cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקוואדריאנלה של פראג
הקוואדריאנלה של פראג (בצ'כית: Pražské Quadriennale, באנגלית: Prague Quadrennial), או בשמה המלא: הקוואדריאנלה של פראג להופעות העיצוב והמרחב (בצ'כית: Pražské Quadriennale scénografie a divadelního prostoru, באנגלית: Quadrennial of Performance Design and Space), הנערכת בפראג אחת לארבע שנים מאז 1967, היא אירוע אמנויות הבמה הגדול ביותר בעולם שאינו עוסק ישירות במשחק. זוהי תערוכה תחרותית המציגה עבודות מודרניות בסוגות של אמנויות במה שונות כגון: בתלבושות, עיצוב במה, עיצוב תאורה, הלחנה ועיבוד מוזיקלי ועיצוב תנועה; בתחומי המחול, אופרה, דרמה, מולטימדיה והמיצג.
היסטוריה
במהלך הביאנלה לאמנות בסאו פאולו של 1959, נערכה תערוכה מיוחדת, אותה תכנן פרנטישק טרסטר (František Tröster), שהציגה את התפתחות עיצוב הבמה והתיאטרון הצ'כי והסלובקי בשנים 1959-1914. התוצאה של התערוכה הייתה מדליית זהב לצ'כוסלובקיה ובעקבות הצלחתה של צ'כיה בשלוש הביאנלות שאחריה הובילה להצעה שפראג תארח את התערוכה הבינלאומית של עיצוב הבמה באירופה. מאז חניכתה ב-1967, התערוכה הבינלאומית נערכה בקביעות מדי ארבע שנים ונודעה כקוואדריאנלה של פראג.
אומנים חשובים שהותירו את חותמם על עיצוב התיאטרון השתתפו והציגו בקוואדריאנלה של פראג, כמו סלבדור דאלי, יוזף סבובודה, אוסקר נימאייר, טדאוש קנטור, גי-קלוד פרנסואה וראלף קולטאיi, כמו גם דמויות בתיאטרון בן-זמננו, כגון רוברט וילסון, היינר גבלס ורנצו פיאנו.
פרסים
בתערוכה נוכח חבר שופטים בינלאומי, שמעניק למשתתפים בה את הפרסים הבאים:
מדליית זהב (Golden Triga) לתערוכה הטובה ביותר הוענקה ב-1967 לצרפת, ב-1971 לגרמניה המזרחית, ב-1975 לברית המועצות, ב-1979 לממלכה המאוחדת, ב-1983 לגרמניה המזרחית, ב-1987 לארצות הברית, ב-1991 לממלכה המאוחדת, ב-1995 לברזיל, ב-1999 לצ'כיה, ב-2003 לממלכה המאוחדת, ב-2007 לרוסיה וב-2011 לברזיל.
חכה לי (תוכנית טלוויזיה)
חכה לי (ברוסית: Жди меня; משנת 1998 עד 2000 - "אני מחפש אותך", ברוסית: Ищу́ тебя́) היא תוכנית טלוויזיה בינלאומית, המהווה תוכנית אירוח ובו זמנית, שירות חיפוש אנשים. התוכנית משודרת בטלוויזיה הרוסית מאז 14 במרץ 1998. בתחילה הוא שודר ברשת RTR ב-1998, אז במשך זמן רב ברשת ORT (מאז 2002, הערוץ הראשון) (בשנים 1999–2017), וכעת הוא משודר בערוץ NTV. עד 2002, שידור הערוץ הראשון כלל שידורים חוזרים בבוקר בימי חול.
היסטוריה
התוכנית הראשונה מסוג זה שודרה ברדיו מאיאק בשם "למצוא אדם" משנת 1964 עד 1973, המנחה הראשית הייתה אגניה ברטו. התוכנית נסגרה בשנת 1973 בהוראת יו"ר הוועדה לרדיו וטלוויזיה של ברית המועצות ס. ג. לפין. בתחילת 1998 שודרה התוכנית "מבט", המוקדשת לחיפוש אנשים, מנחי התוכנית היו אלכסנדר ליובימוב וסרגיי בודרוב. התוכנית סיפקה סיפורים על חיפוש אחר נעדרים.
ב-14 במרץ 1998, בערוץ הטלוויזיה RTR, התקיימה בכורה של תוכנית בשם "אני מחפש אותך". מחברי הרעיון היו הכתבים אוקסנה נייצ'וק וויקטוריה אל-מואל. במקור שודרה פעם בחודש בשבתות בשעה 13:00. את השידורים הראשונים ביימה אוקסנה נייצ'וק. ב-13 ביוני 1998 הצטרף אליה השחקן איגור קוואשה כמנחה. בסוף שנת 1998 הסתיים חוזה ערוץ ה- RTR עם חברת הטלוויזיה VID. עד מהרה נחתם חוזה חדש, אולם חברת הטלוויזיה כבר לא הפיקה את התוכנית הזו עבור RTR בשל סכסוך הצדדים על חסויות תוכנית הבוקר "בוקר טוב, רוסיה! ". עם זאת, נותרה תוכנית אחת ששודרה ב-26 בספטמבר 1999 ברשת ORT.
סרגיי קושנריוב, בהיותו העורך הראשי של "חכה לי" משנת 1999 עד 2014, הקים מערכת חיפוש אנשים ייחודית, שהפכה לבסיס התוכנית. קושנרייב עצמו הרכיב את נושאי התוכנית עבור אוקראינה, בלארוס, קזחסטן, ארמניה, מולדובה, וגם ענה באופן אישי על כל מכתבי הקהל שהגיעו למערכת התוכנית.
ב-2 במרץ 2001, מנכ"לית חברת הטלוויזיה VID, לריסה סינלשיקובה, הודיעה בריאיון לקומסומולסקאיה פרבדה על התעניינות החברה האמריקאית ABC ברכישת רישיון להפקת תוכנית אמריקאית בשם Wait Me. לדבריה, "לעיתים קרובות עיתונאים זרים מגיעים לצילומי התוכנית 'חכה לי'." כתב BBC אחד אהב את התוכנית עד כדי כך שהוא עשה סיפור על כך. פורמט התוכנית זכה להתעניינות ולכן נציגי ABC פנו אל החברה. כתוצאה מכך, הם החליטו ליצור קשר עם VID. "<...> אופי העסקה עדיין נמצא בדיון. ב-ABC מוכנים לדבר על תוכניות להפקה משותפת. ייתכן אפילו ש-VID תעשה את הגרסה האמריקאית עצמה".
מאז 7 בפברואר 2005 התוכנית שודרה גם באוקראינה.
לדברי במאית התוכנית, סבטלנה בודרובה (אלמנתו של סרגיי בודרוב), בסתיו 2014 לאחר שאלכסנדר ליובימוב השתלט על התוכנית, סרגיי קושנריוב נאלץ לעזוב את הטלוויזיה. קושנריוב מכר את מניות חברת הטלוויזיה לליובימוב תמורת אלפיים רובל. בודרובה נזכרת: "והם לקחו ממנו הכל. כמה חודשים לאחר מכן, סריוז'ה לקה בשבץ מוחי ראשון. מפעל חייו של האיש, משמעות החיים, נלקח. קושנרוב לא ידע איך לחיות..." כתוצאה מכך, צוות התוכנית הוותיק עזב אותו, כולל במאים, עורכים וכתבים, כמו גם בודרובה עצמה. זמן מה לאחר עזיבת הצוות הקודם, פורמט התוכנית השתנה מעט. כעת, במרכז כל תוכנית, הם החלו להציב סיפור אחד או שניים או שלושה סיפורים שסיפרו במהלך התוכנית.
ב-14 בספטמבר 2017 דיווחו מספר כלי תקשורת ברוסיה כי הערוץ הראשון החליט שלא לחדש את החוזה עם חברת הטלוויזיה VID להפקת התוכנית. הסיבה העיקרית לכך הייתה הסכסוך של הצוות החדש, שגויס לאחר שקושנריוב עזב את התוכנית, עם מנחה התוכנית, אלכסנדר גאליבין, שהודח ללא ידיעת הערוץ. במקביל המשיכה החברה להפיק תוכניות מיוחדות של התוכנית עבור אוקראינה וקזחסטן (עם העיצוב הישן). שחרור הגרסה הבלארוסית של התוכנית הושעה תחילה ואז הופסק לחלוטין.
ב-10 באוקטובר 2017 נודע כי התוכנית תשודר בערוץ NTV. התוכנית הראשונה שודרה ב-27 באוקטובר 2017. פורמט התוכנית החל כעת לכלול הדגמה של חיפוש אחר אנשים שאבדו. למנחת התוכנית מונתה השחקנית טטיאנה ארנטהולץ.
פרויקט חברתי
בשנים הראשונות לקיומה של התוכנית ניתן היה למצוא 15–20 איש בכל חודש ובמשך 10 שנים נמצאו כ -150 אלף איש שהוכרזו כנעדרים. באוקטובר 2017 מספרם עלה ל-200 אלף איש.
תוכנית הטלוויזיה "חכה לי" הפכה לפרויקט חברתי לחיפוש אחר נעדרים. יותר מ-500 מתנדבים מרוסיה ומדינות חבר העמים משתפים פעולה עם מערכת התוכנית, שעובדת גם עם מחלקת החקירות הפליליות במשרד הפנים של הפדרציה הרוסית.
מנחים
את התוכניות הראשונות של התוכנית הנחתה העיתונאית אוקסנה נייצ'וק. ב־13 ביוני 1998 הצטרף אליה השחקן המפורסם איגור קוואשה. החל מה 12 באוקטובר 1999 עבדה איתו השחקנית מריה שוקשינה.
מ-28 במרץ עד 25 באפריל 2000, ושוב בין ה-4 ל-19 במאי 2008, במהלך מחלתו של קוואשה, הוא הוחלף על ידי סרגיי ניקוננקו. החל מ-25 באפריל 2005 ועד 27 במרץ 2006, במהלך חופשת הלידה של שוקשינה, הונחתה התוכנית על ידי צ'ולפן חמטובה, ומ-22 באוגוסט עד 31 באוקטובר 2005, במקום איגור קוואשה, הנחה אותה השחקן אלכסנדר דומוגרוב.
החל מ-30 בנובמבר 2009 ועד 27 ביוני 2014, יחד עם מריה שוקשינה, למנחה התוכנית מונה מיכאיל יפרמוב. מיום 26 באפריל 2010 עד 25 במאי 2012, יפרמוב עבד לסירוגין עם איגור קוואשה. הפרק האחרון בו קוואשה הנחה היה ב-25 במאי 2012, וב-30 באוגוסט באותה השנה הוא נפטר. ב-7 בספטמבר 2012, ביום התשיעי לאחר מותו של איגור ולדימירוביץ' קוואשה, שודר שידור לזכרו.
מ-12 בספטמבר עד 14 בנובמבר 2014, במקום מיכאיל יפרמוב, יחד עם מריה שוקשינה, הונחתה התוכנית על ידי השחקן יגור ברוייב, ב-21 בנובמבר הוא הוחלף על ידי אלכסנדר גליבין וב-26 בדצמבר 2014 מריה שוקשינה הוחלפה על ידי קסניה אלפרובה. באוגוסט 2017, אלכסנדר גליבין, ללא אישור מהערוץ הראשון, הושעה מהתוכנית.
מ-27 באוקטובר 2017 ועד 11 באוגוסט 2018, לאחר שינוי רשת השידור, מנחי הגרסה המעודכנת של התוכנית היו השחקנים סרגיי שאקורוב ויוליה וויסוצקאיה, וכן איש ציבור, מייסד חוליית החיפוש וההצלה "Liza Alert" גריגורי סרגייב. האופן בו שידרו ספג ביקורת רבה מצד מספר צופים שהשוו בין שאקורוב וויסוצקאיה לקוושה ושוקשינה או אלפרובה עם גליבין. את התוכנית החגיגית ב-9 במאי 2018, יחד עם שאקורוב, הנחתה אנה יאנקינה, מגישת תוכנית החדשות של NTV "סיכום היום".
מאז 14 בספטמבר 2018, התוכנית משודרת בהנחיית השחקנים אלכסנדר לזארב הבן וטטיאנה ארנטהולץ.
עיבוד מוזיקלי
במהדורה הראשונה של התוכנית ב-14 במרץ 1998, בכתובות הפתיחה השתמשו במוזיקה של המלחין ולדימיר גולוכוב בליווי מוזיקלי מתוך ספריית המוזיקה האמריקאית. עם זאת, עם המהדורה הבאה, ב-25 באפריל 1998, הוא הוחלף על ידי שיר מאת אלכסנדרה פחמוטובה "נשמטה הקרקע בלעדיך" מתוך הסרט "שלוש צפצפות בפליושצ'יחה" בביצועה של ילנה דדינסקאיה.
מ-12 באוקטובר 1999 ועד 13 בספטמבר 2004, נעשה שימוש בקטע מהקונצ'רטו לאבוב ותזמורת לה-מינור של אנטוניו ויוואלדי, וכן מ-20 בספטמבר 2004 ואילך.
פורמט בינלאומי
מאז 2005, VID החל לייצר מהדורות וגרסאות של "חכה לי" עבור מדינות אחרות. מאז, התוכנית יצאה במתכונת בינלאומית. בתחילה, בשם "חכה לי" בערוץ אינטר (אוקראינה).
משנת 2010 עד 2017 "חכה לי" שודרה בערוץ Prime (מולדובה). משנת 2011 ועד 2013 ומשנת 2018, "חכה לי" שודרה ב"ארמניה 1" (ארמניה). ב-14 בפברואר 2010 שודרה "חכה לי" גם בסין.
היו ניסיונות הפיק גרסה מקומית של "חכה לי" בהודו בשנים 2006 ו-2011 אך ללא הצלחה.
נערכים שידורים מקבילים באמצעות תקשורת לוויינית עם אזרבייג'ן, אוקראינה, בלארוס, קזחסטן, מולדובה, אסטוניה, לטביה, ליטא, סין, ארצות הברית, ישראל, הודו, הפיליפינים, טורקיה, בריטניה, ארמניה, גרמניה, פולין וארגנטינה. בערים הגדולות במדינות אלו לעיתים מארגנים אולפנים מיוחדים שאוספים אנשים שרוצים לדבר על אלה שהם מחפשים.
ישנן תוכניות דומות גם במדינות אחרות: "אני מחפש אותך" (אזרבייג'ן), "איפה אתה?" "(קירגיזסטן) ועוד.
בשנת 2008, על בסיס התוכנית, הופקה המיני-סדרה התיעודית "סיפורי חיים מדהימים", ששודרה גם בערוץ הראשון ברוסיה.
באזרבייג'ן שודרה תוכנית דומה שנקראה באותה צורה שבה נקראה במקור "חכה לי" (Səni axtarıram).
צליל מיתר (שיר)
צליל מיתר הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אייל גולן. השיר יצא לאור במרץ 2001, כסינגל באלבומו השישי של גולן, הנושא את שמו של השיר, על ידי חברת התקליטים מירו את עדן הפקות.
חכה לי (תוכנית טלוויזיה)
פורמט בינלאומי
בערוץ הטלוויזיה הגרמני Sat.1 בשנים 1992–1998 שודרה התוכנית ”Bitte melde dich!”, בשנת 2012 שודרה שוב, הפעם בהנחיית יוליה ליאישיק.
צליל מיתר (שיר)
הצלחה
רבים מחשיבים את הסינגל לאחד מבין הלהיטים הגדולים והמצליחים של גולן.
ב-2009, נבחר השיר במקום ה-3, ברשימת 20 השירים הגדולים במצעד "פסקול העשור" של ערוץ 24.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הלהיטים הגדול של אייל גולן באתר מאקו במרץ 2011, במצעד שירי אייל גולן שהפיקה תחנת הרדיו גלגלצ באפריל 2011, וכן במצעד שירי אייל גולן של מאקו ביולי 2016.
בדצמבר 2018 זכה גולן באות יקיר הזמר העברי בכנסת, וביצע את השיר יחד עם חברת הכנסת נאוה בוקר.
נכון לאפריל 2022, עומד מונה הצפיות ביוטיוב של השיר על 10 מיליון, ומונה ההשמעות בספוטיפיי על כ-1.5 מיליון.
גרסאות כיסוי
נכון למאי 2020, עומד מונה הצפיות ביוטיוב בביצועו של גפן על 1.1 מיליון, בביצועו של עלי על 847 אלף, ובביצועו של אדם על 1.5 מיליון.
ארמון רובן
ארמון רובן (במקדונית: Палата Рубен) הוא בניין מגורים היסטורי בסקופיה שהיה שייך למשפחת רופא השיניים אמיל רובן, שנבנה ב-1927 ותוכנן על ידי האדריכל איוואן ארטמושקין.
לאחר ששרד את רעידת האדמה בסקופיה ב-1963, הפך הארמון לאחת מהדוגמאות המקומיות המפורסמות ביותר לאדריכלות בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. ב-2015, חזית המבנה שוחזר מחדש על ידי מרכז השימור בסקופיה.
מאפיינים אדריכליים
למבנה יש קומת קרקע, 3 קומות ביניים ועליית גג. בנוסף, יש לו חצר עם 2 כניסות עיקריות. בבניין יש מערכת חימום, משאבת מים, וכן מיכל מים הממוקם בעליית הגג של חדר המדרגות. חיפוי הבניין מורכב מקטעים גאומטריים של חזית המוטעמים בפילסטרים וזרים. פני השטח של הבניין מחורר יחד עם פתחי חלונות, שבחלקים העליונים יש גם קצוות מקושתים. הבניין מעוטר במיוחד בעיטורי כפרי, תבליטים, נישות ועמודים.
סניף הדואר הטורקי הישן
סניף הדואר הטורקי הישן (במקדונית: Стара турска пошта) הוא בניין מנהלי לשעבר שמשמש כאנדרטת תרבות בבזאר הישן, סקופיה. הוא ממוקם ליד וילאייטסקי קונאק אוקומאט ומסגד מוסטפא-פאשינה, מול מבצר סקופיה. הבניין נבנה בסוף המאה ה-19, כפי שמעידה הכתובת על לוח האבן שהונחה מעל דלת הכניסה. בזמן הקמתו, היה זה משרד הטלגרף הטורקי הראשון בעיר. במקור, הבניין היה על בסיס מלבני והורכב מקומת קרקע וקומה ראשונה, ובהמשך נוספה קומה נוספת. כתוצאה מרעידת האדמה שהתרחשה ב-1963, נפגע הבניין ושחזורו הסיר את הקומה המורחבת.
יחסי הודו–מאוריציוס
יחסי הודו–מאוריציוס הם היחסים ההיסטוריים, הפוליטיים, הכלכליים, הצבאיים, החברתיים והתרבותיים בין הרפובליקה של הודו לרפובליקת מאוריציוס. הקשרים בין הודו למאוריציוס מתוארכים לשנת 1730, יחסים דיפלומטיים כוננו בשנת 1948, לפני שמאוריציוס הפכה למדינה עצמאית. הזיקות התרבותיות והקשרים ההיסטוריים הארוכים בין שני העמים תרמו ליחסים חזקים ולבדים בין שני העמים. יותר מ-68% מאוכלוסיית מאוריטיס הם ממוצא הודי, הידועים לרוב כ-Indo-Mauritians. הודו ומאוריציוס משתפות פעולה במאבק בפיראטיות, שהתהווה כאיום גדול באזור האוקיינוס ההודי ומאוריציוס תומכת בעמדתה של הודו נגד הטרור.
היסטוריה
היחסים בין מאוריציוס להודו מקורם בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-18, אז הובאו בעלי מלאכה מפודוצ'רי וטאמיל נאדו. היחסים הדיפלומטיים בין הודו למאוריציוס כוננו בשנת 1948. מאוריציוס ניהלה מגעים עם הודו באמצעות כיבוש הולנדי, צרפתי ובריטי. משנות ה-20 של המאה ה-19, עובדים הודים החלו להגיע למאוריציוס לעבוד במטעי סוכר. משנת 1834 כאשר בוטלה העבדות על ידי הפרלמנט הבריטי, החלו להכניס מספר רב של עובדים הודים למאוריציוס כמשרתים חוזיים. ב-2 בנובמבר 1834 עגנה הספינה בשם 'אטלס' במאוריציוס אשר הביאה את המשלוח הראשון של פועלים הודים. היום הזה מוכר במאוריציוס כ"יום אפרואסי". בסך הכל, על פי ההערכות הובאו למאוריציוס בין 1834 לבין העשורים הראשונים של המאה העשרים, כחצי מיליון פועלים משועבדים הודים, מתוכם כשני שלישים התיישבו לצמיתות במאוריציוס. במאוריציוס הם הוצאו לאפרוואסי גהאט בפור לואי, האתר שימש למעשה כעוגן הביטחון של מאוריציוס, ותופס תפקיד בביטחון מאוריציוס שדו"ח אמריקני העריך כ"כפיפות נכונה של מאוריציוס להודו". נקודת מפנה מרכזית במערכת היחסים הגיעה בשנת 1983, כאשר הודו הגיעה לנקודת ההתערבות הצבאית במאוריציוס במבצע לאל דורה כדי להבטיח שהיא תישאר במסלול האסטרטגי של הודו. בשנת 2015 חתם ראש ממשלת הודו על הסכם להקמת שמונה תחנות מכ"ם לפיקוח על החוף בשליטת הודו.
שיתוף פעולה צבאי
מאוריציוס היא חלק מרשת הביטחון של הודו הכוללת תחנת רדאר חוף למעקב (CSR) של רשת מודיעין התקשורת הפיקודית הלאומית של חיל הים ההודי. ראש חיל הים במאוריציוס והיועץ לביטחון לאומי במאוריציוס הם קצינים הודים.
לורלין וולאס
לורלין ברנס וולאס (באנגלית: Lurleen Burns Wallace; ) הייתה פוליטיקאית אמריקאית מאלבמה, אשת המפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כמושלת אלבמה ה-46 מ-16 בינואר 1967 ועד מותה. היא הייתה אשתו הראשונה של מושל אלבמה ג'ורג' וולאס, שאותו היא החליפה בתפקיד המושלת בשל האיסור שהיה אז בחוקת אלבמה על המושל מלכהן ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת.
ראשית חייה
לורלין בירגהאם ברנס נולדה בטסקלוסה שבאלבמה כבתם של הנרי ברנס ואסטל בורוז. ב-1942, כשהייתה בת 15, הוא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון של המחוז. לאחר מכן היא עבדה בסניף טסקלוסה של רשת החנויות "חמישה ועשרה סנט" (Five and dime) שבבעלותו של סבסטיאן ספרינג קרזג׳, שם היא הכירה את ג'ורג' וולאס, שבאותה עת שירת בגיס האווירי של צבא ארצות הברית. ב-22 במאי 1943, כשלורלין הייתה ב-16, נישאו השניים.
במשך עשרים השנים הבאות, התמקדה וולאס בלהיות אם ורעיה. לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים: בובי ג'ו וולאס פרסונס (2015-1944), פגי סו וולאס קנדי (נולדה ב-1950) ג'ורג' וולאס השלישי (נולד ב-1951), וג'ייני לי וולאס דיי (נולדה ב-1961). ג'ורג' וולאס הזניח את משפחתו ולעיתים ניהל פרשות אהבים מחוץ לנישואים, שגרמו לאשתו להגיש נגדו תביעת גירושים בסוף שנות ה-50. מאוחר יותר היא ביטלה את התביעה לאחר שקיבלה ממנו הבטחה להיות בעל טוב יותר.
ב-1963, לאחר שבעלה נבחר לתקופת הכהונה הראשונה שלו כמושל אלבמה, קיבלה וולאס על עצמה את תפקידיה כגברת הראשונה של אלבמה. היא פתחה את הקומה הראשונה של מעון המושל לביקורי הציבור שבעה ימים בשבוע. באירועים הרשמיים בבית המושל היא סירבה להגיש משקאות אלכוהוליים.
הבחירות למשרת המושלת
ב-1965, לאחר שלא עלה בידו של ג'ורג' וולאס לבטל את הגבלת הכהונה שהייתה אז בחוקת אלבמה ומנעה מהמושלים לכהן יותר מתקופת כהונה אחת רצופה, הוא רקם תוכנית על פיה רעייתו תתמודד בבחירות על משרת המושלת ושהוא ימשיך לנהל את העניינים מאחורי הקלעים, תוך שהוא הסתמך על הדוגמה של מרים א. פרגוסון, שניצחה ב-1924 בבחירות למשרת מושלת טקסס, כשבעלה, ג'יימס פרגוסון נותר המושל דה פקטו.
כמי שהייתה ביישנית בציבור וחסרת כל עניין בפעילות פוליטית, תוארה לורלין וולאס על ידי עורך עיתון מאלבמה "כמועמדת הבלתי סבירה שניתן לדמיין. קשה לתאר אותה בפוליטיקה כפי שלא ניתן לחזות בהלן הייז נוחרת חזיר". וולאס עצמה אמרה "אפילו לא עלה בקצה דעתי שאי פעם אכנס לפוליטיקה...".
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית התמודדו מול וואלס שני מושלים לשעבר, ג'ון פטרסון וג'ים פולסום, חבר בית הנבחרים לשעבר קארל אליוט והתובע הכללי ריצ'מונד פלאוורס האב. לאחר מכן היא התמודדה בבחירות הכלליות מול חבר בית הנבחרים הרפובליקני ג'יימס ד. מרטין, שזכה לתשומת לב לאומית ארבע שנים קודם לכן כאשר הוא אתגר את הסנאטור ג'. ליסטר היל.
מערכת הבחירות הכללית התמקדה בשאלה אם וולאס תהיה מושלת בפני עצמה או שהיא תהיה "ממלאת מקום" עבור בעלה שישמש כ"יועץ בשכר של דולר לשנה" ויקבל את כל ההחלטות החשובות. ההחלטה להתמודד נגד וולאס פגעה קשות במפלגה הרפובליקנית. כמעט בין לילה נעלמו הסיכויים שלהם, שכן רבים ציפו שג'ורג' וולאס יצליח במסע הבחירות של אשתו, שהתמודדה במרוץ לא כ"לורלין ברנס" לשעבר, אלא כ"גברת ג'ורג' ק. וואלס".
שני המועמדים בבחירות הכלליות, ג'יימס מרטין ולורלין וולאס, לא שאפו בגלוי לקבל את תמיכתם של המצביעים האפרו-אמריקאים שמספר הלך וגדל, ושרבים מהם נרשמו להצבעה לראשונה מאז קבלת חוק זכות ההצבעה שנה קודם לכן שאושר על רקע האקלים הפוליטי של המצעדים מסלמה למונטגומרי. ג'ורג' וולאס השאיר את הסוגיה הגזעית על סדר היום כאשר הוא חתם על חוק מדינה לביטול הקווים המנחים של ביטול ההפרדה הגזעית בין ערי ומחוזות אלבמה לבין מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה של ארצות הברית (שאז הייתה אחראית גם על תחום החינוך). וואלס טען שהחוק ימנע מהממשלה הפדרלית מלהתערב בנעשה בבתי הספר. מבקרים גינו את "אחיזת העיניים הפוליטית" של וולאס והשמיעו אזהרה על איבוד מימון פדרלי. מרטין האשים את הדמוקרטים ב"משחקים פוליטיים על חשבון הילדים" וב"הזנחת המצוינות האקדמית".
במהלך מערכת הבחירות נפוצו דיווחים כוזבים על כוחה של המפלגה הרפובליקנית באלבמה. הניו יורק טיימס חזה שמרטין "לא רק מחזיק בסיכוי לזכות במשרת המושל, אלא לפחות לרגע אחד הוא חייב להיות מדורג כמועמד מועדף". העיתונאי הפוליטי תאודור ה. וייט צפה באופן שגוי שאלבמה, ולא ארקנסו ופלורידה כפי שאירע בסופו של דבר, תהפוך ב-1966 למדינה הראשונה מבין מדינות הקונפדרציה לשעבר שתבחר במושל רפובליקני. לזמן מה נוצר קונצנזוס שמרטין עשוי אפילו להוביל מועמדים רפובליקנים לזכות במושבים בבית המחוקקים של אלבמה, ובתפקידים במחוזות וברשויות המקומית, אף על פי שלא היה שום מועמד של הרפובליקנים למשרת סגן המושל. העריקות של שלושה מחוקקים ושל חבר הוועד המנהל המדינתי של הדמוקרטים חיזקו את האפשרויות האלו. הניו יורק טיימס אמר שהדמוקרטים באלבמה הוקיעו לזמן כה רב את המפלגה הארצית כך שכבר "לא היה כל כך נוח להיות דמוקרט במקומות רבים". מרטין אמר שהדרום חייב "לחדול להיות מערכת חד-מפלגתית ממש כפי שהתנתקנו מכלכלה חקלאית של סוג גידול אחד". הוא התחייב להפוך את אלבמה "לראשונה בהזדמנויות לעבודה ולחינוך".
תובנה מעמיקה יותר באותה תקופה עשויה הייתה לחשוף שמרטין שאף להיבחר למשרה האחת של המושל ללא קשר למפלגתו. אף רפובליקני לא כיהן כמושל אלבמה מאז סיים דייוויד לואיס את כהונתו ב-1874, והתנהלותו של ג'ורג' וולאס הוכיחה את עצמה כבלתי מנוצחת על אף משאלים מוקדמים שמיקמו את מרטין כמועמד לניצחון.
ג'ים מרטין טען שלורלין וולאס הייתה מועמדת "מיופת כוח", ביטוי של "התיאבון שלא יודע שובע לשלטון" של בעלה. לורלין וולאס השתמשה בסיסמה "שני מושלים, מטרה אחת" והכריזה שהמילים "אלבמה" ו"חירות" הן מילים נרדפות. מרטין הלין על כך שהוא נאלץ לנהל מערכה נגד אישה, עמדה שעד מהרה עבר זמנה. אף על פי שהוא התמודד על משרה פוליטית במסגרת המדינה, מיקד מרטין את תשומת הלב של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, שהיה בלתי אהוד בעיני רבים באלבמה בשל מלחמת וייטנאם, האינפלציה ואי-השקט העירוני. "אנחנו רוצים לסיים את המלחמה הזאת, ונצטרך לשנות את הממשל כדי לעשות זאת", אמר מרטין.
ברמת המדינה, תהה מרטין על חוזה לאחסון ספרי לימוד בשווי של 500,000 דולר שהוענק לתומך של וולאס, אלטון ב. סטיבנס מחברת ההשקעות איבסקו. מרטין קרא תיגר על "עסקאות חשאיות" בנוגע לסלילת כבישי או בניית בתי ספר וקשירת קשר בין מעון המושל לבין הבית הלבן.
בפתיחת מסע הבחירות שלה במסגרת הבחירות הכלליות בברמינגהאם, התחייבה וולאס ל"קידמה ללא פשרות" ול"הישגים ללא כניעה... ג'ורג' ימשיך לדבר ולעבוד לטובת אלבמה". היא המשיכה: "בניגוד למה שהליברלים מטיפים, קידמה יכולה להיעשות ללא הקרבה של מערכת היוזמה החופשית ושל החוקה". במהלך מערכת בחירות זו טבע ג'ורג' וולאס את המשפט המפורסם שלו: "אין שום מטבע של עשרה סנט ששווה את ההבדל בין שתי מפלגות לאומיות". וולאס השווה רפובליקנים כמו מנהיג המיעוט בבית הנבחרים ג'רלד פורד ונשיא בית המשפט העליון ארל וורן, שתמכו בחקיקה למען זכויות האזרח, ל"נשרים" שניהלו את חורבנה של חוקת ארצות הברית.
הסנאטור סטרום ת'ורמונד והסנאטור לשעבר בארי גולדווטר, המועמד לנשיאות בבחירות של 1964, ניהלו מערכה בשמם של מרטין ושל מועמד הרפובליקנים לסנאט ג'ון גרנייר מברמינגהאם. ת'ורמונד, שבבחירות לנשיאות של 1948 ניצח באלבמה מטעם מפלגת זכויות המדינות, פנה לוועידה המדינתית של הרפובליקנים, שכל ציריה היו לבנים, שם הוא גינה את מנהיגות הדמוקרטים הארצית כ"סכנה הגדולה ביותר לעם ולארץ" ודחק ל"חזרה לממשלה חוקתית". ג'ורג' וולאס זעם על הופעתו של גולדווטר בשמו של מרטין, ותהה מדוע הצליח גולדווטר לנצח את הנשיא ג'ונסון בשש מדינות ב-1964. "היכן היו הרפובליקנים כאשר נאבקתי בג'ונסון"? שאל וולאס. גולדווטר נמנע מלמתוח ביקורת אישית על וולאס אבל הכחיש את הדיבורים של וולאס על מפלגה שלישית בבחירות של 1968.
בבחירות הכלליות ניצחה לורלין וולאס בכל מחוזות אלבמה למעט שניים: מחוז גרין שבמערב המדינה, שבו היא נוצחה בהפרש של שישה קולות, ומחוז וינסטון בצפון המדינה שנשלט על ידי הרפובליקנים. במניין הקולות הכללי היא גרפה 537,505 קולות (63.4 אחוזים). מרטין סיים עם 262,943 קולות (31 אחוזים). מועמד שלישי, ד"ר קארל רובינסון, קיבל 47,655 קולות (5.6 אחוזים). מרטין קיבל אפילו תוצאה נמוכה יותר בשמונה אחוזים בהשוואה לחברו למפלגה, ג'ון גרנייר, שהובס בבחירות לסנאט על ידי הסנאטור הדמוקרטי המכהן ג'ון ספרקמן.
מושלת אלבמה
תוצאות הבחירות של 1966 הראו שג'ורג' וולאס, שהיה מחוזק באותה עת בזכות התנגדותו לביטול ההפרדה הגזעית, יכול היה לנצח בקלות בחירות לתקופת כהונה שנייה למשרת המושל, אך מבחינה חוקתית הוא היה מנוע מלעשות כן. באלבמה, כמו רוב מדינות הדרום באותה תקופה, לא הותר למושלים לכהן יותר מתקופת כהונה רצופה אחת (נכון להיום סעיף כזה קיים רק בחוקת וירג'יניה). סעיף זה בחוקת אלבמה התקבל ב-1901.
בסופו של דבר הצליח וולאס לבטל את הגבלת הכהונה הזו, וכיהן עוד שלוש תקופות כהונה כמושל, שתיים מתוכן ברציפות. באותה תקופה, זכייה במועמדות הדמוקרטים באלבמה, הייתה הבטחה לניצחון בבחירות הכלליות, ועל אף האתגר שהציב ג'ים מרטין, הושבעה לורלין וולאס כמושלת אלבמה בינואר 1967. כדי להרגיע מצביעים שחששו בנוגע להעברת הסמכויות, היא הצהירה שבעלה יהיה "העוזר מספר אחד" שלה.
מחלתה
כדי לאפשר את תוכניתו לעשות בה שימוש כמועמדת מטעם ב-1966, שיתפה וולאס פעולה עם מהלך של הטעיה, שכן היא החלה טיפולי רדיותרפיה בדצמבר 1965. חודש לאחר מכן היא עבר ניתוח כריתת רחם. על אף מחלתה, עברה וולאס מערכת בחירות אינטנסיבית במהלך 1966, ובטקס ההשבעה שלה בינואר 1967 היא נשאה נאום השבעה של 24 דקות, הארוך ביותר שלה אי פעם.
בשלבים הראשונים של כהונתה, מצבה של וולאס החל להתדרדר. ביוני 1967 התגלה אצלה גידול בבטן. במהלך ניתוח שהתקיים ב-10 ביולי התברר שמדובר על גידול בגודל ביצה במעי הגס. היא עברה סבב שני של רדיותרפיה. בינואר 1968, לאחר בדיקות מקיפות, היא הודיעה לצוות שלה, אך לא לציבור, שאובחן אצלה גידול סרטני באגן שלחץ על העצבים בגבה עד לירכה הימנית. על אף הניתוחים שעברה ברחם ובמעי הגס, ועל אף טיפולי הרדיותרפיה, הסרטן התפשט בגופה.
הופעתה הציבורית האחרונה של וולאס הייתה במשחק גמר הפוטבול של הכחולים והאפורים ב-30 בדצמבר 1967, ולאחר מכן היא נכחה באספת בחירות של בעלה במרוץ שלו לנשיאות מטעם המפלגה העצמאית האמריקאית ב-11 בינואר 1968. מחלתה הייתה ברורה וגלויה. הגידול הסרטני הוסר ממנה בסוף פברואר. לאחר מכן היא עברה ניתוח לטיפול במורסה בבטן, ובסוף מרץ היא עברה ניתוח נוסף לטיפול בקריש דם בריאה השמאלית שלה. באפריל הגיע הסרטן כבר לכבד ולריאות, ומשקלה הגיע לפחות מ-80 פאונד (36 ק"ג).
מותה
לורלין וולאס נפטרה בביתה שבמונטגומרי בשעה 12:34 בלילה של 7 במאי 1968 כשבעלה לצידה ובני משפחתה, כולל הוריה, היו בחדר הסמוך, ובחדר אחר היו שלושת ילדיה הצעירים. היא הייתה בת 41 במותה.
ארונה של לורלין וולאס הוצב בקפיטול של אלבמה ב-8 במאי. 21,000 איש המתינו בתור עד חמש שעות כדי לעבור לפני ארונה. על אף בקשתה המפורשת שארונה יהיה סגור, עמד בעלה על כך שניתן יהיה לראות את גופתה דרך כיסוי זכוכית שהוצב על החלק הפתוח של הארון. ביום הלווייתה, 9 במאי, נסגרו כל בתי הספר הציבוריים והפרטיים במדינה, כל משרדי הממשלה, ורוב העסקים, או שהם קיצרו את שעות פעילותם. היא נטמנה בבית הקברות גרינווד שבמונטגומרי.
לאחר מותה של וולאס עבר ג'ורג' וולאס ממעון המושל לבית שהם רכשו במונטגומרי שנה קודם לכן. הוא לא לקח עמו את ילדיו הקטנים, שהיו אז בני 18, 16 ו-6. הם נשלחו לחיות אצל בני משפחה וידידים. בתם הגדולה כבר נישאה ועזבה את הבית. לאחר מותה של לורלין, נישא וולאס עוד פעמיים, פעם אחת לקורנליה אליס סניבלי, ופעם שנייה לליסה טיילור. שני הנישואים הסתיימו בגירושים.
הצעד העצמאי ביותר של וולאס כמושלת הייתה ניסיונה לגרום לבעלה להגדיל את המימון לבית החולים ברייס ולבית הספר המדינתי פארטלאו, מוסד פנימייתי לבעלי צרכים מיוחדים. בפברואר 1967 היא ביקרה ביוזמתה בשני המוסדות לאחר שקראה בחדשות על הצפיפות ועל המחסור בכוח אדם בהם, והזדעזעה מהתנאים במקום.
הנצחתה
בשל העובדה שבאלבמה חסרו אז מקומות לטיפול הולם במחלת הסרטן, נאלצה וולאס לנסוע למרכז מ' ד' אנדרסון לסרטן באוניברסיטת טקסס לצורך האבחנות והטיפולים. מצב זה המחיש את הצורך לשיפור הטיפול בחולי הסרטן באלבמה. לאחר מותה, מסע האומץ על שם לורלין וולאס, שהונהג על ידי יורשה, המושל אלברט ברואר, הוביל לגיוס כספים לבניית מרכז חדש לטיפול בסרטן. בית החולים של אוניברסיטת אלבמה בברמינגהאם נבחר לשמש כמשכן למרכז לסרטן, וב-1970 נפתחה התוכנית הרשמית למלחמה בסרטן. כספים התקבלו מהמכון הלאומי לסרטן, והמרכז בברמינגהאם היה לאחד משמונת המרכזים ההיקפיים לטיפול בסרטן שבחסות המכון. כמנהלו הראשון שימש ד"ר ג'ון דורנט. בנייתו של המרכז לטיפול בסרטן על שם לורלין ב. וולאס החלו ב-1974 ומלאכת הבנייה הסתיימה ב-1975, שבע שנים לאחר מותה. ב-2013 הושלם תהליך של חידוש המרכז. על שמה של וולאס נבנה מגדל המטופלים, תוספת לבית החולים האוניברסיטאי, בנוסף לקולג' הקהילתי על שם לורלין ב. וואלס באנדלוסיה, אלבמה, ולאולם לורלין ב. וולאס בקמפוס של אוניברסיטת מערב אלבמה.
לקריאה נוספת
Smith, Anita (1969). The intimate story of Lurleen Wallace:Her crusade of courage. Montgomery, Alabama: Communications Unlimited Incorporated.
חוה ראוכר
חוה ראוכר (נולדה ב-5 ביוני 1944) היא אמנית רב תחומית העוסקת בציור, פיסול, ומיצבים במרחב הציבורי.
ביוגרפיה
חוה ראוכר נולדה בבולגריה בשם חוה פנחס, הוריה מילכה ונפתלי פנחס גורשו יחד עם יתר יהודי סופיה למחנה מגורשים בעיירה פרדיננד שסמוכה לגבול היוגוסלבי. האב נלקח למחנה מעצר עם עבודת פרך והאם שהייתה בהריון מתקדם נשארה במחנה המגורשים, בו נולדה האמנית. ב-1948- עלתה המשפחה ארצה.
המשפחה נשלחה יחד עם עולים ועקורים אחרים שהגיעו מאירופה, לגור ביפו בשכונת עג'מי. בית הגידול של האמנית, כילדה, בקרב ניצולי שואה, פליטים, עקורים ואנשים קשי יום, בחלקם הגדול שבורי גוף ונפש, יטביעו את חותמם על עבודות האמנות שלה. המשפחה נקלעה למצוקה כלכלית קשה עקב מחלת האב, וב-1956 בת 11, נשלחה לקיבוץ אלונים לחברת נוער של ילדים. כעבור שנתיים חזרה ליפו. שרתה בצבא בין השנים 1962–1964. ב-1964החלה לימודיה באוניברסיטת תל אביב במקצועות מדע המדינה והיסטוריה. נישאה לדניאל ראוכר ב-1965 ב-1966 נולדה בתה אלונה, ב-1971 נולד בנה יוסי. ב-1973 קיבלה תיאר B.A מאוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1972–1976 למדה במכון אבני לאמנות.
ראוכר החלה להציג את עבודותיה בשנים 1976 ו-1977 בשתי תערוכות קבוצתיות. בתערוכה 'אקלים' בחיפה, קבוצה שכללה אמנים כאליהו גת, אורי רייזמן ורחל שביט. ובתערוכה 'פנים חדשות' בתיאטרון ירושלים באוצרותו של יונה פישר.
ב-1977 נסעה עם בעלה המדען וילדיה לארצות הברית. תחילה שנתיים לניו יורק ואחר כך חמש שנים לסנט לואיס מיסורי. שם למדה לתאר M.F.A ב Washington University.
ב־1983 חזרה עם משפחתה ארצה והחלה ללמד ציור ורישום במכון אבני עד לשנת 1988.
כמו כן לימדה במכללת קי בבאר שבע בין השנים 1991–1993 ובמכללת תלפיות בתל אביב בין השנים 1988- 2010.
במהלך השנים הציגה ראוכר במוזאונים וגלריות בישראל ומחוצה לה.
יצירתה
חוה ראוכר מתבוננת באדם ובגופו, במבט מפוכח חף מכל אידיאליזציה, הדימויים נבנים מתוך התבוננות במבט נוקב באנשים סביבה, אותם היא מזמינה אליה לסטודיו. הציור של ראוכר איננו ציור ריאליסטי אקדמי מובהק, יש בו חיבורים קונספטואליים, האמנית מתבוננת בדמות האדם, לא רק בעין חיצונית שכלתנית אלא גם בעין פנימית רגשית, לכן התוצאה איננה נטורליסטית, אלא מלאת הבעה עם עיוותים קלים של הדמויות המצוירות, כשכל עיוות כזה מעניק לדמות עומק פסיכולוגי. חלל התמונה גם הוא איננו ריאליסטי אלא קולאז' המנותק מהמציאות.
כיסאות נח על חוף הים 1975–1979
ציורי אקריליק בסגנון פוטוריאליסטי. האור החזק המציף את החוף, הופך את דמויות האנשים לצלליות על גב כיסאות הנח, "צללים וצלליות" מוזאון ישראל.
דיוקן עצמי קונספטואלי 1979–1984
העבודות הוצגו בתערוכת התזה בגמר לימודי ה M.F.A באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, מיסורי בארצות הברית. ראוכר בוחנת את דיוקנה לא באמצעות התבוננות במראה, אלא כפי שהוא משתקף בעיני האחרים. ציורי אקריליק, פנדה ועפרונות, המיצרים אשליה של קולאג' אמיתי. ראוכר הזמינה חברים שאינם אמנים מיומנים לצייר את דמותה על הציור האשליתי של הקולאז', וכך נוצר ניגוד בין הציור המיומן, החותר לשלימות, של ראוכר לבין הציור הפרימיטיבי אותנטי של המציירים הלא מיומנים. הניגוד שבין המעודן והמלומד לבין הפרימיטיבי והלא יודע, מייצר אזכורים לציורים מתוך תולדות האמנות המודרנית. הדמות מיקומה ואופן הצגתה. חגי ארגוב פברואר 1993 עיתון ערים.
בנקים אזוריים לפיתוח
בנקים אזוריים לפיתוח (באנגלית: Regional Development Banks; בראשי תיבות: RDBs) הם מוסדות פיננסים ייחודיים, המשתמשים בכלים בנקאיים אך אופן פעולתם שונה מהמקובל בעולם הבנקאות המסורתי. שלא כמו בנקים מסחריים, מטרתם של הבנקים לפיתוח איננה מקסום שורת הרווח בלבד. ייעודם הוא להביא לשגשוג כלכלי במדינות מתפתחות. זאת ועוד, מניות הבנקים לפיתוח נמצאות בבעלותן של ממשלות וארגונים מולטילטרליים, והם היחידים שרשאים להחזיק בהן. הבנקים לפיתוח נוסדו במטרה לספק הלוואות וכלי מימון אחרים, יחד עם סיוע טכני, במדינות מתפתחות אליהן לא זורם הון בשל כשלי שוק שמרחיקים משקיעים פרטיים. כשלי שוק אלו נובעים מאי-ודאות מובנית בנוגע להחזר ההשקעה, צורך בהשקעות בהיקף גבוה, יציבות פוליטית נמוכה בהשוואה למדינות מפותחות ועוד. הבנקים לפיתוח מנהלים קשרים הדוקים עם ממשלות, ארגונים בינלאומיים, קובעי מדיניות וסוכנויות תכנון שונות, במטרה לעודד צמיחה בת-קיימא, כאשר ביצועיהם נמדדים בעיקר במונחי התועלת החברתית שהם מייצרים. צוות החשיבה של מביא ארבע דוגמאות לבנקים אזוריים לפיתוח.
חוה ראוכר
מהגרים, פליטים, ועקורים 1991–1994
פרופ' גרגורי אוסטרובסקי כתב במאמר שפורסם ב"ארבע על חמש" בנובמבר 1994: "חוה מתבוננת במבט אובייקטיבי נטול רגש, כביכול, מפוכח ולא מעורב. אולם דווקא בהסתכלות הזו היא מגיעה להתחברות רגשית טעונה ביותר ומזהה את העצמי שלה במודלים". פרופ' אבישי אייל ראה בהן "איקונות-יהודיות-חילוניות" העומדות במעיין סלקציה נצחית לשיפוטו של קצין נעלם שיגזור את גורלן.
בנקים אזוריים לפיתוח
היסטוריה
הרעיון להקמה של בנקים לפיתוח נהגה בשלהי מלחמת העולם השנייה, בוועידת שהתקיימה בעיירה, ניו המפשייר, ארצות-הברית. הוועידה התקיימה בתאריכים 1–22 ביולי 1944, ובמהלכה התכנסו 730 נציגים של 44 מדינות ב. מטרת הוועידה הוגדרה כ"ויסות הסדר העולמי המוניטרי והפיננסי לאחר סיום מלחמת העולם". משנתו של הכלכלן האמריקאי ג'ון מיינרד קיינס היוותה השראה להסכמה כי בעתות משבר יש להגדיל את המעורבות הציבורית בכלכלה המקומית, ובהתאם הוחלט על הקמת שני מוסדות בינלאומיים למטרה זו: קרן המטבע הבינלאומית, שתפקידה לשמור על יציבות מוניטרית עולמית, והבנק העולמי, שייעודו המקורי היה שיקום ופיתוח מדינות אירופה לאחר המלחמה.
עקרונות מנחים ואופן פעולתם של הבנקים לפיתוח
הבנקים לפיתוח מהווים שחקני מפתח בקידום השגשוג הכלכלי העולמי בשבעת העשורים האחרונים, במהלכם העולם חווה פיחות עצום בשיעורי העוני והרעב. בכוחם לספק מימון בסדר גודל משמעותי, ובכך לעצב את מפת ההשקעות במדינות מתפתחות, בצורה שתעודד צמיחה וייצור מקומות עבודה אשר יביאו לשגשוג כלכלי. יתרונם של הבנקים לפיתוח מתבטא ביכולת לתמוך ולקדם רפורמות מבניות, לספק מימון לסיוע טכני, לנייד ולמנף הון פרטי ולייצר רצף קבוע של מגה-פרויקטים. ממשלות רבות משקיעות זמן ומשאבים בביסוס השפעתן בתוך גופי קבלת ההחלטות והשדרה המקצועית של הבנקים לפיתוח, מתוך רצון להגדיל את מעורבות מדינתן בתוך פעילות הבנק.
חוה ראוכר
בנים חיילים – עקדה 1994–1997
הנער נחשון רוצה להיות גיבור מלחמה 1994 - 1997.
ראוכר מתבוננת בנער נחשון במשך שנה וחצי בזמן אמת, כשהיה בן חמש עשרה, בן חמש עשרה וחצי ובן שש עשרה. דמותה של האמנית מופיעה בפינת הציור כמו אם המגדלת את בנה. יש המפרשים את הציור כ"עקדה" של אם העוקדת את בנה.
"עקדה" – הציור, ובו דמותו של נחשון המתחפש לחייל שוכב, הנושא נלמד במאגר מידע של מקראט.
בנקים אזוריים לפיתוח
עקרונות מנחים ואופן פעולתם של הבנקים לפיתוח
בנייר המדיניות של צוות החשיבה האמריקאי, המרכז לפיתוח גלובלי, מובאות המלצות לשינוי מדיניות ופעילות הבנקים לפיתוח במאה ה-21. המסמך קובע כי לאחר יותר מ-70 שנה, ניתן לקבוע כי הבנקים לפיתוח הם מסיפורי ההצלחה הגדולים בקהילייה הבינלאומית של העידן שאחרי מלחמת העולם השנייה. ההון והידע הטכני, סייעו רבות לפיתוח ושיקום אזורים שמתאוששים מעימות ונטלו חלק מרכזי במאמץ לעידוד הצמיחה והפחתת עוני במדינות מתפתחות. עם זאת, במסמך מצוין כי מאז הקמתו של הבנק העולמי הנוף הגאו-כלכלי השתנה עד לבלתי היכר, ויחד איתו גם צורכי העולם המתפתח. מדינות מתפתחות מהוות כיום כמחצית מאוכלוסיית העולם, הכשל בשוק ההון שהוביל להקמת הבנקים לפיתוח חמור פחות. מדינות מתפתחות רבות מצליחות לגייס משאבים והשקעות באופן עצמאי באמצעות השוק הפרטי. גם בתחום הפיתוח, המומחיות של הבנקים לפיתוח כבר אינה בגדר מונופול, ובנקים לאומיים לפיתוח וארגונים לא-ממשלתיים, רכשו ניסיון רב בתחום. לדברי כותבי המחקר, על אף הביקוש הרב לשירותי המימון שלהם, הבנקים לפיתוח הגדולים והמובילים בעולם, מתקשים לעשות את ההתאמות הנחוצות. פערים בין המציאות החדשה, לבין מודל קבלת ההחלטות של הבנק יוצרים מתחים ברמת הדירקטוריון, האמון על קביעת אסטרטגית הפעילות של הבנקים. המדינות הלוות דורשות יותר השפעה על עיצוב המדיניות ויישומה, ומנגד התורמות הגדולות, שבאופן מסורתי קבעו את סדר היום, מעוניינות לשמר את כוחן.
ישראל וקשריה עם בנקים לפיתוח
ישראל חברה בארבעה בנקים לפיתוח: הבנק העולמי, הבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח, הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח, והבנק האסייני להשקעות בתשתיות.
חוה ראוכר
"הפיתוי" 1996-2006
"נערות לוח שנה" סדרה של ציורי נשים מבוגרות בלבוש חלקי בתנוחות של פיתוי. סדרה המעלה את השיח על מוסכמות של דימויי גוף אידיאלים, על הפולחן שנוצר מסביב למוסכמות אילו ועל הנידוי של מראה הגוף הלא קנוני, הגוף המזדקן.
ב-2005 הציבה ראוכר, מיצב ענק של הדפסים דיגיטליים על הקיר החיצוני של בית האמנים בתל אביב. "נערות לוח שנה ושירי שרמוטה" דימויים של שתי נשים מבוגרות וצעירה אנורקטית בלבוש חלקי, שנלקחו מתוך ציוריה של ראוכר, ושירי שרמוטה של המשוררת חוה פנחס-כהן.
בנקים אזוריים לפיתוח
ישראל וקשריה עם בנקים לפיתוח
ישראל והבנק העולמי: ישראל חברה בבנק משנת 1954 והייתה זכאית לקבל הלוואות עד שנת 1979. בין הפרויקטים של הבנק העולמי בישראל ניתן למצוא את הקמת נמל אשדוד בשנת 1967 בסך 5.27 מיליון דולר, הרחבה ושיפוץ פרויקטים של חקלאות, תשתיות ביוב ומימון. סך של נתיבי איילון באותה שנה בעלות של 22 מיליון דולר, ההשקעות שבוצעו בישראל מסתכם במעל 250 מיליון דולר. כיום מדינת ישראל היא חלק ממשפחת המדינות התורמות ופעילותה מול הבנק כוללת בין השאר קידום עשייה משותפת של חברות ישראליות בפרויקטים של הבנק. בין הפרויקטים העדכניים בהם ייקחו חלק חברות ישראליות, ניתן למצוא את פרויקט ניקוי הגנגס בהודו, פרויקט שהחל בשנת 2012 וצפוי להימשך 20–25 שנים, עלותו הכוללת מוערכת ב-20 מיליארד דולר. גם בתחום הסייבר פעילות הבנק העולמי משולבת בחברות ישראליות, כאשר המיומנות של הסקטור הישראלי בתחום מובילה לקיומם של כנסים ותוכניות לימוד שמעבירות החברות הישראליות למדינות מתפתחות.
חוה ראוכר
"הפיתוי" 1996-2006
עיריית תל אביב בקשה להוריד את העבודות בגלל "תוכן בעייתי למקום". בעקבות הבקשה, פנו האמניות במכתב גלוי לראש העיר, שפורסם באתר מארב אפריל 2005.
בנקים אזוריים לפיתוח
ישראל וקשריה עם בנקים לפיתוח
ישראל והבנק האמריקאי לפיתוח (IDB): ישראל חברה בבנק משנת 1976, ועד כה חברות ומומחים מישראל השתתפו ב-36 פרויקטים בעלות כוללת של כ-80 מיליון דולר (לצורך השוואה, בחמש שנים האחרונות הבנק ביצע בממוצע מעל 420 פרויקטים בעלות של כ-10 מיליארד דולר בשנה). בתרשים להלן, ניתן לראות כי הסקטור המוביל מבחינת גובה ההשקעה הוא סקטור התחבורה עם 51% מכלל ההשקעות. מבחינת כמות פרויקטים, סקטור החקלאות הוא המוביל, עם 17 פרויקטים לאורך השנים. כמו כן ניתן לראות כי הפרויקט הגדול ביותר היה בשנת 1988. מדובר בפרויקט לסלילת כביש בגואטמלה שבוצע על ידי חברת סולל בונה בעלות של 31 מיליון דולר.
ישראל כחברה מייסדת של הבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח (EBRD): בבנק חברות 71 מדינות (החל מאוקטובר 2021) יחד עם האיחוד האירופי ובנק ההשקעות האירופי (EIB). ישראל הצטרפה ל-EBRD כחברה מייסדת בשנת 1991, וכיום היא מחזיקה ב-66% ממניות הבנק. מדינות בעלות משקל הצבעה נמוך יחסית חוברות יחד לקבוצה אשר מצביעה יחדיו בדירקטוריון הבנק, וב-EBRD ישראל מיוצגת בקבוצה יחד עם אוסטריה, קפריסין, קזחסטן, מלטה ובוסניה והרצגובינה. נכון לינואר 2017, לחברות ישראליות השקעות משותפות עם EBRD בגובה של למעלה ממיליארד אירו, מתוכם חלקה של ישראל עומד על כ-290 מיליון אירו. 43% מהפעילות המשותפת הושקעו ברומניה, 31% בפולין ו-25% בקזחסטן. בחלוקה לסקטורים, 58% מההשקעות המשותפות בוצעו במוסדות פיננסיים, 25% בתעשייה, מסחר ו, ו-17% באנרגיה. בין השנים 2012–2016, חברות ישראליות זכו במכרזים של הבנק בשווי של 61 מיליון אירו, המהווה כ-7% מהסכום הכולל של תשלומים לחברות שזכו במרכזים בשנים אלו, העומד על כ-8 מיליארד אירו. בדומה למדינות מובילות רבות ב-EBRD ,ישראל השיקה בשנת 2018 תוכנית מתמחים ל-EBRD. במסגרת התוכנית, צפויים להישלח בשנים 2018–2019, כ-12 מתמחים ישראלים לתפקידים שונים ביחידות שזוהו כבעלות ההשפעה הגדולה ביותר על פעילות הבנק, לתקופה שבין שנה לשנתיים. מטרת התוכנית היא להדק את שיתוף הפעולה בין ממשלת ישראל וחברות ישראליות לבין הבנק, תוך הפריה הדדית וייבוא הידע המקיף אשר ברשות הבנק למשק הישראלי ולממשלה.
חוה ראוכר
"הפיתוי" 1996-2006
במאי 2006 הציגה ראוכר תערוכה בנושא זה בבית האמנים בתל אביב.
נשים ונערות אתיופיות. שמן על בד, 2004 – 2010.
"כתוב באמהרית" היא סדרת ציורי שמן שצוירו מתוך התבוננות בנשים ונערות אתיופיות. פורסם בכתב העת טרמינל בספטמבר 2007 .העבודה "כתוב באמהרית" נלמדת בבתי הספר בחטיבת הביניים.
בנקים אזוריים לפיתוח
ישראל וקשריה עם בנקים לפיתוח
ישראל והבנק האסייני לפיתוח (AIIB): הבנק האסיאני להשקעות בתשתיות נוסד בתחילת שנת 2016 ביוזמת ממשלת סין, שהצהירה על החשיבות בקידום פיתוחה של יבשת אסיה, וביקשה להעמיד אפשרויות נוספות למימון לטווח ארוך לפיתוח תשתיות באזור. קיימת הסכמה כי המסחר הוא אחד ממנועי הצמיחה החשובים באסיה (כיום מהווה 41% מהתמ"ג באזור), אולם הפוטנציאל אינו ממומש בשל תשתיות התחבורה הירודות. מכאן המשמעות הרחבה של פעילות הבנק במתן תמיכה פיננסית לפיתוח תשתיות וחיבוריות ברחבי אסיה, כאמצעי לקדם את המסחר והצמיחה הכלכלית. בבנק חברות 87 מדינות כאשר 57 מדינות ומדינת ישראל בתוכן מוגדרות כמדינות מייסדות. מניע נוסף להקמת הבנק הוא הפער ההולך וגדל בין עוצמתה הכלכלית של סין לבין ייצוגה והשפעתה במוסדות פיתוח שפעלו באסיה, דוגמת הבנק העולמי והבנק האסיאני לפיתוח. הבנק מהווה יוזמה מולטילטרלית גדולה ראשונה מחוץ לקונצנזוס וושינגטון, במסגרתו פועלים הבנק העולמי ושאר הבנקים האזוריים הגדולים, בהם בעלת השליטה המרכזית היא ה-BRICS (ברזיל, רוסיה, הודו, סין ודרום אפריקה), ו"יוזמת החגורה והדרך" לחיזוק התשתיות בדרך המערבית מסין למרכז אסיה ובנתיב הימי הדרומי מסין לדרום-מזרח אסיה ומשם לדרום אסיה, אפריקה ואירופה.
חוה ראוכר
נשים ונערות אתיופיות. שמן על בד, 2004 – 2010.
באוקטובר 2007 הציבה ראוכר את המיצב "אמהות קדושות", הדפסים דיגיטליים גדולי ממדים שעטפו את כל המבנה של בית האמנים בתל אביב. ויצרה מעין מקדש, היכל לאם היהודיה.
בנקים אזוריים לפיתוח
ביקורת
חוקרים רבים מעלים שאלות על מהותם של הבנקים האזוריים לפיתוח. כך למשל: מה תרומתם של בנקים אזוריים לפתוח המערכת הכלכלית או המערכת הפיננסית העולמית? היכן מתבטא השוני בין התפקידים שנטלו על עצמם ובין התפקידים של הבנק העולמי ושל גופים בינלאומיים אחרים? מה מערכת היחסים בין הגופים האלה לבין RDB? האם ישנה חלוקת תפקידים ברורה? לשאלה האחרונה קיימת טענה שחוזרת ונשנית, והיא, שתמיד תהיה חפיפה בין מוסדות בינלאומיים לבנקים אזוריים לפיתוח, מכיוון שנושאים גלובליים ומקומיים משתלבים זה בזה.
ביקורות נוספות שעולות, נוגעות לנהלים אדמיניסטרטיביים, דוגמת החשש שהפרויקטים שייבחרו יהיו על בסיס פוליטי ולא על בסיס כלכלי. כמו כן קיימת בעיית אכיפה קשה בנוגע לביצוע הפרויקטים ועמידתם בזמנים ובהתחייבויות, מכיוון שבמדינות מתפתחות המוסדות הפוליטיים אינם חזקים מספיק. כפי שהוזכר לעיל, לבנקים ניהול אדמיניסטרטיבי משותף, קיים חשש שמינוי לתפקידים מקצועיים של המדינות לבנקים אזוריים לפיתוח יעשה על פי תנאים פוליטיים ולא מקצועיים. עם זאת ב לדוגמה, מדינות ויתרו על המכסה של אנשי צוות והחליטו שקבלה לתפקידים ייעשו רק לפי מקצוענות. בעיה נוספת שעלולה להופיע היא התנגדות בקרב קבוצות לאומיות לפרויקטים משותפים הנוגעים למדינות האזור עקב נטיות לאומניות חזקות שעדיין נמצאות באזורים אפריקאיים ואסיאתיים רבים. לאור ההיסטוריה הקולוניאלית, עולות טענות שהשתתפות מרבית של מדינות מפותחות בבנקים אזוריים אלה תומכת בהמשך המדיניות הקולוניאליסטית, שנועדה לשרת את הצרכים של המדינות המפותחות.
התנגדות נוספת מגיעה ממבקרי הגישה הרגיונלית. כך לטענתם בנקים אזוריים לפיתוח מטרתם לייצר אינטגרציה אזורית אשר לא בהכרח תתרום לתהליכי גלובליזציה עולמית. חסידי גישה זו מביאים כדוגמה הסכמים פיננסיים וכלכליים של הבנק האירופאי שקם כדי לתמוך באינטגרציה אירופאית, ויצירת גושי סחר אזוריים עלולה לייצר מתיחויות בין הגושים ולאו דווקא יצירת תחרות משוכללת עולמית.
חוה ראוכר
"כיכר העיר" 2011
"הקלונים קמו לתחיה" שיחה בין מרים גמבורד לחוה ראוכר כפי שפורסמה באתר "ערב רב. ב7/11-2011.
"ונוס מרימה ידיים" 2014
תערוכת יחיד גדולה במיוחד שהשתרעה על שתי קומותיו של בית האמנים בתל אביב.
גלעד ינקלוביץ'
גלעד ינקלוביץ' (באנגלית: Gilad Janklowicz; נולד ב-27 ביולי 1954) הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל לשעבר בקרב עשר.
הוא מדריך כושר ומנחה טלוויזיה אמריקאי-ישראלי, שמנחה את תוכנית הכושר "גוף בתנועה" (Bodies in Motion) שמשודרת גם בערוץ הספורט הישראלי. מתגורר בהונולולו, הוואי ומנהל בה את מרכז "גוף בתנועה".
נעוריו וראשית הקריירה
ינקלוביץ' נולד בקיבוץ גלאון ולאחר מכן גדל בחולון. הוא הבן הבכור של אורה והרולד (ז'מס) ינקלוביץ', שעלו לישראל מארצות הברית בשנת 1952, ואח לאדה-יפה. אביו נולד בגרמניה, אמו נולדה בישראל.
הוא התחנך בארץ והצטיין בנעוריו בספורט ובפרט בקרב עשר. לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון שירת בצה"ל במשך ארבע שנים, שבהן שימש בין היתר מדריך כושר בבית הספר לשריון בבסיס ג'וליס (מחנה עמנואל). במהלך שירותו הצבאי המשיך להתאמן בקרב עשר, ובשנת 1975 אף שבר את השיא הישראלי בענף בתוצאה של 5752 נק' (ריצת 100 מטר-11.3 שניות, קפיצה לרוחק-6.44 מטר, הדיפת כדור ברזל-12.51 מטר, קפיצה לגובה-1.55 מטר, ריצת 400 מטר-55.0 שניות, ריצת 110 מטר משוכות-1.70 מטר, זריקת דיסקוס-34.32, קפיצה במוט-3.10 מטר, הטלת כידון-43.92 מטר וריצת 1500 מטר-4:46.6 דקות), שיפור לשיא בן ה-7 שנים של עומר אדן (5617 נק'). בהמשך הוא שיפר את שיאו והעמיד אותו על 5934 נק'. שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי משה הירש (6119 נק').
לאחר סיום שירותו הצבאי החל את לימודיו באוניברסיטה בישראל, אך עבר לארצות הברית, שם התאמן בקרב עשר תחת, מתוך מטרה להשתתף באולימפיאדת מוסקבה (1980), והמשיך את לימודיו באוניברסיטת UCLA.
כמדריך כושר
בעקבות פציעת אימונים (בגיד אכילס) נאלץ ינקלוביץ' לוותר על שאיפתו להשתתף באולימפיאדה. הוא חיפש כיוון קריירה חדש, והחליט לעזוב את האוניברסיטה. הוא החל לעבוד כמאמן במכון כושר בבוורלי הילס, ובמקביל העביר שיעורי כושר פרטיים.
במהלך עבודתו במועדון הכושר בלוס אנג'לס פנתה אליו קבוצה של לקוחות שהתכוננו לצאת לחופשה בהוואי, וביקשו לשכור את שירותיו לתקופה של שבועיים כמאמן כושר צמוד. ינקלוביץ' הסכים לכך, ובמהלך שבועיים הדריך אותם במועדון כושר בהונולולו (Honolulu Club). בתום התקופה הציע לו מנהל המכון חוזה עבודה לשנה כמדריך כושר במכון. הוא נעתר והחל לעבוד במכון בשנת 1981.
בתום שנה זו הציע לו מנהל ערוץ 13 המקומי, שהתאמן בקבוצת האימון שלו, להקליט את האימונים שלו ולשדר אותם בערוץ 13 האזורי בהוואי. ינקלוביץ' הקים את תאגיד "גוף בתנועה" (Bodies in Motion) ב-1983 כדי לגייס כסף להפקת התוכנית, והחלה הפקת התוכנית, שנקראה גם היא "גוף בתנועה". התוכנית הציגה אימוני כושר בהדרכת ינקלוביץ', על רקע נופי הוואי.
כדי להעלות את קרנה של התוכנית, פנה ינקלוביץ' לארנולד שוורצנגר, שאותו אימן בתקופתו בלוס אנג'לס, ושוורצנגר הסכים להתארח בכמה תוכניות. בעקבות זאת הצליח ינקלוביץ' בשנת 1985 למכור את זכויות השידור של התוכנית ל-ESPN, ששידרה את "גוף בתנועה" כתוכנית כושר יומית ברחבי ארצות הברית.
התוכנית שודרה ברשת ESPN עד שנת 1996, ומשנת 1996 עד 2002 שידרו אותה במקביל רשתות Fox Sports ו-Health Network. החל משנת 2002 התוכנית משודרת ברשת Discovery בערוץ Fit TV. כמו כן נמכרו זכויות השידור לרשתות שונות ביותר מ-80 מדינות ברחבי העולם, לרבות באירופה וישראל. ישראל היא גם המדינה היחידה שבה צולמו פרקים לתוכנית מחוץ להוואי, עשרה פרקים שצולמו בירושלים.
בשלהי שנות ה-80 יצר תוכנית בשם "אימון בסיסי עם אדה" (Basic Training with Ada), תוכנית אימונים בסגנון צבאי, בהנחיית אחותו אדה-יפה, ששודרה כ-5 שנים. בשנת 2005 יצר את התוכנית "גוף בעיצוב" (Total Body Sculpt with Gilad), ששודרה לצד התוכנית "גוף בתנועה". "גוף בעיצוב" נועדה להיות השלמה ל"גוף בתנועה", ששמה דגש על חיטוב הגוף יותר מאשר על פעילות אירובית. כ-40 תוכניות צולמו עד כה. בשנת 2008 יצר תוכנית לאימון אישי בשם "Gilad's Quick Fit System".
במרץ 2007 נכלל ב"היכל התהילה הלאומי של הכושר" בארצות הברית (National Fitness Hall of Fame).
כיום מתגורר ינקלוביץ' בהוואי ופועל להגברת התודעה לכושר גופני.
פוקואירפטור
פוקואירפטור (שם מדעי: Fukuiraptor; מילולית: "השודד מפוקואי") הוא סוג של דינוזאור תרופוד ממשפחת המגרפטוריים, שחי ביפן לפני 127 עד 115 מיליון שנה, במשך תור הקרטיקון. הסוג התגלה בתצורת קיטאדני (Kitadani Formation) שליד קציומה שבפוקואי, והוגדר בשנת 2000 בידי יואיצ'י אזומה (Yoichi Azuma) ובידי פיליפ קורי והוא כלל מין אחד - Fukuiraptor kitadaniensis.
מאפיינים
דינוזאור טורף זה הגיע לאורך של 4.2 מטרים ולמשקל 175 קילוגרם. נמצא ממנו שלד חלקי, ככל הנראה של נער צעיר, שייתכן והתערבב בעצמות דינוזאורים אחרים, מה שמקשה את זיהויו. החוקר גרגורי ס. פאול העריך את גודלו באורך 5 מטרים ומשקל של 300 קילוגרם. החוקר מולינה-פרס העריכו ב-2016 את אורכו ב-4.3 מטרים ואת משקלו ב-590 קילוגרם.
מבנה הלסתות והשיניים שלו הזכירו מאוד את הקרכרודונטוזאוריים ומצד שני את הטירנוזאורים, שניהם בעלי מבנה להבי חזק בקצה השן. לעומת זאת הזרועות שלו היו ארוכות מאוד, הרבה מעבר לכל טירנוזאורוס והן היו בעלי טפרים גדולים כמו של דיינוניכוס. עם זאת, מפרק הידיים היה שונה ממבנה הדרומאוזאוריים.
החוקרים התלבטו על סיווגו עד שהוחלט לסווג אותו עם האוסטרלונטור האוסטרלי, אשר נחשב עד 2009 כאלוזאורוס. שתי הקבוצות הועברו למשפחה הנתונה במחלוקת, מגרפטוריים.
הדינוזאור הטורף כנראה היה טורף-על ביפן, והיה בעל מבנה רגליים ארוכות וחזקות, כמו של יען, מה שעזר לו לנהל מרדף פעיל אחרי קורבנות.
1000-1009 לפנה"ס
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 1009 - 1000 לפני הספירה
האנה סורוואג
האנה מרגרטה פרדריקסן סורוואג (בנורווגית: Hanne Margrethe Fredriksen Sørvaag; נולדה ב-27 בדצמבר 1979) היא זמרת-יוצרת, מלחינה ומפיקה נורווגית.
ביוגרפיה וקריירה
סורוואג נולדה בסטוונגר, נורווגיה ב-27 בדצמבר 1979.
ב-2002, היא הוציאה את אלבומה הראשון, You Know Me (קולומביה רקורדס), תחת שם הבמה פריז, אלבום שהעניק לה שלושה להיטי רדיו בנורווגיה. אלבומה השני, Talk of the Town (Diamond Road Music), יצא ב-2006 בשמה האמיתי. הסינגל הראשון מתוך האלבום היה "I Don't Feel a Thing".
מלבד הקריירה שלה כזמרת, היא גם הצליחה לכתוב לאמנים אחרים, וביניהם הסינגל My Destiny של קתרין מקפי שעבדה בשיתוף פעולה עם טים בקסטר והארי סומרדאהל. מספר אמנים בין-לאומיים ונורווגיים אחרים ביצעו את שיריה. לעיתים קרובות היא מצטטת את שריל קרואו כהשפעה מרכזית על המוזיקה שלה.
ב-2011, היא הוציאה אלבום עם גרסאות משלה לשירים שכתבה עבור אמנים אחרים, Cover me. האלבום הגיע לעשרת הגדולים של המצעד לאלבומים בנורווגיה.
ב-2012, הוציאה את אלבום המוזיקה All Is Forgiven.
ב-2013, הוציאה את אלבום המוזיקה Christmas Lights.
אירוויזיון
ב-2003, כתבה את השיר "You've Got A Hold On Me" של לינדה קוואם. השיר התחרה בקדם אירוויזיון 2003 של נורווגיה, והגיע למקום ה-5 בגמר הקדם, ולכן השיר לא ייצג את נורווגיה באירוויזיון 2003.
ב-2008, כתבה בשיתוף פעולה עם רימי ותומאס טרואלסן  את הסינגל "Disappear" של No Angels. השיר הגיע למקום ה-23 בגמר אירוויזיון 2008.
ב-2009, כתבה את השירים "Tricky" של וולוט אינק ו-"Do It Again" של פוקסי. השירים התחרו בקדם האירוויזיון 2009 של נורווגיה. עם זאת, אף אחד מהשירים לא זכה ולא ייצג את נורווגיה באירוויזיון 2009.
ב-2010, כתבה בשיתוף פעולה עם פרדריק קמפה את הסינגל "My Heart Is Yours" של דידריק סולי טאנגן. השיר הגיע למקום ה-20 בגמר אירוויזיון 2010. באותה שנה, היא גם כתבה את השיר "Shine" של סופיה ניז'ראדזה. השיר הגיע למקום ה-9 בגמר אירוויזיון 2010.
ב-2011, השתתפה בקדם האירוויזיון הנורווגי לאירוויזיון 2011 עם השיר "You’re Like a Melody". בנוסף, היא כתבה בשיתוף פעולה עם קרינה דאהל וננה מרטואל את השיר "Guns & Boys" של קרינה דאהל. גם הוא בקדם האירוויזיון הנורווגי. עם זאת, אף אחד מהשירים לא זכה וייצג את נורווגיה באותה שנה.
ב-2012, היא כתבה את השיר "Make It Better" של טומי פרדוונג. השיר השתתף בקדם האירווזיון הנורווגי לאירוויזיון 2012. השיר הגיע עד לסיבוב הראשון של הגמר ולא זכה, ולכן הוא לא ייצג את נורווגיה באותה שנה.
סטרטגיקון
הסטרטגיקון (ביוונית: Στρατηγικόν) הוא ספר תאוריה צבאית שכתיבתו במאה השישית מיוחסת לקיסר הביזנטי מאוריסוס, והוא נועד, כדברי ההקדמה, לשמש "ספר בסיסי לאלו המיעדים עצמם לפיקוד על צבא".