cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלי זעירא
אחריותו להערכת מודיעין שגויה
זעירא נחשב כאחראי יותר מכל להפתעה שפקדה את צה"ל עם תחילתה של מלחמת יום הכיפורים, הן בשל טעויות שבשיקול הדעת, והן בהטעיית הרמטכ"ל ושר הביטחון בפרשת "האמצעים המיוחדים". בשל חלקו במחדל זה המליצה ועדת אגרנט להדיחו מראשות אמ"ן. הוועדה השאירה חותם עמוק על הזיכרון הקולקטיבי בארץ, שמזהה את המלחמה קודם כל כתוצר של כשל מודיעיני, כשבמרכזו הקונספציה של אמ"ן. ועדת אגרנט לא המליצה לשחרר את זעירא מצה"ל, ולטענתו הוצע לו להמשיך כאלוף בתפקיד אחר, אולם זעירא יצא לשנת לימודים באוניברסיטת סטנפורד, ולאחריה סיים את שירותו בצה"ל.
את גרסתו למאורעות, שקדמו לתחילתה של מלחמת יום הכיפורים פרסם בספר "מלחמת יום כיפור - מיתוס מול מציאות" (הוצאת ידיעות אחרונות, 1993). מהדורה זו, שאושרה על ידי הצנזורה הצבאית, הזכירה את "המקור המצרי הבכיר" שהתריע על המלחמה, אך ללא אזכור שמו. מהדורה שנייה של הספר יצאה לאור בשנת 2004, ונקראה "מיתוס מול מציאות - מלחמת יום הכיפורים: כישלונות ולקחים". בספר עשה זעירא מאמצים ניכרים לטיהור שמו, והאשים אחרים באחריות למחדל. בין השאר טען זעירא שהמקור המצרי הבכיר שהופעל על ידי "המוסד" היה סוכן כפול (הדעות חלוקות לגבי תקפותה של טענה זו), שהוליך שולל את ישראל. כמו כן תוקף הספר את התנהלותה של ועדת אגרנט. עוד טען זעירא כי ראש הממשלה, גולדה מאיר, הסתירה מידע מוועדת אגרנט, ובין השאר לא דיווחה שפגשה בארבע עיניים את חוסיין מלך ירדן, עשרה ימים לפני יום הכיפורים, כאשר זה ביקש להתריע בפניה על המלחמה המתוכננת. לפי צבי זמיר, זו עלילה וגולדה כן העידה על פגישתה עם המלך חוסיין לפני ועדת אגרנט, שהתחייבה לשמור על סודיות.
חלקו בפרשת אשרף מרואן
בשנת 2004 יצא ראש "המוסד" בתקופת מלחמת יום הכיפורים, צבי זמיר, בהאשמה חמורה לפיה חשף זעירא, שנים לאחר תום המלחמה, את זהותו של המקור הבכיר ביותר של ישראל במצרים באותה עת, ובכך גרם נזק חמור ליכולתה של ישראל לגייס סוכנים (על-פי מקורות שונים, הסוכן שבו מדובר הוא אשרף מרואן, חתנו של נאצר). את תלונתו העביר זמיר לטיפולו של היועץ המשפטי לממשלה, על מנת שיפתח בחקירה בעניין זה. זמיר אינו לבד בהאשמה זו. יחד איתו חתמו על התלונה שני קצינים בכירים, ששירתו באמ"ן תחת פיקודו של זעירא: עמוס גלבוע ויוסף לנגוצקי. את החקירה ביקשו "לצורך הפקת לקחים ומסקנות למניעת גילויים מעין אלה בעתיד". אורי בר-יוסף, חוקר העוסק במלחמת יום הכיפורים, כתב: "ראש אמ"ן במלחמה, אלי זעירא, שזה שנים הפך למסגיר סדרתי של סודות המודיעין הכמוסים ביותר שהופקדו בידיו לגורמים בלתי מוסמכים בישראל ומחוצה לה" (הארץ, 17.11.04).
להגנתו טען זעירא שהוא לא נקב בשמו של מרואן לפני שנת 2004. שמו של מרואן נחשף בעיתונות המצרית בשנת 2002. הפרסום במצרים צוטט בעיתוני העולם, ומאוחר יותר גם בישראל, וזעירא הסתמך על פרסומים אלה כשחשף את שמו מרואן בשנת 2004, במהדורה השנייה של ספרו.
ביולי 2012 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, לסגור את התיק. אחד מנימוקיו היה: "הוא היום כבן 84, והוא אדם עתיר עשייה במאבק על הקמת המדינה ובשמירת ביטחונה".
יהודה רשף
יהודה רשף (רייף) (1926–2004) היה קצין בצה"ל ומנכ"ל רכבת ישראל. פיקד על גדוד 890 ועל חטיבת הבקעה.
שירותו הצבאי
רשף נולד בארץ ישראל. במלחמת העולם השנייה לחם בשורות הבריגדה היהודית. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת כרמלי כמפקד מחלקה. בחודש מרץ 1948 פיקד על פעולת תגמול על רצח ארבעה פועלים יהודים של חברת החשמל, במהלכה הרג הכוח בפיקודו 15 ערבים והצית משאיות פרי בדרך לעכו. לאחר מכן עלה בגורלו לצאת בשיירת יחיעם.
רשף הצטרף לגדוד הצנחנים 890 כמפקד פלוגת המילואים של הגדוד. לאחר מכן הצטרף לסיירת צנחנים והיה מפקדה השני, לאחר מאיר הר-ציון, בין היתר בפעולת קלקיליה. הסיירת בפיקודו הציבה מחסום ליד עזון למניעת הגעת תגבורת, ובקרב הקשה שהתפתח נפצע. בהמשך היה סגן מפקד גדוד 88 ומפקד גדוד 28 של הצנחנים. בשנים 1960–1958 היה מפקד גדוד 890. במלחמת ששת הימים היה מפקד חטיבת יפתח שהשתתפה בכיבוש עזה ועלי מונטר. לאחר מותו של אריה רגב ביולי 1968, מונה למפקד חטיבת הבקעה, ועסק עם סגנו משה לוי, בשכלול ניהול המרדפים.
הרצל אביטן
הרצל אביטן (1952 – 30 ביוני 2001) היה שודד ורוצח ישראלי.
ביוגרפיה
אביטן נולד בשנת 1952 במעברת "יד המעביר", היום שכונת נווה שרת בצפון תל אביב, בה גדל לעולם הפשע והתחבר לכנופיות שפעלו בסביבה.
כבר בשנת 1962, בגיל 10, נרשמו לו רישומים פליליים בגין גנבות סנדלים בחוף הים ובשנת 1965 נכלא לראשונה במוסד סגור לעבריינים צעירים.
עד הגיעו לגיל חובת גיוס, נכלא אביטן עוד מספר פעמים אחדות. תקופה קצרה לאחר הגיוס לצה"ל שוחרר עקב אי התאמה,אביטן עזר לנרקומנים להיגמל וגם עזר למוגבלים נפשית.
ניסיונות הבריחה מהכלא
בתקופת מאסרו בבית הכלא, רשם אביטן מספר ניסיונות בריחה שחלקם הסתיימו בהצלחה.
החיים בכלא
במהלך חייו נישא אביטן לאורית ארביב. לזוג נולד ילד אחד אך במהלך תקופת המאסר התגרשו השניים.
הנשיא עזר ויצמן קצב את עונשו של אביטן ל-54 שנים וגזר עליו להיות כלוא בבידוד מוחלט בתא בכלא איילון. במהלך מאסרו הגיש מספר עתירות לגבי תנאי כליאתו, קיבל אישור להחזיק חתול בתאו וניסה לתקן את תדמיתו ובעזרת בנו בנה אתר אינטרנט המספר על קורות חייו.
מותו
אביטן אושפז בבית החולים איכילוב בתל אביב לצורך ביצוע ניתוח גב מתוכנן. לאחר שבוצע הניתוח חזר לבית הכלא, אך שב לבית החולים כדי לבצע תיקון לניתוח הגב. במהלך האשפוז לקה אביטן בדום לב בשנתו ונפטר, בתאריך 30 ביוני 2001 בגיל 49. נקבר בבית העלמין בקריית שאול.
טרבור טורדג'מן
טרבור פלנגן טורדג'מן (באנגלית: Trevor Flanagan-Torjdman; נולד ב-22 בנובמבר 1995) הוא שחקן, רקדן, זמר, מוזיקאי, כוריאוגרף ובמאי קנדי.
ביוגרפיה
טורדג'מן נולד בקיצ'נר, אונטריו, קנדה ב-22 בנובמבר 1995. יש לו שלושה אחים: ג'סטין, ניית'ן וסטיבן. הוא החל לרקוד בגיל ארבע בסטודיו של אמו, ג'ואן. טרבור למד את כל סגנונות הריקוד, אבל מעדיף היפ הופ וברייקדאנס. טרבור הופיע בקליפ של ויקטוריה דאפילד לשיר "Fever". בנוסף, הוא גם עורך סדנת ריקוד בשם "Raw Motion Dance".
בשנת 2013 טורדג'מן החל להופיע בסדרה "נולדו לרקוד", בתפקיד ג'יימס. בשנת 2015 הוא הופיע בסרט "Full Out", בתפקיד נייט.
בין השנים 2015 ל-2016, טורדג'מן השתתף בספין-אוף של "נולדו לרקוד" בשם "אולפני אבדות ומציאות". בסדרה הוא גילם את ג'יימס, אותה דמות מהסדרה המקורית. בשנת 2018, הוא כיכב בסרט הטלוויזיה "זומבים" של דיסני בתפקיד באקי. כמו כן שיחק בסרט ההמשך "זומבים 2" כאחד השחקנים הראשיים. מאז 2015 הוא נמצא במערכת יחסים עם השחקנית והרקדנית ג'ורדן קלארק.
נורנות
הנורנות (בנורדית עתיקה: Norns) הן אלות או ענקיות במיתולוגיה הנורדית, אשר הכריעו גורלות של בני אדם ואלים. המיתולוגיה מזכירה שלוש נורנות, אורד (Urðr), ורדנדי (Verðandi) וסקולד (Skuld), ניתן לתרגם את השמות בפשטות כ"זה אשר קרה", "זה אשר קורה" ו"זה אשר יקרה" בהתאמה.
הנורנות ביקרו בחצרות המלוכה על מנת לתכנן את גורל נסיכים שנולדו כאשר הם קשורים לבאר הגורל, מקור הדעת הסודית הנובע מתחת לעץ העולם.
רוברט סרווציוס
רוברט סרווציוס (בגרמנית: Robert Servatius; 31 באוקטובר 1894 – 7 באוגוסט 1983) היה עורך דין גרמני שהגן על אדולף אייכמן במשפטו, כמו גם על פושעי מלחמה נאצים נוספים.
ביוגרפיה
רוברט סרווציוס נולד בעיר קלן בגרמניה בשנת 1894 למשפחת תעשיינים וחקלאים. לאחר סיום לימודי תיכון בקלן הוא התגייס לצבא הגרמני ושרת כקצין תותחנים במלחמת העולם הראשונה. בין השנים 1918–1922 הוא למד משפטים בערים מרבורג, מינכן, ברלין ובון. הוא סיים התמחותו, עמד בבחינות הרישיון לעריכת דין בשנת 1925 ושב לעבוד כעורך דין בעיר קלן. במלחמת העולם השנייה גויס לצבא גרמניה הנאצית, שרת כקצין תותחנים בחזית, וקודם עד לדרגת מיור.
במשפטי נירנברג, שבהם הועמדו לדין ראשי הפושעים הנאצים הגן סרווציוס על פריץ זאוקל, מי שהיה שר העבודה במשטר הנאצי ואחראי על העבדות של מיליוני עובדי כפייה, שהורשע והוצא להורג. כמו כן, ייצג גם את קרל ברנדט, אחד מרופאיו האישיים של היטלר, שנטל חלק בתוכנית האותנסיה, שהורשע אף הוא והוצא להורג.
כאשר נלכד בארגנטינה בשנת 1960 פושע המלחמה אדולף אייכמן, שהיה מראשי האחראים להוצאתה לפועל של תוכנית הפתרון הסופי להשמדתו של העם היהודי, והובא למשפט במדינת ישראל, נתברר כי אין עורך דין ישראלי שיהיה מוכן ללמד עליו סנגוריה. לצורך קיום נאות של ההליך המשפטי נעשה תיקון בחוק שאיפשר לעורך דין זר לייצג את אייכמן במשפטו. ד"ר סרווציוס נבחר על ידי בני משפחתו של אייכמן להיות לסניגורו, לאחר שהציע את שירותיו בשיחת טלפון לאחיו החורג של אייכמן בעיר לינץ שבאוסטריה. עם זאת, בידי אייכמן לא הייתה האפשרות לשלם את שכר טרחתו בסך 30,000 דולר, כך שממשלת ישראל נאלצה לשלם את שכר הטרחה. סרווציוס הגיע לישראל באוקטובר 1960, על מנת לייצג את אייכמן במשפטו בבית המשפט המחוזי בירושלים. עם הגיעו לארץ נפגש לראשונה עם לקוחו על מנת להכין את ההגנה. סרווציוס נעזר בעורך דין גרמני צעיר ממינכן, דיטר וכטנברוך (Dieter Wechtenbruch).
אסטרטגיית ההגנה תוכננה להיות על פי הכללים הבאים שד"ר סרווציוס קבע: ד"ר סרווציוס ניהל את ההגנה במשפט אייכמן על פי סדרי הדין, מבלי לעורר פרובוקציה או לנקוט בכל צעד הפגנתי או פרו-נאצי. הוא העלה טענות מפורטות, על פי הטקטיקה של ההגנה כפי שפורטה לעיל בדבר סמכותו של בית המשפט לשפוט את אייכמן בשפיטה פלילית רטרואקטיבית, על ידי מדינה שלא הייתה קיימת בזמן ביצוע העבירות, כאשר הנאשם הובא לדין באמצעות חטיפתו ממדינה אחרת. בית המשפט התייחס בכובד ראש לטענות אלה ודחה אותן לגופן.
לאחר שנידון אייכמן למיתה, הגיש ד"ר סרווציוס ערעור בשמו לבית המשפט העליון, אך הערעור נדחה. לאחר דחיית הערעור הגיש ד"ר סרווציוס בקשת חנינה לנשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי, והלה דחה את הבקשה.
בתום המשפט חזר ד"ר סרווציוס לגרמניה. לאחר שובו לגרמניה לא עורר ד"ר סרווציוס כל טענה באמצעי התקשורת בקשר למשפט, לתקינותו ולחוקיותו.
דרך ניהולו את הגנתו של אייכמן תרמה ללגיטימיות של משפט אייכמן בפני העולם.
ד"ר רוברט סרווציוס מת בקלן בשנת 1983.
קואנקה (אקוודור)
קואנקה (Cuenca; בשמה המלא: סנטה אנה דה לוס קוּאטרוֹ ריוֹס דה קואנקה) היא עיר בדרום אקוודור. קואנקה היא בירת מחוז אסואי (Azuay) והיא העיר השלישית בגודלה באקוודור, אחרי גואיקיל וקיטו. בשנת 2007 התגוררו בה כ-400 אלף תושבים.
קואנקה מפורסמת בקתדרלה בת ה-500 שנה, ברחובות האבן שבה ובכובעי הפנמה המיוצרים גם בה. בשנת 1999 הכריז עליה אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים מלמדים על כך שכבר בסביבות שנת 500 היה האזור מיושב. באותה עת, הקימו הקניארים עיר בשם גוּאָפּוֹנְדֶלֶג (פירוש השם: "ארץ גדולה כגן עדן"). באמצע המאה ה-15 כבשה אימפריית האינקה את מרבית השטח בו נמצאת היום אקוודור, ובכלל זה את גואפונדלג. קיסר האינקה באותה עת, טופאק אינקה יופאנקי, הורה על הקמתה של עיר גדולה חדשה במקום, בשם פּוּמָפּוּנְגוֹ (בקצ'ואה: "שער הפומה"). על פי תיאורים מאותה תקופה, העיר נבנתה בפאר רב, שכמעט השתווה לזה של קוסקו.
הספרדים הקימו את קואנקה ב-12 באפריל 1557, כעשרים שנה לאחר שכבשו את האזור. היא נקראה על שם העיר קואנקה שבספרד, עירו של אנדרס אורטאדו דה מנדוסה, שעמד בראש מלכות המשנה של פרו באותה העת.
קואנקה השתחררה משלטון הספרדים ב-3 בנובמבר 1820, ולאחר עצמאותה של אקוודור כולה, ב-1822, הייתה לבירתו של אחד משלושת מחוזותיה של המדינה, לצידן של קיטו וגויאקיל.
במשך המחצית השנייה של המאה ה-19 התפתחה בעיר תעשייה מוגבלת של כינין וכובעי קש, דבר שתרם לביסוסה הכלכלי, ואיפשר את הקמתם של מספר מבני ציבור, ביניהם אוניברסיטת קואנקה שקמה ב-1867. לעיר הגיעו אדריכלים מחוץ למדינה אשר הביאו עמם סגנונות בנייה חדשים, ונבנו הבתים הראשונים בני שלוש קומות. בתחילת המאה ה-20 חלו שינויים מפליגים במבנה ובמראה של פלאסה מיור (Plaza Mayor), עת ניבנו בה הקתדרלה החדשה, מבנה הסמינר ומבנה ההנהלה החדש של האוניברסיטה, המשמש כיום כבית המשפט.
בשנת 1982 הוכרזה העיר העתיקה של קואנקה כאתר מורשת לאומית, והייתה ליעד תיירותי בינלאומי, וב-1999 הוכרה כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה
קואנקה נמצאת באזור הסיירה, בגובה שנע בין 2,350 ל-2,550 מ' מעל פני הים, והיא מוקפת בהרים גבוהים ממנה. בעיר זורמים 4 נהרות, טוֹמֶבָּמְבָּה (הגדול והחשוב שבהם), יָנוּנְקָאי, טָארְקִי ומָצָ'אנְגָארָה, המהווים חלק מאגן ההיקוות של האמזונאס.
הטמפרטורה הממוצעת בקואנקה היא 14.6 מעלות צלזיוס. העונה היבשה נמשכת בין יוני לדצמבר והעונה הגשומה בין ינואר למאי. החודשים הגשומים ביותר הם בין מרץ למאי.
אתרים מרכזיים
בקואנקה פועלים גם מספר מוזיאונים:
בסמוך לקתדרלה פועל שוק פרחים קטן אך בעל שם. כמו כן, יש בעיר אתר ארכאולוגי מתקופת האינקה.
תחבורה
שדה התעופה מָריסקָאל לָאמָאר, הסמוך לקואנקה, משמש 3 חברות תעופה המפעילות טיסות פנים לקיטו ולגואיקיל. קווי אוטובוס סדירים מקשרים את קואנקה עם ערים אלה, ועם ערים גדולות אחרות בדרום ובמרכז אקוואדור, כגון לוחה, ריובמבה ומצ'אלה. בעבר חיברה מסילת ברזל בין קואנקה לגואיקיל, אך היא אינה פעילה עוד.
יוליוס שטרן
יוליוס שטרן (בגרמנית: Julius Stern; 8 באוגוסט 1820 - 27 בפברואר 1883) היה מנצח יהודי-גרמני.
לימודים וראשית קריירה
שטרן נולד ב-1820 בברסלאו שבפרוסיה (כיום ורוצלב בפולין). את ראשית השכלתו המוזיקלית קיבל אצל הכנר פטר ליסטנר וכבר בגיל תשע הופיע בקונצרטים. בשנת 1832 עבר עם הוריו לבירה ברלין, שם למד תחילה אצל מורים שונים ולבסוף אצל קרל פרידריך רונגנהאגן באקדמיה המלכותית לאמנויות. כמה חיבורים מוזיקליים שכתב בתקופת לימודיו באקדמיה הגיעו לידי המלך פרידריך וילהלם הרביעי וזה, כחובב אמנות נלהב, העניק לשטרן מלגה שאפשרה לו להמשיך בלימודיו. הוא נסע לדרזדן ללמוד שירה ומשם לפריז, שם התמנה למנצח על אגודת השירה הגרמנית (Deutscher Gesangverein). בשבתו בפריז ניצח בין השאר על המוזיקה של מנדלסון למחזה אנטיגונה של סופוקלס, הופעה שמנדלסון ציין במכתב מ-27 במאי 1844. מנדלסון המליץ גם על שיריו של שטרן.
אגודת השירה בברלין
לאחר שובו לברלין בשנת 1846 ייסד שטרן את אגודת שטרן לשירה, שעליה ניצח עד 1874. ביצוע הבכורה של האורטוריה "אליהו" מאת מנדלסון בשנת 1847 ביסס את מעמדו כאחד המנצחים המצליחים באירופה באותן שנים. בניצוחו התרחבה המקהלה והגדילה את רפרטואר ביצועיה, שכלל לא רק יצירות סטנדרטיות משל הנדל, באך והיידן אלא גם יצירות של מלחינים בני זמנו. בשנת 1872 חגגה אגודת השירה 25 שנים לייסודה. שנתיים לאחר זאת נאלץ שטרן לפרוש מניהולה מחמת בריאות לקויה. בין 1869 ל-1871 ניצח שטרן על התזמורת הפילהרמונית של ברלין וניהל את שתי העונות של "קונצרטי הרייכסהָאלֶּה" הפופולריים (1873-75), שם הייתה לו ההזדמנות להוציא לפועל את שאיפתו להציג לקהל המאזינים יצירות של מלחינים צעירים ומוכשרים.
קונסרבטוריון שטרן
בשנת 1850 הקים עם תיאודור קולאק ואדולף ברנהרדט מרקס את בית הספר הברלינאי למוזיקה. לאחר פרישתם של קולאק ומרקס נודע המוסד בשם קונסרבטוריון שטרן. שטרן המשיך לנהל את הקונסרבטוריון עד מותו ובניהולו נחל המוסד הצלחה רבה ונחשב לאחד המעולים ביותר באירופה.
בשנת 1849 קיבל שטרן את התואר "מנהל מוזיקלי מלכותי", ובשנת 1860 היה לפרופסור.
יצירותיו
שטרן כתב מספר רב של יצירות ווקאליות ועיבודים וכן אופרה בשם "איזמנה" ואי-אילו יצירות קאמריות שלא הגיעו לכלל ביצוע. תרגילי שירה שחיבר והוציא לאור זכו לתפוצה רחבה.
מתאבל ללא קץ
מתאבל ללא קץ הוא מחזה מאת חנוך לוין, אחד מתוך למעלה מ-20 מחזות שלוין כתב ולא הספיק לביים.
עלילת המחזה
העלילה עוסקת בהתמודדותו של מלך המאבד את בנו הקטן לאחר מחלה קשה. כדי לשמר את זיכרון האבל והכאב על מות בנו, הוא מייצר לעצמו טקס מבעית שמשחזר את הסיוט שוב ושוב, עד אשר המלך מגיע להכרה בחוסר הטעם בטקס זה.
המחזה מתרחש כולו בחדר הילדים שבארמון. הוא נפתח כשעל הבמה ילד מפרכס ומתעוות על גבי מיטה, כשלצידו צוות רפואי והמלך, המציג את עצמו כאביו של הילד. אנו חוזים בו לאורך הגסיסה המהירה, כשהוא מתחנן להתפתחות חיובית, מתמודד עם האבל, זועם על הרופאים, מבקש נחמה אצל "מומחה הנפש", משווע לעזרתם של שני עושי נסים, מתאבל לצד שני מקוננים ומתנחם בזרועות האחות הרחמנייה. הכל לשווא: נחמה אין, והכאב קשה מנשוא.
בסוף המערכה הראשונה מתגלה כי כבר חלפו שש שנים מאז שכל המלך את בנו הביולוגי, ומדי שנה הוא מתעקש לחוות שוב את מותו של בנו - באמצעות עריכת שחזור של מות בנו. מדי שנה נבחר ילד מחצר המלך לעבור גסיסה מהירה ולמות, וכל המשתתפים בהצגה מתכנסים מדי שנה לחזור על תפקידיהם במדויק, עד השנה הבאה. לאבות האמיתיים של הילדים נותר רק לאסוף את הגופה מהתכריכן בסופו של הלילה.
המערכה השנייה מביאה את ההצגה שבתוך ההצגה אל קיצה, כשהמלך המזדקן נוכח - אל מול עוד ילד גווע - בחוסר הטעם של המשחק הסדיסטי והאגואיסטי שלו ובמותו שלו ההולך וקרב.
על המחזה
חנוך לוין כתב את המחזה בשנת 1992, כשבע שנים לפני מותו ב-1999. המחזה "מתאבל ללא קץ" דומה ברעיון המרכזי שלו לרבים מן המחזות האחרונים שכתב לוין, העוסקים במוות, אך ייחודיותו של מחזה זה היא בכך שעיקר עיסוקו אינו במשמעות המוות ובריקנותם של החיים באופן ישיר, אלא דווקא בהתמודדות הקשה עם אובדן ואבל. לוין כינה את המחזה "קומדיה בכיינית".
הטקסט של לוין נע כרגיל בין פיוט לגרוטסקה, בין תיאורים שוברי לב של כאב ואובדן לבין דיאלוגים מיניים בוטים ומרושעים, כשהפער בין נצחיות המוות לעליבות החיים הוא אחד הכלים שהשתמש בהם כדי להמחיש את היעדר היכולת להכיל את משמעויות השכול. אלה נושאים מקובלים בכתיבה של חנוך לוין, אבל המחזה, רווי החזרות והמראות, עוד מתוחכם בהרבה מהנקודה הספציפית הזאת, חותר תחת עצמו ופורס שלל משמעויות הנלחמות ביניהן לאורכו. כך למשל בכל הנוגע לחזרתיות של האבל. נדמה לנו, לאחר חשיפת הריטואל, כי החזרתיות הזו היא רק חלק מההצגה שבתוך ההצגה - טקסט תיאטרלי שמועלה שוב ושוב כתוצאה של האובססיה המלכותית. אלא שבמערכה השנייה, הורי הילדים שנידונו למוות מבצעים ללא קשר שחזור משלהם של אותם המילים והצעדים שעשו בשנה שעברה, כלומר תהליך האבל הוא טקס שחזור אינסופי, חוויה קיומית, מעגלית, שאין ממנה מוצא. היינו רוצים להאמין שניתן לעצור אותה, שהיא נטועה בהחלטה הבלתי סבירה של המלך, אך סוף ההצגה אינו סופו של האבל, שאינו מסתיים לעולם.
מסתתר כאן במידת מה גם מהלך נוסף: אחד ההורים מוחה נגד המלך, מבקש להביט בו, לנסות להבין כיצד יכול היה להורות להרוג את בנו. כעס האב על המלך הוא כעס פוליטי, משל לזעם על הקרבת בנים במלחמות חסרות טעם בשם השררה והאגו. במקביל, הזעם על השרירותיות של השררה זהה גם לזעם הכללי יותר על שרירותו של החולי שנוטל את חייהם של ילדים רכים, שמפנה המלך עצמו כלפי העולם. בשני המקרים אין תשובה ואין נחמה. גם כאן הריטואל המלכותי המזוויע אינו אלא הרחבה גשמית של הסבל המשותף. יש ב"מתאבל ללא קץ" קומדיה לצד יגון, כמו גם התרסה.
החל מתחילת 2020, המחזה מועלה בתיאטרון הקאמרי כ"דרמה פיוטית", בבימויו של ארי פולמן, שהתפרסם קודם לכן כבמאי קולנוע מוערך, אך לא כבמאי תיאטרון. הבחירה הלא שגרתית בפולמן כבמאי הגיעה במסגרת האירועים המציינים 20 שנה למותו של חנוך לוין, מתוך רצון לייצר אינטרפטציה חדשה לשפה הייחודית של המחזאי הדגול, פנתה השחקנית ליליאן ברטו, אלמנתו של לוין, לפולמן, בבקשה שיצטרף לפרויקט והזמינה אותו לבחור מחזה מבין כ-22 המחזות שלוין כתב ועדיין לא הוצגו בתיאטרון הרפרטואי. פולמן צלל לתוך המשימה ונעצר ברגע שנתקל בטקסטים של "מתאבל ללא קץ". לתפקיד הראשי נבחר מוריס כהן, שנושא על כתפיו את הטקסטים המורכבים, לצד קבוצת שחקנים, רקדנים, נגנים והמוזיקאית והזמרת אפרת בן צור, וכל זה על רקע תפאורה שעיצב דוד פולונסקי.
וולגה
נהר ווֹלְגַה (בטטרית: Идел, אִידֵל; בצ'ובשית: Атӑл, אַטָל; במארי: Юл, יוּל) הוא הנהר הארוך ביותר באירופה. אורכו 3,692 קילומטרים, והוא מרכזה של מערכת הנהרות הגדולה באירופה.
מקורות הנהר הם בגבעות ואלדאי, ברום 225 מטר מעל פני הים, צפונית מערבית למוסקבה וכ-320 קילומטרים מדרום-מזרח לסנקט פטרבורג. משם הנהר זורם מזרחה אל הערים ירוסלבל, ניז'ני נובגורוד וקאזאן, ופונה דרומה תוך שהוא חולף בטוליאטי, סמרה, אנגלס, סראטוב ווולגוגרד, עד שהוא נשפך אל הים הכספי באזור אסטרחן, 28 מטר מתחת לפני הים.
טמפרטורת המים של הוולגה באמצע הקיץ (יולי) מגיעה ל-20–25 מעלות צלזיוס. הוא קופא בחלק העליון והאמצעי בסוף נובמבר, בחלק התחתון בתחילת דצמבר; ללא קרח נשאר כ-200 ימים, וליד אסטרחאן – כ-260 ימים.
אל הוולגה נשפכים יובלים רבים, הגדולים הם הנהרות קאמה, אוקה, וטלוגה וסורה. יחד הם מנקזים שטח של כ-1.38 מיליון קילומטר רבוע באזור המאוכלס ביותר ברוסיה. הדלתה של הוולגה משתרעת לאורך כ-160 קילומטר ומתפצלת ללמעלה מ-500 ערוצים קטנים. נהר הוולגה קופא ברובו במשך שלושה חודשים בשנה.
הנהר מהווה נתיב תחבורה חשוב, כמו גם מקור מי השקיה ואנרגיה הידרואלקטרית. תעלת הוולגה-דון, תעלת מוסקבה ונתיב המים וולגה-בלטי מהוות מערכת נתיבי מים המחברת את מוסקבה, הים הלבן, הים הבלטי, ים אזוב, הים השחור והים הכספי.
עמק נהר הוולגה הוא אזור מסורתי משובח לגידול דגן, והוא עשיר במחצבים כגון נפט, גז טבעי, מלח ואשלג. הדלתה מהווה אזור דיג חשוב, ואסטרחן, הנמצאת בה, היא המרכז העולמי של הקוויאר.
וולגוגרד, ניז'ני נובגורוד, טוליאטי, סראטוב, קאזאן וסמרה הן ערי תעשייה חשובות השוכנות לגדת הנהר. טוליאטי (שנקראה על שם מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, פלמירו טוליאטי) היא מרכז חשוב לייצור רכב, ובניז'ני נובגורוד, שהייתה סגורה לזרים בזמן השלטון הקומוניסטי, יוצר ציוד צבאי ומכוניות ה"וולגה" שנקראו על שם הנהר.
המלומד תלמי מאלכסנדריה הזכיר את הוולגה בספרי הגאוגרפיה שלו. אגן הנהר היה ערש גידולן של אימפריות חשובות כאימפריה הבולגרית (המאות ה-7 עד ה-13 לספירה) ואימפריית הכוזרים. העיר איטיל, בירת ממלכת הכוזרים, שהייתה עיר מסחר חשובה מהמאה ה-8 עד חורבנה במאה ה-10, נבנתה על גדות נהר הוולגה.
וולגוגרד (בעבר סטלינגרד) הייתה מרכזו של קרב סטלינגרד, הניצחון החשוב של הצבא האדום על הוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
רגשותיהם העזים של רוסים רבים כלפי הוולגה מוצאים ביטוי באמנות ובשירה, בעיקר בהתייחסות ל"אמא וולגה" שהיא ליבה המיתולוגי של רוסיה.
חזקיה בן מנוח
רבי חזקיה בן מנוח (המכונה: ה"חזקוני"; נולד סביב ה'י' 1250 - ה'ע' 1310 בערך, בצרפת. פרטים מדויקים על שנת לידתו ופטירתו ומיקומם אינם ידועים) היה רב ופרשן מקרא צרפתי. נודע על שם ספרו "החזקוני" על חמשה חומשי תורה.
פרשנותו למקרא נדפסה לראשונה בוונציה בשנת ה'רפ"ד בתוך חמישה חומשי תורה עם רש"י וחזקוני, ולאחר מכן בקרמונה (Cremona) בשנת ה'שי"ט (1559). בהקדמתו הוא מספר ששוטט במדינות רבות כדי למצוא פירושים ישרים לתורה, וחיבורו מלוקט מעשרים חיבורים אחרים, שמהם הוציא את המיטב. מאז והלאה נדפס חיבור זה בהוצאות רבות של חמישה חומשי תורה מקראות גדולות.
את חיבורו קרא בשם "חזקוני" על שמו חזקיה, ועל-פי בקשתו בהקדמה לחיבורו מאת קוראיו שיזכרו אותו ויחזקוהו.
בפירושו נמצאים עקבות של פירושיהם של: רש"י, רבי אברהם אבן עזרא, רשב"ם, רבי יוסף בכור שור ועוד. אך אינו מזכיר את שמות הספרים מהם ליקט, למעט רש"י. השפעה מרובה יש לחיבורו של רבי יוסף בכור שור על פירושו, כאשר דרך הפרשנות הפרשנית-מציאותית של בכור שור מאפיינת גם את חזקוני, והוא מרבה להביא ממנו פירושים המנסים לחשוף את הגרעין הריאלי שמאחורי הסיפור המקראי, וכך גם קטעי הגות בטעמי המצוות שנראה שמקורם בחיבורו של בכור שור.
החיד"א הוכיח בספרו "שם הגדולים" שחיבור זה קדום הוא, והביא מספר "מנחת יהודה" בכתב יד לר' יהודה בר' אליעזר על החומש ועל רש"י, שהוא ספר ישן נושן, וכתוב בהקדמתו: "אני יהודה ברבי אליעזר יסדתיו שנת ע"ג לפרט האלף הששי לפני מורי רבי הרב רבי אליקים בן הרב רבי מנחם וכתבתי בו דבריו ודברי חזקוני ופשטי רבינו משה מקוצי וכו'". מנוסח הדברים וכן מכך שבעל חיבור זה מצטט את דברי החזקוני בכבוד רב, הוכיח החיד"א שהחזקוני הוא אחד הראשונים.
מיס ומר עולם החירשים
מיס ומר עולם החירשים (Miss & Mister Deaf World, MMDW) היא תחרות יופי בינלאומית שנתית המתקיימת מאז 2001, שבה זוכות רווקות חירשות בתוארי "מיס עולם החירשת" וסגניותיה, והחל משנת 2013 זוכים גם רווקים חירשים בתוארי "מר עולם החירש", מר אירופה ומר אסיה החירשים. בדרך כלל מתקיימת התחרות בפראג, בירת צ'כיה, בקיץ.
רקע
התחרות נערכת על ידי ארגון MMDW, שהוקם בשנת 2001, ומבוצעת על ידי ארגוני "מיס חירשת" ו"מיס ומר חירשים",  שנשיאם הוא יוזף אוליז' (Josef Uhlíř). השפה הרשמית בתחרות היא, הדומה לעשרים אחוז משפת הסימנים הצ'כית, וכתרי הקריסטל לזוכות ולזוכים מיוצרים על ידי "זכוכית אסטרה" מצ'כיה.
היסטוריה
ב-9 ביולי 2010 נערכה תחרות מיס עולם החירשת (MDW ב-2010) בטביליסי שבגאורגיה. ז'ולי אבו מצרפת זכתה בשלושה תארים: סגנית ראשונה וסגנית שנייה למיס עולם 2010, ומיס סימפתיה 2010. לפי תנאי התחרות, זוכה בתחרות לא הייתה רשאית להתחרות בתחרות יופי אחרת, אבל ב-31 ביולי 2010 התחרתה אבו בתחרות הראשונה של "מיס אינטרנשיונל החירשת" (MDI) בלאס וגאס, והוכתרה כמיס אינטרנשיונל החירשת. אחרי זכייתה, פרסם אוליז' הודעה באתר MDW, שלל מאבו את שלושת תאריה והעבירם לזוכות שדורגו אחריה. נימוקיו היו שאבו הייתה מודעת לתנאי התחרות, שנאמרו לה ישירות, ונועדו לשמור על היוקרה והסטטוס של התחרות. כל מתחרה רשאית לחזור ולהתחרות פעם נוספת, אם לא זכתה בתואר בפעם הראשונה, אך אם זכתה, איננה רשאית להתחרות בתחרות אחרת. בנובמבר 2018 הוסרה הודעת אוליז' מהאתר, אך דירוג הזוכות לא השתנה. בשנת 2012 זכתה שוב אבו בתואר סגנית שנייה בתחרות מיס איל-דה-פראנס.
ב-8 ביולי 2011 נערכה התחרות בפראג, והשתתפה בה בגיל 25 נסיה יעקבובה מיפו, שב-2017 נישאה ושינתה את שמה לאליהו. בתחרות זו זכתה דיאן אינגראוואטי מאינדונזיה בתואר סגנית שנייה למיס עולם 2011, אבל התואר נשלל ממנה אחרי השתתפותה וזכייתה במקום החמישי בתחרות מיס אינטרנשיונל 2012 באנקרה בטורקיה. גם יעקבובה השתתפה בתחרות זו, ואישרה כי צוות התחרות הטוב ביותר נמצא בצ'כיה.
ביולי 2013 ייצג את ישראל ארז דה דרזנר, שהשתתף בתוכנית האח הגדול עונה 2.
בספטמבר 2018 ליוותה אליהו את אסיה יוחנני מתל אביב ואת נור קאוואסמי מבאר שבע לתחרות בפראג, וב-29 בספטמבר 2018 זכתה יוחנני בתואר מיס עולם החירשת 2018. בתואר מר עולם החירש 2018 זכה יאן אֶמֶר מצ'כיה, והסגנית הראשונה למיס עולם 2018 הייתה ג'וּתָתִיפ סְרִיתַמְרוֹנְגְווּאָט, מיס תאילנד. מיס עולם החירשת 2017 הייתה צ'וּטִימָה נֶטְסוּרִיווֹנְג, גם כן מתאילנד, והיא חזרה לתחרות ב-2018 כדי להעניק את סרט הזכייה וזר הפרחים למיס עולם 2018.
מצפה כרמים
מצפה כרמים היא שכונה של ההתנחלות כוכב השחר, השייך למועצה האזורית מטה בנימין.
היסטוריה
לאחר העתקתו, התגלה שגם השטח החדש נמצא על אדמות פרטיות של פלסטינים מהכפרים הסמוכים, דיר ג'ריר וכפר מאליכ, לפי רישומי המנהל האזרחי. הוא הוגדר כמאחז בלתי־חוקי גם בדו"ח שהכינה עו"ד טליה ששון עבור המדינה ב־2005.
הליכים משפטיים בעניין מצפה כרמים
החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית העניקה למתיישבי השכונה מעמד של "בר־רשות", מתוך הנחה שהמקרקעין הוקצו כדין להסתדרות הציונית. באמצע שנת 2010 הוחל בבניית מבני קבע ומבני ציבור בהתאם לתוכנית המתאר. הבנייה לא נעשתה מכוחם של היתרים, ומוסדות התכנון לא פעלו לאכוף את דיני התכנון והבנייה.
בשנת 2011 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד התוכניות במקום, בטענה ששתי חלקות בתחום השכונה, שבהן מתגוררות 135 נפשות, הן חלקות פרטיות של העותרים הערבים. החלו לבנות במאחז כ־20 מבנים, חלקם בתי קבע וחלקם קרוואנים. המנהל האזרחי הוציא למבנים צווי הפסקת עבודה, אך זו נמשכה. לצורך בירור הבעלות וזכות תושבי שכונת מצפה כרמים כבני רשות להתגורר במקום, התקיים הליך אזרחי בבית המשפט המחוזי בירושלים.
באוגוסט 2018 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי יש להסדיר את ההתיישבות בשכונת מצפה כרמים, באמצעות החלת "תקנת השוק במקרקעין", הקבועה בסעיף 5 לצו בדבר רכוש ממשלתי (יהודה והשומרון) (מס' 59), התשכ"ז-1967, וקובעת כי "כל עסקה שנעשתה בתום לב בין הממונה לבין אדם אחר בכל נכס שהממונה חשבו בשעת העסקה לרכוש ממשלתי, לא תיפסל ותעמוד בתקפה, גם אם יוכח שהנכס לא היה אותה שעה רכוש ממשלתי".
פסק הדין, שעשויה להיות לו משמעות תקדימית להסדרת מעמדם של מבנים נוספים בהתנחלויות ובמאחזים, התקבל בשמחה על ידי מפלגת הבית היהודי, וספג ביקורת ממפלגת מרצ ומתנועת "שלום עכשיו".
תושבי הכפר ערערו על פסק הדין של בית המשפט המחוזי. ב־27 באוגוסט 2020 התקבל ערעורם בבית המשפט העליון, תוך דחיית עמדתו של היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט. בפסק הדין קבעה נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות כי רשויות המדינה הרלוונטיות התנהלו שלא בתום לב, שהיה מאפשר להכשיר בדיעבד את ההתיישבות, ולפיכך לא ניתן להחיל על המקום את "תקנת השוק". בפסק הדין נקבע כי על המדינה מוטלת חובה לפנות 27 משפחות מביתן בתוך שלוש שנים, ולהסדיר פתרונות מגורים לתושבים שהתיישבו במקום בתמיכתה.
תושבי המקום פתחו במאבק נגד ההחלטה, כשלצורך כך הם גייסו כספים בקמפיין מימון המונים.
בספטמבר 2020, הגיש היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, לבקשת שר הביטחון בני גנץ ועל דעת שר המשפטים אבי ניסנקורן, בקשה לדיון נוסף. הבקשה התקבלה והתיק נוהל החל מנובמבר 2020 בפני הרכב מורחב. ביולי 2022, ברוב של 4 כנגד 3 שופטים, הפך בית המשפט העליון את החלטתו הקודמת, וקבע כי אין לפנות את תושבי מצפה כרמים מבתיהם. השופטת דפנה ברק-ארז הצטרפה לעמדה העקרונית של השופטים חיות, פוגלמן וברון המצמצמת את תחולתה של תקנת השוק שבחוק הצבאי בשל תחולתם של עקרונות המשפט הבינלאומי באזור התפוס בתפיסה לוחמתית, אך מנגד הצטרפה למעשה לעמדת השופטים הנדל, עמית וסולברג אשר פסקו לטובת המדינה והכשירו את החזקת הקרקע בפועל על ידי המתיישבים. את פסק דינה היא מסכמת כך:
ארגוני שמאל בישראל מחו נגד קביעה זו. פרופ' אוריאל פרוקצ'יה פרסם מאמר בעיתון ״הארץ״ נגד הכרעת בית המשפט העליון בעניין.
אורך גל
בפיזיקה, אורך הגל הוא האורך של מחזור אחד של גל מחזורי. הוא מסומן באות \lambda\! ונמדד במערכת היחידות הבינלאומית במטרים.
באניק אוסטרבה
מועדון הכדורגל באניק אוסטרבה (צ'כית: FC Baník Ostrava) הוא מועדון כדורגל צ'כי מן העיר אוסטרבה שבשלזיה. המועדון שנוסד ב-1922, הוא אחד מן המועדונים בעלי המסורת העשירה ביותר בתולדות הכדורגל הצ'כי, וזכה בתארים לאומיים רבים וגביעים בינלאומיים. מגרשו הביתי של המועדון הוא אצטדיון באזאלי וצבעי המועדון הם כחול ולבן. יריבתו העיקרית היא ספרטה פראג, כמו כן, לקבוצה יש שני מועדונים איתם היא נמצאת בקשר הדוק - GKS קטוביצה מפולין ו-ספרטק טרנבה מסלובקיה.
אורך גל
הגדרה
גל הוא פונקציה של המרחב שמשתנה בזמן כך שערכיה נשמרים בנקודות שנעות בכיוון כלשהו במהירות (מהירות היא מידה לתיאור קצב תנועתו של גוף במרחב) קבועה. בגל מחזורי זוהי פונקציה מחזורית, והיא חוזרת על עצמה בנקודות קבועות במרחב בכל זמן מחזור, או בכל אורך גל בזמן קבוע. כלומר, אורך הגל הוא המרחק שבו הגל חוזר על עצמו לראשונה, באותו האופן שבו זמן המחזור הוא משך הזמן שלוקח לגל לחזור על עצמו לראשונה. בגל במימד אחד מתקיים לכל x: כאשר \ \lambda מייצגת את אורך הגל. ניתן למדוד בקלות את אורך הגל על ידי מדידת המרחק בין נקודות שוות מופע סמוכות, כמו נקודות מקסימום או מינימום.
אורך הגל הוא המרחק שבו מתקדם הגל במחזור אחד וזמן המחזור הוא הזמן שלוקח להשלים מחזור שלם, ולכן היחס ביניהם הוא מהירות התקדמות הגל: כאשר \ v היא מהירות הגל ו- \ T הוא זמן המחזור. זמן המחזור הוא ההופכי של התדירות, ולכן: כאשר \ f היא תדירות הגל.
גל סינוסי
גל סינוסי הוא גל שמתואר על ידי פונקציית הסינוס: מופע המחזור של פונקציית הסינוס הוא \ 2 \pi, ולכן הגל חוזר על עצמו בכל אורך \ \lambda ובכל זמן \ T. משרעת הגל היא \ A. גלים סינוסיים מתוארים לרוב בעזרת מספר הגל והתדירות הזוויתית: מספר הגל מוגדר כמופע המחזור חלקי אורך הגל באותו האופן שבו התדירות הזוויתית מוגדרת כמופע המחזור חלקי זמן המחזור: הקשר בין אורך הגל, התדירות ומהירות הפאזה:
מהירות הפאזה של גל אלקטרומגנטי בריק היא מהירות האור והיא קבועה, ולכן ישנו קשר חד ערכי בין אורך הגל והתדירות ושניהם מתוארים בספקטרום האלקטרומגנטי. כשאור עובר מתווך אחד לתווך אחר, מהירות הפאזה שלו משתנה אך התדירות נשארת קבועה ולכן אורך הגל משתנה בהתאם. היחס בין אורך הגל בריק לבין אורך הגל בחומר הוא: כאשר \lambda_0\! אורך הגל בריק, \lambda\! אורך הגל בחומר ו-n מקדם השבירה של החומר.
ריטוקסימאב
היסטוריה
ריטוקסימאב פותחה על ידי החוקר נביל חנא ועמיתיו בחברת התרופות IDEC Pharmaceuticals תחת השם IDEC-C2B8. הפטנט עליה הוצא ב-1998.
על רקע יעילותה ובטיחותה במחקרים קליניים, ריטוקסימאב אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי ב-1997 לטיפול בלימפומה שאינה הודג'קין שמקורה בתאי B אשר הייתה עמידה לטיפולים כימותרפיים אחרים. ריטוקסימאב, בשילוב עם משטר CHOP עדיפה על CHOP לבדו בטיפול בלימפומה מפושטת של תאי B ולימפומות אחרות של תאי B. ב-2010 התרופה אושרה לשימוש על ידי הנציבות האירופית לטיפול אחזקה לאחר טיפול ראשוני בלימפומה פוליקולרית.
ריטוקסימאב משווקת במשותף על ידי ביוג'ן ו-Genentech בארצות הברית, על ידי הופמן לה רוש בקנדה ובאיחוד האירופי, על ידי Chugai Pharmaceuticals ביפן ועל ידי AryoGen באיראן.
התוויות קליניות
ריטוקסימאב גורמת להרס של תאי B תקינים וממאירים הנושאים את החלבון CD20 על פני השטח שלהם, ולכן היא מיועדת לטיפול במחלות המאופיינות בתאי B שאינם תקינים.
ממאירויות המטולוגיות
ריטוקסימאב משמשת לטיפול בממאירויות של תאי B, כגון לוקמיות ולימפומות כחלק של פרוטוקול ICE. במיאלומה נפוצה, טיפול בריטוקסימאב אינו מצליח להפחית את מספר תאי B המבטאים את החלבון CD20 או תאי פלזמה, גם לאחר ארבעה מחזורים של טיפול; בחלק מהמטופלים טיפול בה אף מגביר את מספר התאים בדם.
מחלות חיסון עצמי
ריטוקסימאב הוכחה כיעילה בטיפול בדלקת מפרקים שיגרונית בשלושה מחקרים מבוקרים אקראיים והיא רשומה גם לטיפול בדלקת מפרקים שיגרונים עמידה. בארצות הברית היא אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות לצורך הפחתת תסמינים וסימנים של דלקת פרקים שיגרונית פעילה בינונית עד חמורה במבוגרים, שלא הגיבו בצורה מספקת לטיפול בתרופה אחת או יותר נגד TNF-אלפא.
ישנן עדויות ליעילות התרופה, אך לא בהכרח לבטיחותה, במגוון מחלות חיסון עצמי אחרות, ולעיתים משתמשים בה שלא לפי ההתוויות לטיפול במקרים קשים של טרשת נפוצה, זאבת, תסמונת סוסק, חולי עצבים מרובים נוטל מיאלין דלקתי כרוני (CIDP) ואנמיות מחיסון עצמי.
טיפול נוגד דחיית איברים
ריטוקסימאב משמשת בהיעדר התוויה לטיפול במושתלי כליה. ייתכן כי היא מסייעת בהשתלות המערבות אי-התאמה בסוג הדם.
מנגנון פעולה
ריטוקסימאב היא נוגדן הנקשר לחלבון CD20, המבוטא באופן נרחב על תאי B, משלב טרום תאי B מוקדם והלאה לאורך התמיינותם. אולם, CD20 אינו נמצא על תאי פלזמה שהשלימו התמיינותם. CD20 אינו מושר מן התאים, אינו משתנה או מוכנס פנימה. אף שפעילותו אינה ידועה, ייתכן ש-CD20 ממלא תפקיד בזרם פנימה של יוני סידן דרך קרום התא, ובכך שומר על ריכוז תוך-תאי של יוני סידן המאפשר את שפעולם של תאי B.
ההשפעה המשולבת גורמת לסילוק של תאי B מהגוף ומאפשרת לאוכלוסייה של תאי B בריאים להתפתח מתאי אב לימפואידיים.
ספרטק פלבן
מועדון הכדורסל ספרטק פלבן (בבולגרית Баскетболен Клуб Спартак Плевен) הוא מועדון כדורסל בולגרי מהעיר פלבן, המשחק בליגת העל הבולגרית, הישג השיא של המועדון הוא זכייה כפולה באליפות בולגריה, זכייה בגביע הבולגרי והשתתפות בשלב הראשון של הליגה האירופית.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1947 בשם פלאמה פלבן ושיחק במרבית שנותיו בליגה הבכירה במדינה, בשנות ה-80 החלה הקבוצה להיות חברה קבועה בצמרת הליגה הבולגרית, בעונת 1982/83 סיימה הקבוצה במקום 3 והעפילה לחצי גמר טורניר האליפות בו זכתה במדליית הארד, בעקבות זאת בעונת 1983/84 העפילה לראשונה לגביע קוראץ' בו החלה את דרכה בסיבוב המקודמות הראשון, בסיבוב זה גברה הקבוצה על בשיקטש הטורקית, כאשר במשחק הראשון שהתקיים בפלבן ניצחו הבולגרים 99–80 ואילו במפגש הגומלין ניצחו הטורקים 78–65, אך בסיכום צמד המשחקים היה היתרון של הבולגרים שהעפילו לשלב השני בו פגשה הקבוצה את פלקנסטרו טריאסטה האיטלקית אך הפסידה לה בצמד המשחקים 74–71 ו-83–65 והודחה.
הופעתה השנייה של הקבוצה בגביע קוראץ' הייתה בעונת 1985/86 אז הוגרלה בסיבוב הראשון לצמד משחקים כנגד אירקליס היוונית, במשחק הראשון שנערך ביוון ניצחו היוונים 92–78 אך במשחק הגומלין, ניצחו הבולגרים 98–76 והעפילו לסיבוב השני בו פגשה הקבוצה את אוקסיליום טורינו האיטלקית, בצמד המשחקים ניצחו האיטלקים 90–96 ו-101–88. בעונת 1987/88 העפילה הקבוצה פעם נוספת לגביע קוראץ' לאחר שסיימה במקום השלישי בליגה והוגרלה פעם נוספת כנגד אירקליס היוונית, במשחק הראשון שהתקיים ביוון הובסו הבולגרים 101–65 ולמרות ניצחון דחוק 83–80 במשחק הגומלין הודחה הקבוצה.
בעונת 1988/89 העפילה הקבוצה לגמר אליפות בולגריה אך הפסידה במשחק הגמר לבלקן בוטבגרד, לאחר מכן העפילה פעם נוספת לתחרות גביע קוראץ' והוגרלה כנגד אפואל ניקוסיה הקפריסאית אך האחרונה החליטה לפרוש מן התחרות ופלבן זכתה בצמד ניצחונות טכניים והעפילה לשלב השני שבו פגשה את פו אורטז הצרפתית, בצמד המשחקים ניצחו הצרפתים 95–106 ו-83–106.
בעונת 1989/90 העפילה הקבוצה לטורניר פעם נוספת והוגרלה כנגד זאדאר הקרואטית (אז יוגוסלביה) במשחק הראשון שנערך בבולגריה, ניצחו האורחים מזאדאר 119–72 גם במשחק הגומלין שנערך ביוגוסלביה הביסה הקבוצה המקומית את הבולגרים 68–132.
בעונת 1991/92 העפילה הקבוצה פעם נוספת לחצי הגמר וזכתה בפעם השלישית במקום השלישי, בעונה שלאחריה עונת 1992/93 העפילה הקבוצה פעם נוספת לגביע קוראץ' והוגרלה נגד אוררטו ויוארו הארמנית, הבולגרים לא הופיעו לצמד המשחקים וספגו שני הפסדים טכניים והדחה מהמפעל.
בעונת 1994/95 הגיעה הקבוצה לשיאה עד אז כאשר לראשונה זכתה באליפות הליגה הבולגרית ועקב כך העפילה לסיבוב הראשון בגביע אירופה והוגרלה כנגד פרטיזן בלגרד הסרבית, במשחק הראשון שהתקיים בבולגריה גברו הסרבים 93–83 ואילו במשחק הגומלין ניצחו הבולגרים 95–92 אך הודחו עקב הפרש הסלים. בעונה זו הגיעה הקבוצה להישג שיא נוסף כאשר זכתה באליפות הליגה הבולגרית בפעם השנייה ברציפות ועם זאת זכתה בגביע הבולגרי לראשונה בתולדותיה לאחר שפעמים קודם לכן בעונת 1993/94 ו-1994/95 העפילה הקבוצה לגמר הגביע אך לא זכתה. משלב זה ועד עונת 2005/6 לא הצליחה הקבוצה לשחזר את הישגה, אך בעונה זו הגיעה הקבוצה לחצי גמר הגביע הבולגרי בנוסף שונה שמה של הקבוצה לשמה הנוכחי.
בעונת 2007/08 שבה הקבוצה להתחרות במסגרות אירופיות כאשר העפילה לראשונה ליורוצ'לנג' והוגרלה כנגד פרומיטאס פטרס היוונית, במשחק הראשון שנערך בבולגריה גברו המקומים 76–71 אך בגומלין ידם של היוונים הייתה על העליונה כאשר גברו 85–71 והדיחו את הבולגרים. גם בעונת 2008/09 העפילה הקבוצה ליורוצ'לנג' והגרלה בשלב המקודמות הראשון כנגד אנטליה ביוקשיר הטורקית, אך הפסידה בצמד המשחקים והודחה. בסיום עונה זו העפילה לחצי גמר הגביע הבולגרי, הישג שלא שיחזרה מאז.
בעונת 2009/10 עם ירידת כוחה בליגה המקומית וחוסר ההצלחה באירופה, נרשמה הקבוצה לראשונה לליגה הבלקנית אך בעונה זו הציגה יכולת ירודה כאשר סיימה במקום ה-5 מתוך 6 עם 2 ניצחונות אל מול 8 הפסדים.
הקבוצה מארחת את משחקיה בהיכל בלקנסטרוי בו כ-1,500 מושבים.
ג'ורג' ברקלי
ג'ורג' בָּרְקְלִי (באנגלית: George Berkeley; 12 במרץ 1685 – 14 בינואר 1753) היה פילוסוף אירי, עסק בעיקר בתאוריה שאותה כינה א-מטריאליזם (לאחר מכן נקראה אידיאליזם). את תורתו אפשר לסכם במשפט "להיות, זה להיות נתפס", שפירושו שאנחנו יכולים לדעת דברים רק על ידי החושים, ומה שאנחנו לא תופסים על ידיהם לא קיים מבחינתנו.
חייו,
נולד בסביבות קילקני שבאירלנד. היה הבן הבכור של ויליאם ברקלי. חונך בקילקני קולג' ועבר לטריניטי קולג', דבלין. קיבל תואר מוסמך ב־1707. נשאר בטריניטי קולג' לאחר סיום התואר בתור מורה פרטי ליוונית. חיבורו הראשון היה מתמטי, אך לא זכה לפרסום. חיבורו הראשון שקיבל תשומת לב היה "Essay towards a New Theory of Vision" ("מסה לקראת תאוריה חדשה של ראייה"), שפורסם ב־1709. אף על פי שעם פרסומו המאמר היה שנוי במחלוקת, כיום מקצת מסקנותיו מקובלות כחלק מתיאורית האופטיקה. חיבורו הבא היה "עקרונות ההכרה האנושית" ( Principles of Human Knowledge, תורגם לעברית בכותרת: "עקרוני הדעת של האדם"), ויצא לאור ב־1710. מאמרו הבא, "שלושה דיאלוגים בין הילאס לפילונוס", יצא ב־1713, ובו חיזק ברקלי את טענותיו הפילוסופיות מספריו הקודמים והכניס תיקונים משניים לנקודות קודמות. התאוריה, שהכילה ביקורת נגד המטריאליזם, התקבלה בבוז.
בשנת 1734 פרסם את החיבור The Analyst: A Discourse Addressed to an Infidel Mathematician - מסת ביקורת על עקרונות החשבון האינפיניטסימלי הסותרים, לשיטתו, את עקרונות הפילוסופיה הטבעית, שכוונה ככל הנראה לאייזק ניוטון או אדמונד היילי.
הוא נשאר בעיקר בקלוֹין עד 1752 ואז פרש ממשרתו ככומר ועבר לגור באוקספורד עם בנו. הוא נפטר מעט לאחר מכן ונקבר בקתדרלת Christ Church באוקספורד.
ברקלי הוא הפילוסוף היחיד שיש על שמו עיר אוניברסיטאית (ברקלי אשר בקליפורניה), כבוד לו זכה על שום שחזה את ההתפשטות האמריקאית מערבה, כאשר שהה באמריקה.
הגותו
ברקלי נחשב לאחד משלושת האמפריציסטים הבריטיים של העת החדשה, יחד עם ג'ון לוק ודייוויד יום והיה לפילוסוף הראשון שדגל באידיאליזם.
ברקלי הציע הוכחה חדשה לקיומו של אלוהים, שעולה ישירות מתוך שיטתו: יש תפיסות שנוצרות בתודעה בעל כרחה (למשל, כשאנחנו פותחים את העיניים, נוצרת בתודעתנו התמונה של השמש גם אם איננו רוצים בכך). מכיוון שהתפיסות האלו לא יכולות להיווצר מהחומר - שאינו קיים מלבד בתפיסה - בהכרח קיימת נפש אחרת, כבירת כח, שאחראית לשינויים האלו בתפיסה של האדם.
עם השנים קמו פילוסופים רבים ובראשם דייוויד יום ואחריו גם עמנואל קאנט וניסו לסתור את תורתו של ברקלי, קודם כל משום שבמאמרו ניסה ברקלי לטעון שהדרך היחידה להוכיח קיומו של עצם חומרי היא על ידי כך שהעצמים שאינם פרטיים כמו: "אדום" או "גדול" יהיו קיימים בעולם האובייקטים. עם זאת, לטענתו של הפילוסוף הישראלי זאב בכלר השניים למעשה רק חיזקו את העקרונות הבסיסיים בפילוסופיה של ברקלי.
תפיסת זמן
בפסיכולוגיה ובפילוסופיה, תפיסת זמן היא מושג שנועד להסביר את ההבדלים בין אנשים, מבחינת האופן בו הם מתייחסים לזמן העומד לרשותם לשם ביצוע משימות שונות. תפיסת הזמן חיונית לצורך ארגון זמן, בנייה יעילה של לוח זמנים ועמידה בו. מסיבה זו המושג תפיסת זמן מתייחס גם להבדלים בהתנהגותו של אדם באירועים שונים, הבדלים המרמזים על תהליכי תפיסה שונים של הזמן העומד לרשותו של אדם, כשעליו לבצע מטלות שונות.
תפיסת הזמן מושפעת הן ממאפיינים אישיותיים-פנימיים, והן מגורמים סביבתיים-חיצוניים.
מאפיינים אישיותיים
בהתמקדות במאפיינים הפנימיים של האדם, תפיסת הזמן נחלקת לשני צירים: דחיפות הזמן (time urgency) ופרספקטיבה על הזמן (time perspective). צירים אלו יוצרים 4 טיפוסי אישיות הנבדלים זה מזה במאפיינים האישיותיים ובאופן ההתמודדות עם משימות.
דחיפות הזמן
דחיפות זמן מתייחסת להרגשת הצורך בתגובה או פעולה מהירה, לצורך השגת מטרה מסוימת (או לאי קיום הרגשה זו).
את דחיפות הזמן ניתן לדמות לציר הנע בין "גבוה" ל-"נמוך". כלומר, הציר עובר בין דחיפות זמן נמוכה לדחיפות זמן גבוהה.
בצוות עבודה בו קיימים אנשים משני סוגי אישיות אלו, נוכחות של אדם עם דחיפות זמן גבוהה גוררת נוקשות יתר בצוות, גם אם הצוות צריך להיות יצירתי (כמו צוותי מחקר ופיתוח, משרד פרסום). בצוות זה לא תהה חלוקה לעבודה על מספר משימות במקביל, ובמקום זאת יהיה ניסיון לעבוד בטור, משימה אחת אחרי השנייה. אנשים השייכים לצוות והם בעלי דחיפות זמן גבוהה, יזכירו לעמיתיהם כל הזמן את הזמן שחולף.
עשויה להיות התנגשות בין אנשים בעלי סוגי אישיות שונים בממד דחיפות הזמן, וזו מובילה למתחים בגלל חוסר במילון מושגים משותף בתחום תפיסת הזמן.
פרספקטיבה על הזמן
פרספקטיבה על הזמן יכולה להיות מושפעת מגורמים גנטיים, תרבותיים, דתיים, מחינוך, ממשפחה, מעבר תעסוקתי, ועוד.
כידוע, ציר הזמן נע בין העבר, ההווה והעתיד, וכך מתקיים גם בציר פרספקטיבת הזמן, הנחלק ל-
ארבעה טיפוסי אישיות בתחום תפיסת הזמן
שילוב שני סוגי הטיפוסים שתוארו בכל אחד משני הממדים, יוצר ארבעה טיפוסי אישיות:
גורמים חיצוניים
כשפרט, או צוות, מקבל משימה, מלבד תיאור המטלה שעליו לבצע, נאמר לו מה הוא מועד ההגשה, ה-deadline. תיאור הזמן שנותר לביצוע המטלה יכול להיעשות במספר מסגרות תיאור . במידה ונאמר לאדם שיש לו "עוד 4 דקות להשלמת המשימה", עשויה להיווצר אצלו התחושה שיש לו עוד הרבה זמן לביצוע המטלה, ואז הוא עשוי להתרכז בהווה, ולהסתכל "קדימה" לעתיד. לחלופין, כשנאמר לו שנותרו "רק עוד 4 דקות להשלמת המשימה", מועברת הרגשה שנשאר מעט זמן לביצוע המטלה, ואז הוא עשוי להסתכל "מהעתיד" אחורה. כך, על ידי שימוש במסגרות, ניתן ליצור את צורת החשיבה המתאימה למאפיין אישיותי מסוים – הצגת הזמן הנותר לביצוע המשימה כ"קרוב" (פרספקטיבת זמן עתיד), או כ"רחוק" (פרספקטיבת זמן הווה).
המסגרת שניתנת למשימה משפיעה גם על הביצוע בה: כשהזמן הנתפס הוא מועט, אנשים מספיקים לסיים את המטלה בזמן (או לפני הזמן); ואילו כשהזמן שנתפס הוא רב, אנשים נוטים לא להספיק את המשימה שניתנה להם. מסגרות של זמן שעבר מעבירות מסר של זירוז (וכדאי לבחור בהן במצבים בהם אין עמידה בזמנים). מסגרות של זמן שנותר מעבירות מסר מרגיע, שניתן להוריד את קצב העבודה (וכדאי לבחור בהן במצבים בהם יש עמידה בזמנים).
ספריית הנוער הבין-לאומית
ספריית הנוער הבין-לאומית (בגרמנית: Internationale Jugendbibliothek) היא ספרייה בעיר מינכן שבגרמניה, המתמחה באיסוף ספרי ילדים ונוער מכל רחבי העולם. הספרייה, שנפתחה ב-1949, היא הגדולה מסוגה בעולם.
הקמת הספרייה
הספרייה נוסדה על ידי העיתונאית והסופרת היהודיה ילה לפמן. לפמן ביקשה לקדם באמצעות הספרייה סובלנות, פיוס והבנה בין תרבויות שונות, במיוחד על רקע הטראומה של מלחמת העולם השנייה. חזונה מנחה את פעילות הספרייה עד היום.
לפמן, תושבת גרמניה, נמצאה במהלך המלחמה בגלות בבריטניה. לאחריה נשכרה על ידי שלטונות אזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה לשמש שם כיועצת לענייני חינוך ותרבות. ב-1946 ארגנה לפמן במינכן תערוכת ספרי ילדים נוער על בסיס תרומות ספרים שהצליחה לקבל מבתי הוצאה בינלאומיים. אוסף התערוכה, שמנה 4,000 כרכים, היווה את הבסיס הראשוני לאוסף הספרייה. לפמן שימשה כמנהלת הספרייה עד 1957.
עד 1983 שכנה הספרייה בבית פרטי ברובע שוואבינג (Schwabing) במינכן. מאז היא פועלת בטירת בלוטנבורג (Schloss Blutenburg) בעיר.
אוסף הספרייה
בספרייה מצויים מספר חדרי תצוגה המשמשים כמוזיאונים ספרותיים לסופרים ובכללם אריך קסטנר ומיכאל אנדה. בנוסף לספרים מוצגים בהם יומנים, מכתבים וכתבים אחרים של הסופרים.
הפעילויות בספרייה
הספרייה מקיימת ויוזמת פעילויות מגוונות, וביניהן מפגשי קריאה, מפגשי דיון, סדנאות כתיבה, תערוכות ומפעלי פיתוח. היא מקיימת פעילויות רבות בשיתוף פעולה עם בתי ספר. הספרייה מפעילה תוכנית מלגות מחקר לחוקרי ספרות ילדים ונוער ממדינות שונות, אשר ממומנת על ידי משרד החוץ של גרמניה.
מדי שנה מפרסמת הספרייה את "קטלוג העורבים הלבנים" ובו כ-200 ספרי ילדים ונוער חדשים מומלצים ממדינות שונות ובשפות שונות. ב-2010 ייסדה הספרייה את "פסטיבל העורבים הלבנים" לספרות ילדים, המתקיים מדי שנתיים. ב-2013 העניקה הספרייה לראשונה את הפרס על שם סופר הילדים הגרמני ג'יימס קרוס (James Krüss). הפרס מוענק מדי שנתיים לסופרים בתחילת דרכם על מנת לעודד את פעילותם.
לנצ'יצה
לנצ'יצה (בפולנית: Łęczyca. ביידיש: לונטשיץ) היא עיירה בפרובינציית לודז' שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
לנצ'יצה נזכרת לראשונה במאה ה-12, ובשנת 1267 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המאות ה-14 וה-15 הותקפה העיירה בידי חיילי המסדר הטבטוני, ובתקופה זו הוקפה העיירה בחומה, ונבנתה בה טירה מבוצרת.
באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיירה בידי גייסות האימפריה השוודית. בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי לנצ'יצה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-4,200 יהודים, למעלה משליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת תשלום סכומי כופר. בהמשך, גורשו מהעיירה כ-1,000 יהודים לגטאות הסביבה, ובמקביל הגיעו אליה פליטים יהודים מהסביבה. בתחילת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, בו חיו בצפיפות רבה ובתנאי רעב, תוך ביצוע עבודות כפייה. מעת לעת הוצאו להורג בפומבי יהודים מהגטו שנתפסו בהברחת מזון.
ב-10 עד 12 באפריל 1942 גורשו כ-3,000 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה לפודמביצה, ומשם שולחו עם יתר יהודי המקום למחנה ההשמדה חלמנו.
אייזק לופיין
אייזק לופיין (באנגלית: Isaac Lupien; נולד ב-30 במרץ 1995) הוא שחקן, רקדן, כוריאוגרף ומורה לריקוד קנדי. ידוע בשל תפקידו כאלדון בסדרת הנעורים הקנדית "נולדו לרקוד".
ביוגרפיה
לופיאן נולד בקנדה ב-30 במרץ 1995. הוא החל לרקוד בגיל 11 חודשים, ובאופן רשמי בגיל שנתיים. למד עם הכוריאוגרפיות מיה מייקלס ומנדי מור. בשנת 2013 החל לגלם את דמותו של אלדון בסדרת הטלוויזיה "נולדו לרקוד".
פרנוצפל
פרנוצפל (שם מדעי: Prenocephale) הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת פכיצפלוזאוריים שחי בקמפן, בסוף הקרטיקון לפני 80-75 מיליון שנה באזור מונגוליה שהייתה באותה תקופה מיוערת ולא מדברית ויבשה כמו היום.
מאפיינים
משמעות שמו של דינוזאור זה היא ראש נטוי. דינוזאור זה היה קרוב להומלוצפל, ובעבר שייכו אותם לאותו הסוג.
הדינוזאור המונגולי הגיע לאורך 2.4 מטר ולמשקל 130 ק"ג. הגולגולת שלו הייתה מעוגלת כמו גולגולת הפכיצפלוזאורוס, והכילה גבשושיות עצם שריככו את הפגיעות שלה. הגולגולת העבה עזרה לו להתגונן מטורפים וכנראה שגם להילחם על נקבות בדומה ליעלים מודרניים. היו לו רגליים אחוריות ארוכות, רגליים קדמיות קצרות וזנב ארוך ששימש לאיזון. לדינוזאור היו שיניים חלשות מעט שהתאימו רק ללעיסת צמחייה חלשה או לפירות. כמה מהמדענים סבורים שהיה אוכל כל.
מספר מדענים טוענים שהפרנוצפל הבוגר דומה מאוד להומלוצפל הבוגר, אך הסברה הרווחת היא שמדובר בשני סוגים שונים.
דינוזאור זה תואר ב-1974 על ידי החוקרות הלצ'קה אוסמולסקה וטרזה מריאנסקה.
בתרבות
הפרנוצפל מופיע בסדרה כוכב הדינוזאורים לצד ולוצירפטורים.
רומולוס רוסין-סנדי
רומולוס רוסין-סנדי (בהונגרית: Ruszin-Szendi Romulusz; נולד ב-4 במאי 1973) הוא גנרל שלושה כוכבים (Lieutenant General) הונגרי (מקביל לרב-אלוף), היה מפקד (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה ההונגריים.
ביוגרפיה
רוסין-סנדי נולד במישקולץ ב-4 במאי 1973. הוא למד במכללת יאנוש הוניאדי באגר, ולאחר מכן במכללה הצבאית לאיוש קושוט, וב-1995 התגייס לחיל התותחנים של צבא הונגריה. ב-1997 מונה לסגן מפקד סוללה והמשיך להתקדם בסולם הדרגות. במקביל, רכש השכלה אקדמית ואף השתתף בקורסים צבאיים מיוחדים בארצות הברית. בין 2007–2008 שירת בעיראק בכוח שמירת שלום, ולאחר מכן כמדריך גדוד בצבא עיראק. בין 2011–2012 שירת באפגניסטן בכוח נאט"ו. ב-2016 מונה למפקד בריגדת חיל הרגלים אישטוואן בוצ'קאי בדברצן עד 2019. לאחר מכן מילא תפקידי מנהל ומטה עד 3 ביוני 2021 אז מונה למפקד כוחות ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-27 באפריל 2023, בהמלצתו של שר ההגנה קרישטוף סלאי-בוברובניצקי, נשיאת הונגריה קטלין נובאק פיטרה את רוסין-סנדי מתפקיד מפקד כוחות ההגנה, ובמקומו מונה לתפקיד גנרל גאבור בורונדי. פיטוריו באו על רקע תכנית התחדשות של ממשלת הונגריה, אשר במסגרתה פוטר מהמטכ"ל כל גנרל שגילו עלה על 45 ושרת למעלה מ-25 שנים.
יודאיספטן
יודאיספטן (Judaesaptan או Judeisapta) היא ממלכה יהודית קדומה אשר התקיימה על פי האגדות במרכז אירופה, באזור אוסטריה המודרנית. לקיומה של הממלכה אין הוכחות ארכאולוגיות או אחרות.
המקור המוכר ביותר לאגדה נמצא בכרוניקה של הייגן (Hagen) שהודפסה במאה ה-15. באגדה מסופר על היהודי אברהם מתמורניה. לאחר שנאלץ לגלות מארצו כ-860 שנה לאחר המבול התנ"כי והגיע יחד עם אשתו וילדיו לאזור נהר הדנובה שם התיישב בעיר סטוקראו.
אברהם מלך על הממלכה כ-33 שנה ובניו משלו בערים שונות (בהן וינה). האגדה מפרטת את עץ היוחסין של אברהם וכיצד משפחתו התפזרה במדינה. כנראה שלסיפור מטרה אטימולוגית שבאה להסביר את הריכוזים הגבוהים של היהודים באוסטריה של אותם ימים.
אגדה אחרת מספרת על סונאס ויהודה ספטי, שני יהודים אשר הקימו את הממלכה ב-1700 לפנה"ס. באחת הכרוניקות מסופר על כ-72 נסיכים יהודים שלטו בממלכה עד לשנת 200 לפנה"ס.
במאה ה-16 ההיסטוריון וולפגנג לאציוס ניסה להוכיח את אמיתות האגדה על ידי חקר כתובות בעברית על גבי מצבות.
רוזנות הסן-מרבורג
רוזנות הסן-מרבורג הייתה מדינה באימפריה הרומית הקדושה, שהתפצלה מרוזנות הסן בשנת 1567, ופוצלה בשנת 1604 בין רוזנות הסן-קאסל לרוזנות הסן-דרמשטאדט.
היסטוריה
לאחר מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, חולקה נחלתו בין בניו, בנו השני לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג ירש את החלק של הנחלה סביב מרבורג בהסן העילית, ואילו אחיו ירשו את שאר הנחלה. בשנת 1604 מת לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג, ובעקבות מותו פרצה מלחמה בין רוזנות הסן-קאסל לרוזנות הסן-דרמשטאדט על חלוקת הירושה.
פארימרז'אן נגי
פארימרז'אן נגי (באנגלית: Parimarjan Negi; נולד ב-9 בפברואר 1993 בהודו) הוא שחמטאי הודי בדרגת רב אמן. את התואר קיבל ביוני 2006, כשהיה בן 13 שנים, 4 חודשים ו-22 ימים, הגיל החמישי הצעיר ביותר בכל הזמנים (הקדים בחמישה ימים את מגנוס קרלסן).
החל מפברואר 2019 הוא אינו פעיל.
פארימרז'אן נגי באולימפיאדת השחמט
בין השנים 2012 ל-2014 השתתף פארימרז'אן נגי ב-2 אולימפיאדות שחמט:
המרכז לאמנויות באר שבע
המרכז לאמנויות באר שבע הוא מוסד לחינוך אמנותי ברחוב אנילביץ 21 בבאר שבע אשר נוסד בשנת 1970. על המרכז אחראים מנהל החינוך והתנ"ס (תרבות נוער וספורט) של עיריית באר שבע.