cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קללת ספרים
קללות עתיקות
קללת הספרים המוקדמת ביותר הידועה היא של אשורבניפל, מלך אשור משנת 668 עד 627 לפנה"ס. הקללה הבאה כתובה על רבים מהלוחות שנאספו בספרייה בנינוה, ספריה הנחשבת לדוגמה מוקדמת לאיסוף שיטתי של ספרים: "העליתי על לוחות את התוצרים האציליים של עבודת הסופר שאותה איש מהמלכים שהלכו לפני לא למד, יחד עם חכמת [האל] נבו ככל שהיא קיימת [בכתב]. סידרתי אותם בשיעורים, תיקנתי אותם והנחתי אותם בארמון שלי, כדי שאני, השליט היודע את אורו של [האל] אשור, מלך האלים, אקרא אותם. כל מי שישא את הלוח הזה, או ירשום עליו את שמו לצד שמי, יפילו אותו [האלים] אשור ובלית, בזעם ובכעס, וישמידו את שמו ואת מוצאו בארץ."קללה נוספת מנינוה אומרת: "המסיר את [הלוח], כותב את שמו במקום שמי, יהי רצון שאשור ונינליל, כועסים וקודרים, יפילו אותו, וימחק שמו, זרעו, בארץ. קללות ספרים אחרות היו דיסקרטיות יותר: "מי שמפחד מאנו, אנליל ואנכי שיחזיר את הספר לבית הבעלים באותו היום", ו"מי שירא את אנו ואנטו יטפל בספר ויכבד אותו". הלוחות היו עשויים מחימר והושחתו בקלות. לכן היו קללות ספציפיות להגן מפני מעשים כאלה, כגון: "בשם נבו ומרדוך, אל תשפשפו את הטקסט!" נבו היה האל הבבלי של הכתיבה והחוכמה, בנם של מרדוך וסרפניטו. קללה מפורטת יותר למניעת ונדליזם הייתה זו:"מי ששובר את הלוח הזה או שם אותו במים או משפשף אותו עד שלא תוכל לזהות אותו [ו]להבינו, יהי רצון שאשור, הדד, שמש, סין, איננה, בל, נרגל, אישתר מנינוה, אישתר מארבלה, אישתר מבית קידמורי, אלוהי שמים וארץ ואלי אשור, יקללו אותו כל אלה בקללה שאין להקל בה, נוראה וחסרת רחמים. כל עוד הוא חי, שיתנו לשמו, לזרעו להיגרע מן הארץ, שיכניסו את בשרו בפי כלב."קללות הספרים עתיקות כספריות עצמן. ספרנים בימי קדם התייחסו לגנבי ספרים כמו לרוצחים ומגדפי האלים. ספרנים אלה עוררו את זעמם של האלים על גנבי ספרים ועל ונדלים. קללות עתיקות יומין שימשו כדי למנוע השאלת ספרים לאחרים: "המפקיד את [הספר הזה] בידי [אחרים], יקללו אותו כל האלים המצויים בבבל!".
קללות מימי הביניים
רבות מקללות ימי הביניים נשבעו שהשלכות קשות ייגרמו לכל מי שייקח את היצירה מבעליה. העונשים כללו בדרך כלל נידוי או קללה. הנידוי היה הקל שבעונשים, משום שהוא מצב הפיך. נידוי וקללה דרשו זיהוי של הצד האשם וכן פעולה מצד הכנסייה. לקללה היה יתרון בכך שלא הצריכה התערבות אנושית, מכיוון שהבורא, לא הכנסייה, ביקר מיד באופן אינטימי בנשמתו של הפוגע בספר. כל שלושת סוגי הקללות נחשבו אמצעי הרתעה יעילים נגד גנב ספרים.
קללות אלו הטילו עונש חברתי ודתי משמעותי על גנב או משחית ספרים, שנחשבו כולם ליצירות יקרות לפני הופעת הדפוס. כתב סטיבן גרינבלט, ב- "The Swerve: How the World Became Modern" (יצא לאור בעברית בשם "התפנית"): "הספרים היו נדירים ובעלי ערך. הם העניקו יוקרה למנזר שהחזיק בהם, והנזירים לא נטו לשחרר אותם מעיניהם. מדי פעם מנזרים ניסו להבטיח את החזקתם על ידי ליווי כתבי היד היקרים שלהם בקללות".
דוגמה המצוטטת לעיתים קרובות, כביכול ממנזר בברצלונה, היא למעשה בדיונית, ולקוחה מהמתיחה מ-1909 של "The Old Librarian's Almanack": "ואיזה גינוי יתאים לעלוב המקולל (שהרי הוא לא יכול לתבוע בצדק את התואר 'אדם') שגוזל וגוזל למען מטרותיו האנוכיות חפץ יקר כמו ספר? אני נזכר באזהרה שהוצגה בספריית המנזר האפיפי של סן פדרו בברצלונה. זוהי הגרסה האנגלית של סר מתיו מנהאן, שראה אותה כתובה בלטינית במנזר, כפי שהוא עצמו מתאר בספר הלימוד שלו, 'מסעות במדינות ספרדיות', 1712. באזהרה נכתב כך: 'עבור מי שגונב ספר מהספרייה הזו, מי יתן וישתנה הספר לנחש בידו ויקרע אותו. מי יתן ויוכה בשיתוק וכל אבריו יתפוצצו, מי יתן ויתייאש מכאב, יבכה בקול בתחינה לרחמים, ואל יהיה מזור לייסוריו עד שישקע ויתפורר. מי יתן ותולעי ספרים יכרסמו את קרביו בשם התולעת שאינה מתה, וכאשר יגיע סוף סוף לעונשו האחרון מי יתן ולהבות הגיהנום יכלו אותו לנצח נצחים.'"סופרים מימי הביניים כתבו את רוב הקללות בקולופון של הספר. זה היה המקום היחיד בכתב יד מימי הביניים שבו סופר היה חופשי לכתוב כרצונו, ולכן קללות ספרים נוטות להיות ייחודיות לכל ספר. מדי פעם, סופר היה חורז קללה: ידידי ההגון, ספרים אל תגנוב
אם לא תרצה למות במכאוב
כשתמות, יאמר האל הטוב
איפה הספרים שגנבת לרוב? סופר ממנזר אבשם (Evesham) כתב קולופון המשבח את פועלו של הסופר - ומבקש עבורו יין איכותי ('vini nobilis haustum') כפרס - אך מסתיים בקללה שבה מאחלים לגנב הספר "מוות מדברים רעים: ימות גנב הספר הזה".
ספרו של מארק דרוגין, "Anathema! כתבי ימי הביניים ותולדות קללות הספר", תרם להבנת המושג "קללות ספרים". הוא ריכז אוסף קללות גדול. לפי דרוגין, קללות ספרים הן עדות למידת ערכם של הספרים עבור סופרים וחוקרים של אותם ימים. דרוגין מסביר כיצד נוצרו ספרים בעידן של סופרים נזירים, בצורת כתבי יד וקלף. העבודה הפיזית והמשאבים הדרושים להפקת כרך אחד מבהירים מדוע סופרים נטו לאמצעים כה דרסטיים כדי להגן עליהם. יהי רצון שחרב האנתמה [הקללה] תהרוג
את מי שיגנוב את הספר הזה. השימוש בשם בעל הספר בימי הביניים נעשה לשם קללה, אך בעת המודרנית הפך לדרך לסמן בעלות על ספר. לאחר המצאת בית הדפוס, וכדי להגן על ספרים, קללות ספרים בכתב יד התפתחו ללוחיות ספרים מודפסים שהודבקו על הכריכות הקדמיות של ספרים, בדרך כלל בסגנון ex Libris, ואז - שם הבעלים. נוהג זה השתנה לרישום שמות בכתב יד על הכריכה הקדמית הפנימית של ספרים.
האיגוד הישראלי לשחמט
מטרות
בין מטרות האיגוד: הפצת השחמט בישראל, פיתוחו וקידומו. החדרת השחמט כנושא לימוד פורמלי בכל מוסדות הלימוד בארץ. קידום וסיוע לאגודות השחמט בישראל. קביעת חוקים, תקנונים, תקנות נהלים וסדרים. עריכת תחרויות שחמט, לקבוצות וליחידים בישראל ומחוצה לה. מיונם ודירוגם של השחמטאים בישראל. קביעת נציגי ישראל, יחידים ונבחרות, ושיגורם לתחרויות הרשמיות של פיד"ה.
קללת ספרים
מסמך קללה
בין קללות הספר ישנה קללת המסמך. קללות אלו הופעלו כמו קללת הספר, אך בהבדל אחד; קללות ספרים הגנו כמעט תמיד על ספר פיזי (או לוחית), וקללות מסמכים נוסחו בדרך כלל כדי להגן על הטקסט של המסמך שהכיל אותן. הם נמצאו לעיתים קרובות בצוואות, במענקים, בצ'רטרים ולפעמים בכתבי בית-דין. קללות מסמכים מעידות על מפגש בין אמונות נוצריות, שיטות פגאניות והליכים משפטיים.
סופר הוסיף קללה לסוף ספר ההתגלות, שבה נכתב:"אני מזהיר את כל השומע את דברי הנבואה של הספר הזה: אם מישהו יוסיף עליהם, יוסיף לו האל את המכות המתוארות בספר הזה, ואם מישהו יסיר מדברי ספר הנבואה הזה, אלוהים ייקח את חלקו בעץ החיים בעיר הקודש, המתוארים בספר זה."קללת מסמך בצוואה אנגלו-סכסית משנת 1046 לספירה:"ומי שיגרע מרצוני אשר הכרזתי עתה בעדות האל, תימנע ממנו השמחה על פני האדמה הזאת, ושהאדון הכול יכול אשר ברא ועשה את כל הנבראים יוציא אותו מחברת כל קדושי יום הדין, ויימסר לתהום הגיהנום לשטן ולכל חבריו הארורים, ושם יסבלו עם יריביו של אלוהים בלי סוף ולעולם לא יטרידו את יורשיי."קללת מסמך נוספת מהענקת קרקע בשנת 934 לספירה:"אם חלילה, כל מי שנפוח בגאוות היוהרה ינסה להרוס או להפר את [ציוויי] המסמך הקטן הזה של הסכמתי ואישורי, יידע שביום הכינוס האחרון והנורא, כאשר שופר המלאך מצלצל בקריאה והגופות עוזבות את בתי הקברות המטונפים, הוא יישרף עם יהודה מבצע הבוגדנות המרושעת, וגם עם היהודים האומללים המחללים את ישו על מזבח הצלב בסחרור נצחי בלהבות הטורפות של ייסורים הבוערים בעונשים בלי סוף."
האיגוד הישראלי לשחמט
סמכויות
לשם השגת מטרותיו מוסמך האיגוד, בין היתר: ליזום, לערוך ולנהל תחרויות שחמט. לארגן אליפויות ליחידים ולקבוצות לרבות אליפות ישראל. לארגן את הליגה לשחמט. למיין, לסווג ולדרג שחמטאים וקבוצות. לארגן הדרכה ושיעורים. לפרסם מידע רלוונטי במדיה הדיגיטלית ובתקשורת. לאסוף ולגבות כספים.
חברות באיגוד
כל גוף, אגודה או קבוצה בישראל שהתארגנו כעמותה ו/או מלכ"ר בהתאם לחוק העמותות והמורכב משמונה אנשים לפחות, בעלי כרטיס שחמטאי בתוקף, יוכל להיות חבר באיגוד.
ליגה
האיגוד יקיים בכל שנה תחרויות של קבוצות המייצגות את האגודות. לשם כך תחולקנה הקבוצות המשתתפות בתחרויות אלו למספר ליגות. הסמכות בידי ההנהלה לקבוע את כללי הליגה ולאשרם.
כל אזרח ו/או תושב ישראל רשאי לשחק במשחקי הליגה בכפוף לכללי הליגה. כל שחקן הרשום בפיד"ה, גם אם אינו אזרח או תושב ישראל, רשאי לשחק בליגה בכפוף לתנאי הליגה.
עם מייסדי האיגוד נמנה אליעזר פאר.
בעשור הראשון של המדינה עמד בראשו אלוף ליטא לשעבר בשחמט, אלכסנדר מאכט.
יו"ר האיגוד הישראלי לשחמט הוא ד"ר צבי ברקאי. עם קודמיו בתפקיד נמנו יוסף לפיד, אביב בושינסקי, אביעד יפה, אליהו שפייזר ומשה שלו. נשיא האיגוד הוא תיאודור אור. עם נשיאי האיגוד בעבר נמנו מרדכי בן דרור ופנחס רוזן שימש כנשיא כבוד. מנכ"ל האיגוד הוא גיל בורוחובסקי, אביו של רב-אמן אביטל בורוחובסקי.
שגיא שטראוס
קריירה
שטראוס התחיל את הקריירה בקבוצת מכבי חיפה. הוא שיחק במחלקת הנוער של הקבוצה, ולאחר מכן עלה לקבוצה הבוגרת בה תפקד כשוערה השני של הקבוצה. במהלך התקופה שלו במכבי חיפה, הושאל שטראוס בעונת להפועל עכו כדי לצבור ניסיון, ועונה לאחר מכן חזר לסגל הקבוצה.
בעונת שיחק בבית"ר תל אביב, ולאחר מכן שיחק שתי עונות בעירוני ראשון לציון, עונה לאחר מכן בהפועל כפר סבא, ובעונת  חזר לשחק בהפועל ראשון לציון. באמצע העונה הוחזר לשחק במכבי חיפה לאחר שניר דוידוביץ' נפצע, אבל ישב על הספסל כל העונה.
בעונת עבר לשחק במכבי אחי נצרת, אך נעדר מפעילות ספורטיבית החל מחודש נובמבר לאחר שנפצע בתאונת דרכים קשה. שטראוס התאושש וחזר לשחק, ובעונת היה שוערה של הפועל בית שאן. עונה לאחר מכן שיחק במכבי פתח תקווה. בעונה שלאחר מכן, עונת שיחק בקבוצת בני סכנין איתה לקח את גביע המדינה. עונה לאחר מכן, שיחק בהפועל חיפה.
בעונת שיחק בעירוני קריית שמונה, ובעונת  היה שטראוס שוערה של הפועל נצרת עילית. בסיום העונה חתם שטראוס בבית"ר ירושלים, ושימש ככמחליפו של השוערה הראשון של הקבוצה, טברטקו קאלה. שטראוס זכה עם בית"ר בדאבל, אך שותף רק במשחק ליגה אחד. בסיום אותה עונה, עבר למכבי עירוני קריית אתא, שם שיחק עונה אחת, אחריה עבר לשורות אחווה עראבה.
לשגיא שטראוס הופעה אחת במדי נבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת טורקיה בשנת 1998, משחק בו ניצחה ישראל 0:4.
מאז פרישתו משמש שטראוס מאמן אישי לשחקנים צעירים.
חיים אישיים
אחיו של כדורגלן העבר רם שטראוס ושל הדוגמנית עלווית שטראוס שנשואה לכדורגלן העבר הישראלי-ארגנטינאי רוברטו קולאוטי.
צבעוני החרמון
צבעוני החרמון (שם מדעי: Tulipa lownei) הוא גאופיט מסוג צבעוני הגדל בישראל באזור הר החרמון שפרחיו ורודים ולבנים.
מאפיינים
צבעוני החרמון הוא בעל פרחים הדומים לפרחים של צבעוני ססגוני. הפרח בצבעים ורוד-לבן בצידו הפנימי ובצבעים צהוב-כתום בצידו החיצוני. לצבעוני החרמון פרח דמוי גביע בעל 6 עלי עטיף צבעוניים. הבצל של צבעוני החרמון קטן מהבצל של צבעוני ההרים והוא גם פחות מעמיק ממנו בקרקע. צבעוני החרמון מצמיח גבעול פריחה אחד באורך 5 עד 10 סנטימטר ועליו פרח אחד. הפרח פורח בחודשים מאי-יוני כשלושה שבועות לאחר הפשרת השלגים. הפרח נפתח החל משעה 16:00, למשך מספר שעות ובערב הוא נסגר. למחרת הוא נפתח מחדש אבל כבר אינו במיטבו.
וליקו טרנובו
וֵלִיקוֹ טַרְנוֹבוֹ (בבולגרית: Велико Търново) היא עיר במרכז בולגריה, המשמשת כבירת מחוז וליקו טרנובו. העיר, השוכנת 196 קילומטרים מהבירה סופיה, בנויה על טרסות מעל הנהר יאנטרה המתפתל למרגלותיה. הבתים בנויים על שלוש גבעות: צארבץ, טרפיזה וסבטה גורה (ההר הקדוש).
היסטוריה
וליקו טרנובו היא מהעתיקות בערי בולגריה. בעיר ובפרבריה נמצאו שרידים מתקופת האבן הקדומה, תקופת האבן החדשה, תקופת הברונזה ותקופת הברזל. העיר הייתה מיושבת על ידי התראקים והרומאים. הקיסר יוסטיניאנוס השני בנה מבצר ביזנטיני על גבעת הצארים.
ב-1018 נכבשה בולגריה על ידי ביזנטיון. ב-1186 קמו שני אחים -אסן ופטר והכריזו בווליקו טרנובו על מרד כנגד השלטון הביזנטי. המרד הצליח ובעקבותיו נוסדה האימפריה הבולגרית השנייה כשוליקו טרנובו (אז נקראה טרנובו) כבירתה. במשך מאתיים שנים הייתה טרנובו העיר החשובה ביותר באימפריה, מרכז תרבותי, כלכלי, פוליטי ודתי. במצודת צַארֶבֶץ הנמצאת על גבעה בעלת אותו שם במרכז העיר נמצא ארמון הצאר וכנסיית הפטריארך.
ב-17 ביולי 1393 לאחר מצור שנמשך 3 חודשים, נפלה טרנובו בידי העות'מאנים ונותרה בחזקתם במשך כ-480 שנים. בימי הביניים העיר נקראה טרנובגראד. ב-1598 וב-1686 פרצו בטרנובגראד מרידות אך הן דוכאו באכזריות על ידי העות'מאנים.
ב-7 ביולי 1877, במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית, נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית. במסגרת קונגרס ברלין הוכרה עצמאות בולגריה ובירתה טרנובו. ב-17 באפריל 1879 התכנסה המועצה הלאומית הראשונה בטרנובו ואשרה את החוקה הראשונה של בולגריה שכונתה חוקת טרנובו. אחת ההחלטות הייתה להעביר את עיר הבירה לסופיה.
ב-1965 שונה שם העיר מטרנובו לווליקו טרנובו (טרנובו הגדולה) מתוך הוקרה להיסטוריה ולחשיבותה של עיר הזאת.
הקהילה היהודית
לפי נתונים היסטוריים וממצאים ארכאולוגיים מבולגריה, קיימת סבירות שיהודים התיישבו באזור העיר במהלך המאה ה-2, עת היה המקום חלק מפרובינציה רומית. עם זאת, עדויות ממשיות לקהילה יהודית נמצאו מתקופת האימפריה הבולגרית השנייה, אז שלט בה המלך אסן השני (1218-1241). הוכחה לכך רואים במכתבו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי למלך הונגריה בעת ההיא, על כך שהמלך אסן השני מארח כופרים יהודים בממלכתו והם חיים בחופש מוחלט בעיר טרנובו. בנוסף, נמצאו במקום שרידי מצבות וכתבים הנושאים שמות משפחה יהודיים. איוון אלכסנדר ששלט בין 1331–1371, נשא לאישה ב-1346, יהודיה מטרנובו בשם שרה, אשר בהמשך התנצרה והפכה למלכה תיאודורה. בנה הפך לימים לצאר איוון שישמן.
ב-1393 נכבשה טרנובו על ידי באיזיט הראשון אשר הורה לגרש את יהודי העיר בשל לחימתם לצד הבולגרים. לאחר הגירוש לא נותרו יהודים בעיר. ב-1886 נכתב ספר על העיר טרנובו על ידי סופר בולגרי בשם בָּארוֹן שהיה ידוע בנטיותיו האנטישמיות ובו מיתוס אנטישמי בדבר יהודי מטרנובו שהגיש לעות'מאנים את המפתח לאחד משערי העיר וכך היא נפלה בידיהם. עוד מספר המיתוס שסולימאן צ'לבי פאשה בנו של באיזיט הראשון ומפקד הצבא העות'מאני במקום הוציא להורג את היהודי ובמשך מאות שנים השליכו הנוצרים אבנים על מקום קבורתו עד שנוצר גל אבנים שכונה "קבר היהודי" (זִ'ידוֹבְ גְרוֹבְּ). הסיפור קנה לו קהל מאמינים רב ובשלב מסוים אף נכנס לנרטיב ההיסטורי הבולגרי אף על פי שלא הייתה לו כל אחיזה במציאות והאזור המדובר היה חלק מבית העלמין היהודי של העיר העתיקה.
יהודי טרנובו תועדו כעובדי כפייה שעסקו בשיקום קונסטנטינופול לאחר כיבושה על ידי מהמט השני וכונו בטורקית עות'מאנית Sürgün, דהיינו המגורשים. בהמשך מתועדים יהודי טרנובו כעדה נפרדת בתוך הקהילה היהודית באיסטנבול, שכונתה "קהל טרנובו" והם נטמעו לבסוף בתוך הקהילה הספרדית הגדולה שקמה בהגיע מגורשי ספרד ופורטוגל. מאוחר יותר, בני משפחות ספורות חזרו לטרנובו כנושאי תפקידים פקידותיים מטעם האימפריה העות'מאנית וכן עסקו במסחר וחלפנות כספים. החל מ-1878, מועד סיום המלחמה המלחמה העות'מאנית-רוסית ועד לראשית המאה ה-21, כמעט ולא התגוררו יהודים בעיר.
אליעזר ילין
אליעזר יֶלין (כ"ב בחשוון תרמ"ט אוקטובר 1888, ירושלים – ו' בתמוז תש"ה, 17 ביוני 1945, שם) היה מהנדס ואדריכל ואיש ציבור, מראשי וראשוני בוניה של ירושלים העברית; בנו של דוד ילין ובעלה של תלמה ילין.
קורות חיים
אליעזר ילין נולד בירושלים, בשכונת מזכרת משה, בשנת 1888, בן לחוקר והמורה דוד ילין, ואיטה, בתו של יחיאל מיכל פינס. הוא למד בילדותו ב"כותאב", 'חדר' ספרדי, והמשיך בבית הספר למל. את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר "אליאנס" הידוע של חברת "כל ישראל חברים". הוא החל בלימודי ההוראה בסמינר למורים הירושלמי "עזרה", אבל פרש מהם לאחר שנה, והתמסר ללימודי האדריכלות.
הנרי ג'ורג' לידל
הנרי ג'ורג' לידל (באנגלית: Henry George Liddell; 6 בפברואר 1811 - 18 בינואר 1898) היה בלשן שהתמחה ביוונית עתיקה, מילונאי, היסטוריון וכומר אנגליקני אנגלי, פרופסור ללימודים קלאסיים באוניברסיטת אוקספורד, ומחבר (במשותף עם רוברט סקוט  של המילון ליוונית עתיקה, הידוע בשם "לידל-סקוט".
אליעזר ילין
קורות חיים
יצא בשנת 1907 ללמוד אדריכלות בגרמניה, בבית הספר הטכני הגבוה של העיר דרמשטאדט, ועשה שם ארבע שנים עד שהוסמך כמהנדס ואדריכל. בגרמניה פגש והתיידד עם האדריכל היהודי וילהלם הקר, ידידות שנמשכה עד סוף חייהם. הוא היה מראשוני בני הארץ שיצאו לחו"ל כדי לרכוש השכלה טכנית גבוהה.
הנרי ג'ורג' לידל
חייו
לידל נולד למשפחת אצולה בריטית. הוא למד בבית הספר הפרטי צ'רטרהאוס, ולאחר מכן באוניברסיטת אוקספורד (בקולג' קרייסט צ'רץ'). לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות החל לשמש עוזר הוראה באוניברסיטה זו.
אליעזר ילין
קורות חיים
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לחיל ההנדסה העות'מאני, ושרת בו כקצין הנדסה בכיר יחד עם ידידו ושותפו לעתיד, וילהלם הקר, שבא כקצין יהודי מהצבא הגרמני, לתמוך בגייסות העות'מאניים בסיני. הם בנו במסגרת שירותם דרכים וכבישים, גשרים ומסילות ברזל, בעיקר בחצי האי סיני ובנגב, אך גם בטורקיה, סוריה ולבנון.
הנרי ג'ורג' לידל
חייו
לידל עמד בראש קולג' קרייסט צ'רץ' בין השנים 1891–1855, ושימש כ-וייס צ'נסלור (מנהל כללי) של אוניברסיטת אוקספורד בין השנים 1874-1870. בשנת 1857 הופיע ספרו "היסטוריה של רומא".
בשנת 1846 נישא ללורינה ריב. לזוג נולדו עשרה ילדים. על אחת מבנותיו, אליס לידל, ייסד לואיס קרול את דמותה של אליס בספרו הרפתקאות אליס בארץ הפלאות.
לידל ידוע בעיקר בשל חיבורו המונומנטלי, שאותו כתב יחד עם עמיתו רוברט סקוט, "לקסיקון אנגלי יווני". מאז יצא לאור משמש המילון כספר היעץ העיקרי בתחום הלקסיקוגרפיה של היוונית העתיקה.
אליעזר ילין
קורות חיים
בשנת 1921 נישא ילין לתלמה לבית בנטוויץ', מוזיקאית דגולה וצ'לנית בעלת שם עולמי. על שמה של תלמה ילין קרוי היום בית הספר לאמנויות בגבעתיים. בשנת 1924 בנה את ביתו בירושלים ברחוב רמב"ן 14 בפינת רחוב אלחריזי בסגנון הבינלאומי עם אפיונים מקומיים כמו קשתות באכסדרת העמודים בכניסה וכן כותרות עמודים בסגנון אשורי, והיה ראשון המתיישבים שבנה את ביתו בשכונת רחביה.
הוא מילא שורה של תפקידים ציבוריים במסגרות של היישוב בטרם מדינה: היה חבר בוועד שכונת קרן מונטיפיורי שבנתה את שכונת קריית משה, היה חבר שנים רבות בוועד המרכזי של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל, ומשנת 1943 עד מותו כיהן כיושב ראש האגודה בירושלים. היה חבר בוועד המנהל של האגודה למען ירושלים, וחבר בוועד המנהל של בית ההארחה למוזיקאים "בית דניאל", בזכרון יעקב, שמשרדו אף בנה אותו. היה חבר בוועד השכונה של שכונת רחביה, וכן פעל בחוג לקירוב לבבות בין יהודים לערבים בירושלים. אליעזר ילין נפטר בירושלים בשנת 1945, בן חמישים ושבע בלבד היה במותו. הותיר את אשתו וארבע בנות. נקבר באחוזת הקבר של משפחת ילין בגוש הישן בבית הקברות בהר הזיתים.
בשנים האחרונות מתרבה העניין הציבורי והאדריכלי במפעל הבנייה שלו ושל שותפו וילהלם הקר, ויש ניסיונות לשמר ולהנציח את מפעלם בירושלים.
אנטיליה
אַנְטִילְיָה היא מערכת לשאיבת מים מבאר, באמצעות מסילות עולות ויורדות מעומק הבאר, אשר צמודים להן כלי קיבול למים. כאשר הכלי מגיע למעלה המסילה, הוא מתהפך, והמים נשפכים לתעלה בנויה. ממנה הם זורמים לבריכה, המשמשת מקור מים להשקיה למטעים.
מערכות מעין אלה פעלו בפרדסים מאז סוף המאה ה-19. פיתוח המשאבות החדשות גרם להפסקת השימוש בשיטה.
אתר נאות קדומים מציין כי במקורותינו שימשה הבאר האנטילית גם כסמל "הגלגל החוזר בעולם":
במאי 2010 נחנכה באר אנטיליה משוחזרת בנס ציונה. הבאר ממוקמת בחצר בית המייסד ראובן לרר בנחלת ראובן.
שדה עמודים
שדה עמודים הוא אתר ארכאולוגי בבקעת בית נטופה באזור מחלף גולני. באתר נמצאו שרידי מבנה שככל הנראה שימש בית כנסת.
גילוי האתר
האתר התגלה בשנת 1905 בידי החוקרים היינריך קוהל וקרל ואצינגר, במהלך הסקר שערכו בגליל, שבמהלכו נחשפו בתי כנסת עתיקים רבים. באתר נמצאו שרידי ישוב רציף, החל מהתקופה הרומית וכלה בתקופה הערבית.
בית הכנסת
בית הכנסת נבנה בשלהי המאה השלישית או בתחילתה של המאה הרביעית לספירה. זהו מבנה מלבני (14.10x18.75 מטר) מרוצף לוחות אבן, שחזיתו, בעלת שלושה פתחים, פונה אל ירושלים. פנים המבנה מחולק על ידי שני טורי עמודים על אדנים, שבעה עמודים לכל טור, לאולם תווך (רחבו 6.21 מטר) ושתי סיטראות (רוחב כל אחת 3.15 מטר) טור ערב של שני עמודי פינה כפולים שלחתכם צורת לב ושני עמודים נוספים הפרידו בין אולם התווך לסטיו הפנימי המקביל לכניסה. לבנין הייתה כניסה צדדית נוספת מצד מזרח.
כמו בבית הכנסת בכפר נחום, לא נמצא במבנה שום סימן לארון קודש, וככל הנראה היה מיטלטל, כברוב בתי הכנסת מהטיפוס הקדום.
חזית המבנה
מעיטור חזית בית הכנסת שרד אך מעט, כיוון שהיא נהרסה במהלך השנים ושרידיה פזורים על יד בית הכנסת. על משקוף הפתח האמצעי מופיעות צדודיות של שני אריות שפניהם מופנות ישר ורגלו של כל אחד מהם מוצבת אל ראש פר וביניהם עומדת אמפורה. משקוף הדלת הצדדית מוקף תשליב ומחולק לשלושה ספינים, שעליהם שושנים ודמות בעל חיים שהושחתה כמעט כליל. כותרות העמודים הן בסגנון דורי, ועיבודן גס.
באתר נתגלתה כתובת בארמית, וזה לשונה : "יועזר חזנה/ושמעון /אחוי עבדו/הדן תרא דמרי/שמיא" ותרגומה - "יועזר החזן ואחיו שמעון עשו (נדבו) את השער הזה של אדון השמים"
זיהוי המקום
להשערת החוקרים במקום שכן כפר עוזיאל, מגוריהם של משמרת הכוהנים "אביה". לדעת הארכאולוג ד"ר דרור בן-יוסף יש לזהות את חורבת עמודים עם 'כפר נמרה' יישוב הנזכר בתלמוד הירושלמי מפי רב הונא: "שלוש מאות חנויות של מוכרי טהרות היו במגדל צבעיה ושלוש מאות חנויות של אורגי פרוכות היו בכפר נמרה". הנימוקים לזיהוי תלויים בראש ובראשונה בהשתמרות השם 'נמרה' בשרידי כפר נמרין, הנמצא כשני ק"מ דרומית-מזרחית לחורבת עמודים. כמו כן, בחורבת עמודים נמצאו שרידים יהודים מובהקים (בית כנסת וכתובות) מן התקופות הרומית והביזנטית בהתאמה לדברי רב הונא המעיד על כפר נמרא כיישוב יהודי מובהק. את זיהוי 'כפר עוזיאל' יש להעדיף, לדעת בן-יוסף בסמוך ליישוב עוזייר (בבקעת בית נטופה) המשמר רכיב מהשם עוזיאל.
סרחיו בטיסטה
סרחיו דניאל בטיסטה (בספרדית: Sergio Daniel Batista; נולד ב-9 בנובמבר 1962 בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ארגנטינאי. בטיסטה היה מהקשרים האחורים הבולטים של ארגנטינה בשנות ה-90 והיה שותף לזכייה במונדיאל ב-1986. בטיסטה מכונה בארגנטינה צ'צ'ו (Checho).
כשחקן
בטיסטה החל לשחק בקבוצת ארחנטינוס ג'וניורס ב-1981. הוא זכה עם הקבוצה בשתי אליפויות ובגביע ליברטדורס בטרם עבר לשחק ב-1988 בריבר פלייט, מועדון הפאר של ארגנטינה, איתה זכה באליפות. אחרי שלוש שנים במועדון חזר בטיסטה לעונה אחת בארחנטינוס. את שנותיו האחרונות כשחקן בילה בטיסטה בקבוצות כגון נואבה צ'יקגו, טוסו פיוצ'רס היפנית ואול בויס. הוא פרש סופית ב-1999.
במדי הנבחרת הופיע בטיסטה 39 פעמים. הוא היה שותף לזכייה במונדיאל 1986 ולסגנות במונדיאל 1990.
כמאמן
קבוצתו הראשונה כמאמן הייתה בז'ה ויסטה מאורוגוואי אותה אימן לעונה אחת. ב-2001 מונה כמאמנה של קבוצת האם שלו ארחנטינוס ג'וניורס אותה אימן עד שנת 2004 כשבתווך אימן לעונה אחת את טאז'רס דה קורדובה. ב-2004 מונה כמאמנה של נואבו צ'יקגו אך עזב את תפקידו ב-2005, אז מונה כעוזרו של אוסקר רוג'רי, חברו לנבחרת בשנות ה-80 שאימן באותם ימים את סן לורנסו. ב-2007 מונה כמאמנה של גודוי קרוס ואימן אותה עונה אחת.
בקיץ 2007 מונה בטיסטה כמאמן נבחרת ארגנטינה הצעירה עם עזיבתו של הוגו טוקאלי את התפקיד.
בטיסטה הוביל את הנבחרת האולימפית של ארגנטינה לזכייה במדליית הזהב במשחקי אולימפיאדת בייג'ינג 2008.
בקיץ 2010 מונה בטיסטה כמאמן נבחרת ארגנטינה במקומו של דייגו ארמנדו מראדונה. לאחר כישלון הנבחרת בקופה אמריקה 2011 שאותו אירחה, פוטר בטיסטה מתפקידו.
לאנס (כדורגל)
ראסינג קלוב דה לאנס (צרפתית: Racing Club de Lens) הוא מועדון כדורגל מהעיר לאנס שבמחוז הצרפתי פה דה קאלה.
היסטוריה
המועדון הוקם ב-1906 על ידי קבוצה של כורי פחם מהעיר לאנס ומהאזור אשר סביב לה. משחקי הבית של הקבוצה נערכים באצטדיון בולארט-דלליס שתכולתו 41,299 מקומות. במרוצת השנים זכה המועדון במספר תארים מרכזיים, המשמעותי שבהם בעשרים השנים האחרונות הייתה אליפות צרפת בעונת כאשר את הקבוצה הנהיג הקפטן המקומי אריק סיקורה. בין כוכבי הקבוצה בשנים 1991–1999 היה פרדריק דהו שעלה למגרש 229 פעמים באותה תקופה.
בעונת הובילה הקבוצה את טבלת הליגה הצרפתית לאורך מרבית העונה כאשר הכוכב המרכזי שלה היה החלוץ מסנגל אל חאדג'י דיוף. הקבוצה הפסידה את האליפות במחזור האחרון לקבוצת ליון.
בעונת המועדון ירד לליגה השנייה ושב לליגה הראשונה עד עונת  בה ירד לליגת המשנה פעם נוספת. בסיום עונת שב המועדון לליגת העל הצרפתית. לאחר עונה אחת שבה הקבוצה לליגת המשנה.
בסוף עונת 2019/2020 חזרה לליגת העל הצרפתית בכדורגל.
בסיום עונת 2022/2023 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה והעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות יחד עם האלופה פריז סן-ז'רמן.
מאזנים (כתב עת)
מֹאזְנַיִם הוא כתב עת ספרותי של אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
היסטוריה
כתב העת נוסד בשנת 1928 באספת הסופרים בראשותו של חיים נחמן ביאליק, לאחר שאלה החליטו לפרוש מביטאונה הקודם של אגודת הסופרים העברים, "כתובים", שנשלט על ידי צעירי האגודה, שנמצאו בוויכוח חריף עם הוותיקים. הגיליון הראשון של "מֹאזְנַיִם" יצא לאור ב-15 במרץ 1929. עורכיו הראשונים היו י"ד ברקוביץ ופישל לחובר, ולצדם חברי המערכת אשר ברש, יעקב פיכמן ושלמה צמח. במאמר הפתיחה של ברקוביץ ניכרים אותות הסכסוך, בין השאר במילים "במקום הכוונה הטובה לעבוד עבודה ספרותית נאמנה, להגביר ולהפרות את כוחות היצירה, להשכיל ולהיטיב את הקהל העברי ולהעלותו למדרגה העליונה – באה האמביציה הקטנה האישית".
ביגלו אירוספייס
ביגלו אירוספייס (Bigelow Aerospace) היא חברת הזנק בתחום טכנולוגיית החלל מלאס וגאס, נוואדה, שבארצות הברית. החברה ידועה בפיתוח החלוצי של רכיבי תחנת חלל מתנפחים.
מאזנים (כתב עת)
היסטוריה
עם עורכי מֹאזְנַיִם במהלך השנים נמנו צבי וויסלבסקי, יעקב שטיינברג, משה שמיר, אברהם קריב, בנימין יצחק מיכלי, עזריאל אוכמני, ק"א ברתיני, חיים פסח, אורציון ברתנא, אשר רייך, משה בן-שאול, עזריאל קאופמן, ציפי שחרור, דורית זילברמן, משה גרנות ומתן חרמוני. העורכת הנוכחית, מיכל חרותי, נכנסה לתפקידה ביולי 2019.
ביגלו אירוספייס
רכיב מתנפח במבנה חללי הוא בעל מעטפת חיצונית גמישה המאפשרת שמירה על קוטר מוגבל בעת השיגור, כדי להתאים את עצמה לרכב השיגור. כאשר הרכיב מגיע לחלל הוא מתנפח כדי לספק מקום עבודה, מגורים, ובידור לאסטרונאוטים שיאיישו אותו. רכיבים מתנפחים פותחו לראשונה בידי נאס"א בתוכנית שכונתה "Transhab". לאחר ביטול התוכנית, נכנסה חברת ביגלו אירוספייס לשלושה הסכמים עם נאס"א שלפיהם ביגלו אירוספייס היא הזכיינית היחידה למסחור מספר טכנולוגיות ניפוח רכיבי חלל שפותחו בנאס"א.
תכנון הרכיב
החברה מתכוונת לפתח משפחת אבות טיפוס ולייצר רכיבי תחנת חלל לרבות ג'נסיס 1, רכיב אב טיפוס בקנה מידה של 1:3 ששוגר ב-12 ביולי 2006 ושוקל 1,360 ק"ג, אורכו 4.4 מטרים וקוטרו 1.6 מטרים. הוא מתרחב לקוטר כמעט כפול כשהגיע למסלול. ג'נסיס 2, בעל ממדים זהים לאלו של ג'נסיס 1, שוגר ב-28 ביוני 2007 אך הוא מכיל מכשירים נוספים לצורכי ניסוי בחלל וכן פריטים שנשלחו בידי אנשים פרטיים. בעתיד מתכוונת החברה לשגר את גלקסי - אב טיפוס בקוטר 45% מהרכיב כפי שייבנה בסופו של דבר, שתוכנן לגשר על פער הפיתוח בין רכיבי ג'נסיס לבין הרכיבים שיאכלסו אסטרונאוטים בסופו של דבר. הרכיב המאויש הראשון יכונה "Sundancer" ולבסוף BA 330 יהיה רכיב בקנה מידה מלא שייוצר בייצור המוני וישקול כ-23 טון בתפוסה מלאה. ממדיו יהיו 13.7 מ' לאורך וקוטר של 6.7 מטרים כאשר יורחב למלוא קוטרו. באופן פורמלי יכונה הרכיב BA 330 גם בשם נאוטילוס.
מאזנים (כתב עת)
היסטוריה
על מאפייני "מאזנים" עמד ישראל זמורה, מעורכיו של "מאזנים", בגיליון היובל לכתב העת:
אצטדיון המילניום
אצטדיון המילניום (באנגלית: The Millennium Stadium; בוולשית: Stadiwm y Mileniwm) הוא האצטדיון הלאומי של ויילס הנמצא בקארדיף, ושימושו העיקרי הוא למשחקי רוגבי וכדורגל של הנבחרות הלאומיות. בזמן בנייתו הוא היה האצטדיון הגדול ביותר בבריטניה עם 74,500 מושבים, אך כיום אצטדיון ומבלי, אצטדיון טוויקנהאם ואולד טראפורד גדולים ממנו. אצטדיון המילניום נמצא בבעלות "אצטדיון המילניום בע"מ", שהיא חברת בת של איגוד הרוגבי הוולשי.
האצטדיון אירח את גמר ליגת האלופות לעונת 2016/2017 בו גברה ריאל מדריד על יובנטוס בתוצאה 4-1.
מאפיינים
לאצטדיון יש 74,500 מושבים וגג שניתן להזזה. זהו האצטדיון השני באירופה שעושה כך, והשני בגודלו בעולם עם גג כזה, אחרי אצטדיון AT&T, ביתה של דאלאס קאובויס. הגג מגן על המשטח מכוחות הטבע. מבנה העל של האצטדיון מבוסס על ארבעה תורנים בגובה 90.3 מטרים.
משטח הדשא הטבעי בנוי כולו ממערכת מודולרית שהותקנה על ידי גרינטק. למשטח יש מערכת השקיה וניקוז מובנית.
מושבים מוספים באירועים מיוחדים כמו גמר גביע ה-FA. המגרש עצמו מונח על 7,400 מזרנים שניתנים להזזה, כך שהאצטדיון יכול לשמש לקונצרטים, תערוכות ואירועים אחרים.
בכל אחד מהברים באצטדיון, "מכונות האושר" יכולות למזוג 12 כוסות בירה בפחות מ-20 שניות. בזמן משחק בין ויילס לצרפת, 63,000 אוהדים שתו 77,184 כוסות בירה, כמעט כפול מ-44,000 הכוסות שנשתו על ידי כמות דומה של אוהדים במשחק באצטדיון טוויקנהאם.
באצטדיון מתגורר נשר, הנקרא "דאד", והוא אולף להרחיק שחפים ויונים מן האצטדיון.
היציע הצפוני
גודל האצטדיון הוגבל במעט עקב קרבתו לאצטדיון הביתי הקטן יותר של קבוצת הרוגבי של קארדיף. איגוד הרוגבי הוולשי לא הצליח לגייס מספיק כסף לבניית היציע הצפוני של האצטדיון, וועדת הפיס הלאומי לא הסכימה להשקיע בבניית אף חלק של המבנה. האיגוד פנה לקבוצת הכדורגל של קארדיף בשאלה אם תוכל לעבור אצטדיון או לגייס כסף להרחבת האצטדיון הקיים, אך נענו בשלילה. כתוצאה מכך נאלצו לבנות את האצטדיון עם רווח בצורת הקערה שלו. קבוצת הרוגבי של קארדיף הגיעה להסכם עם קבוצת הכדורגל של קארדיף ומועצת העירייה להעביר את "קארדיף בלוז" (קבוצת רוגבי) לאצטדיון העיר קארדיף החדש בתחילת עונת 2009/2010. על אף החשש מבטון חלש באצטדיון של קבוצת הרוגבי של קארדיף, האצטדיון צפוי להיות פעיל עד שנת 2020 לפחות, אלא אם כן האצטדיון ישופץ.
JAR
קובץ JAR (Java ARchive) משמש בתחום המחשוב לאריזת Bytecode של Java.
בדרך כלל קובץ JAR מכיל את קובצי המחלקות וקובצי משאבים (resources) כגון קובצי תמונה וקול. קובצי JAR מבוססים על דחיסת zip. ניתן לטפל בקובץ JAR באמצעות כל תוכנה המסוגלת לטפל בקובצי zip.
שניאנג
שֶׁנְיָאנְג (בסינית מפושטת: 沈阳; בסינית מסורתית: 瀋陽; בפין-יין: Shěnyáng; ; מילולית: "הגדה הצפונית של נהר שן"; במנצ'ורית: - מוּקְדֶן) היא תת-מחוז עירוני, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז ליאונינג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בתת-המחוז העירוני כ-9.07 מיליון תושבים, מתוכם כ-7.885 מיליון בשטח האורבני. שניאנג מהווה מרכז חשוב של תעשייה כבדה וכן את צומת התחבורה והסחר העיקרי בצפון-מזרח המדינה.
JAR
קובץ JAR מכיל קובץ מניפסט (Manifest File), המתאר את מאפייני הארכיב. קובץ המניפסט נקרא MANIFEST.MF והוא ממוקם בתת-ספרייה של קובץ ה-JAR.
שניאנג
העיר הוקמה על ידי מדינת יֶן בתקופת המדינות הלוחמות, בשנת 300 לפנה"ס לערך. בשנת 1625 העתיק המנהיג המנצ'ורי נוּרְהָאצִ'י את בירתו לשניאנג, ובשנת 1634 הוחלף שמה למוּקְדֶן במנצ'ורית, או שֶׁנְגגִ'ינְג (סינית: 盛京, פיניין: Shèngjīng) בסינית, שמשמעו "הבירה המשגשגת". היא נשארה עיר הבירה של שושלת צ'ינג המנצ'ורית עד להכנעת שושלת מינג וכיבוש בייג'ינג ב-1644. עם זאת נותרה לה חשיבות מיוחדת בחצר הקיסרות, הארמונות שבה החזיקו ברבים מאוצרות הממלכה, וקברי הקיסרים הראשונים שבה המשיכו להוות מוקד עלייה לרגל עוד זמן רב. כיום מהווים קברים אלו חלק מאתר מורשת עולמית. ארמון מוקדן מהווה אף הוא, ביחד עם העיר האסורה בבייג'ינג, אתר מורשת עולמית נוסף.
JAR
אירכוב ליישום
המכונה הווירטואלית של ג'אווה יכולה להריץ קובץ JAR בתור היישום הראשי, או לטעון אותו כספריית מחלקות ומשאבים עבור יישום אחר.
שניאנג
לאחר הנחת פסי רכבת שחיברו את המזרח הרחוק הרוסי עם צפון-מזרח סין, הפכה העיר למוקד השפעה רוסי. בשנת 1905 התחולל בעיר קרב מוקדן, הקרב החשוב האחרון במלחמת רוסיה יפן. במקום הוקמה אנדרטה לזכר החיילים הרוסיים שעומדת נטושה ואינה מתוחזקת.
לאחר הניצחון היפני, הפכה העיר למוקד הפעילות הכלכלית של יפן בדרום מנצ'וריה. לאחר כיבוש מנצ'וריה והקמת מנצ'וקוו הפכו היפנים את העיר למרכז תעשייה כבדה.
גאוגרפיה ואקלים
תת-המחוז משתרע על פני 12,870 קמ"ר במרכז מחוז ליאונינג, מצפון לנהר חוּן, יובל חשוב של, כ-630 קילומטרים צפון-מזרחית לבייג'ינג בירת סין. אקלימה של העיר הוא יבשתי לח עם השפעה מונסונית. הקיץ חם ולח, עם טמפרטורת מקסימום של C° 36.1, בהשפעת מונסונים, והחורף קר ויבש, עם טמפרטורת מינימום של C° 28.5−, בהשפעת אנטי ציקלון סיבירי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 705.5 מ"מ.
חלוקה מנהלית
תת-המחוז העירוני שניאנג מחולק לעשר מועצות, שתי נפות כפריות ונפה עירונית אחת:
היידי מוזס
היידי מוזס (נולדה ב-30 במרץ 1982) היא לוביסטית ופעילה להט"בית.
ביוגרפיה
היידי היא השמינית מבין עשרת ילדיו של מנחם אליעזר מוזס, לשעבר חבר כנסת מטעם יהדות התורה. גדלה בבית חרדי בשכונת גאולה בירושלים, ומגיל צעיר גילתה סימני מרדנות בחברה החרדית. בין היתר סירבה לדבר יידיש, התעקשה לרכוב על אופניים, וכבר בגיל 6 החלה להתעניין בפוליטיקה והייתה קוראת עיתונים שאביה הביא הביתה. למדה בבית הספר החרדי "בית יעקב", ובגיל 14 נשלחה לשנתיים למנצ'סטר למוסד לבנות חרדיות שנחשבות לסוררות, ושם נחשפה לראשונה ללסביות והחלה להבין שגם היא נמשכת לנשים.
בגיל 23 וכשהיא אמא לבן ולבת עזבה את בעלה, חזרה להתגורר בבית הוריה עם הילדים, והחלה ללמוד לימודי רפואה אלטרנטיבית. הוריה לחצו עליה לעזוב את השכונה החרדית והיא עברה לגור בשכונת רחביה, שם פתחה גם קליניקה לטיפולים אלטרנטיביים.
בגיל 25 השתמשה לראשונה בחייה במחשב, ובאותה תקופה החלה גם בתהליך יציאה מהארון ונעזרה בארגון בת קול. לאחר יציאתה מהארון לא דיברה עם אביה במשך חמש שנים. השניים חזרו לקשר במהלך כהונתו של האב כחבר כנסת, אך חבריו לסיעת יהדות התורה בחרו שלא לדבר עם היידי.
קריירה פוליטית
מאז שנת 2008 פועלת מוזס כלוביסטית חברתית ומשתתפת בדיוני ועדות הכנסת בנושאי רווחה, חינוך ובריאות. לדבריה ההשראה לכניסה לפוליטיקה הייתה ציפי לבני, ששמה פורסם בעיתונים החרדיים ללא תמונתה.
היא מסייעת הן לקהילת היוצאים מהעולם החרדי והן לקהילת הלהט"ב ומקדמת חוקים חברתיים כגון חוק היתומים החרדים, חוק הנקה במרחב הציבורי וחוק המגשרים.
בשנת 2014 הקימה את תנועת "אנה אפנה" שמאתרת שבאבניקים בגיל העשרה כדי להחזיר אותם לבני משפחותיהם, בשנת 2016 השתתפה ביום הקהילה הגאה שצוין לראשונה בכנסת, ומשתתפת בקביעות בישיבות השדולה למען הלהט"ב
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 ב-2019 התמודדה בפריימריז של מפלגת הליכוד והוצבה במקום ה-51 לא ריאלי. בבחירות לכנסת ה-22 וה-23 הוצבה במקום ה-53 ברשימה ובבחירות לכנסת ה-24 הייתה במקום ה-52 ברשימת המועמדים.
לקראת הפריימריז בליכוד לכנסת ה-25 התפרסמה כשחילקה בכנס פעילים "שרשרת נאמנות" מוזהבת עם דמותו של בנימין נתניהו, אך הגיעה רק למקום ה-66 בהצבעה עצמה.
עמדותיה
מוזס מתנגדת לגיוס חרדים, בעד העלאת גיל הנישואים , והקמת קואליציה על בסיס מפלגות גדולות שלא תהיה תלויה במפלגות קטנות או סקטוריאליות שיעכבו קידום חוקים חברתיים.
בראיון עימה אמרה היא מעוניינת להגיע למשרד הרווחה ולהקים בו גוף פיקוח.
ויליאם הנרי פוקס טלבוט
ויליאם הנרי פוקס טלבוט (באנגלית: William Henry Fox Talbot; 11 בפברואר 1800 – 17 בספטמבר 1877) היה מדען, בוטנאי, מתמטיקאי, בלשן, מו"ל וצלם אנגלי, הזכור בעיקר כאחד מאבות הצילום, וכממציא תהליך ההדפסה מנגטיב - שיטת הדפסת התצלומים המרכזית במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20. בנוסף, פרסם את "עיפרון הטבע", האלבום הראשון אשר היה מלווה כולו בתצלומים.
ראשית דרכו ותחילת מחקרו המדעי
ויליאם היה בנם היחיד של ויליאם דבנפורט טלבוט (William Davenport Talbot) ואליזבט פוקס סטרנג'וויס (Elisabeth Fox Strangways). הוא גדל בבית האחוזה המשפחתי בלקוק אבי (Lacock Abbey) שבדרום-מערב אנגליה. אביו נפטר כשהיה בן חמש, אך הונה של משפחתו אפשר לו לרכוש השכלה מצוינת. הוא נכנס לטריניטי קולג' (Trinity College) שבקיימברידג' בשנת 1817, וזכה ב-1820 בפרס "פורסון" בלימודים קלאסיים. כבר בתקופה מוקדמת החל טלבוט במחקר באופטיקה. בין השנים 1872-1822 כתב חיבורים מדעיים עבור "החברה המלכותית" (Royal Society), רבים מהם בנושאים מתמטיים ואופטיים: במגזין "Edinburgh Journal of Science" פרסם ב-1826 מאמר על "מספר ניסויים בלהבה צבעונית"; ברבעון "Quarterly Journal of Science" פרסם ב-1827 מאמר על אודות "אור מונוכרומטי"; וב-"Philosophical Magazine" פרסם מספר מאמרים בנושאים כימיים, בהם מאמר על "שינויים כימיים של צבע".
טלבוט היה מיודד עם מדענים רבים, ובהם שניים שהיה להם תפקיד חשוב בהמצאת הצילום: סר ג'ון הרשל, שפגש את טלבוט ב-1824, והשפיע עליו לפנות למחקרים בתחום האור והאופטיקה; והאנציקלופדיסט הסקוטי סר דייוויד ברוסטר, שפרסם מאמרים מדעיים של טלבוט בעיתונו, ולאחר המצאת הצילום עזר לו להפיץ ולמצוא תומכים להמצאתו בסקוטלנד.
רעיון המצאת הצילום, 1833
רעיון המצאת הצילום עלה במוחו של טלבוט בשנת 1833, בעת ששהה בחופשה ליד אגם קומו באיטליה, וניסה ללא הצלחה לצייר את הנוף:
טלבוט נזכר אז בניסויים כושלים אחרים בציור, אותם ערך כעשור קודם לכן בעזרת קמרה אובסקורה:
רישומים פוטוגניים
טלבוט החל את ניסוייו בסביבות 1834 בלקוק אבי, שם עמדו לרשותו ספרייה איכותית ומטבח שבו יכול היה להיעזר לצורך הניסויים הכימיים. בתקופה שבין המחשבה הראשונה על הצילום ליד אגם קומו באוקטובר 1833 ובין תחילת הניסויים הממשיים, למד טלבוט את הנושא וחיפש דרכים ליישם את רעיונותיו. הוא ידע שמלחי כסף רגישים מאוד לאור והחל לעבוד איתם. הוא מצא שמבין כל תרכובות הכסף, כסף כלורי הוא הרגיש ביותר. ואולם, כסף כלורי אינו מסיס במים, ולכן לא ניתן היה לצפות עמו נייר. טלבוט פתר בעיה זו בעזרת מלח בישול; הוא טבל נייר כתיבה רגיל והספיגו בתמיסת מלח חלשה. לאחר שיובש, הבריש טלבוט את הנייר בכסף חנקתי, שניתן היה להמסה אך לא היה רגיש מספיק לאור. כשהכסף החנקתי בא במגע עם המלח שבסיבי הנייר, התרחשה תגובה כימית שגרמה להיווצרות שביבים זעירים של כסף כלורי. את התהליך ניתן היה לעשות בתאורה עמומה אך לא באור שמש ישיר. לאחר הייבוש היה הנייר מוכן לשימוש.
הנייר שייצר טלבוט שימש ליצירת הדפסי שמש ישירים, כלומר, תהליך הרישום נסמך כולו על אור השמש, ללא תהליך פיתוח נוסף לאחר החשיפה לאור (אף שנדרשו תהליכי שימור כימיים לאחר החשיפה), והדימוי נגלה לעין במהלך החשיפה. באזורים שנחשפו לאור השמש הפך הכסף הכלורי לחלקיקי כסף מתכתי בגוונים כהים; אי לכך, המקומות שהוארו התכהו, ומכאן שנוצר דימוי נגטיבי. את הניירות חשף טלבוט לאור כשעליהם הונח אובייקט כלשהו, לרוב בעל שקיפות משתנה, כגון דוגמיות בוטניות (עלים וכדומה), שהוצמדו אל הנייר באמצעות זכוכית שהונחה על גבי שניהם. בעת החשיפה, במקומות שבהם האובייקט לא חסם את האור, הושחר הנייר לחלוטין; השטחים השקופים למחצה הותירו על הנייר גוני אפור משתנים; האזורים האטומים באובייקט חסמו לחלוטין את האור והותירו את הנייר לבן. משך החשיפה הנדרש ליצירת האפקט נע בין עשר דקות לחצי שעה. את הדימוי שנוצר על הנייר ניתן היה לראות לאור נרות בלבד. אור חזק יותר גרם להתכהות הכסף הכלורי שלא נחשף, כך שהתמונה כולה הושחרה והתפוגגה.
ברשימותיו מ-1835 כינה טלבוט את התהליך "סִיאֵגְרָפִיה" (Sciagraphy, רישום צללים), אך מעולם לא עשה שימוש פומבי במונח. במקביל, באותה תקופה כינה את התהליך רישומים פוֹטוֹגֶנִיְים (Photogenic Drawing), ובשם זה המשיך לכנותו גם לאחר פרסומו.
קיבוע הדימוי
ניסוייו של טלבוט דמו מאוד לאלו שערך תומאס וג'ווד כארבעים שנה לפניו עם מלחי כסף; כמו טלבוט, גם וג'ווד יצר תשלילים (תמונות נגטיביות) של אובייקטים אותם הניח על גבי עורות שהוטבלו בתרכובות-כסף, אך מעולם לא מצא דרך לייצב את הדימוי ולנטרל את רגישותם של מלחי הכסף שלא נחשפו לאור. אי לכך, כל תמונותיו הושחרו כליל עם הזמן ונעלמו.
טלבוט, שטען כי לא הכיר את ניסוייו של וג'ווד באותה תקופה, גילה בסתיו 1834 את השלב הבא - תגלית מקורית שהייתה מכרעת להתפתחות תהליך הצילום שלו; לאחר ניסויים עם חומרים רבים מצא שביכולתו לייצב את הדימויים ולהחליש מאוד את המשך השחרתם באור בעזרת שטיפה באשלגן יודי (potassium iodide). זמן קצר לאחר מכן גילה שאת אותה תוצאה ניתן להשיג בעזרת שטיפה בתמיסת מי מלח רגילה. שיטתו של טלבוט הפכה את הליד הכסף שנותר בנייר לרכיב פחות רגיש באופן יחסי, כלומר הקשתה על יוני הכסף להפוך לכסף נייטרלי, אך לא ניקתה אותו ממנו לגמרי. אי לכך, הופיעו כתמים בשלבים מאוחרים יותר על הנייר, ולעיתים הוא התכהה עם הזמן.
ידידו של טלבוט, ג'ון הרשל, פתר בעיה זו עם תחילת ניסוייו בצילום ב-1839, והציע להשתמש בנתרן תיוסולפט שאז כונה "היפוסולפיט של סודה" (hyposulphite of soda או בקיצור "היפו"), כדי לקבע את הנייר החשוף; ההיפוסולפיט המיס את גבישי הליד הכסף שלא נחשפו, אך לא פעל על הכסף המתכתי (היינו, על האזורים שהשחירו בנייר). שטיפה במים ניקתה מהנייר את כל השיירים, והדימוי נותר מקובע ולא רגיש לאור כלל. תמיסה זו משמשת עד היום כמקבע (fixer) בהדפסות ופיתוחים אנלוגיים של סרטי שחור-לבן.
נגטיב-פוזיטיב, 1835
בסביבות פברואר 1835 הבין טלבוט את עקרון הנגטיב-פוזיטיב; כיום ידוע כי חוקרים שונים, כגון סמואל מורס, שערכו ניסויים דומים בחומרים רגישים לאור, התייאשו ונטשו את מאמציהם כשראו שהדימוי שמתקבל מהופך מבחינת גווניו (היינו, דימוי נגטיבי). טלבוט התברך בכושר המצאה שגרם לו להפוך מגרעה זו כביכול, לטובתו. הוא הבין שמבחינה כימית-פיזיקלית אין הבדל בין הנגטיב לפוזיטיב, שכן הפוזיטיב הוא למעשה נגטיב של הנגטיב; על ידי הצמדת הנייר עם הדימוי הנגטיבי לנייר חדש הרגיש לאור וחשיפתם לאור, מתקבל הדפס פוזיטיבי.
המונחים "פוזיטיב" ו"נגטיב" לא הומצאו על ידי טלבוט, שלא ידע בדיוק כיצד לכנות את השלבים השונים (הוא כינה אותם "התהליך הראשון" ו"התהליך השני", או "העתקה מחדש", או "דימוי מהופך"), אלא על ידי ידידו סר ג'ון הרשל, ששאל מונחים אלו כאנלוגיה מתחום החשמל. הרשל הוא גם זה שהגה את השם האנגלי לצילום, "photography" (רישום אור), משום שחשב שהשם של טלבוט, "רישומים פוטוגניים", אינו גמיש ומדויק דיו.
ככל הנראה לא הדפיס טלבוט אף אחת מתמונות הקמרה אובסקורה שייצר עד אפריל 1839. התצלום הפוזיטיבי הישן ביותר שנשמר מעבודתו של פוקס טלבוט הוא הדפס מ-1839 של נגטיב שנוצר ב-1835, המראה חלון בבית האחוזה שלו. באותה תקופה הוא כתב להרשל: "גיליתי שתמונות הקמרה מועברות יפה מאוד, ולתוצאה אפקט רמברנדטי בסך הכל"
פרסום תהליך הצילום, 1839
אף על פי שהגיע להישגים מרשימים, שאף טלבוט להמשיך ולשכלל את המצאתו טרם פרסומה, ורק משפחתו הכירה את התמונות שיצר. במהלך השנה העוקבת היה טלבוט טרוד מאוד במחקרים אופטיים ומתמטיים, ונותר לו זמן מועט לעיסוק בצילום. רק בנובמבר 1838 התפנה לניסויים מחודשים בצילום, ותכנן לכתוב מאמר עליהם עבור החברה המלכותית. התזמון שלו התברר כגרוע במיוחד, שכן ב-7 בינואר 1839 הכריז בפריז פרנסואה אראגו כי לואי ז'אק מנדה דאגר המציא שיטה ללכידת הדימויים שנוצרים בגב הקמרה אובסקורה (תהליך הדאגרוטיפ). אראגו לא מסר פרטים טכניים, וטלבוט לא יכול היה לדעת אם תהליך הצילום של דאגר דומה לזה שלו ואם לאו. כך או כך, לאור ההכרזה מיהר לסיים את מאמרו. ב-25 בינואר אותה שנה הציג מייקל פאראדיי בפני החברה המלכותית כמה מתמונותיו של טלבוט, שצולמו עוד ב-1835. ב-31 בינואר הקריא טלבוט את מאמרו בפני החברה המלכותית ובמהלך פברואר פרסם את פרטי תהליך הצילום שלו.
טלבוט כתב אל אראגו שגם בידיו תהליך לקיבוע התמונות שנוצרות בגב הקמרה אובסקורה ואראגו הזמינו לפריז, יחד עם מדענים נוספים, כדי לצפות בדימויי המתכת שיצר דאגר. טלבוט סירב, אך ביקש מידידו ג'ון הרשל לבחון את התמונות בעודו בפריז:
כאשר ראה הרשל את תצלומיו של דאגר הוא דיווח חזרה אל טלבוט כי: "לא יהיה זה מוגזם לקרוא להם פלאיים". הדאגרוטיפ, כתב הרשל, "עולה על כל מה שיכולתי לדמיין בגבולות הציפיות הסבירות...כל דרגות האור והצל מופיעים ברכות ובעדינות שמותירים כל ציור הרחק מאחור"
עם פרסום תהליך הצילום בצרפת גבר הלחץ על טלבוט ליצור יותר דימויי קמרה אובסקורה, והוא פיתח שיטות מתוחכמות יותר ליצירת ניירות הצילום. השלב החשוב ביותר היה החלפת הכסף הכלורי בכסף ברומידי. החומר החדש היה רגיש פי עשרה לאור, אך היה קשה יותר להכנה.
דאגר זכה לכבוד עם חשיפת המצאתו, אך לאחר פרסום התהליך תפקידו בהתפתחות הצילום היה קטן. טלבוט, לעומת זאת, המשיך במאמציו וניסה לבחון את הפוטנציאל של הצילום הן עבור המדע והן עבור האמנות.
הקלוטייפ, 1841
בפברואר 1841 חשף טלבוט לציבור תהליך חדש, אותו כינה "רישום קלוטייפ (פוטוגני)" (Calotype [Photogenic] Drawing), אך תוך זמן קצר קיצר את השם המסורבל ל"קלוטייפ" בלבד, שם שמקורו במילה היוונית καλό, "יופי". לא ברור מתי החל טלבוט להשתמש בתהליך זה. הוא מופיע בכתביו לראשונה ב-30 בינואר 1840, אך את התהליך גילה ככל הנראה לפני כן. ידידיו של הממציא החלו לכנות את התהליך "טלבוטייפ", הן כמחווה לטלבוט, והן משום שלא כולם הכירו את מקורו היווני של השם.
בשונה מתהליך הרישום הפוטוגני, שהיה המצאה של טלבוט, הקלוטייפ היה בעיקרו גילוי; בשלהי ספטמבר 1840, במהלך ניסויים שונים שערך, הבחין טלבוט בהתנהגות לא רגילה של ניירות הצילום שלו. הוא גילה שציפוי של הניירות בתערובת של כסף חנקתי וחומצה גאלית (Gallic acid) הופך אותם לרגישים מאוד לאור, גם אם לא אחידים ולא יציבים. על ניירות אלו הוטבעו דימויים ברורים כבר לאחר חשיפה של חמש דקות בגב הקמרה ביום מעונן. בעקבות תצפיות אלו הגיע ב-23 בספטמבר לפריצת הדרך הגדולה שלו; עד אותו יום, אור השמש גרם לדימויים להופיע ישירות על גבי הנייר. כעת גילה שחשיפה קצרה בקמרה, בת מחצית הדקה, מספיקה כדי לרשום דימוי לא נראה - דמות סמויה - אותה ניתן לחשוף באמצעים כימיים מאוחר יותר. עקרון הדמות הסמויה הוא אחד מבסיסי תהליך הצילום. טלבוט גילה, ראשית, שאם הוא מותיר את הנייר החשוף בחדר חשוך למספר דקות, הדימוי מופיע על גבי הנייר באופן ספונטני. כמו כן גילה שתמונות על ניירות שדהו לפני זמן רב ניתנים לשחזור אם טובלים את הנייר הדהוי בחומצה גאלית. בתוך שבוע לערך הבין טלבוט את מרכיבי ההליך; תמיסת החומצה הגאלית פעלה כמפתח; החשיפה הקצרה לאור יצרה שינוי בלתי נראה לעין במבנה החומר הרגיש לאור ו"לכדה אנרגיה" במקומות שבהם פגע האור, שאפשרה לפתח את אותם אזורים בשלב מאוחר יותר ולהפוך בהם את מלחי הכסף לכסף מתכתי, כך שהדימוי נגלה לעין.
פרסום ה"קלוטייפ" והוצאת פטנט
באוגוסט 1841 הודיע טלבוט על המצאת ה"קלוטייפ". הליך הקלוטייפ נבדל מהתהליך שפיתח דאגר לא רק באפשרות להדפסה של מספר עותקים כל תצלום, אלה גם בניידות רבה יותר של התצלומים ובאפשרות לרטש פרטים מסוימים בהם. עם זאת, תהליך הצילום היה ארוך יותר, והתצלומים המופקים נטו לדהות.
בפברואר באותה שנה רשם טלבוט פטנט על המצאתו. בתחילה דרש סכום של עשרים לירות שטרלינג על זיכיון להשתמש בהמצאתו, אולם מאוחר יותר הוריד סכום זה לארבע לירות שטרלינג. בנוסף ויתר טלבוט על התשלום עבור אלו שביקשו לעסוק בצילום בשיטה זו כחובבים. עבור זיכיון מסחרי ביקש טלבוט סכום של 300 לירות שטרלינג. דרישה זו עוררה תרעומת בקרב חוגים בחברה הבריטית, בייחוד לאחר שנת 1851 שבה נודע על המצאת תהליך הקולודיון (Collodion) בידי פרדריך סקוט ארצ'ר (Frederick Scott Archer). טלבוט הכריז כי מי שישתמש בתהליך זה יצטרך לשלם על זיכיון גם עבור הקלוטייפ. הד לתרעומת זו ניתן למצוא בדברי הלעג שהטיח מנהל סטודיו לצילום בממציא, כשהכריז כי טלבוט מנסה לשמור לעצמו "מונופול מלא על קרני השמש".
טלבוט הלך והסתבך בתביעות משפטיות נגד מי שהפר לדעתו את זכויות הפטנט שלו. באוגוסט 1852 פרסם עיתון "הטיימס" מכתב מאת ויליאם פרסונס (William Parsons, 3rd Earl of Rosse), נשיא "החברה המלכותית", וצ'ארלס לוק איסטליק (Charles Lock Eastlake), נשיא "האקדמיה המלכותית לאמנויות" (Royal Academy), ובו קראו לטלבוט לחשוף את הפטנט שלו, אשר נתפס כמכשול לפיתוח הצילום. בתגובה הסכים טלבוט לחלק רישיונות חופשיים לחובבים, והוריד את התשלום לצלמי פורטרטים מקצועיים ל-100 לירות שטרלינג לשנה הראשונה לרכישת הזיכיון.
בשנת 1854 הגיש טלבוט בקשה להארכת תוקף הפטנט על המצאתו ל-14 שנה.
"עפרון הטבע", 1846-1844
אך לא רק ייעוד אמנותי ייחס טלבוט לצילום; על תצלום של "פרטי חרסינה" רשם: "אם גנב יגנוב את האוצרות - והעדות האילמת של התמונה תובא לפניו - הרי תהה זו ראיה נאצלת ביותר". טלבוט, טוען מבקר התרבות והאמן אלן סקולה, הכיר כבר בשלב המוקדם ביותר של הצילום, בפוטנציאל האינסטרומנטלי החדש של ההמצאה, היותה "עדות אילמת", כלומר, על אף שהתמונה שותקת, היא יכולה להשתיק את התירוצים והסיפורים של הגנב-הפושע. טלבוט הניח בפסקה זו בסיס לטענה על אמת חוקית חדשה: "רק הצילום יכול להתחיל לדרוש סטטוס חוקי כמסמך ויזואלי שמאשר בעלות". לצד תצלום אחר, של ספרים בספרייה, כתב טלבוט הערה מעניינת, נבואית כמעט, שייעדה למדיום יכולות לצפות עמוק יותר לתוך המציאות ולהתבונן בסודות הטבע, אך בה בעת חזתה מראש פיתוחים מאוחרים כמצלמות לילה ומעקב חשאי:
עיסוקים אחרים
טלבוט היה פעיל גם בפוליטיקה, והיה רפורמטור מתון שתמך בדרך כלל בשרי המפלגה הוויגית. הוא שימש חבר פרלמנט בין השנים 1832 ו-1835, וגם החזיק במשרת שריף וילטשייר ב-1840. בין עיסוקיו המחקריים הקדיש זמן רב גם לארכאולוגיה, ופרסם את הספר "הרמס, או מחקרים קלאסיים ועתיקים" (Hermes, or Classical and Antiquarian Researches 1838-39). טלבוט היה אחד הראשונים שפענחו, יחד עם סר הנרי רולינסון וד"ר אדוארד הינקס, את כתב היתדות של נינוה. הוא גם היה מחברו של הספר "אטימולוגיות אנגליות" (English Etymologies' 1846).
טלבוט נפטר בכפר ליקוק אבי שבווילטשייר, ונטמן בחצר כנסיית הכפר. אשתו וילדיו נטמנו לצידו.
יעקב גלבוע
יעקב גלבוע (2 במאי 1920 - 9 במאי 2007) היה מלחין ישראלי.
ישיבת רבינו יצחק אלחנן
הסמינר התאולוגי על שם הרב יצחק אלחנן (באנגלית: Rabbi Isaac Elchanan Theological Seminary; ובקיצור RIETS/ ירי"א) שנוסד ב-1896 הוא הסמינר לרבנים של ישיבה יוניברסיטי. עד שנות ה-40 של המאה ה-20 והפיצול בין המוסדות החילוניים והדתיים של הישיבה יוניברסיטי, זה היה חלק בלתי נפרד מהישיבה יוניברסיטי. הסמינר לרבנים ממוקם לאורך שדרות אמסטרדם בניו יורק בשכונת וושינגטון הייטס במנהטן.
יעקב גלבוע
יעקב גלבוע (ארווין גולדברג) נולד בקושיצ'ה, צ'כוסלובקיה. מגיל שלוש גדל בווינה, שם למד נגינה בפסנתר מגיל שמונה. בשנת 1938 עלה לארץ ישראל בזכות מלגת לימודים לטכניון בחיפה. אחרי מלחמת העצמאות, בה שירת בפלמ"ח, החל לעבוד כמנהל חשבונות בעיריית תל אביב. בשנת 1980 יצא לגמלאות והקדיש את כל זמנו להלחנה.
ישיבת רבינו יצחק אלחנן
השם העברי של המוסד הוא ישיבת רבינו יצחק אלחנן, לזכרו של הרב יצחק אלחנן ספקטור שנפטר באותה שנה. השם העברי מופיע בחותמות של כל הסניפים של ישיבה יוניברסיטי באותיות עבריות, לפעמים בכתיב חסר, ישיבת רבנו יצחק אלחנן.
יעקב גלבוע
לימודים וראשית קריירה
גלבוע החל ללמוד מוזיקה בארץ ישראל, תחילה בכוחות עצמו, מספר "תורת ההרמוניה" של ארנולד שנברג, ואחר אצל יוסף טל בירושלים. הוא הספיק לסיים את לימודיו בבית המדרש למורים בירושלים לפני שהתגייס לפלמ"ח בשנת 1947. אחרי המלחמה המשיך ללמוד בעצמו ולבסוף למד באופן פרטי תזמור אצל פאול בן-חיים, בין השנים 1953 עד 1956. בשנים אלה החל להלחין בסגנון פוסט-רומנטי ים-תיכוני. יצירותיו משנים אלה היו:
ישיבת רבינו יצחק אלחנן
תוכנית הלימודים
תוכנית הסמיכה של הסמינר בנויה לארבע שנות לימוד. המוקד העיקרי הוא בלימודי תלמוד. ראש הכולל הוא הרב צבי שכטר. יש מגוון של קורסים משניים שמטרתם להכשיר את התלמידים כרבנים וכיועצים רוחניים, וישנם גם קורסים בפילוסופיה יהודית. יש מסלול הצטיינות במסגרת תוכנית הסמיכה הכללית, שבו הסטודנטים מקבלים מלגה נוספת ונדרשים להשתתף בקורסי השלמה נוספים. סטודנטים רבים ב-RIETS נרשמים במקביל למגוון קורסים בתארים מתקדמים, כולל לימודי משפטים, חינוך, לימודי יהדות אקדמיים, פסיכולוגיה ומדעים.
יעקב גלבוע
לימודים וראשית קריירה
את השנים הבאות הקדיש גלבוע לחיפושי סגנון חדש, לאחר שסגנון הכתיבה הקודם לא ענה עוד על דרישותיו. הוא בחן את שיטת שנים-עשר הטונים, הסריאליזם והנאו-אימפרסיוניזם, בעיקר של ליגטי ואף השתתף בקורס למוזיקה חדשה בקלן, בהדרכת שטוקהאוזן ואחרים, אך סגנונם לא ישר בעיניו ולאחר שובו ארצה החל ליצור לו סגנון משלו, המאחד את סגנון האוואנגרד עם מאפיינים מזרח תיכוניים וחופשי מכל אסכולה מוגדרת.
ישיבת רבינו יצחק אלחנן
תוכנית הלימודים
ל-RIETS שני כוללים לסטודנטים שכבר קיבלו סמיכה, הנקראים "כולל עליון", המציעים לתלמידים אפשרות ללמוד תורה ברמה מתקדמת וללמוד קורסים משלימים במשך שלוש עד ארבע שנים נוספות תוך קבלת מלגה נדיבה. ראשי הכולל העליון הם הרב מיכאל רוזנצווייג והרב מרדכי וויליג.
יעקב גלבוע
רשימה חלקית של יצירותיו
אחת מיצירותיו החשובות של יעקב גלבוע היא "שנים-עשר החלונות של שאגאל בירושלים" (1966), עשרים וארבעה קטעים קצרים, מחציתם ווקאליים ומחציתם אינסטרומנטליים. הקטעים הווקאליים מוקדשים לשנים-עשר שבטי ישראל, קטע לכל שבט, וסדר נגינתם תלוי ברצון המנצח, אך עליו להקדים קטע אינסטרומנטלי לכל קטע ווקאלי. בביצוע הבכורה השתתפו זמרת הסופרן פרידל טלר-בלום, זמרים ונגנים מן התזמורת והמקהלה של התזמורת הסימפונית ירושלים, רשות השידור, עם הפסנתרן פרנק פלג והמנצח איתן לוסטיג, 1968. היצירה זכתה בפרס אנגל לשנת 1973.
ישיבת רבינו יצחק אלחנן
תוכנית הלימודים
בנוסף, יש כולל לדיינות בראשות הרב יהודה דוד בלייך והרב מרדכי וויליג.
היסטוריה
בתי הספר היהודים הראשונים בניו יורק היו אל חיים ובית ספרו של הרב אלנתן, בלואר איסט סייד.