cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אירינה אלגרובה
ביוגרפיה
אירינה נולדה ב־20 בינואר 1952 ברוסטוב-על-הדון. אביה של אירינה הוא השחקן והבמאי אלכסנדר אלגרוב. בשנת 1961 עברה הילדה לבאקו עם משפחתה, שם למדה בבית ספר למוזיקה במקביל לבית הספר העל-יסודי. לאחר סיום לימודיה בבית ספר למוזיקה התקבלה לקונסרבטוריון של באקו. הניצחון המוזיקלי הראשון שלה הושג בפסטיבל הג'אז בבאקו.
לאחר שעזבה את בית הספר בשנת 1969, אלגרובה יצאה לסיבוב הופעות. בשנת 1971 התחתנה, שנה לאחר מכן ילדה את בתה לאלו, וחצי שנה אחר כך התגרשה.
לאחר שעברה למוסקבה בשנת 1975, היא עבדה בתזמורת של לאוניד אוטיוסוב, סולנית בלהקות כמו "השראה", "קולות צעירים" (יחד עם הלהקה ניצחה בתחרות השירים בסוצ'י -78), ואז עבדה שנתיים כחלק מהרכב פאקל.
לאחר שנפגשה בשנת 1985 עם המלחין אוסקר פלטסמן, אלגרובה ביצעה שיר שנוצר במיוחד עבורה - "קול הילד". אז החל שלב הטור יחד עם ההרכב "אורות מוסקבה", בו הייתה סולנית. היא צברה פופולריות רבה לאחר הקמתה של קבוצת אלקטרו קלאב.
בשנת 1990 התחילה אלגרובה בקריירת סולו, והופעותיה היו מוצלחות ביותר. היא זכתה בתואר הזמרת הטובה ביותר, והחזיקה בתואר כארבע שנים נוספות.
בשנת 1992 יצא אלבום הסולו הראשון שלה. בעבודה עם איגור קרוטוי מאז 1996, אלגרובה הוציאה דיסק עם שיריו. לאחר מכן הוקלטו שירים באולפן בניו יורק.
המכביה העשרים-ואחת
אירוע הפתיחה התקיים ב-14 ביולי באצטדיון טדי בירושלים, במעמד נשיא המדינה יצחק הרצוג, ראש הממשלה יאיר לפיד, נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, ספורטאים אורחים מרחבי העולם, אמנים וכ־30 אלף צופים. טקס הסיום התקיים לראשונה באמפי פארק "לייב פארק" בראשון לציון ב-25 ביולי.
את לפיד המכביה הדליקו האלופים האולימפיים מאולימפידאת טוקיו - לינוי אשרם וארטיום דולגופיאט. עד להדלקה נשאו אותו חמישה ספורטאים נוספים: אבישג סמברג המדליסטית האולימפית בטוואקנדו, אלופת אירופה בשחייה אנטסיה גורבנקו, האלופים הפאראלימפיים בשחייה עמי דדאון ואיאד שלבי ושחקן הבייסבול היהודי-אמריקני איאן קינסלר.
בעלי תפקידים
יושב ראש המכביה ה-21 היה אריק זאבי.
מתחמי הספורט
הוקם מתחם ספורט לכל המשפחה בחוף פולג נתניה, הכולל אזור לתחרויות ספורט, פעילויות לילדים, הופעות ודוכני מזון.
בנוסף, תחרויות ואירועים נוספים התקיימו ב: אשדוד (קריקט), גזר (סופטבול), שרונה (רכיבה על סוסים), גני תקווה (סיף), דלית אל-כרמל (בדמינטון), חדרה (ג'ודו, קראטה ואופניים נגד השעון), חיפה (כדורסל, קטרגל וכדורעף), ירושלים (כדורעף, ריצה, הוקי קרח, טניס, אתלטיקה, הרמת משקולות, כדורסל כיסאות גלגלים, קטרגל, כדורסל וכדורגל), נוף הגליל (כדורגל), נתניה (כדורסל, כדורגל, קטרגל, כדורעף, שחייה, משחה של אלופים, נינג'ה, כדורמים ורוגבי), פתח תקווה (כדורשת), קיסריה (גולף), רמת גן (פאדל), רמת השרון (טניס), רעננה (בייסבול, נטבול, סקווש, כדורת דשא, טניס שולחן) וערים נוספות.
אירועים מיוחדים
תערוכת צילומים בנתב"ג "ישראל חוגגת ספורט – אז והיום", צילומים היסטוריים לצד צילומים עכשוויים, מאירועי ספורט מיוחדים לאורך שנות המכביה.
את שיר הנושא של המכביה "קרנבל" ביצעו הצמד סטטיק ובן אל תבורי.
פרידריך אנטון אולריך, נסיך ולדק ופירמונט
פרידריך אנטון אולריך, נסיך ולדק ופירמונט (27 בנובמבר 1676 - 1 בינואר 1728), היה רוזן ולדק בין השנים 1706–1712, ונסיך ולדק ופירמונט בין השנים 1712–1728.
ביוגרפיה
פרידריך אנטון אולריך נולד ב-27 בנובמבר 1676 בולדק לכריסטיאן לודוויג, רוזן ולדק ולאנה אליזבת, רוזנת ראפולשטיין, בתם של גאורג פרידריך, רוזן ראפולשטיין ואליזבת שרלוטה, רוזנת זולמס-זוננוואלדה.
בשנת 1706 מת אביו כריסטיאן לודוויג, רוזן ולדק, ופרידריך אנטון אולריך עלה לשלטון במקומו. בשנת 1712 נתן קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לפרידריך אנטון אולריך מעמד של נסיך, והוא נקרא מעתה בתואר "נסיך ולדק ופיקמונט". פרידריך אנטון אולריך בנה ושיפץ כמה ארמונות בנסיכות, מה שהכניס את הנסיכות לחובות גדולים. ב-1 בינואר 1728 מת פרידריך אנטון אולריך, ובנו קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-22 באוקטובר 1700 התחתן פרידריך אנטון אולריך עם לואיזה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד, בתם של כריסטיאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד וקתרינה אגתה, רוזנת ראפולשטיין, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
אבזאחית
אַבְּזָאחִית (Абдзахэбзэ) היא ניב של השפה האדיגית שמדוברת על ידי הצ'רקסים האבזאחים. הניב מדובר בסוריה וירדן, וכן בישראל על ידי התושבים בריחאניה שבגליל העליון. ניב האבזאחית מכיל את רוב העיצורים שקיימים באדיגית ספרותית בנוסף לעיצור סדקי מחונכך, סותם, אטום [ʔʲ] ובתר-מכתשי משופתת מחוכך אטום [ʧʷ].
גירוש הטטרים מקרים
גירוש הטטרים מקרים (בטטרית של קרים: Sürgünlik) הוא טרנספר של בני העם הטטרי מחצי האי קרים אשר בוצע על ידי המשטר הסובייטי במאי 1944. בבמשך כשלושה ימים התושבים הועלו לרכבות בקר ונשלחו למחוזות מרוחקים ברחבי ברית המועצות. בסך הכל גורשו כ-230,000 איש, בעיקר לרפובליקה הסובייטית האוזבקית.
רשמית הגירוש הוצג כצעד ענישה קולקטיבי על שיתוף פעולה של הטטרים המקומיים עם נציבות הרייך באוקראינה בין השנים 1942–1943. אבל מומחים עכשוים טוענים שבססיס הגירוש העדתי, שהיה אחד מני רבים בתקופת סטלין, היה טיהור האתני והרצון סובייטי לבסס מחדש את שליטתה באזור אסטרטגי זה.
בהליך זה גורשה קהילת הטטרים כולה, אשר היוותה חמישית מאוכלוסיית חצי האי, וכן חלקים קטנים מהקהילה הבולגרית והיוונית. כמעט 8,000 טטרים מתו במהלך הגירוש, ועשרות אלפים נספו לאחר מכן עקב תנאי הגלות הקשים. הערכה היא כי סה"כ במהלך במהלך הגירוש והשנים שלאחריו מתו כ-100,000 אנשים, בעיקר ממחלות ומרעב. עם תהליך הדה-סטליניזציה שהחל בברית המועצות בשנת 1953, בתקופת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב, גינה הממשל הסובייטי את הגירוש, אך על אף זאת הורשו הטטרים לחזור לחצי האי רק בתקופת הפרסטרויקה, שהחלה ביוני 1987. בין השנים 2015 ל-2019, הגירוש הוכר רשמית כרצח עם על ידי אוקראינה, ליטא, לטביה וקנדה.
לאחר רוסיה סיפחה את חצי האי קרים, ב-12 בנובמבר 2015, לאחר לחץ מצד אקטיביסטים טטרים, העביר הפרלמנט האוקראיני החלטה המכירה בגירוש כרצח עם והכריז על ה-18 במאי כיום זיכרון לאומי לקורבנות הגירוש. בתחרות אירוויזיון 2016 זכה שיר המחאה "1944" שביצעה הזמרת האוקראינית בת המיעוט הטטארי סוזנה ג'מאלדינובה ("ג'מאלה"), אשר עוסק, בין היתר, בגירוש הטטרים מחצי האי קרים.
הטטרים תחת השלטון הסובייטי
עוד טרם הקמתה של ברית המועצות בדצמבר 1922, הוכר מעמדם של הטטרים בחצי האי תחת הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של חצי האי קרים, שהוקמה ב-18 באוקטובר 1921. במסגרת מעמד זה, נהנו הטטרים מעצמאות תרבותית כאשר השפה הטטרית המקומית הוכרה כשפה רשמית יחד עם השפה הרוסית.
עם עלייתו של יוסיף סטלין לשלטון ב-1924, הורע מצבם של הטטרים אשר החלו לסבול מדיכוי מצד השלטונות הסובייטים. במסגרת הרדיפות שהובילו לחיסול מעמד הקולאקים בברית המועצות, הוגלו איכרים טטארים לסיביר ולהרי אורל ורבים מהאזרחים הטטארים סבלו ממחסור במזון, כחלק מהרעב שפקד אזורים רבים בברית המועצות בשנים 1932–1933. על אף זאת, בין השנים 1923–1938, גדלה אוכלוסיית הטטרים בחצי האי מ-150,000 לכ-218,000 איש.
כיבוש חצי האי על ידי הוורמאכט
בספטמבר 1941, במסגרת הקרב הראשון על חצי האי קרים, פלשו לחצי האי הארמייה ה-11 של הוורמאכט, יחד עם הארמייה השלישית והרביעית של הצבא הרומני. כעבור כחודשיים, כבשו הכוחות את מרבית שטחו של חצי האי, למעט עיר הנמל סבסטופול, שנכבשה לבסוף לאחר מצור של מספר חודשים.
לאחר נפילתו של חצי האי, החלו כוחות פרטיזנים סובייטים בפעולות התנגדות כנגד הצבא הגרמני והרומני. עם זאת, התושבים הטטרים של חצי האי לא הורשו לקחת חלק בפעולות אלה. לפי דבריו של ההיסטוריון ג. אוטו פול, סבלו התושבים הטטרים מגזענות ומפעולות איבה מצד הכוחות הפרטיזנים. לטענתו הסיבה לכך לא נבעה מחשד לסיוע לגרמנים אלא בשל עוינות ושנאה של הסובייטים כלפי בני המיעוט הטטרים.
ב-2 בינואר 1942, אישר הממשל הגרמני יצירת כוחות "הגנה עצמית" אשר הורכבו מהתושבים הטטרים. עד ל-15 בפברואר 1942, גויסו כ-1,632 אנשים לכוחות אלו, כאשר בסך הכל גויסו כ-20,000 אנשים. הסיבות שהובילו את התושבים הטטרים להתגיס לכוחות אלו היו שונות ומגוונות. חלקם היו חיילים בארמייה ה-51 הסובייטית שנלקחו בשבי לאחר שזאת הובסה בקרב על חצי האי והם החליטו להתגייס ליחידות החדשות על מנת לברוח מהתנאים הקשים ששררו במחנות החיילים הסובייטים השבויים שהוקמו בסימפרופול ובמיקולאייב. אחרים התגייסו על מנת להגן על בתיהם וקהילותיהם מפני הפרטיזנים הסובייטים. עם זאת, כ-15% מקרב אוכלוסיית הגברים הטטרים נשארו להילחם במסגרת הצבא האדום. חלק מהאנשים נלקחו לגרמניה לשם עבודות כפייה. בקרב סטלינגרד השתתפו טטרים לצד כוחות גרמניה הנאצית. הם השתמשו במקלעי שלל סובייטיים והיו גאים מאוד על כל טנק סובייטי שפגעו בו
נסיגת הצבא הגרמני והאירועים שקדמו לגירוש
ב-8 באפריל 1944, החל "הקרב על חצי האי קרים", במהלכו נסוגו כוחות הצבא הגרמני לאחר סדרת מתקפות של הצבא הסובייטי. הקרב הסתיים ב-12 במאי 1944, לאחר שהצבא האדום כבש את כל שטחי חצי האי.
ב-22 באפריל 1944, שלחו בוגדן קובולוב ואיוון סרוב, בכירים בקומיסריון העממי הסובייטי הודעה לראש הארגון לברנטי בריה בה טענו כי עשרים אלף חיילים בני המיעוט הטטרי ערקו מהצבא במסגרת הנסיגה של הארמייה ה-51 מחצי האי ב-1941, פרט זה אינו מבוסס ואינו נתמך בכל ראיה היסטורית.
ב-11 במאי 1944, הוציא סטלין צו המורה על גירוש התושבים הטטרים מחצי האי לאוזבקיסטן. עוד הורה סטלין כי על הליך הגירוש יפקדו לזר קגנוביץ, שר התחבורה הסובייטי ולברנטי בריה, בכיר בקומיסריון הפנים העממי, אשר היה אחראי, על הטיפול במיעוטים האתניים שהואשמו בשיתוף פעולה עם הנאצים.
הליך הגירוש
גירוש התושבים החל בשעות הבוקר המוקדמות של ה-18 במאי 1944, והסתיים כעבור יומיים ב-20 במאי 1944. בהליך הגירוש השתתפו כ-32,000 חיילים מקומיסריון הפנים העממי.
עם תחילת הגירוש, ניתנה לכל משפחה שהות של 15–30 דקות להתארגן ולקחת עימה חפצים אישיים וציוד במשקל שלא יעלה על 500 קילוגרם. חפצים אלו הועלו בהמשך על רכבות בקר ושונעו מחצי האי. כל שאר רכוש התושבים הוחרם בידי השלטונות הסובייטים. על אף העובדה כי צו הגירוש כלל מנגנון פיצוי, התושבים מעולם לא קיבלו כל פיצוי על הרכוש שהוחרם מהם.
התושבים נלקחו לאזורי כינוס בסימפרופול ובאקשיסארי (Bakhchysarai) ושם הועלו על רכבות. בסך הכל גורשו 183,155-193,865 אנשים, כאשר מתוכם 151,136 גורשו לרפובליקה האוזבקית, 8,597 לרפובליקת מארי (מארי אל של ימינו), 4,286 לרפובליקה הקזחית, ויתר 29,846 התושבים פוזרו במחוזות שונים ברחבי ברית המועצות. לפי רישומים של הקומיסריון העממי, כ-2,444 משפחות טטריות הופרדו במהלך הגירוש. חלק גדול מהגברים הטטרים אשר לחמו במסגרת הצבא האדום הודחו מתפקידם ונשלחו למחנות עבודה בהרי אורל ובסיביר.
תקרית אראבט
לפי דיווחים של עדי ראייה, שכחו הכוחות הסובייטים לגרש את התושבים הטטרים שגרו בעיירות הדיג שבאזור אראבט (Arabat Spit). ב-19 ביולי 1944, הורה לכאורה בוגדן קובולוב, בכיר בקומיסריון העממי, על חיסולם של כל התושבים הטטרים באזור זה בתוך 24 שעות. בעקבות כך, הועלו כל התושבים שנתפסו על סירה גדולה אשר שטה לנקודה העמוקה ביותר בים אזוב ואז הוטבעה, כאשר בסירה סמוכה התמקמו חיילים סובייטים עם מכונות ירייה על מנת לוודא הריגה. על אף העובדה כי קיימות תאוריות לפיהן תקרית זאת לא התרחשה מעולם והיא בגדר מיתוס וכי לא נמצא כל תיעוד רשמי לאירוע, קיימות עדויות של עדי ראייה, דוגמת הבלשן נסיי באקיר, אשר לטענתם היו עדים לאירוע זה.
הדרך ליעדים
התנאים ברכבות שהובילו את המגורשים ליעדים השונים היו קשים מאוד. הם הובלו בקרונות אטומים, כמעט ללא פתחי אוויר, ורבים מתו מצמא, בעיקר זקנים וילדים. כמו כן סבלו המגורשים ממחסור במזון ובתרופות.
לטענת ההיסטוריון מייקל ריווקין, נהרגו כ-7,900 אנשים במהלך הנסיעות ברכבת, בעוד אחרים דוגמת ההיסטוריונית אוראלי קמפנה, טוענים כי המספר גבוה יותר. לפי מסמכים סובייטים רשמיים, כ-5% מכל אוכלוסיית הטטרים בחצי האי מתה במהלך הגירוש (7,889 אנשים).
התנאים ביעדים החדשים
הרשויות ביעדים אליהם הגיעו המגורשים לא היו מודעים לכמות האנשים הרבה ולא קיבלו משאבים מספקים על מנת לקלוט אותם בצורה נאותה. למחסור במזון, קושי בהסתגלות לתנאי מזג האוויר החדשים והתפרצות מחלות, הייתה השפעה דמוגרפית משמעותית על אוכלוסיית הטטרים במהלך השנה הראשונה לאחר הגירוש.
הממשל הסובייטי פעל להנחלת שנאת זרים מצד האוכלוסיות המקומיות ביעדים כלפי הטטרים, כחלק מתהליך כללי של דמוניזציה.
מחודש מאי ועד נובמבר 1944, מתו באוזבקיסטן כתוצאה מרעב 105 תושבים טטרים, שהיוו 7% מאוכלוסיית הטטרים שהוגלתה למדינה זו. לפי נתונים של הקומיסריון העממי, כ-30,000 טטרים, שהיוו 20% מהאוכלוסייה כולה, מתו במהלך השנה וחצי הראשונים לאחר גירושם.
עם הגעתם למרכז אסיה, שוכנו הטטרים במחנות מיוחדים מוקפים גדרות תיל שנוהלו על ידי משרד הפנים הסובייטי. מדי שלושה ימים נדרשו התושבים לדווח למפקדי המחנות על המצב המשפחתי ועל העבודה שביצעו. הטטרים לא הורשו לצאת מתחומי המחנה, כאשר עונש של 5 שנים בעבודות פרך הושת על מי שהפר הוראה זו. רבים מהתושבים הטטרים נאלצו לעבוד בפרוקטים גדולים במסגרת הגולאג. לפי מסמכים סובייטים רשמיים, 86,917 מגורשים נשלחו לעבודה במחנות כפייה תחת הוראותיו של הרשות המבצעת הסובייטית, כאשר 56,961 מתוכם הועסקו במסגרת משרד החקלאות הסובייטי.
באוזבקיסטן, הורה סטלין על שיכון המגורשים הטטרים במסגרות של קולחוזים וסובחוזים שנבנו מסביב למפעלים לתוצרת חקלאית ולתעשייה כבדה. ללא קשר למשלח ידם של המגורשים, נכפה להם לעבוד בעבודת פרך.
לפי מפקד אוכלוסין שבוצע בקרב אוכלוסיית הטטרים באמצע שנות ה-60 עולה כי 109,956 אנשים (46.2%) מתוך סך של 238,500 אנשים, מתו בתקופה שבין 1 ביולי 1944 ל-1 בינואר 1947 בשל רעב ומחלות. לפי ההיסטוריון בריאן וויליאמס, כ-30% מאולוכסיית הטטרים מחצי האי מתה במהלך חמש השנים הראשונות לאחר הגירוש.
הרס תרבותי
כחלק מהליך הגירוש, תכנן הממשל הסובייטי להטמיע את המגורשים הטטרים באוכלוסייה של מרכז אסיה. הוא עשה זאת באמצעות הרס של סמלי תרבות של הקהילה דוגמת פסלים, ספרים. מסגדים הוסבו לבתי קולנוע ולמחסנים, מצבות נותצו ונעשה בהם שימוש חוזר כחומר לבניין. כמן כן, הוסר כל זכר למורשת ולהיסטוריה של אוכלוסיית הטטרים ממסמכים וטקסטים סובייטים רשמיים דוגמת "האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה". בבואם של הטטרים להנפיק דרכון, בוטלה האפשרות לבחור בטטרים כקבוצה אתנית וכן כל מי שדרש זאת נדחתה בקשתו לדרכון.
תעמולה סובייטית
כחלק מהניסיון להסוות את אופיו של הגירוש, טען הממשל הסובייטי כי המעבר של האוכלוסייה הטטארית מחצי האי נעשה מרצון וכי יש לראות בכך כ"התיישבות מחדש".
הסיבות לגירוש
לפי ההיסטוריון פול, המטרה המרכזית של הממשל הסובייטי בגירוש הוא טיהור אתני של הטטרים מחצי האי. על מנת להעניק לגיטימציה לגירוש, האשים הממשל את התושבים הטטרים בבגידה בשל סיוע שהעניקו לטענתו לנאצים. לדעתו, היו מספר סיבות שזירזו את ההחלטה להורות על כיבוש חצי האי וגירוש הטטרים, ובהן מיקומו האסטרטגי של חצי האי קרים על חוף הים השחור ובקרבת טורקיה, כמו גם מאבקם המתמשך של הטטרים לאוטונומיה בחצי האי.
סיבה נוספת שציין פול היא קשרי הידידות שבין הטטרים בחצי האי לטורקיה, בה היה לממשל הסובייטי תוכניות לסיפוח שטחים דוגמת נפות ארדהאן בקרבת הגבול עם גאורגיה וקארס כמו גם הקמת בסיס ימי במיצרים הטורקיים. יש הרואים בגירוש כחלק מתעמולה אנטי טורקית רחבה יותר ובהתחשב בדעת הממשל הסובייטי כי במקרה של סכסוך עתידי בין המדינות, יהיו הטטרים לצידה של טורקיה.
שיקום וחזרה לאי קרים
ב-28 באפריל 1956, לפי צו שהוציא הממשל הסובייטי, שוחררו הטטרים מהמחנות בהם שהו וזכויות האזרח הושבו להם. באותה שנה, החלו הטטרים בניסוח עצומה לשם חזרתם לבתיהם בחצי האי. כחלק ממאבק זה ארגנו הטטרים הפגנה גדולה באוקטובר 1966, אך זאת דוכאה באלימות על ידי הצבא הסובייטי.
ב-21 ביוני 1967, נערכה פגישה בין נציגי הטטרים לבין נשיא הק.ג.ב, שר הפנים ונציגי ממשל נוספים, במהלכה הודו השלטונות כי הטטרים לא שיתפו פעולה עם הנאצים והבטיחו לנציגי הטטרים כי יתאפשר להם לחזור לחצי האי - הבטחה שלא קוימה. בעקבות כך, נערכו ב-27 באוגוסט וכן ב-2 בספטמבר 1967, הפגנות המוניות בעיר טשקנט בירת אוזבקיסטן.
על אף העובדה כי השלטון הסובייטי הוציא צו ב-5 בספטמבר 1967, אשר מנקה את הטטרים מכל האשמות קודמות כנגדם, לא נעשה כל מאמץ לקדם את חזרתם של הטטרים לחצי האי כמו גם לקבוע מנגנון פיצויים על הנזק הרב שנגרם לאוכלוסייה, הן הפיזי והן הכלכלי, בעקבות הגירוש. ב-1968, הורשו 300 משפחות לחזור לחצי האי, אך זאת רק למטרות הסברה. חזרה המונית של הטטרים לחצי האי התאפשרה רק באמצע שנות ה-80, עם תחילתה של תקופת הפרסטרויקה בברית המועצות.
ב-1991 חוקק בפרלמנט הרוסי חוק שהסדיר את זכותן של הקבוצות האתניות שנרדפו והוגלו על ידי הממשל הסובייטי לשיקום ולחזרה למקום מושבן המקורי. ב-21 באפריל 2014, עם כיבוש חצי האי קרים על ידי רוסיה, הוציא נשיא המדינה פוטין צו (שתוקן אחר כך ב-12 בספטמבר 2015), המסדיר את מעמדם של תושבי חצי האי אשר סבלו מרדיפות בתקופת שלטונו של סטלין, ובניהם הטטרים, שגורשו מחצי האי וחזרו אליו בהמשך. בהקשר זה, הגדיר הפרלמנט הרוסי את ההיסטוריה של הטטרים בחצי האי במאה ה-20 כ"גורל טראגי".
משפחות רבות שחזרו לחצי האי במהלך השנים גילו כי בביתן גרות משפחות רוסיות או אוקראיניות, ולרבים מהחוזרים לא התאפשר לקבל את רכושם ואדמותיהם בחזרה.
בחצי האי מתגוררים כ-250,000 טטרים, והם מהווים כ-12% מאוכלוסיית האי כולה.
כיבוש חצי האי על ידי רוסיה
כיבוש חצי האי על ידי רוסיה מידי אוקראינה במרץ 2016, הוביל לפי הנטען במקורות רשמיים של המיעוט הטטרי, להפרות של החוק הבינלאומי ופגיעה שיטתית בזכויות אדם. לפי הנטען, סבלו התושבים הטטרים מרדיפות והטרדות מטעם הממשל הרוסי. בהקשר זה צוין כי 21 נציגים טטרים נחטפו, שלושה מהם מתו וכ-130 תיקים פליליים נפתחו כנגד תושבים טטרים. בנוסף, כ-10,000 טטרים גורשו מחצי האי ונאלצו להעתיק את מקום מגורם לחלקים אחרים באוקראינה.
המחאה באירוויזיון 2016
בתחרות אירוויזיון 2016, זכה השיר המחאתי "1944" שאותו ביצעה הזמרת האוקראינית בת המיעוט הטטרי סוזנה ג'מאלדינובה ("ג'מאלה"). השיר, הנחשב לאחד מהשנויים ביותר במחלוקת בתולדות התחרות, הוקדש לסבתא רבתא של ג'מאלה אשר הייתה מבין המגורשים הטטרים למרכז אסיה. ג'מאלה ציינה כי השיר בנוסף יוצא במחאה כנגד סיפוח חצי האי על ידי רוסיה והרדיפות, לטענתה מהן סובלים טטרים בחצי האי בשל התנגדותם לסיפוח הרוסי.
עבודת כפיים (אלבום)
עבודת כפיים הוא אלבומה התשיעי של להקת טיפקס, שיצא באוגוסט שנת 2016.
עשר שנים אחרי אלבום האולפן האחרון שלה ("רדיו/מוסיקה/עברית") הוציאה טיפקס אלבום נוסף. האלבום חוזר לנושאים שהעסיקו את הלהקה בתחילת דרכה - מרכז ופריפריה, ערס-פואטיקה, ביקורת חברתית, הגנה על החלש, אהבה וזוגיות בסגנון הומור וגרוב.
ההרכב החדש של טיפקס כלל מלבד רביעיית הבסיס של טיפקס (גל פרמן, קובי אוז, רמי יוסיפוב ותמיר ימיני), חמישה מוזיקאים נוספים: הזמרת דניאל קריאף שהשתתפה בכמה שירים ודואטים, אדם מדר שניגן במספר רב של כלים באלבום וספי עספורי הירש שניגן על כלים מזרח תיכוניים באלבום כמו: עוד, כינור וסאזבוש. נעם חן על כלי ההקשה ואת המנהל המוזיקלי של תיאטרון ב"ש – שחר ימפולסקי על הקלידים, האקורדיון והאלקטרוניקה. על הסאונד היה אחראי הטכנאי יובל זילברשטיין שעבד עם הלהקה בחמשת האלבומים הראשונים שלה. מלבד הסינגלים שיצאו מתוך האלבום ("מי הפרובינציאל?", "צמד איילות", "לילה לילה טוב", "מה איתי" ו"עבודת כפיים") בלטו גם השירים: "מר אלבז" – שהוא שיר מחאה. "ילד של העולם" – שירו של סמי שלום שטרית מתוך "שירים באשדודית" על פי לחן של יונתן כנען ו"לא היה לנו כלום" שיר שנכתב על פי סיפור חייה של רחל (רמונד) אוזן שליט"א – אימו של קובי אוז והולחן בעזרת יוני רועה.
ועידת לטראנו הראשונה
רקע היסטורי
לאחר הוועידות של המאה ה-4 וה-9 אשר נוהלו בידי הכנסייה הביזנטית, ועידת לטראנו הראשונה היא ועידה אקומנית שכונסה לראשונה בידי האפיפיור ברומא. החל מן המאה ה-11, התחזק מעמדו של האפיפיור הן כעומד בראשה של הכנסייה והן כישות עצמאית ביחס לשלטון החילוני. כחלק ממגמת התחזקות זו, האפיפיור גרגוריוס השביעי, נושא בשורת הרפורמה הגרגוריאנית, קבע כי הסמכות לכנס ועידה אוניברסלית היא בלעדית לאפיפיור; קביעה אשר נכנסה לחוק הקאנוני של הכנסייה הקתולית. הראשון לממש את הסמכות הזו הוא האפיפיור קליקסטוס השני אשר כינס את ועידת לטראנו הראשונה בשנת 1123. בכך מסמלת ועידה זו את מעבר כובד המשקל של קביעת הדוגמה הנוצרית מהכנסייה הביזנטית לכס הקדוש ברומא. בוועידה זו באה לידי ביטוי סמכותו הבלעדית של האפיפיור, דבר שאינו מאפיין כלל ועיקר את הוועידות האקומניות הקודמות אשר התקיימו בשיתוף עם השלטון החילוני של הקיסר הביזנטי.
הוועידה והחלטותיה
מאבק האינווסטיטורה הביא למחלוקות וקרעים בין הכנסיות השונות ברחבי אירופה, בעיקר בין הכנסייה הגרמנית לכס הקדוש. על כן, כינון הוועידה תרם רבות לאיחודה של הכנסייה ולמסר הכללי כי הכנסייה מתאחדת מחדש תחת שרביטו של האפיפיור והחוק הקאנוני. כחלק מרוח הרפורמה הגרגוריאנית אשר העלתה על נס את החזרה לחוקים המקוריים של הנצרות, רבות מהתקנות המחייבות שתוקנו בוועידה אינן אלא מחזירות לתוקפן תקנות ישנות שאבד עליהן הכלח ברבות השנים.
לא נשארו בידינו פרוטוקולים או מסמכים מתעדים אחרים מהוועידה עצמה אך מקובל להניח כי הוועידה תיקנה כ-22 תקנות מחייבות שנכנסו לקאנון הקתולי. ישנן גרסאות שונות לתקנות שתוקנו בוועידה ולהלן העקרונות הבולטים שבתקנות המחייבות:
השלכות הוועידה
בכל הנוגע למאבק האינווסטיטורה, ועידת לטראנו הראשונה הייתה נקודת ציון חשובה בדרך להרגעת המאבק עם השלטונות החילונים. גרגוריוס השביעי פסל באופן עקרוני את מוסד המלוכה ובמובן זה, קונקורדט וורמס שחתם קליקסטוס השני מאפיין מגמה של התפשרות מול המוסד החילוני. עם זאת, אישור הסכם זה בוועידת לטראנו הראשונה בהרכב כנסייתי כלל אירופי, הביא לאיחוד הכנסייה תחת האפיפיור ועצם קיומם של סעיפים בהסכם שתורמים לעצמאותו של האפיפיור אל מול השלטון החילוני הובילו בסופו של דבר לעצמאותו המוחלטת אשר נכנסה לתוקף בוועידות הבאות.
מבחינה תאולוגית, הרפורמה הגרגוריאנית, עליה התבססו האפיפיורים שלאחר גרגוריוס השביעי, שאבה את חיותה מהשליח פטרוס שסבר כי הכמורה בכללה היא קדושה. גישה זו נהפכה על ידי האפיפיורים של המאה ה-12 לעליונות כמעט אלוהית של האפיפיור לבדו כנציגו של ישו עלי אדמות. האפיפיורים של המאות ה-12 וה-13, לרבות קליסטוס השני, ידעו לשלב אידאולוגיה ופרקטיקה ובכך, למעשה, הוציאו לפועל את הרפורמה הגרגוריאנית על אף פער תאולוגי זה. ועידת לטראנו הראשונה כונסה בראשית תהליך התחזקות מעמדו של האפיפיור כשליט בינלאומי. במאה ה-12 הפכה האפיפיורות למונרכיה אשר מפיצה את דבריה ברחבי העולם הקתולי. בנוסף, התבסס מעמד האפיפיור כרשות מחוקקת ושופטת בעלת סמכות באירופה כולה. תהליך הטיהור של עולם הכמורה והנצרות שהחל במאה ה-11 בידי האפיפיור גרגוריוס השני, התפתח במאה ה-12 לעצמאות מוחלטת של האפיפיור. ועידת לטראנו הראשונה ואלו שבאו לאחריה היוו מרכיב חשוב בביסוס מעמדו החדש של האפיפיור.
מחלף הדרים
מבנה
מחלף הדרים נבנה כהכנה להקמת כביש 551, צורת המחלף הוא כשל מחלף יהלום. בקטע המחלף עולה כביש 4 על גשר ומשני כיווני הנסיעה רמפות ירידה מן הגשר, המעבר מצד אחד לצדו השני מתבצע במעבר מתחת לגשר. כיום המחלף משמש רק לקשר את יישובי הסביבה עם כביש 4, בעתיד ישמש גם כמקשר עם כביש הרוחב 551 העתיד לעבור מתחתיו.
בסמוך למחלף נמצא בית מעצר הדרים.
קורט לינגנס
קורט לינגנס (Kurt Lingens; 1912, דיסלדורף – 1966 או 1967), הוא חסיד אומות העולם מגרמניה.
רקע משפחתי
אביו של קורט לינגנס היה מפקד המשטרה בקלן. ב-1936 הוא איבד את עבודתו עקב השתייכותו למפלגה הקתולית צנטרום (Zentrum) שהתנגדה באופן מסורתי לנאציזם וכיוון שניסה למנוע את רדיפת הקתולים על ידי האס אה.
לפני המלחמה
על קורט לינגנס נאסר ללמוד באוניברסיטאות בגרמניה בגלל פעילות אנטי פשיסטית כסטודנט. הוא עבר לווינה, אוסטריה, שם נפגש עם אלה לינגנס. כאשר הנאצים סיפחו את אוסטריה, החלו בני הזוג לינגנס לעזור ליהודים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בני הזוג לינגנס הסתירו בדירתם יהודים בשנים 1941–1942 בעזרת חברים שסיפקו כרטיסי חלוקת מזון. ב-13 באוקטובר 1942 נעצרו בני הזוג לינגנס על ידי הגסטאפו בעקבות הלשנה. קורט לינגנס נשלח לחזית הרוסית כעונש על סיועו ליהודים, ובחזית הרוסית נפצע באורח אנוש אך שרד.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה עבד לינגנס במרפאת ילדים בווינה. לאחר מכן היגר לינגנס לארצות הברית, שם עבד כפסיכיאטר. ב-1980 הכיר יד ושם בבני הזוג קורט ואלה לינגנס כחסידי אומות העולם.
פומיקו יונזאווה
חיים אישיים
פומיקו יונזאווה נולדה בשנת 1938. עוד בשנות ילדותה המוקדמות, אימה החלה לכוון אותה לימודי המדעים, דבר אשר היה מאוד יוצא דופן מכיוון שבאותה תקופה, נשים לא נהגו לעסוק בלימודי המתמטיקה והמדעים, והורים לא השקיעו בבנותיהן בנושאים אלה. פומיקו יונזאווה סיימה את לימודיה באוניברסיטת קיוטו ובשנת 1963, שנה לאחר שנישאה לבן זוגה יוסוהארו יונזאווה עברה ללמוד באנגליה. הסיבה לכך היא שבעלה נדרש לעבור לשם בעקבות עבודתו, ולפיכך ביצעה מאמצים רבים להתקבל לאוניברסיטה באזור. תוך זמן קצר, קיבלה יונזאווה מלגה לאוניברסיטת קיל, ושם גם קיבלה מימון למחקר, אותו הפכה לתזת הדוקטורט שלה באוניברסיטת קיוטו שנתיים מאוחר יותר.
בשנת 1983 אובחנה פומיקו יונזאווה כחולת סרטן השד. כעבור שני ניתוחים, אשר עברה באותה שנה ובשנת 1984, החלימה.
בשנת 1996 נפטר בן זוגה, יוסוהארו יונזאווה מסרטן הכבד.
פומיקו יונזאווה נפטרה ב-17 בינואר 2019. הותירה אחריה שלוש בנות.
פעילות אקדמאית
בשנת 1961, סיימה פומיקו יונזאווה תואר ראשון בפיזיקה בפקולטה למדעים באוניברסיטת קיוטו. שנתיים מאוחר יותר ביוני 1963, עברה יונזאווה לאוניברסיטת קיל באנגליה, שם קיבלה מימון למחקרה, אותו המשיכה שנה לאחר מכן ביפן באוניברסיטת קיוטו. בשנת 1966 סיימה את לימודי הדוקטורט שלה בפיזיקה ועשר שנים לאחר מכן שימשה פומיקו יונזאווה כפרופ' באוניברסיטת קיוטו. בשנת 1996, מונתה לראש ה-JPS ארגון הפיזיקאים ביפן, המונה כ-20,000 משתתפים. היא האישה הראשונה אשר החזיקה בתפקיד זה.
אחת התרומות המשמעותיות ביותר של פומיקו יונזאווה לעולם המדע היה קידום התאוריה של שימוש במתכות נוזליות בתור חצי מוליכים.
מחקריה הבולטים עסקו בין היתר בתחומים הבאים:
פרופסור פומיקו יונזאווה פרסמה מאות מאמרים וכתבה ספרים רבים אשר הקנו לה הכרה עולמית כמומחית בתחום המתכות הנוזליות ומוליכים למחצה.
הישגים אקדמאים בולטים
בשנת 1984, קיבלה יונזאווה את פרס סרוהאשי, פרס המוענק כהוקרה והערכה על עבודתה של המדענית בתחום מדעי הטבע.
בשנת 2005 זכתה בפרס L'Oréal-UNESCO פרס הנועד להעלאת מעמד הנשים במדע ומחולק לנשים אשר תרמו להתקדמות מדעית בתחומן. פרס זה ניתן לה כהוקרה על התרומה שלה לתאוריה של שימוש במתכות נוזליות בתור חצי מוליכים.
אלה לינגנס
לפני המלחמה
לאלה לינגנס היה דוקטורט במשפטים והיא למדה רפואה באוניברסיטה בווינה. היא נישאה לקורט לינגנס מדיסלדורף, שנאסר עליו ללמוד באוניברסיטאות בגרמניה בגלל פעילות אנטי פשיסטית. כאשר הנאצים סיפחו את אוסטריה, החלה לינגנס לעזור ליהודים, בעיקר לסטודנטים שהכירה בלימודיה. בליל הבדולח הסתירה יהודים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בני הזוג אלה וקורט לינגנס הסתירו בדירתם יהודים בשנים 1941 ו-1942 בעזרת חברים שסיפקו כרטיסי חלוקת מזון. בעקבות הלשנה נעצרו בני הזוג לינגנס על ידי הגסטאפו ב-13 באוקטובר 1942. קורט לינגנס נשלח לחזית הרוסית ושם נפצע באורח אנוש. אלה לינגנס נשלחה לאושוויץ ושם הייתה רופאה. היא הצילה מספר יהודים מרצח בתאי הגזים. היא נשלחה בצעדת מוות מאושוויץ לדכאו אך שרדה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה השלימה לינגנס את לימודי הרפואה שלה. ב-1964 הייתה לינגנס עדה במשפטי אושוויץ שנערכו בפרנקפורט. בשנות השבעים הייתה לינגנס יועצת למשרד הבריאות והגנת הסביבה באוסטריה. ב-1980 הכיר יד ושם בבני הזוג קורט ואלה לינגנס כחסידי אומות העולם.
יחסי איראן–הונגריה
יחסי איראן–הונגריה הם יחסי חוץ, כלכלה ותרבות בין הונגריה לאיראן.
היסטוריה
בשנת 1930 נפתחה שגרירות הונגריה בטהראן אך רק בשנת 1964 הוצב בה שגריר. מאידך, איראן פתחה את שגרירותה בהונגריה באוגוסט 1969. לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979, הורחב שיתוף הפעולה הדו-צדדי ומשלחות בכירות ביקרו במדינה האחרת.
ביקורו של מר ויקטור אורבן באיראן בשנת 2015 היווה נקודת מפנה ליחסים דו-צדדיים. במהלך ביקור זה נחתמו 10 הסכמים בין הרשויות האיראניות והונגריות בתחומי הכלכלה, הפוליטיקה, התרבות, המדע ותיירות. חוץ מזה שתי המדינות הסכימו להעניק 100 מלגות לסטודנטים המעוניינים במוסדות להשכלה גבוהה.
טטהאטה
טטהאטה (בתעתיק לועזי:Tathātā) הוא מונח בודהיסטי המתורגם באופן שונה כ"כזה" או "ככות" (מלשון "כך": "כך הם הדברים", או "כך הוא הדבר") ומשמעותו הוא המהות האמיתית או הטבע האמיתיים של הדברים לפני כל ביטוי מילולי שלהם או המשגה רעיונית שלהם או עליהם. זהו מושג מרכזי בבודהיזם המהאיאנה, בעל משמעות מיוחדת גם בחאן בודהיזם.
בעודו בחיים, התייחס הבודהא לעצמו כטטהאגטה (Tathāgata), שפירושו יכול להיות "אחד שהגיע כך" או "אחד שהלך כך", ויכול להתפרש גם כ"אחד שהגיע אל הככות, אל הדברים כפי שהם".
בודהיזם טהרוואדה
לפי בודהדאסה בהיקהו (Buddhadasa Bhikkhu), טטהאטה היא רק הדברים כפי שהם, האמת של כל הדברים: "כשנראה טטהאטה, נראים שלושת המאפיינים של אניקה [קביעות], דוקהה [סבל], ואנאטה [לא-עצמי], סונאטה [ריקות] נראית ואידאפקאייאטה (idappacayata [סיבתיות ספציפית] נראית. טטהאטה היא הסיכום של כולם - רק כך, כך בלבד, לא-אחרוּת."
בודהיזם מהאיאנה
טטהאטה במסורת המהאיאנה המזרח אסייתית נתפסת כמייצגת את המציאות הבסיסית וניתן להשתמש בה כדי להפסיק את השימוש במילים. כתב מהאיאנה סיני מהמאה החמישית שכותרתו "התעוררות האמונה במהאיאנה" מתאר את המושג בצורה מלאה יותר: "בעצם מקורה, הככות, היות-הדברים-עצמם, ניחנת כשלעצמה בתכונות נשגבות. היא מבטאת את החוכמה הגבוהה ביותר שזורחת בכל העולם, יש לה ידע אמיתי ותודעה הנחה בפשטות בהווייתה שלה. היא נצחית, מאושרת, הווייתה העצמית והפשטות הטהורה ביותר; היא ממריצה, מחיה, בלתי ניתנת לשינוי, חופשייה... מכיוון שהיא בעלת כל התכונות הללו ואינה משוללת דבר, היא מוגדרת הן כרחם של טטהאגטה והן כגוף הדהרמה של טטהאגטה."
ר"ה רובינסון, בעקבות ד"ט סוזוקי (DT Suzuki), מעביר את האופן שבו הלאנקאוואטארה סוטרה (Laṅkāvatāra Sūtra) תופס את הדהרמה דרך שער השונייטא: "הלאנקאוואטארה תמיד מקפידה לאזן בין שונייטא וטטהאטה או להתעקש שכאשר העולם נראה כשונייטא, ריק, הוא נתפס ב"ככות" שלו, כפי שהוא באמת, בטטהאטה."
חאן בודהיזם
מאסטר טהיין (Thiền) טיק ניאט האן, כתב: "אנשים בדרך כלל רואים בהליכה על מים או באוויר דליל נס. אבל אני חושב שהנס האמיתי הוא לא ללכת על מים או באוויר, אלא ללכת על פני האדמה. כל יום אנו עסוקים בנס שאנו אפילו לא מזהים: שמיים כחולים, עננים לבנים, עלים ירוקים, עיניים שחורות וסקרניות של ילד - שתי העיניים שלנו. הכל נס."
גירוש מוסקבה
גירוש מוסקבה (או גלות מוסקבה) הוא כינוי לגירוש היהודים ממוסקבה, כחלק מגירוש מקיף יותר של יהודים מתחומי "רוסיה הקדושה" לתחום המושב שאירע בשנת 1891 בפקודת סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, עם מינויו לתפקיד המושל הראשי של העיר מוסקבה בידי אחיו הצאר אלכסנדר השלישי.
הגירוש המקיף יותר כלל גירוש כולל של יהודי אזור הסְפר, שהוגדר במרחק 50 ורסטאות מגבול האימפריה הרוסית, וכלל יהודים מקורלנד, אסטוניה ופינלנד.
הגירוש והשלכותיו
צו הגירוש פורסם בחג הפסח של שנת ה'תרנ"א, הגירוש המלא של 25,000–30,000 יהודי מוסקבה נמשך כשנה, במהלכה גורשו היהודים בשלבים: תחילה הרווקים וחסרי הילדים, אחריהם גורשו בעלי המשפחות הקטנות (עד 4 ילדים), ובסיום התהליך גורשו גם בעלי המשפחות הגדולות, שחלקן גרו בעיר יותר מ-40 שנה. נשים שביקשו להישאר בעיר, הוכרחו להירשם כזונות כתנאי להישארותן.
העיר ויטבסק יצאה נשכרת כלכלית מהגירוש בשני מישורים: סוחרים יהודים מוסקבאים גדולים הצליחו להעביר את עסקיהם לוויטבסק, וסוחרים שניהלו עסקים עם תושבי מוסקבה היהודים העבירו את התקשרויותיהם העסקיות שהתבטלו, להתקשרויות עם סוחרים תושבי ויטבסק.
הפחד שזרעה בשורת הגירוש בקרב יהודי רוסיה, שימש כזרז לתוכניותיו של הברון מוריס הירש להגירת יהודי רוסיה לארגנטינה.
טרקאי (מחוז משנה)
טרקאי (בליטאית: Trakų rajono savivaldybė, ) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא. הוא מחוז משנה של מחוז וילנה ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2011, קרוב ל-35,000 תושבים.
מחוז-משנה טרקאי משתרע על פני 1,208 קמ"ר. העיר טרקאי היא העיר הגדולה ביותר במחוז-המשנה, ומשמשת כמרכז המנהלי שלו.
היסטוריה מנהלית
מחוז טרקאי היה מחוז ותיק בליטא, והשתייכו אליו עיירות רבות שאינן משתייכות אליו במתכונתו שלאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1950 הוקם מחדש כיחידה מנהלית מוגדרת במעמד של מחוז-משנה, מאז נעשו שינויים ספורים בגבולותיו והוא השתייך למחוזות שונים. השיוך הנוכחי של מחוז-משנה זה למחוז וילנה וגבולותיו הנוכחיים נקבעו בשנת 1995, עם הקמתו מחדש של מנגנון המנהל של מחוז-המשנה.
דמוגרפיה
ישנה ירידה בגודל האוכלוסייה במחוז-משנה טרקאי ביחס לגודלה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, בסוף שנות ה-80 הגיעה אוכלוסיית המחוז לשיאה, ומאז חל בה פיחות מתמיד: ב-1959 נספרו בו 56,123 איש; ב-1970 נמנו בו 69,216 איש; ב-1979 נמנו בו 72,829 איש; ב-1989 נמנו בו 81,232 איש; ב-2001 נמנו בו 37,376 איש; ב-2005 נמנו בו 36,432 איש; וב-2011 נמנו בו 34,411.
יישובים
במחוז המשנה שלוש ערים: עיר המחוז טרקאי, לנטבאריס, ורודישקס; שתי עיירות: אוקשטדווריס (ויסוקי-דבור) ואנושקיס (אנישוק); ועוד 440 כפרים קטנים יותר או חוות.
יחסי איראן–רומניה
יחסי איראן–רומניה הם יחסי חוץ, כלכלה ותרבות בין רומניה לאיראן.
היסטוריה
בשנים 1881 ו-1887 פתחה פרס קונסוליות כבוד בגאלאץ ובבראילה. בשנת 1902 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים נותקו בין התאריכים 14 באוקטובר 1941 ובין 27 ביולי 1946 בעקבות מלחמת העולם השנייה. ב-25 באוקטובר 1965 כוננו יחסים ברמת השגרירות. רומניה הייתה בין המדינות הראשונות שדאגו להכיר בממשל לאחר המהפכה האיראנית, ואיראן בין המדינות הראשונות שהכירו בהנהגה חדשה לאחר המהפכה ב-1989.
ב-29 ביולי 2021, מכלית נפט מרסר הותקפה במפרץ עומאן, ובתקיפה נהרגו אזרח רומני, הקפטן של הספינה, ואזרח בריטי. ב-2 באוגוסט אמר שר החוץ של רומניה כי ברור לאחר חקירות שאיראן ביצעה את המתקפה וגינתה את המדינה על כך. בנוסף, הוא ציין כי "אין כל הצדקה לתקיפת אזרחים בכוונה" וכי "אנו ממשיכים לתאם עם השותפים שלנו לתגובה הולמת". כתוצאה מהתקיפה זומן השגריר האיראני ברומניה בדחיפות למשרד החוץ הרומני בבוקרשט. התקרית גונתה גם על ידי ישראל, בריטניה וארצות הברית.
מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית
מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית (בפולנית: Polska Zjednoczona Partia Robotnicza), בדרך כלל בקיצור, PZPR (מפמ"פ) הייתה המפלגה הקומוניסטית אשר שלטה ברפובליקה העממית הפולנית במשטר חד מפלגתי בשנים 1948-1990. מבחינה אידאולוגית, המפלגה הייתה מבוססת על התיאוריות של הלניניזם עם דגש חזק על לאומיות שמאלית. למפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית הייתה שליטה מוחלטת על מוסדות ציבוריים במדינה וגם על הצבא העממי הפולני, סוכנויות הביטחון של המשרד לביטחון ציבורי, כוחות המשטרה של מליציות העם, והתקשורת.
הבחירות המזויפות של 1947 הבטיחו לשמאל הרדיקלי סמכות ושליטה מוחלטת בפולין של אחרי מלחמת העולם השנייה. המפמ"פ נוסדה מיד לאחר מכן בדצמבר 1948 דרך האיחוד של שתי מפלגות קודמות אחרות, מפלגת הפועלים הפולנית והמפלגה הסוציאליסטית הפולנית. מאז 1952 המשרה של "המזכיר הראשון" של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית הייתה שווה לכך של דיקטטור, נשיא, או ראש מדינה במדינות עולם אחרות. במשך קיומה, המפמ"פ שימרה על קשרים חמים עם מפלגות דומות מבחינה אידאולוגיה כלפיה, בעיקר מדינות הגוש המזרחי. ביניהן הכי ידועות הן מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה והמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בין 1948 ו-1954 קרוב ל-1.5 מיליון אנשים נרשמו כחברים במפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, ומספר החברים במפלגה עלה ל-3 מיליון עד 1980.
המטרה העיקרית של המפלגה הייתה לאכוף אג'נדה סוציאליסטית לתוך החברה הפולנית. הממשלה הקומוניסטית שאפה לשפר את רמת החיים של הפרולטריון, לאפשר חינוך ומערכת בריאות חינמית אשר נתונה לכל, לייסד כלכלה מתוכננת ריכוזית, להלאים את כל המוסדים ולספק ביטחון פנימי וחיצוני על ידי אחזקה של צבא חזק. כמה מהקונספטים הללו אשר יובאו מחוץ לפולין, כמו החקלאות הקולקטיבית רחבת-ההיקף והמיגזור, נכשלו בשלביהם המוקדמים. המפמ"פ נחשבה למפלגה ליברלית יותר ופרו-מערבית מאשר מקבילתה המזרח-גרמנית או הסובייטית, והתנגדה יותר לפוליטיקה רדיקלית. למרות שתעמולה הופצה על ידי ניצול אמצעי תקשורת כמו העיתון "טריבונה לודו" (טריבונת העם) ותוכנית החדשות הטלוויזיונית "דז'ניק" (יומן), הצנזורה נהייתה לא אפקטיבית באמצע שנות השמונים וננטשה באופן הדרגתי. מצד שני, מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית הייתה אחראית להשקטה הברוטלית של התנגדות עממית ומפגינים במהומות פוזנן ב-1956, ההפגנות ההמוניות ב-1970 ובזמן השלטון הצבאי בשנים 1981-1983. המפמ"פ יישמה נוסף על כך קמפיין אנטישמי במשך המשבר הפוליטי הפולני ב-1968 אשר הכריח את שארית יהודי פולין להגר.
מצע ויעדים
עד 1989, המפמ"פ החזיקה בכוחות דיקטטורים (התיקון לחוקה של 1976 ציין "כוח לאומי מנהיג") ושלטה בבירוקרטיה עצומה, הצבא, המשטרה החשאית, והכלכלה. המטרה העיקרית הייתה ליצור חברה קומוניסטית ולייצא את הקומוניזם לכל העולם. דה יורה, המפלגה אורגנה על הבסיס של צנטרליזם דמוקרטי אשר נתן כח להרבה מאוד סמכויות מפלגתיות ומדיניות להחלטת החלטות וניהול פעולות. עם זאת דה פקטו, התפקידים המרכזיים "שוחקו" על ידי הוועדה המרכזית של המפלגה, הפוליטביורו ומזכירות המפלגה אשר היו פקודות לסמכויות הסובייטיות. הסמכויות האלה החליטו על המדיניות וההרכב של הגופים המרכזיים של המפלגה למרות שלפי החוקה, האחריות הזאת הייתה של חברי הקונגרס, אשר התאסף כל 5 או 6 שנים. בין קונגרסים, מושבי המפלגה של הסניפים האזוריים, מחוזיים, ומועצות העבודה היו העיקריים. היחידה הארגונית הקטנה ביותר של המפמ"פ הייתה ה"ארגון מפלגתי פונדמנטלי", אשר פעל במקומות עבודה, בתי ספר, מוסדות תרבותיים וכו'.
חלקה העיקרי של המפמ"פ גולם על ידי פוליטיקאיים מקצועיים של המפלגה, אשר נקראו "הליבה של המפלגה", אשר הורכבה על ידי אנשים אשר המליצו עליהם לנהל מוסדות מדינה גדולים, איגודים מקצועיים, וארגונים חברתיים. בתקופת הזהב של התפתחות המפמ"פ למפלגה היו 3.5 מיליון חברים. המשרד הפוליטי של הוועדה המרכזית, המזכירות, וועדות אזוריות מונו על ידי מוסדות מפלגתיים ומדיניים, ממשרדים מרכזיים ועד קואופרטיבים קטנים. לזה קראו "שיטת הנומנקולטורה של ניהול המדינה והכלכלה" באזורים מסוימים של הכלכלה, כמו בחקלאות למשל, שיטת הנומנקולטורה נשלטה על ידי אישור של המפמ"פ ומפלגות הברית שלה, "המפלגה העממית המאוחדת" (חקלאות וייצור מזון), ו"המפלגה הדמוקרטית" (סחר, עסקים קטנים, וקואופרטיבים). לאחר התחלתו של השלטון הצבאי, התנועה הפטריוטית נוסדה כדי לארגן את המפלגות הללו.
לוסי שפירו
לוסי שפירו (באנגלית: Lucy Shapiro, נולדה ב-16 ביולי 1940) היא ביולוגית יהודיה אמריקאית, פרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד. ייסדה תחום חדש בביולוגיה התפתחותית תוך שימוש במיקרואורגניזמים לשם חקר שאלות יסודיות בביולוגיה התפתחותית. ב-2013 זכתה במדליה הלאומית למדעים על מחקרה בנושא התחלקות תאים חיידקיים לשני צאצאים שונים, הגורם שמוביל למגוון ביולוגי.
קורות חיים
לוסי שפירו נולדה וגדלה ברובע ברוקלין, ניו יורק, בת בכורה מבין שלוש במשפחה יהודית. אמה הייתה מהגרת יהודייה ממוסקבה, מורה בבית ספר יסודי. אביה היגר מקייב, אוקראינה עם משפחתו, לארצות הברית, בגיל 12. האב היה חסר השכלה משום שנאלץ לעבוד מגיל צעיר כדי לסייע לכלכלת משפחתו, אך היה אוטודידקט שגם לימד את בתו הבכורה בה בעת בה למד בעצמו והשפעתו עליה הייתה גדולה.
מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית
ייסוד המפלגה ותקופת ה"סובייטיזציה"
"סטייה ימנית-לאומנית" היה ביטוי פוליטי ותעמולתי אשר שומש על ידי הסטליניסטים הפולנים כלפי אקטיביסטים, כמו ולדיסלב גומולקה ומריאן ספיצ'לסקי אשר התנגדו להתערבות סובייטית בעניינים הפנימיים של פולין. ישנו מיתוס שאומר שיוסיף סטלין הוא זה שלחץ על בולסלאב ביירוט ויעקוב ברמן להסיר את גומולקה וספיצ'לסקי מהשלטון ולטהר את תומכיהם ב-1948. ישנם הערכות שאומרות שמספר המגורשים מהמפלגה על רקע זה היו כ-25% אחוזים מהמפלגה כולה.
לוסי שפירו
קורות חיים
המשפחה חיה בסנסט פארק, אזור של ברוקלין בו חיו יהודים מעטים בלבד. החל מגיל הגן ועד סיום כיתה ח' בבית הספר היסודי בו למדה לוסי שפירו היא הייתה היהודייה היחידה בכיתתה. לפי עדותה היא ספגה אנטישמיות בוטה בכל שנות ילדותה.
שפירו למדה בבית הספר התיכון ללימודי אומנויות ומוזיקה של ניו יורק (New York City's High School of Music and Arts) וסיימה עם התמחות באמנות. המשיכה להתמחות באומנות וביולוגיה וקיבלה תואר ראשון באומנות ממכללת ברוקלין ב-1963. לאחר שפרופסור תיאודור שדלובסקי שכנע אותה לקחת קורס בכימיה אורגנית, היא התעניינה בהיבט הוויזואלי וברצינות האינטלקטואלית בתחום כימיה אורגנית ושינתה את מסלול לימודיה. ב-1966 קיבלה תואר דוקטור בביולוגיה מולקולרית בבית הספר לרפואה על שם אלברט איינשטיין, שהיה אז חלק מהישיבה יוניברסיטי, שם היא עבדה עם ג'יי. תומאס אוגוסט וג'רארד הורוויץ על RNA פולימראז תלוי RNA.
מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית
ייסוד המפלגה ותקופת ה"סובייטיזציה"
בולסלאב ביירוט, סוכן ק.ג.ב וסטליניסט נלהב, שימש כמזכיר הכללי של המפמ"פ מ-1948 עד 1956, ובכך גילם תפקיד מנהיג ביישום הקומוניזם והתקנת המשטר המדכא. הוא שימש כנשיא מ-1944. לאחר שחוקה חדשה נטשה את עיקרון הנשיאות, ביירוט השתלט והפך להיות ראש ממשלה, משרה שהחזיק עד 1954. הוא נשאר מנהיג המפלגה עד מותו ב-1956.
לוסי שפירו
קורות חיים
נשואה להארלי מקאדמס, איתו עבדה וחקרה.
ביולוגיה התפתחותית
במהלך לימודיה, שפירו תהתה אם הניסויים שהיא מבצעת יכולים לשקף את המציאות, כיוון שבתוך התא עצמו כל חלק משפיע על השני בצורה בלתי ניתנת לחיזוי ובדיקות נפרדות אינן מספקות מידע על התפקוד בפועל. בנוסף, היא הסבירה, במחקרים על חלקי התא במהלך לימודיה נבדקו חלקי התא בתמציות, לא במבנים בהם הם מופיעים בתא היכולים להשפיע על התפקוד במציאות. כשהקימה את מעבדתה ד"ר שפירו חקרה את תפקוד חלקי התא באינטגרציה ובמבנם הטבעי על מנת לבדוק את התהליך הכולל והתלת ממדי.
מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית
ייסוד המפלגה ותקופת ה"סובייטיזציה"
מותו המסתורי של ביירוט במוסקבה ב-1956 (שמן קצר לאחר שהשתתף במושב המפלגה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות) העלה הרבה מאוד ספקולציות על כך שסיבת המוות הייתה התאבדות, הרעלה, ובאופן סימבולי סימנה את סוף עידן הסטליניזם בפולין.
לוסי שפירו
ביולוגיה התפתחותית
ראשית ניסתה שפירו לחקור את חלוקת האברונים בתהליך התחלקות תא חיידקי המתפצל לשני צאצאים נבדלים. היא השתמשה במחקרה בחיידק "קולובקטר קרסנטוס" המתפצל לשני צאצאים: האחד משתמש באיבר דמוי זנב המשמש לתמרון בנוזל והשני משתקע במקומו ויוצר משטח עליו יוכל להמשיך בתהליך החלוקה, לעומת התא השוחה שלא ממשיך בהתרבות עד שהגיע לאזור חדש.
מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית
הסוציאליזם האוטרקי של גומולקה
ב-1956, זמן קצר לאחר מושב המפלגה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, הנהגת המפמ"פ התפצלה לשני מחנות, ה"נאטולינים" וה"פולביאנים". המחנה הנטוליני, שנקרא על שם המקום בו הפגישה הראשונה שלו התרחשה, וילה ממשלתית בנאטולין - היו נגד תוכניות הליברליזציה הפוסט-סטליניסטיות והכריזו על סיסמאות פשוטות, לאומיות ואנטישמיות, כחלק מתוכניתם לצבור כח.
לוסי שפירו
ביולוגיה התפתחותית
מחקרה נמשך עד שנות התשעים המאוחרות, ובעזרת טכנולוגיות חקר גנום הוכיחה כי במהלך התחלקות "קולובקטר קרסנטוס" גנים רבים המשתתפים בתהליך נכבים ונדלקים ברגעים מדויקים במעגל חייו של התא.
מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית
הסוציאליזם האוטרקי של גומולקה
המחנה הפולביאני - השם בא מרחוב פולבסקה בוורשה, בו הרבה מחברי המפלגה התגוררו אשר רצו בליברליזציה של הסוציאליזם בפולין. לאחר האירועים של "פוזנן יוני", הם תמכו במועמדים לתפקיד משרת המזכיר הראשון של המפלגה, ולדיסלב גומולקה ובכך הציבו סיכון גדול לנאטולינים. שני המחנות התפרקו בסוף שנות החמישים.
לוסי שפירו
ביוטכנולוגיה
ב-2002 הקימה חברת ביוטכנולוגיה בשם Anacor Pharmaceuticals העוסקת בפיתוח תרופות אנטיביוטיות ואנטי פטרייתיות. את החברה הקימה עם סטפן בנקוביץ' והארלי מקאדמס, בן זוגה.
מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית
הסוציאליזם האוטרקי של גומולקה
ובכך יישמו את הרפורמות הפופולריות והכמיהה לחיפוש "הדרך הפולנית לסוציאליזם", אשר החלו את התקופה שידועה גם בשם "תקופת ההפשרה של גומולקה". בשנות השישים, גומולקה תמך ברדיפתה של הכנסייה הקתולית. נוסף על כך השתתף בכנס ברית ורשה בצ'כוסלובקיה ב-1968. באותו זמן גומולקה היה גם אחראי על רדיפת סטודנטים והקשחת הצנזורה על התקשורת. ב-1968 הוציא לפועל קמפיין תעמולה אנטי-ציוני כחלק מההתנגדות של הגוש המזרחי למלחמת ששת הימים.
בדצמבר 1970, בעקבות מהומות של עובדי המספנות, שבהם כמה עשרות של פועלים נורו למוות גרמו לו להגיש מכתב התפטרות (באופן רשמי בגלל סיבות בריאותיות, אך למעשה עבר שבץ). מנהיג צעיר ודינמי יותר, אדוורד גרק השתלט על הנהגת המפלגה והלחצים הפנימיים נחלשו.
הפתיחות הכלכלית של גרק
בסוף שנות השישים, אדוורד גרק פיתח לעצמו בסיס כח אישי, ונהיה המנהיג המזוהה עם המחנה הצעיר והטכנוקרטי של המפלגה. כאשר מהומות פרצו בנוגע לתנאים הכלכליים של המדינה בסוף 1970, גרק החליף את גומולקה כמזכיר הראשון של המפלגה. גרק הבטיח רפורמה כלכלית וחוקק תוכנית להעביר את תעשיות המדינה מודרניזציה, ולהגדיל את זמינות מוצרי הצריכה דרך הלוואות זרות בעיקר. היחסים הטובים שלו עם פוליטיקאים מערבים, בעיקר עם הפוליטיקאי הצרפתי, ולרי ז'יסקר ד'אסטן והפוליטיקאי המערב-גרמני הלמוט שמידט, עזרו לו לקבל עזרה מהמערב והלוואות.
רמת החיים השתפרה בשנות השבעים, הכלכלה עם זאת החלה להתנדנד בזמן משבר האנרגיה העולמי ב-1973, וב-1976 התעורר הצורך להעלות את המחירים באופן משמעותי. ב-1976 מהומות חדשות התפרצו ולמרות שהן דוכאו בכח על ידי המדינה, עליית המחירים המתוכננת הושהתה. חובות זרים גבוהים, מחסורים במזון, ומודל תעשייתי מיושן גרמו לשורה של רפורמות כלכליות ב-1980. פעם נוספת, עליית מכירים גרמה לפריצת מהומות והפגנות ברחבי המדינה, בעיקר במספנות גדאנסק ושצ'צ'ין. גרק היה חייב לתת מעמד חוקי לתנועת סולידריות ולאפשר את הזכות לשבות.
השלטון האוטוקרטי של ירוזלסקי
ב-1985, ירוזלסקי התפטר מתפקידו כראש ממשלה ושר הביטחון ונהיה יושב ראש מועצת המדינה הפולנית, משרה השווה לתפקידו של נשיא או דיקטטור.
התפרקות מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית
האקטיביסטים של המפמ"פ לשעבר ייסדו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הפולנית אשר מארגניה העיקרים היו לז'ק מילר ומיאצ'יסלב ראקובסקי. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הפולנית הייתה אמורה להחליף את כל תפקידיה של המפמ"פ, ולעזור לחלק את נכסיה.
גירוש יהודי מוסקבה
גירוש מוסקבה
בית הקברות לחללי מלחמת העולם הראשונה במוסקבה
בית הקברות לחללי מלחמת העולם הראשונה הוא בית קברות ישן בנפת סוקול, מוסקבה, רוסיה. בית הקברות נפתח בשנת 1915 ונהרס בתקופה הקומוניסטית בשנת 1932. בשנת 2004 לאחר נפילתה של ברית המועצות ושל האימפריה הסובייטית שופץ ושוקם בית הקברות ונפתח מחדש תחת השם "פארק הזיכרון לגיבורי מלחמת העולם הראשונה".
תחילתו של בית הקברות בתקופת האימפריה הרוסית כאשר הכריזה הדוכסית אליזבת נסיכת הסן על הקמת בית קברות מפואר עבור חללי המלחמות על יד מוסקבה בשם: בית קברות האחווה. בבית הקברות הוקמה כנסייה, אנדרטאות, וגן רחב ידיים. בבית הקברות נקברו גם חיילים "יהודים" וגם "מוסלמים" ששירתו עבור האימפריה הרוסית. בין החיילים הידועים הקבורים בבית הקברות הם פאבל פלווה, ניקולאי רמזוב, ולדימיר טוקארב ואחרים.
בשנת 1995, לאחר נפילת הממשלה הקומוניסטית, הוקמה קרן מיוחדת לשיחזור ושיקום בית הקברות ואולם רק בשנת 1998 החליטה ממשלת רוסיה לשקם את הפארק לרגל ציון 80 שנה לסיום מלחמת העולם הראשונה ביחד עם שיקום מחדש של הכנסייה ושל כמה אנדרטאות שהיו במקום. בתאריך 1 באוגוסט 2004 נפתח הפארק המשוקם לרגל ציון 90 שנה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. מאז 2013 משמש האתר כאתר מרכזי לטקס יום הזיכרון להרוגי מלחמת העולם הראשונה, המצוין מדי שנה ב-1 באוגוסט.
ב-30 באפריל 2015 נערך בכנסייה המרכזית טקס הלוויה מחודש של הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ', ששרידיו הועברו מצרפת עם שרידי רעייתו אנסטסיה ניקולאייבנה. בטקס נכחו יושב ראש הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית סרגיי נארישקין, ראש עיריית מוסקבה סרגיי סוביאנין, סגן שר ההגנה של רוסיה ניקולאי פנקוב וצאצאי שושלת רומנוב. שרידי הדוכס הגדול נשרפו ואפרו נקבר במתחם.
אכפת לי (סרט)
אכפת לי (באנגלית: I Care a Lot) הוא סרט אמריקאי מסוגת מותחן וקומדיה שחורה משנת 2020 שכתב וביים ג'יי בלייקסון ומככבים בו רוזמונד פייק, פיטר דינקלג', אייזה גונזלס, כריס מסינה ודיאן ויסט. הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-12 בספטמבר 2020 והופץ לאחר מכן לצפייה דיגיטלית בנטפליקס החל מ-19 בפברואר 2021.
אישה בשנות ה-30 לחייה מתפרנסת מגניבת קשישים על ידי הטעיית שופטים למינויה כ"אפוטרופוס החוקי שלהם" מסתבכת כאשר מתברר כי לקורבן האחרון שלה יש קשר עם גנגסטר חזק וחסר רחמים.
עלילה
מרלה גרייסון היא רמאית מצליחה שמתפרנסת משכנוע מערכת המשפט להעניק לה אפוטרופסות על זקנים שהיא מעמידה פנים שאינם יכולים לדאוג לעצמם. היא משכנת אותם במתקן דיור מוגן, שם הם מורדמים ומקבלים מינונים של תרופות ומאבדים קשר עם העולם החיצון. לאחר מכן היא מוכרת את בתיהם ונכסיהם, כשהיא גורפת את ההכנסות. היא ובית המשפט שוללים מאדם, מר פלדסטרום, גישה לאמו לאחר שהוא מנסה לכפות את דרכו למתקן המגורים. מאוחר יותר הוא מאיים עליה מחוץ לבית המשפט ואומר כי הוא מקווה שהיא תהרג.
ד"ר קארן עמוס מודיעה למרלה על גמלאית עשירה ללא שותף לכאורה או משפחה קרובה שהם יכולים לנצל בשם ג'ניפר פיטרסון. שופט ממנה את מרלה לאפוטרופוסית לאחר שהיא וד"ר עמוס מעידים לשווא כי ג'ניפר סובלת מדמנציה ומבלבול. מרלה מעבירה את ג'ניפר למתקן מוגן ומיד מתחילה לעבוד על מכירת הרהיטים, המכונית והבית של ג'ניפר. תוך שהיא מחפשת ברכושה של ג'ניפר, מרלה מגלה מפתח לכספת הכוללת שעון, מוטות זהב, שטרות כסף ויהלומים נסתרים, אותם היא לוקחת.
כאשר חברתה ושותפתה העסקית של מרלה, פראן, מסייעת בשיפוץ הבית, אדם בשם אלכסי איגנאטייב מגיע עם מונית וטוען שהוא הגיע לאסוף את ג'ניפר. פראן מודיעה לו שג'ניפר עברה דירה. אלכסיי חוזר למעסיקו, רומן לוניוב במצוקה רבה. רומן, אדון פשע מהמאפיה הרוסית, מתגלה כבנה של ג'ניפר. הוא מאיים על אלכסיי ומורה לו לחקור מה קרה לג'ניפר. עורך דין של המאפיה, דין אריקסון, מציע לשלם למרלה 150 אלף דולר במזומן כדי לשחרר את ג'ניפר אך היא מסרבת, היא מוכנה לעשות זאת תמורת 5 מיליון דולר. הוא מאיים על מרלה ולוקח אותה לבית המשפט. השופט דוחה את התיק מכיוון שאריקסון אינו יכול להוכיח שג'ניפר שכרה אותו.
פראן מגלה ש"ג'ניפר פיטרסון" היא זהות שנגנבה מילדה שמתה מפוליו. כאשר ג'ניפר מסרבת לספר למרלה את זהותה האמיתית, מרלה משתפת פעולה עם מנהל המתקן סם רייס, כדי לדאוג לכך שהצרכים הבסיסיים של ג'ניפר יקטנו. רומן, כשהוא מוצא את הכספת של אמו ללא היהלומים שלו, שולח שלושה בריונים למתקן של ג'ניפר כדי לקחת אותה. המאמץ האלים הזה נכשל, ומרלה מסייעת למשטרה לתפוס את אחד הגברים, אלכסיי. אשת הקשר במשטרה של פראן מודיעה להם כי אלכסיי הוא אחיהם של שני ראשי מאפיה נוספים שכביכול מתו בשריפה. לאחר שלא הצליח לחלץ את אמו, רומן הורג את עמוס במשרדה. לאחר ששמעו את החדשות, מרלה ופראן עוברים לאחד הנכסים שלא נמכרו של אחד הקורבנות הקודמים שלהם. במתקן, ג'ניפר תוקפת את מרלה ומועברת למחלקה פסיכיאטרית.
מרלה נחטפת בעוד פראן מותקפת בביתם. מרלה מובאת בפני רומן, היא מבקשת 10 מיליון דולר תמורת שחרורה של ג'ניפר. הוא מסרב ואנשיו דופקים אותה עם כלורופורם ושולחים אותה במכונית לאגם. היא בורחת וחוזרת הביתה כדי למצוא את פראן מוכה ומחוסרת הכרה כשגז ממלא את הבית. הם מצליחים להימלט מפיצוץ ונמלטים לנכס אחר שלא נמכר, שם מציגה מרלה לפראן את היהלומים שהסתירה שם. היא מציעה לפראן בחירה: הם יכולים להשתמש ביהלומים כדי להתחיל חיים חדשים במקומות אחרים, או שהם יכולים לנקום.
מרלה ופראן עוקבים אחר רומן וחוטפים אותו. הם מסממים אותו, שורפים את מכוניתו ומשאירים אותו עירום על שביל. רומן מתגלה על ידי עובר אורח. משלא מצליחים לבסס את זהותו, הוא נרשם במבסכים רשמיים כ"אלמוני" ומרלה ממונה לאפוטרופוסית החוקית שלו. מרלה מבקרת אצל רומן ומציעה לשחרר אותו ואת ג'ניפר מהאפוטרופסות שלה תמורת 10 מיליון דולר. במקום זאת, רומן מציע לה שותפות בעסק גלובלי המבוסס על התרמית שלה. היא מקבלת זאת ובעזרת הכסף והקשרים שלו, היא הופכת במהירות למנכ"לית רבת עוצמה ועשירה במיוחד. רומן מתאחד עם ג'ניפר, בעוד מרלה מתחתנת עם פראן.
הפקה
במאי 2019 הוכרז כי רוזמונד פייק לוהקה לככב בסרט, אותו יכתוב ויביים ג'יי בלייקסון. פיטר דינקלג ' ואייזה גונזלס צורפו לצוות השחקנים ביוני. ביולי 2019 הצטרפו כריס מסינה ודיאן ויסט לצוות השחקנים של הסרט.
הצילומים החלו ביולי 2019. הצילומים נערכו בדדהם, מסצ'וסטס ובמחוז נורפוק.