cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
השבעה לתפקיד
שבועת המשרה (באנגלית: Oath of office) או הצהרת אמונים היא שבועה או אישור המעידה על התחייבותו ונאמנותו של אדם לתפקיד שאליו מונה, בדרך כלל תפקיד בממשלה או בתוך גוף דתי, אם כי לפעמים נדרשות שבועות כאלה גם מראשים של ארגונים אחרים. שבועות אלה נדרשות לעיתים קרובות על ידי חוקי המדינה, הגוף הדתי, או ארגון אחר לפני שהאדם יפעיל בפועל את סמכויות המשרד. זה יכול להיות מנוהל כטקס חנוכה, הכתרה, כס, או פולחן אחר הקשור לתפיסת המשרד עצמו, או לחלופין עשוי להיות מנוהל באופן פרטי. במקרים מסוימים זה יכול להיות מנוהל באופן פרטי ולאחריו בטקס ציבורי.
שבועות מסוימות כוללות הצהרת נאמנות לחוקה או לטקסט משפטי אחר או לאדם או למשרה אחרת (כגון שבועה לתמוך בחוקת המדינה או בנאמנות למלך). במדינות מסוימות, עבירה על השבועה עשויה להיחשב בחוק המקומי, כבגידה או כפשע פלילי חמור.
המילה 'שבועה' והביטוי 'אני נשבע' מתייחסים לשבועות חגיגיות. עבור אלה שבוחרים שלא לעשות זאת, לעיתים משתמשים במונחים חלופיים "הבטחה חגיגית", "הבטחה" או "הצהרה".
השבעה בקרב בני נוער
במוסדות חינוכיים רבים מתחבטים בנוגע לתופעה, שמצד אחד היא מסורת בית ספרית או תנועתית, ומצד שני עשויה להיות פוגעת ומפחידה. מתוך כך נולדו השבעות מזן חדש שמטרתן לגבש באופן חווייתי את בני שכבות הגיל הבוגרות עם הצעירות.
אלי ורטמן
אלי ורטמן (נולד ב-20 ביוני 1949) הוא פרופסור, נוירולוג התנהגותי בכיר, במרכז רפואי הדסה.
ביוגרפיה
ורטמן סיים את ההכשרה הרפואית בפקולטה לרפואה ב במרכז הרפואי הדסה בשנת 1978 וסיים את התמחותו בנוירולוגיה בהדסה עין כרם בשנת 1979.
עד שנת 1985 עבד כנוירולוג במחלקות שונות בבית החולים הדסה עין כרם, ובאותה שנה החל לנהל את מחלקת הנוירופסיכוגריאטריה בבית חולים הרצוג.
במקביל לעבודתו בבית חולים הרצוג, בין השנים 1999 ל-2001 שימש כנוירולוג התפתחותי במרפאות צה"ל.
בשנת 2003 מונה למנהל המחלקה המרכזית לנוירולוגיה במרפאות כללית ובשנת 2007 הקים את מרפאות מרחב המתמחות בטיפול וייעוץ ל"גיל השלישי".
משנת 1996 מרצה ורטמן באוניברסיטה העברית ומשנת 2013 משמש כפרופסור חבר באוניברסיטה. בשנת 2020 היה שותף בהקמת Ascento Medical המתמחה בטיפול ומניעה בדמנציה ואלצהיימר, תוך שימוש בבינה מלאכותית ולמידת מכונה.
חיים אישיים
ורטמן נשוי לדבורה ואב לחמישה ומתגורר במעלה מכמש.
בנו, רס"ן, נפל בקרב ברצועת עזה בי' בטבת תשס"ט (5 בינואר 2009), במהלך מבצע עופרת יצוקה.
הנילוס הלבן
הנילוס הלבן (באנגלית: White Nile; ערבית: النيل الأبيض, אַ-נִיל אַל-אָבּיַד; בדינקה: Kiir Ɣer, קִיר עֶ'ר; בסוואהילי: Nile Nyeupe) הוא נהר באפריקה, אחד משני יובליו העיקרים של הנילוס. אורכו הכולל של הנהר הוא 3,700 קילומטר.
מקורו בימת ויקטוריה, אשר שטחה מתחלק באוגנדה, קניה וטנזניה. מאגם ויקטוריה הנהר זורם צפונה ומערבה דרך אוגנדה, דרום סודאן וסודאן, וממשיך צפונה דרך המישור הסודני וביצת סוד עד העיר ח'רטום. בנקודה זו מתאחד הנילוס הלבן עם הנילוס הכחול.
מהות שמו
הנילוס הלבן נקרא כך משום שבדרכו צפונה הוא עובר בתוך ביצות סוד אך יוצא מהן נקי וצלול.
מקור הנילוס
לעיתים נחשב אגם ויקטוריה למקור הנילוס, אך גם לאגם זה יש מספר נהרות הנשפכים לתוכו. היובל הארוך ביותר הוא נהר לובירונזה (Luvironza River) בבורונדי שנשפך לנהר רורובו (Rurubu River) ליד העיר קיינזה בבורונדי, שנשפך לנהר קאגרה (Kagera River) הנשפך לאגם ויקטוריה בטנזניה ליד העיר בוקובה (Bukoba). לכן, מבחינה הידרולוגית, נהר לובירונזה הוא מקור הנילוס האמיתי.
באוגנדה
הנהר היוצא מאגם ויקטוריה ונודע בקטע הזה בתור נילוס ויקטוריה. הנילוס יוצא ליד ג'ינגה, קיימת אנדרטה במקום. לאחר שהנהר עובר דרך 2 תחנות כוח הוא עובר דרך מפלי בוג'גלי הנמצאים כ-15 ק"מ מג'ינג'ה. לאחר מכן הוא זורם צפון ומערבה לעבר אגמי קיוגה הנמצאים במרכז המדינה. לאחר מכן הנהר עובר במפלי קרומה ומתחת לגשר קרומה, שנבנה בשנת 1963. מעט לפני שהנהר נכנס אל תוך אגם אלברט, הוא נדחס לערוץ ברוחב 7 מטרים במפלי מרצ'יסון, המסמנים את הכניסה לאזור המערבי של הבקע הסורי-אפריקני. קטע הנהר היוצא מאגם אלברט נודע בשם נילוס האלברט.
בסודאן ובדרום סודאן
הנהר ממשיך צפונה לנימולה, שם הוא נכנס לתוך סודאן באזור הנקרא "בחר אל ג'אבל", שפירושו הנהר של ההר. לאחר מכן הנהר עובר מספר מפלים לפני שהוא נכנס אל מישורי סודאן ואל אזור הביצה הגדולה של סוד. הנהר זורם דרך אגם נו שם הוא מתאחד עם נהר נוסף ויוצר את הנילוס הלבן. לאחר מכן הנהר יוצא מהסוד ועובר דרך ג'ובה, בירת דרום סודאן. הנהר ממשיך לזרום צפונה עד שהוא מתאחד עם הנילוס הכחול בעיר ח'רטום. איחוד 2 הנהרות יוצר את נהר הנילוס.
קישורים חיצוניים
Nil
טגואן (יונק)
טָגוּאָן (שם מדעי: Petaurista) הוא סוג של סנאים דואים ממשפחת הסנאיים החיים בטבע במזרח אסיה ודרום אסיה. ככל הנראה אלו הסנאים הדואים הגדולים ביותר ואף היונקים הדואים (להוציא עטלפים) הגדולים ביותר כיום.
מינים
בין השנים 2007–2009 נחקרו עוד שני מינים שהתגלו בארונאצ'ל פרדש:
מנזר הלזריסטים
מנזר הלזריסטים הוא בניין ברחוב אגרון (מספר 20) בירושלים (בית ישעיהו), שנבנה מראשיתו כבית חולים למצורעים, מתחילת המאה ה-21 מתגוררים באגף של המבנה מספר נזירים של המסדר הדומיניקני וחלק הארי מושכר לממשלת ארצות הברית, עד לסוף שנת 2018 שימש חלק זה כמשרדים של הקונסוליה האמריקאית ועם העברת השגרירות האמריקאית לירושלים ב 2019 הפך המבנה לחלק ממשרדי השגרירות.
היסטוריה
הבניין נבנה במאה התשע עשרה כבית חולים למצורעים. היוזמה להקמת הבניין באה מאצילה גרמניה בשם אוגוסטֶה פון קפנברינק־אשרדן (Auguste von Keffenbrinck-Ascheraden) שביקרה בירושלים בשנת 1865 והזדעזעה ממצבם של המצורעים בעיר. היא תרמה סכום כסף שבאמצעותו נרכש המגרש בסמיכות לבריכת ממילא והוקם הבניין. הבניין תוכנן על ידי קונרד שיק כבניין בן קומה אחת ובו שמונה חדרים, מטבח וחדר רחצה. בשנת 1870 הסתבר שהבניין צר מלהכיל את מצורעי ירושלים והוחל בבניית בית החולים למצורעים שבשכונת טלביה. בשנת 1887 נחנך הבניין החדש בטלביה ובית החולים למצורעים עבר למשכנו החדש. לאחר מכן שימש הבניין ברחוב אגרון כפנסיון בשם 'פנסיון וילאמס'.
היות שהתרומה להקמת הבניין נמסרה לידיו של הבישוף הפרוטסטנטי סמואל גובאט, היה הבניין חלק מרכושה של הבישופות הפרוטסטנטית של ירושלים. באותה העת איגדה בתוכה הבישופות גרמנים ואנגלים יחדיו. לאחר פירוקה של הבישופות והתפצלותה לשתי כנסיות נפרדות, אנגלית וגרמנית, עברה הבעלות על המבנה לידי הקונסוליה הגרמנית של ירושלים.
בשנת 1904 רכשו הנזירים הלזריסטים את המבנה ובשנת 1906 נפתח בבניין סמינר תאולוגי. בשנת 1913 נוספו לבניין הקומה השנייה והשלישית. בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגוררו במבנה חיילים טורקים, ולאחר כיבוש ירושלים בידי הכוחות הבריטיים היה המבנה בשימושה של יחידת אספקה של הצבא הבריטי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שבו למבנה הנזירים הלזריסטים. המבנה שופץ והוקם בית תפילה בחלקו המזרחי. הנזירים הלזריסטים שוכנים במבנה עד היום. בחלק אחר של המבנה מתגוררים נזירים דומיניקנים. בשנת 1962 נקרא האב מרסל דיבואה לעמוד בראש קבוצת הנזירים שפעלה בבניין. הבניין מצוי ברשימת האתרים לשימור בתוכנית המתאר המקומית של עיריית ירושלים.
החל משנת 2006 מושכר חלק ניכר של הבניין לקונסוליה האמריקאית השוכנת בבניין השכן, שנזקקה להרחבת שטח למשרדיה. שני המתחמים חוברו בגשר ארעי, ובחזית המנזר מתנוסס דגל ארצות הברית. בתחילת 2019 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על העברת שגרירות ארצות הברית מתל אביב לירושלים, כחלק ממהלך זה נבלעה הקונסוליה הירושלמית אל תוך השגרירות והחל מאמצע 2019 הפכו מבנה הקונסוליה ברחוב אגרון והמנזר הלזריסטי הצמוד אליו לחלק ממבני השגרירות.
בוקאבו
בוקאבו (באנגלית: Bukavu) היא עיר במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, העיר ממוקמת בקצה הדרום-מערבי של אגם קיוו, ממערב לקיאנגוגו שברואנדה. העיר היא בירת מחוז דרום קיוו ונכון לשנת 2012 התגוררו בה 806,940 תושבים.
היסטוריה
בוקאבו היא חלק מהשטח העתיק של ממלכת בושי, קבוצה אתנית שבדרום קיוו. לפני שהאירופאים הגיעו לממלכת בושי נקראה בוקאבו "רוסוזי". בוקאבו הוקמה בשנת 1901 על ידי השלטונות הקולוניאליים הבלגיים. עד 1966, הייתה לה אוכלוסייה אירופאית בולטת תחת שלטון קולוניאלי. האקלים בעיר נמשך על ידי האקלים הסובטרופי (אגם קיוו נמצא 1,500 מטר מעל פני הים). הגבעות שמסביב מגיעות גם לגובה של 2,000 מטר. בעבר שימשה העיר מרכז מינהלי לכל אזור קיוו, אך העיר איבדה חלק ממעמדה כתוצאה מצמיחתה של גומה (בירת מחוז צפון קיוו) ומהמלחמות שפרצו בקונגו בעקבות רצח העם ברואנדה.
בעקבות רצח העם ברואנדה, פליטים ורבים מחברי הממשלה ההוטים ברואנדה לשעבר נמלטו כחלק ממשבר פליטי האגמים הגדולים. מחנות הפליטים סביב גומא ובוקאבו הפכו למרכז ההתקוממות של ההוטים מהמחנות כנגד ממשלת הטוטסים החדשה ברואנדה, אם כי במידה מינימלית ביותר. בנובמבר 1996, עם תחילת מלחמת קונגו הראשונה, תקפו כוחות ממשלת רואנדה את מחנות ההוטים וכוחות ממשלת זאיר שאפשרו את ההתקוממות. ממשלת רואנדה תמכה במורדים בזאיר בראשות לורן קבילה שהפילו את ממשלת קינשאסה בעזרתם, ואז נפלו איתם והובילו למלחמת קונגו השנייה. רואנדה תמכה בעצרת המורדים למען הדמוקרטיה הקונגולזית (RCD) נגד קבילה. הסיבה לתמיכה זו נחשבת כלכלית ולא כהגנה על שטח רואנדה.
ב-3 ביוני 2004 יצאו מפגינים בכמה ערים בקונגו לרחובות להפגין נגד האו"ם על כך שלא מנעו את מעשיהם של המורדים למען הדמוקרטיה הקונגולזית בבוקאבו הנתמכים על ידי רואנדה בראשות הגנרל נקונדה. כ-16,000 נשים נאנסו בסוף שבוע אחד לאחר שהגנרל נקונדה אמר לחייליו "העיר הזו כולה שלכם למשך שלושה ימים".
במהלך רעידת האדמה שהתרחשה בדרום קיוו בשנת 2015 נהרג שוטר אחד ונפצעו 30.
גאוגרפיה
אף על פי שבוקאבו לא מאוימת מאיימת הרי געש כמו גומה, בבוקאבו קיימת סכנה בפני התפרצות מימית מאגם קיוו שבו כמויות עצומות של פחצן דו-חמצני שמומס ויכול להתפוץ ולאיים על חייהם של שני מיליון בני אדם המתגוררים ליד האגם.
בית כנסת בעלי המלאכה
היכל בעלי המלאכה (ברומנית: Templul Meseriaşilor) הוא בית הכנסת האחרון שנותר ליהדות גאלאץ.
היסטוריה
החברה הישראלית של בעלי המלאכה בגאלאץ שכרו מקום ב-1876, כדי שישמש אותם כבית כנסת. הם שאפו למקום בבעלותם וב-1889, כשהיו בידיהם די כספים, ועד בן שבעה חברים, רכש קרקע ברחוב רוסטי ושילם עבור הקרקע 8,100 לאי. ב-22 בספטמבר 1890 הוכנה התוכנית לבניית ההיכל וב-22 בפברואר 1892 נבחר ועד הבנייה המורכב מחיים קורנברג, מ. שפירא וסימון קוהן. ב-3 במאי (ל"ג בעמר באותה שנה) נורתה אבן הפינה של ההיכל וב-9 במאי התחילה עבודת הבנייה. באותו יום נערכה ישיבה בה הוחלט על קניית מגרש שכן ב-1,140 לאי, כדי לאפשר את הגדלת החצר. ב-25 באוגוסט 1893 הורכבו המושבים בהיכל ובנובמבר הורכב ארון הקודש.
ב-31 ביולי 1895 נשכרו החזן והמקהלה וב-11 באוגוסט 1896, בנוכחות קהל גדול, נחנך בית הכנסת. חלק מהעבודות לבניית בית הכנסת בוצעו על ידי המתפללים ללא תמורה.
הבנייה מחדש
השנים עברו, מספר המתפללים גדל והמקום נזקק לשיפוצים מקיפים, אך לקח זמן עד שנמצאה העת המתאימה לכך. ב-1925 התחילו, ז'אן שטוירמן, שעמד בראש ועדת הבניין מחדש וז'אן קאופמן, שעמד בראש החברה, להוביל את פרויקט התחדשות ההיכל. ב-19 ביוני 1927 הונחה אבן הפינה של הבנייה המחודשת. היות שהמשאבים לא הספיקו, פנו למתפללים וביקשו תרומות והלוואות והם נענו בסכום של 520,695 לאי (230,578 לאי תרומות והיתר הלוואת).
שיפוץ נוסף
מלחמת העולם השנייה והמשטר הקומוניסטי, שבא לאחריה, הכבידו מאוד על יהודי גאלאץ ורבים מהם, כולל מתפללי היכל בעלי המלאכה, עזבו את העיר, מרביתם עלו לישראל. שוב פשטה העזובה בבית הכנסת ומצבו התדרדר. גיוס תרומות מחוץ לארץ נועד לשיפוץ נוסף ובית הכנסת היהודי, שעמד ברעידות האדמה ובהפצצות במלחמה ושרד, נפתח מחדש במאי 2014 לאחר חמש שנות שיפוצים. באתר זה אפשר לראות תמונות של פנים היכל בעלי המלאכה לאחר השיפוץ.
לאה גולדברג
לאה גולדברג (בגרמנית: Lea Goldberg; 29 במאי 1911, ב' בסיון תרע"א, קניגסברג, פרוסיה המזרחית, גרמניה – 15 בינואר 1970, ח' בשבט תש"ל, ירושלים, ישראל) הייתה מהמשוררות העבריות הידועות והחשובות ביותר בעת החדשה, סופרת מבוגרים וילדים, מתרגמת, מחזאית, מבקרת, ציירת וחוקרת ספרות, עיתונאית ומבקרת תרבות, כלת פרס ישראל לספרות ושירה לשנת תש"ל (1970). פרופסור לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
לאה גולדברג נולדה בשנת 1911 בעיר קניגסברג שבמחוז פרוסיה המזרחית של גרמניה (כיום קלינינגרד, רוסיה), לציפה (צילה) ואברהם, כלכלן בכיר, שעבד כמפקח בחברת ביטוח בליטא, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. בשנות חייה הראשונות התגוררה המשפחה בקובנה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נאלצו לברוח למחוז סראטוב, עמוק בתוך שטחה של רוסיה. כששבו לליטא בתום המלחמה הואשם אביה בקומוניזם, וחיילים ליטאים מהצבא הלבן עינו אותו במשך כעשרה ימים. כתוצאה מכך סבל האב מהפרעת דחק פוסט-טראומטית (תסמונת בתר חבלתית), שהפכה למחלת נפש.
בנעוריה, למדה גולדברג בגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה. גולדברג למדה פילוסופיה ושפות שמיות באוניברסיטאות קובנה, ברלין ובון. את הדוקטורט שלה, באוניברסיטת בון, כתבה על הארמית השומרונית והתרגום השומרוני, בהדרכת פאול קאלה. בתום לימודיה חזרה לליטא, שם עסקה בהוראת הספרות בגימנסיה העברית בעיר ראסיין, ונמנתה עם חברי קבוצת הסופרים "פֶּתח".
מתוך "משירי ארץ אהבתי" המוקדשים כנראה לליטא ולקובנה העיר בה גדלה, או שאולי מבטאים תחושה אישית של כמיהה לאהבת איש ("יבוא עולה רגל") ובביטוי ארץ אהבתה היא מתכוונת לנפשה שלה.
עם הגעתה לארץ ישראל ב-1935 חברה, בסיועו של אברהם שלונסקי, לחוג "יחדיו" של אלתרמן ושלונסקי. בשנה זו יצא לאור ספר שיריה הראשון, "טבעות עשן", ובו התפרסמו בין היתר השירים "לתמונת אמא" ו"ימים לבנים" (שלימים הלחין שלמה יידוב). בשנת 1938 היא פרסמה "האומץ לחולין" ולראשונה חתמה בשמה ולא בשם עט.
אמה עלתה לארץ שנה אחריה, והשתיים עברו להתגורר יחדיו בתל אביב ברחוב ארנון 15. ב-1940 יצא לאור ספר שיריה השני, "שיבולת ירוקת העין". בשיריה ביטאה גם את הקרע מהארץ שבה נולדה: במהלך תקופה זאת, כתבה גם ספרי ילדים רבים ואהובים, בהם "ידידי מרחוב ארנון", "מה עושות האילות" ו"המפוזר מכפר אז"ר".
גולדברג כתבה עבור העיתונים "במחנה", "דבר", "על המשמר" ו"משמר לילדים", ונמנתה עם עורכי "דבר לילדים". לעיתים כתבה תחת שם העט "עדה גראנט". היא ערכה את "אורות קטנים", עיתון לילדי יהדות התפוצות, ופרסמה שירים, כגון "האמנם" בעיתון "דבר". חיברה זמרירי פרסומת למחייתה. כמו כן עבדה כמורה בבית ספר וכעורכת ספרי ילדים בספרית פועלים. בשנת 1949 זכתה בפרס רופין.
ב-1950, לאחר שהוצע לה ללמד באוניברסיטה העברית, עברו היא ואמה להתגורר בירושלים. שם כתבה את מחזור השירים אהבתה של תרזה די מון, המתאר אהבה נכזבת של אצילה צרפתייה למורה איטלקי צעיר. הספר מושפע מאהבתה לז'ק אדו.
ב-1952 החלה גולדברג ללמד לימודי יסוד בספרות באוניברסיטה העברית וב-1953 החליפה את אריה לודוויג שטראוס, לאחר שפרש מהוראה מחמת מחלה. אז היה באוניברסיטה רק חוג לספרות עברית, וקורסים בספרות כללית היו קורסים כלליים. בשנת 1960 היא ייסדה את החוג לספרות כללית והשוואתית, ועמדה בראשו עד מותה.
גולדברג כתבה את ספר הילדים "דירה להשכיר", ומחזורי שירים נוספים. האחרון בהם, "עם הלילה הזה", יצא לאור ב-1964. כמו כן תרגמה ממיטב יצירות הקלאסיקה העולמית, ובהן: "מלחמה ושלום" מאת טולסטוי, "סיפורים" מאת צ'כוב, "ילדות" מאת גורקי, מחזות ושירים מאת איבסן, שייקספיר, ופטררקה. כמו כן, כתבה ביקורת ספרים וביקורת תיאטרון ושלחה ידה גם בציור.
לאחר שניתן גזר הדין במשפט אייכמן ב-1961, חתמה גולדברג על מכתב לנשיא המדינה יצחק בן-צבי, שאת שליחתו יזמו מרטין בובר ושמואל הוגו ברגמן, הקורא לנשיא למנוע את הוצאתו להורג של אדולף אייכמן.
חיים אישיים
לאה גולדברג, שעישנה באופן קבוע, נפטרה ב-15 בינואר 1970 מסרטן הריאות. היא נקברה בהר המנוחות בירושלים, בחלקת הפרופסורים. גולדברג לא נישאה ולא הקימה משפחה. את פרס ישראל לספרות יפה שבו זכתה באותה שנה, קיבלה בשמה אמה צילה. אמה הוסיפה לחיות עוד 11 שנים אחריה, וביקשה שעל מצבתה ייחרטו המילים: "אם המשוררת לאה גולדברג".
שירתה
בראש יצירתה הספרותית של גולדברג עומדת שירתה. שירתה של גולדברג, כאופייני לזמנה, נמלצת פחות מזו של בני הדור הקודם, כגון ביאליק וטשרניחובסקי, ומודרניסטית במובהק. גולדברג הושפעה כאלתרמן מהסימבוליזם הרוסי, אבל בניגוד לשירתו של אלתרמן העמוסה במטפורות, שאינן תמיד קלות לפענוח, ובמצלולים רבים, גולדברג התרחקה מהקוטב הצורני-חושני לעבר שירה הגותית יותר שאופיינה בבהירות התכנים. גולדברג לא כתבה שירה לאומית או "מגויסת" לצורכי מפעל הציונות, אלא עסקה בנושאים אישיים ואוניברסליים. ייחודה כמשוררת והמעמד הנכבד שלו זכתה יצירתה נזקפו בעיקר לזכות יכולתה המלוטשת להסביר נושאים אישיים, אינטימיים ואינדיבידואליים, ולהעבירם כתחושת הכלל, ללא מעורבות של מטענים פוליטיים וחברתיים.
נתח נכבד משיריה של גולדברג עוסק בתיאורי הנוף והטבע. מאות משיריה עוסקים בנוף הישראלי, וכן בנוף האירופי אותו השאירה מאחוריה, דרך תיאורים חד-פעמיים של מראות שנקלעו בדרכה, בין אם מדובר בשירים בודדים, כגון "הזר שר לנחל", "פריחת התמוז" ו"אחרונים בשדה", או במחרוזות שלמות כגון "אילנות", "שיבולת ירוקת העין", ו"משירי הנחל". להלן מתוך מחזור שירי "העץ":
מהדהדות כאן גם השורות:
גם בשיר "אהבה ראשונה" בולט הפער בין אהבות שחוותה בנעוריה לבין בדידותה כיום:
נושא נוסף המלווה את שיריה של גולדברג הוא מורשת חייה באירופה, אותה הותירה מאחור בעלייתה ארצה. דוגמאות לכך קיימות בספריה, כמו "שיר בכפרים", המכיל שירי עם ממולדתה אותם תרגמה לעברית, יצירתה "משירי ארץ אהבתי" וכן גם ספרה "מביתי הישן". שירים אלו כוללים עולם ציורי כפרי ואירופי, השזור באינספור תיאורים לעולם אשר על אף געגועיה של המשוררת, אינו יכול להתקיים במציאות הארץ-ישראלית. שיריה מבטאים געגועים לנוף האירופי ואת קשיי ההיקלטות במולדת חדשה. הזיקה לתרבות הכללית הייתה חלק בלתי נפרד מחייה. היא עסקה בתרגומים של יצירות מופת מהספרות העולמית לשפה העברית ולימדה ספרות כללית במסגרת האוניברסיטה העברית.
כמו אחרים בני דורה הושפעה גולדברג ממאורעות מלחמת העולם הראשונה וגם מכך שאיבדה חברים ומכרים רבים שנספו בשואה בימי מלחמת העולם השנייה. היא ביטאה את קולו של דור שלם אשר נותר מצולק בחייו עקב מאורעות הזמן. רבים משיריה מבטאים תחושת אשם כבדה, שייתכן וקשורה גם לנסיבות חייה האישיות-משפחתיות בימי ילדותה בזמן התלאות שעברה משפחתה בזמן מלחמת העולם הראשונה ולאחריה. בחלק מהשירים עולה תחושת רדיפה של חבריה המתים בהזיותיה ובחלומותיה (מחזור השירים "בלהות" מתוך "ברק בבוקר"). משירים אלו עולה תחושה אישית-קולקטיבית של רצון עז להגאל מאותן תחושות האשם, אך ללא כל יכולת לממש זאת. מוטיב האמונה חוזר הרבה בשירים אלה והרצון להאחז בה על מנת להיגאל מהאשם.
יצירתה לילדים
לאה גולדברג חיברה יצירות רבות לילדים: היא כתבה ספרי ילדים, שבין המפורסמים שבהם ניתן למנות את דירה להשכיר, המפוזר מכפר אז"ר, איה פלוטו, מה עושות האיילות, מעשה בצייר, דב-דבוני בן דבים מצחצח נעלים, ידידי מרחוב ארנון, הילד הרע ונסים ונפלאות. בנוסף כתבה שירי ילדים, אשר רבים מהם התפרסמו ואף זכו ללחן. דורות של ילדים התחנכו על שיריה ופזמוניה, ובהם "הדוב הצהוב", "שיר ההפלגה", "ברווזים", "מדוע הילד צחק בחלום" ו"פזמון ליקינטון".
דרכה של לאה גולדברג אל ספרות הילדים נסללה בפועל החל מיומה השני בארץ, וכמעט במקרה. מכריה השיגו עבורה משרה בעיתון "דבר", וכשנכנסה למערכת העיתון הציגוה בפני יצחק יציב. על יציב, עורכו הראשון של "דבר לילדים", מספרים שהיה מטה כל שיחה בענייני ספרות וסופרים לשאלה אם ניתן לבקש מן הסופר או המשורר שדובר בו זה עתה לתרום מפרי עטו למוסף, וכך נהג גם עם העולה החדשה. "אולי יש לך חומר לילדים", שאל אותה, "הכתבת שירי ילדים?" – והיא ענתה: "לא ניסיתי". "ובכן נסי" הייתה תשובתו. הגיליון הקרוב של המוסף עמד בדפוס אך בזה הבא כבר הופיע שירה הראשון לילדים, "פילי הקטן". עד מהרה התמנתה גולדברג לסגניתו של יציב, במקום הסופרת והעיתונאית ברכה חבס, ופרסמה בקביעות שירים וסיפורים לילדים. בשנת 1936 החלה בשיתוף פעולה עם אריה נבון, עמו יצרה את הקומיקס "אורי מורי", ואחר כך גם יצירות אחרות.
גולדברג כתבה ספרים רבים לילדים, אבל לא היו לה ילדים משלה. היא התגוררה ברחוב ארנון 15 בתל אביב, עם אמהּ. "ידידי מרחוב ארנון" הוא ספר הילדים הראשון של לאה גולדברג בפרוזה. הוא מכיל ארבעה סיפורים, הנקשרים כולם בהווי רחוב ארנון.
רומן הביכורים
"והוא האור" הוא רומן בעל יסודות אוטוביוגרפיים שיצא לאור ב-1946. גולדברג מתארת בו את מחלת הנפש של אביה. יצירה זו מונחת בתשתית יצירתה והיא שופכת אור רב על יסודות נפשה ועל אישיותה.
הספר פותח ברצח אב סמלי. הגיבורה נורה פוגשת יהודי החוזר ושואל אותה במפגיע על אודות הייחוס המשפחתי שלה. נורה, שאינה מעוניינת להסגיר את העובדה כי אביה מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי, מנסה להתחמק משאלותיו של היהודי הסקרן, אך הדבר אינו עולה בידה, ולבסוף היא פולטת בזעם:
נורה "הורגת" את אביה ומנסה להתנתק מעברהּ. לאור אי-הצלחתה בכך, פניו של החולי הנפשי ממשיכות להציץ אליה ולהתגלות לה בדרכים שונות. נורה אומרת לבסוף: (עמ' 211), וב"משירי הבן האובד":.
יצירתה הפלסטית
לאה גולדברג הייתה חובבת אמנות והעמידה יצירה פלסטית לצד זו הפואטית. בשנותיה האחרונות עסקה בציור, ברישום ובמלאכת הקולאז', אולם כבר בילדותה גילתה נטייה מובהקת אל התחום, אף יותר מאשר אל אמנות המילה. במסמך תולדות חייה אשר נמצא בעיזבונה וחובר בשנת 1968, כתבה גולדברג שהמורה לציור בבית ספרה ייעץ להוריה לשלוח אותה לשיעורי ציור פרטיים. משום שהמשפחה הייתה שרויה במצוקה כלכלית, שילמה גולדברג על שיעורי הציור הפרטיים בעצמה, מכסף שהרוויחה בשיעורים פרטיים שהעניקה.
גולדברג החלה ללמוד באקדמיה לציור בקובנה אולם עקב לחץ מן הסובבים אותה וציפיות משפחתה שתבחר בספרות כמקצוע, היא שוכנעה לעזוב את האקדמיה כעבור חודש. על החלטה זו השפיע גם פרסום שירה הראשון בעיתון.
בסיום לימודיה באוניברסיטת קובנה בשנת 1930, קיבלה גולדברג מלגה ונסעה ללמוד בגרמניה. בעקבות מעבר זה נפתחו בפניה אופקים תרבותיים חדשים אשר לא היו נגישים עבורה בליטא, והיא נחשפה אל יצירות אמנות מערביות רבות, מן העולם הנאו-קלאסי, הרנסאנסי והמודרני. ייתכן שאותה חשיפה מקבילה לאסכולות אמנותיות מסורתיות ומודרניות הביאה למתח המתקיים בין הקלאסי למודרני ביצירתה הספרותית. ברשימתה "תולדות חיים" ציינה גולדברג אמנים שאהבה במיוחד, בהם ציירי הרנסאנס קרלו קריולי, אניולו ברונזינו וחוספה דה ריברה, וכן המודרניסטים ארנסט בארלאך, פאול קלה ופבלו פיקאסו. אמנים אלו השפיעו על מכלול יצירתה, כאשר בין השאר שירה "חלום נערה" הושפע מתמונת מגדלנה של קריולי, ואילו התמונה "הקדוש סבסטיאן" של ריברה נזכרת בסונטה גנוזה שלה ששמה "ברלין".
כאשר נשאלה גולדברג מדוע לא נמשכה ללימודי ציור, ענתה שאם העובדה שלא ציירה לא הפריעה לה זמן כה רב, סימן שלא הייתה אמורה לצייר. גולדברג ראתה את הספרות כיעודה, אולם ב-1968 כתבה כי ארבע שנים קודם לכן. גולדברג הראתה את רישומיה לידידה האמן אריה נבון, אשר ייעץ לה להמשיך ביצירה. היא החלה לצייר עד אשר ציירה באופן יומיומי, והרחיבה את יצירתה גם למדיום הקולאז' ביולי 1968.
גולדברג איירה בעצמה את ספר הילדים פרי עטה, מעשה בצייר, את השיר הסיפורי אוקסן וניקולט שתרגמה מצרפתית, את המפוזר מכפר אז"ר שחיברה בהשראת סמואיל מרשק ואת תרגומה לספר הגרמני עץ היהודים מאת אנטה פון דרוסטה הילסהוף. בנוסף, יצרה גולדברג איורים עבור המחזה בית ספר לנשים למולייר, אותו תרגמה לעברית, אולם אלה לא התפרסמו משום שחששה לפגוע במאיירת שנבחרה על ידי הוצאת הספרים, ולכן לא הציעה את איוריה. בריאיון עם תלמה אליגון משנת 1969 התייחסה גולדברג לקשר של כתיבתה עם ציוריה:
הדמויות המופיעות בציוריה של גולדברג הן פעמים רבות דמויות ספרותיות – מיצירותיה או מיצירות שתרגמה וערכה – המתבטאות באופן מוחשי במדיום הוויזואלי. לעיתים אף ניתן לזהות ביצירות מסוימות את דיוקנה של גולדברג באופן גלוי או סמוי. הנושאים בציוריה מגוונים ומציגים זכרונות, מסעות, ערים, טבע, נוף ודמיון. הם מתאפיינים בתיאורי אווירה יותר מאשר תיאורים ריאליסטיים. גולדברג ציירה בעיפרון, פחם, גואש, עפרונות צבעוניים, צבעי מים ושמן, ונהגה להתחיל ברישום גרסאות רבות עבור אותה יצירה: רישום שככל הנראה היה אימפולסיבי ואינטואיטיבי. בחלק מן הציורים מופיעים עומק ופרספקטיבה ובחלקם השטחה קווית מרומזת, ורובם נתחמו על ידי מסגרת. ציוריה העוסקים בנוף עירוני מורכבים מגוונים מונוכרומטיים כשחור, לבן, חום ואפור, היוצרים אווירת עצבות וניכור המתכתבת עם שיריה של גולדברג על תחושותיה בערים זרות.
בשנים האחרונות לחייה יצרה גולדברג קולאז'ים בהשפעת יצירותיה של האמנית שושנה היימן. אלו הורכבו בקפידה מגזרי נייר ומפות ששולבו עם כיתובים וציורי דיו, עפרונות, גואש וצבעי מים באופן צפוף, סמלי ועשיר בדימויים. בשנים 1968–1969 יצרה קולאז'ים בנושאי ירושלים והתנ"ך. גם על בחירתה ליצור במדיום זה התבטאה בריאיון עם תלמה אליגון:
יצירותיה הפלסטיות של גולדברג הוצגו בימי חייה בשתי תערוכות: הראשונה בבית האמנים בירושלים בשנת 1968, והשנייה בשנת חייה האחרונה, בגלריה בכפר מנחם, ב-1969. על תערוכתה האחרונה התפרסמה ביקורת אוהדת בעיתון "על המשמר":
גולדברג הותירה בעיזבונה אלפי ציורים, רישומים וקולאז'ים פרי יצירתה, בנוסף למפעלה הספרותי הענף.
יומניה האישיים
יומניה האישיים של גולדברג התפרסמו בשנת 2005. היא החלה בכתיבתם, בעברית, באוקטובר 1921 בקובנה בהיותה בת עשר בלבד. הפרסום עמד בסתירה לקנאות שבה התייחסה לפרטיותה, והעניין עורר ויכוח ציבורי.
על זהותה התרבותית:
שורות אחדות המסכמות את כמיהתה העצומה לאהבה, את הייאוש מהסיכוי להשיגהּ ואת ההשלמה שהיא מחוץ לטווח השגתה:
הוקרה ליצירתה
על אף המעמד אליו הגיעה יצירתה, והמוניטין שזכתה לו עם השנים כאחת מגדולות המשוררים העבריים, ידעה גולדברג בחייה אך מעט הוקרה ליצירתה. בשנת 1970, השנה בה הלכו לעולמם היא ושותפה לחבורת "יחדיו", נתן אלתרמן, הוספד אלתרמן בעיתונות כ"מצפון האומה" וכמוביל השירה העברית בעתו. גולדברג, מאידך, הוזכרה במילים מעטות כ"פרופסורית מוערכת אשר פרסמה מספר ספרי שירה לילדים ולמבוגרים, וכן הייתה למתרגמת וחוקרת מעולה".
זמן קצר לאחר מותה החלה התעניינות גוברת ביצירתה, הן במחקר והן כמשוררת שרבים משיריה שהולחנו הפכו לנכסי צאן ברזל בזמר העברי.
באותה השנה התפרסם לחנה של דפנה אילת לשירה "משירי ארץ אהבתי" ביוזמתה ובביצועה של חוה אלברשטיין וזכה להצלחה גדולה.
כעבור מספר שנים התפרסם לחנו של מוני אמריליו לחלק השני של הטרילוגיה, "בארץ אהבתי השקד פורח" בביצוע צוות הווי חטיבת הצנחנים עם הסולנית רוחמה רז שזכה גם הוא להצלחה גדולה.
אלבום הבכורה של צילה דגן אשר כלל ארבעה שירים של גולדברג אותם הלחין דני ליטני, בהם "ולא היה בינינו אלא זוהר" ו"נחל שלי". ליטני עצמו הוציא באותה השנה תקליט שדרים בו כלל הלחנה שלו לשירה של גולדברג "דלילה".
בשנת 2003 הוציאה חברת "נענע דיסק" את הפרויקט "שרות לאה גולדברג", ובו אמניות עכשוויות מלחינות ומבצעות משיריה. בין המוזיקאיות שהשתתפו באלבום היו אהובה עוזרי, רונה קינן, הדרה לוין ארדי, יסמין אבן, קרני פוסטל, שרון רוטר ואפרת בן צור.
בשנת 2006 התיאטרון הקאמרי ערך, הפיק וביצע מחווה לגולדברג.
בשנת 2010 הועלתה הצגת היחיד "אולי מחר אני אהיה", אותה יצרה ומבצעת השחקנית שירה פרבר על פי יומניה של גולדברג, שיריה וכתבים נוספים. ההצגה מתארת את מהלך חייה של לאה גולדברג עד גיל 40, את בדידותה וחוסר יכולתה ליצור קשר אינטימי.
בשנת 2011, במלאת מאה שנה להולדתה, הוקרן בבכורה במסגרת פסטיבל דוק-אביב סרטו של יאיר קדר "לאה גולדברג בחמישה בתים" על חייה ויצירתה של גולדברג. הסרט הופק במסגרת פרויקט "העברים", וזכה לתמיכת שירות הסרטים הישראלי, הקרן החדשה לקולנוע ולטלוויזיה והרשות השנייה. הסרט הוקרן בעשרות הקרנות ברחבי הארץ ובעולם, ושודר בערוץ 10 ובערוץ 2 פעמים אחדות.
פסטיבל חיפה להצגות ילדים, המתקיים מדי שנה בתיאטרון חיפה, הוקדש באותה שנה ליצירתה, וחוקר הספרות גדעון טיקוצקי והקולנוען יאיר קדר יזמו את חגיגות מאה השנה להולדתה. במסגרתן ערכו ערבי לאה גולדברג ברחבי הארץ בשיתוף מרכז הספר והספריות, הוציאו לאור מארז מיוחד, שכלל את ספרו של טיקוצקי "האור בשולי הענן", ואת סרטו של קדר "לאה גולדברג בחמישה בתים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, יזמו ערב הוקרה שנערך בשיתוף התיאטרון הקאמרי, התזמורת הפילהרמונית, גלי צה"ל והטלוויזיה החינוכית, את הכנס האקדמי הבין אוניברסיטאי שהוקדש ליצירתה והקמת אתר אינטרנט על יצירתה עם הספרייה הלאומית. בקמפוס הר הצופים, ליד הספרייה המרכזית הוקמה לרגל 100 שנה להולדתה במימונה של קרן צביה ברלינסקי-פינת זיכרון המשמשת גם כפינת הסבה ולימוד. בפינה זו מוצגים רהיטים ופרטים מקוריים אחרים מחדרה באוניברסיטה העברית, מכתבים מתיקה האישי באוניברסיטה ועוד.
מבחר מאמרים על יצירתה
בבית הספרים הלאומי מצויים מאמרי ביקורת ופרשנות רבים מאוד על יצירתה של גולדברג. להלן כמה מהם:
דמעות
דמעות הן נוזל המיוצר על ידי בלוטת הדמעות ומופרש מהעין.
פיזיולוגיה
בלוטות דמעות (lacrimal gland) ממוקמת בפינה העליונה הצדדית של ארובת העין, מאחורי העפעפיים, בשקע מיוחד בגולגולת (lacrimal fossa). בכל פעם שאדם ממצמץ מופרשת כמות קטנה של נוזל דמעתי מהבלוטות. סערת רגשות יכולה לגרום לבלוטות הדמעות לייצר ולהפריש דמעות בצורה מוגברת, דבר הידוע בתור בכי. נוזל הדמעות מתנקז אל תעלת הדמעות הממוקמת בפינה הפנימית של כל עין, ומשם הן יכולות גם להתנקז לתוך האף ולגרום לאף דולף.
סוגים של דמעות
ישנם שלושה סוגים בסיסיים של דמעות:
לדמעות הנגרמות מרגשות יש מבנה כימי שונה מדמעות הסיכוך. ישנה השערה שדמעות אלה, שיש בהן ריכוז גבוה של הורמוני מתח, משמשות כאמצעי להוצאת הורמונים אלו מהגוף.
הבטים חברתיים
הגירויים הרגשיים המובילים לבכי הם לרוב כעס או אבל, אך בכי יכול לבוא כתוצאה מעצבות, שמחה, פחד, תסכול וכדומה.
בתרבויות רבות בכי מתואר כהתנהגות היאה לתינוקות ולילדים. תרבויות מסוימות מחשיבות בכי כמעשה לא מכובד וילדותי, בפרט בכי בפומבי. ברוב התרבויות המערביות מקובל יותר בכי בקרב הנשים מאשר בקרב הגברים. בתרבויות אחרות, למשל בתרבות היפנית, ההפך הוא הנכון.
הצגה כלפי חוץ של צער לא-כן וחרטה לא אמיתית מכונה "דמעות תנין".
איקוסנואיד
אֵיקוֹסַנוֹאִיד (באנגלית: Eicosanoid) הוא מונח בביוכימיה המתאר מולקולות מתקשרות שנוצרות על ידי חימצון של חומצות שומן עם כ-20 פחמנים. הן משמשות לשליטה על תהליכים רבים בגוף ובעיקר בגדילה, במהלך ואחרי פעילות גופנית, בעת זיהום או התחסנות לאחר ספיגה של חומר רעיל ופתוגנים וכשליח במערכת העצבית המרכזית.
איקוסנואידים מופקים מ ω-3 (אומגה 3) ומ ω-6 (אומגה 6). ככלל, איקוסנואידים של ω-6 הם מעודדי דלקות; שלא כמו איקוסנואידי ω-3. הכמות והאיזון של שומנים אלו בגוף האדם ישפיעו על הפונקציות הנשלטות על ידי איקוסנואידים, עם השלכות על מחלות קרדיווסקולרית, טריגליצרידים, לחץ דם ודלקות מפרקים.
יחסי איסלנד–דנמרק
בין איסלנד לבין ממלכת דנמרק מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים. כמו כן השתיים חברות בנאט"ו, במועצה הנורדית, במועצת הים הבלטי ובמועצת אירופה.
היסטוריה
בשנת 1397 הוקם איחוד קאלמאר, אשר היווה איחוד של שלוש הממלכות דנמרק, נורווגיה (כולל איסלנד, גרינלנד, איי פארו והאיים שטלנד ואורקני) ושוודיה (לרבות חלקים מפינלנד) תחת מלך אחד. היוזמה לאיחוד הייתה של מרגרט הראשונה, מלכת דנמרק ושל ולדמר הרביעי, מלך דנמרק.
טכנית, המדינות לא ויתרו רשמית על ריבונותן או על עצמאותן, אך במושגים פרקטיים, הן היו יחידות אוטונומיות בלבד, כשהמונרך מחזיק בריבונותן, ובפרט מוביל את יחסי החוץ שלהן. למדינות היו אינטרסים שונים משלהן (במיוחד אי שביעות הרצון של האצולה השוודית מהתפקיד המרכזי ששיחקה דנמרק באיחוד), דבר שהוביל בסופו של דבר לעימות בין המדינות המאוחדות, ולפער ביניהן, שהלך והתעצם עד לפירוק האיחוד בשנת 1523, כשגוסטב ואסה הפך למלך שוודיה. טכנית, האיחוד מעולם לא בוטל. נורווגיה ומושבותיה, המשיכו להוות חלק מדנמרק, כחלק מממלכת דנמרק-נורווגיה, תחת בית אולדנבורג.
שלא כנורווגיה, לדנמרק לא היה כל עניין מסחרי בשטחי הייצור של איסלנד, צמר ודגה. הדבר הביא למשבר כלכלי פתאומי, וכתוצאה מכך לא נבנו עוד ספינות המיועדות לסחר במרחקים ארוכים. המושבה הקטנה בגרינלנד ננטשה לפני שנת 1500, בשל מחסור במשאבים שקודם לכן סופקו בידי איסלנד.
באמצע המאה ה־16, כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק החל לכפות את הנצרות הפרוטסטנטית בגרסתה הלותרנית על נתיניו. איסלנד הפכה ללותרנית ועד היום זו הדת הדומיננטית באי. המלך הכניע את הבישופים והביא להחרמת אדמות הכנסייה, דבר שהעניק לכתר הדני עוצמה רבה.
בשנת 1602 נאסר על איסלנד לסחור עם כל מדינה פרט לדנמרק. מונופול זה נמשך עד לשנת 1854, והביא לקיפאון בכלכלת האי.
ב־1660 בעקבות הפיכת המלוכה בדנמרק לאבסולוטית נאלצו תושבי איסלנד לוותר על מעט האוטונומיה שנותרה להם, לרבות הזכות ליזום את הסכמתם לחקיקה.
שינויי אקלים באיסלנד במהלך המאה ה-18 הביאו עמם קרה שלא הייתה ידועה באי מאז יישובו במהלך המאה ה-9. מעבר לכך, הר הגעש לאקי התפרץ בשנת 1783, והרג כ־9,000 איש וכ־90% מבהמות הבית באי. אוכלוסיית האי נאמדה במספר עשרות אלפי אנשים בעת ההתפרצות. הרעב שלאחר ההתפרצות הביא למות רבע מהאוכלוסייה ששרדה את ההתפרצות.
בשנת 1814 נערכה מלחמת גונבואט כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות, וכתוצאה ממנה עברה נורווגיה לשליטת שוודיה, כחלק מהאיחוד השוודי-נורווגי, אולם איסלנד נותרה חלק מדנמרק. במהלך המאה ה־19 המשיכה ההחרפה באקלים באי, ורבים מתושביו היגרו אל העולם החדש. עם זאת, התעוררה התודעה הלאומית בקרב הנותרים באי, בעקבות הנטייה הרומנטית והלאומית שחלה באותה התקופה באירופה. תנועה הקוראת לעצמאות האי הוקמה על ידי יון סיגורדסון. האלת'ינגי שנותר במשך מאות השנים כגוף שיפוטי, ובשנת 1800 הוכרז על ביטולו, הוקם מחדש בשנת 1843 כמועצה מייעצת. הגוף החדש טען לרציפות עם האלת'ינגי מימי הקהילה, וביקש את סמכויותיו.
שלטון פנימי מוגבל הוענק לאיסלנד על ידי הממשלה הדנית בשנת 1874, ובשנת 1918 הוקמה ממלכת איסלנד, שהייתה ארץ חסות עצמאית וריבונית בנושאים הפנימיים, אך יחסי החוץ וההגנה נותרו בשליטת הדנים, והמלך הדני נשאר ריבון של האומה עד 1944, כאשר הוקמה הרפובליקה הנוכחית. בתקופת מלחמת העולם השנייה כבשו הבריטים את איסלנד כדי למנוע מהגרמנים (שכבשו את דנמרק) להשתלט עליה.
כיום חיים כ-18,000 איסלנדים בדנמרק, ואילו כ-2,900 דנים חיים באיסלנד.
יחסים דיפלומטיים
איסלנד מחזיקה בדנמרק שגרירות בקופנהגן, ו-13 קונסוליות באבנרה, באולבורג, באורהוס, באסביירג, בפרדריקיה, בהרנינג, בהירטשאלס, בהורסנס, באודנסה, ברנדרס, ברנה, בסונדרבורג ובתירד. מאידך, דנמרק מחזיקה באיסלנד שגרירות ברייקיאוויק, ו-3 קונסוליות כבוד באקוריירי, באיסאפיירד'ור ובסייד'יספיירד'ור.
גוגסה, צ'יף יג'ו
גוגסה (מת ב-23 במאי 1825) היה הראס של באגמדיר מ-1798 עד מותו ורגנט/סגן הקיסר של האימפריה האתיופית. על פי נתנאל פאריכה הוא נשא את השם הנוצרי וולדה מיכאל. הוא היה בנו של מארסו בראנטו מאשתו קאפאי שהייתה אחותו של עליגז. על פי בהרו זאווד ופאול ב. האנז שלטונו של גוגסה היה שיא כוחם של שושלת היג'ו אורומו בתקופת השופטים האתיופית.
כאשר גוגסה התמנה לסגן-הקיסר הוא החל לחזק את שלטונו ונישל אצילים רבים מאדמותיהם בעיקר בבאגמדיר. כאשר סיים את מטרותיו הוא הכריז ב-1800 בשמו של הקיסר שכל האדמות שייכות לקיסר בלבד. בעלי האדמות קיבלו זאת בהכנעה אך גוגסה המשיך לנשל את המשפחות הגדולות בעלות ההשפעה מאדמתם. ריצ'רד פאנקהארסט כותב ש:
ב-1803 ראס גוגסה נכנס לוויכוח הבלתי פוסק בכנסייה האתיופית ותמך באיצ'גה וולדה יונה בלהוציא את דוקטרינת קבאת מבאגמדיר. לאחר שהאבונא יוסאב השלישי נפטר ב-12 בספטמבר 1803 גוגוסה ניצל זאת ולקח על עצמו סמכויות דתיות.
ראס גוגסה נפטר ונקבר בכנסיית ייאסו בעיר דברה תבור.
יחסי בחריין–מולדובה
יחסי בחריין–מולדובה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין ממלכת בחריין ובין רפובליקת מולדובה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מולדובה לבין ממלכת בחריין כוננו ב-7 באפריל 2004. רפובליקת מולדובה האמינה את שגרירותה שבאנקרה, בירת טורקיה, על בחריין.
על פי המידע שהתקבל מהמטה הלאומי המולדובני לסטטיסטיקה, ב-2014 הייבוא הבחרייני ממולדובה הוערך ב-28,700 דולר אמריקאי, מבלי שום ייצוא. מ-2015 לא נערך סחר רשמי בין שתי המדינות.
מתן חאוי
מתן חאוי (נולד ב־24 בנובמבר 1986) הוא דוגמן ישראלי-פיני.
ביוגרפיה
מתן חאוי נולד בירושלים לאב ישראלי ולאם פינית, והתגורר בילדותו בהלסינקי. הוא חזר לישראל בגיל 6 ולמד בבית ספר בירושלים. לאחר ששב להתגורר בהלסינקי, חזר לישראל לשירות בצה"ל. לקראת סוף שירותו, התגלה על ידי סוכן דוגמנות בירושלים והחל את קריירת הדוגמנות בגיל 21.
את ראשית דרכו כדוגמן החל חאוי בישראל. הוא דגמן בקמפיין עבור מותגי האופנה קסטרו, רנואר, גולף, פולגת, תמנון, הודיס, ובפרסומות ליונדאי, קליל ואחרים. בנוסף, שיחק בסדרה "שאטו עין כרם" בתפקיד אורח. ב-2016 יוצג ב-12 סוכנויות בעולם, ועבד עם מותגים כגון הוגו בוס, פייר קרדן, Moschino, KTM, פינאייר, סלקט, קסיו ו-Vogue.
בנובמבר 2022 הופיע בסדרת הדוקו "דוגמנים" של yes דוקו, שעוקבת אחרי חמישה דוגמנים גברים. במשך שנתיים, עקבה הסדרה אחר הישגיו המקצועיים של חאוי, חיי המשפחה שלו ומורכבות מקצוע הדוגמנות.
סולי
סולי או סולוי (ביוונית: Σόλοι) היא עיר עתיקה בקפריסין, הממוקמת לחוף מפרץ מורפו (Morphou).
היסטוריה
במאה ה־8 לפנה"ס הייתה קפריסין כולה נתונה תחת שלטונה ההגמוני שלל צור. בתחילת המאה הבאה נחלשה אחיזת צור באי, והאימפריה האשורית החדשה קיבלה את השליטה עליו; מלכי האי, וביניהם ארסו/ארשו (שמי) מלך סולוי השמי, העלו מס וחומרי בנייה לאסרחדון, וכן באו לאשורבניפל להגיש לו מנחות ולנשק את רגליו, והוא הכריחם ללוותו עם כוחותיהם ואניותיהם את חייליו בים וביבשה.
אייר סיני
אייר סיני (בערבית: سيناء للطيران, באנגלית: Air Sinai) הייתה חברת תעופה מצרית שהפעילה את קו הטיסה בין קהיר לתל אביב.
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1982 בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים כדי לקיים קשר תעופתי בין שתי המדינות. החברה הוקמה על ידי חברת איג'יפטאייר שמסיבות תדמית לא הייתה מעוניינת לטוס לישראל. טיסותיה הראשונות של החברה היו במטוס בואינג 737-200 שנחכר מחברת איג'יפטאייר. בסוף שנות ה-80 החלה החברה לקיים גם טיסות שכר בעבור איג'יפטאייר, בנוסף לטיסותיה הסדירות לתל אביב, החברה קימה טיסות לתל אביב בלבד. החברה הפעילה מטוסי בואינג 737-500 ואיירבוס 220 של איג'פטאייר עד אשר יצאו משירות. החברה הפעילה 2 מטוסים מדגם אמבראר E-170 של איג'יפטאייר אקספרס.
ב-3 באוקטובר 2021 החלה חברת האם איג'יפטאייר להפעיל טיסות מקהיר לתל אביב במקום אייר סיני.
Last Night (שיר של מורגן וולן)
"Last Night" הוא שיר שנכתב על ידי ג'ון ביירון, אשלי גורלי, ג'ייקוב קאשר הינדלין וריאן וויציק, והוקלט על ידי זמר הקאנטרי האמריקאי מורגן וולן. זה הסינגל השלישי מתוך אלבום האולפן שלו, One Thing at a Time, משנת 2023. השיר הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי של הבילבורד בפברואר 2023. במרץ 2023, הגיע השיר למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
תוכן
השיר עוסק בזוג, לו "הלילה האחרון" ביחד. פיל ארנולד מ-Music Talkers שיבח את השימוש בגיטרה אקוסטית בשיר ואת ה"זרימה" של מילותיו.
הצלחה מסחרית
השיר הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי של בילבורד ב-13 בפברואר 2023, ועלה ממיקום הבכורה במקום השביעי שבוע לפני כן. בשבוע זה, הסינגלים הקודמים שלו, "Thought You Should Know" ו-"You Proof" הגיעו למקומות השני והשלישי בהתאמה, כש-"I Wrote the Book" הגיע למקום העשירי.
בשבוע צאתו של One Thing at a Time, הגיע השיר למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. זהו שיר הקאנטרי הראשון בביצוע אמן יחיד שהגיע להישג זה במאה ה-21.
אחמד לוטפי א-סייד
אַחְמַד לֻטְפִי א-סַּיִּד (בערבית: أحمد لطفي السيد; 15 בינואר 1872 – 5 במרץ 1963) היה הוגה דעות ופילוסוף מצרי, מאדריכלי הלאומיות, הליברליזם והחילוניות המצריים. א-סייד ביקש לכונן זהות לאומית מצרית עצמאית, והתנגד להתעת'מנות, לכלל-מוסלמיות ולכלל-ערביות. הוא ביקש להוציא את האסלאם מן המרחב הציבורי, וקבע שהמצרים אינם ערבים אלא אומה בפני עצמם. כונה בתארים "פילוסוף הדור" ו"אבי הליברליות המצרית".
קורות חייו
אחמד לוטפי א-סייד נולד בכפר בורקין שבמחוז א-דקהלייה במצרים למשפחת בעלי קרקעות אמידה. הוא למד משפטים באל-אזהר, שם הושפע רבות ממורהו, מוחמד עבדו, וסיים את לימודיו בשנת 1894. בשנת 1899 החל ללמוד בבית הספר הצרפתי למשפטים, כאשר במקביל ללימודיו החל לפרסם מאמרים בביטאון הפרו-מלוכני "אל-מאיד". באותה תקופה התוודע גם אל ג'מאל א-דין אל-אפגאני, סעד זע'לול, קאסם אמין וכן אל כתבי אריסטו, שאת חלקם תרגם לערבית.
למן 1894 החל לעבוד כעורך-דין בשירות המדינה. בשנת 1907 היה שותף לצדו של קאסם אמין בפעילות להקמת האוניברסיטה המצרית בקהיר. כמו כן באותה שנה ייסד לוטפי א-סייד את המפלגה הראשונה במצרים, מפלגת "אל-אומה" ("חזב אל-אמה"), בתגובה לתקרית דינשאווי ולעליית הרגש הלאומני במצרים. הוא ייסד גם את עיתון המפלגה, "אל-גרידה", ושימש כעורכו עד סגירתו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הביע לוטפי א-סייד תמיכה במאמץ המלחמתי הבריטי כנגד האימפריה העות'מאנית מתוך תקווה כי בתום המלחמה בריטניה תעניק למצרים את העצמאות המיוחלת. בהתאם לזאת, בעקבות סירוב הבריטים להכיר ברעיון ההגדרה העצמית של מצרים בתום המלחמה, לוטפי א-סייד פרש ממשרתו כמנהלה של הספרייה הלאומית המצרית על מנת ליטול חלק בהקמת מפלגת הופד ולשמש כחבר במשלחת המצרית לוועידת השלום בפריז שנערכה בוורסאי בשנת 1919, שם קרא לעצמאותה של מצרים מידי הבריטים. בשנת 1922 פרש ממפלגת הופד בעקבות חילוקי דעות עם מנהיג המפלגה, סעד זע'לול, והצטרף למפלגת "הליברלים החוקתיים".
בשנת 1925 התמנה לוטפי א-סייד לרקטור הראשון של אוניברסיטת קהיר, אשר נקראה אז "האוניברסיטה המצרית", והפכה באופן רשמי לאוניברסיטה לאומית ציבורית, אך הגיש את התפטרותו בשנת 1932 במחאה על החלטת ממשלת מצרים להעביר את טה חוסיין, חברו הקרוב, מתפקידו כדיקן הפקולטה למדעי הרוח. הוא שב לתפקידו בשנת 1935, אך הגיש את התפטרותו שנית ב-1937 כאשר המשטרה המצרית פרצה לבית הדין של האוניברסיטה. במהלך כהונתו סיים את לימודיו המחזור הראשון שכלל נשים. כמו כן, במסגרת תפקידו כרקטור של האוניברסיטה המצרית השתתף ב-1925, כנציגה הרשמי של מצרים, בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים. הוא כיהן כחבר בסנאט המצרי למן שנת 1941, וכמו כן היה כיהן בתפקיד שר החינוך ושר החוץ. בשנת 1948 מונה למנהל האקדמיה המצרית ללשון הערבית. בשנת 1963 הלך לעולמו.
הגותו האינטלקטואלית
לוטפי א-סייד הושפע רבות בתחילת דרכו האינטלקטואלית מן המודרניזם האסלאמי פרי הגותם של מוחמד עבדו וג'מאל א-דין אל-אפגאני, אך בהמשך גיבש משנה שונה למדי מזו של האחרונים. כחלק מהרצון והשאיפה לעצמאות מצרים מהכיבוש הקולוניאלי שאף לוטפי א-סייד לנתק את מצרים ממסגרות הזהות העות'מאנית-אסלאמית והערבית, אותן ראה כמסגרות נאמנות שעבר זמנן, ולהשתיתה על זהות לאומית מצרית טריטוריאלית ייחודית. לוטפי א-סייד גרס כי אומה מתעצבת על-פי גבולותיה הטריטוריאליים הטבעיים וההיסטוריה המשותפת של תושביה. העם היושב במצרים מאופיין על ידי ההיסטוריה המשותפת של עמק הנילוס שעוצבה בידי הפרעונים, הערבים, הממלוכים, והעות'מאנים. בהשפעתו של הסוציולוג הבריטי הרברט ספנסר תפס לוטפי א-סייד את מצרים כישות אבולוציונית אשר מוסדותיה החברתיים צומחים ומתפתחים בהשפעת הסביבה. לוטפי א-סייד ראה במאבק לעצמאות של איטליה ויוון, כדוגמה לעצמאות מצרית עתידית, שכן שתי האומות שמרו על מאפייניהן הלאומיים והתרבותיים הייחודיים למרות שהיו זמן ארוך תחת כיבוש של כובש זר. כמו כן בולטת במשנתו הרוח הליברלית. לדידו של לוטפי א-סייד על האומה להבטיח את חירותם של אזרחיה ולהעניק להם שוויון זכויות, וכי חיי האומה מוכרחים להיות מושתתים על מוסדות דמוקרטיים וחוקתיים. כמו כן ביקר לוטפי א-סייד רבות את החברה המצרית בת זמנו, וטען כי החברה המצרית חייבת לבצע רפורמה עצמית, וכל פרט חייב לקחת אחריות על מעשיו כדי להשתחרר מעול הכיבוש הקולוניאלי ולבנות אומה יציבה ומודרנית.
א-סייד הושפע רבות ממוחמד עבדו, אך שלל את רעיון הרפורמה הפנימית באסלאם. תחת זאת, על אף השקפותיו הדתיות האישיות, ביקש לקדם חילוניות ולהגביל את האסלאם למרחב הפרטי, ללא נגיעה לחיים הציבוריים והפוליטיים.
ליגת הפיתוח של ה-NBA
ליגת הפיתוח של ה-NBA (באנגלית: NBA Development League) שכונתה גם D-League ומאז 2017 מכונה G-League (בשל חוזה פרסום שנחתם עם חברת משקאות האנרגיה גייטור אייד), היא ליגת כדורסל מקצוענית בארצות הברית ובקנדה. הליגה מפתחת ומקדמת כישרונות צעירים, ומשמשת באופן רשמי חממת גידול לליגת ה-NBA. יעדי הליגה הם להכשיר שחקנים נפשית ופיזית למשחק מקצועני ולספק להם במה שעליה יוכלו לקדם עצמם. החל מעונת 2021/2022 מורכבת הליגה מ-30 קבוצות.
הליגה התחילה עם שמונה קבוצות בסתיו 2001. במרץ 2005 הכריז דייוויד סטרן, נציב ה-NBA, על תוכניתו להרחיב את הליגה ל-15 קבוצות ולהפוך אותה רשמית לליגה משנית תחת ה-NBA, כך שכל קבוצה מליגת ה-NBDL תסונף לקבוצת NBA אחת או יותר.בעונת 2022/23 משחקים שהגיעו לתוספת זמן הסתיימו בשיטת סיום עילם.
נכון לעונת 2023/2024, 29 מקבוצות ליגת הפיתוח מסונפות לקבוצת NBA, כאשר קבוצה אחת מה-NBA אשר אין בבעלותה קבוצת בת (פיניקס סאנס) רשאית לשלוח את שחקניה לכל אחת מקבוצות ליגת הפיתוח.
משכורת הבסיס של שחקני הליגה היא 7,000 דולר אמריקאי לחודש (35,000 דולר לעונה), כאשר בנוסף יש אפשרות לזכות בבונוסים בשל גיוס לקבוצת NBA, או כתגמול על הישגי הקבוצה. השכר של שחקנים החתומים על חוזה כפול גבוה יותר, ותלוי ביחס המשחקים בהם הם משתתפים בשתי הליגות; השכר היחסי לתקופה בה השחקן שיחק בקבוצת ה-NBA הוא שכר המינימום ב-NBA, וביתר העונה השחקן מרוויח 77,250 דולר "לעונה".
זוכי פרס ה-MVP של ליגת הפיתוח
פרס ה-MVP של ליגת הפיתוח מוענק מדי שנה לשחקן המצטיין של העונה. הזוכה בתואר נבחר על ידי מאמני קבוצות הליגה. בעונת 2013/14 זכו בתואר שני שחקנים במקביל: רון הווארד ואות'יוס ג'פרס.
דראפט
בדומה לליגת ה-NBA, גם ליגת הפיתוח מקיימת מדי שנה בו ניתנת לקבוצות האפשרות לבחור שחקנים שיצטרפו לסגל הקבוצה. הדראפט מתקיים בסבבים "הפוכים" – הקבוצה שבחרה ראשונה בסיבוב הראשון תקבל את הבחירה האחרונה בסיבוב השני וכן הלאה. החל משנת 2014 התווסף לדראפט סבב בחירה שלישי.
דראפט הרחבה
דראפט ההרחבה הוא אירוע המתרחש לקראת צירוף של קבוצה או קבוצות חדשות לליגה על מנת לאפשר להן לבנות את הסגל הראשוני. עד לתחילת עונת 2015/16 התקיימו שמונה דראפטי הרחבה בתולדות הליגה. על פי רוב בדראפט ההרחבה ניתנת לכל קבוצה האפשרות "להגן" על מספר מסוים של שחקנים מתוך סגל השחקנים שלה. הקבוצות הבוחרות יכולות לבחור שחקנים מתוך רשימת השחקנים הבלתי מוגנים. בדראפט ההרחבה של שנת 2009 ושנת 2010 נבחרו השחקנים מתוך סגלי קבוצות שסיימו את פעילותן באותה השנה.
קורלנד
קורלנד (לטבית: Kurzeme; אסטונית: Kuramaa; ליטאית: Kuršas; פולנית: Kurlandia; גרמנית: Kurland; רוסית: Курляндия) הוא מחוז היסטורי שהתקיים בעבר על שטח הנמצא כיום בתחומי לטביה. הוא היווה מחוז של המסדר הטבטוני (1200-1560), דוכסות קורלנד וסמיגליה שהיה פייף של האיחוד הפולני-ליטאי (1560-1795) ומחוז בקיסרות רוסיה (1795-1918).
במלחמת העולם הראשונה
בסתיו 1915 נכבשה קורלנד על ידי האימפריה הגרמנית מידי האימפריה הרוסית במהלך מלחמת העולם הראשונה. ב-3 במרץ 1918 הקימו הגרמנים את דוכסות קורלנד וסמיגליה. דוכסות זו נשלטה למעשה על ידי הקיסר הגרמני וילהלם השני שהוכרז כדוכס האזור.
במלחמת העולם השנייה
ב-1940 סופחה לטביה לברית המועצות ועימה קורלנד. במהלך מבצע ברברוסה (1941) נכבשה קורלנד על ידי הגרמנים בשנית. באוגוסט 1944, לקראת סיומה של מבצע בגרטיון, בה כמעט חוסלה קבוצת ארמיות מרכז, נותרו כ-200,000 חיילים גרמנים של קבוצת ארמיות צפון מכותרים באזור קורלנד והיינץ גודריאן ביקש מאדולף היטלר רשות לפנותם לגרמניה. היטלר סירב לבקשה כיוון שהוא האמין שכיס קורלנד חיוני לשמירה על בסיסי הצוללות הגרמניים בחוף הבלטי. קבוצת ארמיות צפון נותרה בכיס קורלנד עד סיום המלחמה. כיס קורלנד כותר על ידי הרוסים ממזרח ומדרום כאשר ממערב הצי הסובייטי חסם את נתיב הנסיגה הימי. ב-15 בינואר 1945 נוסדה קבוצת ארמיות קורלנד משרידי קבוצת ארמיות צפון שנותרו בכיס קורלנד תחת פיקודו של לותר רנדוליץ. ב-8 במאי 1945 נכנעו הכוחות בכיס קורלנד שהיו בפיקוד קרל הילפרט. 200,000 חיילי כיס קורלנד (31 דיוויזיות) נשלחו למזרח למחנות המאסר הסובייטים. רובם הגדול לא חזר מעולם משם.
לאחר מלחמת העולם השנייה
עם התפרקותה של ברית המועצות, הפך חצי האי קורלנד לחלק בלתי תלוי של לטביה. על אף שקורלנד אינה ישות מנהלית כיום, אזור התכנון של קורלנד (Kurzeme), בעל שטח של 13,596 קמ"ר ואוכלוסייה בגודל של 301,621 איש נכון לשנת 2008, כוללת את רוב האזור המסורתי. שאר קורלנד הוא חלק מאזורי התכנון של ריגה וסניגליה (Zemgale).
יהודי קורלנד
במהלך מלחמת העולם הראשונה גרשו השלטונות את יהודי קורלנד, שמנו כ-25,000 נפש, רובם בעלי בתים קטנים, סוחרים ובעלי מלאכה. בתחילת 1918 נבחר ועד של יהודי קורלנד, בהשתתפות הרב מרדכי נורוק, שפעל אצל השלטונות הגרמניים לאפשר את חזרת היהודים לקורלנד.
חיים מרין
חיים מרין (נולד ב-1 באוקטובר 1948) הוא תסריטאי ומחזאי ישראלי. זוכה פרס אופיר 1991 על התסריט לסרט "מעבר לים".
פולגורה/פאלצ'אנו
מועדון ספורט פולגורה/פאלצ'אנו (באיטלקית: Società Sportiva Folgore / Falciano, בקיצור SS Folgore / Falciano או פשוט פולגורה), הוא מועדון כדורגל מהכפר פאלצ'אנו, בעיר סראוואלה שבצפון מזרח סן מרינו. צבעי המועדון הם אדום, צהוב ושחור.
חיים מרין
ביוגרפיה
מרין שירת כלוחם בנח"ל מוצנח. סיים תואר ראשון בהיסטוריה, והחל ללמוד לתואר שני כשפרצה מלחמת יום כיפור והוא גויס למילואים. לאחר המלחמה פרש מהלימודים והתגייס למשטרת ישראל כקצין ביחידה המרכזית במחוז תל אביב. תחילה עבד כקצין בשטח, ואחר כך כקצין מודיעין.
פולגורה/פאלצ'אנו
המועדון הוקם ב-1972, והוא אחד מהמועדונים הבכירים בסן מרינו, וכיום משחק בליגת העל של סן מרינו. למועדון 5 זכיות באליפות הליגה הבכירה (ו-4 סגנויות), ובנוסף זכה פעם אחת בגביע של סן מרינו, ו-3 זכיות בתואר הסופרקאפ החדש של סן מרינו.
חיים מרין
ביוגרפיה
בסוף 1979 כתב את המחזה הראשון שלו, "סורגים", יחד עם השחקן והבמאי איציק ויינגרטן. המחזה עלה בתיאטרון חיפה בשנת 1980, בבימוי עודד קוטלר, את המוזיקה הלחין שלמה גרוניך. "סורגים" הוא מחזה מוזיקלי על חיי האסירים בבית הכלא. בשנת 2011, עלה המחזה שוב בסמינר הקיבוצים. מיד אחרי "סורגים" כתב את המחזה "ביער ביער" עבור "התיאטרון הצועני" של משה איבגי. מחזה על שני חשודים ברצח, הנקלעים לתא מעצר משותף וכל אחד חושד בזולתו, כי הוא משתף פעולה עם המשטרה. המחזה עלה בפסטיבל עכו הראשון, בהשתתפות משה איבגי ואורי גבריאל, ובבימוי של מיכאל גורביץ'.
פולגורה/פאלצ'אנו
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-1972, והיא הייתה הקבוצה הראשונה של סן מרינו שהשתתפה בסיבוב המקדים של גביע אופ"א ב-2001, מול בזל והפסידה 5-1 בבית ו-7-0 בחוץ, עם השער ההיסטורי היחיד שהבקיע אלסנדרו זאנוטי.
חיים מרין
ביוגרפיה
בשנת 1982 כתב מרין את התסריט לסרט "מתחת לאף", בכיכוכבם של משה איבגי ואורי גבריאל, ובבימויו של ינקול גולדווסר - איתו המשיך לשתף פעולה בהמשך דרכו.
פולגורה/פאלצ'אנו
היסטוריה
אחרי שנים שבהן נעלמה מבחינה ספורטיבית, ב-2013/2014, עם הגעתו של המאמן ניקולה ברארדי, הקבוצה מהכפר הקטן פאלצ'אנו הצליחה להגיע לגמר האליפות מול לה פיוריטה, אך הפסידה 2-0 באצטדיון סן מרינו. ההגעה לגמר, לעומת זאת, מזכה אותו בכרטיס להשתתף במוקדמות הליגה האירופית שם היא פגשה את המונטנגרים של בודוצ'נוסט ובסיבוב הראשון הפסידה 1-2 בבית, עם שער של פרנצ'סקו פרוטה, ו-3-0 בחוץ.
קרפאתוס
קרפאתוס (ביוונית: Κάρπαθος) הוא האי השני בגודלו בין האיים הדודקאנסיים הנמצאים בים האגאי. הוא ממוקם בין רודוס לכרתים, בים הקרפאתי, הקרוי על שמו. בשל מיקומו המרוחק והמבודד נשתמרו בו מנהגים ולבוש אותנטיים וכן ניב מעט שונה של יוונית, המזכיר את זה של כרתים וקפריסין.
שטחו של האי 324 קמ"ר ומתגוררים בו 6,500 תושבים. הוא ממוקם 47 ק"מ דרום-מערבית לרודוס. מצפון לו, מעבר למיצר צר, נמצא האי הקטן סאריה, השייך אליו מבחינה מוניציפלית אך כמעט ואינו מיושב. מרכז האי כולו הוא הררי, כאשר הנקודה הגבוהה ביותר (1,215 מ') נמצאת על הר לאסטוס. עיר הבירה ועיר הנמל המרכזית של האי היא פיגאדיה (או בשמה הרשמי: קרפאתוס). הנמל השני באי נמצא בעיר דיאפאני. שדה התעופה של קרפאתוס נמצא בדרום האי, במרחק 13 ק"מ מהעיר פיגאדיה. בתחנת המדידה של קרפאתוס, יחד עם זו של כרתים, נמדדות הטמפרטורות הממוצעות הגבוהות ביותר ביוון.
אל האי קרפאתוס ניתן להגיע בטיסות מאתונה, רודוס, כרתים וקאסוס. בעונת התיירות, הנמשכת מאפריל עד אוקטובר, ניתן להגיע גם בטיסות שכר מיעדים שונים באירופה. מעבורות מגיעות לאי מנמל פיראוס, דרך כרתים ורודוס. אל רוב הכפרים באי ניתן להגיע בכבישי אספלט. באי חופי רחצה רבים, שאל חלק מהם ניתן להגיע רק בדרכי עפר או בשייט.
היסטוריה
האי נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1536. בשנת 1821 התמרדו תושבי האי יחד עם תושבי יוון, אך המרד דוכא והאי נשאר באימפריה העות'מאנית. האי נכבש על ידי האיטלקים במלחמה האיטלקית-עות'מאנית במאי 1912.
חיים מרין
ביוגרפיה
בשנת 1983 כתב את המחזה "בונקר" שעלה בהבימה בבימוי אורי פסטר.
פולגורה/פאלצ'אנו
היסטוריה
בשנה שלאחר מכן, ב-2014/2015, הוא זוכה בדאבל היסטורי על ידי זכייה גם בגביע טיטאן (גביע המדינה של סן מרינו) וגם באליפות.
חיים מרין
ביוגרפיה
בשנת 1984 כתב את המחזה "גבר ואשה אשה וגבר". המחזה היה אמור לעלות בפסטיבל עכו, אך שחקני המחזה פרשו והוא בוטל. המחזה עלה לבסוף בפסטיבל עכו 1988.
פולגורה/פאלצ'אנו
היסטוריה
המועדון השתתף במשחקי המוקדמות של הליגה האירופית לעונת 2018/2019, אבל הדרך נקטעה עד מהרה על ידי המועדון האנדורי UE Engordany עם תבוסה 2-1 מחוץ לבית ותיקו בבית.
חיים מרין
ביוגרפיה
בשנת 1986, כתב את המחזה "הבולשת חוקרת" שביים איציק ויינגרטן, בתיאטרון חיפה.