cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קבלו אותי (סרט, 2022)
קבלו אותי הוא סרט קולנוע עצמאי ישראלי מסוגת הדרמה להט"בית משנת 2022 שנכתב בידי אייל קנטור ודידי לובצקי ובוים בידי אייל קנטור. הסרט הוא סרט הביכורים של הבמאי אייל קנטור. בסרט מככבים יואב קרן, גל אמיתי ומנדי ברששת. הסרט הופק בידי אייל קנטור ויואב קרן בחברת ההפקה שלהם טוני הפקות ומופץ בידי The Open Reel.
פסקול הסרט
פסקול הסרט נוצר על ידי איתי עמרם ויצא לספוטיפיי ואפל מיוזיק בתאריך 25 בנובמבר 2022. הפסקול כולל 12 שירים באורך של 24 דקות.
פסטיבל הגאה TLVFest
הסרט יוקרן בהקרנת בכורה ישראלית בפסטיבל הסרטים הגאה TLVFest בתל אביב בתאריכים 29 באוקטובר 2022 ו- 31 באוקטובר 2022.
מהקרק
מהקרק (בהונגרית: Méhkerék) הוא כפר בנפת שרקד שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים במהקרק נמצא בירידה. בשנת 1990 חיו בכפר 2,290 תושבים, ובשנת 2021 רק 1,934 תושבים.
יהודי מהקרק
יהודים ישבו במהקרק במאה ה-19 ובשנת 1944 ידוע על יהודי אחד לפחות ששרד את השואה.
אולכסנדר ז'דנוב
אולכסנדר מיקולאיוביץ' ז'דנוב (באוקראינית: Олександр Миколайович Жданов; נולד ב-27 במאי 1984 בחרקוב) הוא כדורגלן אוקראיני-ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
ז'דנוב התחיל את לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מטאליסט חרקוב. בגיל 19 הצטרף לקבוצת האזוביק-קגב חרקוב בה שיחק 3 עונות. בשנת הצטרף ללבוב בה התקשה למצוא את מקומו ולכן הושאל לקניאז'ה שצ'אסלאבה על מנת לצבור דקות משחק. בעונת חזר ללבוב כשחקן הרכב, אך בתום העונה לבוב ירדה לליגה השנייה וז'דנוב עזב את המועדון. בקיץ חתם בקריובאס קריבי ריג. ב-18 ביולי 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו עבור קריובאס בהפסד 0-3 נגד שחטאר דונצק. בעונת מעמדו בקבוצה היה יציב, אך בשתי העונות שלאחר מכן התקשה לבסס את מעמדו ועזב את המועדון.
בקיץ חזר לליגה השנייה כאשר חתם בפ.צ. פולטבה בה שיחק שנה וחצי. במרץ חתם בסלוצק העולה החדשה לליגת העל הבלארוסית, אך כעבור שלושה חודשים שוחרר מהמועדון. ביולי חזר לאוקראינה וחתם בספייק ז'אצפילבקי מהליגות הנמוכות באוקראינה.
בינואר עלה לישראל וחתם בהפועל בית שאן מליגה א'.
בתום העונה נבחן בהפועל ירושלים ואף בבני סכנין מליגת העל, אך בסופו של דבר חתם במכבי נתניה מליגה הלאומית. ב-21 באוקטובר 2016 ז'דנוב ערך את הופעת הבכורה שלו בנתניה בתיקו 1-1 נגד עירוני נשר. בסיום העונה ז'דנוב העפיל עם נתניה לליגת העל, אף על פי שהופחתו 9 נקודות ממאזנה.
ביולי חזר לאוקראינה וחתם במטאליסט 1925.
כולנו צריכים להיות פמיניסטים
כולנו צריכים להיות פמיניסטים הוא שמה של מסה באורך ספר מאת הסופרת הניגרית צ'ימָמָנדָה נגוזי אדיצִ'יֶה. המסה התפרסמה לראשונה בשנת 2014 בהוצאה Fourth Estate, ועוסקת בהגדרת הפמיניזם במאה ה-21. הספר תורגם לעברית על ידי קטיה בנוביץ' ויצא לאור בעברית בשנת 2017 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
תוכן
המסה "כולנו צריכים להיות פמיניסטים" כוללת אנקדוטות מחיי הפמיניסטית ומנתחת את משמעות החיים בתור פמיניסטית. לטענתה, שם התואר "פמיניסטית" אינו עלבון, אלא תווית שעל כולנו לאמץ אל ליבנו. אף על פי שרעיון הפמיניזם דוגל בשוויון ללא משוא פנים לנשים ולגברים בכל היבטי החיים, המתנגדים המושבעים ביותר לשחרור האישה מאמינים שהפמיניזם הוא תנועה חברתית שמתמקדת בביטול תפקידי המגדר המסורתיים, ובהתייחסות לגברים כאל נחותים. המסה חושפת בתמציתיות את הצורך לערוך שינויים באמונות חברתיות ובהבניות מגדריות שמנציחות את הפער בין נשים לגברים. בעיקרון, על כולנו להיות פמיניסטים לא רק כדי לשקף את המחויבות שלנו לשחרור האישה, אלא גם כדי לעודד גברים לקיים שיחות עם נשים בכל הנוגע למיניות, להופעה חיצונית, לתפקידים ולהצלחה. להיות פמיניסט משמעו לדגול בזכויות האישה, ולנסות להפוך את העולם למקום טוב יותר עבור נשים. מאחר שייעודו היחיד של הפמיניזם הוא לערוך מהפכה באפליה המינית באמצעות יצירת שוויון הזדמנויות לנשים ולגברים, מטרתו אינה לערער לחלוטין על התפקידים הביולוגיים של כל אחד מהמגדרים, אלא לתקוף את חוסר הצדק שמשתיק את רצונם ופוגע בכוחם לחרוג מהציפיות שתולה בהם החברה. לכן, בעקבות אימוץ רעיון הפמיניזם ניתן להפוך את ההצלחה בקרב נשים לנורמה, ולאפשר לגברים לחתור להישגים גדולים אף יותר. ההשתתפות בתנועה הפמיניסטית העכשווית סוללת את הדרך לקראת חברה משגשגת וכוללנית בעתיד. העצמת נשים אינה באה על חשבון מתן הזדמנויות לגברים. חינוך הקהילה לכבד נשים בצורה שווה תורם ליצירת אווירת הצלחה. לכן, אימוץ הרעיון הפמיניסטי משחרר מהבניות תרבותיות וחברתיות שמגבילות את האופן שבו אנשים תופסים מיניות ותפקידים מגדריים, ומאפשר לנשים ולגברים להיות מי שהם רוצים להיות, ללא הגבלות. הספר מציג גישה ביקורתית לגבי הדרך שבה נבנית הגבריות, וטוען שהחברה בכללותה חייבת להשתנות אם ברצוננו להשיג שוויון.
ביקורות
הספר התקבל בהתלהבות וזכה להצלחה גורפת. האינדפנדנט בחר בו כ"ספר השנה", ובדצמבר 2015 הודיע לובי הנשים השוודיות שהספר יופץ בקרב כל הנערות והנערים בגיל 16 בבתי הספר התיכוניים בשוודיה. היוזמה זכתה לתמיכתם של ארגונים נוספים בשוודיה בתקווה שהמורים ישלבו את הספר ואת הדיון בו בתוכנית הלימודים.
אדמונד קין
אדמוּנד קִין (באנגלית: Edmund Kean; 17 במרץ (?) 1787 - 15 במאי 1833) היה שחקן תיאטרון אנגלי. גילם בעיקר דמויות שייקספיריות בתיאטרון דרורי ליין ונחשב לשחקן הגדול של תקופתו.
תולדות חייו
קין נולד בלונדון. אביו היה פקיד ואמו שחקנית. כבר בגיל ארבע הופיע על הבמה כקופידון. חיי הבמה משכו אותו יותר מלימודים ולאחר תקופה קצרה כנער סיפון, חבר לדודו מוזס שהיה בדרן, פנטומימאי ופיתום ממנו למד יכולות אלו וכן נחשף למחזותיו של שייקספיר. עם מות דודו עבר לחסותה של השחקנית שרלוט טידסוול (Charlotte Tidswell) שלימדה אותו את עקרונות המשחק ובפרט המשחק השייקספירי.
בגיל 14 הופיע לראשונה בתפקיד המלט ביורק ובהמשך היה לחבר בלהקת תיאטרון נודדת, שהגיעה אף לחצרו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת בטירת וינדזור. ב-1807 הופיע בבלפסט לצידה של גדולת השחקניות באותה תקופה, שרה סידונס (שלא העריכה אותו, ייתכן משום שפיתח פרשנות שונה לדמויות השייקספיריות מאשר זו שטבע אחיה, ג'ון פיליפ קמבל).
קין זכה להערכה רבה כמפרש של שייקספיר וכעמוד התווך של התיאטרון. קריקטורה בת הזמן מתארת אותו כאטלס הנושא על גבו את התיאטרון. סמואל טיילור קולרידג' כתב שלראות את קין משחק זה כמו לקרוא את שייקספיר לאורם של ברקים.
ב-29 בנובמבר 1820 הגיע קין לניו יורק במסע הופעות והופיע בתפקיד ריצ'רד השלישי. קין שהה בארצות הברית עד יוני 1821 והופיע בין היתר גם בבוסטון עם תיאטרון מקומי. קין שב לבקר בארצות הברית ובקנדה בין אוקטובר 1825 לדצמבר 1826.
הקריירה של קין נפגעה בשל אורח חייו. בעת שהות בשווייץ פגש בשרלוט קוקס, רעייתו של חבר מועצת העיר לונדון. עם שובו הואשם קין בניאוף עם אשת איש. בית המשפט פסק נגדו, אשתו עזבה אותו והטיימס הלונדוני יצא נגדו בסדרת כתבות אלימה. עקב האווירה הציבורית זכה קין לקריאות בוז ולהשלכת פירות וחפצים אל הבמה נגדו הן בבריטניה והן בארצות הברית.
לאחר ששב מארצות הברית, נחלש קין פיזית ומנטלית. הוא לא זכר את תפקידיו ולא היה יכול עוד לתפקד ללא לחשן. ב-25 במרץ 1833 הופיע בפעם האחרונה בתיאטרון קובנט גרדן כשהוא מגלם את אותלו, עם בנו צ'ארלס בתפקיד יאגו. במהלך ההצגה התמוטט על הבמה ולא שב עוד לאיתנו. הוא נפטר פחות מחודשיים לאחר מכן בביתו בריצ'מונד שעל התמזה.
פרייה סטארק
דיים פרייה מדלן סטארק (Dame Freya Madeline Stark, Mrs Perowne, DBE; 31 בינואר 1893 - 9 במאי 1993) הייתה חוקרת וסופרת מסעות בריטית. סטארק כתבה יותר מ-24 ספרים על מסעותיה במזרח התיכון ואפגניסטן וכן מספר חיבורים ומאמרים אוטוביוגרפיים. היא הייתה אחת מראשוני החוקרים המערביים אשר ערכו מסע בדרום המדבר הערבי.
קורות חיים
סטארק נולדה בפריז, שם למדו הוריה אמנות. אמה, פלורה, הייתה איטלקייה ממוצא פולני-גרמני; אביה, רוברט, היה צייר אנגלי מדבון. הייתה לה אחות, ורה. סטארק בילתה חלק גדול מילדותה בצפון איטליה, הודות לעובדה, שהצייר פן בראונינג, חברו של אביה, היה בעליהם של שלושה בתים באסולו. הוריה של פרייה התגרשו בעודה ילדה ואמה נשארה לחיות באיטליה.
ליום הולדתה התשיעי קיבלה פרייה עותק של סיפורי אלף לילה ולילה שגרמו לה להיקסמות מהמזרח. בצעירותה חלתה סטארק לעיתים קרובות, נאלצה להיות מרותקת לביתה ובילתה שעות רבות בקריאה. היא התענגה על קריאת הספרות הצרפתית, ובמיוחד אהבה את אלכסנדר דיומא האב, ואף למדה לטינית בכוחות עצמה. כשהייתה בת 11 אירעה לה תאונה במפעל לטוויה באיטליה, כאשר שערה נתפס במכונה וגרם לתלישה של חלק מאוזנה הימנית וצידה של לחיה. היא נדרשה לעבור, במשך ארבעה חודשים, השתלת רקמות בבית חולים, שהותירו את פניה מצולקות. מאז ועד סוף חייה, דאגה לכך שתסרוקתה, או כובע רחב שוליים, יסתירו את הצד הפגוע של פניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוכשרה סטארק לפלוגת העזרה בהתנדבות ושירתה בתחילה ביחידת אמבולנסים של הצלב האדום הבריטי, שבסיסה היה בווילה טרנטו (Villa Trento) ליד אודינה.
בנובמבר 1927 הפליגה על אונייה לביירות, שם החלו מסעותיה במזרח. תחילה התגוררה בביתו של הסופר ג'יימס אלרוי פלקר  בלבנון, ולאחר מכן בבגדאד, עיראק (באותה תקופה תחת המנדט הבריטי), שם אף פגשה את הנציב העליון.
עד שנת 1931 השלימה סטארק שלושה מסעות אל תוך המדבר של מערב איראן, שבחלקים ממנו אף אדם מערבי לא ביקר עד אז, והיא אף הצליחה לאתר את עמקי החשישיון האגדיים. היא תיארה את המסעות הללו בספר "The Valleys of the Assassins" (1934, "עמקי החשישיון"). ב-1933 קיבלה את פרס "Back Award" של החברה הגאוגרפית המלכותית. ב-1934 העניקה לה החברה האסיאתית המלכותית של בריטניה ואירלנד את המדליה ע"ש ריצ'רד פרנסיס ברטון, וב-1935 קיבלה סטארק את מדליית מונגו פארק של החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד.
בשנת 1935 נסעה סטארק אל חצרמוות שבדרום חצי האי ערב, אזור שעד אותה עת העזו רק קומץ נוסעים מערביים להגיע אליו. היא פרסמה את רשמיה מהאזור בשלושה ספרים: "The Southern Gates of Arabia: A Journey in the Hadhramaut" (1936, "שעריה הדרומיים של ערב: מסע בחצרמוות"), "Seen In The Hadhramaut" (1938, "נראה בחצרמוות") ו-"A Winter in Arabia" (1940, "חורף בערב"). על מסעותיה וכתביה קיבלה סטארק ב-1942 את מדליית הזהב "Founder's Gold Medal" של החברה הגאוגרפית המלכותית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הצטרפה סטארק למשרד המידע הבריטי  (שהיה אחראי על דוברות ותעמולה) ותרמה להקמת רשת התעמולה "אִח'וַאן אל-חֻריָה" (אחוות החופש), שמטרתה הייתה לשכנע ערבים לתמוך בבעלות הברית, או לפחות להישאר נייטרלים. חוויות אלה מזמן המלחמה תוארו בספריה "Letters from Syria" (1942, "מכתבים מסוריה") ו-"East is West", (1945, "מזרח הוא מערב").
בשנת 1947, בגיל 54, היא נישאה לסטיוארט פרון, דיפלומט והיסטוריון בריטי. לזוג לא היו ילדים, והם נפרדו בשנת 1952. במהלך השנים הללו לא כתבה דבר על מסעות, אך פרסמה כרך של מאמרים שונים בשם "Perseus in the Wind" (1948, "פרסאוס ברוח") ושלושה כרכים של אוטוביוגרפיה: "Traveller's Prelude" (1950, "הקדמה של נוסע"), "Beyond Euphrates. Autobiography 1928–1933" (1951, "מעבר לפרת") ו-"The Coast of Incense. Autobiography 1933–1939" (1953, "חוף הקטורת"). ב-1951 קיבלה סטארק את "מדליית פֶּרסי סייקס" של החברה המלכותית הבריטית לענייני (מרכז) אסיה.
מסעותיה הממושכים הראשונים של סטארק לאחר מלחמת העולם השנייה היו לרחבי טורקיה, ואלו היוו את הבסיס לספריה: "Ionia, a Quest" (1954, "איוניה, חיפוש"), "The Lycian Shore" (1956, "החוף הליקי"), "Alexander's Path" (1958, "הנתיב של אלכסנדר") ו-"Riding to the Tigris" (1959, "רכיבה לחידקל"). לאחר מכן היא המשיכה את זיכרונותיה עם "Dust in the Lion's Paw. Autobiography 1939–1946" (1961, "אבק בכף רגלו של האריה"), ופרסמה ספר היסטוריה "Rome on the Euphrates: The Story of a Frontier" (1966, "רומא על הפרת") ואוסף נוסף של מאמרים, "The Zodiac Arch" (1968, "קשת המזלות").
מסעה האחרון היה לאפגניסטן, וב-1970 היא פרסמה את "The Minaret of Djam: An Excursion into Afghanistan" ("צריח המסגד של ג'אם: סיור באפגניסטן"). בעת יציאתה לגמלאות באסולו, מלבד תסקיר קצר בשם "Turkey: A Sketch of Turkish History" (1971, "טורקיה: שירטוט קל של היסטוריה טורקית"), עסקה בחיבור אוסף חדש של מאמרים, "A Peak in Darien" (1976), ובהכנת אוספים נבחרים של מכתביה "Letters" (8 כרכים, 1974-82, "מכתבים") ו-"Over the rim of the world: selected letters" (כרך אחד, 1982, "מעל שפת העולם: מכתבים נבחרים"), ושל כתבי מסעותיה, "The Journey's Echo" (1988, "הד המסע").
סטארק נפטרה באסולו ב-9 במאי 1993, מספר חודשים לאחר יום הולדתה המאה.
כתביה
כמעט כל ספריה פורסמו בהוצאת ג'ון מאריי בלונדון.
ספריה הזמינים לקריאה ברשת
The Valleys Of The Assassins The Southern Gates Of Arabia: A Journey In The Hadhramaut Letters From Syria Ionia: A Quest Dust In The Lion's Paw
Devotion
Devotion (בתרגום חופשי: מסירוּת) הוא האלבום השני של אבישי כהן, שיצא במרץ 1999 בהוצאת Stretch Records האמריקנית בארצות הברית.
הסגנון של Devotion הוא בעיקרו ג'אז בשילוב מאפיינים רבים של מוזיקה אתנית וסוגות נוספות. ניתן לזהות באלבום רכיבים אוריינטליים, לטיניים, בלוז, פאנק, מוזיקה קלאסית, ועוד. כהן עצמו מסתייג משימוש במונחים כדי לתאר מוזיקה. מעבר לסגנון האקלקטי המתבסס בג'אז ומושפע מהמורשת התרבותית של כהן, רבים מהלחנים מתאפיינים במשקלים מורכבים ופוליריתמיקה – כל אלו סימני הכר בולטים אצל כהן בקריירת הסולו שלו. האלבום כולו אינסטרומנטלי למעט השיר Linda De Me Corazon, ומלבדו והנעימה Candela City, כל הלחנים באלבום נכתבו על ידי כהן.
הרכב שישיית הנגנים העומד בבסיס האלבום מורכב מאותה שישיה (למעט אחד) שהיוותה את ההרכב המבצע העיקרי באלבומו הקודם Adama: כהן בעיקר על קונטרבס, הופמן על עוד וגיטרה, לינדנר על פסנתר, בלרד על תופים, דייוויס על טרומבון, ובמקום ווילסון משתתף ג'ימי גרין על סקסופון וחליל. בנוסף לשישיה העיקרית מתארחים אמנים נוספים.
El Capitan & The Ship At Sea נכתב בהקדשה ליוצר הג'אז הנודע הוראס סילבר, שברכה מאתו מעטרת את הערות האלבום.
The Gift נכתב בהקדשה לגדול הג'אז צ'יק קוריאה, הבעלים של חברת התקליטים Stretch Records שהפיקה את Devotion ואת קודמו Adama, ומי שבמידה לא מבוטלת אחראי לפריצה הגדולה של כהן לתודעה העולמית ושאיתו המשיך כהן לנגן במקביל לפיתוח קריירת הסולו שלו. באותה תקופה כהן ניגן בהרכבו Origin שכלל גם את בלרד ודייוויס. הפתיחה מבוססת על מנגינה ישראלית בשם "כל הכוכבים".
Bass Suite #3 הוא סוויטה לבאס, שלישית במספר לאחר שתי סוויטת באלבום Adama, ובעלת שני חלקים. החלק הראשון מבוצע בקונטרבס, פתיחתו מנוגנת בקשת והמשכו בפריטה בליווי כלי הקשה, חליל וטרומבון. החלק השני, ברצועה החותמת את האלבום, מבוצע בגיטרת בס, ובסגנון פופ. מלודיית הבאס בחלק זה מהווה את בסיס הלחן לשיר It's Been So Long שנכתב על ידי כהן מאוחר יותר והוקלט באלבומו Aurora.
Ot Kain (אות קין) נכתב מתוך השראה משיר שכתב שי ימיני, חבר של כהן (מי שהוקדשה לו הרצועה Shay Ke באלבומו הבא של כהן, Colors). השיר הופיע בהערות האלבום.
בית קדרות (סדרה, 2005)
בית קדרות (באנגלית: Bleak House) היא סדרת דרמה של ה-BBC בת 15 פרקים, עיבוד לרומן "בית קדרות" מאת צ'ארלס דיקנס שיצא לאור בשנים 1852–1853. ההפקה עתירת הכוכבים שודרה בערוץ BBC One מאוקטובר עד דצמבר 2005, וזכתה לשבחי המבקרים והצופים. סך ההוצאות של ההפקה הסתכמו ב-8 מיליון ליש"ט.
Devotion
Ti-Da-Do-Di-Da הוא היצירה הראשונה שכתב כהן עבור רביעיית מיתרים. מלבד הופעת האורח של הרביעייה, שחברים בה אידה לוין (בתפקיד כינור ראשון), כרמית צורי (כינור שני), רוברט ריינהרט (ויולה) ופרד שרי (צ'לו), גם מתארח דני פרידמן על בלפון.
אילנית הכיס
אילנית הכיס שם מדעי: Gastrotheca) היא סוג של דו-חיים ממשפחת ההמיפרקטיים החיים באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית וכולל 74 מינים. חלק מהחוקרים רואים בהם סוג של אמפיגנטודונטים.
Devotion
Linda De Mi Corazon הוא השיר היחיד באלבום שאינו אינסטרומנטלי, ומבוצע על ידי הזמרת קלאודיה אקוניה שגם ביצעה הופעת אורח ב-Adama. זהו שיר לאדינו המוכר יותר בשם Yo M'enamori D'un Ayre. לימים הוקלט השיר בביצועו הווקאלי של כהן בעצמו באלבומו שעות רגישות. בחלק מאלבומיו והופעותיו כהן נוהג לבצע שירי לאדינו ועיבודים אינסטרומנטליים שלהם, חלק ממורשתו הספרדית שהועברה לו מאמו.
בית קדרות (סדרה, 2005)
את התסריט כתב אנדרו דייוויס, והפיקו נייג'ל סטפורד-קלארק, סאלי היינס ולורה מאקי. ביימו ג'סטין צ'דוויק וסוזאנה וייט.
Devotion
Candela City הולחן על ידי ג'ייסון לינדנר, נגן הפסנתר באלבום, שמלבד Adama השתתף גם באלבומו הבא של כהן Colors.
אילנית הכיס
אלו צפרדעים קטנות בגודלם החיות על קרקע יערות הגשם באזורים לחים.
Devotion
המשתתפים באלבום
אמנים אורחים: רביעיית מיתרים:
אילנית הכיס
מינים אלה מצטיינים בשמירה על הביצים. לנקבות בסוג זה "כיס", המזכיר מעט כיס של קנגורו ובו נמצאות הביצים עד בקיעתם. לאחר הבקיעה הנקבה מביאה את הראשנים למקור מים.
בית קדרות (סדרה, 2005)
הסדרה זכתה בפרס פיבודי לשנת 2005.
בישראל שודרה הסדרה בשם "הצוואה".
תקציר עלילה
המאבק על הירושה בתיק "ג'ארנדייס נגד ג'ארנדייס" נמשך שנים רבות, ומרחף מעל ראשיהם של יורשים אפשריים רבים, בגלל מספר צוואות סותרות. ג'ון ג'ארנדייס מבית קדרות הוא אחד המוטבים, והוא מקבל לביתו בברכה את בני הדודים היתומים אדה קלייר וריצ'רד קרסטון, שאף הם יורשים פוטנציאליים, ואת אסתר סמרסון כבת חסותו שתהיה בת לוויה לאדה. ליידי הונוריה דדלוק, הנשואה לברונט סר לסטר, היא גם צד לתיק הירושה. עורך הדין של משפחת דדלוק, טאלקינגהורן, חושד שיש לליידי דדלוק קשר כלשהו עם אדם בשם נימו שמת לאחרונה. הוא מנסה לגלות את זהותו של נימו, ובמקביל ליידי דדלוק בעצמה מנסה בחשאי לגלות פרטים על האיש המת. בינתיים ריצ'רד ואדה מתאהבים זה בזו. ריצ'רד משנה את דעתו שוב ושוב בנוגע לעיסוק שבו יבחר - בהתחלה הוא מחליט להיות רופא, אחר כך עורך דין ואחר כך חייל - אבל הסיכוי להתעשר מהירושה שצפויה להגיע מתחילה לכלות אותו, על אף שג'ון מזהיר אותו שלא יתלה תקוות באפשרות זו. אסתר ורופא צעיר בשם אלן וודקורט נמשכים זה אל זו, אבל אסתר מרגישה שהיא איננה ראויה לו, והוא מקבל משרה כרופא על אונייה.
פקיד במשרד עורכי דין בשם מר גאפי מתאהב באסתר, ומקווה שהיא תחזיר לו אהבה כשהוא יעזור לה לגלות את זהותם של הוריה. הוא מוצא קשר בינה לליידי דדלוק ולאיש המת נימו, שמתברר ששמו האמיתי הוא קפטן ג'יימס הודון. עוד מגלה גאפי צרור מכתבים שכתבה ליידי דדלוק ונמצאים אצל קרוק בעל הבית השיכור של נימו. ליידי דדלוק מבינה שאסתר היא בתה ובתו של קפטן הודון, אותה ילדה לפני נישואיה, ונאמר לה שהיא מתה. היא מתוודה בפני אסתר אבל משביעה אותה לשמור את הדבר בסוד. אסתר נדבקת במחלת האבעבועות וכמעט מתה. היא מחלימה לבסוף אבל פניה נשארות מצולקות. ג'ון מציע נישואים לאסתר והיא מקבלת את הצעתו. הוא משכנע אותה לשמור בסוד את אירוסיהם עד שתהיה בטוחה שהיא רוצה בכך. בינתיים טלקינגהורן צובר לעצמו אויבים. הוא מצליח לנחש את סודה של ליידי דדלוק ומשתמש בכך כדי לגרום לה לעשות כדבריו.
טלקינגהורן נרצח, ואין מחסור בחשודים. האשמה מוטלת על ליידי דדלוק, אבל המפקח באקט מגלה שהורטנז, מי שהייתה המשרתת האישית שלה, היא הרוצחת והיא ניסתה להפליל את ליידי דדלוק. ריצ'רד ואדה נישאים בסתר. הוא אובססיבי בנוגע למשפט, בעידודם של הרולד סקימפול, חברו חסר המצפון של ג'ון ג'ארנדייס ושל עורך הדין הערמומי ווהלס. כתוצאה מכך ריצ'רד נותר חסר פרוטה ובריאותו מדרדרת. המכתבים של הודון - שכתבה ליידי דדלוק בצעירותה ושמגלים את סודה - מתגלגלים לידיו של מלווה הכספים סמולוויד. והוא מוכר את המכתבים לסר לסטר. ליידי דדלוק שחשה אשמה על כך שהונתה את בעלה, בורחת מהבית כדי לא להביא חורבן עליו. סר לסטר לא מספיק להגיד לה שלא אכפת לו מה היה בעברה. הוא לוקה בהתקף לב חמור אבל שולח את המפקח באקט למצוא אותה. באקט מבין בסופו של דבר היכן היא נמצאת - בבית הקברות שם קבור הודון - אבל הם מגיעים מאוחר מדי ואסתר מוצאת את אמה מתה מתשישות ומקור. צוואה נוספת מתגלה שמביאה לסוף המשפט והירושה נופלת בחלקם של ריצ'רד ואדה. אבל מתברר שלא נשאר כלום מהירושה, כי כל הכסף התכלה במהלך השנים על שכר טרחה לעורכי הדין. ריצ'רד מתמוטט, הוא חולה בשחפת ועד מהרה הוא נפטר. אלן מכריז על אהבתו לאסתר, אשר דוחה אותו מפני שהיא חשה מחויבות להינשא לג'ון. אדה ההרה חוזרת לבית קדרות. ג'ון משחרר את אסתר מהאירוסים ביניהם, ביודעו שהיא אוהבת את אלן. אסתר ואלן נישאים וכולם נוכחים בחתונתם.
העיבוד
הסדרה נמשכת כשמונה שעות ומכסה את רוב הדמויות וקווי העלילה שברומן. דמויות שאינן מופיעות בעיבוד זה הם אשתו של סנגסבי, בעל חנות כלי כתיבה; אשתו ונכדו של סמולוויד, מלווה הכספים; פקיד בית המשפט טוני ג'ובלינג; ג'ליבי פושט הרגל; הדודנים של סר לסטר דדלוק; ומשפחת בגנט, חבריו של הסמל ג'ורג'. הדמות של קלאמב, הפקיד של טלקינגהורן, נוספה על ידי התסריטאי כדי להציג את מניעיו ומעשיו של טלקינגהורן.
רוב קווי העלילה מתוארים כפי שהם ברומן, אם כי מקוצרים במקצת. פרט למקרים שהושמטו דמויות המשנה שמופיעות ברומן. למשל מציאת המכתבים של ליידי דדלוק שונה מזו שברומן, כי הדמויות של טוני ג'ובלין וסמולוויד הצעיר אינן קיימות בסדרה. כמו גם האיחוד בין ג'ורג' לאמו מתרחש ברומן בעזרתה של גברת בגנט, שגם היא אינה מופיעה בסדרה. קו העלילה הנוגע לקנאתה של גברת סנגסבי בבעלה הושמט כליל מהסדרה.
הפקה
הצילומים נערכו בהרטפורדשייר, בדפורדשייר ובקנט החל מפברואר 2005 עד יולי 2005. החזית של צ'סני וולד, ביתם של בני משפחת דדלוק, צולמה בקובהאם הול שבקנט, כמו גם חזית הבניין ששימש למשרדו של טלקינגהורן. קובהאם הול שימש גם לצילומי פנים של צ'סני וולד כמו המסדרון וגרם המדרגות. אינגייטסטון הול באסקס שימש לצילומי הפנים של "בית קדרות". בתים נוספים שבהם נערכו צילומי פנים או גן כוללים את בולס פארק בהרטפורדשייר, ברומהאם הול בברומהאם שבברדפורדשייר, ובלוטן הו בברדפורדשייר.
הצי הארגנטינאי
הצי הארגנטינאי, או הצי של הרפובליקה הארגנטינאית או הארמדה של הרפובליקה הארגנטינאית (בספרדית: La Armada de la República Argentina, או Armada Argentina; מקובל להוסיף את הקיצור ARA לפני שמן של אוניות הצי הארגנטינאי) הוא הכוח הימי של ארגנטינה. הצי הוא אחד משלוש הזרועות של הכוחות המזוינים של ארגנטינה, יחד עם חיל האוויר הארגנטינאי וצבא ארגנטינה. יום הצי הארגנטינאי מצוין ב-17 במאי, התאריך בו ניצחה ארגנטינה בקרב מונטווידאו את הצי הספרדי, במהלך מלחמת העצמאות של ארגנטינה.
המאה ה-19
הצי הארגנטינאי הוקם לאחר מהפכת מאי, שהסתיימה ב-25 במאי 1810, והחלה את מלחמת העצמאות של ארגנטינה. חוסה מריה סלאסר, מושל מונטווידאו הנאמנה לכתר הספרדי הטיל מצור ימי על בואנוס איירס ב-3 בספטמבר 1810. החונטה שהנהיגה את המרד הטילה על פרנסיסקו דה גורוצ'גה (Francisco de Gurruchaga) להקים כוח ימי. הוא השיג וחימש שלוש ספינות, ואייש אותן בצוותים של שכירי חרב, ימאים זרים שלא דיברו ספרדית. משימתו הראשונה הייתה להחיש סיוע למפקד צבא המורדים, מנואל בלגראנו, שהסתבך במסעו בפרגוואי. שלוש הספינות של המורדים נשלחו במעלה הנהר פרנה לכיוון מונטווידאו. המלוכנים שלחו מולם כוח של שבע ספינות, שאוישו בידי צוותים מנוסים יותר. הקרב הימי הראשון שבו נטלו חלק כלי שיט של ארגנטינה התרחש ב-2 במרץ 1811, והסתיים בהשמדת צי המורדים כולו.
עלות החזקת הצי הייתה גדולה, ולכן רוב האוניות הופעלו על ידי פרייבטירים. בראון הוביל את הצי גם במלחמת ארגנטינה–ברזיל (1825–1829), וכן בהדיפת ההסגר שהטילו בריטניה וצרפת על ארגנטינה (1845–1850), שני מאבקים שהסתיימו בניצחון ארגנטינאי.
מרוץ החימוש בין ארגנטינה וצ'ילה
לארגנטינה ולצ'ילה היו טענות בעלות על פטגוניה, האזור הדרומי ביותר בדרום אמריקה, והדבר הביא למתיחות בין שתי המדינות עוד משנות ה-40 של המאה ה-19. באותה תקופה היה הכוח הימי של שתי המדינות קטן מאוד, אם בכלל. ואולם, בעשורים הבאים החלו ארגנטינה, צ'ילה וברזיל להגדיל את כוחן הימי. תחילה התחזקה צ'ילה, כדי להתגונן מפני האימפריה הספרדית נגדה נלחמה במלחמת איי צ'ינצ'ה, 1864–1866. במקביל החלה ארגנטינה להתחמש, כמהלך נגד להתחמשותה של ברזיל. ארגנטינה רכשה שתי ספינות מלחמה מטיפוס מוניטור, שנקראו לוס אנדס ולוס פלטה. הספינות נרכשו ממספנת האחים ליירד, בבריטניה, בצירוף שתי ספינות תותחים. הן סופקו לצי הארגנטינאי ב-1874 ו-1875.
המתח בין צ'ילה לארגנטינה סביב הסכסוך בפטגוניה עלה ב-1872 וב-1878, כאשר אוניות מלחמה צ'ילאניות השתלטו על אוניות סוחר שהפליגו באזור הנתון במחלוקת כשהן מצוידות ברישיון ארגנטינאי. אוניית מלחמה ארגנטינאית נקטה צעד דומה ב-1877 כלפי אוניית סוחר שהיה לה רישיון צ'ילאני. מהלכים אלה כמעט והובילו למלחמה בנובמבר 1878, כאשר שייטת של אוניות מלחמה ארגנטינאיות נשלחה אל נהר סנטה קרוס, והצ'ילאנים הגיבו במהלך דומה. הסכם שלום שנחתם בחופזה מנע את העימות.
בשנים הבאות היו שתי המדינות עסוקות בעימותים אחרים, ולפיכך לא היו יכולות להכריע את תביעותיהן באמצעות כוח ימי. ארגנטינה לחמה במבצע כיבוש המדבר (1870–1884), ואילו צ'ילה הייתה מעורבת במלחמת האוקיינוס השקט, מול בוליביה ופרו (1879–1883). עם זאת, שתי המדינות המשיכו ברכישת אוניות מלחמה. מלחמת האזרחים בצ'ילה ב-1891 לא עצרה את השאפתנות הימית של צ'ילה, אלא הגבירה אותה. הצי הצ'ילאני הכריז על נאמנותו לקונגרס כנגד הנשיא והצבא, וניצחונו של הקונגרס הביא לעלייתו של מפקד הצי הצ'ילאני, אדמירל חורחה מונט לתפקיד נשיא המדינה. בעקבות הניצחון זכה הצי ליוקרה רבה ולתקציבים גדולים. לעומתו, הצי הארגנטינאי הסתבך בתמיכה במרידות שכשלו, אך המתיחות הנמשכת מול צ'ילה הביאו לכך שהדבר לא פגע בצי, בשל חיוניותו.
בין השנים 1887–1901 רכשה צ'ילה שלוש אוניות מערכה, חמש סיירות ממוגנות ושתי סיירות משוריינות. ארגנטינה רכשה בתקופה זו שתי אוניות מערכה, שלוש סיירות מוגנות ושש סיירות משוריינות. ארגנטינה בדקה אפשרות להזמין שתי אוניות מערכה נוספות ב-1901. מרוץ החימוש בין שתי המדינות הסתיים ב-1902 בהתערבותה של בריטניה, שחששה ממלחמה שהייתה עלולה להזיק לאינטרסים המסחריים שלה באזור. בנוסף לאינטרס הברטי, שני הצדדים הבינו שהנטל הכלכלי העצום של בניית ואחזקת צי חדיש כבד מאוד, ושלא יוכלו להמשיך הלאה ללא קריסה כלכלית. בהסכם שנחתם בסנטיאגו דה צ'ילה ב-28 במאי 1902 הסכימו שתי המדינות שלא להזמין עוד אוניות מלחמה בחמש השנים הקרובות ללא מתן הודעה מוקדמת של 18 חודשים. אוניות שהוזמנו ולא הושלמו נמכרו לבריטניה וליפן.
מרוץ החימוש בין ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה
בעוד ארגנטינה וצ'ילה מתחרות זו בזו על השגת העליונות הימית, פיגרה ברזיל הרחק מאחור. בעשור האחרון של המאה ה-19 ידעה ברזיל רצף של מהפכות ומרידות, שהביאו לכך שבסוף המאה הידלדל הצי ל-45% ממצבת כח האדם שהייתה בו מספר שנים לפני כן, ושתי האוניות המודרניות היחידות היו שתי אוניות קטנות להגנת חופים. זאת, לעומת הציים הגדולים שהחזיקו ארגנטינה וצ'ילה, שהיו חדישים בהרבה. ברזיל, שאוכלוסייתה גדולה פי שלושה מזו של ארגנטינה ופי חמישה מזו של צ'ילה, סברה שזכותה לתפוס מקום מוביל בין ציי אמריקה הדרומית.
שעתה של ברזיל באה עם הזינוק במחירי הקפה והגומי בסוף המאה ה-19 ובעשור הראשון של המאה ה-20. בין 75% ל-80% מהקפה בעולם היה במקורו בברזיל, והכנסות הממשלה הברזילאית עלו באופן דרמטי. פוליטיקאים ברזילאים בולטים רצו שארצם תוכר כמעצמה בינלאומית, וצי חזק נראה להם כמכשיר קריטי להשגת מטרה זו, למרות לחץ מבריטניה ומארצות הברית שלא להיכנס לתוכנית שאפתנית להגדלת הצי.
ברזיל הזמינה תחילה שש אוניות מערכה קטנות, אך ב-1906 התחוללה מהפכה בעולם הלוחמה הימית, עם השקתה של אה"מ דרדנוט. אונייה זו הייתה כה מהפכנית, עד שהפכה למעשה את כל אוניות המערכה הקיימות עד אז למיושנות (ולכן נקראו "פרה-דרדנוט"). ברזיל שדרגה את הזמנתה, ושינתה אותה להזמנת שתי אוניות מערכה חדישות על פי עקרונות הדרדנוט. בכך הייתה לכוח הימי השלישי בעולם, אחרי הצי המלכותי הבריטי וצי ארצות הברית, שהיה בעל אוניות כאלה, הרבה לפני ציים ותיקים וגדולים בהרבה כמו הצי הקיסרי הגרמני, הצי הקיסרי היפני, והצי הרוסי הקיסרי. שכנותיה של ברזיל, ארגנטינה וצ'ילה, נחרדו מעוצמתה החדשה של ברזיל ומיהרו אף הן להזמין אוניות כאלה, על אף ההוצאה העצומה שהייתה כרוכה בכך.
ברזיל התכוונה להזמין אונייה שלישית, גדולה אף יותר, אך קריסת מחירי הקפה והגומי הביאו לכך שלא תוכל לממש את הרכישה. ניסיון לרכוש אונייה אחרת נכשל בשל תחילתה של מלחמת העולם הראשונה: המספנות הבריטיות התמקדו בבניית אוניות עבור הצי הבריטי ולא הורשו, גם לא היו יכולות, לעסוק בבניית אוניות עבור ציים זרים. בריטניה רכשה את האוניות שנבנו עבור ברזיל וצ'ילה, אך האוניות הארגנטינאיות שנבנו בארצות הברית, שהייתה נייטרלית עד 1917, הושלמו ב-1915 ונמסרו לארגנטינה. עם זאת, פרוץ המלחמה הפסיק את מרוץ החימוש.
המאה ה-20
כאמור, כחלק ממירוץ החימוש האזורי עבר הצי הארגנטינאי לקראת סוף המאה ה-19 תהליך של מודרניזציה. לקראת תחילתה של המאה ה-20 כלל הצי 5 סיירות משוריינות, 4 אוניות מחופות שריון להגנת החופים, 3 סיירות מהירות מדרג שני מתוצרת בריטניה, 7 סיירות קטנות וספינות תותחים, 4 משחתות, ו-22 ספינות טורפדו. אוניות אלה נבנו בעיקר באיטליה, בריטניה צרפת וספרד, ועל סיפונן שירתו למעלה מ-600 קצינים ו-7,760 מלחים. בנוסף לצוותי האוניות, היה בצי בטליון של נחתים וסוללת ארטילריה.
ארגנטינה שמרה על נייטרליות במהלך שתי מלחמות העולם, אך המשיכה לחזק את הצי. ב-1940 היה הצי הארגנטינאי השמיני בגודלו בעולם, אחרי הציים של המעצמות האירופיות (הצי המלכותי הבריטי, הצי הצרפתי, הצי הגרמני, הצי האיטלקי והצי הסובייטי) והציים של ארצות הברית ויפן, והגדול ביותר באמריקה הלטינית. לאחר תוכנית הרחבה והתעצמות שנמשכה עשר שנים ועלתה 60 מיליון דולר, כלל הצי שתי אוניות מערכה מתוצרת ארצות הברית, שיוצרו בעשור השני של המאה ה-20 ועברו תהליך חידוש מקיף, שלוש סיירות חדישות, תריסר משחתות מתוצרת בריטניה, ושלוש צוללות. זאת, בנוסף לשולות מוקשים, יוקשות, אוניות להגנת חופים וספינות תותחים. כחלק מהרחבת הצי, נוספה לו זרוע אווירית. ארגנטינה היא אחת משתי המדינות היחידות בדרום אמריקה שהפעילה נושאות מטוסים (השנייה היא ברזיל). שתי נושאות המטוסים שהפעילה ארגנטינה היו וינטיסינקו דה מאז'ו (Veinticinco de Mayo) ואינדפנדנסיה (Independencia).
הצי הארגנטינאי היה מעורב במשך השנים בהגנה על הדיג, יחד עם משמר החופים. אחת התקריות הידועות שאירעו בתחום זה היה ירי של משחתת ארגנטינאית על מכמורתנית סובייטית, שסירבה להיענות לדרישת האונייה הארגנטינאית להתלוות אליה למאר דל פלאטה. תקריות דומות אירעו גם בשנים שלאחר מכן.
הצי הארגנטינאי נטל חלק במהפכות הצבאיות במהלך המאה ה-20. בתקופת המשטר הצבאי בארגנטינה השתתפו קצינים וחיילים של הצי במלחמה המלוכלכת, בה נחטפו אלפי אזרחים ארגנטינאיים, עונו ונרצחו על ידי הכוחות הצבאיים של חונטה הצבאית השלטת. בית הספר למכניקה של הצי, שנודע בראשי התיבות ESMA (Escuela de Mecánica de la Armada) היה אחד המרכזים הידועים בהם עונו הנחטפים. במהלך תקופה זו תמכו ראשי הצי בפתרון צבאי לסכסוכים הטריטוריאליים שבהם הייתה נתונה ארגנטינה מזה שנים רבות: הסכסוך עם צ'ילה על האיים בתעלת ביגל, והסכסוך המתמשך עם בריטניה על השליטה באיי מלווינס, איי פוקלנד בפי הבריטים.
מלחמת פוקלנד
בעת מלחמת פוקלנד, אפריל - יוני 1982, היה הצי הארגנטינאי מורכב מכלי שיט שנבנו במהלך מלחמת העולם השנייה או מיד לאחריה ועברו מודרניזציה ושדרוג (צוללת אחת מתוצרת ארצות הברית, נושאת מטוסים מסדרת קולוסוס מתוצרת בריטניה, סיירת שיוצרה בארצות הברית וארבע משחתות, לצד כמה אוניות חדישות יותר (שתי משחתות מטיפוס 42 מתוצרת בריטניה, שלוש קורבטות מתוצרת צרפת, וצוללת אחת מתוצרת גרמניה). לצד אוניות המלחמה פעלו אוניות עזר, ובהן כמה מיכליות אזרחיות שחברת הספנות הארגנטינאית ELMA (Empresa Líneas Marítimas Argentinas), אוניות משא, ואף שתי אוניות שוברות קרח. הצי לא היה מוכן למלחמה: שתי משחתות חדישות מסדרת MEKO, שהוזמנו בגרמניה, לא היו מוכנות עדיין, וכך גם קורבטות ומשחתות שהיו עדיין בתהליכי ייצור במדינות שונות באירופה.
הצי הארגנטינאי הוביל את הפלישה לאיי פוקלנד, אך מבחינה אסטרטגית וטקטית נטל רק חלק קטן יחסית בעימות עם הצי המלכותי הבריטי. ב-2 במאי הטביעה הצוללת הגרעינית הבריטית אה"מ קונקורר (Conqueror) את הסיירת הארגנטינאית גנרל בלגרנו, שהייתה - על פי הערכת הבריטים - בדרכה לאיים, כדי לסייע בתקיפת כוח המשימה הבריטי. 323 מלחים וקצינים ארגנטינאים (מתוך צוות שמנה 1,138 איש) נספו. הצי הבריטי איים שכל אונייה ארגנטינאית שתתרחק מהחוף יותר מ12 מייל (כ-22 ק"מ) תוטבע. בעקבות האיום הבריטי והטבעת "גנרל בלגרנו" הסתגר צי הארגנטינאי בנמליו עד סוף המלחמה.
תרומתו של הצי למלחמה הייתה בהנחתת הכוחות לפלישה הראשונית לאיים, וכן בתקיפות של מטוסי זרוע האוויר של הצי. מטוסי דאסו ברגואה סופר אטנדר חמושים בטילים נגד אוניות מדגם אקסוסט הטביעו את המשחתת הבריטית אה"מ שפילד ואת אוניית המשא אטלנטיק קונבייר, ומטוסי A-4 סקייהוק הטביעו את משחתת הבריטית אה"מ ארדנט. הצי סיפק גם בטליון של נחתים, שהשתתף בהגנה על העיירה סטנלי. טיל "אקסוסט" שהותאם לירי ממשגר קרקעי שוגר מאזור נמל סטנלי, ופגע ישירות באונייה אה"מ גלמורגן. מטוסים של הצי ביצעו גיחות סיור בניסיון לאתר את אוניות הצי הבריטי ולזהות מטרות עבור מטוסי התקיפה, ומטוסי תובלה השתתפו בסיוע הלוגיסטי.
שתי צוללות ארגנטינאיות השתתפו גם הן בלחימה. סאן לואיס פעלה סביב האיים וניסתה כמה פעמים לפגוע באוניות בריטיות, אך ללא הצלחה, כנראה בשל תקלות בטילי הטורפדו ששיגרה. סנטה פה נשלחה לאיי ג'ורג'יה במשימת אספקה עבור הכח הארגנטינאי באיים. לאחר השלימה את משימתה התגלתה בידי אוניות ומסוקים בריטיים, שהצליחו לפגוע בה ולהוציא אותה מכלל שימוש. הצוות הצליח לעגון את הצוללת ליד המזח בעיירה גריטויקן, ולאחר מכן הצטרף לכוח הקרקעי במקום. הכוח הארגנטינאי, עם צוות הצוללת, נכנע לבריטים זמן קצר לאחר מכן. הצוללת עצמה טובעה בידי הבריטים לאחר המלחמה.
סוף המאה ה-20
לאחר מלחמת פוקלנד עבר הצי הארגנטינאי שינוי משמעותי. המשחתות מתקופת מלחמת העולם השנייה הוצאו מן השירות, ובמקומן נקלטו משחתות מסדרת MEKO, מתוצרת גרמניה. נקלטו גם שתי צוללות חדשות מסדרת TR-1700, גם הן מתוצרת גרמניה. התוכנית לכתחילה הייתה לרכוש שש צוללות, שארבע מהן ייבנו בארגנטינה, אך בסופו של דבר נבנו רק שתיים בגרמניה.
היכולות האמפיביות של הצי הארגנטינאי הצטמצמו באופן משמעותי עם הוצאתה מן השירות של הנחתת קאבו סן אנטוניו. האונייה הוחלפה על ידי אוניית המשא בהאיה סאן בלאס, שהותאמה לנשיאת נחתות וציוד עבור כוח אמפיבי. ב-2006 שקלה ארגנטינה רכישת אוניית לוחמה אמפיבית מסוג אוניית נחיתה בעלת מַעַגֵנָה (LPD Landing Platdorm, Dock) מתוצרת צרפת, מסדרת "אוראגאן". הרכישה התבטלה לאחר שהסתבר כי בבניית האונייה הצרפתית נעשה שימוש רב באזבסט, ויצר סיכון בריאותי חמור. ב-2010 הציעה צרפת לארגנטינה לרכוש את אוניית הסער האמפיבית פודר (Foudre), אך זו נמכרה בסופו של דבר לצ'ילה. צרפת העבירה לארגנטינה גם ספינת אספקה, פטגוניה.
ב-1988 הוצאו מטוסי הסקייהוק של הצי משירות. מטוסי הקרב היחידים שנותרו בשירות הצי היו מטוסי דאסו ברגואה סופר אטנדר. ארגנטינה רכשה מישראל מטוסי סקייהוק משודרגים, אך בשל אמברגו שהטילה ארצות הברית לא הייתה ישראל יכולה לספק אותם. במקום זאת שדרגה התעשייה האווירית בישראל את מטוסי ה-S-2E טראקר ללוחמה נגד צוללות של הצי הארגנטינאי לדגם המתקדם יותר, S-2T סופר טראקר.
ב-שנות ה-90 של המאה ה-20 הוסר האמברגו, וארגנטינה יכולה הייתה לרכוש מארצות הברית מטוסי P-3 נפטון לסיור ימי, במקום מטוסי L-188 אלקטרה ששירתו בצי עד אז, והיו למעשה מטוסים אזרחיים שהוסבו למטרה זו. בנוסף, הוסבו גם מטוסי ביצ'קראפט קינג אייר דגם 200 אזרחיים למשימות סיור ימי.
נושאת המטוסים "ויינטיסינקו דה מאז'ו" הוצאה מן השירות בשנת 2000, אך הצי לא קלט אונייה אחרת במקומה. עם זאת, הצי הארגנטינאי שומר על כשירותם של טייסיו לפעילות מעל נושאת מטוסים, על ידי שיתוף פעולה עם ברזיל וארצות הברית. הטייסים הארגנטינאים מתאמנים על נושאת המטוסים הברזילאית סאו פאולו, ומתרגלי נחיתות והמראות גם מנושאות מטוסים של צי ארצות הברית העוברות מדי פעם באזור. התרגילים עם צי ארצות הברית נקראים "תמרוני גאוצ'ו-גרינגו".
ארגנטינה הייתה המדינה היחידה מבין מדינות אמריקה הלטינית שהשתתפה במלחמת המפרץ ב-1991. הצי הארגנטינאי שלח משחתת וקורבטה, ובשלב מאוחר יותר החליפו אותן קורבטה ואוניית אספקה. האוניות הארגנטינאיות השתתפו בהסגר הימי שהוטל על ידי האו"ם ובהשגת שליטה על המרחב הימי במפרץ הפרסי. המבצע הארגנטינאי נקרא "מבצע אלפיל" (Operación Alfil, ספרדית: בישוף) ובמהלכו יירטו האוניות הארגנטינאיות יותר מ-700 כלי שיט והפליגו יותר מ-40,000 קילומטרים. הצלחת המבצע סייעה לארגנטינאים להתאושש ממה שכונה "סינדרום המלווינאס".
בין 1990 ל-1992 השתתפו ספינות סיור מסדרת באראדרו של הצי הארגנטינאי בכוח המשקיפים של האו"ם במרכז אמריקה, במפרץ פונסקה. ב-1994 השתתפו 3 קורבטות מסדרת דראמונד במבצע קיום דמוקרטיה (Operation Uphold Democracy) בהאיטי. ב-2003 השתתפה אונייה ארגנטינאית לראשונה בתרגיל של קבוצת קרב ימית של צי ארצות הברית. המשחתת סאראנדי הצטרפה לנושאת המטוסים אנטרפרייז ולקבוצת הקרב שלה, וסופחה לשייטת המשחתות ה-18, כחלק מתרגיל שנערך בים התיכון.
הצי הארגנטינאי בעשורים הראשונים של המאה ה-21
במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-21 משתתף הצי הארגנטינאי באימונים משותפים עם ציים שונים, ובהם צי ארצות הברית והציים של ברזיל, ספרד, צרפת, קנדה, דרום אפריקה, איטליה, אורוגוואי וצ'ילה. אימונים אלה נועדו גם כדי לגבש תורת לחימה והפעלה משותפת, ולכן הם נערכים באופן קבוע. הצי הארגנטינאי משתתף, יחד עם הצי הצ'ילאני ב"פטרול אנטארקטיקה הימי המשותף" (Patrulla Antártica Naval Combinada), שנועד להגן על כל כלי השיט המסיירים באזור אנטארקטיקה, לתיירות ולחקר מדעי. הצי אחראי גם על תחזוקת הבסיסים הארגנטינאיים באנטארקטיקה.
ב-2010 הכריז הצי על תחילת בנייתן של ארבע ספינות סיור להגנת המרחב הימי (Patrulleros de Zona Marítima) בעלות הדחק של 1,800 טון. הפרויקט היה אמור להיות משותף לצ'ילה ולקולומביה, אך לא יצא אל הפועל. באותה שנה הכריז של ההגנה של ארגנטינה על פיתוח מערכת לשיגור טילי אקסוסט ממטוסי P-3 אוריון של הצי. בנוסף, הודיע השר על פיתוח מערכת להגנת חופים שגם היא תהיה מבוססת על טילי האקסוסט.
ב-2012 נעצרה אוניית האימונים של הצי ליברטאד כאשר עגנה בגאנה. בית המשפט במקום הורה על עצירת האונייה על פי דרישת נושי החוב הלאומי של ארגנטינה. ב-15 בדצמבר 2012 פסק בית הדין הבינלאומי לחוקי הים של האו"ם (UN International Tribunal for the Law of the Sea) פה אחד שלאונייה הארגנטינאית יש חסינות, ככלי שיט צבאי, ולפיכך כל גאנה לשחרר אותה מיד וללא כל תנאים. ארבעה ימים לאחר מכן שוחררה האונייה, והגיעה לנמל מאר דל פלאטה ב-9 בינואר 2013.
הזרוע האווירית
הזרוע האווירית של הצי הארגנטינאי (ספרדית: Comando de Aviación Naval Argentina, מילולית: פיקוד התעופה האווירית של הצי הארגנטינאי, בראשי תיבות: COAN) הוא הכוח האוויר של הצי הארגנטינאי, ואחד מארבעת הפיקודים המבצעיים שבו. ארגנטינה היא אחת משתי המדינות היחידות מבין מדינות דרום אמריקה שהפעילה נושאת מטוסים כחלק מן הצי שלה (השנייה היא ברזיל). כיום מפעילה הזרוע האווירית כ-45 כלי טיס, מטוסים ומסוקים.
דרגות קצונה
סימני הדרגה של קצינים נענדים על הכתף או על חפתי השרוול, והם מורכבים ממספר משתנה של פסי זהב, שבעליון שבהם לולאה, בדומה לסימני הדרגה של הצי המלכותי הבריטי. במדי עבודה ולוחמה סימן הדרגה הוא סיכה ממתכת או סימן רקום על המדים. בעת הפלגה או בסרבל טיסה נענדים סימני הדרגה על החזה.
ההכשרה לקצונה נעשית בשני מסלולים: פיקודי או מטה. קצינים במסלול הפיקוד עושים את הכשרתם במכללה הימית הצבאית (Escuela Naval Militar), ואילו קצינים במסלול המטה משלימים תחילה תואר אקדמי אזרחי, ואז עוברים הכשרה קצרה במכללה הימית. היוצאים מן הכלל הם שַׁלָמִים, העוברים מסלול מלא במכללה הימית.
מסלול הקצונה הפיקודית מחולק לשלושה ענפים: הענף הימי, הכולל קציני אוניות שטח, קציני צוללות וקציני טיס; ענף חיל הנחתים; וענף הנדסי, לקציני מכונה. תת-מסלול של מסלול הקצונה הפיקודית הוא מסלול לקציני פיקוד במילואים. קצינים אלה יכולים להכשיר את עצמם בכל אחד מן הענפים של מסלול הקצונה הרגיל, אך התקדמותם מוגבלת והם יכולים להגיע לדרגה OF-4 (קפיטן דה פרגטה) בלבד.
קציני מסלול הפיקוד עונדים בימין החזה סמל המציין את ענף ההתמחות שלהם. גם חלק מקציני המטה זכאים לענוד סמל התמחות. סמלים ועיטורים אחרים כוללים את סמל בית הספר ללוחמה של הצי, כנפי צניחה, וכדומה, וגם הם נענדים בימין החזה. מדליות ועיטורים, אם הוענקו, נענדים בשמאל החזה. סימני הדרגה של קציני מטה נענדים מעל רקע המסמן את תחום ההתמחות של הקצין: רקע סגול לקציני דת, רקע כחול לקציני הנדסה, רקע אדום לקציני רפואה, רקע לבן לשַׁלָמִים, רקע ירוק לקציני משפטים, חום לקצינים טכניים, ואפור לאגף המיוחד. רקע הדרגות של קציני מסלול הפיקוד הוא כחול צי (navy blue).
סוכנות האטום האירופית
קהילת האנרגיה האטומית האירופית, המוכרת גם כסוכנות האטום האירופית (באנגלית: Euratom או EAEC), היא ארגון בינלאומי המסדיר את נושא האנרגיה הגרעינית באירופה. הארגון נוצר מתוך אמנת האטום האירופית שנחתמה באמנת רומא, ב-25 במרץ 1957, ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 1958.
הארגון הוקם במטרה להמשיך את האינטגרציה האירופית, כדי להתמודד עם המחסור באנרגיה, וכדי ליצור שוק משותף אירופאי שיתמחה בפיתוח ושימוש בכוח גרעיני ואנרגיה אטומית באופן שליו ובקנה מידה אירופי ולא לאומי. בנוסף, הארגון נוצר כדי לקדם מחקרים באנרגיה אטומית, לעודד את הקמת מתקני כוח גרעיני, להקים תקנות בטיחות ובריאות, לעודד את זרימת המידע החופשית ואת התנועה החופשית של כוח האדם ולהקים שוק משותף לסחר בגרעין ציוד וחומרים, שיפיץ את החומרים בין המדינות החברות, וימכור את העודפים למדינות שאינן חברות.
מבחינה משפטית הארגון נפרד מן האיחוד האירופי. הוא הארגון היחידי בקהילה האירופית שאינו תלוי באיחוד האירופי, ולכן הוא נותר מחוץ לשליטה הרגולטורית של הפרלמנט האירופי. אך בשנת 1967 ניהול הארגון והשליטה בו העברו לראשי הקהילה הכלכלית האירופית, כך שהוא, כמו האיחוד האירופי, נשלט על-ידי הוועדה והמועצה האירופית, הפועלת תחת סמכותו של בית הדין האירופי. המדינות הראשונות שהיו חברות בארגון הן בלגיה, צרפת, מערב גרמניה, איטליה, לוקסמבורג והולנד, וכיום החברות בו הן כל המדינות החברות באיחוד האירופי.
היסטוריה
במטרה לסיים את הסכסוכים התכופים והעקובים מדם שהגיעו לשיאם במלחמת העולם השנייה, ולמנוע מלחמה עולמית נוספת על אדמת אירופה, פוליטיקאים אירופאים החלו בתהליך של בניית קהילה אירופאית משותפת, שמוכרת לנו כיום כאיחוד האירופי. קהילת הפחם והפלדה האירופית, שנוסדה ב-1951, הייתה לצעד הראשון בהבטחת שלום בר קיימא.
האומות החברות בקהילה האירופית הציעו להגדיל את כוחן של המדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה האירופית כך שיכסו גם סוגי אנרגיה אחרים. אך ז'אן מונה, מצידו רצה קהילה נפרדת לענייני האנרגיה הגרעינית ומינה את לואיס ארמנד לחקור לגבי סיכויי וצרכי השימוש באנרגיה גרעינית באירופה. בדו"ח שלו קבע לואיס כי יש לפתח ולשכלל את השימוש באנרגיה גרעינית באירופה כתגובה להידלדלות מאגרי הפחם, וכדרך להפחית תלות עתידית במדינות הנפט. מדינות הבנלוקס וגרמניה לעומת זאת סברו כי יש להקים גוף אירופאי מרכזי שיחלוש על כל הסוגיות שלמדינות החברות יש עניין בהן, מדינת צרפת וז'אן מונה מצידם סברו כי המשימה קשה ומורכבת מידי בשביל לאגד הכול תחת קורת גג אחת והציעו כי תוקם סוכנות אטום אירופית נפרדת בצד קהילה אירופית כלכלית שתטפל בשאר הסוגיות, בין היתר בסמכויות הקודמות של קהילת הפחם והפלדה כדרך ליישב את שתי התפיסות.
בשנת 1955 התכנסו שש המדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC), בוועידת מסינה. הוועידה העריכה את התקדמות ה-ECSC, והחליטה שהיא פועלת היטב, ומכאן הציעה להמשיך באינטגרציה האירופאית. בעקבות וועידת מסינה, הוקמה וועדה בין-ממשלתית בשם ועידת ספאק, במטרה לדון בנושא האינטגרציה ובאופן ספציפי במיסודו של שוק אירופי משותף. בכנס בינלאומי של הקהילה הכלכלית וסוכנות האטום בארמון "ול דוצ'ה" בשנת 1956, הוועדה ערכה דו"ח, הידוע כ-דו"ח סְפָּאק (באנגלית: Spaak Report), ששרטט את המתווה הרחב, והיווה את הקרקע ליצירת שתי האמנות של הקהילה הכלכלית האירופית (EEC) והקהילה האירופית לאנרגיה אטומית עתידית (EAEC), שנחתמו בוועידת רומא. עוד נקבע בדו"ח כי תפקידה של סוכנות האטום הוא קידום שיתוף הפעולה והתיאום בין המדינות במישור האנרגיה הגרעינית. כמו כן נקבע כי הסוכנות תחלוק עם הקהילה הכלכלית את אותה מועצת שרים ואותו בית דין וסמכות בוררות, אך לא את אותם מנהלים. כמו כן לקהילת האטום יהיו גם מועצה ונציבות משלה, אך היא תחזיק בפחות סמכויות מאחותה הגדולה והוותיקה, קהילת הפחם והפלדה האירופית.
כדי לחסוך במשאבים, מוזגו שתי קהילות נפרדות אלו אשר נוצרו ברומא לגוף אחד, על ידי חתימה על אמנת המיזוג ב-1965. המנהלים של הקהילה האירופית הכלכלית לקחו פיקוד גם על קהילת האטום, וביחד עם קהילת הפחם והפלדה היוו שלושתן את הקהילות האירופיות. ב-1993 נחתמה אמנת מאסטריכט, אשר יצרה את האיחוד האירופי אשר הטמיע לתוכו את כל שלוש הקהילות הקודמות, עם זאת סוכנות האטום עדיין מהווה אישיות משפטית נפרדת. הדבר נבע מחוסר תמיכה במדינות חברות רבות באיחוד האירופי ליצירת חוקה אירופית כפי שנגבתה בעבר באמנת מאסטריכט. בעקבות אמנת ליסבון משנת 2009, האיחוד האירופי החליף את הקהילות האירופיות המקוריות, אך המבנים והתנאים המשפטיים בבסיסי הקהילות באמנות ספציפיות נותרו ללא שינוי.
מאז כניסתה לתוקף של אמנת ליסבון בדצמבר 2009, ביקש הפרלמנט האירופי לבחון את הבסיס המשפטי לטיוטת תקנת המועצה. הרגולציה התמקדה באיסוף נתונים בשוק האנרגיה והאחריות המשותפת שהוצגה במסגרת אמנת ליסבון במטרה להבטיח את החקיקה של תפקיד הפרלמנט כפי שהוגדר בהליך ההחלטה המשותפת החדש. בית המשפט הגיע למסקנה, כי אמנת ה-EURATOM היא "lex specialis" רק עבור אותן מטרות המוסדרות באופן מפורש ומיוחד על ידה, ורק אם מגבלות ברורות בהתאמה המוציאות עניינים גרעיניים ממדיניות האנרגיה הכללית או מתוארים תחומי מדיניות אחרים באיחוד המשפיעים על מגזר האנרגיה. כלומר, לפרלמנט האירופי יש את הזכות לקבל החלטה משותפת בתחומים הנוגעים לנושאי EURATOM כאשר הבסיס המשפטי הוא בעיקר החוק הכללי. כך שלמעשה, ההוראות העיקריות של אמנת ה-EURATOM מעולם לא תוקנו מאז שנכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1958.
אמנת ה-EURATOM
מטרת אמנת Euratom היא לאחד את הענפים הגרעיניים של המדינות החברות, ולתרום להיווצרות ופיתוח של תעשיות הגרעין באירופה, כך שכל המדינות החברות יכולות להפיק תועלת מפיתוח אנרגיה אטומית. האמנה מבטיחה תקני בטיחות גבוהים לציבור ומונעת חומרים גרעיניים המיועדים בעיקר לשימושים אזרחיים שלווים ולהסיט משימוש צבאי. האמנה חל רק על גופים מסוימים (מדינות חברות, אנשים, ומוסדות ציבוריים או פרטיים) אשר מבצעים חלק מפעילותם או את כל האזור המכוסה על ידי האמנה.
מבנה האמנה
בראשיתה, אמנת ה-EURATOM כללה 234 מאמרים שמתחלקים תחת שש כותרות. בעקבות החתימה בדצמבר 2007 של האמנה המתקנת את האמנה באיחוד האירופי (אמנת האיחוד האירופי) וההסכם הקים את הקהילה האירופית (אמנת EC), מספר המאמרים הצטמצם ל-177.
מבנה מוסדי
המבנה המוסדי של אמנת Euratom דומה באופן נרחב לזה של אמנת הקהילה הכלכלית האירופית ה-EEC, ונבנה סביב אותו "משולש מוסדי" (מועצה, נציבות ופרלמנט אירופי). כך, הגשמת המשימות המופקדת על הקהילה מובטחת לא רק על-ידי הפרלמנט האירופי, הוועדה והמועצה, אלא גם על-ידי בית המשפט לצדק ובית המשפט האירופי לביקורת. המועצה והוועדה נעזרים בוועדה הכלכלית-חברתית הפועלת כיועצת. כל מוסד פועל בגבולות הסמכויות המוענקות עליו על ידי האמנה. מוסדות הקהילה אחראים ליישום האמנה ולשני גופי ה-Euratom הספציפיים: סוכנות האספקה ומשרד אמצעי ההגנה (המבצעים בדיקות פיזיות וחשבונאיות בכל המתקנים הגרעיניים בקהילה).
פעולות הארגון
הארגון מווסת את התעשייה האזרחית האירופית, המייצרת כמעט 30% מהאנרגיה באיחוד האירופי. עבודת הארגון עוסקת בהגנה על חומרים וטכנולוגיה גרעינית, הקלה על השקעות בתחום, כמו גם מחקר ופיתוח, והוא אחראי לסילוק נכון של פסולת גרעינית ובטיחות הפעילות. הארגון דואג להבטיח גישה שווה בין לאספקה גרעינית בין המדינות החברות. כמו כן הסוכנות מקיימת מנגנון המאפשר לקיחת הלוואות לצורך פרויקטים גרעיניים במדינות האיחוד. בנוסף לכך, הסוכנות חתמה באמנת האטום על סעיף המחייב אותה לשקול ולשמור על חיי האדם ואיכות הסביבה בכל הקשור לאנרגיה גרעינית ברחבי האיחוד.
לאורך הזמן גדל מגוון האזורים הקשורים לכוח גרעיני שבהם עסק האיחוד, והתפתח לקרינה מייננת מגוונת, הגנה על חומרים גרעיניים, הגנת קרינה ובניית כור היתוך בינלאומי (פרויקט איטר). כיום פעילות הארגון עוסקת גם בפיתוח טכנולוגיית היתוך אטומית, שהיא בעלת פוטנציאל לספק אנרגיה ברת - קיימא בשפע בעתיד. גם סוגיות אנרגיה גרעינית אחרות גדלו בחשיבות, ובמיוחד בטיחות תפעולית של מתקני גרעין, אחסון פסולת רדיואקטיבית ואי-הפצה גרעינית (אמצעי הגנה גרעיניים). אף על פי שהמדינות החברות שומרות על מרבית הסמכויות בתחומים אלה, מידה של אחידות הושגה ברמה הבינלאומית בעזרת סדרת אמנות, מוסכמות ויוזמות, אשר אחת אחת, קיבצו יחד מסגרת רגולטורית בינלאומית המנהלת בפעילות מגזר גרעיני (האמנה לבטיחות גרעינית).
נשיאי הארגון
בטרם השליטה בסוכנות עברה לראשי הקהילה הכלכלית האירופית (1957–1967) היו חמש תקופות בחירות לנציבות, ונבחרו שלושה נשיאים שונים לכהן:
מפקד האס אס והמשטרה
מפקד האס אס והמשטרה (בגרמנית: SS- und Polizeiführer) היה התואר שניתן לקצינים נאצים בכירים שפיקדו על יחידות גדולות של האס אס, של הגסטפו או של כוחות משטרה אחרים בגרמניה הנאצית ובשטחים הכבושים על ידה.
נושאי התואר נחלקו לשלוש דרגות שונות:
היסטוריה
קציני האס אס והמשטרה הראשונים מונו בשנת 1937 מתוך קצינים מכהנים בתפקידי ס"ס אובראבשניט פיהרר (SS-Oberabschnitt Führer; מפקדי מחוזות בפיקוד המרכזי של האס אס). התכלית לשמה נוצר תפקיד זה הייתה שקציני האס אס והמשטרה יהוו סמכות פיקודית ישירה לכל יחידת משטרה ולכל יחידת אס אס הקיימת באזור גאוגרפי נתון, ושתהיה כפופה אך ורק להיינריך הימלר ולאדולף היטלר.
בתוך גבולות הרייך, לרוב היה הס"ס אובראבשניט פיהרר של המחוז משמש גם כמפקד האס אס והמשטרה. מחוץ לגבולות הרייך לא היה קיים התפקיד של ס"ס אובראבשניט פיהרר, ומפקדי האס אס והמשטרה נתמנו לתפקיד זה בלבד. לראשי האס אס והמשטרה שמחוץ לרייך ניתנו הקצאות נוספות, "קציני אס אס ומשטרה" (SS- und Polizeiführer) הכפופים להם, על מנת שיסייעו להם.
ממוזער|שמאל|200px|[[טלגרמה מפוענחת שנשלחה על ידי "HSSPF Russland Mitte" (מפקד האס אס והמשטרה במרכז רוסיה) בשנת 1942, ובה הוא מדווח על חיסול של כפר בבלארוס (מתוך דו"ח של ה-NSA).]]
מפקדי האס אס והמשטרה פיקדו ישירות על מטה בו היו נציגים מרוב הענפים של האס אס, בהם משטרת הסדר (אורפ"ו), הגסטפו, יחידות גולגולת המת, האס דה ויחידות מסוימות של הואפן אס אס.
ההיסטוריון מארק ירגר תיאר אותם כך:
פשעי מלחמה
ממוזער|שמאל|200px|פענוח נוסף של טלגרמה שנשלחה על ידי "HSSPF Russland Sud" (מפקד האס אס והמשטרה ב[[דרום רוסיה), ובה הוא מדווח על הוצאתם להורג של 1,548 יהודים (מתוך דו"ח של ה-NSA).]]
אחד מהתפקידים הידועים ביותר לשמצה אותו מילאו מפקדי האס אס והמשטרה, הוא הפיקוד והפיקוח על האיינזצגרופן השונים שפעלו בתחום שליטתם. משמעות הדברים היא שהם היו מעורבים בנתינת פקודות להוצאתם להורג של עשרות אלפי אנשים, ולקראת סיום מלחמת העולם השנייה, כמעט כל מפקד אס אס ומשטרה שפעל בפולין ובברית המועצות היה אחראי על פשעי מלחמה. רבים ממפקדי אס אס והמשטרה שהיו מעורבים בפשעי מלחמה העדיפו להתאבד על פני נפילה בשבי.
בנוסף, מפקדי האס אס והמשטרה פיקחו על הגטאות בפולין והיו אחראים על ארגון המשלוחים למחנות ההשמדה, בעזרתו האדמיניסטרטיבית של ה-RSHA. כמו כן הם פיקדו ישירות על כוחות המשטרה והאס דה שהוצבו בגטאות לשם שמירת הסדר.
בשנים 1944-1945, רבים ממפקדי האס אס והמשטרה מונו על ידי הימלר ל"גנרלים של הואפן אס אס", ככל הנראה על מנת ליתן להם הגנה תחת עקרונות הלחימה של אמנת האג (1907).
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע נקבע על ידי הרבנות הצבאית בז' באדר, יום לידתו ויום מותו של משה רבנו לפי המסורת היהודית, מפני שעל פי ספר דברים, מקום קבורתו של משה לא ידוע:. בשנה מעוברת מצוין יום הזיכרון בז' באדר ב'.
בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים הוקם גן הנעדרים לזכר נופלים שמקום קבורתם לא נודע, ומדי שנה בז' באדר נערך שם טקס אזכרה ממלכתי לחללים אלה. בגן נמצא כותל זיכרון ועליו שמותיהם של חללי מערכות ישראל, שנפלו בגבולות הארץ ומחוצה לה, ומקום קבורתם לא נודע.
173 מבין חללי מערכות ישראל מאז מלחמת העצמאות מוגדרים כיום כחללים שמקום קבורתם לא נודע, מתוכם 108 נהרגו במלחמת העצמאות.
הר המפסון
הר המפסון (באנגלית: Mount Hampson) הוא הר בחלק הצפוני של הרי טולה בארץ אנדרבי, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 2 קילומטרים צפונית להר רודס.
יריד ההבלים (סדרה, 1987)
יריד ההבלים (באנגלית: Vanity Fair) הוא עיבוד טלוויזיוני לרומן "יריד ההבלים" מאת ויליאם מייקפיס תאקרי בהפקת אולפני פבל מיל של ה-BBC. הסדרה צולמה באולפן ובאתרים בוינצ'סטר ובתטפורד. כל צילומי הפנים נעשו בסטודיו A של פבל מיל.
הר המפסון
גילוי ההר
ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו ממטוסי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1957.
יריד ההבלים (סדרה, 1987)
תקציר עלילה
סיפור העלילה מתרחש בתקופת המלחמות הנפוליאוניות. בקי שארפ צעירה יתומה וענייה רוקמת תחבולות להתעשר ולהעלות את מעמדה החברתי. היא נעזרת בחברתה ללימודים אמיליה סדלי, כדי לטפס בסולם החברתי. שתי הנשים מתחתנות עם קצינים בצבא, ועל שתיהן משפיעים אירועי קרב ווטרלו.