cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יו טה יונג
תרומתו לתנועת כפר החדש
לאחר שובו מישראל בשנת 1971, עבד כאחראי על חינוך והתיישבות באוניברסיטת קונגוק כאורח כבוד של פרופ' יו סוק-צאנג, מייסד האוניברסיטה. בהיותו מומחה כפרי ברשות השידור של ה-KBS, הוא מקבל שיחת טלפון מהונג סונג-צ'ול, המזכיר הכללי, ממשרד המזכירות הנשיאותית של הבית הכחול. הוא התבקש לייעץ על פרויקטים של פיתוחים כפריים ולהציג את חזונו בכפר הקוריאני דרך יישום מודלי הפיתוח של המדינות המפותחות בהן ביקר. הנשיא פארק ג'ונג-הי הפציר בו לפרוש מההוראה באוניברסיטה ולהתחיל לעבוד בבית הנשיא בהקדם, אך הוא סירב בהסבר כי "יש לי סטודנטים ללמד". בבוקר למחרת, רק לאחר בקשה מיוחדת שנשלחת ממשרד הנשיא וממשרד החינוך במקביל לנשיא וחבר הנאמנים של אוניברסיטת קונגוק, יו נענה בחיוב.
בינואר 1972 הוא מונה על ידי הנשיא פארק ג'ונג-הי כראש תנועת הכפר החדש, תנועת חדשנות כפרית שאפתנית ששיתנה את פני דרום קוריאה כולה. כמוביל התוכנית היה אחראי להנחת היסודות בימיה הראשונים של התנועה, שלימים הופכת לאחת מתוכנית "זיכרון עולם" של אונסק"ו. על סמך המחקר המקיף והניסיון שלו בדנמרק ובישראל, הציע רעיונות ומהלכים אסטרטגיים, והנשיא פארק שראה את הפוטנציאל שבו נתן גב מלא ביישום רעיונותיו. שלושת יסודות הליבה של תנועת הכפר החדש שהציע יו, "שקדנות, יצירה עצמית ועזרה הדדית", שמורים כיום במוזיאון הכפר החדש בכתב ידו האישי של הנשיא פארק.
לאחר תנועת הכפר החדש
אף על פי ששובץ ברשימת השרים במשטר פארק, סירב להיות פוליטיקאי מאחר שרצה להמשיך את לימודיו. הוא ביקש שנית מממשלת ישראל לסייע לו בקבלת מלגה ללימודים מתקדמים באוניברסיטה ישראלית. לאחר שנענה בחיוב, עוזב את קוריאה הדרומית ומאז יולי 1973 למד סוציולוגיה כפרית באוניברסיטה העברית שבירושלים. את לימודי התואר השני והשלישי בסוציולוגיה סיים בהצטיינות לאחר 4 שנות מחקר בלבד, הישג יוצא דופן באותה תקופה. לאחר מכן, הוזמן מאוניברסיטת בן-גוריון שבנגב להיות מרצה מן המניין בחוג לסוציולוגיה, והיה לאסייתי הראשון בתפקיד. פרופ' יו לימד בעברית קורסים בנושאי סוציולוגיה כפרית, היסטוריה ופוליטיקה של קוריאה והרצה בפני אלפי סטודנטים ישראלים. בשנת 1978, עזב את חייו המובטחים בישראל וחזר לקוריאה על מנת להמשיך לתרום את חלקו בשיקום הכפרים שלה.
מאז 1978 היה לפרופסור חבר באוניברסיטת קונגוק ולמנהל מכון המחקר כפר החדש בקוריאה. מפברואר 1993 ועד אוגוסט 1994 כיהן כסגן נשיא אוניברסיטת קונגוק. אחרי יציאתו לגמלאות בשנת 2002 הקים את קרן כפר הנוער העתידי שתומך בתלמידים מתקשים מרקע סוציו-אקונומי נמוך דרך מתן מלגות לימודים. את הקרן ייסד מנכסיו האישיים שצבר ממכירת ספריו והרצאותיו יחד עם התרומות שקיבל מצד תורמים חיצוניים.
קנית מזרחית
קָנִית מִזְרָחִית (שם מדעי: Acrocephalus orientalis) היא מין של ציפור שיר מהסוג קנית, שהוצב בעבר תחת משפחת הסבכיים אך כיום משויך למשפחה נפרדת, קניתיים. היא נודדת, מקייצת ומקננת בחלקיה הצפוניים של מזרח אסיה וחורפת בחלקיה הדרומיים ובאיים האינדונזים.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר, עם שתי תצפיות באביב: האחת בסוף פברואר 1988 והשניה בתחילת מאי 1990.
טקסונומיה ואטימולוגיה
בעבר היא נחשבה לתת-מין של הקנית האירופית (A. arundinaceus) מהמערב הפלארקטי, אך כיום היא מוכרת לרוב כמין נפרד.
שם הסוג Acrocephalus מיוונית עתיקה, akros, "הגבוה ביותר", ו-kephale, "ראש". ייתכן שנאומן ונאומן (אב ובן, אורניתולוגים גרמניים שהגדירו את הסוג קנית) חשבו ש-akros פירושו "חד, שפיצי". שם המין הספציפי orientalis מלטינית, ומשמעותו "מזרחי".
תיאור
זוהי קנית גדולה יחסית, אורכה 18–20 ס"מ ומוטת כנפיה 23–26 ס"מ. היא בעלת גב חום עם שת חיוור יותר וקצוות לבנבנים לנוצות הזנב. החלקים התחתונים לבנבנים, שחומים יותר בצדדים והתת-זנב. יש לה פספוס כהה עדין וצר על הגרון והחזה. יש לה פס-עין כהה המנוגד לפסה-גבה הבהיר. המקור ארוך וכבד למדי בצבע חום מלמעלה וורוד מלמטה כשמבפנים תבעו כתום בוהק. הרגליים אפורות.
היא דומה לקנית האירופית, אך היא מעט קטנה יותר, דקה יותר ובעלת כנפיים קצרות יותר. זנבה קצר יותר ובעל קצה רבוע יותר מזה של הקנית האפריקנית (A. stentoreus), ויש לה חישוף-אברות ארוך יותר ומקור קצר ועבה יותר. קצהו החיוור של הזנב ייחודי לה ומפריד בינה לבין שני המינים האחרים.
השירה מסגירה אותה באזורי הקינון, היא מורכבת מרפרטואר של מקטעים פטפטניים ותווים גרוניים ומקרקרים. היא מבוצעת מעמדה בולטת, כמו חלקו העליון של קנה או שיח. בשטחי החריפה היא יותר קשה לאיתור, אך ניתן לשמוע את קריאותיה הנשמעות כ-"צ'אק" רועש וקשה ממעמקי הסבך.
תפוצה ובית גידול
היא מקננת בעיקר בחישות קנים וניתן למוצאה גם בביצות, שדות אורז, שטחי עשב ושיחים שם היא תרה אחר מזונה, המורכב מחרקים וחסרי חוליות אחרים.
סטטוס
למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה, על אף שהיא לא הוערכה במדויק. על-אף שמגמות האוכלוסייה העולמיות מראות סימני ירידה (כנראה כתוצאה מהריסת בתי הגידול), עדיין המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
סטיבן אשהיים
סטיבן א' אשהיים (נולד ב-19 במאי 1942) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה ללימודים אירופיים ע"ש ויג'באני ומנהל המרכז על שם פרנץ רוזנצווייג לחקר הספרות ותולדות התרבות היהודית–גרמנית.
ביוגרפיה
סטיבן א' אשהיים נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. השלים תואר ראשון באוניברסיטת ויטווטרסראנד בשנים 1961–1963, תואר שני בסוציולוגיה פוליטית בבית הספר לכלכלה ולמדעי המדינה של לונדון (LSE) בשנים 1964–1965, ודוקטורט בהיסטוריה אירופית מודרנית באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון ויסקונסין שבארצות הברית בשנים 1975–1980. בשנים 1980–1982 היה מופקד הקתדרה הראשון על שם פלורנס ט' מאי ללימודי יהדות בקולג' ריד שבפורטלנד אורגון.
בשנת 1982 החל ללמד במחלקה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1989 מונה למרצה בכיר עם קביעות, ב-1993 לפרופסור חבר וב-1998 לפרופסור מן המניין. ב-2007 מונה למנהל המרכז ע"ש פרנץ רוזנצווייג לחקר הספרות ותולדות התרבות היהודית-גרמנית באוניברסיטה העברית. היה מופקד הקתדרה ללימודים אירופיים ע"ש ויג'באני.
שהה בשבתונים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, שם היה הפרופסור הראשון שהחזיק בקתדרה על שם ג'ורג' ל' מוסה ובאוניברסיטה החופשית בברלין. שימש כפרופסור אורח ללימודים גרמניים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. ב-1995 מונה כחבר-מייסד של כתב העת היסטוריה וערך את החלק העוסק בהיסטוריה מודרנית עד לשנת 2003. בשנים האחרונות, בין היתר, הוא שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן באן-ארבור ובטריניטי קולג' (דבלין)אירלנד. הוא מונה להיות חבר מועצת ה-IFK בווינה וממשיך להיות מרצה מבוקש באוניברסיטאות בעולם ובכנסים בינלאומיים. הוא ממשיך במחקרו וכותב מאמרים. ב-2012 לימד בבית הספר לתלמידי חוץ ע"ש רוט'ברג שבאוניברסיטה העברית. בשנים 2013–2014 הוזמן להיות עמית מחקר (Maimonides Fellow) כחלק מתוכנית עמיתי שטראוס-תקווה (Joint Straus/Tikvah Fellow) של מכון שטראוס ללימוד מתקדם של המשפט והצדק באוניברסיטת ניו-יורק (NYU).
באוקטובר 2010 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס.
אשהיים נשוי ואב לשלושה ילדים. מתגורר בירושלים.
תחומי המחקר
תחומי מחקריו של אשהיים כוללים את התרבות האירופית וההיסטוריה האינטלקטואלית והתרבותית, היסטוריה גרמנית, היסטוריה יהודית-גרמנית והיסטוריה יהודית מודרנית.
אחים וזרים: היהודי המזרח-אירופאי במודעות הגרמנית והגרמנית-יהודית, 1923-1800
זהו ספרו הראשון של אשהיים שראה אור בהוצאת אוניברסיטת ויסקונסין בשנת 1982, מהדורה מחודשת שלו יצאה לאור ב-1999 (Brothers and Strangers: The East European Jew in German and German-Jewish Consciousness, 1800-1923). ספר זה הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט של אשהיים, בו הוא חוקר את האופנים שבהם גרמנים בכלל וגרמנים-יהודים בפרט התייחסו אל התופעה של יהדות מזרח אירופה כיהדות הגטו.
הסטראוטיפ של יהדות מזרח אירופה תפקד כאמצעי בידול ליצירת הזהות והתדמית העצמית של היהדות הגרמנית המודרנית כיהדות אחרת, מתקדמת ומשכילה יותר, שהתעלתה על התכונות השליליות, כביכול, של יהדות הגטו, כאשר בד בבד היא חשה אחריות מסוימת כלפיה. הוא מתאר את הדיאלקטיקה בין היהודי המזרחי למערבי. בנוסף לכך אשהיים מנתח את התפתחות האנטישמיות המודרנית ומקומה המיוחד של יהדות המזרח-אירופית בתוכה. הוא גם מזהה זרימה חזקה באותה המידה של האבטיפוס של היהודי המודרני כמרכיב חדש באידאולוגיה האנטישמית ומסיק שמנקודת המבט האנטישמית הרדיקלית, היהודי המזרח-אירופאי והמערב-אירופאי משולבים כאובייקט עוינות אחד.
כמו כן בודק הספר את האופנים בהם התהפך האב-טיפוס של היהודי המזרח-אירופאי, לעומת היהודי המערבי השטחי, בעיקר בעיני הציונים הגרמנים, והפך לדמות נערצת, להתגלמות האותנטית של הרוחניות היהודית. אשהיים מתאר את ההתפתחות של מעין פולחן של היהודי מהמזרח שנוצר על ידי אישים כמו מרטין בובר, גרשום שלום ופרנץ קפקא.
מורשת ניטשה בגרמניה, 1990-1890
ספרו זה של אשהיים יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת עם עובד, הוא ראה אור לראשונה בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשתי מהדורות, תורגם לגרמנית ויצא לאור בשתי מהדורות בשפה זו. הספר עוסק בניסיונות ניכוס רעיונותיו של ניטשה למטרות פוליטיות ותרבותיות שונות. אשהיים מתאר את נוכחות הוגה הדעות בחיים ובפוליטיקה הגרמניים ממפנה המאה העשרים עד לאחר איחודה מחדש של גרמניה בשנת 1990. ניטשה ידוע כאחד ההוגים הבולטים של העת החדשה ומאופיין על ידי ההתקבלות הרב-צדדית הייחודית לה הוא זכה בתרבות המערבית בכלל ובגרמניה בפרט. הספר בוחן את הזרמים, המוסדות, המפלגות והמגמות התרבותיות והפוליטיות הרבות שהשתמשו, סיפחו, אימצו ויישמו את הגותו של ניטשה, כל אחד לפי ראייתו, תפישת עולמו והאינטרסים שלו. ספר המחקר המנומק כולל את תנועות וקבוצות כמו הציונות, אמנים אוונגרדיים, סוציאליסטים, מרקסיסטים, נאמני תרבות הגוף, שמרנים-רדיקליים, אקספרסיוניסטים, פוטוריסטים, פשיסטים, נאצים, צמחונים ועוד. ההשפעה הייתה רב-צדדית ומגוונת ביותר. אשהיים מבקש לעמוד ולהעריך באופן היסטורי את הזיקה המורכבת בין הנאציונל-סוציאליזם וההגות הניטשיאנית.
תרבות וקטסטרופה: התמודדות גרמנית ויהודית עם הנאציונל –סוציאליזם ומשברים אחרים
ספר זה ראה אור בהוצאת אוניברסיטת ניו יורק ב-1996 (Culture and Catastrophe: German and Jewish Confrontations with National Socialism and Other Crises). זוהי אסופת מאמרים בעלת אחדות נושאית בה בוחן אשהיים דרך פריזמות שונות את היחס המורכב בין "תרבות" לבין קטסטרופה.
במאמר נוסף "היהודי שבפנים": המיתוס של "ייהוד" בגרמניה" ("The Jew Within": The Myth of "Judaization" in Germany", עמ' 45–68) עוקב אשהיים אחר השיח הרב-ממדי בנושא "ייהוד" גרמניה. לאחר האמנציפציה צפוי היה כי היהודים ישתלבו בתרבות האירופית. השיח על "ייהוד" שימש כסיפר-נגד. נוסח זה טען שבאורח אירוני כניסת היהודים אל תוך התרבות האירופית, לא הייתה סיפור האירופיזציה של היהודים, אלא "ייהוד" הנוצרים ותפישת כוח פוליטי-כלכלי-חברתי-תרבותי של היהודים באירופה. אשהיים מראה שניתן לעקוב אחרי שיח זה לא רק בתרבות העממית, אלא גם בתרבות הגבוהה, בטקסטים של קרל מרקס, ריכרד וגנר ופרידריך ניטשה, ולהצביע כיצד דפוסים אלה חדרו ללב האנטישמיות הרדיקלית והנאצית.
בעתות משבר: מסות על התרבות האירופית, גרמנים ויהודים
ספרו זה של אשהיים יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת ויסקונסין בשנת 2001 (In Times of Crisis: Essays on European Culture, Germans and Jews ). זוהי אסופת מאמרים העוסקים ביחס הדיאלקטי בין מרכיבים של התרבות האירופית, הוגים גרמנים ואינטלקטואלים יהודים.
שלום, ארנדט, קלמפרר: כרוניקות אינטימיות בזמנים סוערים
הספר ראה אור באנגלית בשנת 1999 בשיתוף בין אוניברסיטת אינדיאנה והיברו יוניון קולג' (Scholem, Arendt, Klemperer: Intimate Chronicles in Turbulent Times) ותורגם לאיטלקית. מלבד היותם דמויות ייחודיות וחשובות, הוגים אלה מייצגים עמדות שונות ומנוגדות בהיותם יהודים-גרמנים. הדבר בא לידי ביטוי ביחסם לגרמניה, בזיקתם ליהדות, בגישתם לציונות ובנושאים אחרים. באמצעות מסמכים "אינטימיים" כמו יומנים ומכתבים שהם כתבו במהלך האירועים עצמם, עוקב הספר אחרי התגובות, הניתוחים והגישות של כל אחד מהם מאז הרייך השני בגרמניה, עד אחרי מלחמת העולם השנייה, ובמקום לשפוט באופן ערכי, מנסה אשהיים להבין כל עמדה, להסביר אותה באופן אמפתי ולמקם אותה בהקשרה ההיסטורי.
מעבר לגבול: המורשת הגרמנית-יהודית מחוץ לגרמניה
ספרו זה של אשהיים יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון בשנת 2007 (Beyond the Border: The German-Jewish Legacy Abroad). מחקר זה מתאר ומנתח את הפעילות והמורשת של אינטלקטואלים יהודים דוברי גרמנית, שעזבו את ארצות מולדתם, והשפיעו אל הארצות אליהם היגרו (ארץ ישראל וארצות הברית, בעיקר). במקביל אשהיים מנסה להראות את האופן בו אישים אלה ערערו על גבולות קוגניטיביים מקובלים ויצרו מפות אינטלקטואליות ופוליטיות חדשות.
הספר דן בשלושה היבטים שונים: פרק א' דן בדו-לאומיות של החוג הרדיקלי בברית שלום בארץ ישראל בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, בה בלטו אישים דוברי גרמנית כמו עקיבא ארנסט סימון, שמואל הוגו ברגמן, ארתור רופין, הנס קון, מרטין בובר וגרשום שלום. הם הציעו חזון ציוני הומניסטי חלופי, שהתייחס ברגישות לשאלה הערבית. הפרק גם מציג את ההתלבטויות והבעיות שעמדו בפני אנשי חוג זה וכן את כישלונם.
פרק ב' בודק את האופנים שבהם ההיסטוריונים היהודים-גרמנים הגולים, כתוצאה מגלותם, המשיגו באופן חדש ומתוחכם את ההיסטוריה הגרמנית ואת ההיסטוריה הגרמנית-היהודית בנראטיב ליברלי ולא בהכרח ציוני. מנגד, ההיסטוריונים החברתיים הגרמנים שכתבו באותה עת שמו דגש על מרכיבים על-אישיים של ההיסטוריה הגרמנית כמו: אינטרסים, מעמדות ומבנים מופשטים (אולי כדי להגן על אבותיהם המוחשיים והמטפורים), בו בזמן שהיהודים הגרמנים שמו דגש על תרבות, אידאולוגיה, סמלים, חוויות והמרכיב האנושי, דבר ששיקף את חוויותיהם.
פרק ג' מנסה לפתור מעין תעלומה: איך קרה שבתחילת המאה העשרים ואחת אינטלקטואלים יהודים-גרמנים מרפובליקת ויימאר מהווים מעין גיבורי תרבות אינטלקטואלים מובילים וקובעי טון בתרבות האקדמית המערבית. אשהיים עוקב כאן אחר מגוון הסיבות שמעניקות מקום מרכזי לאינטלקטואלים אלה: תאודור אדורנו, חנה ארנדט, ולטר בנימין, פרנץ רוזנצווייג, גרשום שלום וליאו שטראוס.
חנה ארנדט בירושלים
הספר בעריכת אשהיים יצא לאור בעברית בשנת 2007 בהוצאת מאגנס; הופיע לראשונה באנגלית בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הספר הוא פרי הכנס הבינלאומי הראשון שנערך במדינת ישראל, שביקש להעריך מחדש את הגותה, גישתה לציונות ולפוליטיקה באופן הוגן, שקול וגם ביקורתי לעומת התדמית הכמעט דמונית שאפיינה את דעת הקהל הישראלית. המבוא של אשהיים ("חנה ארנדט בירושלים, עמ' 1–21) מנסה למקם את הסוגיה הזו ולעמוד על יחסה המורכב של ארנדט ליהודיות ולציונות.
At The Edges of Liberalism: Junctions of European, German and Jewish History
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2012 בPalgrave Macmillan; מבחר מאמרים אשר מתמודדים עם נקודות המפגש הטעונות של ההיסטוריה האירופית והיהודית.
ספריו
Laermann (Stuttgart: Metzler, 1996). 385pp. (Sonderausgabe, February 2000).
הצלת יהודי דנמרק
רקע
ב-9 באפריל 1940 פלשו לדנמרק כוחות גרמניה הנאצית (מבצע וזר - Weserübung), אף על פי שהכריזה על עצמה מדינה נייטרלית. דנמרק נכנעה לאחר שעות ספורות של קרבות. בהסכם הכניעה אפשרו הנאצים לדנים לשמור על מוסדות השלטון – המלך כריסטיאן העשירי נותר בראש המדינה, והפרלמנט והממשלה הדנית תפקדו לכאורה כרגיל. למעשה, היה מעמדה של דנמרק דומה יותר למדינה גרורה של גרמניה מאשר למדינה כבושה. היא אף חתמה על הסכם אנטי-קומינטרן וניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם בעלות הברית, אך לא השתתפה בלחימה לצד מדינות הציר.
מצבה המיוחד של דנמרק איפשר לה, בין היתר, גם להתנגד ליישום המדיניות הגזענית הנאצית כלפי היהודים. במהלך 1940 לא הופעלו צעדים נגד היהודים וכשהיינריך הימלר העלה בפני מפקד המשטרה הדנית, באפריל 1941, את שאלת היהודים, הלה השיב לו שיש בדנמרק רק מעט יהודים ושתושבי דנמרק אינם רואים בעיה ביהודים בארצם. תשובה זאת שחזרה על עצמה בדיונים אחרים בין הגרמנים לשלטונות דנמרק הביאה את השליטים הגרמנים שלא לכלול את הנושא היהודי בדיווחיהם, שמא יעלה ויביא לפיצוץ בין הגרמנים לדנים.
בשנת 1943 התגברו גילויי ההתנגדות של הדנים נגד הגרמנים. רוב היהודים נשארו פסיביים מחשש שמא העלאת פרופיל תהיה לרעתם, אך קבוצה קטנה של סטודנטים יהודיים זרים חיפשה דרכים לברוח מדנמרק. ניסיונות ראשוניים לברוח ברכבת לטורקיה נכשלו ולאחר מכן בסוף מרץ 1943 נעשה ניסיון מוצלח לברוח לשוודיה בסירת דייגים.
ב-29 באוגוסט 1943 הגרמנים פיזרו את הממשלה הדנית והכריזו על ממשל צבאי במסגרת מבצע ספארי. ב-8 בספטמבר 1943 שלח המושל הגרמני של דנמרק מברק לברלין בו כתב שהשעה הבשילה לפתור את הבעיה היהודית בדנמרק, וב-18 בספטמבר נשלחה הוראה של היטלר להפעיל את הפתרון הסופי בדנמרק. המועד להתחלת איסוף היהודים נקבע ללילה שבין 1–2 באוקטובר 1943.
תיאור המבצע
ב-28 בספטמבר 1943 הדליף דיפלומט גרמני, גאורג פרדיננד דוקוויץ, את התוכנית לגירוש יהודי דנמרק להנס הדטופט, יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית, וזה העביר את הידיעה למחתרת הדנית ולראשי הקהילה היהודית.
ייתכן כי ורנר בסט, המנהל האזרחי של דנמרק הכבושה (1942–1945) מטעם גרמניה הנאצית, חיבל בתכניות לרכז את האוכלוסייה היהודית בדנמרק כדי להימנע מלעורר את האוכלוסייה הדנית הכללית נגד גרמניה. בהצלת יהודי דנמרק, מסלול הבריחה העיקרי היה חציית מצר ארסונד לשוודיה בסירה. ייתכן שבסט הודיע למקורב יהודי על הכנסת סירות הסיור הגרמניות באזור בתקופה זו לשיפוצים. אך הרשויות הדניות העריכו כי יד ימינו של בסט, דוקוויץ, הוא שהשיג את המידע על הגירוש המתוכנן ותרם להחלטת היהודים לברוח. במהלך משפטו בדנמרק התעקש בסט כי היהודים הצליחו לברוח מכיוון שהוא-עצמו סיפק את התאריכים לדוקוויץ.
היהודים ירדו למחתרת והתחבאו אצל ידידים דנים. כ-1,500-2,000 יהודים הוסתרו בבית החולים ביספביירג. הידיעה על איסוף יהודי דנמרק הועברה גם לשוודיה, אשר הכריזה שתיתן מקלט לכל יהודי דנמרק והובהר שהכוונה גם ליהודים שאינם אזרחי דנמרק. החל מתחילת אוקטובר דווח בעיתונות בשוודיה ובעולם על מעצרים של יהודים בדנמרק ועל יהודים שברחו לשוודיה. כך, ב-4 באוקטובר דווח כי 600 יהודים כבר הגיעו לשוודיה וב-24 באוקטובר דווח שרוב יהודי דנמרק כבר בשוודיה. בין המגיעים לשוודיה היה נילס בוהר.
כ-7,200 מיהודי דנמרק (שהיו 90% מיהודי דנמרק) הוברחו לשוודיה. 492 יהודים נתפסו על ידי הגרמנים ונשלחו למחנה טרזיינשטט שבצ'כוסלובקיה. גם לאחר מעצרם המשיכה ממשלת דנמרק לעקוב אחר מצבם ושלחה להם חבילות תרופות ומזון. אף על פי כן, כ-150 איש מיהודי דנמרק שנתפסו נרצחו בשואה. המשלוח האחרון של יהודים שנעצרו על ידי הנאצים יצא מדנמרק ב-23 בנובמבר 1943.
הסברים היסטוריים
היסטוריונים וחוקרים ניסו לתת הסברים שונים להתגייסות העם הדני למען יהודי דנמרק. ישנם שני הסברים נפוצים לתופעה זו:
הנצחה
על מנת לחלוק כבוד למבצע ההצלה יוצא הדופן, החליט יד ושם לטעת בשדרת חסידי אומות העולם עץ לכבודה של המחתרת הדנית. לא הייתה זו הענקת אות חסיד אומות העולם שמוענק ליחידים ולא לקבוצות, אך הדבר נעשה ברוח בקשתם של חברים במחתרת הדנית שביקשו מיד ושם שלא להכיר במצילים דנים בודדים. עם זאת מספר דנים, שמעשי ההצלה שלהם היו יוצאי דופן, זכו גם באופן אישי בתואר חסידי אומות העולם.
המשורר נתן אלתרמן כתב על המבצע את שירו "הלשון השוודית" שפורסם באוקטובר 1943 בטור השביעי בעיתון "דבר".
בינואר 1962 נקראה הכיכר המרכזית של שכונת בית הכרם בירושלים "כיכר דניה" על שמה של דנמרק.
בשנת 1968 שונה שמה של כיכר בעיר קופנהגן לישראלס פלאדס.
בשנת 1970 נקרא בית ספר בירושלים בשם דנמרק כהוקרה לעם הדני על הצלת יהודי המדינה בתקופת השואה.
בחודש אוקטובר 1973 הנפיק השרות הבולאי בול ומעטפת יום ההופעה, לזכר הצלת יהודי דנמרק.
בחודש יוני 2013 נחנך בחיפה, בחוף דדו שליד תחנת חוף הכרמל, הפסל "המיית הימים" (The Murmur of the Seas) של הפסל והאמן דן רייזנר העוסק בהצלת יהודי דנמרק באוקטובר 1943. שם הכיכר הפך ל"כיכר דנמרק". הפסל נחנך במעמד השר הדני לענייני מדע, חדשנות והשכלה גבוהה, מורטאן אוסטרגארד, שגרירת דנמרק ליסלוטה פלסנר וראש העיר חיפה יונה יהב. שגרירת דנמרק פנתה אל הקהל בעברית ואמרה שבזכות דן רייזנר העיר חיפה יפה עוד יותר. גודל הסיפור הזה בכך, לפי פרשנותו של רייזנר, שזו הייתה הצלת אנשים על ידי אנשים. בניגוד לאנדרטאות אחרות העוסקות בטרגדיה ביקש רייזנר דווקא לציין את הסוף הטוב של הסיפור - ביצירה שהיא צבעונית, שמחה, וקינטית כשהמשוטים זזים בתגובה לבריזה הבאה מהים, ובכך "משיטים" את הסירה לחוף מבטחים.
מנאר זועבי
מנאר זועבי (בערבית: منار زعبي; נולדה ב-1964) היא אמנית פלסטינית אזרחית ישראל, ילידת נצרת, שם היא חיה ויוצרת. זועבי יוצרת מיצבים בסגנון ווידאו ארט. היא ממייסדי בית הספר הניסויי "מסאר".
ביוגרפיה
מנאר זועבי נולדה בנצרת. למדה חינוך גופני בוינגייט (סיימה ב-1990) ואמנות לתואר ראשון באוניברסיטת חיפה (1999). לאחר מכן המשיכה בלימודים במסלול לתואר שני באמנות באוניברסיטת חיפה (סיימה ב-2014). זועבי היא אמנית מיצבים ווידאו-ארט ואוצרת, משנת 2000 היא משתתפת בתערוכות ובפסטיבלים בין-לאומיים. פעילה באמנות במרחב הציבורי.
זועבי היא ממייסדי בית ספר האלטרנטיבי "מסאר" (תהליך בערבית) בנצרת, מחלוצי בתי הספר הדמוקרטיים במגזר הערבי. מלמדת אמנות (בין היתר, באוניברסיטת חיפה ובמכללת בית ברל), חינוך גופני ושחיה.
זועבי מתגוררת ועובדת בנצרת.
יצירתה
זועבי עוסקת בנושאים לאומיים מנקודת מבט מגדרית. היא מבקרת נושאים אלה באמצעות שימוש בחומרים הנחשבים נשיים, כמו גרביונים, חוטי צמר וסיכות שיער. זועבי משתמשת במסמכים היסטוריים בדיון על דרכי ההשפעה של העבר על ההווה, כמו מפות ישנות, תוך שהיא מרמזת על הכוחניות של החברה הישראלית, המשפיעה ישירות על מצב הנשים בתוכה. היא שואלת את החומרים לעבודותיה מעולם המחול והעבודה עם הגוף.
ב-2003 הציגה זועבי ב"החג של החגים" פסטיבל בחיפה, מיצב עשוי גרביונים מתוחים על גבי חוטים. הגרביונים, בגוונים שונים של שחור ואפור, יצרו מעין סורג שלא ניתן לעבור דרכו. הסורגים הללו העלו קונוטציה של מפה של מדינה. במיצג זה, ששמו "וחוזר מובילה", ביקשה זועבי להעלות שאלות מגדריות, אנושיות ופוליטיות.
ב-2004 הציגה זועבי במוזיאון על התפר בירושלים את מיצב הווידאו ארט "בין לבין". במיצב נראית אישה בחדר לבן ובשמלה צחורה יוצקת שלולית זפת צמיגה, והיא מתבוססת בה ומזהמת את הטוהר מסביב. הווידאו מתאר טקס נשי שמעז לשלול את קדושת הבתולים, שגברים רוצחים בגללה נשים.
בתערוכה "בושה" שאצר חנא פרח במרכז לאמנות דיגיטלית בחולון ב־2005, הציגה זועבי וידאו ארט שגם בו נראית אישה בחדר לבן ובשמלה שחורה קופצת בחבל ומתיזה זפת שחורה לכל עבר. האישה היא זועבי עצמה ועל עבודתה היא מספרת: "אני קופצת בחבל, משחק משחרר שיש בו אכזריות, התנתקות והתחברות, מחזוריות שמעניקה תחושה של מעוף. האישה/נערה מנסה לעוף ולהתנתק, אך הסמיכות של החומר השחור מחזיקה אותה, הקיר שממול עוצר בעדה, ואילו התקרה שמעל ראשה כאילו כל הזמן מתקרבת אליה ולוחצת אותה יותר ויותר אל תוך החומר השחור. פעולת הקפיצה היא ניסיון לפזר את החומר השחור. הנתזים ניתכים לכל עבר, כותבים שפה של מקריות ופעולה, שפה קריאה אך לא מובנת. מה שמנסה האיש לעשות על המחשב, הדו-שיח הזה, מחבר בין טיפת הצבע העפה ובין האות המוקלדת לקול נקישת המקלדת, לקול נקישת החבל."
יעקב בצלאל לויטרבך
יעקב בצלאל לויטרבך (כתב את שמו: יעקב בצלאל הכהן לויטערבאך, ובאנגלית:  Jacob Zallel Lauterbach; 6 בינואר 1873–1942) היה חוקר מדעי היהדות יהודי אמריקאי, יליד גליציה שהתחנך באוניברסיטאות גרמניה, רב בארצות הברית, פרופסור בהיברו יוניון קולג' ומחבר שאלות ותשובות עבור התנועה הרפורמית באמריקה. התמחה בספרות מדרשית ותלמודית ונודע במיוחד בשל המהדורה הביקורתית של מכילתא דרבי ישמעאל ותרגומה לאנגלית.
מנאר זועבי
יצירתה
ב-2007 הציגה זועבי מיצב במוזיאון העיר חיפה, בתערוכה בשם "היסטוריות מצטלבות". המיצב נקרא "without" ונוצר במיוחד לתערוכה. הבחירה באנגלית הנייטרלית נדמת כהימנעות מוחצנת מערבית או מעברית. זועבי בנתה את המיצב שלה בתוך חדר כעבודת קיר ורצפה. ברגע הראשון אפשר לחשוב שמשטח של שערות סומרות כיסה את הקירות, אבל במבט מקרוב מתברר שאלה סיכות ראש שחורות שנפרמו ושמטפסות מהרצפה לקירות. זועבי הוסיפה גם רישום עדין בעיפרון, כך שהנוכחות הציורית על הקיר מורכבת מרישומי עיפרון, מסיכות הראש הפרומות ומהצל שהן מטילות על הקיר. שדה של סיכות ראש שהשתגעו מצייר מפה מאיימת שמשתלטת על החלל וגולשת החוצה כמו צל מאיים. זועבי מציירת נוף משפחתי מורכב שנשען על הזיכרון אך משקף את המציאות הכואבת, שבה הוא מתמוטט ונחרב.
יעקב בצלאל לויטרבך
חייו ועבודתו
לויטרבך נולד בשנת 1873 ב שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של טויבה לבית בנדלר וישראל לויטרבך. למד באוניברסיטאות ברלין ואוניברסיטת גטינגן, שם למד אצל יוליוס ולהאוזן וקיבל בשנת 1902 תואר דוקטור. במקביל למד בבית המדרש לרבנים בברלין, ושם קיבל סמיכה לרבנות. בשנת 1903 היגר לארצות הברית, הצטרף למערכת "האנציקלופדיה היהודית", שעבורה כתב את מרבית הערכים בנושא ספרות חז"ל (260 ערכים) . לאחר מכן שירת כרב בקהילות מסורתיות ובקהילות רפורמיות ברוצ'סטר שבמדינת ניו יורק, בהאנטסוויל שבאלבמה ובפאוריה שבאילינוי. בשנת 1911 הצטרף לסגל ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי, וכיהן בו עד 1934.
מנאר זועבי
יצירתה
זועבי ממשיכה במיצב זה את עיסוקה באופן שבו גופה הפרטי, כמייצג הגוף הנשי, ושאלות מגדריות נפגשים עם ייצוגים לאומיים. במיצב הזה היא מציעה דיון אלטרנטיבי בשאלות של סימון גאוגרפי, שטחים וכיבוש - העומדת בלב הסכסוך הישראלי-פלסטיני - באמצעות רישום מינימליסטי, סיכות ראש וחוטי צמר. בכך היא מבקרת את ההדחקה והקרבה של נושאים אישים לטובת סוגיות לאומיות, הנדרשות לא אחת מנשים באזורי סכסוך.
יעקב בצלאל לויטרבך
חייו ועבודתו
לויטרבך היה בראש ובראשונה למדן. עם זאת, הוא הכיר את השיטות החדשות של מחקר ביקורתי, כולל השוואת כתבי יד ופענוחם. אחרי שפרש ממשרתו בהיברו יוניון קולג' הוא המשיך להתגורר בקולג' ולהדריך את הסטודנטים.
מנאר זועבי
יצירתה
נקודת המוצא של זועבי היא כיבוש חיפה והשינויים האורבניים והדמוגרפיים שחלו בעיר במהלך השנים בעקבות הסכסוך הלאומי; למשל, ריכוז הפלסטינים אחרי מלחמת 1948 בשכונת ואדי ניסנאס. זועבי מתייחסת למפות שונות - היסטוריות ועכשוויות - של חיפה מאז 1948. המפות הסכמתיות והפורמליות הופכות בעבודתה לאמורפיות ודיפוזיות ומאבדות מנוקשותן הגברית, העובדתית, ההיסטורית. ההשוואה בין העבר להווה מבטאת את גלגולי ההיסטוריה של העיר ואוצרת בתוכה את כאב העקירה. החומרים הנשיים מסייעים בידי זועבי לרמז על האופן שבו הגוף זוכר את הטראומה ומגיב אליה. לפי זועבי, חייהם, תחושותיהם והוויתם של אנשים מושפעים מההיסטוריה שלהם, בעיקר נוכח הזיכרון של רגע הכיבוש ותוצאותיו. סיכות הראש והרישום המינימליסטי יוצרים איי-מפות מופשטים, הנראים כמו תרשים א.ק.ג. או כסייסמוגרף של הלכי רוח. זועבי הציגה בשלושה חללים המחוברים זה לזה כדי לפרק את הגבולות הטריטוריאליים ולהרכיבם מחדש. היא בנתה "חדר משלה", שבמרכזו עומדת ההיסטוריה המסופרת מנקודת מבטה, השונה במידה רבה מההיסטוריה הרשמית-גברית-השולטת.
יעקב בצלאל לויטרבך
חייו ועבודתו
לויטרבך חיבר כמה וכמה ספרים מלבד שלושת הכרכים של המכילתא. פרט לעבודתו באנציקלופדיה היהודית, הוא כתב גם 17 ערכים לאנציקלופדיה אוצר ישראל בעריכתו של יהודה דוד אייזנשטיין.
מנאר זועבי
אוצרות
זועבי אוצרת במסגרת פרויקט “באב אל סר: אמניות מהמשולש - בין אמנות לקהילה“. מטרת הפרויקט היא טיפוח התרבות והקהילה בוואדי עארה. בפרויקט לוקחות חלק אחת עשר אמניות מאזור המשולש. האמניות עבדו עם שלוש קבוצות ראשונות של תלמידים מבתי ספר שונים בוואדי עארה, לצד מנחות קבוצות של ארגון אלביר. כך התהווה מודל עבודה המשלב יצירה אמנותית והנחיית שיח עם תלמידים.
הפרויקט משלב עיסוק באמנות עם פרקטיקה של הנחיית קבוצות. כל צוות מהצוותים שפעלו בבתי הספר בכפר קרע ובברטעה כלל שתי אמניות ומנחת קבוצות.
לונה לאבגוד
לונה לאבגוד (באנגלית: Luna Lovegood) היא דמות בדיונית המופיעה בסדרת הספרים הארי פוטר מאת ג'יי קיי רולינג. לונה מתוארת כבלונדינית, ובעלת עיניים בולטות המשוות לה הבעה של הפתעה קבועה. היא לומדת באותה שכבה עם ג'יני ויזלי. לונה לא מקובלת בקרב התלמידים האחרים בהוגוורטס, וחלקם מכנים אותה במגוון שמות גנאי ("לונה המג'נונה"). בספר החמישי היא מצטרפת לצבא דמבלדור, ומתיידדת עם הארי וחבריו.
הספר החמישי
לקראת שנת הלימודים הרביעית שלה, פוגשת לונה את הארי פוטר, ג'יני ויזלי ונוויל לונגבוטום ברכבת הוגוורטס אקספרס, מאוחר יותר גם את הרמיוני גריינג'ר ורון ויזלי שמצטרפים אליהם בשלב מאוחר יותר בשל שירותם כמדריכים. לונה מספרת על עיסוקיו של אביה ומביעה את תמיכתה במלחמה נגד הלורד וולדמורט. כמו הארי, לונה מסוגלת להבחין בת'סטראלים. בשיעור טיפול בחיות פלא מתגלה הסיבה לכך - הארי ולונה חזו שניהם במוות - הארי חזה במותו של סדריק דיגורי, ולונה חזתה במות אימה. לונה מתיידדת עם הארי, רון, הרמיוני, ג'יני ונוויל ובהמשך הספר היא מצטרפת לצבא דמבלדור. לונה עוזרת להארי לשכנע קוסמים שוולדמורט אכן חזר כשהיא מבקשת מאביה שיראיינו את הארי לירחון שאותו הוא מנהל, "הפקפקן". לונה היא אחת מחברי צבא דמבלדור שהצטרפו להארי במשרד הקסמים כדי להילחם באוכלי המוות, והיא הייתה היחידה (חוץ מהארי) שלא נפגעה באופן ממשי. כשהארי מתאבל על מותו של סנדקו, סיריוס בלק, לונה מספרת לו על מות אימה ומנחמת אותו. לקראת סוף הספר, אביה של לונה, קסנופיליוס לאבגוד, מוכר את הריאיון עם הארי לנביא היומי ובכסף שהרוויח, הוא ולונה נוסעים לשוודיה על מנת לאתר שנורקקים פחוסי קרן.
הספר השישי
בספר השישי מתואר כי מצבה החברתי משתפר במקצת כתוצאה ממאורעות הספר החמישי. לונה נוסעת להוגוורטס יחד עם חבריה הארי ונוויל, אך הארי עוזב באמצע כשהוא שומע את מזימתו של מאלפוי. לקראת חג המולד, הארי מזמין את לונה להצטרף אליו לאחת המסיבות שעורך הפרופסור הוראס סלגהורן לחברי הסלאג-סלבז. לונה החליפה באופן זמני את זכריה סמית' וכיהנה כפרשנית הקווידיץ' של בית הספר. רבים נהגו לראות בה פרשנית משעשעת, שכן היא נהגה לשכוח את שמות השחקנים ולספר תאוריות לא מבוססות במהלך המשחקים. בסוף שנת הלימודים, כשהארי יוצא מהוגוורטס על מנת לחפש את אחד מההורקרוקסים של לורד וולדמורט יחד עם אלבוס דמבלדור, הוא מבקש מלונה להשגיח על דראקו מאלפוי יחד עם רון, ג'יני ונוויל. הוא מעניק לה ולחבריה את מה שנשאר לו משיקוי הפליקס פליציס, כי הוא חושש שדבר מה יקרה כשדמבלדור לא יהיה בהוגוורטס. כשבית הספר מותקף על ידי אוכלי המוות, לונה משתתפת בקרב שמתקיים על מגדל האסטרונומיה יחד עם נוויל, ג'יני, רון והרמיוני. הארי מבקש מלונה ומהרמיוני להשגיח על משרדו של פרופסור סנייפ, אך זה האחרון מצליח להתחמק מהן כשהוא אומר שאוכלי המוות פרצו אל הטירה ושפרופסור פליטיק התמוטט. בסוף הספר, לונה מגיעה להלווייתו של אלבוס דמבלדור יחד עם נוויל לונגבוטום.
הספר השביעי
ב-1 באוגוסט 1997, יום נפילת משרד הקסמים, לונה ואביה מגיעים לחתונתם של ביל ויזלי ופלר דלאקור, אשר מתקיימת במחילה - ביתם של בני משפחת ויזלי. למרות שהארי משתמש בשיקוי הפולימצי כדי למנוע מאוכלי המוות לגלות את מקום הימצאו, לונה מצליחה לזהות אותו מבלי שהשמיע את קולו. בדומה לאביה, היא לבשה גלימה בצבע צהוב בוהק, והתאימה לה חמנית גדולה כקישוט בשערה. בשלב כלשהו, לונה החלה לרקוד עם עצמה ברחבת הריקודים, לנופף בידיה ומשכה תשומת לב רבה. בתחילת השנה, לונה, יחד עם ג'יני ויזלי ונוויל לונגבוטום, מנסים לגנוב את חרבו של גריפינדור ממשרדו של מנהל בית הספר. השלושה נתפסים על ידי סנייפ, והוא שולח אותם לעונש ביער האסור, יחד עם רובאוס האגריד. השלושה מובילים את צבא דמבלדור במהלך השנה, בניסיון לחבל בשליטתם של אוכלי המוות בבית הספר, על מנת לעזור להארי, רון והרמיוני בפעולותיהם מחוץ להוגוורטס. כתוצאה מתמיכתו הפומבית של אביה של לונה בהארי פוטר ובמאבק נגד הלורד וולדמורט, לונה נחטפה בידי אוכלי מוות בעת הנסיעה על רכבת הוגוורטס אקספרס אשר הובילה אותה לביתה לחופשת חג המולד. לאחר שנחטפה היא נכלאת באחוזת מאלפוי יחד עם יצרן השרביטים אוליבנדר והם מפתחים קשר חברי. לאחר שהארי, רון, הרמיוני, דין תומאס והגובלין גריפהוק נלכדו בידי חבורת חטפנים והובאו לאחוזת מאלפוי, לונה החלה לשחרר אותם מהחבלים שבהם נקשרו, בזמן שהרמיוני עונתה בידי בלטריקס לסטריינג'. הם משוחררים על ידי גמדון הבית דובי, המביא אותם אל ביתם של ביל ופלר ויזלי, שמוצא את מותו לאחר מכן. לונה מתחבאת בבקתת הצדפים לאורך רוב הספר, עד חודש מאי לערך, שכן אז קיבלה קריאת עזרה מנוויל לונגבוטום באמצעות המטבעות המכושפים של צבא דמבלדור. היא משתתפת בקרב על הוגוורטס, ואף נאבקת בבלטריקס לסטריינג' ביחד עם ג'יני והרמיוני גריינג'ר. לאחר אירועי הספר השביעי היא מתחתנת עם רולף סלמנדרה (נכדו של חוקר היצורים הקסומים ניוט סלמנדרה).
התפתחות הדמות
מעמדה החברתי של לונה נמוך מאוד בספר החמישי, בו היא מופיעה לראשונה. בין הספר החמישי והספר השישי, מצבה החברתי של לונה משתפר ובספר השביעי היא נהיית ליחסית מקובלת בחברת התלמידים. בנוסף ניכר שיכולות הקסם שלה משתפרות בשני הספרים האחרונים של הסדרה.
מראה חיצוני
לונה מתוארת כבלונדינית, בעלת עיניים כחולות. יש לה עיניים בולטות המשוות לה הבעה של הפתעה קבועה.
אישיות
לונה מתוארת כנערה ישרה הנוהגת לומר אמיתות מביכות, ומתפתחים בינה לבין הארי, רון, הרמיוני, נוויל, וג'יני חברויות אמיתיות. לונה מאמינה לדברים המוזרים ובלתי מוכחים הנאמרים על ידי אביה, כמו גם קיומו של שנורקק פחוס קרן, יצור מוזר שהמציא אביה. ג'יי קיי רולינג אמרה כי בעבודתה כחוקרת חיות פלא הבינה שהשנורקק פחוס הקרן אינו קיים.
יכולות קסם
לא ידוע רבות על יכולות הקסם של לונה. הפטרונוס שלה הוא ארנבת.
משפחתה
לונה היא ביתו של קסנופיליוס לאבגוד, עורך הצהובון "הפקפקן". הצהובון מכיל עובדות שגויות ובדיות שאביה ממציא, אך לונה מאמינה בכל זאת לכתבות שבצהובון. היחסים שבין לונה ואביה אינם מתוארים באופן מקיף בספר. אימה של לונה היא פנדורה לאבגוד, שמתה לפני שלונה הגיעה להוגוורטס.
יחסי איראן–הודו
יחסי איראן–הודו (בפרסית: روابط ایران و هند, בהינדי: भारत-ईरान सम्बन्ध) הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה של הודו'''. למדינות שיתופי פעולה רבים בנושאי ביטחון, אנרגיה, סחר וחינוך.
1950-1979
היחסים הרשמיים כוננו לראשונה ב-1950 עם ייסוד הרפובליקה ההודית. במהלך המלחמה הקרה היחסים בין הודו לאיראן בימי השאה התקררו עקב תמיכה בצדדים נגדיים - הודו כחלק מהמדינות הבלתי-מזדהות צידדה בברית המועצות, בעוד איראן צידדה בארצות הברית.
1979-היום
ב-2011 העיצומים נגד איראן הובילו את הודו לבטל עסקאות ענק ולהעברת פיצוי בנקאי של 5 מיליארד דולר דרך טורקיה.
ב-2016 ביקר ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי באיראן. הביקור התמקד בקשרי סחר ואנרגיה בין שתי המדינות. ב-2018 ביקר רוחאני בהודו.
ב-2017, טרם ביקורו של מודי בישראל, קרא ח'אמנאי ל"מוסלמים המדוכאים" להתקומם ב"פלסטין, תימן וקשמיר", ובכך תקף את מדיניות הודו בחבל קשמיר.
ב-2018, הסנקציות האמריקאיות בעקבות ביטול הסכם הגרעין הובילו את שר הנפט של הודו להורות על חיפוש חלופות לנפט האיראני, אשר הודו היא בין הצרכניות הגדולות ביותר שלו.
סחר
בין המדינות עוברות יותר מ-425,000 חביות נפט ביום, הסחר המוערך בכ-12 מיליארד דולר אמריקני.
שתי המדינות משתפות פעולה במסגרת המסדרון הצפוני דרומי שמטרתו יצירת נתיב סחר אלטרנטיבי לסחר האירופי-הודי.
דת
בעת הכיבוש הערבי על איראן, אמגושים פרסים רבים היגרו להודו, דבר שהוביל לקשרים חמים בין המדינות המודרניות. בין האמגושים ההודיים ניתן למנות את הזמר פרדי מרקיורי והמנצח על הפילהרמונית הישראלית זובין מהטה.
חינוך
בכל שנה לומדים בהודו בערך 8,000 סטודנטים ברמה אקדמאית. הודו מספקת בתוכניות שונות 67 מלגות לסטודנטים איראניים.
אולנוב (פולין)
אולנוב (בפולנית: Ulanów, בפי היהודים: אולינוב, ביידיש: אוליאנאוו) היא עיירה במחוז ניסקו בפולין, ובה כ-1,500 תושבים (2009).
בעיירה יש בית ספר תיכון ושתי כנסיות (אחת מהן נשרפה ב-2004 ונפתחה לאחר שיפוצים). אחת הכנסיות הייתה בית כנסת לפני השואה, אך עקב רצח יהודי העיירה בתקופת השואה על ידי הגרמנים, שונה ייעודו של בית הכנסת והוא הפך לכנסייה קתולית. קהילת העיר משתייכת לדיוקסיית לובלין.
בכל שנה בחודש יוני מתקיים בעיירה פסטיבל קיץ ובו טקסים בהם יש דגש על תלבושות מקומיות, שירים וצמחייה, בעיקר פרחים ועצי אורן. במסגרת הפסטיבל מתקיים שיט רפסודות מסורתיות על נהר הסן.
תולדות העיר
העיירה נוסדה בשנת 1616 על ידי סטניסלב אולין אולינסקייגו (Ulińskiego) במפגש הנהרות סן וטנב. במאה ה-17 פעלו במקום סנדלרים וחייטים, והעיירה הייתה מרכז לבתי מלאכה ומספנות.
במאה ה-17 סבלה העיירה מפלישות הטטרים, הקוזקים והשוודים. בסוף המאה ה-18, עם חלוקת פולין, נכללה אולנוב בשטח רוסיה. במלחמת העולם הראשונה נהרסה העיר, ורבים מתושביה היגרו לארצות הברית.
יהודי אולנוב
בשנת 1905 נערך פוגרום ביהודי העיירה, לאחר שהופצה שמועה לפיה יהודים פגעו בצלב שעמד בצד הדרך. במהלך מלחמת העולם הראשונה פגעו הרוסים ביהודי העיירה בעת נסיגתם ממנה בשנת 1915, תוך הצתת בתיהם וביזת רכוש. בנובמבר 1918 חזרו ונשנו הפרעות ביהודים, ורבים מהם הוכו ונשדדו. לאחר המלחמה, עזבו את העיירה רבים מיהודיה, ולנותרים סייע ארגון הג'וינט.
בעיירה פעלו סניפים של ההסתדרות הציונית ושל תנועת הנוער "עקיבא". רבני העיר היו רבי חנינא הורביץ (תרל"ב, 1872 - תרמ"ב, 1882), בנו רבי חיים יעקב (תרמ"ב, 1882 - תרע"ה, 1915), ובנו רבי מרדכי דוד, שנרצח בשואה (תרע"ה, 1915 - תש"ב, 1942). רבנים אלו כיהנו אף באדמו"רות משושלת מעליץ. בסוף המאה ה-19 רב העיר היה הרב גרשון טייכר, נכדו של רבי יצחק חריף אב"ד מסאמבור, בעל "פני יצחק", שכיהן כרבה של אולינוב. אחרי פטירת הרב גרשון טייכר מילא את מקומו בנו הרב יצחק אליעזר טייכר כרב ואב"ד אולינוב (חותנו של האדמו"ר רבי שלום הכהן יאלעס מסאמבור וסבו של הרב אפרים אליעזר הכהן יאלעס).
בשואה
לפני השואה חיו באולנוב כ-900 יהודים מתוך כ-2,000 תושבים. בתחילת מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיירה פליטים יהודים ממערב פולין שנמלטו מפני הצבא הגרמני, ובני הקהילה המקומית התגייסו לעזרתם. ביום 10 בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את אולנוב והחלו להתעלל באוכלוסייה היהודית, אך נסוגו, והצבא האדום כבש את העיירה למשך כחודש. בתקופה זו ברחו יהודים רבים מזרחה.
בסוף ינואר 1940 נצטוותה כל האוכלוסייה היהודית בעיירה להתרכז בכיכר השוק, ולאחר התעללות קשה נלקחו הגברים לעבודות כפייה בשיפוץ גשר שנהרס במהלך המלחמה, שבמהלכן נרצחו מספר מהעובדים היהודים.
בן קבאנגו
בנג'מין קבאנגו (באנגלית: Benjamin Cabango; נולד ב-30 במאי 2000 בקארדיף שבוויילס) הוא כדורגלן ולשי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סוונסי סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ובנבחרת ויילס.
קריירת מועדונים
לאחר תקופת ההשאלה חזר קבאנגו לסוונסי סיטי, ובעונת החל לשחק במדי המועדון במסגרת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. בשלוש העונות הראשונות שלו ערך 93 הופעות ליגה, בהן הבקיע שישה שערים.
קריירה בינלאומית
ב-3 בספטמבר 2020 ערך קבאנגו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ויילס, בניצחון 1-0 על נבחרת פינלנד במסגרת ליגת האומות 2020/2021.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ויילס בטורניר יורו 2020 בשנת 2021, אך לא שיחק בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת ויילס לטורניר מונדיאל 2022.
נאוקרטיס
נאוקרטיס (ביוונית עתיקה - Ναύκρατις; בתרגום חופשי "השולטת בים", "גבירת הימים". מהפועל היווני ναυκρατέω, "לשלוט בים") הייתה עיר במצרים העתיקה, שניצבה על גדת השלוחה המערבית ביותר של הדלתא של הנילוס, 72 קילומטרים מדרום-מזרח לים התיכון ולאלכסנדריה, בירת מצרים התלמית. נאוקרטיס הייתה המושבה היוונית הראשונה במצרים, ובמשך זמן רב הייתה גם המושבה היחידה. לנאוקרטיס תפקיד חשוב במגע בין התרבות היוונית והתרבות המצרית.
האתר בו שכנה העיר הוא כיום אתר עתיקות בעל חשיבות רבה, מקור לחפצי אמנות נדירים ביופיים המצויים במוזיאונים ברחבי העולם וגם מקור של כמה מהכתובות היווניות העתיקות ביותר שנמצאו.
רקע
ראיות ארכאולוגיות מעידות כי ההיסטוריה של המגע בין יוון העתיקה ומצרים העתיקה מתחילה בתקופת יוון המיקנית וייתכן שאף בתקופת התרבות המינואית הפרוטו-יוונית. היסטוריה זו לא הייתה בתחילתה היסטוריה של התיישבות, אלא היסטוריה של סחר, ולא נוסדו מושבות של קבע בתקופות אלו.
לאחר קריסת התרבות המיקנית, ולאחר תקופת המעבר ביוון (מ-1100 לפנה"ס עד 750 לפנה"ס), החל "רנסאנס" של התרבות היוונית במהלך המאה ה-7 לפנה"ס, שהביא לחידוש הקשר עם שתי תרבויות הנהר הגדולות - מסופוטמיה ומצרים.
הדיווח הראשון על יוונים במצרים במאה ה-7 לפני הספירה מופיע בספרו של הרודוטוס "היסטוריות", ומספר על פיראטים איונים וקארים שעלו על שרטון בדלתת הנילוס. כן מספר הרודוטוס על מנוסתו של הפרעה פסאמטיכוס הראשון (664 - 610 לפנה"ס), בן השושלת ה-26 של פרעוני מצרים, שהודח מכסאו וביקש את עצת האורקל של האלילה לטו ששכן בעיר בוטו שבדלתת הנילוס, וזו ייעצה לו כי יחפש את עזרתם של "אנשים קשוחים" ש"יגיעו מהים". פסאמטיכוס ראה את שריון הארד של הפירטים שעלו על שרטון, והציע להם תגמול אם יסייעו לו לשוב לשלטון. כאשר הצליח לשוב בחזרה לשלטון, היה נאמן למילתו והעניק לפירטים חלקת אדמה.
בכתבי הרודוטוס
בשנת 570 לפנה"ס פרעה חפרע הוביל את 30,000 צאצאיהם של הקארים והאיונים כנגד צבאו של מצביא מורד הידוע כיעחמס השני ומוכר בכינויו היווני "אמאסיס". על אף שלחמו בגבורה, הפסידו היוונים בקרב ויעחמס הפך לפרעה. על פי הרודוטוס נשלחו שרידי הלוחמים היוונים לממפיס, על מנת שיגנו עליו מפני המצרים המקומיים. בתמורה לשירותים אלו נטה להם חסד והתיר להם להתיישב בעיר נאוקרטיס. ניתן להבין מהרודוטוס כי במקום היה קיים יישוב, אך יש להניח כי הוא היה יישוב קטן בו ישבה תערובת של מצרים, יוונים ואולי אף פיניקים. הארכאולוגים סבורים כי העיר הייתה מיושבת משנת 625 לפנה"ס.
העיר הפכה בזמנו של יעחמס לנמל חשוב, שהיווה חוליה חשובה בקשר עם המערב. יש להניח כי יעחמס ייסד את העיר היוונית מרצון להכיל את האוכלוסייה היוונית ולרכז אותה במקום בו תהייה נתונה לשליטתו. לא היה מדובר בעיר-מדינה, אלא בעמדת סחר בינלאומית חשובה. על פי הרודוטוס המקדש הידוע כ"הלניון" היה מיזם משותף אותו מימנו תשע ערי מדינה מזרחיות ביוון - ארבע ערים איוניות - כיוס, קלזומנאי, טאוס ופוקיאה; ארבע ערים דוריות: רודוס, הליקרנסוס, קנידוס ופאסליס; ועיר אחת איולית: מיטילנה. מילטוס, סאמוס ואגינה הקימו מקדשים נפרדים. כך, לפחות שתים עשרה ערי מדינה יווניות עבדו בשיתוף פעולה שלא רק שהיה נדיר, אלא נמשך לאורך זמן.
לפי הוראת השלטון המצרי, נאוקרטיס הייתה המקום היחיד שבו הותר ליוונים לסחור במצרים. הייתה שם כנראה מצודה מצרית שאנשיה פיקחו על הסוחרים, שחויבו לשלם מיסים ונאסר עליהם לשאת נשים מצריות. בשלב מסוים בתקופת השלטון הפרסי, התארגן היישוב היווני במקום כפוליס יוונית.
לאחר ייסוד העיר
המצרים ייצאו ליוון דגנים, וכן בדים ופאפירוס, והיוונים סיפקו למצרים כסף, עצים, שמן זית ויין. אך חשיבות העיר לא הייתה רק בתחום המסחר, נאוקרטיס והמצודות שבאו לאחריה באזור הדלתא, הפכו למקור חשוב לשכירי חרב עבור פרעוני השושלת ה-26 שישבו בעיר הבירה סאיס הסמוכה לנאוקרטיס. שריון ההופליט של היוונים, הטקטיקה אותה יישמו, וניסיונם הימי היו גורם מכריע במלחמות הפנימיות במצרים של השושלת ה-26.
נאוקרטיס הפכה למקור השראה ליוונים שנחשפו לפלאי התרבות והארכיטקטורה המצרים, אליהם לא נחשפו מאז תקופת הארד. חפצי אמנות מצרים החלו לזרום בנתיבי הסחר ונמצאו בבתיהם ובסדנאותיהם של האיונים, ודרך אגינה, אל ערי המדינה של יוון היבשתית. המצרים היו פחות פתוחים להשפעה היוונית בשלב זה.
הממצאים בנאוקרטיס תרמו מאוד להבנת התפתחות הכתב היווני, וכמה מהכתובות האיוניות העתיקות ביותר נמצאו שם על גבי חרסים.
המשנה במסכת עבודה זרה (עבודה זרה מד ב) מזכירה פילוסוף בשם פרוקלוס בן פלוספוס שעמד בשיח עם רבן גמליאל בנוגע לכך שזה רחץ בבית מרחץ שהיה בו פסל של אפרודיטה. פרוקלוס זה מזוהה עם פילוסוף בשם פרוקלוס איש נאוקרטיס.
ארכאולוגיה
האתר התגלה על ידי פלינדרס פיטרי, שחפר במקום בשנים 1884–1885. לאחריו חפר במקום ארנסט ארתור גרדנר בשנת 1899, ולבסוף דייוויד ג'ורג' הוגארת בשנת 1903.
הארכאולוגים מיקדו את תשומת לבם בשני אזורים ברבעים הצפוני והדרומי של העיר. בקצה הדרומי של העיר היה מחסן סחורות גדול (מסומן כ-A בשרטוטו של פיטרי), ומעט צפונה לו מקדש עשוי מלבני בוץ המוקדש לאלה אפרודיטה בגודל של כ-14 מ' X 8 מ'. ממזרח למקדש זה נמצא בית חרושת קטן לייצור חרפושיות.
בצד הצפוני נמצאו חורבותיהם של מספר מקדשים (E: מקדש להרה, F: מקדש לאפולו, G: מקדש לקסטור ופולוקס. מזרחית ל-F נמצא בשנת 1899 על ידי הוגארת מקדש היכול להיות ה"הלניון" עליו דיבר הרודוטוס.
מאוחר יותר חפרו במקום הארכאולוגים האמריקנים וו. קאולסון וא. לנארד, שייסדו את "פרויקט נאוקרטיס". בשנים 1977 ו-1978 ביצעו הארכאולוגים האלו סקר מקיף במקום, ולאחר מכן חפרו שם שוב ב-1980–1982. כיום נמצא המקום בו חפר בעבר פיטרי שקוע מתחת למים, מה שמקשה מאוד על החפירות באזור. קאולסון ולנארד קבעו כי תשומת לב החופרים הקודמים במקום הוקדשה למקדשים שמצאו, ולא לחפצים מחיי היומיום המראים על חיי המעשה והמסחר, וכי אלו התעלמו מהתקופה ההלניסטית והרומית, ולא ניסו לגלות ממצאים הקשורים בה. כן קבעו כי החקלאים באזור השתמשו במקום למטרותיהם, והרסו לחלוטין את צדו המזרחי של האתר.
רוב הממצאים בנאוקרטיס היו כדי חרס, אך גם מספר פסלוני אבן וחרפושיות. אלו פזורים במוזיאונים ברחבי העולם, ורבים מהם מצויים במוזיאון הבריטי. ממצאים מאוחרים יותר מוצגים במוזיאון באלכסנדריה.
אדלהייד, נסיכת שאומבורג-ליפה
אדלהייד, נסיכת שאומבורג-ליפה (בגרמנית: Adelheid zu Schaumburg-Lippe; 9 במרץ 1821 – 30 ביולי 1899), הייתה גיסתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
ביוגרפיה
אדלהייד נולדה ב-9 במרץ 1821 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, לגאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ולאידה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט ואוגוסטה, נסיכת שוורצבורג-זונדרסהאוזן. ב-16 באוקטובר 1841 התחתנה אדלהייד עם פרידריך, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
בשנת 1863 עלה גיסה כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק לשלטון בדנמרק, ובשנת 1878 מת גיסה קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ללא ילדים, ובעלה פרידריך ירש את נחלותיו ותאריו. בשנת 1885 מת בעלה פרידריך, ובנה פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ירש את נחלותיו ותאריו, וב-30 ביולי 1899 מתה אדלהייד ביצהו.
משפחתה
ב-16 באוקטובר 1841 התחתנה אדלהייד עם פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
בית הספירלה
בית הספירלה הוא בניין מגורים ברמת גן.
המבנה
הבניין תוכנן על ידי האדריכל צבי הקר (הקר קיבל על המבנה את פרס רכטר לאדריכלות בשנת 1999, אותו חלק עם האדריכל רם כרמי) בשיתוף עם האדריכלים גיל ברנשטיין, שמואל גרובמן ורינה הרינג ונבנה ב-1984–1990. הוא ניצב על צלע גבעה מול הר הבנים, ברחוב צל הגבעה 13 ומוקף במרפסות ללא קירוי. בלבו של הבניין נמצאת חצר פנימית, שאליה פונות כל הדירות. הבניין עשוי בטון ומחופה בחלקו בטיח ובחלקו באבן דקה בגוון ורוד, שברי זכוכיות ופח גלי, אלה נבחרו מכיוון שהם נקשרים בתודעה עם בנייה ענייה ועם השכונות הישנות בערים.
ליד בית הספירלה שוכן בית דובינר שגם הוא פרי תכנונו של הקר.
דורותי קרופוט הודג'קין
דורותי קרופוט הודג'קין (באנגלית: Dorothy Crowfoot Hodgkin; 12 במאי 1910 – 29 ביולי 1994) הייתה כימאית בריטית ילידת מצרים זוכת פרס נובל לכימיה לשנת 1964 עבור מחקריה החלוציים בקריסטלוגרפיית קרני-X, שבאמצעותה מפענחים את המבנה המרחבי של מולקולות ביולוגיות.
הודג'קין הפעילה טכניקות קריסטלוגרפיות בהצלחה לאורך שנים, ופענחה, בין השאר, את המבנה של המולקולות כולסטרול (1937), פניצילין (1945), ויטמין B12 (1954), אינסולין (1969), לקטוגלובולין, פריטין ווירוס מוזאיקת הטבק.
ביוגרפיה
דורותי קרופוט נולדה בקהיר שבמצרים לזוג ארכאולוגים בריטיים, ג'ון וינטר קרופוט (1959-1873) וגרייס מרי הוד (1957-1877). את ארבע שנות חייה הראשונות עשתה באסיה הקטנה, כשהיא מבקרת באנגליה כמה חודשים בכל שנה. בזמן מלחמת העולם הראשונה הייתה באנגליה תחת השגחתם של קרובים ומכרים של המשפחה, ללא הוריה. לאחר המלחמה החליטה אמה להישאר באנגליה כדי לדאוג לחינוך ילדיה; דורותי קרופוט תיארה תקופה זו מאוחר יותר כמאושרת בחייה. בגיל 11 נכנסה לבית הספר היוקרתי על-שם ג'ון לימן בעיירה בקלס שבמחוז סאפוק במזרח אנגליה. לעיתים קרובות יצאה לקהיר ולח'רטום לבקר אצל הוריה. לאתיקה הפוריטנית של שני ההורים, המעלה על נס את חוסר האנוכיות ואת חשיבות התרומה לאנושות, הייתה השפעה רבה על התפתחות הקריירה של קרופוט לעתיד לבוא. ב-1926 עברו הוריה לירושלים, שם שימש אביה כמנהל בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים (British School of Archaeology in Jerusalem הידוע בראשי התיבות BSAJ) עד לשנת 1945, וערך חפירות ארכאולוגיות בעיר דוד בירושלים, בג'רש, חפירות שאליהם הצטרפה דורותי קרופוט כמאיירת של פסיפסים ובעיר שומרון.
השכלה ומחקר
בשנת 1936 החלה לעבוד כעמית מחקר בקולג' סומרוויל, משרה שבה החזיקה עד 1977. ב-1960 התקבלה לחברה המלכותית של לונדון.
מבנה האינסולין
עבודתה של הודג'קין על האינסולין הייתה אחת ממשימות המחקר הבולטות שלקחה על עצמה, ופענוח המבנה שלו נחשב בעיניה להישגה הגדול ביותר. העבודה החלה ב-1934, כאשר רוברט רובינסון הציג לה גביש אינסולין קטן. ההורמון לכד את דמיונה, בגלל המבנה המורכב שלו, ובגלל חשיבותו העצומה בפעולתו התקינה של גוף האדם. המבנה המרחבי של מולקולת האינסולין לא היה ידוע באותו זמן, משום שהטכנולוגיה הנגישה היחידה - קריסטלוגרפיה של קרני-X, לא הייתה מפותחת די הצורך. הודג'קין ואחרים השקיעו שנים בשיפור הטכניקה. במשך הזמן הצליחו לפענח את המבנה של מולקולות גדולות יותר ויותר, עד שב-1969, 35 שנים לאחר תחילת הפרויקט, פוענח סוף-סוף מבנה האינסולין. המסע טרם הגיע לקצו - הודג'קין פעלה בשיתוף עם מעבדות שהתמחו בחקר האינסולין, השיאה עצות והרצתה ברחבי העולם על חשיבותו של האינסולין לסוכרת.
חייה
האב הרוחני של הודג'קין, ג'ון דזמונד ברנל, השפיע רבות גם על חייה המדעיים וגם על השקפתה הפוליטית. הוא היה אישיות נודעת בקהילה המדעית, חבר המפלגה הקומוניסטית של בריטניה, ותומך נאמן של המשטר הקומוניסטי עד לפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. כשהודג'קין התייחסה אליו היא קראה לו תמיד בכינויו Sage ("מלומד"), העריכה ואף העריצה אותו. הם היו נאהבים לסירוגין, בשעה שחיי הנישואין הנפרדים שלהם לא התנהלו על מי מנוחות. ב-1937 נישאה דורותי לתומאס ליונל הודג'קין, שגם הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית, אדם אינטליגנטי, רב-קסם ואנרגטי, ומחזר אימפולסיבי. היא אהבה אותו, ותמיד התייעצה בו בבעיות והחלטות משמעותיות. דורותי נשאה בשקט את הקשיים שנלוו לחיים עם בעלה. בהמשך הוא עבד כמורה בבית-ספר, כמורה לעובדים, כהיסטוריון וככלכלן. ב-1961 מונה ליועץ של קוואמה נקרומה, נשיא גאנה, ושם נשאר לתקופות ארוכות, שבמהלכן הייתה דורותי מבקרת אותו לעיתים. לזוג נולדו שלושה ילדים.
פרסים והוקרות
לצד זכייתה בפרס נובל, קיבלה הודג'קין גם את מדליית קופלי, את מדליית מסדר ההצטיינות, את פרס לנין לשלום מטעם הסובייט העליון של ברית-המועצות (1985-6), הייתה נשיאת אוניברסיטת בריסטול בשנים 1970–1988, והייתה נשיאת האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה בשנים 1972–1975.
מצודת אוסובייץ
מבצר אוסובייץ (ברוסית: Кре́пость Осове́ц, בפולנית: Twierdza Osowiec) הוא מבצר מהמאה ה-19 הממוקם בכפר אוסובייץ-טביירדזה בצפון מזרח פולין, שנבנה על ידי האימפריה הרוסית. בתחום המבצר התנהלה לחימה כבדה במלחמת העולם הראשונה, במהלך ההגנה עליו בידי חיל המצב הרוסי שנמשכה כמה חודשים מפני מתקפות גרמניות.
המצודה הוקמה בשנים 1882–1892 כחלק מצעדי ההגנה על גבולותיה המערביים של רוסיה כנגד הקיסרות הגרמנית, להתנהלות בה תהליכי מודרניזציה בתקופות לאחר מכן כדי להתמודד עם ההתקדמות בארטילרית מצור כבדה. בשנים 1889–1893 לקח המהנדס הצבאי נסטור בואיניצקי חלק חשוב ביצירת המצודה. היא הייתה ממוקמת על הנהר בייבז'ה - כ-50 ק"מ מהגבול עם מחוז פרוסיה המזרחית הגרמני, במקום האחד בו ניתן היה לחצות את אדמת הביצה של הנהר, ומכאן לשלוט על נקודת צוואר בקבוק חיונית. אזורי הביצות הנרחבות שהקיפו אותה הקשו על התקפות. קו הרכבת האסטרטגי ביאליסטוק - אלק - קניגסברג עבר גם דרך המבצר וחצה את נהר בייבז'ה שם. בשטחי המצודה התנהלה לחימה כבדה כחלק מהחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה מספטמבר 1914 עד שהצבא הרוסי נטש אותה באוגוסט 1915. בשנים בין המלחמות שימשה המצודה את הצבא הפולני. במהלך הפלישה הגרמנית לפולין בשנת 1939 הגרמנים עקפו אותה ולא התרחשו בסביבתה קרבות משמעותיים.
הקרב השני (פברואר-מרץ 1915)
ב־3 בפברואר 1915, הגרמנים בעלי העליונות המספרית פתחו בתקיפה נוספת. השורה הראשונה של הגנות השדה הרוסיות כללה תעלות רדודות והוחזקה במשך חמישה ימים. ב־9 בפברואר נסוגו הרוסים לקו ההגנה השני שם היו תעלות עמוקות. הרוסים הקימו שם עמדות מקלע, ולא נתנו לגרמנים להתקדם כלל במשך יומיים נוספים. הקו השני נותר שלם.
הנסיגה מהקו הראשון אפשרה לתותחנים גרמנים להתחיל לירות על המבצרים ב־13 בפברואר. קליבר תותחי המצור הגרמני הכבדים השתנה בין 100 מ"מ ועד 420 מ"מ, והם ירו במטחים של 360 פגזים בכל ארבע דקות. לאורך מטח הארטילריה שנמשך שבוע, נורו 250,000 פגזים מהתותחים הכבדים ונורו כמיליון פגזים מתותחני הארטילריה הקלה.
הפיקוד המרכזי הרוסי ציפה שהמצודה תיפול; הוא פנה למגינים להחזיק מעמד לפחות 48 שעות כדי לאפשר פינוי אזרחים. המבצר בסוף החזיק עד אוגוסט.