cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטפט הצהוב
פרשנות פמיניסטית
בביקורת הפמיניסטית הושם דגש רב על תחושת הניצחון שבסופו של הסיפור. בעוד יש הטוענות כי דעתה של המספרת נטרפה עליה בשל ההתייחסות כלפיה, אחרות רואות את הסוף כמתאר אישה שסופסוף עומדת על שלה, בנישואים שבהם היא הרגישה לכודה. הדגש על קריאה וכתיבה כפרקטיקות ממוגדרות גם ממחיש את החשיבות של הסיפור כנרטיב פמיניסטי. אם על המספרת נאסר לקרוא ולכתוב, אזי היא התחילה "לקרוא" את הטפט עד שהיא שמצאה את נתיב הבריחה שחיפשה. כשהיא רואה את הנשים מאחורי הסורגים, המספרת מבינה כי אין היא יכולה לחיות את חייה כלואה מאחורי סורג ובריח. בסופו של הסיפור, כשבעלה שוכב על הרצפה מחוסר הכרה, היא זוחלת עליו, באופן סמלי עולה עליו. זה מתפרש כניצחון על בעלה, על חשבון השפיות שלה.
במאמרה "ביקורת פמיניסטית: 'הטפט הצהוב' ופוליטיקת הצבע בארצות הברית", כותבת סוזן לאנסר ש"הטפט הצהוב" הוא רק אחד מספרים רבים שאבדו במרוצת הזמן בגלל אידאולוגיה רווחת שראתה את תוכנם כמטריד או פוגעני. כדוגמה, העורך של "The Atlantic Monthly" דחה את הסיפור הקצר כי "לא היה יכול לסלוח לעצמו אם יגרום לאחרים את אותה מצוקה שהסיפור גרם לו". אך לאנסר מציינת שאותו הטיעון היה קיים ביחס לעבודותיו של אדגר אלן פו, אבל למרות עובדה זו עבודותיו פורסמו, וממשיכות להיות מפורסמות, וכן נחקרות על ידי אקדמאים.
במאמרה "הסופרת כרופאה: מודלים חדשים לשיח רפואי בכתיבה המאוחרת של שארלוט פרקינס גילמן", חוקרת מרתה קאטר את הניסיון של הממסד הרפואי, בשליטתם של גברים, להשתיק נשים. גילמן מתייחסת לגישה הרווחת, לפיה נשים הן "שקטות, חסרות כוח, ופאסיביות". בתקופה בה כתבה את סיפוריה, בין 1840 ל-1890, נשים באופן כללי הוגדרו כ"פחות מ-" - כחולניות וחלשות; "היסטריה" - לכאורה "מחלה נשית" - נחשבה כתוצאה מהשכלת יתר. נכתב אז בספרי הרפואה שנשים שמאמצות מידי את מוחן מביאות על עצמן את המחלה. למעשה, רבים מבין המחלות בהן אובחנו נשים נחשבו לתוצאה של היעדר שליטה עצמית מצד נשים, והרופאים, מצידם, סברו שכדי לטפל בנשים אלו, עליהם "לנקוט בטונים סמכותיים" ושאישה מרופאת היא "אישה כנועה, צייתנית ושקטה, שמעל לכל כפופה לרצונו וקולו של הרופא". אישה היסטרית נתפשה כאישה שרודפת כוח, ושכדי להירפא עליה לאפשר לרופא לחתור תחת רצונותיה. לעיתים קרובות, הטיפול המתבקש היה ריתוק למיטה, בכוונה "לאלף" את האישה ובעצם, לשלול ממנה את חירותה. בדרך זו, היה אפשר לגבור על כל יצר מרדני, ולאלץ נשים לקבל על עצמן תפקידי מגדר מצופים. גילמן רצתה להדגיש את הנזק שבטיפולים אלו, ולהראות כיצד התוצאה היא נשים מושתקות.
פרשנויות אחרות
"הטפט הצהוב" נחשב גם לדוגמה של ספרות גותית בשל התייחסותה לטירוף וחוסר האונים. אלן ריאן, למשל, כתב בהקדמה לסיפור: "מלבד מקורותיו זהו אחד מסיפורי האימה הטובים והחזקים ביותר שנכתבו אי פעם. ייתכן וזהו סיפור רפאים. או גרוע מכך, ייתכן והוא לא." חלוץ ז'אנר האימה, הסופר ה. פ. לאבקרפט תיאר את "הטפט הצהוב" כקלאסיקה של ספרות אימה.
הלן לפקוביץ הורוביץ, בספר "חוסר מנוחה פראי: שארלוט פרקינס גילמן ויצירת הטפט הצהוב", מסכם כי "הסיפור בא כמחאה נגד [בעלה הראשון של גילמן, האמן צ'ארלס] סטטסון, וכנגד הנישואים המסורתיים שהוא דרש ממנה".
סרי אדלשטיין טענה ש"הטפט הצהוב" הוא אלגוריה לשנאתה הגוברת של גילמן לעיתונות צהובה. לאחר יסדה את העיתון The Forerunner בנובמבר 1909, הבהירה גילמן שהיא מעוניינת בעיתונות מפוכחת יותר, שאינה מסתמכת על סיפורים מוגזמים וכותרות מתלהמות. גילמן עצמה הייתה לעיתים קרובות נושא הסיפורים הללו בתקשורת, והייתה מתרעמת על הסנסציוניות של התקשורת. על פיה אדלשטיין, הקשר בין המספרת לטפט בסיפור מקביל ליחסיה של גילמן עם העיתונות.
קורפוס המילואים השישי (האימפריה הגרמנית)
קורפוס המילואים השישי (בגרמנית: VI. Reserve-Korps) היה קורפוס בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ופורק עם סיומה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-2 באוגוסט 1914 כחלק מהגיוס הגדול בתחילת מלחמת העולם הראשונה ונועד להוות יחידת גיבוי לקורפוס ה-6. כמפקדו הראשון מונה קונרד פון גוסלר, והיחידות בו היו פחות איכותיות מאשר בקורפוסים הסדירים. הקורפוס נערך בחזית המערבית כחלק מהארמייה החמישית בפיקוד וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. הקורפוס נטל חלק בקרבות במערכה על הגבולות, לרבות קרב הארדנים. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים, ובשנת 1916 הוא השתתף בקרב ורדן, ולאחר מכן לחם ב. באביב 1917 לחם הקורפוס בקרב אראס, ובשנת 1918 הוא לחם במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים.
בינואר 1919 הועמד הקורפוס תחת פיקוד הגבולות הצפוני, ובתחילת מרץ אף כבש מחדש את ריגה. מאחר שמפקד הקורפוס, רידיגר פון דר גולץ, פעל נגד הוראות הממשלה הגרמנית, הוא הוחלף ב-13 באוקטובר 1919 על ידי ולטר פון אברהרדט, שפיקד על הקורפוס עד לפירוקו בדצמבר 1919.
מנחם בן סרוק
מנחם בן סרוק (920 עד 970 או 980 בערך), היה בלשן ופילולוג יהודי בספרד של תור הזהב. מחבר מחברת מנחם, מילון עברי-עברי לעברית מקראית. פעל תחת חסות נגידי קורדובה ממשפחת אבן שפרוט. בוויכוח מול דונש בן לברט הואשם בנטייה לקראות וגורש מקורדובה.
קורות חיים
מנחם הוא שניסח כנראה את האיגרת המפורסמת של רבי חסדאי אבן שפרוט ליוסף מלך הכוזרים. את שמו שילב באקרוסטיכון שיר הפתיחה, לאחר שמו של רבי חסדאי.
מחברת מנחם
בסביבות שנת 960-950 פרסם מנחם את עבודתו המונומנטלית - ה'מחברת' שהיא מילון ללשון המקרא כולל הארמית המקראית. זהו, למעשה, המילון העברי-עברי הראשון ללשון המקרא. ה'מחברת' מכנסת (מחברת, מהפועל לחבר) מילים מן הלשונות הללו. המילונים המוכרים לנו מלפני המחברת, כגון האגרון של רב סעדיה גאון וה'רסאלה' של יהודה אבן קוריש, כתובים בערבית יהודית.
דונש בן לברט השיג השגות רבות על המחברת. הוא טען שיש במחברת מנחם ביאורים הנוטים לקראות. כשהגיעו השגותיו של דונש לידי חסדאי, ואולי גם מסיבות אחרות, סר חינו של מנחם בעיני חסדאי והוא שלח שליחים ששרפו את ביתו של מנחם בעצם יום השבת והגלוהו אל מחוץ לעיר. מנחם כתב לחסדאי במליצה שירית כי אינו מבין על מה הואשם, והביע תקווה שאלוהים ישפוט את המקרה אחרת. למעשה, המחברת אינה חיבור קראי, אך מנחם הואשם במשך הדורות בהחזקת דעות קראיות, משום שהציע פירושים המבוססים ישירות על פשט המקרא ומנוגדים לעיתים לפרשנות של חז"ל.
מחברת מנחם מחולקת לפי שורשי המילים, אלא שלפי דעת מנחם שורשים רבים הם בני שתי אותיות או אף אות אחת. הדבר נבע מאי הכרתו בשורשים חסרים כגון חסרי פ"נ או ע"ו. לדעתו, הלשון העברית נבחרה על ידי האל ואין לשנות מהמקרא אף לא אות אחת. משום כך הוא התנגד בכל תוקף לביאור מילים על פי חילוף אותיות, שיכול אותיות או הוספת אותיות ואף לא השווה מילים קשות לערבית כדי לבארן. היה זה יהודה חיוג' שפיתח במפנה המאה העשירית את התאוריה של שלשיות השורש העברי, שיטה המקובלת עד היום.
בעוד שבמדינות דוברות הערבית התקבלה התאוריה של חיוג' וממשיכו אבן ג'נאח, הרי שבמדינות שהיו מחוץ לאזור הדיבור הערבי הייתה מחברת מנחם מילון שימושי ומוכר. רש"י ציטט ממנה לעיתים קרובות וגם אימץ חלק גדול מהתאוריה הדקדוקית של מנחם. רבנו תם (נכדו של רש"י) קינא את קנאתו של מנחם ואף חיבר ספר 'הכרעות' ובו הגן על מנחם. גם ר' יוסף קמחי, אביו של הרד"ק, הכריע במחלוקת שבין מנחם לדונש ב'ספר הגלוי' שחיבר בעקבות תורתו של חיוג' שיצאה בינתיים לאור. כאשר הוא, מאידך, מגן דווקא על גישתו של דונש. דבר זה מלמד על חשיבותה של המחברת שגרמה לשרשרת תגובות שהעשירו את מחקר הלשון העברית.
מחברת מנחם הגיעה לידינו בתשעה עשר כתבי יד ובכעשרים קטעי גניזה המפוזרים בספריות שונות באירופה, דבר המלמד על התקבלותה של המחברת ועל הפופולריות שלה בקהילות ישראל. היא יצאה לאור בשתי מהדורות מדעיות, מהדורת פיליפובסקי (פיליפאווסקי), לונדון, תרי"ד (1854) ומהדורת בדיוס (Sáenz-Badillos), גרנדה 1986, הנחשבת מהדורה ביקורתית.
הנצחה
על שמו של מנחם בן סרוק קרויים רחובות בירושלים, בראשון לציון, בהרצליה, ברמת גן, בבאר שבע ובתל אביב.
תור הזהב של הפיראטים
את תור הזהב של הפיראטים נהוג לחלק לשלוש תקופות:
הגדרות צרות יותר של "תור הזהב" שוללות לפעמים את התקופות הראשונה או השנייה, אך רובן כוללות לפחות חלק מהשלישית. התפיסה המודרנית של פיראטים כפי שמתוארת בתרבות הפופולרית נגזרת במידה רבה מתקופת הזהב של הפיראטיות.
גורמים שתרמו לתור הזהב של הפיראטיות כללו את העלייה בכמויות המטענים היקרים שנשלחו לאירופה מאזורי האוקיינוס העצומים, צמצום חיילות הים האירופאי, וכן ההכשרה והניסיון שרבים מהמלחים צברו בחילות הים האירופיים (במיוחד הצי המלכותי), ושלטון לא יעיל במושבות האירופאיות מעבר לים. המעצמות הקולוניאליות בזמנו נלחמו ללא הרף בפיראטים.
הגדרת התקופה
בשנת 1897 הוכנס לשימוש שיטתי הביטוי "תור הזהב של פיראטיות" על ידי ההיסטוריון ג'ון פיסק, שכתב: "בשום זמן אחר בתולדות העולם לא התמודדו בפיראטיות בצורה כה גדולה כמו במאה השבע עשרה ובחלק הראשון של השמונה עשרה. אפשר לומר כי תור הזהב של הפיראטיות השתרע משנת 1650 לערך בשנת 1720". פיסק כלל במושג גם פעילויות הפיראטים הברבריים הצפון אפריקאיים, את אלה העות'מאניים והמזרח אסייתיים בתוך "תור הזהב" הזה, וציין כי "כיוון שהשודדים המוסלמים ואלה של מזרח אסיה פעלו במאה השבע עשרה כמו בכל עת אחרת, הכללתם אינה פוגעת בהגדרת התקופות של "תור הזהב" הפיראטי".
היסטוריונים של פיראטים במחצית הראשונה של המאה העשרים אימצו מדי פעם את המונח של פיסק "תור הזהב", מבלי בהכרח לעקוב אחרי תאריכי ההתחלה והסיום שהוא קבע. ההגדרה המרחיבה ביותר לעידן הזהב הפיראטי הייתה של פטריק פרינגל, שכתב בשנת 1951 כי "תקופת הפריחה בתולדות הפיראטיות... החלה בתקופת מלכותה של אליזבת הראשונה והסתיימה בעשור השני של המאה השמונה עשרה". תיחום זמן זה סותר באופן מוחלט את הגדרותיו של פיסק, אשר הכחיש בתוקף כי דמויות אליזבתיות כמו דרייק היו פיראטים.
מההגדרות האחרונות נראה כי פרינגל נקט בטווח הרחב ביותר, והוא חריג למגמה כוללת בקרב היסטוריונים משנת 1909 עד שנות התשעים, לצמצם את טווח תור הזהב. כבר בשנת 1924, פיליפ גוס תיאר את הפיראטיות בשיאה "משנת 1680 עד 1730." בספרו הפופולרי ביותר 1978 בהוצאת טיים לייף. לעומתו דאגלס בוטינג הגדיר את תור הזהב שלדעתו נמשך בקושי 30 שנים, החל בסיומה של המאה ה-17 וכלה ברבעון הראשון של המאה ה-18." במאמר אקדמי משנת 1989 הגדיר פרופסור מרקוס רדייקר את תור הזהב שנמשך רק משנת 1716 עד 1726. אנגוס קונסטם בשנת 1998, מתארך את "תור הזהב", לתקופה כשנמשכה משנת 1700 עד 1730.
ייתכן שהצעד האולטימטיבי בהגבלת תור הזהב היה בספרו של קונסטם משנת 2005, בה נסוג מהגדרתו - תחילה תיחם את התקופה משנת 1690–1730 כ"תור הזהב". אך הגיע למסקנה כי זהו תיחום נרחב מאוד, והגביל בהגדרתו החדשה לתקופה של שמונה שנים, משנת 1714 עד 1722. כך לדעתו, תור הזהב האמיתי אפילו לא יכול להיקרא 'עשור זהב'.
חוקר אחר, דייוויד קורדי, הגדיר בשנת 1994 את "עידן הפיראטיות הגדול" שנמשך משנות ה-1650 לסביבות 1725, והוא קרוב מאוד להגדרתו של פיסק את המושג תור הזהב.
לעומת כל אלה ראדיקר השתמש בשנת 2004 בהגדרה מורכבת יותר של תור הזהב, שפורטה למעלה. לדעתו, "תור הזהב של הפיראטיות משתרע במשך התקופה שבין 1650 ל-1730 בערך", תקופה שהוא מחלק לשלושה "דורות" נבדלים: א) שודדי הים של 1650–1680, ב) שודדי הים של האוקיינוס ההודי של שנות ה-90, ג) שודדי הים בשנים 1716–1726.
היסטוריה
הפיראטיות קמה מתוך שיקולים כלכליים ופוליטיים – מאבקי סחר וקולוניזציה אירופאיים. הפיראטיות שיקפה מאבקים אימפריאליים של בריטניה, ספרד, הולנד, פורטוגל וצרפת. מרבית הפיראטים היו ממוצא ולשי, אנגלי, הולנדי וצרפתי. שודדי ים רבים הגיעו מאזורים עירוניים עניים יותר בחיפוש אחר דרך להרוויח כסף. לונדון הייתה ידועה במיוחד באבטלה גבוהה, בצפיפות ובעוני אשר הניעו אנשים לפנות לפיראטיות. פיראטיות הציעה גם כוח ועושר מהיר.
תקופת השודדים 1650–1680
היסטוריונים, כמו ג'ון פיסק, מציינים את תחילת תור הזהב של הפיראטיות בסביבות שנת 1650. סיום מלחמות הדת אפשרו למדינות אירופה לחדש את התפתחות האימפריות הקולוניאליות שלהן. ההתרחבות היה כרוכה בסחר ניכר בים ובשיפור כלכלי כללי. פעילות זאת הגדילה את הדרישה לכסף. גנבת כסף וזהב שהועברו בספנות - הייתה אחת האופציות הנוחות.
שודדי ים צרפתים התבססו על הספינות ששטו מצפון לקריביים כבר בשנת 1625, שודדים אלה חיו בתחילה כציידים ולא כשודדים. המעבר שלהם לפיראטיות במשרה מלאה הייתה הדרגתית והונע בחלקו על ידי המאמצים הספרדיים להילחם בהם. במשך הזמן הם התרכזו באי טורטוגה, שבו החוף ניתן להגנה טובה יותר. המעבר של השודדים לשם, האיץ את פשיטות הפיראטיות שלהם. על פי דבריו של אלכסנדר אקשמלין, שודד ים והיסטוריון שנשארו המקור העיקרי לתקופה זו. אחד מהם היה פייר לה גרנד חלוץ ההתקפות על הספינות שעשו את המסע חזרה לספרד.
התפשטות ריכוז השודדים בטורטוגה הוגבר על ידי הכיבוש האנגלי של ג'מייקה מידי ספרד בשנת 1655. המושלים האנגלים המוקדמים בג'מייקה העניקו בחופשיות מכתבי הרשאה לפעולה לשודדים באי טורטוגה, ואילו גידולה של העיר פורט רויאל סיפק לשודדים אלה מקום רווחי למכור את השלל שלהם. בשנות ה-60 של המאה ה-16 סיפק המושל הצרפתי החדש של טורטוגה, ברטרנד ד'אגרון, באופן דומה אישורי פעילות ימית הן לקולוניסטים שלו והן לפיראטים מאנגליה שהיו בפורט רויאל.
הנתיב הפיראטי 1693–1700
מספר גורמים גרמו לפיראטים האנגלו-אמריקאים, שחלקם למדו להיות פיראטים במהלך התקופה המוקדמת, לחפש אחר אוצרות מעבר לאיים הקריביים עם תחילת שנות ה-90. נפילת בית המלוכה של בית סטיוארט בבריטניה החזירה את הסכסוך המסורתי בין בריטניה לצרפת ובכך סיימה את שיתוף הפעולה הרווחי בין ג'מייקה האנגלית לטורטוגה הצרפתית. ההרס של פורט רויאל ברעידת אדמה בשנת 1692 הקטין עוד יותר את המשיכה של הקאריביים על ידי הרס השוק הראשי של הפיראטים לסחורה שבזזו מושלים קולוניאליים בקריביים החלו לזרוק את המדיניות המסורתית של "אין שלום מעבר לקו", שפירושה הובן כי המלחמה תימשך (ולכולם יינתנו מכתבי רישוי לפיראטים) בקריביים ללא קשר להסכמי שלום שנחתמו באירופה. מכאן ואילך, העמלות יינתנו רק בזמן מלחמה והמגבלות שלהן ייכפו בקפדנות. יתרה מזאת, חלק גדול מהממשל הספרדי בקריביים פשוט מוצה ומצבו הכלכלי התדרדר במהלך המאה ה-17.
במקביל, המושבות הפחות מועדפות של בריטניה, כולל ברמודה, ניו יורק, ורוד איילנד, הפכו לנזקקות להון מזומן שהוגבל על ידי חוקי הסחר הימיים התקפים. סוחרים ומושלים היו להוטים לקבל כסף והיו מוכנים להתעלם מפעילות ומסעות הפיראטים. אחד הגורמים הקולוניאליים שהגן על פיראט שנשפט, טען כי "קשה מאוד להוציא להורג אנשים שמכניסים זהב למחוזות האלה". אף על פי שכמה מהפיראטים האלה שפעלו מחוץ לניו אינגלנד כיוונו את פעולותיהם למושבות הספרדיות בחוף האוקיינוס השקט עוד בשנות ה-90 של המאה ה-16 וכן לאזור האוקיינוס ההודי שהיה יעד עשיר ומפתה ביותר. התפוקה הכלכלית של הודו בתקופה זו, הייתה עשירה במיוחד במוצרי מותרות בעלי ערך גבוה כגון משי וכותנה. מוצרים שהיוו שלל פיראטי אידיאל. במקביל, מכיוון ששום חיל ים עוצמתי לא פעל באוקיינוס ההודי, הן הספנות המקומית והן ספינות חברות מזרח-הודו השונות נותרו פגיעות להתקפה. זאת הייתה במת הפיראטיות של תומאס טאו, ויליאם קיד והנרי אברי.
לאחר מלחמת הירושה הספרדית 1715–1726
בשנת 1715 פתחו פיראטים בפשיטה גדולה על צוללנים ספרדים שניסו להציל מטבעות זהב מספינת אוצר שקועה ליד פלורידה. הגרעין של כוח הפיראטים היה קבוצה של שכירי חרב פרטיים לשעבר מאנגליה: הנרי ג'נינגס, צ'ארלס ויין, סמואל בלמי, בנג'מין הורינגולד ואדוארד אנגלנד. ההתקפה הייתה מוצלחת, אך בניגוד לציפיותיהם, סירב מושל ג'מייקה לאפשר לג'נינגס למכור את השלל שלהם באי שלו. גם קינגסטון ופורט רויאל נסגרו בפניהם. לכן הורניגולד, ג'נינגס וחבריהם הקימו בסיס פיראטי חדש בנסאו, באי ניו פרובידנס בבהאמה, שננטש במהלך המלחמה. עד הגעתו של המושל וודס רוג'רס שלוש שנים אחר כך, נסאו הייתה בית לפיראטים האלה ולמגויסים הרבים שלהם. תנועת הספנות בין אפריקה, הקריביים ואירופה החלה לעלות במאה ה-18, הכוונה הייתה למשולש סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, והיה יעד עדיף לפיראטיות. אוניות סחר הפליגו מאירופה לחופי אפריקה, וסחרו בעבדים סחורות וכלי נשק. לאחר מכן הסוחרים הפליגו לקריביים כדי למכור את העבדים, וחזרו לאירופה עם סחורות כמו סוכר, טבק וקקאו. בנתיב סחר משולש אחר, אוניות היו נושאות חומרי גלם, שימורי בקלה ורום לאירופה, שם יימכר חלק מהמטען, ויוטען מטען אירופאי, אשר הועברו לקאריביים. שם הסחורות הוחלפו בסוכר, אשר (עם כמה מוצרי תעשייה) הועברו לניו אינגלנד. אוניות בסחר המשולש הרוויחו כסף בכל תחנה.
כחלק מהסדר של מלחמת הירושה הספרדית, בריטניה השיגה את האסיינטו, חוזה ממשלתי ספרדי לאספקת עבדים למושבות העולם החדש בספרד, שהעניקה לסוחרים ומבריחים בריטים גישה רבה יותר לשווקים ספרדים סגורים לשעבר באמריקה. הסדר זה תרם רבות גם להתפשטות הפיראטיות ברחבי מערב האוקיינוס האטלנטי. עודף כוח אדם ימי של אוניות הסוחר, הביא להורדת שכרם של המלחים, קיצוץ תנאי החיים שלהם - מה שהגביר את התמותה בקרב הימאים. אין פלא שרבים מהם העדיפו להצטרף לפיראטים, מה עוד שתנאי הסחר העולמי נתנו הזדמנויות חדשות לפיראטים.
במהלך תקופה זו, רבים מהפיראטים היו במקור מלחים של הצי המלכותי, או מלחים שעבדו בצי הסוחר הפרטי. מרבית הפיראטים התנסו בחיים על הים, וידעו עד כמה קשים יכולים להיות התנאים. לא פעם יש מחסור במזון, בזמן השהייה על הים, ובסופו של דבר היו רבים הופכים לחולים, רעבים וגוססים. המצב הביא לכך שמלחים רבים נטשו את הצי המלכותי והפכו לפיראטים. כוח אדם מיומן גם אפשר לפיראטים להילחם טוב יותר בחיל הים.
שלא כמו ימאים אחרים, לפיראטים היו כללים נוקשים כיצד לטפל בהם בספינה. לרבי החובלים לא הייתה דיקטטורה על שאר הפיראטים בספינתם. קברניטים נבחרו בהצבעה של הפיראטים, והיו כללים קפדניים שגם רבי החובלים היו חייבים לעמוד בהם. הקברניט לא קיבל יחס טוב יותר (יותר אוכל, תנאי חיים טובים יותר וכו') משאר חברי הצוות, והיה אמור להתייחס בכבוד לצוות. מכיוון שרבי חובלים רבים מצי הסוחר התייחסו לצוותיהם בצורה נוראית, שודדי ים ששירתו בעבר בספינות סוחר ידעו כמה קברניטים יכולים להיות נוראיים. בגלל זה כל ספינות הפיראטים הכילו מועצות של מלחים. מועצות אלה הורכבות מכל אנשי הצוות באונייה. חלק מהמועצות שימשו מדי יום לקבלת החלטות ואילו אחרות שימשו כמערכת בתי משפט. בכל מקרה, לפיראטים האלה היה כוח רב כמו לקברניט מחוץ לזמן הקרב. לקברניט הייתה סמכות מלאה רק בעתות קרב וניתן היה להרחיקו מתפקיד זה אם היה מפגין פחדנות בפני האויב. הוא היה אמור להיות נועז בקרב. הפיראטים לא רצו שהדברים ייגמרו באותה דרך כמו בספינות חיל הים.
בין השנים 1719–1721 אדוארד אנגלנד, ג'ון טיילר, אוליבייה לאבוזה וכריסטופר קונדנט פעלו ממדגסקר. טיילור ולבוס "קיבלו" את הפרס הגדול ביותר בתולדות תור הזהב של הפיראטיות, שוד ההודים והפורטוגזים ברוניון בשנת 1721, שבו שדדו יהלומים ואוצרות אחרים בשווי כולל של 800,000 ליש"ט.
קונדנט היה גם פיראט מצליח, אבל אדוארד אנגלנד היה פחות. אנגלנד ננטש על ידי טיילור ולאבוזה בקומורו בשנת 1721, ונפטר זמן לא רב אחר כך. למרות ההצלחה של טיילור ולבוס, נתיב הפיראטים חזר וירד מגדולתו.
שודדי תור הזהב
רבים מהפיראטים הידועים ביותר, מקורם בתור הזהב של הפיראטיות:
נשים פיראטיות
הנשים הפיראטיות המפורסמות ביותר היו אן בוני, מארי ריד וצ'ינג שי (הידועה גם בשם ג'נג יי סאו).
השודדים ברבריים
השודדים הברבריים היו פירטאים שפעלו מצפון אפריקה (להלן: "החוף הברברי") מנמלי אלג'יר, מרוקו, טריפולי, ותוניס. הם ארבו לספנות המערבית בים התיכון עוד מזמן מסעי הצלב, כמו גם לאוניות שהיו בדרכן לאסיה סביב אפריקה עד תחילת המאה ה-19. הכפרים ועיירות החוף של איטליה, ספרד והאיים בים תיכון הותקפו תכופות על ידם, ולכן חלקים גדולים של החופים האיטלקי והספרדי כמעט ננטשו לחלוטין על ידי תושביהם. מאז המאה ה-17, שודדי ים ברבריים נכנסו מדי פעם לאוקיינוס האטלנטי ופעלו גם בצפון עד איסלנד. לפי רוברט דייוויס, [27] [28] בין מיליון ל-1.25 מיליון אירופאיים נתפסו על ידי הברבריים ונמכרו כעבדים בעולם הערבי בין המאות ה-16 וה-19.
השודדים הברבריים פרחו בראשית המאה ה-17 כשאסדות שייט חדשות של סיימון דה דנסר אפשרו לבצע פשיטות מצפון אפריקה, לראשונה, וכבשו את מרחבי האוקיינוס האטלנטי כמו גם את הים התיכון. אומרים כי למעלה מ־20,000 שבויים היו כלואים באלג'יר לבדה. העשירים הורשו לפדות את עצמם, אך העניים נידונו לעבדות. אדוניהם איפשרו להם מדי פעם לצאת לחופשי על ידי התאסלמות. אנשים רבים בעלי עמדה חברתית טובה - גרמנים, איטלקים, ספרדים, ואנגלים - היו שבויים במשך תקופה זו.
בשנת 1627 הייתה איסלנד נתונה לפשיטות המכונות החטיפות הטורקיות. אומרים שמורא רייז (שודד הולנדי שהתאסלם) תפס 400 אסירים. 242 מהם נמכרו מאוחר יותר לעבדות בחוף הברברי. הפיראטים לקחו רק צעירים במצב גופני טוב. כל מי שגילה התנגדות – נהרג. את הזקנים קבצו לכנסייה שהוצתה. בין הנלכדים היה גם האיסלנדי אולאפור אגילסון, שהצליח לחזור לאיסלנד וכתב את סיפור עבדותו וחווייתו.
אחד המאפיינים הסטראוטיפיים של פיראטים בתרבות הפופולרית, זוהי רטיית עיניים שחורה, היא מתוארכת לפיראט הערבי רחמה בן ג'ביר אל-ג'לחימה, שלבש אותה לאחר שאיבד עין בקרב במאה ה-18.
בעוד שסיום תור הזהב של הפיראטים האירופאים ואמריקנים מיוחס בדרך כלל לשנים בין 1710 ל-1730, שגשוגם של השודדים הברבריים נמשך עד תחילת המאה ה-19. בשונה ממעצמות אירופה, ארצות הברית הצעירה סירבה להכיר במדינות הברבריות, והיא הגיבה במלחמה הברברית הראשונה והמלחמה הברברית השנייה נגד צפון אפריקה, כאשר הברבריים תפסו ושעבדו מלחים אמריקאים. אף על פי שארצות הברית הצליחה הצלחה מצומצמת במלחמות אלה, צרפת ובריטניה, עם חיל הים העוצמתי יותר שלהן, עקבו במהרה אחריה וגרשו את השודדים הברבריים.
שכירי חרב
שכירי חרב ימיים (פריבטיר) – אנשים פרטיים שלא גויסו לחיל הים, אלא פעלו ברישיון ממשלתי ובבעלות פרטית. לרוב הם פעלו רק בתקופות מלחמה וקיבלו "מכתבי רישוי" על ידי אדמירלים, שהעניקו להם סמכות לפשוט על ספינות אויב, תוך שמירה על פטור מהאשמות פירטיות.
השקיעה
בראשית המאה ה-18, הסובלנות כלפי שכירי החרב הייתה קטנה בכל המדינות. לאחר שנחתמה הסכם אוטרכט, נוצר עודף של מלחים מיומנים ללא תעסוקה, תהליך שהיה ברכה וגם קללה עבור הפיראטים. בתחילה, עודף הגברים גרם למספר הפיראטים להתרבות משמעותית. הדבר הוביל בהכרח לביצוע פעילות שוד של עוד אוניות, שהכביד על המסחר בכל מדינות אירופה. בתגובה, מדינות אירופה חיזקו את חיל הים שלהן כדי להציע הגנה רבה יותר לסוחרים וגם לצוד את שודדי הים. מצד שני, עודף המלחים המיומנים הייתה בו גם יתרון - מאגר מיומן שניתן היה לגייס ממנו גם לחיל הים הלאומי. אירועי המחצית השנייה של שנת 1718 מייצגים נקודת מפנה בתולדות הפיראטיות בעולם. ללא בסיס בטוח ובלחץ גובר מצד כוחות הימיים, איבדו הפיראטים את המומנטום שלהם. פיתוי האוצרות הספרדים דעך, והציידים הפכו בהדרגה לנצודים. בתחילת 1719, הפיראטים היו כבר במנוסה. רובם פנו למערב אפריקה, ותפסו ספינות עבדים שהוגנו בצורה גרועה.
השפעה על התרבות הפופולרית
תור הזהב של הפירטיות הוא בעל נוכחות ניכרת בתרבות הפופולרית. הספר היסטוריה כללית של הפיראטים (1724) של קפטן צ'ארלס ג'ונסון היא המקור העיקרי לביוגרפיות של שודדי ים הרבים הידועים מתקופת תור הזהב, ומספק תיאור נרחב של התקופה. הספר מייצר מעמד כמעט מיתי וצבעוניים של פיראטים האנגלים הידועים לשמצה כמו שחור הזקן או ג'ק קליקו. סביר להניח כי המחבר השתמש במידע מקורי מרשימותיהם ודוחותיהם של הפיראטים. בשנת 2002 כתב היסטוריון חיל הים האנגלי דייוויד קורדלי מבוא לספרו של ג'ונסון משנת 1724, בו נאמר: "נראה כי אין סיבה לפקפק בכך, שקפטן ג'ונסון יצר את התפיסה המודרנית של שודדי ים." ספרו של ג'ונסון היה לספר המשפיע ביותר על הספרות הפיראטית כמו ספרו של רוברט לואיס סטיבנסון או ג'יימס מתיו ברי. יצירות ספרותיות כמו אי המטמון של סטיבנסון ופיטר פן של בארי, למרות הרומנטיזציה, העבירו דימויים רבים על פיראטים ופיראטיות דרך עלילותיהם.
טענות וספקולציות שונות בנוגע לדימוי הכולל שלהן, הלבוש, האופנה, קוד הלבוש וכו' הועלו ותרמו למסתורין סביבם. לדוגמה, גברים ענדו עגילים מכיוון שערכם של עגיל הזהב או הכסף נועד לשלם עבור קבורתם אם אבדו בים וגופם נשטף לחוף. הם גם האמינו באמונות טפלות, מתוך אמונה שמתכות יקרות יש בהן כוחות ריפוי קסומים.
תיאורים פחות מדויקים של שודדי ים מהתקופה ההיסטורית, התקדמו לקדמת הבמה התרבותית. עם זאת, תופעות אלה רק שימשו לקידום הדימוי הרומנטי של הפיראטיות הקוברים אוצרות, כיסוד אופייני בתרבות הפופולרית.
רייצ'ל סימפסון
רייצ'ל סימפסון (באנגלית: Rachelle Simpson, נולדה ב-8 בינואר 1988) היא קופצת למים מגובה רב אמריקאית. היא אלופת העולם ממקפצה של-20 מטר (קאזאן 2015).
Rise (שיר של קייטי פרי)
Rise (בעברית: להתרומם) הוא סינגל של הזמרת האמריקאית קייטי פרי ושיר הנושא של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
השיר יצא לאור ב-14 ביולי 2016 על ידי חברת ההפקות קפיטול רקורדס והקליפ הרשמי הופץ לראשונה ב-4 באוגוסט 2016. הקליפ, אשר נמשך שלוש דקות ועשרים שניות. זכה כעבור שבועיים ל-30 מיליון צפיות וכ-670 אלף לייקים ביוטיוב. נכון לשנת 2020, צבר למעלה מ-180 מיליון צפיות.
פרי, שכתבה ומבצעת את השיר, אמרה עליו "השיר הזה מתבשל בתוכי במשך שנים, ועכשיו הגיע סוף סוף אל פני השטח".
וידאו קליפים
לסינגל יצאו שני וידאו קליפים:
ראש ממשלת עיראק
ראש ממשלת עיראק הוא ראש הרשות המבצעת בעיראק. ראש הממשלה המכהן הוא מוחמד שייע אל-סודאני.
היסטוריה
בראשיתה הייתה עיראק מדינה מלוכנית, וראש הממשלה מונה על ידי מלך עיראק. לאחר מהפכת 14 ביולי 1958, הטיל נשיא עיראק את מלאכת הרכבת הממשלה על ראש הממשלה המיועד.
בשנת 2005, לאחר הפלת משטר הרודנות של סדאם חוסיין במלחמת עיראק, נחקקה חוקת עיראק. בחוקה זו נקבע שראש הממשלה הוא ראש הרשות המבצעת וראש המדינה הוא הנשיא. עדכון זה הפחית את סמכויות הנשיא באופן משמעותי. על פי החוקה בוחר הפרלמנט העיראקי את הנשיא, אשר ממנה את ראש הממשלה, אך מינוי זה חייב לקבל את הסכמת בית הנבחרים.
בשנת 2005 ניצח בבחירות החופשיות אברהים אל-ג'עפרי, אך הוא הודח על ידי הפרלמנט. במאי 2006 הושבע לתפקיד ראש הממשלה נורי אל-מאלכי. אל-מאלכי נבחר לכהונה שנייה לאחר הבחירות בשנת 2010. באוגוסט 2014 הודח מאליכי מתפקידו על ידי הנשיא, במהלך שנתמך בידי איראן וארצות הברית, לאחר שכשליש מהמדינה נכבש על ידי המדינה האיסלאמית. כיבושי המדינה האסלאמית זכו לעידוד המיעוט הסוני במדינה, לאחר שמאליכי דחק אותו משיתוף בקבלת ההחלטות במדינה. את מאליכי החליף חיידר אל-עבאדי עד מינוי עאדל עבד אל-מהדי באוקטובר 2018. באוקטובר 2019 פרצו הפגנות בעיראק שהובילו להתפטרות אל-מהדי. בשלב זה נכנסה עיראק לסחרור פוליטי כאשר אף מועמד לא הצליח להרכיב ממשלה. באפריל 2020 הוטלה מלאכת הרכבת הממשלה על מוסטפא אל-כאזמי.
מנהל סיסמאות
מנהל סיסמאות (בלועזית: Password Manager) הוא תוכנה, יישום או אתר אשר מאגד, מנגיש, מייצר ומנהל את סיסמאות המשתמש.
בשל המידע הרגיש אשר מאוגד בהם והשימוש היום יומי, שמים מנהלי הסיסמאות דגש גדול בעיקר על אבטחה וזמינות.
קיימים סוגים ושירותים רבים של מנהלי סיסמאות, חלקם אף בקוד פתוח וללא גישה מובנית לשירותי ענן.
מאפיינים
לתוכנות מסוג זה יש מאפיינים רבים ושונים אך לרוב הן בעלות:
בנוסף הן יכולות להכלל בתוך שירות/תוכנה אחר (כגון להיות מובנים בדפדפן).
יתרונות
לאדם הממוצע כיום יש מספר רב של חשבונות, ומטעמי אבטחה מומלץ ורצוי שבכל אחד מהם תהיה סיסמה טובה ושונה מסיסמאות בחשבונות אחרים.
על מנת לעמוד בכך, על המשתמש הממוצע לחשוב ולזכור בעצמו בכל פעם את הסיסמאות, דבר שנהפך קשה עד בלתי אפשרי לאחר מספר רב של חשבונות, ולכן הרוב המוחלט בוחר למחזר סיסמאות (כמו להוסיף אות או סימן בסוף או אף להשתמש בסיסמה גנרית), מה שמאפשר פריצה בקלות, במיוחד לאחר זליגות מידע או שימוש בהנדסה חברתית.
מנהל הסיסמאות מציג פתרון לבעיה זו בכך שהוא מאפשר ליצור סיסמה חזקה (בדר"כ בעלת אנטרופיה גבוהה, שכן המשתמש לא צריך לזכור אותה בע"פ) ושונה בכל פעם שנוצר חשבון, לאחר מכן על המשתמש רק לזכור את הסיסמה למנהל הסיסמאות עצמו (אשר מכיל את הסיסמאות הרצויות) ובכך יוכל לגשת לחשבונותיו השונים.
חסרונות
מנהל סיסמאות הוא עדיין נקודת תורפה גדולה שכן אם מתגלה הסיסמה אליו כל הסיסמאות של המשתמש יהיו חשופות (במידה ואין אימות רב שלבי), כמו כן אם החברה עצמה נפרצת ולא נקטה אמצעים כמו מדיניות אפס אמון והצפנות, הסיסמאות עלולות לדלוף.
בנוסף, מנהל הסיסמאות אינו מגן מפני הנדסה חברתית.
אלון מאירי
אלון מאירי (נולד ב-4 בספטמבר 2001) הוא שחקן כדורעף בליגת העל ובנבחרת ישראל בכדורעף בתפקיד מוסר. מגיל 15 ועד 18 למד והתאמן באקדמיה למצוינות בספורט שבמכון וינגייט.
ראשית דרכו
אלון מאירי נולד ב-4 בספטמבר 2001 ביישוב ניל"י ליובל ושרית מאירי, מפיקה ובעלים של סוכנות לייצוג שחקנים ואמנים. לו אחות בוגרת ממנו ואח הצעיר.
בגיל 17 לוהק כשחקן צעיר לקומדיית המצבים הישראלית לילדים ונוער ששודרה בערוץ "זום" בשם "אמא מביכה", וכמו כן לוהק לפרסומת של בנק לאומי (Pepper).
כילד וכנער מתבגר שיחק כדורסל, כדורגל, למד שחייה, קפואירה, התעמלות קרקע, טניס שולחן והיפ-הופ. לתחום הכדורעף הגיע במקרה בכיתה ה' בבית הספר היסודי, כשרונית ארז, המורה שלו לחינוך גופני זיהתה את הפוטנציאל שלו ושלחה אותו למיונים לגיל הצעיר במכון וינגייט. מגיל 15 ועד 18 למד לבגרויות בבית החינוך המשותף חוף השרון שבשפיים, והתאמן באקדמיה למצוינות בספורט שבמכון וינגייט.
סיים שירות צבאי במסלול ספורטאי מצטיין, בתפקיד "מורה חייל".
קריירה בספורט
בין השנים 2015–2016 היה קפטן נבחרת ישראל בכדורעף (16U), ולקח חלק בטורניר באיטליה, בתפקיד קבלן כשחקן מועדון נוער מכבי תל אביב.
בין השנים 2017–2019 היה קפטן ושחקן בנבחרת האקדמיה למצוינות בספורט מטעם מכון ווינגייט, בתפקיד מוסר ראשון, כשחקן בסגל נבחרת ישראל (18U) והשתתף במוקדמות אליפות אירופה ברומניה. בנוסף, השתתף עם נבחרת ישראל בטורניר MEVZA בצ'כיה, כשחקן סגל (20U), ובמוקדמות אליפות אירופה ברוסיה.
בשנים 2020–2022 שיחק במועדונים הפועל מטה אשר עכו ומכבי אשדוד בתפקיד מוסר ראשון. במקביל, היה שחקן סגל נבחרת ישראל (U22), במוקדמות אליפות אירופה באיטליה, בתפקיד מוסר ראשון.
בשנת 2020 סיים קורס מאמני כדורעף בווינגייט. בשנת 2021 כיהן גם כמאמן נבחרת הכדורעף הבית ספרית של נערות מקיף י"א, אשדוד.
ביולי 2022, זכה עם נבחרת ישראל בכדורעף במדליית זהב ב.
אימות רב-שלבי
אימות רב-שלבי (באנגלית: Multi-factor authentication או בקיצור MFA) הוא סוג אימות אלקטרוני אשר משתמש בשתי דרכים או יותר על מנת לאפשר גישה לחשבון/מערכת, ותפקידו להגן מפני גישה של גורמים בלתי רצויים גם במידה ואחד או יותר מדרכי האימות כשלו.
הפופולרי ביותר כיום הוא האימות הדו-שלבי (2FA), שבו פרטי המשתמש (איימייל, שם משתמש או סיסמה קבועה) הם האימות הראשוני, ולאחר מכן אימות משני (על ידי סיסמה חד-פעמית שנשלחת לנייד, לאימייל, לאפליקציה או למכשיר ייעודי).
אימות רב שלבי חייב לערב את צד השרת ולא להיות תלוי אך רק בצד הלקוח, כלומר אימות נכונות הפרטים או חלקם צריך להתרחש מול גורם חיצוני נפרד (אתר/מכשיר/אפליקציה/רשת סלולרית וכדומה). לדוגמה: במכשירים סלולרים חכמים אימות עם טביעת אצבע/זיהוי פנים אינו מהווה אימות רב שלבי בשל כך שהמכשיר מאחסן את פרטי ההתחברות הבסיסיים (כמו שם משתמש וסיסמה) מקומית ותו לא, ולכן כל עוד מידע מסוים לא מגיע/מאומת מול גורם חיצוני נפרד, מדובר על לא יותר מאשר מנהל סיסמאות.
יתרונות
שימוש בשיטה זו מונע משמעותית פריצה לחשבונות, שכן גם אם סיסמת המשתמש ידועה – גורם זדוני אינו מסוגל לקבל גישה לחשבון ללא הוכחה נוספת שהוא בעל החשבון.
נוסף על כך, לעיתים מדובר בנוחות, לדוגמה באתרים ממשלתיים רבים ניתן להכניס ת.ז בלבד ולקבל הודעה עם סיסמת כניסה חד פעמית למכשיר הנייד מבלי לזכור סיסמאות בעל פה.
חסרונות
ראשית, המשתמש עלול להינעל מחוץ לחשבון של עצמו אם לא הכין מראש קוד גיבוי לחשבונו (לדוגמה אם איבד גישה לאיימיל או לטלפון הנייד).
שנית, הליך זה אינו מגן אם המחשב או המכשיר נפרץ וממנו מקבלים גישה לכל החשבונות הנדרשים לכניסה.
שלישית, הליך זה אינו מגן מפני הנדסה חברתית.
סוגי אימות
סוגי האימות שמערכות משתמשות בכדי לאמת זהות הם:
אימות רב שלבי משתמש בכמה סוגים במקביל, ואינו נשען רק על אחד מהם.
ג'ון קר (פיזיקאי)
ג'ון קר (באנגלית: John Kerr; 17 בדצמבר 1824 - 15 באוגוסט 1907) היה פיזיקאי סקוטי חלוץ בתחום האלקטרו-אופטיקה. נודע בעיקר בזכות גילוי "אפקט קר" המכונה על שמו, ותריס תא קר  המבוסס על האפקט שגילה.
ביוגרפיה
נולד בארדרסון שבצפון איירשייר, סקוטלנד. למד בגלאזגו ואחר כך במכללה של הכנסייה החופשית של סקוטלנד באדינבורו.
משנת 1857 שימש כמרצה במכללה, עד מותו בגלאזגו ב-1907.
הוא גילה ב-1857 את האפקט הפוטו-אלקטרי הידוע על שמו בשם אפקט קר, ובשנת 1858 את האפקט המגנטו-אופטי.
יוחנן זרחי
הרב יוחנן זרחי (זופוביץ) (ה'תרל"ד, 1874 – כ"ב בכסלו ה'תש"ז, דצמבר 1946) היה רב בליטא ומזכיר אגודת הרבנים בליטא, ולאחר עלותו לארץ ישראל כיהן כרבה הראשי האשכנזי של טבריה.
קורות חייו
נולד באיישישוק שבליטא, בנם של הרב חיים יהודה ליב זופוביץ (שכונה גם "העילוי מאיישישוק" "דער איישישקער" וכיהן כראש ישיבת גרודנה ואף נבחר כמועמד מטעם מפלגת החרדים בבחירות לוועד הקהילה בשנת 1919) ורבקה בת אריה אידלס. למד בישיבות בליטא ובגיל 20 הוסמך לרבנות. בשנת תרנ"ו (1896) נישא לדובה, בת אליעזר זוראבסקי. לאחר נישואיו למד בכולל אברכים בווילנה.
בשנת תר"ס (1900) התמנה כרב של קהילת מיאדל שבליטא. במלחמת העולם הראשונה עבר לווילנה ופעל לעזרת הרבנים הפליטים. לאחר המלחמה התמנה כרבה של קהילת סימנה . כיהן כרב בעיירה ספיזישוק ובשנת תרפ"ד (1924) עבר לכהן כרב בעיירה רדווילישקי. לאחר שנבחר למזכיר אגודת הרבנים בליטא עזב את הרבנות.
היה חבר מרכז המזרחי בליטא והשתתף מטעם רשימתו בקונגרס הציוני השנים-עשר (1921) בקרלסבאד. תמך ב"החלוץ המזרחי" וב"קרן העלייה" שלו. ביתו שימש אכסניה לשליחי ארץ ישראל מכל הזרמים.
עלה לארץ בשנת תרצ"ד (1934), לאחר ששש בנותיו ובן אחד כבר עלו לארץ ישראל. לאחר מותו של הרב משה קליערס, התמנה לרב הראשי האשכנזי של טבריה, בעוד הרב אשר זאב ורנר מכהן כאב"ד טבריה, מטעם העדה החרדית בעיר. הוא שינה את שם משפחתו לשם עברי, על שם אביו (זרחי = זופוביץ רב חיים יהודה). כיהן בתפקידו כרב הקהילה גם ב"ליל הטבח בטבריה" (2.10.1938) שבמהלכו נרצחו 19 מתושבי קריית שמואל, ועד יום פטירתו. פיתח קשרים עם יישובי הסביבה וסייע ליישובים הדתיים שקמו בעמק בית שאן ובגליל התחתון.
נפטר בטבריה בשנת תש"ז (1946) ונקבר בבית הקברות העתיק.
בשנת תשי"ד (1954) החליטה העירייה לקרוא על שמו את בית הכנסת בשיכון ב' בטבריה "אור זורח" (שנקרא היום "שער אשר"), אך עם השנים, הועתקה ההנצחה לבית המדרש שבכניסה לבית הכנסת "אוהל נחום" בקרית שמואל בעיר, הממוקם מעל מקום מגוריו במהלך כהונתו.
בנו, עו"ד שלמה זופוביץ, שכיהן כמנהל בית הספר בגטו קובנה החל מינואר 1941, ובני משפחתו, נספו במחנה הריכוז טרזיינשטאדט בשנת 1944. בתו חנה נישאה להוגה הדעות הציוני-דתי מאיר אור.
עפרי אילני
ביוגרפיה
עפרי הוא בנם של המורה לביולוגיה תחיה אקסלרוד והזואולוג גיורא אילני. גדל ביישוב ספיר בערבה ולמד בתיכון לחינוך סביבתי במדרשת בן-גוריון שבנגב.
הקריירה העיתונאית
אילני החל את הקריירה העיתונאית שלו ככתב ב"זמן הנגב", מרשת המקומונים של "מעריב", ועבר לכתוב במקומון "העיר". בשנים 2004–2009 עבד ב"הארץ", שם שימש, בין השאר, ככתב במוסף "קפטן אינטרנט" וככתב להשכלה גבוהה ומדע.
באפריל 2009 נפצע קל במהלך סיקור הפגנת ארגוני הנשים מול תחנת המשטרה ברחוב דיזנגוף בתל אביב, שם מחו המפגינים נגד מעצרם של חברי ארגון "פרופיל חדש". מ-2010 ועד 2017 היה מבקר ספרי עיון ב"ידיעות אחרונות", במדור לספרות. משנת 2015 הוא בעל טור שבועי, "תחת השמש", ב"הארץ", שעוסק בסוגיות עכשוויות מפרספקטיבה היסטורית ושל ביקורת התרבות.
כעיתונאי סיקר בהרחבה מחקרים ודיונים במדעי הטבע ובמדעי הרוח והיסטוריה. בין היתר, הציג גישה ביקורתית למחקרים במדעי המוח המבקשים לספק הסברים ביולוגיים לתופעות פוליטיות ותרבותיות.
אילני היה גם עורך בדסק החדשות ובמוסף "גלריה" ב"הארץ" וכן במגזין "כותרת".
בשנת 2023 יצא לאור בהוצאת בבל ספרו "אנחנו אנשים חדשים", ובו טורים שפרסם ב"הארץ" וטורים חדשים.
הקריירה האקדמית
בשנת 2013 סיים אילני את כתיבת עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית פרופ' שולמית וולקוב. עבודתו התמקדה בקריאה הפוליטית בתנ"ך ובשימוש בבני ישראל כמודל לאומי, והציגה בהרחבה את המגמה האנטי-תנ"כית במחשבת הנאורות ואת מאמציהם של כותבים דאיסטים ורציונליסטים לקעקע את סמכותו של התנ"ך ולהציג את בני ישראל כעם גס ובזוי, כאשר אל מול תופעות אלה מוצגות תופעות מנוגדות – ניסיונות לרהביליטציה של התנ"ך כמיתוס היסטורי וכמקור השראה תרבותי. העבודה מחדשת בהצבתו במרכז של העם העברי כמושא מחקר במסגרת מחקר המקרא הגרמני. הטענה היא שחוקרי המקרא האוריינטליסטים באוניברסיטאות הגרמניות ביקשו לבצע רקונסטרוקציה של העם העברי, לצורך שחזורו של הקונטקסט שבתוכו נכתב הטקסט.
בשנים 2013–2015 היה פוסט-דוקטורנט באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת הומבולדט בברלין, גרמניה, בפקולטה לתאולוגיה אוונגלית. בשנת 2016 היה פוסט-דוקטורנט במרכז לחקר המרת דת ומפגשים בין-דתיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. משנת 2017 ועד שנת 2022 היה פוסט-דוקטורנט באקדמיית פולונסקי של מכון ון ליר. הרצה בחוגים להיסטוריה ולספרות באוניברסיטת תל אביב, וכן בשלוחת תל אביב ושלוחת אבו דאבי של אוניברסיטת ניו יורק.
אילני חוקר גם את ההיסטוריה של היחס להומוסקסואליות בתנועה הציונית. פרסם בכתב העת "זמנים" מאמר העוסק ביחס להומוסקסואליות בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. במאמרו בחן את השיח על "משכב זכר" בעיתונות העברית של שנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה העשרים. אילני גילה שבתקופת המנדט ראו במקרים של משכב זכר צורה של נחשלות הקשורה לקיום במזרח. אי לכך תוארו הומוסקסואלים לא רק כסוטים וכדגנרטים מיניים, אלא גם כמחבלים בטוהר הפרויקט הציוני וכבוגדים בפוטנציה. כמו כן, חקר את ההומוסקסואליות בעולם המוסלמי והערבי.
פעילותו כבלוגר
משנת 2010 שותף אילני בכתיבת ועריכת בלוג ביקורת התרבות "ארץ האמורי" לצד הפילוסוף והעיתונאי גל כץ. בבלוג התפרסמו סקירות, מאמרים ודעות על עניינים שעל סדר היום ועל עניינים שנדחקו מסדר היום בתחומי פוליטיקה, פילוסופיה, היסטוריה, סוציולוגיה, אקולוגיה, מיניות ותאולוגיה. הבלוג זכה להצלחה ולשבחים רבים. בין היתר, הוא נבחר לרשימת המומלצים של רועי צ'יקי ארד ושל אורי קציר; בנוסף, המשורר אהרן שבתאי ציין כי זהו הבלוג המועדף עליו.
חיים אישיים
אילני מתגורר בברלין ובישראל לסירוגין. והוא מחזיק בעמדה כי לא ראוי להביא ילדים לעולם.
קישורים חיצוניים
ביקורת ספרותית שכתב
סטרטוס אפוסטולקיס
אפסטרטיוס "סטרטוס" אפוסטולקיס (נולד ב-17 במאי 1964 באגריניו) הוא כדורגלן ומאמן עבר יווני, ששיחק בעמדות הבלם והקשר האחורי.
אפוסטולקיס הוא משיאני ההופעות של נבחרת יוון בכל הזמנים, עם קרוב למאה הופעות, וייצוג הנבחרת בטורניר מונדיאל 1994. בליגה היוונית זכה אפוסטולקיס באליפות ובגביע עם אולימפיאקוס, בטרם עבר בצעד חריג ליריבתה הגדולה, פנאתינאיקוס. במדי האחרונה זכה בשלוש אליפויות ובארבעה גביעים נוספים.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון, במהלכה הוביל בין היתר את נבחרת יוון האולימפית בטורניר הביתי ב-2004.
קריירת משחק
אפוסטולקיס החל את קריירת המשחק במדיה של פאנטוליקוס מעיר הולדתו, ששיחקה בליגת המשנה היוונית, בעונת. שנתיים מאוחר יותר ירד עם הקבוצה לליגה השלישית, אך היה שותף לחזרתה המהירה לליגת המשנה, כאשר זכה עמה תוך עונה אחת באליפות הליגה השלישית לעונת. בסך הכול רשם אפוסטולקיס 106 הופעות ליגה בארבע עונות במדי הקבוצה, בהן כבש 11 שערים.
לקראת עונת, ובעקבות היכולת הגבוהה שהפגין, זכה אפוסטולקיס בשדרוג יוקרתי מהליגה השלישית הישר לקבוצת הפאר היוונית, אולימפיאקוס. באותו הקיץ היה אפוסטולקיס מועמד גם ליריבתה הגדולה של אולימפיאקוס, פנאתינאיקוס, אך בחר לבסוף במעבר לאולימפיאקוס, בין היתר בעקבות נוכחותו של פטרוס מיכוס, אף הוא יליד אגריניו ושחקן עבר של פאנטוליקוס, במרכז ההגנה של האדומים. כבר בעונת הבכורה שלו במועדון השתלב היטב בהרכב ורשם 28 הופעות ליגה. קבוצתו סיימה את העונה במקום החמישי והעפילה לגמר הגביע היווני. אפוסטולקיס לא שותף במשחק הגמר, שהסתיים בתבוסת 0–4 לפנאתינאיקוס.
עונה לאחר מכן זכה אפוסטולקיס בתואר קבוצתי ראשון בקריירה, כאשר אולימפיאקוס הוכתרה לאלופת יוון לעונת בפער עשר נקודות מפנאתינייקוס הסגנית, ותוך שהיא רושמת שלושה הפסדי ליגה בלבד. אפוסטולקיס כבש באותה עונה את שער הליגה הראשון שלו בקבוצה, וסיים את העונה עם שער בודד ב-24 הופעות. בעונה לאחר מכן כשלה אולימפיאקוס להגן על תוארה וסיימה שמינית בלבד בליגה היוונית, מיקום הליגה הנמוך ביותר בתולדות המועדון מאז הקמת הליגה הבכירה ביוון ב-1959. באותה העונה העפילו אפוסטולקיס וקבוצתו לגמר הגביע, אך כשלו פעם נוספת לזכות בתואר. אפוסטולקיס פתח בהרכב קבוצתו לגמר ושיחק לאורך כל המשחק וההארכה, שהסתיימה בשוויון 2-2. הוא אף כבש את הפנדל הרביעי של קבוצתו בדו-קרב בעיטות ההכרעה, אך אולימפיאקוס נוצחה 3–4 וסיימה עונה ללא תואר משמעותי.
אולימפיאקוס התאוששה בעונה לאחר מכן, ואפוסטולקיס תרם שני שערי ליגה ב-21 הופעות שסייעו לקבוצתו לסיים במקום השני בטבלה בעונת. הוא המשיך בקבוצה לעונה חמישית ואחרונה, בה זכה עמה לראשונה בגביע היווני. לאחר שהצליחה לגבור על פנאתינייקוס לאחר הארכה במשחק הגומלין של חצי הגמר, פגשה אולימפיאקוס בגמר את OFI כרתים. אפוסטולקיס פתח בהרכב קבוצתו למשחק הגמר, שהסתיים בניצחון 2–4 ובזכייה ראשונה לאפוסטולקיס בתואר הגביע היווני. בחמש עונות במדי אולימפיאקוס, רשם אפסוטולקיס מעל לעשרים הופעות ליגה בכל עונה, ובסך הכול כבש חמישה שערי ליגה ב-132 הופעות.
לקראת עונת ביצע אפוסטולקיס צעד חריג ושנוי במחלוקת, כאשר חתם בשורות יריבתה הגדולה ביותר של אולימפיאקוס, פנאתינייקוס. המעבר השנוי במחלוקת התרחש דווקא לאחר שאפוסטולקיס חידש את חוזהו באותו הקיץ באולימפיאקוס, לאחר שחוזהו המקורי בן חמש העונות הגיע לסיומו. תחילה דחה אפוסטולקיס את הצעתה של פנאתינייקוס, שהציעה לו חוזה גבוה יותר, בעקבות חידוש החוזה באולימפיאקוס שלא אפשר את המעבר בלי קבלת עונש מבית הדין. לבסוף השתכנע אפוסטולקיס לחתום, אך טענתה של פנאתנייקוס כי העסקה בוצעה בחלון הזמנים החוקי לא התקבלה והצדדים נענשו על ביצועה. עם זאת, כעבור מספר ימים אושרה ההעברה, ואפוסטולקיס הפך רשמית לשחקנה של פנאתנייקוס.
המעבר עורר את זעמם של אוהדי אולימפיאקוס, שראו מעבר ישיר של שחקנם ליריבתם הגדולה בפעם החמישית ב-12 שנים (השלישית תוך חמש שנים). המעבר עורר תגובות כה עזות, עד כי הוחלט לבטל את משחק הסופר קאפ היווני 1990 בין מחזיקת הגביע אולימפיאקוס לאלופה פנאתינייקוס, שאמור היה לפתוח את עונת המשחקים, מחשש למהומות ביציעים. על אף הסערה, אפוסטולקיס זכה להצלחה אישית וקבוצתית בקבוצתו החדשה. כבר בעונה הראשונה במדיה סייע אפוסטולקיס לפנאתינייקוס לזכות בדאבל המקומי, עם זכייה באליפות ובגביע היווני לאחר ניצחון 1–5 בסיכום שני משחקי הגמר מול אתינייקוס, כאשר בשניהם פתח בהרכב הקבוצה. אפוסטולקיס ערך 31 הופעות ליגה בעונת הבכורה שלו במועדון, וכבש שני שערים. עונה לאחר מכן סייע לקבוצתו להעפיל לשלב הבתים של גביע אירופה לאלופות, שהיה למעשה שלב רבע גמר המפעל, אך העונה הסתיימה ללא תארים מקומיים.
אפוסטולקיס שמר על מעמדו כשחקן מפתח בקבוצה גם בשלוש העונות הבאות, כאשר בכולן זכה עמה בגביע. בכך העלה את מאזנו האישי לחמישה גביעים בתוך שש עונות (כולל הזכייה עם אולימפיאקוס). אל הזכייה השלישית ברציפות, בעונת, הצטרפה גם הזכייה באליפות, שהייתה לזכייה השנייה של אפוסטלקיס בדאבל עם פנאתינייקוס. בעונה לאחר מכן זכה עם הקבוצה באליפות השנייה ברציפות, השלישית בסך הכול, והרביעית בקריירה. הייתה זו הזכייה האחרונה של אפוסטולקיס בתואר קבוצתי משמעותי. כמו כן, זכה אפוסטולקיס להצלחה אירופית עם הקבוצה באותה העונה. פנאתינייקוס צלחה את שלב המוקדמות אל שלב הבתים הראשון של ליגת האלופות, שם סיימה בראש הבית, מעל פורטו, נאנט ואולבורג. ברבע הגמר הדיחה פנאתינייקוס את לגיה ורשה, והעפילה עד לחצי הגמר, שם הצליחה לנצח את אייאקס 1-0 במשחק הראשון, אך הודחה לאחר הפסד 0–3 בגומלין. אפוסטולקיס שותף ב-11 מתוך 12 משחקיה של פנאתינייקוס באירופה באותה העונה.
נבחרת יוון
אפוסטולקיס ערך את הופעת הבכורה שלו בשורות נבחרת יוון ב-17 בינואר 1986, עוד בטרם מלאו לו 22, כאשר המאמן מילטוס פאפאפוסטולו העניק לו את חולצת ההרכב בניצחון 0–1 בדוחא על במשחק ידידות. את הופעותיו הרשמיות הראשונות ערך במוקדמות יורו 1988, אז ערך שש הופעות במסגרת הטורניר אך לא הצליח לסייע לנבחרתו להעפיל לטורניר הגמר. אפוסטולקיס הפך במהרה לשחקן משמעותי בסגל הנבחרת היוונית, וב-17 בינואר 1990, בהופעתו ה-32 במדי הנבחרת, כבש אפוסטולקיס את שערו הראשון במדיה, בניצחון 0–2 על במשחק ידידות, ובאותן השנים היה שותף לניסיונותיה הכושלים של יוון להעפיל מטורנירי מוקדמות מונדיאל 1990 ומוקדמות יורו 1992.
אפוסטולקיס היה שותף לקמפיין מוקדמות מונדיאל 1994 ההיסטורי של נבחרת יוון, שהצליחה לראשונה בתולדותיה להעפיל לגביע העולם. הוא פתח ושיחק לאורך כל שמונת משחקיה של יוון במוקדמות (הבית המוקדמות של יוון צומצם לחמש נבחרות בלבד, לאחר ש הושעתה בעקבות מלחמות יוגוסלביה באותן השנים), וכבש פעמיים בטורניר, כולל שער הניצחון בפנדל במשחק החוץ מול, שהסתיים בתוצאה 0–1 ליוון. היוונים סיימו את בית המוקדמות במקום הראשון כאשר היא בלתי מנוצחת, עם מאזן של שישה ניצחונות, שתי תוצאות תיקו ושני שערי חובה בלבד. אפוסטולקיס זומן על ידי המאמן אלקטס פנאגוליאס לסגל יוון לטורניר הגמר בארצות הברית, שם רשמה יוון את ההופעה החלשה ביותר אי פעם לנבחרת אירופית. אפוסטולקיס פתח בהרכב בתבוסה 0–4 ל, עלה כקפטן בתבוסה 0–4 ל במקום הקפטן הקבוע דימיטריס סרוואקוס שלא שותף, ולא שותף כלל בהפסד 0–2 ל שסיים את דרכה של יוון בטורניר ללא נקודות וללא שערי זכות.
קריירת אימון
לאחר פרישתו ממשחק השתלב אפוסטולקיס בצוות המקצועי של פנאתינאיקוס. בפברואר 2001, בעקבות איבוד סיכוייה של פנאתינייקוס להעפיל משלב הבתים השני של ליגת האלופות, סיים מאמן הקבוצה אנגלוס אנסטסיאדיס את תפקידו, ואפוסטולקיס התמנה לתפקיד המאמן הראשי עד לתום העונה. בתקופה הקצרה כמאמן הקבוצה הוביל אפוסטולקיס את פנאתינייקוס למקום השני בליגה, בפער של 12 נקודות מהאלופה אולימפיאקוס. לאחר תום העונה שב לשמש כחבר בצוות המקצועי של הקבוצה.
משרתו הבאה כמאמן ראשי הייתה ב-2004, כאשר התמנה למאמן הנבחרת האולימפית של יוון לקראת טורניר הכדורגל באולימפיאדת אתונה. יוון העפילה למשחקים כנבחרת המארחת, ובכך חזרה למשחקים האולימפיים לראשונה מאז אולימפיאדת הלסינקי (1952). במשחק הראשון שלה בשלב הבתים הצליחה יוון לחזור מפיגור 0–2 לשוויון 2-2 מול קוריאה הדרומית, אך בשני משחקיה הנותרים נוצחה 0–2 על ידי מאלי ו-2–3 על ידי מקסיקו, מה שהוביל אותה להדחה מהמקום האחרון בבית, עם נקודה אחת בלבד.
חיים אישיים
בנו של אפוסטולקיס, קוסטס, המשיך את דרכו של אביו ככדורגלן וכשחקן הגנה, והחל את דרכו בנוער של פנאתינייקוס, והחל מעונת היה לשחקן הקבוצה הבוגרת וכן לשחקנה של נבחרת הנוער של יוון.
קווין מאייר
קווין מאייר (בצרפתית: Kévin Mayer; נולד ב-10 בפברואר 1992 בארז'נטיי) הוא אתלט צרפתי, פעמיים אלוף העולם (לונדון 2017 ויוג'ין 2022), סגן האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) ושיאן העולם הנוכחי בקרב עשר ואלוף העולם בקרב שבע (ברמינגהאם 2018).
קריירת הספורט כנער
מאייר החל להתאמן באתלטיקה כילד, ורשם הישגים גבוהים בתחרויות בינלאומיות בגילאי נוער. באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה בברסנונה שבאיטליה בשנת 2009 הוא זכה במדליית הזהב בקרב שמונה. באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה במונקטון שבקנדה ב-2010 הוא זכה במדליית הזהב בקרב עשר. באליפות אירופה עד גיל 19 שנערכה בטאלין ב-2011 זכה מאייר במדליית הזהב, עם שיא אליפות חדש (8124 נקודות).
2012
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי בשנת 2012, הוא שבר את שיאו האישי בריצת 100 מטר, אך פסל בשלושה ניסיונות בקפיצה לרוחק ופרש מהתחרות. שלושה ימים לאחר כישלונו בהלסינקי, השתתף בתחרות בבריסל, בה שבר את השיא הצרפתי בן 27 השנים בקרב עשר, והעמידו על 8415 נקודות. עם קביעת תוצאה זו, השיג את הקריטריון האולימפי להשתתפות באולימפיאדת לונדון (2012). במשחקים עצמם היה רחוק מהתוצאה שהשיג בבריסל, וסיים במקום ה-15.
2013
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגטבורג ב-2013 זכה מאייר במדליית כסף בקרב שבע. באליפות העולם שנערכה באותה שנה במוסקבה הוא סיים במקום רביעי בשיא אישי חדש של 8446 נקודות, 66 נקודות פחות מדמיין וורנר מקנדה שזכה במדליית ארד.
2014
באליפות אירופה שנערכה בציריך באוגוסט 2014 הוא זכה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 8521 נקודות, אחרי אנדריי קראוצ'נקה מבלארוס (8616 נקודות) ולפני איליה שקורניוב מרוסיה (8498 נקודות).
2015
הוא נעדר מאליפות העולם שנערכה בבייג'ינג ב-2015, עקב פציעה בשרירי מיתר הברך.
סגן אלוף אולימפי
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה מאייר במדליית כסף בשיא אישי חדש של 8834 נקודות, אחרי אשטון איטון מארצות הברית שקבע שיא אולימפי חדש של 8893 נקודות ולפני דמיין וורנר (8666 נקודות). בשלושה מהמקצועות שיפר את שיאיו האישיים: ריצת 100 מטר (10.81 שניות), ריצת 400 מטר (48.28 שניות) וקפיצה במוט (5.40 מטר).
אלוף עולם
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 הוא זכה במדליית זהב בקרב עשר בתוצאה של 8768 נקודות, לפני ריקו פריימוט (8564 נקודות) וקאי קצמירק (8488 נקודות), שניהם מגרמניה.
2018
באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם בתחילת מרץ 2018 זכה מאייר במדליית זהב בקרב שבע בתוצאה של 6348 נקודות, לפני דמיאן וורנר (6343 נקודות) ומייקל אויבו מאסטוניה (6265 נקודות).
באליפות אירופה שנערכה בברלין באוגוסט אותה שנה הוא קבע במסגרת קרב העשר שיא איש חדש בריצת 100 מטר, המקצוע הראשון, של 10.64 שניות, אך פסל בשלושת הניסיונות בקפיצה לרוחק, המקצוע השני ופרש מהתחרות.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בבורדו ב-16 בספטמבר הוא קבע שיא עולם חדש בקרב 10 של 9126 נקודות, ושבר את שיאו בן 3 השנים של אשטון איטון (9045 נקודות). בדרך לשיא העולם הוא קבע מספר שיאים אישיים: בריצת 100 מטר הוא קבע 10.55 שניות, בקפיצה לרוחק הוא שיפר ב-20 ס"מ את שיאו האישי וקבע תוצאה של 7.80 מטר, בקפיצה במוט הוא קפץ 5.45 מטר ובהטלת הכידון הוא שיפר בכמטר וחצי את שיאו האישי והעמידו על 71.90 מטר. בנוסף לכך, הדף את כדור הברזל למרחק של 16.00 מטר, בקפיצה לגובה עבר 2.05 מטר, בריצת 400 מטר קבע תוצאה של 48.42 שניות, בריצת 110 מטר משוכות קבע תוצאה של 13.75 שניות, זרק את הדיסקוס למרחק של 50.54 מטר ובריצת 1500 המטרים קבע תוצאה של 4:36.11 דקות.
סעידו בראהינו
סעידו בראהינו (באנגלית: Saido Berahino; נולד ב-4 באוגוסט 1993) הוא כדורגלן בורונדי, המשחק בעמדת החלוץ בא.א.ל. לימסול.
וסט ברומיץ' אלביון
בראהינו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של וסט ברומיץ' אלביון, אליה הצטרף בגיל 12. בשנת הצטרף לקבוצה הבוגרת. ב-20 באוקטובר 2011 בראהינו הושאל לחודש לנורת'האמפטון טאון. יומיים לאחר מכן, בראהינו ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–2 לברטפורד סיטי. ב-25 באוקטובר, בראהינו הבקיע את שער הבכורה שלו בהפסד 1–3 נגד הארפורד יונייטד. בהמשך, הוארכה תקופת השאלתו לינואר.
ב-9 בפברואר 2012 הושאל לברנטפורד. ב-14 בפברואר, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לקולצ'סטר יונייטד. ב-3 באפריל 2012, חזר לברומיץ'.
ב-28 באוגוסט 2012, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–4 נגד יאוביל טאון במסגרת גביע הליגה האנגלי. ב-1 באוקטובר, הושאל לפיטרבורו יונייטד בה שיחק עד ינואר 2013. למחרת, בראהינו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד ברנסלי. ב-27 באוקטובר, בראהינו כבש צמד בניצחון 0–3 נגד דרבי קאונטי.
ב-2 בדצמבר 2012, בראהינו חתם על חוזה לארבע שנים וחצי בווסט ברומיץ'. ב-3 בינואר 2015 כבש רביעייה בניצחון 0–7 נגד גייטסהד במסגרת הסיבוב שלישי של גביע ה-FA. בעונת נבחר לכדורגלן העונה.
סטוק סיטי
ב-28 באוגוסט 2018, בראהינו כבש את השער הראשון שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד האדרספילד טאון במסגרת גביע הליגה האנגלי, ובכך שבר בצורת של שנתיים וחצי ללא שער. בפברואר נעצר בחשד לנהיגה בשכרות. בעקבות מעצרו, הושעה הקבוצה עד לסיום העונה, ובהמשך שוחרר.
בלגיה
ב-9 באוגוסט 2019, חתם בזולטה ורכם מליגת העל הבלגית. יום למחרת, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד ראסינג גנק, בה גם כבש את שער הבכורה שלו.
ב-5 באוקטובר 2020, בראהינו הושאל לשרלרואה. ב-18 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 2-1 על גנק, בה גם כבש את שערו הראשון.
שפילד ונסדיי
ב-31 באוגוסט 2021 חזר בראהינו לאנגליה וחתם בשפילד ונסדיי מהליגה השלישית באנגליה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, באריהנו שיחק בכל הנבחרות הצעירות של אנגליה ונכלל בסגל הנבחרת הצעירה לקראת אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2015, אך נפצע ושוחרר מהסגל. בנובמבר זומן לראשונה לסגל נבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד, אך לא זכה לדקות משחק.
במרץ בראיהנו קיבל פניה ראשונה לייצג את בורונדי מולדתו, אך דחה אותה. באוגוסט, קיבל אישור מפיפ"א לייצג את בורונדי, לאחר שלא זומן לסגל נבחרת אנגליה במשך שלוש שנים.