cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הו שולי
ביוגרפיה
הו שולי כתבה כמה ספרים, בכללם: New Financial Time, Reform Bears No Romance ו-The Scenes Behind American Newspapers. השבועון ביזנסוויק כלל אותה ברשימת "כוכבי אסיה: 50 המנהיגים שבחזית השינוי". ב-2006, כינה אותה Financial Times "אחת מהפרשנים המשפיעים ביותר באסיה" והוול סטריט ז'ורנל כלל אותה ברשימת "עשר הנשים שיש לעקוב אחריהן" באסיה.
כתב העת האמריקני "Foreign Policy" כלל אותה במאי 2008 ברשימת "מאה האינטלקטואלים הציבוריים המשפיעים ביותר בעולם".
בנובמבר 2009 התפטרה הו שולי מ-"Caijing", ביחד עם 90 אחוזים מעיתונאי המגזין. ההתפטרות הייתה שבועות אחדים לאחר התפטרותם של Daphne Wu Chuanhui ושבעים עובדים במחלקה העסקית. דיאן ואקה מ-"Women's Voices for Change" אמרה על המקרה, תוך שהיא מצטטת את הבלוגר הסיני Hecaitou: "הלהב שלה נוטף דם, ובגדיה מדיפים ריח של אבק שרפה".
הגיליון הראשון של Century Weekly כחלק מתאגיד התקשורת "Caixin" ראה אור ב-4 בינואר 2010.
חניון אגד חולון
מסוף חניון אגד הוא מסוף אוטובוסים בקצה העיר חולון בגבול עם העיר בת ים, המסוף משמש נקודת מוצא לקווי אוטובוס רבים בחולון ומשרת את תושבי חולון ובת ים.
איביצה באגו
איביצה באגו (בקרואטית: Ivica Bago, נולד ב-21 בספטמבר 1985) הוא מתעמל ורקדן קרואטי-ישראלי.
ביוגרפיה
באגו נולד בקאנין שבקרואטיה לאם מעצבת אופנה ואב ששירת בצבא היוגוסלבי ולו אח גדול ואחות קטנה, כילד מגיל צעיר החל לעסוק בספורט והחזיק בתואר אלוף קרואטיה בהתעמלות קרקע וקפיצה במוט. כשהיה בן שש פרצה המלחמה בבלקן ואביו הלך להילחם בעוד אמו איבדה את עבודתה והמשפחה עברה להתגורר במקלט.
באגו השתתף באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במלבורן בנובמבר 2005. הוא זכה במדליית ארד בתרגיל קרקע בגביע העולם בהתעמלות בקטגוריה ב' שנערך בטהראן, איראן בשנת 2006.
עקב תאונת אימונים החל להשתתף בתוכנית מציאות בארצו בה הזוכה יישחק בסרט מוזיקלי, הוא נבחר לרקדן הטוב ביותר בתוכנית, אך לבסוף הפקת הסרט לא יצאה לפועל. לאחר התוכנית הצטרף לתיאטרון המוזיקלי של זגרב והופיעה במחזות "היפה והחיה", "שיקגו" ו"בילי אליוט", הוא קיבל הצעה להופיע בלהקת סירק דו סוליי אך סירב.
במהלך סיור של להקתה של ענבל פינטו בקרואטיה הוא ניגש למבחני בד ללהקת המחול והתקבל, עקב כך עבר להתגורר בישראל. המסגרת הלהקה הוא לקח חלק בין השאר במופעים "אויסטר", "הידרה" ו"שייקר", ב-2008 עבר ללהקת "ורטיגו" והחל להתגורר בקיבוץ נתיב הל"ה שם נמצא מרכז הלהקה, במסגרת ורטיגו הוא לקח חלק במופע "רעש לבן", רקדנים וכוריאוגרפים רבים שעבדו עמו ציינו את הכריזמה שלו והוא הוגדר כרקדן מחונן.
הוא דגמן בארצו תקופה ובישראל השתתף בהפקות אופנה של המוסף זמנים מודרניים ובמגזין גו ודגמן לחברות דיזל ורנואר, ב-2009 הוביל את הקמפיין לרשת "אירוקה".
ב-2009 התפרסם כשהשתתף בתוכנית "לא נפסיק לרקוד" שם הגיע למקום השני, באותה שנה הופיע בבלט קונטיקט.
ב-2010 ו-2011 שימש רקדן בלהקת המחול הקיבוצית ולקח חלק במופעים "אינפראדום", "זיכרון דברים", "טרנספורמר", "אקודום", "60 הרץ" ו-"בין קודש לחול". הוא משמש גם ככוריאוגרף ומדריך לריקוד בין היתר לימד בבלט של ניקוסיה, קפריסין.
רואים רחוק רואים שקוף
רואים רחוק רואים שקוף הוא פזמון שכתב יענקל'ה רוטבליט והלחין שמוליק קראוס. הגרסה המקורית והמוכרת ביותר של השיר היא של קראוס עצמו, שלווה באילן וירצברג.
רקע
השיר יצא לאור בשנת 1983 כתקליט שדרים שהושמע ברדיו, והוצג כשיר משותף של קראוס ואילן וירצברג. את השיר עיבד וירצברג. בהקלטת השיר הייתה אמורה להשתתף זמרת ליווי בקולות הגבוהים, אך מכיוון שלא הופיעה ביום הקלטת השיר באולפן ההקלטות, ביצע את הליווי במקומה אילן וירצברג. רק כארבע שנים לאחר מכן יצא השיר באלבום, ונכלל באלבומו של קראוס "אחרי עשרים שנה" שיצא ב-1987. בשנת 1997 הקליטה את השיר הזמרת נחמה הנדל.
בשנת 2021 הוציא הזמר גיא מזיג את אלבומו השני, "השחור החדש יותר", בו נכללה גרסת כיסוי לשיר.
תוכן השיר
השיר נכתב בהשראת הדמות המקראית משה, שהנהיג את עם ישראל במדבר, אך בשל חטא שחטא, כמתואר בסיפור משה והסלע (הכה בסלע ולא דיבר אליו), נגזר עליו לראות את הארץ המובטחת מהר נבו, אך לא להיכנס אל הארץ.
הדובר בשיר מתאר מסע אותו הוא חווה. הוא מתאר מצב בו היה לו צר ולוחץ ולכן נאלץ "לפרוש כנפיים ולעוף".
בפזמון הרמז נוסף לפסוק מהתנ"ך - מקור השורה בשיר "בן אדם כעץ שתול על מים" הוא בספר תהלים ("והיה כעץ שתול על פלגי מים..." תהלים א'), על פי הדובר בן האדם מבקש להכות שורש ולהאחז בדבר מה. הדובר מדמה את בן האדם גם לסנה בוער.
בבית השני טוען הדובר כי איבד את הדרך וחייו היו חידה. הוא עוסק בחיפוש אחר אמת הקיום. הבית השלישי מתאר כעין סוף מסע, כאשר הדובר שב אל ביתו - לאחר שסער כסופה.
מונוגיים
מונוגיים (באנגלית: MonoGame) היא תוכנה חופשית לשימוש בידי מפתחי משחקי מחשב המסוגלת לתת למשחקים שפותחו עבור מערכות ההפעלה Windows ו - Windows Phone יכולת לרוץ על מערכות הפעלה אחרות. סביבת מונוגיים תומכת ב iOS, אנדרואיד, MacOS, Linux, PS4, PSVita, Xbox One ו - Switch. הפלטפורמה מיישמת את ממשק תכנות היישומים XNA 4 של מיקרוסופט. המשחקים הפופולריים Bastion ו Fez השתמשו במונוגיים כדי לאפשר הרצה מחוץ ל windows.
ורדיים
ורדיים או ורדניים (שם מדעי: Rosaceae) הם משפחה גדולה של צמחים בעלי פרחים בסדרת הוורדנאים. במשפחה 100–120 סוגים, ו-3,000–4,000 מינים של עצים (רובם נשירים), שיחים ועשבים רב-שנתיים. הוורדיים נפוצים כמעט בכל העולם (מלבד הקטבים ומדבר סהרה), בעיקר בחצי הכדור הצפוני.
תת-משפחות
מיון המשפחה עבר שינויים לאורך השנים עם התקדמות המחקר המדעי. המשפחה מחולקת כיום לשלוש תת-משפחות, להלן:
משאבי שדה
מַשְׁאַבֵּי-שָׂדֶה הוא קיבוץ למרגלות הר הנגב, 24 ק"מ מדרום לבאר שבע ו-42 ק"מ מצפון למצפה רמון. הקיבוץ משתייך לתנועה הקיבוצית, ונמצא ליד באר משאבים. הקיבוץ הוקם בנובמבר 1947 בחלוצה שבחולות חלוצה, ובמלחמת העצמאות היה במצור. הקיבוץ נקרא על שם יצחק שדה, ממיסדי הפלמ"ח.
בשנת 1949 הקיבוץ הועבר למקומו הנוכחי. שטחו של הקיבוץ הוא כ-9,000 דונם, ואוכלוסייתו עומדת על כ-500 איש. שייך למועצה אזורית רמת הנגב.
תולדות הקיבוץ
גרעין המייסדים של הקיבוץ מנה כמאה ועשרים חברים וחברות, חברי שלושה גרעיני "הכשרה" של הפלמ"ח: הכשרת "במעלה" בית השיטה, הכשרת חולתה והכשרת גבת-"משאבים". לאחר התיישבות הקבע בשנת 1949 התגוררו ועבדו בקיבוץ גרעיני התיישבות רבים, של חניכים מתנועות נוער בארץ ומחוץ לארץ, וכן במסגרת השירות הצבאי בנח"ל, וכל אחד מהם השאיר חברים שתרמו להמשך היישוב, לביסוסו, ולביצורו. ביניהם ניתן למנות את הגרעינים "צ'יפ","שדה", "למרחב", "רותם","חלוצה", והגרעינים הפרטיים "רמות א'", "רמות ב'", "רמות ג'", "שגיא" ואחרים.
פרנסה
הקיבוץ מתפרנס מתעשייה (מפעל "שגיב"), מחקלאות - פלחה וגידולי שדה, רפת ולולים, וכמו כן מתיירות - בקיבוץ קיים אורחן "משאבים". כמו כן בשטח הקיבוץ ממוקם בית הספר היסודי ממלכתי אזורי "משאבים", בו לומדים ילדי המועצה האזורית רמת נגב מכיתה א' ועד כיתה ח'.
אלכסנדר לבדב
אלכסנדר לבדב (ברוסית: Александр Евгеньевич Лебедев; נולד ב-16 בדצמבר 1959) הוא איש עסקים רוסי, אישיות פוליטית וציבורית, סופר. חבר בדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית (הדומה הרביעית).
הוא בעלים של העיתון המקוון "אינדיפנדנט", של העיתון Evening Standard, ושל ערוץ הטלוויזיה London Live. בעל המניות הפרטי הגדול ביותר בעיתון "נובאיה גאזטה".
ביוגרפיה
אלכסנדר לבדב נולד ב-16 בדצמבר 1959 במוסקבה. בשנת 1977 התקבל לפקולטה לכלכלה של המכון הממלכתי ליחסים בין-לאומיים של מוסקבה. למד את המערכת המוניטרית והפיננסית העולמית, תוך מתן תשומת לב מיוחדת לבעיות של חובות בינלאומיים. בשנת 1982 סיים את לימודיו עם תואר ביחסים כלכליים בינלאומיים.
בשנת 2003 הגן על עבודת הדוקטורט שלו בנושא "גלובליזציה פיננסית בהקשר לבעיות של פיתוח גלובלי, אזורי ולאומי (רוסי). הפך לדוקטור למדעי הכלכלה.
בשנים 1982–1983 עבד במכון לכלכלה של המערכת הסוציאליסטית העולמית של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 2003 השתתף בבחירות לראשות עיריית מוסקבה כמועמד לתפקיד זה, ובבחירות לפרלמנט עמד בראש הרשימה האזורית של הגוש המוסקבאי של מפלגת המולדת. בבחירות לראשות עיריית הבירה זכה ב-12.35% מהקולות. בעקבות תוצאת הבחירות לפרלמנט נבחר לבדב לדומא הממלכתית.
הגדלה שפירה של הערמונית
הגדלה שפירה של הערמונית (או שגשוג שפיר של הערמונית) היא אחת הבעיות הרפואיות הנפוצות ביותר אצל גברים מבוגרים. הגדלת הערמונית נצפית בכ-40% מהגברים בשנות ה-50 לחייהם, וכ-70% בשנות ה-60.
בלוטת הערמונית מייצרת אצל גברים את נוזל הזרע. היא ממוקמת בצוואר שלפוחית השתן ועוטפת את השופכה. הגדלה שפירה של הערמונית גורמת ללחץ על השופכה, ולתסמינים הנובעים מחסימת מוצא השלפוחית.
מהלך המחלה והטיפול בה
התקדמות המחלה יכולה להתבטא בהידרדרות התסמינים, אצירת שתן, זיהומים בדרכי השתן ופגיעה בכליות. התרופות בהן ניתן לטפל הן חוסמי אלפא ומעכבי האנזים 5-אלפא רדוקטאז.
חוסמי אלפא (Doxazosin (למשל קדקס), Alfozosin, Tamsulosin, Terazosin) מקלים על התסמינים באמצעות הרפיית השרירים סביב השופכה.
מעכבי האנזים 5 אלפא רדוקטז (Finasteride, Dutasteride), ההופך טסטוסטרון לדיהידרוטסטוסטרון (DHT) מקטינים בטווח הארוך את גודל הערמונית ובכך מגיעים לתוצאות טובות בשיפור הסימפטומים. שיא פעולת התרופות (הקטנת הבלוטה והשיפור בתסמינים) הוא כעבור מספר חודשים מתחילת הטיפול. הטיפול המשולב בחוסמי אלפא ומעכבי 5 אלפא רדוקטז משלב את יתרונות שתי הקבוצות, ומוריד את שיעורי התקדמות המחלה בגברים בעלי ערמוניות גדולות.
הטיפול הניתוחי המקובל ביותר הוא כריתת הערמונית דרך השופכה. כאשר הערמונית גדולה במיוחד יש לעיתים צורך בניתוח פתוח. לניתוח הקונבנציונלי תופעות לוואי העלולות להיות בלתי הפיכות כמו פגיעה בתפקוד המיני ופגיעה בשליטה על מתן שתן.
בשנת 2009 הודיע ירחון האורולוגים האירופאי (European Urological Review) על זיהוי סיבת הגדלת הערמונית ופיתוח שיטת טיפול חדשה לפתרון בעיית הערמונית המוגדלת. הטיפול, פרי פיתוח של צמד רופאים ישראלים (גת וגורן), מבוסס על צנתור דו צדדי המוביל להקטנה משמעותית של הערמונית וכתוצאה מכך לנסיגה בסימפטומים. זאת ללא תופעות הלוואי הידועות של הניתוח הרגיל.
ברנרד לו מונטגומרי
פילדמרשל ברנרד לוֹ מונטגומרי, ויקונט מונטגומרי הראשון מאל-עלמיין (באנגלית: Bernard Law Montgomery; 17 בנובמבר 1887 – 24 במרץ 1976), הנקרא גם מונטי, היה פילדמרשל בריטי שהתפרסם בזכות פיקודו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בצעירותו
מונטגומרי נולד בלונדון בשנת 1887 ולמד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, אותה סיים בשנת 1908 במקום ה-24 מתוך 25 צוערים במחזורו. עם סיום לימודיו בסנדהרסט הוסמך כקצין בדרגת לוטננט ושובץ בגדוד החי"ר ה-1 ברגימנט ווריקשייר המלכותי, שם שימש כמפקד מחלקת חי"ר. טרם מלחמת העולם הראשונה שירת מונטגומרי בהודו, מכיוון שבא ממשפחה ענייה והחיים שם היו זולים יחסית.
בין המלחמות
בינואר 1920 התקבל מונטגומרי לבית הספר למטה אותו סיים בדצמבר של אותה שנה, ומיד לאחר מכן נשלח כראש מטה של חטיבה לאירלנד, בה הייתה מלחמה נגד המחתרת האירית, ושירת בה עד סוף המלחמה בשנת 1922. בשנת 1926 התמנה מונטגומרי למדריך בבית הספר למטה, בתקופה זו פגש את אליזבת קרבר, אותה נשא בשנת 1927. בשנת 1930 עדכן מונטגומרי את ספר ההדרכה הרשמי לאימון חיל רגלים, ובשנת 1934 הועלה לדרגת קולונל. בשנת 1937 מונה מונטגומרי למפקד החטיבה ה-9, אולם פרש כעבור זמן קצר מתפקידו, בעקבות מות אשתו. בשנת 1938 מונה מונטגומרי למפקד הדיוויזיה ה-8, ולראש הכוחות הבריטים בארץ ישראל, ובמסגרת תפקידו פעל למיגור המרד הערבי הגדול.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מונה מונטגומרי למפקד הדיוויזיה ה-3, ולחם עמה במהלך הקרב על צרפת, ובמהלך פינוי דנקירק מונה למפקד הקורפוס ה-2. ביולי 1940 מונה מונטגומרי למפקד הקורפוס ה-5, ובאפריל 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-12. בדצמבר אותה שנה מונה מונטגומרי למפקד הפיקוד הדרום-מזרחי, ובמסגרת תפקידו אימן את חייליו באינטנסיביות רבה לקראת הפלישה לאירופה הכבושה.
באוגוסט 1942, מינה ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, את מונטגומרי לעמוד בראשות הארמייה השמינית, תחת פיקודו של מפקד המערכה בצפון אפריקה, גנרל הרולד אלכסנדר. מונטגומרי הוביל בהצלחה את המערכה והוביל לדחיקתם לאחור של כוחותיו של הגנרל הגרמני ארווין רומל אל מעבר לגבולות מצרים לאחר הניצחון בקרב אל-עלמיין השני.
הישגו הגדול של מונטגומרי במערכה זו הוא בהרמת רוחם של החיילים הלוחמים. מונטגומרי הגיע לאפריקה כאשר היה נראה כי מורל החיילים הבריטים שפוף ביותר. צלו של רומל, "שועל המדבר", הטיל אימה על כל חייל. מונטגומרי ידע כי הפעולה הראשונה שיש לעשותה כאשר הגיע לצפון אפריקה היא לאחד את כל החיילים תחת גאווה ותקווה חדשות יחד עם שאר החיילים שהגיעו משאר מדינות בעלות הברית.
מונטגומרי בחר להעביר למפקדי השטח הוראה ברורה כי יש להשתמש בשמו שלו, כדי לבצע את המשימה. חיילים רבים "עודכנו" כי גנרל רב עוצמה מגיע לחזית, איש בעל שעור קומה, שיכול לענות לאתגר שהציב רומל. גייסות השריון נהגו לצבוע על גבי הטנקים שלהם את המילה "מונטי"- קיצור של מונטגומרי. מונטגומרי בחר להעצים את שמו למען ליכוד החיילים, וכל זאת על אף שהיה אדם מופנם, ונראה כטיפוס בריטי יבש ולא מרשים מבחינה חיצונית.
מומנטגומרי דרש שהמודיעין ימצא איך הגרמנים מנצחים. כך המודיעין ידע מה לחפש והצליח. הסוד היה שלגרמנים היו טנקי תדלוק, מהם תדלקו את טנקי המערכה תוך כדי תנועה, וכך היו הרבה יותר ניידים והגיעו לקרבות הקובעים לפני הבריטים, שתדלקו בתחנות דלק. מונטגומרי הבין ששיטה גרמנית זו צורכת הרבה יותר דלק, ולכן אספקת הדלק היא עקב אכילס של הגרמנים, והורה לצי הצוללות הבריטי בים התיכון להתרכז במאמציו ולהטביע רק מיכליות דלק ואניות נושאות חביות דלק. הטנקים הגרמנים נותרו ללא אספקת דלק ונפלו לידי צבא מונטגומרי.
תחת פיקודם של דווייט אייזנהאואר והרולד אלכסנדר הוביל מונטגומרי את הארמייה השמינית במבצע האסקי, הפלישה לסיציליה ב-1943. אחד מסמליה של המערכה בסיציליה היא ההתנגשות בין מונטגומרי לבין גנרל ג'ורג' פטון האמריקני, מפקד הארמייה השביעית האמריקנית. שניהם היו בעלי אגו גדול ורצון להיות במרכז תשומת הלב וההתרחשות.
לאחר סיציליה המשיך מונטגומרי לפקד על הארמייה השמינית, כאשר זו נחתה בקלבריה במסגרת "מבצע בייטאון". לאחר מכן צעדה הארמייה כחמש מאות קילומטרים צפונה על מנת לסייע לארמייה האמריקנית החמישית, בפיקודו של מארק קלארק שנתקלה בהתנגדות עזה בעת נחיתתה בסאלרנו. הגעתה של הארמייה השמינית אל סאלרנו, ב-16 בספטמבר 1943, חרצה את גורל הקרב לטובת בעלות הברית. זמן קצר לאחר מכן נקרא מונטגומרי חזרה לבריטניה על מנת לקחת חלק בתכנון של הפלישה לנורמנדי. לאחר הפלישה, ועד הגיעו של אייזנהאואר לצרפת, פיקד מונטגומרי על כלל כוחות בעלות הברית באירופה (בין היתר, פיקד גם על הקרב על קן). מבקריו טענו שתכנון הפלישה בו הוא לקח חלק היה נטול יצירתיות ונוקשה. בעיני קציני הוורמאכט הוא נתפס כיריב הרבה פחות מסוכן מאשר פטון זאת מכיוון שמנקודת מבטם הוא נתפס כזהיר יתר על המידה.
לאחר שחרור בריסל שחררו כוחותיו את עיר הנמל אנטוורפן בספטמבר 1944, אך לא ניתנה ההוראה על ידי מונטגומרי לשחרר את שפך נהר הסכלדה על מנת לאפשר פתיחת הנמל.
הוא הגה את מבצע מרקט גארדן לתפיסת גשר מעבר נהר הריין בארנהם, הולנד, על ידי כוחות מוצנחים. מבצע זה נחל כישלון אף על פי שנתפסו 3 גשרים בשלמותם. רובה של הולנד לא שוחררה אלא במאי 1945, והגישה שמונטגומרי דגל בה לפלישה לגרמניה בחזית צרה ומאמץ מרוכז נדחתה סופית על ידי אייזנהאואר.
ב-7 בינואר כינס מונטגומרי מסיבת עיתונאים בה הוא לקח קרדיט על ניצחון בעלות הברית בקרב הארדנים. טענה זו עוררה התמרמרות בקרב קצינים אמריקנים שטענו שלא רק שמונטגומרי אינו אחראי על הניצחון, אלא הוא אף עיכב כוחות במהלך הקרבות ופגע משום כך ביכולת הלחימה של בעלות הברית. האירוע הביא למשבר חריף בין מונטגומרי לראשות הצבא הבריטי ומונטגומרי כמעט ופוטר.
ההמשך היה צליחת נהר הריין ליד וזל ב-24 במרץ 1945 במבצע ענק תוך שימוש במשאבים רבים, אך זאת לאחר שכבר ב-7 במרץ חצתה הארמייה האמריקנית הראשונה את נהר הריין על ידי תפישת גשר לודנדורף בעיר רמאגן. המתיחות בינו לבין אייזנהאואר הגיעה לשיא וגרמה לנתק ביחסים. כ"נקמה" ארגן מונטגומרי את כניעת הכוחות הגרמניים בצפון גרמניה ב-4 במאי 1945 כהצגה לכל דבר, זאת על אף שידע כי הדבר יפגע ביוקרתו של אייזנהאואר (ראו כניעת גרמניה הנאצית).
ברבים מספריו, מאמריו והראיונות שהעניק במשך שנים לא הודה בטעויותיו. הוא מיעט להחמיא לאחרים, בייחוד בכירים ממנו, ובכך השניא את עצמו על שותפיו ללחימה.
אחריתו
לאחר סיום המלחמה מונה מונטגומרי לראשות צבא הכיבוש הבריטי באירופה. בשנת 1946 הוענק לו תואר אצולה שנוצר לכבודו - "הויקונט מונטגומרי הראשון של אל-עלמיין". בין השנים 1946–1948 כיהן מונטגומרי כראש המטה הכללי הקיסרי, ומשנת 1951 ועד 1958 כיהן מונטגומרי כסגן מפקד נאט"ו.
מונטגומרי נפטר ב-24 במרץ 1976 ונקבר בבינסטד שבמחוז המפשייר, בריטניה.
שיטתו הצבאית
מונטגומרי יחס חשיבות רבה לאימון ובהכנות לקראת הקרב. חלק ניכר מזמנו הוקדש להמצאת תרגולות, אמון החיילים ודאגה לאפסנאות. שיטות האימון שלו זכו להצלחה כה רבה, שכל הצבא הבריטי עבר להתאמן על פי שיטתו.
משפחתו
מונטגומרי התחתן ב-27 ביולי 1927 עם בטי קרברי, אלמנת מלחמה (בעלה הראשון נהרג במלחמת העולם הראשונה בקרב גליפולי), ואחותו של הגנרל פרסי הוברט, שפיקד על הדיוויזיה המשורינת ה-79 בפלישה לנורמנדי. בטי נפטרה ב-19 באוקטובר 1937 כתוצאה מהרעלת דם. בנו היחיד דייוויד נולד ב-18 באוגוסט 1928.
ישראל ניסן קופרשטוך
קורות חיים
נולד בשנת תרי"ח (1858), לרבנית חנה פעסא, ולרב משה אריה קופרשטוך סוחר לפרנסתו שהוכר כחסיד נלהב, מקורבם של האדמו"רים מוורקא, האדמו"ר הזקן מוורקא ובנו האדמו"ר הצעיר מוורקא וממשיכי דרכם. את בנו חינך האב להישגיות בלימודי הגמרא. לימים הקדיש לו הבן מילות תודה בהקדמת ספרו עני בן פחמא שם מתאר את האב: .
לאחר תקופת לימודים מקומית אצל אביו, יצא ללמוד בישיבתו המפורסמת של הרב ישראל יצחק הכהן, רבו של הפרוור הוורשאי 'פאוונזיק' שאצלו השתלם בהוראה. אך רבו המובהק היה הגאון רבי ישראל יהושע טרונק רבה של העיר קוטנא, שישיבתו הייתה מהמפורסמות בישיבות פולין. הרב מקוטנא חיבבו מאוד, ואף הזמינו להיות מאוכלי שולחנו הפרטי. ועד אחרית ימיו עמד עם רבו בקשרי מכתבים הלכתיים. בשנות ילדותו המוקדמות עוד הספיק קופרשטוך להכיר את האדמו"ר הצעיר מוורקא שנפטר בצעירותו. ולאחר פטירתו המשיך להסתופף בצל תלמידו רבי דב בעריש מביאלה. בגיל צעיר מאוד נשא את פייגע, בתו של רבי ראובן לייב נויפלד, רבה של קהילת נובידבור מזובייצקי, מי שהיה חתנו של רבי שרגא פייבל דנציגר מגריצא, מייסד שושלת חסידות אלכסנדר. לאחר חתונתו, היה סמוך על שולחן חותנו, והיה נוסע בקביעות לעיר פילץ (PILICA) הסמוכה, שם למד הוראה בחברותא עם דוד אשתו רבי יחיאל דנציגר שלאחר תקופה קצרה התמנה לאדמו"ר מאלכסנדר, וקופרשטוך דבק בו וזכה לקרבתו.
עלייתו לארץ ישראל
בשנת ה'תרפ"ד לאחר פטירת רבו התפארת שמואל מאלכסנדר, עזב קופרשטוך את קהילתו ויצא לאלכסנדר שם עשה חצי שנה אצל האדמו"ר החדש העקידת יצחק. אך בסוף אותה שנה גברה חיבתו לעלות לארץ ישראל, והוא עזב את פולין לירושלים. בשורת עזיבתו את כהונת הרבנות, נפלה על בני המקום כרעם. אף המושל המקומי ניסה לעכב, אך ללא הועיל. בני הקהילה ליווהו בכבוד גדול עד לפולטוסק הסמוכה, כאשר תזמורת הכבאים מנגנת לכבודו. היה בקשר ידידותי בירושלים עם הצדיק הירושלמי הנודע הרב נח גד וינטרוב שהיה כותב מדברי תורתו בספריו. במסעו לירושלים התעקש קופרשטוך לא לשאת בשום משרה רבנית, ואף סירב לבקשתו של רב העדה החרדית רבי יוסף חיים זוננפלד להימנות על חברי הבד"ץ. הוא הסתפק בדירת שני חדרים קטנה שקיבל מכולל ורשה. חסידי אלכסנדר המקומיים התלכדו סביבו וראו בו מנהיג. לימים, בשער ספרו עני בן פחמא הוא מזכיר לטובה את אשתו הרבנית ואת בתו היחידה, שהסכימו למסע הקשה הזה, ולאובדן המעמד והפרנסה שהורגלו להם. אף על פי שלא נשא משרה רבנית, היה מוכיח את העם, ומוציא כרוזים בחתימתו שבהם עורר על צניעות הנשים והתריע כנגד פרצות הלכתיות. בעיקר ניכר בנועזותו להיענות בשנת תרפ"ה לפנייתו של הרב יוסף חיים זוננפלד לפקח על שחיטה חרדית נפרדת ביפו עבור תושבי תל אביב, מה שנחשב להתגרות בסמכות הרבנות הראשית. המשחטה נסגרה בתרפ"ט עם פרוץ המאורעות ביפו. הוא נפטר בכ"ח בטבת תר"צ ונטמן בהר הזיתים.
חיבורו
בירושלים הדפיס את חיבור השו"ת שלו עני בן פחמא שהוציא לו מוניטין רב. את המניע לכתיבת הספר, הוא מספר בשער תוך שהוא מבהיר כי היו ברשותו הרבה כתבים שאבדו לו בעלותו לארץ. בפתח הספר מתנצל המחבר על כך שהוא מדפיסו ללא שום הסכמה מסמכות תורנית. את הסיבה לכך הוא מנמק בהסבר ענוותני.
אלא שבכל זאת,, פורס המחבר רשימה שמית של גדולי ישראל שהתכתבו עמו בדברי הלכה, ותשובותיהם ממלאות את הספר. בין השמות שהוא טורח לציין מצויים: רבו ישראל יהושע מקוטנא, רבי אברהם בורנשטיין ה"אבני נזר", מסוכטשוב, רבי שניאור זלמן פרדקין בעל ה"תורת חסד" מלובלין, רבי יואב יהושע וינגרטן ה"חלקת יואב" מקינצק, רבי צבי הירש שפירא ה"דרכי תשובה" ממונקאטש ועוד רבים. כך הוא גם מסביר את קריאת שם הספר "עני בן פחמא":
בשנת תשע"ז יצאה מהדורה חדשה של הספר על ידי מכון שפתי צדיקים - קאפיטשניץ בתוספת שני שערים: שער ראשון, על התורה; שער שני, חידושים על הש"ס והשער השלישי הוא שער השאלות והתשובות של המהדורה הראשונה. שני השערים החדשים הם מכתבי יד שנערכו, הוגו וסודרו על ידי נכדו ישראל ניסן רובין והרב נפתלי פלינטשטיין. לספר נוספו הקדמה ותולדותיו של הרב באמצעות מסמכים שבארכיון המשפחה.
נגיד בנק ישראל
נגיד בנק ישראל הוא האדם העומד בראש בנק ישראל. הוא מתמנה על ידי נשיא מדינת ישראל ועל פי המלצת ממשלת ישראל לתקופה בת חמש שנים. הנגיד אחראי לניהול המדיניות הכלכלית, בראש ובראשונה חתירה ליציבות מחירים במשק, באמצעות ניהול המדיניות המוניטרית, מדיניות שער החליפין וניהול יתרות המט"ח, וכן לפיקוח על הבנקים באמצעות מחלקת הפיקוח שבאחריותו. הנגיד אחראי פורמלית גם לניהולו התקין של הבנק, אם כי בפועל מנוהל הבנק בידי מנכ"ל.
תפקיד חשוב נוסף של הנגיד הוא היותו, על פי חוק, היועץ הכלכלי לממשלה, ומתוקף תפקידו זה הוא משתתף בישיבות הממשלה בהן נדונים עניינים כלכליים בעלי חשיבות גבוהה.
נגיד בנק ישראל הראשון, דוד הורוביץ, החל לכהן בדצמבר 1954 מתוקף חוק בנק ישראל שאושר באוגוסט 1954.
סי וי פול C.V.POOL
סי וי פול (cvpool) היא מחזיקת האתר ג'וב נינג'ה, אתר דרושים ישראלי, המתווך בין מחפשי עבודה למעסיקים. האתר מציע חיפוש משרות ומציאת עבודה ללא תשלום ולמעסיקים את האפשרות לגייס עובדים באמצעות מנוי למאגר, שירותי התאמות אישיות או השמות. האתר נמצא בבעלות חברת סי וי פול מאגרי מידע בע"מ, הממוקמת בתל אביב, ופועל בשיתוף אתרי דרושים נוספים.
היסטוריה
סיוי. פול החלה את פעילותה בשנת 2002 והייתה מראשוני אתרי האינטרנט בתחום הדרושים בישראל, בתקופה ששוק גיוס העובדים התקיים בפרסום מודעות דרושים. האתר פעל תוך השראה מעולם ההיכרויות המקוונות. בשנת 2005 החלה סי וי פול לעסוק בשירותי התאמות מקוונות והשמות. בשנת 2013 השיקה החברה את cvpool power match, מנגנון שאפשר קבלת קורות חיים עם CRM, כך שמעסיקים יוכלו לקבל קורות חיים לשטח ניהול ואפשרות לנהל את תהליך הגיוס בתוך שטחי הניהול של המעסיקים באתר.
בשנת 2019 ביצעה החברה שיווק מחדש ושינתה את שם.
שירותים ומוצרים
למחפשי עבודה החברה מציעה שירות חינם של איתור משרות רלוונטיות והגשת מועמדות למשרות אלה. כל חיפוש העבודה באתר הוא חינמי לחלוטין. צוות רכזות מסייע למחפשי העבודה בכתיבת קורות חיים בעת הצורך ובהכוונה למשרות פנויות. מחפשי העבודה יכולים ליהנות גם מדפי מידע באתר, כגון הנחיות התנהגות בראיון עבודה, כתיבת קורות חיים ומאמרים מקצועיים נוספים.
למעסיקים החברה מציעה שירותי איתור עובדים באמצעות מנויים למאגר קורות החיים שלה ופרסום משרות באתר.
תקרה
תקרה היא רכיב בניין בסיסי שתפקידו לקָרות חללים. המושג "תקרה" מתייחס הן למשטח הנראה מלמטה בכל חלל אדריכלי והן לרכיב המבני היוצר את הקירוי אשר מעליו קומה נוספת ובה רצפה או גג המבנה.
שימוש מיבני
הצורך לבנות קירוי לחלל בצורה מסוימת הוא אחד הנושאים העתיקים והמרכזיים באדריכלות. הפתרונות לבניית קירוי שנשען על מספר נקודות ועוטף תחתיו חלל הם מגוונים. צורת הקירוי הפשוטה והבסיסית ביותר היא על ידי רצף קורות עץ לאורך החלל הנשענות על שני קירות נושאים משני צידיו. קורת העץ הטבעית מסוגלת מטבעה לשאת עומסים אנכיים ולהתמודד עם מאמץ הכפיפה הפועל עליה. צורות קירוי מתקדמות יותר הן הקמרון הבנוי מלבנים או מיציקה של חומרים קשיחים והכיפה שבעזרת שימוש בצורה קמורה מסוגלים לקרות חללים על ידי נשיאת מאמץ לחיצה בלבד והם יציבים ועמידים יותר לאורך זמן. בבנייה המודרנית, רוב מוחלט של התקרות נבנות מבטון מזוין שהוא בעל יכולת ליצור קירוי שטוח וחזק או שימוש בקורות פלדה עמידות יותר לעומת קורות עץ.
התקרה הטיפוסית היא משטח בנוי הנשען על קורות או קירות נושאים בארבעת צדדיו. תקרות מסוימות מכילות את קורות המסגרת בתוכן. מבנה התקרה תואם את השימוש בה, בין אם תפקידה קירוי בלבד ובין שהיא משמשת גם כרצפת הקומה שמעליה. לכל סוג תקרה העשוי חומרים אחרים, גם תכונות מבניות שונות.
קמרון
קִמְרוֹן הוא צורת קירוי המבוססת על שימוש בצורת תקרה קמורה על מנת להעביר עומסים משטח התקרה אל פינותיה או דפנותיה. העיקרון המבני של הקמרון הוא כשל מבנה קשת בה פועלים מאמצי לחיצה בלבד, ללא מאמצי מתיחה, בזכות גובה הקשת המחויב וכוחות פישוק הנוצרים ברגליה. קיימים מספר סוגי קמרונות בסיסיים: קיימים עוד שלל סוגים וסגנונות של קמרונות שברובם הם שכלולים ופיתוחים של קמרון הצלעות.
תקרת קורות
הצורה הפשוטה ביותר כדי ליצור קירוי שטוח, המאפשר גם בנייה של רצפת קומה נוספת מעליו, הוא בעזרת תקרת קורות. השימוש הבסיסי ביותר הוא על ידי קורות עץ (העמידות בפני מאמץ מתיחה יותר מגושי אבן) אך גם בבנייה המודרנית נפוצות מאוד תקרות הבנויות מרצף קורות אלא מפלדה.
בתקרות קורות פועלת כל קורה באופן עצמאי ויחד מייצרות הקורות את משטח התקרה. לרוב, קיימת היררכיה של שתי שכבות או לעיתים יותר, של קורות ראשיות וקורות משנה מעליהן המשלימות את התקרה (ראו תמונה). אלו הראשיות מכונות "אגדים" ואלו המשניות "מרישים". מושגים אלה קיימים גם בבנייה של גגות.
לתקרות מקורות עץ, שהם סוג התקרה הנפוץ ביותר בבנייה המסורתית בעולם, מספר חסרונות בולטים:
תקרות בטון וצלעות
המצאת הבטון המזוין בסוף המאה ה-19 איפשרה את בנייתם של תקרות שטוחות העשויות מקשה אחת ונושאות את העומסים הפועלים אליהן ביעילות ועל פני שטחים גדולים יותר לעומת הטכנולוגיות הישנות. כאשר רכיב בניין מישורי כתקרה בנוי ממקשה אחת, הוא נוטה להתעוות ולקבל "בטן" בחלקו התחתון בשל העומסים הפועלים עליו - הן העומסים השימושיים והן משקלו העצמי. אותה "בטן" נוצרת בשל כפיפת המישור בשל המומנטים הפועלים עליו ולמאמצי מתיחה בחלקו התחתון ומאמצי לחיצה בחלקו העליון של המישור. העיקרון המבני של תקרת בטון מזוין מבוסס על יכולתה של הפלדה להתנגד למאמצי המתיחה התחתונים בתקרה ולמנוע מהבטון להיסדק בעוד עיקר מסת הבטון מתנגדת למאמצי הלחיצה בחצי העליון של עובי התקרה.
יתרון נוסף של תקרות הבטון הוא שהן מפשטות מאוד את כל פעולת הבנייה של שלד הבניין שכן חיבורי התקרות, הקורות והעמודים הם רצף של בטון יצוק לעומת חיבורים מסובכים יותר, אם כי לעיתים רבות בעלי איכות אסתטית מרשימה, בבנייה מטכנולוגיות מסורתיות.
תקרת הצלעות, אף היא עשויה בטון, היא ניצול יעיל יותר של הבטון המזוין במובנים של כמות חומר ביחס לחוזק התקרה. בתקרת צלעות, צורת הבטון הנוצקת היא כשל מספר קורות בעלות חתך מלבני ובמרווחים שווים החותכות שורה נוספת של קורות כאלו ומעליהם שכבה דקה נוספת של בטון. באופן זה מתקבלת יציקה בעלת נפח קטן משל תקרת בטון מלאה שחלליה ממולאים לרוב בגופי מילוי במשקל יחסי נמוך מאוד כגון בלוקי איטונג שתפקידם ליצור תקרה בצורה שנח יהיה לטיח מלמטה וכמו כן בידוד תרמי ואקוסטי.
תקרה מונמכת
תקרה מונמכת, או "תקרה תלויה" או "תקרה תותבת", היא משטח תקרה קל התלוי מתחת לתקרה הקונסטרוקטיבית ומשמשת להכלת מערכות בניין ובידוד אקוסטי. בבנייה העכשווית, תקרות מונמכות קיימות כמעט בכל מבנה, בין אם באופן מקומי במסדרונות ומבואות או על פני כל שטחה של קומה. בעידן בו מערכות הבניין הן נדבך מרכזי בתכנון הבניין ורוב מוחלט של התקרות הן תקרות בטון (או צלעות) הדורשות לרוב טיפול אסתטי, תקרות מונמכות הן פתרון אדריכלי פשוט ונח.
רוב התקרות המונמכות נבנות מלוחות אקוסטיים מתפרקים הנשנענים על פרופילי אלומיניום התלויים מן התקרה או מלוחות גבס הבנויים באופן דומה לקיר גבס ובו לוחות מתכת פריקים בחלקים מן התקרה המאפשרים גישה אל המערכות שמעליה.
הרוג מלכות
הרוג מלכות הוא מונח במסורת היהודית המתייחס לכל יהודי שנהרג על ידי שלטון זר, לרוב בשל יהדותו. המונח התייחס לראשונה להרוגים בגזירות השמד ברומא העתיקה.
מקור הביטוי
הביטוי הרוג מלכות מופיע לראשונה בתלמוד הבבלי והוא מיוחס לאותם יהודים שהוצאו להורג על ידי השלטון הרומאי בתקופת השמד. מספרם של ההרוגים רב ועל פי המחקר המודרני עולה על 100,000. בין "הרוגי המלכות" היו עשרה חכמים ומנהיגי ציבור מדור התנאים שהוצאו גם הם להורג, במקורות היהודיים השונים הם מכונים עשרת הרוגי מלכות. עקב מעמדם הרם והכבוד הרב שרחש להם העם באותה התקופה הקפידו הרומאים שההוצאות להורג תהיינה גם מייסרות וגם מבזות ומטרתן לא הייתה הרג גרידא. שיטות ההוצאה להורג מתוארות בתלמוד הבבלי ובירושלמי ובמקורות יהודיים נוספים. המפורסם שבעשרת הרוגי מלכות היה רבי עקיבא שע"פ המקורות בשרו סורק במסרקות ברזל.
בחוק הישראלי
בחוק הישראלי בתיקון ל"חוק תגמולים לאסירי ציון ולבני משפחותיהם", הורחב המושג של הרוג מלכות גם לאנשים שהומתו על רקע פעולותיהם הציוניות בידי משטר של מדינה זרה. משפחתו של הרוג מלכות זכאית להטבות שונות שניתנות לה על ידי המדינה. על פי הביטוח הלאומי, משפחתו של הרוג מלכות זכאית לשיעורי התגמול לפי חוק משפחות החיילים שנספו במערכה.
ג'יסאבורו אוזאווה
ג'יסאבורו אוזאווה (ביפנית: Ozawa Jisaburō 小沢治三郎; 2 באוקטובר 1886 - 9 בנובמבר 1966) היה תת-אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה, והמפקד העליון של הצי היפני המשולב.
ביוגרפיה
אוזאווה נולד במחוז קוֹיוּ הכפרי שבמחוז מיאזקי, באי קיושו, יפן.
הוא סיים במחזור ה-37 של האקדמיה הימית הקיסרית בשנת 1909. את התלמדותו העביר אוזאווה על סיפון הסיירות סויה, קסוגה ואוניית המערכה מיקאסה.
בתור קצין זוטר, שירת אוזאווה על המשחתת ארארֶה, על אוניית המערכה היאֵיי ועל הסיירת צ'יטוסה, ובתור לוטננט על קוואצ'י והינוקי. התמחותו הייתה בלוחמת טורפדו, ועם סיום לימודיו בקולג' הלוחמה הימית בשנת 1919, קיבל אוזאווה את התפקיד הפיקודי הראשון שלו על גבי המשחתת טאקה. הוא המשיך לפקד על שימאקאזה ואסאקאזה, ושימש כקצין טורפדו ראשי על אוניית המערכה קונגו בשנת 1925.
אוזאווה שירת במספר תפקידי מטה בשנים 1925–1933, מלבד שנה אחת, 1930, בה יצא לביקור בארצות הברית ובאירופה. ב-15 בנובמבר 1934, הוא מונה למפקד הסיירת מאיה ושנה לאחר מכן למפקד אוניית המערכה הארונה.
ב-1 בדצמבר 1936, קודם אוזאווה לדרגת אדמירל משנה. הוא המשיך לשרת בתפקידי מטה שונים, בכללם ראש מטה הצי המשולב בשנת 1937 ומפקד האקדמיה הימית הקיסרית. הוא קודם לדרגת תת-אדמירל ב-15 בנובמבר 1940.
לאחר ההתקפה על פרל הארבור, היה אוזאווה אחראי לכל המבצעים הימיים של הצי הקיסרי היפני בים סין הדרומי כמפקד הצי הדרומי, וניהל את הפלישה למלאיה. בתחילת שנת 1942, ציו לקח חלק בפלישות לאי ג'אווה וסומטרה.
אוזאווה היה אחד מהתומכים הנלהבים ביותר של תעופה ימית בצי הקיסרי היפני. הוא היה הקצין הבכיר הראשון אשר המליץ על לכנס את נושאות המטוסים של הצי היפני תחת צי אווירי אחד על מנת לאפשר להן להתאמן יחד.
ב-11 בנובמבר 1942, מונה אוזאווה למפקד הצי היפני השלישי, בהחליפו את האדמירל צ'ואיצ'י נגומו כמפקד כוח נושאות המטוסים של יפן. אוזאווה הכיח עצמו כמפקד אגרסיבי ומיומן, אך הופתע מעליונותו החומרית והטכנולוגית של הצי האמריקאי בקרב ים הפיליפינים. לאחר הקרב, נסוג אוזאווה לאוקינאווה, שם הגיש את התפטרותו, אשר סורבה על ידי ממוניו.
שאריות ציו של אוזאווה לקחו חלק בקרב מפרץ לייטה נגד כוחותיו של האדמירל ויליאם הלסי. על אף היותו הקצין הבכיר, לא ניתן לאוזאווה תפקיד פיקודי בקרב זה, מכיוון שתפקידו של ציו היה לשמש פיתיון, ולמשוך את כוחותיו של הלסי הרחק מלייטה, ובכך לאפשר לכוח המהלומה הראשון של האדמירל טקאו קוריטה לחצות את מיצר סן ברנרדינו, ולנוע בחופשיות לעבר כוחות הנחיתה של הגנרל דאגלס מקארתור אשר נחתו במפרץ. אף על פי כן, אוזאווה מילא את תפקידו במקצועיות עד סופו, על אף תפקידו הזוטר של ציו, והעובדה שנושאות המטוסים שלו היו ריקות בשל מחסור במטוסים ובטייסים.
לאחר הקרב, הוא קיבל תפקיד במטה הכללי של הצי הקיסרי, והיה המפקד העליון של הצי, החל מ-29 במאי 1945. הוא דחה קידום לאדמירל, ונותר תת-אדמירל עד פירוק הצי הקיסרי היפני.
כינויו של אוזאווה, "הגרגויל" (Onigawara 鬼瓦), בא לו מאנשי צוותו, וזאת בשל גובהו הרב (התנשא לגובה 2 מטרים) ובשל העובדה שנחשב לאחד משלושת האדמירל המכוערים בצי. עם זאת, הוא רחש כבוד לאנשי צוותו.
מצפה חזי ספיר
מצפה חזי ספיר הוא נקודת תצפית הנמצאת ביער חורשים דרומית ליישוב נירית מעל נחל קנה, אשר נבנה לזכר סרן חזי ספיר מגבעתיים, שנרצח בפיגוע ההתאבדות בצומת נצרים ב-11 בנובמבר 1994. מהחניון עולה שביל קצר לראש הגבעה הסמוכה. רחבת תצפית המשקיפה לכיוון מזרח, על הרי השומרון, שערי תקווה, אריאל, עזון עתמה ויישובים נוספים. כמה צעדים משם אפשר לכיוון מערב נשקף נוף אל עבר מישור החוף, גוש דן וערי השרון.
וירגה
וִירְגָּה, או גשם תלוי, היא תופעה מטאורלוגית המתארת משקעים, שהתאדו לפני הגיעם לקרקע.
מצפה חזי ספיר
בגבעה שבמתחם המצפה נמצאים שרידים וממצאים ארכאולוגים רבים לכפר עתיק בשם ח'רבת זכור בו התגורר שבט מנשה בעת ממלכת ישראל המאוחדת, לאחר חורבן הממלכה התגוררו בכפר שומרונים.
וירגה
לעיתים מדובר בטיפות גשם בעלות קוטר קטן, אך כאשר האידוי נעשה בגובה רב, מדובר בגבישים קטנים של קרח, המתאדים בעודם באוויר. התופעה מתרחשת לרוב, כתוצאה מלחות נמוכה מתחת לענן אשר גורמת להתאדות הטיפות טרם הפגיעה בקרקע. במקביל קיימת התקררות מקומית מהירה, כתוצאה משינויים בלחץ האטמוספירי של האוויר בקרבת הקרקע. תופעת הווירגה שכיחה למדי באזורי המדבר, כדוגמת הנגב. התופעה מתרחשת תכופות גם בענני צירוס. באזורים הגבוהים בהם נמצאים עננים הסירוס הלחות נמוכה וכתוצאה מכך מתאדות הטיפות הנוצרות.
מצפה חזי ספיר
במקום נמצאת גת עתיקה ולידה בור עתיק ששימש כיקב.
וירגה
אחת מתוצאות תופעת הווירגה היא בהשפעה דרסטית על מזג האוויר המקומי. האידוי של משקעים רבים גורם להתחממות מקומית מהירה תוך זמן קצר. תופעה נוספת של הווירגה היא בהיווצרות מהירה למדי של ערפילים, דבר המקשה על הראות ועשוי להיות מסוכן לתעופה.
מצפה חזי ספיר
במקום פורחים מספר מיני פרחים וביניהם רקפת, אירוס, לוף, לופית.
וירגה
הווירגה עשויה ליצור מצגי יופי נדירים, בעיקר בסמוך לשקיעת השמש, כאשר אור השקיעה האדום משתקף ברסיסי הטיפות רגע לפני אידויים.
מופלא הסמוך לאיש
מופלא הסמוך לאיש הוא מושג תלמודי-הלכתי, המתאר ילד הקרוב להיות בן מצוות, כלומר בן 12 לזכר או בת 11 לנקבה. לגיל זה ישנה משמעות בדיני "הפלאה" (התחומים בהם ישנה החלת חלות באמצעות דיבור), ולעניינים מסוימים מעשיו חלים כאילו היה גדול.
דינו של מופלא הסמוך לאיש
אף על פי שמופלא הסמוך לאיש עודנו קטן, ומשכך אינו מוגדר כבר דעת האחראי למעשיו בדרך כלל, מופלא הסמוך לאיש יכול לנדור, להישבע או להקדיש וכיוצא בזה, ונדריו חלים כנדרי גדול. לאחר שנדר, יש לבדוק האם הוא יודע את משמעות הנדר ואם הוא מבין לשם מי הוא נודר או מקדיש, ואם התברר שהוא יודע את משמעות מעשיו, נדריו יהיו קיימים על אף שעדיין איננו נחשב איש עד גיל מצוות. הטעם לדין זה, הוא משום שבגיל כזה אנו יכולים לבדוק אם הילד יודע מה משמעות הנדר או ההקדש. קודם גיל זה אפילו אם הילד אומר בפירוש שהוא מבין מהו נדר, נדריו לא חלים, ולדבריו אין משמעות הלכתית.
תוקף הדין
בתלמוד הבבלי ישנה מחלוקת האם אפשרותו של מופלא הסמוך לאיש לנדור היא מדאורייתא או מדרבנן בלבד. לדעת רבי יוחנן וריש לקיש, דין מופלא הסמוך לאיש הוא מדאורייתא ונלמד מן הפסוק שכל שיודע להפליא נדרו נדר, ואילו לדעת רב כהנא, דין זה הוא מדרבנן בלבד, ואילו הלימוד מהפסוק הוא אסמכתא.
פירוש שמו
מופלא כלומר ילד שאנו בודקים האם הוא יודע להפלות, כלומר להבין בדעתו לשם מי הוא נודר. משתמשים בלשון "הפלאה" כי זה לשון הפסוק בעניין נדרים: "כי יפליא לנדור".
סמוך לאיש כלומר ילד שקרוב להיות בוגר.
הקצין והרוזן
הקצין והרוזן הוא שמו של רומן זר שהמוציא לאור של גרסתו העברית ייחס אותו לסופר הצרפתי ז'ול ורן. אולם, אוריאל אופק, מחבר "לקסיקון אופק לספרות ילדים", סבור כי התרגום לעברית נעשה מרוסית, ולא אותר המקור הצרפתי של הספר. צבי הראל, המומחה לכתבי ז'ול ורן, סבור כי הספר לא נכתב על ידי ורן, וזאת בדומה לשני תרגומים עבריים אחרים המיוחסים לספרים מאת ורן, שתורגמו על ידי אותו מתרגם, ג. בן חנה (גדליהו אמיתי): "הגנרל בוסטמנטה" ו"ספינת העבדים".
נושא הרומן הוא "מלחמת העצמאות של צ'ילה" באמצע המאה ה-19. שני חברים צרפתיים, רוזן וקצין בדימוס, נוסעים לצ'ילה לחפש אישה ספרדייה יפה ומושכת, שהייתה בפריז ונעלמה. הרוזן, היוצא לדרום אמריקה, בזבז עליה את רכושו ויום אחד היא נטשה אותו. היות שמוצאה של האישה הוא מצ'ילה הם מחליטים לנסוע לארץ זו במטרה למצוא אותה. הם מגיעים לדרום אמריקה בעיצומו של מרד נגד הגנרל שמשל בה מטעם האימפריה הספרדית ולמען הקמת רפובליקה עצמאית. הצמד, הרוזן והקצין בדימוס מעורבים בתככים ובקרבות בין המתיישבים הספרדים לבין שבטי האינדיאנים, בין המתיישבים והשבטים, ובין שבט לשבט - זהו למעשה לבו של הרומן. הרוזן מוצא את האישה הספרדייה שעזבה אותו, אבל היא לא משיבה לו אהבה. וכך, כאשר המאבק על עצמאות צ'ילה הסתיים והמדינה זוכה לעצמאות הם חוזרים לצרפת ללא האישה.
בדומה לרומנים אחרים של ורן, יש ברומן זה מבואות גאוגרפיים והיסטוריים על הארצות שבהם מתרחשת העלילה, עם דגש על הכרת טיבם של השבטים האינדיאנים. נעדרים מהספר ההיבטים המדעיים, המופיעים ברומנים אחרים של ורן.
עלילה
עלילת הרומן נגללת באמצעות סיפור מסגרת, בו הקצין הצרפתי, עתה בדימוס, מגיע לארצות הברית, למדינת טקסס. במהלך מסעו הוא מוצא גופות משפחה גרמנית שנרצחה על ידי האינדיאנים. הוא חולק להם כבוד אחרון וקובר אותם. בתום עיסוקו בנרצחים מגיע למקום צייד אלמוני, המספר לו כי הוא נוהג לשוטט ברחבי ארצות הברית. הוא מתיישב ליד המדורה והקצין הצרפתי מספר לו על קורותיו בעשרים השנים שקדמו לכן - עלילת הרומן.
ולנטין והרוזן, מַכּסִמִילְיְאָן קִרַנְסֶה, "אחים לחלב אם", ילידי צרפת מפליגים לצ'ילה במטרה למצוא את האישה שהרוזן התאהב בה. במצוקתו, פונה הרוזן לעזרת הקצין בדימוס, אשר מציע לו לצאת לדרום אמריקה ולחפש את האישה, דּוֹנְיָה רוֹזֵרִיָה דִיל-וַלֶה, ספרדייה מיוחסת ועשירה.
בשנת 1835 הם מגיעים לצ'ילה, שבה שלט גנרל בּוּסְטַמנטֶה. ביום הגיעם לבירת המדינה סנטיאגו, מוצאים להורג עשרה מראשי המורדים בכיכר העיר. אחד מהמועמדים להוצאה להורג, דון טֹודֵאוֹ דֵי-לֵיאוֹן, שהיה בן עשרה, לא נורה משום שאשתו, דוניה מריה, שיחדה את כיתת היורים. היא עשתה זאת על מנת לגלות  היכן הסתיר את בתם המשותפת, שדונה אינה יודעת היכן היא נמצאת. לבני הזוג די לאון היה אופי שונה : בעוד הבעל שהיה בן למשפחת רוזנים ספרדית מכובדת, עשירה בשדות ובמטעים, למד רפואה ומדעים ולחם לחופש לארצו הרי רעייתו הייתה בת איכרים וחייתה חיי הוללות ותענוגות. הבעל ובתו עזבו את בית המשפחה, אחרי שדון טודאו נוכח לדעת כי דוניה מזניחה את הטיפול בבתם המשותפת. מאז אשתו מחפשת את הבת.
גנרל בוסטמנטה, השומע על הקבוצה הפועלת נגדו, "הלבבות הנוגים", מחליט להתחפש ולהציע את עצמו כמועמד להיות חבר בארגון. הוא חושש להצלחת הארגון ולהיותו גורם מרכזי במרד המאורגן נגדו. הוא מנצל את העובדה כי חברי הקבוצה נוהגים להופיע למפגשים שלהם עם כיסוי על ראשם, וכך החברים אינם מכירים את פניהם של זולתם. הגנרל מוזמן לאחד המפגשים בתור מועמד להצטרפות לקבוצה ומתקבל אליה. מנהיג ה"לבבות הנוגים", הוא דון טודיאו, מגלה לנוכחים במפגש מי הוא המועמד. הגנרל מוכה בחרב ונפצע קשה. הצבא, שהמתין לו בסתר בחוץ, מכתר את מקום המפגש ומציל את הגנרל הפגוע. חברי הארגון נעלמים מהשטח.
בתככים ובמערכות
דון טודאו, שהצרפתים עזרו בחילוצו, מציע להם לנסוע לחווה רחוקה בבעלותו ולגור שם. הוא מבקש, כי בדרך לחווה, ייפגשו נסיך אינדיאני בשם "נמר השמש". הוא מבקש כי ימסרו לו איגרת ובה בקשה להצטרף למרד נגד הגנרל. הם פוגשים בדרך מנהיג אינדיאני אחר, "הארנבת הגדולה", המבטיח לסייע במרד נגד השליט. המנהיג מציין כי: "הצרפתים עם טוב ועַם גיבור, לו מנהיג גדול -נפוליון.
בינתיים דון טודאו, שהוא ידידה של דונה רוזריה, מביא אותה למנזר על מנת שיהיה לה מחסה מאלה הרודפים אחריה. מסתבר כי דוניה מריה סבורה כי בעלה חי עם דונה רוזריה ולא רק הנותן לה חסות. היא מצליחה לחטוף אותה מהמנזר, כדי שלא תהיה עם בעלה שברח ושולחת אותה "רחוק מהים" ובזה מסתיים תפקידה בעלילה של האישה שברחה מפריז ואשר הצרפתים באו לדרום אמריקה.
האשם אל-אתאסי
האשם אל-אתאסי (בערבית: هاشم خالد محمد عبد الستار الأتاسي, תעתיק מדויק: האשם ח'אלד מחמד עבד אלסתאר אלאתאסי; 1875 – 5 בדצמבר 1960) היה לאומן ומדינאי סורי בולט, אשר כיהן כנשיא סוריה בשלוש תקופות נפרדות: 1936–1939, 1950–1951 ו-1954–1955.
רקע
אתאסי נולד בחומס למשפחה עשירה, מיוחסת ובעלת השפעה פוליטית רבה. הוא למד מנהל ציבורי באקדמיית מולוכייה שבאיסטנבול, אוניברסיטה יוקרתית שבה למדו בני האצולה העות'מאנית. ב-1888, שלוש שנים לאחר סיום לימודיו, החל בקריירה הפוליטית שלו והצטרף למנהל העות'מאני בביירות. עד לנפילתה של האימפריה העות'מאנית בשנת 1918 הספיק אתאסי לכהן כמושל הערים חומס, חמאת, בעלבכ, אנטוליה ויפו, ובכללה תל אביב. הוא פיתח תפיסה לאומית-סורית ובשנת 1920 נבחר ליושב ראש הקונגרס הלאומי הסורי, גוף המקביל במידה מסוימת לבית מחוקקים מודרני.
ב-8 במרץ 1920 הכריז הקונגרס הלאומי הסורי על עצמאות ועל הקמתה של הממלכה הערבית של סוריה, מונרכיה חוקתית בשטחה של סוריה תחת הנהגתו של פייצל הראשון. בתקופה קצרה זו שימש אתאסי כראש ממשלה. אלא שימיה של מונרכיה זו היו ספורים; בהוציאם אל הפועל את הסכם סייקס–פיקו ואת מנדט חבר הלאומים (ר' גם ועידת סן רמו), פלשו כוחות צרפתיים לסוריה. במהלך כהונתו הקצרה פעל לכינון בריתות בין סוריה ומעצמות אירופה, בניסיון כושל למנוע את יישום המנדט הצרפתי. הצרפתים פעלו במהירות כדי לטרפד את עצמאותה של סוריה. הנציב הצרפתי העליון אנרי גורו הציג אולטימטום בפני פייצל: העיר חלב תועבר מיידית לשליטה צרפתית; הצבא הסורי יפורק; הפרנק יהיה למטבע הרשמי בסוריה וממשלת אתאסי תפוזר לאלתר. הניסיונות להגיע לפשרה כשלו, והקבינט של אתאסי פוזר ב-24 ביולי 1920, היום בו הביסו הצרפתים את הצבא הסורי בקרב מייסלון והפכו את המדינה לישות מנדטורית צרפתית.
המנדט הצרפתי
לאחר קיצה של הממלכה הסורית, נפגש אתאסי עם קבוצת נכבדים סורים ממוצא סוני וכונן את הגוש הלאומי, גוף שניקז והוביל את התנועה הלאומית הסורית בעשרים השנים הבאות. הגוש היה למעשה קואליציה פוליטית המורכבת ממספר גורמים, שלכולם מכנה משותף - רצון בעצמאות סורית מלאה תוך שימוש באמצעים דיפלומטיים ולא בהתנגדות אלימה. מייסדי הגוש היו נכבדים סונים, בעלי אדמות, עורכי דין ופקידים בכירים בממשל העות'מאני, רובם המכריע מהערים הגדולות: דמשק, חלב, חומס, חמאת ולטקיה. אתאסי נבחר כנשיא-קבע של הגוש הלאומי. בשנת 1928 נבחר לנשיא האספה המחוקקת, ועמד בראש הצוות שחיבר את החוקה הרפובליקנית הראשונה של סוריה. האספה פוזרה בידי הנציב הצרפתי העליון במאי 1930, ואתאסי נכלא על ידי הצרפתים למשך מספר חודשים באי ארוואד. לאחר שחרורו, הציג מחדש את מועמדותו לנשיאות אולם הפסיד בסיבוב הראשון של הבחירות. את תמיכתו העביר למועמד העצמאי מוחמד עלי אל-עביד, שהיה לנשיא הגוש בקיץ 1932.
נשיאה הראשון של הרפובליקה
תחילה תמך אתאסי במשטרו של עביד, ואולם משהחל האחרון למנות אישים פרו-צרפתיים למשרות מפתח (לדוגמה: ראש הממשלה חאקי אל-עזם וראש בית המחוקקים סובחי ברכאת), הביע את התנגדותו. בשנת 1934 פתח עביד במשא ומתן עם צרפת, לפיו סוריה תזכה לעצמאות הדרגתית, ואולם שרשרת ההרים הסורים תיוותר בשליטה צרפתית. אתאסי ביקר את האמנה בחריפות, בהעלותו את הטענה כי עצמאות שאיננה כוללת את כל הטריטוריה הסורית איננה עצמאות כלל. הוא קרא לשביתה בת 60 יום במחאה על ההסכם המוצע. קריאתו זכתה לתהודה רמה ומהומות רחוב התרחשו מדי יום, מה שפגע משמעותית בכלכלה והציג את עביד באור מביך.
ממשלת צרפת נאלצה בסופו של דבר להכיר במנהיגי הגוש הלאומי כנציגיו הבלעדיים של העם הסורי, והזמינה את האשם אל-אתאסי לשיחות דיפלומטיות בפריז. ב-22 במרץ 1936 עמד בראש משלחת של בכירי הגוש לצרפת. במשך קרוב לשישה חודשים שקדו על חיבור חוזה צרפתי-סורי שבה תוכרז עצמאותה של סוריה. לפי ההסכם, סוריה תזכה לאמנסיפציה מלאה למשך עשרים וחמש שנה, תוך סיפוח מרב השטחים לידי סוריה רבתי. בתמורה, סוריה התחייבה לתמוך בצרפת בעתות מלחמה, להציע את המרחב האווירי שלה לשימוש צרפתי ולהתיר לצרפתים להקים בסיסים צבאיים בשטחה. קשרים פוליטיים, תרבותיים וכלכליים נרקמו ואתאסי שב לסוריה כמנצח ב-27 בספטמבר 1936. כשהוא זוכה למעמד של גיבור לאומי, הוא הוכתר לנשיאה הראשון של הרפובליקה הסורית בנובמבר 1936.
כהונה שנייה כנשיא
כהונתו השנייה של אתאסי כנשיא הייתה אף סוערת יותר מקודמתה. בהחלטה שעוררה מחלוקת רבה הורה על סגירת הגבול הסורי עם לבנון, במטרה למנוע הצפה של השוק הסורי בסחורה לבנונית. בנוסף, אתאסי הסתכסך עם פוליטיקאים דמשקאים בעקבות תמיכתו בקידום האינטרסים של האצולה החלבית, ובפרט שאיפתם ליצור איחוד פוליטי עם עיראק. הוא תמך במפלגה העממית של חלב ומינה את מנהיגה, נזים אל קודסי, לראש הממשלה. מפלגה זו דגלה בקו פרו-עיראקי נוקשה וביקשה לכונן איחוד מדיני מלא עם בגדאד. בין השנים 1949–1951 התנהלו מגעים ממושכים עם ממשלת עיראק באשר לסוגיית האיחוד. אתאסי אירח בכירים עיראקיים וקיים דיונים בדבר הפרטים הטכניים של האיחוד, מה שעורר את חמתו של אדיב שישכלי, קצין בכיר בצבא הסורי שטען כי אין לשושלת ההאשמית בבגדאד זכות לחלוש גם על דמשק. שישכלי תבע את הפסקתם המיידית של המגעים, ואולם אתאסי סירב להיכנע ללחץ הצבאי. בתגובה, שישכלי אסר את הרמטכ"ל הסורי ומקורבו של אתאסי, סאמי חינאווי, כמו גם קציני צבא אחרים בעלי שאיפות פרו-עיראקיות. לאחר מכן דרש שאחד ממקורביו, קולונל פאוזי סלו, ימונה לשר ההגנה, זאת על מנת לווסת ולדכא את הקו הפרו-עיראקי בסוריה. בחששו מפני התנגשות ישירה עם הצבא, אתאסי קיבל תביעה זו באי-רצון. עם זאת, בדצמבר 1951 החליט ראש הממשלה מערוף אל-דוליבי שלא להעניק לסלו את תיק ההגנה; בתגובה, שישכלי ביצע הפיכה צבאית נוספת, אסר את ראש הממשלה ואת כל חברי המפלגה העממית של חלב. השרים והפוליטיקאים שנודעו בנטיותיהם הפרו-האשמיות הודחו, והפרלמנט פוזר. בתגובה להתפתחות זו, התפטר הנשיא אתאסי ב-24 בדצמבר 1951.
התנגדות לשלטון הצבאי
במהלך שנות שלטונו של שישכלי (1951–1954) עמד אתאסי בחזית האופוזיציה, בחוזרו על הטענה כי המשטר אינו חוקתי. הוא נשען על תמיכתם של קציני צבא מודחים, פוליטיקאים פרו-האשמים וחברי המפלגות השונות שהוצאו אל מחוץ לחוק, וקרא למרד לאומי. בפברואר 1954 באה תגובתו של שישכלי: בנו של אתאסי, עדנאן, נאסר, ואילו אתאסי עצמו נשלח למעצר בית בחומס; שישכלי, שהיה מודע למעמדו הציבורי הרם של יריבו, לא העז לפגוע בכבודו ולכלוא אותו. אלא שהמרד המזוין בשישכלי כבר יצא אל הפועל. ב-24 בפברואר 1954, קרס משטרו. שישה ימים לאחר מכן, ב-1 במרץ, אתאסי שב לדמשק ושב לכהן כנשיא. הוא הקים מחדש את ממשלתו של מערוף אל-דוליבי, והשיב את כל פקידי הממשל שהודחו על ידי שישכלי.
השנים האחרונות
בכהונתו השלישית והאחרונה פעל הנשיא בן ה-80 לדיכוי וריסון השפעתם של קציני הצבא. בנוסף ביקש לדכא את הזרם הפאן-ערבי-שמאלי רדיקלי שסחף את סוריה לקראת סוף שנות החמישים, ואשר התאפיין באידאולוגיה סוציאליסטית, באהדה גוברת כלפי ברית המועצות ובהערצה עיוורת של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר. אתאסי התנגד לנאצר ופעל לשווא כדי לנתק את סוריה ממעגל ההשפעה שלו. בניגוד לרוב המנהיגים הערביים, אתאסי האמין כי נאצר היה צעיר, להוט ובלתי מנוסה דיו כדי להוביל את העולם הערבי. הנשיא הסורי דיכא אלמנטים נאצריסטים בשטח מדינתו ואף הסתכסך עם ראש הממשלה סברי אל-עסלי, אותו האשים בניסיון להפוך את סוריה ללוויין מצרי. בשנת 1955 כמעט והסכים לקבל את ברית בגדאד, הסכם אנגלו-אמריקני שמטרתו לבלום ולהכיל את הקומוניזם במזרח התיכון, ואולם אלמנטים נאצריסטיים בצבא הסורי מנעו ממנו מלעשות כן. הוא תמך בעיראק ההאשמית, שמנהיגיה התחרו בנאצר על הנהגת העולם הערבי, והתחבר עם ראש הממשלה העיראקי נורי א-סעיד. אתאסי פיזר לאחר מכן את ממשלת עסלי ומינה את פארס אל חורי, שהחזיק בקו מתון יותר, כראש ממשלה חלופי. חורי נשלח למצרים על מנת להציג בפני נאצר את התנגדותה של סוריה להגמוניה המצרית בעולם הערבי.
כהונתו השלישית של האשם אל-אתאסי הגיעה לסיומה בספטמבר 1955, או אז פרש מהחיים הפוליטיים כשבריאותו לקויה ורופפת. בשנת 1956 הואשם בנו עדנאן במעורבות בקשירת קשר עם בכירים עיראקיים נגד משטרו הפרו-נאצרי של שוכרי אל קוותלי. עדנאן נשפט בבית משפט צבאי, הורשע ונידון למוות באשמת בגידה, ואולם גזר דינו הומר למאסר עולם בעקבות התחשבות באביו. הנשיא-לשעבר סירב לבקר את בנו בכלא, כהבעת טינה כלפי המיליטריזציה של המדינה הסורית. הוא מת בביתו בחומס בשנות איחוד הקע"מ, ב-6 בדצמבר 1960. הלווייתו הייתה הגדולה בתולדות העיר חומס. שניים מבני משפחתו של האשם, לואי אל-אתאסי ונור א-דין אל-אתאסי, שימשו אף הם כנשיאי סוריה בשנות השישים.
מורשתו
על רקע האלימות, הבלבול וחוסר היציבות שאפיינו את ההיסטוריה של הרפובליקה הערבית הסורית בשלושת העשורים הראשונים לקיומה כמדינה עצמאית, האשם אל-אתאסי ניצב כאדם בעל עקרונות, מחויב למערכת השלטון החוקתית ומתנגד לאלימות, לקיצוניות ולשפיכות דמים. דמותו מוערכת על ידי כל השחקנים הפוליטיים בסוריה, והוא נמנה עם הפוליטיקאים הבודדים בני התקופה הטרום-בעת'ית שכובדו על ידי אנשי משטר הבעת'.
איגוד הרובאים הלאומי
איגוד הרובאים הלאומי (באנגלית: National Rifle Association; בראשי תיבות: NRA) הוא איגוד אמריקני ללא כוונות רווח הפועל ברוח זכות האזרח לשאת נשק.
איגוד הרובאים הלאומי, שנוסד בארצות הברית בשנת 1871 (בשם "איגוד הרובאים האמריקני"), תומך ומעודד החזקת נשק אישי ומתנגד נמרצות לחוקי פיקוח על נשיאת נשק. בנוסף, האיגוד מעודד ונותן חסויות לפעילויות שונות בירי ספורטיבי. הארגון נחשב לאחד מן הארגונים הוותיקים ביותר בארצות הברית לזכויות האזרח. ה-NRA מואשם לעיתים קרובות בכך שהוא נתמך על ידי חברות הנשק. לארגון כ-5 מיליון חברים בארצות הברית, וביניהם סלבריטאים רבים, לרבות שחקנים, זמרים ושאר יוצרים. גישה זו מזוהה במיוחד עם חלקה הדרומי של ארצות הברית, המאופיין בשטחים חקלאיים רבים יותר, בהם מקובל יותר, מטעמים מסורתיים, שכל בעל קרקע יגן על אדמתו בעצמו. התמיכה בהחזקת נשק חופשית נפוצה פחות באזורים העירוניים של ארצות הברית, ובכללם בצפון ארצות הברית. (הנוטה יותר לתמוך במפלגה הדמוקרטית).
מעמדו של ה־NRA כאיגוד ללא כוונות רווח מאפשר לו לקיים שדלנות לקידום ענייניו, והוא נחשב לאחד משלושת הגופים רבי-העוצמה ביותר בארצות הברית בתחום השדלנות. זאת, בין היתר, בשל יכולתו לגייס כמות גדולה של קולות לקראת הבחירות, יכולתו לגייס תרומות למסעות תעמולה למען הזכות להחזיק בנשק להגנה עצמית כמשתמע מהתיקון השני לחוקת ארצות הברית וכן לשימור וטיפוח תרבות ציד.
בנוסף לשדלנות פוליטית עוסק הארגון בטיפוח תרבות הנשק והקליעה, ארגון תחרויות ירי ספורטיביות, חינוך לבטיחות בשימוש בנשק, פרסום כתבי עת בנושאי נשק (הידוע שבהם הוא American Rifleman ) ועוד. מדי שנה בוחר הארגון את "רובה השנה" ומעניק לו את פרס Golden Bullseye "Rifle of the Year" Award. בין הזוכים בפרס נמנים התבור SAR והתבור X-95 הישראליים.
הקמת הארגון (1861–1873)
ארגון הרובאים הלאומי נרשם לראשונה במדינת ניו יורק ב-16 בנובמבר 1871, 6 שנים לאחר סיום מלחמת האזרחים האמריקנית, על ידי ויליאם קונאנט צ'רצ', עורך העיתון "Army and Navy Journal ", כתב עת בנושא צבא, וג'ורג' ווד וינגייט. שני המייסדים שירתו בצבא האיחוד בזמן מלחמת האזרחים. הרעיון להקמת איגוד רובאות אמריקאי עלה לראשונה במהלך מלחמת האזרחים על ידי אזרחים אמריקאים שהתגוררו באנגליה והתרשמו מארגון הרובאות הלאומי הבריטי, שהוקם שנתיים קודם לכן ב-1859, ששלחו מכתב לנשיא אברהם לינקולן הממליץ על הקמת איגוד רובאות אמריקאי במטרה לשפר את כושר הקליעה. בנוסף, הציע המכתב להקים מטווח בסטאטן איילנד.
נתונים שנאספו על ידי צבא האיחוד על תפקוד חייליו בזמן מלחמת האזרחים מראים כי חיילי הצבא הצליחו לפגוע בחייל מצבא הקונפדרציה אחת ל-1,000 יריות. הגנרל אמברוז בורנסייד, ששימש כנשיאו הראשון של ה-NRA, מצוטט מתייחס לרמת הקליעה הנמוכה של חיילי צבא האיחוד: "מתוך עשרה חיילים מושלמים בתרגלי סדר חמושים, רק אחד יודע את מטרת הכוונות שעל הרובה שלו או בעל יכולת לפגוע בצידו הרחב של אסם.". הגנרלים האשימו את רמת הקליעה הנמוכה בשיטות קליעה שפותחו בארצות הברית עבור רובי מוסקט מוקדמים ומדויקים פחות מאלו שאיתם נלחמו במלחמת האזרחים, ורצו להקים איגוד מקצועי שיעודד וילמד קליעה עם רובים על בסיס ידע מדעי. ג'ורג' ווד וינגייט, ששירת במלחמת האזרחים כקפטן בצבא האיחוד, ראה בצורך להכשרה ותרגול טוב יותר עבור החיילים בצבא ארצות הברית ושלח נציגים לקנדה, בריטניה וגרמניה במטרה לבחון שיטות תרגול בצבאות ומיליציות שבמדינות אלו. מטווח ירי למטרה זו הוקם ב-21 ביוני 1873 במימונו של בית הנבחרים של מדינת ניו יורק לפי תוכניות שסיפק וינגייט, המטווח הפך לאתר תחרויות הקליעה הראשונות, אך לאחר התנגדות פוליטית לפעילות האיגוד בניו יורק הועבר המטווח לניו ג'רזי הסמוכה.