cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלייבק
פלייבק באולפן הקלטות
כשזמרים מקליטים שיר באולפן הקלטות, הם מתכנסים בתוך חדר מבודד אקוסטית (המכונה בקצרה, חדר אקוסטי) ובו מיקרופון רגיש (אחד או יותר), ושרים בזמן שהם מאזינים לכל (או רוב) יתר ערוצי השמע, שכבר הוקלטו מראש וירכיבו את השיר הסופי (הפלייבק), דרך אוזניות מקצועיות שהם עוטים על ראשיהם. בעקבות הצורך של אנשים פרטיים, מועדוני לילה, במאים, מפיקים, מוזיקאים, ובעיקר של ענף הקריוקי, אשר מבקשים להקליט עצמם שרים שיר ידוע כלשהו, או לחלופין, להופיע עבור עצמם או בפני קהל כאשר הם שרים שירים ידועים (קאברים), ובשל העובדה שהפלייבקים של שירים ידועים אלו אינם נגישים לקהל הרחב, נוצר הצורך בהפקת פלייבקים שיהיו נאמנים למקור. טעות נפוצה היא המחשבה שניתן "לבטל" את קול הזמר מהשיר המקורי על ידי אמצעים ממוחשבים. יש כל מיני שיטות לא מקצועיות להסרת או החלשת קולו של הזמר משיר, אך שיטות אלה פוגעות באיכות הסאונד של השיר ומתקבל פלייבק לא איכותי ולא מקצועי דיו, שקשה מאוד לעשות בו שימוש ראוי ומכובד. הגם ששימוש מסחרי או פומבי בפלייבק שהופק בדרך כזו וללא אישור מפורש מבעל זכויות היוצרים אינו חוקי.
הדרך ליצור פלייבק חוקי ומקצועי לשיר ידוע, היא לנגן מחדש את כל התפקידים המוזיקליים, בדיוק באותם הכלים שמנגנים בפלייבק של השיר המקורי. למעשה, ליצור חיקוי שיהיה כמה שיותר מדויק ונאמן למקור.
פלייבק בווידאו קליפ
בזמן הצילומים לווידאו קליפ, זמרים מקשיבים להקלטת קולם ולהקלטת המוזיקה שהם אמורים לנגן (אם הם מנגנים בקליפ) ושרים ומנגנים יחד עם ההקלטה, כאשר המצלמות מצלמות רק את התמונה, וללא המיקרופונים (או שלא משתמשים במה שהקליטו המיקרופונים), התמונות החדשות מצורפות ומסונכרנות לפסקול שהוקלט מראש.
פלייבק בהופעה
פלייבק בהופעה כונה בעברית גם "תזמורת בצורת", מקור השם הוא בהופעה של להקת חובבים שהורכבה מחברי קיבוץ גבים שבדרום הארץ בתחילת שנות ה-60. בשנות ה-60 הפכה ה"תזמורת בצורת" לסוג הופעה מקובל בתרבות הקיבוצית.
בהופעה של זמרים, לעיתים הזמרים רק עושים תנועות עם השפתיים, מבלי להפיק קול כלל או תוך כדי הפקת קול חלש, כאשר המיקרופון כבוי (מכונה ליפ סינק). הסיבות העיקריות למעשה זה הן השמירה על קול הזמר והקושי הכרוך בשירה רציפה לאורך הופעה מתמשכת, הדורשת לא אחת מהזמר גם ריקודים ומאמצים פיזיים נוספים.
קרול לומברד
קרול לומברד (באנגלית: Carole Lombard; 6 באוקטובר 1908 - 16 בינואר 1942) הייתה שחקנית אמריקנית.
היא זכורה במיוחד בשל תפקידיה הקומיים במספר סרטים קלאסיים במהלך שנות השלושים, הידוע ביותר שבהם הוא הסרט מ-1936 "אישי גודפריי", מכון הסרטים האמריקאי הכליל אותה ברשימת השחקניות הגדולות ביותר בכל הזמנים
והיא הייתה הכוכבת המתוגמלת בשכר הגבוה ביותר בהוליווד בשלהי שנות השלושים, בעלת רווחים של 500,000$ לשנה (יותר מפי חמישה מאשר משכורתו של נשיא ארצות הברית באותה עת). הקריירה של לומברד נקטעה באיבה כשהיא נספתה בגיל 33 בהתרסקות טיסת טראנס וורלד איירליינס 3.
מוצאה וצעירותה
לומברד נולדה כג'יין אליס פיטרס (באנגלית: Jane Alice Peters) בפורט ויין, אינדיאנה. הוריה היו פרדריק ס. פיטרס (1935-1875) ואליזבט נייט (1877–16 בינואר 1942). מצד אמה היא הייתה נצר לתומאס הייסטינגס שהגיע מאזור מזרח אנגליה למסצ'וסטס ביי קולוני ב-1634.
הקריירה
הסרט הראשון בו הופיעה לומברד היה בהיותה בת שתים עשרה אחרי שהיא שיחקה כדורסל ברחוב והבמאי אלן דוואן (Allan Dwan) הבחין בה וליהק אותה כטומבוי לסרט "A Perfect Crime" ב-1921. בשנות העשרים היא עבדה במספר הפקות דלות תקציב תחת השם "ג'יין פיטרס" (Jane Peters), ואחרי כן כקרול לומברד (Carol Lombard). חברתה מרים קופר סייעה ללומברד לקבל תפקידים קטנים בסרטיו של בעלה ראול וולש.
ב-1925 היא חתמה על חוזה משחק עם פוקס המאה ה-20 (שהתמזגה עם חברת ההפקות פוקס המאה ה-20 של דריל זנוק ב-1935). היא גם עבדה עם מאק סנט וסרטי Pathé. היא נהפכה לשחקנית ידועה ועברה בהצלחה לסרטים מדברים, בתחילה ב"High Voltage" (1929). ב-1930 היא החלה לעבוד עם אולפני סרטי פרמאונט אחרי שנטשה את חברת המאה העשרים ואת Pathé.
במקור ניתנו ללומברד תפקידים שיסייעו לחזק את המוניטין של השחקן הראשי. רק בשנת 1934 החלה הקריירה שלה להמריא. באותה שנה, הבמאי הווארד הוקס הבחין שלומברד יש משהו שלא יצא החוצה בסרטים. הוא שכר אותה עבור סרטו הבא, "Twentieth Century", לצדו של הכוכב ג'ון ברימור. לומברד הייתה בתחילה מפוחדת לעבוד ביחד עם כוכב כה גדול, אבל הווארד הוקס לקח אותה הצידה ואיים שיפטר אותה אם היא לא תשחרר את האישיות הזוהרת שלה. הסרט הביא ללומברד מידה מסוימת של תהילה.
ב-1938 נחלה לומברד כישלון עם סרטה Fools for Scandal והמשיכה הלאה לסרטים דרמטיים לשנים הבאות. ב-1939 השתוקקה לומברד לגלם את דמותה של סקרלט אוהרה באפוס "חלף עם הרוח", אולם היא אפילו לא נבחנה לתפקיד, בעוד בעלה, קלארק גייבל, נבחר לשחק את רט באטלר. במקום זאת, היא שיחקה בסרט Made for Each Other (1939) וב-In Name Only (1939). היא גם כיכבה בדרמה Vigil in the Night (1940).
מכאן היא פנתה לקומדיה, והופיעה בסרטו של אלפרד היצ'קוק "מר וגברת סמית'" (Mr. & Mrs. Smith) (1941). הסרט הזניק את הקריירה של לומברד לגבהים חדשים והיא המשיכה להצליח במה שהתברר בדיעבד כסרטה האחרון, ואחד מהמוצלחים ביותר שלה, "להיות או לא להיות" (To Be or Not to Be) (1942).
חייה האישיים
באוקטובר 1930, פגשה לומברד את ויליאם פאואל. הם עבדו יחדיו בסרטם "Man of the World and Ladies' Man". שלא כמו מחזריה האחרים של לומברד באותה עת, פאואל היה אדיב ומתוחכם והראה לה פן של החיים אליו לא התוודעה קודם לכן. הוא גם הוקיר את אישיותה הפשוטה ואת חוש ההומור הגס שלה. הם נישאו ב-26 ביוני 1931.
לומברד ציינה בפני מגזין מעריצים שהיא לא האמינה שהפרש הגילאים ביניהם בן ה-16 שנה יהווה בעיה, אולם חבריהם חשו שהם אינם מתאימים, היות שללומברד יש אישיות מוחצנת ואילו פאואל הוא מופנם יותר. הם התגרשו ב-1933, אולם נשארו חברים ועבדו ביחד בלי רגשי מרירות, הידוע ביותר מבין סרטיהם המשותפים הוא "אישי גודפרי".
ב-1934, בעקבות גירושיה מפאואל, לומברד עברה לבית בשדרות הוליווד אותו תכנן חברה ויליאם היינס. היא התגוררה עם חברה מימי מאק סנטף מדליין פילדס, שנהייתה מזכירתה האישית ושלומברד כינתה "פילדסי". לומברד נעשתה ידועה כאחת מהמארחות הטובות ביותר בהוליווד. היא הכינה מסיבה לחברים בה היא עיצבה את ביתה כחדר ניתוח בבית חולים ועל כולם היה לבוא לבושים כאחיות וכרופאים בעוד האוכל הוגש על שולחן ניתוחים מאולתר והאורחים סעדו בעזרת כלי ניתוח, נמסר שעביטים שימשו כצלחות. במהלך זמן זה החלה לומברד להתענג על היותה נערת מסיבות פעם נוספת, וניהלה מערכות יחסים עם השחקנים גרי קופר וג'ורג' ראפט, כמו גם עם התסריטאי רוברט ריסקין שביקש את ידה של לומברד ב-1935. היא השיבה לו בשלילה, מכיוון שלא רצתה להינשא לאדם שלא היה מעוניין לגדל ילדים.
אולם, אדם אחד היה עקשן במיוחד בחיזוריו אחר לומברד. כשהיא יצאה עם ריסקין, הבחינה לומברד בזמר שירי הנשמה ראס קוֹלוּמבוֹ (Russ Columbo) והם פתחו ברומן לוהט, שהוביל להצעת הנישואים של קולומבו. לרוע המזל, קולומבו נפטר כשהוא ביקר חבר שאסף אקדחים עתיקים. כשהוא החזיק בידו אקדח, נפלט ממנו כדור והוא פגע בגולגולתו של קולומבו. לומברד אמרה לכתבים שקולומבו היה אהבת חייה.
לאחר מותו של קולומבו, אירחה לומברד מסיבה אחרונה, שמניחים שהייתה מסיבתה האחרונה של אחת מהמארחות הפזרניות ביותר בהוליווד. היא שכרה פארק שעשועים ליום אחד והזמינה כמעט כל אדם שאי פעם הייתה בקשר עמו. אחרי המסיבה, חיי החברה של לומברד היו יותר אינטימיים ובאופן כללי פחות מוחצנים.
מערכת היחסים הידועה ביותר של לומברד הגיעה ב-1936 כשהיא ניהלה רומן עם השחקן קלארק גייבל. הם עבדו יחדיו קודם לכן בסרט "No Man of Her Own" מ-1932, אך באותו זמן לומברד הייתה עדיין נשואה באושר לפאואל ולגייבל היו כבר יותר נשים מכפי שיוכל להקדיש להן זמן. הם היו אדישים זה לזה באתר הצילומים ולא שמרו על קשר.
היה זה ב-1936, כשגייבל הגיע לנשף מיפייר שלומברד תכננה, שהרומן שלהם התחיל. נמסר שגייבל ולומברד רקדו כל הלילה לפני שנעלמו. ההיעלמות, על כל פנים, לא ארכה יותר מאשר נהיגה מסביב לגוש הבניינים מספר פעמים. לומברד הכעיסה את גייבל והם לא דיברו זה עם זו בשארית הערב. בבוקר למחרת, לומברד שלחה לגייבל יונת שלום ומערכת היחסים ביניהם התחממה. היה עליהם לשמור על פרופיל נמוך, היות שגייבל היה עדיין נשוי לריה לנגהאם וגירושים היו עלולים לעלות לו הון.
כשמאמר שערורייתי שכונה "הבעלים והנשים הלא-נשואים של הוליווד", שהתפרסם במגזין מעריצים שהצנזור הראשי ויל ה. הייז הלך ללואיס ב. מאייר ודרש שהוא יעשה משהו בקשר לשחקנים שלו גייבל ורוברט טיילור, שהוזכרו במאמר, טיילור בשל מערכת היחסים שלו עם ברברה סטנוויק. ניתנה להם בחירה, לשאת את הנשים או לסיים את הרומנים שפתחו בהם.
התברר שהיה זה מרכיב מרכזי בכך שגייבל נאות לקבל את תפקיד רט באטלר ב"חלף עם הרוח", היות שסלזניק רצה נואשות שגייבל ייקח את התפקיד שהוא היה מוכן לשלם לו כמעט כל סכום. גייבל הסכים לשכר, אולם הדבר עדיין לא מנע ממנו לאבד את רוב הונו. הוא התגרש מלנגהאם ב-7 במרץ 1939 והציע ללומברד נישואים בתא טלפון בבראון דרבי.
בזמן ההפסקה בהפקה ב"חלף עם הרוח", נישאו גייבל ולומברד ב-29 במרץ. הם רכשו חווה שהייתה לפני כן בבעלותו של הבמאי ראול וולש (Raoul Walsh) באנסינו, קליפורניה וחיו בעושר, חיים צנועים. אם כי הם ניסו להביא לעולם ילד ולומברד הצהירה שהיא הייתה מוכנה לוותר על הקריירה שלה כדי לגדל משפחה, מאמציהם לא נשאו פרי. לומברד הייתה בהריון פעם אחת מגייבל, אבל הפילה את העובר. בכל זאת, הם קראו זה לזה "אמא" ו"אבא" וגידלו תרנגולות וסוסים. כל מי שהכיר את גייבל ידע שהיא הייתה אהבת חייו.
בחייה האישיים לומברד הייתה אהובה בשל אישיותה הלא יומרנית והייתה ידועה בשל חוש ההומור שלה. חבריה של לומברד כללו את אלפרד היצ'קוק, מריון דייוויס, ויליאם היינס, ג'ון הרלו, פרד מקמאריי, קרי גראנט, ג'ק בני, ג'ורג' נגרטה, ויליאם פאואל ולוסיל בול.
מותה
כשארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה בשלהי 1941, לומברד נסעה לביתה במדינת אינדיאנה לגיוס ניירות ערך לצורכי מלחמה. זמן מה לפני שהמטוס נחת, פנתה לומברד אל מעריציה, ואמרה: "לפני שאני אומרת להתראות לכולכם, בואו והצטרפו אלי בתרועה גדולה! נ' לניצחון!" ב-16 בינואר 1942, לומברד ואמה עלו על מטוס Transcontinental and Western Airlines DC-3 על מנת לשוב לקליפורניה. אחרי שהוא תידלק מחדש בלאס וגאס, טיסת טראנס וורלד איירליינס 3 המריאה ו-23 דקות אחרי כן, התרסק המטוס לתוך "פסגה כפולה" ברום של 2500 מטר ב-Mount Potosi, 52 ק"מ דרום-מערב ללאס וגאס. כל מי שהיה על המטוס, 19 נוסעים ושלושה אנשי צוות, נספו.
מעט אחרי מותה בהיותה בת 33, גייבל (שמיאן להתנחם והיה הרוס ממותה) הצטרף לצבא ארצות הברית אחרי אימוני קצינים, גייבל עמד בראש יחידת הסרטה בת שישה אנשים שנספחה ללהק תקיפה B-17 באנגליה על מנת לצלם מקלעני אוויר בעת קרב, וטס חמש גיחות בעצמו. גייבל היה נוכח בהשקת "Liberty ship SS Carole Lombard", הקרויה לכבודה, ב-15 בינואר 1944.
ב-18 בינואר 1942, ג'ק בני לא שידר את תוכניתו הרגילה, הן מתוך כבוד ללומברד והן מחמת יגון על מותה. במקום זאת, הוא הקדיש את התוכנית לשידור מוזיקה מסוגים שונים.
סרטה האחרון של לומברד, להיות או לא להיות (סרט, 1942), בבימויו של ארנסט לוביטש, כשלצידה כיכב ג'ק בני, היה סאטירה על הנאציזם ומלחמת העולם השנייה, היה מצוי בשלב של אחרי-הפקה בזמן מותה. מפיקי הסרט החליטו לקצץ את הקטע בסרט שבו היא אומרת: "מה יכול לקרות למטוס?" מכיוון שהם חשו שהוא לא היה בטוב טעם, בהתחשב בנסיבות מותה של לומברד.
בזמן פטירתה, לומברד הייתה מיועדת להשתתף בסרט "They All Kissed the Bride", כשההפקה התחילה, ניתן תפקידה לג'ואן קרופורד. קרופורד תרמה את כל שכרה מהסרט לצלב האדום.
לומברד נטמנה ב-Forest Lawn Memorial Park Cemetery בגלנדייל, קליפורניה. השם הרשום על מצבתה הוא "קרול לומברד גייבל". אף על פי שגייבל נישא מחדש, הוא נקבר בסמוך אליה אחרי לכתו לעולמו ב-1960. אמה, אליזבט פיטרס, שנספתה אף היא במטוס שהתרסק והרג את בתה, נטמנה מצדה השני.
פרסים ואותות כבוד
ב-1999, מכון הסרטים האמריקני דירג את לומברד במקום ה-23 ברשימת "50 שחקניות הקולנוע האמריקניות הגדולות ביותר".
היא זכתה במועמדות לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר, עבור הסרט "אישי גודפרי" (My Man Godfrey). יש לה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, בשדרות הוליווד 6930.
בית ילדותה של לומברד בפורט ויין יועד לשימור היסטורי. העיר קראה את הגשר הסמוך מעל נהר סנט מארי "הגשר לזכרה של קרול לומברד" (Carole Lombard Memorial Bridge).
גילמו אותה
גילמו אותה השחקניות הבאות:
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי (מלטה)
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי (במלטזית: Mużew Nazzjonali tal-Arkeoloġija, באנגלית: National Museum of Archaeology) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן ברחוב הרפובליקה, רחובה הראשי של ולטה, בירת מלטה. המוזיאון שוכן בבניין ההיסטורי אשר שימש כ"אכסניית פרובאנס" (Auberge de Provence), והוא מופעל על ידי "מורשת מלטה".
היסטוריה
המבנה נבנה על ידי האבירים ההוספיטלרים ב-1571, וסביר שתוכנן על ידי האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar). הוא הוקם בסגנון הבארוק, וחזיתו משלבת יסודות מנייריסטים. ההוספיטלרים הקימו אכסניות נפרדות לאבירים בני הלאומים השונים שהיו חברים במסדר, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues). שמונה הלשונות היו צרפת, אנגליה, גרמניה, אוברן, פרובאנס, אראגון, איטליה וקסטיליה. כל אכסניה הוקמה בחלק אחר של העיר, בקרבת קטע החומה שעליו הופקדו האבירים שהתגוררו בה, והיא שימשה אבירים בני הלשון שלא היה להם בית משלהם באי, וכן נוסעים בעלי מעמד. בעת השלטון הבריטי במלטה, שימש המבנה כקסרקטין וכבית מלון, וב-1955 הוא יועד לשמש כמשכן למוזיאון. המוזיאון הארכאולוגי נחנך באופן רשמי ב-1958, ובשנותיו הראשונות כלל גם אוסף של אמנות יפה. בשל מצוקת המקום, הופרד אוסף זה מהאוסף הארכאולוגי ב-1974, והוקם המוזיאון הלאומי לאמנות יפה. ב-1996 נסגר המוזיאון למשך שנתיים לשם עריכת שיפוץ מקיף, ונפתח לקהל מחדש ב-1998.
האוסף
המוזיאון מציג ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית, החל מהגעת האדם אל איי מלטה כ-7,200 שנה לפני זמננו, ועד סוף תקופת תרבות בוני המקדשים שפרחה באיים בין 3600 ל-2500 לפנה"ס, ואשר הקימה את המקדשים המגליתיים ברחבי הארכיפלג ואת ההיפוגאום של חל-ספליני. המוצגים הידועים כוללים את פסל "האשה הנמה" מחל-ספליני, פסל "ונוס ממלטה" ממקדש חג'ר אים והמזבח הגדול ממקדש טרשין. בקומה השנייה של המבנה מתבצעות עבודות שנועדו להכשיר אולמות תצוגה לתקופות מאוחרות יותר, החל בתקופת הברונזה וכלה בתקופה הביזנטית. עוד מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות, ופועלים בו אודיטוריום, חנות וספרייה.
באדי קרטר
ביוגרפיה
קרטר נולד בפורט ונוורת' (Port Wentworth) שבדרום-מזרח ג'ורג'יה, ובשנת 1975 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון רוברט וו. גרובס השוכן בגארדן סיטי שבג'ורג'יה. ב-1977 השלים לימודי תעודה במכללת יאנג האריס וכעבור שלוש שנים, ב-1980, השלים באוניברסיטת ג'ורג'יה לימודי תואר ראשון במדעי הרוקחות. בשנים 1989–1993 היה חבר בוועדת התכנון והאזור של העיר פולר (Pooler), ולאחר מכן היה חבר במועצת העירייה מ-1994 עד 1995. בין השנים 1996–2004 היה ראש העיר.
בשנת 2005 נבחר לראשונה אל בית המחוקקים המדינתי, ומילא שתי תקופות כהונה בבית הנבחרים של ג'ורג'יה בשנים 2006–2010. ב-2009 נבחר לסנאט של ג'ורג'יה. במרץ 2014 נתגלעה מחלוקת ציבורית בנוגע ל-"S.B. 408", הצעת חוק שהגה קרטר ושתגדיל את שיעורי השיפוי עבור בתי המרקחת בג'ורג'יה. מכיוון שהוא בעלים של שלושה בתי מרקחת שעתידים ליהנות מרווחים גבוהים בעקבות החקיקה, מבקריו ראו בהצבעתו בעד הצעת החוק כמנוגדת לכללי האתיקה של הסנאט.
לקראת בחירות 2014 ויתר קרטר על מושבו בבית המחוקקים המדינתי כדי להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס הראשון של ג'ורג'יה, אחרי שנציג המחוז המכהן ג'ק קינגסטון הודיע על פרישתו מבית הנבחרים לאחר 22 שנות כהונה לשם התמודדותו אל הסנאט של ארצות הברית. בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית סיים קרטר במקום הראשון וגבר על שישה מתמודדים אחרים. הייתה זו התחרות האמיתית במעוז רפובליקני זה, והוא גרף 36% מהקולות – פחות מרף 51 האחוזים הדרושים לניצחון מוחלט והימנעות מסיבוב שני. בסיבוב זה גבר על יריבו בוב ג'ונסון עם 53% מהקולות. ביום הבחירות הכלליות ניצח את בריאן ריס, מועמד המפלגה הדמוקרטית, עם 60.9% מקולות הבוחרים.
גד החוזה
גָּד החוזה (או גָּד הַנָּבִיא), המכונה בכמה מקומות 'חוֹזֵה דָוִד', היה נביא בימי דוד.
אזכורים במקרא
גד נזכר לראשונה כאשר הצטרף לדוד בברחו מפני שאול. הוא ציווה על דוד ללכת מהמצודה בה ישב אל ארץ יהודה (שמואל א, כ"ב, ה).
המגפה בימי דוד
לאחר חטא ספירת העם, שלח ה' את גד כדי לתת לדוד לבחור בין שלושה עונשים: רעב של שבע שנים (בדברי הימים: שלוש שנים), הפסד במלחמות לשלושה חדשים, או שלושה ימים של דבר. דוד בחר בדבר, משום שרצה להיענש בידי האל ולא בידי אדם. לאחר שניחם ה' על העונש שהטיל על העם, הוא שלח את גד לצוות על דוד לעלות ולבנות מזבח בגורן ארונה היבוסי (שמואל ב' כ"ד, יא ואילך, ובמקבילה בדברי הימים א, כ"א, ט ואילך).
אזכורים מקראיים נוספים
"דברי דוד המלך הראשונים והאחרונים" נכתבו על ידי שלושה נביאים: שמואל, נתן וגד. ככל הנראה מדובר בספר זכרונות למעשי דוד המלך, שלא נמצא בידינו כיום.
בפסח שעשה חזקיהו מסופר שהעמיד משוררים מהלויים, על פי ההנהגה של דוד, גד ונתן. מכך יוצא שהם היו אלו שחדשו את מצוות שירת הלויים.
במסורת חז"ל
על פי חז"ל (בבא בתרא ט"ו, א), היו אלו נתן וגד שהמשיכו לכתוב את ספר שמואל מהמקום בו מת שמואל.
מסורת יהודית מזהה את קברו של גד החוזה במסגד בעיירה חלחול שמצפון לחברון.
הנצחת גד הנביא בארץ ישראל
על שמו של גד החוזה נקראו רחובות בערים במדינת ישראל בערים, ירושלים, רמת השרון, בית שמש.
גד החוזה בספרות החיצונית
ב-1806 התגלה בקוצ'ין שבהודו כתב יד המכיל חיבור עברי חיצוני למקרא בשם "דברי גד החוזה", שכתיבתו מוערכת למאות הראשונות לספירה בארץ ישראל. החיבור, הנושא אופי פסאודואפיגרפי, מייחס את כתיבתו לגד החוזה המקראי. מהימנותו של חיבור זה נתונה במחלוקת. החוקר פרופ' מאיר בר-אילן הוא אחד מחוקרי המקרא הבולטים שעסקו ביצירה זו ומצדדים במקוריותה. בספרו, מגילות קוצ'ין, הראה החוקר הרב משה הלל שהחיבור הוא זיוף פרי עטו של עמנואל יעקב ואן דורט.
בנק הספנות
בנק הספנות היה בנק בישראל שנוסד בשנת 1962, וחדל מלשמש כבנק בשנת 2003, לאחר שנרכש בידי בנק הפועלים.
היסטוריה
הבנק הוקם בשנת 1962 על ידי מדינת ישראל כדי לסייע במימון ענף הספנות בישראל. אך במהרה החל לעסוק במתן אשראי לענפי משק נוספים.
בשנת 1979 הופרט הבנק כאשר נמכר לאיש העסקים שאול אייזנברג. בשנת 1981 רכש בנק הספנות את ה"בנק למשכנתאות יעסור" (בשנת 1987 נמכר בנק יעסור ליצחק תשובה). בשנות ה-80 של המאה ה-20 מכר אייזנברג בהדרגה את רוב מניותיו בבנק לאיש העסקים דוד בלאס. בלאס פשט את הרגל ועקב חוב לתק"ם (התנועה הקיבוצית המאוחדת) עברו אליה 48% ממניות הבנק שנמכרו לאיש העסקים גד זאבי בשנת 1988.
בשנת 1992, מכר זאבי את השליטה בבנק למשקיע האמריקאי מייקל שטיינהארט, שבשנת 1997 הצטרף לגרעין השליטה בבנק הפועלים, באמצעות שותפותו בקבוצת אריסון. עקב כך דרש בנק ישראל שימכור את השליטה בבנק הספנות. לבסוף רכש בנק הפועלים את הבעלות המלאה בבנק. הוא חדל להתקיים כגוף עצמאי ומוזג לתוך בנק הפועלים.
שירותי הבנק
לבנק הספנות היו כמה מאות לקוחות, בעיקר לקוחות פרטיים הנמנים עם העשירון העליון, וכן חברות גדולות. הבנק התמחה בפעילות בשוקי ההון ומטבע חוץ, ופעל מסניף אחד שהיה ממוקם ברחוב אחד העם מול הבניין הישן של הבורסה לניירות ערך בתל אביב. לבנק הספנות היו מספר חברות בת שעסקו בניהול קרנות נאמנות, בחיתום ובהשקעות.
הערות שוליים
קטגוריה:תל אביב-יפו: חברות
מתנה בלתי אפשרית
מתנה בלתי אפשרית (באנגלית: Jingle All the Way) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1996 בבימויו של בריאן לוונט על פי תסריט מאת רנדי קורנפירד והמפיק כריס קולומבוס שכתב את התסריט. בסרט מככבים ארנולד שוורצנגר, סינבד, ריטה וילסון, פיל הרטמן וכו'.
הסרט, שהופק בתקציב של 75 מיליון דולרים, יצא לאקרנים בארצות הברית ב-7 בנובמבר 2003 וגרף מעל ל-129 מיליון דולרים ברחבי העולם, למרות ההכנסות, אתר "Rotten Tomatoes" נתן לו ציון של 16%. הסרט מבוסס על מכירת חיסול של צעצועים כגון: "Cabbage Patch Kids".
תקציר העלילה
האוורד לאנגסטון, איש מכירות במיניאפוליס, מאחר לשיעור הקראטה של בנו ג'יימי. האוורד מרגיש נורא ואומר לבנו שכדי לפצות אותו הוא יקנה לו לחג המולד כל מתנה שירצה. ג'יימי מבקש את צעצוע ה-"טורבו-מן". האוורד שוכח לקנות לו אותו עד הרגע האחרון, ואשתו ליז הזכירה לו רק בערב חג המולד כאשר הוא אזל מכל החנויות באזור. האוורד יוצא למסע המפרך למציאת ה-"טורבו-מן" הנכסף, כדי לזכות מחדש באמון בנו. אולם הוא מגלה שהטורבו-מן אזל מכל החנויות, כמו כן, הוא מפתח יריבות עם מיירון, עובד דואר אשר מנסה גם לקנות את הטורבו-מן למען בנו. האוורד נקלע לריב במחסן עם מלא אנשים המחופשים לסנטה קלאוס, אשר נפרץ בידי המשטרה, האוורד הצליח לברוח באמצעות תג שוטר מזויף. לאחר שאזל הדלק במכוניתו, ניסה הווארד לטלפן לליז, אולם ג'יימי ענה במקומה, וכאשר ג'יימי הזכיר לו על המצעד ועל הטורבו-מן, הווארד צעק עליו לא בכוונה, כתוצאה ג'יימי כעס מאוד וניתק את הטלפון. הווארד נכנס למסעדה ומצא שם את מיירון אשר גם לא הצליח להשיג את הבובה, לפתע, הם שומעים הודעה ברדיו שמי שיפתור את החידה יקבל בובה, וכאשר הם חשבו שמדובר בבובת טורבו-מן הם רצו אל תחנת הרדיו, שם השדרן מסביר להם שאין לו בובת טורבו-מן. לאחר שהמשטרה פרצה לתחנת הרדיו, האוורד ומיירון הצליחו לברוח באמצעות הפצצה אשר התפוצצה על אחד השוטרים. לאחר שמכוניתו נגררה, הווארד חזר הביתה בידיים ריקות, והוא מגלה בובת טורבו-מן אצל בית יריבו טד, אשר קנה את הבובה לבנו, כאשר הוא החליט להחזירו למקום, הוא נרדף בידי אייל הצפון של טד וגרם למהומה בבית. טד וליז גילו אותו, וליז נדהמה ממנו בגלל ששיקר לה ולג'יימי. וטד וליז יחד עם הילדים נסעו למצעד. לאחר שהרשו לילדיהם לצאת למצעד, טד וליז נשארו במכונית, והוא ניסה להתחיל איתה, וליז במהרה דחתה אותו שהיא הכתה בו בראשו עם ליקר ביצים. כאשר הווארד שתה בירה עם האייל, הוא ראה ציור שלו עם משפחתו והבין שעליו לקיים את מה שהבטיח, ונסע במהרה למצעד, אולם לאחר מרדף עם שוטר הוא הגיע בטעות אל מאחורי הקלעים שם חשבו שהוא השחקן המחליף שיגלם את טורבו-מן. בתור טורבו-מן, הווארד נאלץ לבחור ילד שיקבל את בובת הטורבו-מן ובחר בג'יימי, אולם מיירון, בתחפושת של דמנטור, הגיע וניסה לגנוב את הבובה מג'יימי אולם נתפס בידי המשטרה והווארד הציל את בנו. הווארד חשף את עצמו בפני משפחתו ואמר להם שהם הדבר החשוב ביותר לו והתנצל בפניהם ובפני השוטרים. ג'יימי נתן את הבובה למיירון, וסיפר להווארד שהוא לא צריך את הבובה כי יש לו את טורבו-מן האמיתי בבית, שזה אבא שלו, והווארד זכה להיות גיבור.
פודמביצה
פודמביצה (בפולנית: Poddębice) היא עיירת מחוז בפרובינציית לודז' שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פודדמביצה נזכרת לראשונה במאה ה-14, ובשנים אלה הוענקו לה זכויות עיר. במהלך השנים הייתה העיירה בבעלות משפחות אצולה פולניות.
יהודי פודמביצה
יהודים התיישבו בעיירה בשנות ה-70 של המאה ה-18, ונטלו חלק משמעותי בפיתוחה התעשייתי. בשנת 1879 נפגעה הקהילה בעיירה כתוצאה משריפה גדולה שפרצה בה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נרצחו מספר יהודים מהעיירה בסביבת היישוב. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,400 יהודים, מתוך כ-3,100 תושבים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
ב-7 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים. בנובמבר 1940 רוכזו כ-1,500 יהודי העיירה בגטו שהוקם ברובע מוזנח בה, אליו הובאו בהמשך כ-600 מיהודי לנצ'יצה.
מעת לעת ביצעו הגרמנים מעשי התעללות והשפלה בגטו שבעיירה. במקרה אחד הוצת זקנו של יהודי חרדי, ובמקרה אחר ניסו חיילים לאנוס נשים יהודיות, ולאחר מכן הואשמו בידי הרשויות ב"חילול הגזע". ב-17 במרץ 1942 נתלו בעיירה חמישה יהודים באופן פומבי. בד בבד שולחו יהודים מהגטו למחנות עבודה, מהם חלקם לא שבו.
ב-10 באפריל 1942 רוכזו כ-1,800 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה במבנה הכנסייה המקומית, ושם הוחזקו ללא מזון או שתייה כעשרה ימים. תמורת שוחד גדול, הצליחו חברי היודנרט המקומי להכניס למבנה מעט מים ולחם, אך כמה עשרות יהודים מתו במקום. לאחר מכן, ערכו הגרמנים סלקציה ביהודים. חלק מהילדים ומהקשישים נרצחו במקום, מספר צעירים שולחו לעבודות כפייה בגטו לודז', וכל יתר היהודים שולחו ישירות למחנה ההשמדה חלמנו.
מקהילת פודמביצה שרדו את השואה יהודים בודדים, ובהם שני יהודים שהצליחו להסתתר בכנסייה בעת האקציה.
אלאדין (משחק וידאו, Virgin Games)
אלאדין (באנגלית: Disney's Aladdin) הוא משחק פלטפורמה המבוסס על סרט האנימציה "אלאדין" משנת 1992. המשחק פותח על ידי חברת Virgin Games בשיתוף פעולה עם Disney Software (בית התוכנה של חברת וולט דיסני) ויצא ב-11 בנובמבר 1993 לקונסולת סגה מגה דרייב (ג'נסיס) של חברת סגה. במקביל יצא משחק "אלאדין" שונה שפותח על ידי קאפקום ויצא באותו חודש לקונסולת ה-SNES של נינטנדו.
אופן המשחק
המשחק הוא משחק פלטפורמה (המאופיין בקפיצה ממשטח למשנהו) שבו השחקן שולט בדמותו של אלאדין בסצנות בהשראת עלילת הסרט. דמותו של אלאדין יכולה לנוע, להתכופף, להסתכל למעלה, לקפוץ ולטפס על חבלים ועל מתלי כביסה, וכן לאחוז ולקפוץ בין נקודות אחיזה שונות. יכולות התקיפה של אלאדין כלפי אויביו במשחק הן בעזרת חרב סימיטר לתקיפה בטווח קצר, והשלכת תפוחים לתקיפה בטווח רחוק יותר. התפוחים הם משאב מוגבל שניתן לאוספו לאורך המשחק ולצבור כמות גדולה ממנו. מד הבריאות של אלאדין הוא שובל עשן הנפלט מן המנורה של ג'יני בפינה השמאלית העליונה של המסך. שובל העשן מתקצר בכל פעם שאלאדין נפגע מדמות אויב או ממכשול. מד הבריאות עולה באיסוף לבבות כחולים ("לבבות ג'יני") המפוזרים לאורך השלבים. אם מד הבריאות של אלאדין מתאפס, מניין הפסילות שלו יירד באחד. כדים כחולים הניצבים לאורך השלבים משמשים כנקודות שמירה (checkpoints) שמהן המשחק יתחדש לאחר אובדן פסילות. ניתן לקבל פסילות נוספות באיסוף סמלונים זהובים בצורת ראשו של אלאדין החבויים בשלבים. באובדן הפסילות האחרונות שנשארו יסתיים המשחק ויחזור לנקודת ההתחלה של השלב הראשון. מניין הפסילות והתפוחים של אלאדין בתחילת המשחק נקבעים בהתאם לרמת הקושי, הניתנת להגדרה במסך הראשי. מלבד תפוחים, ניתן לאסוף אבני חן שאותן אלאדין יכול להחליף עם סוחר בכל שלב תמורת פסילות נוספות ו"משאלות". המשאלות מאפשרות לשחקן להמשיך במשחק מהשלב האחרון שבו היה בעת אובדן כל הפסילות, במקום להיאלץ להתחיל מחדש מהשלב הראשון. לעיתים יופיעו לאורך השלבים "פצצות חכמות" בצורת מנורה שחורה, שבעת הפעלתן מאפשרות לשחקן לחסל את כל האויבים הנראים על המסך באותו רגע.
אם השחקן אוסף אייקונים בצורת ג'יני ("מטבעות ג'יני"), אחד או יותר, ומסיים את השלב, יחל בסופו שלב בונוס - "מכונת הבונוסים של ג'יני" ("Genie's Bonus Machine"), משחקון מבוסס מזל שבו השחקן מקבל פרס אקראי בלחיצה על מקש - אבן חן, חמישה תפוחים או פסילה נוספת. ככל שיאסוף השחקן יותר מטבעות כאלו, כך יקבל יותר סיבובים במכונה. המשחקון מסתיים כשהמטבעות אוזלים, או כאשר המכונה מוגרלת לתמונה של ג'אפר. אם יאסוף השחקן מטבעות עם פניו של אבו (קוף המחמד של אלאדין) בשלושה שלבים, יחל שלב בונוס שבו השחקן שולט בדמותו של אבו לאחר שלב הבונוס של מכונת המזל. בשלב זה, על השחקן לכוון את אבו ימינה ושמאלה כדי לאסוף אבני חן, תפוחים ופסילות נוספות. הפריטים נופלים לאדמה, ועל אבו להתחמק ממכשולים כמו סירים, סלעים, שומרי הארמון ומכשולים אחרים. שלב הבונוס מסתיים במידה שאבו בא במגע עם מכשול.
פיתוח
פיתוח המשחק החל בינואר 1993, תחילה אצל צוות של עשרה אנימטורים שאיירו את שלבי ההנפשה. בכך הפך למשחק הווידאו הראשון שנעשה בו שימוש בהנפשה ידנית. אחר כך הועברו הפריימים לסניף קליפורניה של חברת Virgin Games לצורך דיגיטציה. המשחק נעזר בהנפשה מסורתית שנעשתה על ידי אנימטורים של דיסני בפיקוח צוותי האנימציה של וירג'ין, שעמם נמנו מפיק ההנפשה אנדי לאקי (Andy Luckey), המנהל הטכני פול שמידק (Paul Schmiedeke) ובמאי ההנפשה מייק דיץ (Mike Dietz), שהשתמשו בתהליך ייחודי בשם "Digicel" לדחיסת המידע על מחסנית המשחק. הדדליין שנקבע לווירג'ין לסיום פיתוח המשחק היה אוקטובר 1993, בסמוך לתאריך השקת הסרט לשוק הווידאו הביתי, ובכך נכפה עליה פיתוח המשחק בזמן העומד על כשלושת-רבעי הזמן הסטנדרטי שהיא מקדישה לפיתוח משחק. פסקול המשחק מכיל עיבודים לחלק מן המוזיקה מהסרט, לצד קטעים מוזיקליים חדשים שהלחינו דונלד גריפין וטומי טלריקו. המשחק הושק בכנס CES בקיץ 1993. התקציב שנקבע להשקת המשחק עמד על 250 אלף דולר שהוקצו על ידי ג'פרי קצנברג, ראש חטיבת ההנפשה של דיסני.
גרסאות לפלטפורמות נוספות
גרסאות המשחק למחשבי אמיגה ו-DOS התבססו על גרסת הסגה מגה דרייב וכללו איכות סאונד משופרת. המשחק הותאם גם לפלטפורמת ה-NES (בלעדי לאירופה) שהותאמה בתורה לאחר מכן לגרסת גיים בוי, שהתאימה לאביזר הסופר גיים בוי של קונסולת ה-SNES. לימים פותחה גרסת גיים בוי קולור בפיתוח Crawfish Interactive שהופצה על ידי יוביסופט בשנת 2000. גרסה נוספת תוכננה לאביזר ה-Sega CD של המגה דרייב, אך זו לא הגיעה לכדי שלבי הפיתוח המעשיים.
לימים הופץ המשחק מחדש בגרסאות המגה דרייב, הגיים בוי והסופר גיים בוי במהדורה המיוחדת Disney Classic Games: Aladdin and The Lion King לצד המשחק "מלך האריות", שהופצה ב-29 באוקטובר 2019 כמשחק לנינטנדו סוויץ', לפלייסטיישן 4, ל-Xbox One ול-Windows. האוסף כלל גם את גרסת הדמו של המשחק לסגה מגה דרייב, ששימשה בכנסים.
תכנונים למשחק המשך
בשנת 2014 חשף לואיס קאסל, ממייסדי Westwood Studios, שעבד על המשחק "מלך האריות" שיצא כשנה לאחר "אלאדין", כי אולפניו הכינו לדיסני הצעה ראשונית למשחק המשך ל"אלאדין" שיכיל דגמי תלת-ממד בדיגיטציה, אך דיסני החליטה לוותר על הפרויקט.
הערכת המבקרים והקהל
עם צאת המשחק דירג אותו מגזין המשחקים היפני Famicom Tsūshin בציון 35 מתוך 40 (בבחינת הגרסה שיצאה ל"סגה מגה דרייב"). המגזין האמריקאי Electronic Gaming Monthly הכתיר אותו למשחק הטוב ביותר שיצא לסגה מגה דרייב ב-1993. המגזין אף העניק לו את פרס האנימציה הטובה ביותר. בשנת 1994 נכתבה במגזין Dragon ביקורת על המשחק, שבה שני המבקרים נתנו למשחק חמישה כוכבים מתוך חמישה. המגזין Mega דירג את "אלאדין" במקום ה-12 ברשימת המשחקים הטובים בכל הזמנים למגה דרייב.
לוי בוכנן מהאתר IGN דירג את המשחק בציון 8 מתוך 10, ותיאר אותו: "משחק פלטפורמה שהוכיח כי פלטפורמת סגה ג'נסיס (מגה דרייב), בימי דעיכתה, עדיין יכולה לספק חוויית משחק נהדרת מלווה בגרפיקה אמנותית מעולה".
במדינת הגמדים
במדינת הגמדים הוא שיר ילדים עברי שחיברה בשנת 1940 אלה אמיתן (וילֶנסקי) והלחין יצחק לוי. השיר מציג "צבא" ב"מדינת הגמדים" שכביכול יוצא למלחמה: המפקד, "אצבעוני", חמוש בסיכה במקום חרב וחובש "קובַע [כובע] פלדה" (כלומר קסדה) – אולי אצבעון – צועד בראש הגדוד. אחריו פרשים רכובים על פרעושים, ומעל, כמו מטוס, חג עפיפון. המתופף שר אמנם "מה טוב ומה: / צאת יחדיו למלחמה", אך השיר, כיאה לשיר ילדים, אינו מתאר לחימה אלא רק תהלוכה, המלוּוה בשריקות, בשירה ובתופים; וזו מסתיימת בערב, בהגיעה של שעת השינה: "במדינת הגמדים / תם עם ערב קול שאון / הצבא פושט מדים / וכולם שוכבים לישון". השיר היה לאחד משירי הילדים הישראליים המוכרים ביותר, והוא שירה המפורסם ביותר של אמיתן, כמו גם לחנו הידוע ביותר של לוי.
תולדות השיר
השיר נכתב בירושלים בחודש ספטמבר 1940. היו אלה ימי מלחמת העולם השנייה, ואמיתן הייתה חיילת בחיל העזר לנשים (ATS) של הצבא הבריטי. קרוב לארבעים שנה מאוחר יותר סיפרה על כך המשוררת: "באחד מימי החופשה הנדירים באתי לבקר ידידים. בביתם פגשתי באישה צעירה עם הילד שלה, כבן שנה ורבע" (אותו תינוק היה בן רבינוביץ, לימים כלכלן ומנהל). היה זה "ילד רגיל, שמנמן, אך מה שמשך את מבטי – הייתה ההליכה שלו. שלא כדרך תינוקות אחרים, שהולכים בהיסוס ובאי-ביטחון, לאחר שזה עתה למדו ללכת – צעד ילד זה בבִטחה, כאילו היה מפקד! ובאווירת המלחמה ששר[ר]ה אז, תיארתי לי שאילו הוכרזה מלחמה בארץ הגמדים, היה המפקד שלהם צועד כמו ילד זה".
הטבח בתיכון קולומביין
הטבח בתיכון קולומביין התרחש ביום שלישי, 20 באפריל 1999, בבית הספר התיכון "קולומביין" במחוז ג'פרסון שבקולורדו, ליד הערים דנוור וליטלטון. שני תלמידים, אריק האריס בן ה-18 ודילן קלבולד בן ה-17, ביצעו טבח ירי המוני וגרמו למותם של 12 תלמידים ומורה אחד ולפציעתם של 24 אחרים, ולאחר מכן התאבדו. בהיסטוריה של אירועי ירי שהתרחשו בתחומי מוסדות לימוד בארצות הברית, הטבח הזה הוא אירוע הירי החמישי בחומרתו, בהיבט של מספר הקורבנות, מידת האלימות ובכלל הפרטים אודות חייהם רוויי האלימות של הטובחים.
במדינת הגמדים
תולדות השיר
כעבור מספר ימים חיברה אמיתן את שירה – שבתוך זמן קצר, ב-1 באוקטובר 1940, ראה אור ב"דבר לילדים" (עיתון הילדים הגדול היחידי בארץ בשנות המלחמה הראשונות), שם פרסמה המשוררת מאז 1934. השיר לוּוה באיור עליז, מעשה ידי נחום גוטמן, הממחיש היטב את המתואר בו. בשנת 1942 הוא נדפס שוב בקובץ שיריה "ינוקא", שלוּו גם הם באיוריו של גוטמן (בהוצאת יבנה).
הטבח בתיכון קולומביין
הטבח בתיכון קולומביין עורר פולמוס ציבורי חריף בנוגע לחוקים הנוגעים לפיקוח על נשק, זמינותם של רובים ואקדחים בארצות הברית, ואלימות של צעירים העושים שימוש בנשק. דיון נוסף עסק בהתהוות קליקות חברתיות בתיכונים, תת-תרבויות ובריונות, כמו גם בהשפעתם של סרטים אלימים ושל משחקי וידאו על החברה האמריקנית ועל צעירים בפרט. חלק מהנרצחים, שהוצגו כקורבנות על רקע אמונה דתית שהייתה מנוגדת לזו של הרוצחים, הפכו למקורות השראה לאחרים. אחרים רבים קוננו על היעדר סממני דת בחינוך הכללי בפרט ובחברה האמריקנית בכלל, וטענו שמקורה של הטרגדיה הוא ביחסו השלילי של הממשל כלפי הדת. הירי הביא, בין היתר, להשמת דגש גדול יותר על אבטחת בתי ספר וגרם גם לפאניקה מוסרית שכוונה נגד התרבות הגותית, נגד המנודים חברתית, ונגד השימוש של בני נוער באינטרנט, בתרופות נוגדות דיכאון, בסרטים ובמשחקי וידאו אלימים.
במדינת הגמדים
תולדות השיר
על פי חוקר ספרות הילדים העברית אוריאל אופק, "שיר קצבי 'מלחמתי' זה נהפך זמן קצר אחרי הדפסתו והלחנתו [...] לאחד הלהיטים הגדולים והפופולריים ביותר". לימים טענה אמיתן: "לדעתי, כתבתי שירים לילדים העולים על שיר זה. אלא נראה שנכון הפתגם שספרים ויצירות יש להן [!] מזל משלהן".
הטבח בתיכון קולומביין
אריק האריס
אריק דייוויד האריס נולד בוויצ'יטה, קנזס ב-9 באפריל 1981 וגילו ביום ביצוע הטבח היה 18. משפחתו העתיקה את מגוריה לעיתים קרובות, משום שאביו של אריק, ויין, היה טייס תובלה בחיל האוויר האמריקני. אמו של אריק הייתה עקרת בית.
במדינת הגמדים
פרשנות ואזכורים בתרבות
חוקרת ספרות הילדים ותרבות הילדים הישראלית יעל דר מפרשת את השיר ופרסומו בהקשרם. לדבריה, "כבר בשנות המלחמה הראשונות החלה להתפרסם גם ספרות פעוטות וילדים [...] [ש]עסקה רק בילד הקטן – לא כחייל של מחר אלא כחייל עכשיו. חיול הקטנים עסק בעצם הרעיון של גיוס הבנים אך גם דחה אותו בכמה שנים, לכשיגדלו הילדים. לשם כך הוצג החיול בלוויית קריצת הומור, באצטלה של חלום או כתפילה ילדותית כמוסה. הייתה זו תחילת כניסתו של רעיון חיול הילדים לרפרטואר הספרותי, הן במישור הבדיוני הן במישור האינדוקטרינרי". השיר, ה"מציג צבא גמדים ליליפוטי[,] [...] גילם בחובו את רעיון החיול של הילד הקטן. כאן מדובר בחייל קטן וחמוד השש אלי קרב, והקוראים אמורים לצפות בו בסלחנות פטרונית".
הטבח בתיכון קולומביין
אריק האריס
ביולי 1993 שוחרר ויין משירותו הצבאי, והמשפחה השתקעה בליטלטון, קולורדו. במהלך שלוש השנים הראשונות בליטלטון, גרה משפחת האריס במספר דירות שכורות. בתקופה זו אריק פגש את דילן קלבולד. ב-1996 קנתה משפחתו של אריק בית מדרום לתיכון קולומביין.
במדינת הגמדים
פרשנות ואזכורים בתרבות
ב-5 ביוני 1967 (יום פרוץ מלחמת ששת הימים) פרסמה שולמית הראבן ב"על המשמר" גרסה שהושרה בבית-ספר בתקופת ההמתנה: "במדינת הערבים רעש מהומה / הצבא לבוש שׂקים יוצא למלחמה... במדינת היהודים שקט ושלווה / הצבא לבוש מדים מוכן למלחמה". גרסה היתולית נוספת, שהושרה בגדוד יחיעם חיפה של תנועת השומר הצעיר, קבעה כי "בראש הגדוד צועד / בן-גוריון המפקד", ו"לקראתו כמו זנב / עבדול נאצר הגנב". גרסה היתולית אחרת, נטולת הקשר פוליטי, ובה התייחסות לסדרת האנימציה "הדרדסים", תועדה באמצע שנות ה-80 (זמן קצר לאחר תחילת שידורה של הסדרה בישראל) על ידי סמדר שיר ופורסמה בספרה "עוד שירי רחוב": "במדינת הדרדסים / רעש מהומה / כל דרדס לבוש מדים / יוצא למלחמה / ובראש הגדוד צועד / דרדס-סבא המפקד / על ראשו כובע פלדה / ובידו פצצה גדולה. / לה-לה-לה... // [...] קוּנדָסון זורק פצצה / וגרגמל נהיה קציצה!".
הטבח בתיכון קולומביין
דילן קלבולד
דילן בנט קלבולד נולד בלייקווד, קולורדו ב-11 בספטמבר 1981 וגילו ביום ביצוע הטבח היה 17. אביו של דילן, תומאס, היה סוכן נדל"ן ובעל עסק בתחום, אותו ניהל מביתו. אמו, סוזן, הייתה עובדת של ממשלת קולורדו, ועסקה בהפעלת תוכניות הכשרה לנכים. הוריו של דילן היו חברים בכנסייה הלותרנית, ודילן ואחיו הגדול ביירון קיבלו שיעורי קונפירמציה, כנהוג במסורת הלותרנית. אף על פי ששני הוריו של דילן הם נוצרים לכל דבר, קיימו בני המשפחה בביתם מספר מנהגים יהודיים משום שאחד מסביו של דילן היה יהודי.
במדינת הגמדים
פרשנות ואזכורים בתרבות
בשנת 1976 העניק השיר את שמו למופע מוזיקלי מצליח לילדים. בשנת 2016 יצא לאקרנים סרט עלילתי בשם "מדינת הגמדים", בבימויו של יניב ברמן. בשנת 2017 עלתה בערוץ כאן 11 תוכנית טלוויזיה סאטירית בפורמט התוכנית "Newzoids" בבימויו של אבי כהן בשם "מדינת הגמדים"; לחן השיר (בעיבודים שונים) שימש כנעימת הנושא ובמהלך התוכנית. כמו כן, השיר (בשינוי המילים) כיכב בפרסומות טלוויזיונית למעדן החלב "גמדים" של חברת שטראוס משנות ה-90 (ובו הסלוגן: "אם תאכל – תוכל!").
הטבח בתיכון קולומביין
דילן קלבולד
דילן למד בבית הספר היסודי "נורמנדי" בכיתות א' וב', ולאחר מכן עבר לבית הספר היסודי "גאברנורז ראנץ'", שם השתתף בתוכנית אתגור תלמידים בעלי פוטנציאל גבוה. במהלך תקופתו בבית הספר היסודי, פגש קלבולד את ברוקס בראון, אך לא פגש את אריק האריס עד חטיבת הביניים. היכרותו של דילן עם אריק גרמה לו לנתק את הקשר בינו לבין בראון.
במדינת הגמדים
ביצועים בולטים
השיר הושמע מספר פעמים ברדיו קול ירושלים במחצית הראשונה של שנות ה-40, ככל הנראה בביצועו של המלחין-הזמר יצחק לוי. להלן ביצועים בולטים של השיר:
קישורים חיצוניים
ביצועים נוספים:
הטבח בתיכון קולומביין
סביבת בית הספר התיכון
לפי דיווחים מוקדמים על הטבח, האריס וקלבולד היו תלמידים מאוד לא פופולריים, והיוו מטרה לבריונות רבה בבית הספר. הסבל אשר נגרם להם השפיע על חייהם והוביל אותם לחקות את מעשי הבריונות האלימים, והם החלו עצמם להתנכל לתלמידים אחרים, וכתבו ביומניהם כיצד נהגו בבריונות כלפי תלמידים צעירים מהם וכלפי "הומואים". למרות זאת, ביומנו של קלבולד נכתב דווקא כי ניסה לא להיטפל לאחרים.
לפי דיווחים היו האריס וקלבולד חברים בקבוצת בריונים בבית הספר אשר קראה לעצמה "מאפיית מעילי הגשם", אף על פי שלא היה להם קשר לקבוצה, ולא הופיעו בתמונת ספר השנה שלה ב-1998.
בשיחת חירום שביצע ביום הטבח, ציין אביו של האריס כי בנו אכן היה חבר בקבוצה הקוראת לעצמה "מאפיית מעילי הגשם". קלבולד הלך לנשף סיום השנה של בית הספר, עם בת כיתתו רובין אנדרסון, שלושה ימים לפני הטבח.
סימנים מקדימים להתנהגות האלימה והרעיון לביצוע הטבח
סימני אזהרה מוקדמים החלו לצוץ על פני השטח כבר בשנת 1996, כאשר האריס יצר אתר אינטרנט פרטי ברשת החברתית "אמריקה און ליין". מטרתו המקורית של האתר הייתה אחסון של שלבים לאחד מסדרת משחקי המחשב Doom, שיצרו האריס ודילן קלבולד בעיקר עבור חבריהם. האריס החל גם לכתוב בלוג באתר, שכלל בדיחות וקטעי עיתונות קצרים הנוגעים למחשבותיו על הורים, בית ספר וחברים.
לקראת סוף השנה, הוסיף האריס לאתר הוראות לביצוע מעשי קונדס, הוראות להכנת מטען חבלה ויומנים שתיארו את מעשיו עם קלבולד, זאת על אף שהכנסת תוכן זה הייתה אסורה על פי החוק. בראשית 1997, החלו הפרסומים בבלוג להראות סימני כעס הולך וגובר של האריס כלפי החברה.
לאתר היו מבקרים ספורים, אך בשלהי 1997 הוא התפרסם כאשר הוריו של ברוקס בראון, חברו לשעבר של האריס, העבירו לחוקר מייקל גוארה, ממשרד השריף של מחוז ג'פרסון, מידע בדבר איומים מפי האריס לרצוח את בנם, שפורסמו באתר.
גוארה גילה כי האתר מכיל איומים אלימים המכוונים לא רק כלפי בראון אלא גם כלפי תלמידים ומורים נוספים בבית הספר התיכון קולומביין. טקסטים אחרים עסקו בשנאתו של האריס לחברה בכללותה וברצונו לרצוח את אלו שעוררו את חמתו. בימים שלפני ביצוע הטבח, החל האריס לפרסם הודעות באתר על השלמת הרכבתו של מטען צינור, איסוף מלאי רובים ואקדחים ו"רשימת חיסול" של אנשים שבהם רצה לפגוע. עם זאת, תוכניתו המדויקת לביצוע מסע הירי בבית הספר לא צוינה באתר.
כיוון שהאריס הודה שיש ברשותו חומרי נפץ, החליט גוארה לכתוב טיוטת תצהיר לשם קבלת צו חיפוש בביתו של האריס, אולם בסופו של דבר הוא לא הגיש את התצהיר ולפיכך לא קיבל צו חיפוש. לאחר הטבח ובמהלך החקירה, הוסתר קיומו של התצהיר על ידי רשויות מחוז ג'פרסון ולא פורסם לציבור, עד לחשיפתו בספטמבר 2001 כתוצאה מתחקיר שנערך במסגרת תוכנית הטלוויזיה "60 דקות".
עברות קודמות של האריס וקלבולד, תפיסתם והחלטתם לנקום
הטבח בתיכון קולומביין לא היה השערורייה היחידה בה האריס וקלבולד לקחו חלק, והם היו מעורבים באירועים אלימים נוספים שקדמו לטבח. ב-30 בינואר 1998 נתפסו האריס וקלבולד עם ציוד מחשוב שגנבו, דקות ספורות לאחר גנבתו מרכב חונה ליד ליטלטון, קולורדו. הם נעצרו והתייצבו יחד לשימוע שבסופו הכריע השופט כי בעקבות חוסר יכולתם להפעיל שיקול דעת, השניים זקוקים לטיפול פסיכיאטרי. הם השתתפו בקבוצת תמיכה ושוחררו מהתוכנית מוקדם בגין התנהגות טובה.
האריס כתב מכתב לבעל הרכב שממנו נגנב הציוד, וכביכול התנצל בפניו, אבל בה בעת, התפאר האריס בפרסומים ביומנו שבהם חשף כי הוא מעולם לא התחרט על מעשיו ושהוא ביים את התנצלותו. הוא התפאר ושיבח את עצמו על ההונאה שביצע. הדעה הרווחת היא כי זמן קצר לאחר ששוחררו מהטיפול הפסיכיאטרי שהושת עליהם באפריל 1998, החלו האריס וקלבולד לתכנן דרכים אלימות שבהן ינקמו בחברה השנואה, חברה שהם ראו עצמם ב"מלחמה" מולה, כך שאירוע גנבת הציוד ולאחר מכן זיוף ההתנצלות של האריס היו בעצם חלק מאותן דרכים.
זמן קצר לאחר השימוע המשפטי שלו ושל קלבולד, נעלם הבלוג של האריס והאתר שלו הוסט למטרתו המקורית, פרסום שלבים שנוצרו על ידי המשתמש למשחק המחשב "Doom". אז החל האריס לכתוב את מחשבותיו ותוכניותיו ביומן רגיל. למרות זאת, עדיין הקדיש האריס חלק מאתרו לפרסום ההתקדמות שלו באיסוף רובים ובניית הפצצות שנעשה בהן שימוש במתקפה. אחרי שעובדת קיומו נעשתה לנחלת הכלל, "אמריקה אונליין" מחקה את האתר לצמיתות משרתיה. אף על פי שהשלבים שנבנו עבור המשחק נוצרו על ידי רוצח, הם עדיין ניתנים להורדה באתר אינטרנט וזכו לכינוי "שלבי האריס".
תיעוד ביומן, וקלטות וידאו
מיד לאחר שחרורם מהטיפול הפסיכיאטרי, החלו האריס וקלבולד לתעד ביומניהם האישיים את התקדמותם באיסוף אמצעי לחימה. השניים החלו גם לתעד את הארסנל שלהם בקלטות וידאו שנשמרו בסוד.
רישומי היומן גילו כי לשניים הייתה גם תוכנית נרחבת לביצוע פיגועי תופת שיתחרו בזה של טימותי מקווי באוקלהומה סיטי. הרישומים הכילו תיאורים קצרים של מסלולי בריחה למקסיקו, פרטים על התקיפות שתכננו, חטיפת כלי טיס בנמל התעופה הבינלאומי בדנוור והתרסקות לתוך בניין בניו יורק.
האריס וקלבולד קיוו כי לאחר שיפוצצו מטעני חבלה בקפיטריית התיכון, הם ינועו ברחבי בית הספר, יטבחו בניצולים מהפיצוצים ואז ימשיכו בהתקפה על בתים בסביבה כאשר התושבים ייצאו לראות על מה המהומה ויזדעזעו מהמעשים המחרידים הנעשים ללא רחם. התוכנית המקורית נכשלה כשמטעני החבלה המשמעותיים שהניחו לא התפוצצו.
השניים שמרו קלטות וידאו ששימשו בעיקר כתיעוד של פיצוצים, התחמשות, וכלי נשק שהם רכשו באופן בלתי חוקי. בקלטות אלו אף סיפרו היורים על כל הדרכים הנרחבות והיצירתיות שעליהן חשבו להסתרת הארסנל בבתיהם, כמו גם את הדרכים שבהן הערימו על הוריהם בדבר פעילותם.
כלי הנשק ששימשו בטבח
בחודשים שקדמו להתקפות, רכשו האריס וקלבולד באופן לא חוקי שני אקדחי 9 מ"מ ושני רובי-ציד מדגם AA12. רובה ושני רובי ציד נקנו ברכישת קש (רכישת קש מתבצעת על ידי אדם שלא מתכוון להשתמש במוצר אלא להעבירו אל אדם אחר, כאשר זה בפועל לא רשאי לקנות את המוצר) בדצמבר 1998 על ידי ידידתו ובת כיתתו של קלבולד, רובין אנדרסון. האריס וקלבולד קנו מאוחר יותר אקדח מחברם מארק מאנס. מאנס נכלא לאחר הטבח בגין העבירה של מכירת נשק לקטין, וכך גם פיליפ דוראן, שהכיר בין השניים לבין מאנס.
בעזרת הוראות שהופיעו באופן לא חוקי באינטרנט, בנו השניים 99 מתקני נפץ מאולתרים ממגוון דגמים וגדלים. הם גם ניסרו את הקנים וקתות הרובים כדי להקל על הסתרתם והסוואתם. עוד לפני שהחל הטבח, ביצעו שני הטובחים מספר הפרות חמורות של חוקי מדינה וחוקים פדרליים, לרבות חוק האקדחים הלאומי והחוק לפיקוח על רובים משנת 1968 ובאופן כללי חוקים הקשורים לאחזקה ושימוש בנשק.
ההתכוננות
ב-11:00 בבוקר יום שלישי, 20 באפריל 1999, הגיעו האריס וקלבולד לתיכון קולומביין במכוניות נפרדות. האריס החנה את מכוניתו במגרש החניה של התלמידים הצעירים וקלבולד במגרש החניה של התלמידים המבוגרים, במקומות שכלל לא הוקצו להם.
משם היו לשניים נקודות תצפית טובות על צד הכניסה של הקפיטריה וכל אחד מהם כיסה יציאה ראשית מבית הספר. זמן קצר לפני ההגעה לקולומביין, הכינו האריס וקלבולד בקבוק תבערה קטן בשדה במרחק של פחות מקילומטר מבית הספר. הפצצה תוכננה להתפוצץ ב-11:14 בבוקר, ומעריכים כי היא נועדה להסיח את תשומת לבם של צוותי ההצלה מהאירוע המרכזי. הפצצה התפוצצה רק באופן חלקי, וגרמה לשריפה קטנה שכובתה על ידי מכבי האש.
בתיכון קולומביין נפגש הצמד ליד מכוניתו של האריס וחימש שני מטעני חבלה ב-9 ק"ג פרופאן לפני כניסתם לקפיטריה. כל אחת מן הפצצות כוונה כך שתתפוצץ בערך ב-11:17 לפני הצהריים.
פעולת הנחת המטענים לא תועדה, שכן כניסתם לקפיטריה חפפה במקרה את עיתוי החלפת קלטת הווידאו של מצלמת האבטחה המותקנת במקום. אולם, ברגע שהקלטת החדשה החלה להקליט, נקלטו בה בבירור תיקיהם של השניים. למטענים היה די כוח נפץ כדי להרוס את כל הקפיטריה ולגרום לקריסת הספרייה השוכנת מעל.
האריס וקלבולד שבו לרכבם כדי להמתין עד שיתפוצצו מטעני החבלה. הם התכוונו לפתוח באש על תלמידים שיברחו מבית הספר דרך הכניסות הראשיות ברגע הפיצוץ. כאשר חזרו למכוניות, פגש האריס את ברוקס בראון במגרש החניה. מאחר שלאחרונה הם חידשו את חברותם, בראון התקרב להאריס ונזף בו על שנכשל במבחן. האריס הגיב ואמר: "ברוקס, אני מחבב אותך. עכשיו צא מפה. לך הביתה", לפני שהמשיך בדרכו. מספר דקות לאחר מכן, תלמידים שיצאו מהתיכון לארוחות צהריים הבחינו בבראון ההולך במורד רחוב סאות' פירס הרחק מבית הספר, אך לא הלכו לבדוק מה עומד מאחורי הליכתו במקום והמשיכו בדרכם. בינתיים, התחמשו האריס וקלבולד ליד המכוניות וחיכו לפיצוץ.
תחילת הירי
מטעני החבלה בקפיטריה כשלו, אך להאריס וקלבולד הדבר לא הפריע והם החליטו לנסות ולבצע את הטבח גם בלי צורך במטענים, והתקדמו לעבר הקפיטריה. הם הלכו לראש המדרגות שבכניסה המערבית, שהיו הנקודה הגבוהה ביותר בקמפוס. מנקודת תצפית נוחה זו, הכניסה הצדדית של הקפיטריה הייתה בתחתית גרם המדרגות, הכניסה הראשית המערבית לשמאלם, ומגרשי האתלטיקה לימינם.
ב-11:19 בבוקר, עֵד שנכח במקום שמע את האריס צועק "קדימה! קדימה!" (!Go! Go). ברגע זה, שלפו היורים את כלי הנשק והחלו לירות לכיוונם של התלמידים רייצ'ל סקוט וריצ'רד קאסטאלדו, שישבו על חלקת דשא לשמאלם (ליד הכניסה המערבית של בית הספר) ויצאו לאכול ארוחת צהריים. שניהם נפצעו באורח אנוש אך לא מתו באופן מיידי, אך לאחר היריות הראשונות, אחד מהיורים ירה בסקוט שוב והצליח להרוג אותה.
לאחר רציחתה של סקוט ופציעתו באופן אנוש של קאסטאלדו, הוריד האריס את מעיל הגשם שלו, שלף את רובה הקרבין 9 מ"מ חצי אוטומטי, וכיוון אותו במורד המדרגות המערביות. דניאל רורבאך ושני חבריו, שון גרייבס ולאנס קירקלין, הלכו במעלה המדרגות בדיוק מתחת ליורים. קירקלין דיווח שראה אותם עומדים בראש המדרגות, כאשר הם החלו לירות לכיוונו בפתאומיות. לאחר שנורה בחזהו, נפל רורבאך אחורנית על גרייבס וזה נפצע מחדירת קליע לרגלו. לאחר פציעתם של השניים, היורים הפנו אז את הרובים אל קירקלין, שעמד מולם וירו לעברו.
האריס וקלבולד הסתובבו והחלו לירות דרומה (הלאה מבית הספר) בחמישה תלמידים שגם הם ישבו על חלקת דשא סמוכה למדרגות, ממול לכניסה המערבית של בית הספר. הם ירו במייקל ג'ונסון ופצעו אותו, אך הם לא הצליחו להרוג אותו משום שהוא המשיך לרוץ והצליח לברוח. מארק טיילור נפל על הקרקע, התכווץ והעמיד פני מת על מנת שהיורים ימשיכו בדרכם מבלי להבין שהם הולכו שולל, וכך הוא יוכל להימלט. שלושת התלמידים האחרים נמלטו ללא פגע.
כשהמשיך הירי, שון גרייבס נעמד וצלע במורד המדרגות לתוך הכניסה הצדדית לקפיטריה, שם התמוטט לפני הדלת, זאת במהלך ניסיונו לברוח מהאריס וקלבולד. קלבולד החל לרדת במדרגות בכיוון הקפיטריה. בזמן ירידתו, הוא ירה בלאנס קירקלין פעם נוספת בפניו, והפעם הצליח לפצוע אותו באורח אנוש. דניאל רורבאך החל להתקדם במדרגות לכיוון התחתית. כשראה זאת, הלך אליו קלבולד, ירה בגבו מטווח קרוב והרג אותו.
קלבולד המשיך במורד המדרגות ונכנס לקפיטריה, עבר מעל שון גרייבס הפצוע, ששכב בכניסה לקפיטריה, אנשים משערים כי קלבולד פנה לקפיטריה כדי לראות מדוע מטעני החבלה לא התפוצצו. האריס החל לירות במורד המדרגות במספר תלמידים שישבו ליד הכניסה לקפיטריה, ופצע את אן-מארי הוקהאלטר שניסתה להימלט ללא הצלחה. לאחר מספר שניות עלה קלבולד בחזרה במעלה המדרגות ופגש את האריס בראשן.
השניים ניסו אז לירות בתלמידים שעמדו ליד מגרש הכדורגל במרחק מה משם, אבל לא פגעו באיש. אז זרקו מטעני צינור אל מגרש החניה, הגג וגבעה במזרח, אך אף פצצה לא התפוצצה.
בתוך הקמפוס, המורה פטי נילסון, שראתה את המהומה, הלכה בשקט ובזהירות לעבר הכניסה המערבית עם התלמיד בריאן אנדרסון. היא התכוונה לצאת החוצה ולומר לשני התלמידים "להפסיק עם זה", כיוון שחשבה שהם מבצעים תעלול כלשהו. כשאנדרסון פתח את הדלתות הכפולות הראשונות, האריס וקלבולד ירו דרך החלונות. אנדרסון נפגע משברי זכוכיות ונילסון נפגעה בכתפה מרסיסים, וזו הבינה כי אין המדובר בתעלול אלא באירוע ירי המתרחש בזמן אמת.
נילסון נעמדה במהירות ורצה במורד המסדרון לכיוון הספרייה, שם החלה להזהיר את התלמידים שהיו בפנים מפני האריס וקלבולד ודרשה מהם להתכופף מתחת לשולחנות ולהישאר שקטים על מנת שהיורים לא ימצאו אותם ויהרגו אותם. היא חייגה אל המשטרה והתחבאה בעצמה מתחת לדלפק של הנהלת הספרייה. אנדרסון נשאר מאחור, לכוד בין הדלתות החיצוניות והפנימיות. במקביל, אחד מסגני השריף הגיע לזירה והחל לירות לכיוון האריס וקלבולד, תוך שהוא מסיח דעתם מאנדרסון הפצוע. אנדרסון צלע אל מחוץ לאזור והגיע לתוך הספרייה, שם רץ לתוך חדר צוות פנוי ונשאר בו עד שהתקרית נגמרה.
האריס ירה 10 יריות אל עבר השוטר, וזה שלח בקשר הודעה על קוד 33 (שוטר זקוק לסיוע חירום באופן מיידי). כשנתקע הרובה שלו, רץ האריס לתוך בית הספר עם קלבולד. השניים התקדמו במורד המסדרון הצפוני הראשי, תוך כדי ירי לכל עבר וזריקת מטעני צינור. הצמד המשיך לירות אל מחוץ לחלונות אל הכניסה המזרחית לבית הספר. אחרי שהלכו מספר פעמים נוספות דרך המסדרון, יורים בתלמידים בהם נתקלו ללא הצלחה לפוצעם ולהורגם, הם חזרו אחורה לכיוון הכניסה המערבית ופנו אל מסדרון הספרייה.
דקות קודם לכן, פינה המאמן ויליאם "דייב" סאנדרס את הקפיטריה דרך גרם מדרגות שמוביל לקומה השנייה. המדרגות היו מעבר לפינה של מסדרון הספרייה במסדרון הדרומי. סאנדרס ואחד מתלמידיו פנו מעבר לפינה, והלכו במורד מסדרון הספרייה. כאשר ראו השניים את היורים באים מעבר לפינה מהמסדרון הצפוני, הם פנו במהירות בחזרה ורצו בכיוון ההפוך. ישנה טענה לא מאומתת לפיה סאנדרס הלך לכיוון הספרייה כדי לעזור לפנות את התלמידים משם.
היורים באו מעבר לפינה וירו לעברם, פגעו בסאנדרס בחזהו כשהוא הגיע למסדרון המערבי, אך לא הצליחו לפגוע בתלמיד. התלמיד רץ לתוך כיתת המדעים SCI-1 והזהיר את המורה שבפנים. בינתיים, היורים פנו בחזרה במעלה המסדרון הצפוני. סאנדרס קירטע מדמם לאזור כיתות המדע, שם לקח אותו המורה לתוך כיתת המדע הריקה SCI-3. שני תלמידים העניקו לו עזרה ראשונה וניסו ליצור קשר עם כוחות המשטרה שהיו בחוץ, אך מאמציהם כשלו וסאנדרס נפטר בסביבות השעה 15:00 בצהריים.
הירי בספרייה
בספרייה שהו באותה עת 52 תלמידים, שלושה מעובדי הספרייה וכן המורה פטי נילסון שנמלטה לשם עם תלמידה בריאן אנדרסון. היא הצליחה ליצור קשר טלפוני עם שירותי החירום ותיארה באוזניהם את הירי ואת המתרחש סביבה. בו בזמן, היא סייעה לתלמידים לתפוס מחסה מתחת לשולחנות. לפי רישומי המשטרה שציינו במדויק את זמן הדיווח, שיחתה התקבלה בשעה 11:25:05 בבוקר. היורים נכנסו לספרייה ארבע דקות ועשר שניות מאוחר יותר. בדרכם לשם, זרקו השניים שני מטעני צינור לתוך הקפיטריה מהמדרגות במסדרון המערבי. לאחר ששני המטענים התפוצצו, האריס וקלבולד זרקו מטען נוסף במסדרון הספרייה, שהתפוצץ אף הוא. עם כניסתו, ירה האריס לעבר הקצה הנגדי של דלפק ההנהלה, ופצע את התלמיד אוואן טוד שהסתתר מתחת למכונת צילום. האריס צעק בקול רם: "קומו!", צעקה שנשמעה אף בהקלטת שיחת הטלפון של המשטרה (בשעה 11:29:18).