cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלכסנדר טיכונוב
אישום פלילי
בשנת 2006 חזר אלכסנדר טיכונוב לרוסיה. משפטו הסתיים ב-23 ביולי 2007. הוא נשפט ל-3 שנות מאסר, אך קיבל חנינה מיידית. טיכונוב לא הכיר באשמה אך גם לא ערער על החלטת בית המשפט.
השתתפות במשחקים אולימפיים
בשנת 1968 טיכונוב הגיע לראשונה למשחקים האולימפיים. זמן קצר לאחר ההגעה הוא חלה ולא היה ברור האם ישתתף בתחרויות. בסופו של דבר הוא הבריא והוצב במרוץ אישי ל-20 ק"מ. טיכונוב זכה במקום השני. במרוץ שליחים טיכונוב הוצב כראשון הרצים. לאחר סיום ריצתו נבחרת ברית המועצות זכתה ביתרון של 40 שניות ושמרה אותו עד לסיום התחרות תוך זכייה במקום הראשון.
בשנת 1972 טיכונוב עוד פעם הוצב כראשון הרצים במרוץ שליחים. תחילה הוא היה בראש המרוץ, אך בהמשך הוא שבר את אחד המגלשיים היה צריך לרוץ מעל לקילומטר ללא החלפה. עם קבלת חלק מחליף הוא המשיך בריצה ואף הצליח להתקרב לקבוצה המובילה. בסופו של דבר הנבחרת הצליחה להשיג מקום ראשון. בתחרות אישית הוא הגיע למקום הרביעי.
בשנת 1976 טיכונוב הוצב כמשתתף אחרון במרוץ שליחים. הריצה עברה ללא אירועים מיוחדים והנבחרת זכתה במקום הראשון. בתחרות אישית טיכונוב היה בקבוצה המובילה ולקראת הירי האחרון אף היה לו יתרון משמעותי. הירי היה גרוע מאוד, והוא קיבל עונש של 6 דקות. כתוצאה מכך הוא דורג במקום החמישי נותר ללא מדליה בתחרות אישית.
בשנת 1979 טיכונוב זכה במדליית כסף באליפות העולם ולכן הוחלט לכלול אותו בנבחרת האולימפית של שנת 1980. במהלך שהייה בכפר האולימפי, טיכונוב חלה ולא היה ברור האם יוצב בתחרות. לאחר התייעצות סוכם לכלול אותו בתחרות שליחים במקום השני. הוא הצליח לסיים את המרוץ במקום הראשון וחבריו בנבחרת שמרו על יתרון זה. בתחרות זו טיכונוב זכה במדליית זהב הרביעית. בתחרות אישית ל-10 ק"מ הוא הגיע למקום התשיעי בלבד.
ארץ עיר (פירושונים)
{{פירושונים|* ארץ עיר – משחק ידע כללי
ראו גם
}}
ארי-אדם ממערת שטאדל
ארי-אדם ממערת שטאדל היא צלמית זואומורפית (בעלת צורת חיה) עשויה משנהב ממותה העתיקה ביותר שהתגלתה מעולם. תיארוך בעזרת בדיקות פחמן-14 שנעשו בשכבה שבה נמצאה הצלמית קבעו, שהיא בת 32,000 שנים. צלמית זאת מהווה את אחת העדויות הקדומות ביותר לאמנות וכנראה גם לדת אצל האדם.
הצלמית היא בעלת ראש של לביאה או אריה וגוף של אדם. גובה צלמית 29.6 סנטימטרים, רוחבה 5.6 סנטימטרים ועובייה 5.9 סנטימטרים. הצלמית משויכת לתרבות האוריניאקית מהתקופה הפלאוליתית העליונה. הצלמית גולפה בעזרת סכין העשויה מאבן צור. על גבי הזרוע השמאלית של הצלמית גולפו שבעה חריצים מקבילים. הצלמית היא חלק מאוסף המוזיאון השוכן בעיר אולם שבגרמניה.
היסטוריה
שברי הצלמית התגלו בשנת 1939 במערת הולנשטיין-שטאדל השוכנת בהרי היורה של שוואביה במדינת באדן-וירטמברג שבדרום-מערב גרמניה. בגלל תחילת מלחמת העולם השנייה, נעזבו השברים ולא טופלו. בשנת 1969, 30 שנה לאחר מכן בעת הרכבת יותר מ-200 חלקים על ידי יואכים האן (Joachim Hahn), הוא גילה שמדובר בצלמית שהיא הכלאה של אדם ואריה המערות. בין השנים 1997–1998 נמצאו חלקים נוספים של הצלמית וראש הצלמית חובר לגוף. בתחילה סווגה הצלמית על ידי יואכים האן כאריה זכר, לאחר שנמצאו פיסות נוספות סווגה הצלמית על ידי אליזבט שמיד (Elisabeth Schmid) כנקבה. שתי הפרשנויות אינן מבוססות על ממצאים מדעיים. הקושי בסיווג בין זכר ונקבה נובע מהעובדה שאצל אריה המערות האירופי (Panthera leo spelea) אין את המאפיינים המייחדים את הזכר האריה האפריקאי מהנקבה.
הקושי בהבנה והפרשנות של הממצא נובעת מהעדר מקבילות באתרים ארכאולוגים אחרים. הצלמית חולקת קווי דמיון עם ציורי קיר של דמויות משולבות אדם-חיה שנמצאו על מערה בצרפת, אבל ציורי קיר אלה על פי תיארוכם, צעירים במספר אלפי שנים בהשוואה לצלמית זאת.
ממצא דומה של צלמית עם ראש ארי קטן יותר נמצא מאוחר יותר במערה אחרת באותו אזור בגרמניה. הממצא הנוסף נמצא ביחד עם צלמיות בדמויות של חיות ומספר חלילים. ממצאים אלה העלו את האפשרות שדמות האריה מילאה חלק חשוב במיתולוגיה של בני האדם שחיו באזור בתקופה הפלאוליתית העליונה.
הצלמית הוצגה לראשונה לציבור באפריל 2011.
ב-2017 הוכרזה המערה והצלמיות שהתגלו בה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מאתר המורשת מערות ואומנות עידן הקרח בהרי היורה השוואבים.
גבעות לורנס (אנטארקטיקה)
גבעות לורנס (באנגלית: Lawrence Hills) הם קבוצה של גבעות סלעיות, באדמת מק. רוברטסון שבאנטארקטיקה.
הגבעות ממוקמות מצידו המזרחי של קרחון לאמברט.
הגבעות ממוקמות 9 קילומטרים מצפון למתלול מוסון.
מקור השם
שמן של הגבעות ניתן להם על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
הגבעות נקראו על שם ט. אף. סי. לורנס (T.F.C. Lawrence), אשר באותה עת כיהן כסגן השר (האחראי על מחקר ועל הנדסה) (Deputy Secretary, (Research and Engineering)) של משרד תעשיות הייצור האוסטרלי (Department of Manufacturing Industry).
מרתה ויינרייט
מרתה ויינרייט (באנגלית: Martha Wainwright, נולדה ב-8 במאי 1976) זמרת-יוצרת אמריקאית-קנדית.
ביוגרפיה
ויינרייט נולדה בניו יורק סיטי, ארצות הברית וגדלה במונטריאול, קנדה.
היא בתם של הזמר והשחקן האמריקאי לודון ויינרייט השלישי והזמרת-יוצרת הקנדית, קייט מקגריגל.
וינרייט גדלה במשפחה מוזיקלית ביחד עם אחיה הגדול, הזמר-יוצר רופוס ויינרייט.
קריירה
וינרייט הופיעה עם הוריה מגיל צעיר ובשנת 1998 החלה להקליט חומרים מקוריים משלה.
בנוסף, היא תרמה את השיר Year of The Dragon לאלבום של אימה וליוותה את אחיה רופוס בקולות רקע באלבומים ובהופעות ברחבי העולם.
מלבד שיתוף הפעולה הקבוע עם אחיה, לאורך הקריירה שלה הופיעה והקליטה ויינרייט עם סינדי לאופר, סנואו פטרול, ואן מוריסון, פיט תאוסנד ושון לנון.
מקורות היהדות
לפי התפישה המחקרית המקובלת, מקורות היהדות החלו להתפתח בעידן הברונזה בקרב, ובמיוחד מהדת הכנענית הפולתאיסטית. לאחר מכן הדת היהודית המוקדמת חיה בצמוד ל ושלבה לתוכה אלמנטים מהדת הבבלית לפולחן יהוה, כפי שחלק מספרי התנ"ך מראים.
במהלך עידן הברזל המוקדם, הדת היהודית החלה להפוך למופרדת יותר ויותר מהדת הכנענית. היא החלה להתאפיין בסגידה לאל-אחד, תוך הכרה בקיומם של אלים אחרים. תקופה זו ידועה בשם מונולטריזם. לאחרה החלה תקופת ההכרה באלי כנענן האחרים, תוך דיכויים; שלב זה התמזג עם השלב המונותאיסטי המאוחר יותר, שדחה הכרה באלים אחרים, בין אם מקורם מכנען או חלקים אחרים בעולם.
בתקופת גלות בבל, במהלך המאה ה-5 וה-6 לפני הספירה (סוף תקופת הברזל ה1), החלו חוגי היהודים הגולים בממלכת בבל לזקק תפישות מוקדמות יותר של המונותאיזם סביב פולחן יהוה, העם הנבחר והברית עם אלוהים. תאולוגיה זו של מונותאיזם תוך אמונה בברית קדושה עם בורא העולם נהייתה לאחר-מכן לדת המדינה של ממלכת יהודה.
מהמאה ה-7 לפני הספירה עד לתחילת הספירה הנוצרית, הדת הקדומה של שבטי ישראל התפתחה למספר זרמים תאולוגים נפרדים, ביניהם שרכזה את כוחה של הכהונה, ולאחר קריסתה הפכה ליהדות הרבנית. תאולוגיית קץ הימים של יהדות בית-המקדש השני מראה קרבה לתאולוגית קץ הימים הזרטוסטריאנית. הטקסט של התנ"ך נכתב בתקופה זו, והורכב מהסינתזה של טקסטים דתיים מגוונים בתהליך של סינתזה דתית. מעבר לזרם זה, בתקופה זו היה נפוץ זרם היהדות ההלניסטית בגלות, וכן הדת השומרונית, שהיוותה את הזרם הגדול ביותר ביהדות ארץ-ישראל עד לטיהורים האתניים שבצעה בהם ביזנטיון.
במהלך שלהי העת העתיקה החלה להתפתח היהדות הרבנית. בין המאה ה-3 ל-6 לספירת הנוצרים החלו להיכתב הגרסאות הנוכחיות של התנ"ך והתלמוד. העותקים העתיקים ביותר מנוסח זה, המכונה נוסח המסורה מגיעים מתחילת המאה ה-11, בדמות כתר ארם צובא וכתב יד לנינגרד. בעקבות הרדיפות הנוצריות בימי-הביניים, שריפות הספרים והטיהורים הדתיים של יהודים מערים רבות, העותקים הראשונים של התלמוד וספרות חז"ל שבידנו מתוערכים לאמצע המאה ה-14.
הסגידה ליהוה בעידן הברזל
ליהדות הנוכחית שלושה אלמנטים מרכזיים שמאפיינים אותה: לימוד וקריאת התורה, הזדהות עם רעיון בחירת עם ישראל, ועמידה במצוות שמופיעות בתורה. כל אלו מקורם בעידן הברזל המאוחר בממלכת יהודה וביהדות בית-שני. החל מהשליש האחרון של המאה ה-10 לפנה"ס, נכחו בכנען שתי ממלכות שסגדו ליהוה: ממלכת ישראל וממלכת יהודה. מאחר שאפיונן המשותף של דתות אלו הוא הסגידה ליהוה כאל המרכזי בפנתאיון של אלי-כנען, דתן המשותפת מכונה במחקר . תופעה זו של מונולטריזם לא אפיינה אך ורק את ישראל ויהודה; כמוש היה אלה של מואב, מולך אלה של עמון וקוס אלה של אדום. כל דת זיהתה אלה אם אחרת, שגם לה התבצעה סגידה, בין אם זו האשרה (אלה), או השכינה, אשתו של יהוה בדת של ממלכת ישראל ויהודה. ביחד, התפישה הייתה כי האל הלאומי ואשתו שולטים על שאר פנתיאון האלים הכנעני, תפישה שככל הנראה הייתה משותפת לכל הממלכות הכנעניות באותה תקופה.
במאה ה-8 הן ממלכת יהודה והן ממלכת ישראל נהיו למדינות-חסות של אשור. אולם, ב-722 לפני ספירת הנוצרים ממלכת ישראל מרדה באשור, והפליטים ממנה ברחו לממלכת יהודה. פליטים אלו הביאו עמם את התפישות המפותחות יותר של המונותאיזם לממלכת יהודה, בה הם אומצו בחום בידי מעמד בעלי-הקרקעות והכהונה. מעמד זה המליך את יאשיהו בעודו בן -8 במטרה לרכז את כוחו ואת הסגידה ליהוה. הוא עמד בראש זרם חברתי שקרא לביסוס דת מונותאיסטית סביב פולחן יהוה הקדמון וכן עצמאות פוליטית מאימפריית אשור. בעקבות הצלחת הכתרתו של יאשיהו למלכות, החלה רפורמה רחבה של הדת היהדות, והכרזה על ברית בין יהודה ליהוה שתחליף את הברית בין יהודה לאשור.
בזמן שתהליך פוליטי-דתי-כלכלי זה התרחש, האל יהוה כבר החל לספוג את המאפיינים של שאר אלי הפנתיאון הכנעני. תהליך זה היה חלק חשוב מההתפתחות של אחד המאפיינים המרכזים בזרמים המרכזיים של הדת היהודית הנוכחית, המונותאיזם הבלתי-מתפשר שלה. למרות זאת, העמים העתיקים של כנען בתקופה זו לא עסקו בדתות כתובות וסגידה לאלים מרכזיים, אלא סגדו במסגדים מקומיים לאלים מקומיים בפולחנים חקלאיים ועונתיים. על-כן, נהוג לקבל כי גם בתקופה זו התפישה הנפוצה של יהוה הייתה בדמות גשמית, של אל שמיים זועף שמגיע מהמדבר, קולו הוא הברקים והרעמים, אל מלחמה שבזכותו בני-ישראל יצאו ממצרים (מקום הסגידה המקומי המקורי של יהוה) וכבשו את כנען. לנוכח המעבר למונולטריזם שאפיין את תקופה זו, לפחות בקרב השלטון ומעגלי הסגידה של ערי בית-המקדש, יהוה נהיה יותר ויותר לאל העליון, שביחד עם האשרה שולט בשאר אלי-כנען, ואף מביסם ומגרש אותם מהארץ.
Rihanna 777 Documentary... 7Countries7Days7Shows
Rihanna 777 Documentary... 7Countries7Days7Shows הוא סרט דוקומנטרי אודות מיני סיבוב ההופעות 777 Tour של הזמרת ריהאנה. הסרט עלה לאקרנים ב-7 במאי 2013 על ידי דאף ג'אם ויום קודם גרסה ערוכה שלו הופצה ב-Fox Network.
הסרט מתעד את מאחוריי הקלעים של סיבוב הופעות זה אשר נעשה בנובמבר 2012 על מנת לקדם את יציאת אלבומה השביעי Unapologetic. במסגרת מסע ההופעות ריהאנה הופיעה ב-7 מדינות שונות וקיימה הופעה אחת בכל אחת מהן במשך 7 ימים ומכאן נגזר שם סיבוב ההופעות ושם הסרט.
במהלך סיבוב ההופעות התלוו אל הזמרת 150 עיתונאים מכל מיני מדינות בעולם.
רקע ושחרור
ב-19 במרץ 2013 ריהאנה חשפה לראשונה את העובדה שהולך לצאת סרט דוקומנטרי לסיבוב ההופעות וב-4 באפריל היא פרסמה טריילר ראשון לסרט. ב-16 באפריל הופץ טריילר נוסף באתר הרשמי של ריהאנה. סיבוב ההופעות התחיל בתאריך ה-14 בנובמבר 2013 במקסיקו סיטי והסתיים שבוע לאחר מכן ב-20 בנובמבר בניו יורק.
מיקומי שיא
כל מצעדי האלבומים שלהלן, הם מצעדי אלבומי וידאו בלבד.
מאיר מרציאנו
ביוגרפיה
מאיר מרציאנו נולד ב־1998 בתל אביב, והוא הצעיר מבין אחיו. הוא גדל בבית שמרציאנו מגדירו כ"מזרחי-מסורתי":. אמו עסקה בנדל"ן, ואביו עסק במוצרי קירור. אחותו הבכורה, שביניהם הפרש גילאים של כ-20 שנה, היא קרן מרציאנו, העורכת הכלכלית של חברת החדשות.
למד בישיבת בר-אילן בתל אביב ובישיבת מעלה גלבוע. שימש חניך ומדריך בתנועת בני עקיבא.
שירת בגלי צה"ל ככתב לענייני סביבה ואנרגיה ולאחר מכן ככתב לענייני בריאות.
בנובמבר 2020, החל את תפקידו ככתב הבריאות בחדשות 13.
סילק סוניק
סילק סוניק (באנגלית: Silk Sonic) הוא סופרגרופ R&B אמריקאי, הכולל את אנדרסון פאאק וברונו מארס. הסינגל הראשון שלהם, "Leave the Door Open", יצא לאור ב-5 במרץ 2021. אלבום הבכורה שלהם נקרא An Evening with Silk Sonic.
היסטוריה
בשנת 2017, אנדרסון פאאק היה המופע הפותח של ברונו מארס בלג האירופאי של סיבוב ההופעות של מארס, 24K Magic World Tour, לתמיכה באלבומו, 24K Magic. באפריל 2017, הן מארס והן פאאק עבדו יחד באולפני אבי רוד עם ניל רודג'רס וגיא לורנס עבור אלבומה של להקת צ'יק, It's About Time, ועבדו על מוזיקה בזמן סיבוב ההופעות שהופיעה באלבומו של פאאק, Ventura.
ב-25 בפברואר 2021 הכריז מארס על להקה באומרו: "ננעלנו ויצרנו אלבום. הלהקה נקראת סילק סוניק". בהודעה לעיתונות, נאמר כי את שם הלהקה בחר בוטסי קולינס, לאחר שמארס ופאאק ניגנו לו את האלבום. הסינגל המוביל מתוך האלבום, "Leave the Door Open", יצא ב-5 במרץ, לצד האינטרו של האלבום בהנחיית בוטסי קולינס. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
ב-30 ביולי 2021 יצא הסינגל השני שלהם, "Skate".
ב-5 בנובמבר 2021 יצא הסינגל השלישי שלהם, "Smokin Out The Window".
ג'ורג' שיינברג
ג'ורג' שיינברג (באנגלית: George Sheinberg) הוא שחיין אמריקאי-יהודי בעבר. אלוף המכביה השנייה (1935) ואלוף ארצות הברית ב-500 יארד חופשי בבריכה מקורה.
ביוגרפיה
שיינברג היה קפטן נבחרת השחייה של הסיטי קולג' של ניו יורק.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה שיינברג ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:15.0 דקות, לפני ריינר מצ'כוסלובקיה (1:20 דקות) ורייזר מאוסטריה (1:22 דקות), מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי, אחרי פרנטישק גטרויר מצ'כוסלובקיה (5:18.0 דקות) ולפני איליה שרייבמן מפולין ומדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 22:53 דקות, אחרי פרנטישק גטרויר שקבע שיא מכביה חדש של 21:33.0 דקות ופאול ואגו מאוסטריה (22:11 דקות).
וילו שילדס
וילו שילדס (באנגלית:  Willow Shields; נולדה ב-1 ביוני 2000) היא שחקנית אמריקאית, שהתפרסמה בזכות הופעותיה בסדרת הסרטים "משחקי הרעב" בתור פרימרוז אוורדין.
ביוגרפיה
שילדס נולדה באלבקרקי שבניו מקסיקו.
בשנת 2009 קיבלה את תפקיד המשחקן הראשון שלה, בתפקיד אורח בסדרת הדרמה "שומרת סוד" של רשת USA Network. בשנת 2012 שיחקה בעיבוד הקולנועי לספר "משחקי הרעב" בתפקיד פרים, אחותה הקטנה של גיבורת העלילה הנערה קטניס אוורדין (ג'ניפר לורנס). בשנת 2015 השתתפה שילדס בתוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים" בעונתה ה-20, עם הרקדן מארק באלאס.
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הדרמה והמסתורין "נאחזת בקרח" מבית היוצר של נטפליקס, בתור סרינה בייקר, אחותה הצעירה של קאט (קאיה סקודלריו).
High School Musical: The Musical: The Series: The Soundtrack: Season 3
רקע
ביולי 2021, העונה השנייה של הסדרה "היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה" הסתיימה ביולי 2021. בחודש ספטמבר של אותה השנה הסדרה "היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה" חודשה באופן רשמי לעונה שלישית. העונה השלישית התמקדה במחנה קיץ, וצולמה באזור לוס אנג'לס.
בחודש ינואר 2022, פורסם כי הפקת העונה השלישית של הסדרה החלה רשמית בלוס אנג'לס. בעונה זו הדמויות העלו הפקה של המחזמר "לשבור את הקרח". בעונה זו הצטרפו שחקנים חדשים, כמו אדריאן ליילס וסיילור בל, כולל כוכבי ערוץ דיסני בעבר ובהווה, ג'ייסון ארלס ("האנה מונטנה") ומג דונלי ("זומבים"), בנוסף לכוכב אחד מסדרת סרטי "היי סקול מיוזיקל" המקוריים, קורבין בלו, שגילם את צ'אד דנפורת'. העונה כללה מוזיקה מ"קאמפ רוק" ומהזיכיון המקורי של הסרט "היי סקול מיוזיקל". בנוסף, ג'ושוע באסט, מאט קורנט, סופיה ויילי, ג'וליה לסטר, דארה רנה, פרנקי רודריגז, קייט ריינדרס, אוליביה רוז קיגן ואוליביה רודריגו חזרו על תפקידם בעונה זו. העונה עלתה לשידור ב-27 ביולי 2022.
ביולי של אותה השנה יצא טיזר לעונה בו נראו צוות השחקנים של הסדרה מבצע גרסת כיסוי לשיר "It's On" מהסרט "קאמפ רוק 2: הג'אם האחרון". באוגוסט יצא לאור טיזר לעונה השלישית, בו נראתה דמותה של ויילי, ג'ינה, מבצעת שיר בשם "Different Way to Dance" לצד בלו.
בעת צאת פרקי העונה, יצא מיני אלבום נלווה שכלל את השירים שנכללו בפרק.
הרכב
ג'ושוע באסט היה מעורב בכתיבת מוזיקה מקורית לתוכנית מאז תחילת שידורה. השיר שנקרא "Finally Free" נכתב על ידי ג'ושוע באסט לדמותו, ריקי, בפרק הראשון של העונה השלישית.
הפסקול כולל גרסאות כיסוי חדשות של שירים מהסרט "היי סקול מיוזיקל 2": "", הקלטה מלאה של "Fabulous" (שבוצע גם בעונה השנייה) ו-"Everyday". כמו כן מבוצעים שירים מסדרת סרטי "קאמפ רוק"; "Start the Party", "It's On", "Wouldn't Change a Thing" ו-"This Is Me". לבסוף, נכללו ביצועים לשירים מהעיבוד הבימתי של "לשבור את הקרח": "For the First Time in Forever", "Do You Want to Build a Snowman?", "Love Is an Open Door", "A Little Bit of You", "What Do You Know About Love?", "In Summer", "Let It Go" ו-"Kristoff Lullaby," כולם מאת רוברט לופז וקריסטן אנדרסון-לופז.
הרמן הוהן
הרמן הוהן (בגרמנית: Hermann Hohn; 11 באוקטובר 1897 – 13 בנובמבר 1968) היה מפקד בכיר בוורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
הוהן נולד ב-11 באוקטובר 1897 ברנכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1915 התגייס הוהן לצבא הקיסרות הגרמנית והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-10 (סקסוניה התחתונה ה-3). לאחר מכן שירת ביחידות ארטילריה שונות, וב-14 באוקטובר 1916 הועבר לסוללה 2, רגימנט ארטילריית השדה ה-70 (לורן ה-4). לאחר מכן עבר קורס קצינים, וביולי 1917 הוצב הוהן בגדוד המילואים של רגימנט הארטילריה ה-16 (לורן). ב-20 באוגוסט 1917 הצטרף הוהן לרגימנט הארטילריה ה-32, עמו לחם עד תום המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
ב-1 בספטמבר 1935 הצטרף הוהן לוורמאכט, בדרגת האופטמן במילואים והוצב ברגימנט הרגלים ה-20. באוקטובר 1935 שובץ ברגימנט הרגלים ה-62, בו הועסק כמפקד פלוגה עד סוף ספטמבר 1936. הוהן מילא את אותו תפקיד ברגימנט הרגלים ה-82 עד אוקטובר 1937 ולאחר מכן ברגימנט הרגלים ה-74 עד יוני 1939. ביולי 1939 הוצב הוהן במפקדת הכוחות בהרי אייפל, שם מילא תפקיד של קצין אגף כוח אדם.
מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1939 הפכה מפקדת הכוחות בהרי אייפל לקורפוס ה-23. בנובמבר של אותה שנה, הוהן שובץ בדיוויזיה ה-72 כקצין כוח אדם, ובתפקיד זה השתתף במערכה במערב באביב 1940. ב-1 בדצמבר 1940 מונה הוהן למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-105. הגדוד השתתף בתחילה במערכה בבלקן במסגרת הדיוויזיה ה-72 ולאחר תחילת מבצע ברברוסה היה בגזרה הדרומית של החזית המזרחית מיוני 1941. ב-1 באוגוסט 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט. לאחר מכן השתתף הגדוד בכיבוש חצי האי קרים ובקיץ 1942 בקרב סבסטופול. לאחר מכן מונה הוהן למפקד רגימנט הרגלים ה-124, עליו פיקד מ-13 ביולי עד 16 בספטמבר 1942, ולחם עימו בתחילה בחצי האי קרים, ומאוגוסט 1942 בחלק המרכזי של החזית המזרחית. ב-1 באוקטובר 1942 מונה הוהן למפקד רגימנט הרגלים ה-105, ששמו שונה לרגימנט הגרנדירים ה-105 ב-15 באוקטובר 1942. במסגרת הדיוויזיה ה-72, הוהן הוביל את הרגימנט בחלק המרכזי של החזית המזרחית באזור רז'ב. ב-1 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-17 באפריל 1943 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב. ב-1 ביולי 1943 מונה הוהן למפקד הדיוויזיה ה-72, שהשתתפה בקרב קורסק תחת פיקודו. לאחר הפסקת המתקפה, הדיוויזיה של הוהן עברה להתגונן מפני הצבא האדום עד אמצע נובמבר 1943, וב-28 בנובמבר 1943 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בדצמבר, כחלק ממבצע דנייפר-קרפטי הסובייטי, נקלעה הדיוויזיה לכיס צ'רקאסי וכותרה, שם נכנסה הדיוויזיה לעמדת הגנה מדרום מזרח לצ'ילקי. בתחילת פברואר 1944 הייתה הדיוויזיה בחלק הצפון-מערבי של הכיס, שם ניהל הוהן את הפריצה. שרידי הדיוויזיה ה-72 הגיעו לקווים הגרמניים בלישיאנקה בסביבות אמצע פברואר 1944 והועברו לאחר מכן לוולדימיר וולינסק להתרעננות, וב-1 במרץ 1944 הוא קיבל על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל והועלה לדרגת גנרל-מיור.
בינתיים, הוהן הועבר לעתודת הפיקוד על מנת להשתתף בקורס מפקדי דיוויזיות עד סוף מאי 1944. ב-1 ביולי 1944 מונה שוב למפקד הדיוויזיה ה-72, עליה פיקד עד זמן קצר לפני תום המלחמה ב-1945. ב-9 בנובמבר 1944, הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. לאחר מכן החזיקה הדיוויזיה בראש הגשר ברנוב. עם תחילתה של מתקפת החורף הרוסית ב-12 בינואר 1945, היא השתרעה עד למה שנקרא "מבצר" גלוגאו, וסבלה אבדות כבדות. בתחילה החזיקה הדיוויזיה את עמדותיה בקרבות הגנה כבדים, אך לאחר מכן נסוגה מהתקיפות הרוסיות. ב-30 בינואר 1945 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, וב-20 באפריל 1945 העביר הוהן את הפיקוד על הדיוויזיה להוגו בייסוונגר, ומונה למפקד הקורפוס ה-9 כחלק מקבוצת ארמיות מרכז. בעוד שרוב היחידות הכפופות נפלו בשבי הסובייטי בתום המלחמה, הוהן הצליח לצאת לכיוון מערב ונכנע שם לכוחות צבא ארצות הברית ב-9 במאי 1945.
אדואר וויאר
קורות חייו
אדואר וויאר נולד ב-11 בנובמבר 1868. אביו של וויאר היה קפטן בדימוס של חיל הרגלים, לאחר שעזב את הצבא הפך לגובה מיסים. אביו היה מבוגר ב-27 שנים מאמו, מארי וויאר (לבית מישו), שהייתה תופרת.
ב-1877, לאחר פרישתו של אביו, התיישבה המשפחה בפריז בבניין שבו הייתה לאמו מתפרה. וויאר נכנס לבית ספר וזכה במלגה ללימודים יוקרתית. הוא למד רטוריקה ואמנות, וצייר יצירות של מיכלאנג'לו ופסלים קלאסיים. בבית הספר הוא פגש כמה מעמיתיו מתנועת הנאבי העתידיים - מוריס דני, הסופר פייר וובר ואחרים.
בנובמבר 1885, כשעזב את בית הספר הוא ויתר על הרעיון המקורי שלו להמשיך כמו אביו בקריירה צבאית, והתכוון להיות אמן. הוא הצטרף לסטודיו של הצייר דיוג'ן מייאר בסטודיו לשעבר של אז׳ן דלקרואה בכיכר פירסטנברג. שם, למד את יסודות הציור. ב-1885 למד קורסים באקדמיה ז'וליאן, וביקר באולפנים של הציירים הבולטים והאופנתיים ויליאם-אדולף בוגרו וטוני רובר-פלורי.
ביולי 1887, וויאר התקבל לאקדמיה לאמנויות יפות והוצב במסלול של רובר פלורי ולאחר מכן ב-1888 למד עם צייר ההיסטוריה ז'אן לאון ג'רום בשנים 1888 ו-1889 הוא המשיך את לימודיו בסגנון אמנות מסורתי. הוא צייר דיוקן עצמי, ודיוקן בעפרון של סבתו שהתקבל לסלון של 1889. בסוף אותה שנה אקדמית, ולאחר תקופה קצרה של שירות צבאי, הוא התחיל להיות אמן.
תנועת הנאבי
בסוף 1889 הוא החל להשתתף בפגישות של קבוצת האמנים הבלתי פורמלית הידועה בשם תנועת הנאבי, או "הנביאים", מועדון חצי סודי ומיסטי, שכלל את מוריס דני וכמה מחבריו האחרים. בשנת 1888 נסע הצייר הצעיר פול סריזייה לבריטני, שם, בהנחייתו של פול גוגן, הוא צייר ציור כמעט מופשט של "נמל הים", המורכב מאזורי צבע שונים. הציור הפך לקמע - הציור הראשון של הנאבי. סריזייה וחברו פייר בונאר, מוריס דני ופול רנסון, היו בין הראשונים בתנועה, ששאפו לעשות הפיכת באמנות. בשנת 1890, באמצעות דני, וויאר הפך לחבר בקבוצה, שנפגשה בסטודיו של רנסון או בבתי הקפה. קיומו של הארגון היה כאילו סודי, והחברים בו השתמשו בכינויים, וויאר הפך ל"נאבי זואב", בעקבות שירותו הצבאי.
הוא החל לעבוד לראשונה על עיטור תיאטרון. הוא חלק אולפן בפיגל עם בונאר ואמני תיאטרון נוספים. הוא עיצב תפאורות לכמה יצירות מאת מטרלינק וסופרים סימבוליסטים אחרים. בשנת 1891 הוא השתתף בתערוכה הראשונה של תנועת הנאבי בשאטו של סן ז'רמן-אן-לה. הוא הציג שני ציורים, כולל ״האישה בשמלת פסים״. הביקורות היו ברובן טובות.
וויאר החל לנהל יומן במהלך תקופה זו, המתעד את היווצרות הפילוסופיה האמנותית שלו. "אנו תופסים את הטבע באמצעות החושים שנותנים לנו דימויים של צורות, צלילים, צבעים וכו'." הוא כתב ב-22 בנובמבר 1888, זמן קצר לפני שהפך לחבר בתנועת הנאבי. "צורה או צבע קיימים רק ביחס לאחר. צורה לא קיימת בפני עצמה. אנחנו יכולים רק להגות את היחסים." בשנת 1890 הוא חזר לאותו רעיון: " הבה נסתכל על ציור כמערכת של יחסים המנותקים בהחלט מכל רעיון של נטורליזם."
ההשפעה היפנית
יצירותיהם של וויאר ואמני הנאבי הושפעו מאוד מהדפסי עץ יפניים, שהוצגו בפריז בגלריה של סוחר האמנות זיגפריד בינג, ובתערוכה גדולה בבית הספר לאמנויות יפות בשנת 1890. וויאר עצמו רכש אוסף אישי של מאה שמונים הדפסים, חלקם נראים ברקע ציוריו. ההשפעה היפנית הופיעה במיוחד ביצירתו בביטול העומק בציור, פשטות הצורות והצבעים המנוגדים מאוד. הפרצופים הסבו מבטם לעיתים קרובות והם מצוירים בקווים בודדים בלבד. לא היה ניסיון ליצור פרספקטיבה. עיצובים צמחיים, פרחוניים וגיאומטריים מופיעים בטפטים או בבגדים היו חשובים יותר מפני הדיוקן. בחלק מיצירותיו של וויאר, האנשים בציורים נעלמו כמעט לחלוטין בהשוואה לעיצובי הטפט. ההשפעה היפנית נמשכה בעבודותיו המאוחרות, שלאחר תנועת הנאבי.
תפאורה
היבט נוסף של הפילוסופיה היה הרעיון שלאמנות דקורטיבית יש ערך שווה לציור המסורתי. וויאר יצר תפאורות ותוכניות תיאטרון, ציורי קיר דקורטיביים ומסכים מצוירים, הדפסים, עיצובים לחלונות וויטראז' וצלחות קרמיקה. בתחילת שנות ה-1890, הוא עבד במיוחד עבור התיאטרון דה לובר של לוגנה-פו בעיצוב תפאורות ותוכניות.
מקישוט התיאטרון, וויאר עבר במהרה לעיצוב פנים. במהלך עבודתו בתיאטרון, פגש את האחים נתנזון, ממייסדי המגזין התרבותי La Revue Blanche. הגרפיקה של וויאר הופיעה במגזין, יחד עם פייר בונאר, אנרי דה טולוז-לוטרק, פליקס ואלוטון ואחרים. בשנת 1892, הזמינו האחים נתנזון את וויאר לצייר את העיטורים הראשונים שלו - ציורי קיר לביתה של משפחת דסמרה.
וויאר השתמש בחלק מאותן טכניקות שבהן השתמש בתיאטרון להכנת תפאורה, כגון צבע דבק, או פסולת, מה שאיפשר לו ליצור ציורים גדולים מהר יותר. שיטה זו, ששימשה במקור בציורי קיר בתקופת הרנסאנס, כללה שימוש בדבק כחומר מעורבב עם גיר ופיגמנט לבן כדי ליצור חיפוי חלק שנמרח על לוחות עץ או קנבס, שעליהם בוצע הציור. שכבה זו איפשרה לצייר להציג פרטים וצבע עדינים יותר מאשר על קנבס, והוא היה עמיד למים. בשנת 1892 הוא קיבל את ההזמנה הדקורטיבית הראשונה שלו ליצור שישה ציורים שהוצבו מעל פתחי הסלון של משפחתו של פול דסמרה. הוא עיצב את הלוחות וציורי הקיר שלו כך שיתאימו לסביבה האדריכלית.
בשנת 1894, הוא ועמיתיו מתנועת הנאבי קיבלו משימה מבעל גלריית האמנות זיגפריד בינג, שהמציא את השם ל"אר נובו", לעצב חלונות ויטראז' שייעשו במשרד של האמריקאי לואי קומפורט טיפאני. הדגמים שלהם הוצגו בשנת 1895 באגודה הלאומית לאמנות, אך החלונות בפועל מעולם לא נוצרו. בשנת 1895 עיצב סדרה של צלחות חרסינה דקורטיביות, מעוטרות בפנים ובדמויות של נשים בלבוש מודרני, טובלות בעיצובי פרחים. הצלחות, יחד עם עיצובו לחלון של טיפאני והפנלים הדקורטיביים שנעשו עבור בני הזוג נתנזון, הוצגו בפתיחת הגלריה של בינג, בדצמבר 1895.
הגנים הציבוריים
כמה מיצירותיו הידועות ביותר, כולל "הגנים הציבוריים," "דמויות בבית" נוצרו עבור האחים נתנזון ועבור חבריהם. הם נתנו לוויאר חופש לבחור את הנושאים והסגנון. בין 1892 ל-1899, וויאר יצר שמונה מחזורים של ציורים דקורטיביים, סך הכל כשלושים לוחות. ציורי הקיר, אף שהוצגו לעיתים רחוקות במהלך חייו, הפכו מאוחר יותר בין היצירות המפורסמות ביותר שלו.
גנים ציבוריים היא סדרה של שישה ציורים הממחישים ילדים בפארקים של פריז, ילדי הפטרונים שלו אלכסנדר נתנזון ואשתו אולגה. הציורים מציגים מגוון של השראות שונות, כולל שטיחי הקיר מימי הביניים במלון דה קלוני בפריז שוויאר העריך מאוד. וויאר קיבל את העבודה ב-24 באוגוסט 1894, והשלים את הסדרה בסוף אותה שנה. הם הותקנו בחדר האוכל/סלון של בני הזוג נתנזון.
דמויות בבית
וויאר צייר לעיתים קרובות סצנות פנים, בדרך כלל של נשים במקום עבודה, בבית או בגינה. פניהן ותכונותיהן של הנשים הן רק לעיתים נדירות במרכז תשומת הלב. הציור נשלט על ידי הדפוסים הנועזים של התלבושות, הטפטים, השטיחים והריהוט. הוא גם העדיף למלא את החלל המצויר בנשים. כפי שכתב ביומנו בשנת 1894, "כשתשומת ליבי מופנית לגברים, אני רואה רק קריקטורות גסות... אני אף פעם לא מרגיש כך עם נשים, שם אני תמיד מוצא את האמצעים לבודד כמה אלמנטים שמספקים אותי כצייר ... זה לא שגברים מכוערים יותר מנשים, הם רק כך בדמיון שלי."
הוא צייר סדרת ציורים של תופרות בבית מלאכה, על סמך הסדנה של אמו. הנשים בבית המלאכה מורכבות מאזורי צבע ללא פרטים. דפוסי התלבושות והעיצוב שולטים בתמונות. הדמויות כוללות את סבתו, משמאל, ואת אחותו מארי, בשמלה המעוצבת הנועזת שהיא המאפיין המרכזי של הציור. הוא גם הציב מראה על הקיר משמאל. המראה איפשרה לו להגיע לשתי נקודות מבט בו זמנית ולשקף ולעוות את הסצנה. התוצאה היא יצירה משוטחת ודקורטיבית בכוונה. "התופרת עם השיפון" (1893) מציגה תופרת בעבודה, יושבת מול חלון. פניה לא ברורות והתמונה נראית כמעט שטוחה, נשלטת על ידי דפוסי הפרחים של הקיר.
בשנת 1895 קיבל וויאר עבודה מהקרדיולוג אנרי ואקז עבור ארבעה לוחות לקישוט הספרייה של ביתו בפריז. הנושאים העיקריים היו נשים שעסקו בנגינה בפסנתר, תפירה ושאר העיסוקים בדירה בורגנית מעוטרת במיוחד. הגבר האחד בסדרה, ככל הנראה הוא אנרי ואקז עצמו, שמוצג בספרייתו בשעת קריאה, ומקדיש מעט תשומת לב לאישה התופרת לידו. מבקרי אמנות השוו את העבודות לשטיחי קיר מימי הביניים. הציורים, שהושלמו ב-1896, נקראו במקור "אנשים בתוך הבית".
ב-1897 חל שינוי ניכר בציוריו והא יצר חלל גדול עם שישה אנשים. התמונה הייתה הרבה יותר מורכבת בפרספקטיבה, בעומק ובצבע שלה, עם שטיחים מסודרים בזוויות שונות, והדמויות שבחדר ניתנות לזיהוי. הציור היה מורכב גם בנושא. נראה שהתפאורה היא דירתו של הצייר הנאבי פול רנסון, הקורא ספר, מאדאם וויאר יושבת בכורסה, אידה רוסו נכנסת בדלת, ובתה ז'רמן רוסו, עומדת משמאל.
לאחר הנאביס (1900–1914)
הנאביס התפרקו לאחר התערוכה שלהם בשנת 1900. תמיד היו להם סגנונות שונים, אם כי חלקו רעיונות ואידיאלים משותפים לגבי אמנות. ההפרדה העמיקה על ידי פרשת דרייפוס (1894–1908), שפצלה את החברה הצרפתית. דרייפוס היה קצין צבא צרפתי יהודי שהואשם בכזב בבגידה ונידון למושבת עונשין, אך זכה לפטור. בקרב תנועת הנאבי תמכו וויאר ובונאר בדריפוס, בעוד מוריס דני וסריזייה תמכו בצד של הצבא הצרפתי. לאחר התפרקות הנאביס בשנת 1900, הסגנון והנושאים של וויאר השתנו. הוא היה עם תנועת הנאבי כחיל החלוץ של האוונגרד. כעת הוא נטש בהדרגה את הסגנון של פנים הבתים הצפופים והכהים שצייר לפני 1900, והחל לצייר יותר בחוץ, באור טבעי. הוא המשיך לצייר חללי פנים, אבל עם יותר אור, צבע ועומק בחלל המצויר. השפעות האור הפכו למרכיבים עיקריים בציוריו, בין אם היו אלה סצנות פנים או הפארקים והרחובות של פריז. הוא חזר בהדרגה לנטורליזם. הוא ערך את התערוכה האישית הגדולה השנייה שלו בגלריה ברנהיים-ז'ון בנובמבר 1908, שם הציג רבים מהנופים החדשים שלו. הוא זכה לשבחים על ידי מבקר מתנגד המודרניזם על "מחאתו הנעימה נגד עיוותים שיטתיים."
גישות חדשות
לאחר 1900 וויאר המשיך לצייר חללי פנים וגנים רבים, אך בסגנון צבעוני יותר ממה שהשתמש בעבר. אף על פי שפני הדמויות עדיין הסיטו מבטם לעיתים קרובות, אבל היה עושר של פרטים וצבעים חמים יותר. הוא הדגיש במיוחד את משחק אור השמש בגנים ובנושאיו. הוא לא רצה לחזור לעבר, אלא רצה לעבור אל העתיד עם חזון דקורטיבי, נטורליסטי מוכר יותר מזה של המודרניסטים.
הוא יצר סדרות חדשות של לוחות דקורטיביים, המתארים סצנות עירוניות ופארקים בפריז, כמו גם סצנות פנים רבות של חנויות ובתים. הוא תיאר את הגלריות של מוזיאון הלובר והמוזיאון לאמנויות דקורטיביות והקפלה של ארמון ורסאי.
תיאטרון
התיאטרון היווה חלק חשוב בחייו של וויאר. הוא החל כאמן הנאבי ביצירת תפאורה ועיצוב תוכניות לתיאטרון אוונגרדי, ולאורך כל חייו ניהל קשרים הדוקים עם אנשי תיאטרון. הוא היה חבר של הצייר, השחקן והבמאי סשה גיטרי. במאי 1912, הוא קיבל הזמנה חשובה עבור שבעה לוחות, ושלושה ציורים מעל הפתחים, עבור תיאטרון השאנז אליזה החדש בפריז, ועוד אחד של המחזאי הקומי ז'ורז' פיידו. הוא השתתף בהופעות של הבלט הרוסי בין 1911 ל-1914. ב-1937 הוא ובונאר קיבלו את המשימה לציור ההיסטוריה של עולם התיאטרון של פריז בציור קיר גדול, למבואה של התיאטרון הלאומי החדש של שאיו, שנבנה לתערוכה הבינלאומית של פריז ב-1937.
שנים אחרונות (1914–1940)
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, גויס וויאר לזמן קצר לתפקיד צבאי כשומר בכבישים המהירים. עד מהרה שוחרר מחובתו זו, וחזר לצייר. הוא ביקר בבית החרושת לנשק של פטרונו, נתנזון, ליד ליון, ולאחר מכן צייר סדרה של שלושה ציורים של המפעלים בעבודה. הוא שירת לזמן קצר, בין 2 בפברואר ל-22 בפברואר, כאמן רשמי של צבא צרפת באזור הווז', והכין סדרה של פסטלים. אלה כללו שרטוט של אסיר גרמני שנתפס ונחקר. באוגוסט 1917, בחזרה בפריז, הוא קיבל הזמנה מהאדריכל פרנסיס ז'ורדיין עבור ציור קיר לבית קפה אופנתי בפריז, לה גרנד טדי.
פורטרטים
לאחר 1920 הוא עסק יותר בציור פורטרטים עבור פריזאים עשירים ומכובדים. הוא העדיף להשתמש בטכניקות שאפשרו לו ליצור פרטים מדויקים יותר ואפקטי צבע עשירים יותר. הוא בדרך כלל הציג את נושאיו באולפן או בבתיהם או מאחורי הקלעים, עם רקעים מפורטים, טפטים, ריהוט ושטיחים. הרקעים גם יצרו מצב רוח, סיפרו סיפור וגם שימשו כניגוד לדמות הראשית.
הכרה ומוות
בין 1930 ל-1935 חילק את זמנו בין פריז לשאטו דה קליי, בבעלות חברו הסל. הוא לא זכה להכרה רשמית מהמדינה הצרפתית עד יולי 1936, אז הוזמן ליצור ציור קיר, לה קומדי, המתאר את רשמיו מההיסטוריה של עולם התיאטרון של פריז עבור המבואה של התיאטרון הלאומי החדש של שאיו, שנבנה עבור התערוכה הבינלאומית של פריז 1937. באוגוסט של אותה שנה קנתה עיריית פריז ארבעה ציורים ואוסף רישומים. בשנת 1937 הוא קיבל עבודה גדולה נוספת, יחד עם מוריס דני ורוסל, של ציור קיר מונומנטלי בארמון חבר הלאומים בז'נבה.
ב-1940 הוא סבל מקשיים ריאתיים ומת ב-21 ביוני 1940, באותו חודש שבו הובס הצבא הצרפתי על ידי הגרמנים בקרב על צרפת.
חיים אישיים
וויאר לא היה נשוי, אבל חייו האישיים ועבודתו הושפעו מאוד מחברותיו. בסוף שנות התשעים החל מערכת יחסים ארוכה עם גברת נתנזון, אשתו של פטרונו החשוב, תאדי נתנזון. נתנזון התחתן איתה באפריל 1893, כשהייתה בת שש עשרה. היא מופיעה בציורי הגנים הציבוריים. הוא עזר לה לקשט את דירתו של נתנזון, צייר אותה לעיתים קרובות בלוחות הדקורטיביים שלו וליווה אותה ואת בעלה בקביעות לביתם הכפרי.
אחותו של אדואר וויאר הייתה אשתו של עמיתו לתנעת הנאבי - קר חבייר רוסל.
בשנת 1900 פגש וויאר את לוסי הסל, אשתו של סוחר אמנות שווייצרי, שהפכה למוזה החדשה שלו. היא נסעה איתו מדי שנה לנורמנדי בקיץ, ונתנה לו עצות. היא נשארה איתו, למרות מריבות וסצנות דרמטיות רבות, עד סוף ימיו. בנוסף היו לו גם מערכת יחסים ארוכה עם השחקנית לוסי בלין.
עונת 1959/1960 בליגת המשנה ההולנדית
עונת 1959/1960 הייתה העונה הרביעית של ליגת המשנה ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית השנייה. בסיום עונה זו אלקמר 54, GVAV, ט.ס.ו. טילבורך העפילו לליגה הראשונה, ריידבלוק אנסחנדה ודה חראפסחאפ נשרו לליגה השלישית.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 33 קבוצות, 27 ששיחקו בעונה הקודמת אליהן הצטרפו היורדות מהליגה הראשונה ט.ס.ו. טילבורך וסכוונינגן הולנד ספורט והעולות מהליגה השלישית פיינדאם, דלפט הולנדיה, ט'גווי הילברסום וגו אהד איגלס. הקבוצות חולקו לשני בתים ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 15 משחקים כל אחד - 30 מחזורים בסה"כ בבית א' ו-16 משחקים כל אחד - כ-32 מחזורים בבית ב' בסיומם הראשונה בכל בית זכתה באליפות והעפילה לליגה הראשונה, בנוסף הקבוצות שסיימו במקום ה-2 וה-3 העפילו לפלייאוף על כרטיס שלישי לליגת העל. הקבוצות במקום ה-16 בבית א' ו-17 בבית ב' נשרו לליגה השלישית.
בית משלוש על ירידה
שלוש הקבוצות במקומות 15, 16 ו-17 סיימו במאזן זהה ולכן התמודדו בבית פנימי בו המפסידה ירדה לליגה השלישית.
רוחות ביירות
רוחות ביירות (באנגלית: Ghosts of Beirut) היא סדרת טלוויזיה ישראלית-אמריקאית מסוג דרמת-פעולה, ששידורה החל במאי 2023, בערוץ yes וברשת שואוטיים. את הסדרה יצרו העיתונאי אבי יששכרוף והשחקן ליאור רז, יוצרי פאודה. הסדרה מגוללת את פרשת חיסולו של המחבל עימאד מורנייה. הישאם סולימאן גילם את מורנייה.
הסדרה תתאר את קורות חייו של מורנייה, כולל מצוד שביצעה אחריו סוכנות הביון המרכזית והעומד בראשה ויליאם קייסי, בתקופת שנות השמונים.
עלילה
הסדרה חוקרת את המצוד אחר מחבל החזבאללה עימאד מורנייה. מורנייה היה מעורב בפיגועי טרור רצחניים של חזבאללה במהלך שנות ה-80 וה-90 וחוסל בפיצוץ מטען בדמשק, סוריה ב-12 בפברואר 2008, ככל הנראה על ידי סוכני המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
הפקה
הסדרה נוצרה על ידי אבי יששכרוף וליאור רז, וביים גרג ברקר. על פי הדיווחים, הסדרה כוללת אלמנטים תיעודיים של ראיונות מהחיים האמיתיים עם גורמים בולטים מה־CIA והמוסד.
אדלברטו, מרקיז איטליה
אדלברטו, מרקיז איטליה (באיטלקית: Adalberto; לא ידוע – 951) היה מרקיז טוסקנה בין השנים 915–929, ומרקיז איטליה עד בין השנים 940–951.
ביוגרפיה
לא ידועים על אדלברטו פרטים רבים. בשנת 915 הוא מונה למרקיז טוסקנה ולמושל לוקה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 929. בשנת 940 הוא קיבל את התואר מרקיז איטליה, ושלט בליגוריה, בלומברדיה ובמילאנו. בשנת 951 מת אדלברטו, ובנו אוברטו הראשון, מרקיז מילאנו, ירש את נחלותיו. מצאצאיו יצאו בית אסטה ובית ולף, שממנו יצא בית הנובר.
משפחתו
לאדלברטו היו שני ילדים:
סופי וילמס
סופי וילמס (בצרפתית: Sophie Wilmès; נולדה ב-15 בינואר 1975) היא פוליטיקאית בלגית-יהודייה, פרנקופונית ליברלית. בין היתר כיהנה כשרת החוץ של בלגיה, סגנית ראש הממשלה ובמשך כשנה כיהנה כראש ממשלת בלגיה, תחילה כראש ממשלה זמנית ואחר כך ראש ממשלה קבועה, האישה והיהודייה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
קורות חייה
וילמס נולדה בעיר איקסל במחוז בריסל וגדלה בוולוניה. היא בת לברנדט גראנז', בעבר פקידה ממשלתית בכירה ממשפחה יהודית של ניצולי שואה ולפיליפ וילמס, כלכלן ומהנדס ימי, ממוצא ואלוני קתולי, שכיהן כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת לוון. לווילמס תואר בתקשורת יישומית ופרסום ממכון IHECS בבריסל ותואר נוסף בניהול פיננסי מאוניברסיטת סן-לואי - בריסל.
וילמס, חברת מפלגת התנועה הרפורמיסטית (MR), החלה את הקריירה הפוליטית שלה בשנת 2000 כשנבחרה למועצת אוקל  במחוז בריסל. בהמשך כיהנה בתפקידים במועצת סינט-חנזיוס-רודה בפלנדריה ונבחרה לפרלמנט המחוזי של בראבנט הפלמית.
ב-2014 נבחרה לבית הנבחרים של בלגיה, וב-2015 פרשה ממנו עם מינויה לשרת התקציב בממשלתו של שארל מישל. עם הקמת ממשלתו השנייה של מישל ב-2018 נוספו לה תחומי האחריות על השירות הציבורי, והמדיניות המדעית.
הקואליציה הארבע מפלגתית של מישל התפרקה כאשר הלאומנים הפלמים התפטרו במחאה על הסכם הגירה שנחתם עם האו"ם. במאי 2019 התקיימו בחירות חדשות ומישל המשיך לכהן אחריהן כראש ממשלה זמנית עד להקמת קואליציה רשמית. חודשיים אחר כך, ביולי 2019 הוא נבחר לנשיא המועצה האירופית וב-27 באוקטובר נבחרה וילמס להחליפו בראשות הממשלה הזמנית והושבעה לתפקיד על ידי פיליפ, מלך הבלגים. פרשנים העריכו כי תפקידה של וילמס, כראש ממשלה, יהיה מורכב מפני שהיא מובילה את המפלגה הליברלית הפרנקופונית, שהפסידה בבחירות במאי והיא המפלגה הרביעית בגודלה בפרלמנט הבלגי. ממשלתה של וילמס הורכבה משתי מפלגות ליברליות ומפלגה נוצרית-דמוקרטית. עם התפרצות נגיף הקורונה בבלגיה הסכימו מפלגות האופוזיציה למסור סמכויות מיוחדות לממשלת המעבר, כדי לטפל בהתפרצות הנגיף ולהתמודד עם השפעתו על מערכת הבריאות והכלכלה של בלגיה. ממשלת המעבר הפכה לממשלה קבועה בראשותה של וילמס.
לאחר 652 יום של שיתוק פוליטי, ב-30 בספטמבר 2020 נחתם הסכם קואליציוני לפיו תוקם ממשלה המבוססת על שבע מפלגות – הסוציאליסטים הפלמים והפרנקופונים, הירוקים, הליברלים והנוצרים-דמוקרטים הפלמים. את ההסכם הובילו אלכסנדר דה-קרו ופול מגנט, מנהיג המפלגה הסוציאליסטית של דוברי הצרפתית, אולם בסופו של דבר הוחלט שדה-קרו, נציג דוברי ההולנדית, יקבל את ראשות הממשלה מאחר ששארל מישל, שעמד בראש הממשלה הקבועה האחרונה, היה דובר צרפתית. בכך הסתיימה כהונתה של סופי וילימס.
ב-20 לאוקטובור 2020, החלה את תפקידה כשרת החוץ וסגנית ראש הממשלה.
חיים אישיים
לאחר בחירתה לראש ממשלת בלגיה, וילמס ציינה שהיא רואה את היהדות כפקטור יותר משמעותי בחייה. היא נשואה לכריסטופר סטון מאוסטרליה, ולהם 4 ילדים.
אולם ימים אחדים לאחר שהתמנתה לשרת החוץ, חלתה סופי וילמס בזיהום קוביד, נזקקה לטיפול נמרץ והתאשפזה למשך שבוע. אולם, היא חזרה לעבודה רק כעבור 18 חדשים כי לקחה חופשה מסיבות משפחתיות (לבעלה נתגלה גידול ממאיר במוח) והתפטרה ביולי 2022. נשארה חברה בפרלמנט.
מימון אוחיון
הרב מימון אוחיון (וחיון) (לפני ה'תר"ף, 1920 - כ"ד שבט ה'תשכ"ז, 4 בפברואר 1967) היה אב בית הדין ורבה הראשי של רבאט שבמרוקו במאה העשרים.
קורות חייו
נולד בכפר הסמוך לעיר מראכש. סביב שנת ה'תש"א, כיהן בדיינות באסואירא בבית הדין בראשות הרב חיים דוד סירירו. בשנת ה'תש"ה החל לכהן בדיינות העיר רבאט תחת הרב דוד צבאח. לאחר מכן בשנת ה'תש"ט נבחר לכהן כרבה של העיר, ואב בית הדין. חברי בית דינו היו רבי יהושע מאמאן ורבי דוד אלעסרי. התכתב בענייני הלכה עם הרב ידידיה מונסונייגו (1906), ועם הרב יחייה בן הראש.
פעילותו הרבנית
נהג להשתתף באופן עקבי באספת מועצת חכמי מרוקו שקיבלה על עצמה לתקן תקנות עבור כלל יהודי מרוקו. באספת מועצת חכמי מרוקו השנייה בשנת ה'תש"ט, הציע לתקן שזכות עצמאותם של הצעירים תינתן להם מגיל עשרים ומעלה, הצעתו התקבלה במועצה. כמו כן לאור התופעה שהאיש היה מגרש את אשתו בעודה מעוברת, והיה חשש שהאישה תקלע למצוקה כלכלית, תיקן שהמגרש את אשתו חייב להשתתף בהוצאת המזונות במשך ימי יתר ההריון. גם החלטה זו התקבלה פה אחד.
גריגורי איבנוביץ' גארדמאן
גְרִיגוֹרִי אִיבָנוֹבִיץ' גַארְדֵמַאן (ברוסית: Григорий Иванович Гардеман; 1907 – 1942) היה יהודי-סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות לאחר מותו על פועלו כפוליטרוק של פלוגת סיור השביעית בגדוד סיור מס' 71 באוגדת סיור מס' 30, הארמייה ה-56 בחזית הדרומית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1907 במושבה החקלאית היהודית ב סופייבקה (כיום כפר בנפת בילוזרסקי (לפעמים מזכירים גם נפת בריסלאב של מחוז חרסון באוקראינה) במשפחה יהודית של בעל מלאכה.
אביו נהרג ב-1919 בקרבות עם הכוחות הלבנים או הפוגרומים במהלך מלחמת האזרחים. לפני מלחמת העולם השנייה המשיך להתגורר בכפר הולדתו. לאחר לימודיו בבית הספר עבד שנים רבות בסובחוז בריסלאבסקי תחילה כמפעיל ציוד מכני, בהמשך כראש יחידת הטרקטורים ויו"ר הוועד המקומי. חבר במפלגה הקומוניסטית מאז 1940. בשנת 1941 סיים בית הספר המפלגתי הדו-שנתי.
בדצמבר 1941,הפלוגה בה היה פוליטרוק, חיסלה מחלקה של חיילי ורמאכט, וקיבלה כשלל שלושה מקלעים, ומכונית ממונעת עם תותח. בסוף ינואר 1942 עברה חטיבתו להתקפה.
ב-28 בינואר, במהלך מתקפה בסמוך לנהר מיוס, קיבלה פלוגתו פקודה להשתלט על משלט האויב באזור הכפר ריאז'נויה. הפלוגה השמידה 3 בונקרים וגרמה לאבדות כבדות. במהלך ההתקפה קיבל גריגורי פיקוד עליה לאחר שמפקדה הפלוגה, סגן ו'. ב. יסאולנקו נהרג ויחד עם לוחמיו סיימו את המשימה.
ב-8 במרץ התקבלה פקודה להוציא את הגרמנים ממשלט קאמנולומני (ליד הכפר ריאז'נויה). גרדמן ביצע סיור שטח וגילה היכן נמצאות נקודות הירי הגרמניות, הכווין עליהן סוללת ארטילריה תומכת והעלה את חיילי פלוגתו שנשארו להתקפה. היא הצליחה להשתלט רק על קו ההגנה הראשון. בהמשך החיילים הגרמנים פתחו במתקפת נגד בתמיכת טנקים. אז גארדמאן ריכז את אש המקלעים הקלים שלו והזעיק אש ארטילרית נוספת על הטנקים. חיילי פלוגתו עם רימונים ובקבוקי תערובת דלק הצליחו לעצור שלושה טנקים אך השאר התקדמו. כשאחד הטנקים התקרב לתעלה בה ישב הפוליטרוק, הוא הצליח לזרוק רימון נ"ט שעצר את הטנק. הוא עצמו נפגע מירי של הגרמנים. חיילי הפלוגה שלו הצליחו להתקדם ולהשתלט על קו ההגנה השני.
גריגורי גארדמאן נקבר בכפר פוליטאוטדלסקויה לייד היישוב ריאז'נסקויה במחוז רוסטוב.
קום והתהלך בארץ
קום והתהלך בארץ הוא פזמון שכתב יורם טהרלב, הלחין יאיר קלינגר ושרה להקת פיקוד הצפון. השיר יצא לאור בשנת 1984.
רקע
שם השיר נלקח מהפסוק בספר בראשית "קום התהלך בארץ". בשיר מדומה המולדת לאשה אוהבת.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' דורג השיר במקום העשירי ובמצעד השנתי של גלי צה"ל דורג במקום התשיעי.
Anytime You Need a Friend
Anytime You Need a Friend (בעברית: בכל זמן שאתה צריך חבר) הוא סינגל של הזמרת מריה קארי. השיר נכתב והופק על ידי וולטר אפאנאסייף וקארי עצמה, עבור אלבומה השלישי Music Box.
השיר יצא לאור ב-31 במאי 1994, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, כסינגל החמישי והאחרון מהאלבום.
רקע וסוגה
בנוסף לכך, המבקרים שיבחו גם את יכולות הווקאליות של קארי בשיר וגם את ההשפעות של מוזיקת הגוספל שחשו שהם חסרים במרבית הבתים בשיר.
הצלחה
מלבד הביקורות החיוביות השיר זכה להצלחה בעולם, בארצות הברית ובאוסטרליה הוא הגיע למקום ה-12, בקנדה הגיע למקום ה-7, בניו זילנד הגיע למקום ה-11 ובפינלנד ובהולנד הגיע למקומות ה-1 וה-11 (בהתאמה). גם בצרפת, אירלנד ושווייץ זכה להצלחה כאשר הגיע למקומות ה-12, 16 וה-15 בהתאמה.
על מנת לקדם את השיר הופיעה איתו קארי בתוכניות טלוויזיה ובסיבובי הופעות כדוגמת תוכנית האירוח המאוחרת של דייוויד לטרמן, בתוכנית הטלוויזיה הבריטית "טופ אוף דה פופס" ובתוכנית הגרמנית "?..Wetten, dass".
וידאו קליפ
הקליפ של השיר בוים על ידי דניאל פדריסי, וצולם בניו יורק בקיץ 1994. הקליפ כולו צולם בשחור לבן ובפעם הראשונה מתחילת הקריירה שלה נראתה קארי בקליפ עם שיער חלק. בקליפ לשיר נראים אנשים במצוקה עוזרים זה לזה ומתיידדים זה עם זה. לשיר יצא קליפ נוסף של הרמיקס של C+C בו רואים את קארי והצוות שלה במאחורי הקלעים של צילומי הקליפ.
שמשון ודלילה (סרט, 1949)
שמשון ודלילה (באנגלית: Samson and Delilah) הוא סרט אפי תנכ"י אמריקאי משנת 1949 בהפקתו ובבימויו של ססיל ב. דה-מיל, עם ויקטור מצ'ור והדי לאמאר בתפקידים הראשיים.
הסרט היה שובר הקופות הרווחי ביותר בשנת 1950, ובשנה זו היה במקום שלישי ברשימת שוברי הקופות לאחר חלף עם הרוח (1939) ושנות חיינו היפות ביותר (1946).
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר: על העיצוב האמנותי - צבע ופרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר - צבע והיה מועמד לפרס אוסקר על הצילום, האפקטים המיוחדים והמוזיקה.
הסצנה האחרונה שהיא שיא הסרט בה מפיל שמשון את מקדש דגון על המון הפלשתים עלתה 150.000 דולר והיא מהמפורסמות בסרטיו של דה מיל.
התסריט אינו מדויק מבחינה כרונולוגית. מלווהו הצעיר של שמשון הוא נער בשם שאול (ראס טמבלין) שמסתובב עם רוגטקה כדי לצלוף בפלשתים ושמשון מנבא לו כי "יהיה מלך בישראל".
תקציר העלילה
אנשי שבט דן נאנקים תחת עולם של החיילים הפלשתים ותולים את יהבם בשמשון (ויקטור מצ'ור) שיציל אותם אך הוא מתעניין יותר בבנות הפלשתים מאשר בבת שבטו מרים (אוליב דירין) המאוהבת בו.
הוא מאוהב בסמדר (אנג'לה לנסבורי) שבה חושק גם אתור (ג'ון וילקוקסון), המושל הצבאי הפלישתי. אחותה הקטנה של סמדר, דלילה (הדי לאמאר) מתאהבת בשמשון ועוזרת לו להגיע לאריה הטורף שבו נאבק שמשון והורג אותו. לאחר מכן מגיע למקום אתור עם חייליו ושמשון מנצח את הטוב שבמתאבקים הפלשתים. הוא זוכה בסמדר כפרס.
שמשון פושט בשדות הפלשתים ומחבל ברכושם. הסרן (מושל) של עזה (ג'ורג' סנדרס) מטיל על שבט דן מיסים וגזירות כדי שיסגירו אותו. לבסוף מסגיר שמשון את עצמו נכבל ונמשך אחרי מרכבת פלשתים. הוא מצליח להתיר את כבליו, לוקח לחי חמור, הורג עשרות פלשתים, הופך את מרכבותיהם ונמלט.
סרן הפלשתים בעזה מכנס את מפקדי צבאו המודיעים לו כי לשמשון יש כוחות על טבעיים וקשה להכניעו אם לא יגלו את סוד כוחו.
בשלב זה מתערבת דלילה המבקשת לנקום בשמשון על מות אחותה, ומציעה כי היא תגלה את סודו של שמשון תמורת כסף רב אבל שלא יידקר ושלא יישפך דמו והצעתה מתקבלת מחוסר ברירה.
דלילה נפגשת עם שמשון באוהלה ומתחילה לתנות איתו אהבים. שמשון נכנע לה ומוסר לה שכל כוחו הוא ברעמת שערו. הוא שותה כוס יין לתוכו מזגה סם ובשנתו היא גוזזת את שערו. כשהוא קם הוא מוקף בחיילים פלשתים. אחד מהם מלבן סכין באש ומעביר אותה לפני עיני שמשון, שמתעוור.
בסוף מתאספים אלפי פלשתים במקדש דגון לחזות בהשפלתו של שמשון. הוא מוכנס לזירה, סובל הצלפות, השפלות מגמדים וקללות מהקהל. דלילה אוהבת ומרחמת עליו ומובילה אותו למקדש. שמשון עומד בין העמודים מתחת לפסלו הענק של דגון. הוא מבקש מדלילה להסתלק אך היא נשארת. שמשון לופת את העמודים והם נסדקים. כל המבנה הענק הכולל את המקדש ופסל דגון, מתמוטט וקובר תחתיו את שמשון, דלילה ואת כל הפלשתים במקום.
ויליאם פלנקט, ברון פנלקט החמישי
ויליאם לי פלנקט, ברון פנלקט החמישי (באנגלית: William Lee Plunket, 5th Baron Plunket; 19 בדצמבר 1864 – 24 בינואר 1920) היה דיפלומט בריטי שבין שאר תפקידיו כיהן כמושל ניו זילנד בין השנים 1904 – 1910.
ראשית חייו
ויליאם פלנקט נולד בדבלין כבנם של ויליאם פנלקט ברון פלנקט הרביעי, שהיה הארכיבישוף של דבלין בשנים 1884 – 1897 ושל אשתו, אן, בתו של סר בנג'מין גינס, שהיה בן למשפחת הבעלים של מבשלת הבירה גינס וממנהליה. הוא התחנך בבית הספר הארו שבלונדון ולמד בטריניטי קולג' שבדבלין.
קריירה
ב-1889 נכנס פלנקט לשירות הדיפלומטי ונשלח לכהן כנספח בשגרירות הבריטית ברומא. ב-1892 הוא מונה לשמש בתפקיד דומה בשגרירות בקונסטנטינופול ולאחר שנתיים פרש מן השירות. ב-1894 הוא נשא לאישה את ויקטוריה אלכסנדרינה, בתו של הצעירה של פרדריק המילטון-טמפל-בלקווד שהיה בין שאר תפקידיו המושל הכללי של הודו והמושל הכללי של קנדה. לזוג נולדו שמונה ילדים. ויקטוריה נתנה את שמה ל"חברת פנלקט" (Plunket Society), חברה ניו זילנדית לקידום בריאותם של אימהות וילדים הפעילה עד היום.
ב-1897 ירש פלנקט את התואר ברון פלנקט מאביו ושלוש שנים לאחר מכן הוא התמנה להיות המזכיר האישי של הלורד קדוגן, הלורד לוטננט של אירלנד. הוא המשיך למלא אותו תפקיד גם תחת יורשו של קדוגן, הלורד דדלי. ב-1900 הוענק לו תואר מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי וב-1903 תואר אביר מפקד במסדר. ב-1904 הוא התמנה לתפקיד מושל ניו זילנד ושנה לאחר מכן הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. בצירוף מקרים כיהן באותה תקופה בן דודו, ארתור גינס, בתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ניו זילנד. פלנקט כיהן בתפקידו עד 1910 ואז הוענק לו תואר אביר מפואר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. ב-1918 הוענק לו תואר אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
פלנקט היה בונה חופשי. בתקופת כהונתו כמושל ניו זילנד הוא כיהן גם כנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של ניו זילנד.
הלורד פלנקט מת ב-24 בינואר 1920 בגיל 55 בלונדון. הוא נקבר בבית הקברות פוטני וייל שבעיר.
סול קריפקי
סול (שאול) אהרון קריפקי (באנגלית: Saul Aaron Kripke; 13 בנובמבר 1940 – 15 בספטמבר 2022) היה פילוסוף יהודי-אמריקאי, פרופסור במרכז ללימודים מתקדמים ב-CUNY ופרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
ביוגרפיה
סול היה הבכור מבין שלושת ילדיהם של דורותי (לבית קארפ) והרב מאיר סמואל קריפקי. אביו היה רב בית הכנסת בית-אל, הקהילה הקונסרבטיבית היחידה באומהה, נברסקה; אמו כתבה ספרי חינוך יהודיים לילדים. הוריו נודעו בשנותיהם המאוחרות כפילנתרופים, לאחר שנעשו מיליונרים באמצעות השקעה מוקדמת אצל וורן באפט. סול ושתי אחיותיו, מדלין ונטע, למדו בבית הספר היסודי דאנדי ובתיכון סנטרל אומהה. קריפקי תואר כילד פלא, לימד את עצמו עברית מקראית בגיל שש, קרא את יצירותיו השלמות של שייקספיר עד גיל תשע, ושלט ביצירותיו של דקארט והחל לעסוק בבעיות מתמטיות מורכבות עוד בטרם סיים את בית הספר היסודי. הוא כתב את משפט השלמות הראשון שלו בלוגיקה מודאלית בגיל 17, והוא פורסם שנה לאחר מכן. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1958, למד קריפקי באוניברסיטת הרווארד וסיים בהצטיינות בשנת 1962 תואר ראשון במתמטיקה. במהלך שנת הלימודים השנייה שלו בהרווארד, הוא לימד קורס לוגיקה לבוגרים ב-MIT הסמוך. עם סיום הלימודים זכה קריפקי במלגת פולברייט, ובשנת 1963 מונה לאגודת העמיתים. לימים אמר קריפקי, "הלוואי שיכולתי לדלג על הלימודים באוניברסיטה. הכרתי אנשים מעניינים אבל אני לא יכול להגיד שלמדתי דבר. כנראה שבכל מקרה הייתי לומד את הכל רק מלקרוא בעצמי".
לימד בהרווארד תקופה קצרה בשנת 1968 ולאחר מכן עבר קריפקי לאוניברסיטת רוקפלר בעיר ניו יורק, שם לימד עד 1976. בשנת 1978 קיבל פרופסורה באוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1988 קיבל את פרס בהרמן של האוניברסיטה על הישגים יוצאי דופן במדעי הרוח. בשנת 2002 החל קריפקי ללמד במרכז הבוגרים של CUNY, ובשנת 2003 מונה לפרופסור מן המניין לפילוסופיה שם.
קריפקי זכה בתוארי כבוד מאוניברסיטת נברסקה באומהה (1977), אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (1997), אוניברסיטת חיפה בישראל (1998) ואוניברסיטת פנסילבניה (2005). הוא היה חבר באגודה האמריקאית לפילוסופיה ועמית נבחר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, ובשנת 1985 היה לעמית של כבוד באקדמיה הבריטית. הוא זכה בפרס רולף שוק בלוגיקה ופילוסופיה בשנת 2001.
קריפקי היה נשוי לפילוסופית מרגרט גילברט. הוא היה בן-דוד רחוק של הבמאי והמפיק הטלוויזיוני אריק קריפקי.
עבודתו
מאז שנות ה-60 ועד למותו קריפקי היה דמות מובילה בתחומים רבים בפילוסופיה, ובהם: פילוסופיה של הלשון, לוגיקה, מטאפיזיקה, אפיסטמולוגיה ותורת הקבוצות.
בין תרומותיו העיקריות: