cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מדינת קליפורניה נגד מארי
12 באוקטובר 2011, היום האחד עשר
ד"ר אלון שטיינברג, קרדיולוג מזה 13 שנה והוסמך לטיפול במחלות לב וכלי דם, CT לבבי וקרדיולוגיה גרעינית, העיד כי הוא אינו היה מומחה בהרדמה או פרמקולוגיה וכי גם מארי לא קיבל הסמכה לעסוק בכך. מקרה זה היה הפעם הראשונה ששטיינברג ראה חריגות קיצוניות מסטנדרט הטיפול. שטיינברג העיד כי משתמשים בפרופופול רק במקרים של צורך בהרגעה עמוקה כאשר המטופל יעבור הליך כואב משמעותית ויש סיכונים שהמטופל עלול להפסיק לנשום; זו הסיבה שהוא משמש עם ניטור מתמיד וציוד חירום בהישג יד. הוא העיד כי הוא משתמש בפרופופול רק בביצוע בדיקות קרדיו-הורסיות וכי נדרש להיות נוכח רופא מרדים. עבור מקרים של הרגעה קלה ומתונה, שטיינברג הצהיר שהוא ישתמש בבנזודיאזפינים ולעולם לא ירשום פרופופול עבור נדודי שינה. הוא קיבל את התיק של מארי והתבקש לבדוק את מעשיו ומחדליו בניגוד לסטנדרט הזהירות. הסקירה התבססה על דבריו של מארי עצמו מהראיון שלו במשטרה שנשמע בעבר על ידי בית המשפט. בשורה התחתונה ממצאיו של שטיינברג היו: "שש חריגות קיצוניות נפרדות ומובהקות מסטנדרט הטיפול". להלן החריגות:
וטרופריסטיזאורוס
בשנת 192, התגלו המאובנים שלו בתצורות טנדגורו במזרח טנזניה על ידי החוקר הגרמני ורנר יאננש. המאובנים כללו שרידים של 2 חוליות זנב אמצעיות ועוד חוליית זנב קדמית ובמקור הוא נחשב למין של צרטוזאורוס. עם זאת בהמשך מבנה החוליות התאים לזה של האקרוקנתוזאורוס האמריקאי, כך שהוא היה העתיק ביותר מבין הקרכרודונטוזאוריים.
מדינת קליפורניה נגד מארי
12 באוקטובר 2011, היום האחד עשר
1. פרופופול אינו מיועד מבחינה רפואית לאנשים הסובלים מבעיות שינה. "אף פעם לא שמעתי על שימוש בו עבור נדודי שינה, זה חומר הרגעה כירורגי חזק מאוד." אמר שטיינברג בעדות שלו. בנוסף לא היה הסכם כתוב בין ג'קסון למארי לגבי השימוש בתרופה.
2. הפרופופול ניתן בבית, ללא ציוד מתאים, ללא צוות רפואי, ללא גיבוי וללא השגחה פיזית על ידי הרופא המטפל. "כל אחד מאלה בנפרד תהיה סטייה קיצונית בפני עצמה", אמר שטיינברג בעדות שלו.
3. הכנה לא מספקת למצב חירום. על הרופא המטפל להכין את התרופות והצוות.
4. טיפול לא הולם, ג'קסון הפסיק לנשום ומארי לא פעל לפי הפרוטוקול של אירוע כזה. במהלך הפסקת נשימה, החולה מפסיק לנשום, מה שגורם לרמות החמצן בדם לרדת יותר ויותר, מה שגורם לעלייה בקצב הלב. חוסר חמצן מחליש את הלב, וללב יהיה חשמל אך לא יתכווץ (פעילות חשמלית ללא דופק). לבסוף, החשמל של הלב מפסיק לפעול (אסיסטולה). ומארי היה צריך לנסות להעיר את ג'קסון, להניח שקית אמבו על פיו, לנקות את דרכי הנשימה, להתקשר לאמבולנס ולתת פלומאזניל. במקום זאת, מארי החל בלחיצות חזה, שאינן עוזרות להפסקת נשימה. "הלב כבר עבד, הוא לא היה צריך לחיצות חזה", אמר שטיינברג. גם אז, ההחייאה הייתה באיכות ירודה, שכן היא הייתה צריכה להיות כרוכה בהחזקת שתי הידיים על משטח קשיח במקום יד אחת על המיטה.
5. הזמנת האמבולנס הייתה קריטית. מורי היה צריך להתקשר לאמבולנס באותו הרגע. במקום זאת הוא המתין עד 12:21 בצהריים, שזה היה בערך 20 דקות לאחר שג'קסון הפסיק לנשום. האמבולנס הגיע תוך ארבע דקות. "נדרשו לו סך הכל שתי דקות לקחת את ההחלטה הזו והרי היה לו איך להתקשר לאמבולנס".
6. אי שמירה על תיעוד רפואי תקין. אין הסכמה מדעת. אין תיעוד של הסימנים החיוניים של ג'קסון, המינונים שניתנו, התגובות לתרופה. מארי היה מבולבל או לא כנה לגבי הרישומים כשהם הגיעו לחדר המיון.
לאחר מכן שטיינברג נשאל האם סטיות האלו הם אלו שהובילו למותו של ג'קסון ושטיינברג השיב שכן. לאחר מכן שטיינברג נשאל אם ג'קסון היה נוטל בעצמו את התרופות זו עדיין הייתה עבירה והוא השיב שכן. שטיינברג טען כי כל התרופות אמורות להיות במקום שידו של המטופל אינה יכולה להיות משגת ולכן לא הייתה סיבה בכלל שג'קסון ייטול את התרופות על דעת עצמו.
במהלך החקירה הנגדית העיד שטיינברג שאם למטופל היה לחץ דם (שנגרם עקב דופק) ודופק של 122, הוא היה בר-הצלה. אם מטופל אינו נושם אך יש לו דופק, דרך הפעולה היא לנקות את דרכי הנשימה ולתת נשימות.
13 באוקטובר 2011: היום השנים עשר
לאחר מכן לדוכן העדים עלה סטיבן שייפר, פרופסור להרדמה באוניברסיטת קולומביה משנת 2007 ופרופסור נוסף להרדמה באוניברסיטת סטנפורד משנת 2000. הוא מומחה לפרמקוקינטיקה (קצב תחילת פעולת התרופה, משך הפעולה וביטול התרופה הפעילה, בסיכום) ופרמקוקינטיקה עם 20 שנות ניסיון בעבודה עם מינהל המזון והתרופות (FDA). תחומי העניין שלו כוללים מודל מתמטי של איך מינון של תרופה מתורגם לריכוזים בגוף ולהשפעותיה על המטופל. הוא פרסם 19 מאמרים על הפרמקוקינטיקה של פרופופול. פרמקוקינטיקה כוללת מחקר של דילול התרופה בזרם הדם של המטופל. שייפר הוא העורך הראשי הנוכחי של כתב העת להרדמה ומשכך כאבים ובוועדת העריכה של כתבי עת רבים אחרים.
הוא העיד על ההיסטוריה של הנחיות המינון של פרופופול.
19 ו-20 באוקטובר: היום השלושה עשר והיום הארבעה עשר
1. היעדר ציוד חירום דרכי אוויר בסיסי.
2. היעדר ציוד חירום דרכי אוויר מתקדם.
3. היעדר מנגנון יניקה.
4. היעדר משאבת עירוי IV.
5. אי שימוש בשרוול לחץ דם.
7. היעדר קפנוגרפיה.
8. חוסר שמירה על יחסי רופא-מטופל.
9. אי מעקב רציף אחר מצבו הנפשי של המטופל.
10. אי מעקב רציף אחר הנשימה של המטופל.
11. הכישלון בניטור רציף של לחץ דם ודופק.
12. לא הייתה יצירת קשר עם מוקד חירום.
13. אי התווית תהליך טיפול בתחילת ההליך.
14. אי שמירה על הסכמה בכתב.
15. חוסר בתיעוד.
16. הכישלון לחשוף הן לפרמדיקים והן ל-UCLA את השימוש בפרופופול ואת מה שמארי היה עד לו.
שאלה: כל אחד מ-17 הסעיפים האלו היה יכול לגרום למותו של מייקל? תשובה: כן.
לאחר מכן שייפר הראה סימולציה במחשב של מתן פרופופול ולוראזפאם וזרימתם בדם. במסגרת הסימולציה שייפר הציג מספר טענות נוספות שגם אם ג'קסון נתן לעצמו את התרופות לא זה מה שגרם למותו. בנוסף הוא גם הסביר על השימוש בעירוי IV ובפרופופול.
21 באוקטובר 2011, היום ה-15
שייפר נחקר לגבי קורות החיים שלו ולגבי מערכת היחסים שלו עם מומחה ההגנה ד"ר פול ווייט.
22 באוקטובר 2011, היום ה-16
החקירה של שייפר הסתיימה ובכך גם הסייתמה עבודת התביעה במשפט זה.
24 באוקטובר 2011, היום השישה עשר
העדה הראשונה שנקראה מטעם ההגנה הייתה דונה נוריס ממשטרת בוורלי הילס, היא המנהלת של מוקד החירום של בוורלי הילס. לאחר מכן ההגנה השמיעה שיחה שנעשתה למוקד החירום ב-25 ביוני בשעה 12 ועשרים בצהריים ונמשכה 46 שניות מטלפון סלולרי.
העד הבא שהוזמן היה אלכסנדר סופאל, מומחה מעקב משטרתי שעובד עם משטרת לוס אנג'לס כבר 11 שנים. לפי עדותו של סופאל הוא הלך לביתו של ג'קסון כדי לבדוק את ההקלטות ממצלמות האבטחה. לדבריו, הוא לא איתר היכן נמצאות המצלמות או כמה מהן. לאחר מכן, ההגנה השמיעה שני סרטוני מעקב הכוללים את הגעתם של ג'קסון ומארי לבית המגורים.
העד הבא להעיד היה בלש משטרת לוס אנג'לס דן מיירס. הוא עובד במחלקת הרצח והשוד של משטרת לוס אנג'לס מאז שנת 1994. הוא הצטרף לחקירת מותו של ג'קסון ביום שני שאחרי 25 ביוני 2009. הוא ראיין את אלברטו אלוורז ב-25 ביוני וב-31 באוגוסט. בהצהרה הראשונית שלו הוא לא הזכיר לשים בקבוקונים או בקבוקון או בקבוק בשקית IV.
העד הבא שעלה לדוכן היה בלד משטרת לוס אנג'לס אורלנדו מרטינז. גם בחטיבת רצח ושוד, מרטינז נמצא במשטרת לוס אנג'לס כבר עשר שנים. כששמע על מותו של ג'קסון, הוא הלך ל-UCLA ונכח בחצי מהריאיון של אלווארז. הוא הצהיר שאלווארז לא הזכיר לשים בקבוקונים עבור ד"ר מארי או לראות בקבוקון או בקבוק בתוך שקית IV. נשמע כי מר וולגרן קיים פגישה עם אלוורז ומיירס במשרדו באפריל 2011. מרטינז הביא (מעדויות המקרה) לפגישה שקית מלח, בקבוק פרופופול ואוקסימטר דופק. אלוורז לא זיהה את בקבוק הפרופופול שהוצג לו. אלוורז התבקש לצייר את שקית המלוחים שראה לאחר שתיאר משהו בתחתית השקית, זה נראה כמו יציאה או סוג של מכשיר.
העד הבא היה ד"ר אלן מצגר. רופא, פנימי כללי וראומטולוג מאז 1974, מבוסס בלוס אנג'לס מאז 1981. פגש את ג'קסון לראשונה לפני 15–20 שנה. הוא החל לטפל בג'קסון בשנות ה-90 עבור דברים שונים. הוא התקרב לג'קסון דרך לידת ילדיו והפך לחבר. הוא היה הרופא הראשי של ג'קסון בלוס אנג'לס. הוא קיבל טלפון מג'קסון ב-12 ביוני 2008; השיחה הייתה על בעיות שינה, בעיות עור ותזונה. הוא לא דיבר עם ג'קסון חמש שנים קודם לכן. נשמע שד"ר מצגר היה בקשר לעיתים רחוקות עם המטפלת של הילדים במהלך השנים 2008–2009 תוך מעקב אחר הילדים. ג'קסון קרא לד"ר מצגר להגיע באפריל 2009 כדי לבדוק את בעיותיו הבריאותיות. זה לא היה יוצא דופן עבורו לבקר בבית. שלושת הילדים, ג'קסון וכמה מאבטחים נכחו בביקור. השיחה הייתה על בעיות רפואיות ועל לוח הזמנים של החזרות של ג'קסון. ג'קסון רצה לעשות 50 הופעות אבל היה מודאג לגבי התזונה. הם גם דיברו על הידרציה לפני ואחרי הופעה. נשמע שלג'קסון היו בעיות שינה במשך 15–20 שנה, במיוחד לאחר הופעה. ד"ר מצגר טיפל בג'קסון לעיתים רחוקות בגלל בעיות השינה שלו במהלך השנים בסיבובי הופעות. באפריל 2009 הוא שאל את ד"ר מצגר לגבי תרופות IV לשינה, כשהזכיר 'מיץ', אבל הוא לא היה בטוח מה הוא מבקש. ג'קסון לא האמין שכל תרופה דרך הפה תהיה מועילה; הם לא עבדו. הוא ניסה דברים כמו אלפראזולאם, קלונאזפאם, טיילנול פי אם וכו'. שום דבר מזה לא עבד. נשמע שד"ר מצגר אמר לג'קסון שתרופות IV לשינה הן מסוכנות ואין לתת אותן מחוץ לבית חולים. נשמע שג'קסון ראה רופאים נוספים: ד"ר רוזן לטיפול בכאב וד"ר קליין על הוויטיליגו שלו. ד"ר מצגר הצהיר שהוא מעולם לא סיפק לג'קסון תרופה לווריד. נשמע שמצגר לא דיבר עם ג'קסון בין הפגישה באפריל 2009 ועד מותו. הפרקליטות שאלה את מצגר "האם כל סכום כסף ישכנע אותך לתת פרופופול?" "לא" ו"האם אי פעם נתת לג'קסון פרופופול?" "לא."
לאחר מכן לדוכן העדים עלתה שרילין לי. לי עוזרת לבדרנים וספורטאים עם בעיות תזונאיות. בנוסף היא גם משמשת כאחות מוסמכת ומוסמכת על פי חוק לתת מרמשמים לתרופות אך היא בוחרת שלא. פאחים מוחמד התקשר ללי וביקש ממנה לטפל בילדיו של ג'קסון שהצטננו. היא אמרה לו שהיא לא רופאת ילדים אבל היא הוזמנה בכל זאת. לי הלכה לביתו של ג'קסון בינואר 2009 לאחר שקבעה פגישה. ג'קסון שאל מה היא עשתה והוא ציין שהוא עייף והוא רוצה טיפול תזונתי. לי ביקשה מג'קסון לצום באותו לילה והיא חזרה למחרת לעשות הערכה: ג'קסון השלים בדיקה גופנית ודמו נלקח לבדיקה. לי רצתה לקבוע את הסיבה לעייפותו של ג'קסון. היא שמה לב שהוא שתה הרבה רד בול, מה שעלול לגרום לעייפות. לי טענה שהוא אמר שהוא מזיע הרבה במהלך החזרות והיא טענה שהוא יכול לרדת בין 5 ל-7 ליברה כתוצאה מזה (בין 2.2 ל-3.1 קילוגרם). לי אמר שהסימנים החיוניים של ג'קסון היו נורמליים וכי היא נתנה לו לשתות שייקים בריכוז גבוה ומינון תזונתי במינון נמוך. לי הצהירה שאחרי ה-IV הראשון (חומצת אמינו) בתחילת פברואר, הוא הרגיש הרבה יותר טוב ומלא אנרגיה. במרץ 2009, ג'קסון אמר שהוא לא יכול לישון ולי המליצה על מוצרי שינה טבעיים. הוא אמר שהם לא עובדים בשבילו. ג'קסון אמר, "כשאני צריך לישון אני צריך את זה מיד", כשהם נפגשו ביום ראשון של חג הפסחא. ג'קסון רצה שהיא תראה שהוא לא ישן טוב. ג'קסון גם רצה להראות לה שתוספי מזון טבעיים לא עובדים. נשמע שלי רצתה לערוך לימודי שינה, אבל ג'קסון אמר שאין לו זמן לזה. ג'קסון הזמין אותה להישאר ולראות איך הוא לא ישן. לי נתן לו את IV וסו של תה מיוחד אבל היא הבחינה שהוא התעורר ב-3 לפנות בוקר. הוא יכול היה לישון רק כ-5 שעות והוא חזר ואמר לה שהוא לא יכול לישון כל הלילה. לי קבע שהוורידים של ג'קסון היו קטנים מאוד. ג'קסון התחיל לדבר על קבלת תרופות לשינה בסביבות חג הפסחא.
25 באוקטובר 2011: היום השבעה עשר
השופט מחליט כי החוזה של ג'קסון עם חברת AEG Live לא יתקבל כראיה.
האחות שרילין לי עדיין הייתה על הדוכן. נשמע כי לי מאמינה בבריאות הוליסטית ויש לו תואר דוקטור בה. ההגנה פתחה בניקוי חלק מהתאריכים ברשומות שלה:
ליד הדוכן עמד אמיר דן רובין, מנהל בית חולים בסטנפורד, קליפורניה ומנהל תפעול ראשי במרכז הרפואי UCLA בחל מיוני 2009. הוא הסביר את הפריסה של המרכז הרפואי UCLA, הוא עבד באזור הניהול. רובין טען כי ביום בו ג'קסון הגיע לבית החולים הוא טען ששמע "שמטופל מעניין" הובא לחדר המיון. הוא המשיך לאבטח את האזור למטרות פרטיות ואבטחה. הוא נכח בבית החולים לדיון על פרסום הודעה לעיתונות עם מנכ"ל AEG Live (רנדי פיליפס) וג'רמיין ג'קסון, אחיו של מייקל. ההצהרה פורסמה על ידי ג'רמיין ג'קסון במרתף בית החולים; נאמר שמייקל ג'קסון מת. רובין אמר שמורי הציע שסיבת המוות, "לא ידועה", צריכה להיות בהודעה לעיתונות.
ליד הדוכן עמד ברנדון קית' פיליפס, נשיא ומנכ"ל AEG Live, חטיבת AEG, במשך תשע שנים וחצי. הוא עבד בתעשיית הבידור כבר שלושים שנה. AEG הם הבעלים והמפעילים של קריפטו. קום ארנה ו-O2 ארנה. פיליפס היה אחראי על עניינים כלכליים, הזמנת זמרים להופעות, וידא שהמשרדים האזוריים פועלים כראוי וכן התעסק גם בנושא הפסטיבלים. פיליפס ייצג את ג'קסון כסוכן/יועץ כבר ב-1993 אך הפעם הראשונה שראה את ג'קסון זה היה ב-2007.
פיליפס פגש את ג'קסון בספטמבר 2008 עם המנהל של ג'קסון על מנת לדון איתו על הופעות ב-O2 ארנה. הוא הציע לג'קסון לקיים סדרה של הופעות ב-O2. זו הייתה הפעם הראשונה שהוצעה הצעה כזו לאמן כלשהו ולטענתו של פיליפס זה היה יכול לקרות רק עם כוכב גדול כמו ג'קסון. ג'קסון אהב את הרעיון והקשיב לדבריו של פיליס בקשב רב. היו להם פגישות רבות לאחר מכן. אחת הסיבות שג'קסון רצה להשיב להצעה בחיוב הייתה שהוא רצתה להישאר במקום קבוע אחד ולא לעבור עם הילדים ממקום למקום. בינואר 2009 החוזה נחתם: הוא כלל 30 הופעות אם כי ג'קסון רצה לקבל יותר הופעות מאשר פרינס. ההגנה גם שאלה שאלות לגבי כספי החוזה גם התביעה התנגדה לשאלות והשופט קיבל את ההתנגדויות. לאחר מכן פיליפס סיפר כי מכירת הכרטיסים ל-10 הופעות הראשונות יצאה לדרך והביקוש היה "מעל לכל דמיון". "מעולם לא ראינו סוג כזה של ביקוש לכרטיסים" אמר פיליפס שטען שכל הכרטיסים של המכירה המוקדמת נרכשו לא רק ב-10 ההופעות האלו אלא גם ב-21 הופעות נוספות בסבב. לאור הביקוש פיליפס ביקש אישור מג'קסון לפתוח הופעת נוספות והוא קיבל אישור לבקשה אם כי ג'קסון אמר שהוא לא מסכים לעושת יותר מ-50 הופעות כי אז זה אומר שהוא לא יוכל לשהות בלונדון בתור תייר והוא יצטרך אזרחות קבועה. בזמן שבו שהה בלונדון הוא ביקש שיהיה לו בית משלו על מנת שהוא והילדים לא יתקעו במלון במהלך הזמן הזה. הוא גם רצה שצוות של שיאי גינס יגיע למופע ה-50. בזמן הזה ג'קסון ביקש שמארי יהיה הרופא הקבוע שלו. פיליפס נפגש עם ג'קסון ומארי עצמו ביוני 2009 כדי לדון בבריאותו של ג'קסון. מארי הבטיח לפיליפס שג'קסון במצב בריאותי מצוין ושמורי ידאג לדיאטה של ג'קסון. נשמע שקני אורטגה אמר לפיליפס שהוא מודאג מההתמקדות של ג'קסון בהופעות בהפקה בסדר גודל כזה. פיליפס התחיל להראות לחץ והלחיץ את אורטגה לקראת אמצע יוני בגלל זה. הייתה בעיה של הגעת ג'קסון לחזרות להופעות. אורטגה אמר שהוא צריך להיות שם כי הוא היה נקודת המשען; הכל הקיף אותו בהפקה. אורטגה קבע פגישה ל-20 ביוני שתהיה על האיחור וההתמקדות של ג'קסון בחזרות. נשמע כי בהתבסס על המייל של אורטגה, היה ברור שהוא מרגיש שמדובר בפגישת חירום. הפגישה הייתה עם מארי, ג'קסון, אורטגה ופיליפס. אורטגה לא הבין מדוע ג'קסון לא היה מאורס כפי שחשב שיהיה. מייקל לא הגיב מיד. מארי דיבר בשם מייקל על המצב, "הבטיח לנו שמייקל ייכנס לזה". פיליפס השתתף בחזרות ב-23–24 ביוני כדי לוודא שהכל חוזר למסלול. ב-25 ביוני, פיליפס הלך לבית החולים ונשאר שם כל הזמן שג'קסון היה שם. "הייתי שם כל היום עד הערב". מארי היה ב"מצוקה קשה".
עד ההגנה הבא היה הטוקסיקולוג מייקל הנסון, קצין תפעול טכנולוגי ב-Pacific Toxicology. הנסון מכיר את פלנגן מאז 2009. החברה שלו עבדה עם פלנגן די הרבה זמן. הנסון בדק דגימות שתן שנמסרו ממשרד חוקרי המוות במחוז LA. הוא גם סיפק בדיקות הגנה לתוכן הקיבה. נשמע שד"ר שיפר שלח אימייל להנסון לגבי הליך הפעולה הסטנדרטי שלו (SOP) עבור תוצאות להימצאות לוראזפאם, אך הוא לא שלח בחזרה למייל לשופר ופנה לפלנגן במקום זאת. במהלך החקירה הנגדית, שאל וולגרן את הנסון מדוע לתביעה ולהגנה יש 2 עותקים שונים של התוצאות. הנסון אמר שהוא לא יודע.
26 באוקטובר 2011, היום השמונה עשר
העד הראשון של היום היה גרי קאוזי, המתגורר בסידר סיטי, יוטה. קאוזי הכיר את מאריי במשך 11 שנים. הם הכירו כשהוא גר בלאס וגאס, כשקאוזי עבר התקף לב. "מארי הכריח אותי לחתום על ניירת, סוג של שחרור, ואז לקחו אותי לחדר הניתוח לבדיקת אנגיוגרפיה". "במהלך ההליך שלי לא רציתי להרדים. ראיתי הכל על המסך. הוא תמיד הסביר לי כל מה שהוא עושה". הוא נמצא בקשר רציף עם מארי מאז שהיה בבית החולים. הם נשארו חברים. נשמע שהם נשארו חברים בגלל האהבה שיש לד"ר מארי למטופליו. קאוזי הצהיר שמארי הוא "החבר הטוב ביותר שלו". קאוזי אמר שמארי לא היה חמדן ושהוא מעולם לא יהיה. הוא יטפל בחולים בלי קשר אם יש להם ביטוח או לא. מארי פרץ בבכי כשקאוזי אמר שמארי יבלה איתו את כל הזמן הדרוש, הוא יתקשר לאשתו כדי להסביר את הבעיות. נשמע שקאוזי העניק שני ראיונות בטלוויזיה בנוגע למארי כאשר אחד הראינות היה בחינם כדי לעזור למארי. במהלך החקירה הנגדית, קאוזי אמר שד"ר מארי ידוע ב"חמלה שלו, ברגשותיו - אתה יכול לשאול כל אחד מהמטופלים שלו; הוא הרופא הטוב בעולם". "אני לא חושב שהוא עשה את מה שהוא מואשם בו. ממה שאני יודע, מה שאני מרגיש כרגע הוא לא עשה את זה". וולגרן שאל את קאוזי אם הוא יבוא להעיד בשם בני הזוג מארי, גם אם הוא ידע שמארי התרשל בבוטות. הוא אמר כן. קאוזי ירד מהדוכן וכשיצא החוצה, הוא נישק את ד"ר מארי על מצחו ולחץ את ידו.
לאחר מכן עלה לדוכן אנדרו גסט, גם הוא מטופל קודם של מארי מלאס וגאס. גסט תיאר כיצד פגש לראשונה את מארי במהלך ההליכים שעבר על ליבו. גסט אמר "האיש הזה שיושב שם הוא הרופא הטוב ביותר שראיתי אי פעם" "אני חי היום בגלל האיש הזה." נשמע שגסט ערך ראיון, ללא תשלום, עם CNN כי הוא האמין שמארי זקוק לתמיכה ואינו מקבל "יחס הוגן". וולגרן שאל: "שום דבר לא ישנה את דעתך על האיש הזה, נכון?" גסט ענה: "נכון."
לאחר מכן עלתה לדוכן הייתה לונט סמפסון. עוד מטופלת של מארי. כעת היא גרה בסן דייגו, אך התגוררה בלאס וגאס זמן רב. לסמפסון היו 2 התקפי לב בזמן שהותה בלאס וגאס, ד"ר מארי טיפל בה. "מעולם לא היה לי רופא שהיה יותר אכפתי ויסודי." כשנשאלה אם היא חושבת שמארי חמדן או מונע מכסף היא אמרה: "אני יודעת שד"ר מארי אינו חמדן או רעב לכסף. הוא דואג לאנשים פרו-בונו, אנשים בלי כסף". סמפסון אמר שמארי מעולם לא הזכיר שהוא הולך לעבוד עם ג'קסון. "הוא אמר לי שהוא הולך לקחת שבתון לשנה".
הבא שנקרא לודכן היה דניס היקס. היו לו בעיות לב וקיבל טיפולים מיוחדים, הטיפול האחרון בסביבות 2004–2005. הילדים של מארי היו השכנים שלו. נשמע שהיקס הוא בן 66, והוא הלך לרופאים שונים ומעולם לא היה לו אחד שנתן לו את הטיפול שהוא עשה. "היה לי ביטוח שבקושי משלם על משהו; הוא אמר שהוא יעזור. כשאחי ראה שקיבלתי את הטיפול, אחי אמר שהוא רוצה גם. היו לו בעיות לב אבל לא היה לו כסף לזה. ד"ר מארי אמר לאחי לא לדאוג מהתשלום, שהוא יטפל בו בחינם. והוא עשה זאת". וולגרן שאל את היקס: "מתי נודע לך שד"ר מארי יוצא לסיבוב הופעות עם ג'קסון?" היקס ענה, "אפילו לא ידעתי את זה עד שראיתי את זה בטלוויזיה."
27 באוקטובר 2011, היום התשעה עשר
הראשון להעיד באותו היום היה ד"ר רוברט ולדמן רופא מומחה ברפואה פנימית, נפרולוגיה ורפואת התמכרויות, עוסק ברפואת התמכרות ובטיפול בחולים הסובלים ממחלות התמכרות כבר 23 שנים אך אינו מוסמך לכך. הוא תיאר בפני בית המשפט את מה שקורה לחולה במהלך התמכרות וגמילה, כולל הסימנים המעידים על כך והתסמינים והתרופות שיכולות להיות מעורבות בכך. ד"ר ולדמן קבע כי תופעות הלוואי של גמילה מתרופות הן הזעה, הגברת קצב הלב, בחילות, התכווצויות, נדודי שינה, וחרדה עצומה. נשמע שהפחד הגדול ביותר של המכור הוא שלא תכבד את אי הנוחות שהם יעברו במהלך הטיפול ותהליך הגמילה. עוד נשמע שניקוי רעלים מהיר אינו טיפול. הוא משתמש ברמות גבוהות של הרגעה תוך ורידי וזהו תהליך המשמש בהרדמה כללית כדי לעזור לסבול את אי הנוחות. נשמע שדעתו של ד"ר ולדמן היא שיש ראיות המצביעות על כך שג'קסון היה תלוי (לא מכור) בדמרול (פטידין) עקב המינונים הגבוהים התכופים שקיבל במאי 2009, המצוינים ברשומות הרפואיות של ד"ר קליין של עומאר ארנולד (שם בדוי של ג'קסון). נשמע כי מתיקיו הרפואיים של ד"ר קליין עולה כי באפריל 2009 קיבל ג'קסון 775 מ"ג דמרול להליכי בוטוקס. במהלך שלושת הימים של תחילת מאי 2009, ג'קסון קיבל עוד 900 מ"ג של דמרול עבור הליכי בוטוקס ודברים נוספים. ד"ר ולדמן אמר כי הזרקה במשך 6 ימים עם מינונים גבוהים מאוד של דמרול תיצור תלות באופיואידים אצל כל אחד מאיתנו.
ליד הדוכן עמד ד"ר פול ווייט, מומחה בהרדמה תוך ורידית, הוא התחיל לעבוד עם פרופופול ב-1983 עוד לפניי שה-FDA אישר אותו לשימוש בהרדמה כללית ב-1989. הוא פרסם 435 מאמרים במהלך הקריירה שלו. בנוסף גם הוא כתב כחמישה עשר ספרים, שניים מהם היו ספרי לימוד מרכזיים. ד"ר ווייט כתב חמישה ספרים על פרופופול אשר נפרשו על פניי 21 פרקים בספרי לימוד שונים. לאחר שמחקר ראשוני הראה שפרופופול איפשר לחולים להתעורר מוקדם יותר, הוא חזר לחברה בה ביצע את מחקריו וביקש לערוך מחקר המשך. ד"ר ווייט אמר, "יש אנשים שקוראים לי האבא של טיפול הרדמה במעקב (MAC) (מודעות להרדמה)". "בינואר השנה, מר פלנגן יצר איתי קשר והזכיר את השם קונרד מארי. לא הייתי בטוח אם אני רוצה להיות מעורב במשפט מתוקשר הכולל מותו של ידוען. הייתי מבולבל איך מומחים קבעו שמארי החדיר פרופופול. זה לא היה ברור לי". ד"ר ווייט פגש את שייפר ב-1981, זמן קצר לאחר הגעתו לסטנפורד. הוא פנה אליו בנוגע למחקר. נשמע שד"ר ווייט ביצע מחקר עם בעלי חיים ומצא שלפרופופול שמגיע ישירות לקיבה אין השפעה קלינית אם כי שייפר פרסם מאמר שונה על מחקר שינה שעשה בסין אשר סותר את טענותיו. ד"ר ווייט אמר כי "התפיסה שלי על המאמר הייתה שונה מזו של ד"ר שייפר. המחקר הראה שפרופופול בטוח ויעיל לנדודי שינה אבל זה בהחלט לא מחקר מובהק".
28 באוקטובר 2011: היום העשרים
ווייט חזר שוב לדוכן העדים ושוב חזר על העובדה כי נראה שמארי לא סיכן את ג'קסון. ווייט אמר כי "המינון של פרופופול שאנחנו מדברים עליו כאן הוא 25 מ"ג. זהו מינון שמייצר מעט חרדה, מעט ישנוניות". נשמע משהו שרופאים מרדימים בעלי הכשרה להרגעה משתמשים בו. עבור רופאים שאינם מרדימים, רוב בתי החולים דורשים אישור לשימוש בסדציה. לאחר מכן התבקש ווייט לקרוא מסמך שניתן לו. זה היה האישור של מארי מבית החולים סנרייז מדיקל שאישר לו לתת סדציה מתונה. זה מכשיר את הרופא לתת תרופות כדי להשיג הרגעה מתונה; אך עליו לפקח בקפידה על מטופלים. ההסמכה גם אומרת שהרופא מורשה לחלץ חולים מהרגעה עמוקה, לנהל את דרכי הנשימה שנפגעו ולספק אוורור נאות. פלנגן עבר תרחישים שונים עם ד"ר ווייט על מה יכול היה לגרום למותו של ג'קסון. לאחר מכן, ד"ר ווייט הדגים כיצד מערבבים פרופופול ולידוקאין בתוך מזרק וכיצד נותנים אותו באמצעות טפטוף מלוחים וצינור Y. ווייט הזריק 5 מ"ג של תערובת פרופופול/מי מלח לתוך כוס כדי להראות שפרופופול לא עולה בקו ה-IV ופרופופול נדבק לצינור הפלסטיק. הוא אמר שזו בהחלט דרך בטוחה מאוד להזריק פרופופול, והיא הייתה רק 25 מ"ג. פלנגן שאל אם הוא יכול לדמיין מישהו משתמש בשקית IV כדי לתלות את בקבוק הפרופופול כשיש ידית על הבקבוק, "לא." השיב ווייט והוסיף: "למה שמישהו יעבור את הטרחה של לחתוך שקית מלח כדי להכניס את הבקבוק פנימה כאשר לבקבוק יש ידית?" פלנגן שאל: "אז איך אתה מערבב תמיסת פרופופול עם מי מלח כדי להפוך אותה ל-1-1 מ"ג/מ"ל? אתה מושך את הלשונית מהבקבוק, מדביק את החלק העליון, ואז מזריק את כל בקבוק הפרופופול לתוך שקית המלחים, מנער את השקית כדי שיהיה 1-1 מיקרוגרם/מ"ל."
פרופרופול עובר חילוף חומרים, אך חלקם מופרש בשתן ללא שינוי. היה חצי ליטר שתן בשלפוחית השתן של ג'קסון בזמן הנתיחה. הוא הכיל מעט מאוד פרופופול ללא שינוי. ווייט הגיב, "אני לא יכול להבין את תאוריית העירוי של 3 השעות שבה היו עדויות להתקנת עירוי וסילוק התרופה בשתן". פלנגן שאל אז, "האם אתה חושב שזו הייתה הזרקת פרופופול עד כמעט 11:30 בבוקר/12, נכון?" "אני חושב כך." פלנגן שאל אז: "שייפר אמר שהתרחיש שלו תואם את כל העובדות במקרה הזה. האם זה מתיישב עם ההצהרה של ד"ר מארי?" "לא." "האם התיאוריה של ד"ר שייפר מתיישבת עם ראיות פיזיות בזירה או במרכז השתן?" "לא." אמר ד"ר ווייט. "התיאור שלי תואם את העדויות בזירה וריכוז השתן בנתיחה". הוא הזריק לעצמו 25 מ"ג של פרופופול בזמן שמארי היה בחוץ. השילוב של לוראזפאם, תרופה הרגעה נוספת, מידזולם ופרופופול היה קטלני.
31 באוקטובר 2011, היום ה-21
לא נשמע מווייט שמתן פרופופול ללא ניטור קפדני ליד המיטה עלול להיות מסוכן. "האם אתה מסכים שהיו מקרים שבהם ד"ר מארי חרג מסטנדרט הטיפול ב-25 ביוני 2009?" "כן". וולגרן שאל, "האם אי פעם נתת פרופופול בחדר השינה של מישהו?" "לא". "שמעת מישהו אחר עושה את זה?" "לא." ד"ר ווייט מסכים שד"ר מארי חרג מ"סטנדרט הטיפול" של ג'קסון, אך אינו יודע באיזו מידה. "האם אתה חולק על דעתו של ד"ר שייפר כי אי שמירת מסמכים רפואיים מהווה סטייה 'בוטה ובלתי מתקבלת על הדעת'?" ווייט לא יודע מה משמעותן של הממילים בוטות ובלתי מתקבלות על הדעת במקרה הזה. "האם היית נותן פרופופול לחולה ללא ציוד מתאים לפתיחת דרכי הנשימה?" "בוודאי היו לי אמצעים לאוורור. אמצעי אוורור יכולים להיות מנשם ידני ומסכה, לאו דווקא ציוד נשימה אחר". נשמע כי ד"ר ווייט קיבל עד כה 11,000 דולר עבור עדותו בתיק זה. בדרך כלל הוא גובה 3,500 דולר ליום וכל הוצאה כמו כרטיסי טיסה. הוא לא חושב שלהגנה יש כל כך הרבה אז לא יחייב אותם כל כך. ד"ר סאפר העיד במשך ימים רבים, וביצע סימולציות רבות הן לפרקליטות והן להגנה בחינם. "האם הוצע לד"ר מארי כסף כדי לספק את הפרופופול של ג'קסון?" "להבנתי הציעו לד"ר מארי כסף להיות הרופא האישי של ג'קסון." וולגרן שאל: "אם הזרקתם 25 מ"ג פרופופול, האם זה בסדר לצאת מהחדר?" "25 מ"ג נספגים בגף בתוך 15–30 דקות גג, לאחר מכן אני לא רואה שום בעיה בלעזוב את מיטת החולה". "אם המטופל היה אוהב 'לדחוף' את הפרופופול בעצמו, היית יוצא מהחדר?" "לא." לאחר שנשאל על מעשיו של מארי לאחר שמצא את ג'קסון, אמר ד"ר ווייט: "הייתי עושה דברים אחרת. הייתי קורא לעזרה, מתקשר לאמבולנס ויוזם החייאה". כשנשאל על העיכוב של מארי להתקשר לאמבולנס הוא ציין: "הייתי מתקשר מוקדם יותר, אבל לא מאמין שזה היה משנה משהו במקרה הזה". "3-5 דקות לאחר שמצאתי אותו הייתי מתקשר." זה נשמע, "לשכוח להזכיר את פרופופול היה פרט שהתעלמו ממנו. האם זה יכול להיות גם שקר?" "כן." לאחר שד"ר ווייט הזכיר שהוא מאמין שלג'קסון יש מחסן פרופופול משלו, וולגרן ביקש מהשופט להתעקש מהעד להגיב לשאלה בלבד. השופט ביקש מהמושבעים לצאת מהאולם. וולגרן שאל "האם אתה דוחה את העובדה שג'קסון שתה פרופופול וזה גרם למותו?" "כן." אך לאחר מכן המשיך ואמר: "אני לא דוחה לחלוטין את תאוריית הניהול העצמי, אך הראיות מצביעות על כך שג'קסון לא שתה פרופופול". פלנגן שאל אז את ד"ר ווייט: "אם החולה מת בצהריים, האם זה משנה אם העזרה תגיע 5 דקות מאוחר יותר?" "לא סביר." ד"ר ווייט המשיך והוסיף, "לפרופופול אין טיפול היפוך. הטיפול היחיד במנת יתר של פרופופול הוא זמן".
במהלך עדותו נקנס ד"ר ווייט בגין ביזיון בית המשפט לאחר שלא ציית להוראה של השופט שלא להתייחס לדיונים אישיים עם מארי בעדותו, במקום להתייחס רק להצהרות מדו"ח המשטרה הרשמי של מארי. ניתן היה לקנס את ד"ר ווייט בסכום של עד 1,000 דולר, אך השופט קבע את הקנס ל-250 דולר. ד"ר ווייט אמר לשופט, "עשיתי כמיטב יכולתי כפי שהוזמנתי על ידך לענות על השאלה בצורה אמיתית ומלאה ככל שיכולתי". הוא גם אמר, "אני מתנצל מאוד אם לא כיבדתי אותך. למדתי הרבה מהניסיון הזה". אישום שני בגין ביזיון בית המשפט נגד ד"ר ווייט בוטל, לאחר שבדיווח מקוון נטען כי הוא מלמל "זבל" כאשר עמיתו, ד"ר שייפר, ניגש להעיד.
לאחר דחיית בית המשפט, השופט אמר לעורכי הדין שהוא ייתן להם יום חופש אחד כדי שיוכלו להכין את טיעוני הסיום שלהם. השופט שאל את מארי אם הוא מתכוון להעיד. מארי השיב: "אני צריך עוד זמן לדבר עם עורכי הדין שלי. לא קיבלתי את ההחלטה הסופית שלי". השופט אמר למארי שיהיה לו עד מחר בבוקר להחליט. מארי אמר: "הכל יהיה תלוי איך התיק יתקדם". וולגרן אמר שהוא יקרא לד"ר שייפר לזמן קצר כעד מפריך. השופט אמר כי הוא מצפה שכל איסוף הראיות בתיק יסתיים למחרת. המשפט היה אמור להתחדש בשעה 9:30 בבוקר עם סיום ההפניה מחדש של ד"ר ווייט.
1 בנובמבר 2011, היום ה-22
פלנגן וד"ר וייט מדברים על רמת הלורזפאם בגופו של ג'קסון. נשמע שקיימות אפשרויות רבות כיצד הגיעו רמות כאלו של לורזפאם בדם ובשתן למקום בו היו בנתיחה. פלנגן לד"ר ווייט: "אנחנו לא יודעים כמה כדורי לורזפאם ג'קסון לקח, נכון?" "אף אחד לא יכול להיות בטוח." ד"ר ווייט אמר כי התרחיש של ד"ר שיפר של עירוי של שלוש שעות אינו נכון מכיוון שרמות הפרופופול בשתן היו נמוכות מדי. ד"ר ווייט קבע כי 25 מ"ג על שהוזרקו במשך 3–5 דקות של פרופופול יגרמו רק לישנוניות קלה, אם בכלל.
גזר דין
ב-7 בנובמבר 2011, היום ה-24 למשפט, נמצא מארי אשם בהריגה שלא מרצון. השופט קבע את מתן גזר הדין ל-29 בנובמבר, והורה על מעצרו של מארי ללא ערבות. ב-29 בנובמבר, היה נדון מארי לעונש המרבי של ארבע שנות מאסר. לפי פקידי השריף של מחוז לוס אנג'לס, מארי ריצה פחות משנתיים בכלא מחוז לוס אנג'לס עקב הצפיפות בכלא הקליפורני.
מסורן ירוק
מסורן ירוק (שם מדעי: Pristis zijsron), הוא בטאי ממשפחת המסורניים. הוא חי במערב האוקיינוס השקט, האוקיינוס ההודי ובים האדום. מסורן ירוק בוגר מגיע לאורך של. המסורן הירוק משתמש במסור שלו למטרות אכילה. המסור בנוי מאלפי חיישנים שמאפשרים להם לקלוט תנועות סביבם באמצעות שדה חשמלי (בדומה לבטאים אחרים כגון החשמלן הפרסי) ולבנות תמונה תלת־ממדית של הסביבה מעליהם.זה מאפשר להם לראות ולקלוט קלטים מסביבתם כל עוד הם נמצאים קרוב לקרקעית האוקיינוס. הם משתמשים במסור גם לחפירה והעפת חול במטרה לצוד סרטנים וחסרי חוליות קטנים שחיים בקרקעית החולית. הם גם משתמשים במסור על מנת לשפד דגים קטנים ובכך היא משמשת אותם גם לציד. א וכלוסייתם גדלה בקצב איטי, והם נתפסים לעיתים ברשתות דיג ונפגעים מזיהום, מה שגורם לירידה דרסטית באוכלוסייתם, ועל כן המסורן קצר השן הוא בסכנת הכחדה חמורה. המסורן הירוק חי בישראל במפרץ אילת. הנקבה משריצה צאצאים חיים, והשרצים מגיעים לאורך של 60–100 סנטימטר.
חופש הביטוי בישראל
במשפט הישראלי חופש הביטוי בישראל היא זכות יסוד. בדומה לזכויות אחרות (דוגמת הזכות לשוויון חופש הדת וחופש ההתארגנות) חופש הביטוי אינו מוזכר בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו או בכל חוק יסוד אחר (ולמעשה בשל כך ניתן לבטלו בהליך דמוקרטי). עם זאת, בפועל, הזכות לחופש הביטוי הוכרה כנגזרת של הזכות לכבוד במספר רב מאוד של פסקי דין החל משנת 1994 ועד היום.
חופש הביטוי מול ביטחון המדינה
פסק הדין הראשון שבו נבחנו בישראל גבולותיו של חופש הביטוי, כשהוא מתנגש עם ביטחון המדינה ושלום הציבור, ידוע בשם בג"ץ קול העם:
בשנת 1953 פרסם עיתון "הארץ" ידיעה לפיה מדינת ישראל עומדת להעמיד 200 אלף חיילים לרשותה של ארצות הברית להילחם במלחמת קוריאה. הידיעה הייתה משוללת יסוד, והממשלה הכחישה אותה, ואולם בינתיים שימשה הידיעה בסיס למאמר ביקורת חריף בעיתון "קול העם", שהיה ביטאונה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. במאמר נכתב, בין היתר, שהממשלה מחרחרת מלחמה "ומספסרת בדם הנוער הישראלי". שר הפנים החליט לסגור את העיתון ל-15 ימים, וזאת מתוך שימוש בסמכותו לפי פקודת העיתונות המנדטורית "להפסיק את פעולתו של עיתון אם התפרסם בו דבר העלול לסכן את שלום הציבור". העיתון עתר לבג"ץ בטענה שנפגע חופש הביטוי. השופט שמעון אגרנט קיבל את העתירה בהתבססו על מגילת העצמאות, ובפסק-דין ארוך ומנומק (בג"ץ 73/53) ביסס את חופש הביטוי כזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל, וקבע בזאת לממשיכי דרכו את הדרך שבה ניתן להגן על זכויות האזרח וחופש הביטוי, כאשר הם מתנגשים עם אינטרסים אחרים, נוגדים. בפסק הדין נקבע "מבחן הוודאות הקרובה", לפיו חופש הביטוי ייסוג רק כאשר תתקיים ודאות קרובה לפגיעה ממשית ורצינית בביטחון המדינה.
פס"ד מאוחר יותר בו נקבעו אמות המידה למבחן הוודאות הקרובה הוא בג"ץ שניצר . השופט ברק בפס"ד מנומק קבע כי הפגיעה בחופש הביטוי היא אמצעי אחרון בהחלט וכי היא תתאפשר רק אם היא חיונית לשמירה על ביטחון המדינה. שמירה על ביטחון המדינה בא לידי ביטוי באמצעות קיומן של נסיבות קיצוניות שמהן עולה סכנה מוחשית וקרובה לוודאי לסכנה לשלום הציבור. גם בפס"ד זה נקבע כי הפגיעה בחופש הביטוי איננה לגיטימית וכי חופש הביטוי הוא גם חופש הביקורת אשר יש לקיים במשטר דמוקרטי תקין.
דוגמה נוספת לעליונות חופש הביטוי ניתן למצוא בחשיפת 'פרשת קו 300' והקמת ועדת חקירה בנושא. בפס"ד מ"י נ' קליין דן ביהמ"ש העליון בפרסום ידיעה עיתונאית הנוגעת לשירותי הביטחון ללא אישור הצנזורה. בפס"ד נטען כי איסור פרסום הידיעה אודות הקמת ועדת חקיקה בעניין 'פרשת קו 300' מהווה פגיעה חמורה בזכות הציבור לדעת.
חופש המידע כנגזרת של חופש הביטוי ואיזונו מול ביטחון המדינה
על אף האמור לעיל, ניתן למצוא ביטוי חקיקתי לאיזון בין חופש הביטוי לביטחון המדינה בסעיף 9(א)(1) לחוק חופש המידע אשר קובע כי רשות ציבורית לא נדרשת למסור מידע שיש בגילויו משום חשש לפגיעה בביטחון המדינה, ביחסי החוץ שלה, בביטחון הציבור או בשלומו של אדם. ניכר כי חרף חשיבותו של החוק אשר מטרתו לקדם שקיפות שלטונית ולהטמיע תפיסת יסוד של שיתוף במידע ציבורי, מוטלות עליו הגבלות בפרסום מידע ציבורי במטרה למנוע פגיעה בזכויות אחרות, ביניהן הזכות לביטחון. השיקול לסירוב מסירת מידע מפאת רגישות ביטחונית מסור בידי הרשות הציבורית ממנה נתבקש המידע והוא כפוף לשיקולי סבירות ומידתיות משפטיים.
בראשית ימיה של המדינה נרקם שיתוף פעולה בין נציגי העיתונים העבריים וראשי המדינה, לימים ועדת העורכים, אשר נועד להתמודד עם קשיים אלו ולהסדיר את האיזון העדין בין זכות הציבור לדעת ובין הצורך בשמירה על ביטחון המדינה. שיתוף פעולה זה ידע מתחים רבים, אך החל להתערער בעיקר לאחר מלחמת יום הכיפורים והביקורת הציבורית הנרחבת שהופנתה כלפי הממשלה. נקודת מפנה נוספת הגיעה בזמן מלחמת לבנון השנייה ובייחוד לאחר פרשת הטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה שכוסה בהרחבה על ידי העיתונות.
חופש הביטוי והגנה על רגשות הציבור
בפסק דין משנת 1987, בעתירה שהוגשה באמצעות האגודה לזכויות האזרח, קבע בג"ץ שיש להתיר את הצגתו של המחזה "אפרים חוזר לצבא" בשם חופש הביטוי, חרף טענתה של המועצה לביקורת סרטים ומחזות לפיה "ההצגה מעלה את דמותו של הממשל הצבאי בצורה מסולפת, מעוותת, מרושעת וזדונית אף תוך העלאת השוואה עם המשטר הנאצי. הרושם המצטבר מקריאת המחזה הוא שהתרת הצגתו תעורר בציבור הצופים תגובה רגשית קשה של יחס שלילי כלפי המדינה, של תעוב וסלידה כלפי צה"ל בכלל וכלפי הממשל הצבאי בפרט".
השופט מישאל חשין אחז בדעת מיעוט שביכרה ערכים אחרים על פני חופש הביטוי. הוא התנגד בלשון נרגשת ובציטוטי שירה להקרנת סרט המטיל רבב בדמותה של חנה סנש, הוא גם התנגד להתערבות בהחלטה לפסול את הסרט "אימפריית החושים". כן כתב דעת מיעוט מנומקת בשאלת הפעלת "ערוץ פלייבוי", בה כתב כי אינו רואה את הביטוי הפורנוגרפי, כחוסה מאליו תחת כנפי חופש הביטוי, וכי הפעלת ההגנות החוקתיות במקרים של ביטוי פורנוגרפי וביטוי גזעני אינה צריכה להיות אוטומטית ומובנת מאליה. דעה זו ניתנה כנגד דעת הרוב (בהרכב מורחב) אותה ביטא פסק דינה של השופטת דליה דורנר, שבו נקבע שאף הביטוי הפורנוגרפי כלול בחופש הביטוי, המוגן כזכות על חוקתית, ולפיכך יש צורך ב"פגיעה קשה, חמורה ורצינית" על מנת להגביל ביטוי זה.
חופש הביטוי מול הגנה על רגשות דתיים
המחוקק הישראלי בחר להעניק לאינטרס ההגנה על רגשותיו הדתיים של אדם משקל כבד אל מול הזכות הנגדית למימוש חירות הביטוי, ודאגה להבליט את הגבלת חופש הביטוי בכך שיצא מעבר להגדרה הרגילה של 'פרסם' ניתן ללמוד זאת מסעיף 34כד בחלק ההגדרות שבחוק העונשין- "בדברים שבעל פה - להשמיע מילים בפה או באמצעים אחרים, בהתקהלות ציבורית או במקום ציבורי או באופן שאנשים הנמצאים במקום ציבורי יכולים לשמוע אותם, או להשמיען בשידורי רדיו או טלוויזיה הניתנים לציבור, או להפיצן באמצעות מחשב בדרך הזמינה לציבור, או להציען לציבור באמצעות מחשב" וסעיף 173 לאותו החוק מטיל מאסר של עד שנה אחת על ה"מפרסם פרסום שיש בו כדי לפגוע פגיעה גסה באמונתם או ברגשותיהם הדתיים של אחרים" או "המשמיע במקום ציבורי ובתחום שמיעתו של פלוני מילה או קול שיש בהם כדי לפגוע פגיעה גסה באמונתו או ברגשותיו הדתיים". בשנת 1961 בית המשפט ראה ברגשות הדת חלק מן הסדר הציבורי (פסק דין טטליס נ' ראש עיריית הרצליה). ניתן לומר כי אדם פוגע ברגשותיו הדתיים של זולתו כאשר בהתנהגותו הוא מפר או מחלל אמונות, ערכים או סמלים דתיים של הזולת. תלונות כאלו נפוצות בתקופה המודרנית, אולי בגלל תהליך חילון של החברה המערבית, בו הדת מאבדת את המעמד המרכזי שהיה לה בחברה ושרויה באיום תרבותי מתמיד מצד החברה החילונית. בפסק דין בעניין פרץ הצביע השופט חיים כהן על הקושי להתחשב בשיקול של הגנה מפני פגיעה ברגשות משום שלעיתים אם ננסה למנוע פגיעה ברגשות של קבוצת אנשים מסוימת, בעצם נפגע ברגשותיהם של קבוצת האנשים המנוגדת להם, "ואין דמם של אלה סומק טפי מדמם של אלה".
ב-2012 הוגש "פסק דין "קולך" נגד "רדיו קול ברמה"" על ידי ארגון פמיניסטיות דתיות בשם "קולך" ובתמיכת המרכז הרפורמי לדת ומדינה כנגד תחנת רדיו החרדית "רדיו קול ברמה", ארגון קולך טען כי התחנה מדירה נשים (וזאת למעשה על פי הצהרה של התחנה עצמה, בה כתבה כי היא לא השמיע נשים בשידוריה בין 1999 ל-2011) ובהדרה זו פוגעת בחופש הביטוי של נשים. מנגד טענו אנשי התחנה כי נשות הארגון כלל לא הביאו הוכחות לנזק שנגרם לדבריהן ואף הוסיפו כי הנזק כלל לא קרה, לאור העובדה שנשות ארגון "קולך" כלל לא רצו להשמיע את קולן לציבור המאזינים של תחנת רדיו ברמה. בעקבות פסק דין זה דן בית המשפט המחוזי בתובענה הייצוגית, וחייב את "רדיו קול ברמה" לשלם לקרן לתובענות ייצוגיות מיליון ש"ח שיחולקו לתוכניות להעצמת נשים מסורתיות, דתיות וחרדיות. בנוסף לכך, תחנת הרדיו תחויב לשלם לתובעת המייצגת, עמותת "קולך" גמול בסך 50,000 ש"ח וכן 250,000 ש"ח עבור הוצאות משפט ושכר טירחה. אך שני הצדדים ערערו על ההחלטה לבית המשפט העליון, שופטי בית המשפט העליון החליטו לא להתערב בהחלטת בית המשפט המחוזי ואף המליצו לשני הצדדים למשוך את הערעורים שהוגשו. חרף זאת החליטו השפטים להגדיל את הגמול שקיבל ארגון "קולך" לכ-80,000 ש"ח ואת הוצאות משפט ושכר טרחה הגדילו השופטים גם כן, לכ-350,000 ש"ח.
חופש הביטוי וזכויות עובדים
בית הדין הארצי לעבודה דן בחופש הביטוי של מעבידים, בפסק דינו בעניין פלאפון שניתן בפברואר 2013. בית הדין הארצי פסק בין היתר כך: "...ניתן בזה סעד זמני כללי לפיו פלאפון... לא תנקוט בכל... התבטאות... (העלולה) לפגוע במימוש זכות העובדים להתארגנות... ובתוך כך: ... תימנע מלהציג לעובדים את החסרונות הקיימים לדעתה בהצטרפות לארגון עובדים והשלכות ההתארגנות על פעילותה הכלכלית... לרבות הפניית ניירות עמדה לעובדים... להימנע ...(מ)פניות אישיות לעובדים... לרבות פניה כללית".
בערעור על אותו פסק דין לבג"ץ, ביולי פסקו שופטי בג"ץ כך: "אשר על כן, בנסיבות של התארגנות ראשונית עד לכינונו של ארגון יציג, זכותו של המעסיק לביטוי אינה שוות משקל לזכות העובדים לחופש ההתארגנות בארגון עובדים, וזכות העובדים להתארגנות בארגון עובדים גוברת על זכות המעסיק לחופש הביטוי" (ההדגשה במקור).
ביוני 2017, פסק בית המשפט העליון בתיק עע"מ 4058/16, כי חופש הביטוי זוכה כיום למעמד איתן בחברה הישראלית, מעמד בכורה שניצב לצד הזכויות החשובות ביותר. השופט יורם דנציגר כתב בפסק הדין: "יש לשמור מכל משמר על זכותו של האזרח הקטן להתבטא נגד השלטון. זהו חלק אינהרנטי והכרחי לקיומה של החברה הדמוקרטית."
בדצמבר 2017 זיכה בית המשפט את הרב דב וולפא מעבירת הסתה לסירוב פקודה, ובהכרעת הדין נכתב: "קריאה לחיילי צה"ל לסרב לפקודה חוקית של מפקדיהם היא מכעיסה ומקוממת. ואולם, חופש הביטוי הוא בעל מעמד חוקתי מיוחד, ומהווה תנאי חיוני לקיומה של דמוקרטיה ולשמירה על זכויות היסוד האחרות. חופש הביטוי אינו חל רק על ביטויים המצויים בלב ההסכמה, ומבחנה של הדמוקרטיה הוא בתחולתו של חופש הביטוי גם על ביטויים מרגיזים ואפילו פוגעים, דוגמת קריאה שכזו".
חופש הביטוי והמשפט הפלילי
בפסק הדין חוות הדעת העיקרית בו נכתבה כתב השופט אלכס שטיין, שטיין קבע כי חלק מהתבטאויותיו של הרב אליהו מגיעות כדי עבירת משמעת לפי חוק שירותי הדת היהודיים – כל אימת שמדובר בדברים המבזים אנשים אחרים ובאמירות שלכאורה מהוות הסתה גזענית במובן הפלילי – ולפי חוק אחר, אשר אוסר על עובדי ציבור בישראל לעסוק בפעילות פוליטית. בהקשרן של התבטאויות אלה קבע שטיין כי אי-העמדת הרב אליהו לדין משמעתי, חרף כל האזהרות שקיבל, היא החלטה הלוקה בחוסר סבירות קיצוני – פגם שמחייב את קבלת העתירה. במקביל נמנע שטיין מלהתערב באופן מוחלט בהחלטת מוסדות המשמעת שלא להעמיד את הרב אליהו לדין בגין התבטאויות ונימק זאת בכך שחופש הביטוי וחופש הדת מאפשרים לרב עיר לתת להן פומבי כחלק מתפקידו כאיש ציבור האמון על מתן שירותי דת, אשר כוללים מתן עצות והבעת דעה בענייני ההלכה היהודית.
ביזוי סמלי המדינה
ב-1949 חוקק בכנסת חוק בשם "חוק הדגל, הסמל והמנון המדינה", על פי חוק זה אדם שפוגע בדגל מדינת ישראל או בסמלה ייענש ויקבל מאסר לתקופת זמן שלא תהיה גדולה משנה או לחלופין ישלם קנס שלא עולה מסכום של כ-300 לירות ישראליות, במהלך גל הטרור הפלסטיני שהתרחש ב-2016 העלתה חברת הכנסת, נאוה בוקר הצעת חוק להחמרת העונש, הצעה זו קבעה כי פגיעת בדגל ישראל או בסמלה תגרור מאסר של שלוש שנים וקנס עד 58,400 שקלים חדשים.
גלה סקשטיין
גלה (געלע) סקשטיין (בפולנית: Gela Szeksztajn-Lichtensztajn; 1907 – 1943) הייתה אמנית וציירת יהודיה פולנייה. היא ידועה בעיקר בזכות פורטרטים וציורים נוספים שלה שהוטמנו בתוך ארכיון רינגלבלום בגטו ורשה בזמן השואה. התמונות נמצאו לאחר מלחמת העולם השנייה, ומוחזקות כיום בעיקר בארכיון של המכון היהודי הפולני ההיסטורי בוורשה.
השנים לפני מלחמת העולם
גלה נולדה בווארשה ב-1907 במשפחת פועלים. מוצא אימה היה ממשפחת לנדאו שנחשבה למשפחה בעלת ייחוס, ואביה היה סנדלר. הראשון שגילה את כישרונותיה האומנותיים היה הסופר ישראל יהושע זינגר. בתיווכו הכירה מספר אנשים והודות להם זכתה במלגה לחודשיים של לימודים באקדמיה לאומנויות בקרקוב מטעם משרד הדתות וההשכלה הציבורית.
גלה חייתה בקראקוב שלוש עשרה שנים. הקריירה האומנותית שלה, אשר החלה ב-1930, קשורה כמעט לגמרי עם ורשה אף על פי שהחלה לגור בה בקביעות רק מ 1937. היא נהגה להגיע לבירה החל מ 1931 לתערוכות של יוצרים יהודיים וגם הציגה בהן בין 37–1931. היא חזרה לישיבת קבע בוורשה ב 1937, כנראה עקב ההכרות עם ישראל ליכטנשטיין ותוכניתם להינשא. הודות לקשרי בעלה קיבלה עבודה כמורה לציור ומלאכת יד בבתי ספר יהודיים. סוף שנות השלושים הייתה תקופה פעילה מאוד בחייה, ורוב יצירותיה נוצרו בתקופה זו. בשנת 1938 הגיעה לבשלות אמנותית וזכתה להכרה מצד מבקרי האמנות.
גלה התמחתה באקווארלים וברישום. תמונת השמן היחידה הידועה שלה נמצאת בהשאלת המשפחה במוזיאון לאומנות ביד ושם. היא ציירה בעיקר פורטרטים, אך גם נופים וטבע דומם. היא השתייכה לחוג האומנים  הווארשאיים שהושפעו מאקול דה פאריס כמו פליקס פרידמן ואפרים ומנשה סיידנבטל. חוגי האומנים אליהם השתייכה מנו לפני 1939 כשמונים איש, ואשר יחד עם סופרים, אנשי תיאטרון ומוזיקה יצרו סביבה תוססת של תרבות יהודית בווארשה. בנוסף, התיידדה גלה עם הסופרים שהשתייכו לארגון סופרים ועיתונאים יהודיים, שגם בעלה היה אחד מהם. היא הרבתה לצייר פורטרטים של ידידיה ומכריה מחוגי הסופרים והאמנים. תמונות אלה צוירו לרוב על נייר מפיות דק, ומתארות בכישרון רב את פניהם.
תקופת המלחמה
זמן מה לפני סגירת הגטו, ב-4 בנובמבר 1940 ילדה גלה בת; בני הזוג קראו לה מרגלית. במשך שלוש השנים של החיים בגטו ניסו הליכטנשטיינים להמשיך בפעילותם שמלפני המלחמה. ישראל, פרט לפעילותו ב"עונג שבת", היה פעיל גם בארגוני הסיוע, היה שייך להנהלת המטבח של בית הספר מספר 145, ששכן בקומה השנייה של הבניין ברחוב נובוליפקי 68. גלה לימדה שם ציור, הכינה תערוכות של עבודות תלמידים  והכינה תלבושות להצגות. תרומתה זכתה להכרה ולהוקרה רבה.
היא המשיכה את פעילותה האומנותית, אך בהיקף קטן יותר. סקשטיין התרכזה בציור הפורטרטים כדי לשמר לדורות הבאים את דמויות האנשים שנידונו להשמדה. היא ציירה את פניהם של הילדים שבאו למטבח, של בתה, של בעלה, של העובדים בבית הספר, מכריה והסופרים הידועים מלפני המלחמה. לתקופה זאת שייך גם האוטופורטרט.
ב-21 ביולי 1942 הוקף הגטו על ידי המשטרה והצבא. ביום המחרת הופיעו כרזות על קירות הבתים בדבר "יישוב מחדש של יהודי ורשה במזרח". לאמתו של דבר החלו הגרמנים את שליחת היהודים מווארשה למחנה ההשמדה בטרבלינקה. ה"אקציה" נמשכה בהפסקות עד ל-21 בספטמבר 1942. בסך הכול נשלחו מהגטו 300,000 יהודים. במהלך יולי ואוגוסט הכינה גלה את ציוריה להסתרה. מהכתוב בצוואתה ברור מאוד שהייתה מודעת לגורל המצפה להם. נראה שאז חתמה על הציורים בראשי תיבות שמה ביידיש והוסיפה הסברים לזיהוי. בימים הראשונים של אוגוסט החביא ישראל ליכטנשטיין עם שני תלמידיו, דוד גראבר ונחום גז'יבץ', את הארכיון במרתף של רחוב נובוליפקי.
מורשת
בספטמבר 1946 מתחת להריסות בית הספר על שם בר בורוכוב ברחוב נובוליפקי 68 בווארשה, נמצאו עשרה ארגזי מתכת, אשר הכילו את החלק הראשון של הארכיון המחתרתי של גטו ורשה. באחד הארגזים נמצא גם האוסף של הציירת גלה סקשטיין יחד עם תיעוד פעילותה האומנותית, עם תמונותיה והצוואה שלה ושל בעלה ישראל ליכטנשטיין (1904-1943).
ליכטנשטיין היה סופר ומורה, אשר עבד בבתי ספר בווארשה, ובזמן הכיבוש היה חבר בקבוצה המחתרתית שנוסדה על ידי עמנואל רינגלבלום, "עונג שבת". ב-18 ביולי 1942, תאריך האקציה הגדולה בגטו, החליטה ההנהלה של "עונג שבת", כי חייבים להחביא במרתפי בית הספר את החומרים שנאספו, ואשר תיעדו בדייקנות מרבית את חיי היהודים תחת הכיבוש הנאצי. המשימה הוטלה על ליכטנשטיין, אשר הקדיש את אחד הארגזים לעבודות של אשתו. אוסף הציורים של גלה סקשטיין הוא אוסף האמנות הגדול היחיד שנמצא בארכיון וכולל יצירות אמנות פלסטית ופרט לו נשתמרו שם רק ציורים מעטים שתארו את החיים בגטו. זוהי עדות נדירה ומשמעותית ביותר לעבודות והשיגי חוג האומנים הפלסטיים היהודיים של ורשה.
בפרוטוקול פתיחת התיבה עם יצירותיה רשמה ד"ר לאורה איככורן, בנוכחות ידידי הליכטנשטיינים – בלומה והרש וואסר:" נספתה עם בעלה ועם הילדה, בלי להותיר עקבות, ואיש מהידידים ששרדו, אינו יודע כיצד מתו".
ב-2007 ערך המכון היהודי בווארשה, שבו מרוכזים חומרי ארכיון רינגלבלום, תערוכה של 150 יצירות של גלה סקשטיין.
מגדלנה טארנובסקה, אוצרת התערוכה הסבירה את הייחוד שלה: "עד כה הצגנו בתערוכות המאורגנות על ידי המכון ההיסטורי היהודי מספר מועט של עבודותיה של גלה סקשטיין. מטרת התערוכות הקודמות הייתה הדגשת הרבגוניות והמורכבות של אוספי הארכיון (הידוע בשם ארכיון רינגלבלום על שם יוצרו). אוסף ייחודי זה הוכנס לרשימת אונסקו ב-1999 כראוי להיות חלק מ"המורשת העולמית". הפעם היוו את עיקר התערוכה מעל ל-150 עבודות פלסטיות של גלה סקשטיין שמקורן מלפני המלחמה כמו גם מתקופת הגטו. היקף נושאי עבודותיה מעיד על הגיוון הרב של פעילותה ומדגים גם את גורל היוצרים שנכלאו בגטו ורשה. את התערוכה השלימו צילומים, ספרי זיכרונות ויומנים מהגטו ומוצגים אחרים מאוספי המוזיאון והארכיון של המכון ההיסטורי היהודי של ורשה.
כיום גלה סקשטיין היא אחת הדמויות הידועות ביותר מגטו ורשה. עבודותיה הן מרכיב הכרחי בכל התערוכות והפרסומים בנושא הגטו. מילות צוואתה צוטטו פעמים רבות בספרות הפולנית והבינלאומית וגם באינטרנט. למרות פרסומה, הידיעות על חייה ועל יצירתה לא זכו למחקר מעמיק עד כה ונסמכו בעיקר על האוטוביוגרפיה שלה ועל צוואתה, שנמצאו כחלק מן הארכיון.
אברהם לוינהרץ
ד"ר אברהם לוינהרץ (1890–1961) היה מתמטיקאי ופיזיקאי ישראלי, שלימד בבתי ספר ובסמינר למורים ונמנה עם הצוות שתכנן את הקמת הטכניון. הוא ייסד ביחד עם ד"ר מקס מאיר את הגימנסיון העברי במריאמפול שבליטא. ד"ר לוינהרץ היה מנהלו השני של הגימנסיון וניהל אותו בשנים 1921 עד 1926. ד"ר לוינהרץ, יהודי גרמני, שבנוסף להשכלתו בפיזיקה ובמתמטיקה, סיים בהצטיינות דוקטורט בפילוסופיה על שם עמנואל קאנט.
קורות חיים
לוינהרץ נולד בעיירה ברנדנבורג שבגרמניה בשנת 1890. הוא היה קצין בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. על תפקודו במלחמה קיבל צלב הצטיינות מהקיסר הגרמני. בשנת 1913 צורף על ידי שמריהו לוין ועל ידי אחד העם לחבר המורים, שהתעתד להקים בחיפה את הטכניון. באותה תקופה שימש כמורה למתמטיקה בבית המדרש למורים בירושלים שניהל דוד ילין. בשנת 1914 גויס לצבא הגרמני וחזר לגרמניה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, היה שותף ליסוד הגימנסיון העברי במריאמפול בו לימד במשך עשר שנים וניהל את בית הספר בשנים 1921 עד 1926.
בשנת 1930 עבר לגרמניה וניהל בית ספר תיכון.
בשנת 1935 עלה לישראל ולימד בבית הספר הריאלי בחיפה. הוא העדיף להקים בתי ספר נוספים במתכונת דומה לבית הספר הריאלי, תוך שמירה על קשר פדגוגי איתו. הוא הקים בית ספר תיכון בטבריה וניהל את בית ספר היסודי אחדות בקריית מוצקין. במקביל עסק בהקמת בית ספר תיכון. על פועלו קיבל בשנת 1959 אות של יקיר קריית מוצקין. לאחר שפרש לגמלאות, היה יושב ראש המורים לפיזיקה וארגן תוכנית השתלמויות עבור מורים בתחום זה. ביחד עם מכון ויצמן הקים מערכת השתלמויות למורים לפיזיקה.
משנתו החינוכית
לוינהרץ לימד בעיקר מתמטיקה ופיזיקה אבל לא ויתר על הקניית ערכים בתחומים הומניסטים. באותה תקופה, טרם הסתיים תהליך של תחיית הלשון העברית. יש שהטילו ספק ביכולת ללמד מדעים בעברית. לוינהרץ היה תומך מובהק של לימוד בעברית. במלחמת השפות, שדחתה את הקמת הטכניון, היה מראשי המצדדים בלימוד בעברית ולא בגרמנית. בהיעדר ספרים בעברית בתקופה בה לימד בגימנסיון העברי במרימפול, כתב בכתב יד ספרים בפיזיקה, שמילאו את החסר. משנתו החינוכית כללה גם חינוך לאומי וציוני.
מוכרי הסיגריות מכיכר שלושת הצלבים
קטעים מהחיבור התפרסמו בעיתון Nowego Słowa בלודז' ב-1948–1949, והגרסה המלאה התפרסמה לראשונה כספר בתרגום עברי מאת עדה פגיס, שראה אור בישראל בהוצאת יד ושם בשנת תשכ"ב. הספר תורגם לשפות נוספות.
חיבור הספר
בהקדמת הספר ז'מיאן מספר שלאחר מלחמת העולם השנייה מצא את עצמו בעולם ריק, שממת מוות מסביב. הוא החל לנבור ברשימות ובפתקים שרשם מימי פעילותו ב"ארגון היהודי הלוחם", אותם החביא בזמן מרד גטו ורשה. כך בעודו מוציא נייר אחר נייר, דפים שמעט הצהיבו והיטשטשו, נזכר שלפניו אוצר מיוחד שכתב. הוא ראה פתקים עם פרטים אישיים, תצלומים והערות על ילדים שפגש בוורשה באותה תקופה. אלו היו ילדים מיוחדים בעלי תושייה רבה והרבה מזל שבזכותם הצליחו לשרוד ולחיות בתקופה זו. חלק מהילדים חזרו אף הם לוורשה ואז עלה בדעתו לתאר כמיטב יכולתו את קורות ה"חבורה" המופלאה הזו. הוא נפגש עם הנערים האלו, השווה את סיפוריהם עם רשימותיו, בדק במקורות נוספים והעלה על הכתב ספר זה.
תוכן
מחבר הספר יוסף ז'מיאן, שהיה חלק מהמחתרת היהודית (אי"ל) שפעלה בגטו ורשה, החזיק בתעודת זהות ואישור עבודה מזויפים, שנתנו לו חופש תנועה מחוץ לגטו. הוא מספר כיצד נדהם לגלות שני ילדים, יוסף שפירא ואיגנץ מילכברג, ששיער שהם יהודים, באזור גרמני מובהק, חודשים לאחר שוורשה הוכרזה כ"נקייה מיהודים". הוא ראה אותם ליד מסעדה לנזקקים בוורשה. לאחר שזכה באמונם הם לקחו אותו לאחד ממקומות המסתור שלהם ושם סיפרו לו שהם חלק מחבורה מאורגנת של ילדים אשר "עושים עסקים בסיגריות ומחזיקים זה בזה ולא נכנעים" בלב הרובע הגרמני של ורשה, בעיקר באזור כיכר שלושת הצלבים. באזור הזה, שהוסב "לגרמני טהור", שכנו בית החייל, בית קולנוע שהקרין סרטים גרמניים, רחוב מרכזי שאכלס רק גרמנים, מסעדה גרמנית ומטה הגסטפו. זה היה מקום הומה בשוטרים פולנים, אנשי גסטפו, מרגלים וחיילים גרמנים, ומתחת לאפם הילדים הצליחו להפעיל רשת שלמה של מסחר זעיר בדרך בלתי מוסברת. בחירת אזור זה על ידי הילדים הייתה גאונית היות שאיש לא העלה על דעתו שבמקום כזה יעזו ילדים יהודים לסחור עם חיילים גרמנים. "כשאתה מוכר סיגריות אתה כבר לא משוטט. גם כששוטר תופס אותך, אז מקסימום הוא לוקח ממך את הסיגריות", אמר בראיון להארץ ב-2005 אחד מילדי החבורה, יוסף שפירא שכונה "הקרנף". מקום מועדף נוסף על הילדים היה בתחנות הרכבת. בתקופת החורף התחנות היו מוסקות והיה אפשר לחסות בהן מפני הכפור שבחוץ. ריבוי האנשים בתחנות עזר לילדים לא להתבלט ולהצליח בעיסוקיהם.