cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חטיבת ביסלמ"ח
גדוד 450 (האריה המעופף)
הגדוד השתתף בפעילות המבצעית, במבצעים במהלך מלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים. בשלהי שנת 1974 הגדוד הועבר לפיקוד בית הספר למ"כים שהוקם אז, בין השאר מאותן סיבות שהביאו להקמת גדודי המ"כים.
הגדוד מכשיר כיום לוחמים מחטיבת הצנחנים, חטיבת הנח"ל וחטיבת כפיר.
גדוד 17 (אריות הגולן)
הגדוד הועבר מחטיבת גולני. בעברו היה ממוקם באזור כרמיאל, משנת 1985 הגדוד שוכן בבסיס מחנה צור, דרומית לקריית ההדרכה סמוך לירוחם. הגדוד מכשיר מ"כים מחטיבת גולני וגבעתי. הגדוד בעל פקודות אופרטיביות ויופעל ללחימה בעת הצורך בכל הגזרות.
מורשת גדוד 17
1949 - לאחר מלחמת העצמאות, הוקם קורס המ"כים הראשון שהיה בתחילתו פלוגה תחת פיקודה של חטיבת גולני.
1951 - הגדוד עבר למחנה ג'וערה והשתתף בקרב תל מוטילה.
1956 - עם פרוץ מבצע קדש פורקו הפלוגות, והחיילים חזרו לגדודי האם ונלחמו על כיבוש סיני.
1960 - הגדוד השתתף במבצע חרגול בתגובה לחדירה של כוחות סורים. בפעולה זו הגדוד מאבד כמה מחייליו.
1962 - הגדוד השתתף במבצע סנונית בעת התחממות גזרת החוף הצפון-מזרחית של הכנרת שהייתה בידי סוריה.
1967 - קורס המ"כים של גולני הוכרז כגדוד עצמאי ועבר למחנה ג'וערה.
1967 - במלחמת ששת הימים הגדוד השתתף בלחימה בשתי חזיתות: חזית ירדן וחזית סוריה, כל היעדים נכבשו.
1969 - במלחמת ההתשה הגדוד השתתף ומשימתו הייתה להגן על הגבול ולבצע פעולות תגמול בתוך שטח האויב.
1973 - במלחמת יום הכיפורים הגדוד השתתף במבצע קינוח לכיבוש החרמון ואיבד 19 מחייליו.
1974 - גדודי המ"כים אוגדו לחטיבה אחת בשם בית הספר למפקדי כיתות (ביסלמ"כ), בהר לבנים (כרמיאל).
1978 - במבצע ליטאני חטיבת ביסל"ח פועלת לראשונה כחטיבה לוחמת. גדוד 17 משתתף במבצע עם 2 פלוגות.
1979 - הגדוד השתתף במספר פשיטות על יעדי מחבלים: "סיר לחץ", "צפע" ו"נחש ארסי".
1982 - במלחמת שלום הגליל הגדוד השתתף בטיהור מספר יעדים ותפס קו בגבולות הצפון. על פעולותיו קיבל הגדוד צל"ש.
1985 - מעבר החטיבה לנגב - גדוד 17 עובר לבסיס בבריכת המים.
1992 - איחוד בי"ס לחי"ר והכשרת מ"כים לכלל יחידות חיל הרגלים (ביסלמ"ח), ומעבר למחנה קבע בהר צבוע ליד ירוחם, שם ממוקם הגדוד עד היום.
2002 - במבצע חומת מגן הגדוד השתתף בכיבוש קלקיליה.
2004 - הגדוד השתתף בסריקת ציר פילדלפי למציאת חיילי צוות המנהרות שנספו באסון הנגמ"שים.
2006 - הגדוד השתתף במלחמת לבנון השנייה והיווה עתודה במרחבי רמת הגולן.
2008 - הגדוד השתתף במבצע עופרת יצוקה וביצע משימות בט"ש.
2012 - הגדוד השתתף במבצע עמוד ענן וסיוע בירושלים.
2014 - במבצע צוק איתן הגדוד השתתף בלחימה בתוך רצועת עזה ובהגנה על גבול ישראל–עזה (הלחימה בפילבוקס), במבצע זה הגדוד איבד חמישה מלוחמיו.
2018 - מעבר לקורס מ"כים אחיד (לפי חטיבות אורגניות) והוספת קורס סמ"בים.
גדוד הסיור החטיבתי
גדוד 6828 הוא גדוד מילואים מובחר אשר מאגד את הפלוגות החטיבתיות: פלוגת הסיור, פלחה"ן ופלנ"ט. בגדוד קיימת פלוגה מסייעת ופלוגת תצפיות. הגדוד הוקם בשנת 2005 לאחר איחוד הפלוגות החטיבתיות בחטיבות החי"ר.
הגדוד הוקפץ במלחמת לבנון השנייה לגזרה הצפונית של הגולן ונפרס לאורך הגבול עם סוריה. במבצעים עמוד ענן וצוק איתן הגדוד הגיע לרצועת עזה ונערך לפעילות בגזרה.
הגדוד זכה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בשנת 2016.
תולדות התג
עד האיחוד בשנת 1992, לבה"ד 3 (ביסל"ח) ולביסלמ"כ, היו תגים משלהם. אחרי האיחוד עוצב תג חדש של ביסלמ"ח שכלל מצנח וספר מהתג הישן של ביסל"ח ולפיד וחרב עם ענף של זית מהתג הישן של ביסלמ"כ. בתחילה הרקע היה חמישה פסים: סגול, אדום, לבן, ירוק, צהוב. בהמשך נוסף פס בצבע הסוואה שמסמל חטיבת כפיר.
פעילות
בשגרה משמש בית הספר, ששלושת בסיסיו ממוקמים בנגב, להכשרת מפקדי הכיתות וסמלי המחלקות של כל יחידות חיל הרגלים של צה"ל, וכן להכשרת לוחמי חטיבות החי"ר במקצועות המסייעים (נשק נ"ט, ניהוג נגמ"שים וכו'). בעיתות חירום משמש בית הספר כחטיבה וככוח מבצעי לחלוטין (למשל במבצע ליטני), או לצורך תגבור חטיבות החי"ר. החטיבה נמצאת תחת פיקוד מפקדת זרוע היבשה.
במבצע ליטני החטיבה, בפיקוד יצחק מרדכי, כבשה את הכפר מארון א-ראס ואת העיירה בינת ג'בייל ולוחמיה הרגו כחמישים מחבלים.
במלחמת לבנון הראשונה לחמה החטיבה, בפיקודו של אל"ם עמוס קוצר, תחת פיקוד עוצבת הגליל שעליה פיקד יצחק מרדכי. ב-3 ביוני 1982 נעה פלוגה ב' של גדוד 450 למארב בלבנון. במהלך תנועת הכוח, בין קריית שמונה למטולה נפלה קטיושה על רכבי הגדוד, ומפגיעתה נהרג סמל . גדוד הצנחנים של בית הספר למ"כים (גדוד 450) בפיקודו של סא"ל אורי גייגר לחם תחת פיקוד חטיבת השריון 211 הסדירה שהייתה בפיקודו של אל"ם אלי גבע. במהלך הקרבות ב-6 ביוני נקלע גדוד 450 ללחימה עזה בצומת אל-בץ ממזרח לעיר צור. בלחימה נהרגו שישה לוחמים: טוראי, סמל , סמל , סגן , שהיה קצין הקשר של הגדוד, סא"ל , המג"ד, וסמל ראשון. המחבלים לכדו את גייגר ושוקרון כשהם פצועים, הרגו אותם והשליכו את גופות השניים לבור מים. את מקומו של גייגר מילא יצחק איתן. בהמשך הלחימה איבד הגדוד לוחמים נוספים, ובהם מ"פ סרן ,סמ"פ סרן, סמל  וסמל. ביום ה-11 ללחימה, מפקד החטיבה אל"ם עמוס קוצר נפצע, ואל"ם משה ספקטור שקדם לו בתפקיד, נקרא למלא את מקומו למשך חודשיים. בתקופה זו נכבשה בין היתר העיירה עאליי.
במהלך האינתיפאדה השנייה חיילי החטיבה השתתפו במבצע חומת מגן וכן בסריקת ציר פילדלפי אחרי שרידי הגופות של חיילי צוות המנהרות שנספו באסון הנגמ"שים ב-12 במאי 2004. חיילי החטיבה נטלו חלק במשימת ההתנתקות והיו הראשונים שתפסו את קו הגבול החדש בין ישראל לרצועת עזה. בשנת 2014 לחמה החטיבה, בפיקוד מרדכי כהנא, במבצע צוק איתן, במהלכו הרגו לוחמיה 160 מחבלי חמאס, חשפו 20 פירי מנהרות לחימה והשמידו שלוש מהן וכן מחסן אמל"ח, בנוסף פגעו בתשתית התקשורת של ארגון החמאס ברצועה. במהלך הלחימה נהרגו חמישה מלוחמי החטיבה, בגזרת מעבר קרני, בקרב כנגד מחבלים שהגיחו ממנהרה שפתחה בשטח ישראל.
בשנת 2017 זכתה החטיבה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בבית ההדרכות.
לושאן
לוּשָׁאן (סינית: 廬山; פיניין: Lúshān) הוא רכס הרים בצפון מחוז ג'יאנגשי שבדרום מזרח סין. ההר, שכונה בזמנים קדומים קוָאנְגְלוּ (匡庐), הוא אחד מרכסי ההרים הידועים ביותר בסין בשל יופי נופיו: מדרונות תלולים מיוערים, פסגות משוננות לוטות העננים, פלגים ומפלי מים. הרכס הוכר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשם הפארק הלאומי לושאן ב-1996, וב-2004 כאחד מכ-90 פארקים גאולוגיים בעולם. ההר הוא אתר תיירות פופולרי, בייחוד בתקופת הקיץ כשמזג האוויר בפסגות ההר קריר במידה ניכרת מהמישורים שלמרגלותיו.
מקור השם
השם לושאן בנוי משני תווים בכתב סיני, התו庐 (לוּ) מסמל בית חווה קטן פשוט מקורה בסכך, והתו 山 (שאן) שפירושו הר והוא סיומת מקובלת בשמם של הרים. האזכור הראשון לשם לושאן מופיע ברשומות ההיסטוריון - מפעל חייו של סְה-מָה צְ'ייֵן שביקר בהר בשנת 126 לפנה"ס וכתב על כך בספרו. במרוצת השנים צמחו אגדות על מקור השם, כמו למשל הסיפור על לאו דזה, אבי הטאואיזם שעלה להר לעסוק במדיטציה. הוא הגיע להארה ועלה לשמים. רק הבית שבו עסק במדיטציה נותר מאחוריו, ומכאן הגיע שם ההר. חוקרים מודרניים הגיע למסקנה מתוך קריא, כתבים קדומים שהשם נגזר מצורת ההר. מהמישור של אגם פויאנג נראה ההר כבקתה בשדה אורז.
תיאור
רכס לושאן הוא הורסט שנוצר מתנועת גוש מועתק (fault-block) השוכן בצפון מחוז ג'יאנגשי שבדרום מזרח סין דרומית לנהר יאנגצה ולעיר ג'יוג'יאנג וצפונית לאגם פויאנג. ממערב תחום הרכס במסילת הברזל בייג'ינג-קאולון והכביש המהיר פוג'ואו-יינצוואן. כיוון הרכס מצפון מזרח לדרום מערב וצורתו אליפטית, אורכו 25 קילומטרים ורוחבו המקסימלי 10 קילומטרים. שטח הרכס 282 קמ"ר, ורובו, 76.6%, מיוער. שטח פארק לושאן הכלול באתר המורשת העולמית הוא 302 קמ"ר, ושטחו הכולל, יחד עם שטח החיץ סביבו, 500 קמ"ר, שהוא גם גודל שטח הפארק הגאולוגי. הרכס מתרומם כמעט אנכית מהמישור שלמרגלותיו. יש ברכס פסגות רבות, מספרם משתנה, על פי הגדרת המונח פסגה, בין 90 ל-171. הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא הָאן-יָאנְג (汉阳, פין-יין Hanyang), גובהה 1,474 מטרים והיא שוכנת בצדו הדרומי של הרכס, כ-14 קילומטרים מגוּלִינְג, היישוב המרכזי במרכז הרכס. בפסגה יש מרפסת תצפית ואסטלת אבן ועליה חקוקה כתובת. בימים בהירים ניתן לצפות מהפסגה על אגם פויאנג מדרום, ועל נהר היאנגצה והעיר ג'יוג'יאנג מצפון. בסמוך לפסגת הָאן-יָאנְג שני עמקים רדודים שבו זורמים נהרות ובהם הוקמה העיר גוּלִינְג. הפסגה השנייה בגובהה בלושאן היא גווּלָאוֹ (五老峰 פין-יין: Wulao) בצד הצפון-מזרחי של ההר. שמה של הפסגה בא מצורתה המזכירה חמישה זקנים עומדים או יושבים (五 או Wu, פירושו חמישה ו-老 או Lao פירושו זקן). גובהו של גווּלָאוֹ 1,436 מטרים. והמשורר לי באי מתקופת שושלת טאנג תיאר את הפסגה כ"שמים כחולים, לוטוס זהוב החצוב באבן" (青天 削 出 金 芙蓉).
אקלים והידרולוגיה
בתקופה הרביעון היה ההר מכוסה בקרחונים שהשאירו בו סימנים רבים לפעילותם. רכס לושאן שוכן באזור האקלים הסובטרופי הגשום, גשמים רבים יורדים בו כל השנה, ובהר שורר אקלים הררי מובהק. הטמפרטורה השנתית הממוצעת ברכס ההר היא 11.6°C, נמוך ב-5 עד 6 מעלות מהמישורים הסובבים את ההר. החודש החם ביותר הוא יולי והטמפרטורה החודשית הממוצעת היא 25.6°C. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בהר היא 32 מעלות, נמוך בצורה משמעותית מאשר בעיר ג'יוג'יאנג הסמוכה, ולכן לושאן הוא מקום נודע שאליו נוהגים להימלט מחום הקיץ. החורף בלושאן אורך חודשיים יותר מאשר במישורים סביב. לעיתים קרובות יורד בהר שלג. ינואר הוא החודש הקר בשנה, כשהטמפרטורה הממוצעת היא 2.9°C-, והטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה מעולם היא 16.8°C-. הלחות בהר גבוהה, ובשל הטמפרטורות הנמוכות יחסית הרכס עטוף לעיתים קרובות בערפל. בממוצע יש בהר 200 ימי ערפל בשנה. המשורר לי באי כתב על תופעה זו " כשהשמש זורחת עולה עשן כמו ממחתת קטורת" (日照 香炉 生 紫烟).
לושאן מהווה חלק מאגן הניקוז של נהר היאנגצה ומאגן הניקוז של אגם פויאנג. אף שאין ברכס נהרות גדולים, יש בו פלגים רבים ומי תהום רבים. במדרונות התלולים יש מספר רב של מפלי מים. המפל המפורסם ביותר הוא מפל סָאנְדְיֵה-צְ'וֵ'אן (三叠泉 瀑布) הנופל מגובה של 155 מטרים. ממוצע הגשמים בשנה הוא 2068.1 מ"מ, והחודשים הגשומים ביותר הם מאי, יוני ויולי. האגם הגדול ביותר ברכס הוא אגם לוּלִין, השוכן בגובה 1,040 מטרים. זהו אגם מלאכותי שנוצר על ידי סכר שהוקם ב-1954. שטחו 90,000 מ"ר והקיבולת שלו כ-1.2 מיליון מ"ק. האגם הוא מקור המים העיקרי לתושבי ההר.
קרקע וצמחייה
מתחת לגובה של 400 מטרים הקרקע מכילה בעיקר אדמה אדמדמה, בין 400 ל-1200 מטרים משתנה צבע האדמה לחום-אדמדם ומעל 1,000 מטרים הקרקע היא בעיקר אדמה חומה.
מיני צמחייה הגדלים על ההר מושפעים מהגובה, מהחום בפני הקרקע ומכמות מי התהום. המגוון הביולוגי על לושאן רב מאוד. בין השאר צומחים בהר: שושנן הצבעונים (Liriodendron chinense) והמטפס Sargentodoxa cuneata מהמשפחה Lardizabalaceae בסדרה נוריתאים. בסך הכולל יש בהר 1,720 מיני צמחים ב-735 סוגים ו-210 משפחות. אזורי האקלים בהר משתנים עם הגובה מאקלים טרופי לאקלים סובטרופי ואקלים ממוזג. מתחת לגובה של 700 מטרים שולט היער עם עצים רחבי עלים, בין 600 ל-1,000 מטרים העצים משתנים לעצים נשירים. בגובה 1300 גדלים בעיקר מחטניים. כ-76.6% משטח הרכס מיוער. בין מיני העצים בעלי הערך: אורן חואנגשאן (Pinus hwangshanensis), קריפטומריה, וברוש יפני (chamaecyparis obtusa).
הגן הבוטני של לושאן (庐山植物园) נבנה ב-1934 ושייך כיום לאקדמיה למדעים של סין. הגן הבוטני משתרע על שטח של כ-3,000 דונם והוא מהווה משכן ל-3,400 מינים. לגן הבוטני יש שיתוף פעולה עם כמעט 300 מוסדות במעל ל-60 ארצות שונות.
בעלי חיים
המגוון הרחב של בתי הגידול המצוי בהר לושאן אפשר מגוון גדול של בעלי חיים, בייחוד מרובה מספר החרקים. המתחלקים ל-28 סדרות, 163 משפחות ומעל ל-2,000 מינים. כמה מהם דוגמת העש Ourapteryx nigrociliaris הם אנדמיים להר. כמו כן יש בהר כ-33 מינים של דו-חיים בעשר משפחות ושלוש סדרות, כמה מהם בסכנת הכחדה כדוגמת הצפרדע Quasipaa spinosa. כ-170 מיני עופות ב-42 משפחות ו-16 סדרות. חלקו הדרום-מזרחי של ההר יחד עם אגם פויאנג הוא מקלט לעופות נודדים, כ-148 מינים ב-37 משפחות ו-15 סדרות. יש בהר 37 מיני יונקים ב-14 משפחות ושבע סדרות.
היסטוריה מוקדמת
ההר יושב כבר בתקופה הנאוליתית, נתגלו בו שרידים של כפר נאוליתי גדול הקרוי טִינְגְדְזְה דוּן (פין-יין Tingzi Dun) המתוארך לאלף החמישי לפני הספירה. מתקופה מאוחרת יותר נתגלה יישוב המתוארך לתקופות שושלות שאנג וג'ואו (1000-1600 לפנה"ס) המכונה פָאנְג'וֹאוּ יֵן (פין-יין Fanzhou Yan), שתושביו עסקו בחקלאות, בציד ובדיג.
בטרם איחד קיסר סין צ'ין שה-חואנג את סין היה לושאן בתחום ממלכת צ'ו. מ-201 לפני הספירה, בתקופת ון, קיסר סין משושלת האן (שלט 157-202 לפנה"ס), היה הרכס בתחום הפייף הקרוי חבל לוג'יואנג (庐江 国) של הגנרל ג'יוג'יאנג (九江 郡), וסאל של הקיסר. ההיסטוריון סְה-מָה צְ'ייֵן טיפס על ההר בשנת 126 לפנה"ס והיה הראשון לכנותו בכתובים בשם לושאן. ב-122 לפנה"ס, בתקופת וו, קיסר סין משושלת האן (שלט 87-141 לפנה"ס), צורף הרכס לנפת צָאיְסָאנְג (柴桑 县). בשנת 221 צירף סוּן צְ'וֵ'אן (孫權), שעתיד למשול כקיסר ווּ את נפת צָאיְסָאנְג לנפת ווּצָ'אנְג (武昌 郡). ב-291, בתקופת קיסרות שושלת ג'ין המערבית, הוחזר הרכס לתחומי נפת צָאיְסָאנְג. בשנת 391 הוקם בהר מקדש דונְגְלִין (东林寺 "היער המזרחי") הבודהיסטי כשבראשו עמד חְווֵיְיְוֵּ'אן (慧遠; 416-334), מייסד בודהיזם הארץ הטהורה. המשורר טָאו יְוֵּ'אנְמִינְג (陶淵明; 427-365) התגורר על ההר מ-405 וחיבר מספר שירים שנושאם ההר. המבנים בהם התגורר בעת שחי בהר נשמרו עד ימינו. ב-416 מת חְווֵיְיְוֵּ'אן על ההר. ב-467 הגיע המלומד הטאואיסטי לוּ שְׂיוֹ'גִ'ינְג (陸修靜; 477-406) ללושאן, ובשנים 483, 489 ו-536 הוקמו בהר שלושה מקדשים טאואיסטים גדולים. מאז לושאן היא אתר טאואיסטי חשוב.
תקופת סווי וטאנג
בשנת 589 נכבשה קיסרות שושלת צ'ן על ידי יאנג, קיסר סין מייסד שושלת סווי, פעולה שהביאה לאיחוד סין אחרי שנים רבות של חלוקה לממלכות. שמה של נפת צָאיְסָאנְג שונה לנפת שׂוּ'ן-יָאנְג (寻 阳, פין-יין Xunyang). בתקופת שושלת טאנג הדרומית צורפה הנפה לנפת דֶחְווָה (德 化, פין-יין Dehua). במהלך תקופה זו הוקמו כמה מקדשים טאואיסטים. בשנת 750 הגיע להר הנזיר הבודהיסטי גיינג'ן. גְ'ייֵנְגֶ'ן, שנודע כמי שקידם את הבודהיזם ביפן, שימש במשך תקופה כמורה רוחני במקדש הראשי, מקדש דונגלין. בשנת 756 הגיע המשורר לי באי ללושאן וכתב במקום כמה שירים שעד היום נוהגים בסין לצטט מהם. בשנת 795 הגיע להר המשורר לי בו (李渤, פין-יין Li Bo). ביתו בהר מתחת לפסגת גווּלָאוֹ שימש אחר-כך בסיס לאקדמיית נקרת האייל הלבן (白鹿洞書院, פין-יין Báilùdòng Shūyuàn), אחד מארבעת בתי הספר החשובים ביותר בתקופת הקיסרות בסין. ב-815 הוגלה המשורר בָּאי ג'וּ'יִי (白居易, פין-יין Bai Juyi; 846-772), מחצר הקיסר לעיר ג'יוג'יאנג. הוא בנה בקתת קש על ההר. ב-880 חולל המרד של חְוָאנְג צָ'או (黄巢, פין-יין Huang Chao) הרס על ההר. ב-937 הורחבה האקדמיה שעל ההר. ב-951 תרם הקיסר של שושלת טאנג הדרומית כמיליון טאאלים של כסף למחוז ולבניית אקדמיה במקדש שילין.
מתקופת סונג עד תקופת צ'ינג
ב-1008, הורחבה האקדמיה שוב. בשנים 1036, 1053 ו-1059 ביקרו בהר ראשי הממשל הבולטים של שושלת סונג דאז בהקבלה: פָאן ג'ונְגְיֵן (范仲淹, פין-יין Fan Zhongyan), אוֹאוּיָאנְג שְׂיוֹ' (歐陽脩, פין יין Ōuyáng Xiū) ווָאנְג אָנְשְׁה (王安石, פין יין Wang Anshi). מ-1072 התגורר בלושאן הפילוסוף, הקוסמולוג הנאו-קונפוציניסט ג'וֹאוּ דוּן-יִי (周敦頤, פין-יין Zhōu Dūnyí) והקים במערת הלוטוס בית ספר על פי עקרונות האסכולה שלו. בשנים 1080, 1084 ו-1094 ביקרו בהר אנשי רוח ידועים מתקופת שושלת סונג בהקבלה: המדינאי והסופר סוּ גֶ'ה (苏辙, פין יין Su Zhe), הסופר, הצייר והאסטרונום סוּ שְׁה (蘇軾, פין יין Sū Shì), והצייר חְוָאנְג טִינְגְגְ'ייֵן (黄庭堅, פין יין Huang Tingjian). ב-1129 נבזזה לושאן בידי צבא הפלישה של שושלת ג'ין. בשנים 1170 ו-1178 ביקר בהר המשורר לוּ יוּאוּ (陸游, פין-יין Lù Yóu). ב-1179 נשלח הפילוסוף הקונפוציאני ג'ו שי לג'יוג'יאנג. הוא בנה מחדש את האקדמיה שנהרסה במלחמה. הפילוסוף לוּ גְ'יוֹיְוֵּ'אן (陸九淵, פין-יין Lù Jiǔyuān) שהיה בר הפלוגתא של ג'ו שי לימד ב-1181 באקדמיה. ב-1182 השקיע ג'ו שי 300,000 טאאלים של כסף בבניית היכל הפולחן באקדמיה. ב-1191 התפרסם קיומו של מפל סָאנְדְיֵה-צְ'וֵ'אן. בשנת 1208 ובשנת 1324 התפרסמו ספרי היסטוריה ואתנוגרפיה על אזור לושאן. ב-1351 נהרסה האקדמיה שוב כתוצאה ממלחמה. ב-1352 נהרסו המקדשים הבודהיסטים בהר. ב-1360 הקים צֶ'ן יוּאוּלְיָאנְג (陳友諒, פין-יין Chen Youliang), שמרד בשלטון שושלת יואן המונגולית ממלכה אותה כינה דאהן (כלומר "האן הגדולה") שמרכזה בעיר ג'יוג'יאנג והחל במלחמה מתמשכת במורד אחר, ג'וּ יְוֵּ'אנְגָ'אנְג (朱元璋, פין-יין Zhū Yuánzhāng), שהתרחשה סביב לושאן ואגם פויאנג. בסופו של דבר הובס צֶ'ן יוּאוּלְיָאנְג בקרב על אגם פויאנג, וג'וּ יְוֵּ'אנְגָ'אנְג הביס גם את הקיסר משושלת יואן על מנת להקים שושלת חדשה בסין, שושלת מינג, והוא עלה לשלטון כקיסר חונגוו.
בהוראת הקיסר חונגוו הועלה מעמד לושאן למעמד של הר קדוש (岳, פין-יין Yue) ומעמדו הושווה למעמדם של חמשת ההרים הקדושים המסורתיים (מעמד שנשמר ללושאן לתקופה קצרה בלבד). מ-1411 הוכרז מרכז ההר כולל הפסגה מחוץ לתחום, פרט לקיסר ואנשים שקיבלו הרשאה. סידור זה אומץ מאוחר יותר על ידי שושלת צ'ינג. ב-1436 נפתחה האקדמיה מחדש. עד ל-1497 כבר היו בה כ-500 מורים ותלמידים. מ-1573 נבנו מקדשים בודהיסטים אחרים. ב-1579 הורה הקיסר ואן-לי משושלת מינג על פיזור כל האקדמיות. צו זה השפיע גם על אקדמיית נקרת האייל הלבן, אבל היא נפתחה מחדש כמה שנים אחר-כך. ב-1645 שוב נהרסו מבנים בהר על ידי הכוחות של מינג הדרומי. ב-1668 יצא לאור "הספר של לושאן" ב-15 כרכים. ב-1694 הוחרמה הקרקע עליה שכנה האקדמיה בידי הממשלה והאקדמיה נאלצה להצטמצם. בין 1853 ל-1856 הייתה ג'יוג'יאנג אזור קרב בין הכוחות של שושלת צ'ינג למורדים של מרד טאיפינג. כמה מהמקדשים בהר ניזוקו.
אדוארד סלבי ליטל
לאחר שסין הובסה במלחמת האופיום השנייה, נאלץ ממשל שושלת צ'ינג לחתום במסגרת חוזה טיינג'ין, שאושר בוועידת פקין שסיימה את המלחמה, על הסכמה לאפשר לספינות של מדינות זרות לסחור לאורך היאנגצה. האקלים בחלקים התחתונים של הנהר משאנגחאי דרך נאנג'ינג וג'יוג'אנג בואכה ווהאן חם מאוד בקיץ. האירופאים שהגיעו למקומות אלו חיפשו מקום צונן יותר להתגורר בו והם מצאו את לושאן. ב-1870 נבנתה בהר הווילה הראשונה של אירופאים במקום המכונה מערת הלוטוס. ב-1884 חכרו מיסיונרים של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית את שטח מקדש גְ'יוֹפֶנְג בהר. אבל את השינוי העיקרי חולל מיסיונר מתודיסט אנגלי בשם אדוארד סלבי ליטל (Edward Selby Little; 1939-1864).
ליטל, יליד העיירה וינטרבורן קנסינגטון (Winterborne Kingston) שבדורסט, הגיע לסין ב-1886 בהיותו בן 22 והתיישב בג'יוג'יאנג. הוא טיפס על ההר ב-1894 והחליט לחכור את הקרקע בעמק הקרוי גוּנְיוֹלִינְג. הוא הצליח לשכור שטח בן 4,500 מוּ (כ-2,700 דונם) בעמק. בשל ויכוחים עם החקלאים על ההר, לא היה ליטל יכול להשתמש בשטח למשך זמן מה. התבוסה בקרב נהר יאלו במסגרת מלחמת סין–יפן הראשונה ב-1894, החלישה מאוד את ממשל צ'ינג, ולכן בעזרת נציגי ממשלת בריטניה בסין הצליח ליטל לאכוף את חוזה השכירות ל-999 שנים שחתם עם בעלי הקרקע. ליטל הקים את החברה שתשווק ותשכיר את הקרקע. למקום שהקים הוא החליט לקרוא קוּלינג (Kuling), שם שנשמע סיני, אבל בעצם הוא נגזר מהמילה האנגלית Cooling (צונן) ושנועד לפרסם את יתרונו של המקום ושגם מזכיר את השם הסיני המקורי של העמק (גוּנְיוֹלִינְג). הוא שכר מהנדס גרמני ומהנדס בריטי לתכנן את היישוב שהתכוון להקים. הם סללו והרחיבו את הדרכים להר ועליו, כל הדרכים רוצפו בלוחות אבן. הקרקע חולקה לחלקות קטנות. מטרת השימוש בחלקות נקבעה למגורים, אבל לא הייתה הגבלה על תכנון המבנים או עיצובם. ליטל החל לפרסם את קוּלינג בכל הערוצים האפשריים, ואירופאים רבים רכשו אדמה על ההר ובנו בניינים. עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20 נבנו בלושאן כ-800 חווילות בסגנונות של כעשרים אומות, ובהן ארצות הברית, בריטניה, גרמניה, איטליה ושוודיה. היישוב קולינג (גולינג בפין-יין) הלך והתפתח והיום זו עיירה בת 12,000 תושבים המתפרנסת בעיקר מתיירות. ב-1908 הקים ליטל בגולינג משרד לרישום מקרקעין. בדצמבר 1911 שימש ליטל כמתווך בין המהפכנים הסינים לבין נציגי ממשל צ'ינג בוועידת הצפון-דרום שנערכה בשאנגחאי כחלק ממהפכת שינהאי, ובה הוחלט על ביטול משטר הקיסרות בסין. ב-1914 גם צרפת שכרה שטח על ההר תוך עימותים עם הנזירים שהתגוררו בהר. ב-1929 מונה ליטל על ידי הממשלה הבריטית לטפל בפיתוח האזור הצפוני של האי הצפוני של ניו זילנד. הוא מת בעיירה קריקרי (Kerikeri) שבניו זילנד שהיה בין מייסדיה ונקבר שם. זכרו נשכח במולדתו בריטניה, אבל בסין נערץ ליטל עד היום כ"אדם ששינה את גורלו של לושאן" בשל תרומתו לייסוד ופיתוח גולינג.
אחד האנשים שקנה מליטל חלקת אדמה היה מיסיונר פרסביטריאני אמריקני בשם אבסלום סיידנסטריקר (Absalom Sydenstricker). על החלקה שרכש סיידנסטריקר מליטל הוא בנה חווילה קטנה בת קומה אחת למגורים בתקופת חופשת הקיץ. חווילה זו נשמרה עד ימינו. סיידנסטריקר היה אביה של הסופרת פרל בק. משפחת סיידנסטריקר, שהתגוררה בדרך כלל בג'נגג'יאנג שבמורד היאנגצה, נהגה לעלות להר כל שנה ביוני, ופרל בק כתבה בזיכרונותיה על המעיין הצלול שזרם ליד ביתם. בק חזרה לארצות הברית על מנת ללמוד בגיל 18, אך חזרה לסין בקיץ 1922. היא השתקעה בנאנג'ינג, אך חזרה ללושאן בקיץ ושם החלה לכתוב את ספרה הידוע ביותר, האדמה הטובה, ספר שהיה אחד הגורמים העיקריים לזכייתה בפרס נובל לספרות ב-1938.
מביטול הסכמי החכירה ועד מלחמת סין–יפן השנייה
ב-1924 ביטלה סין את הסכם החכירה שנחתם עם רוסיה. ב-1927 הוקמה נפת לושאן שמרכזה העיר ג'יוג'יאנג. לאחר המשלחת הצפונית היה לושאן בירת הקיץ של סין תחת צ'יאנג קאי שק. בפברואר 1931 נעשה ניסיון להתנקש בחייו של צ'יאנג קאי שק בלושאן, אבל שומרי הראש שלו היו ערניים והרגו את המתנקש. ב-1932 אסף צ'יאנג קאי שק את מפקדיו הראשיים על לושאן במטרה לתכנן את ההתקפה על הקומוניסטים. ב-1934 נפתח הגן הבוטני על ההר. ב-1935 בוטל הסכם החכירה עם הבריטים. לאחר תקרית גשר מרקו פולו ביולי 1937, נשא צ'יאנג קאי שק בלושאן נאום שנחשב כתחילת ההתנגדות הסינית לפלישה היפנית, והכרזה על מלחמת סין–יפן השנייה.
מסיום מלחמת העולם השנייה
באוקטובר 1945, חודשיים לאחר כניעת היפנים במלחמת העולם השנייה, השתלט הממשל הסיני על לושאן. ב-16 באפריל 1947 פרצה שרפה גדולה בגולינג ונגרם נזק חמור לרכוש. ב-18 במאי 1949 השתלטו הקומוניסטים על לושאן.
ממשלת הרפובליקה העממית של סין, שמה של סין תחת שלטון הקומוניסטים, העבירה את המרכז המנהלי מג'יוג'יאנג לגולינג. באוקטובר 1952 החלה ממשלת המחוז בסלילת כביש לגולינג שהושלמה באוגוסט שנה אחר כך. הכביש הגדיל מאוד את תנועת התיירות להר. שני מאגרי מים נבנו בהר בשנים 1954 ו-1956, הם משמשים כמקור למי שתייה ולהפקת חשמל. בשנים 1959, 1961 ו-1970 נערכו בלושאן כנסים מרכזיים של המפלגה הקומוניסטית של סין. ב-1971 הושלם כביש שהעפיל להר מדרום.
התפתחות התיירות בהר
ב-1980 התפרסמה לושאן ברחבי סין בשל הסרט "אהבה בהר לושאן" (庐山恋), שגרם לשגשוג התיירות בהר. ב-1982 הכריזה מועצת המדינה של סין שלושאן הוא אחד מאתרי הנוף וההיסטוריה החשובים ביותר בסין על פי סעיף 9 לחוקה שבו נאמר ש"משאבי מינרלים, מים, יערות, הרים, ערבות דשא, אדמה בלא בעלים, חופים ומשאבי טבע אחרים שייכים למדינה", והוכנה "תוכנית אב לאזור הנופי לושאן". ב-1984 הוקם "מנהל האזור הנופי של לושאן במחוז ג'יאנגשי" ונבנו שבילים שקישורו בין האתרים העיקריים. בתחילת 1996 הוחלט לקרוא לשביל הטיולים בהר על שמו של שׂ'וּ שְׂיָאקֶה (徐霞客, פין-יין Xú Xiákè 1641-1587), סופר מסעות וגאוגרף מתקופת שושלת מינג. בדצמבר 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על לושאן כאתר מורשת עולמית, הכרזה שהובילה לגידול נוסף בכמות השנתית של תיירים המגיעים להר. פרסום נוסף קיבל האתר ב-2004 כשארגון אונסק"ו צרף את לושאן לרשימת הפארקים הגאולוגיים העולמיים.
דת
אף שלושאן אינו הר קדוש לבודהיזם או לטאואיזם פעלו בהר דמויות חשובות בתולדות הבודהיזם בסין, כדוגמת חְווֵיְיְוֵּ'אן, מייסד בודהיזם הארץ הטהורה, ובתולדות הטאואיזם, דוגמת לוּ שְׂיוֹ'גִ'ינְג (陸修靜; 477-406). בתקופת השיא פעלו בהר 360 מקדשים בודהיסטים וכ-200 מקדשים ומנזרים טאואיסטים, ולושאן הייתה למרכז דתי בדרום סין. לדתות היה תפקיד חשוב בהתפתחות לושאן, ולפילוסופיות הדתיות שהתפתחו בלושאן הייתה השפעה גדולה על שאר סין. משלהי המאה ה-19, לאחר שאדוארד ליטל הקים את היישוב קולינג הגיעו אירופאים ואמריקנים רבים ללושאן. הם בנו חווילות וכנסיות, בעיקר של נצרות קתולית ונצרות פרוטסטנטית. מתחילת המאה ה-20 ועד שנות ה-20 התגוררו בהר מעל לאלף מיסיונרים מכ-20 מדינות. כיום פועלים בלושאן מקדשים טאואיסטים ובודהיסטים, מסגדים מוסלמים וכנסיות קתוליות ופרוטסטנטיות.
בודהיזם
במאה הרביעית לספירה היה מקדש דונְגְלִין (东林寺 "היער המזרחי") בהר לושאן המקור להתפתחות בודהיזם הארץ הטהורה - ענף של הזרם הבודהיסטי - מהיינה, שבשונה משאר זרמי הבודהיזם, מתבסס על התמסרות מוחלטת לבודהה אמיטבה. פילוסופיה דתית זו התפתחה בסין ועברה אחר-כך למדינות אחרות, דוגמת יפן במאה העשירית. המקדש נבנה בשנת 391 תוך שיתוף פעולה בין המושל המקומי, חְווָאן יִי גְ'יָאנְג (Huan Yi Jiang ) לבין חְווֵיְיְוֵּ'אן (慧遠; 416-334) מייסד בודהיזם הארץ הטהורה. המקדש פועל גם כיום והוא המקדש החשוב ביותר בלושאן, המשוררים טָאו יְוֵּ'אנְמִינְג (陶淵明; 427-365), לי באי, לי בו (李渤, פין-יין Li Bo; 831-773), בָּאי ג'וּ'יִי (白居易, פין-יין Bai Juyi; 846-772), סוּ שְׁה (蘇軾, פין-יין Sū Shì; 1101-1037) וסופרים ומשוררים מפורסמים אחרים ביקרו במקדש דונגלין וכתבו עליו שירים רבים. מסורת שתרמה לפרסומו של המקדש. במקביל הוקמו על ההר מקדשים ומנזרים רבים. בשיא היו בהר כ-300 מקדשים ומנזרים. משום כך לושאן הוא אחד משמונה אתרים בודהיסטים מרכזים בסין, וזמנית אף היה המרכז השני בחשיבותו בסין.
טאואיזם
על פי האגדה עלה לאו דזה, אבי הטאואיזם, להר לעסוק במדיטציה ולחפש את הנתיב השמימי. הוא הגיע להארה ועלה לשמים. רק הבית שבו עסק במדיטציה נותר מאחוריו. משום כך טאואיסטים רבים מחשיבים את לושאן כמקום אידיאלי למדיטציה. ב-467, בתקופת שושלת טאנג הדרומית, הגיע המלומד הטאואיסטי לוּ שְׂיוֹ'גִ'ינְג (陸修靜; 477-406) להתיישב בלושאן, ותרם בכך לביסוס לושאן כמרכז לטאואיזם. על פי האגדה הגיע לוּ דונְגְבִּין (呂洞賓, פין-יין Lǚ Dòngbīn) אחד משמונת האלמותיים (八仙) להר בתקופת שושלת טאנג, כאן פגש באל שלימד אותו את אומנות השליטה בחרב. שיר החקוק באבן בלושאן מיוחס לו. מאוחר יותר, הוא פרש למערה ומצא את דרכו השמימה. מ-1072 התגורר בלושאן הפילוסוף, והקוסמולוג הנאו-קונפוציניסט ג'וֹאוּ דוּן-יִי (周敦頤, פין-יין Zhōu Dūnyí) והקים בית ספר במקום שבו כביכול התבודד לוּ דונְגְבִּין, זהו מרכז הטאואיזם בהר. כיום זהו אחד מאתרי התיירות הפופולריים בהר.
דתות מערביות
פעילותו של אדוארד ליטל בלושאן הפכה את ההר למרכז נצרות בסין. במקביל לחווילות שנבנו בקולינג הוקמו כמה כנסיות. כל קיץ, התאספו בהר כמה מאות מיסיונרים. הכנסייה השתתפה בחיי הקהילה, בפוליטיקה, בכלכלה ובחיי החברה. מלבד ההטפה להמרת דת ניהלו המיסיונרים סמינרים, פתחו בתי ספר, בתי חולים, ומוסדות צדקה. לפרוטסטנטים שהקימו את קולינג הצטרפו מיסיונרים קתולים ואורתודוקסיים. בשיא היו בהר 13 כנסיות שייצגו 16 זרמים בנצרות. לכנסיות הייתה השפעה גדולה בלושאן, לדוגמה, הותר להן להפעיל משטרה פרטית. מרבית הכנסיות נשמרו, והן חלק מהמורשת התרבותית של לושאן.
תרבות
ללושאן שמור מקום ייחודי בהיסטוריה המדינית, הדתית והתרבותית של סין. מאז שהוזכר ההר לראשונה בשנת 126 ברשומות ההיסטוריון - מפעל חייו של סְה-מָה צְ'ייֵן, באו למקום אמנים וסופרים רבים. משום כך נחשב המקום בתרבות הסינית כמודל האידיאלי של נוף. עד ימינו שרדו יותר מ-4,000 שירים על ההר, מעל ל-400 כתובות החקוקות בסלע, ומספר רב של ציורים ועבודות קליגרפיה. לושאן נחשב כמקום הולדת השירה וציור הנוף הסיני.
ציור
תמונת הנוף של לושאן שצייר גוּ קָאיְגְ'ה (顧愷之, פין-יין Gù Kǎizhī; 406-344) מתקופת שושלת ג'ין המזרחית נחשבת בדרך כלל כציור הנוף הסיני הראשון. סגנונו של גוּ הושפע מהפילוסופיה של הנזיר חְווֵיְיְוֵּ'אן. הצייר גִ'ינְג הָאו (荆浩, פין-יין Jing Hao 915-855) משושלת לְיָאנְג המאוחרת מתקופת חמש השושלות ועשר הממלכות צייר את תמונה כללית של לושאן (匡庐 图 - "הר קוָאנְגְלוּ"). הציור מתאר את הפסגות התלולות של ההר, כשהעננים ומפלי המים מציירים בפירוט רב והציור שופע חיות. כיום הפכה תמונה זו לקלאסיקה של הציור הסיני שכל תלמידי האומנות הסינית הקלאסית מחויבים להכיר היטב. הצייר שֶׁן ג'וֹאוּ (沈周, פין-יין Shěn Zhōu 1509-1427) מתקופת שושלת מינג צייר תמונה הקרויה "לושאן הנשגב" (庐山 高 图). יצירה זו נחשבת יצירת מופת ושמורה כיום במוזיאון הארמון הלאומי בטאיפיי. גם ציירים סינים מודרניים משתמשים בלושאן כנושא לעבודותיהם. כך למשל ציורו של גָ'אנְג דָאצְ'ייֵן (張大千, פין-יין Zhāng Dàqiān; 1983-1899) "חיקוי תמונת של לושאן הנשגב של שֶׁן ג'וֹאוּ".
ספרות
שרדו כיום מעל 4,000 שירים שנושאם לושאן. טָאו יְוֵּ'אנְמִינְג (陶淵明, פין-יין Táo Yuānmíng; 427-365), המשורר מתקופת שושלת ג'ין, חי לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים בשנת 405 על ההר וכתב שירים בנושא ההר. לעבודותיו הייתה השפעה ארוכת שנים על שירי הנוף של סין. בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות יצא לאור הספר "שתי נשים מלושאן" (庐山 二 女), הראשון בסוגה המכונה "סיפורי שדים" (神魔小说). המשורר לי באי ביקר בהר חמש פעמים והשאיר 14 שירים בנושא מפל המים ההר, מוטיב בולט בשירים הקדומים על לושאן. המשורר והמדינאי בָּאי ג'וּ'יִי (白居易, פין-יין Bai Juyi; 846-772) שהוגלה לג'יוג'יאנג בנה על ההר בקתה והתגורר בה. היצירה שכתב "הערות על בקתה בלושאן" (庐山 草堂 记) הונצחה כדוגמה קלאסית למסה על תיאור נוף בסין. סוּ שְׁה כתב "אינך יכול להכיר את פרצופו האמיתי של לושאן, אלא רק לגעת בקצה הגוף" (不识庐山真面目，只缘身在此山中). ביטוי ידוע נוסף של סוּ שְׁה "צלב כמו הפסגה" (横看成岭侧成峰) מתאר את צורת ההר. גם מאו דזה-דונג חיבר שיר על הטיפוס ללושאן. כיום נערכים בלושאן תחרויות ספרות ושירה ומפגשים ספרותיים שנועדו לשמר את המסורת התרבותית של ההר.
מרכז נאו-קונפוציאני
שני מרכזים נאו-קונפוציאניים הוקמו בלושאן. אחד נבנה על ידי ג'וֹאוּ דוּן-יִי במערת הלוטוס, והשני הוא אקדמיית נקרת האייל הלבן. ב-1072 עזב הפילוסוף, והקוסמולוג הנאו-קונפוציאני ג'וֹאוּ דוּן-יִי (周敦頤, פין-יין Zhōu Dūnyí; 1073-1017) את חצר הקיסר והתיישב במערת הלוטוס (莲花洞). הוא פתח אקדמיה במקום והחל ללמד. הוא השווה עצמו ללוטוס. לספרו "זיכרונות" (爱莲说), בו כתב מסה על אהבת הלוטוס, הייתה השפעה מתמשכת. בייחוד ידוע המכתם "הלוטוס צומח מהבוץ, אבל אינו מוכתם מהבוץ" (出 污泥 而不 染). ג'וֹאוּ דוּן-יִי התכוון לרמז בכך שהוא לא הוכתם על ידי השחיתות בחצר הקיסר. תלמידיו, צֶ'נְג הָאו (程顥, פין-יין Cheng Hào 1085-1032) ואחיו הצעיר צֶ'נְג יִי (程頤, פין-יין Cheng Yi; 1107-1033) השלימו חניכות באקדמיה ויצרו יחד עם מורם את הבסיס לנאו-קונפוציוניזם. בתקופת שושלת סונג הדרומית לימד ג'ו שי בנקרת האייל הלבן. הוא קידם את הפילוסופיה של ג'וֹאוּ דוּן-יִי. התאוריות שפיתח ג'וּ היוו בסיס לדוקטרינה של השלטון הפאודלי ושושלות הקיסרים הסינים, והיו להן השפעה נרחבת על הפוליטיקה והחברה הסיניים. ג'וּ גם בנה אקדמיה במקום. בכך הוא קיבע את מעמדה של האסכולה שלו למשך 700 שנים. האקדמיה של נקרת האייל הלבן הפכה לאחת מארבע האקדמיות הקלאסיות החשובות ביותר בסין.
ארכיטקטורה
הארכיטקטורה של המבנים בלושאן שונה לגמרי מהארכיטקטורה של המבנים למרגלות ההר בעיר ג'וג'יאנג. נשמרו כיום בלושאן כמה מאות חווילות עתיקות. הן נבנו על ידי יזמים מ-18 מדינות, כמעט כולן בסגנון מערבי, התואם לסגנון הבנייה המקובל בארץ שממנה הגיע היזם שהזמין את בניית החווילה. מרבית הבניינים עושים שימוש בנוף הטבעי ומתואמים לטופוגרפיה של ההר. על המורדות ובשטחים ריקים נוצרו משטחי דשא או גנים. מרבית המבנים הם בני קומה אחת או שתיים, ושטחם הפנימי נע בין 100 ל-300 מ"ר. הקירות עשוים אבן טבעית והגגות מקורים ברעפים אדומים.
הסרט "אהבה בלושאן" והשפעתו
ב-1980 הפיקו אולפני הקולנוע בשאנגחאי את הסרט "אהבה בהר לושאן" (庐山恋). גיבורת הסרט היא בתו של פעיל במפלגת הקוומינטנג, שהיגר לארצות הברית שבאה לביקור כתיירת בלושאן ופוגשת במקום צעיר שהוא בנו של פעיל במפלגה הקומוניסטית. הם מתאהבים ומתחתנים בסוף הסרט. הסרט עבר ביקורת מחמירה של המפלגה וזכה להצלחה גדולה לאחר שאושר. הסרט מאפיין את השינוי בגישה של המפלגה הקומוניסטית לגבי הקוומינטנג מעוינות לידידות, כך שבפועל יש בסרט מסרים פוליטיים. הן צילומי החוץ והן צילומי הפנים נעשו בלושאן. מאז הקרנת הבכורה הוצג הסרט בלושאן ארבע פעמים ביום ברציפות (עד 2002 היו 6,300 הקרנות), והוא מופיע בספר השיאים של גינס, כסרט שהוקרן מספר הרב ביותר של פעמים בבית הקולנוע הראשון שהציג אותו (Longest First-Run of a Film in One Cinema).
לפני 1980 הייתה השהות בהר מוגבלת רק לצורכי החלמה של בכירים במפלגה הקומוניסטית. למבקרים מן השורה לא הותרה כניסה. משום כך הציבור הרחב כמעט שלא ידע על ההר, אבל ההר התפרסם לאחר שיצא הסרט אהבה בלושאן לאקרנים. כמות התיירים שהגיעה הייתה כה רבה שתשתית התיירות קרסה. רבים מהם חיפשו את האתרים שהופיעו בסרט, כולל אתרים שהופיעו בסרט, אבל לא היו קיימים בפועל, כיוון שצולמו באולפן. הממשל המקומי החליט לנצל את הצלחת הסרט וב-1982 הקים בהר בית קולנוע המקרין את הסרט ברצף כאחת מהאטרקציות התיירותיות בהר.
מורשת עולמית
ב-1982 הכריזה מועצת המדינה של סין שלושאן הוא אחד מאתרי הנוף וההיסטוריה החשובים ביותר בסין על פי סעיף 9 לחוקה שבו נאמר ש"משאבי מינרלים, מים, יערות, הרים, ערבות דשא, אדמה בלא בעלים, חופים ומשאבי טבע אחרים שייכים למדינה", והוכנה "תוכנית אב לאזור הנופי לושאן". ב-1991 נבחר לושאן כאחד מ-40 אתרי הנופש הטובים ביותר בסין. סין הגישה את מועמדות לושאן לתואר אתר מורשת עולמית של אונסק"ו על בסיס קריטריונים II, III, IV ו-VI. בכינוס במקסיקו בדצמבר 1996 החליט אונסק"ו להכיר באתר. השם הרשמי של אתר המורשת הוא הפארק הלאומי לושאן (Lushan National Park), תחת הסיווג מורשת תרבותית. בהחלטתו קבע ארגון אונסק"ו כי:
פוליטיקה
לושאן הפך למרכז פוליטי בסין החל מתקופת הרפובליקה הסינית. בירת הרפובליקה הייתה נאנג'ינג, אך העיר הייתה ידועה לשמצה בשל החום ששרר בה בקיץ. מנאנג'ינג ניתן היה להגיע ללושאן תוך לילה אחד בהפלגה על ספינת קיטור. זו הסיבה שהממשלה הלאומית בחרה בלושאן כמשכן הקיץ שלה. במהלך הקיץ, עקרו ראש המפלגה, הממשלה וראשי הצבא ללושאן. כל הפעילות השוטפת של הממשלה נערכה שם. כמה מההחלטות הרות הגורל בתולדות סין המודרנית התקבלו בלושאן. כך למשל, בקיץ 1932 הייתה סדרה של מפגשים פוליטיים וצבאיים. בקיץ 1933 תכננה הממשלה הלאומית בלושאן את המלחמה נגד הקומוניסטים. בקיץ 1937 הכריז צ'יאנג קאי שק מלחמה על יפן בתגובה לתקרית גשר מרקו פולו. הייתה זו תחילתה של מלחמת סין–יפן השנייה. באפריל 1939 כבשו היפנים את לושאן ומאז איבד לושאן את מעמדו כבירת סין בקיץ.
מאז שהוקמה הרפובליקה העממית של סין ב-1949 נערכו בלושאן כנסים חשובים בשנים 1959, 1961 ו-1970. הכנס הראשון נערך בין ה-2 ביולי ל-16 באוגוסט 1959, ובו ערך הוועד המרכזי השמיני של המפלגה הקומוניסטית את ישיבת המליאה השמינית שלו. בישיבה זו פרץ העימות הגלוי בין מאו דזה-דונג לפֶּנְג דֶחְווָאי (彭德懷, פין יין Péng Déhuái 1974-1898), מהמפקדים הבולטים של הצבא הסיני, ומפקד צבא הפלישה הסיני במלחמת קוריאה. פנג הודח מכל תפקידיו. באוגוסט 1961 נערך שוב כינוס האספה הכללית של המפלגה הקומוניסטית בלושאן. תוכן כינוס זה לא פורסם עד עצם היום הזה. דיווחים בתקשורת משערים כי הכינוס עסק בייצור מזון, חילופי משמרות במפלגה וניהול מיזמים תעשייתיים. באוגוסט 1970 שוב ערכה המפלגה בלושאן כינוס מליאה - הכינוס השני של הוועד המרכזי התשיעי. לִין בְּיָאוֹ, היורש המיועד של מאו דזה-דונג, נשא את נאומו האחרון בכינוס זה, ובעקבות דברים שאמר בכינוס זה פרץ עימות בינו ובין מאו דזה-דונג, שהסתיים בניסיון בריחה של לין לברית המועצות, ובמותו בתאונת מטוס מסתורית במונגוליה. שלושת הכנסים הקרויים באופן קיבוצי "כנס לושאן" היוו אירועים חשובים בהיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית הסינית, ומבליטים את מעמדו של לושאן כמרכז פוליטי.
תחבורה ארצית
ללושאן ניתן להגיע דרך האוויר, היבשה והנהר ונתיבי התחבורה מקושרים ביניהם. נמל התעופה ג'יוג'אנג-לושאן שוכן למרגלות המורדות המערביים של ההר. שדה התעופה הבינלאומי "נאנצ'אנג צ'אנגבֵּיי" (南昌昌北国际机场), שוכן סמוך לעיר נאנצ'אנג, כ-60 קילומטרים דרומית ללושאן. משני שדות התעופה ניתן להגיע לערים המרכזיות בסין. מסילות הברזל בייג'ינג-קאולון, ווהאן-ג'יוג'אנג, ג'יוג'יאנג-חֶפֵיי (Hefei) וג'יוג'אנג-טונְגְלִינְג (Tongling) צמודות להר או עוברות קרוב אליו, וניתן להגיע ברכבת ישירות ללושאן מבייג'ינג, ווהאן וגואנגג'ואו. אמצעי התחבורה הציבורית הקדום ביותר ללושאן הוא שיט בנהר היאנגצה. ניתן להפליג בספינות נהר מלושאן ואליה לערים המרכזיות שלאורך הנהר: ווהאן, צ'ונגצ'ינג, נאנג'ינג ושאנגחאי. שלושה כבישים ארציים מהירים עוברים בסמוך ללושאן: האנגג'ואו-זְ'ווֵיְלִי (Ruili), גואנגג'ואו-דָאצִ'ינְג (Daqing) ופֿוּג'וֹאוּ (Fuzhou)-יִינְצְ'ווָאן (Yinchuan).
המרחק בין העיר גולינג בלושאן לבין צומתי התחבורה הקרובים הוא: 38 קילומטרים לנמל הנוסעים בג'יוג'אנג, 40 קילומטרים לשדה התעופה ג'יוג'אנג-לושאן, 34 קילומטרים לתחנת הרכבת ג'יוג'אנג ו-38 קילומטרים לתחנת הרכבת לושאן.
דרך ההר
לפני שנבנה הכביש להר היו רק שבילי הרים פשוטים בשימוש חוטבי עצים. הטיפוס היה קשה מאוד. כשחכר האנגלי אדוארד סלבי ליטל שטח בהר ב-1895 הוא שיפר את שביל ההרים של חוטבי ההרים והתקין מדרגות אבן. זו הייתה הדרך האמיתית הראשונה להר. הדרך הובילה ממרגלות ההר דרך מערת הלוטוס והסתיימה בקולינג. למרות השיפור הנתיב היה קשה ודרש כושר גופני טוב. בשנות ה-30 של המאה ה-20, כשההר שימש כמקום משכן הקיץ של ממשלת סין, היה צורך לשנע בדרך זו את כל הציוד הנדרש. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, גבר השימוש בנתיב זה, והתיירים נזקקו לשירותי סבלות ונושאי אפריון. בשיא התקופה עסקו יותר בכך מ-2,000 איש.
כבישים
כשהיה ברור ב-1945 שדרך ההר לא עומדת בעומס החליטה ממשלת הרפובליקה הסינית לבנות כביש. נערכו מספר סקרים טופוגרפיים ומהנדס גרמני נשכר לתכנן את הכביש. אבל הפרויקט לא התבצע בשל מלחמת האזרחים וחוסר המשאבים הכספיים. ב-1949, לאחר שהוקמה הרפובליקה העממית, החליט הממשל המקומי לסלול כביש להר. באוקטובר 1951, הוקמה הוועדה לתכנון ופיקוח על הקמת הכביש, שסלילתו החלה באוקטובר 1952 ונסתיימה באוגוסט 1953. תשתית הכביש הייתה ברוחב 7.5 מטרים ועליה נסלל כביש חצץ ברוחב 4 מטרים. הכביש היה באורך 24 קילומטרים והוא הוביל מג'יוג'יאנג ללושאן. מכיוון שהכביש הוביל אל ההר מצפון הוא כונה כביש ההר הצפוני (北山). באוקטובר 1970 נסלל כביש נוסף ללושאן, כביש ההר הדרומי (南山) שאפשר למגיעים מדרום להר, מכוון נאנצ'אנג, להגיע אל ההר מבלי לעשות עיקוף גדול דרך ג'יוג'אנג. בין 1980 ל-2000 שופצו הכבישים כמה פעמים, הם הורחבו והחצץ הוחלף באספלט. בינואר 2005 נפתח לתנועה כביש טבעת סביב ההר באורך 64 קילומטרים המאפשר גישה נוחה לכל אתרי התיירות בהר.
סבלים ונושאי אפריון
לפני בניית הכביש הדרך היחידה שבה הגיעו אנשים וציוד להר הייתה באמצעות כוח השרירים. בעוד שמרבית האנשים טיפסו על ההר ברגל, המכובדים: עשירים, פקידים חשובים, אנשי הממשל ומפקדי הצבא השתמשו באפריון. את האפריון הרגיל נשאו ארבעת אנשים. עבור נשיאת אנשים כבדים במיוחד הוכן אפריון אותו נשאו שישה אנשים. עבור מי שאצה לו דרכו הופעלו שתי קבוצות של ארבעה סבלים שהתחלפו במהלך הדרך. מ-1937 החל הממשל לחייב את העובדים במקצוע הסבלות לעבור בחינה ולקבל רישיון. כל הסבלים היו מחויבים ללבוש מדים מיוחדים שסופררו ולשאת את הרישיון עימם. בשיא פעלו 39 ראשי קבוצות, 2,041 נושאי אפריון ו-443 סבלים שהעלו משא. לפקידים בכירים, לזרים ולחברות היו נושאי אפריון משלהם.
גם כיום, לאחר שנסלל הכביש אל ההר, עדיין יש בו מקומות אליהם ניתן לגשת ברגל בלבד, ושם עדיין פועלים נושאי אפריון. תנאי החיים של עובדים אלו הם לעיתים קשים מאוד. התקשורת הסינית דיווחה שנושא האפריון עולה בממוצע פעמים ביום לאתר. 60% מהתשלום שהוא מקבל מהנוסעים עובר לחברת הניהול ו-40% הנותרים מספיקים בקושי לכלכל אותו ואת משפחתו, בייחוד כאשר התיירים לא מגיעים בימים של מזג אוויר סוער.
תיירות
לושאן הוא אחד מ-66 אתרים המוגדרים על ידי מִנְהל התיירות הלאומי של סין "אזור נוף בדרגה AAAAA" (הדרגה הגבוהה ביותר), והוא אחד מאתרי התיירות החשובים בסין. ב-2005 ביקרו באתר 1.54 מיליון תיירים, גידול של 10% מול השנה הקודמת. הרשויות המקומיות החליטו להגביל את המספר המקסימלי של תיירים ל-1.8 מיליון תיירים באמצעות הגבלת מספר התיירים ביום ל-5,000.
להב (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קולין גילון
קולין גילון (4 בינואר 1909 - 10 באפריל 1961) היה משפטן ישראלי ופרקליט המדינה השלישי.
ביוגרפיה
גילון נולד בשם קולין גלוקמן (Colin Gluckmann) ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. אביו היה עורך דין ואמו עמדה בראש קרן קיימת לישראל בדרום אפריקה. למד בבית ספר אנגלי, וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג, לצד פעילות בתנועה הציונית "הבונים". בשנת 1937 עלה לארץ ישראל, נישא ועבד בעריכת דין במשרד שניהל יחד עם אשתו בשם גלקמן את פרומקין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא הבריטי ויצא לשרת כקצין בבריגדה היהודית. במלחמת העצמאות שירת בצה"ל בדרגת רב-סרן, ובסוף המלחמה היה קצין קשר ישראלי ראשי לאו"ם. עם שחרורו חזר לעבוד לתקופה קצרה כעורך דין פרטי, אך עוד בשנת 1949 הצטרף לשירות המדינה והיה סגן פרקליט המדינה. בשנת 1953 מונה לראש הפרקליטות וכיהן בתפקיד עד מותו, בשנת 1961. במשפט של נאשמי טבח כפר קאסם הוא הופיע מטעם התביעה לצדו של התובע הצבאי הראשי, משה דוד. לצורך כך הוא גויס לצה"ל והוענקה לו דרגת סגן-אלוף.
נפטר מסרטן ריאות בגיל 52, ונקבר בבית הקברות סנהדריה לצד קברו של חותנו השופט פרומקין. הלווייתו התקיימה ביום בו נפתח משפט אייכמן, ולכן תחילת הישיבה השנייה – ישיבת אחר הצהריים – התחילה מאוחר על מנת שהשופטים יוכלו לקחת חלק בהלוויה.
חיים אישיים
גילון היה נשוי לסעדה פרומקין, בתם של השופט גד פרומקין ושל חנה, בת אהרן אייזנברג, איש העלייה הראשונה וממקימי המושבה רחובות. סעדה גילון הייתה המשנה ליועץ המשפטי לממשלה.
ילדיו הם השופט אלון גילון, יעל שילוח וכרמי גילון. השף קולין גילון, בנו של אלון נקרא על שמו.
טהרת המשפחה
טהרת המשפחה הוא מונח בהלכה היהודית שמובנו הוא: שמירת קיום יחסי האישות לזמן הטהרה ממצב של נידה. המונח מתייחס למכלול הדינים והלכות ההרחקה שעל איש ואישה לשמור במערכת יחסים זוגית. על פי ההלכה ישנם מקרים שונים בהם על האיש והאישה להתרחק זה מזה ואסורים בקיום יחסי אישות ובצורות קרבה נוספות עד שתסיים האישה את תהליך הטהרה, שעיקרו טבילה במקווה. בחלק ממקרים אלה האיסור הוא מן התורה, ובחלק מן המקרים – מדרבנן. עיקר הימים בהם אסורה האישה לבעלה הם ימי הנידה הבאים בעקבות הווסת החודשית של האישה, ואיסור כרת חל על קיום יחסי אישות עמה בימים אלה.
משך הזמן בו האישה נאסרת לבעלה ודינים שונים של ההרחקות ביניהם משתנים ממקרה למקרה, אך באופן כללי בכל המקרים הללו הבעל והאישה נאסרים, והאישה צריכה לעבור תהליך טהרה. המקורות ההלכתיים מכנים את כל ההלכות הנוגעות להרחקות אלו הלכות נידה. וכיוון שטומאת נידה היא הסיבה העיקרית והשכיחה להיאסרות האשה על בעלה, כל אישה האסורה על בעלה, אף מסיבה אחרת, מכונה "נידה".
להרחקה בימי הנידה נוספה במרוצת הדורות משמעות רעיונית רחבה בתחום המחשבה היהודית-תורנית. ראשית, נטען שההרחקה מבטאת את החשיבות של פיתוח חיי הרוח בזוגיותם של איש ואשתו. האיסור לקיים יחסי אישות ולגעת זה בזה מחייב את בני הזוג להמיר את המגע הגופני בקשר מילולי. שנית, ההרחקה יוצרת מפגש מחודש של בני הזוג מדי חודש. בכל חודש ישנם ימים של השהיה, ציפייה, התאפקות והתגברות על היצר, ובכל חודש בני הזוג נפגשים מחדש - כמו ביום החתונה - ומממשים מחדש את אהבתם.
נידה
נידה היא ההרחקה המתבקשת לפי ההלכה בזמן הווסת החודשית, שהיא המקרה השכיח ביותר בענייני טהרת המשפחה. מעת קבלת הווסת האשה נחשבת לנידה עד סיום תהליך הטהרה בטבילה במקווה. מדין התורה, ניתן להיטהר מטומאת הנידה בתום שבעה ימים מתחילת הדימום (אך מדברי חכמים רק בתום ספירת שבעה נקיים, כדין זבה).
בתורה מופיע ציווי מפורש להתרחק מהאישה בימי נידתה כחלק מרצף איסורי העריות, ב: "ואל אשה בנדת טמאתה לא תקרב לגלות ערותה". עונשו של אדם שבא על אישה נידה במזיד הוא כרת. לגבי דין זה אין הוולד נחשב ממזר כמו יתר חייבי כריתות, משום שאשה זו מותרת לבעלה תמיד ואסורה רק בזמן נידתה.
זבה
זבה היא אישה שזב ממנה דם מן הרחם במהלך אחד עשר הימים שאחר שבעת הימים הראשונים מאז תחילת הווסת החודשי. התורה מבחינה בין זבה קטנה, שמדממת יום אחד או יומיים במהלך אחד עשר הימים הללו, שדינה לספור יום אחד נקי ללא דם ולטבול, לבין זבה גדולה, שמדממת לפחות שלושה ימים רצופים במהלך אחד עשר הימים. על פי החוק המקראי, אישה זו טמאה בטומאה הזהה לטומאת נידה, אך בניגוד לנידה רגילה שמדאורייתא נטהרת שבעה ימים אחרי תחילת הדימום, הזבה צריכה להמתין עד שיהיו שבעה ימים שלמים ללא דימום ("שבעה נקיים"), ורק אז תוכל להיטהר. בנוסף, כשהיה בית המקדש קיים, הביאה זבה שדיממה שלושה ימים רצופים בימי הזיבה קרבן לכפרתה:
כדי למנוע טעות בין צבע טהור לצבע טמא, או בין ימי נידה לימי זיבה, קבע רבי יהודה הנשיא, שכל אשה המדממת שלושה ימים רצופים צריכה לנהוג בו כאילו היא זבה גדולה, ועליה לספור שבעה נקיים לטהרתה. ובנות ישראל החמירו לנהוג שגם אם מדממות דימום כלשהו - סופרות שבעה נקיים.
בתרשים ניתן לראות את הפרשנות המקובלת לחוק המקראי, בהנחה שלאישה יש מחזור קבוע של 28 ימים: שבעה ימי נידה מתחילים מרגע תחילת קבלת הווסת. (באדום) לאחר מכן 11 ימי זבה, בהם אם תראה דם תצטרך לנהוג לפי דיני זבה קטנה או זבה גדולה. (בוורוד) לאחר מכן פרק זמן בלתי מוגבל (עשרה ימים במחזור ממוצע), בהם דימום חדש נחשב לנידה ולא זבה. (בלבן) הקו הכחול מסמן את הזמן שבו אישה יכולה להיות טהורה ולקיים יחסי אישות במשך המחזור.
יולדת
יולדת היא מי שילדה תינוק או הפילה עובר, והיא אסורה לבעלה, גם אם לא ראתה דם. מן התורה, האשה אסורה לבעלה במשך שבעה ימים כאשר הוולד הוא זכר, ובמשך ארבעה עשר יום כאשר הוולד הוא נקבה.
לאחר מכן, למשך תקופה מסוימת (שלושים ושלוש יום לזכר ושישים ושש לנקבה), חלים ימי טהרה, כל הדמים שתראה טהורים והיא מותרת לבעלה. אולם החל מתקופת הראשונים חלה החמרה והיחס אל הדמים בימים אלו הושווה ליחס הרגיל, ואין האשה נטהרת עד שתפסיק לראות דם ותשב שבעה נקיים.
פרישה סמוך לווסת
עניין נוסף המוגדר בהלכות טהרת המשפחה, הוא החובה ההלכתית המוטלת על בני זוג להימנע מקיום יחסי אישות במועד בו צפוי להגיע הווסת של האישה. על פי הלכה זו על בני הזוג לבדוק מתי עשוי לחול הווסת הבא של האישה, לפי כללים הלכתיים המשתנים מאישה לאישה, וביום זה או בלילה זה עליהם להימנע מקיום יחסי אישות.
על פי רוב הדעות, הלכה זו היא תקנת חכמים הנסמכת על פסוק בתורה. טעם החיוב הוא כדי למנוע מצב בו החל הדימום ללא ידיעת בני הזוג. כמו כן, הוסיפו חכמים, כי בעת זו על האישה לבדוק את עצמה (בצורה דומה לבדיקת הפסק טהרה) ולוודא שלא התחיל הווסת. בסוף אותו יום או אותו לילה, אם לא מצאה דם, יכולים בני הזוג לחזור ולקיים יחסי אישות. קיום הלכה זו מצריך ידיעת פרטים הלכתיים רבים, מעקב תמידי אחר הווסת של האישה ולפעמים גם שאלת חכם.
דם בתולים
אישה בתולה שקיימה יחסי אישות בפעם הראשונה, נאסרת לבעלה מיד. גם בפעמים הבאות, אם תראה שוב דם היוצא מקרום הבתולים תיאסר.
דינים הנהוגים בזמן ההרחקה
התורה אוסרת במפורש קיום יחסי אישות עם אישה בזמן נידתה: העונש לעובר על איסור זה (במזיד) הוא כרת:
מהמילים למדו חז"ל שלא רק אסור לאיש ולאשתו לקיים יחסי אישות בזמן שהאישה נידה, אלא גם אסור לגבר לגעת "נגיעה של חיבה" באישה נידה. יש מחלוקת עיקרית בין הרמב"ם והרמב"ן האם איסור זה הוא איסור מהתורה או מדרבנן.
בתלמוד נזכרו חמישה חיובי הרחקות בין הבעל לאשתו בזמן נידותה: איסור נגיעה. איסור אכילה על שולחן אחד בלי סימן היכר, ועוד שלושה דברים שאסור לאישה לעשות עבור בעלה: הצעת המיטה, מזיגת הכוס, רחיצת פניו ורגליו של בעלה.
בתקופת הראשונים והאחרונים נוספו איסורים נוספים, כגון איסור למסור חפץ מיד ליד איסור הגשת שתייה ואוכלים איסור ישיבה או שכיבה על מיטת בן הזוג וכדומה.
סדר טהרה
על פי ההלכה בימינו, תהליך הטהרה של אישה שנטמאה ונאסרה לבעלה דומה בכל המקרים בהם נאסרה מלבד שינויים קלים ממקרה למקרה. מדאורייתא אישה נידה זקוקה לטבילה בלבד כדי להיטהר, שבעה ימים אחרי תחילת ווסתה, אולם עקב חומרא דרבי זירא, בדיקת הפסק טהרה וספירת שבעה נקיים הפכו לדין מחייב כלפי כל אשה שנאסרה לבעלה מחמת אחת הסיבות המנויות בהלכות טהרת המשפחה.
צניעות בקיום יחסי אישות
כחלק מהלכות טהרת המשפחה מונה ההלכה מקרים ומצבים שונים בהם אסור לאדם לקיים יחסי אישות עם אשתו אף שהיא אינה אסורה עליו מצד עצמה. לדוגמה, התורה אוסרת לקיים יחסי אישות ביום הכיפורים, וחכמים הוסיפו אף את תשעה באב. כמו כן, מובא בהלכה שלא ראוי לקיים יחסי אישות בזמן שהאיש והאישה אינם שלמים בדעתם ובאהבתם מצבים אלו מכונים בני תשע מידות.
ההלכה מפרטת דינים נוספים על קיום יחסי האישות כגון: איסור לקיים יחסי אישות באור, איסור לבעל לנשק את הפות של אשתו ועוד.
עקרות הלכתית
ייתכנו מקרי עקרות שאינם ביולוגיים אלא כאלו הנובעים מכך שהביוץ חל לפני הטבילה, עקרות זו מכונה עקרות הלכתית.
אנגלוס חריסטיאס
אַנְגֶלוֹס חָרִיסְטֵיאַס (ביוונית: Άγγελος Χαριστέας; נולד ב-9 בפברואר 1980) הוא כדורגלן עבר יווני ששיחק בתפקיד החלוץ והקשר. לזכותו של חריסטאס 88 הופעות בנבחרת יוון.
ביורו 2004 כבש חריסטאס שלושה שערים לזכות נבחרתו: אחד במסגרת הגמר, אחד ברבע הגמר ואחד בשלב הבתים.
בנטו (אוכל)
ארוחת בֶּנְטוֹ (ביפנית: 弁当; מוכרת בישראל בשם או-בנטו) היא ארוחת טייק אוויי לסועד יחיד המקובלת במטבח היפני. בנטו היא ארוחה ביתית ארוזה בקופסה קומפקטית בצורה המנצלת את חלל הפנים של הקופסה ומעוצבת בצורה ייחודית.
קופסת הבנטו מחולקת לתאים כשבכל תא יש מרכיב אחר ויחד כל המרכיבים בונים ארוחה שלמה שאמורה להכיל מרכיבים שונים ומזינים שיהוו ארוחה משביעה עבור הסועד.
ארוחת בנטו מסורתית כוללת אורז, טופו או חלבון מהצומח כמו אדממה, או דג או בשר וירקות חמוצים או מבושלים.
ארוחת בנטו מאוזנת אמורה לכלול שלוש מנות פחמימה, שתי מנות של פרי וירקות ומנת חלבונים אחת. יש סוגי בנטו שנועדו לאכילה לצד שולחן ומוגשים במסעדות, יש בנטו שנועדו לאכילה משותפת מחוץ לבית, כמו בפיקניק, ויש ארוחות שנלקחות לנסיעות או לעבודה. הצד האמנותי וההרמוני שבבנטו מתכתב עם המונח "קאוואיי" היפני, שמשמעו דברים חמודים קטנים ואהובים. ארוחות הבנטו לעיתים מכילות מרכיבים נוספים מלבד מזון ונראות כיצירות אמנות זעירות כך שמרכיביהן ידמו לפרחים, עלים וכדומה.
הארוחה ארוזה בתיבה שעשויה להיות פשוטה וחד-פעמית או מעוצבת בעבודת-יד ומצופה בלכה.
ארוחות בנטו נמכרות בחנויות בנטו (弁当屋, בנטו-יה) ובחנויות אחרות. עובדים ביפן שנוסעים שעות רבות ברכבות נוהגים לקחת טייק אווי של ארוחות בנטו הנמכרות בחנויות ייעודיות בתחנות הרכבת. ילדים יפנים לוקחים מהבית לבית הספר קופסאות בנטו.
הארוחה מבוססת על תרבות בת מאות שנים, ולכל פריט בבנטו יש חשיבות תזונתית לארוחה.
הבנטו, ביחד עם מאכלים יפנים שלרוב מופיעים בו, היגר בתקופה הקולוניאליסטית לקוריאה, שם הוא נקרא דוסיראק (הנגול: 도시락)
היסטוריה
ניתן לאכול הושי-אי כמו שהוא או להרתיחו במים ולאחסנו בכלי אחסון קטן. במאה ה-16 החלו לייצר תיבות עץ מצופות לק, ותוכנן נאכל במסיבות תה או בחגיגות הנאמי (花見 - "צפייה בפריחה", בעיקר של עץ דובדבן). בתקופת אדו (1603 עד 1867) התפשטה תרבות הבנטו והתעדנה. נוסעים נהגו לשאת עימם קושי-בנטו (腰弁当 - "בנטו-מותניים") שהכילו מספר חתיכות אוניגירי עטופות בעלי במבוק או בתיבות במבוק, וצופים בתיאטרון נו נהגו לאכול ארוחות בנטו בין חלקי המחזה, ומכאן שמן - "מקונו-אוצ'י בנטו" (בנטו שבין המחזות). מספר ספרי בישול יצאו לאור ובהם מידע כיצד להכין ולארוז ארוחות בנטו, וכיצד להתאימן לאירועים ייחודיים. בתקופת מייג'י, נמכרו לראשונה אקי-בנטו (駅弁当 - "בנטו תחנות-רכבת"), ככל הנראה בשנת 1885. מאחר שבתי הספר הראשונים לא הגישו ארוחות צהריים, נהגו תלמידים ומורים, וכך גם עובדים רבים, לשאת עימם ארוחות בנטו. אותה עת החלו לשווק גם בנטו בסגנון אירופי שהכיל כריכים. בתקופת טאישו, בתחילת המאה ה-20, הופיעו תיבות בנטו מאלומיניום שהיו למוצר יוקרה בשל דמיונו של החומר לכסף ובשל הקלות לנקותן. באותה עת החל דיון ציבורי בעניין ביטול ארוחות הבנטו בבתי ספר, שכן אלה הבליטו פערים כלכליים בין התלמידים. מנהג הבאת הבנטו לבתי הספר החל להיעלם לאחר מלחמת העולם השנייה, והוחלף בארוחות אחידות שסופקו לכל התלמידים והמורים. בשנות ה-80 של המאה ה-20 החל הבנטו לצבור פופולריות מחודשת, שניזונה מהופעת תנורי המיקרוגל ומהתפשטות חנויות הרווחה. תיבות העץ והמתכת הישנות הוחלפו בתיבות פוליסטירן זולות, אך במקביל הופיעו שוב גם תיבות עשויות בעבודת-יד. הבנטו שב גם לבתי הספר, אך כמו בעבר איכות התיבה ותוכנה עדיין מהווים סמל מעמד של תלמידים מבתים אמידים. מחוץ ליפן הבנטו פופולרי במיוחד בטאיוואן.
אפיון וסוגי בנטו
ארוחות בנטו מסורתית מורכבת מארבע עשיריות אורז, שלוש עשירית של דג או בשר, שתי עשיריות של ירקות ועשירית בודדת של חמוצים או קינוח, אך הכללים אינם קשיחים:
פונקציה אנטי-הולומורפית
באנליזה מרוכבת, פונקציה אנטי-הולומורפית היא פונקציה מרוכבת f(z) אשר גזירה בסביבת הנקודה \bar{z} לכל z בתחום הגדרת הפונקציה, כאשר \bar{z} הוא הצמוד המרוכב.
אנטי-הולומורפיות קשורות קשר הדוק לפונקציות הולומורפיות - פונקציה הולומורפית על תחום פתוח הנה אנטי-הולומורפית בתחום \bar{D}. על כן, כל פונקציה אנטי-הולומורפית ניתן לפתח לטור חזקות לפי המשתנה \bar{z}, בסביבת כל נקודה בתחום של פונקציה.
פונקציה שהיא גם הולומורפית וגם אנטי-הולומורפית הנה קבועה על כל רכיב קשירות בתחומה.
אקשן פיגר
אקשן פיגר (באנגלית: Action figure; בתרגום חופשי: "דמות פעולה") הוא סוג של בובה מחומר קשיח המעוצבת בדרך כלל בדמות אדם מפורסם או דמות בדיונית, בדרך כלל מפרנצ'ייז של סרטי קולנוע או משחקי וידאו.
במאה ה-20
בפברואר 1964 ייצרה חברת הסברו את קו הצעצועים הראשון של "G.I. Joe" עם ארבע דמויות בגובה 30 סנטימטר בעיצוב חיילי ארצות הברית ממלחמת העולם השנייה ובהשראת סרט המלחמה "Story of G.I. Joe" (1945).