cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ממלכת הונגריה (1526–1867)
חלוקת הונגריה
לאחר קרב מוהאץ' ב-1526, שבו נהרג המלך לאיוש השני, אבדה עצמאותה של הונגריה כיחידה מדינית אוטונומית. חלק מן האצילים המליכו עליהם את הארכידוכס של אוסטריה, פרדיננד הראשון לבית הבסבורג, וחלק אחר בחר למלך באציל בשם יאנוש זאפויה, אשר נתמך על ידי הסולטאן העות'מאני. ב-1538 הגיעו הצדדים הניצים להסכמה כי זאפויה ימלוך בחלקה המזרחי של הארץ, ובמיוחד בטרנסילבניה. תחת שלטונו של זפוליה שמרה טרנסילבניה על צורה מסוימת של עצמאות והפכה לגרורה של האימפריה העות'מאנית. ב-1540, לאחר מותו של זאפולה, נאבקו אוסטריה והאימפריה העות'מאנית על ירושתו ולבסוף ב-1547, הגיעו להסכם לפיו תחולק הארץ לשלושה חלקים:
רפורמציה וקונטר-רפורמציה
במאה ה-16 צברה הדת הפרוטסטנטית תנופה, וקנתה לה מאמינים רבים בכל רחבי הונגריה, הן תחת שטח השלטון ההבסבורגי, והן בטרנסילבניה. הצורה הנפוצה ביותר הייתה הנצרות הקלוויניסטית, אך החלה גם תנועה אוניטארית רחבה. תנועות אלו לא היו לרוחו של בית הבסבורג הקתולי, אשר התייצב לצדם של הקתולים נגד הפרוטסטנטים, בכל מלחמות הדת שראו השנים הבאות.
גאבור בתלן, ומלחמת שלושים השנים
שלטונו של גאבור בתלן בטרנסילבניה, במחצית הראשונה של המאה ה-17, שימר את הלאומיות ההונגרית. בתלן, הקלוויניסט, היה יריב מר לבית הבסבורג, והתייצב נגדם במלחמת שלושים השנים, אשר החלה ב-1618 כמלחמה בין גורמים פרוטסטנטיים (הוסיטים) בבוהמיה (היא חלק מצ'כיה של ימינו) ובין שלטון בית הבסבורג הקתולי.
באוגוסט 1619 צעד צבאו של בתלן אל תוך שטחה של הונגריה ההבסבורגית. לאחר שכבש את ברטיסלאבה ב-12 באוקטובר 1619, נמלט הקיסר ההבסבורגי פרדיננד מווינה אל העיר גראץ. בתלן יצר ברית עם הבוהמים המתמרדים, וביחד עם משלחת צבאית מבוהמיה צעד אל וינה, ובחודש נובמבר הטיל עליה מצור. המצור הסתיים כאשר נפוצה שמועה כי הפולנים פלשו לטרנסילבניה, ובתלן שב לברטיסלאבה, שם ניהל משא ומתן עם הקיסר. ב-16 בינואר 1620 קיבל בתלן שני שלישים מממלכת הונגריה ההבסבורגית.
יורשיו של בתלן בטרנסילבניה הצליחו לשמור על הישגיו למשך כמה עשרות שנים, ושמרו על טרנסילבניה כמרכז ללאומיות הונגרית פרוטסטנטית, אך בעת שלטון נסיכי טרנסילבניה האחרונים, מ-1648 ואילך, איבדו נסיכי טרנסילבניה את מעמדם הייחודי, שטחים רבים עברו לשליטה עות'מאנית ישירה, והנסיכות איבדה את עצמאותה.
כיבוש הונגריה העות'מאנית
בהונגריה ההבסבורגית המשיכו ההתנגשויות בין ההונגרים לבין שליטיהם האוסטרים. ב-1678 הנהיג האציל אימרה טקיי (1656 – 1705) התקוממות נגד שלטון הבסבורג, כשהוא נתמך על ידי מלך צרפת לואי הארבעה עשר ועל ידי הסולטאן העות'מאני מהמט הרביעי. ב-1680 הסכים לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להחזיר להונגרים את החירות הדתית והמדינית, אך לא היה בכך די לטקיי, והוא חבר אל הסולטאן, שהכריז על טקיי כ"מלך הונגריה העליונה".
בהשראת מרידתו של טקיי ערך הסולטאן מסע אל וינה, אך הובס ב-1683 על ידי צבאם המאוחד של האוסטרים והפולנים בקרב וינה. תבוסת הסולטאן הביאה להתמוטטות כללית, הן של שלטון העות'מאנים בהונגריה והן של מלכותו של טקיי. ב-1686 כבשו האוסטרים את העיר בודה. ב-1691 נכבשה טרנסילבניה מידי טקיי והוא נאלץ לבלות את שארית ימיו באיסטנבול. בשנים שלאחר מכן שבה הארץ כולה לידי בית הבסבורג, פרט לעיר טמשוואר. הסכם קרלוביץ ב-1699 נתן תוקף לשינויים טריטוריאליים אלו, וב-1718 נכבשה הטריטוריה ההונגרית האחרונה בטמשוואר. העיר ברטיסלאבה הפכה לבירה החדשה, ומושב הדיאט ההונגרי, אשר הכריז ב-1687 על בית הבסבורג כמלכי הונגריה כולה.
המדיניות ההבסבורגית
עם כיבוש הונגריה על ידי האוסטרים, מצאו הכובשים ארץ חרבה. השלטון העות'מאני, מוראות מלחמת שלושים השנים, והשקיעה החברתית והכלכלית של הארץ, הביאו לחורבנה ולדלדול אוכלוסייתה.
ההבסבורגים התייחסו להונגריה כאל חלק שולי, אך בלתי נפרד מן הקיסרות. במסגרת מדיניות זו מצאו ההבסבורגים לנכון, החל מן הרגע בו הגיעו אל המדינה, ליישב בה תושבים מכל חלקי קיסרותם. סרבים וקרואטים, סלובקים, ואלאכים, ובמיוחד גרמנים, התיישבו על אדמה הונגרית. כך נוצרה בעיית מיעוטים במקום בו לא הייתה קיימת קודם.
ניתן להעריך את ההרכב האתני של ממלכת הונגריה תחת שלטון הבסבורג (כולל קרואטיה וטרנסילבניה) לפי מפקדים מסוף המאה ה-18. לפי הערכות המבוססות על מפקדים אלו היה שיעור המדיארים (ההונגרים האתניים) באוכלוסייה בין 29% ל-35% לקראת סוף המאה, לאחר כמאה שנות שלטון הבסבורג. בחלקים מסוימים מן הממלכה לא התיישבו מדיארים כלל. סקר משנת 1850–1851 מראה כי שיעור המדיארים התייצב על 45.4% בכל הממלכה, וכי המיעוטים האתניים האחרים כוללים:
נראה כי ההונגרים איבדו את הרוב האתני במדינתם הם, וכן בפועל, אבדו חלקים נרחבים בהם לא התיישבו הונגרים כלל.
כן נקטו ההבסבורגים במדיניות קרקעית לפיה חולקו שטחי קרקע שנכבשו מידי העות'מאנים לנאמניהם, כך נוצרו אחוזות עצומות ובהן מעמד חדש של איכרים חסרי קרקע.
חופש הדת הובטח לכול בממלכת הונגריה, אך ההבסבורגים ראו עצמם תמיד כמגני האמונה הקתולית. למרות זאת התאפשר הפולחן הדתי הקלוויניסטי, האוניטרי והלותרני.
מרידת פרנץ ראקוצי
פרנץ ראקוצי היה אציל הונגרי, אשר בא ממשפחה בעלת מסורת ארוכה של התנגדות לבית הבסבורג. ב-1703 נכנס לשטחי הונגריה בראשות צבא, והחל במרידה מזוינת נגד בית הבסבורג. בתחילה כבש שטחים בהונגריה העליונה בין נהרות הטיסה והדנובה וכן בשטחי טרנסילבניה. ראקוצי נשא את דגל הלאומנות ההונגרית, הסובלנות הדתית, וכן נתן דעתו לבעיית הצמיתים, ופטר את אלה ששירתו בצבאו מן החובה לשרת את אדונם הפיאודלי. על אף שהוא עצמו היה קתולי, דיבר ראקוצי אף בשם ההונגרים הפרוטסטנטים אשר דוכאו תחת שלטון הבסבורג.
מריה תרזה ותקופת הנאורות
בנה של מריה תרזה יוזף השני נקט בצעדים מנהליים יוצאי דופן. הוא הכריז על הגרמנית כשפת המדינה ב-1784 והקציב להונגרים שלוש שנים ללמוד אותה. היה בכוונתו לפעול לתיקון המצב החברתי, ולשפר את מעמד הצמיתים, וכן להיטיב את מצבם של היהודים, וזאת במטרה להסיר את המכשולים המעמדיים העתיקים, ולהפוך את הונגריה לממלכה בעלת שלטון ריכוזי ברוח התקופה. התנגדות חריפה של ההונגרים אילצה אותו לחזור מרוב הצווים שהוציא, ב-1791.
יוזף השני מת ב-1792 ויורשיו נאבקו עתה ברוח חדשה, רוח המהפכה הצרפתית ונפוליאון. בתקופת המלחמות הנפוליאוניות הייתה הונגריה אחד המקומות השקטים באירופה. חייליו של נפוליאון לא נכנסו מעולם לארץ, ומדיניות ההבסבורגים, שנווטה על ידי מטרניך, שר החוץ התככן, ניסתה להסתייע במבנה המעמדי הנוקשה בהונגריה על מנת לשמור בה על הסדר והיציבות בפני רוחות השינוי. מטרניך ביקש להבטיח את קיומה הנצחי של המלוכה האבסולוטית על ידי החנקת כל הרעיונות המהפכניים והליברלים בעודם באיבם. הוא ראה בעין צרה את קיומם של פרלמנטים, חופש הדיבור והחינוך למעמדות הנמוכים. בימיו הונהגה צנזורה חונקת על העיתונות והספרות. רשת של מרגלים ממשלתיים קיימה פיקוח על מחשבות האזרחים. וצווים ממשלתיים הורו לאזרחים את הדרך הנכונה להתנהל בה מבחינה דתית ורעיונית.
"הברית הקדושה" שהקים מטרניך לאחר המלחמות הנפוליאוניות, ושאליה הצטרפו אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה ופרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, ולאחר מכן מדינות רבות נוספות, הייתה ניסיון של השליטים האבסולוטיים להמשיך ולמשול באופן בו משלו מאז ומעולם כאילו המהפכה הצרפתית לא הייתה ולא נבראה. ברית זו ניסתה לתאם בין חבריה פעולות דיכוי של אזרחיהן, על מנת להחניק את המחשבה המדינית החדשה. בראש העומדים בברית הייתה אוסטריה, בהנהגת בית הבסבורג ומטרניך, וכך נמנעה אף הקדמה מאזרחי הונגריה, אך לא לזמן רב, שכן רוחות השינוי היו חזקות מן הקיפאון והמחנק שניסה מטרניך להשית על ההונגרים.
ההקדמה למהפכה
ב-1825 נאלץ הקיסר פרנץ הראשון, בלחץ האצולה ההונגרית, לכנס את הדיאט ההונגרי ולהורות על כינוסו מדי שלוש שנים. לא היו אלה האצילים הבכירים שישבו בחצר המלכותית בווינה, כי אם האצולה הכפרית, כשבע מאות אלף איש, אשר דרשה את קיום האספה. הדיאט לא הוביל לצעדים דמוקרטיים ולרפורמות הנדרשות במעמד האיכרים, אך הייתה זו תחילת תהליך שהוביל ליצירתה של תנועה ליברלית, אשר מצאה לה תומכים נלהבים בדיאט. מנהיג התנועה, אישטוון סצ'ני, קרא להכנת העם ההונגרי לרפורמות ליברליות שתבאנה לביטול הפערים המעמדיים באמצעות קידום החינוך, ואף ייסד את האקדמיה ההונגרית למדעים ב-1830. המנהיג לאיוש קושוט הוביל סיעה רדיקלית יותר אשר דרשה אף עצמאות להונגריה וכינונה של ממשלה פרלמנטרית. קושוט נכלא על ידי הממשלה, אך התנועה הליברלית לא נעצרה.
ב-1844 זכו הליברלים לרוב בשני בתי הפרלמנט, והכריזו על השפה ההונגרית כשפה הרשמית בדיאט, ובבתי המשפט (אשר הדיונים בהם התנהלו עד עתה בלטינית). דרישותיהם של הליברלים והרדיקלים לא תאמו את המדיניות ההבסבורגית הקפואה, שעדיין הייתה תחת השפעתו של גדול השמרנים, מטרניך. רוחות השינוי והקדמה עמדו עתה כנגד רצונו של בית הבסבורג להמשיך בשלטונו באופן שהיה עתה לנחלת העבר. כאשר פרצה בפריז המהפכה של שנת 1848, והוקמה בה הרפובליקה הצרפתית השנייה היה זה האות לפרוץ מהפכות אביב העמים בכל רחבי אירופה.
מהפכת 1848 בהונגריה
ב-15 במרץ 1848 הוכרזה מהפכה בפשט, ועד מהרה בודפשט כולה נפלה בידי המורדים ללא שפיכות דמים. קושוט מיהר לחזור אל העיר. משלחת הונגרית בהנהגת לאיוש בתיאני הופיעה בפני הקיסר פרדיננד בווינה כדי להביע את בקשת ההמונים לאוטונומיה עבור הונגריה. הקיסר היה שקוע בבעיות משלו, וב-17 במרץ נענה לבקשות, והעניק אישור להקים ממשלה הונגרית. הוא מינה את בתיאני לראש הממשלה. בתיאני היה אמנם מסור בכל מאודו לקיסרות, ורצה שהונגריה תישאר חלק ממנה, רק בצורה אוטונומית יותר, אולם הקיסר לא היה שבע רצון מצעדיו. מנגד, גם רבים מעמיתיו לממשלה לא היו מרוצים, כיוון שחפצו בהתנתקות מוחלטת מאוסטריה. בנוסף, בעיית המיעוטים ברחבי הונגריה אף היא התעוררה, וקרואטיה הכריזה כל כוונתה לפרוש מהונגריה. בספטמבר פרץ המרד באופן גלוי בחלקים מהונגריה, כאשר המורדים דורשים התנתקות סופית מאוסטריה. ממשלת הונגריה נמצאה במצב קשה מאוד: מדרום התקדמו הקרואטים במהירות, ממזרח התקוממו הרומנים בטרנסילבניה בהנהגת אברם ינקו, וממערב איימו האוסטרים. ב-19 בספטמבר התקוממו גם הסלובקים בהנהגת ליודוביט שטור נגד השלטון ההונגרי. בתחילה ספגו ההונגרים מפלות חמורות ואף ניסו להגיע לפשרה עם האוסטרים, אולם באביב 1849 הצליחו ההונגרים לשחרר בחזרה את כל הונגריה. בתגובה נאלץ פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה לבקש סיוע מהאימפריה הרוסית, והכוח האוסטרי-רוסי המשולב הביס לחלוטין את הצבא ההונגרי.
הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867
לתנועה לעצמאות הונגריה קמו שני מנהיגים נבונים ומתונים יחסית: פרנץ דיאק ודיולה אנדראשי. הם החליטו לזנוח את הרעיון של עצמאות מוחלטת, על אף שרובה המכריע של האוכלוסייה חפץ בו. פרנץ דיאק החליט שהונגריה נהנית משלטונה של אוסטריה ביחסי החוץ, ומניסיון המרד למד שהעצמאות המלאה תצית סכסוכים בין המדיארים לשאר העמים בממלכה. במקביל, בעקבות התבוסה האוסטרית במלחמת שבעת השבועות ובמלחמות העצמאות של האיטלקים, הפסידו האוסטרים את שלטונם הן בגרמניה והן באיטליה. למנהיגי אוסטריה היה ברור שאם גם הונגריה תאבד, יקיץ הקץ על האימפריה, ולפיכך החליטו לפתור אחת ולתמיד את הבעיה ההונגרית. הקיסר נפגש עם אינטלקטואלים הונגרים, וקיבל את המתווה של דיאק ואנדראשי. ב-29 באפריל 1867 נחתם "הסכם הפשרה" אשר הפך את האימפריה האוסטרית ל"אימפריה האוסטרו-הונגרית". אנדראשי מונה כראש הממשלה החדש בהונגריה, אולם הפשרה התקבלה באכזבה בידי ההמונים שלא היו מוכנים להתפשר על פחות מעצמאות מלאה, ורבים ראו בה בגידה במורשת ההונגרית. הממשלה ההונגרית החדשה בראשותו של אנדראשי נאלצה להשתמש בכוח כדי לדכא התקוממויות אזרחיות כנגד הפשרה. רק ב-1918, בעקבות מלחמת העולם הראשונה, התנתקה הונגריה מאוסטריה סופית.
בורשה
בוֹרשַׁה (ברומנית: Borşa) היא עיירה במחוז מרמורש שבצפון מערב רומניה הממוקמת בעמק נהר וישו ליד מעבר פריסלופ המחבר את טרנסילבניה לבוקובינה. העיר שוכנת למרגלות הרי רודנה והרי מרמורש.
העיר היא עיר ספא ובקרבתה ישנם מעיינות מינרלים. אחד מהמראות המיוחדים בבורשה הוא כנסיית עץ עתיקה. בעבר הייתה בבורשה קהילה יהודית, אך היא חרבה. אוכלוסיית העיר מנתה 27,247 תושבים, נכון ל-2002.
יהודי בורשה
היהודים הראשונים בבורשה הגיעו מגליציה בסביבות שנת 1750 הקהילה היהודית נודעה כקהילה חסידית. רוב יהודי בורשה היו איכרים ועובדי יערות, והיו ביניהם גם בעלי מנסרות ובתי מלאכה לעיבוד עץ.
בשנת 1930 מנו יהודי בורשה כ-2,500 נפש וביולי של אותה השנה הועלו בתי היהודים באש, בעקבות הסתה אנטישמית.
בימי מלחמת העולם השנייה נמסר האזור לשליטת הונגריה ובתקופת הכיבוש ההונגרי נלקחו צעירים יהודים לעבודות כפייה ונסגרו חנויות של יהודים. בשנת 1944 הועברו יהודי בורשה לגטו סמוך לעיר, ומשם שולחו למחנות ההשמדה.
ליילה רואס
ליילה אבדסלם רואס (באנגלית: Laila Abdesselam Rouass; נולדה ב-22 ביוני 1971) היא שחקנית בריטית. רואס ידועה מהופעותיה בתפקיד אמבר גייטס בסדרה "נשות הכדורגלנים" (2004–2006), ובתפקיד סהירה שאה בסדרה "הולבי סיטי" (2011–2012). עוד כיכבה בסדרות "בראשית" ו"ספוקס", והתמודדה בתוכנית הריאליטי "Strictly Come Dancing".
ביוגרפיה
רואס נולדה בשכונת סטפני שבלונדון, לאב מרוקאי ולאם הודית.
רמפוסוכוס
רמפוסוכוס (שם מדעי: Rhamphosuchus) הוא סוג של תנין ענק שחי בתור המיוקן בתת-היבשת ההודית. מבחינה פילוגנטית הוא קרוב לגוויאל חקיין. רמפסוכוס היה תנינאי ענק: בהתחלה אורכו הוערך כ-, דבר שהיה מציב אותו כתנינאי הגדול ביותר אי-פעם, אך הערכות מודרניות העמידו את אורכו על  ולא יותר מ-12 מטר, ואת משקלו ב-3–4.3 טונות. לפי הערכות אלו הרמפוסוכוס היה גדול בערך כמו הדיינוסוכוס, הפורוסזאורוס והמורסוכוס, הנחשבים לתנינאים הגדולים ביותר אי-פעם ואולי גם האגיסוכוס. הוא ידוע מחומר מאובנים חלקי שכולל בעיקר גולגולות ושיניים. תזונתו הייתה כנראה כללית יותר מאשר קרובו הגוויאל חקיין וכללה חולייתנים נוספים מלבד דגים. פירוש שמו המדעי "תנין מקור", הוא בגלל חרטומו הצר.
ליילה רואס
ביוגרפיה
בשנות התשעים של המאה העשרים עבדה רואס כ-VJ בערוץ הטלוויזיה Channel V בהודו. באותה תקופה הופיעה בווידאו קליפ של להקת Colour Blind בבימויו של מנהל צוות הקריאייטיב בערוץ.
בורשה
יהודי בורשה
בית הקברות היהודי העתיק של העיירה פעל כ-200 שנה, והנשים והגברים בו נקברו באזורים נפרדים. כיום הוא במרכז העיירה, ואפשר לבקר בו בתשלום סמלי לשומרת המקומית.
ליילה רואס
ביוגרפיה
אחרי שחזרה לבריטניה, התפרסמה רואס בתפקיד השחקנית הבוליוודית, אמבר גייטס, בסדרת הטלוויזיה "נשות הכדורגלנים", בה הופיעה בין השנים 2004 ל-2006. כמו כן השתתפה בסדרת הספין-אוף "נשות הכדורגלנים: אקסטרה טיים" של ערוץ ITV2. עוד שיחקה באופרות הסבון הבריטיות "Family Affairs" ו"הוליאוקס", ובפרקים אחדים בסדרות "I Dream", "חדר מיון", ו-"Meet the Magoons". רואס כיכבה לצדה של מירה סיאל בעיבוד הטלוויזיוני של הרומן "Life Isn't All Ha Ha Hee Hee" מאת סיאל.
ב-2009 שיחקה רואס בתפקיד האגיפטולוגית שרה פייג', בעונה השלישית של סדרת המדע בדיוני "בראשית" של רשת ITV. היא עזבה את הסדרה כשאתר הצילומים הועבר לדבלין, בעונות הרביעית והחמישית. לדבריה, היה לה קשה להשתתף בסדרה כאם חד הורית.
באביב 2010 הודיעה רואס על כוונתה ליצור סרט אודות ליילה ח'אלד, שבשנת 1969 הייתה שותפה לחטיפת מטוס מרומא לאתונה.
החל מספטמבר 2010 שיחקה בתפקיד מאיה להאן, דמות שהוצגה בעונה התשיעית של סדרת הדרמה "ספוקס" בערוץ BBC One. באוקטובר 2010 כיכבה בתפקיד אורח בדמות קולונל קארים, בסדרה "הרפתקאות שרה ג'יין". אחר כך הצטרפה לצוות שחקני הסדרה הרפואית "הולבי סיטי" של ה-BBC, והופיעה בתפקיד סהירה שאה החל מפברואר 2011. באפריל 2012 עזבה את "הולבי סיטי", כדי לבלות יותר עם משפחתה.
רואס השתתפה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "Strictly Come Dancing" של ה-BBC. היא רקדה עם הרקדן המקצועי אנטון דו בק, ולצדה של כוכבת "נשות הכדורגלנים" זואי לוקר. הצמד הודח ב-6 בדצמבר 2009, כשנותרו ארבעה זוגות בלבד.
בשנת 2000 כיכבה רואס בסרט "Bawandar" (באנגלית: "The Sand Storm"). ב-2002 הופיעה לראשונה בסרט דובר אנגלית "ארבע הנוצות" לצדו של הית' לדג'ר.
ב-2007 הופיעה רואס בסרט הבריטי העצמאי "Shoot on Sight", לצדם של בריאן קוקס, אום פורי וסיידי פרוסט. ב-2008 השתתפה בשני סרטי קולנוע, האחד "Freebird", והשני "Apron Strings" בהפקה ניו זילנדית.
חיים אישיים
ב-1990 התחתנה רואס עם אבדסלאם רואס בטאוור האמלטס שבלונדון. השניים התגרשו ב-2003. בשנת 2005 ערכה טקס נישואים דתי עם נאסיר קהאן, אבל הם לא נישאו באופן רשמי. בפברואר 2007 ילדה רואס את בתה. היא וקהאן נפרדו ב-2008. בפברואר 2013 התארסה רואס עם שחקן הסנוקר רוני או'סאליבן, איתו הייתה לה מערכת יחסים החל מתחילת 2012.
באוגוסט 2017 נקלעה רואס להתקפת טרור בברצלונה. במהלך האירוע כתבה בטוויטר שהיא הסתתרה במקפיא של מסעדה.
אקלמפסיה (כלבות)
אֶקְלַמְפְּסִיָּה (מכונה בעברית: עֲוִית הַהֵרָיוֹן, ובאנגלית: Eclampsia, Puerperal tetany) היא מצב מסכן-חיים המופיע בסוף ההיריון של כלבה או לאחר ההמלטה, הנגרם בשל תת-סידן בדם (היפוקלצמיה). על פי רוב מופיע בקרב כלבות מגזע קטן עם גור או שגר גדול, כשלושה שבועות לאחר ההמלטה.
פתופיזיולוגיה
במהלך ההיריון רמת הסידן נשארת על פי רוב קבועה ומאוזנת, מסיבה זו אקלמפסיה נפוצה יותר לאחר ההמלטה ולא בזמן ההיריון. במהלך ההיריון ולקראת ההמלטה על האם לגייס סידן רב לבניית עצמות העוברים ולשם ייצור חלב. כיומיים לפני ההמלטה מופר מאזן הסידן ורמתו בדם מתחילה לצנוח. העוויתות המאפיינות אקלמפסיה נובעות מצניחת הסידן, שיש לו תפקיד חשוב בפעילות שריר תקינה.
בכלבים מגזע קייסהונד יש בעיות גנטיות בבלוטת יותרת התריס, האחראית בין היתר על ויסות רמות הסידן בגוף. לפיכך, בכלבות מגזע זה מחלת האקלמפסיה נפוצה יותר, ולעיתים קרובות היא מופיעה כבר לפני ההמלטה.
אבחון
האבחון הסופי באקלמפסיה נעשה לפי ממצאים של ביוכימיה בדם, אף שלעיתים תכופות הסימנים הקליניים יחד עם ההיסטוריה הקלינית ועיתוי המחלה מאפשרים לווטרינר להגיע לאבחנה כמעט ודאית.
טיפול בגורים
במקרים אלה האם לא מסוגלת להעביר די סידן לגורים בתוך החלב ולכן נשקול גמילה מוקדמת ובמקרים קשים אף גידול של הגורים ללא האם. יש לתת לגורים תחליף חלב (ייעודי לגורים). גורים בוגרים יותר ניתן להאכיל במזון גורים מאיכות גבוהה בהאכלות תכופות.
פרנץ לכנר
פרנץ פאול לַכנֶר (בגרמנית: Franz Paul Lachner; 2 באפריל 1803 – 20 בינואר 1890) היה מלחין ומנצח גרמני.
ביוגרפיה
לכנר נולד בריין למשפחה מוזיקלית (אחיו, איגנץ, תאודור ווינצנץ היו גם הם למוזיקאים). הוא למד מוזיקה אצל סימון זכטר ומקסימיליאן שטדלר. הוא ניצח על תזמורת תיאטרון אם קרנטנרטור בווינה לפני שהיה לאישיות חשובה בחיי המוזיקה של מינכן, שם ניצח משנות ה-30' של המאה ה-19 בבית האופרה, בקונצרטים ובפסטיבלים שונים. הקריירה שלו הסתיימה באופן פתאומי בשנת 1864 כשתלמידו של ריכרד וגנר, הנס פון בילוב, תפס את מקומו ודחק אותו החוצה. לכנר נשאר במשרתו באופן רשמי, בחופשה מתמשכת, עד שפג תוקף החוזה שלו.
יצירותיו
לכנר היה מלחין פורה וידוע-שם בתקופתו, אף כי איננו נחשב למלחין גדול. יצירתו, שהושפעה מבטהובן ומידידו שוברט, נחשבת לנאותה ומקצועית, אבל עם השנים נשכחה וכיום אך מעטים מכירים אותה. בין הגדולות בהצלחותיו היו האופרה "קתרינה קורנארו" (1841), רקוויאם ושבע סוויטות תזמורתיות (1881). הסונאטות שלו לעוגב (אופוס 175, 176 ו-177), כמו גם המוזיקה הקאמרית שלו, בייחוד המוזיקה לכלי נשיפה מעץ, הן אולי היצירות הנהנות כיום ממירב תשומת הלב, אם כי רביעיות המיתרים שלו ואחדות משמונה הסימפוניות זוכות לביצוע ולהקלטות. שיריו, שכמה מהם כתובים לטקסטים ששוברט השתמש בהם לשיריו, תרמו להתפתחות הליד הגרמני.
לקראת ביצועי "מדיאה" של כרוביני בפרנקפורט, בשנת 1855, חיבר לכנר רצ'יטאטיב במקום הדיאלוג המדובר המקורי, וגרסה זו, בתרגום לאיטלקית, שימשה ברבות מן ההפקות המחודשות וההקלטות של אופרה זו במאה ה-20.
מזוספירה
המזוספירה (מזוס ביוונית פירושו אמצע) היא שכבת האטמוספירה הנמצאת מעל הסטרטוספירה ומתחת לתרמוספירה.
גובה המזוספירה הוא בממוצע בין 50 ל-100 ק"מ מעל פני שטח כדור הארץ.
בשכבה זו הטמפרטורות יורדות ככל שעולים בגובה.
צפעוניים
צפעוניים (שם מדעי: Atractaspididae) המכונים גם שרפיים, היא משפחה של נחשים ארסיים, הכוללת כ-24 מינים שונים.
מאפיינים
לצפעוניים ניבים נשלפים, המקופלים לאחור כשאינם בשימוש, בניגוד ל"ניבים קבועים", שקבועים במקומם. הצפעוניים בעלי ראש משולש וצוואר צר, באופן ניכר, לעומת הראש. האזור הרחב של הראש (בתפיחה שמאחורי העיניים) מכיל את בלוטות הארס; בצפעוניים הבלוטות מוארכות אך מעט, ומתרחבות באופן ניכר בסופן. לצפעוניים אישונים צרים מאוד, בדומה לאישוני חתול הבית, המשמשים אותם לראייה בלילה. ראש הצפעוניים, שלא כמו אצל פתניים וזעמניים, אינו מרוצף מגינים סימטריים, אלא מחופה קשקשים קטנים.
פרט בוגר מגיע לאורך של, וניזון מבעלי חיים קטנים. הנחש מזריק לטרף את הארס בהכשה וגורר אותו עד מותו; לעיתים יתן לו להימלט ולגסוס למוות, תוך מעקב אחריו באמצעות חוש הריח שלו.
תפוצה בישראל
בארץ ישראל קיימים 3 מינים מהמשפחה: בעבר שני המינים נחשבו למין אחד: "מחרוזן דו-גוני", אך לאחרונה הוגדרו כשני מינים נפרדים כאמור.
בתנ"ך
בתנ"ך נחש ממין צפעוני נזכר מספר פעמים ומתואר כנחש קטלני:
במקום אחר באותו ספר הוא ממשיל את מעשיהם של הרשעים לביצי צפעוני שמתבקעות:
מאותו משל נראה כי נחש זה מזוהה עם מין המטיל ביצים.
הערות שוליים
Lamprophiidae
Muzik
מיוזיק - בית ספר גבוה ליצירה והפקת מוזיקה ("Muzik") היה מוסד לימוד ישראלי עצמאי בתחומי המוזיקה, היצירה וההפקה, בתל אביב.
היסטוריה
בית הספר נוסד ב-1997 על ידי רונן חרותי. שמו הראשון היה djschool, והוא היה מוסד הלימוד הראשון בישראל בתחום המוזיקה האלקטרונית. עם השנים צמח בית הספר והתרחבה האוריינטציה המוזיקלית שלו. בשנת 2005 הוחלף שמו של בית הספר ל-"Muzik", ומאז הוא פועל במטרה להכשיר אמנים ואנשי מקצוע בתחום המוזיקה העכשווית, לגווניה השונים. בית הספר היה מושתת על התפיסה שהמוזיקאי היוצר של המאה ה-21 הוא רב גוני ביכולותיו - כותב, מלחין, מנגן, מעבד ומפיק; שולט בשפה המוזיקלית ובטכנולוגיית הסאונד, ומסוגל לרתום אותן לפיתוח יצירותיו ולגימורן.
לצד קורסי יסוד תאורטיים, שיטת הלימוד של בית הספר על כללה התמודדות מעשית של התלמיד, במסגרת סדנאות, הרכבים ופרויקטים אינדיבידואליים וקבוצתיים, עם אתגרים מוזיקליים מציאותיים. שיאו של התהליך בפרויקט גמר – יצירה והפקה של אלבום בכורה ו/או מופע מוזיקלי מלא. במסגרת פרויקטי הגמר בבית הספר הופקו למעלה מ-30 אלבומים מקוריים. בבית הספר לימדו מוזיקאים, אנשי סאונד ומפיקים מהשורה הראשונה בישראל וכן אירח בית הספר, סדנאות אמן עם מוזיקאים מובילים מישראל ומחוצה לה.
בשנת 2006 החל בחת הספר להפעיל יריד תעסוקה למוזיקאים, יוצרים ומפיקים. באותה שנה הפעיל בית הספר אולפן הקלטות במסגרת פסטיבל "פשפש בלילה".
החל מ-2007 הפעיל Muzik, בשיתוף האוניברסיטה הפתוחה, מסלול לימודים ייחודי ל-BA.
בשנת 2008 הפיק בית הספר את פרויקט "רכבת לונה פארק" בשיתוף עם המוזיקיאי דודי לוי וילדי בית השאנטי, במסגרתו הופק אלבום.
בשנת 2017 נסגר בית הספר, ופעילותו הועברה לפועל במסגרת מכללת BPM.
מחוזות פפואה גינאה החדשה
מבחינה מנהלית פפואה גינאה החדשה מחולקת ל-22 מחוזות אשר מחולקים לנפות אזור הבירה ואזור אוטונומי. מקובל לאגד את המחוזות ל-4 אזורים.
משיקולי
מַשִׁיקוּלִי (בלטינית: Machecollum; מילולית: מרסק צוואר), הוא חלק ממערכת הגנה על שערים במבצר, שנועדה לאפשר למגנים להתמודד עם אויב העומד בצמוד לחומה ומחוץ לטווח האש של חרכי הירי הקבועים בחומה. המשיקולי נבנה כמרפסת סגורה ומוגנת שברצפתה נקרע פתח, דרכו יכולים המגנים להשליך חפצים כבדים או נוזלים, או לירות מכלי נשק על האויב התוקף את השער.
מקורם של מתקנים אלו אינו ברור, אך משיקולי מופיע במערכות ביצור מוסלמיות וארמניות של תחילת ימי הביניים. החל מהמאה ה-12, וביתר שאת במהלך המאה ה-13, נבנו משיקולי במבצרים צלבניים, וממקור זה הגיע המשיקולי לשימוש בטירות באירופה בעיקר בצרפת.
פתחי תקיפה כדוגמת המשיקולי, שנקבעו בתקרות מעברים ובעיקר בתוך שערים וברביקן, נקראו פתחי הריגה.
R-36
R-36 הוא שם כללי לקבוצת טילים בליסטיים בין-יבשתיים ורכבי שיגור טילים שתוכננו ויוצרו על ידי ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה. לטיל המקורי ניתן הכינוי SS-9 Scarp על ידי נאט"ו והוא יוצר בברית המועצות תחת הכינוי 8K67. לגרסה המודרנית של הטיל, ה-R-36M, ניתן הכינוי SS-18 Satan (שטן) ובברית המועצות הוא כונה 15A14 ו-15A18.
כמה טילים מהדגם SS-18 עברו שדרוג כך שיכנסו למסלול סביב כדור הארץ ויוכלו לשאת לוויינים קלים, כולל לוויינים של מדינות זרות תמורת תשלום.
צוות התכנון האוקראיני יוז'נוי ממשיך לייצר רכבי שיגור המבוססים על הדגם SS-18 הנקראים דנייפר.
ברית המועצות וחיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה היו המפעילים היחידים של הטיל R-36.
תיאור
הטיל R-36 הוא טיל דו-שלבי המונע על ידי דלק נוזלי והוא נושא את אחד מארבעת ראשי הנפץ שתוכננו בשבילו. הדגמים Mod 1 ו-Mod 2 היו רכבי חדירה לאטמוספירה שיכלו ליצור פיצוץ בעוצמה של 18 ו-25 מגה-טון, בהתאמה. ראש הנפץ המשולש והרב שלבי היה Mod 4, בעוד שהדגם Mod 3 היה דגם מוצע שלא התקבל.
הטיל R-36M דומה במראו לטיל R-36, אבל הייתה לו היכולת לשאת ראש נפץ שיפיק פיצוץ בעוצמה של 20 מגה-טון או ראש נפץ רב שלבי שמכיל 10 ראשי נפץ, כל אחד יכול היה להפיק פיצוץ בעוצמה הנעה בין 550–570 קילו-טון, אף על פי שמשקל הטיל הוא רק 8,800 קילוגרם. עובדה זו הופכת את הטיל הסובייטי R-36 לטיל הבליסטי הבין-יבשתי הכבד ביותר בעולם. לשם השוואה, הטיל הרב-שלבי האמריקאי הכבד ביותר יכול לשאת 10 ראשי נפץ של 330 קילו טון כל אחד, בעוד שהטיל עצמו שקל 4,000 קילו. לשיגור הטיל שני שלבים. בשלב הראשון מופעל מנוע בעל ארבעה תאי שרפה וזרבוביות המספק דחף בעוצמה של 4.5 מגה-ניוטון. בשלב השני מופעל מנוע דחף בעל תא יחיד שמייצר 775 קילו-ניוטון של דחף.
כל הדגמים של הטיל R-36 תוכננו להיות משוגרים מאתרי שיגור הנמצאים באזורים שונים ומוגנים. הטיל R-36M הוצב באתרי השיגור שלו בעומק של 39 מטר במכל שיגור. במהלך השיגור הטיל נורה מחוץ למכל. המנוע הראשי של הטיל נדלק בגובה של עשרות מטרים מעל הקרקע, דבר שמנע נזק לציוד הפנימי של אתר השיגור עצמו מפני ההתפרצות הלוהטת של מנוע הטיל. "שיגור קר" זה מאפשר הסרה מהירה של מכל טיל ריק מבור השיגור, טעינה של טיל שני לתוך מכל משלו, וכך שיגור שני לפני שמתקפת הנגד הצפויה תגיע. הודות ליכולת השיגור השנייה הזאת, המערכת יכולה לשגר מספר כפול של טילים לפני שראשי הנפץ של היריב יוכלו להגיע לאתר השיגור של הטיל R-36M.
על בסיס טיל זה פותחה מערכת הפצצה במסלול כבידתי חלקי.
פיתוח
הפיתוח של ה-R-36 החל בשנת 1962 על ידי הצוות OKB-586 (יוז'נוי בדנאפרופאטרובסק אוקראינה), ובנייתו החלה במקביל לפרויקט R-16. המהנדס הראשי היה מיכאיל יאנגל. הפיתוח הראשוני כלל גרסאות קלות, כבדות ומסלוליות, כשמבחני השיגור נערכו בין השנים 1962 ל-1966, אז הושגה יכולת מבצעית התחלתית. הידיעות על פיתוח גרסה בין-יבשתית של הטיל גרמה לפאניקה במערב מכך שיש סבירות שהסובייטים יוכלו לשגר מספר גדול של טילים גרעיניים מחוץ לאטמוספירת כדור הארץ, כך שלא יהיה ניתן ליירט את כולם.
התחזיות האלו, לגבי הנשק גרעיני המשוגור לחלל, דחפו את שני הצדדים לחתום על הסכם האוסר על השימוש בנשק להשמדה המונית בחלל.
שיפור נוסף של הטיל R-36 הוביל לתחילת התכנון של הטיל R-36M בשנת 1969, שמטרתו, לטענת מקורות מערביים, הייתה לאפשר יכולת תקיפה ראשונית שתאפשר את השמדתם של הפירים ואמצעי השיגור של טילי ארצות הברית, כגון טילי LGM-30 מיניטמן, בטרם תוכל ארצות הברית להשיב באש. ברית המועצות והפדרציה הרוסית הכחישו טענות אלה. התכנון הראשוני של הטיל R-36M הוביל לייצור של ראש נפץ כבד שיכול להפיק פיצוץ בעוצמה של 12 מגהטון TNT ולהגיע למרחק של עד 10,600 ק"מ. הטיל נוסה לראשונה בשנת 1973 אך הניסוי נכשל. לאחר מספר עיכובים נכנס הטיל R-36M לשירות מבצעי בדצמבר 1975. דגם זה שכונה “Mod-1” כלל ראש נפץ יחיד שיכל לספק עוצמה של 18–20 מגה-טון והטווח שלו היה קצת מעל 11,000 ק"מ. הגרסה החדשה קיבלה את קוד דיווח נאט"ו: SS-18 Satan (שטן).
ה-SS-18 עבר 6 שינויים נפרדים, כאשר השינוי הראשון (Mod-1) בוטל בשנת 1984. השינוי האחרון (Mod-6) שכונה R-36M-2 "וואוודה", נכנס לשירות מבצעי באוגוסט 1991, והאריך את טווח הטיל למרחק של 16,000 ק"מ. השינויים שקדמו לשינוי Mod-6 התאפיינו בעיקר בראשי הנפץ המתפצלים. טילים אלה (mod-2,4 ו-5) עקפו את יריבם המערבי – הטיל האמריקאי LGM-118 Peacekeeper - מבחינת עוצמת הפיצוץ, טווח השיגור ויכולת הישרדות.
אתרי שיגור
בפריסה מלאה, לפני התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, 308 בורות שיגור של הטיל R-36M היו במצב מבצעי. לאחר פירוק ברית המועצות, 204 מהם מוקמו בשטח הפדרציה הרוסית ו-104 האחרים מוקמו בשטח של קזחסטן החדשה והעצמאית. בשנים הבאות רוסיה הפחיתה את מספר בורות השיגור של הטיל R-36M ל-154 בלבד, כדי לציית לאמנת צמצום הנשק האסטרטגי. הטילים בקזחסטן הוצאו מכלל שימוש בשנת 1995. האמנה השנייה לצמצום הנשק האסטרטגי נועדה לסלק את כל טילי ה-R-36M, אבל היא לא יצאה לפעול והטילים נשארו בשירות המדינה.
הוצאה משירות
בעשור האחרון החלו כוחות הצבא של רוסיה לצמצם בהדרגה את מספר הטילים מדגם R-36M שבשירות, על ידי הוצאת הטילים שפג משך חייהם המבצעי. נכון לאמצע שנת 2005 היו עדיין בשירות כ-85 טילים. המאמץ של רוסיה לשמור על הטילים התגבר מפני שמתקן ייצור הטילים העיקרי ממוקם כעת באוקראינה. בהתבסס על ההצהרות העדכניות ביותר של גורמים רוסים, הטילים מדגם R-36MUTTH שמהווים כמחצית מטילי ה-R-36M המבצעיים, יצאו מכלל שימוש בין השנים 2007–2009. רק כ-40 טילים מהדגם החדיש ביותר R-36M2 (או RS-20V) עומדים לעבור השבחה להארכת תוחלת חייהם וכך הם יהיו בשימוש ככל הנראה עד לשנים 2014–2016. כיום רוסיה מפעילה כ46 טילים שמיועדים להיות מוחלפים בטילי בטילי הRS-28 סארמאט.
מקסים ברסוב
מקסים בוריסוביץ' ברסוב (ברוסית: Максим Борисович Барсов; נולד ב-29 באפריל 1993) הוא כדורגלן רוסי בעמדת החלוץ, המשחק בספרטק קוסטרומה.
קריירת מועדונים
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה השנייה בקבוצת וולגה אוליאנובסק ב-2 באוגוסט 2012 במשחק נגד ספרטק יושקר-אולה.
הוא אומנם היה שחקן חתום בשנים 2010–2012 בלוקומוטיב מוסקבה, אך נשאר על הספסל ועבר לשחק בשורות וולגה אוליאנובסק בה שיחק במשך שנה. בשנת 2013 שיחק בקלוגה ולאחר מכן עבר לשחק באורנבורג.
ב-2016 שיחק בקבוצת קאמאז נאברז'ניה צ'לני ושנה לאחר מכן שיחק בסולאריס מוסקבה לפני שהוחתם בתחילת שנת 2017 בקבוצת הכדורגל של דינמו סנקט פטרבורג והפך לחלוץ מרכזי. ב-2018 הקבוצה עברה לעיר סוצ'י ושינתה את שמה והמשיך לככב במדיה כשהוא מבקיע 19 שערים ב-32 הופעותיו במדי הקבוצה בעונת 2018/2019, שבסיכומה הוכתר למלך השערים של הליגה. עם זאת בתחילת עונת 2019/2020 נפצע ולא חזר למגרשים.
ב-19 בפברואר 2022 הושאל לבלטיקה קלינינגרד מהליגה השנייה ברוסיה.
מתמטיקאי
מתמטיקאי הוא אדם העוסק במתמטיקה. הכשרה של מתמטיקאים נעשית באוניברסיטאות או מכללות אקדמיות, במסגרת החוג למתמטיקה. החוגים למתמטיקה מפוצלים לתת-תחומים, כגון מתמטיקה עיונית, מתמטיקה שימושית, אך גם הכשרתם של מתמטיקאים שימושיים עודנה עיונית מאוד.
פעילות המתמטיקאי
מתמטיקאים פעילים באוניברסיטאות, בהוראה ובמחקר בענפי המתמטיקה הרבים. כמו ברוב תחומי המחקר האקדמי, העוסק במחקר מתמטי נדרש בדרך כלל להשלים תואר שלישי. בניגוד למדעים אחרים, שעוסקים בתיאור העולם הגשמי, המתמטיקה עוסקת בהסקת טענות חדשות, הנקראות משפטים, מתוך טענות אחרות אשר הוכחו כבר, או מתוך משפטים יסודיים הנקראים אקסיומות. הוכחת הטענות מתבצעת בחשיבה לוגית בלבד, ללא שימוש בתימוכין ניסיוניים. התוצר העיקרי של מתמטיקאים העוסקים במחקר הוא הוכחות, המתפרסמות בצורת מאמרים בכתבי-עת מתמטיים. לעיתים מסתפקים המתמטיקאים, מחוסר הוכחות, בהעלאת השערה, ומותירים לעמיתיהם את מלאכת ההוכחה של השערה זו, או הפרכתה.
בנוגע למתמטיקאים התפתח פולקלור והומור רב, הכולל בדיחות מקצוע, משחקי מילים וקריקטורות. הומור זה מתייחס בדרך כלל לנטייתם של המתמטיקאים להפשטה, דקדקנות לוגית, שיטות ההוכחה והעבודה שלהם וכן שימוש בחישובים ארוכים ומסובכים. המתמטיקאים גודפרי הרולד הארדי ופאול ארדש היטיבו לקלוע לסטריאוטיפ של המתמטיקאי העיוני הטהור המנותק מהעולם.
עם זאת, מתמטיקאים פעילים גם בתעשיית ההיי-טק והפיננסים, בעיקר בפיתוח של אלגוריתמים מתקדמים ובניית מודלים מתמטיים שיתארו בעיה מהמציאות ויספקו תובנות כיצד לפתור אותה בצורה המיטבית. כמעסיק הגדול ביותר של מתמטיקאים בעולם נחשב ה-NSA, ארגון מודיעין אותות של ארצות הברית, הנזקק למתמטיקאים לשם פענוח תקשורת מוצפנת. חרף חשאיותו הגדולה מעודד ה-NSA בני ובנות נוער לעסוק במתמטיקה, כדי לטפח כוח אדם איכותי שיצטרף לשורותיו. בצה"ל מתמטיקאים משתלבים בממר"ם וביחידות המו"פ והמודיעין, בעיקר ביחידה 8200.
פרסים
פרסים אחדים משמשים למתן הוקרה למתמטיקאים, על הישגיהם המתמטיים. בחלק מהמקרים אלה פרסים ייחודיים למתמטיקאים, ובאחרים הפרס במתמטיקה נכלל במסגרת פרסים הכוללים ענפי מדע רבים. פרסים בינלאומיים עיקריים:
בישראל נכלל פרס למתמטיקה במסגרת פרס ישראל.
בנוסף לפרסים אלה, הניתנים על הישגים כלליים במחקר המתמטי, מוכרזים לעיתים פרסים לפותר של בעיה פתוחה מסוימת:
אטום (מחזה)
"אטום" הוא מחזה מאת מתי גולן שהועלה בשנת 2001 על ידי התיאטרון הקאמרי, בבימויו של עודד קוטלר. המחזה מתאר תרחיש אפוקליפטי שבמרכזו השתלטות חרדים קיצוניים על המדינה והובלתה לאבדון במטרה לקרב את ביאת המשיח.
שחקני ההצגה כללו את משה בקר בתפקיד הראשי של מאיר פלג, ראש הממשלה הנבחר, חגית דסברג כרחל, אשתו, ארז שפריר בתפקיד שאול, יד ימינו של ראש הממשלה הנבחר, אדוה עדני בתפקיד עיתונאית המקורבת לראש הממשלה הנבחר ואבי אוריה שגילם מנהל ערוץ טלוויזיה מסחרי. את המוזיקה למחזה חיבר אורי וידיסלבסקי.
תמצית העלילה
עלילת המחזה מתרחשת בשנת 2025. קבוצה של קיצונים דתיים מבקשת לקרב את הגאולה ואת ביאת המשיח באמצעות מלחמת גוג ומגוג שלאחריה יבוא המשיח. מנהיג הקבוצה הכריזמטי הורה לשתול אחד מתלמידיו בפוליטיקה הישראלית, על מנת שיבחר לתפקיד ראש ממשלת ישראל. אותו תלמיד התחזה לחילוני, התחתן עם חילונית והוליד ילדים. במקביל השתלב בפוליטיקה, טיפס אל מנהיגות מפלגה ונבחר לראשות הממשלה. במסגרת תפקידו זה הוא מוסמך להפעיל את הנשק הגרעיני של ישראל. הוא מתלבט האם לעשות זאת, כאשר מצוות הרב חזקה בעיניו. כאשר נמנע מלהפעיל את הנשק הגרעיני, הציבור החרדי רוצח אותו ואת אשתו ומשתמש בנשק הגרעיני כדי לחולל מלחמת עולם, על מנת לקרב את ביאת המשיח.
הפולמוס סביב המחזה
הביקורת הובילה לדיון בעניין בכנסת, בעקבות הצעות לסדר היום של חברי הכנסת יגאל ביבי ומשה גפני. גפני טען בדיון שעלילת המחזה מנוגדת להלכה ולדברי חז"ל על ביאת המשיח, ושהמחזה מזכיר לו "את הרעלת הבארות, שאמרו על היהודים: הם מרעילים בארות, הם לוקחים דם של ילד נוצרי כדי לאפות מצות בפסח". בדיון הוקראה תגובתו של שר המדע, התרבות והספורט, מתן וילנאי:
גולן הגן על הרעיון שביסוד המחזה ואמר כי "אם לא יעצרו את החרדים כעת, עלולה לקום קבוצה חרדית קיצונית שתשתלט על כלי הנשק של המדינה ותביא לשואה גרעינית". השחקן הראשי במחזה הזדהה עם תפקידו באומרו: "במהלך ההצגה הדמות שלי אומרת שהגיע הזמן שאנחנו, החילונים, נתחיל להתנהג כמו רוב. ואני באמת חושב שאנחנו, חברי המחנה החילוני, אילמים. אנחנו מקבלים כמובן מאליו שהדתיים מקבלים כאן את כל ההחלטות, והגיע הזמן שנתעורר ונשמיע את קולנו."
בהיבט האמנותי ספגה ההצגה ביקורת מאת מיכאל הנדלזלץ, שכתב על ההצגה:
אחרי שלושים וחמש הצגות בלבד, החליט התיאטרון הקאמרי להוריד את ההצגה, לאחר שספגה ביקורות שליליות גם מצד המבקרים על רמתה האמנותית. נועם סמל, מנכ"ל התיאטרון, הכחיש שהלחץ של גורמים דתיים וחרדים השפיע על ההחלטה, והאשים את המצב הביטחוני אז בזמן האינתיפאדה השנייה. בנוסף אמר שלאחר שראו אותה כ-20 אלף צופים, רובם הגדול מנויי התיאטרון, לא היה לה ביקוש מסחרי.
ליברל (מגזין)
ליברל הוא רבעון ישראלי מודפס, המתמקד בפוליטיקה, תקשורת ותרבות.
היסטוריה
ליברל נוסד בפברואר 2014 על ידי לאוניד נבזלין ורותם דנון, בהשראת מגזינים פוליטיים מובילים כגון "אטלנטיק", "הניו יורקר" ו"אקונומיסט". חזון המגזין כפי שהוצג עם הקמתו, הוא לתת במה לסיקור עומק של הפוליטיקה והתקשורת בישראל. המגזין מציג מבט על-זמני, מנותק מהכרוניקה העיתונאית, על סיפורים, תופעות ואישים בתחומים האלה. כך למשל, הוא החזיר את ז'אנר "הפרופיל הפוליטי", כפי שהיה קיים בעבר הרחוק במגזינים כמו "העולם הזה". בין השאר פורסמו בו פרופילים של אביגדור ליברמן, יצחק הרצוג ונפתלי בנט.
צוות הירחון
מו"ל המגזין הוא לאוניד נבזלין, שמחזיק גם ב-20% ממניות עיתון "הארץ".
מנכ"לית הירחון היא מירב אתרוג-בר; רותם דנון שימש כעורך עד ליוני 2021; במקומו מונה לעורך רני רביב, לשעבר מפקד עיתון "במחנה" וכותב נאומים בכיר; במקומו מונה לעורך באוקטובר 2021 יהודה שוחט.
שער המגזין מאויר על ידי דניאל גולדפרב (עד נובמבר 2016 אויר על ידי אלון ברייאר). האיורים שולטים גם בפנים המגזין. בין המאיירים במגזין: דניאל גולדפרב, עדי אלקין, יונתן פופר, זוהר וינר, רונלי פאר, תום אנגלר, יותם כהן, יניב טורם, רועי הרמלין, עובדיה בנישו, עמרי כהן, וליה רוזנצוויג, אסיה איזנשטיין, שירי אלגור ונוספים.
בין הכותבים במגזין בעבר ובהווה: ירון דקל, נחמה דואק, יונתן שם-אור, שרון כידון, דוב גרינבוים, גרשון הכהן, עמית תומר, גדי להב, פיני אסקל, רותה קופפר, לילך וולך, שי גולדן, בעז גאון, אודי סגל, נינו אבסדזה, רונית ורדי, מנחם גשייד, ירון טן-ברינק, שרה ליבוביץ'-דר, שלום ירושלמי, נדב איל, נדב פרי, דנה ויס, גבי גולדמן, רן אדליסט, דני קושמרו, אבי בניהו, עמנואל רוזן (צירופו הוביל לפרישתם של טל שניידר ואבנר הופשטיין מהמגזין), אסי שריב, אמנון לוי, אביעד קיסוס, צבי האוזר, ראודור בנזימן, יובל נתן, יאיר רוה, רוגל אלפר, יעל פז מלמד, אלדד יניב, שלמה נקדימון, רפי מן, רוביק רוזנטל, ענת קם ואחרים.
שווים ושווים יותר
שווים ושווים יותר הוא הרומן הראשון שפרסם סמי מיכאל. הספר יצא לאור בהוצאת "בוסתן" ב-1974. הרקע של הרומן הוא חיי המעברות בישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20 והאפליה העדתית ממנה סבלו העולים מארצות האסלאם. הספר עובד פעמיים לתיאטרון, ב-1980 (על ידי פנינה גרי בסדנת תיאטרון הגליל) וב-1998. שם הרומן הוא אזכור למשפט הידוע "כל בעלי-החיים שווים, אך ישנם בעלי-חיים השווים יותר" מחוות החיות של ג'ורג' אורוול.
הספר עורר הדים רבים ומיכאל הוזמן להשתתף בתוכנית התרבות "טנדו", ששודרה ב בהנחיית ירון לונדון, שם זכה לראשונה לחשיפה תקשורתית.
הספר צוין רבות בסקירות ספרותיות, היסטוריות, חברתיות ופוליטיות. בביקורת שכתבה איזה פרליס בעיתון דבר באוגוסט 1974, היא כתבה כי: "זהו רומן הבא להזעיק ולזעזע את דעת הקהל על האפליה העדתית".
פרופ' ננסי ברג מאוניברסיטת וושינגטון פרסמה ספר על יצירתו של סמי מיכאל בשם "שווה יותר ויותר".
קישורים חיצוניים
ביקורות
מחוזות קלדוניה החדשה
קבוצת איים זו מהווה קולקטיב מיוחד של צרפת. מבחינה מנהלית קלדוניה החדשה מחולקת ל-3 מחוזות אשר מחולקים לנפות.
לידיה קטנאו
לידיה קטנאו (באיטלקית: Lidia Gelmi Cattaneo, 1994 – 1903) הייתה חסידת אומות עולם אשר הצילה 18 יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה. נולדה בשם לידיה גלמי בפרזצו (Presezzo) שפרובינציית ברגמו, במחוז לומברדיה, באיטליה, ושם התגוררה גם במהלך המלחמה. זכתה להכרה כחסידת אומות עולם ב-28 באפריל 1974 בטקס ביד ושם.
ביוגרפיה
נולדה בפרזצו בשנת 1903 למשפחת גלמי. היא התחתנה עם קמילו קטנאו, שהיה וטרינר צעיר. לאחר החתונה הם עברו לגור בפונטה סאן פייטרו (Ponte San Pietro) ונולדו להם שני בנים, לאחד קראו אנג'ולטו (Angiolello) ושתי בנות, לאחת קראו גבריאלה (Gabriella). קטנאו התגלתה כאישה רב גונית, בעלת עומק אנושי ואינטלקטואלי, אישה נדיבה הנלחמת על זכויותיה. היא ציירה מיניאטורות ועבודותיה התפרסמו ברחבי העולם, כדוגמת הדיוקן של השאה האיראני רזא שאה פהלווי, והדיוקן של הנסיכה אלנה, אשתו של מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי בעקבות כך היא הוזמנה לטהראן ולאחר מכן גם לליסבון. היא ציירה גם דמויות מפורסמות, ביניהם האפיפיור אנג'לו ג'וזפה רונקלי- איתו הייתה לה היכרות אישית עוד בצעירותו.
קטנאו ומשפחתה היו משפחה אמידה בעלת קשרים רבים, דבר שבהמשך סייע לה להצלת משפחות יהודיות. בשנת 1932 לידיה קיבלה רישיון נהיגה, והייתה האישה הראשונה בברגמו שבבעלותה רישיון נהיגה. מתוך תחביביה הרבים, ארכאולוגיה היה אחד העיקריים שביניהם. תחביב זה הביא אותה לנסיעות רבות למקומות רחוקים בעולם ומכאן גם קשריה הרבים ברחבי העולם.
פעולותיה במלחמת העולם השנייה
הייתה בין המתנגדים למשטר הפאשיסטי באיטליה, בשל היחס המפלה של הפאשיזם לנשים. התנגדותה באה לידי ביטוי בכך ששלחה למוסוליני מכתב בו שבו נזפה בו בחריפות, על כך שלא הזכיר את חשיבות תפקידן של הנשים באיטליה. לאחר פלישת הכוחות הגרמנים לאיטליה בספטמבר 1943, ותחילת רדיפת היהודים על ידי הנאצים באיטליה החלה לעזור ליהודים. היא ארגנה לכמה משפחות יהדויות מקום מסתור, דאגה להם לדרכונים מזויפים, ואף שילמה למבריחים כדי שיעבירו את היהודים הנרדפים את הגבול לשווייץ, שהייתה נייטרלית בזמן המלחמה. בשווייץ היו מחנות פליטים, שרבים מהשוהים בהם היו יהודים.
סיפור ההצלה של משפחת וייס
אחד הסיפורים הבולטים הוא סיפורה של משפחת וויס, ההורים צבי ופאני וילדיהם: אירין, ללונדה, ג'ודיתה, רוזינה, ארנה, אתה ואלסנדר. להם סייעה לידיה ואף הקריבה את חייה על מנת להצילם. בקיץ 1943 אירין וייס, אישה יהודייה בת 26, פגשה במקרה באחיה של לידיה, סילביו גלמי, שהיה קצין בצבא האיטלקי. באותה תקופה, נלחמו הפרטיזנים היוגוסלבים נגד הגרמנים ושלטו בהרים סביב האזור שבו חייה אירין ומשפחתה. המשפחה ציפתה שגם איטליה תיכבש בימים הקרובים. סילביו קטנאו פנה אל וייס, הזהיר אותה ואמר לה כי הוא יוצא למלחמה לסייע לפרטיזנים. הוא נתן לה את כתובת אחותו, לידיה, יחד עם מכתב ממנו. הוא הנחה אותה לנסוע אליה במקרה וחייהם יהיו בסכנה. בספטמבר 1943 פלשו הגרמנים לאיטליה, ואירין ומשפחתה החלו לברוח דרומה, לכיוון כוחות בעלות הברית, שהתקרבו למרכז איטליה. משפחת וייס נשארה בטריאסטה בזמן שאירין המשיכה לבדה בדרכה מערבה ללידיה קטנאו בברגמו, במטרה להביא לה את המכתב שאחיה סילביו מסר לה. לאחר שקראה לידיה את המכתב, היא קיבלה את אירין בזרועות פתוחות ובשמחה רבה. אחרי שהסבירה אירין ללידיה על מצב משפחתה, היא עמדה על כך שאירין שתביא את משפחתה לברגמו והיא תדאג להסתיר אותם בבקתות בהרים, ובשלב מאוחר יותר גם לארגן להם תעודות מזויפות כדי שיוכלו לברוח לשווייץ. אירין חזרה יחד עם לידיה לטריאסטה כדי להביא את בני משפחת וייס לברגמו, תוך לקיחת סיכון רב, בשל הפצצות בעלות הברית והחיילים הגרמנים ששמרו על הדרכים, לידיה החביאה את אירין ומשפחתה בהרים ונהגה לדאוג להם ולהביא להם אוכל ומים. היא החלה לנהל משא ומתן עם מבריחים כדי שיעבירו את אירין ומשפחתה לשווייץ. הנסיעה ברכבת לכיוון הגבול הייתה מסוכנת אפילו למי שלא היה יהודי כיוון שהגרמנים חשדו בכל אחד שנסע לכיוון שווייץ, ולכן ערכו בדיקות לא פוסקות ברכבות ונוסף על כך לידיה ביצעה נסיעות נוספות שסיכנו אותה, על מנת לעזור ליהודים נוספים להגיע לשווייץ. הבריחה לכיוון שווייץ בוצעה בזוגות כדי לא לעורר חשד. מספר ימים לפני הבריחה של אירין לשווייץ, היא נפצעה בתאונת דרכים ושברה את רגלה, ולכן לא הייתה יכולה לברוח. אירין הודיעה למשפחתה להמשיך במסע הקשה בלעדיה, והיא הסתתרה בביתה של לידיה מינואר 1944 ועד לסיום המלחמה במאי 1945. במהלך התקופה, נערכו מספר חיפושים אחר יהודים בביתה של לידיה. באחת הפעמים שמעה אירין דפיקות חזקות בדלת ביתה של לידיה. לידיה לקחה אותה מיד למחבוא בסלון. לבית נכנס קצין משטרה איטלקי שטען שלידיה מסתירה יהודים בביתה, ואפילו נקב בשמה של אירין. לידיה טענה כי היא לא נמצאת בביתם כבר זמן רב, אבל הקצין עמד בתוקף על עריכת חיפוש בביתה. אירין החליטה לברוח מהבית כדי לא לסכן את לידיה ומשפחתה.
סיפורם של משפחות גלנדאור ויעקבוביץ
סיפור הצלה נוסף של לידיה הוא סיפורן של המשפחות גלנדאור ויעקבוביץ שהיו קרובי משפחה של משפחת וויס. משפחת יעקבוביץ כוללת את לאורה וייס, דודתה של אירין וייס, בתה של לאורה שרה (קרלוטה) יעקבוביץ, אמם של יהודה (אוסקר) ואסתר (אדה) יעקבוביץ. משפחת גלנדאור כללה את בתה של לאורה ואחות של שרה, הנדל גלנדאור. בעלה של הנדל היה יוחנן (ג'קומו) גלנדאור וילדיהם יחיאל (אוג'ניו) הבכור, ציפורה (סיסיליה) ויונה (אנטוניה) גלנדאור. ב-13 בספטמבר 1943, נכנסו הגרמנים לעיר פיומה, שם גרו המשפחות. הם שמעו לעצתו של סוחר יינות יהודי, אינהורן, אשר היה בקשרי מסחר עם בעל כרמים בבניאקבלו (Bagnacavallo) שהיה מרכז כפרי באזור רוונה והסתתר שם. המשפחות החליטו לברוח לשם מתוך תקווה שכשיגיעו איש לא יזהה אותם. כאשר המשפחות הגיעו לבניאקבלו הם פגשו במשפחת טמביני הכללה את האב אורליו, האמא אורליה, ושני ילדיהם בתם רוזיטה והבן וינצ'נזו. מר טמביני היה בעל קרקעות וכרמים. הוא נתן למשפחות בקומה השנייה של ביתו שני חדרים וחדרון ששימש כפינת בישול. מספר ימים לאחר הגעת המשפחות, הצטרפו גם בני משפחה נוספים, בני משפחת ברגר, שכללו 8 נפשות נוספות. גם הם מצאו מקלט בביתם של משפחת טמביני. לאחר מספר שבועות, קיבלו השלטונות האיטלקים פקודה לעצור את כל היהודים באזור. למשפחת טמביני היה הסכם עם ראש העיירה שהוא יזהיר אותם לפני שיינקטו פעולות משמעותיות. שבת אחת אחרי הצהריים, ביקשה אורליה טמביני מהמשפחות ששהו בביתה להתכונן לברוח, ולקחת איתם רק תיק אוכל. הם הוזהרו כי למחרת יישלחו שוטרים כדי לעצור אותם. המשפחות יצאו מהדלת האחורית של הבית, ועברו לבית משפחת דלה וולה (Dalla Valle) אשר קיבלו אותם בזרועות פתוחות. משפחת דלה וולה הייתה משפחה ענייה, אך הם נתנו ליהודים כל מה שיכלו. המשפחות שהו בבית משפחת דלה וולה כארבעה שבועות, ובמשך כל התקופה וינצ'נזו טמביני דאג להם למזון, וארגן להם תעודות מזויפות אשר בעזרתן העביר אותם למקום מקלט נוסף. לאחר שהייה ממושכת במקום בבית המקלט הנוסף, החליטו המשפחות לנסות לברוח לשווייץ. הם קיוו שבעזרת הכתובת של לידיה קטנאו שהייתה בידם, יוכלו לזכות בעזרה במעבר לשווייץ. הם הצליחו להגיע אליה, והיא הסכימה לעזור להם וללוות את המשפחות ברכבת מלאה באנשי S.S אל המבריחים שארגנה במיוחד בשבילם. לאורה וויס, דודתה של אירין והסבתא במשפחות גלנדאור ויעקבוביץ', נפצעה ברגלה ולא יכלה להמשיך במסע הקשה דרך האלפים, ולכן ללא עזרת המבריחים, שהיו צריכים, לסחוב אותה על גבם בהרים הגבוהים, היא לא יכלה להמשיך. המבריחים לא הסכימו לסחוב את לאורה, ועל אף שהתעקשה שימשיכו בלעדיה, יוחנן גלנדאור לא הסכים להמשיך בלעדיה. לידיה ארגנה למשפחה משלחת מבריחים נוספת כדי שיסחבו את לאורה על גבם. במאי 1944, יצאה המשפחה לדרך. בשלב מסוים בדרך הקשה המבריחים לא יכלו לסחוב עוד את לאורה על גבם ואמרו שהם חייבים להשאיר אותה, ושהם יחזרו לקחת אותה בפעם אחרת, וכך עשו. הם עדכנו את לידיה, שהביאה ללאורה אוכל ומים, ושילמה פעם נוספת למבריחים כדי שיעבירו אותה דרך האלפים את הגבול לשווייץ.
הכרה והנצחה
לידיה קטנאו זכתה להכרה בתואר חסידת אומות עולם ב-28 באפריל בשנת 1974 ביד ושם. בטקס ההענקה נכחו גם נציגי המשפחות שהצילה כדי להביע כבוד והערכה למעשי החסד שעשתה בשבילם בתקופת המלחמה.
ב-24 ביוני 1974 השתתפה בטקס נטיעת עץ הכבוד בשדרת חסידי אומות העולם ביד ושם לשמה ולזכרה. ב-2010 הקדישה ראשת העיר פונטה סאן פייטרו, ג'וליאנה רדוצ'י (Giuliana Reduzzi), את מרכז הספורט הקהילתי ברחוב Via Legionari di Polonia לזכרה.
לידיה קטנאו נפטרה במרץ 1994 בגיל 91. הלווייתה התקיימה ב-3 במרץ בשעה 14:30 בבית הקברות של רובלסקה (Rovellasca).
הליקופריון
הליקופריון (שם מדעי: Helicoprion) הוא סוג של דג סחוס נכחד מהסדרה אאוגנאודונטים, הקרובה לכימראים המודרניים. הוא חי בתקופת הפרם באוקיינוסים שלחופי אמריקה הצפונית, מזרח אירופה, אסיה ואוסטרליה. נמצאו בסוג זה 6 מינים.
מאפיינים
דג זה ידוע רק ממאובנים של הלסת התחתונה שלו שבקצוותיה נראתה כמו מסור עגול והייתה מכוסה בשיניים חדות. אורך שן אחת הגיע לאורך 45 ס"מ וב-2010 נמצאה שן שהגיע לאורך 60 ס"מ. שיניים אלה גדלו באופן מתמיד והחליפו שיניים שנפגעו. השוואה לאורך הגוף הביאה לשיעור של 10–12 מטר לגופו הכולל, כך שהוא היה אחד מהגדולים שבבני סדרתו או של דג סחוס פרהיסטורי.
מעל 50% מהמאובנים נמצאו באיידהו ו-25% נמצאו בהרי אורל שברוסיה שבעבר היו מכוסים במים. ההליקופריון חי סביב החופים הדרומיים של פנגיאה וחיפש טרף במים. המדענים לא בטוחים מה תכלית הקצה דמוי-הקונכייה שבקצה הלסת התחתונה אך ייתכן שהוא סייע לאתר דגים במים או עזר במשיכת טרף או לכידתו.
בתרבות
דג זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
שיינה בייזלר
שיינה בייזלר (באנגלית: Shayna Baszler; נולדה ב-8 באוגוסט 1980), היא מתאבקת אמריקאית, קיקבוקסרית ולוחמת MMA לשעבר, המופיעה בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית סמאקדאון. בייזלר היא פעמיים אלופת הנשים של NXT ופעמיים אלופת זוגות הנשים של ה-WWE ביחד עם ניה ג'קס.
בייזלר התאמנה תחת הדרכתו של אלוף UFC לשעבר, ג'וש ברנט. בשנת 2013, היא הוחתמה בארגון ה-UFC לסדרת המציאות "הלוחם האולטימטיבי". כעבור שנתיים, היא פוטרה והחלה בקריירת היאבקות באותה השנה. לבייזלר מחזיקה במאזן של 15 ניצחונות ו-11 הפסדים, כשב-13 קרבות ניצחה כתוצאה מהכנעה.
רקע קודם באמנויות לחימה ודמותה
בייזלר, בעלת רקע קודם באיגרוף תאילנדי וחגורה חומה בג'ו ג'יטסו ברזילאי, החליטה לשלב היאבקות באימוני ה-MMA שלה. בייזלר החליטה ללמוד אצל ג'וש ברנט, אבל המרחק הרב ביניהם – היא חיה בדרום דקוטה והוא עובד בדרום קליפורניה – הערים קשיים. כדי להתגבר עליהם, ברנט הכין לה תוכנית לימודים ושיעורי וידאו המלמדים צעד אחר צעד את סודות ההיאבקות. ברנט הציע שבייזלר תישא אתה גיטרה חשמלית לכלוב כדי להבליט את נוכחותה. בייזלר קיבלה את עצתו והגיטרה החשמלית הפכה לסימן ההיכר של הדמות שלה ככוכבת רוק.
ארגונים עצמאיים (2015–2017)
בייזלר ערכה את הבכורה שלה בארגון AIW בחודש אפריל 2016 בהפסד למיה יים. היא יצאה במסע ניצחונות עד שניצחה את היידי לאבלייס והפכה לאלופת הנשים החדשה של הארגון.
בחודש יוני 2016 בייזלר התחרתה בארגון הנשים המוכר Shimmer ובו רשמה ניצחונות על ריה אוריילי, סולו דארלינג, מיה יים והיידי לאבלייס לצד הפסדים לניקול סאבוי ושאזה מקנזי.
NXT (2017–2020)
ב-13 ביולי 2017 בייזלר התחרתה בטורניר הנשים לזכר מאי יאנג, כשבסיבוב הראשון היא גברה על זדה הסינית. יום לאחר מכן היא ניצחה את מיה יים, קנדיס לאריי ומרסדס מרטינז והגיעה עד לגמר הטורניר. ב-12 בספטמבר בייזלר נוצחה על ידי קיירי סיין, שזכתה בטורניר.
חיים אישיים
בייזלר גדלה בסו פולס, דרום דקוטה לאבא סקיפ, ממוצא גרמני ולאמא מרגרט, ממוצא סיני. לפני שהתחילה את קריירת אמנויות הלחימה המשולבות, הוענק לה תואר ראשון באוניברסיטה בקנזס. כמו כן, בייזלר היא חובשת מוסמכת.
בייזלר יחד עם רונדה ראוזי, ג'זמין דיוק ומרינה שפיר קוראות לעצמן "ארבעת הפרשים", כמחווה לקבוצה המקורית שהכילה את ריק פלייר, ארן אנדרסון, אולה אנדרסון וטולי בלנצ'רד.
פילמוגרפיה
ב-9 במאי 2020, ארגון ה-WWE שחרר סרט תיעודי על בייזלר אשר עקב אחר חייה בתוך הזירה ומחוצה לה בין התאריכים 26 בינואר 2020 ל-5 במאי 2020 כחלק מהסדרה Chronicle ששודרה בערוץ ה-WWE Network.
קיפוד (סוג)
קיפוד (שם מדעי: Erinaceus) הוא סוג בעל חיים ממשפחת הקיפודיים מסדרת אוכלי החרקים, באורך ממוצע של 20 ס"מ. גבו של הקיפוד מכוסה בקוצים, וכאשר הוא חש מאוים הוא מתכדרר לכדור ומפנה את קוציו החוצה.
הקולות שקיפוד משמיע הם של חירחור ואינפוף, ובמקרי מצוקה צרחות המזכירות יללות חתול.
הקיפוד נפוץ באירופה, וניתן למצוא אותו בגנים, שם הוא נחשב למועיל כמונע מזיקים טבעי - התפריט שלו מכיל חלזונות, תולעים וחרקים אחרים. כמו כן הם אוכלים בשר.
בעולם המערבי נהוג לעיתים להשאיר מזון עבור קיפודים. בהקשר זה, חלב פרה מזיק לקיפודים, שכן אחוז השומן בו שונה מבחלב הקיפודים. מזון כלבים או חתולים מתאים לקיפודים, אולם המזון המתאים ביותר לקיפוד בתור אוכל-חרקים זה מזון עשיר בחלבונים.
באיים המערביים של סקוטלנד הוכרז הקיפוד האירופי כמטרד, שם הוא נוהג לאכול את הביצים של ציפורים מקננות-קרקע.
תקופת ההריון של הקיפודה נמשכת 58 יום. קיפודים חיים בדרך כלל 4–7 שנים בטבע, אולם ידוע גם על קיפודים שהאריכו ימים עד גיל 16.
במדינת ישראל נחשב הקיפוד כחיה מוגנת, שאין לגדל אותה כחיית מחמד.
במקרא
אין לבלבל סוג זה עם הקיפוד (או הקיפוז) במקרא שהכוונה כנראה לעוף בשם זה.
מינים
בסוג ארבעה מינים:
גרגורי קיידנוב
גרגורי קיידנוב (ברוסית: Григорий Кайданов; נולד ב-11 באוקטובר 1959 בברדיצ'ב) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן.
ביוגרפיה
גרגורי קיידנוב נולד בברדיצ'ב, בשנת 1960 המשפחה עברה לקלינינגרד. בגיל 6 הוא התחיל לשחק שחמט בהדרכת אביו. בהמשך, הוא התחיל ללמוד שחמט באופן מסודר במועדון הפיונירים בעיר. בשנת 1963 קיידנוב ניצח באליפות רוסיה הסובייטית בשחמט לגילאי 14. לאחר סיום בית הספר קיידנוב נסע למוסקבה והתחיל לימודי הנדסה במכון למהנדסי תחבורה.
עוד בהיותו בברית המועצות הוא השתתף במספר תחרויות בינלאומיות. בעקבות כך, בשנת 1987 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי ובשנת 1988 רב אמן.
בשנת 1991 קיידנוב ומשפחתו עברו לארצות הברית. בשנת 1992 הוא ניצח באליפות הפתוחה של ארצות הברית בשחמט. בשנת 1993 הוא נכלל בנבחרת ארצות הברית שזכתה באליפות העולם בשחמט לנבחרות.
גרגורי קיידנוב באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1996 ל-2006 השתתף גרגורי קיידנוב ב-6 אולימפיאדות שחמט:
שום (סוג)
שום (שם מדעי: Allium) הוא סוג שמונה כ־1,250 מיני צמחים ממשפחת הנרקיסיים (בעבר סווג תחת השושניים) שהם כולם גאופיטים בעלי בצל. זהו הסוג הגדול במשפחתו. מוצאו במרכז אסיה, תפוצתו העולמית נרחבת, ממרכזיו החשובים הם ארצות הים התיכון, הרי דרום אירופה ומערב אסיה. מספר מינים בסוג מהווים צמחי מאכל ותבלין חשובים.
מאפיינים
בראש הגבעול נשאת התפרחת הערוכה כסוכך פשוט. לרב צורתה כדורית. לפני הפריחה עטופה התפרחת בכיסוי קרומי המהווה את סימן ההיכר לסוג. לקראת הפריחה נסדק הכיסוי לאורכו, ומתחלק ל־2 עד 8 רצועות. לעיתים הוא גם נושר כליל.