cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רוצח הזודיאק
אגם בריאסה
איש ובנו דגו קרוב לזירת הפשע וגילו את הקורבנות אחרי ששמעו קריאות לעזרה של שומרי הפארק. סגני השריף דייב קולינס וריי לאנד היו השוטרים הראשונים להגיע לזירת התקיפה. ססיליה שפרד הייתה בהכרה כשקולינס הגיע ונתנה לו פרטים על התוקף. הארטנל ושפרד נלקחו לבית חולים בנאפה. שפרד נכנסה לקומה בזמן הנסיעה לבית החולים ולא הראתה סימני חיים. היא מתה יומיים לאחר מכן, אבל הארטנל שרד וסיפר את סיפורו לעיתונות. לפי הארטנל, אף על פי שהרוצח ביקש כסף, הוא לא לקח את הארנק של הארטנל ושל שפרד שנזרקו לעברו בטרם קשר את הקורבנות וגם לא לקח את הרכב שלכאורה בא לשדוד.
לאחר שהמקרה הכה גלים בתקשורת ניגשו שלוש סטודנטיות למשטרת נאפה ומסרו עדות, לדבריהן כשעתיים עד שלוש שעות לפני המתקפה על בריאן וססיליה הן עצמן שהו באגם בריאסה להנאתן, לאחר שהחנו את רכבן הגיע רכב כחול "שלא מתאים לאנשים צעירים" וחנה מאחוריהן, מהרכב יצא גבר לבן בגובה של כ-1.83 מ' בגפו שהלך לכיוון הגבעות שבהן הבחינה ססיליה ברוצח שלה מתקדם לעברם, לפי העדויות של שלושתן הגבר החשוד היה בין הגילאים של 28–40 והיה מוזר בהתנהלותו אך נראה מטופח (שיער שחור/כהה בתסרוקת עם ג'ל) ונאה ("אף קטן ושפתיים בשרניות") להגדרת חלקן, הוא עמד על הגבעות שמעליהן והציץ עליהן משתזפות ונחות ובכל פעם שהרגיש שהן שמו לב אליו מביט בהן סובב את ראשו. הוא לבסוף חזר על צעדיו לעבר החניון ונסע לדרכו. הן מסרו תיאור שלו לקלסתרון משטרתי בהנחה שהוא חשוד כרוצח ששב לשם. לאחר מכן הופיע דיווח של גבר שטען כי רכב כחול רדף אחריו במהירות חריגה כשנסע ביחד עם בנו ליד אגם בריאסה, הם לבסוף הצליחו להתחמק ממנו אך לא הבינו מה הייתה הסיבה שלו לנסות ולתפוס אותם. היה גם דיווח כי גבר נכנס באותו היום לתוך מרכול בסביבת האגם ושאל להנחיות כיצד להגיע לאגם, כפי הנראה היה זר לאזור.
ד"ר ריצ'רד קליפטון מהעיירה לוס גאטוס הגיע גם הוא לתת עדות במשטרת נאפה לגבי שאירע באותו הערב של 27 בספטמבר 1969, בסביבות השעה 18:30 למיטב זכרונו. לדבריו, הוא ובנו בנו בן ה-16, דייוויד, הגיעו לדוג באגם בריאסה ביחד. לפתע הבחינו בגבר לבן וכבד משקל עם מבנה גוצי לבוש חולצה שחורה ארוכה שממנה בצבצה חולצה אדומה ומכנסיים שחורים שנראה שהיה מנסה להימנע מקשר עין, הוא הביט באב במשך כשש שניות, ראה שהוא חמוש באקדח בקוטר 22 מ"מ, הסתובב לו והמשיך לדרכו. הוא נראה להם תמהוני שכן הוא לא היה עם ציוד קמפינג או דייג ולכן היה נראה מוזר שהוא הגיע לאגם. קליפטון העריך כי הגבר היה בערך 1.78 מ' אך לא צוינה בעדותו הערכת גיל לאותו הגבר שראו. החשוד נע בכבדות ונראה שתנועתו מסורבלת ולא חלקה כנראה כתוצאה ממשקלו הכבד, ד"ר קליפטון ובנו ציינו כי לא הבחינו ברכב בחניון בו חנו וכי החשוד היה רחוק מהם בכ-100 יארד (כ-91 מ'), כך שלא ראו בבירור את פניו. לדברי האב היו עוד גבר ושני ילדים שירו ברובי אוויר באזור וייתכן שגם הם הבחינו בחשוד, אולם הגבר לא הגיע לתת עדות מעולם. הערכת החוקרים היא שהוא יצא מרכבו והתקדם ברגל בחיפוש אחר קורבן ונתקל בקליפטון ובנו בחניון שממוקם בערך 1280 מ' (4/5 מייל) מהמקום בו חנה רכבם של בראיין וססיליה, לאחר שהתייאש מהסביבה שבדק חזר אל רכבו ונסע צפונה עד שהבחין ברכבו של הארטנל חונה בשולי הכביש, החנה מאחוריו וירד ברגל אל עבר זירת הרצח.
הצעה של חוקר פורנזי בתוכנית של ערוץ ההיסטוריה מ-2009 העלתה כי ייתכן והרוצח נהג על הכביש שליד האגם בחיפושו אחר קורבן חדש והבחין במכונית של הארטנל שחנתה בחניון שלפני השדה בו ערכו הזוג פיקניק והבין שמישהו אכן נמצא באגם באותו הזמן בערב, הוא פנה לשם והחנה את רכבו בחניון הזה ויצא לכיוונם. לאחר כמה עשורים התראיין הארטנל לאתר בלשים חובבים שחוקר את התעלומה ואמר: "הוא לבש ז'קט שדומה לאלה של סירס, ולפי הצורה של המעיל על גופו יכולת לראות שהוא בעל מבנה כבד, אבל לא שמן בצורה קיצונית" (בדו"ח המשטרה של מחוז נאפה מראיון הארטנל בבית החולים מצוין כי כאשר נשאל הקורבן המתאושש האם הרוצח היה נשמע לו אדם מלומד, ענה הארטנל: "Heck no!" - "בכלל לא!"). בראיון שנתן בעשור השני של המאה ה-21 זכר הארטנל כי הרוצח היה נראה לו תחילה "מרושל, איטי וטיפש - אבל ככל שהאירוע התגלגל הבנתי בדיעבד שהייתה לו תוכנית כלשהי בכל זאת". לאור השתתפותו של הארטנל בצוות הפקת הסרט "זודיאק" של דייוויד פינצ'ר (כיועץ לגבי התרחישים שבהם הוא מופיע: המתקפה באגם בריאסה והגעתו למאחורי הקלעים של התוכנית של ג'ים דאנבר להאזין ל"סאם" עם השוטרים) העלה הדבר את חמתם של משפחתה של ססיליה שפרד מכיוון שלא עדכן אותם בכך ולא הציג את ססיליה כאדם שהייתה באמת מלבד דמות "החברה של". משפחתה של ססיליה גם מתחה ביקורת (דרך אחותה שהתראיינה) על האתרים והפורומים של בלשים חובבים על הרוצח ברשת שנראה שמהללים את הרוצח ומתייחסים אליו בסימפתיה מאשר מנסים לחקור את המקרה ולתפוס את הרוצח כפי שהם מצהירים.
שכונת פרסידיו הייטס
ב-11 באוקטובר 1969, איש נכנס למונית של פול סטיין (דוקטורנט לאנגלית במכללת המדינה של סן פרנסיסקו, נשוי ואב לתינוקת כבת שנה שהתפרנס מעבודה כנהג מונית לממן את לימודיו) בפינת רחובות מייסון וגירי (שבה הייתה חנות שעונים שמכרה שעוני ״זודיאק״, או לפי דעות אחרות בשדרה התשיעית הסמוכה) בסן פרנסיסקו ולפי מחברת הלו"ז של סטיין ביקש להגיע לפינת הרחובות וושינגטון ומייפל בפרסידיו הייטס - שכונת יוקרה הצמודה לפרסידיו של סן פרנסיסקו. הנסיעה עצמה היא של כ-2.7 מייל ואורכת כרבע שעה ועולה 8.20 דולר אמריקאי. מסיבות לא ידועות, סטיין נסע צומת אחד הלאה לרחוב צ'רי פינת וושינגטון; האיש ירה בו פעם אחת בראש, מאחורי אוזן ימין, באקדח 9 מ"מ, ואז לקח את הארנק שלו ואת מפתחות מכוניתו וחתך בעזרת סכין חתיכה מגב חולצתו המגואלת בדם (ממנה יישלח חתיכות לצד מכתביו למשטרה כדי לאמת את זהותו).
הירייה לא נשמעה בזמן אמת אולם שלושה אחים מתבגרים ששיחקו בקרבת החלון של קומת ביתם השנייה הבחינו באיש שהתנהג מוזר מהבית שמולו חנתה המונית. האחות הבכורה הייתה זו שהבחינה במתרחש כשהיא הציצה לחלונה לראות מה היה מקור הרעש שהגיע מבחוץ, לדבריה היא ראתה את הרוצח מתקדם בתוך הרכב ממושב הנוסעים האחורי קדימה אל המושב שליד הנהג ומניח את ראשו של הנרצח (שכנראה עוד גסס באותם הרגעים) על רגלו תוך כדי שהוא מחפש משהו בכיסו, הוא כנראה גנב את ארנקו של סטיין וגם הוציא מסיבה כלשהי את מפתחות הרכב מהחריץ. האחים הבחינו באיש כשהוא שולף סכין וחותך את חולצתו של הנהג שנורה (הם הבינו שמשהו לא בסדר עם הנהג מכיוון שגוון עורו היה חיוור באופן מוזר), הם היו בטוחים שמדובר בריב ושוד בין נהג שיכור שהתעלף ולקוח מפוקפק, האחות הגדולה הורתה לאחיה להישאר בחלון כשהיא תרד למטה לראות את המתרחש טוב יותר מהחלון של קומת הקרקע, לדבריה היא ראתה שהרוצח ניגב עם מה שנראה כמו מטפחת לבנה את עצמו ואזורים בתוך המונית ואז יצא החוצה דרך מושב הנוסע ונעל את הדלת. הוא ניקה את הידית של דלת מושב הנוסע והתקדם לעבר דלת המושב האחורי וניקה גם אותה, הוא התקדם אל עבר מושב הנהג והיה נראה לאחים מהקומה העליונה שהוא מנסה ללא הצלחה יתרה להרים את גופת הנהג שרצח, המשטרה העריכה שהוא ניסה לסדר אותה כאילו שהנהג יושב באין מפריע במקומו כדי שלא יבחינו ברצח עד שיבואו לדבר עם הנהג למעשיו במקום אך גופתו של סטיין נפלה למושב הנוסע כמה פעמים לפי עדות הנערים, והוא נאלץ להתעכב בזירת הרצח ולדחוף את ידיו בחזרה למונית כשיד אחת אוחזת בדשבורד והשנייה בגופה ומושכת אותה למעלה כדי שתראה יושבת, ואז סגר את הדלת של הנהג והתרחק מהמונית. האחות הבכורה חשבה שמדובר רק בשודד ולא ברוצח, היא אמרה לאחיה להתקשר למשטרה ולהודיע על מה שקרה ויצאה בשקט לאחר שהאדם המוזר התרחק מספיק מהמונית ועקבה אחריו מהגינה הקדמית, היא ראתה שהוא מתקדם בהליכה רגועה צפונה לרחוב וושינגטון ועקבה אחריו מעט עד שהחליטה לחזור הביתה מחשש שיבחין בה.
בדו"ח המשטרה מצוין כי הרוצח נראה בחמישה לעשר בלילה במרחק של כ-18 מ' מהעדים (כנראה מהקומה השנייה או השלישית של ביתם) כשהוא מניח את גופת סטיין פרושה על המושבים הקדמיים - הילדים חשבו שזה ריב מוזר בין שיכורים, יוצא מהמונית ומנקה את החלק העליון של הדלת והמונית שנשארה מונעת ומד הנסיעה ממשיך לפעול לפני שהסתלק מהזירה (במכתב ששלח אחר כך טען שעשה זאת כדי למחוק טביעות אצבעות) לכיוון רחוב וושינגטון.
המשטרה הגיעה דקות אחדות מאוחר יותר, והנערים היו עדים ומשוכנעים לכך שהרוצח עדיין קרוב גאוגרפית לזירה. בתוך המונית נתגלתה טביעת אצבע מגואלת בדם של הרוצח שנראה ששכח לנגב לפני שנמלט - להערכת החוקרים הייתה זו טביעת האצבע המורה של ידו הימנית של הרוצח וממנה נראה כי הוא סבל מצלקת בכרית האצבע. על דלתות הרכב נתגלו טביעות אצבע אך לא ברור אם הם מנוסעים קודמים. בזירה נמצאו זוג כפופות עור שחורות במידה 7 (המידה הקטנה ביותר לכפפת יד - 18 ס"מ) שנראה ששימשו את הרוצח בטרם נמלט.
ברחוב מייפל, שני רחובות מזירת הפשע (כ-6 דקות הליכה), השוטר דון פאוק שנסע לזירת הפשע, הבחין באיש לבן, שהיה נראה שהלך בצילם של העצים ברחוב, שעבר במעבר חצייה ועולה במדרגות לחצר הקדמית של אחד הבתים ברחוב ג'קסון (בבית מתגורר אחד האנשים העשירים בסן פרנסיסקו שסיפק דנ"א לתוכנית של NBC בשיתוף המשטרה בנושא הרוצח כדי שישללו את האפשרות שהיה הרוצח). המפגש ביניהם נמשך רק 5 עד 10 שניות. שותפו, אריק זלמס, לא ראה את האיש. בדיווח על האירוע בקשר אמרו להם משום מה לחפש איש שחור ולא איש לבן, כך שלא הייתה להם סיבה לעצור ולדבר עם האיש. כשהם הגיעו לרחוב צ'רי, פאוק עודכן בזה שהם היו צריכים לחפש איש לבן ופאוק ניחש שהם חלפו על פני החשוד. פאוק הסיק שהזודיאק המשיך ללכת בדרך שלו, אז הוא וזלמס הלכו לרחוב והבינו שהרוצח נעלם. נעשה חיפוש, אבל שום דבר לא נמצא. שלושת הנערים העדים עבדו עם המשטרה לנסות להכין קלסתרון של הרוצח, וכמה ימים אחרי הם חזרו להפיק קלסתרון שני בהתחשב בתנאי הראות המעורפלים של אותו הערב וגם בשל העובדה שעד ראייה אחר הציע לשפץ את הקלסתרון שפורסם. תחילה הוערך על סמך עדות הנערים שהזודיאק היה בגיל 25–30 אך בקלסתרון השני נאמר שהיה בגיל 35–45, בגובה 1.77 מ' עם מבנה גוף "כבד" בעל שיער אדמדם-חום (לפי הקלסתרון המקורי) או אדמדם-בלונדיני (לפי עדות אחרת, עם תספורת crew-cut) ומרכיב משקפיים עם מסגרת פלסטיק עבה, לבש ז'אקט כהה (שחור או כחול) עם כובע קפוצ'ון, מכנסי קפלים בצבע חום כהה ונעליים כהות. הבלש ביל ארמסטרונג ודייב טאסקי מונו לתיק. משטרת סן פרנסיסקו חקרה 2,500 חשודים בשנים הבאות ללא שום תוצאה.
השוטר פאוק שהבחין באותו הגבר הלבן תיאר אותו כך: מרכיב משקפיים, גובה 1.77-1.79 מ', 90-100 ק"ג, מתנועע עם תנוחת ספק-צליעה, בעל תספורת crew-cut (יותר שיער בחלק העליון מאשר בצדדי הראש), לבוש בז'אקט דרבי או בז'אקט 3/4 כאשר החולצה התחתונה על זרועותיו הייתה ארוכה עם צווארון, מכנסיו היו rescular pleated trousers שהיו לא נפוצים באותה העת, ומגפי מהנדסים כהים המכסים 3/4 כף רגל עם סוליה נמוכה. לאחר דין ודברים עם בלש אחר שעבד בזירה וקיבל פרופיל מעודכן של זכר לבן הבין פאוק כי כפי הנראה זה היה האדם שחיפשו ולא "גבר שחור בגובה 1.78 מ'" כפי שנאמר להם במערכת הקשר בתחילה. לאחר כחודש כשפורסם הקלסתרון של הזודיאק הניח הבלש פאוק כי יש דמיון בין הציור לבין האדם שראה ברחוב ג'קסון (רק טען שהבחור היה כבד יותר מתיאור הגוף בציור ומבוגר יותר). לטענת הבלש, החשוד שראה היה בעל Widow's-peak (הפוני "נכנס" לתוך המצח בעוד שאר השיער מסודר ב"מפרצים") כשעמד בפרופיל. פאוק העריך גם שהאדם שראה היה ממוצא וולשי.
בלש שנכח בזירה והתראיין שנים לאחר מכן להפקת סרט דוקומנטרי טען כי בהתחשב בכמות הדם האדירה שהייתה במונית של סטיין ועל המושב שלו לא ייתכן מצב שבו הרוצח שיצא מהרכב לא היה ספוג כולו בדם, ואם פאוק לא הבחין בשום דם על בגדיו של החשוד שראה בקרבת הזירה אזי שזהו לא הרוצח. פאוק החל בהליכה (העדיף לשמור על פרופיל נמוך ולעבוד כך) לעבר המקום שבו ראה את האיש תוך כדי שהוא סורק את השטח, אך לא הצליח לאתר אותו. מאחורי אחד הבולים של המכתבים ששלח הרוצח נתגלתה שערה אדמונית-חומה מה שעשוי להעיד שהתיאור של שיער אדמדם הוא נכון.
מעדויות של תושבי השכונה הרוצח הלך צפונה לעבר רחוב ג'קסון ולפי עדויות נוספות תושבים אחרים ראו שאז החל לרוץ לעבר פארק יוליוס כהאן שבכניסה לפרסידיו ומשם נמלט לעבר האזור המיוער שמאחורי הפארק בטרם נעלם. העדויות תיארו אותו כ"גבר לבן ורחב/גוצי כבן 40, שוקל כ-85 ק"ג, בלונדיני עם תספורת crew-cut, מרכיב משקפיים עם ז'קט אפור כהה ומכנס אפור כהה, נעליו כהות גם כן". המשטרה קיבלה על כך מידע בזמן אמת ושלחה את יחידת הכלבנים שלה לאזור, הכלבים הובילו אל הפארק אך לא מצאו את הרוצח שטען בלגלוג שעד שהכלבים הגיעו לפארק ולאזור המיוער הוא כבר היה באזור העירוני של השכונה, רחוק מספיק מהם (שני בלוקים לדבריו) ו"נעלם מבלי שאיש יראה אותו שוב". הבלש טאסקי העריך שהרוצח נמלט דרך היער אל תוך שדרת ריצ'רדסון שבה החנה את רכבו במקור או ששדד רכב ונסע לכביש מהיר 101 שדרכו עבר בפורט פוינט לתוך גשר הזהב ונסע למחוז מרין. בפרסידיו שוכן גם בסיס של חיל הים האמריקאי כך שאם שירת שם, היה יכול פשוט להימלט לשם.
אחיו של הנרצח פנה לתקשורת וביקש למסור לרוצח את המסר הבא: "אני יוצא חיל האוויר האמריקאי, אהבתי מאוד את אחי והייתי קשור אליו מאוד, אתה חושב שאתה גבר? בוא ותתמודד מולי!" הוא מסר שהוא מוכן לנקום את אחיו בכל כתובת ושעה שיהיו, הרוצח מעולם לא הגיב והיו מי שפירשו זאת כפחדנות מצדו.
ב-14 באוקטובר 1969, הכרוניקל קיבל עוד מכתב מהזודיאק, מכתב שהכיל פיסת בד מחולצתו המוכתמת בדם של פול סטיין להוכיח שהוא הרוצח; הוא טען ש"התחבא בפארק" וכך ניצל ממעצר וגם החל להתגרות בשוטרים ולכנות אותם "חזירים כחולים ולא מועילים" וטען שאם היו יודעים לחפש בפארק כמו שצריך ולא "סתם עומדים ומרעישים עם האופנועים והמכוניות שלהם" אז נראה שהיו תופסים אותו כשיצא מהמחסה שלו - המשטרה הגיבה כי זה גיבוב שטויות שמנסה להוריד מערכם בעיני הציבור כי הכלבנים חקרו כל עץ ושיח בטווח ההגיוני שאדם יכול להגיע אליו מזירת הרצח עד שהגיעו המשטרה למקום ולא מצאו שום אדם שהתחבא שם. המכתב כלל גם איום מתגרה לירות בגלגל הקדמי של אוטובוס שמוביל תלמידי בית ספר ולאחר שהאוטובוס יעבור את תאונת הדרכים שאמורה להתרחש לירות בילדים שייצאו מבוהלים ממנו מבלי שהבינו מה באמת קרה. רק אז הבינו פאוק וזלמס שככל הנראה שהאיש שהם ראו ברחוב ג'קסון לפני כמה לילות היה הזודיאק.
הבקשה לדבר בתוכנית של ג'ים דנבר
בשעה 2 בליל 22 באוקטובר 1969, מישהו שטען שהוא הזודיאק התקשר למשטרת אוקלנד ודרש שאחד משני עורכי דין ידועים, פ. לי ביילי או מלווין בליי, יופיעו בתוכנית הטלוויזיה של ג'ים דאנבר בבוקר. ביילי לא יכל, אבל בליי הופיע בתוכנית. דאנבר פנה לצופים לומר שקווי הטלפון פתוחים להתקשר, ומישהו עם קול מעורער/מבוהל שטען שהוא הזודיאק התקשר מספר פעמים ואמר ששמו "סאם" ושהוא סובל מכאבי ראש טורדניים "מאז שרצח ילד" (בשלב מסוים בשיחה צרח צרחה מקפיאת דם וטען שזהו הרעש של כאבי הראש שלו) ושהוא שומע קולות בראש שגורמים לו לבצע את המעשים שביצע, ובשלב מסוים פלט שהוא "רוצה להרוג את כל הילדים האלה". בליי שאל את המתקשר האם סבל מכאבי הראש האלה שמשגעים אותו בשל פציעה בראש שחווה בילדות או בשירות הצבאי, "סאם" הגיב כי אינו זוכר מקרה כזה, ובליי שאל האם הוא מטופל אצל רופא או כומר והמתקשר אמר שלא. הוא הודה בשידור כי ביקש את עזרתו של מלווין בליי כי לדבריו "חשש מלהיפגע" אך לא פירט, בליי מצידו העריך תוך כדי שידור כי "סאם" חושש שאנשים יכו אותו פיזית על מעשיו או שחשש מעונש מוות כפיצוי על מעשי הרצח שחולל לכאורה. המתקשר דיבר וניתק את השיחה כ-54 פעמים במהלך השעה ששהה על הקו מחשש שהמשטרה (שנכחה מבלי שידע מאחורי הקלעים) תצליח לאכן את שיחתו. הוא הודה שהתקשר כשבועיים או שלושה קודם לכן לאותה תוכנית האירוח שאליה הגיע בליי וביקש לדבר עמו. בליי הסכים לפגוש אותו בבניין משרדים בדלי סיטי (פרבר של סן פרנסיסקו), אבל החשוד לא הופיע שם. שוטרים עשו בדיקות שמע לקול של "סאם" עם ננסי סלובר שענתה למי שהזדהה כרוצח הזודיאק בוואלחו, בריאן הרנטל ששרד את ניסיון הרצח של הזודיאק באגם בריאסה, ודן סלייט שענה למי שהזדהה כרוצח מהאגם והארטנל טען שהקולות שונים. מבירור שערכו פסיכולוגים משטרתיים התברר שהאדם שהזדהה כ"סאם" היה חולה נפש עם פיצול אישיות. המקורות חלוקים לגבי איכון השיחות של "סאם" בעוד שרוב התקשורת מציינת כי "המתקשר לא אותר מעולם", פול אייברי כתב ב-1971 כי המתקשר אותר דרך התקן של סוכני FBI למכשיר הטלפון הביתי של מלווין בליי שהוביל לאדם בשם אריק וייל (Eric Weil) שהיה מוכר לקהל כיוון שצולם ב-3 בדצמבר 1965 מנסה לראיין את הזמר בוב דילן שהגיע לתחנת טלוויזיה מקומית כשהוא מעורר גיחוך עם שאלותיו המוזרות לזמר, שהיה חולה נפש שאושפז במוסד בעיר והוא זה שככל הנראה התקשר גם בתור "סאם", אף על פי שלא ברור אם כך הדבר מדוע הרוצח של פול סטיין החליט לשתף פעולה ולשלוח לבליי מכתב עם חולצתו המגואלת בדם ועם תחינה לעזרה.
מרטינז
ב-23 באוקטובר 1969 קיבל דניאל ויליאמס מהעיירה מרטינז שבמפרץ סן פרנסיסקו (אז בן 24 שעבד כמורה בבית ספר תיכון) שיחת טלפון מטרידה לביתו שממוקם כ-9 מייל בלבד מכביש אגם הרמן, האדם מעבר לקו הזדהה כרוצח הזודיאק ואמר לו: "אתה הברווז המת!" (בעיתונות פורסם כי המתקשר צחק כמטורף כשאמר זאת), במשך עשרה ימים האדם התקשר ואיים על ויליאמס ובפעם אחת הוסיף "אני הולך להרוג גם את הגברת מהבית הכחול" - הבית הכחול שהוזכר הוא כנראה בית פרטי ששימש זמן קצר קודם לכן כבית לקהילת אמנים ממוצא צרפתי, לא רחוק מביתו של ויליאמס, ואז נמכר לאישה.
השיחה האחרונה מאותו המתקשר הגיעה ב-2 בנובמבר, דניאל ויליאמס חזר מהעבודה באותו היום והבחין כי הדלת האחורית של ביתו הייתה פתוחה, הוא הבין כי ביתו נפרץ ומבדיקה שערך עלה כי שום דבר לא נגנב, הוא ניסה להירגע ופתח את המקרר שלו כדי לשתות מיץ, אך לתדהמתו הוא פלט את הנוזל ששתה בשל "טעם מתכתי נוראי" שהיה לו ופנה מהר למשטרה. בבדיקה שערכו הרשויות התגלה כי בקבוק המיץ שקנה הכיל ארסן שמישהו מזג לתוכו בכמות שמסוגלת להרוג אדם. לא ברור למשטרה האם מי שעמד מאחורי זה הוא באמת רוצח הזודיאק או שמדובר במטורף אחר שרצה לרכב על גל הטרור והאימה ששטף בפחד את האזור באותן השנים.
מכתבים נוספים לגבי הרצח בפרסידיו הייטס: "צופן 340" והאיום לרצוח הסעת תלמידים עם פצצה
ב-8 בנובמבר 1969 שלח הרוצח מכתב קצר נוסף בגלויה שעליה הודפס מראש "מצטער שלא כתבתי, ייבשתי את העט שלי" (הרוצח צבע את טיפות המים בצבע אדום כביטוי לדם) שבו טען כי רצח עד אוקטובר 7 אנשים (ולא חמישה כמו שהמשטרה טענה, כולל רצח שלא עלו עליו מחודש אוגוסט 1969) ומנה את החודשים: דצמבר (1968, הרצח הכפול בחניון בכביש אגם הרמן), יולי, אוגוסט, ספטמבר ואוקטובר - מה שמעלה את החשד שרצח פעמיים או שני אנשים שונים במקרה אחד באוגוסט של אותה השנה מבלי שקישרו את המקרה או המקרים אליו, וכי יש לו "חדשות רעות לספר אך לא תקבלו אותן בינתיים", וצירף בו צופן נוסף עם 340 סימנים. קטעים מתוך המכתב התפרסמו בכרוניקל ב-12 בנובמבר.
במשך 51 שנים הסיקו ב-CIA וב-FBI כי רוב הסיכויים שהצופן לא מכיל מסר ונועד רק לעכב את החקירה. ב-3 בדצמבר 2020 הצליחו קריפטולוגים חובבים מארצות הברית ואקדמאי מבלגיה לפענח (עם וידוא מה-FBI) את הצופן שנכתב ב"דגם מספר 19" שבעזרתו יכלו לפענח את המסרים עם שגיאות הכתיב שלא הכילו שום מידע על זהות הרוצח אלא רק טענות ש"הוא איננו האדם שצלצל לטלוויזיה ושהוא לא מפחד מלמות כי אסף מספיק עבדים לגן העדן" כמו בצופן 408.
ב-9 בנובמבר 1969 שלח הרוצח מכתב נוסף לגבי הרצח של פול סטיין ובמכתב דרש לפרסם בעיתונות חלק בו טען שהוא נעצר לתשאול על ידי שני שוטרים במכונית כשלוש דקות לאחר שעזב את המונית של סטיין ושאחד מהם שאל אותו האם ראה מישהו מוזר ושהטעה אותו עם שקר על בחור מוזר שראה רץ ומנופף באקדח לכיוון השני וגרם לשוטרים לנסוע במהירות לכיוון אליו כיוון אותם. נערך תחקור במשטרה ועלה כי אף שוטר לא נתקל באדם שאמר דברים שכאלה והוסק שהרוצח מנסה לנגח את מעמדם של השוטרים בציבור עוד יותר עם שקרים שהוא מתכוון שיודפסו באיום שאם לא ישתפו עמו פעולה ירצח עוד אנשים וציין כי במרתף ביתו יש לו "מכונת מוות" - פצצה שהכין בכוחות עצמו בחומרים שנמכרים בשווקים ובחנויות רגילות שהוא מתכוון להטמין באוטובוס הסעות ילדים ולפוצץ אותם. במכתב זה הוא גם הודיע כי "ישנה את שיטת איסוף העבדים שלו: מעתה לא אודיע יותר (על מעשי הרצח שלי ו)מתי הם נעשו. הרציחות ייראו כמו מקרי שוד שגרתיים, מעשי רצח כתוצאה של זעם, תאונות מזויפות, וכו'" - כביכול מאס בשיטת הפעולה הנוכחית שלו.
ב-11 בדצמבר 2020 נמסר שצופן 340 פוענח על ידי צוות בינלאומי של שלושה מפענחי צפנים פרטיים. לאחר בדיקה, הבולשת הפדרלית של ארצות הברית אישרה את נוסח המסר המוצפן:. בצוות השתתפו מפענח הצפנים האמריקני דייוויד אורנצ'ק, המתכנת הבלגי יארל ואן אייקה, והמתמטיקאי האוסטרלי סאם בלייק. אורנצ'ק פרסם את דבר הפיענוח בסרטון שהעלה לערוץ היוטיוב שלו.
מכתב התחינה למלווין בליי וחידוש הרציחות
מלווין בליי קיבל לקראת חג המולד של 1969 שיחות לביתו ממי שהתוודה שהוא הרוצח (אך לא הזכיר את השם "סאם") בעת ששהה באותה העת בחופשה לרגל החג באירופה ואפריקה, הרוצח דיבר עם עובדות הבית של בליי וביקש שימסרו לבליי מסרים ובין היתר ציין כי ערב החג (18 בדצמבר) הוא יום הולדתו וכי ייתכן שייצא לרצוח אדם כדי "לחגוג", לאחר מכן שלח לו מכתב זודיאק רשמי ובו פיסה מחולצתו המגואלת בדם של פול סטיין כדי לאמת את זהותו, הוא ביקש את עזרתו מפורשות וטען שהוא נלחם ב"יצר" או "דחף" פנימי שלו שנותן לו הוראות לרצוח את האנשים וטען שעד כה הצליח להשתלט עליו אבל הוא מפחד שלבסוף ימעד וימצא את עצמו רוצח קורבן "תשיעי או אפילו עשירי" במספר, הוא טען שאין צורך לדאוג לילדים בזמן הקרוב שכן הפצצה שהטמין לכאורה בתוך אוטובוס בית הספר לא תושפע מאור השמש שאמור להפעילה ושהיא "קבורה עמוק מספיק", הוא ביקש מבליי שיעזור לו, אך לא יצר עמו קשר לאחר מכן וחידש את רציחותיו ואת ההתגרות במשטרה עם מכתב נוסף ל"כרוניקל" ב-20 באפריל 1970 הנפתח במשפט: "האם פצחתם את הצופן האחרון ששלחתי? שמי הוא **13 סימנים**" וממשיך בטענה כי הוא מעוניין לדעת כמה כסף מוצע על ראשו עכשיו ושהוא "מקווה שהם לא חושדים שהוא ביצע את הרצח של השוטר בתחנת המשטרה עם פצצה, אף על פי שדיברתי על לרצוח ילדים עם אחת", הוא טוען לרצח עשרה "עד כה" וכי "לרצוח שוטר זה יותר כיף מאשר לרצוח ילד, כי שוטר יכול לירות בחזרה".
לוס אנג'לס
דורין גאול, בת 19 מאולבני (גרה בקרבת המרכז הרפואי בעיר שיוזכר כמטרה לרצח במכתב שלכאורה נשלח מהרוצח ב-1973) שלקחה שנת הפסקה בין סיום לימודיה בתיכון ותחילת למידתה לתואר, עברה לקליפורניה והמירה את דתה מנצרות קתולית לסיינטולוגיה שהחלה לצמוח אז, גאול נרצחה במקביל לג'יימס שארפ בן ה-15, גופותיהם הושחתו לחלוטין והרוצח או הרוצחים אף דקרו את עיניהם. הגופות הושלכו בהצטלבות רחוב אראפו ושדרת מגנוליה בלוס אנג'לס ב-21 בנובמבר 1969. בחדרה של גאול בקומונה של המרכז הסיינטולוגי שבו העבירה את השנה (Scientology Thetan Manor) נמצא מכתב מטריד שנכתב עם מכונת כתיבה: "אז חשבת שתוכלי לשטות ברוצח הזקן חה חה, אני מכיר את כל התנועות שלך ומתי הן נעשות, הזמן קצר, תהני כל עוד את יכולה, את יפה לחיות ואני מוכרח להרוג אותך. רוצח הזודיאק" (שרבוטים מוזרים כמו לולאות או חבלי תלייה מתחת לשם הרוצח). המכתב נלקח על ידי ה-FBI והוכנס לחומר החקירה בנושא, אך לא הוכחה אמינותו, אולם אם הוא אותנטי הרי שהנרצחת הכירה את ה"זודיאק" שיהיה הרוצח שלה באופן אישי והיו ביחסי קרבה שבהם היה יכול לבקר במעונות של המרכז (בהנחה שלא היה דייר שם בעצמו) ושיכל להשאיר לה מכתב בחדרה (אולי אף מבלי לעורר חשד למרות פער הגילאים ביניהם).
מודסטו
בליל 20 במרץ 1970, קטלין ג'ונס נהגה מסן ברנרדינו (קליפורניה) לפטלומה כדי להיפגש עם אמה. היא הייתה בהריון בחודש השביעי עם ילדה בת 10 חודשים לצידה. בזמן נסיעתה דרומה על הכביש הראשי 132 סמוך למודסטו, נהג רכב שנסע מאחוריה החל לצפור ולהבהב עם אורותיו. היא נעצרה בצידי הכביש. האיש שהיה ברכב חנה מאחוריה וטען כי גלגלה הימני האחורי ברכב התנודד, והציע לה להדק אותו. לאחר שסיים זאת, נהג לדרכו. כשגברת ג'ונס החלה לנסוע קדימה לדרכה הגלגל כמעט התנתק לגמרי מהמכונית. האיש חזר והציע לה נסיעה לתחנת הדלק הסמוכה על מנת לקבל עזרה. היא ובתה נכנסו לרכבו.
הם נסעו ועברו מספר תחנות דלק שבהן היה אפשר למצוא גרריסט שיגרור את רכבה כמו שסיכמה עמו לפני שעלתה עם בתה לרכבו, אך האיש לא עצר. במשך 90 דקות הוא נהג קדימה והלאה בכבישים סמוך לטרייסי. כשג'ונס שאלה את האיש מדוע הוא לא עצר, האיש החל לשנות את נושא השיחה. כשהאיש סוף סוף עצר בצומת, הוא אמר לג'ונס שהוא עמד להרוג אותה ואז לזרוק את בתה בת ה-10 חודשים אחריה. ג'ונס קפצה החוצה עם בתה והתחבאה בתוך שדה. האיש סגר את דלת מכוניתו ונסע לדרכו.
ג'ונס לקחה טרמפ לתחנת המשטרה בפטרסון. כשג'ונס סיפרה לסמל שבתפקיד את טענותיה על מה שקרה, היא זיהתה תמונת קלסתרון של רוצח הזודיאק שהייתה על הקיר מאחוריו בתור האיש שניסה לחטוף אותה ואת בתה. ג'ונס הייתה חרדה שרוצח הזודיאק עלול לחזור ולהרוג אותה ואת בתה, הסמל שכנע את ג'ונס לחכות במסעדה סמוכה לתחנה. כשהאוטו שלה נמצא, הוא היה הרוס ומוצת - כפי הנראה החוטף שב על עקבותיו לאחר שאיבד את ג'ונס ובתה והחריב אותו. יש מספר דיווחים הסותרים את השתלשלות ניסיון חטיפת ג'ונס ובתה. רוב הדיווחים טוענים שהוא איים להרוג אותה ואת בתה בעת שנסע, אך לפחות דוח משטרתי אחד סותר זאת ומציע שברחה ממנו כשעצר ברמזור אדום בצומת. הטענה של ג'ונס לפול אייברי מציינת שהחוטף שלה ושל בתה עזב את האוטו וחיפש אותה בחשכה בשדה עם פנס עד שהגיעה משאית עם אורות גבוהים שצפרה לו על שהשאיר את רכבו חוסם את הנתיב והוא נאלץ לחזור אל רכבו ולהמשיך בנסיעה. בכל אופן, באחד מהדוחות שג'ונס סיפקה למשטרה מצוין שהוא בכלל לא עזב את רכבו.
ב-24 ביולי 1970, שלושה חודשים לאחר המקרה שלח הזודיאק מכתב ל"סן פרנסיסקו כרוניקל" בו התלונן על כך שאנשים אינם נענים לדרישתו לענוד סיכות עם סמל הזודיאק וטען שהוא מכין רשימת חיסול ובראשה "האישה והתינוקת שלה שהוא זוכר כי לפני כמה חודשים נתן להם טרמפ מעניין במשך כמה שעות עד לפני ששרף את הרכב שבו מצא אותן", אך ייתכן שזהו שקר נוסף של הרוצח מכיוון שהמקרה פורסם בתקשורת וגם אם החוטף של ג'ונסון לא היה הוא, הוא החליט לרכב על הגל ולטעון קרדיט למעשה הזה.
אגם טאהו
דונה לאס, אחות בת 25 מסן פרנסיסקו שהתגוררה כמה בלוקים מזירת הרצח של פול סטיין, החלה לעבוד בקזינו במלון "סהרה טאהו" שבדרום אגם טאהו שבקליפורניה בגבול עם נבדה. היא נראתה בפעם האחרונה יוצאת מהעבודה בסביבות השעה 2 (בתיק המקרה מוזכר כי טיפלה במטופל האחרון שלה במרפאה בסביבות 1:40 לפנות בוקר, וכי בדרכה החוצה מהמלון נראתה מדברת עם גבר בלונדיני) של יום שבת ה-6 בספטמבר 1970. היא כפי הנראה הגיעה לדירתה השכורה שבה נמצא רכבה החדש בחניה (ומחשבון הבנק שלה לא נתגלו תנודות) ונחטפה שם. בדירתה לא נתגלו עדויות למאבק או פריצה אך בגדיה מיום היעלמותה וארנקה היו חסרים. כיממה לאחר שנעלמה התקשר גבר אלמוני למעסיקה במלון ולבעל הדירה אותה שכרה והודיע ש"לאס עזבה את העיר בגלל מקרה חירום משפחתי" (משפחתה שללה כי היה אירוע כזה, עדויות אחרות טוענות כי המתקשר טען כי "לאס לא תחזור"), זוהי העדות האחרונה שמישהו ידע על שאירע לדונה. ב-22 במרץ 1971 התקבלה גלויה כשבפינתה סמל זודיאק בלי הצלב הפנימי ועם הכיתוב "זודיאק" בפינה השמאלית במשרדי ה"סן פרנסיסקו כרוניקל" שנשלחה עבור "פול אברלי" (כנראה הכוונה הייתה לפול אייברי), הגלויה הכילה תמונה של נוף טבע בשחור לבן עם אכסניות בית משותף של "מועדון סיירה" (ששמם מופיע בתמונה) ומתחת לתמונה טקסט שהוכן מגזירת אותיות ממקורות שונים ויצר את הטקסט: "אי שם מתחת לשלג" שהודבק הפוך על התמונה שפינתה הימנית העליונה חוררה עם מחורר (בתקשורת של אותה העת הוצע כי מדובר ברמז למקום שבו הוטמנה גופתה), "השגתי קורבן 12. תציצו דרך האורנים, מעבר לאזור אגם טאהו" וחתימה של סמל הזודיאק המפורסם עם עט או טוש עבה. בשל העובדה שלחטוף אנשים מביתם לא הייתה שיטת הפעולה של הזודיאק כפי שהיה ידוע עד כה המשטרה לקחה את הודאת המחבר של הגלויה בפקפוק (גם אם אכן יצר אותה הרוצח הסדרתי), אבל לא היה להם ספק מתחילת החקירה כי הנעלמת אינה בין החיים וכי גופתה הוטמנה במקום כלשהו. ב-1999 טען בלש שעבד על התיק כי הגלויה נוצרה בידי בלש חובב של פרשיית הזודיאק שהתוודה בפניו (מוקדם יותר ב-1971 הזודיאק טען בכתב ידו כי כבר רצח 17 אנשים, ואילו כאן הוא לכאורה מתרברב עם גזרי נייר כי רצח "רק" 12). משפחתה הציעה 10,000 דולרים בתקשורת למי שיוכל לספק מידע על שאירע לדונה אך לא קיבלה שום מידע שכזה.
באותה הקומה במלון עבד גם לורנס קיי (ידוע גם כ"לארי קיין", יליד 1924 מניו יורק שאיבד את 2 אחיו הגדולים בעשור הראשון לחייו ושלחם במדי ארצות הברית מלחמת העולם השנייה), שעבר תאונת דרכים ב-1962 וסבל מנזק מוחי ובטיפול פסיכולוגי בשנים שקדמו להיעלמותה של דונה לאס החל לטעון כי הוא מאבד אחיזה במציאות וכי הוא סובל מבעיה נפשית שגורמת לו לשמוע קולות שלהערכת רופאיו מאפשרים לו להיות מסוגל לאלימות קשה ולרצוח מבלי להתחרט, אך הוא שוחרר לחופשי לאחר טיפול פסיכיאטרי. השוטר דון פאוק זיהה את קיין לאחר 20 שנה ממקרה הרצח של פול סטיין ב-"70-80% כגבר שראה חוצה את הכביש לעבר רחוב ג'קסון באותו הערב", בנוסף המוקדנית ששמעה את הקלטת קולו של קיין חשבה שיש דמיון בין הקול של הרוצח שדיבר איתה אז מוואלחו אך ציינה כי "עברו כמה שנים מאז" לגבי זכרונה המדויק, אחותה של דרלין פרין זיהתה את "קיין" כגבר שעקב אחרי דרלין ושהטריד אותה זמן קצר לפני הרצחה (בדו"ח החקירה שלו מוזכר ש"קיין" מכר את רכבו חמישה ימים לאחר הרצח), וגם קטלין ג'ונס זיהתה את "קיין" כחוטף שלה כשעמדו בפניה מספר חשודים במסדר זיהוי, מה שהפך אותו לחשוד בתור "רוצח הזודיאק" בעיני בלשים חובבים. בסדרה "המרדף אחר רוצח הזודיאק" מ-2017 של ערוץ ההיסטוריה התוודה ידיד של לס למצלמות וטען כי היא התגוררה בביתו לצד אשתו בטרם עברה לדירה ממנה נעלמה וכי הוא נהג להזהיר אותה כי אופייה הנרתם לעזור לזרים ולדבר איתם בפתיחות עשוי להיות מסוכן עבורה, הוא טען כי הכיר את לורנס קיין שהיה בעל עסק שנודע כאספן של מוצרים מוזרים (ביניהם לוחות שנה פסאודו-עתיקים שתלה על הקיר) וכמטריד נשים עם השאלה "מה סימן הזודיאק שלך?". הסדרה הנ"ל גם טענה כי לא ברור מי פרסם את המודעה שלפיה ישולמו 10,000 דולרים על מידע על רוצחה של לס בצירוף צופן שנראה כמו כתב היד של רוצח הזודיאק ותמונת החשוד שלו מרצח פול סטיין וכי ייתכן כי זוהי פעולה של הרוצח המתגרה שנהנה מהפרסום שרכש.
עוד קומוניקציות
ביום שני, ה-12 באוקטובר 1970 נשלח מכתב לביתו של ד"ר אדווארד אדמס מהעיר אורינדה שבקליפורניה, שהיה רופא ופעיל חברתי מוכר בתקשורת בזכות פועלם שלו ושל אשתו לקידום פמיניזם. המכתב שתוכנו נוצר מהדבקת אותיות מכתבי עת שונים ליצירת מסר הצהיר כי הוא מהזודיאק שמתכנן לנקום במשפחתו של אדמס, וציין כי הוא מתכנן לשנות את דרך הפעולה שלו ולא להצהיר מתי הוא יתקוף. הוא טען כי אדמס לימד אותו "להתכוון לזה" וחתם עם סלוגן של שעוני זודיאק והטקסט שמלווה את סמלם. ה-FBI אסף את המכתב לתיק החקירה אבל גם לאחר בחינתו לא ידע להצביע האם הוא אותנטי מהרוצח.
טאמאלפייס ואלי
בערב יום שישי ה-7 באפריל 1972 איזובל ווטסון, עובדת בבית המשפט בסן פרנסיסקו בת 33, ירדה מהאוטובוס בשעה 9 בערב בתחנת האוטובוס שבקרבת ביתה ברחוב "כביש פיין היל" בעיירה טאמאלפייס ואלי שבמחוז מרין (צפונית לסן פרנסיסקו, בסמוך לעיירה מיל ואלי). לפתע, מכונית לבנה סטתה לכיוונה ופגעה בה, כתוצאה מהמכה ווטסון נהדפה אל הקרקע, הנהג יצא מהרכב והציע את עזרתו לווטסון הפצועה, היא סירבה, הוא הציע במקום להסיע אותה לביתה כפיצוי אך היא סירבה בתוקף. הנהג שעד כה התנהג כמי שמנסה לכפר על שעולל נהיה עצבני ואלים, שלף סכין ודקר את ווטסון בצוואר ובכתף, זעקותיה העירו את תשומת לב השכנים, מה שאילץ את הנהג לברוח לרכבו ולהמלט מהזירה.
ווטסון פונתה לבית חולים הכללי של מחוז מרין ושרדה את התקיפה. היא הסבירה לשוטרים כי האדם שתקף אותה היה אדם לבן בשנות הארבעים המוקדמות שלו, בעל מבנה רחב, בגובה 1.75 מ' עם משקפים בעלי מסגרת עבה ושיער חום קצר. המשטרה חשדה כי התוקף ניסה להוביל את ווטסון הפצועה לרכבו בטענה כי יסיע אותה הביתה ואז לרצוח אותה, הם גם שיערו כי בהתחשב בכך שתיק הזודיאק עוד היה פתוח שייתכן קשר לרוצח שלא זוהה, ואם זה אכן היה הוא - אז שהחליף את הטכניקה שבה ניסה לרצוח את קטלין ג'ונס ובתה התינוקת.
הבלש קן נרלו ממשטרת נאפה, שהיה אמון על תיק הזודיאק שם, האמין כי יש סיכוי גדול יותר מ-50% כי זוהי עבודה של הרוצח מכיוון שהוא נהג לתקוף ולרצוח בימי סוף השבוע.
אולבני
ב-1 באוגוסט 1973 נשלח מכתב בכתב יד להיכל הספורט "טיימס יוניון סנטר" בעיר אולבני שהכיל את הטקסט הבא: "טעיתם, אני חי לא מת או בבית חולים, אני חי ועומד להתחיל להרוג שוב, מתחת זה (צופן) השם והמקום של הקורבן הבא שלי, אבל כדאי שתמהרו כי אני עומד להרוג אותה ב-10/8 בשעה 5:00 בבוקר כשהמשמרת מתחלפת. אולבני עיר נחמדה" וחתם עם סמל הזודיאק לפני צופן של אותיות שה-FBI פענח כ"המרכז הרפואי אולבני. זאת רק ההתחלה". צצו מספר רציחות באזור בית החולים המוזכר במכתב מהעיר אולבני וסביבתה הקרובה שנחשדים כבעלי קשר לרוצח, אולם זה לא הוכח או אושש מעולם.
מסמך "נקודת השוויון"
ב-1975 הגיע לידי ה-FBI מכתב חשוד שנתגלה בעיר פרזנו שדמה למכתב "הפנטום האדום" בסגנונו אך צורת הכתב הייתה דומה מאוד לזו של הזודיאק. המקור למכתב היה אדם מפרזנו שלטענתו קיבל אותו מגיסו מאוקלנד, קליפורניה. לדבריו גיסו קיבל מחבר לעבודה רכב ספורט "Datsun 1600" מדגם 1968 ובתא הכפפות נמצא המסמך החשוד. הרכב עצמו התקבל בשנת 1975 אך לא היה לו טסט לשנה זו. האדם שהעביר את המכתב לרשויות טען כי היה מודע מאוד ועוקב אחרי תיק הזודיאק בשל הסיקור התקשורתי וכי הרגיש שיש משהו לא בשורה במכתב הזה כשהביט בו וזיהה את הכתב מהמכתבים שפורסמו. הוא הוסיף כי פנה למשטרת פרזנו ואלו דחו את בקשתו לחקור את גיסו כי לא ידעו מה אפשר לעשות את המידע, ולכן פנה ל-FBI במטרה שיפעלו הם. הוא מסר כי גיסו היה חי בצורה היפית וטען בפניו כי היה ביום הרצח של פול סטיין בזירת הרצח והוסיף הערות מעוררות חשד לגבי אופי החקירה של המשטרה את המקרה. המכתב עצמו הכיל את התאריך 22 בספטמבר 1972 את המלל "לא אוכל לפגושך בשבת בערב, הכישוף נשבר ואני מקווה שאפגושך יותר מנצח?" וחישובים רבים לאורכו ולרוחבו של מתי תחול "נקודת השוויון" (3:33 בצהריים לפי החישוב במכתב בעוד שבמציאות היה זה ב-3:32 בצהריים). המכתב נחתם במשפט "ירח מלא של אריאס" באותיות גדולות.
המכתבים האחרונים (1974–1978)
ב-14 בפברואר 1974 נתקבל במערכת הכרוניקל מכתב מוזר שנכתב במה שנדמה כמכחול ופנה לעורך העיתון: "עורך יקר, ידעת שראשי התיבות של צבא השחרור הסימביונזי (SLA) היא מילה בנורדית עתיקה שפירושה "להרוג". (על החתום) חבר". כתב היד היה שונה מזה שהופיע במכתבי הזודיאק האחרים אולם בשל הטון הלעגני נחשד המכתב כהתקשרות מצדו.
ב-8 במאי 1974 התקבל מכתב חשוד נוסף כתכתובת של הרוצח, הפעם הוא בחר לעקוץ את העורך על זה שהעיתון פרסם את הסרט "Badlands" (שלדעתו הוא "סרט רע") שבו נראות סצינות רצח שלכאורה מאדירות רוצחים, ותהה מה יקרה אם זה פוגע בציבור לאור "האירועים האחרונים", ביקש להפסיק את המודעות של הסרט בעיתון וחתם את המכתב בתור "אזרח". כתב היד וסגנון היו דומים לאלה של הרוצח ברוב המכתבים למעט הקודם, כולל ההימנעות מכתיבת "and" והחלפתה ב-"+", אך הפעם לא היו שגיאות כתיב במכתב.
ב-2016 פורסם כי משטרת סן פרנסיסקו חלק ממכתבי 1974 היו בעלי DNA שונה משל מחבר המכתבים הראשונים למרות הדמיון המפתיע בתוכן ובצורת הכתב, אך לא פירטו מי מהמכתבים היה מזויף.
מכתבים חשודים אחרים (1978–1990)
ב-2 במאי 1978 נשלח מכתב לתחנת הטלוויזיה KHJ-TV בלוס אנג'לס שבו הופיע המסר: "ערוץ 9 היקר, זה הזודיאק מדבר. מחכה לכם, תושבי לוס אנג'לס, תענוג. בשלושה השבועות הקרובים יהיה לכם משהו טוב לדווח עליו. החלטתי לחזור לרצוח שוב. בבקשה המתינו עם מחיאות הכפיים, שום דבר לא ייקרה עד שאני אתחיל." ואז מנה חמישה קורבנות שאותם הוא מתכוון לרצוח: 1) מפכ"ל המשטרה בקליפורניה דארל גואטס. 2) קודמו בתפקיד, אד דייוויס. 3) השחקן פט בון. 4) הסופר האפרו-אמריקאי ופעיל זכויות השחורים, אלדריג' קלבר, אותו ואת שיוכו האתני כינה "כושים" ו-5) סוזן אטקינס, חברה לשעבר בכת של צ'ארלס מנסון שה"זודיאק" (או לפחות מחבר המכתב הזה) כינה "יהודה איש קריות של משפחת מנסון". המכתב מסתיים בפנייה לשחקנים וטענה כי זוהי "ההזדמנות לה חיכו" ו"מי שישחק אותי בסרט יקבל תפקיד שהעבודה שהוא מצריך כבר נעשתה עבורו". אף אחד מה"יעדים" לחיסול לא נרצחו. כתב היד מעט שונה במכתב זה מבמכתבים המקוריים של הרוצח, אך הרשויות מתייחסות אליו כאל "המכתב הרשמי האחרון" מהרוצח.
במרץ 1981 (על המעטפה הייתה חותמת ביקורת דואר מ-8 במרץ) התקבל מכתב בבניין תחנת טלוויזיה באטלנטה, ג'ורג'יה שנפתח במשפט "שלום, זה אני" ונמשך בקבלת אחריות לרציחת ילדים שאירעה באותה התקופה בעיר ובסביבתה ("נהגתי לעקוב ולרצוח נשים בסן פרנסיסקו, אבל אני רוצח ילדים היום. אני אוהב לרצוח ילדים כי הם טרף קל"), המחבר הוסיף כי "אם יש לכם עדיין את המכתבים מהרציחות הקודמות תוכלו לראות שאני לא רושם ביד הרגילה שלי את המכתב הזה" וחתם "זודיאק". ה-FBI בחן את המכתב אך לא הגיע למסקנה האם מדובר בתוצר אותנטי של הרוצח מקליפורניה או שמא מדובר בזיוף.
ב-5 במאי 1986 נתקבל מכתב נוסף מהרוצח (חותמת הדואר לא ברורה) בו התרבב כי עדיין לא נתפס וכי הוא ממשיך ב"איסוף העבדים" שלו, הוא התרבב כי את שני קורבנותיו האחרונים רצח שבועיים קודם לכתיבת המכתב ליד כביש מהיר סמוך לסקרמנטו וכי "החזירים הכחולים כמעט תפסו אותי" (כפי הנראה המשטרה סיירה באותו הזמן באזור) וכי מספר קורבנותיו הוא "מעל ל-100 במדינות קליפורניה ונאבאדה". המכתב נחתם בתוצאה: "זודיאק - 100+, משטרת סן פרנסיסקו - 0" וסמל הכוונת המפורסם לשמצה. מבדיקה שנערכה עולה כי הזודיאק כפי הנראה התכוון לזוג קוי ין סהאצ'או (בן 48) וצ'וי פאו סאלי (בת 40), אמריקאים ממוצא לאוסי, שעצרו למנוחה בשולי הכביש בדרכם לביתם שביורבה סיטי ונרצחו על ידי אדם שנמלט מהזירה.
ב-25 בדצמבר 1990 הגיעה גלויה למערכת עיתון ה"וואלחו טיימס הראלד" שנכתבה בכתב יד זהה לזה של הרוצח שמחברה כתב בתחתית צדה השמאלי "צופן הסלבריטאי" באנגלית ברורה לצד כתובת העיתון, והכילה צופן בסימנים שבהם השתמש הרוצח בהתכתבויות הקדומות שלו מהעשורים שעברו. החוקרים ממשטרת וואלחו ראו ששתי השורות הראשונות בצופן (צד שמאל למעלה) זהות גם לשתי שורותיו האחרונות בצד ימין למטה. הם חשדו שמדובר בזיוף של מישהו שהכיר את פרשת הזודיאק ומנסה למתוח אותם ואת התקשורת, הם הורו לעיתון לא לפרסם את הצופן ואספו את הגלויה לתיק החקירה. לאחר זמן מה נשלח מכתב למשטרה שהכיל גם הוא כתב יד דומה לזה של הרוצח עם הטענה כי מדובר במקרא לאותיות בצופן שנוצר ב"אדיבות" אזרח העיר שרוצה להישאר אנונימי (כך חתם את שמו). בלשים חובבים הציעו את פתרונם לצופן, המפורסם ביותר היה לינדון לאפארטי שטען שהצליח לפענח זאת כמילים שכל אחת מהן עוותה (סדר האותיות ההגיוני בכל מילה שונה רנדומלית) וטענו כי המסר הוא: "מרדף ארוך, בלש מאחר מזמין אותך לזונה צעירה מלון מסתור TM".
ב-2007 נערכה ב"סן פרנסיסקו כרוניקל" בדיקה של מכתבי דואר ישנים שנצטברו במאגר של העשור הקודם ונתגלתה גלויה שנשלחה לרגל חג המולד מהעיר יוריקה שבקליפורניה בדצמבר 1990 שעליה נכתב: "חג מולד שמח מהחבר הסודי שלכם, עדיין לא גיליתם מי אני? אתן לכם את שמי אם תפתחו את הגלויה..." ובתוך הגלויה נכתב: "מצטער אבל לא אתן לכם את שמי" וצילום זירוקס בצבע שחור-לבן של צמד מפתחות הקשורים עם שרשרת חרוזי מתכת קטנים לעפרון, היו שהציעו שזוהי תקשרות נוספת מרוצח הזודיאק אף על פי שלא ניתן לכך אישור מה-FBI והרשויות החוקרות שרואים בזה צירוף מקרים או מתיחה של אדם שהתחזה לרוצח שממנו לא התקבלו הודעות שאמיתותם הוכחה מאז 1978.
ניתוח קרימינולוגי
לפי רוברט גרייסמית' בספרו השני בנושא הרוצח, הגרפולוג של משטרת סן פרנסיסקו, שרווד מוריל, העיד כי ייתכן והסיבה כי זודיאק כותב באופן לא-מחובר בכל ההתכתבויות שלו עם המשטרה והעיתונות היא כי הוא תוצר של צורת לימוד שהייתה נהוגה בבתי ספר יסודיים מסוימים בארצות הברית (מנה כדוגמה את "Pleasant Valley Grammar School" בקמרילו, קליפורניה) ובה לא לומדה צורת הכתיבה המחוברת, כך שאם זודיאק הוא אכן בוגר אופן לימוד זה - הרי שהיה בן 35 ב-1969.
מקור הכינוי
השם "זודיאק" נטבע על ידי הרוצח עצמו במכתב השלישי ששלח בסדרת מכתבים לגלגניים ששלח לכלי התקשורת, בשני המכתבים הראשונים התייחס לעצמו כ"הרוצח של המתבגרים ליד נהר הרמן בחג המולד והרוצח של הנערה מוואלחו ב-4 ביולי" וחתם עם סימן הכוונת שלימים יכונה "סמל הזודיאק". התקשורת התייחסה אליו עד לספטמבר 1969 כאל "רוצח הקודים" בשל שלושת הצפנים ששלח בשורת המכתבים הראשונה שלו.
בשנות ה-60 של המאה העשרים המונח "זודיאק" שימש מספר אמצעים מפורסמים: "שעוני זודיאק", שהחלה ב-1882, הייתה פירמה של שעוני יוקרה של "סוויס" השווייצרית ויועדה באותה העת עבור חובבי ספורט ימי וליורדי ים ששווקה באופן סדיר ורב במגזינים באותה התקופה, אותה פירמת שעונים השתמשה גם היא בסמל שנראה כמו צלב קלטי או גם "כוונת" כפי שחתם הרוצח במכתביו ובאחת מזירות הרצח שלו. לצד זה, חברת הרכבים פורד האמריקאית השיקה ליין של דגמי כלי רכב שנקרא "זודיאק" עוד ב-1950 שנמשך אל תוך שנות השישים (עד סיומו ב-1972) וגם כלי רכב אלו עוטרו בדופן התא המטען האחורי במעין צלב קלטי נטוי ומעט מרוח (צלע הרוחב של הצלב התארכה יותר שמאלה). בעגה של יורדי ים וחניכים במסלולים ימיים (צבאיים ואזרחיים) בארצות הברית המונח "זודיאק" מכוון לסירת גומי, שוב הקשר לחיי ים. ייתכן שאחד מבין אמצעים אלו (השעון חשוד בעיקר בשל דמיון בין הלוגו שלו לבין סמל הרוצח) נתן השראה לרוצח שלפני שבחר להתייחס לעצמו בשם זה במכתב השלישי מצדו לתקשורת, נהג לחתום את מכתביו בסמל הכוונת בשני המכתבים הראשונים.
בשל הידע שיש לנו על חיבתו לקומיקס ייתכן שישנו קשר בין השם שבחר לעצמו לבין כך ש-DC קומיקס פרסמו ב-26 ביולי 1966 קומיקס בשם "World's Finest #160" שבו סופרמן ובאטמן חוברים יחדיו כדי להילחם בנבל מתוחכם בשם "ד"ר זודיאק" (נוכל ואמן אשליות שעבד בעברו בקרנבל בשם תיאודור "קאש" קאריגן) שמשתמש בגלגל המזלות (גלגל המזלות ההלניסטי נקרא "זודיאק") כדי לגלות את גורלות האנשים שעומדים בדרכו ולגלות את צעדיהם הבאים של הגיבורים בטרם יצא עם כנופייתו לבצע מעשי שוד בחיפוש אחר מטבעות עתיקים יקרים. החוברת שווקה שוב בספטמבר 1966.
בעיר ריברסייד, שאליה ניסה לקשור את עצמו בהקשר לרצח לא מפוענח של סטודנטית בקמפוס מ-1966, יש רחוב בשם "זודיאק דרייב" כך שייתכן שגם זה שיחק חלק בבחירת כינויו לעצמו.
רוצח החובב קומיקס, מחזות וסרטי קולנוע
יש טענות כי אם הזוג הארדן אכן פענחו את צופן 408 הרי שהרוצח מכיר ואף מושפע מהספר והסרט "המשחק המסוכן מכולם" משנות ה-30 המספר על הרוזן זורוף שמאס בציד בעלי חיים משום שאין בכך גירוי שכלי מספק עבורו ושעקב כך החל לצוד אנשים שטעו בדרכם והגיעו לאי שבו הוא מתגורר. היו כאלה שראו את מקור ההשראה לשמו בסרט המסתורין "צ'ארלי צ'אן באי המטמון" מ-1939 בו מופיעה דמות הנבל הראשי, "ד"ר זודיאק", רוצח מסתורי מניפולטיבי משכונת אי המטמון בסן פרנסיסקו שפועל בעזרת הודעות רדיו מאיימות לקורבנותיו עם חיבה לעולם המיסטיקה, ולכוחות כישוף ויכולות על-טבעיות שלבסוף מתגלה כקוסם המפורסם, פרד ראהדיני, שהיה דמות משנית בולטת לאורך הסרט.
ניתוח של הגלויה ששלח לפול אייברי מעידה על היותו קורא של הקומיקס של טים הולט, גיבור דמוי-קאובוי משנות החמישים של המאה העשרים. הטענות שלו שרצח "עבדים" ל"גן עדן" "עם אקדח, חבל, אש וסכין" הם העתק של הטקסט שמופיע בחוברת מספר 30 של הסדרה של הולט (הודפס ב-1952), זה כלל העתקת לוח עץ עם חור כמו בשער של חוברת זו והעובדה שאת פני השלד שהדביק על הגלויה צבע במרובע אדום על העיניים כמו המסכה האדומה של טים הולט בחלק מחוברות הקומיקס האחרות בהן הוא משתמש בזהות הבדויה: "Red Mask" - מה שמתחבר עם המכתב שיוחס לזודיאק משנות השבעים ונחתם עם הכינוי "הפנטום האדום (מזעם)".
תאוריה זו לפיה מדובר באדם חובב קומיקס וגיבורי על מתחברת גם לעובדה שב-11 בינואר 1967 שודר פרק בסדרת הטלוויזיה באטמן של שנות ה-60 בשם: "פשעי הזודיאק" וייתכן שמכאן קיבל את ההשראה לשמו. אם ראשי התיבות "rh" שחתמו את השיר המטריד שנחרט מצדו האחורי של שולחן הסטודנט בספריית מכללת ריברסייד הם אכן שלו ולא מייצגים את שמו האמיתי ייתכן שזוהי התייחסות לדמות הקומיקס הברדס האדום (Red Hood) שבאותם הימים הייתה זהותו הסודית הנוספת של הפושע, הג'וקר.
גם הסמל הנוסף שצייר ("ZVF") על הגלויה ששלח לפול אייברי מתקשר לסמל שמופיע בחוברות הקומיקס של הרוכב האדום, קומיקס בוקרים בסגנון מערבון שנמשך בין 1938 עד 1964, רק עם תוספת 4 נקודות מסביב לסמל זה, מה שמעיד על היותו חובב קומיקסים.
בלשים חובבים הציעו כי יש דמיון בין התנהלות הרוצח לבין סיפור בדיוני בשם "Z" שפורסם ביוני של 1921 בכרך 42 של המגזין "Detective Story Magazine" על רוצח סדרתי שנוהג להתקשר למשטרה בעיר בה הוא פועל ולהודיע על הרצח שביצע עם משפט הפתיחה: "זה זי מדבר/מתקשר", ולפעמים להשאיר כרטיס עם הסימן "Z" כתוב בכתב יד על הגופות או לשלוח למשטרה מכתבים מתגרים על היעד הבא שלו לרצח. אותו הכרך של המגזין גם הכיל סיפור על איך להשתמש במניפולציה בכתב יד שונה בזמן ביצוע פשעים, כך שייתכן שהרוצח הכיר את החוברת וקרא אותה כנער או בשלב מסוים בחייו לפני שהחל ברציחות.
הרוצח מצטט פעמיים את הדמות של קו-קו המוציא להורג מהמחזה "המיקאדו" בצורה מבולבלת קלות (שורות מבתים הוחלפו בסדרן) שלדעת המשטרה העידה כי בעבר גילם את הדמות במסגרת כלשהי (הכיוון היה להצגה בימיו כתלמיד תיכון). לאחר שתיקה של כשלוש שנים הוא שולח מכתב בו הוא טוען כי צפה ב-1974 בסרט "מגרש השדים" שאותו הגדיר כ"קומדיה הסאטירית הטובה ביותר שצפה בה מימיו", ובמכתב אחר מהמשך אותה השנה גם מביע תרעומת צינית על הסרט "BADLANDS", דורש שיבטלו את הקרנותיו באקרנים ולועג לכך שהאלימות בסרט יכולה לגרום לאנשים לצאת למסע הרג בעצמם.
גישה לנשק וידע בהכנת פצצות
במכתב ששלח ב-9 בנובמבר 1969 טען כי 3 מכלי הרצח שלו נקנו באמצעות הדואר בקליפורניה וכי לאחר האיסור על מכירת נשק באופן זה רכש עוד כלי נשק שאיתו ביצע רצח מחוץ למדינה זו. הוא גם טען שאת חלקי "מכונת המוות" (הפצצה שטען שבנה כדי להטמינה באוטובוס בית ספר וששוכבת אצלו במרתף) אפשר לקנות בגלוי בשוק "מבלי שיעוררו שאלות" והמשיך לפרט באילו חלקים מדובר.
תהיות לגבי רקע צבאי
בשל העובדה שהרוצח מיתג את עצמו כצפן והביע ידע במונחי גאוגרפיה כמו הצפון המגנטי, רדיאנים ובקריאת מפות היו כאלה שחשבו שייתכן ושירת תקופה מסוימת באחת מיחידות צבא ארצות הברית. מבחינת רמת ההצפנה של מסריו נמתחה ביקורות מצד מומחי הצפנה שהתוכן של 408 הכיל שגיאות כתיב רבות קיצוניות מדי מכדי להיות של אדם בעל רמת הצפנה גבוהה כנדרש בצבא ונדמה היה כי זהו אדם שבסך הכל למד בצורה חובבנית ואולי גם מרושלת להצפין מספר שקנה בחנות. העובדה שבאגם בריאסה הרוצח נעל מגפי Wing Walkers הציעה גם היא רקע צבאי יותר ספציפי לחיל הנחתים או חיל האוויר (היה נפוץ יותר בשימוש צוות מתקני כנפי מטוסים), אולם לא נפסלה האפשרות כי הם נקנו במכירת יד שנייה או בחנות לממכר ציוד צבאי ללקוחות קמעוניים ברחבי ארצות הברית כך שלא מחייב שהיה חייל כדי להשיגם. במהלך הסדרה "המרדף אחר רוצח הזודיאק" של ערוץ ההיסטוריה משלהי 2017 עלתה האפשרות כי ייתכן והרוצח היה עובד בחברת "בוז, אלן, המילטון" שמתעסקת בהצפנת מידע וקידוד בעבור צבא ארצות הברית בשל הסימנים העגולים הצבועים בחלקם שבהם השתמש והיו בשימוש שפת הקוד של החברה המסווגת לפחות מאז שנות ה-60 של המאה העשרים.
הידע שלו בניווט נראה החל מהמכתב הראשון בו תיאר את תנוחת רגליה של גופת בטי-לו ג'נסן כ"פונות למערב", ובשיחות הטלפון המתגרות למשטרה לאחר הרציחות במעיינות בלו רוק ובאגם בריאסה ("אם תמשיכו 1 מייל מזרחה על כביש פארק קולומבוס..." ו"הם היו 2 מייל מצפון למזכירות הפארק"). נראה שעסק במקצוע שמצריך ניווט מתמיד והתעסקות ניכרת בהימצאות במרחב שכן רוצח בלי ידע שכזה לא היה מתאר את התנוחה או מכווין את המשטרה כך. גם הידע בקריאת מפות לא נראה שגרתי מדי, אדם מן השורה לא מתעסק ברדיאנים כדי להגיע ליעדו אלא אם זה לצורכי ניווט בכלי שיט. אם היה בן 26–30 כמו שהציעו מייקל מיג'ו וברייאן הארטנל לא ייתכן כי שירת במלחמת העולם השנייה או במלחמת וייטנאם שיאפשרו לו ידע שכזה, אולם אם היה בן 35–45 כמו שהציעו אחרים האפשרות ששירת במלחמות אלה משני העשורים הקודמים נראית סבירה למדי בהתחשב בכמות החיילים שגויסו מארצות הברית להילחם שם.
אישיות אנטי-משטרתית ומנת משכל
אופי המכתבים מתגרה ושחצני, לאחר שפוענח כתב הצפנים שלו בידי מורה תיכון להיסטוריה ואשתו תוך זמן קצר מעת פרסום המכתב, החל להעלות את רמת הקידוד של התכנים המוצפנים ששלח שלדבריו הכילו את זהותו למי שמסוגל לפענח (מכתב ששלח ב-20 באפריל 1970 הכיל 13 תווים בשפת הצופן שלו שלטענתו הוא שמו - חלק מהחוקרים טענו שהוא לא היה צפן טוב כמו שהתיימר להציג עצמו ושנכנס למגננה מכיוון שראה בפיצוח הצופן "השפלה" והשתמש בשפת סימנים שרק הוא עצמו מבין מכיוון שלפי תפישתו הוא "חכם מכולם" ולא רצה להיות "מושפל שוב"). כתב היד של הרוצח מלמד על נטייה קיצונית של כתיבה נטויה ימינה בחלק מהמכתבים בעוד שחלקם נכתבו בצורה מאוזנת עם נטייה קלה של האותיות ימינה ועל דיסלקטיות לכל הפחות או כתיבת מילים בשגיאות כתיב במכוון מסיבות לא מובנות בכל מכתב. הוא גם נמנע מלרשום מילים מסוימות כמו "and" ומעדיף לרשומן כ-"+" צמוד למילה הבאה אחרי כן. במכתב שהתגלה ב-16 בדצמבר 1969 בעיר פיירפילד ושיוחס לזודיאק על סמך אזכור שמו וסגנון כתב היד אך לא קיבל אישור להיותו רשמי בידי הרשויות החוקרות, טען הרוצח כי "אני רוצה לבשר לכם שהמדינה הזאת בצרות, אני אלך על הממשלה" וירצח 38 קורבנות בקליפורניה ולא הוסיף מעבר לזה - הוא מונה רשימה של ערים ועיירות במדינה וטוען כי בכל אחת ירצח מספר נקוב של פעמים, בין היתר 3 שוטרים מהעיר פיירפילד הקרובה לוואלחו וחתם ב"צחוק": "חה! חה! חה!" - אם המכתב אותנטי מהרוצח ואין טענות לעוד רציחות כפי הנראה תכנן הרוצח לבצע 38 מעשי רצח ואז לחדול בו וייתכן שלהתאבד כיוון שהזכיר בצופן ששלח קודם את המושג "החיים שלאחר המוות".
חלק מהחוקרים חשדו תחילה כי מדובר באדם עם אינטליגנציה חריגה וגבוהה מהממוצע אולם עם התפתחות החקירות עלו יותר ויותר קולות של חוקרים שחשדו כי מדובר בסתם "פרחח בר מזל (שלא נתפס או נעצר לפני או לאחר ביצוע הרציחות)" ולא חכם במיוחד שעשה הרבה טעויות לאורך הדרך שאדם אינטליגנט ומתוחכם כפי שהעריכו שיהיה לא היה מבצע. לאור שגיאות הכתיב והיכולות ביטוי הרדודות שלו במכתבים העריכו כי הוא אדם "לא חכם מעל הממוצע" ובטח שלא "גאון (מרושע)" כמו שרצה להצטייר אך העידו כי הוא אכן אכזרי ולא נורמטיבי ושייתכן שהסיכוי לכך שלא נתפס עד כה היא כי לא היו לו הרשעות או הסתבכויות עם החוק לפני הרציחות ולכן הוא לא מוכר למערכת ויכול לפעול בחופשיות "מתחת לראדאר", ואולי אף נהג בקרבת משפחתו (גם אם לא היו לו זוגיות ומשפחה משלו), שכניו ועמיתיו לעבודה (הוצע כי עבד בעבודות שחורות ובשל שחש חכם ממה שנדרש לעבודות כפיים היה ממורמר כי לא עסק במשהו משרדי ומכובד) כאדם נורמטיבי ואחר לחלוטין ממי שיצפו להתאים למודל של "רוצח סדרתי".
נטייה דתית
בסדרה "המרדף אחר רוצח הזודיאק" נטען כי כל חמש הרציחות הוודאיות של הזודיאק בוצעו בתאריכים שבהם חל יום Dali בלוח השנה המבוססת על ספירת ירח (מערכת ספירה שבניגוד לזאת שמתבססת על השמש ובעלת 12 חודשים היא בעלת 13 חודשים), גם מקרה ההיעלמות והרצח של דונה לאס מ-6 בספטמבר 1970 שהרוצח קשר את עצמו אליו התרחש ביום Dali. סימנו של יום ה-Dali הוא עיגול עם צלב בתוכו כמו סמל הרוצח.
אם הוא אכן הרוצח של דורין גאול שהייתה חברה בכנסייה הסיינטולוגית שהשאיר את המכתב המאיים עליה ברצח בחדרה במעונות הקהילה הצומחת בלוס אנג'לס ייתכן שהיה במעגל החברים או הקרובים שלה ושהכירה אותו באופן אישי, או שייתכן שהיה חבר בקהילה הסיינטולוגית למשך זמן מסוים בעצמו. בלשים חובבים של התעלומה הציעו ברשת כי יש דמיון רב בין כתב היד של הרוצח לבין כתב היד של אחד מחברי הכת של צ'ארלס מנסון שכתב בשמם מכתבים אף על פי שלא הוכח מעולם מי חיבר את המכתבים שבהם כתב יד דומה לזה של הרוצח מבין חברי הכת הרצחנית, אם כך היה ייתכן שהרוצח שהה במחיצתם במשך תקופה לפני שעזב את הכת ויצא לדרכו. בתחילת שנות השבעים קיבל העיתונאי פול אייברי מ"הסן פרנסיסקו כרוניקל" שיחה מאנטון לה-ויי, מייסד כנסיית השטן, שחשב שרוצח הזודיאק הוא אחד מהמטיפים או חברי הכנסייה שלו שגורש מפני שהיה "קיצוני מדי". לא ידוע האם הרשויות ניסו לאתר את אותו החשוד בהתחשב בעדותו של פול אייברי בתוכנית "Crimes of the Century" בהנחיית מייק קונורס מ-1989.
נטייה מינית
ייתכן שהיה מיזוגן מכיוון שרוב קורבנותיו הידועים היו נשים, מתוך שני זוגות שתקף בוודאות הרוצח נרצחו שתי הנשים ושני הגברים שרדו את התקיפה. את "מכתב ההודאה" מריברסייד חתם במשפט: "תיזהרו, אני עוקב אחרי הבנות שלכם" - מה שהעיד שהוא שם את עיקר עניינו ברציחת נשים. לא ברור האם היה הומוסקסואל בארון כיוון שכאשר כונה כך על ידי העיתונאי פול אייברי שחשד שזוהי זהותו המינית הגיב לכך מפורשות במכתב הבא ששלח למערכת הסן פרנסיסקו כרוניקל בזעם ובביטול, בצופן הראשון שלו גם התרברב כי לרצוח גורם לו "יותר עונג מיחסי מין עם אישה" - ייתכן שהמחלוקת שלו לגבי זהותו המינית הצריך אותו להשתמש בביטוי שכזה. בהנחה והיה הרוצח של צ'רי בייטס שרשם מכתב שמזהיר גברים "לשמור את אחיותיהם, נשיהם ובנותיהם בבית" אם הם לא היו רוצים שייפלו קורבן למעשי הרצח שתכנן הרי שכפי הנראה היה מיזוגן שכיוון את זעמו כלפי נשים. במכתב "שלום, זה אני" שנתגלה באטלנטה ושלפיו תוכנו ומראהו נכתב לכאורה ביד החלשה של הזודיאק (ה-FBI אסף את המכתב לחומר החקירה שלו אך מעולם לא אישר כי זהו תוצר אותנטי של הרוצח) הרוצח מודה כי בעבר שכן בסן פרנסיסקו ונהג לעקוב אחרי נשים ולתקוף אותן - מה שמאשר את הנ"ל - אך לפי המכתב "מעכשיו הוא אוהב לרצוח ילדים כי קל לרצוח אותם" וטען כי "בגופתו של כל קורבן השארתי רמזים מסוימים".
גזענות
הוא גם מתייחס בתיאור גזעני לשחורים כשתיאר אדם שהבחין בו מדבר עם המשטרה דרך הטלפון הציבורי לאחר רציחת דרלין פרין כ"negro" (כושון), במכתב האחרון שנשלח לכאורה מאותו הזודיאק ב-24 באפריל 1978 ומנתה רשימת קורבנות מוכרים לציבור שסימן (בין היתר טען שירצח את סוזן אטקינס מ"משפחתו" של צ'ארלס מנסון אותה כינה "יהודה איש קריות") כינה את הסופר השחור ופעיל זכויות האדם אלדריג' קליבר בצורה גזענית ישירה וטען: "the niggers gotta get their 20% quota- After all.".