cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כנסיית הגואל (זאקרו)
כנסיית קדומות בזאקרו
מעט ידוע על הכנסייה הראשונה בזאקרו. הכנסייה הראשונה עמדה באמצע הכפר ונבנתה מסלעים. ככל הנראה היא קרסה במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648). התיאור הכתוב הראשון נמצא בכרוניקה משנת 1661, כאשר כומר מפרבר פאהרלנד (Fahrland) הסמוך הפך לאחראי על הקהילה.
בשנת 1694 הוקמה באותו מקום כנסיית מבולי עץ מעל קשתות הקריפטה של הבניין הקודם. יוהאן אנדרס מוריץ (Johann Andres Moritz), הכומר מפאהרלנד בשנים 1774–1794, כתב ביומנו תיאור מפורט של החיים בכפר ושל הבעלים המשתנים של בית האחוזה שנבנה בשנת 1774. הסופר תאודור פונטנה שילב חלקים מרישומים אלה בספר המסע שלו "טיולים דרך מארק ברנדנבורג" (Wanderungen durch die Mark Brandenburg). כפי שצוטט על ידי פונטנה, הביע האב מוריץ בשנת 1790 את סלידתו מהטיפול בקהילה הנידחת. לאחר שנפטר האב מוריץ בשנת 1794 הועברה קהילת זאקרו לאחריות כנסיית ניקולס הקדוש בפוטסדאם. לאחר 1808 היא הוחזרה לפאהרלנד.
הכנסייה הקטנה מבולי העץ לא הייתה שמישה לאחר 1813 והיה הכרח להרוס אותה בשנת 1822 משום שהייתה בסכנת התמוטטות. הקהילה קבעה להיפגש בחדר תפילה בבית ליד האחוזה של זאקרו. מצב עניינים זה נמשך עד שבניית כנסיית הגואל הסתיימה בשנת 1844.
בניית הכנסייה הנוכחית
במשך מאות שנים החליפו הכפר זאקרו והאחוזה שלו ידיים פעמים רבות. באוקטובר 1840 רכש פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, את האחוזה תמורת 60,000 טאלרים והוסיף אותה לאדמותיו בפוטסדאם כעבור חודש. זמן רב לפני הרכישה שרטט המלך בניין כנסייה לזאקרו. הבניין החדש התאים למפרצון, נמל בו דייגים על נהר ההאפל יכלו לחפש מחסה עם סירותיהם בעת סערות. עבור המלך, המיקום היה סמלי למדי: הוא ראה את הספינה כמגן נגד סופות החיים. חותמת הכנסייה רומזת על כך עם הכיתוב הלטיני שלה: "S. Ecclesiae sanctissimi Salvatoris in portu sacro" (כנסיית הגואל הקדוש ביותר בנמל הקדוש).
החל משנת 1842 תכנן אדריכל הנוף פטר יוזף לנה את השטחים מסביב לכנסייה, המפרצון, פארק אחוזת זאקרו ובית שכור בסגנון איטלקי (1843–44) מאת פרזיוס בשם "לדוקטור פאוסטוס" (Zum Doctor Faustus), שניצב רחוק יותר מזרחה. בסגנון האופייני שלו תכנן לנה שבילי הליכה רחבים ונוף רחב אל הפארקים של גליניקה ובבלסברג, של הגן החדש והעיר פוטסדאם עצמה.
לאחר ההקדשה ב-21 ביולי 1844 הייתה קהילת זאקרו קהילה עצמאית במשך ארבע שנים בלבד, ואז היא הפכה לחלק מהקהילה של כנסיית השלום בסנסוסי, ואחרי 1859 היא סופחה לקהילת בורנשדט. השינוי הסופי חל בשנת 1870, כאשר קהילת כנסיית הגואל מוזגה עם הקהילות קליין-גליניקה (לימים חלק מנאובבלסברג) ומחוז שטולפה (Stolpe, כיום ברלין-ואנזה) וכנסיית פטרוס ופאולוס בניקולסקוי (St. Peter und Paul auf Nikolskoe), והקימו ביחד את הקהילה האוונגלית של נאובבלסברג.
ריקבון ושיקום מאז 1961
מחוץ להישג ידם של חברי הקהילה, הלכה הכנסייה התדרדרה משנה לשנה. בסוף שנות השבעים התברר מצד מערב ברלין של ההאפל כי הבניין נמצא בסכנה משמעותית. משטח הבדיל של הגג הפך מקוטע. על כמה מפינות הספינה גדלו צמחים. כמה אנשים במערב ברלין פתחו במסע לעצור את ריקבון הכנסייה.
חלק גדול מהקרדיט על ביצוע שימור הבניין מגיע לריכרד פון וייצזקר, באותה תקופה ראש עיריית ברלין. באמצעות משא ומתן ממושך עם גוף הכנסייה הפרוטסטנטי האחראי, הכנסייה האוונגליסטית בברלין-ברנדנבורג (Evangelische Kirche Berlin-Brandenburg) ועם רשויות גרמניה המזרחית, ובאמצעות ההבטחה לחלוק את העלויות, הוא קיבל את הסכמת המחלקה המזרח-גרמנית של הכנסייה הפרוטסטנטית של ברלין-ברנדנבורג לארגן את שיקום החלק החיצוני של הבניין. בתחילת העבודות בשנת 1984 נשמרו ואוחסנו פסליהם של שנים עשר השליחים. ריהוט עץ אחר, כמו שנים עשר הזיזים והגלריה, שהיו עדיין קיימים בתמונות שצולמו בשנת 1981, אבדו.
בנובמבר 1989 נפל מסך הברזל, ובערב חג המולד 1989 נערך שוב טקס דתי בכנסיית הגואל, לאחר כמעט שלושה עשורים. פנים הכנסייה היה עדיין חרב.
הבניין שוחזר בהרחבה בשנים 1993–1995. המחקר המקדים החל בשנת 1990. האדריכלים שהוקצו לנושא שיתפו פעולה עם ועדת המונומנטים ורשות בניין הכנסיות. הם השתמשו ברישומים ישנים ובתמונות בשחור-לבן כדי לשחזר חלקי מבנה אבודים. עם זאת, הבסיסים לפסלוני השליחים מעוצבים באופן חופשי על בסיס המקורות ההיסטוריים מחוץ לגרמניה. הפסלונים הוצבו ללא ידיעה היכן הוצבו במקור.
שמונים דונם משטח הגן שתכנן לנה נהרסו כליל במהלך ביצור הגבול ופארק אחוזת זאקרו ניזוק על ידי בניית מוסכים ומלונות לכלבים, כמו גם ממשק הגבול האופייני להכשרת כלבי מכס. הפארק שוקם לאחר 1994.
בית הכומר פורק בשנת 1977. מכאן שקהילת זאקרו כיום היא חלק מקהילת פפינגשטגמיינדה (Pfingstgemeinde) הפרוטסטנטית בפוטסדאם. מאז שיקום הכנסייה זאקרו בשנת 1995, זהו אתר התפילה הקבוע שוב. נערכים שם גם קונצרטים קבועים.
החלק החיצוני
כמו כנסיית השלום המאוחרת יותר בפארק סנסוסי, גם כנסיית הגואל השתמשה במבנים נוצריים קדומים, כמו גם בשווקים ובפורומים הרומיים, כהשראה לעיצוב הסופי. הבניין בסגנון הקדום-נוצרי היה עבור פרידריך ויליאם הרביעי זיכרון אדריכלי מהנצרות הקדומה, שקהילת המאמינים המאוחדת עוררה בו השראה. חלק מהסגנון הים תיכוני הזה היה הגג בעל השיפוע המתון, בניגוד לגגות התלולים הרבה יותר של כנסיות הכפר הגרמניות הרגילות.
בניין הכנסייה שגובהו מעל 9 מטר, אורכו 18 מטר ורוחבו 8 מטר, כולל האפסיס המזרחי שלו, מוקף בארקדה מקורה. מבחוץ הכנסייה יוצרת את הרושם החזותי של בזיליקה בת שלוש ספינות. מכיוון שהארקדה בולטת על רציף חצי מעגלי בנהר ההאפל, נראית הכנסייה לצופים מהנהר או בגדה הנגדית בוואנזה-ברלין כמו ספינה ישנה העוגנת ליד הגדה. כשמגדל הפעמונים נראה מרחוק כמו ארובה של אוניית קיטור מנהר המיסיסיפי, רושם המתחזק מההשתקפות של המבנה במים.
בעמודים המחורצים יש טבעת (עיטור בצורת עלה תמר מסוגנן) של אבץ יצוק במקום כותרות. בכניסה הקדמית יש חריגה משורת העמודים האחידים בדמות שני עמודים רחבים של אבן חול. עליהם חקוקים פסוקים מהברית החדשה: הבשורה על פי יוחנן פסוקים 1–16 והאיגרת הראשונה אל הקורינתים פרק 13. האור נכנס אל פנים הכנסייה דרך החלון המקושת והעגול שבקומת התאורה וחלון רוזטה על הגמלון המערבי. הקירות החיצוניים, עם הלבנים הוורודות-צהובות, היו מפוספסים בלכה כחולה. הכנסייה דומה למקדש יווני מהתקופות הקדם נוצריות עם הגג משופע בכל הכיוונים.
פנים הכנסייה
אולם הכנסייה הפשוט נשלט על ידי ציורי קיר בסגנון ביזנטי באפסיס. בכיפה המצופה זהב מזוגג יושב ישו על כס המלכות אוחז בספר החיים, מוקף בארבעת השליחים, מתי, מרקוס המבשר, לוקאס ויוחנן כותב הבשורה עם סמליהם: האריה, העיט, האדם והשור. מלאכים צפים בחצי עיגול מעל ראשם. בשיא חצי המעגל נמצאת היונה המייצגת את רוח הקודש. אדולף אייבל (Adolph Eybel) הכין את הציור בשנת 1845, וביסס את עבודתו על סקיצה של הצייר הרומנטי הגרמני קרל יוזף בגאס (Carl Joseph Begas). בחצי המעגל של הבימה חוזר רצף הצבעים של אולם הכנסייה, כוכבי זהב על רקע כחול.
שולחן המזבח המקורי מעץ ארז, נהרס בכוונה בשנת 1961. מכיוון שלא ניתן היה לשחזר אותו בגלל חוסר תיעוד, עומד כעת במקומו מזבח בסגנון דומה. לספינה יש תקרה מחולקת לפנלים תוך שימוש במסגרת עץ מאובטחת. הפנלים הייחודיים מכוסים בבד כחול וכוכבים צבועים בתכלת. בין חלונות המסדרון ניצבים פסלים של שנים עשר השליחים העשויים מעץ טיליה. הם גולפו בין השנים 1840 עד 1844 על ידי יאקוב אלברטי (Jakob Alberty). הוא השתמש בפסלי השליחים שהכין פטר וישר (Peter Vischer) לקבר סבאלדוס ב בנירנברג (סביב שנת 1500) ובמודלים הגמורים של כריסטיאן דניאל ראוך לקתדרלת ברלין.
במקור הוצבו הספסלים במקביל לקירות הארוכים, אך הם מסודרים כעת בבלוקים של ארבעה לכיוון האפסיס. הגב הגבוה מאוד של הספסלים והדלתות הגבוהות באותה מידה בין שורות ספסלים מונעים הסחת דעת ושומרים על מבטם של בני הקהילה לשלושת החלקים של הפולחן: המזבח, המקום המקודש והסטנדר.
הכניסה היחידה לכנסייה היא בצד המערבי. מעליה גלריית העוגב. בעוגב המקורי של שנת 1844 היו רק חמישה רגיסטרים עם דוושה צמודה. הוא הורחב בשנת 1907 עם צינורות נוספים, שהוסיפו לו שישה רגיסטרים ידניים ואחד המופעל על ידי דוושות. הוא הושמד על ידי ונדלים בשנת 1961. בזמן השיקום הכללי של הפנים בשנת 1990, הקהילה לא יכלה להרשות לעצמה עוגב חדש. המכשיר החדש הותקן ביוני 2009. הוא מצויד בשתי מערכות קלידים, דוושה ו-14 רגיסטרים.
מגדל הפעמונים
על חצר קדמית מלבנית עם אכסדרה בצד הצר, ניצבת הקמפנילה הגבוהה מעל ל-20 מטר (מלטינית campana = פעמון). במגדל אותה תערובת של לבנים ואריחים כמו שאר הכנסייה. בקומות יש חלונות מקושתים שבקומה האחרונה יש בלוודרה פתוחה. המגדל מקורה בגג ששיפועו מתון עם כדור ועליו צלב.
בקיץ 1897 שימש מגדל הפעמונים את הפיזיקאים אדולף סלאבי (Adolf Slaby) וגאורג פון ארקו (Georg Graf von Arco) כדי לנסות לשכלל את טכנולוגיית הרדיו של גוליילמו מרקוני. זה היה האתר של האנטנה הגרמנית הראשונה לטלגרף אלחוטי. ב-27 באוגוסט, הגיעה תשדורת האותות שלהם לתחנת חיל הים הקיסרי קונגסנאס (Kongsnaes) בצד הנגדי של יונגפרנזה בסמטת הברבורים בפוטסדאם, 1.6 קילומטרים משם. לוח זיכרון שהוצב בשנת 1928 על ידי הרמן הוזאוס (Hermann Hosaeus) מעל דלת הכניסה לקמפנילה מרמז לאירוע זה. באמצע הלוח, שעשוי דולומיט ירוק, נמצא אטלס התומך בכדור הארץ, מוקף ברק וכתובת הנצחה: "במקום זה בשנת 1897 הקימו פרופ. אדולף סלבי וגראף פון ארקו את האנטנה הגרמנית הראשונה לתקשורת אלחוטית."
לקריאה נוספת
Anke Reiss: ''Rezeption frühchristlicher Kunst im 19. und frühen 20. Jahrhundert: ein Beitrag zur Geschichte der Christlichen Archäologie und zum Historismus''. J. H. Röll Verlag, Dettelbach 2008, ISBN 978-3-89754-274-7, S. 123 ff.
פלגלנטים
תנועת הפְֿלָגֵלָנְטִים (בלטינית: Flagellantes, "המלקים", או "המצליפים") הייתה תנועת תשובה נוצרית בימי הביניים המאוחרים, שפעלה בשני גלים עיקריים: הראשון באמצע המאה השלוש-עשרה, והשני באמצע המאה הארבע-עשרה, בתקופת המוות השחור. הפלגלנטים הסתובבו בין ערים שונות ברחבי אירופה, ונהגו להכות את עצמם עד זוב דם כאקט של חזרה בתשובה וכפרה על חטאי האנושות כולה. ראשיתה של התנועה, באיטליה, הייתה בחיק הכנסייה ובתמיכתה. אולם, עם התקדמותה צפונה היא סחפה אחריה מאמינים רבים, הקצינה, וסופה שהוקעה בשנת 1349 בידי האפיפיור קלמנס השישי.
לפני הפלגלנטים
הלקאה כדרך לכפרה על חטאים, בין אם היא מבוצעת בידי החוטא עצמו, ובין אם היא נעשית בידי אדם אחר, היא תופעה דתית מוכרת מאז שחר ההיסטוריה. בעולם הנוצרי, שימשה בתחילה ההלקאה כעונש לנזירים סוררים ואף כשיטת ענישה פומבית לפושעים שהביעו חרטה על מעשיהם ושאפו לחזור בתשובה. בתחילת המאה האחת-עשרה החל להתפשט מנהג ההלקאה העצמית במנזרים השונים, והפך ל"מנהג נפוץ בכל רחבי הנצרות הלטינית, ואפילו השיטה המקובלת ביותר מכל שיטות הסיגוף". כדוגמה לכך ניתן לראות את פטר דמיאן (Peter Damian), שהיה הקרדינל של אוסטיה (Ostia) בתקופה זו, וטען שיש להחליף את קריאת המזמורים בהלקאה עצמית ככלי לכפרה על עוונות. גם דומיניקוס הקדוש (St. Dominic) והפרנציסקנים הראשונים נהגו במנהג זה. אם כן, ניתן לראות בבירור כי בראשיתה, ההלקאה העצמית לא הייתה מנוגדת כלל לאמונה הנוצרית ולמנהגיהם של אלו שנחשבו כנמצאים עמוק בתחומי האורתודוקסיה הקתולית. מסוף המאה השתים עשרה היו קיימות אפילו קבוצות של מאמינים, גברים ונשים, שזכו להכרתה של הכנסייה בתור מסדר (ordo), שהגורם שאיחד ביניהם היה ההלקאה העצמית. יש חוקרים הסוברים שעל רקע נתונים אלה, ניתן לומר שתנועת הפלגלנטים הייתה בגדר העצמה זמנית של תופעת ההלקאה העצמית בנצרות ותו לא. לעומתם, טוענים אחרים כי הקולקטיביות, הפומביות וההתפרצות הפתאומית של התנועה מעידות על שוני מהותי המבדיל את הפלגלנטים מהתופעה הכללית.
הגל הראשון
בשנת 1258 תקף רעב כבד את איטליה, שלווה במגפה קשה שנה אחריו. מלבד קשיים אלה, חיו האיטלקים בצל המאבק הבלתי פוסק בין שתי סיעות פוליטיות, הגוולפים (תומכי האפיפיור) והגיבלינים (תומכי הקיסר), שהוביל לחוסר יציבות פוליטית משווע. גם החשש מפלישות נוספות של המונגולים ממזרח ריחף תדיר מעל לראשם. על כל אלה התווספו נבואותיו האפוקליפטיות של יואכים מפיורה (Joachim da Fiore), מיסטיקן בן המאה השתים עשרה, שזכו לתפוצה רחבה באיטליה. לפי נבואות אלה, בשנת 1260 אמור היה "להתממש במלואו" העידן השלישי והאחרון בתולדות האנושות, הוא "עידן רוח הקודש", תקופה של חיי שלום, פרישות ואושר. את ראשיתו של עידן זה הייתה אמורה לבשר גם הקמתם של שני מסדרים נוצריים חדשים. כל הגורמים שהוזכרו לעיל היוו את המצע להיווצרותה של אמונה חזקה בקרב ציבור המאמינים כי יום הדין ממשמש ובא. משום כך, האמינו תושבי איטליה כי עליהם להכין את עצמם לקראתו, באמצעות כפרה על חטאיהם וחזרה בתשובה. מתוך תחושות אלה צמח הגל הראשון של תנועת הפלגלנטים. ראשיתו של הגל הראשון הייתה כאמור באיטליה, בעיר המשגשגת פרוג'ה (Perugia) שבתוך מדינת האפיפיור. בחודש נובמבר של שנת 1260 החלו להופיע ברחבי העיר ללא תעמולה מוקדמת קבוצות של פלגלנטים, ככל נראה בהנהגתו של הנזיר הארמיטי רניירו פסאני (Raneiro Fasani). מפרוג'ה שבמרכז איטליה התפשטו קבוצות אלה במהירות דרומה לרומא, ודרך צפון איטליה והאלפים לרוב ארצות אירופה. כך תיאר אותם יעקובוס מוורגינה (Iacobus da Voragine), הבישוף של ג'נובה:
הם צעדו יחפים, כאשר פלג גופם העליון חשוף לצורך ההלקאה, ונשאו בידיהם נרות דולקים ודגלים. בכל עיר שהגיעו אליה היו מתאספים לפני הכנסייה המקומית, ומלקים עצמם בכתפיים, המקום עליו נשא ישו את הצלב, עד זוב דם. גם נשים נהגו להלקות עצמן, אך מטעמי צניעות עשו זאת בחדרים סגורים שאינם חשופים לעיני הציבור. ההלקאה נועדה לעורר את האל למחול על חטאיהם שלהם ושל האנושות כולה, והיה בה אף ממד חשוב של חיקוי סבלו של ישו הצלוב (Imitatio Passionis). הפלגלנטים חדורי האמונה, שנדמו כמרטירים על רקע הלך הרוח האפוקליפטי שרווח באותה עת, סחפו אחריהם בתחילה חוזרים בתשובה מכלל שכבות האוכלוסייה, וביניהם אנשי כהונה ונזירים. בחלק מהמקרים אף הנהיגו אנשי הכנסייה את החבורות הנודדות. אולם, עם התקדמותם צפונה והתעצמותם, עזבו אנשי הכנסייה את שורות הפלגלנטים, ובעקבותיהם גם האצילים. במקביל, חלה הקצנה בדעותיהם. סביר להניח כי הקצנה זו נתרמה מהפיכתם לתנועה של פשוטי עם, שחלקם היו בעלי רגשות עוינים כלפי הכנסייה הרומית. הם אימצו לעצמם מדים, מיסדו את הפולחן, והעניקו למנהיגיהם סמכויות של אנשי כמורה מבלי שהכנסייה אישרה זאת. לכן בהגיעם לצפון אירופה, ובמיוחד לגרמניה, התקבלו הפלגלנטים בחשד הן בידי הממסד הכנסייתי והן בידי הממסד הסֵקוּלָרִי. נראה היה להם כי קם כאן מסדר נזירי ללא אישורה של הכנסייה, ובניגוד להחלטה שהתקבלה בועידת לטראן הרביעית לפיה אסור היה להקים מסדרים חדשים. זמן לא רב לאחר הגעת התנועה לגרמניה, החלה להתפתח בקרב הפלגלנטים התנגדות גלויה לכנסייה, והם טענו בין היתר כי אין להם צורך בה לשם הבאת הגאולה לעולם. בתגובה, הם הוחרמו ונודו בידי אנשי הכנסייה ובתמיכתם של מנהיגים חילוניים.
במהלך 1261 דעך גל הפלגלנטים הראשון. באיטליה ובדרום צרפת, בהן הייתה התנועה קיצונית פחות, המשיכו להתקיים קבוצות קטנות של פלגלנטים בגלוי ולרוב ללא התנגדות הכנסייה. אך בגרמניה, בה הייתה עיקר ההתנגדות, ירדה התנועה למחתרת עד פרוץ הגל השני בשנת 1349.
הגל השני
בדומה לגל הראשון, גם הגל השני של תנועת הפלגלנטים פרץ כתוצאה ממשבר שתקף את אירופה וגרם לתחושות אפוקליפטיות בקרב ההמונים. הפעם היה זה המוות השחור, המגפה הקשה שתקפה את אירופה בשנים 1347–1350 והביאה למותה של לפחות כשליש מכלל אוכלוסייתה. כתוצאה משמועות על התקרבות המגפה ממזרח, החלו להתאסף בהונגריה ב-1348 קבוצות של פלגלנטים ששאפו לעצור את התקדמותה באמצעות אותן פרקטיקות סגפניות שהונהגו בידי קודמיהם כמאה שנים לפני כן.
מהונגריה התפשטו הפלגלנטים במהירות מערבה, ויש הטוענים שבכך אף סייעו להפצתה של המגפה. למרות שמרכז הכובד שלהם בשנים אלה היה בגרמניה, קבוצות של פלגלנטים הגיעו לרוב אירופה המערבית, ולראשונה אף הניחו רגלם באנגליה. הם נעו בקבוצות גדולות יותר מאשר בגל הראשון, שמנו לעיתים עד 500 איש. בכל מקום שהגיעו אליו, הם התקבלו באהדה רבה בידי האוכלוסייה, שראתה בהם קדושים מעונים הסובלים למען הצלת הכלל מהמגפה. לרוב, עם הופעתם באזור מסוים, הוצתה בו התעוררות של הלקאה עצמית שארכה כשלושה חודשים, ואז דעכה כשם שבאה.
בשונה מהגל של 1260–1261, הפעם הייתה התנועה ממוסדת ומאורגנת מראשיתה, וחבריה אף כינו אותה בשם "אחוות המצליפים" או "נושאי הצלב". לכל חבורה היה מנהיג חילוני שחבריה נשבעו לו אמונים, והתחייבו לציית לו ולכללי התנועה למשך כל זמן המסע, שלרוב ארך שלושים ושלושה ימים ומחצה, כאורך שנות חייו של ישו. בין שאר איסורים, נאסר עליהם לבוא במגע כלשהו עם נשים במהלך המסע כולו. אותו מנהיג אף שימש ככומר לכל דבר ועניין, כאשר שמע את וידוייהם והעניק להם מחילה בשם האל. בדומה למה שהתרחש בגל הראשון, ככל שאספה התנועה מאמינים נוספים מקרב ההמון, מנהגיהם הלכו והקצינו. לשורותיה הצטרפו "נוודים, פושטי רגל, עבריינים ופושעים מכל הסוגים", ומנהיגיה החלו לפעול כנגד הכנסייה באופן גלוי. בגרמניה הייתה התנגדות זאת הקיצונית ביותר. הפלגלנטים הגרמנים שללו את סמכותם המואצלת של אנשי הכנסייה לשמש כמתווכים בין האדם לבין האל, ובמקרים מסוימים אף פרצו לכנסיות והפריעו לקיומם של הטקסים הדתיים בטענה כי רק דרכם היא הדרך הנכונה המובילה אל האל.
תגובת הכנסייה לא איחרה לבוא. בעקבות פנייה של אוניברסיטת פריס הוציא האפיפיור קלמנס השישי בעשרים באוקטובר 1349 בוּלה בשם Inter Sollicitudines ("בין הדאגות"), שבה הוא הכריז כי הפלגלנטים סטו מהדוגמה הנוצרית ופעלו כנגד הכמורה, היהודים, והרשויות החילוניות. הוא קרא לדכא את התנועה בכל מחיר בטרם יהיה מאוחר מדי, ואם יהיה בכך צורך אף להעלות על המוקד את מנהיגיה. כתוצאה מפרסום הבולה, דוכאו מייד הפלגלנטים ברחבי גרמניה וארצות השפלה בנחישות רבה. צווים הוצאו נגדם, הם סבלו מרדיפות ורבים החברים בתנועה שהוצאו להורג בדרכים שונות. התנועה נעלמה במהירות במהלך אותה שנה, ומלבד מספר הופעות מקומיות של קבוצות קטנות, לא שבה למדינות מערב אירופה.
פלגלנטים ויהודים
ישנה סברה שהפלגלנטים לקחו חלק משמעותי ברדיפת יהודים והריגתם בתקופת המוות השחור. לפי סברה זו, לאחר שגווע במרץ 1349 גל הרדיפות הראשון של יהודים שהואשמו בהרעלת בארות, הציתו אותו מחדש הפלגלנטים ביולי של אותה השנה. הם שלהבו את ההמון כנגד היהודים, והשתתפו בהשמדת הקהילות היהודיות בפרנקפורט, קלן, בריסל ומיינץ, שהייתה הקהילה הגדולה ביותר בגרמניה. אולם, מידת נכונותה של סברה זו מוטלת בספק. למרות קיומן של עדויות טקסטואליות המצביעות על קשר מסוים בין הפלגלנטים להריגת יהודים, ועדויות אחרות המספרות על פחדם של היהודים מחבורות הפלגלנטים, יש המעלים שאלות לגבי אמינותן ודיוקן.
כחלון השיזף
כַּחְלוֹן הַשֵּׁיזָף (שם מדעי: Tarucus rosacecus, שם עברי קודם כחליל השיזף) הוא פרפר יום ממוצא אפריקאי המשתייך למשפחת הכחליליים. כחלון השיזף מעופף בקרבת עצי השיזף (Ziziphus). המין הוגדר על ידי פרטים שנמצאו בשנת 1885 באלכסנדריה. המין ידוע כמין נודד והוא דוגמה לחדירה סודאנית של מיני כחלילים אפרוטרופים אשר השתקעו באזורים ערבתיים שחונים לאורך השבר הסורי אפריקאי באזורי הערבה והנגב.
שם הסוג Tarucus ניתן על שמה של משפחת Taruca מסביליה. שם המין rosaceus, מלטינית "ורדרד", מתייחס לגוון הברק הנוטה לוורדרד של כנפי הפרפר.
כחלון השיזף הוא פרפר קטן. הוא מתאפיין בדו-פרצופיות או דו-צורתיות זוויגית. הזכרים כחולים-סגולים והנקבות חומות אפורות. אין הבדל בין זכרים לנקבות בחלקן התחתון שהוא בהיר בגוון קרמי ומעוטר בכתמים שחורים. בקצה הכנף התחתונה ישנם מחושים מדומים וכתמים המדמים עיניים כדי להשלות טורפים פוטנציאלים אשר ינסו לתפוס חלק זה של הפרפר - זה האחרון ינוס במהרה ויינצל, לא פעם תוך אובדן חלק מכנפו.
אזור מחיה
הפרפרים הבוגרים מעופפים סביב ענפי השיזף ממרץ ועד אוקטובר.
בישראל הוא מצוי בעיקר באזור הערבה והנגב: בבקעת הירדן, מדבר יהודה, עין גדי, דרום מערב השפלה והאזורים שונים של הנגב.
שלבי התפתחות
כחלון השיזף מעמיד כמה דורות בשנה.
הביצה
הביצה בתחילה בעלת גוון כחול, המשתנה לירוק ולבסוף ללבן. קוטרה כחצי מ"מ.
הזחל
הזחל הבוקע מהביצה צבעו ירוק והוא מעט שעיר. הזחלים פותחים חלונות בעלי השיזף וצבעם התואם לצבעי העלים מקנה להם הסוואה. בדומה למיני כחלילים רבים גם כחליל השיזף מקיים קשר סימביוטי עם נמלים. הזחלים מפרישים נוזל מתוק עשיר בסוכרים אשר מושכים נמלים, אלה מלקקות את טל הדבש, בתמורה הן מעניקות לזחלים הגנה צמודה מפני טורפים ומזיקים.
הגולם
בדומה לגלמי מיני כחליליים רבים גם גולם כחלון השיזף הוא מטיפוס גולם החגורה. גלמי הסתיו נכנסים לדיאפאוזה של חודש-חודשיים עד לימי האביב
מין כחליל המעופף בקרבת עצי השיזף הוא כחלון הבלקן שלעיתים מזוהה בטעות ככחלון השיזף.
ביריה (אוניית מעפילים)
ביריה הייתה ספינת מעפילים, שהגיעה לחופי ארץ ישראל ביוני 1946. נקראה על שם היישוב ביריה, שעמד במוקד פרשת העלייה לביריה שסימלה בתודעת רבים ביישוב את המאבק לעלייה חופשית ולהתיישבות חופשית של יהודים בארץ ישראל.
תולדותיה
האונייה נבנתה מעץ' בשם "אקבל 2" (AKBel 2) בטורקיה בשנת 1896. נמל הבית שלה היה באיסטנבול. בעלת מנוע דיזל קטן ומשקלה 250 טון ועל פי גרסה אחרת 600 טון.
רכישה והכנה להפלגה
האונייה נרכשה על ידי אהוד אבריאל, איש המוסד לעלייה ב', ביוני 1946. בנמל מרסיי, בתיווך סוכן יווני. לפי התכנון, היא נועדה לשמש אוניית עזר, אליה יועברו מעפילים בעיתוי מתאים, אולם לבסוף נבחרה לשמש כאוניית מעפילים. הוכנה להפלגת העפלה בנמל מרסיי, והוחזקה בסמוך לנמל. הבולשת הבריטית עקבה אחר פעולות המוסד במרסיי, וייתכן שידעה על הכנות האונייה. לעומת זאת, השלטונות הצרפתיים גילו יחס אוהד ומתחשב ושיתפו פעולה.
באונייה היו שני מחסנים גדולים, שבקירותיהם נוקבו פתחים לאוורור, והוכשרו לקליטת 450 נפש. תוכנן כי במהלך ההפלגה יתחלפו לסירוגין עם השאר שהיו על הסיפון. הוכנו מבני מתכת שעליהם ניתן היה להתקין במהירות דרגשי עץ ללינה. הוכנו באונייה ארגזי מזון ומכלי מים.
רב החובל היה טורקי ולצדו צוות של תשעה ימאים טורקים. מפקדי ההפלגה לשלביה היו איש הפלי"ם בצלאל דרורי ואחריו אריה פרידמן איש הפלי"ם, ולצדם יהושע רבינוביץ. על פי רישומי הארכיון הציוני עלה באוניה זו גם לוחם גיטו ורשה בן ה -21, שמחה רותם -ראטייזר, (קאז'יק). ספינה זו היא אחת מתוך 10 ספינות מעפילים אותן הגדיר מורי גרינפילד "הצי הסודי של היהודים".
המעפילים והנוסעים
המעפילים, כ-999 נפש הועלו על האונייה "בלבואה" בנמל סט שבמפרץ ליון, כ-80 מילין מערבית למרסיי. למעלה ממחציתם היו יוצאי פולין, כ-200 נפש מצ'כוסלובקיה, 85 יוצאי הולנד והשאר מהונגריה, רומניה, גרמניה וארצות אחרות. כ-600 מהמעפילים היו חברי תנועות הנוער והמפלגות: השומר הצעיר, בית"ר, החלוץ והפועל המזרחי. כמו כן הייתה קבוצת דתיים חרדים מ"אגודת ישראל" וקבוצה גדולה של פרטיזנים מאזור וילנה, ביניהם ויטקה קובנר, רעייתו של המשורר אבא קובנר; כ־630 גברים ו-370 נשים; מרביתם צעירים עד גיל 30, למעלה מ-50 קשישים וכ-20 ילדים. כמו כן נסעו בה יעקב פרנק, לימים חבר הכנסת, ששירת במרינס; הימן שמיר מראשוני חיל האוויר הישראלי; שלושה ארצישראלים שלמדו בארצות הברית, והעיתונאי היהודי סטון, שחיבר אחר כך ספר על הפלגת אוניית המעפילים "הגנה". להפלגה הצטרף העיתונאי האמריקני היהודי י. פ. סטון, אשר כתב על ההעפלה בספרו במחתרת לפלשתינה (1946), והביע אהדה לסבלות הפליטים ניצולי השואה ולעניין הציוני.
הם רוכזו במחנה בעיר לה סיוטה (La Ciotat) מזרחית למרסיי, ובבית החולים הצבאי סן ג'רום. הועברו באוטובוסים בשעות הלילה לנמל סט, והועלו לאונייה "בלבואה" ("Balboa") שבהמשך שמה שונה ל"הגנה". "בלבואה" שטה מנמל סט בנתיב צפוני לכרתים אל נקודת מפגש עם "ביריה".
הדרך עברה ללא תקלות. ב-26 ביוני הגיעה "בלבואה" לנקודת המפגש וההעברה עם אקבל 2 - "ביריה", שהגיעה ממרסיי. נקודת ההעברה הייתה כ־25 מיל מחופי ארץ ישראל. שתי האוניות נצמדו דופן אל דופן, אך התברר כי יש הבדלי גובה בין שני הסיפונים, ולא ניתן היה להשתמש בגשר העץ שנבנה למעבר מאונייה לאונייה. על כן הוחלט להעביר את המעפילים בשתי סירות מנוע שהיו על "בלבואה". הים סער, והיה חשש לפגיעה בסיפון. המעפילים החלו לעבור, אולם במהלך ההעברה דרש רב החובל הטורקי של "ביריה" עשרת אלפים לירות זהב, בטענה כי סכום זה הובטח לו. לאחר שעלו המעפילים על סיפון "ביריה" חולקה להם מפה של האונייה, בה סומנו האולמות והמחסנים ודרגשי השינה. כל נוסע קיבל כרטיס ועליו מספר מאנשי צוות האונייה, שתיפקדו כסדרנים. המעפילים הצטופפו באונייה הקטנה בתנאים קשים ביותר, נאבקו על גישה לאוויר הצח ועל עלייה לסיפון. לא היה די מזון ומים. מאוחר יותר נטתה הספינה ומים חדרו לתוכה. מטוסים ומשחתת הגיעו, זיהו אותה ובחרו להתעלם מקיומה.
לאחר ימים אחדים בים נקלעה הספינה למצוקה, שכן לא התאימה להסעת מספר כה רב של נוסעים. קריאות SOS נשלחו, וכוחות בריטים הגיעו לסביבתה בשעות בין הערביים של 29 ביוני, לאחר שידור קריאת ס.או.ס., חג מטוס דו-מנועי מעל "ביריה". לאחר כשעה הצטרף אליו מטוס בעל ארבעה מנועים, ועם החשיכה ירה זיקוקים לעבר הספינה. למחרת בבוקר, 30 ביוני, במרחק 70–80 מיל, התקרבה המשחתת הבריטית וירגו R- 75 . העיתונאי סטון קרא לעברה ברמקול. "וירגו" הורידה סירה עם שישה מלחים וקצין שביקשו לחקור את רב החובל, שדיבר טורקית בלבד. הם ביקשו אישורו לגרור את הספינה לחיפה, משום שהאונייה הייתה מחוץ למים הטריטוריאליים. נציגי המעפילים הסכימו שיגררו אותם וכן ביקשו מים ומזון, אך המלחים הבריטים עזבו בסירה למשחתת ולא חזרו יותר. לא ניתן לספינה סיוע במים ובמזון, או סיוע טכני בגרירה.
ב-1 ביולי 1946 הגיעה הספינה לנמל חיפה, שם נעצרו המעפילים. מכיוון שמחנות המעצר היו מלאים, עקב אירועי "השבת השחורה", שבה נעצרו אלפים מהנהגת היישוב וארגוני המחתרות, שוכנו המעפילים באוניית המעפילים "מקס נורדאו" שעגנה בנמל חיפה.
בטרם שהגיעה האונייה לנמל חיפה, השליך בצלאל דרורי את אקדחו לים. וכאשר כבר עגנה בנמל, הביאה סירה גדולה (לנץ') של חברת "העוגן" מזון טרי למעפילים. דרורי ירד ללנץ' לבוש בגדי פועל נמל, הוסתר במחסן ואחר כך ירד ברציף צדדי וחולץ אל מחוץ לשטח הנמל בידי אנשי "העוגן".
לאחר מכן הועברו המעפילים למחנה המעצר בעתלית משם שוחררו בהדרגה, לאחר שניתנו להם אישורים לעלייה מתוך מכסת הסרטיפיקטים שהוקצבה ליהודים לאותה שנה.
ספרטק פרימוריה ולדיווסטוק
ספרטק פרימוריה וולדיווסטוק (ברוסית: Спартак-Приморье) היא קבוצת כדורסל רוסית מהעיר ולדיווסטוק במזרח רוסיה, שייצגה את מחוז פרימוריה. עד 2003 נקראה בשם "ספרטק וגוא"ס". התקיימה עד 2021.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1999 ושיחקה באליפויות אזוריות ובליגת המשנה הרוסית בכדורסל עד 2004.
בעונת 2005 הקבוצה שיחקה בליגת העל הרוסית בכדורסל, ב-2007 העפילה ליורוקאפ, אך בשל הדרישה לארח את משחקי הבית במוסקבה סירבה הקבוצה להשתתף במפעל האירופי ולא שיחקה בו. בעונת 2008/09 סיימה במקום ה-11 בליגה הסדירה וסירבה לשחק בטורניר הכרעה על מקומות 9–12 והורדה למקום ה-12 והודחה לליגת המשנה.
בעונת 2010/2011 העפילה הקבוצה לפלייאוף ליגת המשנה הרוסית וניצחה בגמר את אוניברסיטט יוגרה סורגוט והייתה לאלופת ליגת המשנה הרוסית, מה שהבטיח את העפלתה לליגה הבכירה וחזרה לליגת העל, זאת על חשבון דינמו מוסקבה שהודחה.
בעונת 2011/12, הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע הרוסי והפסידה לקבוצת קרסניה קריליה סמרה בתוצאה 84:62. בעונת 2013/14 שבה להתמודד בליגת המשנה הרוסית בכדורסל. בעונת 2016/2017 סיימה במקום השלישי ובעונת 2017/2018 זכתה באליפות הסופרליגה הרוסית בכדורסל, לאחר שגברה על סמרה בסדרת הגמר.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה ממשלת פרימוריה הודיעה על הפסקת תקצוב הספורט המקצועני, במה שהותיר את ספרטק פרימוריה ללא מימון לעונת 2020/2021.
תארים והישגים
הסופרליגה הרוסית בכדורסל הגביע הרוסי:
כריסטין טיילור
כריסטין ג'ואן טיילור-סטילר (באנגלית: Christine Joan Taylor-Stiller; נולדה ב-30 ביולי 1971) היא שחקנית אמריקאית.
ביוגרפיה
נולדה ככריסטין ג'ואן טיילור באלנטאון, פנסילבניה, לג'ואן, עקרת בית ולסקיפ טיילור, בעלים של חברת אבטחה. יש לה אח בשם בריאן.
טיילור החלה את קריירת המשחק שלה ב-1989 כשהייתה בת 18, כשגילמה את המצילה מלודי הנסון בסדרת הילדים מבית ניקלודיאון "Hey Dude". היא המשיכה לגלם תפקיד זה עד 1991, כשמקביל ביצעה כמה הופעות אורח בסדרות אחרות. ב-1995 היא לוהקה לתפקיד משנה בסרט "משפחת בריידי", וגילמה את הדמות בשנית בסרט ההמשך "משפחת בריידי חוזרת" שיצא ב-1996.
לאחר שהופיעה בכמה פרקים של הסדרה הקומית "אלן", הקריירה שלה החלה להתקדם והיא קיבלה תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "נערת מסיבות", שמבוססת על סרט מ-1995 בעל אותו שם. כמו כן הופיעה בהופעות אורח בסדרות "סיינפלד" ו"חברים". ב-1998 גילמה את בת דודתה של דרו ברימור, הולי סאליבן, בסרט "זמר החתונות".
טיילור נישאה לשחקן, התסריטאי והבמאי בן סטילר ב-13 במאי 2000. השניים הכירו במהלך העבודה על סדרת הטלוויזיה "Heat Vision and Jack". טיילור הופיעה בשלושה סרטים מבית בן סטילר: "זולנדר" (2001), "דודג'בול" (2004) ו"רעם טרופי" (2008).
הופעותיה הבאות בטלוויזיה כוללות בין היתר הופעת אורח בשני פרקים של "משפחה בהפרעה" ב-2005 כסאלי סיטוול והופעת אורח באחד מפרקי הסדרה של NBC "קוראים לי ארל" ב-2006. ביולי 2006 בן סטילר הודיע שהשניים מתכוונים לביים סדרה קומית ל-CBS בכיכובה של טיילור, אך הסדרה לעולם לא עלתה לאוויר.
היא כיכבה לצד מנדי מור בסרטים "הקדשה" משנת 2006 ו"רישיון לחתונה" משנת 2007.
ב-2010 טיילור הופיעה בהופעת אורח ב"האנה מונטנה".
ספייס (אמצעי לחימה)
ספייס (באנגלית: SPICE, ראשי תיבות של Smart, Precise Impact, Cost-Effective) היא סדרת ערכות הנחיה שפותחה בישראל על ידי חברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות בע"מ. הערכה מאפשרת להפוך פצצה מוטלת רגילה לפצצה חכמה באמצעות הנחיה המבוססת על חיישן אלקטרואופטי או GPS. בשל דיוקה הרב של הספייס היא מכונה לעיתים בתקשורת "טיל", למרות שאין לה הנעה משלה אלא היא דואה או גולשת באוויר.
ערכת ההנחיה "ספייס" כוללת ראש ביות בעל מערכת ניווט אינרציאלית (INS) ומערכת GPS. הספייס שולח תמונה עד לפגיעתו. הספייס מתקנת את מסלולה תוך כדי מעוף באמצעות כנפיים מתקפלות וסנפירים שונים. הטווח של הספייס יכול להגיע ל-150 ק"מ. חסרונו העיקרי של הספייס הוא מחירו הגבוה, עקב ההנחיה האלקטרואופטית היקרה, שנעדרת ממערכות הנחיה דוגמת ה-JDAM. בעזרת הספייס הופכת הפצצה למדויקת עם רדיוס פגיעה של עד 3 מטרים מהיעד המתוכנן. המערכת ניתנת להרכבה על F-15 איגל, F-16 פייטינג פלקון ופאנביה טורנדו. ומורכבת על פצצות שימוש כללי מסוג MK-83 ו- MK-84 וכן על BLU-110, BLU-109, RAP-1000, RAP-200.
ישנן 3 דגמים של המערכת: Spice 250, Spice 1000 ו-Spice 2000. המספר מציין את משקל הפצצה בליברות. Spice 250 היא מערכת עצמאית, היינו כוללת את הפצצה עצמה ולא מורכבת על פצצה קיימת. כפיתוח המשך לטיל האוויר-קרקע פופאי (AGM-142 Have Nap) הספייס הוא מוצר מתוצרת רפאל, הספייס הגיע לבשלות מבצעית בשנת 2003 בטייסת F-16 של חיל האוויר הישראלי. ב-2018 נקלט בחיל האוויר הישראלי דגם משופר של ספייס 1000 תחת השם "ברד קל". גם חיל האוויר ההודי מפעיל פצצות מסוג זה. בפצצת ברד קל נעשה שימוש מוצלח בסכסוך ישראל–איראן–חזבאללה בסוריה. על פיתוח הפצצה וקליטתה בחיל האוויר זכו צוותים של חיל האוויר, רפאל ואלביט מערכות בפרס ביטחון ישראל ב-2019.
מרק דבורז'צקי
מַרְק מאיר דְבוֹרְזֶ'צְקי (בכתיב יידי: דוואָרזשעצקי; בפולנית: Mark Dworzecki; בצרפתית: Marc Dvorjetski; 5 במרץ 1908 – ג' בניסן תשל"ה, 15 במרץ 1975) היה רופא והיסטוריון ישראלי. עסק בחקר נושא הרפואה בשואה, נושא שחווה בעצמו כרופא יהודי בגטו וילנה ובמספר מחנות עבודה.
זכה בפרס ישראל במדעי החברה בשנת 1953 על ספרו 'ירושלים דליטא בשואה ובמרי'.
ביוגרפיה
מרק בן דב דבורז'צקי נולד ב-1908 בעיר וילנה שבצפון-מערב רוסיה (לבסוף בפולין; כיום בירת ליטא). לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ננסי, ולבסוף קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת וילנה בשנת 1935. מנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית, ונבחר למועצת עיריית וילנה מטעם הסיעה הציונית.
במלחמת העולם השנייה
בעת שפרצה מלחמת העולם השנייה שירת דבורז'צקי בצבא הפולני ונפל בשבי. הוא נמלט ממחנה השבויים, והגיע לעיר הולדתו וילנה. לאחר כניסת הגרמנים לליטא והקמת גטו וילנה ב-1941, פעל כרופא בגטו. בגטו התקיימה מערכת רפואית מפותחת למדי, וד"ר דבורז'צקי מציין בספריו את תושייתם של כמה מעמיתיו באלתור תרופות ותכשירים רפואיים. יחד עם עבודתו הרפואית, ותחילתה של מלאכת התיעוד של הנעשה בגטו, השתתף גם בתנועת המרי שפעלה בגטו. הוא תכנן להימלט אל שורות הפרטיזנים ביערות, אך לפני שיצא הדבר לפועל נשלח למחנות עבודה באסטוניה, בספטמבר 1943. במחנות העבודה באסטוניה הועסקו רבבות יהודים בעבודות כפייה. הרופאים שביניהם הועסקו גם כ"מטפלים" שהיו אמורים לטפל בעצירים, בעיקר בגלל החשש הגרמני ממגיפות והרצון לנצל את כוח העבודה של עובדי הכפייה. הרופאים היהודים נאלצו לנהל משחק מוחות עם הרופאים הנאצים הממונים עליהם, בנסותם להציל יהודים מפני הוצאה להורג על ידי הסוואת מחלותיהם באמצעים שונים. כשהתקרבו הכוחות הסובייטים לאסטוניה, חוסלו החולים והחלשים מבין היהודים במחנות העבודה, והנותרים, בהם דבורזצ'קי, הועברו למחנות עבודה בגרמניה. ימים אחדים לפני כניסת צבאות בעלות הברית, נמלט עם חבריו מהמחנה שבו שהו באזור טירול.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה הגיע לפריז, שם היה עורך העיתון היהודי "אונזער ווארט" ('מילתנו'). פרסם סדרת מאמרים תחת הכותרת "מחשבות החוזר", שעוררו הדים בעיתונות העולמית. בשנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל, עלה ארצה. בארץ היה רופא בקופת חולים כללית, וערך את כתב העת לרופאי הקופה, "דפים רפואיים". היה מראשי המועצה הציבורית הרפואית של ההסתדרות ומפעילי ארגון הרופאים חברי ההסתדרות. בנוסף עמד בראש ארגונים יהודיים בארץ ובעולם, בהם הארגון העולמי של לוחמים יהודים, פרטיזנים ואסירי המחנות, הארגון העולמי של יוצאי וילנה וארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות ומורדי הגטאות.
דבורז'צקי ראה לעצמו חובה להנציח את מאמציהם של הרופאים היהודים בתקופת השואה, בגטאות ובמחנות, וגם את זוועות הרפואה הנאצית. החל באמצע שנות ה-50 פעל לייסד קתדרה למחקר ולימוד השואה: לאחר שלא עלה בידו לעשות זאת באוניברסיטה העברית בירושלים או באוניברסיטת תל אביב, פנה לאוניברסיטת בר-אילן בעניין, ואף דאג למימון, ובשנת 1959 ייסד את הקתדרה לחקר השואה באוניברסיטת בר-אילן, שהייתה הקתדרה הראשונה לחקר השואה בעולם, ועמד בראשה. חרף מחקריו, ניסיונו והמוניטין שרכש, על מנת לזכות בקביעות, נאלץ לבסוף להציג דיסרטציה בהיסטוריה, וב-1967 קיבל תואר דוקטור להיסטוריה מהסורבון, על מחקרו "מחנות היהודים באסטוניה 1942–1944", שבשנת 1970 הופיע בעברית בהוצאת "יד ושם".
בשנת 1953, שבה חולק לראשונה פרס ישראל, זכה דבורז'צקי בפרס בתחום מדעי החברה על ספרו "ירושלים דליטא בשואה ובמרי", הדן בחיי וילנה בתקופה הכיבוש הנאצי. ב-1957 זכה בפרס צבי קֶסֶל לספרות של יהדות מקסיקו על הממואר "בין הבתרים", המתאר את חייו בגטו וילנה.
דבורז'צקי היה מן המתנגדים להסכם השילומים עם מערב גרמניה. העיד במשפט אייכמן. בשנות ה-50 רץ לכנסת השלישית מטעם מפא"י אך לא נבחר לכנסת.
נפטר בתל אביב בשנת 1975 בתום מחלה ממושכת. נקבר בבית העלמין קריית שאול בנוכחות קהל רב. הניח אישה, בן ובת. בתו אסתר היא היסטוריונית, שחקרה בין היתר את הרפואה ובריאות הציבור בתקופת בית שני.
מחקריו
תחום התמחות ייחודי לדבורז'צקי היה חקר הרפואה בשואה, מן ההיבט ההיסטורי, האתי והרפואי. בין היתר חקר את השפעותיו ארוכות הטווח של הרעב והקשיים, שחוו ניצולי המחנות, על בריאותם הנפשית והגופנית ועל הסתגלותם לחיי החברה לאחר השחרור. הוא מצא, שניצולי השואה שהגיעו לישראל השתלבו בחברה בצורה טובה יותר מלא-יהודים שנכלאו במחנות העבודה, ושבו לאחר המלחמה לבתיהם. לפי השערתו של דבורז'צקי, דווקא המעבר הקיצוני שחוו ניצולי השואה היהודים, שהיה עליהם לבנות את חייהם מחדש, להתאקלם בארץ חדשה ולרוב גם לבנות משפחות חדשות, הקל עליהם לחזור לחיים תפקודיים בהשוואה לדנים או צרפתים שחזרו מהמחנות אל בתיהם ומשפחותיהם הקודמים.
עיזבונו
הארכיון של מארק דבורז'צקי נמצא ביד-ושם. ספרייתו הועברה למוזיאון לוחמי הגטאות
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
מגדלי הפעמונים של בלגיה וצרפת
מגדלי הפעמונים של צרפת ובלגיה (בצרפתית: Beffrois de Belgique et de France; בהולנדית: Belforten in België en Frankrijk) הוא שמו הקיבוצי של אתר מורשת עולמית הכולל 56 מגדלי פעמונים בבלגיה ובצפון צרפת. בשנת 1999 סימן ארגון אונסק"ו 32 מגדלים כאתר מורשת עולמית אשר זכה לשם "מגדלי הפעמונים של פלנדריה וולוניה". בשנת 2005 עודכנה הרשימה ונוספו לה מגדל נוסף בעיר ז'מבלו בוולוניה אשר בבלגיה ו-23 מגדלי פעמונים נוספים במחוזות נור-פה דה קאלה ופיקרדי בצפון צרפת. בית עיריית בריסל ניכר בחסרונו, אך זאת משום שכבר הוכרז כאתר מורשת עולמית כחלק מהכיכר הגדולה בבריסל.
מגדלי הפעמונים הוקמו בין המאה ה-11 למאה ה-17 ושייכים לסגנונות אדריכליים שונים, ובהם אדריכלות גותית, אדריכלות הרנסאנס ואדריכלות הבארוק. המגדלים הם הביטוי האדריכלי של השתחררות תושבי האזור מהשפעת המשטר הפאודלי והסמכות הכנסייתית, והיווצרותה של דמוקרטיה מקומית. בין מגדלי הפעמונים ישנם בניינים אשר שימשו במקור לצרכים דתיים, אך נוצלו גם כמגדלי שמירה, ודוגמה טובה לכך היא קתדרלת אנטוורפן. חלק קטן מהמגדלים אינם חלק ממבנים אחרים ועומדים בגפם.
היסטוריה ומאפיינים
המונח "מגדל פעמונים" בהקשרם של המגדלים הכלולים בהכרזה (אנגלית Belfry; הולנדית Belfort; צרפתית Beffroi) התייחס במקורו למגדלי עץ ניידים ששימשו בעת מצור, ולאחר מכן למגדלי העץ שהוקמו על חומותיהם של מאחזים שהתפתחו מאוחר יותר למקומות יישוב. במושג נעשה שימוש כדי לתאר מגדלים מכל הסוגים, אך הוא התייחס בעיקר לאלה שנשאו פעמונים או ניצבו בסמוך להם.
לאחר פלישות הוויקינגים לצפון אירופה במאה ה-9, החלו מתפתחים יישובים עירוניים באזור החופף לבלגיה ולצפון צרפת של ימינו. לאורך דרכי המסחר החלו קמים מחסני קבע, ופעמים רבות היו אלה לאתרים בהם החלו נערכים ירידים ולאחר מכן הם הפכו למקומות יישוב (לדוגמה גנט וטורנה). החל במאה ה-11 החלה מתפתחת תעשיית טוויית הבדים ברבים מהמרכזים העירוניים המוקדמים האלה (לדוגמה ליל, ברוז' וגנט). סביב מרכזים עירוניים מוקדמים אלה קמו חומות ומגדלים, ואלה הורחבו והוסבו למבני אבן במהלך המאה ה-12. הערים המבוצרות העניקו לתושביהן הגנה ואט אט תפסו את מקומן של הטירות הפאדוליות. למגדלי הפעמונים נודעה משמעות סמלית והם הוקמו כסימן לעצמאות עירונית שהושגה באמצעות כתב זכויות. יש להבחין בין מגדלים אלה לבין מגדלי העוז (Keep) שסימלו את הכוח הפאודאלי ומגדלי פעמונים כנסייתיים (Bell-towers), שסימלו את הנוכחות הכנסייתית.
המגדלים המוקדמים שהוקמו במהלך המאה ה-13 והמאה ה-14 מזכירים בצורתם הרבועה והמסיבית את מגדלי המשמר, מהם נטלו את מיעוט הפתחים ואת השימוש בקשתות כתמיכה לקומותיהם. על גגם של מגדלים אלה הייתה דרך פטרול ומגדלי המשנה הקטנים שניצבו בפינותיהם עוטרו בפסלי בעלי חיים או בדמויות סמליות שנחשבו למגינות הקהילה. המגדל באיפר הוא דוגמה טובה למגדלים אלה. מאוחר יותר החלו המגדלים להופיע בווריאציות נוספות. הם היו גבוהים וצרים יותר מקודמיהם, ולקראת המאה ה-15 נטשו אט אט את המראה הצבאי (לדוגמה המגדל בגנט). למגדלים אלה נוספה קומה שיועדה לשאת בקרבה את הפעמון, ובהקמתם נעשה שימוש בחומרי בנייה שונים בנוסף לאבן פשוטה. במאה ה-15 ובמאה ה-16 הופיעו בתי העירייה הראשונים אשר היו גדולים מאולמות המסחר ושירתו את פגישות מועצת העיר בצורה טובה יותר. למבנים אלה נדרשה חזות ממלכתית סמלית, ודבר זה הושג פעמים רבות בשילוב מגדל פעמונים במבנה. דוגמה טובה למגדל כזה נראית בבית העירייה של אנטוורפן, הממחיש את המעבר לסגנון הרנסאנס.
כל המגדלים הכלולים בהכרזה משתייכים לאחת משתי קבוצות - מגדלים כנסייתיים ומגדלים לשימושים "אזרחיים" שנבנו כחלק מבית העירייה, אולם השוק, או שניצבו בגפם.
האנה ארטרטון
האנה ג'יין ארטרטון (באנגלית: Hannah Jane Arterton; נולדה ב-26 בינואר 1989) היא שחקנית אנגלייה ממוצא יהודי. היא מוכרת בעיקר מהופעתה בתפקיד אמה קאסל בסדרה "מוגנים" של נטפליקס.
ביוגרפיה
ארטרטון נולדה בגרייבסנד שבקנט באנגליה. אמה סאלי-אן מנהלת עסק בתחום הניקיון ואביה בארי ארטרטון עובד במתכות. אחותה היא השחקנית ג'מה ארטרטון. הוריה התגרשו בילדותה, וארטרטון גדלה עם אמה ואחותה הבכורה בדיור ציבורי. לדבריה נמשכה לתחום המשחק בגיל שבע אחרי שצפתה בחזרות למחזמר "הקוסם בארץ עוץ" בביצוע תיאטרון מיסקין בדרטפורד. סבתא רבתא מצד אמה הייתה כנרת יהודיה גרמנייה.
היא למדה בבית הספר לבנות בגרייבסנד. אחר כך למדה משחק ומוזיקה בנורת' קנט קולג' של תיאטרון מיסקין. אחד המרצים שלה בקולג' שכנע אותה לנסות להתקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). היא התקבלה וסיימה את הלימודים ב-RADA בשנת 2011. בשנת הלימודים האחרונה ליהק אותה סטיבן פוליאקוף למחזה פרי עטו "My City". עוד ב-RADA הקימה ארטרטון להקה ששרה גרסאות כיסוי בשם "The Hitmen and Her" והייתה הזמרת הסולנית בלהקה.
אחרי ששיחקה במחזה "My City" (ב-2011) יחד עם טרייסי אולמן וטום ריילי בתיאטרון אלמיידה, לוהקה ארטרטון לתפקיד קורינה בסדרת הטלוויזיה "אטלנטיס" של ה-BBC.
הופעת הבכורה של ארטרטון בקולנוע הייתה ב-2014 בתפקיד אשה במשולש אהבים בסרט המוזיקלי "Walking on Sunshine". הופעתה זכתה לתגובות חיוביות מהמבקרים. באותה שנה כיכבה בסרט "Hide and Seek", דרמה רומנטית על קומונה פוליאמורית שזכתה בפרס סרט הקולנוע הבריטי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אדינבורו.
ב-2016 הופיעה ארטרטון בסדרת הטלוויזיה "החמישייה" מאת הסופר האמריקאי הרלן קובן. בהמשך אותה שנה החלה ארטרטון לעבוד עם הבמאי פול הייט בסרט האימה הגותי "Heretiks". ב-2018 עבדה שוב עם הייט במותחן המדע בדיוני "Peripheral".
מסיב קרוהן
מסיב קרוהן (באנגלית: Crohn Massif) הוא מסיב גדול (בצורת כיפה), ברכס פורתוס, בהרי הנסיך צ'ארלס, באדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
אורכו של המסיבה 7 קילומטרים (כיוון מזרח -מערב); רוחבו של המסיב 4 קילומטרים.
גובהו של המסיב 1,694 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-2,456 בגובהו באנטארקטיקה.
המסיב מתנשא לגובה של 460 מטרים מעל המישור המקיף אותו.
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה על ידי משלחת החקר הדרומית של מטעם משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה, שחקרה את האזור בפיקודו של וו. ג'י. בושר (W.G. Bewsher) (בעונת המחקר) 1956–1957.
מקור השם
המסיב נקרא על שמו של פיטר וו. קרוהן (Peter W. Crohn), שהיה גאולוג בתחנת מוסון בשנת 1955 ובשנת 1956.
וידין (מחוז)
מחוז (אובלסט) וידין, בבולגרית Област Видин, הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה, שוכן בצפון מערב בולגריה, גובל בסרביה, ורומניה ועיר בירתו היא העיר וידין, השוכנת על גדות נהר הדנובה. שטח המחוז מהווה 2.75% משטחה של בולגריה כולה ובשל הסמיכות לנהר הדנובה המהווה זרז כלכלי, המסחר, התחבורה והתרבות התפתחו בשטח המחוז לאורך השנים. בשטח מחוז מצויות 11 רשויות מקומיות ו-58 אתרים ארכאולוגיים ובהם כנסיות ומסגדים מהמאות ה-14 עד ה-19. האזור מכונה השער של בולגריה לאירופה, שכן נהר הדנובה מקשר אותו עם כל המדינות הממוקמות לגדותיו.
היסטוריה
בפברואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבש האזור על ידי צבאות האימפריה הרוסית ולאחריה הפך חלק מנסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין. במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885), התחוללו בשטח המחוז קרבות עזים, כאשר הסרבים הצליחו לכבוש שטחים מסוימים ולצור על וידין עצמה, אך בסיום המלחמה סולקו מהשטח.
טופוגרפיה ומזג אוויר
באזור שורר אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית, הגורם לחורפים קרים מאוד ושחונים יחסית וקייצים חמים. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11.2oc, ונעה בין ערכי קיצון ממוצעים של 23oc ביולי ו 2oc בחודש ינואר. כמות המשקעים הממוצעת השנתית, נעה מ 550 מ"מ במישור הדנובה ועד 750 מ"מ באזורים הגבוהים יותר.
פני הקרקע במחוז משתנים ומכילים יערות, גבעות, שדות מעובדים וקרקע מישורית, בעיקר באזור מישור הדנובה. ההר הגבוה במחוז השייך לרכס הרי הבלקן, נקרא בֵּלוֹגְרָאדְצִ'יק ונטס ומתנשא לגובה של 1,125 מטרים. נהר הדנובה מהווה את מקור המים העיקרי באזור ובעקבות כך התפתחה חקלאות שלחין. כמו כן קיימים מאגרי מי תהום.
תחבורה וכלכלה
התוצר המקומי הגולמי במחוז מהווה כאחוז אחד מכלל התמ"ג בבולגריה. 23 אחוזים מתמ"ג המחוז מגיעים מחקלאות, 12.5 אחוזים מתעשייה ו 64.5 אחוזים ממיגזר השירותים. באזור קיים מפעל לייצור מוצרי ניילון ופלסטיק, מפעל לייצור צמיגים, מפעל לייצור גבס, מחלבה, מספר מתפרות מובילות המייצרות מותגי אופנה מובילים ויקב.
סקוטי (פירושונים)
{{פירושונים|* סקוֹטי (מתושביה המקוריים של סקוטלנד) - ראו: סקוטים
ראו גם
}}
ֹ
שבע האחיות
שבע המדינות האחיות בהודו הן המדינות הנמצאות בצפון מזרח הודו, מופרדות מהודו על ידי בנגלדש ובהוטן, ומקושרות במעבר יבשתי צר.
המדינות הן: ארונאצ'ל פרדש, אסאם (אוחום), נאגאלנד, מניפור, מגהלאיה, טריפורה ומיזוראם.
על פי הגדרת ממשלת הודו השם המלא הוא "שבע האחיות והאח" כשמנהלית מצורפת גם מדינת סיקים הבודהיסטית כמדינה שמינית על אף היותה מנותקת גאוגרפית מיתרת השבע, היות שאינה שייכת לבנגל המערבית השכנה ויש לה מאפיינים דומים לשבע האחיות.
גאוגרפיה
חבל ארץ ששטחו כ-260,000 קמ"ר. נמצא בצפון מזרח הודו, גובל בצפון עם סין (כולל טיבט), בצפון ובמערב עם בהוטן, במערב ובדרום עם בנגלדש, במזרח ובדרום עם מיאנמר.
הקשר היחיד עם שאר הודו הוא דרך "צוואר התרנגולת", גשר יבשתי צר שרוחבו עד 33 ק"מ המחבר את אסאם עם מערב בנגל.
השטח כולל את ההימאליה המזרחית, השתפלות הקמט המזרחי של ההימאליה, מישורי הסחף של הברהמפוטרה וגבעות מגהאליה. התבליט הררי בחלקו ומישורי במישורי ההצפה הענקיים של נהר הברהמפוטרה, בחלקו המערבי זהו אחד האזורים הגשומים ביותר בעולם.
צ'רפונג'י (המכונה סורה) ומוסינראם שבמגהאליה הן הערים הגשומות בתבל, ושתיים משלוש נקודות המדידה הגשומות בעולם אחרי הר ואיאלהאלה בקאואיי שבהוואי. בערים סמוכות אלו יורדים בממוצע כ-12,000 מ"מ משקעים בשנה.
זורמים בו הנהר ברהמפוטרה, מהגדולים והארוכים בנהרות תבל, נהר בארק ונהרות אחרים. עקב הגשמים המרובים ניתן למצוא באזור מפלים רבים הזורמים בעיקר בתקופת המונסון.
בברהמפוטרה נמצא האי מאג'ולי שהוא אי-הנהר המיושב הגדול בעולם, ומרכז תרבות הסאטרה. שטחו 886 קמ"ר.
אסאם (אחום) היא מולדת המשי בעולם, משם נדדה הטכנולוגיה של הפקתו לסין, ומשם ליתרת העולם. מדינות שבע-האחיות, פרט למדינת אחום, הן אזור הררי נחשל כלכלית יחסית למרבית מדינות הודו, אף על פי שהן כוללות שלוש מדינות נוצריות בהן הכנסייה מביאה את רמת הקריאה והכתיבה לרמה סבירה, ומדינת מיזורם, השנייה בהודו באחוז יודעי קרוא וכתוב. בדומה לרוב חלקי הודו, מתפרנסים מרבית התושבים מחקלאות, בעיקר גידול אורז, ירקות, תה ותה אסאם (60% מהתה המגודל בהודו כולה גדל באחום) וכן עיבוד חזרן (במבוק). המחצבים במדינה מעטים וכוללים נפט גולמי וגז טבעי, כמו גם את שדה הנפט הפעיל הוותיק בעולם, המפיק ברציפות נפט עוד מהמאה ה-19. אין בארצות צפון-מזרח תעשייה משמעותית, ופרט לזיקוק נפט, עיבוד תה ומחצבים אין תעשייה, אלא רק מלאכות נגרות, אריגה ומלאכת יד זעירה.
דמוגרפיה
התושבים המקוריים של שבע האחיות הם ברובם ממוצא בורמזי, סיני, טיבטי, מונגולי וקמבודי, מלמעלה מ-150 שבטים שונים, בעלי שפות שונות, נוהגים, מורשת לבוש ואמונות שונות, הנבדלים מרוב תושבי הודו גם במראם החיצוני, בשטח שבע האחיות מתגוררים רבים מאוכלוסיית האדיוואסי של הודו.
במהלך "נדידת העמים" שהתרחשה בטרם קבלת העצמאות והחלוקה להודו ההינדית והודו המוסלמית (פקיסטן), עודדו שלטונות הודו המוסלמים הגירת מוסלמים רבים מבנגל המזרחית (בנגלדש) אל שבע האחיות בתקווה לקבלת ריבונות על השטח בהחלטת החלוקה.
בשנות ה-70, בתקופת מלחמת העצמאות של בנגלדש, הגיעו אלפי פליטים מוסלמים, ותרמו גם הם לשינוי הדמוגרפי.
שבע האחיות, ובעיקר מדינת מיזוראם הם ביתם של בני מנשה, בני שבט קוקי-צ'ין (מיזו) שחלקו הזעום מזהה עצמו כצאצאי שבט מנשה - מעשרת השבטים האבודים.
היסטוריה
כאשר עזבו הבריטים את הודו, נקרעו שטחים מהודו לטובת מדינת פקיסטן, מחוזות האחריות הבריטיים שאינם נסיכויות עצמאיות, שלא היו מוסלמיים במובהק, הוקצו על ידי הבריטים להודו העצמאית.
מחוז אסאם ונסיכויות מאניפור וטריפורה סופחו להודו ללא משאל בקרב מאות השבטים החיים באזור. רבים מאנשי האזור מעולם לא היו בקשר עם הודו ועם הדת ההינדואית. עובדה זו יצרה רצון עז לעצמאות והצמיחה תנועות הפועלות למען היפרדות מהודו.
חבל אסאם רבתי שכלל את מגהאליה, מיזוראם ונאגאלנד היה בשליטה בריטית מאז הכיבוש במהלך מלחמת אנגלו-בורמה והסכם יאנדבאו ב-1826, ולעל אף שתושביו זכו לסממני שלטון עצמי, היו מהם שנלחמו לצד מהאטמה גנדי או סובהאז צ'נדרה בוסה למען עצמאות מהבריטים.
מניפור וטריפורה היו שתיהן תחת שליטה אפקטיבית בריטית כ-150 שנה, ועם עזיבתם הכריזו עליהן הבריטים כממלכות עצמאיות. ב-1949 מנהיגיהם כמו מנהיגי מאות נסיכויות וממלכות בשטח הודו בחרו להצטרף לפדרציה ההודית.
ב-1962 פלשה סין לחלקים מהאזור שהם חלק מטיבט. לאחר מאבק צבאי של כחודש, בו כבשה סין חלק מהאזור, הכריזה על ניצחונה ונסוגה לשטחה.
המאבק לעצמאות בנגלדש והתעמרות בחיי שבטים לא מוסלמיים שם, גרמו להגירה מרובה - חוקית ולא חוקית, לצפון מזרח הודו, ורבים מהם עדיין חסרי מעמד רשמי ולכן פליטים, דבר המשפיע רבות על צביון והתנהלות חלק ממדינות שבע האחיות.
בחלק מאזור צפון מזרח הודו קמו התקוממויות מקומיות ותנועות התנגדות שחלקן אידאולוגיות וחלקן אופורטוניסטיות. המאבק בחלקו נגד הודו ובחלקו מלחמות בין-שבטיות. להשלטת סדר פעל צבא הודו באזור, דבר שגרר פגיעה משמעותית באזרחים ובחייהם. כמו עשרות אזורים מוגבלים בהודו רבתי, עקב פעילות תנועות ההתנגדות והמאבקים הפנימיים נדרשה בעבר אשרת כניסה מיוחדת (פרמיט) לארבע מתוך שבע המדינות (ארונצ'ל פרדש, נאגאלנד, מניפור ומיזוראם). החל מ-1 בנובמבר 2011 לא נדרש פרמיט לשלוש מהן, אלא רק לארונצ'ל-פרדש.
לאזור זה יש חשיבות אסטרטגית גבוהה כנגד סין, בנגלדש ובורמה.
זבדובסקי (אי)
האי התגלה על ידי המשלחת הסובייטית של 1956, שקראה לו על שם איוון זבדובסקי, סגן המפקד באוניית הקרב "ווסטוק" של הצי הרוסי האימפריאלי במשלחת של פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, בשנים 1819–1821.
פארו
היסטוריה
אזור העיר פארו של היום יושב לראשונה בתקופת האבן הקדומה. עד סוף התקופה הפרהיסטורית היה כבר באתר יישוב קבע בשם אוסונובה, שהיה יישוב חשוב בתקופת הכיבוש הרומאי. החל מהמאה ה-3 היה ביישוב בישופות מקומית. עם כיבוש האזור על ידי המורים במאה ה-8 אוסונובה שמרה על מעמדה כעיירה החשובה ביותר בקצה הדרום-מערבי של חצי האי האיברי. במאה ה-9, תחת השם החדש "סנטה מריה", היא הפכה לבירת נסיכות מקומית ונבנו סביבה ביצורים. מאוחר יותר שמה של העיירה הוחלף ל"הארון", על שם מנהיג מוסלמי מקומי, ומכאן שמה הנוכחי, פארו.
במהלך המאה ה-13 המורים גורשו מהאזור על ידי אפונסו השלישי, מלך פורטוגל, ובפארו החל להתרכז כל המנהל של מחוז אלגארבה. בשנת 1596 רובר דברו, רוזן אסקס בזז את העיר ואת הספרייה המפורסמת של הבישוף של פארו. הספרים שבזז דברו הועברו לאנגליה וכיום הם מוחזקים באוניברסיטת אוקספורד.
יהודי פארו
בסוף המאה ה-15 ובמשך המאה ה-16 יהודים רבים ברחו מפורטוגל בשל האינקוויזיציה. במאה ה-18 המרקיז של פומבל, שהיה שר הממלכה בממשלתו של ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל, הזמין את היהודים לחזור למדינה על מנת לעזור לשקם את הכלכלה שקרסה לאחר רעידת האדמה בליסבון. כ-60 משפחות התיישבו בפארו והקימו שם קהילה חשובה עם שני בתי כנסת ובית קברות, שנשמר עד היום.
הרב אברהם ביג'אג'ו שימש במהלך המאה ה-19 כרב וכשוחט הקהילה היהודית. הקהילה נכחדה במהלך המאה ה-20 בשל הגירה של צעירים לערים הגדולות, אך ניתן למצוא כיום בעיר מוזיאון המספר על תולדות היהודים באזור.
אקלים ותיירות
אזור פארו הוא האזור החם ביותר בפורטוגל. בחורף הטמפרטורה לא יורדת מתחת ל-0 מעלות צלזיוס ובקיץ הטמפרטורה הגבוהה ביותר היא 35 מעלות צלזיוס. האקלים החם, החופים היפים והשמש הופכים את אזור פארו לאתר נופש פופולרי ביותר. בכל שנה מגיעים למקום כ-5 מיליון תיירים (בעיקר תיירות פנים אירופית).
ברגאן
ברגאן (ברומנית: Bărăgan) הוא מישור רחב ידיים בחבל מונטניה שברומניה.
השם "ברגאן" נגזר משפת הקומנים ששלטו במקום בימי הביניים. ברגאן הוא שדה הגידול העיקרי לדגני רומניה.
מישור ברגאן הוא ערבה חמה ויבשה בקיץ (טמפרטורת השיא שנמדדה היא 44.5 מעלות צלזיוס) וקרה מאוד בחורף. בחורף נושבת במישור זה רוח קרה הקרויה קריבץ. עקב האקלים הקיצוני המקום מאוכלס בדלילות, ושימש כיעד להגלייתם בשנת 1950 של אנשים חשודים כמתנגדי המשטר הקומוניסטי או הנחשבים איכרים מבוססים ( הקרויים "קיאבורים", בדומה למונח "קולאקים" בברית המועצות) עוד הוגלו לשם אוכלוסיות ממוצא גרמני וסרבי מאזור באנאט הקרוב לגבול עם יוגוסלביה.
אורי מילשטיין
אורי מילשטיין (נולד ב-29 בפברואר 1940) הוא היסטוריון ותאורטיקן צבאי ישראלי שפיתח את הפילוסופיה של השרידות. עוסק בעיקר בהיסטוריה של מלחמות ישראל.
מילשטיין, פרסם עשרות ספרים שבהם עסק בהיסטוריה של הצנחנים, במלחמת העצמאות, יצחק רבין ועוד.
בשנות ה-60 פרסם ספר שירה, ושירתו העכשווית מופיעה בפורום השירה שייסד, בו הוא מעורב בדיאלוג שירי.
בשנת 2007 זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו "עלילת דם בדיר-יאסין - הספר השחור".