cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ספר יצירה
פירושים
חכמי ישראל בדורות רבים עסקו בספר זה וכתבו עליו פירושים רבים, שעם הידועים שבהם נמנים רב סעדיה גאון, הרמב"ן, רבי יוסף בן שלום אשכנזי, רבי מאיר הלוי אבולעפיה, יצחק בן שלמה הישראלי או דונש בן תמים, ר' שבתאי דונולו, ר' יהודה בן ברזילי הברצלוני, ר' יצחק סגי נהור, ר' יצחק דמן עכו, הרמ"ק והגר"א. ר' יהודה הלוי מבאר בספר הכוזרי רבים מחלקי ספר יצירה. פרופ' איתמר גרינולד טוען כי החיבור מורכב ביסודו משני חיבורים נבדלים, שהראשון שבהם עוסק בעשר הספירות, והשני בכ"ב אותיות האלפבית. הוא מבסס את דבריו על העובדה שבפרק הראשון של הספר (ברוב הנוסחים), אין אזכור לכ"ב האותיות (למעט קטע הפתיחה). לעומת זאת, בשאר פרקיו של הספר אין אזכורים לעשר הספירות.
יש הסוברים, כי ספר יצירה אינו טקסט מיסטי או מאגי ביסודו וכי פירושים ברוח זו ניתנו לו רק משלהי המאה ה-12 בפירושיהם של חסידי אשכנז וראשוני המקובלים. למרות הנחה זו בשנים האחרונות התגלו מספר עדויות שלפיהן זכה ספר יצירה לפירושים מיסטיים ומאגיים כבר במאה ה-10 לספירה.
מהדורות מוערות וביקורתיות:
בשנת 1971 ההדיר איתמר גרינולד מהדורה ביקורתית של הספר.
בשנת 2008 הוציא לאור פטר היימן מהדורה מדעית עם תרגום לאנגלית בו הוא מציע את הטקסט הקדום ביותר של 'ספר יצירה' שאפשר להציג, כלומר הטקסט המופיע בכתבי היד הקדומים ביותר, ובנפרד את התוספות והפירושים שנכללו מאוחר יותר בתוך הטקסט.
מאיר בר-אילן ערך מהדורת שחזור ופרסם אותה באופן מקוון באינטרנט.
לואי ברייל
לואי ברייל (בצרפתית: Louis Braille; 4 בינואר 1809 – 6 בינואר 1852) היה מחנך צרפתי וממציא כתב ברייל, שיטת כתיבה וקריאה המיועדת לבעלי לקות ראייה.
ביוגרפיה
לואי ברייל נולד בכפר קטן ליד פריז, צרפת. בגיל 3 התעוור לואי, לאחר ששיחק במרצע של אביו הבורסקאי (מעבד עורות). אף על פי שאיבד את ראייתו, הוא למד במשך שנתיים בבית הספר שבכפרו יחד עם חבריו הרואים, עד שהגיע למסקנה שלא יוכל להתקדם יותר מבלי שילמד לכתוב ולקרוא. בגיל 12, הוא נשלח לבית-ספר לילדים עיוורים בפריז.
בית-הספר לעיוורים בפריז הוקם ב-1784 על ידי ולנטין האווי (Valentin Haüy). האווי גילה, שעיוורים יכולים לזהות טקסט שנכתב באותיות מובלטות, והצליח ללמד ילדים עיוורים לקרוא בדרך זו. בנוסף למדו הילדים בבית-הספר מיומנויות בסיסיות שיעזרו להם להתפרנס.
גם ברייל למד לקרוא בדרך זו, אלא שהוא נתקל בכמה בעיות. ראשית, האותיות היו מאוד גדולות ולכן הספרים היו גדולים ומגושמים. שנית, הספרים שהודפסו על ידי לחיצה של תיל נחושת לתוך צד אחד של הדף באמצעות מכבש דפוס, היו יקרים, ובית-הספר החזיק רק ארבעה עשר ספרים כאלה. בנוסף לכך, הקריאה בספרים הייתה מסורבלת, מכיוון שהשיטה שבה הדפיסו את הספרים יצרה קושי להפריד בין האותיות, וגם מפני שהקריאה הייתה כל כך איטית, שעד שברייל הגיע לסוף משפט הוא כבר שכח את תחילתו. למרות כל הקשיים, ברייל קרא את כל ארבעה עשר הספרים שעמדו לרשותו.
כתב ברייל במקור היה חסר סימון עבור האות W.
ברייל נפטר בשנת 1852, בהיותו בן 43, כתוצאה ממחלת השחפת.
כתב ברייל התקבל כתקן שנתיים לאחר מותו של לואי. ממשלת צרפת הכירה בו באופן רשמי כשפה רשמית של העיוורים. ברייל כונה "גוטנברג של העיוורים".
הנצחתו
לאחר מותו, הפך ביתו למוזיאון. במלאת 100 שנים למותו הועבר הקבר שלו לפנתיאון, מקום קבורתם של גדולי האומה.
האסטרואיד 9969 Braille שהתגלה במאי 1992 על ידי אלינור הלין וקנת' לורנס נקרא על שמו. השם ניתן במסגרת תחרות של האגודה הפלנטרית לנתינת שם לאסטרואיד.
ב-2020 עלתה ההצגה "נקודות של אור", על חייו של לואי ברייל בתיאטרון השעה הישראלי ביצירתם של דפנה אנגל מחרז, רענן ניסים פררה ומשה בן שושן.
הוועידה הצפון-אמריקאית למען יהדות אתיופיה
הוועידה הצפון-אמריקאית למען יהדות אתיופיה (North American Conference of Ethiopian Jewry או בקיצור NACOEJ) הוא ארגון יהודי-אמריקאי העוסק בקידום רווחתם והעלאתם של יהודי אתיופיה לישראל. הארגון הוקם בשנת 1982 על ידי קבוצת יהודים-אמריקאים שהתאכזבו מעמדתה של האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה כלפי מדינת ישראל.
מטרות הארגון לפי אתר האינטרנט שלו הן:
מאז הקמתו היה מעורב הארגון בהקמת מחנות באתיופיה וסיוע בנושאי חינוך רווחה. בשנת 1991 היה הארגון פעיל בארגון וביצוע מבצע שלמה. כיום הארגון מסייע לבני הפלשמורה אשר נשארו באתיופיה ומעוניינים להגיע לישראל.
קולונסיי
קולונסיי הוא אחד מהאיים ההברידיים הפנימיים, השייך למחוז ארגייל וביוט בסקוטלנד. הוא שוכן צפונית לאי איילה ודרומית לאי מאל, ובשעות שפל הוא מחובר לאי אורונסיי. באי יש בערך 110 תושבים שרובם מתגוררים בכפר סקאלאסיי (Scalasaig) שבחופו המזרחי. האי שימש כביתם של ראשוני שבט מקניל ומקפיי.
אחד ממוקדי התיירות החשובים באי הוא "בית קולונסיי", בית כפר בסגנון ג'ורג'יאני בעל גנים מרהיבים. בנוסף האי ידוע בשל הפאונה שבו הכוללת עזי בר, קורמורנים, אלקיימים, מלכישליווים ועיטים זהובים.
ל'ואלין הגדול
ל'ואלין הגדול (בוולשית: Llywelyn Fawr) או בשמו המלא ל'ואלין אפ לורוורת' (Llywelyn ap Iorwerth; בערך 1172 - 11 באפריל 1240) היה מלך וולשי ונסיך ויילס הראשון. הוא מלך על ממלכת גוויניד' בשנים 1240–1195 ובמהלך שלטונו הצליח לבסס את נסיכות ויילס עם שילוב של מלחמה ודיפלומטיה, נסיכות שהוקמה ב-1216 ונותרה עצמאית עד לכיבושה בידי אנגליה בשנת 1284.
שלטונו של ל'ואלין
במהלך ילדותו של ל'ואלין, נשלטה ממלכת גוויניד' על ידי שני דודיו אשר פיצלו את הממלכה ביניהם. עם מות אביו הייתה לל'ואלין טענה מבוססת לכתר הממלכה כיורש העצר של המלך הקודם, כך במהלך נעוריו הוא פעל לביסוס מעמדו ולעלייתו לשלטון הממלכה. בין 1195 ל-1200 ביסס בהדרגה את שלטונו, עד שהצליח לבסוף למלוך בכל הממלכה באופן מלא. ל'ואלין כונן מערכת יחסים טובה עם ג'ון, מלך אנגליה ואף נישא לביתו בשנת 1205, היחסים הטובים אפשרו לו לספח את ממלכת פוויס הדרומית כאשר מלכה נשבה בידי האנגלים.
שנתיים לאחר מכן, עם מותו של מלך אנגליה ג'ון, ל'ואלין חתם על הסכם ווסטר עם יורשו הנרי השלישי, הסכם שהכיר באופן רשמי בנסיכות ויילס והתנה את המשך עצמאותה בתשלום מיסים לאנגליה. במהלך 15 השנים הבאות, ל'ואלין נלחם במספר מערכות וקרבות נגד 'אצילי המארשר' מדרום ולעיתים אף נגד אנגליה, עד שבשנת 1234 נחתם הסכם שלום עם האצילים בדרום ומזרח ויילס. ההסכם חוּדש מדי שנה ויצר יציבות ושקט ברחבי הממלכה.
ל'ואלין מת ב-1240, ונקבר במנזר אברקונווי בעיירה קונווי שבצפון-מרכז ויילס. בנו דוויד' אפ ל'ואלין ירש את כס הנסיכות.
ל'ואלין מזוהה עם אגדת העם הוולשית המוכרת של גלרט, על פי האגדה גלרט היה כלבו הנאמן של'ואלין הרג לאחר שחשב שהרג את בנו הפעוט. לאחר שגילה שכלבו למעשה הציל את בנו מזאב ענק, הוא קבר אותו בבד'גלרט ("קברו של גלרט") ועל פי האגדה מעולם לא חייך יותר.
סומי
סוּמִי (באוקראינית: Суми, ברוסית: Сумы) היא עיר בצפון-מזרח אוקראינה, מרכז מחוז סומי. אוכלוסיית העיר מנתה 295,847 נפש בשנת 2001. העיר נמצאת בסמוך לנהר פְּסֶל, יובלו המזרחי של הדנייפר, על קו הרכבת חרקוב-מינסק. בעיר נמצאים אגמים רבים.
היסטוריה
נוסדה ב-1655 על ידי הקוזקים של גֶרַסִים קוֹנְדְרָטְיֵב, שהגיע עם קבוצה של 100 איש מבילה צרקווה. היישוב נוסד באישור הווייבוד המוסקבאי במטרה להגן על אוקראינה הסלובודית מפני התקפות הטטרים. בין 1658–1765 שימשה העיר מרכז לחיל הקוזקי הסלובודי. את גרסים החליף בתפקיד מפקד הקוזקים בנו אנדריי, שנהרג ב-1706 בקרב עם הטטרים. בין 1708–1709 חנה צבאו של קרל השנים עשר, מלך שוודיה באזור. במאה ה-19 התפתחה בעיר תעשיית הסוכר על ידי גרסים חַרִיטוֹנֶנְקוֹ. בנו איוון וכל משפחתו המשיכו לאחר מותו בניהול העסק. מ-1939 העיר משמשת כמרכז המחוז. בין 1941–1943 הייתה העיר תחת כיבוש גרמני.
יצחק סער
ביוגרפיה
יצחק סער נולד ב-15 בדצמבר 1931. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1948 והשתקע בגבעת שמואל. הוא התגייס לפלמ"ח הוא נלחם ונפצע במלחמת העצמאות של מדינת ישראל. כשהתבגר למד אמנות באקדמיית גרנד שומייר בפריז, צרפת ולאחר מכן למד 6 שנים אמנות וטכניקות אצל צבי מאירוביץ'.
סגנון הציור של סער הושפע רבות מהזרם הפיגורטיבי והוא התגורר לסירוגין בישראל ובצרפת.
סער עיצב ובנה אנדרטה לזכר היהודים שנפלו בקרבות מלחמת העולם השנייה. האנדרטה הוקמה בשנת 2005 והיא ממוקמת בכניסה לעיר גבעת שמואל.
דיוניסוס
דיוניסוס (ביוונית: Διόνυσος, מבוטא Dionysos. במיתולוגיה הרומית: בכחוס, שמשמעותו גם "יין" כשם עצם; השם בכחוס אומץ על ידי בני רומא שבה היה קרוי "ליבר" בקרב הפלבאים), הוא אל כתוני שגילם את מחזור הטבע והפריון בטבע. בתוקף תפקיד זה נוצרה זהות חזקה בינו לבין גפן ויין.
תחילה לא היה דיוניסוס אחד מאלי האולימפוס. האלה הסטיה, אלת האש והמשפחה, שנחשבה עדינה ורחומה, ויתרה על כסאה באולימפוס לטובתו.
במסורות מאוחרות יותר נעשה אל אולימפי הקשור בדברים המשחררים את הנפש מן הגוף וקשורים בחיי הוללות: יין, מוזיקה, פריון, תיאטרון ושינה.
תקיפת הקונסוליה הישראלית בברלין
הפיגוע בקונסוליה הישראלית בברלין היה מתקפה של מתפרעים שהתרחשה ב-17 בפברואר 1999. פעילים של ארגון הטרור מפלגת הפועלים של כורדיסטן (ה-PKK) הוציאו לפועל פיגוע בקונסוליה הישראלית בברלין שבגרמניה. במהלך המתקפה נהרגו שלושה מתפרעים ונפצעו שלושה אחרים.
דיוניסוס
סיפורו במיתולוגיה
דיוניסוס הוא בנם של זאוס, ראש האלים, וסמלה - נערה בת תמותה, שהייתה בתו של מלך תבאי. אשתו של זאוס, הרה, קנאה בקשר של זאוס וסמלה, שהייתה בהריון ממנו, וזרעה ספקות בלב סמלה באשר לזהותו של זאוס. סמלה שכנעה את זאוס להופיע בצורתו השמיימית בפניה וללבוש את השריון שבו הוא יושב לשולחן באולימפוס. כשזאוס חשף את צורתו האמיתית, אורו ועוצמתו היו כה אדירים וגופה האנושי של סמלה לא היה יכול להכיל את המראה, מה שבסופו של דבר הוביל למותה. כאשר היא מתה זאוס הוציא את העובר מגופה החרוך, חתך את שוקו, הכניס לשם את העובר וסגר את השוק. כעבור מספר חודשים הוא הוציא אותו.
לאחר שהתינוק דיוניסוס גדל, שלחה הרה טיטאנים שיקרעו את גופו לגזרים. דיוניסוס מת בחורף, ובאביב קם לתחייה.
תקיפת הקונסוליה הישראלית בברלין
הפיגוע
בעקבות לכידתו של אג'לאן פרצו הפגנות ברחבי העולם. 55 עד 200 מפעילי ארגון ה-PKK, הסתערו על הקונסוליה הישראלית בברלין ב-17 בפברואר, תוך האשמת והאשימו את ארגון המוסד הישראלי בסיוע לממשל הטורקי ללכוד את אג'לאן. כאשר המפגינים הצליחו לפרוץ את שורות המשטרה ולהיכנס לבניין הקונסוליה, פתחו כוחות הביטחון הישראלי באש לעבר התוקפים, הרגו שלושה מהם ופצעו שלושה. מאוחר יותר עצרה המשטרה הגרמנית 30 פעילי PKK, והקיפה את כל אזור בניין הקונסוליה.
אחרית דבר
ראש ממשלת ישראל דאז בנימין נתניהו הגן על פעולות כוחות הביטחון הישראלים, וטען כי היו מפגינים שניסו לחטוף את הנשק מאנשי הביטחון הישראלים. בעקבות המתקפה, הגדילה ישראל את מספר המאבטחים בכל הקונסוליות והשגרירויות בחו"ל.
דיוניסוס
סיפורו במיתולוגיה
דיוניסוס נדד בארצות רבות ולבסוף הוכר כאחד האלים - אל ההתלהבות והיין בדת יוון העתיקה. הוא הרחיב את פולחנו עד להודו ובכל מקום שבו עבר, לימד דיוניסוס את האנשים את נטיעת הגפנים ואת ייצור היין והפיץ את פולחנו. מי שהתנגד לו - הומת, או נענש קשות בידי חסידיו. רוב המידע על חייו של דיוניסוס מובא בפואמה האפית - דיוניסיקה - מאת המשורר ההלני-רומי, נונוס.
דיוניסוס מוכר גם מסיפורו של מידאס, בו מסופר שהמלך מידאס עזר פעם לדיוניסוס ובתמורה האל הציע לו לבקש כרצונו. מידאס ביקש שכל דבר שיגע בו יהפוך לזהב, אך במהרה התחרט על בקשה זו כיוון שלא היה יכול לאכול אוכל או לשתות מבלי שזה יהפך לזהב ופעם אחת כאשר ניגשה בתו לנחמו, הרג אותה מידאס כשנגע בה בטעות, והפך אותה לזוועתו לפסל זהב. מידאס התחנן בפני דיוניסוס שיסיר ממנו את מגע הזהב שלו, האל שלח אותו לרחוץ את ידיו בנהר הפקטולוס ומידאס איבד את מגע הזהב שלו.
הפולחן
הפולחנים לכבוד דיוניסוס הגיעו ליוון מאסיה הקטנה או מתראקיה. מן התהלוכות העליזות ומזמורי המקהלה והסולנים שהיו נהוגים במהלך החגיגות הגדולות לכבוד האל התפתחו באתונה הקומדיה והטרגדיה. לכן בחורף צוין מותו האכזרי באמצעות הטרגדיות, ובאביב נחוגה תחייתו באמצעות הקומדיות.
מסיבה זו, הפך דיוניסוס לאל התיאטרון והמסכה. הוא הפך לאל המסכה גם מפני שפניו היו תמיד מכוסים מסכה, מכיוון שמי שראה אותו ללא מסכה - היה מת או משתגע. משום שחייו היו רצופים בשינויים וגלגולי חיים, משום שהיה אל המסכה ומשום שהיין גורם לאנשים לשנות את טבעם (כאשר הם משתכרים) - הפך גם לאל המטמורפוזה (שינוי צורה).
מכיוון שבחגיגות האביב הרבו לשתות יין ולהכינו, הפך דיוניסוס גם לאל היין והגפן. בחגיגות אלה הרבו גם לעסוק בפעילות מינית ובאורגיות, ולכן הפך דיוניסוס לאל הפריון. האורגיות של דיוניסוס נחוגו בתראקיה על ידי נשים שהתהלכו ביערות בתקופת החורף, כשהן לבושות עורות בעלי חיים תוך שהן מתופפות ורוקדות. הריקודים הביאו את הנשים לכדי איבוד חושים והשתוללות ששיאה היה קריעה לגזרים של שור המסמל את דיוניסוס ואכילת הבשר חי (על פי המיתוס נקרע דיוניסוס לגזרים בידי הטיטאנים ששלחה האלה הרה. במיתוס האורפיאי נקרע אורפיאוס על ידי המינאדות). לכבוד דיוניסוס נערכה ביוון חגיגה גדולה בשם הדיוניסיה, חגיגה מלאה יין והצגות. הדיוניסיאה הייתה מרכזית מאוד בתרבות היוונית העתיקה.
דיוניסוס מייצג את הצדדים הבלתי נשלטים באופיו של האדם וכוחו הרב יכול להצמיח ולהרוס, להתאכזר ולחמול, להחיות ולהמית.
דיוניסוס בארץ ישראל
בארץ ישראל נמצאו שני ממצאים המציגים את דמותו של דיוניסוס – רצפת הפסיפס בציפורי ומזבח לכבוד האל בבית שאן. ברצפת הפסיפס בציפורי, אשר נחשפה בשנת 1987, מתוארת תחרות השתייה בין דיוניסוס והרקולס במשתה בו השתתפו. בשני ספינים (לוחות) נפרדים מתוארת תוצאת הלוואי של התחרות – השכרות. בספין אחד מופיעה דמותו של הרקולס המעולף משכרותו, ואילו בשני מופיע דיוניסוס, כאשר הוא מסב בהדר ומביע שביעות רצון מניצחונו. חלקים אחרים של הפסיפס מתארים את לידתו של דיוניסוס וחינוכו בידי הנימפות, נישואיו עם אריאדנה ותהלוכת ניצחונו לאחר מסעו להודו. מעבר לתיאור סיפורי חייו של דיוניסוס מתוארים בציורי הפסיפס היבטים שונים בפולחנו של האל.
ייצוגו האומנותי של דיוניסוס ברצפת הפסיפס לא בהכרח מעיד כי דיירי הבית היו שותפים בפולחן האל, שכן תיאורים מעין אלו היו שכיחים מאז התקופה ההלניסטית ללא קשר הכרחי לדת. אולם פסיפס זה נדיר בעושר תיאוריו המפורטים של דיוניסוס, ולכן ניתן להניח כי דיירי הבית נמנו עם הקהילה הפאגאנית.
בבזיליקה של בית שאן נמצא ב-1987 מזבח דיוניסי. המזבח עשוי אבן גיר בצורת משושה, ומורכב בדומה למזבחות רבים מהתקופה הרומית משלושה חלקים – בסיס מגולף, גוף המזבח וחלק עליון עליו הוקרבו הקורבנות. בשש פינותיו של הבסיס מגולפות כפות רגליים של בעלי חיים. בשלוש הצלעות החזיתיות של גוף המזבח מגולפות מסיכות של שלושה ראשים ללא צוואר וכתפיים, ובשלוש הצלעות האחוריות תוארו סמלים המלווים את הדמויות המוצגות בחזית. הדמות המרכזית הייתה דמותו של דיוניסוס, ומתחתיה הופיעה הכתובת "במזל טוב. סלאוקוס בן אריסטון (הקדיש את המזבח הזה) כהודיה לאל דיוניסוס, האדון המייסד, בשנת 205".
המזבח התגלה מרוסק לשברים, כאשר בסיסו עדיין עמד על תילו. על השברים נמצאו עקבות פיח, אשר העידו כי המזבח נפגע כנראה בשריפה.
שון דונדט
שון דונדט (בפלמית:Sean Dhondt; נולד ב-13 בפברואר 1984), הוא זמר ומנחה תוכניות רדיו וטלוויזיה בלגי.
משפחת רוטשילד
משפחת רוֹטשילד היא שושלת של בנקאים יהודים באירופה. מייסד השושלת הוא מאיר אנשל רוטשילד (1744–1812), בנקאי יליד פרנקפורט בגרמניה. מאיר אנשל מינה את כל אחד מחמשת בניו לנהל מערכת בנקאית בחמשת המרכזים הפיננסיים האירופיים הגדולים ביותר: בריטניה, צרפת, גרמניה, אוסטריה ואיטליה. נתן מאיר רוטשילד (1777–1836) הקים בלונדון את הענף הבריטי של משפחת רוטשילד וג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד (1792–1868) הקים בפריז את הענף הצרפתי של משפחת רוטשילד, שני הענפים היחידים ששרדו עד היום. כוחה של המשפחה התחזק, ובמהלך המאה ה-19 הייתה משפחת רוטשילד למשפחה העשירה באירופה. למשפחת רוטשילד, ובראשה הברון אדמונד דה רוטשילד חלק נכבד בהקמתו של היישוב היהודי בארץ ישראל, ובניית מדינת ישראל. משכן הכנסת בירושלים ובניין בית המשפט העליון הם תרומתם של בני המשפחה.
שון דונדט
שון דונדט נולד בסיינט ניקלאס במזרח פלנדריה. בשנת 2003 הוא נכנס להרכב של להקה Nailpin הבלגית. תחילה הוא היה מתופף והחל משנת 2006 זמר. בשנת 2007 הלהקה הוציאה הקלטה של שיר They Don't Know שבמקור בוצע על ידי קירסטי מקוי בשנת 1979. השיר הגיע למקום השישי באולטראטופ. לאחר הוצאת האלבום השלישי וסבב הופעות בשנת 2009 הלהקה הודיע על הפסקה בפעילות ולא חידשה אותה בהמשך. דונדט המשיך בקריירת סולו למשך מספר שנים. בשנים 2014–2019 הוא היה סולן של להקה Manoeuvres הבלגית.
משפחת רוטשילד
לאחר מלחמות העולם ירדה עצמתה והשפעתה של משפחת רוטשילד, אף שגם בימינו מחזיקים בני משפחה בתפקידי מפתח פיננסיים באירופה ופעילים גם בתחום היין והפילנתרופיה. בין ממשיכי השושלת הבולטים בימינו נמנים בני הזוג בנג'מין ואריאן דה רוטשילד, מן הענף הצרפתי של המשפחה, שהונם נאמד בכארבעה מיליארד אירו.
שון דונדט
בשנת 2005 דונדט החל להנחות תוכנית טלוויזיה מוזיקאית בערוץ TMF Flanders. בהמשך הוא הנחה בערוץ JIM ביחד עם אלין דה מונק. כמו כן הוא קיבל תוכנית ערב אישית Sean Late Night. בשנת 2015 הוא עזב את הערוץ.
משפחת רוטשילד
תחילתה של השושלת – מאיר אנשל ובניו
תחילתה של השושלת במאיר אנשל רוטשילד (1744–1812) ואשתו גיטל (שנאפר) רוטשילד (1753–1849). מאיר אנשל נולד בגטו היהודי בפרנקפורט בשם מאיר אנשל בוייר, וכבר בנערותו התגלה בו חוש עסקי מפותח. אביו, משה אנשל בוייר, היה בנקאי וסוחר במטבעות, אשר ברשותו היה בית עסק קטן. בימי חייו של אביו, עבד מאיר אנשל בחנותו, ועם מותו עבר לעבוד כפקיד זוטר בבנק בבעלות יהודית בהנובר.
שון דונדט
בשנת 2011 דונדט החל לשדר בערוץ טלוויזיה VTM 2 בו הוא קיבל להנחות תחרות ריקודים The Ultimate Dance Battle. בשנת 2012 הוא הנחה את העונה השנייה של התוכנית. בשנים 2012 ו-2014 הוא היה מדריך בתוכנית The Voice Kids. הוא ממשיך לעבוד בערוץ גם בשנות ה-20.
משפחת רוטשילד
תחילתה של השושלת – מאיר אנשל ובניו
כעבור מספר שנים הפך מאיר אנשל לשותף משני בבעלות על הבנק וזמן קצר לאחר מכן מכר את חלקו על מנת לפתוח בנק משלו. כאשר הפך מאיר אנשל לבנקאי מצליח, הוא אימץ את סמל העסק המשפחתי - מגן צבוע אדום, כשם משפחתו החדש רוטשילד (בגרמנית Roth Schild הוא "מגן אדום"), ומאז נושאת המשפחה שם זה.
שון דונדט
בנוסף לטלוויזיה דונדט משדר תוכנית רדיו. בשנים 2015–2017 הוא היה שדרן של תוכנית The BSMNT בתחנת רדיו שמתמחה במוזיקה. בשנת 2017 הוא קיבל תוכנית ששודרה בימי ראשון בצהריים.
משפחת רוטשילד
תחילתה של השושלת – מאיר אנשל ובניו
הבנק שהקים מאיר אנשל התפתח עד מהרה והפך לרשת מוסדות פיננסיים ענפה, שהחזיקה סניפים בכל רחבי אירופה. כדי לשמר את כוחה הכלכלי של האימפריה הבנקאית שהקים, פיזר מאיר אנשל את חמשת בניו ברחבי היבשת, בחמשת המרכזים הפיננסיים האירופיים הגדולים ביותר: נתן מאיר רוטשילד (1777–1836) הקים בלונדון את הענף הבריטי של משפחת רוטשילד וג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד (1792–1868) הקים בפריז את הענף הצרפתי של משפחת רוטשילד, שני הענפים הקיימים עד היום. בנוסף שלח מאיר אנשל את אנשל מאיר רוטשילד (1773–1855) לפרנקפורט להקים את הענף הגרמני של משפחת רוטשילד, את סלומון (שלמה) מאיר רוטשילד (1774–1855) לווינה במטרה להקים את הענף האוסטרי של משפחת רוטשילד, ואת קלמן מאיר רוטשילד (1788–1868) – נאפולי אשר הקים את הענף האיטלקי של משפחת רוטשילד. שלושת ענפים אלו נעלמו במשך השנים.
שון דונדט
דונדט היה חלק של צוות מוזיקלי של מספר סרטים וסדרות טלוויזיה בלגיות ושיחק בתפקיד קמע.
משפחת רוטשילד
השפעה על עולם הבנקאות
מאיר אנשל ובניו עשו חלק נכבד מהונם בכך שהמציאו לראשונה את המושג איגרות חוב ממשלתיות במושגים מודרניים. משפחת רוטשילד מימנה צבאות בכל רחבי אירופה, נסיכי ומלכי אירופה השתמשו בשירותי משפחת רוטשילד לממן את גיוס הצבא תמורות עמלות שמנות, כפי שהגדיר זאת האקונומיסט "הם קנו למשמע רעם התותחים ומכרו עם ניגון הכינורות".
שון דונדט
בשנת 2020 דונדט היה במרכז שערוריית סקסטינג שבעקבותיה מספר אנשים נעצרו ובשנת 2021 הוא התגרש.
משפחת רוטשילד
השפעה על עולם הבנקאות
בניגוד ליהודי החצר של המאות הקודמות, אשר מימנו וניהלו בתי אצולה אירופיים, אבל לעיתים קרובות אבדו את עושרם באמצעות אלימות או הפקעה, הסוג החדש של בנק בינלאומי שנוצר על ידי משפחת רוטשילד היה חסין להתקפות מקומיות. נכסיהם הוחזקו במכשירים פיננסיים, במחזור בעולם, כמו מניות, אג"ח וחובות. שינויים שבוצעו על ידי משפחת רוטשילד אפשרו להם לבודד את רכושם מפני אלימות מקומית: "מעתה העושר האמיתי שלהם היה מעבר להישג ידו של ההמון, כמעט מעבר להישג ידם של המלכים תאבי הבצע".
מהמט אוקור
מהמט אוקור (בטורקית: Mehmet Okur; נולד ב-26 במאי 1979 בילובה שבטורקיה) הוא כדורסלן עבר טורקי ששיחק במספר קבוצות בליגת ה-NBA ובנבחרת טורקיה. גובהו של אוקור הוא 2.11 מטר והוא שיחק בעמדת הפאוור פורוורד/סנטר. הוא נחשב לאחד מגדולי הכדורסלנים הטורקים בהיסטוריה בכלל, ובעשור הראשון של המאה ה-21 בפרט.
קריירת המשחק
אוקור החל לשחק כדורסל מקצועני בהיותו בן 18, כאשר עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון אויאק רנו. לאחר עונה אחת חתם בקבוצת הצמרת טופאש בורסה, עימה זכה בכל שלושת התארים החשובים בטורקיה בעונת 1998/99: אליפות טורקיה, הגביע הטורקי וגביע הנשיאים. עונה לאחר מכן, זכה שוב עם קבוצתו בדאבל בטורקיה (אליפות וגביע).
בשנת 2000 אוקור עבר לאפס פילזן, אף על פי שהיה אחד מהשחקנים המובילים של טופאש ופתח בקביעות בחמישייה. בעונתו הראשונה במדי פילזן לא הצליחה הקבוצה להגיע להישגים משמעותיים בליגה ובאירופה. אף על פי כן, בעונה שלאחר מכן הוא סייע לקבוצה לזכות באליפות טורקיה ובגביע הטורקי, וסיים את העונה עם ממוצעים גבוהים של 14.8 נקודות ו-7.5 ריבאונדים.
בשנת 2001 אוקור נרשם לדראפט ה-NBA, ונבחר במקום ה-38 הכללי על ידי דטרויט פיסטונס אך הצטרף אליה רק בסיומה של עונת 2001/02. הוא שיחק עבור דטרויט במשך שתי עונות, בהן עזר לקבוצה לזכות באליפות ליגת ה-NBA ב-2004, ובכך הפך לכדורסלן הטורקי הראשון שזוכה באליפות ה-NBA. בעונת האליפות העמיד ממוצעים של 9.6 נקודות ו-7.5 ריבאונדים.
לאחר שהחליט שלא לחדש את חוזהו בדטרויט, אוקור חתם ביוטה ג'אז למשך שש עונות, תמורת סכום שהוערך ב-50 מיליון דולר. בעונתו הראשונה ביוטה הוא שותף בכל 82 משחקי הקבוצה וב-25 מהם פתח בחמישייה. הוא העמיד ממוצעים של כ-13 נקודות ו-7.5 ריבאונדים, אך למרות מספריו הגבוהים קבוצתו כשלה להעפיל למשחקי הפלייאוף.
בעונה שלאחר מכן, אוקור קלע 18 נקודות והוריד 9 ריבאונדים בממוצע למשחק, אך שוב לא סייע לקבוצתו להעפיל לפלייאוף. בעונתו השלישית עזר ליוטה, יחד עם מספר שחקנים מובילים שצורפו לקבוצה, להפעיל למשחקי הפלייאוף לראשונה מזה זמן רב. באותה עונה הוא נחשב לאחד משחקני המפתח של המועדון, ואף נבחר למשחק האולסטאר של ה-NBA.
בחצי הראשון של עונת 2008/09, אוקור שותף בכל משחקי הקבוצה, פרט לשלושה משחקים בהם הושבת עקב פציעה.
למרות גובהו, עיקר משחקו של אוקור מתבסס על קליעות מחצי מרחק ומקו השלוש.
נבחרת לאומית
בשנת 1998, אוקור עזר לנבחרת טורקיה עד גיל 22 לסיים במקום השישי באליפות העולם. אוקור חבר בנבחרת הלאומית של טורקיה משנת 1997. הוא הוביל את נבחרתו לזכייה במדליית הכסף באליפות אירופה 2001 ולשתי העפלות ראשונות בתולדותיה לאליפות העולם.
משפחת רוטשילד
השפעה על עולם הבנקאות
בתקופת התיעוש באירופה היוותה מערכת הבנקים של המשפחה את אחד היסודות הכלכליים האיתנים לביצוע המהפכה התעשייתית. מסילות ברזל הוקמו בסיוע המשפחה וממשלות שונות השתמשו בשירותי הבנקאות שלה למימון פרויקטים מיוחדים כגון כרייתה של תעלת סואץ. במרוצת השנים הפך השם רוטשילד למילה נרדפת לבנקאות ועושר רב. עושרם הרב ופעילותם הבינלאומית הביאה עליהם גם קנאה וביקורת רבה, שאף התפתחה לתאוריות קונספירציה אנטישמיות, בדבר "שליטתם של היהודים בעולם" בעזרת המערכת הפיננסית. ההיסטוריון והכלכלן ניל פרגוסון עוסק בכך בהרחבה בספרו "עלייתו של הכסף".
הענף הבריטי
מייסד הסניף הבריטי של הבנק של רוטשילדים היה נתן מאיר רוטשילד. הוא נולד בשנת 1777, והיה הבן השלישי של מאיר אנשל וגיטל. הוא עקר לבריטניה ב-1798 והתיישב במנצ'סטר שם עסק בסחר בטקסטיל, ב-1808 עבר ללונדון והשקיע בצורה נבונה בבורסה הבריטית את הכספים, שהעביר לו האציל הגרמני, וילהלם התשיעי. הוא נעשה במהרה לאחת הדמויות החשובות ביותר בבורסה הבריטית, ושירת את בריטניה בהעברת סכומי כסף רבים בכל רחבי אירופה, בעזרת אחיו. את רוב עושרו עשה על ידי כך שהלווה כסף לבריטניה למימון מלחמתם בנפוליאון.
נתן מאיר התחתן עם גיסתו של סר משה מונטיפיורי. הוא מת בשנת 1836. בנו הבכור והיורש החוקי של נתן היה ליונל נתן רוטשילד. הוא נולד בשנת 1808, והמשיך לנהל את העסק המשפחתי בלונדון. הוא הרוויח כסף רב מכך שמימן לאנגליה את מלחמת קרים ואת חפירת תעלת סואץ. הוא היה אחד מהמנהיגים של הקהילה היהודית באנגליה. הוא פעל למען מתן שוויון זכויות (אמנציפציה) ליהודים באירופה. כמו כן, היה ליונל היהודי הראשון שנבחר אי פעם לפרלמנט הבריטי. בשל היותו יהודי, סירב ליונל להישבע את השבועה הנוצרית בטקס ההשבעה לפרלמנט, ולכן נמנעה ממנו הכהונה בפרלמנט בתחילה, אולם לבסוף הסכימו לקבל את שבועתו של ליונל על ספר תנ"ך. הוא החל לכהן כחבר פרלמנט בשנת 1858. ליונל נפטר בשנת 1879.
אדמונד ליאופולד דה רוטשילד (1916–2009), המכונה אדי על מנת להבחין בינו לבין הנדיב הידוע, נינו של ליונל נתן דה רוטשילד, קיבל לידיו את ניהול את בנק רוטשילד ובניו בשנות ה-60 וה-70 ולראשונה בתולדות הבנק פתח אותו בפני שותפים שאינם מבני המשפחה, ובכך הפך את הבנק מחברה משפחתית שמרנית לבנק בינלאומי.
הענף הצרפתי
הענף הצרפתי מורכב למעשה משני ענפים מקבילים. הראשון הוקם על ידי ג'יימס מאיר רוטשילד אשר יסד בהוראת אביו את "בנק רוטשילד" בפריז. לאחר מלחמות נפוליאון הוא מילא תפקיד חשוב במימונם של מפעלי רכבות וכריה אשר הפכו את צרפת למעצמה כלכלית. בניו של ג'יימס, גוסטאב דה רוטשילד ואלפונס ג'יימס דה רוטשילד, המשיכו לנהל את העסק שייסד אביהם, והם היו אלו אשר ממנו את דרישת השילומים של הכובשים הפרוסים עם סוף מלחמת צרפת–פרוסיה בשנות השמונים של המאה ה-19. הדורות הבאים במשפחה שימרו את העסק המשפחתי והפכו אותו עם השנים לאחד מהמובילים בבנקאות ההשקעות העולמית. התחרות המתמדת מול בנקים בבעלות ציבורית וחברות סחר גדולות (בעיקר מארצות הברית), הביאו את צאצאי הענף הצרפתי להודיע בשנת 2003 על איחוד עסקיהם עם דודניהם מהענף הבריטי, וזאת כדי ליצור ארגון גדול ורווחי יותר.
הענף הצרפתי השני נוסד על ידי נתנאל דה רוטשילד (1812–1870). נתנאל, אשר נולד בלונדון, היה בנם הרביעי של מייסד הענף הבריטי של המשפחה, נתן מאיר רוטשילד, ונכדו של מייסד המשפחה מאיר אנשל. בשנת 1850 עבר נתנאל להתגורר בפריז, וזאת כדי לעבוד אצל דודו ג'יימס מאיר. אולם, בשנת 1853 עזב נתנאל את עסקי הבנקאות המשפחתיים, ורכש את "שאטו ברן מוטון", יקב קטן בצרפת. הוא שינה את שמו של היקב ל"שאטו מוטון רוטשילד" והפך אותו לאחד ממותגי היין המפורסמים בעולם כולו. בשנת 1868, רכש דודו של נתנאל, ג'יימס, יקב שכן בשם "שאטו לאפיט", ותוך זמן קצר הפך גם יקב זה לאחד ממפיקי היין היוקרתיים ביותר וקיבל את השם שאטו לאפיט רוטשילד.
העסק הצרפתי ספג מהלומה קשה בשנת 1982, כאשר ממשלתו הסוציאליסטית של פרנסואה מיטראן הלאימה את עסקי המשפחה והעניקה להם שם חדש. אולם הבארון בן ה-39 דוד דה רוטשילד, החליט שלא לנטוש את הענף בו עסקה משפחתו במשך יותר ממאתיים שנים, ויחד עם שלושה עובדים ומימון של מיליון דולר בלבד, הקים מחדש את עסקי המשפחה שמחזיקים בימינו בנתח גדול משוק ההשקעות העולמי.
בימינו, הידועים בענף הצרפתי הם בני הזוג בנג'מין ואריאן דה רוטשילד, שהונם נאמד נכון ל-2010 בכארבעה מיליארד אירו. אביו של בנג'מין, אדמון אדולף דה רוטשילד, הקים את קבוצת אדמונד דה רוטשילד (Edmond de Rothschild Group), בנק ובית השקעות בינלאומי שמרכזו בשווייץ.
הענף האוסטרי
בני המשפחה שהתמקמו בווינה, הקימו בשנות העשרים של המאה ה-19 בנק שהפך אותם לאזרחים מכובדים ונערצים.
ההתרסקות של 1929 הביאה עמה תקופה קשה לעסקי המשפחה באוסטריה וראש הענף, לואיס פון רוטשילד (1882–1955), בנו של אלברט סלומון, עשה ככל שביכולתו להציל את הבנק. אולם, במהלך מלחמת העולם השנייה נאלצו בני המשפחה לוותר על רכושם, ובכלל זה הבנק המצליח אותו ניהלו, למוסרו לכובש הנאצי ולנוס מהמדינה. מספר בני משפחה נמלטו והשתכנו בארצות הברית. בשנת 1999 הסכימה ממשלת אוסטריה להשיב לידי צאצאי המשפחה כ-250 יצירות אמנות אשר נשדדו על ידי הנאצים.
הענף הגרמני
בשנת 1901 משלא נמצא יורש זכר לנהלו, נסגר ענף הבנקאות המשפחתי אשר בפרנקפורט לאחר יותר ממאה שנות פעילות עסקית. רק בשנת 1989, לאחר השקעה משותפת של הסניפים הבריטי והשווייצרי של הבנק המשפחתי, נפתחה מחדש הנציגות בפרנקפורט.
תמיכה בציונות ובמדינת ישראל
למשפחת רוטשילד חלק נכבד בבניית מדינת ישראל. משכן הכנסת ובניין בית המשפט העליון בירושלים, הם תרומתם של בני משפחת רוטשילד. רבים מבני המשפחה תמכו תמיכה כלכלית גדולה בהקמתו של היישוב היהודי בארץ ישראל וייהוד הארץ. הברון אדמונד דה רוטשילד היה פטרונן של מספר מושבות צעירות דוגמת ראש פינה, ראשון לציון, יסוד המעלה וזכרון יעקב, ודאג למעטפת הכללית של צורכי היישובים הצעירים. שמעון פרס צוטט בהיותו ראש ממשלה באומרו על הרוטשילדים כי "מעולם לא קמה משפחה אשר תרמה והקדישה כה רבות מהונה הפרטי ליצירת ההיסטוריה כמו משפחת רוטשילד".
הברון רוטשילד השני, היה אחראי במידה רבה לפרסומה של הצהרת בלפור המביעה את הכרתה של ממשלת בריטניה בזכאותו של העם היהודי לבית לאומי. עקב מוצאם היהודי כמו גם עסקיהם הקורצים לעין, הייתה המשפחה מקור להתקפות אנטישמיות במרוצת השנים. אחת מבנות המשפחה, אליזבת' דה רוטשילד, נרצחה בידי הנאצים בשואה ורבים אחרים נרדפו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד הנציח את בני משפחתו בשמות של המושבות שהוא טיפח ותמך בהן: זכרון יעקב נקראת על שם אביו, יעקב ג'יימס רוטשילד; מזכרת בתיה נקראת על שם אמו, בטי (בתיה) דה רוטשילד. על שמו של מייסד שושלת הרוטשילדים, מאיר אנשל רוטשילד נקרא המוסד החינוכי מאיר שפיה. המושבה בת שלמה נקראת על שם אמו ואביה, סלומון (שלמה) מאיר רוטשילד, מייסד הענף של רוטשילדים באוסטריה.
על שמו של אדמונד ג'יימס (בנימין) רוטשילד נקראים: בנימינה, גבעת בנימין, קריית בנימין – שכונה בעמק זבולון בתחום קריית אתא, גן ציבורי "גן בנימין" בלב חיפה, מרכז תרבות חשוב "בית רוטשילד" במרכז הכרמל ואחד הרחובות הראשונים והסואנים של תל אביב "שדרות רוטשילד". על שם אשתו, עדה, נקראת גבעת עדה, בעבר מועצה מקומית וכיום חלק מבנימינה. כמו כן, היישוב שדמות דבורה שבגליל התחתון, נקרא על שם אשת בנו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, דורותי (דבורה) דה רוטשילד. בנוסף, פרדס חנה קרויה על שם חנה רוטשילד, אשתו של הברון נתן מאיר רוטשילד. פארק רמת הנדיב ליד זכרון יעקב הוקם על ידי המשפחה כאחוזת קבר לברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד ומשפחתו, וכולל גן מטופח ומסביבו שמורת טבע ובה פרחים רבים.
משחק מובייל
משחק מובייל הוא משחק שתוכנן ופועל על טלפונים חכמים ומחשבי לוח. משחקי מובייל נגישים להורדה למכשירי אנדרואיד, מכשירי אייפון וכן למכשירי בלקברי, ווינדוס פון ועוד. לפי ההערכות כ-70 עד 80 אחוזים מן האפליקציות בחנויות התוכן לנייד, אפסטור וגוגל פליי, הן משחקי מובייל. מבחינת רווחיות, מחקרים וניתוחים סטטיסטיים העלו שרוב הרכישות בסמאטרפונים מתבצעות לטובת משחקי המובייל, ועל כן מרבית הרווחים של חנויות התוכן המקוון מקורם ממשחקים ולא מיישומים שימושיים או כלים שונים. בשנת 2016 היקף הרווחים ממשחקי המובייל מכל הפלטפורמות נאמד ב-38 מיליארד דולרים.
פיתוח משחקי מובייל
כבר מאמצע שנות השמונים היו משחקים שהותאמו לטלפונים הניידים של התקופה. בין משחקי המובייל הראשונים ביותר ניתן למנות את סנייק וגרסאות בשחור לבן של טטריס. המשחקים היו נפוצים בטלפונים של חברות נוקיה, מוטורולה ויצרניות נוספות והפעלתם נעשתה בעזרת מקשי החיוג של הטלפון. המקש 6 סימן תזוזה ימינה, המקש 4 פירושה שמאלה, מקש 8 פירושו מעלה ומקש 2 פירושו היה מטה. המשחקים היו מובנים במכשיר הטלפון ולא היה צורך להתקין אותם על המכשיר כפי שנדרש במשחקי המובייל המודרניים. אנשים שיחקו בהם לפרקי זמן קצרים וכמותם הייתה מוגבלת למדי. עם התקדמות הטכנולוגיה והפצת הסמארטפונים המודרניים התווספו מאות אלפי משחקי מוביל לשווקים השונים, צבעוניים, מעניינים יותר ומרתקים יותר.
משחקי מובייל מפותחים הן על ידי חברות ותאגידים מוכרים בתעשיית משחקי המחשב והוידאו, ומנגד גם מפתחים עצמאיים (אינדי) מייצרים ומפרסמים משחקים משלהם. המשחקים מפותחים בשפות התכנות המיועדות לכל סוג של מכשיר סלולרי, שפת ג'אווה למכשירי אנדרואיד או שפת סוויפט למכשירי אייפון בפלפורמת פיתוח ייעודית כגון אנדרואיד סטודיו או Xcode בהתאמה, או שהמשחקים מפותחים בשפות נוספות ובמערכות פיתוח מרובות פלטפורמות (לדוגמה מנועי משחקים כגון Unity או Unreal). מאחר שכל משחק מובייל הוא אפליקציית מובייל, לפיתוח המשחקים מתווספים אלמנטים של קושי הנובעות ממגבלות המכשיר: מסך קטן, שטח אחסון קטן, מעבד המוגבל ביכולת החישוב שלו וצורך באלגוריתמים יעילים ומהירים כדי להמעיט בצריכת הסוללה. ישנם משחקים שניתן לפתח ולחקות בתוך שעות ספורות ומנגד משחקים אחרים הם פרויקט שלם שמצריך עשרות או מאות שעות עבודה של מספר חברי צוות.
המשחקים מחולקים לקטגוריות מגוונות: משחקי ארקייד, פעולה, קזינו, מילים, פאזל קלפים ועוד. משחקי המובייל המודרניים פתחו שוק עבודה משגשג המעסיק יזמים, מתכנתים, אנשי בדיקות, מעצבים, גרפיקאים וכן אנשי פרסום ושיווק. עם משחקי המובייל המפורסמים ביותר ניתן למנות את קנדי קראש סאגה (המשחק פועל גם בדפדפנים אך עיקר תפוצתו נעשה דרך טלפונים חכמים), Clash of Clans ,Temple Run, Subway Surfers ,2048 ועוד. המשחקים שצוינו זכו להצלחה מפתיעה ונהפכו לסוג של תופעת אינטרנט: אנשים מפורסמים צולמו או הצהירו שהם משחקים בהם (בהם נשיאי מדינות), הם זכו לתפוצה גדולה של בין 100 ל-500 מיליון הורדות ברחבי העולם (קנדי קראש והן Subway surfers קיבלו מעל מיליארד התקנות ברחבי העולם במכשירי מובייל). ישנים משחקי מובייל שמפותחים ומשווקים כדי לקדם מוצר קיים או סרטי קולנוע. המשחק פוקימון גו של ענקית משחקי הווידאו היפנית נינטנדו גרם לעלייה חדה בשווי מניית החברה, שכן מיד עם הפצתו ביולי 2016 מיליוני אנשים ברחבי העולם החלו להתאסף ברחובות ובאזורים פתוחים ולשחק בו. חלק מן השחקנים נפלו ממקומות גבוהים או נפגעו בעת הפעלתם את המשחק שעשה שימוש מהפכני בטכנולוגיית מציאות רבודה. היו אנשים שהתאספו בקבוצות ויצאו ל"ציד פוקימונים" בשעות הלילה המאוחרות או בשעות הבוקר המוקדמות.
הפצה וביקורת
חלק ניכר ממשחקי המובייל עושים שימוש במודל העסקי פרימיום, כלומר משחקים אלו ניתנים להורדה ולהתקנה בחינם אך כדי לנצל את כל האפשרויות במשחק או כדי להצליח לעבור שלבים על השחקן לבצע רכישה בכסף אמיתי. היתר שמהווה מיעוט ממשחקי המובייל הם משחקים שהפעלתם כרוכה בתשלום ולעיתים מכילים גם רכישות נוספות במשחק עצמו. רכישות אלה נקראות רכישות באפליקציה (In-app purchase) והן האופן בו החברות והמפתחים העצמאיים מרוויחים את לחמם מן המוצר. הרכישות מאובטחות על ידי גוגל ואפל שלוקחות עמלה של כשלושים אחוזים מכל טרנזקציה כזו. מודל זה של רכישת משחק מובייל בתשלום, או רכישה בתשלום עבור רמז או תור נוסף במשחק אינו זמין דרך גוגל פליי רק בארבע מדינות: איראן, סודאן, קובה וסין. כמו כן, ישנם משחקים חינמיים לחלוטין אך הם מהווים מיעוט זניח ביותר, או שמופיעות בהם פרסומות שצצות כאשר השחקן מסיים שלב או נפסל.
חברות רבות משלמות הון עתק עבור פרסום משחק המובייל שלהם. הן מפיקות סרטונים מיוחדים שמופצים ביוטיוב, מפרסמים את המשחק במודעות הכוללות קוד QR, פרסומות ברשתות החברתיות, בטלוויזיה וכדומה. בין הפרסומות היקרות ביותר ניתן למנות את הפרסומת ל-Clash of Clans ששודרה במחצית של הסופר בול ובה כיכב השחקן ליאם ניסן. עלות הפרסומת הייתה מעל מיליון דולרים אמריקאים ומומחים טוענים כי זמן קצר לאחר שידור הפרסומת חברת SuperCell הפינית המייצרת את המשחק כבר כיסתה את הוצאותיה. החברות מפרסמות את המוצר גם בחנויות התוכן כדי שמילות החיפוש שמובילות למשחק שלהם וכן דירוג המשחק יישאר גבוה ובולט בראש טבלאות המשחקים השונות. כך שמשחקי המובייל כמעט ולא מאפשרים למפתחי אינדי להפיץ את מוצריהם ולקצור רווחים מלבד מקרים בודדים.
בין משחקי האינדי שכן פרצו לתודעת הקהל הרחבה ניתן למנות את המשחק 2048. המשחק היה שינוי של משחק מובייל אחר בשם Threes (שלשות) והראשון לערוך ולתכנת את המשחק החדש היה איטלקי בן 19 בשם גבְּריאֶלֶה צ'ירולי. משחק מובייל אינדי אחר שהצליח באופן מרשים במיוחד הוא המשחק מיינקראפט של היזם השוודי מרקוס פרסון. במשחק השחקן מקבל ארגז חול בו הוא יכול לנוע בחופשיות וליצור או להרוס קוביות בצבעים שונים. את הקוביות ניתן לערום ולהזיז וכך ליצור אינסוף נופים, מבנים, חיות ועוד. אפליקציות מוביל שונות הושפעו מן המשחק והן אפליקציות מיוחדות נוצרו כדי להשפיע על המשחק ולהתממשק איתו.
מאפיין חשוב שקיים ברוב משחקי המובייל הוא הצגת הודעות יזומות על ידי המשחק הקוראות להפעיל אותו שוב, הודעות אלה הן הודעות Push notification. חלקן מתריעות באופן יומיומי לשחקן שיחזור לשחק ואילו אחרות בהפרשים של שעות ספורות. דרך נוספת להגדלת הרווחים היא שימוש במטבע וירטואלי במשחק. השחקן רוכש יהלומים, מטבעות זהב או אבנים יקרות תמורת כסף אמיתי. שיטה זו לקוחה מעולם ההימורים ובתי הקזינו בהם המהמרים משחקים עבור אסימונים. כך נוצרת "אשליה" שהמשחק אינו מתנהל על כסף אמיתי ובתמורה השחקנים מבצעים יותר רכישות ומשפרים את רווחיות המוצר. מבקרים רבים טוענים כי משחקי המובייל החדישים והמודרניים מהווים למעשה גרסה מתוחכמת של מכונת קזינו לכל דבר. נטען שהחברות מחפשות ללא הרף דרכים למגנט את השחקנים למסכים, לגרום להם להתמכר למוצר ולבצע רכישות באופן תדיר וגובר.
טיעון נוסף שמפונה נגד משחקי המובייל הן שחלקם פשוטים מדי ואינם מעודדים חשיבה או יצירתיות. טיעון זה הופנה למשל כלפי משחק המובייל Flappy Bird בו על השחקן לנווט ציפור שעפה באוויר בין צינורות מתכת. עוד נטען כי התעשייה כמעט ואינה מציגה חידושים וכי מרבית משחקי המוביל מחקים אחד את השני או מהווים גרסה משולבת של מספר משחקים ולכן פוגעים בזכויות יוצרים וקניין רוחני. נגישות המשחקים המיידית והגירוי המיידי המופק בהם גם פוגע בשוק העבודה העולמי. ממחקרים שנערכו מרבית הצעירים בגילאי 20-35 משחקים בסמארטפונים בעת נוכחותם בעבודה, דבר הפוגע בפיריון ובתפוקת המפעל או החברה.
יעקב אריה גוטרמן
רבי יעקב אריה גוטרמן מראדזימין (ה'תקנ"ב, 1792 – י"ח בתמוז תרל"ד, 1874) היה מהאדמו"רים הבולטים בפולין במחצית השנייה של המאה ה-19.
קורות חייו
נולד לאביו רבי שלמה וגדל בוורקי. בצעירותו התקרב לתנועת החסידות ונסע לחצרותיהם של גדולי החסידות ומפיציה בפולין החוזה מלובלין והמגיד מקוז'ניץ. נשא לאישה את בת רב העיירה ריטשעוואל ועבר להתגורר סמוך לחותנו. מאוחר יותר התמנה לרב העיירה ובהמשך עבר לכהן כרב הקהילה בראדזימין.
רבי יעקב אריה היה תלמידה המובהק של שיטת פשיסחא כפי שעוצבה על ידי היהודי הקדוש ותלמידו רבי שמחה בונים מפשיסחא. לאחר פטירת רבי שמחה בונים בשנת תקפ"ז (1827) נחלקו חסידיו בשאלת ההנהגה. חלק מהחסידים בראשות רבי יצחק מאיר אלתר בחרו ברבי מנחם מנדל מקוצק. הקבוצה השנייה ובהן רבי יעקב אריה תמכה בבנו של רבי שמחה בונים, רבי אברהם משה מפשיסחה, אך לאחר תקופה קצרה הוא נפטר וההנהגה עברה אל רבי יצחק מוורקא.
לאחר פטירת רבי יצחק מוורקא בשנת תר"ח (1848) מילא את מקומו תלמידו רבי שרגא פייבל דנציגר שנפטר חצי שנה אחריו. לאחר פטירת רבי שרגא פייבל החל רבי יעקב אריה לכהן כאדמו"ר בראדזימין. רבי יעקב אריה שהאריך ימים יותר משאר תלמידי רבי שמחה בונים מפשיסחא נחשב כ"זקן האדמו"רים" בדורו והשפעתו הייתה רבה. הוא נודע כבעל רוח הקודש וכפועל ישועות ורבים נהרו לחצרו, בהם אדמו"רים ורבנים.
נפטר בי"ח בתמוז תרל"ד (1877) ונטמן בבית הקברות היהודי בוורשה. על קברו הוקם אוהל שבו נקברו גם שני נכדיו, האדמו"רים רבי אהרן מנחם מנדל גוטרמן ורבי לוי יצחק גוטרמן וכן רבי נחמיה אלתר, בנו של השפת אמת שהיה נשוי לנינתו.
דברי תורתו נאספו מכת"י בספרים שיצאו לאור לאחר פטירתו על ידי האדמו"ר מלומאז' -קאצק רבי יחיאל מאיר מורגנשטרן: "דברי אבי"ב" על בראשית רבה "ביכורי אבי"ב" על התורה והמועדים ו"ליקוטי אבי"ב". (אבי"ב ראשי תיבות יעקב אריה בן בינה)
צאצאיו
בנו של רבי שלמה יהושע דוד, רבי אהרן מנחם מנדל גוטרמן (י"ח באלול תר"כ, 1860 - ט' באלול תרצ"ד, 1934). התחנך בצעירותו אצל סביו והיה תלמידם של רבי אברהם בורנשטיין מסוכוצ'וב ורבי שלמה זלמן שניאורסון מקאפוסט. היה חתן רבי יצחק יעקב רבינוביץ מביאלה. תיאור שלו ושל אשתו הראשונה, בתו של האדמו"ר יצחק יעקב רבינוביץ מביאלא, מתאר יצחק בשביס-זינגר, מנקודת ראותו כילד, הוא מספר גם על הסיבות לגירושיו מאשתו הראשונה. כנראה שאביו של בשביס-זינגר, שגם כיהן בראשות הישיבה שהקים רבי אהרן מנחם מנדל, ערך את הגט. בנישואיו השניים נישא לבתו של רבי יעקב משה ספרין מקומרנה. התפרנס ממסחר והיה בעל נכסים. לאחר פטירת אביו החל לכהן כאדמו"ר. היה עסקן ציבורי ובין היתר עמד בראש קופת רבי מאיר בעל הנס. בתרפ"ט (1929) הגיע לארץ ישראל ותרם כסף להקמת המחיצה בכותל המערבי. בשנת תרע"ב הקים ישיבה בראדזימין, בראשה העמיד את הרב פינחס מנחם זינגר, מחבר "מגדים חדשים", והיה מוסר שם שיעורים מעת לעת. בסוף ימין כהן כרב בנשלסק. כתב חיבורים רבים שמהם נדפסו: "חינוך הבנים", "צמח מנחם" על הגדה של פסח ו"עלים לתרופה" על דף אחד במסכת ביצה. מעט מקורותיו הובאו בספר "תועפות ראם" (ורשה תרצ"ו). רבי אהרן מנחם מנדל לא הניח אחריו בנים, ולאחר פטירתו עברו חסידיו לבני גיסו, רבי יעקב אריה מורגנשטרן מראדזימין ורבי אברהם פנחס מורגנשטרן משדליץ. שניהם נספו בשואה.
מצאצאיו של רבי יעקב אריה מראדזימין מכהנים כיום כאדמו"רים, רבי יעקב אריה אלתר מגור ורבי יעקב אריה מיליקובסקי מאמשינוב.
קישורים חיצוניים
רבי יעקב אריה גוטרמן:
רבי אהרן מנחם מנדל גוטרמן:
ג'וזף לרמור
ג'וזף לרמור (באנגלית: Joseph Larmor; 11 ביולי 1857 - 19 במאי 1942) היה פיזיקאי, מתמטיקאי ופוליטיקאי צפון אירי.
חייו
ג'וזף לרמור נולד בצפון אירלנד. הוא גדל בבלפסט ולאחר לימודים באוניברסיטה המקומית עבר לאוניברסיטת קיימברידג'.
החל משנת 1885 לימד באוניברסיטת קיימברידג', ובשנת 1903 התמנה לפרופסור למתמטיקה.
בשנת 1919 הגה את הרעיון, שכתמי השמש הם עדות לפעילות של מעין דינמו על פני השמש, עקב תנועת נוזל בעל מוליכות חשמלית (לימים התברר שמדובר בפלזמה - גז מיונן), ובכך הניח את היסודות לתאוריית הדינמו, המהווה בסיס להסברת השדה המגנטי של כדור הארץ, של השמש ושל גרמי שמיים אחרים.
בשנת 1921 זכה במדליית קופלי מטעם החברה המלכותית.
לרמור התנגד לניתוק אירלנד מבריטניה ועל רקע זה נבחר לפרלמנט בשנת 1911. הוא היה חבר הפרלמנט עד לשנת 1922. עם סיום עבודתו באוניברסיטת קיימברידג', חזר לצפון אירלנד.
קולנוע רוסי
קולנוע רוסי הוא שם כולל לתוצרי תעשיית הקולנוע ברוסיה, שיצרה מאות סרטים במגוון ז'אנרים גם בתקופת ברית המועצות. רבים מהם זכו להערכה ברחבי העולם. מאז תחילת המאה ה-21 נחשב הענף לאחד המפותחים והמוכרים בעולם, כשתעשיית הסרטים מפיקה מאות סרטים בשנה.
רוסיה מארחת את פסטיבל הסרטים הבינלאומי של מוסקבה הנחשב לאחד המוערכים ונערך מאז 1935. פרסי האקדמיה הרוסית לקולנוע מכונים בשם פרס ניקה.
הקולנוע באימפריה הרוסית
הקולנוע הרוסי החל את דרכו עוד בתקופת האימפריה הרוסית והובא על ידי האחים לומייר שהציגו את סרטיהם במוסקבה ובסנקט פטרבורג במאי 1896 ובאותו החודש הצלם של האחים לומייר, קמיל סרף צילם את הסרט הראשון שנעשה ברוסיה ולמעשה תיעד את טקס ההכתרה של ניקולאי השני בקרמלין. הסרט העלילתי הראשון היה "סטנקה ראזין" שהופק על ידי אלכסנדר דרנקוב ובוים על ידי ולדימיר רומשקוב. הקולנוע באימפריה התפתח במהירות בשנים 1907–1920 ויצר תשתית צילום והשכרה משמעותית. מתוך יותר מ-2,700 סרטים עלילתיים שצולמו ברוסיה לפני 1920, כ-300 סרטים שרדו (ככלל, רק חלקית) בארכיוני סרטים רוסיים וזרים.
מ-1906 עד 1920 נודע אלכסנדר חנז'ונקוב כיזם, מארגן תעשיית הקולנוע, מפיק, במאי, תסריטאי ומחלוצי הקולנוע הרוסי. זיכרונותיו התפרסמו בחלקם בספר "השנים הראשונות של הקולנוע הרוסי". לחנז'ונקוב חלק רב מההישגים החשובים ביותר בפיתוח הקולנוע הרוסי. בשנת 1911, הסרט הראשון ברוסיה באורך מלא "הגנת סבסטופול", בבימויו המשותף של חנז'ונקוב וגונצ'רוב, יצא לאקרנים. בשנת 1912 הוציאה החברה את הקריקטורה הראשונה בעולם שצולמה בטכניקה של אנימציה "לוקאנידה היפה, או מלחמת הברבל עם חיפושיות אייל" בבימויו של ולדיסלב סטרביץ'. החברה של חנז'ונקוב הפכה למובילת הפקת הסרטים הרוסית, ואסילי גונצ'רוב, אלכסנדרה גונצ'רובה, אנדריי גרמוב, פיוטר שרדינין ואיוואן מוזז'וחין עבדו עם חנז'ונקוב. בתחילת 1912, לחברת המניות "חנז'ונקוב ושות'" היה הון מורשה של 500 אלף רובל רוסי, סכום גדול לאותם ימים. בסנקט פטרבורג, מפברואר 1910 עד 1912, יצא לאור כתב העת הרוסי "קינמטוגרף" (Синематографъ), המוקדש לקולנוע. באביב 1917, חנז'ונקוב, יחד עם רוב עובדי החברה שלו, נסע לחצי האי קרים לארגן הפקות סרטים מן המניין ביאלטה.
בתחילת המאה ה-20 נודע השחקן איוואן מוזז'וחין כאחד משחקני הקולנוע הידועים והראשונים ברוסיה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה החלו ליצור סרטים לאומניים שיצאו נגד גרמניה, כאשר רק בשנת 1916 הופקו 499 סרטים, כמות כפולה הרבה יותר ממה שהופק בשלוש השנים הקודמות גם יחד.
המהפכה הרוסית הביאה לשינוי משמעותי יותר והחלו ליצור סרטים בעלי רטוריקה סוציאליסטית שיצאו נגד שלטון הצאר. הסרט המשמעותי האחרון באותה תקופה היה הסרט האב סרגיי שנוצר בשנת 1917 והיה הראשון לצאת בתקופה הסובייטית, לאחר הקמת רוסיה הסובייטית.
קולנוע סובייטי
אף שרוסית הייתה השפה הדומיננטית בתעשיית הקולנוע הסובייטית, הקולנוע בברית המועצות הורכב מסרטים שהופקו בארמניה הסובייטית, גאורגיה, אוקראינה הסובייטית ובהיקף קטן יותר גם בליטא הסובייטית, בלארוס הסובייטית ומולדובה הסובייטית. כל הסרטים שהופקו בשנים 1920–1987 היו כפופים לצנזורה ממשלתית וחרף הישגים משמעותיים בתחום הקולנוע והערכה רבה לפועליהם של הבמאים הסובייטים, כמו סרגיי אייזנשטיין וסרגיי בונדרצ'וק, הייתה קיימת מתיחות רבה בין היוצרים לבכירי המדינה והבמאים נדרשו לתמרן בין יצירתיות עצמאית לצנזורה ממשלתית צמודה.
בשנים הראשונות של ברית המועצות, מרבית הסרטים שהופקו היו סרטים בעלי אופי פוליטי וחברתי והסרט החשוב ביותר שנעשה באותה עת היה "אוניית הקרב פוטיומקין" בבימויו של אייזנשטיין ולא רק בשל תיאור האירועים שהובילו למהפכת 1905 אלא השימוש בטכניקת הצילום החדשנית והשימוש ב"קפיצה בחיתוך" ליצירת סיום פוליטי. סרטים ידועים אחרים היו "אם" (1926) מאת וסבולוד פודובקין ו"איש עם מצלמת סרט" (1929) מאת דז'יגה ורטוב.
ברם, עם עליית סטלין לשלטון, הריאליזם הסוציאליסטי היה למדיניות ממשלתית והשתלטה גם על כל תחום התרבות במדינה והקולנוע הסובייטי היה נתון לשליטת המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. אחד הסרטים הפופולריים באותה תקופה היה "הקרקס" משנת 1930.
בשנות ה-50 וה-60 הופקו סרטים בעלי תקציב ענק שזכו גם להכרה בינלאומית כמו "הבלדה לחייל" שזכה בפרס באפט"א לקולנוע בתור הסרט הטוב ביותר והסרט "מלחמה ושלום" שבוים על ידי סרגיי בונדרצ'וק וזכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ל-1968.
בשנות ה-70 הקולנוע הסובייטי ניסה את מזלו בז'אנרים חדשים ובין השאר הופק סרט המדע בדיוני "סולאריס" והתעשייה התפתחה מאוד. בשנת 1981 הסרט מוסקבה אינה מאמינה בדמעות זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בתקופת הפרסטרויקה והגלאסנוסט באמצע שנות 1980 הקולנוע הסובייטי החל בהפקת סרטים בנושאים שהיו מצונזרים בעבר כמו סרטים על סמים ומיניות.
לאחר התפרקות ברית המועצות
הקולנוע הרוסי שלאחר נפילת ברית המועצות היה לנועז יותר ובשנות ה-90, בהיעדר צנזורה ממשלתית הופקו סרטי קולנוע רבים שביקרו את השלטון הסובייטי כשאחד המוצלחים שבהם היה "שמש בוגדנית" בבימויו של ניקיטה מיכאלקוב משנת 1994 וזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. סרט ברוח דומה הופק גם על מלחמת העולם השנייה, כשהסרט "גנב" משנת 1997 גולל את קורותיה של אם לתינוק המחפשת תמיכה גברית למשק הבית ומוצאת פושע במדי צבא, הסרט גרף 6 פרסי האקדמיה הרוסית לקולנוע והיה מועמד לאוסקר וזכה בפרס מיוחד במסגרת פסטיבל הסרטים של ונציה.
סרטי קומדיות ופארודיות רבים נעשו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 ואף שהמימון הממשלתי לקולנוע הלך וקטן התעוזה הלכה וגדלה ונוצרו סרטים עצמאיים רבים. לאחר עליית פוטין לשלטון ברוסיה בשנת 2000 גדלה מעורבות המדינה בהפקות סרטים ומימון רב החל לזרום לתעשייה, תחילה באמצעות משרד התרבות של רוסיה ולאחר מכן באמצעות הסוכנות הפדרלית לקולנוע (שהפכה לקרן הקולנוע הרוסי) שהחלה לממן סרטי קולנוע רבים.
המאה ה-21
תחילת המאה ה-21 התאפיינה בהפקת שוברי קופות רוסיים רבים כמו סרט הערפדים "משמר הלילה" שבוים על ידי טימור בקממבטוב, הסרט זכה גם לסרט המשך, "משמר היום", שהצליח יפה בקופות. כאשר "משמר לילה" שנרכש בזמנו להפצה ב-50 מדינות, תפס את המקום הרביעי בטבלת שוברי הקופות בגרמניה בשנת 2004.
מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, הרפובליקות השונות ברוסיה יצרו קולנוע לאומי משלהן. כך למשל, צולמו סרטים בטטארית, יאקוטית ובשפות נוספות. לסרטים הללו יש הפצה מקומית יותר, אבל באזורים מסוימים הם לוקחים עד 20% מזמן ההפצה ומקדימים את שוברי הקופות הזרים בפופולריות בבתי הקולנוע המקומיים.
הגדלת המימון לא הפחיתה מהביקורת שסרטי הקולנוע הפגינו כנגד השלטון הסובייטי או השלטון הרוסי וכך הופקו סרטים שזכו להוקרה רבה, כמו "המגונדרים", "השיבה" מאת אנדריי זוויאגינצב, שזכה בפרס אריה הזהב וביים גם את סרט הביקורת "לוויתן", שזכה בפרסי האקדמיה הרוסית לקולנוע ובפרס גלובוס הזהב.
תעשיית הקולנוע הרוסית של תחילת המאה ה-21 התמקדה גם בהפקת סרטים היסטוריים רבים על תקופת האימפריה הרוסית הנוסטלגית ונודעה יצירתם של סרטי קולנוע כמו "תיבה רוסית" משנת 2003 בבימויו של אלכסנדר סוקורוב, המגולל את תולדות התרבות הרוסית באמצעות סיור מצולם במוזיאון ההרמיטאז' וכן הסרטים "גמביט טורקי", "יועץ ממלכתי", "דואליסט", "טובול" ו"1612". בעשור השני של המאה ה-21 הופקו סרטים היסטוריים גם על תקופת רוסיה הצארית ורוס של קייב והסרטים הידועים ביותר על תקופות אלה היו "הוויקינג" משנת 2016, "לב פרמה", "אגדת קולובראט", אם כי גם אירועים מתקופת האימפריה הרוסית לא נפקדו מהקולנוע והידועים שבהם הם "ברית ההצלה" שהופק לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21 ו"פרקליט האימפריה" שהופק במהלך מגפת הקורונה ברוסיה. באותה תקופה אולפני הקולנוע התמקדו גם בהפקת סרטי מלחמה בתקציבי עתק כ"T-34", "להציל את לנינגרד", "האחווה", "שמיים", "הגבול הבלקני" ואחרים.
תעשיית הקולנוע הפיקה סרטים מז'אנרים שונים, אף כאלה שלא היו נפוצים בשנות ה-90, כמו סרטי המדע הבדיוני "סעיף 78", "האי המיושב", "המאחז", "משיכה" והמשכו, סרטי הפנטזיה "כלב זאב", "הסקיתי", "ברק שחור" "עולם אפל" והסרטים "וויי" והמשכו "סוד חותם הדרקון", כמו גם "וולנד", "אנחנו" ואף סרט גיבורי-על מקורי בשם מייג'ור גרום: רופא המגפה.
בין הבמאים הרוסיים המובילים ברבע הראשון של המאה ה-21, אשר זכו בפרסי קולנוע לאומיים ובינלאומיים, ניתן לציין יוצרי קולנוע כמו:
עם זאת הקולנוע הרוסי לא חף מהשפעות פוליטיות ובעקבות משבר אוקראינה, בשנת 2015, המועצה העליונה של אוקראינה אסרה על הפצה והקרנה פומבית של סרטים רוסיים מסוגת מלחמה וצבא שנועדו לשווק ולמתג את כוחות הביטחון של הפדרציה הרוסית. באותה שנה, ועדת הקולנוע הממלכתית של אוקראינה אסרה על הצגה של 162 סרטים וסדרות טלוויזיה רוסיים.
בתי קולנוע
מ-2004 עד 2012, מספר מסכי הקולנוע ברוסיה גדל פי 3.6 ועלה על 3,000. במונחים של הכנסות מסחריות של יותר ממיליארד דולר בשנה, השוק הרוסי נמצא במקום הרביעי באירופה מאז 2009. חלקו של הקולנוע הרוסי ירד מ-22-29% (2000-2009) ותופס 13.8% (2012) משוק הסרטים במדינה. למרות הגידול בהפקת הסרטים וקצב הבנייה המוביל של בתי קולנוע בעולם, כמות הצופים בבתי הקולנוע הלכה ופחתה (2011), או גדלה מעט (2012). מצד אחד, הדבר נבע מניתוק דור הצופים בני ה-30 וה-40 בשל דומיננטיות של שוברי קופות ומצד שני, תחרות מול כלי תקשורת אחרים ועלייה בפופולריות של שירותי סטרימינג. עם זאת, עלות הכרטיסים הממוצעת הייתה יקרה יחסית.
יום הקולנוע הרוסי
הצגת הסרטים הראשונה התקיימה ב ב-4 במאי (16) 1896 בסנקט פטרבורג בהיכל "אקווריום". ב-2 באוקטובר (15) 1908, התקיימה ההקרנה הראשונה של הסרט "האדם החופשי הנמוך ביותר" בן שמונה דקות מתוצרת רוסיה. הסרט בבימויו של ולדימיר רומשקוב (המבוסס על שיר העם הרוסי על סטנקה רזין "מאחורי האי אלמוט") פתח את עידן הקולנוע הרוסי.
ב-27 באוגוסט 1919 אימצה הממשלה (מועצת הקומיסרים העממיים של רוסיה הסובייטית) צו נוסף על הלאמה (באמצעות הפקעה חופשית) של יצירות קולנוע. מאותו יום ואילך, כל המסחר, התעשייה ובתי הקולנוע ברוסיה עברו לתחום השיפוט הישיר של קומיסירון החינוך העממי. על פי צו נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות מיום 1 באוקטובר 1980 "אודות חגים וימים בלתי נשכחים", הוחלט לציין את יום הקולנוע הרוסי. בשנת 1980, נקרא "יום הקולנוע הסובייטי" אך בשנת 1988 הפך ל"יום הקולנוע". במהלך שנות הפרסטרויקה החל היום להיקרא "יום הקולנוע הרוסי".
עד 2001 לא באמת היה יום לאומי, עד לרגע שבו שירות הקולנוע של משרד התרבות של הפדרציה הרוסית החליט שהקולנוע הרוסי ראוי ליום חג משלו. במאי 2002 הציע ראש איגוד הקולנוענים של רוסיה, ניקיטה מיכאלקוב, לחגוג את היום הזה ביום שישי האחרון של ספטמבר, כאשר מוענק פרס נשר הזהב של האקדמיה הלאומית למדעי ואמנויות הקולנוע של רוסיה. עם זאת, יוזמה זו לא זכתה לתמיכת השלטונות והם החליטו להמשיך ולחגוג את יום הקולנוע הרוסי ב-27 באוגוסט.
שוברי קופות
עד העשור הראשון של המאה ה-21 לא היו שוברי קופות של ממש בקולנוע הרוסי, מאז 2004 גדלה ההשקעה בהפקות קולנוע גדולות ומאז שוברי הקופות הגדולים ביותר הם סרטים כמו "צ'בורשקה" (שהכניס יותר מ-5 מיליארד רובל), "מעושר לאושר", "מתקדמים למעלה" (שהכניסו יותר מ-3 מיליארד רובל), "T-34" (עם 2 מיליארד רובל הכנסות) ואחרים.