cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אריזונה (BB-39)
שנות ה-20 של המאה ה-20
בשאר שנות ה-20, השירות של אריזונה כלל תרגילי אימון שגרתיים. נושא שחוזר על עצמו בשנים אלו היו בעיות הצי השנתיות, שהחלו ב-1923 ודימו פעולות צי גדולות בכך שרוב הצי הפעיל מתמודד זה מול זה. השניים הראשונים דימו התקפה על תעלת פנמה ממערב, בעוד שב-1925 הם ניסו להגן על איי הודו המערבית והוואי. ב-27 ביולי 1923 הצטרפה הספינה, בפיקודו של ג'ון י.ר. בלייקלי, לביקורת הימית של הנשיא וורן הרדינג בסיאטל. הרדינג מת רק שבוע לאחר מכן, ואריזונה הצטרפה לצי הפסיפי כדי לירות הצדעה לכבודו ב-3 באוגוסט.
מתישהו בתחילת מרץ 1924, פרוצה בשם מדלין בלייר הסתתרה על סיפון אריזונה, וסחרה בסקס תמורת מסע חינם לסן פדרו עד שהתגלתה ב-12 באפריל בזמן שהספינה עגנה בבלבואה, פנמה. היא נשלחה חזרה לעיר ניו יורק וקפטן פרסי אולמסטד כינס מאוחר יותר בתי משפט צבאיים עבור 23 מלחים לאחר שהספינה חזרה למעגן הצי ברמרטון, אשר הטיל עונשים של עד 10 שנות מאסר. אדמירל הנרי א. וילי, מפקד צי הקרב, הוציא מכתב נזיפה לכל קציני הספינה, כולל האדמירל העתידי וראש המבצעים הימיים ארלי בורק, אז צוער. האדמירל ויליאם ו' פראט, שהיה אז פיקוד על הדיוויזיה שאליה שובצה אריזונה, חשב שהעונשים מוגזמים, והוא הורה למחוק את הנזיפות מרישומי הקצין כשהיה ראש המבצעים הימיים ב-1930.
השיפוץ
ארבעה חודשים לאחר בעיה IX של הצי בינואר 1929, אריזונה עברה מודרניזציה במעגן הצי בנורפוק. תרני חצובה חדשים, עליהם עברו מנהלי בקרת אש תלת-שכבתיים עבור החימוש הראשי והמשני, החליפו את תרני הכלוב ההיפרבולואידים הישנים; מספרם של תותחי החמישה אינץ' הצטמצם ל-12 והתותחים הוצבו מחדש סיפון אחד גבוה יותר, ושמונה תותחי נ"מ בקוטר 25 אינץ' החליפו את תותחי ה-3 אינץ' שבהם היא צוידה במקור. שינויים אלו הגדילו את הצוות שלה ל-92 קצינים ו-1,639 מתגייסים. צריחי התותחים הראשיים של הספינה שונו כדי להגדיל את ההגבהה המרבית של התותחים שלהם ל-30°. קטפולטת האוויר הדחוס על הסיפון הוחלפה באחת שהשתמשה באבקה שחורה. שריון הסיפון שלה חוזק על ידי תוספת של 1.75 אינץ' (44 מ"מ) של פלדה מיוחדת לטיפול, והתווספה לאונייה בליטה כדי להגן עליה מפני טורפדו. לאותה מטרה נוספה מחיצה נוספת לדפנות חדרי הדוודים. באותה הזדמנות, שני צינורות הטורפדו השקועים, הוסרו במהלך השיפוץ הזה לאור הערכה חדשה שטווחי הקרבות הצפויים של אוניית מערכה הפכו את השימוש העתידי שלהם לבלתי סביר. שינוי זה איפשר גם את הוספת המחיצה הרוחבית הגדולה כדי להפחית את סיכוני ההצפה בפעולה. מערכות ההנעה של אריזונה הוחלפו כמעט לחלוטין; טורבינות הלחץ הגבוה שלה הוחלפו בטורבינות גיר חזקות יותר מכונית המערכה וושינגטון שבוטלה, ושישה דוודים חדשים החליפו את הדוודים המקוריים שלה. הכוח הנוסף שלהם קיזז את התזוזה המוגברת של הספינה כפי שהוכח במהלך ניסויי הים שלה; אריזונה שטה במהירות של 20.7 קשר (38.3 קמ"ש) עם 35,081 כ"ס (26,160 קילוואט) בהדחק של 37,654 טון ארוך (38,258 ט').
שנות ה-30 של המאה ה-20
ב-19 במרץ 1931, עוד לפני שאריזונה עברה ניסויים ימיים שלאחר מודרניזציה, היא אירחה את הנשיא הרברט הובר לחופשה קצרה בקריביים. הנשיא ביקר בפוארטו ריקו ובאיי הבתולה. כשחזרה ב-29 במרץ, ערכה אריזונה את ניסויי הים שלה ברוקלנד, מיין, והותקן מעוט נוסף על ראש צריח III, לפני שהיא הועברה לחוף המערבי באוגוסט עם אחותה פנסילבניה. בפברואר 1932, הספינה השתתפה בתרגיל המשותף הגדול מספר 4 בו תקפו מטוסי נושאת מטוסים את פרל הארבור בהצלחה.ביום ראשון בבוקר, 7 בפברואר. לאחר שחזרה לחוף המערבי מבעיית הצי XIV בשנת 1933, הספינה עגנה בסן פדרו כאשר רעידת אדמה התרחשה בסמוך ללונג ביץ', קליפורניה, ב-10 במרץ. מלחים מהאונייה הצטרפו למאמצי הסיוע, סיפקו מזון, טיפלו בפצועים וסיפקו אבטחה מפני בוזזים.
בתחילת 1934, הספינה והצוות שלה צולמו לסרט של האחים ג'יימס קאגני /וורנר "הנה בא הצי", שעשה שימוש נרחב בצילומים חיצוניים כמו גם בצילומי מיקום על הסיפון. בשעות הבוקר המוקדמות של ה-26 ביולי, אריזונה התנגשה עם מכמורת דיג, אומטילה, שנגררה על ידי מכמורת אחרת ליד קייפ פלאטרי. שני גברים על סיפון אומטילה נהרגו בהתנגשות וחיל הים כינס ועדת חקירה כדי לחקור את האירוע. הוועדה המליצה ​​להעמיד את קפטן הספינה, קפטן מקגיליבריי מילן, למשפט צבאי. זה התרחש בבסיס הצי של מפרץ גואנטנמו, קובה, בזמן שהספינה השתתפה בבעיית הצי של אותה שנה מול החוף המזרחי. מילן נמצא אשם והוחלף מספר חודשים לאחר מכן על ידי קפטן ג'ורג' באום לאחר שהספינה חזרה לחוף המערבי. בינתיים, האדמירל משנה סמואל וו. בראיינט קיבל את הפיקוד על דיוויזיית אוניות המערכה השנייה ב-4 בספטמבר, עם אריזונה כספינת הדגל שלו.
אדמירל משנה ג'ורג' ט. פטנגל החליף את בראיינט ב-4 במרץ 1935 והספינה השתתפה בבעיית הצי XVI חודשיים לאחר מכן. אריזונה ביקרה בנמל בבלבואה במאי 1936 במהלך בעיית הצי XVII. ב-8 ביוני, קפטן ג'ורג' אלכסנדר החליף את באום כקפטן, ו-15 ימים לאחר מכן, אדמירל משנה קלוד סי בלוך החליף את פטנגל. במהלך אימון ירי ב-24 ביולי, גזי הבעירה מתותח אחד של צריח II נכנסו לצריח התותח, ושרפו איש צוות אחד. מערכת ההתזה של הצריח הופעלה כדי למנוע כל פיצוץ אבקה, אך המים שהשתחררו דלפו למרכזית החשמל של הצריח והציתו שריפה קטנה שכובתה בקלות. בשל התקציב המצומצם של חיל הים, הספינה בילתה את רוב התקופה הזו בנמל כאמצעי חיסכון בדלק. בשנת הכספים 1936–1937 עגנה הספינה במשך 267 ימים; בשנה שלאחר מכן היא שהתה בנמל במשך 255 ימים. הספינה בילתה את שארית הקריירה שלה בהתבסס על החוף המערבי או בהוואי.
ב-2 בינואר 1937, האדמירל משנה ג'ון גרינסלייד קיבל על עצמו את הפיקוד על דיוויזיית אוניות המערכה השנייה מבלוך והעביר את דגלו לאוניית המערכה מרילנד ב-13 באפריל. אדמירל משנה מנלי ה. סימונס, מפקד דיוויזיית אוניות המערכה הראשונה, העביר את דגלו לאריזונה ב -7 באוגוסט. הוא הוחלף ב-8 בנובמבר על ידי אדמירל אדופלהוס א. ווטסון. קפטן אלפרד וינסור בראון החליף את באום ב-11 בדצמבר. הספינה השתתפה בבעיית הצי XIX מול הוואי באפריל-מאי 1938. קפטן בראון מת בשנתו ב-7 בספטמבר וקפטן אייזק סי קיד קיבל את הפיקוד על הספינה ב-17 בספטמבר 1938. באותו יום, אדמירל משנה צ'סטר נימיץ קיבל את הפיקוד על דיוויזיית אוניות המערכה הראשונה. נימיץ הוחלף ב-27 במאי 1939 על ידי אדמירל משנה ראסל וילסון. קפטן הרולד סי טריין קיבל את הפיקוד על הספינה ב-5 בפברואר 1940.
קפטן פרנקלין ואן ואלקנבורג החליף את טריין ב-5 בפברואר 1941. ב-22 באוקטובר 1941, במהלך תרגיל שהתקיים בערפל כבד, נפגעה הספינה בחרטום על ידי האוקלהומה. אריזונה הייתה אמורה לצאת למעגן ברמרטון בנובמבר כדי לעבור שיפוץ. התאונה במקום חייבה אותה לעגינה יבשה בפרל הארבור לצורך תיקון נזקי ההתנגשות. כתוצאה מכך, היא נשארה בהוואי. הגיחה האחרונה של הספינה הייתה תרגיל ירי לילי בליל ה-4 בדצמבר כחלק מדיוויזיית אוניות המערכה הראשונה, לצד נבדה ואוקלהומה. כל שלוש הספינות עגנו ברציפים לאורך האי פורד למחרת. ב-6 בדצמבר הגיעה לצידה אוניית התיקון וסטל כדי לסייע לצוות הספינה בתיקונים קלים.
מלחמת העולם השנייה
מעט לפני השעה 08:00 שעון מקומי ב-7 בדצמבר 1941, מטוסים יפניים משש נושאות מטוסים פגעו בצי האוקיינוס ​​השקט כשעגן בנמל בפרל הארבור, וחוללו הרס על ספינות המלחמה והמתקנים שהגנו על הוואי. על סיפון אריזונה, אזעקת ההתקפה האווירית של הספינה הופעלה בסביבות השעה 07:55, והספינה עברה לעמדות קרב זמן קצר לאחר מכן. זמן קצר לאחר השעה 08:00, תקפו עשרה מפציצי טורפדו מסוג נקג'ימה B5N2 "קייט", חמישה מקאגה וחמישה מהיריו, את אריזונה. כל המטוסים נשאו פצצות חודרות שריון באורך 41 סנטימטר (16.1 אינץ') במשקל 797 קילוגרם (1,757 פאונד). הם טסו בגובה משוער של 3,000 מטר (9,800 רגל), המטוסים של קאגה הפציצו את אריזונה ממרכז הספינה לירכתיים. זמן קצר לאחר מכן, המפציצים של היריו פגעו באזור החרטום.
המטוסים קלעו ארבע פגיעות ושלוש החטאות כמעט באריזונה ובסביבתה. ההחמצה קרובה לחרטום גרמה לתצפיתנים להאמין שהספינה טורפדה, אם כי לא נמצא נזק מטורפדו. הפצצה הקשה ביותר ניתזה מפניו של צריח IV וחדרה לסיפון תוך שהתפוצצה במזווה של הקפטן, וגרמה לשריפה קטנה. הפגיעה הקדמית הבאה ביותר הייתה בסמוך לקצה הספינה, לצד התורן המרכזי, כנראה התפוצצה באזור המחיצה נגד טורפדו. הפצצה הבאה פגעה ליד תותח נ"מ 5 אינץ' האחורי.
הפצצה האחרונה פגעה בשעה 08:06 בסביבת צריח II, ככל הנראה חדרה לסיפון המשוריין ליד המחסנים הממוקמים בחלק הקדמי של הספינה. אמנם לא נותרו מספיק שרידים מהספינה כדי לשפוט את המיקום המדויק, אך אין עוררין על השפעותיה: כשבע שניות לאחר הפגיעה, המחסנים הקדמיים התפוצצו בפיצוץ אדיר, אשר עבר דרך דפנות הספינה והרס חלק גדול מהמבנה הפנימי של החלק הקדמי של הספינה. זה גרם לקריסת הצריחים הקדמיים ומגדל הקוננינג כלפי מטה כ-25–30 רגל (7.6–9.1 מ') ולתורן הקדמי והארובה לקרוס קדימה, ולמעשה קרעו את הספינה לשניים. הפיצוץ לווה בשריפות עזות שבערו במשך יומיים; פסולת ירדה על האי פורד בסביבה. הפיצוץ מהפיצוץ הזה גם כיבה שריפות בספינת התיקון וסטל, שעגנה לצדה. הפצצות והפיצוץ שלאחר מכן הרגו 1,177 מתוך 1,512 אנשי הצוות שהיו על הסיפון באותה עת, כמחצית מהנפגעים שאבדו במהלך המתקפה.
עלו שתי השערות מתחרות לגבי סיבת הפיצוץ. הראשון הוא שהפצצה התפוצצה בתוך או ליד מחסן אבק השרפה השחור המשמש למטחי ההצדעה של הספינה ולמטעני המעוט. זה התפוצץ תחילה ואז הצית את מחסני האבקה ללא עשן ששימשו לחימוש הראשי של הספינה. דו"ח של לשכת הספינות של הצי משנת 1944 מצביע על כך שצוהר המוביל למחסנית האבקה השחורה נותר פתוח, אולי עם חומרים דליקים המצויים בקרבת מקום. פיקוד ההיסטוריה והמורשת הימית הסביר שייתכן שהאבקה השחורה נאסרה מחוץ למחסן המשוריין. ההסבר החלופי הוא שהפצצה חדרה לסיפונים המשוריינים והתפוצצה ישירות בתוך אחד מהמחסנים הימניים עבור החימוש הראשי, אך קשה יחסית לפוצץ אבקה ללא עשן. לפיכך לשקיות האבקה בגודל 14 אינץ' נדרשו כרית אבקה שחורה כדי להצית במהירות את האבקה. הזמן שחלף מפגיעת הפצצה ועד לפיצוץ המחסן היה קצר מכפי שהצביע הניסיון על שריפת אבקה ללא עשן הנדרשת להתפוצצות. לא נראה שתשובה מוחלטת לשאלה זו תימצא אי פעם, שכן העדויות הפיזיות ששרדו אינן מספיקות כדי לקבוע את הסיבה לפיצוץ המחסן.
לאחר הפיגוע קיבלו מספר מלחים מדליות על התנהגותם ופעולותיהם תחת אש. לוטננט קומנדר סמואל ג'י פוקווה, קצין בקרת הנזקים של הספינה, זכה במדליית הכבוד על קור רוחו תוך כדי כיבוי שריפות והורדת ניצולים מספינת הקרב ההרוסה. עיטורים לאחר המוות של עיטור הכבוד ניתנו גם לשני קצינים רמי דרג שהיו על סיפונה של האונייה כשהיא נהרסה: אדמירל קיד, קצין הדגל הראשון שנהרג במלחמת האוקיינוס ​​השקט, וקפטן ואן ולקנבורג, שהגיע לגשר וניסה להגן על ספינתו כשהפצצה שפגעה במחסני התחמושת שבסיפונה השמידה אותה. אריזונה זכתה לכוכב קרב אחד על שירותה במלחמת העולם השנייה.
הנצחה
האנדרטה ומרכז המבקרים מופעלים מאז שנת 1980 במשותף על ידי צי ארצות הברית ושירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. פעילותם נתמכת על ידי פעולת אגודת מוזיאון הזיכרון לאריזונה (Arizona Memorial Museum Association), אשר הוקמה ב-1979.
מדי שנתיים מעניק הצי את "גביע הזיכרון של USS אריזונה" לספינה, שנקבע על ידי ראש המבצעים הימיים, שהשיגה את המוכנות הקרבית הגבוהה ביותר בלוחמת תקיפה, תמיכה באש עילי ולוחמת שטח. גביע הברונזה בגובה 3 רגל (0.91 מ') על בסיס שיש שחור סופק לצי על ידי אזרחי מדינת אריזונה ב-7 בדצמבר 1987.
ממלכת דלמטיה
ממלכת דלמטיה הייתה חלק מממלכת הבסבורג, ולאחר מכן חלק מהאימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, הצטרפה דלמטיה למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, אשר מאוחר יותר התאחדה עם ממלכת סרביה ליצירת ממלכת יוגוסלביה.
רקע
לאחר פירוק הרפובליקה של ונציה כתוצאה מכיבוש ונציה על ידי כוחותיו של נפוליאון בונפרטה, סופחו הנחלות הוונציאניות בחוף המזרחי של הים האדריאטי, כמו גם רוב שאר שטחה הוונציאני, לאוסטריה בהסכם קמפו פורמיו בשנת 1797. נחלת הכתר האוסטרית של דלמטיה הוקמה מהשטחים הוונציאנים בדלמטיה ובמפרץ קוטור. עיר המדינה הימית דוברובניק הצליחה לשמור על עצמאותה אז.
לאחר הכיבוש על ידי חייליו של נפוליאון בונפרטה, סופחה המדינה לצרפת בשלום פרסבורג בשנת 1805 והייתה חלק מהמחוזות האיליריים. בשנת 1815, לאחר קונגרס וינה, כל האזור, כולל אזור רפובליקת רגוזה לשעבר, נמסר לידי האימפריה האוסטרית.
שפה
בדלמטיה האוסטרית, כפי שהיה תחת השלטון הוונציאני, האיטלקית המשיכה לשמש כשפה הרשמית. בין השנים 1870–1880 הפכה השפה הקרואטית או הסרבית לשפת העסקים של הפרלמנט הדלמטי לאחר שמפלגות דרום סלאביות זכו ברוב. במהלך תקופה זו, קרואטית או סרבית הפכה לשפה הרשמית החיצונית של רשויות המדינה במקום איטלקית, אולם השפה הרשמית הפנימית של רשויות המדינה נשארה עד זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה איטלקית בלבד.
לורה ורטון
לורה ורטון (באנגלית: Laura Wharton' נולדה ב-21 בדצמבר 1962) היא חברת מועצת העיר ירושלים וחוקרת ומרצה למדע המדינה. משמשת כיו"ר סיעת מרצ ומחזיקת תיק קידום מעמד האישה ושוויון מגדרי, תיק איכות השירות ותיק קידום רווחת הגמלאים . פעילה חברתית בעיר ירושלים וזוכת פרס ראש הממשלה על מחקר מדיניות חברתית.
קורות חיים
ורטון נולדה וגדלה בארצות הברית, ניו ג'רזי. אמה, ד"ר אלינור ולדן, הייתה מחנכת ומנהלת בהשכלה הגבוהה, ואביה פרופ' ראלף ורטון, עסק בפסיכיאטריה ונוירולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק. בנערותה למדה בבית הספר Phillips Exeter Academy וסיימה תואר ראשון בממשל באוניברסיטת הרווארד. לאחר סיום התואר בהצטיינות, עלתה לישראל והתגייסה לצבא ההגנה לישראל, כחיילת בודדה. ורטון שרתה כמפקדת כיתה בבסיס טירונות במסגרת גרעין נח"ל והתגוררה בקיבוץ כפר בלום. לאחר שירותה הצבאי התקבלה כחברת קיבוץ, עבדה בהוראה בבית ספר עמק החולה ובריכוז העבודה ושירותים של הקיבוץ. את התואר השני והדוקטורט סיימה באוניברסיטה העברית בירושלים, בתואר השני עבדה במכון דייוויס ליחסים בין לאומיים ובמכון ירושלים לחקר ישראל. את עבודת הדוקטורט כתבה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופסור יצחק גל-נור ופרופסור שלמה אבינרי. הדוקטורט עסק בשינויי האידאולוגיה והמדיניות של מפלגת מפא"י ומפלגת העבודה בשנות השישים של המאה העשרים, עד ה"מהפך" בשנת 1977 במדיניות חברתית בכלל ותעסוקה ודיור בפרט. כיום מרצה מן החוץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
פעילות ציבורית
ממקימי ארגון יוצאי המגזר החרדי "ובחרת", הפועלת לסיוע יוצאים מהקהילה וחיזוק תחושת השייכות לחברה הישראלית. הייתה חברת הנהלה בעמותת "נכים עכשיו" שהפעילה את "המרכז לחיים עצמאיים" לאנשים עם מוגבלות בירושלים. זכתה לתמיכה וייעוץ מחבר הכנסת אילן גילאון בנושא קידום אנשים בעלי מוגבלויות. חברת מזכירות מחוז ירושלים בהסתדרות החדשה. חברת הנהלה במוזיאון המדע ע"ש בלומפילד בירושלים.
פעילות ציבורית בירושלים
נבחרה לראשונה כחברת מועצת העיר ירושלים בשנת 2008.
בשנת 2009 הקימה את "מועצת הגמלאים" בירושלים שתפקידה לקדם נושאים של הגיל השלישי. יצרה כרטיס מיוחד לגמלאים מהעיר ירושלים, המעניק הנחות בתחומים רלוונטיים לצד הטבות באירועי תרבות. הקימה מוקד טלפוני עירוני למרותקי בית, בהשתתפות עמותות ממגזרים שונים. הקימה את פורום ניצולי השואה וקידמה ימי התנדבות של עובדי העירייה לטיפול במיצוי הזכויות של השורדים.
כמחזיקת תיק הנגישות לקידום אנשים עם מוגבלויות הקימה את מחלקת הנגישות, המורכבת מאנשים בעלי מוגבלויות לשיפור התשתיות ותחומים שונים. ערכה את הכנסים "תנו הזדמנות" ויצרה תקדים בוועדת המכרזים במתן יתרון לחברות שהעסיקו אנשים בעלי מוגבלויות בעיר. יצרה משרות ייעודיות לאנשים עם מוגבלות והגדילה את אחוז המועסקים בעיריית ירושלים.
בשנת 2020 הקימה קו במוקד הטלפוני העירוני לקריאות מצוקה וטיפול באלימות בתוך המשפחה. תגברה את המחלקה לקידום מעמד האישה ושוויון מגדרי בעירייה. קיימה סדנאות לנשים מהמגזר החרדי שסיפקו מידע אודות זכויות המגיעות להן. נאבקה לשמור על חניון קרתא פתוח לצד פעילות כנגד חסימת עורכי תחבורה בסופי השבוע על ידי קיצוניים.
פעלה לקידום פתיחת מרכז ראשון לצעירים במזרח העיר ירושלים ופתיחת המרכז לשירותים וחדשנות בשכונת אבו טור, שתפקידו לקשר בין מוסדות עירוניים וממשלתיים לתושבי שכונות מזרח העיר. נאבקת נגד הריסת ופינוי בתי משפחות פלסטיניות תוך הקדשת זמן רב לפעילות למען זכויות תושבי מזרח העיר.
שותפה לשלוש עתירות בג"ץ נגד חסימת תנועת נשים והצבת מגבלות בשכונות חרדיות ברחבי העיר ירושלים. שותפה בעתירת בג"ץ בנושא אי אכיפת חוק חינוך חובה במגזר החרדי.
פעילות פוליטית במפלגת מרצ
בשנת 1995 התפקדה למפלגת "מרצ" והתחילה את פעילותה בסניף ירושלים. עבדה על החוק לדיור ציבורי ובנושאים חברתיים. עבדה עם השר לשעבר רן כבן לקידום סדר היום של מפלגת מרצ בירושלים. בשנת 2008 נבחרה לראשונה למועצת העיר כשהיא במקום השלישי ברשימה. בשנת 2013 נבחרה כשהייתה במקום השני ברשימה, והתמנתה ליושבת ראש הרשימה בבחירות 2018. נכנסה לקואליציה יחד עם ראש העיר משה ליאון. ורטון היא יו"ר סיעת יחיד.
מחקר
מחקריה של ורטון עוסקים בשלושה נושאים עיקריים; מדיניות חברתית, דת ומדינה, ומערב ומזרח ירושלים.
פרסים
ורטון זכתה פרס ראש הממשלה לזכר ראש הממשלה לוי אשכול על מחקר ומדיניות חברתית על מחקרה "is the party over". הפרס הוענק בבית הנשיא. בשנת 2015 זכתה בפרס הגלובוס הירוק על המיזם לתחבורה שיתופית "שבוס" בקטגוריית תחבורה בת קיימא. זכתה בפרס האוניברסיטה העברית על ניהולה במכון הבין לאומי ע"ש ליאונרד דייוויס. ניהלה כנסים בין-לאומיים ופעלה במגוון נושאים יחד עם מנהלי המכון, פרופ' יעקב בר-סימן-טוב, פרופ' ריימונד כהן ופרופ' ששון סופר. זכתה בפרס ויצו ירושלים על פעילותה לקידום סולידריות נשית ביוזמות מגוונות לנשים חרדיות, ערביות וצעירות מהמגזר הכללי בירושלים.
ברטיואויפאלו
בֶּרֶטְיוֹאוּיְפַאלוּ (בהונגרית: Berettyóújfalu) היא עיר במחוז היידו-ביהר בנפת ברטיואויפאלו.
טנזניה במשחקים הפאראלימפיים
כל המשלחות אותן שלחה טנזניה למשחקים הפאראלימפים לאורך השנים היו תמיד משלחות קטנות, ומעולם לא עלו על שני ספורטאים. הספורטאים הנכים אותם שלחה טנזניה מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
ברטיואויפאלו
מיקום
היישוב ממוקם באמצע החלק המזרחי של המישור ההונגרי הגדול, על גדות נהר ברטיו, 40 ק"מ מדברצן וכ-35 ק"מ מאוראדיה. שכני היישוב: מהצפון דרצ'קה וטפה ממזרח סנטפטרסג, בעצם מכל כיוון יש יישובים רבים וקרובים.
בכביש
הכביש הראשי מספר 42 עובר דרך העיר, בערך בכיוון מערב-מזרח ובכיוון צפון-דרום נמצא את הכביש הראשי 47 שחוצה את העיר גם הוא, מהם יש גישה קלה לכיוון בודפשט – סולנוק – וכן לדברצן ולכיוון סגד – בקשצ'אבה; החיבור לכיוון דברצן הוא גם באמצעות הכביש המהיר M35.
ברכבת
בין קווי רכבת המקומיים, הקו 101 עובר דרך היישוב, שהוא גם קו מעבר בינלאומי לרומניה. תחנת הרכבת של ברטיואויפאלו ממוקמת בקצה הדרומי של מרכז העיר, אליה מגיעים דרך כביש 42 ומהכביש הראשי 47 הוא נגיש בכביש צדדי מס' 312 (Vasút utca).
היסטוריה
האזור היה מיושב עוד מימי קדם ומאז תקופת הברונזה המאוחרת. בתקופת הברזל האזור נכבש על ידי הסקיתים, הסרמטים, אחר כך הקלטים, ולבסוף על ידי ההונים. לאחר פלישת שבטי המדיארים והתיישבות המדיארים במרכז אירופה היו באזור כמה יישובים קטנים יותר, שם התקיימה חקלאות נוודית למחצה.
בשנת 1481 העניק מתיאש הראשון, מלך הונגריה, נקודת איסוף מכס וכספים שהוקמו ביישוב וניתנה לו גם הזכות לערוך ירידים. אוכלוסיית הכפר המוערכת לא עלתה אז על שלוש מאות. חשיבותו הוגברה על ידי המנזר בסגנון רומנסקי שנבנה במאה ה-12 עם צמד מגדלים מערביים בעלי שלוש תעלות. הכפר והמנזר נהרסו פעמיים. במהלך החפירות הארכאולוגיות של שנות ה-70 וה-80, היסודות שוחזרו חלקית וניתן לראותם יחד עם המגדל.
באמצע המאה ה-19 החלה הרגולציה של נהר הברטיו, דימוי הנוף השתנה משמעותית: "עולם המים" הישן נעלם, והביצה נסוגה לאט לאט. בין השנים 1920–1940 ו-1945–1950, היישוב היה מקום מושבו של מחוז ביהר, כאשר אוראדיה עברה לרומניה במסגרת חוזה טריאנון. היישוב קיבל מעמד של עיר בשנת 1978.
במהלך הסדרת המחוזות בשנת 1950, מחוז ביהר התמזג למחוז היידו-ביהר שהוקם אז, וכך גם תפקידו של מושב מחוז ביישוב נפסק.
לפני השואה
יהודים התיישבו לראשונה בעיירה בתחילת המאה ה-19, לאחר שעברו להתגורר בעיקר בז'אקה השכנה. מספרם נע בין 125 (2.5% מהאוכלוסייה) בשנת 1840, עד 1,083 (9.9%) בשנת 1930. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1941, האחרון לפני השואה, אוכלוסיית העיירה הייתה 982, שהיוו 8.3% מכלל האוכלוסייה שהייתה סה"כ 11,781. הקהילה הקימה חברה קדישא כבר בשנת 1807, בנתה את בית הכנסת הראשון שלה בשנת 1840 ומקווה בשנת 1866. לאחר הקרע ביהדות הונגריה בין השנים 1868–1869, הקהילה זיהתה עצמה כאורתודוקסית. בשנת 1876 הקימה הקהילה בית ספר יסודי יהודי. בשנת 1885 כמה קהילות היהודיות הקטנות בכפרים הסמוכים, כולל זו של צ'קמה, הצטרפו לקהילה הגדולה יותר של ברטיואויפאלו. עד 1920 העיר התהדרה גם בקהילה חסידית. בין הרבנים ששירתו את הקהילה היו עמרם בלום (1883–1907), מרדכי פרידמן (1912–1930), ובלה בנציון בלום, בנו של עמרם (1930–1944). הרב בלה בלום נספה בגטו בודפשט.
בשואה
במהלך מלחמת העולם השנייה הוטלו על היהודים צעדים מפלים דרסטיים, ורבים מהגברים היהודים גויסו לשירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי). זמן קצר לאחר הכיבוש הגרמני של הונגריה במרץ 1944, רוכזו היהודים תחילה בגטו מקומי. בגטו נכללו גם יהודים מהכפרים הסמוכים מכל המחוז, כולל אלה של בקונסג, צ'קמה, הנצידה, ואנצ'וד וז'אקה (Bakonszeg, Csökmö, Hencida, Váncsod, and Zsáka). ב-7 ביוני הועברה לראשונה אוכלוסיית הגטו לחצר הלבנים המקומית, וכעבור יום לגטו נאג'ווארד (אוראדיה), משם גורשו לאושוויץ כעבור כמה ימים.
אחרי
לאחר המלחמה חזרו 150 ניצולים, רבים מהם ניצלו דרך שרותם בשרות העבודה. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1949, היו בעיירה 221 יהודים. אלה המשיכו לקיים קהילה עד שנת 1956. בית הכנסת נמכר בשנת 1964. רוב היהודים עברו למקומות אחרים או היגרו. בשנת 1968 התגוררו בעיירה כ-20 יהודים; בסוף המאה שניים בלבד.
דגל כוזב (סדרת טלוויזיה)
דגל כוזב (ברוסית: Фальшивый флаг) היא סדרת טלוויזיה רוסית מסוגת דרמת מתח העוסקת בחמישה אזרחים רוסים המוצאים עצמם לפתע במרכזה של פרשיית ריגול מסעירה. הם קמים בבוקר ומגלים כי שמותיהם שורבבו לתוך מבצע חטיפה דרמטי, המיוחס ל"שירות ביון החוץ של רוסיה".
רקע
דגל כוזב הוא תיאור למבצע חשאי שמטרתו להשיג מטרות צבאיות, פוליטיות, כלכליות או אידאולוגיות, באמצעות הסוואת הגורמים העומדים מאחוריו והטלת האחריות לתכנונו ולביצועו על גורם אחר. בכך נוצרת תודעה כוזבת באשר לזהות הגורמים המבצעים. מבצעים אלו מתוכננים ויוצאים לפועל על ידי גופים שונים, לרבות קבוצות אתניות, מדינות, צבאות וארגונים אזרחיים. מושג זה מתייחס גם למבצעים של סוכנויות ביון המתכננים להטיל את האחריות לביצועם על מחבלים.
"דגל כוזב" מתייחס גם למבצעים שהממשל אמנם לא תכנן או הוציא לפועל, אך היה מודע לתכנונם ובחר לאפשר להם להתרחש אף על פי שהיה בכוחו למנוע אותם. אסטרטגיה זו מאפשרת לממשל לבצע מניפולציה בדעת הציבור, על סמך זה גם נבחר שם הסדרה, בהתאם לשם הזר של הסדרה הישראלית כפולים, ששווקה מחוץ לישראל תחת השם False Flag.
עלילה
במרכז הסדרה עומדים חמישה אזרחים רוסים, שלכאורה אין ביניהם דבר משותף, פרט לעובדה שהם מחזיקים, בנוסף לאזרחות הרוסית, גם באזרחות זרה ובדרכון זר. בוקר אחד במהלך עיסוקיהם השגרתיים הם מגלים שהם מואשמים במעורבות בפרשת חטיפה המסעירה את העולם כולו - פעולת חטיפה של שר ההגנה הטורקי בעת ביקורו החשאי בלרנקה שבקפריסין.
לאחר החטיפה, ערוצי חדשות ברחבי העולם מסקרים את האירוע בעודם משדרים קטעי וידאו ממצלמות האבטחה של בית המלון בו נכח. רשתות התקשורת בעולם מייחסות את החטיפה לשירות הביון הרוסי ועד מהרה חמשת הרוסים הופכים מבוקשים ופרטיהם האישיים, לרבות דרכונים ותמונות פספורט, נחשפים בטלוויזיה ומועברים בכל אמצעי התקשורת ברחבי העולם.
הסיקור החדשותי הבלתי פוסק מעורר בחייהם של החמישה סערה פומבית מלאת השערות ורגשות מעורבים מצד הציבור. כל ניסיון שלהם להכחיש כל קשר למעורבות בנושא הוא לשווא. ממשלת רוסיה מתנערת מכל קשר לאירועים ולהאשמות והחמישה נותרים להתמודד עם כל הסיפור לגמרי לבדם, אם כי בסופו של דבר הם אינם מתגלים כתמימים. לא עובר זמן רב עד שאמינותם של חמשת הרוסים מתערערת בקרב השכנים והמכרים שבסביבתם ובהמשך אפילו האנשים הקרובים להם ביותר מתחילים להטיל ספק בגרסתם ולהשתכנע שאכן קיים קשר בינם ובין פרשת החטיפה.
במהלך הסדרה הם חוברים יחד ומצליחים לחמוק מהמעקב של שירות הביטחון הפדרלי.
הספרייה הלורנציאנית
המבנה
המבנה תוכנן על ידי מיכלאנג'לו והקמתו החלה ב-1525, אך כאשר עזב מיכלאנג'לו את פירנצה ב-1534 בדרכו לרומא, הוקם רק אולם הקריאה. ההקמה נמשכה תוך הנחיה מרחוק של מיכלאנג'לו. הספרייה נחנכה בשנת 1571 על ידי קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה, שפתח אותה למלומדים, כחלק ממאמצי משפחות מדיצ'י להצטייר לא רק כבנקאים וסוחרים אלא כפטרונים של האמנות, המדע והתרבות האינטלקטואלית. לדברי ג'ורג'ו וזארי הייתה הספרייה בעיני מיכלאנג'לו ההישג האדריכלי הגדול ביותר שלו. לפני מיכלאנג'לו ניצב אתגר להקים חלק מקירות המבנה על גבי הקירות הקיימים של הקלויסטר של בזיליקת סן לורנצו, דבר שחייב פתרונות הנדסיים והתחשבות פרופורציונלית.
דגל כוזב (סדרת טלוויזיה)
הפקה
צילומי הסדרה החלו באוגוסט 2018 בסנקט פטרבורג והושלמו בנובמבר אותה שנה.
הספרייה הלורנציאנית
אולם הכניסה
אולם הכניסה (ה-ricetto, באיטלקית), נבנה על ידי מיכלאנג'לו על גבי מגורי הנזירים. זהו חלל גדול (בגובה 19.50 מטרים, ברוחב 14.60 מטרים ובאורך 20.3 מטרים), מואר באמצעות חלונות גדולים ושממנו עולה גרם-מדרגות אל חלל הספרייה. מיכלאנג'לו תכנן חלונות בתקרה, אך האפיפיור חשש שהדבר יגרום לדליפות גשם ולפיכך נקבעו החלונות בקיר.
גרם המדרגות
אחד המאפיינים המרשימים של המבנה הוא גרם המדרגות העולה מאולם הכניסה אל חדר הקריאה, שנקרא "מדרגות מיכלאנג'לו". בתכנון מ-1524 תכנן מיכלאנג'לו שני גרמי מדרגות לאורך הקירות, הנפגשים בכעין גשר לפני דלת אולם הקריאה. שנה מאוחר יותר הזיז את המדרגות למרכז החלל, כאשר שני גרמי מדרגות צרים יחסית במרווחים שווים חובקים גרם מדרגות מרכזי רחב, המכיל רחבות מדי מספר מדרגות.
אולם הקריאה
אולם הקריאה הארוך (אורכו 46.20 מטרים, רוחבו 10.50 מטרים וגובהו 8.40) מורכב משתי שורות ספסלי קריאה ובניהן מעבר מרכזי רחב. החלק האחורי של כל ספסל משמש כמדף-קריאה עבור הספסל שמאחוריו. חלונות גדולים בצידי כל שורה שופכים אור טבעי על שורת המושבים. החלונות הגדולים נעשו גם על מנת לצמצם את משקלם של קירות חדר הקריאה, כיוון שאלו נבנו על בסיס קירות קיימים.
באופן מקורי האולם רוצף באריחי טרה קוטה בצבע לבן-אדום בגודל 2.6X2.6 מטרים. כיום רצפה זו מכוסה על ידי רצפת עץ.
טריבונה ד'אלצי
הטריבונה ד'אלצי היא מבנה עגול (רוטונדה), מחופה בכיפה שנוסף למבנה העיקרי בראשית מאה ה-19 לצורך אחסון אוספו של הביבליופיל והאספן אנג'לו מריה ד'אלצי (Angelo Maria D'Elci ; 1754–1824), שהוריש את אוספו לספרייה ב-1818. באוסף זה ספרים מן המאה ה-15 ועד המאה ה-18, כולל כתבי יד מקוריים ואינקונבולה.
המבנה העגול מנצל חללים במבנה המקורי, תוך חסימת חלק מהחלונות המקוריים ובנוי בסגנון נאו-קלאסי. עם זאת הוא משמר אלמנטים ממבנה הספרייה כגון עמודים קורינתיים, רצפת טרה קוטה ושימוש בגווני לבן-שחור ולבן-אדום. עד 1970 שימש אולם זה כאולם הקריאה הראשי של הספרייה, כיום הוא משמש לכנסים. אוסף ד'אלצי מאוחסן כיום במקום אחר.
האוסף
בסיס האוסף היה אוספה הפרטי של משפחת מדיצ'י, אשר קוזימו הראשון חשף לקהל המלומדים. התורם המרכזי לארגון, תיעוד והרחבת האוסף היה אנג'לו מריה בנדיני (Angelo Maria Bandini; 1726–1803) שהיה הספרן הראשי של הספרייה החל מ-1757. בין היתר דאג להדפסת הקטלוג של הספרייה, שנוהל עד אז בכתב יד. בראשית המאה ה-19 נוסף, כאמור, גם אוספו יקר הערך של אנג'לו מריה ד'אלצי.
בין אוצרות הספרייה:
הבחירות לנשיאות אל סלוודור 2014
הבחירות לנשיאות אל סלוודור 2014 התקיימו ב-2 בפברואר 2014 וסיבוב שני התקיים ב-9 במרץ, מאחר שאף מועמד לא זכה ברוב הנדרש. המועמדים המובילים היו סגן הנשיא סלוודור סאנצ'ס סרן ממפלגת השמאל ה-FMLN, מועמד הימין וראש העיר לשל הבירה סן סלוודר, נורמן קיחאנו, ממפלגת ARENA והנשיא לשעבר אנטוניו סאקה. סאנצ'ס סרן זכה בסיבוב הבחירות הראשון בכ-48.9% מהקולות, ואילו קיחאנו קיבל 38.9%. לקראת הסיבוב השני הצליח קיחאנו לצמצם את מרבית הפער, ובסופו של דבר ניצח סאנצ'ס סרן ברוב של 50.11% בלבד, על חודם של 6,364 קולות. סאנצ'ס סרן הושבע כנשיא אל סלוודור ב-1 ביוני 2014.
רקע
ב-22 באוקטובר 2012 טריבונל הבחירות העליון הגדיל את מספרם הכולל של מרכזי הצבעה ואפשר לבעלי זכות הבחירה להגיע למרכז ההצבעה הקרוב ביותר למקום מגוריהם. בעבר, בעלי זכות בחירה חולקו למרכזי הצבעה עירוניים בסדר אלפביתי, מה שאילץ אותם לנסוע למרחקים ארוכים כדי להצביע.
ב-24 בינואר 2013 האספה המחוקקת העבירה חקיקה שתאפשר לאזרחים המתגוררים בחו"ל להצביע במערכות הבחירות העתידיות. 92% מתושבי המדינה שמתגוררים בחו"ל שוהים בארצות הברית ובקנדה. על פי טריבונל הבחירות העליון, יש 200,000 תושבים בעולם שזכאים להצביע. המועמד לנשיאות מטעם ה-FMLN סאנצ'ס סרן ביקר בדרום קליפורניה כדי להיפגש עם אל סלוודורים אמריקאים וסייר בקהילות שלהם באוגוסט 2013.
הארי פוטר והמסע האסור
הארי פוטר והמסע האסור (באנגלית: Harry Potter and the Forbidden Journey) הוא מתקן אפל, חלק מאזור עולם הקסמים של הארי פוטר שבפארק השעשועים איי ההרפתקאות, השוכן באתר הנופש אולפני יוניברסל שבאורלנדו, פלורידה, ארצות הברית.
בניית המתקן החלה בשנת 2007 והוא נפתח לקהל ב-18 ביוני 2010. המתקן הוא המתקן המרכזי ב"עולם הקסמים של הארי פוטר" ומיועד להמחיש למבקרים בו אירועים וסצנות מסדרת ספרי הארי פוטר מאת הסופרת ג'יי קיי רולינג, והוא מבוסס על מראה האתרים כפי שהופיעו בסדרת הסרטים המבוססת על הספרים.
תיאור המתקן
המבקרים יכנסו אל טירת הוגוורטס בה יראו חדרים שונים אשר הופיעו בסדרת הסרטים, ובהם גלריית הדיוקנאות, חדרו של מנהל בית הספר, כיתת לימוד של ההגנה מפני אמנויות האופל, והמועדון של גריפינדור. בהמשך המבקרים יתבקשו להגיע לחדר הרצאה, אולם בדרכם יפגשו את הארי פוטר, רון ויזלי והרמיוני גריינג'ר אשר יקראו להם לבוא עימם, בניגוד לעצת מצנפת המיון.
בשלב זה המבקרים יתיישבו ב"ספסלי הקסם" אשר יאפשרו להם לעוף ברחבי הטירה, לראות את הערבה המפליקה, לברוח מדרקון ולהשתתף במשחק קווידיץ'.
בסיום המסע יגיעו המבקרים לחדרו של ארגוס פילץ' שהוא בעצם חנות בו יכולים המבקרים לרכוש חפצים שהוחרמו לכאורה על ידי פילץ'.
הקדוש הבדוי
הקדוש הבדוי או "אף פעם הקדוש" מכונה גם "גלנגלן הקדוש" (בצרפתית) הוא דמות בדיונית של קדוש הקיים בתרבויות אירופאיות. המונח שימש לראשונה בשנת 1897.
בשפות אחרות
בשפות אחרות, המונח ידוע גם בשם:
נמל התעופה הבין-לאומי קלוז' נאפוקה
נמל התעופה הבינלאומי אברם ינקו (באנגלית: Avram Iancu Cluj International Airport, ברומנית: Aeroportul Internațional Avram Iancu Cluj) הוא נמל תעופה, הממוקם כ-9 ק"מ מזרחית למרכז העיר קלוז'-נאפוקה ברומניה.
הנמל נקרא על שמו של הפוליטיקאי הרומני אברם ינקו ומשמש כבסיס לחברות בלו אייר וויז אייר.
זהו הנמל השני בגודלו ברומניה מבחינת נפח התעבורה האווירית לאחר נמל התעופה הבינלאומי בוקרשט אנרי קואנדה.
מתקני הנמל
בנמל התעופה קיים טרמינל ומסלול המראה ונחיתה יחיד.
טיסות לישראל וממנה
חברות התעופה ויז אייר ובלו אייר מפעילות כל אחת בין 2–3 טיסות שבועיות לנמל התעופה בן-גוריון.
תחבורה אל הנמל וממנו
נמל התעופה ממוקם 9 ק"מ ממזרח למרכז העיר על הכביש האירופי E576. הנסיעה ממרכז העיר אורכת כ-20 דקות.
CTP Cluj Napoca, חברת התחבורה הציבורית המקומית, מפעילה את כביש מספר 8 המחבר את נמל התעופה עם כיכר מיכאי האמיץ שבמרכז העיר ואת טרוליבוס מספר 5 לתחנת הרכבת.
דביר חבר
דביר חבר (נולד בשנת 1980) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש מפקד חטיבת עודד. קודם לכן שימש סגן מפקד חטיבת גולני ומפקד גדס"ר גולני.
ביוגרפיה
בשנת 2015 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף גדס"ר במרכז לאימונים באש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2016. ב-23 ביוני 2016 מונה למפקד גדס"ר גולני, תפקיד אותו מילא עד דצמבר 2017. בהמשך שימש כסגן מפקד חטיבת גולני בין השנים 2017–2018. לאחר מכן מונה למפקד גדוד הדס בבה"ד 1 בין השנים 2018–2019. ב-18 בנובמבר 2019 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת עודד.
חיים אישיים
חבר מתגורר בסוסיא, נשוי לרותם ואב לארבעה. הוא בנו של זאב חבר (זמביש), מראשי מועצת יש"ע ומזכ"ל אמנה.
עונת 1960/1961 בסרייה א'
עונת 1960/1961 בסרייה א' הייתה העונה ה-59 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-25 בספטמבר 1960 והסתיימו ב-10 ביוני 1961.
בליגה השתתפו 18 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
טורינו, לקו וקטניה היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
יובנטוס זכתה באליפות בפעם ה-12 בתולדות המועדון.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו לאציו, נאפולי ובארי (לאחר הפסד לקבוצות שזכו במספר נקודות זהה בסוף העונה). במקום הקבוצות שירדו לסרייה א' העפילו ונציה, מנטובה ופלרמו.
כדורגלנים מצטיינים
סרג'יו בריגנטי מפדובה כבש 27 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
בית היתומים ציון בלומנטל
בית היתומים ציון בלומנטל הוא בית יתומים וחינוך יהודי אורתודוקסי בירושלים. בית היתומים נוסד בשנת 1900 והוא המוסד הפעיל הוותיק ביותר בישראל בתחומו.
היסטוריה
בית היתומים הוקם בסמוך לשכונת הבוכרים בשנת 1900 על ידי הרב אברהם יוחנן בלומנטל (תרל"ז –1966 ), יליד ירושלים, שהוביל את בית היתומים במשך 50 שנה. אשתו של בלומנטל, שיינה, שימשה כמנהלת במשך 40 שנה. למשך זמן מה שימש חתנם של בלומנטל, הרב יהושע פישל זקס, כמנהל חינוכי בבית היתומים. עד שנת 1920 בית היתומים בלומנטל היה ביתם של 85 יתומים. בית היתומים קלט יתומים רבים ממלחמות העולם הראשונה והשנייה ומלחמת העצמאות הישראלית.
בית היתומים בלומנטל היה ידוע ביצירת סביבה ביתית משפחתית לנוער מקהילות דתיות שונות - ספרדי, אשכנזי, חסידי וכו'. השימוש בעברית כשפת ההוראה הרשמית שימש לאיחוד ילדים ממדינות ושפות שונות.
במשך עשורים רבים בית היתומים היה מקום פופולרי לאירועים גדולים. בבית היתומים הכתירו את הרב הראשי לישראל בשנת 1921. שם גם ביצעו את הטיש הראשון של האדמו"ר מבעלזא בירושלים לאחר בריחתו מאירופה הכבושה הנאצית בשנת 1944, ואת חתונתו של ר ' יוסף דב סולובייצ'יק, ישיבת ראש ראש ישיבת בריסקר בישראל בשנת תשמ"ה.
עם התפתחות שכונת גאולה סביב אתר בית היתומים, הפך המוסד לחלק מרובע גאולה. הוא ממוקם שני רחובות מצפון לצומת המרכזי של כיכר השבת. מגרש פינתי ברחובות הושעיה ויחזקאל זכה לשם "כיכר בלומנטל" לכבוד המייסד, הרב אברהם יוחנן בלומנטל.
חניכי בית היתומים
בשנותיו הראשונות התאכסנו בבית היתומים ילדים שהוריהם נהרגו על ידי נערים ערבים. ילדים אחרים הוצבו על ידי הורים עניים. כיום, מרבית התושבים אינם יתומים, אלא ילדים שהוריהם חולים במחלות נפשיות או בהתמכרויות, או שהם מרוששים, חלקם קורבנות להתעללות פיזית או רגשית. בית היתומים מקבל גם ילדים עולים יהודים מרוסיה ואתיופיה.
בסוף שנת 2011 בית היתומים אכלס 100 ילדים בגילאי שבע עד 18. 120 בני נוער נוספים לומדים בבית ספר תיכון בישיבה בשם "יגדיל תורה".
פעילויות נוכחיות
בניין בית היתומים נבנה סביב חצר מרכזית. לרשות החוסים יש גן שעשועים חיצוני, חדר כושר מאובזר, ספרייה ופינת ליטוף. בית היתומים מספק פעילויות חוץ-לימודיות אחר הצהריים כמו כדורעף, התעמלות, שיעורי מוזיקה, חדר מחשבים וגינון.
בשנת 2004 החל בית היתומים בתוכנית סידור משפחות, או יחידות משפחתיות, עבור בנים בגילאי שבע עד 14. כיום יש במקום חמש יחידות משפחתיות, בהן קבוצות של 12 נערים הגרים בדירות פרטיות יחד עם זוג צעיר וילדיהם הקטנים. בני הזוג משמשים כהורים במעונות, מגישים ואוכלים ארוחות עם הבנים ודואגים לצרכיהם היומיומיים.
חברי הסגל המנהל
הרב ברוך רקובסקי, נינו של המייסד, הוא המנהל המבצע. אמו, גברת רבקה רקובסקי, נכדתו של המייסד, היא המנהלת.
בוגרים מפורסמים
לאורך השנים הפכו חוסי בית היתומים לרבנים, עורכי דין, רואי חשבון, פקידים, מורים ובעלי מקצוע. בוגרים בולטים הם משה אבוטבול ודוד אזולאי ממפלגת ש"ס.
בוראוגדוס סיידה
בוראוגדוס סיידה (שם מדעי: Boreogadus saida) הוא מין של דג קרח יחיד בסוגו ממשפחת השיבוטיים ומצוי רק במימי האזור הארקטי, לצד קרובו מהמין בקלה ארקטית.
מין דג זה קרוב לשיבוט אך קטן יותר ומגיע בממוצע לאורך 40 ס"מ. הוא בעל גוף דק, סנפירים גבוהים וראש בעל עיניים גדולות ושפתיים רחבות בעלות זיפי חישה קטנים. צבעו כסוף-זהוב עם סנפירים מעט כהים יותר. דג זה מצוי צפונה יותר מכל דג אחר, עקב חלבון נוגד קיפאון המצוי בדמו ומאפשר לו לשרוד עד לטמפרטורה של 0–4 מעלות.
דג זה נפוץ קרוב לפני המים בלהקות, הרחק מקרחונים אך הוא יכול לשרוד גם עד לעומק 900 מ' ובטווח של קרחונים קפואים והוא נפוץ עד לקו 84 מעלות, בצפון רוסיה, גרינלנד, אלסקה וקנדה. דגים קטנים אלה ניזונים מפלנקטון וסרטנונים ונאכלים בתורם בידי עופות ימיים, חדשנים, לבתנים וכלבי ים וכן נידוגים כדגי מאכל בעיקר ברוסיה.
שלושה אידיוטים
3 אידיוטים הוא סרט הודי מסוגת סרט התבגרות קומי דרמטי משנת 2009. הסרט נכתב ובוים על ידי ראג'קומאר היראני, התסריט נכתב בידי אבהיג'אט ג'ושי והופק בידי וידו וינוד צ'ופרה. הסרט מלווה את החברות של שלושה תלמידים במכללה להנדסה בהודו, והוא מציג סאטירה על לחצים חברתיים תחת מערכת החינוך ההודית. הסרט מתאר שתי תקופות במקביל, אחת בהווה, והשנייה לפני עשר שנים בעבר. בסרט מככבים אמיר ח'אן, רנגהנטן מדהבן, שרמאן ג'שי, קארינה קאפור, אומי ויידיה ומונה סינג.
הסרט זכה לביקורות חיוביות והצלחה מסחרית. עם יציאתו לאור, הוא עמד בראש רשימת הסרטים הנצפים. הסרט זכה בפרס פילמפייר לסרט הטוב ביותר לשנת 2009 ונחשב לאחד הסרטים ההודים הטובים ביותר.
לאור הצלחת הסרט בהודו, בשנת 2017 נעתה גרסה מקסיקנית לסרט זה.
מסרים
הסרט מבקר בחריפות את אופן הלימוד המבוסס על שינון, את הלחץ להישגיות המופעל מצד המשפחות ומצד המורים, המביא להתאבדויות ולהרס עצמי, ואת המרדף אחר ההצלחה על חשבון הגשמה עצמית. הביקורת היא על התזה של מנהל האוניברסיטה הטוען ש"החיים הם מרוץ, ומי שמגיע שני אינו נחשב. אם לא תרוץ מהר ירמסו אותך". או: "שאפו למצוינות וההצלחה תשאף אליכם". טענת גיבור הסרט היא דווקא שיש לרדוף אחר החלום ולא אחר חלומם של אחרים, לחשוב מחוץ לקופסה ולא לסבך דברים, אלא פשוט לזרום עם חייך, ואז ההצלחה תגיע אליך, או לכל הפחות הסיפוק מעיסוקך.
שטחי חסות של הכתר הבריטי
שטחי חסות של הכתר הבריטי (באנגלית: Crown Dependencies) הם טריטוריות הנמצאות בבעלות הכתר הבריטי ותחת שלטון בית המלוכה, אך אינם חלק מהממלכה המאוחדת, בניגוד לטריטוריות הבריטיות שמעבר לים שנמצאות בבעלות הממלכה המאוחדת. שטחי החסות כוללים את איי התעלה ג'רזי וגרנזי השוכנים בתעלת למאנש, ואת האי מאן בים האירי.
מאחר שמדובר בתחומי שיפוט נפרדים, שטחי החסות אינם מהווים חלק רשמי מהממלכה המאוחדת, אך כל שלושת שטחי החסות חברים במועצה הבריטית-אירית. החל משנת 2005 מכהן בכל אחד משטחי החסות שר ראשי, המחזיק בסמכויות דומות לראש ממשלה. אולם, מאחר שמדובר ברכוש של הכתר הבריטי השטחים אינם נחשבים למדינות ריבוניות בזכות עצמם, והסמכות לחוקק חוקים המשפיעים על האיים נמצאת ברשות הרשות המחוקקת שלהם, תוך קבלת הסכמה מהכתר באמצעות המועצה המלכותית.
שטחי החסות, ביחד עם הממלכה המאוחדת, ידועים באופן קולקטיבי כ"האיים הבריטיים". מאז כניסתו לתוקף של חוק האזרחות הבריטית 1981 הם נחשבים כחלק מהממלכה המאוחדת לצורך עניינים חוקיים הקשורים לאזרחות וללאום הבריטיים.
האיניילורוס
האיניילורוס (שם מדעי: Hyainailurus) הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת ההאיניילוריים, אשר חי בתקופת המיוקן. המאובנים שלו התגלו באירופה, אסיה ואפריקה. בסוג זה נכללו 3 מינים.
יונק קדום זה היה קרובו של ההאינדון, דמוי הצבוע ולעיתים נחשב לשייך לאותו סוג. הוא הגיע לגובה מטר ולמשקל של 500 קילוגרם, אחד מהגדולים בבני משפחתו לצד הסימבאקובוואה והמגיסטותריום מאפריקה, אך הוא היה ההאינדון הגדול ביותר באסיה. מבנה גופו דמה לזה של צבוע עם רגליים קצרות ולסתות חזקות שנועדו למחוץ עצמות בנשיכה. ככל הנראה הוא היה אוכל נבלות.
אפנטזיה
אפנטזיה היא חוסר היכולת ליצור באופן רצוני דימויים חזותיים בעיני המחשבה.
התופעה תוארה לראשונה על ידי פרנסיס גלטון ב-1880 אך לא זכתה להתייחסות משמעותית במחקר. רק בשנת 2015, צוות בראשות פרופסור אדם זמאן מאוניברסיטת אקסטר טבע את המונח שמקורו במילה היוונית העתיקה (φᾰντᾰσῐ́ᾱ ), שפירושו "דמיון", והתחילית a- ( ᾰ̓- ), שפירושו "בלי".
התופעה ההפוכה בה הדמיון נראה חי במיוחד קרויה היפרפנטזיה.
ההערכה המקובלת למדידת התופעה היא באמצעות שאלון VVIQ.
צ'ונגג'ין
צ'וֹנְגְגִ'ין (בקוריאנית: 청진시) היא עיר הבירה של מחוז צפון האמגיונג, המחוז הצפון מזרחי של קוריאה-הצפונית. היא העיר השלישית בגודלה במדינה (אחרי פיונגיאנג והמהונג) ומכונה לעיתים "עיר הברזל". צ'ונגג'ין היא עיר נמל השוכנת על גדותיו המערביים של ים יפן.
היסטוריה
צ'ונגג'ין הייתה כפר דייגים קטן עד לסיפוח האימפריה הקוריאנית (1897–1910) על ידי יפן בשנת 1910. שנת היווסדה לא ידועה. פירוש האותיות הסיניות המייצגות את שמה הוא "מעבר הנהר".
במהלך מלחמת יפן-רוסיה (1904–1905), נחתו כוחות יפניים בצ'ונגג'ין וייסדו במקום בסיס אספקה, לאור קרבתו לקווים הקדמיים של מנצ'וריה. היפנים נשארו שם גם לאחר תום המלחמה ובשנת 1908 הכריזו על העיר כנמל פתוח לסחורות קוריאניות וכנקודת קצה עבור סחורות המגיעות מסין. בתקופה זו נודעה העיר בשם "סֵיישִין" (מפני שכך מבוטאות אותיות השם הסיניות על ידי יפנים).
בשנת 1945 נכבשה העיר, לאחר התנגדות קלה, על ידי הסובייטים, כמה ימים בלבד לפני סיום מלחמת העולם השנייה. תחת שלטון צפון קוריאה, העיר נשארה מרכז תעשייתי וצבאי חשוב.
קרולינה וסיצ'ק
קרולינה וסיצ'ק (בגרמנית: Caroline Vasicek; נולדה ב-19 באוגוסט 1974) היא שחקנית וזמרת אוסטרית.
ביוגרפיה
וסיצ'ק נולדה בווינה ולמדה דרמה ומוזיקה בעירה. תפקידה הראשון על הבמה היה בגיל עשר. היא שיחקה את המספרת בהפקה של "יוסף וכתונת הפסים המשגעת", הופיעה במחזמר "אליזבת" אודות אליזבת, נסיכת בוואריה, וכן גם במחזות הזמר "גריז" בתפקיד סנדי ו"היפה והחיה" בתפקיד בל.
בדיבוב המקורי של הסרט "בת הים הקטנה" של חברת וולט דיסני היא דיבבה שתיים מהאחיות של אריאל, כאשר בגרסת הדיבוב האוסטרית של הסרט היא דיבבה את הדמות הראשית, אריאל. בגרסת הדיבוב הגרמנית של הסרט "מולאן" היא ביצעה את קטעי השירה של מולאן.
ב-2005 הופיעה במחזמר אודות דרקולה.
דוממיים
דּוֹמְמִיִּים (שם מדעי: Elopidae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הטרפוניים בתוכה סוג יחיד - דּוֹמֵם (Elops; ביוונית: ellops - סוג של נחש) ובו 7 מינים.
מאפיינים
הדוממים הם דגים גדולים הקרובים למשפחה גדולי עין, אך קטנים מהם ומגיעים רק לאורך מטר' ושוקלים עד 10 קילוגרם. בצורתם הם מזכירים סרדינים ענקיים, אף שאינם קרובים אליהם והם בעלי סנפירים רחבים המיועדים לתנועה מהירה, גוף דמוי-אליפסה ועיניים גדולות המצויות בטבעות גדולות.
דגים אלה הם טורפים מהירים של דגים קטנים וסרטנים. מחזור חייהם דומה למחזור חיי הצלופחים: הם מתפתחים בים כלרוות מסוג Leptocephalus, דמויי סרט הצפים בזרם ולאחר שהם מתבגרים יותר הם מתכווצים ונראים כמו הבוגרים. הם יכולים לחיות בנוסף לים ולאוקיינוס, בקרבת החוף גם במים מליחים. כמו כן הם יכולים להימצא בימים ממוזגים וקרירים.
דגים אלה בעלי עצמות רבות ולכן הם לא נחשבים לדגים מסחריים, אך עדיין יכולים לשמש כפיתיון.
ססקטון
ססקטון (באנגלית: Saskatoon) היא עיר בפרובינציית ססקצ'ואן בקנדה. העיר שוכנת על גדות נהר סאות' ססקצ'ואן בדרום-מרכז הפרובינציה. בעיר מתגוררים כ-246,376 תושבים (נכון ל-2016), מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר מבחינת אוכלוסייה בססקצ'ואן.
היסטוריה
ססקטון הוקמה ב-1882 על ידי חברת הקולוניזציה טמפרנס (Temperance Colonization Society) שמקורה היה בעיר טורונטו. אנשי החברה, שהונהגו על ידי ג'ון ניילסון לייק (John Neilson Lake), היו מתודיסטים שרצו לברוח מהסחר במשקאות חריפים בטורונטו ולהקים קהילה "יבשה" בערבות קנדה. מקור השם הוא במילה בשפת קרי המקומית שהיא השם של פרי יער מקומי. ב-1885 ההתיישבות הפכה לבסיס של השלטונות הקנדיים במהלך המרד הצפון-מערבי.
בתחילת המאה ה-20 ססקטון החלה לגדול באופן משמעותי. ב-1903 היא קיבלה מעמד של עיירה, וב-1906 היא קיבלה מעמד של עיר.
השפל הגדול וסופות קערת האבק בשנות ה-30 של המאה ה-20 גרמו להגירה של חוואים מהאזור לעיר בתקווה לעתיד טוב יותר. בעקבות מלחמת העולם השנייה העיר עברה תהליך תיעוש ועיור והמשיכה לגדול במהירות עד שהפכה לעיר הגדולה בססקצ'ואן.
כלכלה
כלכלת ססקטון מתבססת על כריית משאבים באזורה, כמו אשלג, פחם ואורניום, הפקת נפט, חקלאות, ותעשיות הנלוות לתחומים אלו. מרכזה של פוטש קורפוריישן אוף ססקצ'ואן (Potash Corporation of Saskatchewan), אחת מחברות האשלג הגדולות בעולם, נמצא בססקטון.
חינוך
בעיר פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת ססקצ'ואן.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ססקטון ג'ון ג'י. דיפנבייקר, הקרוי על שמו של ג'ון דיפנבייקר, ראש ממשלת קנדה ה-13. בנוסף לנמל זה יש שדה תעופה קטן יותר המשמש לתעופה כללית במרחק של כ-20 קילומטרים דרומית לססקטון.
אלימלך (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
נמל התעופה הבין-לאומי יאשי
נמל התעופה הבינלאומי יאשי (באנגלית: Iași International Airport, ברומנית: Aeroportul Internațional Iași) הוא נמל תעופה בינלאומי, הממוקם כ-8 ק"מ מזרחית למרכז העיר יאשי ברומניה.
נמל התעופה הוא הרביעי בגודלו מבחינת נפח התנועה האווירית ברומניה, וכן הוא אחד הנמלים הוותיקים ברומניה.
הנמל משמש כבסיסם של בלו אייר, טארום, וויז אייר.
בנמל קיימים 3 טרמינלים, כאשר טרמינל 1 הישן וטרמינל 3 החדש משמשים לטיסות בינלאומיות, בעוד טרמינל 2 משתמש לטיסות פנים.
את הנמל משתמש מסלול המראה ונחיתה יחיד.
טיסות לישראל וממנה
חברות התעופה טארום וויז אייר מפעילות בין 2–3 טיסות שבועיות מהנמל לתל אביב.
שמואל גל
שמואל גל (נולד ב-1940) הוא מתמטיקאי וסטטיסטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
שמואל גל סיים בשנת 1962 בהצטיינות יתרה את התואר השני במתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים עם עבודה על אפרוקסימציות סטוכסטיות בהדרכתו של ה. קסטן. ב-1972 סיים שם עבודת דוקטורט על "פתרון מינימקס לכמה בעיות חיפוש" בהדרכתו של אריה דבורצקי. בשנים 1965–1973 עבד כמתמטיקאי בכיר בתעשייה האווירית. במקביל בשנים 1970–1973 לימד כמדריך במחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב ובשנים-1973–1975 היה מדריך בכיר בתחום באוניברסיטת חיפה. אחרי שעבד כחוקר אורח ב-IBM במרכז למחקר ווטסון ביורקטאון הייטס בשנים 1977–1978, בשנים 1981–1990 עבד בהוראה בטכניון. בשנים 1973–1997 עבד במחקר ב IBM ישראל. בשנת 1994 התמנה לפרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת חיפה. בשנים 1995–1998 שימש ראש המחלקה לסטטיסטיקה.
גל המציא את טבלאות גל לדיוק לשם הערכה ממוחשבת של פונקציות יסודיות. יחד עם צבי יהודאי פיתח בשנת 1993 אלגוריתם חדש למיון ששימש את חברת IBM. גל פתר את המשחק "הנסיכה והמפלצת" ותרם תרומות משמעותיות בתחום משחקי החיפוש. כמו כן עסק בתחום "שאלות המפגש" ביחד עם עמיתיו סטיב אלפרן, ויק בסטון וג'ון הווארד.
שחר קמתי להודות
שחר קמתי להודות היא סליחה לאשמורות מאת רבי שלמה אבן גבירול, שנועדה למעמדי הסליחות בחודש אלול ובעשרת ימי תשובה. היא נקלטה בסדר הסליחות במנהגי אשכנז, בנוסח איטליה (גם בשחרית של יום הכיפורים), ובסדר "שפתי רננות" (סדר סליחות כמנהג טריפולי וג'רבה), ובעבר גם בנוסח רומניא. הסליחה ידועה גם בשל הרפרן שלה, נפשי בשאלתי ועמי בבקשתי.
תוכן הסליחה מבוסס על כך שבעקבות חורבן בית המקדש לא ניתן יותר להקריב את הקרבנות המכפרים, ועל כן אין ברירה אלא לבקש שמילות התפילה והוידוי תשמשנה כתחליף לעבודת הקורבנות במטרה לרצות את הקב"ה, ולזכות בחיים.
בסוף כל מחרוזת של הסליחה מופיע הפזמון החוזר, המשתמש בביטוי של אסתר המלכה:. במשפט זה מודגש שבקשת החיים של המשורר אינה רק בקשה אישית על חייו שלו, אלא בקשה לחיי העם כולו.
באקרוסטיכון רמוז שם המחבר (שלמה הקטן - חזק).
בהשפעת הסליחה הזו חוברה סליחה נוספת, "יושב בסתר עליון מגני וצנתי", שגם בה הפזמון החוזר הוא "נפשי בשאלתי ועמי בבקשתי".
לגנוסוכוס
לגנוסוכוס (שם מדעי: Laganosuchus; משמעות השם: "laganon" - פנקייק, "souchos" - תנין, כלומר: "תנין הפנקייק") הוא סוג נכחד של דמוי-תנין, אשר חי לפני 95 מיליון שנה בקרטיקון העליון. המאובנים שלו התגלו בידי החוקרים פול סרנו והנס לארסון במשלחת מ-2009 שמצאה מינים שונים של דמויי-תנינאים כמו הקפרוסוכוס והאנטוסוכוס. בסוג זה נמצאו שני מינים. הראשון נמצא בתצורות אקאר (Echkar Formation) שבניז'ר והשתייך למין L. thaumastos. מין נוסף, L. maghrebensis נמצא בדרום-מזרח מרוקו.
הלגוסוכוס היה תנין מוזר בעל גולגולת ולסת שטוחים שדמו במראם לפנקייק עגול. אורך הגולגולת הגיע למטר אחד ואורך הגוף עד ל-6 מטרים. תנין זה עוצב למארב תת-מיימי בצורה שנתנה לו להמתין בשכיבה על הקרקעית וללכדו כל יצור קטן כמו דגים, חסילונים ויצורי מים נוספים ששחו בקרבת מקום ולא חשדו שהלסת שייכת לתנין. אז התנין סגר את הלסת במהירות ולכד עם שיניו את היצור הקטן.
הוא חי במקווי מים רדודים שהיו נפוצים אז איפה שהיום מדבר סהרה. ייתכן שהפצת המדבר העצום גרמה להכחדתו והכחדת הדגים שחיו סביבו.
קוביטיים
קוביטיים (שם מדעי: Cobitidae; ע"פ האקדמיה ללשון העברית: בִּינוּנִיִּים, אך השם הועבר למשפחה Nemacheilidae) היא משפחת דגים מסדרת הקרפיונאים החיים במים מתוקים וחיים בקרבה לקרקעית. רבים מהם הם דגי נוי פופולרים שחלקם הפכו למינים פולשים. הם חיים בעולם הישן מאירופה עד למרוקו וחלקם מצויים בארץ ישראל.
הדגים מגיעים לאורך 40 סנטימטרים, והם בעלי גוף מוארך ודק המזכיר תולעת. הם בעלי שפתיים גדולות איתם הם יונקים ושואבים דברים ובינים קטנים איתם הם חשים במזון על הקרקעית. דגים אלה נחים ולא נעים הרבה. מזונם הוא חומר אורגני המצוי על קרקעית האגמים והנהרות בהם הם חיים, וכן הם טורפים סרטנים וחרקי מים או זחלים.
סוגים
מינים רבים שהיו במשפחה עברו למשפחה בינוניים (Nemacheilidae):
פישוט
{{פירושונים| פישוט הוא הפיכת נושא מסובך, קשה להבנה או קשה לביצוע, לנושא פשוט יותר, קל להבנה או קל לביצוע
ראו גם
}}
הנרי מארי
הנרי אלכסנדר מארי (באנגלית: Henry Alexander Murray; 13 במאי 1893 — 23 ביוני 1988) היה פסיכולוג אמריקאי, ששימש מרצה ומנהל הקליניקה הפסיכולוגית בבית הספר לאמנויות ומדעים באוניברסיטת הרווארד. מארי פיתח, יחד עם כריסטיאנה מורגן, מבחן השלכה להערכת מאפייני אישיות, המוכר בשם מבחן TAT (מבחן התפסת נושא).
OSB
OSB (ראשי תיבות באנגלית של: Oriented Strand Board) הוא סוג של עץ תעשייתי הדומה ללוח שבבית (סיבית), שנוצר על ידי הוספת דבקים ולאחר מכן דחיסה של שכבות של גדילי עץ (פתיתים) תוך שיכוב באוריינטציה מכוונת. הוא הומצא על ידי ארמין אלמנדורף בקליפורניה בשנת 1963. ל-OSB עשוי להיות משטח מחוספס ומגוון עם רצועות בודדות בסביבות 2.5 על 1.5 ס"מ שוכבים בצורה לא אחידה זה על פני זה, ומיוצרים במגוון סוגים ועוביים. שבבי OSB מחוברים על ידי דבק מקשר שמורכב מפורמלדהיד שמצריך תקנים מחמירים מהסיבה שאותו חומר גורם צריבה בריאות ונחשב מסרטן וודאי בבני אדם, גרסאות עדכניות osb 4 ומעלה לרוב לא מכילים את החומר ועושים שימוש בחומר ידידותי ומכך מתאימים גם למקומות בסביבת ילדים כמו גנים . הלוח משמש בתעשיה לצורך בידוד בבנית גגות ובתים.
שימושים
OSB הוא חומר בעל תכונות מכניות טובות ההופכות אותו למתאים במיוחד ליישומים נושאי עומס בבנייה. הוא פופולרי יותר מדיקט, ותופס 66% משוק הפאנלים המבניים. השימושים הנפוצים ביותר הם ככיסוי בקירות, ריצוף וסיפון גג. עבור יישומי קירות חיצוניים, פנלים זמינים עם שכבת מחסום קרינה בצד אחד המקלה על ההתקנה ומגבירה את ביצועי האנרגיה של מעטפת הבניין. OSB משמש גם בייצור רהיטים.
ייצור
לוח גדיל מכוון מיוצר במחצלות רחבות משכבות בכיוון צולב של רצועות עץ דקות ומלבניות דחוסות ולבודות יחד עם שעווה ושרף סינתטי.
סוגי השרפים הדביקים בהם נעשה שימוש כוללים: אוריאה-פורמלדהיד (OSB סוג 1, לא מבני, לא עמיד למים); דבק מבוסס איזוציאנאט (או מבוסס PMDI על בסיס פולי-מתילן דיפניל דיאיזוציאנט) באזורים פנימיים עם דבק מלמין - אוריאה-פורמלדהיד או פנול פורמלדהיד שרף על פני השטח (OSB סוג 2, מבני, עמיד במים בשטח הפנים), שרף פנול פורמלדהיד לכל אורכו (OSB סוגים 3 ו-4, מבניים, לשימוש בסביבות לחות ובחוץ).
השכבות נוצרות על ידי גריסת העץ לרצועות, אותן מנפות ולאחר מכן מכוונות על גבי חגורה או חוטים. המחצלת עשויה בקו יוצר. פסי עץ בשכבות החיצוניות מיושרות לציר החוזק של הפאנל, בעוד שכבות פנימיות מאונכות. מספר השכבות המונחות נקבע בחלקו על ידי עובי הלוח, אך מוגבל על ידי הציוד המותקן באתר הייצור. שכבות בודדות יכולות גם להשתנות בעובי כדי לתת עובי פאנל מוגמר שונה (בדרך כלל, שכבה של 15 ס"מ תפיק פאנל בעובי של 15 מ"מ. המחצלת מונחת במכבש תרמי כדי לדחוס את הפתיתים ולקשר אותם על ידי הפעלת חום ואשפרה של השרף שצף על הפתיתים. לוחות בודדים נחתכים לאחר מכן מהמחצלות לגדלים מוגמרים. רוב ה-OSB בעולם מיוצר בארצות הברית ובקנדה במתקני ייצור גדולים.
מוצרים קשורים
חומרים אחרים מלבד עץ שימשו לייצור מוצרים דומים ל-OSB. לוח קש מבני מכוון הוא לוח מהונדס שנעשה על ידי פיצול קש ונוצר על ידי הוספת דבקי P-MDI ולאחר מכן דחיסה חמה של שכבות קש בכיוונים ספציפיים. ניתן להכין לוח סטרנד גם מבאגאס (bagasse).