cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מסיבת קורונה
על פי הדיווחים באמצעי התקשורת ובמדיה החברתית, מסיבות קורונה התקיימו בארצות הברית במהלך גל האומיקרון, מתוך אמונה שהאומיקרון גורם למחלה קלה בלבד, לכן הדבקה בו לא מסכנת את החיים ומצד שני יוצרת חיסון טבעי. קיים ספק לגבי אמיתותם של דיווחים אלה, והיו שראו בהם אגדות אורבניות בלבד.
בהולנד, המונח "מסיבת נגיף הקורונה" ומונחים דומים אחרים עשויים להתייחס למסיבה שמתקיימת במהלך מגפת קורונה, בניגוד לתקנות הגבלת ההתקהלות, אך ללא כל כוונה להפיץ את נגיף הקורונה.
בישראל, התקשורת הרבתה לגנות את עורכי המסיבות שהפרו את הנחיות הקורונה ולא עודדה הפצת ידיעות על מסיבות הדבקה מכוונות.
בארצות הברית
במרץ 2020, אנדי בישיר, מושל קנטקי, דיווח על צעירים שהשתתפו במסיבות קורונה ולאחר מכן נמצאו חיוביים לקורונה. "החוגגים התכנסו בכוונה, מתוך תחושה שהם בלתי מנוצחים ומתוך התרסה מכוונת כלפי התקנות", אמר. כותרת CNN ב-25 במרץ 2020 הודיעה: "קבוצה של צעירים ערכה מסיבת קורונה בקנטקי במחאה נגד הנחיות הריחוק החברתי. עכשיו אחד מהם חולה בקורונה". באותו יום פרסמה NPR את הכותרת "בקנטאקי התגלו 39 מקרים חדשים; אדם אחד השתתף במסיבת קורונה". שתי הכותרות סילפו את דבריו של בישיר שדיבר רק על כך שצעירים שהשתתפו במסיבה חלו בקורונה.
בעיתונים סייטל טיימס וניו יורק טיימס ובמגזין רולינג סטון הופיעו ידיעות מהן השתמע שאכן התקיימו אירועים שונים שמטרם הייתה הפצה מכוונת של נגיף הקורונה.
סוכנויות חדשות מסוימות ראו בדיווחים על מסיבות הדבקה בווירוס הקורונה, מיתוסים. הם סברו שצעירים נדבקו בקורונה ללא כוונה תחילה, תוך השתתפות באירועים חברתיים שגרתיים. מובן שאי אפשר לשלול לחלוטין את האפשרות שמסיבות כאלה התקיימו. ייתכן מאוד שאנשים חסרי אחריות נדבקו או הדביקו בכוונה. ייתכן גם שזרם השמועות המופץ במדיה החברתית עלול היה לעודד קיום אירועים מסוג זה. אבל עד היום אין ראיות מוצקות על כך שהדבר אכן קרה.
החוקר בנג'מין רדפורד חקר את הטענות שפורסמו בתקשורת וקבע שאין חדש בסיפורים האלה, ושעולם הפולקלור ראה סיפורים על אנשים שהאמינו כי חיסון נגד אבעבועות שחורות עלול להפוך אנשים לפרות. סיפורים מסוג זה מועברים במדיה החברתית בצורות שונות לדוגמה "מיתוס הממתקים המורעלים, אתגר הלוויתן הכחול, הבהלה השטניסטית, תופעת הליצנים המפחידים ורבים אחרים". בשנים שלפני הופעת החיסונים נגד מחלות ילדות כמו אבעבועות רוח וחצבת הורים רבים ראו תועלת בהדבקה מכוונת של ילדים במחלות אלה מתוך ידיעה שהמחלה קשה יותר ומסוכנת יותר בגיל המבוגר, וקבוצות הורים המתנגדים לחיסונים עדיין מאמינים שכך ראוי לנהוג.
רדפורד סבור שהסיפורים שדווחו בתקשורת כללו את "כל המרכיבים האופייניים שכוונתם לעורר בהלה בציבור". מורים, גורמי משטרה, בתי ספר ומושלים הפיצו סיפורים מסוג זה מתוך כוונה להזהיר את הציבור מפני הסכנות הטמונות בעריכת המסיבות בעוד שעיתונאים חיפשו סנסציות.
בישראל
בישראל דווח בהרחבה על צעירים בגרמניה, בספרד ובצרפת שסירבו להישאר בבתיהם תוך התעלמות מהמלצות הרופאים. כמוכן דווח בהרחבה על מאמצי משטרת ישראל לסכל את עריכת המסיבות המחתרתיות האסורות והמסוכנות וכל אירוע חריג שנערך בבתים פרטיים, באולמות שמחה ואף באוויר הפתוח ספג ביקורת חריפה מאוד.
גרסאות כיסוי לשירי מדונה
להלן גרסאות כיסוי של מוזיקאים בולטים שהקליטו שיר אחד או יותר שנכתב והוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה. אמנים בולטים רבים החלו להקליט את שיריה מאז הופעת הבכורה שלה בשנות ה-80 של המאה ה-20. גרסאות כיסוי אלו הוקלטו במספר שפות וסוגות מוזיקליות שונות, וחלקן זכו לביקורות חיוביות ממבקרי מוזיקה והופיעו במצעדי השירים.
גארי טראסט מבילבורד הצהיר כי "השירים של מדונה מצאו מקום בראש דירוג הבילבורד גם כשהיא לא שרה אותם (גרסאות כיסוי)", והוסיף גם שזה מחזק שהמוזיקה שלה "ממשיכה לשלוט בכל דור חדש". בהתייחס להיותה מקור לגרסאות כיסוי רבות, מאייר נסים מ-דיגיטל ספיי העיר כי "השפעתה התפשטה כמו קורי עכביש לעולם הרחב (והמוזר יותר) של המוזיקה". באופן דומה, נרשמה מדונה בספר השיאים של גינס כאמן עם מרבית הרמיקסים והדגימות בכל הזמנים, בטענה ש"היא מהווה הוכחה לכמה שהיא משפיעה על העולם".
נושא פופולרי המאפיין רשימות שונות, המפורסמות בכלי תקשורת כמו פייסט, StyleCaster, רולינג סטון, דיגיטל ספיי ו-Stereogum, בין היתר, הוא כמות גרסאות הכיסוי שנעשו לשיריה של מדונה במרוצת השנים. בכתבה לגרדיאן, פיטר רובינסון הבחין בכמה גרסאות כיסוי שנעשו על ידי מוזיקאים גברים, כולל מרילין מנסון, מארק אלמונד, KMFDM וטינייג' פאן-קלאב. אחת מגרסאות הכיסוי הפופולריות ביותר, היא הגרסה של "Like a Prayer" מאת מאד'האוס, שסימנה את הופעת הבכורה של הלהקה ונמכרה בלמעלה מ-2 מיליון עותקים ברחבי אירופה לפי הסוכן ההולנדי יאן ויס; בצרפת בלבד, Charts in France דיווחו על מכירות של למעלה מ-326,000 עותקים נכון לשנת 2014. באופן דומה, הזמרת והשחקנית האנגלייה קלי אוסבורן ("Papa Don't Preach") והזמרת האיטלקייה כריסטינה סקוצ'יה ("Like a Virgin") עשו את הופעת הבכורה המוזיקלית שלהן באמצעות הוצאת גרסאות כיסוי לאחד משיריה של מדונה.
גרסאות הכיסוי של מדונה עצמה לשירים של אמנים אחרים – כמו "Fever" של ליטל וילי ג'ון ו-"American Pie" של דון מקליין – אינן נכללות בערך הזה, שאינו כולל הופעות בתקשורת, ניים דרופינג ותיאורים תרבותיים אחרים של שיריה.
רובי שפירא
ראובן (רובי) שפירא (7 באוגוסט 1950 – 14 בדצמבר 2001) היה איש עסקים ישראלי, ובעליה של קבוצת הכדורגל הפועל חיפה.
ביוגרפיה
שפירא נולד בקריית חיים, לאב שהיה גזבר וחבר הנהלה בקבוצת הפועל חיפה. אחיו, יוסי, שהיה אוהד הקבוצה אף הוא, נפטר ממחלת הסרטן, עובדה שתרמה רבות להחלטתו של שפירא לתמוך במועדון, בין היתר כצעד להנצחת זכרו של אחיו ולאהבתו למועדון. בשנת 1980 עבר עם משפחתו לניגריה שבמערב אפריקה, ובמהלך שנות ה-80 התעשר מניהול בתי קירור לדגי מאכל והפך לאיש עסקים מצליח.
בתחילת שנות ה-90 חזר עם משפחתו לחיפה, ובמקביל המשיך לנהל את עסקי הדגים בניגריה. בעונת החל לסייע כלכלית ובאופן אנונימי לקבוצת הפועל חיפה, שעלתה בסיום אותה העונה לליגה הראשונה. בעונת רכש שפירא את הקבוצה מידי ההסתדרות. הוא השקיע ברכישת שחקנים בולטים, לרבות ראובן עטר, טל בנין וג'ובאני רוסו, במטרה לזכות בתואר אליפות ראשון בתולדות המועדון. הקבוצה הגיעה לשיא הצלחתה כשזכתה בתואר האליפות בעונת בהדרכת המאמן אלי גוטמן. לרגל הזכייה נכתבו שני שירי אליפות שבהם מוזכר שמו, "אדום זה הצבע שלי" ו"אדום עולה עולה".
בתחילת עונת החל שפירא לרכוש שחקנים לחיזוק הקבוצה לקראת התמודדותה במוקדמות ליגת האלופות. בקיץ 2001 פורסם כי שפירא החליט להפחית את השקעתו במועדון בצורה משמעותית. תקציב המועדון צומצם, עסקאות רכש שהיו מתוכננות בוטלו והשחקנים המובילים שוחררו. עם הזמן התברר כי מצבו הכלכלי של שפירא הידרדר וכי הוא נתון בחובות ועסקיו על סף פשיטת רגל. נכסי המועדון ובהם כרטיסי השחקן של כמה מהשחקנים הבולטים בקבוצה שועבדו לחברת דיג הולנדית לה היה חייב שפירא כספים. התקשורת המקומית בחיפה לא ראתה בעין יפה את ההשקעה ההולכת ופוחתת בקבוצה וביקרה אותו בחריפות באמצעי התקשורת השונים. ב-14 בדצמבר 2001, שם קץ לחייו ביריה מרובהו האישי בביתו שבניגריה.
חיים אישיים
שפירא היה נשוי לרחל ואב לשלושה.
מותו
כיום קרויה קבוצת הנוער של הפועל חיפה על שמו ("הפועל רובי חיפה״) וכן מדי שנה נערך טורניר ילדים לזכרו.
בתחילת שנת 2014 הוקמה קבוצת אוהדים בשם הפועל רובי שפירא חיפה, בעקבות טענות של חלק מהאוהדים כלפי צורת הניהול של הפועל חיפה בבעלותו של יואב כץ. הקבוצה קרויה על שמו של שפירא, ובני משפחתו - אלמנתו ואחד מילדיו חברים בעמותה האחראית. על שמו כיכר בחיפה.
באפריל 2021 הכריזה עיריית חיפה כי תקרא רחוב בעיר על שמו של שפירא, כמו גם על שם יעקב שחר, בעליה של מכבי חיפה.
אלכסיי קורופטקין
קורופטקין כתב מספר ספרי היסטוריה צבאית, ביניהם ספר זכרונות אודות מלחמת רוסיה–יפן, ספר בו ניסה לטהר את שמו ולהפיל את עיקר אשמת כישלונה של רוסיה במלחמה, על בעיות לוגיסטיות ואחרות שמהן סבל הצבא הרוסי.
ביוגרפיה
קורופטקין גויס לצבא בשנת 1864. בין השנים 1872 ל-1874 למד באקדמיה הצבאית של האימפריה הרוסית ולאחר מכן שהה תקופה קצרה עם הצבא הצרפתי באלג'יר. בשנת 1875 הועסק בשליחות דיפלומטית בקשגר, ולאחר מכן השתתף בסדרת מבצעים בטורקסטן וסמרקנד שנערכו במהלך 1876. במלחמת רוסיה - טורקיה קנה את עולמו כשהצטיין בתפקידו כראש המטה של הגנרל מיכאיל סקובלב. לאחר המלחמה כתב ספר העוסק במבצעים אלו, שזכה להתייחסות רבה. לאחר מכן חזר לשרת בגבולה הדרום מזרחי של האימפריה, בחטיבת הרובאים הטורקסטנית.
קורופטקין מונה לשר המלחמה בשנת 1898 והיה מעורב במשא ומתן עם יפן בשנים שקדמו למלחמת רוסיה יפן. קורופטקין לא תמך במאבק מזוין ולאחר ביקור שערך ביפן בשנת 1903, התחזקו עמדותיו בנושא.
למרות עמדותיו, ב-7 בפברואר 1904, ערב מלחמת רוסיה יפן, מונה קורופטקין למפקד העליון של כוחות היבשה הרוסיים במנצ'וריה והגיע לאזור חרבין ב 28 בפברואר. ב 13 באוקטובר מונה קורופטקין למפקד העליון של הכוחות הרוסים במזרח אסיה, תפקיד שמילא עד תחילת מרץ 1905.
בעקבות קרב מוקדן, (הקרב היבשתי החשוב האחרון במלחמת רוסיה יפן) זיהה קורופטקין את חוסר היכולת לספק לכוחותיו מזון וציוד וביקש לעזוב את עמדותיו. בהתאם לבקשתו, בוצעו חילופי מפקדים עם הגנרל ניקולאי לינביץ' וקורפטקין מונה למפקד הארמייה המנצ'ורית, משרה שכיהן בה עד פברואר 1906.
קורופטקין היה מעורב במחדל כוחות הקרקע הרוסיים במהלך המלחמה. אמנם, גישתו הצבאית של קורופטקין גרסה כי יש להימנע ממתקפה עד שקו הרכבת הטרנס סיבירית יוכל להביא מספיק ציוד וחיילים לחזית, אך הססנותו וזהירותו השפיעו באופן ברור על התבוסות החוזרות ונשנות של הכוחות הרוסים. לאחר המלחמה, טענו היסטוריונים צבאיים כי הססנותו וחוסר יכולתו לנהל מבצעים רחבי היקף היוו גורם משמעותי בכשלונה של רוסיה. בתורו, כתב קורופטקין את כתב ההגנה שלו שפורסם במספר ספרים ובמגוון שפות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד קורופטקין על כוחות הגרנדירים באוקטובר 1915. בפברואר 1916 הוצב כמפקד הכוחות הרוסים בחזית הצפונית. ביולי של אותה השנה שוחרר מתפקידו זה ומונה למושל הצבאי של טורקסטן. בתפקידו זה דיכא מרד גדול של התושבים המקומיים.
לאחר מהפכת פברואר 1917 המשיך בתפקיד מושל. ביוני נכלא ונשלח לסנקט פטרבורג. שוחרר עד מהרה בעקבו צו של השלטון הזמני. קורופטקין ייסד בית ספר חקלאי ואף לימד בו, עד מותו בשנת 1925.
מריו פינטו דה אנדרדה
מריו פינטו דה אנדרדה (21 באוגוסט 1928 - 26 באוגוסט 1990) היה פוליטיקאי ומשורר אנגולי.
דה אנדרדה נולד ב-Golungo-Alto בשנת 1928. הוא למד בלשנות באוניברסיטת ליסבון שבפורטוגל וסוציולוגיה בסורבון שבפריז.
במהלך שהותו מחוץ לארצו היה דה אנדרדה פעיל במאבק נגד הקולוניאליזם הפורטוגלי ששלט באנגולה וכתב מספר שירי מחאה נגד שלטון זה. בשנת 1956 הוא היה ממייסדי התנועה העממית לשחרור אנגולה, ומשנת 1960 ועד לשנת 1962 כיהן כנשיא התנועה. הוא התנגש עם יורשו, אגושטיניו נטו, ובשנת 1974 עזב את התנועה העממית לשחרור אנגולה. בשנת 1975 הפורטוגלים עזבו את אנגולה, אך דה אנדרדה המשיך להתגורר בגלויות במקומות שונים, מהם בגינאה ביסאו, כף ורדה ובמוזמביק.
מריו פינטו דה אנדרדה מת ב-26 באוגוסט, בשנת 1990 בלונדון.
יחסי נפאל–צרפת
יחסי נפאל–צרפת הם היחסים הבילטראליים בין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל לרפובליקת צרפת.
רקע
נפאל וצרפת כוננו יחסים דיפלומטיים ב-20 באפריל 1949. ביולי 1967 פתחו את שגרירותן ב-2 ערי בירתן. נפאל בפריז וצרפת בקטמנדו.
ביקורים
ביקורים של אנשי ממשל בדרגים שונים התקיימו ב-2 המדינות לאורך השנים.
מצד נפאל
באוקטובר 1989 ובספטמבר 1994 ביקר המלך בירנדרה בצרפת.
במהלך שנת 2005 ביקרו ראש ממשלת נפאל מאן מוהאן אדהיקארי ושר החוץ הנפאלי מהדאב קומאר.
ב-3 באוקטובר 2006 נועד סגן ראש ממשלת נפאל ושר החוץ ק. פ. שארמה עם נשיא המועצה החוקתית של צרפת פייר מזאו.
מצד צרפת
במאי 1996 ביקרה שרת החוץ של צרפת מארגי סודר בנפאל.
מ-24 עד 26 בספטמבר 2006 ביקרה משלחת של נציגים מהסנאט הצרפתי בראשות איבון קולין.
השרירים המעוינים
תיאור
תחילתו של השריר המעוין הקטן ברצועת העורף ובזיזים הקוציים של חוליה צווארית שביעית (C7) וחוליה חזית ראשונה (T1). תחל השריר המעוין הגדול בזיזים הקוציים של החוליות החזיות השנייה עד החמישית (T2-T5).
השרירים נאחזים בגבול השדרתי של עצם השכם החל מקוץ השכם ועד לזווית התחתונה.
עצבוב
השרירים המעוינים מעוצבבים על ידי שורשי העצב הצוואריים הרביעי והחמישי (C4, C5) דרך עצב השכם הגבי (Nervus dorsalis scapulae).
לוארן מק ארק
לוארן מק ארק (בגאלית סקוטית: Loarn mac Eirc - לוארן בנו של ארק) היה מלך דאל ריאטה בשלהי המאה החמישית.
לוארן נחשב כמלך מיתי בשל מיעוט המקורות ההיסטוריים המהימנים המתארים את מלכותו.
לוארן נזכר בדואן אלבאנאך ובסנכוס פר נ-אלבן שם מצוין כי היה בנו של ארק.
לוארן נחשב כאב המיתולוגי של קנל לואיירן (שבט לואיירן) - אשר שלט באזור ארגייל ופירת' אב לורן.
מרכז שמעון ויזנטל
מרכז שמעון ויזנטל הוא ארגון שבסיסו בלוס אנג'לס, ששם לעצמו למטרה להגן על היהודים באשר הם, ולשמר את זיכרון השואה. המרכז נוסד בשנת 1977 ונקרא על שם שמעון ויזנטל, צייד הנאצים הידוע. על פי הצהרת הארגון באתר האינטרנט הרשמי, הוא נועד לשמש כ"מרכז זכויות אדם יהודי אשר מטרתו תיקון עולם, צעד אחר צעד. משימותיו המרובות של המרכז יוצרות שינוי באמצעות המכון לשינוי חברתי ע"ש שניידר ופעולות חינוכיות המתמודדות עם אנטישמיות, שנאה וטרור, מקדמות זכויות אדם וכבוד, מזדהות עם מדינת ישראל, מגנות על שלום היהודים ברחבי תבל, ומנחילות את לקחי השואה לדורות הבאים."
המרכז מוכר כארגון לא ממשלתי על ידי האו"ם, אונסק"ו, והאיחוד האירופי.
מקור השם והנהגה
המרכז נקרא על שם שמעון ויזנטל, מהנדס לשעבר ויהודי אוסטרי שאיבד בני משפחה רבים בשואה. לאחר השואה נשבע שמעון ויזנטל לצוד נאצים ולהעמידם לדין. הוא ייסד ועמד בראש המרכז לתיעוד יהודי בווינה. להוציא הענקת שמו, שמעון ויזנטל אינו מעורב בהפעלת או בפעילות המרכז. בראשות המרכז עומדים: מייסדו הרב מרווין האייר וסגנו והרב אברהם קופר.
המרכז מוציא לאור כתב-עת בשם "Response" - "תשובה".
מוזיאוני סובלנות
בשנת 1993 הקים מרכז ויזנטל את המוזיאון לסובלנות בלוס אנג'לס המארח 350,000 מבקרים בשנה, וכיום מקים מוזיאון סובלנות דומה גם בירושלים. עניין זה עבר דיון משפטי בבג"ץ, מכיוון שבעבר היה קיים על חלק משטחו בית הקברות ממילא. בין הפעולות הנערכות במוזיאון מתקיימים:
מרכז הסובלנות בניו יורק הוא מרכז מולטימדיה המיועד להכשיר מחנכים, אנשי ביטחון, ואנשי ממשל לסובלנות. סירטי מוריה, מחלקת הסרטים של המרכז, הוקם כדי להפיק סרטים דוקומנטריים העוסקים בהסברה.
סניפים
בראש הסניף בירושלים עומד ד"ר אפרים זורוף, המכונה צייד הנאצים האחרון.
Simon Wiesenthal Center Annual
בין השנים 1990–1984 פרסם המרכז שבעה כרכים של Simon Wiesenthal Center Annual המתמקד במחקרים אקדמיים אודות השואה, בהגדרה הרחבה.
ספרייה וארכיב
הספרייה והארכיון של המרכז ממוקמים בלוס אנג'לס. והם מכילים אוסף של לערך 50,000 כותרים וחומרים לא מודפים. נוסף לכך הארכיון מכיל תמונות, יומנים, מכתבים, פריטים, חפצי אומנות וספרים נדירים הזמינים לחוקרים סטודנטים ולציבור הכללי.
איתור פושעים נאצים
בנובמבר 2005 המרכז פרסם רשימה של עשרת הפושעים הנאצים המבוקשים ביותר, ובראשם אריברט היים שלמרות טענת משפחתו כי נפטר בקהיר ב-1992 ממשיך ד"ר אפרים זורוף, ראש הסניף הירושלמי של הארגון, לטעון כי לא מן הנמנע כי היים עדיין בן החיים. ב-2008 יצא זורוף לדרום אמריקה במצוד אחר היים, ולפי דיווח בעיתון הבריטי דיילי טלגרף ב-16 ביולי 2008, החיפוש התמקד באזור הרי האנדים בפטגוניה שבדרום צ'ילה.. בנוסף לפרסום הרשימה העביר המרכז לרשויות גרמניה שמות של ארבעה חשודים בפשעים נאצים. שמות אלו היו הפירות הראשונים של מבצע הזדמנות אחרונה, מבצע שהחל המרכז באותה שנה למציאת פושעים נאצים לפני שימותו מזקנה.
בשנת 2015 יזם המרכז חקירה נגד הלמה קיסנר.
רשימת פושעי המלחמה הנאצים המבוקשים ביותר על פי מרכז שמעון ויזנטל
רשימת פושעי המלחמה הנאצים המבוקשים ביותר על פי מרכז שמעון ויזנטל היא רשימה היוצאת בכל שנה מאז 2001 על ידי אפרים זורוף ממרכז שמעון ויזנטל שהיא בעצם דו"ח שנתי על מצב החקירות וההרשעות ברחבי העולם של פושעי מלחמה נאציים, לפחות מאז שנת 2005, כוללת הרשימה הכללית רשימה מפורטת של פושעים שמוגדרים "המבוקשים ביותר". נכון ל 2012, הרשימה היא כדלקמן:
שמות מרשימות מאוחרות יותר
שמות מהרשימות הקודמות
ונצואלה
מרכז ויזנטל העביר ביקורת על הוגו צ'אווס נשיא ונצואלה בעקבות מספר הצהרות, ובכללן ההצהרה מינואר 2006 "העולם מיועד לכולנו, אבל קרה מקרה ומיעוט, צאצאיהם של אותם אנשים שצלבו את ישו, צאצאיהם של אותם אנשים שבעטו את בוליבר מכאן וצלבו אותו בדרכם שלהם כאן בסנטה מריה בקולומביה. המיעוט הזה נטל לעצמו את כל העושר של העולם..." מרכז ויזנטל השמיט את ההתייחסות לבוליבר וקבע כי צ'אווס התייחס ליהודים בנאומו, ובהסתמך על כך האשים אותו באנטישמיות כשהאשים את היהודים בצבירת הון. באותו זמן, לפי האתר Forward.com, הוועד היהודי-אמריקני, הקונגרס היהודי האמריקאי והקונפדרציה היהודית בוונצואלה הגנו על צ'אווס, וקבעו כי לא התייחס ליהודים כי אם לאוליגרכים הדרום אמריקאים הלבנים. נציג מרכז ויזנטל באמריקה הלטינית השיב כי האזכור של צ'אווס ל"צולבי ישו" היה "במקרה הטוב שנוי במחלוקת" וכי "ההחלטה להעביר ביקורת על צ'אווס התקבלה לאחר שיקול זהיר".
איראן
מקרה נוסף ארע, כאשר סגן הנשיא של מרכז ויזנטל אישר דיווח שנכתב על ידי גולה איראני לפיו מיעוטים דתיים באיראן חויבו ללבוש סימן זיהוי כדי לאפשר למוסלמים לזהות אותם. אימות זה גרר כתבה ביקורתית בעיתונות הקנדית על איראן וגרר תגובות בינלאומיות נזעמות. לאחר חקירה נוספת התברר כי החוק האיראני היה מפוברק והאימות חסר בסיס.
צרפת
ב-8 במרץ 2007, האחראי על קשרי חוץ במרכז ויזנטל, שמעון סמואלס, הורשע בעבירת לשון הרע בבית המשפט בפריז, בעקבות האשמתו את הוועד לתמיכה בפלסטינים (CBSP) הממוקם בצרפת בשליחת תמיכה למשפחות של מחבלים מתאבדים.. הרשעה זו בוטלה בבית המשפט לערעורים ביולי 2009..
בכתב התביעה קבע CBSP כי הטענות נגדם "מגוחכות", והצהירו כי פעילות הוועד כוללת מתן סעד ל-3,000 יתומים פלסטינים. בית המשפט קבע כי המסמכים שמרכז ויזנטל סיפק לא הצביעו על "קשר ישיר או עקיף במימון טרור" וכי הטענות נגד CBSP היו "השמצות כבדות".
מרכז ויזנטל ערער על הפסיקה ובית המשפט לערעורים ביטל את ההרשעה.
אירלנד
בינואר 2004 הסניף הפריזאי של המרכז ביקש מנשיאת אירלנד מארי מקאליס שתדחה את הענקת 'אות מוזיאון השנה' באירלנד באותה שנה שאמור היה להינתן ל'מוזיאון הצייד' בלימריק, וזאת עד שתסתיים חקירה בנוגע למקורם של חלק ניכר מהפריטים באוסף. חקירה זו נדרשה, לדעת המרכז, כיוון שלמייסדי המוזיאון היה קשר הדוק עם המפלגה הנאצית באירלנד, וחשד בריטי כי בזמן מלחמת העולם השנייה המייסדים עסקו בריגול לטובת הנאצים. בנוסף לכך טען המרכז כי המדריך למוזיאון מתאר רק 150 מתוך למעלה מאלפיים פריטים באוסף המוזאון. וכן כי בניגוד לתקנות הבינלאומית, המוזיאון לא מציין את מקור כל הפריטים באוסף.
ישראל
סניף של מוזיאון הסובלנות בירושלים - המוזיאון יגבול בבית קברות מוסלמי.
קריית הוותיקן
מרכז שמעון ויזנטל קיבל בברכה את החדשות כי הדרישה שהבישוף ריצ'רד ויליאמסון יחזור בו מטענותיו מכחישות השואה לפני שיקבל חזרה את מינויו בכנסייה הקתולית. ויליאמסון הוא אחד מארבעה בישופים מאגודת הקדוש פיוס העשירי שנודו ב-1988 כיוון שנמשחו לכהונה ללא סמכות על ידי מרסל לפבר.
רשימת אנטישמים
בשנת 2013 פרסם המרכז רשימה של עשרת האנטישמים/אנטי-ישראלים הגדולים של השנה, ובהם ח'אמנאי, ארדואן, ריצ'רד פאלק, רוג'ר ווטרס ומפלגת יוביק ההונגרית. ובן היתר פרסם עוד אנטישמים במשך השנים כמו סדאם חוסיין, השייח' אחמד יאסין, ח'אלד משעל, עבד אל-עזיז א - רנתיסי, מוחמד דף, מחמוד עאבס אבו מאזן, קרלוס לטוף, ודיע חדאד, מחמוד אחמדינז'אד ועוד.
שעון מים
שעוני מים, ביחד עם שעוני שמש, הם בין האמצעים הידועים העתיקים ביותר למדידת זמן, ועדויות לקיומם של שעוני מים פרימיטיביים קיימות עוד לפני יותר מ-3,000 שנה באזורים רבים ברחבי העולם: בבבל העתיקה, מצרים, פרס, הודו וסין. למרות שמעולם לא הגיע לרמת דיוק במדידת זמן התואמת את הסטנדרטים של ימינו, שעון המים היה אמצעי מדידת הזמן המדויק והנפוץ ביותר במשך יותר ממילניום, עד אשר הוחלף במאה ה-17 על ידי שעון המטוטלת.
ההתפתחויות המרכזיות שהבדילו שעוני מים פרימיטיביים משעוני מים מתקדמים היו אלו שנגעו לבעיית זרימת המים הדועכת (diminishing flow), שמונעת מדידה מדויקת של זמן. שעון מים מהימן יכול לפיכך להיבנות רק כאשר יש רגולציה של זרימת המים, כלומר מנגנון המאפשר לשמור על קצב אחיד של זרימת המים לכלי הקיבול. היוונים והרומאים קידמו רבות את התכנון של שעוני מים, והמציאו מערכות משוב, גלגלי שיניים ותמסורת, אשר היו מקושרות למגוון אוטומציות והניבו דיוק משופר. התפתחויות נוספות נעשו בעיקר בביזנטיון, שם דיוק הולך וגובר של שעוני המים הושג באמצעות מערכות גלגלי שיניים אפיציקליות מורכבות (epicyclic gearing), גלגלי מים, וניתנות לתכנות (Programmability), התקדמויות שבסופו של דבר מצאו את דרכן לאירופה.
פרס
לפי ההיסטוריון היווני קליסתנס, הפרסים עשו שימוש בשעוני מים בשנת 328 לפנה"ס כדי להבטיח התפלגות צודקת ומדויקת של מים מהפוגארות לבתים לצורך השקיה חקלאית. השימוש בשעוני מים בפרס, במיוחד ב-Zeebad קרוב לעיר גונאבאד במחוז חוראסאן, איראן, מתוארך אחורה עד לשנת 1000 לפנה"ס, והוא היה בין הכלים השימושיים ביותר לתזמון לוח השנה. מאוחר יותר נעשה בהם שימוש כדי לקבוע את הימים הקדושים לדתות השונות שהתקיימו בפרס באותה תקופה.
מצרים
במצרים, השעון המוקדם ביותר אשר לו עדות פיזיקלית מתוארך לשנים 1379 - 1417 לפנה"ס, במהלך שלטונו של אמנחותפ השלישי שבו נעשה שימוש בשעון במקדש של אמון-רע שב-כרנך. התיעוד המוקדם ביותר של שעון מים הוא הכתובית על מצבתו של פקיד הממשל בן המאה ה-16 לפנה"ס אמנמחת, אשר מזהה אותו כממציאו. שעוני המים הפרימיטיביים הללו, שהיו מהסוג של זרימה החוצה, היו כדי אבן עם דפנות תלולות שאפשרו למים לזלוג בקצב כמעט קבוע מחור קטן בסמוך לתחתית. בצידו של הכד היו מצוירות 12 עמודות עם סימונים ברווחים קבועים המיועדים למדוד את חלוף ה-"שעות" כשמפלס המים הגיע אליהם. 12 העמודות תאמו את 12 חודשי השנה, מה שאפשר להתחשב בשינוי של השעה העונתית במהלך השנה. בשעונים האלה נעזרו הכוהנים כדי לקבוע מה השעה בלילה כך שהטקסים והקרבות הקורבנות של המקדש יעשו בשעה הנכונה.
בבל
בעוד אין שעוני מים ששרדו באזור של מסופוטמיה, רוב העדות לקיומם בא מכתבים שנכתבו על Clay tablet. שני אוספים של לוחות כאלה הם, למשל, Enuma-Anu-Enlil וה- MUL.APIN. לפי הלוחות האלה, בשעוני מים נעשה שימוש כדי לקבוע את התשלום לשומרים שתצפתו ביום ובלילה.
חשוב לשים לב שמהלך התקופה הבבלית, זמן נמדד בשעות זמניות. לכן, כשהעונות השתנו, כך גם אורך היממה. "כדי להגדיר את אורכו של משמר לילה ביום ההיפוך הקיצי, היה צריך לשפוך שני מאנות של מים לתוך קלפסידרה גלילית; התרוקנותה סימנה את סוף המשמר. היה צריך להוסיף שישית אחת של מאנה בכל חצי חודש. בנקודת השוויון, שלושה מאנות התרוקנו כדי להתאים למשמר אחד, וביום ההיפוך החורפי, ארבעה מאנות רוקנו בשביל לציין את סיומו של משמר אחד".
הודו
N. Kameswara Rao הציע שבסירים שנמצאו במערות שבמואנג'ודארו נעשה שימוש כשעוני מים; הם צרים יותר בתחתית, יש להם חור בצידם, והם דומים לכלים ששימשו לבצע טקס שבו שפכו "מים קדושים" על לינגאם. N. Narahari Achar ו- Subhash Kak מציעים שהשימוש בשעוני מים בהודו העתיקה מוזכר באחד הטקסטים הקדושים של ההינדואיזם, ה-Atharvaveda, שמהמאה ה-2 לפנה"ס. ל-Ghati או Kapala (קלפסידרה או שעון מים) יש התייחסות בודאנגה, שם כמות המים שמודדת נאדיקה (24 דקות) מוזכרת. צורה פחות פרימיטיבית של הקלפסידרה מתוארת בפרק 13 של ה-Suryasiddhanta. בנאלנדה, אוניברסיטה בודהיסטית, ארבע שעות ביום וארבע שעות בלילה נמדדו בעזרת שעון מים, אשר הורכב מקערה עשויה נחושת בתוך קערה גדולה יותר המלאה מים, בדומה לעקרון השעון הפרסי. היא טבעה כאשר נמלאה לחלוטין וכך נמדדה יחידת זמן. תיאור זה דומה לתיאור של המתמטיקאי בראהמגופטה את המכשיר.
רג'ינה טיילור
רג'ינה טיילור (באנגלית: Regina Taylor; נולדה ב-22 באוגוסט 1960) היא שחקנית ומחזאית אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב לשנת 1992 על תפקידה בסדרה "I'll Fly Away".
שעון מים
סין
בסין, כמו בכל רחבי מזרח אסיה, שעוני מים היו חשובים מאוד לצורך מחקרים באסטרונומיה ואסטרולוגיה. התיעוד המוקדם ביותר לשימוש בשעוני מים בסין מתוארך למאה ה-6 לפנה"ס. בערך משנת 200 לפנה"ס והלאה, הקלפסידרה עם זרימה החוצה הוחלפה כמעט בכל מקום בסין בקלפסידרה עם זרימה פנימה ואינדיקטור שמורכב ממוט המונח על מצוף (המצוף עלה כשהמים זרמו פנימה, ולכן האינדיקטור ציין זמן שונה).
רג'ינה טיילור
ביוגרפיה
טיילור נולדה בדאלאס, טקסס וגדלה באוקלהומה, שם סבלה והייתה מודעת למקרי גזענות רבים. טיילור היא בוגרת "אוניברסיטת מתודיסט הדרומית" שבדאלאס.
שעון מים
סין
הואן טאן (40 לפנה"ס - 30 לספירה), מזכיר בבית משפט שהיה אחראי על קלפסידרה, כתב שהיה חייב להשוות קלפסידרות עם שעוני שמש בגלל האופן שבו הלחות והטמפרטורה השפיעו על הדיוק שלהם, מה שמעיד שהאפקט של התאדות המים, כמו גם הטמפרטורה שלהם, על המהירות שהמים זורמים, היו ידועים באותה תקופה. בשנת 976, זאנג סיקסון, טיפל בבעיה של מים הקופאים בקלפסידרה במזג אוויר קר באמצעות שימוש בכספית נוזלית במקום מים. המהנדס בן שושלת מינג זואן קסייואן (1360 -1380) בנה שעון המבוסס על גלגל הממונע בחול במקום מים, ששופר על ידי זואו שוקסו (1530 - 1558).
רג'ינה טיילור
ביוגרפיה
הפכה לפופולרית בתור שחקנית טלוויזיה בתחילת שנות ה-90 בהן הופיעה בתפקיד עוזרת הבית לילי הרפר בסדרת הדרמה "I'll Fly Away". טיילור ששיחקה בסדרה לצידו של סם ווטרסטון זכתה על תפקידה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד דרמטי לשנת 1992. במהלך שנות ה-90 שיחקה טיילור בפרויקט משותף של ספייק לי ושל מרטין סקורסזה "קלוקרס", בדרמה המשפטית של אדוארד זוויק "אומץ תחת אש" בתפקיד מרדית' אשתו של הפרקליט הצבאי קולונל סרלינג (דנזל וושינגטון) ובמותחן המשטרתי "המתווך" בתפקיד קארן אשתו של המתווך דני רומן (סמואל ל. ג'קסון). בשנת 1999 זכתה לביקורות אוהדות על הופעתה בתפקיד הפרקליטה אניטה היל בסרט הטלוויזיה "צדק משונה".
בשנת 2006 החלה טיילור לשחק בסדרת הפעולה שיצר דייוויד מאמט "היחידה" בתפקיד מולי בליין, אותו מילאה במשך ארבע עונות הסדרה.
שעון מים
סין
השימוש בקלפסידרות כדי לתפעל מנגנונים המדגימים תופעות אסטרונומיות החל אצל זאנג האנג (78 - 139) בשנת 117 לספירה, אשר השתמש בגלגל מים. זאנג האנג היה הראשון בסין שהוסיף מאגר מים נוסף בין מאגר המים הראשי וכלי הקיבול אליו זרמו המים, מה שפתר את בעיית נפילת עומד הלחץ במאגר המים הראשי. גאוניותו של זאנג הובילה ליצירתו של שעון המונע על ידי מערכת תמסורת המורכבת מגלגלי מים על ידי אי קסינג (683-727) וליאנג לינגזאן בשנת 725 לספירה. באותו המנגנון יעשה שימוש על ידי סו סונג (1020-1101) ב-1088 כדי למנע את מגדל השעון האסטרונומי שלו כמו גם כדי להניע מכניזם ממסרת שרשראות. מגדל השעון של סו סונג, שהיה מעל גובה של 30 רגל (9.1 מטר), היה בעל מנגנון הנעה עשוי ברונזה שהניע ספירה ארמילרית לצורך תצפיות, גלובוס הסובב באופן אוטומטי, וחמישה פנלים קדמיים עם דלתות נפתחות שאפשרו מבט פנים על דוגמניות מתחלפות, אשר צלצלו בפעמונים או תופים והחזיקו לוחות שציינו את השעה או זמנים חשובים אחרים של אותו יום.
כיום, במגדלי התוף והפעמון בבייג'ינג מוצגת לראווה קלפסידרה בעבור תיירים. היא מחוברת לאוטומציות כך שכל רבע שעה פסל אדם קטן העשוי מפליז מקיש על המצלה שלו.
העולם היווני-רומאי
ביוון, שעון המים היה ידוע כקלפסידרה (גנב מים). היוונים פיתחו באופן משמעותי את שעון המים בכך שטיפלו בבעיית זרימת המים הדועכת. הם הציגו מספר סוגים של קלפסידרה, אחד מהם כלל את המערכת המוקדמת ביותר של בקרת משוב. קטסיביוס המציא מערכת סימון זמן לשעונים שכללה מחוגים. המהנדס הרומאי ויטרוביוס תיאר בכתביו שעונים למטרת אזעקה, הפועלים על ידי תופים או חצוצרות.
שעון מים נפוץ היה קלפסידרה עם זרימת מים החוצה. לכלי הקיבול המונח היה חור בצידו ליד הבסיס. בימי יוון ורומי, בסוג זה של קלפסידרה נעשה שימוש כדי לקצוב את הזמן של נואמים בבתי הדין ובאסיפות. במקרים חשובים, למשל כאשר חייו של אדם היו מונחים על הכף, היא הייתה ממולאת עד הסוף. במקרים שוליים יותר, היא הייתה ממולאת רק בחלקה. אם הנאום היה מופרע מכל סיבה שהיא, למשל כדי לבחון מסמכים, החור בקלפסידרה נאטם עם שעווה עד אשר הנואם היה ממשיך את תחינתו. מאוחר יותר, בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס, הרופא ההלניסטי הירופילוס השתמש בקלפסידרה ניידת בביקורי הבית שלו באלכסנדריה כדי למדוד את קצב פעימות הלב של המטופלים שלו. באמצעות השוואת הקצב לפי קבוצת גיל לזה שבמאגר נתונים שנקבע אמפירית, הוא היה מסוגל לקבוע את עוצמת ההפרעה.
בין 270 לפנה"ס ו-500 לספירה, הורולוגים ואסטרונומים יוונים (קטסיביוס, הרון מאלכסנדריה, ארכימדס) ורומאים פיתחו שעוני מים מכניים מתוחכמים יותר ויותר. המורכבות שנוספה נועדה לווסת את זרימת המים, ולספק תצוגות שונות לחלוף הזמן. למשל, שעוני מים מסוימים הניעו פעמונים, בעוד אחרים פתחו דלתות וחלונות שהראו דמויות של אנשים. כמה שעוני מים אף הניעו דגמים אסטרולוגיים של היקום. המהנדס בין המאה ה-3 לפנה"ס פילו מביזנטיום התייחס בעבודותיו לשעוני מים שהכילו מנגנון תמסורת, הראשון מסוגו.
התקן נוסף, שתואר על ידי הרון כהתקן המסוגל לתקן את מפלס המים בקערה באופן אוטומטי באמצעות זרימה לא קצובה ממאגר מים, היה מעיין הכלאה של מאוזניים ומגנון זרימה פרימיטיבי - לצידה האחד של המאזניים היה מחובר מצוף הצף במאגר מים נסתר המחובר לקערה, כך שכאשר מפלס המים בקערה ירד מפלס המים במאגר הנסתר ירד גם הוא (חוק הכלים השלובים), המאזניים נטו לצד אחד וכתוצאה פתח נפתח במאגר המים הראשי ופרץ מים יצא ממנו. במינוח מודרני מתחום תורת הבקרה, ההתקן של הרון הוא דוגמה קלאסית למערכת משוב.
ההישג הבולט ביותר בתכנון קלפסידרות שבא לידי ביטוי בתקופה היה בידי קטסיביוס, אשר שעון המים שלו שילב גלגלי שיניים ואינדיקטור מחוג כדי להראות באופן אוטומטי את הזמן בעוד אורך הימים משתנה במהלך השנה, שכן שיטת המדידה הנהוגה באותה עת הייתה שיטת השעות הזמניות.
העולם המוסלמי
בעולם המוסלמי בימי הביניים (632 - 1280), לשימוש בשעוני מים יש שורשים בעבודותיו של ארכימדס, אשר כתב חיבור שכותרתו "על שעוני מים", ששרד רק באופן חלקי ובתרגום לערבית, והכיל את היסודות הרעיוניים לתכנון שעוני מים מתקדמים במהלך מאות שנים הלאה. ההשפעה של כתביו הורגשה מאז עלייתה של אלכסנדריה וחלחלה לביזנטיון. אף על פי כן, שעוני המים שתוכננו על ידי המהנדס הפרסי אל-ג'זארי, נחשבים לשעונים שהתקדמו באופן מהותי מעבר לכל אלה שקדמו להם.
בחיבורו של אל-ג'זארי מ-1206 הוא מתאר את אחד משעוני המים המתקדמים שלו - שעון הפיל. השעון תיעד את חלוף השעות הזמניות, ומשמעות הדבר היא שהיה צריך לשנות את קצב זרימת המים כל יום כדי להתאים את השעון לאורך הלא שווה של ימים במהלך השנה. כדי להשיג זאת, לשעון היו שני מאגרי מים; המאגר העליון היה מחובר למנגנון ציון הזמן והתחתון היה מחובר לרגולטור בקרת הזרימה. מבחינה פרקטית, בשעות השחר הברז נפתח ומים זרמו מהמאגר העליון למאגר התחתון באמצעות רגולטור מצוף ששמר על לחץ קבוע במאגר הקולט.
השעון האסטרונומי מבוסס המים המתוחכם ביותר בתקופה היה שעון הטירה של אל-גז'ארי מ-1206, שנחשב בעיני רבים לדוגמה מוקדמת של מחשב אנלוגי בר תכנות. זה היה מנגנון מורכב, בערך בגובה של 11 רגל (3.4 מטר), ושהיה בעל פונקציות רבות נוספות פרט לבקרת זמן. הוא כלל תצוגה של גלגל המזלות ושל המסלולים השמשיים והירחיים, כמו גם מצביע בצורת סהר שנע לרוחב חלקו העליון של שער באמצעות עגלה וגרם לדלתות אוטומטיות להיפתח, כל אחת חושפת דוגמנית, וזאת בכל שעה. זה היה אפשרי לתכנת מחדש את אורך היום והלילה כדי להתחשב באורך המשתנה של היום והלילה במהלך השנה. המנגנון כלל חמש אוטומציות מוזיקליות שניגנו מוזיקה באופן אוטומטי כשהן הונעו על ידי מנופים המופעלים על ידי גל זיזים המחובר לגלגל מים. רכיבים אחרים של שעון הטירה כללו מאגר מים ראשי עם מצוף, תא מצוף (float chamber) ורגולטור זרימה, שסתום, שתי גלגלות, דיסק המציג את גלגל המזלות, ושתי אוטומציות בצורת בזים המפילות כדורים לתוך אגרטלים.
שעוני המים הראשונים ששילבו בתוכם גלגלים משוננים בחלקם (segmental gears) ומנגנונים מורכבים של גלגלי שיניים אפיציקליים הומצאו מוקדם יותר על ידי המהנדס הערבי Ibn Khalaf al-Muradi בחצי האי האיברי בשנת 1000 לספירה. שעוני המים שלו הונעו על ידי גלגלי מים, בדומה למספר שעוני מים סינים במאה ה-11. שעוני מים ברי השוואה נבנו בדמשק ובפאס. זה האחרון נותר עד ימינו שכן המכניזם שלו נבנה מחדש. השעון האירופי הראשון ששילב בתוכו את גלגלי השיניים המורכבים האלה היה השעון האסטרונומי שיצר ג'ובאני דה דונדי בשנת 1365. כמו הסינים, מהנדסים ערבים פיתחו אף הם גרסה משלהם למנגנון תמסורת, שנעשה בה שימוש בכמה משעוני המים שלהם.
שעוני מים מודרניים
מעט מאוד שעוני מים מודרניים קיימים. המדען הצרפתי ברנרד גיטון, אשר נודע בזכות שעוני המים, מחשבי המים, והמזרקות שבנה, החל ליצור ב-1979 את שעוני המים שלו, שמתבססים על גישה מודרנית לשעוני המים ההיסטוריים. התכנונים הייחודים שלו, המתבססים על שפופרות זכוכית, נמצאים בתצוגה במעל 30 מקומות בעולם.
התכנונים של גיטון מתבססים על מספר עקרונות, החשוב שבהם הוא עקרון הסיפון - הרעיון שכבידה יכולה להניע מים בתוך סיפונים מרובים באופן דומה לעקרון של גביע פיתגורס; לאחר שמפלס המים בשפופרות תצוגת הדקות או השעות מגיע למקסימום, השפופרת הצמודה לה שאמורה לרוקן את המים מתחילה לפעול כסיפון, ומרוקנת את המים משפופרת התצוגה. מודל השעון המורכב של גיטון מתבסס על מטוטלת מתאימה כמחולל האות הבסיסי - המטוטלת מונעת על ידי זרם מים היוצא ממאגר המים הראשי של השעון, וכלי קיבול המחובר אליה מתמלא מים ומתרוקן בכל תנודה של המטוטלת. לאחר מכן מערך הסיפונים המורכב פועל כאוסף של מחלקי תדר (frequency dividers) שתפקידם להפוך את יחידת הזמן הבסיסית (כמות מדודה של מים) ליחידה קטנה מספיק להצגה על תצוגת השעון.
טלי גבע
טלי גבע (נולדה ב-1950) היא סופרת, מרצה לספרות, מורה ומחנכת ישראלית.
ביוגרפיה
גבע נולדה וגדלה בקריית טבעון. למדה בבית הספר התיכון ע"ש חיים גרינברג. לאחר סיום שירותה בצה"ל החלה ללמוד באקדמיה:
קריירה בכתיבה
בשנת 1987, עוד בהיותה מורה, יצא לאור ספרה הראשון. בשנת 2002 עברה להתגורר עם משפחתה בוונקובר, בדרום מערב קנדה. בוונקובר עסקה גבע בהוראה למבוגרים בתחומים שונים, בין היתר ספרות עברית, לסטודנטים מבוגרים דוברי עברית ואנגלית. בתקופת מגוריה בוונקובר היא כתבה רומן נוסף שפורסם בישראל, "אהבת פתאום". בשנת 2010 חזרה מקנדה ולאחר מספר שנים ראה אור "שמור בתמונה", ספר שבמרכזו סופרת שחוזרת להתגורר בישראל אחרי שנים של מגורים בארצות הברית.
מתגוררת בתל אביב.
פוטיפר
פּוֹטִיפַר שַׂר הַטַּבָּחִים הוא דמות מקראית. הוא מוזכר לראשונה ב כאשר קנה את יוסף להיות עבדו.
פוטיפר במקרא
תוארו של פוטיפר במקרא הוא "סריס פרעה שר הטבחים", תואר שמשמעותו לא הובררה עד תום. ייתכן שמשמעותו היא השר הממונה על שוחטי בהמות בית המלך, או לחלופין השר הממונה על ההוצאות להורג. מהמקרא משתמע שבמתחם מגוריו של שר הטבחים היה מצוי גם בית הסוהר.
על פי המסופר במקרא, פוטיפר קנה את יוסף לעבד מיד המדנים, ובעקבות הצלחתו בתפקיד והביטחון שעורר בו, נתן בידו סמכויות רבות בביתו. לפי הסיפור המקראי, אשת פוטיפר חמדה את יוסף בליבה וניסתה לפתותו, אך יוסף לא שעה לפיתוי וחמק ממנה. משום כישלונה או נקמנותה, אשת פוטיפר טפלה על יוסף אשמת שווא של ניסיון לאונסה, ובעקבות כך פוטיפר אסר את יוסף בבית הסוהר שבו כלואים אסירי המלך.
פוטיפר במדרש
המדרש דורש את התואר "סריס פרעה" שנעשה לסריס מחוסר יכולת הולדה. על פי המדרש סירוסו בא עליו מידי שמים משום שכשקנה את יוסף תכנן להשתמש בו לצרכיו המיניים.
המדרש מזהה את פוטיפר עם פוטי פרע כהן און, שנעשה לחותנו של יוסף לאחר ששוחרר מבית הסוהר והתמנה למשנה למלך מצרים.
במדרש נכתב כי אשתו הייתה חוזה בכוכבים, וראתה כי עתידים להיוולד לה צאצאים משותפים מיוסף. אך לא ידעה אם היא עצמה תהיה אם צאצאיו או שבתה תהיה האישה הנישאת ליוסף, ואכן מנשה ואפרים בני יוסף היו מצאצאיה, מבתה אסנת.
על פי מדרש אחר, אחרי ששכם בן חמור אנס את דינה בת יעקב, היא הרתה ונולדה לה בת בשם אסנת, ויעקב אבינו שלח אותה מהבית למצרים, ושם אשת פוטיפר, שהייתה עקרה, אימצה אותה כבת.
הערות שוליים
Qithfir
משמר הנסיכים
משמר הנסיכים (באנגלית: Vigil of the Princes) הוא כינוי בלתי רשמי שניתן לאירוע שבו חברי משפחת המלוכה הבריטית עומדים כמשמר כבוד ליד ארון הקבורה של קרוב או קרובת משפחה שלהם כחלק מהלוויה ממלכתית.
הלווית המלך ג'ורג' החמישי
ב-27 בינואר 1936 עמדו אדוארד השמיני, הנסיך אלברט, דוכס יורק, הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר, והנסיך ג'ורג', דוכס קנט, כמשמר כבוד ליד ארונו של אביהם, המלך ג'ורג' החמישי. משמר הנסיכים התקיים לאחר שאולם וסטמינסטר נסגר לקהל באותו ערב.
הלווית אליזבת, המלכה האם
ב-8 באפריל 2002, בשעה 16:40, עמדו צ'ארלס, נסיך ויילס, הנסיך אנדרו, דוכס יורק, הנסיך אדוארד, רוזן וסקס ודייוויד ארמסטרונג-ג'ונס, ויקונט לינלי (בנה של הנסיכה מרגרט), כמשמר כבוד ליד ארונה של סבתם, אליזבת, המלכה האם. ארבעת הנסיכים החליפו את משמר הכבוד של "פלוגת הקשתים המלכותית" (Royal Company of Archers) והם בעצמם הוחלפו על ידי משמר כבוד של "משמר הפרשים" (Yeomen of the Guard) לאחר עשרים דקות. הן הנסיך מוויילס והן הדוכס מיורק לבשו את מדי הצי המלכותי, בעוד שרוזן וסקס וויקונט לינלי לבשו בגדים אזרחיים. רוזן וסקס שירת בחיל הנחתים המלכותי, אך סיים לפני תום הכשרתו והלורד לינלי לא שירת מעולם שירות צבאי. במהלך חילופי המשמרות נכחו גם שני בניו של הנסיך מוויילס, הנסיך ויליאם והנסיך הארי.
הלווית המלכה אליזבת' השנייה
אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת הותירה אחריה ארבעה ילדים: צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, אן, הנסיכה המלכותית, הנסיך אנדרו, דוכס יורק והנסיך אדוארד, רוזן וסקס, וכן ארבעה נכדים וארבע נכדות. התוכנית הרשמית להלוויית המלכה, מבצע גשר לונדון, כללה עמידה של ארבעת ילדיה במשמר נסיכים על ארונה, וכן עמידה של שמונת נכדיה בטקס נפרד במועד אחר. במהלך החזרתו של ארון הקבורה של המלכה מסקוטלנד ללונדון, הוא הוצב במשך 24 שעות בקתדרלת סנט גילס שבאדינבורו, ובזמן זה ניצב משמר קבוע על הארון של פלוגת הקשתים המלכותית. ב-12 בספטמבר 2022, שעה 19:40, הצטרפו לארבעת אנשי הפלוגה שעמדו אז במשמר על ארון המלכה, המלך, הנסיכה מלכותית, דוכס יורק ורוזן וסקס, שעמדו במשמר נסיכים במשך עשר דקות. כמו כן נכחו במקום בני הזוג של ילדיה של המלכה, המלכה הרעיה ודודנה של המלכה, הנסיך ריצ'רד, דוכס גלוסטר. אן, הנסיכה המלכותית, רשמה תקדים כאשר בפעם הראשונה בהיסטוריה השתתפה אישה במשמר הנסיכים.
ב-16 בספטמבר, בשעה 19:30, במהלך ההצבה המאוחרת של ארונה של המלכה באולם וסטמינסטר בלונדון, עמדו ארבעת ילדיה במשמר נסיכים בפעם השנייה. כמו כן נכחו במעמד בני זוגם של ילדיה של המלכה המנוחה, המלכה הרעיה, שישה מבין שמונת נכדיה של המלכה ובני זוגם, ארבעה מבין ניניה וכמה מדודניה. כל ארבעת הנסיכים עמדו כשהם לבושי מדים, כשהמלך ודוכס יורק לבשו שניהם מדי יום טקסיים של הצי המלכותי, הנסיכה אן לבשה מדים מלאים של רגימנט הכחולים והמלכותיים, שהיא הקולונל שלו, ורוזן וסקס לבש מדים של רגימנט המילואים של הצבא, הפרשים המלכותיים של וסקס, שהוא קולונל הכבוד המלכותי שלהם.
ביום המחרת עמדו במשמר נסיכים שמונת נכדיה של המלכה: ויליאם, נסיך ויילס, הנסיך הארי, דוכס סאסקס, פיטר פיליפס, זארה טינדל, הנסיכה ביאטריס, הנסיכה יוג'יני, ליידי לואיז וינדזור וג'יימס, ויקונט סוורן. כמו כן נכחו במעמד רוזן וסקס ורעייתו סופי, רוזנת וסקס. לבקשתו של המלך צ'ארלס, הן נסיך ויילס והן דוכס סאסקס לבשו מדים, ושניהם לבשו מדים של רגימנט הכחולים והמלכותיים, בעוד שפיטר פיליפס וג'יימס, ויקונט סוורן לבשו בגדי בוקר שחורים וענדו מדליות, והנשים לבשו שמלות שחורות רשמיות.
Deadmau5
Deadmau5 (מבוטא dead mouse; בתרגום מאנגלית: "עכבר מת") הוא שם הבמה של מפיק ההאוס הקנדי ג'ואל תומאס צימרמן (באנגלית: Joel Thomas Zimmerman; נולד במפלי הניאגרה, אונטריו, קנדה). אלבום הבכורה שלו Get Scraped (בתרגום חופשי: "התקרצף") יצא לאור ב-2006. ב-28 באוקטובר 2009 נבחר ל-DJ השישי הטוב בעולם על פי מגזין המוזיקה הידוע DJ Magazine. בשנת 2011 נבחר למקום הרביעי באותה הקטגוריה.
קריירה
דרכו המוזיקלית של צימרמן החלה כשהיה בן 15 והחל להקליט יצירות אלקטרוניות באופן עצמאי. הוא החל לפרסם את יצירותיו באתרים ופורומים באינטרנט וכך החל להתפרסם בקרב קהילת ההאוס והטכנו תחת הכינוי "I Du De". ב-2006, לאחר ששחרר שורה של סינגלים באופן עצמאי תחת הכינוי "Deadmau5" הוציא את הסינגל הרשמי הראשון שלו "Faxing Berlin" בחברת התקליטים האמריקנית " Tenmana".
בשנת 2008, לאחר הצלחתו של אלבומו "Random Album Title", הכריז צימרמן על כוונותיו להקים חברת תקליטים בעודו עובד על אלבום חדש. חברת התקליטים "Mau5trap" חוותה הצלחה מיידית לאחר שהחתים צימרמן שורה של אמנים מצליחים מז'אנר ההאוס והדאבסטפ כגון Nom De Strip, סקרילקס, Grabois ועוד.
בשנת 2009 היה צימרמן מועמד לפרס גראמי תחת הקטגוריה "ההקלטה המעובדת מחדש הטובה ביותר" על הרמיקס לשירו של מורגן פייג' "The Longest Road". לאחר מכן באותה שנה הוציא את האלבום "For Lack of a Better Name" שהוכתר לאלבום האלקטרוני המצליח ביותר ב-2009.
החל משנת 2010 נין לבחור כאווטאר במשחק DJ HERO 2.
בשנת 2012 הוציא צימרמן את אלבומו "Album Title Goes Here" והכריז כי לאחר שיסיים את סיבוב ההופעות הנוכחי, יחל לעבוד על פרויקט צד בשיתוף עם מפיק הפולק הבריטי "Umbawa" שבו יתנסה בז'אנרים מוזיקליים אחרים. על פי צימרמן אלבומם עתיד לצאת בקיץ 2014.
ב-19 באוקטובר 2013, זכה deadmau5 במקום ה-12 ברשימת 100 הדיג'יים הטובים בעולם של המגזין הבריטי "DJ Mag".
ב-8 ביוני 2017 הופיע בישראל.
חיים אישיים
בזמן מגוריו בטורונטו, בילה צימרמן זמן רב בשידור ברדיו Ustream מהאולפן שבביתו (ששם הוא יצר את רוב יצירותיו).
ב-30 ביולי 2010, בזמן שהוא הופיע במועדון "9:30" שבוושינגטון די. סי., צימרמן התמוטט על הבמה בזמן ההופעה שלו, כשהוא סובל מהקאות ועייפות. הסט שלו נקטע, הוא הובהל לבית חולים ובוטלו 9 הופעות שלו במשך השבוע.
ויליאם בויד (סופר)
ויליאם בויד (באנגלית: William Boyd; נולד ב-7 במרץ 1952), סופר ותסריטאי אנגלי בן-זמננו.
ביוגרפיה
בויד נולד באקרה גאנה (מדינה במערב אפריקה). הוא חיבר מספר ספרים, ביניהם את "חוף בראזוויל" (Brazzaville Beach), ספר העוסק בדמותה של מדענית החוקרת את התנהגות השימפנזים באפריקה.
בויד זכה בפרס "Whitbread Book award" בשנת 1981, על ספרו "A Good Man in Africa" (אדם טוב באפריקה).
הוא היה מועמד לפרס "Booker Prize for Fiction" בשנת 1982 על ספרו מלחמת הגלידה, אשר זכה באותה השנה ב-פרס "John Llewellyn Rhys Prize".
בשנת 1988, בויד כתב ספר נוסף, ששמו הוא - Nat Tate. הספר עוסק באמן אמריקאי, שחי בין השנים 1928-1960. הספר מבוסס על סיפור חייו הטרגי של נט טייט, שלמעשה לא התקיים מעולם.
בשנת 1992 השתתף בכתיבת התסריט לסרט צ'פלין.
בשנת 1999 ביים את סרטו הקולנועי הראשון "השוחה" לו גם כתב את התסריט אודות הקרב על הסום במלחמת העולם הראשונה.
גינדי החזקות
גינדי החזקות בע"מ היא חברה פרטית ישראלית, העוסקת ביזום, תכנון, פיתוח ובהקמה של בנייני מגורים ושכונות בעיקר במרכז הארץ. החברה הוקמה בשנת 2000 ובמרוצת השנים פיתחה, יזמה ובנתה מגוון רב של פרויקטים. החברה כוללת אחת עשרה חברות-בת המנהלות פרויקטים בתחום הנדל"ן בהיקף של כ-7,550 דירות בפריסה ארצית (נכון ל-2015), לרבות בתל אביב, רמת גן, פתח תקווה, הרצליה, ראשון לציון, נס ציונה, רעננה, נתניה, שוהם, כפר יונה, קריית גת ורמת השרון.
החברה היא בבעלותם ותחת ניהולם של עו"ד ליטל גינדי-מטלון, רו"ח אבי גינדי, עו"ד גיא גינדי, רו"ח רועי גינדי ורו"ח מנחם גינדי, כולם ילדיו של יגאל גינדי.
פרויקטים
בין היתר, בנתה החברה את מגדלי שרונה ושרונה מרקט בדרום הקריה, מגדל G תל אביב, גינדי הייטס ברמת גן ועוד.
בשנת 2016 בנתה גינדי החזקות את 'כרמי גת' בקריית גת, בו נמכרו כ-1,133 דירות, את מגדל OAK ברמת השרון, GL גינדי בלמד החדשה תל אביב, כרמי השרון בכפר יונה עם 320 דירות וקרית האמנים מצליח במסגרת פרויקט מחיר למשתכן.
באוקטובר 2019 מכרה החברה את מתחם שרונה מרקט, מלבד החניון במתחם, לחברות ביג ומגה אור בתמורה ל-160 מיליון שקל.
במאי 2023 פורסם כי חברת דניה סיבוס תשמש כקבלן בפרויקט רמת אפעל, במזרח רמת גן, של חברת גינדי תמורת סכום של כ-600 מיליון ש"ח. הפרויקט כולל הקמה של כ-470 יחידות דיור במצטבר, 4 מבני משרדים, שטחי מסחר וחניונים תת קרקעיים.
יאק-40
יאק-40 (קוד דיווח נאט"ו: Codling) הוא מטוס נוסעים תלת-מנועי לטווח בינוני וקצר מתוצרת ברית המועצות. זה היה מטוס הנוסעים התלת סילוני הראשון בעולם.
רקע לבנייתו
בשנת 1960 חברת איירופלוט הוציאה דרישה לפיתוח מטוס חדש במקום מטוסי איליושין Il-12 ו-איליושין Il-14 שהיו בשרות החל משנות ה-50. הפיתוח בוצע על ידי חברת תכנון יאקובלב והסתיים בשנת 1964. הטיסה הראשונה בוצע ב-21 באוקטובר 1966. כבר בשנת 1967 החל ייצור סדרתי של המטוס במפעל לייצור מטוסים בעיר סראטוב. הגרסה הראשונה הותאמה ל-24 נוסעים. תוך זמן קצר מספר נוסעים הוגדל ל-32. לקראת שנת 1972 מטוסים מדגם זה כבר העבירו 7 מיליון נוסעים.
כניסה ויציאת הנוסעים מהמטוס בוצע באמצעות פתח בחלק האחורי של המטוס, כמו במטוסי מטען. למטוס לא היה תא מיוחד למטען הנוסעים והמטען הוחזק בתא הנוסעים. במהלך שנות ייצור נבנו דגמים שונים שנכנסו לשירות מבצעי כמטוסי ביון. כמו כן מספר דגמים הותאמו למטוסי מחקר ואימון.
זה היה המטוס הסובייטי הראשון שקיבל הסמכה באיטליה וגרמניה ונמכר לחברות תעופה של מדינות אלו. במסגרת זו נמכרו 6 מטוסים. אומנם תוך מספר שנים מסיבות שונות הם הוחזרו לברית המועצות. בסך הכול המטוס בשנים שונות היה בשימוש ב-19 מדינות העולם. בסך הכול מחוץ לגבולות ברית המועצות נמכרו כ-130 מטוסים.
ייצור סדרתי של המטוס הופסק בשנת 1981, עד אז נבנו מעל ל-1000 יחידות. בסוף שנות ה-80 החלה הוצאת המטוסים משרות. בשנות ה-90 בוצעו עבודות לשדרוג מטוסים קיימים ובחלקם הם הוסבו למטוסי מנהלים. היו תוכניות להחלפת מנועי המטוס למנוע מתקדם וחסכוני יותר, אך הם לא מומשו. בשנות ה-2000 החלה מחדש הוצאת מסיבית משימוש. נכון לאוגוסט 2013 רק 45 מטוסים נותרו בשרות מהם כמחצית מחוץ לגבולות רוסיה.
קניין חזקה
במשפט העברי, קניין חזקה היא דרך לקנות נכס (בשונה מהחזקה שמהווה רק ראייה) על ידי פעולה מעשית בגוף הנכס (כגון חפירה בקרקע).
מהות החזקה
קניין החזקה הוא כאשר אדם נועל בית או שטח או פורץ בה פרצה. נחלקו הראשונים האם נעילת דלת נחשבת לחזקה, או לא. לפי הרשב"ם נעילת דלת אינה נחשבת לחזקה, שכן אין דבר זה מעשה בעל הבית, אלא כאורח המבריח נזקים מנזקי בעל הבית, דבר שמחויב כל אחד לעשות במידת האפשר, ורק התקנת מנעול בדלת נחשבת לקניין חזקה. לעומת זאת, רבינו יונה חלוק על כך ומסביר שרק כאשר קיים נזק המוכן ועומד להבא בשעת מעשה, הצלת הבית ממנו על ידי נעילה אינה מעשה בעל הבית אלא מעשה מצווה, אבל נעילה שלא בשעת הנזק היא קניין טוב.
נחלקו הראשונים האם מועלת חזקה בקניית קרקע מאדם אחר, או רק בקנית קרקע מנכסי הפקר.
המקור בתנ"ך ובתלמוד
החזקה היא אחת משלוש דרכי הקניין של הקרקעות, כמאמר המשנה במסכת קידושין (דף כו.): "נכסים שיש להם אחריות. (=קרקעות) נקנין בכסף ובשטר ובחזקה". (פרק א משנה ה), אך קניין זה שונה מהשניים האחרים בכך שהם מתבצעים על ידי העברה פיזית לעומתו שמתבצע באופן מופשט, ובקניין זה הקונה קונה את הקרקע בכך שהוא נועל את השער, או מעמיד גדר, או חופר תעלה, סביב הקרקע.
התלמוד מביא ראייה לדברי המשנה מפסוקים בתורה.
בעבדים כנעניים
חזקת קניין היא גם אחת מחמשת דרכי הקניין של עבדים, המקור לכך הוא מהפסוק, המקיש את העבדים ל"אחוזה" - קרקעות.
אופן הקניין
ישנן מספר דרכים לבצע קניין זה בקרקע:
מחלוקת הראשונים
הרמב"ם פוסק שאחרי הנעילה יש לחזור ולפתוח את השער, והרמב"ן שואל על הרמב"ם מדוע יש לחזור ולפתוח את השער אחרי הנעילה, בעוד שמעשה החזקה הוא רק הנעילה עצמה.
הבית יוסף מבאר, שכדי שיהיה ניכר שנעילת השער נעשית לשם קניין והוכחת בעלות על החצר, יש לחזור ולפותחה, שאם לא כן ניתן יהיה לחשוב שהנעילה נעשית בציווי בעל הבית, ולא לשם קניין, שכן כוחו של מעשה הקניין הוא דווקא בכך שניכר שהוא בעליו.
ז'ראר פיליפ
ז'ראר פיליפ (בצרפתית: Gérard Philipe, שמו המקורי Gérard Albert Philip; 4 בדצמבר 1922, קאן – 25 בנובמבר 1959, פריז) היה שחקן תיאטרון וקולנוע צרפתי, שזכה לפופולריות בינלאומית בשנות ה-50. הוא התפרסם בזכות יופיו ואיכות המשחק בסרטיו, וזכה לכינוי "נסיך האמנות השביעית". תפקידיו במחזות "קליגולה" מאת אלבר קאמי, "סיד" מאת קורניי, ובסרטים "פאנפאן לה טוליפ", "השטן בכבודו ובעצמו" ו"יפהיפיות הלילה", הותירו חותמן בתרבות המערב.
משפחתו ושנות למודיו הראשונות
ז'ראר פיליפ נולד בשנת 1922 בעיר קאן במחוז האלפים הימיים, בן שני למשפחה מבוססת. אביו, מרסל פיליפ (1893-1973), היה גבר יפה מראה, עורך דין במקצועו ועסק בבנקאות, ביטוח ומלונאות. לימים היה בעל בית המלון "פארק פאלאס" בעירו גראס. אמו, מרי לבית וייאֶט, הייתה אשה נאה, אלגנטית ופנטזיונרית, שוחרת טארוט ועיסוקים אזוטריים אחרים. סבו מצד אביו, ד"ר פיליפ, היה ראש העיר גראס. סבו מצד האם היה חקלאי מן הכפר לה קורדה בחבל בוס בצפון צרפת, וסבתו מצד האם, וילהלמינה אליזה לבית זליגר, הייתה גרמניה מאזור צ'כיה שם אחיו הבכור של ז'ראר היה ז'אן-מארי. ז'ראר פיליפ גדל בעיר גראס ולמד בהמשך בפנימיה הדתית "סטניסלס" של האחיות המריאניסטיות בקאן. בימי בית הספר התגלה כבעל חלומות ואוהב קריאה, היה פעיל במקהלה הכנסייתית ובכיתה י"א זכה בפרס הראשון לדיקלום.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה סיים ז'ראר את בחינות הבגרות. בניגוד לשאיפות אביו שייעד אותו לקריירה משפטית, ז'ראר בחר להיות שחקן תיאטרון, במיוחד לאחר שבחוף הריביירה פגש שחקנים רבים שנמלטו לשם מפני מוראות המלחמה והכיבוש הגרמני. אמו עודדה אותו בשאיפותיו. הוא הוסיף לשם המשפחה את אות e על מנת שמספר האותיות המרכיבות של השם Gérard Philipe יהיה שלושה-עשר, שהיה לדעת אמו מספר המביא מזל.
שנות המלחמה וצעדיו הראשונים באמנות המשחק
בשנת 1941 לאחר אודישן אצל הבמאי מארק אלגרה יחד עם חברתו דניאל דלורם, נשלח לקורסים למשחק אצל ז'אן ואל וז'אן הואה בקאן. בשנת 1942 השחקן קלוד דוֹפן גייס אותו לליהוק המחזה של אנדרה רוסן, "בחורה גדולה ופשוטה" על במת הקזינו העירוני של ניס. (Une grande fille toute simple) על במת ב 1942 בהמלצתו של מארק אלגרה, משחק לראשונה בסרט קולנוע בתפקיד קטן -ב"קופסת החלומות" של אחיו של מארק, איב אלגרה. בנובמבר 1942 האזור ה"חופשי" של צרפת נכבש על ידי הצבא הגרמני והאיטלקי, כשזה האחרון פרס כוחותיו באזור הריביירה עד שנת 1943 כשמקומו נלקח על ידי הגרמנים.
ב-1943 משפחת פיליפ עברה לפאריס ברחוב די פאראדי(rue du Paradis) ברובע העשירי. ז'ראר נרשם הפעם לקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות המשחק , בכיתה של דני ד'אינס ואחר כך אצל ז'ורז' לה רואה וזכה לפרס השני למשחק. בימי הכיבוש המשפחה פיליפ הייתה חצויה מבחינה פוליטית. אביו היה בעל השקפות ימניות קיצוניות עוד משנות ה-1930 כשחבר ל"ברית צלבי האש" ולאחר מכן נעשה פעיל במפלגה העממית הצרפתית הפרו-נאצית של ז'אק דוריו ולראש הסניף המחוזי שלה באלפים הימיים. בית המלון "פארק פאלאס" שניהל בגראס הפך למושב מפקדתו של הכוחות של מוסוליני באזור ומקום מועדף על הקצונה הנאצית.
בעוד שז'ראר עצמו השתתף בשנת 1944 בשחרורה של פאריס במסגרת כוחות הרזיסטאנס. אחרי השחרור, באוקטובר 1944 העו"ד מרסל פיליפ נעצר והוחזק במאסר בסן דני ובגראס. הוא הצליח להימלט מהמאסר וב 24 בדצמבר 1945 נידון למוות בהיעדרות על ידי בית המשפט המקומי. האם שנשארה לבד התגוררה בגפה לסירוגין בקאן, בפאריס ובבית הקיט של ד"ר פיליפ המנוח בטוראנק. בני המשפחה, כולל ז'ראר, שמרו על קשר עם האב, בקרו אצלו בספרד, אך נמנעו מלדבר על הפרשה. ביולי 1968 קיבל מרסל פיליפ חנינה ויכול לחזור לצרפת. את הצלחתו הראשונה והמהדהדת השיג פיליפ בגיל 20, בשנת 1943, בעיצומן של שנות המלחמה, בתפקיד המלאך במחזה של ז'אן ז'ירודו, "סדום ועמורה" בתיאטרון של ז'אן וילאר.
האשה שאיתו
באותה שנה 1943 פגש לראשונה את אשתו לעתיד, ניקול פורקאד, אתנולוגית וסופרת, אשתו של הדיפלומט פרנסואה פורקאד. שמה מהבית היה אן נאבו. בשנת 1946 השניים התאהבו זה בזה ואחר שהיא התגרשה מבעלה, התחתנו ב 19 בנובמבר 1951 בעיריית ניי-סיר-סן באווירה אינטימית. לפי בקשתו היא חזרה להיקרא אן, אן, שם שנראה לו שירי יותר. לז'ראר ואן פיליפ נולדו שני ילדים: אן מארי, ילידת 21 בדצמבר 1954, שהייתה לסופרת ושחקנית בעצמה, ואליבייה פיליפ, יליד פברואר 1957. הזוג פיליפ התגורר בהתחלה בשדרות אנקרמן (Blv.Inkerman) בניי, אחר כך ברחוב די טורנון (rue de Tournon)בפאריס.
אחרי המלחמה:התהילה
הצלחותיו התיאטרון הגיעו לשיא עם הופעותיו במחזה "קליגולה" מאת אלבר קאמי בשנת 1945. גם משחקו לצידה של מישלין פרל בסרט "השטן הכבודו ובעצמו" של אוטאן לארה (1947) היה מעין ציון דרך נוסף בקריירה שלו בזירת עולם הקולנוע הצרפתי.