cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטטוס קוו (המקומות הקדושים)
היוונים-אורתודוקסים
השטח הגדול ביותר בכנסיית הקבר נמצא בידי היוונים-אורתודוקסים, וכולל את הקתוליקון, שתי הקפלות של האמבולטוריום (קפלת לונגינוס וקפלת הביזוי), כלאו של ישו, חלק מהגולגולתא, "קשתות הבתולה" והמספר הגדול ביותר מבין החדרים סביב הרוטונדה הנמצא בידי מי מהעדות. היוונים תובעים גם את כיפת הקתוליקון, אך יתר הכנסיות חולקות על דרישה זו. בנוסף הם מחזיקים במרבית המבנים הסובבים את כנסיית הקבר: מנזר אברהם (דיר אברהם) ממזרח לחצר הכניסה, שלוש הקפלות שממערב לה (קפלת ארבעים המרטירים, קפלת מריה מגדלנה וקפלת יעקב הקדוש) וכנסיית גת שמנים-מטוכיון שמדרום לה. עוד נמצאים בידיהם מגדל הפעמונים והגלריה העליונה ביותר של הרוטונדה המחוברת ישירות אל בניין הפטריארכיה היוונית.
הקתולים
בידי הקתולים נמצאות קפלת הפרנקים (התחנה ה-10), התחנות ה-11 וה-13 בגולגולתא, מרבית החלק הצפוני של הכנסייה (קפלת מריה מגדלנה, קפלת ההופעה, הכנסייה הפרנציסקנית והמנזר הצמוד להן) וקפלת מציאת הצלב במפלס התחתון ביותר של המבנה, שבעניינה קיימת הסכמה שבשתיקה.
הארמנים ויתר האורתודוקסים המזרחיים
יתר חלקי הכנסייה הלא משותפים נחלקים בין ארבע העדות המונופיזיטיות (לא כלקדוניות), וכל אחת מהן מעורבת במחלוקת לגבי אחד מנכסיה לפחות:
כנסיית העלייה
כנסיית העלייה מוחזקת בידי המוסלמים מאז שנכבשה על ידי צלאח א-דין ב-1187, אך היא איננה משמשת כמסגד, והעדות הנוצריות עורכות בה טקסים בחג העלייה, כל אחת לפי לוח השנה הנוהג על-ידה. בבעלות היוונים-אורתודוקסים נמצא מזבח הנמצא ליד מבנה הכנסייה, ואילו שלושה מזבחות הצמודים לחומת החצר ההיקפית שייכים, מדרום לצפון, לקופטים, לארמנים ולסורים. הלטינים חוגגים את חג העלייה בתוך מבנה הכנסייה, אך ב-1922 הציבו מזבח גם בחצר בנימוק שהם רשאים לערוך את טקסיהם גם בה, והמחלוקת שהתעוררה עקב כך הוכרעה לטובתם. כאשר היוונים ערכו תיקונים בקיר ההיקפי בשנת 1926 השיג על כך הפטריארך הלטיני של ירושלים, והעבודות פסקו.
קבר מרים
קבר מרים נמצא בשליטה משותפת של היוונים-אורתודוקסים והארמנים, אשר דואגים יחדיו לעבודות הניקיון ומחזיקים במפתחותיו. שתי העדות מקיימות ביניהן תורנות יומית לסירוגין, וככלל מתנהל האתר על מי מנוחות. לקופטים ולסורים עומדת זכות לערוך את טקסיהם תוך שימוש במזבחות הארמניים - הקופטים פעמיים בשבוע במזבח ברתולומאוס הקדוש (6), והסורים פעם אחת בשבוע במזבח שבקפלה המערבית (9), שעליו הם טוענים לבעלות. ב-1923, עת ביקשו הארמנים להחליף שתי איקונות שניצבים על מזבח זה, התנגדו לכך הסורים בטענה כי המזבח והאיקונות שייכים להם, אולם כיתוב על האיקונות בארמנית הוכיח כי הצדק עם הארמנים, וההחלפה הותרה. לקתולים אין חזקה בכנסייה והם אינם מקיימים בה פולחן, אף שהצהרת הסטטוס קוו התירה להם לעשות כן. הקתולים טוענים לבעלות במבנה כולו, והכנסייה אכן הייתה בחזקת הפרנציסקנים החל במאה ה-14. עם זאת, בתחילת המאה ה-18 הוקמו בכנסייה מזבח יווני ומזבח ארמני, וב-1757 נדחקו הקתולים מהמבנה באופן סופי. בשנת 1924 ביצעו האורתודוקסים והארמנים עבודות לשיפוץ החזית והגג, לאחר שמסרו על-כך הודעה לממשלת המנדט. הקתולים השיגו כנגד העבודות בטענה כי הן מפרות את הסטטוס קוו, אך טענתם נדחתה והעבודת נמשכו.
במורד המדרגות המובילות אל חלל הכנסייה שוכנות שתי קפלות - הימנית המוקדשת לאנה הקדושה וליואכים היא יוונית אורתודוקסית (1), והשמאלית המוקדשת ליוסף הקדוש היא ארמנית (2). הלאה במורד המדרגות שוכן מזבח המוקדש לניקולאוס הקדוש והוא שייך ליוונים (3). בקפלה הדרומית שבה שוכנת ההיכלית (אדיקולה) של קבר מרים, תולות מנורות יווניות בצידו הדרומי של הקבר (4) וארמניות מצפון לו (5). ליד הקבר נמצא מזבח ברתולומאוס הקדוש הארמני המשמש את הקופטים (6). המשך הקפלה מאחורי הקבר עצמו, כולל המזבח המוקדש לסטפנוס הקדוש, שייך ליוונים (7). ברשות היוונים נמצא גם המזבח בקפלה הצפונית (8). הקפלה המערבית שייכת כולה לארמנים (9).
כנסיית המולד
משטר הסטטוס קוו נאכף בכנסיית המולד בדווקאנות והסדרי הפולחן בה מורכבים ומסובכים. אלה כוללים, בין היתר, הוראות מפורשות באיזה מועדים רשאית כל אחד מהעדות לקיים תהלוכות ואת מסלולן והיקף המשתתפים בהן, וכן הנחיות לגבי ביקור אורחים מטעם מי מהעדות. בעבר החזיקו הקתולים ברוב הכנסייה, אך כיום עיקר החזקה בה מסור בידי היוונים-אורתודוקסים.
החצר
החצר (1) מוחזקת בידי היוונים, אך הם אינם רשאים לערוך בה שינויים בלא הסכמת הקתולים והארמנים, וכלל זה חל גם על חזית הכנסייה ועל הקיר הצפוני של המנזר הארמני (2) שמדרום לחצר. מסיבה זו ניסיונות הארמנים להגדיל את חלונות מנזרם בצידו הצפוני נתקלו בהתנגדות. מצפון לחצר שוכן בית קברות אורתודוקסי (3), אך אלה רשאים להקים מבנים רק בחלקו הצפוני, והמבנים אינם יכולים להיות גבוהים מהגדר הסובבת אותו. המפתח לדלת הכניסה לכנסייה (4) שמור בידי האורתודוקסים, והיא נפתחת במועדים קבועים בהתאם לעונות השנה. האות לפתיחה הדלת או לסגירתה ניתן על ידי פעמוני מגדל הפעמונים הלטיני הסמוך. במספר ימי חג של העדות השונות חלים שינויים במועדי הפתיחה והסגירה של המבנה, לדוגמה בתקופת הציפייה הקתולית, בחלק מימי השבוע הקדוש ובמועדי חג המולד של העדות השונות.
הנרתקס
הנרתקס (5) מוחזק בידי האורתודוקסים אשר דואגים לנקיונו, למעט שתי המדרגות שבקצהו הדרומי, המוליכות אל המנזר הארמני, אותן מנקים הארמנים. בנרתקס תולות שתי מנורות, האחת אורתודוקסית והאחרת ארמנית, ושתי העדות רשאיות להדליקן ולכבותן כרצונן. החדר שמשמאל לכניסה (6) משמש כעמדת משטרה.
בית האורך
כל האיקונות והמנורות בבית האורך (7) שייכות ליוונים והם אלה שדואגים לנקיון הרצפה והעמודים עד לגובה הקרניז, באופן יומי, למעט חלק מלוחות השיש שעל רצפת הכנסייה שנשטפים רק בימי שבת. לאורתודוקסים עומדת הזכות לנקות גם את החלונות והתקרה במועדים המוכרזים לשם כך. כאשר התעורר הצורך הדחוף באיטום הגג מפני גשם בשנת 1926, דרשו הארמנים והלטינים להשתתף בהוצאות העבודה, אך היוונים התנגדו. מאחר שהעבודות היו דחופות, הוציאה אותן ממשלת המנדט לפועל בנוכחות נציגיהן של שלוש העדות, ונושא העלות נותר פתוח להכרעה. אגן הטבילה בספינה הדרומית (8) שייך גם הוא ליוונים. לקתולים זכות מעבר רק מדלת הכניסה של הכנסייה ועד לדלת (9) המובילה אל הקלויסטר (10) שברשותם, מצפון לכנסייה. עליהם לעבור בין העמוד הראשון והשני בשתי שורות העמודים שבמעברים הצפוניים, וכאשר ניסו בעבר לעבור בין העמוד השני והשלישי, התנגדו לכך האורתודוקסים. לארמנים זכות מעבר מדלת הכניסה אל הכניסה לכנסייתם (11) שמדרום לכנסיית המולד, ובנוסף הם רשאים לעבור לאורך בית האורך עד לקתוליקון (האזור הקדוש - 12) והלאה אל כנסיית המולד הארמנית (13) בבית הרוחב הצפוני. עם זאת, כאשר הם מבקשים לעבור בבית האורך באירוע מיוחד, דוגמת חתונה, הלוויה או הטבלה, עליהם להודיע על כך לריבון מראש ובכתב, ועל זה לידע את היוונים.
הקתוליקון
הקתוליקון (12) נמצא בחזקת היוונים ובשימושם הבלעדי, אך הם אינם רשאים לעשות בו שינויים או עבודות תחזוקה, ושינוי בריהוט מחייב מתן הודעה לריבון. היוונים רשאים לנקות את הקתוליקון כרצונם, למעט בזמן שהארמנים עורכים טקסים בכנסיית המולד הארמנית (13).
בית הרוחב
כנסיית ניקולאוס הקדוש (14) בבית הרוחב הדרומי שייכת ליוונים, כמו גם הדלת המובילה אליה מהמעבר הדרומי.
כנסיית המולד הארמנית (13) תופסת את כל שטחו של בית הרוחב הצפוני, והגישה אליה היא דרך "הדלת המשותפת" (15) שבמפתחותיה אוחזים הן הארמנים והן היוונים. היוונים סוגרים את הדלת בכל יום, אך לארמנים מותר לפותחה כרצונם. לקתולים זכות מעבר בקו ישר, מהדלת (16) המקשרת בין כנסיית קתרינה הקדושה (17) הלטינית, דרך כנסיית המולד הארמנית, ואל הכניסה הצפונית אל מערת המולד (18). שטיחי הרצפה לאורך נתיב צעידתם של הקתולים נחתכו בהתאם, ועומדת להם הזכות לנקות את נתיב ההליכה, זכות שהוקנתה להם לאחר תקריות רבות בינם לבין הארמנים. בחג המולד הארמני החל ב-19 בינואר, הדלת המובילה אל המתחם הלטיני נסגרת, והארמנים רשאים להניח שטיחים וכיסאות בכל רחבי כנסייתם. בחג המולד המזרחי (7 בינואר), עושים הסורים והקופטים שימוש במזבחות שונים בכנסייה הארמנית. הסורים תובעים חזקה על המזבח בו הם עורכים את הטקס. נוהלי הניקיון של כנסייה זו מורכבים באופן יוצא מן הכלל, וככלל משמש הקרניז כקו הגבול בין תחום האחריות הארמני המשתרע מתחתיו (כולל הקרניז עצמו), לבין תחום האחריות האורתודוקסי שמעליו. עם זאת, לגבי כל אחד מהעמודים בכנסייה יש כללים ברורים המטילים את האחריות לנקיונם על היוונים או הארמנים, ובמספר מקרים על הריבון, לפי כיוון וגובה העמוד. כך גם לגבי החלונות, התמונות והמנורות בכנסייה, וכללי הסטטוס קוו אף קובעים באילו מקרים ניתן להשתמש בסולם והיכן יש להציבו.
מערת המולד
המצב המורכב ביותר בכנסייה נוגע לחזקה, לשימוש ולתחזוקה של מערת המולד. אל המערה מוליכים שני גרמי מדרגות, האחד מבית הרוחב הצפוני (18) והאחר מהדרומי (19). המעבר הדרומי יורד מכנסיית ניקולאוס הקדוש האורתודוקסית ונמצא בחזקתם הבלעדית של היוונים, אך כל אדם רשאי להשתמש בו כל עוד אינו לובש לבוש דתי. לאורך המעבר מספר מנורות ואיקונות השייכים לעדות השונות. את המעבר מנקים הקתולים והיוונים לסירוגין, אגב הקפדה על מספר שווה של העושים במלאכה. במעבר הצפוני, היורד מכנסיית המולד הארמנית, עושים שימוש בעיקר הקתולים והארמנים, והלטינים אחראים לנקיון יומי של חלק ממנו. את החלק האחר מנקים הלטינים והארמנים לסירוגין. גם במעבר זה מנורות ואיקונות השייכים לשלוש העדות.
במערה עצמה שני מזבחות - מזבח המולד ומזבח האבוס. יתר הרהיטים והמנורות שייכים לשלוש העדות במשותף, למעט האיקונות התלויים על הקירות, הנחלקים בין שלוש העדות. הבעלות והשימוש במזבחות נחלקת כדלקמן:
וינצנץ פטמילך
וינצנץ פטמילך (בגרמנית: Vinzenz Fettmilch; 1565 או 1570 – 28 בפברואר 1616) היה אופה גרמני מהעיר פרנקפורט דמיין, אשר הנהיג מרד כושל כנגד האימפריה הרומית הקדושה. כחלק מהמרד הוא גירש את תושביה היהודים של העיר, ובעקבות דיכוי המרד שאפשר להם לשוב לביתם, נהגו קהילת יהודי פפד"מ לחגוג את "פורים וינץ".
ביוגרפיה
פטמילך נולד בשנת 1565 או בשנת 1570. הוא שרת זמן קצר בצבא האימפריה הרומית הקדושה, וב-1593 התיישב בעיר החופשית פרנקפורט. בעיר הוא החל לעבוד כאופה. ב-22 באוגוסט 1614 הוביל פטמילך את "התקוממות הגילדות" כנגד מועצת העיר פרנקפורט. המועצה הורכבה בעיקר מבני אצולה ולגילדות היה ייצוג מועט יחסית. המועצה ניהלה את העיר בצורה כושלת, וסיבכה אותה בחובות כבדים. הקיסר מתיאס סירב להתערב בעניינה הפנימיים של עיר קיסרית חופשית. מלכתחילה נשאו טענות ההמונים אופי אנטישמי. ההמונים טענו שהיהודים משתפים פעולה עם האצילים, ושהם מלווים בריבית גבוהה (בפועל אחוזי הריבית שלקחו היהודים והנוצרים היו זהים). כמו כן היהודים היו מתחרים כלכליים לנוצרים.
אנשיו של פטמילך תקפו את שכונת היהודים. היהודים ניסו להתגונן, ושניים נהרגו. לאחר מכן נמלטו היהודים לבית הקברות היהודי, או לחלק הנוצרי של העיר שם הוסתרו חלקם בידי תושבים שלא תמכו בפטמילך. אנשיו של פטמילך בזזו את בתי היהודים, גרמו נזק בשווי מוערך של 170,000 פלורין, ונבלמו בעקבות התנגדות המשמר האזרחי. פטמילך עצמו לא נראה לאורך כל הביזה, ויש הטוענים שהוא איבד שליטה על חסידיו. למחרת הורה פטמילך ליהודים לעזוב את העיר בחוסר כל. רובם מצאו מקלט בערים הסמוכות. הקיסר מתיאס הוציא חרם קיסרי על פטמילך. תומכי מועצת העיר עצרו אותו ושמו אותו במעצר ב-27 בנובמבר. תומכיו של פטמילך הצליחו לשחררו, והוא התבצר בביתו. הוא נכנע כעבור זמן קצר, וב-2 בדצמבר הועבר לידי הרשויות במיינץ והוצא להורג ברוסמרקט בפרנקפורט ב-28 בפברואר 1616.
אשתו ובנו של פטמילך גורשו מהמדינה, ביתו נהרס ונחרש. שתי אצבעותיו נכרתו ולאחר מכן ראשו, ואז בותר גופו לארבעה חלקים שהוצבו בארבעת פתחי העיר. הראש הוצב במגדל הגשר, ובמקום שבו היה ביתו הוצב עמוד ועליו כיתוב בגרמנית ולטינית המפרט את עונשו של פטמילך. לאחר ההוצאה להורג, התיר הקיסר ליהודים לחזור לפרנקפורט בכבוד רב, והטיל על מועצת העיר לשלם להם פיצויים בסך 175,000 פלורין. לזכר המאורע קבעו יהודי פרנקפורט את יום גירושם מן העיר, כ"ז באלול, ליום סליחות מיוחדות לזכר הגירוש, ואת יום כ' באדר שבו הותר להם לחזור קבעו כיום חג המכונה "פורים פרנקפורט" או "פורים וינץ" (על שם וינצנץ). חג זה נחוג במשך שנים רבות בקהילת פרנקפורט. נהגו בו בין היתר לא לומר תחנון בתפילת שחרית שאותה התפללו בליווי ניגונים מיוחדים ליום זה. כמו כן נהגו לקרוא ביום זה ב"מגילת וינץ" אשר חוברה במיוחד ליום זה - במנגינה של שיר גיבורים גרמני.
מריצ'יקה פואיקה
מריצ'יקה לוקה-פואיקה (ברומנית: Maricica Luca-Puică נולדה ב-29 ביולי 1950) היא אתלטית רומניה בעברה. היא אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984), סגנית אלופת עולם (רומא 1987) ופעמיים ברציפות סגנית אלופת אירופה (אתונה 1982 ושטוטגרט 1986) בריצת 3000 מטר. נוסף לכך, היא פעמיים אלופת העולם בריצת שדה (רומא 1982 ומזרח רד'רפורד 1984) ושיאנית העולם בריצת מייל (1982 - 4:17.44 דקות) ובריצת 2000 מטר (1986 - 5:28.69 דקות).
ביוגרפיה
מלינטה נולדה ביאשי.
1976
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימה פואיקה במקום 21 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:12.62 דקות.
1978
באליפות אירופה שנערכה בפראג, צ'כיה סיימה פואיקה במקום רביעי בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:40.9 דקות.
1980
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיימה פואיקה במקום 7 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.26 דקות.
אלופת עולם בריצת שדה
באליפות העולם בריצת שדה (4.663 ק"מ) שנערכה ברומא, איטליה ב-21 במרץ 1982 זכתה פואיקה במדליית זהב בתוצאה של 14:38.9 דקות, לפני בת ארצה פיצה לווין (14:40.5 דקות) וגרטה וייץ (14:43.9 דקות).
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בספטמבר אותה שנה זכתה פואיקה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:33.33 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:59.31 דקות.
שיאנית עולם בריצת מייל
בתחרות שנערכה ברייטי, איטליה ב-9 בספטמבר אותה שנה קבעה פואיקה בריצת מייל שיא עולם חדש של 4:17.44 דקות, שיפור לשיא העולם בן החודשיים של מארי דקר מארצות הברית (4:18.08 דקות). שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי מארי דקר (4:16.71 דקות) ובאותה ריצה היא סיימה שנייה אף היא שברה את שיאה העולמי בשיא אישי חדש של 4:17.33 דקות, כיום התוצאה השביעית בטיבה בכל הזמנים (2016).
1983
בשל פציעה החמיצה פואיקה את אליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983.
1984
באליפות העולם בריצת שדה (5 ק"מ) שנערכה במזרח רד'רפורד, ניו ג'רזי, ארצות הברית ב-25 במרץ 1982 זכתה פואיקה בפעם השנייה במדליית זהב, בתוצאה של 15:56 דקות, לפני גלינה זכרובה מברית המועצות (15:58 דקות) וגרטה וייץ (15:58 דקות).
שיאנית עולם בריצת 2000 מטר
באליפות אירופה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה באוגוסט 1986 זכתה פואיקה במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:35.92 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:03.90 דקות.
1987
באליפות העולם באולם שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה במרץ 1987 זכתה פואיקה במדליית ארד, בריצת 300 מטר בתוצאה של 8:47.92 דקות.
באליפות העולם שנערכה ברומא בתחילת ספטמבר אותה שנה זכתה פואיקה במדליית כסף, בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:39.45 דקות, אחרי
1988
באולימפיאדת סיאול (1988) לא הצליחה פואיקה לסיים את ריצת 3000 מטר.
לודוויק סטשאק
לודוויק יוזף סטשאק (בפולנית: Ludwik Józef Stasiak; 13 באוגוסט 1858 – 3 בדצמבר 1924) היה צייר, קריקטוריסט, עיתונאי, סופר, היסטוריון אמנות ומוציא לאור פולני. הוא עבד במגוון רחב של ז'אנרים וסיפק איורים למגזינים. לעיתים קרובות נושאי ציוריו היו יופי הכפר, חיי היומיום באזור הכפרי וטקסים עממיים. הוא היה גם מחברם של כמה רומנים היסטוריים פופולריים.
ביוגרפיה
סטשאק נולד למשפחה ממעמד הביניים ואביו עבד במכרות המלח בבוכניה. הוא נשלח לקרקוב ללמוד בגימנסיה. לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1879, הוא התלבט לגבי עתידו, במקביל למד פילוסופיה באוניברסיטת היגליינית וציור באקדמיה לאמנויות.
לאחר שנתיים הוא החליט להתמסר לחלוטין לאמנות. איזידור ז'בלונסקי, פלוריאן סינק, לאופולד לופלר ויאן מטייקו היו בין מוריו. במהלך תקופה זו הוא קיבל כמה פרסים מטעם אגודת ידידי קרקוב לאמנויות. בשנת 1886 המשיך את לימודיו בווינה בהדרכת אוגוסט אייזנמנגר ובהמשך היה במינכן, שם למד אצל אלכסנדר פון וגנר ואלכסנדר פון ליזן-מאייר.
לאחר שחזר הביתה, הפך למציג קבוע בחברת קרקוב והציג 142 עבודות בסך הכל. תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה בשנת 1893. שנתיים לאחר מכן, לאחר שנסע באוסטריה ובגרמניה, בשהות קצרה בוורשה, שב לבוכניה ופתח סטודיו שהפך לנקודת כינוס של אמני תנועת פולין הצעירה.
בשנת 1898, כדי להתמודד עם הדומיננטיות של ציירים גרמנים ואוסטרים בעסקי הדפוס האמנותי, הוא ייסד הוצאת הספרים, שהפכה מאוחר יותר להוצאה לאור "סטלה". הוא שימש כמנהל אמנותי ורבות מהעבודות שהוצגו הונפקו מאוחר יותר כגלויות צבעוניות. בשנת 1900 סייע בארגון תערוכה גדולה של אמנים פולנים בקייב.
אחרי 1901 החל להתרחק מציור ולהתרכז בפעילות ספרותית. הוא כתב סדרה שלמה של רומנים היסטוריים, סיפורים קצרים וספרים הומוריסטיים. הרומנים הפופולריים ביותר כוללים: "ברנדנבורג", "אוצר המלך קז'ימייז'", "הגנת הדגל", "ידיים עקובות מדם", "אבירים שישנים בהרי הטטרה", ושלושה כרכים של ספרים הומוריסטיים.
סיפורים הקשורים לבורגנות הפולנית היו נושא מועדף בסיפורים היסטוריים. במהלך מחקר היסטורי ארכיוני, סטשאק החל להתעניין בדמות הגדולה ביותר של קרקוב מימי הביניים – ויט סטוש. הוא הטיל ספק באמונה הרווחת כי הפסל ממוצא גרמני, ומצא מספר אי דיוקים במקורות היסטוריים גרמניים. בשנת 1909 כתב כמה מאמרים עיתונאיים שבהם הטיל ספק בתזות העיקריות של תולדות האמנות הגרמנית במאות 12–17, בטענה שהמורשת האמנותית העצומה של קרקוב היא אוטונומית. ההוכחות לתזות הוצגו על ידי סטשאק בספרים שפרסם.
בית הספר הגבוה למוזיקה ולאמנויות הבמה במינכן
האוניברסיטה למוזיקה ולאמנויות הבמה במינכן (בגרמנית: Hochschule für Musik und Theater München), הנקראת לפעמים גם "האקדמיה למוזיקה ואמנויות הבמה", היא אחת האוניברסיטאות המסורתיות המכובדות ביותר להוראת מקצוע בגרמניה, המתמחה במוזיקה ובאמנויות הבמה. הבניין הראשי שבו היא שוכנת בימים אלה שוכן בצדה המזרחי של כיכר קניגספלאץ ברובע מקספורשטאדט במינכן. הוראת תיאטרון, בלט ואירועים אחרים מתנהלים בעוד אתרים במינכן. מאז 2008 מהווה "קונסרבטוריון ריכרד שטראוס", שהיה עצמאי עד אז, חלק מן האוניברסיטה.
היסטוריה
ב-1846 נפתח מוסד פרטי בשם "הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה", וב-1867, לפי הצעתו של ריכרד וגנר, היסב לודוויג השני, מלך בוואריה את המוסד ל"בית הספר המלכותי למוזיקה בבוואריה". בית הספר פעל במימון פרטי של לודוויג השני עד שזכה במעמד של מוסד ממלכתי בשנת 1874. מאז שונה שמו פעמים אחדות: "האקדמיה המלכותית לאמנות המוזיקה" (Königliche Akademie der Tonkunst), "האקדמיה הממלכתית למוזיקה" (Staatliche Akademie der Tonkunst), האוניברסיטה למוזיקה" (Hochschule für Musik) ולבסוף, בשנת 1998, לשם הנוכחי.
הבניין המקורי של המוסד, ה"Odeonsgebäude", נהרס בשנת 1944. הבניין הנוכחי נבנה על ידי פאול טרוסט בשביל המפלגה הנאצית ונקרא פיהררבאו. נוויל צ'מברלין ואדולף היטלר חתמו שם על הסכם מינכן בשנת 1938. משרדו של היטלר, בקומה השנייה מעל הכניסה הראשית, הוא עכשיו חדר חזרות, אבל לא שונה בהרבה מאז נבנה.
בשנת 1974 הציב חוק האוניברסיטה הבווארית את המכללה של מינכן, כמו גם מכללות בוואריות אחרת למוזיקה, באותה דרגה עם מכללות לאמנות.
תוכניות
האוניברסיטה למוזיקה ולאמנויות הבמה של מינכן מציעה תוכניות לימודים בביצוע והוראה בכל מקצועות המוזיקה והבלט, כמו גם תוכניות לימודים משותפות עם האקדמיה הבווארית לתיאטרון אוגוסט אברדינג, הכוללות ביצוע אופראי, משחק, בימוי, מחזות מוזיקליים, איפור לתיאטרון ותאורה.
דאגני מלגרן
דאגני מלגרן (בנורווגית: Dagny Mellgren; נולדה ב-19 ביוני 1978) היא כדורגלנית עבר נורווגית ששיחקה כחלוצה. מלגרן זכותה בעיקר בזכות שער הזהב שכבשה בגמר טורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני 2000.
ביוגרפיה
מלגרן נולדה ביוני 1978 במחוז רוגלנד שבמערב נורווגיה. את צעדיה הראשונים בכדורגל היא עשתה בקבוצה המקומית של עיר הולדתה אלגרד, וב-1996 עברה לשחק במדי קלפ מליגת העל הנורווגית. שלוש שנים לאחר מכן, ב-14 במרץ 1999, ערכה מלגרן את הופעת הבכורה שלה בנבחרת נורווגיה, במשחק במסגרת גביע אלגארבה נגד פינלנד.
מספר חודשים לאחר הופעת הבכורה שלה בנבחרת, נערך טורניר גביע העולם בארצות הברית, ומלגרן זכתה להיכלל בסגל. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, כשבמהלכו כבשה מלגרן שער אחד. ברבע הגמר גברו הנורווגיות 1-3 על שוודיה, אך בחצי הגמר הן הובסו 5-0 על ידי סין, וסיימו את הטורניר במקום הרביעי.
בשנת 2000 כבר תפסה מלגרן מקום מרכזי בחוליית ההתקפה של הנבחרת הנורווגית. במרץ היא סיימה כשחקנית המצטיינת וכמלכת השערים של גביע אלגארבה, ובספטמבר נסעה עם הנבחרת לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני. את שלב הבתים באולימפיאדה סיימה נורווגיה עם שש נקודות, לאחר ניצחונות על ניגריה וסין. בחצי הגמר הן גברו 0-1 על גרמניה, וזכו לפגוש את ארצות הברית בגמר. בתום הזמן החוקי של המשחק, שנערך מול קהל של 22,848 צופים, סיימו הנבחרות בשוויון 2-2. בדקה ה-102 בהארכה, כבשה מלגרן את שער הזהב לטובת הנורווגיות והמשחק הסתיים.
שנה לאחר מכן, הצטרפה מלגרן לעונה הראשונה של ליגת ה-WUSA, שהייתה ליגת הנשים הראשונה בעולם שבה כל השחקניות היו מקצועניות וקיבלו שכר על עבודתן. היא חתמה בקבוצת בוסטון בריקרס, שם שיחקה לצד חברתה להתקפת הנבחרת - רגנהילד גולברנדסן. בכל אחת משתי עונותיה הראשונות בבוסטון כבשה מלגרן 11 שערים, ואילו בעונתה השלישית היא כבר כבשה 14 שערים, וחלקה את תואר מלכת השערים של הליגה עם מרינט פישון הצרפתייה. לאחר עונה זו התפרקה הליגה ומלגרן חזרה לליגה הנורווגית.
בסוף שנת 2003, שימשה מלגרן כקפטנית הנבחרת בגביע העולם שנערך בארצות הברית. בשלב הבתים היא כבשה שלושה שערים (אחד נגד צרפת ושניים נגד קוריאה הדרומית), ונורווגיה הצליחה להעפיל לרבע הגמר מהמקום השני בבית. למרות זאת, ברבע הגמר הפסידו הנורווגיות 1-0 למארחת, והודחו מהטורניר. בכך סיימה מלגרן את חלקה בטורנירי גביע העולם, כשלזכותה ארבעה שערים ב-8 משחקים שנפרסו על פני שני טורנירים.
הטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה שלה הייתה אליפות אירופה שנערכה בקיץ 2005 באנגליה. באליפות שוב שימשה מלגרן כקפטנית הנבחרת, והובילה את נורווגיה עד לגמר הטורניר, שם הפסידה 3-1 לגרמניה. מלגרן זכתה לכבוש את שער הכבוד לטובת הנורווגיות בגמר, וסיימה את הטורניר עם שני כיבושים. בסוף שנה זו היא פרשה מכדורגל בגיל 27 בלבד, כשלזכותה 49 שערים ב-95 הופעות בנבחרת.
סינומגצרוס
סינומגצרוס (שם מדעי: Sinomegaceros; מילולית: "מגלוצרוס סיני", בהתבסס על השם הישן: "megaceros") הוא סוג נכחד של אייל שחי במשך תקופת הפליסטוקן במזרח אסיה. המאובנים שלו התגלו בסין וביפן ותוארו ב-1933.
אייל זה היה דומה במראהו וגודלו למגלוצרוס מאירופה ומרבית אסיה והוא היה בעל קרניים מסועפות ורחבות מאוד, גבוהות יותר משל אייל קורא ובעלות רוחב דומה, אם כי הוא לא היה קרוב אליו אלא לבני הקבוצה איילי העולם הישן. הוא הגיע לאורך של 2.2 מטרים, לגובה 180 סנטימטרים בכתפיים ולמשקל של 400 קילוגרם, דומה לאייל קנדי.
התיעוד הראשון של האייל התגלה בממצאים בג'ואוקואודיין, לא רחוק מבייג'ינג, בירת סין והם השתייכו למין S. ordosianus. בהמשך התגלו עוד חמישה מינים דומים. מרבית הממצאים כללו גולגולות וקרניים מסועפות ורחבות.
אייל זה היה מהגדולים שבאיילי אסיה הקדומה וייתכן שהוא חי בעדרים וכך התגונן מטורפי הפליסטוקן כמו אריות, זאבים, צבועים קדומים ועוד. עם זאת הוא כנראה נכחד מציד של האדם. האייל נכחד בסביבות 11,000 שנה בערך, בסיום עידן הקרח.
יורם הרפז
יורם הרפז (נולד ב-1953 בקיבוץ לוחמי הגטאות) הוא איש חינוך ישראלי, העוסק בחינוך לחשיבה ובפרט בקהילות חשיבה. הרפז הקים בשנות ה-90 רשת "בתי ספר חושבים", ופרסם ספרים בנושא הזה. בעבר היה מנהל מכון מנדל למנהיגות ועורך הביטאון הד החינוך ומרצה במכללות לחינוך.
ביוגרפיה
הרפז החל ללמוד ב-1976 באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה ופילוסופיה לתואר ראשון, ולאחר מכן חינוך לתואר שני. בשנים 1981-1987 לימד היסטוריה, אזרחות ופילוסופיה בבית ספר בויאר בירושלים. ב-1987 פרש מהוראה ושימש ככתב לענייני חברה, תרבות וחינוך במקומון "כל העיר", ולאחר מכן היה מרצה לחינוך במכללת דוד ילין ובמכון כרם. ב-1992-1994 למד במכון מנדל למנהיגות.
בשנים 1994-2000 עבד במכון ברנקו וייס לטיפוח החשיבה, שם יזם הקמה של רשת "בתי ספר חושבים" – בתי ספר שניסו ליישם מודל של הוראה ולמידה בקהילת חשיבה; כמו כן ערך ופרסם ספרים רבים בתחום החשיבה, וכתב עת חדש בשם "חינוך החשיבה".
ב-2000 הוזמן לבית הספר לחינוך של אוניברסיטת הרווארד כ"מלומד אורח", ושם כתב עבודת דוקטורט בהדרכתם של דייוויד פרקינס וצבי לם מהאוניברסיטה העברית. ב-2003 הצטרף לסגל בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית, ולאחר שנה התמנה למנהל בית הספר. ב-2006 פוטר מבית הספר.
החל מ-2006 הוא מרצה במכללת בית ברל ובמכללת אלקאסמי. בין השנים 2007 ו-2015 ערך הרפז את הביטאון של הסתדרות המורים בישראל, הד החינוך. בנוסף הוא עורך את סדרת "מחשבות על חינוך" בספריית פועלים.
בשנת 2013 סיים הרפז מחקר מקיף על בתי הספר בישראל, ובעקבותיו אמר כי "צריך להחליף את בתי הספר – אין ברירה, צריך לאתחל את כל המערכת".
באוגוסט 2016 השתתף בחדשות בערוץ 10 וטען, בין היתר, כי "זהו מיתוס שאנחנו צריכים מתמטיקה לחיים, 99.9% לא משתמשים בזה. אני למשל חושב שלימודי אמנות הרבה יותר חשובים מהם".
הרפז מתגורר בירושלים. הוא נשוי, ואב לבת ולבן.
רעיונותיו
הרפז מקדם רעיונות חדשניים באשר לתפקיד המחנך ובית הספר האידיאלי, בדומה להוגים עכשוויים בתחום החינוך, דוגמת קן רובינסון וסוגטה מיטרה. עיקר הרעיונות החינוכיים שלו הם:
"החינוך הישן"
לדעתו של הרפז, בית הספר הטיפוסי ("החינוך הישן") מתבסס על חמש הנחות:
הרפורמה הדרושה
הרפז מאתגר את ההנחות הללו, ומציע:
ניסים אלחנטי
ניסים אלחנטי (נולד בנהריה ב-12 ביוני 1965) הוא זמר ישראלי ששר יוונית ועברית, נגן בוזוקי וגיטרה, מוזיקאי, יוצר ומלחין ישראלי בסגנון יווני ים תיכוני עברי ישראלי.
ביוגרפיה
ניסים אלחנטי נולד בנהריה כבן הזקונים להורים ניצולי שואה מיוון, אימו רנה ילידת העיר טריקלה שביוון ואביו לאון יליד עיר הנמל וולוס שביוון ניסים גדל בעכו. מהוריו למד את השפה היוונית, בגיל צעיר מאוד גילה כישרון מוזיקלי יוצא דופן, הוריו זיהו את כישרונו המוזיקלי ורכשו עבורו את הגיטרה הראשונה כשהיה בן שש, ניסים החל לשיר ולמד לפרוט בכוחות עצמו בגיטרה ובהמשך גם בבוזוקי שקיבל כמתנת בר מצווה, רכש השכלה תיכונית בעכו, התגייס לצה"ל ושירת בסיירת גולני.
קריירה ופעילות מוזיקלית
ניסים אלחנטי הופיע לראשונה ב-1998.
ב-2001 הוזמן להופיע בערב תרומה לילדים אוטיסטים יהודים וערבים בנוכחותם של טדי קולק ראש העיר היוצא ואהוד אולמרט ראש העיר של ירושלים. במופע נכחו אף שרי ממשלה וחברי כנסת, המופע נערך ב"גן החיות התנכי" של ירושלים והנחה אותו שדרן הרדיו ירון אנוש.
מ-2002 ועד 2005 היה סולן להקת "הכל בדרך" שהקים שדרן הרדיו ירון אנוש.
ב-2002 הופיע בפני צמרת צה"ל במסיבת סיום תפקידו של דובר צה"ל תת-אלוף רון כתרי.
ב-2003 הופיע בפני מפלגת שינוי בראשותו של יוסף לפיד שהייתה שותפה בממשלה לכבוד סיום מושב החורף של הכנסת, עוד נכחו אברהם פורז ויוסף פריצקי שכיהנו כשרים בממשלה לצידו של יוסף (טומי) לפיד.
ב-2004 הוזמן ניסים אלחנטי להופיע בפני הקהילה הארמנית בירושלים העתיקה לכבוד יום העצמאות הארמני, הרכב הנגנים במופע כלל שני נגנים ישראלים, שני נגנים ארמנים ונגן ערבי ממזרח ירושלים, באותה שנה הוזמן להופיע ב"לשכת המסחר ישראל יוון" בהמלצת שמעון פרס שר החוץ (שהיה אורח הכבוד ונאם לפני תחילת המופע). המופע ציין בישראל את פתיחת משחקי אולימפיאדת אתונה.
ב-2005 הופיע בפני וותיקי הפלמ"ח בראשם המשורר חיים חפר, התעשיין מר סטף ורטהיימר, נתיבה בן-יהודה והשחקנית זהרירה חריפאי שם ביצע לראשונה ביחד עם חיים חפר את השיר "איריסים" בעברית ויוונית.
ב-2006 הקים והיה סולן להקת "החוויה היוונית". הלהקה הוזמנה להופיע בערב "עשור לפטירתה של דרורה חבקין" מופע מחווה למשוררת שנערך בצוותא תל אביב הלהקה בראשות אלחנטי ביצעה את השיר של חבקין "אהבה זה משגע" בעברית ויוונית שאת המילים העבריות תרגם ליוונית אלחנטי, באותה שנה העלו ניסים אלחנטי והלהקה את המופע "החוויה היוונית". במופע השתתפו הזמרת אוסנת זנו מ"צעירי קריית מלאכי" והמוזיקאי יאיר דלאל שניגן בעוד וכינור. המופע כלל גרסאות כיסוי לשירים יוונים מכל הזמנים ובין היתר גרסאות בעברית לשירים "טורקי בפריז", "ספרי איילת אהבים" ו"נשיקה קטנה". את המילים לגרסאות בעברית (למעט "ספרי איילת אהבים" שאת המילים חיברה נעמי שמר ללחן של מנוס חג'ידאקיס) חיבר הפזמונאי אבי קורן אשר הנחה את המופע וחיבר גם את קטעי הקישור שלו. במופע בוצע השיר "אריסים" (Girise) בעברית ויוונית שאת מילותיו בעברית חיבר חיים חפר ואת המילים ביוונית חיבר ניסים אלחנטי.
ב-2009 פנתה עיריית תל אביב-יפו לניסים אלחנטי בבקשה ללמד נגינה בבוזוקי מבוגרים ערבים ויהודים ב"מרכז הקהילתי הערבי-יהודי" ביפו, הרכב הלומדים כלל נוצרים, מוסלמים, ויהודים במסגרת זאת הופיע אלחנטי עם תלמידיו בפני ראשי העדות השונות ביפו, נציגי העירייה ובראשם ראש העיר מר רון חולדאי, במקביל לימד נגינה בבוזוקי תלמידים בבית הספר "סנט מיכאל האורתודוקסי יפו" במסגרת שיעורי חברה פעמיים בשבוע וזאת לבקשת מנהלי המרכז הערבי-יהודי ביפו, אלחנטי ותלמידי בית הספר "סנט מיכאל" קיימו ב"מרכז הערבי יהודי" מופע לציון סיום שנת לימודי הנגינה נכחו בו ראשי העדה הנוצרית, המוסלמית, ראש עיריית תל אביב רון חולדאי, אנשי תקשורת רבים והורי התלמידים שקיבלו בסיום המופע תעודות ומדליות הצטיינות, באותה שנה העלה עם יוסי אלפי את המופע "הו סלוניקי סלוניקי" בליווי המוזיקלי של להקת "החוויה היוונית"
ב-2010 העלה עם יוסי אלפי את המופע "סלוניקי בגדאד סלוניקי" במסגרת "פסטיבל מספרי סיפורים".
ב-2011 ניסים אלחנטי וגדי גולדמן חיברו והלחינו את שני השירים "אלה אלה" ("שובי שובי") ו"אג'אפימו ג'ליקיה" ("אהבתי המתוקה") ביוונית, לסרט הקולנוע הישראלי "רסיסי אהבה" בבימויו של ניסים נוטריקה ובכיכובם של ריימונד אמסלם ויחזקאל לזרוב, ניסים אלחנטי ביצע את השירים עבור הפסקול של הסרט.
ב-2013 הוזמן להופיע בפני מכובדי העדה הנוצרית אורתודוקסית והקתולית של יפו, המופע נערך בחצר הכנסייה הקתולית "סנט ג'ורג'" ביפו ונכחו בו נציגי שתי העדות יחד.
סמואל ג'קסון
סמואל ג'קסון (באנגלית: Samuel Jackson; 31 בדצמבר 1794 – 8 בדצמבר 1869) היה צייר צבעי מים וצייר צבעי שמן אנגלי, שכּוּנה "אבי" אסכולת בריסטול. הוא גם תרם מספר רישומים של סצנות מבריסטול לאוסף הטופוגרפי של סוחר העתיקות והאספן ג'ורג' ווייר ברייקנרידג'.
ניסים אלחנטי
קריירה ופעילות מוזיקלית
ב-2015 יצא במופע ה[[יווני] ישראלי "על קו החוף"], ניסים אלחנטי בחר להופיע עם המופע החדש מדי שבוע בירושלים וזאת בעקבות תחילת גל טרור פלסטיני שירושלים הייתה אחד ממוקדיו.
סמואל ג'קסון
ביוגרפיה
ג'קסון נולד ב־31 בדצמבר 1794 בבריסטול. אביו היה רואה חשבון ומאוחר יותר סוחר. ג'קסון הפך לאמן מקצועי בשנת 1822, בעיקר בצבעי מים שצייר נופים. בשנת 1823 נבחר כחבר חבר באגודת הציירים בצבעי מים.
ניסים אלחנטי
קריירה ופעילות מוזיקלית
ב-2016 הוזמן ניסים אלחנטי להופיע ב- "יד ושם - רשות הזיכרון לשואה ולגבורה" בירושלים בטקס הענקת אות "חסידי אומות עולם" למריה ואפוסטולוס ווליוטיס מהעיר וולוס ביוון.
סמואל ג'קסון
ביוגרפיה
ג'ורג' ברייקנרידג' הזמין אותו להפיק עשרות ציורי צבעי מים, ואסף במשך הזמן סצינות נוספות מבריסטול של ג'קסון. אוסף ציורי צבעי המים של ג'קסון מבריסטול באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19 היו עבודתו החשובה ביותר, והם חלק חשוב ביותר בעבודת אסכולת בריסטול. ג'ון לואיס רוגט כינה אותו "אבי בית הספר".
ניסים אלחנטי
קריירה ופעילות מוזיקלית
ניסים אלחנטי מופיע גם בהתנדבות בין היתר בקהילה הטיפולית לנפגעי סמים "אילנות".
סמואל ג'קסון
ביוגרפיה
ג'קסון היה חבר לכל החיים של הצייר פרנסיס דנבי, שהשפעתו ניכרת בצבעי המים שלו. ייתכן שהוא היה תלמידו של דנבי. בשנת 1823 הוא שיתף פעולה עם דנבי וג'יימס ג'ונסון בפרויקט ליתוגרפיה.
ניסים אלחנטי
דיסקוגרפיה
ב-2007 יצא לאור אלבומו היחיד עד היום שנקרא בשם "החוויה היוונית" (על שם להקתו) ועל שם יצירה שלו שמופיעה באלבום. האלבום שהוקלט בהופעה חיה כולל בתוכו גרסאות כיסוי בין היתר לשיר "איריסים"("Girise") שאת גרסתו העברית חיבר חיים חפר ואת הגרסה היוונית חיבר ניסים אלחנטי ומבוצע באלבום ביוונית ובעברית, השיר "למעלה ולמטה נפגשים"("Mikro fili" "נשיקה קטנה") שאת מילותיו חיבר אבי ( אבינועם ) קורן (שהנחה את המופע וחיבר את מילות הקישור) ללחן יווני וכן השיר "ספרי איילת אהבים" שאת מילותיו בעברית חיברה נעמי שמר ללחן של מנוס חג'ידאקיס בעיבודים חדשים של ניסים אלחנטי, באלבום התארח המוזיקאי יאיר דלאל.
סמואל ג'קסון
ביוגרפיה
בשנת 1824 היה ג'קסון ממארגני התערוכה הראשונה של אמנים מקומיים במוסד בריסטול החדש. נראה שהוא גם השתתף בשנים 1832–1833 בהחייאת פגישות הרישום של אסכולת בריסטול.
בשנת 1832 היה האמן הבולט ביותר בתערוכה הראשונה של אגודת האמנים בריסטול, ומאוחר יותר המשיך למלא תפקיד מרכזי ביורשתה של אותה חברה, האקדמיה לבריסטול לקידום אמנות.
ייתכן שג'קסון ביקר באיים הקריביים בשנת 1827. הוא הציג נושאים משם באגודת הציירים בצבעי מים בשנים 1828 ובשנת 1831. בשנות ה-30 של המאה ה-19 ג'קסון גם הפיק סצנות של דבון ויילס, וייתכן שביקר בשווייץ בשנים 1855 וב־1858 כדי לייצר צבעי מים של נוף הררי.
הוא נפטר ב־8 בדצמבר 1869 בקליפטון, בריסטול.
בנו היה צייר הימי סמואל פיליפס ג'קסון (1830–1894).
אוסף ברייקנרידג' נמצא במוזיאון ובגלריה לאמנות של בריסטול.
עוזאל
ביוגרפיה
קהלני נולד בלונדון. כשהיה בן שש, לאחר גירושי הוריו, עלה יחד עם אמו ואחותו להתגורר בתל אביב, שם הוא מתגורר נכון ל־2022. בגיל 19, במהלך שירותו הצבאי בסיירת בחיל השריון, החל ליצור לראשונה מוזיקה באופן עצמאי.
קריירה
בשנת 2020 הוציא יחד עם צוקוש את הסינגל החמישי שלו "חופש". באותה שנה הוציא גם את הסינגל "ורד אדום".
בשנת 2021 הוחתם בלייבל יוניברסל מיוזיק ישראל. לאחר עבודה משותפת הוציא סינגל בשם "שבועיים" שהופק מוזיקלית על ידי עידו בי וצוקי. הקליפ לשיר הופק על ידי ROMS.
בשנת 2022 השיק את המיני-אלבום הראשון שלו, "אחרייך" המכיל שירי היפ הופ בעלי אופי ים תיכוני, עם עיבודים שחלשו על מגוון סגנונות ביניהם ראפ, סול וטראפ. בהפקת המיני-אלבום השתתפו מספר מפיקים, ביניהם עידו בי וצוקי, עדי רותם, ערן גולדברג ואופיר יוגב.
ב-2023 יצא אלבום הבכורה שלו, "1:11".
המודל השיקומי לניהול מקרה
המודל השיקומי של ניהול מקרה (באנגלית: Rehabilitation case management) הוא אחד הגישות המשמשות לניהול מקרה (case management), טיפול ושיקום באוכלוסיות פגועות נפש. המודל השיקומי הוא צירוף של התפקודים המסופקים על ידי מודל התיווך הבסיסי של ניהול מקרה (Broker Case Management) לבין התפקודים הבסיסיים של שיקום פסיכיאטרי. במודל זה מנהל המקרה מתווך עבור המטופל את השירותים והמשאבים אותם הוא רוצה או צריך, והוא עובד יחד עם המטופל כדי לפתח את הכישורים האישיים ואת התמיכה הסביבתית להם הוא זקוק על מנת להתמודד עם מכשולים אישיים וסביבתיים, כדי להשיג את המטרות המוגדרות על ידו.
רקע
במהות, המודל השיקומי לניהול מקרה מוסיף את הפונקציות של שיקום פסיכיאטרי לפונקציות של המודל התיווך הבסיסי של ניהול מקרה. בעוד שמודל התיווך הבסיסי של ניהול מקרה (Broker Case Management) מדגיש פעילויות כגון: קשר עם לקוחות, תכנון שירותים, חיבור לקוחות לשירותים ותמיכה בשיפור השירותים, הגישה המכווננת שיקום של ניהול מקרה מוסיפה את פעילויות היסוד השיקומיות: קביעת מטרה שקומית כוללת, עריכת הערכה תפקודית ולימוד ישיר של מיומנויות. המטרה הסופית של המודל השיקומי לניהול מקרה היא הרחבת התפקוד של הלקוחות בסביבה שנבחרה על ידם. הפעילויות של מנהל המקרה מכוונות לעזור לאדם לפתח תמיכות ומיומנויות נצרכות ולאפשר גישה לשירותים נוספים שמנהל המקרה לא מספק בעצמו.
תמיכה תאורטית ואמפירית
ניהול מקרה נתפס כחלק אינטגרלי משיקום פסיכיאטרי כבר משנת 1976, כאשר בארצות הברית ה'מרכז לשיקום פסיכיאטרי' קיבל מלגת תמיכה מ'המוסד הלאומי לבריאות הנפש' על מנת לפתח ולהריץ סדרת אימון של שיקום פסיכיאטרי. הרעיון שניהול מקרה הוא מרכיב יסודי בשיקום פסיכיאטרי התבסס על אותם נתונים אמפיריים שפיתחו את בסיס הידע של תחום השיקום הפסיכיאטרי כולו. הגישה לשיקום פסיכיאטרי הומשגה לראשונה, באופן מקיף בשנות ה-70 המאוחרות והתבססה על מחקרים שנערכו בשנות ה-60 וה-70 ולא על תאוריה זו או אחרת. הנתונים האמפיריים שהנחו את הפיתוח של הגישה לשיקום פסיכיאטרי נסקרו באופן מקיף ופורסמו על ידי אנטוני (Anthony) ושותפיו במחקרים שונים במהלך שנות ה-70. הנתונים האמפיריים שהתקבלו ממחקרים אלו הנחו את פיתוח הגישה לשיקום פסיכיאטרי והובילו למספר תמות מבוססות אמפירית שהיוו את הבסיס הקונספטואלי עליו נוסדה הגישה לשיקום פסיכיאטרי. להלן תיאור התמות:
לסיכום, שיקום פסיכיאטרי שהמודל השיקומי לניהול מקרה טבוע בו, היא נגזרת אמפירית יותר מאשר נגזרת תאורטית. לא קיימת תאוריה שיקומית עיקרית שממנה הופקה הגישה לשיקום פסיכיאטרי וכך, המודל השיקומי לניהול מקרה, כמו שיקום פסיכיאטרי עצמו, מבוססים על אותה אחיזה אמפירית.
עקרונות המודל השיקומי לניהול מקרה
ישנם תשעה עקרונות יסוד של שיקום פסיכיאטרי, העקרונות האלו מעגנים את התהליך והכלים של המודל השיקומי לניהול מקרה, במערכת של אמונות וערכים ומציעים סוגים של מבחני תוצאה שיקומיים על מנת להעריך את המודל השיקומי של ניהול מקרה. העקרונות מופעלים באופן בלתי תלוי הן מהסביבה בה הם מיושמים והן מהדיסציפלינות המקצועיות שמשתמשים בהם. העקרונות הם:
כפי שהוזכר קודם לכן, בעיקרו של דבר, למודל השיקומי של ניהול מקרה ישנן שתי תוצאות שיקומיות: 1. סיוע ללקוחות בהשגת גישה לשירותים שהם רוצים או צריכים ו2. סיוע ללקוחות לתפקד בתפקיד הנבחר על ידם. את התוצאה השיקומית הראשונה ניתן להעריך על ידי מדידה ישירה של יזימת שירות ושימוש בו. כלומר, האם הלקוחות של שירותי המודל השיקומי לניהול מקרה קשורים לשירותים אותם הם רוצים או צריכים והאם הם משתתפים בהם? את התוצאה השיקומית השנייה ניתן להעריך על ידי מדידה ישירה של ביצועי תפקוד ומיומנויות. כלומר, האם הלקוחות של שירותי המודל השיקומי לניהול מקרה יכולים לתפקד בתפקידי החיים השונים שלהם (בבית, בעבודה, בלימודים וכדומה). העקרונות של השיקום הפסיכיאטרי, בייחוד העיקרון הראשון והעיקרון השני, מדגישים את התוצאה של תפקוד האדם בסביבה מסוימת. בניגוד למודלים טיפוליים אחרים, המודל מכוון לשיקום ותפקוד יותר מאשר שיכוך סימפטומים והרגעת אי-נוחות.
העיקרון השביעי של שיקום פסיכיאטרי, המדגיש את המעורבות הפעילה של הלקוחות בשיקום שלהם, מציע את המדד התהליכי העיקרי של המודל השיקומי לניהול מקרה, כלומר, האינדיקציה מהלקוחות שהם חשו שותפים ומעורבים בתהליך השיקומי מהווה מדד תהליכי. מעורבות הלקוח במודל השיקומי לניהול מקרה היא ההשתתפות הפעילה של הלקוח בכל שלבי התהליך. מן ההתחלה, התאוריה והכלים של השיקום הפסיכיאטרי ביקשו לשלב את הפרספקטיבה של הלקוח יחד עם הפרספקטיבה של המטפל. חלק בלתי נפרד ממעורבות הלקוח היא המחויבות של המטפל למטרה של מעורבות הלקוח והאמונה של המטפל ששיקום נעשה עם הלקוח ולא ללקוח. אנשים לא נהיים משוקמים, הם חייבים להיות שותפים פעילים ואמיצים בשיקום שלהם.
המודל השיקומי לניהול מקרה - תהליך
התהליך של המודל השיקומי לניהול מקרה מונחה על ידי עקרונותיו, המותאמים להשגת תוצאות והכלים המסייעים להוצאתם לפועל של העקרונות. מהות תהליך המודל השיקומי לניהול מקרה היא עירוב הלקוח בחקר, הבנה והשגת הדברים אותם צריך ורוצה על מנת לממש תפקיד אישי ומוערך בסביבה נבחרת. התהליך מתחיל על ידי פיתוח מערכת יחסים עם הלקוח המבוססת על הבנה וכבוד לרעיונות, להתנסויות ולאמונות של הלקוח. מנהל המקרה בונה מערכת יחסים עם הלקוח המכוון יותר להבנה אישית מאשר קלינית של מיהו הלקוח ואיזה מערכת יחסים הלקוח רוצה. החדרת המרכיב של "אדם לאדם" למערכת המסורתית של עוזר ונעזר היא קריטית כדי להבטיח שהתהליך באמת מונע מהצרכים והרצונות האישיים של הלקוח וכדי לשמר מערכת יחסים קרובה בין מנהל המקרה ללקוח. בנוסף לבניית מערכת יחסים, דאגה בסיסית של מנהל המקרה היא לוודא שללקוח יש שירותים במקום מגוריו המאפשרים לו לחיות באופן בטוח בקהילה. הערכת צורכי שירותים אלו וקישור הלקוח למספקי שירותים מושג על ידי עירוב המטופל באופן המעמיק והרב ביותר שהלקוח רוצה ולהתאים צרכים אלו אליו. מנהל המקרה לוקח אחריות לפעול בהתאם לנקודת מבטו של הלקוח לגבי השירותים הרצויים והנצרכים אפילו בשלב מוקדם זה של התהליך. ישנם יוצאי מן הכלל, כאשר רצונות הלקוח מנוגדים לחוקיות, אתיות, מוסריות ואחראיות של מנהל המקרה.
המטרה העיקרית של מנהל המקרה היא להבטיח את הצלחתו של הלקוח ושביעות רצונו בסביבה הנבחרת על ידו. הפעילות החשובה והבסיסית ביותר במודל השיקומי לניהול מקרה היא להציב מטרת שיקום עיקרית. קביעת מטרות מתחילה בהערכת שביעות רצונו של הלקוח מסביבתו הנוכחית וגם בהערכה של הצלחת הלקוח בעמידה בדרישות הסביבה. תוצאות של הערכה זו קובעות האם פעולותיו העתידיות של מנהל המקרה יתמקדו בסיוע ללקוח להתדיין על שירותים רצויים ונצרכים, או בסיוע ללקוח לבחור סביבה אחרת ולפתח מיומנויות ומערכות תמיכה הנצרכות כדי לתפקד בסביבה זו. רמות גבוהות של אי שביעות רצון של הלקוח או כישלון בסביבה הנוכחית מצביעים על הצורך לשינוי הסביבה או פיתוח של מיומנויות ותמיכה אצל הלקוח. כל אחד מהמצבים מייצג איום על תפקוד הלקוח בסביבה ומכוון לכך שמנהל המקרה צריך לערב את הלקוח בתהליך השיקום. אם ההערכה מצביעה על שביעות רצון של הלקוח במידה מספקת בסביבה הנוכחית אין צורך שמנהל המקרה יספק באופן ישיר שירות שיקומי. בשלבים אלו מנהל המקרה מערב את הלקוח בבחירה ובשימוש בשירותים ממעניקי שירות אחרים שעוזרים ללקוח לשמר את המצב העכשווי בסביבה ולפתור כל מצב של אי שביעות רצון.
הערכת הצלחה בסביבה ושביעות רצון היא האבן בוחן של הפעילויות של תהליך ניהול מקרה שיקומי. לא רק שהתוצאה של פעילות זו מכוונת את המטרה של מנהל המקרה, היא גם משוחזרת לאורך כל המערכת יחסים בין מנהל המקרה ללקוח. שביעות רצון הלקוח עם סביבת מגוריו, סביבתו המקצועית, החינוכית והחברתית (או חוסר של סביבות אלו) היא דינמית יותר מאשר סטטית. באופן דומה, נקודת המבט של הסביבה על יכולת הצלחת הלקוח לעמוד בדרישות הסביבה יכולה להשתנות עם הזמן.
תוצאות ההערכה מספקות הדרכה נוספת למנהל המקרה. אם בהערכה מתגלה שהלקוח מחויב להשתנות, מודע למאפיינים של סביבה אלטרנטיבית ומרגיש קרוב למנהל המקרה, מנהל המקרה ממשיך עם תהליך השיקום. אם ההערכה מגלה חוסר מחויבות של הלקוח להשתנות, חוסר מודעות אישית וסביבתית או חוסר קרבה אישית, אז מנהל המקרה מערב את הלקוח בבחירה ובהוצאה לפועל של אסטרטגיות שיפתרו את המחסומים הנ"ל. במקרים מסוימים האסטרטגיה הטובה ביותר היא להמשיך בתהליך השיקום ולתת דגש מיוחד בעזרה ללקוח לבצע בחירה מודעת לגבי הסביבה. במקרים אחרים האסטרטגיה היא לחבר את הלקוח למספקי שירות נוספים שיעזרו לו להמשיך להתכונן לתהליך השיקום.
שלבים בתהליך השיקומי לניהול מקרה
אם מנהל המקרה והלקוח מסכימים להתחייב לשיקום, מנהל המקרה מדריך את הלקוח דרך הליך השיקום. תהליך השיקום הפסיכיאטרי מורכב משלושה שלבים המעוצבים סביב הפיתוח של המיומנויות והתמיכה אותם הלקוח רוצה וצריך: השלב הדיאגנוסטי, השלב התכנוני ושלב ההתערבות. השלב הדיאגנוסטי מערב את מנהל המקרה בסיוע ללקוח בהערכת היתרונות והחסרונות של מיומנויותיו והתמיכה שיש לו. בניגוד לאבחון הפסיכיאטרי המסורתי המתארת סימפטומים, האבחון השיקומי מפיק תיאור התנהגותי של תפקודי המיומנויות של הלקוח וכן תיאור של הרמה הנוכחית של התמיכה הסביבתית במקום המגורים, המקצועי, חברתי או החינוכי הנבחר. המידע הדיאגנוסטי מאפשר לאיש המקצוע השיקומי לעזור ללקוח לפתח תוכנית שיקומית בשלב התכנון. תוכנית שיקומית מפרטת איך לפתח מיומנויות או תמיכה של אדם כדי להשיג את מטרותיו השיקומיות. בשלב ההתערבות, תוכנית השיקום יוצאת לפועל כדי לפתח את מיומנויות האדם או הסביבה כדי שתהיה יותר תומכת בתפקודו של האדם.
בעבור לקוחות שבעי רצון ומתפקדים במידה מספקת בסביבה הנוכחית שלהם, שני התפקידים העיקריים של מנהל המקרה הם תכנון שירותים וקישור לשירותים. תכנון שירותים כולל: 1. עירוב הלקוח בחקירה מקיפה כדי לקבוע את פרספקטיבת הלקוח לגבי בעיות שהוא נפגש עמם והסיבות לבעיות אלו, 2. קביעת מטרות המתמקדות בסוג שירות אותם הלקוח צריך על מנת להשפיע על בעיות אלו באופן ישיר, 3. בחירת מספק שירות ספציפי 4. פיתוח דרך פעולה כתובה להשגת מטרת השירות. ברגע שמושג הסכם שירות בין הלקוח למספק השירות ולמנהל המקרה, בנוגע לתוצאות השירות ולציפיות המשותפות בזמן אספקת השירות, מנהל המקרה ממשיך לנטר את השימוש של הלקוח בשירות ולהתערב באופן ישיר מול הלקוח או מול מספק השירות כאשר בעיות מתעוררות.
הכלים העומדים לרשות מנהל המקרה
האבחון, התכנון וההתערבות בתהליך השיקום נעשים בעזרת מנהל מקרה אשר מומחה בכלים של שיקום פסיכיאטרי ובמודל התיווך הבסיסי של ניהול מקרה. הכלים יכולים להיות מוגדרים כיישום של ידע ספציפי לפתרון בעיות פרטיות או בעיות חברתיות, או השגת מטרות אינדיבידואליות או מטרות חברתיות. במודל השיקומי של ניהול מקרה המטרות קשורות להפחתה של הנכות והמוגבלות של אנשים עם בעיות פסיכיאטריות ארוכות טווח. על מנת להדריך את הלקוח דרך השלבים של תהליך השיקום, מנהל המקרה צריך לדעת כיצד לקבוע מטרה ראשית, לבצע הערכה פונקציונלית, הערכת משאבים ותיאום משאבים, וללמד מיומנויות. הדרכת הלקוח בתהליך ניהול המקרה מצריך שיהיה למנהל המקרה מומחיות בהתחברות ללקוח, תכנון שירותים וקישור הלקוח לשירות המבוקש.
מקורות
Anthony, W. Forbess, M. Cohen, R. (1993). Rehabilit ation-Oriented Case Management. In Harris, M & Bergman, C (Eds.). CaseManagement for Mental Ill Patients. Chor: Harwood Academic Publisher.
Corrigan, K. T. Mueser, G. R. Bond, R. E. Drake, & P. Solomon (Eds.), Principles and Practice of Psychiatric Rehabilitation. New York, NY: Guilford Press.
אדולף רודניצקי
אדולף רוּדניצקי (בפולנית: Adolf Rudnicki; ) היה סופר יהודי-פולני, מראשי הזרם הספרותי היהודי-פולני שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
גדל בבית חסידי בז'אבְּנוֹ, גליציה המערבית, אך בגיל צעיר התנתק מהעולם הדתי וממשפחתו, עבר לוורשה והחל ללמוד מסחר. בשנת 1932 פרסם את ספרו הראשון Szczury ("עכברושים") המתאר מערכת יחסים קשה בין אב לבנו בעיירה פולנית פרובינציאלית. ב-1933 יצא לאור ספרו השני Żołnierze ("חיילים") השוטח באופן ביקורתי ופסימיסטי את רשמיו בתור חייל בשירות חובה בצבא הפולני. בשנת 1937 פורסמה הנובלה Niekochana ("הלא אהובה", שאף הוסרטה ב-1966). בעקבות ספר זה שויך על ידי מבקרי הספרות של התקופה לזרם הפסיכולוגיסטי. ב-1938 הופיע ספרו Lato "הקיץ", קובץ רשמים משהות בעיירת הקיט קז'ימייז' דולני שכלולים בו תיאורים של חסידי גור בימים הנוראים. לימים התייחס רודניצקי אל ספרו זה כתיאור "הקיץ האחרון של יהודי פולין".
ב-1939 גויס לצבא הפולני במערכה מול גרמניה הנאצית. לאחר שנפל בשבי הגרמני הצליח להימלט לחלק הכבוש על ידי ברית המועצות והתגורר בעיר לבוב שם שימש ככתב העיתון הקומוניסטי Nowe widnokręgi ("אופקים חדשים"). לאחר פלישת הגרמנים לברית המועצות, נמלט שוב וחזר לוורשה שם התגורר תחת זהות נוצרית בדויה בצד הארי והצטרף למחתרת היהודית האנטי-נאצית. בגמר המלחמה עבר להתגורר בעיר לודז', שם הצטרף לחוג הספרותי המרקסיסטי Kuźnica ("הנפחייה") והיה ממייסדי הזרם הספרותי הפולני החדש שטופח בידי המשטר הקומוניסטי ופנה במהרה לכיוון סוציו-ריאליסטי. באותה עת החלה כתיבתו הענפה בנושא יהדות פולין ונושא השואה. ב-1952 יצא לאור אוסף סיפוריו Żywe i martwe morze ("ים החיים והמוות") המתאר את חיי "האומה של היהודים הפולניים" (מושג שטבע רודניצקי) ואת השמדתה של אומה זו בשואה. בשנת 1953 החל מפרסם מסות ומאמרים בעיתונים רבים, במגוון נושאים רחב. מאמרים אלו נקבצו במספר כרכים בשם "דפים כחולים". החל משנות ה-60 קיבלו יצירותיו נופך מיסטי ואלגורי, כשהנושא היהודי משחק בהן תפקיד מרכזי וכמעט בלעדי. בשנות ה-70 בילה חלק ניכר מזמנו בפריז (שם נישא לאישה צרפתייה ובה נולד בנו יחידו ב-1973) ולמעשה חווה התנתקות מהמציאות בפולין שהגל האנטישמי של 1968 הביא לעזיבת רוב יהודיה. בה בעת גם הלך רודניצקי ונשכח מתודעת הקהל הרחב. תרגומיו לשפות זרות ובעיקר לצרפתית הקנו לו הכרה מסוימת גם מחוץ לפולין. בשנות השמונים שב להתגורר בוורשה עד למותו ב-1990.
סגנון ספרותי
לאור כתביו המוקדמים, לפני המלחמה, רודניצקי נחשב לסופר נטורליסט, אקספרסיוניסט ומשתייך לזרם הפסיכולוגי הספרותי. ספוריו באותה תקופה הם עירוב של דמיון, תיאור דוקומנטרי ואוטוביוגרפיה. לאחר המלחמה, נחשב לסופר לירי ולנציג הראשי של זרם שכונה "האסכולה היהודית הפולנית" - קבוצה של סופרים יהודים שכתבו פולנית בסגנון מודרניסטי אך שמרו גם על שורשים יהודיים.
רודניצקי התנגד לאמנציפציה המוחלטת של היהודים בחברה הפולנית החדשה שלאחר המלחמה, על ידי ויתור על שורשיהם התרבותיים. בהשפעת דעות אלו החל מפרסם את אוספי סיפוריו הדנים בתקופת השואה, אותה כינה בשם epoka pieców ("עידן הכבשנים"), מושג שנכנס ללקסיקון הפולני. היחס של רודניצקי לשואה היה בתחום האתי ועסק בסימן השאלה לגבי ערך התרבות האירופית בעקבות השואה ותפקיד הספרות כמשמרת זיכרון. בניצולי השואה הוא ראה אנשים פגועים נפשית בצורה בלתי הפיכה, הסובלים מתחושה מתמדת של אשמה ומאמביוולנטיות לגבי נטישת היהדות לחלוטין או הצטרפות לחברה יהודית חדשה. כתב הרבה על הקשרים בין יהודים ופולנים, על ההשפעה ההדדית בין שתי התרבויות וביקר בחריפות את התעלמות הפולנים מהתרבות היידישאית הגדולה שהייתה בפולין (הוא ראה בסופר י.ל. פרץ ובשחקנית אידה קמינסקה את נציגיה הבולטים של תרבות זו).
שורשיו היהודיים של רודניצקי בולטים ביצירותיו בצורת מוטיבים דתיים, סמלים ומטפורות ממקור מקראי ושימוש בפתגמים ומושגים מעולם היידיש. סיפוריו מלאים בתאורי אירועים, חגים ופולקלור יהודי ותזכורות של סיפורי חסידים או הגדות מהמדרש.
לקריאה נוספת
מאמרים:
מריה שטוקר
מריה שטוקר (בגרמנית: Maria Stocker; 7 בפברואר 1885 – 20 ביוני 1969) בשנת 1945, במהלך מלחמת העולם השנייה היא הצילה את חייהן של שתי ילדות יהודיות, מפולין - לוריין ג'וסמן-ויסניקי ומרים פוקס. על מאמציה תוך סיכון חייה, קיבלה מיד ושם אות חסידת אומות העולם. מפקד כלא אינסברוק וולפגנג נוישמידט הצליח בכמה מקרים לעזור ליהודים לברוח מהנאצים. תחת ניהולו הוא שיפר את תנאי המאסר ליהודים ואסירים רוסים שנכלאו על ידי הנאצים במתקן הכליאה. ב-13 בנובמבר 1944 הגיעו למתקן הכליאה לאוקדיה יוסטמן (לימים לוריין יוסטמן ויסינקי) אישה יהודיה מלודז', אשר הובאה לאוסטריה כעובדת כפייה. מאוחר יותר נוישמידט גילה כי הגסטאפו עומד לגרש את האסירים למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ. בין האסירים שעמדו לפני גירוש היו יוסטמן, מרים פוקס, האחיות רות ורגינה ליטמן ופאולינה יאנסויץ בת ה-12. נוישמידט מנע את שילוחן לאוושוויץ בטענה שהוא זקוק לידיים עובדות במטבח הכלא. נוישמידט ומנהל המטבח בכלא ארווין לוץ דאגו למחסורן ולשיפור תנאיהן בכלא. לנשים היו תנאים טובים יותר מאשר לאסירים אחרים בבית הכלא. למרות התנאים הטובים להן זכו הנשים, איום הגירוש ריחף מעל ראשן. באחת הפעמים בהם התבקשו שלטונות הכלא למסור אסירים, שמותיהן של הנשים הופיעו ברשימת המיועדים לגירוש שנמסרה על ידי הגסטפו לקצין בכלא קרל דיקבאואר. נוישמידט שיכנע אותו להשהות את הגירוש על מסיבות הומניטריות. אנטון דייץ גם הוא קצין בכלא נרתם לעזור במאמצי ההצלה. בקיץ 1944 הבינו קציני הכלא כי לא יצליחו להגן לעד על הנשים ושיכנעו אותן להימלט ולחיות במחתרת. לוץ מסר לנשים כתובות והצהיר שהוא מוכן לסכן את עצמו בשביל להצילן. בעזרת עובד המטבח בכלא הגיעו יוסטמן ופוקס לביתה של מריה שטוקר שהם הוסתרו כמה ימים עד שהועברו לביתן של מריה ובתה ונדה פטריקוביץ' שם קיבלו מחסה. מריה שטוקר סיפקה מחסה בדירתה גם ללור יוסטמן-ויסניצקי ומרים פוקס, לאחר שהתבקשה על ידי עובד מטבח בכלא אינסברוק, רודולף מוזר לקחתן.
למרות שהייתה מודעת לסכנה שנגרמה על ידי הסתרת פליטים יהודים מהכלא בדירתה כשהגיעו שתי הילדות לדירתה, היא חיבקה אותן במילים: "תודה לאל, שאתן כאן, בנותי האהובות". אבל אחרי כמה ימים שתי הבנות נאלצו לשנות את מקום המסתור שלהן, מכיוון שהגסטפו עלה על עקבותיהן. היא העבירה אותן לביתן של מריה וונדה פטריקוביץ' שדאגו למחסורן. כל אותה עת עזרה באספקת מזון ולבוש.
בשנת 1980 הוענק למריה שטוקר תואר הכבוד "חסיד אומות העולם" מיד ושם. את אות הכבוד קיבלו באותו יום מריה ובתה, נוישמידט, מוזר, דייץ ולוץ.
דיונים (ספר)
דיונים על עשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס (באיטלקית: Discorsi sopra la prima deca di Tito Livio) הידוע בכינויים דיונים ודיונים על ליוויוס, הוא ספר שנכתב על ידי ניקולו מקיאוולי בשנת 1517 כהערות לעשרת הספרים הראשונים של טיטוס ליוויוס (העוסקים בהיסטוריה של הרפובליקה הרומית). הספר, נחשב לאחד הספרים החשובים ביותר בפילוסופיה מדינית ולספרו המעמיק ביותר של מקיאוולי.
רקע
הספר הוא פיתוח וסיכום של רעיונות שעלו בהרצאות שנשא בדיונים שבהם השתתף בגנים של משפחת רוצ'אלי. רובם של המתדיינים היו רפובליקנים (ומכאן שהתנגדו לשלטונה משפחת מדיצ'י), והדבר הכתיב גם את אופי הספר, שאומנם אינו רפובליקני לחלוטין ועוסק גם בנסיכויות, אך כללית ניתן להחשיבו רפובליקאי. הספר נכתב לאחר הגלייתו של מקיאוולי מפירנצה אל בית כפר שהיה בבעלות משפחתו.