cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ן שואי-ביאן
ביוגרפיה
לאחר תום כהונתו הואשם ונשפט בעבירות הלבנת כספים ובמעילה שביצע בתקופת נשיאותו. אישומים עלו גם נגד אשתו, בנו וכלתו. לטענתו, החקירה נגדו נבעה ממניעים פוליטיים. בספטמבר 2009 נגזר דינו למאסר עולם, עונש דומה קיבלה גם אשתו ועל שניהם הוטל קנס של 200 מיליון דולר טאיוואני חדש. ב-11 ביוני 2010, החליט בית המשפט הגבוה לצמצם את עונש המאסר של צ'ן ל-20 שנה. הוא ניסה להתאבד ב-2 ביוני 2013, אך נכשל ובשנת 2015 שוחרר מהכלא בשל מצבו הרפואי הקשה. הוא סובל מבעיות בריאות קשות ובראשן דום נשימה בשינה. הוא סובל מפרנויה מהרעלת מזון, יש לו גמגום בדיבור, רעד בידיים, תסמונת מוחית, אבדן זיכרון, התנוונות מוחית, והוא לא יכול ללכת כמו שצריך.
חייו הפרטיים
בניגוד לרוב רובם של הפוליטיקאים בטאיוואן, בא צ'ן ממשפחת איכרים לא אמידה. הוא נולד למשפחת חוכרי קרקע לשימוש חקלאי, במחוז טאינאן (Tainan County) בטאיוואן בשנות ה-40 המאוחרות, אולם תעודת הלידה הרשמית שלו הוצאה ב-18 בפברואר 1951, בגלל שהוא נולד חולה ורגיש ולא היה ברור אם ישרוד את שנות ינקותו.
ביוני 1969 החל צ'ן את לימודיו באוניברסיטה הלאומית של טאיוואן. בתחילה, הוא למד מנהל עסקים, אך הוא עבר ללימודי משפטים בשנתו הראשונה ונעשה לעורך דין. צ'ן סיים את לימודיו בהצטיינות יתרה, מעל כל בני מחזורו, והוא נעשה לעורך הדין הצעיר ביותר בטאיוואן עם סיום לימודיו בשנת 1974.
בשנת 1975 נישא צ'ן להו שו-צ'ן, בתו של רופא. בתם של השניים היא רופאת שיניים, ובנם סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
קטיושה (שיר)
קַטְיוּשה (ברוסית: Катюша) הוא אחד מהשירים הרוסיים המפורסמים ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה והידועים ביותר בעולם. השיר הושמע לראשונה ב-1938 בידי הזמרת ולנטינה בטישצ'בה בליווי התזמורת של ויקטור קנושוויצקי, ולאחר מכן הפך לאחד השירים הקבועים ברפטואר של מקהלת הצבא האדום. השיר הולחן על ידי המלחין היהודי מרדכי מטוויי בְּלַנְטֶר והמילים נכתבו על ידי המשורר מיכאיל איסאקובסקי. השיר עוסק בקטיושה (שם חיבה הנגזר מיקטרינה או קטרינה: יקטרינה -> קטיה -> קטיושה) – שם נפוץ לנערות רוסיות. מילות השיר עוסקות באהוב נפשה של נערה, שיצא להגן על המולדת, ולו היא שומרת אמונים. בתקופת מלחמת העולם השנייה הפך השיר גם להמנון הפרטיזנים האיטלקיים.
השיר תורגם לעברית על ידי נח פניאל, יהודי יליד פולין שנמלט בתקופת מלחמת העולם השנייה לווילנה ועלה ארצה בשנת 1941 עם קבוצת חלוצים שהתפזרו בקיבוצים שונים והפיצו את השיר. בעברית מכונה השיר לעיתים "לבלבו אגס וגם תפוח".
הבית הראשון של הגרסה העברית, בתרגום נח פניאל, שניסה לשמור על רוח המקור:
לִבְלְבוּ אַגָּס וְגַם תַּפּוּחַ,
עַרְפִלִים כִּסּוּ אֶת הַנָּהָר
וְקַטְיוּשָׁה אָז יָצְאָה לָשׂוּחַ
תרגומים מעברית
הזמרת ריקה זראי, שעברה מישראל לצרפת, ביצעה שם את תרגומו של השיר לצרפתית בשם "קאזאצ'וק" (Casatchok). מאוחר יותר לקחה הזמרת דלידה את הגרסה הזאת ושרה אותה בגרמנית ואיטלקית. הזמרת טובה פורת הקליטה אותו בטורקיה שרה אותו בטורקית (Yarın Yok (Orijinal Plak Kayıt) ב 1969.
הממלכה הקטנה (סדרת טלוויזיה, 2009)
הממלכה הקטנה (באנגלית: Ben & Holly's Little Kingdom) היא סדרת אנימציה בריטית לילדים. הסדרה שודרה לראשונה ב-6 באפריל 2009 בניקלודיאון. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בשנת 2010 בניק ג'וניור. הסדרה היא בת 2 עונות ו-104 פרקים באורך 11 דקות כל אחד.
עלילה
העלילה מספרת על בן השדון והולי הפיה קטנה, אשר חיים בארץ קסומה המיושבת בפיות, שדונים וחרקים.
דמויות ומדבבים
במאית הדיבוב בעברית הייתה אפרת קרצמן, ומפיקת הדיבוב בעברית הייתה אסנת סדן.
מיכאל (שיר)
מיכאל הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה הזמרת והיוצרת הישראלית אתי אנקרי. השיר נכתב והוקלט עבור תחרות ה"פסטיגל" שנערכה ב־1991. לאחר מכן הוא נכלל באלבומה השני של היוצרת, "קראת לי אסתר" (1993).
יהודה עדר עיבד והפיק את השיר, בשונה משאר שירי "קראת לי אסתר", שאותם הפיק אלון אולארצ'יק.
רקע וכתיבה
"מיכאל" נכתב עבור תחרות ה"פסטיגל" שנערכה בחג החנוכה בדצמבר 1991.
מקור השיר בטעות של אנקרי. היא צפתה בחלקים מסרט מסוים ולא מהתחלתו. בסרט הוזכרה דמות בשם מיכאל, ואנקרי טעתה לחשוב שזהו שמה של אחת מהדמויות הנשיות. לימים סיפרה:
באותה התקופה עבדה אנקרי על אלבומה השני, "קראת לי אסתר", ועל כן היא כללה את השיר בתוכו. לבנה הבכור, שנולד זמן קצר אחר כך, קראה אנקרי בשם "מיכאל", ואף הקדישה לו את האלבום.
ביקורת
מבקר המוזיקה עמית סלונים כתב: "בדיעבד, שנת 1991 הייתה שנת מפנה. יצחק שמיר היה ראש הממשלה, ג'ורג' בוש האב היה נשיא ארצות הברית, וזמרת צעירה בשם אתי אנקרי הגיעה למופע הכי שמח של השנה כדי לבאס לנו את החיים עם שיר על ילדה שסובלת מהצקות בידי הילד שגר בבית השכן. לא חושב שדיברנו עד אז על הצקות מהסוג הזה. מי שמע אז על בריונות נפשית בכלל? "מיכאל" לא זכה בפסטיגל, אפילו לא התברג לשלושת המקומות הראשונים בתחרות, אבל הוא שינה את פני פסטיבל הילדים השנתי לנצח בכך שהכניס שירים שמתעסקים בגובה העיניים עם נושאים שבאמת מעסיקים ילדים".
הצלחה
השיר הוצג ב"פינה לשיפוטכם" כמועמד למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־8 בדצמבר 1991. הוא זכה להצלחה גדולה והגיע למקום הראשון, ובו שהה שלושה שבועות החל מ־19 בינואר 1992. הוא יצא מהמצעד ב־15 במרץ 1992 בתום 13 שבועות צעידה. במצעד השנתי של התחנה (תשנ"ב) הוא הגיע למקום ה־18.
משתתפים
על פי הערות אלבום.
Magic (שיר של פיילוט)
Magic (בעברית: קסם) הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקה האמריקאית פיילוט, מתוך אלבום הבכורה שלהם, From the Album of the Same Name. השיר יצא לאור ב-20 בספטמבר 1974, כסינגל מתוך האלבום על ידי חברת התקליטים EMI.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד הבילבורד הוט 100.
הצלחה
השיר זכה להצלחה רבה כאשר הצליח להגיע למקום החמישי במצעד הבילבורד הוט 100. בסמוך לכך, הצליח להגיע למקום החמישי גם כן במצעד שירי הקאשבוקס, תוך שכבש את פסגת מצעד השירי של קנדה, שנקרא בעבר RPM. במצעד הסינגלים הבריטי הגיע למקום ה-11.
בסוף שנת 1975, דורג השיר ברשימת סוף השנה של בילבורד במקום ה-31.
גרסתה של סלינה גומז
Magic (בעברית: קסם) בשנת 2009, הקליטה מחדש את השיר הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז, עבור תוכנית הטלוויזיה האמריקאית "המכשפים מווייברלי פלייס" ועבור הסרט האמריקאי "המכשפים מוויברלי פלייס: הסרט". השיר יצא לאור באותה השנה בה הוקלט, כסינגל מתוך הפסקול Wizards of Waverly Place.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד השירים של נורווגיה.
הצלחה
השיר זכה להצלחה רבה, תוך שנמכר בלמעלה מ-563,000 עותקים בארצות הברית, נכון למאי 2017. במצעד השירים של ברזיל דורג השיר במקום ה-47. במצעד הסינגלים הבריטי דורג במקום ה-90, תוך שבמצעד הבילבורד הוט 100 דורג במקום ה-61.
בסקוטלנד זכה השיר להצלחה מתונה, כאשר הגיע למקום ה-72 במצעד השירים של המדינה.
קתלין פולביג
קתלין מייגן פולביג (נולדה ב-14 ביוני 1967) היא אישה אוסטרלית שהורשעה ברצח שלושת ילדיה הפעוטים, פטריק אלן (בגיל שמונה חודשים), שרה קתלין (בגיל עשרה חודשים) ולורה אליזבת (בגיל תשעה-עשר חודשים). היא גם הורשעה בהריגה של ילדה הרביעי, קיילב גיבסון (בגיל תשעה עשר ימים). מקרי המוות התרחשו בין 1989 ל-1999 בעלה פנה למשטרה לאחר שגילה את יומנה האישי, שבו כתבה פרטים שמרמזים כי ייתכן שפגעה בילדים. פולביג נידונה לארבעים שנה עם תקופת שחרור של 25 שנים. במהלך המשפט, קלובין כפרה באשמה וטענה שלא ביצעה את המעשים המיוחסים לה, אלא שארבעת הילדים מתו מסיבות טבעיות.
ב-5 ביוני 2023, פולביג קיבל חנינה ללא תנאי על ידי מושלת NSW, מרגרט בזלי, ושוחררה מהכלא. הניסיונות להביא לשחרורה נמשכו כבר מספר שנים קודם לכן. בשנת 2019, חקירה שיפוטית שבוצעה דחתה את ממצאי מחקר מדעי ורפואי שמצביע על כך שהבנות נפטרו מסיבות טבעיות. מחקר שלאחר מכן שפורסם בשנת 2020 הוביל תשעים מדענים ואנשי רפואה אוסטרלים, במרץ 2021, לעתור למושלת NSW בבקשה לחון את פולביג. מסקנות המחקר לימדו כי ניתן להסביר את כל מקרי המוות באמצעות גנטיקה. פניה זו היא שהביאה בסופו של דבר לשחרורה.
סימון אסימפטוטי
סימון אסימפטוטי (ידוע גם כסימון לנדאו) משמש במתמטיקה כסימון מקוצר שמתאר את התנהגותן של פונקציות עבור ערכים הולכים וגדלים (או הולכים וקטנים), וזאת באמצעות השוואתן לפונקציות אחרות. היתרון שבשימוש בסימונים אסימפטוטיים הוא שהוא מאפשר לקבל הערכה טובה על אופן הגידול של ערכי הפונקציה מבלי שיהיה צורך לדעת אותו במדויק. לסימונים אסימפטוטיים שני תחומים מרכזיים שבהם הם יעילים: במדעי המחשב הם משמשים כדי להעריך את הסיבוכיות של אלגוריתמים, ובמתמטיקה הם משמשים על מנת להעריך את גודל השגיאה בקירובים שונים.
קתלין פולביג
ראשית חייה
ב-8 בינואר 1969, אביה הביולוגי של קתלין פולביג, תומאס ג'ון "טאפי" בריטון, רצח את אמה, קתלין מאי דונובן, על ידי דקירתה עשרים וארבע פעמים. קתלין הייתה בת 18 חודשים. אביה נעצר למחרת הרצח, והמשיך לרצות 15 שנות מאסר בגין רצח לפני שגורש לאנגליה. פולביג הוגדרה כיתומה מוגנת (ward) והועברה לאומנה עם זוג. ב-18 ביולי 1970, היא הוצאה מהטיפול שלהם והוכנסה לבית הילדים בידורה. חודשיים לאחר מכן, עברה פולביג להתגורר בבית אומנה קבוע. סידור זה נמשך עד שהייתה בגירה-צעירה. היא הפסיקה את לימודיה בבית הספר בגיל חמש עשרה, ונישאה לקרייג גיבסון פולביג ב-1987.
סימון אסימפטוטי
הגדרה פורמלית
השימוש בסימון אסימפטוטי מערב תמיד פונקציה \ g, על פי רוב מקבוצת הטבעיים לעצמה או הממשיים לעצמה. הפונקציה \ g משמשת בתור קנה המידה ההשוואתי לפונקציות אחרות. לרוב ההתעניינות היא בקצב הגדילה של \ g כאשר הערכים שהיא מקבלת שואפים לאינסוף, אולם הדבר אינו הכרחי. בהגדרות שנביא כאן נניח כי כל הפונקציות הן מהטבעיים לעצמם (מצב נפוץ במיוחד במדעי המחשב, מכיוון שמדדי סיבוכיות זמן וזיכרון הם חיוביים ובדידים). עם זאת, גם ללא ההנחה נדרוש מ-g להיות אי שלילית החל מאיבר מסוים.
קתלין פולביג
קיילב גיבסון
קיילב גיבסון פולביג, שנולד ב-1 בפברואר 1989, התאפיין בנשימה רועשת ברעש ואובחן על ידי רופא ילדים כסובל ממקרה קל של רכבת בית הקול, משהו שבסופו של דבר יתגבר עליו. לבד מאבחנה זו, הוגדר קיילב כיילוד בריא. ב-20 בפברואר, פולביג הרדימה את קיילב בחדר הסמוך לחדר השינה שחלקה עם בעלה. במהלך הלילה, קיילב היה בתנועה בין חצות הליל עד 2 לפנות בוקר, אז נמצא ללא רוח חיים. המוות יוחס למוות בעריסה. קיילב היה בן 19 ימים.
פטריק אלן
פטריק אלן פולביג נולד ב-3 ביוני 1990. קרייג נשאר בבית כדי לעזור לטפל באשתו ובתינוקו במשך שלושה חודשים לאחר הלידה. ב-18 באוקטובר, פולביג השכיב את פטריק לישון. קרייג התעורר מקולות הצרחות של אשתו ומצא אותה עומדת ליד מיטת התינוק. הוא הבחין שהילד לא נושם וניסה להחיות אותו באמצעות החייאה לב ריאה. הוזעק אמבולנס ופטריק פונה לבית החולים. מאוחר יותר הוא יאובחן כסובל מאפילפסיה ועיוורון קליפת המוח, אם כי האירוע מסכן החיים לכאורה לא היה מוסבר. הוא מת ארבעה חודשים לאחר מכן עקב התקפים. ב-18 בפברואר 1991, פולביג התקשרה לבעלה בעבודה כדי לדווח על מותו של פטריק, ואמרה "זה קרה שוב!"
סימון אסימפטוטי
הסימון O
הסימון הנפוץ ביותר הוא הסימון "O" (קרי: אוֹוּ גדול). כאשר עוסקים בשאיפה של \ g(n) לאינסוף, מוגדרת הקבוצה \ O(g(n)) בתור אוסף כל הפונקציות \ f(n) (בעלות אותו תחום וטווח כמו \ g) עבורן קיימים קבועים חיוביים  כך שלכל \ n>n_0 מתקיים. כלומר: עבור ערכי n הולכים וגדלים שמקבלת \ f, היא קטנה יותר מ-\ g עד כדי כפל בקבוע.
קתלין פולביג
שרה קתלין
לאחר מות בנם השני, בני הזוג עברו לתורנטון, ניו סאות' ויילס, פרבר של מייטלנד. שרה קתלין פולביג נולדה ב-14 באוקטובר 1992 ומתה ב-29 באוגוסט 1993, בגיל 10 חודשים.
סימון אסימפטוטי
הסימון O
בסימון מתמטי המשתמש בגבולות, ניתן להגדיר כי פונקציה \ f(n) שייכת ל-\ O(g(n)) אם. שתי ההגדרות שקולות.
מטעמי פשטות, נהוג לכתוב כאשר הכוונה היא שמתקיים. ביטוי זה עשוי לגרום לבלבול אם מתייחסים אליו כמציין שוויון ולא שייכות; בפרט, הוא אינו סימטרי. למשל, מתקיים \ n=O(n^2), אבל.
קתלין פולביג
לורה אליזבת
בשנת 1996 עברו בני הזוג לסינגלטון. ב-7 באוגוסט 1997 נולדה לורה אליזבת פולביג. ב-27 בפברואר 1999, לורה נפטרה, בגיל 18 חודשים.
משפטה של פולביג
משפטה של פולביג נמשך שבעה שבועות. התביעה טענה כי פולביג רצחה את ארבעת ילדיה בכך שחנקה אותם בתקופות של תסכול. פרשת התביעה התבססה בעיקרה על ראיה סטטיסטית, קרי, חוסר הסבירות שכל ארבעת הילדים ימותו מסיבות טבעיות, תוך ציטוט של חוק Meadow's, משפט שיוחס לרופא הילדים הבריטי רוי מדו: "מוות פתאומי אחד של תינוקות הוא טרגדיה, שניים חשודים ושלושה הם רצח, עד הוכח אחרת." המוניטין של הרופא ושל הכלל נחשבים נחשבים היום לשנויים במחלוקת.
סימון אסימפטוטי
הסימון o
בעוד הסימון O מציין כי הפונקציה \ f חסומה בקצב גידולה על ידי קצב הגידול של \ g, הרי שהסימון "o" (קרי: אוֹוּ קטן) בא לציין כי קצב הגידול של \ f קטן ממש יחסית לקצב הגידול של \ g.
בצורה פורמלית, אומרים ש-\ f(n) היא \ o(g) אם לכל קבוע \ c קיים \ n_0 כך שלכל \ n>n_0 מתקיים. בסימון באמצעות גבולות ניתן לתאר תכונה זו על ידי הגבול.
קתלין פולביג
משפטה של פולביג
התובעים האוסטרלים גם טענו בפני חבר המושבעים שהיומנים האישיים של פולביג הכילו הודאות באשמה.
סימון אסימפטוטי
סימונים נוספים
באמצעות שני הסימונים שהוגדרו לעיל נהוג להגדיר שלושה סימונים נוספים:
קתלין פולביג
משפטה של פולביג
בעלה לשעבר, קרייג פולביג, טען שיש להתייחס לקטעים ביומניה האישיים כהודאות באשמה משום שאין זה סביר שארבעה ילדים ממשפחה אחת ימותו מסיבות טבעיות לפני הגיעם לגיל שנתיים. עם זאת, עורכת הדין קלאן טענה שפסיכולוגים ופסיכיאטרים העידו ש"לא אמין לפרש את הקטעים (מהיומנים) בדרך זו".
סימון אסימפטוטי
סימונים נוספים
פירוש הסימון הוא ש-\ f גדל לפחות בקצב של \ g. פירוש הסימון  הוא ש-\ f גדל בקצב שגדול ממש מהקצב של \ g, ופירוש הסימון  הוא שקצבי הגידול של \ f ו-\ g הם שווים אסימפטוטית (כלומר, שתי הפונקציות הן מאותו סדר גודל).
קתלין פולביג
משפטה של פולביג
ההגנה ציינה כי לא היו הודאות ישירות ברציחות ברשומות היומן של פולביג, וכי כל רשומה המעידה בעקיפין על אחריותה עשויה להיחשב לאשמתה של אם אבלה טיפוסית. פולביג נחזתה כבעלת בעתה כנה בפני אנשי הצוות הרפואי והמשטרתי שהוזעקו למקום. ההגנה הוסיפה וציינה ששום ראיה פיזית לא יכולה לקשור את פולביג לרצח. ההגנה ביקשה לסכם זאת כמקרה נסיבתי לחלוטין, שהניסיונות להסבירו הסבר-מרשיע באמצעות מומחים מדעיים לא הביא לחשיפת האמת, אלא הותיר שאלות ומחלוקות רבות.
פסק דִין
ב-21 במאי 2003, פולביג נמצאה אשמה על ידי חבר המושבעים של בית המשפט העליון של ניו סאות' ויילס בפשעים הבאים: שלושה סעיפי רצח, סעיף אחד של הריגה וסעיף אחד של גרימת חבלה חמורה בזדון. ב-24 באוקטובר 2003, נגזרו על פולביג ארבעים שנות מאסר עם תקופה ללא שחרור על תנאי של שלושים שנה.
סימון אסימפטוטי
סיכום
סיכום חמשת הסימונים האסימפטוטיים המקובלים מוצג בטבלה הבאה:
שבלולית פיקרד
שבלולית פיקרד (שם מדעי: Xerocrassa davidiana picardi) הוא מין שבלול יבשתי נכחד שהיה אנדמי לגבעות הכורכר שבמישור החוף הדרומי. תפוצתו של המין הייתה מצומצמת מאוד והוגבלה למספר גבעות כורכר מקוטעות בשטח כולל של 31.5 קמ"ר בתחומי הערים בני ברק, גבעתיים ורמת גן בלבד. גבעות הכורכר, אשר עליהן התבססו אוכלוסיות שבלולית פיקרד, נחצצו על ידי קרקעות חמרה, ועליהן לא התקיימו מושבות של המין. עובדה זו היא שיצרה את דפוס הפיזור הייחודי, אשר תרם להיווצרותן של אוכלוסיות קטנות ומבודדות.
סימון אסימפטוטי
הכללה
אף שהחסמים שהוצגו לעיל עוסקים בפונקציות מהמספרים הטבעיים לעצמם ובתכונותיהן כאשר הן מקבלות ערכים השואפים לאינסוף, ניתן להכליל את הסימון לטיפול במקרים אחרים. עיקר החשיבות בביצוע הכללה שכזו הוא בהבהרה של הגודל אליו שואפים הערכים שהפונקציות מקבלות.
קתלין פולביג
ערעור
ב-17 בפברואר 2005 הפחית בית המשפט את עונשה לשלושים שנות מאסר עם תקופת ללא שחרור על תנאי של עשרים וחמש שנים בערעור. בשל אופי הפשעים שלה, פולביג התגוררה במעצר מגן כדי למנוע אלימות אפשרית מצד אסירים אחרים. עם זאת, לאחר העברת בתי סוהר, פולביג הוכתה באכזריות על ידי אסיר אחר ב-1 בינואר 2021.
חקירה שיפוטית
ב-22 באוגוסט 2018, התובע הכללי של ניו סאות' ויילס, מארק ספיקמן, הודיע שתתקיים חקירה של ההרשעה, כדי "להבטיח את אמון הציבור בניהול המשפט". זה היה בתגובה לעתירה שהגישו התומכים בחפותה. "נראה שהעתירה מעלה ספק או שאלה בנוגע לראיות באשר לשכיחות מקרי מוות מדווחים של שלושה תינוקות או יותר באותה משפחה המיוחסים לסיבות טבעיות בלתי מזוהות בהליך המוביל להרשעתה של גב' פולביג", אמר.
עם זאת, בדו"ח בן 500 העמודים, שפורסם ביולי 2019, רג'ינלד בלאנץ', שופט ראשי לשעבר בבית המשפט המחוזי מצא כי אין לו "ספק סביר באשר לאשמתה של קתלין מייגן פולביג בעבירות שבהן היא הורשעה. ".
שבלולית פיקרד
תיאור
שבלולית פיקרד הייתה רכיכה קטנה אשר גובהה וקוטרה היו 5.2 ו-6.9 מילימטר בהתאמה. ייחודה בא לידי ביטוי בקונכייה דמוית "פגודה". גובהה וקוטרה היו 6 ו-8 מילימטר בהתאמה ונפחה הגיע ל-0.1 מיליליטר. לקונכייה היו 5 פיתולים. בשולי הפיתולים, מסביב לקוטר הקונכייה, ניתן היה להבחין בקרין (השוֹל של הקונכייה) חד ובולט, אשר הקנה לה צורה מדורגת. בנוסף לכך נחרצה הקונכייה בתלמים עמוקים וטבורהּ (מגרעת הצמודה לפתח הקונכייה) היה רחב ועמוק. צבעה היה בהיר, אולם לעיתים הייתה בעלת כתמים חומים.
סימון אסימפטוטי
הכללה
לדוגמה, עבור פונקציה ממשיות \ f(x) ופונקציה חיובית \ \phi(x) אומרים ש- כאשר \ x\to x_0 אם קיימים כך שלכל x בסביבה  מתקיים. כמו כן, אומרים ש- כאשר \ x\to x_0 אם לכל \epsilon>0 קיים \delta>0 כך שלכל x בסביבה מתקיים .התנאי האחרון שקול לדרישה. באופן דומה כאשר  אם ורק אם.
קתלין פולביג
ערעור על הביקורת השיפוטית
הצוות המשפטי של פולביג קרא מייד לבחון את החקירה, תוך ציון "הטיה". הראיות החדשות הוצגו לערעור לבית המשפט לערעורים של ניו סאות' ויילס. הערעור נדחה ב-24 במרץ 2021.
שבלולית פיקרד
שימור המין
הבנייה העירונית דחקה את שבלולית פיקרד לתאי שטח קטנים מאוד. במהלך סקר שנערך בין השנים 2004–2005 אותרה בגבעת קוזלובסקי שבגבעתיים רק אוכלוסייה אחת שהצליחה לשרוד. בעקבות גילוי זה ובצל החשש הכבד להמשך קיומה של אוכלוסייה זו, הועברו בשנת 2006, על ידי הנק מיניס, מנהל אוסף הרכיכות באוספים הלאומיים לטבע באוניברסיטת ת"א בשיתוף עם רשות הטבע והגנים, 250 פרטים חיים לגבעת כורכר מוגנת, בתחומי הגן הבוטני באוניברסיטת ת"א. אולם ניסיון השימור כשל, שכן שנה לאחר העתקת הפרטים לגן הבוטני, בינואר 2007, לא אותרו פרטים חיים כלל. אחת הסיבות לכך היא, ככל הנראה, היעדר נוכחות שכבת טחב אשר הייתה אופיינית לגבעות הכורכר בערים בני ברק, גבעתיים ורמת גן ושהיוותה מקור מזון בלעדי לשבלולית פיקרד.
סימון אסימפטוטי
ניתוח סיבוכיות אלגוריתמים
נניח כי אלגוריתם מיון מסוים מבצע בדיוק \ 4n^2-2n+1 פעולות בסיסיות על קלט מגודל \ n. ככל ש-\ n גדל כך ההשפעה של הגורם \ n^2 גדלה בעוד ההשפעה של שאר הגורמים הופכת לזניחה. לדוגמה, עבור \ n=500, גודלו של \ 4n^2 גדול פי 1,000 מגודלו של \ 2n, ופי מיליון מגודלו של \ 1, ולכן שני הגורמים הללו זניחים ביחס ל-\ 4n^2 ובמרבית השימושים לא תהיה להם כל חשיבות.
קתלין פולביג
חקירה שיפוטית שנייה
ב-18 במאי 2022, התובע הכללי מארק ספיקמן הודיע על חקירה נוספת בנוגע להרשעותיו של פולביג, לאחר לחץ של העיתונאי החוקר ההולנדי רמון סטופלנבורג. ב-5 ביוני 2023, התובע הכללי של NSW מייקל דיילי יעץ למושל מרגרט בזלי לממש את זכות החסד המלכותית ולחון את פולביג. היא שוחררה מהכלא באותו יום.
שבלולית פיקרד
שימור המין
בשנת 2011, בעקבות עבודות התשתית של תאגיד המים "מי אביבים", נפגעה גבעת קוזלובסקי בצורה חמורה. בפברואר 2012, במהלך סיור נוסף, שערכו הנק מיניס ועוז ריטנר, בגבעת קוזלובסקי, אותרה שבלולית חיה אחת בלבד. השבלולית נלקחה לגן הבוטני באוניברסיטת ת"א שם תועדה, אולם אף היא לא הצליחה לשרוד. וכך, כתוצאה מהפגיעה הנרחבת בגבעת קוזלובסקי, נכחדה האוכלוסייה האחרונה של שבלולית פיקרד.
סימון אסימפטוטי
ניתוח סיבוכיות אלגוריתמים
בנוסף, למקדם \ 4 של הביטוי \ 4n^2 יש חשיבות אפסית בלבד כאשר משווים את הביטוי לביטויים גדולים יותר. למשל, אם משווים את \ 4n^2 ל-\ n^3, כבר עבור \ n=5 הביטוי \ n^3 יהיה גדול יותר. אפילו אם המקדם של \ n^2 יהיה 1,000,000, עבור ומעלה שוב יתקבל כי \ n^3 גדול יותר. על כן, כאשר מתעניינים בגידול האסימפטוטי של \ n^2 אין חשיבות למקדם שלו.
קתלין פולביג
בקשת חנינה
ב-4 במרץ 2021, עצומה חתומה על ידי יותר מ-100 מדענים בולטים, כולל ד"ר קרולה גרסיה דה וינוסה, פורסמה על ידי האקדמיה האוסטרלית למדע, הקוראת למושלת NSW לחון את פולביג, בהתבסס על הסברים מדעיים ורפואיים המלמדים על חפותה. ב-5 ביוני 2023, קתלין פולביג קיבלה חנינה ללא תנאי. קתלין פולביג עדיין צריכה לפנות לבית המשפט לערעורים פליליים בבקשה לביטול הרשעתה.
סימון אסימפטוטי
ניתוח סיבוכיות אלגוריתמים
בשל כך משתמשים בסימון על מנת לייצג את המאפיין העיקרי של קצב הגידול של הביטוי שבאגף שמאל.
קתלין פולביג
סיבת המוות
עדויות גנטיות שפורסמו בנובמבר 2020 הראו שלפחות לשניים מהילדים היו מוטציות גנטיות שגרמו להם למוות לבבי פתאומי. החוקרים הגיעו למסקנה שהמוטציה של CALM2 שקתלין ושתי בנותיה נשאו שינתה את קצב הלב שלהן, וגרמה להן למוות פתאומי בלתי צפוי שמקורו אולי על ידי זיהומים ביניים (זיהום בדרכי הנשימה אצל שרה; שריר הלב בלורה) או על ידי תרופות כמו, כמו הפסאודואפדרין שלורה נהגה לצרוך.
סימון אסימפטוטי
חסם על קירובים
ידוע כי ניתן לתאר את פונקציית האקספוננט \ e^x באמצעות טור טיילור אינסופי באופן הבא:
קתלין פולביג
סיבת המוות
שני הילדים האחרים, קיילב ופטריק, נשאו כל אחד שתי מוטציות גנטיות שעלולות להיות קטלניות בגן BSN (Bassoon Presynaptic Cytomatrix Protein), אשר מקושר לאפילפסיה קטלנית בגיל מוקדם בעכברים. הסברה המתקבלת היא שמוטציה אחת שעברה בירושה מאמם והשניה ככל הנראה מאביהם קרייג. אף אחד מהארבעה לא הראה סימני חנק בנתיחה.
לקריאה נוספת
לדיון מקיף במעמדן של ראיות סטטיסטיות והשימוש בהן, ראו מאמרם של דוד אנוך וטליה פישר:
סימון אסימפטוטי
חסם על קירובים
כאשר \ x\to 0 ונרצה לקרב עד רמת דיוק של פולינום טיילור מסדר שני, דרך פשוטה לתאר ביטוי זה באמצעות חסם אסימפטוטי היא זו:
במקרה זה נכונה גם טענה חזקה יותר:
כאשר כאן השתמשנו ב-O גדול.
אדיג'ה
אדיג'ה (באיטלקית: Adige, בגרמנית: Etsch, בלדינית: Adesc, בטרנטית: Àdes, מלטינית: Athesis) הוא נהר הנובע בסמוך למעבר רזיה אשר בנפת דרום טירול שבאיטליה ונשפך לים האדריאטי בקרבת העיר קיוג'ה. הנהר אדיג'ה, שאורכו כ-409 קילומטרים, הוא הנהר השני באורכו באיטליה, לאחר נהר הפו.
הנהר אדיג'ה חוצה את הערים טְרֶנְטוֹ, ורונה, לניאנו, ונושק ליישובים מראנו, בולצאנו ורוברטו.
שטחו הכולל של אגן הניקוז שלו הוא 12,100 קילומטרים מרובעים (דבר המדרג אותו כשלישי בגודלו לאחר אלה של נהר הפו ונהר הטיבר), מתוכם 7300 קמ"ר נמצאים בנפת אלטו אדיג'ה, שבשטחה זורם הנהר לאורך 140 קילומטרים (יותר משליש ממסלולו הכולל).
היובלים העיקריים המתמזגים אל נהר האדיג'ה:
חואן פבלו סורין
חואן פבלו סורין (בספרדית: Juan Pablo Sorín; נולד ב-5 במאי 1976 בבואנוס איירס) המכונה לעיתים "חואמפי" (Juampi), הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ממוצא יהודי.
סורין שיחק כמגן-קשר שמאלי ושימש כקפטן נבחרת ארגנטינה. סורין שיחק במספר רב של קבוצות בדרום אמריקה, בה כיכב פעמים רבות, ובאירופה, בה הצליח פחות.
קריירת מועדונים
סורין החל את הקריירה שלו בקבוצת ארחנטינוס ג'וניורס הארגנטינאית, הידועה כחממה לשחקנים צעירים. ב-1995 נרכש על ידי יובנטוס, אך לאחר שזכה לשחק אך מעט, חזר במהרה לארגנטינה והחל לשחק במועדון הפאר ריבר פלייט. בריבר פלייט שיחק סורין ארבע שנים במהלכן זכה עם קבוצתו בארבע אליפויות, גביע הליברטדורס ובסופרקופה סודאמריקנה.
בשנת 2000 נרכש סורין על ידי הקבוצה הברזילאית קרוזיירו, בה שיחק שנתיים וזכה לפופולריות רבה בקרב האוהדים. ב-2002 עבר ללאציו האיטלקית. לאחר שגם ניסיון זה באיטליה לא עלה יפה הושאל סורין לברצלונה במהלך העונה. ב-2003 שיחק בפריז סן-ז'רמן, עד אשר חזר לקרוזיירו. חזרה זו הייתה קצרת מועד במיוחד שכן עוד לפני שהעונה החלה נמכר לויאריאל הספרדית, בה כיכב שנתיים. ב-2006 עבר לשחק בהמבורג, בה שיחק עונה אחת. הוא סבל מפציעה שהשביתה אותו לתקופה ממושכת ולא הצליח להרשים בקבוצה. בתום העונה החליטה הקבוצה לשחררו והשחקן ניהל מגעים עם מספר קבוצות, עד אשר חתם בקרוזיירו הברזילאית בה שיחק בעבר ונחשב לאחד מחביבי הקהל. בקרוזיירו הוא שיחק משחק אחד בלבד, בטרם הודיע על פרישה עקב פציעה.
נבחרת ארגנטינה
סורין שימש כקפטן הנבחרת הצעירה של ארגנטינה כאשר זו זכתה בגביע העולם לנוער ב-1995. הכישרון הרב שהפגין בטורניר זה משך את עיניהם של ציידי הכישרונות של יובנטוס ופתח את קריירת המועדונים הבינלאומיים שלו. באותה שנה (14 בפברואר 1995) זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת במשחק ידידות מול בולגריה.
סורין היה חבר בסגל ארגנטינה במונדיאל 2002 ובבא אחריו, שם שימש אף כקפטן. במהלך כהונתו כקפטן הנבחרת עלו שמועות שסורין אחראי לאי זימונו של חואן סבסטיאן ורון, בין השניים קיים ריב שאת ביטויו ניתן היה לראות במהלך משחק ליגת האלופות בין ויאריאל לאינטר מילאנו.
סורין נמנה מבין עשרת השחקנים הארגנטינאים עם מספר ההופעות הגדול ביותר במדי הנבחרת. ב-29 ביולי 2009, כשהוא בן 33, פרש סורין מכדורגל.
חייו האישיים
סורין ידוע באהבתו לפילוסופיה, הוא שידר בעבר תוכנית לילה ברדיו וכתב ספר שהכנסותיו יועדו לבניית בית חולים לילדים בארגנטינה.
וילה אדה
וילה אדה (באיטלקית: Villa Ada) הוא פארק ברומא, איטליה, הפרוס על שטח של כ-450 דונם (1.8 קמ"ר). והוא הפארק השני בגודלו בעיר אחרי וילה דוריה פמפילי. הפארק ממוקם בחלקה הצפון-מזרחי של העיר.
היסטוריה
המרחב המיוער היה בבעלות בית המלוכה סבויה האיטלקי במחצית האחרונה של המאה ה-19; והוא כלל בו את בית המגורים המלכותי (1872–1878). בשנת 1878 היה האזור בשליטתו של הרוזן טאלפנר משווייץ, שקרא ליער "וילה אדה" לכבוד אשתו אדה. משפחת המלוכה חזרה לשליטה על האדמה בשנת 1904, אך לא שינתה את השם.
לאחר נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה, ב-25 ביולי 1943 זימן המלך ויקטור עמנואל השלישי את בניטו מוסוליני אליו לווילה ושם נעצר ונלקח באמבולנס. בית המלוכה שמר על השליטה באזור עד שנת 1946.
הפארק כיום
החל משנת 2009 אזור הפארק מכיל שטחים ציבוריים ופרטיים כאחד. השטח הציבורי נשלט על ידי מועצת רומא; האזור הפרטי נשלט על ידי שגרירות מצרים ברומא, אם כי מועצת העיר תבעה רשמית להשתלט על האזור כולו. החלק הפרטי נמצא תחת סיור מתמיד על ידי אנשי משטרה או צבא.
פעילויות
החלק הציבורי של הפארק גדול בהרבה מהשטח הפרטי. הוא מכיל אגם מלאכותי ועצים רבים, כולל אורנים, אלונים, ער אציל ועצי מטסקוויה נדירים ביותר, שיובאו מטיבט בשנת 1940. הכניסה לפארק חופשית. ניתן לשכור קאנו, אופניים או סוסי רכיבה, וכן ישנה בריכת שחייה גדולה. מאז 1994, במהלך הקיץ מארח הפארק את פסטיבל המוזיקה העולמית ואת פסטיבל "Roma incontra il mondo" (רומא פוגשת את העולם), כנגד גזענות, מלחמות ועונשי מוות.
"בונקר וילה אדה סבויה", בונקר שנבנה בראשית שנות ה-40 על ידי בית סבויה כדי להגן על המלך והמלכה (המלך ויקטור עמנואל השלישי מאיטליה והמלכה אלנה) מפצצות בעלות הברית, פתוח כיום לסיורים. העמותה, 'רומא סוטרנאה', שחזרה את הבונקר, שנפל לחורבן והושחת, והיא זו שמפעילה את הסיורים.
משה גרשוני
משה גרשוּני (11 בספטמבר 1936 – 22 בינואר 2017) היה צייר ופסל ישראלי. בעבודותיו, בעיקר בציוריו משנות ה-80 של המאה ה-20, ביטא עמדה שונה מן המקובל לזיכרון השואה באמנות הישראלית. בנוסף נוצר ביצירותיו חיבור חדשני בין שכול לבין מיניות הומוארוטית, באופן שביקר את החברה ואת הלאומיות הישראלית-ציונית. על יצירתו הוכרז כזוכה בפרס ישראל לציור לשנת 2003, אולם לבסוף נשללה ממנו קבלת הפרס.
ביוגרפיה
גרשוני נולד בתל אביב בשנת 1936 ליונה וצבי קוּטנֶר, שעלו לארץ ישראל מפולין. צבי, אב המשפחה, שהיה אגרונום וחקלאי, עִברת את שם המשפחה מ"קוּטנֶר" ל"גרשוני", על שם אביו. אמו, יונה לבית סניור, השתתפה בפולין בתיאטרון חובבים ועבדה בתל אביב בייצור כובעים. המשפחה התגוררה בתל אביב ברחוב החשמל, ובשנת 1939 עברה לדירה ברחוב מזא"ה. בשנת 1938 נולדה מירה, אחותו של גרשוני, ובשנת 1943 נולד אחיו אבשלום. משה נשלח ללימודים בבית הספר הדתי ביל"ו והמשיך את לימודיו בתיכון דתי.
קורט שלזינגר
קורט שלזינגר (בגרמנית: Kurt Schlesinger; 17 בדצמבר 1902, שמלקלדן, גרמניה – 1964, ארצות הברית) היה מכונאי יהודי וניצול השואה, אסיר במחנה הריכוז וסטרבורק ובעל תפקיד מנהלתי בכיר במחנה זה מטעם השלטונות הנאציים.
חייו
בשנת 1937 נישא שלזינגר לתאה פרנסיס קליין (ילידת 1913) מנירנברג. בליל הבדולח ספגו בני הזוג איומים על חייהם וב-12 בינואר 1939 ברחו לאמסטרדם, שם הושמו במעצר, כאזרחי מדינת אויב, עד סוף השנה.
משה גרשוני
ביוגרפיה
בשנת 1952 עקרה המשפחה מתל אביב להרצליה, קרוב למטעים של המשפחה, באזור גן רש"ל. בשנת 1954 נדחה גיוסו הצבאי של גרשוני בחצי שנה, בשל תת-משקל, אולם גיוסו בשנת 1955 נקטע בשל מות אביו בתאונת דרכים. גרשוני מילא את מקומו של אביו בעבודה במטעים. לאחר מות האב החל גרשוני גם להתקרב אל עולם האמנות. בתחילה השפיעו עליו הצייר ליאון פוטוריאן והפסל אורי שושני, תושבי הרצליה. בין השנים 1960–1964 למד פיסול בלימודי ערב במסגרת "מכון אבני", אליו הגיע לאחר יום עבודה במטעים. מוריו היו דב פייגין ומשה שטרנשוס חברי קבוצת "אופקים חדשים", שבשנים אלה החלה לאבד את המרכזיות שהייתה לה עד אז בעולם האמנות הישראלי.
קורט שלזינגר
בווסטרבורק
ב-6 במרץ 1940 נכלאו קורט שלזינגר ותאה במחנה המעבר וסטרבורק, שם עבד שלזינגר בתחילה ככורה.
ישורון קשת
ישוּרוּן קשת (ישֻרוּן קֶשֶת; שמו המקורי: יעקב יהושע קופֶלֶביץ; כ' בכסלו תרנ"ד, 29 בנובמבר 1893 – ד' באדר תשל"ז, 22 בפברואר 1977) היה משורר עברי, מסאי, מתרגם ומבקר ספרות ואמנות, שפעל בארץ ישראל, טרום תקופת המדינה ולאחר הקמתה.
משה גרשוני
נוכחות, העדר, גוף
דרכו האמנותית של גרשוני החלה בעבודות פיסול מופשטות, וניכרת בהן השפעת סגנון הפופ ארט. תערוכת היחיד הראשונה שלו הוצגה בשנת 1969 במוזיאון ישראל. על קירות המוזיאון נתלו ציורים מופשטים ובסגנון גאומטרי בצבע צהוב-ירוק, ובחלל התערוכה עצמו פוזרו אובייקטים העשויים מחומרים רכים בהשפעתו של הפסל קלאס אולדנבורג.
ישורון קשת
תולדות חייו ויצירתו
ישורון קשת נולד בעיירה מינסק מזובייצקי (נוֹבוֹמינסק) שליד ורשה, בפולין הקונגרסאית, בשם יעקב קופֶלֶביץ. למד בגימנסיה רוסית, וב-1911 נשלח על ידי הוריו ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
משה גרשוני
נוכחות, העדר, גוף
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יצר גרשוני שורה של עבודות שהושפעו מהאמנות המושגית האירופית והאמריקאית. יונה פישר, מי שעודד מגמות אלו בתפקידו כאוצר במוזיאון ישראל באותן שנים, טען בדיעבד כי בתקופה זו "ההבנה שתתפתח כאן פעילות מושגית עדיין לא הייתה מחודדת". עם חלחול ההשפעה המושגית, בעיקר זו שהגיעה מארצות הברית, החלה להתפתח בישראל אמנות "פוסט-מינימליסטית" שעסקה בבירור הערכים החומריים של האמנות (פורמליזם), תוך ניסיון לחיזוק מעמדה של הפעולה האמנותית. בנוסף, סוגה אמנותית זו הדגישה את הממד האונטולוגי שבעבודות. במקום אובייקטים בעלי אסתטיקה תעשייתית, אימצה סוגה זו התייחסות חופשית יותר לערכים מינימליסטיים, והדגישה את חשיפת תהליך העבודה של האמן, תוך בדיקה וערעור של ערכי החברה מבחינה חברתית ופוליטית.
בעבודות החשובות הראשונות שלו השתמש גרשוני בצמיגי מכוניות (אבובים). השימוש בחומר זה היווה המשך ישיר לעיסוק בחומרים רכים, אולם גרשוני הכניס לעבודות אלו תכנים נוספים שהיו חסרים עד אז בעבודותיו. בעבודה "הרוח חפצה אבל הבשר רפה (תיקון)" (1969), למשל, הציג גרשוני אבובים השעונים זה על זה בטור על קיר. שם העבודה, הלקוח מן הטקסט של הבשורה על-פי מתי (כ"ו, 41), הצביע על הפער שבין הגוף לרוח ובין תפיסת המציאות לבין ההכרה האנושית. עבודה דומה הוצגה בשנת 1970 במסגרת "תערוכת הסתיו" הקבוצתית בביתן הלנה רובינשטיין. גרשוני יצר מיצב פיסולי גדול ממדים שנקרא "אבובים", שכלל שורות של 64 פנימיות של צמיגים שסודרו בערימות ויצרו רשת ("גריד") בסגנון האמנות המינימליסטית. היצירה זכתה לחשיפה ציבורית רבה, בזכות כתבת טלוויזיה בערוץ הראשון שסקרה את התערוכה והתמקדה בפסלו של גרשוני כאובייקט קוריוזי חסר-פשר.
ישורון קשת
תולדות חייו ויצירתו
לאחר הקמת המדינה שינה את שם משפחתו הלועזי לעברי; וכן החליף גם את שמו הפרטי, יעקב, שמבטא על פי חז"ל נפתולים, לשם ישורון, שמבטא ישרות; שניהם על פי חז"ל היו שמותיו של אבי האומה יעקב, שנקרא גם ישראל.
משה גרשוני
נוכחות, העדר, גוף
התייחסות נוספת, אירונית, של גרשוני אל ה"גריד" ניתן למצוא בעבודה "קוביות מרגרינה על נייר" (1970). העבודה תיעדה, למעשה, "פעולה" אמנותית שבה "נמסות" קוביות המרגרינה אל תוך הנייר, תוך הדגשת הממד החושני של החומר. אישוש לנטייה זו ניתן למצוא גם בשני קטעי וידאו שיצר גרשוני עבור תוכנית טלוויזיה שהכין ז'אק קתמור בטלוויזיה הישראלית. בקטע הווידאו "זחילה" (1970; 32 שניות, שחור-לבן), ביצע גרשוני פעולות של סימון באמצעות הגוף. הוא צולם כשהוא לבוש מדי צבא, וזוחל על דיונה בשני כיוונים מנוגדים ששולבו זה מעל זה, כך שנוצר מעין סימן בצורת האות X. פעולה זו הוצגה בהמשך על ידי אילנה טננבאום כפעולה בעלת ממד ארס פואטי – כביטול או כ"איוּן" של הפעולה הממשית, תוך התייחסות אירונית בהקשר הצבאי-ישראלי. עבודה נוספת, שהוצגה בתוכנית, כללה פעולה של כיסוי או אטימה של מסך הטלוויזיה "מבפנים" בצבע שחור.
סדרת עבודות אחרת, אף היא משנת 1970, היא סדרת רישומים על קרעי נייר הנושאים שמות, כגון "הנייר נראה לבן מבחוץ אבל בפנים הוא שחור". בעבודות אלו הדגיש גרשוני את קצות הנייר על ידי קריעתו או על ידי השחרתו. פעולות אלו נועדו, על פי גרשוני, "להוכיח שלנייר יש עובי, שהוא תלת-ממדי". בהצבעה על תוכו השחור של הנייר ניסה גרשוני לְסמן – באירוניה – את מה "שמעבר", כלומר את ממד הטרנסצנדנטי של האמנות.
בקבוצה של עבודות שיצר גרשוני לאורך המחצית הראשונה של שנות ה-70 החלו להופיע ביצירתו תכנים שחרגו מן העיסוק בשאלות ייצוג אמנותי טהור. עם זאת, שמר גרשוני על מאפיינים צורניים של האמנות המושגית, כגון סדרתיות, שימוש בטקסט והדגשה של הממד הרפלקסיבי של העבודות. בין התכנים המרכזיים החדשים שהופיעו בעבודותיו הייתה שורה של התייחסויות ביוגרפיות ברורות לאמן ולמשפחתו. בעבודה "אבי זקני" (1971), לדוגמה, שהוצגה בתערוכה "מושג + אינפורמציה" במוזיאון ישראל (אוצר יונה פישר), תלה גרשוני תצלום משפחתי מוגדל ובו מסומן בעיגול ראשו של סבו מצד אביו. לצד התצלום הופיע הכיתוב "אבי זקני, משה בן פלוני, גלף עץ. פלוצק, פולין, 1910". בתערוכה "בנדיקטוס", תערוכת יחיד שהוצגה בשנת 1974 בגלריה יודפת בתל אביב, הופיעה יצירה נוספת העושה שימוש בתצלומי משפחה. מתחת לשלושה תצלומים של אביו וסימונים של צבע אדום, צירף גרשוני טקסט המודפס על נייר ובו הכיתוב "אבי נולד בפולניה, למד חקלאות בצרפת. עלה לארץ בשנת 1929. נטע פרדסים.". היחסים שבין הדימויים לבין הטקסטים הכתובים, יצרו, על פי פרשנותו המאוחרת של גדעון עפרת, הצבעה על הניתוק שבין החלל והזמן, ובין אירופה, שבה חי סב המשפחה, לבין ישיבתו של גרשוני בארץ ישראל. הפער בין העבר להווה מופיע גם במיצב "ברושים/זכרונות" (1971) שהוצג בבית האמנים בתל אביב, ובו שילב גרשוני תצלומי ילדות שהונחו על גבי גזעי עץ ברוש כרותים.
סדרת התצלומים "הבעיות העיקריות (האמיתיות) הן עם הלשון ואצבעות הרגלים" (1972) חושפת את העניין של גרשוני בגוף ובגופניות כנשאים של ידע. בדיוקנאות עצמיים אלו יצר גרשוני העמדות "מיצגיות" אל מול המצלמה, באופן המקביל לעבודות של אמנים אמריקאים בני התקופה כגון ברוס נאומן ויטו אקונצ'י (Vito Acconci) ואחרים. תצלומי הפנים המתמקדים באזור הפה של גרשוני ומדגישים את היחס שבין פני השטח של הפורמט לבין החלל הנפער. בתצלומי הרגליים ממשיך גרשוני בבדיקת יחס זה על ידי חשיפת אצבעות כפות רגליו מבעד לנייר צהוב.
קורט שלזינגר
לאחר השואה
ב-11 באפריל 1945 מסר אלברט גמקר את הנהלת המחנה לשלזינגר, שבאותו יום מסר את התפקיד לאדריאנוס ואן אס, נוצרי שעמד בראש מנהלת המזון במחנה מאז 1942. מחנה המעבר וסטרבורק שוחרר למחרת על ידי כוחות מהצבא הקנדי. האס-אס השמיד את רשימות הגירוש בימים שלפני השחרור, אולם שלזינגר הסתיר עותק שלהן ומסר את העותק לבעלות הברית. בשנת 1946 נפתחו הליכים נגד שלזינגר ובעלי תפקידים אחרים, אך הסתיימו ללא הרשעה. במשפט גמקר בשנת 1949 בפני בית הדין המיוחד בלייוורדן, העיד שלזינגר כעד מטעם ההגנה.
ישורון קשת
תולדות חייו ויצירתו
בין 1920 ל-1926 למד באירופה, באוניברסיטאות ברומא ובברלין. ב-1921 נישא בברלין לד"ר קיטה הולנדר, ולזוג נולד בן, עמנואל. בהמשך, נפרד ממנה, ונישא לנחמה.
קורט שלזינגר
לאחר השואה
שלזינגר ואשתו תאה היגרו ב-19 בינואר 1951 באוניה מרוטרדם לניו יורק. בשנת 1973, כעשור לאחר מותו של שלזינגר, התנהל הליך נוסף נגד גמקר, לגביו סברו החוקרים שעדותו של שלזינגר רלוונטית. תאה שלזינגר סירבה להעיד נגד גמקר בקונסוליה הגרמנית. היא נפטרה בג'קסונוויל, פלורידה בשנת 2002.
ישורון קשת
תולדות חייו ויצירתו
קשת כתב שירה ומסות, הגות והיסטוריה של סופרים והוגים. קשת בחן באופן מקורי את היחסים שבין היצירה העברית הארצישראלית, לבין תרבות אירופה, שממנה באו רוב היוצרים בתקופתו. הוא הקדיש חשיבה והתבוננות להשפעתו של המקום הארצישראלי על היצירה העברית בספרות ובאמנות בארץ ישראל. כמו אחרים, שם לב להשפעת האור בארץ על היוצרים: "אווירה של ארץ-ישראל היא כור-היתוך כביר-כוח לא רק לצבעים (שהנם הבשר-ודם והנפש של הציור), אלא גם לאופן ראייתו של הצייר, ולא אחת אף לעצם כישרונו. (האמן) בודקו בקש אמנם להתאים את הפליטרה שלו לפעולת האור העריץ, אור-האיתנים של ארצנו, הממזג בקרבו את כל הצבעים לגון יסודי אחד, שאין להם לעצמים כל מנוס ומפלט ממנו (שעם כל שהוא אוצל זיו-יתר ונהרה חמה לשטחיהם, הריהו נוטל מהם את עצמאותם הצבעית-מוחשית)". כמו כן, החזיק קשת בעמדה ייחודית בנושא "יהדות המזרח בספרותנו".
קשת תרגם מאנגלית, צרפתית וגרמנית מבחר יצירות מופת של הגות וספרות, אשר נוכחותן בארון הספרים העברי תרמה רבות לקוראים ביישוב היהודי בארץ. במיוחד השפיעו על ציבור הקוראים העברי לדורותיו תרגומיו הראשוניים להגותו של משה הס, ליצירותיו של פרנץ קפקא, ולמחקריו של ויליאם ג'יימס.
ישורון קשת זכה והיה לדמות ספרותית בפרוזה העברית שנכתבה במחצית השנייה של המאה ה-20; אצל הסופר אשר ברש בשם "אתרוג", ואצל הסופר דן צלקה בשמו שלו.
קשת הכיר את ש"י עגנון מתקופת מגוריו ביפו ועמד עימו בקשרי ידידות, ביתר שאת מעת ששב לתל אביב ב-1933.
בשנת תשל"ו 1976 זכה בפרס ביאליק לספרות יפה, על מפעל חיים. בשנת 1948 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת על תרגום מסות של מישל דה מונטן.
נפטר ב-1977 בביתו בירושלים, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים. על מצבתו נחקקה שורה מתוך ספרו "החיים הגנוזים": "עוד זמן רב אורך ייקר גם אחרי נאסף לעד". כעשרים שנים לאחר פטירתו, ב-1996, ליקטה אלמנתו, נחמה, את כל שיריו ופרסמה קובץ מקיף בשם "האוצר האבוד: כל השירים". לספר אחרית-דבר מאת מוטי נייגר, המסכמת את הביוגרפיה הספרותית של המשורר ועומדת על מקומו בתרבות.
משה גרשוני
"הבעיה של הציור היא הבעיה הפלסטינית"
בעקבות הפסל יצחק דנציגר, ששימש כמעין אב רוחני לאמנים צעירים רבים בשנות ה-70 של המאה ה-20, השתתף גרשוני בכמה מיצגים, שכונו באותה תקופה "פעולות". "היינו נעריו של דנציגר, אפשר לומר", סיפר גרשוני, "בתחילת שנות השבעים, בתקופה שהוא עבד על מחצבת נשר ועשה את כל הניסיונות שלו ... זו הייתה התקופה שהוא תלה את החיטה במוזיאון, כל הכיוון הנסיוני הזה שהיה ברוח אחת עם הדברים שאנחנו חיפשנו". את הפעולות האלו, שנשאו אופי פוליטי וחברתי, פיתח גרשוני במעין קבוצה שעבדה באזור חדרה ובה היו שותפים מיכה אולמן, אביטל גבע ויחזקאל ירדני. הקבוצה הקפידה על פגישות סדירות עם דנציגר בחיפה ובתל אביב והשתתפה בסיורים שארגן.
בקבוצה של פעולות שביצעו חברי הקבוצה ושנקראו "פרויקט מצר-מסר" (1972), יצר גרשוני תצלומי נוף בקיבוץ מצר, כינס אספת קיבוץ ובה "חילק" את אדמות הקיבוץ לחברים. עמיתו, האמן מיכה אולמן, ביצע פעולה של החלפת קרקעות בין הכפר הערבי מסר לבין הקיבוץ השכן לו. גבע מיין ספרים שנשלחו למיחזור במפעל אמניר והקים ספרייה מאולתרת ועוד. הממד החברתי בפעולות אלו הדגיש את תהליכי העבודה של האמנות כאלמנט לקידום חברתי. "אז דיברתי על זה שאני לא צריך סטודיו כי אני מייצר מוצרים".
בשנת 1972 החל גרשוני ללמד במחלקה לאמנות ב"בצלאל". הוא נתפש כאחד מהמורים המרכזיים שעודד אמנות ניסיונית ופוליטית. "השיח הפוליטי" של אותה עת, כפי שאבחן איתמר לוי, "היה חופף לשיח הפורמליסטי". דוגמה למעורבות פוליטית זו ניתן למצוא במניפסט משנת 1974 ובו הצהרות אמנותיות, כגון שילוב בין דיסציפלינות אמנותיות שונות ומתן דגש לתהליכי עבודה, לצד עצומה פוליטית של תלמידים ומורים מבצלאל, ובכללם גרשוני, ובה הדרישה להקמת ועדת חקירה לבדיקת אחריות הממשלה ל"מחדל" של מלחמת יום הכיפורים. בשנת 1977, על רקע תהליך אקדמיזציה של "בצלאל", הגיעו אירועים אלו לשיא שכלל שורת שביתות של המחלקה והסטודנטים. בין הפעולות שעשה גרשוני עם תלמידיו בתקופה זו הייתה פעולה של כתיבת כתובות "הבעיה של הציור היא הבעיה הפלסטינית", על גבי ניירות ופיזורם ברחבי ירושלים. בעקבות "המרד" פוטרו מן המחלקה כמחצית מן המורים, ובהם גרשוני ומיכה אולמן, שנתפשו כתומכים העיקריים בסטודנטים. ב-1978 התחיל גרשוני ללמד במדרשה לאמנות ברמת השרון, שם כיהן כמורה עד שנת 1986.
בשנת 1978 הציג גרשוני בתערוכה קבוצתית גדולה בשם "אמן-חברה-אמן" במוזיאון תל אביב. הגרסה שהציג שם לעבודתו "יד ענוגה" כללה כתבה עיתונאית שכותרתה "סיפורו של יוסף זיאד כפי שסופר לד"ר לרוי פריזן", והמתארת התעללות שעבר רופא ערבי בידי חיילי צה"ל, וכן רשם-קול ובו הקלטה בה הוא שר את השיר "יד ענוגה" שחיבר זלמן שניאור, שהושמעה מתוך רמקול שניצב מעל גג המוזיאון כמואזין. בקטלוג התערוכה סיפק גרשוני הסבר כפול-פנים, פוליטי ורגשי, כאחד לעבודה:
אטימות אדומות, 1979–1980
ב-1979 נפתחה ב"גלריה שרה לוי" תערוכת יחיד בשם "עבודות אדומות קטנות". התערוכה הכילה ניירות ותצלומים שטופלו בצבע אדום, צבע שיהפוך למשמעותי בשנים הקרובות בעבודתו של גרשוני. העבודות הציגו מגוון של השפעות אמנותיות על ידי אזכור שמות אמנים כגון הפסל האיטלקי מדרדו רוסו (Medardo Rosso), הציירת אביבה אורי ואחרים.
קבוצה של עבודות הכילה דימויים מתוך יצירות אמנות איקוניות. בעבודה ללא כותרת (1980), הכתים גרשוני דיוקן של אפיפיור בצבע אדום. בנוסף, הוסיף גרשוני סמלים גרפיים של מעין צורות מרובות רגלים המאזכרות צלב קרס. הדימוי מופיע כמה פעמים וביניהם אף על מקום מפשעתו של האפיפיור. בעבודה ללא כותרת נוספת מאותה שנה, לדוגמה, צייר גרשוני על גבי רפרודוקציה של דיוקן ברנרד ואן אורלי (1521) מאת אלברכט דירר. גרשוני כיסה את פניו בצבע שקוף כחול, כמעין רעלה, וצייר על דש בגדו השחור מגן דוד ששוליו מוכתמים בצבע אדום. איתמר לוי תיאר בדיעבד את פעולת הציור הזו של גרשוני כבדיקת היחס שלו אל הציור: "בטיפולו של גרשוני הציור הופך ללכלוך, הלכלוך הוא איפור, האיפור הוא איפור בדם. בטיפולו של גרשוני הציור הופך לזירה של מתקפה זועמת על הציור. ואולם במקביל הגבר הופך לאישה מפורכסת, למושא תשוקה, אולי תשוקה אסורה".
לצד עבודות אישיות אלו יצר גרשוני גם עבודות בעלות מטען חברתי ופוליטי מפורש. בסדרת העבודות "אריק שרון והאינדיאנים" (1979), עשה גרשוני שימוש בתצלומים של טנדר ועליו אדם אוחז ברובה. עליהם הוסיף גרשוני סימונים בצבע אדום וכן כתובת בכתב יד הנושאת את שם העבודה. בעבודה "גולדה מאיר" (1979) כתב גרשוני את שמה של ראש הממשלה גולדה מאיר, על גבי רפרודוקציה של המלכה מתוך ציורו של פרנסיסקו דה גויה "משפחת המלוכה של קרלוס הרביעי", וכן יצר לתמונה מסגרת אדומה העשויה ממריחות צבע. בעבודות אחרות מתקופה זו סימן גרשוני את קצוות הניירות בצבע אדום, הכתים אותם והוסיף טקסטים כגון "שלום חייל" או "אני בא".
עבודותיו העיקריות בתקופה זו היו שורת מיצבים שהתרחקו מן האופי החמור של עבודותיו הקודמות. בשנת 1979 הציג גרשוני את הכתובת "מי ציוני ומי לא", על קירות הגלריה "ג'ולי מ." בתל אביב. בתערוכה נכתבו אותיות גדולות בגירי פסטל ("פנדה") אדומים על גבי קירות הגלריה והם הוארו בתאורה חזקה וחמה.
בשנת 1980 הציג גרשוני מיצב גדול במוזיאון תל אביב לאמנות שכונה "בדם ליבי". המיצב כלל 150 צלחות חרסינה לבנות שהוכתמו בכתמי צבע אדומים. גרשוני המשיך את הכיוון האמנותי הזה במיצב "אטימה אדומה: תיאטרון" שהוצג בביתן הישראלי בביאנלה לאמנות בוונציה. בשנה זו ביצע גרשוני פעולות של איטום סדקים בחלל הביתן בצבע אדום עז והוסיף פריטים הקשורים לביוגרפיה שלו. פעולת האטימה בעבודה התפרשה, בעיני גרשוני, כסימן וכנוכחות מהדהדת של עול אשר אינה יכולה להיעלם. בהמשך אף הציג גרשוני את העבודה "כמו סצנה של רצח". אמנון ברזל, אוצר התערוכה, תיאר את העבודה כתיאור טרנסצנדנטי המנגיד בין פעולת הטבע לבין פעולת האדם. אולם ציטוט של דברי גרשוני על העבודה יכול להאיר אותה כזעקה אירונית אל מול עוולות העולם: "אני מכנה את הפרויקט שלי בשם תיאטרון", כתב גרשוני, "משום שהספק שיצירת אמנות, או צבע אדום, מסוגלים להעיד על החיים עצמם או להגיב עליהם במידה מספקת [...] הצעקה של היחיד היא הצידוק היחיד לחברה, ויצירות אמנות הן ההצדקה היחידה לקיום בתוך אי-הצדק והמלחמות". עבודות אלו הציגו מגוון של דימויים חדשים וכן התפתחות איקונוגרפית בולטת ביצירתו של גרשוני. מלבד זה, הן חסרו את האופי המינימליסטי של יצירתו.
בסיומו של העשור חווה גרשוני תקופה של דיכאון ומשבר זהות עמוק. אישית סימנה תקופה זו גם את גילוי נטייתו המינית של גרשוני כהומוסקסואל. בשנת 1981, לאחר כמה התנסויות מיניות עם גברים, עזב גרשוני את בית המשפחה ועבר מרעננה לדירה ולסטודיו ברחוב יוסף הנשיא בתל אביב-יפו. כמו כן הוא פגש אז את יצחק, בן זוגו עד מחצית שנות התשעים.
"חיילים בקברט", 1980–1982
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 זנח גרשוני את הפיסול ה"פוסט-מינימליסטי" ואת הגישה המושגית לטובת יצירה של סדרה של ציורים. עידוד להמשך יצירתם קיבל גרשוני במסגרת טיפול פסיכולוגי שעבר בתקופה זו. בציוריו הראשונים מאותה עת הופיעו כתמי צבע מעוגלים בצבע אדום או סגלגל בוהק, מטושטשי גבולות, המצוירים בצבעי זכוכית על נייר מבריק. לצד הכתמים, הופיעו כתובות קצרות כגון "מה שלומך חייל". לאחר עבודות ראשוניות אלו, מציגה סדרה זו של עבודות שכלול גדל והולך של הקומפוזיציה הציורית. בעבודות כגון "הי חיילים" (1980), מופיע דימוי מופשט בצבע צהוב ואפור מלוכלך, המוכתם בכתמי צבע אדום בוהק, והמרחף מעל משטח הנייר המבריק, הדוחה את הצבע. בעבודה "ואיה השה לעולה" (1980) כבר הופכים כתמי הצבע לדימוי סכמטי של חיה, והנתונה בתוך מסגרת של כתמי צבע אדום-אש.
עד שנת 1981 הופיעו בציוריו דימויים ברורים יותר, בעלי איקונוגרפיה ספציפית. בין הדימויים דמויות גבריות בהם הודגשו סממנים מיניים "נשיים", כגון שפתיים מודגשות. דימויים נוספים היו דגלים, בעיקר בצבע צהוב וירוק ומדורה עם אבוקת עשן. האיקונוגרפיה של דימוי זה קשורה אל עקדת יצחק ואל הקרבת החיים הטקסית שבו. ציון השם המפורש "יצחק" בכמה עבודות איננו משמש רק כסימן לדמותו של יצחק, כי אם גם לציון דמויות מן הביוגרפיה הפרטית של גרשוני כגון יצחק, מאהבו של גרשוני באותה עת, או של הפסל יצחק דנציגר, ששימש מעין "אב רוחני" בעיניו.
הציורים נעשו תוך שימוש באצבעות למריחת הצבע, כשהוא כורע על הרצפה מעל הציור. בעבודות רבות החלו להופיע ציטוטים משירים ישראליים ופסוקי שירה מן התנ"ך, שגרשוני העיד ששר לעצמו בזמן היצירה. פיתוחו של סגנון ציור זה הושפע מסגנון ה"ציור הרע" (Bad painting) שהתפתח באמנות האירופית והאמריקנית בשנים אלו.
תערוכה ראשונה של ציורים אלו התקיימה בגלריה גבעון בתל אביב ונקראה "היי, חייל". בין העבודות נכללו ציורים כגון "חייל! חייל!" (1981) או "תשיר, חייל:" (1981). בדצמבר 1981 הופיע בגיליון השלישי של כתב העת לאמנות "קו" מאמרה של שרה ברייטברג-סמל "משה גרשוני – חיילים בקברט", שדן בקבוצת העבודות החדשה של גרשוני. מקום מרכזי במאמר הוקדש לציור "אני חייל" (1981), שהוצג בתערוכה. ברייטברג-סמל טענה כי יצירתו של גרשוני עסוקה באופן ישיר באופן שבו היא נתפשת בעיני הצופה. מן הצד האחד העבודות מכילות טקסטים בעלי ממד "וידויי" כגון "אני חייל" או "אני וינסנט", מן הצד השני העבודה הדגישה את המלאכותיות שבייצוג האמנותי בעזרת שימוש בצבעים מבריקים ובנייר שהצבע איננו נספג בו. עבור ברייטברג-סמל השינוי באופי הטקסטים בעבודותיו של גרשוני – מציון טקסטים קאנונים של "ארץ ישראל היפה, הסוציאליסטית", ל"פסוקים המהללים את נשגבות הבריאה בצד פסוקי אבלות שעניינם מוות" – היוו סמל להתמוטטות של "השקפת עולם אחת, מיליטנטית ומוצקה, ובמקומה באה ראיה מורכבת, פתוחה וחסרת פתרון, של שאלות קיומיות, מלווה בכיסופים מיסטיים".
בגיליון הרביעי של כתב-העת "קו" (נובמבר 1982) הופיע על הכריכה רפרודוקציה של ציורו "יצחק, יצחק, ברחמים גדולים אהבתיך!" (1982). בגוף הגיליון הופיע טקסט קצר של גרשוני הדן ביחס אל ה"מקום" וחיזק את פרשנותה של ברייטברג-סמל. "אני יהודי!" כתב גרשוני, "כן, עם כל המיסטיקה שנשמעת מזה. אני ישראלי כי אני יהודי. אחרת אין לי צורך להיות דווקא כאן". בהמשך הטקסט תיאר גרשוני את פעולתו כאמן כ"חייל בודד" במערכה על דמותה של החברה הישראלית.
מאמרה של ברייטברג-סמל קבע את הפרשנות הרווחת ליצירתו של גרשוני בשנות השמונים. פרשנות זו אמנם הדגישה את הגופניות והחושניות שבאופן הציור, אולם מאבקו של גרשוני כ"חייל" נתפש במונחים של לאומיות. במידה מסוימת הוצנע האספקט ההומוסקסואלי שביצירותיו. "בשנות השמונים אפילו לצייר חייל עם עגיל היה בלתי נתפס", טען גרשוני בראיון מאוחר, אולם יש לזכור כי הצנעת הממד ההומוסקסואלי נבעה גם מבקשתו של גרשוני עצמו, שהעדיף כי העיתונות לא תפרסם במפורש את יציאתו מן הארון בגלל ההשלכות על משפחתו.
"יום אביב יבוא ורקפות תפרחנה", 1982–1989
בשנים 1982–1983 החל גרשוני ביצירת סדרת עבודות המכילות דימויים של פרח הרקפת. הרקפת, על פי גרשוני, מהווה מוטיב לאומי המופיע בשירי ילדים עבריים. מקור איקונוגרפי נוסף היה שירו של חיים גורי "באב אל-ואד" (1948). בציור "יצחק הקטן, לאן אתה הולך?" (1982), לדוגמה, בצידו השמאלי של הציור מופיע שרבוט בצבע כהה, המאזכר עלי כותרת, ולצדו מערכת מסועפת של קווים, בעפרון ובצבע, היוצרים מעין דימויים של שרפה ושל סימן שאלה. בעבודות משנת 1983 כבר מזוהות הרקפות כדימוי ברור אף בשמם של הציורים וסקלת הצבעים הופכת לכהה יותר. בנוסף, החל גרשוני לשלב בעבודות סממנים של זרות וגלות – "יצחק" הופך ל"יצחק'לה" וכן מופיעים דימויים של צלבי קרס. בשנת 1984 יצר גרשוני את סדרת הציורים "ח"י רקפות", שהוצגה בתערוכה בגלריה גבעון בשנת 1984. הסדרה הכילה 18 ציורים, שכל אחד מהם עשוי משני גיליונות נייר המחוברים בפס של סרט דביק לגודל של 140x200 ס"מ. בנוסף לדימוי של עלי-כותרת ועלי רקפות, היוצרים סבך צפוף העולה כלפי מעלה, מופיעים בציורים גם ציטוטים משירו של חיים גורי ופסוקים מ: "הסולח לכל עווניכי / הרופא לכל תחלואיכי: הגואל משחת חייכי / המעטריכי חסד ורחמים". טקסטים אלו מסודרים בשולי הציורים, כמעין מסגרת.
יגאל צלמונה תיאר את מוטיב הרקפות אצל גרשוני כדימוי תחליפי לחייל. כמשלבת חושניות ביחד עם אזכור לשכול לאומי. הרקפות, טען צלמונה, "מאונשות לעיתים: עליהן מזכירים צורות גוף, אברי מין ועכוזים. התנוחות שלהן חגיגיות או רפויות, הן לעיתים קמולות, לעיתים מצויות בפריחה מפוארת – השלכה של מצבי-נפש אנושיים".
במקביל לציוריו האקספרסיביים החל גרשוני ביצירתם של הדפסים רבים שנוצרו ב"סדנת ההדפס ירושלים". בין עבודותיו במדיום זה בולטות סדרת התצריב "קדיש" (1984), שעבודותיה מכילות את מילות תפילת הקדיש היהודי, ההדפס "אבינו מלכנו" (1984), סדרת הדפסים "י"ג תחריטים לשירי חיים נחמן ביאליק". משנת (1986) ועוד.
בשנת 1986 נערכה במוזיאון ישראל תערוכה גדולה מציוריו של גרשוני באצירתו של צלמונה. התערוכה – "מקרה בני האדם ומקרה הבהמה..." – הציגה את סדרת עבודותיו העיקריות של גרשוני מאז עבר למדיום הציור. בקטלוג התערוכה הציג איתמר לוי פרשנות איקונוגרפית ליצירותיו של גרשוני, וקישר את הדימויים אל יצירות אמנות מתולדות האמנות המערבית. המפגש בין אלו לבין גרשוני "היהודי" יוצרת מרחב בו סדרי העולם הישנים התערערו ו"הפנייה אל הנשגב נכתבת במיצי הגוף ובמדרך הגפיים". גם צלמונה ציין במאמרו בקטלוג את הפן האירוטי שבעבודות והציג אותו כסמן של חיפוש זהות עצמית.
בסוף שנות השמונים חזר גרשוני ויצר עבודות העושות שימוש בכלי חרסינה ישנים. עבודות אלו, כ"הנני", "צדק לפניו יהלך" או "ואיפה כל היהודים?", כולן משנת 1988, הכילו דימויים טקסטואליים השואבים מן המקורות היהודיים. גרשוני עימת אותם עם דימויים גרפיים כגון כוכבים או מגני דוד, צלבי קרס וטביעות אצבעות.
זרים
בשנת 1990 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד גדולה לגרשוני בשם "עבודות 1987–1990", באוצרתו של איתמר לוי. התערוכה הציגה דימויים חדשים שנוספו לאיקונוגרפיה של גרשוני ובהם זרי פרחים.
הזרים, המזוהים בתרבות המערבית כסממנים של ניצחון ואבלות, הופיעו אצל גרשוני כדימוי מרחף וסגור בחלל ריק. לצד זרים שופעי עלים הופיעו ברישומיו של גרשוני גם זרים כמעט קרחים. "הפרויקט של הזרים הלך ונשר", העיד גרשוני. "התהילה נשרה, הזרים התקרחו. באחד האחרונים כתבתי: 'בואי כלה', אבל לא במובן המקובל, אלא במובן של התכלות, כליון, סוף."
הזרים הופיעו גם כמוטיב מרכזי בספר האמן "קדיש" (1997), שליוה את טקסט הפואמה "קדיש" של אלן גינסברג משנת 1961. הספר הכיל 24 דפים בגודל של 54x76 ס"מ, ובהם הטקסט של גינסברג באנגלית, ותרגומו לעברית בידי נתן זך וכן הדפסים על גבי עלי זהב. הספר הוצג בשנת 1999 במרכז היהודי שבבית הכנסת החדש בברלין ובשנת 2000 במוזיאון תל אביב, בתוך תיבות תצוגה הדומות לספסלי בית כנסת.
ב-26 בנובמבר 1998 נפתחה בגלריה של סדנאות האמנים בתל אביב תערוכה של גרשוני בשיתוף עם הצלמת שוש קורמוש. בעבודות שהציג בתערוכה זו חזר גרשוני למוטיב הזרים, אולם הפעם יצר אותם בטכניקה של החסרת צבע ממשטח הציור, על ידי גירודו בציפורניו.
עיניים
בחודש מאי 1996 הציג גרשוני תערוכה משותפת עם רפי לביא בגלריה גבעון בתל אביב. התצוגה נתפסה כאחת מן התערוכות החשובות של אותו הזמן, לא רק בשל הצגת גוף עבודות של שני אמנים קאנונים של האמנות הישראלית, או כפי שהוגדרו "מאייסטרים מקומיים, בני 60", אלא בעיקר בקשר שלה אל המרחב הציבורי הישראלי.