cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם מוריס
פרק החניכות הלונדוני (1856–1859)
לאחר שסיים את לימודי התואר ב-1856, החל ויליאם מוריס בתהליך סטאג', שהתמקד ברישום אדריכלי של אדריכלות ניאו גותית בפיקוחו של אדריכל צעיר פיליפ ווב, שהפך לחברו הקרוב. את החניכות החל במשרד באוקספורד אבל במהרה עבר למשרד בלונדון ולדירה בבלומסברי מרכז לונדון עם חברו ברן-ג'ונס. אזור שנבחר בגלל ריכוז הקבוצות האוונגרדיות שבו. מוריס הוקסם מהציורים של אמני התנועה הפרה-רפאליטית, ציורים אידיליים של חיים כפריים בסגנון ציור איטלקי של המאה ה-15, ורכש יצירות אמנות כאלה בסכומים גבוהים. חברו ברן-ג'ונס נעשה חניך של אחד הציירים הפרה-רפאליטים הראשונים דנטה גבריאל רוזטי. גם מוריס עבר לחניכות בציור וצייר בסגנון ימי הביניים, סגנון שבו הביע את סלידתו מהסגנון הוויקטוריאני הראוותני של התקופה. מציוריו שרבים מהם היו ציורי קיר שנעשו בשותפות עם חבריו (תרומתו לשותפות בציור הייתה דלה) נותר רק ציור אחד מ-1858, "איסולט היפה" היום במוזיאון ה"טייט גלרי" במקביל המשיך לכתוב שירה שזכתה לביקורות קשות. בשנים אלה החל גם בעיצוב של כתבי יד ושטיחי קיר רקומים בהשראת שטיחים מימי הביניים. ב־1857 פגש בג'יין ברדן, שחקנית, בת מעמד הפועלים. הם נישאו ב-1859. ג'יין הייתה הדוגמנית לציורו של מוריס "איסולט היפה".
הבית האדום והחברה לאומנויות דקורטיביות (1859–1865)
בשנת 1859 החל ויליואם מוריס לבנות בבקסליאת, במרחק 10 מייל ממרכז לונדון בית שידוע בכינויו "הבית האדום". הבית שימש כבית המשפחה לבני הזוג מוריס ושתי בנותיהם (ג'ני, ילידת 1861, ומאי, ילידת 1862) וגם דגם או התגשמות של הרעיונות העיצוביים והפילוסופיים של ויליאם מוריס וחבורת האמנים שסבבה אותו. היום הבית האדום נמצא בבעלות ה- National Trust, האגודה הבריטית לשימור אתרים בעלי ערך לאומי, ופתוח למבקרים. הבית שנקרא על שם הלבנים האדומות והאריחים האדומים שמהם נבנה, תוכנן בסגנון גותי כאשר מוריס התמקד בתכנון הפנים, ופיליפ ווב, חברו הקרוב תכנן את החוץ. המבנה היה מיוחד, שונה לחלוטין מהמקובל ומוריס תיאר אותו כ"בעל אווירה של ימי הביניים". מוריס וחבריו עיצבו את כל הפריטים של הבית: הם ריהטו, צבעו, עיצבו את הטפטים ושטיחי הקיר ואפילו את הפמוטים.
באפריל 1861 ייסדו מוריס ושישה שותפים חברה לאומנויות דקורטיביות (שהפכה ל"חברת מוריס ושות" ב־1875) והמטה שלה היה בכיכר האריה האדום 8 בלונדון. החברה ייצרה בסגנון המיוחד לה, סגנון תנועת המחאה האמנותית שמוריס היה ממוביליה: עבודת יד, עיצובים פשוטים, קישוט במוטיבים מהטבע. החברה אימצה את הרעיונות של ג'ון רסקין שדגלו בהתייחסות לאומנויות הדקורטיביות כענפים של האמנויות היפות (Fine Arts) והפיכתם לזמינים לכל שכבות האולוסיה. האומנויות שבהן עסקה החברה היו: בניית רהיטים, ציור, צביעה, גילוף, עבודות מתכת, עבודות זכוכית-ויטראז'ים, עיצוב טפטים ושטיחי קיר, ואומנויות הקשורות בספרים כמו כתיבה, קליגרפיה, הדפסה וכריכה. הפריטים שייצרה החברה נחשבו ועדיין נחשבים לשיא הטעם הטוב, זכו לפרסים רבים. מוריס עצמו עסק בעיקר בעיצוב דגמים של טפטים וטקסטיל. הרבה פריטים שיוצרו בחברה ניתן לראות במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
הדרך מביתו, הבית האדום, למטה החברה בלונדון הייתה מייגעת וארכה כ-3 עד 4 שעות ביום, ובסתיו 1865, מוריס מכר את הבית האדום ועבר לכיכר המלכה 26 בבלומסברי שבלונדון.
בכיכר המלכה, מעצב ומשורר (1866–1867)
בכיכר המלכה 26 גרה משפחת מוריס בדירה מעל חנות המשרד. בתקופה זו החברה לאומנויות דקורטיביות של מוריס וששת שותפיו, זכתה להכרה והערכה בבריטניה וגם בארצות הברית. החברה ברשותו של מוריס עיצבה בסגנונה המיוחד את חדרי הנשק ושטיחי הקיר בארמון סנט ג'יימס וגם את חדר האוכל הירוק במוזיאון שנקרא דרום קנזינגטון ושהיום הוא חדר ויליאם מוריס במוזיאון ויקטוריה ואלברט. ההצלחה האומנותית לא לוותה בפריחה כלכלית, ומנהלים שהתחלפו באותן שנים בחברה עסקו בין השאר בתזמונים של העבודות ובניסיונות להקטנת ההוצאות במשרד.
במקביל נהנה מוריס מטיולים בחיק הטבע בבריטניה וגם בגרמניה עם המשפחה והחברים והתמקד בכתיבת שירה. ב-1867 פרסם ויליאם על חשבונו את "חייו ומותו של יאסון", על המיתוס היווני על יאסון וגיזת הזהב. הספר זכה להצלחה והמהדורה השנייה כבר הייתה רווחית. ספר אחר "גן העדן הארצי" הוקדש לג'פרי צ'וסר, גדול משוררי וסופרי בריטניה בימי הביניים. והוא הכיל 24 סיפורים ש"התרחשו" במאה ה-14 ממערך תרבויות שונות, וזכה להצלחה וביסס את המוניטין של מוריס כמשורר.
אחוזת קלמנסקוט, איסלנד ו-Morris & Co
בשנות ה-70 של המאה ה-19 שילב ומוריס את העניין שגילה בתקופת ימי הביניים ואת אהבתו לאומניות הקשורות בכתיבה. הוא תרגם והוציא לאור פואמות איסלנדיות (Eddas and Sagas) מהמיתולוגיה האיסלנדית. בין השנים 1870–1875 הפיק גם 18 ספרים מאוירים שנכתבו בכתב יד מאחר שהתייחס לקליגרפיה כאמנות. 12 מהם היו העתקים של סיפורים נורדיים. ספר נוסף שלו מאותה תקופה היה מבוסס על דרמה וולשית מימי הביניים. בשנת 1871 העביר מוריס את משפחתו לאחוזת קלמנסקוט שהבית שבה נבנה ב-1570, בכפר בשם זה באזור יורקשייר הוא עצמו חילק את זמנו בין לונדון לאחוזה.
מכיכר המלכה עבר מוריס לבית הורינגטון שבמערב העיר כדי להיות קרוב יותר לחברו ברן ג'ונס עימו כך מספרים היה נפגש בכל יום ראשון עד סוף חייו. כשמשפחתו שהתה בקלמנסקוט, ערך מסע ארוך (קרוב לשנתיים) חלקו בספינת דואר וחלקו על סוס במסעות לאיסלנד שאליה ואל תנועת העצמאות שלה גילה אהדה רבה, ושם התחזקו השקפותיו הסוציאליסטיות. מיד כשחזר נסע עם ברן ג'ונס לפירנצה וסיינה להתעמק בארכיטקטורה גותית. ב־1874 בעקבות שחיקה ביחסים עם חלק מהשותפים החליט מוריס לפרק רשמית את החברה ולהפוך לבעלים ולמנהל היחיד של מה שהפך למוריס ושות' (Morris & Co).
עיצוב וייצור טקסטיל ומעורבות פוליטית
לאחר שהחברה עברה לשליטתו המלאה, הקדיש מוריס חלק ניכר מזמנו ומרצו לנושא שעניין אותו: עיצוב וייצור טקסטיל. לקידום הנושא הפך לשותפו של תומאס וורדל (Thomas Wardle), בעל מפעל לצביעת בדי משי. במשך כשלוש שנים סעק בפיתוח צבעים, ובהתאם להשקפותיו החליף את השימוש בצבעים תעשייתיים, שהיו מבוססים על תרכובות של חומר כימי-אנילין, בצבעים שמקורם בטבע, כמו אינדיגו כחול וחום אגוז. העבודה בתעשייה ובעקבותיה, ועמה הסלידה מהזיהום ומתנאי החיים העלובים, קירבה אותו לבעיות הפרולטריון והשפיעה על השקפותיו הפוליטיות. הוא התחבר אל החלק הרדיקלי של הליברליזם הבריטי, החלק השמאלי במפה הפוליטית, ובשנים 1879–1881 היה גזברה של הליגה הליברלית הלאומית.
במקביל המשיך לעסוק בכתיבה ובתרגום. ב־1876 תרגם מלטינית יצירות של ורגיליוס משורר רומי מהמאה הראשונה לפנה"ס וגם המשיך להוציא לאור תרגומים של מיתולוגיה איסלנדית. ב־1877 הוצע לו ללמד שירה באוקספורד, הצעה שדחה בטענה שהידע התאורטי שלו בשירה אינו מספיק.
ביהח"ר במרטון אבי והפעילות בפדרציה הדמוקרטית ובליגה הסוציאליסטית
בקיץ 1881 חכר ויליאם מוריס שטח תעשייתי במרטון אבי והפך אותו לבית חרושת לצביעה ואריגת בדים ולייצור ויטראז'ים שתוך שלוש שנים העסיק למעלה ממאה עובדים. תנאי העבודה במקום היו משופרים בהרבה יחסית לאלה שבבתי החרושת הוויקטוריאניים, אך למרות השקפותיו הסוציאליסטיות השכר לא היה שוויוני. בחלוקת רווחים זכו שכבות הניהול והפקידות ואילו המעמד העובד הרוויח על פי נפח הייצור. הסתירה בין התאוריה השוויונית למעשים גרמה לוויליאם מוריס אי נוחות והוא תרץ זאת בכך שלא ניתן להגיע לשוויון במערכת כלכלית קפיטליסטית. החברה עצמה המשיכה לצמוח, פתחה סניף במנצ'סטר והשתתפה ביריד בבוסטון.
במקביל המשיך מוריס לעסוק בפעילות פוליטית. ב־1883. ב־1883 הצטרף לפדרציה הדמוקרטית הבריטית DF, נבחר לתפקידי ניהול וגם שימש כגזבר. מוריס כתב בקביעות מאמרים לעיתון הפדרציה "Justice". שם הפך לידיד קרוב של כותב מאמרים אחר שלהם: ג'ורג' ברנארד שאו. הוא הרצה על השקפותיו ברחבי המדינה וב-1884 הוזמן לקולג' האוניברסיטאי באוקספורד להרצות על דמוקרטיה ואמנות. באותה שנה כאוהד משנתו של קרל מרקס צעד בלונדון בהפגנה לשנה למותו. הפדרציה הדמוקרטית התפלגה גם היא באותה שנה, פילוג שגרם לוויליאם מוריס לפרוש ממנה.
בסוף 1884 מוריס ייסד את הליגה הסוציאליסטית. הליגה דגלה בבינלאומיות פרולטארית ומהפכה עולמית. השקפותיו היו שילוב של מרקסיזם וליברטאריזם. ב־1885 היו לליגה שמונה סניפים ברחי המדינה. מוריס כדמות מובילה העביר את משנתו בסדרה של נאומים ושיחות במועדוני גברים, בתיאטראות וגם ברחובות. באחת ההתכנסויות הללו נעצר ונקנס. הוא שימש עורך לעיתון הליגה "Commonweal", וגם כתב בו באופן קבוע שירים וסיפורים. תרמו לעיתון סוציאליסטים חשובים שהמוכר ביניהם היה אנגלס. במהלך 1890 פרסם בהמשכים בעיתון את ספרו "חדשות משום מקום" "News from Nowhere", ספר שמשלב סוציאליזם אוטופי ומדע בדיוני רך. הספר תרם לתפוצת העיתון uתורגם לשפות רבות.
דפוס קלמסקוט Kelmscott Press ושנים אחרונות
חברת מוריס ושות' המשיכה להיות פעילה. בין עבודותיה בעשור האחרון של המאה היו מערך של חלונות ויטראז' שעיצב ברן ג'ונס וסדרה של שישה שטיחי קיר לבית אחוזה Stanmore Hall שמתארים אגדות אנגליות מימי הביניים. בשנים אלה מוריס הפך לשם דבר בקהילת האמנים והאומנים האנגלים ובשנת 1892 נבחר לראש גילדת האמנים. במקביל תמך גם בתנועת האמנויות והאומנויות (Arts & Crafts) ונבחר לנשיאה. באותה תקופה היה גם ממקדמי נושא שימור הארכיטקטורה הגותית באתרים כמו כנסיית סנט מרי באוקספורד וקתדרלת רואן בנורמנדי.
שנותיו האחרונות היו שנים פוריות של מוריס כסופר. ב-1888 יצא לאור ספר שלו: "ספר הזאבים" ("The House of the Wolfings") - הראשון בסדרה של רומנים שנכתבו חלקם בפרוזה וחלקם בחרוזים שמתאר את חיי השבטים הגותיים דוברי גרמנית. בעקבות ספר זה ואחרים כמו: "שורשי ההרים", "סיפור המישור הנוצץ", "העץ שמעבר לעולם", "מי האיים המופלאים", יש המכתירים את מוריס כאבי ספרות הפנטסיה המודרנית. לכתיבתו של ויליאם מוריס ככלל, ולבית הזאבים בפרט נודעה השפעה מכריעה על יצירתו של ג'.ר.ר. טולקין, מחבר ההוביט ושר הטבעות.
פעילותו הסוציאליסטית פחתה בשנים האחרונות, אבל הוא נשאר מעורב בחברה הסוציאליסטית האמרסמית', פיקח על יצירת עלון שלה ועזר לנסח את "המניפסט של הסוציאליסטים האנגלים". בשנים אלה גם אימץ למשנתו את הקומוניזם שראה בו השלמת הסוציאליזם.
בינואר 1891 הקים בית דפוס בשם דפוס קלמנסקוט שהפיק בהנהלתו ובעיצובו ספרים מודפסים של אירופה מימי הביניים ותחילת התקופה המודרנית כאשר הוא מושפע אמנותית מכתבי היד המאוירים ומשתמש בנייר שיוצר בעבודת יד ובטכניקות דפוס תואמות. בית הדפוס שהיה מפעלו העיצובי האחרון, הפיק במהלך שבע שנים 66 כרכים, ביניהם של מוריס עצמו וגם של משוררים כמו קיטס ושלי.
ויליאם מוריס הוא אחת הדמויות המוערכות ביותר בבריטניה של המאה ה-19. בתקופתו עיקר פרסומו היה כסופר ומשורר, אבל היום הוא ידוע בזכות עיצוביו וסגנונו, סגנון תנועת האמנויות והאומנויות. בשנת 1955 הוקמה אגודת ויליאם מוריס, שמוקדשת למורשתו. ביוגרפיות ומחקרים רבים על עבודותיו פורסמו במהלך השנים.
רבים מהבניינים הקשורים לחייו או משקפים את סגנונו, שהם חלק מהחברה לשימור אתרים היסטוריים הבריטית, פתוחים למבקרים: הבית בו נולד שופץ בשנת 2012, ומאכלס היום גלריה על שמו. כמו כן פתוחים לקהל הבית האדום, Slanden House and Garden, Bascat House, בשני האחרונים כל העיצוב נעשה על ידי מוריס ושות'.
כתב יד (העתק)
עותק של יצירה שנכתב ביד נקרא כתב יד. במשך התקופה שקדמה להמצאת הדפוס, כתיבה ידנית הייתה הטכניקה ליצירת עותקים נוספים של יצירה כתובה לשם הפצתה. אך גם לאחר המצאת הדפוס, המשיכו להיכתב כתבי יד, אף כאלו שהועתקו מספרים מודפסים, בגלל חוסר זמינות הדפוס במקומות נידחים, עלויות גבוהות של ספרים, סיבות דתיות, רדיפות של השלטון וסיבות אחרות.
החשיבות של כתבי יד מקוריים
כאשר מנסים לחקור את הנוסח המקורי של ספר עתיק, שנכתב לפני המצאת הדפוס, יש חשיבות מרובה לכתבי היד הנמצאים לפני החוקרים. בדרך כלל, ככל שכתב יד קדום יותר, הנוסח שנמצא בו אמין יותר, וכתב ידו של המחבר (אוטוגרף) הוא האמין ביותר. לעיתים קרובות ביותר נופלות שיבושים מחמת מהירות הכתיבה, כשסופר נחפז במלאכתו הוא עלול להשמיט קטעים או שמהירות הכתיבה גורמת לפענוח שגוי של הטקסט. אבל יש גם שסופרים 'מתקנים' את הנוסח המקורי בכוונה תחילה. כגון, תיקון לפי כללי הדקדוק שנהגו בזמנם - שיכול היה להיות מאוחר במאות שנים מזמן חיבורו של הספר המקורי. לכן יש עדיפות לכתבי יד שעברו פחות העתקות.
החוקרים מנסים להבחין בין כתבי יד שגרסאותיהם טובות ובין כתבי יד משובשים ומוגהים, ולהסיק מכך על הנוסח המקורי של החיבור. כתבי יד טובים משמשים עדי נוסח.
לעיתים חלק מחיבור עתיק איננו ניתן לשחזור, משום שכתב היד של החיבור ניזוק מתנאי האקלים או על ידי מכרסמים. הרב יוסף קאפח העיר על כך בהקדמה לספר "בעלי הנפש" של הראב"ד, שאותו ערך על פי כתב יד:
כתבי יד של חיבורים יהודיים
מכיוון שרבים מן החיבורים, ובוודאי החשובים שבהם, נכתבו מאות שנים לפני המצאת הדפוס, ניתן להסתמך על כתבי יד שעברו בקהילות היהודיות כדי לשער את הנוסח המדויק של החיבור המקורי.
כתבי היד העבריים המוקדמים הם מגילות מדבר יהודה. חלקם הגדול מהמאה השנייה לפני הספירה. הם נשתמרו הודות לתנאי האקלים היבש של האזור. המאוחרים שבהם הם מתקופת מרד בר כוכבא מהמאה השנייה לספירה. מכאן ואילך כתבי היד המצויים בידינו היום נכתבו ברובם בימי הביניים, ולפיכך גם הם מאוחרים יחסית לזמן כתיבת החיבורים.
ספר התורה נכתב עד היום בכתב יד על קלף בצורת מגילה, ללא ניקוד וטעמים. נוסח המקרא, עם ניקוד, טעמים והערות מסורה, נכתב על גבי מצחפים (קודקסים) החל במאות ה-7–8 לערך. מבין כתבי יד אלה, המפורסם ביותר הוא כתר ארם צובא, שנכתב כנראה על ידי איש המסורה המפורסם אהרון בן אשר, והרמב"ם סמך עליו את ידיו. כתבי יד חשובים נוספים של המקרא הם כתב יד לנינגרד, שהוא כתב היד השלם העתיק ביותר של התנ"ך, כתב יד קהיר של הנביאים (שיוחס, כנראה בטעות, לאביו של אהרון בן אשר), וכתב יד ששון.
כתב היד החשוב ביותר של המשנה הוא כתב יד קאופמן, ולצדו כמה כתבי יד נוספים. כתב היד השלם היחיד לתלמוד שנמצא בידינו הוא כתב יד מינכן 95, ולצדו כתבי יד חלקיים נוספים, שבחלקם קדומים ומדויקים יותר. ככלל, לא נהגו לכתוב את התלמוד כולו בכתב יד אחד, אלא רק מסכתות בודדות. לתלמוד הירושלמי יש כתב יד שלם אחד, כתב יד ליידן. כתב יד חשוב נוסף הוא כתב יד אסקוריאל, המחזיק את מסכת נזיקין כולה. כתבי יד רבים של חיבורים יהודיים נמצאו בגניזת קהיר, והם מסייעים רבות לחקר תולדות הספרות היהודית ולשון חז"ל.
כתבי יד מאוירים
כתב יד מאויר מפורסם הוא הגדת ראשי הציפורים.
משולם זילברשטיין
משולם זילברשטיין (נולד ב-5 בינואר 1953 חיפה, ישראל) הוא כדורגלן ומאמן עבר ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הבלם הקדמי ולעיתים המגן, ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו.
קורות חייו
משולם זילברשטיין נולד בחיפה. ב-1959 עברה המשפחה לבת ים בעקבות עבודתו של האב. ב-1960 הצטרף לקבוצת הילדים מכבי יפו בהדרכתו של המאמן צ'וצ'קו לוי. ב-25 באפריל 1970, בשלהי עונת 1969/1970 בליגה הלאומית העלה אותו המאמן איינשטיין קליש למשחק הליגה הראשון שלו בבוגרים, מול מכבי נתניה. על זילברשטיין הוטל לשמור אישית על מרדכי שפיגלר. בסיומה של העונה ירדה מכבי יפו לליגה א' שהייתה הליגה השנייה. זילברשטיין היה בן טיפוחיו של מוצי ליאון, והוא מיצב אותו כבלם קדמי קשוח.
במהלך שירותו הצבאי שיחק בנבחרת הכדורגל של פיקוד המרכז וב-23 באוקטובר 1975 זכה עמה באליפות צה"ל ובגביע הרמטכ"ל. על פי רוב שיחק זילברשטיין כבלם קדמי. אחת מעונות השיא שלו הייתה בעונת 1976/1977 בליגה הלאומית, במהלכה סיימה יפו תחת צ'וצ'קו לוי כסגנית האלופה ועלתה למשחקי האינטרטוטו. במסגרת משחקי האינטרטוטו הוצב זילברשטיין כמגן. הוא החל את עונת 1983/1984 בשורות יפו, ומשחק הליגה האחרון שלו נערך ב-1 באוקטובר 1983 מול שמשון תל אביב. בסך הכל שיחק זילברשטיין ב-218 משחקי ליגה בשורות מכבי יפו ובהם כבש 5 שערים. בהמשך עבר לשחק בהפועל מרמורק, הפועל צפרירים חולון והפועל רעננה במסגרתה סיים את הקריירה הפעילה שלו.
ב-1972 זומן זילברשטיין על ידי דוד שווייצר לסגל נבחרת הנוער בכדורגל ושיחק גם בשנה שלאחר מכן.
משולם זילברשטיין נשוי בשנית לאורנה, אב לשלושה ילדים וסב לנכדים.
פול לזרספלד
פול פליקס לזרספלד (באנגלית: Paul Felix Lazarsfeld; 13 בפברואר 1901 – 30 באוגוסט 1976) היה סוציולוג יהודי אמריקאי, מהחשובים ב. נחשב לאבי חקר תקשורת ההמונים.
בין הראשונים שעשו שימוש בסקרים ככלי למחקר ובעיקר למחקרי דעת קהל ומהראשונים שעשו שימוש אנליטי בסקרים בקרב קבוצות דגימה על מנת להסיק על קשרים סיבתיים המשפיעים על פעולותיהם של אינדיבידואלים. מפורצי הדרך בשימוש במחקרי פאנל ואבי רעיון השימוש בפאנלים במסגרתם נערכו שני ראיונות עם אותה קבוצת אנשים. באמצעות שיטה זו ניתן היה לבחון שינויים בגישותיהם והתנהגותם של אינדיבידואלים לאורך זמן באופן מדויק יותר מכפי שבוצע עד אז. בהקשר זה נודע לזרספלד כאבי חקר הקהל ותקשורת ההמונים.
קורות חיים
לזרספלד נולד בווינה בירת אוסטריה, בן לזוג יהודים אינטלקטואלים: אמו, סופי לזרספלד, הייתה מטפלת אדלריאנית, ואביו רוברט היה עורך-דין. למד מתמטיקה באוניברסיטת וינה, שם קיבל תואר דוקטור על תזה שעסקה בהיבטים המתמטיים של תורת היחסות הכללית של איינשטיין. בשנות ה-20 של המאה ה-20 עסק בהוראת מתמטיקה בבית ספר תיכון והתקרב לאישים מהחוג הווינאי כגון אוטו נוירת ורודולף קרנפ.
אל הסוציולוגיה הגיע לזרספלד דרך המומחיות שלו במתמטיקה ובשיטות כמותיות. הוא השתתף במספר מחקרים כמותיים מוקדמים, כולל הסקר המדעי הראשון של מאזיני הרדיו (1930/31), מחקר הידוע בשם: RAVAG-Study. המדגם של הסקר כלל כ-110 אלף נשאלים.
בשנת 1926 נישא למארי ג'הודה (Jahoda), חוקרת בתחום הפסיכולוגיה החברתית ודוקטור לפסיכולוגיה, יהודייה ילידת וינה גם היא.
יחד עם הפרופסור למשפטים, הסוציולוג וחוקר דעת הקהל האנס זייסל (Zeisel), חקר ב-1933 את ההשפעה החברתית של האבטלה על אוכלוסיית הכפר מריאנטל (Marienthal).
הוא התגרש ממארי ב-1934, נישא לתלמידתו הרטה הרצוג, והתגרש ממנה ב-1945.
הגירתו לארצות הברית
בשנים 1933-1935, עבד לזרספלד עם המינהל הפדרלי לסיוע חירום (FERA) וסייר בארצות הברית, תוך שהוא קושר קשרים באותן אוניברסיטאות בהן היו תוכניות מחקר אמפירי במדעי החברה. זו הייתה התקופה בה פגש לזרספלד באוניברסיטת רוצ'סטר את לותר פרי (Fry), פגישה שהובילה למחקר בנושא השפעה אישית, שנכתב כעשרים שנה מאוחר יותר יחד עם אליהוא כ"ץ. כמו כן פגש את רוברט לינד (Lynd) שכתב יחד עם אשתו, הלן לינד, את המחקר "Middletown study" על עיר באינדיאנה.
לינד היה מאלו שסייעו ללזרספלד להשתקע בארצות הברית, כאשר החליט זה בתום השנתיים לא לחזור לאוסטריה מוכת האנטישמיות. לינד היה מאלו שסייעו ללזרספלד להתקבל להנהלות של ניוארק (Newark Center) ושל "פרויקט הרדיו של פרינסטון" ("The Princeton office of Radio Research").
לזרספלד היה קשור למכון בשם "Psychological Corporation", מלכ"ר שעסק ביישומים פסיכולוגיים בעסקים. במסגרת מכון זה הציע מספר פרויקטים שנדחו כי לא היו בעלי ערך מסחרי. באותה תקופה סייע לפסיכולוג היישומי ג'ון ג'נקינס (Jenkins) מאוניברסיטת קורנל לתרגם ספר מבוא לסטטיסטיקה שלזרספלד עצמו כתב עבור סטודנטים שלו בווינה.
ב-1962 עמד לזרספלד בראש האגודה האמריקאית לסוציולוגיה.
ביקורת
תאודור אדורנו מאוניברסיטת פרנקפורט התייחס למחקרו של לזרספלד על תקשורת המונים כ"מחקר אדמיניסטרטיבי". כוונתו הייתה כי ממחקרו של לזרספלד נעדרת ביקורתיות, כאשר הוא מייחס לנמען אפשרות בחירה פונקציונליסטית, עובדה המחלישה ביקורת פוטנציאלית על מוסדות תקשורת ההמונים והשפעתם.
לזרספלד לא נרתע מן הביקורת והציע לאדורנו לשתף פעולה, הצעה אשר נשאה פרי עם פרסום מאמר ב-horkheimer's journal ב-1941. השניים שיתפו פעולה גם במחקר על מוזיקה, שנערך במסגרת פרויקט הרדיו של פרינסטון, תוצאות שיתוף פעולה זה פורסמו על ידי אדורנו ושומן במהדורה הראשונה של radio research yearbook בשנת 1941.
סי רייט מיילס (C. Wright Mills), בעבודתו "Sociological Imagination" מ-1959 מתח ביקורת על הפילוסופיה הכללית (abstract empricism), וזיהה בלזרספלד את מייצגה. מיילס ביקר את איכות היישום הנמוכה של רוטינה בדרגה שנייה של מחקר סוציולוגי, ואפרטיונאליזם.
תומכיו של לזרספלד ענו כי לזרספלד ראוי לקרדיט על כך ששיתף פעולה באופן מוצלח בין חוקרים, ושחלק מגוון רחב של גישות כמותניות ואיכותניות. דוגמה לשיתוף פעולה כזה הוא המחקר מריינטאל (1933), שיתוף הפעולה עם אדורנו (1941), ושיתוף הפעולה עם האדלי קאנטריל (1940), רוברט קינג מרטון (1948), וברנרד ברלסון (1954) בפרויקטים של מחקרי תקשורת.
בנוסף, לאורך השנים נטען כי מחקרם של לזרספלד והמרכז לסוציולוגיה בקולומביה, מתאר שיטת עבודה בה הכל משועבד לתוצאות, והאינדבדואליות של החוקר הולכת לאיבוד. ביקורת זו התייחסה יותר לסגנון מכון המחקר, ולא למחקרים קונקרטיים.
קרן גלר
קרן גלר (נולדה ב-1976) היא אמנית ישראלית, היוצרת בווידאו, בפיסול ובמיצב. גלר זכתה במלגות רבות והציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות.
ביוגרפיה
גלר מרצה בכירה לאמנות וחינוך במדרשה לאמנות בבית ברל, ונבחרה לקחת חלק בתוכנית הרזידנסי של ארטפורט, בשנת 2022. היא מיוצגת על ידי גלריה רו-ארט בתל אביב.
מבחר עבודות
עבודותיה של גלר עוסקות בתכנים אוטוביוגרפיים, בטקסים ובפעולות יומיום פשוטות ודרך המתח שבין התיעודי למבוים הן חוקרות, מפרקות ומרכיבות מחדש מבנים וטקסים חברתיים. חלק מעבודותיה חוקרות את העיסוק בחיות ככלי להרג או לשעשוע, לרוב תוך התייחסות לאירועים היסטוריים.
בשנת 2016 הציגה גלר תערוכה ברו-ארט, בשם "סינדרום פירנצה". סינדרום פירנצה" הוא גם שם של הפרעה נפשית המתפרצת כשהתפעמות מיצירות אמנות הופכת להתקף קשה המתבטא ברעד, הזיות, אובדן אוריינטציה ועוד שלל סימפטומים קשים היכולים להוביל למוות. ובכך הכניסה לתערוכת היחיד של האמנית קרן גלר, ששמה כשם התסמונת, מלווה בכעין אזהרה על החוויה המצפה לצופה הנכנס לתערוכה . תערוכה זו היא תוצאה של מחקר ארוך, שבמהלכו צילמה גלר חיות שונות ומשונות בתנאי שבי  כגון גני-חיות, ספארי ואקווריומים, וכן בטבע. בחלל הגלריה נפרשו 45 מסכים לאורך הקירות ועל שולחן בצורת ר'. בכל אחד מהם נראיתה חיה מצולמת בלופ, ולצדה, בעברית ובאנגלית, שמה של הפרעה נפשית אחרת, הגדרתה ופירוט תסמיניה, בשפה רפואית יבשה ותמציתית.
גלר חקרה גם סביבות מלאכותיות שבהם פעילים בעלי חיים, כגון אתרים סגורים לצורכי תיירות, בילוי ופנאי. עבודתה הציגה אתר תיירותי בהונגריה יחד עם הארכיטקטורה של המקום. בעבודה ניתן לשמוע את קולם של אלפי פילים מדברים בהונגרית יחד עם הד שנוצר בחלל המצולם. כל זה יחד יוצר תחושת זרות וריחוק.
בשנת 2019, הציגה גלר את התערוכה  קורל   המתמקדת בחתונה ובשיווק בית למכירה - בתערוכה זו בדקה קרן גלר ״איך אנחנו מציגים את עצמנו, מביימים את החיים שלנו, מנסים לשלוט במבט החיצוני שמופנה אלינו״. הצילומים נעשו בטורונטו, קנדה. בתערוכה מוצגות רק עבודות וידאו שבהן מצולמים צלמי סטילס. העבודה ממשיכה את העשייה של גלר העוסקת בסביבה ובאופני התנהגות, משפחה, זוגיות, ג׳סטות אנושיות, טקסים וכו׳.
התערוכה הזוגית ״מחיצה״, גם היא משנת 2019, היא תוצאה של שיתוף פעולה בין קרן גלר לבין הצייר רון וינטר. התערוכה התייחסה אל המנגנון, הכלי וההפקה של שיטת הענישה ההיסטורית ״מחיצה על ידי פיל״ ואל אופני התנהגות אנושית.
בשנת 2012, יצרה קרן גלר את עבודת הווידאו לספור כבשים המתכתבת עם שיר של יהונתן גפן ומערערת על דימויים וסטריאוטיפים של הילדות דרך חיבור בין שתי ישויות תמימות – ילדים ובעלי חיים. הילד המתקשה להירדם סופר את הכבשים שחולפות מעל לראשו, המובלות כחלק מפס ייצור המוני.
אלוהי הדברים הקטנים
אלוהי הדברים הקטנים הוא רומן סמי-אוטוביוגרפי וטעון פוליטית מאת הסופרת והפובליציסטית ההודית, ארונדהטי רוי. הספר זכה בפרס מאן בוקר לשנת 1997.
הרומן מגולל את סיפור ילדותם של שני תאומים לא זהים שהופכים לקורבנות של הפוליטיקה ושל הנסיבות המשפחתיות. הספר מתאר כיצד מושפע גורלם של אנשים מאידאולוגיות מנותקות או משגיאות שנעשו לפני דורות, ומצטיין בכתיבתו הלירית והחד-פעמית.
זהו הרומן הראשון שכתבה ארונדהטי רוי. כתיבתו ארכה 4 שנים, הוא זכה לתהודה כלל-עולמית וזכויות היוצרים נמכרו ב-21 מדינות.
תיאור העלילה
עלילת הרומן מתרחשת באיימנם, שבמחוז קוטיאם בקראלה, דרום הודו. הרצף העלילתי אינו כרונולוגי והפרקים מתארים תקופות שונות החל משנת 1969, המתארת את ילדותם של התאומים בני ה-7 אסתה ורהל, ועד שנת 1993, בה שבים התאומים בני ה-31 לעיר הולדתם.
דווית השני, קיסר אתיופיה
דווית השני (בגעז: "ዳዊት", בעברית: "דוד") היה קיסר האימפריה האתיופית בסוף תקופת תור הזהב ותחילת תקופת השפל, בנו של הקיסר נהואד מאשתו הקיסרית נהואד מוגסה. נולד ב-1496 בשם "אגרדוס", הוטבל לנצרות בשם "לבנה דנגל". הוכרז כקיסר ב-13 באוגוסט 1507 כאשר אביו נפטר, הוכתר בשם "אנבסה סגד" (געז: "አንበሳ ሰገድ", "לו סוגדים האריות") ב-13 במאי 1508 ואימץ את השם "דווית" כשם מלכותו בנוסף לכינוי "וונגה סגד" ("לו סוגדים האריות").
חייו
דווית על לכס המלוכה כאשר אביו נפטר, דווית היה רק בן 13 ומפאת גילו הצעיר הורכבה הוחלט כי הקיסרית האם, הלני, שהייתה אז בת למעלה משבעים, תשלוט במקומו כעוצרת. היא שלטה עד 1516. תקופת שלטונו המוקדמת עמדה בסימן קשרים דיפלומטיים עם פורטוגל, אשר בשיתוף פעולה עמה הנחיל דווית תבוסות למוסלמים שבדרום אתיופיה. לאחר ניצחונות אלו חש דווית בטוח בשלטונו וסירב לכרות ברית צבאית עם הפורטוגזים, מה שהתברר כטעות.
פלישת אחמד אבן איברהים אל-גאזי
עם מותו של הסולטאן אבו באקר ב-1520, השתלט אחמד אבן איברהים אל-גאזי, הנודע בכינויו ״אחמד גראן״, על סולטנות אדאל ובסיוע של נשק מהאימפריה העות'מאנית איחד את מוסלמי קרן אפריקה לג'יהאד על האימפריה האתיופית. משם יצא אל-גאזי בסדרת מסעי מלחמה למוטט את האימפריה האתיופית. הוא תקף לראשונה ב-1528 והנחיל לדווית השני תבוסה כואבת ב 7 או ב 9 במרץ 1529, בקרב שימברה קור. כעבור שנתיים הוא יצא למתקפה נוספת ושוב הביס את הכוחות האתיופיים בקרב אמבסאל, שם כמעט נפל דווית בשביו. ההיסטוריון טוען R.S. Whiteway שמאז איבד דווית השני את היכולת הצבאית להתמודד בקרב שווה כוחות מול אויביו. אחמד וצבאותיו הרסו כנסיות ומנזרים רבים בשטחים שכבשו, ואסלמו בכוח אתיופים רבים. באפריל 1533 כינס שוב אל-גאזי את כוחותיו בדברה ברהן במטרה לבזוז את המחוזות הצפוניים של תיגראי, בגמדר וגוג'ם.
מסופר כי אחד מבניו הצעירים של דווית, יעקב, הסתתר במערה בשוואה. נכדו של יעקב, סוסניוס, הביס את דודניו ב 1604 בדרכו למלוכה והחל את "הענף הגונדרי" בשושלת הסלומונית של המלוכה באתיופיה. הענף הגונדרי בשושלת המשיך לשבת על כס המלוכה עד עליית תוודרוס השני (1855).
דווית נהרג בלחימה מידי כוחות אחמד אבן איברהים אל-גאזי ליד דברה דמו שבתיגראי ב-2 בספטמבר 1540 ונקבר במנזר אבא ארגוי שבדברה דמו.
ארונדהטי רוי
סוזאן ארונדהטי רוי (נולדה ב-24 בנובמבר 1961) היא סופרת, פובליציסטית ופעילה חברתית הודית. היא זכתה בפרס מאן בוקר בשנת 1997 על הרומן הראשון שכתבה, "אלוהי הדברים הקטנים". בשנת 2002 זכתה בפרס לאנן לחופש תרבותי.
ביוגרפיה
רוי נולדה באסאם שבצפון-מזרח הודו, לאם סורית-נוצרית, הפמיניסטית מרי רוי, ולאב ממוצא הודי-בנגלי. את ילדותה העבירה באיימנם שבקרלה, ולמדה בקורפוס קריסטי, קוטיאם. לאחר מכן החלה ללמוד ארכיטקטורה בבית הספר לתכנון ולאדריכלות בניו דלהי, שם פגשה את בעלה הראשון, הארכיטקט ג'רארד דה-קונהא. כיום היא חיה בניו דלהי.
אמנות
רוי פגשה את בעלה השני, הבמאי פראדיפ קרישן, בשנת 1984, ובהשפעתו החלה להתעניין בתעשיית הקולנוע. בסרט "מאסיי סאהיב" גילמה רוי נערה כפרית, והיא כתבה את התסריט של "ירח חשמלי". את "אלוהי הדברים הקטנים" החלה לכתוב בשנת 1992 וסיימה בשנת 1996. הוא פורסם על ידי המו"ל טרון טג'פל. כמקדמה קיבלה חצי מיליון פאונד, והזכויות להפצת הספר נמכרו ב-21 מדינות. הספר הוא סמי-אוטוביוגרפי וחלקים נכבדים ממנו מתארים חוויות מילדותה של רוי באיימנם.
בניגוד לדעה הרווחת, לרוי אין אח תאום. הטעות הנפוצה הזו נובעת מההנחה שדמותה של רהל בספר מבוססת על רוי עצמה. הדמיון בין השתיים אכן קיים, בעיקר בכל הנוגע לתיאורה הפיזי של הדמות ולפרטים ביוגרפיים מסוימים, כגון לימודי הארכיטקטורה או יחסיה של רהל עם אמה, אמו.
אקטיביזם חברתי
רוי פעילה למען זכויות הדלית (קאסטת הטמאים) בארצה. היא פעלה להוצאת ספרו של האינטלקטואל בן הדלית בהימרו רמג'י אמבדקאר, "הקדוש והדוקטור" וחיברה לו מבוא רחב היקף, בו היא תוקפת ומקעקעת את המיתוס של מהטמה גנדי ומוקיעה אותו כגזען.
לאחרונה הצהירה רוי בריאיון לסוכנות רויטרס כי היא אינה שבעת רצון מתוצאות פעילותה הציבורית, ושהיא ניגשת לכתיבת רומן נוסף.
אוניברסיאדת איזמיר (2005)
אוניברסיאדת הקיץ ה-23 נערכה באיזמיר, טורקיה ב-2005; טקס הפתיחה, טקס הנעילה ותחוריות אתלטיקה וכדורגל נערכו באצטדיון אטאטורק ששופץ לקראת האירוע. במשחקים השתתפו כ-9,500 ספורטאים.
באוניברסיאדה זו נערכו תחרויות ב-14 ענפי ספורט: אתלטיקה (45 תחרויות), היאבקות (21 תחרויות), התעמלות (כולל התעמלות אמנותית (8 תחרויות) והתעמלות מכשירים (14 תחרויות)), טאקוונדו (16 תחרויות), טניס (5 תחרויות), כדורמים, כדורסל (2 תחרויות), כדורעף (2 תחרויות), כדורגל (2 תחרויות), סיף (12 תחרויות), קפיצה למים (12 תחרויות), קשתות (8 תחרויות), שייט (7 תחרויות) ושחייה (40 תחרויות).
סך הכול הוענקו 637 מדליות, מתוכן 65 לרוסיה.
יאפ ואן זביידן
יאפּ ואן זְבֵיידֶן (בהולנדית: Jaap van Zweden; נולד ב-12 בדצמבר 1960 באמסטרדם) הוא מנצח וכנר הולנדי המשמש בתפקיד המנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של ניו יורק מאז שנת 2017.
ביוגרפיה
אביו הפסנתרן עודד אותו להתחיל בלימודי כינור בגיל חמש והוא למד מוזיקה באמסטרדם. תחרות כינור שבה זכה בגיל 15 אפשרה לו לצאת לארצות הברית ללימודים בג'וליארד אצל דורותי דיליי. ב-1978, בן 18, היה לקונצרטמייסטר של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, הכנר הצעיר ביותר מאז ומעולם בתפקיד זה, שבו החזיק עד 1996.
ואן זביידן התחיל לעבוד כמנצח אחרי שליאונרד ברנשטיין הזמין אותו לנהל חזרה של תזמורת בברלין. הוא הצהיר, כי למד רבות על ניצוח מצפייה במנצחים השונים שהופיעו עם תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית. בראשית דרכו ניצח על הרכבים קטנים יותר ובשנת 1997 היה למנצח במשרה מלאה.
משרת הניצוח הראשונה שלו בהולנד הייתה כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית ההולנדית באנסחדה, הולנד. במשרה זו כיהן מ-1996 עד 2000. משנת 2000 עד 2005 היה מנצח ראשי של תזמורת הבית (Residentie Orchestra) בהאג, עמה הקליט את מכלול הסימפוניות של בטהובן. ב-2005 התמנה למנצח ראשי ומנהל אמנותי של תזמורת הרדיו ההולנדית בהילוורסום. בפברואר 2007 האריך את החוזה שלו עמה עד 2013. באוגוסט 2010 הודיעה הנהלת התזמורת על פרישתו של ואן זביידן מתפקיד המנצח הראשי ב-2012 שלאחריה יכהן כמנצח אורח ראשי.
נוסף למשרותיו בתזמורת הרדיו ההולנדית ובתזמורת דאלאס, התמנה ואן זביידן ב-2008 למנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של אנטוורפן באנטוורפן, בחוזה התחלתי לחמש שנים. ב-2012 פינה את כס המנצח הראשי והיה למנצח כבוד של התזמורת הפלמית.
בינואר 2012 הודיעה התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג על מינוי ואן זביידן למנהל המוזיקלי הבא שלה, בחוזה התחלתי לארבע שנים, החל ב-1 באוגוסט 2012. הופעתו הראשונה כמנהל מוזיקלי של התזמורת הייתה ב-28 בספטמבר 2012. ביוני 2016 האריך ואן זביידן את החוזה עם התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג עד 2021–2022.
חיים אישיים
ואן זביידן נשוי מאז 1983 לציירת אלטיה ואן זביידן-ואן בורן. לזוג בת ושלושה בנים. הזוג ואן זביידן מגלה עניין מיוחד באוטיזם, כיוון שאחד מבניהם הוא אוטיסט. בשנת 2000 הקימו את "קרן פּאפּאגֶנו" לתרפיה מוזיקלית לילדים אוטיסטים.
הפרלמנט של הממלכה המאוחדת
הפרלמנט של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד (באנגלית: The Parliament of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland) הוא הרשות המחוקקת של הממלכה המאוחדת. הפרלמנט הבריטי מורכב משני גופים: בית הלורדים (הבית העליון) ובית הנבחרים (הבית התחתון), בעוד המונרך, שהוא הריבון, מהווה החלק השלישי ברשות המחוקקת, ובסמכותו שלא לחתום על חקיקה ובכך למנוע את העברתה הסופית. הפרלמנט יושב בארמון ווסטמינסטר שבלונדון.
בית הלורדים מורכב מלורדים רוחניים (בישופים אנגליקניים בכירים), מלורדים חילוניים (הממונים על ידי המונרך בעצת ראש הממשלה) ומלורדים יורשים (שיורשים את תאריהם מאבותיהם). בית הנבחרים מורכב מ-650 חברים, שנבחרים בבחירות אזוריות. ראש הממשלה הוא חבר בית הנבחרים, בעוד שאר השרים הם בדרך כלל חברי בית הנבחרים, אך אין מניעה למנות לורדים לשרים. הלורד צ'נסלור הוא חבר בממשלת בריטניה, ויש לו תפקיד מעשי.
הפרלמנט של בריטניה הגדולה הוקם בשנת 1707, עם אשרורה של אמנת האיחוד בין אנגליה וסקוטלנד, וחקיקת חוקי האיחוד של 1707. בתחילת המאה ה-19 צורפה גם אירלנד לממלכה, ובכך הוגדל הפרלמנט עוד יותר. בשנת 1922 הפכה אירלנד עצמאית, ומאז הפרלמנט הבריטי שולט על בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
האימפריה הבריטית, שהייתה האימפריה הגדולה בעולם, עיצבה את התרבות הפוליטית של רבות ממושבותיה; עם נפילת האימפריה והקמתן של מדינות חדשות במקום המושבות, הוקמו בתי פרלמנט דומים לזה הבריטי במבנה, בסדרי הדיון, בנוסח החקיקה ואפילו בעיצוב אולמות המליאה. על כן נקרא הפרלמנט הבריטי "אם הפרלמנטים".
באופן תאורטי, סמכות החקיקה נתונה בידי המונרך; עם זאת, המונרך מאציל את סמכותו לפרלמנט.
רקע היסטורי
בתקופת ימי הביניים היו ממלכות נפרדות באנגליה, סקוטלנד ואירלנד, ולכל אחת מהן היה פרלמנט נפרד. בשנת 1707 הוקם הפרלמנט של בריטניה הגדולה (אנגליה וסקוטלנד), ובשנת 1800 הוקם הפרלמנט של הממלכה המאוחדת (אנגליה, סקוטלנד ואירלנד).
הפרלמנט של אנגליה
מלך אנגליה ויליאם הראשון, שעלה לשלטון בשנת 1066, הקים מועצה שסייעה לו בנושאי חקיקה. בשנת 1215 חברי המועצה החתימו את המלך ג'ון על המגנה כרטה, שחייבה את המלך לקבל את אישור המועצה המלכותית בנושאי מסים. בשנת 1265 נערכו הבחירות האזוריות הראשונות לכהונה בפרלמנט, ובשנת 1295 המלך אדוארד הראשון הקים פרלמנט שהורכב מאצילים ובכירי כנסייה, לצד נבחרי ציבור. בשנת 1327, המלך אדוארד השלישי הקים פרלמנט שהורכב משני בתים נפרדים, וקבע שחקיקת חוק תחייב אישור בשני הבתים.
בעקבות סכסוך שהיה בין המלך צ'ארלס הראשון לפרלמנט על רקע מלחמות הבישופים וגיוס כספים נוספים, החליט המלך לפזר את הפרלמנט בשנת 1629 ולא כינסו מחדש עד 1640. הפרלמנט החדש שכונה הפרלמנט הארוך והונהג על ידי הפוריטנים העביר חקיקה שמנעה את פיזור הפרלמנט ללא הסכמתו, דרשה הסכמה פרלמנטרית להטלת מיסים ואפשרה פיקוח פרלמנטרי על השרים. ההתנגשות בין תפיסות המלך והפרלמנט החריפה והביאה למלחמת האזרחים האנגלית. המלחמה הסתיימה ב-1647, ב-1649 הוצא להורג המלך צ'ארלס הראשון ועלה לשלטון אוליבר קרומוול בשנת 1653, בית הלורדים פורק, והוקם מחדש בשנת 1660. בשנת 1689, המלכים מרי השנייה וויליאם השלישי חתמו על מגילת הזכויות של הפרלמנט, שהפכה את אנגליה למונרכיה חוקתית באופן חלקי.
הפרלמנט של בריטניה הגדולה
בעקבות איחוד אנגליה וסקוטלנד לממלכת בריטניה הגדולה בשנת 1707 שני הפרלמנטים הנפרדים פורקו, ופרלמנט משותף הוקם בלונדון. במהלך המאה ה-18 כוחו של הפרלמנט התחזק - אך רוב חבריו היו אצילים, הוא נשלט למעשה על ידי המלך, והבחירות הכלליות היו נגועות בשחיתות.
הפרלמנט של הממלכה המאוחדת
בריטניה ואירלנד אוחדו בשנת 1800. בתחילת המאה ה-19 בית הלורדים נחשב לבית החזק, וחבריו שלטו גם בחברי בית הנבחרים. בעקבות רפורמות שנערכו בשנת 1832 במטרה לצמצם את התלות של בית הנבחרים בבית הלורדים, הבית התחתון התחזק.
בית הנבחרים הפך לבית החזק בתחילת המאה ה-20, ובשנת 1911 נחקק חוק שמאפשר חקיקה ללא אישור בית הלורדים.
קשר פאי
בכימיה, קשר פאי (קשר π) הוא קשר קוולנטי אשר נוצר בין שני אטומים, כאשר אורביטלים, הנמצאים בניצב למישור הקשר, חופפים זה לזה. קשרי π מתאפיינים גם בחפיפה של שתי אונות בלבד של האורביטלים, בניגוד לקשרי דלתא הנוצרים מחפיפה של ארבע אונות של האורביטלים.
השימוש באות היוונית π לתיאור הקשר נובע מכך שבדרך כלל קשרים מסוג זה נוצרים על ידי אורביטלי p המכילים שתי אונות של ענן אלקטרונים הנמצאות משני צידי הגרעין (האות P היא מקבילה פונטית לאות π), אם כי גם אורביטלי d עשויים ליצור קשרים מעין אלו.
קשרי π חלשים יותר מקשרי סיגמא משום שענני האלקטרונים שבהם חופפים באופן רופף יותר מהאורביטלים שבקשרי סיגמא. למרות זאת, בדרך כלל קשרי פאי מתקיימים יחדיו עם קשר סיגמא בקשר כפול או בקשר משולש עם קשר פאי נוסף ולכן החוזק הכולל של הקשרים יחדיו הוא גבוה יותר.
קשרי פאי הם מטרה להתקפות של אלקטרופילים ומשתתפים לכן בתגובות סיפוח רבות. כמו כן הימצאות של מספר קשרי פאי בסמוך זה לזה עשויה לגרום לרזוננס כימי במולקולה.
קשרי פאי בשילוב קשרי סיגמא מונעים מהמולקולה יכולת סיבוב סביב הקשר וכך מקבעים את המולקולה במבנים איזומריים.
דוד לואיס
דוד משה (מיכאל) לואיס (כ"ב בתשרי תש"י, 15 באוקטובר 1949 – ג' באב תשפ"א, 12 ביולי 2021) היה מוזיקאי, צייר, משורר, סופר סת"ם ואיש קבלה.
ביוגרפיה
נולד ב־1949 בפאוריה, אילינוי, למשפחה יהודית מתבוללת. אביו, נורמן לואיס גינזבורג (מרדכי), היה רופא עיניים, ואימו, אדלייד (חנה) לבית פיינברג, הייתה ציירת ושימשה כמזכירה בבית הכנסת הקונסרבטיבי בפאוריה. הם היו דור ראשון של ילידי ארצות הברית, והוריהם היגרו לארצות הברית מוויטבסק ומפולין בתחילת המאה העשרים.
מגיל 10 החל לנגן בחצוצרה ועוד בילדותו נחשב לעילוי ולמוזיקאי מחונן. בגיל 14 הצטרף לתזמורת העירונית של פאוריה כחצוצרן, ובמסגרתה הופיע ברחבי אירופה, ובגיל 18 התחיל ללמוד הלחנה וניצוח באוניברסיטת נורת'ווסטרן והצטרף לתזמורת הסימפונית של שיקגו כחצוצרן ראשון. באוניברסיטה הוא הקים תזמורת וניצח עליה.
בתקופה זו הוא גם ניהל להקות שונות ששילבו מוזיקה קלאסית ורוק, מזרח ומערב, ואף הופיע עם הרכב כלהקת חימום לג'ניס ג'ופלין. בתקופת לימודיו באוניברסיטה הוא פגש את סטיבן ספילברג, שהיה בתחילת דרכו, והם אף גרו ביחד תקופה קצרה כסטודנטים. ספילברג הציע ללואיס לעבוד איתו כמלחין לסרטיו, אולם בתקופה זו בסוף שנות השישים, עם גל ההתעוררות הרוחנית שפקד את דור ילדי הפרחים בארצות הברית, החל לואיס לנדוד ברחבי ארצות הברית והדבר לא יצא לפועל. הוא למד מוזיקה בכמה אוניברסיטאות, ניגן בתזמורות סימפוניות שונות והופיע רבות כנגן וכמנצח.
בשנת 1969 הוא הגיע למכללה הדומיניקנית של סן־רפאל (כיום האוניברסיטה הדומיניקנית של קליפורניה) בסן־פרנסיסקו והחל לעבוד שם במחלקה למוזיקה כמורה לחצוצרה. בזמן שהותו שם הוא גם שימש כמלחין במנזר של המכללה ויצירותיו נוגנו בתפילות יום א במנזר.
חב"ד והעלייה לארץ
בשנת 1970 עזב לואיס את המנזר בסן־פרנסיסקו וטס ללוס אנג'לס כשהוא נושא איתו חצוצרה, תיק בגדים ומעט כסף בלבד. הוא נסע לאוניברסיטת קליפורניה לחפש מקום לינה ובדרכו עבר ליד בית חב"ד. הוא לא הבין אז מה משמעות המקום, שכן עד אותה התקופה בחייו הוא כמעט שלא נחשף ליהדות; בילדותו לא קיבל שום חינוך יהודי למעט בתקופת בית הספר היסודי, מפגש שבועי בימי ראשון בבית ספר של יום א בבית הכנסת הקונסרבטיבי בפאוריה, ששם למדו את האותיות העבריות. הוא ניגש אל החסיד חב"ד שהיה במקום ושאל אותו על מוזיקה חסידית. החסיד הראה לו ספר של ניגוני חב"ד והציע ללמוד איתו חסידות. לואיס החל להתקרב ליהדות, ובשנת 1973 עבר ללמוד בישיבת הדר התורה של חב"ד בברוקלין, ניו יורק.
כבר באותה שנה החל להפיק אירועי מוזיקה גדולים בחב"ד, אשר שיאם היה באירוע שנקרא "חוויה סימפונית חב"דית" (Chabad Symphonic Experience) שהתקיים בקולדן אודיטוריום (Colden Auditorium) בקווינס קולג' בהשתתפות אלפי חסידים. לצורך האירוע נשכרה תזמורת המטרופוליטן אופרה, ולהפקתו חָברוּ מוזיקאים, אומנים ובמאי קולנוע. על התזמורת ניצח לואיס, והוא שעיבד את היצירות המוזיקליות. הרבי מלובביץ נתן את ברכתו לקונצרט ובעניינים שונים אף נועצו איתו בקשר לאירוע.
בשנת 1977 עלה לארץ, התחתן והקים משפחה.
בארץ
בארץ המשיך לואיס לעסוק בנגינה ובהלחנה. עד אמצע 1978 היה חצוצרן בתזמורת הסימפונית של ירושלים. הוא עזב את התזמורת לאחר שנועץ ברב מרדכי אליהו, מפני שנאלץ לנגן בה יצירות ווקאליות נוצריות שנגדו באופן מובהק את אמונתו.
השתתף בהפקות מוזיקליות רבות של אומנים בארץ. הקליט שני אלבומים של יצירות מוזיקליות תזמורתיות שכתב ועיבד: Sounds of Glory, בביצוע תזמורת כלי הנשיפה ממתכת של לונדון (London Brass) בניצוחו של ישראל אדלסון; "השער הנסתר", בביצוע חליל של עקיבא בן־חורין (2000).
עוד מיצירותיו המוזיקליות שבוצעו: "אבובו של משה", פרק רביעי לפסנתר, צ'לו ואבוב, מתוך האופרה "ירמיהו"; "איכה" לפסנתר, צ'לו, אבוב וקול. הוא השאיר אחריו עוד יצירות כתובות רבות.
בשנת 2006 הוזמן לואיס על ידי הסוכנות היהודית לקבל את פניו של הדלאי לאמה בנגינה ובברכה בביקורו בארץ.
קבלה וכתיבת סת"ם
בשנותיו הראשונות בארץ התוודע לואיס לכמה מגדולי החכמים והמקובלים שהיו בירושלים ולמד מפיהם תורה וקבלה. הוא היה משתתף קבוע בשיעורי זוהר שנמסרו מפי אבי-חמותו, הרב מולא יהושע עמרם, רבה הראשי של עדת יהודי אפגניסטן. הוא למד בקביעות קבלה אצל חכם אברהם פטאל הלוי, חמיו של הרב עובדיה יוסף. עוד היה בקשר עם הרב מרדכי שרעבי והרב יצחק כדורי, וכן היה בקשר קרוב עם הרב מרדכי אליהו.
בתחילת שנות השמונים נפגש עם המקובל הרב מרדכי שיינברגר. הם החלו ללמוד באופן קבוע ובמשך כעשר שנים למד איתו ביחידות את תורת הרב אשלג, ואף קיבל ממנו הסמכה בכתב להוראת קבלה.
עבודתו כצייר
מילדותו עסק לואיס גם בציור, ועם השנים התמקצע בתחום. אימו הייתה ציירת ואביה היה צייר, וכך גדל כשאומנות זו נוכחת כל הזמן. ללואיס מאות ציורי שמן, מים ורישומים בסגנונות מגוונים. בשנותיו האחרונות נהג להכין את צבעי השמן לציוריו בעצמו. ציוריו הופיעו בתערוכות רבות בירושלים ובארץ.
משרד התיירות
בין השנים 2013–2019 שימש לואיס בהתנדבות רב מרצה מטעם משרד התיירות. הוא הרצה על היהדות בפני קבוצות ומשלחות של תיירים, אנשי דת ומנהיגים מרחבי העולם. הוא אירח מאות קבוצות ומשלחות של נוצרים אוונגליסטים, פרוטסטנטים וקתולים, בודהיסטים, ואף מוסלמים ועוד. בהרצאותיו דיבר לואיס על יהדות וקבלה, היסטוריה ודתות, ושילב תפילה וקטעי נגינה בחצוצרה, חליל ונבל. עם פרוץ מגפת הקורונה ב־2019 הפסיקו להגיע קבוצות דרך משרד התיירות וההרצאות נפסקו.
חייו האישיים
רעייתו פנינה לואיס היא נכדתו של הרב מולא יהושע עמרם, רב הקהילה האפגנית בירושלים, בעלת תארים שנִיים בביוכימיה ובמנהל עסקים, הקימה וניהלה מספר עמותות המקדמות שכבות מוחלשות בחברה. להם שישה ילדים: רחל גוטמן, מדריכת כלות ומנחה למיניות בריאה ומוגנות; הודיה לואיס־אייזנברג, אומנית רב־תחומית המתגוררת בפלורידה; אריאל, סופר סת"ם ובונה חלילי ברוק; חבצלת לואיס־חן, סופרת ומשוררת; שריה, מתמטיקאי ואיש היי־טק; דבורה לאה, אדריכלית ואומנית. ללואיס אח אחד, ריצ'רד, ד"ר לחינוך מיוחד, המתגורר בקליפורניה.
הלך לעולמו בג' באב תשפ"א (12 ביולי 2021).
פייטרו גראדניגו
פייטרו גראדניגו (באיטלקית: Pietro Gradenigo; 1251 - 13 באוגוסט 1311) היה הדוכס ה-49 של ונציה. כיהן כדוג'ה משנת 1289 ועד פטירתו.
חייו
גראדניגו שינה את שיטת הממשל בוונציה בכך שהביא לחקיקת ה"סראטה דל מאג'ור קונסיליו" (Serrata del Maggior Consiglio) - "נעילת המועצה הגדולה של ונציה". חוק זה, שהתקבל בפברואר 1297, קבע כי למועצה יכולים להתקבל אך ורק צאצאים של חברי המועצה, ובכך יצר למעשה אוליגרכיה בוונציה.
בשנת 1308 פרצה מלחמה בין ונציה לבין מדינת האפיפיור במאבק על השליטה בפרארה. ב-27 במרץ 1309 הורה האפיפיור קלמנס החמישי להטיל חרם על העיר ותושביה ולהוציאה אל מחוץ לכנסייה, ואסר על הנוצרים לסחור עם הסוחרים הוונציאנים.
הביקורת הציבורית על השינוי החוקתי והצעדים שהביאו לפגיעה הדתית והכלכלית הביאו לניסיון להדיח את הדוג'ה והמועצה הגדולה. בראש הניסיון עמד באיאמונטה טייפולו, ולצדו פעלו בני משפחות אצולה נוספות. הניסיון לרצוח את הדוג'ה ב-15 ביוני 1310 נכשל, ומנהיגיו הוצאו להורג. בעקבות קשר זה הוקמה מועצת העשרה - מוסד שנועד להיות מוסד זמני, אך הפך למוסד של קבע שניהל למעשה את הרפובליקה.
הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה
הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה (בסרבו-קרואטית: Социјалистичка Република Србија / Socijalistička Republika Srbija), שהייתה ידועה בעבר בשם הרפובליקה העממית של סרביה (בסרבו-קרואטית: Народна Република Србија / Narodna Republika Srbija, מילולית " הרפובליקה הלאומית של סרביה "), הייתה אחת משש הרפובליקות המרכיבות את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. הקמתה החלה בשנת 1941 והושלמה בשנים 1944–1946, כאשר הוקמה כרפובליקה בפדרציה של יוגוסלביה. בצורה זו, היא נמשכה עד הרפורמות החוקתיות מ-1990 עד 1992, אז הוקמה מחדש כרפובליקה של סרביה בתוך הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (סרביה ומונטנגרו). זו הייתה הרפובליקה הגדולה ביותר של יוגוסלביה, הן באוכלוסייה והן בשטח. בירתה, בלגרד, הייתה גם הבירה הפדרלית של יוגוסלביה.
מלחמת העולם השנייה
לאחר קריסת ממלכת יוגוסלביה במלחמת אפריל (1941), כל המדינה נכבשה וחולקה בין מדינות הציר. השטחים המרכזיים של סרביה והאזור הצפוני של באנאט נכבשו על ידי גרמניה הנאצית, ששלטה בה ישירות על ידי המפקד הצבאי בסרביה, עם ממשלת בובות שהוקמה בבלגרד. האזורים הדרומיים של מטוהיג'יה וקוסובו נכבשו על ידי איטליה הפשיסטית וסופחו לאלבניה האיטלקית. אזור באקה סופח על ידי הונגריה, בעוד שסורמיה הייתה בשליטה של המדינה העצמאית של קרואטיה. דרום-מזרח סרביה נכבשה על ידי ממלכת בולגריה.
בתחילת הכיבוש הגרמני היו ביוגוסלביה שתי תנועות התנגדות: הצ'טניקים והפרטיזנים. היו להם תוכניות אידאולוגיות ופוליטיות סותרות, וב-1943 החלו הצ'טניקים לשתף פעולה עם כוחות הציר. הפרטיזנים דגלו בהפיכת יוגוסלביה לפדרציה, כאשר סרביה הופכת לאחת מהיחידות הפדרליות שלה. בסתיו 1941 הוקמו מוסדות זמניים ראשונים על ידי פרטיזנים בכמה שטחים משוחררים, בראשות ועדת השחרור הלאומית הראשית לסרביה שישבה באוז'יצה, ולכן נקראה התנועה בשם הרפובליקה של אוז'יצ'ה. עם זאת, המתקפה הגרמנית מחצה את המעין-מדינה בדצמבר של אותה שנה. לאחר מכן עברו רוב כוחות הפרטיזנים לבוסניה.
הרפובליקה העממית של סרביה
סרביה שוחררה בסתיו 1944 על ידי כוחות פרטיזנים והצבא האדום. זמן קצר לאחר שחרור בלגרד ב-20 באוקטובר, החלה הקמת ממשל חדש. בנובמבר 1944 התכנסה האספה האנטי-פשיסטית לשחרור העם של סרביה, אשר אישרה את מדיניות הקמת יוגוסלביה מחדש כפדרציה, כאשר סרביה היא אחת מיחידותיה הפדרליות. כך הונח היסוד להקמת המדינה הפדרטיבית של סרביה (בסרבו-קרואטית: Федерална Држава Србија), כמדינה פדרטיבית בתוך יוגוסלביה הפדרלית הדמוקרטית.
התהליך התגבש באופן רשמי באפריל 1945, כאשר נוצרה אספת העם הזמנית של סרביה, שגם מינתה את הממשלה העממית הראשונה של סרביה. שני אזורים חדשים שנוצרו, המחוז האוטונומי של וויבודינה והאזור האוטונומי של קוסובו ומטוהיג'ה, החליטו להתמזג לסרביה. ב-29 בנובמבר 1945, יוגוסלביה הוכרזה רשמית כרפובליקה פדרלית, ובינואר 1946, לאחר אימוץ החוקה הראשונה של יוגוסלביה הפדרלית, שונה שמה של המדינה הפדרטיבית של סרביה לרפובליקה העממית של סרביה.
בנובמבר 1946 נערכו בחירות לאספה המכוננת של סרביה, ובינואר 1947 אומצה חוקת סרביה, אשר אישרה מחדש את מקומה בתוך הפדרציה היוגוסלבית, וכן מסדירה את עמדת היחידות האוטונומיות. בשנת 1953 התקבלה חוקה, שהנהיגה רפורמות חברתיות נוספות.
הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה
בשנת 1963 התקבלה חוקה חדשה ליוגוסלביה, ששינתה את שמה של המדינה הפדרלית לרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, ואת שמות יחידותיה הפדרליות לרפובליקות סוציאליסטיות, ובכך שונה השם של סרביה לרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה (בסרבו-קרואטית: Социјалистичка Република Србија).
בשנת 1966, אחד הסרבים הבולטים במפלגה הקומוניסטית, סגן נשיא יוגוסלביה (1963–1966) ומייסד סוכנות הביון היוגוסלבית OZNA, אלכסנדר רנקוביץ', הודח מתפקידים עקב האשמות בריגול אחר נשיא הרפובליקה יוסיפ ברוז טיטו.
ב-1974 אומצה חוקה חדשה, שהגדילה את סמכויות המחוזות והפיכתן לרפובליקות דה פקטו. לראשונה הוקם תפקיד נשיא לסרביה, נשיא נשיאות הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה. האספה בחרה 15 חברי נשיאות ונשיא אחד לכהונה של 4 שנים, ולאחר מכן לכהונה של שנתיים. החוקה החדשה השעתה למעשה את שליטתה של סרביה על המחוזות.
בינואר 1975, נשיאות הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה ביקשה תיקון של פתרונות חוקתיים והסבירה שהחוקה חילקה את הרפובליקה לשלושה חלקים, ובכך מנעה מסרביה לממש את "זכותה ההיסטורית למדינת לאום בפדרציה היוגוסלבית". אף על פי שהיו דעות שונות בהנהגת המדינה על מעמד המחוזות, התוצאה של הבוררות הייתה שאין לשנות את מעמד המחוזות בתוך סרביה. ההנהגה הפדרלית, בראשות טיטו, האמינה שהפתרון החוקתי מ-1974 יכול לספק את כל טענותיה של הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה, אך גם לכבד את הפרטים והאינטרסים המיוחדים של המחוזות האוטונומיים. אף על פי שהסכסוך הושכך זמנית בדרך זו, הנושא נותר ללא פתרון.
במשך רוב שנות קיומה ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, סרביה הייתה נאמנה וכפופה בדרך כלל לממשלה הפדרלית. דבר זה השתנה לאחר מותו של טיטו ב-1980, כאשר התחילה תופעה של לאומיות אלבנית וסרבית בקוסובו. ב-1981 פרצו הפגנות גדולות בקוסובו בדרישה לקבל מעמד של רפובליקה. ליגת הקומוניסטים הסרבית הייתה מפוצלת לגבי איך להגיב. במקביל החל משבר כלכלי ביוגוסלביה. מנהיגי המדינה לא הצליחו לבצע רפורמות כלשהן עקב חוסר היציבות הפוליטית.
נשיא ליגת הקומוניסטים של סרביה סלובודן מילושביץ' ביקר בקוסובו באפריל 1987 והבטיח פעולה מהירה על מנת להגן על השלום ועל הסרבים בקוסובו. המתיחות האתנית בקוסובו התחממה כאשר חייל קוסובורי ממוצא אלבני פתח באש על חבריו החיילים בפאראצ'ין, באירוע המכונה טבח פאראצ'ין. נשיא סרביה איוואן סטמבוליץ' רצה לעשות פשרה, במקום פתרון מהיר, ומצא את עצמו בהתנגשות עם מילושביץ'. הסכסוך הזה הגיע לשיאו במושב ה-8 של הוועדה המרכזית של ליגת הקומוניסטים של סרביה, אז הוחלף סטמבוליץ' בפטר גרצ'אנין כנשיא סרביה.
רפורמה חוקתית
ב-1988 אומצו תיקונים חדשים לחוקה היוגוסלבית, שהחלו תהליך של דמוקרטיזציה. במהלך 1988 ו-1989, סבב שינויים בהנהגת המפלגה הקומוניסטית, שכונה "המהפכה האנטי-בירוקרטית", בוויבודינה, קוסובו ובמונטנגרו, החליף את ההנהגות האוטונומיות באזור זה. את ההפיכות הוביל סלובודן מילושביץ', שתמך בלאומיות הסרבית. האירועים גונו על ידי הממשלות הקומוניסטיות של הרפובליקות המערביות של יוגוסלביה (במיוחד הרפובליקות הסוציאליסטיות של סלובניה וקרואטיה), אשר התנגדו לניסיונות להרחיב את המרד לשטחיהן ופנו נגד מילושביץ'. האנטגוניזם הגובר הביא בסופו של דבר לפירוק המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ב-1990, ולאחר מכן לפירוק יוגוסלביה.
ב-1989 נבחר סלובודן מילושביץ' לנשיא נשיאות המדינה של סרביה. הוא דרש מהממשלה הפדרלית היוגוסלבית לפעול למען האינטרסים של סרביה בקוסובו על ידי שליחת הצבא העממי היוגוסלבי כדי לדכא את הבדלנות במחוז. במקביל, הוצעו כמה רפורמות בשיטת הבחירות הפדרלית, כאשר סרביה תומכת בשיטת "אזרח אחד, קול אחד", שהייתה נותנת רוב לסרבים. עד אז גברה המתיחות האתנית ביוגוסלביה, מפלגת השלטון הקומוניסטית התפרקה ולאחר מכן התרחש משבר במוסדות הפדרליים. לאחר אירועים אלו, בשנת 1989 הצביעה האספה של הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה בעד תיקוני חוקה שביטלו את האוטונומיה הרחבה של המחוזות וויבודינה וקוסובו.
לאחר שהרשויות הסלובניות אסרו על קבוצה של תומכיו הסרבים להתאסף בליובליאנה, מילושביץ' החל במלחמת סחר עם הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה בסוף 1989. הסכסוך הסרבי-סלובני הגיע לשיאו בינואר 1990 בקונגרס ה-14 של ליגת הקומוניסטים של יוגוסלביה כאשר הסלובנים עזבו את הפגישה ואחריהם גם הצירים הקרואטים.
לאחר 1990, המדינה נודעה בפשטות בשם הרפובליקה של סרביה (Република Србија / Republika Srbija), ובדצמבר אותה שנה נבחר סלובודן מילושביץ' לנשיאה הראשון של הרפובליקה. ב-1992, כאשר הוקמה הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, הפכה סרביה לאחת משתי הרפובליקות המרכיבות אותה, יחד עם מונטנגרו. ב-2003 איחוד מדינות זה נוצר מחדש כסרביה ומונטנגרו, ובשנת 2006 הפכה סרביה לרפובליקה עצמאית לאחר ההיפרדות של מונטנגרו.
חלוקה אדמיניסטרטיבית
בתוך הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה התקיימו שני מחוזות אוטונומיים: המחוז האוטונומי הסוציאליסטי של וויבודינה והמחוז האוטונומי הסוציאליסטי של קוסובו. החלק המרכזי של הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה הממוקם מחוץ לשני המחוזות האוטונומיים נודע בדרך כלל "סרביה של ממש" ("Uža Srbija").
מבחינה גאוגרפית סרביה גבלה עם הונגריה מצפון, רומניה ובולגריה ממזרח ואלבניה מדרום מערב. בתוך יוגוסלביה, היא גבלה עם הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה מדרום ועם הרפובליקות הסוציאליסטיות של מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה וקרואטיה במערב.
מפקד 1971
בשנת 1971מנתה אוכלוסיית הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה 8,446,590 אנשים: