cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקרבות על קוואנאקאג'ימה
הקרב הרביעי
שינגן חנה על הגדה המערבית של נהר צ'יקומגאווה ליד מבצר אמנומיה. קנשין קיווה להיות במצב להפתיע ולתקוף את אויבו עם הגעתו של האחרון, אך עם הנהר ביניהם נוצר קיפאון. היה צורך במרכיב של הפתעה כדי להוציא צד אחד מאיזון בשביל שהשני יצליח. שינגן עבר ראשון, חצה במהירות את צ'יקומגאווה מתחת לעמדותיו של קנשין והעביר את כל כוחו, שהוגדל בתגבורת לכדי כ-20,000 סמוראים, לטירת קאיזו. כוחו של שינגן לא תוכנן להישאר שם זמן רב, אלא ליישם את תוכניתו של הגנרל משבט טקדה יממוטו קנסוקה, אשר הגה תוכנית מעניינת המכונה מבצע "נקר".
כוח "נקר" של 8,000 איש היה מטפס על הר סייג'ויאמה בחסות לילה "מקיש" על עורפו של קנשין, ומניע את האויב המבוהל אל מחוץ לעמדותיהם, במורד ההר ומעבר צ'יקומגאווה אל האצ'ימנברה, ("מפלס אלוהי המלחמה") למטה. שם ימתין להם הגוף העיקרי של שינגן, שחצה גם הוא את נהר צ'יקומגאווה במהלך לילה. ההרכב אשר שינגן בחר בגופו העיקרי היה הקאקויוקו, או "כנף העגור", שנחשב למערך הטוב ביותר להקיף אויב. בעזרת מערך כיתור (אשר יפעל כ"כנף של עגור") קנשין יתפס בין שני הכוחות, וכוחותיו המוקפים יהרסו.
עם עלות השחר למחרת נתקלו כוחותיו של שינגן, שהציצו בערפל המתפזר, למראה צבאו של קנשין שלא נמלט ברואם, כמתוכנן, אלא נטען ישירות לעברם. קנשין, לאחר שקיבל דיווחים על תנועותיו של שינגן, הניח מה יכולה להיות תוכניתו של יריבו, ובהתאם לכך תכנן תמרון נגד. תוך שימוש בכיסוי הלילה כמו אויבו, העביר קנשין את צבאו בחשאיות מוחלטת על פני מוצב אמנומיה, והותיר משמר אחורי של כ-3,000 איש כדי להגן על המוצב, ונפרס מעט מערבית לעמדתו של שינגן.
היחידות המובילות של קנשין הורכבו מסמוראים, וכשה"גלגל" התפתח, הלחץ על כוחו של שינגן החל להתבטא כיחידה אחרי יחידה מונעת חזרה מעמדה. "העגור" של שינגן היה מערך תוקף ולא תוכנן להגנה, אך הכוחות שהוציאו אותו לפועל היו ממושמעים היטב וההרכב הצליח להחזיק את עצמו. משהבין שתוכניותיו הנערכות היטב נכשלו, קיבל יממוטו קנסוקה את האחריות לאסון באופן בלעדי, על כן הוא התאבד בביצוע ספוקו (חרקירי).
המומנטום של "הגלגל" הביא אותו עד עכשיו להישג ידו של מטה טקדה, שם ניסה שינגן בלהט לשלוט בצבאו אשר איבד את סדרו. הסמוראים של ייסוגי התעמתו חזיתית עם האטאמוטו, שומר הראש האישי של שינגן.
"העגור" של שינגן הונע לאט לאט אל עבר נהר צ'יקומגאווה והסמוראים הטובים ביותר שלו נפלו מסביב, אך למרות העוצמה של ההתקפות המסתובבות ללא הרף, המערך עדיין לא נשבר. כמו שניצחון קנשין נראה מובטח, האחרון הוא הופתע לפתע מהתקפה נואשת כנגד גבו. כוח ה"נקר "של טקדה אשר מנה 8,000 חיילים, לאחר שמצא את עמדות האויב בסייג'ויאמה נטוש ושמע את רעש הקרב למטה, עבר למטה מוצב אמנומיה. שם הם עסקו במאבק נגד השומר האחורי של קנשין בלחימה העזה ביותר של היום, הם הרחיקו את חיילי המוצב ויצאו כדי לתקוף את עורפו של קנשין.
כוחו של קנשין נלכד לפיכך בין הצבתות של מתקפת טקדה, בדיוק כפי שתכנן יממוטו קנסוקה. שינגן הצליח להחזיר לעצמו את השליטה בצבאו וכבר בצהריים הפך מה שנראה כמפלה מפוארת לניצחון גדול. חלק מכוחותיו של שינגן אף הצליחו להחזיר לעצמו את גופתו של נובושיגה, אחיו של שינגן אשר נהרג בקרב. צבא שינגן, מותש מהקרב, לא ניסה להמשיך לרדוף אך האויב בנסיגתו של קנשין. למחרת, בהפוגה, כמה ממפקדיו של קנשין שרפו את מה שנשאר ממוצביהם על הר סייג'ויאמה בזמן ששאר הצבא עבר חזרה עליו ופנה לביתו.
אבדות
קוואנאקאג'ימה היה קרב יקר לשני הצדדים. קנשין איבד 72 אחוזים מצבאו, או בערך 12,960 איש, בעוד שינגן, איבד 62 אחוזים מצבאו, או 12,400 איש. באחד הקרבות הגדולים ביותר שנלחמו אי פעם בהיסטוריה היפנית, היווצרות "כנף העגור", כשהוצאה לפועל על ידי כוחות ממושמעים היטב, הוכיחה עצמה מסוגלת לעצור, לפחות באופן זמני, את מערכו של "הגלגל המתפתל".
בספטמבר 1564 שני היריבים נפגשו שוב לקרב החמישי והאחרון בקוואנאקאג'ימה. כשצפו זה מול זה מעבר לנהר סייגאווה, ישבו הצבאות בהתאמה בעמדותיהם במשך 60 יום, ועסקו בהתכתשויות קלות בלבד לפני שנסוגו לבסוף.
מורשת
הקרבות בקוואנאקאג'ימה מהווים דוגמה מרתקת לסגנון לוחמת הפאודלים שאפיינה את תקופת סנגוקו וכן את סוג הטקטיקות צבאיות המעוטרות שבחים והמסובכות ביותר שהשתמשו בהם הצבאות. היכולת לבצע תמרונים מורכבים בלילה ואז להרכיב לתצורות טקטיות כה גדולות ומעוצבות דורשת כמויות גדולות של אימון, משמעת והתמחות בנשק אשר מוכחים בבירור על ידי צבאות הדאימיו.
נוסף על כך, ניתן לראות דוגמה טובה והיסטורית לקרבות בקוואנאקאג'ימה, היריבות בין שינגן לקנשין והטקטיקות בהן השתמשו הצבאות בהפקת הסרטים היפנית 'שמיים וארץ'.
בעיר פופוקי, בלב האזור הנשלט בידי טקדה, מדי שנה אלפים מתחפשים ומגיעים להזכיר את הקרבות עם שריון סמוראי, קטאנה, סוסים, כרזות ותופים אשר ממלאים את גדות הנהר שעובר דרך פופוקי.
מקדש ג'וקהנג
מקדש ג'וֹקְהָנְג (בטיבטית: ཇོ་ཁང་; במנדרינית: 大昭寺, פין-יין: Dàzhāosì) הקרוי גם ג'וקהנג, מנזר ג'וקהנג או טסוקלקנג, הוא מקדש בודהיסטי השוכן בכיכר ברקהור בלהסה, כיום בירת המחוז האוטונומי הטיבטי ובעבר בירת טיבט. הוא נבנה בתקופת שלטונו של המלך סונגטסן גמפו (649-605) לכבוד נישואיו לנסיכה וֶנְצֶ'נְג משושלת טאנג של סין, שהייתה בודהיסטית, והוא נחשב לאתר הקדוש ביותר לטיבטים.
היסטוריה
תחום התאריכים המשוער להקמת מקדש ג'וקהנג נע בין 639 ל-647. המלך סונגטסן גמפו בנה את המנזר על מנת לשכן בו את פסלו של אקשוביה, אחד מחמש בודהות החוכמה, שהובא לטיבט כחלק מהנדוניה של הנסיכה טריטסון (או בהיריקוטי) מבית המלוכה הנפאלי. על פי המסופר נעשתה הבחירה באתר על ידי כלתו השנייה של המלך סונגטסן גמפו, הנסיכה וֶנְצֶ'נְג משושלת טאנג של סין. הנסיכה בחרה במקום שבו היה אגם והורתה למלא אותו. אגדות טיבטיות עממיות מספרות כיצד יובש האגם בעזרת עז קדושה שהביאה אבנים בהן מילאו את האגם, וכי מי הבאר המצויה כיום במקדש מגיעים מהאגם שמתחתיו. עז בטיבטית היא "רא", ולאגדה על העז הפלאית יש זכר הן בשמה הקודם של להסה ("מקום האלוהים" בטיבטית) - ראסה ("מקום העז"), והן בתחריט של עז המצויה בחלקו הפנימי של המקדש. בתקופה זו היה קרוי המנזר "ראסה טולננג טסוקלקנג" ("בית המסתורין, האצלה קסומה של ראסה"). השם "טסוקלקנג" הוא עד היום שם מקובל נוסף למקדש. במקביל נבנה מנזר רמוצ'ה על מנת לשכן בו את פסל ג'ובו שאקימוני (Jowo Shakyamuni - אחד משמותיו של בודהה) שהובא לטיבט כחלק מהנדוניה של הנסיכה וֶנְצֶ'נְג. לאחר מותו של המלך סונגטסן גמפו הורתה הנסיכה להעביר את הפסל לג'וקהנג על מנת להגן עליו, והוא נשאר במקדש מאז, ואף הקנה למנזר את שמו הנוכחי ג'ובוקהנג או ג'וקהנג – "בית בודהה".
מקדש ג'וקהנג נסגר בתקופת שלטונו של המלך לנגדהרמה (שלט 841-838) שניסה להחזיר לטיבט את דת הבון ורדף את הבודהיסטים. אטישה, המורה הבודהיסטי הידוע, לימד במקדש במאה ה-11, ומאז משמש המקום כמקדש וכמנזר העיקרי של להסה. המנזר נבזז כמה פעמים במהלך פלישות המונגולים, אבל המבנה שרד. כאשר הדלאי למה ה-5 קבע את להסה כבירת טיבט במאה ה-17 עבר הג'וקהנג שיפוץ, ומאז הוא המקום הקדוש ביותר לטיבטים. במובנים מסוימים המקדש נערץ על כל הזרמים בבודהיזם הטיבטי, אבל הוא מצוי כיום בחזקת זרם הגלוג (כת הכובעים הצהובים).
המבנה
מכלול המבנים של מקדש ג'וקהנג משתרע על שטח של 25,000 מטרים רבועים בחלק העתיק של להסה, והכניסה הראשית אליו היא מצדו המערבי, בכיכר ברקהור. צליינים נוהגים להקיף את המקדש עם כיוון השעון וגבולות ההקפה, המכונה "קוֹרה" בטיבטית, מסומנים על ידי ארבעה מבערי קטורת גדולים מאבן, הממוקמים בפינות מכלול המקדש. חלק מהצליינים מבצעים את המסלול תוך כדי מעבר מעמידה להשתטחות מוחלטת, מנהג מקובל בבודהיזם הטיבטי, אשר נועד לטהר את הגוף מגאווה ולהביע הוקרה למורים רוחניים.
הכניסה מובילה לחצר מרוצפת מוקפת חומה לפני המקדש. החצר המכונה דוקהנג, משמשת מרכז לטקסים בתקופת החגים. שתי אסטלות ("דורינג" בטיבטית) ניצבות משני צדי הכניסה לחצר. האסטלה בצד הדרומי הוצבה על ידי הסינים ב-1793, בתקופה של מגפת אבעבועות שחורות, ועליה חקוקות עצות לשמירה על ההיגיינה על מנת להימנע מהידבקות. לידה גזע עץ ערבה המכונה ג'ובו אוטרה ("שיער ג'ובו"), שעל פי המסורת נשתל על ידי המלכה וֶנְצֶ'נְג כשהמקדש נחנך. האסטלה בצד הצפוני עתיקה הרבה יותר. היא כתובה בטיבטית ובסינית ומפרטת את הברית הסינו-טיבטית שנחתמה על ידי המלך רלפצ'ן ב-822, וכוללת את הכתובת:
לפני הכניסה שורת מנורות חמאת יאק בוערות. הכניסה למקדש היא דרך פרוזדור קצר אופל שמשני צדדיו גומחות ובהן פסלים ופסלונים של אלים ויצורים מיתיים שנועדו להגן על המקדש. פנים מקדש ג'וקהנג אפל ובו מבוך של קפלות המוקדשות לאלים ולבודהיסטוות השונים, המוארות על ידי נרות מקודשים ושאווירתן סמיכה בשל עשן הקטורת.
בחלק הפנימי ביותר של המקדש בקומת הכניסה פסלים גדולים של דמויות חשובות בבודהיזם הטיבטי, כמו פדמאסמבהאבה (או בשמו הטיבטי "גורו רינפוצ'ה"), יוגי ורב-אמן טנטרה הודי, אשר הביא את הבודהיזם הטנטרי לטיבט במאה ה-8, מאיטריה (או בשמו הטיבטי "ג'מפה") הבודהה העתידי, והבודהיסטווה אוולוקיטשוורה (או בשמו הטיבטי "צ'נרזיג"), שעל פי הבודהיזם הטיבטי הדלאי למה הוא אחד מגלגוליו, כאלת הרחמים שלה אלף ידיים. מסביב לחלק המרכזי מפוזרות קפלות. צליינים נוהגים לבצע הקפה (הקרויה נאנגקור) עם כיוון השעון בתוך החלק הפנימי תוך שהם מבקרים בקפלות השונות. בדרך כלל נוצרים תורים ליד הקפלות הקדושות ביותר, כדוגמת הקפלה של צ'נרזיג בצד צפון, ובייחוד ליד הקפלה המצויה בצדו המזרחי של האולם המרכזי, והמוקדשת לפסל של ג'ובו שאקימוני. מצפון לקפלה זו וצמודה אליה, נמצאת הקפלה של "בודהה של האור האינסופי", שלפניה מוצבים פסליהם של המלך סונגטסן גמפו, ונשותיו, בהיריקוטי הנפאלית, ווֶנְצֶ'נְג הסינית. רוב הפסלים במקדש נשברו כחלק ממהפכת התרבות, והפסלים המוצגים כיום הם העתקים של הפסלים המקוריים, תוך שנעשה מאמץ לשבץ חלקים מהפסלים המקוריים.
הפסל של ג'ובו שאקימוני (אחד משמותיו של בודהה), שהובא לטיבט כחלק מהנדוניה של הנסיכה וֶנְצֶ'נְג, נחשב לפסל הקדוש ביותר בטיבט. הפסל המקורי מהמאה ה-7 נלקח כנראה על ידי הדזונגרים בפלישתם לטיבט ב-1717, והפסל הניצב כיום בקפלה הוכן כנראה במאה ה-18. בחדר שלפני הקפלה פסלים של ארבעת המלכים השומרים ושני בודהיסטוות מגנים. הפסל שגובהו 1.5 מטרים מכוסה במשי ובתכשיטים ומוקף בעמודי כסף עם מוטיבים של דרקונים. עולי הרגל נוגעים במצחם ברגלו השמאלית של הפסל עד שהנזיר המשגיח טופח על שכמם לאות שיש להמשיך הלאה. מאחורי הפסל פסלונים של דלאי למה ובודהיסטוות.
בקומה השלישית ניצב פסלה של פלדן למו, שבבודהיזם ההודי היא האלה המגינה על טיבט, על להסה ועל הדלאי למה. מגג המקדש נשקף הנוף אל כיכר ברקהור ואל ארמון פוטאלה.
השריר פושט האצבעות הארוך
השריר פושט האצבעות הארוך (TA: Musculus extensor digitorum longus) הוא אחד מהשרירים במדור הקדמי של השוק. השריר פועל להנעת ארבע אצבעות כף הרגל הצידיות (כולן למעט האצבע הראשונה) לכיוון פשיטה ולהנעת כף הרגל לכיוון כפיפה גבית.
תיאור
השריר פושט האצבעות הארוך הוא שריר נוצתי הממוקם צידית לשריר השוקתי הקדמי. תחילתו של השריר בעלי הצידי של השוקה, בפני השטח הקדמיים של השוקית ובקרום הבין גרמי של השוק. חלקו המרוחק של השריר מורכב מארבעה גידים הנאחזים כל אחד בחלקה הגבי של אחת מארבע האצבעות הצידיות של כף הרגל.
חלקו התחתון של תחילת השריר, הסמוך לחלקה התחתון של השוק, מחובר לתחילתו של השריר השוקיתי השלישי.
עצבוב
השריר פושט האצבעות הארוך מעוצבב על ידי שורש העצב המותני החמישי ועל ידי שורש העצב הראשון של העצה (L5, S1) דרך העצב השוקיתי העמוק (Nervus fibularis profundus; Nervus peroneus profundus).
גברים בשחור 3
גברים בשחור 3 (באנגלית: Men in Black 3) הוא סרט פעולה מדע בדיוני-קומי אמריקאי, המבוסס על סדרת ספרי הקומיקס "הגברים בשחור" מאת לואל קנינגהם בהוצאת מארוול קומיקס.
הסרט יצא לאקרנים ב-23 במאי 2012 והוא סרט המשך לסרט "גברים בשחור 2".
עלילת הסרט
הסרט מתחיל עם בריחתו של חייזר פושע אכזרי וחסר רחמים בשם "בוריס החיה". בוריס הוא חלק מגזע חייזרים אלים והרסני הנקרא בוגלודיט, שהרס כל כוכב שעמד בדרכו בחלל. הסוכן K חיסל 40 שנים לפני תחילת הסרט את הגזע, וכלא את בוריס על הירח, תוך כדי שהוא גרם לו לאבד את ידו. בוריס גילה מפיו של אחד האסירים האחרים בכלא, עובדייה פרייס, על מכונת זמן שפיתח האחרון, והוא פונה לבנו של פרייס כדי להשיג אותה. בוריס חוזר בזמן, ליום שבו הוא איבד את ידו ונכלא, ומצליח ביחד עם בוריס של העבר לחסל את הסוכן K.
בהווה, הסוכן J (מגולם על ידי ויל סמית') הוא היחיד שזוכר את K, כיוון שהשינוי בזמן מחק אותו מזיכרונם של כולם, מלבד של אלו שנכחו באירוע מותו (שהתרחש למעשה לפני ארבעים שנה). J חוזר לעבר בעזרת מכונת הזמן השנייה של עובדיה פרייס, ופוגש את הסוכן K הצעיר. ביחד הם נלחמים בבוריס החיה, ובסיועו של גריפין, יצור נכחד שיודע את כל ההתרחשויות העתידיות האפשריות של כל אירוע, הם מנסים לפרוס מערכת הגנה מפני חייזרים על החללית אפולו 11 שאמורה לצאת לירח באותו יום, כדי להגן על האנושות מהגזע של בוריס. השלושה מצליחים לחדור למתחם השיגור בסיועו של מפקד המתחם (שמתגלה כאביו של הסוכן J בסוף הסרט), ומנצחים את שתי גרסאותיו של בוריס החיה. לאחר הקרב הסופי, J ו-K הצעיר פורסים את מערכת ההגנה ומצילים את המין האנושי.
הסרט מסתיים בדיינר, שבו אוכלים K ו-J, ומתברר ל-J ש-K זוכר את המסע בזמן, אבל לא יכול היה לדבר איתו עד עכשיו על האירועים שהתרחשו. J מודה ל-K על שטיפל בו, מיד עם מות אביו. הגריפין מצהיר שזהו הרגע האהוב עליו בהיסטוריה האנושית.
הכנסות
הסרט "גברים בשחור 3", זכה לביקורות מצוינות (באחת הביקורות, נכתב: ש"זה שפתחו את הראש, נתנו לצופים לראות את העבר של הדמויות ונכנסו לעבר של הדמות הראשית, שאותה מגלם ויל סמית' - זה כשלעצמו - שיא בלתי נלאה). הסרט הכניס 624,026,776 דולר (יותר מחצי מיליארד הכנסות), מסביב לעולם והפך לחלק עם סכום ההכנסות הגבוה ביותר בסדרה.
פסקול
את המוזיקה לסרט הלחין דני אלפמן, שהלחין וכתב את המוזיקה לסרטי "גברים בשחור" הקודמים.
FDD פרודקשיין
FDD פרודקשיין היא חברת הפקות ישראלית המתמחה בעיקר בייצוג אמנים מהמגזר החרדי, מנכ"ל החברה הוא דוד פדידה.
היסטוריה
החברה הוקמה ב-2005 על ידי דוד פדידה. היא מייצגת מגוון אמנים ולהקות במוזיקה היהודית והחסידית, בהם: אוהד מושקוביץ, איציק דדיה, להקת הקינדרלעך, יונתן שינפלד, הכנר דניאל אהביאל, ולהקת 'FDD LIVE' בניצוחו של אהרל'ה נחשוני. החברה מפיקה אירועים וערבי שירה בישראל ובעולם, שחלקם למורת רוחם של רבנים מסוימים.
את השם FDD המציא מנחם טוקר לאחר שפדידה ביקש ממנו שם באנגלית.
באותה שנה הקים פדידה את להקת הילדים "הקינדרלעך" יחד עם ישי לפידות ששימש כמנהלה האמנותי. לאחר הצלחת הסינגל "רק ילדים" שהפך ללהיט זכתה הלהקה בתואר "תגלית השנה" במוזיקה היהודית במצעד הזמר החסידי של רדיו קול חי. באוגוסט 2013 רכש פדידה את חלקו של ישי לפידות בלהקת קינדרלעך והפך למנהלה היחידי.
בשנים 2012 ו-2013 הפיקה החברה את מחזות הזמר "שירים ונפלאות בבית הכנסת" ו-"שירים ונפלאות בבית הספר" בכיכובם של אוהד מושקוביץ, ישי לפידות, איציק דדיה, יונתן שינפלד, דניאל אהביאל ולהקת הקינדרלעך.
החל משנת 2015 החברה מפיקה את תוכנית המציאות החרדית "הקול הבא". התוכנית שודרה ברדיו קול חי במסגרת התוכנית "מוצ"ש חי" בהנחייתו של מנחם טוקר.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 התחילה החברה לייצג אמנים מחוץ למגזר החרדי כאבישחר ג'קסון ואמיליה אוזון.
בשנת 2018 הפיקה וביימה החברה את המחזמר "שירים ונפלאות בממלכת החלומות" בכיכובם של דודו פישר, עוזיה צדוק, להקת הקינדרלעך, עדי רן, שוקי סלומון ואמני קרקס Y.
בשנת 2019 הפיקה החברה את המופע "חבורת תרי"ג - בין הזמנים", למגזר החרדי בבימויו של קלוד דדיה.
בשנת 2019 החתימה החברה את הזמר והשחקן שולי רנד.
בשנת 2020 החתימה החברה את האמן יונתן רזאל בשיתוף עם המפיק רוני בראון וחברת הליקון.
בשנת 2021 החברה הפיקה וביימה את סדרת המופעים "קיץ חי" - 14 מופעים ששודרו בלייב בתקופת הקורונה לכמאה אלף בתי אב בישראל באמצעות רדיו קול חי.
גילוק (אי)
האי גילוק (באנגלית: Gillock Island) הוא אי מכוסה קרח במזרח אנטארקטיקה.
אורכו של האי 32 קילומטרים (מצפון לדרום) ורוחבו 6 קילומטרים (ממזרח למערב).
האי נמצא בצידו המזרחי של מדף הקרח אמרי.
גילוי האי
האי התגלה על ידי ג'ון ה. רוסקו (John H. Roscoe) בשנת 1952 בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1947–1946.
מקור השם
רוסקו קרא לאי על שמו של סגן רוברט א. גילוק (Robert A. Gillock), מצי ארצות הברית, שהיה נווט בטיסות הצילום באזור זה במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
לקריאה נוספת
• R. L. Oliver, P. R. James, J. B. Jago, Antarctic Earth Science, P 444
• DK, Reference World Atlas, P 195
• R.J. TINGEY, GEOLOGICAL INVESTIGATIONS IN ANTARCTICA 1968-1969: THE PRYDZ BAY - AMERY ICE SHELF - PRINCE CHARLES MOUNTAINS AREA, Bureau of Mineral Resources, Geology and Geophysics
מדע, טכנולוגיה וחברה
מדע, טכנולוגיה וחברה (STS - Science, Technology and Society) הוא שדה מחקרי בין-תחומי הבוחן את השפעותיהם ההדדיות של פיתוחים מדעים וטכנולוגיים יחד עם גורמים חברתיים ופוליטיים. החוקרים בתחום מעלים שאלות לגבי ההשלכות של התפתחויות מדעיות וטכנולוגיות על החברה והתרבות, וכיצד תפיסות תרבותיות, חברתיות ופוליטיות שונות משפיעות על התפתחות המדע והטכנולוגיה. בנוסף, המחקר בתחום פועל לקידום מעורבות אזרחית וחשיבה ביקורתית לגבי התפתחויות מדעיות וטכנולוגיות.
התפתחות התחום
מדע, טכנולוגיה וחברה הוא תחום מדעי חדש יחסית. אחד הראשונים לחבר בין טכנולוגיה לחברה היה רוברט ק. מרטון שכותרת עבודת הדוקטורט שלו שפורסמה בשנת 1938 הייתה "מדע, טכנולוגיה וחברה באנגליה של המאה ה-17". בעבודה זו הוא הראה שמדע וטכנולוגיה אינם מתפתחים במנותק מהמבנה החברתי של התקופה. התחום קיבל תנופה בשנים שבין שתי מלחמות העולם, ולאחר מכן במשך המלחמה הקרה, אז החלו היסטוריונים, מדענים וסוציולוגים של המדע להתעניין בקשר בין מדע וחברה. אבן דרך נוספת היא ספרו של תומאס קון "המבנה של מהפכות מדעיות" שיצא לאור בשנת 1962. בספר זה קון הציע מודל היסטורי-סוציולוגי לאופן בו מתרחשות מהפכות במדעי הטבע. על פי מודל זה השיקולים של מדענים כאשר הם זונחים תאוריה מסוימת ומאמצים אחרת אינם לוגיים בלבד, אלא מובלים גם על ידי שיקולים פוליטיים וחברתיים.
המשך התפתחותו של התחום קשור לגישת הקונסטרוקטוביזם החברתי שצמחה בשנות ה-60 של המאה ה-20. גישה זו מבוססת על הטענה שהמדע והטכנולוגיה הם תחומים חברתיים, וכמו כל מוסד חברתי אחר, הם פועלים בתוך מבנים של שליטה, כוח ופוליטיקה, וקשורים למאבקי לגיטימציה ואידאולוגיה. על רקע הבנה זו חוקרים מתחומים שונים - פילוסופים, היסטוריונים של המדע, סוציולוגים, אנתרופולוגים ואחרים, החלו לערער על ההנחה שעמדה בבסיס המדע המודרני כי כל התפתחות מדעית או טכנולוגית תורמת לקדמה של האנושות, והתפתחה תנועה חברתית-ביקורתית ששאפה לבחון את התוצאות החברתיות של הפעילות המדעית והטכנולוגית. העבודה המשותפת של החוקרים השונים יצרה את תחום הידע שקיבל את השם "לימודי מדע וטכנולוגיה" או "מדע, טכנולוגיה וחברה". בשנות ה-70 נוסדה התוכנית הראשונה ללימודי מדע טכנולוגיה וחברה על ידי פרופסור אלטינג מוריסון במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. לקראת מחצית שנות ה-80 התחום הפך אקדמי, נוצרו מחלקות שעסקו בו באוניברסיטאות השונות ונוסדו ביטאונים מקצועיים שיוחדו למחקרים בו.
הגידול וההתפתחות של מדע, טכנולוגיה וחברה כתחום אקדמי משקף את ההבנה שהמבנה האקדמי המקובל המוביל להתמחויות בתחומים צרים אינו מכין את החברה האזרחית להבנה ודיון מושכלים בתוצאות של המחקרים בתחומים אלה. הדילמות והאתגרים העומדים בפני גורמי הממשל והחברה האזרחית הם חוצי תחומי המחקר והחשיבה הקונבנציונליים. התחום של מדע, טכנולוגיה וחברה שואף להתגבר על החלוקות והמחלוקות, בעיקר בין שני ענפי הידע אנושי - מדעי הרוח והחברה ומדעי הטבע. כחלק מכך נוצר תת-תחום שחיבר בין מדע וטכנולוגיה שימושיים לבין שאלות של מדיניות - (Science, Technology and Public Policy (STPPׁ. תת-תחום זה, שקיבל מעמד אקדמי גם הוא, מתרכז בחשיפה וחיזוי המשמעויות החברתיות והפוליטיות של החלטות הקשורות למדיניות בנושאים מדעיים.
דוגמאות לשאלות בהן התחום עוסק
שאלות כגון אלה מדגימות התפתחויות מדעיות וטכנולוגיות בעלות פוטנציאל מהפכני המשנה את מציאות חייהם של בני האדם:
חוקרים בתחום
בין החוקרים המרכזיים בתחום ניתן למנות את דונה הארווי, ברונו לאטור, דייוויד בלור, סנדרה הארדינג, שילה סן ז'סנוף, דונלד אנגוס מק'קנזי.
יחסי בוטסואנה–קניה
יחסי בוטסואנה–קניה הם היחסים הדיפלומטיים והבילטרליים הרשמיים בין רפובליקת בוטסואנה לרפובליקת קניה.
היסטוריה
מיד לאחר שאוהורו קניאטה נבחר לנשיא קניה, בוטסואנה איימה לאסור על קניאטה להיכנס למדינה אם לא ישתף פעולה עם ה-ICC.
בוטסואנה גם דחתה בתחילה את החלטת האיחוד האפריקאי לבטל את התיק של קניאטה ב-ICC, והפכה לאחת התומכות היחידות של אפריקה ב-ICC. בוטסואנה הייתה המדינה היחידה שדחתה את ההחלטה. אפילו דרום אפריקה השכנה הייתה אחת המדינות שקראו ליציאה המונית ממדינות אפריקה מה-ICC. מאוחר יותר תמכה בוטסואנה בהחלטת האיחוד האירופי.
כשהיחסים הדיפלומטיים היו מתוחים, ביקשה בוטסואנה לתקן את הידרדרות היחסים שנגרמה בשל דבריו של שר החוץ של בוטסואנה על הנשיא אוהורו קניאטה. הנשיא אוהורו קניאטה היה אמור לבקר בוטסואנה ב-2013 בעקבות הזמנה של הנשיא סרצה ח'מה איאן ח'מה.
קניאטה שיתף פעולה עם ה-ICC והאישומים נגדו בוטלו בדצמבר 2014.
שיתוף פעולה בפיתוח
ביוני 2014 קיימו שתי המדינות פורום עסקי בגאבורון. הפורום נועד לשפר את המסחר בין המדינות.
יחסי סחר
קניה מייצאת סחורות בשווי של כ-357.1 מיליון שילינג קנייתי (3.7 מיליון דולר) לבוטסואנה מדי שנה, סחורות אלו מורכבות בעיקר מירקות, נפט, תרופות, חלקי הדפסה וכריכת ספרים, טקסטיל, כלי עבודה ידניים ומכונות, סכו"ם ורהיטים.
היפספיסט
היפספיסטים (מיוונית: Ὑπασπιστής - נושא מגן) או כפי שהם היו מוכרים לאחר מותו של אלכסנדר הגדול ארגרספידים (מיוונית: Ἀργυράσπιδες - מגני הכסף) היו יחידת עלית בחיל הרגלים של הצבא המוקדוני. סביר להניח שפיליפוס השני יסד את היחידה זמן מה לאחר שנת 356 לפנה"ס. בקרב הוצבו בדרך כלל באגף הימני היוקרתי של הפלנקס. כמו כן, השתתפו בתמרונים מורכבים שדרשו מסעות ארוכים ומוזכרים תדיר על ידי אריאנוס בהקשר למעשי אומץ עילאי בקרב.
היפספיסטים גויסו מקרב האיכרים המוקדונים, אך בניגוד לפזיטיירוי ששירתו בפלנקס וגויסו על בסיס אזורי, כלומר, בני אותו אזור שירתו באותה חטיבה, היפספטים גויסו מכל רחבי המדינה לשירות ביחידה אחת. בתקופתו של אלכסנדר היחידה מנתה 3,000 לוחמים מחולקים ל-3 חטיבות בנות 1,000 איש כל אחת בשם כיליארכיה. כל כילארכיה חולקה לגדוד (פנטכוסיארכיה) בן 500 חיילים.
מקובל לחשוב שחימושם היה קל יותר מפזיטיירוי ששירתו בפלנקס, אך ייתכן שהניידות הרבה של היחידה נבעה ממשמעת טובה, אימון ותכונות אחרות. אם זה נכון, חימושם היה ככל הנראה דומה לחימוש ההופליטים היוונים בני התקופה: מגן אספיס גדול, חנית דורי, קסדה וחרב קצרה (קופיס). סביר שלא עטו שריון גוף.
בתחילת מסעו של אלכסנדר הגדול הפיקוד על היחידה נמסר לניקנור, בנו של פרמניון. עם מותו של ניקנור בשנת 330 לפנה"ס, נמסר הפיקוד לסלאוקוס, לימים השליט הראשון של הממלכה הסלאוקית.
נוברוז מאמאדוב
נורבוז איסמעיל מאמדוב (נולד ב-15 במרץ 1947) היה ראש ממשלת אזרבייג'ן המכהן משנת 2018 ועד אוקטובר 2019.
קריירה
מאמדוב סיים את לימודיו ב-1964. הוא למד צרפתית במכון הפדגוגי לשפות באזרבייג'ן. בין השנים 1967 ל-1968 הוא עבד בתור פרשן מקצועי באלג'יריה
בין 1971 ל־1973, עבר לגיאנה ולאחר מכן חזר לאלג'יריה.
בשנת 1991 קיבל דוקטורט מהמכון הפדגוגי לשפות באזרבייג'ן.
בשנת 1997 מאמדוב מונה לראש מחלקת יחסי החוץ של הרפובליקה האזרית.
בשנת 2001 תרגם את הסרט מיתוס האימה מאנגלית לצרפתית
פרסים ומינויים
נאמר על מאמדוב שהוא מנהיג נאמן למולדת שנהג לצטט משפט של הנשיא לשעבר הדאר אייליב (תמיד הייתי גאה להיות אזרי ותמיד אהיה גאה להיות אזרי). וכן שעשה את מיטב המאמצים לשמר ולהפיץ את התרבות האזרית ברחבי העולם ובעיקר את הסובלנות וקבלת האחר. הוא נודע בהיותו פטריוט אזרי בעל אידאולוגיה ימנית אבל הוא גם אדם שקול וסובלני שמבין את האחר ודואג לזולת.
מאמדוב נבחר לראשות הממשלה מטעם מפלגת אזרבייג'ן החדשה שזכתה ברוב הקולות בבחירות לפרלמנט האזרי. מאז מינויו לראשות הממשלה הוא החל בתהליכים לשיפור יחסיה של אזרבייג'ן עם מדינות שונות ברחבי העולם שישראל היא אחת מהן.
מאמדוב דובר באופן שוטף צרפתית, רוסית, אנגלית וטורקית ואזרית. מאמדוב הוא גם ראש המחלקה לקסיקולוגיה וסטיליסטיקה של השפה הצרפתית באוניברסיטת אזרבייג'ן. בנוסף מאמדוב חיבר 20 מאמרם בנושאי המדעים השונים ויותר מ-300 קטעים וחיבורים בנושאים: פוליטיקה מקומית ואקטואליה
סבל (מקצוע)
סַבָּל הוא מקצוע של נשיאת מטלטלים או בני אדם למען אחרים תמורת שכר. עבודת הסבלות מצריכה, בנוסף לכוח פיזי, ידע לגבי הצורה הנכונה בה מרימים דברים ונושאים אותם, כדי שלא יגרמו נזקים לסבל או לחפצים שהוא נושא.
נוברוז מאמאדוב
המלחמה הארמנית-אזרית בשנות ה-90
בשנת 1989 החל סכסוך בין אזרבייג'ן הסובייטית לארמניה הסובייטית על חבל הארץ נגורנו קרבאך. באותו זמן שתי המדינות היו חלק מברית המועצות שהתפרקה ב-1991 באופן רשמי. וב-1992 כשנה לאחר פירוק ברית המועצות פרצה מלחמה בין שתי המדינות. מאמדוב, שאז עבד בתור דיקן המכינה, גינה את ההפצצות של צבאות ארמניה ואזרבייג'ן על ערים אזריות וארמניות. בנוסף לכך הוא קרא לסיום המלחמה.
סבל (מקצוע)
הסבלות מוכרת מימי קדם והייתה נפוצה מאוד לפני המצאת הגלגל ולפני ביות בהמות המשא.
נוברוז מאמאדוב
המלחמה הארמנית-אזרית בשנות ה-90
בסיום המלחמה ארמניה סיפחה את נגורנו קרבאך. סיפוח זה גרם לבידוד אזור נחציבאן משאר אזרבייג'ן (אזור הולדתו של מאמדוב). ובכך גרם לו לכעס רב, מכיוון שלא היה יוכל לחזור לעיר הולדתו מבלי לעבור דרך הים או דרך שטח של מדינת אויב.
סבל (מקצוע)
סבלים העובדים בהעמסה או פריקה של כלי תעבורה, כלי שיט, רכבות, משאיות וכלי טיס מכונים בעברית סוורים. לאחר המעבר לתובלה במכולות הצטמצמה העסקת הסוורים בכ-90%. סוורי הנמלים ממלאים תפקיד חשוב במערך הלוגיסטי של התחבורה הימית ומכאן, שהם גם יכולים לשתק או לשבש אותה, כפי שנעשה לא פעם על ידי שביתה או עיצומים.
השרפה הם עם החי בנפאל הידועים בעבודתם כסבלים עבור המטפסים על הר האוורסט.
מפלגת המדינה העברית
מפלגת המדינה העברית הייתה מפלגה ציונית שפרשה מברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) בשנת 1933 והתקיימה כמפלגה עצמאית עד לשנת 1946 כאשר הצטרפה מחדש לצה"ר.
במשך שנת 1931 נתגלעה מחלוקת ערה במפלגת הצה"ר; ראש התנועה זאב ז'בוטינסקי דרש כי ההסתדרות הציונית תכריז בגלוי על מטרתה הסופית של הציונות שהיא הקמת מדינה עברית. כאשר דרישתו לא נתקבלה בקונגרסים הציוניים ה-16 וה-17 לחץ ז'בוטינסקי לפרישת התנועה הרוויזיוניסטית מן ההסתדרות הציונית. מאיר גרוסמן ממנהיגי הציונות הרוויזיוניסטית ועמו אישים נוספים כרוברט שטריקר ממנהיגי הציונים באוסטריה, ריכרד ליכטהיים ממנהיגי הציונים בגרמניה, העיתונאי ד"ר הרצל רוזנבלום, המשורר יעקב כהן, זליג סוסקין ממיסדי נהריה וברוך ויינשטיין לעתיד חבר מועצת המדינה הזמנית התנגדו לפרישה. ז'בוטינסקי השתמש בסמכותו כראש המפלגה ופיזר את הנהלת מפלגת הצה"ר. לאחר שמשאל הכריע בעד הפרישה הקימו גרוסמן ומצדדי השקפתו בשנת 1933 את מפלגת המדינה העברית שבראשה עמד מאיר גרוסמן. בציבור כונו אנשי המפלגה בכינוי "הגרוסמניסטים" או "המדינתיים". אנשי המפלגה המשיכו השתתפותם בכנסת ישראל ובוועד הלאומי אך אסרו על חבריהם להיות חברים בתנועת בית"ר. המפלגה פעלה כסיעה עצמאית בהסתדרות הציונית, בעוד שהצה"ר פרשה ויצרה את ההסתדרות הציונית החדשה, רוב אנשי התנועה הרוויזיוניסטית נשארו תומכי הצה"ר.
בשנת 1933, לאחר רצח ארלוזורוב, נמנעו אנשי מפלגת המדינה העברית מעמידה לצד הנאשמים, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, ועל כך ספגו ביקורת, כמו למשל בדברי אב"א אחימאיר:
בשנת 1933 החל לצאת לאור שבועון בשם "עיתון מיוחד" שעסק בפלילים ובכתבות על חיי האישים בארץ ישראל ונחשב לעיתון הראשון בארץ שעסק בעניינים רכילותיים. במרוצת הזמן הפך השבעון לביטאונה הלא רשמי של מפלגת המדינה העברית. ביוני 1934 הפך השבועון להיות גם באופן רשמי לביטאונה של המפלגה.
המפלגה קנתה לה אחיזה בשנות השלושים גם במדינות מזרח אירופה, בהן היא נקראה בשם "אידנשטאטס פארטיי" (ביידיש - "מפלגת המדינה היהודית"). המפלגה הייתה פעילה בפולין ובליטא הקימה המפלגה 30 סניפים, הוציאה ביטאון בשם "אידנשטאט אין א"י" (מדינת היהודים בארץ-ישראל) ואף יסדה תנועת נוער בשם "ברית הקנאים" (בר"ק").
בגרמניה פעלה המפלגה, בשנות שלטונו הראשונות של היטלר, בשם "Judenstaat Party" בראשותו של גאורג קארסקי ועם גבור רדיפות היהודים בגרמניה יצרה המפלגה, באפריל 1934, חזית מאוחדת עם התנועה הרוויזיוניסטית שנקראה בשם "המדינה היהודית".
בבחירות לקונגרס הציוני ה-18 שנערך בפראג בשנת 1933, זמן לא רב לאחר ייסוד המפלגה, קיבלה המפלגה ב 13 הארצות בהן נערכו הבחירות 11,821 קולות בלבד וזכתה ב-3 מושבים בהנהגת התנועה הציונית. בבחירות לקונגרס הציוני ה-19 שנערך בלוצרן ב-1935 זכתה המפלגה כבר למעלה מכפליים מכך כאשר זכתה ב 24,322 קולות ב-16 ארצות ומספר נציגיה עלה ל-11.
בשנת 1937 ערכה המפלגה את ועידתה הראשונה שהתכנסה בפריז ובה דחתה את הצעת החלוקה של ועדת פיל. בעקבות דחיית הצעת החלוקה החליטו ריכרד ליכטהיים וזליג סוסקין לפרוש מן המפלגה.
בבחירות לקונגרס הציוני ה-20 שנערך בציריך באותה שנה הצביעו עבור המפלגה 6,705 בוחרים בלבד והיא זכתה רק בשישה מנדטים.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה היו למפלגה 8,000 חברים רשומים בלבד, רובם בפולין, ליטא ואוסטריה.
בין נציגי המפלגה בקונגרס הכ"א, האחרון לפני המלחמה נשנערך בז'נבה בשנת 1939 נמנה בנוסף לגרוסמן היה גם המשפטן והעיתונאי משה מילר מולאור.
עם פרוץ המלחמה ונפילת ארצות פעילותה בידי הנאצים שותקה פעילותה של המפלגה.
חננאל חאביף
הרב חננאל חאביף (חביף) מורינו היה ראש ישיבה ודרשן באזמיר במאה ה-18. מחבר ספר מגדל חננאל.
תולדותיו
למד אצל הרב יהודה אשכנזי, ומכנה אותו "קדוש מורי ורבי הרב הכולל" ושמע תורה מפי הרב חיים אבולעפיה ומרבי חיים מודעי. חי בעניות גדולה, עד שבנו מספר כי היה מתענה תעניות רבות. העמיד תלמידים הרבה, ובימיו. מתלמידיו נמצא את הרב פנחס רפאל יהושע די שיגורה, שגם סייע לבנו בהוצאת ספר מגדל חננאל. כתב ספר גדול ורחב, שנשרף, ובנו הוציא לאור את כתביו שליקט.
הספיד בק"ק אלגזי באזמיר את רבי חיים מודעי.
בנו היה הרב נסים אברהם המכונה ג'ליבי חאביף, שהוציא לאור את ספרו של אביו והדפיס דרוש שדרש להספדו בק"ק שלום בספר. נכדו היה הרב יעקב חאביף, מחבר ספר ויחי יעקב.
כעשור לפני מותו חלה:. נפטר בי"ג באדר ה'תקס"ג (1803). הרב רפאל אשכנזי ספד לו.
טירת קשונז'
היסטוריה
הביצורים הראשונים באתר נהרסו בשנת 1263 על ידי הכוחות הבוהמיים של המלך אוטוקר השני. בין השנים 1288–1292 נבנתה הטירה מחדש על ידי הדוכס בולקו הראשון, שהוסיף לתאריו גם את התואר לורד קשונז', וסיפח תחת שליטתו גם את תושבי הכפרים שבסביבה. לאחר מותו בשנת 1368 של השליט האחרון בשושלת, בולקו השני, עברה השליטה בטירה ונכסיה לידי ונצל, מלך גרמניה, מבית לוקסמבורג אך ההכנסות מן הנכסים הועברו לידי אלמנת בולקו השני. לאחר מותה בשנת 1392 הועברו גם פירות הנכסים לידיו של ונצל, שהחזיק גם בתואר מלך הרומאים.
במשך השנים הועברה השליטה בטירה בין ידיים רבות של שליטים מקומיים, עד שבשנת 1429, בסיום המלחמות ההוסיטיות, היא נכבשה על ידי האציל הבוהמי יאנקו מחוטמיצה (Janco Chotiemicz). לאחר מותו נרכשה הטירה מיורשיו על ידי ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה, שהפך אותה למרכז אדמיניסטרטיבי מקומי. בשנת 1466 רכש האציל הגרמני הנס פון שלנדורף את הטירה מהשלטון הבוהמי ושינה את שמה לטירת פירסטנשטיין (Fürstenstein).
בשנת 1482 נהרסה הטירה בשנית על ידי כוחותיו של גאורג פון שטיין אשר שירת את מתיאש הראשון, מלך הונגריה, בעת המערכה בשלזיה. גבעת הטירה נרכשה והועברה לחזקתם של משפחת האצילים פון הוהנברג בשנת 1509, והייתה בבעלותם עד 1944. מאמצע המאה ה-16 התחדש תהליך בניית הטירה והיא עוצבה בסגנון הרנסאנס.
בשנת 1932 עבר בעלי הטירה הדוכס הנס היינריך השביעי מבית הוכברג (במקור הוהנברג) לאנגליה, והתאזרח שם. אחיו, שהיה הבעלים של טירה נוספת, הצטרף לצבא הפולני במלחמתו בנאצים בשנת 1939. אזור שלזיה נכבש על ידי הכוחות הנאציים כחלק מכיבוש פולין כולה במלחמת העולם השנייה, אך הם לא הפגינו התייחסות מיוחדת לטירה.
בשנת 1944 השתלטו הכוחות הנאציים על מבנה הטירה והעבירו אותה לאחריותו של ארגון טודט, אשר שילב אותה כחלק מבנייתו של פרויקט ריזה. בשנת 1945 נכבשו הטירה וסביבתה על ידי כוחות הצבא האדום לאחר ניצחונם במבצע ויסלה-אודר.
אדריכלות
המבנה המקורי הוא הטירה העליונה שנבנתה במחצית השנייה של המאה ה-14. הוא מתאפיין בתוכנית בלתי מסודרת ומגדל עוז בגובה 30 מטר. בקדמת המבנה העתיק נבנתה תוספת בסגנון גותי מאוחר.
במחצית השנייה של המאה ה-16 נערך שיפוץ וחידוש מסיבי של מבני הטירה בסגנון הרנסאנס. השיפוץ הנרחב גרם לאבדן הצללית המקורית של המבנה, כאשר נוספו לו אלמנטים אדריכליים שונים. במהלך מלחמת שלושים השנים נגרמו למבנה נזקים רבים. תהליך השיקום התנהל בשנים 1671–1688 ובמהלכו חלקים מסוימים כגון חלקה הדרומי של הטירה שופצו בסגנון הבארוק האיטלקי. שינויי עיצוב נוספים בוצעו בשנים 1718–1734 ושינו לחלוטין את אופי המבנה לזה המקובל כסגנון מגורים של תקופת הבארוק עבור משפחת פון הוכברג. כך הוקם מבנה מגורים בן חמש קומות בחלק הדרומי ומבנה נוסף בן ארבע קומות בחלק המזרחי.
שיפוץ גדול נוסף התנהל בחציה השני של המאה ה-18 ובו עוצבו מחדש החומות החיצוניות של הטירה, נבנה בית שער הכולל שני מגדלים, וגשר הגישה עוטר בפסלים של דמויות מן המיתולוגיה היוונית. בשנים 1861–1914 נבנה האגף המערבי המונומנטלי של הטירה עם המגדל הלבן וצידה הצפוני של הטירה עבר עיצוב מחדש בסגנון הניאו רנסאנס. המגדל הראשי קיבל את עיצובו הנוכחי בשיפוץ נוסף שנערך ב-1923.
עיצוב הפנים
הכיבוש הנאצי והשתלטות אנשי ארגון טודט על הטירה לשימושם ולצורכי הבניה של פרויקט ריזה, גרמו לנזקים עצומים. קירות נשברו ועיצוב הפנים נהרס. ריהוט גותי נעלם. גרמי מדרגות, מרפסות, מערכת אספקת המים ועבודות סטוקו נהרסו. רק אולם אחד שנחשב לבעל חשיבות אמנותית ניצל מהשחתה מוחלטת פרט לשני ציורי קיר.
בתקופה שלאחר המלחמה נערכו בטירה מעשי ביזה שנוספו על תחזוקה לקויה והזנחה שגרמו להידרדרות במצבה עד לשנות ה-70. בשנים שלאחר מכן החל תהליך שימור ושיחזור קפדני של פנים הטירה במקומות שבהם הדבר התאפשר. באולמות אחרים נערך רישום ותיעוד של הפרטים ההיסטוריים המקוריים ככל האפשר. למרות הקשיים הצליח תהליך השימור והשחזור של רבים מן החדרים והמאפיינים האדריכליים, להחזיר לטירה במידה רבה את תהילת עברה, ולהפוך למוקד תיירות אטרקטיבי.
גני הטירה
עקב מיקומם סמוך לטירה, נבנו הגנים במבנה של טרסות. כל טרסה התייחדה במאפיין עיצובי אחר כגון: טרסת המים, טרסת הצמחייה, טרסת הוורדים ונוספות, אשר ביחד יצרו את מערכת גני הטירה המרהיבה. תהליך שיפוץ ועיצוב הגנים מתבצע החל משנת 2007 במימון האיחוד האירופי וטרם הסתיים.
למרגלות גבעת הטירה הוקם בסוף המאה ה-19 פארק בשטח 125 הקטר ובו שדרת עצי ליים משנת 1725 והקריפטה המשפחתית המעוצבת בסגנון ביתן גן מתקופת הבארוק.
כיום
לאחר המלחמה שימש מבנה הטירה כאתר נופש ומרכז תרבות על ידי השלטון הקומוניסטי בפולין. חלק מן המבנה ההיסטורי נהרס במהלך עבודות בנייה ושחזור שנערכו במקום וחפצי אומנות רבים שהיו מאוכסנים בטירה נגנבו ממנה או נהרסו בתקופת השלטון הקומוניסטי.
בטירה הוצבו שלטי זיכרון לאסירי עבודות הכפייה ממחנה גרוס-רוזן שהועסקו במקום על ידי הנאצים כחלק מפרויקט הבנייה. בשנים האחרונות שוחזרו חלקים רבים מעיצובה הפנימי של הטירה. חלקים מן המנהרות שנחפרו תחתיה כחלק מן הפרויקט הנאצי שימשו למחקרים מדעיים, וחלקן גם נגישות לביקורי תיירים באופן מאורגן.
B36 טורסהאבן
B36 טורסהאבן (בפארואזית: Bóltfelagið 1936 Tórshavn) הוא מועדון כדורגל, המשחק בעיר טורסהאבן באיי פארו. המועדון זכה ב-10 אליפויות וב-6 גביעים והגיע לגמר הגביע של איי פארו 13 פעמים נוספות.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1936 ושיחק בליגת העל של איי פארו משנת 1942 השנה שבה נוסדה הליגה ועד לשנת 1984 ברציפות. בשנת 1946 זכה באליפות הראשונה. בשנת 1948 זכה באליפות השנייה ובשנת 1950 זכה באליפות השלישית. בשנת 1959 הגיע בפעם הראשונה לגמר הגביע של איי פארו והפסיד לקבוצת הבנר בולטפלאג. בעונה זו זכה באליפות הרביעית.
בשנת 1961 הגיע לגמר הגביע בפעם השנייה והפסיד לקבוצת טבורוירי. בשנת 1962 זכה באליפות החמישית. בשנים 1963, 1964 הגיע לגמר הגביע והפסיד לקבוצת הבנר בולטפלאג. בשנת 1965 זכה בגביע של איי פארו בפעם הראשונה. בשנת 1967 הגיע לגמר הגביע והפסיד לקבוצת קלאקסוויק. בשנים 1968, 1969, 1972 הגיע לגמר הגביע והפסיד לקבוצת הבנר בולטפלאג.
בשנת 1984 ירד מליגת העל לליגה השנייה בפעם הראשונה. המועדון שיחק עונה אחת בליגה השנייה ועלה לליגת העל. אחרי עונה אחת בליגת העל ירד שוב לליגה השנייה ואחרי עונה אחת עלה שוב לליגת העל. המועדון משחק ברציפות בליגת העל משנת 1988. בשנת 1991 זכה בגביע בפעם השנייה. הקבוצות של איי פארו החלו לשחק במפעלים האירופאיים בעונת 1992/1993 לאחר שאיי פארו התקבלו לאופ"א בשנת 1990. בעונה זו שיחק במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע. בשנת 1997 זכה באליפות ובשנת 1999 הגיע לגמר הגביע והפסיד לקבוצת קלאקסוויק.
בשנת 2001 זכה באליפות ובגביע. בשנת 2003 זכה בגביע לאחר ניצחון במשחק הגמר על קבוצת גטה. בשנת 2004 סיים את הליגה במקום השני והעפיל לגביע אופ"א בעונת 2005/2006. בסיבוב המוקדמות הראשון ניצח את קבוצת איי. בי. וי. מאיסלנד. בסיבוב המוקדמות השני הפסיד לקבוצת מידטיילנד מדנמרק והודח מהטורניר. בשנת 2005 זכה באליפות ובשנת 2006 זכה בגביע. בשנת 2008 הגיע לגמר הגביע והפסיד לקבוצת שטריימור. בשנים 2011, 2014 זכה באליפות. בשנת 2018 זכה בגביע השישי בתולדותיו.
כיבוש גינאה החדשה הגרמנית
כיבוש גינאה החדשה הגרמנית (כיום חלק מפפואה גינאה החדשה), בוצע על ידי צי וכוח משלוח מאוסטרליה, אשר הצטרפה אל האימפריה הבריטית כחלק ממדינות ההסכמה, בתחילת מלחמת העולם הראשונה. הסיבה העיקרית להשתלטות על המושבה הייתה תחנת אלחוט במקום, שיכולה הייתה לשמש את צי מזרח אסיה הגרמני, ממנו הבריטים חששו מאוד. כללית, פרט לקרב שנערך ב-11 בספטמבר 1914 בדרך לביטה פקה (Bita Paka) שבנוי-פומרן (Neu-Pommern, פומרניה החדשה, כיום בריטניה החדשה), מקום תחנת האלחוט, לא גילו הגרמנים התנגדות רבה. נוי-פומרן, ועמה תחנת האלחוט, נכבשה עד 21 לחודש. קייזר-ווילהלמסלנד (Kaiser-Wilehelmsland), כפי שנקרא אז חלקו הצפוני-מזרחי של האי גינאה החדשה נכבש בשבועות שלאחר מכן. היה זה ניצחונה החשוב הראשון של אוסטרליה במלחמה.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמה, נמסר השטח לאוסטרליה ב-1920 כחלק ממנדט חבר הלאומים.
גינאה החדשה הגרמנית
גינאה החדשה הגרמנית הייתה מושבה גרמנית משנת 1884. המושבה השתרעה על חלקו הצפוני-מזרחי של האי גינאה החדשה, שחלקו המערבי היה בשליטה הולנדית, וחלקו הדרום-מזרחי סופח לקווינסלנד. בנוסף, המושבה כללה את ארכיפלג ביסמרק, שהאיים העיקריים בו הם נוי-פומרן ונוי-מקלנבורג (Neu-Mecklenburg, מקלנבורג החדשה, כיום אירלנד החדשה). יתר איי האוקיינוס השקט שהיו תחת שלטון גרמני, היו אף הם כפופים מנהלית למושבה, פרט לסמואה. שטח המושבה היה קרוב ל-250,000 קמ"ר, ומספר תושביה האירופים: 1,273. רוב התושבים היו מלנזים וכן היו במושבה תושבים ממוצא סיני, יפני ומלאי.
הצטרפות אוסטרליה ללחימה באוקיינוס השקט
כשהכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה ברביעי לאוגוסט 1914, אוסטרליה, כחלק מן האימפריה הבריטית, הצטרפה מיידית, והחלה בגיוס. אחת הבקשות הראשונות של הבריטים, להן נענו האוסטרלים, הייתה השתלטות על מתקנים, בעיקר תחנות אלחוט, שיכולים לשמש את צי מזרח אסיה הגרמני, שמיקומו בשלב זה לא היה ברור.
פעילות מקדימה
כפעולה מקדימה ערכו ספינות אוסטרליות סיור שמטרתו, בין היתר, בדיקה אם צי מזרח אסיה הגרמני נמצא לחופי המושבה. משנשללה אפשרות זו, האוסטרלים חדרו ב-12 באוגוסט למפרץ בלאנש (Blanche) שבמזרח נוי-פומרן. כמה משחתות נכנסו למעגן סימפסון (Simpson) שבמפרץ, וחוליות נחיתה חיבלו במערכת הטלפונים המקומית וניסו לשווא לאתר את תחנת האלחוט באי. לאחר איום להפגיז את האי אם תחנת האלחוט תופעל - עזבו האוסטרלים את המקום.
אוסטרלים וכוח ליווי
הכוח שהאוסטרלים הקצו למשימה היה "כוח המשלוח הימי והצבאי האוסטרלי" (Australian Naval and Military Expedionary Force, AN&MEF). זה כלל גדוד ובו כ-1,000 מגויסים חדשים מסידני, וכן כ-500 חיילי מילואים של הצי, שנועדו לפעול כרגלים. כן הוקצו כ-500 חיילים מקווינסלנד, חלק מגדוד שהיה מיועד לשמש כחיל מצב לאי ת'רסדיי (Thursday, "יום חמישי") שבמיצר טורס (Torres). לאלה הצטרף סמוך ליעדם כוח ליווי שכלל את סיירת המערכה אוסטרליה והסיירת הקלה "סידני" (Sydney), שתיהן אוסטרליות. כן ליוו את הכוח מספר משחתות.
גרמנים
מול אלה, גם לאחר גיוס כל חיילי המילואים מבין המתיישבים, הכוח המגן היה קטן בהשוואה למשימת הגנת המקום המוטלת עליו, ועמד על 61 קצינים ומש"קים גרמנים ועוד 240 שוטרים מלנזים שצוידו בנשק. גם רמתם הצבאית של רוב החיילים הגרמנים הייתה נמוכה יחסית, שכן בדרך כלל ניסיונם הצבאי היה מוגבל או שנרכש זמן רב קודם לכן. מבין אלה, הגן כוח ובו שמונה גרמנים ו-60 מלנזים על תחנת האלחוט בביטה פקה, כעשרה קילומטרים דרומה לחופו הדרומי של מפרץ בלאנש. המפקד הגרמני של המקום הוסמך לסגת במידה שלא יוכל יותר להגן על המקום, אולם במקרה כזה הוטל עליו לחבל בתחנת האלחוט ולהוציאה מכלל פעולה. כוח אחר, ובו עשרה גרמנים ועוד 140 מלנזים הוצב בבירת המחוז הרברטסהוהה (Herbertshöhe, כיום קוקופו (Kokopo)), הסמוכה יותר לחוף הדרומי של המפרץ. כוח קטן נוסף הוצב בטומה (Toma), כ-30 ק"מ מערבה לביטה פקה, ועסק בהתחפרות ובהתבצרות. בנוסף, הוצבו תצפיות לכל אורך חופו של מפרץ בלאנש, כדי להתריע במקרה של התקרבות אויב. אלה אכן הצליחו לגלות בזמנו את התקרבות הכוח האוסטרלי ב-12 באוגוסט, אם כי זה האחרון לא נתקל בהתנגדות.
ההפלגה
הכוח האוסטרלי, להוציא החיילים מקווינסלנד, עזב את סידני ב-19 באוגוסט על סיפון האוניה 'ברימה' (Berrima). בהגיעם לאי הדקל (פאם איילנד, Palm Island), מול טאונסוויל (Townsville) שבקווינסלנד, הכוח עצר והמתין שכוח הליווי, שהצטרף קודם לכן אל הכוח הניו זילנדי שעסק בכיבוש סמואה הגרמנית יסיים את משימתו שם. אחר כך יצאו הכוחות לפורט מורזבי ושם הצטרפו אליהם המגויסים מקווינסלנד על סיפון ה'קאנואונה' (Kanowna). בסופו של דבר קאנואונה נותרה מאחור, הן כיוון שצוות המסיקים סירב להמשיך ולעבוד, והן כיוון שקולונל ויליאם הולמס (Holmes), מפקד כוח המשלוח, פקפק בכושר לחימת המגויסים מקווינסלנד שעל סיפונה. היתר יצאו לדרכם בשביעי לספטמבר וסמוך לקצהו המזרחי של האי גינאה החדשה פגשו את כוח הליווי.
הנחיתה
ב-11 לחודש הכוח הגיע למפרץ בלאנש. נמל רבאול, בצפונו של המפרץ, נמצא ריק מחיילים גרמנים. בדרומו של המפרץ, "סידני" ואחת המשחתות, "וורגו" (Warrego) הנחיתו כוחות קטנים של מילואי הצי. אלה הגיעו לקאבאקאול (Kabakaul) ולהרברטסהוהה, ותפסו אותן ללא התנגדות, כיוון שהפלוגה הגרמנית במקום נסוגה בטרם הגיעם. בהמשך תוגברו כוחות אלה במלחים מ"וורגו" ובחיילים מ"ברימה". כוח נוסף, ובו שני קצינים, 25 חיילים ועוד 15 בעלי מקצועות נוספים (קשר, רפואה וכו'), בפיקוד לייטננט רולנד בואן (Bowen), נחת בקאבאקאול. הרברטסהוהה הפכה לבסיס היציאה להמשך הפעילות ו"סידני" החלה להזרים אליו אספקה.
תחילת הדרך
הכוח שנחת לראשונה התפצל, כאשר חלק נשאר בהרבטסהוהה, בסיס היציאה, לאבטחה, והשני ממשיך בכיוון טומה. הנוחתים בקאבאקאול, בפיקוד בואן, החלו לעשות את דרכם לביטה פקה, כשבעה ק"מ דרומה משם. ההתקדמות נעשתה בשולי הדרך, אשר משני צדיה השתרע ג'ונגל, כאשר האוסטרלים ניסו עד כמה שאפשר שלא לנוע על הדרך עצמה. ב-9:00, לאחר התקדמות של כ-1,800 מ', הסבך הפך כה צפוף, עד שהאוסטרלים ניסו למצוא מעקף כלשהו. אגב כך הם הפתיעו כוח של כ-20 מלנזים בפיקוד שלושה גרמנים, שככל הנראה ניסה להניח להם מארב. האוסטרלים פתחו באש, פצעו את אחד הקצינים הגרמנים, והמלנזים התפזרו. בהמשך נתפסו עוד שני קצינים גרמנים וכתוצאה התדלדל למדי סגל הפיקוד של המגינים. כן נפלו לידי האוסטרלים מספר מפות גרמניות חשובות.
קרב כנגד חסימה
לנוכח ההתנגדות ביקש מפקד הכוח שעשה דרכו לביטה פקה תגבורות, ובקשתו נענתה. כיוון ש"ברימה" והחיילים שנותרו בה עשו דרכם במפרץ באותה עת, שלחו המשחתות "וורגו" ו"יארה" (Yarra) תגבורת זמנית של 59 איש בפיקוד לייטננט היל (Hill). בינתיים הכוח המשיך בדרכו בלא להמתין, בעוד המגינים מנסים לעכבו באש שירו חיילים מוסווים היטב וצלפים שהתמקמו בצמרות עצים. כתוצאה מאש זו נפצעו קשה שני אוסטרלים שמתו אחר כך מפצעיהם. ב-10:00 הגיעו התגבורות מהמשחתות, והכוח המתוגבר התקדם עוד כ-450 מ', עת נפתחה עליו אש מחפירה גרמנית. בעוד האוסטרלים מנסים לאגף את החפירה, בואן נפצע קשה מאוד מיריית צלף.
הכוח מ"ברימה", כמחצית גדוד, בפיקוד צ'ארלס אלוול (Elwell), נחת בינתיים, עשה דרכו למקום ההתכתשות ובדרך התגלה ונוטרל מטען שהגרמנים הטמינו. ב-13:00, הכוח בפיקוד אלוול הגיע והאוסטרלים החלו התקפה חדשה במטרה לאגף את החסימה. לאחר הסתערות כידונים המגינים, קצין גרמני ו-20 מלנזים, נכנעו. אבדות האוסטרלים היו ארבעה הרוגים, ביניהם אלוול, וחמישה פצועים.
המשך הדרך וכיבוש התחנה
לאחר שאלוול נהרג, הכוח המשיך בפיקודו של היל. מלווים בשני שבויים גרמנים ששימשו כמתורגמנים, הם הצליחו לשכנע את המגינים שהחזיקו בשתי חפירות נוספות שחסמו את הדרך, להיכנע. בהמשך ערכו הגרמנים התקפת נגד בה נפצעו שלושה אוסטרלים, ואחד מהם מת מאוחר יותר מפצעיו. במהלך ההתנגשות האוסטרלים הרגו את אחד המתורגמנים הגרמנים וכמה מן המלנזים. כוח נוסף שעמד בדרכם של האוסטרלים פורק מנשקו.
ב-19:00 האוסטרלים הגיעו לתחנת האלחוט בביטה פקה שנמצאה נטושה. פרט לאנטנה שפורקה, יתר הציוד שהתגלה בתחנה לא ניזוק.
אבדות
אבדות האוסטרלים עד שלב זה היו שבעה הרוגים ושמונה פצועים. גרמני אחד וכ-30 מלנזים נהרגו, וגרמני אחד ועשרה מלנזים נפצעו. 19 גרמנים ו-56 מלנזים נשבו. חלק מההרוגים בצד הגרמני היו שבויים שנהרגו בידי האוסטרלים.
רוב אבדות האוסטרלים נגרמו בשולי האירועים והזירה המתוארים: ב-14 לחודש אבדה הצוללת האוסטרלית AE1, עם כל 35 אנשי צוותה, עת פטרלה סמוך לרבאול. עד כה (2012) לא נמצאו עקבותיה.
המצור על טומה וכניעתה
לאחר אובדן ביטה פקה נסוגו יתרת הכוחות הגרמניים, ועימם הסגל האדמיניסטרטיבי והמושל אדוארד האבר (Haber), לטומה. תקוותם הייתה להחזיק מעמד זמן ארוך מספיק עד שצי מזרח אסיה הגרמני יושיעם. בלא לדעת זאת יצא חצי גדוד אוסטרלי והקיף את העיירה, תוך הצבת תותח-צי בעמדה מאיימת. בנוסף, הסיירת האוסטרלית המשוריינת "אנקאונטר" (Encounter) ירתה בתותחיה על הגבעות הסמוכות כהפגנת כוח. לנוכח זאת המשטרה המלנזית התפזרה, והמושל האבר יצא להרברטסהוהה ב-15 לחודש, שם חתם על תנאי הכניעה יומיים אחר כך. הכוחות הנותרים שמנו ארבעים גרמנים ו-110 מלנזים נכנעו ב-21 לחודש וההתנגדות לאוסטרלים פסקה. האבר הורשה לעשות דרכו לגרמניה. גרמנים שנשבעו להישאר נייטרלים הורשו להישאר במושבה והאחרים הוגלו לאוסטרליה.
בכל מקרה, למרות תקוותיהם הזמניות של הגרמנים במושבה, צי מזרח אסיה הגרמני עשה דרכו לאיי פוקלנד שבדרום האוקיינוס האטלנטי, ושם הושמד בקרב עם הבריטים.
כיבוש קייזר-ווילהלמסלנד וסיום הקרבות
ב-24 לחודש כבשו האוסטרלים את פרידריך-ווילהלמסהפן (Friedrich-Wilhelmshaven, כיום מאדאנג (Madang)) שבחלקו הגרמני של האי גינאה החדשה. בשבועות הבאים הם השתלטו על כל העמדות הגרמניות באזור, ולאחר סיום ההשתלטות נשאר חלק מן הכוח כחיל מצב במושבה. הקצין וחוקר הארצות הגרמני הרמן דצנר (Detzner), אשר היה במשימת סיור ומיפוי סמוך לגבול בין הנחלות הגרמנית והאוסטרלית, בלא להיות מודע תחילה לכך שפרצה מלחמה, סירב להיכנע. דצנר פקד על כ-20 חיילים מלנזים, ובראשם חמק עד סוף המלחמה מן האוסטרלים. הוא נכנע רק זמן קצר אחריה. ב-1921 עברה גינאה החדשה הגרמנית לשלטון אוסטרלי, לאחר שב-1920 נמסרה לה כמנדט מטעם חבר הלאומים. איי מרשל, שמנהלית היו כפופים לגינאה החדשה הגרמנית, נתפסו על ידי יפן בתחילת המלחמה, ונמסרו לידה לאחריה.
מלכי הדרקון
בסין
מלכי הדרקון במיתולוגיה הסינית הם שליטי ארבעת הימים המקיפים את היבשה המרכזית, כאשר החזק מביניהם הוא שליט הים המזרחי.
הם יכולים ללבוש צורה אנושית, והם מיוצגים בדמות של אדם בעל ראש דרקון או עוטה מצנפת דרקון. הייתה תקופה בה דמותם נטמעה במלכי הנאגה של הבודהיזם.
כל אחד ממלכי הדרקון חי בארמון תת-ימי שנודע בשם "ארמון בדולח", שעליו שומרים שלל יצורים ימיים, ביניהם דגים, תמנונים, צבים, חסילונים, צלופחים, לובסטרים ועוד, ולמרותו נתון צבא שמפקדיו הם סרטנים או יצורים אחרים. מלכי הדרקון ידועים כמי שמסוגלים להשקיט את הים, אולם גם להוריד גשמים שגורמים לשיטפונות, אם כי כוחם בנושאי גשמים מוגבל: רק לקיסר הג'ייד לבדו יש את הסמכות לצוות על הורדת גשמים או מניעתם במדינה נתונה, ואם הם יפרו את פקודתו ראשם ייערף מיידית.
מלכי הדרקון מופיעים לעיתים קרובות ביצירות ספרותיות, וידועים בין השאר מן הספרים "רשומות המסע למזרח" (东游记), "הרומן ההיסטורי של הענקת האלוהות" (בחלק על לידתו של נג'ה) ו"המסע למערב". ב"מסע למערב" אלו שמותיהם:
המלך הדרקון של הים המזרחי: אָוגוָאנְג (敖廣)
המלך הדרקון של הים הדרומי: אָוצִ'ין (敖欽)
המלך הדרקון של הים המערבי: אָוז'וּן (敖閏)
המלך הדרקון של הים הצפוני: אָושׁוּן (敖順)
לא מתקיים פולחן שוקק לארבעת מלכי הדרקון, על אף המקדשים הרבים שמוקדשים להם בסין. בדת העממית סוגדים למעשה למלכי דרקון מקומיים שמצויים בכל נתיב מים, ואפילו בכל באר. בצפון סין לכל באר יש מקדש זעיר ובו דמות של מלך דרקון בהופעתו כמנדרין בתלבושת מסורתית. הבעלים מגיש לו מנחה של שלושה מקלות קטורת בחמש עשרה בכל חודש. על פי הטקסט הדאואיסטי "קלאסיקת לחשי האל העמוק של המערה העליונה" (太上洞淵神咒經) ישנם 54 מלכי דרקון רגילים ו62 מלכי דרקון בכירים.
בתקופות בצורת נהוג גם כן לפנות אל מלכי הדרקון. במוקדים המרכזיים מארגנים לכבודם תהלוכה ברחובות העיר הכוללת דמות דרקון מלווה בנגנים ורקדנים, בעוד בכפרים הקטנים מסתפקים בהקרבת קורבן גדול. אם לאחר כמה ימים התפילה לא נענית, דמות הדרקון ננטשת על הכביש באור השמש, דבר הנתפס כגורם סבל לדרקון, במטרה שיבקש מקיסר הג'ייד רשות להוריד גשם. אם הגשם לא מאחר לבוא, עורכים מסיבה גדולה לכבודו.
מקרה נוסף בו פונים למלך דרקון הוא אם הגשם חזק מדי ויש חשש לשיטפון. במקרה כזה מלך הדרקון נדרש להפסיק את הגשם.
בעבר מקדשים רבים היו מוקדשים למלכי הדרקון בסין. מקדשים שכאלו נבנו בעיקר בבייג'ינג בימי שושלת יואן, והם לפעמים משמשים לפולחן קיסרי לקיסר טאידזונג מטאנג והלאה. ב-1863 בשלטונו של הקיסר טונגג'ה יצא צו שקבע כי הפקיד האחראי על דרכי המים יקיים פולחן סדיר למלך הדרקון של התעלות.
יפן
בדרך כלל מלכי הדרקון מיוצגים על ידי דמות אחת, דמותו של מלך הדרקונים נאנדה (ナンダ竜王), שמוזכר בספרים רבים, ביניהם סוטרת הלוטוס. ישנם כמה מקדשים ביפן שמוקדשים למלכי הדרקון, וכמה מוקדי עליה לרגל, כגון אלו שבהר איקומה ליד נארה.
אף על פי שהם חיים בקרקעית של אגמים, נהרות ומערות, ארמונם ממוקם בקרקעית האוקיינוס. על פי המסורת, כוחם מצוי באבן חן בצורת כדור שהם נושאים באחת מכפותיהם.
הם מיוצגים לעיתים בצורת הדרקון ולעיתים בצורת האדם שלהם, ולעיתים אף בצורה המשלבת בין השניים, כאשר גוף החיה עוטה לבוש הדור של מכובד אנושי. הוא אוחז בידו אחת סל מלא באלמוגים, המסמל את אוצרות הים, בעוד רגליו נחות על עלה לוטוס הפוך שבעצמו נמצא על סלע.
על פי כמה מסורות קיימת אלוהות דרקון אחת בלבד האחראית על הגשמים, חיה בארמון תת-ימי, וקרויה ריוג'ין (竜神, "אל הדרקון") או "קאמי נו ריו" (かみのりゅう).
בתרבות
בסיפור "שמונת בני האלמוות שחצו את הים" (八仙過海), בוחר כל אחד משמונת בני האלמוות דרך מופלאה לחצות את הים, והדבר מרגיז את המלך הדרקון אָוגוָאנְג. הוא לוכד את לָאן צָאיְחֶה, אך שבעת בני האלמוות האחרים מתנגדים לו והורגים את בנו. אָוגוָאנְג קורא לעזרתו את מלכי הדרקון האחרים, ויוצא לקרב. לבסוף הבודהיסטווה גְווָאן-יִין (או בודהא ואירוקאנה) שמה סוף לסכסוך.
"הרומן ההיסטורי של הענקת האלוהות" מספר על לידתו של נֶגָ'ה, ובהשראתו נוצר גם הסרט "ניצחונו של הנסיך נג'ה על מלך-הדרקון" אשר נֶגָ'ה הוא הדמות הראשית בו. בסיפור נאבק נג'ה במלך-הדרקון, שחוטא לתפקידו, מדכא את העם וכופה את רצונו. בעיקר ידוע החלק בו נג'ה הורג את אָובִּינְג, בנו של אָוגוָאנְג.
ב"מסע למערב" נידון לונְגְוָאנְג סָאנְג'וּ'ן, בנו של אָוז'וּן, למוות בשל נזקים שגרם לארמון אביו. הבודהיסאטווה גְווָאן-יִין עזר לו לצאת ולשמש התלמיד השני של הנזיר סָאנְדְזָאנְג, בדמות של סוס-דרקון.
אנה ג'יי
ארגונים עצמאיים (2018–2020)
ביולי 2018, ג'יי החלה להתאמן בבית הספר להיאבקות One Fall Power Factory. בינואר 2020, ג'יי ניצחה את ת'אנדר בלונד בקרב שיער נגד שיער במסגרת אירוע של ארגון ההיאבקות Georgia Premier Wrestling (GPW).