cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קמרה אובסקורה
היסטוריה
בשנת 1038 תיאר המלומד הערבי איבן אל-היית'ם ניסוי דומה לזה שתיאר אריסטו. הוא הראה בעת ליקוי חמה כיצד ניתן לייצר את דמותה של השמש על קיר בעזרת נקב בקיר הנגדי. עבודתו של אל-היית'ם השפיעה על מחקרי האופטיקה של הפילוסוף רוג'ר בייקון, איש ימי הביניים, שהצליח ליצור בשנת 1267 אשליות אופטיות תוך הסתייעות בעקרונות הבסיסיים של קמרה אובסקורה בשילוב עם מראה. בייקון תיאר בספרו De Multiplicatione Specierum את אופן הפעולה של קמרה אובסקורה, אך הוא לא הזכיר את המכשיר עצמו. רבי לוי בן גרשון, הרלב"ג, פילוסוף ומתמטיקאי יהודי, תיאר, בדומה לאל-היית'ם, דרכים לצפייה בליקוי חמה בעזרת המכשיר, כך שלא ייגרם נזק לעיניים. הוא פיתח מכשיר שנקרא הלשכה האפלה, תיבה סגורה מכל צד, שאליה חודר אור דרך נקב קטנטן שבאחת מדופנותיה. המסתכל דרך הנקב אל תוך התיבה רואה על הדופן שמול הנקב תמונה אמיתית והפוכה של גוף הנמצא מחוץ לתיבה מול הדופן שבו נמצא הנקב. בעזרתה יכול היה להשוות את קוטר הירח לקוטר השמש ולמדוד את גודל ההתכסות בעת ליקוי החמה. לאונרדו דה וינצ'י תיאר בצורה נרחבת את אופן פעולת קמרה אובסקורה, וניתן למצוא עשרות תרשימים של המכשיר בין כתביו, אך בשל כתב הסתרים שבו השתמש, לא ניתן היה להבין את התיאורים. הטקסט פוענח רק בשנת 1797. המכשיר תואר כקופסת עץ עם חריר ובפנים מראה (פריסקופ) שהייתה משקפת תמונה על תקרת הקופסה שהיא זכוכית מט ובעצם כאשר מניחים נייר פרגמנט על הזכוכית ניתן היה לצייר את מה שמתחת לנייר מאחר שהנייר הוא די שקוף.
גרסה נוספת של קמרה אובסקורה הציג ג'מבטיסטה דלה פורטה במהדורה הראשונה של ספרו "Magia Naturalis" מ-1558. דלה פורטה, שחקר תהליכים טבעיים ומכניים, והיה גם מחזאי ואמרגן מפורסם, התעניין בקמרה אובסקורה בעיקר כאמצעי להקרנת הופעות תאטרליות בפני קהל שהיה ממוקם בתוך החדר החשוך. במהדורה השנייה והמורחבת של ספרו מ-1589 פיתח דלה פורטה קמרה אובסקורה שמכילה עדשה. לדבריו, הצופים "יראו דימויים של דברים שנמצאים בחוץ בצורה כה ברורה ופתוחה עד כי לא יפסיקו להתענג ולהשתאות". דלה פורטה רצה להשתמש בעקרון של קמרה אובסקורה כדי לבנות חדר מוחשך, שבו יוקרנו הצגות של ציד, קרבות, משחקים "ופלאות אחרים" שיתרחשו מחוץ לחדר.
האסטרונום יוהאנס קפלר התעניין בפרסומיו של דלה פורטה אודות קמרה אובסקורה, והשתמש בהם כבסיס למחקריו על יצירת הדמות בתוך העין האנושית. קפלר, שנעזר בקמרה אובסקורה לשם תצפיותיו על השמש, היה גם מי שניסח את העקרונות האופטיים על פיהם עובד המכשיר. קפלר הוא זה שטבע את השם "קמרה אובסקורה".
קמרה אובסקורה כעזר לציירים
כבר בשנת 1490 חשב לאונרדו דה וינצ'י שקמרה אובסקורה יכולה להיות לעזר עבור אמנים. ואולם נראה שבימיו, אם נעשה שימוש במכשיר לשם ציור, הרי שהיה זה במקרים נדירים. בספרו "Magia Naturalis" מ-1589 יעץ דלה-פורטה לבורים באמנות הציור להיעזר בקמרה אובסקורה כדי לרשום מראות מהטבע. ראשית נתפס המכשיר כעזר רק עבור חובבנים ולא עבור אמנים מקצועיים, אך החל מהמאה ה-17 השתמשו גם אמנים - בעיקר פלמים - בקמרה אובסקורה כמנגנון לקביעת הקומפוזיציה וככלי עזר לרישום ולעשיית מתווים לציורי נוף או מראות אורבניים. קמרה אובסקורה סיפקה מראה בעל היטל פרספקטיבי מושלם, מראה שחפף את מודל ייצוג המציאות ששלט בעשייה הפלסטית המערבית מאז תקופת הרנסאנס.
אחד הוויכוחים הלוהטים והפוריים ביותר סביב מיקומה של קמרה אובסקורה בעשייה האמנותית ניטש סביב יצירתו של האמן הפלמי יאן ורמיר. עבודתו של ורמיר נקשרה על ידי היסטוריונים שונים של האמנות לקמרה אובסקורה, וחוקרים שונים ניסו לייחס את הקסם והאופי המיוחד של ציוריו למכשיר האופטי; אלו איתרו בציוריו אפקטים מיוחדים שיוצרת בדרך כלל האופטיקה של קמרה אובסקורה (כגון חדות סלקטיבית); הצביעו על הפרספקטיבה הייחודית של ציוריו, שמזכירה את הפרספקטיבה שנוצרת במכשיר; בחנו את הקומפוזיציות של הצייר, את הטיפול שלו באור ואת הטונאליות הצבעונית האופיינית לו ביחס לאפקטים שיוצרת הקמרה. על אף שישנה כמעט תמימות דעים כי ורמיר אכן השתמש במכשיר, עדיין נמשך הוויכוח בשאלת חשיבות שימוש זה בציוריו.
עד המאה ה-17 הייתה קמרה אובסקורה מכשיר גדול כחדר ומסורבל לתפעול ולהזזה. במאה ה-17 פותחו גרסאות קטנות, מתקפלות וניידות של קמרה אובסקורה ("camera portabilis") כך שניתן היה לשאתה ביד. עם זאת, הדמות שנוצרה בעזרת קמרה אובסקורה לא הייתה מספקת לעשייה הפלסטית, משום שהעדשה גרמה על פי רוב לקימור של קווים ישרים, שינתה את טווח הגוונים והצבעים, והגבירה את הניגודיות משום שלא העבירה בעדינות מספקת את מעברי הצללים והמבהקים. העיוותים הללו הביאו את כותביו של מדריך מהמאה ה-18 לרישום בעזרת קמרה אובסקורה, להוסיף את האזהרה הבאה: "אכן ניתן לרשום [עם קמרה אובסקורה] כמה דברים כלליים כמו גושים גדולים של צללים ואורות: עם זאת, העתקה מדויקת תגרום לעיוות; משום שהאופן בו אנו רואים אובייקטים דרך קמרה אובסקורה שונה מהדרך בה אנו רואים אותם באופן טבעי".
קמרה אובסקורה בהגות המערבית
הסברים רבים של קמרה אובסקורה, במיוחד אלו העוסקים במאה ה-18, נוטים להחשיב אותה רק במונחי שימושה כעזר בעשיית ציורים, כבת לווייתם הסודית של אמנים. אך למעשה העתקה בעזרת קמרה אובסקורה הייתה רק אחת ממגוון שימושיה, שאף הוצנעה במספר מאמרים חשובים באמצע המאה ה-18; למשל, המאמר על "קמרה אובסקורה" באנציקלופדיה הגדולה של דידרו וד'אלמבר, מציין את תפקידיו של המכשיר האופטי בסדר הבא:
"[קמרה אובסקורה] שופכת אור רב על טבע הראייה; היא מספקת חיזיון משעשע, בכך שהיא מציגה דימויים הדומים לחלוטין לאובייקט; היא מתארת (represent) את הצבעים והצורות של אובייקטים טוב יותר ממה שמסוגל לעשות כל אמצעי ייצוג אחר". רק מאוחר יותר מצוין כי: "באמצעות מכשיר זה, מי שאינו יודע לרשום מסוגל בכל זאת לצייר בדיוק רב מאוד".
במשך למעלה ממאתיים שנה שימשה הקמרה כמטפורה פילוסופית, כמודל מדעי של אופטיקה פיזיקלית, וגם כמנגנון טכני בו השתמשו במגוון רחב של פעילויות תרבותיות. אובייקט בעייתי זה היה הרבה יותר מאשר מכשיר אופטי פשוט. במשך שתי מאות הוא עמד כמודל, הן במחשבה הרציונליסטית והן באמפיריציסטית, לאופן שבו תצפית מובילה למסקנות (היקשים) אמיתיים על העולם; בה בעת, מכשיר הקמרה אובסקורה הממשי שימש לצפייה בעולם הנראה, והיה מכשיר לבידור פופולרי, לחקירה מדעית ולעשייה אמנותית.
המדען אייזק ניוטון, למשל, פתח את ספרו על האופטיקה ("Opticks") שפורסם ב-1704, בתיאור מילולי של קמרה אובסקורה, האתר שבו ערך את ניסוייו: "בחדר חשוך מאוד, בפתח עגול ברוחב של שליש האינץ' לערך, שנקבע בחלון סגור, מיקמתי מנסרה מזכוכית, באמצעותה קרני אור השמש שעברו דרך הפתח, השתברו על הקיר הנגדי של החדר, ויצרו שם דמות צבעונית של השמש". ואילו הפילוסוף ג'ון לוק מצא בעקרון של הקמרה דימוי אשר מגלם את תפיסת העולם של הנאורות: "סבור אני", הוא כותב במסה על שכל האדם, "שההבנה אינה שונה בהרבה מארון האטום לגמרי לאור, כשרק פתח קטן נותר בו...שמאפשר לדימויים ויזואליים חיצוניים להיכנס, או לרעיונות על דברים מבחוץ. האין התמונות הנכנסות לתוך חדר חשוך מעין זה אך נותרות שם מונחות בסדר דומות להבנתו של אדם".
קמרה אובסקורה והעין האנושית
לאנלוגיה בין הקמרה אובסקורה והעין יש היסטוריה ארוכה בשיח האינטלקטואלי המערבי. הוגים מרוחקים זה מזה כגון אריסטו, איבן אל-היית'ם, רוג'ר בייקון, לאונרדו דה וינצ'י וקפלר שעסקו בתופעת הקמרה אובסקורה, שיערו באופנים שונים אם וכיצד היא קשורה לתפקוד הראייה האנושית.
במהלך המאות ה-17 וה-18 הייתה קמרה אובסקורה המודל הנפוץ ביותר להסבר פעולת העין האנושית, ולייצוג היחס בין קולט ובין העמדה של סובייקט המכיר את העולם החיצוני. המכשיר האופטי תפס מקום מרכזי בעבודתם של מספר הוגים חשובים בני המאה ה-17, כולל לייבניץ, דקארט, ניוטון ולוק. בייצוג זה, הסובייקט והעולם נתפסו כישויות נתונות, נפרדות ומובחנות. כתוצאה מכך, פעולת הראייה הובנה כהשתקפות פסיבית של העולם הנצפה, וכמו כן, נתפסה כמנגנון אוניברסלי שאינו תלוי בגוף הפיזי של צופה מסוים.
דקארט, למשל, מייעץ לקוראיו לערוך הדגמה הכוללת "לקיחת עין מתה מאדם שנפטר לאחרונה (או, אם לא ניתן, עין של שור או חיה גדולה אחרת)", לחתוך את חלקו האחורי של האיבר, ואז להשתמש בעין העקורה כעדשה שתמוקם בנקב של הקמרה אובסקורה: "אין לאפשר לשום אור לחדור לחדר מלבד זה החודר דרך העין, שכל חלקיה שקופים לגמרי. לאחר שעשינו זאת, אם נתבונן בבד הלבן נראה שם, ודאי עם הנאה ופליאה, תמונה המייצגת בפרספקטיבה טבעית את כל החפצים שבחוץ".
חוקר התרבות ג'ונתן קריירי (Crary) הצביע על העובדה שבמאות ה-17 וה-18 מודל הראייה, שגולם בפעולת הקמרה אובסקורה, הבנה סובייקט נפרד מהעולם החיצוני, ומנגנון ראייה אל-זמני, הנפרד מגוף אנושי ספציפי. עבור דקארט, למשל, הדימויים הנראים בתוך הקמרה אובסקורה נוצרים באמצעות עין קיקלופית נטולת גוף, המנותקת מכל צופה, ואולי אף לא אנושית. ואולם, בראשית המאה ה-19, טוען קריירי, התרחש שבר רחב וסיסטמטי בהיסטוריה של הראייה, שסימן את סוף תפקידה של הקמרה אובסקורה כפרדיגמה המרכזית לראייה-ידע-ואמת. העניין הפילוסופי, הפיזיולוגי והאופטי בראייה הושם אז בעיקר על האפקטים הפיזיולוגיים, הזמניים והגופניים שנוצרים על הרשתית האנושית. בעקבות השבר הזה התהפך התפקיד המטאפורי שמלאה הקמרה אובסקורה בהגות המערבית; כך למשל, בטקסטים של מרקס, פרויד, ברגסון ואחרים, מנגנון הקמרה אובסקורה, שמאה אחת קודם לכן היה אתר לגילוי וצפייה ב"אמת" פיזיקלית, הפך למודל של הליכים ולכוחות שמסתירים, מעוותים ומבלבלים את האמת (לדוגמה, אצל מרקס הדימוי המהופך והמעוות של הקמרה מהדהד את מושג התודעה הכוזבת).
בשנים אלו של ראשית המאה ה-19 החלו אנשי מדע ואמנות שונים לשאוף לקַבֵּע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה. בכתביהם תיארו לא אחת אותם ממציאים מוקדמים של הצילום את הקמרה אובסקורה שלהם כ"עין מלאכותית" או "רשתית מלאכותית".
קמרה אובסקורה והמצאת הצילום
במרבית ההסברים ההיסטוריים להמצאת הצילום מופיעה הקמרה אובסקורה כמבשר הישיר של הצילום, וכמודל המיידי ממנה הוא התפתח. למרות שממציאי הצילום התאימו, למעשה, את הקמרה אובסקורה כך שתכיל את ההליך הכימי המוכר לנו כ"צילום", חשוב לזכור כי לצילום אין מקור אחיד, או "אב קדמון" אחד וברור, משום שיישומיו הרבים של המדיום אינם מקבלים בקלות את המרות של הגדרה מאוחדת; ניתן, למשל, להגדיר את המאפיין המרכזי של הצילום כאמצעי להכנת מספר רב של העתקים (שעתוקים), ואז הצורה הקודמת שלו יכולה להיות בין סוגי ההדפס הקודמים, כגון תחריט-העץ או התגליף. אך אם הצילום מוגדר כאמצעי להעתקה מדויקת של מציאות נצפית, אזי האב הקדמון שלו ימוקם ודאי במגוון רחב של קידודים ויזואליים של החוויה האופטית, שמתוכם מתבלט תפקידה המרכזי של הקמרה אובסקורה.
הרעיון לנסות ולקבע את הדימוי שמוקרן על הדופן האחורי של הקמרה אובסקורה עלה כמעט במקביל אצל אנשים רבים במקומות שונים ומרוחקים, מאז העשורים האחרונים של המאה ה-18 ועד ההכרזה הרשמית על המצאת הצילום ב-19 באוגוסט 1839; "שעתה של ההמצאה [של הצילום] הגיעה ולא אחד בלבד חש בה", כותב ולטר בנימין, "אנשים שללא תלות זה בזה חתרו לאותה מטרה: לקבע את התמונות שנוצרו בתוך הקמרה אובסקורה, אשר היו ידועות לכל המאוחר מאז לאונרדו". התשוקה לצלם, או הרצון לתפוס את הדימוי שבקמרה, היו כה נפוצים עד כי פרנסואה ארגו (Arago), מי שהכריז על המצאת הצילום בפני האקדמיה הצרפתית למדעים, טען כי "כל מי שהתענג על דימויים אלו [שנוצרים בקמרה אובסקורה] הצטער שאי אפשר לקבע אותם".
הצילום הומצא כמה פעמים כמעט בו זמנית ובטכניקות שונות, אך כולן מתבססות על מכשיר הקמרה אובסקורה. עם זאת, היסטוריונים של הצילום הצליחו לאתר מעל עשרים עדויות של אנשים שהרעיון עלה בראשם בטרם פורסמו ברבים טכניקות הצילום של דאגר וויליאם הנרי פוקס טלבוט (Fox Talbot 1800-77). בין הראשונים לנסות לשעתק באופן ספונטני, באמצעות האור, את הדימוי שבגב הקמרה היה הממציא האנגלי תומאס וג'ווד (Wedgewood 1771-1805). וג'ווד ערך ניסויים עם ניטראט הכסף, חומר שהתגלה זה מכבר כרגיש לאור, והצליח ליצור בעזרתו "הדפסות-שמש"; הדפס מגע שבו הונח דימוי על גבי משטח עם החומר הרגיש לאור, ש"קלט" את הדימוי עם היחשפו לשמש. וג'ווד ניסה לקלוט בעזרת חומרים רגישים אלו את הדימוי שמוקרן בגב הקמרה, אך כפי שדיווח ידידו, סר המפרי דייבי (Davy) לאגודה המלכותית, "הדימויים שנוצרים בעזרת הקמרה אובסקורה נמצאו חלשים מכדי להפיק בזמן סביר, אפקט כלשהו על גבי ניטראט-הכסף".
המלומד האנגלי טלבוט, אחד מממציאי הצילום וממציא תהליך הפוזיטיב-נגטיב בשנת 1835, דיווח כי הרעיון צץ במוחו בעת שניסה ללא הצלחה לצייר בעזרת קמרה לוצידה וקמרה אובסקורה: "בראשית אוקטובר 1833 השתעשעתי בגדות אגם קוֹמוֹ (Como) היפה, ורשמתי רישומים, ליתר דיוק, ניסיתי לרשום, בעזרת קמרה לוצידה, אך עם מידת הצלחה מעטה מאוד...לאחר כמה ניסיונות כושלים הנחתי למכשיר, והסקתי כי הוא דורש ידע מוקדם בציור, שלצערי, לא היה לי". טלבוט עבר לנסות לצייר עם הקמרה אובסקורה, אך לאחר שנכשל "הדבר הוביל אותי לחשוב על היופי המיוחד של התמונות שהטבע מצייר, אותן מקרינה וממקדת עדשת הקמרה אובסקורה על הנייר - יצורי פֵיוֹת, יצירות של הרגע, הנידונות להיעלם כהרף עין. בזמן שחשבתי מחשבות אלו הגיח בקרבי הרעיון...כמה יפה היה זה אם אפשר היה לגרום לדימויים הטבעיים הללו לרשום את עצמם באופן יציב, ולקבע את עצמם על הנייר!".
ב-1826 או 1827 הצליח הממציא הצרפתי ניספור נייפס לקבע לראשונה את הדמות שנוצרה בעזרת קמרה אובסקורה, ולייצר את תצלומו המפורסם – נוף מחלון בלה-גרא – המוכר כיום כתצלום הראשון בהיסטוריה. לטכניקת הצילום שלו קרא נייפס הליוגרפיה (Heliogrphie = רישום שמש). רבים ניסו, כאמור, לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה, אך הדימויים שייצרו היו נגטיביים על-פי-רוב (האזורים הבהירים במקור הפכו לשחורים בדימוי), וחמור מכך - הם נעלמו מיד כשהוצאו מהקופסה החשוכה ונחשפו לאור. הממציא הצרפתי עסק אף הוא בניסויים בחומרים רגישים לאור מאז 1816, והמציא תמיסות שונות שמגיבות לקרני השמש. לשם הכנת התצלום "נוף מחלון בלה-גרא" הכין נייפס לוח פְּיוּטֶר (סוג של מתכת) ממורק שנמשח בתמיסת ביטומן (bitumen of Judea - סוג של זפת). את הלוח הניח בגב קמרה אובסקורה בעלת עדשה דו-קעורה, וחשף אותו לאור במשך למעלה משמונה שעות; הביטומן התקשה באזורים שנחשפו לאור. לאחר החשיפה נשטף הלוח בעזרת שמן לבנדר ונפט, שהמיסו את הביטומן באזורים שלא נחשפו לאור ולכן לא התקשו. כך הצליח נייפס לא רק לגרום לחומר להפסיק להגיב לאור לאחר שהושגה התמונה, אלא גם ליצור ישירות דימוי פוזיטיבי.
החשיפה הארוכה והמסורבלת, ואולי גם צניעותו של הממציא, גרמו לכך שההליוגרפיה לא זכתה לפרסום רב ולמקורות מימון, ובתסכולו חבר נייפס לצייר, המעצב וממציא ה"דיורמה" הפריזאי לואי ז'אק מנדה דאגר, בשותפות שנועדה לשכלל את ההמצאה. דאגר, אמביציוזי אך חסר השכלה מדעית פורמלית, ניסה מזה זמן, אך ללא הצלחה, לקבע את דימוי הקמרה אובסקורה, כחלק ממאמציו להשיג אפקטים מרשימים למופע הדיורמה שהמציא. השמועות על הצלחתו של נייפס הביאו אותו לפנות אל הממציא בבקשה להיכנס לשותפות. בשנת 1833 מת נייפס משבץ לב, ודאגר המשיך לפתח את טכניקת הצילום, אך הסב את שמה לדאגרוטיפ, על-שמו. דאגר הצליח לייצר בעזרת הקמרה אובסקורה דימויים חדים ומפורטים על גבי לוחות מתכת שעברו אידוי בחומרים רגישים לאור, ואף עלה בידו לקצר מאוד את זמן החשיפה (למספר דקות). התמונות שהשיג היו תצלומים פוזיטיביים ויחידאיים (כלומר, בלתי ניתנים לשכפול). בשנת 1839 קנתה ממשלת צרפת את זכויות הפטנט על ההמצאת הדאגרוטיפ וההליוגרפיה מדאגר ומיורשיו של נייפס, ובמחווה אצילית שחררה את הידע לשימוש חופשי בציבור. יום פרסום הנוסחה לייצרית דאגרוטיפים בעזרת הקמרה אובסקורה נחשב עד היום ליום שבו הומצא הצילום.
שוד קברים
שוד קברים היא פעולה של חשיפת קבר או קריפטה במטרה לגנוב חפצי אמנות או חפצים אישיים. אדם העוסק בשוד קברים הוא "שודד קברים" או "פושט על קברים". לעיתים, מטרת שוד הקברים היא חטיפת הגופות עצמן והוצאתן מן הקבר, ולאו דווקא במטרה לגנוב חפצים אחרים. שוד קברים הוא מעשה חסר כבוד, אשר פוגע בכבוד המתים, ובכבוד השבט שאותו שודד משתייך אליו. בעולם העתיק שודדי קברים שנתפסו נגזרו לגזר דין מוות ושדידת קבריהם של לוחמים אשר נפלו בקרב נחשב לאחד מן הפשעים הכי גדולים שאדם יכול לבצע.
שוד קברים גורם לקושי רב בלימודי הארכאולוגיה, תולדות האמנות וההיסטוריה. אתרי קבר וקברים בעלי חשיבות היסטורית ותרבותית רבים מספור נשדדו לפני שחוקרים הצליחו לבחון אותם.
שודדי קברים בעידן המודרני, הם לעיתים קרובות אנשים בעלי הכנסה נמוכה, המוכרים את מרכולתם בשוק השחור. ממצאים מסוימים עשויים לעשות את דרכם לידי מוזיאונים או חוקרים, אולם רובם מגיעים לאוספים פרטיים.
סין
חליפות קבורה סיניות העשויות מירקן נחשבו למיתוס במשך שנים רבות עד שבשנת 1968 נתגלו שתי חליפות כאלה. כעת מאמינים שרוב חליפות הקבורה הללו הוסרו מזמן על ידי שודדי קברים ולכן לא נמצאו במשך שנים רבות.
מצרים
קברים מצריים עתיקים הם אחת הדוגמאות הנפוצות ביותר של שוד קבר או קריפטה. רוב הקברים שנמצאו בעמק המלכים במצרים, נשדדו תוך 100 שנים מתאריך אטימתם. כמו רוב הממצאים הללו, אתרי הקבורה העתיקים נתגלו כשהם בתנאים ירודים וחסר בהם מידע עבור ההיסטוריונים והארכאולוגים כדי לקבוע אם הקבר נשדד. הפרעונים במצרים נהגו לשמור על תיעוד של הפריטים היקרים בקברים שלהם, אולם מכיוון שהמידע הזה חסר, לא ניתן לדעת מה אבד בוודאות. במרוצת השנים רבים ממנהלי מחלקת העתיקות המצרית, כדוגמת גסטון מספרו, הצליחו להשיב ארונות קבורה ומומיות של פרעוני מצרים שנשדדו לידי המדינה. מציאת הארונות והמומיות העניקה הסבר מדוע קברים רבים בעמק נמצאו ריקים. אם משום שנשדדו, או משום שכוהנים מצרים העבירו אותם למקום אחר כדי להגן עליהם.
מקרה ייחודי של שוד קברים התרחש בקברו של תות ענח' אמון, שהתגלה על ידי הארכאולוג האנגלי הווארד קרטר בשנת 1922. על אף שהקבר נשדד פעמיים בסמוך לאטימתו, וקרטר שיער כי כ-60% מהתכשיטים בו נשדדו. עדיין נותרו בו כ-200 תכשיטים וחפצי יוקרה. היות שמדובר במלך שנפטר בצעירותו ומלך כעשור בלבד, השפע שנותר הוא יוצא דופן. זאת מכיוון שמקבריהם של מלכים בעלי היסטוריה ארוכה יותר נגנבו חפצי ערך במספרים גדולים, ואילו בקברו של המלך הצעיר, נותר עושר ארכאולוגי רב.
צפון אמריקה
שוד קברים בצפון אמריקה מתרחש בדרך כלל באתרי קבורה אינדיאנים. זהו תהליך שקורה במשך 200 השנים האחרונות. שוד קברים זה היה נפוץ במאה ה-18 בגלל הרעיון לפי האינדיאנים לא נחשבים לעם, אלא לפראי אדם, ולכן לא כיבדו את רכושם ואזורי הקבורה שלהם. גופותיהם וחפציהם נמכרו או נבזזו.
מרכז אמריקה
מוזיאוני הזהב והירקן בסן חוסה, קוסטה ריקה הם חסרי משמעות מבחינה מדעית מכיוון שכל הפריטים הנמצאים בהם, מגיעים מביזה. מייקל ג'יי סנאסקיס אומר
היום הסחר בעתיקות הפך לתעשייה מתייעלת והמהירות בה הממצאים הארכאולוגיים נכנסים לשוק גדלה. למרות החוקים שנחקקו באזורים אלה, בשל עוני קיצוני, שוד קברים ממשיך לגדול מדי שנה.
מזרח אירופה
בשנים האחרונות מתרחש שוד קברי אחים של יהודים שנספו בשואה במזרח אירופה: אוקראינה, ליטא, לטביה ועוד. חילול הקברים היהודיים נעשה במטרה לגנוב חפצי ערך ולהשתמש בחול לצרכים אישיים. הכומר הצרפתי פטריק דבואה הוא הראשון שהפנה את תשומת הלב הבינלאומית לתופעה של בוזזי הקברים היהודיים.
שוד קברים בישראל
דוגמה לשוד כזה התרחשה בשנת 2011 בה נתגלתה בטייבה מערת קבורה מתקופת הרומאים, שהייתה מוסתרת בצלע ההר הצפוני של היישוב צור נתן, לאחר שבמשך השנים סברו כי מדובר בבאר ישנה. המערה נמצאה על ידי פקחי רשות העתיקות רק לאחר שנחפרה ונבזזה.
לוג'יה
באדריכלות, לוג'יה (איטלקית Loggia) היא אלמנט דמוי ארקדה או אכסדרה, הנמצא בחזיתו של בניין. הלוג'יה פונה בצידה האחד לחלל הפתוח שמחוץ לבניין, ובצד זה היא נתמכת בעמודים. בניגוד לאכסדרה המתאימה בעיקר כמעבר לאורך חזית הבניין, המונח לוג'יה מתייחס בדרך כלל לאכסדרת כניסה למבנה, המתפקדת כמבואה.
הלוג'יה נבנית בדרך כלל בקומת הקרקע או בקומת הכניסה למבנה, אך לעיתים גם בקומות גבוהות יותר, והיא עשויה לעטר את הפורטיקו (מבנה השער) של הבניין, ובצורתה זו היא מופיעה בדרך כלל בשתי קומות ומכונה "לוג'יה כפולה". מקורו של המושג באיטליה בה הייתה בניית לוג'יות פופולרית במיוחד במאה ה-17.
לחטוב עצים
לחטוב עצים הוא רומן מאת תומאס ברנהרד שפורסם בגרמנית בשנת 1984.
הספר תורגם לעברית בשנת 2017 על ידי רחל בר-חיים הוצאת בבל ובתמיכת המפעל לתרגום ספרות מופת.
הספר
גיבור העלילה הוא סופר אוסטרי ששהה בגלות ארוכה באנגליה ושב למולדתו. הסופר נפגש עם חבריו מעברו אך חש זרות, ניכור ואף בוז כלפיהם.
דמויות מרכזיות:
חלק מהדמויות בספר זוהו עם דמויות אמתיות בתרבות האוסטרית.
קישורים חיצוניים
על הספר:
שווים
שווים הוא אלבום הבכורה של הזמר רן דנקר והפזמונאי עילי בוטנר, אשר כתב והלחין את 12 השירים שכלולים בו.
לאחר עבודה והקלטות של שנה, בהפקת חברת התקליטים NMC, יצא האלבום באוגוסט 2007. השיר "שווים" הוא שיר הנושא של האלבום, והסינגל הראשון שיצא ממנו. לאחר צאת הסינגל הראשון יצאו הסינגלים "בואי נעזוב" שנכתב על ידי בוטנר בשיתוף עם גלעד שגב, והסינגלים "הכל מזכיר אותך", "אני אש" ו"מה שלא הספקתי לומר" בו משתתפת בשירה סיון טלמור. עם צאת הסינגל "שווים" הוא נכנס למקום החמישי במצעד של גלגלצ, ושבוע לאחר צאתו הגיע למקום השני. עם צאת הקליפ לסינגל הוא הפך לקליפ השבוע בערוץ 24, והגיע למקום הראשון בתוכנית ה"מבוקשים" של הערוץ.
השיר "בואי נעזוב" זכה בפרס עמ"י לשנת 2008 בקטגוריית השיר הטוב ביותר.
לאחר צאת האלבום, יצאו השניים למסע הופעות ברחבי הארץ להפצת האלבום ושיריו.
עיצוב האלבום שואב ניחוח של נוסטלגיה ונאיביות ישראלית, סוג של מחברת שירים וזכרונות ילדות של רן ועילי מהחיים בקיבוץ. את האלבום עיצב מיקי תורגמן וצולם על ידי אריאל ואן סטרטן.
אולכסנדר סטצנקו
אולכסנדר סטצנקו (באוקראינית: Олександр Вікторович Стеценко; נולד ב-2 במרץ 1990) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בקבוצת ג'וניורס שפיטקי בעמדת הבלם.
קריירה
סטצנקו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת וידריאני קייב ובגיל 17 הצטרף לדינמו קייב. בדינמו, סטצנקו שיחק שנתיים בקבוצות המילואים שלה, אך לא רשם דקות משחק בקבוצה הבוגרת.
בקיץ סטצנקו חתם בארסנל קייב, ובקיץ  חתם במטאליסט חרקוב. בשתי הקבוצות, שיחק בקבוצות המילואים ולא רשם דקות משחק בקבוצות הבוגרות.
בפברואר סטצנקו חתם בסבסטופול.
בקיץ סטצנקו חתם בדסנה צ'ריהיב מהליגה האוקראינית השלישית. את העונה, סטצנקו רשם 23 הופעות ובסוף העונה דסנה עלתה לליגה האוקראינית השנייה.
בקיץ סטצנקו חתם במיקולאייב. ב-20 בספטמבר 2014 סטצנקו הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 2-3 נגד גירניק. בינואר חתם בפולטבה בה שיחק עונה וחצי.
בקיץ חתם באוונהארד קראמטורסק. ב-14 במרץ 2017 חתם בסומי.
ב-6 באוגוסט 2017 סטצנקו עזב את אוקראינה וחתם באיסטיקלול דושנבה מליגת העל הטג'יקית, איתה זכה באליפות.
ב-13 ביולי 208 סטצנקו חתם בקיזילז'אר מליגת העל הקזחית.
ב-5 בפברואר 2019 סטצנקו חתם בבני סכנין מליגת העל.
ב-19 ביוני 2020, סטצנקו חתם בג'וניורס שפיטקי.
בית הספר החקלאי כדורי
בית הספר החקלאי כַּדּוּרִי הוא אחד הבולטים והוותיקים שבבתי הספר החקלאיים בישראל. בית הספר נוסד ב-20 ביוני 1933 למרגלות הר תבור בגליל התחתון, כשני קילומטר צפונית לכפר תבור. בית הספר כדורי נמצא כ-140 מטר מעל פני הים. כיום בכדורי פועלים בית ספר, פנימייה, משק חקלאי (המשמש ללימודי התלמידים), ומכללה טכנולוגית לתלמידי כיתות י"ג-י"ד.
היסטוריה
כפר הנוער החקלאי "כדורי", הוא אחד משני בתי הספר החקלאיים בתנאי פנימייה, שהוקמו על ידי המנדט הבריטי מכספי עיזבונו של איש העסקים היהודי יליד עיראק, סר אליס (אליהו) כדורי (Ellis Kadoorie), שמת במושבה הבריטית בהונג קונג בשנת 1922. הסכום שהוריש היה 100 אלף ליש"ט (לפי האנציקלופדיה העברית – 140 אלף), והנציב העליון הרברט סמואל הקים ועדה כדי לתכנן את הוצאת הכסף. רק כעבור זמן, כאשר קראו את הצוואה עצמה, התברר, שלא הממשלה בארץ ישראל היא היורשת כי אם ממשלת בריטניה, וכי כדורי איפשר בצוואתו להשקיע את הכסף בארץ ישראל או בעיראק. חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, הפעיל את אחיו של סר אליס, אליעזר כדורי, ובסופו של דבר הצליח להשיג החלטה, שהכסף יושקע בארץ ישראל. ליהודים עמדו להקים גימנסיה עיונית, ולערבים בית ספר לחקלאות. בסופו של דבר הוקמו שני בתי ספר חקלאיים על שם כדורי, האחד בטולכרם, שהוקם בשנת 1930 (מכון כדורי בטול כרם), והשני ליד כפר תבור.
גרסה אחרת: בצוואתו הקדיש 140,000 ליש"ט להקמת בית ספר חקלאי בארץ ישראל. הוא הניח סכום זה ל"ממשלת א"י" בהאמינו - על סמך הצהרת בלפור והחלטות ועידת סן רמו - שא"י מוכרת כשייכת כולה ליהודים. הממונים שקבלו את העיזבון בממשל המנדט הבריטי לא הכירו בכך שהיישוב היהודי בארץ ישראל זכאי להקים בכסף זה בית ספר חקלאי. לאחר דיון משפטי ממושך קבע הנציב העליון כי מכספי עזבונו יוקמו שני בתי ספר חקלאיים על שם כדורי שהוקמו על ידי ממשלת המנדט הבריטי.
זאב וילנאי מגדיר את השאלה כך: "הואיל והנדיב לא ציין בצוואתו שהכסף נועד ליהודים אלא לארץ-ישראל בלועזית "פלסטיין", תבעה הממשלה הבריטית את כספה לעצמה. אחרי דין ודברים עבר הכסף לרשות ממשלת הארץ והיא חילקה אותו לשתי קרנות: באחת הוקם בית ספר כדורי ליד הר תבור ובאחת - בית ספר לערבים בטולכרם.
בית הספר החקלאי כדורי נחשב לאחד מבתי הספר הטובים בארץ בתקופת המנדט הבריטי ורבים מראשי היישוב שלחו אליו את בניהם, שהתקבלו רק לאחר מיון קפדני. המטרה העיקרית של הלימודים הייתה מתן אפשרות להמשך לימודי חקלאות באירופה. בית הספר נודע בזכות פועלו של מנהלו הראשון, שלמה צמח, שהנהיג "בחינות כבוד" (ללא נוכחות המורים) והתרכז בנושאי חקלאות וביטחון. כינויו של המקום בתקופה זו היה "המנזר", כינוי שנגזר מכך שהמקום היה מבודד ולמדו בו בנים בלבד. בתקופת מלחמת העצמאות היו רבים מבין תלמידיו ובוגריו בפלמ"ח והיוו חלק נכבד משרשרת הפיקוד בו. רבים מבוגריו נטלו חלק פעיל בפעולות ההתיישבות, המאבק והביטחון של המדינה. בקיץ 1937, מונה נתן פיאט למנהל בית הספר.
לאחר קום המדינה היה בית הספר ברשות משרד החקלאות של מדינת ישראל, ובתקופה זו החל בית הספר להתדרדר באיטיות בשל ירידת קרנן של הפנימיות בארץ.
לאחר קום המדינה נפתח בית הספר לערבים בשנת 1952 והחל ממחזור י"ח החלו ללמוד בו גם בנות.
בשנת 1975 הפך בית הספר מבית ספר פנימייתי לבית ספר אזורי בעיקרו (הגם שהפנימייה בו עדיין פעילה). בשנים האחרונות השתפר מצבו של בית הספר בצורה משמעותית, הוקמו בו מגמות רבות חדשות ומספר תלמידיו גדל באופן ניכר. כמו כן הוקם ליד בית הספר התיכון בית ספר יסודי שכיום לומדים בו תלמידים מעטים מבני האזור (לאחר שבסוף שנות התשעים הוקמו בתי ספר יסודיים בכפר תבור ובגבעת אבני).
בשנת 2002 קיבל בית-הספר את פרס משרד החינוך. ב־22 בספטמבר 2009 נחנך מחדש הבניין ההיסטורי שעבר שיפוצים ותיקונים רבים במעטפת החיצונית והפנימית.
בתחילת דרכו של כפר הנוער כדורי, נהגו להביא אליו מים, מכפר תבור בחביות על גבי פרדות. ב-1934, נחפרה במקום באר מים, וזו ספקה במשך כמה שנים את תצרוכת המים לכ-60 תלמידים וכ- 40 אנשי צוות, שהתגוררו בכפר באותם ימים, להשקיית השדות והמטעים, ולשימוש המשק חי, שכלל אז רפת, עיזים, פרדות וסוסים. באותם ימים, הייתה בריכת האגירה, אליה הועברו מי הבאר, בריכת שחייה לתלמידי כדורי. הבאר ההיסטורית, שנמצאה שלמה לאחר שנים, אמורה לעבור שחזור על ידי המועצה לשימור אתרים.
מבנה בית הספר
בית הספר תוכנן על ידי האדריכל הבריטי אוסטן סיינט בארב הריסון, שהתמנה ב-1922 לאדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט. סגנונו האקלקטי נקרא "מודרניזם ים תיכוני", ושילב בנייה קולוניאלית עם סגנונות בנייה מקומיים. תחילה, תכנן הריסון לבנות את כדורי בתבנית הבניה בטול כרם, אך לפי בקשתו של ארתור ווקופ שונתה התוכנית של המבנה המרכזי (שאר המבנים נשארו בתבנית טול כרם).
הקומות בבניין הראשי שימשו כדלקמן:
כיום
כיום לומדים בכדורי כ-1,600 תלמידים מהם כ-280 תלמידי פנימייה מכל רחבי הארץ והשאר תלמידי אזור הגליל התחתון (כפר תבור, גבעת אבני, כפר כמא, יבנאל, שדמות דבורה, שרונה, כפר קיש, מסד, מצפה ועוד). כמו כן נמצא במקום משק חקלאי פעיל (המשמש ללימודי התלמידים), בית הספר לחינוך מיוחד "בנימין רוטמן – כדורי, ומכללה טכנולוגית לתלמידי כיתות י"ג-י"ד. מסביב לבית הספר התפתח המרכז האזורי כדורי וחלק ממגורי הסגל הפכו עם השנים לישוב נפרד.
בבית הספר מתקיימים קורסים להוצאת רישיון נהיגה על טרקטור.
בתחילת שנת הלימודים תשע"ב נחנך בבית הספר בנין לימודים חדש לכיתות ט', יא' בשם "בניין רבין" לזכרו של בוגר בית הספר יצחק רבין, הבניין כולל כיתות רבות ביניהן כיתות חכמות וטכנולוגיות. בבניית הבניין הושקעו כמה מיליוני שקלים והוא נבנה במהלך שנת הלימודים תשע"א. בנוסף לכך עבר גם בניין החטיבה העליונה הרחבה ונוסף לו חלק חדש, בניין זה קיבל את השם "בניין תבור" עקב העובדה שהוא משקיף על הר תבור.
כדורי כבית ספר רב-תרבותי
בית הספר כדורי מתייחד במגוון התלמידים השונים, הבאים כמעט מכל מגזרי החברה הישראלית: אם אלו צ'רקסים מכפר כמא, יהודים מיישובי האזור, ערבים- דרוזים, בדואים, נוצרים ומוסלמים כאחד שחיים במסגרת הפנימייה.
כמו כן פועל בבית הספר פרויקט נעל"ה (נוער עולה לפני הורים), בו מגיעים אליו כל שנה קבוצת תלמידים יהודים מרחבי העולם, ובמיוחד מאזור רוסיה וברית המועצות לשעבר, ומתגוררים בפנימייה, אלו מחליטים בסוף תקופת לימודם אם לחזור לארץ מולדתם או להישאר בארץ ולהתגייס לצבא.
בוגרים מפורסמים
ראו גם: רשימת בוגרי בית הספר עליהם נכתב ערך בוויקיפדיה
מסורות ופולקלור
בשירו של חיים חפר "רבותי ההיסטוריה חוזרת" מופיעה השורה "עת לנגב פלוגונת נשלחת, עם מקלות כתחליף לרובים" שמספרת את סיפורה של פלוגה א' של הפלמ"ח שהורכבה מבני מחזור ו' שנשלחו ב-1942 לנגב ללא רובים כחלק מתוכניות ההגנה לבלום את צבא רומל.
חנה (פירושונים)
חנה הוא שם פרטי עברי {{פירושונים|
ראו גם
}}
אדווארד קרדל
אדווארד קרדל (בסלובנית: Edvard Kardelj, נודע גם בשם ספרנס; 27 בינואר 1910 – 10 בפברואר 1979) היה מנהיג ופוליטיקאי קומוניסט סלובני ויוגוסלבי, שעסק גם בהוצאה לאור. משנת 1960 היה חבר באקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות. כיהן כשר החוץ במדינה.
קרדל נולד בליובליאנה שבסלובניה, והצטרף בגיל 16 למפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית. תחילה למד הוראה, אך לא עבד כמורה. נעצר ב-1930 על חברותו במפלגה הקומוניסטית, שהייתה בלתי חוקית בזמנו, ושוחרר ממאסר ב-1932, אז הפך למנהיג החלק הסלובני של המפלגה הקומוניסטית. הוא נסע למוסקבה ב-1935 ועבד בקומינטרן. היה בין תומכיו של יוסיפ ברוז טיטו, שסטלין מינה לעמוד בראש המפלגה הקומוניסטית. ב-1937 חזרו קרדל וטיטו ליוגוסלביה וביססו את כוחה של המפלגה, עד לעלייתה לשלטון.
בזמן השלטון הקומוניסטי ביוגוסלביה הייתה לו השפעה רבה בתחום המודיעין היוגוסלבי, הקוֹס. הוא ביצע רפורמות חשובות בממשל טיטו יחד עם מילובאן ג'ילס. היה חבר האקדמיה המדעית והאמנותית של סלובניה, והוכר רשמית כגיבור לאומי. טיטו העניק את שמו של קרדל לעיר פלוֹצ'ה שבקרואטיה, והעיר נקראה על שמו בשנים 1950-1954, ושוב מ-1980 עד 1990.
ב-1939 פרסם קרדל ספר שעסק בהתפתחות השאלה הסלובנית.
נפטר ב-1979, כשנה לפני מותו של טיטו, ונקבר בעיר הולדתו ליובליאנה.
אייס
ראו גם
}}
אגם איסבל
אגם אִיסַבַּל (בספרדית: Lago de Izabal) הוא אגם במחוז איסבל שבגואטמלה. זהו האגם הגדול ביותר במדינה.
האגם שוכן בגובה של מטר אחד מעל פני הים. אורכו הוא כ-45 קילומטר ורוחבו כ-20 קילומטר. שטח פניו הוא 589.6 קילומטר רבוע. עומקו המקסימלי הוא 18 מטר.
הנהר הגדול ביותר המתנקז לתוך האגם הוא נהר פולוצ'יק. האגם מתנקז לצפון-מזרח דרך אגם אל גולפטה הקטן ממנו ודרך נהר דולסה  אל תוך מפרץ הונדורס שבים הקריבי.
טירת סן פליפה דה לרה שוכנת על גדת האגם במוצאו בצפון-מזרח. זוהי טירה קולוניאלית ספרדית שנבנתה בשנת 1652 ושומרה היטב. היא שימשה להגנה על האגם מפני פעולות פיראטים שהגיעו מן הים הקריבי.
על גדות האגם שוכנות מספר קהילות של העם הילידי קקצ'י מבני המאיה.
איתך - משפטניות למען צדק חברתי
איתך - مَعَكِ, משפטניות למען צדק חברתי היא עמותה שהוקמה בשנת 2001 בסיוע הקרן החדשה לישראל ושתיל על ידי קבוצת משפטניות במטרה לקדם את זכויותיה של אוכלוסיית הנשים מהשכבות המוחלשות חברתית וכלכלית, כהגדרת העמותה.
לוסי דווידוביץ'
לוסי שילדקרט דווידוביץ' (בשם מלא באנגלית: Lucy Schildkret Dawidowicz; 16 ביוני 1915 – 5 בדצמבר 1990) הייתה היסטוריונית יהודייה-אמריקאית, חוקרת ההיסטוריה היהודית בתקופה המודרנית וחוקרת השואה.
קורות חיים
לוסי שילדקרט נולדה למשפחה יהודית בניו יורק בשנת 1915. הוריה, מקס וויקטוריה שילדקרט, היו יהודים חילונים, ועל פי דבריה לא נכחה מעולם בתפילה בבית כנסת עד לשנת 1938.
דווידוביץ' למדה לתואר ראשון בספרות ושירה ספרות במכללת האנטר, ולאחר מכן החלה בלימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה. היא לא השלימה את לימודיה, משום שבשנת 1938 נענתה לעצת אחד ממוריה, ההיסטוריון יעקב שצקי, למדה את שפת היידיש ויצאה לפולין לשמש כעמיתת מחקר בייוו"א, המכון למחקר יהודי בווילנה (שהייתה אז בתחום פולין).
מסדר המג'ידיה
מסדר המג'ידיה (מֶדְזִ'ידֵיֶה) (בטורקית: Kılıçlı Mecidi Nişanı, ובשפה העממית: mecidiye nişanı, תרגום מילולי: מסדר ועיטור החרב של אבדילמג'יט) הוא מסדר הצטיינות במערכה צבאית של האימפריה העות'מאנית, אשר הוענק בשנים: 1852–1922. האות והמסדר נוסדו על ידי הסולטאן אבדילמג'יט הראשון בשנת 1851. על המדליה רשומות בטורקית המילים: "להט, כבוד, נאמנות".
לוסי דווידוביץ'
קורות חיים
דווידוביץ' גרה בווילנה עד אוגוסט 1939, ואז שבה לארצות הברית. במהלך שהותה בייוו"א התקרבה לשלושת המלומדים המובילים במכון, זליג קלמנוביץ', מקס ויינרייך וזלמן רייזן. משלושתם שרד את השואה רק ויינרייך, שנסע לניו יורק בטרם נכבשה וילנה על ידי הנאצים, על מנת להקים שם סניף של המכון. דווידוביץ' הייתה קרובה במיוחד לקלמנוביץ' ומשפחתו. בתקופת שהותה בפולין נתקלה באנטישמיות של האוכלוסייה המקומית, וכתביה המאוחרים על יחסי יהודים ונוצרים בפולין הושפעו משהותה בווילנה בתקופה זו. לטענתה, האוכלוסייה הקתולית בפולין שלפני המלחמה הייתה אנטישמית. היסטוריונים רבים כנורמן דייוויס הסתייגו מדעה זו.
מסדר המג'ידיה
דרגות
מסדר המג'ידיה הוענק לארגונים ולאנשי צבא שבאו לעזרתה של האימפריה על שירות מצטיין; בדרך כלל לקצינים, ובמקרים מיוחדים גם לחיילים. רוב העיטורים חולקו לנתיני האימפריה העות'מאנית; אולם גם לאנשי הצי המלכותי הבריטי והצבא הצרפתי על עזרתם במהלך מלחמת קרים נגד רוסיה; במלחמת העולם הראשונה הוא הוענק גם לקצינים גרמנים ואוסטרים.
לוסי דווידוביץ'
קורות חיים
בין 1940 ל-1946 עבדה דווידוביץ' בסניף ייוו"א בניו יורק. לאחר תום מלחמת העולם השנייה חזרה דווידוביץ' לאירופה לשמש בתפקידי סיוע במסגרת הג'וינט במחנות העקורים בגרמניה. במסגרת מילוי תפקידיה אלו חיפשה גם אחר ספרים מספריית המכון, שנבזזו ונמצאו בפרנקפורט. בשובה לארצות הברית עסקה בחקר השואה.
איתך - משפטניות למען צדק חברתי
בין חברות המועצה הציבורית של "איתך" נמנות המשפטניות פרופ' נטע זיו, פרופ' דפנה הקר וד"ר יופי תירוש, עו"ד נסרין אעלימי כבהא, העיתונאית ענת סרגוסטי, ד"ר הנרייט דהאן כלב, עו"ד רחל בנזימן ועוד.
פעילות
"איתך" פועלת בנושאי דיור ציבורי, ביטוח לאומי, הוצאה לפועל וזכויות נשים בתעסוקה בשכר נמוך. העמותה מסייעת במתן ייעוץ אישי וסיוע משפטי בבעיות שונות שהנשים הפונות אליהן נתקלות בהן. כן פועלת העמותה לשינוי שורשי של המדיניות בהיבטים המשפטיים השונים שיוכלו לסייע בידי אוכלוסיית הנשים, באמצעות משא ומתן עם מוסדות הממשלה השונים, השתתפות בוועדות הכנסת, גיבוש והגשת הצעות חוק והגשת עתירות לבג"ץ. בנוסף עורכת העמותה קורסים לנשים שמטרתם מינוף מעמדן, באמצעות הגברת מודעותן למצבן ולזכויות המגיעות להן ולימודן לעמוד על זכויותיהן.
ב-20 בינואר 2009 הצטרפה "איתך-مَعَكِ" לשורת ארגונים ישראליים שפנו ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה לבחון האם צה"ל הפר את החוק הבינלאומי במהלך מבצע עופרת יצוקה, וזאת על רקע הפגיעה בנשים ובילדים. בעקבות הקמת ועדת טירקל לבדיקת אירועי המשט לעזה (2010) דרשה "איתך-مَعَكِ" לשלב נשים בוועדת הבדיקה וכן להגיש לוועדה חוות דעת מגדרית מטעמן, כדי שניתן יהיה "להביא את נקודת מבטן של נשים פעילות שלום, המבקשות להביע את מחאתן באופן לא אלים וגם את מציאותן של הנשים בעזה הנתונות במצור".
הקו החם של העמותה
הקו מאפשר לנשים לפנות לעמותה ולקבל סיוע, ייעוץ וליווי משפטי בחינם בנושאים של דיני עבודה (לעובדות בשכר נמוך), סוגיות של הבטחת הכנסה בביטוח לאומי ושירות התעסוקה.
מרכז זכויות נשים בדואיות
המרכז הוקם בבאר שבע בשנת 2006, לאחר טיפול בפניות רבות של נשים מהמגזר הבדואי. הסיוע העיקרי ניתן בתחום ביטוח לאומי, ובפרט בנושא הבטחת הכנסה לנשים חד-הוריות ונשים המצויות בקשר משפחתי של פוליגמיה. נוסף על כך, פועל המרכז למימוש וקידום זכויות נשים בדואיות על ידי עתירות לבג"ץ, השתתפות בוועידות בכנסת, פרסום דו"חות וניירות עמדה, בשיתוף פעולה עם ארגונים נוספים בנגב.
המאבק לקידום זכויות סייעות בגני ילדים ובתי ספר והקמת התארגנות הסייעות הארצית
במאבק הסייעות למען השוואת תנאים במערכת החינוך והכרה בתפקידן כמחנכות הן מיוצגות על ידי העמותה, אשר מייעצת משפטית ומייצגת אותן בבית המשפט. במסגרת שיתוף פעולה זה יצא לאור 'זכותון סייעות בגני ילדים', הוגשו תביעות בשם סייעות חרדיות כנגד אגודת ישראל ומשרד החינוך ועוד. 'איתך מעכי' מטפלת בפניות פרטניות של סייעות, במקביל לפעילות מול גופים שונים כמו ההסתדרות, הכנסת ומשרד החינוך.
עיר לכולן
בהשראת מודל "רשת נשים" ראשון לציון שמטרתו לקדם את מעמד הנשים ולהוביל שוויון מגדרי בזירה המקומית, יזמה העמותה את פרויקט 'עיר לכולן'. באמצעות המודל, מקווה העמותה לפתח חשיבה מגדרית שתביא בפועל לשילוב נשים בתהליכי קבלת החלטות ברשויות מקומיות. החל משנת 2018 יושם המודל גם בערים עכו וטייבה, והחל משנת 2019 ייושם המודל בעיר חיפה.
נשים, שלום וביטחון – החלטה 1325 של האו"ם
החלטה מספר 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם מיום 31 באוקטובר 2000, מצהירה על המחויבות של מועצת הביטחון של האו"ם להגן על נשים ולהבטיח את ייצוגן בתהליכי שלום ובפוליטיקה הבינלאומית. החלטה זו אומצה על ידי מדינת ישראל ועוגנה ב"חוק שיווי האישה" בשנת 2005. למרות אימוץ החוק, הוא לא מיושם בשטח באופן מלא. לכן מאז 2007 פועלת העמותה בדרכים כמו עתירות לבג"ץ, כינון כנסים וסמינרים, והשתתפות בוועדות בכנסת, על מנת להטמיע ולקדם את ההחלטה.
תקציב ותרומות
מחזור הפעילות של העמותה בשנת 2009 עמד על 1.73 מיליון שקלים. התורמות העיקריות בשנים אלו היו: הקרן החדשה לישראל (אשר משמשת גם להעברת תרומות פטורות ממס מארצות הברית), קרן נשות הדסה, קרן דפנה יזרעאלי וקרן לוי לאוסן.
לוסי דווידוביץ'
קורות חיים
בשנת 1947 שבה דווידוביץ' לארצות הברית, וב-3 בינואר 1948 נישאה לשמעון דווידוביץ', יהודי פולני, שבתו מנישואיו הראשונים נספתה בגטו ורשה. היא עבדה כתחקירנית עבור הסופר ג'ון הרשי, שכתב את הספר "החומה", ובו תיאר את מרד גטו ורשה. בין 1948 ל-1960 עבדה דווידוביץ' כחוקרת עבור "הוועד היהודי-אמריקני". בתקופה זו כתבה עבור המגזין "קומנטרי", עבור העיתון "הניו יורק טיימס" ובמיוחד עבור מדור ביקורת הספרים בעיתון זה. דווידוביץ' ייסדה את הקרן לתרגום ספרות מיידיש ומעברית לאנגלית, ובהיותה ציונית ואנטי-קומוניסטית נלהבת, ניהלה מסע ציבורי על מנת לאפשר את עליית יהודי ברית המועצות.
מחקריה
דווידוביץ' האמינה כי אם מדינת ישראל הייתה קמה לפני שנת 1939 הייתה השואה נמנעת. בוויכוח ההיסטורי בין ה"פונקציונליסטים" (הסבורים כי השואה היא תוצר לוואי של התפתחויות מוסדיות ואחרות בגרמניה הנאצית) ובין ה"אינטנציונליסטים" (הסבורים כי השואה נהגתה מראשן) נקטה דווידוביץ' בדעה אינטנציונליסטית קיצונית. לדעתה, היטלר הגה את רעיון השמדת היהודים עוד בנובמבר 1918, ומן הרגע שבו שמע על שביתת הנשק במלחמת העולם הראשונה הייתה מטרתו העיקרית הוצאתה לפועל של השואה על פי תוכנית מתוכננת מראש, כשהוא נעזר באנטישמיות הטבועה בעם הגרמני. דווידוביץ' טענה כי עוד מימי הביניים ואילך הייתה התרבות הגרמנית נגועה באנטישמיות שניתן לתאר, וכי קו היסטורי ישיר מוביל בין הפוגרומים בימי הביניים ובין מחנות הריכוז של הנאצים. דווידוביץ' הסתמכה על כתבי פריץ פישר בטענה כי קווי המשכיות רבי עוצמה קיימים בהיסטוריה הגרמנית, וכי היה "משעול מיוחד" (Sonderweg) שהוביל את גרמניה אל הנאציזם באורח בלתי נמנע.
בשנת 1975 פרסמה דווידוביץ' את ספרה "המלחמה נגד היהודים", שהיה סקירה היסטורית מקיפה מנקודת מבט אישית ואנושית של השואה. הספר תורגם לעברית והופיע בהוצאת זמורה ביתן מודן בשנת 1982 (זהו הספר היחידי משלה שתורגם).
לקריאה נוספת
על ספרה "המלחמה נגד היהודים" (1975):
מסדר המג'ידיה
דרגות
אות המסדר הוענק על פי חמש רמות:
המנהיג הציוני וחוזה מדינת ישראל בנימין זאב הרצל, החזיק בשני אותות המסדר. האחד שהוענק לו על ידי יועצי הסולטאן ביוני 1896, מהדרגה השלישית; והשני שהוענק לו במאי 1901, לאחר ריאיון עם הסולטאן, מהדרגה הראשונה.
נשק מוט
נשק מוט הוא קבוצה גדולה ומגוונת של כלי נשק, שהמכנה המשותף של כולם הוא שהם מורכבים ממטה או מוט ארוך (לרוב באורך של כמעט שני מטרים, ולפעמים אף יותר) שבקצהו להב אחד או מספר להבים, לרוב ממתכת. המונח מתייחס בדרך כלל לכלי נשק מבוססי המוט האירופאיים מימי הביניים והרנסאנס, אך לעיתים כוללים בו גם כידונים, חניתות, רמחים וחרמשים עקב הדמיון המבני ביניהם. במובן רחב זה, כלי נשק מוט מתפרשים על גבי כל ההיסטוריה ועל גבי תקופות שונות ויבשות שונות; הם משמשים למטרות שונות ופותחו כנגד איומים שונים.
קטגוריות של נשק מוט
החלוקה הטובה ביותר לסוגים השונים של כלי נשק המוט מתייחסת לדרך השימוש בהם. רומח הוא נשק מוט ארוך מאוד המשמש בעיקר לדקירה, דוגמת הסריסה של חיל הרגלים של הפלאנקס המקדוני ורומח הפרשים של האבירים האירופאיים. כידון הוא נשק מוט קל המשמש בעיקר להטלה, דוגמת הפילום הרומי. חנית היא כלי נשק היכול לשמש הן לדקירה והן להטלה. כלי נשק מוט מגליים שימשו בעיקר לחיתוך, דוגמת הפאלקס הארוך הדאקי והפאלקס התראקי. כלי נשק מוט מורכבים דוגמת ההאלברד והבק דה קורבין שימשו ליותר מפעולה אחת, לרוב לדקירה וחיתוך או לדקירה והלימה.
היסטוריה
מקור השם "Pole weapons" הוא בהיותם מבוססים על Pole - מוט ציר ארוך - המהווה את הידית של הנשק. רוב נשק המוט הורכב מראש קרב (חנית, גרזן או להבים אחרים) שהותקן על גבי מוט ארוך מעץ.
כלי נשק מוט היו כלי הנשק הקדומים ביותר. מוטות מחודדים ומוט שעליו הורכב להב מאבן צור (כידון) היו כלי הנשק הקדומים ביותר שהתגלו. כידונים וחניתות היו נשק עיקרי בתקופה הפרה-היסטורית, הן לציד והן ללחימה. חניתות וכידונים היו גם הנשק העיקרי בעת העתיקה עקב פשטות הכנתם. הצבאות של יוון העתיקה, אלכסנדר מוקדון ורומא העתיקה מקצעו את השימוש בכידונים, חניתות ורומחי רגלים.
נשק המוט היה נפוץ במיוחד בימי הביניים והרנסאנס, ובתקופה זו הומצאו כלי נשק רבים מקבוצה זו, רבים מהם הומצאו בצרפת. להרבה מנשק המקל היה חוד כשל חנית בקצה בנוסף לחוד הרגיל, ולפעמים גם להב מעוקל, וו (קרס) או "מקור" מאחורי הלהב הראשי. הסתערויות עם נשק מוט נעשו לרוב כאשר החיילים (שהיו פרשים או רגלים) מסודרים בשורה ארוכה או מספר שורות, מכוונים את נשקם קדימה ומסתערים (הפלנקס הרומאי נעשה בשיטה זו). החיסרון העיקרי של נשק המוט היה שלאחר ההסתערות היה קשה לתמרן איתם כאשר הלוחמים היו כבר צמודים ללוחמי האויב, לכן המסתערים לרוב נשאו גם נשק משני כגון אלה, פטיש קרב או חרב. לעומת רומחים למיניהם, כלי נשק מוט רבים פותחו עבור חיל הרגלים על מנת להפיל ולהרוג פרשים משוריינים. כלי נשק אלה כללו בנוסף לחוד חנית להבי גרזן בצורות שונות ומשונות, ווים, זיזים ובליטות, שמטרתם הייתה להכות בשריון בעוצמה, לתפוס את הפרש, להפילו על הקרקע ואחר להורגו באמצעו מכת גרזן או קרס כבדה.
סריסה
הסריסה היא נשק דמוי רומח באורך 4–7 מטרים ששימש ביוון העתיקה ובתקופה ההלניסטית. הסריסה נכנסה לראשונה לשורות הצבא עם פיליפוס השני, מלך מקדוניה. פיליפוס החליף את ה"דורי" (סוג של חנית עתיקה) במערך הפלנקס שלו ובכך יצר את הפלנקס המקדוני. הסריסה הייתה עשויה מעץ קורנל והייתה כבדה וקשיחה ושקלה יותר מחמישה קילוגרם. לעיתים השתמשו בה בכך שנעצו צד אחד באדמה ואת הצד השני, החד יותר, הפנו לעבר צבא האויב המסתער. החוד הכפול שירת גם כגולה מאזנת, ועזר לחיילים להילחם ביתר קלות. האורך הגדול באופן ניכר משאר חניתות התקופה (שניים עד שלושה מטרים לעומת ארבעה עד שבעה) הוכיח את יעילותו כנגד לוחמי ההופליט שהשתמשו בחניתות קצרות יותר, מכיוון שבמערך הפלנקס הצפוף היו חיילי אויב חייבים לעבור דרך הסריסות. על אף זאת, מחוץ למערך הפלנקס הייתה הסריסה מאבדת את יעילותה, והאטה את צעדת הצבא.
הסטה
מוט ההסטה היה עשוי בדרך-כלל מעץ מילה עם חוד ברזל ובאורך של 2 מטרים. לעומת הפילום, שנזרק לעבר האויב, בהסטה נעשה שימוש לדקירה בקרב פנים אל פנים.
פאלקס ארוך
הפאלקס (בלטינית=מגל, falx) הוא נשק ארוך (קרוב לשני מטר) אשר נועד לחתוך דרך שריון ומגנים. מוצאו בדאקיה והוא עשוי ממוט שאורכו כמטר אשר מחובר ללהב ברזל באותו אורך. לאחר המצאתו נהיה לנשק מאוד פופולרי בקרב השבטים הדאקים והתראקים. הפאלקס התפתח מחנית לנשק מוט והלהב התעגל כדי ליצור כוח חיתוך חזק יותר. עיקול דרסטי זה הפך את הנשק למכשיר תוקפני בלבד, ששימש נגד כוח אויב שבור או בורח. למרות כוחו, הנשק השאיר את המשתמש מאוד פגיע, מכיוון שזהו נשק דו-ידני שלא מאפשר שימוש במגן. בפאלקס אפשר היה להשתמש כדי לבקע או למשוך מגינים, לכרות איברים ולדקור דרך קסדות.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים
קבוצה זו מכילה סוגים רבים של כלי נשק בעלי להבים מסוגים שונים המיועדים לצורות תקיפה שונות. המגוון הרב של הלהבים והצורות השונות נובע ממגוון השיטות וכלי הנשק שניסו לפתח על מנת להתגבר על שריון הלוחות הכבד, שכיסה את האבירים באותה תקופה והעניק להם הגנה טובה מפני רוב כלי הנשק. באופן ציורי, אפשר לומר שלהבים רבים עוצבו כ"פותחני קופסאות שימורים" על מנת לפתוח את "קופסאות השימורים" שעטו האבירים והפרשים הכבדים של אותה תקופה.
לשמותיהם של רוב נשקי המוט אין תרגום לעברית, לכן מובאים כאן שמותיהם האנגליים. ברשימה זו מופיעים כלי נשק שפותחו בסוף ימי הביניים ותחילת הרנסאנס באירופה.
רומח
זהו נשק המוט הפשוט ביותר. מדובר בחנית ארוכה או במוט מחודד באורך של. המוט נועד בעיקר לשימוש במבנה דמוי פלנקס כדי לבלום הסתערות של פרשים כבדים. צבאות אירופיים סדירים חימשו את חיל הרגלים שלהם ברומחי רגלים בעלי חוד מתכת ארוך יחסית. לעומת זאת, כאשר היה צורך ברומחי רגלים מאולתרים, נהגו פשוט לחדד את הקצוות של כלונסאות עץ ארוכים (שאומנם לא יכלו לחדור שריון לוחות אך יכלו לשפד את הסוסים). את הכלונסאות נהגו לתקוע באדמה לפני הקרב, בשורה לפני הקשתים והמחנה.
רומחי רגלים היו בשימוש מערכי הפלנקס של יוון העתיקה ומוקדון, אך "הומצאו מחדש" בימי הביניים על ידי חילות הרגלים השווייצרי ומשם התפשטו לשימוש בכל אירופה עקב פשטותו ויעילותו של הנשק.
מוט גרזן
מוט-גרזן הוא שם כללי לנשק מוט שבקצהו מותקן להב גרזן ולעיתים גם כלי נשק נוספים (כגון ראש חנית, מקור אחורי או פטיש אחורי). מוט הגרזן באו במגוון רב של סוגים, אורכים וצורות שונות.
מוט-גרזן שהיה נפוץ בשדה הקרב הוא בעצם גרזן דו-ידני בעל ידית הנפה ארוכה. סוג נשק זה נקרא pollaxe באנגלית, אך בעברית הוא נקרא פשוט "גרזן דו-ידני". ראשי הקרב האופייניים לנשק זה הם גרזן דו-ראשי, גרזן ראשי-משני, גרזן-פטיש וגרזן-מקור, כאשר לחלק מהם גם הוסיפו חוד דקירה בראש המוט. הקת הכבדה של ידית ההנפה יכלה לשמש כנשק חבטה.
לעיתים קרובות, המונח Pollaxe משמש לציין גם מוט-פטיש קרב, הדומה למוט-הגרזן במבנהו, למעט העובדה שבפטיש-הקרב להב הגרזן החד מוחלף בלהב קטן יותר או בראש פטיש קטן.
מוט-פטיש קרב (War Hammer)
זהו פטיש קרב בעל ידית הנפה ארוכה במיוחד, ההופכת אותו לנשק מוט. מוט-הפטיש דמה מאוד בצורתו לבק דה קורבין, אך ראש הפטיש שונה במקצת ומוט ההנפה קצר יותר.
האלבֵרד (Halberd)
ההַלְבֵרְד הוא נשק מוט אשר היה בשימוש החל מהמאה ה-14 עד היום והוא גם הסמל של המשמר השווייצרי. פירוש אפשרי למילה הוא שהיא מורכבת משתי מילים: Halm, המילה הגרמנית למוט, ו-Barte המילה הגרמנית לגרזן. מקצהו של ההאלברד בולט חוד חנית היכול להיות באורכים שונים; קרוב לקצה זה מחובר להב של גרזן, ומולו (באותו קצה של המקל) בולט לרוב להב קצר או מקור, שהיה ישר או מעוקל. ראש קרב אימתני זה היה מחובר למוט באורך של 2 עד 3 מטר.
ההאלברד הוא נשק השומרים הקלאסי - בהרבה ספרים וסרטים המתרחשים בימי הביניים, זהו הנשק שמחזיקים השומרים האישיים של המלך או אנשים חשובים אחרים. ההאלברד היה בשימוש החל מהמאה ה-14, בעיקר בקרב השווייצרים שהשתמשו בו להדוף התקפות של פרשים כבדים ולהפלת אבירים מסוסם. נשק זה זכה להצלחה רבה בשדה הקרב וקנה לעצמו מוניטין מאיים. במאה ה-15 הוא קיבל את צורתו המוכרת והפופולרית ונהפך לנשק מוט נפוץ בכל רחבי אירופה. בימינו, ההאלברד עדיין נמצא בשימוש טקסי אצל המשמר השווייצרי של הותיקן.
בק דה קורבין (Bec de Corbin)
בק דה קורבין הוא נשק מוט, שפירוש שמו הוא "מקור העורב". הנשק מורכב ממוט ארוך, שבקצהו יש חוד-חנית. המבנה העיקרי, בנוסף לחוד, הוא פטיש שבצידו השני מעין קרס או "מקור" (fluke) עם חוד. בקצהו התחתון היה חוד נוסף. נשק זה, שדמה לפטיש קרב מוארך, נועד כנגד פרשים בשריון. באמצעות מכה חזקה, המקור של הבק-דה-קורבין יכול היה אף לחדור שריון לוחות.
בארדיש (Bardiche)
הבארדיש הוא מוט-גרזן ארוך בעל להב גרזן מוארך. הוא היה נפוץ בתקופת ימי הביניים והרנסאנס באירופה, בעיקר במזרח אירופה ורוסיה.
הבארדיש מורכב ממוט ארוך ועליו להב גרזן מוארך שמעוצב כך שבקצהו העליון יש חוד המשמש לדקירה. הלהב היה מחובר למוט באמצעות שני מסמרים: אחד בראש הלהב ואחד בתחתית הלהב. הלהב היה די מוארך לגרזן (למעלה מ-2 רגל - כ-60 ס"מ) ואילו המוט היה קצר יחסית לנשק מוט אחר: רק כ-5 רגל, שהם 153 ס"מ (מטר וחצי). כתוצאה מכך, עיקר הנזק נגרם עקב משקלו של הלהב הכבד ופחות מהתנופה הסיבובית של המוט. יש המתייחסים לבארדיש כאל גרזן דו-ידני ולא כאל נשק מוט אמיתי. הבארדיש הוא במידה רבה גרסה מחודשת לגרזן הדני, שפותח עוד במאה ה-11 והיה בשימוש בידי הסקסונים, הויקינגים והנורדים.
וולג (Voulge)
הוולג הוא נשק מוט המורכב מלהב הדומה לקופיץ. הוולג דומה לבארדיש, אך להב הגרזן שלו קצר יותר, והמוט שלו ארוך יותר. בניגוד לבארדיש, הלהב כלל בליטות וזיזים שונים להגברת הנזק ולאפשר דקירה או תפיסה של אדם בשריון. הלהב חובר למוט לרוב על ידי השחלתו באמצעות 2 טבעות, אך לעיתים חובר כמקשה אחת, כפי שמחברים ראש חנית. וולגים מסוימים כללו וו אחורי על מנת לתפוס פרשים בעת דהירתם ולהפילם על הקרקע.
הוולג היה נפוץ באירופה של ימי הביניים לצד נשק מוט אחר ושימש בעיקר כנגד יריבים משוריינים. בגלל הלהב המשונן ומלא הזיזים שלו, הוא היה קטלני גם נגד יריבים לא משוריינים.
פושארד (Fauchard)
הפושארד הוא מוט ארוך שבקצהו להב מעוקל, דומה לשל חרמש אך בו הלהב בצד החיצוני של העיקול, והלהב מורכב כהמשך של המוט, ולא בניצב לו כמו בחרמש חקלאי. נשק זה היה נפוץ בשילובים שונים עם מוטות-קרס וגיזארם (ראו בהמשך).
מוט-קרס (Bill Hook)
מוט-הקרס, שנקרא באנגלית Bill Hook, התפתח מכלי חקלאי שמיועד לכרות ענפים גבוהים ולחתוך גבעולים. הלהב של הכלי החקלאי ניצב בקצהו של מוט ובקצהו הותקן להב ארוך שמעוקל פנימה. באמצעות הלהב היה אפשר לתפוס אביר בשריון ולהפיל אותו מסוסו.
בהתבסס על הכלי החקלאי פותח נשק דומה המכיל בנוסף לקרס (הלהב נהיה מעוקל יותר מזה החקלאי) "מקור" בצד השני, ומראש המוט בלט חוד ארוך ששימש לדקירה. בנוסף, הכת הייתה כבדה ויכלה לשמש כנשק חובט.
כלי נשק נועד לטיפול בפרשים משוריינים אך אפשר היה להילחם בו גם נגד אבירים רגליים, אם כי הסיכויים לנצח בעזרתו סייף מאומן היו קלושים.
גיזארם (Guisarm)
לגיזארם להב אחד בצורת וו. היתרון שלו הוא שכך ניתן להשתמש בו כדי לתפוס או למשוך דברים, וגם כדי להפיל את היריב (על ידי תפיסת רגלו בעזרת הוו). הרוקון (ראו להלן) לפעמים נחשב גם לגיזארם.
רוקון (Rocone)
לנשק זה ישנם שני להבים: חוד חנית הבולט קדימה, וממנו בולט הצידה חוד מעוקל קצר. שני החודים מחוברים אחד לשני ובולטים כחתיכה אחת מקצה המקל. הרוקונים לעיתים נקראים גם בשם גיזארם, אף שהגיזארם לרוב מתכוון לסוג שונה של נשק-מקל (ראו למעלה).
פארטיזאן (Partisan)
הפארטיזאן הוא למעשה חנית בעלת להב גדול ורחב במיוחד. הלהב חד בקצהו ומשונן בצדדיו, כך שניתן להשתמש בו גם לשיסוף וגם לדקירה. לפי מקורות אחרים, הפארטיזאן היה במקור להב חנית שבבסיסו הותקנו שני להבי גרזן, כך שמה שנוצר היה חנית עם גרזן דו-ידני. בפועל, להבי הגרזן היו קטנים מאוד ונראו יותר כשינון בצד ראש החנית, מאשר כלהב גרזן עצמאי. נשק זה התגלה כלא יעיל וכתוצאה מכך עיקר השימוש בו היה טקסי.
קלשונות
משפחה שלמה של נשק מוט מבוססת על הקלשון. הם בנויים כחנית שראשה מוחלף במעין ראש-מזלג עם שניים או שלושה חודים. ידועים במשפחה זו הם:
אלשפיס (Ahlspiess)
זהו נשק נעיצה הבנוי מלהב מתכת ארוך (כ-1.5-2.5 מטר), שאליו מחוברת ידית ארוכה באורך 90 ס"מ בערך. הידית הארוכה נועדה לתת איזון לנשק וכן לאפשר לחייל לנעוץ חזק באמצעות שתי ידיו.
האלשפיס הומצא בגרמניה במאה ה-15 והיה יעיל למדי כנגד פרשים. כנשק נעיצה, האלשפיס היה מסוגל לחדור שריון ולשפד פרש בשריון לוחות המסתער לעברך. כנגד אביר משוריין רגלי, האלשפיס היה יכול לשמש כנשק נעיצה רגיל ואף כחרב דקה, זאת הודות ללהב הארוך ולמגן היד שהיה בין הלהב לידית.
כתוצאה מכך, חיילים רבים נשאו אלשפיס. בנוסף אליו הם גם נשאו חרב שכן היה קשה לתמרן עם האלשפיס בקרב פנים אל פנים עמוס בלוחמים.