cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הינשוף (קומיקס)
במקור, הכותב בוב לייטון תכנן כי הינשוף יהיה האדון המסתורי של קבוצת ברית הרשע בחוברות אקס פקטור. כאשר הוא הוחלף, האדון המסתורי התגלה כאפוקליפס. הינשוף הופיע פרק אחד בלבד בספיידרמן: סדרת האנימציה בהופעת קמע, אך בהופעה מלאה במשחק הווידאו המבוסס על הסדרה. את דמותו בסדרת הנטפליקס הלייב אקשן "דרדוויל" גילם השחקן בוב גנטון.
דובוז
דובוז (בהונגרית: Doboz) היא עיר בנפת בקשצ'בה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בדובוז מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 4,691 תושבים ובשנת 2021 רק 4,000 תושבים.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-16.
יהודי דובוז
יהודים חיו בדובוז במאה ה-18 ובמאה ה-19. משנת 1885 הייתה הקהילה כפופה לקהילת גיולה בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
בכפר קיים בית קברות יהודי ואנדרטה לזכר נספי השואה עם שמות משפחות קורבנות הכפר.
בית הספר הפיקוד הגבוה לצנחנים של ריאזאן
בית הספר הפיקוד הגבוה לצנחנים של ריאזאן (ברוסית: Ряза́нское гвардейское вы́сшее возду́шно-деса́нтное кома́ндное учи́лище) הוא מכון הכשרה צבאי של משרד ההגנה הרוסי. הוא הוקם לראשונה כקורס חי"ר בריאזאן ב-13 בנובמבר 1918 ולכן היא אחת האקדמיות הצבאיות הוותיקות ביותר ברוסיה של ימינו והאקדמיה לצנחנים הוותיקה בעולם. זוהי האקדמיה הצבאית הרשמית ומרכז ההכשרה המתקדם של חיל הצנחנים הרוסי.
היסטוריה
ב-13 בנובמבר 1918 הקים הצבא האדום את קורסי החי"ר בריאזאן. ב־29 ביוני 1920 שונה שם הקורסים לקורסי חיל הרגלים הסובייטיים ה-30. שם הקורסים שונה לבית הספר ה-15 לחיל הרגלים של ריאזן ב-31 בדצמבר. בית הספר לחי"ר בטמבוב שולב עם בית הספר בריאזאן ב-1 באוקטובר 1924
כתוצאה ממלחמת העולם השנייה, בית הספר לחי"ר בריאזאן הועבר לאיוואנובו ב-25 באוקטובר 1941. הוא חזר לריאזאן ב-15 בפברואר 1942. בית הספר לחי"ר בריאזאן החל את הכשרתם של 500 מפקדי מחלקה לצבא ברלינג ב-1 באוגוסט 1943. ב-20 בספטמבר הוקם בית ספר לקציני צבא ברלינג. לבית הספר לחי"ר בריאזאן הוענק ב-12 בנובמבר אותה שנה עיטור הדגל האדום. ב-1 ביולי 1944 הציג בית הספר קורסי הכשרה דו שנתיים.
בית הספר לחי"ר בריאזאן הציג מחדש קורסים להכשרה בת שלוש שנים ב-15 בספטמבר 1946 ובית הספר הפך לבית הספר לפיקוד צבאי עליון של ריאזאן ב-17 באוגוסט 1958. בית הספר לצנחיה, ששכן בעבר באלמטי, התמזג עם בית הספר בריאזאן ב-4 במרץ 1959. כאשר רוב הבוגרים הוצבו לשירות בחיל הצנחנים ושמו שונה לבית הספר לצנחנים העליון ב-23 במרץ 1964.
עם התמיכה המוגברת של הסובייטים בצפון וייטנאם, הוקמה ב-1 בפברואר 1965 מחלקה מיוחדת להכשרת קציני ותפקידי המשנה של צבא העם הווייטנאמי. לבית הספר הוענק עיטור הדגל האדום בפעם השנייה ב-22 בפברואר 1968. בשנת 1969 הוקמה בבית הספר הגדוד התשיעי למטרות מיוחדות. ב-20 במרץ החלה העבודה על הקמת מוזיאון חיל הצנחנים שהושלם ב-28 ביולי 1972.
ב-19 ביוני 2006 הוענק לבית הספר דגל היחידה מטעם משרד ההגנה הרוסי. בשנת 2008 החלה הכשרה נשים לחיל הצנחנים. המכון הצבאי לרכב ובית הספר לקציני חיל הקשר נוסדו ב-17 בדצמבר 2009, כשלוחות של בית הספר ומאז זהו מרכז ההכשרה המרכזי של חיל הצנחנים.
הערות שוליים
54.635°N, 39.736°W
רולף ווטמן
גנרל רולף ווטמן (בגרמנית: Rolf Wuthmann; 26 באוגוסט 1893 – 20 באוקטובר 1977) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
ווטמן נולד ב-26 באוגוסט 1893 בקאסל, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1912 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-40 (אלטמרק), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף ווטמן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בינואר 1937 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לקצין מטה במחלקה החמישית של ה-OKH. ב-24 בנובמבר 1938 מונה לקצין אג"ם של קבוצת הארמייה השישית בהנובר, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת אוברסט. בעת הגיוס למלחמת העולם השנייה בקיץ 1939, הפכה קבוצת הארמייה השישית לארמייה הרביעית.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת היה ווטמן קצין אג"ם של הארמייה הרביעית, וב-15 בנובמבר 1940 מונה לראש מטה הארמייה ה-16, עמה לחם במהלך מבצע ברברוסה. ב-26 בינואר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 בפברואר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 באפריל 1942 הוא מונה לראש מטה הארמייה ה-15, וב-2 במאי 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-295 בדרום רוסיה ולחם עמה במהלך מבצע מקרה כחול. ב-1 במרץ 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-2 באפריל 1943 הוא מונה לראש מערך התחבורה ב-OKH. ב-20 ביוני 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-112 באזור הרי האורל. ב-5 בדצמבר 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-9 במרכז רוסיה, וב-1 בפברואר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. במהלך מבצע בגרטיון ביוני 1944 ספג הקורפוס שלו אבדות כבדות, אך הוא הצליח לחלץ את כוחותיו, ועל כך הוענק לו ב-22 באוגוסט 1944 עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-20 באפריל 1945 הוא קיבל פקודה להגן על האי בורנהולם, וב-9 במאי 1945, לאחר הכניעה הגרמנית, הוא מסר את האי בורנהולם לידי הצבא האדום ונלקח לשבי הרוסי.
לאחר המלחמה
ווטמן שוחרר מהשבי בסתיו 1955. לאחר שחרורו התגורר בעיר מינדן, עד למותו ב-20 באוקטובר 1977, והוא בן 84 שנים.
קונסטנטין פאוקטיסטוב
קורות חיים
קונסטנטין פאוקטיסטוב נולד בוורונז'. בשנת 1942 הוא התנדב לצבא האדום. במהלך ביצוע משימה מעבר לקווי החזית נתפש ונורה בראשו על ידי קצין גרמני, אך שרד. לאחר החלמה פאוקטיסטוב שוחרר מהצבא והשלים לימודי בית הספר. בשנת 1949 התחיל ללמוד הנדסה באוניברסיטה טכנית במוסקבה.
עם סיום האוניברסיטה החל לעבוד במשרד תכנון תחת מיכאיל טיכונראבוב. בשנת 1955 השלים עבודת הדוקטורט. בשנת 1957 הם עברו למשרד תכנון שבראשה עמד סרגיי קורוליוב. פאוקטיסטוב תכנן שלמערכות חלל סובייטיות והתמחה במערכות נחיתה. בשנת 1964 ניקיטה חרושצ'וב דרש מצוות הטכני להכין חללית לטיסה בו ישתתף צוות קוסמונאוטים וזאת תוך זמן קצר. פאוקטיסטוב התנדב להשתתף במשימה זו. סרגיי קורוליוב תמך ברעיון וחשב שזה חשוב שאחד ממתכנני המערכות יהיה גם קוסמונאוט, בתמיכתו הוגמשו הדרישות הבריאותיות מה שאיפשר לכלול את פאוקטיסטוב ביחידת הכנה לטיסות חלל. הטיסה נערכה ב-12-13 באוקטובר בחללית ווסחוד 1 שלמעשה הייתה חללית ווסטוק משופרת להתאמה לצוות אנשים. בנוסף לפאוקטיסטוב כלל הצוות גם את ולדימיר קומרוב ובוריס יגורוב. לראשונה קוסמונאוטים טסו ללא חליפות חלל מיוחדות.
בהמשך פאוקטיסטוב עבר הכנות לטיסות נוספות אך לאור מצב בריאותו בדבר לא יצאה לפועל. בשנת 1987 עזב את יחידת הקוסמונאוטים. בשנת 1990 פאוקטיסטוב עזב תאגיד הטילים והחלל אנרגיה בו עבד. פאוקטיסטוב היה שותף בכיר בתכנון כל החלליות המאוישות הסובייטיות.
החל משנת 1990 עד לשנת 2005 לימד פאוקטיסטוב באוניברסיטה טכנית במוסקבה ופעל בה.
פאוקטיסטוב פרסם כ-150 ספרים בנושא תכנון חלליות והוא בעל כ-20 המצאות בתחום החלל.
נקודת יירצ'ק
נקודת יירצ'ק (באנגלית: Jireček Point; בבולגרית: нос Иречек) היא לשון יבשה בחוף הצפון מערבי של האי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, בטריטורייה הבריטית האנטארקטית, שבאנטארקטיקה.
הנקודה מהווה את הקצה הדרומי של הכניסה למפרצון קבט, ואת קצה הצפון-מזרחי של הכניסה למפרצון בורצ'אר.
הנקודה ממוקמת 1.1 קילומטרים דרומית - דרום - מזרחית מנקודת מרקלי; ו-2.35 קילומטרים צפונית - צפון-מזרחית מנקודת וילאגרה.
גילוי ומיפוי הנקודה
הנקודה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים בשנת 2009, ובשנת 2010.
מקור השם
הנקודה נקראת על שני כפרים - הכפר יירצ'ק שבצפון-מזרח בולגריה, וכן על שם הכפר יירצ'רובו שבדרום-מזרח בולגריה, שני הכפרים נקראים על שם ההיסטוריון הצ'כי קונסטנטין יירצ'ק.
מכונת צילום
מכונת צילום היא מכונה שמטרתה לשכפל תוכן דף או תמונה על נייר, בעותק יחיד או במספר רב של עותקים, בצורה יעילה וזולה.
המצאת התהליך
מכונת הצילום הומצאה על ידי עורך הדין צ'סטר פ. קרלסון, רשם פטנטים בניו יורק וממציא חובב, שעבודתו אילצה אותו להעתיק מסמכים ותרשימים בצורה קפדנית ומדוקדקת מספר רב של פעמים. לא רק זה, אלא שקרלסון גם סבל מדלקת מפרקים, שהקשתה עליו עבודה זו אפילו יותר. קרלסון החליט למצוא דרך להקל עליו את העבודה. בתחילה חשב קרלסון שהפתרון מצוי בטכנולוגיה הדומה לפיתוח תמונות, אך הבין שמשם לא תצמח הישועה מכיוון שמדובר בתהליך יקר, מסורבל ואיטי. קרלסון החליט לפנות לשיטה המבוססת על פוטו-מוליכות, כלומר - שינוי התכונות החשמליות של חומרים מסוימים על ידי חשיפה לאור. בשנת 1937 רשם קרלסון פטנט ראשון על תהליך הצילום החשמלי. בשנת 1938 הוא ביצע את הצילום המוצלח הראשון בעזרת לוחית אבץ מצופה גפרית, אותה טען בחשמל סטטי. הוא כתב Astoria 10-22-38 על לוחית מיקרוסקופ עשויה זכוכית, אליה הצמיד את לוחית האבץ. הוא חשף את שתי הלוחיות לאור חזק במשך מספר דקות, ואז הרים את לוחית הזכוכית ופיזר אבקה על לוחית האבץ. קרלסון הצמיד נייר שעווה ללוחית האבץ המצופה באבקה, וחימם אותו. כשהרים אותו ופיזר את האבקה נותרה כתובת הפוכה זהה לזו שהייתה כתובה על לוחית הזכוכית.
קרלסון ניסה לעניין חברות מסחריות בהמצאתו, אך היא לא הייתה מפותחת דייה, והחברות אליהן פנה, ביניהן ג'נרל אלקטריק ו-IBM, לא הסכימו להשקיע במוצר ובפיתוחו. בין השנים 1939 עד 1944 עבר קרלסון כ-20 חברות שאף אחת מהן לא התעניינה בהמצאתו.
בשנת 1944 מצא קרלסון לבסוף גוף שהתעניין בהמצאתו - מכון "בטל ממוריאל" (Battelle Memorial Institute) שבאוהיו הסכים להשקיע בפיתוח ההמצאה 3,000 דולר תמורת 40% מהרווחים העתידיים, עסקה שמאוחר יותר הניבה למכון רווחים של מאות מיליוני דולרים. בשנת 1947 משכה ההמצאה, שכבר הספיקה להשתכלל, את עינו של ג'ון דסאור (John Dessauer), מנהל המחקר של חברת "הלואיד" (חברה קטנה שעסקה בציוד צילום). חברת הלואיד החליטה לקחת את הסיכון, והמשיכה בפיתוח המוצר. שם התהליך שונה מ"צילום חשמלי" לזירוגרפיה (אנגלית - Xerography), מילה ביוונית שפירושה "כתיבה יבשה". חברת הלואיד קראה למכונות הצילום החדשות "זירוקס" (Xerox).
זירוגרפיה
זירוגרפיה (צילום חשמלי) הוא כינוי לטכנולוגיה המאפשרת העתקה של תוכן מסמכים ותמונות. (הערה: המושג העברי היה אמור להיות "קסירוגרפיה", על פי כללי התעתיק מיוונית, אבל השתרש הכתיב "זירו-" על פי השם המסחרי "זירוקס").
העקרונות על בסיסם עובד התהליך
מאחורי התהליך עומדים שני חוקים בסיסיים:
הכניסה לשוק והפריצה המסחרית
מכונות הצילום המסחריות הראשונות יצאו לשוק בשנת 1949. בתחילה היו המכירות גרועות, בגלל סרבול ויוקר המכונות, אך המכונות הלכו והשתכללו עד שבשנת 1960, עם יציאת דגם חדש (דגם 914) שהיה נוח ומהיר יותר מקודמיו עלו המכירות במהירות עצומה. בשנת 1961, כתוצאה של ההצלחה המסחררת, חברת הלואיד שינתה את שמה ל"זירוקס", מילה שאף הפכה בחלק מהשפות לשם גנרי לצילום מסמכים. עם השנים המשיכו מכונות הצילום להשתכלל ולהפוך נוחות יותר ויעילות יותר. פיתוח ראוי לציון הוא הטונר - אבקה המשמשת כ"דיו" של מכונת הצילום.
הצילום בימינו
כיום, עם התפתחות הגישה של "משרד ללא נייר", יורדת קרנן של מכונות הצילום, אך הן עדיין נמצאות בשימוש נרחב ביותר בתחומים רבים, בעיקר במשרדים ובתחום החינוך. מכונת צילום מודרנית מסוגלת לצלם באופן מהיר וזול, וכמו כן מאפשרת שליטה בגודל ובבהירות התמונה המתקבלת.
בנוסף, הטכנולוגיה הוותיקה של צילום חשמלי הולכת ומוחלפת היום בצילום דיגיטלי - מכונות המשלבות סורק ומדפסת לייזר.
אורבנוס הראשון
אורבנוס הראשון (בלטינית: Urbanus I) היה אפיפיור בין השנים 222–230. הוא עלה לכס בשנת ההתנקשות באלאגבאלוס ושימש בכהונה בזמן שלטון הקיסר אלכסנדר סוורוס, שהגן על מאמינים מדתות שונות, ובכך סייע להתפתחותה של הנצרות בתקופה זו. פרטים רבים על חייו של אורבנוס לוטים בערפל, דבר שהביא למיתוסים ותפיסות מוטעות. למרות המחסור במקורות, הוא האפיפיור הראשון שידועה בוודאות תקופת כהונתו: המקור הראשון "תולדות הכנסייה", ספרו של אוסביוס מקיסריה. המקור השני היא כתובת שנמצאה בקטקומבות של קליקסטוס הקדוש.
רשימת מעשי הגבורה לתאריך 25 במאי של הכנסייה הקתולית מספרת על המרות דת רבות שביצע, כולל זו של ולריאנוס, בעלה של ססיליה הקדושה ושל אחיו טיבורטיוס ונטען כי מת כמרטיר, אך לידיעות אלו, כידיעות אחרות, אין אישור מבוסס במקורות, והטענה הרווחת כיום במחקר היא שאורבנוס מת בנסיבות טבעיות.
הרברט בראון
הרברט צ'ארלס בראון היה כימאי בריטי-אמריקאי יהודי, שזכה בפרס נובל לכימיה ב-1979, יחד עם גאורג ויטיג  על פיתוח השימוש בתרכובות מבוססות בור וזרחן כמגיבים בסינתזה אורגנית.
קורות חיים
בראון נולד בלונדון כהרברט ברוברניק, למשפחת מהגרים יהודים מאוקראינה. היגר עם משפחתו לארצות הברית ביוני 1914. בשנת 1936 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת שיקגו ובשנת 1938 תואר דוקטור. בשנת 1937 נשא לאישה את שרה ביילין. ב-1939 קיבל תואר פרופסור באוניברסיטת ווין. ב-1947 החל לחקור כימיה אי-אורגנית באוניברסיטת פרדו. בין היתר חקר אננטיומרים.
קנגס דה אוניס
קנגס דה אוניס (בספרדית: Cangas de Onís; באסטורית: Cangues d'Onís) היא עיירה ורשות מקומית בקהילה האוטונומית אסטוריאס שבספרד. היא שוכנת 178 ק"מ מערבית לבילבאו ו-282 ק"מ צפונית מזרחית לסנטיאגו דה קומפוסטלה.
היסטוריה
קנגס דה אוניס הייתה בירת ממלכת אסטוריאס מהקמתה ב-722 ועד 774. בשנת 737 נבנתה שם כנסיית סנטה קרוס דה קנגס דה אוניס (Santa Cruz de Cangas de Onís) שהייתה הכנסייה הראשונה שנבנתה בספרד "המשוחררת".
קתרינה דה ריצ'י
קתרינה דה ריצ'י (באיטלקית: Caterina de' Ricci); 23 באפריל 1522, פירנצה, איטליה - 2 בפברואר 1590, פראטו איטליה). נזירה דומיניקנית טרציארית, קדושה של הכנסייה הקתולית.
קורות חיים
אלסנדרה לוקרציה רומולה דה ריצ'י, לימים הקדושה קתרינה דה ריצ'י, נולדה בפירנצה ב-23 באפריל 1522. אביה פייר פרנצ'סקו דה ריצ'י השתייך למשפחות האצולה העירונית, אמה קתרינה בונזה. אלסנדרה התייתמה מאמה בגיל 5. בגיל 6 החלה ללמוד בבית ספר שהשתייך למנזר בנדיקטיני, מנזר שבו דודתה לואיסה דה ריצ'י הייתה אם המנזר. בהמשך הצטרפה למנזר דומיניקני טרציאני בפראטו. ב-1535, בגיל 14 הוענקו לה מדי הנזירה ובאותו מעמד קיבלה את השם קתרינה על שם הקדושה קתרינה מסיינה. בגיל 30 הועלתה למעמד של פריור. במעמד זה הייתה יועצת של נסיכים, בישופים וקרדינלים. ביניהם שלושה קרדינלים שבהמשך נבחרו לאפיפיורים: מרקלוס השני, קלמנס השמיני ולאו האחד עשר.
חזיונות ומעשי ניסים
דה ריצ'י הייתה חווה אקסטזות, שגרמו לה להראות רדומה, או להפיל חפצים מידיה. לקח זמן עד שהתברר לשאר הנזירות כי מדובר בהתנסות דתית ולא במחלה. נטען כי במהלך מדיטציות היא החלה לדמם באופן ספונטני כאילו הצליפו בה כמו בפסיון של ישו. כמו כן נטען כי לפעמים בזמן תפילה הופיע עליה חותם פצעי ישו ועל אצבעה הופיעה טבעת אלמוגים המסמלת את נישואיה לישו.
מותה וקבורתה
דה ריצ'י נפטרה בפראטו ב-2 בפברואר 1590. נקברה שם בבזיליקה הקרויה על שמה Basilica of Santi Vicenzo e Caterina de' Ricci.
הליך הקדשתה
יום חגה הוא ה-4 בפברואר.
ביטוש דוידוב
בִּיטוּש דוידוב (בבולגרית: Битуш Давидов; 1905 – 8 בינואר 1976) היה במאי תיאטרון, שחקן, מחזאי, זמר אופרה ופסנתרן יהודי בולגרי ובהמשך ישראלי.
ביוגרפיה
דוידוב נולד בשנת 1905 בסופיה בירת נסיכות בולגריה במשפחה אמידה. למד בבית הספר לדרמה וקונסרבטוריון בסופיה והיה פסנתרן בתזמורת הנוער. לאחר לימודי התיכון נסע לגרמניה ללמוד הנדסת טקסטיל ושירה. הוא השתלם בבימוי אצל מקס ריינהרדט, ובשנים 1931–1933 שיחק בתיאטרון העירוני בדיסלדורף.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 חזר דוידוב לבולגריה והפך לאחד מזמרי האופרטה המפורסמים ביותר ממוצא יהודי-בולגרי. הוא שיחק בתפקידים ראשיים ונחשב לאחד המתורגמנים הטובים של האופרטה האוסטרו-הונגרית בבולגריה. דוידוב היה מחזאי ובמאי של התיאטרון היהודי הראשון בבולגריה. כן כתב ליברטות שזכו להצלחה.
בשנת 1949 עלה דוידוב לישראל ועסק בבימוי, כתיבה ומשחק בתעשיית התיאטרון בישראל. הוא שיחק וביים בעיקר באופרטות מאת אמריך קלמן, פרנץ להר, ז'אק אופנבך ויוהאן שטראוס. שיחק בתיאטראות "דו-רה-מי" ו"האהל". בשנת 1965 הקים עם האמרגן נתן גלבוע את "תיאטרון מחזמר", שהעלה הפקות משותפות של זמרים ישראלים ואורחים. בראשית שנות ה-70 הוא ביים את המחזמר לילדים שמלת השבת של חנה'לה של תיאטרון מארץ עוץ.
ב-1971 שיחק בסרט התרנגול בבימויו של אורי זוהר ובסרט אריאנה בבימויו של ג'ורג' עובדיה.
דוידוב היה נשוי לגרטה, והשניים היו הורים לבת, טלילה (טילי). דוידוב נפטר בתל אביב ב-1976.
ב-1977 ראה אור קובץ לזכרו שערכה אלמנתו גרטה דוידובה ביחד עם רפאל בן-שושן, אהרון אסא ואלברט בני.
יצירותיו
תמלילים לאופרטות שכתב:
הצגות - משחק:
הצגות - בימוי:
הצגות - כתיבה:
תיאטראות שביים בהם:
פרשת האחים סולדאד
האחים סולדאד היה כינוי לשלושה אסירים אפרו־אמריקאים מכלא סולדאד שבקליפורניה. הפרשה הקשורה אליהם החלה ב־1970, לאחר ששלושתם הואשמו ברצח סוהר בכלא כנקמה על רצח אסירים. הפרשה נמשכה עד 1972, ותוך כדי התקופה נהרג אחד מהשלושה והשניים האחרים זוכו במשפט. הפרשה הביאה לתנועת מחאה ברחבי ארצות הברית, בטענה שהשלטונות התנכלו לשלושת האסירים מאחר שהיו פעילים חברתיים וחברים בתנועת הפנתרים השחורים. מחאה זו הייתה חלק מהתעוררות כללית של אפרו־אמריקאים בארצות הברית, והיא הפנתה את תשומת הלב של הציבור והתקשורת לשיעור הגבוה של האפרו־אמריקאים בבתי הכלא בארצות הברית, לתנאי המאסר הקשים שאיתם התמודדו וליחס הגזעני מצד שלטונות בתי הכלא שממנו סבלו.
רקע
בשנות ה־50 וה־60 התגבר כוחה של התנועה האפרו־אמריקאית לזכויות האזרח, שהוביל מרטין לותר קינג. תנועה זו, שדגלה בפעילות לא אלימה להשגת מטרותיה, הביאה להישגים רבים למען השוויון בין הגזעים ולחקיקת חוקים בנושא, אולם התנגדות חזקה ואלימה של גופים לבנים שמרנים הביאה לתגובות נגד אלימות מצד פעילים אפרו־אמריקאים. פעילים אלו, וביניהם חברי תנועת הפנתרים השחורים, דגלו בשימוש בנשק חם להשגת מטרותיהם.
אחד התחומים שבהם בלט האי־שוויון היה בתי הסוהר, שבקרב האסירים בהם היה שיעורם של האפרו־אמריקאים גבוה. זאת, בשעה שרבים מצוות הסוהרים היה לבן והראה ביטויי גזענות כלפי האסירים. אי־שוויון זה גרם במקרים רבים למהומות ולמרידות שיזמו האסירים כחלק מהקריאה לתיקון המצב.
המאסר בבית הכלא סולדאד
ב־1969 נקלטו שלושה אסירים אפרו־אמריקאים בכלא סולדאד. היו אלו ג'ורג' ג'קסון, חבר הפנתרים השחורים, פליטה דרומגו (Fleeta Drumgo) וג'ון קלוצ'ט (John Clutchette). הכינוי שניתן להם, "האחים סולדאד", הוא משחק מילים, שכן בארצות הברית הביטוי soul brother ("אח נשמה") הוא כינוי לאדם אפרו־אמריקאי. השלושה נכלאו באגף O, שנחשב האגף שבו תנאי המאסר הם הקשים ביותר. בספר שכתב ג'קסון הוא תיאר את חוויית המאסר באגף:
.
המהומה בחצר הכלא
ב־13 בינואר 1970 הוצאו שני אסירים לבנים ו־14 אסירים אפרו־אמריקאים מהאגף השמור של הכלא לחצר הכלא להתרעננות. הגם שהופרדו פרצה בתוך זמן קצר תגרה בין הקבוצות והשומר במגדל, הקצין אופי ג' מילר (Opie G. Miller), שהוכשר גם כצלף, פתח באש על האסירים האפרו־אמריקאים ללא התרעה מוקדמת והרג שלושה מהם (וו. ל. נולן (W. L. Nolen), קליבלנד אדוארדז (Cleveland Edwards) ואלווין מילר (Alvin Miller)).
בעקבות המקרה פתחו 13 אסירים אפרו־אמריקאים בשביתת רעב בדרישה לחקירה אמיתית של המקרה. אך ב־16 בינואר 1970 ניקה חבר מושבעים במחוז מונטריי בקליפורניה את מילר, לאחר שקבע שהירי היה מוצדק, וזאת אף שהאסירים ששהו בחצר הכלא לא זומנו להעיד.
רצח הסוהר ג'ון מילר
30 דקות לאחר שנודע לאסירים על פסיקת חבר המושבעים נמצאה גופתו של הסוהר ג'ון ו' מילז (John V. Mills) בקומת הקרקע, אחרי שהוכה והושלך מהקומה השלישית בקרבת חדרו של ג'ורג' ג'קסון. על גופתו של מילז נמצא פתק שבו נכתב "אחד נפל, עדיין נותרו שניים" (One down, two to go), ולכן יוחס הרצח לנקמה על מותם של שלושת האסירים בינואר אותה שנה. צוות חקירה של בית הכלא בדק את המקרה והגיש את מסקנותיו לבית המשפט של מחוז מונטריי. ב־14 בפברואר 1970 קבע חבר מושבעים נרחב שג'ורג' ג'קסון, פליטה דרומגו וג'ון קלוצ'ט אשמים ברצח מדרגה ראשונה.
המחאה הציבורית
בעקבות פסק הדין פעלה עורכת דינו של ג'קסון, פיי סטנדר, להקמת ועדה ציבורית בשם "הועדה להגנת האחים סולדאד" (SBDC - Soledad Brothers Defense Committee) והחלה מחאה ציבורית בהנהגתה של הפעילה החברתית אנג'לה דייוויס. למחאה הצטרפו ידוענים מהאגף השמאלי של הפוליטיקה האמריקאית, ובהם מרלון ברנדו, ג'יין פונדה, נועם חומסקי, לורנס פרלינגטי, אלן גינסברג, טום היידן, לינוס פאולינג, פיט סיגר, בנג'מין ספוק ואחרים. במחאה תמכו פוליטיקאים דמוקרטים שקראו לחקירה עצמאית של הפרשה. כדי לתמוך במצדדי החקירה הוציאו התומכים לאור את ספרו של ג'קסון "האחים סולדאד: מכתביו של ג'ורג' ג'קסון מהכלא" (Soledad Brother: The Prison Letters of George Jackson).
אירועי בית המשפט בסן רפאל
ב־7 באוגוסט 1970 התכנס בית משפט בסן רפאל שבקליפורניה לדון במשפטו של האסיר ג'יימס מקליין. בתוך כדי המשפט פרץ לאולם המשפט ג'ונתן ג'קסון (אחיו של ג'ורג' ג'קסון) כשהוא חמוש ולקח בני ערובה, שניים מצוות בית המשפט (ובכלל זה השופט) ושלוש נשים מצוות המושבעים. ג'ונתן שחרר את מקליין ודרש את שחרורם של האחים סולדאד (ובהם אחיו).
כשיצאו ג'ונתן ומקליין מבית המשפט פתחה המשטרה באש והרגה את שניהם. שני בני אדם נוספים נהרגו וביניהם בן ערובה. בדיקת האקדח שבו השתמש ג'ונתן הראה שהוא בבעלותה של אנג'לה דייוויס, שהובילה את המחאה בפרשת האחים סולדאד. המשטרה הוציאה צו מעצר כנגד דייוויס, והיא נאלצה לברוח ולרדת למחתרת.
אירועי כלא סן קוונטין
לאחר המאסר בכלא סולדאד הועברו שלשות האחים סולדאד לכלא סן קוונטין. ב־21 באוגוסט 1971, לאחר שהשיג ג'ורג' ג'קסון אקדח, הוא יזם מרד בכלא. ג'קסון הצליח לשחרר אסירים באחת הקומות, ובמהומה שנוצרה נורו למוות שלושה סוהרים וכן שני אסירים. ג'קסון עצמו ניסה לברוח לחצר, אך נורה למוות בידי צלף.
אירועי כלא אטיקה
גם בבית הכלא אטיקה החלה בשנות ה־70 תסיסה של אסירים אפרו־אמריקאים נגד תנאי הכליאה שלהם. ביולי 1971 הגישו האסירים שורה של תביעות להנהלת הכלא, אבל זו רק הביאה להקשחת עמדותיה של ההנהלה ולצמצום זכויותיהם של האסירים. ב־21 באוגוסט הגיעה לכלא השמועה על מותו של ג'ורג' ג'קסון בכלא סן קוונטין, ולמוחרת פתחו 700 אסירים בשביתת רעב לזכרו. בהמשך הידרדר המרי למהומות כלליות, שהביאו למותם של 33 אסירים ועשרה סוהרים.
משפטם של האחים סולדאד
לאורך כל התקופה הסוערת התנהל משפטם של שלושת האחים סולדאד, אגב עיכובים רבים. לאחר מותו של ג'קסון נמשך המשפט של השניים הנותרים, וב־27 במרץ 1972 הם זוכו מאשמת רצח הסוהר – השופט קבע שהמדינה לא הצליחה להוכיח לחלוטין את אשמתם.
הוקרה
ב־1998 הוקמה בארצות הברית הלהקה "האחים סולדאד", שנקראה על שם שלושת האסירים של כלא סולדאד וניגנה בסגנון גראז' רוק. הלהקה התפרקה ב־2006.
אצולת הגלימה
אצולת הגלימה (בצרפתית: Noblesse de robe) הוא מונח המתייחס לקטגוריה של אריסטוקרטים צרפתים, שכונו "אצילי הגלימה" (nobles de robe), בורגנים לשעבר שזכו למעמד אצילים בזכות משרות משפטיות או מנהליות ופיננסיות שהחזיקו, בממלכת צרפת לפני המהפכה. בעלי משרות כאלה קיבלו או ירשו תוארי אצולה, כמו ברון או ויקונט. עד לשנת 1789 מרביתם החזיקו בתארים שקיבלו בירושה. כ-1,100 מהם היו חברים ב-13 פרלמנטים ברחבי צרפת, או ישבו בבתי המשפט לערעורים. אלה מהם שהיו בעלי משרות משפטיות שביניהם היו בוגרי אוניברסיטאות שלבשו את גלימה אופיינית שניתנה לבוגריהן. המילה "robe" (גלימה) העניקה להם את השמות robins, או hommes de robe (אנשי גלימה), או אצילי גלימה. אצילי הגלימה נבדלו מקבוצה אחרת של אצילים אשר כונו "אצילי הסיף" (Noblesse d'epée), שהיו חברי האצולה הישנה שתאריהם קשורים בתפקידים המסורתיים של שמילאו בשירות המלוכה כאבירים שתמורת לשירותיהם קיבלו אחוזות פאודליות. שתי קבוצות אלה זוהו בצרפת ערב המהפכה כהמעמד השני.
הקרדינל רישלייה ביסס את ממשלו על אצולת הגלימה, אף שאחדים מביניהם, כמו ז'אן בטיסט קולבר, שארל קולבר דה קרואסי, ז'אן-בטיסט קולבר דה טורסי, לואי פליפו וז'וזף דה מסטר היו בעלי השפעה עוד קודם לכן.
מקור המונח
עד למאה ה-17 היה נהוג לדבר על "אצולה פוליטית" או "אצולה אזרחית" מושג שהשתמש בו אריסטו כשכוונתו היא כי המדע ושירות הכלל מאצילים את אלו העוסקים בהם. המטבע לשון "אצולת גלימה" הופיע לראשונה בתחילת המאה ה-18 ככל הנראה בכתביו של המשורר אטיין פסקייה. משמעותה חלוקת משימות בין בעלי הגלימות (robins) המופקדים על תפקידים מנהליים או משפטיים, לאצילים שיוקרתם והלגיטימיות שלהם נסמכה על תפקידיהם הצבאיים או הדיפלומטיים. במחצית הראשונה של המאה ה-18 היה מעט שימוש במונח זה, כשבני התקופה היה מדברים יותר על "אנשי גלימה" (gens de robe), בעלי גלימה ארוכה (gens de robe longue) או בלשון המטונימיה - "הגלימה" (la robe). בשלהי המאה ה-18 המונח אצולת הגלימה התחדד ונמצא בניגוד מובהק לאצולת הסיף.
אצולת הגלימה מול אצולת הסיף
הניגוד בין שני המושגים התחיל לבלוט בעיקר ברבע האחרון של המאה ה-17 בימי שלטונו של לואי הארבעה עשר, אולם מקורותיו רחוקים יותר. במאות ה-15–16 היו גבולות האצולה נזילים יחסית ולא מוגדרים היטב מבחינה משפטית. ברמה הראשונה נחשבו כישורי הלחימה (נשיאת סיף, פצעי המלחמה) אבל העלייה למעמד האציל יכלה להתרחש בדרכים חלופיות,  למשל באמצעות התקיימותו של אדם אציל (noble homme לפי ביטויו של אוליבייה דה לה מארש) החי באחוזה במשך דורות.
בימי מלחמות הדת קבוצה קטנה של אנשי בתי המשפט החשובים ביותר התחילו להשיג זהות עצמאית. באותה עת התחוללו פולמוסים סביב ההשוואה בין זכויות אנשי המשפט לזכויות אנשי המלחמה. כשהראשונים קראו תגר על מעמדם העליון של האחרים. ב-1604 ,כנראה מיוזמת סולי שרו של המלך אנרי הרביעי, הונהג מס ה"פולט" (paulette) שאפשר קניית הזכויות להורשת תפקידים. פקידים בכירים יכלו להעביר בירושה את תפקידיהם תמורת תשלום המס למלך בשנת 1620 המונרכיה הצרפתית הרוויחה 37% מהכנסותיה השנתיות ממס זה, ובשנת 1634 - 52%. האצולה המסורתית התקוממה נגד המדיניות הזאת וללא הצלחה דרשה את ביטולה באספת המעמדות בשנת 1614 לפי אלי חדד הדיכוטומיה אצולת גלימה / אצולת סיף עלתה והתגבשה רק במחצית השנייה של המאה ה-17. תהליך זה התרחש בהקשר פיקוח השלטון המלכותי על הגישה לתוארי האצולה. ההגדרה החדשה נכפתה בצרפת כתוצאה של פשרה בין אצולת השירות (שעסקה בעיקר בתפקידים פיננסיים ומשפטיים וזכתה בסטטוס זה ברצון המלך שיכול היה להעניק או לבטל אותו) והאצולה המיוחסת התורשתית (lignagère - שושלתית) (שהתמקדה בקריירה הצבאית או במידה פחותה יותר, בדיפלומטיה, והתבססה על זכויות עתיקות ועל קרבת דם ונחשבה יותר יוקרתית משום כך). למעשה עד סוף "המשטר הישן" (המשטר לפני המהפכה) הסטטוס הסמלי של תפקידי אצולת הגלימה היה תמיד נחות לעומת אצולת הסיף. לא היו נדירים מקרים של אצילים חדשים שהסתירו את מוצאם החברתי הנחות, למשל ז'אן בטיסט קולבר, שדאג גם לרכוש זיוף של תואר אצולה קדום. הניגוד בין שני הסטטוסים לא היה עם זאת תמיד ברור. היו מקרים שבהם הבן הצעיר של אציל גלימה התגייס לצבא בעוד הבן הבכור ירש את אביו בתפקיד. משפחות מסוימות מקרב אצולת הגלימה הצליחו לדבוק באצולת הסיף ולאמץ את התנהגותה. דוגמה בולטת בכיוון זה הייתה התנהגותו של המרשל דה בל-איל (בשמו המלא שארל-לואי-אוגוסט פוקה דה בל-איל), נכד של השר ניקולא פוקה. להפך, למשל בערים הפלמיות, בהחל מה המאה ה-18 היה אפשר לפגוש משפחות אצילות ותיקות שעזבו את סטטוס האבירות שלהם כדי להתמסר למסחר ושאחר כך זכו לתוארי אצולה באמצעות רכישת תפקידים.
תוארי האצולה
אצולת הגלימה הייתה ברובה מורכבת מצאצאי אנשים שרכשו תפקיד מאציל בתחום האוצר או המשפטים. תפקידים אלה עברו אחר כך בירושה או נמכרו באופן חופשי, אף על פי שהדבר לא הוכרז רשמית בצו המס פולט ב-1604. לעיתים רחוקות העברת התפקידים מאב לבן, חיזקה את תודעת השייכות לקבוצה. חברי הפרלמנטים בצרפת, שהיו אליטת אצולת הגלימה ונשאו תוארי אצולה מזה זמן רב, דרשו לשפר את מעמדם בהשוואה לאצולת הסיף. במאה ה-18 התחילו אצילי הגלימה לחסום בפני אחרים את הגישה למעמדם. הממלכה שחיפשה כל הזמן מקורות הכנסה המשיכה ליצור מספר רב של תפקידים  על מנת למכור אותם, אולם הדבר עורר מחאות בקרב אצולת הגלימה.
עם משפחות אצולת הגלימה המפורסמות ששרדו עד לימינו ניתן להזכיר את המשפחות דה מונטסקייה, לפוור -ד'אורמסון, דה ניקולאי, דה מופאו, דה פרנקוויל, לנאפואר-שפלן ל'אופיסייה, דואה (Doat), דה סאבאי (de Sabail), מודר (Meaudre), קולבר וכו'.
אין לבלבל את המונח "אצולת גלימה" עם זה של "אצולת אורלוגין" (noblesse de cloche) שמתייחסת לאצולה בעלת תפקידים מוניציפליים- חברי מועצות בכמה ערים בממלכה - כמו ה"קפיטולים" בטולוז או "סקבינים" (échevins) בפריז.
היבטים סוציולוגיים
בפרק השישי יאנסניזם ואצולת הגלימה" בספרו Le Dieu caché (האל המוסתר) הגן לוסיין גולדמן על התאוריה שלו לפיה היאנסניזם הייתה אידאולוגיה של אצולת הגלימה. רנה פומייה סתר תזה זאת במאמרו "יאנסניזם ואצולת גלימה?". גולדמן טען שהיאנסניזם היה ביטוי להתמרמרות כלפי המונרכיה המרכזית. מול העלייה בכוחם של נציבי המלך על חשבון קציני הגיוס הבורגנים. האחרונים התחילו לסגת "נסיגה מהעולם" תוך אימוץ גישה יותר ויותר ביקורתית. רנה ואוונו מיתן גישתו של גולדמן המושפעת מהמרקסיזם והעדיף לדבר על שטח מפגש בין היאנסניזם לבורגנות. לדעת טאוונו תחת המשטר הישן, הבורגני היה אדם חופשי, בלי קשר להייררכיה . מצב זה עודד אינדיבידואליזם ויכול היה במקרים מסוימים להתחבר למוסר היאנסניסטי, שהעדיף את פריחת החיים הפנימיים על פני הדר הליטורגיה - המיסה הטרידנטינית-  וביכר רפורמה מוסרית תובענית על פני הענקה זמינה מדי של הסקרמנטים. הפצת היאנסניזם בערים סיעה למפגש בין היאנסניזם לבוגרנות הפרלמנטרית.
ספרות "אמנות החיים" savoir-vivre בהשראת ההומניזם האיטלקי  שנקראה בחצר המלך במאה ה-17 קידמה את הקירוב בין שתי קבוצות האצולה, כללה חיבורים פדגוגיים לטיפוח הנימוסים וביקשה להפוך את האצולה הוותיקה לבורגנים  ולהעניק מנהגי אצולה לאצילי הגלימה החדשים.
הר רוברט סקוט
הר רוברט סקוט (באנגלית: Mount Robert Scott) הוא הר ברכס חבר העמים, שבהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין הר הארקורט והר קתלין, ומתנשא מעל צידו המזרחי של שפכו של קרחון בירדמור אל מדף הקרח רוס.
גובהו של ההר 1,000 מטרים מעל פני הים; הר רוברט סקוט הוא ההר ה-2,170 בגובהו באנטארקטיקה.
פסגת ההר שטוחה, ומכוסה שלג.
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה על ידי המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת נמרוד), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907–1909, בפיקודו של ארנסט שקלטון.
מקור השם
שקלטון קרא להר על שמו של קפטן רוברט פ. סקוט, מהצי המלכותי הבריטי.
שקלטון השתתף במשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת דיסקברי), בפיקודו של רוברט סקוט, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
מסכת הוריות
מַסֶּכֶת הוֹרָיוֹת היא המסכת העשירית והאחרונה בסדר נזיקין, שהוא הסדר הרביעי במשנה. במסכת זו שלושה פרקים אשר עוסקים בדיני הוראת שוגג שהורו בית דין (דהיינו שטעו בדין והורו הפוך מדעת התורה), וכן בדיני כהן גדול או מלך שחטאו בשגגה. מסכת זו בתלמוד בבלי היא הקצרה ביותר מבין המסכתות בהן יש גמרא על כל המסכת, והיא כוללת 13 דפים בלבד.
מיקומה של המסכת בסדר נזיקין
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, כאשר נשלם העיסוק בדינים ובדיינים, עברה המשנה לעסוק בשגיאותיהם. "כי כל מי שיש בו טבע בשר ודם, אי אפשר שלא יטעה ויחטא. ולפיכך סידר הוריות אחר אבות".
פירושי ראשונים
רוב הראשונים לא כתבו על מסכת זו, להלן מנויים כל הראשונים שכתבו על המסכת:
יוהאן ניקולאי מדוויג
יוהאן ניקולאי מדוויג (בדנית: Johan Nicolai Madvig; IPA : ; 7 באוגוסט 1804 – 12 בדצמבר 1886) היה פילולוג קלאסי דני, ששימש כשר החינוך וכמנהיג המפלגה הליברלית הלאומית בדנמרק.
ג'ומה אוריס
ג'ומה אוריס עבדאללה (1933–2001) היה קצין צבא אוגנדי ושר ממשלה תחת הדיקטטורה של אידי אמין. לאחר שברח מארצו במלחמת אוגנדה-טנזניה, הוא הפך למנהיג חזית הגדה המערבית של הנילוס (WNBF), קבוצת מורדים שפעלה באזור תת-הנילוס המערבי באוגנדה במהלך שנות התשעים.
ביוגרפיה
ג'ומה אוריס עבדאללה נולד וגדל באוגנדה. הוא רכש השכלה מינימלית בלבד, ובסופו של דבר התגייס לצבא אוגנדה.
לאחר ההפיכה הצבאית באוגנדה (1971) הפך לאלוף-משנה, הוא הפך לאחת הדמויות המובילות בממשלתו של אידי אמין. לראשונה התמנה לשר חוץ ממלא מקום, ומונה לשר חוץ מלא ב־25 במאי 1975. הוא נשאר בתפקיד זה עד 1978, עד 1979 מונה לשר למשאבי בעלי חיים. ברח מאוגנדה לסודאן בתחילת 1979 מעט לפני נפילת ממשלת אמין במלחמת אוגנדה–טנזניה, והצליח לקחת עמו 3,000 ראש בקר. הוא המשיך להצטרף לכוחות המזוינים הסודאנים כשכיר חרב, והיה גם חבר בצבא הלאומי באוגנדה לשעבר, קבוצת מורדים פרו-אמין שנלחמה במלחמת בוש אוגנדה. בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים ג'וזף קוני, מנהיג קבוצת המורדים הידועה כ"צבא ההתנגדות של האל" טען שהוא מוחזק ברוחו של ג'ומה אוריס. נראה שהוא לא היה מודע לכך שאוריס עדיין חי - דבר שגילה כששני הגברים נפגשו בסופו של דבר.
אוריס הקים את צבא המורדים שלו בשם "חזית הגדה המערבית של הנילוס המערבי" (WNBF) בשנת 1994. אף שהוקם בזאיר בברכתו של מובוטו ססה סקו, הקבוצה נתמכה ברובה על ידי ממשלת סודאן, מכיוון שמשטרו של מובוטו כבר היה בירידה סופנית בנקודה זו. ה- WNBF נלחם על פרישתו של אזור תת-הנילוס המערבי או על השבתו של אידי אמין כנשיא אוגנדה. אוריס הצליח להשיג תמיכה בצפון אוגנדה על ידי ניצול המתחים האתניים והיעדר הזדמנויות הפיתוח באזור, והציע למתגייסים כסף פוטנציאלי בתמורה להצטרפות ל-WNBF בעודו מבצע התקוממות נגד ממשלת אוגנדה, אוריס ככל הנראה ביצע הפרות זכויות אדם‎ על ידי נטיעת מוקשים בניסיונות מארב. הוא גם נלחם עם חסידיו במלחמת האזרחים הסודאנית השנייה בצד ממשלת סודאן. במארס 1997, ה- WNBF ובעלות בריתה ספגו תבוסה כבדה כאשר מורדים של ה-SPLA הדרום-סודנים דרסו את בסיסיהם בזאיר ובסודאן, ואז ארבו לכוחותיהם הנסוגים ליד יי במהלך "מבצע הרעם". אוריס נפצע קשה במהלך קרב זה, ו- WNBF נהרס כמעט לחלוטין. מרבית לוחמי ה- WNBF, כולל סגן מפקד עבדולאף טיואה, נהרגו או נפלו בשבי. אוריס ושרידי המיליציה שלו ברחו לאחר מכן לג'ובה. מכאן ואילך, ה- WNBF הפסיק לתפקד ככוח לוחם.
מותו
בסוף 1999, סבל משבץ מוחי והיה מרותק למיטתו, מצבו החמיר בתחילת 2001, והוא נפטר בג'ובה או בח'רטום במרץ 2001. הופצו דיווחים קודמים שלפיהם נהרג בקרב עם כוחות ההגנה של עמי אוגנדה. אוריס נקבר בסודאן.
לילית (כתב עת)
לילית (באנגלית: Lilith) הוא כתב עת עצמאי, יהודי - אמריקאי, פמיניסטי ללא מטרות רווח, שיוצא מדי רבעון מאז שנת 1976. בכתב עת פורסמו כתבות תחקיר עטורי פרסים, ביקורות בידור, סיפורת ושירה, אמנות וצילום. נושאי כתב העת נוגעים בכל החל מהתנהגות מינית של רבנים, לטקסים וחגיגות, לפירוק הסטריאוטיפ של ה-JAP (הנסיכה היהודית האמריקאית), ועד להבנת העניין היהודי בזכויות הפלות.
היסטוריה
המגזין נוסד בשנת 1976 על ידי קבוצת נשים בראשותה של סוזן ויידמן שניידר: "כדי לטפח דיון בנושאי נשים יהודיות ולהעלותן על סדר היום של הקהילה היהודית, במטרה לתת לנשים - שהן יותר מחמישים אחוז. של יהודי העולם - הזדמנות בחירה בחיים היהודיים." איימי סטון שימשה כעורכת הבכירה הראשונה של המגזין. אביבה קנטור זוקוף שימשה כעורכת.
ויידמן שניידר ועמיתיה הקימו את לילית כדי למלא את החלל בתנועה הפמיניסטית ובעיתונות הפמיניסטית עם פרסום המתמקד בדת ובחוויות ספציפיות של נשים מאוכלוסיות מיעוטים. מטרה זו הוסברה במאמר המערכת של הגיליון הראשון של המגזין ב-1976:"'כנשים אנחנו נמשכות להרבה מהאידאולוגיה של תנועת הנשים הכללית; כיהודיות, אנו מכירות בכך שיש לנו דאגות מיוחדות שלא תמיד משותפות לקבוצות אחרות. איך מיישבים את תחושתנו כאינדיבידואלים ראויים תוך הזדהות עם מבנה דתי וחברתי שהגביל את אפשרויות הנשים בבית הכנסת, בבית ובקהילה בכלל?'"בשנותיה הראשונות התמקדה "לילית" בנושאים דתיים ובביסוס הארגוני של הקהילה היהודית. הם תיעדו את המאבק להסמכת נשים בסמינר התאולוגי היהודי ופרסמו עדכונים ומאמרים תכופים בנושא. לילית מפרסמת גם ספרות, שירה וביקורות על ספרים, סרטים, תיאטרון ומוזיקה.
שם כתב העת
כתב העת נקרא על שם לילית, דמות שנאמרה כי היא אשתו הראשונה של אדם. למרות שלא מוזכרת במקרא, חוקרי התלמוד כתבו מאוחר יותר שלילית גורשה מגן עדן לאחר שסירבה להיות כנועה לאדם. לילית פורשה על ידי פמיניסטיות מודרניות כסמל של עצמאות ואקטיביזם חברתי המכוון לזכויות נשים.
צוות ותורמים
סוזן ויידמן שניידר היא העורכת הראשית של לילית מאז 1976. היא מחברת הספריםJewish and Female and Intermarriage: The Challenge of Living with Differences between Christians and Jews, ומחברת שותפה של הספר "Head and Heart", על כסף בחייהן של נשים. בין הכותבים, העורכים והתורמים לכתב העת ניתן למנות את סינתיה אוזיק, גרייס פיילי, לטי קוטין פוגרבין, נסה רפופורט, בלו גרינברג, אלגרה גודמן, מיילה גולדברג, הרב סוזן שנור (העורכת הבכירה של לילית), נעמי דאניס (העורכת המנהלת של לילית דרה הורן ), ג'ניפר באומגרטנר, מארג' פירסי (עורכת השירה של לילית), שרה בלוסטיין, לילה קורמן, ליאנה פינק, דניה רוטנברג, שירה ספקטור, רייצ'ל קדיש, ענת ליטווין, אילנה שטנגר-רוס, לסליה ניומן, יונה זלדיס מקדונו (עורכת הספרות של לילית ), אליס ספרברג אלקסיו, איימי סטון, אילנה קורשן, פרנסין קלגסברון, לורי הופ לפקוביץ, טובה הרטמן ועוד. לילית פרסמה גם עבודות של אמנים חזותיים, כולל ג'ודי שיקגו, מרים שפירו, אילנה מרילס שטוקמן, ג'ואן רוט (הצלמת של לילית ), מאירה קלמן, רוז צ'סט ואווה הסה.
לאורה ריזוטו
לאורה דה קרבאליו ריזוטו (, ; נולדה ב-18 ביולי 1994) היא זמרת, פזמונאית, פסנתרנית וגיטריסטית לטבית-ברזילאית. ריזוטו ייצגה את לטביה באירוויזיון 2018.
ראשית חיים
ריזוטו נולדה בריו דה ז'ניירו, ברזיל. אביה הוא ברזילאי ממוצא לטבי, ואמה נולדה בלייפאיה וגדלה בריגה. יש לה אח בשם לוקאס.
ריזוטו ומשפחתה עברו לארצות הברית בשנת 2005, והתיישבו באדינה, מינסוטה. את ילדותה בילתה בין ריו דה ז'ניירו לארצות הברית. אחרי התיכון, היא החלה להשתתף במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
בשנת 2013 עברה ריזוטו ללוס אנג'לס על מנת להשתתף במכון לאמנויות בקליפורניה, היא סיימה את לימודיה עם תואר באומנויות מוזיקליות. לאחר מכן עברה לעיר ניו יורק בה סיימה תואר שני במוזיקה מאוניברסיטת קולומביה בשנת 2017.
קריירה
ריזוטו החלה את קריירת המוזיקה המקצועית שלה בשנת 2009 וחתמה ביוניברסל מיוזיק גרופ בשנה שלאחר מכן. ב-2011 יצא לאור אלבום הבכורה שלה, Made in Rio.
בשנת 2012 הופיעה ריזוטו כמופע חימום קודם הופעתה של דמי לובאטו בברזיל. בשנת 2014 הוציאה את אלבומה השני, Reason to Stay.
בשנים 2016–2017 עבדה כמאמנת לשפה הפורטוגזית של ג'ניפר לופז לאחר שהתקבלה לעבודה על ידי סוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
בדצמבר 2017 הוכרזה ריזוטו כאחת מהמתמודדים ב"סופרנובה" 2018, הבחירה הלאומית של לטביה לאירוויזיון 2018, בליסבון, פורטוגל, עם השיר "ילדה מצחיקה" (Funny Girl),  בסופו של תהליך, ב-24 בפברואר נבחרה לייצג את המדינה באירווזיון. ריזוטו הופיעה בחצי הגמר השני בתחרות אשר נערך ב-10 במאי, אך לא העפילה לגמר לאחר שסיימה במקום ה-12 מתוך 18 מדינות כשהיא צוברת 106 נקודות.
פרס המוזיקה של MTV אירופה לאמן האלקטרוני הטוב ביותר
פרס המוזיקה של MTV אירופה לאמן האלקטרוני הטוב ביותר נקרא במקור הדאנס הטוב ביותר והוענק לראשונה בשנת 1994 עד שנת 2003. זו הייתה אחת משתי קטגוריות הז'אנר המקוריות שנוספו לטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה באותה שנה. הזוכים הגדולים בקטגוריה זו היו הפרודיג'י עם ארבעה פרסים. הקטגוריה חזרה בשנת 2012, בה שונה שמה לתוארה הנוכחי.
זוכים ומועמדים
הזוכים רשומים ראשונים ובאותיות מודגשות.
נוגה ויזל
נוגה ויזל (נולדה ב-21 באוקטובר 1969) היא סנגורית פלילית המייצגת חשודים ונאשמים בעבירות מין. אלופת ישראל (1983 ו-1985) ושיאנית ישראל (1983–1988) בשחייה בעברה; התמחתה בסגנון חזה ומעורב אישי.
ביוגרפיה
ויזל נולדה בקריית שמונה וגדלה ברחובות. בגיל 10 החלה לשחות בקבוצת השחייה של מרכז וייסגל בהדרכתו של מאי רז ואחר כך בהדרכתו של נלו בילדרמן. בגיל 15 עברה לקיבוץ רמת דוד על מנת להתאמן בהפועל עמק יזרעאל בהדרכתו של נח רם ושם למדה בבית ספר העל יסודי "העמק המערבי" שבקיבוץ יפעת.
בהיותה מתבגרת, אביה הואשם בלקיחת שוחד וויזל הייתה עדה לחיפוש שנעשה בביתם. בשנת 1984, בעקבות האשמות בדבר עבירות מין שביצע לכאורה בשחייניות, התאבד מאמן השחייה של ויזל בטרם החל משפטו. אירועים אלו הטביעו בה את חותמם.
ויזל למדה משפטים באוניברסיטת סאסקס שבברייטון, אנגליה. סיימה את לימודיה בשנת 1997 וקיבלה רישיון לעריכת דין בשנת 1998. היא התמחתה בבית משפט השלום בבאר שבע אצל השופט עודד אליגון, ועבדה כחוקרת במחלק ההונאה במחוז ירושלים וכפרקליטה במחלקת התביעות של משטרת ישראל כ-6 שנים.
במאי 2005 ויזל פוטרה מהמשטרה; היא פנתה לבג"ץ בטענה שהמניעים לפיטוריה לא היו עניינים, אך בג"ץ קבע כי "בניגוד לטענת העותרת, הטיפול בתלונות הרבות שהגישה במהלך השנים כנגד עמיתיה ומפקדיה ביחידות השונות לא יצר משקעים כנגדה בקרב אנשי מח"ש, ולכל היותר הועלה חשש כי העותרת נוטה להגיש תלונות ללא הצדקה."
בשנת 2005 הקימה משרד לעריכת דין המתמחה במשפט פלילי, עבירות מין ואלימות במשפחה.
ויזל מתגוררת ברחובות.
1981
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף חודש אוגוסט 1981 בהיותה רק בת 12 זכתה ויזל בשתי מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:22.24 דקות, אחרי רבקה פרידלנדר ממכבי קריית אונו 1:19.31 דקות, ותמי מוניוז מהפועל מטה יהודה (1:20.40 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:54.60 דקות, אחרי מוניוז (2:49.40 דקות) ופרידלנדר (2:51.46 דקות).
1982
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1982, בגיל 13, זכתה ויזל בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:18.88 דקות, 3 מאיות השנייה בלבד אחרי רבקה פרידלנדר שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:18.85 דקות ולפני תמי מוניוז וענת עדות (1:21.53 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:50.12 דקות, שוב אחרי פרידלנדר שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:47.35 דקות ולפני שרון דרום (2:55.72 דקות).
שיאנית ישראל
באליפות החורף של ישראל בשחייה שנערכה בבריכת הטכניון בחיפה במרץ 1983 בהיותה רק בת 13 שנים ו-5 חודשים זכתה ויזל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:17.20 דקות, ובכך הייתה לשחיינית הישראלית הראשונה ששחתה משחה זה מתחת ל-1:18 דקות. שיא זה היה היחידי שנקבע באליפות זו.
כינוס הפועל ה-12
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב במאי אותה שנה, בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם כהכנה לאולימפיאדה סיימה ויזל במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם ליאור בירקאן, הדר רובינשטיין ורותם גרטל בתוצאה של 4:40.34 דקות ופעמיים במקום השביעי, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:18.17 דקות ובמשחה ל-200 מטר חזה 2:48.58 דקות, ראשונה מבין השחייניות הישראליות.
בתחרות שמונה האומות, בשחייה שנערכה בטנריפה, ספרד ביולי אותה שנה סיימה ויזל במקום השביעי במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 2:46.76 דקות, שיפור לשיאה של פרידלנדר שעמד על 2:47.35 דקות. שיא זה החזיק מעמד כ-5 שנים ונשבר על ידי אירית אפרתי (2:45.89 דקות). במקום השמיני במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:17.98 דקות ובמקום השמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש של 4:39.12 דקות, ביחד עם ליאור בירקאן, הדר רובינשטיין ורותם גרטל.
אלופת ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה זכתה ויזל ב-4 מדליות. שתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:19.09 דקות, לפני רותם פורת מהפועל בני שמעון (1:22.12 דקות) ומירב גת מהפועל וייסגל (1:23.51 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:52.75 דקות, לפני רותם פורת (2:59.20 דקות) ודליה ארבלי מהפועל ימק"א ירושלים (3:00.20 דקות). שתי מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש לגילאי 14 של 2:33.77 דקות, אחרי בירקאן (2:32.69 דקות) ולפני ענת עדות הפועל גש"ם (2:36.14 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:33.13 דקות, אחרי בירקאן (5:25.03 דקות) ולפני גליה פינצ'י מהפועל ימק"א ירושלים (5:39.28 דקות).
1984
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1984 זכתה ויזל בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:21.61 דקות, אחרי רותם פורת (1:20.43 דקות) ולפני זוהר לבנסברג ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:35.20 דקות, אחרי הדר קליינמן שקבעה שיאים ישראלים חדשים לגילאי 14–18 של 2:30.56 דקות ולפני רותם פורת (2:36.27 דקות).
1985
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1985 זכתה ויזל ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:33.88 דקות, לפני עירית גלוסקינוס הפועל ימק"א (2:33.91 דקות) וזוהר לבנסברג הפועל גליל עליון (2:38.08 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:30.04 דקות, לפני איריס קומן ממכבי נהריה (5.32.14 דקות) ויפעת שור ממכבי קריית אונו (5:34.73 דקות). מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה, אחרי זוהר לבנסברג (2:53.43 דקות) ולפני אירית אפרתי.
עמדותיה
ויזל, המייצגת גם נאשמים בפדופיליה, תומכת בהורדת גיל ההסכמה וביטול סעיף יחסי המרות בחוק: "ארגוני הנשים חושבים שהם מחזקים את הנשים, אבל הם בעצם מחלישים אותן וגורמים להן להרגיש שהן קורבנות. מה הבעיה בזה שגבר בן 42 מקיים מגע מיני עם מישהי בת 16? אם היא רוצה בזה, מה לא בסדר?".
בנובמבר 2015 רחלי רוטנר פרסמה בפייסבוק כי ינון מגל הטריד אותה מינית. מגל פרש מתפקידו כיו"ר סיעת הבית היהודי ולאחר שפורסמו תלונות מצד נשים נוספות, התנצל והתפטר מכהונתו כחבר כנסת. בפברואר 2016 סגרה פרקליטות מחוז תל אביב את התיק נגדו. על כך ויזל אמרה ש"ינון מגל צריך לתבוע את רחלי רוטנר על מה שפרסמה נגדו בפייסבוק [...] הייתה כאן תלונת-שווא, אבל המשטרה מפחדת מהביקורת הציבורית" והוסיפה ש"דבר ראשון שאני אומרת ללקוחות שלי זה לא להודות".
ביולי 2016 הוגש כתב אישום בחשד לאונס של חיילת נגד אופק בוכריס. בדצמבר נחתם הסדר טיעון, שבמסגרתו מחקה הפרקליטות מכתב האישום את סעיף האונס ובוכריס הודה בהתנהגות שאינה הולמת ובבעילה אסורה בהסכמה. בריאיון לרדיו 103fm ויזל אמרה על עסקת הטיעון ש"אנשים מודים בעבירות שהם לא עשו רק מכיוון שהם נשברים מבחינה נפשית". על כך שהמתלוננת בפרשה יצאה דוברת אמת בבדיקת פוליגרף, ויזל אמרה ש"פוליגרף זה לא רלוונטי".
ביוני 2017, בכתבה שפורסמה בתוכנית זמן אמת, ויזל סיפרה על האופן בו היא חוקרת מתלוננות על עבירות מין:
בהמשך הוסיפה על עבודתה כסנגורית:
תחקיר "הצנרת"
בנובמבר 2017, פורסמה בתוכנית הצנרת בהנחיית גיא לרר כתבה של מאיה נהור בשם "האונס השלישי" על ההתעמרות שעוברות נפגעות תקיפה מינית בבתי המשפט בזמן הגשת עדות. הכתבה עקבה אחר הסיפור של לירון תורג'מן, שנפלה קורבן לאונס קבוצתי בבסיס חצרים, וביקרה את טקטיקות החקירה של ויזל, שייצגה את אחד החיילים שהורשעו באונס. זו הכתבה הנצפית ביותר של "הצנרת" בפייסבוק לשנת 2018, עם למעלה ממיליון ציפיות.
בריאיון עם לרר שהופיע בכתבה, ויזל הגיבה על יחסה למתלוננת ואמרה "היא יכולה לבכות, היא יכולה לעשות הכל. המטרה זה למוטט אותה על הדוכן." לשאלתו האם היא מכבדת את המשפט בישראל, ויזל ענתה ש"כן. את בית הדין לא".
בהמשך הראיון, לאחר שלרר חשף את פיטוריה של ויזל מהמשטרה, היא טענה שפוטרה כיוון שהתלוננה על הטרדה מינית כנגד קצין ושהתיק נסגר מחוסר ראיות. לאחר שפוטרה הגישה בג"ץ שקבע "הועלה חשש כי העותרת נוטה להגיש תלונות ללא הצדקה". כשלרר שאל אותה על תלונה אחרת שהגישה נגד תת-ניצב יואב סגלוביץ, ויזל לא זכרה פרטים אלמנטריים. העיתונאי עינב שיף כתב על הראיון:
ב-25 בדצמבר 2017 ויזל הוציאה צו הרחקה נגד לרר בעקבות תלונה שהגישה במשטרה על מסע הסתה שלטענתה מתנהל נגדה בתוכנית שלו: "לרר משתמש בדברים שאמרתי וחותך אותם, וכשהיו עליי ביקורות טובות הוא נמנע מלהציג אותן בשידור. הוא מצייר אותי כמפלצת. ב-31 בדצמבר צו ההרחקה בוטל.
ב-13 באוגוסט 2018, ויזל פרסמה פוסט בפייסבוק בעקבות פרסום הכתבה בצנרת, בו נכתב: "גיא לרר הוא הפרצוף המכוער של התקשורת החדשה. אפס אינטגריטי מקצועי. אדם שמנצל את כוחו התקשורתי כדי לחסל אנשים. שעשה ביודעין שימוש מזוהם בעבריינית ומתלוננת שווא וסייע לה במהלכי הסחיטה שלה".
ב-21 באוגוסט 2018 ויזל התראיינה שנית אצל לרר בתוכנית "הצנרת" בעקבות ההפסד בערעור בפרשת "האונס בחצרים". ויזל אמרה שפסק הדין לא חלוּט, שהלקוח שלה לא ביצע את העברות המיוחסות לו (על אף שהורשע בשתי ערכאות והפסיד בערעור) ושבכוונתה להגיש ערעור לעליון; בנוסף, היא כינתה את סדרת הכתבות שפורסמה בתוכנית "פייק ניוז" וטענה שלרר שידל את תורג'מן להגיש נגדה תלונה בלשכת עורכי הדין בישראל.
ב-24 ביוני 2019, ועדת האתיקה של לשכת עורכי הדין גנזה את התלונה של תורג'מן מחוסר ראיות, אך הוסיפה כי "אין בהחלטה זו כדי להצביע שהוועדה מעדיפה את גרסת עו"ד ויזל על גרסתך [...] וועדת האתיקה בדעה כי ההתבטאויות מושא תלונתך אינן ראויות ואינן הולמות את כבוד מקצוע עריכת הדין". ויזל פנתה לוועדה בדרישה לשנות את סיבת הגניזה לחוסר אשמה וביקשה לעמוד לדין משמעתי במוסדות הלשכה כדי שתוכל להוכיח את חפותה.
ב-2 ביולי 2019 פורסם בשידור חי בערוץ הפייסבוק של הצינור שתורג'מן הגישה תביעת דיבה אזרחית נגד ויזל על סך 300 אלף שקל. זו הפעם השנייה בישראל שבה נאנסת תובעת את הסנגורית במשפטה. איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית תמך בה בפוסט שפורסם בפייסבוק ובו נכתב "טוב יהיה אם בית המשפט ישתמש בתביעה הזאת בשביל לקבוע נורמה להתנהגות של סנגורים כלפי נפגעות ונפגעים".
ב-25 ביולי 2019 פורסם שויזל שלחה מכתב התראה לפני הגשת תביעה ללרר, בו היא דורשת ממנו לפצות אותה במיליון שקל על הפגיעה בשמה הטוב. במכתב נטען שלרר מנהל נגדה מסע הסתה תקשורתי ומתקפה אישית רצופת שקרים, שנועדו לבזות ולהשפיל אותה. בנוסף, ויזל דורשת שהוא יסיר כל פרסום שלו נגדה.
צ'כיה באירוויזיון 2023
צ'כיה השתתפה באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, עם השיר "My Sister's Crown" של להקת וסנה. רשות השידור הצ'כית, Česká televize (ČT), הפיקה את הקדם הלאומי של המדינה על מנת לבחור את נציגיה לאירוויזיון.
רקע
קדם לאירוויזיון 2022, צ'כיה השתתפה תשע פעמים מאז הצטרפותה לתחרות בשנת 2007. בשלוש שנותיה הראשונות היא כשלה בניסיון להעפיל לשלב הגמר. באירוויזיון 2009 ביצעה הלהקה הצ'כית Gipsy.cz את השיר "Aven Romale", והגיעה למקום ה-18 והאחרון ללא נקודות. בעקבות המיקום הנמוך אליה הגיעה, רשות השידור הממלכתית בצ'כיה נעדה מן התחרות בשנים 2010–2014. מאז חזרתה לתחרות בשנת 2015 הצליחה המדינה לעלות שלוש פעמים לגמר. באירוויזיון 2021 שלחה המדינה את בני כריסטו עם השיר "Omaga". הוא הגיע למקום ה-15 בחצי הגמר, ולא העפיל לגמר הגדול. בשנה העוקבת הגיעה להקת We Are Domi למקום ה-22 בגמר התחרות עם השיר "Lights Off".
סילבסטר אילונגה
סילבסטר אילונגה אילונקמבה (באנגלית: Sylvestre Ilunga Ilunkamba; נולד ב-1947) הוא פוליטיקאי מקונגו שמכהן בתפקיד ראש ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו החל ממאי 2019. הוא הקים רשמית את ממשלתו באוגוסט 2019. בשנות השבעים כיהן במספר תפקידים בממשלות קונגו, והיה בעבר פרופסור באוניברסיטת קינשאסה. אילונגה היה גם מזכ"ל חברת הרכבות הלאומית של קונגו. אילונגה הוא בעל מוניטין טוב כעובד ציבור מנוסה וטכנוקרט, וידוע בתור בעל ברית של הנשיא לשעבר ג'וזף קבילה.
צ'כיה באירוויזיון 2023
רקע
רשות השידור הצ'כית, Česká televize (ČT), מפיקה מדי שנה את הקדם הלאומי בו יבחרו הנציג והשיר הצ'כי לאירוויזיון. ČT אישרה את השתתפותה באירוויזיון 2023 בספטמבר 2022. מאוחר יותר, באוקטובר, פרסם כי נציג המדינה יבחר באמצעות הקדם הלאומי שמשודר משנת 2009.
לפני האירוויזיון
ESCZ 2023 היה התחרות הלאומית שאורגנה על ידי ČT במטרה לבחור את נציגי המדינה לאירוויזיון הקרוב. חמישה אמנים השתתפו בתחרות, שהתקיימה ב-30 בינואר 2023 במרכז קאווצ'י הורי בפראג. הזוכה נבחר באמצעות הצבעה ציבורית בלבד, וזהותו נחשפה ב-7 בפברואר. את האירוע הגיש הזמר והשחקן הצ'כי אדם מישיק, והיא שודרה בערוץ הטלוויזיה הממלכתי, עמוד היוטיוב של תחרות הזמר של האירוויזיון ובפלטפורמות הסטרימינג של ČT.
אמנים יכלו להגיש את מועמדותם לרשות השידור בין התאריכים 2 בנובמבר עד ל-8 בדצמבר 2022. הם נדרשו להיות אזרחי צ'כיה, בעוד שללהקות של עד שישה חברים אחד הסולנים נדרש להחזיק אזרחות צ'כית. רשות השידור קיבלה יותר מ-170 הצעות. תחילה הוכרז כי רק שלושה אמנים יעפילו לשלב הקדם. אולם מאוחר יותר אישר קרישטוף שמל כי הקדם ימנה חמישה מתחרים, שנחשפו ב-16 בינואר 2023.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. צ'כיה שובצה למחצית השנייה של חצי הגמר הראשון, שיתקיים ב-9 במאי 2023.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. צ'כיה שובצה כמדינה ה-13, אחרי אזרבייג'ן ולפני הולנד. ב-11 במאי 2023 ביצעה הלהקה את "My Sister's Crown" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה היא נמנתה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. צ'כיה הופיעה כמדינה ה-14, לפני אוסטרליה ואחרי פינלנד.