cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאולוס החמישי
פעילות ברומא
פאולוס החמישי היה נחוש להעלות את משפחתו לעמדת כוח מרכזית בעיר אליה אך הגיעה. הוא מינה את אחיו פרנצ'סקו (Francesco ;1556–1620) לדוכס ריניינו (Rignano), את אחיו ג'אמבטיסטה (Giambattista ;1554–1609) למושל רובע בורגו ברומא ונציב טירת סנטאנג'לו ואת בן-אחותו אורתנזיה, שיפיונה (אותו אימץ כבן) לקרדינל והעניק לו את תואר נסיך ויוורו (Vivero). הוא השתלט על אדמות רבות באזור הכפרי המקיף את רומא (הקמפנייה, Campagna) ובכך הפך את המשפחה לבעלת האדמות הגדולה באזור, בעלות שכללה מונופול על שירותים כגון הפעלת טחנות קמח ופונדקים.
פאולוס החמישי עסק במפעלי בניה, הוא מימן את סיום בנייתה של בזיליקת פטרוס הקדוש והרחיב את ספריית הוותיקן, תוך הפרדת הארכיונים הסודיים של הוותיקן וסגירתם לקהל. כמו כן שיפץ את האקוודוקט הרומאי העתיק אקווה טראיאנה ("מי טראיאנוס"), שנקרא לאחר השיפוץ "אקווה פאולה" ("מי פאולוס"), שיפר במידה רבה את הובלת המים לרומא והקים את מזרקת מי פאולוס.
כבר בראשית כהונתו, ב-1605, ייסד את "בנק רוח הקודש" (Il Banco di Santo Spirito) הבנק של הוותיקאן והבנק הלאומי הראשון בעולם, על מנת להשתחרר מהתלות בבנקאי פירנצה.
מותו
מת בגיל 68 ונקבר בקפלה פאולינה בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה ברומא.
יורשו היה גרגוריוס החמישה עשר.
דוד "הכי טוב"
דוד דבש (נולד ב-1954), הידוע בכינויו דוד "הכי טוב", הוא מוזיקאי וחסיד ברסלב ישראלי אשר דמותו שימשה השראה למסע פרסום גדול שנערך בישראל. השימוש נעשה בלי רשותו, ועל כך זכה בתביעה משפטית אשר קבעה תקדים בנושא זכויות יוצרים.
ביוגרפיה
דוד דבש נולד וגדל בבאר שבע וכילד חוץ בקיבוץ רביבים. את שירותו הצבאי החל בסיירת שקד וסיים כחובש קרבי. חזר בתשובה לאחר משבר בעקבות מות אחיו בשנות ה-80. הוא הצטרף לחסידות ברסלב, למד ואף שימש כר"מ בישיבה. בראשית שנות ה-80 סולק מלימודים בישיבת שובו בנים על ידי ראש הישיבה הרב אליעזר ברלנד, וזאת עקב התנהגות בלתי ראויה. נשוי לשתי נשים ואב ל-13 ילדים. התגורר ביישוב בת עין, ומאוחר יותר עבר להתגורר בקריית ארבע.
בתהליך חזרתו בתשובה פיתח תפיסה אופטימית ביחס לחיים, למרות כל המשברים הפוקדים את האדם. כביטוי לדרך התמודדות זו סיגל לעצמו את המוטו "הכי טוב", כחותם אישי ודרך התמודדות עם המאורעות שפקדו אותו. בעקבות כך הוא מכונה "דוד הכי טוב".
דבש החל להופיע כמוזיקאי ומספר סיפורים והוציא (נכון ל-2007) שמונה דיסקים הכוללים שירים חסידיים. השיר הידוע ביותר שלו כולל את המילים: "היה הכי טוב, עכשיו הכי טוב, יהיה רק הכי טוב".
בשנת 2014 נעצר דבש בחשד שעמד בראש כת משיחית שניצלה מינית נערות בנימוק שכך תתקרב הגאולה. לפי החשד, הוא, לצד שלושה אישים נוספים, הכריחו בנות שרצו להתקרב ליהדות לקיים יחסי מין עם ערבים ופועלים זרים, ולהשתמש בסמים ובאלכוהול. בנובמבר 2016 הודיעה הפרקליטות על סגירת התיק, מחוסר ראיות מספיקות.
אמריקה הספרדית
אמריקה הספרדית (ספרדית: Hispanoamérica) הוא כינוי קיבוצי למדינות ביבשת אמריקה (אמריקה הדרומית, המרכזית והצפונית, וכן בקריביים) בהן דוברים את השפה הספרדית. מדינות אלו היו מושבות של האימפריה הספרדית בין סוף המאה ה-15 וראשית המאה ה-19 (להוציא את קובה ופוארטו ריקו, שהשתחררו מעול הקולוניאליזם הספרדי רק בסוף המאה, בשנת 1898). בשטחים אלו התקיימו מספר מלכויות משנה. לאחר קבלת עצמאות מספרד קמו בהן שמונה-עשרה רפובליקות. במונח "אמריקה הספרדית" נכללת גם פוארטו ריקו, שאינה מדינה עצמאית, אלא טריטוריה בחסותה של ארצות הברית.
דוד "הכי טוב"
התביעה
דוד דבש, שראה באיש המופיע במסע הפרסום את דמותו שלו, הגיש תביעה על הפרת זכויות יוצרים ושימוש בשמו בלי לבקש את רשותו. התביעה הוגשה כנגד הפרסומאים, חברת הביטוח, והשחקן משה איבגי. דבש טען כי ההשראה לקמפיין נלקחה מדמותו, וכי זה שני עשורים הוא מופיע, שר ומספר תחת כינוי זה במגזר החרדי ובקרב חסידי ברסלב.
אמריקה הספרדית
המונח "אמריקה הספרדית" אינו חלופי למונח איברו-אמריקה, שכן אמריקה הספרדית אינה כוללת את ברזיל, דוברת הפורטוגזית, אשר באמריקה הדרומית. מונח דומה, אך אינו זהה, הוא אמריקה הלטינית, הכולל את איברו-אמריקה וכן את המדינות והטריטוריות דוברות הצרפתית אשר בקריביים ובאמריקה הדרומית.
מדינות אמריקה הספרדית
מדינות אמריקה הספרדית הן:
דוד "הכי טוב"
התביעה
יוצרי הקמפיין, הפרסומאים חברת אדלר חומסקי & ורשבסקי בע"מ, הכחישו כי שמעו על קיומו של דוד דבש ודמותו, וטענו כי הקמפיין בנוי על רעיונות מקוריים המתבססים, בין היתר, על דמותו של התנא נחום איש גמזו, שלטענתם, דמותו היוותה את הבסיס ולא דמותו של דוד הכי טוב. חברת הביטוח והשחקן איבגי טענו כי לא ידעו כלל על קיומו של האיש בעת הכנת הקמפיין.
פסק הדין
בנובמבר 2006, פסק שופט בית המשפט המחוזי בירושלים יוסף שפירא בפסק דין תקדימי כי משרד הפרסום אדלר חומסקי ורשבסקי וחברת "ביטוח ישיר" הפרו בין היתר את זכות היוצרים של דבש ביצירותיו הקשורות לביטוי "דוד הכי טוב" וכן את זכות הפרסום שלו. על פי פסק הדין, המבוסס בין השאר על הקלטות של חוקרת פרטית שנשכר על ידי דבש, יוצר הרעיון של הקמפיין במשרד הפרסום שמע על דוד דבש ועל הסיפורים האופטימיים שהוא מספר בהופעותיו, סיפורים אלה הותירו חותם בליבו ושימשו בסיס לסיפורי "דוד הכי טוב" שהושמעו לאורך מסע הפרסום. השופט פסק כי הוכחה פגיעה בזכותו המוסרית של התובע לשלמות יצירתו, שכן הנתבעים עשו שימוש בביטוי המוגן באופן המעוות את כוונתו של התובע, שהיא חיזוק הביטחון באל, בכך שייחסו ביטחון זה לחברת הביטוח. כמו כן נפסק גם כי כל הנתבעים התעשרו שלא כדין על חשבון התובע.
לואיס בלומפילד
לואיס מורטימר בלומפילד (באנגלית: Louis Mortimer Bloomfield; 1906–1984) היה עורך דין, איש עסקים ופילנתרופ ציוני, יהודי קנדי.
עורך דין
לואיס שימש כעורך דין והתמחה במשפט בינלאומי. בין השאר הועסק על ידי חברת "פיליפס ווינברג" ממונטריאול וכן נשלח בשירות מחלקת המדינה של ארצות הברית להונדורס הבריטית (כיום בליז) בשנת 1968 על מנת להעביר דיווחים מקרוב במהלך המאבק לעצמאות מבריטניה. לואיס אף נשאר בהונדורס הבריטית כיועץ ללא תשלום למפלגת האופוזציה. הוא גם כתב מספר ספרים בתחום הדין הבינלאומי ובהם: "העימות הונדורס הבריטית גואטמלה" (1953) ו"מצרים, ישראל ומפרץ עקבה" (1957), בו הציג את הטענה כי חצי האי סיני שייך למדינת ישראל על פי המשפט הבינלאומי וההסכם הבריטי-טורקי מ-1906 לא היה חוקי.
פעילות צבאית
בעקבות המרד הערבי הגדול, אשר במהלכו תקפו הערבים גם את כוחות המנדט הבריטי, הזרימו הבריטים כוחות תגבור לארץ בסדר גודל שטרם נראה כמותו. מתוך רצונו לסייע בהקמת המדינה היהודית, התגייס לואיס לצבא בריטניה והצטרף לכוחות תגבור אלו. כך הגיע בשנת 1936 לארץ ישראל, ושרת תחת פיקודו של אורד צ'ארלס וינגייט בהקמת פלגות הלילה המיוחדות ואימון החיילים היהודים.
בשנת 1942 גויס לואיס למשרד לשירותים אסטרטגיים (שהפך לאחר כמה שנים לסוכנות הביון המרכזית - CIA) אשר הוקם על ידי הנשיא האמריקני רוזוולט. ללואיס ניתנה דרגת מייג'ור.
פילנתרופיה
לואיס היה פילנתרופ ציוני, ויחד עם אחיו ברנרד, באמצעות "קרן האחים בלומפילד", תרם רבות ליישוב הציוני ולמדינת ישראל בתחילת דרכה. לואיס ואחיו תרמו רבות לארגון הסתדרות הפועלים ובין השאר מימנה הקרן את הקמת אצטדיון בלומפילד בתל אביב. ללואיס אף הוענק ב-1967 פרס ההסתדרות. לואיס ואחיו הקימו את קרן ליידי דייוויס, הפועלת להבאתם של אנשי מחקר אקדמי לאוניברסיטה העברית בירושלים ולטכניון בחיפה. לואיס היה חבר בדירקטוריון מכון ויצמן למדע והוא בעל תואר דוקטור כבוד באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בר-אילן.
על שמו ושם אחיו נקרא היישוב שדה ניצן שבנגב המערבי (תרגום של שם המשפחה בלומפילד - שדה פרחים).
גרשום הרפנס
גרשום הרפנס (י"ח באדר א' תרפ"ז, 19 בפברואר 1927 – י"ד בניסן תשע"ג, 25 במרץ 2013) היה רב ומחנך, היסטוריון וחוקר מנהגי ישראל. יקיר בני ברק.
ביוגרפיה
נולד בכפר קטן בטרנסילבניה. בהיותו בן תשע נשלח ללמוד בישיבה מרוחקת מביתו. במלחמת העולם השנייה עסק בפעילות הצלה של יהודים מהאזור, שם נתפס על ידי רשויות החוק המקומיות ונכלא במתקן לעבריינים צעירים. כתוצאה מכליאתו ניצל מהטרנספורט שביצעו הנאצים ביהודי המקום. מלבד אחותו - אסתר גולדה, ששרדה שנה באושוויץ ואביו - יחזקאל, כל משפחתו נספתה בשואה.
הרפנס ערך והוציא לאור את הספר "בכף הקלע", יומן שנכתב על ידי אביו מיד לאחר ששב מהמחנות, בו הוא מתעד את מסכת התלאות שעבר במחנות ההשמדה. הספר יצא לאור בתשע מהדורות, הראשונה בשנת תש"מ - 1980 עוד בחיי האב.
בשנת 1947 נישא לאסתר. מיד לאחר נישואיהם ארגנו השניים קבוצת ילדים ניצולי שואה ופעלו להעלותם לארץ ישראל. במשך כשנה שהה עמם בהולנד, שם זכו לחסות מלכת הולנד, עד שהוסדרו אשרות העלייה שלהם. מיד לאחר קום מדינת ישראל עלה אליה עם אותה קבוצה שמנתה כ-300 ילדים.
בשנות ה-50 הוא התגורר בבאר שבע, עבד בהוראה, היה חבר במועצה הדתית והיה יו"ר סניף פא"י בעיר. מתחילת שנות ה-60 הוא התגורר בבני ברק. במשך שנים עסק בחינוך, בין השאר ניהל את המרכז החינוכי יד בנימין ואת בית הספר הממלכתי-דתי-תורני "סגולה" בבני ברק. במשך תקופה ארוכה היה עורך כתב העת "הד החינוך". היה כתב בכיר בעיתון שערים ותקופה מסוימת היה עורך העיתון. הוא פרסם גם בהצופה. בשנת 1975 פרסם מאמרים בעיתון מעריב. במשך שש שנים שימש שליח הסוכנות היהודית מטעם פא"י בלונדון והקים שם את בית פא"י. בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 הוצב במקום השישי ברשימת פא"י. תפקידו האחרון לפני שפרש לגמלאות היה מזכיר ארצי בוועדה המרכזת של ההסתדרות מטעם פא"י, אחראי על פועלי הנקיון ואיגוד מטפלות הבית. בישיבה שדנה באבטלה בשנת 1981 אמר: "אנו עדים לתופעה מדאיגה. קם לנו פה, במקום עם עובד, עם אוכל קיצבה והסכנה האמיתית במצבנו כיום היא, שמתרגלים לכך. אני נגד השיטה הליבראלית בכלכלה שלנו. הכלכלה הליבראלית שהנהיגו פה הרסה את הצביון הפרודוקטיבי היצרני של חברתנו. הסיבה האמיתית למשבר שבו אנו שרויים הוא המשק הליבראלי. השיטה הזו אינה מתאימה לבניין הארץ.
הרפנס שימש כרב ומרצה במסגרות שונות ומסר שיעורי תורה קבועים בבתי הכנסת המרכזיים של פא"י בבני ברק - "נר יהודה" ו"חסדא".
פעילות ספרותית
הרפנס היה היסטוריון תורני, שהתמחה בחקר תקופת התלמוד. ערך והוציא את סדרת "תשובות הגאונים", ערוכות ומסודרות לפי נושאים. ספרו "עידן התלמוד" הפך לרב-מכר ונחשב אחד הספרים הפופולריים על התקופה. בשונה מן הגישה המקובלת של ההיסטוריונים הישראלים, הקפיד הרפנס לשמור על עליונותם של המקורות היהודיים והתלמודיים. תופעה מיוחדת היא ההסכמות שקיבל על ספרו "עידן התלמוד" מגדולי הרבנים, בהם הרב שמואל וואזנר והרב עובדיה יוסף. בעוד שרוב ספרי המחקר האקדמיים אינם מקובלים בציבור החרדי, התקבל ספרו של הרפנס על הציבור הדתי והחרדי והוא נחשב מקור מהימן להכרת התקופה מנקודת מבט היסטורית -תורנית.
בשנת תשע"א (2011) פרסם ספר המשך ל"עידן התלמוד" - "עידן הראשונים", ובו סקירה מקיפה של גדולי הראשונים ופועלם.
הרפנס ערך והוציא לאור את כתביו של מנהיג פא"י בנימין מינץ.
נפטר בערב פסח, נקבר בהר הזיתים בירושלים, בסמוך לקבר אביו, שאף הוא נפטר בערב פסח תשמ"ו.
קישורים חיצוניים
ממאמריו בנושאי מנהגי ישראל:
מלכוס (היסטוריון)
מלכוס (ביוונית: Μάλχος) היה היסטוריון ביזנטי מהעיר פילדלפיה (רבת עמון), שחי בשלהי המאה ה-5 לספירה. על פי הסודא, מלכוס היה ביזנטי (כלומר מקונסטנטינופוליס); אך פוטיוס קובע כי הוא היה יליד פילדלפיה; רבה הקדומה בארץ עמון, מזרחית לנהר הירדן.
מלכוס ככל הנראה עסק במקצועו כרטוריקן או סופיסט בקונסטנטינופוליס. על פי הסודא, הוא כתב היסטוריה המשתרעת מתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הראשון ועד לזו של אנסטסיוס הראשון; אולם היצירה בשבעה ספרים, שפוטיוס מסר עליה (ביבליותקה, קודקס 78), ושלה הוא נותן את הכותרת "ביזנטיאקה" (Βυζαντιακά), כללה רק את התקופה מהמחלה הסופית של הקיסר המזרחי לאון הראשון (שנת 473 או 474), ועד למותו של יוליוס נפוס, קיסר המערב (שנת 480). ההנחה היא שזה היה קטע מהיצירה שהוזכרה על ידי הסודא, או עותק קטוע: העובדה שהיא לא הייתה שלמה נאמרה על ידי פוטיוס עצמו, שאומר שתחילת הספר הראשון מבין שבעת הספרים הראתה שהמחבר כבר כתב כמה חלקים קודמים, ושסיום הספר השביעי הראה את כוונתו להמשיך אותו הלאה, אם יחיה.
כמה חוקרים, ביניהם ולסיוס (Valesius, אנרי ולואה ), חשבו שהחיבור ההיסטורי של מלכוס התחיל עם מחלתו של לאון, ושהוא היה ממשיכו של פריסקוס, שחיבורו ההיסטורי ככל הנראה הסתיים בנקודה זו. ברתולד גאורג ניבור שיער שצירוף מקרים זה נבע מכך שפוטיוס הכיר רק חלק מיצירתו של מלכוס, שהוכנס לקטנה (פרשנות מקראית) היסטורית כלשהי לאחר חיבורו של פריסקוס; או שתולדות התקופה הקודמת ניתנה על ידי מלכוס בחיבור אחר. הסודא מתייחס לחיבור בכל היקפו; ייתכן שהוא פורסם בחלקים בזה אחר זה, ופוטיוס ככל הנראה הכיר רק חלק אחד.
פוטיוס משבח את סגנונו של מלכוס כמודל של יצירה היסטורית; טהור, נקי מעודפים מיותרים ומורכב ממילים וביטויים שנבחרו היטב. הוא מציין גם את מעמדו הרם כרטוריקן, ואומר שהוא גילה אהדה לנצרות; קביעה שנחשבה שאינה עולה בקנה אחד עם השבחים לפילוסוף הפגאני פמפרפיוס. יצירותיו של מלכוס אבדו, מלבד החלקים הכלולים בקטעי היסטוריה של קונסטנטינוס השביעי, וכמה קטעים בסודא.
ליאם ניסן
ויליאם ג'ון "ליאם" ניסן (באנגלית: William John "Liam" Neeson; נולד ב-7 ביוני 1952) הוא שחקן צפון-אירי. חבר כבוד של מסדר האימפריה הבריטית.
ביוגרפיה
ניסן נולד בבאלמינה, צפון אירלנד שבממלכה המאוחדת, למשפחה קתולית. הוא קיבל את הכינוי "ליאם" על שם הכומר המקומי. הוא חונך כקתולי. בגיל 9 החל ללמוד איגרוף במועדון הנוער המקומי והוכתר כאלוף הנוער באיגרוף, אולם איבד את הכרתו באחד הקרבות ופרש.
ב-1971 הוא החל ללמוד פיזיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת המלכה בבלפסט, אך לא סיים את לימודיו.
ב-1978, החל ניסן לשחק בקולנוע כשגילם את ישו בסרט "מסעות ההלך". לאחר מכן גילם דמויות משנה בסרטים מצליחים כמו "אקסקליבר" (1981), "הבאונטי" (1984) לצדו של אנתוני הופקינס ומל גיבסון. בשנת 1986, שיחק בסרט "המשימה" לצדו של ג'רמי איירונס, והתארח בפרק בסדרה "מיאמי מחלק מוסר". למרות זאת ניסן כמעט לא הצליח להתפרסם.
פריצת הדרך של ניסן למיינסטרים התחילה בשנת 1990 כשזכה לגלם את דמותו של גיבור העל דארקמן בסרט הפעולה "דארקמן" של סם ריימי, שצבר הצלחה באופן לא צפוי והפך לסרט פולחן. בשנת 1992, שיחק בסרט "בעלים ונשים". באותה שנה, סטיבן ספילברג הציע לו את תפקידו של אוסקר שינדלר בסרט רשימת שינדלר לאחר שראה אותו משחק במחזה "אנה כריסטי" בברודוויי. בדצמבר אותה שנה, הצטרף ניסן לצוות השחקנים. השתתפותו בסרט הקנתה לו הערכה רבה ואף מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (בסופו של דבר הוענק הפרס לטום הנקס על משחקו ב"פילדלפיה"). ב-1996, כיכב בסרט הביוגרפי "מייקל קולינס". בשנת 1999, הוא שיחק במלחמת הכוכבים.
בשנת 2002, שיחק לצידו של האריסון פורד בסרט "קיי-19" על האסון הגרעיני שפקד את הצוללת הסובייטית K-19. ב-2003, שיחק ב"אהבה זה כל הסיפור". בשנת 2005, שיחק בתפקידים משניים בסיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים, ממלכת גן עדן ובבאטמן מתחיל. חלק מהדמויות מהוות "אב רוחני" לגיבור, ומוצאות את מותן במהלך הסרט. באותה שנה, דיבב ניסן את דמותו של כומר חביב בסדרה משפחת סימפסון, שממיר את הומר ובארט לקתוליות. כמו כן, אירח וגילם דמויות במערכוני תוכנית הבידור האמריקנית "סאטרדיי נייט לייב".
בשנת 2006 גילם את דמותו של מורסמן קרבר במערבון "מלאכים נופלים" לצד פירס ברוסנן. בשנת 2007 היווה ליאם ניסן חלק מצוות הדיבוב של המשחק "Fallout 3" שהופץ ב-2008. במשחק דיבב ליאם ניסן את דמותו של ג'יימס. אביו של גיבור המשחק Lone Wandrer (או Vault Dweller). מפיק המשחק טוד הווארד אמר: "התפקיד הזה נכתב במיוחד בשביל ניסן ומספק את הטון הדרמטי לאורך כל המשחק". ב-2008, שיחק בסרט "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן". בשנת 2009, שיחק בסרטים: "החיים שאחרי", "חמש דקות של גן עדן" ו"קלואי".
בשנת 2010, שיחק את דמותו של זאוס בסרט "התנגשות הטיטאנים". ב-2012 שיחק בסרט המדע בדיוני "באטלשיפ" בבימויו של פיטר ברג, בהשתתפות ריהאנה וטיילור קיטש. בשנים 2015–2014, התארח בתפקיד עצמו בסדרה "איש משפחה". בשנת 2016 כיכב בסרטו של מרטין סקורסזה "שתיקה", דרמה היסטורית שמתרחשת במאה ה-17 ביפן, לצד אנדרו גארפילד ואדם דרייבר.
בשנת 2020, כיכב בסרטים "גנב עם כבוד" ו"הבית באיטליה", לצד בנו, השחקן מייקל ריצ'רדסון.
חיים אישיים
ניסן נישא לשחקנית האנגלייה נטשה ריצ'רדסון ב-3 ביולי 1994. לזוג נולדו שני בנים: השחקן מייקל ודניאל. הם התגוררו במילברוק, ניו יורק. ב-18 במרץ 2009 נפצעה ריצ'רדסון באורח אנוש בתאונת סקי בקנדה ומתה זמן קצר לאחר מכן.
במרץ 2011, מונה לשגריר של רצון טוב מטעם קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים.
לניסן אזרחות אירית, בריטית, ואמריקאית.
יוסיף שומליאנסקי
יוסיף איוואן שומליאנסקי שכינה את עצמו "יוסיף מוויטוויצה שומליאנסקי" (באוקראינית: Йосиф Іван Шумлянський, בפולנית: Józef Szumlański; 1643–1708) היה בישוף אורתודוקסי של לבוב, והחל משנת1677 בישוף יווני-קתולי אוקראיני של האפארכיות לבוב, הליץ' וקמנץ פודולסקי, באותה תקופה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1700 קמה רשמית הכנסייה האוקראינית המאוחדת עם רומא ושומליאנסקי היה בישוף שלה בלבוב. שומליאנסקי היה נציג של הענף שומליאנסקי בשושלת האצילים הרותנית קורצ'ק. אחיו הצעיר, אולכסנדר, היה לבישוף יווני-קתולי של לוצק בשם אתנסי שומליאנסקי. (1695-1688)
בישוף אורתודוקסי
ביוני 1667 שומליאנסקי התנזר בשם יוסיף. ב-בספטמבר 1667 הוא נבחר כבישוף אורתודוקסי של לבוב. אולם בחירתו הייתה שנויה במחלוקת עד שנת 1676. התנגדו לו "אחוות לבוב" והבישוף פשמיסל, אנטוני ויניצקי שמילא זמנית גם את התפקיד של מיטרופוליט קייב. קיבל הכרה רק מהארכיבישוף הקתולי יאן טרנובסקי ונסע לנסיכות מולדובה, בה הזמין שני בכירים יוונים של הכנסייה האורתודוקסית שנודו של ידי פטריארכיית קונסטנטינופול. אלו הסמיכו אותו בכפר ויסוצ'קי (כיום ויסצ'קה, מחוז בורשצ'בסקי). בהיעדרו, המיטרופוליט אנטוני ויניצקי השתלט על קתדרלת גאורגי הקדוש בלבוב וב-21 בינואר 1668 יזם את בחירת מועמדו יבסטאכי סוויסטלניצקי כבישוף לבוב תחת השם ירמיה. בשובו ללבוב, שומליאנסקי תקף פעמים מספר את הקתדרלה בלבוב ולבסוף לוחמיו השתלטו עליה. הם הפקיעו גם את כל הציוד ששייך לבישופות. הפרשה הגיעה לבית הדין שפסק לטובת בשומליאנסקי. ב-10 במאי 1668 בכנסיית העלייה השמיימה בלבוב ארגן אנטוני ויניצקי את הכתרת ירמיה סוויסטלניצקי כבישוף לבוב והטיל חרם על שומליאנסקי. אולם המיטרופוליט של קייב יוסיף טוקלסקי שחזר משבי הפולני וכעס על ויניצקי הכיר בכל זאת בבחירתו של שומליאנסקי.גם פטריארך אלכסנדריה פאיסיוס, תמך בהחלטה זו. אך העימות המשיך עוד שנים רבות. ב-1670 פטריארך ירושלים, דוסיטאוס הכריז כי שומליאנסקי הוא בישוף מזויף ובירך את סוויסטלניצקי. רק אחרי 1674, שנת עלייתו לכס המלכות של יאן סובייסקי, שהיה לו ידיד אישי, הצליח שומליאנסקי לגבור על יריביו. ב-1675 כבישוף לבוב, הוא התמנה גם כאחראי על דיוקסיית קייב. ב-1677 אחרי מגעים עם הנונטיוס של האפיפיור בוורשה המיר יוסיף שומליאנסקי את דתו לנצרות הקתולית. בוועידה מקומית ב-1700 יחד עם אנשי הכמורה בדיוקסיה שלו הצטרף יוסיף שומליאנסקי לאיחוד ברסט תחת הנהגתו של מיטרופוליט קייב, גליציה וכל רותניה, לב זאלנסקי. "אחוות לבוב" סירבה ללכת בעקבותיו וניסתה לשמור על הצביון הנוצרי אורתודוקסי. אולם ב-1708 הצטרפה גם היא לאיחוד. שומליאנסקי הנחה את הכמרים לשמור על מטריקה ואיך להתנהג בכנסייה ומחוצה לה. שומליאנסקי היה מיודע עם ההטמאנים פטרו דורושנקו ואיוואן מזפה.
Revenge of the Dreamers III
Revenge of the Dreamers III הוא אלבום האוסף השלישי של הלייבל האמריקאי דרימוויל וג'יי קול, האלבום יצא לאור ב-5 ביולי 2019 דרך חברות התקליטים דרימוויל רקורדס ואינטרסקופ רקורדס.
האלבום זכה לשבחים מהמבקרים והופיע במקום הראשון בבילבורד 200.
מהאלבום יצא הסינגל "Middle Child" ושני סינגלים כפולים, הראשון הוא "1-888-88-DREAM " שכלל את השירים "Down Bad" ו-"Got Me", השני הוא "ROTD3.COM" שכלל את השירים "LamboTruck" ו-"Costa Rica".
פורמולה רנו
פורמולה רנו היא קטגוריית מרוצי פורמולה שנוסדה ב-1971. מרוצי פורמולה רנו נחשבים לרמת מתחילים בתחום מרוצי המכוניות. הנהגים מפתחים את יכולת הנהיגה שלהם והמצטיינים עוברים להתחרות בקטגוריות גבוהות יותר כגון פורמולה 3. קטגוריית מרוצים זו זוכה לפופולריות במקומות רבים וסדרות אליפות פורמולה רנו מתקיימות במדינות שונות. מנועי המכוניות מיוצרים על ידי חברת רנו המארגנת חלק מסדרות המרוצים ובחלק משמשת כנותנת חסות. הסדרות מתקיימות בשלוש רמות לפי נפח המנוע: 1.6 ליטר, 2 ליטר ו-3.5 ליטר.
בדצמבר 2011 התקיים מרוץ הפורמולה רנו הראשון בישראל.
אסף אגמון
אסף אגמון הוא שחיין פאראלימפי ישראלי.
ביוגרפיה
אגמון נולד בקיבוץ בית הערבה בצפון ים המלח. במלחמת העצמאות ננטש הקיבוץ, ובעקבות זאת עבר אגמון עם משפחתו לקיבוץ גשר הזיו. הוא שירת בצה"ל בהנדסה קרבית בתקופת מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה, ובשנת 1970 נפצע בחזית תעלת סואץ ונותר משותק בפלג גופו התחתון.
במסגרת עיסוקו בספורט נכים התחרה אגמון כשחיין בחמש אולימפיאדות נכים. לאחר שהשתתף באולימפיאדת הנכים היידלברג (1972) ובאולימפיאדת הנכים טורונטו (1976), אגמון התחרה באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) ולקח חלק בחמישה משחים אישיים, מהם בארבעה זכה במדליות (2 כסף ו-2 ארד), ובשני משחי שליחים בהם זכה במדליית זהב ובמדליית כסף. באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) זכה במדליית כסף במשחה שליחים. לאחר מכן השתתף באולימפיאדת הנכים סיאול (1988).
נכון לשנת 2010 פעיל אגמון בעמותת אתגרים ועוסק בשיט מפרשיות, טייס ונהיגת רכב שטח. כמו כן הוא שחקן בתיאטרון הפתוח ומשמש דובר התיאטרון, ומשתתף בחבורת הזמר של בית הלוחם תל אביב.
מספר שמח
מספר שמח (באנגלית: Happy number) מתייחס למספרים שעבורם התהליך של חישוב סכום ריבועי הספרות (בבסיס 10), וחוזר חלילה, מסתיים במספר 1. במילים אחרות, אם נחבר את סכום ריבועי הספרות שלו שוב ושוב נקבל בסופו של דבר 1.
הגדרה
בניסוח פורמלי יותר: כאשר נתון מספר טבעי \ n=n_0, נגדיר את הסדרה \ n_1, \ n_2, ... שבה \ n_{i+1} הוא סכום ריבועי הספרות של \ n_i. \ n הוא מספר שמח אם ורק אם קיים \ i שעבורו \ n_i = 1.
דוגמה: 19 הוא מספר שמח, משום שמתקיימת בו הסדרה הבאה:
תחילתה של סדרת המספרים השמחים היא:
מההגדרה נובע שכל חזקה טבעית של 10 היא מספר שמח.
הסבר
נגדיר פונקציה כך ש- \ f(n) הוא סכום ריבועי הספרות של \ n.
הריבוע של הספרה הגדולה ביותר, 9, הוא 81, ולכן סכום הריבועים של מספר טבעי n, שלו יש m ספרות, הוא לא יותר מאשר 81m. לכל \ m \geq 4 מתקיים : כך שבתהליך זה כל מספר גדול מ-1000 הולך וקטן, ובפרט קטן מספר הספרות של איברי הסדרה. כאשר הסדרה מגיעה למספר קטן מ-1000, המספר שסכום ריבועי ספרותיו הוא הגדול ביותר הוא 999, והסכום המתקבל הוא 243. בהתאם לכך, כל מספר גדול מ-99 הולך וקטן בתהליך זה, כלומר: לכל מספר שנבדוק, נגיע בשלב כלשהו בסדרה למספר קטן מ-100. בדיקה של כל המספרים בטווח 1 עד 99 מגלה שכל מספר בטווח זה הוא מספר שמח או שהוא מגיע למחזור המתואר להלן.
מכאן נובע שהפעלה חוזרת של f מוכרחה להסתיים או בנקודת השבת (היינו, מספר m שעבורו \ f(m)=m), או במחזור סופי.
נקודת השבת היחידה היא \ m=1, ומספרים שעבורם התהליך מסתיים בה, נקראים "שמחים". בדיקה ישירה של המספרים הקטנים מראה שכל מספר שאינו שמח מגיע למחזור באורך 8, .
מקיומם של מספר שמח אחד ומספר אחד שאינו שמח, קל לראות שישנם אינסוף מספרים "שמחים", ואינסוף מספרים שאינם כאלה. אם k הוא מספר שמח, הרי מספר המורכב מ-k מופעים של הספרה 1 וממספר מופעים כלשהו של הספרה 0 גם הוא שמח (משום שסכום ריבועי ספרותיו הוא k), כלומר מצאנו אינסוף מספרים שמחים. באופן דומה ניתן לייצר אינסוף מספרים שאינם שמחים, בעקבות מספר נתון אחד שאינו שמח.
אליהו חכים
אֵלִיָּהוּ חַכִּים (2 בינואר 1925 – 22 במרץ 1945), היה לוחם לח"י ולוחם בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. נתפס עם אליהו בית צורי בפעולת ההתנקשות בלורד מוין בקהיר, נידון למוות ונתלה. אחד משנים־עשר הרוגי מלכות (עולי הגרדום).
ביוגרפיה
אליהו חכים נולד בדמשק לפולה ושמעון הכהן שלאחר לידתו עברו לביירות. בגיל שבע עלה לארץ ישראל עם הוריו. גדל והתחנך בחיפה. למד בבית הספר היסודי "אליאנס" ובבית הספר הריאלי. הצטרף בנעוריו ללח"י. בעקבות רציחתו של אברהם שטרן (יאיר), מפקד לח"י, נפגעה פעילות הארגון, וחכים התנדב ל במלחמת העולם השנייה ושירת במצרים. עם התאוששות לח"י ערק חכים משירותו כדי להשתתף בפעולות לח"י. בין השאר השתתף בהתנקשות הכושלת בחיי הנציב העליון הרולד מקמייקל בשנת 1944.
ההתנקשות
יחד עם לוחם לח"י נוסף, אליהו בית צורי, השתתף חכים בהתנקשות בלורד מוין, השר לענייני המזרח התיכון בממשלת בריטניה, שמקום מושבו היה בקהיר. ב־6 בנובמבר 1944, שני המתנקשים ירו בלורד מוין בעת שהיה במכוניתו והרגוהו. הם נתפסו בעת שנמלטו באופניים ממקום ההתנקשות, הועמדו לדין בפני בית דין צבאי מצרי, נידונו לעונש מוות והוצאו להורג בקהיר ב־22 במרץ 1945. על פי הסיפור שהשתרש, בעת תהליך ההוצאה להורג שרו השניים את "התקווה", אולם אליהו בית־צורי כלל לא היה ציוני ודומה שהטעם בסיפור היה תעמולתי.
במשפטו אמר חכים:
חכים ובית צורי זכו לתמיכה רבה ברחובות קהיר, אשר ראו בהם לוחמים נגד השלטון הבריטי השנוא, וכן לאור התוכן האנטי־בריטי והבלתי־ציוני של דברי בית־צורי.
מבית המאסר כתב אליהו להוריו במכתבו:
חכים ובית צורי נקברו בבית העלמין היהודי בקהיר. ב־22 ביוני 1975, ביוזמתו של חבר הכנסת יצחק שמיר, שהכיר את השניים ושלח אותם למשימה, הועלו גופותיהם של חכים ובית צורי לישראל במסגרת הסכם חילופי שבויים עם מצרים, והם נקברו בטקס צבאי בחלקת עולי הגרדום בהר הרצל. במהלך האירוע נפתחו ארונותיהם של השניים והתגלה כי גופותיהם נותרו ללא פגע למעלה מ־30 שנים. גאולה כהן סיפרה בראיון ברדיו ב־7 באפריל 2014:
על שמו נקראו רחובות באחדות מערי ישראל (ירושלים, באר שבע, תל אביב-יפו, חיפה וזכרון יעקב). בבאר שבע נקרא גן ציבורי "שני אליהו" על שם אליהו חכים ואליהו בית־צורי.
בתרבות הישראלית
לכבודם של אליהו חכים ואליהו בית צורי נכתב השיר "שני אליהו". את המילים כתבו אריה אלדד וישראל אלדד עריכת השיר נעשתה על ידי שולמית לבנת בלחנו של שמעון כהן.
קישורים חיצוניים
אתר ביתר
פרדריק בנטינג
סר פרדריק גרנט בנטינג (באנגלית: Sir Frederick Grant Banting; ) היה רופא וביוכימאי קנדי, זוכה פרס נובל לרפואה בשנת 1923 על מיצוי האינסולין ותחילת הטיפול בו לבני אדם, גילוי שעל פי ההערכות הציל עשרות מיליוני נפשות בעולם, כשהדוגמה הנודעת היא בסיוע לחולי הסוכרת. בנטינג הוא האדם הצעיר ביותר שזכה בפרס נובל לרפואה, בגיל 32 בלבד.
קורות חיים
במקביל, חקר את מטבוליזם הסוכר ואת מחלת הסוכרת, לאחר שכבר נמצא כי חוסר בהורמון האינסולין (המופק על ידי איי לנגרהנס בלבלב) גורם אותה. מאחר שלא ניתן לספק לסוכרתיים אינסולין באמצעות הפה, ניסה בנטינג לתת אותו כזריקה, לאחר שמיצה אותו יחד עם עוזרו צ'ארלס בסט. באוגוסט 1921, בעת שהממונה על המעבדה, פרופ' ג'ון מקלאוד, היה בחופשה, בנטינג מיצה לראשונה את החומר מאיי לנגרהנס והוכיח את חשיבותו כאינסולין על ידי הזרקתו לכלבים סוכרתיים, והורדת רמת הסוכר בדמם. בתוך כחודשיים, מיצו השניים אינסולין טהור יותר (בעזרת הביו-כימאי ג'יימס קוליפ), וניסו אותו על ילד סוכרתי בן 14 (ליאונרד תומפסון) – שרמת הסוכר שבדמו ירדה מיד. בפברואר 1922 פורסם הגילוי ושנה מאוחר יותר הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לבנטינג (שחלק אותו עם בסט) ולג'ון מקלאוד (שחלק אותו עם קוליפ). האינסולין שהתגלה, החל להיות מיוצר באופן מסחרי מיד לאחר מכן ולהציל את חייהם של הסוכרתיים.
בין תוארי הכבוד להם זכה, קיבל בנטינג תואר אביר מהמלך ג'ורג' החמישי בשנת 1934. על שמו נקרא ב-1973 מכתש על הירח. יום הולדתו (14 בנובמבר) נקבע כיום הסוכרת הבינלאומי.
בנוסף לעיסוקו באינסולין, הוא עסק בציור נופי קנדה ולמטרה זו עשה טיולים להרים ואף לאזורים הארקטיים. בנטינג נישא למריון רוברטסון בשנת 1924 ונולד להם בן ב-1928. הם התגרשו בשנת 1932 ובנטינג נישא בשנית ב-1937 להנרייטה בול. ב-21 בפברואר 1941 נפצע בנטינג בתאונת מטוס שהתרסק, ומת מפצעיו לפני שהגיעה אליו עזרה.
שוקית
שוקית (TA: Fibula) היא העצם הצמודה לחלקה הצידי של השוקה דרך שני מפרקים בחלקה העליון והתחתון. השוקית קטנה מהשוקה ובהשוואה לעצמות ארוכות אחרות בשלד האדם, היא הצרה ביותר יחסית לאורכה. הקצה העליון שלה ממוקם מעט למטה ממפרק הברך, כך שהיא איננה מהווה חלק מהמפרק. הקצה התחתון שלה מתמשך מעבר לשוקה ומתעבה קלות ליצירת הפטישון הצידי של הקרסול.
חלק עליון (מקורב)
חלקה העליון של השוקית הוא ראש השוקית (Caput fibulae). עבה יותר מהגוף ומופרק בחלקו התיכון עם נישה מתאימה בתחתית העלי הצידי של השוקה, ליצירת מפרק השוקה והשוקית העליון. בחלקו העליון של הראש, בליטה גרמית בשם זיז החרט או חוד הראשיש של השוקית (Apex capitis fibulae). בחוד נאחזים שריר הירך הדו ראשי והרצועה העקיפה הצידית של הברך.
גוף העצם
לגוף העצם ארבעה גבולות המחלקים אותו לארבעה פנים:
הגבולות מכונים לפי מיקומם היחסי: הקדמי-צידי, הקדמי-תיכון, האחורי-צידי והאחורי-תיכון. הגבול הקידמי-תיכון הוא הרכס הבין גרמי (Margo interosseus fibulae) אליו מחובר הקרום הבין גרמי (Membrana interossea) - רקמה חזקה המחברת בין השוקית לשוקה. הגבול האחורי-תיכון, מכונה גם הקו המלוכסן.
לאורך פני העצם השונים, נאחזים שרירים רבים המניעים את כף הרגל ובהונותיה. בין היתר, נאחזים שם ריכוז של שרירים המניעים את הבוהן הגדולה וריכוז של שרירים האחראים לתנועת איברציה (סיבוב כף הרגל לאורך צירה האורכי, כאשר הבוהן הגדולה יורדת והבוהן הקטנה עולה).
חלק תחתון (מרוחק)
חלקה התחתון של השוקית מתעבה למבנה דמוי פירמידה, מעט משוטח מצד לצד. זהו הפטישון הצידי (Malleolus lateralis), הנמוך יותר מהפטישון התיכון של השוקה. אפשר למשש את הפטישון הצידי ואת המשטח שמעליו מכיוון שהם תת-עוריים. בחלקו התיכון של הפטישון, משטח מפרקי המתאים לחיבור עם עצם הערקום (talus). מעל למשטח המפרקי, אזור החיבור של הרצועה הבין גרמית של מפרק השוקה והשוקית התחתון.
המצור על דוברובניק
המצור על דוברובניק, הוא מצור שהוטל על העיר דוברובניק, על ידי הצבא הלאומי של יוגוסלביה בעת מלחמת העצמאות של קרואטיה, בשל הכרזת העצמאות של קרואטיה, בניסיון לבלום את התפרקות יוגוסלביה. המצור נמשך מאוקטובר 1991 עד מאי 1992, אז הוסר במתקפת נגד של הצבא הקרואטי. שחרור השטח שהוחזק בידי הצבא היוגוסלבי הושלם ביולי של אותה שנה.
רקע
עם הכרזת העצמאות של קרואטיה, החלה התקפת הצבא הלאומי של יוגוסלביה (סרבית Југословенска народна армија; Jugoslovenska narodna armija) על המדינה. לפני התפרקות יוגוסלביה הייתה נוכחות הצבא היוגוסלבי באזור דוברובניק קטנה יחסית בשל היותה יעד תיירותי ובשל התפיסה כי נוכחות צבאית אינה עולה בקנה אחד עם ענף התיירות. בשל כך העיר לא הייתה במוקד הלחימה בחודשים הראשונים לאחר תחילתה, אך ב-1 באוקטובר 1991 התקדם הצבא היוגוסלבי מכיוון מונטנגרו ובוסניה-הרצגובינה וכבש את אזור העיר, ובכלל זה גם את העיר צאבטט ואת שדה התעופה של דוברובניק. כוחות אלה מנו כ-7,500 עד 20,000 חיילים של הצבא היוגוסלבי עצמו ושל כוח ההגנה של מונטנגרו. למולם ניצבו כ-1,500 חיילי חטיבת החי"ר ה-163 של צבא קרואטיה, ואליהם נוספו לאחר מכן כ-300 חיילי גדוד החי"ר ה-9 של כוחות ההגנה של קרואטיה (HOS - Hrvatske obrambene snage).
מבחינת קרואטיה היה מיקומה של העיר בעייתי לארגון הגנה יעילה והבטחת אספקה. העיר שוכנת בקצה הדרומי של המדינה ומוקפת גבעות והרים מצפון וממזרח; העורף הטריטוריאלי שלה צר והיא כלואה בין בוסניה הרצגובינה לים. בנוסף לכך העיר וסביבתה מנותקים גאוגרפית מיתר המדינה על ידי הפרוזדור לים שנשלט על ידי בוסניה הרצגובינה בסמוך לעיר נאום. עם זאת הצבא היוגוסלבי לא הצליח לכבוש את העיר, ובמקום זאת תפס עמדות בגבעות שמסביב לה והטיל עליה מצור.
המצור
המצור משך את תשומת הלב הבינלאומית בשל תמונות הפצצת העיר העתיקה, ובשל כך שמדובר באתר מורשת עולמית. ב-6 בדצמבר 1991 ניחתה על העיר ההפצצה הכבדה ביותר, אשר גבתה את חייהם של 13 אזרחים לפחות ופצעה 60 אחרים. הפצצת העיר נמשכה עד סוף שנת 1991, מועד בו נכנסה לתוקפה הפסקת האש האחרונה. עיקר כוחות הצבא היוגוסלבי נסוגו לבוסניה הרצגובינה, והצבא הקרואטי ניצל זאת ויצא להתקפה שהביאה להסרת המצור מהעיר ב-26 במאי 1992. מבצעים נוספים שחררו את יתר השטח בו החזיק הצבא היוגוסלבי עד סוף יולי 1992. לפי הערכת הצלב האדום נהרגו 114 אזרחים כתוצאה מההפצצות.
פסיכוזה שלאחר לידה
פסיכוזה שלאחר לידה (באנגלית: Postpartum psychosis) היא הפרעה נפשית המאופיינת בסימני פסיכוזה אצל האם לאחר הלידה. התסמונת מתוארת על ידי הופעת דיכאון, מחשבות שווא ומחשבות של האם לפגוע בעצמה או בתינוק. ההיארעות נעה בין 1-2:1000, כאשר כ-50% עד 60% מהמקרים התרחשו לאחר לידת הילד הראשון.
נדרשת הערכה זהירה למחשבות הקשורות לפגיעה בתינוק או מחשבות אובדניות, מאחר שקיימים תיאורי מקרה, גם אם נדירים, על הוצאתן לפועל של המחשבות הללו. קיים קשר חזק בין פסיכוזה שלאחר לידה לבין הפרעות מצב רוח כגון דיכאון מג'ורי והפרעה דו־קוטבית.
אצל 50% מהנשים יש היסטוריה משפחתית של הפרעות מצב רוח. כיום ההנחה היא שהפסיכוזה היא למעשה אפיזודה של הפרעת מצב רוח (דו-קוטבית או דיכאונית). שני שלישים מהחולות חוות אפיזודה נוספת במהלך השנה שלאחר לידת התינוק. הפסיכוזה עלולה להתחיל תוך ימים ממועד הלידה אולם לרוב מתרחשת תוך שבועיים עד שלושה וכמעט תמיד תוך 8 שבועות ממועד הלידה. לרוב יש תלונות על עייפות, נדודי שינה וחוסר רוגע, ויש התקפים של בכי ושל אי יציבות רגשית. לאחר מכן מתפתחים חשדנות, בלבול, חוסר קוהרנטיות ואמירות לא רציונליות וכן דאגות אובססיביות הקשורות למצב בריאותו של התינוק ולרווחתו. לעיתים יש מחשבת שווא שהתינוק בעל מומים. לעיתים המטופלות מכחישות את הלידה, ומציינות כי הן לא נשואות או בתולות וכן הלאה.
לעיתים יש הזיות שמיעה המורות לאם להרוג את התינוק או את עצמן. כמו כן מתוארות תלונות על חוסר יכולת ללכת, לעמוד או לנוע.
לרוב קיים תהליך המקדים את הפסיכוזה עצמה, המאופיין בחוסר שקט, אי יציבות רגשית, אינסומניה וחסרים קוגניטיביים קלים. כאשר מתרחשת הפסיכוזה עצמה, החולה מהווה סכנה לעצמה ולתינוק - במחקר נמצא כי 5% מהאימהות התאבדו ו-4% רצחו את תינוקיהן.
הריונות נוספים מקושרים בעלייה בסיכון לאפיזודה פסיכוטית נוספת, לעיתים עד כדי 50%.
כאשר הצוות הרפואי חושד בפסיכוזה שלאחר לידה, מתבצעת בדיקה לשלילת מצבים נוספים אשר עלולים לעורר פסיכוזה, כגון פסיכוזה כתוצאה ממצב רפואי כללי (תת פעילות של בלוטת התריס, תסמונת קושינג) או כתוצאה משימוש בחומרים (למשל פנטזוצין לכאב או תרופות ליתר לחץ דם). מצבים נוספים יכולים לכלול זיהומים, רעלת הריון וגידול סרטני.
פסיכוזה שלאחר לידה מהווה מצב חירום רפואי, וניתן לה טיפול בתרופות אנטי פסיכוטיות המשולבות עם ליתיום וכן נוגדי דיכאון. עם זאת, אין לתת טיפול תרופתי לאישה מניקה, לאור תופעות לוואי מרובות הקיימות בתרופות אלו.
לאחר הפסיכוזה הטיפול המומלץ הוא בפסיכותרפיה הממוקדת בעזרה לאם לקבל ולהבין את תפקידה כאם. לעיתים נדרשת הגברת התמיכה מצד בן הזוג ומהסביבה הקרובה. במרבית המקרים יש שיעורי ריפוי גבוהים. פרוגנוזה טובה של ההפרעה מקושרת לתמיכה משפחתית, כמו גם למצבה של האם טרם האפיזודה.
אליפסואיד פואנסו
במכניקה קלאסית, אליפסואיד פואנסו (נקרא על שם המתמטיקאי הצרפתי לואי פואנסו) הוא שיטה גאומטרית להדמיה של התנועה של גוף קשיח מסתובב בהיעדר מומנט חיצוני. לתנועה זאת יש ארבעה קבועי תנועה: האנרגיה הקינטית הסיבובית של הגוף ושלושת הרכיבים של התנע הזוויתי שלו במערכת המעבדה. וקטור המהירות הזוויתית של הגוף איננו קבוע, אלא שהוא מקיים את משוואות הדינמיקה של אוילר. מבלי לפתור את המשוואות הללו באופן מפורש, לואי פואנסו היה מסוגל לדמיין את התנועה של נקודת הקצה של וקטור המהירות הזוויתית. למטרה זאת הוא נעזר בשימור האנרגיה הקינטית והתנע הזוויתי כאילוצים על התנועה של וקטור המהירות הזוויתית. אם הגוף המסתובב הוא סימטרי (בעל שני מומנטי התמד ראשיים שווים), אז הווקטור יתאר חרוט (ונקודת הקצה שלו תתאר מעגל). זוהי התופעה הידועה כנקיפה בהיעדר מומנט חיצוני של ציר הסיבוב של הגוף.
רקע: צירים ראשיים של גוף
בהינתן גוף בעל צורה שרירותית, מומנטי ההתמד ביחס לצירים שונים שעוברים דרך מרכז המסה של הגוף לא יהיו שווים בהכרח. פיתוח מתמטי העושה שימוש בהגדרת התנע הזוויתי כמכפלה וקטורית מראה שבהינתן מהירות זוויתית ביחס לציר סיבוב מסוים, וקטורי התנע הזוויתי והמהירות הזוויתית לא יצביעו בהכרח באותו כיוון, אלא שהתנע הזוויתי מתקבל מן המהירות הזוויתית באמצעות טרנספורמציה ליניארית המתוארת כמטריצה סימטרית מסדר 3x3 המכונה טנזור ההתמד.
אילוץ האנרגיה הקינטית הסיבובית
חוק שימור האנרגיה גורר שבהיעדר דיסיפציה של אנרגיה או מומנטים מופעלים, האנרגיה הקינטית הסיבובית T\ נשמרת, כך ש-.
האנרגיה הקינטית הסיבובית ניתנת לתיאור בעזרת תבנית ריבועית המערבת את טנזור ההתמד \mathbf{I} ווקטור המהירות הזוויתית :
כאשר \omega_{k}\ הם רכיבי וקטור המהירות הזוויתית במערכת הצירים הראשיים, ו-I_{k}\ הם מומנטי ההתמד הראשיים. לפיכך, שימור האנרגיה הקינטית מטיל אילוץ על וקטור המהירות הזוויתית ; במערכת הצירים הראשיים, הקצה שלו חייב להימצא על האליפסואיד המוגדר על ידי המשוואה לעיל, המכונה "אליפסואיד האינרציה".
המסלול שמשרטט קצה וקטור המהירות הזוויתית על האליפסואיד מכונה polhode (מונח שנטבע בידי פואנסו משורשים יוונים בעבור הביטוי "מסלול קוטב") והוא עשוי להיות מעגלי או בעל צורה של טאקו.
אילוץ התנע הזוויתי
חוק שימור התנע הזוויתי קובע שבהיעדר מומנט חיצוני, וקטור התנע הזוויתי \mathbf{L} נשמר במערכת ייחוס אינרציאלית, כך ש-.
וקטור התנע הזוויתי \mathbf{L} ניתן לביטוי במונחי טנזור האינרציה \mathbf{I} ווקטור המהירות הזוויתית :
מה שמוביל למשוואה:
תנאי ההשקה
שני האילוצים שתוארו מקודם פועלים במערכות ייחוס שונות; האילוץ האליפסואידי תקף במערכת הצירים הראשיים (הסובבת) של הגוף, בעוד שהאילוץ של המישור הבלתי משתנה תקף במערכת המעבדה. כדי לקשור בין האילוצים האלה, נשים לב שוקטור הגרדיאנט של האנרגיה הקינטית ביחס לוקטור המהירות הזוויתית שווה לוקטור התנע הזוויתי \mathbf{L}:
לפיכך, הווקטור הנורמלי לאליפסואיד האנרגיה הקינטית ב- הוא פרופורציונלי ל-\mathbf{L}, מה שנכון גם בעבור המישור הבלתי משתנה. מכיוון שהווקטורים הנורמליים שלהם מצביעים באותו הכיוון, שני המשטחים הללו יחתכו אחד את השני בצורה משיקית (כלומר, ייפגשו בנקודה אחת בלבד).
כשמשלבים אותן יחדיו, תוצאות אלו מראות שבמערכת המעבדה, קצה וקטור המהירות הזוויתית הרגעי הוא נקודת החיתוך בין מישור קבוע ואליפסואיד אנרגיה קינטית המשיק לו ומתגלגל עליו ללא החלקה. מכיוון שהאוריינטציה של האליפסואיד מתארת את האוריינטציה של הגוף, בנייה זאת מתארת את כל האוריינטציות האפשריות של הגוף במרחב. זוהי בניית פואנסו.
גזירה במערכת הייחוס של הגוף
במערכת הצירים הראשיים של הגוף (אשר מסתובבת ביחס למרחב המוחלט), וקטור התנע הזוויתי אינו נשמר אפילו בהיעדר מומנטים מופעלים, אלא משתנה בהתאם למשוואות אוילר. עם זאת, בהיעדר מומנטים חיצוניים, הגודל L\ של וקטור התנע הזוויתי והאנרגיה הקינטית T\ נשמרים שניהם:
כאשר L_{k}\ הם הרכיבים של וקטור התנע הזוויתי לאורך הצירים הראשיים של הגוף.
חוקי שימור אלו שקולים לשני אילוצים על וקטור התנע הזוויתי התלת-ממדי \mathbf{L}. שמירות האנרגיה הקינטית מאלצת את \mathbf{L} להימצא על אליפסואיד, בעוד שאילוץ התנע הזוויתי מאלץ את \mathbf{L} להימצא על ספירה. שני המשטחים הללו נחתכים לאורך שתי עקומות המעוצבות בצורה של טאקו, המגדירות את כל הפתרונות האפשריים בעבור \mathbf{L}. זה מראה ש-\mathbf{L} משרטט עקומה סגורה על האליפסואיד במערכת הייחוס המסתובבת של הגוף.
לאוריינטציה של הגוף יש לפיכך שתי דרגות חופש. ראשית, נקודה כלשהי על היקף הטאקו צריכה להיבחר כדי לייצג את \mathbf{L}, שהוא וקטור קבוע במרחב המוחלט. שנית, כאשר הווקטור במערכת הייחוס של הגוף שעובר דרך הנקודה הזאת מקובע, לגוף יכולה להיות כל זווית סיבוב ביחס לוקטור הזה. כך שבעקרון, אוריינטציית הגוף היא נקודה כלשהי על יריעה טורית דו-ממדית בתוך היריעה התלת-ממדית של כל האוריינטציות. באופן כללי, העצם יתאר מסלול לא מחזורי על הטורוס הזה (אך הוא עשוי גם לתאר מסלול מחזורי).
יציבות הכיוונים של התנע הזוויתי במערכת הגוף
אליפסואיד האינרציה של הגוף עשוי להיות כדור (כאשר כל מומנטי ההתמד הראשיים של הגוף שווים), ספרואיד (כאשר שניים מהם שווים והשלישי שונה) ואליפסואיד כללי (כאשר שלושתם שונים). במקרה הכללי ביותר, ניתן לתת תיאור איכותי לאופנים השונים שבהם ספירת התנע הזוויתי (האילוץ הראשון בפרק הקודם) יכולה לחתוך את אליפסואיד האנרגיה הקינטית: כאשר רדיוס ספירת התנע הזוויתי (גודל התנע הזוויתי) קרוב מספיק לאורך חצי הציר הראשי של האליפסואיד, עקומות החיתוך של הספירה והאליפסואיד יהיו לולאות קטנות מסביב לקצות הציר הראשי. בדומה לכך, אילו רדיוס ספירת התנע הזוויתי יהיה קטן מספיק, היא תחתוך את האליפסואיד בלולאה קטנה מסביב לציר המשני. העובדה שכאשר וקטור התנע הזוויתי סמוך לאחד מקצוות הציר הראשי או המשני נוצרות לולאות קטנות, ממחישה שאלו הם כיוונים יציבים.
לעומת זאת, בעבור תחום ביניים של רדיוס ספירת התנע הזוויתי, כזה שעבורו אורך הרדיוס קרוב לאורך "ציר הביניים" של האליפסואיד (התואם למומנט ההתמד I_2 כאשר I_1<I_2<I_3), הספירה והאליפסואיד ייחתכו לאורך עקומות ארוכות המקיפות את האליפסואיד, ללא קשר למידת הקרבה של רדיוס ספירת התנע הזוויתי לאורך ציר הביניים (בשונ מהמצב בשני המקרים הקודמים, שם גודל הלולאה יחסי לסטייה של כיוון התנע הזוויתי מכיוון הציר המתאים). פירוש הדבר שכיוון ציר הביניים הוא כיוון לא יציב של וקטור התנע הזוויתי, כך שכל סטייה קטנה ממנו תתפתח לסטייה גדולה מכיוון התנע הזוויתי ההתחלתי.
יישומים
אחד היישומים של בניית פואנסו הוא לצורך הדמיה של הסיבובים של רכב חלל במעופו.
איציק שמולי
יצחק (איציק) שְמוּלִי (נולד ב-8 בפברואר 1980) הוא פוליטיקאי ישראלי. כיהן בעבר כשר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים וכחבר הכנסת מטעם מפלגת העבודה; בעבר יושב ראש התאחדות הסטודנטים וממנהיגי המחאה החברתית בישראל ב-2011.
ביוגרפיה
יצחק שמולי נולד בתל אביב ב-8 בפברואר 1980, בנם של נחמה וחיים שמולי, מסעדן. משפחתו היא מיוצאי עיראק וכורדיסטן. בגיל 3 עבר עם משפחתו לרמת גן. את שנות התיכון עשה בתיכון חדש בתל אביב.
שמולי התגייס לחיל השריון בשנת 1998 ושובץ בחטיבה 7. ביצע שירות פעיל בשטחים ובלבנון.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-2001, הקים, יחד עם אביו, מסעדה וחברת קייטרינג בתל אביב, בה עבד במשך כשנתיים. בגיל 23 החליט לנסוע לארגנטינה ובהמשך סייע בהתנדבות בהקמה ובתפעול של בית יתומים בבואנוס איירס במשך מספר שנים.
לאחר שובו לישראל החל ללמוד לתואר ראשון בחינוך מיוחד במכללת אורנים וסיים בהצטיינות יתרה. בתום שנת לימודיו הראשונה, נבחר ליושב ראש אגודת הסטודנטים במכללה אותה הוביל במאבק הארצי כנגד ועדת שוחט להפרטת האקדמיה והעלאת שכר הלימוד ולמאבקים חברתיים רבים.
בראשית שנת 2009 נבחר פה אחד לסגן יושב ראש התאחדות הסטודנטים הארצית. במסגרת תפקידו זה הוביל לאיחודם של שני ארגוני הסטודנטים הארציים בישראל, על ידי מיזוגו של ארגון הסטודנטים בישראל לתוך התאחדות הסטודנטים, וכן שימש כראש צוות המשא ומתן מטעם הסטודנטים במסגרת הדיון על הרפורמה הכוללת במערכת ההשכלה הגבוהה. באוקטובר 2010 נבחר לכהן כיושב ראש התאחדות הסטודנטים, ובכך היה ליושב ראש ראשון של ההתאחדות מקרב המכללות לחינוך ולהוראה. מתוקף תפקידו כיושב ראש כיהן גם כחבר במועצה להשכלה גבוהה וכיהן כדירקטור בחברת איסתא ליינס, הנמצאת בבעלות חלקית של התאחדות הסטודנטים. בנוסף, כיהן בוועד המנהל של ארגון "אמון הציבור" ושל תנועת "הכל חינוך".
במסגרת תפקידו היה שותף למאבקים חברתיים, ובהם המאבק למען זכויות ניצולי השואה ודור המייסדים, המאבק למען הגדלת תמלוגי המדינה מרווחי תגליות הגז הטבעי, המאבק כנגד גירוש ילדי העובדים הזרים, המאבק למען השוויון בנטל והגדלת זכויות המשרתים, והמאבק למען הסדרת מעמדם וזכויותיהם של העובדים הסוציאליים. במקביל היה שותף לקליטת עובדי הקבלן במוסדות להשכלה גבוהה בהעסקה ישירה. בנוסף תמך בהחלת חובת מעורבות חברתית על סטודנטים הלומדים לתואר ראשון. כמו כן, עלה בידו להביא לעיגון ולהרחבת זכויותיהם של סטודנטים משרתים במילואים, סטודנטיות בהריון וסטודנטים בני מיעוטים. הצליח גם להביא להטבה במצבם הכלכלי של הסטודנטים, עם הרחבת הסובסידיה בתחבורה הציבורית לסטודנטים, הגבלת התשלומים הנוספים באקדמיה והחלטה תקדימית על בניית אלפי יחידות של מעונות הסטודנטים.
במקביל, בשנת 2010 החל את לימודיו לתואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים מטעם תוכנית מצטיינים של האוניברסיטה, וכן לימודי תואר שני נוסף במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
מחאת האוהלים
בשנת 2011 היה ממנהיגיה הבולטים ביותר של מחאת האוהלים, כשהצליח להוביל את כלל אגודות הסטודנטים לתמיכה אקטיבית במחאה ולהרחבתה באמצעותן לכל רחבי הארץ - מקריית שמונה ועד אילת שבהן הוקמו מאהלים רבים.
שמולי נשא נאומים בהפגנות ובעצרות המרכזיות שנערכו במהלכה. ב-1 באוגוסט נמנה עם קבוצת מובילי המחאה שנפגשה עם נשיא המדינה שמעון פרס במשכן הנשיא בירושלים.
בנובמבר 2011 הודיע על העתקת מקום מגוריו לעיר לוד.
קריירה פוליטית
ביולי 2012 התפטר שמולי מתפקידו כיו"ר התאחדות הסטודנטים. באוקטובר 2012 הודיע על כוונתו להתמודד בפריימריז של מפלגת העבודה על מקום ברשימתה לכנסת התשע עשרה. שמולי הגיע למקום ה-11 ברשימת המפלגה לכנסת, ונבחר מטעמה לכנסת.
בכנסת ה-19 כיהן שמולי כחבר בוועדת הכלכלה, והיה ממלא מקום בוועדה מיוחדת לדיון בהצעת החוק בעניין השוויון בנטל, וגם ישב בראש השדולה לקידום החינוך הפיננסי בישראל ושדולת הדיור החברתי. במסגרת פעילותו עסק רבות במשבר הדיור ובניסיונות להביא לחוק דיור בר השגה בחקיקה. בנוסף לכך הצליח לחוקק חוקים חברתיים, כגון: איסור ניתוק מים, שיפור שכר החיילים ולהגנה על עסקים קטנים ובינוניים.
בחודש יולי 2015, לאחר רצח שירה בנקי במצעד הגאווה בירושלים, כתב במאמר ל"ידיעות אחרונות" כי "כשהסכין מונפת על צווארה של קהילה להט"בית שלמה, הקהילה שלי, היא לא תיעצר שם" ובכך היה לחבר הכנסת הראשון שיצא מהארון כלהט"ב במהלך כהונתו כחבר הכנסת.
גם בכנסת זו יזם שמולי חקיקה ענפה והוביל מאבקים חברתיים רבים בכנסת, ובהם מאבק כנגד עוולת הביטוח הסיעודי-קבוצתי וחקיקת חוק ביטוח סיעודי ממלכתי, מאבק להעלאת קצבאות הקשישים ומתן מענקי חימום וטיפולי שיניים לאוכלוסייה המבוגרת, הוביל חקיקה תקדימית לחובת שילוב אנשים עם מוגבלויות בתעסוקה במגזר הציבורי, מאבק וחקיקה למען הרחבת התמיכה הסוציאלית באוכלוסיות מוחלשות דוגמת ילדים חולי סרטן וילדים חולי ניוון שרירים, חיילים בודדים, נכים וניצולי שואה וחקיקה למען החמרת הענישה כנגד המתעללים בבעלי חיים. בנוסף הוביל בכנסת ה-20 את המאבק למען סגירת תאגידי המים. שמולי עמד גם בראש כמה שדולות בכנסת, ובהן שדולת הגמלאים, השדולה למען החיילים הבודדים, השדולה לדיור בר השגה, שדולת בעלי-החיים והשדולה למען יהדות פלורליסטית ונגד קנאות דתית. כל אלה ועוד זיכו אותו, בין השאר, חמש פעמים ברציפות בתואר "חבר הכנסת החברתי ביותר בכנסת" מטעם המשמר החברתי, בתואר "עיטור האור למען ניצולי השואה, אות אומ"ץ כמופת להישגים יוצאי דופן בתחום החברתי ובאות הפרלמנטר המצטיין לשנת 2018 מטעם המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בבחירות המקדימות בפברואר 2019 שקיימה מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, הגיע שמולי למקום הראשון ולפיכך, הוצב במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת, לאחר יו"ר המפלגה, אבי גבאי וטל רוסו ששוריין על ידי היו״ר.
ביולי 2019 לקראת הבחירות לכנסת ה-22 התמודד בבחירות לתפקיד יו"ר המפלגה, והגיע למקום השלישי לאחר עמיר פרץ וסתיו שפיר. הוא שובץ במקום השלישי ברשימת העבודה-גשר לכנסת.
כשר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים ואחר כך
בבחירות לכנסת ה-23 רצה מפלגת העבודה יחד עם מרצ ומפלגת גשר של אורלי לוי אבקסיס. הרשימה המשותפת קיבלה שבעה מנדטים, מתוכם שלושה לסיעת העבודה. לאחר הבחירות הסיעה הצטרפה לממשלת ישראל ה-35 במסגרת הגוש של "כחול לבן" ושמולי מונה לשר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.
שמולי הודיע על ביטול קיזוז קצבאות בתקופת הקורונה ופעל לתיקון החוק המונע קבלת דמי אבטלה מאזרחים ותיקים בגיל פרישה שהוצאו לחל"ת או פוטרו, וכן קידם את חידוש המיזם לביטחון תזונתי.
באוגוסט 2020 החלה לפעול במשרד העבודה והרווחה תוכנית "מגן זהב" שיזם, במסגרתה נערך מיפוי צרכים ואספקתם בהיקף של 150 מיליון ש"ח, למאות אלפי קשישים שנמצאים במצב סיכון בשל מגפת הקורונה.
חודש לאחר מכן החליט שמולי להחזיר לפעולה את התכנית "קהילה תומכת בסל סיעוד" שבוטלה באמצע 2020, על פי פרסומים התכנית לא רק תוחזר אלא גם תורחב לכ-250 אלף בני אדם הזכאים לקצבת סיעוד.
ב-8 בינואר 2021, מונה למ"מ השר לשוויון חברתי, בעקבות פרישתה של מירב כהן מהממשלה. לאחר היבחרה של מרב מיכאלי ליו"ר העבודה, הודיע על עזיבתו את המפלגה. בהמשך הודיע שהוא לוקח פסק זמן מהחיים הפוליטיים. בשלהי יולי אותה שנה, פורסם כי שמולי עתיד להתמנות לנציג בישראל של הפדרציה היהודית של ניו יורק.
חיים אישיים
בשנת 2019 הוא ובן זוגו, ערן לוי, הביאו לעולם בן באמצעות פונדקאית בארצות הברית וביוני 2021 נולד בנם השני. הם מתגוררים במושב כסלון שבהרי יהודה.
מדליית קרנגי
מדליית קרנגי (באנגלית: Carnegie Medal) היא פרס ספרותי בריטי המוענק מדי שנה לסופרים שהגיעו להישגים בתחום ספרות הילדים והנוער. הפרס נוסד בבריטניה בשנת 1936 לזכרו של הפילנתרופ הסקוטי אנדרו קרנגי. הפרס מוענק על ידי "המוסד לספרנות ומידענות" (Chartered Institute of Library and Information Professionals - CILIP) המעניק פרס מקביל למצטיינים באיור, מדליית קייט גרינוויי.
היסטוריה של הפרס
בתחילה אסר תקנון התחרות על הענקת הפרס יותר מפעם אחת, אך לאחר מכן שונה התקנון, ולראשונה, בשנת 1980 זכה פיטר דיקינסון בפרס בפעם השנייה.
בשנת 2007, כאשר מלאו 70 שנה לטקס הראשון בו חולק הפרס, התקיים משאל לבחירת הספר האהוב ביותר מבין זוכי הפרס במהלך השנים. הספר הזוכה במשאל היה המצפן הזהוב מאת פיליפ פולמן.
זוכי הפרס והמועמדים לפרס
עד שנת 2007 הרשימה מתייחסת לשנה בה נכתב הספר. משנת 2007 הרשימה מתייחסת לשנה בה חולק הפרס.
רחה פריאר
רֶחָה פְרַיֶאר (בגרמנית: Recha Freier; 29 באוקטובר 1892, נוֹרְדֶן, גרמניה – 2 באפריל 1984, ירושלים) הייתה מייסדת עליית הנוער, המפעל להכשרת ילדי ישראל, הקרן למלחינים ישראלים והטסטמוניום. ציונית מעשית, סופרת ומשוררת. ד"ר לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית ירושלים, כלת פרס ישראל למפעל חיים, על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בשירותי רווחה, קהילה ונוער (1981).
ביוגרפיה
השם רחה ניתן על ידי הוריה על שם בתו של נתן החכם, גיבורו של המשורר והמחזאי גוטהולד אפרים לסינג, המייצג את היהודי הגרמני החדש, שבאישיותו מתמזגת השמירה על הדת היהודית, הבקיאות בתרבות החילונית, והסובלנות לדתות אחרות.
רחה ושלושת אחיה חונכו בביתם על ידי הוריהם בשנותיהם הראשונות.
המשפחה שהייתה עדה לגילויי אנטישמיות החליטה לעבור בשנת 1897 לעיר גלוֹגאוּ בחבל שלזיה, בדרום-מזרח גרמניה. גם שם נתקלה רחה פריאר ביחס אנטישמי ממורתה ומילדי כיתתה בבית-הספר. מאמרה "שלט לבן אחד" מתאר אירוע אנטישמי אחד מני רבים שעיצב את תפישת עולמה.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים, למדה בבית מדרש למורות ושפות בברסלאו (היום, וורוצלאב).שם הוסמכה כמורה להוראת גרמנית, צרפתית ואנגלית בבתי ספר תיכוניים.
בשנת 1919 נישאה לרב ד"ר משה (מוריץ) יששכר פריאר (Moritz Freier; 1889–1969), שהיה תומך נלהב ליהדות האורתודוקסית, ונדדה עמו בהיותו רב מקהילה יהודית אחת לשנייה.
רחה ומוריץ פריאר הביאו לעולם את הבנים שלהבת פריאר שעלה לארץ ישראל בשנת 1940 וכיהן לימים כמנהל המרכז למחקר גרעיני בנחל שורק, מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, וראש הצוות המדיני של הסוכנות לאנרגיה אטומית; ד"ר עמוד פריאר שהיגר לארצות הברית, ופרופסור זרם פריאר, שעלה לישראל בשנת 1958; וכן את הבת מעין לנדוי-פריאר שעלתה עם אמה לישראל בשנת 1941.
בשנת 1937 הפסיק שלהבת את לימודיו בגרמניה ועבר לאנגליה, לאחר שהומלץ לגרשו מבית הספר לאור כתיבת חיבור שנגד את התזה הפטריוטית הגרמנית. עם התגברות האנטישמיות ויום לאחר ליל הבדולח, קיבל הרב ד"ר משה (מוריץ) יששכר פריאר טלפון מפקיד גסטפו בעילום שם שהודיע לו ששמו ברשימת המשלוח למחנה הריכוז. בעקבות הודעה טלפונית זו נמלט מוריץ פריאר בשנת 1938 דרך איטליה לאנגליה. הצטרפו אליו בניו, עמוד בשנת 1938 וזרם בשנת 1939. לאחר המלחמה עבר מוריץ פריאר לשווייץ ועלה לישראל בשנת 1967, שנתיים לפני פטירתו.
בשנת 1939 זומנה פריאר להתייצב בפני אדולף אייכמן, שהיה בשעתו הממונה בפועל על "הלשכה המרכזית להגירת יהודים מגרמניה", זאת לאחר שהלשינו עליה שהעבירה מסמכים שיועדו ליהודי גרמניה לטובת עלייתם של יהודים מפולין. שם ניטל ממנה דרכונה ונאסר עליה לצאת מברלין. ביולי 1940 הצליחו פריאר ובתה מעין להסתנן בעזרת מבריחים לזאגרב שביוגוסלביה. במרץ 1941 עלתה פריאר עם בתה דרך טורקיה לארץ-ישראל.
גם בישראל המשיכה פריאר את פעילותה למען החברה והתרבות בישראל ולא חדלה מעשייתה זו עד ליום מותה.
פריאר נפטרה בירושלים בשנת 1984.
פעילותה
פעילותה הציונית החלה בשנת 1922. בעת כהונתו של הרב ד"ר מוריץ פריאר כרב אשכנזי בסופיה בירת בולגריה, הקימה שם פריאר את סניף ארגון ויצו העולמי. אף שלרוב הנשים היהודיות בסופיה לא היה עניין בציונות, היא רתמה אותן לפעילות הסניף באמצעות הקמתו של חוג ספרות, ובזכות שליטתה בשפת הלאדינו, אותה רכשה עם הגעתה לעיר.