cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Pink Venom
הופעות
ב-28 באוגוסט 2022, הבנות הופיעו עם השיר בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2022. מגזין בילבורד סקר את מופעי טקס המוזיקה ודירג את הופעתן במקום השני. נכון ל-1 בספטמבר 2022, הופעתן צברה מעל 17 מיליון צפיות ביוטיוב, והפכה להופעה הנצפית ביותר בטקס פרסי המוזיקה זה.
שיה לה-באף
שיה זייד לה-באף (באנגלית: Shia Saide LaBeouf; נולד ב-11 ביוני 1986) הוא שחקן, במאי ותסריטאי אמריקאי יהודי מומר. בתחילת הקריירה שלו, התפרסם בתפקידו כלואיס סטיבנס בסדרה "אצל סטיבנס" בערוץ דיסני, ולאחר מכן התפרסם רבות בזכות שלושת סרטי "רובוטריקים" בהם כיכב.
קורות חייו
לה-באף עצמו תיאר את הוריו כאנשים מוזרים, שונים אך אוהבים, שהיו קרובים לתנועת ההיפים. אביו היה מגדל קנאביס, השתמש גם בסמים קשים יותר ובילה לא מעט זמן במוסדות שיקומיים. לבסוף הוריו התגרשו, ולה-באף גדל אצל האם, שהתפרנסה ממכירת בדים וסיכות נוי. האם ובנה חיו חיים צנועים באזור אקו פארק הבעייתי, ולה-באף למד בבתי ספר לאוכלוסיות נזקקות.
ב-2004, כתב מאמר לספר "I Am Jewish" מאת יהודה פרל, בו טען לה-באף "שיש לו קשר אישי עם האל שבמקרה עובד בגבולות היהדות". כך במשך שלושת העשורים הראשונים לחייו הגדיר עצמו כיהודי.
ב-2014, במהלך צילומי הסרט "זעם" עם בראד פיט (ובהדרכתו של פיט), לה-באף המיר את דתו מיהדות לנצרות.
קריירה
כדרך התמודדות עם הסביבה העוינת, לה-באף נהג להמציא סיפורים ובדיחות, ולאלתר דיאלוגים מצחיקים. כבר בגיל 10 החל להופיע במועדוני סטנד-אפ עם סיפורים פרי עטו שהיו כתובים בשפה גסה, "שיותר התאימה לבדרן בן 50 מאשר לילד בן 10". בתחילת הקריירה עבד לבד, ללא מנהל, ולכן לעיתים נהג להתחזות לסוכן כדי לסדר הופעות ותנאי שכר לעצמו. אחרי תקופה מסוימת מצא לעצמו סוכנת דרך דפי זהב האמריקאי.
לה-באף סיפר בראיונות שהתחיל לשחק בגלל הצורך לעזור בפרנסת המשפחה ולא עקב הרצון להיות שחקן. הוא התפרסם בעקבות התפקיד הראשי בסדרה "אצל סטיבנס" שהופקה על ידי ערוץ דיסני האמריקאי בין השנים 2000 - 2003. עבור גילום דמותו של לואיס סטיבנס זכה לה-באף בפרס אמי לבידור בשעות היום ב-2003 (בקטגוריה "שחקן מצטיין בתוכנית ילדים"). באותה תקופה השתתף גם במספר תוכניות הלייט נייט של ג'יי לנו. ב-2003 השתתף השחקן בהפקה אחרת של אולפני דיסני, הסרט "בורות" בו שיחק לצידם של ג'ון וויט וסיגורני ויבר.
ב-2004 השתתף לה-באף בתפקיד קטן בסרט המדע הבדיוני "אני, רובוט" וב-2005 שיחק במותחן האימה "קונסטנטין". ב-2005 השתתף גם בדרמה ההיסטורית "בובי", המתרחשת על רקע שעותיו האחרונות של רוברט קנדי.
בשנת 2006 שיחק בסרט הפשע "מדריך להכרת קדושיך" בכיכובו של צ'נינג טייטום.
פריסלנד (אי)
פריסלנד, פרישלנד, פריזלנד או פריסלנדיה ( Frisland, Frischlant, Friesland, Freezeland, Frislandia) הוא אי תעתוע אשר הופיע כמעט בכל מפות האוקיינוס האטלנטי החל משנות ה-60 של המאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-17.
שיה לה-באף
קריירה
את הפריצה הגדולה עשה לה-באף בשנת 2007, כאשר קיבל תפקיד ראשי לצד שרה רומר במותחן "דיסטרביה". הסרט, שמהווה מעין גרסה מודרנית לסרט "חלון אחורי" של אלפרד היצ'קוק, זכה להצלחה מפתיעה בקופות (הפקתו עלתה כ-20 מיליון דולר, אך הסרט הכניס קרוב ל-95 מיליון דולר ועמד שלושה שבועות רצופים בראש רשימת שוברי הקופות בארצות הברית). מבקרים שיבחו את עבודתו של לה-באף בסרט זה. רות' סטיין, מבקרת קולנוע של העיתון "סן פרנסיסקו כרוניקל" כתבה ש"לה-באף הופך במהרה לשחקן הצעיר הטוב ביותר בהוליווד של ימינו".
באותה שנה שיחק לה-באף גם בתפקיד ראשי בסרט "רובוטריקים", שנחשב לאחד הסרטים המובילים של עונת הקיץ של 2007 בהוליווד. סטיבן ספילברג, שהפיק את "רובוטריקים", התרשם לטובה מעבודתו של השחקן הצעיר והציע לו את אחד התפקידים הראשיים בסרט "אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח", לצדם של האריסון פורד וקייט בלאנשט. הסרט בכיכובו יצא לבתי הקולנוע במאי 2008.
פריסלנד (אי)
המונח "פריסלנד" שימש בעבר אף ככינוי לאי איסלנד, אולם במפת צנו משנת 1558 (אשר הייתה זיוף) הופיע האי כאי נפרד, דרומית לאיסלנד, ובעקבות מפה זו הופיע גם במפות אחרות ובהן המפות של גרארדוס מרקטור, של גודוקוס הונדיוס ושל וילם בלאו.
שיה לה-באף
קריירה
ב-2012 יצא הסרט "ארץ יבשה" בכיכובו, לצד טום הארדי, מיה וסיקובסקה וג'סיקה צ'סטיין, ובבימויו של ג'ון הילקוט. ב-2013 שיחק בסרט "נימפומנית" של הבמאי לארס פון טרייר לצידה של שארלוט גינסבורג.
ב-10 בינואר 2014, טען לה באף כי הוא רוצה "לפרוש מהחיים הציבוריים", אך למרות זאת עדיין הופיע בסרטים בשנים הבאות. בשנת 2015, הופיע בקליפ "Elastic Heart", של סיה.
פריסלנד (אי)
יש המנסים לזהות את האי פריסלנד עם איי פארו, אולם במפות רבות מופיעים האיים במרחק מה מערבית לפריסלנד.
שיה לה-באף
קריירה
ב-2019 כתב את התסריט לסרט הדרמה "ילד דבש" (בבימוי עלמה הראל), המבוסס חלקית על ילדותו ועל יחסיו עם אביו; לה-באף גילם בסרט את האב. לדבריו, הוא כתב את התסריט כחלק מתהליך הגמילה שלו.
חיים אישיים
בשנת 2012 החל לצאת עם השחקנית האנגליה מיה גות'. ב-10 באוקטובר 2016, השניים התחתנו בטקס בלאס וגאס. בספטמבר 2018, פורסם שבני הזוג נפרדו והגישו בקשה לגירושין.
לה-באף יצא עם הזמרת האנגלייה FKA Twigs מ-2018 עד 2019.
בשנת 2020 הוא החל לצאת עם השחקנית האמריקאית מרגרט קוואלי. על פי הדיווחים הקשר הסתיים בינואר 2021, ובספטמבר סיפרה קוואלי למגזין הרפרס בזאר כי היא מאמינה להאשמות של FKA Twigs.
בעיות משפטיות
בדצמבר 2020, לה-באף נתבע על ידי FKA Twigs, בגין פגיעה מינית, תקיפה וגרימת מצוקה רגשית. הוא ציין בתגובתו כי "התעלל" בעצמו ובסובבים אותו במשך שנים וכי הוא "מתבייש" ו"מצטער בפני מי שפגע בו." בעקבות התביעה, לה-באף לקח הפסקה ממשחק והחל לקבל טיפול.
עמותת "ילדים ישראלים"
עמותת ילדים ישראלים הוקמה בשנת 2009 על ידי פעילות ישראליות ומהגרות עבודה, במטרה להיאבק כנגד גירושם של ילדים שנולדו למהגרי עבודה בישראל, ולמען הקניית מעמד אזרחי עבורם. העשייה הציבורית החשובה של העמותה תרמה לשינוי עמדות ומדיניות ציבורית, כולל אימוץ החלטת ממשלה בעניין מתן מעמד לילדים ולבני משפחותיהם, ולפיתוח הדיון הציבורי בזכויות האדם של ילדי מהגרי עבודה בישראל ומשפחותיהם. העמותה פורקה מרצון במאי 2015.
הקמת העמותה והמאבק נגד גירוש ילדים שנולדו למהגרי עבודה בישראל
בתחילת המאה ה-21 התגוררו בדרום תל אביב מהגרי עבודה ממדינות אסיה ומערב אפריקה. קהילת מהגרי העבודה הייתה מורכבת מקהילות שונות ומגוונות, אשר חלקן היו מאורגנות ומלוכדות, ומרבית חבריהן היו משכילים ודוברי אנגלית, ומכורח חייהם כשוהים חסרי מעמד עסקו בעבודות כפיים (מאיר וסלואן, 2016). בשנת 2002 המדינה החלה לפעול להרחקת השוהים חסרי המעמד שבגבולותיה, באמצעות משטרת ההגירה, אך בחרה בשלב הזה שלא להרחיק ילדים ואת אמותיהן. מדיניות זו הובילה לכך שהאוכלוסייה שנותרה בישראל הורכבה ברובה מאימהות חד הוריות, אשר איבדו הרבה מגורמי התמיכה שלהן (מסיל"ה, 2010).
ב-2008 החליטה ממשלת ישראל על הקמת "רשות האוכלוסין, ההגירה ומעברי הגבול", בין היתר הוחלט לפרק את משטרת ההגירה ולהעביר את הסמכות לטיפול בשוהים בלתי חוקיים לפקחי רשות האוכלוסין וההגירה בשם "יחידת עו"ז". יחידת עוז החלה לפעול ב-1.7.2009, כאשר תחילת גירוש משפחות המהגרים היה אמור להתחיל חודש לאחר מכן. בתגובה החל מאבק ציבורי נרחב של פעילות ופעילים חברתיים. מי שהפכה למזוהה עם המאבק ולהובילו הייתה רותם אילן. בעקבות פנייה של העמותה בנושא לנשיא המדינה, שמעון פרס, פנה במכתב פומבי לראש הממשלה, בנימין נתניהו, וביקש כי יעצור את גירוש הילדים. שרים וחברי כנסת נוספים, ביניהם שר החינוך, גדעון סער, פעלו אף הם נגד גירוש המשפחות. בתגובה ראש הממשלה הודיע כי הגירוש ידחה.
בשנת 2009 ההתארגנות האזרחית נרשמה כעמותת "ילדים ישראלים" במטרה לקדם את הדרישה להסדרת מעמדם של ילדים אלו. בוועד המנהל של העמותה כיהנו בין היתר השחקנית גילה אלמגור, אשת החינוך תמי גורדון ואנשי התקשורת אורלי וילנאי וגיא מרוז. המאבק כלל הפגנות של עשרות אלפי תומכים, גיוס תמיכה של אנשי ציבור, תקשורת רבה ועבודה קהילתית תמיכתית עם המשפחות עצמן. בעקבות פעילות העמותה באוגוסט 2010 התקבלה החלטת ממשלה 2183 להענקת מעמד תושבות לילדי מהגרים והוריהם. החלטת הממשלה חלה על ילדים שהיו רשומים ללימודים לכיתה א' בשנת הלימודים שהחלה בחודש ספטמבר 2010, או שסיימו את לימודיהם בשנת הלימודים שקדמה להחלטה. בנוסף הותנתה קבלת המעמד בכך שהילד דובר עברית; שוהה בישראל לפחות חמש שנים ברצף ונולד בה או נכנס אליה בטרם מלאו לו 13 שנים; ושהוריו נכנסו לישראל באשרה וברישיון מסוגים מסוימים. כ-700 משפחות עמדו בקריטריונים שנקבעו בהחלטת הממשלה והגישו בקשות לקבלת מעמד.
עמותת "ילדים ישראלים" המשיכה ללוות את המשפחות בהליך קבלת המעמד, כולל הגשת מאות עררים עבור משפחות שבקשתן נדחתה. בפברואר 2014 שר הפנים, גדעון סער אישר 221 משפחות שטרם קיבלו תשובה בעניינן ושהארגון פעל להסדרת מעמדן. עד שנת 2014 אילן שימשה כמנכ"לית הארגון "ילדים ישראלים". ב-2014 עמותת ילדים ישראלים התמזגה עם האגודה לזכויות האזרח בישראל על מנת להרחיב את פעילות הארגון לתמיכה בילדים נוספים שזכויותיהם נפגעות.
העמותה פורקה מרצון במאי 2015.
רבי ינאי (תנא)
תולדותיו
היה אביהם של התנאים רבי דוסתאי ברבי ינאי ורבי אלעזר ברבי ינאי. רבו היה רבן שמעון בן גמליאל.
במגילת יוחסין שנמצאה בירושלים נכתב שהוא צאצא של עלי הכהן.
לפי רבי אשתורי הפרחי רבי ינאי נקבר יחד עם בנו רבי דוסתאי בעיר עכברה שבגליל.
טלק
טלק (מפרסית: تالک) הוא מינרל סיליקטי ממשפחת הפילוסיליקטים (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות) השייך לקבוצת הסמקטיט במשפחת מינרלי החרסית. הוא מופיע לרוב במקבץ עלעלי או סיבי וקשה מאוד להבחין בגבישים המרכיבים אותו. הלוחיות המרכיבות אותו ניתנות לכיפוף אך אינן גמישות. הטלק שמנוני למגע.
טלק הוא מינרל מותמר שהוא תוצאה של התמרה של סיליקטים של מגנזיום כדוגמת הפירוקסן, האמפיבול, האוליבין ומינרלים דומים נוספים. הטלק מצוי בדרך כלל בסלעים מותמרים בסיסיים כתוצאה מהתמרה של המינרלים שהוזכרו.
טלק הוא המינרל עם הקשיות הנמוכה ביותר (דרגה 1 מתוך 10 בסולם מוס). ותכונות אלה מנוצלות לשימושים רבים.
מקומות בהם מוצאים את הטלק כוללים מכרות במחוז ארייז' בצרפת, הרי האפלצ'ים, קליפורניה וטקסס שבארצות הברית, גרמניה, פירנצה באיטליה, טירול באוסטריה, טרנסוואל בדרום אפריקה ואיי שטלנד בסקוטלנד.
מקור השם מפרסית (تالک – תאלכּ), משם הגיע לערבית (طَلْق – טַלְק), וממנה ללטינית של ימי הביניים (talcum).
שימושים
סלע הבנוי מטלק אפרפר מחוספס קרוי אבן-סבון או סטיאטיט ובשימוש לתנורים, כיורים, משטחי עבודה, לוחות מיתוג חשמל וכו'. בטלק נעשה שימוש בקוסמטיקה (כאבקת טלק), כאחד המרכיבים בהכנת צבעים, כחומר סיכה, כחומר מילוי בתעשיית הנייר. טלק הוא אחד המרכיבים באבקה לתינוקות, אבקה עוצרת דימום שתפקידה למנוע פריחות באזור המכוסה על ידי החיתול. הגיר בו משתמשים חייטים עשוי מטלק כמו גם הגיר בו נעשה שימוש בעבודות מתכת. כמו כן נעשה שימוש בטלק כתוסף מזון או בתרופות.
בעבר היו חששות שמא הטלק גורם למחלות ריאות אולם מנהל המזון והתרופות בארצות הברית (ה-FDA) מסווג את הטלק שאינו מכיל סיבי אזבסט כחומר בטוח.
פורד קפרי
פורד קפרי, (באנגלית: Ford Capri) היא מכונית קומפקטית בתצורת קופה, שיוצרה בבריטניה ובגרמניה בין השנים 1968–1986 מתוצרת "פורד אירופה", חברת בת של קונצרן הרכב פורד.
סך הכול יוצרו כ-1,900,000 יחידות.
נתונים
מעצב "פורד קפרי" האמריקאי "Philip T. Clark" היה מעורב, מספר שנים לפני עיצוב הדגם, בעיצוב פורד מוסטנג.
דגמי "פורד קפרי" שווקו עם מגוון רב של מנועים, בשנתיים הראשונות ליציאת הדגם נמכרו 400,000 יחידות, בשנת 1973 נמכרו 233,000 יחידות ועד סוף השנה דגם ה"פורד קפרי" הגיע ל-1,000,000 יחידות שנמכרו.
דגם "פורד קפרי" שווק בישראל (קפרי 1600).
תאוצת "פורד קפרי 1300" (דור ראשון) בין 0-100 קמ"ש היא 14.6 שניות.
תאוצת "פורד קפרי 3000" (מנוע "V6") (דור שלישי) בין 0-100 קמ"ש היא 7.5 שניות.
החבורה הסימטרית
במתמטיקה, החבורה הסימטרית של קבוצה \ X היא החבורה שאבריה הם הפונקציות החד-חד ערכיות ועל מ-\ X ל- \ X, עם פעולת הרכבת פונקציות. מקובל לסמן חבורה זו, שהיא הדוגמה הפשוטה ביותר לחבורת סימטריות, בסימון \ S_X או.
כאשר הקבוצה \ X סופית, ניתן להניח שאבריה הם, ואז מסמנים את חבורת הסימטריות שלה ב-\ S_n, שבה יש \ n! איברים הנקראים תמורות.
מחזורים וחילופים
שני מחזורים נקראים זרים אם קבוצות האיברים שאותם הם לא משאירים במקום הן זרות. לדוגמה, המחזור (1 \ 2\ 9) זר למחזור (4\ 8\ 5). מחזורים זרים מתחלפים. ניתן להציג באופן יחיד כל תמורה כהרכבה של מחזורים זרים באופן יחיד (עד כדי סדר). אורכי המחזורים בהצגה זו מהווים חלוקה, הנקראת מבנה המחזורים של התמורה.
מחזור באורך 2 נקרא חילוף.
רישום תמורות באמצעות מטריצה
דרך נוספת לרשום תמורות באמצעות מטריצה דו-שורתית עם n עמודות. השורה הראשונה מייצג את המצב ההתחלתי של הרצף (בדרך כלל כל איבר נמצא במקומו הטבעי [1 במקום הראשון, 2 בשני, וכו']) ואילו השורה השנייה מייצגת את המצב של האיברים אחרי הפעלת התמורה עליהם. למשל: הוא הייצוג במטריצה של מחזור מסדר-3 על הקבוצה {1,2,3}, שבו.
שיטת כתיבה זו מסורבלת למדי ולרוב משתמשים בייצוג בעזרת מחזורים זרים.
דוגמה לכפל (הרכבה) תמורות
יהיו
ו-
משמעות הסימון f\cdot g היא התמורה המתקבלת מהפעלת g ואחריה את f. . (כי g מעביר את 1 ל-2 ולאחר מכן f משאיר את 2 במקום, וכן הלאה). יש לשים לב שבאופן כללי כפל תמורות אינו חילופי, כלומר.
סימן של תמורה
כאמור, חילוף היא תמורה שמחליפה שני איברים זה בזה ואת השאר היא משאירה במקום. ניתן להוכיח שכל תמורה יכולה להיכתב כמכפלה של חילופים. לדוגמה, קל לבדוק שכל מחזור מקיים את השוויון.
היות שמספר החילופים במכפלה של שתי תמורות הוא פשוט סכום מספרי החילופים בכל אחת מהתמורות, הזוגיות של מכפלת תמורות פועלת לפי אותם החוקים של חיבור מספרים שלמים. כלומר, מכפלה של תמורה זוגית עם תמורה אי-זוגית היא אי-זוגית, וכל צירוף אחר הוא זוגי.
אם מגדירים את פונקציית הסימן על ידי אם f תמורה זוגית ו- אם f היא אי-זוגית, אז ההעתקה  היא הומומורפיזם של חבורות. גרעין ההעתקה, כלומר קבוצת התמורות הזוגיות, נקרא חבורת התמורות הזוגיות ומקובל לסמן אותו באות A_n. זוהי תת חבורה נורמלית של \ S_nמאינדקס 2, ויש בה לכן בדיוק \ n!/2 איברים. עבור n\geq 5, זוהי תת-החבורה הנורמלית הלא-טריוויאלית היחידה של S_n.
הסימן של מחזור מאורך k הוא (-1)^{k-1}.
תכונות של החבורות הסימטריות
לכל החבורות הסימטריות (מסדר \ n>2) יש מרכז טריוויאלי. האוטומורפיזמים של כל החבורות \ S_n פרט לחבורה \ S_6 הם פנימיים (כלומר, מושרים על ידי הצמדה); לחבורה \ S_6 יש אוטומורפיזם חיצוני. לכן החבורות \ S_n (כאשר \ n\neq 2,6) הן שלמות.
יוצרים
את החבורה הסימטרית אפשר ליצור בעזרת שני יוצרים: החילוף (1\ 2) והמחזור. ההוכחה לכך מורכבת משלוש העובדות הבאות: ייצוג חשוב נוסף של החבורה הסימטרית ניתן על ידי אוסף החילופים עבור. אוסף היחסים על יוצרים אלו נוצר על ידי יחסי ההתחלפות של חילופים זרים (דהיינו, כאשר |i-j|>1), יחס הצמה  והיותו של כל חילוף אינוולוציה.
מחלקות צמידות
הצמדה של מחזור שומרת על מבנה המחזור: ולפיכך מחלקות הצמידות ב-\ S_nמתאימות למבני מחזורים זרים.
מורפולוגיה של צמחים
מורפולוגיה של צמחים היא ענף בבוטניקה העוסק בתיאור של הצורה החיצונית והמבנה הפנימי (אנטומיה) של הצמחים ושל האיברים שלהם.
התפתחות הענף הזה קשורה בהתפתחות הסיסטמטיקה (מיון הצמחים) אשר דרשה תיאור מדויק ומפורט של האיברים השונים בתוך הצמח, ביניהם השורש, הגבעול, העלים והפרחים, ובתוך כך נוצר גם אוצר מילים ומושגים בוטניים עשיר. אכן, מיון הצמחים למינים, וזיהוים המעשי בשטח מתבססים בראש ובראשונה על הקריטריונים המורפולוגיים. הגדרת המין המקובלת היא, איפוא, "אוסף של פרטים הדומים בינם לבין עצמם יותר מכפי שהם דומים לפרטים אחרים".
גריגורי סדוב
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחת סוחרים. לימודי האמנות הראשונים שלו היו בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, ולאחר מכן נרשם לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות ב-1857. בהיותו שם, הוא קיבל מספר מדליות על עבודתו, כולל מדליות זהב בשנים 1864 ו-1866, כאשר הוענק לו גם התואר "אמן", מדרגה ראשונה, וקיבל מלגה ללמוד באירופה במשך שש שנים על ציור של "הדוכסית הגדולה של ולדימיר מתנצרת".
בשנים 1867 עד 1870 הוא חי בפריז, שם לא רק צייר בצבעי שמן אלא גם יצר ציור קיר של השילוש הקדוש עבור כיפת המזבח בקתדרלת אלכסנדר נייבסקי החדשה. באותה תקופה הוא התעוור בעין אחת. השילוב עם חוסר יכולתו לשלוט בשפה הצרפתית, הפך את חייו שם לקשים מדי.
ב-1870 חזר לרוסיה ובילה את השלוש השנים האחרונות של תקופת הקיצבה שלו בעבודה במוסקבה בעיקר בציור לכנסיות.
הוא גם זכה בתואר "אקדמיה" על ציור של "איוואן האיום עם מליוטה סקורטוב". בשנת 1876, הציור שלו של "איוואן עם ואסיליסה מלנטייבה" זיכה אותו בשבחי הביקורת בתערוכת האקדמיה. מאוחר יותר, הוא צייר "טבילתה של אולגה הקדושה" עבור הקתדרלה של ישו המושיע.
בעיות העיניים שלו מנעו ממנו לעבוד במשך תקופות ארוכות והתפוקה הכוללת שלו קטנה יחסית.
המסעדה הגדולה
המסעדה הגדולה (בערבית: مطعم أبو رامي, מַטעַם אבו ראמי, מילולית: "מסעדת אבו ראמי") היא קומדיית מצבים ישראלית שהופקה על ידי מחלקת השידורים בערבית של הערוץ הראשון. התוכנית שודרה בשנים 1985–1989 בכל מוצאי שבת.
הפרק הראשון של הסדרה שודר ביום העצמאות תשמ"ה - אפריל 1985 כפרק בודד, ורק לאחר כחצי שנה במוצ"ש 5 באוקטובר 1985 שודר פרק בכל שבוע. העונה השנייה עלתה לשידור ב-13 בדצמבר 1986. העונה השלישית והאחרונה עלתה לשידור ב-17 בדצמבר 1988.
בעבר שודרה הסדרה בשידורים חוזרים בערוץ 33 בהיותו משויך לרשות השידור, ומפעם לפעם בערוץ מַכַּאן 33, הערוץ החדש במסגרת תאגיד השידור הישראלי.
רקע כללי
הסדרה תיארה מסעדה מזרחית בירושלים שמנוהלת בידי מסעדן ערבי ושמו סלים מג׳לול (ז'אק כהן). הכינוי ׳אבו ראמי׳ שגור מהתואר המקובל בתרבות הערבית לפנות לאב על שם בנו הגדול. (בפרק כבוד המשפחה אף מגיע ראמי הבן לביקור במסעדה). אשתו, מרלן מג׳לול (מרלן בג'אלי) ועובדיו: הטבח ה"מצחיק" – חכים (בסאם זועמוט), המלצר ה"שרמנטי" – עבדו (גסאן עבאס), המלצר האילם – מערוף (ח'ליל ח'אלדי) ועוזר הטבח הפוזל - ארטין (נעים חכים). בכל שבוע תיאר הפרק את ההתרחשויות השונות והמצחיקות במסעדה. הדמויות נשארו קבועות אבל המסעדה הירושלמית משכה לעצמה לאורך פרקי הסדרה מבקרים מסוגים שונים ומגוונים שיצרו את הקומדיה. בין האורחים היו: אריה אליאס ואלכסנדר יהלומי (בתפקיד מבקרי מסעדות), ספי ריבלין (בתפקיד שודד), ציפי שביט (בתפקיד מתאבדת שלא רוצה לעשות דיאטה), גדי יגיל, אביבה מרקס, יעקב בודו, קרוליין לנגפורד ואחרים.
הפקה
הרעיון לתוכנית היה של מנהל המחלקה הערבית יוסף בראל. את שנים עשר הפרקים הראשונים ביים היוצר והתסריטאי של הסדרה אלי שגיא ביחד עם הבמאי אבי אמבר. בסאם זועמוט תרגם את התסריט לערבית, עבור השחקנים הערבים. שגיא הועסק כעובד חיצוני ומחלקת הבמאים ברשות השידור לחצה להעביר את הסדרה לידי עובדים פנימיים. על כן נאלצו שגיא ואמבר לפרוש מן ההפקה, ואת שאר הפרקים ביימו אנטואן סאלח וויקטור קמר. בפרקים האחרונים עזב השחקן הראשי ז'אק כהן את הסדרה בעקבות מחלוקת הפקתית, ומאז נוהלה המסעדה בידי אשתו בסדרה, לצדו של חכים (בסאם זועמוט).
פרקי הסדרה (חלקי)
עונה ראשונה:
עונה שנייה:
עונה שלישית:
בעקבות הסדרה
הסדרה זכתה להצלחה גדולה גם בעולם הערבי וכן בקפריסין ובטורקיה והיא שודרה בשידורים חוזרים במַכַּאן 33, בעיקר בתקופת הרמדאן.
חתונה במסעדה הגדולה
הדמויות של ה"מסעדה הגדולה" עלו גם על הבמה במעין ספין אוף שיצר אלי שגיא. להצגה קראו בשם "חתונה במסעדה הגדולה" (1988) עם השחקנים המקוריים. בהצגה ישבו הצופים כאילו במסעדה וצפו במתרחש מאחורי הקלעים של המסעדה עם הדמויות המוכרות להם מהמסך הקטן. לטענת אלי שגיא, "ההצגה הייתה הצלחה גדולה, שלאגר שובר קופות".
פרסומת ל"סלטי צבר"
בשנת 2009 השתתפו כוכבי הסדרה בסדרת פרסומות של "סלטי צבר" לסדרת הסלטים של השף רפי כהן. בפרסומת השתתפו ז'אק כהן, ששימש כפרזנטור של החברה, גסאן עבאס, וח'ליל ח'אלדי. את מקומו של בסאם זועמוט שנפטר בשנת 2004 מילא השחקן לוטוף נוסייר.
פאט סאליבן
פאט (פאטריק) סאליבן (באנגלית: Patrick Sullivan; 2 בפברואר 1887 - 17 בפברואר 1933), מפיק קולנוע ואנימטור אוסטרלי-אמריקאי. ידוע בעיקר בשל סרטוני הראינוע המצוירים של פליקס החתול שהפיק בין השנים 1919–1930.
חייו
סאליבן נולד בסידני (ניו סאות' ויילס, אוסטרליה). בין השנים 1905–1907 צייר קומיקס עבור העיתון "העובד". ב-1909 היגר לאנגליה וניסה את מזלו בתחומים שונים: איגרוף, שירה, ריקוד, כמו גם ציור קומיקס. ב-1914 היגר לארצות הברית. תחילה עסק בציור רצועות קומיקס, מאוחר יותר עבר לאנימציה ואף הקים אולפן משלו.
דמותו של פליקס החתול הופיעה לראשונה בסרטון "השטויות של פלין" שהופק באולפנו של סאליבן בשנת 1919. קיימת מחלוקת אם סאליבן יצר את דמותו של פליקס, או האנימטור אוטו מסמר שעבד באולפנו. פליקס החתול היה הדמות המצוירת הפופולרית ביותר בקרב צופי הראינוע בשנות ה-20. הקרדיט לדמות יוחס לסאליבן מאז היווצרה, בין השאר הוא טען זאת בריאיון עיתונאי וחתימתו הופיעה על רצועות הקומיקס. כמקובל אז, עקב היותו בעליו של האולפן, הוא היה בעל זכויות היוצרים על יצירותיהם של עובדיו. רק שנים רבות לאחר מותו טענו מסמר, אנשי צוות מאולפנו של סאליבן והיסטוריונים של קומיקס, כי מסמר הוא שהיה יוצרו של פליקס.
ב-1928 המפיצים ביטלו את חוזהו של סאליבן עקב סירובו להתקדם מראינוע לקולנוע. כששינה את דעתו ב-1930 הפיק שני סרטונים מדובבים שנחלו כישלון בקופות. בעקבות כישלונותיו הידרדר מצבו הבריאותי והנפשי. מותה של אשתו מרג'ורי במרץ 1932, מוטט אותו וכשנפטר ב-1933 הותיר את אולפנו בקריסה.
בניין הניו יורק טיימס
בניין הניו יורק טיימס (באנגלית: The New York Times Building) הוא גורד שחקים, הממוקם בשדרה השמינית 620 במידטאון מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 228 מטרים והוא בעל 52 קומות. הוא תוכנן על ידי האדריכל רנצו פיאנו, נבנה בין השנים 2003–2007 ומשמש כמטה עיתון הניו יורק טיימס וה-International New York Times.
חלוואן HA-300
חלוואן HA-300 (בערבית: حلوان ٣٠٠) היה מטוס קרב סילוני על קולי מתוצרת מצרים שפותח בשנות ה-60 של המאה ה-20 בסיוע מהנדס המטוסים הגרמני וילי מסרשמיט כחלק מתוכנית כוללת של פיתוח כלי נשק טכנולוגיים במצרים. נבנו מספר מטוסי אבטיפוס שעברו סדרות של טיסות ניסוי, אך המטוס לא הועבר לייצור סדרתי עקב תקלות רבות ועלות גבוהה.
רקע
נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, שאף להפוך את מצרים למרכז פיתוח וייצור של אמצעי לחימה טכנולוגיים ולהגדיל בכך גם את השפעתו על מדינות ערב והעולם השלישי. בראשית שנות החמישים הוא החליט להקים את מרכז הניסויים חלוואן שמוקם בבסיס חיל האוויר "חלוואן", דרומית לקהיר. המרכז החל בייצור חלקי חילוף למטוסים שהיו בשירות מבצעי, בייצור רקטות אוויר־קרקע, מכלי דלק ועוד.
נאצר שאף לפתח מטוסים מתקדמים וטילים. לצורך כך נעזר במהנדסים גרמניים, שווייצריים ואוסטריים. חלקם הגדול בעלי עבר נאצי. בין אלה היו גם פרופ' וילי מסרשמיט וקורט טאנק, המהנדס הראשי של מפעלי פוקה-וולף, שטיפלו בפיתוח מטוסים, וצוות גרמני אחר אשר פיתח את טילי הניסוי מסוג "ורוניק", שהיו מבוססים על מנוע רקטי של הטיל V-2.
פיתוח המטוס
פיתוח המטוס החל במפעלי היספנו אוויאשן בספרד ומכאן האותיות בשמו. המטוס תוכנן להיות מטוס קרב סילוני על-קולי קטן, למטרות יירוט ותקיפה, בעל כנפי דלתא וגוף צר שכונסי אוויר עגולים בצידיו. בניסויים שנערכו במפעל הספרדי בדאון לא ממונע נתגלה כי המטוס סובל מחוסר יציבות ולכן הוחלט להוסיף לו זנב אופקי. לאחר מספר שנות פיתוח החליטו הספרדים כי הפרויקט יקר מדי ואינו בטוח מבחינה טכנולוגית. בעקבות כך הפסיקו את הפיתוח. בשלב זה החליטו המצרים לרכוש את התוכניות במצבן. המשך הפיתוח של המטוס נעשה ב״מפעל 36" שנועד לפתח מטוסי קרב בחלוואן. האותיות HA נותרו בשמו ויוחסו על ידי המצרים למילים "חלוואן איירקראפט".
במטוס תוכנן להיות מותקן מנוע בריטי בשם אורפיאוס E-300, אך נתגלה כי הבריטים הפסיקו את פיתוחו. בשלב זה החליטו המצרים לפתוח בתוכנית פיתוח יומרנית של מנוע סילון עבור המטוס. לשם כך הוקם בחלואן ״מפעל 135״ וגויסו מומחי סילון ממדינות אירופה ובהם ד״ר פרדיננד ברנדנר האוסטרי. בשנת 1964 נבנו שני דגמי אבטיפוס של המטוס ומספר מנועים. מאחר שלמצרים לא היו טייסי ניסוי, פנה מפקד חיל האוויר המצרי, מוחמד סידקי מחמוד, למפקד חיל האוויר ההודי, וביקש ממנו לשלוח למצרים טייס ניסוי מנוסה. טיסת הניסוי הראשונה, שבוצעה ב-7 במאי 1964, הייתה קצרה ובמהלכה נתגלו בעיות רבות.
ישראל פעלה באמצעות "המוסד" נגד פיתוח אמצעי הלחימה במצרים על ידי גרמנים, ובכלל זה פיתוח המטוס, במה שנודע כפרשת המדענים הגרמנים במצרים. ישראל הפעילה גם לחץ דיפלומטי על ממשלת גרמניה המערבית, וזו ניסתה לשכנע את המהנדסים הגרמנים לעזוב את מצרים.
הפסקת הפיתוח
ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים, במסגרת מבצע מוקד, הופצץ מרכז חלואן על ידי רביעיית מטוסי מיראז' 3 ישראליים מטייסת 101. בהפצצה נפגעו קל מתקנים ששימשו את פרויקט הפיתוח אך מטוסי האבטיפוס שלו לא נפגעו. בקרב אוויר שנערך במהלך המלחמה מעל מעבר המיתלה, הופל מטוסו של זוהיר שאלאבי, אחד מהטייסים המצריים שליוו את הפרויקט, על ידי הטייס הישראלי אהוד חנקין, ושאלאבי נהרג.
לאחר המלחמה הואט מאוד קצב הפיתוח, לנוכח הצורך הדחוף בשיקום חיל האוויר המצרי שהושמד במהלכה. הפרויקט נזנח בשנת 1969.
מרקוס רומולו
מרקוס אנטונלי רומולו (נולד ב-25 בפברואר 1982 בברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אתלטיקו טרינידד מברזיל.
איכה רבה
מדרש איכה רבה (מכונה גם איכה רבתי, ובספרות הראשונים גם מדרש איכה או מדרש קינות), הוא חיבור דרשני המציג פירושים ודרשות סביב פרקיה ופסוקיה של מגילת איכה המקראית, ועניינו קינות על חורבנות בתי המקדש והאסונות שהתלוו להם.
זמן חיבורו של המדרש
כמו מדרש בראשית רבה וכמו הפסיקתא דרב כהנא, אף איכה רבה שייך לשכבה המוקדמת ביותר של ספרות המדרשים. יש הטוענים כי נכתבה בסוף תקופת הסבוראים בשל העובדה כי מוזכרת בה "ממלכת ישמעאל" וזיהויה עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל. אחרים הטוענים כי נכתבה בתחילתה (סביבות המאה החמישית).
פתיחתאות לאיכה רבה
המדרש מתחיל ב-36 פתיחתאות, (כגימטריה של "איכה") המיוחסות לחכמים מתקופת המשנה והתלמוד. הפתיחות נפתחות בפסוק מהמקרא ורובן מסתיימות במשפט "כיון שחטאו - גלו. וכיון שגלו, התחיל ירמיה מקונן עליהם, איכה". פתיחתאות אלו, שבוודאות חוברו בידי מחבר המדרש, כוללות יותר מרבע מן החיבור כולו (עמודים מז:-נב: בדפוס ונציה 1545). פתיחתאות אלו, וכנראה גם רוב הפירושים המדרשיים באיכה רבה הנסמכים על פסוקי מגילת איכה לפי הסדר (עמודים נב, ג - סו: בדפוס ונציה), נוצרו דרך דיונים שהתמקדו מראש בלימודה הישיר של מגילת איכה עצמה. יש הנוהגים לעסוק ולעיין בפסוקיה של מגילת איכה במהלך תשעה באב.
דרשות שאינן פירוש ישיר לפסוקי איכה
חטיבת המדרש המוקדשת לפירוש רץ על פי סדר הפסוקים של מגילת איכה, ודומה במובנים רבים לחטיבה המדרשית של בראשית רבה. לצד פירוש בסיסי של מילים ומשפטים מן המגילה, מופיעים בצמוד זה לזה הסברים מדרשיים שונים בשמם של מחברים ודרשנים שונים, מתקופות שונות. אולם לצד אלה מופיעות גם דרשות שאינן נובעות ישירות מן העיון במגילת איכה דווקא, והקשר אל הפסוק באיכה הוא עקיף או שולי בדרשה. כזו למשל היא הדרשה על הפסוק "קוּמִי רֹנִּי בַלַּיְלָה לְרֹאשׁ אַשְׁמֻרוֹת" (איכה פרק ב, יט) הזהה לדרשה המופיעה בתלמוד הירושלמי מסכת ברכות על המילה 'אשמורת', וכן הדרשה על הפסוק "נִשָּׂא לְבָבֵנוּ אֶל כַּפָּיִם אֶל אֵל בַּשָּׁמָיִם" (פרק ג, מא) המביאה סיפור המופיע גם בתלמוד הירושלמי מסכת תענית אודות רבי אבא בר זבדא הדורש על הפסוק הזה במהלך תפילה ביום תענית.
לכמה פסוקים נוספו סיפורים שעל הסיטואציה שעלתה מהן שבו נדרש הפסוק או הקינה של איכה. סיפורים אלה מפרטים אפיזודות שונות בסבלן של ישראל – הן בימי בית ראשון הן בימי בית שני והן בעקבות מרד בר כוכבא – והם מן החלקים המרשימים ביותר של מדרש איכה רבה. כאלה הם למשל הסיפורים המוצמדים לפסוק הראשון של מגילת איכה אודות גדולתה ותפארתה של ירושלים וחכמת תושביה. עשרה סיפורים מעמידים השוואה בין ירושלים לאתונה.
מהדורות
מהדורת הדפוס הראשון, נדפסה לראשונה בפזארו או בקושטא במאה ה-16, והיא המהדורה שעליה התבסס מאוחר יותר דפוס וילנא. שלמה בובר, מצא כתב יד בספריית הקנזטנזה ברומא, הכולל שינויים משמעותיים מנוסח הדפוס הראשון, וכן ליקט כתבי יד מספריות נוספות, והדפיס על פיהם את מהדורתו, שאותה החשיב לקדומה ולמקורית יותר. כיום מקובלת בקרב החוקרים ההשערה שלחיבור היו מהדורות שונות כבר בעת כתיבתו.
קישורים חיצוניים
מדרש איכה רבה – מהדורות
הליגה הבלארוסית הראשונה
הליגה הבלארוסית הראשונה בשמה המלא הליגה הראשונה של אליפות בלארוס בכדורגל (בבלארוסית: Першая ліга чэмпіянату Беларусі па футболе) היא הליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל הבלארוסי. הוקמה בשנת 1992, בעקבות עצמאות בלארוס ומהווה לליגת המשנה בכדורגל. שתי הקבוצות המסיימות במקומות הראשונים בתום כל עונה מעפילות לליגת העל.
פורמט
הליגה כוללת 16 מועדונים שמשחקים זה מול זה ב-30 מחזורים (למעט בעונות 1992 ו -1995 שנערכו במתכונת מקוצרת של 15 מחזורים). בהזדמנויות שונות מספר הקבוצות המשתתפות צומצם (ועמד על 15 או 14), בשל פרישת קבוצות מהליגה וחוסר במציאת קבוצות שיחליפו את מקומן. ברוב העונות, שתי הקבוצות הטובות ביותר מעפילות לליגת העל, בעוד שתי הקבוצות הפחות טובות נושרות לליגה הבלארוסית השנייה. עם זאת היו כמה סטיות מהפורמט, במיוחד כאשר ליגת העל הורחבה או צומצמו בה מספר הקבוצות.
הזוכות והקבוצות המעפילות
קבוצות שמסומנות בכתב מודגש הן קבוצות שהעפילו לליגת העל בסוף העונה.
סאל לה פלטייה
סאל לֶה פֶּלֶטְיֵיה בצרפתית: Salle Le Peletier או Lepeletier) המכונה לעיתים "סאל דה לה רי לה פלטייה" או "האופרה לה פלטייה", היה משכנה של האופרה הלאומית של פריז מ-1821 עד שהבניין נהרס בשרפה ב-1873. התיאטרון תוכנן ונבנה בידי האדריכל פרנסואה פברט על חלקת הגן של Hôtel de Choiseul ברחוב לפלטייה. עקב התמורות הרבות בממשלה ובניהול בשנות קיומו של התיאטרון, היו לו מספר שמות רשמיים שונים, שהחשובים בהם היו: תיאטרון האקדמיה המלכותית למוזיקה (1821 עד 1848), אופרה-תיאטרון של העם (1848 עד 1850), תיאטרון האקדמיה הלאומית למוזיקה (1850 עד 1852), תיאטרון האקדמיה הקיסרית למוזיקה (1852 עד 1854), תיאטרון האופרה הקיסרי (1854 עד 1870), ותיאטרון האופרה הלאומי (1870 עד 1873).
היסטוריה
כשאחיינו של מלך צרפת, לואי ה-18, שארל פרדינן, דוכס ברי נדקר למוות בליל 13 בפברואר 1820 בחזית התיאטרון הקודם של האופרה של פריז, סאל דה לה רי דה רישלייה, החליט המלך לצוות על הריסת התיאטרון כדי לבנות במקומו קאפלה כיד זיכרון. מכל מקום, מיזם בניית הקאפלה לא יצא לפועל בגלל מהפכת יולי 1830. במקום שנועד לקאפלה עומדת כיום מזרקת לובואה בכיכר לובואה. האולם ברחוב רישלייה שימש כאולם העיקרי של האופרה של פריז מאז 1794. זמן קצר אחרי מות אחיינו בפברואר 1820, שכר המלך את האדריכל פרנסואה דרבה לתכנן אולם חדש לאופרה ברחוב לה פלטייה, ובניית האולם זה נשלמה כעבור שנה. בתקופת הבנייה שכנו להקות האופרה והבלט בתיאטרון פאוואר ובסאל לובואה.
הסאל לה פלטייה נחנך ב-16 באוגוסט 1821 בתוכנית מעורבת, שנפתחה בהמנון "יחי אנרי השמיני", וכללה את האופרה "הבייאדרות" של המלחין שארל סימון קאטל ואת הבלט "שיבת הזפיר" בכוריאוגרפיה של מנהל הבלט גארדל. אף כי התיאטרון נועד להיות זמני ונבנה מעץ וטיח, הוא המשיך לשמש את האופרה למשך יותר מחמישים שנה. רבות מן הגראנד אופרות של המאה ה-19 הוצגה לראשונה על בימתו, בהן: "וילהלם טל" של רוסיני (1829), "רוברט השד" של מאיירבר |(1831), היהודייה של הלוי (1835), ודון קרלו של ורדי (1867).
התיאטרון, ששטחו היה 14,000 מ"ר עם במה בגודל 30 מטרים, היה מתקדם מאוד לתקופתו. ב-6 בפברואר 1822 נעשה לראשונה שימוש בגז לאפקטים של תאורת הבמה באופרה "אלאדין ומנורת הקסמים" של ניקולא איזואר. את הבמה ודות התזמורת אפשר היה לסלק כדי להפוך את אולם המופעים לאולם נשפים ענקי.
בלט
כמו הבלט של תיאטרון הוד מלכותה בלונדון, היה הסאל לה פלטייה כר הפעולה למיטב הבלטים הרומנטיים, שמנהלי בלט ידועי שם כז'יל פרו, ארתור סנט-לאון, פיליפו טליוני, ז'וזף מאזילייר, ז'אן קוראלי ופול טליוני יצרו בו יצירות מופת רבות בשביל בלט האופרה של פריז, בהן הסילפידה (1832), ז'יזל (1841), פאקיטה (1846), לה קורסר (1856), לה פפיון (1860) וקופליה (1870). בין הבלרינות הגדולות שרקדו על במת האופרה בתקופה זו היה מארי טליוני, קרלוטה גריזי, קרולינה רוזאטי, פאני אלסלר, לוסיל גראהן ופאני צ'ריטו.
שחמט
בשנת 1858 שימש סאל לה פלטייה זירה לאחד המשחקים המפורסמים ביותר בתולדות השחמט, מורפי נגד הדוכס מבראנסוויק והרוזן איזואר משחק האופרה בין רב-האמן האמריקאי פול מורפי (לבן) ושני אצילים, גרמני וצרפתי, הדוכס מבראונשווייג והרוזן איזואר. המשחק התנהל בתא הפרטי של הדוכס במהלך הצגה של "נורמה" מאת בליני.
שרפה
בליל 29 באוקטובר 1873 עלה בחלקו של הסאל לה פלטייה אותו גורל שמצא רבים מקודמיו: הוא נהרס בשרפה שנמשכה 27 שעות, ופרצה כנראה כתוצאה מתאורת הגז החדשנית של האולם. ב-1858 שכר נפוליאון השלישי, קיסר צרפת, את שירותיו של המהנדס האזרחי ברון האוזמן להתחיל בבניית תיאטרון שני לאופרה והבלט של פריז, לפי תוכנית של האדריכל שארל גרנייה. ב-1875 נחנך התיאטרון החדש, הידוע כיום בשם פלה גרנייה.
שירות הביון הפדרלי (שווייץ)
שירות הביון הפדרלי (בגרמנית: Nachrichtendienst des Bundes בראשי תיבות NDB, בצרפתית: Service de renseignement de la Confédération, באיטלקית: Servizio d'informazione federale, בקיצור SRC) הוא אחת מסוכנויות המודיעין של שווייץ.
השירות נוסד בינואר 2010 ממיזוגן של השירות לניתוח ומניעה (Zusammenführung des Dienstes für Analyse und Prävention) ושירות המודיעין האסטרטגי (Strategischen Nachrichtendienstes). הסוכנות מאגדת תחת גוף אחד את כל תחום המודיעין האזרחי בשווייץ, כולל מודיעין אנושי, מודיעין טכנולוגי ומודיעין אותות. השירות מפעיל את מערכת Onyx, מערך ההאזנות של שווייץ, הנחשב למקבילה השווייצרית למערכת אשלון ופרנצ'לון.
היסטוריה
השירות החשאי הפדרלי הראשון היה גוף מודיעין צבאי שהוקם בשנים 1937-1939 בשם ״לשכת הה״ (Büro Ha) על ידי הנס האוסמן כמה שנים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. עד לאותו שלב, איסוף המודיעין היה באחריות המשטרה.
לא הרבה ידוע על סוכנויות הביון השווייצריות; עם זאת, תיקים מהמשטרה הפדרלית של שווייץ המציגים מידע בנוגע למודיעין השווייצרי העוסק ברפובליקה העממית של סין. בימי המלחמה הקרה ובייחוד בשנים 1960-1980 המטרה העיקרית של שווייץ בנוגע למודיעין הייתה איום הקומוניזם בתוך המדינה.
גופי הביון הפעילו מערכת ניטור ומעקב שהורכבה מכרטיסי אינדקס ועקבה אחר כל סוג של פעולות חתרניות שבוצעו על ידי כל אדם בשווייץ.
ב-1 בינואר 2010 הוחלט על הקמת סוכנות ביון חדשה בשווייץ, המאגדת שני ארגונים קודמים: השירות לניתוח ומניעה (Zusammenführung des Dienstes für Analyse und Prävention) ושירות המודיעין האסטרטגי (Strategischen Nachrichtendienstes).
עם הקמתה הסוכנות הפכה לארגון ביון מודרני ורב עוצמה, המשתף כיום פעולה עם ארגוני ביון במדינות השכנות.
ייעוד
השירות אחראי לאיסוף מודיעין לתועלת המנהיגות הפוליטית ולמניעת טרור ואיומים על האינטרסים והביטחון הלאומי של המדינה. כפוף למחלקה הפדרלית להגנה הגנה אזרחית וספורט והוא משתף פעולה באופן הדוק עם שירות הביון הצבאי (Militärischer Nachrichtendienst), שהיא סוכנות המודיעין הצבאי העיקרית של שווייץ.
אהבה אפלטונית
אהבה פלטונית פירושהּ יחסי חיבה זוגיים נטולי כל מרכיב מיני, במיוחד באותם מקרים שבהם המתבונן מן הצד עשוי להניח שקיים אלמנט מיני ביחסים אלה. דוגמה נפוצה של אהבה אפלטונית היא רעות אמיצה ומשמעותית, חסרת מרכיב מיני, בין גבר ואישה הטרוסקסואלים.
משמעות מודרנית זו של המונח שונה מהאידיאל הפלטוני של האהבה. אף שהאידיאל הפלטוני של אהבה הוא של אהבה טהורה, אולם אין זו אהבה נעדרת תשוקה, אלא כזו המתעלת את התשוקה המינית לערוץ רוחני, דבר הפותח פתח לאפשרויות הנאה רבות הנעלות מהנאת המין. בביטויה הפלטוני המקורי, אהבה זו נועדה להביא את האוהבים קרוב יותר לאידיאל האפלטוני של יופי. אהבה זו מתוארת לפרטיה בדיאלוג הפלטוני פיידרוס כצורה של שגעון אלוהי שהוא מתת האלים וביטויו הנכון זוכה להכרת האלים בעולם הבא.
היסטוריה
הביטוי אהבה אפלטונית (לטינית: amor platonicus) נטבע במאה ה-15 על ידי המלומד מרסיליו פיצ'ינו בן פירנצה כשם נרדף ל"אהבה סוקרטית" (לטינית: amor socraticus). שני הביטויים מכוונים לחיבה לפי אישיותו וחוכמתו של אדם ולא לתכונותיו הפיזיות. הביטוי מתייחס לקשר החיבה המיוחד בין שני גברים, אותו הביא אפלטון לרום מעלתו בדיאלוגים האפלטוניים ואשר בא לידי ביטוי מיוחד ביחסי החיבה שבין סוקרטס לתלמידיו הצעירים ובמיוחד בין סוקרטס לאלקיביאדס. סוקרטס המורה המבוגר, שאהב מאוד נערים יפים, השאיר רושם עז על אלקיביאדס הצעיר שהעיד על עצמו ב"המשתה" כי "סוקרטס הוא האדם היחיד שאני מתבייש בפניו" -. הפילוסוף נראה לאלקיביאדס הצעיר
אלקיביאדס דואג להימצא ביחידות עם סוקרטס ומנסה להפעיל עליו את קסמיו בפיתויים ההולכים ונעשים בוטים ומפורשים יותר ויותר.
סוקרטס לא מתפתה וממשיך לכוון את תלמידו למחשבה פילוסופית טהורה. בסופו של דבר, לאחר שרמזים ודיבור מפורש לא עוזרים, נכנס אלקיביאדס למיטתו של סוקרטס
הביטוי האנגלי (Platonic Love) מקורו במאה ה-17 בספרו של סר ויליאם דווננט "מאהבים אפלטוניים" משנת 1636. לתקופה קצרה בהיסטוריה הייתה אהבה אפלטונית אופנתית בחצר המלכות האנגלית, במיוחד בחצרה של המלכה הנרייטה מריה, אשתו של המלך צ'ארלס הראשון. אהבה אפלטונית הייתה לנושא מקובל בקטעי מחול ושירה בתקופת מלכותו של צ'ארלס הראשון, אולם יצאה מן האופנה זמן קצר אחר כך.
הפרדוקס
באופן אירוני מסופר לכאורה שדווקא הפילוסוף המזוהה ביותר עם אהבה אפלטונית, דהיינו אפלטון, וכן סוקרטס ומרסיליו פיצ'ינו (אשר טבע את המונח), כולם השתייכו לקהילה גברית אשר חמדה נערים צעירים. כולם קיימו יחסי ידידות של מורה ותלמיד עם נערים צעירים, יחסים שבהם היה מרכיב ארוטי ברור. המושג של אהבה אפלטונית צמח על רקע הניגוד שבין מציאות שבה מתקיימים יחסי מין גשמיים בין מבוגרים לנערים מתבגרים, לבין רעיון פילוסופי של אהבה טהורה ורוחנית כפי שתוארה בכתבי אפלטון.
על רקע ההבנה המודרנית של "אהבה אפלטונית" יש שרואים בו מונח פרדוקסלי לאור נסיבות חייהם של הפילוסופים שהגותם שימשה בסיס למונח. אפלטון וכך גם בני דורו לא טענו כי יחסי גברים עם נערים צריכים להיות נעדרי מרכיב ארוטי, אלא שהתשוקה ליופי הנער היא הבסיס לידידות ולאהבה בין השניים. אולם, משהכירו בכך שתשוקתו הארוטית של הגבר לנער היא שהזינה את היחסים, הם טענו כי נבון יותר שלא להביע תשוקה זו באופן מיני-גופני אלא לתעלה לעולמות האינטלקטואליים והרגשיים.
כדי להבהיר את הבלבול הזה, מלומדים צרפתיים הציעו הבחנה בין המושגים "אהבה אפלטונית" (צרפתית: amour platonique) (שהוא המושג המוכר של אהבה נעדרת מרכיב מיני) לבין "אהבה בדרכו של אפלטון" (צרפתית amour platonicien). המונח אהבה אפלטונית בימינו אינו מתייחס בדרך כלל לאהבה בדרכו של אפלטון.
בצלאל החדש
"בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות" או "בצלאל החדש" הוא בית ספר לאמנות ועיצוב, שהוקם בירושלים בשנת 1935 במקומו של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות". בית הספר התמקד בפיתוח עיצוב פונקציונלי, בעל היבטים חברתיים, בהשפעת המודרניזם האירופי. בנוסף בית הספר ביקש לקדם את העיצוב המתועש בארץ ישראל. בשנת 1955 קיבל המוסד הכרה אקדמית והפך ל"בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב"
הקמת "בצלאל החדש"
ארתור רופין שעמד בראשותו של ועד ההקמה של בית הספר, שמנה מלבדו גם את אנה טיכו, אלברט טיכו, יוסף לוריא, פרופ' ל"א מאיר, ה' ח.א. סטיוארט (האחראי על המסחר והמלאכה במסגרת המנדט הבריטי, ורנר סנטור, גאורג לנדואר, זלמן שוקן והרמן שטרוק פעל נמרצות להקמת בית הספר. במסגרת הקונגרס הציוני ה-י"ט, שנערך ב-1935 בלוצרן, הכריז רופין על הקמת בית הספר. בנוסף הוקמה גם "חברת בצלאל החדש", שנועדה לגייס כספים עבור הקמת בית הספר. רופין אף פנה בשנת 1934 אל הקק"ל וקיבל מהם הסכם חכירה של מבני בצלאל. הדבר גרם לתרעומת בקרב האמנים ששכרו עד אז חלקים ממבנה בית הספר.
בדצמבר 1935 פרסמה הנהלת בית הספר כי הוא עתיד להיקרא "בצלאל החדש", מתוך מטרה להבדיל אותו מן הסדנאות השונות שפעלו בשם בצלאל. הדבר עורר תרעומת רבה מצד חוגים רבים, שהתבטאו במאמרים שפורסמו בעיתון "דואר היום". אורי קיסרי, לדוגמה, פרסם מאמר בשם "למען בוריס שץ" ובו קרא להוריד את השם החדש המבזה את זכרו של שץ.
ב-30 במאי התכנס ועד חברת בצלאל בראשות ד"ר מקס אייטינגון ובו היו חברים מירה אטינגון, אליהו ברלין, יצחק גרינבאום, בן-ציון דינור, עו"ד שלום הורוביץ, אנה טיכו, הלנה כגן, ד"ר לוריא, מרדכי נרקיס, מ. קרינין ומ. שניאורסון.
הלימודים בבית הספר החלו ב-22 באוקטובר וסגל המורים כלל את יוסף בודקו כמנהל בית הספר ומחזור הלימודים הראשון כלל 22 תלמידים. טקס הפתיחה הרשמי נערך בד' בחשוון ה'תרצ"ו, ב-22 באוקטובר 1935.
פעילות בית הספר
בשונה מבצלאל ה"ישן", הלימודים בבצלאל ה"חדש" היו חפים מאסתטיקה מזרחית. גם האווירה הפרועה של נשפי בצלאל נעלמו לטובת השפעות מערביות-מודרניסטיות. בנאום שנשא ב-1936 יוסף בודקו, מנהל בית הספר, הוא הביע את השאיפה ש"...בזמן מן הזמנים תתגלה ביצירותיכם צורה הנובעת מתוך התעמקות והתמזגות בהווי של הארץ, שבבניינה אנו עוסקים [...] אם במקצוע הגרפיקה השימושית או במקצועות עבודות המתכת, יכילו התרשימים קווים ושטחים שיהא בהם משום ביטוי לצורותיה המהותיות של הארץ". כמו בצלאל הישן, גם זה החדש העמיד במרכזו את האמנות השימושית, וראה בפיתוח התעשייה כמשימה ציונית ואמנותית גם יחד. אולם הוא התבדל מבצלאל ה"ישן" בכף ששאף כי בוגריו ישתלבו במערכת המסחרית הארץ ישראלית, במקום לפתח סדנאות עבודה פנים-מוסדיות. לשם כך הוכשרו התלמידים גם בתהליכי הדפסה מכניים ובתהליכי ייצור תעשייתם שונים.
המחלקה הגדולה ביותר בבצלאל החדש הייתה מחלקת הגרפיקה השימושית. מרדכי ארדון, שמונה למנהל בית הספר לאחר מותו של בודקו ב-1940, וראובן (דויטש) דיין, מנהל המחלקה בין השנים 1937–1965, ביססו אותה כבעלת שליחות חברתית ואמנותית גם יחד. תלמידי המחלקה עיצבו סמלים וחומר פרסומי עבור מבחר גופים ציוניים ארצישראלים. ב-1940 נפתחה במחלקה סדנה לליתוגרפיה בראשות משה כהן המדפיס הראשי של דפוס "גרפיקה". סגנון העיצוב שהשליט דיין במחלקה התמקד בדימוי מרכזי פיגורטיבי, בהשפעת "כרזת-האובייקט" (Sachplakat) הגרמנית. בשנת 1936 ייסד דיין את "אגודת הציירים העבריים לגרפיקה שימושית בארץ ישראל".
מחלקה מרכזית נוספת הייתה מחלקת המתכת, שבראשה עמדו לודוויג יהודה וולפרט (1935-1956) ודוד היינץ גומבל (1936-1955). במסגרת הלימודים הודגשה במחלקה רוח העצוב הפונקציונלית של הבאוהאוס. במאמר שכתב גומבל ב-1941 הוא הגדיש את הקשר בין הצורה לבין תהליכי הייצור והעיבוד היוצרים אותה ואת הקשר שבין צורה אמנותית לבין שימושיות. בנוסף, דגלה המחלקה בשימוש בציור מתועש לייצור חפצי המתכת. כבר מראשית הקמתה של המחלקה נעשה בה שימוש במחרטה חשמלית.
סדנאות נוספות שפעלו בראשית קיומו של בית הספר היו המחלקה לכתב בראשות ירחמיאל שכטר, ה"מחלקה לגרפיקה חופשית" בראשות יוסף בודקו (1935–1940), מרדכי ארדון (1940–1952) ויעקב שטיינהרט (1952–1955), המחלקה לפיסול שנוהלה לסירוגין על ידי זאב בן צבי ויעקב לב. ב-1941 הוקמה בבית הספר סדנת אריגה בראשות יוליה קיינר וכן הוחל בשיעורי צילום שניתנו על ידי לו לנדואר.
התמסדות בית הספר 1948–1955
במהלך מלחמת העצמאות גויסו רוב תלמידי "בצלאל החדש" לשירות צבאי. רבים מהם הועסק כמשרטטי מפות ובעיצוב מתקני הסוואה שונים. בבית הספר, שלא סגר את שעריו, נותרו כ-20 תלמידות. כמו כן נפגעו חלקים ממבנה בית הספר (בעיקר סדנת המתכת). למרות המצור על ירושלים, עם התקדמות המלחמה חזר בית הספר לפעילות רגילה. רבים מן התלמידים חזרו ללימודים מלאים או חלקיים ואף התקבלו 16 תלמידים חדשים לבית הספר, מרביתם עולים חדשים. בנוסף, שימש בית הספר אכסניה לשיעורים של האוניברסיטה העברית, שבניניה בהר הצופים נסגרו.
בשנת 1952 פרש מרדכי ארדון מניהול בית הספר וזאב בן-צבי מונה במקומו. בעקבות מותו המוקדם של בן-צבי מונה יעקב שטיינהרט למשרה זו בה החזיק עד לשנת 1955. ב-1954 חוזר לישראל משה טמיר. ארדון ביקש למנות אותו כמנהל בית הספר, אולם רבים מקרב מורי בית הספר התנגדו למינוי מחשש לאקדמיזציה של בית הספר. לקראת שנת 1955 הוכרז בית הספר כאקדמיה.
גדעון עפרת מציין במחקרו אודות "בצלאל החדש" כי המעבר בין מוסד זה לבין האקדמיה הנושאת שם זה כיום היה הדרגתי וקשה למתוח קו מפריד בין השניים. למעשה, כבר במהלך מחצית שנות החמישים נשמטת מפרסומי בית הספר המילה "חדש" משמו של המוסד שחגג את שנת היובל להקמת "בצלאל". בשנת 1958 זכה בצלאל בפרס ישראל לציור ופיסול.
מרדכי גיאורגו לאנגר
מרדכי דב גיאורגו (יִיז'י) לַאנגֶר (בגרמנית: M. D. Georg Langer; בצ'כית: Jiří Langer; 19 במרץ 1894 (ברישומים מופיע בטעות התאריך 7 באפריל), פראג – 12 במרץ 1943, תל אביב) היה משורר עברי, חוקר ומסאי, עיתונאי ומורה, הראשון ביהדות המערב בעת החדשה שהגיע מלשון זרה לשירה העברית. כתב בגרמנית, צ'כית ועברית.
מאיר בלבן
פרופ' מאיר בַּלַבָּן (פעמים רבות בכתיב יידי: באַלאַבאַן; בפולנית: Majer Bałaban; י"ח באדר ה'תרל"ז, 20 בפברואר [על פי הלוח הגרגוריאני: 3 במרץ], 1877, לבוב – י"ח בטבת ה'תש"ג, 26 בדצמבר 1942, גטו ורשה) היה היסטוריון שהתמקד בתולדות יהדות פולין. היה החלוץ של המחקר ההיסטורי המודרני על יהדות פולין.
מרדכי גיאורגו לאנגר
ביוגרפיה
מרדכי לאנגר נולד וגדל בעירו פראג בבית יהודי צ'כי מתבולל. כשהיה בן 19 עזב את עירו ויצא לחפש חיבור אמיתי ליהדותו. הוא היה "רדוף כיסופים טמירים שלא עמד על פשרם", כפי שכתב הוא עצמו על נטישת ביתו. הוא הגיע לחצר החסידית של האדמו"ר מבעלז, ושהה שם עת קצרה.
כעבור כמה חודשים שב לחצר הרבי החסידי, הצטרף לקהילה החסידית ולחוג הקרוב אל הרבי מבעלז, ושהה בעיירה בעלז כמה שנים. לקראת סופה של מלחמת העולם הראשונה שב לפראג, הוחזק כמומחה ובקיא בענייני יהדות ומיסטיקה, החל לעבוד בהוראה, והצטרף לכתבי-עת יהודיים שם. בפראג התקרב למקס ברוד, הסופר והמחזאי, ולפרנץ קפקא, הסופר הידוע. מרדכי לאנגר גם נזכר כמה פעמים ביומניו של קפקא, וכתב לזכרו את שירו "למות המשורר".
מאיר בלבן
ביוגרפיה
למד באוניברסיטת לבוב, והחל ללמד במזרח גליציה, בבתי-הספר העממיים על שם הברון הירש.
מרדכי גיאורגו לאנגר
ביוגרפיה
עבד לפרנסתו כמורה ליהדות בבתי ספר צ'כיים, עד לעלייתו הבלתי לגאלית לארץ, בשנת 1941. בשנות חייו האחרונות היה ידוע חולי וסבל. הוא נפטר בתל אביב ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק. מסותיו, מאמריו ומחקריו נדפסו בכתבי עת צ'כיים וגרמניים. שיריו העבריים היו בשעתו הפתעה גדולה למכיריו, והוא נחשב ראשון המשוררים העבריים המודרניים שלא בא ממזרח אירופה. לאחרונה התעורר עניין ספרותי מחודש בחייו וביצירתו, בין השאר משום שכתב שירה הומואירוטית עברית, והיה בכך לחלוץ ופורץ דרך. ספרו הצ'כי "תשעה שערים: מסתרי החסידות" (Devět bran: chasidů tajemství) זכה להצלחה באירופה ותורגם למספר שפות, אך עדיין לא לשפה העברית.
מאיר בלבן
ביוגרפיה
בין השנים 1909–1914, לימד בבתי ספר תיכוניים בלבוב. במלחמת העולם הראשונה שרת כרב צבאי בצבא האוסטרו-הונגרי. בשנת 1920 נתבקש על ידי המיניסטריון להשכלה בוורשה להקים ולעמוד בראש סמינר לרבנים. כך הוא ייסד את סמינר "תחכמוני" של תנועת המזרחי, וניהל אותו עד 1929. במקביל החל בשנת 1925 ללמד על ההיסטוריה והתרבות היהודית באוניברסיטה החופשית הפולנית בוורשה, ועמד בראש המכון לחכמת ישראל. בשנת 1936 קיבל באוניברסיטה דרגת פרופסור חבר.
מרדכי גיאורגו לאנגר
ביוגרפיה
רוב שיריו שקולים וחרוזים, וסגנונם דומה לסגנון שירת ספרד בימי הביניים (אם כי הוא לא הקפיד על המשקל הכמותי הספרדי). בכמה משיריו הוא הוסיף טעמי מקרא ("ניגון איכה כמנהג הארצות"). עם זאת כמה משיריו ("בליל של סילווסטר" לדוגמה) כתובים בכתיבה חופשית ומושפעים ממשוררים צרפתים בני זמנו - בתחום זה היה לנגר מתקדם הרבה יותר משאר המשוררים בארץ ישראל באותה תקופה.
מאיר בלבן
ביוגרפיה
לאחר שכבשו הנאצים את פולין, הציעו לפרופ' בלבן למסד את מחקרו ההיסטורי של היהודים בשירותם ולנהל עבורם את "המוזיאון היהודי" שתכננו להקים בפראג, מוזיאון שהיה אמור להוות שריד אחרון ליהדות העולם. בלבן סירב להצעה, ולבסוף נפטר מהתקף לב בגטו ורשה.
מרדכי גיאורגו לאנגר
ביוגרפיה
אחיו, פרנטישק לנגר (František Langer בצ'כית), היה רופא צבאי צ'כי בכיר מאוד וסופר. כמה מספריו תורגמו לעברית. הוא צירף הקדמה ביוגרפית ומשפחתית בפתח ספרו של אחיו, מרדכי.
מאיר בלבן
מחקרו
בסוף קיץ 1942 פנו הנאצים לשלושה מלומדים יהודים- מאיר בלבן, ויצחק שיפר בגטו ורשה וזליג קלמנוביץ' בגטו וילנה, כדי לעזור להם לקבוע את מעמדם של הקראים. כמו שאר המלומדים שביקשו להציל את הקראים, בלבן הצהיר שמוצאם אינו מהיהודים.
מרדכי גיאורגו לאנגר
ביוגרפיה
עם פטירתו פרסם דב סדן רשימת זיכרון והספד בדבר ב-3 במארס 1944.
מאיר בלבן
קישורים חיצוניים
פרסומיו:
מרדכי גיאורגו לאנגר
ביוגרפיה
ארכיונו, ובו בעיקר חומרים בעברית, נשמר אצל דב סדן, ולאחר מכן נמסר לספרייה הלאומית.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
חבל הסאר
חבל הסאר (זארלנד; בגרמנית: Saarland) הגובל בצרפת מדרום וממערב, בלוקסמבורג ממערב ובריינלנד-פפאלץ מצפון, הוא אחד מ-16 המדינות המהוות את גרמניה. חוץ משלוש ערי-המדינה הגרמניות (ברמן, המבורג וברלין) זוהי המדינה הקטנה ביותר בשטחה. רק ברמן קטנה ממנה גם באוכלוסייה.
בחבל הסאר חיו בשנת 2005 1.06 מיליון תושבים על פני שטח של 2,569 קמ"ר. שיעור הנוצרים הקתולים בחבל הסאר הוא הגבוה בגרמניה: 74%. שיעור הפרוטסטנטים הוא 21% בלבד.
בירת המדינה והעיר הגדולה בה היא זארבריקן, בת 185,000 תושבים. נהר הסאר, יובלו של נהר המוֹזֵל (שהוא בעצמו יובל של הריין), חוצה את המדינה ומעניק לה את שמה.
היסטוריה
ההשפעה הצרפתית ניכרת בשמה של העיר השלישית בגודלה במדינה: זארלואי (Saarlouis), שנקראה כך כמחווה למלך צרפת. בזמן שלטון הנאצים שונה שמה לזארלאוטרן (Saarlautern); שמה הישן הוחזר לה עם תום מלחמת העולם השנייה.
פוליטיקה
ראש ממשלת חבל הסאר (נכון לשנת 2018) טוביאס הנס מכהן ממרץ 2018 מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית. קודמתו בתפקיד הייתה אנגרט קראמפ-קארנבאואר.
ראש הממשלה לשנים 1999–2011, פטר מילר, קיבל ב־2003 בברלין את פרס "ראש הממשלה של השנה", לאחר שחבל הסאר הוכרז לפי סקרים ומחקרים כמדינה הדינמית ביותר מבחינה כלכלית בגרמניה של תחילת המילניום השלישי. שיעור האבטלה בחבל הסאר (11%) נמוך מעט מהממוצע הגרמני.
בחבל הסאר פועלת תנועה בדלנית מעוטת השפעה הקוראת לעצמאות החבל.
במראה ובחידות
"במראַה ובחידות" (1986) היא סדרה בת שבעה ציורים מאת האמן הישראלי משה גרשוני. הסדרה מכונה באנגלית "Through a Glass, Darkly" והיא מצוירת בטכניקה מעורבת על ניירות באורך 140 ס"מ וברוחב של 100 ס"מ. הסדרה נמצאת, נכון לשנת 2010 באוסף הפניקס חברה לביטוח.
הסדרה מהווה חלק מקבוצת יצירות המתייחסות אל היצירה "ארבעה שירים רציניים" מאת יוהנס ברהמס. האיקונוגרפיה של "במראה ובחידות" מתייחסת באופן פרטני אל אחד מן השירים הללו ובו מופיע טקסט מתוך האיגרת הראשונה אל הקורינתים שבהברית החדשה (בעיקר אל פרק יג' א-ג; יב-יד). ה"אהבה" מתוארת בפסוקים כמכשיר מרכזי להתקרבות ולידיעה של האל הנוצרי. גרשוני מצטט בציורים קטעים מתוך הטקסט. באחד מציורי הסדרה, לדוגמה, מצוטט הפסוק כשהוא מופיע בתוך מעין אלמנטים מתפתלים. לעיתים נדמים אלמנטים מתפתלים אלו למעין סרט בד מתנופף.
לבד מן הטקסט מופיעים בציורים אלמנטים נוספים אשר היו אופייניים ליצירתו של גרשוני בתקופה זו כגון כוכבים, פנטגרם, סימני שאלה ועוד. אלמנט איקונוגרפי מעניין המופיע בחלק מציורי הסדרה היא הספרה 8. הדימוי הזה, אשר הופיע קודם לכן ביצירתו של אריה ארוך, מסמל את האינסוף. סמן איקונוגרפי אחר של כפילות עולה מתוך הקומפוזיציה של הציורים. ברבים מהם מופיעות צורות דומות או סמלים בצמדים.
אצבעות קסם
אצבעות קסם (או אצבע אלוהים) הוא משחק אסטרטגיה מתמטי לשני שחקנים, המבוסס על פעולת החיבור, ובגרסאות מתקדמות יותר על פעולת המודולו. המשחק מצריך ראייה קדימה של מספר צעדים מראש, בדומה למשחק השחמט. המשחק מהווה משחק ידיים כמו גם משחק נסיעה.
כללי המשחק
כלי המשחק הם ידי המשתתפים, כאשר מספר האצבעות הפשוטות מסמל את מספר האצבעות שיש לשחקן באותה יד. מטרת המשחק להביא את מספר האצבעות של השחקן השני לאפס.
המשחק נפתח כאשר שני השחקנים מושיטים אצבע בכל אחת מידיהם. לפי תור, על כל שחקן לגעת באמצעות אחת מידיו באחת מידיו של השחקן השני. על השחקן שננגע (השחקן הפסיבי בתור) לחבר את מספר האצבעות שביד הנוגעת למספר האצבעות שביד שננגעה, ולהציג מספר זה באמצעות היד שנגעו בה. למשחק כמה גרסאות, הנבדלות זו מזו בשלוש נקודות:
פעולה של העברת אצבעות מיד ליד מוגדרת כמהלך, כלומר באה במקום נגיעה ביד של השחקן היריב. אפשר להוסיף אצבעות ליד של היריב, רק כאשר היא מציגה אצבעות (אחת או יותר).
דוגמה
(הדוגמה מתייחסת לגרסת החיבור הפשוט, כאשר יד המתבקשת להציג 5 אצבעות או יותר מתאפסת, והעברת אצבעות מותרת בכל מקרה)
השחקנים A ו- B מתחילים את המשחק עם אצבע אחת בכל יד. A נוגע ביד אחת של B, העובר ממצב של (1,1) למצב (1,2). B נוגע ביד שבה 2 אצבעות באחת מידי A, העובר למצב (1,3). אז נוגעת ידו המציגה 3 אצבעות של A בידו המציגה אצבע אחת של B, ומעבירה את B למצב (4,2). בתשובה, נוגע B בידו המציגה 4 אצבעות, בידו המציגה אצבע אחת של A - יד זו מתאפסת, ו- A עובר למצב (0,3). A נוגע באחת מידיו של B ומאפס אותה, אבל B נוגע בו ביד הנותרת, ומנצח.
ניתוח המשחק
בגרסת החיבור הפשוט, כאשר יד המתבקשת להציג 5 אצבעות או יותר מתאפסת, והעברת אצבעות מותרת בכל מקרה, המשחק פתור: