cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחס טרנזיטיבי
היחסים "עוקב", "צמוד ל", "ליד", "הבא בתור" או "בן-של" אינם טרנזיטיביים. היחס "בן-של" למשל אינו טרנזיטיבי, משום שמכך שאיתמר הוא בנו של אהרון ושאהרון בנו של עמרם, לא נובע שאיתמר הוא בנו של עמרם. לעומת זאת, היחס "x צאצא של y" הוא טרנזיטיבי (זהו "הסגור הטרנזיטיבי" של היחס הקודם - ראו להלן). היחס "צאצא" טרנזיטיבי ואינו סימטרי.
מבנה
יחס טרנזיטיבי ואי-רפלקסיבי הוא יחס סדר חזק.
לכל יחס טרנזיטיבי ורפלקסיבי R על קבוצה X יש יחס שקילות \ \equiv ויחס סדר חלש \ \leq על מרחב המנה, כך ש-\ xRy אם ורק אם. יחס השקילות \ \equiv שווה לחיתוך.
תיאור דומה אפשר לתת לכל יחס טרנזיטיבי, בלי להניח רפלקסיביות: לכל יחס טרנזיטיבי R על קבוצה X יש יחס שקילות \ \equiv, יחס סדר חלש \ \leq על מרחב המנה, ותת-קבוצה שכל אבריה סינגלטונים של \ \equiv, כך ש-\ xRy אם ורק אם  וכן (\ x\neq y או ). (היחס רפלקסיבי אם ורק אם \ X_0 ריקה).
הסגור הטרנזיטיבי
חיתוך של יחסים טרנזיטיביים הוא טרנזיטיבי. כל יחס R ניתן להשלים ליחס טרנזיטיבי, שהוא היחס הטרנזיטיבי המינימלי המכיל את R. ההשלמה הזו נקראת הסגור הטרנזיטיבי של היחס המקורי ומסומנת \ R^{tr}. את הסגור הטרנזיטיבי של היחס R ניתן לקבל כחיתוך כל היחסים הטרנזיטיביים שמכילים את R (כיוון שהיחס המלא \,X\times X הוא טרנזיטיבי - חיתוך זה אינו ריק) או לחלופין על ידי ההגדרה הבאה: או באופן שקול: כלומר איחוד כל ההרכבות החוזרות של היחס על עצמו.
לדוגמה, יחס העקיבה המוגדר על המספרים הטבעיים: x עוקב ל-y אם x=y+1, אינו טרנזיטיבי (1 הוא עוקב של 0, ו-2 עוקב של 1 אך 2 אינו עוקב של 0); הסגור הטרנזיטיבי שלו הוא היחס < ("גדול מ-").
קיליקיה
קיליקיה (לטינית: Cilicia, בארמית אימפריאלית : 𐡇𐡋𐡊 – חלך) היא חבל ארץ בקצה הדרום־מזרחי של אסיה הקטנה, הגובלת עם קפדוקיה מצפון.
היסטוריה
בעת העתיקה התקיימה בשפלת מזרח קיליקיה ממלכה פיניקית־לווית קוה ("עמק אדן" בפיניקית ), וכן ממלכת כיזוואתנה וממלכת חִֿילַכּוּ הנזכרת בכתובות מלכי אשור.
תחת הממלכה האחמנית משל על קיליקיה (שנקראה "חלך") האחשדרפן מזדי.
מערב קיליקיה צורף לאימפריה הרומית החל בשנת 102 לפנה"ס.
בשנת 67 לפנה"ס סיים גנאיוס פומפיוס מגנוס את תפקידו כקונסול ויצא במינוי מיוחד של הסנאט הרומי להילחם בשודדי הים ששרצו בים התיכון. הוא עקב אחריהם עד למעוז כוחם העיקרי בקיליקיה, ושכנע רבים מהם להיכנע לו בהבטחת חנינה. פומפיוס הפך את קיליקיה לפרובינקיה רומית שבירתה בטרסוס וארגן מחדש את גבולותיה שכללו את כל החוף הדרומי של אנטוליה. רבים משודדי הים שנכנעו לפומפיוס יושבו בעיר סולי, סמוך למרסין של ימינו, ושמה שונה לפומפיופוליס (Pompeiopolis).
בימי הביניים התקיימה בקיליקיה ממלכת קיליקיה הארמנית.
ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה
ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה (בקטלאנית: Joan Enric Vives i Sicília, נולד ב-24 ביולי 1949) הוא בישוף אורז'ל (בקטאלנית: Urgell) והנסיך השותף של אנדורה.
ביוגרפיה
נולד בברצלונה לפרנסיס וקורליינה ויווס פונס סיסיליה, הוסמך ככומר ב-1973, מונה כעוזר בישוף ברצלונה ב-1993, כסגן בישוף אורז'ל ב-2001 וכבישוף אורז'ל בשנת 2003. במרץ 2011 הוכתר ויווס אי סיסילה כארכיבישוף בתוארו האישי.
רם סטי
רם סטי (נולד ב-5 בינואר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק במספר קבוצות בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ, ומזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל ירושלים, שם גדל ובילה את רוב הקריירה שלו.
קריירה
סטי נולד וגדל בירושלים, והצטרף למחלקת הנוער של הפועל ירושלים בהיותו ילד בגיל 9. בגיל 18 נכלל בסגל הקבוצה הבוגרת, ואחרי עונה החל לשחק בה באופן קבוע. בקיץ 2006, אחרי עשר שנים בהפועל ירושלים ולראשונה בקריירה - עבר סטי מהפועל ירושלים, להפועל עירוני קריית שמונה תחת המאמן רן בן שמעון, איתה עלה לליגת העל לראשונה בתולדותיה. לאחר מכן עבר סטי למכבי אחי נצרת, ובתום שתי עונות בקבוצה, גם היא עלתה לליגת העל לראשונה בתולדותיה. בקיץ 2009 חתם סטי בקבוצת הפועל ניר רמת השרון, בה התקרבה למשחקי המבחן אך לא הצליחה לסיים במקום השלישי שהיה מוביל אותה למשחקי המבחן לעלייה. בקיץ 2010 חזר סטי לקבוצת המקור שלו הפועל ירושלים שביקשה ממנו לחזור ולחזק אותה על מנת לעלות לליגה הלאומית ממנה ירדה בעונה החולפת, והוא נענה לבקשתה וחזר לקבוצת ילדותו בגיל 33. בתום עונת 2010/2011 העפילה הפועל ירושלים חזרה לליגה הלאומית כשסטי משחק בקבוצה ומבקיע 7 שערים לעונה זו. סטי המשיך לשחק בקבוצה עוד 2 עונות, ובתום עונת 2012/2013, הודיע סטי על פרישה מכדורגל פעיל בגיל 36 וחצי, אחרי 25 שנות קריירה ו-14 עונות סך הכל במדי הפועל ירושלים.
רונלד סטורס
סר רונלד הנרי אמהרסט סטורס (Ronald Henry Amherst Storrs; 19 בנובמבר 1881 – 1 בנובמבר 1955) היה פקיד קולוניאלי בריטי בכיר. המושל הבריטי השני של ירושלים מ-28 בדצמבר 1917 ועד נובמבר 1926.
תולדותיו
רונלד סטורס נולד בבריטניה בשנת 1881 כבנם הבכור של הכומר ג'ון סטורס האנגליקני ורעייתו לוסי. כעבור שנתיים עברה המשפחה ללונדון, שבה נולדו חמשת אחיו ואחיותיו. כאביו, למד גם הוא בקולג' פמברוק שבקיימברידג' והשתלם בלימודים קלאסיים, אותם סיים בהצטיינות. הוא אסף מהדורות ראשונות של ספרי מופת והפך לחובב של האמנות הפלמית. במקביל הצטרף כשחקן לקבוצת תיאטרון, שהעלתה מחזות מן הקלסיקה היוונית. בשנת 1904 הצטרף לשירות הקולוניאלי הבריטי במנהל האזרחי המצרי. בתפקידו השתלם בשפה, בתרבות ובהיסטוריה של מצרים. בשנת 1909 נתמנה כמזכיר בנציגות הבריטית במצרים, תפקיד בו שירת תחת הלורד קיצ'נר והנרי מקמהון, המושל הבריטי של מצרים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 היה סטורס מעורב במגעים עם חוסיין בן עלי ופעל בשיתוף פעולה עם לורנס איש ערב. בספרו "שבעת עמודי החכמה" מתאר לורנס את סטורס כשולט בערבית, גרמנית וצרפתית ובקי ביצירותיהם המוזיקליות של המלחינים ריכרד וגנר וקלוד דביסי. סטורס גילה עניין רב באומנויות והפך לאספן ולמשמר של יצירות אמנות. היה ממייסדי המוזיאון הקופטי בקהיר.
בהמשך מלחמת העולם הראשונה שירת סטורס כיועץ פוליטי לכוח המשלוח הבריטי - צרפתי במזרח התיכון ובתפקיד זה הגיע לבגדאד. בסוף שנת 1917 שירת במזכירות קבינט המלחמה הבריטי.
מושל ירושלים
ב-28 בדצמבר 1917 נתמנה סטורס למושל ירושלים, תחילה מושל צבאי, תחת מנהלת שטחי האויב הכבושים שמקום מושבה היה בקהיר ואלנבי מפקדה והחל משנת 1920 המושל האזרחי של העיר, תחת הנציב העליון הרברט סמואל שעמד בראש ממשלת המנדט הבריטי על ארץ ישראל והיה כפוף למשרד המושבות הבריטי. סטורס שימש בתפקידו בימי מאורעות תר"פ, מאורעות תרפ"א ומאורעות 2 בנובמבר 1921. היהודים האשימו אותו ביחס עוין אליהם ותארו אותו כ"איש הרע" שמאחורי הנציב העליון. לטענת היהודים היה על סטורס לאבטח את חגיגות "נבי מוסא", מהן התפתחו המאורעות, במשמר צבאי כבד אך הוא לא עשה כן. הם סברו כי סטורס אחראי למעצרם של אנשי ההגנה היהודית במאורעות תר"פ בעיר העתיקה ולכליאתם בכלא עכו. ועד הצירים שחקר את המהומות הגיע למסקנה כי רונלד סטורס ליבה בכוונה את המתיחות בין היהודים לערבים כחלק משיטת "הפרד ומשול". ועדת חקירה בריטית קבעה כי סטורס נכשל בביטחון יתר בהאמינו כי די בכוח המשטרה לשמור על חגיגות "נבי מוסא" מבלי להזעיק את הצבא. לאחר מאורעות 1920 פיטר סטורס את ראש עיריית ירושלים מוסא כאט'ם אל-חוסייני משום שראה בו את אחד המסיתים שהביאו למהומות ומינה במקומו, כראש העירייה, את ראע'ב נשאשיבי המתון, בן משפחת הנאששיבים היריבה למשפחת חוסייני ולמופתי חאג' אמין אל-חוסייני. המופתי עצמו נדון לעשר שנות מאסר על חלקו במהומות. כשוך מאורעות 1920 ו-1921 ובתקופת הרגיעה שלאחריהן הצליח סטורס לשוב ולזכות באהדתם של שני הצדדים.
היהודים האשימו את סטורס בכך שהיה מן המתנגדים ליישוב היהודי ומינויו בא כדי לרצות את הערבים, כאות לנייטרליות של שלטונות המנדט. סטורס ועימו ארנסט ריצ'מונד, היוו משקל נגד לצמד נורמן בנטויץ', היועץ המשפטי היהודי של ממשלת המנדט ווינדהאם דידס, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, שגילו עמדה אוהדת לציונות וליישוב. בתקופת שירותו בירושלים, סטורס ראה בשיבת היהודים לארצם משום עשיית מעשה צדק היסטורי ואף תיאר את הציונות כאידיאל אלוהי; דורות רבים תרמו היהודים מכישרונם לעולם ובכל ארץ נגרמו להם עוולות והוא, סטורס, רואה עצמו כשליח להגשמת החוב המוסרי והמדיני ליהודים. סטורס התעניין בתרבויות העמים שבקרבם שירת את הממלכה. הוא למד ערבית ועברית וקיים שיחות עם אחד העם וחיים נחמן ביאליק. סטורס היה ידיד משפחת ז'בוטינסקי. בזיכרונותיו העתיק את "הכניסיני תחת כנפך" של ביאליק, שז'בוטינסקי תרגם בשבילו לאנגלית. עוד כתב בזיכרונותיו: "קשה להעלות על הדעת קצין אמיץ יותר וחבר מקסים יותר ותרבותי יותר מוולדימיר ז'בוטינסקי". עם זאת, סטורס היה האחראי למעצרו של ז'בוטינסקי כאחד מראשי ההגנה היהודית בפרעות תר"פ בירושלים.
סטורס ייזכר בתולדות ירושלים המודרנית כמי שקבע כי בתי ירושלים ייבנו בחיפוי אבן ירושלמית, דבר המתקיים עד היום, והוא אשר נותן לעיר את צביונה המיוחד.
רונלד סטורס היה פעיל בחברה המזרחנית הארץ-ישראלית, שנוסדה בירושלים ב-1920, ובשנותיה הראשונות שימש כחבר הנהלתהּ. בשנת 1923 הקים רונלד סטורס אגודה לחובבי מוזיקה קאמרית ובית ספר למוזיקה בירושלים.
בשנת 1924 הוענק לרונלד סטורס תואר אבירות.
אחרי ירושלים
באוגוסט 1925 נתמנה סטורס למושל מחוז הדרום בפלשתינה-א"י. עקב ניסיונו כמושל על אוכלוסיות עוינות זו לזו בארץ ישראל, נקרא סטורס באוגוסט 1926 להיות המושל הכללי של קפריסין הבריטית בה היה עימות בין האוכלוסייה היוונית לאוכלוסייה הטורקית. בשנת 1931 נתעוררו מהומות על ידי תנועת "אנוסיס", התנועה הקפריסינית - יוונית לאיחוד עם יוון ומעונו של המושל סטורס, ובו ספרייתו ואוסף האמנות שלו נשרפו.
בשנת 1932 עבר רונלד סטורס לצפון רודזיה (זמביה של היום), לשמש כמושלה הכללי. בתפקיד זה שימש עד לשנת 1934 במהלכה התפטר עקב מצב בריאותו ושב לבריטניה. בשנים 1937 עד 1945 כיהן סטורס במועצת העיר לונדון ובמקביל היה פעיל במועצת הכנסייה האנגליקנית והיה למרצה מבוקש בהרצאות שנשא על ידידותו עם לורנס איש ערב.
בפברואר 1946 העיד בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל שהוקמה לבדוק את בעיית העקורים. מקורות מן התקופה מסרו כי עדותו הייתה רצופת סתירות, וכי טען כי הבית הלאומי שהובטח בהצהרת בלפור כבר הוקם בארץ ישראל.
רחוב כורש שבירושלים נקרא בזמן המנדט "רחוב סטורס", על שמו.
במשך השנים שלאחר תום כהונתו בירושלים התבטא פעמים אחדות כנגד הציונות. לאחר הכרזת מדינת ישראל כתב שהיא "חלום שהפך לסיוט". מוטי גולני כותב שסטורס היה בשל ידיעותיו ותפקידיו: "מאויביה היותר מרים והמתוחכמים של הציונות".
ספר זיכרונותיו
בשנת 1937 פרסם רונלד סטורס את ספר זיכרונותיו, "Orientations". הספר הופיע בארץ ישראל בתרגום לעברית:
הלשכה הגדולה למדינת ישראל
הלשכה הגדולה למדינת ישראל (באנגלית: The Grand Lodge of the State of Israel) ובשמה המלא "הלשכה הגדולה למדינת ישראל של בונים חופשים קדמונים ומקובלים", היא עמותה רשומה של מסדר הבונים החופשים בישראל, ארגון הגג המאחד כ-50 לשכות פעילות של בונים חופשים בישראל, הפזורות מנהריה ונצרת בצפון ועד אילת בדרום.
תחת גוף זה פעילים כיום כ-1,200 אחים, בני דתות שונות (יהודים, נוצרים, מוסלמים, דרוזים), דוברי עשר שפות שונות (עברית, אנגלית, ערבית, צרפתית, ספרדית, טורקית, רוסית, פורטוגזית, גרמנית ורומנית).
היסטוריה
הלשכה המסונית הראשונה שנוסדה בארץ ישראל, הייתה לשכת "רקלמיישן" (Reclamation) על ידי רוברט מוריס, נשיא גדול לשעבר ממדינת קנטקי בארצות הברית, בשנת 1868 במערת צדקיהו, והייתה מורכבת מבונים חופשים ששהו בארץ ישראל, ובאו אליה ממקומות שונים בעולם, למשל הארכאולוג צ'ארלס וורן.
בשנת 1891 נוסדה ביפו לשכת "השער של היכל שלמה" (La Port du Temple), על ידי מהנדסים צרפתיים שבאו ארצה לבנות את מסילת הברזל ירושלים-יפו, צרפה אליה יהודים וערבים מנכבדי המקום, שינתה שמה במהלך השנים ל-"ברקאי", הקיימת עד היום, ונחשבת ללשכה הפעילה הוותיקה ביותר בישראל. לאחר מכן, נוסדו לשכות נוספות, שהיו תחת חסות לשכות גדולות של צרפת, סקוטלנד, טורקיה, אנגליה ומצרים.
ב-9 בינואר 1933 הוקמה "הלשכה הגדולה הלאומית לארץ-ישראל" (על ידי 7 לשכות) ונחנכה על ידי הלשכה הגדולה הלאומית של מצרים. לא כל הלשכות שעבדו אז, השתייכו אליה. עדיין היו לשכות שעבדו תחת חסות הלשכה הגדולה של סקוטלנד, הלשכה הגדולה המאוחדת של אנגליה, הלשכה הגדולה הסימבולית של גרמניה בניכר, ולשכות גדולות אחרות.
ב-20 באוקטובר 1953 בהיכל שבבניין ימק"א ירושלים הוקמה הלשכה הגדולה למדינת ישראל, על ידי הלשכה הגדולה של סקוטלנד בראשות הנשיא הגדול לשעבר שלה, הלורד אלגין וקינקרדין (Earl of Elgin and Kincardine), ובאירוע זה התאחדו כל הלשכות הפעילות של הבונים החופשים שהיו אז בישראל (30 לשכות), והקימו את הגוף המאגד אותם, והמייצג אותם כלפי העולם. היא הוכרה על ידי למעלה מ-100 לשכות גדולות בעולם, ורקמה קשרי אחווה בכל העולם המסוני. הנשיא הגדול הראשון של הלשכה הגדולה למדינת ישראל היה שבתי לוי (לשעבר ראש עיריית חיפה).
מבנה המסדר
מבנה המסדר הוא היררכי:
הלשכה הגדולה, מורכבת מכל האחים הסדירים במסדר שהגיעו לדרגת "נשיא". אפשר להמשיל אותה לכנסת/פרלמנט. היא מתכנסת כ-4 פעמים בשנה, מקבלת דיווחים על הנעשה במסדר ומאשרת החלטות המובאות להצבעה.
הועד הגדול, מורכבת מנושאי משרה בכירים. אפשר להמשיל אותה לממשלה. הוועד הגדול מתכנס פעם בחודש או חודשיים, ודן בעניינים המובאים בפניו, ומנסח את ההחלטות שיש להביא להצבעה בלשכה הגדולה.
לוועד הגדול כפופות כ-15 ועדות שונות (למשל: ועדת כספים, ועדת טקסים ועוד) המעבדות עניינים שונים שיש לטפל בהן, ומסקנותיהם מובאות לוועד הגדול לדיון, החלטה והצבעה.
לשכות המסדר (הקרויות לשכות בת), הכפופות ללשכה הגדולה למדינת ישראל, הם חלק ממסדר בינלאומי גדול, המוכר על ידי הלשכה הגדולה של אנגליה וסקוטלנד, כך שחבריה (הקרויים אחים) זכאים לבקר באסיפות כל הלשכות בעולם המוכרות על ידי הלשכה הגדולה של אנגליה.
בשונה ממסדרים אחרים, הלשכות הגדולות המכירות זו בזו, לא הקימו גוף בינלאומי מאוחד. בכל מדינה בה יש לשכה גדולה, היא סוברנית על שטחה ואוטונומית. הקשר הבינלאומי האישי הוא ברמת נשיאים גדולים, במפגשים לדיון בבעיות משותפות וליצירת קשר אישי בלבד. בראשות כל לשכה עומד נשיא ומסייעים לו "נושאי משרה" הממלאים תפקידים טקסיים וארגונים. קדנציה של נשיא ונושאי משרה היא שנתיים.
פעילות
לשכות הבת מתכנסות בדרך כלל פעם אחת בחודש ביום קבוע (למשל: יום רביעי, השני בחודש הלועזי).
התכנסות זו נקראת "עבודה" ובה מתקיימים טקסים מסוניים או דיונים מסוניים.
בנוסף, פעילות המסדר מתרכזת גם בעשייה למען הקהילה, במעורבות אישית של האחים וגם בתרומות כספיות למטרות אלו, על ידי קרנות ועמותות השייכות ללשכות המסדר. הפעילות המעשית של האחים בלשכות מתבטאת בתחומים שונים כגון: תמיכה בילדים ונוער במצוקה, נכים, חיילים, בתי אבות, בתי חולים, בתי סוהר, מלחמה בסמים, טיפוח סביבתי, חלוקת מלגות לתלמידים וסטודנטים ותמיכה במשפחות נזקקות.
יחסי הודו–צרפת
יחסי הודו–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של הודו לבין הרפובליקה הצרפתית. מאז 1998, צרפת והודו הן שותפות אסטרטגיות ונהנות ממערכת יחסים מיוחדת.
הודו הצרפתית
העניין הצרפתי בתת-היבשת ההודית בוטא לראשונה בשנת 1664, כאשר קולבר הקים את חברת הודו המזרחית הצרפתית. במשך מאה שנה, תוך שהיא נהנית ממונופול שהעניק לה הכתר, הפכה החברה למעצמה מרכזית בחופי האוקיינוס ההודי, והיא הייתה מעורבת בספקולציות רבות בשוק המניות. בתום מלחמת שבע השנים (1754–1763), צרפת נאלצה לוותר על נחלותיה בהודו, אף על פי ששמרה שם על חמש עמדות סחר, מה שהשאיר פתח למחלוקות ולמשחקי כוח עם בריטניה. צרפת תמכה בשלוש עשרה המושבות במלחמת העצמאות האמריקאית בשנת 1776, וביקשה לגרש את הבריטים גם מהודו.
הודו הבריטית
עבור נפוליאון בונפרטה המערכה הצרפתית בסוריה ובמצרים נועד לקצר את הדרך להודו, שהייתה חיונית עבור הבריטים, ובסופו של דבר לאפשר פלישה להודו הבריטית. עם חתימת חוזה פריז בשנת 1815, בריטניה, שניהלה מלחמת השמדה נגד צרפת במזרח, הסכימה להחזיר לצרפת את עמדות הסחר שלה בהודו.
פרידריך שלגל העביר קורסים בפריז בשנים 1805 ו-1806 על תולדות הודו, ובינואר 1815 נחנך הקורס הראשון של סנסקריט באירופה, בקולז' דה פראנס.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נלחמו כוחות הודים (שתי דיוויזיות חי"ר ושתי דיוויזיות פרשים) על אדמת צרפת, בבוץ של התעלות.
עצמאות הודית ודה-קולוניזציה (1947–1962)
במהלך המלחמה הקרה אימצה הודו עמדה נייטרלית, וככזה, היא סירבה להצעות סובייטיות ואמריקאיות בתחום הצבאי. מכיוון שרצתה גם להשתחרר מהאפוטרופסות הבריטית, היא פנתה למדינה תעשייתית אחרת גדולה, צרפת. בשנת 1949 קנתה הודו ציוד מצרפת לכוחות ההרריים שלה בקשמיר. בין השנים 1953–1954, היא הזמינה 120 מטוסים מסוג אוראגן מצרפת. אף על פי כן, ביקורת הודית על המדיניות הקולוניאלית הצרפתית בהודו-סין פגעו ביחסי המדינות. באותה תקופה, אנדרה מאלרו נסע להודו, והזכיר את שיחותיו עם נהרו בסרט שלו "זיכרון נגדי".
בשנת 1954, לאחר הסכם, השתלטה הודו על שטחי הודו הצרפתית, ושילובם במדינה הסתיים בשנת 1962.
1962–1991: תהפוכות שונות ביחסי הודו–צרפת
לאחר המפלה ההודית במלחמת הודו–סין בשנת 1962, התעצמו היחסים התעשייתיים, הטכניים והתרבותיים בין צרפת להודו. בשנת 1966 הסירה צרפת את אמברגו הנשק שהוטל לאור מלחמת הודו-פקיסטן השנייה בשנת 1965, אולם היא נאלצה להתמודד עם תחרות סובייטית. הנייטרליות הצרפתית בסכסוך הודו-פקיסטן הרגיע את ההודים.
ההתקשרות האמריקאית עם פקיסטן במלחמת הודו-פקיסטן השלישית, כמו גם הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, העמידו את דרום אסיה במרכז מאבק המעצמות, והמחישה להודו את הצורך לגוון את השותפויות שלה.
יחסים כלכליים
הודו מונה את צרפת ברשימת המשקיעים העיקריים שלה, עם למעלה מ-1000 חברות צרפתיות שהוקמו ומעסיקות 300,000 עובדים.
איכות הסביבה
סוכנות הפיתוח הצרפתית, שהוקמה בהודו מאז 2008, משמרת שם רכוש ציבורי עולמי. צרפת והודו חברות בברית השמש הבינלאומית, וצרפת תומכת בתוכנית לפיתוח עירוני בר-קיימא בהודו.
חילופי תרבות וחינוך
במרץ 2018, צרפת והודו סיכמו הסכם על הכרה הדדית בתארים והסכם בנושא הגירה וניידות, שנועד להגדיל את מספר הסטודנטים ההודים בצרפת. הודו מארחת שני מכונים צרפתים, האחד בדלהי והשני בפודוצ'רי. שתי המדינות חולקות תרבות דמוקרטית ורפובליקנית.
אאולית
אֵאוֹלִית (מיוונית עתיקה: ἠώς, אֵאוֹס – שחר + λίθος, לִיתוֹס – אבן) הוא נתז אבן, מסלע צור או קוורץ, אשר בשל מראהו נחשב בעבר לכלי אבן קדום, אולם לימים הצטברו עדויות שאין מדובר בכלי מלאכותי אלא בתצורה גאולוגית טבעית. את המונח טבע ג' אלן בראון בשנת 1892.
האאוליתים הראשונים התגלו בקנט שבבריטניה בשנת 1885 על ידי בנג'מין האריסון, חוקר טבע וארכאולוג אנגלי חובב. תגליותיו של הריסון פורסמו על ידי סר ג'וזף פרסטיץ' בשנת 1892 במאמר "On the primitive characters of the flint implements of the chalk plateau of Kent", והאאוליתים נחשבו על ידי חוקרים אחדים, דוגמת אוגוסטוס פיט-ריברס וג' אלן בראון, לכלים מעובדים גס המתוארכים לתקופת הפליוקן. אאוליתים נוספים התגלו בתחילת המאה ה-20 במזרח אנגליה על ידי ג'יימס ריד מויר ואדווין ריי לנקסטר, ובמקומות נוספים באירופה על ידי אמה לואי רוטו וה' קלאטש, ונתפשו כעדות ליישוב אדם, קודם למאובנים העתיקים ביותר שהיו ידועים בזמנם. הממצאים האנגליים חיזקו את האמונה באמיתות הזיוף של האדם מפילטדאון.
מכיוון שהאאוליתים שנתגלו היו כל כך גולמיים וגסים, ולא ניתן היה להבדיל בינם לבין תהליכים טבעיים של סחיפה, כגון לחץ או טמפרטורה, הטילו ספק במקורם ככלים מעובדים. הארכאולוג הצרפתים מרסלין בול פרסם מאמר נגד הגדרתם של אאוליתים ככלים מלאכותיים ב-1905, וסמואל הזלדין וורן סיפק אישור לטענתו של בול לאחר שערך ניסויים על אבני צור.
אף שהוויכוח נמשך כשלושה עשורים, הצטברו עוד ועוד עדויות המצביעות על מקורם הטבעי של האאוליתים. זאת, יחד עם גילוים של כלים אולדובאיים מוקדמים מהפליסטוקן התחתון במזרח אפריקה, הקשו על התמיכה בתאוריה כי מדובר בכלים מעשה ידי אדם.
יחסי הודו–צרפת
שותפות הגנה
שתי המדינות כוננו שיתוף פעולה הדוק בתחום הרכש הביטחוני. הודו קנתה מצרפת 126 מטוסי דאסו ראפאל ב-12 מיליארד דולר עבור חיל האוויר ההודי, ואת הצוללות מסדרת סקורפן, ו-36 טילים נגד ספינות Exocet SM-39, בסכום שהוכרז של 2.4 מיליארד אירו. ב-23 בספטמבר 2016 רכשה הודו 36 מטוסי דאסו ראפאל מצרפת.
צרפת ייצאה להודו חימוש בשווי 13 מיליארד אירו, בין 2009 ל-2019.
בספטמבר 2021, שרי החוץ של צרפת והודו סיכמו על תוכנית הסדרה בינלאומית "אמיתית" בין המדינות. משרד החוץ הצרפתי הודיע כי שרי החוץ הסכימו להעמיק את הקשרים האסטרטגיים "על בסיס יחסי אמון פוליטיים בין שתי בעלות ריבונות באזור האינדו-פסיפי". המהלך הגיע לאחר החלטת אוסטרליה לבטל עסקה לרכישת צוללות ב-40 מיליארד דולר לטובת צוללות גרעיניות אמריקניות, ובעקבות זאת הודיעה צרפת על החזרת שגריריה מארצות הברית ואוסטרליה כמחאה.
יצוא הנשק הצרפתי להודו גדל והיא הפכה לספקית הנשק השנייה בגודלה בהודו בשנים 2017-2021.
ג'רזי גירל
ג'רזי גירל (באנגלית: Jersey Girl) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית שביים וערך קווין סמית משנת 2004. בסרט מככבים בן אפלק, ליב טיילר, ג'ניפר לופז וג'ורג' קרלין (בהופעתו האחרונה לפני מותו).
הסרט עוסק בקשיים של אב (בן אפלק) בגידול בתו לאחר מות אשתו בלידה ובמקביל הרצון שלו לחזור לעבודה שהוא כל-כך אהב. המפגש עם מיה (ליב טיילר) משנה את עולמו שוב, והוא מתמודד עם עוד שינוי.
עלילה
אוליבר (אולי) טרינקי (בן אפלק) הוא איש יחסי ציבור עוצמתי של אמנים גדולים בתחום המוזיקה. כשהוא פוגש את גרטרוד (ג'ניפר לופז) חייו משתנים והזוג מתחתן. גרטרוד מתה בלידה בשל פיצוץ מפרצת, ואולי עובר עם בתו לגור אצל אביו, שאשתו גם מתה לפני שנים רבות. כדי להימנע מליפול לדיכאון אולי קובר את עצמו עמוק בעבודה ומתעלם מבתו החדשה, גרטי, שזה עתה נולדה.
קסיופאה
קסיופאה (ביוונית: Κασσιόπη) היא דמות במיתולוגיה היוונית, אשתו של קפאוס מלך אתיופיה ואמה של אנדרומדה. על שמה קרויה קבוצת הכוכבים קסיופאה.
מסופר על קסיופאה שהייתה יפה, אך גם יהירה. קסיופאה התפארה שיופייה רב מיופיין של הנראידות (נימפות הים), ולכן פוסידון הכה את אתיופיה בשיטפון ובמפלצות ים אכזריות. לאחר שביקשה מחילה, הציע האורקל למלך להקריב קורבן את בתה החפה מפשע של קסיופאה, אנדרומדה.
אנדרומדה ניצלה ממוות בזכות פרסאוס שאחר כך נשא אותה לאישה. פוסידון החליט שקסיופאה לא תוכל להתחמק מעונש והציב אותה בשמי הצפון, כך שהיא תסוב סביב הצפון ובחצי מהזמן תעמוד על ראשה.
רוזי פנחס-דלפואש
רוזי פנחס-דלפואש (בצרפתית: Rosie Pinhas-Delpuech, נולדה ב-1946 באיסטנבול) היא מתרגמת וסופרת יהודיה-צרפתייה, ילידת טורקיה, שנודעה במיוחד הודות לתרגומיה לצרפתית מן הספרות העברית בהוצאה לאור Actes Sud בארל.
קורות חיים
רוזי פנחס-דלפואש נולדה ב-1946 באיסטנבול במשפחה של יהודים ספרדים, צאצאים למגורשי ספרד. אביה דובר צרפתית ואמה דוברת גרמנית. היא גדלה באיסטנבול באווירה רב-לשונית ורב-תרבותית, ובגיל 18 נסעה לצרפת ללימודי פילוסופיה וספרות צרפתית. בצעירותה לימדה פילוסופיה וספרות צרפתית בישראל. בסופו של דבר היא שבה והשתקעה בצרפת, בה הקדישה את עצמה לתרגומים, בעיקר מעברית לצרפתית. היא גם סופרת וכותבת רומנים בשפה הצרפתית. היא מנהלת את הסדרה Lettres hébraïques "כתבים עבריים" בהוצאה לאור Actes Sud.
ספרים עיוניים
(עבודת תואר:העולם האחר:עיון בעולמו הרומנסקי של סירנו דה ברז'ראק)
קלייר קמרון פטרסון
קלייר קמרון פטרסון (באנגלית: Clair Cameron Patterson; 2 ביוני 1922–5 בדצמבר 1995) היה גיאוכימאי שנאבק בזיהום העופרת והיה חלק מהצוות ששיערך את גיל כדור הארץ במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בשיתוף עם ג'ורג' טילטון פיתח דרך למדידת ריכוזים זעירים של עופרת ואורניום בסלעים. בעזרת פיתוח זה, תיארוך אורניום-עופרת, הצליח פטרסון לגלות את גיל כדור הארץ שנקבע כ-4.55 מיליארד שנים. בנוסף, פטרסון נאבק רוב חייו להפחתת והפסקת הפצת העופרת בסביבה. ב-1995 הוענק לו פרס טיילר להישגים סביבתיים.
ראשית חייו
כאשר סיים את לימודיו בגרינל עם תואר ראשון בכימיה עברו הוא ולורנה לאוניברסיטת איווה ללימודי תואר שני, שם עשה תזה בספקטרוסקופיה מולקולרית. כשסיים את לימודיו ב-1944 נשלחו שניהם לשיקגו על מנת לעבוד בפרויקט מנהטן (פיתוח פצצת האטום). לאחר מספר חודשים שם, החליט פטרסון להתגייס לצבא, אך נדחה בשל האבטחה הגבוהה שהייתה קיימת בצבא. כשחזר לשיקגו החליטו פטרסון ולורי לעבור לאוק רידג', טנסי, כדי להמשיך לעבוד בפרויקט מנהטן. באוק רידג' התוודע והחל לעבוד עם ספקטרומטר מסה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר לשיקגו כדי להמשיך את לימודיו לתואר שלישי. בין שאר המדענים שהגיעו לאוניברסיטת שיקגו לאחר מלחמת העולם השנייה היה גם הריסון בראון, שלימים הפך לאיש הראשון שהבין כיצד ניתן לאמוד את גיל כדור הארץ.
אומדן גיל כדור הארץ
שאלת גיל כדור הארץ הייתה מאז ומעולם שאלה שבני האדם ניסו לענות עליה. כבר ב-1650 חיפש הארכיבישוף ג'יימס אשר תשובה לשאלה הזו. כאדם דתי, הוא פנה לחפש תשובה בתנ"ך. את התשובה הוא מצא בספר מלכים ב' (שם מתואר מותו של שליט בבל נבוכדנצר), אשר חישב את דורות הנביאים מתקופת אדם הראשון עד מותו של נבוכדנצר ב-562 לפני הספירה (שתאריך מותו ידוע), והוסיף את השנים ממותו של נבוכדנצר ועד זמנו. על פי חישובו, כדור הארץ נוצר 4004 שנים לפני הספירה. באותה התקופה כרונולוגיה זו התקבלה ברוב העולם המערבי.
במאה ה-20 מדענים רבים עסקו במדידת הזמן שלוקח לאטום רדיואקטיבי להתפרק ליסוד אחר. בזכות ניסיונות אלה מדענים הבינו שהזמן שלוקח ליסוד מסוים להתפרק ליסוד אחר הוא קבוע.
לדוגמה, מדענים גילו שיסוד האורניום משתנה תחילה ליסוד תוריום. על בסיס תגלית זו נוסדה שיטת התיארוך הרדיומטרי אורניום-תוריום. לאחר שהפך לתוריום, היסוד ישתנה עוד כמה פעמים עד שיהפוך ליסוד העופרת. כאשר האטום הפך ליסוד העופרת הוא יישאר עופרת לנצח ולא ישתנה יותר. בנוסף, המדענים גילו שהזמן שלוקח לאטום האורניום להתגלגל ולהפוך לאטום עופרת הוא בממוצע קבוע.
בעזרת מידע זה על יחס האורניום-עופרת בסלעים, יכלו מדענים לחשב את גילם של סלעים. (בפשטות: נאמר וידוע שמתוך 10 אטומי אורניום לאחד לוקח שנה להתגלגל ולהפוך לעופרת. אם נגלה שיש בסלע 9 אטומי אורניום ואטום עופרת אחד, משמע הסלע בן שנה אחת).
ב-1947 הגאולוג הריסון בראון מאוניברסיטת שיקגו הבין לראשונה כיצד ניתן לחשב בעזרת מידע זה את גילו של כדור הארץ. הריסון ידע שלא ניתן לחשב את גילו של כדור הארץ מהסלעים שנמצאים בכדור הארץ, משום שסלעים אלה עברו יותר מדי שינויים מאז הולדת כדור הארץ ולכן הם כבר אינם אותם סלעים. הריסון פעל תחת ההנחה שמטאוריטים הם שאריות מיצירת מערכת השמש ולכן גיל המטאוריטים במערכת השמש הם בקירוב גם גיל כדור הארץ. את דגימת המטאוריט השיג הריסון מ"מכתש המטאור" שבאריזונה.
הריסון הטיל על שני מדענים את משימת המדידה. ראשית, הריסון הטיל על פטרסון את משימת מדידת העופרת, אף שפטרסון לא היה גאולוג הוא התמצא בספקטרומטר מסה שאיתו היה ניתן למדוד כמויות זעירות של יסודות מסוימים בחומר. שנית, הוא הטיל על מדען אחר, ג'ורג' טילטון, את משימת מדידת האורניום.
תהליך המדידה
הריסון נתן לשניים גבישים זעירים הנקראים "זירקונים". גבישים אלה, שגילם היה כבר ידוע היו חזקים מאוד והם לא עברו שינויים כבר מיליארדי שנים. משימתם הייתה למצוא דרך למדוד את כמות העופרת והאורניום בגבישים, משימה שנראתה לכאורה פשוטה.
ב-1948 החלו השניים במדידות. על השניים היה להגיע לתוצאות מדידה עקביות (כלומר לתוצאות דומות במדידות שונות). בעוד במדידות האורניום הצליח טילטון להגיע למדידות עקביות, פטרסון לא הצליח להגיע למדידות עקביות כלל. כמות העופרת שמדד פטרסון בכל פעם הייתה שונה.
פטרסון חשד שהעופרת הנמצאת בסביבת המעבדה מזהמת את המדידות שלו (בתקופה זו הוא כבר השקיע במדידות שנתיים). לכן עשה כל דבר אפשרי על מנת לטהר את המעבדה מזיהומי עופרת, הוא טיהר את הכימיקלים במעבדה ושטף את הכלים שלו בחומצה. במשך ארבע שנים נוספות ניסה פטרסון להגיע למדידות עקביות תוך ניקוי ושמירה על ניקיון אובססיביים, אך ללא הצלחה.
פטרסון הבין שעליו לבנות מעבדה חדשה. ההזדמנות הגיעה כאשר הריסון עבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה, והזמין את פטרסון להצטרף אליו. פטרסון בנה במכון את החדר האולטרה-נקי הראשון מסוגו (בשלב זה עסק פטרסון במדידות כבר שש שנים). בחדר האולטרה-נקי שבמכון הטכנולוגי הצליח פטרסון למדוד את כמות העופרת בזירקונים. כעת היה מוכן למדוד את כמות העופרת שהייתה במטאוריט.
רקע
לפני כ-8,500 שנה הבינו בני האדם כיצד ניתן לכרות ולעבד מתכות מסלעים. עד אז רוב העופרת נמצאה מתחת לפני השטח, קבורה באדמה. במרוצת השנים תהליך זה השתכלל עד כדי כך שלפני כ-2,000 שנה הרומאים כבר הצליחו להפיק 80,000 טון עופרת בשנה. אף שהרומאים ידעו שהעופרת היא מתכת רעילה, הם השתמשו בעופרת כדי לבנות את תעלות המים שלהם, הם ציפו בעופרת את בתי המרחץ, הסירים והחביות שלהם ובנוסף הם המתיקו בעזרתה יינות. הם השתמשו בה משום שהעופרת הייתה קלה לעיבוד, זולה וגמישה. בנוסף האנשים שנחשפו אליה במידה הניכרת, אלה שכרו ועיבדו אותה, היו עבדים. ישנם היסטוריונים שמאמינים שהשימוש הנרחב בעופרת הוא זה שהביא לקריסת האימפריה הרומית.
העופרת פוגעת בתהליך הזיכרון והלמידה, היא חוסמת מוליכים עצביים, גורמת לעיקור ולאיבוד הדעת. העופרת פוגעת בתהליך ההתפתחות הקוגניטיבית בעיקר בילדים מתחת לגיל שש שנים. בנוסף העופרת תופסת את מקומם של מתכות שחיוניות להתפתחות התא כמו אבץ וברזל.
העופרת במאה ה-20 והלאה
בתחילת שנות ה-20 החלו יצרני צבע לייצר צבע המכיל עופרת, על מנת לשכנע את הציבור שהעופרת אינה מסוכנת הם שכרו את תעשיית הפרסום, שהשתמשה בסיפורי ילדים ומעשיות כדי ליצור לעופרת תדמית טובה וידידות למשפחה.
בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 החל השימוש בעופרת להתגבר כאשר הכימאי תומאס מידג'לי והממציא צ'ארלס קטרינג גילו שניתן לשווק עופרת טטרה אתיל כתוסף דלק למניעת נקישות במנוע. הם הקימו חברה חדשה הנקראת "אתיל" (בעבר שקלו במשרד המלחמה בארצות הברית להשתמש ב"אתיל" כגז רעיל). תהליך ייצור תוסף הדלק גרר אחריו סיפורים וידיעות על כך שעובדים במפעל יצור התוסף איבדו את שפיותם והתאבדו כתוצאה מכך. כאן כבר לא הספיקה תעשיית הפרסום כדי להרגיע את חששות הציבור, ולכן שכרה חברת ג'נרל מוטורס את ד"ר רוברט קיהו (Robert A. Kehoe), רופא צעיר מסינסינטי, על מנת שירגיע את חששות הציבור מסכנות העופרת וישפר את תדמיתה. קיהו גרם לספקות בנוגע למסוכנות העופרת. הוא טען שהעופרת נמצאת באופן טבעי בסביבה ושאין ראיות לכך שהעופרת מזיקה לאדם. במשך עשרות שנים איש לא פקפק במסקנותיו של קיהו, עד 1961 כאשר פטרסון יצא לחקור את אופן הפיזור של העופרת בעולם.
הצלחתו של פטרסון בקביעת גיל כדור הארץ הפכה אותו למומחה בעל שם עולמי במדידת ריכוזים מזעריים של עופרת. ב-1961 יצאו כמה חוקרים ובראשם פטרסון, במימון מכון הנפט האמריקאי, למדוד את כמויות העופרת באוקיינוס, במים עמוקים ורדודים. עד אז, כמו כולם, פטרסון חשב שהעופרת נמצאת בסביבה באופן טבעי. לאחר המדידות גילה פטרסון שכמויות העופרת במים הרדודים גדולות בהרבה מכמויות העופרת במים עמוקים, בניגוד למתכות אחרות כגון בריום. בנוסף, פטרסון ידע שהזמן שלוקח למים הרדודים להתערבב במים העמוקים הוא מאות שנים, ומכך הסיק שהעופרת במים הרדודים (הקרובים לחוף) הגיע לאחרונה, מהבנזין והאדם.
פטרסון הבין את גודל הסכנה לציבור ומאז הקדיש את חייו לצמצום הפצת העופרת בסביבה. ב-1963 פרסם בכתב העת המדעי "נייצ'ר" (Nature) את תוצאות מחקריו במאמר בשם: "Concentrations of Common Lead in Some Atlantic and Mediterranean Waters and in Snow" (במשותף עם גאולוג בשם Tatsumoto). ימים ספורים לאחר המאמר החלה התנגדות התאגידים, שמימנו את מחקרו של פטרסון. התאגידים הציעו לפטרסון לעבור לנושא מחקר אחר, אך פטרסון סירב ומימון מחקרו הופסק. פטרסון ניסה למשוך את תשומת הלב הציבורית לזיהום שנגרם עקב שימוש בדלק שמכיל עופרת, אך נתקל בהתנגדות מצד התאגידים ומומחים כגון ד"ר קיהו, שנהיה שכיר של ג'נרל מוטורס ונחשב למומחה בנושא הזיהום התעשייתי.
מאבקו של פטרסון בעופרת לא פסק וב-1965 פרסם את המאמר: contaminated and natural" lead environments of man" שבו ניסה להפיג את הדעה הרווחת שהעופרת התעשייתית אינה גורמת לשינוי מהותי ברמות העופרת הטבעיות, והראה כי קיימת חריגה קיצונית של ריכוזי עופרת בגופם של אמריקאים. רבים זלזלו במסקנותיו של פטרסון וראו בו אדם תמהוני, ד"ר קיהו עצמו כינה את פטרסון "יותר קנאי מאשר מדען". אך פטרסון לא אמר נואש ושלח לאנשי ממשל אמריקאים שונים מכתבים ומאמרים שהוא כתב, ביניהם היה הסנטור אדמונד מאסקי, שהיה יושב ראש תת-וועדת הסנט לזיהום מים ואוויר.
ב-1966 קיים מאסקי שימועים בנוגע לשאלת העופרת, לשימועים הוזמנו ד"ר קיהו ופטרסון. ד"ר קיהו טען שאין שינוי ברמות העופרת הנמצאות בסביבה בשלושת העשורים האחרונים ושאין הוכחה לכך שהעופרת מזיקה לבריאות האדם. לעומת זאת פטרסון טען שקיימת עלייה בריכוז העופרת הנמצאת בבני האדם כתוצאה מחשיפה לסביבה, ושרמות העופרת שנמדדו בבני האדם כלל אינן טבעיות אלא הן תוצאה של זיהום מתמשך של הסביבה בעופרת, ובעיקר מבנזין המכיל עופרת.
באותה התקופה פטרסון ותלמידיו היו בשלבי מדידה של עופרת באנטארקטיקה ובגרינלנד, שם פטרסון הראה באופן המובהק ביותר את ההבדלים בריכוזי עופרת בין שלג שנחשף לסביבה לבין שלג שלא נחשף לסביבה ולמהפכה התעשייתית (שלג שנמצא מתחת לפני השטח).
ב-1973 מאמציו של פטרסון נשאו פרי, והמשרד להגנת הסביבה האמריקאי הכריז על תוכנית להפחתת העופרת מבנזין בצעדים הדרגתיים, ובסופו של דבר להסיר את העופרת מכל מוצרי הצריכה בארצות הברית. עד סוף 1990 דווח על ירידה של כ-80% בכמויות העופרת שנמדדו בגופם של האמריקאים.
פטרסון עסק גם בהרעלת עופרת דרך מזון, הוא הראה שקיימות חריגות של עופרת בדגים משומרים לעומת דגים טריים, כנראה מאיטום פחיות באמצעות עופרת.
ב-1978 הצטרף פטרסון לפנל של המועצה הלאומית למחקר, רוב פנל זה הסכים שיש עלייה ברמות העופרת ושיש צורך בהפחתה של עופרת מהסביבה, אך טען בנוסף שיש עוד צורך במחקר. לעומת זאת פטרסון טען בדו"ח מיעוט, כי אמצעי הפיקוח צריכים להתחיל באופן מיידי על מנת לגרום להפחתה או הסרה מוחלטת של העופרת מהסביבה היומיומית, ובכלל זה מדלק, צבע, מזון, מערכות העברת מים וכו'. שלושים שנה לאחר מכן, רוב הפיקוח שהציע פטרסון התקבל בארצות הברית ובחלקים נוספים בעולם.
כיום הקונצנזוס הרפואי קובע שאין רמה של עופרת שאינה מזיקה לבני האדם, קטנה ככל שתהיה.
תקנים כיום
התקן הישראלי לעופרת הוא 5 מיקרוגרם למטר מעוקב בממוצע ליממה, 1.5 מיקרוגרם למטר מעוקב בממוצע לחודש ו- 0.5 מיקרוגרם למטר מעוקב בממוצע שנתי.
התקן האמריקאי לעופרת הוא 1.5 מיקרוגרם למטר מעוקב בממוצע לשלושה חודשים.
במים: בארצות הברית ובישראל התקן הוא 10 מיקרו-גרם לליטר (נכון ל-2006)
מותו
פטרסון מת בביתו בסי ראנץ', קליפורניה בגיל 73 ב-5 בדצמבר 1995, מהתקף אסתמה.
קתרטס תרנגולי
קָתַרְטֶס תרנגולי (שם מדעי: Cathartes aura) הוא אחד משלושת מיני העופות הכלולים בסוג קתרטס. תחום תפוצתו משתרע מדרום קנדה ועד לקצה הדרומי ביותר של יבשת דרום אמריקה.
מראה
הקתרטס התרנגולי הוא עוף גדול למדי: אורך גופו 66–81 ס"מ, מוטת כנפיו 173–181 ס"מ, ומשקלו 0.85–2 ק"ג (בממוצע 1.4 ק"ג). אין הבדל בניצוי בין המינים, אם כי הנקבה מעט גדולה יותר מהזכר. העוף דומה במראהו לאורובו השחור, אך שייך לסוג נפרד. הוא נבדל ממנו בראשו האדום ובמקורו העבה והחזק יותר. צבע נוצותיו חום כהה עד שחור. צבע המקור לבן צהבהב. כנפיו ארוכות וצרות, ואברות הכנף בהירות מסוככותיה. זנבו ארוך. עוף זה חסר בית קול (Syrinx).
חושים
בדומה למרבית העופות, חושי הראייה והשמיעה של הקתרטס מאוד מפותחים. חוש הראייה מפותח במיוחד, שכן הוא עוזר לקתרטס באיתור מזונו – פגרים – מגובה רב. אולם החוש הדומיננטי העוזר לו לאתר את מזונו הוא חוש הריח, בניגוד למרבית העופות. הוא מסוגל לחוש את ריחו של אתיל מרכפתן, גז אשר נוצר עם התחלת הריקבון של פגרים. הודות ליכולתו מיוחדת זו, מסוגל הקתרטס התרנגולי לאתר נבלות המצויות אף תחת כיפת יער.
תזונה והרגלים
הקתרטס אינו נוטה לחיות בלהקות גדולות כאורובו השחור, אם כי עשרות פרטים עשויים לחוג בשמיים יחדיו או להצטופף סביב פגר.
הוא אוכל נבלות, וניזון כמעט לחלוטין מפגרים. עקב חוש הריח המפותח שלו, הוא בדרך כלל הראשון שמאתר את הפגר, גם אם הוא מוסתר מהעין. בהתאם למקורו הקטן היחסית, הוא איננו מסוגל לקרוע את עורם של פגרי חיות גדולות, ובדרך כלל נובר בארובות עיניו של הפגר או בחלקים הרכים יותר. הנשרון המלכותי והאורובו השחור, שלהם אין יכולת זו של איתור פגרים באמצעות ריח, עוקבים אחר הקתרטס התרנגולי לשם מציאת פגר. אף כי האורובו השחורים דומים בגודלם לקתרטס, הם מגיעים בכמויות העולות עליהם לעיתים פי כמה, והם כה תוקפניים עד כי הם אינם מתקשים לדוחקם מהפגר. מכיוון שגם האורובו השחור אינו יכול לקרוע את עור הפגר, שני הפרטים תלויים באוכלי נבלות גדולים מהם על מנת שיעשו זאת.
ורדנאים
ורדנאים (שם מדעי: Rosales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים, המונה תשע משפחות. בין המינים והסוגים תחתיה ניתן למנות את הפטל, הוורד, התפוח, הקנאביס, תות העץ, התאנה, הסרפד והמיש.
משפחות
על פי מערכת APG II מ-2003, מנויות 9 המשפחות מטה. על פי מערכת קרונקוויסט מ-1981, סדרת הוורדנאים גדולה הרבה יותר. מרבית המשפחות הכלולות תחת קרונקוויסט בסדרה הועברו תחת APG II לסדרות אחרות - כמו למשל הטבוריתיים, שהועברו לסדרת הבקעצוראים.
מוג'תבא ח'אמנאי
סייד מוג'תבא חוסייני ח'אמנאי (בפרסית: سید مجتبی حسینی خامنه‌ای; נולד ב-1969) הוא בנו השני של המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי; נחשב לשמרן קיצוני.
מוג'תבא תמך בנשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בבחירות שנערכו ב-2005 וב-2009, ויש הטוענים כי היה לו תפקיד מכריע בניצחונו של אחמדינז'אד בבחירות 2009, וכן בדיכוי האלים של ההפגנות לאחר הבחירות. במכתב פומבי שפרסם המועמד הרפורמיסטי מהדי כרובי הוא האשים את מוג'תבא כי היה שותף להונאה של זיוף הבחירות.
מוג'תבא נשוי לבתו של יו"ר הפרלמנט לשעבר גולאם-עלי חדאד-עאדל, הנחשב אף הוא לקיצוני מהקו השמרני הנוקשה.
על פי דיווח ברשת אל-ערביה, מוג'תבא נעצר בהוראת אביו בדצמבר 2011, בחשד שהיה מעורב בניסיון התנקשות בו.
CTC (ערוץ טלוויזיה)
CTC הוא ערוץ בידור בטלוויזיה הרוסית אשר הוקם בשנת 1996 ורוב תוכניותיו הן תוכניות בידור. הערוץ הוא חלק מחברת המדיה "CTC Media" הרשומה בארצות הברית ומשרדיה שוכנים במוסקבה. הערוץ הוקם בשנת 1996 בשם СТС-8, כאיחוד של 8 ערוצי טלוויזיה מקומיים. לאחר הוספת מספר תחנות אזוריות הוחלף השם לשם הנוכחי, ראשי תיבות של "רשת תחנות טלוויזיה - Сеть Телевизионных станций".
הערוץ הפיק עשרות סדרות טלוויזיה וסרטים פופולריים, בהם הסרט "הפלוגה התשיעית" מ-2005 בבימויו של פיודור בונדרצ'וק; והגרסה הרוסית לסדרה "רמזור" שמשודרת ממרץ 2011 וזוכה להצלחה והייתה אף מועמדת לפרס TEFI של האקדמיה הרוסית לטלוויזיה ב-2011 בקטגוריית "הסדרה הקומית הטובה ביותר". הערוץ משתף פעולה באופן הדוק עם ספקי שירותי הזרמת המדיה more.tv ו-Start.ru.
באפריל 2018 למנהל הערוץ מונה ויאצ'סלב מורוגוב.
יקיר דיין
יקיר זפרני דיין (נולד ב-6 בינואר 1988 ט"ז בטבת ה'תשמ"ח) הוא זמר-יוצר ישראלי, יזם, איש עסקים, פעיל חברתי ואמן.
ביוגרפיה
דיין גדל בדימונה. בגיל עשר למד לנגן בחצוצרה. בגיל 16 החל לנגן בגיטרה ולעסוק באמנות, ציור ועיצוב גרפי. באוגוסט 2006 התגייס לצה"ל כלוחם בחטיבת הנח"ל. את שירותו הצבאי המשיך בתאג"ד חטיבת הנח"ל ובמודיעין מפקדת חטיבת הנח"ל. הופיע בטקסים הרשמיים של החטיבה. בתום שירותו הצבאי (2009), עבר דיין להתגורר בראש פינה, שם ניהל את פאב "האחים בלוז" והופיע בפני אורחי המקום במתחם "וילה תהילה".
בעשור האחרון דיין מתגורר ב-תל אביב ועוסק בפעילות עסקית, חברתית, מוזיקלית ואמנותית.
במוזיקה
ב-12 בינואר 2016 הוציא דיין את אלבומו "תמורות".
ב-29 בדצמבר 2018 יצא אלבומו השני בשם "מערבולות", בהפקתם של דורון פלסקוב ובן שופן.
בינואר 2021 החל לעבוד על אלבומו השלישי.
סטארטאפ ועסקים
בפברואר 2012 החל דיין לעבוד בחברת הסטארטאפ "Robotim" שם הרכיב רובוטים לשימושים צבאיים, לצורכי מודיעין והנדסה.
בשנים 2015–2017 הקים דיין את חברת הסטארטאפ "Applatonic" יחד עם היזמים עוז גונן ומור זלוף, שפיתחה רשת חברתית לכותבים ויוצרים. המיזם ירד מן האוויר בשלהי 2018.
עיתונות ורדיו
בין השנים 2013–2016 עבד דיין כתחקירן עצמאי, שיתף פעולה עם ליאור דיין בחשיפת קטעי ארכיון נדירים שהתגלו לאחר מותו של אביו אסי דיין.
פעילות חברתית
יזם את "מחאת המלצרים" שנאבקה בהלנת שכר למלצרים, ולעובדים מתחום המסעדנות. ופתחה צוהר למחאות נוספות בנושא.
יזם את קמפיין "זכויות זה גם לבעלי חיים".
אמנות, אופנה ועיצוב
ביוני 2014 ניהל את מותג האופנה JO MAYER של מעצב האופנה יואב מאיר.
ביוני 2019 פתח דיין בביתו גלריה/סטודיו לאמנות ועיצוב בשם "HIBRISH" שכלל יצירות אמנות ביגוד ומוצרי אופנה בעיצובו.
ויולט פאר
ויולט פאר (באנגלית: Violet Parr) היא גיבורת-על בדיונית המופיעה בסרט ההנפשה "משפחת סופר-על" (2004) ובהמשכו, "משפחת סופר-על 2" (2018); ובתם הבכורה של בוב והלן פאר, שנולדה עם היכולת העל-אנושית להפוך את עצמה לבלתי-נראית, כמו גם ליצור שדות כוח ואנרגיה. את דמותה של ויולט מדבבת שרה ואוול, והיא מוצגת כתלמידת חטיבת ביניים ביישנית המשתוקקת להשתלב בין בני גילה, משימה לה מפריעים כוחותיה, לדעתה. במהלך הסרטים, ויולט מתבגרת בהדרגה והופכת בטוחה יותר בעצמה גם כאישה צעירה וגם כגיבורת-על.
דמותה של ויולט נוצרה על ידי הקולנוען בראד בירד, שהחליט להעניק לוויולט את היכולת להפוך לבלתי-נראית מכיוון שלדעתו שכוח-העל הספציפי הזה שיקף כמה מהאתגרים שחוות נערות בגיל ההתבגרות, בהם חוסר ביטחון-עצמי ומגננה-עצמית. בירד בחר ללהק לתפקיד את ואוול לאחר לסיפור אמיתי על אביה שסיפרה במהלך תוכנית הרדיו "This American Life". מכיוון שדמותה של ויולט היה תפקיד הדיבוב הראשון של ואוול; ואוול הזדהתה עם אופייה הביישן והסרקסטי של הדמות, ובנוסף לכך מצאה קווי דמיון בין מערכת יחסיהם של ויולט ובוב לבין מערכת יחסיה עם אביה.
עבור הנפשת שיערה של ויולט, פותחה במיוחד תוכנת הנפשה חדשה, לאחר שהאנימטורים שעבדו על הנפשתה התקשו להנפיש את שיערה, שכן כמות כה רבה של שיער מעולם לא הוצגה בסרט הנפשה ממוחשבת לפני-כן. שערה של ויולט משמש כמוטיב חשוב בהתפתחותה כדמות, וממחיש את העלייה המתמדת בביטחון העצמי שלה כשהיא מפסיקה בהדרגה להשתמש בו על מנת להסתיר את פניה.
דמותה של ויולט זכתה לביקורות חיוביות, ומבקרי הקולנוע שיבחו את התפתחותה במהלך הסרט ואת יחסיה עם שאר הדמויות הסובבות אותה, כמו גם את דיבובה של ואוול. המבקרים גם השוו בין דמותה של ויולט לגיבורת הקומיקס "האישה הבלתי-נראית", להן כוחות-על זהים. בנוסף לכך, דמותה של ויולט זכתה לפופולריות רבה במרצ'נדייז הקשור לסרטים, כולל צעצועים, ספרים ועיבודים למשחקי וידאו.
יצירה וליהוק
את דמותה של ויולט יצר הקולנוען בראד בירד כ"נערה מתבגרת בת 14 שרק רוצה להיות בלתי נראית". בטיוטות מוקדמות של התסריט, ויולט הוצגה כתינוקת ולא כנערה, מכיוון שבתסריט המקורי, בוב והלן פאר הוצגו כגיבורי-על בדימוס שרק התחילו לנסות לחיות חיים נורמליים בשלב מתקדם של הסרט. את דמותה של ויולט מדבבת הסופרת והשחקנית האמריקאית שרה ואוול, שסיפרה כי התפקיד הוצע לה באופן בלתי צפוי. בזמן שהחלה ללהק את הדמויות הראשיות של הסרט, בירד הקשיב לתוכנית הרדיו הלאומית-ציבורית "This American Life", שבה ואוול משתתפת תדיר. במהלך אחת ההופעות הקבועות של ואוול בתוכנית, בירד שמע אותה מספרת אנקדוטה על כלי נשק שעזרה לאביה, לבנות. בירד היה מעוניין ללהק את ואוול על סמך הדרך בה תיארה את האירוע, והחליט שהיא "מושלמת" לתפקיד. עד שקיבלה את התפקיד, ואוול כבר צברה מוניטין של דחיית תפקידי דיבוב שהוצעו לה, עד לנקודה שבה הסוכן שלה הזהיר את בירד שלא לבזבז את זמנו. עם זאת, ואוול הצהירה שהיא פשוט נמנעה מלעסוק בדיבוב באופן כללי מכיוון שהסתפקה בכתיבה והתעניינה רק בפרויקטי הנפשה אחדים לפני שקיבלה את העבודה ב"משפחת סופר-על". האנימטורים הנפישו קטע לא-ערוך והלבישו עליו את מקטע הרדיו העוסק בסיפורה של ואוול על התותח של אביה, שבו מתוארת ויולט נבהלת מאקדח שיורה שוב ושוב בידיה. למרות היסוסה הראשוני לדבב דמות מונפשת לראשונה, ואוול קיבלה את התפקיד לאחר שקיבלה אימייל ממפיק הסרט, והסכימה להשתתף בסרט מכיוון שמצאה שפיקסאר הם "הטובים ביותר במה הם עושים זאת" באופן עקבי, והשוותה זו להצעה מהפוליטיקאי נלסון מנדלה "המבקש את עזרתך להילחם בגזענות". בנוסף, ואוול הייתה מעריצה ותיקה של עבודותיו של בירד כקולנוען. ואוול קיבלה בסופו של דבר את התפקיד על סמך תמונת קונספט יחידה העוסקת בוויולט שנשלחה לה: ציור של ויולט מוקפת בחבריה ללימודים, שכולם נראים מאושרים ומשוחררים חוץ מוויולט עצמה, שבמקום זאת רכונה ומסתתרת מאחוריה שיערה. את הרגע הזה, ואוול סיכמה: "אני יכולה להיות הילדה הזו. אני הייתי הילדה הזו. אני אוהבת את הארכיטיפ הזה של הנערה המתבגרת הקודרת, הביישנית והחכמה."
אוליבר ליטלטון מה-"IndieWire", ציין כי לדעתו ואוול הייתה הבלתי-צפויה ביותר מבין החלטות הליהוק של בירד. על ליהוקה, ואוול הצהירה שכמו ויולט, היא עצמה "קצת חכמה ויש לה גם אבא מוזר עם תחביב מוזר", וציינה כהשראה את הדינמיקה הייחודית בין ויולט לבוב דומה ליחסיה עם אביה, ובמיוחד את השילוב של חיבה, סרקזם ובלבול שגם היא וגם דמותה מרגישות כלפי הוריהם. ואוול פירטה שהיא נוטה להידמות ל"בחורה חכמה" במהלך שיחות עם אביה, וציינה כי ייתכן שלקולה הייתה השפעה על החלטתו של בירד ללהק אותה כנערה מתבגרת. ואוול הודתה שהיא שותפה ל"חוסר היכולת של ויולט להפסיק ללחוץ על הכפתורים של אנשים", תוך שהיא מציינת את נטייתן להביע את דעותיהן לגבי כל נושא נתון ואת יכולותן להפוך מגוון מצבים שונים למביכים.
דיבוב
ואוול מצאה את ההזדמנות לדבב גיבורת-על "מרגשת" ונימקה כי היא מחשיבה את עצמה כ"יותר סרט מהלך של וודי אלן" בחיים האמיתיים. ואוול גם הודתה שהיא נוטה להישמע "קריקטוריסטית" וצעירה לגילה, והרחיבה כי דיבוב דמותה של ויולט "מובילה לחלק מחוסר הביטחון שלי... כשאתה דואג אתה נשמע כמו קריקטורה ואז מישהו שולח לי הודעה [ששואלת] אם אני רוצה להיות בסרט הנפשה... אני מניחה שאני מי שאני." לדבריו של בירד, ואוול "הצליחה בגדול", על אף שוואוול עצמה טענה שמשחקה דרש הרבה יותר בימוי עקב היותה פחות מנוסה, מתוך אמונה שבירד נמשך ל"אתגר הנוסף שבשחקן חסר מבנה." מפיקת הסרט, ניקול פרדיס גרינדל, הסכימה שוואוול "באמת חשבה כמו שבראד [בירד] רצה שוויולט תחשוב", מה שתורם לכך שהדיאלוגים שלה היו "נקודתיים". למרות הצלחתה, ואוול טוענת שהיא לא שחקנית, ומתעקשת שהיא "תתבאס" אם תידרש לשחק בנוכחות מישהו מלבד בירד והסבירה: "אני סומכת שהוא יצליח למצוא בי משהו או שהוא יוכל לעורר בי משהו, והוא גם יוכל למצוא את הטייק שהוא הטוב ביותר."
בנוסף, ואוול כיכבה בסרט תיעודי על עבודתה בסרט, אשר נכלל כתוספת בונוס בהוצאת ה-DVD של הסרט. במסה מוקלטת, ואוול דנה בהבדלים השונים בין דיבוב גיבורת-על לבין הפיכתה לבובת פעולה בזמן שהיא כתבה על התנקשויות נשיאותיות, כניגוד לשתי הקריירות הנבדלות. בנוסף, האנימטורים הנפישו את ויולט עבור חלק מהדיאלוגים של ואוול מהסרט התיעודי. בירד, שדיבב את דמותה של מעצבת האופנה עדנה מוד, היה השחקן הנוסף היחיד איתו ואוול הקליטה את הדמות בזמן שעבדה על שני הסרטים. לעיתים, הבמאי היה מדבב זמנית את קולותיהם של דמויות אחרות לצורך ההקלטות של ואוול. במהלך עבודתה על "משפחת סופר-על 2" ואוול לא הורשתה לקרוא את כל התסריט בזמן הקלטת הדיאלוגים שלה, והורשתה במקום זאת רק לקרוא את הקטעים בהם ויולט מדברת או מנהלת שיחות עם דמויות אחרות. עד שצפתה בסרט בפעם הראשונה, ואוול התרשמה שקשת העלילה של ויולט בסרט יעסוק בעיקר בכעסה על אביה, עד שחוותה את קשתות העלילה של הדמויות האחרות בסרט. למרות 14 שנים שהפרידו בין הפצות שני הסרטים, ואוול לא מצאה קושי בשיבה לדיבוב הדמות, וציינה שהיא מרגישה "קשורה אליה", לאחר שגילמה אותה במשך כשליש מחייה. נכון לשנת 2022 שני סרטים אלו נותרו סרטי ההנפשה היחידים בהם ואוול לקחה חלק.
אישיות ועיצוב
בירד תמיד התעניין יותר בפיתוח האישיות של הדמויות הראשיות מאשר בכוחות-העל שלהן. בהתאם לכך, כשהגיע הזמן לקבוע את כוחותיה של משפחת פאר, החליט בירד לשאוב השראה מתפקידיהם של בני משפחה גרעינית טיפוסית, וביסס הן את כוחות-העל והן את אישיותם של בני משפחת פאר על בסיס ארכיטיפים מסורתיים אלו. כשהוא תיאר את ויולט כ"מתבגרת טיפוסית... שלא נוח לה בעורה" שנמצאת "במקום המורכב הזה שבין ילד למבוגר", חש בירד שאי-נראות תהיה הכוח המתאים ביותר לבת המתבגרת היחידה של משפחת פאר. בעודו מתאר אותה כאישה צעירה שהייתה מעדיפה בהרבה שאנשים אחרים יימנעו מלהסתכל עליה, בירד פירט שחלק מהבנות בגיל ההתבגרות נוטות להרגיש חוסר ביטחון ומגננה-עצמית, ובכך נתן לה את היכולות להפוך לבלתי-נראית וליצור שדות כוח ואנרגיה. על פי ואוול, כוחותיה של ויולט, בדומה לשאר בני משפחתה, "מייצגים פסיכולוגית את מי שהיא; נערה מתבגרת שמשוועת להישאר מוסתרת ומוגנת". השחקנית תיארה אותה כאישה צעירה "כלואה בין ילדות לבגרות, בין ביטחון עצמי לחוסר ביטחון" כמו בני נוער רבים. בירד ביקש לאזן בין המרכיבים ההרפתקניים ל"נורמליים" בחיי המשפחה, והסביר שהקהל יעריך ויתייחס לרגעים שבהם ויולט משתמשת בכוחותיה במקרה שהיא מרגישה מושפלת. המלחין מייקל ג'אקינו פיתח עבור ויולט נעימה שאותה הוא תיאר כ"מסתורית".
על אף שהסרטים מתרחשים במהלך שנות ה-50 וה-60, אחראית ההצללה האמנותית, ברין אימג'יר, בחרה לשלב סגנון מודרני יותר במלתחתה של ויולט, הכולל חצאיות פופי וחולצות צמודות שצעירות לבשו לרוב בתקופה זו, מתוך תחושה שמלתחה זו תתאים לדמות בשל אישיותה הביישנית והמסוגרת ותסרוקתה. עם זאת, האנימטורים הודו שהשתמשו באופנה של אמצע המאה "כנקודת זינוק", ועיצבו בכוונה את הבגדים של ויולט כך שיהיו יותר רחבים למראה עם ערכת צבעים "מאוד רוויה", תוך שילוב מגוון של ג'ינס, נעלי ספורט וסוודרים בתלבושותיה, על מנת להחמיא לאישיותה המרדנית. יתר על כן, רוב בגדיה של הדמות במהלך הסרט הראשון הם וריאציות של הצבע הסגול, מה שרומז לשמה. ויולט לבושה בחולצה ורודה לקראת סוף הסרט במטרה להדגים שכעת היא "הרבה יותר פתוחה – כאילו היא פורחת בתור נערה". בעבודה על סרט ההמשך, מורכבותם הגוברת של שדות הכוח של ויולט דרשה מהאנימטורים ליצור אפקטים חדשים; על אף שנשארו דומים ויזואלית לסרט הראשון. על פי מפקח האפקטים ביל וטרל, ויולט "יכלה לעשות יותר עם שדות הכוח שלה, אז היינו צריכים להבין איך זה משנה את המראה של שדות הכוח שלה", כולל אפקטים קוליים וסטטיים כשהם באים במגע עם עצמים אחרים
הנפשת השיער
הפקת "משפחת סופר-על" דרשה שימוש בטכנולוגיית מחשבים שהייתה מתקדמת במיוחד לתקופתה, ושחלקן עדיין לא "נלמדו" על ידי מחשבים. נעשה שימוש במחשבים על מנת לדמות את תנועות השיער ולקבוע היכן יש צורך להציב שיער על הדמויות המתאימות לאורך הסרט. תהליך זה היה חדש ותואר כ"גוזל זמן" בזמנו, ועבורו פותחו ויושמו תוכניות וגישות חדשות במטרה לסייע לאנימטורים בהנפשת שיערה של ויולט. מכיוון שחומרים אורגניים עדיין נחשבים לקבוצת האובייקטים המאתגרת ביותר להנפשה בהנפשה ממוחשבת, תהליך הנפשת שערה של ויולט היה הקשה ביותר עמו נאלצו האנימטורים להתמודד. על אף שדגמים מוקטנים של ויולט ושאר הדמויות הראשיות של הסרט פוסלו לראשונה בחימר על ידי האמן קנט מלטון, האנימטורים התקשו בתחילה לשחזר את הפרשנות המפורטת מאוד של מלטון לשיערה של ויולט. לדבריו של המפקח על הדמיית שיער ובדים, מארק הן, שערה של ויולט נשאר "פרויקט מחקר לא פתור" במהלך חלק גדול מהפקת הסרט בשל החומר ממנו היה עשוי ואורכו, שמעולם לא הוצגו בסרט הנפשה ממוחשב קודם לכן.
למשך רוב הפקת הסרט, דמותה המונפשת של ויולט הייתה קירחת לחלוטין. המפיק ג'ון ווקר התחנן לעיתים קרובות בפני האנימטורים לתת לדמות שיער כלשהו, שאליו יוכלו להגיב, בטענה ש"השיער עדיין תאורטי"; עם זאת, ויולט נשארה קירחת עד לשלבי ההפקה האחרונים של הסרט. עובדה זו השפיעה גם על ואוול, שנאלצה לצפות בראשה הקירח של דמותה במשך רוב תהליך ההקלטה שלה. המנהל הטכני, ריק סייר, הסביר שהאתגרים שעסקו בשיערה של ויולט היו נעוצים בעובדה שאין לה "סגנון שיער קבוע"; השיער שלה מאמץ כל הזמן צורות חדשות תוך כדי אינטראקציה עם חפצים אחרים, כולל קווצות אחרות של שיערה, או גופה. למרות האתגרים, יוצרי הסרט עמדו בפיתוי להעניק לדמות תסרוקת קצרה יותר, והתעקשו לשמור על שיערה של ויולט ארוך מכיוון שאורכו משחק תפקיד בלתי-נפרד בהתפתחותה כדמות. ויולט היא גם בת המשפחה היחידה שלה שיער כחלחל-שחור; לאביה, לאמה ולאחיה הצעיר יש שיער בלונדיני וחום. בירד הסביר שצבע שיערה של ויולט הוא כתוצאה מגן רצסיבי.