cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארמוס
הוא מדשדש במים רדודים ומחפש שם טרף כמו חלזונות מים שונים, בעיקר מהסוג תפוחון. העוף תופס חילזון, מוציא אותו ליבשה ועם מקורו הקמור הוא פוצע את הקונכייה ואוכל את היצור שבפנים, או מונע מהחילזון לסגור את עצמו בתוך הקונכייה על ידי פגיעה בשריר עצמו. שתי הטכניקות עוזרות גם לאכילת צדפות שונות. בניגוד לעגוראים אחרים הוא מעדיף לאכול לבד וצורת הליכתו משווה מראה גוסס מעט. הוא אוכל בנוסף לחלזונות: חרקי מים, סרטנים, תולעים, דגים וצפרדעים אך בעיקר חלזונות מים.
הטורף העיקרי של הארמוס באמריקה הצפונית הוא אליגטור אמריקני וגם פומת פלורידה. הקטנים עלולים להיחטף על ידי יצורים אוכלי ביצים ואפרוחים כמו ראקונים, נחשים, עורבים, חמוסים וחוטמנים. בנוסף לטורפים דיית החלזונות החיה באותם אזורים וכמותו ניזונה בעיקר חלזונות חוטפת לו את החילזון מהמקור.
ציקלון בה
ציקלון בי CYCLON B (בגרמנית: Zyklon B או Uragan D 2, נהגה גם: ציקלון בֶּה) הוא שמו המסחרי של חומר שנועד במקורו להשמדת מזיקים. הנאצים עשו בו שימוש נרחב לרצח המוני של יהודים ואחרים, בתאי גזים שהוסוו כמקלחות.
בעיקר במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו ובמידה פחותה בהרבה במחנות אחרים כגון מיידנק.
החומר היה עשוי כדוריות של חומר נקבובי: דיאטומיט (המשמש כחומר ספיגה ובידוד עקב יכולת הספיגה הגבוהה שלו) או סיבי עץ (pulp) שהיו ספוגים במימן ציאנידי (HCN) (אשר נקודת הרתיחה שלו היא 26°C). ברגע שהוצא מאריזתו האטומה ובא במגע עם אוויר, התאדה ממנו גז החנק מימן ציאנידי.
את הציקלון בה המקורי פיתח בשנות ה-20 פריץ הבר, כימאי גרמני נודע ממוצא יהודי (חתן פרס נובל לכימיה), כחומר להשמדת מזיקים. בתחילת 1934 אילצו אותו הנאצים לעזוב את גרמניה, עקב יהדותו.
קדם לציקלון בה החומר ציקלון אה, Zyklon A שנועד אף הוא להשמדת מזיקים, אך ייצורו נאסר באמנת ורסאי, לאחר שהתברר שניתן להשתמש בו כנשק כימי לפגיעה בבני אדם. בגרסתו המקורית כלל ציקלון בה גם חומר בעל ריח או מגע מיוחדים, שנועד להתריע על החשיפה לגז, אך הנאצים הזמינו אצל היצרנים, "אי גה פארבן", גרסה שממנה הוצא חומר זה. לאחר המלחמה הועמדו לדין חלק ממנהלי המפעל שייצר את ציקלון בה בפני בית דין צבאי אמריקאי בנירנברג וכמה מהם נידונו לתקופות מאסר על חלקם בתהליך ההשמדה.
תחילה שימש ציקלון בה במחנות הריכוז להשמדת כינים, כדרך למניעת התפשטותה של מחלת הטיפוס. בספטמבר 1941 החלו ניסויים במחנה ההשמדה אושוויץ, בשימוש בחומר לרצח בני אדם.
דמטריוס מפארוס
ביוגרפיה
אין הסכמה באשר למוצאו של דמטריוס, יש הטוענים שהיה אילירי, ויש הטוענים שהיה יווני. הוא נולד במושבה היוונית פארוס (Pharos), הנמצאת כיום באי הוואר השייך לקרואטיה. באותם ימים האי היה שייך לממלכת איליריה. דמטריוס מונה כמושל האי בידי מלך איליריה אגרון. בשנת 230 לפנה"ס מת אגרון, ואשתו טאוטה מונתה כמלכה החדשה. דמטריוס המשיך לכהן בתפקידו בתקופת מלכותה.
בשנת 229 לפנה"ס פרצה המלחמה האילירית הראשונה, בין איליריה לבין קואליציה שכללה את הרפובליקה הרומית, הליגה האכאית והליגה האיטולית. הצי האילירי הביס כוח אכאי-איטולי משותף בקרב פאקסוי, ובעקבות כך נכנעה קורקירה, ודמטריוס מונה כמושל שלה. אולם מסיבה לא ברורה החליט דמטריוס לערוק לצד הרומאי. פוליביוס כותב שדמטריוס "נחשד בעיני טאוטה וחשש מפניה". דמטריוס יצר קשר עם הקונסול הרומאי גניאוס פולביוס קנטומלוס, קנטומליוס לא ידע שקורקירה נכנעה כבר ותכנן לעגון בה. דמטריוס הסגיר את העיר לידיו, הצטרף לצבא הרומאי התלווה אליו כמדריך.
הרומאים ניצחו את טאוטה בקלות, והיא נמלטה אל עיר המבצר ריצון. פוליביוס כותב שדמטריוס דאג לשחרר מהשבי את כל החיילים האילירים בני פארוס. הרומאים כרתו ברית שלום עם טאוטה, היא התחייבה לא לשוט באזורים יווניים או רומאיים ולסגת מכל אילריה למעט חלקים מעטים. הרומאים סיפחו לעצמם חלקים אחרים, ומינו את דמטריוס כמושל מטעמם על השטחים שלא כבשו. פוליביוס כותב כי הרומאים "מינו אותו לשליט על מרבית האילירים ומסרו בידו כוח שלטון רב". אם כי מקובל להניח שפוליביוס מגזים, ושלטונו של דמטריוס הוגבל לפארוס וחוף היבשה הסמוך לו בלבד. כדי לחזק את מעמדו, נישא דמטריוס לטריטאוטה, אשתו הראשונה של אגרון, שהייתה גם אמו של בנו פינס. דמטריוס מינה עצמו כעוצר עד שפינס יגיע לבגרות.
לאחר מכן החל דמטריוס לנסות להשיב לארצו את כבודה האבוד, הוא חיזק את הקשרים הדיפלומטיים שלה עם אנטיגונוס השלישי דוסון מלך מוקדון. ובמהלך המלחמה הקלאומנית חיילים אילירים לחמו לצד המוקדונים בקרב סאלסיה, ודמטריוס עצמו פיקד עליהם. עובדה זו נסכה ביטחון בליבו של דמטריוס. בסתיו של 220 לפנה"ס רומא הייתה במשא ומתן עם המצביא מושל היספניה מטעם קרתגו, חניבעל ברקה, ונראה היה שמלחמה חדשה בין רומא לקרתגו בפתח. דמטריוס ניצל את העובדה שתשומת לבם של הרומאים מרוכזת בקרתגו, ותקף ערים איליריות שהיו בשליטת הרומאים. הוא הפליג עם צי של 50 ספינות אל מעבר לליסוס, מפר בכך סופית את החוזה משנת 229, שעל פיו לאילירים ייאסר להפליג מעבר לליסוס עם יותר משתי ספינות. הרומאים רצו לבטח את ענייני הבלקן לקראת המלחמה הקרבה עם קרתגו, והחלו במשלוח כוחות לאיליריה.
במקביל ביוון פרצה "מלחמת בעלות הברית", בין הליגה האכאית ומוקדון, לליגה האיטולית. בראשית שנת 220 לפנה"ס יצאו דמטריוס ומצביאו סקרדילאידאס עם 90 ספינות למסע שוד וביזה. הם תקפו את פילוס, אולם לא הצליחו לכובשה. לאחר מכן החליטו להתפצל, סקרדילאידאס עם ארבעים ספינות עצר בנאופקטוס וסייע שם לאיטולים לתכנן את הפלישה לאכאיה. דמטריוס עם שאר הצי שדד כסף מאיים שונים. הצי החזק של רודוס נשלח נגדו, ועל כן קיבל בשמחה את הצעת הגנרל האכאי טאוריון לסייע לו למנוע את השתלטות האיטולים על קינאיתה. אולם דמטריוס הגיע יומיים מאוחר מדי, ועל כן הסתפק בכמה פשיטות על חופי איטוליה. לאחר מכן חזר לאיליריה להתכונן לקראת ההתקפה הרומאית. שלא כמו טאוטה, דמטריוס היה מוכן היטב למלחמה. הוא הציב חילות מצב באזורים שבהם היו עלולים הרומאים לנחות, ודאג לסלק מהם את אלו שלא היו נאמנים לו. אולם המפקד הרומאי לוקיוס אמיליוס פאולוס, הצליח להערים עליו על ידי כך שפיתה אותו לצאת עם כל כוחותיו לנמל של פארוס, בעוד שבפועל תקפו הרומאים מכיוון אחר. בעקבות כך נכבשה פארוס, ודמטריוס נאלץ לצאת לגלות.
דמטריוס יצא למוקדון, בתקווה להתקבל לשירותו של מלך מוקדון הצעיר פיליפוס החמישי. דמטריוס מצא חן מאוד בעיני פיליפוס, שבטח בו ללא עוררין. לאחר שהמצביא הקרתגי חניבעל הכה את הרומאים בקרב טראסימנוס, שקל פיליפוס לכרות ברית עם חניבעל, ולצאת למלחמה נגד רומא. פוליביוס מספר, ששליח הביא לפיליפוס איגרת עם ידיעות על הקרב בזמן שהלה צפה בחגיגות הנמאיות, פיליפוס הראה את האיגרת לדמטריוס כשואל לדעתו, ודמטריוס מסיבות ברורות יעץ לו לסיים במהירות את המלחמה עם האיטולים ולצאת למלחמה על רומא. סביר להניח שסיפור זה אינו אמיתי, והוא שמועה שהופצה בידי אראטוס מסיקיון. כחלק מההסכם שחתם פיליפוס עם חניבעל, סוכם שחניבעל ישחרר את כל ידידי דמטריוס שהיו כלואים ברומא. הברית לא הניבה תוצאות משמעותיות, ורק סיבכה את פיליפוס במלחמה המוקדונית הראשונה. דמטריוס המשיך לשרת את פיליפוס בנאמנות, ונהרג כאשר ניסה לדכא עבור פיליפוס מרידה שפרצה במסניה.
העלייה השלישית
העלייה השלישית היא גל עלייה גדול לארץ ישראל, עם סיום מלחמת העולם הראשונה. החל משנת תרע"ח 1918 ועד שנת תרפ"ג 1923 בסיום המשבר הכלכלי. רוב העולים באו מאירופה ובמידה רבה ממניעים ציוניים. אומדן העולים בתקופה זו הוא כ-35,000.
אופייה
הפרעות הקשות ביהודי מזרח אירופה ומצבם הכלכלי הקשה, הביאו רבים מהם להגר לארצות שפתחו את שעריהן כמו ארצות הברית ומערב אירופה, וחלקם שהיו בעלי דחף חלוצי והכרה ציונית בחרו לעלות לארץ ישראל. בתחילת התקופה התנגדו ראשי ההסתדרות הציונית לעליית המונים רחבת היקף. הם חששו שאין ביכולתה של הארץ לקלוט מספר רב של מהגרים, וביקשו שהעלייה תהיה מאורגנת ובהתאם למצב הכלכלה בארץ. ההגבלות שהטיל הממשל הצבאי הבריטי, השפיעה על עמדה זו ותמכה בה.
יש הסוברים, כי תחילת העלייה השלישית הייתה כאשר עגנה האונייה "רוסלאן" בנמל יפו ב-19 בדצמבר 1919, ועל סיפונה כ-671 עולים חדשים ותושבים חוזרים. הייתה זו אחת האוניות הגדולות שהגיעו אותה שנה לנמלי ארץ ישראל. אולם, מקובל היום במחקר העליות הראשונות לארץ ישראל, שראשיתה של העלייה השלישית הייתה בערב פסח 1919, תשעה חודשים לפני עגינת הרוסלאן בנמל יפו. באפריל 1919, הגיעה ליפו קבוצה של 105 גברים צעירים, אנשי 'החלוץ' בפולין, רובם מן הערים ראדום וקיילצ'ה, שעשו דרכם מפולין דרך איטליה ומצרים, והגיעו ברכבת ליפו. בהמשכה הגיעו עולים רבים אשר השיגו רישיון כניסה לארץ מאת השלטונות הבריטיים, וכן מעפילים שגנבו את הגבול בים וביבשה. בראשית התקופה, רוב העולים היו במעמד "חוזרים", "רפטריאנטים"; אך למעשה רק מיעוטם היו ארצישראלים, והשאר התחזו ל"חוזרים" בתחבולות שונות; כך למשל, רוב נוסעי האניה "רוסלן" היו עולים חדשים שהתחזו לתושבי הארץ "חוזרים".
לפי האומדנים המקובלים, בתקופה זו עלו לארץ כ-35,000 נפש, רובם מארצות מזרח אירופה: מרוסיה הגיעו כ-43% מהעולים, מפולין עלו כ-31%, מרומניה הגיעו 5% ומליטא רק 3% מן העולים. בולט בעלייה זו החלק הצעיר והחלוצי שהגיע לארץ בשנים 1918 עד 1923. לאחר שנים אלו, התמעט חלקם היחסי בתוך זרם העולים. חשיבות החלוצים רבה; האידאולוגיה והעבודה שלהם תרמה רבות לבניין הארץ; הם הטביעו חותמם על הציונות וכן על פיתוח היישוב העברי בארץ ישראל. הרכב העולים השתנה בצורה ניכרת מראשית התקופה עד סיומה. למשל, בשנים 1920–1921 היה חלקם של רווקים ורווקות כמחצית ממספר העולים. ואילו בשנת 1922 כ-35%. בלבד. בשלהי התקופה היו רוב העולים בעלי משפחות. במשך שנות התקופה עלה בהתמדה אחוז הנשים והילדים בקרב העולים. עם זאת, במשך כל שנות התקופה חלקן של הנשים בקרב העולים הבוגרים היה כשליש, בדומה לתנועת ההגירה לארצות העולם החדש באותה תקופה. רוב העולים בשנות התקופה לא היו מזוהים עם תנועת נוער או ארגון הכשרה, אך הבינו וכיבדו את הרעיון החלוצי.
בשונה מעולי העלייה השנייה, עמדו לרשותם של אנשי העלייה השלישית מסגרות וארגונים של "היישוב החדש". הם נהנו משירותים וקבלת פנים אוהדת יותר בארץ הן מצד הוותיקים, בעיקר אנשי העלייה השנייה, והן מצד ממשלת המנדט הבריטי, שיעדיה בארץ תאמו לכאורה את יעדי ההתיישבות הציונית.
לאחר שנחקקו תקנות כלכליות חדשות בפולין וחוקי ההגירה חדשים בארצות הברית, מרבית העולים לארץ בתקופת העלייה הרביעית היו משפחות בעלות הון (זעיר או רב).
פועלה והישגיה
כבר בשנות עלייה השנייה נוסדה קבוצה בשם "הבלתי מפלגתיים" שמטרתה הייתה ליצור מפלגת פועלים ארץ-ישראלית לטובת פועלי הארץ; בצד, מפלגות הפועלים קיימות - "הפועל הצעיר" ו"פועלי ציון" להן היו זיקות עמוקות לתנועות האם בגולה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, עלה כוחם של ה"בלתי מפלגתיים", ובשנת 1919 התאחדה הקבוצה עם מפלגת "פועלי ציון", והן יצרו יחדיו את "ההתאחדות הציונית־סוציאליסטית של פועלי ארץ ישראל - אחדות העבודה". בעקבות מהלך זה פרשו שתי קבוצות מתוך "פועלי ציון", והקימו את "מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית" (מפס"ע) ואת "פועלי ציון שמאל", קבוצות אלו ייצגו עמדה מרקסיסטית וקומוניסטית.
למרות רצונם העז של החלוצים לעסוק בחקלאות, הם נתקלו בסירוב מצד איכרי המושבות. אלה העדיפו עבודה ערבית זולה ובעלת ניסיון, מאשר עבודה עברית יקרה יותר וחסרת ניסיון. ההתיישבות העובדת הייתה מצומצמת בהיקפה, כן גם העיסוק בתעשייה ובמסחר שלא ביקש עובדים חסרי ניסיון. רבים מהעולים הפכו למובטלים, בגולה אף דובר על הפסקת העלייה עקב מחסור במקומות עבודה.
מפלגות הפועלים באו לעזרת העולים בחיפוש אחר עבודות. ובין השאר, פעלו כקבלניות בפני השלטון הבריטי, ותבעו חלק מהעבודות הציבוריות שהוצעו על ידו לאוכלוסייה בארץ בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם הראשונה. העבודות הציבוריות כללו חציבה וסיתות, חפירת תעלות ניקוז למי ביצות ונחלים ומפעלי ייבוש ביצות במיוחד בעמק יזרעאל, הכשרת קרקעות לזריעה ולנטיעה, וסלילת כבישים קווי רכבת. סביב העבודות התפתח הווי חיים ותרבות ייחודי, שמצא את ביטויו ביצירה ספרותית במספר סוגות, אשר ראתה אור, בין השאר בכתבי העת מחיינו והסולל בשנות התקופה. שירים רבים התחברו או זכו לעיבודים מחודשים בפי החלוצים; בהם אנו נהיה הראשונים, חושו אחים חושו העבריים, ובארוד בארוד, שהושר במקור ברוסית.
גדוד העבודה על שם יוסף טרומפלדור
חצי שנה אחר נפילתו במאורעות תל-חי, החליטו חבריו של טרומפלדור לקיים את זכרו ולהקים גדוד עבודה, שייעודו היה הכשרת התנאים בארץ לעלייה המונית, ועליו יוטלו תפקידי ההתיישבות וההגנה. ב-1921 גובש המצע האידאולוגי של הגדוד, הוא הוגדר כארגון ארצי בעל סמכות מרכזית, שתפקידו בניין הארץ על ידי יצירת קומונה כללית של העובדים העבריים בארץ ישראל. עקרונותיו היו חלוציות: כיבוש, הגנה על היישוב העברי, קליטת העלייה, יצירת הווי חברתי חדש על בסיס שוויוני והגשמה עצמית.
בתחילת דרכו, התרכזו מירב פעולות הגדוד בהעסקת אנשיו בעבודות ציבוריות. לכשהתמעטו העבודות פנו אנשי הגדוד להקמת התיישבות חקלאית - כך הוקמו קיבוץ עין חרוד וקיבוץ תל יוסף בעמק יזרעאל, כן נבנו בעזרת הגדוד חלקים מירושלים העברית.
בקיץ 1924 התגבשו בגדוד שתי קבוצות, על רקע חילוקי הדעות בשאלת רעיון הקומונה. קבוצה אחת ראתה נושא זה כבלתי מציאותי שהגשמתו תארך זמן רב, והשנייה סירבה לוותר על אחת ממטרותיה הראשיות וגרסה שאין להגשים את המשטר הסוציאליסטי ללא מלחמת מעמדות וללא מהפכה. חילוקי הדעות גרמו לבסוף לפילוג הגדוד ב-1926 ולהתפרקותו הסופית ב-1928.
גדוד שומריה
"גדוד השומר הצעיר א'" המכונה גדוד שומריה הוקם על ידי אנשי השומר הצעיר, גליציה המזרחית, בספטמבר 1920. הגדוד היה חלק ממחנה העבודה הכללי לסלילת כביש חיפה-ג'דה (לימים רמת ישי). מחנה זה חנה ארעית בקילומטר העשירי מחיפה בכיוון עמק יזרעאל, על גבעת 'חרושת גויים' - הכפר ח'רתיה לשעבר והיום קריית טבעון. מחנה גדוד שומריה התבדל מהמחנה הכללי ונטה את אוהליו בקילומטר השישי מחיפה, כך שהיו בסמוך אל חדר האוכל של קיבוץ יגור היום. שטח המחצבה בה חצבו אנשי הגדוד משמש כיום כבית הקברות של הקיבוץ. חברי הגדוד סללו את כביש חיפה-ג'דה, פרקו מטעני פחמים בנמל חיפה, ועבדו בעבודות ניקוז וייבוש ביצות באזור מושב נהלל. בשיא פעילותו מנה הגדוד 150 חברים. במהלך אפריל 1921 הצטרפו אנשי ביתניה עילית בראשות מאיר יערי לגדוד שומריה. יערי שפעל באותם ימים לגיבוש גרעין ההתיישבות בעמק יזרעאל, עורר התנגדות אצל החברים שלו ונאלץ לעזוב את המחנה.
רכישת קרקעות
בשלהי המאה ה-19 נרכשו האדמות הראשונות בעמק יזרעאל על ידי יהושע חנקין, עליהן הוקמה בשנת 1911 מרחביה. יעדם של המוסדות הציונים היה להקים רצף טריטוריאלי מגשר בין המושבות החדשות בגליל ליישובי השרון ויישובי יהודה. רק לאחר קניית חלק ניכר מאדמות העמק על ידי הקרן הקיימת לישראל בשנת 1921, התאפשרה התיישבות בקנה מידה נרחב, בעזרת ההסתדרות הציונית וקרנותיה.
באדמות העמק היו אזורי ביצה נרחבים; ייבושן העסיק את רוב המתיישבים החדשים. מבצע זה הסתיים בהצלחה - אדמות הביצה הבלתי מוכשרות לעיבוד חקלאי, הפכו לאדמות מניבות גידולים. כך הונח הייסוד הראשון להתיישבות בעמק שהפך לגורם מכריע בהתפתחות היישוב בארץ ישראל.
צורות התיישבות חדשות: הקיבוץ והמושב
חיפוש המסגרות של חיי שיתוף, הוביל את אנשי העלייה השנייה והשלישית להקמת צורות חדשות של התיישבות חקלאית. אחת מצורות אלה הייתה "הקבוצה הגדולה". תקדים ראשוני של קבוצה גדולה אך ארעית, נוצר בשנים 1919–1920 על ידי אנשי קבוצת כנרת, והיה לאחת ההצעות לצורתו של הקיבוץ. ההבדל בין "הקבוצה" ל"קבוצה הגדולה" הייתה בנכונותה לקבל חברים חדשים (עולים) כל הזמן, כדבר המאפשר את גדילתה ופיתוחה הכלכלי, כל אימת שעזרה לדבר זה מתבקשת.
לאחר שהועלה הרעיון להקים קבוצות גדולות רבות בארץ, קמה ביקורת בציבור שלא האמין שיש בנמצא מספיק אנשים המתאימים לחיי קבוצה, ובנימוק שבשל גודלה ומורכבותה אין היא יכולה לספק לחבריה את האינטימיות המשפחתית שאפשרית בקבוצה הקטנה, כן גם בלתי אפשריים הוויתורים ההדדיים שתדירותם בקבוצה הקטנה גבוהה.
שלמה לביא, מחבריה הפעילים של קבוצת כנרת, הציג את יתרונות הקבוצה הגדולה - דווקא שם אפשריים יחסים חברתיים תקינים, שכן האינטימיות הנוצרת בקבוצה הקטנה עלולה לפגוע בה. שמחת החיים והפעילות החברתית הענפה תנצח, לדבריו, את כל חסרונות הקבוצה הגדולה. שלמה לביא, במאמריו האוהדים את הקבוצה הגדולה, הביא לידיעת הציבור את צורת התיישבות זו. גדוד העבודה אף תמך ברעיון זה ושאף להגשמתו.
במקביל להקמת הקבוצה הגדולה, נולד רעיון מושב עובדים כבסיס עיקרי להתיישבות פועלים עצמאית. רעיון זה תפס תאוצה רק בתום מלחמת העולם הראשונה, וכבר אז נכחו פועלים חקלאים בארץ, שציפו לעבור להתיישבות על בסיס חקלאי במושב. את רעיון ותכנון המושב הגה אליעזר יפה בחוברת שפרסם בשנת 1919, בשם: ייסוד מושבי עובדים, תואר חזון היישוב החדש. צורת העבודה היא במשקים פרטיים, רק כך החקלאי מראה את הפוטנציאל הגלום בו. אולם המושב עצמו הוא שיתופי ובעל מוסדות ציבוריים, בהם נערכת הקנייה והמכירה של מרכולות המשקים, כן גם חיוניים המוסדות למען עזרה הדדית שהיו ערבים לצד התושבים במקרים של מצוקות אישיות.
הגרעין הראשון של מתיישבים במסגרת של מושב עובדים, התמקם בעמק יזרעאל זמן מועט אחר הכשרתו לחקלאות. הגרעין הקים בספטמבר את נהלל. חודשיים לאחר כך הוקם מושב כפר יחזקאל. בעקבותיהם עלו על הקרקע מושבים בשאר חלקי הארץ.
הקמת הסתדרות העובדים
המפלגות "אחדות העבודה" ו"הפועל הצעיר" קיימו מסגרות ארגוניות ומקצועיות נפרדות, הם הקימו בנפרד תשתיות חקלאיות ומשרדים לטיפול במציאת עבודה, וניהלו ביניהם תחרות קשה על לב הפועלים. יוסף טרומפלדור שחזר לארץ ישראל בסתיו 1919 מרוסיה, מחה על הפילוג במחנה הפועלים. הוא פרסם בעיתונות העברית קריאה לאיחודן במסגרת אחת, בלתי מפלגתית. שאיפתו הייתה שהפועלים באשר הם יתאחדו לדרך משותפת. הוא הציע להקים הסתדרות פועלים כללית אחת, שחבריה יבחרו את נציגיהם למועצה בבחירות כלליות, ועם זאת ישמרו נאמנות למפלגה ממנה באו. תפקידי המועצה לדבריו, יהיו קיום מוסדות משותפים לכלל הפועלים.
קריאתו וסיבות נוספות הביאו לבסוף להקמת "ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל", בחיפה ב-5 עד 12 בדצמבר 1920. שתי מפלגות הפועלים הגדולות: הפועל הצעיר ואחדות העבודה הסכימו מראש לא לביטול המפלגות או לאיחודן, וכך שמרו על צביון המפלגות בתוך ההסתדרות. באותו כינוס נחתמה חוקת ההסתדרות, הובהר שגוף זה חזק מצבור האיגודים המקצועיים הכפופים לו וסמכויות רבות לו, כמו כן הקיפה ההסתדרות תחומים מספר:
ההסתדרות הכללית הקיפה את כל ענפי היצירה בארץ, מבחינה זו לא דמה לה אף גוף ארגוני בארץ. היא גיבתה ועמדה מאחורי מגוון פעולות התיישבות בשנות ה-20 וה-30, הקימה מפעלים קואופרטיביים, העניקה שירותי רווחה רבים, הקימה זרם חינוך משלה - בשם זרם העובדים, ולקחה תחת חסותה את ארגון ההגנה, ובכך מלאה תפקידים חברתיים ולאומיים כאחד.
הקמת הפועל המזרחי
כחלק מזרם העלייה החלוצית, עלו גם כ-3,000 חלוצים דתיים בוגרי תנועת 'צעירי המזרחי' מפולין, בלארוס, ליטא ואוקראינה. חלוצים אלה סבלו מבעיות קליטה במסגרות תנועת המזרחי שחבריה נמנו על מעמד הביניים הבורגני, והשקיעו את מרצם בנושאי חינוך ושירותי דת בערים, וכמעט ולא עסקו בענייני התיישבות, דבר שלא התאים לשאיפתם של החלוצים הדתיים. מצד שני, נמשכו צעירים אלה להסתדרות הכללית בשל דאגתה לענייני הפועלים ולהתיישבות החקלאית, אך גם בה הם לא נקלטו. המטבחים, שהיוו את מוקד החיים החברתיים, לא היו כשרים, והזלזול בחיי הדת אילצו את הפועל הדתי, במיוחד בקבוצות העבודה, להתפלל בחשאי ולהצניע את דתיותו. דבר זה אילץ את החלוצים הדתיים להקים מסגרת עצמאית בה יוכלו לשלב חיי תורה עם חיי עבודה ובניין הארץ.
בתחילה הוקמו מסגרות של 'הפועל המזרחי' בארבע ערים: ירושלים, פתח תקווה, יפו וראשון לציון, וכל אחת פעלה בנפרד. בחול המועד פסח שנת תרפ"ב (1922) התכנסה בירושלים ועידה ארצית, שהכריזה על הקמת 'ההסתדרות הארצית של הפועל המזרחי'.
בין פעולותיה הראשונות של הסתדרות הפועל המזרחי ניתן למנות הקמתם של: מטבחים כשרים לפועלים, קופת חולים, קבוצות חקלאיות במושבות, לשכות עבודה ועוד.
כינון מוסדות פוליטיים של היישוב
עם כניסת הצבא הבריטי לארץ ישראל בשלהי 1917 החלה התארגנות המוסדות העצמיים של היישוב. התארגנות זו כללה את הבנית המוסדות והארגונים הפוליטיים, ובהם "כנסת ישראל" שאליה השתייכו למעשה רוב היהודים בארץ, מלבד חלק מן הציבור החרדי. הבחירות הראשונות לאספת הנבחרים נערכו באפריל 1920, וכן, נבחר הוועד הלאומי. ושניהם שמשו עד תש"ח 1948 במדה לא מבוטלת רשות מחוקקת ורשות מבצעת של היישוב היהודי תחת שלטון המנדט הבריטי. במסגרת "כנסת ישראל" הוקמה גם הרבנות הראשית, אשר פיקחה על חיי הדת, וניהלה בתי דין בעניינים שונים.
קרב גרוניום
קרב גרוניום היה קרב שהתרחש במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין כוח רומאי בפיקודם של פאביוס מאקסימוס ומרקוס מינוקיוס רופוס, לבין כוח קרתגי תחת פיקודו של חניבעל ברקה. לקרב היו שני שלבים ששניהם הסתיימו ללא הכרעה ברורה.
רקע
בשנת 218 לפנה"ס נחת המצביא הקרתגי חניבעל ברקה, בחצי האי האפניני. הוא הביס כוח פרשים רומאי בקרב טיקינוס, ולאחר מכן השמיד כוח רומאי שלם בקרב טרביה. בשנה שלאחר מכן (217 לפנה"ס) הביס את גאיוס פלאמיניוס נפוס בקרב טראסימנוס, בקרב נהרגו כ-15,000 חיילים רומאיים כולל נפוס עצמו. בנוסף על כך הביס המצביא הקרתגי מהרבעל, כוח רומאי נוסף ולקח בשבי 1,000 פרשים רומאיים. תבוסת הפרשים זעזעה את רומא המזועזעת בלאו הכי, והוחלט למנות דיקטטור. למשרה זו נבחר פאביוס מאקסימוס, "אדם בעל תבונה רבה וסגולות טבעיות נהדרות" כדברי פוליביוס. כדי להעלות את המורל בעיר, נדר מאקסימוס להקריב לאלים את כל הבהמות שיוולדו במשך האביב הבא. חניבעל עצמו בחר לא לעלות על רומא בינתיים, מכיוון שלא היו לו די מכונות מצור וחייליו נזקקו למנוחה.
כעבור עשרה ימים מקרב טראסימנוס הגיע חניבעל אל חופי הים האדריאטי. היה זה אזור פורה למדי, פוליביוס טוען שחניבעל לקח בדרכו שלל כה רב עד שהצבא התקשה לשאת אותו. הוא גם מציין שכאשר חניבעל כבש עיר הוא הורה לטבוח את כל הגברים. חניבעל נתן לחייליו זמן לנוח ודאג שיטפלו בסוסים החולים. הוא גם דאג להשיג לחייליו נשק חדש מהשלל שנלקח מהרומאים. ומכיוון שחנה על החוף הוא גם הצליח להעביר ידיעות לקרתגו על ניצחונותיו. ידיעות אלו התקבלו בהתלהבות בקרתגו, שכן במקביל המערכה בספרד התנהלה לרעתה. לאחר מכן התקדם חניבעל אל איאפיגה (כיום אפוליה), אזור זה היה מחולק בין שלושה שבטים גאליים, הדאוניים, הפאוקטיים והמסאפיים. חניבעל פלש אל ארץ הדאוניים, והשחית באופן שיטתי את המושבה הרומאית לוקריה (כיום לוצ'רה). טיטוס ליוויוס טוען שחניבעל נכשל בכיבוש העיר ספולטום (Spoletum), אולם סופרים אחרים אינם מזכירים את המאורע, ולכן סביר יותר להניח שהקרב על ספולטום היה לא יותר מפשיטה קטנה שערך אחד מקציניו של חניבעל.
בינתיים פאביוס הדיקטטור החדש הבין שחייליו של חניבעל עדיפים על החיילים הרומאים בקרב. לפיכך הוא החליט להימנע מכל קרב ישיר עם חניבעל, ולנצל את היתרונות שהיו לרומאים, אספקה בלתי מוגבלת ומספר חיילים גדול. כדי להחליש את חניבעל הוא החליט לנקוט בטקטיקה של אדמה חרוכה. הוא יצא עם ארבעה לגיונות, יחד עם המגיסטר אקוויטום מרקוס מינוקיוס רופוס חנה באיקאי (כיום טרויה) מרחק של שישה קילומטרים מצבאו של חניבעל. כאשר שמע חניבעל על כך מיהר והוציא את חייליו מחוץ למחנה, אולם משראה שהרומאים לא יוצאים לקרב החזיר את חייליו. מאז פאביוס עקב תמיד אחרי חניבעל, ומכיוון שנהנה מאספקה בלתי מוגבלת לא התיר לחייליו לעצור ולאסוף מזון. הוא עשה זאת כדי שכל החיילים יישארו מלוכדים כגוף אחד. מכיוון שהכיר היטב את האזור הוא תמיד תפס את העמדות הנוחות לפני שחניבעל הגיע אליהם, ולקח בשבי או הרג חיילים של חניבעל שיצאו מהמחנה לאסוף צידה. טקטיקה זו זכתה לכינוי "האסטרטגיה הפביאנית", אולם החיילים ובייחוד המגיסטר אקוויטום מינוקיוס לא אהבו אותה. החיילים כינו את פאביוס בבוז "מורו של חניבעל", ומינוקיוס דחק בו לצאת לקרב.
פאביוס היה משוכנע שהצליח לסגור את חניבעל במעבר הרים צר, אולם קרב אגר פלרנוס הסתיים בתבוסה רומאית משפילה. המאורע הכפיש לחלוטין את שמו של פאביוס ברומא. חניבעל ניצל זאת, וכדי להגביר את הזעם על פאביוס הורה לחייליו לשרוף את כל האדמות הרומאיות שייתקלו בהן, פרט לאדמותיו של פאביוס, ואף הורה להעמיד עליהן שומרים כדי שלא יגנבו מהן דבר. פאביוס הסכים לעשות הסכם החלפת שבויים עם חניבעל. על פי ההסכם כנגד כל שבוי רומאי יקבל חניבעל שבוי קרתגי, ואם יהיו לצד מסוים יותר שבויים מלצד השני אז כנגד כל שבוי ישלם הצד השני 250 דינרים. לחניבעל היו 240 שבויים יותר מלפאביוס, אולם הסנאט שכעס על ההסכם סירב לשלוח את הסכום לפדיונם. בלית ברירה שלח פאביוס את בנו לרומא כדי שימכור את קרקעותיו ובכסף הזה פדה את השבויים.
שלב ראשון: ההתקפה של מינוקיוס
לאחר שנמלט ממלכודת אגר פלרנוס, חיפש חניבעל עיר שבה יוכל לאחסן את השלל הרב שצבר במשך השנה. הוא בחר בעיר גרוניום (Geronium) לשם כך (מיקום העיר כיום אינו וודאי באזור מוליזה). על פי פוליביוס חניבעל ניסה להגיע למשא ומתן עם תושבי העיר בדבר מסירת העיר לידיו ללא קרב, ומשקיבל תשובה שלילית פתח חניבעל בהתקפה כבש את העיר בסערה וטבח את התושבים. לטענת טיטוס ליוויוס התושבים נמלטו כשהחומות החלו לקרוס. על כל פנים ברור שחניבעל הותיר על כנן את החומות והבתים והשתמש בהם כמחסנים לשלל והמזון. כמו כן הוא הקיף את העיר בחפירות וסוללות כדי שיהיה קל יותר להגן עליה.
במקביל פאביוס מאקסימוס נקרא חזרה לרומא, על פי המסופר לצורך הקרבת קורבנות, אולם ככל הנראה גם כדי לשמור על מעמדו הפוליטי בעיר. את הפיקוד הוא נאלץ להותיר בידיו של מינוקיוס, אולם משום שהכיר את אופיו החתרני וההרפתקני של מינוקיוס, הפציר בו לא לעשות דבר עד שיחזור חזרה מרומא. אולם מינוקיוס לא הקשיב לו "ובעוד פאביוס מדבר כבר ניתנה דעתו כולה לעריכת קרב גדול ומכריע". הידיעה על כיבוש גרוניום הגיעה אל מינוקיוס באיחור מה, אולם הוא עמד על דעתו לערוך קרב מכריע לפני בוא החורף. הוא הקים את מחנהו על צוק שממנו ניתן היה להשקיף בבירור על המחנה הקרתגי. חניבעל עמד בפני דילמה, מחד חייליו נזקקו למזון לקראת החורף המתקרב, ועל כן היה עליו להורות להם להתפזר מדי יום כדי ללקט תבואה מהשדות. אולם מאידך התפזרות כזו תקל על מינוקיוס את ההתקפה. על כן הוא החליט שעליו להקדים ולתקוף ראשון. בין גרוניום למחנה של מינוקיוס הפרידו שתי גבעות, חניבעל השתלט על אחת מהם עם מרבית צבאו, ומשם הגן על השאר שעסקו בליקוט התבואה. במהלך הלילה שלח חניבעל עוד 2,000 חיילים כדי להשתלט על הגבעה השנייה, אולם מינוקיוס הרגיש בכך ושלח גם הוא את חייליו. התפתח עימות שבסופו ניצחו הרומאים והניסו את הקרתגים.
חניבעל שלט איפה בגבעה אחת, ומינוקיוס בשנייה. המצב היה נוח למדי עבור שני הצדדים, אולם חניבעל היה זקוק לתבואה, ועל כן נאלץ מדי יום לשלוח עוד ועוד חיילים כדי לאסוף את התבואה ולרעות את הבקר. מינוקיוס ניצל זאת, ופתח בהתקפה על אוספי התבואה. הוראתו המפורשת הייתה שאין לקחת שבויים. לקטים רבים נהרגו בהתקפה הראשונה, ואלו שניצלו נמלטו אל המחנה של חניבעל שניצב על הגבעה. הרומאים בזכות יתרונם המספרי תקפו את המחנה וכבר החלו לפרק את חומותיו. מצבם של הקרתגים היה בכי רע, אולם אז קצין קרתגי בשם עזרובעל אסף במהירות אל המחנה שליד גרוניום כ-4,000 לוחמים ועמם פתח בהתקפה על עורפם החשוף של הרומאים. בלית ברירה נאלץ מינוקיוס לסגת, אולם למרות זאת אבדות הקרתגים היו רבות בעוד אבדות הרומאים קלושות. חניבעל עזב את המחנה על הגבעה וחזר לגרוניום. מאז הוא נזהר יותר באיסוף התבואה.
שלב שני: המלכודת של חניבעל
כששמע הניצחון הזעום הגיע לרומא שררה שמחה גדולה בעיר, שכן היה זה הניצחון הראשון מאז הגיע חניבעל לאיטליה. פאביוס בתגובה הצהיר שהוא חושש יותר מהצלחותיו של מינוקיוס מאשר מניצחונותיו, וביקש לזרז את הקרבת הקורבנות כדי שיוכל לחזור לחזית מהר ככל האפשר. אולם ברומא חששו שהוא רוצה זאת כדי לנקום במינוקיוס. קרנו של פאביוס הלכה וירדה, בעוד קרנו של מינוקיוס עלתה. הוחלט למנות את מינוקיוס כ-"דיקטטור עמית" דבר שלא נעשה מעולם ברומא. הוא דרש בתחילה מפאביוס שהם יתחלפו בפיקוד לסירוגין, אולם פאביוס סירב ונתן למינוקיוס לפקד על שני לגיונות ועל חילות העזר של בעלי הברית, בעוד הוא עצמו פיקד על שני לגיונות נוספים. הם חנו במרחק של חצי קילומטר זה מזה.
חניבעל תחקר את שבוייו ולמד להכיר את אופיו של מינוקיוס, הוא תכנן להציב לו מלכודת. בין המחנה שלו למחנה של מינוקיוס הפרידה תלולית שהיוותה עמדה אסטרטגית טובה מאוד. חניבעל רצה לתפוס אותה, אולם ידע שמינוקיוס יתקוף אותו. הקרקע באזור הייתה נוחה להסתיר בה חיילים, חניבעל החביא שם 5,000 חיילים רגליים ו-500 פרשים. חניבעל לא הותיר למינוקיוס זמן להתכונן הוא החל להתקדם עם שאר חייליו אל התלולית ולא הותיר לו ברירה אלא לתקוף ולהיכנס למלכודת. ברגע שמינוקיוס התקיף יצאו החיילים מהמארב והקיפו אותו. מצבו היה קשה מאוד אולם פאביוס שהשקיף כל העת על הנעשה בדאגה מיהר לסייע לו. בלית ברירה הורה חניבעל לחייליו לסגת, הוא חזר אל המחנה וגם הרומאים עשו כמוהו.
השפעות
פלוטרכוס מספר שבלילה לאחר הקרב מינוקיוס וחייליו הגיעו אל מחנהו של פאביוס וקראו לחייליו "פטרונים" (תואר שבו עבד ברומא כינה את אדונו). ומינוקיוס הודה לפאביוס וקרא לו "אבי". היה זה למעשה סיום הקרע בין פאביוס ומינוקיוס, והם וגם חניבעל העבירו את החורף בבטחה. לאחר החורף התפטרו השניים ממשרותיהם, וגאיוס טרנטיוס וארו ולוקיוס אמיליוס פאולוס נבחרו כקונסולים לשנת 216 לפנה"ס. השניים גייסו צבא אדיר שהובס לבסוף בקרב קאנאי.
Compton (אלבום)
Compton (בעברית: קומפטון, ידוע גם כ-"Compton: A Soundtrack by Dr. Dre") הוא אלבומו השלישי של אומן ההיפ הופ האמריקאי ד"ר דרה. האלבום יצא לאור ב-7 באוגוסט 2015 ב-Apple Music וב-iTunes Store, יחד עם המהדורה הפיזית ב-21 באוגוסט 2015. האלבום הופק במהלך 2015 על ידי די ג'יי פרמייר, ד"ר דרה, Dem Jointz ,DJ Dahi ו-Cardiak. באלבום התארחו האומנים: קנדריק לאמאר, סנופ דוג, אמינם, דה גיים, אייס קיוב, אקזיביט ו-Cold 187um. האלבום הגיע למקום השני במצעד בילבורד 200, כשנמכרו 295,000 עותקים בשבוע הראשון לצאת האלבום.
רקע
לאחר 11 שנים של עבודה על האלבום "Detox", דרה החליט לבטלו בטענה שהאלבום לא עומד בסטנדרטים שלו. ב-1 באוגוסט 2015 דרה הודיע בתוכנית "The Pharmacy" בתחנת הרדיו שלו, Beats 1, על הוצאת אלבומו האחרון "Compton". דרה קיבל השראה ביצירת האלבום מהסרט הביוגרפי על הלהקה N.W.A שנקרא Straight Outta Compton.
דוד יעקב סימונסן
הרב ד"ר דוד יעקב הלוי סג"ל סימונסן (ז' באדר ב' ה'תרי"ג, 17 במרץ 1853 - י"א בסיון ה'תרצ"ב, 15 ביוני 1932) היה רבה הראשי של דנמרק, ביבליופיל, חוקר יהדות, ומומחה לשפות שמיות.
ביוגרפיה
נולד בקופנהגן לרוז האן וליעקב סימונסן, סוחר מניות. הוא למד שפות המזרח באוניברסיטת קופנהגן, ולאחר מכן למד יהדות בבית המדרש לרבנים בברסלאו. עם סיום הלימודים בשנת 1879, הוצע לו ללמד בברסלאו וכמו כן קיבל הצעה ללמד בלונדון, אך הוא בחר לחזור לדנמרק וקיבל את משרת הרבנות בקהילה היהודית בקופנהגן.
באותה שנה הוא נישא לקורה סלומון (1856–1938), בתם של יואל סלומון ותרז אטלינגר (1820–1858). לא היו להם ילדים. אחותו הייתה באטה סימונסן (1858-), בנה היה יעקב גוטמן רב בהילדסהיים, גרמניה, וחוקר פילוסופיה יהודית. נכדה היה יצחק יוליוס גוטמן פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1892 נתמנה לכהן כרב הראשי לדנמרק, והחליף את הרב אברהם ואלף. מבלי להזניח את עבודתו המחקרית והפילנתרופית. הוא כיהן בתפקיד במשך כעשור עד שנת 1902. עם פרישתו בשנת 1903 העניק לו מלך דנמרק את התואר פרופסור מטעם אוניברסיטת קופנהגן.
באוקטובר 1902 הוא היה ממארגני אספת חכמי ישראל בברסלאו, לרגל 700 שנה לפטירת הרמב"ם, והעלה את הרעיון להוציא לאור ביוגרפיה עיונית מקיפה שתכלול את כל כתביו. התוכנית המקורית לא התממשה אך כעבור 4 שנים הארגון הוציא לאור שני כרכים מאמרים על "משה בן מימון, חייו, כתביו והשפעתו". רק ב-1914 יצא לאור החלק השני הביוגרפי, ואילו החלק השלישי שתוכנן לא יצא כנראה בגלל מלחמת העולם שפרצה.
במלחמת העולם הראשונה הוא הפעיל "משרד תקשורת" לאנשי קשר וארגונים מכל העולם. כמו כן, הוא שימש כנציג הצלב האדום והעביר הודעות בין קרובי משפחה שגרו בשני עברי המערכה. לאחר המלחמה עסק בפעילות פילנתרופית בארץ ישראל, ברוסיה ומכל מקום שפנו אליו.
בשנות ה-20 של המאה העשרים, היה מבקר בעיר הנופש מרינבד, שם נפגש עם חכמים מכל העולם איתם התכתב.
לקראת יום הולדתו השבעים, באדר ה'תרפ"ג, הוציא חבר ידידיו ומוקיריו ספר יובל לכבודו, והשתתפו בו רבים מחוקרי היהדות והמזרח באירופה, וארצות הברית. יוסף פישר, ספרן הקהילה היהודית בקופנהגן, הפתיע בביבליוגרפיה של כתבי הרב סמונסן ורשם 114 כותרים מהשנים 1875–1922. אך הוא הדגיש כי רשימה זו אינה מושלמת מחוסר זמן, ובעיקר כי היא לא נבדקה על ידי האדם הכי מתאים למשימה שכזו, שכן לא יכלו לבקש ממנו עזרה. בין המשתתפים בחלק העברי, שנקרא "ניר דוד", היו ש"י עגנון, חיים נחמן ביאליק ואהרן פריימאן.
פרופ' סמונסן היה חבר המועצה "ברית עברית עולמית" שהוקמה ב-1931. עמד בראש חברת מקיצי נרדמים שהוציאה לאור ספרים יהודיים מכתבי יד בהוצאה מדעית,
הספרייה והארכיון שלו
ספרייתו הפרטית כללה בערך 45,000 כרכים, והיא נרכשה בשנת 1932 על ידי הספרייה המלכותית בדנמרק.
הארכיון שלו שכולל כ-100,000 מסמכים נרכש גם בשנת 1932 על ידי הספרייה המלכותית בדנמרק. בארכיון ישנה התכתבות עם חכמי ישראל וארגונים מישראל, ומארצות רבות. רוב המסמכים כתובים בדנית, גרמנית, אנגלית, צרפתית, עברית ויידיש. אך ישנם גם מסמכים בשוודית, איטלקית, פולנית, רוסית והונגרית. חלק מהמסמכים (17,500) כבר נסרק וזמין באתר הספרייה. בנוסף פרסמה הספרייה רשימה חלקית של 29,000 מכותבים. ניתן להבחין ברשימה באנשים מכל גוני הקשת היהודית. רשימה מקרית של שמות אחדים: הרב בענגיס מהעדה החרדית, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ש"י עגנון, ישראל הכהן מראדין, חיים נחמן ביאליק, שלמה זלמן שוקן. עד עתה זוהו במכתבים כ-4,700 שמות. חלק גדול מהפונים אליו הוא לא הכיר כלל כפי שכותב אליו אחד הפונים "המוקירו ואינו מכירו".
פידל קסטרו
פידל אלחנדרו קסטרו רוס (בספרדית: Fidel Alejandro Castro Ruz; 13 באוגוסט 1926 – 25 בנובמבר 2016) היה איש צבא ופוליטיקאי קובני. קסטרו היה מנהיג קובה משנת 1959, עת עלה במהפכה, עד 19 בפברואר 2008. הפך את מדינתו למדינה הקומוניסטית הראשונה בחצי הכדור המערבי. עד שנת 1976 החזיק בתואר ראש ממשלה, ואחריה בתואר נשיא מועצת המדינה ומועצת השרים.
נעוריו ותחילת דרכו
פידל קסטרו נולד ב-13 באוגוסט 1926, בחוות הסוכר ביראן, במאיארי (Mayari), שבפרובינציית אוריינטה במזרח קובה, למשפחה אמידה: אביו, אנחל קסטרו אי ארחיס (Angel Castro), היה מהגר מספרד, ואמו, לינה רוס גונסאלס (Lina Ruz), הייתה הטבחית במשק ביתו. קסטרו חונך בבתי ספר ישועים. בשנת 1945 למד משפטים באוניברסיטת הוואנה, ב-1950 סיים את לימודיו ופתח משרד עם שני שותפים.
קסטרו התכוון לעמוד לבחירות לפרלמנט הקובאני בשנת 1952 מטעם "המפלגה האורתודוקסית", אך הפיכה שהוביל הגנרל פולחנסיו באטיסטה (1901-1973 Fulgencio Batista Y Saldivar), שהדיח את השליט המכהן, קרלוס פריו סוקאראס (Carlos Prio Socarras), הובילה לביטול הבחירות. קסטרו הגיש תביעה כנגד באטיסטה על כי פעילותו מנוגדת לחוקה, אך תביעה זו נדחתה. בתגובה ארגן קסטרו ב-26 ביולי 1953 התקפה חמושה על מחנה הצבא מונקאדה, במחוז אוריינטה. כשהמונים מן המתקיפים נהרגו, וקסטרו נלקח בשבי, נשפט, ונדון לחמש-עשרה שנות מאסר. במשפטו נשא קסטרו נאום שבו טען כי "ההיסטוריה תזכה אותי". הוא שוחרר במהלך חנינה כללית במאי 1955, ויצא לגלות בארצות הברית ובמקסיקו.
המהפכה והעלייה לשלטון
קסטרו שב לקובה עם מספר גולים אחרים, כאשר הוא מפליג ממקסיקו לקובה על סיפון היאכטה שאורכה 18 מטר, ה"גראנמה". הם נקראו "תנועת ה-26 ביולי". בשלב זה לא היה קסטרו עדיין קומוניסט או אף סוציאליסט. הוא הגדיר את עצמו ואת תנועתו כמאמינים ב"פילוסופיה ג'פרסונית". ומחויבים ל"נוסחת לינקולן" בדבר שיתוף הפעולה בין ההון לכוח העבודה. בשנת 1959 עוד ניתן היה לשמוע את קסטרו מתבטא בריאיון לעיתון "US News and World Report" כי אין לו "כל כוונה להלאים תעשיות כלשהן".
תנועת ה-26 ביולי פעלה לראשונה במחוז אוריינטה ב-2 בדצמבר 1956. רק שנים-עשר מהחברים המייסדים שרדו את הפעולה ונסוגו להרי סיירה מאסטרה, ומשם ניהלו מלחמת גרילה כנגד ממשלו של באטיסטה. בין הניצולים היו ארנסטו "צ'ה" גווארה, רופא צעיר ממוצא ארגנטיני, ראול קסטרו, אחיו של פידל, וקמילו סיינפואגוס. תנועתו של קסטרו צברה תמיכה עממית וגדלה לשמונה מאות איש. ב-24 במאי 1958 שלח בטיסטה שבעה-עשר גדודים כנגד התנועה ב"מבצע וראנו". אף על פי שהיו מועטים במספרם, נחלו צבאות קסטרו הצלחות שלוו בעריקה מאסיבית מצבאו של בטיסטה. ב-1 בינואר 1959 נמלטו באטיסטה והנשיא הנבחר קרלוס ריביירו אגוארו מן המדינה, וכוחותיו של קסטרו השתלטו על הוואנה.
בתחילה תפקידו הרשמי של קסטרו היה "השליח הראשי של הנשיא לכוחות המזוינים והמפקד העליון של צבא ה-26 ביולי". אולם הוא היה השליט בפועל, ואחרי שראש הממשלה הזמנית חוזה מירו קרדונה התפטר ב-14 בפברואר, התמנה קסטרו כראש ממשלה ב-16 בפברואר 1959.
תחילת שלטונו
בחודשים הראשונים אחרי המהפכה בקובה, שלטון קסטרו הדגיש את השימוש בפרויקטים חברתיים לשיפור רמת החיים של קובה. הושם דגש רב על החינוך, ובמהלך 30 החודשים הראשונים לממשלת קסטרו נפתחו יותר כיתות לימוד מאשר ב-30 השנים לפני שלטונו. מערכת החינוך היסודי הקובני הציעה תוכנית ללימוד עבודה, עם מחצית מהזמן שהתלמידים שהו בכיתה, והחצי השני בפעילות פרודוקטיבית. שירותי הבריאות הולאמו והורחבו, כאשר מרכזי בריאות כפריים ומרפאות עירוניות נפתחו ברחבי האי כדי להציע סיוע רפואי חינם. חיסונים אוניברסליים נגד מחלות ילדות הופעלו, ושיעורי תמותת תינוקות הופחתו באופן דרמטי. חלק שלישי של תוכנית חברתית זו היה שיפור התשתית. במהלך ששת החודשים הראשונים של ממשלת קסטרו, 600 ק"מ של כבישים נבנו ברחבי האי, בעוד 300 מיליון דולר הוצאו על פרויקטים של מים ותברואה.
בתחילה הכירה ארצות הברית בממשלתו של קסטרו, אך החיכוכים עם ארצות הברית הובילו עד מהרה למדיניות של הלאמת רכוש של תאגידים אמריקנים (במיוחד "חברת הפירות המאוחדת") ותשלום פיצויים המבוססים על שומות מס מימי בטיסטה, שהחברות הצליחו להנמיך באופן מלאכותי. קסטרו ביקר בבית הלבן באפריל 1959, ונפגש עם סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון. נראה שהנשיא אייזנהאואר לא התייחס אליו באופן רציני, ובאמתלה של משחק גולף השאיר לסגנו לברר את טיבו של האיש. מדיניותו של קסטרו בשאלת ההלאמה הותירה בוושינגטון חשדות שמדובר בקומוניסט אשר יכרות ברית עם ברית המועצות. לאחר הפגישה אמר ניקסון כי קסטרו הוא "נאיבי" אך לא בהכרח קומוניסט.
בפברואר 1960 חתמה קובה על הסכם לרכישת נפט מברית המועצות. כאשר בתי הזיקוק בבעלות ארצות הברית בקובה סירבו לזקק נפט זה, הם הולאמו, והתוצאה הייתה ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית. לחרדתו של ממשל אייזנהאואר, הלכו היחסים בין קובה וברית המועצות והתהדקו. אמנות שונות נכרתו בין קסטרו והנשיא ניקיטה חרושצ'וב, וקובה החלה לקבל סיוע כספי וכלכלי מברית המועצות.
ב-17 באפריל 1961, יומיים לאחר שמפציצי B-26 הנושאים סימול קובני מזויף הפציצו את קובה, ויום לאחר שקסטרו תיאר את מהפכתו כ"סוציאליסטית" הנחיתה ארצות הברית מהלומה כושלת על קובה, הקרויה "הפלישה למפרץ החזירים". בהוראת מנהל הסוכנות אלן דאלס, ובאישורו של הנשיא ג'ון פ. קנדי, נחת מדרום להוואנה (על חוף המכונה "מפרץ החזירים") כוח של כ-1,400 גולים קובניים שמומנו, אומנו והודרכו על ידי ה-CIA, סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית. סוכנות הביון הניחה כי הפלישה תצית ניצוץ של התנגדות עממית לקסטרו, אך זו לא באה. הגולים שנחתו על החוף נתפסו, וברגע האחרון הורה קנדי שלא לסייע להמשך הפלישה (בכוחות צבא אמריקנים). שתי ספינות אספקה אמריקניות הוטבעו על ידי מטוס קובני. תשעה אנשים הוצאו להורג, ואילו השאר שוחררו כעבור כמה שנים לאחר משא ומתן מתיש עם ארצות הברית. תוצאת הפעולה היא כי קסטרו, אשר פיקד על הלחימה באופן אישי, הוסיף ליוקרתו ושמר על מעמדו.
מאוחר יותר באותה השנה, בנאום לאומה ב-2 בדצמבר, הכריז קסטרו כי הוא מרקסיסט-לניניסט, ושקובה מאמצת את הקומוניזם. במהלך שנות השישים נמשכו ניסיונות אמריקניים להתנקש בחייו של קסטרו או להפיל את משטרו. האחראי על ביטחונו של קסטרו ומפקד שומרי הראש שלו מנה יותר מ-600 ניסיונות התנקשות בקסטרו שנכשלו. גולים קובניים ניסו לחקות את פעולתו של קסטרו עצמו, ויצרו חבורות אלימות שפעלו במיוחד בסיירה דה אסקמבריי, אזור הררי מרוחק בסמוך לעיר טרינידד.
בעת משבר הטילים
לפי זכרונותיו של חרושצ'וב, הגה המנהיג הסובייטי את הרעיון כי יש להציב טילים בקובה כהרתעה מהמשך הפעולות התוקפניות של ארצות הברית כנגד האי, במהלך נופש בחצי האי קרים בשנת 1962. לאחר שהתייעץ עם אנשי צבאו, נפגש חרושצ'וב עם משלחת קובנית בראשות ראול קסטרו בחודש יולי על מנת לתאם את הפרטים. הוסכם לפרוס טילי R-12 "דווינה" גרעיניים לטווח בינוני על אדמה קובנית. מטוס ריגול אמריקני גילה את בניית אתרי הטילים ב-15 באוקטובר 1962, לפני שהטילים נפרסו. ארצות הברית ראתה בהתקנת טילים גרעיניים סובייטיים במרחק של 90 מייל דרומית למיאמי פעולה תוקפנית ואיום על ביטחונה הלאומי.
משבר הטילים בקובה החל בכך שארצות הברית הכריזה בפומבי ב-22 באוקטובר כי גילתה את הטילים, והטילה מצור ימי על קובה. במכתב אישי לחרושצ'וב ב-27 באוקטובר 1962 המריץ קסטרו את חרושצ'וב להכות מכת מנע גרעינית על ארצות הברית אם זו תפלוש לקובה, אך חרושצ'וב דחה גישה זו. מפקדים של הצבא הסובייטי בקובה עצמה הוסמכו להשתמש בנשק גרעיני טקטי נגד כוחות ארצות הברית, אם אלו יפלשו.
לאחר כמה ימים מורטי עצבים, הסתיים המשבר בכך שחרושצ'וב הסכים להסיג את הטילים בתמורה להתחייבות אמריקנית לא לפלוש לקובה, וארצות הברית הסכימה להסיר טילים אמריקניים שהוצבו בטורקיה. אחרי התפוגגות המתח נותרו היחסים בין ארצות הברית לקובה עוינים במיוחד, וה-CIA המשיך במאמציו להפיל את משטרו של קסטרו. עד היום נחשב קסטרו לאדם שנוי במחלוקת. יש האומרים שהוא גיבור, ויש האומרים שאין הוא טוב מקודמו, בטיסטה, ושהוא אחראי לנפילת קובה.
היחסים עם קנדה ועם אליוט טרודו
ב-1976 ביקר בקובה פייר אליוט טרודו, ראש ממשלת קנדה. היה זה הביקור הראשון של מנהיג מערבי מכהן מאז משבר הטילים. טרודו הגיש לקובה סיוע בסך ארבעה מיליון דולר אמריקניים, והלווה עשרה מיליון דולר נוספים. בנאומו הצהיר טרודו "יחי ראש הממשלה והמפקד פידל קסטרו. תחי הידידות הקובנית - קנדית".
טרודו וקסטרו המשיכו בידידותם אף לאחר שהקנדי סיים את תפקידו. טרודו ביקר בקובה מספר פעמים בשנות השמונים והתשעים. קסטרו ביקר במונטריאול בשנת 2000 על מנת להשתתף בהלוויית טרודו.
אפשרויות הגירה מקובה
ב-28 במרץ 1980 חצה אוטובוס של מבקשי מקלט מדיני את שער שגרירות פרו בהוואנה. בתוך 48 שעות שטף זרם של 10,000 מבקשי מקלט את השגרירות. קסטרו הכריז ב-20 באפריל, כי כל אחד יוכל לעזוב בספינה ממפרץ מריאל בהוואנה. גולים קובנים החלו לשוט לכיוון מריאל במה שנקרא "שייטת החופש". לפי משמר החופים האמריקני נמלטו ממולדתם 124,776 קובנים, עד שקסטרו הורה על סגירת נמל מריאל ב-26 בספטמבר. על אף שרוב הנמלטים אכן היו מבקשי מפלט מדיני, מעריכים שזו הייתה דרכו של קסטרו להיפרד מ-20,000 פושעים פליליים, חולי נפש והומוסקסואלים.
דת
קסטרו היה אתאיסט, ולא נהג על פי הדת הקתולית מאז ילדותו. האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה נידה את קסטרו ב-3 בינואר 1962, בהתאם לצו שהוציא פיוס ה-12, האוסר על קתולים לתמוך בממשלים קומוניסטיים. מבחינת קסטרו, אשר זה מכבר התנער מערכיו הקתוליים, לא הייתה לאירוע זה כל משמעות, ואיש לא ציפה לכך שאירוע זה ישפיע עליו באופן אישי. הנידוי כוון אל אנשי קובה, בתקווה להפחית את תמיכתם. לא נראה כי נידוי זה נחל הצלחה מבחינה זו.
יחסיו עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני היו טובים במקצת. בתחילת שנות התשעים של המאה ה-20 הסכים קסטרו להפחית את המגבלות על הדת, ואף לאפשר לקתולים מאמינים להצטרף אל המפלגה הקומוניסטית. ב-1998 אירח קסטרו את האפיפיור בביקורו בקובה, והיה זה האפיפיור הראשון שביקר באי. יוחנן פאולוס השני הביע בביקור זה ביקורת, הן על המשטר הקומוניסטי והן על האמברגו האמריקני.
ביקורתו של קסטרו על ארצות הברית
קסטרו נשאר מבקר קולני של ארצות הברית, במיוחד בנוגע לאמברגו שזו הטילה על קובה, ולניסיונותיה למוטט את ממשלו עד סוף ימיו. הוא גינה את הדרך שבה מנצלת ארצות הברית את המדינות המתפתחות, ואף את מדיניות הבריאות של ארצות הברית כלפי אזרחיה. קסטרו גם גינה את מדיניות ההגירה של ארצות הברית, המגבילה את הנסיעה של קובנים גולים לבקר את משפחתם בקובה. קסטרו היה בין הטוענים כי מדיניות הארצות המפותחות כלפי חובות הארצות המתפתחות, היא גורם מרכזי בפיגורן הכלכלי של ארצות אלו.
מדיניותו הכלכלית
קסטרו השיג שליטה על כלכלת ארצו בכך שהלאים את התעשייה, החרים רכוש בבעלות גורמי פנים וגורמי חוץ, וגרם לקולקטיביזציה של החקלאות. קובנים רבים נמלטו מן הארץ, במיוחד למיאמי שבפלורידה, שם ייסדו מרכז גדול לפעולות כנגד קסטרו ומשטרו. בגלל האמברגו שהטילה ארצות הברית הפכה קובה לתלויה בסובסידיות שהתקבלו מברית המועצות ומארצות הגוש המזרחי, שהגיעו לרבע מן התוצר הלאומי הגולמי של האי. בהתאם, היו לפירוק ברית המועצות ב-1991 השפעות מרחיקות לכת לרעה על כלכלת האי.
הסנקציות הכלכליות האמריקניות, שכללו איסור על תיירים אמריקנים לבקר בקובה, הוכרזו על ידי תומכיו של קסטרו כגורם למצוקתה הכלכלית של קובה. תומכי האמברגו משיבים שארצות הברית היא האומה היחידה שהטילה אמברגו על קובה, ושקובה חופשית לסחור עם כל אומה אחרת. בה בעת מנסה ארצות הברית למנוע מחברות זרות להרוויח מרכוש קובני שהולאם והיה במקורו אמריקני, ומגבילה את יחסי המסחר שלה עם אומות קטנות המקיימות יחסי מסחר עם קובה.
קובה היא יעד התיירות השני בפופולריות שלו באיים הקריביים (לאחר הרפובליקה הדומיניקנית), דבר המספק לקובה מטבע חוץ נחוץ. הקובנים מקבלים סכומים גדולים של מטבע חוץ (עד 850 מיליון דולר לשנה) מקובנים אמריקנים השולחים עזרה לקרוביהם באי. קובה מקבלת את תצרוכת האנרגיה שלה מוונצואלה בתמורה לאספקת רופאים קובנים. ביחסים אלו יש כדי פיצוי לקובה על פירוק ברית המועצות.
בראשית המאה ה-21 השקיע קסטרו מאמצים במחקרים ביו-טכנולוגיים על מנת לתמוך בכלכלת ארצו, ולהתגבר על המחסור במוצרים רפואיים מחו"ל. הישגים קובניים בתחום זה גרמו לחששות בדבר ייצור נשק ביולוגי. בשנת 2002 ביקר בקובה קרטר, נשיא ארצות הברית לשעבר, כדי לבדוק אתרים קובנים להנדסה גנטית. מאז הרוויחה הכלכלה הקובנית הן מייצוא של טכנולוגיה רפואית והן מ"תיירות בריאות".
שירותי הבריאות
שירותי בריאות ניתנים לכל בקובה. שיעורי תמותת ילודים הם בין הנמוכים באזור, שירותי הבריאות הם באיכות גבוהה, וכל הקובנים מקבלים חלב בחינם עד הגיעם לגיל 6. מלבד בידור, משדרת הטלוויזיה הקובנית הרצאות ברמת קולג' לאוכלוסייה הבוגרת. לאור הכרה בהישגים אלו קיבל קסטרו ב-4 באפריל 1988 את עיטור "הבריאות לכל" מארגון הבריאות העולמי. ממשלת ארצות הברית דוחה את הטענות על שיפור והישגים במשטר קסטרו וטוענת כי "קובה במקרה הטוב שומרת על ההישגים שכבר הושגו בחינוך ובבריאות".
התקשורת הקובנית מדגישה את הניגוד בין הילדים הקובנים הבריאים ובין ילדים השקועים בסמים ובזנות הגרים בבוגוטה, בלוס אנג'לס, בבואנוס איירס, וילדי הרחוב בפרו ובברזיל. ואכן אין כמות משמעותית של ילדי רחוב בקובה.
כ-20,000 רופאים נשלחו על ידי קסטרו למדינות שונות בעולם לספק עזרה ליותר משישים מדינות.
תומכיו טוענים כי מנהיגותו של קסטרו נותרה בלתי מעורערת בגלל דאגתו לשיפור ברמת החיים של התושבים. מתנגדיו טוענים כי הדבר הוא בשל שיטות אכזריות של דיכוי וכפייה.
תומכי הממשל טוענים כי מערכת החינוך והבריאות בקובה התקדמה רק לאחר המהפכה ב-1959, וכי תוחלת החיים בקובה פחותה רק במעט מזו שבארצות הברית.
מתנגדי משטר קסטרו טוענים שעל אף ששיעור תמותת התינוקות בקובה הוא מן הנמוכים באמריקה הלטינית, כך היה הדבר גם בטרם עלה קסטרו לשלטון, ואז הייתה קובה במקום השלושה עשר בעולם בקריטריון זה. מדדים אחרים, כתוחלת חיים ממוצעת שעלתה מ-60 שנה בעת הלידה בשנת 1959 ל-76.13 בראשית המאה ה-21, מראים כי אכן חל שיפור ברמת החיים בקובה.
חינוך והנחלת הקריאה
חינוך ניתן לכול בקובה. הסטטיסטיקה של אונסק"ו מאשרת כי שיעור יודעי הקריאה והכתיבה בקובה הוא בין הגבוהים באמריקה הלטינית.
קובה התקדמה גם בתחום הנחלת הקריאה. מסע הקריאה של קסטרו התמקד באזורים כפריים ששיעור יודעי קרוא וכתוב בהם היה נמוך. בנאום בשנת 1960 בפני האומות המאוחדות הכריז קסטרו כי "בעוד חודשים מספר תהיה קובה המדינה הראשונה באמריקה שתוכל לומר כי אין בה אדם אחד שאינו יודע קרוא וכתוב". כ-270,000 מורים וסטודנטים נשלחו לאורכה ולרוחבה של קובה ללמד את הבורים. בשנת 1961 ירד שיעור האנאלפביתים בקובה מ-20% ל-4%. אנשים שסיימו את הקורס נתבקשו לשלוח מכתב לפידל קסטרו. מוזיאון הקריאה והכתיבה בהוואנה מציג 700,000 מכתבים מסוג זה.
זכויות האדם
משטרו של קסטרו הואשם בפגיעה בזכויות האדם, לרבות עינויים, מאסר שרירותי, משפטים לא הוגנים, ועונש מוות ללא משפט. נטען כי בארבעים שנות משטרו הוצאו להורג אלפי אנשים ללא משפט.
קבוצות כ"אמנסטי אינטרנשיונל" וכ-"Human Rights Watch" מבקרות את הצנזורה, את היעדר חופש העיתונות בקובה, ואת ההוצאה אל מחוץ לחוק של כל התארגנות פוליטית שאינה במסגרת המפלגה הקומוניסטית, וכתוצאה ממנה היעדרן של בחירות חופשיות ודמוקרטיות.
קסטרו רואה בכל אלו צעדים מוצדקים נגד מאמצי ארצות הברית להפיל את משטרו, וטוען כי אלו המכנים עצמם "פעילי זכויות האדם" הם סוכנים של הממשל האמריקני. מסמכים מראים כי ארצות הברית אכן נהגה בטקטיקה זו בעבר.
תומכי קסטרו אף טוענים כי מצב זכויות האדם בקובה הוא טוב יותר מכל מדינה אחרת באמריקה הלטינית, ובמיוחד אלו הנשלטות על ידי משטרים צבאיים הנתמכים בידי ארצות הברית. עם חזרתן של ארצות רבות באמריקה הלטינית אל הדמוקרטיה, נהוג לחשוב כי טענה זו היא שגויה. תומכי קסטרו טוענים אף כי בכל מקרה מצב זכויות האדם תחת שלטון קסטרו טוב בהרבה מזה שהיה תחת שלטון קודמו, בטיסטה.
פרישתו מהתפקיד
אחרי הניתוח שעבר בבטנו בשנת 2006 החליט קסטרו להעביר את סמכויותיו כנשיא קובה לאחיו-סגנו, ראול קסטרו. בסופו של דבר הכריז קסטרו בפברואר 2008 כי הוא לא יתמודד בבחירות על תפקיד הנשיא, בהן נבחר אחיו הצעיר, ראול. למרות זאת, הוא הודיע שימשיך להיות פעיל כחבר פרלמנט וימשיך לכתוב מאמרים פוליטיים. באפריל 2011 פרש פידל קסטרו מכל תפקידיו במפלגה הקומוניסטית הקובנית באופן רשמי. קסטרו נפטר בשנת 2016, בגיל 90.
דמותו
קסטרו התנגד לפולחן אישיות של אדם חי. על כן בניגוד למנהיגים רבים בעולם השלישי, הציג הדואר הקובני את דיוקנו של קסטרו על בול דואר רק פעמיים. נעשו מאמצים גדולים בהרבה לעודד את פולחן גיבור העצמאות הקובני חוסה מארטי, וגיבורי המהפכה כצ'ה גווארה.
קסטרו נהג להופיע בציבור לרוב כשהוא לבוש מדים. הוא היה ידוע בנאומיו הארוכים, שנמשכו שעות רבות, וכללו מידע רב והתייחסויות היסטוריות.
ניקולאי לובצ'בסקי
ניקולאי איוונוביץ' לובצ'בסקי (ברוסית: Никола́й Ива́нович Лобаче́вский; 1 בדצמבר 1792, ניז'ני נובגורוד – 24 בפברואר 1856, קאזאן) היה מתמטיקאי רוסי. ניסח לראשונה (1829) את הגאומטריה הלא-אוקלידית, הנקראת גם "גאומטריה היפרבולית" או "גאומטריית לובצ'בסקי". במקביל לו הגיעו לתוצאה דומה קצין הצבא ההונגרי יאנוש בויאי והמתמטיקאי הגרמני הנודע קרל פרידריך גאוס (שנמנע מלפרסם תוצאה זו).
ביוגרפיה
לובצ'בסקי נולד בשנת 1792 בניז'ני נובגורוד, להורים ממוצא פולני. אביו, איוון מקסימוביץ' לובצ'בסקי, פקיד במשרד למדידת מקרקעין, נפטר כשהיה בן 7 שנים. בשנת 1802 עברה משפחתו לקאזאן. בשנת 1807 החל לימודיו באוניברסיטת קאזאן, שנוסדה שלוש שנים קודם לכן, ובשנת 1811 קיבל תואר בפיזיקה ובמתמטיקה. בשנת 1814 החל ללמד באוניברסיטה, כעבור שנתיים קודם לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1822 מונה לפרופסור מן המניין. הוא לימד מתמטיקה, פיזיקה ואסטרונומיה. מילא גם תפקידים ניהוליים שונים, ובגיל 35 מונה לרקטור האוניברסיטה.
בשנת 1832 נישא לוורוורה אלכסייבנה מויסייבה. נולדו להם 18 ילדים, שרק שבעה מהם הגיעו לבגרות. בשנת 1846 פוטר מהאוניברסיטה עקב התדרדרות מצב בריאותו. הוא נפטר בעוני בשנת 1856.
עבודתו המתמטית
אקסיומת המקבילים, אחת מהאקסיומות המופיעות בספרו של אוקלידס, "יסודות", היא אקסיומה מורכבת יחסית ליתר האקסיומות. במשך כאלפיים שנה נעשו ניסיונות לייתר אקסיומה זו, כלומר להוכיח שהיא נובעת מהאקסיומות האחרות. כל הניסיונות מסוג זה כשלו, עד שבמאה ה-19, המתמטיקאים גאוס, בולאי ולובצ'בסקי הגיעו במקביל (כל אחד בנפרד) למסקנה שהאקסיומה החמישית אינה נובעת מן האקסיומות האחרות, וניתן להחליף אותה באקסיומה אחרת ולקבל מבנה גאומטרי עשיר ומעניין, גם אם שונה מהגאומטריה האוקלידית המוכרת. גאוס לא פרסם את ממצאיו בתחום זה.
לובצ'בסקי הציג את התוצאה המהפכנית שאליה הגיע בפגישה של המחלקה לפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת קאזאן, שנערכה ב-23 בפברואר 1826, ובשנים 1829–1830 פרסם אותה בכתב עת מדעי של האוניברסיטה. בניגוד לאקסיומת המקבילים של הגאומטריה האוקלידית, הקובעת כי דרך נקודה שמחוץ לישר עובר ישר אחד ויחיד מקביל לישר הנתון, אקסיומת המקבילים של הגאומטריה ההיפרבולית, שאותה פיתח לובצ'בסקי, קובעת כי דרך כל נקודה שמחוץ לישר עוברים לפחות שני ישרים מקבילים לישר הנתון. תוצאה בולטת מכך היא שסכום הזוויות במשולש קטן מ-180 מעלות. לובצ'בסקי שלח מאמר בנושא לאקדמיה למדעים של סנקט פטרבורג, אך זו נמנעה מלפרסמו.
לובצ'בסקי פרסם ספרי גאומטריה אחדים במהלך חייו. ספרו הגדול ביותר "גאומטריה" הושלם ב-1823, אך פורסם בשלמותו רק בשנת 1909, שנים רבות לאחר מותו של לובצ'בסקי.
בנוסף פיתח לובצ'בסקי דרך לחישוב קירוב של השורשים של פולינום, והגדיר פונקציה כהתאמה בין שתי קבוצות של מספרים ממשיים (אחריו הגיע גם דיריכלה להגדרה זו). עוד תרם לובצ'בסקי לידע אודות אינטגרל דיריכלה.