cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אפגניסטן
פוליטיקה
כדי למנוע הצבעות כפולות החליטו השלטונות לצבוע בדיו בלתי מחיק אצבע של הבוחר כך שלא יוכל ללכת למחוז הקרוב ולהצביע בשנית. למרות זאת, טענו רבים מהמתמודדים שהיו זיופים ולא קיבלו את התוצאות בשל טענות להצבעה כפולה ובלתי חוקית. ההאשמות היו כל כך קשות עד שרבים האמינו שהדבר יוביל לכאוס במדינה. המחלוקות הסתיימו כאשר יונוס קנוני ומתמודדים אחרים שהחרימו את הבחירות קיבלו את התוצאות כדי שהמדינה לא תכנס למשבר. שלושה שבועות לאחר הבחירות הוכרז חאמיד כרזאי כנשיא הרשמי של המדינה לאחר שקיבל 55.4% מהקולות.
ב-12 ביולי 2011 נרצח אחיו של הנשיא אחמד וואלי כרזאי אשר כיהן כמושל מחוז קנדהאר והיה אחד מהאנשים בעלי הכוח הפוליטי הרב ביותר בדרום אפגניסטן, וידוע כמשתף פעולה עם ארצות הברית ומדינות המערב.
ב־15 באוגוסט 2021, בעקבות כניסתו לקאבול וכיבוש רוב שטחי המדינה, הודיע ארגון הטרור הטליבאן כי הוא מתכנן להכריז על הקמה מחודשת של "אמירות אסלאמית". הארגון כבר השליט אמירות איסלאמית באפגניסטן בשנים 1995–2001. ב-7 בספטמבר הכריז הארגון על הקמת ממשלה זמנית, המורכבת מגברים בלבד ומבכירי הטליבאן. לראש הממשלה מונה מוחמד חסן אחונד. עם זאת, מנהיג המדינה בפועל הוא הייבתוללה אח'ונדזאדה, מנהיג הטליבאן ומי שנושא במשרת "המנהיג העליון".
כלכלה
אפגניסטן היא אחת המדינות העניות והנחשלות בעולם, אשר כלכלתה ניזוקה קשות מהפלישות החוזרות ונשנות, ממלחמות האזרחים, ומשנות בצורת קשה. שני שלישים מאזרחי המדינה מתפרנסים ממשכורת הקטנה מ-2 דולר ליום, ושיעור האבטלה מתקרב ל-40% (נכון לשנת 2005).
רוב האוכלוסייה עוסקת בחקלאות ובגידול בקר.
מרבית האוכלוסייה ממשיכה לסבול ממחסור באוכל, בגדים, דיור, בעיות רפואיות וכן מבעיות נוספות שנבעו מהפעולות הצבאיות וחוסר השקט הפוליטי במדינה. עד לשנת 2002 סבלה המדינה משיעור אינפלציה גבוה מאוד, אך בשנים האחרונות חל מיתון בשער המטבע.
לאחר תבוסת הטליבאן ב-2001 במלחמת אפגניסטן חקלאים רבים שבו לגדל מוצרים ליצוא במקום לאספקת אוכל לאוכלוסייה המקומית. אחד הגידולים הוא האופיום, שנאסר לגידול בתקופת הטליבאן בשל חוקי האסלאם שהונהגו במדינה, ובתום המלחמה, אפגניסטן שוב הפכה ליצרנית האופיום הגדולה בעולם.
מאמצי השיקום של המדינה הביאו ליוזמות שונות מצד מדינות העולם, ובשנת 2002 תרמו מדינות העולם כ-4.5 מיליארד דולר שהופקדו בבנק העולמי למטרות השקעה ופיתוח של המדינה בתחומי החינוך והבריאות, בניית מתקנים סניטריים, פיתוח הענף החקלאי, בניית תשתיות בתחומי התחבורה, האנרגיה והתקשורת.
בשנת 2021, סיוע החוץ נאמד ב-80% מהתמ"ג האפגני והוערך בכ-20 מיליארד דולר. חלק מהסיוע אבד בשל שחיתות עמוקה. יותר מ־70% מהתקציב הלא־צבאי של ממשלת אפגניסטן הגיע מסיוע בינלאומי, שברובו הופסק לאחר השתלטות הטליבאן על אפגניסטן. בהמשך הובטח סיוע מסוים.
מחקרים גאולוגיים הראו כי קיימים במדינה אוצרות טבע רבים, בכלל זה נפט, גז טבעי, ומרבצים ניכרים של מתכות ומינרלים. רק חלק זעיר ממשאבים אלה מנוצל כיום.
תקשורת
בשנים האחרונות מצב התקשורת באפגניסטן השתפר בצורה ניכרת. בתקופת הטליבאן, קווי טלפון היו מצרך נדיר. לדוגמה, בעיר הבירה, קאבול, אשר אוכלוסייתה מונה כשני מיליון איש, היו כ-12,000 קווי טלפון תקינים, ומחוץ לבירה היה המצב גרוע הרבה יותר. אמצעי התקשורת היחיד שהיה אז בין ערי אפגניסטן או בין אפגניסטן לשאר העולם היה נעשה בתקשורת לווינית.
נכון לשנת 2008, ל-8 מכל 100 אזרחים יש גישה לקוי טלפון, ויש בה כ-1.4 מיליון קווי טלפון סלולרי. במדינה יש 22 מפעילות אינטרנט, ולרשת מחוברים למעלה מחצי מיליון בני אדם.
שפות באפגניסטן
הלשונות המדוברות באפגניסטן מרכיבות פסיפס לשוני רב גוני ומיוחד. אפגניסטן מצויה בטבור המפגש בין שלוש קבוצות לשונות שונות - ענף השפות האיראניות וענף השפות ההודו-אריות של משפחת השפות ההודו-אירופיות, והשפות הטורקיות. באפגניסטן ניתן למצוא דוברים ילידים של לשונות משלוש הקבוצות האלה, בנוסף לדוברים של משפחות-שפות מיעוט נדירות.
בין השפות העתיקות שנמצא להן תיעוד בשטח אפגניסטן, מצויות ארמית (המלכותית), שפה שמית, שהייתה לשונה הרשמית של האימפריה האחמנית, בקטרית – שפה איראנית מזרחית אמצעית, פרסית אמצעית (פהלווי) וסוגדית, שפה איראנית מזרחית אמצעית שדוברה בשטחים נרחבים בדרך המשי. באפגניסטן נמצאו מספר כתובות סלע בפרסית יהודית קדומה, כתובות בכתב עברי.
בימינו, משפחת השפות הנפוצה ביותר באפגניסטן מבחינת מספר הדוברים היא משפחת השפות ההודו-אירופיות ובתוכה קבוצת השפות האיראניות. הלשון הראשונה שקיבלה מעמד רשמי באפגניסטן היא פשטו, שפה איראנית צפון-מזרחית, המדוברת בידי כ-50% מהאזרחים האפגנים כשפת אם או כשפה נוספת. לפשטו מעמד של שפה רשמית באפגניסטן, והיא השפה האיראנית המזרחית המדוברת ביותר. שפה איראנית נוספת הנהנית ממעמד רשמי באפגניסטן היא דארי (פרסית מזרחית), שפה איראנית דרום מערבית, הקרובה מאוד לפרסית המערבית הנהוגה באיראן ולטג'יקית (יש המסווגים את שלושתן כשפה אחת). דארי מדוברת על ידי 25%–35% מאוכלוסיית אפגניסטן כשפת אם. הניב של דארי המדובר בקאבול, בירת אפגניסטן, מובן ברמה זו או אחרת על ידי כ-80% מאוכלוסיית אפגניסטן, עובדה המקנה לה מעמד של לינגואה פרנקה לאומית.
דארי, הפרסית ה"אפגנית" (שלרוב נקראה עד שנת 1964 פשוט "פארסי", כלומר פרסית), מתחלקת לחמש קבוצות ניבים. כל קבוצת ניבים מאחדת בתוכה מספר ניבים מקומיים נוספים. הניב הפרסי הנפוץ ביותר באפגניסטן הוא קאבולי. דוברי ניב זה הם, ככל הנראה, טג'יקים מבחינה אתנית. בניב זה ניתן למצוא מרכיבים הודיים רבים. בניב הקאבולי בקרבת הגבול הטג'יקי ניתן למצוא מאפיינים טג'יקיים רבים. אגד הניבים השני הוא זה של אזור הראת, הוא קרוב מאוד לניב הפרסי של אזור ח'וראסאן האיראני. שתי קבוצות ניבים נוספות הן זה של אזור קאנג, שדובריו שייכים לעם הסיסטאני (אף על פי שאינם דוברים סיסטאנית, לשון איראנית דרום-מערבית המצויה על סף הכחדה), והניב של אזור זאראז'ת.
באפגניסטן מדוברות שפות איראניות נוספות בפי מיעוטים שונים. הנפוצה מביניהן היא בלוצ'י, לשון איראנית צפון-מערבית, עובדה מפתיעה בהתחשב במיקומה הגאוגרפי של אפגניסטן. בלוצ'י מדוברת גם בפקיסטן, בדרום-מזרח איראן ובטורקמניסטן. בצפון-מזרח אפגניסטן, בסמוך לגבול עם טג'יקיסטן, מדוברות שפות פאמיר, אגד שפות איראניות צפון-מזרחיות ובו מספר רב של לשונות מיעוט שבטיות. הבולטות מבין אלה הן רושני וואחי. אפגניסטן היא המדינה היחידה שבה ניתן למצוא אוכלוסייה גדולה יחסית של דוברי שפות איראניות דרום-מזרחיות. אחוז קטן מהאוכלוסייה האפגנית, היושב בעיקר קרוב לגבול הפקיסטני, דובר פר'צי ואומורי. בעוד שככל הנראה ישנם כיסים של דוברי אומורי בפקיסטן, פרצ'י מדוברת באפגניסטן בלבד.
שאר השפות שבהן נעשה שימוש באפגניסטן כוללות שפות טורקיות ושפות הודו-אריות.
השפות הטורקיות של אפגניסטן כוללות את אוזבקית, המדוברת בפי כ-1.2 מיליון תושבים, טורקמנית עם מעל מאה אלף דוברים, קירגיזית ואויגורית. בנוסף, ניתן למצוא מיעוט דובר מונגולית.
בין השפות ההודו-אריות, הלשון בעלת מספר הדוברים הגבוה ביותר היא פנג'אבי, שפה הודית מערבית חדשה. שפות הודו-אריות אפגניות נוספות שייכות למשפחה הדרדית.
באפגניסטן ניתן למצוא לשונות נוספות, שאינן משויכות לאחת מהמשפחות הנ"ל: זרגארי, לזמי ושפות ג'אט הנדירות.
דמוגרפיה
אפגניסטן, כמו מדינות אחרות באזור, מורכבת מקבוצות אתניות רבות, ובהן קבוצות מיעוט רבות. מכיוון שלא התבצע מפקד אוכלוסין בשנים האחרונות, אין הערכה מדויקת לגבי גודל האוכלוסייה והקבוצות האתניות במדינה. כל המספרים נובעים אפוא מהערכות בלבד.
ההתפלגות האתנית במדינה (לפי הערכות אמריקניות, נכון לדצמבר 2007) היא: 42% מהאוכלוסייה הם פשטונים (האליטה של המדינה), 27% הם טג'יקים, 9% הם האזארים (המיעוט במעמד התחתון), 9% אוזבקים, 4% אמקים, 3% טורקמנים, 2% בלוצ'ים ו-4% מיעוטים אחרים.
מבחינה דתית, אפגניסטן היא מדינה מוסלמית. 80% מהאוכלוסייה הם מוסלמים סונים ו-19% מוסלמים שיעים. אחוז אחד בלבד אינם מוסלמים אלא הם ממיעוטים שונים כמו ההינדים והסיקים.
יהדות אפגניסטן
עד אמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 חיו באפגניסטן כ-8,000 יהודים, במסגרת קהילה שהתקיימה כ-200 שנה. בשנות ה-50 עלו רוב היהודים לישראל. ישנן מספר סברות לגבי נסיבות הגעתם של יהודים לאפגניסטן. לפי סברה אחת, יהודים רבים היגרו מהעיר האיראנית השיעית משהד לאחר שהמוסלמים השיעים ניסו לכפות עליהם להתאסלם (ראו אנוסי משהד). לפי סברה אחרת, הגיעו היהודים מצפון, בעיקר מאזור בוכרה שבאוזבקיסטן.
מרבית הקהילה היהודית באפגניסטן התגוררה בעיר הראת שבצפון מערב המדינה ובעיר בלח'. בעיר הבירה קאבול התגוררו מעט יהודים, ובנוסף התגוררו מעטים בכפרים. עיקר פרנסתם של היהודים היה בעיסוק במסחר, בהברחת גבול ובחלפנות כספים.
לפני מלחמת האזרחים שגשגה הקהילה היהודית באפגניסטן. לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, ברחו רוב היהודים העשירים מאפגניסטן בדרך המשי לכיוון ישראל, דרך אוזבקיסטן, איראן, עיראק וירדן. עם זאת, עד שנת 2021 חי באפגניסטן יהודי אחד, זבולון סימן-טוב, שהתגורר בבית הכנסת בבירה קאבול.
Naughty Dog
Naughty Dog (בעברית: כלב שובב) היא חברת משחקי וידאו אמריקנית הממוקמת בסנטה מוניקה, קליפורניה.
היסטוריה
החברה הוקמה על ידי אנדי גאווין וג'ייסון רובין בשנת 1985 בשם 'Jam Software' (ושמה שונה בשנת 1989), ונרכשה על ידי Sony Computer Entertainment בשנת 2001.
עד לשנת 1994 החברה פיתחה משחקים בעלי תקציב מוגבל לקונסולות שונות, אך בשנת 1995 היא החלה לפתח את סדרת המשחקים קראש בנדיקוט, ולאחר הצגת המשחק הראשון לסוני, החברה הוציאה את המשחק לאור בשנת 1996; המשחק זכה לביקורות חיוביות והיה להצלחה כלכלית ולאחד ממשחקי הפלייסטיישן הנמכרים ביותר. לאחר הפצת המשחק, החלה חברת נאוטי דוג לעבוד תחת חברת סוני והוציאה לאור שלושה משחקים נוספים לזיכיון, כולם זכו לשבחים אצל מבקרי המשחקים. לאחר ההוצאה לאור של קראש טים רייסינג, הסתיים החוזה של נאוטי דוג עם בעלי הזיכיון (שהעבירו את פיתוח הזיכיון לחברות אחרות).
נאוטי דוג החלה לעבוד תחת סוני לאחר שסוני רכשה אותה בשנת 2001. בסופה של אותה שנה הוציאה נאוטי דוג לאור את המשחק ג'ק ודקסטר: מורשת הקדמונים לקונסולת הפלייסטיישן 2, אשר זכה לשבחים רבים והחל זיכיון חדש. בדומה לזיכיון הקודם עליו עבדה, נאוטי דוג הוציאה לאור שלושה משחקים נוספים לזיכיון לפני שעברה לפרויקט הבא שלה. לעומת קראש בנדיקוט, ג'ק ודקסטר נותר זיכיון של סוני, שהעבירה את הפיתוח לחברות בבעלותה, או חברות צד-שלישי.
לאחר צאת הפלייסטיישן 3 בשנת 2006, פנתה נאוטי דוג לריאליזם במשחקיה, ובשנת 2007 הוציאה את המשחק אנצ'רטד: עושרו של דרייק השייך לסוגת משחקי ההרפתקאות דוגמת משחקי טומב ריידר, שזכה לביקורות חיוביות. המשחק מספר את סיפורו של ניית'ן דרייק, הרפתקן הטוען שהוא צאצא של מגלה הארצות הנודע סר פרנסיס דרייק ומחפש את העיר האגדית אל דוראדו. בין השנים 2009–2011 הוציאה נאוטי דוג שני משחקי המשך, כאשר השני מבין שלישיית המשחקים, אנצ'רטד 2: בין גנבים, הפך לאחד מהמשחקים בעלי הדירוג הגבוה ביותר לדור הקונסולות השביעי, עם ממוצע של 96/100. חברת-בת, סוני בנד, שחררה את המשחק אנצ'רטד: תהום מוזהבת לקונסולה הניידת של סוני באותו הזמן, פלייסטיישן ויטה, בשנת 2011, ככותר השקה.
עד אז נאוטי דוג הייתה ידועה בכך שהיא הייתה מפתחת לא רק משחק אחד בכל פעם, אלא רק זיכיון אחד לכל דור קונסולות, דבר שגרר ביקורת מצד מעריצים ומבקרים כאחד. עם זאת, בדצמבר 2011 הכריזה החברה על פרויקט חדש לפלייסטיישן 3, האחרונים מבינינו; למרות רגשות מעורבים מצד מבקרים בנוגע לחשיפת הכותר, האחרון מביננו זכה לקבלת פנים משבחת ביותר כאשר יצא בשנת 2013, כולל מספר פרסי 'משחק השנה'.
בסוף שנת 2013 נאוטי דוג וסוני הכריזו על כותר חדש לסדרת האנצ'רטד בשם Uncharted 4: A Thief's End (בעברית: "סופו של גנב") לקונסולת הפלייסטיישן 4. המשחק יצא ב-2016 וזכה לביקורות חיוביות. המשחק מסכם את סיפורו של ניית'ן דרייק, שעוזר לאחיו האבוד למצוא את אוצרו של שודד הים הנרי אברי.
ב-2017 יצא משחק ספין-אוף של אנצ'רטד, "The Lost Legacy", המגולל את סיפורן שלש קלואי פרייז'ר, חברתו לשעבר של דרייק, ונדין רוס, אחת הנבלים מהמשחק הרביעי.
ב-2016 הוכרז על משחק המשך "האחרונים מבינינו". לאחר מספר דחיות המשחק יצא ב-2020 וזכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים, אך לביקורות שליליות מצד המעריצים, שהתאכזבו מהסיפור.
בשנת 2021 נאוטי דוג וסוני הכריזו על האוסף של Uncharted 4: A Thief’s End ו- Uncharted: The Lost Legacy שיקבלו רימאסטרים לפלייסטיישן 5 והמחשב האישי שניקרא Uncharted: Legacy of Thieves Collection האוסף יצא בשנת 2022 לקונסולת הפלייסטיישן 5 וזכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים והמעריצים. גירסאת המחשב שוחררה באוקטובר 2022.
באוגוסט של שנת 2022 נאוטי דוג וסוני הכריזו על The Last of Us Part 1 רימייק למשחק המקורי משנת 2013 עם הגרפיקה של המשחק השני משנת 2020 ומשחקיות משופרת בלעדית לקונסולת הפלייסטיישן 5 והמחשב האישי. הרימייק שוחרר בספטמבר של אותה השנה לפלייסטיישן 5, וגירסאת המחשב שוחררה כמה חודשים אחרי במרץ 2023.
פוף
הפוף (נקרא במקור סאקו) הוא מושב שנוצר ממעטפת בד גדולה הממולאת בקלקר, שעועית יבשה או מילוי דומה. הוא משמש ככיסא, הדום או ספה. הישיבה על הפוף משפיעה על צורתו.
היסטוריה
הסאקו הוצג בשנת 1968 על ידי שלושה מעצבים איטלקים: פיירו גאטי, צ'זארה פאוליני ופרנקו תיאודורו, ככיסא ללא צורה. אמנם הוא לא היה הכיסא הראשון ללא צורה, אך היה הראשון שנחל הצלחה רבה, בניגוד לכיסא האחר ללא צורה בשם "בלו", שנמצאו בו תקלות רבות.
הסאקו נועד כריהוט לבית.
בישראל (ובמספר שפות נוספות), קיבל הסאקו את הכינוי פוף (מצרפתית: Pouf - הדום). באנגלית שמו Bean bag chair.
מוצרים אחרים דמויי פוף
מעצבים רבים עיצבו בהשראת הפוף כיסאות חסרי צורה נוספים, המפורסם שבהם הוא הילד השמן של ג'וקה סטלה שעיצב המעצב הפיני ג'וקה סטלה; בכיסא זה יש פחות תפרים, הוא יותר אלסטי והמילוי שלו יותר עמיד.
הקדש (הלכה)
הקדש בהלכה, הוא שמה של הרשות הציבורית המחזיקה בנכסים השייכים לבית המקדש. שימוש ברכוש ההקדש שלא למטרותיו, מוגדר כמעילה.
סוגי הקדש
ישנם כמה מקורות לרכוש של ההקדש, ששונים בדרך בה הם הגיעו להקדש, ובייעוד שלהם.
מנתול
מנתול (מלועזית: Menthol) הוא תרכובת אורגנית קוולנטית כיראלית וסוג של טרפנואיד, הנוצרת באופן מלאכותי או נרכשת ממיצוי נענע חריפה או סוגים אחרים של שמני נענע.
הקדש (הלכה)
בדק הבית
קדשי בדק הבית שונים מקדשי למזבח בכך שקדושתם פחותה יותר, דבר שמתבטא בכך שניתן לפדות או לחלל את קדשי בדק הבית, שכן ההקדש חל על הערך הכלכלי של החפץ ולא על החפץ כשלעצמו. הבדל נוסף הוא בדיני מעילה, כאשר אדם 'מועל' משתמש בחפצי בדק הבית, החפץ יוצא לחולין, ומותר בשימוש לכל אדם, אך קדשי מזבח נשארים בקדושתם גם לאחר מעילה.
מנתול
השפעה ביולוגית
למנתול איכות מאלחשת מקומית והשפעה הנוגדת גירויים. זוהי מולקולה קטנה (ראו איור), מסיסה בשומן (הידרופובית) כך שהיא יכולה לחדור דרך שכבת האפיתל ולהגיע אל העצבים האחראים לתחושת החום והקור ובפרט לקצוות התחושתיים הצפופים של העצב המשולש ברקמה הרירית של הפה והלוע.
הקדש (הלכה)
בדק הבית
הביטוי "בדק הבית" מקורו בגביה לצורך שיפוץ בית המקדש שנעשתה בימי יואש מלך יהודה ויהוידע הכהן:.
מנתול
השפעה ביולוגית
למנתול יכולת להגביר את רגישותם של קולטני העור הרגישים לקור, ובכך הוא יוצר את ההרגשה הקרירה המפורסמת שלו. הוא אינו משפיע בפועל על טמפרטורת העור ואינו יוצר בעצמו את תחושת הקירור, אלא רק מעלה את הרגישות לקירור מקומי. מציצת סוכריית מנטה בפה סגור לא תיצור, לכן, הרגשת קור ("רעננות"), אבל הקירור הקל שגורמת שאיפת אוויר לאחר שהמנטול פעל על קצות העצבים תגרום לתחושת קור חזקה.
הקדש (הלכה)
נדרים ונדבות
נדרים ונדבות (שימו לב שלא להתבלבל עם כספי קרבנות נדבה, ראו בהמשך) הם התחייבויות של אדם להביא קרבן לבית המקדש. ההבדל בין נדר לנדבה הוא שבנדר האדם מתחייב להביא קרבן, והוא חייב להביא קרבן, אולם אינו חייב להביא בהמה מסוימת. נדבה לעומתו היא התחייבות של האדם שבהמה מסוימת תהפוך להיות קרבן, והוא חייב להביא אותה כקרבן, אולם אינו חייב להביא אחרת אם היא מתה. בהמות שהוקדשו לקרבן, בין אם כנדבה, ובין אם במטרה לקיים נדר, מוגדרות קדשי מזבח. קדשי מזבח הם חפצים הקדושים בקדושה יתירה מקדשי בדק הבית, וכוללים דברים הקריבים על גבי המזבח, כגון קורבנות ומנחות. קדשי מזבח שונים מקדשי בדק הבית בכך שאינם ניתנים לפדייה, אלא במקרה שכבר אינם כשרים להקרבה על גבי המזבח כגון שנפל בהם מום, שבמקרה כזה ירדה קדושתם, ונחשבים כקדשי בדק הבית.
כספי נדבה
נדבה היא קטגוריה של כספים מרכוש ההקדש המיועדים לקיץ המזבח (הקרבת קרבנות מכספי הציבור בעת שאין הרבה קרבנות יחיד שמוקרבים). המקורות לכספי נדבה הם שניים: תרומות ייעודייות לקרבנות נדבה דרך השופרות שהיו במקדש, או הסבה לקרנות נדבה של כסף שהיה אמור לשמש לקרבנות אחרים, ומסיבות כל שהם (כי היה יותר מדי כסף, כי כבר הוקרה הקרבן וכו') לא שימש להם, והוא מועבר לנדבה.
מנתול
שימושים
ישנן ראיות כי המנתול מוכר ביפן כבר מעל 2000 שנה. במערב, הוא בודד רק ב-1771, על ידי הגרמני הירונימוס דייוויד גאוביוס.
הקדש (הלכה)
מחצית השקל
מחצית השקל היא תרומה שנגבת מאת כל עם ישראל פעם בשנה ומיועדת לקרבנות הציבור המובאים במהלך השנה (תמידים ומוספים).
פעולת ההקדשה
הבעלים אומר על החפץ הרי זה קודש. אם החפץ עצמו ראוי לבית המקדש, כגון בהמה שאינה בעלת מום, דינו כקדשי מזבח ומקריבים אותה. ואם החפץ אינו ראוי להקרבה כגון בהמה בעלת מום, הרי הוא מקדשי בדק הבית ומוכרים אותה ובשוויה מתחזקים את בית המקדש.
כלי שרת
בנוגע למימון כלי שרת של בית המקדש קיימת סתירה לכאורה, בפסוקי התנ"ך. במקום אחד נראה כי כאשר יואש המלך ביצע מגבית לצורך קדשי הבית, לאחר שקודמו גרם למחסור חמור בכלי בית המקדש, הוא מסר את התקציב לגזברי בית המקדש, ואלו השתמשו בכסף, בין השאר, גם לייצור כלי שרת:
מציטוט זה רואים כי למעשה השתמשו בכספי בדק הבית לצורך כלי השרת. מצד שני, כאשר המגבית עצמה נערכה, אנו מוצאים כי יהואש הזהיר את הכוהנים להשתמש בכספי בדק הבית רק לצורך בניית בית המקדש ושיפוצו ולא לצורכי כלי שרת:
בתלמוד מובא כי רב הונא שאל את רבו רב שאלה זו, ורב הסביר לו כי באופן רגיל קנו את כלי השרת מכספים אחרים, אך כאשר נותר כספים מיותרים מכספי בדק הבית, יכלו להשתמש בהם לקניית כלי שרת, ואין בדבר איסור מכיוון שבית הדין התנה שאם הכסף שנודב לבדק הבית לא יוצרך לתחזוקה הבסיסית של בית המקדש יוכלו להשתמש בכסף לקניית כלי שרת.
הבסיס של קניית כלי השרת, כאשר לא היה מספיק כסף בבדק הבית, היה מתרומת הלשכה. בנוגע למותר תרומת הלשכה קיימת מחלוקת האם ניתן להשתמש בתקציב זה לצורך כלי שרת.
מעילה
ישנו איסור להשתמש בכל חפצי ה'הקדש' שלא לצורך המקדש או הקרבנות.
אדם שמעל והשתמש בחפצי ההקדש בשימוש שלכל הפחות שווה פרוטה, חייב להחזיר שווי השימוש שעשה בתוספת חוֹמֶש - בסך הכל 125% (כך שתשלום החומש יוצא חמישית מהסכום הכולל). בנוסף, מתחייב המועל בעונש; מיתה בידי שמיים או מלקות (לפי מחלוקת התנאים והראשונים בעניין) למועל במזיד, וקורבן אשם - כבש בן שנה - למועל בשגגה.
די ג'יי
דִּי-גֵ'יי (תעתיק עברי לראשי התיבות DJ מאנגלית: Disc jockey; בריבוי: די ג'ייז) או בעברית: תַּקְלִיטָן, הוא אדם הבוחר ומנגן מוזיקה מוקלטת מראש וקטעי מוזיקה אותם הוא יוצר בדרך זו או אחרת.
היסטוריה
המונח Disc Jockey שימש בתחילה לתיאור שדרני רדיו אשר הציגו וניגנו תקליטים.
לאחר שהדיסקוטקים החליפו את מועדוני הריקודים, עבר המונח לתיאור האדם אשר ניגן את התקליטים. כיום מקצוע הדי ג'יי קיבל מעמד של יוקרה, בעיקר בקרב צעירים וכתוצאה מכך, די ג'ייז המובילים בעולם משתכרים לעיתים אף יותר מהאמנים שאת יצירותיהם הם משמיעים.
המונח העברי המקביל הוא תַּקְלִיטָן, ששימש בישראל בעבר בעיקר כדי לתאר תקליטנים המופיעים באירועים פרטיים כגון חתונות אך כיום הוא בשימוש נפוץ.
סוגים
די ג'ייז מובדלים לפי קהל היעד, אופן הביצוע, האמצעי המועדף והפעלת מניפולציות על המוזיקה המושמעת.
מוזיקה אלקטרונית
תקליטנים שעיקר עיסוקם הוא הופעה במקומות המשמיעים מוזיקה אלקטרונית: מועדונים, פסטיבלים וכו'. חלק מהם גם משמשים כיוצרים וכמפיקי מוזיקה אלקטרונית בנוסף לעיסוקם כדי ג'ייז, או שיצירת מוזיקה היא עיסוקם העיקרי לצד התקליטנות.
היפ הופ
די ג'יי בהיפ הופ עובד עם מערכת ציוד של שתי מערכות השמעה ומספר אמצעים מיוחדים המשמשים לשליטה על אלו והוספת אפקטים. הדי ג'יי משתמש בתבניות ריתמיות המצויות בתקליטים קיימים, עושה עליהן מניפולציות במימד הזמן (כגון האטה או האצה של השיר וחזרה על קטעים מהשיר), מוסיף להן אפקטים, כגון סקראצ'ינג, והכל בצורה חיה וספונטנית.
תרבות הדי ג'ייז בהיפ הופ התפתחה ברחובות ניו יורק, בעיקר ברובע הברונקס, שם היו מתאספים חבורות של אפרו אמריקנים ומבצעים מניפולציות בשירי היפ הופ, היו שרקדו ברייקדאנס לצלילי מוזיקה אותה יצר הדי ג'יי והיו שהנחו את הטקס ושרו שירי ראפ (MC). הדי ג'ייז ומסיבות הרחוב צמחו מתוך תרבות הרגאיי ותרבות מסיבות הרחוב הג'מייקנית, שהונהגו על ידי חבורות של תקליטנים שהופיעו עם רמקולים עצומים וניידים, שנקראו Sound System. במסיבות רגאיי והיפ הופ, עד היום, ישנו די ג'יי הבוחר את השירים שיתנגנו במסיבה (selecta) ויחד איתו עובד אם סי, מעין ראפר שאחראי על הגשת השירים. הגשת השירים, שהתפתחה מג'מייקה לאמריקה ומשם לשאר העולם, הייתה אבן יסוד שהובילה להתפתחות ז'אנר ההיפ הופ בסופו של דבר. דוגמה טובה לכך אפשר לראות בשיר Umbrella של ריהאנה, אותו מגיש ג'יי זי בסגנון מסורתי.
טרנטבליזם
הטרנטבליזם היא אומנות לפעלולים שהדי ג'יי מבצע על הדיסקים והתקליטים. האפקט המפורסם ביותר מהטרנטבליזם הוא הסקראצ'ינג שבו הדי ג'יי מעביר את התקליט קדימה או אחורה באמצעות מגע ישיר בתקליט ועל ידי כך נוצרים צלילים מעוותים הנשמעים לרוב כ"שריטות" (scratch).
בשנים האחרונות נוסף תפקיד נוסף לסקראצ'ינג של הדי ג'יי והוא משמש ככלי נגינה לכל דבר, כחלק מההרכב. דוגמה ישראלית לכך ניתן לראות בלהקת התפוחים ששניים מחבריה הם תקליטנים שכלי הנגינה שלהם הוא פטיפון.
איגודי תקליטנים
במקומות רבים בעולם קיימים איגודים מקצועיים המאגדים תקליטנים אך לרוב הם סוג של תאגיד מסחרי שמספק חבילות שירות ופרסום. בבריטניה ובקנדה קיימים איגודים בתחום זה המתנהלים במתכונת דומה לזו שבישראל.
בישראל פועל איגוד תקליטני ישראל, מוסד ללא כוונת רווח השואף לשמור על זכויות הדי ג'יי בישראל.
איגוד התקליטנים הישראלי נוסד בשנת 1989 על ידי קבוצת יזמים חלוצים פרטיים ופועל במסגרת עמותה רשומה. בצעדיו הראשונים שם האיגוד למטרה את תנאי וסביבת עבודתו של הד' ג'יי, המנגן באולמות וגני אירועים, כחלק עיקרי בפעילותו. עם זאת, ניסה למצב עצמו בתודעה הציבורית כארגון שחברים בו האליטה שבענף באמצעות תקליטנים ידועים וותיקים שהיו עמוד התווך של הארגון בשחר ימיו.
איגוד תקליטני ישראל, החל לפעול בתחומים ציבוריים רבים תוך השתתפות בוועדות הכנסת שדנו בנושאים בהם נציגי האיגוד תרמו מניסיונם הרב ובהתנדבות בנושאים כמו "השפעת קרני לייזר על בני נוער וילדים במועדונים", השתתפו בהליך החקיקה והתקנות המקצועיות לחוק למניעת רעש באולמות, ובהליך החקיקה בחוק זכויות יוצרים החדש 2007.
אגודת יורדי ים זבולון
אגודת יורדי ים זבולון היא אגודה ישראלית העוסקת בחינוך, הכשרה וטיפוח של ענף הימאות בקרב הנוער והציבור הישראלי. 'האגודה הימית זבולון' היא הראשונה שקמה בארץ ישראל בימי המנדט הבריטי, במטרה לחנך דור של ימאים עבריים. האגודה הפעילה את בית הספר הימי זבולון והכשירה אנשי ים שסייעו בהקמת כוח ימי עברי לפעולות ימיות, סייעו בהקמת נמל תל אביב ובהעפלה הבלתי לגלית. האגודה הכשירה לאורך השנים אלפי חניכים, והיוותה את הבסיס לשאר האגודות הימיות ובתי הספר הימיים שצמחו ממנה. בוגרי זבולון היוו את הבסיס לחיל הים הישראלי ולצי הסוחר של ישראל.
הקמה
'אגודת יורדי ים זבולון ארץ ישראל' נוסדה והחלה לפעול בחוף תל אביב בשנת 1928 בפעילות לימוד הימאות, אך שמה המלא, פרסומה הרשמי ורישומה נעשו רק בשנת 1930. מטרותיה המוצהרות של האגודה בהקמתה, כללו הכשרת דור של יורדי ים עבריים - מלחים, דייגים וספני נמל, החדרת רעיון תחיית הים בין כל שכבות העם, סיוע לחלוצי הספנות והדיג העבריים, וקירוב הנוער העברי לספורט ולפעולה ימיים. כמו כן התעתדה האגודה לייסד קו ימי קבוע בין ערי החוף בארץ ישראל, לבנות בריכות שחייה, לדאוג להקמת "קרן ים" שתשמש כמכשיר הכספי העיקרי למען כיבוש הים, לפתח את הדיג בארץ, לתמוך בהקמת תחנה הידרו-ביולוגית, ולהוציא לאור ספרות מקצועית ימית.
בראש המפעל עמד ד"ר למתמטיקה, מהנדס תעופה ובוגר אקדמיה ימית מאיר גורביץ. החזון להקמת בית ספר לימאות החל בשנת 1914 בשיחה בין גורביץ לחברו יצחק ברגר מחיפה שבה סוכם כי ברגר יקים ברוסיה חברת ספנות בשם "זבולון", וזו תפריש מרווחיה להפעלת בית ספר עברי בארץ ישראל ליד הטכניון בחיפה, שיהווה בית ספר למקצועות ימיים ובשלב שני גם למקצועות התעופה. הוא הבין כי עדיף יהיה להתחיל מכיבוש הים ואחריו כיבוש האוויר. כשנה אחר ניסיונו הראשון ב-1913 עת בנה דגם של אווירון לשכנע את היישוב להקים בית ספר למקצועות תעופה. הצליח וגייס הון מהיישוב. אך אז, בעת טיסת ראווה התרסק האווירון העות'מאני על חוף תל אביב, פרצה מלחמת העולם ונגנז החלום לשנים.
גורביץ ידע למשוך את הקבוצות הראשונות של צעירי ארץ ישראל לפעולות ימיות מעשיות, וקירב למוסד החדש אנשי ים לשמש בו מורים, כמו הגר רב החובל הוותיק אריה באייבסקי ואת וולודיה איצקוביץ' ימאי ותיק ומנוסה הידוע בכינוי "זאב הים", הוא קצין סיפון שפיקד על אוניית המשא גוזל (1928) 11 שנה בטרם הוסמך. גורביץ קרב גם עסקנים ציבוריים חשובים ועל אלה נמנו התעשיינים חיים לייבוביץ והמהנדס עמנואל טובים ואחרים.
מסירותו של גורביץ לבעיות הימאות העברית הייתה מוחלטת ובאותה עת, בלבדו פעל כמוסד שלם במשך כעשרים שנה. לא היה לו די כוח ארגוני כדי לבסס את האגודה מבחינה מקצועית וכלכלית כאחד. את התפקיד הזה קיבלו על עצמם שניים שאהבתם לים ולעם הייתה רבה, טובים ולייבוביץ. השניים חילקו ביניהם את העבודה באופן שהטיפול בהדרכה ימית בידי טובים, והעניינים הכלכליים בידי לייבוביץ.
טובים היה איש מקצוע בתחום ההנדסה, בוגר האקדמיה הימית בפטרוגרד ובעל חוש פדגוגי מפותח ויכולת להשליט משמעת ברזל החשובה כל כך לימאי. הרבה הודות לסגולותיו הובלו ה"זבולונים" והאגודה כולה לדרך המלך.
מימון ונכסים
בראשית דרכה הייתה בעייתה העיקרית של האגודה חוסר אמצעים. קשיים אלה מצאו פתרון חלקי הודות להנרייטה דיאמונד, פעילה ציונית מאנגליה, שפעלה עד אז במסגרת ויצו וקרן קיימת לישראל. דיאמונד הגיעה ארצה בשנת 1930 כתיירת, צפתה במפגן חניכי בית הספר הימי 'זבולון' ונתפסה בחלום ההגשמה. היא פגשה את האנשים המטפלים בפיתוח הימאות העברית ובכללם ראשי האגודה, ומיד נרתמה לסיוע כספי. אז, גם חזר אחרי כשנתיים גורביץ יו"ר ועדת המים משליחות היישוב אצל מחלקת החקלאות של ממשלת ארצות הברית, והחליף את שם התנועה מ"האגודה הימית" 'זבולון', לשמה 'אגודת יורדי ים זבולון א"י' בכוונה להקים באמצעותה את הצי העברי. בשובה לאנגליה שלחה את 60 הלירות הראשונות. באותה עת זו נראתה כתרומת עתק, אך בהמשך נתברר שלהתפתחות הימאות דרושות עשרות ומאות אלפי לירות שנדרשו מן המרכז האנגלי של זבולון שעמדה בראשו.
דיאמונד שלחה לארץ ישראל סכומים ניכרים שנאספו באנגליה ובארצות אחרות, ואלה אפשרו לבסס את התקציב של "זבולון" על יסודות מוצקים. היא גם הצליחה למשוך לאגודה אישים בעלי שם כמו המרקיזה מרדינג ובעלה, חתנה הלורד מלצ'ט השני ומשפחתו ואשתו, הליידי רדינג שכיהנה כנשיאת זבולון העולמית, ישראל רוקח שכיהן כיו"ר זבולון ארץ ישראל, מוריס גרדינגר שהיה גזבר כבוד, ואישי ציבור כמו טוקטלי, ד"ר צייטלין, שוורץ ורבים אחרים. בראשית אפריל 1932 כשבועיים אחרי טקס פתיחתה החגיגית של המכביה הראשונה בארץ ישראל בזמן ביקורם ביישוב של מאות ספורטאים ועיתונאים מהעולם, הציגה אגודת זבולון את פעילותה, ביריד התחבורה שהתקיים ב"גני התערוכה יריד המזרח" בצמוד למגרש המכביה. במקום הוצגו לראווה אמצעי השיט של זבולון וחידושים בתחום הימאות. היישוב נקרא להצטרף לפעילות הימאות בבית הספר הימי זבולון שחניכיו בוגרי המחזור הראשון הוסמכו בשנת 1931. עוד בשנות ה-30 נבנו התחנות הימיות בסניפים שהיו קיימים אז, נרכש ציוד רב ערך ובו סירות חתירה, מפרשים, מנוע וספינות להפלגות ארוכות. רכוש האגודה גדל משנה לשנה. הודות לתרומתה האישית של דיאמונד הוקמה תחנת סירות בת קומתיים על שפת הירקון. בשנים אלה בנו אנשי "זבולון" שתי תחנות מברזל ובטון בחוף זבולון בהרצליה ובחדרה (במפרץ אולגה).
בימי הקרבות בבת ים בשנת 1948 תפסו ה"זבולונים" את הבניין של "סי פלס" וסידרו שם תחנת סירות גדולה. כמו כן, נרכש מועדון ללימודים עיוניים במרכז העיר ובמרוצת הזמן נרכש הבניין של "סי פלס" מידי האפוטרופוס עבור האגודה, שוב הודות לתרומתה של דיאמונד. שנים רבות עבד סניף חיפה בנמל חיפה, עד שהועבר לנמל הקישון.
בצוואתה, ציוותה דיאמונד על העברת המימון לבניית "בית זבולון" ובשנת 1963 הוקם בית האגודה במקומו של בית הסירות.
פעילות בשנות טרום המדינה
הפעולות הראשונות של "זבולון" השפיעו על גישתו של הנוער העברי לים. למרות התנגדות ההורים, הסכנות מצד הערבים, ריחוקו של מקום הפעולות הימיות ממרכזה של תל אביב הקטנה "אל קצה העולם בנהר הירקון" והיחס הלגלגני של הציבור הארץ ישראלי לימאים הירוקים, הצטרפו מאות מצעירי תל אביב לשורות הזבולונים.
עם פיצול פעילותם השוטפת של בתי ספר זבולון, 'היומי-הנורמלי' ו'הערב' בשנים 1932-1931 עקב בעיות תקציב וסכסוכים עם אנשי מועדון הספורט, מורים כמו גרבנוב, לוין, ורוזין שיצאו לימים עם "עמנואל", ובאייבסקי רב החובל הוותיק וקציני הים אליעזר חודורוב וישראליתן וימאים נוספים, יצאו להתפרנס במקצועם והיו ממקימי הצי העברי.
גורביץ הפעיל בי"ס יומי עד שנטרפה ב-1933 "קינגפישר" אוניית הלימוד והדיג שרכש בכספו. לימודי ערב ופעילות המועדודונים לא פסקו וזבולונים החלו להתגייס לצי הבריטי כמקצוענים מוערכים. מאוחר יותר הפליגו על האוניות "תל אביב", "הר ציון" ו"הר כרמל" בקווים שבין ארץ ישראל לאירופה כמלחים ובמרוצת הזמן גם כקצינים. חלקם הפך קציני חיל הים הישראלי.
בשנת 1936, בימי המרד הערבי הגדול, הוחלט בדחיפות לבנות את הנמל העברי הראשון בתל אביב. נמל תל אביב הוקם במקום בו עמד כבר "עמוד הברזל" שקבעו הזבולונים מעבר לשוברי הגלים, ארבע שנים קודם (1931).
ראש העיר מאיר דיזנגוף פנה לעמנואל טובים בבקשה לגייס שוב את צעירי זבולון לשם פריקת "צ'טבורטי", האונייה הראשונה שהגיעה לנמל. כן ביקש דיזנגוף שהזבולונים הצעירים יקימו מזח קטן בחוף שיקל על פריקת הסחורות. הזבולונים נענו לקריאה ובתוך לילה אחד יצרו מזח ארעי צף וקשרהו מהחוף אל "עמוד הברזל". הם גם היוו את גרעין עובדי נמל ת"א ואחדים מהם אף תפסו בו עמדות מפתח. זה היה ליל המאורעות בו הוקם נמל תל אביב במקומו.
היישוב בכיבוש הים
בשנת 1935 ארגון בית"ר פתח את בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה איטליה אחרי בתי ספר שפתח ברוסיה להכשרה של עברים במקצועות ימיים כולל קציני ים, וקיימה קורסים באנגליה, צרפת ואיטליה. את הפעילות המחלקה הימית של בית"ר ניהל ירמיהו הלפרן שמונה על ידי ז'בוטינסקי לפקד על הגנת היישוב בשנת 1931.
בשנת 1937 טבעה ליד האי קורסיקה "שרה א'" אוניית הלימוד מצ'יוויטווקיה איטליה, החל משבר בהפעלת בתי הספר הימיים בחו"ל. לשמחתם של הנהלות אגודות 'זבולון' 'הפועל' ו'מכבי', ביום 18 אוקטובר 1938 הוקם "בית הספר הימי על יד הטכניון העברי בחיפה" כמחלקה ימית של בית הספר בסמ"ת. משהתעוררו בעיות סמכות ניהול, עבר בית הספר לעכו. רק בעקבות שילובו בצרכי ביטחון המדינה בשנת 1954, קיבל את שמו המאוחר בית הספר לקציני ים עכו).
החי"ל והנהלות בתי הספר הימיים בתל אביב וחיפה יחד עם תנועות הנוער הימיות ניהלו בתקופת המנדט פעולות הדרכה ימית לנוער בחופי נהריה, שבי ציון, עתלית, כפר ויתקין, הרצליה, דגניה א', טבריה ותל אביב. ההדרכה הימית בזבולון נמשכה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. הזבולונים ערכו מחנות אימונים רבים, השתתפו בהפלגות ממושכות בסירות מפרש לביירות ולרודוס, ומאוחר יותר גם בסירות מנוע לאלכסנדריה, רודוס ואיסטנבול. בעזרתה של הנריאטה דיאמונד נבנו תחנות ימיות בתל אביב, בהרצליה, בחדרה ובחיפה.
יותר מ-2,000 בוגרים סיימו את לימודיהם בזבולון עד שנת 1939. הם שירתו אז באניות עבריות, בנמלי ארץ ישראל, בספינות דיג ובמפעלים לבניית סירות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שלח ז'בוטינסקי את הלפרן לנהל משא ומתן עם ממשלת צרפת על הקמת לגיון עברי, ובנוסף פתח במשא ומתן עם האדמירלות בקנדה על יסוד "בי"ס ימי עברי גדול" כהמשך ללגיון העברי. רבים מחברי זבולון הפועל ומכבי התגייסו ליחידות הובלה ופריקה של הצבא הבריטי. בהתחלה לא רצו להעסיקם בתפקידים ימיים ממשיים, אבל במרוצת הזמן גויסו אנשי התנועות הימיות ליחידות ימיות שונות של הצי הבריטי. רבים מבני זבולון כמו גם מתנועות אחרות הצטיינו בעבודתם המקצועית, בגבורתם ובמסירותם ואף צוינו לשבח.
לאחר הקמת מדינת ישראל
במלחמת העצמאות השתתפו רבים מבוגרי "זבולון" בקרבות, ואחרי גמר המלחמה עלו לעמדות רמות בחיל הים. מאות מאנשי "זבולון" השתלבו גם בצי הסוחר, החל מתפקידים זוטרים ועד רבי חובלים. עד סוף שנות ה-40 טיפל עמנואל טובים בהדרכת ה"זבולונים" ועמד בראש קורסים ימיים שונים, שבהם השתתפו צעירים מכל האגודות הימיות. פעילות זו נמשכה גם לאחר מותו של טובים בתאונת דרכים (1 במרץ 1950), בניצוחו של דור המדריכים המנוסים שהעמיד.
תקופה ממושכת היה לזבולון אופי מקצועי. תפקידה הראשי היה לחנך אנשי ים, שייראו בו את מטרת חייהם. בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים, נשתנה בעיני רבים המצב בארץ ועלה הצורך למשוך לים את הנוער ואת המבוגרים באמצעות ספורט ימי תחרותי. הרוב בהנהלת "זבולון" לא רצה להשלים עם העובדות, אבל תחת לחץ המציאות נפתחו בכל הסניפים סקציות תחרותיות ונרכשו סירות מפרש מדגם 420.
במהלך שנותיה רשמה לעצמה "זבולון" מספר רב של הישגים ספורטיביים ושייטה הגיעו לצמרת השיט העולמי. אליפות העולם הראשונה שבה זכתה מדינת ישראל הייתה בתחום השיט, על ידי שייטי זבולון כרמל צפניה ולידיה לזרוב, בסירה מדגם 420.
ג'וני קר
ג'ון גרהם "רד" קר (באנגלית: John Graham "Red" Kerr; 17 ביולי 1932 – 26 בפברואר 2009) היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1954–1966, ואימן בה בין השנים 1966–1970. לאורך קריירת המשחק השתתף 3 פעמים במשחק האולסטאר, וממוצעיו הכוללים הם 13.8 נקודות, 11.2 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות
קר נולד בשיקגו שבאילינוי, ובין השנים 1951–1954 למד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל שלה הוליך את קלעיה עם 13.7 נקודות בממוצע למשחק, והוביל אותה למעמד פיינל פור טורניר אליפות המכללות. במשחק חצי הגמר הפסידה אילינוי מול אוניברסיטת סנט ג'ון בתוצאה 59–61, ובמשחק על המקום השלישי גברה על אוניברסיטת סנטה קלרה בתוצאה 67–64. בשתי העונות הבאות קלע קר 17.5 ו-25.3 נקודות למשחק, בהתאמה, אך קבוצתו לא הגיעה להישגים משמעותיים. בסיום עונת 1953/1954 נבחר לחמישיית העונה של מחוז ה-"Big Ten".
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1954 נבחר קר בבחירה השישית, על ידי קבוצת סירקיוז נשיונלס (אשר הפכה בשנת 1963 ל"פילדלפיה 76'"). בעונת הרוקי שלו קלע 10.5 נקודות בממוצע למשחק כמחליפו מהספסל של רד רוצ'ה, וסייע לסירקיוז לזכות באליפות ה-NBA הראשונה בתולדותיה. לאורך פלייאוף 1955 היה הקלעי השני של קבוצתו, אחרי דולף שייס, כשקלע 13.8 נקודות בממוצע למשחק. ב-10 העונות הבאות התבסס כסנטר הפותח וכאחד השחקנים הבולטים של הקבוצה, אשר לאורך התקופה הודחה 5 פעמים בשלב גמר האזור המזרחי. ב-3 מעונותיו בסירקיוז (, ו-) נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA. בעת עזיבתו את הקבוצה בסיום עונת ניצב קר במקום השני בתולדות המועדון במספר משחקים (834), בנקודות (11,699) ובריבאונדים (9,506).
בספטמבר 1965, לאחר 11 עונות רצופות בסירקיוז/פילדלפיה, הועבר בטרייד לבולטימור בולטס. בעונתו היחידה בקבוצה שימש כמחליפו מהספסל של וולט בלאמי, וקלע 11.0 נקודות בממוצע למשחק. בדראפט ההרחבה של שנת 1966 נבחר קר על ידי שיקגו בולס, אך הוא החליט לפרוש בטרם שיחק עבורה.
בעת פרישתו ניצב קר במקום החמישי ברשימת הריבאונדרים המובילים בתולדות ה-NBA, עם 10,092. כמו כן החזיק אז קר בשיא ה-NBA עבור משחקים רצופים בהם השתתף (844), והמשיך להחזיק בשיא עד ששבר אותו רנדי סמית' בשנת 1983.
קריירת אימון
מיד עם פרישתו ממשחק מונה למאמן קבוצת שיקגו בולס, לקראת עונת הבכורה שלה. על אף שרשמה מאזן ניצחונות שלילי 33–48 העפילה שיקגו לפלייאוף מהמקום הרביעי במערב (מתוך 5), והפסידה בסיבוב הראשון מול סנט לואיס הוקס (0–3). בסיום העונה זכה קר בפרס מאמן העונה, ובכך היה הזוכה היחיד אי פעם שקבוצתו רשמה מאזן ניצחונות שלילי. בעונה העוקבת העמידו הבולס מאזן שלילי 29–53, ולאחר שהודח פעם נוספת בסיבוב הפלייאוף הראשון עזב קר את הקבוצה.
לקראת עונת מונה קר למאמן פיניקס סאנס, אשר הוקמה באותה עונה. בתקופתו בפיניקס רשמו הסאנס מאזן כולל של 31 ניצחונות ו-89 הפסדים (25.8%), ולאחר עונה וחצי התפטר מתפקידו והוחלף על ידי ג'נרל מנג'ר הקבוצה ג'רי קולנג'לו.
קריירה כפרשן
בין השנים 1975–2008 שימש קר כפרשן של שידורי משחקי שיקגו בולס ברדיו ובטלוויזיה. במהלך תקופתו של מייקל ג'ורדן בקבוצה פיתחו השניים "מנהג" – בתחילת כל משחק היה ג'ורדן מפזר טלק על כפות ידיו, ומוחא כפיים אל מולו של קר, אשר היה נוהג להגיב בתיאטרליות. בפברואר 2009 ערכו הבולס טקס הוקרה לכבודו של קר, והציגו פסל בדמותו אשר ניצב מאז ביונייטד סנטר, אולמה הביתי של הקבוצה. כמו כן באותו הטקס הוענק לרד פרס מפעל חיים מטעם היכל התהילה של הכדורסל.
ב-26 בפברואר 2009 נפטר רד, מסרטן הערמונית. מוקדם יותר באותו היום נפטר נורם ואן ליר, אשר כיכב בשיקגו בולס בין השנים 1971–1978.
מרכז רפואי ברזילי
המרכז הרפואי האוניברסיטאי ברזילי אשקלון הוא בית חולים באשקלון. המרכז משרת את תושבי האזור הכולל את אשדוד מצפונו, שדרות מדרום לו, קריית גת וקריית מלאכי במזרח, אשקלון במערב ויישובים נוספים המתוחמים באזור המתואר. המרכז משמש גם כלשכת בריאות מחוזית, ומסונף לפקולטה למדעי הבריאות של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. נקרא על שם ישראל ברזילי שהיה שר הבריאות בתקופה בה הוקם. מ-2021 מכהן פרופסור חזי לוי כמנכ"ל בית החולים.
במרכז הרפואי ברזילי 557 מיטות אשפוז, 60 מיטות אשפוז יום ו-46 עריסות ילודים. המרכז מספק שירותים קליניים ושירותי דימות ומעבדה. בית החולים משרת כחצי מיליון נפש ומטפל במעל 100,000 פניות לשנה (נכון ל-2010), מקצתן מהרשות הפלסטינית.
היסטוריה
הפדרציה הציונית של דרום אפריקה שהייתה קשורה להקמת שכונת אפרידר, פעלה לספק לתושבי המקום שירותי בריאות וכבר בשנת 1952 הוחל באיסוף תרומות להקמת בית חולים לילדים באשקלון. בשנת 1954 הקימה חברת אפרידר עם משרד הבריאות, קופת חולים כללית ומועצת אשקלון מרכז לבריאות המשפחה ובמקביל הוקצה מגרש ונאספו תרומות להקמת בית חולים. בית החולים הוקם כמענה לגידול האוכלוסין בחלק הדרומי של מדינת ישראל בתחילת שנות החמישים. קופת חולים כללית נטלה על עצמה בניית בית חולים מרכזי לנגב, (המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה) ומשרד הבריאות נטל על עצמו להקים בית חולים באשקלון.
בית החולים הוקם כיוזמה משולשת של משרד הבריאות, הפדרציה הציונית של דרום אפריקה ועיריית אשקלון. על פי ההסכם ביניהן, שנחתם ביולי 1957, אשקלון הקציבה את כל התקציב שקיבלה ממפעל הפיס להקמת בית החולים ומשרד הבריאות הבטיח להפעיל את בית החולים למשך לפחות חמש שנים, כאשר המטרה הייתה באותו זמן שבית החולים יעבור בהמשך לניהול עירית אשקלון. אבן פינה לבית החולים הונחה באמצע שנת 1956 והוא תוכנן לכלול ארבע מחלקות: יולדות, כירורגית, ילדים ומחלות מידבקות. מבני בית החולים שהוקם על מגרש של 120 דונם תוכננו על ידי האדריכל דוד אנטול ברוצקוס. השטח הבנוי עמד על 8000 מ"ר.
הכשרת הקרקע במגרש החלה בפברואר 1958. פתיחת בית החולים נועדה לאפריל 1961, עם פתיחת שנת התקציב החדשה, אולם פתיחתו נדחתה בהיעדר תקציב ורק לאחר שעיריית אשקלון גייסה תקציב נוסף נפתח בית החולים ביולי 1961.
ב־20 ביולי 1961 נחנך בית החולים במעמד חגיגי בנוכחות נשיא המדינה. לקראת פתיחתו, אוחד בית החולים עם לשכת הבריאות הנפתית של אשקלון, תחת השם "יחידת בריאות אשקלון". בשלב הראשון הכיל בית החולים מחלקת ילדים, מחלקת יולדות, חדר ניתוחים קטן, מכון רנטגן וחמש עשרה מיטות אשפוז לצורכי צה"ל. לצידם ניתנו על ידי יחידת הבריאות שירותי רפואה מונעת.
בשנת 1973 היו בבית החולים כשלוש מאות מיטות. בית החולים יצא במבצע לגיוס תרומות להקמת מכון דיאליזה, לאחר שהיה היחיד בישראל שלא היה לו מכון כזה. בשנת 1974 הגיע מספר המיטות בבית החולים לכ-320. בשנת 1977 אישר משרד האוצר הרחבה של בית החולים, אולם הבנייה לא החלה עד שנת 1980 ורק בשנת 1985 הושלמה בניית חדר מיון חדש, מרכז אנרגיה חדש ובניין מעבדות ומכונים בן 4 קומות. באותה עת היו עדיין בבית החולים 320 מיטות.
בשנות ה-2000 בית החולים זכה לפרסום בשל היותו המקום המרכזי לקליטה וטיפול בנפגעי הלחימה ביישובי עוטף עזה ורצועת עזה. אחרי תוכנית ההתנתקות הפך למקום בו נקלטו רוב נפגעי רקטות הקסאם.
ישנה מסורת שלפיה בגבעה בתחומי בית החולים נקבר ראשו של האימאם חוסיין בן עלי. ככל הנראה השלטון העבאסי ראה לנכון להרחיק את הרליק הקדוש מהמסגד של דמשק לעיר הפריפריה אשקלון, אך כאשר נסוגו הפטימים מאשקלון בעת הכיבוש הצלבני ב-1153 לקחו את הרליקט עימם למצרים. מדי שנה מגיעים למקום עשרות מאמינים שיעים, בעיקר מהודו ופקיסטן, ובסוף שנות ה-90 הוקמה על הגבעה רחבת תפילה משיש מעל למקום בו נמצאו שרידי המסגד.
הרחבת בית החולים
בסוף שנות ה-90, כתוצאה ממצוקת אשפוז הנובעת מגידול במספר האוכלוסייה אותה משרת המרכז הרפואי, הזדקנותה וצרכיה הרפואיים, החליטה הממשלה להוסיף אגף לבית החולים. האגף החדש היה אמור לכלול מחלקת ילדים, 4 קומות אשפוז, חדר מיון ממוגן, מחלקת כירורגיה הכוללת 10 חדרי ניתוח ממוגנים ומתחם אשפוז תת-קרקעי בן 250 מיטות אשפוז.
ביוני 2007 התקבלה החלטה למגן מספר בתי חולים הסמוכים לאזורי עימות, ובהם את בית החולים ברזילי. הוחלט לאחד את תוכניות ההוספה והמיגון, ולבנות קומות ממוגנות שיוכלו לשמש כמחלקות אשפוז בעת לחימה.
בעת מבצע עופרת יצוקה נמנע מבית החולים ברזילי באשקלון להעניק טיפול רפואי, משום שאינו ממוגן נגד הרקטות הנורות מרצועת עזה. בעקבות כך פינה בית החולים 80% ממטופליו לבתי חולים אחרים עד סוף הלחימה.
בשנת 2018 הושק האגף החדש בבית החולים, ממוגן הטילים לאחר 7 שנות עבודה וכלול 280 מיטות לשעת חירום, חדר מיון, חדרי טראומה ומכון דימות חדש.
עיכוב הבנייה
חלק מהשטח בו תוכנן לבנות את האגף החדש היה שטח עתיקות מוכרז, לפיכך ביצעה רשות העתיקות בינואר 2008 סקר מקדים באתר הבנייה. בסקר נתגלו קברים, שלפי השערת הארכאולוגים הם קברי גויים מהתקופה הרומית והביזנטית. "אתרא קדישא" ו"האגודה למניעת חילול קברים" טענו שמדובר בקברי יהודים, ופעלו למניעת המשך העבודות. גם גורמים משפטיים במשרד ראש הממשלה הודו כי "אף שכנראה מדובר בקברים פגאניים, לא היה ניתן לשלול את האפשרות כי מדובר בקברי יהודים או כי באתר נמצאים קברי יהודים". המשרד הורה לרשות העתיקות להפסיק את העבודות בשטח הקברים עד למציאת פתרון לבעיה.
הממשלה החליטה למנות את שר הדתות, יצחק כהן, למצוא פתרון הנדסי או הלכתי לבעיית הקברים. השר פנה לרבנות הראשית לישראל, ונענה על ידי הרב הראשי יונה מצגר כי מספר רבנים חרדים חלקו על היתרו של הרב מצגר, וטענו כי "הזכרת היתר פיקוח נפש לדברים עתידיים כאלה הוא סילוף שיש בו עקירת התורה... ולפי מה ששמענו שישנה אפשרות לבנות את בית החולים מצד אחד שבו לא תהיה פגיעה בקברים, הרי כל הדיון הוא ללא צורך". כך כתבו הרב ניסים קרליץ והרב שמואל וואזנר. הוסיף על כך הרב יוסף שלום אלישיב: "על פי הבירורים והנתונים שהוצגו לפניי, אין מקום להתיר לפנות המתים במתחם בית החולים באשקלון, ויש להקים את האגף החדש בצורה שלא יפגעו בבית הקברות".
בפברואר 2009 עתרה קבוצת תושבים מאשקלון לבג"ץ נגד המדינה, בבקשה לחדש את עבודות בניית האגף הממוגן, בהסתמך על ההיתר ההלכתי של הרבנות הראשית. לטענתם, עיכוב הבנייה גרם נזק לאיכות הטיפול הרפואי שמוענק בבית החולים. פרקליטות המדינה טענה בתשובתה כי הממשלה החליטה למצוא חלופות הנדסיות שאינן כרוכות בפגיעה בקברים.
תוך כדי כך מונה לתפקיד סגן שר הבריאות יעקב ליצמן, שהחליט לאמץ אחת החלופות שנהגו על ידי צוות בראשות רענן דינור, ולהקים את האגף החדש של בית החולים לצד צפון של המבנה הקיים. בכך היה אפשר למנוע פגיעה בקברים שנמצאו, על מנת להימנע מפגיעה בקברים אפשריים במיקום החדש ולהימנע מטומאת מת, הוצע לבטל את בניית המחלקות התת-קרקעיות ולבנות את המבנה כולו על משטח המאפשר טהרה. בתשובה לשאלת בג"ץ באשר לעמדת הממשלה בנידון, השיב ראש הממשלה בנימין נתניהו כי הוא תומך בהחלטתו של ליצמן. פסק הדין בעתירה טרם ניתן.
העתקת האגף הייתה גורמת להרחקת חדר המיון ב-300 מטר מבית החולים, קישור בין המבנים על ידי גשרים עליים לא ממוגנים, ביטול חלק גדול מהמיגון המתוכנן, ייקור כל הפרויקט בכ-135 מיליון שקל.
בעקבות החלטת ממשלה זו התפטר מתפקידו מנכ"ל משרד הבריאות, ד"ר איתן חי-עם, באומרו:.
באפריל 2010, לאחר שהוקמה ועדה מקצועית בראשותו של מנכ"ל משר"ד ראש הממשלה, אייל גבאי, שבחנה את הנושא, ולאחר שקיבל משרי הממשלה את המנדט להכרעה בנושא, החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו לבטל את החלטת הממשלה מחודש מרץ - לבנות את האגף הממוגן במיקום המקורי ולהעתיק את הקברים שנמצאו בשטח הבנייה. נתניהו הסביר כי החלטתו נבעה בעיקר משיקולים מקצועיים - קרבתו של האגף הממוגן לבית החולים, חיסכון בעלויות ועוד. במאי 2010 החל פינוי הקברים חרף הפגנות של החרדים באשקלון ומחוץ לה. במהלך החפירות נמצא זכר למקדש פגאני אשר חיזק את ההערכה כי הקברים אינם של יהודים.
לאחר פינוי הקברים התעכבו העבודות עקב בעיה בהעתקת עץ שקמה עתיק שהיה בחצר בית החולים. דובר בית החולים טען שמדובר בהליך של מספר שבועות בלבד. חברי הכנסת החרדים טענו שאם מדובר בפיקוח נפש כמו שטענו מנהלי בית החולים והרשויות המקומיות, אין מקום לשום עיכוב.
באוגוסט 2011 עדיין לא החלו לעבוד במקום עקב בעיות תקציב. בוועדה לביקורת המדינה התברר שהבנייה תושלם רק בסוף שנת 2014. יושב ראש הוועדה לביקורת המדינה רוני בר-און ציין שעל מבקר המדינה לבדוק איך עולה החלטה זו יחד עם החלטת הממשלה להשלים את הבנייה במהירות האפשרית. חבר הכנסת משה גפני טען שזו ראיה שהקריאות בעד פינוי הקברים לא היו למטרת בניית האגף אלא למטרת ניגוח החרדים.
מנהל
מהקמתו ועד שנת 1981 ניהל את בית החולים ד"ר מיכאל לביא. לאחר פרישתו, כיהן בבית החולים מנהל זמני עד שבספטמבר 1985 מונה למנהל בית החולים ד"ר שמעון שרף, שכיהן קודם לכן כממלא מקום המנהל. עם פרישתו בשנת 2012, מונה פרופסור חזי לוי למנהל בית החולים, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2020, עם מינויו לתפקיד מנכ"ל משרד הבריאות. לאחר מכן, כיהן יניב שרר כמנהל בית החולים בפועל עד לחזרתו של לוי לאחר התפטרותו מתפקיד מנכ"ל משרד הבריאות בשנת 2021.
נפת בינת ג'בייל
נפת בינת ג'בייל (בערבית: قضاء بنت جبيل) היא נפה מנהלתית במחוז א-נבטיה שבדרום לבנון. בירת המחוז היא העיר בינת ג'בייל.
בנפה 36 יישובים ששטחם הכולל הוא 264 קמ"ר. בשנת 1966 בנפה התגוררו 58,300 תושבים, שהיוו 1.3% מאוכלוסיית לבנון.
הרכב האוכלוסייה
הנפה היא שיעית בעיקר, והרכב הדתות בהווה הוא כדלקמן:
גרפמה
גְּרַפֵמַה הוא מונח מתחום האורתוגרפיה או מתחום הטיפוגרפיה, ומשמעותו שונה במקצת בכל אחד מהתחומים.
באורתוגרפיה
אורתוגרפיה היא תיאור וחקר של שיטות כתיבה עבור שפות מדוברות. במסגרת האורתוגרפיה אפשר להגדיר גרפמה בצורה מצמצמת או מרחיבה. בהגדרה מצמצמת מדובר בקבוצת סימנים גרפיים שיכולים להתחלף זה בזה בלי ליצור כל הבחנה. כל אחד מהסימנים בקבוצה מכונה אלוגרף.
לדוגמה באלפביתים הלטיני, היווני והקירילי יש שתי סדרות של אותיות: רישיות (Capital) וקטנות (Miniscule). כנגד כל אות רישית יש אות קטנה, כלומר הסימנים A ו-a באלפבית הלטיני הם אלוגרפים המהווים גרפמה אחת. במקרה זה החילוף בין שני הסימנים אינו חופשי לגמרי. הסימן A יופיע בתחילת משפט, בתחילת שם פרטי, בכותרות ובמקרים אחדים נוספים, בעוד הסימן a יופיע בכל יתר המקרים. הצורות הבאות חוקיות: ADAM, Adam בעוד הצורות הבאות אינן חוקיות: aDAM, AdAm, adam ועוד. אפשר, אם כן לומר שמדובר באלוגרפים בתפוצה משלימה.
גם בעברית קיימים אלוגרפים בתפוצה משלימה. כל האותיות הסופיות הן אלוגרפים של גרפמה אחת, שבה שני סימנים נמצאים בתפוצה משלימה. בסוף מילה מופיע אלוגרף אחד, ובכל יתר המקרים אלוגרף אחר. לדוגמה, במילה מים הסימנים מ ו-ם מהווים גרפמה אחת, כשהאלוגרף מ מופיע בתחילת המילה והאלוגרף ם מופיע בסופה. במקרה זה רק הצירוף "מים" הוא חוקי, בעוד הצירופים "םימ", "מימ", ו"םים" אינם חוקיים.
בערבית, רוב הגרפמות כוללות 2-4 אלוגרפים בתפוצה משלימה. כלומר, לרוב האותיות יש צורה מיוחדת לתחילת המילה, לאמצע המילה, ולסופה. לדוגמה, הצורות: هـ ـهـ ـه ه הן אלוגרפים של הגרפמה המקבילה ל-ה בעברית. כל אחת מהן מופיעה במקום אחר במילה. בערבית יש גם אלוגרפים שהחילוף ביניהם חופשי לגמרי (Free Variations). לדוגמה, הסימן "ל-א" لا יכול לבוא בכמה צורות, כשהשימוש בכל אחת מהן תלוי כמעט לגמרי בסגנונו של הכותב.
בהגדרה מרחיבה, המתייחסת לממשק שבין אורתוגרפיה לפונולוגיה, גרפמה היא ביטוי גרפי לפונמה. לפי הגדרה זו, הסימנים s ו-ç בצרפתית ובפורטוגזית הם אלוגרפים של גרפמה אחת, כיוון שהם מסמנים פונמה אחת - /s/. בעברית מודרנית, צירוף האותיות "טש" והסימן צ' הם אלוגרפים של גרפמה אחת, כיוון ששניהם מסמנים את הפונמה /ʧ/.
בטיפוגרפיה
בתחום הטיפוגרפיה, העוסק בעיצוב גופנים לדפוס, גרפמה היא יחידת הכתב הקטנה ביותר. יחידה כזאת יכולה להיות אות, לוגוגרמה (סימנים כגון $, %, או סימניות סיניות), ספרות, סימני פיסוק וכיוצא באלה. גופן חייב לכלול גרסה לכל גרפמה הכלולה בשפה, וחייבת להיות התאמה בין הגרפמות כדי לשמור על קו אחד בעיצוב הגופן.
חך
החך (באנגלית: Palate) הוא גג הפה בבני אדם ובבעלי חוליות אחרים, המבדיל בין חלל הפה לחלל האף. אין לבלבל איבר זה עם החניכיים שהם הרקמות הרכות סביב השיניים. החך מחולק לשני אזורים: החלק הקדמי הגרמי, והחלק האחורי הבשרני. החך מעוצבב על ידי ענף הלסת העליונה של עצב המשולש.
החך הקשה
החך הקשה (Hard palate) הוא החלק הקדמי של החך והוא נראה במבט פשוט לפה פתוח. בניגוד לחך הרך, החך הקשה מורכב מעצמות המחוברות במפרק פיברוטי (או מפרק צמוד). העצמות המרכיבות אותו הן הַזִּיז הַחִכִּי של הלסת העליונה, הנמצאת בקדמת החך הקשה, והחלק האופקי של עצם החך, הנמצאת באחוריו.
האינטראקציה בין החך הקשה ללשון הכרחית ליצירת מספר רב של עיצורים בשפות אנושיות.
רירית החך הקשה יוצאת דופן. הרירית מחוברת בחוזקה לפריוסטאום שמתחתיה. בניתוח ניתן להסירם כמבנה אחד.
אחד המומים המולדים החמורים הקשורים לחך הוא חך שסוע, מצב בו קיים סדק בחך הקשה שיוצר חיבור בין חלל הפה לחלל האף. דבר שיוצר בעיות בהנקת הילוד ובדיבור. כיום מום זה מתוקן בהליך כירורגי בגיל צעיר.
החך הרך
החך הרך (Soft palate), הנקרא גם וילון, הוא רקמה רכה המכסה את אחורי גג חלל הפה. הוא נמצא בין החך הקשה לבין הענבל, ונבדל מהחך הקשה הנמצא קדמית ממנו בחלל הפה בכך שבניגוד אליו אין בו עצמות. זהו איבר נייד המצויד בסיבי שריר העטויים קרום רירי.
באמצעת החך הרך נמצאת הענבל, המכילה רקמת לימפה על פניה האחורית.
הווילון אחראי על סגירת תעלות האף בתהליך הבליעה והוא משמש גם בסיס חיתוך עבור העיצורים הווילוניים. תנועת החך הרך בזמן הנשימה אחראית על צליל הנחירה. מגע בחך הרך מעורר אצל רוב האנשים רפלקס של הקאה.
יש לחך הרך חמישה שרירים:
פולחנסיו בטיסטה
פולחנסיו בטיסטה אי סאלדיבר (בספרדית: Fulgencio Batista y Zaldívar; 16 בינואר 1901 - 6 באוגוסט 1973) היה נשיאה הנבחר של קובה מ-1940 עד 1944, ועריצה מ-1952 עד 1959, אז הופל משטרו במהפכה הקובנית.
שנותיו הראשונות ושירות צבאי
פולחנסיו בטיסטה נולד ב-16 בינואר 1901 בקובה להורים ממוצא מגוון - ספרדי, אפריקני וסיני - שלחמו במלחמת העצמאות של קובה. תחילה העניקה לו אמו את השם רובן, ומאוחר יותר העניקה לו תחתיו את שמה, סאלדיבר. בשל אי רצונו של אביו לרשום אותו בשם בטיסטה, עד 1939 נקרא להלכה רובן אי סאלדיבר. ב-1939, כשהתמודד לנשיאות תחת השם פולחנסיו בטיסטה, התגלתה העובדה שאינו מופיע בשם זה באף תעודת לידה. על עבירה זו חויב לשלם קנס של 15,000 פסו, והשעה לזמן מה את הקמפיין שלו לנשיאות.
בטיסטה הגיע לשלטון לראשונה ב-1933, כאשר "מהפכת הסַמָּלים" שהנהיג שמה קץ לשלטונו קצר הימים של דה סספדס. לאחר הצלחת המהפכה, מינה עצמו למפקד הכוחות המזוינים, בדרגת קולונל, ושלט בפועל בוועד בן חמשת החברים שכיהנו כראשי המדינה באופן קולקטיבי. הוא המשיך לשלוט בפועל באמצעות מינוי 'נשיאי בובה' עד 1940; אז נבחר בעצמו לנשיא.
נשיאות ראשונה (1940–1944)
קובה נכנסה למלחמת העולם השנייה ב-8 בדצמבר 1941, לצדן של בעלות הברית, כשהכריזה מלחמה על יפן ביום שלאחר ההתקפה על פרל הארבור. ב-11 בדצמבר הכריזה קובה מלחמה על גרמניה ואיטליה. בדצמבר 1942, לאחר ביקור ידידותי בוושינגטון, הכריז בטיסטה שאמריקה הלטינית תתמוך בהחלטה של בעלות הברית "לצאת למלחמה בספרד של פרנקו" וכינה את המשטר בה "פשיסטי".
בטיסטה כונן את חוקת 1940 של קובה, וסיים את כהונתו ב-1944. לאחר מכן עבר לגור בפלורידה, וחזר לקובה רק ב-1952, כדי להתמודד לנשיאות פעם נוספת.
הפיכה צבאית ונשיאות שנייה (1952–1959)
ב-1952 נערכו בחירות נוספות לנשיאות קובה. בטיסטה התמודד בהן, אך לא היה למועמד המוביל. לפיכך, ב-10 במרץ 1952, שלושה חודשים לפני בחירות המיועדות, חולל הפיכה צבאית ועלה לשלטון. בטיסטה הדיח את הנשיא המכהן, ביטל את הבחירות והכריז על עצמו כנשיא זמני. ארצות הברית הכירה בממשלתו ב-27 במרץ. ארתור מ. ששלסינגר, היסטוריון אמריקאי, התבקש בידי ממשלתו לנתח את המצב הקובה. כך כתב: