אך הם מפוזרים בין אזורי ההאכלה לים הפלגי (Zug,1998) ולנים באזורי האלמוגים ללא סדר קבוע או שימוש באסטרטגיית הגנה מפני טורפים (2010, Okuyama, Shimizu Abe, Yoseda, Arai, N)
התפוצה והשפע של צב ים קרני תלויים בגורמים רבים. התפוצה שלהם יחסית סדירה בתוך מרחב התפוצה כיוון שרוב הזמן הם נמצאים באזורי ההאכלה ובעונת הקינון בחופים הסמוכים לאזורי ההאכלה והם מותאמים לבית גידול זה על ידי מבנה גופם ומנגנוני ההישרדות שפיתחו (כמו צורת הלסת והזרועות שלהם) (1970, Dunbar and Howard) ישנם גורמים ביוטים המשפיעים על השפע של המין לכיוון שלילי בעיקר בגלל בני אדם וחיות אחרות עד כדי כך שהוא מוגדר בסכנת הכחדה! אזורי ההטלה של הביצים נמצאים בחוף הים ואנחנו יכולים לראות לאורך ההיסטוריה שהפרעות כגון בנייה ואכלוס האזור על ידי בני אדם או חיות מסתובבות גורמות לצבות להסתובב ולחזור בלי להטיל. גם לצבים בוגרים צפויות סכנות כגון רשתות דייג שאין להם איך להתגונן מכך ולכן שפע המין מצטמצם גם בגיל מבוגר יותר. (Witzell,1983)
גידול, ויסות ודינמיקה
למין צב ים קרני הכי מתאימה עקומת ההישרדות בה רוב הפרטים מתים בגיל צעיר (r-selection) מחקרים גילו שאחוזי השרידה שלהם בגיל צעיר הם מאוד נמוכים בגלל הסכנות הרבות המאיימות על חייהם כבר מהרגע בו מתרחשת ההטלה. רק 30% מהביצים בוקעות ורק ל-33% מהצעירים יש סיכוי לשרוד ולהגיע לגיל בוגר. ככל שהצב גדל ממשיכות לארוב לו סכנות אך אחוזי ההישרדות גבוהים יותר מאשר אחוזי ההישרדות בגיל צעיר, הבדלים אלה כנראה נובעים מכך שכאשר הצב רק נולד ועדיין צעיר יש לו פחות יכולת להתגונן או לברוח מהסכנות לעומת בגיל בוגר. (2020, Balladares,Gonzalez and Rodriguez)
ישנם מספר גורמים העיקריים המגבילים את הגדילה של אוכלוסיית צב ים קרני ומאיימים על עצם קיומה. ראשון הוא אובדן בית הגידול של המין הבא לידי ביטוי באובדן שוניות אלמוגים, שינויים בזרמים, סחף וטמפרטורה הנגרמים כולם כתוצאה משינויי האקלים העולמי. בנוסף לכך אנו בני האדם פוגעים בהם על ידי פסולת וחתיכות פלסטיק בים אותם הם בולעים או מסתבכים בהם, הם נתפסים בתוך רשתות הדייג של הדייגים ומתים מכך, בעבר היה נהוג לאכול את הביצים שלהם, לצוד את הבוגרים למאכל ולהשתמש בשריון שלהם לאומנות ותכשיטים, ויש כאלו שעושים זאת עוד היום (NOAA, 2020)
גורם היכול ליצור תנודות בגודל האוכלוסייה של המין הוא שינוי טמפרטורה. צב ים קרני חי במים בטמפרטורה מסוימת ושינוי הטמפרטורה למשל כתוצאה משינויי האקלים העולמי יכול להשפיע על בית הגידול שלו ולצמצם אותו בכך להשפיע על אוכלוסיית המין. (Witzell,1983) גורם הקשור למחזוריות שיכול להשפיע על גודל אוכלוסיית המין הוא שמועד עונת הרבייה שלהם תלוי בטמפרטורת המים ובשעות האור. (רט"ג ,2018) ואנו יודעים שמסיבה זו צבות ים קרני מטילות בחודשים שונים בעולם לכן כל שינוי של טמפרטורה יכול להשפיע גם על עונות הקינון והמחזוריות שלהם ובכך להשפיע גם על גודל האוכלוסייה. (NOAA, 2020)
אוכלוסיית המין צב ים קרני היא אוכלוסייה קטנה, לכן הם נמצאים ביותר סכנה שתנודות יגרמו להכחדתם. ישנם כמה אסטרטגיות היסטוריית חיים שצוינו במטלה הקודמת היכולים להסביר את התופעות בדינמיקה של אוכלוסיית המין. ראשית, עונת הרבייה וההטלה שלהם קורת רק כל 2–3 שנים (NOAA, 2014) מפני שהנקבה מטילה את הביצים בחוף ולאחר ההטלה עוזבת אותם וחוזרת אל הים ולא נשארת לשמור או לטפל בהם (1998,Zug) הביצים נמצאות בסכנה מהרגע הראשון. לא הרבה מהן בוקעות או שורדות וגם לאחר הבקיעה הצבים ניצבים מול סכנות (גרטי, 2013) לכן המגוון הגנטי (דפוס של אוכלוסייה קטנה) של מין זה הוא מצומצם ועקומת התמותה מתאימה לעקומת ההישרדות בה רוב הפרטים מתים בגיל צעיר. (r) עוד אסטרגייה היא שהמין מגיע לבגרות מינית רק לאחר 3–4 שנים ורק אז מתחיל את תהליכי הרבייה (Witzell,1983) מעט צבים שורדים ומגיעים לגיל זה מהסיבות שצוינו קודם וזו עוד סיבה למה המגוון באוכלוסייה נמוך.
צב ים קרני ניזון מספוגים, עשבים ומיקרו אצות אשר בסביבת בית הגידול שלו (Zug,1998) ולכן נחשב הטרוטרופ. כיוון שהוא הוא ניזון על ידי נגיסות בצמחים ואינו משמיד אותם לחלוטין הוא הרביבור. Broderick, Godley & Hays, 2001) יחסי הגומלין הטרופים שלו הם בעיקר עם כרישים אשר הם קרניבורים וצבי ים הם חלק מהתזונה שלהם. (Howard and Dunbar, 1970)
ישנם כמה סוגים של יחסי גומלין של מין זה יחד עם מינים אחרים. למשל, מחקרים ותצפיות גילו תופעה בה דג הברקודה מתחכך ומגרד לשם הנאה (+) את שריון הצב ותוך כדי מוריד לו טפילים ומזיקים מהשריון (+) זהו סוג של יחסי גומלין הדדיים מהם נהנים שני הצדדים. ( Grossman, Sazima & Sazima, 2009) בנוסף לכך ישנם יחסי קומנסליזם בין צב ים קרני לבין האורגניזם אפיביון אשר נחשב כטפיל על שריון הצב וניזון מהאצות ושאר הדברים שנמצאים עליו (+) אך אינו פוגע או מביא תועלת למין (0). (Alfaro, Køie & Buchmann, 2010)
מין זה הוא מין מפתח ומהנדס במערכת האקולוגית בה נמצא. הדגים הקטנים וחסרי החוליות ניזונים מהאצות הנמצאות על השריון שלו ואין להם לכך חלופה בתוך שונית האלמוגים. בנוסף לכך הצבים מעצבים את מראה השונית על ידי כך שהם נוגסים בעשבים עד לעומק מסוים ולכך העשבים נמצאים בגובה מסוים.
(1997, Jackson)
דוגמה ליחסים עקיפים שצב ים קרני חלק מהם בחברה שלו היא שמין תחש המשכן (Dugongs) הניזון מעשבי ים לעיתים נמצא באותם אזורי האכילה של צב ים קרני הניזון מעשבים גם הוא. תחש המשכן בולט וכבד תנועה ומושך יותר כרישים בקלות לאזור זה ולכן צב ים קרני נמצא בסכנת טריפה גדולה יותר כאשר מין זה נמצא בסביבתו. (2016, Hayes, Baumbach, Juma & Dunbar)
המין צב ים קרני הוא חלק מגילדה טרופית בשם חסרי חוליות/ מזיני מיקרו אצות ( invertebrate/ macro-algae feeders) המכילה בתוכה עוד מינים של צבי ים כמו ים צב חום וצב ים זיתני וכמו כן גם את המין תחש המשכן. המשאב המשותף לכל המינים הללו היא התזונה שלהם הכוללת עשבים ואצות. (Sleeman et al., 2007)
יחסי גומלין עם בני אדם
המין נמצא תחת איום ממשי מפעילויות אנושיות אשר מזרזות את הכחדתו. ביניהן, זיהום בית הגידול שלו על ידי פלסטיק ושפכים מזהמים, צייד למטרות יופי או מאכל, רשתות דייג אשר הוא מסתבך בהם ובנייה ואכלוס בשטחי ההטלה שלהם ובכך צמצום שטחים אלו.
ישנן הרבה סיבות לכך שצב ים קרני נמצא בסכנת הכחדה קריטית. ראשית, מין זה הוא חלק מאוכלוסייה קטנה בעלת מגוון גנטי נמוך לכן ניתן לראות שהיא מושפעת בקלות מתופעות שונות. (2014, NOAA) שנית, ישנם איומים ישירים על מין זה כמו ניצול יתר על ידי ציד בלתי חוקי על ידי בני האדם למאכל ולייצור תכשיטים, דייג עם רשתות באזורי המחיה שלהם בהן הם נתפסים ומתים וזיהום באזור המחיה שלהם מחתיכות פלסטיק אותם הם בולעים או מסתבכים בהם וכתוצאה מכך מתים. ישנם גם איומים עקיפים על המין הנובעים בעיקר משינוי האקלים העולמי ומשפיעים על בית הגידול והמערכת האקולוגית שלו כמו שינויים בזרמים, סחף, שינויי טמפרטורה של המים ואובדן של שוניות האלמוגים (NOAA, 2020).
בשנת 1977 הוציא ארגון NOAA תוכנית עולמית להגנה ושימור המין. התוכנית כוללת חקיקת חוקים ואמנות בינלאומיות נגד צייד, פיתוח ושינוי של ציוד הדייג המסורתי כדי לצמצם את תפיסת הצבים, הגדרה של אזורי הטלה והמחייה כאזורים מוגנים ומעקב אחרי האוכלוסיות הקיימות (NOAA, 2020). זהו מין מטרייה כיוון שהמינים אשר חיים בסביבת בית הגידול שלו מרוויחים מניסיונות השמירה עליו. (2014, Dee, Horii and Thornhill).