cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תעשיית סייבר בישראל
היסטוריה
להערכת מכון היצוא, בשנת 2014 עסקו בתחום כ-250 חברות ישראליות וכ-25 חברות רב-לאומיות שלהן סניפים בישראל. היקף היצוא שלהן לארצות הברית הגיע לכ-2.5 מיליארד דולר, וכלל היצוא של מערכות ושירותים בתחום זה מישראל הסתכם בכ-3 מיליארד דולר.
סן-נאזר
לקריאה נוספת
עברית:
תעשיית סייבר בישראל
היסטוריה
כוח האדם העיקרי לתעשייה מגיע מהאוניברסיטאות ומהמכללות (בעיקר מהחוגים למתמטיקה, מדעי המחשב והנדסת תוכנה) ומהיחידות הטכנולוגיות של צה"ל (ממר"ם, יחידה 8200, מצו"ב ועוד).
חברות בולטות בתחום הגנת סייבר
חברות ישראליות פועלות בשוק העולמי ומציעות הגנה משלל איומי סייבר. החברות הבולטות בתחום הן:
סן-נאזר
לקריאה נוספת
אנגלית:
קישורים חיצוניים
האתר הרשמי של העירייה - אנגלית:
תעשיית סייבר בישראל
חברות בולטות בתחום הגנת סייבר
אקזיטים בולטים בתחום הגנת הסייבר:
סן-נאזר
קישורים חיצוניים
האתר הרשמי של העירייה - צרפתית:
תעשיית סייבר בישראל
פעילות בולטת בתחום הסייבר ההתקפי
בשנת 2005 התפרסמה פרשת הסוס הטרויאני, שבה הופעלה רוגלה בשם "TargetEye" למעקב אחר פעילות במחשבים של חברות אחדות ואנשים פרטיים. מפתחי התוכנה ואחדים מלקוחותיהם נעצרו והורשעו.
חברה בולטת בתחום הסייבר ההתקפי היא קבוצת אן. אס. או. טכנולוגיות, שבשליטת קרן פרנסיסקו פרטנרס, העוסקת בפיתוח תוכנה ללוחמת סייבר ולריגול דיגיטלי, ומוכרת את מוצריה בעיקר לממשלות, באישור משרד הביטחון. מוצרה העיקרי היא רוגלה בשם פגסוס. חברה בולטת נוספת בתחום זה היא קנדירו. ב-3 בנובמבר 2021 הכניסה ארצות הברית את שתי החברות הללו לרשימת הגופים שפועלים בניגוד לאינטרס הלאומי של ארצות הברית. הן נוספו לרשימה בשל ראיות לכך שהן פיתחו וסיפקו תוכנות ריגול לממשלות זרות.
חברות נוספות בתחום הסייבר ההתקפי:
בדצמבר 2020 פורסם כי מוצרים של חברת NSO שימשו לפריצות מתוחכמות לטלפונים ניידים, ובנובמבר 2021 הודיע משרד המסחר האמריקאי על הוספתה של חברת NSO לאחת מן הרשימות השחורות של המשרד. פעולות אלה, ותקריות נוספות של חברות ישראליות בתחום הסייבר, גרמו לכך שגורמים רבים בעולם החלו להסתכל בחשדנות הולכת וגוברת כלפי מוצרי סייבר התקפי ישראליים.
בדצמבר 2021 פרסמה חברת "מטא" שהסירה מפייסבוק מאות חשבונות שמשמשים שבע חברות הפועלות לאיסוף מודיעין על משתמשי פייסבוק. ברשימת החברות הללו נכללו ארבע חברות ישראליות: קובוובס טכנולוג'יס, קוגנייט, בלאק קיוב ובלוהוק סי. איי. אסטרטגיה.
בדצמבר 2022 הודיעה קרן העושר של נורווגיה על הפסקת ההשקעה בחברת קוגנייט, משום שחלק מלקוחות החברה מואשמות בהפרה חמורה של זכויות אדם.
להציל את מיסטר בנקס
להציל את מיסטר בנקס (באנגלית: Saving Mr. Banks) הוא דרמה קומית ביוגרפית אמריקאית משנת 2013, אשר עוסק בהפקת הסרט הפופולרי "מרי פופינס" של אולפני וולט דיסני משנת 1964 ובעימות מול מחברת הספר, פמלה לינדן טרוורס. הסרט עובר בין ילדותה של טרוורס בקווינסלנד, אוסטרליה, לבין המשא ומתן על הזכויות להפקת הסרט ועל תהליך ההפקה. הסרט בוים על ידי ג'ון לי הנקוק, והוקדש לדיאן דיסני מילר, בתו של וולט דיסני שנפטרה באותה שנה בגיל 79.
עלילה
הסרט נפתח בלונדון בשנת 1961. הסופרת פמלה טרוורס נמצאת במצב כלכלי דחוק והסוכן שלה מאיץ בה לנסוע ללוס אנג'לס לפגישה עם וולט דיסני. דיסני ניסה מזה עשרים שנה לרכוש את הזכויות להפקת סרט המבוסס על ספרה "מרי פופינס", אך טרוורס סירבה בעקביות. לאחר שהובטחה לה התחייבות לשני תנאים - לא יהיה שימוש בהנפשות והתסריט יהיה כפוף לאישורה - היא מסכימה לנסוע.
באולפני דיסני היא פוגשת את הצוות שכבר החל לעבוד על פיתוח הסרט: התסריטאי דון דה גראדי, המלחינים ריצ'רד ורוברט שרמן, ו-וולט דיסני עצמו. מערכת היחסים של טרוורס עם דיסני נתקלת בקשיים כבר בהתחלה: ההתנהלות הקלילה והאווירה האישית שבין אנשי הצוות אינן מוצאות חן בעיניה והיא מדכאת בעקביות צורות התנהגות לא רשמיות. בנוסף, טרוורס מתעקשת שדמותה של מרי פופינס מייצגת את ההתמודדות המציאותית והכנה עם העולם ומנוגדת לרגש ולגחמנות, בעוד שדיסני ואנשיו מבולבלים מהזלזול שמפגינה טרוורס כלפי אלמנטים של פנטזיה שהם מציעים, בהתחשב בטיב הסיפור. טרוורס פוסלת הצעות מתוך דקדקנות והיצמדות לפרטים שנראים שוליים ומנגד מציבה דרישות מוזרות, מוגזמות ולעיתים בלתי אפשריות. ניכר שהיא לא עושה כל מאמץ להתפשר על מנת להוציא את ההפקה לפועל.
טרוורס מתנגדת במיוחד לאופן שבו משורטטת דמותו של ג'ורג' בנקס, אביהם המנוכר והמרוחק של הילדים. פלשבקים שמשתלבים במהלך העלילה חושפים בהדרגה את מערכת היחסים של טרוורס עם אביה, טרוורס רוברט גוף. גוף היה מנהל בנק, אבל סוג העבודה הטכני והרשמי דיכא את אופיו הנלהב ומלא הדמיון, והוא סבל מבעיית שתיה שהביאה לפיטוריו, לפגיעה במערכת היחסים שלו עם אשתו ולהתערערות כללית של משק הבית ומצב המשפחה. אף על פי כן התקיים קשר חזק של חיבור ואהבה הדדית בינו לבין טרוורס הילדה, שמעריצה את אביה. טרוורס גוף נפטר משחפת כשפמלה הייתה בת שבע, וזמן קצר לאחר מכן מגיעה לביתם דודתה אלי, אחותה הנוקשה והמעשית של אמה, שמהווה את מוקד ההשראה העיקרי לדמותה של מרי פופינס שנים לאחר מכן.
בהדרגה מבינים אנשי הצוות עד כמה הסיפור חשוב לטרוורס, שנשארת מרוחקת ככל שהיא שוקעת בכאב של זכרונותיה. היא מתקרבת דווקא לנהג הלימוזינה שלה, ראלף, שמספר לה על בתו הנכה, ומסירותו נוגעת ללבה. כמו כן דיסני לוקח אותה לסיור בדיסנילנד בניסיון לעורר את הצד הילדי שבה, צוות ההפקה עורך מספר שינויים בדמותו של מר בנקס, וטרוורס המרוככת מתחילה לשתף פעולה.
בהמשך העבודה מגלה טרוורס שעל אף ההסכם הראשוני התווספו קטעי אנימציה לסרט והיא מתעמתת עם דיסני בזעם ואז עוזבת וחוזרת לביתה. דיסני מגלה ששמה האמיתי של טרוורס הוא למעשה הלן גוף, ו"פמלה לינדן טרוורס" הוא שם עט, ובאמצעות המידע החדש הוא מברר פרטים נוספים בנוגע לעברה. הוא מופיע על סף דלתה של טרוורס בלא הודעה מראש, ומשתף אותה בפרטי הילדות שלו עצמו, בדגש על אביו הנוקשה. הוא מתייחס לטראומת העבר המשותפת שלהם העוסקת באכזבה סביב דמות האב, אבל מדגיש את הצורך שלא להניח לעבר להכתיב את ההווה. התובנה החדשה מתקשרת לקווים קודמים בדמותו, כגון העובדה שהתעקש להפיק את הסרט כיוון שהבטיח זאת לאחת מבנותיו והעיד על עצמו שמעולם לא הפר הבטחה שנתן להן, וכמו כן הנחייתו לכך שלמר בנקס שבסרט יהיה שפם - בדומה לדיסני עצמו. הוא מתייחס להערה מוקדמת של טרוורס על כך שמרי פופינס לא באה להציל את הילדים, ממשיך אותה ומבין שהיא באה להציל דווקא את האבא - ומבטיח שיציג את הדמות כראוי. באותו לילה חותמת טרוורס על הענקת זכויות ההסרטה.
שלוש שנים מאוחר יותר, טרוורס מתחילה לכתוב ספר נוסף בסדרת מרי פופינס, בשעה שהקרנת הבכורה של הסרט עתידה להיערך. דיסני לא מזמין את טרוורס לאירוע מחשש מהאופן שבו תתנהג מול העיתונאים וגורמי התקשורת, אך היא מגיעה למשרדו והוא מעניק לה הזמנה. בתחילת הסרט עדיין ניכרת הסתייגותה של טרוורס מאלמנטים שהתנגדה להם, אבל בהדרגה ואל מול ציטוטים מסוימים הנוגעים למר בנקס ולקווי הדמיון שלו לאביה, יחסה מפשיר ומתחמם, ובסופו של דבר היא דומעת אל מול תהליך הגאולה שעוברת דמותו.
ההפקה
ב-2011, התסריט של קלי מרסל הוגדר בסקר "הרשימה השחורה" של פרנקלין לאונרד כאחד התסריטים הטובים ביותר שלא היו בשימוש. בנובמבר 2011, שון ביילי, המשמש כ-"President of Production" באולפני וולט דיסני, אישר כי זמינות זכויות ההסרטה לתסריטו של מרסל. ביילי דן בפוטנציאל של הפקת הסרט עם מנהלי האולפנים, כולל מנכ"ל דיסני, בוב איגר, ויו"ר הסטודיו, אלן הורן, שהתייחסו לסרט כאל "הפקדת מותג", מונח שאומץ מסטיב ג'ובס. איגר אישר את הסרט ולאחר מכן יצר קשר עם טום הנקס על מנת להציע לו לשקול לשחק את וולט דיסני בסרט. זהו הסרט העלילתי הראשון בו הוצגה דמותו של דיסני. הנקס קיבל את התפקיד וראה בו "הזדמנות לשחק אדם ששינה את העולם, כמו פיקאסו או צ'פלין". הנקס ערך עבודת תחקיר במהלכה פגש כמה מקרובי משפחתו של דיסני, וביניהם בתו, דיאן דיסני מילר, וכן כמה מעובדיו-לשעבר של דיסני. בחודש אפריל 2012, אמה תומפסון נכנסה למשא ומתן על משחקה בסרט כפמלה לינדן טרוורס, אחרי שהאולפן לא הצליח לשכנע את מריל סטריפ לגלם את התפקיד. עם יציאת הסרט לאקרנים תיארה תומפסון את התפקיד כאחד הקשים ביותר שהיא שיחקה.
דיוק היסטורי
הסרט מתאר כמה אירועים בצורה שונה מהאופן שבו התרחשו במציאות.
בניגוד לרושם המרוכך והידידותי שמשאיר הסרט, טרוורס לא הסכימה עם הפרשנות של דיסני לדמותה של פופינס, שהשמיטה את הקווים הנוקשים והקשוחים יותר באופיה. היא נשארה ספקנית גם בנוגע למוזיקה, ומעולם לא אישרה את השימוש באנימציה. דיסני ביטל את התנגדויותיה באמצעות התייחסות לתנאי החוזה שהעניקו לו זכויות עריכה סופית. על אף שהסרט הציג את טרוורס מתרגשת במהלך ההקרנה, אחד התסריטאים השותפים וכמה מבקרים ציינו שהרגשות בפועל שהפגינה היו שילוב של כעס ותסכול. על פי דיווח עיתונאי, בסיום הפרימיירה ניגשה טרוורס לדיסני ואמרה לו שיש להסיר את קטעי האנימציה מהסרט, והוא ענה ש"הספינה הזאת כבר הפליגה." טרוורס הרגישה שהסרט חטא ליושרה האמנותית של הסיפור והדמויות, וסירבה לאשר לדיסני לעבד כל אחת מיצירותיה האחרות לכל מטרה שהיא. צוואתה של טרוורס אסרה על כל עיבוד אמריקני ליצירותיה. עם זאת, הכותב האנגלי בריאן סיבלי מספר שבזמן שצפה יחד עם טרוורס בסרט, שנים לאחר הקרנת הבכורה, היא הפגינה התלהבות לנוכח כמה חלקים שחשבה שהיו מצוינים, לעומת אחרים שהיו לא מוצלחים.
דמותו של ראלף, נהג הלימוזינה שהועמד לשירותה של טרוורס, היא דמות בדויה שמבוססת על מיזוג של נהגי הסטודיו.
טרוורס אכן לא הוזמנה לפרימיירת הסרט, והשיגה את ההזמנה מאחד המנהלים בחברת דיסני, פעולה שהוצגה בסרט כאילו התרחשה מול דיסני עצמו.
במציאות התבססה דמותה של מרי פופינס על הלן מורהאד, דודתה של אמה, שהוצגה בסרט כדודתה של טרוורס, אחותה של אמה.
גרמניה באירוויזיון 2008
גרמניה באירוויזיון 2008 השתתפה עם השיר "Disappear" בביצוע של No Angels.
Wer singt für Deutschland?
חמישה ביצועים מוזיקליים התמודדו בתחרות והזוכה נקבע על ידי שני סבבים של הצבעות הקהל במסרונים. בסיבוב הראשון נבחרו שניים מתוך חמשת המתמודדים לעלות לשלב הבא ובסיבוב השני זכתה להקת No Angels ב-50.5 אחוזים מהקולות ונבחרה לייצג את גרמניה באירוויזיון.
באירוויזיון 2008 בבלגרד הופיעה הלהקה עם השיר "Disappear". הלהקה סיימה במקום ה-23 עם 14 נקודות.
דרגות הכוחות המזוינים של אוסטרליה
מבנה הדרגות מבוסס על דרגות הכוחות המזוינים הבריטיים עם שינויים קלים ומשתנה בין צבא אוסטרליה, חיל האוויר המלכותי האוסטרלי והצי המלכותי האוסטרלי. דרגות הכוחות האוסטרלים מתחלקות לשני סוגים; דרגות קצינים ודרגות אחרות (Other ranks), כלומר חוגרים, נגדים, עתודאים וכדומה.
קישורים חיצוניים
דרגות כוחות ההגנה של אוסטרליה
זאב צעיר
זאב צעיר (באנגלית: Teen Wolf, זאב בן-נוער) הוא סרט פנטזיה-קומדיה אמריקאי משנת 1985 בבימויו של רוד דניאל ובכיכובו של מייקל ג'יי פוקס, המגלם תלמיד תיכון המגלה יום אחד את הסוד המשפחתי יוצא הדופן: הוא נצר לשושלת של אנשי זאב.
תקציר העלילה
סקוט האוורד (מייקל ג'יי פוקס) הוא בחור צעיר שנלחם כדי להתקבל לנבחרת הכדורסל של בית הספר. הוא מנסה בכל כוחו למשוך את תשומת לבה של בחורה שהוא דלוק עליה אך ללא הצלחה. יום אחד חלים אצלו שינויים מפחידים שהופכים אותו לאדם זאב, מעכשיו הוא צריך להתחיל ללמוד להתמודד עם השינוי החדש.
סרט המשך
בשנת 1987 יצא סרט המשך בשם "זאב צעיר 2", אך סרט זה לא זכה לאותה ההצלחה כמו הסרט הראשון.
עיבוד לטלוויזיה
בשנים 2011–2017 שודרה ברשת MTV סדרת טלוויזיה המבוססת על הסרט, "זאב צעיר", בכיכובו של טיילר פוסי בתפקיד הראשי. היא זכתה להצלחה רבה וכללה מאה פרקים במשך שש עונות.
לואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג
לואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג (גרמנית: Luise Isabelle, Burggräfin von Kirchberg, 19 באפריל 1772 - 6 בינואר 1827), הייתה אשתו של פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג.
ביוגרפיה
לואיזה איזבלה נולדה בהכנבורג ב-19 באפריל 1772, לווילהלם גאורג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג ולאיזבלה אוגוסטה, נסיכת רויס-גרייץ, בתם של היינריך האחד עשר, נסיך רויס-גרייץ וקונרדינה אלאונורה, נסיכת רויס-קסטריץ.
ב-31 ביולי 1788 התחתנה לואיזה איזבלה עם פרידריך וילהלם, נסיך הכתר של נסאו-ויילבורג, וב-28 בנובמבר אותה שנה מת חמיה קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג, ובעלה פרידריך וילהלם עלה לשלטון במקומו.
ב-17 ביולי 1806 הצטרפו נסיכות נסאו-ויילבורג ונסיכות נסאו-אוזינגן לקונפדרציה של הריין, וב-30 באוגוסט 1806 התאחדו הנסיכויות לישות אחת - דוכסות נסאו. בראש הדוכסות הועמד פרידריך אוגוסט, נסיך נסאו-אוזינגן שהיה המבוגר מבין שני השליטים, ומכיוון שלא היו לו ילדים נקבע שבעלה פרידריך וילהלם יירש אותו לאחר מותו.
לאחר תבוסת נפוליאון, הוחלט בקונגרס וינה לצרף לדוכסות גם את נסיכות אורנז'-נסאו, ובכך לאחד את כל נחלות בית נסאו תחת שליט יחיד. הדוכסות הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1816 הועברה בירת הדוכסות לעיר ויסבאדן.
ב-9 בינואר 1816 מת בעלה פרידריך וילהלם מנפילה במדרגות, ובנו וילהלם מונה לנסיך נסאו-ויילבורג. לאחר מות פרידריך אוגוסט, דוכס נסאו ב-24 במרץ 1816, עלה בנה וילהלם לשלטון במקומו כדוכס נסאו. ב-6 בינואר 1827 מתה לואיזה איזבלה בווינה, והיא בת 55 שנים.
משפחתה
ב-31 ביולי 1788 התחתנה לואיזה איזבלה עם פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
לקסוס SC
לקסוס SC (באנגלית: Lexus SC) היא מכונית ספורט בסגנון גראן טוריסמו מתוצרת חטיבת רכבי היוקרה לקסוס, בבעלות יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרה בין השנים 1991–2010 ביפן.
יוסף אבן עזרא
רבי יוסף אבן עזרא (בערך ה'ש - ה'שס"ה) היה תלמידו של רבי שמואל די מדינה ורבה של סופיה בבולגריה, ומחבר הפירוש הנודע עצמות יוסף על מסכת קידושין.
תולדותיו
נולד לרבי יצחק, ממשפחת אבן עזרא. יש הגורסים שנולד ביואנינה. עד גיל 17 התגורר בקושטא. בגיל 17, הגיע לסלוניקי בכדי ללמוד תורה. רבו המובהק היה מהרשד"ם, והוא מכנה אותו בספרו בתואר "מורי". התמנה בשנת 1589 בקירוב לרב בסופיה.
עמד בקשר עם חכמי דורו, כמהרש"ך, רבי יוסף פורמון, רבי אברהם די בוטון, מהר"א ששון ועוד.
ספרו עצמות יוסף על מסכת קידושין הוכר להלכה ולעיון הסוגיות גם אצל חכמי אשכנז, ומשמש עד היום כספר פופולרי בישיבות. הספר נדפס פעמים רבות.
מתלמידיו
רבי דוד קונפורטי סבור שרבי מאיר בן שם טוב מלמד, מחבר שו"ת משפט צדק ומחכמי סלוניקי היה תלמידו. ויש המפקפקים על כך.
רבי שבתי יונה, מחבר שו"ת שי למורא, היה תלמידו, ומכנהו "מורי".
לודוויג, דוכס וירטמברג
לודוויג, דוכס וירטמברג (בגרמנית: Ludwig von Württemberg; 30 באוגוסט 1756 – 20 בספטמבר 1817), היה דוכס וירטמברג, ואחיו של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג.
ביוגרפיה
לודוויג נולד ב-30 באוגוסט 1756 בטרפטו דר רגה שהייתה חלק מממלכת פרוסיה, לפרידריך אויגן, שהיה מאוחר יותר דוכס וירטמברג, ולפרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט, בתו של פרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט.
בשנת 1775 הצטרף לודוויג לצבא הפרוסי בדרגת אוברסט לוטננט, ובשנת 1776 הצטרף לרגימנט הרגלים ה-39. בשנת 1778 לחם לודוויג במלחמת הירושה הבווארית, ובשנת 1779 הועלה לדרגת אוברסט. בשנת 1782 מונה לודוויג למפקד הרגימנט ה-5, ובהמשך אותה שנה הועלה לדרגת גנרל מיור. בשנת 1790 הצטרף לודוויג לצבא הפולני, ומונה למושל ורשה בדרגת גנרל לוטננט. באותה השנה לחם לודוויג עם הצבא הפרוסי, כחלק מהקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה. בשנת 1792 פרצה המלחמה הפולנית-רוסית (1792), אולם לודוויג סירב להילחם והתחמק מתפקידו בטענות של מחלה. כתוצאה מכך הודח לודוויג מתפקידו, ואשתו מריה צ'ארטוריסקה אף התגרשה ממנו. בשנת 1796 מונה לודוויג למושל אנסבך וביירוית, ובשנת 1798 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים. בשנת 1800 פרש לודוויג מהצבא בעקבות מחלה, והועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
משפחתו
ב-28 באוקטובר 1784 התחתן לודוויג עם מריה צ'ארטוריסקה, בתם של הנסיך אדם קז'ימייז' צ'ארטוריסקי ואיזבלה פלמינג, ממנה היה לו בן אחד:
מון בלאן (פירושונים)
מוֹן בְּלאן (Mont Blanc) פירושו בצרפתית "הר לבן"
אניגמה (סדרת טלוויזיה)
אניגמה היא טלנובלה ישראלית ששודרה החל מה-8 בדצמבר 2013 עד ה-9 ביולי 2014 בערוץ ויוה למנויי yes ובשירות ה-VOD שלה. בשנת 2018 שודרה הטלנובלה בשידורים חוזרים בערוץ הוט בידור ישראלי למנויי הוט (אך לא הייתה זמינה בשירות ה-VOD של החברה).
עלילה
עלילת הסדרה נסובה סביב אדם הקסטר (עפר שכטר), צייר קומיקס שבעקבות קומה ממנה התעורר לפני כ-5 שנים איבד את זכרונו. במהלך הסדרה אדם מגלה גילויים חדשים על עצמו, זומם מזימות, חווה התקפים ומתאהב.
תנאי לדו
באסטרופיזיקה תנאי לדו (באנגלית: Ledoux Criterion) הוא תנאי ליציבות של גרם שמים כמו כוכב או ענק גזים כנגד קונווקציה. קרוי על שמו של הפיזיקאי הבלגי פול לדו. תנאי לדו הוא הרחבה של תנאי שוורצשילד, בו מתחשבים גם בהרכב כימי הלא אחיד של הגרם. תנאי זה שימושי מאוד לתיאור מבנה פנימי של ענקי הגזים, בהם ההרכב משתנה בהתאם למרחק ממרכז כוכב הלכת. פותח על ידי פול לדו, מרטין שוורצשילד (בנו של קרל שוורצשילד) ואדווארד שפיגל  בשנות ה-60 של המאה ה-20.
מתמטית לתנאי זה מספר ניסוחים דומים. אחד המקובלים הוא: שכבה יציבה לקונווקציה אם מתקיים: כאשר: אינדקס e קטן מסמן elemet (אלמנט של חומר) ו-s מסמן surrounding (סביבת האלמנט). כאשר T היא טמפרטורה, P לחץ, \rho צפיפות החומר, \mu משקל מולקולרי ממוצע.
הסבר אינטואיטיבי
קריטריון לדו קובע אם הפרעה קטנה בכוכב או כוכב לכת תגרום לקונווקציה, כלומר מגדיר למעשה את היציבות. הקריטריון דומה במידה רבה לתנאי שוורצשילד. ההבדל המרכזי הוא שהרכב כימי של האלמנט משפיע על הצפיפות היחסית שלו ולכן יכול לשנות את היחס בין צפיפות הסביבה לצפיפות בועה. באופן זהה למקרה הפרטי, התנהגות הבועה נקבעת על ידי ציפה. כלומר שקיעה או עליה של הבועה היא פונקציה של יחס בין צפיפות הסביבה לצפיפות הבועה:
סוזוקי אקווטור
סוזוקי אקווטור (באנגלית: Suzuki Equator) הוא טנדר מתוצרת יצרנית הרכב היפנית סוזוקי מוטור, אשר יוצר בארצות הברית בין השנים 2008–2012 ובקנדה בין השנים 2008 - 2010.
ימת העבדים הגדולה
ימת העבדים הגדולה (באנגלית: Great Slave Lake, בצרפתית: Grand lac des Esclaves) היא הימה השנייה בגודלה בטריטוריות הצפון-מערביות שבקנדה (אחרי ימת הדובים הגדולה). עומקה המרבי הוא 614 מטרים, האגם העמוק ביותר באמריקה הצפונית. הימה משתרעת על שטח בן 27,200 קילומטרים רבועים בחלק הדרומי של הטריטוריות הצפון-מערביות, נתון המציב אותה במקום העשירי בעולם ברשימת הימות הגדולות ביותר. אורכה המרבי 469 קילומטרים ורוחבה המרבי 203 קילומטרים. מפלס המים של הימה שוכן 156 מטרים מעל פני הים. נפח המים בימה נע בין 1,170 קילומטרים מעוקבים, ל-1,580 קילומטרים מעוקבים ועד 2,088 קילומטרים מעוקבים, נתונים המציבים אותה בין המקום העשירי לשנים עשר ברשימת האגמים בעלי הנפח הגדול ביותר בעולם. ימת העבדים הגדולה קופאת חלקית בכל שנה, בין החודשים נובמבר ליוני.
יישובים השוכנים לחוף הימה כוללים את ילונייף, בירת הטריטוריות הצפון-מערביות, האי ריוור (Hay River), בהצ'וקו (Behchoko), פורט רזולושן (Fort Resolution), לוצלקה (Lutselk'e), שמורת האי ריוור (Hay River Reserve), דטאה (Dettah) ואנדילו (N'Dilo). היישוב היחיד לחופי הזרוע המזרחית של האגם הוא לוצלקה, כפריר ובו כ-350 תושבים, בעיקר ילידים בני צ'יפוויאן (Chipewyan) של אומת הדנה (Dene), ותחנה נטושה כיום של חברת מפרץ הדסון הקרויה פורט רליאנס (Fort Reliance). לאורך החוף הדרומי, מזרחית לנהר האי שוכנים מכרה פיין פוינט ועיירת הכורים פיין פוינט (Pine Point) הנטושים.
שם הימה
השם המקובל בעברית ובשפות האחרות לימה הוא טעות תרגום של השם המקורי מאנגלית. את השם לימה העניק החוקר האנגלי סמיואל הירן (Samuel Hearne; 1792-1745) ב-1771 על שם בני הסלבי, קבוצה אתנית של אינדיאנים (האומות הראשונות) שהימה נמצאת בשטחם. בני הסלבי היו מכונים אז סלב (Slave), מילה זהה באנגלית למילה "עבד", ומכאן התרגום השגוי של השם לשפות אחרות, כולל העברית.
היסטוריה
הילידים של אמריקה הצפונית היו המתיישבים הראשונים סביב חופי האגם לאחר שהסתיים עידן הקרח. ממצאים ארכאולוגיים חשפו כמה תקופות שונות של תרבויות במהלך ההיסטוריה. אלו כוללים תרבויות של פלאואינדיאנים פלאנו צפוניים (Northern Plano, לפני 8,000 שנים), שילד ארכאי (Shield Archaic, לפני 6,500 שנים), תרבות הכלים הקטנים הארקטיים (Arctic Small Tool Tradition, לפני 3,500 שנים), ותרבות הפצלים של טלתילאי (Taltheilei Shale Tradition, לפני 2,500 שנים). כל תרבות הותירה חותם מובהק בממצאים הארכאולוגיים בהתבסס על הסוג או הגודל של כלי האבן.
החוקר וסוחר הפרוות סמיואל הירן האנגלי חקר את ימת העבדים הגדולה ב-1771 וחצה את הימה הקפואה, שבתחילה כינה את הימה "ימת אתאפוסקאו" (Lake Athapuscow), שם המשקף הגייה שגויה של דובר צרפתית לשם אתבסקה. בשנים 1897–1898 ערך צ'ארלס "באפלו" ג'ונס (Charles "Buffalo" Jones), חוואי, צייד ואיש שימור טבע אמריקני, מסע אל החוג הארקטי, במטרה ללכוד את כבש המושק. במהלכו חרפה החבורה שבהנהגתו בבקתה שבנתה בסמוך לימת העבדים הגדולה. מעלליו של ג'ונס כיצד הוא וחבורתו הרגו חבורה של זאבים רעבים בסמוך לימת העבדים הגדולה אומתו ב-1907 על ידי צמד סופרים שמצאו את שרידי החיות בסמוך לבקתה הנטושה.
ב-1934 גילו מחפשי זהב עורק של המתכת בזרוע הצפונית של ימת העבדים הגדולה, אירוע שהוביל לייסודה של העיירה ילונייף ב-1935 שעתידה להפוך לבירת הטריטוריה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 נבנה כביש המתאים לכל עונות השנה סביב הצד המערבי של הימה, במקור הרחבה של כביש מקנזי (Mackenzie Highway), אבל כיום מכונה כביש ילונייף (Yellowknife Highway) או כביש מספר 3. ב-24 בינואר 1978 נפל קוסמוס 954, לוויין ריגול של ברית המועצות באזור. הלוויין שטס במכוון במסלול נמוך הכיל כור גרעיני שנועד לספק חשמל למערכות המכם של הלוויין. בנפילה התפרק הלוויין ושרידיו התפזרו על פני שטח נרחב. חלקים מהכור נפלו בקרבת ימת העבדים הגדולה. 90% מליבת הכור נתגלו ונאספו במבצע צבאי משותף לצבא קנדה וצבא ארצות הברית שקיבל את הכינוי "מבצע אור הבוקר" (Operation Morning Light).
גאוגרפיה
היובלים העיקריים המזינים את ימת העבדים הגדולה הם הנהרות האי (Hay River), סלב (Slave Rive) וטלטסון (Taltson Rive). נהר המקנזי מנקז את הימה. החוף המערבי של הימה מיוער, אבל החוף המזרחי וחופי הזרוע הצפונית הם דמויי טונדרה. החופים הדרומיים והמזרחיים נוגעים בקצה של השילד הקנדי. יחד עם ימות אחרות, דוגמת ימת הדובים הגדולה וימת אתבסקה, ימת העבדים הגדולה היא שריד מימת מקונל (Lake McConnel) הנרחבת שנוצרה לאחר נסיגת הקרחונים.
הזרוע המזרחית של ימת העבדים הגדולה זרועה באיים, והאזור הוא בתוך הפארק המוצע "הפארק הלאומי תאידנה ננה" (Thaydene Nene National Park). חצי האי פתי (Pethei) מחלק את הזרוע המזרחית למפרץ מקלאוד (McLeod Bay) בצפון ומפרץ כריסטי (Christie Bay) בדרום. הימה קופאת בחלקה בממוצע שמונה חודשים בשנה.
צורת החלק המערבי של הימה היא כשל קערה עמוקה יחסית על שטח של 18,500 קילומטרים רבועים ונפח של 596 קילומטרים מעוקבים. עומקו המקסימלי של החלק המרכזי הוא 187.7 מטרים ועומקו הממוצע הוא 32.2 מטרים. במזרח, מפרץ מקלאוד (62.86667°N, -110.16667°W) ומפרץ כריסטי (62.53333°N, -111°W) עמוקים הרבה יותר, כשהמקום העמוק ביותר נמדד במפרץ כריסטי, 614 מטרים. קרקעית הימה בנקודה זו שוכנת בעומק 458 מטרים מתחת לפני הים.
מדי חורף נסלל מחדש על פני הימה הקפואים כביש קרח המכונה כביש הקרח דטאה (Dettah ice road). הוא מקשר בין ילונייף, בירת הטריטוריות הצפון-מערביות, לדטאה, כפר דייגים קטן של אינדיאנים.
דרומית לימת העבדים הגדולה, בפינה נידחת של הפארק הלאומי ווד באפאלו, נמצא אתר הקינון הקיצי של אחרוני העגורים אמריקאיים, שנתגלה ב-1954.
קרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו
קרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו (בהולנדית: Carolina van Oranje-Nassau; 28 בפברואר 1743 – 6 במאי 1787) הייתה בתו של וילם הרביעי, נסיך אורנז' ואשתו של קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג.
ביוגרפיה
קרולינה נולדה ב-28 בפברואר 1743 בלייוורדן לוילם הרביעי, נסיך אורנז' ולאן, הנסיכה המלכותית, בתם של ג'ורג' השני, מלך בריטניה וקרולין, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך. בעת לידתה לא היו להוריה בנים, ובעקבות כך העביר אביה חוק בשנת 1747 שגם בנות יוכלו לרשת את משרת הסטאדהאודר, אולם שנה לאחר מכן נולד אחיה וילם, והוא הפך ליורש העצר.
בשנת 1751 מת אביה וילם הרביעי, נסיך אורנז', ואחיה וילם החמישי, נסיך אורנז' עלה לשלטון במקומו. אולם מכיוון שהיה קטין שלטו עוצרים במקומו. בתחילה שלטה אמה אן, הנסיכה המלכותית, לאחר מכן סבתה מריה לואיזה, רוזנת הסן-קאסל, ולאחר מותה בשנת 1765 שלטה קרולינה כעוצרת בשם אחיה למשך שנה. ב-5 במרץ 1760 התחתנה קרולינה עם קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג, ממנו נולדו לה 15 ילדים. ב-6 במאי 1787 מתה קרולינה בקירכהיימבולאנדן, והיא בת 44 שנים.
משפחתה
ב-5 במרץ 1760 התחתנה קרולינה עם קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג, ממנו נולדו לה 15 ילדים:
קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג
ביוגרפיה
קרל כריסטיאן נולד בויילבורג ב-16 בינואר 1735, לקרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג ואוגוסטה, נסיכת נסאו-אידשטיין, בתם של גאורג אוגוסט, רוזן נסאו-אידשטיין והנרייטה דורותיאה מאטינגן-אטינגן.
בשנת 1753 מת אביו קרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג, וקרל כריסטיאן עלה לשלטון במקומו. בשנת 1754 הצטרף קרל כריסטיאן לצבא ההולנדי, והתקדם בו לדרגת גנרל. ב-5 במרץ 1760 התחתן קרל כריסטיאן עם קרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו, בתם של וילם הרביעי, נסיך אורנז' ואן, הנסיכה המלכותית, ממנה נולדו לו 15 ילדים. בשנת 1769 מונה קרל כריסטיאן למפקד משמר הפרשים ההולנדי והועלה לדרגת פילדמרשל, ובשנת 1773 אף מונה למושל הערים ברגן אופ זום ומאסטריכט. בשנת 1787 ניסה קרל כריסטיאן להגיע להסדר עם ה"פטריוטים", אולם המשא ומתן נכשל.
במהלך שלטונו שיפר קרל כריסטיאן את הממשל, החינוך, החקלאות והמסחר ברחבי הנסיכות, ואף הגיע להסדרים בעניין גבולות הנסיכות עם שליטי המדינות הסמוכות. בשנת 1783 חתם קרל כריסטיאן יחד עם שאר ראשי הענפים השונים של בית נסאו, על אמנה ולפיה במקרה של היכחדות אחד מענפי המשפחה, תעבור הנחלה לענפים האחרים.
לאחר מותה של אשתו קרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו בשנת 1787 היה אמור קרל כריסטיאן להתחתן בנישואים מורגנטיים עם ברברה גיסן פון קירכהיים, אולם הוא מת עוד קודם לכן ב-28 בנובמבר 1788, ובנו פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג עלה במקומו לשלטון.
משפחתו
ב-5 במרץ 1760 התחתן קרל כריסטיאן עם קרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו, בתם של וילם הרביעי, נסיך אורנז' ואן, הנסיכה המלכותית, ממנה נולדו לו 15 ילדים:
מורגנטאו
מוֹרגֶנטַאוּ (בגרמנית: Morgenthau), ובצורה היידית מוֹרגֶנטוֹי, הוא שם משפחה שפירושו "טל בוקר".
עונת 1952/1953 ב-NBA
עונת 1952/1953 היא העונה השביעית של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה עם מפגש חוזר של מיניאפוליס לייקרס וניו יורק ניקס בסדרת הגמר, כשידה של הלייקרס שוב הייתה על העליונה לאחר שגברה על הניקס בתוצאה 4-1. הייתה זו זכייתה השנייה ברציפות והרביעית בסך הכול של מיניאפוליס בתואר האליפות. הסנטר ג'ורג' מייקן הוביל את קלעי האלופה בסדרת הגמר, כשקלע 20.8 נקודות בממוצע למשחק.
דראפט 1952
דראפט ה-NBA בעונה זו התקיים ב-26 באפריל 1952 בעיר מיניאפוליס. בדראפט נבחרו 106 שחקנים בסך הכול, מתוכם 33 שיחקו בליגת ה-NBA. ביל מלקבי נבחר כבחירה טריטוריאלית לפני הדראפט על ידי פילדלפיה ווריורס, ובבחירה הראשונה בחרה קבוצת מילווקי הוקס את מארק וורקמן, שפרש ממשחק בסוף עונת. קלייד לאבלט, שנבחר בבחירה התשיעית על ידי מיניאפוליס לייקרס, הוא השחקן היחיד בדראפט שהשתתף במהלך הקריירה במשחק האולסטאר. כמו כן הוצג לאבלט לאחר פרישתו בהיכל התהילה של הכדורסל. הבחירה ה-12, דון מייניקי, זכה בסיום העונה בפרס רוקי השנה ב-NBA, שחולק בפעם הראשונה.
אולסטאר 1953
משחק האולסטאר בעונה זו נערך ב-13 בינואר 1953 בפורט ויין, אינדיאנה. את סגלי הקבוצות בחרו עיתונאים מרחבי ארצות הברית, ואת החמישיות הפותחות בחרו מאמני קבוצות האולסטאר. המאמנים במשחק היו ג'ו לאפצ'יק מניו יורק ניקס וג'ון קנדלה ממיניאפוליס לייקרס. חמישיית המזרח כללה את בוב קוזי, ביל שרמן, הארי גלאטין, דולף שייז ואד מקאולי, וחמישיית המערב כללה את בובי וונזר, אנדי פיליפ, ורן מיקלסן, מל הוטצ'ינס וג'ורג' מייקן. במשחק עצמו ניצחה קבוצת המערב בתוצאה 79-75, ובתואר ה-MVP של משחק האולסטאר זכה ג'ורג' מייקן שקלע 22 נקודות והוריד 16 ריבאונדים עבור הקבוצה המנצחת.
פלייאוף 1953
סגל האלופה, מיניאפוליס לייקרס: ג'ורג' מייקן, ג'ים פולארד, ורן מיקלסן, סלייטר מרטין, פפ סול, וייטי סקוג, בוב הריסון, לו היץ', ג'ים הולסטין ודיק שניטקר.מאמן ראשי: ג'ון קנדלה.
טווח יציב (תורת החוגים)
הגדרה
הטווח היציב של חוג R שווה למספר המינימלי n שעבורו, לכל שעבורם, קיימים  כך ש-; אם קיים כזה. הגרסה הימנית של הגדרה זו מביאה לאותו ערך מספרי. את הטווח היציב של R מסמנים ב-.
דוגמאות
לכל שדה ולכל חוג קומוטטיבי מקומי יש טווח יציב 1. הטווח היציב של חוג המספרים השלמים הוא 2. הטווח היציב של חוג קומוטטיבי נתרי אינו עולה ביותר מ-1 על ממד קרול שלו. הטווח היציב של חוג הפולינומים מעל שדה הוא n+1.
תכונות
לכל אידיאל I של R מתקיים. עבור, הרדיקל של ג'ייקובסון, מתקיים שוויון. במובן זה, הטווח היציב הוא תכונה של חוגים פרימיטיביים למחצה.
חוג בעל טווח יציב 1 הוא חוג סופי-דדקינד (כלומר אם ab=1 אז גם ba=1). בפרט, הטווח היציב של R הוא 1, אם \ a,b \in R שעבורם \ Ra+Rb=R, קיים \ t \in R כך ש-\ a+tb הפיך. כל חוג \pi-רגולרי חזק הוא בעל טווח יציב 1 . לכל חוג מקומי למחצה יש טווח יציב 1. אם R בעל טווח יציב 1, אז כך גם כל חוג אנדומורפיזמים של מודול פרויקטיבי נוצר סופית מעליו; בפרט, לחוגי המטריצות מעל R יש טווח יציב 1. בכיוון ההפוך, אם ו-e אידמפוטנט של R, אז גם.
אהרן ברק
אַהֲרֹן בָּרָק (נולד ב-16 בספטמבר 1936) הוא משפטן ישראלי. כיהן כשופט בית המשפט העליון (1978–2006), כנשיא בית המשפט העליון (1995–2006), כיועץ המשפטי לממשלה (1975–1978) וכדקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. פרופסור למשפטים, חתן פרס ישראל למדעי המשפט לשנת 1975. כיום מרצה באוניברסיטת רייכמן ובאוניברסיטת ייל בארצות הברית.
לאורך כהונתו בבית המשפט העליון, פיתח ברק את המשפט הישראלי בכמה היבטים מרכזיים: הרחבת זכות העמידה בבג"ץ, שפתחה את שערי בג"ץ לעותרים בעתירות ציבוריות. הרחבת עילת הסבירות, שהרחיבה את טווח הביקורת של הרשות השופטת על פעילותה של הרשות המבצעת. הרחבת מרחב השפיטות וקידום "המהפכה החוקתית", שלפיה לבית המשפט יש סמכות לקבוע שחוק שפוגע בחוקי היסוד אינו חוקתי, כפי שנקבע בפסק דין בנק המזרחי. ברק עסק רבות בדין העסקי והכלכלי, למשל, פסק דין אפרופים, שעסק בפרשנות חוזים, ופסק דין קיבוץ חצור נ' פקיד שומה רחובות שקבע שבדיני מיסים יש חשיבות רבה יותר לתכלית החקיקה מאשר היצמדות ללשון החקיקה. לאורך שנות כהונתו נמנע ברק מלהתערב בפסקי דין הנוגעים לשואה, אך היה חבר בהרכב בערעור של ג'ון איוון דמיאניוק, שזיכה אותו.
ילדות בליטא והשואה
אַהֲרֹן בָּרָק נולד ב-1936 כאַריק בֵּרִיק בקובנה שבליטא, בנם היחיד של הירש (צבי), עורך דין, וליבה (לאה), מורה. סבו היה רב חרדי של שתי עיירות ליטאיות. אביו עבר בסוף העשור השני של המאה ה-20 מעיירה בגבול ליטא-פרוסיה המזרחית (רפובליקת ויימאר) לקובנה כדי ללמוד משפטים. צבי בריק היה לפעיל ציוני וחניך השומר הצעיר, ובהמשך היה לראש ההסתדרות הציונית בקובנה, שם הנפיק רישיונות עלייה ליהודי ליטא אל המנדט הבריטי. לאה מאירוביץ' מקורה בשטעטל רוקישקיס. היא הייתה בתו של רב חב"ד אך הוריה קידמו אותה להתחנך בהשכלה כללית. כדי להתקדם בלימודי הוראה עברה לאה לקובנה, שם התקבלה לגימנסיה העברית הריאלית ופגשה בצבי. השניים נישאו והשתכנו ברחוב גורודינו מס' 18 בקובנה. צבי עבד במשרד ההסתדרות הציונית בקובנה. המחויבות של צבי להסתדרות הציונית מנעה ממנו מלעלות לארץ ישראל במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20.
ב-15 ביוני 1940 פלש הצבא האדום לליטא וסיפח אותה לברית המועצות. משטר הרודנות הסובייטי רדף אחר פעילים ציוניים, סגר את העיתונים היהודיים והמיר אחד מהם לעיתון תעמולה סובייטי. על פעילותו הציונית נרדף צבי בריק בידי הסובייטים. המשפחה עברה להתגורר ברחוב ויטאוטו בעיר, אשר בשונה מגורודינו לא היה בעל אופי יהודי מובהק. ב-22 ביוני 1941, יום לאחר תחילתו של מבצע ברברוסה, הלופטוואפה החל בהפצצה אסטרטגית בשמי קובנה. עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות היו מבין הליטאים שראו בגרמנים משחררים מהכיבוש הסובייטי וקיבלו אותם בברכה. רבים מהתושבים הליטאים ביצעו פוגרומים ביהודי קובנה עוד לפני הגעתם של החיילים הגרמנים לעיר. הפרעות רוכזו בשכונות היהודיות של העיר העתיקה, בעיקר בשכונת סלובודקה. מתוך 40,000 יהודי קובנה, 6,000 נרצחו בעשרת ימי הכיבוש הגרמני הראשונים. ביולי ניתנה ההוראה להעביר את כל יהודי העיר אל גטו קובנה.
צבי התקשר עם איכר מקומי ירוסלבאס ראקוויציוס, לימים חסיד אומות העולם, אשר התגורר בכפר לא מרוחק מהעיר והבריח יהודים מהגטו. בכדי להעביר את אריק בשערי הגטו הוא הוחבא בתוך שק קש על עגלת קש. אמו שיחדה את השומרים להעלים עין ביציאתה מהגטו אחר העגלה. משפחת האיכר כללה את אשתו ואת ארבעת ילדיהם. ביתם היה דל והיה על אריק ולאה אמו להתגורר בתוך הבית. האיכר החביא יהודים רבים ביער על יד ביתו, אך שיירת חיפוש גרמנית תפסה אותם והוציאה אותם להורג. בתוך הבית בנה האיכר דלת כפולה על גבי קיר, שם אריק ואמו הסתתרו כל פעם שנשמע קולם של זרים המתקרבים אל הבית. בהיותם שם לימדה לאה את בנה מתמטיקה בסיסית, גאוגרפיה וליטאית רהוטה. כאשר שמע האיכר את לאה מחנכת את בנה, ביקש שהיא תחנך גם את ילדיו והיא השיבה בשמחה. בנאום שנשא במאי 2002 תיאר ברק תקופה זו בחייו:
העלייה לארץ ישראל
ביולי 1944, עם נסיגת הגרמנים, יצאו אריק ולאה מהמחסה שלהם בביתו של האיכר. עם שחרור גטו קובנה בידי הצבא האדום, חשש צבי בריק לגורל אשתו ובנו ויצא לחפש אחריהם. בדרכם אל הגטו ההרוס פגשו אריק ולאה באחיה של לאה, ובהמשך התאחדו עם האב צבי. בשובה של המשפחה למרכז העיר קובנה, שבו הרדיפות של הרשויות הסובייטיות אחר צבי, על מעורבותו בפעילות ציונית. צבי ולאה בריק הגיעו למסקנה שעליהם לברוח עם אריק מליטא. בפגישה חשאית עם גורמים מטעם ההסתדרות הציונית, ניתנו לצבי תעודות מזויפות לו ולבני משפחתו לפיהן הם אזרחים יוונים מסלוניקי אשר נקלעו לקובנה ונתקעו בעיר לאורכה של המלחמה. משפחת בריק נעזרה בשם הבדוי גרין. תחילה נעו מקובנה לווילנה ומשם לביאליסטוק ולוורשה אשר בפולין. משם עברו את הגבול אל ממלכת רומניה והסתתרו במחנה פליטים בבוקרשט.
ממחנה הפליטים עברו להתגורר אצל קונסול דיפלומטי יהודי אמריקאי בבוקרשט. כאשר הגיעה הידיעה על כך שמישהו הלשין לרשויות על כך שיהודים מהמדינות הבלטיות מסתתרים בבוקרשט, החליטה משפחת בריק לנוס פעם נוספת, הפעם לבודפשט, הונגריה. מהונגריה נעו ברגל, בעיקר בלילות, עד שחצו את אזור הכיבוש הסובייטי באוסטריה והגיעו לאזור הכיבוש הבריטי. במעבר גבול אזורי הכיבוש פגשו בני המשפחה באנשי הבריגדה היהודית. כאשר נודע לרשויות הבריטיות על מעבר הגבול בידי בני המשפחה, הם הוכנסו למאסר בבסיס צבאי מחשד להיותם מרגלים בשירות ברית המועצות. אנשי הבריגדה היהודית נחלצו לעזרתם של היהודים בבסיסים ובאישון לילה העבירו אותם דרך יער את הגבול לאיטליה, עד אשר הגיעו למילאנו.
מילאנו הייתה לנקודת התארגנות עבור פליטים רבים, וממנה עברה המשפחה לרומא, שם התגוררה בווילה שהייתה שייכת לדוכס לבית סבויה. ברומא למד אריק לראשונה בבית ספר, לא היה זה בית ספר מקובל, וכלל לימוד ילדים בני 8 עד 16 ביידיש באותה הכיתה. אריק דיבר איטלקית קלוקלת אל המקומיים. כל אותה העת ארגן האב צבי את העלייה של המשפחה, אך עקב תקנות הספר הלבן השלישי היה צורך ב-1,000 ליש"ט לסרטיפיקט. ההסתדרות הציונית סידרה עבור המשפחה דרך מעבר לקפריסין וממנה לארץ ישראל. המשפחה עלתה על אוניית הנוסעים "טרנסילבניה" שעשתה דרכה בים התיכון, עצרה בלימסול והמשיכה עד אשר עגנה בחיפה . צבי ביקש מרשויות הבריטים לרדת מהאונייה לארבעה ימי טיול בעיר, הודות לוויזה האמריקאית שהייתה בידו דרך עבודתה של לאה בג'וינט, לא חשדו הבריטים כי המשפחה תתיישב בארץ ולכן התירו להם להמשיך בדרכם. דרך התקשרותה של המשפחה עם אנשי "ההגנה", אורגנו עבורם תעודות זהות מזויפות. כך עלה ב-1947 אריק עם הוריו לארץ ישראל.
לימודים ושירות בצה"ל
תחילה עברה משפחת בריק, ששמה עוברת לברק, מחיפה לתל אביב. לחץ כלכלי הוביל את האב צבי לחפש עבודה בהסתדרות הציונית, הוא התמנה למזכיר מוסד ביאליק. עד למציאת התעסוקה בידי האב, אריק, שלא דיבר עברית, הועבר להתגורר אצל קרובי משפחה במושב ירקונה והשקיע את חופשת הקיץ הראשונה שלו בהשלמת חומר לימודי. עם הסדר פרנסת המשפחה עברה המשפחה לירושלים, שם החל אריק ללמוד בכיתה ו'. ברק הסתגל היטב בכיתה בין חבריו והצטיין במתמטיקה ובפיזיקה והתקשה בתנ"ך ובלשון . עבר בילדותו את המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות. למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים. לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמית, ובשנת 1958 הוענק לו תואר שני במשפטים.
בנקודה מסוימת התמלא ברק חששות וספקות, וניסה להמיר את מקצועו העתודאי בהנדסת חשמל. המערכת הבירוקרטית של צה"ל סירבה להמרת המקצוע והתאפשר לברק ללמוד הנדסת חשמל בטכניון רק לאחר השלמת שירות חובה. בנסיבות אלו ויתר ברק על הנדסת החשמל והמשיך במסלול המשפטים המקורי. במקביל למד שם גם כלכלה ויחסים בין-לאומיים. בשנים 1958–1960 שירת בצה"ל, בלשכת היועץ הכספי לרמטכ"ל. בתום קורס מ"כים קיבל ברק דרגת ממלא מקום קצין, אך לבקשתו נשלח בהמשך לקורס קצינים קרבי בן שלושה חודשים. ברק התבלט בלימודים העיוניים בקורס ועבר את קורס הקצינים לצידו של ראובן ריבלין. עם שחרורו מהצבא חזר ללמוד באוניברסיטה העברית.
קריירה אקדמית באוניברסיטה העברית
את מחקר הפוסט-דוקטורט השלים בשנים 1966–1967 בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד. משפחות ברק וזמיר נסעו יחדיו לארצות הברית ללימודים. ברק התוודע לשיטת המשפטים ושיטת לימוד המשפטים האמריקנית. הוא הביע אהדה כלפי שיטת הלימוד הסוקרטית שהייתה נהוגה בהרווארד, אשר העדיפה פיתוח של שיח ודיון בין המרצה לסטודנטים על פני הרצאות של המרצים. במחקרו שם התמקד ברק בחקר דיני תאגידים ודיני שטרות, שני תחומים שהיה עליו להתחיל ללמד בהרצאותיו באוניברסיטה העברית עם שובו המיועד. בסיום שהותו בהרווארד פרסם ברק את הספר "מהותו של השטר". בהרווארד התוודע ברק לגישת "ההליך השיפוטי" (Legal Process), הנוגע לתפקידן וסמכויותיהן של הרשויות. חקר ההליך השיפוטי השפיע לימים על טיפוח האקטיביזם השיפוטי של ברק.
בשובם של ברק וזמיר לאוניברסיטה העברית, החלו במעין "מהפכה" בפקולטה למשפטים, כאשר זמיר נבחר לראש מכון החקיקה והחל לטפח את המכון ולקדם את יוקרתו. בשנת 1968 נתמנה ברק לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית, ושם ייסד את כתב העת "משפטים". בשנת 1973 זכה בפרס קפלון, וב-1974 מונה לדיקן הפקולטה למשפטים. מינויו של ברק לדיקן, בגיל שלושים ושש, סימל את חילופי הדורות בפקולטה. בכהונתו כדיקן ניכר אצל ברק שתיעב ויכוחים, קידם פשרות והגעה לקונצנזוס וניחן בשקט ובשלווה במילוי תפקידו. כל אותה העת נרתע ברק מלתייג עצמו פוליטית ושמר על נייטרליות בבחינה פוליטית. הוא זכה בפרס ישראל למדעי המשפט לשנת 1975 (בגיל 38, מהצעירים בזוכי הפרס). הדבר העניק לו פרסום ציבורי רב. באותה שנה נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (ראו פירוט הפרסים וההוקרה למטה).
מינויו ותחילת כהונתו
בשנים 1975–1978 כיהן כיועץ המשפטי לממשלה, מינויו של ברק למשרה נעשה ביוזמתו של שר המשפטים, חיים צדוק, שהציע לברק את משרת היועץ המשפטי לממשלה עם פינוי המושב בידי מאיר שמגר, שהתמנה לשופט בבית המשפט העליון. ברק ביקש מצדוק זמן לחשוב על קבלת המינוי. מינויו של ברק נתמך בין לבין בידי יואל זוסמן, נשיא בית המשפט העליון. למינוי זה היו מספר חסרונות: לברק לא הייתה מיומנות במשפט פלילי ומעולם לא העיד מול בית משפט. צדוק תמך במינוי של ברק וזה מצידו הסכים למינוי לאחר שהתייעץ עם זמיר וזוסמן. בכדי להסתגל לתפקיד החדש וללמוד את כל נושאיו התייעץ ברק בחשין ובגבריאל בך. במקור חשין ציפה לקבל את משרת היועץ המשפטי לממשלה, אך עם מינויו של ברק הוא תמך בו והיה ליד ימינו. באותה העת היה יצחק רבין ראש ממשלת ישראל, והיה נתון למאבקים פנימיים מתוך המערך מול שר הביטחון שמעון פרס. מאבק זה בין רבין לפרס הגיע לשיאו בפרשות ממושכות של הדלפות תוכן מסווג לידי התקשורת.
בתחילת דרכו בתפקיד היה ברק מעורב במשא ומתן סביב הסכם הביניים בין ישראל למצרים. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד פורסמה בעיתון "הארץ" הדלפה שכונתה "מסמך רוזן" – חוות דעת שנועדה לראש הממשלה מאת היועץ המשפטי של משרד החוץ, לפיה הסכם קידוח הנפט של ממשלת מצרים עם חברת אמוקו נוגד את הסכם הביניים. רבין זעם על ההדלפה, וברק נענה לה בקביעת תקדים לפיו שרים אינם חסינים מפני דין פלילי במקרה של הדלפת סודות מדינה. במהלך הבחירות לרשויות המקומיות בגדה המערבית (1976), שני מועמדים שהיו מקורבים לאש"ף גורשו לפי הוראת הממשלה. עם מעצרם עורכי הדין שלהם הגישו עתירה לבג"ץ. הממשלה התעקשה על כך שאין לעכב את הגירוש והוא בוצע לבסוף רבע שעה בלבד לפני קיומו של הדיון. ברק, כנציג המשפטי של הממשלה, ננזף בידי השופט משה עציוני. לראשונה, נמתחה ביקורת ציבורית חריפה על ברק עצמו. אלמלא שר המשפטים צדוק, שהגן על ברק, ייתכן והקריירה הציבורית של ברק הייתה מגיעה לסופה עם משבר הגירוש. על אף שבמינויו של ברק לתפקיד היועץ המשפטי נסמך רבין על צדוק וכלל לא הכיר את ברק, עם הזמן הפך ברק ליועץ מקורב של רבין וראש הממשלה מצידו מצא בברק אדם ענייני יותר מרבים מהשרים בממשלתו.
בשנת 1976 אישר ברק לבתי הדין הרבניים לערוך ולאגור רשימה של ממזרים.
פרשת ידלין ואברהם עופר
את ניסיונו המשפטי-הפלילי הראשון השיג ברק כאשר הוביל לעונש מאסר בפועל ליהושע פרץ, יו"ר הוועד של עובדי התפעול בנמל אשדוד, אשר קידם התפרעויות בנמל . ברק היה אחראי להחלטה לפתוח בחקירה משטרתית של אשר ידלין, מנכ"ל קופת חולים הכללית ומועמד לתפקיד נגיד בנק ישראל. שלושה ימים לאחר אישור מינויו של ידלין, בעת ארוחת צהריים בהשתתפות ברק ומפכ"ל המשטרה, שאול רוזוליו, שיתף המפכ"ל את ברק בעניין חשדות למעורבות ידלין בפלילים שנשמרו בסוד. ברק הנחה את רוזוליו לקיים חקירה ראשונית סמויה, אך תוך שבועיים מתחילתה דלפה הפרשה לידיעת הציבור. בעת חגיגות בר המצווה לבנו הבכור של ברק, אבנר, התקשר ידלין לברק, וטען בפניו כי "מעלילים עלי עלילת דם." ברק הציע לידלין להיבדק בפוליגרף וטען בפניו כי אם יקבע כי הוא דובר אמת יסגרו כל החקירות ואם יקבע כי אינו דובר אמת החקירה תימשך כרגיל והבדיקה לא תיוודע לציבור. ידלין הסכים לאחר לחץ רב ובבדיקה התברר כי אינו דובר אמת, כך שהחקירה המשיכה.
בסופו של דבר ידלין הורשע בלקיחת שוחד ונדון לחמש שנות מאסר, ומעמדו הציבורי של ברק כאדם בעל יושרה מברזל חוזק. בפרשה זו טבע ברק את המונח "מבחן בוזגלו", באומרו: "דין ידלין – כדין בוזגלו". המונח עורר תרעומת אזרחית עקב משמעות הלוואי בין השם בוזגלו לבין בני עדות המזרח, הרווח בקרבם. מכאן עלתה הטענה כי המונח טומן בחובו הערה נגד בני עדות המזרח מצידו של ברק. שנים לאחר מכן, בראיון שנערך עמו לספר "ללא גלימה", אמר בעניין: "כשאמרתי בוזגלו לא התכוונתי להבדיל בין ספרדי לאשכנזי, אלא להבחין בין איש שלטון לאיש מהעם".
לאורכה של החקירה בפרשת ידלין היה אברהם עופר, שר השיכון, מבין התומכים העיקריים של ידלין, בטענה כי הוא חף מפשע וכי "שותים את דמו". לאורך הפרשה עלו חשדות למעורבותו של עופר בחלק מהעבירות של ידלין ובסופו של דבר החלה פרשת עופר על בסיס קובלנות פליליות פרטיות. החשדות עסקו בפעילותו של עופר בתקופה שפעל בחברת שיכון עובדים. מהלך החקירה, ובעיקר אורכה, הובילו לקרע בין ברק לראש הממשלה רבין. עיקר התנגדותו של רבין למהלך החקירה נגע למשך הזמן שלקחה, שכן טען כי בלתי אפשרי שעופר, שר בממשלתו, יוכל לתפקד כראוי בתפקידו לנוכח החקירה הממושכת. ברק היה אחראי על ההחלטה להמשיך בחקירת משטרה בעניין עופר, חרף בקשת השר להפסיק חקירה זו. רוב החשדות בחקירה התבררו כחסרות שחר מלבד הממצאים האחרונים בה, שעיכבו אותה. ממצאים אלו כללו עדות של עורך הדין גושן, שהיה עד מפתח בפרשת ידלין. עקב התעכבות הפרשה זימן רבין את ברק ושר המשפטים צדוק לביתו, מהלך שהוביל לסיקור תקשורתי רב בעניין.
לאורכה של החקירה נדמה היה כי עוול גדול נעשה לעופר, והוא התקשה לתפקד כשר. רבין התקשה לראותו במצב זה שכן היה חבר קרוב שלו וברק גם כן חיבב אותו על סגולותיו כשר צעיר ונמרץ. על אף הלחץ הכבד שאפף את ברק, הוא המשיך בחקירה. עופר התאבד ב-3 בינואר 1977, קודם שהסתיימה חקירתו. הוא הותיר אחריו מכתב אחרון. עם התאבדותו של עופר נגנזה החקירה וב-9 בינואר שלח ברק לרבין תקציר של מהלך החקירות. בניו של עופר לא ראו בברק האשם במות אביהם, וכאשר ביקשו ממנו את תקציר החקירה הוא שלח את עורך הדין אמנון גולדנברג לתמלל עבורם את החקירה.
פרשת חשבון הדולרים
במרץ 1977 נחשפה פרשת חשבון הדולרים כאשר פורסם בעיתון "הארץ" כי רעיית ראש הממשלה לאה רבין החזיקה חשבון בנק פעיל בארצות הברית, דבר שנגד את חוקי המטבע בישראל באותה העת. ברק כינס את צוותו בלשכת היועץ המשפטי לממשלה כדי לבחון אפשרות לסגור את הפרשה בתשלום כופר. ברק ביקר את רבין בביתו, תשאל את ראש הממשלה ובהמשך גם את רעייתו, וביוצאו מביתם הבטיח להם "אל תדאגו, הכל יהיה בסדר". לאחר התשאול הגיעו לידיו של ברק מסמכי הבנק, והוא שינה את עמדתו וחזר בו מההצעה לסגירת הפרשה בכופר. מאוחר יותר הסביר ברק שאם היה סוגר את הפרשה בכופר היה פועל נגד החוק ועל כן היה חייב להתפטר מתפקידו כיועץ המשפטי לממשלה.
כאשר נודע לברק על המאבקים סביב הפרשה שצצו בתוך משרד האוצר, הורה להעביר את ניהול הפרשה לידי משרד היועץ המשפטי. לאחר לחצים רבים מצידם של אישים, כדוגמת שר האוצר יהושע רבינוביץ, לסגור את הפרשה, ברק החליט להעמיד לדין את לאה רבין בשל חשבון הדולרים, החלטה שהביאה ליציאתו של ראש הממשלה יצחק רבין לחופשה ולפרישתו מהנהגת המערך לפני הבחירות לכנסת ב-1977. במקור התכוון ברק להעמיד לדין גם את ראש הממשלה. לדבריו של מנכ"ל משרד ראש הממשלה, עמוס ערן: "כשרבין קיבל את הידיעה שברק מתכוון להעמידו לדין, חל אצלו שינוי מיידי בגישה וכבר באותו יום אמר לנו, אני הולך להתפטר." רבין עמד תחילה להתפטר מראשות הממשלה וגם מהכנסת, ולבסוף, לאחר שמקורביו ניסו לשכנעו שלא לעשות זאת, החליט להישאר בכנסת. עוד באותו היום סיפר שר המשפטים צדוק לברק על כוונתו של רבין. ברק בתגובה ויתר על העמדתו לדין של רבין . את החלטתו להימנע מהעמדת יצחק רבין לדין נימק כך: "יצאתי מתוך הנחה שרבין נענש עונש כבד על כך שנאלץ לפרוש מתפקידו. לא היה מקום להענישו פעם נוספת."
קמפ דייוויד
עם מינויו של מנחם בגין לראש הממשלה, בעקבות הבחירות לכנסת התשיעית, הפך ברק עם הזמן לידיד קרוב של בגין והוזמן על ידיו להיות נוכח בישיבות הממשלה. בתחילת כהונת ממשלתו הראשונה כיהן בגין במקביל גם כשר המשפטים. כאשר בגין העביר המלצת חנינה לנשיא אפרים קציר כדי שיחון את יהושע בן-ציון – בעקבות קשריו עם הליכוד – שהורשע בעבירות פליליות ונכנס במאסר, ברק הזדעזע ואף שקל להתפטר. ברק נמנע מלהתפטר בעקבות לחצו של נשיא בית המשפט העליון יואל זוסמן שיישאר בתפקידו לנוכח המצב הפוליטי החדש שנוצר בעקבות "המהפך". עוד קודם לביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל ותחילת תהליך המשא ומתן לשלום בין ישראל למצרים, בגין ביקש מברק שיכין עבורו טיוטה של הסכם שלום אשר תכלול את שלל הפרטים העיקריים שעל הסכם שכזה לכלול.
עם תחילת תהליך השלום עם מצרים, היה המאמץ להגעה להסכם שלום בראש מעייניו של ברק. במסגרת מאמצים אלו נקשר ברק עם שר הביטחון, עזר ויצמן, ושר החוץ, משה דיין. במקביל החל ברק גם להיות בקשר עם נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר. כאשר בגין כתב את הטיוטה המקדימה ל"הסכם אוטונומיה", ברק היה מהראשונים לקרוא אותו ולהעיר בעניין קשיים שעלו מתוכו ברמה המשפטית. בעקבות התנפצות השיח בין ראשי המדינות באחת הישיבות בטירת לידס שבממלכה המאוחדת, נשלחו ויצמן וברק להרגיע את הרוחות בצידו של נשיא מצרים אנואר סאדאת. לוויצמן היו קשרים חמים עם סאדאת, וגם ברק התחבב עליו. לדברי מנכ"ל משרד החוץ, יוסף צ'חנובר: "סאדאת פשוט ראה והבין שברק מחפש כל הזמן דרכים וניסוחים שיתקבלו על שני הצדדים, גם עליו."
ב-1 באוגוסט 1978 פרש מכהונתו כיועץ המשפטי לממשלה, לאחר שהודיע שהחליט להסתפק בשלוש שנות כהונה. במקום ברק מונה יצחק זמיר, והוא עצמו מונה לשופט בבית המשפט העליון. קודם שהושבע לתפקידו כשופט, בספטמבר 1978, צורף ברק על ידי ראש הממשלה בגין, כיועץ משפטי לצוות המשא ומתן הישראלי, ובתפקידו זה סייע לגיבושם של הסכמי קמפ דייוויד. במהלך השיחות בקמפ דייוויד מצא הנשיא קרטר את ייעוצו של ברק מועדף על ייעוצו של מאיר רוזן עקב מתינותו, האמון שנתן בו בגין, כושר האלתור שלו ויכולתו למציאת פשרות. עם קידום השיחות לכדי שלב הניסוח, בחר הנשיא קרטר בשני יועצים, אוסאמה אל-באז מן הצד המצרי, וברק מן הצד הישראלי. ברק נע בין בגין לקרטר לקידום הניסוח של הסכם השלום ומאוחר יותר אמר קרטר שברק "עשה" את הסכם קמפ דייוויד.
במהלך המשא ומתן בקמפ דייוויד היו שני משברים קיצוניים, האחד נגע למעמדה של ירושלים והשני נגע ליישובים בקרבת רפיח בחצי-האי סיני. לבסוף ברק וקרטר שכנעו את בגין להעביר את עניין היישובים להצבעה בכנסת במקום החלטה שלו בלבד. לאחר עשרים ושלוש טיוטות נכתב הנוסח הסופי של הסכם השלום. בשאלת הגדה המערבית ורצועת עזה, ברק קידם את תוכנית האוטונומיה דרך הניסוח "זכויות לגיטימיות לעם הפלסטיני." ברק ניסח משפט זה באופן עמום במכוון, כך שהשפעתו לא תהיה מחייבת. ברק העריך כי בניסוח זה, הצליח לשמר את "ארץ ישראל השלמה" לצד ההסכם.
ועדת כהן
ב-22 בספטמבר 1978 החל לכהן כשופט בבית המשפט העליון, והיה הצעיר מבין השופטים. באוקטובר, עם קידום שיחות השלום בוושינגטון די. סי., התבקש ברק להצטרף לשיחות על אף השבעתו לשופט בבית המשפט העליון. לנוכח הביקורת הציבורית מבית על כך ששופט בבית המשפט העליון מעורב בשיחות השלום עם מצרים, ברק שב לירושלים כחודש לאחר שיצא להשתתף בשיחות. בכהונתו כשופט שפט תחת ארבעה נשיאים: יואל זוסמן, משה לנדוי, יצחק כהן ומאיר שמגר. בשנה שבה החל ברק לכהן בבית המשפט העליון קיבלה רעייתו אלישבע את רישיון עריכת הדין והחלה לעבוד אף היא בבית המשפט העליון בלשכת הנשיא זוסמן.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה, בתגובה להתנקשות בחיי בשיר ג'ומאייל, אנשי הפלנגות הנוצריות ביצעו את טבח סברה ושתילה במחנות פליטים בביירות. בשנים 1982–1983 היה ברק חבר בוועדת כהן, ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה בעקבות טבח סברה ושתילה והיה עליה לחקור את האחריות של הגורמים הישראליים במהלך אירועי הטבח .לוועדה ניתן המנדט: "לחקור את כל העובדות והגורמים הקשורים במעשי הזוועה שבוצעו על-ידי יחידה מן הכוחות הלבנוניים נגד האוכלוסייה האזרחית במחנות סברה ושתילה." בנוסף לברק צוותו נשיא בית המשפט העליון, יצחק כהן, שהיה ליושב ראש הוועדה, והאלוף (מיל'), יונה אפרת. בוועדה מסר רב-סרן עמוס גלעד, שהיה אז קצין מודיעין בביירות, עדות על פעילותו. לפי עדותו של גלעד, הוא התריע כי הכנסת אנשי הפלנגות הנוצריות לתוך ביירות תוביל לטבח במחנות הפליטים ותגרום לכך שישראל "תשקע בבוץ" בלבנון, אך בתוך פחות משעה מאוחר יותר אירע הטבח וגלעד מיהר להכתיב דיווח לראש אמ"ן.
במהלך החקירה נחקרו הרמטכ"ל – רפאל איתן, בכירי "המוסד", בכירי אמ"ן, שר הביטחון – אריאל שרון ואף ראש הממשלה בגין. דוד ברטוב היה מזכיר הוועדה בעוד איסוף החומר הוטל על דורית ביניש, עדנה ארבל ואלכס איש-שלום. לברק הייתה עמדה דומיננטית בדיוני הוועדה, והוא התמקד בעיקר בתפקודו של המודיעין בפרשת הטבח. בדו"ח הוועדה הואשמו ברשלנות הרמטכ"ל רפאל איתן, ראש אמ"ן יהושע שגיא, שר החוץ יצחק שמיר ואחרים. הביקורת החריפה ביותר של דו"ח הוועדה הופנתה כלפי שר הביטחון שרון. כחלק ממסקנות הוועדה הועבר שר הביטחון, אריאל שרון, מתפקידו, תוך המלצה שלא למנותו עוד לתפקיד זה. בגין לקח על עצמו את תפקיד שר הביטחון.
ראש הממשלה בגין יוצג בעדותו על ידי מזכיר הממשלה, דן מרידור. נגד בגין נטען כי הועבר לו דיווח לפיו עלול להתרחש טבח בדומה לדיר יאסין ממלחמת העצמאות. הטענה הופנתה מצידו של העד מרדכי גור, שכיהן באותה עת כחבר הכנסת באופוזיציה מטעם המערך. מרידור הוכיח כי הדיווח, שעבר דרך "המוסד", שוכתב כך שהאזהרות רוככו בהגיען לידיעת ראש הממשלה. בעקבות שמועות על היות ברק המחמיר מבין חברי הוועדה ביחסו לנחקרים, החלו איומים על חייו. חודשים ספורים לאחר פרסום דו"ח ועדת כהן, בגין קטע את חייו הציבוריים והתפטר מכל משרותיו. ברק ראה את צעדו הזה של בגין כלקיחת אחריות מצידו של מנהיג על ההתרחשויות בסברה ושתילה.
זכות העמידה ועילת הסבירות
במהלך שנות ה-80 קידם ברק את שינוי הגישה של בג"ץ בתחום זכות העמידה – תנאי הסף הנדרש לדיון בעתירה לבג"ץ. קודם לכן נדרש עותר לבג"ץ להראות נזק ספציפי כתוצאה מפעילות המדינה כנגדה הוא עותר. בפסק דין זאב סגל נ' שר הפנים בתחילת שנות השמונים, כאשר העותר טען לנזק אישי אך עקיף שנעשה לו בעקבות פעילות שר הפנים, רבים מהשופטים פנו נגד העמדה המקורית של בג"ץ. השופט חיים כהן ייצג את עמדת בג"ץ כ"שומר שלטון החוק" והשופט שלמה לוין סבר שניתן לראות בעתירה כי היא נוגעת באופן ישיר לתובע. ברק טען כי מעצם היות העותר "עותר ציבורי", יש לו זכות עמידה :
ב-1986 אימץ שמגר, נשיא בית המשפט העליון, את הגישה החדשה לזכות העמידה בפרשת ויליאם נקש ובפסק דין אלוני נ' שר המשפטים, ובכך קבע תקדים משפטי להרחבת זכות העמידה.
באמצע העשור, בעקבות פרסום פרשת קו 300 והמגעים להסדר חנינה מטעם נשיא המדינה חיים הרצוג עבור המעורבים בפרשה מטעם השב"כ, הוחלט, בהרכב מצומצם שכלל את ברק, הנשיא שמגר והשופטת מרים בן-פורת, כי גם במקרה וייתן הנשיא הרצוג חנינה למעורבים, יש להמשיך את חקירות הפרשה עד תום. בשאלת החנינה היו השופטים חלוקים. כאשר בדעת מיעוט קבע ברק על סמכות החנינה של הנשיא להשתלב במערכת המשטרתית והמשפטית, ועל נשיא להעניק חנינה רק בתום החקירות: