cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כולל ברודסקי
היסטוריה
את תקנון הכולל ניסח הרב מאיר לוין, על דעתו של ברודסקי, והוא נחתם בכ"ד באלול תרמ"ו. נקבע כי הכולל ימנה עשרה תלמידים מצטיינים שיקבלו מימון מלא במשך כחמש שנים, אז יתקדמו האברכים למשרות רבנות ובמקומם ייכנסו אברכים חדשים. במקרה שבאמצע התקופה יתפנה מקום לאחר שאברך יקבל משרה רבנית, יתקבל לכולל אברך חדש. בפועל כמעט ולא קרה שאברך פרש באמצע התקופה, משום שהמימון לכל אברך היה בסדר גודל של משרה רבנית מכובדת, ומשום כך העדיפו האברכים להשלים את תקופת הלימוד וההכשרה הרבנית.
בתקנון הכולל נאסר על תלמידיו לנסוע מוולוז'ין לבתיהם במשך כל תקופת לימודיהם ללא הסכמת מנהל הישיבה. גם לאחר שקיבלו את אישורו, הותר להם לנסוע לתקופה שאינה עולה על שישה שבועות בשנה.
על פי התקנון, האחראים לבחירת האברכים לכולל היו ראש הישיבה ומנהלה. לכולל נבחרו הבוגרים המצטיינים ביותר של הישיבה, והם כונו "הברודסקאים".
בשנת תרמ"ז החלה קבוצת האברכים הראשונה את לימודיה בכולל. עם חברי הקבוצה נמנו, בין היתר, הרב שמחה זליג ריגר, הרב אליהו אהרן מילייקובסקי, הרב שמואל צבי שחור (לימים מילא את מקומו של אביו הרב מיכאל שחור בעיר יז'יורי שבמחוז גרודנה), הרב שלום אליעזר רוגוזין, הרב ראובן גורדון ועוד. בהמשך למדו בכולל אברכים נוספים ובהם הרב משה לנדינסקי.
בשנת תרנ"ב (1892) נסגרה ישיבת וולוז'ין, אולם "כולל ברודסקי" המשיך לפעול כרגיל, משום שלא נחשב חלק מהישיבה. כמה שנים לאחר סגירת הישיבה שב לוולוז'ין הרב רפאל שפירא לכהן בה ברבנות ומתוך מטרה לכונן מחדש את הישיבה. בשלב הראשון פרס את חסותו על כולל ברודסקי, ובעקבות זאת נמשכו אברכים נוספים לבוא ולהתגורר בוולוז'ין, ותוך זמן שבה וולוז'ין לשמש מקום תורה מרכזי.
על פועלו של ישראל ברודסקי ועל חלקו בכינונה מחדש של ישיבת וולוז'ין בזכות "כולל ברודסקי", כתב ההיסטוריוגרף החרדי יעקב ליפשיץ:.
אחווה (סיעה)
אחווה הייתה סיעה שכיהנה במהלך הכנסת התשיעית.
הסיעה הוקמה ב-8 ביולי 1980 עם פרישתם של שלמה אליהו ושפיק אסעד מהתנועה הדמוקרטית (שהוקמה מספר חודשים קודם לכן עקב הפילוג בד"ש). ב-17 בספטמבר 1980 הצטרף אליהם עקיבא נוף, שפרש אף הוא מהתנועה הדמוקרטית.
ב-28 בינואר 1981 פרש נוף מהסיעה וחזר לתנועת הליכוד, בה היה חבר במהלך הכנסת השמינית, וב-15 ביוני 1981 פרש אסעד גם הוא והצטרף לתל"ם.
קהילת יהודי קטוביץ
קהילת יהודי קטוביץ התקיימה בעיר קטוביץ (מן ההגייה ביידיש ובגרמנית: Kattowitz; בפולנית: Katowice, ומבוטא קטוביצֶה ) שבפולין על גדות הנהרות קלודניצה וראווה, בדרום פולין. בשנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 291,774 תושבים.
האזכור הראשון של יהודי המתגורר באזור קטוביץ הוא משנת 1702.
לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה התגוררו בקטוביץ כ-1,500 יהודים. רובם היו פליטים ששרדו את הכיבוש בברית המועצות. הוועד היהודי של שלזיה עילית שהוקם בעיר, עזר לאלפי הפליטים היהודים שעברו בקטוביץ בדרכם למערב. לאחר גל האנטישמיות בשנת 1968 שהחל בעקבות מלחמת ששת הימים, עזבו מרבית היהודים שהתגוררו בקטוביץ את פולין. בשנת 1969 נשארו בעיר רק מספר משפחות יהודיות.
המאה ה-18
האזכור הראשון של יהודי המתגורר באזור קטוביץ של היום מגיע משנת 1702. נאמר כי מדובר בפונדקאי ב, ששילם מס שנתי של 150 פלורינים. עם זאת, ראשיתה של ההתיישבות היהודית בקטוביץ קשורה לצו הסובלנות (Toleranzpatent) שהוצא על ידי הקיסר קרל השישי במאי 1713, שאפשר ליהודים להתיישב בשלזיה לאחר ששילמו מס סובלנות מיוחד.
האזכור הראשון משנת 1733 מתאר יהודים המתגוררים בכפר הסמוך לקטוביץ, בוגוצ'יץ' (בגרמנית: Bogutschütz, נכון ל-2021 הוא רובע בעיר קטוביץ). על פי רישומי קהילת בוגוצ'יץ, מאותה תקופה, יהודי אחד התגורר בכפר הסמוך לקטוביץ. הוא ניהל פונדק ומבשלת בירה. ובשנות ה-40 של המאה ה-18, בפרוטוקול ביקור בקהילת בוגוצ'יץ מוזכרת נוכחותם של ארבעה יהודים, אך לא ידוע באיזה חלק בכפר הם חיו.
במהלך מלחמת שלזיה הראשונה בשנת 1742, רוב שלזיה עברה לשליטת פרוסיה. בתחילה היו השלטונות הפרוסיים אדישים כלפי יהודי שלזיה. עם הזמן הקיסר החל להגביל את חופש הקהילה היהודית. בשנת 1776 השלטונות הפרוסיים הורו לכל היהודים החיים בגדה השמאלית של נהר אודר לעבור ולגור בגדה הימנית של הנהר תוך חודש. במקומות החדשים הם יכלו לגור רק בכפרים. בספטמבר 1779 שינו הרשויות הפרוסיות את דעתם והורו לכל היהודים לעזוב את הכפרים ולהתיישב בערים. באותה תקופה צוינה גליביצה כעיר המגורים המרכזית ליהודים. ב-17 באוגוסט 1780 קבעה מועצת ורוצלב, חמש ערים כערי יישוב מחדש ליהודים. אלה היו: לובליניק, מיסלוביצה, טרנובסקי גורי , מיקולוב ו. על בסיס הוראה זו גם היהודים שחיו בקטוביץ נאלצו לעזוב את עיר מגוריהם. בשנת 1787, השלטונות הפרוסיים נסוגו מהפקודות להעתיק יהודים לערים ייעודיות, מכיוון שהערים שנעזבו סבלו מנזקים כלכליים גדולים מדי. כתוצאה מכך הורשו היהודים לחזור לאזור קטוביץ.
בשנת 1792 מוזכרת נוכחותה של משפחה יהודית בבוגוצ'יץ: "אין מיעוטים דתיים, פרט לחוכר אחד בקטוביץ, משה, אשתו וילדיו".
המאה ה-19
בשנת 1825 התיישבה המשפחה היהודית הראשונה בקטוביץ. סיטונאי הברזל הירשל פרויליך, ששכר בחוזה שכירות מבית המשפט בפרידריך-פלאץ (השם המעודכן כיכר רינק-Rynek) ועבר לגור בעיר. מפקד האוכלוסין הרשמי שנערך בשנת 1825 (הסקר פורסם על ידי הוצאת יוהאן גאורג קני - Johan Georg Knie) תיעד את נוכחותם של 4 יהודים. באותה תקופה חיו בעיר בסביבות 800 תושבים.
יזמים יהודים מעיירות סמוכות קבעו את עסקיהם בקטוביץ. אוסקר קארו, המתגורר בגליביצה, רכש את מפעל המתכת "ביילדון-Baildon". אחר כך שילב אותו בבית החרושת לפלדה "ג'וליה-Julia" (בבוברק, מחוז בויטן/ביטום), שהתמזג לקונצרן Oberschlesische Eisenindustrie AGfür Bergbau und Hüttenbetrieb. תושב אחר מגליביצה, פריץ פרידלנדר הפך לבעלים של מכרה "אמינינץ-Eminenz" ליד קטוביץ.
יזמים יהודים מקטוביץ גם פיתחו עסקים באופן שוטף. האחים גולדשטיין עסקו בסחר בעץ ובנו את הארמון בכיכר וולנושי-Wolności. השותפים פילדר וגלייזר הקימו את טחנת הקמח הגדולה ביותר בשלזיה עילית (במאה ה-21 במקום קיים חניון שנמצא מול עיריית קטוביץ). בקרב התעשיינים היהודים מתקופה זו ראוי להזכיר את דוד צ'ויקליצר, שייסד מפעל סבון בעיר, ואת מאקס קרומולובסקי, שייצר מוצרי עור.
בשנת 1855 התגוררו בקטוביץ 105 יהודים. הם עשו מאמצים לבנות בית כנסת קטן. ביוזמתו של היימן פרוליך, בית הכנסת אמור היה להיבנות על חלקה השייכת לו ברחוב מריאקה-ul. Mariacka. התוכניות הללו לא צלחו. יהודי קטוביץ המשיכו במאמציהם לבנות בית כנסת משלהם. כבר בשנת 1861 נרכשה חלקת אדמה מטיאל-וינקלר לבניית בית הכנסת העתידי (בצומת הרחובות מג'ה-3 Maja וסלובקייגו-Słowackiego). הבניין תוכנן על ידי אדריכל מקטוביץ, איגנץ גרינפלד-Ignatz Grünfeld ונחנך ב-4 בספטמבר 1862.
במקביל, הקהילה היהודית בקטוביץ החלה במאמציה להיות קהילה עצמאית ובלתי תלויים בקהילה היהודית במיסלוביצה. ב-5 בפברואר 1862 נשלחה בקשה בנדון למשרד המחוז המלכותי בבויטן (ביטום). לאחר משא ומתן ממושך, ב־5 באוקטובר 1864, החליטו השלטונות שב-1 בינואר 1866 יהודים המתגוררים בקטוביץ, ובכפרים הסמוכים לעיר יתאחדו, יקימו בית כנסת עירוני בקטוביץ ויקימו קהילה משלהם. עד מהרה התקיימו בחירות לוועד הקהילה והחלו להקים את מוסדות הקהילה. עד לבחירת הרב הראשון בשנת 1871 החלטות הנוגעות לענייני דת התקבלו על ידי ישראל בורנשטיין.
בשנת 1865 קטוביץ הפכה לעיר באופן רשמי ומאותה שנה היישוב היהודית בעיר צמח במהירות. באותה תקופה התגוררו בקטוביץ 573 יהודים, שהיוו 12% מכלל האוכלוסייה. האוכלוסייה היהודית שגדלה במהירות, אילצה את הקהילה לבנות ולהרחיב את מוסדות הקהילה לתועלת הציבור הדתי. בשנת 1867 הוקם מקווה בחלקה הסמוכה לבית הכנסת. הוא נבנה גם על פי תכנון של האדריכל איגנץ גרינפלד. בשנת 1868, נחנך בית הקברות היהודי ברחוב קוזילסקה-ul. Kozielska. ב־6 באוקטובר 1871 בחרה הקהילה היהודית בקטוביץ ברב הראשון שלה, ד"ר יעקב כהן. הוא מילא את תפקידו מ-6 בינואר 1872 ועד תחילת שנות העשרים של המאה העשרים.
בשנת 1872 התאחדו קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Verband der Oberschlesischen Synagogen-Gemeinden) וגם קהילת יהודי קטוביץ נכללה באיחוד הזה. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 הורחב משמעותית שטח השיפוט שתחת קהילת יהודי קטוביץ. בשנת 1872 שולבו בקהילת יהודי קטוביץ הקהילות היהודיות מזאלנצ'ה Załęże (משנת 1924 הכפר הפך לרובע בעיר קטוביץ), בדרסדורף  Bedersdorf (בשנת 1973 הכפר הפך לרובע בעיר קטוביץ) ו (בשנת 1951 הכפר התעשייתי הפך לרובע בעיר קטוביץ). בשנת 1873, בגלל מספרם ההולך וגדל של חברי הקהילה היהודית בקטוביץ, הונהג מחזור תפילות יומי נוסף (משמרת שנייה) בבית הכנסת המקומי. בנוסף הורחב עוד שטח השיפוט של הקהילה היהודית על היהודים החיים בכפרים נוספים. ב-3 באוגוסט 1781, בוטל צו אי-הסובלנות כנגד היהודים, צו שהגביל את מספר הסוחרים ובעלי המלאכה היהודים המורשים להתיישב בעיר. התוצאה המידית מביטול הצו הייתה שקהילת יהודי קטוביץ התפתחה מהר יותר מבחינת הדמוגרפית והכלכלית בסוף שנות השמונים של המאה ה-19.
בשנת 1880 החליטה מועצת הקהילה בקטוביץ להרחיב את בית הכנסת. התכנון הוכן על ידי קרל האוסלר ועבודות הבנייה בוצעו בתקופה 1880–1883. ב-20 באפריל 1883 נפתח מחדש בית הכנסת. מלבד הקהילה היהודית הגדולה, היו בקטוביץ גם קהילות חסידיות שונות, שהיו להם בתי תפילה משלהם בבתים פרטיים.
יהודי קטוביץ לקחו חלק פעיל גם בחיים החברתיים והפוליטיים של העיר. הם ישבו במועצת העיר ובוועדות העירוניות.
במחצית השנייה של המאה התשע עשרה התנועה הציונית בקטוביץ הייתה פעילה מאוד. בשנת 1884, במלאת מאה להולדתו של משה מונטיפיורי, הנדבן והפעיל החברתי היהודי, נערכה בעיר ועידה בינלאומית של ארגון חובבי ציון. ועידה זו נכנסה להיסטוריה של התנועה הציונית בשם "ועידת קטוביץ". באותה ועידה התקבלו החלטות על הארגון הפנימי של חובבי ציון ואומצה הצהרה הקוראת לתמיכה בהתיישבות היהודית בפלסטינה א"י (ארץ ישראל).
המאה ה-20
כתוצאה מההתרחבות הרציפה של קהילת קטוביץ, כמו גם, מהמספר הגדל במהירות של תושבים יהודים בקטוביץ, בשנת 1890התקיים דיון במוסדות הקהילה שבעקבותיו הוחלט להקים בית כנסת חדש וגדול יותר. בית הכנסת החדש נבנה על פי תכנונם של מקס והוגו גרינפלד-Max Grünfeld (נכדיו של איגנץ גרינפלד האדריכל שתכנן את בית הכנסת הישן) מחברת איגנץ גרינפלד עסקי בנייה-Ignatz Grünfeld Baugeschäft company. טקס חנוכת בית הכנסת הגדול התקיים ביום רביעי, 12 בספטמבר 1900.
סיום מלחמת העולם הראשונה הביא לשינויים גדולים בשלזיה עילית. הקמתה מחדש של המדינה הפולנית (הרפובליקה הפולנית השנייה) ב-11 בנובמבר 1918 גרמה לעלייה ברגשות הפרו-פולניים בקרב האוכלוסייה השלזית. דבר שהוביל לסכסוך כנגד הקהילה הגרמנית ולפרוץ שלוש התקוממויות שלזיות. יהודי שלזיה מצאו את עצמם בעיצומם של אירועים ששטפו את שלזיה. רוב היהודים תמכו בצד הפרו-גרמני. באותה תקופה, משנת 1919, הפך ברונו אלטמן למנהיג הקהילה היהודית בקטוביץ.
ב-20 במרץ 1921 נערך משאל עם בשלזיה עילית. במהלך ההצבעה, רוב הקהילה היהודית הצביעה להשארת שלזיה עילית בגרמניה. בקטוביץ 85.4% מהקולות הצביעו בעד הישארות העיר בגרמניה, ו-14.6% בעד הסיפוח לפולין. למרות זאת, הקהילה הפולנית הובילה לפרוץ מרד נוסף בשלזיה ולא קבלה את תוצאות משאל העם. תוצאות המרידה הביאו לכך שקטוביץ עברה לפולין ולא נשארה בגרמניה.
לאחר שקטוביץ שולבה בפולין בשנת 1922, רוב יהודי העיר היגרו לערים שנשארו בגרמניה. הם הזדהו עם הגרמנים ולא הסכימו לשנות את לאומיותם. רובם התיישבו בבויטן (ביטום) ובוורוצלב, ששויכו לאחר משאל העם לגרמניה. בשנת 1922 יהודי פולין החלו להתיישב בשלזיה הפולנית. רובם הגיעו מאגן דוברובסקי, אך גם משטחה של פולין הקונגרסאית לשעבר. הגעתם אמנם, פיצתה חלקית את זרם יהודי גרמניה העוזבים ואפשרה את הישרדות הקהילות היהודיות בשלזיה. עם זאת, היהודים שהגרו לקטוביץ ולשלזיה בכלל, נתקלו בהתנגדות רבה, הן מצד הרשויות העירוניות המקומיות והן של היהודים שחיו בשלזיה מזה תקופה ארוכה. הסיבות לחוסר רצון, ההתנגדות והרתיעה נבעו מכך שממלכת פולין הקונגרסאית נתפסה בעיני רוב תושבי שלזיה העליונה כאזורים נחשלים, עניים ונחותים מבחינה תרבותית. אותה סלידה יוחסה גם ליהודי פולין שהגיעו מרחבי פולין הקונגרסאית. הם נתפסו כאיום, לאור התחרות הכלכלית הגוברת, והיה גם חשש לעלייה בנטיות הפרו-פולניות. סכסוכים אלה גלשו גם לתוך הקהילות היהודיות והשפיעו לרעה על התפתחותן.
בשנים 1924–1928 הרב של קטוביץ היה יחזקאל לוין, שאחיו - אהרון, היה רבה של ז'שוב Rzeszów וחבר בסיים הפולני מטעם מפלגת "אגודה" השמרנית. כשעבר הרב יחזקאל לוין ללבוב בשנת 1928, קלמן שאמנידס, שצמח בבית המדרש לרבנים בקטוביץ, היה רבה של קטוביץ. עם זאת, מכיוון שקלמן שאמנידס לא דיבר פולנית, שהייתה אחת הדרישות המנדטוריות לקבלת התפקיד הרשמי, הקהילה שכרה זמנית רב שני, את מרדכי פוגלמן מגליציה. עם זאת, הוא נשאר בתפקידו במשך שנים רבות, כיהן בתפקיד רב תחת הרב קלמן שאמנידס עד שנת 1939. שני הרבנים, היו דוברים ומלומדים מצטיינים, הם היו מעורבים עמוקות בחיי הקהילה המקומית. הם תרומו לעמותות רבות ועסקו בענייניהם. הקשורים לחינוך ולטיפול חברתי. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצליחו מרדכי פוגלמן ומשפחתו להגיע לארץ ישראל, בארץ ישראל הרב פוגלמן היה רב בקרית מוצקין עד מותו. הרב שאמנידס, יחד עם רבנים נוספים משלזיה, ברחו ללבוב, שהייתה אז תחת הכיבוש הסובייטי.
בשנת 1931, מתוך 5,716 חברי הקהילה היהודית בקטוביץ, כמעט 60% מהם ברחו לאזורים שונים ברחבי הרפובליקה הפולנית. במקביל, המשבר הכלכלי המעמיק ברחבי פולין החליש את מעמדם של מפעלי התעשייה המקומיים, וגרם לעליית האבטלה. מצב זה גרם למתחים רבים בקהילת יהודי קטוביץ, אם כי הקהילה לא חסכה מאמצים לסייע למצטרפים החדשים וביצעה פעילויות רבות שמטרתן להקל על הטמעתם בקהילה המקומית.
הנאצים והשואה
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, חלק מהיהודים שהיגרו מהעיר מערבה, החליטו לחזור לשלזיה העילית. ההחלטה לחזור התקבלה כתוצאה מרדיפות אנטישמיות במערב גרמניה. מספר היהודים החוזרים היה משמעותי עד כדי כך שמשרדי רשות מחוז שלזיה הוציאו היתרים לרבנות הקהילה היהודית בקטוביץ לבצע גיוס תרומות לסיוע למהגרים היהודים. האישורים היו בתוקף מ-1 ביוני עד 30 ביוני 1933 בכל קהילות בתי הכנסת במחוז שלזיה.
במחצית השנייה של שנות השלושים, החמיר המצב הכלכלי בקטוביץ, הפערים בין העשירים לעניים הלכו וגדלו. קבוצת האנשים העניים וחסרי כל צמחה כל הזמן, יותר ויותר. הקהילה ניסתה לנטרל את ההשפעות השליליות של התהליכים החברתיים המתמשכים באמצעות ארגון פעילויות סיוע, הפעלת מטבח ובית תמחוי לעניים ביותר, מרפאה וארגון טיולי נופש לילדים מהמשפחות העניות ביותר. בשנת 1936 נפתחה סוכנות תעסוקה יהודית.
התנאים הכלכליים שהידרדרו בהדרגה בשנות השלושים, כמו גם פעילות הארגונים הנאציים שהתפתחו בקטוביץ, תרמו להידרדרות שיטתית של היהודים ברחבי שלזיה עילית. בשנת 1933 היו פרעות אנטי-יהודיות בקטוביץ, ובשנת 1936, כתוצאה מהתעמולה האנטי-יהודית שנערכה בין היתר על ידי העיתונות המקומית, נערך מסע תעמולה לסגירת הקצבייה הכשרה בעיר. כתוצאה מתקנות משפטיות חדשות שנכנסו לתוקף בשנים 1937–1938, נשללה הזכות לעבוד מאומנים יהודים רבים, מספרות וחייטים. בשנת 1937 התרחשו פוגרומים וחרם על סוחרים יהודים כולל החרמת הסחורה שלהם, חנויות רבות הוצתו ומספר אנשים קיפחו את חייהם כתוצאה מהתקריות.
יהודים רבים עזבו את העיר במחצית השנייה של שנות השלושים לאור גלי האנטישמיות המתגברים. רגע לפני פרוץ מלחמה העולם השנייה, נותרו בקטוביץ רק 8,587 יהודים, המהווים כ-6.3% מכלל האוכלוסייה. הקהילה, פיקחה על בית הכנסת הגדול, על בית המדרש, המקווה ובית העלמין. כמו גם על מספר רב של בתי ספר וגן ילדים יהודי. אף תוכנן לבנות בית חולים, בית אבות, בית יתומים ובית כנסת חדש.
בשנת 1937, ליד בית הכנסת הגדול, הוקם מבנה חדש בן חמש קומות, בו שוכנו המוסדות הקהילתיים. הקהילה ייחסה חשיבות רבה לנושא החינוך. בתקופה שבין מלחמות העולם, לצד התלמוד-תורה, היה בית ספר בקהילה. קהילת יהודי קטוביץ גם הוציאה עיתון משלה.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשו הגרמנים לפולין ובכך פתחו את מלחמת העולם השנייה. ב-3 בספטמבר נכבשה קטוביץ על ידי הצבא הגרמני. לאחר כיבוש העיר ב-8 בספטמבר 1939 הגרמנים גרשו את היהודים מבתיהם והציתו את בית הכנסת הגדול. שרידי בית הכנסת מוטטו ונהרסו. במרתפי בית הכנסת בהם הוסתרו חפצי ערך יקרים לא נמצא דבר מלבד ספרי התורה שלא נשרפו. מטה הגסטפו התמקם בבנייני הקהילה שנותרו שלמים.
קטוביץ שולבה ברייך השלישי והפכה לבירת מחוז שלזיה העליונה. בשלושת החודשים הראשונים לכיבוש נאלצו מרבית היהודים בקטוביץ (בין 12,000-11,000 איש, תושבי העיר ופליטים) לעזוב את העיר ולעבור לשטחי השלטון הפולני. היו שברחו לאזורים שנמצאים תחת הכיבוש הסובייטי, אחרים, יושבו מחדש בעיירות הסמוכות, כולל בסוסנוביץ. בסוף 1939 נותרו בקטוביץ רק כ-900 יהודים.
מאוקטובר 1940 אורגנה עבודת הכפייה של יהודי שלזיה על ידי הנציג המיוחד של הרייכספירר אס אס וראש המשטרה הגרמנית להעסקת לאומים זרים בשלזיה עילית, אלברכט שמלט. צעירים יהודים נשלחו אז למחנות עבודה בכפייה במחוזות קטוביץ ואופולה.
בשנת 1940 הקים הרייכספירר אס אס היינריך הימלר את מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו. הוא היה אמור להפוך למקור לאספקת עובדי כפייה עבור אזורי התעשייה, בשלזיה עילית ואגן דברובסקי. מרבית יהודי קטוביץ הגיעו מהגטאות באזור זגלמביה למחנה ההשמדה הנאצי הגרמני אושוויץ-בירקנאו.
כאשר בחורף 1942/1943 החזית המזרחית קרסה והגרמנים הובסו בסטלינגרד, ואגן התעשייה של הרייך עבר הפצצה אדירה של בעלות הברית, תעשיית שלזיה העליונה החלה למלא תפקיד מפתח בכלכלת המלחמה הגרמנית. עם הזמן עד 50% מייצור הנשק של גרמניה הגיע משלזיה העליונה. הרשויות דרשו משלזיה להגדיל את כריית הפחם ולהגדיל את ייצור החימוש. מסיבה זו הופנתה תשומת הלב לאפשרות ליצור מחנות עבודה בכפייה במפעלי תעשייה בשלזיה העילית. במרץ ובאפריל 1942 הגדיר המפקח הכללי של מחנות הריכוז, אס אס, אובר-גרופנפיהרר אוסוולד פוהל, את הכללים לניצול כוח העבודה של האסירים.
בספטמבר 1942 הורה אדולף היטלר להקים מחנות עבודה חדשים בסביבתם המיידית של מפעלי תעשייה בשלזיה העילית. מאותו הרגע החלו להקים סניפים של מחנות ריכוז בערים, שבוייהם עבדו כעבדים במפעלים. בשנים 1943–1944 היו בקטוביץ הרבה מחנות עבודה בכפייה, שם עבדו בעיקר יהודים ממערב אירופה, כולל כ-900 יהודים מצרפת.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובשנות ה-2000
אחרי מלחמת העולם השנייה התיישבו בקטוביץ כ-1,500 יהודים (כמעט כולם יוצאי ערים אחרות בפולין וכאלה שעברו את שנות המלחמה בברית המועצות). הוועד היהודי של שלזיה עילית הקים בעיר סניף משלו ועזר לאלפי פליטים יהודים שעברו בקטוביץ בדרכם למערב ולישראל בעליית גומולקה. מיד לאחר המלחמה, בשנת 1946, הוקמה בקטוביץ קהילה יהודית דתית במסגרת סניף של "החברה היהודית" בהנהגת הקומוניסטים. ב-1967 (בעקבות מלחמת ששת הימים בישראל) התחיל בפולין באופן רשמי, גל רדיפות קומוניסטיות אנטישמיות אחרי היהודים ומרבית היהודים שהתגוררו בקטוביץ עזבו את פולין. בשנת 1969 נשארו בעיר רק מספר משפחות יהודיות והקהילה חדלה מלהתקיים למשך כ-30 שנה.
בשנת 1993 הוקמה מחדש הקהילה היהודית בעיר, בסיוע ארגוני סיוע יהודיים. בשנת 2016 נמנו בקהילה היהודית 200 חברים. בראש הקהילה עמד ולודזימיש כץ והרב הראשי היה יהושע אליס מארצות הברית.
ברשות הקהילה שלושה בתי תפילה בערים, קטוביץ, ביטום ובגליביצה.
הקהילה אחראית גם על בתי הקברות היהודים בקטוביץ, גליביצה וביטום.
חברת נשים
ב-11 בדצמבר 1863, ביוזמתה של רוזלי אימרוואהר, הוקם ארגון חברת נשים כדי לסייע לנשים, ילדות, אלמנות ויתומים. בנוסף לרוזאלי אימרוואהר, ניהלו את הארגון: סימון ולורה שלשה, רוזאלי אשנר, רוזל גלייזר, שרלוט רפפורט, ברטה קוכמן, שרה דזיאולושינסקה, רבקה פרוליך, ואחרות.
ביקור חולים והחברה קדישא
ב-5 בנובמבר 1868, ביוזמתו של היימן פרוליך, הוקמו בקטוביץ אגודות צדקה לסיוע לחולים בשם "ביקור חולים" וה"חברה קדישא". משנת 1874 ארגונים אלה עסקו גם בסיוע לכל תושבי העיר העניים ביותר ולא רק ליהודים. בעיקר לתושבים חדשים שהתיישבו בעיר, לעיתים קרובות היו חסרי כל. ביקור חולים העסיק רופא שהעניק עזרה רפואית בחינם לנזקקים. הוועד הפועל הראשון של העמותה כלל את היימן פרליך, יוליוס ברסלאואר, לואי קנופף, לובל זרניק ויוליוס רינג. בשנים 1868–1886 הנשיא היה היימן פרולליך, ואחריו לואי קנופף בשנים 1886–1890.
תלמוד תורה
באוקטובר 1873, ביוזמתו של הרב יעקב כהן, הוקמה בקטוביץ האגודה החינוכית "תלמוד תורה", שמטרתה הייתה להעלות את רמת החינוך בתחום ההיסטוריה היהודית, הספרות והפרקטיקות הדתיות. העמותה ארגנה הרצאות ומפגשים שבמהלכם נקראה התורה עם פרושיו של רש"י וקטעי משנה.
תנועת בית"ר
בשנת 1933 נערך כנס עולמי של תנועת בית"ר בעיקר קטוביץ. בכנס השתתפו נציגי בית"ר ממדינות אירופה, ארה"ב ואפילו אוסטרליה. מזכ"ל תנועת בית"ר בקטוביץ באותן השנים היה דוד הפר, יליד 1903, שיחד עם אישתו מלכה ובתו גוסטבה גורש עם תחילת המלחמה לגטו וורשה וכככה"נ נרצח במחנה ההשמדה מיידנק. הפר היה אח ל-4 אחיות שיחד עם הוריהן היגרו לישראל כבר בשנות ה 20. על ארגון הכנס העולמי בקטוביץ קיבל הפר מכתבי תודה מסניפי בית"ר בכל העולם, אלו נמצאים בארכיון בית ז'בוטינסקי בתל אביב. גלויות שכתב הפר מגטו וורשה ומתארים את החיים שם נמצאו בארכיון אלפרד שוורצבאום, חברו לעסקים מבנזין שהצליח להימלט לשווייץ וסייע לדוד הפר כמו גם ליהודים רבים אחרים ממקום מושבו בשווייץ.
מאמצע המאה התשע עשרה החלו לצוץ קבוצות ציוניות במרכז ומזרח אירופה. הם נקראו חובבי ציון. קבוצה כזו הייתה פעילה מאוד גם בקטוביץ.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר השנייה (בונדסוור)
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר השנייה (בגרמנית: 2. Panzergrenadierdivision או בקיצור 2. PzGrenDiv) הייתה דיוויזיית פאנצרגרנדיר של הבונדסוור אשר הייתה ממוקמת בקאסל.
קהילת יהודי קטוביץ
תנועת בית"ר
בשנת 1884, במלאת 100 שנה להולדתו של משה מונטיפיורי, נערך כנס בינלאומי של תנועת חיבת ציון בעיר. הבחירה בעיר קשורה ככל הנראה למיקומה בצומת שלוש המדינות, המאוכלסות בקהילות יהודיות רבות.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר השנייה (בונדסוור)
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 ביולי 1956 - יום כינונו הרשמי של הבונדסוור. היא נקראה בתחילה דיוויזיית הגרנדיר השנייה. הדיוויזיה נכללה במסגרת הקורפוס השני של הבונדסוור, אשר היה חלק מקבוצת הארמיות המרכזית של נאט"ו. מטה הדיוויזיה היה ממוקם בקאסל. היא כללה שתי "קבוצות קרב" (קמפגרופה): A2 ו-B2. ב-1957 היא הועברה לקורפוס השלישי, וקיבלה קבוצת נוספת: C2. קבוצות קרב אלו הפכו מאוחר יותר לבריגדת הפאנצר ה-6, בריגדת הפאנצגרנדיר ה-5 ובריגדת הפאנצרגרנדיר ה-4.
ב-1959 שונה שם הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר השנייה, ובסיסה הועבר למרבורג כחלק מרפורמה מקיפה בכל המבנה של הבונדסוור. ב-1970 שונה שמה לדיוויזיית היגר השנייה, וב-1974 הוחזר המטה שלה לקאסל. ב-1980 שונה שמה מחדש לדיווזיית הפאנצרגרנדיר השנייה. היא פורקה ב-1994 לאור סיום המלחמה הקרה ואיחוד גרמניה מחדש.
קהילת יהודי קטוביץ
תנועת בית"ר
בתאריכים 6–11 בנובמבר 1884 השתתפו 36 נציגים בכנס בראשותו של יהודה לייב (ליאון) פינסקר, בהם 22 צירים משטחים השייכים לרוסיה ו-10 נציגים ממדינות אחרות, מצרפת, רומניה, אנגליה, גרמניה ופלסטינה א"י. המטרה העיקרית של התנועה הייתה לחזור לארץ ישראל. מטה התנועה בראשות פינסקר היה אמור להיות ממוקם באודסה.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הצטרפו מרבית תומכי חיבת ציון להסתדרות הציונית העולמית, שנוסדה בשנת 1897 ביוזמתו של תיאודור הרצל.
בבניין בו נערכה ועידת קטוביץ הוצב לוח זיכרון עם טקסט בפולנית ובעברית:
התאחדות נשות קטוביץ
ב-18 בינואר 1892, ביוזמת נשים יהודיות צעירות, לוסי גרינפלד, רוזה בורנשטיין, גטרודה זאקס, ג'ני לובינגר ואלה שולץ, הוקם הארגון המסייע לעניים בקטוביץ, כולל איסוף בגדים לילדים עניים, אוכל לחגים ועזרה לכלות ממשפחות עניות.
חינוך
עד שנת 1860 למדו ילדים ממשפחות יהודיות המתגוררות בקטוביץ בבתי ספר יסודיים חילוניים ובמקביל למדו בבתי ספר דתיים פרטיים.
עם הגידול במספר התושבים היהודים בקטוביץ, הוקמו בשנות ה-60 של המאה ה-19 בתי הספר פרטיים ראשונים לבנים ולבנות. הם למדו בכיתות יסודי ותיכוני. בשנת 1866 בתי הספר הועברו לטיפול הקהילה והתארגנו מחדש. בשנת 1870 העירייה השתלטה על מוסדות אלה והפכה אותם לבתי ספר עירוניים.
בשנת 1875 החליטה מועצת העיר להפוך את בתי הספר הדתיים היהודיים לבתי ספר עירוניים. על פי הנתונים משנת 1876, מתוך 889 תלמידים בבתי הספר העירוניים, היו 80 בנים יהודים, בבית הספר היסודי. בבית הספר לבנות, מתוך 850 תלמידות היו 65 בנות ממשפחות יהודיות. בתי הספר העירוניים, אפשרו לתלמידים יהודים לשמור את השבת ואת כל חגי ישראל, זאת אף על פי שממשלת פרוסיה לא אישרה את המהלך. ההוראה הייתה לקיים שיעורים מיום שני עד שבת. במאה ה-21, ממשלת פולין אפשרה לפתוח את בתי הספר הדתיים, בהם מלמדים מקצועות כלליים ומקצועות דת.
משנת 1876 פעל בקטוביץ בית ספר יסודי עברי פרטי בו למדו 200 נערים ונערות. עד שנת 1916 ניהל את בית הספר ד"ר יעקב כהן, הרב של קהילת יהודי קטוביץ. ד"ר כהן חיבר את המאמר, בגרמנית, שיצאה לאור בשנת 1900, אודות תולדות היהודים בקטוביץ.
קהילת יהודי קטוביץ, קיימה אחר הצהריים חינוך דתי לילדים ממשפחות עניות. בשנת 1935 היו 147 תלמידים בכיתות לבנים, שלמדו פולנית, יידיש עברית, ו-140 תלמידות שלמדו פולנית ויידיש.
הקהילה היהודית בקטוביץ נתנה דגש גם לחינוך הכללי. בשנות השלושים של המאה העשרים הוקם בקהילה בית ספר על שם ברק יוסלביץ', בו לימדו, מלבד חינוך דתי (שעתיים בשבוע) והשפה העברית (שעתיים בשבוע, החל מכיתה ג'), שיעורים במקצועות כלליים שהתקיימו בשפה הפולנית. בשנת 1935 למדו 619 תלמידים בבית ספר זה, שהיה אמור לתמוך בתהליכי הפולוניזציה בשלזיה עילית. בקהילה היה גם בית ספר עברי, בו השתתפו למעלה מ-400 בנים ובנות בשנת 1932.
מספר רב של ילדים יהודים למדו בבתי ספר יסודיים ממלכתיים. מלבד מקצועות כלליים, בתי ספר אלה ערכו שיעורי דת (שעתיים בשבוע), בנפרד לילדים המשתייכים לקבוצות דתיות שונות. מספר לא מבוטל של ילדים יהודים למדו גם בבתי ספר תיכוניים חילוניים, כולל בגימנסיה למתמטיקה ומדעי הטבע (22 ילדים יהודים למדו שם בשנת 1935). בגימנסיה העירונית (54 ילדים יהודים) ובגימנסיה העירונית לנערות (76 בנות יהודיות).
בקטוביץ היה גם גן ילדים יהודי.
בתי הכנסת
בשנת 1880 מלבד הקהילה היהודית הגדולה, היו בקטוביץ גם קהילות חסידיות שונות, שהיו להם בתי תפילה משלהם בבתים פרטיים.
בית הכנסת הישן
בית הכנסת העתיק בקטוביץ הוקם בשנת 1862 בפינת הרחובות מג'ה-Maja ושלובובקי-Słowackiego. חלקת האדמה להקמת בית הכנסת נרכשה בשנת 1861 תמורת 8,000 טאלרים מעיזבונו של טייל-ווינקלר-Tiele-Winckler. באותה שנה האדריכל והקבלן איגנץ גרינפלד-Ignatz Grünfeld תכנן והקים את בית הכנסת. טקס חנוכת בית הכנסת התקיים ב-4 בספטמבר 1862. לאחר מכן הועברו ספרי התורה מבית סימון גולדשטיין לבית הכנסת שזה עתה נבנה.
בית הכנסת היה בניין קטן בן שתי קומות עם גג משופע. הוא נבנה על פי תוכנית מלבנית בסגנון נאו-רומנסקי, עם עיטורים בצורת קשתות בצדדים ופילסטרים בפינות. האדריכל עיצב ככל הנראה את הבניין בדומה לבית הכנסת בוולפהאגן. באולם הראשי היו 200 מקומות ישיבה לגברים ובעזרת הנשים היו 120 מקומות ישיבה לנשים.
בשנת 1867 הוקם מקווה בסמוך לבית הכנסת שתוכנן גם הוא על ידי איגנץ גרינפלד. בשנת 1873, כתוצאה מעליה במספר חברי הקהילה היהודית בקטוביץ, התקיימה תפילה נוספת בבית הכנסת.
בשנת 1880 התקבלה החלטה בוועד הקהילה להרחיב את בית הכנסת. הפרויקט פותח על ידי היזם קרל האוסלר - Carl Samuel Haeusler. עבודות הבנייה בוצעו בשנים 1880–1883. כתוצאה מההרחבה, מספר מקומות הישיבה גדל ל-282 לגברים ול-221 לנשים. בית הכנסת נפתח מחדש רשמית ב-20 באפריל 1883.
מספר חברי הקהילה היהודית בקטוביץ גדל במהירות, ושנה לאחר ההרחבה והשיפוץ התברר כי מבנה בית הכנסת קטן מדי. מסיבה זו, התקבלה החלטה להקים בית כנסת חדש ברחוב מיצקביץ'-ul. Mickiewicz
בית הכנסת (העתיק) שימש עד ספטמבר 1900, ואז הוא נהרס. המגרש בו עמד בית הכנסת נמכר על ידי הקהילה לבנאי הראשי של קטוביץ, פול פרנצ'יץ' ועל בסיס היתר בניה מיום 18 במרץ 1905 הוא הקים במקומו בית דירות מפואר שתכנן.
בית הכנסת הגדול
בית הכנסת הגדול בקטוביץ, נבנה בשנת 1900 (אז גרמניה) והיה הגדול שבבתי הכנסת בעיר. הוא עמד ברחוב מיצקביץ'- ul. Mickiewicz. טקס חנוכת בית הכנסת הגדול התקיים ביום רביעי, 12 בספטמבר 1900.
לאחר שנשרף ונהרס ב-8 ספטמבר 1939 השטח נוקה מהריסותיו ויושר. מרתפי בית הכנסת לא נפגעו מהשרפה הגדולה. במרתפים אלה היו שמורים תשמישי קדושה יקרי ערך וספרי התורה. תשמישי הקדושה יקרי הערך נשדדו ומאידך ספרי התורה לא נשרפו ושרדו. בהחלטה מתאריך 8 באוקטובר 1990 אימצה מועצת העיר קטוביץ את ההחלטה לקביעת שם לכיכר בו עמד בית הכנסת הגדול בעבר, שם הכיכר שנקבע באותה החלטה היה: "כיכר בית הכנסת" כמו כן מומשה החלטה משנת 1988 להציב במקום אנדרטה המנציחה את בית הכנסת ואת קהילת יהודי קטוביץ.
בית הקברות היהודי
בית הקברות היהודי של קטוביץ שבפולין, הוקם בשנת 1868 והכניסה אליו נמצאת ברחוב Kozielska מספר 16.
בית הקברות הוא מקום קבורה פעיל של הקהילה היהודית, לאורך כל השנים מאז הקמתו. בית העלמין נמצא בהשגחת קרן אור חיים, משנת 2006 הקרן דואגת לביצוע עבודות ניקיון ותיעוד בבית העלמין. בסתיו 2009 הושלם השלב המרכזי של עבודות השיפוץ במתחם. בניין חברת קדישא המשופץ, מיועד להיות משרדי הקרן בעיר.
מאטה אמריטננדמאיי
מאטה אמריטננדמאיי דווי (Mata Amritanandamayi Devi; נולדה ב-27 בספטמבר 1953) היא מנהיגה רוחנית מדרום הודו הידועה בפעילויותיה ההומניטריות ובחיבוקיה. היא מכונה אמה (Amma) ואמאהצ'י (Ammachi) והאם המחבקת. על פי הערכות חיבקה עד היום מעל ל-26 מיליון איש.
אמה מסיירת בהודו ובעולם במשך שבעה חודשים בשנה. בכל מקום אליו מגיעה היא עורכת ערבים פתוחים לקהל, בהם היא שרה, מדברת, וגם מחבקת את כל הנוכחים. בעשר השנים האחרונות ביקרה במעל ל-30 מדינות. ביתר הזמן היא נמצאת באשראם שהקימה בכפר הולדתה.
חייה
אמה נולדה ב-1953 בשם סודהאמאני, בכפר דייגים במדינת קראלה בדרום הודו. לימודיה הופסקו כשהייתה בת 9 והיא החלה לטפל באחיה הקטנים ובמשק הבית המשפחתי.
החל משנת 1981 משמשת אמה כמורה רוחנית. היא נודעת בחיבוק שאותו היא מעניקה לכל הבאים לראותה, שמטרתו לתת תחושת חיבוק אם ו"לראות" (דארשן במסורת ההודית) את המורה הרוחני. מדובר בתופעה ייחודית בעיקר משום שבהודו נשים אינן נוגעות בגברים בפומבי. מדי יום מגיעים אלפים לקבל את חיבוקה והוא ניתן לכל אדם. אמה עושה זאת למעלה מ-30 שנה ועד היום חיבקה מעל ל-26 מיליון איש.
אמה הקימה ארגון צדקה בשם "מאטה אמריטננדמאיי מאת'", ארגון לא ממשלתי שיש לו מעמד של יועץ במועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות. הארגון מפקח על פעילות הצדקה של אמה בהודו ובחו"ל. מטה הארגון ממוקם בקראלה שבהודו. במסגרתו נעשות פעילויות הומניטריות נרחבות, שהמפורסמת שבהן – גיוס 23 מיליון דולר לשיקום נפגעי אסון הצונאמי 2004. מעל ל-100,000 בתי קבע נמסרו לנפגעי הצונאמי ונעשות עד היום פעולות שונות עבורם.
עיקרי תורתה
להלן ציטוטים המדגישים את עיקרי תורתה:
הכרה בינלאומית
בשנת 2002 זכתה אמה בפרס על שם מהטמה גנדי ומרטין לותר קינג לאי-אלימות, על פועלה לכינון שלום עולמי מארגון האומות המאוחדות.
בשנת 2006, המרכז הבין דתי של ניו יורק (ICNY) העניק לאמה פרס עבור תפקידה הבולט בתור מנהיגה רוחנית והומניטרית, תוך שימת דגש על פעילויות הארגון של אמה בעקבות הצונאמי האסייתי ב -2004. כחלק ממעמד הענקת הפרס, אמה הפנתה מסר להבנה בין דתית ולשיתוף פעולה.
הסרט "דארשן – החיבוק" מתאר את מסעה של אמה ברחבי הודו ובעולם. הסרט נבחר להופיע בפסטיבל קאן
ב"הוא + היא", סרטו של הבמאי הצרפתי הנודע קלוד ללוש, הוקדשו חלקים משמעותיים ומרגשים לביקורים של הדמויות הראשיות בסרט אצל אמה ולהשפעתה המשמעותית עליהן.גם סיום הסרט כולו מציג מאמינים רבים הזוכים לחיבוקים ממנה.
הקשר לישראל
ישראלים רבים מגיעים לאשראם של אמה. הם נוטלים חלק בפעולות התנדבות וישנם אף מספר ישראלים שחיים לצד אמה שנים רבות.
בישראל נערכות פעילויות התנדבותיות בשמה של אמה. אמה עצמה מעולם לא ביקרה בישראל אולם מדי שנה נשלח נציג בשמה.
ים של דמעות (אלבום)
ים של דמעות הוא אלבומו השישי של הזמר זוהר ארגוב שיצא לאור באוגוסט 1985. זהו תקליטו הראשון של ארגוב שהופק על ידי אביגדור ומשה בן-מוש מחברת "בן-מוש הפקות", לאחר 4 שנים של עבודה משותפת עם ה"אחים ראובני", שהפיקו את ארבעת אלבומיו הראשונים.
שיר הנושא של האלבום היה חידוש לשיר שבוצע במקור על ידי הזמרת אווה פרנסיס.
השיר "מלאך ושטן" נכתב במיוחד עבור ארגוב לפסטיבל "דרור – למנצח שיר מזמור תשל"ה" שנערך ב-1985. ארגוב דורג בפסטיבל במקום ה-8, כשבמקום הראשון זכה יריבו המקצועי חיים משה עם השיר "עד כלות הנשימה".
בתקופת הקלטת האלבום, היה ארגוב מכור באופן חמור לסמים, דבר שמורגש בקולו. האלבום זכה להצלחה גדולה.
באותה תקופה יצאה לאור קלטת עם קטעים מהופעתו בצרפת.
בשנת 1990 יצא אלבום זה ביחד עם האלבום הבא של ארגוב "להיות אדם" בהוצאה מחודשת כאוסף כפול.
גבנוניות (סטטיסטיקה)
בסטטיסטיקה, גבנוניות (kurtosis) היא מדד מקובל למידת הריכוז של פונקציית צפיפות או התפלגות של משתנה מקרי ממשי. גבנוניות גבוהה מתבטאת בחריגות גדולות ונדירות מן הממוצע, בעוד שגבנוניות נמוכה פירושה שהחריגות שכיחות אך קטנות יותר בעוצמתן. הגבנוניות מבוססת על המומנט הרביעי של ההתפלגות, והיא מנורמלת כך שלהתפלגות הנורמלית יש גבנוניות 0.
אחרי הפרמטרים החשובים ביותר של פונקציית התפלגות, התוחלת והשונות, המבוססים על המומנט הראשון והשני, ולצד הגבנוניות, נמצא בשימוש הצידוד, המבוסס על המומנט השלישי. במונח (האנגלי) השתמש לראשונה הסטטיסטיקאי קרל פירסון ב-1905.
הגדרה
הגבנוניות של משתנה מקרי X מוגדרת לפי הנוסחה, כאשר היא התוחלת של החזקה הרביעית של המרחק מן התוחלת \ \mu, ו- \ \sigma^2 היא השונות.
הגבנוניות אינה מושפעת מהזזה או כפל בקבוע:.
אם הוא סכום של משתנים מקריים בלתי תלויים בעלי אותה שונות, אז ; בפרט, הגבנוניות של ממוצע משתנים בלתי תלויים (בעלי שונות קבועה וגבנוניות סופית) הולך וקטנה, ושואפת לאפס, כאשר המדגם גדל. על-פי משפט הגבול המרכזי, נובע מכאן שהגבנוניות של ההתפלגות הנורמלית היא אפס, עובדה שניתן לאמת בחישוב ישיר.
גבנוניות של מדגם
גבנוניות מוגדרת לא רק עבור התפלגות תאורטית, אלא גם עבור מדגם סופי. הגבנוניות של מדגם מחושב לפי הנוסחה, כאשר \ \bar{x} הוא ממוצע המדגם. אומד זה אינו חסר הטיה.
כאשר מבקשים לאמוד את הגבנוניות של ההתפלגות מתוך הגבנוניות של מדגם, מקובל לתקן אותה לפי הנוסחה, המהווה אומד חסר הטיה כאשר דוגמים מהתפלגות נורמלית. בדרך כלל, בדגימה מהתפלגויות אחרות, גם האומד המתוקן אינו חסר הטיה.
ז'ואאו ז'ילברטו
ז'וֹאַאוֹ ז'ילברטו (בפורטוגזית: João Gilberto; 10 ביוני 1931 – 6 ביולי 2019) היה זמר וגיטריסט ברזילאי, שנחשב לאחד מיוצרי סגנון הבוסה נובה, יחד עם אנטוניו קרלוס ז'ובים.
תחילת דרכו
הסגנון החדש היה מעין סמבה מרוככת; המקצב הסינקופטי נשמר אך כלי ההקשה הרועשים נטלו באופן המאפשר ביצוע קולי שקט מלווה בגיטרה בלבד. היה זה ז'ילברטו שהמציא את סגנון ליווי הגיטרה האופייני לשירי בוסה נובה. ז'ילברטו נהג לבצע את שירי הבוסה נובה בקול שקט במיוחד תוך הגיית הברות מילות השיר מעט לפני או אחרי ה"ביט".
עד לשנת 1962 כבר אומצה הבוסה נובה על ידי נגני ג'אז אמריקנים. אחד מהם, הסקסופוניסט סטן גץ, הציע לז'ילברטו לשתף פעולה. אלבומם המשותף "גץ / ז'ילברטו" הפך לאחד מאלבומי הג'אז הנמכרים ביותר בכל הזמנים עם ביצוע השיר הנודע "דהסאפינדו". עם יציאת האלבום זכתה הבוסה נובה לפופולריות בינלאומית; באלבום זה ביצעה אסטרוד, אז אשתו של ז'ילברטו, את השיר "הנערה מאיפנימה", שהפך לשיר הבוסה נובה המוכר ביותר ואחד מהשירים המוקלטים ביותר אי פעם.
הקלטות מאוחרות יותר
ז'ילברטו המשיך להופיע במהלך שנות ה-60 אך לא הוציא אלבום חדש עד שנת 1968, אז יצא אלבומו "Ela é Carioca" במהלך תקופת מגוריו במקסיקו. ב-1973 הוציא את האלבום "ז'ואאו ז'ילברטו", שאליו מתייחסים לעיתים כ"אלבום הלבן" של הבוסה נובה, בהיותו האלבום הראשון בו ניתן להבחין בסטייה מה"סאונד" המקורי לכיוון יותר מיסטי וקר.
בשנת 1980 יצא אלבומו "Brasil", שבו שיתף פעולה עם ז'ילברטו ז'יל, קייטנו ולוזו ומאריה בתאניה, אשר מוקדם יותר שילבו את הבוסה נובה עם רוק'נ'רול לסגנון הטרופיקליה. בשנת 1991 הוציא לראשונה אלבום שלא הכיל ולו שיר אחד של ז'ובים. באלבום זה, "João" שמו, ביצע שירים של ולוזו, קול פורטר ומלחינים ספרדים.
אלבומו משנת 2000 "João Voz E Violão" היווה הומאז' למוזיקת נעוריו בביצועים חוזרים לקלאסיקות של ז'ובים, כולל להיטו הראשון "Chega de Saudade".
בין כל אלו הוציא ז'ילברטו גם מספר אלבומים של הקלטות חיות מקונצרטים.
אישיותו
ז'ילברטו התפרסם כמתבודד תמהוני ופרפקציוניסט על גבול הנוירוטי (הוא אף אימן את עצמו להימנע מקולות נשימה בהקלטותיו). בעשורים האחרונים לחייו הוא שהה במלון פאר בריו דה ז'ניירו, סירב להתראיין ומיעט לצאת מחדרו. הוא נודע כמי שנוהג לנטוש באמצע הופעה אם הקהל אינו מתנהג באופן מכובד לדעתו והיו מקרים בהם דרש לכבות את מיזוג האוויר ואת אורות החירום במהלך הופעה בטענה כי הדבר מפריע לו. למרות זאת, עדיין הוא המשיך להופיע בקביעות בברזיל ומחוצה לה.
נפטר ב-6 ביולי 2019.
יוסף באביטש
ביוגרפיה
נולד בפרוז'ני ובה פעל רוב חייו. התחנך בחינוך מסורתי, ב'חדר' ובישיבות. בבגרותו השתלם בקורסים הפדגוגיים בגרודנו ומאז עסק בהוראה.
באביטש כתב ביידיש ובעברית, מלבד ספריו (שנכתבו כולם ביידיש) כתב באביטש מאמרי ביקורת, מסות וסיפורים בעיתוני היידיש הבאים: אונזער לעבען, היינט, ליטערארישע בלעטער, מאמענט ומארגען זשורנאל. וכן בעיתונים העבריים: הזמן, המליץ, הצפירה ואחרים.
בעיתון 'בדרך' פרסם בקביעות ביוגרפיות של סופרי עברית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלא בגטו פרוז'ני שבו מצא את מותו במהלך החורף של שנת ה'תש"ב (1942–1943).
חברון שוברת שתיקה
חברון שוברת שתיקה (במהדורה באנגלית: Hebron Breaks the Silence) הוא ספרה של ציפי שליסל, תושבת היישוב היהודי בחברון, שפורסם בשנת 2017. בספר מתארת שליסל את הווי החיים ביישוב היהודי בחברון, מנקודת מבט אישית הממחישה את מציאות החיים המורכבת באזור.
הוצאת הספר לוותה בהרצאות של שליסל במרכזים קהילתיים.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2017, בהוצאת דברי שיר. בשנת 2021 יצא לאור תרגום לאנגלית של הספר.
סגנון הספר
מחברת הספר, ציפי שליסל, היא בתו של הרב שלמה רענן, תושב חברון שנרצח בה בידי מחבל פלסטיני. מדריכה במוזיאון חברון ופעילה בסוכנות הידיעות תצפית (TPS), מתארת חוויות שעברה כיהודיה החיה בחברון, ומפגשים אנושיים ולעיתים סוריאליסטים בין תושבי המקום היהודיים לבין תושביה הערביים, בין ארגוני שמאל לפעילי ימין קיצוניים, בין חיילים ישראלים ועיתונאיים אירופאיים, בין מנהיגי חמולות לצאצאי נרצחי תרפ"ט.
הספר מורכב מפרקים קצרים הנעים בציר הזמן קדימה אחורה וחוזר חלילה. מאורעות תרפ"ט, שבויי גוש עציון שהובלו לחברון בתש"ח, רצח שלהבת פס ואינתיפאדת הסכינים שזורים זה בזה.
בספר מתוארים מפגשים עם אנשים בחברון. הישראלים, היסטוריה לא ידועה, מאבקים פוליטיים ומשפטיים, ההתמודדות עם דעת הקהל בישראל ומחוצה לה וגם הרבה סיפורים אישיים. שליסל עצמה מתארת: "הספר כתוב בצורה אישית דרך הסיפור שלי ושל המשפחה שלי, מסבתא שלי שניצלה מפרעות תרפ"ט, דרך הרצח של אבא".
שם הספר
שם הספר, "חברון שוברת שתיקה", הוא פרפרזה על שמו של ארגון "שוברים שתיקה", שמביע עמדות ביקורתיות על התנהלותם חיילי צה"ל והמתנחלים, ומרמז למענה הניתן בספר זה לטענות הארגון.
יחסי גאורגיה–טורקמניסטן
יחסי גאורגיה–טורקמניסטן הם היחסים הדיפלומטיים בין גאורגיה לטורקמניסטן. היחסים בין המדינות כוננו ב-16 ביולי 1992. שתי המדינות חברות באו"ם ובארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה.
היסטוריה
עד 1991, גאורגיה וטורקמניסטן היו חלק מברית המועצות. ב-9 באפריל 1991 הוכרזה עצמאותה של גאורגיה, וב-27 באוקטובר אותה השנה הוכרזה עצמאותה של טורקמניסטן.
ביקורים ומפגשים בדרג גבוה תופסים מקום חשוב בהיסטוריה של היחסים בין המדינות. הנשיא הראשון של טורקמניסטן, ספרמורט ניאזוב, ביקר בגאורגיה ב-1996. הנשיא השני של גאורגיה, אדוארד שוורדנדזה, ביקר באשגבאט ב-1997.
הנשיא השלישי של גאורגיה, מיכאיל סאקשווילי, ביקר בטורקמניסטן ב-14 בפברואר 2007 כדי להשתתף בטקס השבעת הנשיא השני של טורקמניסטן גורבנגולי ברדימוחמדוב. במהלך הביקור, התקיימה פגישה דו-צדדית בין שני הנשיאים. במרץ 2007, משלחת ממשלתית של גאורגיה בראשות ראש הממשלה זוראב נור'אידלי ערכה ביקור בן יומיים בטורקמניסטן. ב-9 ביוני 2007, נשיא טורקמניסטן גורבנגולי ברדימוחמדוב ונשיא גאורגיה מיכאיל סאקשווילי נפגשו בסטרלנה (רוסיה). ב-25 בספטמבר 2007 שני הנשיאים נפגשו שוב בניו יורק סיטי. באוקטובר 2007 התקיימה שיחה קצרה על כמה היבטים של שיתוף פעולה דו-צדדי בין ראשי שתי המדינות במסגרת פסגת חבר המדינות בדושנבה.
הנשיא הרביעי של גאורגיה, גיורגי מרגוולשווילי, ביקר בטורקמניסטן בדצמבר 2014. נשיא טורקמניסטן, גורבנגולי ברדימוחמדוב, נפגש עם עמיתו הגאורגי בטביליסי ביולי 2015. בדצמבר 2015 ביקר גיורגי מרגוולשווילי באשגבאט כדי להשתתף בוועידה הבינלאומית ל"מדיניות נייטרלית: שיתוף פעולה בינלאומי לשלום, ביטחון ופיתוח" לרגל 20 שנה לנייטרליות טורקמניסטן.
הבסיס המשפטי של היחסים הבילטרליים מורכב מ-36 מסמכים.
שיתוף פעולה כלכלי
בשנים 1992–1995 סיפקה טורקמניסטן גז טבעי לגאורגיה באשראי. גאורגיה תיקנה קרונות רכבת עבור טורקמניסטן, ומפעל המטוסים בטביליסי ייצר גם 43 מטוסים צבאיים ו-8 מסוקים עבור חיל האוויר של טורקמניסטן (כולל 22 מטוסי תקיפה סוחוי Su-25 ביותר מ-22 מיליון דולר). בנוסף, טורקמניסטן רכשה שני מטוסי קרב חדשים מגאורגיה.
גאורגיה מעוניינת לפתח שיתוף פעולה כלכלי עם טורקמניסטן בתחום האנרגיה והתחבורה. בשנת 2014 הסתכם היקף הסחר בין גאורגיה לטורקמניסטן ב-83.672 מיליון דולר אמריקאי, ולפי התקשורת הטורקמנית, 495 מיליון דולר אמריקאי.
שתי המדינות מקדישות תשומת לב רבה להקמת מסדרון התחבורה אפגניסטן-טורקמניסטן-אזרבייג'ן-גאורגיה.
ארמיית המשמר המשוריינת הראשונה
ארמיית הטנקים הראשונה (ברוסית: гвардейская танковая армия я-1) היא ארמייה משוריינת של הצבא הרוסי.
הארמייה לקחה חלק במלחמת העולם השנייה ולחמה בין היתר בקרב סטלינגרד וקרב קורסק, על הצטיינותה בקרבות קיבלה את תואר הכבוד "ארמיית משמר" ואף הוענק לה עיטור הדגל האדום. לאחר המלחמה הייתה מוצבת כחיל מצב בגרמניה המזרחית (חלק מחיל המצב הסובייטי בגרמניה המזרחית), במסגרת תפקיד זה לקחה חלק פעיל בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה לדיכוי האביב של פראג. הארמייה פורקה בשנת 1998, כמה שנים לאחר פירוק ברית המועצות בגלל קיצוצים בתקציב הביטחון הרוסי וארגון מחדש של הצבא, אך הוקמה מחדש ב-2014.
הקמה ראשונה ופירוק
הוקמה לראשונה ביולי 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה על בסיס מפקדת הארמייה ה-38, ומפקדה היה קיריל מוסקלנקו. עם הקמתה כללה הארמייה שני קורפוסים משוריינים (13 ו-28), בריגדת טנקים עצמאית ה-158 ושתי דיוויזיות חי"ר (131 ו-399). בנוסף לכך כללה הארמייה יחידות הנדסה קרבית, חיל קשר, חיל רפואה ועוד. בסוף יולי היא קיבלה תחת פיקודה קורפוס טנקים נוסף, ה-23 ומספר יחידות נוספות.
הארמייה הוטלה למערכה באזור הדון בסוף יולי, לפני שהושלם הליך הקמתה, במסגרת המאמץ לבלום את התקדמות הצבא הגרמני לכיוון העיר סטלינגרד, וסופחה לכוחות חזית סטלינגרד החדשה. היא ספגה אבדות כבדות במהלך נסיונותיה הכושלים לבלום את התקדמות הארמייה השישית הגרמנית ממערב לעיקול הגדול של נהר הדון, והפיקוד הסובייטי נאלץ לפרק את מפקדתה בראשית אוגוסט, ולספח את מה שנותר מיחידות הארמייה לארמיות האחרות של החזית.
הקמה שנייה
הארמייה הוקמה מחדש בראשית פברואר 1943 על בסיס מפקדת הארמייה ה-29 תחת פיקודו של מיכאיל קטוקוב, ששימש כמפקדה עד לתום המלחמה. היא כללה בעת הקמתה את קורפוס הטנקים ה-6, את הקורפוס הממוכן ה-3, בריגדת טנקים עצמאית, 4 רגימנטים משוריינים עצמאיים, 3 חטיבות סקי ויחידות נוספות.
ב-28 באפריל 1943 סופחה ארמיית הטנקים הראשונה לחזית וורונז' ולקחה חלק פעיל בקרב קורסק עד סוף יולי 1943. היא מילאה תפקיד מרכזי בבלימת המתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של מבלט קורסק. בראשית אוגוסט הועברה הארמייה לחזית האוקראינית הראשונה והשתתפה במתקפה הסובייטית בצפון אוקראינה במערכת החורף של 1943/1944. בעקבות הצטיינותה בקרבות קיבלה הארמייה באפריל 1944 את עיטור הדגל האדום ושמה שונה לארמיית המשמר המשוריינת הראשונה.
במערכת הקיץ של 1944, לקחה חלק במבצע לבוב-סנדומייז' בצפון מערב אוקראינה, שהחל זמן קצר לאחר פתיחת מבצע בגרטיון בבלארוסיה. הארמייה התקדמה 300 ק"מ, הבקיעה דרך כוחות הוורמאכט שהוצבו מולה, והגיעה עד לנהר הוויסלה מדרום לוורשה.
לאחר מנוחה והצטיידות מחדש, הועברה הארמייה תחת פיקוד החזית הבלארוסית הראשונה ובשלבי הסיום של המלחמה השתתפה בשורת מתקפות סובייטיות, ובכלל זה במבצע ויסלה-אודר ובקרב ברלין.
במהלך הקרבות כ-80,000 מחייליה קיבלו עיטורי גבורה ו--117 חיילים קיבלו את אות גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה, נותרה בגרמניה ככוח כיבוש שהפך עם הזמן לחיל מצב קבוע של כוחות ברית ורשה. לאחר פירוק ברית המועצות נותרה הארמייה פעילה עד לפירוקה בשנת 1998 בעקבות קיצוצים בצבא הרוסי.
הקמה מחודשת
לאחר הפסקה של 15 שנים, הארמייה הוקמה מחדש בנובמבר 2014, כמערך התמרון הראשי של כוחות היבשה והמילואים של המחוז הצבאי המערבי. בפברואר 2022 כוחות הארמייה משתתפים בקרב על חרקוב, כחלק מהפלישה הרוסית לאוקראינה.
מפקדים
לאחר שינוי שם ל"ארמיית משמר" מיכאיל קטוקוב המשיך בפיקוד עד לשנת 1947.
מונטנגרו
רפובליקת מונטנגרו (במונטנגרית: Црна Гора או Crna Gora, מבוטא "צְרְנַה גוֹרַה", ; באופן מילולי: "הר שחור") היא מדינה קטנה והררית, השוכנת בדרום אירופה, בחלקו המערבי של הבלקן. המדינה גובלת בקרואטיה במערב, בבוסניה והרצגובינה בצפון-מערב, בסרביה בצפון-מזרח, בקוסובו במזרח, באלבניה בדרום ובים האדריאטי בדרום-מערב.
מונטנגרו הייתה מדינה עצמאית בשנים 1878–1918 תחת שלטונו של ניקולה הראשון. אחר כך הצטרפה מונטנגרו ליוגוסלביה, ולאחר שזו התפרקה בתחילת שנות התשעים, נשארה מונטנגרו רק עם סרביה באיחוד הפדרלי, סרביה ומונטנגרו. בשנת 2006 פרשה מונטנגרו מהאיחוד עם סרביה, והכריזה שוב על עצמאותה. בשנת 2017 הצטרפה מונטנגרו לברית נאט"ו.
מקור השם
פירוש שם המדינה הוא "הר שחור". בשפת המקום נקרא Crna Gora (מבוטא "צְרְנַא גוֹרַא"). השם מתייחס ליער השחור שכיסה בעבר את מדרונותיהם של האלפים הדינריים החוצים את מונטנגרו, כיום נשאר ממנו חלק קטן יחסית. סוחרים איטלקים-ונציאניים תרגמו את שם המדינה לשפה האיטלקית - Montenegro, ומאיטלקית השם הזה התפשט לשפות רבות, כולל עברית. בשפות נוספות מתורגם השם מילולית כ"הר שחור", למשל Черногория (צֶ'רְנוֹגוֹרִיַה) ברוסית, أَلْجَبَل ٱلْأَسْوَد (אַל-גַ'בַּל אַל-אַסְוַד) בערבית, Karadağ בטורקית, Mali i Zi באלבנית, Μαυροβούνιο (מַבְרוֹבוּנִיוֹ) ביוונית ו-黑山 (heishan) בסינית.
היסטוריה
בעת העתיקה שטח מונטנגרו היה בשליטת האימפריה הרומית ולאחר מכן בשליטת האימפריה הביזנטית. במאה העשירית התגבש במקום שלטון עצמי של העמים השונים שיישבו את האזור - סלאבים, אילירים, רומאים וטורקים אווארים (עם קדום) תחת השם דוקליה (Duklja בסרבית מודרנית, Doclea בלטינית).
החל מהמאה ה-13 האזור קיבל את השם נסיכות זטה. השליטים הצליחו לשמור על עצמאות האזור מפני פלישות של צבא האימפריה העות'מאנית וכן מפני השתלטות של סרביה השכנה. במאה ה-15 הכנסייה האורתודוקסית המקומית הפכה לגורם משמעותי בשלטון ועד אמצע המאה ה-19 במונטנגרו היה שלטון בעל אופי תאוקרטי. בשנת 1851 השליט הדתי דנילו השני עזב את תפקידו ככומר, התחתן והכריז על עצמו כנסיך ובכך הסתיימה התקופה התאוקרטית של מונטנגרו.
בשנת 1876 עמד ניקולה הראשון נסיך מונטנגרו בראש הכוחות שמרדו בשלטון האימפריה העות'מאנית. בשנת 1878 בעקבות קונגרס ברלין אושרה העצמאות של מונטנגרו ובעשורים הראשונים לעצמאותה נהנתה מונטנגרו משגשוג ויציבות. מערכת החינוך והעיתונות התרחבו במידה רבה והצבא נהנה מתמיכה וסיוע של רוסיה הצארית. למרות היותה של מונטנגרו מדינה קטנה של כרבע מיליון אנשים, היא זכתה לכבוד גדול באירופה, הודות לצבאה החזק שהצליח לגבור על הצבא העות'מאני.
במרץ-אפריל 1909, בתמורה להכרה בסיפוח בוסניה והרצגובינה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, קיבלה מונטנגרו את הזכות לבנות אוניות מלחמה ושליטה מלאה בערי החוף בר ואולצין.
ב-1912, כחלק מהליגה הבלקנית, מונטנגרו יצאה למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית וכבשה שטחים נרחבים באזור מקדוניה ואת שקודרה באלבניה, אך בלחץ המעצמות נאלצה לסגת משקודרה. במלחמת העולם הראשונה שהחלה ב-1914 נכבשה בידי אוסטרו-הונגריה ולאחר המלחמה הצטרפה לסרביה ולימים הפכה לחלק מיוגוסלביה.
במונטנגרו מתקיימת זהות ייחודית אך לה גם שפה, דת והיסטוריה משותפות עם סרביה. האיחוד בין הרפובליקות שהרכיבו את יוגוסלביה התקיים לאורך מרבית ההיסטוריה של המאה ה-20 ואולם הוא סבל לעיתים מבעיות על רקע אתני ככל שהמיעוטים השונים דרשו יצוג וכוח. בשנת 1992 פרשו ארבע מתוך שש הרפובליקות שהרכיבו את יוגוסלביה, ורק סרביה ומונטנגרו המשיכו לקיים מבנה של רפובליקה פדרלית. במשאל עם שנערך באותה שנה הצביעו רוב המונטנגרים בעד המשך קיומה של יוגוסלביה כפדרציה. ב-2003 יוגוסלביה פורקה רשמית והוקם איחוד רופף בשם סרביה ומונטנגרו לתקופת המעבר עד ששתי הרפובליקות האחרונות של יוגוסלביה יחליטו האם להישאר במבנה של האיחוד או להיפרד.
ב-21 במאי 2006 נערך משאל עם שני בנוגע להחלטה האם להתנתק מסרביה ולהכריז על עצמאות. שיעור ההשתתפות במשאל העם היה גבוה: 86 אחוז. רוב המיעוטים וחלק נכבד מהבוחרים ממוצא סרבי תמכו בהשגת עצמאות. במשאל העם הושג רוב של כ-55.4% בעד ההפרדות, ובכך נסללה הדרך להתפרקות הסופית של שש הרפובליקות שהיוו בעבר את יוגוסלביה.
ב־3 ביוני 2006 הכריזה מונטנגרו על עצמאותה ועל היפרדותה מסרביה, שקיבלה את תוצאות משאל העם באכזבה אך לא התנגדה למהלך. ב-28 ביוני 2006 התקבלה כחברה ה-192 של ארגון האומות המאוחדות. אז גם הוקם צבא מונטנגרו.
פוליטיקה ומשטר
חוקת מונטנגרו נקבעה ב-2007. המשטר במדינה הוא רפובליקה פרלמנטרית. ראש המדינה הוא נשיא, הנבחר לתקופת כהונה של חמש שנים בבחירות כלליות. בראש הרשות המבצעת עומד ראש ממשלה, הזקוק לאמון הפרלמנט כדי למלא את תפקידו, ונבחר לתקופה של ארבע שנים.
הרשות המחוקקת כוללת פרלמנט (Skupština) בן בית אחד, שחבריו נבחרים לתקופה של ארבע שנים בבחירות כלליות, בשיטה יחסית-ארצית (כלומר, המדינה כולה מהווה מחוז בחירה יחיד, בדומה לשיטה הנהוגה בישראל). מספר חברי הפרלמנט נקבע לפי מספר הבוחרים, ביחס של אחד ל-6,000. הפרלמנט הנוכחי, שנבחר בינואר 2009, מונה 81 חברים.
המערכת הפוליטית היא רב-מפלגתית. למעלה מעשר מפלגות זוכות לייצוג בפרלמנט, ומכיוון שאף מפלגה אינה מחזיקה ברוב מוחלט, נדרשת הרכבת קואליציה כדי להשיג את תמיכת הפרלמנט בממשלה. מפלגת השלטון המרכזית היא "המפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים במונטנגרו" (Demokratska Partija Socijalista Crne Gore), שירשה, מבחינה ארגונית, את הסניף המונטנגרי של ליגת הקומוניסטים היוגוסלבית, מפלגת השלטון ביוגוסלביה מ-1945 ועד פירוקה.
שאלת היחסים עם אירופה מחד גיסא, ועם סרביה מאידך גיסא, היא אחת המרכזיות בפוליטיקה המונטנגרית. הקואליציה נכון לשנת 2016, שבראשה עומד ראש הממשלה מילו ג'וקאנוביץ', דוגלת בחיזוק הקשר עם האיחוד האירופי ובהצטרפות עתידית אליו. רוב המפלגות המרכזיות, הן בקואליציה והן באופוזיציה, מגדירות עצמן כמפלגות סוציאל-דמוקרטיות.
במאי 2017 התקבלה רשמית בקשתה של מונטנגרו להצטרף לארגון האמנה הצפון-אטלנטית, נאט"ו, כשברקע התנגדותה של ממשלת רוסיה וניסיון הפיכה כושל שניסתה לבצע במדינה באוקטובר 2016, וכאשר רוב המדינות החברות בנאט"ו אשררו את הצטרפותה. ביוני 2017 הפכה לחברה רשמית בנאט"ו.
באוגוסט 2020 נערכו בחירות לפרלמנט וניכרה מגמת התחזקות של מפלגות האופוזיציה הפרו-סרביות בבחירות לפרלמנט כאשר לרשימת האופוזיציה "למען עתיד מונטנגרו" הפכה למפלגה השנייה בגודלה. במרץ 2022 ממשלה הטרוגנית זו נפלה על רקע המאבקים בין המחנה הפרו-אירופי והמחנה הפרו סרבי הנתמך על ידי הכנסייה האורתודוקסית הסרבית. הורכבה ממשלת מיעוט חדשה עם מצע פרו-אירופי בראשות דריטן אבאזוביץ', פוליטיקאי בן למשפחה אלבנית ומוסלמית.
כלכלה
כלכלת מונטנגרו היא כלכלה מבוססת שירותים, הנמצאת במעבר מכלכלה מתוכננת שבה חולשת הממשלה על הפעילות הכלכלית, לכלכלת שוק.