cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמואל הקטן
תקופתו
מקור נוסף שמעורר קושי, הוא ברייתא שמספרת שלאחר פטירתו של שמואל הקטן "היה רבן גמליאל הזקן ורבי אלעזר בן עזריה מספידין עליו...". כאן משמע שנפטר עוד בימי רבן גמליאל הזקן! ואולם, קשה להביא ראיה ממקור זה, שכן הוא תמוה ביותר אף בפני עצמו, שהרי כשהועלה רבי אלעזר בן עזריה לנשיאוּת היה זה בימי רבן גמליאל דיבנה, והיה אז בן 18 שנה; וכיצד כאן מופיע יחד עם רבן גמליאל הזקן?! אם כן ודאי שנפל שיבוש במקור זה, והוצעו מספר השערות לתיקונו, כגון "רבי אליעזר" במקום "רבי אלעזר בן עזריה", "רשב"ג הזקן" במקום "רבן גמליאל הזקן" או "רבן גמליאל", במקום "רבן גמליאל הזקן", והכוונה לרבן גמליאל דיבנה.
חיבור ברכת המינים
בתלמוד מובאת ברייתא, שמספרת על סידור 18 הברכות שבתפילה ועל התוספת של הברכה הנוספת:
הרמב"ם מסביר את הצורך שהיה בתוספת הברכה:
ברכה זו סימלה בין היתר את הנתק בין היהדות לנצרות בדורות הראשונים להופעת הנצרות, יחד עם עוד תקנות שנועדו לכך, כמו ביטול אמירת "עשרת הדברות" יחד עם קריאת שמע: "רבי שמואל בר נחמן אמר... בדין הוה שיהו קורין עשרת הדיברות בכל יום; ומפני מה אין קורין אותן? מפני טענת המינין, שלא יהו אומרים: אלו לבדם ניתנו לו למשה בסיני".
הברייתא מספרת, ששמואל הקטן שימש פעם אחת כשליח ציבור, וכשהגיע לברכת המינים שכח את הנוסח והתעכב מעט כדי להיזכר בו. הציבור המתין בינתיים, ולא סילקו. התלמוד דן במעשה זה, שהרי ישנה הלכה ששליח ציבור שטעה בברכת המינים מסולק מן התיבה לאלתר, מחשש שהוא מין. התירוץ המובא הוא שרק טעה בנוסח ולא נמנע מלומר; דעה שנייה היא שכיון שהוא עצמו תיקן הברכה, אין לחשוש שחזר בו.
דמותו בעיני חז"ל
חז"ל שיבחו את שמואל הקטן על ענוותנותו ועל מידותיו הטובות. אחת מאגדות חז"ל מספרת על בת קול שהעידה באוזניהם של חכמים, שהתוועדו בעלייה ביבנה, על כך ש"יש כאן אחד שראוי שתשרה עליו שכינה, אלא שאין דורו זכאי לכך". החכמים שהשתתפו באותו מעמד "נתנו עיניהם בשמואל הקטן" שאליו מכוונים הדברים. "וכשמת אמרו עליו: הי עניו, הי חסיד, תלמידו של הלל".
מפורסמת הייתה השתדלותו של שמואל הקטן למנוע בושה מאדם אחר. על כך מספר התלמוד:
התלמוד מסיים: ולא שמואל הקטן היה זה שעלה שלא ברשות, אלא אדם אחר, ושמואל הקטן הציג את עצמו במקומו כדי שלא לביישו.
מתורתו
לא רבים המאמרים שנמסרו מתורתו של שמואל הקטן, ומה שנמסר משמו עוסק בעיקר בתחום האגדה. מה שמובא בשמו במשנה במסכת אבות כולל שני פסוקים בספר משלי (כד, יז-יח), שהוא היה רגיל לעורר את הציבור בעניינם:
הנוסחה המובאת בסיום המשנה מוזכרת בפירוש רש"י ובפירוש הרמב"ם, ומשמעותה – לפי המפרשים – "מלמד שמוחלין לו על כל עוונותיו", כלומר – האדם שאויביו שמחים במפלתו זוכה שבשכר זה נמחלים לו כל עוונותיו.
במסכת דרך ארץ זוטא מופיע בשמו מאמר נוסף:
מעשה שמספר התלמוד, בעניינו של הגשם והתעניות שהיו גוזרים בעקבות עצירתו. במעשה זה הוכיח שמואל הקטן את הציבור על פרשנותו לירידת הגשם טרם תחילת התענית או לאחר סיומה:
התלמוד שואל: אם כך, באיזה מקרה יכול להתבטא שבחו של הציבור בעיני ה'? ועונה: במקרה ש"אמר (החזן) 'משיב הרוח' ונשבה רוח, אמר 'מוריד הגשם' ובא גשם".
פטירתו
על פי המסופר בתלמוד, אמר שמואל הקטן בשעת פטירתו: "שמעון וישמעאל לחרבא, וחברוהי לקטלא, ושאר עמא לביזא, ועקן סגיאן עתידן למיתי על עלמא". בתרגום לעברית, על פי פירוש רש"י: רבן שמעון בן גמליאל הזקן ורבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול (הראשונים שבעשרת הרוגי מלכות) – ייהרגו בחרב, וחבריהם להריגה בשאר מיתות, ושאר העם לביזה, וצרות גדולות עתידות לבוא על העולם.
"וכשמת אמרו עליו: הי עניו, הי חסיד, תלמידו של הלל".
נשים בספרטה העתיקה
נשים בספרטה לא היו במעמד שווה לזה של גברים, אולם הן עסקו במגוון תפקידים רחב יותר מאשר התפקידים של ניהול משק הבית וטיפול בילדים, שהיו מנת חלקן של הנשים בשאר אזורי יוון העתיקה.
מסלול ההכשרה
הייחודיות בחינוך של נשות ספרטה החל עוד מילדותן. בניגוד לנשות יוון ההלניסטיות, הספרטניות לא הוסתרו מעין הציבור ותעסוקתן העיקרית לא היה טיפול וניהול משק הבית. כמו הגברים הספרטנים, גם נשות ספרטה חויבו לעבור תוכנית חינוך ייחודית לעיצוב אישיותם כחלק מאופי המשטר. חינוך הנשים נועד לשיפור חוסן הצאצא. ההנחה המקובלת הייתה שאם האמהות חזקות משמע גם הצאצאים. פלוטרכוס תיאר את אופן ההתעמלות לו נדרשו נשים,.
מסלול ההכשרה של הגברים, האגוגה, שוקם בידי קלאומנס השלישי (Κλεομένης) במאה השלישית לפנה"ס. נראה שגם מסלול ההכשרה של הנשים שוקם באותה תקופה אולם לנשים ניתנה בחירה אם לקחת חלק במסלול ההכשרה הזה. לאחר נפילת שלטונו של קלאומנס, המשיכה האגוגה להתקיים עד לביטולה בידי פילופוימן (Φιλοποίμην) בשנת 188 לפנה"ס. הדעות חלוקות האם היה ניסיון לשחזר את מסלול הפדגוגיה הן לנשים והן לגברים בתקופה הרומית. ההנחה הרווחת היא שתיאורי פלוטרכוס היו ברובם מהתקופה ההלניסטית שנחשפו לקהל בימי רומא. על כל פנים, גם התחרויות נכללו במסלול הכשרת הנשים. ניכר שרוב התחרויות היו חלק מהפולחן הדתי להלנה, דיוניסוס, הרה ודריודונס (Driodones) שהיה האל המקומי. . לכן נשים לא עסקו בטווית בגדים אלא היה זה עיסוקם של הפריאויקים (ה"תושבים"). בכל מקרה, הלבוש הספרטני היה דל שכבות בהשוואה לזה של האתונאי. הנשים נהגו ללבוש ביום יום "פפלוס" (πέπλος), טוניקה חשופת שד והתעמלו בעירום, שנחשב ל"בגד" הנוח ביותר לאתלטיים בזמנו.
מעורבות הנשים בספורט הובילה להתעניינות רבה ברחבי יוון כולה. זו הסיבה לכך שיש בידינו יותר עדויות על נשות ספרטה באתלטיקה מאשר על כל העולם היווני יחדיו. פלוטרכוס הסביר בחיבורו כי אחד מתכליתו של החינוך היה לאפשר לנשים. במילים אחרות- כאמצעי הגנה. קשה להסיק כמה הספורט אכן הקנה אמצעי הגנה לנשים ואם נועד לשם כך, אם כי זו אפשרות לנוכח המלחמות הרבות שלחמה. לחלופין, כאמור, תפקידו הראשי של החינוך היה להביא לעולם צאצאים חסונים ובריאים. מצד שלישי, ייתכן מאוד שהחוק הספרטני פעל למען הגנה על הנשים שכן אלו זכו להגנות גם בהיבטים משפטיים, למשל היכולת להתגרש מבעליהם ללא איבוד מעמדן החברתי, הכספי או ילדיהן. ניתן לראות גם בחוקי הירושה לנשים "בודדות" ככלי הגנה. תחת חוקים אלו יכלו נשים לעבוד את האדמה של משפחתן ולמנוע ניהול כושל ומעילה של האפוטרופוס שלה. עם זאת יש לזכור שרבים מהחוקים האלו התאימו לאופי החברתי–משטרי בספרטה, לאור העובדה שגברים כמעט ולא נכחו בביתם. אך כאשר אנו משווים חוקים אלו לחברה של אז, אי אפשר שלא לשם לב לפערים הגדולים שנוקפים לטובת הנשים. נשים יורשות ללא אחים מאותו אבא נקראו בספרטה "פטרוכוס" (πατροῦχοι),, אשר פירושו "בעלות נחלת האב". מנגד באתונה, הן נקראו "אפיקלרוס" (ἐπίκληρος), מילולית "על גבי הנחלה". בעוד "פטרוכוס" הייתה זכאית לנהל את הנחלה בזכות עצמה, ה"אפיקורוס" הייתה ככלי העברה של הירושה ליורש הבא, פתרון אותו יכלו הספרטנים לאמץ אל חוקיהם.
בהתאם לגברים גם נשים כנראה חונכו לציות כפי שעולה מהמנטליות של המשטר בחיבור אמירות ספרטניות (Λακαινῶν αποφθέγματα).
שירה
הספרטניות עסקו בתחומי ה-"Mousikē" - שירה, ריקוד ומוזיקה כחלק מהפולחן הדתי. ידוע לנו על משוררי מקהלה ליריים מהמאה השביעית לפנה"ס. אחד מהם היה אקלמן שעל פי המסורת היה משורר לירי שהגיע לספרטה כעבד. הוא חיבר בין חמישים לשישים דקלומים שרובם הלכו לאיבוד ובין היתר הושכר כמורה ללמד נערות להופיע במקהלה. בשנת 1855 התגלה פרגמנט בקבר ליד הפירמידה השנייה בסקארה שבמצרים על ידי אוגוסט מריאט. בו התגלו אסופה של "שירי נעורים" (παρθένος) שבוצעו בידי מקהלת נערות ספרטניות. באחד משירי הפרגמנט תיאר אלקמן משוררת, שמה היה מגלוסטרה (μεγαλοστράτα), נערה בלונדינית שזכתה במתנת ה"מוזה". הערכות הן שהיא הייתה ספרטנית. הוא תיאר אותה כך,
אתנאיוס טען שאלקמן היה מאוהב במשוררת, שיריו של אלקמן מחד חושפים בפניו חברה שונה אשר מעודדת שירה ומנגד גם חושפים פנים הומו-ארוטיים בין נשים, כחלק מתהליך החניכה בחברה הספרטנית. על פניו נראה כי סברה זו מתחזקת באמצעות תיאורי פלוטרכוס. . נובע מכך שייתכן ואהבה הומו-ארוטית הייתה קיימת הן בקרב הגברים והן בקרב הנשים. שוב, אנו רואים הקבלה ליחס בין גברים לנשים, ללא הבחנה בין המינים.
כתיבה
זולת לשירה, קיימות עדויות לכך שנשים ספרטניות ידעו לכתוב, בהתאם לנשות האליטה היווניות ואף עסקו ברטוריקה. הביסוסים לכך נרמזים מהספרויות השונות ופחות מעדויות. למשל הנרטיב המסופר אצל הורטודוס, בספרו השביעי, מקטע 239. המקטע מתאר את אשת המלך אשר מוֹרה לאנשיה לקלף שעווה על מנת לקרוא כתב סתרים שתחתיו. קטע אחר מפלוטרכוס, מתאר את התכתבותה של אם עם בנה לאחר שגילתה כי נס מהמערכה.
השוויון בחינוך בא לידי ביטוי במגוון אספקטים נוספים למשל באומנות הרטוריקה. ההשערה היא שנשים זכו לנאום או לפחות לדבר בפומבי. אפלטון הזכיר זאת וגם פלטארכוס,
תפקיד האישה
הולדת ילדים הייתה בראש המעלה בספרטה. מטרתו של המשטר הייתה להרבות ולהשביח את החברה הספרטנית. לפיכך הנשים נתפסו ככלי להולדת ילדים,. החינוך נועד למימוש יעיל של מטרה זו ובהתאם המשטר עודד השבחה של צאצאים. אדולף היטלר החשיב את ספרטה כ"מדינה הגזענית" הראשונה ואמץ מודלים רבים כמו זה שהוזכר לעיל.
אופן עידוד הילודה
עידוד הילודה לא התאפיין רק בעידוד נישואים אלא גם במערכות יחסים מחוץ לנישואים כחלק מהניסיון לשבח צאצאים. . הנחת היסוד הייתה שאדם השואף לשרת את מדינתו בנאמנות, ישאף לגדל ילד משובח גם אם ביולוגית לא יהיה שלו. לפיכך אם הוא רואה גבר או אישה היכולים לממש יעד זה, עליו לנצל זאת. במילים אחרות, גבר זר יכול היה להתייחד עם אישה נשואה ולהפך, גבר זר יכול לבקש מבעל להתייחד עם אשתו. על כך נאמר,. על פניו נראה הדבר בלתי ניתן למימוש במערכת הנישואים כיוון שהקנאה והבעלות הם החלק העיקרי ממערכת זו. מאידך, יש להבין כי המשטר עודד פגיעה מכוונת בזוגיות. הפגיעה בזוגיות החלה עד מילדות, בזמן שגברים ונשים הופרדו זה מזה למשך תקופה ארוכה של כשלושים שנה. הגבר חיי עם קבוצת גילו בצבא עד גיל שלושים. לא כל השנים האלו גובות אי התייחדות בין גבר לאישה אבל אלו פוגמות במערכת היחסים ביניהם. מדובר על חיים מונוטוניים שבהם הזכר נמנע אף מלהביט באישה ברחוב,.
גיל הנישואים
גיל הנישואים של הנשים הספרטניות היה מאוחר בהרבה מהנשים האתונאיות. שוב, המטרה נועדה להבטיח את בריאות התינוק ומניעת סיבוכי לידה. אי העיסוק במלאכה או גידול הילדים העניקו לנשים זמן פנוי רב בביתן. הן זכו לאכול בבית יחד עם אמהותיהן ולא פעם נראה כי הן זכו לזמן פנוי עבור למידה.
טקס הנישואים
טקס הנישואים בימינו הוא טקס איחוד משפחות. אירוע משמח הכולל מפגש בין הפרט לחברה. בספרטה הטקס התנהל באופן שונה, לפחות על פי תיאוריו של פלוטרכוס. חשוב לזכור, פלוטארכס נעזר בתיאורים נרטיבים ומוטיבים ספרותיים, יש סתירות רבות בין אמרותיו וסיפוריו ופעמים רבות סתומות. . על אף התמונה הרומנטית יש להבין את אופן התרחשות האירועים. גבר זר, מתגנב בשעת לילה מאוחרת, לאחר שסיים את יומו בצבא, אל בית. השכנים בוחרים להתעלם מפני שמדובר ב"נורמה". הקשר בין האיש לאישה מפוקפק וספק אם כל זוג שהתייחד באמת ובתמים נקשר בקשר רומנטי. איפוא מצטייר שכל גבר זר יכול היה לטפס על קירות של בית ולהיכנס אליו. אם ההורים ערניים מספיק ונמנעים מהתייחדות, הגבר ינוס לרחוב. אם לא, הזוג ימצא עצמו נשוי או לפחות אנחנו מניחים שכך. איש לא יכול להבטיח שגבר אחר לא טפס אל אותה בחורה. קולה של האישה אינו נשמע. האם היא מעוניינת בהתייחדות? האם היא מכירה את הבחור? איש לא יכול להבטיח וגם העדויות די מגבות שכמעט ולא היה קשר בין גברים לנשים בחי היום יום. מאחר שבכל חברה קיימת זליגה ופריצת גבולות, קשה להניח שהתנהלות כזו העניקה ביטחון אישי לנשים. כנגד זאת, גם אם ייתכן ומערכת זו לקויה, הפריצות בה יכולה להעניק חופש לאחדות מבין הנשים.
עד ללידה עצמה המשיך הזוג לשמור בחשאיות על הקשר, שוב תחת הטענה כי חשאיות זו משבחת את הצאצא,.
זנות בספרטה
ספרטה הייתה היחידה בין ערי המדינה של יוון העתיקה בה השימוש בזנות לא היה מקובל.
מקורות ומחקר מודרני
קסנופון ופלוטרכוס חיברו את מרב החומר על נשות ספרטה. גם אריסטו כתב על נשות ספרטה, בחיבורו "פוליטיקה" כחלק ממחקרו על משטרי יוון. עד שחיבורו הושלם, ספרטה הייתה בשיא כוחה ועיניים מעריצות וביקורתיות הופנו אליה. גודלה וכוחה של ספרטה בתקופה ההלניסטית הובילו להתעניינות מרובה מצופים חיצוניים. פעמים רבות ראו בה אוטופיה מיליטריסטית ופעמים אחרות נשמעו ביקורות כנגדה. מצד אחד עומד קסנופון אשר בחיבורו שלו עצמו, כתב על הערצתו הרבה לספרטה,. מנגד אריסטו עמד בחיבורו על חסרונות של ספרטה והסיבות לנפילתה. דעתו הנחרצת כנגד נשים "ללא פיקוח גברי", הופכים את מקורו למוטה ביותר. הנחת היסוד שלו הייתה כי כל אישה אשר אינה תחת חסות גברית מובילה ל"רדיפת בצע" שבתומה נופל המשטר,.. כתוצאה מכך, לטענתו הגברים הפכו לכלי שרת בידי הנשים.
דימויים אלו נחשפים במגוון מחזות כמו "ליסיסטרטה" של אריסטופאנס. המחזות על ספרטנים מרובים, שכן מנלאוס היה הספרטני שהוביל למלחמת טרויה, בין המחזות, אנגרומכה של אוריפידס נשות טרויה ועוד. עקרונותיו של אריסטו הובילו אותו לעיוורון ולאמונה שליקורגוס הזניח את הפיקוח על הנשים. בפועל הדבר היה רחוק ממציאות בהסתמך על מקורות אחרים; קסנופון תיאר את דברי אריסטו לעיל כך, ". גם אצל פלוטרכוס נמצאות עדויות דומות. משמע שפיקוח היה קיים על נשות הספרטנים אבל הוא התנהל באופי שונה משאליו היה רגיל אריסטו. זו היא אחת הביקורות הגדולות על אריסטו שכן הוא שפט את ספרטה מעיניים אתונאיות. הוא הסתמך בנוסף, על מקורות אתונאים שבלבלו מושגים משפטיים וחברתיים ספרטנים לאתונאים מתוך ניסיון לגשר על הפער התרבותי. הוא לא הבין את המבנה השלטוני – חברתי בספרטה, את הטוטליות של המשטר על האזרח ואי לכך אריסטו לא הצליח לשכתב את ההיסטוריה מנקודת מבטם של הספרטנים עצמם מבלי להחדיר את עולם הערכים שלו. אריסטו לא הצליח להבין את רעיון שילוב הנשים בחברה, בחינוך ובכלכלה, כחלק ממנגנון שנועד להשליט את כוחה של המדינה על הפרט. חרף זאת בהשוואה לחברות אחרות, ניתן לזהות מגמה זהה של שלטונות אשר מבינים כי חינוך אינו דווקא כלי למען היחיד אלא למען המדינה עצמה. כך למשל יקטרינה הגדולה ניסתה לבצע רפורמה חינוכית במדינתה כחלק מניסיון לקדם ולחזק את המעצמה עצמה ולא מתוך מגמה להוביל להשכלתם של אזרחיה.
ג'ורג' וייז
תולדות חייו
וייז (שנייווייס) נולד ב-1906 בעיירה פינסק שברוסיה הלבנה, באימפריה הרוסית. עלה לארץ ישראל, והיה חבר בקיבוץ גן שמואל, אבל לאחר מכן חלה בשחפת, ולכן בשנת 1926 היגר לארצות הברית. סיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת פורמן בגרינוויל שבדרום קרוליינה. בהמשך קיבל מאוניברסיטת קולומביה, שבה לימד וחקר, תואר מוסמך, ולאחריו תואר דוקטור בסוציולוגיה בשנת 1950. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנשיאה של ונצואלה במחצית השנייה של המאה ה-19, אנטוניו גוסמן בלנקו (Antonio Guzman Blanco), וכותרתהּ: Antonio Guzman Blanco: A Study of Caudillismo (בתרגום חופשי לעברית: "אנטוניו גוסמן בלנקו: דמותו של קַאוּדִייִסְמוֹ"),
וייז היה ידוע בתמיכתו במוסדות חינוך בישראל: בין היתר שימש יושב ראש ועד חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים משנת 1953 ועד 1962, וסייע בגיוס כספים לבניית הקמפוס החדש שלה. ג'ורג' וייז הציע את מועמדותו לנשיאות אך נתקל בהתנגדות ולכן העביר את כל מרצו להקמת אוניברסיטת תל אביב, שמאוחר יותר שימש כנשיאהּ הראשון. וייז שימש כפרופסור מחקר (Distinguished Professor) ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת מיאמי, והיה חבר בוועד חבר הנאמנים שלה. בשנים 1969–1972 כיהן כנשיא לשכת המסחר ישראל-אמריקה.
במקביל לקריירה אקדמית, ייסד וייז שתי חברות להפקת חדשות מודפסות: George S. Wise & Company ו-Inter-American Paper Corporation. כמו כן היה פעיל בתעשיית הנייר במקסיקו. בהיותו ציוני נלהב, היה ממייסדי "כלל ישראל" ו"החברה האמריקנית לפיתוח", ושירת בהן כיושב ראש ונשיא במשך שנים רבות.
ב-2 ביולי 1987 נפטר וייז מהתקף לב במרכז הרפואי הר סיני (Mount Sinai) במיאמי ביץ', בגיל 81.
נשיא אוניברסיטת תל אביב
בשנת 1963 הביא מרדכי נמיר את וייז לביקור באוניברסיטת תל אביב בת ה-7 (נוסדה ב-1956), והצליח לגייס אותו למענה; ב-3 בנובמבר של אותה שנה נתמנה וייז לנשיא האוניברסיטה, ושימש בתפקיד זה עד 1971. וייז הרים תרומה משמעותית ביותר לאוניברסיטה הצעירה: הוא הרחיב את הסגל האקדמי, גייס מדענים צעירים ותיאם פעולות לפיתוחה ולגיוס כספים. תחילת כהונתו סימנה את קץ הוויכוח בדבר הצורך באוניברסיטה בתל אביב. בשנים הראשונות לכהונתו, הוקמו הפקולטה לרפואה והמחלקה לפיזיקה, אשר הובילה פעילות מדעית בינלאומית והובילה להקמתו של מצפה הכוכבים במצפה רמון בסוף שנות השישים. אל לימודי המדעים המדויקים באוניברסיטה הצטרפו סטטיסטיקה ומדעי המחשב. בסוף שנת 1964 הוקמה הפקולטה למדעי החברה.
מוקדם יותר באותה שנה יזם וייז רה-ארגון של מבנה האוניברסיטה, וקבע את מבנהָ עד היום. אחד מן השינויים המהותיים היה הקמתו של הסנאט - מועצה המורכבת מכל הפרופסורים מן המניין ומנציגי הפרופסורים החברים והמרצים. בנוסף, הוגדרו מחדש סמכויות הרקטור והדיקנים, הוקמו מועצות פקולטה, אושרו תקנון המינויים והדרגות של הסגל האקדמי ומונה מנכ"ל ראשון לאוניברסיטה. באותה העת פעל בשיתוף עם נמיר לרישום האוניברסיטה – שעד אז הייתה במעמד של חברה עירונית – כעמותה עצמאית. סיום שנתו הראשונה כנשיא האוניברסיטה צוין בטקס חגיגי לחנוכת קמפוס האוניברסיטה החדש ברמת אביב, במעמד נשיא המדינה זלמן שזר, ראש הממשלה לוי אשכול, שרים, חברי כנסת, שופטים, מדענים ומנהיגים.
תחת שרביטו הפכה ב-1965 "השלוחה בתל אביב" של האוניברסיטה העברית ללימודי משפטים לפקולטה החדשה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, נפתח ב-1966 בית הספר למוסמכים במינהל עסקים, הוקם מכון לחקר המזרח התיכון ואפריקה, ובשנת 1969 נרכש המחשב הראשון ולאחריו גם המיקרוסקופ האלקטרוני הראשון.
וייז יזם את הקמת חבר הנאמנים של האוניברסיטה, במטרה להעמיק את הבסיס הכלכלי שלה. החבר, שהורכב מאנשי אקדמיה ומאנשי עסקים, התכנס לראשונה באוקטובר 1967. ב-2 בנובמבר 1969 קיבלה האוניברסיטה הכרה מלאה מטעם המועצה להשכלה גבוהה, והפכה לתאגיד לפי חוק המועצה להשכלה גבוהה. עם פרישתו מנשיאות האוניברסיטה בשנת 1971, נבחר וייז לנגיד האוניברסיטה לכל ימי חייו. בסיום כהונתו היו באוניברסיטה תשע פקולטות, ולמדו בה 12,000 סטודנטים.
הוקרה
וייז זכה הן בחייו והן לאחר מותו לתוארי כבוד רבים. ממשלת מקסיקו העניקה לו פעמיים את עיטור מסדר הנשר האצטקי (Orden del Águila Azteca, אגילה אצטקה) – העיטור הרם ביותר המוענק במקסיקו לזרים, על תרומתו לקידום הכלכלה, התרבות והמדע במדינה. ממשלת צרפת העניקה לו את אות המצוינות על הישגים תרבותיים ואינטלקטואליים.
ד"ר וייז זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן, בשנת 1976. בשנת 1986, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב (שהוענק גם לאשתו), וכן זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה, ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד (במשפטים) מאוניברסיטת מיאמי.
על שמו ועל שם רעייתו פלורנס נקראו הפקולטה למדעי החיים ובניין הסנאט באוניברסיטת תל אביב, ומצפה הכוכבים במצפה רמון. כן נקראת על שמו "מדליית ג'ורג' ס' וייז לשיתוף-פעולה אקדמי בינלאומי" של אוניברסיטת תל אביב, "הקרן להשתלמות בתר-דוקטורית ע"ש ג'ורג ס. וייז בפקולטה למדעי החיים" באוניברסיטת תל אביב ועוד.
חלקת אלוהים הקטנה (ספר)
חלקת אלוהים הקטנה (באנגלית: God's Little Acre) הוא רומן משנת 1933 שנכתב על ידי ארסקין קולדוול. העלילה מספרת על סכסוך עבודה בבית חרושת, שעלול לגבות את חיי העובד שיעז להוריד את השלטר במפעל וברקע הסופר יוצר את המתח המתגבר תוך עיסוק במשפחה של חקלאים מג'ורג'יה, אובססיביים אחר מין ועושר - אחד מבני המשפחה הוא מי שנבחר להצית את השביתה במפעל על ידי הורדת השלטר. בספר מוצגת דמות נלעגת של איש חוק וביקורת על דרך בחירתם של בעלי תפקידים במערכת החוק. הנושאים המיניים המופיעים ברומן היו כה שנויים במחלוקת, עד שנעשתה פנייה לבית המשפט של מדינת ניו יורק, בדרישה לצנזר אותו. בשנת 1958 הרומן עובד לסרט קולנוע באותו השם בהשתתפות ג'ק לורד. באותה שנה גם יצא הספר בעברית, בישראל.
הספר נמכר ברחבי העולם ביותר מ-10 מיליון עותקים.
מחלוקת
הרומן כולל סצנות נועזות, שבתקופת הוצאתו המקורית נתפשו כמיניות מפורשת, הסופר ארסקין קולדוול והוצאת הספרים Viking Press נתבעו בבית המשפט בגין הפצת פורנוגרפיה. קולדוול הגיש תביעה נגדית. יותר מ-60 סופרים, עורכים, ומבקרי ספרות הביעו את תמיכתם בספר, ושופט בית המשפט של מדינת ניו יורק בנג'מין גרינספאן פסק לטובתו. עד היום, החלטתו נחשבת בעלת השפעה משמעותית בהעברת התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, העוסק בחופש הביטוי.
בשנת 1947, העיר סיינט פול, מינסוטה, אסרה על הפצת הרומן בגין היותו פורנוגרפי.
הספר, שנמכר בלמעלה מ-10 מיליון עותקים, נחשב לאחד הרומנים המצליחים ביותר שפורסמו אי פעם.
עיבוד קולנועי
ב-13 באוגוסט 1958 הופץ "חלקת אלוהים הקטנה" - עיבוד של הרומן לסרט קולנוע. את הסרט הפיק סידני הרמון וביים אנתוני מאן, על פי תסריט מאת פילים יורדן ובן מאדוו. בסרט כיכבו רוברט ריאן כטיי וולדן, אלדו ריי כוויל תומפסון, ג'ק לורד כבאק וולדן, טינה לואיס כגריזלדה וולדן ובאדי האקט כפלוטו סווינט. הסרט הופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית על ידי י. דגון, ויצא לאור בשנת 1949 בהוצאת "הספרייה המודרנית". בינואר 1953 ניתן צו מניעה זמני האוסר את הפצת הספר, עקב טענה להפרת זכות יוצרים. הספר תורגם לעברית פעם נוספת בידי אריה חשביה, ויצא לאור בשנת 1958 בהוצאת "עידית".
ביטוי
הביטוי העברי חלקת אלוהים הקטנה - מקורו ברומן, אולם משמעותו, במעבר מהספר לביטוי, השתנתה במידה רבה.
כשהוא מחפש זהב באמצעות חפירה בקרקע שלו, מקדיש בעל הקרקע חלקת אדמה קטנה לאלוהים, חלקה שכל המושג ממנה יוקדש לאלוהים. כשהוא חופר בורות בקרקע שלו, אך ללא תוצאות, אף שהוא משוכנע שיש זהב באדמתו, אולם אינו יודע איפה וחושש כל הזמן, שמא הזהב נמצא דווקא בחלקה שהקדיש לאלוהים, לכן מפעם לפעם הוא מחליף את החלקה בחלקה אחרת, כדי שיוכל לחפור בחלקה.
הביטוי העברי, המופיע בדרך כלל בצורה "חלקת אלוהים הקטנה שלי", מתאר נכס היקר מאוד ללב בעליו, מעין חלקה שאלוהים העניק לו.
פסטיבל הזמר העברי 2001
פסטיבל הזמר העברי 2001 הייתה תחרות שירים ששודרה ב-26 באפריל 2001, מוצאי יום העצמאות תשס"א, בניסיון לשחזר את פסטיבל הזמר והפזמון, לאחר שהתקיימה תחרות בשנה הקודמת.
הפסטיבל שודר בשידור חי בערוץ הראשון וברשת ג' מהיכל התרבות ראשון לציון, בהנחייתם של יעל אבקסיס ומוני מושונוב. בחלק האומנותי, הופיעו ירדנה ארזי, אנריקו מסיאס, זהבה בן ואמנים נוספים, במחווה לזמר המזרחי.
השיר שזכה בתחרות היה "ריקוד החיים" בביצועה של קרן שני, שגם יצא לאחר מכן כסינגל ובליווי קליפ.
חיים פינטו
הרב חיים שמעון פינטו הוא רב הערים אשדוד וקריית מלאכי, ונשיא מוסדות "שובה ישראל" שהקים בנו, הרב יאשיהו יוסף פינטו.
ביוגרפיה
נולד לרב משה אהרן פינטו ואחיו של רבי דוד פינטו. הוא נצר לשושלת רבנים מקובלים ממרוקו. נשוי לזהרי בתו של רבי מאיר אבוחצירא, בנו של הבאבא סאלי.
בשנות השבעים התמנה לתפקיד רבה של קריית מלאכי, במקום הרב יוסף עזרן שהתמנה להיות רבה של ראשון לציון. עם זאת הוא המשיך לגור גם בעיר אשדוד. לאחר מינויו הוא עורר סערה ואת זעמה של העדה החרדית כשהודיע שהעלה לקבורה בקריית מלאכי ארבעה קברי צדיקים מסוריה וממרוקו, ורמז ששניים מהם הם הרב חיים ויטאל והרב חיים פינטו (הראשון). הוא עורך מדי שנה הילולה גדולה לכבוד רבי חיים ויטאל בסמוך לאחד הקברים.
בשנות התשעים ייסד בנו, הרב יאשיהו פינטו, את מוסדות "שובה ישראל" באשדוד.
לאחר פטירת הרב גרשנטקורן, רבה האשכנזי של קריית מלאכי, בשנת 2000, גברה מעורבותו בענייני הדת במקום, והוא החל לעבוד בתחום הכשרות כשהוא מפקח באמצעות חתנו הרב שמואל אוחנה על הכשרות של העיר ומוציא עיתון בנושא כשרות.
בשנת 2010 נבחר ברוב של 46 מתוך 48 לשמש כרבה של העיר אשדוד. באישור מועצת הרבנות הראשית הוא ממשיך לשרת גם כרב של קריית מלאכי, עד שיימצא לו מחליף.
סופראוקסיד
סופראוקסיד (באנגלית: Superoxide; בעברית: על-חמצן) הוא אניון ורדיקל חופשי שנוסחתו O_2^-.
סופראוקסיד נוצר באופן טבעי מחמצן בתהליכי נשימה אווירניים. עקב הנטייה החזקה שלו להגיב הוא עלול לגרום נזק למרכיבי התא ואף למוטציות ב-DNA, החומר התורשתי. בתאי מרבית היצורים החיים קיימים מנגנונים המקטינים את ריכוז הסופראוקסיד באמצעות אנזים המכונה סופראוקסיד דיסמוטאז (SOD). בנוסף קיימים מנגנונים המסוגלים לשחזר את הנזק שגרם הסופראוקסיד ל-DNA. אברונים בתא בהם מתרחשים תהליכי נשימה - בעיקר מיטוכונדריה - חשופים במיוחד לנזק מיוני סופראוקסיד.
As I Came of Age
As I Came of Age (בעברית: כשהגעתי לגיל) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. האלבום יצא לאור ב-1 במאי 1990, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס. מתוך האלבום יצאו הסינגלים: "Love Changes Everything" ו-"Something to Believe In".
במטרה לעזור בקידומו, הופץ As I Came of Age בשלושה פורמטים: תקליטור, קלטת שמע ותקליט.
רקע והוצאה
As I Came of Age הופק על ידי ואל גאראי. חלק מהשירים שנכללים בו הם שירים ידועים, אותם ביצעה שרה ברייטמן מחדש, כדוגמת השירים: "Love Changes Everything", "", ו-"Alone Again Or". על בסיס שמו של "Love Changes Everything", נוצר שמו של האלבום, Love Changes Everything (2005).
עטיפת האלבום מציגה ציור של ברייטמן, שהושפע מהציור הידוע The Kings' Orchard, של ארתור יוז, משנת 1858.
INXS
אינקסס (באנגלית: INXS, מבוטא "In Excess" או "בהגזמה") הייתה להקת רוק וגל חדש אוסטרלית אשר נוסדה במקור בשם "The Farriss Brothers" בסידני ב-1977.
שיא ההצלחה המסחרית של הלהקה היה במהלך שנות השמונים ותחילת שנות התשעים כאשר הוציאו סדרה של שירים אשר זכו להצלחה בינלאומית בהם - "Original by My Side", "Need You Tonight", "Never Tear Us Apart", "New Sensation".
בשנת 1997 נפטר הסולן הכריזמטי של הלהקה מייקל האצ'נס בנסיבות מסתוריות. בעקבות מותו הפיתאומי של האצ'ינס הלהקה הפסיקה להופיע במשך שנה.
בשנת 2005 השתתפו חברי הלהקה בתוכנית ריאליטי בה נבחנו זמרים שונים לתפקיד הסולן הבא של הלהקה. בסוף התוכנית נבחר הזמר הקנדי ג'י.די פורטשיון כסולן החדש של הלהקה, עד שעזב באוגוסט 2011. אותו החליף Ciaran Gribbin שנהיה לסולנה הרביעי של הלהקה מראשית דרכה.
בנובמבר 2012 הודיעה הלהקה על פירוקה.
המינריאדה הראשונה
המינריאדה הראשונה או המינריאדה של ינואר 1990 הם השמות המקובלים לאירועים האלימים שהתרחשו בימים 28 ו-29 בינואר 1990, בבוקרשט, בירת רומניה.
הרקע
המהפכה הרומנית פרצה לאחר שכמעט כל מדינות הגוש הקומוניסטי באירופה החליפו את השלטון הקומוניסטי בשלטון דמוקרטי יותר. החלפת השלטון ברומניה הייתה כרוכה בשפיכות דמים וראשי השלטון הקודם, הזוג צ'אושסקו, הוצאו להורג לאחר משפט חפוז. השלטון הקומוניסטי לא איפשר קיומה של אופוזיציה, לכן, כשהשלטון הקודם נפל, השלטון החדש, שהוקם תחת השם חזית ההצלה הלאומית (Frontului Salvării Naționale), היה מורכב מאנשי עלית שהיו חלק מהשלטון הישן וחברים במפלגה הקומוניסטית. חברות במפלגה הקומוניסטית, בתקופת השלטון הקומוניסטי, הייתה תנאי מוקדם להתקדמות מקצועית ולקבלת תפקידי ניהול, כך שכל בעל ניסיון ניהולי היה חבר במפלגה הקומוניסטית.
המוני העם ברומניה, שרבים מהם שנאו את השלטון הקומוניסטי וראו בו אחראי לכל צרותיה של רומניה, לא היו מרוצים מכך שחברים לשעבר במפלגה הקומוניסטית מנהלים את המדינה וראו בכך שלטון "נאו-קומוניסטי". זה היה למעשה שלטון שמינה את עצמו ולא עבר תהליך בחירות כלשהו, שהיה עשוי להעניק לו לגיטימציה.
האירועים
חברי המפלגות החדשות, שהוקמו ברומניה לאחר המהפכה הרומנית, סטודנטים ואינטלקטואלים תססו והפגינו נגד שלטון חזית ההצלה הלאומית. הם ארגנו מצעד מחאה גדול, אליו הצטרפו אלפי אזרחים. המחאה הופנתה כנגד כוונת חזית ההצלה הלאומית להירשם כמפלגה ולהישתתף בבחירות הצפויות. המוחים רצו לפסול מהשתתפות בבחירות ובהנהגה את כל החברים לשעבר במפלגה הקומוניסטית.
המפגינים התרכזו בכיכר ויקטוריה, מול מושב מוסדות השלטון ומולם התארגנה הפגנת נגד של פועלים מבתי חרושת, שהוזעקו על ידי השלטונות. בין משתתפי שתי ההפגנות פרצו קטטות וכוחות הביטחון היו מהוססים ולא נקטו עמדה ברורה. חלק מהמפגינים נגד הממשלה ניסו להתפרץ לתוך בניני הממשל.
בעקבות קריאותיו של יון איליאסקו נזעקו אל בוקרשט, בבוקרו של 29 בינואר, כחמשת אלפים כורים. הכורים הגיעו מעמק הז'יו ברכבות ובמשאיות, כשהם מצוידים באלות עץ או בכלי עבודה, דוגמת אתים, מכושים ומקדחים. הכורים, שהוזעקו כדי לעזור בהשבת הסדר על כנו, סיעו לכוחות הביטחון ויחד איתם פיזרו בכוח את ההפגנות, וסיוע במעצרים. האירועים הסתכמו בכמה עשרות פצועים. בסיום פעולתם שבו הכורים למקומותיהם. יון איליאסקו הודה להם על פעולתם.
הרגעת הרוחות הייתה זמנית ובחודש פברואר פרצה המינריאדה השנייה.
ברטה
ברטה (איטלקית: Beretta) היא יצרנית נשק איטלקית. כלי הנשק שהיא מייצרת, לרבות האקדחים, זוכים לפופולריות גדולה בכל העולם, ונמצאים בשימוש צבאות, משטרות, כוחות ביטחון ואזרחים פרטיים.
הקמת החברה
ברטה, אחת החברות הוותיקות ביותר בעולם, נוסדה בשנת 1526, על ידי ברתולומאו ברטה, בעיר גארדון שבאיטליה. ברטה הקים את החברה כדי לייצר 185 קנים לרובים, שהוזמנו עבור הנשקיה של העיר ונציה.
החברה כיום
החברה נמצאת בבעלות צאצאי משפחת ברטה המקורית, עד היום. בעל השליטה הוא גוסאלי ברטה, ומנהלי החברה הם שני בניו, פרנקו ופייטרו. במהלך השנים, החברה רכשה יצרניות נשק אחרות באירופה, ומפעילה אותן כחברות-בנות.
החברה מייצרת מגוון רחב של כלי נשק, ביניהם רובים קלאסיים, רובים מתקדמים, רובי ציד, תת-מקלעים, רובי-סער ואקדחים מסוגים שונים. כלי הנשק של החברה נחשבים איכותיים, עמידים ואמינים.
האקדח מדגם 92F (בקוטר 9 מ"מ ארוך) נבחר לשמש כאקדח השירות העיקרי של כוחות ביטחון בכל העולם, לרבות בארצות הברית, וזכה לפופולריות גדולה גם בקרב אזרחים, לצד דגם 84F הקטן יותר (בקוטר 9 מ"מ קצר).
בשנת 1985, החברה זכתה במכרז לייצור אקדחים עבור זרועות הצבא האמריקני. ההזמנה הראשונה כללה כחצי מיליון אקדחים, ובעקבות הזכייה במכרז הוקם מפעל "ברטה USA" במדינת מרילנד (ארצות הברית). המפעל מייצר אקדחים עבור הצבא, כוחות הביטחון והשוק האזרחי.
ברטה 0.22 בישראל
בשנות השבעים הייתה עדנה בישראל לברטה בקליבר 0.22 אינץ' (ללא פיקה). באקדחים אלו השתמשו המאבטחים במטוסי אל על והשימוש שעשה בו מרדכי רחמים בעת תקיפת מטוס אל על בציריך הקנה לו מוניטין רב, כמו גם השימוש בו על ידי אנשי סיירת מטכ"ל בפעולת ההשתלטות על מטוס סבנה, ולפי שמועות גם השימוש בו בידי לוחמי יחידת "כידון" במוסד. בתקופה זו נמכרו אקדחי ברטה 0.22 רבים מאוד בישראל ונפוצו גם תאוריות בזכות יתרונות הקליבר הקטן. גם יגאל עמיר, השתמש באקדח ברטה על מנת לרצוח את ראש הממשלה יצחק רבין.
הקליע של אקדחי 0.22 הוא בעל מסה נמוכה, כמות אבק השרפה קטנה אף היא, לכן הן יכולת העצירה והן הדיוק, שניהם נובעים מהתנע של הקליע, נמוכים בכדור זה יחסית לאקדחים בעלי קליבר גדול יותר. משום כך איבדו אקדחים אלה במהלך השנים מהפופולריות שלהם.
במשטרת ישראל משמשים עד היום אקדחי הברטה 0.22 כנשק אישי עבור שוטרים ובעיקר שוטרות בתפקידים משרדיים, וניתן להשיג אקדחים משומשים כאלה במחירים נמוכים אצל סוחרי נשק.
סאאגר אנג'טי
סאאגר אנג'טי (באנגלית: Saagar Enjeti, נולד ב-21 באפריל 1992) הוא סופר, עיתונאי ופרשן פוליטי אמריקאי. הוא מנחה את תוכנית החדשות והדעות היומית Rising של ערוץ The Hill. ביחד עם קריסטל בול.
הוא נולד בטקסס למשפחת משכילים ממוצא הודי.
אנג'טי כתב, יחד עם קריסטל בול את הספר "The Populist's Guide to 2020", שפורסם ב-8 בפברואר 2020, והגיע מיד לרשימת עשרת רבי המכר המובילים בתחום הפוליטי באמזון.
רק בלירה
עלילה ומשתתפים
במרכז העלילה עומדים גידי הארוך וג'קו הקצר, שני חסרי בית, שמתפרנסים ממכירת מוצרי "הכל בלירה" וחיים על ספסל בגן ציבורי. כשהספסל קורס יום אחד, הם מחפשים אתר חלופי. במפגש מול הייצוג של ה"נורמליות", המתווך, שבעצמו מסוכסך עם רשויות המס, נולדות סיטואציות קומיות שונות המפגישות בין שרידי תקופת הצנע של שנות ה-50 לישראל המלבלבת של שנות ה-60.
משתתפים: גדעון זינגר, יעקב בן-סירא, שמוליק סגל, רחל אטאס, שמואל רודנסקי, שרגא פרידמן, ג'טה לוקה, מיכאל גור, שושנה רביד, ברכה נאמן.
הפקה
המימון לסרט הגיע מחברת פנורמה, שהייתה בבעלות של משפחת גרידינגר, בעלי בתי קולנוע ידועים. תסריט: יורם גרוס, משה הדר. צילום: ניסים לאון (ניצ'ו). עריכה: דני שיק. מוזיקה: אדי הלפרין. בסרט צפו למעלה מ-230,000 צופים והוא החזיר ההשקעה הבסיסית בו.
Beam Me Up Scotty
Beam Me Up Scotty (בעברית: שגר אותי למעלה סקוטי) הוא המיקסטייפ השלישי של הזמרת הטרינידדית ניקי מינאז'. המיקסטייפ יצא לאור ב-18 באפריל 2009, על ידי הוצאה עצמי. במהלך הקלטת המיקסטייפ עבדה מינאז' עם אמנים רבים, ביניהם ליל ויין, דרייק ובאסטה ריימס.
ב-14 במאי 2021, הוציאה מינאז' את המיקסטייפ בהוצאה מחודשת.
רקע
המיקסטייפ הוקלט לאחר שליל ויין הבחין בהופעתה של מינאז', שהייתה חתומה בחברת ההקלטות Dirty Money Records, ב-"The Come Up DVD". מינאז' מתארת את המיקסטייפ כחזרתה להתרכז במוזיקה, בעוד באותה תקופה הקריירה שלה התבססה בעיקר על התדמית שלה:
קידום
המיקסטייפ פורסם להורדה חינמית ברחבי העולם ב-18 באפריל 2009, ויצא לאור כתקליטור בבריטניה ב-6 בספטמבר 2010. לשיר "Itty Bitty Piggy" צולם וידאו קליפ בו מצולמת מינאז' מופיעה עם השיר, ובנוסף מופיעים קטעים מסט הצילומים למיקסטייפ. גם השיר "Go Hard", בו משתתף הראפר ליל ויין, קודם באמצעות קליפ, שצולם על ידי הבמאי קווץ' ק' ריץ'.
מוריץ לויט
ד"ר מוריץ לויט (בגרמנית: Moritz Lewitt; 12 באוגוסט 1863, פוזנן – 1 באפריל 1936, ברלין) היה שחמטאי יהודי-גרמני.
קורות חיים
לויט חי בברלין ובמשך שנים ארוכות היה נשיא מועדון השחמט הגרמני הוותיק ביותר, Berliner Schachgesellschaft שנוסד בשנת 1827. כאשר נבחר מחדש בשנת 1904 המועדון היה גם הגדול ביותר בגרמניה עם למעלה מ-150 חברים.
לויט שיחק בתחרויות רבות בברלין ובמקומות אחרים. הגיע למקום התשיעי בתחרות ברלין 1891 (ניצח: הורציו קארו), הגיע רביעי בתחרות דרזדן 1892 (ניצח: פול ליפקה), הגיע שלישי בתחרות קיל 1893 (ניצח: הוגו זוכטינג), חלק מקום 7–8 בתחרות ברלין 1893 (ניצח: שמעון אלאפין), חלק מקום 3–5 בתחרות לייפציג 1894 (ניצח: נורמן ון לנף).
בשנת 1904 ניצח לויט בתחרות ברלין, בהקדימו את רודולף שפילמן, חלק מקום ראשון עם הורציו קארו בתחרות ברלין 1905 (אך הפסיד בדו-קרב בשלב הפלייאוף +3 -4 =5 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) וחלק מקום 7–8 בתחרות ברלין 1913 (ניצח: אריק קוהן).
אטיוד שחיבר
אטיוד משנת 1933, הלבן נוסע וזוכה.
ובסטר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פטיפור
פטיפור (ברבים: פטיפורים; מצרפתית: petit four, "תנור קטן"; האקדמיה ללשון העברית הציעה את המונח פַּת פְּאֵר) היא עוגה קטנה המוגשת כקינוח בסיום הארוחה. פטיפורים הודיים נקראים "לאדו". הפטיפורים הם עוגות קטנות שצורתן לרוב רבועה, אורכן ורוחבן כ-3 - 4 ס"מ, וגובהן כ-3 - 5 ס"מ, אף כי יש גם צורות אחרות - כגון צורת פירמידה או קונוס. הפטיפורים מורכבים מעוגת ספוג וסוגי קרם שונים (לרוב קרם שוקולד או בצק סוכר). נהוג לעטר את הפטיפורים בפרחי סוכר או במרציפן, או בעיטורי שוקולד אחרים.
הפטיפורים מתחלקים לשתי קטגוריות:
הפטיפורים נעשו בעבר בעת קירור תנורי האפייה, לאחר שנאפו העוגות והמאפים האחרים (פשטידות). בשל גודלן הקטן של הפטיפורים ניתן היה לנצל את החום שהצטבר בתנור בעת קירורו, ולאפות עוגות קטנות אלה.
פטיפורים מוגשים לעיתים ללא צלחת וסכו"ם, אלא במַנְזֶ'טים מנייר המיועדים למנוע התלכלכות מהקרם והפירורים.
המשחק (סרט, 2008)
"המשחק" (ברוסית: Игра́) היא קומדיית ספורט רוסית משנת 2008, בבימויו של אלכסנדר רוגוז'קין. יצא לאור לאקרנים ב-29 במאי 2008; את התפקידים הראשיים גילמו יורי סטפאנוב, קיריל פירוגוב, אלכסיי בולאדקוב וארתור ואחה. סלוגן הסרט: "רוצים לראות איך הנבחרת הרוסית זוכה בגביע העולם?".
עלילה
רוסיה זוכה בזכות לארח את גביע העולם 2018. שנת 2018. הנבחרת הרוסית מגיעה באופן סנסציוני לגמר ונכונה לקראת המפגש האחרון עם הנבחרת הרומנית. קטעי הסרט מציגים משחקי ידידות נגד קניה ואורוגוואי ואת המשחק האחרון בגביע העולם. אנשים שונים עובדים בבסיס האימונים של נבחרת רוסיה - מאמנים, רופאים, מנהלים, שומרים ואפילו מנקים. התוצאה של משחק הגמר והנבחרת עצמה תהיה תלויה בהם. כולם מסורים לכדורגל ולמשחק.
אירועים מוזרים, ולעיתים מסקרנים, מתחילים להתרחש בבסיס. במשחק רבע הגמר, החלוץ הטוב ביותר של הנבחרת סרגיי וורונין נפצע, מה שמביא מכה קשה לנבחרת. מישהו רוצה לנצל את מה שקורה, מישהו שיעזור. הדמויות הראשיות מנסות להבין מה קורה וכך מתחיל משחק הגמר. כל העיניים מרותקות למסכים. הרוסים חייבים להיות מסוגלים לעמוד בניסויים ולנצח, למרות המכשולים.
צילומים
משחקי חצי הגמר והגמר של "גביע העולם" צולמו באצטדיון לוקומוטיב בצ'רקיזובו, שבעת הצילומים היה האצטדיון החדיש ביותר במדינה.
עובדות
הסרט התגלה כנבואי, שכן ב-2 בדצמבר 2010, רוסיה באמת זוכה בזכות לארח את גביע העולם 2018, שבאמת התרחש 10 שנים אחרי שצולם הסרט.
בסצנה בו לפני משחק הגמר העלו הילדים כרזה עגולה עם הכדור ודגלי המדינות במרכז המגרש, ניתן לראות כי בנוסף למארחים, משתתפי גביע העולם הם 30 נבחרות עולם - הנבחרות הלאומיות של דנמרק, איראן, מצרים, איטליה, ספרד, קמרון, ניגריה, סין, ברזיל, אנגליה, יוון, אוסטרליה, גרמניה, סלובקיה, מקסיקו, אוסטריה, ארגנטינה, ערב הסעודית, צרפת, אורוגוואי, צ'ילה, פורטוגל, יפן, קרואטיה, הולנד, פולין, ארצות הברית, רפובליקת קוריאה, שוודיה ודרום אפריקה.
היריבה של נבחרת רוסיה בגמר, הנבחרת ה-31, אינה ידועה, אך השם בלוח התוצאות "...MANIA" מבהיר שמדובר ברומניה. נבחרת רוסיה 2018 משחקת במדי נבחרת רוסיה האמיתית, ששיחקה בטורניר המוקדמות לאליפות אירופה 2008.
שמו של שחקן נבחרת רוסיה 2018 עם המספר 8 הוא רוגוז'קין (במאי הסרט). הקיפוד הפך לקמע לאליפות העולם בסרט, אם כי הזאב הפך לקמע של אליפות העולם האמיתית ב-2018.
ינקייבו
ינקייבו (באוקראינית: Єнáкієве, ינקייבה; ברוסית: Ена́киево) היא עיר במחוז דונצק שבמזרח אוקראינה (דה פקטו ברפובליקה העממית של דונצק), על גדת נהר קרינקה (Krynka), כ-60 ק"מ צפונית מזרחית לדונצק.
תולדות היישוב
ינקייבו נוסדה בשנת 1898 כעיר תעשייה, אשר מכרות הברזל והמתכת באתרה החלו לפעול כמה עשרות שנים קודם לכן. בשנת 1925 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
יהודי ינקייבו
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-3,300 יהודים, ופעל בה בית ספר יידי. במהלך התקדמות הגרמנים לעומק ברית המועצות במבצע ברברוסה, הצליחו רוב יהודי העיר להימלט ממנה מזרחה.
ב-1 בנובמבר 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ועל היהודים שנותרו בה הוטלו תוך זמן קצר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וטלאי צהוב, הגבלות תנועה וחובת ביצוע עבודות כפייה, וזאת תוך שוד רכוש היהודים בעיר.
בפברואר 1942 רוכזו כ-750 היהודים שנותרו בעיר בגטו קטן שהוקם בה, אשר רבים מיושביו מתו מרעב וממחלות. באפריל 1942 הועברו כ-500 מיושבי הגטו למכרה פחם, שם נספו. 18 משפחות יהודיות שהושארו בגטו נרצחו בספטמבר 1942.
נשיא אריתריאה
נשיא אריתריאה (באנגלית: President of the State of Eritrea) הוא ראש המדינה וראש האספה הלאומית הנבחר של אריתריאה. הנשיא עומד בראש האספה הלאומית, והוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של אריתריאה. באפריל 1993 יזמו האומות המאוחדות משאל עם בדבר עצמאות אריתריאה, בעקבותיו הכריזה אריתריאה על עצמאות. הנשיא הראשון, איסאייס אפוורקי נכנס לתפקידו מאז שאריתריאה קבלה את עצמאותה בשנת 1993, לפני מינויו לנשיא עמד בראש ארגון החזית העממית לשחרור אריתריאה. איסאייס שינה את שם הארגון ל"חזית העממית לדמוקרטיה וצדק" (PFDJ) וקבע אותו כמפלגה החוקית היחידה באריתריאה ואת עצמו מינה כנשיא.
סמכויות הנשיא
המשטר באריתריאה הוא רפובליקה נשיאותית. הנשיא מינה עצמו, באספה הלאומית הראשונה, בשנת 1993. איסאייס אפוורקי המכהן כנשיא, הוא ראש המדינה, ראש הממשלה והמפקד העליון של הצבא.
המפלגה היחידה במדינה היא "החזית העממית לדמוקרטיה וצדק" (PFDJ). חל איסור על התאגדות פוליטית שאינה מטעם המפלגה. כלומר, כל אופוזיציה היא לא חוקית. מאז זכתה אריתריאה בעצמאות ב-1993, לא התקיימו בה בחירות כלליות. מועד לבחירות נקבעו כל 5 שנים אך הבחירות בוטלו בטרם נערכו.
Leisure Suit Larry
לארי (באנגלית: Leisure Suit Larry) היא סדרת משחקי וידאו למבוגרים שנכתבו על ידי אל לאו ונוצרו על ידי חברת סיירה און ליין משנות השמונים ועד היום. הדמות הראשית בסדרה הוא לארי לאפר - רווק נמוך קומה, מקריח, מגושם, לבוש בחליפת גבר, "לוזר" בשנות הארבעים לחייו אשר מבלה את רוב חייו בניסיון לפתות נשים אטרקטיביות (ללא הצלחה רבה).
הרעיון למשחק הושפע בעיקרו בתחילה ממשחק הרפתקאות הראשון של חברת סיירה - "Softporn Adventure" - שנוצר על ידי צ'אק בנטון. סדרת משחקי "לארי" היו מהמשחקים הפופולריים ביותר של חברת סיירה במהלך תקופה השגשוג של סוגה זו כאשר המשחק יצא לאור לראשונה באמצע שנות השמונים. הסדרה יוצאת דופן באופן מהותי משאר המשחקים אותם יצרה חברה סיירה בשל האופן בו הוא מתמקד במין.
לאורך השנים, על אף שהמשחק נודע בתוכן הגס שלו, בפועל לא הכיל תוכן גס מדי - דבר אשר בלט במיוחד לאוחר השנים כאשר יצאו משחקים גסים בהרבה. רוב הקטעים הגסים במשחק הוחבאו היטב והגישה אליהם ניתנה רק כ"ביצת פסחא". התוכן חזר להיות גס יותר בעיקר לקראת סוף הסדרה, ובמיוחד ב"לארי 7".
למשחק יצאו שישה כותרים שפותחו על ידי אל לאו, בשנות האלפיים יצאו עוד שני משחקים שפותחו בלי מעורבותו של לאו ולא זכו להצלחה כקודמיהם. ב-2011 לאו הודיע שששת כותרי הסדרה המקוריים עתידיים לעבור חידוש שיכלול גרפיקה משופרת ודיבוב הדמויות, החידוש למשחק הראשון ראה אור ב-2013.
מדליית מתנדבי המילואים של המלכה
מדליית מתנדבי המילואים של המלכה (באנגלית: Queen's Volunteer Reserves Medal או בר"ת: QVRM) הוא עיטור מדרגה שלישית אשר ניתן עבור שירות ראוי לשבח או גבורה יוצאת דופן תוך מילוי התפקיד, בקרב מתנדבים לשירות המילואים מבין כל הזרועות, בשירות הכוחות המזוינים של בריטניה. העיטור אושר לשימוש בשנת 1999 וניתן מאז על ידי המלכה. העיטור מוגבל ל-13 הענקות בלבד בשנה.
תיאור העיטור
אות העיטור הוא גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת לא באירועים פורמליים ומורכבת בדרך כלל ממרובע בדפוס הסרט של העיטור.
יוחי בריסקמן
יוחי בריסקמן (נולד ב-1965) הוא מפיק מוזיקלי, מנצח, מעבד ומוזיקאי חסידי בולט. חי בארצות הברית ומופיע בישראל.
קורות חיים
נולד בשם יוחנן בריסקמן, בשכונת ויליאמסבורג שברובע ברוקלין בעיר ניו יורק, להורים חסידי קרלין.
קריירה
למד לנגן על מגוון רחב של כלים והחל להופיע באירועים של חסידות קרלין כאורגניסט. הקים להקות נגנים אשר הופיעו עמו בהופעות ציבוריות. משמש גם כמתופף, בין השאר בשמחת בית השואבה של חסידות קרלין.
באלבומיו האחרונים השתתפו זמרים כליפא שמלצר ושלוימי דסקל. בריסקמן הפיק סדרת אלבומי מיקס עצמאית בשם פרויקט איקס.
זמרים שהפיק את אלבומם:
פרויקט רילקס
במקביל להפקת אלבומים לזמרים, הפיק את פריוקט "רילקס", פרויקט שעיקרו שירי רגש ונשמה בביצועים של זמרים שונים.
Ouran High School Host Club
Ouran High School Host Club, או בעברית מועדון האירוח של תיכון אוראן, היא סדרת אנימה יפנית אשר נוצרה על ידי ביסקו הטורי. הסדרה מספרת על מועדון האירוח ("הוסט קלאב") של בית הספר הפרטי והיוקרתי, אקדמית אוראן, על חבריו השונים, על הלקוחות שלו ועל ההווי בבית הספר. גיבורת הסדרה היא נערה ענייה בשם הארוהי, שמצטרפת למועדון לאחר שהחברים חושבים בטעות שהיא נער. הסדרה החלה בתור מאנגה באותו השם, שפורסמה לראשונה במגזין היפני LALA באוגוסט 2003. ביפן יצאו לאור 18 כרכים של המאנגה. בשנת 2006 הופקה סדרת האנימה שאורכה הוא 26 פרקים. את האנימה הפיק סטודיו בונז.
בסדרה בדיחות רבות על חשבונן של סדרות שוג'ו (למשל שימוש מוגזם בוורדים ובעלי סאקורה עפים ברקע), וגם בני ההוסט קלאב הם למעשה הסטראוטיפים הקלסיים של השוג'ו. בדיחות אלה הופכות את הסדרה למעין סדרת פארודיה על סדרות שוג'ו.
עלילה
אקדמיית אוראן היא בית ספר פרטי שרוב תלמידיו הם בני עשירים. לבית הספר מתקבלת נערה ענייה בשם הארוהי פוג'יוקה, שהתקבלה על בסיס מלגת לימודים, ובגלל מצבה הפיננסי לא קנתה את התלבושת הרשמית של בית הספר. באחד הימים מגיעה הארוהי בטעות לחדר המוזיקה השלישי, שלמעשה הוא מקום משכנו של מועדון האירוח. המועדון מורכב מחבורה של שישה נערים יפים, שמטרתם היא לגרום אושר לבנות האקדמיה. הנערות אשר מתארחות במועדון בוחרות איזה מהמארחים הן מעדיפות, וכשמתחשק להן הן באות לחדר המועדון, לדבר עם המארח החביב עליהן או לשבת לכוס תה וארוחה.
הארוהי מפתחת שיחה עם חברי המועדון, ועקב המראה החיצוני המטעה שלה כולם חושבים אותה לבן. בלי כוונה היא שוברת כד יקר ששוויו 8,000,000 ין ואשר היה אמור להיות מוצע למכירה פומבית. כיוון שאין לה כסף כדי לשלם על הכד היקר, חברי המועדון הופכים אותה ל"כלבלב" של המועדון ושולחים אותה לעשות עבורם מטלות שונות. מאוחר יותר, הם מורידים ממנה את המשקפיים לרגע, וכאשר הם מגלים פנים יפות, הם מחליטים לצרף את הארוהי לצוות המארחים. גם כאשר כולם כבר מבינים שהארוהי היא בחורה, נופלת ההחלטה להסתיר את העובדה משאר בית הספר ובייחוד מהבנות, שחלק מהן מחבבות את הארוהי.
דמויות
בסדרה יש שבע דמויות בולטות. הדמות הראשית היא הארוהי פוג'יוקה, ושש הדמויות האחרות הן חברי המועדון האחרים. לכול דמות ישנו "סוג" שמוצמד להם כדי להקל על האורחות לבחור מארח, והם הסטראוטיפים הקלאסיים בסדרות שוג'ו.
הארוהי פוג'יוקה, "הטירון הטבעי"
הארוהי היא נערה פיקחית והגיונית שהחלה את שנת הלימודים הראשונה בבית הספר אוראן. בשונה מהחבורה המטורפת סביבה, הארוהי אינה תיאטרלית ומוזרה. היא אדישה מעט ומתנהגת בטבעיות. אימה של הארוהי נפטרה לפני עשר שנים. היא הייתה עורכת דין, והארוהי רוצה ללכת בדרכה. הארוהי גרה בדירה קטנה עם אביה, שהוא קרוס דרסר וביסקסואל. להארוהי חשוב מאוד להצליח בלימודים, דבר שלא תמיד מתאפשר עקב מחויבות למועדון. לפי ילדי המועדון, היא מתנהגת בצורה לא נשית במיוחד, ובכל הזדמנות הם מנסים לגרום לה להתנהג ולהיראות נשית יותר.
טאמאקי סואו, "המלך"
טאמאקי הוא נשיא המועדון ומייסדו. טאמאקי הבלונדיני הוא נסיך בית הספר, הבן של המנהל וגם מארח פופולרי מאוד בגלל היופי שלו והתנהגותו הג'נטלמנית. כשאין לקוחות הוא מתנהג בטיפשות. טאמאקי בא ממשפחה עשירה במיוחד, והוא נוטה להתנשא על אחרים ולסווגם כפשוטי עם. הוא דרמה קווין, וההתנהגות שלו מאופיינת בתאטרליות ונטייה להגזמה. בדרך כלל נסחף מאוד אחרי רגשותיו ומבטיח הבטחות חסרות אחריות. הוא מנסה תמיד למשוך תשומת לב, בייחוד את תשומת הלב של הארוהי. לטאמאקי יש סיפור חיים עצוב ומשפחה מורכבת. אמו מתגוררת בפריז ונאסר עליו ליצור עימה קשר, וסבתו שונאת אותו כיוון שאימו היא המאהבת של בנה. טאמאקי התאהב בהארוהי ברגע שגילה שהיא נערה. במהלך הסדרה הוא מנסה להרשים אותה ללא הצלחה, אך לקראת סוף הסדרה השניים מתקרבים והופכים לחברים טובים. הוא מעוניין ביותר מכך, אבל הארוהי אינה ממהרת לחשוף את רגשותיה.
קיויה אוטורי, "הקול"
קיויה הוא האחראי על ענייני הכספים של המועדון. ברוב הופעותיו בסדרה הוא מתעסק בטפסים וברשימות. הוא נוהג למכור תמונות וחפצים אישיים של חברי המועדון כדי לממן את הבזבוזים הרבים של המועדון. הוא חבר טוב של טאמאקי. קיויה הוא חכם ומסיק מסקנות במהירות, והראשון שהבין שהארוהי היא לא בן. משפחתו של קיויה עשירה מאוד ויש בבעלותה נכסים רבים ורשת של בתי חולים. אביו הוא איש עסקים מצליח וקפדן. קיויה שואף להצליח בחברה של אביו ולגבור על שני אחיו הבכורים.
היקארו וקאורו היטאצ'ין, "הילד הרע"
היקרו וקארו הם שני אחים תאומים, אך שונים מאוד באישיותם. שניהם יוצרים של הומוסקסואליים בהפגנות המיניות ביניהם אך שניהם נמשכים במידה להארוהי, לא חברותיים במיוחד. קאורו הוא האח הקטן יותר אך למרות זאת הוא יותר רגוע ומנסה להוות דוגמה אישית להיקארו. היקארו, השני למרות היותו הגדול נוטה לבכות ולהתלונן. היקרו וקאורו מאוד אוהבים את הארוהי. הם חבריה לכיתה, והיא היחידה שיודעת להבדיל ביניהם. בעבר היו התאומים מסתובבים רק אחד עם השני ולא נפתחו בפני איש, אך מצב זה השתנה אחרי שהצטרפו למועדון ובמיוחד אחרי שהכירו את הארוהי. התאומים אוהבים להציק, הם מתנהגים ברעשנות ובחוסר רגישות. למרות זאת הם פופולריים מאוד בקרב הבנות, שנמשכות לאהבת האחים העמוקה שהם מציגים.
מיטסקוני האנינזוקה 'האני', "ילד קטן וחמוד"
האני הוא המארח המייצג את סגנון ה"לולי-שוטה", כלומר ילד קטן וחמוד עד גיל שש. למרות שהוא לומד בכיתה י"ב, הוא מתנהג בילדותיות ותמימות וסוחב איתו בובה של ארנבון שמאוד יקרה לו. הוא אוהב מאוד לאכול מתוקים. הוא בן למשפחת האנינזוקה המכובדת והידועה, שאימנה את צבא ומשטרת יפן ומדינות נוספות. כיאה למסורת המשפחתית, הוא אלוף אמנויות לחימה. האני הוא חברו הטוב ביותר של מורי ותמיד נמצא בסביבתו. הבנות מחבבות אותו בגלל האופטימיות התמידית שלו, כיוון שהוא חמוד, ובגלל מערכת היחסים ההדוקה בינו לבין מורי.
טאקאשי מורינזוקה 'מורי', "החזק והשתקן"
מורי הוא בן דודו של האני וחבר טוב שלו. האני, שלומד איתו בכיתה, חשוב לו מאוד והוא מוכן לעשות למענו הכל. מורי שתקן מאוד, ממעט בדיבור ובחיוכים. הוא גבוה ושרירי, ואלוף יפן בקנדו. משפחת מורינזוקה שירתה את משפחת האנינזוקה במשך דורות רבים, ולפני שני דורות אוחדו המשפחות בקשרי נישואים, אבל מורי עדיין מתנהג כלפי האני בנאמנות וסבלנות רבה. הוא מגן עליו ועוזר לו בכל מה שיבקש.
אינוקוג'י הימה
מופיעה רק בפרק הראשון של האנימה. היא מקנאת ביחס של טאמאקי להארוהי. היא זורקת את התיק של הארוהי למזרקת בית הספר וגם מאשימה את הארוהי, מבלי שידעה שהיא בת, שהיא ניסתה להטריד אותה מינית. אף על פי שהארוהי לא מספרת על כך לטאמאקי, הוא מכריז שהארוהי לא היה עושה דבר כזה, ומסלק את אינוקוג'י מהמועדון.
קאנקו קאסוגאזאקי
מופיעה רק פרק אחד באנימה ומתוארת כנערה הפכפכה. לאחר שהארוהי שמה לב לקשר בין קאנקו למייבא כלי התה, סוזושימה טורו, מתגלה שקנאקו מאורסת לו מילדות. טאמאקי זומם להחזיר אותם להיות זוג מאוהב, ובזמן הריקוד של סוזושימה וקאנקו, סוזושימה מציע לה שוב נישואים. הנשיקה המובטחת מטאמאקי הופכת לנשיקה בלחי מהארוהי. כשטאמאקי מנסה למנוע את הנשיקה, הוא מחליק ובטעות דוחף את הארוהי לנשק את קאנקו על שפתיה.
רנגה אושיקוג'י
רנגה הגיעה למועדון האירוח לאחר שראתה תמונה של קיויה, שדומה לדמות שהיא מעריצה. היא העמידה פנים שהיא ארוסתו והחליטה על דעת עצמה להפוך למנהלת מועדון האירוח. בתור המנהלת החדשה, היא הכריזה שהמועדון זול ושטחי, והוסיפה לכל אחד מן המארחים, מלבד קיויה 'צד אפל', אך לאחר שהעניינים מרחיקים לכת, קיויה דוחה את רנגה והיא, מצידה, מתאהבת בהארוהי. רגנה מופיעה ברוב הפרקים, כל כניסה שלה בדרך כלל מלווה ברעש חזק של מנוע, כשהיא עומדת על במה שיוצאת מהרצפה. רנגה מרבה ללבוש קוספלייס, והתאומים מכנים אותה "אוטאקו", כינוי שמשמעותו אדם המכור לאנימה ומנגה.
מועדון האירוח
המועדון הוקם על ידי טאמאקי בשנתו הראשונה בתיכון אוראן. מועדון האירוח של אקדמיית אוראן כולל שבעה חברים ומטרתו הוא להנעים את זמנן של הנערות בבית הספר אשר מוצאות זמן כדי להגיע לביקור. כל נערה אשר מגיעה למועדון נחשבת ללקוחה. היא יכולה לבחור מי תרצה שיהיה המארח שלה. במועדון היא יכולה לדבר עם המארח, לשתף אותו בבעיות אישיות ולהתייעץ איתו, או לשבת ולפטפט על כוס תה ועוגה.
המועדון שוכן בחדר בשם 'חדר המוזיקה השלישי',אולם גדול ומפואר, מלא ברהיטים ובקישוטים יקרים. המועדון נחלץ מפעם לפעם לעזרת תלמידי בית הספר בפתרון בעיות שונות המקשות על חיי היום-יום שלהם.
מועדון הזוקה
מועדון ה'זוקה' הוא מועדון הפעיל בבית הספר 'סנט לובליאה', אקדמיה יוקרתית לבנות בלבד. המועדון מעלה הצגות ומופעים מרשימים בפני בנות בית הספר, הכוללים שירה, משחק וריקודים. שמו הרשמי של המועדון הוא 'חברת השושן הלבן'. שם זה הוא כפל משמעות מפני ששושנה ביפנית נקראת יורי וזהו גם כינוי ללסביות. המועדון כולל שלוש חברות: אמאקוסה בניאו (בניברה) ומאיהארה צ'יזורו (סוזורן) מכיתה י"א, וטסוובוקי הינאקו (הינאגיקו) מכיתה י'. במופעים משתתפות בנות רבות נוספות. הופעות המועדון כוללות אלמנטים קלאסיים, כגון בלט, אופרה, איפור כבד ותלבושות מיושנות ומפוארות.
בנות מועדון זוקה פופולריות מאוד בלובליאה, ותלמידות רבות מעריצות אותן, ובייחוד את יושבת הראש, בניברה. המועדון מסוכסך עם מועדון האירוח עקב הגישות השונות שלהם לגבי חיזור ויחס לנשים. בנוסף, בנות הזוקה מבינות מיד שהארוהי נערה ושואפות לצרף אותה למועדון שלהן. הן מכנות אותה "אוטומה", כינוי שפירושו בתולה טהורה.
מועדון הכישוף השחור
החבר היחיד במועדון זה המוצג בסדרה הוא תלמיד בעל שיער בלונדיני עטוי ברדס בשם אומיהיטו נקוזוואה. המועדון מתעסק בסוגים שונים של אביזרים וחפצים שקשורים לכישוף שחור. לדוגמה, נקוזוואה מסתובב תמיד עם בובת כפפה בצורת חתול בשם בלזנף. ישנה גם בובת עץ בצורת בלזנף, והאגדה אומרת שתוטל קללה על מי ששמו נכתב על גב בובה כזו. היחיד שמאמין באגדה זאת הוא טאמאקי, אשר מפחד פחד מוות מנקוזוואה ומהמועדון בכלל. נקוזוואה מפחד מאור והוא נוהג להסתובב בחושך.
מועדון העיתון
במועדון חברים שלושה תלמידים, כאשר הדומיננטי מביניהם הוא היושב ראש, אקירה קומטוזואה. שני החברים האחרים, טומוצ'יקה סקיו וצ'יקגו אקיו, ממלאים את הוראותיו של יושב הראש. מטרת צוות העיתון היא להיות פופולריים יותר מאשר מועדון האירוח, אבל העיתון שלהם מכיל רק תוכן רכילותי זול ולעיתים אפילו מומצא, ואף אחד לא מתעניין בו. קומטוזואה לא מהסס להשתמש בתחבולות כדי שהעיתון שלו לא ייסגר, במטרה להגשים את החלום הפרטי שלו: להיות עיתונאי מקצועי.
דיבוב
הוא המדבב היחיד שמדבב גם בסדרת האנימה וגם ב־Drama CD, שם דיבב את קאורו.