cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טבח מאונטיין מדוז
היחסים עם המתיישבים המורמונים
בתקופה בה הגיעה החבורה אורגנה טריטוריית יוטה כדמוקרטיה תאוקרטית בהנהגתו של בריגהם יאנג, שהקים מושבות לאורך שביל קליפורניה והשביל הספרדי הישן. זמן קצר לפני הגעת החבורה הוציא נשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן צו ובו הורה על משלוח כוחות צבא ליוטה. שמועות התרוצצו בטריטוריה על המניעים לתנועות כוחות צבא פדרליים. יאנג פרסום פקודות שונות, כשהוא מאיץ באוכלוסייה להתכונן לבואם של הכוחות. בסופו של דבר הכריז יאנג על ממשל צבאי והורה לאגור מזון.
חבורת בייקר-פנצ'ר נתקלה בסירוב של סוחרי סולט לייק סיטי לרכוש מהם אספקה, בגלל ההוראה של יאנג לאגור מזון, והחליטה לעזוב את היישוב ולהמשיך דרך השביל הספרדי הישן שעבר בדרום יוטה. באוגוסט 1857 עבר ג'ורג' א. סמית (George Albert Smith, אחד משנים עשר השליחים (Quorum of the Twelve Apostles) שבראש הכנסייה המורמונית) מפארוון (Parowan) ברחבי דרום יוטה כשהוא מורה למתיישבים המורמונים שם לאגור מזון לקראת העימות הצפוי. ב-25 באוגוסט, בדרכו חזרה לסולט לייק סיטי, חנה סמית בסמוך לחבורת בייקר-פנצ'ר בקורן קריק (Corn Creek, סמוך ליישוב קנוש (Kanosh) של ימינו), 110 קילומטרים צפונית לפראוון. החבורה עברה כ-270 קילומטרים בדרכם דרומה מסולט לייק סיטי, וג'ייקוב המבלין (Jacob Hamblin), שהיה בחבורתו של סמית, הציע להם שהשיירה תמשיך בשביל ותיתן לבקר שאיתם מנוחה במאונטיין מדוז, עמק שהיה בו מרעה טוב והיה סמוך לחווה.
קשר ומצור
חבורת בייקר-פנצ'ר עזבה את קורן קריק והמשיכה כ-200 קילומטרים כשהיא עוברת את פארוון, וסידר סיטי, קהילות מורמוניות של דרום יוטה שהונהגו בהקבלה על ידי ויליאם דיים (William H. Dame) ואייזק האייט (Isaac C. Haight). האייט ודיים היו בנוסף המנהיגים הצבאיים הבכירים האזוריים של לגיון נאוו (המיליציה המורמונית). כשחבורת בייקר-פנצ'ר התקרבה לאזורם נערכו מפגשים של המנהיגים המקומיים בסידר סיטי ובפארוון שבהם התלבטו איך לממש את ההכרזה של בריגהם יאנג על הממשל הצבאי. ב-4 בספטמבר נפגש האייט עם ג'ון דויל לי שפעל בקרב האינדיאנים והעלה את הרעיון שלי יתקוף את השיירה עם אינדיאנים בני בריתו. ביום ראשון, 6 בספטמבר, ניהל האייט את מושב המועצה השבועי לאחר התפילות בכנסייה, והעלה את השאלה מה לעשות במהגרים. הועלו במסגרת הישיבה טענות שהמהגרים התפארו שהם עומדים "להרוג כל מורמוני ארור" ושבכוונת חלק מהמהגרים להמתין לצבא האמריקני העתיד לפלוש ליוטה ולהצטרף אליו. הוא הציע שאינדיאנים יבצעו טבח בחבורה. ההצעה נידונה, אבל לא כל חברי המועצה הסכימו שזו דרך הפעולה הנכונה. המועצה החליטה שלא לנקוט שום פעולה עד שהאייט ישלח שליח מהיר, ג'יימס האסלם, למחרת לסולט לייק סיטי (מסע בן שישה ימים הלוך ושוב על גב סוס) על מנת לקבל עצה מבריגהם יאנג, כיוון שביוטה טרם פעלו שירותי טלגרף. לאחר שהמועצה התפזרה החליט האייט לשלוח שליח דרומה לג'ון דויל לי. מה אמר האייט ללי נותר בגדר תעלומה, אבל בהתחשב בתזמון ייתכן שזה היה קשור להחלטה של המועצה לחכות לעצה מבריגהם יאנג. אבל בכל מקרה לי עזב את ביתו באותו יום בלוויית חבורה של 15 אינדיאנים משבט פאיוט בדרכו למאונטיין מדוז.
חבורת בייקר-פנצ'ר הגיעה בתחילת ספטמבר למאונטיין מדוז במצב רוח שפוף, לאחר שניסיונותיהם לרכוש אספקה נדחו על ידי המורמונים. מאונטיין מדוז הייתה נקודת עצירה ידועה בשביל הספרדי הישן והחבורה מצאה בו שפע מים ומרעה לבקר ולסוסים. הם תכננו לנוח במקום כמה ימים ולהתאושש לפני שימשיכו בקטע הבא במסעם בן ה-64 קילומטרים שהיה עתיד לקחתם מחוץ לגבולות יוטה, אבל ב-7 בספטמבר הותקפה החבורה על ידי חברי המיליציה המחופשים לאינדיאנים ואינדיאנים משבט פאיוט. חבורת בייקר-פנצ'ר הגנה על עצמה בכך שיצרה מעגל מהעגלות והנמיכה אותם כשהגלגלים של כל עגלה קשורים לעגלה הבאה, יחד עם חפירת שוחות רדודות והשלכת החול מתחת לעגלות ובתוכם, תוך יצירת מחסום חזק יותר. שבעה מהגרים נהרגו בתחילת ההתקפה ונקברו בתוך מחנה העגלות המכותרות. שישה עשר נוספים נפצעו. ההתקפה נמשכה חמישה ימים שבמהלכם לא הייתה למשפחות הנצורות גישה למים או לבשר ציד והתחמושת שלהם הלכה ואזלה. בינתיים החלו המנהיגים של המיליציה לחשוש שחלק מהמהגרים ראו אנשים לבנים בין התוקפים, וקרוב לוודאי שגילו את הזהות האמיתית של תוקפיהם. עקב כך נפלה ההחלטה להרוג את כל המהגרים, למעט ילדים קטנים.
רציחות ותוצאת הטבח
ביום שישי, 11 בספטמבר 1857, ניגשו שני אנשי מיליציה לעגלות של חבורת בייקר-פנצ'ר כשהם מנופפים בדגל לבן ואליהם הצטרף ג'ון דויל לי שהיה איש קשר עם האינדיאנים וקצין במיליציה. לי סיפר למהגרים המותשים מהקרב שהוא ניהל משא ומתן עם התוקפים בני הפאיוט והם הסכימו להפסקת אש, ולכך שהמהגרים יצאו בשלום תוך הגנה של המורמונים על מנת לשוב לסידר סיטי מרחק של 58 קילומטרים משם בתמורת להעברת כל הבקר, הסוסים והאספקה שאיתם לידי האינדיאנים. המהגרים קיבלו את התנאים והובלו מחוץ למתחם שלהם. הגברים הבוגרים הופרדו מהנשים והילדים. הגברים הוצעדו בזוגות מלווים באנשי מיליציה. כשהאות ניתן, הסתובבו אנשי המיליציה וירו בגברים מחבורת בייקר-פנצ'ר. הנשים והנערים נרצחו על ידי חברי מיליציה נוספים שהסתתרו בשיחים ובנקיקים הקרובים. חברי המיליציה נשבעו לשמור בסוד את האירוע. התוכנית הייתה להאשים את האינדיאנים בטבח. חברי המיליציה הותירו בחיים ילדים קטנים מתוך מחשבה שהם צעירים מדי על מנת שיוכלו להעיד מה אירע. ילדים אלו אומצו על ידי משפחות מורמוניות. שבעה עשר ילדים חולצו אחר-כך על ידי הצבא האמריקני והוחזרו לקרובים בארקנסו. חלק מרכושם של הנרצחים נלקח על ידי האינדיאנים שהיו מעורבים באירוע, אבל מרבית חפצי הערך והבקר נלקחו על ידי המורמונים בדרום יוטה, כולל ג'ון דויל לי. חלק מהבקר נלקח לסולט לייק סיטי ונמכר או נסחר. יתרת הרכוש האישי של בני חבורת בייקר-פנצ'ר נלקח לבית המעשר בסידר סיטי למכירה פומבית למורמונים בני המקום.
חקירות והעמדה לדין
חקירה ראשונה נערכה על ידי בריגהם יאנג שראיין את ג'ון דויל לי ב-29 בספטמבר 1857. ב-1858 שלח יאנג דו"ח למפקח על ענייני האינדיאנים בממשל הפדרלי (Commissioner of Indian Affairs) ובו הצהיר כי הטבח היה מעשה ידיהם של אינדיאנים. מלחמת יוטה דחתה כל חקירה על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית עד 1859, כאשר ג'ייקוב פורניי (Jacob Forney) ומייג'ור ג'יימס הנרי קרלטון מצבא ארצות הברית ערכו חקירות. קרלטון מצא במאונטיין מדוז שיער נשים שהסתבך בשיחים ועצמות ילדים עדיין בזרועות אימהותיהם. קרלטון אמר אחר כך שהיה זה "מראה שלא יישכח לעולם". לאחר שאספו גולגולות ועצמות של הנרצחים קברו אותם החיילים בפיקודו של קרלטון והקימו על הקבר גל אבנים וצלב.
קרלטון ראיין כמה מתיישבים מורמונים מקומיים ומנהיגים של שבטי הפאיוט, והגיע למסקנה שהייתה מעורבות של מורמונים בטבח. הוא סיכם את ממצאיו בדו"ח במאי 1859, ושלח אותו לעוזר לראש כוח אדם בצבא ארצות הברית. ג'ייקוב פורניי, מפקח ראשי לעניינים אינדיאנים ביוטה, ערך אף הוא חקירה שכללה ביקור באזור בקיץ 1859 וחילץ רבים מילדיהם של קורבנות הטבח שאומצו על ידי משפחות מורמוניות, ואסף אותם במטרה להסיע אותם לקרוביהם בארקנסו. פורניי הגיע למסקנה כי הפאיוט לא פעלו לבדם והטבח לא היה יכול להתרחש בלי השתתפות של המתיישבים הלבנים. בדו"ח ששלח קרלטון לקונגרס של ארצות הברית הוא כינה את הטבח ההמוני "פשע מרושע", והאשים מנהיגים מקומיים ובכירים מהכנסייה בביצוע הטבח.
שופט פדרלי שנשלח לטריטוריה לאחר מלחמת יוטה במרץ 1859, השופט ג'ון קרדלבאו (John Cradlebaugh; 1872-1819), כינס את חבר המושבעים הגדול בפרובו ביוטה בנוגע לטבח, אבל חבר המושבעים דחה כל הכנת כתבי אישום. עם זאת, קרדלבאו ערך סיור באזור מאונטיין מדוז בליווי צבאי. קרדלבאו ניסה לעצור את ג'ון דויל לי, אייזק האייט וג'ון היגבי, אבל הם נמלטו לפני שניתן היה לאתרם. קרדלבאו האשים בפומבי את בריגהם יאנג כמי שהסית לטבח ולכן "שותף לפני ביצוע הפשע". השופט המורמוני המחוזי אליאס סמית אסר את יאנג בתוקף צו טריטוריאלי, ככל הנראה כדרך למנוע את מאסרו ומשפטו במערכת המשפט הפדרלית שהמורמונים חשדו שהיא נגדם. כיוון שבסופו של דבר לא הוכנו כתבי אישום פדרליים יאנג שוחרר.
חקירות נוספות, שנקטעו עקב מלחמת האזרחים האמריקנית, התחדשו שוב ב-1871 כאשר התובעים קיבלו תצהיר מפיליפ קלינגנסמית. קלינגנסמית היה בישוף בכנסייה המורמונית ונפח מסידר סיטי, אבל בהגיע שנות ה-70 של המאה ה-19 הוא עזב את הכנסייה ועקר לנבדה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 הוגשו כתבי אישום כנגד לי, דיים, פיליפ קלינגנסמית ושניים נוספים (אלוט וילדן (Ellott Willden) וג'ורג' אדאיר (George Adair) הבן), והם נאסרו. צווים הוצאו במטרה להביא למעצרם של ארבעה אחרים (האייט, היגבי, ויליאם ק. סטיוארט (William C. Stewart) וסמיואל ג'וקס (Samuel Jukes)) שירדו למחתרת. קלינגנסמית קיבל חנינה מראש בתמורה להסכמתו להעיד. בריגהם יאנג נידה מהכנסייה כמה מהמשתתפים בטבח, כולל האייט ולי ב-1870. הממשל הציע פרס של 500 דולרים בגין לכידתם של האייט, היגבי וסטיוארט, בעוד שהתובעים החליטו בסופו של דבר שלא להגיש כתבי אישום כנגד דיים וילדן ואדאיר.
כפי שחוקי טריטוריית יוטה קבעו, בעת קביעת גזר הדין ניתנה ללי האפשרות לבחור בצורת הוצאתו להורג: בתלייה, בעריפת ראש או בירייה. הוא בחר להיירות. לפני שהוצא להורג ב-23 במרץ 1877 (20 שנים אחרי הטבח) טען לי כי הוא משמש שעיר לעזאזל לשותפים האחרים לטבח. בריגהם יאנג הצהיר כי גורלו של לי היה מוצדק, אבל הוא לא כיפר על פשעו.
ביקורת וניתוח של הטבח
הדו"ח הראשון על האירוע נעשה ב-1859 בידי קרלטון, שצבא ארצות הברית הטיל עליו לחקור את האירוע ולקבור את הגופות החשופות עדיין במאונטיין מדוז. אף על פי שהטבח תואר במידה מסוימת בתקשורת במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19. התקופה הראשונה של פרסום בקנה מידה לאומי נרחב על הטבח החלה סביב 1872, אחרי שהחוקרים השיגו את הווידוי של קלינגסמית. ב-1867 הוציא ק.ו. ואייט (C.V. Waite) לאור את הספר "היסטוריה אותנטית של בריגהם יאנג" (An Authentic History Of Brigham Young) ובו תיאור המאורעות. ב-1872 כתב מארק טוויין על הטבח דרך העדשות של דעת הקהל האמריקנית בת זמנו בנספח לספר המסעות Roughing It האוטוביוגרפי למחצה. ב-1873 היה הטבח נושא בולט בספר ההיסטוריה של המורמונים "הקדושים מהרי הרוקי" (The Rocky Mountain Saint), שכתב תומאס סטנהאוס (T. B. H. Stenhouse), מורמוני שעזב את הכנסייה. העיתונים הגדולים כיסו את משפטי לי מקרוב מ-1874 עד 1876, והוצאתו להורג ב-1877 כוסתה בצורה נרחבת.
הטבח טופל בצורה נרחבת בכמה מחקרים היסטוריים, החל בווידוי של לי ב-1877, שביטא את דעתו שג'ורג' סמית נשלח לדרום דקוטה על ידי בריגהם יאנג במטרה ליזום את הטבח. ב-1910 היה הטבח נושא לספרון מאת ג'וזיה גיבס (Josiah F. Gibbs), שגם הוא ייחס ליאנג ולסמית אחריות לטבח. ב-1915 תואר הטבח בספרו של ג'ק לונדון "The Star Rover" מנקודת מבטו של נער צעיר, ג'סי, הבן של קפטן פנצ'ר. עבודת המחקר המקיפה והמפורטת הראשונה שהשתמשה בשיטות היסטוריות מודרניות הייתה "טבח מאונטיין מדוז" (The Mountain Meadows Massacre) ב-1950 על ידי חואניטה ברוקס (Juanita Brooks), חוקרת מורמונית שחיה בסמוך לאזור בדרום יוטה. ברוקס לא מצאה עדות למעורבות ישירה של בריגהם יאנג, אבל האשימה אותו בהפרעה לחקירה ובהסתה שעוררה את ההתקפה.
בתחילה הכחישה הכנסייה המורמונית מעורבות כלשהי של מורמונים, ואז שתקה בנושא. ב-1872 היא נידתה כמה מהמשתתפים בשל חלקם בטבח. מאז, הכנסייה המורמונית גינתה את הטבח והודתה במעורבות של מנהיגים מורמונים מקומיים בו. בספטמבר 2007 פרסמה הכנסייה מאמר בביטאונה המציין 150 שנים מאז שהטרגדיה התרחשה.
הנצחה
האנדרטה הראשונה שהנציחה את הקורבנות נבנתה שנתיים לאחר הטבח בידי מייג'ור קרלטון והחיילים בפיקודו. האנדרטה הייתה גל אבנים פשוט שהורם מעל קברם של 34 קורבנות ובראשו הוצב צלב מעץ ארז. האנדרטה נתגלתה הרוסה וצבא ארצות הברית הקים אותה מחדש ב-1864. לפי כמה דיווחים האנדרטה נהרסה ב-1861, כאשר משלחת בראשות בריגהם יאנג הגיעה למאונטיין מדוז. וילפורד וודרף (Wilford Woodruff), שאחר-כך התמנה לנשיא הכנסייה, טען שלאחר שקרא את הכתובת החרותה על הצלב: "הנקמה היא שלי, כה אמר האל. אני אשיב כגמולם", הגיב יאנג, "צריך להיות הנקמה היא שלי והשבתי מעט". ב-1932 בנו תושבים מהאזור חומת הנצחה סביב שרידי האנדרטה.
החל ב-1988 תכננה אגודת מאונטיין מדוז (Mountain Meadows Association), שחבריה צאצאים של קורבנות חבורת בייקר-פנצ'ר ומורמונים, אנדרטה חדשה באתר. האנדרטה הושלמה ב-1999 והיא מתוחזקת על ידי מחלקת הפארקים של יוטה.
ב-1955 על מנת להנציח את קורבנות הטבח הוקמה אנדרטה בכיכר העיר של הריסון בארקנסו. מצד אחד של האנדרטה יש מפה וסיכום של הטבח, ובצד השני רשימה של שמות הקורבנות. ב-2005 נבנה בקארולטון (Carrollton) העתק של גל האבנים מ-1859, והוא מתוחזק על ידי "קרן המונומנט של מאונטיין מדוז" (Mountain Meadows Monument Foundation).
ב-2007 נערך במאונטיין מדוז טקס לציון 150 שנים לטבח. כ-400 משתתפים, כולל רבים מהצאצאים של קורבנות הטבח ונציג בכיר של הכנסייה המורמונית השתתפו בטקס.
ב-2011 הוכרז המקום אתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) לאחר מאמצי שתדלנות משותפים של צאצאי הקורבנות והכנסייה המורמונית.
ב-2014, לאחר שחקר את המסמכים של צבא ארצות הברית ובדק את האתר, הגיע הארכאולוג אוורט בסט (Everett Bassett) למסקנה ששני קברי ההמונים של קורבנות הטבח שחשבו כי הם באתר של האנדרטה שהקימה הכנסייה המורמונית, הם בפועל במקום אחר שהוא קרקע פרטית. אגודת מאונטיין מדוז מנסה להגיע להסכמה עם בעל הקרקע לשימור האתרים כמונומנט לאומי.
לקריאה נוספת
הטבח מוזכר במאות ספרים, סרטים ומאמרים, להלן הספרים הבולטים בנושא:
דז'ה מרקוש (מנצח)
דז'ה מרקוש (בהונגרית: Márkus Dezső; פשט, 15 בדצמבר 1869 – בודפשט, 20 בספטמבר 1948) היה מנצח, מנהל תיאטרון ומורה יהודי-הונגרי. אחיהם של האדריכל גזה מרקוש והעיתונאי מיקשה מרקוש.
ביוגרפיה
דז'ה מרקוש נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ מרקוש, סוחר זכוכית, ושל אנה (נינה) קוֹהְן (הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן). הוא למד מוזיקה באקדמיה הלאומית למוזיקה לימים קיבל את השם האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט ולאחר מכן בווינה, שם היה תלמידו של הנס שמידט ורוברט פוקס. הוא התכונן להיות פסנתרן והופיע כתלמידו של אימרה סקיי בשנת 1879, ואחר כך היה תלמידו של פרנץ ליסט. בהמשך עבד כמנצח, תחילה בבאד אישל ומשנת 1893 ב"תיאטרון העם" בבודפשט. בין השנים 1895 עד 1898 היה הקורפטיטור (פסנתרן חזרות) של בית האופרה של בודפשט, ואז ב-1898 עבר לפראג, ומשנת 1901 לאמסטרדם, משם חזר ב-1903.
בין 1903 לבין 1911 הוא שוב היה מנצח בבית האופרה. עד 1911 ניצח בכמה הופעות בכורה, בהן שמשון ודלילה של קאמי סן-סנס, ולה בוהם של פוצ'יני. בשנת 1911 ייסד את להקת "אופרת העם" של בודפשט (לימים תיאטרון ארקל), בה היה גם המנהל עד 1914. משנת 1918 היה המנהל המוזיקלי הראשי של "תיאטרון העיר" (Városi Szinház), משנת 1921 היה מנצח האופראי של התיאטרון ולבסוף משנת 1926 הוא שוב היה המנהל המוזיקלי הראשי. לאחר פרישתו לימד פיתוח קול. תלמידיו כללו בין היתר את אנה באתי, מריה נמט ואת בתו שלו. הוא נפטר בבודפשט ב-20 בספטמבר 1948.
אשתו, אילונה סויר, הייתה זמרת אופרה ואופרטה, לה נישא ב-19 ביוני 1905 בבודפשט.
קריקסוס
קריקסוס (נפטר בשנת 72 לפנה"ס) היה ממנהיגי מרד העבדים השלישי נגד האימפריה הרומית יחד עם ספרטקוס ואוינומאוס.
קריקסוס היה גאלי (אזור צפון צרפת של ימינו). משמעות השם קריקסוס בגאלית הוא בעל שיער מתולתל. הוא היה עבד אשר הוכשר בבית הספר לגלדיאטורים (לודוס) ליד העיר קפואה שהיה שייך לקווינטוס לנטולוס בטיאטוס.
לאחר כשנה החליט קריקסוס להיפרד מצבאו של ספרטקוס, לאחר חילוקי דעות לגבי המשך המאבק. מטרת ספרטקוס הייתה עלייה צפונה והחזרת העבדים לביתם באזור גאליה ותראקיה (בולגריה ואזור הבלקן של היום), ואילו קריקסוס החליט להישאר להשתקע באזור דרום איטליה.
באביב של שנת 72 לפנה"ס, שני לגיונות רומאיים בהנהגתם של גאנוס קורנליוס לאנטולוס קלאודיוס ולוסיוס גאליוס פובליקולה נשלחו לחסל את המרד. הם ארבו לקריקסוס ולצבאו, שהיה מורכב מלוחמים קלטים וגרמנים באזור פוליה (דרום מזרח איטליה). בקרב המכריע למרגלות הר גרגנוס, שלח קריקסוס את השבטים הגרמניים לשם ריכוך ההגנה הרומית לפני התקיפה, בעזרת הגלדיאטורים הקלטים המאומנים בהנהגתו, אולם השבטים הגרמניים בגדו בו וברחו משדה הקרב. לבסוף נהרגו בקרב קריקסוס ויתר הלוחמים.
חוק הרשויות המקומיות (בחירות)
חוק הרשויות המקומיות (בחירות), תשכ״ה–1965 הוא החוק המסדיר את הבחירות לרשויות המקומיות (עיריות ומועצות מקומיות, אך לא מועצות אזוריות) בישראל.
היסטוריה חקיקתית
בנובמבר 2008 אושר בכנסת תיקון מס' 39 לחוק, שאותו יזם חבר הכנסת יורם מרציאנו, קבע שחבר ועדה קרואה מנוע מלהתמודד בבחירות שייערכו באותה רשות מקומית לראשונה לאחר מינויו. דברי ההסבר להצעת החוק נימקו הגבלה זו: "מי שמונה לוועדות כאמור ממלא תפקידי מפתח ברשות המקומית בלי שנבחר לכך. כדי למנוע עדיפות לא הוגנת לאותם אנשים בבחירות הראשונות המתקיימות לאחר מינוים, וכדי להבטיח ניהול מקצועי של ענייני הרשות המקומית על ידי מי שמונה כאמור ללא צורך בהתחשבות בשיקולים פוליטיים, מוצע להגביל את התמודדותם בבחירות הראשונות לרשות המקומית שייערכו לאחר מינוים לוועדה."
ביולי 2023 אושר בכנסת תיקון מס' 53 לחוק, שנחקק ביוזמת חברי הכנסת עמית הלוי, אביחי בוארון, ששון גואטה ומשה גפני. התיקון מבטל את השינוי שנעשה בתיקון מס' 39, ומאפשר לחבר ועדה קרואה להתמודד בבחירות לרשות המקומית. דברי ההסבר להצעת החוק נימקו שהגבלת זכותו של ראש ועדה קרואה להיבחר "חמורה מדי הן כלפי המבקשים להתמודד והן כלפי ציבור הבוחרים שעשוי לבקש לבחור בהם, אינה נותנת משקל ראוי לזכות היסוד לבחור ולהיבחר, ומונעת מאנשים המכירים את הרשות המקומית ותרמו לה בתפקידם בוועדה הממונה להתמודד על תפקיד נבחרי הציבור באותה רשות מקומית." עם זאת, התיקון לחוק מכונה באמצעי התקשורת "חוק טבריה", משום שנועד, על פי ההערכות, לאפשר לראש הוועדה הקרואה בטבריה, בועז יוסף, להתמודד לראשות העירייה בבחירות הקרובות לרשויות המקומיות. נגד תיקון זה הוגשו עתירות אחדות לבג"ץ, שפסק שהחוק לא יהיה תקף לגבי הבחירות הקרובות לרשויות המקומיות, ותקפותו תחל מהבחירות הבאות.
הוראות החוק העיקריות
מועצה של רשות מקומית תיבחר בבחירות כלליות (לכל תושבי הרשות המקומית הבוגרים נתונה זכות לבחור ולהיבחר), ישירות, שוות (לכל תושב קול אחד בלבד, השווה לכל קול אחר), חשאיות ויחסיות. זכאי להצביע בבחירות ברשות מקומית מסוימת מי שרשום בפנקס הבוחרים של אותה רשות מקומית. לכל בחירות יוכן פנקס בוחרים שיכלול כל אדם שיום הולדתו ה־17 חל לא יאוחר מיום הבחירות והיה רשום הוא ומענו במרשם האוכלוסין כתושב של אותה רשות מקומית ביום שליפת הפנקס, למעט מי שבתוך 18 החודשים שקדמו ליום הבחירות היה רשום כבוחר בפנקס הבוחרים של רשות מקומית אחרת, לרבות מועצה אזורית, ובאותה רשות התקיימו בחירות בתקופה האמורה.
מועד הבחירות
הבחירות לכל המועצות יקוימו מדי חמש שנים, ביום ג' השלישי לחודש חשוון; אולם אם הייתה השנה הרביעית שלאחר הבחירות האחרונות שנה מעוברת, יקויימו הבחירות ביום ג' הראשון לאותו חודש.
במספר מקרים תיתכן הקדמתן של הבחירות או דחייתן:
מועמדים
רשאיות להגיש רשימת מועמדים אחת בלבד כל קבוצת בוחרים המונה 200 איש או שני אחוזים ממספר הבוחרים שפנקס הבוחרים (הקטן מבין השניים), וכן כל סיעה של הכנסת, כל מפלגה וכל סיעה של המועצה היוצאת. אדם יוכל להיות מועמד ברשימת מועמדים אחת בלבד; מי שהסכים להכללת שמו בשתי רשימות מועמדים או יותר, ימחק מנהל הבחירות את שמו מכל הרשימות.
רשימת מועמדים לא תשתתף בבחירות לרשויות המקומיות אם יש במטרותיה או במעשיה, במפורש או במשתמע, אחד מאלה:
תוצאות הבחירות
אחוז החסימה אותו נדרשות הרשימות המתמודדות בבחירות לעבור כדי להיבחר למועצה, מחושב לפי הנוסחה הבאה:
לדוגמה, אם יש 1500 קולות כשרים ו-15 חברי מועצה, הרי שהמודד למנדט הוא 100 קולות, ואחוז החסימה שעומד על 75% מהמודד למנדט יהיה 75 קולות.
לאחר קביעת אחוז החסימה, נוטלים את קולות הרשימות שעברו אותו, ומחלקים אותם שוב במספר חברי המועצה, כשהתוצאה משמשת כ"מודד למנדט". המנדטים מחולקים בין רשימות אלו, באופן יחסי לגודלם, ובהתאם למספר המנדטים שניתן להשלים במספר קולותיהם. בדומה לבחירות לכנסת, רשאיות הרשימות להתקשר ביניהן בהסכם עודפים, כשהסכמים אלו תקפים רק כאשר שתי הרשימות המסכימות עברו את אחוז החסימה.
הצבעה במקומות מיוחדים
פרקים אחדים עוסקים בהצבעה במקומות מיוחדים:
הילדה ברנשטיין
הילדה ברנשטיין (באנגלית: Hilda Bernstein; 15 במאי 1915 – 8 בספטמבר 2006) הייתה מחברת ספרים, אמנית, ואקטיביסטית נגד האפרטהייד ולמען זכויות נשים.
שנים ראשונות
ברנשטיין נולדה בלונדון למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה. הוריה היו שמעון ודורה שוורץ. כשמלאו לה עשר, אביה, שכל חייו השתייך לתנועה הבולשביקית ושימש כנספח לשכת הסחר של רוסיה בבריטניה, נקרא לחזור לברית המועצות. לא עלה בידו לחזור לבריטניה, ולאחר מותו היא עזבה את בית הספר על מנת לעבוד ולהתפרנס לפני שהיגרה לדרום אפריקה בגיל 18 לעבוד כעיתונאית.
אקטיביזם בדרום אפריקה
ברנשטיין הייתה לחברה פעילה במפלגת הלייבור בתגובה לעליית הפשיזם באירופה. עם זאת, כיוון שמפלגה זו לא הייתה שותפה לדאגתה והתנגדותה לאפרטהייד, ברנשטיין נטשה אותה והצטרפה למפלגה הקומוניסטית של דרום אפריקה, שהייתה המפלגה היחידה בדרום אפריקה שלא הייתה נהוגה בה הפרדה גזעית. היא הדגימה את כישוריה ומיומנויות הלוגיסטיקה והפואטיקה מול הוועד הלאומי, הוועד הפועל של המפלגה.
דרך פעילותה הפוליטית היא פגשה את ליונל "ראסטי" ברנשטיין, עמו התחתנה בחודש מרץ 1941.
ב-1943 היא נבחרה למועצת העיר של יוהנסבורג על ידי ציבור הבוחרים, שכלל בוחרים לבנים בלבד, ובכך הייתה חברת המפלגה הקומוניסטית היחידה שהצליחה להיבחר. היא כיהנה בתפקיד זה במשך שלוש שנים ועשתה בו שימוש כפלטפורמה לפרסום חוסר הצדק של האפרטהייד.
בשנת 1950 התמקדה ברנשטיין באקטיביזם למען זכויות נשים. ב-1965 היא ייסדה במשותף את פדרציית הנשים הרב-גזעית של דרום אפריקה (Federation of South African Women), והיא הייתה אחת ממארגנות צעדת הנשים לפרטוריה (Women's March to Pretoria). כתביה הופיעו בקביעות בכתבי עת בדרום אפריקה וברחבי העולם.
ב-1963 בעלה ראסטי נעצר ביוהנסבורג עם יתר 19 המנהיגים הפוליטיים של מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי. ראסטי זוכה במשפט ריבוניה (Rivonia) ושוחרר בערבות למעצר בית. כשהמשטרה חזרה לעצור את בני הזוג ברנשטיין, הילדה וראסטי ברחו מביתם ונמלטו לבוטסואנה, כשהם חוצים את הגבול ברגל.
החיים בגלות
בגלות התיישבו לבסוף בני הזוג ברנשטיין בבריטניה, שם הם המשיכו לעבוד במפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי. ברנשטיין הקדישה את כישרונות הביטוי ומיומנויות התקשורת הכתיבה והדברור שלה לתנועת האנטי האפרטהייד, ולמען תנועת השלום. רבים מכתביה, נאומיה ועבודותיה יצאו לאור באירופה, ארצות הברית וקנדה.
היא כתבה מספר ספרים, כולל The World that Was Ours ("העולם שהיה שלנו") אשר תיעד את הבריחה מדרום אפריקה, והקדישה זמן רב יותר לאמנות שלה שהוצגה בתערוכות שונות, והפכה לחלק מאוספים ציבוריים ופרטיים. עבודות האמנות שלה שימשו בפרסומים רבים על התנועה נגד האפרטהייד.
החזרה לדרום אפריקה
בשנת 1998 הוענקו להם תוארי כבוד מאוניברסיטת נטאל (University of Natal) על תרומתם המשמעותית לקידום הדמוקרטיה בדרום אפריקה. ב-2002 נפטר ראסטי בביתם.
בשנת 2004 הוענק לברנשטיין פרס ה-Luthuli Silver Award עבור "תרומתה להשגת שוויון מגדרי ומאבקה להשגת חברה דמוקרטית חופשית" בדרום אפריקה. היא נפטרה מ אי-ספיקת לב בגיל 91 בביתה בקייפטאון, דרום אפריקה. היא הותירה אחריה ארבעה ילדים: טוני, פטריק, פרנסס, וקית ברנשטיין.
בחודש מרץ 2011 מדינת גמביה הנפיקה בול לכבודה של ברנשטיין והיא הוכרזה כאחת הגיבורות האגדיות של אפריקה.
בניין יצרן אנרגיה
המונח נטבע לראשונה בשנת 1994 על ידי רולף דיש (Rolf Disch) בעת שבנה את בית מגוריו הפרטי, ה-Heliotrope כבניין יצרן האנרגיה הראשון בעולם. לאחר מכן, הוסיף דיש לשכלל את התפיסה בפרויקטים נוספים שנבנו על ידי חברת רולף דיש אדריכלות סולארית, במטרה לקדם אימוץ רחב יותר של מבנים יצרני אנרגיה לשימושי מגורים, מסחר וקמעונות. חברת Disch גורסת כי Energy Plus היא יותר מסתם שיטה לייצור דיור ידידותי לסביבה, אלא גם מושג אקולוגי ואדריכלי משולב. ככאלה, Energy Plus נועדה להיות עדיפה על עיצובים בעלי צריכת אנרגיה מופחתת, או מאופסי אנרגיה כמו אלה של בניין פאסיבי.
גישה טכנית
גישת Energy Plus עושה שימוש במגוון טכניקות לייצור בניין המייצר יותר אנרגיה ממה שהוא צורך. דוגמה טיפוסית היא לכידת חום במהלך היום, על מנת להפחית את הצורך לייצר חום לאורך הלילה. הלכידה מושגת באמצעות אזורי חלון גדולים הפונים לצפון ולדרום, כדי לאפשר לאור השמש לחדור למבנה. דבר זה מפחית את הצורך בשימוש באנרגיית תאורה. חלונות בעלי שלוש שכבות (ערך U = 0.7) לוכדים את החום בפנים. תוספת של בידוד כבד פירושה שהמבנה עדיין חם בערב ולכן זקוק לחימום מופחת. במבנה Energy Plus המכונה ספינת השמש, ששטחו 5,600 מטרים רבועים ומשלב שימושים של מסחר ומגורים, השתמשו בטכניקות כמו חומרים של שינוי פאזות בקירות ובידוד ואקום. כך מתאפשרת זמינות מרבית של שטח הרצפה מבלי לפגוע בבידוד יעיל.
היבטים חברתיים וקהילתיים
חלק חשוב בגישת ה- Energy Plus, המבדילה אותה מתפיסות דומות, הוא שהבעלים או השוכר של בניין Energy Plus אמור להיות מסוגל לחיות ולעבוד בו בנוחות, מבלי לוותר על אורח החיים או על רמת החיים הרגילה. לדוגמה, לוחות סולריים מעוצבים באופן אסתטי, כך שישתלבו בחזית המבנה. זה משקף את הדגש של Energy Plus על תכנון ושילוב קהילתי, כאשר היבטים של תחבורה, ניהול מים ותקשורת נחשבים גם הם כחלק מהתכנון. עיצוב Energy Plus אף מדגיש את החשיבות של פיתוח בר-קיימא בקהילות בכלל. קהילה חסכונית באנרגיה נתפסת כמייצרת הזדהות חיובית וגאווה קהילתית. רולף דיש אומר שהוא מושך אוכלוסייה איכותית, מיזמים חדשניים ומקומות עבודה יצירתיים באמצעות העיצובים שלו וטכניקות תכנון עירוניות מקיימות, כמו ניהול תנועה הכולל מסלולי הליכה רחבים, מסלולי אופניים וקישורים לתחבורה ציבורית הם כולם חלק מאידיאל Energy Plus. כך, למשל, הדיירים והבעלים משלבים אופניים ורכב שיתופי, ובשכונה יש אזור רחב נטול מכוניות.
ההליוטרופה (Heliotrope)
המעצב של ההליוטרופה (Heliotrope), שנבנה בשנת 1994 כמגורים הפרטיים והפרויקט המיוחד של רולף די ש בפרייבורג, טוען כי הוא הבניין הראשון בעולם שייצר יותר אנרגיה מזו שהוא משתמש בה, בהסתמך על אנרגיה מתחדשת לחלוטין וחופשית מפליטות ו-CO2 נייטרלי. המבנה מסתובב כדי לעקוב אחר השמש, דבר המאפשר לו להשתמש בכמות גדולה של אור שמש וחום טבעי במהלך היום. בבניין משולבות טכנולוגיות שונות לייצור אנרגיה, כולל לוח מעקב פוטו-וולטאי סולארי כפול צירים בגודל 56 מטרים מרובעים, מחליף חום גיאותרמי, יחידת חום וכוח משולבים (CHP) ומעקה מרפסת סולארית-תרמית, כדי לספק חום ומים חמים. אלה בשילוב כמויות הבידוד הגדולות מאפשרות להליוטרופה לייצר פי ארבעה עד שישה מצריכת האנרגיה שלה (תלוי בעונת השנה). הבניין מצויד גם במערכת לניקוי מים אפורים וקומפוסטציה מובנית של פסולת.
לאחר הצלחת ההליוטרופ בפרייבורג, Hansgrohe התקשרה עם רולף דיש אדריכלות סולארית לתכנון ובניית הליוטרופ נוסף שישמש כמרכז מבקרים ואולם תצוגה באופנבורג, גרמניה. בניין ההליוטרופ השלישי נבנה בהילפטולטשטיין שבבוואריה כדי לשמש כמעבדת שיניים טכנית.
השכונה הסולארית (Solar Settlement)
עם הצלחתו של ההליוטרופ, יישמה חברת רולף דיש אדריכלות סולארית את תפיסת ה- Energy Plus שלה בבנייה רווייה על ידי פיתוח קהילתי של 50 בנייני Energy Plus. הפרויקט, שנקרא השכונה הסולארית (Solar Settlement), נבנה בין השנים 2000–2005 ברובע וובן בפרייבורג, ומהווה דוגמה לחזונו של דיש '"ציווי סביבתי בסיסי" (“fundamental environmental imperative”). נכון לשנת 2011, הבניינים מאוכלסים יותר מ -8 שנים בתפוסה מלאה וכל אחד מהם ייצר יותר מ -5,000 אירו (5,600 דולר) של עודפי אנרגיה בשנה, מהם נהנו בעלי הבתים. הפרויקט זכה בשנת 2002 בפרס 'בניין השנה' ובפרס שילוב אנרגיה סולארית במגורים, ובשנת 2006 בפרס 'קהילת הדיור היפה ביותר בגרמניה'.
בעיצוב פנים של הבניינים נעשה שימוש בעץ מהיער השחור ובתאורה טבעית שמספקת חללים מוארים בשמחה וזרימה טבעית מחדר לחדר. הדיירים ב-Solar Settlement טוענים כי לא התפשרו ברמת החיים שלהם, וכי הם נהנים מבחינה סביבתית וכלכלית.
ספינת השמש (Sun Ship)
ספינת השמש (Sun Ship), הממוקמת בסמוך לשכונה הסולארית שילרברג בפרייבורג, משתרעת על פני שטח של 5,600 מטרים רבועים וכוללת שימושים של מסחר, משרדים ומגורים. ספינת השמש כוללת סופרמרקט, חנות נוחות ובית קפה בקומה הראשונה, משרדים וחללי עבודה בקומה השנייה ובקומה הרביעית, ותשעה פנטהאוזים על הגג. ההיבטים הבולטים במבנה הם קירותיו המבודדים בוואקום, אוורור עם התאוששות חום של 95%, חלונות משולשים וחזית של פאנלים סולריים.
כבניין המשרדים יצרן האנרגיה הראשון בעולם, ספינת השמש מציג לא רק יעילות אנרגטית גבוהה, אלא גם סביבת עבודה נעימה. המשרדים מוקפים בחלונות שמחדירים אור שמש טבעי מצפון ומדרום, ועל ידי כך מצמצמים את השימוש באור מלאכותי, שצורך אנרגיה. בנוסף למשרדים ולשטחי המסחר, שני חדרי ישיבות מספקים מקום להרצאות, לפגישות ומשמשים גם כאולם תצוגה.
הווילה בארסוף
בשנת 2018 תוכננה בארסוף וילה על ידי האדריכל יוסי קורי שמייצרת יותר חשמל משהיא צורכת. הווילה בשטח 250 מ"ר משתרעת על מגרש של 700 מ"ר וכוללת ארבעה חדרי שינה, סלון, מטבח ופטיו. על הבית הולבשה מעטפת קירות בצורת V שממתנת את חדירת השמש, ובנוסף מאפשרת להלביש עליה את המערכת הסולארית. לדברי האדריכל, הבית כולל 60 חומרים אקולוגיים המתחלקים לחומרים מקומיים, ממוחזרים ומתחדשים. על גגות המבנה יש 90 מ"ר של תאים פוטו-וולטאים.
רשם הקבלנים
רשם הקבלנים הוא אגף במשרד הבינוי והשיכון הממונה על ניהול רישום קבלנים בפנקס הקבלנים.
אמה קאניף
אמה קאניף (באנגלית: Emma Cunniffe; נולדה ב-3 ביולי 1973) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
רשם הקבלנים
היסטוריה וסמכויות
על פי החוק בישראל, החובה על קבלן להיות רשום, היא רק אם מבצע עבודה ב"ענף ראשי" ביותר מ-90,471 שקל חדש לעבודה, או עבודה ב"ענף משנה" העולה על סך 47,255 שקל חדש לעבודה.
אמה קאניף
קריירה
בין התפקידים ששיחקה קאניף בטלוויזיה היו אֶמָה בסדרה "האגמים" (BBC, בשנים 1997 ו-1999), בִּידִי ב"תקוות גדולות", עיבוד טלוויזיוני לספרו של דיקנס, בדרמה "כל אנשי המלך", "Clash of the Santas" לצדם של רובסון גרין ומארק בנטון, בסדרה "לדפוק שעון" (של ה-BBC), וב-"Flesh and Blood" יחד עם כריסטופר אקלסטון.
רשם הקבלנים
היסטוריה וסמכויות
ע"פ סעיף 7 לחוק, חייב הרשם להיוועץ בוועדה המייעצת לפני כל רישום קבלן. ע"פ פרשנות בית המשפט חובת היוועצות קיימת לפני כל החלטה ולא רק לפני החלטה חריגה. הוועדה המייעצת מונה 6 חברים המומחים בתחומים שונים, ומגיעים בעיקר מהאקדמיה.
אמה קאניף
קריירה
קאניף הופיעה בתפקיד אורח בפרק "Night Terrors" בעונה השישית של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" לצדו של מאט סמית שגילם את הדוקטור האחד עשר. היא הופיעה בסרט הדוקומנטרי "The Genius of Mozart". בתפקיד אשתו של מוצרט, קונסטנצה. ב-2000 גילמה את קרול בוינטון בעיבוד לספר "פגישה עם המוות" מאת אגאתה כריסטי בעונה ה-11 של הסדרה "פוארו". בשנת 2014 שיחקה בתפקיד סמלת בילוש הותורן באופרת הסבון "קורוניישן סטריט", בה חקרה את מקרה התקיפה של טינה מקינטייר (בגילומה של מישל קיגן) ואחר כך את מותה. בינואר 2015 גילמה את הדמות של אליסה, אמה של קנזי קאלהון, בסדרה "דרך ווטרלו".
רשם הקבלנים
היסטוריה וסמכויות
רוב ככול הרשמים הפועלים מכוח חוק יושבים תחת סמכות משרד המשפטים, שונה מכך רשם זה הנמצא תחת סמכות שר הבינוי והשיכון.
אמה קאניף
קריירה
בתיאטרון שיחקה קאניף במחזה "אלוף הבונים" וזכתה על הופעתה בפרס התיאטרון הבריטי לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה לשנת 2000. עוד בתיאטרון הופיעה במחזה "Tales from Hollywood, Losing Louis" בטרפלגר סטודיוס בלונדון. ב-2006 שיחקה במחזה "Women Beware Women" עבור הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד-אפון-אייבון. ב-2011 הייתה מועמדת לפרס "what's on stage" על הופעתה בתפקיד אליזבת פרוקטור במחזה "ציד המכשפות" בתיאטרון הפתוח בריג'נט פארק.
רשם הקבלנים
היסטוריה וסמכויות
נכון לשנת 2023, הרשם הוא עו"ד עמית גריידי, המנהל את האגף.
אמה קאניף
קריירה
ב-2015 הופיעה קאניף בתפקיד מייבל גרייסון בסדרת הטלוויזיה "האב בראון" של ה-BBC בפרק "The Truth in the Wine". באותה שנה שיחקה במחזה "המלכה אן" מאת הלן אדמונדסון בהפקת הלהקה השייקספירית המלכותית.
אנומאנוס (מורד)
אנומאנוס היה גלאדיאטור גאלי (אזור צרפת - בלגיה של היום) אשר הוכשר בבית הספר לגלדיאטורים (לודוס) של קווינטוס לנטולוס בטיאטוס ששכן ליד העיר קפואה שבדרום מערב איטליה.
אנומאנוס ברח יחד עם קריקסוס וספרטקוס במהלך מרד הגלדיאטורים בלודוס של בטיאטוס במהלכו ברחו עוד כ-70 עבדים וגלדיאטורים נוספים.
אנומאנוס היה הדוקטורה (מורה) של בית בטיאטוס ולימד את הגלאדיאטורים החדשים שהגיעו.
אנומאנוס, יחד עם קריקסוס וספרטקוס, היה ממנהיגי מרד העבדים השלישי נגד האימפריה הרומית (71-73 לפנה"ס). אנומאנוס היה שותף לניצחונות הראשונים של צבא המורדים נגד האימפריה הרומית, לאחר התקוממותם של הגלדיאטורים, המשיכו אנומאנוס, ספרטקוס וקריקסוס לפרוץ ללודוסים נוספים ולשחרר עבדים רבים באזור קפואה וניאפוליס.
לדיכוי המרד נשלחו תחילה 2 לגיונות רומאיים תחת פיקודו של גאיוס קלאודיוס גלאבר בקרב המכריע למרגלות הר ווזוביס נחלו הרומאים תבוסה כואבת.
אנומאנוס מת כשנה לאחר פרוץ המרד בחורף של שנת 72 לפנה"ס במהלך אחת הפשיטות של צבא המורדים על הערים באזור דרום איטליה.
יחסי איראן–קירגיזסטן
יחסי איראן–קירגיזסטן הם יחסי החוץ שבין קירגיזסטן לאיראן. יחסים אלו נחשבים לנינוחים יחסית.
סחר
נכון לשנת 2019, היקף הסחר בין איראן לקירגיזסטן מסתכם ביותר מ-44 מיליון דולר. איראן מייצאת בעיקר בגדים, אגוזים, צבעים וריצוף לקירגיזסטן ומייבאת בשר, תבואה ופלדה.
שתי המדינות חתמו על הסכמים לשיתוף פעולה בתחומי התחבורה, המכס, הסחר והיחסים הכלכליים. איראן וקירגיזסטן משתפות פעולה גם בנוגע לתחומי החינוך, התרבות, הנסיעות, הכספים והמלחמה בפשע. שתי המדינות סוחרות בחקלאות ובפיננסים. בשנת 2008 השקיעה איראן בקירגיזסטן כ-200 מיליון אירו עבור מספר פרויקטים כלכליים. חברות איראניות השתתפו בבניית כביש מהיר המחבר בין בישקק לאוש. איראן וקירגיזסטן מייעדות להעלות את מחזור הסחר השנתי ל-100 מיליון דולר.
פייטרו פלגרי
פייטרו פלגרי (באיטלקית: Pietro Pellegri; נולד ב-17 במרץ 2001) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת החלוץ בטורינו ובנבחרת איטליה.
יחסי איראן–קירגיזסטן
סחר
במשא ומתן שהתקיים במהלך ביקורו של אקילבק ז'פארוב באיראן ביולי 2012, הביעה איראן רצון להשקיע יותר ממיליארד דולר לפרויקטים קצרי טווח בקירגיזסטן ולמעלה מ-10 מיליארד דולר לפרויקטים ארוכי טווח. במהלך פגישה בין שר החוץ האיראני לסגן שר החוץ של קירגיזסטן בשנת 2019, פורסמה הכוונה להשיק טיסות בין שתי המדינות, על פי חדשות IFP.
פייטרו פלגרי
קריירה
פלגרי נולד בגנואה שבאיטליה, ושיחק במחלקות הנוער של גנואה המקומית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ב-22 בדצמבר 2016, בגיל 15 שנים ו-280 ימים, והפך לשחקן הצעיר אי-פעם שמופיע בסרייה א', יחד עם שחקן העבר אמדיאו אמדיי (שעשה זאת בגיל זהה בשנת 1937). הוא גם הפך ליליד המאה ה-21 הראשון שמופיע בסרייה א'.
ב-28 במאי 2017 הוא כבש את שער הבכורה שלו בליגה, והפך לכובש השלישי הצעיר ביותר בהיסטוריה של הליגה, אחרי אמדיאו אמדיי וג'אני ריברה, ולשחקן הראשון שנולד במאה ה-21 וכובש בסרייה א'. ב-17 בספטמבר 2017, בגיל 16 שנים ו-184 ימים, פלגרי כבש צמד נגד לאציו, והפך לשחקן הראשון בליגות הבכירות שכובש צמד במשחק אחד בגיל 16.
ב-27 בינואר 2018 עבר פלגרי למונקו תמורת 25 מיליון אירו, ההעברה השנייה בגודלה לבן 16 (היחיד שעלה יותר בגיל 16 היה ויניסיוס ז'וניור, במעברו לריאל מדריד).
ב-16 בפברואר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 4–0 על דיז'ון, והפך לשחקן הצעיר אי-פעם שמופיע במדי הקבוצה, כשהוא שובר באחד עשר ימים את שיאו של קיליאן אמבפה. ב-26 באוגוסט 2018 הוא כבש את שער הבכורה שלו במועדון, והפך לשחקן הראשון שנולד במאה ה-21 וכובש בליג 1.
ב-25 באוגוסט 2021 הושאל לעונה אחת למילאן, עם אופציית רכישה ב-7 מיליון אירו ו-15% ממכירה עתידית.
ב-21 בינואר 2022 הושאל לחצי עונה לטורינו עם אופציה לרכישה. ב-16 באפריל כבש שער בכורה בקבוצה בתיקו 1–1 עם לאציו. ב-28 ביוני 2022 ניצלה טורינו את אופציית הרכישה, ורכשה את פלגרי תמורת כ-5 מיליון אירו.
קריירת נבחרות
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת ב-11 בנובמבר 2020, בניצחון 4–0 על במשחק ידידות.
The Early Singles
The Early Singles (בעברית: הסינגלים הראשונים) הוא אלבום האוסף התשיעי של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום האוסף יצא לאור ב-21 בפברואר 2000, על ידי חברת התקליטים בי אר מיוזיק. בשנת 1994, הוציאה דיון אלבום אוסף דומה, Les premières années.
רקע והפקה
אלבום האוסף הופק על ידי רנה אנג'ליל, דידייה ברבליביאן, דניאל הטו, אורס פיטר קלר, אדי מרנאיי, רומנו מוסומארה, רודי פסקל ואטילה סרפטוג. ב-AllMusic קיבל אלבום האוסף דירוג של שני כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
בנוסף לכך, נכלל באלבום האוסף קטע כלי של השיר "Ne partez pas sans moi".
אליפות ברזיל בכדורגל 1967 (טורניר רוברטו גומס פדרוזה)
אליפות ברזיל בכדורגל 1967 (טורניר רוברטו גומס פֵּדְרוֹזָה) (השם הרשמי בזמן קיום המשחקים בפורטוגזית: 1967 Torneio Roberto Gomes Pedrosa) הייתה הפעם התשיעית בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל של מדינת סאו פאולו וקונפדרציית הכדורגל של מדינת ריו דה ז'ניירו. המשחקים החלו ב-5 במרץ 1967 והסתיימו ב-8 ביוני 1967. בשנת 2010 התחרות קיבלה הכרה של אליפות ברזיל. בהמשך של אותה שנה נערכה תחרות ארצית נוספת, שגם היא קבילה הכרה של "אליפות ברדיל 1967".
בתחרות השתתפו 15 קבוצות. התחרות נערכה ב-2 שלבים. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-2 בתים תוך קיום משחק בית ומשחק חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. הקבוצות החזקות מכל בית העפילו לבית הגמר שכלל 4 קבוצות. גם פה המשחקים נערכו בשיטת משחק בית ומשחק חוץ.
פלמיירס זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה השנייה בתולדות המועדון. המנצח וסגנו העפילו לגביע ליברטדורס
סזאר מלוקו שחקנה של פלמיירס ואדמר שחקנה של פלמנגו כבשו 15 שערים וזכו בתואר מלך השערים של האליפות. לביטה זו הייתה הזכייה השנייה ברציפות.
אום רומאן
אום רומאן זיינב בנת עאמר בן עווימר בן עבד שמס בן עתאב אל-כּנאניה (בערבית: أمّ رومان زينب بنت عامر بن عويمر بن عبد شمس بن عتاب الكنانية), הידועה פשוט כ"אום רומאן", הייתה אחת מהצחאבה, אשתו של אבו בכר, ואמה של עאישה.
חייה
אום רומאן נולדה באזור שנקרא אל-שׂרה, בחצי האי ערב. היא התחתנה עם עבדאללה בן אל-חארת' בן סח'ברה, איתו היא הביאה לעולם את אל-טופייל. ביחד הם עברו למכה, שם הם חברו לאבו בכר. זמן מה לאחר פטירתו של בעלה הראשון, נישאה אום רומאן לאבו בכר.
הגירה
בשנת 622, הגרה אום רומאן לאל-מדינה ביחד עם עאישה ועוד שניים מילדיה החורגים. בכך הייתה למעשה אום רומאן אחת המוהאג'רון.
פטירה
לפי אבן סעד, אום רומאן נפטר בשנת 628 באל-מדינה. לעומת זאת, אבן חג'ר אל-עסקלאני גרס כי היא נפטרה בשנת 630.
קרב קחאמרקה
קרב קחאמרקה (בספרדית: Batalla de Cajamarca, אם כי חוקרים רבים בני זמננו מעדיפים לקרוא לזה טבח קחאמרקה) היה המארב והשבייה של שליט האינקה אטוואלפה על ידי כוח ספרדי קטן בפיקודו של פרנסיסקו פיסארו, ב-16 בנובמבר 1532. הספרדים הרגו אלפים מבין המלווים הלא חמושים של אטוואלפה בכיכר הגדולה של קחאמרקה בצפון-מערב פרו של ימינו, וגרמו לצבא של האינקה שחנה מחוץ לעיר לברוח. לכידתו של אטוואלפה סימנה את שלב הפתיחה של כיבוש התרבות הפרה-קולומביאנית של פרו.
רקע
הספר "היסטוריה של כיבוש פרו" (History Of The Conquest Of Peru), שנכתב על ידי הסופר בן המאה ה-19 ויליאם ה. פרסקוט, מספר על הדילמה שאליה נקלע הכוח הספרדי. כל התקפה על צבאות האינקה המשקיפים על העמק הייתה אובדנית. נסיגה לא באה בחשבון באותה מידה, כי כל מפגן חולשה עלול היה לערער את אווירת הבלתי מנוצחים שלהם, ויזמין מרדף וסגירה של מעברי ההרים. ברגע שמבצרי האבן הגדולים המפוזרים לאורך נתיב המילוט שלהם יאוכלסו, טען פיסארו, הם יתבררו כבלתי ניתנים לחדירה. אבל לא לעשות כלום, הוסיף, לא היה טוב יותר שכן מגע ממושך עם הילידים ישחק את הפחד מ"האמצעים העל טבעיים" של הספרדים ששמרו עליהם עד אז.
הקדמה
פיסארו אסף את הקצינים שלו בערב 15 בנובמבר והתווה תוכנית שהזכירה את מעלליו של הרנאן קורטס במקסיקו בתעוזתה: תקיפה שמטרתה שביית הקיסר תוך התגברות על שומרי ראשו. מכיוון שלא ניתן היה להשיג זאת באופן מציאותי בשדה פתוח, פיסארו הזמין את האינקה לקחאמרקה.
למחרת אחר הצהריים, אטוואלפה הוביל תהלוכה של "חלק גדול מכוחות האינקה" אל קחאמרקה, אך מצבו של פיסארו השתנה לרעה באופן דרמטי כאשר אטוואלפה הודיע שהוא יקים מחנה מחוץ לחומות העיר. הוא ביקש לספק מקומות לינה רק לו ולפמלייתו, שיעזבו את נשקם בסימן של אדיבות וביטחון מוחלט.
זמן קצר לפני השקיעה עזב אטוואלפה את הלוחמים החמושים שליוו אותו באחו פתוח כ-700 מטרים מחוץ לקחאמרקה. החבורה שליוותה אותו עדיין מנתה למעלה משבעת אלפים אך הייתה לא חמושה למעט גרזני קרב קטנים שנועדו רק להצגה. המלווים של אטוואלפה היו לבושים במה שהיו כנראה בגדים טקסיים. רבים ענדו על ראשם דיסקיות זהב או כסף ולקבוצה המרכזית קדמה קבוצה לבושה בבגדים צבועים בדוגמת תשבץ, ששרה תוך כדי טאטוא הדרך לפני אטוואלפה. הקיסר עצמו נישא באפריון מרופד בנוצות תוכים ומכוסה בחלקה בכסף, נישא על ידי שמונים אנשי חצר של אינקה בדרגים גבוהים בלבוש כחול עז. נראה כי כוונתו של אטוואלפה הייתה להרשים את הכוח הספרדי הקטן במפגן הפאר הזה והוא לא ציפה למארב.
הספרדים הסתתרו בתוך הבניינים המקיפים את הכיכר הריקה במרכז העיירה. חיל רגלים ופרשים הוסתרו בסמטאות שנפתחו אל הכיכר הפתוחה הזו. חיל רגלים ספרדי נפרס כדי לשמור על הכניסות לבניין אבן במרכז הכיכר בעוד גברים חמושים בארקבוזים וארבעה תותחים קטנים תפסו מקומות בתוכו. פיסארו הורה לאנשיו להיות בשקט מוחלט ולהסתתר עד שהתותחים יירו. במהלך שעות ההמתנה התגבר ועלה המתח בקרב הספרדים, שהיו בנחיתות מספרית גדולה, ו סיפר אחר כך שרבים מחבריו השתינו במכנסיהם "מתוך אימה מוחלטת".
עם כניסתם לכיכר, בני האינקה שליוו את אטוואלפה התפצלו כדי לאפשר לשאת את האפריון שלו למרכז, שם כולם נעצרו. אדם מחצרו של קיסר האינקה שנשא שלט ניגש לבניין שבו הוסתרה הארטילריה, בעוד שאטוואלפה, מופתע כשראה שאין אף ספרדי דרש לברר.
לאחר הפסקה קצרה הגיח הנזיר ויסנטה דה ואלוורדה (Vicente de Valverde), מלווה במתורגמן, מהבניין בו השתכן פיסארו. כשהוא נושא צלב וספר תפילות, עבר הנזיר בין שורות המלווים שהתפרשו כדי לאפשר לאפריון של האינקה להגיע למרכז הכיכר. ואלוורדה ניגש לאינקה, והקריא את הרקרימיינטו, שבו הכריז על עצמו כשליח האל והכס הספרדי, ודרש ממנו לקבל את הקתוליות כאמונתו ואת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כשליטו הריבוני. אטוואלפה נעלב והיה מבולבל מדבריו של ואלוורדה שתורגמו על ידי המתורגמן שהיה יליד ששפת האם שלו הייתה קצ'ואה, ששליטתו בספרדית הספיקה להעביר כנראה רק את רוח הדברים. אף על פי שאטוואלפה כבר קבע שאין לו כוונה להיעתר לתכתיבי הספרדים, לפי הכרוניקן אינקה גרסילאסו דה לה וגה הוא אכן ניסה לחקור בקצרה ומתוך שעשוע את פרטי אמונת הספרדים והמלך שלהם, והשיחה הסתבכה במהירות כשהסמנטיקה תורגמה בצורה גרועה והגבירה את המתח של כל המשתתפים. ואלוורדה נתן לאטוואלפה את ספר התפילות, ואטוואלפה שמעולם לא ראה כתב השליך את הספר לקרקע. הנזיר רץ אל פיסארו וצעק יש לתקוף את הכלב שחילל את הספר הקדוש. המקורות הספרדיים חלוקים באשר לאירוע הספציפי שיזם את הלחימה, אך כולם מסכימים שזו הייתה החלטה ספונטנית בעקבות התמוטטות המשא ומתן עם אטוואלפה.
הדיווח של האינקה על האירוע
טיטו קוסי יופאנקי (1529–1571), בנו של מאנקו אינקה יופאנקי ואחיינו של אטוואלפה, הכתיב את התיאור היחיד של האינקה של האירועים שהובילו לקרב. לפי טיטו קוסי, אטוואלפה קיבל "שני ויראקוצ'ה", פיסארו ודה סוטו, בתאריך שלא צוין "ימים רבים" לפני הקרב, והציע להם גביע זהב המכיל צ'יצ'ה טקסית. "הספרדי שפך את זה". הספרדים נתנו אז לאטוואלפה מכתב (או ספר) שלדבריהם הוא קייקה (quillca - כתיבה) של אלוהים ושל המלך הספרדי. אטוואלפה נעלב מהבזבוז של הצ'יצ'ה, זרק את ה"מכתב או מה שזה לא היה" על הקרקע, ואמר להם לעזוב.
ב-16 בנובמבר הגיע אטוואלפה לקחאמרקה "ללא נשק לקרב או שריון להגנה", אף על פי שהם אכן נשאו טומים (סכינים טקסיות) ולאסו לציד למות. הספרדים ניגשו ואמרו לאטוואלפה שווירוקוצ'ה הורה להם לספר לאינקה מי הם. אטוואלפה הקשיב ואז נתן לאחד כוס זהב של צ'יצ'ה והוא לא שתה ממנו ולא התייחס בכלל. כועס, עמד אטוואלפה וצעק "אם אתה לא מכבד אותי, גם אני לא אכבד אותך", ואמר שהוא יהרוג אותם, ואז הספרדים תקפו.
האזכור היחיד של טיטו קוסי לגבי ספר התפילות שהוצג ואז הושלך לקרקע מוגבל למפגש שהתרחש לפני הקרב, השמטה שהוסברה כנובעת מחוסר החשיבות היחסית שלו לאינקה או הבלבול בין אירועי שני הימים.
הקרב ושביית אטוואלפה
עם האות לתקוף, הספרדים ירו בארבעת התותחים הקלים וירו בארקבוזים לעבר המוני האינקים הפגיעים ואז זינקו החיילים והפרשים קדימה בפעולה מתואמת. ההשפעה הייתה הרסנית והאינקים ההמומים והבלתי חמושים כמעט שלא השיבו מלחמה. הכוחות הספרדים השתמשו במתקפת פרשים נגד כוחות האינקה, בשילוב עם ירי ממחסה (כוחות האינקה מעולם לא נתקלו בנשק חם קודם לכן) בשילוב עם דנדון הפעמונים על הסוסים כדי להפחיד את האינקה.
היעד הראשון של המתקפה הספרדית היה אטוואלפה ומפקדיו הבכירים. פיסארו מיהר לעבר אטוואלפה רכוב על סוס, אך האינקה נותר ללא תנועה. הספרדים כרתו את ידיהם או זרועותיהם של המלווים שנשאו את האפריון של אטוואלפה כדי לאלץ אותם להפיל אותו כדי שיוכלו להגיע אליו. הספרדים נדהמו מכך שהמלווים התעלמו מפצעיהם והשתמשו בגדמים שלהם או בידיים הנותרות כדי להחזיק אותו עד שכמה מהם נהרגו והאפריון צנח. אטוואלפה נשאר לשבת על האפריון בזמן שחלק גדול מהמלווים שלו מיהרו להתמקם בין האפריון לספרדים, תוך שהם מרשים לעצמם להיהרג בכוונה. בזמן שאנשיו הרגו את המלווים של אטוואלפה, פיסארו רכב דרכם למקום שבו חייל ספרדי שלף את האינקה מהאפריון שלו. בזמן שהוא עשה זאת, חיילים אחרים הגיעו גם הם לאפריון ואחד ניסה להרוג את אטוואלפה. בהכירו בערכו של הקיסר כבן ערובה, חסם פיסארו את ההתקפה וקיבל ונפצע מהחרב בידו כתוצאה מכך.
כוח האינקה הראשי, ששמר על נשקם אך נשאר "בערך רבע ליגה" מחוץ לקחאמרקה, התפזר בבלבול כאשר הניצולים של אלה שליוו את אטוואלפה נמלטו מהכיכר, ושברו חומה באורך 5 מטרים תוך כדי ניסיון הבריחה. לוחמיו של אטוואלפה היו ותיקי מסעותיו הצפוניים האחרונים והיוו את הליבה המקצועית של צבא האינקה, לוחמים ותיקים שמספרם עלה על הספרדים ביחס של יותר מ-45 מול 1 (8,000 נגד 168). עם זאת, ההלם של המתקפה הספרדית - יחד עם המשמעות הרוחנית של אובדן הסאפה אינקה ורוב מפקדיו במכה אחת - כנראה ניפצו את המורל של הצבא, גרמו לחייליו לסגת בבהלה והקרב החד צדדי הסתיים בתבוסה מוחלטת. אין שום עדות לכך שמישהו מכוח האינקה הראשי ניסה להילחם בספרדים בקחאמרקה לאחר הצלחת המארב הראשוני.
אחרית דבר
אשתו של אטוואלפה, Cuxirimay Ocllo בת העשר, הייתה עם הצבא ונשארה עם אטוואלפה בזמן שהיה כלוא. בעקבות הוצאתו להורג היא נלקחה לקוסקו והוטבלה לנצרות בשם דוניה אנחלינה (Doña Angelina). ב-1538 היא הפכה לפילגשו של פיסארו, וילדה לו שני בנים, חואן ופרנסיסקו. לאחר הירצחו ב-1541 היא נישאה למתורגמן שכתב מאוחר יותר את הספר "הנרטיבים של האינקה" (Suma y narración de los Incas). החלק ראשון מכסה את תולדות האינקה עד הגעתם של הספרדים וחלק שני מכסה את הכיבוש עד 1557, בעיקר מנקודת המבט של האינקה וכולל אזכורים של ראיונות עם שומרי האינקה שהיו ליד האפריון של אטוואלפה כאשר נלכד. רק 18 הפרקים הראשונים שלא פורסמו בחלק הראשון היו ידועים עד שכתב היד המלא נמצא ופורסם ב-1987.
ראקוב צ'נסטוחובה
מועדון ספורט העובדים ראקוב צ'נסטוחובה (בפולנית: Robotniczy Klub Sportowy Raków Częstochowa Spółka Akcyjna, המכונה בדרך כלל ראקוב צ'נסטוחובה - Raków Częstochowa או פשוט ראקוב - Raków, הוא מועדון כדורגל פולני מהעיר צ'נסטוחובה, שבמחוז שלזיה המשחק בליגת העל הפולנית.
היסטוריה
מועדון הספורט "רקוביה" הוקם בשנת 1921 בכפר ראקוב. המועדון התפרק ב-1925.
בשנת 1927, המועדון הוקם מחדש תחת השם Robotniczy Klub Sportowy (מועדון ספורט הפועלים) Raków. המועדון פעל בחסות המפלגה הסוציאליסטית הפולנית ונתמך כלכלית על ידי מפעל הפלדה צ'נסטוחובה. בשנת 1937 עלה המועדון לדרגה A. במהלך הכיבוש הגרמני, פעילות המועדון הופסקה.
בשנים 1962–1966 קבוצת הכדורגל שיחקה בליגה השנייה. ב-9 ביולי 1967 הפסידה רקוב 0–2 לויסלה קרקוב בגמר הגביע הפולני הראשון בתולדותיה. בשנת 1972, הגיעה ראקוב לחצי גמר הגביע הפולני, שם הפסידה ללגיה ורשה.
בשנת 1994, לראשונה בתולדות המועדון, עלתה רקוב לליגה הראשונה. היא שיחקה בליגה הבכירה במשך ארבע עונות עד שירדה שוב בסיום עונת 1997/1998.
המועדון החל את התחזקותו עם מינוי מארק פאפשון למאמן. הוא התחיל לעלות לליגות גבוהות יותר ובעונת 2019/2020 לראשונה מזה 21 שנים, שבה הקבוצה לליגה הבכירה בפולין. באותה עונה, הם הרשימו גם בגביע הפולני והגיעו לחצי גמר התחרות. הם סיימו במקום ה-10 בעונת 2019/2020.
בעונת 2020/2021 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה. היה זה המיקום הגבוה ביותר שלהם בליגה אי פעם, דבר אשר הבטיח את מקומה במוקדמות הליגה האזורית לעונת 2021/2022 הופעת הבכורה שלהם בכדורגל האירופי. הצלחה נוספת הגיעה כאשר ראקוב זכתה בגביע הגדול הראשון שלה ב-2 במאי 2021, כשניצחה את ארקה גדיניה מהליגה הראשונה בגמר הגביע הפולני בתוצאה 2–1. ב-17 ביולי 2021, ראקוב צ'נסטוחובה ניצחה את אלופת הליגה הפולנית המכהנת לגיה ורשה בפנדלים בסופר קאפ הפולני, וזכתה בתואר לראשונה בתולדותיה.
ההופעה הראשונה אי פעם בכדורגל האירופי של המועדון הייתה בסיבוב המוקדמות השני של הליגה האזורית, מול הקבוצה הליטאית סודובה מריאמפולה. שני המשחקים הסתיימו ב-0-0, וראקוב גברה 2–4 בדו-קרב פנדלים. לאחר מכן הקבוצה התמודדה נגד רובין קאזאן מהליגה הרוסית בסיבוב המוקדמות השלישי, כשהיא גוברת עליה 0–1 בתוצאה המצטברת. בסיבוב המוקדמות האחרון, הם התמודדו מול גנט הבלגית, אותה ניצחו 0–1 במשחק הראשון, אך הפסידו 0–3 במשחק השני, והפסידו 1–3 במצטבר, והקבוצה הודחה מהתחרות. באותה העונה בליגה הפולנית, הובילה ראקוב צ'נסטוחובה את הליגה במשך רוב העונה, אך איבדה את האליפות לקראת סיום העונה ללך פוזנן, וסיימה שוב במקום השני בלבד.
ב-9 ביולי 2022 זכתה הקבוצה בפעם השנייה ברציפות בסופר קאפ הפולני, לאחר שניצחה 0–2 את האלופה לך פוזנן.
בעונת 2022/2023 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה.
תארים
אליפות פולין (1)
שואומיז
שואומיז היו צמד היאבקות מקצועית אשר הורכב מהמתאבקים ביג שואו והמיז והופיע בארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE.
השניים היו פעילים במהלך שנת 2010, כשהם זכו באליפות הזוגות המאוחדת של ה-WWE אשר נוצרה לאחר איחוד של אליפות הזוגות העולמית ואליפות הזוגות של ה-WWE. בזמן שהחזיקו באליפות זו, המיז החזיק גם באליפות ארצות הברית. השניים הופיעו במספר אירועי שלם וצפה של ה-WWE, כמו רסלמניה 26 וחוקי אקסטרים.
היסטוריה
ב-18 בינואר 2010 בפרק של התוכנית Raw, לאחר שביג שואו עזר לאלוף ארצות הברית, המיז, לתקוף את יריבו של האחרון, מונטל וונטביוס פורטר (MVP), המנהל האורח של אותה התוכנית, ג'ון הדר, קבע קרב בין ביג שואו ומיז לצמד D-Generation X (DX) (שון מייקלס וטריפל H). צעד זה גרם להקמתו של צמד חדש שנודע לאחר מכן בשם שואומיז.
ב-8 בפברואר בפרק של התוכנית Raw, ביג שואו והמיז, שגילמו את הדמויות הרעות, נטלו חלק בקרב זוגות הדחות משולש על אליפות הזוגות המאוחדת של ה-WWE נגד הסטרייט אדג' סוסייטי (CM פאנק ולוק גאלוס) ואלופי הזוגות באותה התקופה, DX, שבסופו ביג שואו ומיז ניצחו והפכו לאלופי הזוגות. באירוע תא ההדחות, שנערך ב-21 בפברואר, ביג שואו עזר למיז לשמור על תואר אליפות ארצות הברית נגד MVP. לילה לאחר מכן בתוכנית Raw, שואומיז הגנו בהצלחה על חגורות האליפות נגד MVP ומארק הנרי. הם רשמו הגנה מוצלחת נוספת בקרב החוזר נגד DX ב-1 במרץ בתוכנית Raw, זאת לאחר שדעתו של מייקלס הוסחה על ידי אנדרטייקר, בנוסף לתקיפתו של שיימוס על טריפל H.
ב-5 במרץ בפרק של התוכנית סמאקדאון, ג'ון מוריסון ו-R-טרות' ניצחו את קריים טיים (שאד גספארד ו-JTG), שושלת הארט (דייוויד הארט סמית' וטייסון קיד) כדי להפוך לטוענים לכתר לאליפות הזוגות המאוחדת של שואומיז ברסלמניה 26. בתוכנית השבועית העוקבת של Raw, המיז לעג לטוענים לכתר החדשים, כשהוא טען שאין צמד מספיק ראוי שיכול להתמודד מולו ומול ביג שואו על חגורות האליפות. בשבועות שבאו לאחר מכן, גם מוריסון וגם טרות' ניצחו את המיז במסגרת קרבות יחידים. לעומת זאת, באירוע רסלמניה 26, שנערך ב-28 במרץ, שואומיז הגנו בהצלחה על חגורות האליפות.