cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי
עתירות לבג"ץ
עתירות לפסילת החוק הוגשו על ידי מפלגת מרצ ועיריית באקה אל-גרבייה. ב-7 באוגוסט גם הרשימה המשותפת וארגון עדאלה עתרו נגד החוק. ב-18 באוגוסט הוגשה עתירה נוספת על ידי 24 דרוזים, בהם חברי המועצת המקומית בדלית אל-כרמל וראש המועצה וחבר הכנסת לשעבר, זיידאן עטשי. כמה עשרות עותרים, מרביתם מזרחים, ובראשם סמי מיכאל, עתרו נגד החוק בטענה שהחלשת מעמדה של השפה הערבית מפלה את יהודים יוצאי ארצות ערב. הדיון בכל העתירות אוחד.
ב-8 ביולי 2021 דחה בג"ץ, בבג"ץ חוק הלאום, ברוב דעות (10 לעומת 1) את העתירות כנגד החוק והגדיר אותו כ"עוד פרק בחוקה המתגבשת" של מדינת ישראל.
ביקורת בינלאומית
אל מבקרי החוק הצטרף פרופ' אלן דרשוביץ, שהגדיר את אישור החוק כשגיאה. נשיא הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה, ג'רי סילברמן, מתח ביקורת על חוק הלאום: "כתומכים גדולים של ישראל, אנו מאוכזבים שהממשלה העבירה חקיקה שמהווה נסיגה ביחס למיעוטים".
הנציגה העליונה לענייני חוץ וביטחון של האיחוד האירופי, פדריקה מוגריני, אמרה כי החוק "מעורר דאגה" וכי הוא "יקשה על יישום תוכנית שתי המדינות כחלק מפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני".
מספר מדינות ערב – מצרים, סוריה, קטר, ירדן, סעודיה, לבנון וטורקיה – גינו את החוק וטענו שהוא גזעני.
בנאומו בעצרת הכללית של האו"ם בספטמבר 2018 הגן ראש הממשלה בנימין נתניהו על החוק, וטען שיש מדינות רבות שמגדירות עצמן מדינות לאום למרות מיעוטים אתניים הקיימים בהן, וגם מגדירות שפה אחת כשפה רשמית, וסמלן סמל דתי, צלב או סהר.
ביקורת על החוק מימין
ד"ר נטלי אקון כתבה נגד הענקת "מעמד מיוחד" לשפה הערבית בחוק הלאום, בנימוק שבתי המשפט עלולים בעקבות זאת להרחיב את מעמדה של הערבית. אקון מצטטת את ד"ר אילן סבן מאוניברסיטת חיפה האומר שקיום שתי שפות במדינת ישראל סותר את הגדרתה של ישראל כמדינת לאום של העם היהודי. ד"ר אביעד בקשי חלק עליה, בין היתר בנימוק שמאמרה מתבסס על נוסח שגוי של החוק.
קישורים חיצוניים
מידע רשמי
מידע כללי
מאמרי דעה:
גטו גרודנו
גטו גרודנו היה גטו יהודי שהוקם בנובמבר 1941 בעיר גרודנו בפולין הכבושה ונוהל על ידי אנשי האס אס. גרודנו הייתה עיר של הרפובליקה הפולנית השנייה שעברה לידי ברית המועצות לאחר פלישת הצבא האדום לפולין בשנת 1939. העיר סופחה לשטחה של בלארוס הסובייטית באופן זמני. בשנת 1941 העיר עברה לידיה של גרמניה הנאצית לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
הגטו הורכב משני אזורים שונים המרוחקים כ-2 קילומטרים זה מזה. "גטו אחד" היה בשטחה העיר העתיקה, סביב לבית הכנסת בעיר, שטחו היה כחצי קילומטר רבוע ובו נדחסו כ-15,000 יהודים. "גטו שתיים" הוקם בפרבר סלובודקה ובו נכלאו כ-10,000 יהודים. גטו שתיים היה גדול יותר בשטחו מגטו אחד, אך המבנים בו היו הרוסים ורעועים יותר.
אבקת חלבון
אבקת חלבון היא תוסף תזונה המכיל ברובו חלבון למאכל. אבקות חלבון לרוב משווקות כתחליף ארוחה או כתוסף לספורטאים.
גטו גרודנו
הסיבות לחלוקת הגטו לשתיים היו האופן שבו התרכזו היהודים בעיר וכן ביטול הצורך בהעברתם ממקום למקום. אף על ההפרדה, מצבם היה בכי רע שכן שטחי הגטו לא אפשרו סניטציה מספקת, הובלת מים או אספקת חשמל. הפרדת הגטו לחלקים עזרה לנאצים בהמשך להשמיד את דרי הגטו בקלות רבה יתר. הגטו הגדול יותר חוסל כשנה וחצי לאחר הקמתו והגטו הקטן יותר מספר חודשים קודם לכן.
אבקת חלבון
מקור החלבון
מקור החלבון באבקה יכול להיות מהצומח (קטניות שונות כגון סויה ואפונה, או דגנים כגון אורז) או מהחי (אלבומין מחלבון ביצה או מי גבינה וקזאין מחלב, בין השאר). החלבון לרוב ממותק ועם תוספת חומרי טעם וריח, ולעיתים כולל גם קריאטין, גלוקוזאמין, ויטמינים, מינרלים והעשרות אחרות.
גטו גרודנו
גטו אחד
שנים עשר ימים לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים, מספר חוקים ותקנות חדשים נאכפו על ידי האחראים החדשים. כל היהודים צוו להירשם במפקד העיר והמילה יוּדֶה (Jude, "יהודי" בגרמנית) נחתמה על תעודות הזהות שלהם. נאסר עליהם ללכת על המדרכות בעיר; הותר להם ללכת בכביש לצדי המדרכות בטור עורפי. ב-30 ביוני 1941, נכנס לתוקפו חוק בו על כל היהודים בעיר לענוד טלאי צהוב.
אבקת חלבון
שימושים בתזונה
נטילה של אבקת חלבון כחלק מדיאטה תורמת לעלייה במשקל, ויכולה לתרום ספציפית לתהליך גדילת שריר אנבולי. האבקה נמהלת בנוזל כגון חלב, מים או מיץ פירות ליצירת משקה מעורבב (שייק). בהתאם להרכב החלבון ומהירות הפירוק שלו למחזור הדם, המתאמן יכול לשתות את משקה החלבון לפני אימון, במהלכו, מיד לאחריו או אף כתחליף ארוחה או תוסף לארוחה. מספר סיבות לצריכת אבקת חלבון הן תוכנית אימונים להעלאת מסת שריר, החלמה מפציעה ועוד.
גטו גרודנו
גטו אחד
גטו אחד הוקם באזור המרכזי של העיר, בקרבת טירת גרודנו ומתחם בית הכנסת. היהודים כבר התרכזו בשטח זה עוד לפני הקמת הגטו, אך שטח הגטו היה קטן בהרבה. כל 15,000 היהודים שהיו באזור נדחקו לשטח שגודלו לא עולה על חצי קילומטר רבוע, בין רחוב ווילנסקה מצד אחד ורחוב זמקוואה מצד שני. הגטו הוקף בגדרות בגובה 2 מטרים, כמה מהבתים בשטח הגטו נהרסו. עם הזמן שטחו של הגטו הלך וקטן, כאשר החלו הגירושים למחנה קיילבסין ומשם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אבקת חלבון
שימושים בתזונה
אבקות מבוססות מי גבינה (הבנויים ברובם מחלבונים פשוטי-מבנה) מתפרקות לשרשראות חומצות אמינו במהירות רבה יותר מאשר אבקות חלבון מבוססות חלבון החלב קזאין, ולכן בתוכנית תזונה יכול להיות תזמון שונה לשני התוספים הנפוצים הללו.
רוב אבקות החלבון המיוצרות כיום מכילות BCAA במינון משתנה. BCAA הן חומצות אמינו מסועפות המהוות אבני היסוד של רקמת השריר, ומחפות על העובדה כי בכבד אין אנזים המפרק את חומצות האמינו, ולמעשה ״עוקפות״ את הכבד בדרך לבניית השריר. אבקות חלבון בעלות ריכוז נמוך של BCAA לעיתים ידרשו מהצרכן לשלב תוספי מזון נוספים מלבד החלבון.
גטו גרודנו
גטו שתיים
בשני הגטאות כרטיסי הקצבת מזון חולקו במאפיות. היהודים קיבלו כמאתיים גרמים של לחם עבור תשלום סמלי. היודנרט (המועצה היהודית) הפעילה חנות קצבים שחילקה בשר סוסים מפעם לפעם. תפוחי אדמה חולקו מהמרתף של בית הכנסת. היו מטבחים ציבוריים בשני הגטאות שיצרו עד 3,000 מנות מזון ליום ללא בשר או שומן אך כללו לחם (בין 50 ל-100 גרם). סיר נפרד שימש את אלה שרצו לאכול אוכל כשר.
אבקת חלבון
תעשייה
תעשיית אבקות החלבון מכניסה מעל למיליארד דולר אמריקאי במכירות ברחבי העולם. בשוק אסיה לבדו מכירות אבקת חלבון עולות על 746 מיליון דולר.
גטו גרודנו
גירושים
הוצאות להורג נערכו בגטו ב-2 בנובמבר 1942. באותו יום, שני הגטאות נאטמו מבחוץ על ידי אנשי האס אס. מבצע חיסול הגטו החל ב-15 בנובמבר עם גל גירוש הראשון לאושוויץ בירקנאו. קרוב ל-4,000 סוחרים יהודים נשלחו לגטו אחד ושאר האסירים הוצעדו למחנה העבודה בקיילבסין לגירוש. המשלוח הראשון מהגטו הגיע לאושוויץ שלושה ימים לאחר מכן, ב-18 בנובמבר. לפני שנשלחו למותם, הגרמנים הורו למספר יהודים לחתום על גלויות עליהם נכתב בגרמנית "מקבלים יחס טוב, אנחנו עובדים והכל בסדר".
אבקת חלבון
תעשייה
על פי הערכות חברת הסקרים Euromonitor, אבקות חלבון מהוות 42% מסך כל תוספי המזון לספורטאים הנמכרים בעולם. הערכת שווי השוק של כלל התוספים המשווקים לספורטאים הייתה בערך 2.3 מיליארד דולר אמריקאי, וחלקן היחסי של אבקות החלבון היה כמיליארד דולר.
גטו גרודנו
גירושים
הגירושים מגטו אחד למחנה המעבר קיילבסין החלו בסוף נובמבר 1942; משם היהודים נשלחו ברכבות מסע לבהמות לאושוויץ ולטרבלינקה. היהודים המעטים שנותרו בגטו אחד נשלחו לגטו ביאליסטוק במרץ 1943, יתר אסירי הגטו נרצחו במקום או הועלו לרכבות בנובמבר 1943 ומשם נלקחו למחנה מיידנק להשמדה, מיד לאחר דיכוי מרד גטו ביאליסטוק.
סונג מיילינג
סוּנְג מֵיילִינְג (סינית: 宋美齡; 5 במרץ 1898 – 23 באוקטובר 2003) הייתה ידועה אף כ"מאדאם צ'יאנג קאי שק", הייתה אשתו של המנהיג הסיני צ'יאנג קאי שק, שמילאה תפקיד חשוב בפוליטיקה הסינית.
חייה
מיילינג היא הרביעית משישה ילדים שנולדו לצ'ארלי סונג (宋嘉樹, ), כומר מתודיסטי ואיש עסקים, אשר עשה את הונו ממכירת התנ"ך בסין. מיילינג למדה בבית ספר יסודי אמריקאי פרטי בשאנגחאי, ובשנת 1908 העביר אותה אביה לבית ספר פרטי בסאמיט (ניו ג'רזי) . בעקבות אחותה איילינג עברה בגיל 15 ללמוד במכללת וסליאן במייקון שבג'ורג'יה. משם עברה למכללת הנשים ולסלי שבמסצ'וסטס אותה סיימה בהצטיינות בשנת 1917 בתחומי התמחות ספרות אנגלית ופילוסופיה. בשל חינוכה בארצות הברית, דיברה סונג אנגלית משובחת, מה שעזר לה בהמשך חייה.
היא פגשה את צ'יאנג קאי שק בשנת 1920. אחותה הגדולה התאלמנה מן המנהיג סון יאט-סן, וצ'יאנג הציע לה נישואין בטרם פנה אל מיילינג. הוא היה מבוגר ממנה באחת עשרה שנים, נשוי, ובודהיסט. אמה של מיילינג התנגדה לנישואין, אך לאחר שצ'יאנג התגרש והבטיח להמיר את דתו לנצרות, הסירה את התנגדותה. יש המתארים את נישואיהם כאהבה גדולה, ויש הסבורים כי היו אלו נישואי נוחות. לזוג לא היו ילדים, אם כי לצ'יאנג היו מספר ילדים מנישואים קודמים.
מאדאם צ'יאנג יזמה תנועה בשם "חיים חדשים" והפכה למעורבת בפוליטיקה הסינית. היא הייתה חברה ביואן (הגוף המחוקק בסין) משנת 1930 עד לשנת 1932, והייתה מזכירה של הוועדה האווירית הסינית משנת 1936 עד לשנת 1938. בשנת 1945 היא הפכה לחברה בוועדה המבצעת המרכזית של הקוומינטנג, המפלגה המרכזית בסין באותה התקופה. בשנות השלושים עלה בעלה לעמדת כוח והפך לגנרליסימו ומנהיג הקוומינטנג. מאדאם צ'יאנג פעלה כמתורגמנית לשפה האנגלית, מזכירה אישית, ויועצת לצ'יאנג. במהלך מלחמת העולם השנייה פעלה מאדאם צ'יאנג לקידום העמדה הסינית והעמדת בעלה כשווה מול שווים עם פרנקלין דלאנו רוזוולט, וינסטון צ'רצ'יל וסטלין. הכרותה עם התרבות הסינית ועם התרבות המערבית הפכו אותה לפופולרית הן בסין והן במערב. מעורבותה בענייני בעלה גרמה לנציג האמריקני לסין, הגנרל ג'וזף סטילוול להציע כי היא תמונה לשרת ההגנה.
בארצות הברית משכה מיילינג קהל של 30,000 איש, והופיעה על שער השבועון טיים, בתחילה עם בעלה כ"איש השנה ואשת השנה" בשנת 1937, ולאחר מכן לבדה תחת התואר "אשת הדרקון". ב-18 בפברואר 1943 הייתה הסינית הראשונה והאישה השנייה אשר נאמה בפני הקונגרס של ארצות הברית.
לאחר תבוסת כוחות בעלה במלחמת האזרחים הסינית בשנת 1949 מאדאם צ'יאנג הלכה אחרי בעלה לטאיוואן כאשר אחותה סונג צ'ינג נותרה בסין היבשתית, וצידדה בקומוניסטים. מאדאם צ'יאנג המשיכה למלא תפקיד בינלאומי חשוב. היא שימשה כפטרונית למספר ארגונים בינלאומיים, ביניהם: הצלב האדום הבינלאומי, הקרן הבריטית למתן עזרה לסין, ועוד. בסוף שנות השישים הייתה בין עשר הנשים הנערצות בארצות הברית. בשנים אלו שלט בעלה שלטון אוטוריטרי ללא מצרים ברפובליקה הסינית, שהשתרעה על שטח האי טאיוואן.
עם מותו של צ'יאנג צ'ינג קואו בשנת 1988 שבה מאדאם צ'יאנג לטאיוואן. ניסיונותיה להתערב בפוליטיקה נכשלו, והיא שבה לארצות הברית. בשנת 1995 הופיעה הופעה פומבית נדירה, באירוע שהתקיים בגבעת הקפיטול לציון 50 שנים לניצחון במלחמת העולם השנייה. בשנה זו אף שבה וביקרה בטאיוואן.
בשנת 2000 בעת הבחירות לנשיאות בטאיוואן הציג הקוומינטנג מכתב בו היא תומכת במועמד המפלגה ליין צ'אן על פני המועמד העצמאי ג'יימס סונג. האותנטיות של מכתב זה שנויה במחלוקת בטאיוואן. בשנה זו מכרה סונג את אחוזתה ובילתה את שארית חייה במלון במנהטן, עד למותה בשנת 2003 בשיבה טובה והיא בת 105. היא טמונה בבית קברות בניו יורק. הכוונה היא לאפשר לה להיקבר ביחד עם בעלה (הקבור בטאיוואן) בעיר מולדתו שבסין, כאשר יאפשרו זאת התנאים הפוליטיים.
איסור הלנת המת
איסור הלנת המת הוא מצוות לא תעשה מהתורה על עיכוב קבורת המת. פשט המקרא אמנם מתייחס להרוגי בית דין, אולם המשנה בסנהדרין מבארת שהאיסור נוגע לכל אדם.
בנוסף על איסור הלנת המת, קיימת מצוות עשה מקבילה לקבור את המת ביום מותו. לגבי מצווה זו נחלקו הפוסקים אם היא חלה להלכה על כל מת או דווקא על הרוגי בית דין.
הציווי מופנה אל קרובי המשפחה של המת, ואם אין לו קרובי משפחה, מופנה הציווי אל בני עירו.
חכמי המשנה נחלקו אם האיסור מתייחס רק למגדף ועובד עבודה זרה כדעת חכמים או לכל מי שהתחייב סקילה (כל הנסקלין נתלין)  כדעת רבי אליעזר. ההלכה נפסקה כדעת חכמים שרק לגבי מגדף ועובד עבודה זרה קיים האיסור.
מקור המצווה
מקור האיסור בספר דברים, שם נאמר:
אף שלפי רש"י המצווה היא רק במת מישראל, בספר יהושע מסופר כי יהושע במלחמותיו בארץ כנען, קיים את ההלכה הזו במלך העי, ובחמשת המלכים: מלך ירושלים, מלך חברון, מלך ירמות, מלך לכיש ומלך עגלון , לאחר שתלה את גופותיהם במשך היום, לעת ערב הורידם מעל העצים וקברם.
נחלקו הראשונים אם איסור הלנת המת חל גם בחו"ל. דעת הרמב"ן ואחרים היא שאכן יש איסור, אלא שחומרתו פחותה מהאיסור בארץ.
טעם המצווה
רש"י מבאר כי טעם המצווה "קללת אלהים תלוי" שהוא "זלזולו של מלך הוא, שאדם עשוי בדמות דיוקנו, וישראל הם בניו. משל לשני אחים תאומים שהיו דומין זה לזה, אחד נעשה מלך ואחד נתפס ללסטיות ונתלה. כל הרואה אותו אומר 'המלך תלוי'". כלומר ישנו ביזוי של האל, בכך שהאדם שנברא בצלמו, מתבזה ונרקב על העץ.
פרטי המצווה
הערוך השולחן כותב בעקבות הספרי כי במצווה זו יש גם מצוות עשה וגם לא תעשה. עוד פוסק ערוך השולחן שעיקר עניין של איסור ההלנה הוא בשביל כבודו של המת והאיסור לנוולו, ולכן מותר להשהות את הקבורה במקום שיש פקודת מלכות, וכן "אם הלינו לכבודו להכין תכריכים, או שיבואו רבים ללוותו, או לעשות ארון, או שיבואו מקוננות, או להביא ספדן, וכיוצא בו – אינו עובר עליו" (יורה דעה שנז).
היחס בין המצווה לחוקים זרים
בשנת 1772, פרידריך השני, דוכס מקלנבורג-שוורין הוציא הוראה, לפיה אסור לקבור אף אדם עד שיעברו שלושה ימים מיום מותו (מחשש שהמת רק נראה כמת, אולם הוא עדיין חי). הקהילה היהודית פנתה למשה מנדלסון ובקשה את עצתו בנושא. מנדלסון כתב לדוכס והסביר לו שאמנם דין התורה לא מחייב קבורה מיידית, אבל ההלכה מחייבת אותה מדרבנן. הוא הציע פשרה, שהקהילה היהודית תמשיך במנהג של קבורה מיידית אבל רק אחרי שרופא מוסמך יוודא שהנפטר באמת מת. הפשרה נתקבלה על ידי הממשלה.
כיום, לעיתים דוחים את הקבורה ביום או יותר, על מנת לאפשר השתתפות ציבור בהלוויה, או לאפשר את השתתפותם של קרובים שנמצאים במקומות רחוקים. אולם בירושלים נהוג לקבור כל מת ביום מותו, אף בשעות מאוחרות בלילה, ולא לדחות את קבורת הנפטרים מעבר ליום מותם. אולם לעיתים כן דוחים את הלוויתם של אישים חשובים גם בירושלים, כדוגמת הלוויתם של רבנים מפורסמים, על מנת לאפשר הלוויה מכובדת ורבת משתתפים. מנהג זה הוא אחד מהמנהגים המיוחדים לירושלים, ומקורו בהלכה מיוחדת שתוקפה ככל הנראה הוא לירושלים שבין החומות.
לוז
{{פירושונים|
ראשי תיבות
}}
אלמושד
אלמושד (בהונגרית: Álmosd) הוא כפר במחוז היידו-ביהר שבמזרח הונגריה.
יהודי אלמושד
יהודים החלו להתיישב במקום בשנת 1770, אך בשנת 1840, משהותרה התיישבות יהודים בערים, עזבו רבים את הכפר. רוב יהודי המקום היו רוכלים.
בשנת 1830 הקימה הקהילה היהודית בית כנסת ובית עלמין. כרב הכפר כיהן הרב עמרם בלום. בשנת 1938 ישבו באלמושד 83 יהודים.
בשנת 1944 חיו במקום 63 יהודים, לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי המקום לגטו נאגיוואראד, שבו רוכזו כל תושבי המחוז היהודים. וכעבור כמה שבועות גורשו למחנה ההשמדה אושוויץ.
לאחר המלחמה חזרו לכפר רק יהודים ספורים שניצלו וחיי הקהילה לא נתחדשו. משנת 1950 אין יהודים במקום.
בוכנה הידראולית
בוכנה הידראולית היא מכשיר הממיר אנרגיה האצורה בנוזל דחוס לאנרגיית תנועה ליניארית (קווית). הבוכנה ההידראולית מורכבת מגליל ובתוכו מוט בוכנה הנע באמצעות לחץ של נוזל.
עקרון הפעולה
בוכנה הידראולית היא התקן המשתמש בלחץ של נוזל, ברוב המקרים שמן, על מנת לדחוף גליל שמבצע עבודה מכנית. משאבת שמן מזרימה שמן בלחץ אל הבוכנה. כתוצאה מלחץ השמן, מוט הבוכנה שבגליל נע קדימה או אחורה.
רצוי לנקז אוויר במערכת, ע"מ לדחוס את הגזים שבאוויר, אוויר הכלוא בשמן ולא נוקז עשוי לגרום לתופעה הנקראת קוויטציה.
יש בוכנות המקבלות את אספקת השמן ממשאבה ממונעת ויש בוכנות המקבלות את אספקת השמן שלהן ממשאבה ידנית (מגבה של רכב- ג'ק, לדוגמה).
משפחת פוטוצקי
משפחת פוטוצקי (בפולנית: Potocki, Potoccy, Potocka, Patoka) היא משפחת אצולה (שְלַכְטַה) פולנית, מהגדולות והמשפיעות לאורך השנים.
מקורה של המשפחה ומקור שמה מהכפר פוטוק ויילקי שבמחוז קרקוב שבפולין.
תיעוד על משפחה זו מופיע החל במאה ה-12. יאקוב פוטוצקי היה המגנאט הראשון במשפחה, אשר ענפיה השונים קיימים עד היום עם נציגות בארצות שונות. השם "פוטוק" הוא אמריקניזציה של שם המשפחה פוטוצקי.
בתום "המלחמה הארוכה" כנגד האימפריה העות'מאנית זכה נציג אחד מענפי המשפחה בתואר רוזן ב-1606 מידי שליטי האימפריה הרומית הקדושה ששלטו אז בדרום ומערב פולין. אחרי חלוקת פולין אימצו כל ענפי המשפחה את התואר.
בזכות נאמנותם ושירותם ליאן זמויסקי (ממשפחת זמויסקי) והמלך זיגמונד השלישי הפכה המשפחה לבעלת השפעה ומעמד גבוה. הפוטוקיס מילאו תפקיד משמעותי בהיסטוריה האוקראינית כקציני צבא וכפיגורות משמעותיות בחייה הכלכליים של אוקראינה.
באותה תקופה הפכו בני המשפחה לבעלי עיירות רבות (למשל, ברודי, קריסטינופיל, נמריב, סטניסלביב, זבאראץ'), מאות כפרים ולטיפונדיה ענקית בגליציה, פודיליה ובמערב אוקראינה. משם היו אחת המשפחות העשירות והמשפיעות ביותר על קהילת הפולנים. מאחוזותיה של משפחת פוטוצקי: הכפר בוצ'אץ', החל מסוף המאה ה-17.
לפי אגדה יהודית שאין לה תיעוד היסטורי מחוץ למסורת היהודית, אחד מבני המשפחה, ולנטין פוטוצקי, התגייר ושינה את שמו ל"אברהם בן אברהם". הוא הוצא להורג בשריפה, לאחר שנתפס בעקבות הלשנה ועמד בסירובו לחזור לנצרות. יש הטוענים כי מסיבה זאת, ענף אחד בסמל האצולה של המשפחה חסר.
בוכנה הידראולית
דוגמה מספרית
לסיכום, הכלל הוא: הכוח יוכפל כמו היחס בין רדיוס הבוכנות בחזקת 2. והבוכנה השנייה תעלה כמה שירדה הבוכנה הראשונה חלקי יחס זה (אם היחס בין רדיוס הבוכנות בחזקת 2, הוא 4 במקרה זה: 4= 4²/2², אז הבוכנה תעלה בפי 4 כוח, אך רק ברבע מהגובה).
משפחת פוטוצקי
השם "גרף פוטוצקי" הפך גם למושג בפי יהודי פולין כשם של אדם בעל עושר רב. מקובל היה לשמוע מפי ותיקי היישוב מעולי העלייה הרביעית והחמישית, ביטויים כגון "עשיר כגרף פוטוצקי" (לגבי עשיר מופלג) או "מתנהג כגרף פוטוצקי" (לגבי אדם החי מעבר לאמצעיו הכספיים) ודומיהם.
בוכנה הידראולית
סוגים שונים של בוכנות לשימושים שונים
דוגמאות למכונות המשתמשות בבוכנות הידראוליות:
מגבלות
לדבר זה אין חשיבות רבה כאשר מדובר על צמ"ה, כי אין הבדל, מבחינה מעשית, אם הבוכנה תיסגר קצת יותר מהר. אך בהיגוי של מכונית, אם ישתמשו בבוכנה כזו לשם הזזת זרועות ההיגוי, תגרם תופעה שנקראת היגוי לא סימטרי, כי לצד אחד, יסתובבו הגלגלים מהר יותר. כדי להתגבר על בעיה זו משתמשים בבוכנה לכל צד של ההיגוי, כך שהבוכנות מאזנות אחת את השנייה. דרך נוספת להתגבר על הבעיה תיעשה בעזרת בוכנה הידראולית מיוחדת, בה יש גליל משני צידי הבוכנה, כך ששטח הבוכנה זהה משני צידיה. במקרה זה יחברו כל גליל לזרוע היגוי אחרת.
קישורים חיצוניים
Гидравлический привод
בס יפני
בס יפני (שם מדעי: Lateolabrax japonicus) הוא מין של דג גרם מקבוצת דגי הבס, השייך למשפחה בסים אסייתים והוא קרוב ללברקיים. הוא מצוי באוקיינוס השקט שלחופי מזרח אסיה ובעיקר יפן, משם קיבל את שמו. הוא מופיע גם בים סין הדרומי. מין זה הוא קרובו לסוג של בס שחור-סנפיר (Lateolabrax latus).
תיאור
דג זה מגיע לאורך ממוצע של 16 סנטימטרים, אך הדג הגדול ביותר שתועד הגיע לאורך 102 סנטימטרים ולמשקל 78.7 קילוגרם. הוא בעל גוף מוארך, מעט שרירי, עם סנפיר גבי המוטה אחורה וזנב שרירי וגדול העוזר לו לנוע במהירות קדימה. ראשו עבה ובעל לסתות חזקות ונוקשות, כשהלסת התחתונה בולטת יותר מהעליונה ויכולה להיפער קדימה במהירות. מאפיינים אלה עושים אותו לטורף רב-כוח של דגים קטנים יותר, לרוב להקות של דגים כמו סרדיניים ועפייניים וכדומה וכן חסילונים וקרילאים. הצעירים ניזונים מזואופלנקטון.
בדומה למספר מיני דגים דג זה בעל דיכוגמיה וזכרים צעירים יכולים עם התבגרותם להחליף את מינם לנקבות, מה שעוזר לדג להתרבות. דגי הבס מפיצים את ביציהם בים הפתוח, שם הם נסחפים כחלק מהפלנקטון עד לבקיעתם, אז הם עולים לשפכי נהרות המכילים פחות טורפים יחסית, עד שהם גדלים. רוב ההזדווגיות מתרחשות לחופי יפן.
הדג נידוג בלהקות גדולות למאכל או לגידול בחקלאות ימית.
איריס ז'ורלט
איריס ז'ורלט (2 בספטמבר 1965 – 18 בפברואר 2020) הייתה עיתונאית ובעלת טור ישראלית.
ביוגרפיה
ז'ורלט נולדה וגדלה בגבעתיים. אביה, משה ניר, היה ממקימי תדיראן תקשורת, ואימה, רינה ניר, מורה לשפות. בת דודתם של המוזיקאים אייל שילוח ורועי שילוח.
ז'ורלט למדה בתיכון חדש בתל אביב. בצה"ל שירתה כפקידת מבצעים בבית הספר לאמצעי לחימה נגד טנקים שהיה ממוקם אז באזור רמת חובב.
למדה תואר ראשון במדעי ההתנהגות ותואר שני בלימודי תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 2000, לאחר נישואיה והולדת שני ילדיה עברה ז'ורלט להתגורר עם משפחתה בטוקיו. בשנת 2011 התגרשה וחזרה להתגורר עם ילדיה בישראל.
גרה ביישוב הקהילתי מבועים בצפון הנגב עד פטירתה בגיל 54 ממחלה קשה.
קריירה
במהלך עשר שנות שהותה ביפן כתבה ז'ורלט את הטור בשם "לא רק סושי" שהתפרסם ב-ynet במשך 4 שנים. בשנת 2010 ראה אור ספרה הראשון הנושא את שם הטור. הספר מתאר את חייה של זרה ביפן, המפגש שלה עם התרבות היפנית ועם היפנים.
בשנת 2013 יזמה את הפרויקט "מלכת השלום", מסע המפגיש בין נשים ישראליות לנשים ירדניות. במהלך אותה תקופה חקרה ז'ורלט את החברה הירדנית והתגוררה בבית משפחה מקומית בפטרה.
בשנת 2014 ראה אור ספרה השני, "מופע הריקוד של צפורה" ספר ילדים העוסק בהתמודדות עם פחד קהל.
בעקבות יציאתו של בנה מהארון כאשר היה בן 16, כתבה ז'ורלט את סדרת הרשת "זיג"י", סדרה העוסקת בנוער מהקהילה הגאה.
ז'ורלט הייתה אקטיביסטית ופעילה חברתית: הייתה פעילה בגרינפיס במשך מספר שנים, ולאחר מכן הייתה מתנדבת בארגון ארץעיר - ארגון הפועל לקידום קהילתיות עירונית ברחבי הארץ באמצעות שלושה תחומים מרכזיים: קהילה, יזמות ותעסוקה.
במסגרת פעילותה בארגון התנדבה בבאר שבע עם נשים יזמיות ומספקת להם ייעוץ בנושאי תקשורת ויחסי ציבור. בנוסף עבדה ז'ורלט בעמותת אקים בכתיבת ובימוי מחזות.
ז'ורלט כתבה טור שבועי במעריב אונליין בשיתוף עם הבלוגרית הדר אוקנין במדור נשים בשם: "שיחות מלוכלכות וחטאים קטנים" וטיפלה בשיטה שפיתחה שמשלבת קואוצ'ינג וביבליותרפיה (תרפיה בכתיבה).
ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת
ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת במפרץ חיפה בוצעה ביום שלישי, י"ט בסיוון תש"ו (17 ביוני 1946) על ידי אנשי ארגון לח"י במסגרת תנועת המרי העברי נגד השלטון הבריטי בארץ ישראל. ההתקפה הסבה נזק כבד לבתי המלאכה של הרכבת. 11 מלוחמי הלח"י נהרגו בפעולה.
רקע היסטורי
ביוני 1946 חידשה תנועת המרי העברי את פעולותיה בעקבות סירובם של ארנסט בווין וקלמנט אטלי לקבל את המלצת ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל לתת אישורי עלייה ל-100,000 עקורים יהודים. ההתקפות הגיעו לשיאן בליל הגשרים שבוצע ב-16 ביוני 1946 על ידי "ההגנה", ובהתקפה על בתי המלאכה של הרכבת שבוצעה ב-17 ביוני 1946 על ידי לח"י. שתיהן היו התקפות בקנה מידה גדול שהצליחו מבצעית אך הסתיימו במספר נפגעים גדול. בתגובה לפעולות אלה הוציאו הבריטים ב-29 ביוני 1946 לפועל את תוכניתם לחיסול כוח המגן העברי, מה שנודע ביישוב היהודי בשם "השבת השחורה".
לגבי לח"י הייתה התקפה זו שיא הפעולות מבחינת היקפה ומספר המשתתפים הרב שדרש את ביצועה. לראשונה יצא לח"י לא בחוליות מצומצמות אלא ביחידה צבאית גדולה של 44 לוחמים.
תוכנית הפעולה
מטרת ההתקפה הייתה לשבש את התחבורה בארץ ישראל. אחד מחברי לח"י, ז'ק אלקלעי, היה עובד קבוע בבתי המלאכה והכיר אותם היטב. הוא ידע את חשיבות המטרות השונות והציע את הראויות לחבלה כך שהנזק שייגרם יהיה גדול ככל האפשר, ואלה שתיקונם יארך תקופה ארוכה. הוא ידע גם את סדרי השמירה בבתי המלאכה וסביבתם. אלקלעי הכניס לבתי המלאכה, כפועלים בלתי מקצועיים, את חברי לח"י שהיו אחראים לחוליות החבלה כדי שיידעו היכן נמצאים האובייקטים לפיצוץ.
בתי המלאכה של הרכבת היו מוקפים באתרים חשובים לבריטים. מדרומם שכנו בתי הזיקוק של חברת "של" ומחסני צבא מאוכלסים בחיילים בריטים וחיילי הלגיון הערבי, לידם שכנו שדה תעופה צבאי, משטרת קריית חיים הבריטית ומשטרת שפרעם עם כוח בריטי נייד מצויד במשוריינים. גם דרך הנסיגה הייתה זרועה במחנות צבא והיה ברור שהוא ייכנס לפעולה מיד עם הישמע הפיצוצים. התוכנית הייתה שהלוחמים ייסוגו במשאית משוריינת שלפניה תיסע מונית שאמורה הייתה לבדוק את הדרך ולאותת אחורה אם תיתקל במחסום או בכוח אויב. במקרה זה הייתה אפשרות למפקד הפעולה להורות ללוחמים לרדת מהמשאית ולהתפזר בשטח.
למפקד הפעולה התמנה לוחם לח"י שכינויו היה "בועז". לצורך ריכוז הלוחמים נשכרה דירה ריקה בקריית חרושת שליד חיפה, וב-17 ביוני 1946 רוכזו בה הלוחמים ואמצעי הלחימה. מפקד "החטיבה הלוחמת" יעקב בנאי (מזל) הסביר בעזרת תרשימים את פרטי הפעולה. חלק מהלוחמים נועדו לשמש חוליות אבטחה, חסימה ועזרה רפואית. במשתתפים היו גם שבע נשים.
ההתקפה
חוליות החסימה הגיעו למקומותיהן בשעה 19:00. תפקידן היה לחסום את כל הדרכים המובילות לבית המלאכה בעת ההתקפה. לשם זה השתמשו במוקשים, סלילי תיל דוקרני ושלטי אזהרה.
בשעה 19:30 עלו הלוחמים על המשאית המכוסה ברזנט ותוך זמן קצר הגיעו לבתי המלאכה. המשאית נעצרה 50 מטר מהשער ושנים מהלוחמים התקרבו לשער. על פי התוכנית הייתה כוונה לכפות על הנוטרים הערבים לאפשר כניסה שקטה מבלי לפגוע בנוטרים. אולם הנוטרים חשדו ומיד פתחו באש ועל כן נעשתה הפריצה בהתקפה ישירה. בחיפוי אש מתת מקלעים ורימונים, התקדם אחד הלוחמים ופרץ את השער בעזרת חומר נפץ והנוטרים הערבים נסו על נפשם.
לאחר הכניסה למתחם בתי המלאכה התפצלו הלוחמים לחוליות של חבלנים וחוליות חיפוי. קבוצה של שלוש חוליות נתקלה במחסום ליד קרון משא מאויש ובעת הזזת המחסום נתקלו באש מתוך הקרון ממנו נהרגו שניים מאנשי הלח"י. רימון וצרורות של יריות שיתקו את האש מתוך קרון המשא. ממשרדי ההנהלה של בתי המלאכה נורו פצצות תאורה ורקטות לקריאה לעזרה. אולם בהמשך השתרר שקט והחבלנים עברו ממטרה למטרה - קטרים, גשרי קטרים, מנופים, קומפרסורים ועוד וטמנו שם מטעני חומר נפץ. שרשרת התפוצצויות החרידו את דממת הלילה. הפעולה התארכה ונמשכה כחמישים דקות. הבריטים חסמו את האזור והזרימו טנקים דרך השדות לחסימת נתיבי הנסיגה.
במהלך הפעולה פוצצו הלוחמים חור בגדר המתחם ובסוף הפעולה לאחר שנאספו כל הלוחמים החיים נסוגו מהאזור והלכו ברגל כברת דרך אל נקודת המפגש עם המשאית המשוריינת, שם פגשו את חברי חוליות החסימה. בנסיגה לקחו איתם הלוחמים שלושה מחבריהם הפצועים, אך הותירו במקום את גופות שני ההרוגים. כאן היו שתי טעויות שחרצו את גורל הלוחמים:
המשאית נסעה בכביש המחבר את הקריות עם כפר אתא. בשלב מסוים הורדו שניים מהפצועים מהמשאית כדי שלא יעכבו את הנסיגה הרגלית שתוכננה להמשך. הפצועים חשבו שבכך נחרץ גורלם אולם הם פגשו אנשי "הגנה" שהובילו אותם למקום מסתור בכפר אתא והם הצליחו להתחמק לתל אביב בלי שנתפסו. המשאית התקדמה עם שאר הלוחמים והגיעה למחסום דרכים של 17 חיילים בריטים. המשאית ניסתה לפרוץ את המחסום אך התנגשה בטנק שחסם את הכביש. בטרם עמדו הלוחמים על המתרחש נפתחה עליהם אש תופת מכל הכיוונים. תוך זמן קצר התמלאה המשאית בהרוגים ופצועים. שישה הצליחו להימלט מהמקום בחסות החשיכה, תשעה נהרגו במקום ועשרים ושלושה נפצעו ונשבו על ידי הבריטים.
תוצאות ההתקפה
ההתקפה הסבה נזק כבד לבתי המלאכה של הרכבת. חלק מהבניין הגדול של בתי המלאכה התמוטט ומכונות וקטרים הועפו באוויר. אולם לא היו נפגעים בנפש מצד הבריטים ועובדי בתי המלאכה. מכונית כבאים של עיריית חיפה שיצאה לסייע בכיבוי האש עלתה על מוקש ושני כבאים נפצעו קל. גרסאות שונות נמסרו לגבי היקף הנזק. הבריטים טענו שהעבודה במקום חודשה יממה אחרי ההתקפה והעריכו שישובו לשגרה עוד באותו שבוע, הודות למכונות שהובאו במקום אלו שניזוקו ושהנזק לא עלה על 10,000 לירות ארץ ישראליות. לעומת זאת, הלח"י טענו שהיקף הנזק מגיע עד מיליון לא"י בהערכה מינימלית, שמבחינה מעשית היה עדיף לייסד בתי מלאכה חדשים במקום אחר מאשר לתקן את בתי המלאכה ההרוסים ושלמכונות שנהרסו אין תחליף וייקח חודשים עד שיוכלו להביא מכונות חדשות מאנגליה. לטענתם, ההרס בבתי המלאכה שיבש את שירות הרכבות והביא לביטול הקו טולכרם - שכם, שבוטל בנימוק של מיעוט נוסעים.
מאסר, משפט וגזר הדין
העצורים והמתים הובאו לתחנת המשטרה בקריית חיים וממנה הועברו לקישלה בחיפה. תשעת הפצועים הועברו לבית החולים הממשלתי בחיפה והשאר הועברו לכלא עכו. הפצועים הועברו בשלבים לכלא בהתאם לחומרת הפציעות שלהם. 11 ההרוגים נקברו בבית הקברות בחיפה בהלוויה מעוטת משתתפים.
ב-4 ביולי 1946 הובלו העצורים זוגות זוגות למשטרת עכו להקראת כתב האישום נגדם. בהתאם להחלטה שלא לשתף פעולה עם השלטונות הם השתדלו שלא להתעניין בנאמר בכתב האישום וחלקם כלל לא הגיב ולא הסכימו לחתום על הצהרה שכתב האישום הוקרא בפניהם. כתב האישום מכיל חמישה סעיפים אשר העונש על כל אחד מהם הוא מוות על פי התקנות לשעת חירום:
ב-13 באוגוסט הובלו העצורים שוב לבית המשפט ושוב נכשל הניסיון לנהל את המשפט, גם לאחר שהובהר לעצירים שעל פי החוק החדש הם יישפטו שלא בפניהם. המשפט נמשך שלא בנוכחות האסירים וב-15 באוגוסט הגיעו השופטים לכלא עכו לצורך זיהוי הנאשמים. במהלך הזיהוי הנאשמים שרו שירים והתעלמו מבית המשפט. על פי עדות הנאשמים, החיילים והשוטרים שהשתתפו בזיהוי בחרו באופן אקראי מבין הנאשמים ושניים מהנאשמים לא צוינו על ידי מי מהעדים. ב-16 באוגוסט התכנס בית המשפט שוב בכלא עכו להקראת גזר הדין: הגברים נדונו למוות בתלייה והנשים למאסר עולם. אולם לנאשמים אשר היו עסוקים בשירה בכל מהלך הקראת גזר הדין נודע על גזר הדין רק שעות מאוחר יותר.
הגברים הולבשו בבגדים אדומים ממתינים להוצאתם להורג. ארגון לח"י איים בפעולות קשות אם יוצא גזר הדין לפועל. כעבור שבועיים הומר גזר דין המוות במאסר עולם.
בפריצה לכלא עכו ב-4 במאי 1947 נהרגו שניים ממשתתפי ההתקפה על בתי המלאכה. אחד מהם, חיים אפלבוים, כתב בשבתו בכלא עכו על ההתקפה הזאת. חיבורו יצא לאחר מותו בחוברת בשם: ולא חזרנו לבסיס. מספר שנים לאחר מכן, יצא הספר ובכל מאודם, שכלל את הטקסטים שנכתבו על ידי אפלבוים בצירוף צילומים, מכתבים, כרוזים, ידעות עיתונאיות ושירים.
הנצחת הנופלים
ב-1970 נחנכה אנדרטה לזכר הנופלים בהתקפה על בתי המלאכה של הרכבת. האנדרטה נמצאת בקריית אתא, סמוך לצומת דשנים, במקום ההתקלות עם הבריטים בו נהרגו תשעה מן הלוחמים. באנדרטה נוסף לאחד עשר הלוחמים שנהרגו בפעולה מונצחים גם שמותיהם של שניים ממשתתפיה שנהרגו בפריצה מכלא עכו ושניים שנפלו במלחמת העצמאות. מדי שנה, בי"ט בסיון, נערכת במקום אזכרה ממלכתית לנופלים.
גרשון ניסים, אחד הלוחמים, ערך אסופת כתבים הנוגעת להתקפה ולהנצחתה והוציאה לאור בהוצאת אברהם בן הר, לוחם נוסף שלקח חלק באירוע.
מניית בכורה
מניית בכורה היא מניה שבאה לענות על הצורך שיש לחברות שונות להגדיל את משאביהן הכספיים על ידי גיוס הון בורסאי מבלי לדלל את זכויות המנהלים. היתרון המרכזי של מניית בכורה הוא בעדיפות שהיא מעניקה למחזיקים בה במועד המוקדם יותר, בהשוואה לשאר בעלי המניות, בקבלת דיבידנדים, כך ששאר בעלי המניות נאלצים להסתפק ביתרה. מניה זו אינה מעניקה למחזיקים בה זכות הצבעה בכל הנוגע לזכויותיהם. ככלל, נחלקות מניות הבכורה בעיקר על פי אופי הצבירה וההשתתפות שלהן:
ייתכן כי תהיה מניית בכורה משתתפת וצוברת, משתתפת ואינה צוברת, אינה משתתפת וצוברת, אינה משתתפת ואינה צוברת.
שבע האמנויות החופשיות
שבע האמנויות החופשיות (בלטינית: Septem artes liberales) היו מקצועות הליבה שנלמדו בבתי הספר הקתדרליים והנזיריים בימי הביניים. מקצועות אלו נחשבו לידע בסיסי והכרחי למי שרצה ללמוד מדעים גבוהים באותה תקופה.
פירוש המילה artes בהקשר זה אינו אמנות במשמעותה המודרנית כי אם "מקצוע" או "עבודה". התואר "חופשיות" נבע מהעובדה שרק אנשים חופשיים הורשו ללמוד אותן.
פירוט של שבעת המקצועות
שבע האמנויות היו:
הטריוויום (לטינית: trivium, "שלוש הדרכים") הן שלוש אמנויות היסוד: דקדוק, רטוריקה ולוגיקה. הטריוויום היה נלמד בשנים הראשונות באוניברסיטאות ונחשב רק כהכנה ללימודים יותר מתקדמים, הקואדריוויום.
בספרו של קפלה, "נישואיהם של פילולוגיה ומרקורי" מעניק החתן מרקורי לכלתו הטרייה את מתנת 7 האומנויות הליברליות (דקדוק, רטוריקה, דיאלקטיקה, גאומטריה, מתמטיקה ואסטרונומיה). הספר שוכתב מחדש בידיו של ג'ון סקוטוס אריגנה, ובגרסתו החדשה, מעניקה הכלה פילולוגיה בתמורה למרקורי חתנה, את מתנת 7 האמנויות המכניות, כולל רפואה וארכיטקטורה. נראה כי עצם המשגת "האמנויות המכניות" היווה את השינוי המשמעותי ביחס כלפי אמנויות אלה על ידי הכנסייה - ממצב של אמנויות בזויות ונחותות לתפיסה המכירה בהן כחלק משלמות האדם.
את התואר Baccalauréat טבעו בצרפת, שם ניתן התואר לתלמידים שסיימו את לימודי הטריוויום באוניברסיטת פריז. מאוחר יותר הפך תואר זה ל-Bachelor of arts (בוגר אוניברסיטה), מונח המשמש עד היום כתואר ראשון במוסדות אקדמיים בישראל ובמדינות רבות אחרות.
שבע החכמות בספרות ישראל
בספרות ישראל לדורותיה נקראו שבע אומניות אלו בשם 'שבע החכמות', שאף נחשבו מייצגות את כלל גופי הידע של חכמות הגויים. לתפיסה זו תרמה העובדה כי המספר שבע הוא מספר טיפולוגי בתרבות היהודית. בהתאם לכך פורשו גם פסוקים מקראיים בהקשר לשבע חכמות אלו, כמו למשל הפסוק: "חָכְמוֹת בָּנְתָה בֵיתָהּ, חָצְבָה עַמּוּדֶיהָ שִׁבְעָה" (משלי ט:א). כך למשל גייס רבי שלמה מחלם (בעל הספר 'מרכבת המשנה') את הפסוק הזה כסיוע לקריאתו ליהודים ללמוד מקצועות כלליים ולא להצטמצם רק בלימודי קודש: "ומקרא עומד וצווח 'חצבה עמודיה שבעה', ולמה זה ימוש מפיכם, והיא חכמתכם ובינתכם לעיני העמים".
רבי נחמן מברסלב פירש בהתאם למספר 'שבע החכמות' גם את הפסוק. לפי פירושו, הצדיק הלומד את שבע חכמות הגויים על מנת להגיע באמצעותם אל האמת, יפול מצדקתו ויכשל באשמתם, והדרך אל האמת הדתית היא לקום מהם, כלומר לקפוץ ולהיפטר מן החכמות אל האמונה הדתית הפשוטה.
לעומת גישתו השלילית של רבי נחמן ל'שבע החכמות', היו הוגים יהודיים שדווקא הטיפו לתלמיד החכם להשתלם בחכמות הגויים לצד חכמת התורה, ואף אלה דיברו לעיתים על לימוד 'שבע החכמות'. ידועה האמירה המיוחסת להגר"א, ולפיה לימודן של שבע החכמות מומלץ לתלמיד החכם.
בימי הביניים בלטו בפרובאנס מלומדים יהודיים חשובים שתמכו בלימודי מדעים, ואף הם דיברו על 'שבע החכמות'. כך למשל ר' לוי בן אברהם בן חיים שבספרו בתי קשר הנפש והלחשים כלל שירים על שבע החכמות בעשרה מאמרים. ר' יעקב בן דוד פרוונצלי קרא אף הוא לתלמידי החכמים לעסוק בלימוד "שבע החכמות", וכתב: "כל חכמה מהז' חכמות המדעיות היא משובחת בעיני חכמינו ואהבו אותה אהבה גמורה. ומעולם לא תמצא בשום הגדה בעולם, לא בבבלי ולא בירושלמי ולא בשום מדרש, שגינו הם ז"ל שום חכמה".
זיהוי שבע החכמות בספרות היהודית
בזיהויין הספציפי של שבע החכמות ישנן כמה גרסאות בספרות היהודית המסורתית.
רשימות רבניות מאוחרות יותר, בעיקר מן העת החדשה, של 'שבע החכמות', שוב אינן חופפות תמיד לשבע החכמות הספציפיות שנהגו באקדמיה הימי-ביניימית, עובדה המפגינה את השתרשותו העברית של המושג 'שבע חכמות' כמושג מופשט וכוללני הנוגע ל'חכמות הגויים', אף במנותק מהקשרו הריאלי המקורי. כך למשל בספר קול התור מונה אותן כך:
א) חכמת החשבון התכונה והמדידה. ב) חכמת היצירה וההרכבה. ג) חכמת הרפואה והצמיחה. ד) חכמת ההגיון הדקדוק והמשפט. ה) חכמת הנגינה והקדושה. ו) חכמת התיקון והשילוב. ז) חכמת הביגו"ר (בין גשם ורוח) וכחות הנפש.
לדעתו יש שבע קבוצות מדעים:
שארל-מארי וידור
שארל-מארי וידור (בשם מלא בצרפתית: Charles-Marie Jean Albert Widor; 21 בפברואר 1844 – 12 במרץ 1937) היה נגן עוגב, מלחין ומורה צרפתי.
קורות חייו
וידור נולד בליון, צרפת למשפחה של בוני עוגבים והחל ללמוד מוזיקה אצל אביו, שהיה נגן עוגב בעצמו. בונה העוגבים הצרפתי, אריסטיד קאבאיה-קול, שהשיב לקדמותה את אמנות בניית העוגבים, היה ידיד של משפחת וידור והסדיר לנגן העוגב הצעיר והמוכשר לימודים בבריסל, אצל ז'אק למן בתחום הטכניקה ואצל פרנסואה-ז'וזף פטי, מנהל הקונסרבטואר של בריסל בתחום הקומפוזיציה.
בשנת 1870, בתמיכתם המשותפת של קאבאיה-קול, שארל גונו וקאמי סן-סנס התמנה וידור לנגן עוגב בכנסיית סן-סולפיס בפריז, המשרה החשובה ביותר לנגן עוגב צרפתי. העוגב בסן-סולפיס היה יצירת מופת של קאבאיה-קול; סגולותיו המרשימות של הכלי נתנו השראה לווידור, שנשאר במשרתו בסן-סולפיס במשך 64 שנים, עד סוף 1933. ב-1934 החליף אותו תלמידו לשעבר, מרסל דיפרה. לפני כן, בשנת 1890, החליף וידור את סזר פרנק כפרופסור לעוגב בקונסרבטואר של פריז, ובשנת 1896 הוסיף גם הוראת קומפוזיציה לתפקידיו במוסד.
הקטע המוכר ביותר של וידור לעוגב הוא הפרק האחרון, "טוקטה", מתוך הסימפוניה החמישית לעוגב, שנהוג לנגנו בעת יציאת הכמרים בטקסי חתונה ואפילו בסיום מיסת חצות של חג המולד בבזיליקת פטרוס הקדוש אשר בוותיקן ברומא. כשנגן עוגב שומע אזכור ל"וידור", הוא יודע מיד, שהדובר מתכוון לטוקטה מן הסימפוניה החמישית. וידור היה מרוצה מן המוניטין העולמיים שהקטע היחיד הזה הקנה לו, אבל לא שבע נחת מן המהירות שבה נהגו נגני עוגב אחרים לבצע אותו. וידור עצמו ניגן את הטוקטה במתינות מכוונת להשגת שליטה רבה יותר בביטוי.
וידור הקליט את הקטע, יחד עם "הסימפוניה הגותית" שלו, בסן סולפיס בשנתו השמונים ושמונה.
כמה מן הסטודנטים של וידור בפריז היו למלחינים מפורסמים בזכות עצמם. הידועים ביניהם הם דריוס מיו (שהשפיע מאוד בהמשך דרכו על פסנתרן הג'אז דייב ברובק, מרסל דיפרה, אלברט שווייצר ואדגר וארז. וידור עצמו כתב מוזיקה לכלים ולהרכבים שונים (כמה משיריו לקול ופסנתר ראויים לציון מיוחד) וחיבר ארבע אופרות ובלט אחד, אבל רק יצירות העוגב שלו עודן מנוגנות כיום בקביעות. וידור לא גילה עניין בפריצת דרכים חדשות באמצעות מתיחת הטונאליות עד קצה גבולה, כרבים מעמיתיו. עם זאת, המוזיקה שלו איננה חסרת מקוריות או משמימה. רובה אפקטיבי ביותר לעוגב באופן ההולם ביותר את דרך הביטוי של הכלי, אבל אין בה כמעט הפתעות מרעישות.
במהלך הקריירה שלו חזר וידור וערך שוב ושוב את המוזיקה המוקדמת שלו, אפילו לאחר הוצאתה לאור. הביוגרף שלו, ג'ון ניר, מדווח "בסופו של דבר נתגלה, כי בתקופה של כשישים שנה יצאו לאור כמה מן הסימפוניות שלו בלא פחות משמונה מהדורות שונות."
יצירותיו
יצירותיו של וידור לעוגב כוללות: עשר סימפוניות, "סוויטה לטינית", "שלושה קטעים חדשים" ושישה עיבודים ליצירות של באך תחת הכותרת "זיכרון לבאך" (1925). הסימפוניות שלו הן תרומתו המשמעותית ביותר לרפרטואר העוגב. לכאורה, מעשה חריג הוא לייחס את המונח "סימפוניה" ליצירה, שנכתבה לכלי אחד ואולם וידור היה חלוץ החייאת המוזיקה הצרפתית לעוגב, ששקעה לנקודת שפל במאה ה-18. כוח מניע עיקרי בתחייה זו היה אריסטיד קאבאיה-קול, שהציג עוגב חדש, "סימפוני" בסגנונו. עוגב תקופת הבארוק והתקופה הקלאסית נועד להפיק צליל בהיר ויבש, המתאים לביצוע כתיבה קונטרפונקטית. העוגבים של קאבאיה-קול ניחנו בצליל חמים בהרבה, אידיאלי לנגינת סגנון הכתיבה ההומופוני, ששלט עכשיו בכיפה, והיו מצוידים במגוון עצום של שסתומים, שהרחיבו את גוון הצליל של הכלי. סגנון חדש זה, של עוגב בעל קשת קולות תזמורתית בפירוש, עודד מלחינים לכתוב מוזיקה בהיקף סימפוני אמיתי. מגמה זו לא הייתה מוגבלת לצרפת ומצאה ביטוי גם בגרמניה, בעוגבים שבנה אברהרדט פרידריך ואלקר וביצירותיהם של פרנץ ליסט, יוליוס רויבקה ומקס רגר.
את הסימפוניות של וידור אפשר לחלק לשלוש קבוצות. ארבע הראשונות מרכיבות את אופוס 13 (1872) ונכון יותר להגדירן "סוויטות" (וידור עצמו קרא להן "קבצים"). הן מייצגות את סגנונו המוקדם של וידור. בהמשך הכניס בהן שינויים, מהם מקיפים למדי. הסימפוניות המוקדמות מציגות גיוון רב בכתיבה, אבל אין הן משתוות, לא כפרקים נבדלים ולא כסימפוניות בשלמותן, ליצירותיו המאוחרות.
קבוצת הסימפוניות השנייה, מס' 5 עד 8, הן חלק מאופוס 42 (1878-1887). בסימפוניה החמישית חמישה פרקים והיא מסתיימת בטוקטה המפורסמת. פרק הפתיחה של הסימפוניה השישית גם הוא מפורסם מאוד. הסימפוניות השביעית והשמינית, אם כי אינן מוכרות כל כך, מכילות כמה רגעים מרשימים ומרגשים, ארוכות הרבה יותר משאר הסימפוניות של וידור ומכילות את מלוא טווח המצלולים, שהעוגב של קאבאיה-קול בסן סולפיס מסוגל להם.
את הסימפוניה התשיעית, "הגותית" (אופוס 70 משנת 1895) והעשירית, "הרומאית" (אופוס 73 משנת 1900), מאפיינת התבוננות פנימית, הרבה מעבר לקודמותיהן. שתיהן משתמשות בחומר תימאטי מן הקנטוס פלאנוס. סימפוניות אלה אמורות לייצג את פסגת התפתחותו של וידור כמלחין, אך הן אינן מפורסמות כמו החמישית והשישית. את הסימפוניה הגותית הקדיש וידור לעוגב שבכנסיית סנט אואן הגותית ברואן.
שארל-מארי וידור כתב בשנת 1907 דברי פתיחה לספרו של תלמידו, אלברט שווייצר, "באך - חיים של מוזיקה". בפתיחה זו הוא מספר, כיצד פתר לו שווייצר האלזסי בשנת 1899 סוגיות שונות, שהטרידו אותו במוזיקה של באך, כשהביא לפניו את הטקסטים המתאימים בצרפתית. הוא מוסיף ומתאר את הקשר, שעליו עמד בשנים הבאות, בין המוזיקה של באך לתרבות הצרפתית ואת מקומו ומעמדו של באך הגרמני בעיני הצרפתים. (אלברט שווייצר, "באך, חיים של מוזיקה", עמ' 17)
רשימת יצירות
תאריכים משוערים של חיבור/הוצאה לאור מובאים בסוגריים, יחד עם שם המו"ל המקורי, אם ידוע.
אליפות ישראל באתלטיקה 2018
אליפות ישראל באתלטיקה ה-82 נערכה בין התאריכים 4 - 5 ביולי 2018 באצטדיון הדר יוסף.
אורחת האליפות הייתה אליסון פליקס שהשתתפה בריצת שליחות 4x100 מטר.
פוטנטיות
בפרמקולוגיה, פוטנטיות (באנגלית: Potency) היא מדד של כמות התרופה הנדרשת כדי לייצר אפקט של עוצמה נתונה. לדוגמה, תרופה בעלת פוטנטיות גבוהה (למשל, פנטניל, אלפראזולאם, הלופרידול) מעוררת תגובה נתונה בריכוזים נמוכים, בעוד שתרופה בעלת פוטנטיות נמוכה (למשל: קודאין, דיאזפאם, כלורפרומאזין) תעורר תגובה זהה רק במתן ריכוז גבוה יותר.
הפוטנטיות היא פועל יוצא של הזיקה והיעילות של התרופה. הזיקה היא יכולת התרופה להיקשר לרצפטור. היעילות היא רמת התגובה שנגרמת מקישור התרופה לרצפטור. התגובה שווה לאפקט, ותלויה הן בתרופה הנקשרת והן ברצפטור הנקשר, שמייצרים יחד את התגובה לתרופה. האגוניסט, הליגנד, התרופה או ההורמון נקשרים לרצפטור וגורמים לתרופה.
ניתן לסווג תרופות על פי הפוטנטיות שלהן, על ידי שימוש בסיווגים שונים. השיטה הנפוצה ביותר היא שיטת ארבע הקטגוריות של SafeBridge. עם זאת, יש שיטות סיווג רבות אחרות, בהן Merck system, Roche system, ו-Affygility system.
פוליקרבונט
פוליקרבונט הוא שם כללי למשפחת פולימרים סינתטיים תרמופלסטיים. פוליקרבונט בעל עמידות מעולה לנגיפה, עמידות טובה בחומרים חריפים וחום רב יחסית יחד עם תכונות שקיפות מצוינות, לעיתים טובות יותר משל זכוכית, למשל בסוג הפוליקרבונט הקרוי CR-39 ומשמש לאופטיקה. בשל כך השימוש בו נפוץ הן ליישומים ביתיים והן למוצרים הדורשים עמידויות מיוחדות.
הרכב כימי
פוליקרבונט הוא פלסטיק שבו המונומרים קשורים זה לזה בקשרי קרבונט (-O-(C=O)-O-). ישנם 2 סוגי פוליקרבונט עיקריים : אליפטי וארומטי. פוליקרבונט המבוסס על ביספנול A (פנול מבוסס בנזן) עמיד ביותר לנגיפה עד כי ניתן לייצר ממנו חלונות חסיני ירי. עם זאת, עמידותו בשריטות נמוכה ולכן יש לצפות עדשות משקפיים, למשל, העשויות מפוליקרבונט, בציפוי קשה נגד שריטות. תכונותיו האופטיות של הפוליקרבונט דומות לאלו של פולימתיל מתאקרילט (PMMA, אקריל או בשמו המסחרי "פרספקס") אך הפוליקרבונט אינו שביר ויקר יותר לייצור.
יישומים
ביישומים החשופים למזג האוויר וקרינה אולטרה סגולה, מצופה הפוליקרבונט בדרך כלל בשכבה חיצונית של פולימר אחר חסין יותר לשריטות ומתוסף בתוספי הגנה כנגד קרינת השמש.
שמות מסחריים נפוצים של פוליקרבונט הם Lexan של ג'נרל אלקטריק, Makrolon של באייר, פלסן של פלרם ואחרים.
סיאט פורה
סיאט פורה
דגם ה-"סיאט פורה" התבסס על דגם פיאט 127 אשר יוצר על ידי קונצרן פיאט ה-איטלקי.
יוצרו 211,969 יחידות.
תצורות דגם "סיאט פורה" : 3 דלתות, 5 דלתות.
תאוצת דגם "סיאט פורה" 903 סמ"ק, בין 0-100 קמ"ש היא 19.6 שניות.
דייוויד רייס אטצ'יסון
דייוויד רייס אטצ'יסון (באנגלית: David Rice Atchison; 11 באוגוסט 1807 – 26 בינואר 1886) היה עורך דין וסנאטור אמריקאי ממדינת מיזורי. הוא שימש כנשיא הזמני של הסנאט במשך שש שנים.
אטצ'יסון נכנס לסנאט באוקטובר 1843, ונבחר לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט לאחר שנתיים, כאשר המפלגה הדמוקרטית זכתה ברוב בסנאט. הוא שימש בתפקיד זה עד סוף שנת 1849, ואחר כך שוב במשך שנתיים בין השנים 1852 ו-1854. אטצ'יסון סיים את שירותו בסנאט בשנת 1855. במלחמת האזרחים האמריקנית הוא שימש כגנרל במשמר הלאומי של מדינת מיזורי (Missouri State Guard) שתמכה בקונפדרציית המדינות של אמריקה אף שלא הייתה חברה בקונפדרציה.
בתקופתו של אטצ'יסון, בהיעדר נשיא וסגן נשיא מכהנים, היה הנשיא הזמני של הסנאט מתמנה לתפקיד נשיא ארצות הברית. לאחר הבחירות של שנת 1848 הנשיא הנבחר זאכרי טיילור, וסגנו מילרד פילמור סירבו להישבע לתפקיד ביום המיועד לכך, 4 במרץ 1849, משום שהיה זה יום ראשון. מכיוון שנשבעו רק למחרת, יש הטוענים כי דייוויד רייס אטצ'יסון בהיותו הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית שימש כנשיא ארצות הברית ליום אחד. מאידך, מרבית המומחים טוענים כי על סמך חוקת ארצות הברית תקופת כהונתו של טיילור החלה בארבעה בחודש אף שלא הושבע כנהוג.
אורנה אנג'ל
אורנה אנג'ל (נולדה ב-29 ביולי 1962) היא אדריכלית, פעילה פוליטית ופעילה סביבתית ישראלית. יו"ר התאחדות האדריכלים ובוני ערים בישראל החל מספטמבר 2022. שימשה כיועצת של ראש הממשלה אהוד ברק. מחזיקה בשיא הכהונה הקצרה בתולדות הכנסת כשבשנת 2006 כיהנה, במשך שבעה ימים בלבד, כחברת כנסת מטעם מפלגת העבודה. בנוסף שימשה מנכ"לית אוצר מפעלי ים, החברה המנהלת את מתחם נמל תל אביב.
ביוגרפיה
אנג'ל נולדה בירושלים, בתם של דוד ורוזה גרינשטיין. את שירותה הצבאי עשתה כשרטטת בסיירת מטכ"ל, ולאחר מכן סיימה לימודי תואר ראשון בעיצוב סביבתי בבצלאל ולימודי תואר שני באדריכלות בטכניון. שימשה כסגנית מתכנן מחוז ירושלים במשרד הפנים ועמדה בראש משרד פרטי עד כניסתה לפוליטיקה.
בשנת 1999 הוזמנה על ידי אהוד ברק לעמוד בראש עמותת "ברק לראשות הממשלה". לאחר בחירתו מונתה ליועצת בכירה במשרד ראש הממשלה. במסגרת התפקיד הייתה אחראית בפועל על הרשות למלחמה בסמים, הרשות למעמד האשה והלשכות האזוריות של משרד ראש הממשלה. היא התפטרה מלשכת ראש הממשלה לקראת הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בשנת 2001.
היא התמודדה ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-16 ומוקמה במקום ה-29. לאחר התפטרותה של ח"כ סופה לנדבר, אנג'ל נכנסה במקומה לכנסת ב-8 בפברואר 2006. כעבור שבעה ימים בחרה להתפטר בשל ניגוד עניינים בהיותה מנכ"ל חברה ממשלתית. אנג'ל היא הח"כ שכיהן בכנסת בתקופה הקצרה ביותר, למשך שבעה ימים (לתקופה קצרה, שברה רות וסרמן-לנדה את שיאה, בשלהי הכנסת ה-23, אך בהמשך חזרה לנדה לכנסת ועל כן אנג'ל "שומרת" על השיא). בבחירות לכנסת ה-17 מוקמה במקום בלתי ריאלי ברשימת העבודה.
בתקופה בה קודמה בניית מתחם הולילנד שימשה אנג'ל כסגנית מתכנן מחוז ירושלים, ולאחר מכן העידה במשפט מטעם מדינת ישראל. בשנים 2001–2007 שימשה אנג'ל מנכ"לית החברה הממשלתית-עירונית "אוצר מפעלי ים", המנהלת את נמל תל אביב. בתפקידה זה יזמה את שיפוץ ההאנגרים על הרציף ואת ריצוף שטח הנמל בדֶק. ב-15 בספטמבר 2007 מונתה לסמנכ"לית תכנון וקיימות בחברת "שיכון ובינוי", שבשליטת שרי אריסון. ובשנת 2011 נאלצה לעזוב את תפקידה ומונתה לדירקטורית בתעשייה האווירית. כמו כן משמשת כדירקטורית בחברת שפע ימים. בשנת 2014 הייתה בין מקימי מפלגת "כולנו", בראשות משה כחלון, ובשנת 2018 בין מקימי מפלגת "אחי ישראלי", בראשה עמדה עדינה בר-שלום. לאחר כמה חודשים עזבה אנג׳ל את המפלגה. בשנת 2015 השתתפה כחברת פאנל בתוכנית האקטואליה "הפטריוטים" בערוץ 20. נכון ל-2018 משמשת גם כיו"ר ועדת ביקורת של המוסד לביטוח לאומי במסגרת מועצת הביטוח הלאומי ה-15. ייעצה למועצה אזורית עמק חפר, להתנחלות קרני שומרון ולעיר חיפה. כתבות על התנהלותו העסקית והפיננסית הבעייתית של בעלה לשעבר שרון בר קושרות לכאורה את אורנה אנג׳ל וקשריה הפוליטיים והחברתיים לעסקיו של בר כמי ששימשה עבורו מקדמת מוניטין.
חיים אישיים
אורנה הכירה את בעלה הראשון ירון אנג'ל, מנכ"ל מאפיות אנג'ל, במהלך שירותם הצבאי, ולזוג שלושה ילדים. לאנג'ל שני ילדים נוספים מנישואיה השניים לשרון בר, אותו הכירה בשנת 2005 בעת שניהלה את מתחם הנמל והתגרשה ממנו בשנת 2019. אנג'ל חלתה בסרטן השד והבריאה. בעבר התגוררה בשכונת אבו תור בירושלים וכיום מתגוררת בכרם בן שמן.
ריקוד דגלים
המצעד מזוהה כמעט באופן בלעדי עם הציונות הדתית.
ריקוד דגלים בירושלים
ראשית המצעד במנהגם של הרב צבי יהודה קוק ותלמידי ישיבת מרכז הרב, לצעוד לכותל דרך רחוב יפו בשירה ובריקודים, בשעות הלילה לאחר סיום עצרת החג בהיכל הישיבה. מנהג זה החל בשנת תשכ"ח (1968). בשנת תשל"ד (1974) יזם יהודה חזני, תלמיד הישיבה, הבאת תזמורת וצירופם של בני ישיבות תיכוניות לאירוע. עם השנים עבר האירוע לשעות היום, כדי לאפשר לאנשים נוספים ליטול חלק בצעדה. כיום מארגנת את הצעדה עמותת "עם כלביא" ובראש התהלוכה עמד הרב חיים דרוקמן. האירוע ממומן על ידי העמותה, עיריית ירושלים, משרד החינוך והחברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.
במהלך האירוע הצועדים נושאים דגלי ישראל, מלווים בתזמורות ניידות על גבי משאיות שמנגנות מוזיקה חסידית. במספר נקודות בדרך מוקמות במות עליהן מופיעים אמנים שונים. ברוב השנים החל המצעד מאזור מרכז העיר ירושלים, מגן העצמאות או מגן סאקר, עלה מזרחה לכיוון רחוב יפו, דרך כיכר ספרא, ועד לכיכר צה"ל. בשלב זה מתפצלים הצועדים ונכנסים לעיר העתיקה דרך שעריה, עד שלבסוף מגיעים כולם לכותל המערבי, שם מתקיימת הרקדה המונית בשיתוף זמרים ואישי ציבור.
בשנים האחרונות ישנה הפרדה מגדרית, והגברים והנשים הולכים במקביל בשני מסלולים שונים. בעבר נהגו הצועדים להיכנס לעיר העתיקה גם דרך שער האריות, כדי לשחזר את המסלול שעברו הצנחנים בשחרור ירושלים, אך בין השנים אסרה המשטרה 2010–2016 להיכנס בשער זה. בשנת 2011 הסיטה המשטרה את מסלול הצעדה מזרחה, והוא עבר משייח' ג'ראח לאורך שדרות בר-לב, וכמו בעבר נכנסו לעיר העתיקה דרך כמה משעריה. בשנת 2010 השתתפו במצעד מעל 100 אלף איש. בשנת 2017, לכבוד 50 שנה לאיחוד ירושלים, האירוע הקיף את העיר העתיקה גם ממזרח, ונכנסו אליה גם דרך שער האשפות.
בערים נוספות
החל מהעשור הראשון של המאה ה-21 נערכים מצעדים דומים בערים נוספות בישראל מתוך מטרה להביא את שמחת יום ירושלים גם לשאר הארץ. במצעדים אלו משתתפים חניכי תנועות נוער דתיות לאומיות, ארגונים דתיים מקומיים, אנשי הגרעינים התורניים תושבי הערים וגורמים נוספים.
אבולוציה של הסוס
האבולוציה של הסוס – יונק ממשפחת הסוסיים – לפי לוח הזמנים הגאולוגי, היא ההתפתחות מהאאוהיפוס, שוכן-יערות בגודל של כלב, עד לסוס הבית שנמשכה מעל ל-50 מיליון שנה. פלאוזואולוגים הצליחו להרכיב פילוגנטיקה (מתאר בתחום הביולוגיה) שלמה על התפתחות שושלת היוחסין של סוס הבית יותר מכל חיה אחרת. רוב האבולוציה התרחשה בצפון-אמריקה, שם סוסים נוצרו במקור אך נכחדו בסוף התקופת הקרח האחרונה, לפני בערך 10,000 שנים.
הסוס שייך לסדרה של מפריטי פרסה, שכל המינים בה חולקים רגלי פרסה עם מספר אי-זוגי של בהונות, כמו כן גם שפה עליונה ניידת ומבנה שיניים דומה. לפי כך, הסוס חולק אב קדמון משותף עם טפירים וקרנפים. מפריטי הפרסה צצו בשלהי תקופת הפלאוקן, פחות מ-10 מיליון שנה לאחר אירוע הכחדת קרטיקון-פלאוגן. נראה כי במקור קבוצה זו של בעלי חיים הייתה בנויה במיוחד לחיים ביערות גשם טרופיים, אך לעומת הטפירים ובמובן מסוים גם הקרנפים, שנשארו בנויים לחיים בג'ונגל, סוסי הבית הסתגלו לחיים בערבות, עם אדמה יבשה יותר ותנאים אקלימיים קשים יותר. זנים אחרים של הסוס הסתגלו למגוון של תנאי ביניים.
האבות הקדמונים של הסוס הלכו על מספר בהונות, בהתאמה לחיים בהליכה על האדמות הפרימיטיביות, הרכות והלחות שביערות. כאשר זני דגניים התחילו להופיע ולפרוח, תזונתם של הסוסיים התפתחה מאכילת עלים לאכילת עשבים, מה שהוביל לשיניים גדולות ועמידות יותר. באותו זמן, כשמפריטי הפרסה החלו להופיע, אבותיו הקדמונים של הסוס נאלצו לפתח מהירויות גבוהות יותר כדי להימלט מפני טורפים. יכולת זו התאפשרה באמצעות התארכות הגפיים והתרוממותן של חלק מהבהונות מהאדמה, בצורה כזו שמשקל הגוף התמקם בהדרגה על הבוהן השלישי, הגדולה ביותר.
היסטוריית המחקר
סוסי בר, חמורי בר ופראים היו ידועים עוד מהתקופה הפרה-היסטורית ממרכז אסיה עד לאירופה. כשחוקרים אירופאים הגיעו לאמריקה, הם לא מצאו אף מין מהסוג סוס בעולם החדש. בתחילת 1493, כשההתיישבות הספרדית של אמריקה ייבאה סוסים מבויתים מאירופה, חלקם התפראו וידועים בשם המוסטנגים. בשנות ה-60 של המאה ה-18, הציע חוקר הטבע בופון שהייתה זו אינדיקציה לנחיתות בממלכת החי בעולם החדש, אך לאחר מכן שקל זאת מחדש. בשנת 1807 המשלחת של ויליאם קלארק שחקרה את האתר ההיסטורי "ביג בון ליק" מצאה "עצמות רגל וכף רגל של סוסים", אשר התווספו למאובנים אחרים שנשלחו לתומאס ג'פרסון ונותחו בידי חוקר האנטומיה קספר ויסטַר, אך איש מהם לא הגיב על החשיבות שבתגלית זו.