cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התעלה הקלדונית
תולדות התעלה
בעת בניית התעלה נעשה שימוש בחומרים פגומים, ולאחר הפעלתה החלו להתגלות תוצאות הדבר. ב-1843 קרס חלק מתא השיט המערבי, ובעקבות זאת הוחלט לסגור את התעלה לשיט, לערוך בה תיקונים ולהעמיק אותה (עד ל-5.5 מטרים). העבודות נעשו בפיקוח המהנדס ג'יימס ווקר (James Walker) והושלמו ב-1847. תנועת כלי השיט בתעלה לאחר מכן הייתה מעטה מן המקווה. לעומת זאת החלה התעלה להפוך לאטרקציה תיירותית בזכות הנופים הדרמטיים שדרכם עבר נתיבה. תרם לכך גם מסעה של המלכה ויקטוריה לאורך התעלה ב-1873.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חלה גאות במספר כלי השיט שעברו דרך התעלה: היא הייתה בטוחה יותר לשיט לספינות דיג מאשר הנתיב סביב צפון סקוטלנד, ושימשה גם להשטת חומרי גלם לנשק (בעיקר למוקשים) מארצות הברית למזרח סקוטלנד.
ב-1920 קיבל משרד התחבורה הבריטי את התעלה לידיו, וב-1962 העביר אותה לידי התאגיד British Waterways. ב-2012 העביר התאגיד את התעלות בסקוטלנד לידי החברה הציבורית Scottish Canals.
בשנים 1964–1969 הוחלפו מנגנוני שערי תאי המים שבתעלה מהפעלה ידנית להפעלה מכנית (הידראולית). בשנת 1990 היה ברור שיש לשפץ את התעלה, אך הממשלה הבריטית לא הראתה נכונות לממן את השיפוץ. בכל זאת יזם תאגיד British Waterways תוכנית שיפוץ מוצלחת, שבוצעה בהדרגה בשנים 1995–2005.
התעלה מופיעה כיום ברשימת האתרים ההיסטוריים המוגנים של בריטניה. חצי מיליון אנשים מבקרים בה מדי שנה. בין השאר רוכבים מבקרים על אופניים לאורך נתיבה או שטים בה על גבי אסדות נופש.
מוזיאון דגון
מוזיאון דגון היה מוזיאון שהוקדש לתולדות הדגן ומוצריו. המוזיאון שכן במבנה המשרדים בכיכר פלומר, בכניסה המזרחית אל ממגורות דגון בחיפה. עיקר אוסף המוזיאון הוקדש לממצאים ארכאולוגים מארץ ישראל ושכנותיה. במוזיאון אגף המוקדש לתהליך העבודה של הממגורות באמצעות דגמים של מנופים ומכשירים.
תחילתו של המוזיאון באוספו של ראובן הכט. במשך השנים נוספו אליו מוצגים שהושאלו מרשות העתיקות. המוזיאון נפתח בשנת 1955 וקיבל בשנת 1966 מעמד רשמי מטעם המועצה הבינלאומית למוזיאונים.
המוזיאון ניסגר ומוצגיו הועברו למוזיאון הכט באוניברסיטת חיפה.
אוסף המוזיאון
המוצגים הארכאולוגים עוסקים בתולדות גידול החיטה והשעורה ובהתפתחות הכלים והמתקנים החקלאיים החל בתקופה הנאוליתית. האוסף כולל גם מגלי פולחן מברונזה שמקורם במקדשים מתחילת האלף השני לפנה"ס, כלי כתישה שונים שבו כתשו את הגרגרים לגריסים, כלי רחיים ששימשו לטחינה, כלים מתקופות שונות לאפיית לחם, כולל חותמות לחם מתקופות שונות, מתקני איסום שונים, בהם כלי אגירה שונים, קנקני אגירה, בור אגירה מערד, קנקנים כנעניים, קנקני אגירה גדולים שנמצאו בתל חצור. גלוסקמאות ששימשו לקבורה בצורת סילו מהתקופה הכלקוליתית, לוחות של כתב יתדות המתארות מסחר תמורת דגנים מאור בשומר.
במוזיאון אוסף גדול של צלמיות שהם ביטוי לפריון ביניהן צלמיות עמוד שהיו נפוצות ביהודה במאה ה-8 לפנה"ס, צלמיות נקב ועוד. ציורי קיר ממצרים העתיקה. אוסף בולי דואר ומטבעות הכוללים ציורי ועיטור דגנים, אוסף מנורות שמן המעוטרות בשיבולי שעורה וממצאים נוספים.
אגף נפרד מוקדש לדגמים אלקטרו מכניים של המתקנים והפורקים המשמשים את ממגורות דגון. הדגמים מדגימים את אופן הפעולה של הפורקים השונים, שבעזרתם מוציאים את הדגנים מבטן האניה. במקום מוקרנים סרטים המספרים על ההיסטוריה של הממגורות והמוזיאון ומדגימים את אופן הפעולה של המתקנים.
יום ג'ורג'יה
יום ג'ורג'יה (באנגלית: Georgia Day) הוא יום חג לאומי במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית, המציין את ההיסטוריה של המדינה ואת ייסוד פרובינציית ג'ורג'יה ב-12 בפברואר 1733 על ידי ג'יימס אוגלתורפ. ביום זה נחתו המתיישבים האירופאים הראשונים, בראשות אוגלתורפ, והקימו את היישוב הראשון במושבה – לימים העיר סוואנה.
חג זה מצוין מדי שנה ב-12 בפברואר (אך אינו מהווה יום חופש בתשלום לעובדי המדינה). החג מצוין בתהלוכה המאורגנת על ידי החברה ההיסטורית של ג'ורג'יה.
חנוך פישר
חנוך (אנטל) פישר (בהונגרית: Fischer Enoch; איז'אק, 1826 – מאקו, 9 באפריל 1896) היה הרב של דונפלדוואר, ולאחר מכן הרב הראשי של העיר מאקו בהונגריה.
ביוגרפיה
הרב חנוך פישר למד בישיבות בניטרה, אחרי זה בברטיסלאבה ובפראג למד פילוסופיה באוניברסיטה. משנת 1852 עד 1864 פעל בדונפלדוואר ואחר כך ועד סוף חייו הוא היה הרב הראשי של העיר מאקו. הוא היה דרשן מצוין הן בהונגרית הן בגרמנית. אחת הדרשות שלו על הרב לאופולד לעף הספד ללווייתו הופיע גם בעבודתו "כבוד אחרון ללאופולד לעף".
הרב פישר מת ב-9 באפריל 1896, בשנה ה-70 לחייו, עקב שטף דם במוח כנראה. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי במאקו.
משפחתו
רעייתו של הרב פישר הייתה אנה (נינה) הרמן שהלכה לעולמה ב-1873. מאז הרב פישר גידל לבד את ששת ילדיו, ארבעה בנות ושני בנים : אמיל, יעקב, הרמינה, רוזליה, רגינה וריזה. הוא היה אביו כאמור של המשורר והמחזאי אמיל מקאי וסבו של עורך הדין אדן מקאי. בנו הבכור, יעקב פישר, היה הרופא הראשי והפסיכיאטר של בית החולים בברטיסלאבה. בנו השני, אמיל מקאי, למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובהמשך הפך לעיתונאי ולאחר מכן למשורר. בתו הבכורה הייתה הרמינה פישר, שאחד מבניה היה אדן מקאי, גיסו והאפוטרופוס של המשורר הגדול אטילה יוז'ף. אחד מנכדיו הוא הרופא הריאומטולוג אנטל פישר (1979-1901).
מערת ניו
מערת ניו (בצרפתית: Grotte de Niaux) ממוקמת בקרבת הקומונה בעלת השם הזהה בשיפולים הצפון-מזרחיים של הרי הפירנאים, דרום-מערב צרפת.
היסטוריה
ביקורים במערה בתקופה המודרנית החלו כבר במאה ה-17 כאשר גם המבקרים בני התקופה עצמם, השאירו בתוכה רישומי שמות, תאריכים וציורי קיר. עם זאת, המחקר הפרהיסטורי של המערה החל רק בשנת 1906, הודות לפעילותו של קפטן מולר (Molar) ובניו, אשר מיפו את המערה וגילו את חלקה העמוק והציורים הפרהיסטוריים שבו.
את המחקר המקצועי החלו לבצע בשנת 1907 הפרהיסטוריונים אנרי בריי ו. בשנת 1925 גילה החוקר מנדמן (J. Mandeman) אזור נוסף של ציורים ותיארך אותם לתקופה של 13,500 עד 11,500 שנים לפני זמננו. המחקר והמיפוי של המערה ממשיך גם בימינו אלה בחלקים העמוקים שלה.
מבנה
במקור כללה המערה שתי כניסות ששימשו את הנכנסים אליה. כיום הן חסומות והכניסה מתבצעת באמצעות כניסה מלאכותית שנחצבה באזור גבוה יותר. הציורים ממוקמים בשני אולמות גדולים בעומק של כ-700 מטרים בתוך המערה, כלומר הציירים הקדמונים חדרו לשם כך לעומק רב בתוכה. עובדה זו מצביעה על כך שאזורים אלה בתוך המערה לא שימשו לצורכי מגורים או אחסון ובהתאם גם לא נמצאו בה כל סוג של עקבות היכולות להעיד על פעילות אנושית כלכלית. ייתכן כי המערה עצמה כן שימשה באזור הקרוב לפתחה לצורכי מגורים, אך לא נמצא כל שריד לכך. חלקיה העמוקים יותר של המערה הם צרים וקשים מאוד לגישה שכן חלקם גם מוצפים במים החוסמים את הדרך.
הציורים
בתוך המערה נמצא מבחר עשיר של ציורי קיר ובעיקר של בעלי חיים שהיו אופייניים לאזור הרי הפירנאים בתקופה הפרהיסטורית. רובם נעשו באמצעות צבע שחור שיוצר מפחם או ממנגן דו-חמצני, וציורים מעטים נמצאו גם בצבע אדום המורכב מהמטיט, אשר עורבבו עם מים או עם שומן בעלי חיים ונמרחו על הקירות באמצעות האצבעות או מכחולים העשויים מצמחים או שערות בעלי חיים.
רוב ציורי בעלי החיים נמצאו באולם המרכזי המכונה "הסלון השחור", אך בקירות אחרים במערה נמצאו גם סימנים כגון קווים ונקודות. גילם של הציורים תוארך באמצעות פחמן 14 לכ-13,000 שנים לפני זמננו.
בעלי החיים העיקריים המופיעים בציורים הם ביזון - 54 פעמים, סוס בר - 29 פעמים, יעל - 15 פעמים וכן התגלו ציורי אייל אציל ודג.
כיום
המערה פתוחה לביקורים מוסדרים בלבד תחת כללים נוקשים על מנת להבטיח את שימור הציורים.
קיימת הקפדה על שמירת טמפרטורה ולחות קבועים בתוך המערה. מספר הביקורים היומי מצומצם, בקבוצות קטנות ובהזמנה מראש.
במערה לא הותקנה תאורה מלאכותית ונשמר בה חושך קבוע. הסיורים נעשים תוך שימוש בתאורת יד באולמות המרכזיים שלה. המערה נשמרת במצבה הטבעי ככל האפשר ולכן מסלולי ההליכה אינם מוסדרים, רטובים וחלקלקים.
חלקים אחרים של המערה אינם נגישים לציבור.
לינדזי רוז
קריירה
רוז נולד בראן שבצרפת למשפחה ממוצא מאוריציוסי. בגיל 6 החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של ס.פ.ב. ראן. משנת 2000 עד 2008 שיחק במחלקות הנוער של סטאד ריימס ולאחר מכן שנתיים בקבוצת הנערים של סטאד לאבאל. בשנת 2010 הועלה רוז לקבוצת הבוגרים של המועדון בה שיחק כשלוש שנים ורשם 69 הופעות ליגה וכבש שלושה שערים.
בשנת 2013 חתם הבלם במועדון הפאר הצרפתי ואלנסיין לעונה אחת, בה שימש כשחקן הרכב וכבש שער ב-24 משחקי ליגה. ב-17 ביולי 2014 חתם לארבע שנים באולימפיק ליון. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, הושאל הבלם לקבוצת המשנה של המועדון. בעונת 2015/2016 הפך רוז לשחקן הרכב בליון, ורשם 19 הופעות בכל המסגרות עד ינואר 2016 בו הושאל ללוריאן עד סוף העונה עם אופציה לרכישה. בקיץ 2016 נרכש רוז על ידי לוריין לשלוש שנים. לאחר חצי עונה הושאל לבסטיה בה רשם 9 הופעות בליגה 1, אך הקבוצה נשרה לליגת המשנה בתום העונה. גם קבוצתו לוריאן נשרה לליגת השנייה.
ביולי רוז חתם בלגיה ורשה מליגת העל הפולנית.
קריירה בינלאומית
משנת 2008 שיחק רוז בנבחרות צרפת הצעירות בהן רשם 28 הופעות וכבש צמד שערים. בשנת 2013 זומן הבלם לנבחרת צרפת עד גיל 21 בה כבש שער ב-4 הופעות שם שיתף פעולה עם שחקנים דוגמת קינגסלי קומאן, קורט זומה ואנטואן קונט.
באוקטובר זומן לראשונה לסגל נבחרת מאוריציוס לקראת משחק הידידות נגד, אך לא לקח חלק במשחק עקב פציעה. ב-22 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1.
פרך
פֶּרֶךְ היה יישוב יהודי מתקופת המשנה שהתקיים בשומרון.
היישוב פרך נודע בזכות אגוזיו המפורסמים, המוזכרים במשנה ובתלמוד כדוגמה לדבר שבמניין, כלומר דברים שמפני חשיבותן נמכרים במספר ולא במשקל או במידה. אגוזי-פרך אלו נודעו בפריכותם עד אשר הפכו כינוי לאנשים נוחים וקלים, והוזכרו במדרש כדוגמה לדבר יקר המציאות שכמעט בלתי ניתן להשגה.
חוקרים מזהים את מיקומו של היישוב פרך עם הכפר הפלסטיני בית פוריכ שבנפת שכם, כשלושה קילומטרים צפונית ליישוב איתמר ושני קילומטרים מזרחית לעיר שכם, בקירוב. חיזוק להשערה זו עולה מן הקרבה הפיזית למקום מוצאם של בני הזוג של אגוזי הפרך - "רימוני בדן", המזוהה עם החורבה ואתר המעיינות עין באד'אן, צפונית מזרחית לשכם. כמו כן, בכפר תועד גידול אגוזים מסוג משובח עוד בשלהי המאה ה-19.
הסיבה לאיכותם של האגוזים היא כי קור משביח את האגוזים, בנוסף לאדמת סחף עמוקה. האזור מצוי בבקעת בית דגן, שהיא בקעה גבוהה וקרה, עם אדמת סחף עמוקה. מכיוון שרכסי ההרים מסביבה גבוהים ממנה יותר, אוויר קר גולש מההרים לתחתית הבקעה והטמפרטורות בה בלילה נמוכות מראשי ההרים שסביבה.
המדונה מסטלינגרד
המדונה מסטלינגרד (בגרמנית: Stalingradmadonna) הוא רישום פחם של מרים, אם ישו, שרשם רופא צבאי גרמני בתקופת קרב סטלינגרד ב-1942.
הרישום המקורי נמצא בכנסיית הזיכרון על שם הקייזר וילהלם בברלין. העתקים שלו נמצאים בקתדרלה של קובנטרי בבריטניה ובקתדרלת קאזאן בוולגוגרד ברוסיה כאות פיוס בין המדינות שנלחמו זו בזו במלחמת העולם השנייה ובין הערים שסבלו מהרס רב במלחמה זו.
קורט רויבר (Kurt Reuber) נולד בקאסל ב-26 במאי 1908. הוא למד תאולוגיה והוסמך ככומר פרוטסטנטי. כאשר חשב על הקשר בין הנפש והגוף החל ללמוד רפואה. בנוסף לכך פיתח את תחביב הציור והתמחה בעיקר ברישומים.
הוא גויס לורמכט עם פרוץ המלחה ככירורג צבאי, תחילה בבלקן ולאחר מכן בחזית הרוסית, שם מצא את עצמו לכוד ב"כיס" עם לוחמי הארמייה השישית בסטלינגרד. בכל תקופת שירותו בצבא המשיך לצייר. בתנאים קשים הוא נטל עפרון פחם וצייר את "המדונה מסטליגרד". זמן קצר לפני הכניעה הצליח להעביר ציורים ומכתבים למשפחתו בעזרת מפקדו שנפצע ופונה במטוס האחרון שהמריא מה"כיס".
ב-2 בפברואר 1943 נכנעו הגרמנים בסטלינגרד ורויבר הלך לשבי ביחד עם 90.000 חיילים מהם שרדו רק 6.000. הוא מת מטיפוס במחנה שבויים ב-20 בינואר 1944.
הרישום מראה את מרים, אם ישו, עטופה בגלימה המכסה את ראשה ואת ראשו של ישו בנה. בצד ימין כתוב: Licht (אור), Leben (חיים), Liebe (אהבה). בצד שמאל כתוב: Weihnachten im Kessel 1942 (חג המולד ב"כיס" 1942). למטה כתוב: Festung Stalingrad (מבצר סטלינגרד).
נשיא גרמניה קרל קרסטנס שכנע את משפחתו של רויבר לתרום את הרישום לכנסיית הזיכרון על שם קייזר וילהלם והוא נקבע שם בטקס ב-אוגוסט 1983 ומהווה סמל מפורסם המדגים את נוראות המלחמות וקורא לפיוס ולשלום.
יהונתן בר אילן
יהונתן בר-אילן (נולד ב-28 בספטמבר 1982) הוא במאי קולנוע, טלוויזיה, תסריטאי ומפיק ישראלי.
ביוגרפיה
יהונתן בר-אילן נולד וגדל בירושלים. הוא התחנך בבית הספר הגימנסיה העברית בירושלים.
בין השנים 2006–2008, למד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וסיים בהצטיינות יתרה. בשנת 2009, קיבל את מלגת גורדון ובמסגרתה עבד עם הבמאי והתסריטאי אבי נשר.
בשנת 2010, כתב והפיק את הסרט "חתולים על סירת פדלים" המתאר את קורותיהם של תיכוניסטים ישראלים בשיט רומנטי בירקון, על מכלול הרפתקאותיהם. את הסרט ביימו נדב הולנדר ויובל מנדלסון והוא הוקרן ברחבי העולם והשתתף בפסטיבלים רבים ביניהם בקנדה (טורונטו ומונטריאול), בקולומבוס, באינדיאנה והפך לסרט פולחן.
בשנת 2013, עבר בר-אילן להתגורר ולעבוד בפריז על תסריט, שמאוחר יותר הפך לסרטה של קרן בן רפאל, "אין בתולות בקריות".
בשנת 2015, כתב וביים את סדרת הרשת "קינגים", בהשתתפותם של שלומי קוריאט, אסי ישראלוף, גיא לואל, ירון ברובינסקי ויוני זיכהולץ. הסדרה, שהועלתה באתר מאקו (mako), זכתה להצלחה חסרת תקדים.
בקיץ 2016, רכשה זכיינית קשת את סדרת הרשת ועיבדה אותה לפורמט טלוויזיוני, שכלל 10 פרקים באורך מלא והייתה לסדרת הרשת הראשונה בישראל, שעובדה לסדרת טלוויזיה. באותה השנה כתב בר-אילן את העונה הראשונה של הסדרה "נעלמים" והמשיך ככותב לעונה השנייה והשלישית (– אותה גם ביים). בשנת 2017, שימש כתסריטאי העונה השנייה של הסדרה "תאג"ד".
בשנת 2018, כתב וביים את הסרט "אול אין" בכיכובם של צחי הלוי, שלומי קוריאט, יעל בר זוהר, דנה פרידר, דינה סנדרסון, מאור כהן, צחי גראד, זהר שטראוס ומיכאל הנגבי. הסרט, יצא לאקרנים באפריל 2019 והתבסס על אותן הדמויות של סדרת הרשת "קינגים" במרחב אחר.
פרסים
בשנת 2020, זכתה הסדרה "נעלמים" אותה כתב וביים בפרס האקדמיה לסדרת הנוער הטובה ביותר והיה מועמד לפרס התסריטאי הטוב ביותר באותה השנה. באותה שנה, זכה בר אילן בפרס על בימוי סדרת "נעלמים 3" ובשנת 2021, זכה בשלושה פרסים על כתיבה, בימוי וסדרה, על הסדרה "פלמ"ח 1".
חייו האישיים
בר-אילן מתגורר בתל אביב, הוא נשוי לפז דוידוביץ' ואב לפיטר ואלכס.
סריקה ממוחשבת
סריקה ממוחשבת (Computational Virtual screening) ובקיצור VS, היא שיטה עיקרית לגילוי ותכנון רציונלי של תרופות באופן ממוחשב. הרעיון מאחורי השיטה הוא יצירת ספרייה וירטואלית של מולקולות חדשות. באמצעות ידע קודם על מבנים כימיים ותכונותיהן להיקשר אל אתר מטרה מסוים, יוצרים מולקולה חדשה אשר אותה סורקים ובודקים את הכדאיות של יצורה.
1906 בספורט
גביע דייוויס
נבחרת בריטניה זכתה בגביע לאחר ניצחון 0:5 על נבחרת ארצות הברית.
ברזיל
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
בהט (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים ששמם בהט:
עפני
עָפְנִי, או הָעָפְנִי הייתה עיר בתקופת המקרא.בספר יהושע מסופר כי השתייכה לנחלת שבט בנימין:
על פי ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו, עשירים ומיוחסים אשר נמלטו מירושלים בתקופת המרד הגדול, הועברו אליה על ידי שלטונות הצבא הרומאים בארץ ישראל בראשותו של טיטוס.
במאה ה-20 הוצע לזהותה עם העיר גופנה או בית גופנין מתקופת בית שני (היא ג'יפנה של היום ליד רמאללה). אולם זיהוי זה אינו ודאי.
טגרה
טגרה (Tegra) הוא שמה של סדרת רכיבי מערכת על שבב של חברת NVIDIA. השבבים מבוססים על ליבות ARM ועל המעבד הגרפי GeForce של החברה. הם מיועדים לשימוש במערכות כגון טלפונים חכמים וטאבלטים.
Tegra 2
Tegra 2 היא סדרת שבבים הכוללים שתי ליבות ARM A9 ועובדות בקצב שעון של 1-1.2GHz.
Tegra 3
Tegra 3 (Kal-El) היא סדרה של שבבים הכוללים ארבע ליבות ARM A9 רגילות וליבה חמישית אטית יותר. הליבה האיטית אמורה לאפשר עבודה חסכנית כאשר אין צורך בכל ארבע הליבות.
ישראל זופניק
ישראל זופניק (או זשופניק; ה'תרס"ה 1905 - כ"ו בחשוון ה'תשמ"ד נובמבר 1983 ניו יורק) היה תורם בולט של מוסדות העדה החרדית בישראל והקהילות החרדיות בישראל ובארצות הברית, ושמו מונצח בבנייני מוסדות שונים.
פעילותו של ר' ישראל זופניק
מגיל צעיר עבד כאיש עסקים. בפרוץ מלחמת העולם השנייה שהה לרגל עסקיו בארצות הברית. מאמציו להוציא מאירופה את אשתו וששת ילדיו עלו בתוהו, והם נספו בשואה. לאחר השואה נישא בשנית, והתקרב לאדמו"ר מסאטמר שקבע שם את משכנו.
זופניק הקים מפעלים בניו יורק ובהם מפעל גדול לייצור שמן כשר. הוא נודע כתורם חשוב למוסדות חסידות סאטמר בניו יורק, ולמוסדות העדה החרדית בישראל.
שלושה בניינים מרכזיים בירושלים נתרמו על ידו קרויים על שמו:
במלאת לו שבעים שנה, בשנת תשל"ה, יצא לכבודו הספר "ישראל עושה חיל - ספר יובל מוקדש לפעולותיו בתורה וחסד ולטהרת ישראל של הרב... ישראל זופניק", בעריכת מנחם מנדל גרליץ.
זופניק נפטר בארצות הברית ונקבר בבית הקברות היהודי בברוקלין, ניו יורק.
כך תוארה הלווייתו ב"דבר ההתאחדות" של תלמידי ישיבת יוסף צבי:
פסטיבל האור בירושלים
פסטיבל האור בירושלים הוא אירוע שנתי הנערך בעיר העתיקה בירושלים במשך שבוע אחד בחודש יוני, החל משמונה בערב ועד חצות. הפסטיבל נערך מדי שנה מאז שנת 2009. הפסטיבל הוא יוזמה של הרשות לפיתוח ירושלים בשיתוף המשרד לירושלים והתפוצות, משרד התיירות, עיריית ירושלים, והוא מנוהל ומופק על ידי החברה העירונית אריאל. את הפסטיבל הגה אדוארדו הובשר אשר גם ניהל אמנותית את הפסטיבל בין השנים 2009 ו-2016. הכניסה לפסטיבל היא חופשית, אך במהלכו מתקיימים גם סיורים בתשלום.
בפסטיבל מוצגים מיצגי אור של אמנים שונים מישראל ומן העולם המשתמשים באור על מנת ליצור פסלים, מיצבים ועבודות אמנות. המיצגים השונים ממוקמים לאורך מסלולים השוכנים בעיר העתיקה ובסביבותיה, המסומנים בחבלי אור בצבעים שונים. הפסטיבל כולל גם אירועים פתוחים לקהל ואירועים בתשלום, והוא מושך למעלה מ-300,000 מבקרים מדי שנה. בין האתרים הנכללים בפסטיבל הם שער יפו, שער שכם, בית כנסת החורבה, שער ציון והרובע היהודי.
מונית לטוברוק
מונית לטוברוק (בצרפתית: Un taxi pour Tobrouk) הוא סרט צרפתי משנת 1961 בבימויו של דניס דה לה פאטליאר, עם מוזיקה מאת ז'ורז' גרווארנץ. הסיפור מתרחש במהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה במדבר צפון אפריקה בקרב אל-עלמיין.
במהלך המלחמה אנשי קומנדו צרפתים משתפים פעולה עם קצין גרמני נאצי כדי לשרוד במדבר.
לאיוש דוצי
הברון לאיוש דוצי מנמטקרסטור, (במקור דוקס-Dux, בהונגרית: Dóczy Lajos; שופרון, 29 בנובמבר 1845 – בודפשט, 27 באוגוסט 1919) היה איש ציבור יהודי-הונגרי, ראש אגף במשרד החוץ ההונגרי, יועץ חצר המלך ויועץ מועצת השרים, עיתונאי, משורר. היה חבר באגודת קישפלודי. ובאגודת פטפי.
ביוגרפיה
לאיוש דוקס נולד במשפחה יהודית. אביו היה מור (מוריץ) דוקס, סוחר עורות שפשט את הרגל במהלך מלחמת העצמאות ההונגרית (מהפכת 1848 בהונגריה). אמו הייתה רוזה רוזנברג. אחרי שפשט את הרגל בשל מיזמים כושלים בתקופת המלחמה ונשאר חסר כל עבר מור דוקס עם משפחתו לעיר הסמוכה נמטקרסטור, אז בהונגריה, היום דויטשקרויץ באוסטריה וניהל את העסק של גיסו מור רוזנברג. בנו לאיוש נשלח לגברת לוינגר, אחות אמו, בעיר נג'קניז'ה. שם למד בבית הספר היסודי היהודי שש כיתות ולאחר מכן למד זמן מה בישיבה בקרסטור. בשנת 1856 הוריו רשמו אותו לגימנסיה בעיר הולדתו שופרון, שם הפך לאחד ממנהיגי הנוער יחד עם ינה ראקושי ממוצא שוואבי לימים סופר ועיתונאי מפורסם בהונגריה. בסיום בחינות הבגרות החל ללמוד משפטים באוניברסיטת וינה והפך חבר מערכת של העיתון Presse. הוא דיווח לעיתון החשוב על ההכתרה למלך הונגריה של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. המאמרים שלו עשו רעש גדול. ככתב, הוא הפך למרכז האגודה הספרותית, שנוהלה על ידי אדולף אגאי, לאיוש אשבוט, לאסלו הבשי, הברון איבור קאש, מנו קוני, טוביאש (טוביה) לעף וינה ראקושי. הוא גם כתב הרבה בכתב העת ההיתולי-פוליטי בעל היוקרה בורשסם ינקו, ובמקביל היה תומך נלהב בכתבותיו בעיתונים של מדיניות פרנץ דיאק. שר המשפטים בולדיז'אר הורבאט מינה אותו למשרד ראש הממשלה ככותב נאומים וכמנסח, אך כבר בשנת 1872 לקח אותו עימו שר החוץ הרוזן דיולה אנדראשי לווינה, ודוצי הפך עד מהרה ליועץ חצר המלוכה ההונגרי וליועץ מועצת השרים. במקביל התקבל כחבר באגודת קישפלודי ובאגודת פטפי. ב-8 ביוני 1878 קיבל תואר אצולה, וב-13 במרץ 1900 קיבל את התואר ברון בתוספת קידומת האצולה לשמו "נמטקרסטורי" ממלך הונגריה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
הוא מעולם לא הפסיק את עבודתו העיתונאית. הוא עבד עבור ה-Presse, עבור הפשטי נפלו, עבור ה"מבשר" (Hírmondó), ה"רפורמה" (Reform) והפרמדנבלט (Fremdenblatt).
יצירתו
מחזותיו הועלו בזה אחר זה:
עם זאת, הוא התפרסם בזכות תרגומיו של פאוסט (1872) ב-1887, כאשר התיאטרון הלאומי ביצע אותו לראשונה בהונגרית בתרגומו.
מצד שני, הוא תרגם את "טרגדיית האדם" מאת אימרה מדאץ' (שהוצג בהמבורג ב-1892).
הקומדיה שלו "בת המלך אלינור" (1896) זכתה בפרס טלקי.
אוטוביאנקי ויסקונטאו
אוטוביאנקי ויסקונטאו (באיטלקית: Autobianchi Visconteo) היא משאית מתוצרת יצרנית כלי הרכב האיטלקית אוטוביאנקי אשר יוצרה בין השנים 1952-1959.
לאיוש דוצי
יצירתו
כתביו התפרסמו תחת השם הבדוי טוביאש אונקל היו פופולריים במיוחד ב-Neues Pester Journal.
אוטוביאנקי ויסקונטאו
הדגמים הראשונים נבנו לפי ידע חברת "Cabi Cattaneo" ממילאנו. בשנת 1955 חברת אוטוביאנקי חזרה לייצר מכוניות, והמשיכה בייצור הדגם לפי רישיון מחברת "Cabi Cattaneo".
לאיוש דוצי
יצירתו
יצירותותיו הנוספות:
אוטוביאנקי ויסקונטאו
הדגם הראשון נקרא P.T.T. 5.300.
לאיוש דוצי
יצירתו
שמותיו הבדויים היו: אומיקרון, קלייר, אומגה, אונקל טוביאס.
אוטוביאנקי ויסקונטאו
סדרה ראשונה
הסדרה הראשונה יוצרה בין השנים 1952-1954
לאיוש דוצי
נישואים וצאצאים
הוא נשא לאישה את אילונה מאייר פון גונטהוף בווינה ב-20 באוקטובר 1879 (וינה, 2 בספטמבר 1862 – וינה, 6 ביוני 1930). הם התגרשו ב-9 באוקטובר 1891. בנו היה הברון פטר דיולה דוצי (וינה, 26 באוקטובר 1881 – באד אישל, 26 בדצמבר 1962) שאשתו הייתה הברונית סוזן פון פרסטל (וינה, 11 בפברואר 1895 – וינה, 13 במאי 1974)
אוטוביאנקי ויסקונטאו
סדרה שנייה
הסדרה השנייה יוצרה בין השנים 1954–1959
היינריך גריבר
ד"ר היינריך קרל ארנסט גריבר (בגרמנית: Dr. Heinrich Karl Ernst Grüber; יוני 1891, שטולברג, גרמניה – נובמבר 1975, ברלין, גרמניה) היה כומר פרוטסטנטי בברלין בזמן מלחמת העולם השנייה, שפעל למען הצלת יהודים בתקופת השואה תוך סיכון חייו ועל כך זכה בשנת 1964 בתואר חסיד אומות העולם.
במסגרת פועלו למען יהודי גרמניה, פגש מספר פעמים את אדולף אייכמן שהיה קצין האס אס הבכיר האמון על גירוש והעברת היהודים להשמדה במזרח אירופה. גריבר שימש כעד מטעם התביעה הכללית של מדינת ישראל נגד אייכמן במשפט שנערך לו ב-1961.
ביוגרפיה
היינריך גריבר נולד בעיר שטולברג שבדרום גרמניה למשפחה שלה שורשים בהולנד, ולכן בצעירותו למד תאולוגיה בהולנד. לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשהוא עוד לא בן 30, מונה לכומר בברלין. מספר שנים לאחר מכן, עם התחזקות המפלגה הנאצית בתחילת שנות ה-30, הצטרף אליה כמו רבים מבני דורו, אך תוך זמן קצר נטש אותה לאחר שגילה כי עמדות המפלגה לא תואמות את השקפת עולמו. באמצע שנות ה-30 הצטרף גריבר לכנסייה הפרוטסטנטית של ברלין, והפך להיות מנהלו של בית ספר כנסייתי בעיר. כשהחל לדבר בגנותו של המשטר הנאצי שהגביר אחיזתו במדינה הגרמנית באותה עת, פוטר מעבודתו זו כמנהל המוסד החינוכי. למרות זאת ובזכות קשריו הצליח גריבר להתמנות ב-1934 לכומר בכנסייה שבקאוסלדורף, פרבר במזרח ברלין, ועמד בראש קהילת פועלים באזור זה ("כנסיית הווידוי").
גריבר ויהודי ברלין
גריבר היה בקשרי ידידות וקרבה ליהודי העיר ברלין ולמנהיגיהם, דוגמת ליאו בק ואחרים. בעיקר, קיים קשרים עם יהודים מומרים שבמחצית הראשונה של המאה ה-20 נטשו את יהדותם והפכו לנוצרים פרוטסטנטים.
ערב מלחמת העולם השנייה, 1937-1938, כאשר חוקי הגזע האריים מומשו במלואם והתייחסו ליהודים המומרים, נטולי עבר נוצרי היסטורי, כאל יהודים לכל דבר המאיימים על טוהר הגזע הארי בגרמניה, החל גרובר לסייע ליהודים המומרים ולצאציהם וניסה "להלבין" את עובדת קיומם ולהשיג עבורם אישורים שונים כדי שיינצלו וימלטו מהיחס המשפיל של השלטון הנאצי. ככל שחלף הזמן ומלחמת העולם השנייה התקרבה, גברה עבודתו של גריבר במשרדו שאט אט הפך ללשכת קשר עם יהודים מומרים, יהודים ושאר נרדפים, וכעת נציגיו של הכומר המסייע היו פרוסים בכל רחבי הרייך השלישי ומנסים לסייע במתן אישורים, הכנת מסמכים אשר יצילו עוד חיים וימלטו עוד איש או אישה מפני הנאצים.
בתחילת 1939, מספר חודשים לפני פרוץ המלחמה, למעלה מ-30 מאנשיו של גריבר טיפלו רק בעיר המדינה ברלין בכ-120 בקשות הגירה ומעבר מדי יום. המפעל האדיר הזה פעל ללא אישור רשמי או קבלת מנדט מאף גורם בכנסייה הפרוטסטנטית אליה היה שייך הכומר גריבר.
יחס הנאצים לגריבר
בתחילת פעילותו ההומאנית של גריבר כלפי היהודים, העלימו הנאצים עין ואף נשכרו מכך שאיש דת מרכזי מאוד בברלין מצוי בקשרים טובים עם יהודי בירת הרייך, שכן כך יוכלו לשאת ולתת דרכו כמתווך אל מול היהודים. כך גם עשו כשרצו לבשר לקהילת היהודים על תוכנית ההגירה הצפויה לצאת אל הפועל. גריבר מצדו ברך על היותו בעמדת המתווך מפני שכך היה פוגש ישירות את אדולף אייכמן שמונה בסוף 1939 לראש המחלקה היהודית בגסטפו, או מי מאנשיו שטיפלו בהגירת היהודים ובהעברתם של יהודי אירופה מרחבי היבשת אל ההשמדה במזרח היבשת. אחד מהישגיו בעזרה ליהודים היה באביב 1940, ערב חג הפסח, כאשר המשטר הנאצי יישם את ביטול פולחני הדת של היהודים ומנע ייבוא של קמח חיטה לשם ייצור מצות. גריבר ניצל קשריו עם הנאצים וקיבל היתר להבאת קמח להכנת מצות מהונגריה לגרמניה למרות האיסור.
בסוף 1940, כאשר החלה העברתם ושילוחם של יהודי ברלין אל מחנות ההשמדה בפולין, ניסה הכומר גריבר להתערב ולמנוע מהלך זה, אלא שאז הזהירו הגסטפו אותו לבל יתערב. לאחר שלא ציית לצו הנאצי, נעצר הכומר ונשלח בדצמבר 1940 למחנה הריכוז זקסנהאוזן שמצפון לברלין. בהמשך נשלח גריבר למחנה הריכוז דכאו ושם עונה פיזית ונפשית. משרדו של הכומר הפעלתן פורק ונהרס כליל, וכאשר שוחרר לחופשי "מחונך" וראוי לחופש על ידי הנאצים ביוני 1943, רצה להקים את מפעלו מחדש, אז גילה שהכל נחרב וחבריו ומכריו ממפעלו האנושי נעלמו, נכלאו וגורשו.
לאחר מלחמת העולם
מיד לאחר המלחמה ב-1946 ולמשך שלושים שנים היה בעל תפקיד בכיר (דיקן-פרובסט) בכנסייה הפרוטסטנטית של מערב ברלין. בשנות ה-60 של המאה ה-20 תמך מאוד ופעל למען כינון היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה המערבית לבין ישראל (1965). גריבר לא רק היה שושבין היחסים בין המדינות ותומך ישראל מובהק, אלא גם העיד במשפט בכיר הנאצים, אייכמן שמשפטו נפתח בירושלים באביב 1961. גריבר היה מהעדים הבודדים שפגש את הנאשם והיה בקשר עבודה ישיר מול אייכמן ולכן גם נחשב עד מפתח חשוב, שהיה בקשר עם הנאשם תוך כדי ביצוע פשעיו נגד האנושות.
כך תיאר ד"ר גריבר את אייכמן: "חייל שכיר המניח את שכלו ומצפונו במלתחה בשעה שהוא לובש את מדיו". הכומר גריבר העיד בשם התביעה הכללית של מדינת ישראל נגד אייכמן כבר במאי 1961. כך סיפר הכומר גריבר בעדותו במשפט על מניעיו האישיים שעמדו מאחורי פעילותו למען היהודים, כפי שסיפר לאייכמן באחת מפגישותיהם השונות: "...הגעתי ערב אחד עייף ויגע ממאבקי ללשכת הנאשם (אייכמן), והיה לי הרושם שהיה לו לנאשם יום טוב, יום של רצון, ואולי השתתף בצערי. אמר לי: למה לך כל הפעולה הזאת לטובת היהודים? הן לא יכירו לך טובה. פניתי אליו, שהרי חשבתי שאיש מסדר הטמפלרים לשעבר הוא, ובתור שכזה מכיר את ארץ ישראל. אמרתי לו: מכיר אתה את הדרך המובילה מירושלים ליריחו? נד בראשו. אמרתי לו: על אותה דרך היה פעם מוטל יהודי אשר פגעו בו ליסטים, ומי שעזר לאותו יהודי היה אדם שאינו יהודי. האל אותו אשר אני עובד, הוא אמר לי : לך ועשה כמעשה הזה. זאת הייתה פנייתי לנאשם".
חסיד אומות העולם
אין אומדנים מדויקים, אך הערכת הרשות הלאומית לזיכרון השואה והגבורה יד ושם היא כי גריבר סייע במרוצת שנות פעילותו למאות יהודים ואולי אף יותר. על פועלו זה, הכיר יד ושם בגריבר, ביולי 1964 כחסיד אומות העולם. בסוף 1975 נפטר גריבר בברלין.
Cliff Dwellers
Cliff Dwellers (בתרגום חופשי: דיירי הצוקים) הוא ציור מאת ג'ורג' בלווז משנת 1913. זהו ציור שמן על קנבס, בגודל 102 ס"מ על 107 ס"מ, השמור באוסף מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, שרכש אותו ב-1916.
בציור מציג בלווז את הקהל הססגוני של לואר איסט סייד בניו יורק, במה שנראה כמו יום קיץ חם. האנשים יוצאים מבתי המגורים אל הרחוב, לגרמי המדרגות ולסולמות החירום. הכביסה מתנפנפת מעל הראשים ורוכלי הרחוב סוחרים במרכולתם באמצע ההמולה. ברקע, רכבת חשמלית נעה בכיוון רחוב ויזי (Vesey).
מקור השם
בתי הצוקים הם סוג בנייה מסורתי של בתי מגורים שנוצרו בשקעים או במערות בצוקים גבוהים. לשם כך היה צורך בחפירות בסלע או בתוספות בנייה שונות. דוגמה לתופעה זו ניתן למצוא במקומות שונים ברחבי העולם, למשל בצוק בנדיאגרה שבמאלי או בפטרה שבירדן.
"דירות צוקים" הוא כינוי סלנג ניו יורקי שניתן בסוף המאה ה-19, לבתים באזורים בניו יורק שאוכלסו בצפיפות, כהתייחסות לדימוי של ילידים אמריקאים המתגוררים בצוקים בדרום מערב ארצות הברית. מושג זה מתייחס גם לבניינים הגבוהים של מנהטן, שדומו לצוקים, לצד הנוף האורבני שהושווה לנופי הסלעים במערב.
הקשר היסטורי
הציור, שנוצר ב-1913, מציג את פניה החדשות של העיר ניו יורק. בין השנים 1870 ל-1915, אוכלוסיית העיר עלתה מכ-1.5 מיליון לכ-5 מיליון תושבים, הרבה בשל מגמת הגירה לעיר. רבים מהמהגרים החדשים - איטלקים, יהודים, אירים וסינים - הצטופפו באזורי מגורים בלואר איסט סייט - באזור שצפונית לגשר ברוקלין, דרומית לרחוב האוסטון ומזרחית לשכונת באוורי (Bowery). מהם היו אלפי יהודים ממזרח אירופה, שמצאו פתרון דיור זמני או קבוע ברחובות כמו איסט ברודוויי, המיקום של Cliff Dwellers. העיר מעולם לא חוותה צפיפות שכזו בעבר.
מצפייה בציור עולה תחושה של צפיפות, אכלוס יתר וההשפעה של העיר על בני הנוער (שנראים בעיקר בקדמה). בראשית המאה ה-20, עם בואם של אלפי מהגרים לשכונות ניו יורק, התקיימה תנועה עקשנית של "מהפכניים עירוניים", שמטרתה הייתה להטמיע את המהגרים בתרבות האמריקאית. הספר "ציוריו של ג'ורג' בלווז", מסביר עם זאת, כי "הילדים בציור Cliff Dwellers, נראים אמנם תמימים, אך הם אינם מציגים אף סימני השפעה של תהליך ה'אמריקניזציה' שייחלו לו המהפכנים העירוניים, שראו בו קריטי לשמירה על הסדר החברתי".
לצד החשדנות שהופנתה כלפי המהגרים, נוספה העובדה שהם נאלצו לחיות בתנאים, שהפכו לבלתי נסבלים לצד מגמת התיעוש באזורים אלה. הציור מציג את אזורי המגורים הללו כקטנים, דחוסים וחשוכים, בדומה לתנאי העבודה שחוו אותם מהגרים במפעלי תעשייה בהם עבדו, ומקדם את נושא ההשפעה של התיעוש על חיי מעמד הפועלים.
האמנים הריאליסטיים של ניו יורק כונו על ידי המבקרים בשמות "כנופיית המהפכנים השחורה" ו"שליחי הכיעור". אחד מאותם מבקרים אף כינה אותם בכינוי המזלזל "אסכולת אש קאן" ("פח אשפה"), בהתייחסו לנושאי עבודותיהם ולצבעים הקודרים, וכינוי זה הפך למונח הנפוץ לתיאור תנועה אמנותית זו, שהיא אחת התנועות החשובות באמנות האמריקאית בראשית המאה ה-20.
בחינה אמנותית
השימוש בהצללה לאורך הציור מייצר אמת מידה למרחק עבור כל בניין, על בסיס הגוון הכהה והבהיר של כל אחד מהם, ומסייע לתמונת הקהל להיראות עמוקה יותר מכפי שניתן לראות. התפיסה של קהל גדול כל כך, מנוגדת לדמויות בקדמת הציור, ומכוונת את עין הצופה ספציפית לאלמנטים שבאזור הקדמי, ובכך מדגישה את חשיבותם בציור. בספר "ציוריו של ג'ורג' בלווז", שמביא פרשנות על מרבית עבודותיו, מוצגת בחינה של צבעי הציור בהקשר רחב יותר של עבודתו של בלווז:
העובדה שבלווז היה מוכן לסטות ממערכת הצבעים הרגילה שלו ולבחור בסט צבעים יותר מונוכרומטי, מצביעה על חשיבות היצירה ועל מידת היבדלותה מעבודותיו האחרות, לא רק מבחינה נושאית אלא גם בפן הסגנון והצבע.
וסר
וסר (בהונגרית: Vaszar) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם בוסר מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,729 ובשנת 2020 רק 1,443 תושבים.
יהודי וסר
בוסר חיו יהודים בתקופות זמן שונות. חלק מתושבי הכפר נרצחו בשואה.
הדרבי של סנקט פטרבורג
הדרבי של סנקט פטרבורג, הידוע גם בכינויים הדרבי של פטרבורג או הדרבי של לנינגרד (Петербургское Дерби או Ленинградское Дерби ברוסית), מתייחס למשחק הדרבי המקומי בסנקט פטרבורג, רוסיה, בין שתי קבוצות הכדורגל שנחשבות לגדולות בעיר: דינמו וזניט.
מאז עונת 2017/2018 הייתה גם יריבות אזורית בין מועדוני הכדורגל של סנקט פטרבורג למועדוני הכדורגל של מחוז לנינגרד, מפגשים אלה כונו בשם הדרבי הצפון-מערבי ולעיתים קרובות כונו הדרבי של פטרבורג כמו המפגשים שנערכו בין טוסנו לזניט.
רקע
היריבות הגדולה בין דינמו לבין זניט נובעת מהזיהוי הפוליטי של אוהדי הקבוצות ובעיקר מהשתייכות מייסדי הקבוצות.
דינמו סנקט פטרבורג הוקמה באפריל 1922 על ידי אנשי הסניף המקומי של שירות הביטחון והמשטרה ומאז דינמו הייתה מזוהה עם זרועות הביטחון ואכיפת החוק. שזכו לסלידה וביקורת רבה מצד התושבים, בעיקר בשל הטיהורים הגדולים.
זניט הוקמה על ידי עובדי מפעל מקומי לתעשייה אווירית במאי 1925 ובמשך שנים רבות הייתה מזוהה עם העם ונחשבה לקבוצה אהודה מאוד ולאחת מקבוצות הכדורגל הגדולות בעיר, אף שלא זכתה להצלחה משמעותית במרבית התקופה הסובייטית, אלה באו רק עם התפרקות ברית המועצות וביתר שאת לאחר התפרקות ברית המועצות.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, נחשבת זניט לקבוצה האהודה ביותר בעיר ומעמדה גדל עם התחזקות הקבוצה, בעוד מעמדה של דינמו הלך ופחת.
היסטוריה
המשחק הראשון בין הקבוצות נערך בתקופה שהעיר עוד נקראה לנינגרד, באוקטובר 1938 במסגרת ליגת העל הסובייטית בכדורגל. שבועיים לאחר מכן נערך משחק גומלין.
אחד ממשחקי הדרבי המתוחים ביותר היה המשחק שנערך באצטדיון לנין ב-3 בנובמבר 1938, בו זניט (שנקראה אז סטאלינץ) גברה על דינמו בתוצאה 4:3 במשחק שסימל יותר מכל את היריבות העירונית.
מרבית המפגשים בין הקבוצות נערכו בשנים 1938–1963, כששתי הקבוצות מתמודדות בליגת העל הסובייטית.
ב-25 ביוני 1940 נפגשו דינמו וזניט למשחק ליגה במסגרת במחזור ה-10. באותו הזמן הייתה דינמו הקבוצה המועדפת יותר וניצבה בראשות טבלת הליגה, בעוד זניט הייתה בתחתית טבלת האליפות. המשחק המתוח הסתיים לבסוף בניצחון דינמו בתוצאה 2:1.
ב-13 באוגוסט 1946 זניט ניצבה במקום ה-11 בטבלה בעוד דינמו ניצבת במקום החמישי. המפגש ביניהן הסתיים בניצחון זניט 3:2 שלאחריו זה דינמו לא הצליחה להתמקם בראשות טבלת האליפות.
חמש שנים לאחר מכן, ב-7 במאי 1950 זניט ודינמו נפגשו שוב. הפעם זניט ניצבה בראשות הטבלה, 6 מחזורים לאחר פתיחת העונה, בעוד דינמו ניצבה במקום הרביעי אך המשחק הוכרע כבר בחצי השעה הראשונה, כשדינמו מבקיעה 3 שערים. המשחק הסתיים בתוצאה 4:0 והיה לניצחון הגדול ביותר בדרבי העירוני, במסגרת משחקי הליגה. כמה שבועות לאחר מכן, ב-30 במאי 1950, נערך משחק הגומלין באצטדיון קירוב, שנחנך באותו היום. המשחק נסתיים בשוויון 1:1.
בשנת 1963 דינמו נשרה לליגת המשנה הרוסית והדרבי בלנינגרד הסתיים והקבוצות לא נפגשו שוב במסגרת ליגה אלא במסגרת גביע ורק כעבור 30 שנה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, זניט פגשה את דינמו סנקט פטרבורג, במסגרת טורניר הגביע בעונת 1993/1994, במשחק שנערך ב-8 במאי 1993. זניט התמודדה אז בליגה הרוסית הראשונה ודינמו בליגה הרוסית השנייה. המשחק הסתיים בניצחון זניט בתוצאה 7:1.
הקבוצות נפגשו שוב ב-13 ביולי 2010 בשלב 16 האחרונות של הגביע הרוסי בכדורגל, כשזניט גברה על יריבתה בתוצאה 3:1 והעפילה לשמינית גמר הגביע.
7 שנים לאחר מכן, הקבוצות נפגשו שוב במסגרת שלב 16 האחרונות בגביע הרוסי בכדורגל 2017/2018 ב-21 בספטמבר 2017, במשחק שנערך באצטדיון סנקט פטרבורג ובו דינמו ניצחה בתוצאה 3-2 לאחר הארכה, במשחק מתוח מאוד והעפילה לשלב שמינית גמר הגביע.
משחקים של דינמו נגד קבוצת הבת של זניט, זניט-2 סנקט פטרבורג נחשבו אף הם לדרבי סוער ודינמו פגשה אותה לראשונה במסגרת המחזור השני של ליגת המשנה, במשחק שנערך ביולי 2017 ובו דינמו גברה בתוצאה 1:0.
בקיץ 2018, דינמו אורגנה מחדש כמועדון סוצ'י ועברה לעיר סוצ'י והמפגשים בין זניט לסוצ'י אינם מהווים משחק מתוח אלא נושאים אופי ידידותי בעיקרו. ב־2020 הוקמה דינמו מחדש, תחילה כקבוצה חובבנית ומאז 2021 חזרה להתמודד במסגרות מקצועניות.
בקיץ 2023 זניט פגשה לראשונה את דינמו סנקט פטרבורג המחודשת במסגרת משחק ידידות בגזפרום ארנה, שהסתיים בנצחון של זניט בתוצאה 4:0.
זניט נגד מועדוני כדורגל מקומיים אחרים
זניט סנקט פטרבורג פגשה מספר פעמים קבוצות כדורגל אחרות מהעיר סנקט פטרבורג וממחוז לנינגרד ואומנם אלה לא משחקי דרבי סוערים, אך הם מושכים עניין רב בקרב חובבי כדורגל מקומיים.
זניט פגשה את טוסנו 3 פעמים בלבד ובכל הפעמים גברה עליה: בשמינית גמר הגביע הרוסי בכדורגל 2015/2016, זניט גברה בתוצאה 5:0 ובמשחק ליגה בעונת 2017/2018 גברה עליה בתוצאה 1:0. שני המשחקים נערכו באצטדיון פטרובסקי. ב-19 בנובמבר 2017 נערך משחק נוסף ביניהן במסגרת הליגה, באצטדיון קרסטובסקי, כשלעיני 48,031 צופים זניט גברה על טוסנו בתוצאה 5:0.
בעונת 1993/1994 ובעונת 1994/1995 זניט (שהתמודדה בליגה הרוסית הראשונה) שיחקה נגד קבוצת לוקומוטיב סנקט פטרבורג, שהתמודדה אז בליגה הרוסית הראשונה. השניים נפגשו 2 פעמים במסגרת טורניר הגביע הרוסי ובשני המשחקים זניט גברה על יריבתה (2:0 ו-1:0 בהתאמה). בעונת 1996/1997 הקבוצות נפגשו שוב, כששתיהן במצב טוב יותר (זניט התמודדה בליגת העל הרוסית בכדורגל בעוד לוקומוטיב התמודדה בליגת המשנה הרוסית) והמשחק הסתיים לבסוף בתוצאה 1:0 לטובת זניט. זניט פגשה גם את קבוצת "סמנה-סאטורן" שהתמזגה עם לוקומוטיב ב-1996 והצליחה לגבור על זניט במסגרת משחקי גביע בתוצאה 4:1. משחק נוסף ביניהן הסתיים בשוויון 1:1.
מאז 2019 מתקיימים משחקי דרבי בין זניט-2 סנקט פטרבורג למועדון לנינגראדץ, במסגרת ליגת הכדורגל המקצוענית. לנינגראדץ אף פגשה את הקבוצה הבוגרת במשחק ידידות שנערך במסגרת מחנה האימונים בספרד בפברואר 2020. ב־2021 נוספו למשחקי הדרבי גם המפגשים בין זניט-2 לדינמו סנקט פטרבורג, במסגרת הליגה השנייה.
יריבויות אחרות
מאז 2019 התפתחה יריבות עירונית בין קבוצת לנינגראדץ לקבוצות נוספות מהעיר סנקט פטרבורג כמו זבזדה סנקט פטרבורג וזניט-2 סנקט פטרבורג. בעונת 2022 נוספה לכך יריבות עם המועדון הוותיק ביותר בעיר: דינמו סנקט פטרבורג שמשחקי הדרבי ביניהן קיבלו אופי תחרותי יותר לעומת שתי האחרות.
בעונת 2022/2023, היריבות התמקדה בין מועדוני הכדורגל יאדרו, זניט-2, דינמו ולנינגראדץ.
ענפים אחרים
בענף הוקי קרח ישנה יריבות בין דינמו סנקט פטרבורג למועדון סק"א-1946, במסגרת משחקי ליגת VHL.
משנת 2014 ועד לפירוקה של ספרטק סנקט פטרבורג בעונת 2017 הייתה יריבות בין ספרטק לזניט.
מאז 2017 ישנה יריבות עזה בענף הכדורעף בין זניט סנקט פטרבורג לדינמו מחוז לנינגרד מהעיר סוסנובי בור שבמחוז לנינגרד.
בפוטבול קיימת תחרות בין הלגיון הצפוני והגריפונים. השתיים אף התמודדו ביניהן בגמר הגביע הרוסי בפוטבול.
הפועל הוד השרון (שחייה)
הפועל הוד השרון היא אגודת שחייה ישראלית מהוד השרון.
האגודה נוסדה בשנת 2005 ומאז מנוהלת על ידי העמותה לקידום הספורט בהוד השרון. מאז התבססה בין עשר האגודות הטובות בישראל. בין השחיינים הידועים של המועדון ניתן למנות את: גל כהן גרומי, מיכל ליברמן, גל נבו, אלון שמי, נטע אלקון לב, אורין גבלן ונטע גבלן.
נבחרת הנוער של האגודה (14–18) מדורגת ב־5 המקומות הראשונים בישראל.
האגודה מתאמנת בבריכת גלי רון בהוד השרון.
מאמני האגודה הם זוהר גלילי (ראשי), ניקיטה שקילנקו ירדן חרותי, ורוני בווה.
מערך הגיור
מערך הגיור הוא יחידה במשרד ראש הממשלה האמון על הגיור הממלכתי במדינת ישראל עבור תושבי קבע ואזרחים. המערך אחראי על ביצוע הליכי סיום גיור, פיקוח על מכוני הלימוד הקיימים וכן רישום לנישואין של המתגיירים..
משרדי המערך ממוקמים בירושלים, תל אביב, חיפה וקריית גת.
הגיור בישראל עד הקמת המדינה
בשנת 1927 נכנסה לתוקף בידי שלטונות המנדט הבריטי פקודת העדה הדתית (המרה) אשר קובעת כי המרת דת בפלשטינה תזכה להכרה רק כאשר אושרה בידי "ראש העדה הדתית" אליה נספח האדם. הרבנות הראשית לישראל והעומדים בראשה – הרבנים הראשיים לישראל – הוכרה בידי שלטונות המנדט כעומדת בראש העדה היהודית, וכיחידה שיכולה לאשר הליך של המרת הדת אל העדה היהודית, בידי אנשיה או בידי מי שהוסמכו מטעמה. הליך זה מכונה בהלכה היהודית – "גיור".
הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 לא שינתה מצב זה, ועד היום הרבנות הראשית היא המאשרת המרת דת ליהדות בישראל.
מהקמת המדינה ועד 1995
מאז הקמת מדינת ישראל ועד שנת 1995 בוצעו גיורים בישראל בידי דיינים בבתי הדין הרבניים האזוריים.
בשנת 1977, לאחר ניסיונות של הראשון לציון הרב יצחק נסים שלא צלחו, ותקופה קצרה בה פעל "בית דין מיוחד" לגיורים בתל אביב תחת עומס תיקים, הקים הרב הראשי הרב שלמה גורן מערך בתי דין ניידים לגיור, אשר ביקשו להקל בהליך הגיור וכן להקל על העומס והסחבת שנוצרו בבתי הדין האזוריים, העוסקים בעיקר בדיני מעמד אישי וממונות. במסגרת זו הוקמו בכל רחבי הארץ בתי דין אשר עסקו בגיור בלבד. בין הרבנים שהשתתפו במותבים אלה: הרבנים חיים דרוקמן, צפניה דרורי, דניאל שילה ואחרים.
מערך זה – אשר בשיא פעילותו כלל כעשרה מותבים – פעל במקביל לגיור בבתי הדין האזוריים. פעילות בתי הדין מומנה בידי הסוכנות היהודית. רוב הפעילות הופסקה בשנת 1993 בידי הראשון לציון הרב אליהו בקשי דורון.
מינהל הגיור
בשנת 1995, על רקע העלייה מברית המועצות לשעבר וכן עליית ביתא ישראל, הקימה הרבנות הראשית בראשות הרב אליהו בקשי דורון והרב ישראל מאיר לאו את "מינהל הגיור", אשר פעל במסגרת מכון צומת וראשו הרב ישראל רוזן, ואשר הופקד על הגיור הממלכתי במדינת ישראל. מדיניות "מינהל הגיור" גובשה בידי הרבנים דב ליאור ואברהם אלמליח. עם הקמת המנהל הוטמעו נהלים חדשים בהליך הגיור, דוגמת השתתפות דיין המוסמך לדיינות בכל הרכב, וכן מינוי שליח בית דין המתווך בין בית הדין והמתגיירים.
במסגרת המינהל הוקמו בתי דין לגיור, אשר החליפו את העיסוק של בתי הדין האזוריים בתחום הגיור. בין הרבנים שישבו בהרכבים הראשונים של המינהל: הרבנים צבי ליפשיץ, יוסף כרמל, משה ארנרייך, גדעון פרל, יועזר אריאל ועוד. עד שנת 2000 ישבו המותבים בבית הכנסת הנשיא בירושלים.
בתוך כשנה עבדו 35 דיינים במינהל. על פי רוב שימשו כדיינים רבנים מן הציונות הדתית, המזוהה עם גישה מקילה בגיור. בשנת ה'תשס"ג החזיק המערך עשרה הרכבים בהם 25 דיינים, ביניהם הרבנים בניהו ברונר, צפניה דרורי, ישעיהו מייטליס, חיים דרוקמן, דוד אסולין, משה ארנרייך, אליהו בירנבוים, יעקב ורהפטיג, יהודה עמיחי, גדעון פרל, שלמה שושן ועוד. בנוסף כלל המערך הרכב חרדי, בראשות הרב נחום אייזנשטיין ובחסותו של הרב יוסף שלום אלישיב.
כן נוסדו ברחבי הארץ כיתות לימוד לקראת הגיור (במימון משרד החינוך), ונקבעה תוכנית לימודים מסודרת. בשנת 1999 פעלו 96 כיתות לימוד, ובהן כ-2,500 תלמידים.
ועדת נאמן
בשנת 1997, על רקע חיכוכים הולכים וגוברים בין יהודי הארץ ויהדות התפוצות (בדגש על הזרמים הרפורמיים והקונסרבטיביים), התחושה ששאלת עלייתם ארצה של מי שאינם יהודים לא באה על פתרונה, וכן עתירותיהם של הזרמים הלא-אורתודוקסיים בישראל לבג"ץ בדרישה להכיר בגיורים שנעשים על ידיהם, החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו על הקמת "ועדת נאמן", בראשות שר המשפטים יעקב נאמן.
הועדה כללה נציגים משלושת הזרמים, והמלצותיה – אשר הוגשו בידי נאמן בלבד – כללו הפרדה בין ההכנה לגיור (שתועבר בידי נציגי כל הזרמים) ובין הליך הגיור גופו (אשר יתבצע ויאושר בידי הרבנות הראשית בלבד). מועצת הרבנות הראשית פרסמה שלילה מוחלטת של מסקנות הוועדה ואלה מעולם לא נתקבלו בחקיקה. עם זאת, באפריל 1998 אימצה ממשלת ישראל ה-27 את המלצות הוועדה באופן חלקי, והקימה את המכון המשותף ללימודי יהדות (כיום: "נתיב – המרכז הלאומי לזהות וגיור"), אשר עורך לימודי הכנה למתגיירים לקראת גיורם בבתי הדין של הרבנות הראשית.
הקמת מערך הגיור הממלכתי
בשנת 2000 סגרה ממשלת ישראל ה-28 בראשות אהוד ברק את "מנהל הגיור" אשר פעל במכון צומת, והקימה את "מערך הגיור הממלכתי" בתוך הנהלת בתי הדין הרבניים, תחת אחריותו של משרד הדתות. בשנת 2003 נסגר משרד הדתות בידי ממשלת ישראל ה-30 והוחלף ב"רשות לשירותי דת". במסגרת פירוק המשרד הכפיף ראש הממשלה אריאל שרון – אשר ראה בסוגיית הגיור "משימה לאומית" – את "מערך הגיור" אל משרד ראש הממשלה.
בהמלצת יושב ראש הסוכנות היהודית סלי מרידור העמיד שרון בראש המוסד החדש את הרב חיים דרוקמן, אשר שימש כראש המערך בין השנים 2004–2012.
בשנת 2005, במסגרת מערך הגיור, הוקם בתוך משרד ראש הממשלה "אגף הגיור" אשר אמון על ניהול הליכי הגיור בישראל. בשנת 2008 אימצה ממשלת ישראל ה-31 בראשות אהוד אולמרט את חלק מהמלצות "ועדת חלפון" (בראשה עמד ארז חלפון, מנכ"ל משרד הקליטה), וקבעה בין היתר כי מערך הגיור יהיה אחראי לתפעול בתי הדין, תקצוב נתיב ותמיכה בעמותות נוספות, פרסומים שונים, גיור בצה"ל, ועוד. כן נקבע כי בראש המערך האדמיניסטרטיבי יעמוד "מנהל אגף הגיור". עד כה שימשו בתפקיד: שמואל מולי יסלזון (2009–2014), הרב עו"ד ירון קטן (2014 –2018), אפני אלון (2018 –2022) ויוחאי רביבו (2022 – מכהן).
בשנת 2013, עם הקמת ממשלת ישראל ה-33, שב מערך הגיור ממשרד ראש הממשלה אל משרד הדתות, בראשות השר נפתלי בנט מהבית היהודי. בשנת 2015, עם כינונה של ממשלת ישראל ה-34 שב אגף הגיור ממשרד הדתות אל משרד ראש הממשלה.
דייני הגיור והליך המינוי
כדי לכהן כדיין במערך הגיור נדרש הדיין לכושר לרבנות "יורה יורה" מטעם הרבנות הראשית לישראל. דייני המערך נחשבים כעובדי מדינה ומתמנים בידי ממשלת ישראל, בהתאם ל לחוק שירות המדינה (מינויים), על פי המלצת ועדת איתור. רוב הדיינים מועסקים בתפקידם במשרות חלקיות.
עד שנת 2009 כיהנו במערך הגיור עשרים וחמישה דיינים, רובם ככולם רבנים מן הציונות הדתית. בשנת 2009 מינתה ממשלת ישראל ה-31 בראשות אהוד אולמרט עשרה דיינים. בשנת 2021 מינתה ממשלת ישראל ה-35 בראשות בנימין נתניהו שישה דיינים. בדומה לועדה לבחירת דיינים, מפתח המינויים נעשה באופן זה: שליש המזוהים עם סיעת יהדות התורה, שליש עם מפלגת ש"ס ושליש עם הציונות הדתית. כיום מכהנים במערך הגיור כ-30 דיינים.
סמכויות נשיא בית הדין הגדול במערך הגיור
בשנת 2005 הסמיכה ממשלת ישראל ה-30 בראשות אריאל שרון את הרב הראשי המכהן כנשיא בתי הדין הרבניים, לקבוע את כללי הדיון בבתי הדין לגיור במערך הגיור, לרבות ערעורים על החלטות בתי הדין. הרב שלמה משה עמאר שימש בתפקיד זה לאורך כל שנות כהונתו כרב הראשי (2003–2013).
בשנת תשס"ו (2006) פרסם הרב עמאר כללים לבתי הדין לגיור, אזוריהם, הליכי קדם הגיור, הדיון בבית הדין, ועוד. במסגרת התקנות שקבע, העמיד הרב עמאר נציג מטעמו בתוך מערך הגיור. מאז ועד היום משמש בתפקיד הרב ד"ר רפאל דיין, שתפקידו הרשמי הוא "מנהל תחום תעודות ואישורים במערך הגיור". כשליחם של הרבנים הראשיים לישראל מאשר נציג זה בפועל כל תעודת גיור, על פי עמדותיהם ההלכתיות של הרבנים הראשיים.
בשנת 2013 הסמיכה ממשלת ישראל ה-33 בראשות בנימין נתניהו את הראשון לציון הרב יצחק יוסף "להנחות הלכתית את מערך הגיור הממלכתי". בשנת ה'תשע"ד (2014) פרסם הרב יוסף קונטרס נרחב תחת הכותרת "כללי הגיור" המתווה את סדרי הגיור במערך ועשוי במתכונת ספרו "ילקוט יוסף".
בשנת 2018, משהתחלפו הרבנים הראשיים בתפקידיהם (יושב ראש מועצת הרבנות הראשית ונשיא בית הדין הגדול), קבעה ממשלת ישראל ה-34 בראשות נתניהו בהחלטה עקרונית, כי הרב הראשי המכהן כנשיא בית הדין הרבני הגדול יהיה אמון מעתה על תפקיד זה. כיום משמש בתפקיד הרב דוד לאו.
סאמאר
גאוגרפיה
מקור השם סאמאר נגזר מהמילה "סאמאד" בדיאלקט המקומי, שפרושה "פצע" או "חתך" הבאה לתאר את פני השטח הקשים של האי - הרים תלולים הנחתכים על ידי אפיקי נחלים עמוקים. סאמאר הוא המזרחי באיי הוויסאיאס והגדול מביניהם. האי מופרד מלייטה על ידי מצר סן חואניקו (San Juanico Strait) כאשר הנקודה הצרה ביותר שלו בין שני האיים מגיעה מגיע לשני ק"מ בלבד. מעל המצר נבנה ב-1973 גשר סן חואניקו המחבר בין סאמאר ללייטה. האי סאמאר שוכן דרומית מזרחית לחצי האי ביקול (Bicol) השייך לגדול באיי הפיליפינים, לוזון, כאשר ביניהם מפריד מצר סן ברנרדינו. לדרומו של האי שוכן מפרץ לייטה בו נערך קרב ימי מכריע בין ציי ארצות הברית ויפן, הנחשב לגדול ביותר שנערך במלחמת העולם השנייה, ואחד הגדולים בהיסטוריה. המפרץ נפתח לעבר ים הפיליפינים השוכן לחופו המזרחי של האי סאמאר ומהווה חלק מהאוקיינוס השקט.
בניגוד למרבית האיים הגדולים האחרים בפיליפינים, לסאמאר אין רכס הרים מרכזי אמיתי. פני שטחו מורכבים מסדרה של הרים בגובה מתון של 150 עד 850 מטרים ורק אזורים מצומצמים הסמוכים לים או לדלתות הנהרות מישוריים, בעיקר בצפון. מישור החוף בצד המזרחי מכוסה בשפלות נמוכות בדלתות נהרות קטנים, המופרדים זה מזה בשלוחות הרריות. הנהרות הגדולים באי הם אולוט, קאטוביג, פאלאפאג, גאנדארה ואוראס ולאורך כל אחד מהם נוצר מישור סחף קטן במורדו. העמק של קאטוביג הוא השפלה הגדולה ביותר באי. השלוחה הדרומית של סאמאר, שפלת גואיאן, מורכבת מחצי אי ארוך וצר. סאמאר מוקף במאות איים קטנים, איונים, שרטונות וסלעים, שחלקם מופרדים מהאי העיקרי רק בזמן גאות.
אזור האיים סאמאר ולייטה מתאפיין בתדירות הגבוהה של טייפונים הרסניים, כאשר 40 אחוזים מסערות רבות עוצמה אלה עוברות דרך מזרח ויסאסיאס בכל שנה. סופות הטייפון יכולות להתרחש בכל פרק זמן, אך תדירותן ומידת ההרס שהן גורמות עולה בין החודשים אוקטובר ודצמבר. הרוחות החזקות והגשמים הכבדים הנלווים לסופות אלה מביאים לאבדות רבות בנפש וברכוש, כמו גם לשדות וליערות בשל שיטפונות, נזקי רוח והצפות מי ים. בנוסף, היערות שכיסו את ההרים הסמוכים למקומות היישוב נכרתו במלך השנים והותירו אותם חשופים לבלייה ולמפולות בוץ כתוצאה מהגשמים הכבדים הפוקדים את האזור ומסכנים מאוד את האוכלוסייה.
היסטוריה
סאמאר היה האי הראשון בארכיפלג בו הבחין מגלה הארצות הספרדי פרדיננד מגלן ב-16 במרץ 1521, לאחר שהפליג מאיי מריאנה. מגלן כינה את קבוצת האיים שגילה סן לאסארו, על שם הקדוש לזרוס, משום שהתגלה ביום השבת שלפני יום ראשון של הדקלים, המכונה "שבת לזרוס". בהמשך ביקרה באי משלחתו של רוי לופס דה וייאלובוס ב-1543 וב-1565 נחת בסאמאר מיגל לופס דה לגאספי בדרכו לכיבוש האי סבו וכרת בריתות עם מנהיגים מקומיים. סאמאר היה ידוע לחוקרים הספרדים המוקדמים כאיבאבו ולאחר כיבוש הפיליפינים נכלל בתחום השיפוט של האי סבו. ב-1735 הופרדו סאמאר ולייטה מתחום השיפוט של סבו והפכו לפרובינציה עצמאית שבירתה קאריגארה בצפון האי לייטה. האיים פוצלו לשתי פרובינציות נפרדות ב-1768 וכבירתה של סאמאר נבחרה קטבאלוגאן (Catbalogan) שנותרה בירת פרובינציית סאמאר שבמערב האי עד ימינו.
כאשר הגיעו הספרדים ליישב לראשונה את סאמאר בזמנו של דה לגאספי, הייתה האוכלוסייה הילידית השוכנת באי דלילה יחסית בהשוואה ללייטה, והוקמו בה מיסיונים ישועיים. למשך פרק זמן ארוך מנעו פשיטות פירטים בני המורו על החופים המערביים גידול משמעותי באוכלוסייה. רק במאה ה-19 הצליחו הספרדים לבלום את המורו ושיעור גידול האוכלוסייה החל לעלות והשתווה לגידול האוכלוסייה הכללי באיים. דחיפה נוספת לגידול במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היה פיתוח כלכלי של האזור עם פתיחת נמל טקלובן ב-1874 למסחר בינלאומי, והכיבוש האמריקאי של הפיליפינים ב-1898 שפתח את השווקים בארצות הברית בפני העץ, הסוכר, הקופרה והאבאקה שגודלו בפיליפינים.
ב-19 ביוני 1965 הועבר בקונגרס הפיליפינים חוק אשר חילק את האי סאמאר לשלוש פרובינציות: צפון סאמאר עם קאטארמאן כבירתה, מזרח סאמאר עם בורונגאן כבירתה ומערב סאמאר עם קאטבאלוגאן כבירת הפרובינציה. חוק נוסף שהתקבל ב-21 ביוני 1969 שינה את שמה של פרובינציית מערב סאמאר לסאמאר.
אוכלוסייה וכלכלה
מרבית אוכלוסיית מזרח ויאסיאס מתגוררת בכפרים חקלאיים קטנים המפוזרים בשוליהם של האיים הגדולים והקטנים. הקרבה לחופים עודדה פיתוח תחבורה ימית והזניחה את פיתוחם של כבישים ראויים, ורבים מחקלאי האזור משלימים את הכנסתם באמצעות דיג בחופים או סמוך אליהם. חלק גדול מאוכלוסיית סאמאר מתרכז בשפלות בחוף המערבי, בחצי האי גואיאן שבדרום, וסמוך לנהרות הגדולים שבצפון ובצפון מזרח בעוד שבפנים האי, המאופיין בשטח הררי המיוער בצפיפות ביערות גשם ובהיעדר דרכי גישה וקווי תקשורת אמינים אין התיישבות קבע מרובה.
במפקד האוכלוסין הראשון שקיימה ארצות הברית ב-1903 נמנו כ-600 אלף תושבים באיים סאמאר ולייטה. בשנות ה-60 עמדה האוכלוסייה במזרח ויסאיאס על מעט פחות מ-2 מיליון איש וכ-60 אחוז מתוכם התגוררו בלייטה.
הכלכלה המקומית נשענת בעיקר על ענפי הדגה והחקלאות, כאשר גידול עצי קוקוס, תירס, בננה, אורז, ירקות וקופרה מהווה מקור הכנסה עיקרי בפרובינציות השונות. כריית מחצבים כגון נחושת, אלומיניום ובוקסיט מתבצעת בצפון סאמאר ובפרובינציית סאמאר קיימת תעשיית דגים מעושנים. התיירות, הנחשבת לענף בעל פוטנציאל גבוה להגדלת הרווח הכלכלי לאי, נמצאת בתוכניות לפיתוח האזור, תוך שימת דגש על תיירות אקולוגית.