cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מדיניות לשונית בישראל
יישום פסיקת בג"ץ
שאלה נוספת שעלתה עם הוספת הכיתוב הערבי על שלטי ההכוונה, הייתה האם להשתמש בשמות ערביים מסורתיים לשמות היישובים בארץ, או לתעתק את השמות העבריים לכתיב הערבי. תחילה התקבלה החלטה לכתוב את השמות הערביים המסורתיים רק לגבי יישובים שבהם רוב האוכלוסייה ערבית (למשל: שפרעם – شفاعمرو, אבל: עכו – عكو). דרישה מצד אזרחים ערביים לשנות את המדיניות הזו, הביאה להחלטה חדשה, שעל-פיה השימוש בשמות ערביים מסורתיים ייעשה גם אם ביישוב יש אוכלוסייה ערבית גדולה (ולפיכך נכתב היום: עכו - عكا). שמות של יישובים אחרים נכתבים על-פי הגייתם בעברית, גם כאשר השם השגור בערבית הוא אחר (למשל: באר שבע – بيئر شيبع ולא: بئر السبع. בשידורי רשות השידור בערבית משתמשים דווקא בשם הערבי המסורתי). בעיה מיוחדת יצר שם העיר חדרה. השם העברי נגזר מן השם הערבי של המקום, אל-ח'דירה (الخضيرة תעתיק מדויק: אלח'צ'ירה). לפיכך, עלתה דרישה להשתמש בשמו הערבי המקורי של המקום בכיתוב הערבי. בכל זאת, העדיפו רשויות המדינה לכתוב בערבית: حديرا כתעתיק של השם העברי.
הכנסת נדרשה לעניין, וב-19 בדצמבר 2005 אישרה תיקון לפקודת התעבורה שמחייבת את החלפת התעתיק הלועזי על שלטי ההכוונה בצדי הדרכים לתעתיק אחיד ופשוט יותר שייקבע לפי המלצת האקדמיה ללשון העברית. האקדמיה ללשון העברית פרסמה כבר בשנת 1957 כללי תעתיק מעברית לאותיות לטיניות, תעתיק שהתבסס יותר על אופן הכתיבה של העברית ופחות על ההגייה העכשווית, אולם הכללים האלה יושמו בצורה חלקית ובלתי-עקבית. בעקבות החלטת הכנסת פרסמה האקדמיה ללשון העברית כללים חדשים לתעתיק שמות עבריים לאותיות ערביות ולאותיות לטיניות ולהפך.
ב־2009 הורה ישראל כץ, שר התחבורה, לכתוב את הכיתוב הערבי והאנגלי בתעתיק השמות העבריים. כך ירושלים נכתבת בשם זה באנגלית ובערבית ולא "ג'רוזלם" או "אל קודס". ועדת השמות הממשלתית דחתה הצעה זו פה אחד ב-2011. יושב ראש הוועדה, פרופסור משה ברור, אמר "הוועדה חושבת שכל העולם מכיר את ירושלים כג'רוזלם, וגם שמות מקומות אחרים שמופיעים בתנ"ך, ובכל השפות קוראים להם לפי נוסח התנ"ך באותה השפה". לשכת ראש הממשלה הודיעה כי הצעת משרד התחבורה לא תוכל להתקבל.
תעתיק שמות עבריים בשילוט דרכים כיום
מדיניות התעתיק כיום אינה אחידה. בתעתיק שמות עבריים לאותיות לטיניות, נעשה ניסיון לשמר את הכתיב העברי, גם במקומות בהם אין לאות העברית מקבילה בכתיב הלטיני, למשל האותיות ע' וְ־ק'. לעומת זאת בתעתיק שמות עבריים לאותיות ערביות, המגמה היא לשמר את ההגייה העברית, גם במקומות בהם יש מקבילה ערבית לאות העברית. כך למשל שמות הכוללים בעברית את האות ט' נרשמים ב-ת' בתעתיק לערבית, על פי הצליל בעברית מודרנית ואף שיש בכתיב הערבי הבחנה בין ט' ל-ת'. כך גם לגבי ק' שמתועתקת כ-כ' ועוד.
כתוצאה מכך נגרם סרבול גם בתעתיק לאותיות לטיניות וגם בתעתיק לאותיות ערביות. בכתיב לטיני נעשה ניסיון לשמר את הכתיב העברי המקורי, אף על פי שהכתיב הלטיני אינו מתאים לכך, והתוצאה היא כיתוב שאינו אינטואיטיבי. ואילו בכתיב ערבי נעשה ניסיון לשמר את הצליל העברי המודרני, אף על פי שיש בערבית אפשרות לבטא את הכתיב בעברי, וגם כאן התוצאה היא כתיב שאינו אינטואיטיבי. יתר על כן, כיתוב לטיני מיועד בעיקר לתיירים, הזקוקים דווקא לצליל של השם הרשום בשלט ולא להיסטוריה של הכתיב העברי. ואילו הכיתוב בערבית מיועד לדוברי ערבית הגרים בארץ ומכירים (להלכה לפחות) את השם העברי, ולכן יקל להם אם הכיתוב הערבי יהיה דומה ככל הניתן למקור העברי.
מדיניות התעתיק בשילוט כבישים ורחובות הפוכה לגבי כל שפה (אותיות לטיניות ואותיות ערביות), ונראה שאינה מתאימה לצורכי הקוראים בשתי השפות.
מעמד האנגלית
סעיף 82 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל העניק עדיפות לאנגלית על פני העברית והערבית, וכך היא אכן שימשה בתקופת המנדט הבריטי. מאידך, פקודת סדרי השלטון והמשפט - שנחקקה מייד בקום מדינת ישראל, קובעת בסעיף 15(ב): "כל הוראה בחוק הדורשת את השימוש בשפה האנגלית, בטלה". כך קרה, שעדיפות האנגלית על פני שאר השפות הרשמיות – כמו גם החובות "הדורשות" את השימוש בה – בוטלו, ככלל (אם כי החוק עדיין מכליל את האנגלית ברשימת השפות הרשמיות שבהן קיימת חובת התווית אזהרה כנגד חומרים מסוכנים); אך זכויות (השמורות לכל שפה רשמית) אשר רק "מרשות" (ולא "דורשות") את השימוש באנגלית – כמו גם עצם מעמדה הרשמי – לא בוטלו להלכה, ככלל (אם כי ועדת הבחירות המרכזית הוציאה את האנגלית מרשימת השפות הרשמיות שבהן ישנה זכות שימוש בפתקי ההצבעה לכנסת). בעניינים מסוימים – זכויות השימוש באנגלית – מפורטות ספציפית בחוק (המציין לצידה גם את שאר השפות הרשמיות), כגון באשר אל זכות קבלת מידע אישי באנגלית – מתוך כל מאגר מידע מורשֶה-רשמית – לפי סעיף 13(ב) לחוק הגנת הפרטיות. יתר על כן: חוק הפרשנות התשמ"א-1981, קובע בסעיף 24: "הנוסח המחייב של כל דין הוא הנוסח שבשפה שבה הוא ניתן; אולם בדין שניתן באנגלית לפני הקמת המדינה ונקבע לו נוסח חדש לפי סעיף 16 לפקודת סדרי השלטון והמשפט, התש"ח-1948 – הנוסח החדש מחייב"; כך קרה אפוא, שהואיל ועבודת תרגום החוקים ואישור התרגומים נעשתה במשך זמן רב – היו למדינת ישראל במשך עשרות שנים חוקים רבים שנוסחם המחייב היה זה שבשפה האנגלית. מעמדה החוקי של האנגלית, ולא מצבה הנוהגי, הוא זה שהביא את שופט בית המשפט העליון לשעבר חיים כהן להצהיר, אף שנים רבות אחרי חקיקת פקודת סדרי השלטון והמשפט – כי האנגלית עודנה אחת משלוש השפות ה"רשמיות" של המדינה – בהתאם לסעיף המנדטורי. ברם, למרות מעמדה החוקי (להלכה), הרי שלמעשה – חדלו להשתמש באנגלית במסגרת עבודת הרשויות, היא נתפסת בישראל כשפה – חשובה אומנם – אך זרה, כשעיקר השימוש בה הוא לצורכי תקשורת בינלאומית: עם דיפלומטים, תיירים, או בסחר חוץ. לא נהוג לנאום בה בכנסת, ולא מקובל לעתור בה לבתי משפט (על אף שלא בוטלה בחוק עצם הזכות לעתור באנגלית).
מעמד הערבית
מעמד השפה הערבית נותר, להלכה, שווה למעמד העברית, אולם בפועל כמעט שלא נעשה בה שימוש, אלא במגעי הרשויות עם ערביי ישראל, בתמרורי אזהרה, ובאופן סמלי בכתיבת שם המדינה על-גבי שטרי כסף, מטבעות ובולים. חברי כנסת המעוניינים בכך רשאים לשאת את נאומיהם בכנסת בערבית, אולם בפועל הדבר אינו נעשה אלא במקרים נדירים, בדרך-כלל כפעולה סמלית (למשל, על ידי חברי כנסת ממפלגות ערביות בזמן השבעתה של כנסת חדשה). הסיבה לכך היא שרוב חברי הכנסת היהודים אינם מבינים ערבית, והצורך בתרגום מקשה על הדיון. כמו כן, כלי התקשורת אינם מספקים תרגום סימולטני מערבית לעברית במהלך שידורים חיים מהכנסת. בתי משפט חייבים להעסיק מתורגמן שיוכל לתרגם מערבית לעברית. למעשה אין בדבר ייחוד, שכן ממילא בתי המשפט נאלצים להיעזר בשירותי תרגום משפות רבות ושונות, שכן חלק גדול מן העותרים, הנאשמים והעדים המופיעים בפניהם הם עולים חדשים, פועלים זרים וכיוצא באלה.
בשנות ה-90 הוקמו בישראל ערוצי טלוויזיה ותחנות רדיו בערבית.
בסקירה שערכו רות גביזון וטלי בלפור ב-2005 מסקנתן הייתה כי: "בפועל מדינת ישראל אינה מדינה דו-לשונית לא ברמת המעשה ולא, על פי רוב הדעות, גם ברמה המשפטית. אומנם אין שום מגבלה על שימוש בערבית בציבור, אך העברית היא, מעשית, השפה הבלעדית של הזירה הכלל-חברתית."
ד"ר נטלי אקון תיארה את המצב הקיים במאה ה-21: "השפה הערבית היא השפה הדומיננטית במרחב התרבותי המשפחתי, הקהילתי והיישובי של ערביי ישראל, ולרוב היא השפה הבלעדית במוסדות הערביים הממומנים על ידי המדינה. דוברי הערבית זוכים בכל הזכויות הלשוניות הקיבוציות הנדרשות לשמירה על תרבות נפרדת... ברמה החוקתית-משפטית בני המיעוטים זכאים בעיקר לזכויות פרט... דוברי הערבית זוכים באוטונומיה לשונית במרחבי השיפוט של הרשויות המקומיות הערביות; מקבלי ההחלטה בענייני שפה אינם שר חינוך יהודי או מועצת פדגוגית יהודית, אלא פורום ייצוגי חינוכי-מנהלי ערבי בעל חופש פעולה מוחלט." עם זאת העברית היא השפה העיקרית בתחום ההשכלה הגבוהה בקרב ערביי ישראל, וגם שפה מרכזית אצלם בעולם התעסוקה וביחסיהם עם רשויות השלטון שאינן מוניציפליות.
מעמד הערבית בחינוך הערבי
עד שנות ה-80 מערכת החינוך במגזר הערבי התייחסה לשפה הערבית "כמרכיב אינסטרומנטלי – כלומר במטרה להכשיר בוגר היודע להתבטא כדין, להבין את הנקרא ולהעריך ספרות טובה", אך המגמה השתנתה ל"חיזוק גאוות התלמיד בשפה הערבית ולהקניית ידע על מורשתו הלאומית".
במאה ה-21 בחינוך הערבי הנכלל בחינוך הממלכתי, מהגן ועד סיום התיכון, שפת הלימודים היא ערבית והמבחנים נערכים בערבית ספרותית. מצב זה חיזק את השפה הערבית בקרב ערביי ישראל כפי שתיאר מוחמד אמארה:.
בשנת 1996 נקבע בתקנות חוק חינוך ממלכתי כי תוקם מועצה מייעצת לחינוך הערבי שבין השאר תמליץ בפני שר החינוך על "גיבושה מדיניות חינוכית ופדגוגית לשלבי הגיל השונים במוסדות החינוך, שתבטיח את מעמדם השווה של אזרחי ישראל הערבים תוך התחשבות בייחודם הלשוני והתרבותי ובמורשתם".
תקנון הכנסת
תקנון הכנסת אינו קובע במפורש מהן השפות שבהן יתנהלו הדיונים במליאה ובוועדות הכנסת, אולם ועדת הכנסת אישרה לשאת נאומים באנגלית בעת ביקור הנשיא סאדאת בכנסת (הערת שוליים 1-ב לסעיף 58 בתקנון הכנסת, זאת לאור חוות דעת משפטית שקבעה כי היתר כזה עולה בקנה אחד עם סעיף 15ב בפקודת סדרי השלטון והמשפט תש"ח 1948, שלא ביטל את זכויות השימוש באנגלית). ערבית נחשבת כשפה לגיטימית בדיוני הכנסת, אך השימוש בה מועט.
הבחירות לכנסת
בבחירות לכנסת מקבלת כל מפלגה סימן שכולל 1–4 אותיות עבריות, וסימן מקביל שכולל 1–4 אותיות ערביות. הסימנים ניתנים למפלגות המתמודדות באותיות עבריות, ומתועתקים לערבית לפי מפתח קבוע (לכל אות עברית יש אות ערבית המקבילה לה). כמו כן נקבע תרגום או תעתיק של שם המפלגה בעברית לערבית, או להפך, אם המפלגה בחרה לה שם בערבית. שמות בשפות אחרות אינם מתקבלים. רוב פתקי ההצבעה מודפסים בעברית, אולם שיעור מסוים מהפתקים מודפס בעברית ובערבית יחדיו. הפתקים הדו-לשוניים מופצים בקלפיות שנמצאות ביישובים שבהם רוב התושבים הם דוברי ערבית. על-פי החוק, מוצבים בקלפיות פתקים לבנים, שעליהם אפשר לרשום את סימן המפלגה אם חסרים פתקים שלה מאחורי הפרגוד. אפשר לרשום את סימן המפלגה באותיות עבריות או ערביות, אולם נאסר שימוש באותיות אחרות.
בקשה של מפלגת ישראל בעלייה, לקראת הבחירות לכנסת ה-15, לאפשר הדפסת פתקי הצבעה ברוסית לא התקבלה, אולם מודעות ההדרכה שנתלו בקלפיות כללו גם תרגום לרוסית. לגבי כל מפלגה נכתב שמה הרשמי, ושמות האותיות העבריות המסמלות אותה, בתעתיק לכתיב רוסי, והן נתלו מחוץ לפרגוד שמאחוריו מתנהלת ההצבעה.
כל מפלגה מקבלת זמן קצוב בערוצי השידור השייכים לרשות השידור או נמצאים בפיקוח הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לצורך תעמולת בחירות. ועדת הבחירות המרכזית קובעת את שעות השידורים בערוצים השונים. בדרך כלל נקבעות שעות שידור נפרדות לתעמולה בעברית ובערבית בערוצי הטלוויזיה והרדיו (התעמולה בעברית, שיש לה קהל צופים גדול יותר, משודרת בשעת צפיית-השיא). החל מהבחירות לכנסת ה-15 נקבעו שעות מיוחדות לשידורי תעמולה ברוסית בשידורי הרדיו, בבחירות לכנסת ה-18 הוקצו שעות שידור ברדיו גם לשפות האמהרית, הצרפתית, והבוכרית. למפלגות אסור לחרוג מהזמן המוקצב להן, ואסור לשדר תעמולת בחירות בשעות אחרות, אולם חלוקת שעות השידור לשפות היא בגדר המלצה, ולעיתים קרובות מעדיפות המפלגות לשדר בשעת צפיית-השיא בערבית וברוסית, ואף בשפות אחרות, על אף ששעה זו נועדה מלכתחילה לשידורים בעברית. יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית מפרסם, על-פי החוק, הודעה מיוחדת שמפרטת את אופן ההצבעה, ואת הדרכים להבטיח את חופש ההצבעה. הודעה זו נמסרת בכלי התקשורת בעברית ובערבית.
מוסדות לחקר השפה ולהכוונתה
משנת 1953 פועלת בישראל האקדמיה ללשון העברית, שעוסקת בחקר השפה העברית ובהכוונתה. מוסד זה הוא המשכו של ועד הלשון העברית, שראשיתו ביישוב העברי בארץ ישראל, בשנת 1890. האקדמיה פועלת מכוח חוק המוסד העליון ללשון העברית, תשי"ג-1953, והחלטותיה בענייני דקדוק, כתיב, מינוח ותעתיק חלות על מוסדות המדינה, על הרשויות המקומיות ועל מוסדות חינוך.
בשנת 2007 אישרה הכנסת את חוק המוסד העליון ללשון הערבית, תשס"ז-2007, המקים, החל משנת 2008, מוסד בעל סמכויות דומות ביחס לשפה הערבית, השלישי מסוגו בעולם.
עברות שמות
בתחילת ימות המדינה, ועוד קודם לכן, נהוג היה כי הנושאים בתפקידים בכירים או ייצוגיים יעברתו את שמם. כך דוד גרין עברת את שמו לדוד בן-גוריון, שמעון פרסקי נודע בשם שמעון פרס, ואוברי איבן היה לאבא אבן.
בשלב מסוים חלחלה התפיסה שכפייה על אדם לשנות את שמו היא חדירה גסה מדי לפרטיות, ונפסקה הפניית דרישה זו לעובדי השירות הציבורי. בעוד שבקרב עולי שנות החמישים רווח המנהג לעברת את שמם, הרי מנהג זה נדיר למדי בקרב עולי שנות התשעים, ורבים מהם שומרים על שמם המקורי. בכמה מקרים החליטו בעלי תפקידים בכירים שעברתו את שמם לחזור לשם הלועזי המקורי, או לצרף אותו לשם העברי החדש.
מחלה הנישאת באוויר
מחלה הנישאת באוויר או מחלה אווירנית היא מחלה הנגרמת על ידי פתוגנים הניתנים להעברה באוויר לאורך זמן ומרחק על ידי חלקיקים קטנים. הגדרה זו כוללת מחלות בעלות חשיבות הן ברפואה והן ברפואה וטרינרית. הפתוגנים הרלוונטיים עשויים להיות וירוסים, חיידקים או פטריות, והם עשויים להתפשט באמצעות נשימה, דיבור, שיעול, התעטשות (בשל יצירת נתז נשימתי), העלאת אבק, ריסוס נוזלים, שטיפה בשירותים או כל פעילויות שיוצרות חלקיקי אירוסול או טיפות. זמן הישרדות הפתוגנים באוויר מושפע בין היתר בסוג הפתוגן, הטמפרטורה, לחות וקרינה על סגולה. מחלות מוטסות אנושיות אינן כוללות מצבים הנגרמים מזיהום אוויר, כגון תרכובות אורגניות נדיפות (VOC), גזים וחלקיקים המועברים באוויר.
דרך יעילה למנוע התפשטות מחלות אווירניות היא חסימה פיזית של הנתז נשימתי בעזרת מסכה רפואית.
נפת אספינדזה
עד לשנת 1917 היא נקראה ראיון אספינדה (אספִינדזִיס ראיוני) ונכללה באוייזד אחלציחה, פלך טביליסי. משנת 1921 (גאורגיה הסובייטית) נכללה באוייזד של אחלציחה בשם נפת טוֹלוֹשי במעמד של ראיוני. משנת 1930 היא נפה נפרדת. משנת 1933 חזרה לגבולותיה המקוריים. משנת 2006 - אספִינדזִיס מוניציפליטי.
הנפה כוללת עיר אחת גדולה - אספידזה ו-20 כפרים.
ויליאם הרד קילפטריק
וִילְיֶאם הֶרְד קִילְפֶּטְרִיק (באנגלית: William Heard Kilpatrick; 20 בנובמבר 1871 – 13 בפברואר 1965) היה פדגוג אמריקאי ותלמידו, עמיתו וממשיך דרכו של ג'ון דיואי (1859–1952). קילפטריק היה דמות מרכזית בתנועת החינוך הפרוגרסיבי של תחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה
קילפטריק נולד ב בג'ורג'יה. חינוכו היה אורתודוקסי והוא למד ב ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס. לאחר תום לימודיו היה מורה למתמטיקה בתיכון ובאוניברסיטת מרסר. הוא פגש לראשונה את ג'ון דיואי ב-1898 ושוב פגש אותו ב-1907. קילפטריק החליט להפוך את פילוסופיית החינוך למומחיות שלו והשתתף בכל הקורסים שניתנו על ידי דיואי ב (מכללת המורים) באוניברסיטת קולומביה. מכאן התפתח שיתוף פעולה, שנמשך עד מותו של דיואי ב-1952. רעיונותיהם של שני האנשים השפיעו ישירות על הקמת בנינגטון קולג' בוורמונט ב-1932: שניהם היו בחבר הנאמנים המקורי של הקולג', כשקילפטריק הפך במהרה לנשיא הדירקטוריון, וכן שניים מתוך 12 המבנים המקוריים בקמפוס נקראים על שמם.
עבודת ההוראה הראשונה שלו הייתה במכון בלייקלי (Blakly Institute), בית ספר יסודי ותיכוני משולב בדרום-מערב ג'ורג'יה, שחייבה אותו ללמוד בקיץ של יולי 1892 בבית הספר Rock College, באת'נס בג'ורג'יה. שם למד על התאוריות החינוכיות של המחנך הגרמני פרידריך וילהלם אוגוסט פרבל (1782–1852), מייסד גני ילדים וחסיד למידה דרך משחק. הוא למד שוב באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בקיץ 1895, ואז לימד בכיתה י"א והיה מנהל בבית הספר היסודי אנדרסון (Anderson Elementary School) בסוואנה בג'ורג'יה, 1896–1897. הוא לימד מתמטיקה באוניברסיטת מרסר בשנים 1897–1906, היה סגן נשיא, 1900, ונשיא בפועל, 1904–06, אך התפטר כאשר הנאמנים היו מודאגים מכך שהוא הטיל ספק בעיבור ללא חטא של מרים, אם ישו.
בשנים 1907–1909 היה קילפטריק סטודנט ב (מכללת המורים) באוניברסיטת קולומביה (ניו יורק), שם למד בקורסים בהיסטוריה של החינוך תחת פול מונרו (Paul Monroe; 1869–1947), פילוסופיה של החינוך תחת ג'ון אנגוס מקוואנל (John Angus MacVannel; 1871–1915), פסיכולוגיה תחת אדוארד לי תורנדייק (1874–1949), ופילוסופיה תחת (1867–1940) וג'ון דיואי. בשנת 1908 כתב קילפטריק ביומנו: "פרופסור דיואי עשה שינוי גדול בחשיבה שלי". דיואי כתב למקוואנל ואמר את הדברים הבאים על קילפטריק: "הוא הסטודנט הטוב ביותר שהיה לי אי פעם". דיואי היה הפרופסור והמנטור החשוב ביותר של קילפטריק בזמן שקילפטריק היה סטודנט בטיצ'רס קולג'. הקריירה המקצועית של קילפטריק ושארית חייו הארוכים עברו בטיצ'רס קולג' שבאוניברסיטת קולומביה, שם היה מדריך להיסטוריה של החינוך (1909–1911), קיבל תואר דוקטור בשנת 1911 עם התזה שלו (בהנחיית פול מונרו) בשם "The "Dutch Schools of New Netherland and Colonial New York ("בתי הספר ההולנדים של הולנד החדשה וניו יורק הקולוניאלית", פורסם ב-1912 במהדורות שונות), היה עוזר פרופסור לפילוסופיה של החינוך (1911–1915), פרופסור חבר לפילוסופיה של החינוך (1915–1918), פרופסור מן המניין לפילוסופיה של החינוך (1918–1937), ופרופסור אמריטוס לאחר מכן.
קילפטריק לימד בקיץ באוניברסיטת ג'ורג'יה בשנים 1906, 1908 ו-1909; באוניברסיטת הדרום (סוואני) ב-1907; היה פרופסור אורח באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנים 1937–1938, ולימד שם במפגשי קיץ, 1939–1941; לימד במפגשי קיץ באוניברסיטת סטנפורד ב-1938; אוניברסיטת קנטקי ב-1942; אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית ב-1942; ואוניברסיטת מינסוטה ב-1946. נסיעותיו מחוץ לארצות הברית כללו ביקורים בבתי ספר, הרצאות ומפגשים עם מחנכים בולטים באיטליה, שווייץ וצרפת במאי-יוני 1912; אירופה ואסיה, אוגוסט 1926-יוני 1927; ומסביב לעולם, אוגוסט-דצמבר 1929.
קילפטריק קיבל תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים (.LL.D) מאוניברסיטת מרסר ב-1926; מאוניברסיטת קולומביה ב-1929; ומבנינגטון קולג' (שעזר לייסד ב-1923 ושם היה נשיא מועצת הנאמנים, 1931–38) ב-1938; דוקטור לשם כבוד במדעי החברה (.D.H.L) מהקלג' למדעי היהדות ב-1952; ופרס ברנדייס לשירות הומניטרי ב-1953.
לאחר פרישתו מטיצ'רס קולג' ב-1937, הוא היה נשיא הליגה העירונית של ניו יורק (New York Urban League) בשנים 1941–51; יו"ר ארגון הנוער האמריקאי למען הנוער העולמי (American Youth for World Youth) בשנים 1946–51; ויו"ר הלשכה לחינוך בינלאומי (Bureau of International Education) בשנים 1940–51.
לקילפטריק היו כמה מבקרים, אבל הרבה יותר מעריצים וחסידים. כתוצאה מיום הולדתו השמונים וחמישה, 20 בנובמבר 1956, שנחגג באודיטוריום הוראס מאן בטיצ'רס קולג', התפרסם גיליון מיוחד של "חינוך פרוגרסיבי" (Progressive Education) במרץ 1957, "William Heard Kilpatrick Eighty-Fiveth Anniversary", שהכיל 10 מאמרים. קילפטריק, כפרשן החינוכי הראשי של ג'ון דיואי, זכה לתשבחות אבל גם ספג ביקורות. קילפטריק היה תומך מוביל של חינוך פרוגרסיבי. הוא נפטר לאחר מחלה ממושכת בגיל 93 ב-13 בפברואר 1965 בניו יורק.
פילוסופיה של החינוך
קילפטריק פיתח את "שיטת הפרויקטים" לחינוך לגיל הרך, שהייתה סוג של חינוך פרוגרסיבי שארגנה תוכניות לימודים ופעילויות בכיתה סביב התמה המרכזית של הנושא. הוא האמין שתפקיד המורה צריך להיות של "מדריך" בניגוד לדמות סמכותית. קילפטריק האמין שילדים צריכים לכוון את הלמידה שלהם בהתאם לתחומי העניין שלהם ויש לאפשר להם לחקור את סביבתם, לחוות את הלמידה שלהם באמצעות החושים הטבעיים. תומכי החינוך הפרוגרסיבי ושיטת הפרויקטים דוחים את החינוך המסורתי המתמקד בשינון, לימוד שגרתי, כיתות מאורגנות בקפדנות (שולחנות בשורות; תלמידים יושבים תמיד) וצורות הערכה טיפוסיות.
קילפטריק פרסם את "יסודות השיטה - שיחות לא פורמליות על הוראה" (Foundations Of Method - Informal Talks On Teaching) ב-1925.
בילי הארט
בילי הארט (נולד ב־29 בנובמבר 1940) הוא מתופף ומורה ג'אז אמריקאי.
ביוגרפיה
הארט נולד בוושינגטון הבירה, שם הופיע, בתחילת דרכו, עם הזמר אוטיס רדינג ועם הצמד "סם ודייב" ואחר כך עם נגן הסקסופון באק היל ועם הזמרת והפסנתרנית שירלי הורן.
הוא ניגן והופיע עם האחים מונטגומרי (1961), נגן האורגן ג'ימי סמית' (1964–1966), והגיטריסט ווס מונטגומרי (1966–1968). לאחר מותו של מונטגומרי בשנת 1968, עבר הארט לעיר ניו יורק, שם הקליט עם הפסנתרן מק'קוי טיינר, נגן הסקסופון ויין שורטר והפסנתן ג'ו זאווינול וניגן עם הסקסופוניסטים אדי האריס, פרעה סנדרס והפסנתרנית מריאן מקפרטלנד.
הארט תרם לעיתים קרובות למחנה המוזיקה "the Stokes Forest Music Camp" וגם ל- "Summer Jazz Clinic" של Dworp בבלגיה.
הוא הוביל הרכב עם נגן הסקסופון האמריקאי מארק טרנר, הפסנתרן איתן אייברסון ונגן הבס בן סטריט, והופיע בשלישייה בראשות הפסנתרן ז'אן מישל פיל, ובהרכב נוסף בראשות הגיטריסט הישראלי אסף קהתי, והופיע בהרכב המוזיקלי "הקוקרס" (the Cookers), עם אדי הנדרסון, דייוויד ווייס, קרייג הנדי, ג'ורג 'קייבלס וססיל מקבי, כולם סיירו בהרחבה והקליטו שני תקליטורים.
הארט מתגורר במונטקלייר, ניו ג'רזי, שם יש לו אולפן מוזיקה שתואר על ידי JazzTimes כ"קודש הקודשים" שלו.
דיסקוגרפיה (חלקית)
·
לנצ'יה 2000
לנצ'יה 2000 (באיטלקית: Lancia 2000) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית לנצ'יה אשר יוצרה בין השנים 1971–1975.
גיל קופטש
גיל קופטש (נולד ב-11 בספטמבר 1969) הוא סאטיריקן, תסריטאי, מחזאי, קומיקאי ישראלי, פעיל למען לגליזצית סמים קלים ויו"ר מפלגת עלה ירוק לשעבר.
קורות חיים
נולד בגבעתיים. החל את הקריירה כסטנדאפיסט בתל אביב. זכה לחשיפה טלוויזיונית ראשונה כשהגיש את פינת הסרט הערבי בתוכנית "שישי חי" ב-1993, ראשית ימי ערוץ 2 המסחרי. לאחר מכן השתתף ברצועת השידור "שעון קיץ" בערוץ 3, וכן נמנה עם יוצרי סדרת הטלוויזיה הסאטירית "שתוק שואו" באותו הערוץ. פרץ לתודעה בשנת 1996, כאשר הגיש את פינת "פרשת השבוע" בתוכנית "סוגרים שבוע" בערוץ הראשון בהנחיית יאיר לפיד ומאוחר יותר אמנון לוי. בפינה הציג קופטש סוגיות מפרשת השבוע וחיבר אותן למציאות היומיומית. המפלגות החרדיות איימו להפיל את הממשלה אם פינתו של קופטש לא תרד מהמסך. אך בשל הפגנות תמיכה רבות של קהל חילוני, פינתו המשיכה להיות משודרת.
ב-1995 נמנה עם צוות התוכנית "אין עם מי לדבר". בהמשך כיכב במספר תוכניות בערוץ 3 ובתוכנית "פיני הגדול" שיצר עבור ערוץ ביפ. כמו כן יצר והנחה את תוכנית הלייט נייט "מי רוצה להיות יהודי" בערוץ 2.
בשנת 2000 יצא ספר שיריו "מין ומלחמות אחרות" בהוצאת גוונים. הוא הוציא דיסק בשם "אני מניאק", ששיר הנושא שלו מהווה מחווה לשירו של דניס לירי, "I'm an Asshole". נטל חלק בפרויקט "המהפכה" עם ניר פרידמן, אמנון פישר וגילי שושן.
קופטש עמד בראש רשימת מפלגת "עלה ירוק" בבחירות לכנסת השמונה עשרה, המפלגה זכתה ל-13 אלף קולות ולא התקרבה לאחוז החסימה.
קופטש מגיש פינת יהדות דומה לזו שהגיש בזמנו ב"סוגרים שבוע", בתוכנית הבוקר של הזכיינית "רשת". בזכיינית זו לקח חלק גם בתוכנית הסאטירה "הספסל האחורי" בשנת 2009.
בשנת 2010 הופיע בתוכנית "חומר טוב" בערוץ ביפ. מאוחר יותר עלתה בערוץ זה הסדרה "האזרח קופטש", המתעדת את מסע הבחירות של מפלגת "עלה ירוק" בראשותו (מאוחר יותר שודרה הסדרה בערוץ 2 במסגרת רצועת "לילה ביפ"). בהמשך השתתף בתוכנית נוספת בערוץ ביפ, "המעבדה", במסגרתה הגיש תוכנית אירוח מינימליסטית וקצרצרה בשם "מתקרבים", וכן החל להשתתף בפאנל התוכנית "נבחרת החלומות" בערוץ 1 ובפאנל התוכנית "פלאשבק" בהנחיית דורון צברי בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2011 החל להנחות את התוכנית הקומית "האיש הכי מטומטם בעולם" ברצועת "לילה ביפ" בערוץ 2.
בשנת 2013 הגיש בערוץ הראשון את התוכנית "חג שמח עם הדוד קופטש" ולאחר מכן "איפה אתם בחג".
בשנת 2014 החל להגיש את התוכנית "היהודי הגולש" בערוץ 20.
אדריאן יוטר
אדריאן קרלוס יוטר (באנגלית: Adrian Carlos Uter; ולד ב-27 באוקטובר 1984 בקינגסטון, ג'מייקה) הוא כדורסלן אמריקני-ג'מייקני, המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת ואקרוס דה ביאמון מליגת העל הפורטו ריקנית.
גיל קופטש
קורות חיים
בשנת 2015 שימש כקריין בתוכנית הסאטירה "מלחמת המינים" בזכיינית "רשת" בערוץ 2.
אדריאן יוטר
קריירה
יוטר החל את הקריירה בשנת 2002 במכללת ברווארד בה שיחק עד שנת 2004.
גיל קופטש
קורות חיים
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת התמודד קופטש בפריימריז של מרצ, קיבל 519 קולות בלבד ולא שובץ ברשימת 15 הראשונים ברשימה.
אדריאן יוטר
קריירה
בשנת 2004, עבר לאוניברסיטת הופסטרה ורשם ממוצעים של כ-2.3 חסימות למשחק.
גיל קופטש
קורות חיים
באותה שנה קופטש גילם תפקיד ראשי במחזה בחזרה לאישראל - מחזה מאת נאוה סמל אשר הועלה באנסמבל עיתים בבימויה של אורלי רביניאן.
אדריאן יוטר
קריירה
בעונת 2006/2007, חתם בקבוצת סוואנס גמונדן, מליגת העל האוסטרית.
גיל קופטש
קורות חיים
בשנת 2019 פורסם בערוץ 7 כי צה"ל ביטל את ההתקשרות עם קופטש כמרצה ב"סיורי סליחות" לחיילים עקב התבטאויות בוטות בדף הפייסבוק שלו.
אדריאן יוטר
קריירה
בעונת 2007/2008, חתם בקבוצת סיינט ויילר, מהליגה הצרפתית השנייה ורשם ממוצעים של כ-5 נקודות ו-3 ריבאונדים למשחק.
בסיום שנת 2008, חתם בקבוצת איליאבום קלובה, מליגת העל הפורטוגלית.
גיל קופטש
קורות חיים
בשנת 2020 הוציא ספר ילדים בשם "סיפור קטן על יונה ולויתן".
אדריאן יוטר
קריירה
בעונת 2008/2009, חתם בקבוצת הפועל לב השרון, ששיחקה בליגת העל הישראלית.
גיל קופטש
חיים אישיים
קופטש גר במכמורת עם בת זוגו התסריטאית ענבל ברק, ולהם שני ילדים.
אדריאן יוטר
קריירה
בעונת 2009/2010, חתם בקבוצת מ.כ. הבקעה, ששיחקה בליגת העל.
בעונת 2010/2011, חתם בקבוצת הפועל אוסישקין תל אביב, מליגת העל. לקראת סיום העונה נפצע ושבר את ידו.
בעונת 2011/2012, חתם לשנתיים בקבוצת מכבי ראשון לציון.
בתחילת עונת 2014, חתם בקבוצת לאונס דה פונסה מליגת העל הפורטו ריקנית ובהמשך העונה עבר לשחק בקבוצת הפועל אילת מליגת העל הישראלית.
בעונת 2015/2016, חתם בקבוצת מונקו, מהליגה הצרפתית.
בעונת 2016/2017, חתם בקבוצת אסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית.
בעונת 2017/2018, חתם לשנתיים בקבוצת לאונס דה פונסה מהליגה הפורטו ריקנית.
בתחילת שנת 2019, חתם בקבוצת פלאטרוס דה פרדניליו ובהמשך העונה עבר לשחק בקבוצת גויאנג אוריון אוריונס, מהליגה הקוריאנית.
בתחילת שנת 2021, חזר לקדנצייה שנייה בקבוצת ואקרוס דה ביאמון.
עבדאללה בן מוחמד
עבדאללה בן מוחמד בן עבדאללה בן עבד אלמוטליב (בערבית: عبد الله بن محمد بن عبد الله بن عبد المطلب, 600-615) היה אחד מבניו של מוחמד, נביא האסלאם, מאשתו הראשונה ח'דיג'ה.
עבדאללה, אשר נקרא על שם סבו, כונה גם "אל-טאהיר", שמשמעותו "הטהור", וכונה גם "אל-טייב".
תגובת סבטייה
תגובת סבטיֶיה (Sabatier) היא תגובה כימית שהתגלתה על ידי הכימאי הצרפתי פול סבטייה, ונקראה על שמו.
בתגובה זו מגיב מימן עם פחמן דו-חמצני בטמפרטורה ולחץ גבוהים, ובנוכחות זרז ניקל, ליצירת מתאן ומים. זרז יעיל יותר לתהליך הוא רותניום על אלומינה.
התיאור הכימי של התהליך: CO2 + 4H2 → CH4 + 2H2O
הוצע כי תגובה זו יכולה לסייע לחקר המאויש של מאדים. זאת על ידי נשיאת מימן מכדור הארץ למאדים, שם יוגב עם פחמן דו-חמצני מהאטמוספירה המאדימית, ליצירת מתאן שישמש כדלק טילים. דבר זה יוביל לחסכון משמעותי במשקל אותו תצטרך לשאת החללית למאדים, ובכך לחסכון בעלות.
בנג'מין פוליין
בנג'מין פּוליין (באנגלית: Benjamin Pulleyn; מת ב-1690) החזיק בקתדרת הפרופסורה המלכותית ליוונית באוניברסיטת קיימברידג' (שנוסדה ב-1540 על ידי הנרי השמיני), בין השנים 1674-1686. נודע כמנחה של אייזק ניוטון.
פוליין התקבל לקולג' טריניטי בקיימברידג' כסיזאר (תלמיד המקבל מלגה חלקית) ב-1650, החל את לימודיו הרשמיים ב-1651, וקיבל תואר ראשון ב-1653-4 ושני ב-1657. נעשה חבר בקולג' ב-1656. את המינוי לקתדרה המלכותית קיבל ב-1674, ועם פרישתו נעשה רקטור של הכפר סות' שליד בקדן  במחוז קיימברידג'שייר.
שפמנון הליקופטר
שפמנון הליקופטר (שם מדעי: Wallagonia leerii), הוא מין דג גדול ממשפחת הסילוריים שבסדרת השפמנונאים. הוא חי בדרום-מזרח אסיה. בעבר היה שייך לסוג Wallago.
שפמנון זה חי בנהרות דרום-מזרח אסיה מתאילנד וחצי האי המלאי עד לאיים סומטרה ובורנאו שבאינדונזיה. הוא שוכן בעומקים וצד דגים אחרים.
יאנג יונג יון
יאנג יונג-יון (בהנגול: 양용은; נולד ב-15 בינואר 1972), הוא שחקן גולף מקצועי דרום קוריאני המשתתף ב- PGA Tour, שם אף זכה פעמיים, כולל אליפות PGA לשנת 2009 בה הוא חזר מפיגור כדי להביס את טייגר וודס. הוא הגבר האסייתי היחיד שזכה אי פעם באליפות של טורניר גדול.
הישגים
עד סוף 2017 הישגיו של יאנג כוללים:
ולטר פון בולטנשטרן
ולטר פון בולטשטרן (בגרמנית: Walter von Boltenstern; 26 בנובמבר 1889 – 19 בינואר 1952), היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון בולטנשטרן נולד ב-26 בנובמבר 1889 בברסלאו שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לסוחר הוגו פון בולטנשטרן ואשתו מרתה לבית מילר. בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-4 (הקיסרית אוגוסטה). בשנת 1913 הוא הועבר לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-5, עמו לחם בתחילת מלחמת העולם הראשונה במסגרת דיוויזיית המשמר ה-3. ב-21 בדצמבר 1914 הוא הועבר לרגימנט המילואים ה-262, וב-18 באוגוסט 1915 הועלה לדרגת אובר לוטננט ומונה כמפקד פלוגה. ב-2 בפברואר 1917 הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-79, וב-20 בספטמבר 1918 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון בולטנשטרן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בפברואר 1932 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט ומונה לשליש הקורפוס ה-3. ב-1 באפריל 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-12 באוקטובר 1937 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-71 בארפורט.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת פיקד פון בולטנשטרן על רגימנט הרגלים הממונע ה-71, ולחם עמו כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-29. ב-1 ביולי 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-29, ובאמצע אוגוסט 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, והשתתפה בקרב סמולנסק ובקרב על מוסקבה. ב-13 באוגוסט 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-20 בינואר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-179, אשר הוסבה ביולי 1943 לדיוויזיית הפאנצר ה-179 מילואים בוויימאר. ב-15 ביולי 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-3 ביוני 1944 הוא מונה לקצין מטה בקבוצת ארמיות צפון אוקראינה, וב-31 בינואר 1945 הוא פרש לביתו, אולם אף על פי כן לאחר המלחמה, במאי 1945, הוא נשבה על ידי כוחות הכיבוש של הצבא האדום ונשלח לברית המועצות.
לאחר המלחמה
פון בולטנשטרן מת ב-19 בינואר 1952 במהלך שהותו בשבי במחנה וואיקובו, והוא בן 72 שנים.
דפנה גולן
דפנה גולן (נולדה ב-28 באוקטובר 1957) היא פרופסור לסוציולוגיה, פעילת שמאל ופעילת זכויות אדם ישראלית. גולן מלמדת בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית ובמרכז מינרבה לזכויות האדם, היא עמיתת מחקר במכון טרומן לקידום השלום באוניברסיטה העברית בירושלים ומנהלת פרויקט שותפות אקדמיה-קהילה באוניברסיטה.
ביוגרפיה
גולן היא בת שנייה למאיר גולן, איש לח"י לשעבר ולעופרה גולן. גדלה בבאר שבע ולמדה בתיכון המקיף ג' בעיר, בו שימשה אמהּ כיועצת. גולן למדה במגמה הריאלית, וסיימה את לימודיה בכיתה י"א, במסגרת בחינות בגרות אקסטרניות. התגייסה לצה"ל בשנת 1975, ושימשה קצינה. ב-1981 קיבלה מהאוניברסיטה העברית תואר ראשון בלימודי אפריקה, וב-1982 קיבלה תואר שני בסוציולוגיה מבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז.
ב-1984 החלה לעבוד באוניברסיטה הפתוחה, ועברה באותה שנה להרצות באוניברסיטת נטאל, עד שנת 1985. משנת 1985 עד שנת 1988 שימשה כחוקרת אורחת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בין השנים 1993-1988 הרצתה באוניברסיטה העברית, במסגרת החוג ללימודי אפריקה, ובין השנים 1994-1991 הרצתה בנוסף גם במסגרת החוג ללימודים בינלאומיים. בשנת 1989, פרסמה מאמר אודות משטר האפרטהייד בדרום אפריקה ואודות שבט הזולו, כחלק מלימודי הדוקטורט שלה. משנת 1991 עד שנת 2000 שימשה כעמיתת מחקר אורחת באוניברסיטת ויטווטרסראנד ובאוניברסיטת סטנפורד, וכמרצה בתוכנית ללימודים בינלאומיים באוניברסיטת וסליאן, שבג'ורג'יה.
גולן היא ממייסדיו של ארגון "בצלם", והייתה מנהלת המחקר הראשונה שלו. בשנת 1991 פורסם מחקרה המשותף עם סטנלי כהן - "חקירת פלסטינים בתקופת האינתיפאדה: התעללות, "לחץ פיסי מתון", או עינויים?". בשנת 1993 ייסדה את ארגון "בת שלום" - ארגון פמיניסטי של נשים ישראליות ופלסטיניות לשלום, ושימשה כמנהלת שלו עד שנת 1997. פרסמה כחמישה עשר מאמרי דעה בעיתון "הארץ", בין הנושאים עליהם כתבה - הפרות של זכויות אדם בשטחים, אי שוויון בין יהודים לערבים בישראל, בעיקר בירושלים, ההתנתקות, גשר המיתרים, ההתעלמות מהמגזר הערבי בבחירות לעיריית ירושלים ועוד.
בחודש אפריל 2014, השתתפה פרופ' גולן באירוע "TEDxHIT" בו היא מדברת על שילוב בין האקדמיה לבין עשייה חברתית.
דפנה גולן נשואה לפרופסור אמוץ עגנון, ולזוג שני ילדים. היא מתגוררת עם משפחתה בירושלים.
מפרץ סן רפאל
מפרץ סן רפאל (באנגלית: San Rafael Bay) הוא מפרץ הממוקם בחופה המערבי של מדינת קליפורניה שבארצות הברית. המפרץ נשפך אל מפרץ סן פבלו, אשר נשפך אל מפרץ סן פרנסיסקו.
המפרץ ממוקם בשטח מחוז מרין ובצפון אזור מפרץ סן פרנסיסקו, ולחופו ממוקמת העיר סן רפאל. במפרץ ממוקמים איי מרין. נחל סן רפאל נשפך אל מימי המפרץ.
שוגון
שוֹגוּן (בקאנג'י: ) הוא תוארו של השליט הצבאי של יפן החל ב-1192 ועד 1868. לאורך תקופה זו, המכונה "ימי הביניים של יפן", היו השוגון השליט בפועל של המדינה אף על פי שהתמנו על ידי הקיסר. כשהגיעו מגלי ארצות פורטוגזים לראשונה ליפן בתקופת נאנבאן הם תיארו את המצב הפוליטי ביפן במונחים של אירופה: הם השוו את הקיסר לאפיפיור, בהיותו דמות סמלית חשובה אך חסרת כוח פוליטי, ואת השוגון לשליט אירופאי חילוני.
ממשלה בראשות שוגון נקראת ביפנית "בּאקוּפוּ" (קאנג'י: 幕府, מלולית: ממשלת אוהלים), שם שרומז לאהל המפקד בקרב. בעברית ממשל זה נקרא "שוגונות" ובאנגלית "shogunate". משמעות המילה שוגון היא "מצביא", אך כתואר זהו קיצור של הביטוי סייאי טאישוגון (קאנג'י: 征夷大将軍, רומאג'י: Sei-i Taishōgun) שמשמעותו המילולית היא "מצביא הכוחות הצבאיים הנלחמים בברברים".
אטימולוגיה
השוגון הראשון, מינאמוטו נו יוריטומו, נטל כוח רב ואדמות רבות מהאצולה בבירה קיוטו לקראת סוף תקופת הייאן, וקיבל את תוארו מהקיסר. לאחר מכן שימש התואר את ראשי שלוש השוגונויות ששלטו ביפן במהלך ימי הביניים. לאחר נפילת שוגונות מינאמוטו בסוף תקופת קמקורה נקבע התנאי לפיו על מנת לקבל את התואר שוגון על המצביא להיות נצר לשבט מינאמוטו. בתקופת אדו, האחרונה בימי הביניים, החליף התואר טאיקון (大君) את התואר שוגון בהתכתבויות רשמיות עם מדינות זרות, והיווה את המקור למילה טייקון.
תקופת הייאן
במקור ניתן התואר סייאי טאישוגון למפקדים צבאיים בתקופת הייאן שלחמו באנשי האמישי שהתנגדו לשלטון הקיסר. מפקד הצבא אוטומארו נו אוטומו היה הראשון שקיבל את התואר. בסופו של דבר בוטל התואר לאחר שהאיינו נכנעו או נמלטו להוקאידו. מאוחר יותר בתקופת הייאן, קיבל מינאמוטו נו יושינאקה את התואר שוגון במהלך מלחמת גנפיי.
תקופת קמקורה
בראשית המאה ה-11 נשלטה הפוליטיקה היפנית על ידי דאימיו שעמדו בראש נחלות והחזיקו חילות משמר של סמוראים. שתי המשפחות החזקות ביותר, טאירה ומינאמוטו, נלחמו ביניהן על השפעה בחצר הקיסרית החלשה. משפחת טאירה נטלה את השליטה בבירה קיוטו ב-1160, והחזיקה בה עד 1185 אז הובסה על ידי צבאותיו של מינאמוטו נו יוריטומו, שהשתלט על הממשלה. מינאמוטו יסד מערכת פיאודלית שבסיסה בקמקורה, ובה צבאות הסמוראיים הפרטיים שלטו במדינה בעוד הקיסר והאצולה בקיוטו נותרו השליטים דה יורה. הקיסר העניק למינאמוטו נו יוריטומו את התואר סייאי טאישוגון ב-1192, ובכך התבססה שיטת השלטון החדשה, שבבסיסה תואר המנהיג עובר בירושה.
לאחר מותו של מינאמוטו נו יוריטומו ב-1199 השתלט שבטה של אשתו, שבט הוג'ו, על השוגונות. לאחר שהתנקשו בחייהם של בניו של יוריטומו, הפך המחזיק בתואר השוגון לדמות סמלית בלבד, בעוד הכוח התרכז בידי העוצרים לבית הוג'ו. שוגונות קמקורה עמדה על כנה במשך 150 שנה, מ-1192 עד 1333.
ב-1274 וב-1281 פלשה האימפריה המונגולית ליפן. ניסיונו של הקיסר גו-דאיגו להשיב לעצמו את השליטה במדינה ב-1331 נכשל, אך החליש את השוגונות במידה רבה ובסופו של דבר הביא למפלתה.
רסטורציית קנמו
לקראת סוף תקופת קמקורה טענו לכתר שני ענפים שונים של המשפחה הקיסרית. בתיווך השוגונות, הגיעו הענפים השונים להסכמה להעמיד קיסר לסירוגין. אולם, הסכם זה החזיק מעמד עד 1331, כשהקיסר גו-דאיגו סירב לפנות את כסאו לטובת קיסר הענף השני, ובתגובה נשלח לגלות. במהלך השנים 1334–1336 סייע המצביא אשיקאגה טאקאוג'י לגו-דאיגו להילחם בשוגונות ולהשיב לעצמו את כס הקיסרות.
לאחר ששב לכס הקיסרות החל הקיסר בחלוקת אדמות, אך סמוראים רבים הביעו חוסר שביעות רצון מהתהליך. כשגבר המרמור בקרב המעמד הלוחם פנה אשיקאגה כנגד הקיסר, וב-1336 הכתיר קיסר אחר תחתיו.
תקופת מורומאצ'י
ב-1338 קיבל אשיקאגה את התואר שוגון, מתוקף היותו נצר לשבט מינאמוטו, ויסד את שוגונות אשיקאגה, שהחזיקה מעמד עד 1573. בסיסה של שוגונות אשיקאגה שכנה ברובע מורומאצ'י שבקיוטו, ומכאן בא שם התקופה.
תקופת אדו
טוקוגאווה איאיאסו נטל את השליטה במדינה והקים את ממשלתו בעיר אדו (כיום טוקיו) ב-1600. הוא קיבל את התואר סייאי טאישוגון ב-1603 לאחר שזייף את אילן היוחסין שלו כך שהוכיח שהוא נצר לשבט מינאמוטו. שוגונות טוקוגאווה החזיקה מעמד עד 1867, אז ויתר השוגון טוקוגאווה יושינובו על תפקידו לטובת הקיסר מוצוהיטו במסגרת רסטורציית מייג'י.
לאורך תקופת אדו החזיק השוגון בשליטה במדינה, ולא הקיסר בקיוטו, אף על פי שהראשון חב לשני את תוארו. השוגון שלט במדיניות החוץ, בצבא ובדאימיו. תפקידו של הקיסר היה טקסי בלבד, ודמה לתפקידו כיום.
שימוש כיום
אף על פי שמנהיג יפן כיום הוא ראש הממשלה, השימוש בכינוי שוגון ממשיך גם בימינו. ראש ממשלה שפרש אך ממשיך להחזיק בהשפעה רבה מאחורי הקלעים של הפוליטיקה מכונה לרוב "שוגון צללים", גרסה מודרנית לתפקיד שמלאו קיסרים שפרשו לטובת בניהם.
מחלף קמה
מחלף קמה הוא מחלף המקשר בין כביש 6 ו-כביש 40 לכביש 293. הוא נקרא על שם היישוב בית קמה הסמוך למקום.
היסטוריה
בעבר המקום היה צומת המחבר בין כביש 293 לכביש 40. עקב הארכת כביש 6 למקום, הוחלט להעתיק את הצומת ולמחלפו ולהאריך את כביש 293 בקילומטר מזרחה.
המחלף נחנך בשנת 2015.
מבנה המחלף
המחלף הוא מחלף מלא מסוג מחלף חצוצרה.
תאופיל הנסן
תאופיל הנסן (בדנית: Theophilus Hansen, 13 ביולי 1813, קופנהגן - 17 בפברואר 1891, וינה) היה אדריכל דני, אוסטרי שיצר בסגנון נאו-קלאסי.
הנסן למד אצל קארל פרידריך שינקל בווינה ולאחר מספר שנים עבר לאתונה שם למד אדריכלות ועיצוב עם התמקדות בלימודי אדריכלות ביזנטית.
הנסן חזר לוינה להתמחות אצל לודוויג פרסטר.
סגנון עבודתו שנטה לכיוון רומנטי התפתח לכיוון סגנון נאו-קלאסי עם דגש על פרטים ושילוב אלמנטים קלאסיים לתוך הצורות שיצר.
הנסן עבד ביחד עם הפסלים האוסטרים: תיאודור פרידל, לאונידס דרוסיס ווינסנט פילץ, הציירים: קרל ראל ולודויג תירש והאדריכל אוטו וגנר.
בשנת 1884 העניק פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה להנסן תואר ברון.
ראש ממשלת תוניסיה
ראש ממשלת תוניסיה הוא יושב הראש של ממשלת תוניסיה, השני בחשיבותו במדינה, אחרי הנשיא. ראש הממשלה ממונה על הרשות המבצעת יחד עם הנשיא, וכמו כן מכהן כראש מפלגתו ובאופן טבעי משמש גם כיושב הראש של קבינט הממשלה. כיום מכהן בתפקיד אחמד אל-חשאני.
משרד ראש הממשלה התוניסאי יוסד על ידי הנשיא הראשון של תוניסיה, חביב בורגיבה, עם מינויו של בהי לדגם לתפקיד ראש הממשלה ב-7 בנובמבר 1969. אף שהתפקיד היה קיים עוד קודם בתקופה הקצרה שבה התקיימה ממלכת תוניסיה, הוא בוטל כאשר בורגיבה הכריז על הקמת הרפובליקה ב-25 ביולי 1957. החוקה של 1959 קבעה כי השלטון בתוניסיה יפעל בצורת מערכת נשיאותית בה הנשיא יהיה גם ראש המדינה וגם ראש הממשלה. עם זאת, בורגיבה העביר כמה מסמכויותיו לראש הממשלה ובכך הפך אותו למעין משנה לנשיא. לאחר המהפכה בתוניסיה בשנת 2011 וניסוח חוקה חדשה, הוענקו לראש הממשלה סמכויות נוספות. על כן כיום ראש הממשלה אמון בעיקר על ענייני הפנים, במידה שווה לזאת של הנשיא, בעוד שזה אחראי בעיקר ליחסי חוץ וביטחון.
במערכת הבחירות התוניסאית הנשיא הנבחר ממנה לראשות הממשלה את יושב הראש של המפלגה הזוכה בבחירות לאספה המחוקקת, אזי המפלגה המחזיקה במספר המנדטים הגדול ביותר באספה. לראש הממשלה המיועד קיים חודש להקים קבינט ולהגיש לפרלמנט הצעת אמון. אם תתקבל הצעתו, הממשלה תושבע על ידי הנשיא. מנגנון זה למעשה מפריד בין הבחירות לנשיאות לבחירות לראשות הממשלה, וכך יכולות להיות בחירות מקבילות או בזמנים שונים. ראש הממשלה אינו נבחר אם עוברת הצבעת אי האמון באספת נציגי העם כנגדו.
נכון לשנת 2021, במהלך ההיסטוריה של תוניסיה כ-15 אנשים שונים החזיקו בתפקיד ראש הממשלה. ראש הממשלה האחרון, הישאם משישי, מונה על ידי הנשיא קייס סעיד. הוא נכנס לתפקידו ב-2 בספטמבר 2020 בעקבות התפטרותו של אליאס אל-פח'פאח', ופוטר מתפקידו ב-25 ביולי 2021.
סמכויות חוקתיות
סמכויותיו של ראש הממשלה נקבעו על ידי החוקה הנוכחית של תוניסיה משנת 2014. ראש הממשלה אחראי בעיקר על מדיניות הפנים, ואילו מדיניות החוץ, ביטחון וביטחון הפנים מרוכזים בידיי הנשיא.
ראש הממשלה אחראי על:
ראש הממשלה, יחד עם הנשיא, הוא בעל תפקיד ייצוגי בנוסף לתפקידו המעשי; השניים מהווים ייצוג של תוניסיה ומדיניותה, הן בעולם והן בתוניסיה.
שיר ערש (אלתרמן)
שיר ערש (הידוע גם במילותיו הראשונות היכל ועיר נדמו פתע) הוא שיר ערש שחיברו נתן אלתרמן וסשה ארגוב עבור המחזמר "אסתר המלכה". בהקשר המחזה שר ליצן החצר את השיר למלך אחשוורוש בלילה שבו נדדה שנת המלך. המחזמר לא זכה להצלחה וירד מבימת תיאטרון הקאמרי עד מהרה (לאחר 38 הצגות). אולם השיר נותר בזיכרון הציבורי-תרבותי וזכה לביצועים רבים.
ראש ממשלת תוניסיה
סמכויות חוקתיות
על פי החוקה העדכנית, במקרה והנשיא לא מסוגל לבצע את תפקידו באופן זמני, על ראש הממשלה לשמש כממלא מקום הנשיא למשך 60 יום לכל היותר. בעבר חוק זה לא הגביל את כהונת מילוי המקום, מה שאיפשר את המהפכה בתוניסיה משנת 1987.
שיר ערש (אלתרמן)
מבנה השיר
השיר נחלק לשישה בתים בני שש שורות כל אחד וכמעט כולו מונולוג שנושא הלץ באוזני המלך. בשלוש שורות "מתערב" המלך בשיר הלירי בדברים פרוזאיים ונונסנסיים. בחלק מן הביצועים שורות אלה מדוברות ולא מושרות ("אולי בכל זאת רבע עוף" בבית השלישי, "שיעברו, אני ישן!" בבית הרביעי, ו-"שייכבו את הפנס" בבית האחרון). בגרסה הישנה של שמעון בר, גם ״הניחו לנו לכולנו״ בבית החמישי נאמר על ידי המלך, ו״שייכבו את הפנס״ הושר על ידי המלך.
ביצועים
הביצוע הראשון של השיר היה במחזמר המקורי על במת הקאמרי על ידי שמעון בר בתפקיד ליצן החצר מונדריש ואברהם מור כאחשוורוש.
אריק איינשטיין ושם טוב לוי ביצעו את השיר בתקליט ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ד': משירי סשה ארגוב (1980).
בשנת 1982 שולב השיר במופע ובתקליט שיצא בעקבותיו, מתתיהו ואלכסנדר: מתי כספי שר משירי סשה ארגוב. השיר היה אחד משיאי המופע, כאשר מתי כספי שר וארגוב המלווה אותו בפסנתר. ארגוב לא ידע לשיר, וכספי שילב אותו בדקלום "אולי בכל זאת רבע עוף?" בבית הראשון, ו"שיכבו את הפנס" בבית השני.
בהפקת 2005 של המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" הוסיף מעבד המוזיקה בהפקה, יוני רכטר את השיר לתמונה בה אנשי השוק מרדימים את שלמה המחופש לשלמי ושרים לו "אם כתר הוא נושא או דלי, אין כל הבדל - בסוף יישן הוא".
בספיישל הפורימי של ערוץ הופ! ששודר ב-2004 ונקרא "המגילה החדשה של הופ", השיר בוצע על ידי אבי יקיר (בתור שלוק העורב שכיכב בתור המן) וז'יל בן דוד (בתור בליק שכיכב בתור אחשוורוש).
עוד ביצעו את השיר שולי רנד, גדי יגיל, אורה זיטנר, אסתר עופרים, רונית אופיר, אחינועם ניני, איטן גרינברג, דני מסנג, שילה פרבר, נתן סלור, חבורת זהו זה ואחרים. שלמה ארצי מספר שביקור כילד בהופעה של המחזה אסתר המלכה, ובפרט השיר הזה, משכו אותו אל הבמה ואל קריירה כזמר. ביצוע נוסף הוא של אנדריאס שול בליווי תמר הלפרין על הפסנתר והשורות של המלך. השיר הוא גם פריט ברפרטואר של מקהלות וחבורות זמר רבות.
נוקלאופיל
בכימיה, נוקלאופיל (בלטינית: אוהב גרעין) הוא מגיב היוצר קשר כימי עם השותף שלו לתגובה הכימית (האלקטרופיל) באמצעות תרומה של שני אלקטרוני קשר. כיוון שנוקלאופילים תורמים אלקטרונים, הם מוגדרים כבסיסי לואיס. כל המולקולות או היונים עם זוג אלקטרונים חופשיים יכולים להתנהג כנוקלאופילים, למרות שאניונים נוטים לכך יותר מאשר מגיבים נייטרליים. תגובות נוקלאופיליות נייטרליות עם ממסים כגון כוהלים ומים נקראות סולבוליזיס.
נוקלאופילים עשויים ליטול חלק בהתמרה נוקלאופילית, שבה נוקלאופיל נמשך למטען חשמלי חיובי חלקי או מלא ביסוד כימי מסוים ומסלק את הקבוצה שאליה הוא נקשר.
נוקלאופילי הוא תואר המתאר הזיקה של נוקלאופיל לגרעין האטום, בעוד שנוקלאופיליות או חוזק נוקלאופילי מתייחסים לתכונת עצמה. ברוב המקרים עושים שימוש במונח נוקלאופיליות על מנת להשוות זיקה יחסית של אטום אחד לאטום אחר.
באופן כללי, ככל שהיון יותר בסיסי (כלומר, ככל שעולה ערך ה-pKa של החומצה המצומדת), כך גדלה עוצמת התגובה שלו כנוקלאופיל. הקוטביות חשובה גם כן לצורך קביעת הנוקלאופיליות: ככל שקל יותר להפריע לענן האלקטרונים מסביב לאטום או המולקולה, כך הנוקלאופיל יגיב יותר בקלות. לדוגמה: יון היודיד (−I) הוא יותר נוקלאופילי מאשר יון הפלואוריד (−F).
נוקלאופיל סביבתי הוא נוקלאופיל שיכול לתקוף משני מקומות או יותר, כך שיכולים להיווצר שניים או יותר תוצרים. לדוגמה, היון תיו-ציאנט (−SCN) עשוי לתקוף את אטום הגופרית או את אטום החנקן. מסיבה זו, התגובה SN2 של אלקיל הליד עם −SCN מובילה לרוב לתערובת של RSCN (אלקיל תיו-ציאנט) ו-RNCS (אלקיל איזו-תיו-ציאנט).
דוגמאות נפוצות
בדוגמאות שלהלן, החמצן של יון ההידרוקסיד תורם אלקטרון ונקשר לפחמן שבקצה מולקולת הברומו-פרופאן. הקשר בין הפחמן והברומין עובר ביקוע הטרוליטי, כאשר אטום הברומין קולט את זוג האלקטרונים והופך ליון ברומיד ‎Br−‎:
להלן מספר דוגמאות לנוקלאופילים הכוללים יסודות שונים:
פחמן
נוקלאופילים עם פחמן הם אלקיל הלידים מתכתיים המעורבים בתגובת גריניאר, תגובת בלייז, תגובת רפורמצקי, ותגובת ברבייר, מגיבים מסוג אורגנו-ליתיום ואניונים של אלקין טרמינלי.
גם אנולים עונים להגדרה זאת. היצירה של אנול מזורזת על ידי חומצה או בסיס. אנולים הם נוקלאופילים סביבתיים, אולם, הם בדרך כלל תוקפים את פחמן אלפא (הפחמן הראשון במולקולה). השימוש הנפוץ בהם הוא בתגובות דחיסה, כולל דחיסת קלייזן וריאקציות דחיסת אלדול.
חמצן
דוגמאות לנוקלאופילים עם חמצן הן מים וכוהלים.
גופרית
נוקלאופילים עם גופרית הם תיולים (−HS).
דרגת הנוקלאופיליות של גופרית היא גבוהה מאוד. הסיבה לכך היא שאטום הגופרית גדול מאוד, מה שהופך אותו לנוח יותר לעבור קיטוב, וכן יש לו זוג אלקטרונים בודד (בחלק מהמקרים).
חנקן
נוקלאופילים עם חנקן הם אמוניה ואמינים.
מדד הנוקלאופיליות
עד היום, פותחו שיטות רבות בניסיון לכמת חוזק נוקלאופילי יחסי. המידע הניסויי שלהלן הושג על ידי מדידת קצבי תגובה במספר גדול ריאקציות המערבות מספר גדול של נוקלאופילים ואלקטרופילים ורגרסיה ליניארית.
משוואת סוויין-סקוט
הניסיון הראשון מסוג זה נמצא במשוואת סוויין-סקוט שפותחה ב-1953:
טיפול זה נותן את הערכים הבאים עבור אניונים טיפוסיים: אצטט 2.7, כלוריד 3.0, אזיד 4.0, הידרוקסיד 4.2, אנילין 4.5, יודיד 5.0 ותיו-סולפט 6.4. קבועי סובסטרט טיפוסיים הם 0.66 עבור אתיל תוזילאט, 0.77 עבור β-פרופיולקטון, 1.00 עבור 3-2-אפוקסי-פרופאנול, 0.87 עבור בנזיל כלוריד ו-1.43 עבור בנזואיל כלוריד.
המשוואה מנבאת שבהתמרה נוקלאופילית על בנזיל כלוריד, יון האזיד מגיב פי 3,000 יותר מהר מאשר מים.
משוואת ריצ'י
משוואת ריצ'י, הנקראת על שם יוצרה, פותחה ב-1972, והיא יחס אנרגיה חופשית נוסף:
או
או קטיוני דיאזוניום:
או (אינם מוצגים) יונים המבוססים על אנילין ירוק. במשך הזמן תוארו סוגים רבים של ריאקציות.
ערכי +N טיפוסיים (במתנול) הנובעים מהמשוואה הם: 0.5 עבור מתנול, 5.9 עבור האניון ציאניד, 7.5 עבור האניון מתוקסיד, 8.5 עבור האניון אזיד ו-10.7 עבור האניון תיו-פנול. הערכים עבור הגביות קטיון יחסית הם 0.4- עבור הקטיון אנילין ירוק, 2.6+ עבור הקטיון בנזן-דיאזוניום ו-4.5 עבור הקטיון טרופיליום.
משוואת מייר-פץ
במשוואת מייר-פץ מ-1994:
k, קבוע קצב התגובה מסדר שני ב-20°C עבור תגובה מסוימת, קשור לפרמטר הנוקלאופיליות N, פרמטר אלקטרופיליות E ופרמטר השיפוע s התלוי בנוקלאופיל. הקבוע s מוגדר כ-1 במקרה של הנוקלאופיל 2-מתיל-1-פנטן. רוב הקבועים נגזרו מתגובה של יוני בנזהידריליום כאשר הם תפקדו כאלקטרופילים:
ואוסף מגוון של נוקלאופילי- π:
ערכי E טיפוסיים הם 6.2 כאשר R הוא כלור, 5.9 עבור מימן, 0 עבור מתוקסי ו-7.02- עבור די-מתיל-אמין.
ערכי N טיפוסיים עם s בסוגריים הם 4.47- (1.32) עבור התמרה ארומטית אלקטרופילית לטולואן (1), 1.41- (1.12) עבור סיפוח אלקטרופילי ל-1-פניל-2-פרופן (2) ו-0.96 (1) עבור סיפוח ל-2-מתיל-1-פנטן (3), 0.13- (1.21) עבור תגובה עם טרי-פניל-אליל-סילאן (4), 3.61 (1.11) עבור תגובה עם 2-מתיל-פוראן (5), 7.48 (0.89 עבור תגובה עם איזו-בוטניל-טרי-בוטיל-סטאנאן (6) ו-13.36 (0.81) עבור תגובה עם אנאמין (7).
טווח הריאקציות האורגניות כולל גם ריאקציות SN2:
ארקס
ארקס (ביוונית: Ἀρκάς) היה בנם של זאוס וקליסטו במיתולוגיה היוונית.
נוקלאופיל
משוואת מייר-פץ
הנוקלאופיליות לכיוון המרכז של אורביטל sp2 או sp3 מתאימה לאותה תבנית.
המשוואה המאוחדת
במאמץ לאחד את המשוואות שתוארו לעיל, משוואת מייר-פץ משוכתבת כך:
או משוואת סוויין-סקוט המקורית שנכתבת כך:
ארקס
לפי הסיודוס
זאוס מסר את הרך הנולד לנימפה מאיה, שגידלה אותו במערתה. לימים הפך ארקאס לאבי בני ארקאדיה, חבל הארץ ביוון שקרוי על שמו. את קאליסטו וגם את בנה, ארקאס, בדמות דוב, העלה אל השמים. אלו הן, כך מספרת האגדה, הדובה הגדולה והדובה הקטנה - שני מערכי כוכבים הסובבים את כוכב הצפון.
לפי אובידיוס
לפי גרסת הספר השני של מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס, קליסטו ההריונית גורשה מחברתה של מגינתה ארטמיס וילדה את ארקאס. הרה, שידועה כאלה הנוטרת טינה, ואינה שוכחת לעולם את בגידותיו של בעלה, ניצלה את ההזדמנות והפכה את קליסטו לדובה.
נוקלאופיל
המשוואה המאוחדת
או משוואת ריצ'י המקורית שנכתבת כך:
ארקס
לפי אובידיוס
ארקאס גדל להיות צייד מוכשר ואמיץ, והיה חביב ביותר על זאוס.
נוקלאופיל
ראו גם
אלקטרושליליות
ארקס
לפי אובידיוס
יום אחד, בעת ששוטט ביער, ראתה קליסטו את בנה ארקאס. ההתרגשות גאתה בה, והיא החלה לרוץ לקראתו במהירות, תוך שהיא שוכחת כי היא עוטה דמות דובה. ארקאס נבהל וירה בדובה, כשהוא פוצע אותה אנושות. זאוס, מלך האלים, שקליסטו הייתה אהובתו וארקאס היה אחד מבניו האהובים, לא היה יכול לשאת את הכאב הטרגי שבפגיעה בשני יקיריו. לכן הפך גם את ארקאס לדובה, והעלה את שניהם לשמים. הרה שזעמה על כך ביקשה מטתיס שתשמור אותם במקום קבוע בשמים כך שקבוצות הכוכבים לעולם לא תשקענה מתחת לאופק ולעולם לא יקבלו מים.
רוד סטייגר
רודני סטיבן "רוד" סטייגר (באנגלית: Rodney Stephen "Rod" Steiger; 14 באפריל 1925 – 9 ביולי 2002) היה שחקן אמריקאי שזכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א בשנת 1967 על הופעתו בסרט "כחום הלילה". ידוע בהופעותיו בסרטים שזיכו אותו במועמדויות נוספות לאוסקר, וכיכב, בין השאר, בסרטים: "חופי הכרך" (1954), "אוקלהומה!" (1955), "גם גיבורים נופלים" (1956), "היום הארוך ביותר" (1962), "המשכונאי" (1964), "משפטו של בילי מיטשל" (1955), "אמריקה לאן?" ו"דוקטור ז'יוואגו" (1965), "חרב גדעון" (1986), "הפלישה ממאדים" (1996), "סוף העולם" (1999) ו"המפיק האחרון" (2001).
סטייגר נולד בניו יורק שבארצות הברית כבן יחיד למשפחה נוצרית-לותרנית.
אל-חאכם השני (ח'ליפה עבאסי)
תהפוכות השלטון בסולטנות ובח'ליפות
במקור, יועד אחמד (אל-חאכם השני) לח'ליפות בצוואת אביו אל-מסתכפי השני. לאחר פטירתו, הסולטאן הממלוכי א-נאצר מחמד בן קלאון סירב למלא את הצוואה בשל הסכסוך שפרץ בינו ובין אל-מסתכפי השני והוא מינה במקומו את בן-דודו אל-וא'תק באללה השני, שהיה בן טיפוחיו ואשר ייצג אותו במאבקי הכוח הפנימיים בחצר הח'ליפות קודם לעלייתו לשלטון. לאחר שלטון קצר נפטר הסולטאן א-נאצר, ואל-ואת'ק הודח על ידי הסולטאן החדש אעלא אל-דין קוג'וק ואחמד מונה, כבקשת אל-מסתכפי אביו, תחת השם "אל-חאכם באמר אללה" השני. ב-1342 נפטר קוג'וק והוחלף בידי א-נאצר שיהאב אל-דין אחמד למספר חודשים; לאחריו מלכו אל-צאלח עימאד אל-דין איסמאעיל (1345-1342),אל-כאמל שעבאן (1346-1345); אל-מט'פר חאג'י (1347-1346), א-נאצר בדר אל-דין אבו אל-מעאלי (1351-1347). אי היציבות הפוליטית בחצר הסולטנות השפיעה באופן ישיר על אי היציבות של הח'ליפות, והדבר התבטא בהדחות ח'ליפים תדירות, הגליות, כליאות והעברת התפקיד בין צאצאים שונים של אל-מסתכפי השני.
Haskell
Haskell (הסקל) היא שפת תכנות פונקציונלית טהורה, ובעלת טיפוסיות חזקה. היא אחת משפות התכנות הפונקציונליות הפופולריות ביותר, והשפה הפונקציונלית העצלה (דחיית החישוב עד לרגע שהתוצאה של החישוב חיונית) בה מרבית המחקר בתחום מדעי המחשב מתבצע. השפה קרויה על שם הלוגיקן הסקל קורי.
היסטוריה
בעקבות הפרסום של שפת התכנות מירנדה ב-1985, התרבו שפות התכנות הפונקציונליות. ב-1987, כבר היו למעלה מתריסר שפות תכנות פונקציונליות טהורות, לא-דקדקניות (non-strict) שהתחרו זו בזו. בכנס לשפות תכנות פונקציונליות וארכיטקטורת מחשבים (FPCA '87) בפורטלנד, אורגון, נערכה ישיבה בה הייתה הסכמה רחבה של המשתתפים שיש לערוך ועדה כדי להגדיר תקן פתוח לשפות כאלה.
כיום ל-Haskell יש שלושה מהדרים נפוצים:
ישנם גם מספר מהדרים אשר מבוססים על שלושת המהדרים האלה. כל המהדרים מופצים כתוכנה חופשית. כמו כן קיים שיתוף פעולה בין הצוותים השונים שמפתחים אותם.