cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כוכבים ופסים לעד (סרט)
תקציר העלילה
סוזה מארגן הופעה לחיילים הפצועים. הוא מכריז על המרש החדש שלו ומבקש מוילי לעלוץ ולתפוס את מקומו בתזמורת עם הסוזפון. וילי עולה בעזרת קבים, תופס את הסוזאפון והתזמורת מתחילה לנגן את "כוכבים ופסים לעד" לקול תשואות הקהל. בסיום רואים את המרש הזה מבוצע על ידי מספר תזמורות על רקע בניין הקפיטול כשדמותו של סוזה צועדת ביניהן.
הייסלונטה
הייסלונטה (בהונגרית: Hejőszalonta) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים ובמקום קיימות מצבות של יהודים.
סירה (ציור)
"סירה" (1968) הוא ציור מאת אריה ארוך
תיאור
הציור מתאר רישום של סירה, המשרטט בקווים שחורים, על רקע עשיר גוונים, שבו שרבוטים, חריטות בצבע ודימויים מופשטים שונים. צורת הסירה נוצרה בעזרת וריאציה על המספר 8, המשורטט כך שנוצרת אשליה של מבנה תלת־ממדי. הציור הוצג לראשונה, כנראה, בתערוכה "אריה ארוך: ציורים, 1968-1953", שהתקיימה במוזיאון ישראל בשנת 1968. בקטלו התערוכה "אריה ארוך: זמנים, מקומות, צורות" (1976, מוזיאון ישראל ומוזיאון תל אביב) הביא האוצר יונה פישר ציטוט של ארוך המסביר את מקורו של הדימוי: "על צורות היסוד בקו 8 אני חייב למורה לציור רודולף ריינהולד, אשר בספרו משנת 1784 מלמד כי 'בעזרת קו 8 ניתן לבצע תרגילים נעימים שונים'". ספרו של ריינהולד ששימש מקור לכמה עבודות נוספות של ארוך.
מוזיאון האסלאם (הר הבית)
מוזיאון האסלאם (בערבית: المتحف الإسلامي) נמצא בהר הבית בירושלים, סמוך למסגד אל-אקצא. הוא נוסד על ידי המועצה המוסלמית העליונה בשנת 1923, והיה אחד המוזיאונים הראשונים בארץ ישראל.
המוזיאון מציג את התרבות והמורשת המוסלמית ואת המוטיבים האמנותיים בכיפת הסלע ובמסגד אל-אקצא.
היסטוריה
מבנה המוזיאון הוקם בראשית המאה ה-12, כנראה על ידי הטמפלרים, שהשתמשו בו כמבנה מפקדה. לאחר כיבוש ירושלים בידי צלאח א-דין בשנת 1194 הוא הפך את המבנה למסגד. הוא כונה "מסגד המוגרבים", כשמו של השער הסמוך, שנקרא על שם עולי הרגל המוסלמים מצפון אפריקה שהגיעו למקום. על פי תיעוד משנת 1282 המבנה שימש כמדרסה לתלמידי בית ספר שנבנה על ידי הסולטאן הממלוכי קלאוון, ולימדו בו את תורתו של פח'ר א-דין א-ראזי. בניין המוזיאון, וכמוהו מסגד הנשים שהיה צמוד אליו, נוספו לרחבת מסגד אל-אקצא ככל הנראה בתקופת השושלת האיובית. המבנים שופצו בתקופה העות'מאנית.
בשנת 1923 הפך "מסגד המוגרבים" למוזיאון, ביוזמת המועצה המוסלמית העליונה. המוזיאון היה סגור במשך שנים רבות אך נפתח מחדש ב-1979. לקראת פתיחתו נערכו בו שינויים יסודיים, והממצאים בו סודרו מחדש. אוצר המוזיאון הוא ח'אדר סלאמה.
אגפי המוזיאון
באגף האמנות, סמוך לכניסה, מוצגים חפצי אמנות, כלי נחושת עתיקים, חלונות ויטראז', לוחות עץ, אריחי קרמיקה ודלתות ברזל, רובם מבית תמחוי שפעל בירושלים במאה ה-16 ונבנה על ידי הורם סולטאן, אשת סולימאן הראשון. כמו כן מוצגים תותח ששימש לציון תום צום הרמדאן, אוסף כלי נשק עתיקים, ושרידיו החרוכים של מינבר אל-אקצא, בימת הדרשן שנבנתה על ידי נור א-דין במאה ה-12 ונשרפה כאשר הוצת מסגד אל-אקצא בשנת 1969. כמו כן מוצגים באגף זה בגדים מוכתמים בדם של 17 פלסטינים שנהרגו במהומות הר הבית בשנת 1990.
באגף הקוראן מוצגים כ-600 עותקים של הקוראן מתקופות שונות, שנתרמו למסגד אל-אקצא במהלך השנים. בין השאר מוצגים ספרי קוראן מתקופת בית אומיה, בית עבאס, השושלת הפאטמית, השושלת האיובית, תקופת הממלוכים והאימפריה העות'מאנית. ספרי הקוראן נבדלים זה מזה בגודלם, בקליגרפיה ובעיטורים. בין המיצגים הבולטים:
באגף האדריכלות, הגדול ביותר, מוצגים פריטי אדריכלות ופריטים אמנותיים ממסגדי הר הבית.
בחצר המוזיאון מוצגות כותרות עמודים שמקורן בשיפוצים שנערכו במסגד אל-אקצא ובמבני הר הבית. בולטות במיוחד כותרות הענק שהוסרו מהאולם המרכזי של המסגד בשיפוצים שנערכו בשנים 1938–1942.
רוני אפטה
רון-נתן "רוני" אפטה (4 באוקטובר 1949 – 2 בדצמבר 2021) היה פרופסור, ראש המחלקה למיקרוביולוגיה, אימונולוגיה וגנטיקה בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מומחה לציטוקינים, בעיקר לאינטרלוקין 1.
ביוגרפיה
אפטה נולד וגדל בחולון.
בשנת 1973 סיים את לימודי התואר הראשון במחלקה למדעי החיים, מיקרוביולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1978 סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת בר-אילן בנושא ויסות של ויצירת מקרופאגים על ידי ליפופוליסכרידים חיידקיים.
המחקר של אפטה עסק בין היתר באימונוביולוגיה של גידולים, אימונותרפיה של גידול, ביולוגיה של ציטוקינים, ביולוגיה של IL-1 בהומאוסטאזיס במצב יציב ובמחלות (מעורבות תגובות דלקתיות בתהליך הסרטני) והתפקיד התוך-גולגולתי של IL-1 בפיברובלסטים.
בשנים האחרונות לחייו התגורר עם בן זוגו בחולון.
ישראל (איסי) דורון
דורון יליד ירושלים וגדל בשכונת רסקו, בנם של חוה ופרופ' אברהם דורון. שירת כקצין בשריון במלחמת לבנון הראשונה.
ביוגרפיה
דורון בוגר תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1989, התמחה במחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה (תחת האימון של עו"ד עוזי פוגלמן, ועו"ד מני מזוז) וכן אצל עו"ד נעמי וייל. הוא המשיך ללימודי תואר שני במשפטים מוושינגטון קולג' למשפטים באמריקן יוניברסיטי, בשנת 1993. בשנת 2000 השלים את לימודי הדוקטורט בבית הספר למשפטים (Osgoode Hall Law) באוניברסיטת יורק, טורונטו.
דורון מחברם של מאמרים רבים שפורסמו בכתבי עת ישראלים ובין-לאומיים. נוסף על עבודתו האקדמית דורון פעיל במגוון ארגונים לא-ממשלתיים, והוא אחד המייסדים של עמותת המשפט בשירות הזִקנה. נכון ל-2018 מכהן כחבר בוועד המנהל של העמותה וכן באגודה הישראלית לגרונטולוגיה.
אדם לאנג
אדם לאנג (בהונגרית: Ádám Lang; נולד ב-17 בינואר 1993) הוא כדורגלן הונגרי המשחק כבלם בקבוצת אומוניה ניקוסיה.
ישראל (איסי) דורון
ביוגרפיה
בשנת 2012 פרסם את הספר "זיקנה בהיכלים של צדק: זקנים וגילנוּת בפסיקת בית המשפט העליון", אודות יחסו של בית המשפט העליון לתופעת ההזדקנות והגילנות, כסמכות משפטית עליונה שפסיקותיה הן אבני דרך חוקתיות וציבוריות, ועמדותיה כלפי זכויות הזקנים היא בעלת משקל רב.
אדם לאנג
קריירת מועדונים
לאנג החל לשחק כדורגל בקבוצת וספרם בגיל 11. בשנת 2008, עלה לקבוצה הבוגרת הבכירה של מועדון עיר הולדתן, וערך 2 הופעות ליגה בגיל 16 בלבד. בעונה שלאחר מכן, כלל לא שותף במשחקי ליגה, אך בשתי העונות הבאות כבר הפך לשחקן בכיר יותר במועדון, לאחר שצבר 17 ו-25 משחקי ליגה בהתאמה בעונות הללו. בעונת 2012-2013, חתם בקבוצת גיור. לאחר שלוש עונות בגיור, חתם לעונת 2015-2016 בקבוצת MOL וידי.
ישראל (איסי) דורון
ביוגרפיה
בשנת 2013 פרסם את הספר "זקנים בסיכון: היבטים משפטיים, טיפוליים ואתיים", העוסק בחוקי הגנה על זקנים ובאופן שבו ניתן לעשות בהם שימוש בטיפול באוכלוסיות בסיכון. הספר מציג קשת רחבה של בעיות חברתיות וסוגיות, שאנשי מקצוע המטפלים בזקנים נדרשים להתמודד עמן. הספר מציע לאנשי המקצוע ידע זמין, אמין ומוסמך ברמה התאורטית וברמה המעשית.
אדם לאנג
קריירה בינלאומית
לאגג ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת הונגריה ב-22 במאי 2014, במהלך משחק ידידות מול דנמרק שהסתיים בתיקו 2-2. לאנג נכלל בסגל הנבחרת ההונגרית לטורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
ישראל (איסי) דורון
פועלו החברתי
דורון הקים בשנת 2002, יחד עם עמיתים נוספים, את "עמותת המשפט בשירות הזיקנה". במסגרת עמותה זו ניהל דורון יחד עם עמיתיו סדרה של מאבקים משפטיים לקידום זכויותיהם של אזרחים ותיקים וזקנים במדינת ישראל. מרבית המאבקים המשפטיים העקרוניים התנהלו כנגד אפליה מטעמי גיל, וכנגד הסדר חובת הפרישה הגילאית.
יחסי מאוריטניה–סנגל
יחסי מאוריטניה-סנגל הם יחסי החוץ בין מאוריטניה לסנגל, שתי מדינות שכנות במערב אפריקה.
היסטוריה
בשנים שלאחר עצמאותה, חברתה העיקרית של מאוריטניה באפריקה שמדרום לסהרה הייתה סנגל, אם כי שתי המדינות דגלו באסטרטגיות שונות לפיתוח. הפיצול ההולך וגדל בין שחורים למורים במאוריטניה השפיע, עם זאת, על הקשרים עם סנגל, הרואה עצמה כמי שתומכת בזכויות המיעוט השחור של מאוריטניה. תחת מעאוויה ולד סידאחמד טאייע, היחסים בין שתי המדינות תפקדו, אף על פי שכל אחת מהן האשימה את השנייה בכך שהיא נותנת מחסה למתנגדי משטר שיצאו לגלות. במאי 1987 הסגירה סנגל את קפטן מולאי אשם ולד אשן, חבר שחור לשעבר בממשלת מוחמד ח'ונה ולד היידאללה, שהואשם בשחיתות, אך רק לאחר איומים מוסווים של נואקשוט כי אם סנגל תסרב לעשות כן מאוריטניה תאפשר למתנגדי סנגל פלטפורמה שיוכלו להתבטא בה נגד ממשלתו של הנשיא עבדו דיוף. במקביל, סנגל ומאוריטניה שיתפו פעולה בהצלחה עם מאלי תחת משרד הפיתוח של נהר סנגל, שהוקם בשנת 1972 כפרויקט בקרת שיטפון, השקיה ופיתוח חקלאי. בין שתי המדינות התנהלה מלחמת גבול בין 1989 ו-1991.
הציר המונומנטלי
הציר המונומנטלי (בפורטוגזית: Eixo Monumental פירושה: הציר המונומנטלי, נקראת גם דרך מספר 1) היא השדרה הלאומית של ברזיל, הממוקמת במרכז הבירה ברזיליה וחוצה כמעט את כל העיר. לאורך הציר שוכנים מבני ציבור וממשל שונים, בהם הקונגרס הלאומי של ברזיל, קתדרלת ברזיליה והאצטדיון הלאומי של ברזיליה. הציר הושלם ונחנך בשנת 1960, בטקס בו עברה הבירה הרשמית של ברזיל לעיר ברזיליה.
הציר, כשאר רשת הרחובות של העיר, תוכנן על ידי האדריכל לוסיו קוסטה, ורבים ממבני הציבור שלאורכו נבנו על ידי האדריכל המודרניסטי הנודע אוסקר נימאייר. לאורך הציר מספר אזורים בעלי שימושים מוגדרים, שיטת תכנון המכונה הפרדת שימושים. רוחב הציר, הדגש למכונית והפרדת השימושים אופייניות לתכנון הערים המודרניסטי לפי העקרונות שקבע האדריכל לה קורבוזיה.
הציר המונומנטלי נחשב לאחד הרחובות הגדולים בעולם וגם אחד הכבישים הרחבים ביותר בעולם (ביחד עם שדרת 9 ביולי הנמצאת בבואנוס איירס בירת ארגנטינה), עם 6 נתיבי נסיעה לכל כיוון. ספר השיאים של גינס מנה את הציר בשנת 2008 בתור הכביש הרחב ביותר בעולם עם פס ההפרדה הגדול ביותר בעולם
מהלך השדרה
תחילתו של הציר בבניין הקונגרס הלאומי של ברזיל התוחם אותו מכיוון דרום ומשם הוא ממשיך צפונה כאשר הוא חוצה כמה אזורים חשובים במרכז העיר. האזור הראשון התוחם אותו מכיוון דרום נקרא כיכר שלוש הרשויות, הכולל את בניין הקונגרס הלאומי. לאחר מכן ממשיך הציר לעבר האזור השני הנקרא שדרת משרדי הממשלה, הכולל גם את קתדרלת ברזיליה. מכאן ממשיך הציר אל האזור השלישי הנקרא אזור התרבות, ובו נמצאים המוזיאון הלאומי אונסצ'ינו גימראס, הספרייה הלאומית של ברזיל והתיאטרון הלאומי של ברזיל. צפונה משם נמצאת תחנת האוטובוסים המרכזית של ברזיליה הממוקמת במפגש עם כביש DF-002 החוצה את כל העיר בכיוון מערב-מזרח. משם ממשיך הציר לעבר מרכז הטלוויזיה והרדיו של ברזיל שנמצא בסמוך למגדל הטלוויזיה של ברזיליה ואחריו מתחיל אזור בתי המלונות. לאחר מכן ממשיך הציר אל אזור הספורט והפנאי שבו נמצאים האצטדיון הלאומי של ברזיליה, הפארק המרכזי של ברזיליה, הפלנטריום הלאומי של ברזיל ומרכז הקונגרסים - אויליסס גומרס. לאחר מכן מתחיל אזור משרדי העירייה ואחריו האזור האחרון שנקרא האזור הצבאי. הציר מסתיים לפני תחנת הרכבת של ברזיליה התוחם את הציר בצפון העיר.
אגדת אבן משעל
אגדת אבן משעל היא אגדה מרוקאית שמקורה במאה ה-17. האגדה עוסקת ביהודי מרוקאי בשם "אהרון אבן משעל" אשר פרק את עול האסלאם מעל היהודים, והכתיב למוסלמים את סדר היום. האגדה מהללת את הסולטאן, מולאי ראשיד, מייסד השושלת העלווית שהיגרה מסוריה לתפוס את השלטון במרוקו, ולהסביר את חגיגות ה"טולבה" לזכרו.
סיפור האגדה
אהרון אבן משעל היה יהודי מהעיר תאזה שמאס בתשלום מס הגולגולת - ג'יזיה לשלטונות המוסלמיים (המרינים).
הוא גיבש צבא של יהודים והצליח להשתחרר משלטון המוסלמים על אזור מגוריו. לאחר מכן, הכתיר את עצמו כ"מלך היהודים" והחל לנהוג במוסלמים כפי שנהגו ביהודים: הוא החשיב אותם לסוג ב', אך נתן להם להתקיים בחסותו ולא הציב בפניהם את אפשרות הגיור או מוות (בניגוד למוחמד עם הקמת דתו החדשה, האסלאם).
הוא אפשר ליהודים לשגשג באלפיהם, בנה לו ולחייליו טירה מבוצרת שממנה התנהל צבאו כמפקדה, והגביל את ישיבת המוסלמים למקומות ייעודיים בשולי החברה ובכל שנה למלכותו ערך משתה וחגיגות שבמהלכן הורה למוסלמים לספק לו ולאנשיו נשים בתולות עבור ההרמון שלו.
לבסוף, חששו המוסלמים כי יכבוש אבן משעל את כל מרוקו וישים קץ לשלטון האסלאם. יום אחד קם מוסלמי בשם "א-ראשיד" שמאס בעריצות של אבן משעל כלפי המוסלמים, הוא אסף 500 לוחמים מוסלמים במטרה לשדוד ולרצוח את אבן משעל שכן "ממונו הרב הוא מקור כוחו". ראשיד התחזה לעני מרוד (או לפי גרסה אחרת לאישה בתולה שמועלה כמס להרמונו המתרחב של אבן משעל) והתדפק על דלת הטירה בבקשה למזון ולשתייה, כאשר אבן משעל חס עליו והכניסו בהכנסת אורחים לביתו. בשעת הלילה כאשר ישן המלך היהודי, ניצל זאת א-ראשיד השתלט עליו וביחד עם חייליו המוסלמיים, עינה את אבן משעל כדי לדעת היכן מוחבא ממונו ורצח אותו לאחר שזה ענה לו. חלק מהגרסאות מספרת כי עשה זאת בשם "כבוד הנשים המוסלמיות שחולל". א-ראשיד ניצל את הממון של אבן משעל ואת התשתית שנותרה אחריו (אמצעי לחימה) כדי לעלות על העיר פאס ולכבושה.
מחקר
האגדה נחקרה על ידי האקדמאים, פרופסור חיים זאב הירשברג מאוניברסיטת בר-אילן ושנים לאחר מכן גם על ידי הפרופסור אנדרה לוי מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומתועדת באתר הפדרציה של יהודי מרוקו ובאתר "מורשת מרוקו".
קסנייטן
קסנייטן (בהונגרית: Kesznyéten) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים.
התחנה המרכזית של נתניה
התחנה המרכזית של נתניה היא מסוף האוטובוסים המרכזי של העיר נתניה. שוכנת במרכז החלק המערבי של העיר, סמוך לרחוב הרצל בקרן הרחובות אחד העם ואלון צבי.
מבנה התחנה
מבנה התחנה המרכזית כולל חנויות ומשרדי חברת אגד תעבורה וחברת קווים. רציפי התחנה שוכנים לאורך עמדות חניה אלכסוניות ומקורות. התחנה הוקמה ביוזמת חברת אגד ונפתחה ב-8 במרץ 1963. התחנה הוחזקה בידי חברת נצבא ("נכסי צאן ברזל אגד"), שבשנת 2002 נמכרה לאיש העסקים קובי מימון. מימון תכנן להקים קניון בשטח התחנה, בהשקעה צפויה של כ-100 מיליון דולר. התוכנית לא יצאה לפועל במקום זאת בשנים 2009–2010 שופצה התחנה, רחבת הרציפים רוצפה בשיש והונחו ברציפים לוחות זכוכית המוליכים על מנת להוות גורם מבודד מהרעש שבחניית האוטובוסים. במקביל נבנה מבנה משרדים חדש בן שתי קומות כשבקומתו הראשונה ישנה עמדת הנפקת לכרטיסים חכמים מסוג רב קו.
לפני חנוכת התחנה במיקומה הנוכחי, שכנה התחנה המרכזית של נתניה בכיכר ציון שבעיר.
שירותי התחנה
תחנת האוטובוס המרכזית של נתניה היא תחנת האוטובוסים הגדולה והחשובה בצפון ומרכז השרון. בתחנה עוברים מדי יום אלפי נוסעים במאות אוטובוסים, הן בקווים העירוניים בתוך העיר והן בקווים הבינעירוניים. עם זאת, מיקום התחנה הסמוך לרחוב הרצל הראשי מעכב קווים העוברים בה כתחנת ביניים, ועל כן קווים העוברים בכביש החוף אינם נכנסים לתחנה, אלא עוצרים במחלף נתניה.
קווים עירוניים
קווי האוטובוס הפנימיים בנתניה מופעלים על ידי חברת אקסטרה תחבורה ציבורית.
חוק ההגירה והאזרחות (ארצות הברית)
החוק מגדיר מכסות הגירה על פי ארץ המוצא, וכן מדרג המקנה עדיפות למהגרים בעלי מקצועות נדרשים ולמהגרים בעלי קרובי משפחה בארצות הברית. כמו כן הוא מגביל את מספר המהגרים הכולל ל-170,000 בשנה, לא כולל מקרים חריגים, כמו מהגרים בעלי משפחה מדרגה ראשונה.
מאז שנחקק בשנת 1965 עבר החוק שינויים טכניים בלבד. למשל, בשנת 1996 נוספה לחוק דרישה לרשום בטופס הבקשה מספרי טלפון של מעסיקים פוטנציאליים.
רקע
בשנת 1921 נחקק בארצות הברית "חוק ההגירה והאזרחות של 1921" ובו נכלל חישוב של מכסות הגירה על פי "נוסחת המוצא הלאומי", נוסחה שהגבילה את ההגירה על בסיס היחס הקיים בין הקבוצות האתניות באוכלוסייה. נוסחה זו נועדה לאפשר איחוד משפחות, ועם זאת לצמצם את מספר המהגרים שהם חסרי השכלה, ולמנוע שינויים בהרכב האתני של האוכלוסייה. חוק זה נחקק כחוק זמני לשעת חירום, אך לא בוטל עד 1965. הנוסחה העניקה עדיפות למהגרים ממערב אירופה על פני מהגרים ממזרח אירופה, הקריביים, אסיה ואפריקה.
נוסחה זו נחשבה לאפליה על בסיס מוצא, ומנוגדת לזכויות האדם הבסיסיות. בשנת 1952 חובר דו"ח מיוחד לבקשתו של הנשיא הארי טרומן, בשם "Whom We Shall Welcome" ("מי מוזמן להגר אלינו"). הדו"ח אומץ כמדיניות רשמית על ידי הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, והתקבל בבית המחוקקים בשנת 1965. מגילה ובה נוסח החוק של 1965 נחתמה על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון בטקס חגיגי למרגלות פסל החירות.
הוראות החוק
אחד המרכיבים העיקריים בחוק הוא ביטול "נוסחת המוצא הלאומי". מהגרים לא נבדקים עוד על פי מוצא לאומי או גזע.
בחוק קיימות שבע דרגות העדפה למהגרים, כך שניתנת עדיפות לקרובי משפחה של אזרחי ארצות הברית ולבעלי מקצועות מבוקשים.
מספר חריגים מקבלים עדיפות גבוהה במיוחד ולא נספרים במכסות ההגירה האחרות, בהם קרובי משפחה מדרגה ראשונה, שרי ממשלה, אנשים שעבדו עבור ממשלת ארצות הברית, ורופאים.
החוק מגביל, בפעם הראשונה בתולדות ארצות הברית, את ההגירה ממערב אירופה.
החוק הגדיר מקצועות מבוקשים על פי רשימה שמתעדכנת מעת לעת על ידי משרד העבודה האמריקאי.
לפליטים ניתנה העדיפות הנמוכה ביותר בחוק.
אשרות עבודה
על פי כללי חוק ההגירה והאזרחות של 1965, לחברות בארצות הברית מותר להעסיק עובדים זרים באופן זמני או קבוע על מנת למלא תקנים נדרשים למקצועות מבוקשים. למטרה זו הוגדרו קטגוריות מיוחדות של ויזות, בהן ויזה H-1B ו- H-1B1 המיועדות לבעלי מקצוע ייחודיים, ויזה H-2A המיועדת לעובדים בענף החקלאות, וקטגוריות נוספות.
השפעות ארוכות טווח
תומכי החוק טענו שהוא לא ישפיע באופן משמעותי על התרבות האמריקאית או על הרכב האוכלוסייה. הנשיא ג'ונסון אמר: "זו לא הצעת חוק מהפכנית, והוא לא ישפיע על חייהם של מיליוני בני אדם." אולם מחקרים שבדקו את הרכב האוכלוסייה מצאו שהחוק כן שינה את ההרכב הדמוגרפי של האוכלוסייה, והגדיל את מספרם היחסי של יוצאי אסיה, אפריקה, המזרח התיכון, וכן דרום ומזרח אירופה. החוק הגדיל במיוחד את מספר המהגרים החוקיים והלא-חוקיים מאמריקה הלטינית, ובפרט ממקסיקו.
בשנת 1970 שיעור תושבי ארצות הברית שלא נולדו בה היה 4.7% מהאוכלוסייה, ובשנת 2000 הוא עלה ל-11.1% מהאוכלוסייה.
חלקם של המהגרים בגידול האוכלוסייה האמריקאית היה רק 10% בשנת 1965, והוא עלה ל-25% בשנת 1990, 30% בשנת 2000 ו-36.6% בשנת 2010.
כמו כן, אחוז הלבנים שאינם היספאנים ירד בהתאמה באותה תקופה: 75% בשנת 1990, 70% בשנת 2000 ו-63.4% בשנת 2011.
ההערכה היא כי בסביבות שנת 2042 אנשים לבנים שאינם היספאנים יהוו כמחצית מהאוכלוסייה האמריקאית, והשאר יהיו היספאנים (בעיקר ממוצא מקסיקני), אפרו-אמריקאים, יוצאי וילידי אסיה ואינדיאנים.
לאחר שהתקבל חוק ההגירה והאזרחות בשנת 1965, מהגרים לארצות הברית נתקלו בהזדמנויות ואתגרים רבים. חלקם, למשל מהגרים מהודו, התבססו בארצות הברית והם בעלי הכנסה ממוצעת גבוהה ושיעור עוני נמוכים מהממוצע הארצי, בעוד שאצל מהגרים מווייטנאם, רבים מהם פליטים, יש שיעורי עוני גבוהים. קיים דיון ציבורי ער בשאלות של זהות רב-תרבותית בניגוד למדיניות "כור היתוך", ההשפעה הכלכלית של ההגירה, והחשש מהפיכתה של ארצות הברית לבליל של לאומים ושפות ללא מכנה משותף.
קישצ'ץ'
קישצ'ץ' (בהונגרית: Kiscsécs) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים.
אוניית המערכה הרוסית פוטיומקין
אוניית המערכה הרוסית פוטיומקין (ברוסית: Князь Потёмкин Таврический) הייתה אוניית מערכה של הצי הרוסי, אשר השתייכה לצי הים השחור. היא ידועה מסרטו של סרגיי אייזנשטיין "ספינת הקרב פוטיומקין" על מהפכת 1905. כדי למחוק את זיכרון המרד, שונה שם הספינה לפנטלימון.
האונייה נבנתה על ידי המספנה הממלכתית בניקולאייב והוכנסה לשירות ב-1904/1905. היא נקראה על שם הפילדמרשל הרוסי גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין, נסיך טאוריה (1739–1791). תחת השם פנטלימון, היא השתתפה במלחמת העולם הראשונה. היא הוצאה משירות מ-1923 עד 1925.
בניית הספינה
באוקטובר 1898 הונחה שדרת הספינה במספנת הים השחור בניקולאייב שהוקמה ב-1897. הספינה הייתה פיתוח של הספינה הבודדת טרי סוויאטיטליה וחזרה על כמה אלמנטים של אוניות המערכה מסדרת פרסבט בבנייה עבור הצי הבלטי. השריון התבסס על אוניית המערכה הבריטית אה"מ מג'סטיק. תכנית האונייה שימשה גם בסיס להזמנת אוניית המערכה הרוסית רטוויזאן בארצות הברית, שהייתה אמורה לשמש ב. באוקטובר 1900 הושקה הספינה ונקראה על שם הפילדמרשל הרוסי גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין, שהקים ב-1789 את המספנה הראשונה בניקולאייב לבניית ספינות מלחמה נגד הטורקים. באוקטובר 1903 החלו בדיקות הספינה. זו הייתה ספינת הקרב הרוסית הראשונה עם בקרת אש מרכזית והנעה מבוססת נפט, אשר, עם זאת, הוחלפה בהנעה מבוססת פחם טהור לאחר הניסויים עקב שריפה. שיפורים רבים והשריפה עיכבו את המעבר לשירות הצי עד לאביב 1905.
המרד על האונייה
במהפכת 1905 מרדו מלחי הספינה נגד קציניהם ונגד שלטון הצאר הרוסי. המרידה פרצה בעקבות הגשת בשר מקולקל למלחים, ובמהלכה הרגו המלחים את רוב הקצינים והאחרים נאסרו בידי המלחים.
הבמאי סרגיי אייזנשטיין צילם בשנת 1925 את הסרט "אוניית הקרב פוטיומקין", המספר את סיפור המרד. הסרט זכה להצלחה גדולה, ונחשב עד היום אבן דרך בתולדות הקולנוע.
שירות אחר המרד
כדי למחוק את זיכרון המרד, שם הספינה שונה לפנטלימון על שם סנט פנטלימון. היא פעלה תחת השם הזה עד אפריל 1917 והשתתפה במלחמת העולם הראשונה. כאשר היו צרות נוספות בצי בסבסטופול בנובמבר 1905, הספינה שוב הייתה מעורבת. ב-1910 נערך שיפוץ גדול ומודרניזציה של האונייה בסבסטופול. ב-2 בנובמבר 1911, היא עלתה על שרטון בזמן שעזבה את קונסטנצה, הנזק שנגרם לקרקעית הספינה תוקן ב-1912 בסבסטופול.
ב-1 באוגוסט 1915, כל אוניות המערכה הרוסיות אורגנו לחטיבה שנייה לאחר שאוניית המערכה החדשה, אימפרטריצה מריה, הוכנסה לשירות. כעת הם שימשו בעיקר להפגזות חופים. ב-1 באוקטובר הפגיזה הפנטלימון, יחד עם יואן זלאטוסט את זונגולדאק, אולם הן נכשלו בהפגזת קוזלו הסמוכה, למרות שהשתמשו ביותר מ-1,000 פגזים ועם האבסטפי, בעוד שהאימפרטריצה מריה נתנה להן חיפוי מכיוון הים. ב-18 באוקטובר הותקפה פנטלימון על ידי הצוללת הגרמנית UB-7 ללא הצלחה בזמן שהייתה מעורבת במבצע דומה נגד החוף הבולגרי. לאחר שיפוץ נוסף, הפנטלימון השתתפה במבצע מ-5 בפברואר 1916 עד 18 באפריל 1916 בהפגזת החוף הטורקי ותמכה בכיבוש טרביזונד על ידי כוחות רוסים. במאי היא הועברה עם שתי אוניות המערכה האחרות אבסטפי ויואן זלטוסט לבאטומי, שם שלוש הספינות היו בשימוש מתמיד לתמיכה בכוחות היבשה בקיץ 1916.
נבחרת סקוטלנד בכדורגל עד גיל 21
נבחרת סקוטלנד בכדורגל עד גיל 21 היא נבחרת הכדורגל הצעירה של סקוטלנד, המייצגת אותה בתחרויות בינלאומיות לנבחרות צעירות, ומנוהלת על ידי ההתאחדות הכדורגל הסקוטית.
היסטוריה
סקוטלנד עד גיל 23 שיחקה משחקים בינלאומיים, בעיקר משחקי ידידות נגד אנגליה וויילס, משנת 1955 עד שנת 1975. הנבחרת הסקוטית נכנסה לראשונה לתחרות אופ"א לנבחרות לאומיות עד גיל 23 ב-1975-1976. הנבחרת הגיעה לרבע הגמר שבו הודחה בפנדלים על ידי הולנד. סקוטלנד עד גיל 21 החליפה את סקוטלנד עד גיל 23 כאשר אופ"א הפחיתה את מגבלת הגיל.
נבחרת סקוטלנד עד גיל 21 הגיעה לחצי גמר של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 שלוש פעמים ב-1982, 1992 ו-1996, והגיעה לרבע הגמר שלוש פעמים ב-1980, 1984 ו- 1988 (ב-1976 הנבחרת הייתה עד גיל 23).
כל אליפויות אירופה לנבחרות צעירות
''* משחקים שהוכרעו בפנדלים. ''
ג'וניור פירפו
הקטור ג'וניור פירפו אדמס (בספרדית: Héctor Junior Firpo Adames; נולד ב-22 באוגוסט 1996 בסנטו דומינגו שברפובליקה הדומיניקנית), הידוע בקיצור כג'וניור, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת לידס יונייטד.
ריאל בטיס
ג'וניור נולד בסנטו דומינגו שברפובליקה הדומיניקנית, ועבר להתגורר בספרד בגיל שש. ג'וניור עבר במחלקות הנוער של מספר קבוצות קטנות, עד שבבחודש יוני 2014, כשהוא בן 18, הגיע למחלקת הנוער של ריאל בטיס. ב-15 בפברואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בריאל בטיס ב', קבוצת המילואים של ריאל בטיס, כששיחק 82 דקות בתיקו 1-1 מול גרנדה ב', קבוצת המילואים של גרנדה, במסגרת המחזור ה-25 בליגה הספרדית השלישית. במהלך עונת 2015/2016 עלה באופן קבוע לקבוצת המילואים של המועדון, ושיחק כדרך קבע בעונה בה ירדה הקבוצה לליגה הרביעית. ב-17 באפריל 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור קבוצת המילואים, השער השלישי בניצחון 0–4 על אלגרסיאס במסגרת המחזור ה-34 בליגה. בסך הכול ערך ג'וניור 45 הופעות ליגה בקבוצת המילואים של המועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-1 באוגוסט 2017, לאחר שהעביר את קדם העונה עם הקבוצה הראשונה של המועדון, חידש ג'וניור את חוזהו במועדון עד לשנת 2021. ב-12 בפברואר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–1 על דפורטיבו לה קורוניה במסגרת המחזור ה-23 בליגה. ב-17 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, השער הראשון בניצחון 0–3 על אספניול במסגרת המחזור ה-29 בליגה. בעונתו הראשונה בקבוצה הראשונה של המועדון, ערך 14 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים. ב-25 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על מילאן במסגרת המחזור השלישי של שלב הבתים של הליגה האירופית לעונת 2018/2019. בסך הכול שיחק בקבוצה הראשונה של המועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 38 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים.
ברצלונה
ב-4 באוגוסט 2019 חתם ג'וניור על חוזה לחמש שנים בברצלונה מהלה ליגה. ב-25 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-81 בניצחון 2–5 על ריאל בטיס, קבוצתו לשעבר, במסגרת המחזור השני בליגה. ב-28 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, השער השני בניצחון 0–2 על חטאפה, במסגרת המחזור השביעי בליגה.
לידס יונייטד
ב-6 ביולי 2021 נמכר ג'וניור לקבוצת לידס יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 15 מיליון אירו.
קריירה בינלאומית
ג'וניור היה חלק מסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2019. הוא ערך ארבע הופעות בטורניר, בו זכתה נבחרת ספרד, כולל הופעה בגמר נגד נבחרת גרמניה עד גיל 21.
נאדיה נדים
נאדיה נדים (בדנית: Nadia Nadim; נולדה ב-2 בינואר 1988) היא כדורגלנית דנית ילידת אפגניסטן המשחקת כחלוצה בפורטלנד ת'ורנס מה-NWSL.
חייה
נדים נולדה בינואר 1988 בבירת אפגניסטן, קאבול. היא גדלה במדינה עד שנת 2000, אך לאחר הוצאתו להורג של אביה על ידי הטליבאן, היגרה יחד עם משפחתה לדנמרק. בדנמרק החלה נדים את קריירת המשחק שלה, כשהצטרפה לקבוצת הכדורגל המקומית של אולבורג. בשנת 2006 היא חתמה בסקובאקן מליגת העל הדנית, ושלוש שנים לאחר מכן הובילה אותה לזכייה בגביע הדני.
במרץ 2009, לאחר שקיבלה את אזרחותה הדנית, ערכה נדים את הופעת הבכורה שלה בנבחרת דנמרק. משחקה הראשון נערך במסגרת גביע אלגארבה, ובו הפסידה הדניות 2-0 לארצות הברית. בעקבות הופעתה במשחק זה, הפכה נדים למתאזרחת הראשונה אי פעם שמשחקת במדי נבחרת הנשים של דנמרק. חמישה ימים לאחר הופעת הבכורה שלה בנבחרת, כבשה נדים את שערה הראשון במדיה, בניצחון 0-2 על איסלנד. מספר חודשים לאחר גביע אלגארבה, נכללה נדים בסגל הנבחרת שלקח חלק באליפות אירופה שנערכה בפינלנד. היא השתתפה בכל שלושת משחקיה של דנמרק בטורניר, אך לא השלימה 90 דקות באף אחד מהם.
בקיץ 2012, לאחר שש שנים במדי סקובאקן, עברה נדים לפורטונה היורינג, שנחשבת לאחת משתי הקבוצות הטובות ביותר בדנמרק. במדי פורטונה, זכתה נדים לשחק בליגת האלופות, ואף כבשה צמד נגד גלאזגו סיטי במשחק הבכורה שלה בטורניר. בסוף עונה זו היא השתתפה עם דנמרק באליפות אירופה בפעם השנייה בחייה, ואף הגיעה איתה עד לחצי הגמר, שם הפסידה בדו-קרב פנדלים לנורווגיה.
לאחר שתי עונות בפורטונה היורינג, הצטרפה נדים לקבוצת סקיי בלו מליגת ה-NWSL האמריקאית. מכיוון שחתמה בקבוצה רק לקראת סוף עונת 2014, לא זכתה נדים לשחק במספר רב של משחקים, אך למרות זאת היא הצליחה להוכיח את עצמה ואף נבחרה לכדורגלנית חודש אוגוסט בליגה. בעונה שלאחר מכן היא סיימה ככובשת המצטיינת של הקבוצה, אבל לא הצליחה להוביל אותה לפלייאוף. לקראת עונת 2016 עזבה נדים את סקיי בלו והצטרפה לפורטלנד ת'ורנס, שם היא משחקת לצידן של כריסטין סינקלייר ואמנדין אנרי.
יחסי ספרד–תוניסיה
יחסי ספרד–תוניסיה הם היחסים הבילטרליים והדיפלומטיים בין ספרד ותוניסיה.
יחסים דיפלומטיים
תוניסיה היא שותפה פוליטית ומסחרית מובילה עבור ספרד, וקיימת הרמוניה דיפלומטית בין שתי המדינות. קיימת נכונות ברורה מצד שתי המדינות לשפר ולהעמיק את היחסים הדו-צדדיים בשלב חדש זה של מעבר דמוקרטי. הנשיא חוסה לואיס רודריגס ספאטרו היה ראש הממשלה הראשון שביקר ב-2 במרץ 2011 בתוניסיה הדמוקרטית והביע את תמיכתם והזדהותם של ממשלתו ושל העם הספרדי בתהליך הדמוקרטי שלאחר המהפכה. במרץ 2012 ביקר בתוניסיה שר החוץ ושיתוף הפעולה, חוסה מנואל גרסיה מרגלו. ביוני 2014 הוא ערך ביקור חדש ובאפריל 2015 ערך ביקור נוסף. הרמוניה פוליטית טובה מבוססת על סדרי עדיפויות משותפים ותפיסות על סדר יום שונים: יציבות וביטחון בים התיכון. חוזה הידידות, השכנות הטובה ושיתוף הפעולה (שנחתם בשנת 1995 ואושר ב-1996), היה הראשון עליו חתמה תוניסיה עם מדינה באיחוד האירופי. הדימוי הטוב ממנו נהנית ספרד בתוניסיה נובע מסיבות היסטוריות ("האנדלוסים", שכן המורים שהתיישבו בספרד מקורם בצפון אפריקה, ובכלל זה תוניסיה), של קרבה גאוגרפית, אינטרסים חופפים, כמו גם חילופי תיירים.
יחסים כלכליים
הסחר בין שתי המדינות, אף על פי שהראה צמיחה בארבע השנים האחרונות, רחוק מאלה של המתחרים האירופיים העיקריים של ספרד, שהם צרפת, איטליה וגרמניה. בשנת 2013 היצוא הספרדי לתוניסיה עמד על 905 מיליון אירו, עם ירידה של 9% בהשוואה לשנה שקדמה לה. היבוא ירד ב-2.6% ל-560 מיליון אירו. שיעור הכיסוי היה 162%.
בשנת 2014 ספרד הייתה הספקית השביעית, עם נתח שוק של 4.1%; והלקוחה חמישית, עם נתח של 3.5%. בכל הנוגע לחילופי תוניסיה עם האיחוד האירופי, היא מדורגת במקום הרביעי ביחס למדינות האחרות בשתי הקטגוריות.
בשנת 2014 היצוא הספרדי לתוניסיה עמד על 911.7 מיליון אירו, עם עלייה קלה של 0.7% בהשוואה לשנה הקודמת. היבוא, לעומת זאת, ירד ב-27.5% והגיע לשווי של 405.7 מיליון אירו. שיעור הכיסוי היה 224.7%.
בין הייבוא היו: דלקים וחומרי סיכה (18.4%); בגדי נשים (15.8%); רכיכות קפואים וסרטנים (9%); בגדי גברים (7.6%); אופנת חדר אמבטיה אינטימית (7.2%); ציוד חשמלי (4%).
שיתוף פעולה
בנובמבר 2013 נסגר המשרד לשיתוף פעולה טכני. מאותו מועד מתבצע מעקב אחר תוכנית שיתוף הפעולה בתוניסיה על ידי ראש שיתוף הפעולה הספרדי בשגרירות ספרד בתוניסיה.
המסגרת העיקרית בה פועל שיתוף הפעולה הספרדי בתוניסיה היא זו המהווה את תוכנית מסאר, תוכנית ליווי לתהליכי ממשל דמוקרטיים בעולם הערבי. מאז מהפכת 2011 התמקדו המאמצים בתוניסיה בתמיכה ביוזמות החברה האזרחית ובחיזוק הממשל הדמוקרטי.
סוללת יהלום גרעינית
סוללת יהלום גרעינית או NDB (ראשי תיבות באנגלית של: Nuclear Diamond Battery) היא מודל של סוללה גרעינית שפורסם על ידי מכון קאבוט של אוניברסיטת בריסטול במהלך ועידה שנתית שהתקיימה ב-25 בנובמבר 2016 בבניין הזיכרון לווילס. סוללה זו מוצעת לפעול על רדיואקטיביות של גושי פסולת גרפיט (ששימשו בעבר כחומר מנחה נייטרונים בגרפיט) ותייצר כמויות קטנות של חשמל אך לאורך זמן רב.
הסוללה היא תא בטא-וולטאי המשתמש בפחמן-14 (C14) בצורה של פחמן דמוי יהלום (DLC) כמקור קרינת בטא, ו-DLC נוסף של פחמן רגיל כדי ליצור את צומת המוליכים-למחצה הדרוש ולעטוף את הפחמן-14.
אם תהפוך סוללה כזו לברת ייצור סדרתי היא עלולה לשנות לחלוטין את שוק הסוללות מפני שאף שמחירה עלול להיות יקר (עשרות אלפי דולרים ליחידה), היא תוכל לספק אנרגיה במשך מאות ואלפי שנים ברציפות.
אבות טיפוס
נכון לעכשיו, אין אב טיפוס ידוע המשתמש ב C14 כמקורו, עם זאת ישנם כמה אבות-טיפוס המשתמשים בניקל-63 (Ni63) כמקור שלהם עם מוליכים למחצה יהלומיים להמרת אנרגיה, אשר נתפסים כאבן דרך לאב-טיפוס אפשרי של סוללת יהלום C14.
פחמן-14
חוקרים מנסים לשפר את היעילות ומתמקדים בשימוש ב C14 רדיואקטיבי, מכיוון שהוא תורם מינורי לרדיואקטיביות של פסולת גרעינית.
C14 עובר דעיכת בטא, שבו הוא פולט חלקיק בטא בעל אנרגיה נמוכה כדי להפוך לחנקן-14, שהוא יציב (לא רדיואקטיבי).
חלקיקי בטא אלה, בעלי אנרגיה ממוצעת של 50 keV, עוברים התנגשויות לא אלסטיות עם אטומי פחמן אחרים, ובכך יוצרים זוגות אלקטרונים-חורים אשר תורמים לאחר מכן לזרם חשמלי. ניתן לנסח זאת במונחים של תורת הרצועות בכך שבשל האנרגיה הגבוהה של חלקיקי הבטא, אלקטרונים בפסי הולכה הפחמן קופצים לפס ההולכה שלו, ומשאירים מאחוריהם חורים בפס הערכיות שבהם היו אלקטרונים קודם לכן.
מסחור
בספטמבר 2020, מורגן בורדמן, עמית תעשייתי ויועץ אסטרטגי מקבוצת Aspire Diamond במרכז הגרעיני הדרום-מערבי של אוניברסיטת בריסטול, מונה להיות מנכ"ל חברה חדשה בשם Arkenlight, אשר נוצרה במפורש כדי למסחר טכנולוגיית סוללת היהלומים שלהם ואולי מכשירי קרינה גרעיניים אחרים במחקר או פיתוח באוניברסיטת בריסטול.
קרואטיה באיחוד עם הונגריה
ממלכת קרואטיה הייתה מדינה באוניה פרסונלית עם ממלכת הונגריה, אשר בשנת 1526 הוכפפה לשלטון בית הבסבורג לאחר מותו של לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה, והייתה תחת שלטונם עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
רקע
בשנת 1075 עלה לשלטון בקרואטיה בעזרת האפיפיור גרגוריוס השביעי, דמיטאר זבונימיר (Dmitar Zvonimir), שהיה לפני כן דוכס בסלבוניה, מאחר שקרשימיר הרביעי בחר בו כיורשו, למרות שלא היה מבית טרפימירוביץ'. הוא סייע לנורמנים במאבקם נגד האימפריה הביזנטית וונציה. בגללו, נאלצה האימפריה הביזנטית להעביר את השליטה שלה על דלמטיה לוונציה.
אודות תקופת שלטונו כתובים בלוח הבאשצ'ה (Bašćanska Ploča). זהו הטקסט הקדום ביותר שנשמר היום בשפה הקרואטית, והוא נמצא במוזיאון הארכאולוגי בזאגרב. תקופת שלטונו של זבונימיר ידועה כתקופה של שגשוג, פריחה ושלווה, שבמהלכה הקשר בין הקרואטים לבין האפיפיור התחזק כל-כך עד כי הנצרות הקתולית נשארה דתם של הקרואטים עד היום.
דמיטאר זבונמיר מת ללא יורשים ב-1089. המלך הנבחר היה סטיפאן השני, בנו של פטאר קרשימיר הרביעי. אך כשנבחר היה כבר זקן מאוד, והוא מת שנתיים לאחר מכן, ב-1091. הוא היה המלך האחרון לבית טרפימירוביץ' ועם מותו בא סוף השושלת. לאחר מותו היה ברור כי המועמד הטוב ביותר למלוכה היה לאסלו הראשון מלך הונגריה, שכן היה גיסו של דמיטאר זבונימיר, ולאחותו ילנה הייתה השפעה רבה בפאנוניה. צבאו של לאסלו פלש לקרואטיה מיד לאחר מות סטיפאן, ומהר מאוד כבש את כל פאנוניה, ולאחר מכן הוא נתקל בהתנגדות מעטה בדלמטיה. הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון הגיב בכך שהכריח שבטים פראיים מחצי האי קרים לתקוף את המגיארים. לאסלו נסוג מקרואטיה, אך לא לפני שהשאיר את הנסיך אלמוש (Álmos Herceg, בקרואטית: Almoš) לשלוט על סלבוניה.
בשנת 1102 חזר קאלמאן לקרואטיה, ובעקבות כך הכירו בו האצילים הקרואטים כמלך משותף להונגריה וקרואטיה. קרואטיה איבדה את עצמאותה והפכה לחלק מממלכת הונגריה, וכן נאלצה להעמיד את צבאה לרשות מלך הונגריה.
היסטוריה
בשנת 1107 שלט המלך קאלמאן ברוב ערי החוף הביזנטיות לשעבר בדלמטיה, אולם לאחר מותו של קאלמאן בשנת 1116 תקפה ונציה את החוף הדלמטי, הביסה את צבאו של באן קלדין הקרואטי ותפסה את ביוגרד, ספליט, טרוגיר, שיבניק, זאדאר וכמה איים. אישטוואן השני, מלך הונגריה יורשו של קאלמאן, ניסה ללא הצלחה להחזיר את הערים האבודות בשנת 1117, אם כי הדוג'ה מוונציה, אורדלאפו פאליירו, נהרג בקרב ליד זאדאר. בעקבות כך נחתם הסכם הפסקת אש בן חמש שנים, המאשר את הסטטוס קוו. בשנת 1124 אישטוואן השני תקף שוב את העמדות הוונציאניות, וכבש בחזרה את ביוגרד, פיצול, סיבניק וטרוגיר, אבל זאדאר והאיים נותרה תחת שליטה ונציאנית. עם זאת, בשנת 1125 הדוג'ה דומניקו מיקלה הצליח לכבוש שוב את הערים הללו והרס את ביוגרד. בשנת 1131 עלה בלה השני, מלך הונגריה לשלטון, ובשנת 1133 כבש בחזרה את כל הערים מלבד זאדר. בשנת 1167 נכבש חלק מקרואטיה מדרום לנהר קרקה, יחד עם בוסניה, בידי האימפריה הביזנטית, ונשארה תחת שליטתם עד מותו של מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 1180.
לאחר מותו של הקיסר מנואל הראשון, האימפריה הביזנטית לא הייתה מסוגלת לשמור על כוחה בדלמטיה, ועד מהרה התמרדה העיר זאדאר נגד ונציה, והאזור הפך לשדה קרב עד לשנת 1202. במהלך מסע הצלב הרביעי הותקפה העיר זאדאר על ידי הצלבנים, בתור תשלום לרפובליקה של ונציה על הובלתם לקונסטנטינופול, שם הקימו את האימפריה הלטינית. הסכסוך עם ונציה נמשך, עד לתקופת שלטונו של אנדראש השני, מלך הונגריה, אשר הגיע להסכם עם ונציה על הובלת צבאו להשתתפות במסע הצלב החמישי.
תחת השלטון ההונגרי נשלטה קרואטיה על ידי "באן" (Ban), ובהשפעת הפיאודליזם נוצרה אצולה חזקה בקרואטיה. בתחילה שלט באן יחיד שלט בכל המחוזות הקרואטים, אך בשנת 1225 חולקה קרואטיה לבאן של סלבוניה ובאן של קרואטיה. בתקופת מסע הצלב השני, מסדר אבירי היכל שלמה וההוספיטלרים רכשו אדמות ונכסים רבים בקרואטיה.
בשנת 1241 פלשו המונגולים להונגריה, ועד מהרה הביסו את הצבא ההונגרי בקרב מוהי. לאחר מכן שלטו המונגולים בהונגריה וקרואטיה למשך 3 שנים, ובמהלך שלטונם שדדו וחמסו את הרכוש והיבולים של הממלכה. בעקבות כך פתח בלה הרביעי, מלך הונגריה במסע ביצורים לערי הממלכה, ובעקבות כך נחלש השלטון המרכזי והתחזק כוחה של האצולה.
בתקופה מאוחרת יותר, המלכים חיפשו דרך להשיב את השפעתם, ועשו זאת במתן הטבות מיוחדות לערים מסוימות, והפיכתן ל"ערים מלכותיות חופשיות", שעליהן המלכים הגנו מהאדונים הפאודלים תמורת תמיכת תושבי העיר.
בשנת 1290 מת לסלו הרביעי, מלך הונגריה ללא יורשים, ובעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין אנדראש השלישי, מלך הונגריה לשארל מרטל מאנז'ו, והאצולה הקרואטית בראשות בית שוביץ' תמכה בשארל מאנז'ו. לאחר מותו של שארל מאנז'ו תמכו האצילים הקרואטים בבנו שארל מאנז'ו, אולם לבסוף תפס אנדראש השלישי את השלטון גם בקרואטיה. בשנת 1301 מת אנדראש השלישי, ובעקבות כך פרצה מלחמת אזרחים בהונגריה, אשר בסיומה תפס שארל מאנז'ו את השלטון. במהלך המאה ה-12 תפסה משפחת האצולה שוביץ' (Šubić) מדלמטיה את השלטון בקרואטיה, ובניה מונו לבאנים של קרואטיה. בן שוביץ' אחד מפורסם, היה פבאו שוביץ' בריבירסקי (1272–1312) (Pavao Šubić Bribirski) שהשתלט על חלקים גדולים מדלמטיה, סלבוניה ובוסניה בעקבות מאבק פנימי נגד משפחות אצולה קרואטיות אחרות. מאוחר יותר, משפחות האצולה האלה אגרו כוח ובשנת 1322 הודחו בני שוביץ' מהשלטון.
בשנת 1345 מונה מיקלוש השביעי ההוט לבאן של קרואטיה, סלבוניה ודלמטיה, ובשנת 1476 אוחד תפקיד הבאן של קרואטיה וסלבוניה לתפקיד אחד.
בשנת 1345 מרדה זאדאר שוב נגד ונציה, אך הוונציאנים חזרו וכבשו אותה בשנת 1346. בשנת 1348 חתם לאיוש הראשון, מלך הונגריה על הסכם שלום עם ונציה ל-8 שנים, ועם תום ההסכם בשנת 1356 כבש את זאדאר, ובשנת 1358 אושר שלטונו בדלמטיה בחוזה זאדאר.
לאחר מותו של לאיוש הראשון, מלך הונגריה בשנת 1382 הוכתרה בתו מריה, מלכת הונגריה, אך האצולה הקרואטית תמכה בקרלו השלישי, מלך נאפולי, ולאחר מותו בבנו לאדיסלאו, מלך נאפולי, ורק לאחר תקופה ארוכה של קרבות העבירו האצילים הקרואטים את תמיכתם לזיגמונד, מלך הונגריה. בשנת 1409 מכר לאדיסלאו, מלך נאפולי את זכויותיו בדלמטיה לוונציה, בתמורה לתמיכתה במלחמתו נגד רפובליקת פירנצה.
במהלך המאה ה-15 החלו פלישות האימפריה העות'מאנית לאירופה, וקבשנת 1453 כבשו את קונסטנטינופול. בשנת 1463 כבשו הטורקים את בוסניה, ואף החלו בפשיטות לתוך קרואטיה. בעוד שהקרואטים הועילו מאוד לניצחון הנוצרי במצור על בלגראד ב-1456, הם נחלו תבוסה אדירה בארצם שלהם ובהדרגתיות איבדו את אדמותיהם לאימפריה העות'מאנית.
האפיפיור ליאו העשירי קרא לקרואטיה "חזית הנצרות" (Antemurale Christianitatis) ב-1519, מאחר שחיילים קרואטים הועילו מאוד במלחמה נגד הטורקים. ביניהם: הבאן פטאר בריסלאביץ' (Petar Berislavić) שניצח את הטורקים בבוסניה ב-1513, קפיטאנו של סניה פטאר קרוז'יק (Senj Petar Kružić) שהגן על מבצר קליס (Klis) בהצלחה במשך 15 שנה, ניקולה יורישיץ' (Nikola Jurišić) שניצח צבא טורקי גדול שהיה בדרכו לווינה הגדול בכמה מונים מצבאו שלו ב-1532, והרוזן ניקולה שוביץ' זרינסקי (Nikola Šubić Zrinski), שעזר להגן על בודפשט מכיבוש טורקי ב-1542 ונלחם בצבא טורקי שכלל "90,000 חיילים ו-300 תותחים" עם צבא של "אלפיים ושלוש-מאות מהם (הכוחות הקרואטים)" ב-1566.
בשנת 1526 נהרג לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ', ועם מותו נכחד בית יגלו (המשפחה ממנה באו מלכי פולין, ליטא, צ'כיה והונגריה). התבוסה הדגישה את חוסר היכולת של הנוצרים הפאודלים להילחם באימפריה העות'מאנית.
לאחר קרב מוהאץ', ב-1527 האצילים הקרואטים (וההונגרים כמובן) היו צריכים לבחור מלך חדש. לאחר שארגנו אספה בצטין (Cetinski Sabor), האצילים הקרואטים בחרו בפרדיננד, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג. חלק מהאצילים דווקא העדיפו את יאנוש זאפויה, אשר טען לכתר הונגריה, אך אלו חזרו בדבריהם לאחר מות בשנת 1540.
הדיוויזיה הרביעית (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה הרביעית (בגרמנית: 4. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, מלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה בטורגאו ב-5 בספטמבר 1818. המטה עבר לשטארגארד (כיום סטארגרד, פולין) בשנת 1820, שם שהה עד 1852. ב-1852 עבר המטה ליעדו הסופי, ברומברג (כיום בידגושץ', פולין). מאז הקמת הקורפוסים ב-1820, הדיוויזיה הוכפפה בימי שלום לקורפוס ה-2.
הדיוויזיה הרביעית לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה נגד האימפריה האוסטרית ב-1866, כולל בקרב קניגרץ. הדיוויזיה לחמה לאחר מכן במלחמת צרפת–פרוסיה נגד צרפת בשנים 1870–1871. היא לחמה בין השאר בקרב גרבלוט, המצור על מץ, והמצור על פריז.
במלחמת העולם הראשונה, הדיוויזיה הרביעית שירתה בתחילה בחזית המערבית, לחמה בפלישה לבלגיה, הקרב הראשון על המארן והמרוץ אל הים. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם נלחמה בכמה קרבות, כולל כיבוש מחדש של למברג ב-1915. לאחר מכן היא חזרה לחזית המערבית, שם לחמה בקרב ורדן. לאחר ורדן היא תפסה עמדות שונות בחזית המערבית, ובשנת 1917 לחמה ב ובקרב איפר השלישי. בשנת 1918, היא השתתפה במתקפת האביב הגרמנית, כולל קרב פיקרדי וקרב הליס. הדיוויזיה הרביעית פורקה ב-1919 במהלך פירוז הצבא הגרמני לאחר מלחמת העולם הראשונה.
זכויות להט"ב באיי מריאנה הצפוניים
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה של ארצות הברית באיי מריאנה הצפוניים מוגדרות בין המתקדמות ביותר בעולם. פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית בשטחי הטריטוריה מאז 1983, בעוד נישואים חד-מיניים ואימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים הפכו לחוקיים בעקבות פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפרשת פסק הדין של אוברגפל נגד הודג'ס ביוני 2015. עם זאת, חוקי איי מריאנה הצפוניים אינם כוללים איסור אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית בתחומי תעסוקה, מתן סחורות ושירותים או דברי שטנה אלא ביחס לעובדי ציבור בלבד ובריונות נגד תלמידים בבתי ספר.
מאז 2007 ישנה הכרה משפטית בשינוי מגדר בקרב טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית לאחר העברת ניתוח להתאמה מגדרית. לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בצבא ארצות הברית שאחראי על ההגנה של איי מריאנה הצפוניים.
היסטוריה
טרם הגעתם של המיסיונרים הנוצרים-קתולים בתקופת הקולוניאליזם של האימפריה הספרדית, אנשי הצ'מורו הילידים ברחבי איי מריאנה הצפוניים הוגדרו כבעלי קבלה מסורתית כלפי מערכות יחסים הומוסקסואליות בין זוגות חד-מיניים, זהויות מגדריות טרנסג'נדריות ומגדרים שלישיים, בעוד החברה הצ'מורית הוגדרה כחברה "פתוחה מאוד מבחינה מינית", בה הומוסקסואליות מעולם לא נתפסה כטאבו חברתי אלא כ-"מובן מאליו כחלק מהחיים".
בשפת הצ'מורו, שפת האם של אנשי הצ'מורו, קיים מונח לתיאור גבר הומוסקסואל - "Mamflorita" (בעברית: מאמאפלוריטה) שמשמעותו היא "פרחים קטנים" בעוד המונח המקומי עבור תיאור אישה לסבית הוא "Malalahi" (בעברית: מלאלאהי) שמשמעותו היא "נשים שמתנהגות כמו גברים".
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה הפכה לחוקית בשטחי איי מריאנה הצפוניים מאז 1983.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות
נישואים חד-מיניים הפכו לחוקיים באיי מריאנה הצפוניים ושאר הטריטוריות של ארצות הברית ב-26 ביוני 2015 לאחר שבית המשפט העליון במדינה קבע כי האיסור על הכרה פדרלית בנישואים חד-מיניים ברחבי המדינה אינו חוקתי. לפני כן, לא היה קיים איסור על הכרה משפטית בנישואים חד-מיניים בחוק איי מריאנה הצפוניים, ולא ציינו החוקים את מין הצדדים עבור הכרה אם כי הוראות מסוימות הניחו שהצדדים הם זוגות הטרוסקסואלים בלבד מהמין השני.
הנישואים הראשונים בין זוג חד-מיני ברחבי האיים התרחשו באי סאיפאן ב-22 ביולי 2015.
הורות ואימוץ
בעקבות פסק הדין של אוברגפל נגד הודג'ס בשנת 2015, זוגות חד-מיניים החלו להיות רשאים לאמץ (באופן חורג או משותף) בפריסה ארצית ברחבי ארצות הברית והטריטוריות שלה. זוגות לסביות רשאיות לגשת לשירותי רבייה בסיוע כגון הפריה חוץ-גופית בעוד חוקי איי מריאנה הצפוניים מכירים באם הלא גנטית, שאינה בהיריון, כאימו החוקית של הילד שנולד באמצעות תרומת זרע, רק אם הזוג מוגדר כנשוי.
הגנה מפני אפליה
איי מריאנה הצפוניים אינם מספקים הגנה ספציפית מפני אפליה על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית בחוקים לאיסור אפליה במתן סחורות ושירותים, פשעי שנאה, דברי שטנה או תעסוקה. עם זאת, קיימות מספר הגנות בהם מפשעי שנאה ממניע של נטייה מינית או זהות מגדרית שמכוסים באופן פדרלי בארצות הברית והטריטוריות התלויות שלה במסגרת החוק למניעת פשעי שנאה על שם מתיו שפרד וג'יימס בירד ג'וניור משנת 2009 שתקף גם על שטחי הטריטוריה. אפליה של עובדי ציבור על בסיס נטייה מינית בין היתר ברשות המבקרים של איי מריאנה הצפוניים ונציבות שירות המדינה פלילית על פי החוק. גילויי אפליה על רקע העילה כפופות ל-"פעולה משמעתית".
הקוד המנהלי של איי מריאנה הצפוניים אוסר על בריונות, הטרדה ואפליה נגד תלמידים בבתי ספר ציבוריים, עובדים והורים.
זהות מגדרית
טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית באיי מריאנה הצפוניים רשאים לשנות את מגדרם המשפטי בעקבות העברת ניתוח להתאמה מגדרית ושינוי השם שלהם מאז 2007.
חוק התנועה הטבעית משנת 2006, שנכנס לתוקף במרץ 2007, קובע באומרו כי:"'עם קבלת עותק מאושר של צו של בית המשפט העליון של חבר העמים של איי מריאנה הצפוניים המציין את מינו של אדם שנולד בחבר העמים, רשאי לשנותו על ידי הליך כירורגי והאם שמו של אדם זה שונה, תעודת הלידה של אותו אדם תתוקן כפי שנקבע בתקנה'."
שירות צבאי
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של ארצות הברית שאחראים על הגנת איי מריאנה הצפוניים כחלק מטריטוריה של ארצות הברית. לצבא האמריקאי הייתה בעבר מדיניות "אל תשאל, אל תספר" לגבי שירות גלוי של חיילות לסביות וחיילים הומוסקסואלים וביסקסואלים בצבא. המדיניות נועדה למנוע חשיפת נטייה מינית של חיילים על ידי הצבא. על פי מדיניות זו, נאסר על כל אדם הומוסקסואל או ביסקסואל לדבר במהלך שירותו בכוחות הביטחון על מערכות יחסים הומוסקסואליות שהוא מנהל, לרבות נישואים או הורות. מנגד, כל עוד החייל מסתיר את נטיותיו המיניות, מפקדיו אינם רשאים לשאול ולחקור אותו בנושא. המדיניות קבעה כי אם נודע שחייל הוא הומוסקסואל או שחיילת היא לסבית, יש להדיחם באופן מיידי מהצבא, ללא אפשרות לערעור. המדיניות בוטלה בשנת 2010 וביטולה נכנס לתוקף ב-2011.
טרנסג'נדרים החלו להיות רשאים לשרת לראשונה בצבא ארצות הברית מיוני 2016 עד ינואר 2018 ללא הגבלות, מינואר 2018 עד אפריל 2019 בתנאי שהיו יציבים למשך 18 חודשים במגדר שהוקצה להם, ונאסרו לחלוטין מאפריל 2019 עד ינואר 2021 לו היו עוברים שינוי מגדר או אם היו בעלי היסטוריה של דיספוריה מגדרית. בינואר 2021 בוטל האיסור.
תרומת דם
כחלק מטריטוריה של ארצות הברית, מדיניות תרומות הדם של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) חלה גם על שטחה של איי מריאנה הצפוניים. מאז 2020, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) רשאים לתרום דם לאחר תקופת דחייה של 3 חודשים. מדיניות זו החליפה תקופת דחייה של שנה קודמת שאושרה על ידי המנהל ב-21 בדצמבר 2015, שהחליפה את האיסור ללא הגבלת הזמן הקודם על תרומות דם מאת "MSM" מאז 1983.
תנאי מחיה
ביולי 2018 נערך מצעד הגאווה הראשון באיי מריאנה הצפוניים.
מאז הכשרתם של נישואים חד-מיניים ברחבי האיים ביוני 2015, הפכו איי מריאנה הצפוניים ליעד נישואים פופולרי עבור זוגות חד-מיניים במיוחד בקרב תיירים סינים. במחצית הראשונה של 2018, 77% מכלל הנישואים שהתקיימו בטריטוריה הוגדרו כנישואים בין זוגות חד-מיניים.
הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית
הקונפדרציה הפרו-בוליביאנית (בספרדית: Confederación Perú-Boliviana) או הקונפדרציה הבוליביאנית-פרואנית הייתה קונפדרציה של הרפובליקה של בוליביה והרפובליקה של פרו. האיחוד הונהג על ידי הגנרל הבוליביאני אנדרס דה סנטה קרוז, לאחר נצחונו בקרב אייקוצ'ו. סנטה היה נשיא והמגן העליון של הקונפדרציה בשנת 1836, לאחר שכבר היה נשיא רפובליקת פרו (1827) ותוך כדי היותו נשיא הרפובליקה של בוליביה (1829–1839). הקונפדרציה התקיימה במשך שלוש שנים, כמעט כולן בלחימה מתמדת מול צ'ילה וארגנטינה.
על אף שהחוקה הרשמית של הקונפדרציה נחתמה בשנת 1837, היסטוריונים מחשיבים אותה כמדינה עצמאית משנת 1836 - עם תום מלחמת סלאברי וסנטה קרוז כאשר כוחות בוליביאנים נכנסו לפרו - עד 1839, כשהפדרציה נכנעה לכוחות צ'ילה שכבשה וסיפחה את שטחי הגישה לים של בוליביה. לאחר סיום הלחימה נפרדו בוליביה ופרו, ובבוליביה לא התרחשו מהפכות שלטוניות 60 שנים לאחר מכן. פרו חזרה לשקט יחסי במשך שנים מעטות, ואז נקלעה שוב למצב של לחימה, הפעם כחלק ממלחמת ספרד–אמריקה הדרומית.
הרעיון להקמת הקונפדרציה
כבר בתחילת המאה ה-19, קידם סימון בוליבר, שליט בוליביה, את הרעיון של איחוד מדינות דרום אמריקה לכדי מדינה גדולה אחת. בערך במקביל, פיתח אנדרס דה סנטה קרוז את הרעיון הקיים כבר של איחוד פרו ובוליביה (שהיו בעלות אינטרסים משותפים רבים) וליצור את מה שכונה 'אלטו פרו' (Alto Perú). את רעיון איחוד המדינות החלו לקדם מעט מאוחר יותר פוליטיקאים שונים בפרו שראו בו אינטרס לפרו (בין הפוליטיקאים היו פרנסיסקו חאבייר דה לונה פיזרו, חוסה מריה דה פנדו , מנואל לורנצו דה וידאורה , אגוסטין גמארה ועוד), בין היתר בעקבות איחודן המלא של פרו הצפונית והדרומית.
ההפיכה ברפובליקות פרו
בשנת 1835, תככים פוליטיים והתנגשויות בין חברים שונים בקואליציה הפרואנית הביא למצב של תוהו ובהו במדינה. את הבלגן ניצל המרשל אגוסטין גמארה מפרו הדרומית, שניסה לבצע הפיכה שלטונית. כדי לרסן את ניסיונות המהפכה שלו, נסע הנשיא לואיס חוסה דה אורבגוסו לקוסקו שבדרום על מנת להרגיע את הרוחות. בהיעדרו, ניצלו בכירים בצבא את המצב וביצעו בעצמם הפיכה, במסגרתה הכריז על עצמו הגנרל פליפה סנטיאגו סאלברי כנשיא העליון של הרפובליקה.
כך, ב-23 בפברואר 1835, בזמן שדה אורבגוסו היה הנשיא החוקי, סאלברי השתלט על בכוח על פרו הצפונית, ודה אורבגוסו נשאר השליט של פרו הדרומית. לאחר חודשים של חרדה ואי ודעות בקרב העם הפרואני שסבל מתוצאות ההפיכה, חתם דה אורבגוסו על הסכם עם הנשיא החדש של בוליביה, אנדרס דה סנטה קרוז. ההסכם קבע שבוליביה ופרו הדרומית יכבשו יחד את פרו הצפונית בשליטת סאלברי ואז יתאחדו לכדי הפדרציה הפרו-בוליביאנית.
מלחמת סאלברי וסנטה קרוז
לאחר חתימת ההסכם נאבק סאלברי לאחד את ממשלתו, וצעד עם צבאו אל תוך פרו הדרומית וחצה את הגבול עם בוליביה. קרבות עזים התנהלו: בתחילה, ניצח סאלברי ברוב הקרבות, והתקדם דרומה לתוך בוליביה. אלא שבשלב מאוחר של הלחימה החל לנחול תבוסות אל מול צבאו של סנטה קרוז, ונסוג עד לארקיפה, כאשר ב-7 בפברואר 1836, הפסיד בקרב המכריע בסוקאבאיה. צבאו נסוג ונכנע, וסאלברי הועמד למשפט בעוון כפיפות לנשיא החוקי, כאשר בסופו נידון למוות.
עתה, שתי הרפובליקות של פרו נשלטו על ידי דה אורבגוסו, הגיע תורו לבצע את הצד שלו בהסכם. פרו התאחדה עם בוליביה כחלק ממה שהפך לקונפדרציה הפרו-בוליביאנית. סנטה קרוז כמוסכם מראש הפך לנשיא המדינה המאוחדת, וקיבל סמכויות נרחבות, כמו גם זכות שלטון עד למועד לא ידוע.
הקמת הקונפדרציה
בשנת 1836 הוקמו שלושה בתי קונגרס מרכזיים בכל אחת משלוש המדינות שהרכיבו את הקונפדרציה (בוליביה ופרו הדרומית והצפונית), בערים הואורה (פרו הצפונית), סיקואני (פרו הדרומית) וסוקאבאיה (בוליביה - נקבע כאנדרטה לקרב סוקאבאיה שהביא לאיחוד הפדרציה). כל בתי הקונגרס היו כפופים לנשיא אנדרס דה סנטה קרוז, שהחזיק בידיו סמכויות רבות בכמעט כל נושא הקשור בניהול המדיני-צבאי-כלכלי של המדינה.
פרו הדרומית
בית הקונגרס של המדינה הוקם באספת סיקואני ב-16 במרץ 1836, ויום העצמאות של הפדרציה הוכרז באספה הראשונה ב-17 במרץ 1836. באותה אספה גם נוצרו הסמלים הלאומיים של הקונפדרציה (הדגל והסמל). הוחלט כי בירת המדינה תהיה טאקנה על אף שהקונגרס יושב בסיקואני, ואנדרס דה סנטה קרוז מונה ל"מגן מדינת דרום פרו", בנוסף להיותו הנשיא של הפדרציה.