cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרשל ג'וול
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית
ב-1874 התפנה תפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בעקבות התפטרותו של ג'ון קרסוול. הנשיא גרנט שאף שהתפקיד יעבור לתושב ניו אינגלנד וביולי אותה שנה מינה לתפקיד את ג'וול. בשל מחויבותו של ג'וול לשירותו כשגריר ברוסיה והזמן שנדרש עד לשובו לארצות הברית, הוא לא היה יכול לקחת על עצמו את התפקיד החדש עד אוגוסט. בזמן זה שימש בתפקיד עוזר המנהל הכללי של הדואר, ג'יימס ויליאם מרשל.
צעדי רפורמה
ג'וול נכנס לתפקידו כמנהל הכללי של הדואר במרץ רב. כאדם שידע לחשוב על תאוריות רבות, הוא שאף לבצע רפורמות במחלקת הדואר, ולשים קץ לספסרות בחוזי דואר רווחיים שנודעו כ"נתיבי הכוכב" (Star Routes). לאחר שעלה בידו ללמוד את האופן בו התנהלה מערכת הדואר באירופה, הוא היה המנהל הכללי הראשון של הדואר שייסד נתיב דואר קבוע מניו יורק לשיקגו. ג'וול שאף שמערכת הדואר תתנהל כמו עסק ולא כמוסד שכפוף לנוהגי פטרונות. בכל אופן, עד מהרה התנהלותו העסקית האתית והפרוגרסיבית גרמה לעימותים עם אלו שראו במתן חוזים לקווי דואר דרך להיטיב עם בעלי ברית פוליטיים. הוא זימן ישיבות תכופות עם פקידי המחלקה כדי להעביר להם הנחיות בנוגע לרפורמות. הוא נהג לומר לפקידיו, "אנחנו נערוך ניקיון במחלקה ונשתית אותה על בסיס עקרונות עסקיים". הוא סייע למזכיר האוצר בנג'מין בריסטו לחסל את "טבעת הוויסקי" ולהעמיד לדין את אנשיה. טבעת הוויסקי הייתה רשת שנועדה להעלמת מיסים של יצרני ויסקי שמעשיה גרמו למחלקת האוצר להפסדי כספים בשווי של מיליוני דולרים. ג'וול גם תמך בשאיפותיו של בריסטו להתמודד על הנשיאות בבחירות לנשיאות של 1876.
התפטרותו
וושינגטון די. סי. הוותה אתגר לרפורמות של ג'וול בשירות הדואר. במהלך כהונתו כמנהל הכללי של הדואר הובילו גורמים פוליטיים את הנשיא גרנט לאבד אמון בג'וול. באחד המקרים פיטר ג'וול בספטמבר 1875 את מנהל הדואר של בוסטון, ויליאם ל. ברט, על רקע כתב ערבות שהוא לא שילם עליו, והחליפו באדוארד טובי. ברט, שלא הניח לעניין, נפגש פעמיים עם הנשיא כדי למחות על פיטוריו. ג'וול ציין שאף על פי שברט היה מנהל דואר מוכשר, הוא נתן לו זמן רב, חמישה חודשים, כדי לשלם על הערבות. אחד הברוקרים שהיה בעל נטייה פוליטית, הלין על כך שג'וול "ניהל את מחלקת הדואר כאילו היא הייתה מפעל". לאחר ישיבת קבינט שהתקיימה ב-1876 ביקש הנשיא גרנט באופן פתאומי מג'וול להתפטר מבלי שנתן לכך הסבר. ג'וול, שלא ביקש הסבר לדרישתו של הנשיא, היה בהל שכן הוא היה סמוך ובטוח באמון של הנשיא בו בישיבת הקבינט הקודמת. גרנט, שחשד בכל חברי הקבינט שהוא היה משוכנע שהם בלתי נאמנים כלפיו, האמין שג'וול קשר קשר עם חבר קבינט נוסף, מזכיר האוצר בנג'מין בריסטו.
שובו להרטפורד
לאחר הדחתו בידי הנשיא גרנט, שב ג'וול להרטפורד, שקיבלה אותו בזרועות פתוחות. הוא הקדיש את זמנו לעסק הבורסקאות שלו שקרטע בתקופת העדרתו. באמצעות סדרת השקעות בעיתון "הרטורד איוונינג פוסט" וחברת הטלפונים של דרום ניו אינגלנד, היה ג'וול לאדם עשיר.
הועידה הרפובליקנית של 1876
בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית, שהתקיימה ב-1876 בסינסינטי, הוצגה מועמדותו של ג'וול לנשיאות ארצות הברית על ידי המשלחת מקונטיקט. גרנט בחר שלא להתמודד על כהונה נוספת ואף המפלגה לא בחרה בו למועמדות לכהונה שלישית. ג'וול היה האדם הראשון מקונטיקט שמועמדותו לנשיאות הוצגה בוועידת המפלגה הרפובליקנית. בסבב ההצבעה הראשון הוא קיבל 11 קולות, עשרה מתוכם מקונטיקט, ולאחר מכן הוסר שמו מרשימת המועמדים. בנג'מין בריסטו התמודד גם הוא, ונחשב למועמד שנוי במחלוקת בשל פרשת "טבעת הוויסקי", שבו היו מעורבים פעילי מפלגה בולטים. בסופו של דבר זכה רתרפורד הייז במועמדות המפלגה לאחר שגרף 284 קולות בסבב ההצבעה השביעי. מועמדותו של ג'וול לסגן הנשיא הוגשה על ידי ס. ה. ראסל מטקסס, אך בסופו של דבר נבחר ויליאם א. וילר שזכה ב-366 בסבב ההצבעה הראשון. מועמדותו של ג'וול לתפקיד יושב ראש הוועידה על ידי המשלחת מקונטיקט, אך בסופו של דבר נבחר לתפקיד זכריה צ'נדלר.
יושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית
ב-1879 קיבל ג'וול על עצמו לשמש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית, תפקיד בו הוא שירת עד 1880. בבחירות לנשיאות של 1880, גישתו האנרגטית של ג'וול לפוליטיקה תרמה רבות לבחירתו לנשיאות של המועמד הרפובליקני ג'יימס גרפילד.
מותו
מרשל ג'וול נפטר כתוצאה מדלקת ריאות ב-10 בפברואר 1883 בניו הייבן. הוא נטמן בבית הקברות סדר היל שבהרטפורד ארבעה ימים לאחר מכן. דגלים על מבני ציבור ובתים הורדו לחצי התורן ובית המחוקקים של קונטיקט השעה את פעילותו באותו יום. משמר המושל עמד לצידו של ארונו כאשר אלפים מתושבי קונטיקט עברו על פניו וכיבדו את זכרו של המושל לשעבר. מכובדים רבים נכחו בטקס האשכבה, כולל בנג'מין בריסטו, המנהל הכללי של הדואר טימותי האו ומזכיר הצי ויליאם צ'אנדלר. רעייתו של ג'וול, אסתר א. דיקרסון ג'וול, נפטרה שבועיים אחריו ונטמנה לצדו. בתו, ג'וזפין ג'וול דודג', הייתה אשת חינוך בולטת ומתנגדת לזכות בחירה לנשים.
ארון בופנדזה
ארון בופנדזה (בצרפתית: Aaron Boupendza; נולד ב-7 באוגוסט 1996) הוא כדורגלן גבונזי המשחק בעמדת החלוץ בסינסינטי.
קריירת מועדונים
בופנדזה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של מונאנה, במדיה כבש 6 שערים ב-6 משחקים. באוגוסט חתם בז'ירונדן דה בורדו והצטרף לקבוצת המילואים של המועדון. בקיץ הושאל לפו. בהמשך הקריירה הושאל גם לגזלק אז'אקסיו, טור ופארנסה הפורטוגזית.
בקיץ בופנדזה חתם לשנתיים בהטאייספור מליגת העל הטורקית. בהטאייספור שיחק עונה אחת, בה שיחק 22 שערים וסיים את העונה כמלך שערי הליגה.
באוגוסט בופנדזה חתם באל-ערבי מליגת העל הקטרית.
ב-9 באוגוסט 2022 בופנדזה חתם בא-שבאב.
ב-13 ביוני 2023, חתם בסינסינטי מה-MLS, כאשר המעבר יושלם ב-5 ביולי.
קריירה בינלאומית
ב-10 בינואר 2016 בופנדזה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גבון בתיקו 1-1 נגד. 10 ימים לאחר מכן, הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-1 ל. ב-10 בינואר 2022 הבקיע את השער היחיד בניצחון 0-1 נגד במסגרת גביע אפריקה לאומות 2021.
קתי דניס
קת'י דניס (באנגלית: Cathy Dennis; נולדה ב-25 במרץ 1969 בנוריץ' שבאנגליה בשם קת'רין רוזאן דניס) היא זמרת-יוצרת, מפיקה מוזיקלית ושחקנית בריטית. זכתה להצלחה בינלאומית כזמרת מסוף שנות השמונים של המאה העשרים, אך ידועה בעיקר ככותבת להיטים עבור זמרים אחרים כגון קיילי מינוג, בריטני ספירס, קייטי פרי ו-Sugababes. זוכת שני פרסי גראמי וחמישה פרסי איוור נובלו.
דניס כמבצעת
דניס פרצה לתודעה כזמרת עם הוצאת הסינגל "C'mon and Get My Love" בשנת 1989 עם המפיק המוזיקלי די מוב. הסינגל הגיע למקום ה-15 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-10 בבילבורד הוט 100 (מצעד הסינגלים האמריקאי). סינגל נוסף עם די מוב, "That's the Way of the World", זכה אף הוא להצלחה. בשנת 1990 הוציאה דניס את אלבום הבכורה שלה – Move to This. שלושה מהשירים באלבום זכו להצלחה מרובה, ונכנסו לרשימת הטופ-20 בממלכה המאוחדת ולטופ-10 בארצות הברית. דניס הצליחה מאוד גם ביפן בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים. לאחר מכן הצלחתה פחתה. השיר האחרון בביצועה שנכנס לטופ-40 בארצות הברית היה "You Lied to Me" (מאלבומה השני Into the Skyline) בשנת 1992. השיר האחרון בביצועה שנכנס לטופ-40 בממלכה המאוחדת היה "Waterloo Sunset" (מתוך אלבומה השלישי והאחרון ) בשנת 1997.
דניס כיוצרת
מאז דעיכת קריירת הסולו שלה זכתה דניס להצלחה עצומה כיוצרת וזכתה בפרסים רבים על להיטים שכתבה עבור אחרים. דניס כתבה תחילה עבור אמנים שיוצגו על ידי הסוכן הידוע סיימון פולר, לרבות הספייס גירלז ו-S Club 7, ולאחר מכן גם עבור אמנים אחרים. שבעה מלהיטיה הגיעו למקום הראשון במצעד הבריטי: "Never Had a Dream Come True" ו-"Have You Ever" (בביצוע S Club 7); "Anything is Possible" (בביצוע ויל יאנג); "Toxic" (בביצוע בריטני ספירס); "Can't Get You Out of My Head" (בביצוע קיילי מינוג); "About You Now" (בביצוע ה-Sugababes); ו-"I Kissed a Girl" (בביצוע קייטי פרי). ארבעה מבין השבעה (השיר "Never Had a Dream Come True" והשירים שכתבה לספירס, מינוג ופרי) הגיעו גם לטופ-10 בארצות הברית.
דניס כתבה את שיר הנושא של "תוכניות הריאליטי", "פופ איידול" ו-"אמריקן איידול", וכמה מן הסינגלים הראשונים של מתחרים בולטים בתוכניות היו שירים שלה.
בין האמנים שביצעו משיריה של דניס נמנים כריסטינה אגילרה, סופי אליס בקסטור, קארי אנדרווד, אמה בנטון, דלתא גודרם, ג'נט ג'קסון, סלין דיון, דני מינוג, פינק, רונאן קיטינג וקלי קלרקסון. דניס תרמה קולות רקע לכמה מהשירים שכתבה, לרבות שירים בביצוע קיילי מינוג ובריטני ספירס.
ברונו סמרטינו
ברונו סמרטינו (באנגלית: Bruno Sammartino; 6 באוקטובר 1935 – 18 באפריל 2018) היה מתאבק איטלקי-אמריקאי, שנחשב לאחד המתאבקים הגדולים בכל הזמנים. ידוע במיוחד כמתאבק ב-WWF (היום ה-WWE), שם החזיק את תואר אליפות ה-WWF במשך תקופה מצטברת של למעלה מ-11 שנה (4,040 ימים) על פני שתי קדנציות, כשהראשונה ביניהן היוותה את משך הזמן הארוך ביותר שאלוף החזיק בתואר - 2,803 ימים. גובהו היה 178 ס"מ ומשקלו 120 ק"ג.
לאחר פרישתו היה סמרטינו אחד המבקרים הגדולים של שימוש התכוף בסמים ממריצים בתעשיית ההיאבקות המקצועית. בשנת 2013 נבחר להיכל התהילה של ה-WWE. טרי פאנק אמר עליו כי סמרטינו "היה גדול יותר מההיאבקות עצמה".
ארצות הברית במשחקי החורף
ארצות הברית השתתפה בכל משחקי החורף שנערכו מאז היווסדם באולימפיאדת שאמוני (1924).
לאורך השנים צברו הספורטאים האמריקאים 305 מדליות, מהן 105 מדליות זהב והיא במקום השני בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי נורווגיה. הענף הבולט ביותר הוא החלקה מהירה (68 מדליות, מהן 29 מדליות זהב), בו מדורגת ארצות הברית במקום השני אחרי הולנד. הענף הבולט השני הוא סקי אלפיני (47 מדליות, מהן 17 מדליות זהב), ובו מדורגת ארצות הברית במקום השלישי, אחרי אוסטריה ושווייץ. בארבעה ענפים מוליכה ארצות הברית את טבלת המדליות: החלקה אומנותית (51 מדליות, מהן 15 מדליות זהב), גלישת שלג (31 ו-14), סקי חופשי (25 ו-9) וסקלטון (8 ו-3). בשני ענפים מדורגת ארצות הברית במקום השלישי - מזחלות (אחרי גרמניה ושווייץ) והוקי קרח (אחרי קנדה וברית המועצות), ובענף נוסף, החלקה מהירה במסלול קצר, היא מדורגת במקום הרביעי. ענף החורף היחיד בו מתקיימות תחרויות כיום, ושאף ספורטאי אמריקאי לא זכה בו במדליה אולימפית הוא ביאתלון.
ארצות הברית אירחה ארבע מאולימפיאדות החורף: אולימפיאדת לייק פלאסיד (1932), אולימפיאדת סקוו ואלי (1960), אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) ואולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002).
אולימפיאדת שאמוני (1924)
24 ספורטאים אמריקאים השתתפו באולימפיאדת שאמוני. הם זכו בארבע מדליות, בהן מדליית זהב אחת, הישג שהיה די בו כדי להקנות לארצות הברית את המקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה, פינלנד, אוסטריה ושווייץ.
צ'ארלס ג'וטרו, שניצח בהחלקה מהירה ל-500 מטר, שהיה האמריקאי היחיד שזכה במדליית זהב באותם משחקים, היה גם לאלוף האולימפי הראשון בתולדות משחקי החורף. ביאטריקס לאפרן זכתה במדליית כסף בהחלקה אומנותית, כמו גם נבחרת ההוקי קרח, שדורגה שנייה בבית הגמר, אחרי נבחרת קנדה. קופץ הסקי אנדרס האוגן סיים במקום הרביעי, ואולם בדיקה שערך היסטוריון נורווגי 50 שנה מאוחר יותר, ב-1974, העלתה כי חלה טעות בחישוב הנקודות של הקופץ הנורווגי תורלייף האוג, וכי האוגן הוא זה שהיה צריך לזכות במדליית הארד. האוגן בן ה-86 נסע לנורווגיה, ובתו של האוג, שנפטר עוד ב-1934, העניקה לו את המדליה של אביה.
אולימפיאדת סנט מוריץ (1928)
גם באולימפיאדת סנט מוריץ (1928) השתתפו 24 ספורטאים אמריקאים. הם זכו ב-6 מדליות, שתיים מכל סוג, ודורגו במקום השני בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה.
שתי חמישיות אמריקאיות זכו במקומות הראשונים במירוץ המזחלות. גם בסקלטון זכו שני אמריקאים במקומות הראשונים - ג'ניסון היטון זכה בזהב, ואחיו הצעיר ג'ון זכה במדליית הכסף. ג'ניסון היה חבר גם בנבחרת המזחלות שזכתה במדליית כסף. ביאטריקס לאפרן זכתה במדליה אולימפית שנייה בהחלקה אומנותית, מדליית ארד, ובמדליית הארד השנייה זכה ג'ון פארל, בהחלקה מהירה ל-500 מטר.
אולימפיאדת לייק פלאסיד (1932)
אולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) הייתה אולימפיאדת החורף הראשונה שנערכה על אדמת ארצות הברית. מטבע הדברים, גדלה המשלחת האמריקאית, והיא מנתה 64 ספורטאים. הם זכו ב-12 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, ובפעם הראשונה בהיסטוריה (והיחידה עד כה) דורגה ארצות הברית בראש טבלת המדליות.
הענף הבולט ביותר היה החלקה מהירה, עם 5 מדליות, מהן כל 4 מדליות הזהב האפשריות. ג'ק שי ניצח במרוצים ל-500 ול-1500 מטר, ואירווינג ג'אפי ניצח במרוצים ל-5000 ול-10000 מטר. סגנו של ג'אפי במירוץ ל-5000 מטר היה אמריקאי שלישי, אדי מרפי. גם במזחלות נחלו האמריקאים הצלחה רבה: במקצה הרביעיות זכו צוותים אמריקאים במדליות הזהב והכסף, ובמקצה הזוגות זכו יוברט סטיבנס וקרטיס סטיבנס במדליית הזהב, ובמדליית ארד זכו רוברט מינטון וג'ון היטון (שהתחרה במזחלות בהיעדר תחרות סקלטון). ברביעייה שזכתה במדליית הזהב היה חבר גם אדי איגן, שזכה במדליית זהב באיגרוף 12 שנים קודם לכן, באולימפיאדת אנטוורפן (1920).
ביאטריקס לאפרן זכתה במדליה אולימפית שלישית, מדליית כסף, אלא שהפעם זכתה בה במקצה הזוגות, יחד עם בן זוגה שרווין בדג'ר. מחליקה אומנותית נוספת, מריבל וינסון, זכתה במדליית ארד במקצה היחידות. את תמונת המדליות השלימה נבחרת ההוקי קרח, שזכתה במדליית כסף לאחר שסיימה במקום השני, אחרי קנדה, בבית בן ארבע נבחרות.
אולימפיאדת גרמיש פרטנקירשן (1936)
באולימפיאדת גרמיש פרטנקירשן (1936) השתתפו 55 ספורטאים, אך הישגי המשלחת האמריקאית הצטמצמו לכדי 4 מדליות בלבד, מהן רק מדליית זהב אחת. המשלחת דורגה במקום השמיני בטבלת המדליות.
גולשי המזחלות איוון בראון ואלן וושבונד זכו במדליית הזהב היחידה, ובמדליית הארד באותו מקצה זכה צמד אמריקני נוסף, גילברט קולגייט וריצ'רד לורנס. ליאו פרייזינגר זכה במדליית ארד בהחלקה מהירה ל-500 מטר, ונבחרת ההוקי קרח זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שדורגה במקום השלישי בבית הגמר, אחרי בריטניה וקנדה.
אולימפיאדת סנט מוריץ (1948)
מספר הספורטאים האמריקאים שהשתתפו באולימפיאדת סנט מוריץ (1948) הגיע לשיא חדש - 69. הם זכו ב-9 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה, שוודיה והמארחת, שווייץ.
גולשת הסקי האלפיני גרטשן פרייזר זכתה במדליית זהב במסלול הסלאלום ובמדליית כסף במסלול המשולב. מספר צוותי מזחלות אמריקאים זכו במדליות: במקצה הרביעיות זכו צוותים אמריקאים במדליות זהב וארד, ובמקצה הזוגות זכו סקיילר קרון ופרדריק פורצ'ן במדליית ארד. לפני תחילת התחרויות טענו הזוגות האמריקנים כי אלמונים חיבלו במזחלותיהם. בסופו של דבר הודה נהג משאית כי פגע בהן בשוגג. התקרית לא הפריעה לזוגות להגיע להישגיהם.
המחליק האומנותי דיק באטון בן ה-18 זכה במדליית זהב במקצה היחידים. מרוץ ההחלקה המהירה ל-500 מטר היה צמוד למדי. שני אמריקאים, קן ברתולומיאו ורוברט פיצג'ראלד חלקו את מדליית הכסף עם הנורווגי תומאס ביברג. שלושתם הגיעו עשירית השנייה אחרי הזוכה במדליית הזהב, הנורווגי פין הלגסן. ג'ון היטון זכה במדליה אולימפית שלישית, מדליית כסף בסקלטון, 20 שנה לאחר שרשם הישג זהה, גם כן בסנט מוריץ.
השתתפותה של ארצות הברית בטורניר ההוקי קרח לוותה בשערורייה שכמעט הגיעה לכדי ביטול הטורניר כולו. לקראת המשחקים התארגנו שתי נבחרות. נבחרת אחת נתמכה על ידי איגוד האתלטים החובבים והוועד האולימפי של ארצות הברית והתבססה על שחקנים חובבים בלבד, והשנייה נתמכה על ידי התאחדות ההוקי החובבני ופדרציית ההוקי קרח הבינלאומית והתבססה גם על שחקנים מקצוענים. המחלוקת בשאלת הייצוג לא הוכרעה עד לתחילת המשחקים, ושתי הנבחרות הגיעו לסנט מוריץ. כתוצאה מכך, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי כי אף אחת מהן לא תוכל להשתתף. בתגובה, הודיעה פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית כי תחרים את המשחקים. הוועדה המארגנת מטעם השווייצרים לא רצתה להתעמת עם אף אחד מהארגונים, וקבעה כי הנבחרת המקצוענית תורשה להשתתף במשחקים ואילו הנבחרת החובבנית היא זו שתצעד בטקס הפתיחה. בסופו של דבר הושגה פשרה לפיה הנבחרת המקצוענית תורשה להשתתף בטורניר, אך הישגיה לא ירשמו, והיא לא תוכל לזכות במדליה אולימפית. מאחר שהטורניר שימש גם כאליפות העולם בהוקי קרח, נקבע כי התוצאה שתשיג הנבחרת כן תיחשב לעניין זה בלבד. במשחקים עצמם דורגה הנבחרת במקום הרביעי בבית בן שמונה נבחרות.
אולימפיאדת אוסלו (1952)
65 הספורטאים האמריקאים שהשתתפו באולימפיאדת אוסלו (1952) זכו ב-11 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, הישג שהיה שני רק להישגיה של המארחת, נורווגיה.
גולשת הסקי האלפיני אנדריאה מיד-לורנס זכתה בשתי מדליות זהב, במסלול הסלאלום ובמסלול הסלאלום הענק. דיק באטון שמר על תוארו בהחלקה אומנותית, ומחליקים אומנותיים נוספים זכו במדליות: טנלי אולברייט זכתה במדליית כסף במקצה היחידות, האחים פיטר וקרול קנדי זכו במדליית כסף במקצה הזוגות וג'יימס גרוגן זכה במדליית כסף במקצה היחידים. קן הנרי ניצח בהחלקה מהירה ל-500 מטר, ודון מקדרמוט היה סגנו. סטנלי בנהאם ופטריק מרטין זכו במדליית כסף במזחלות, ויחד עם ג'יימס אטקינסון והווארקד קרוסט זכו גם במדליית כסף במקצה הרביעיות. נבחרת ההוקי קרח זכתה במדליית הכסף הרביעית בתולדותיה, לאחר שדורגה שנייה, אחרי קנדה, בבית בן שמונה נבחרות.
אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956)
באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) השתתפו 67 ספורטאים אמריקאים. הם זכו ב-7 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, ודורגו במקום השישי בטבלת המדליות.
עיקר ההישגים הגיעו בהחלקה אומנותית. בתחרות הגברים זכו מחליקים אמריקאים בכל שלוש המדליות: הייז אלן ג'נקינס בזהב, רונלד רוברטסון בכסף ודייוויד ג'נקינס (אחיו הצעיר של הייז) בארד. המחליקות האמריקאיות הגיעו לשני המקומות הראשונים בתחרות הנשים. טנלי אולברייט שיפרה את הישגה מאוסלו וזכתה במדליית הזהב, וסגניתה הייתה קרול הייס. נבחרת ההוקי קרח זכתה במדליית הכסף בפעם השנייה ברציפות. לראשונה הקדימה ארצות הברית את נבחרת קנדה, אך דורגה שנייה, אחרי נבחרת ברית המועצות, שהשתתפה לראשונה במשחקים. במדליה האחרונה, מדליית ארד, זכו רביעיית גולשי המזחלות.
אולימפיאדת סקוו ואלי (1960)
ב-1960 אירחה ארצות הברית את אולימפיאדת החורף בפעם השנייה בתולדותיה, אולימפיאדת סקוו ואלי. מספר שיא של 79 ספורטאים אמריקאים השתתפו במשחקים. הם זכו ב-10 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, וארצות הברית דורגה במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות והמשלחת הכלל-גרמנית.
גם במשחקים אלה בלטו המחליקים האומנותיים. קרול הייס שיפרה את הישגה מקורטינה ד'אמפצו וזכתה במדליית הזהב במקצה הנשים. באותה תחרות זכתה ברברה רולס במדליית הארד. במקצה הגברים זכה דייוויד ג'נקינס במדליית הזהב, ארבע שנים לאחר שאחיו רשם הישג דומה. במקצה הזוגות זכו ננסי ורונלד לודינגטון במדליית ארד. נבחרת ההוקי קרח זכתה בתואר האולימפי לראשונה בתולדותיה, לאחר שסיימה את כל משחקיה בבית הגמר ללא הפסד. גולשת הסקי האלפיני פני פיטו זכתה בשתי מדליות כסף, בגלישה במורד ובסלאלום ענק, וגולשת נוספת, בטסי סנייט, זכתה במדליית כסף בסלאלום. ביל דיסני זכה במדליית כסף בהחלקה מהירה ל-500 מטר וג'יני אשוורת' זכתה במדליית ארד במקצה המקביל לגברים.
אולימפיאדת אינסברוק (1964)
מספר הספורטאים האמריקאים שהשתתפו באולימפיאדת אינסברוק (1964) הגיע לשיא חדש - 89. עם זאת, מספר המדליות שצברה המשלחת ירד ל-6, בהן מדליית זהב אחת בלבד. בסיום המשחקים דורגה ארצות הברית במקום השמיני בטבלת המדליות.
טרי מקדרמוט היה האמריקאי היחיד שזכה במדליית זהב באינסברוק, בהחלקה מהירה ל-500 מטר. גולשת הסקי האלפיני ג'ין סוברט זכתה במדליית כסף בסלאלום ענק ובמדליית ארד בסלאלום. בילי קיד זכה במדליית כסף בסלאלום וג'ימי היוגה זכה במדליית ארד באותו מקצה. סקוט אלן זכה במדליה השישית, מדליית ארד בהחלקה אומנותית. זכייתו זו באה שלוש שנים לאחר שרוב נבחרת ההחלקה האומנותית של ארצות הברית נספתה בהתרסקות מטוס בסמוך לבריסל. נבחרת ההוקי קרח רשמה את ההישג החלש בתולדותיה, כשסיימה במקום החמישי.
אולימפיאדת גרנובל (1968)
מספר המשתתפים האמריקאים המשיך לגדול באולימפיאדת גרנובל (1968), והגיע ל-95, אך גם הפעם לא הצליחו לרשום הישגים גבוהים כבעבר. הם זכו ב-7 מדליות, בהן מדליית זהב אחת, ודורגו במקום התשיעי בטבלת המדליות, הדירוג הנמוך אי פעם.
המחליקה האומנותית פגי פלמינג זכתה במדליית הזהב היחידה. מחליק אומנותי נוסף, טים ווד, זכה במדליית כסף. יתר המדליות הושגו בהחלקה מהירה. דיאן הולום, מארי מאיירס וג'ני פיש חלקו במדליית הכסף במירוץ ל-500 מטר והולום זכתה גם במדליית ארד במירוץ ל-1000 מטר. טרי מקדרמוט איבד את תוארו מאינסברוק, וזכה אף הוא במדליית כסף, במירוץ המקביל ל-500 מטר. נבחרת ההוקי קרח שוב רשמה שיא שלילי, כשסיימה את המשחקים במקום השישי.
אולימפיאדת סאפורו (1972)
באולימפיאדת סאפורו (1972) עלה מספר הספורטאים האמריקאים ל-103, וגם ההישגים השתפרו, ל-8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. בסיום המשחקים דורגה ארצות הברית במקום החמישי בטבלת המדליות.
דיאן הולום שיפרה את הישגיה מגרנובל, וזכתה במדליית זהב בהחלקה מהירה ל-1500 מטר ובמדליית כסף בהחלקה מהירה ל-3000 מטר. מחליקה מהירה נוספת, אן הנינג, זכתה במדליית זהב במירוץ ל-500 מטר ובמדליית ארד במירוץ ל-1000 מטר. בסקי אלפיני זכתה ברברה קוקרן במדליית זהב בסלאלום, וסוזאן קורוק זכתה במדליית ארד בגלישה במורד. ג'נט לין זכתה במדליית ארד בהחלקה אומנותית. נבחרת ההוקי קרח זכתה במדליית הכסף, לאחר שדורגה שנייה, אחרי ברית המועצות, בבית בן שש נבחרות.
אולימפיאדת אינסברוק (1976)
הישגי המשלחת האמריקאית המשיכו להשתפר באולימפיאדת אינסברוק (1976). 106 הספורטאים האמריקאים שהשתתפו במשחקים זכו ב-10 מדליות, בהן 3 מדליות זה, ודורגו במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות וגרמניה המזרחית.
מרבית זוכי המדליות היו מחליקים מהירים. שילה יאנג זכתה במדליית זהב במירוץ ל-500 מטר, במדליית כסף במירוץ ל-1500 מטר ובמדליית ארד במירוץ ל-1000 מטר. פיטר מולר זכה במדליית זהב במירוץ ל-1000 מטר, ליאה פולוס (לימים רעייתו של מולר) זכתה במדליית כסף במירוץ ל-1000 מטר ודן אימרפול זכה במדליית ארד במירוץ ל-500 מטר. דורותי האמיל זכתה במדליית זהב בהחלקה אומנותית, וקולין אוקונור וג'יימס מילנס זכו במדליית ארד בתחרות הזוגות. ביל קוך היה לאמריקאי הראשון שזוכה במדליה אולימפית בסקי למרחקים, מדליית כסף במירוץ ל-30 ק"מ. גולשת הסקי האלפיני סינדי נלסון זכתה במדליית ארד בגלישה במורד. נבחרת ההוקי קרח סיימה במקום החמישי.
אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980)
הספורטאי הבולט במשלחת היה אריק היידן, שניצח בכל חמשת המקצים בהחלקה מהירה - 500 מטר, 1000 מטר, 1500 מטר, 5000 מטר ו-10000 מטר. במירוץ ל-1000 מטר גם קבע שיא עולם חדש. גם כיום, ערב אולימפיאדת סוצ'י (2014), היידן הוא הספורטאי היחיד בהיסטוריה שזכה בחמש מדליות זהב באולימפיאדת חורף אחת. בתחרויות הנשים זכתה ליאה פולוס בשתי מדליות כסף, במרוצים ל-500 ול-1000 מטר, ובת' היידן זכתה במדליית ארד במירוץ ל-3000 מטר. לינדה פרטיאני זכתה במדליית כסף בהחלקה אומנותית וצ'ארלס טיקנר זכה במדליית ארד. פיל מארה זכה במדליית כסף בסקי אלפיני, בסלאלום.
טאי בבילוניה ורנדי גרדנר, אלופי העולם המכהנים היו מועמדים לזכייה, אך בעקבות פציעה במהלך חימום ירדו מהמשך התחרות.
נבחרת ההוקי קרח הפתיעה וזכתה במדליית הזהב בפעם השנייה בתולדותיה, ולראשונה מזה 20 שנה. הנבחרת, שהורכבה משחקני מכללות אלמונים גברה בבית הגמר על נבחרת ברית המועצות, שנחשבה לנבחרת הטובה בעולם, בתוצאה 3-4, במשחק שזכה לכינוי נס על הקרח. הניצחון היה כה דרמטי, עד כי בשנת 2008, כשפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית חגגה 100 שנים להיווסדה וציינה את 100 האירועים הבולטים ביותר בהיסטוריה של הענף, נבחר המשחק למקום הראשון. המשחק עצמו לא היה זה שהבטיח לארצות הברית את מדליית הזהב, שכן היא גררה תוצאת תיקו עם שוודיה משלב הבתים, והיה עליה לנצח גם את פינלנד. רק לאחר ניצחון זה הובטחה מדליית הזהב.
אולימפיאדת סרייבו (1984)
107 ספורטאים אמריקאים השתתפו באולימפיאדת סרייבו (1984). הם זכו ב-8 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, ובפעם השלישית ברציפות דורגו במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי גרמניה המזרחית וברית המועצות.
הסקי האלפיני החליף את ההחלקה המהירה כענף המוביל. פיל מארה שיפר את הישגו מלייק פלאסיד, וזכה במדליית זהב בסלאלום. אחיו התאום, סטיב, זכה במדליית הכסף, וביל ג'ונסון זכה במדליית הזהב בגלישה במורד. דבי ארמסטרונג זכתה במדליית הזהב בסלאלום ענק, וסגניתה הייתה כריסטין קופר. יתר המדליות הושגו בידי מחליקים אומנותיים. סקוט המילטון זכה במדליית הזהב בתחרות הגברים, רוזלין סאמנרס זכתה במדליית הכסף בתחרות הנשים והאחים פיטר וקיטי קארות'רס זכו במדליית כסף בתחרות הזוגות. נבחרת ההוקי קרח לא הצליחה לשחזר את הישגה מלייק פלאסיד, ורשמה את התוצאה הנמוכה בתולדותיה - מקום שביעי.
אולימפיאדת קלגרי (1988)
מספר שיא של 118 ספורטאים אמריקאים השתתפו באולימפיאדת קלגרי (1988), אך הישגיהם ירדו ל-6 מדליות, בהן שתי מדליות זהב, וארצות הברית דורגה רק במקום התשיעי בטבלת המדליות.
בוני בלייר זכתה במדליית הזהב בהחלקה מהירה ל-500 מטר ובמדליית ארד במירוץ ל-1000 מטר ואריק פליים זכה במדליית כסף במירוץ ל-1500 מטר. בתחרות הגברים בהחלקה אומנותית זכה בריאן בויטנו במדליית הזהב, דבי תומאס זכתה במדליית ארד בתחרות הנשים ופיטר אופגארד וג'יל ווטסון זכו במדליית ארד בתחרות הזוגות. נבחרת ההוקי קרח שוב סיימה במקום השביעי.
אולימפיאדת אלברוויל (1992)
באולימפיאדת אלברוויל (1992) זינק מספר הספורטאים האמריקאים ל-147. הם זכו ב-11 מדליות, בהן 5 מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי בטבלת המדליות.
בוני בלייר שמרה על תוארה בהחלקה מהירה ל-500 מטר וזכתה גם במדליית זהב בהחלקה מהירה ל-1000 מטר. קריסטי ימאגוצ'י זכתה במדליית זהב בהחלקה אומנותית, ננסי קריגן זכתה במדליית הארד, ובתחרות הגברים זכה פול ויילי במדליית הכסף. לראשונה נערכו באלברוויל תחרויות החלקה מהירה במסלול קצר. קתי טרנר זכתה במדליית זהב במקצה ל-500 מטר והייתה שותפה לזכייה במדליית הכסף במירוץ השליחות ל-3000 מטר. גם בסקי חופשי נערכו תחרויות ראשונות. דונה ויינברכט זכתה במדליית זהב ונלסון קרמייקל זכה במדליית ארד. שתי גולשות סקי אלפיני זכו במדליות כסף, הילרי לינד בגלישה במורד ודיאן רופי בסלאלום ענק. נבחרת ההוקי קרח סיימה את שלב הבתים ללא הפסד, אך הפסידה לנבחרת המשלחת המאוחדת בחצי הגמר, ובמשחק על מדליית הארד הפסידה לנבחרת צ'כוסלובקיה, וסיימה במקום הרביעי.
אולימפיאדת לילהאמר (1994)
גם באולימפיאדת לילהאמר (1994) השתתפו 147 ספורטאים אמריקאים. הם רשמו את ההישג הגבוה ביותר עד אז - 13 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי בטבלת המדליות.
על השתתפותה של ארצות הברית במשחקים העיבה תקרית שהתרחשה חמישה שבועות לפני תחילת המשחקים. המחליקה האומנותית ננסי קריגן הותקפה בדטרויט, בה שהתה לקראת אליפות ארצות הברית. עד מהרה התברר כי התוקף נשכר על ידי ג'ף גילולי, בעלה של מחליקה אחרת, טוניה הארדינג, כדי שישבור את רגלה של קריגן ובכך ימנע את השתתפותה במשחקים. פציעתה של קריגן לא הגיעה לכדי שבר, ואף שהחמיצה את אליפות ארצות הברית (בה הארדינג ניצחה), הצליחה להתאושש מהפציעה ולנסוע ללילהאמר. בתוך כך, התברר שאף שלהארדינג לא הייתה יד בתכנון התקיפה, היא סייעה לבעלה בטיוחה. הוועד האולימפי האמריקאי והתאחדות ההחלקה האומנותית האמריקאית החליטו להדיח אותה מהמשלחת, אך לאחר שאיימה לפתוח בהליכים משפטיים, נכללה בכל זאת במשלחת. במשחקים עצמם זכתה קריגן במדליית כסף, והארדינג סיימה במקום השמיני.
בענפים אחרים נרשמו הישגים גבוהים יותר. בוני בלייר שמרה על שני תאריה, בהחלקה מהירה ל-500 ול-1000 מטר, וסיימה קריירה אולימפית במהלכה זכתה ב-6 מדליות זהב ובמדליית ארד אחת. מחליק מהיר נוסף, דן ג'נסן, קבע שיא עולם בהחלקה מהירה ל-1000 מטר (1:12.43 דקות). בסקי אלפיני זכה טומי מו במדליית זהב בגלישה במורד ובמדליית כסף במסלול סופר G, דיאן רופי זכתה במדליית זהב במסלול סופר G, ופיקאבו סטריט זכתה במדליית כסף בגלישה במורד. בהחלקה מהירה במסלול קצר שמרה קתי טרנר על תוארה במירוץ ל-500 מטר, בעוד איימי פיטרסון זכתה במדליית ארד במירוץ זה. שתיהן היו שותפות לזכייה במדליית הארד במירוץ השליחות ל-3000 מטר. הגברים זכו במדליית כסף במירוץ השליחים ל-5000 מטר. אחרונת זוכי המדליות הייתה גולשת הסקי החופשי אליזבת מקינטייר, שזכתה במדליית כסף. נבחרת ההוקי קרח רשמה את ההישג הנמוך בתולדותיה, וסיימה במקום השמיני.
אולימפיאדת נאגנו (1998)
באולימפיאדת נאגנו (1998) עלה מספר הספורטאים האמריקאים ל-186. הם רשמו הישג דומה למשחקים הקודמים, כשזכו ב-13 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי בטבלת המדליות.
שלושה גולשי סקי חופשי אמריקאים זכו במדליות זהב - אריק ברגוסט, ג'וני מוזלי וניקי סטון. טרה ליפינסקי בת ה-15 וחצי זכתה במדליית זהב בהחלקה אומנותית, וסגניתה הייתה מישל קוואן. גולשת הסקי האלפיני פיקאבו סטריט שיפרה את הישגה מלילהאמר, וזכתה במדליית זהב במסלול הסופר G. כריס ויטי זכתה בשתי מדליות בהחלקה מהירה, מדליית כסף במירוץ ל-1000 מטר ומדליית ארד במירוץ ל-1500 מטר. לראשונה זכו צמדים אמריקאים במדליות בלוג': גורדון שיר וכריס ת'ורפ זכו במדליית כסף ומארק גרימט ובראיין מרטין זכו במדליית ארד. בנאגנו נערכו לראשונה תחרויות גלישת שלג, ורוס פאוורס ושאנון דאן-דאונינג זכו כל אחד במדליית ארד.
בטורניר האולימפי הראשון בהוקי קרח לנשים זכתה נבחרת ארצות הברית במדליית הזהב, לאחר שניצחה את כל יריבותיה, וגברה במשחק הגמר על נבחרת קנדה. אף שלראשונה התירה הנהלת ה-NHL לשחקני הקבוצות המשתתפות בליגה להשתתף במשחקים, הודחה נבחרת הגברים ברבע הגמר בידי נבחרת צ'כיה, וסיימה במקום השישי.
אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002)
ב-2002 אירחה ארצות הברית את משחקי החורף בפעם הרביעית בתולדותיה, בעיר סולט לייק סיטי. 202 ספורטאים אמריקאים השתתפו במשחקים, והישגיהם זינקו ל-34 מדליות, בהן 10 מדליות זהב, שיא של כל הזמנים. בטבלת המדליות דורגה ארצות הברית במקום השלישי, אחרי נורווגיה וגרמניה.
הענף הפורה ביותר היה החלקה מהירה, עם 8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. כריס ויטי קבעה שיא עולם במירוץ ל-1000 מטר (1:13.83 דקות) וג'ניפר רודריגז זכתה במדליות ארד הן במירוץ זה והן במירוץ ל-1500 מטר. דרק פארה קבע שיא עולם במירוץ ל-1500 מטר (1:43.95 דקות) וגם זכה במדליית כסף במירוץ ל-5000 מטר. קייסי פיצרנדולף ניצח במירוץ ל-500 מטר, בו זכה קיפ קרפנטר במדליית הארד במירוץ ל-500 מטר. ג'ואי צ'יק זכה במדליית ארד במירוץ ל-1000 מטר. גם בגלישת שלג בלטו האמריקאים. רוס פאוורס, דני קאס וג'ארט תומאס זכו בשלוש המדליות בחצי צינור, ובמקצה המקביל לנשים זכתה קלי קלארק במדליית הזהב. בנוסף, זכה כריס קלוג במדליית ארד בסלאלום ענק מקביל.
לראשונה מזה 54 שנים נערכו תחרויות סקלטון, וגם בהן בלטו האמריקאים. טריסטן גייל ולי אן פארסלי זכו במדליות הזהב והכסף במקצה הנשים, וג'ימי שי ניצח במקצה הגברים. בהחלקה מהירה במסלול קצר זכו האמריקאים במדליה אחת מכל סוג: אפולו אונו ניצח במירוץ ל-1500 מטר וזכה במדליית כסף במירוץ ל-1000 מטר, וראסטי סמית' זכה במדליית ארד במירוץ ל-500 מטר. וונטה פלאוורס וג'יל באקן זכו במדליית זהב במירוץ המזחלות לזוגות נשים, ובמקצה הרביעיות לגברים זכו שתי רביעיות אמריקאיות במדליות הכסף והארד. שרה יוז זכתה במדליית הזהב בהחלקה אומנותית, בעוד מישל קוואן, שמעדה במהלך ביצוע התרגיל שלה, הסתפקה במדליית הארד. בתחרות הגברים זכה טימותי גייבל במדליית ארד. שלושה גולשי סקי חופשי אמריקאים זכו במדליות כסף: טראוויס מאייר, ג'ו פק ושאנון בארקי. בודי מילר זכה בשתי מדליות כסף בסקי אלפיני, במסלול המשולב ובסלאלום ענק. גולשי הלוג' מארק גרימט ובראיין מרטין שיפרו את הישגם מנאגנו וזכו במדליית כסף. כריס ת'ורפ התחרה הפעם לצדו של קליי אייווס, והשניים זכו במדליית ארד.
נבחרת הנשים בהוקי קרח הביסה את כל יריבותיה, אך במשחק הגמר נכנעה לנבחרת קנדה 3-2, איבדה את תוארה וזכתה במדליית כסף. את נבחרת הגברים אימן הרב ברוקס, שאימן אותה גם במשחק "הנס על הקרח" ב-1980. אף שהתבססה בעיקר על שחקנים בשלהי הקריירה שלהם, העפילה הנבחרת לגמר לאחר ניצחון על נבחרת רוסיה. במשחק הגמר הפסידה לנבחרת קנדה 5-2, וזכתה במדליית כסף, המדליה האולימפית הראשונה של הנבחרת מזה 22 שנים.
אולימפיאדת טורינו (2006)
הישגיה המשלחת האמריקאית נותרו גבוהים גם באולימפיאדת טורינו (2006). 215 הספורטאים האמריקאים זכו ב-25 מדליות, מהן 9 מדליות זהב, ודורגו במקום השני בטבלת המדליות, אחרי גרמניה.
שני גולשי סקי אלפיני זכו במדליות זהב: טד ליגטי במסלול המשולב וג'וליה מנקוסו בסלאלום ענק. בודי מילר לא עמד בציפיות, וההישג הגבוה ביותר שהגיע אליו היה המקום החמישי בגלישה במורד. במסלול המשולב הוא נפסל, ואת מסלולי הסלאלום והסופר G לא סיים. במהלך המשחקים התבטא מילר באופן שנתפס בעיני רבים כ"פגיעה ברוח האולימפית", כשתיאר את שהותו בטורינו כ"שבועיים נהדרים בהם חגג והתרועע עם חברים". בארצות הברית נמתחה ביקורת קשה על התנהלותו במשחקים.
אפולו אונו זכה בשלוש מדליות נוספות בהחלקה מהירה במסלול קצר: מדליית זהב במירוץ ל-500 מטר ומדליות ארד במירוץ ל-1000 מטר ובמירוץ השליחים ל-5000 מטר. סשה כהן זכתה במדליית כסף בהחלקה אומנותית, והישג דומה רשמו בנג'מין אגוסטו וטנית בלבין במקצה הזוגות. ואלרי פלמינג ושונה רובוק זכו אף הן במדליית כסף, במקצה הזוגות במירוץ המזחלות. טובי דוסון זכה במדליית ארד בסקי חופשי, וכך גם נבחרת הגברים בקרלינג, לה הייתה זו מדליה אולימפית ראשונה. הנבחרת הפסידה לקנדה בחצי הגמר וגברה על בריטניה במשחק על המקום השלישי. נבחרת הנשים בהוקי קרח זכתה אף היא במדליית ארד, לאחר שהפסידה לנבחרת שוודיה בחצי הגמר, וגברה על נבחרת פינלנד במשחק על המקום השלישי. הגברים הודחו בידי נבחרת פינלנד ברבע הגמר, ודורגו במקום השמיני.
אולימפיאדת ונקובר (2010)
באולימפיאדת ונקובר (2010) השתתפו 216 ספורטאים אמריקאים. הם זכו במספר שיא של 37 מדליות, מהן 9 מדליות זהב, ודורגו במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי המארחת קנדה וגרמניה.
הענף הבולט ביותר היה סקי אלפיני, עם 8 מדליות, בהן שתי מדליות זהב. בודי מילר הקהה את הביקורת שנמתחה עליו בעבר, כשזכה בשלוש מהן: מדליית זהב במסלול סופר-משולב, מדליית כסף בסופר G ומדליית ארד בגלישה במורד. לינדזי וון זכתה במדליית זהב בגלישה במורד ובמדליית ארד בסופר G, ג'וליה מנקוסו זכתה בשתי מדליות כסף, בגלישה במורד ובמסלול סופר-משולב, ואנדרו וייברכט זכה במדליית ארד בסופר G.
בגלישת שלג, שמר שון וייט על תוארו בחצי צינור, בעוד סקוטי לאגו זכה במדליית הארד. סת' וסקוט שיפר את הישגו מטורינו, וזכה במדליית הזהב ב-snowboard cross. בקרב הנשים, זכתה האנה טטר במדליית כסף בחצי צינור, וקלי קלארק במדליית ארד. לראשונה זכו גולשים אמריקאים במדליות בסקי נורדי משולב. ביל דימונג זכה במדליית זהב בקפיצה מגבעה גבוהה וגלישה ל-10 ק"מ. סגנו, ג'וני ספיליין, זכה גם במדליית כסף בקפיצה מגבעה גבוהה וגלישה ל-10 ק"מ. שניהם היו שותפים לזכייה במדליית הכסף בקפיצה מגבעה גבוהה וגלישה ל-4X5 ק"מ.
בהחלקה מהירה הסתפקו האמריקאים בארבע מדליות. שני דייוויס שחזר את הישגיו מטורינו, כשזכה במדליית זהב במירוץ ל-1000 מטר ובמדליית כסף במירוץ ל-1500 מטר. צ'אד הדריק זכה במדליית ארד במירוץ ל-1000 מטר, והיה שותף לזכייה במדליית הכסף במירוץ המרדף. בסקי חופשי זכתה האנה קירני במדליית זהב ושאנון בארקי במדליית ארד, ובין הגברים זכו ג'רט פיטרסון במדליית כסף וביירון וילסון במדליית ארד. איוואן ליסאצ'ק היה למחליק האמנותי האמריקאי הראשון מזה 22 שנה שזוכה במדליית זהב אולימפית. מריל דייוויס וצ'ארלי וייט זכו במדליית כסף במקצה הזוגות. רביעיית גולשי המזחלות זכו אף הם במדליית זהב, ואילו ארין פק ואילנה מאיירס זכו במדליית ארד במקצה הזוגות לנשים.
שתי נבחרות ההוקי קרח זכו במדליות כסף. נבחרת הגברים הביסה בחצי הגמר את נבחרת פינלנד 1-6, והעפילה למשחק הגמר מול קנדה. נשיא ארצות הברית ברק אובמה וראש ממשלת קנדה סטיבן הארפר התערבו ביניהם על התוצאה, ובעקבות ניצחונה של קנדה (3-2, לאחר הארכה), שלח אובמה להארפר ארגזים של הבירה הקנדית מולסון קניידיאן ושל הבירה האמריקאית האהובה עליו, יונגלינג. בטורניר הנשים הביסה הנבחרת האמריקאית את נבחרת שוודיה בחצי הגמר 1-9, אך במשחק הגמר הפסידה גם היא לנבחרת קנדה, 2-0.
אולימפיאדת סוצ'י (2014)
לאולימפיאדת סוצ'י (2014) שלחה ארצות הברית את המשלחת הגדולה בתולדותיה, בת 230 ספורטאים. הישגי המשלחת ירדו בהשוואה לוונקובר, ל-28 מדליות, מהן 9 מדליות זהב, והיא דורגה במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי המארחת רוסיה, נורווגיה וקנדה.
לראשונה, הענף הפורה במשלחת היה סקי חופשי, עם 7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. בסלופסטייל היו כל זוכי המדליות אמריקאים: ג'וס כריסטנסן זכה בזהב, גאס קנוורת'י בכסף וניק גופר בארד. דייוויד וייז זכה במדליית הזהב בהאפפייפ. אצל הנשים, זכתה מאדי באומן במדליית זהב בהאפפייפ, דווין לוגאן זכתה במדליית כסף בסלופסלייד והאנה קירני איבדה את תוארה במוגולס, וזכתה במדליית ארד.
גם בסקי אלפיני זכו האמריקאים בחמש מדליות, שתיים מהן מדליות זהב. טד ליגטי זכה במדליית הזהב האולימפית השנייה שלו אחרי טורינו, בסלאלום ענק. בסופר G זכה אנדרו וייברכט במדליית כסף, ובודי מילר במדליית ארד. מילר, שהיה בן 36 בזמן המשחקים, היה לגולש הסקי האלפיני המבוגר ביותר אי פעם שזכה במדליה אולימפית. מיקיילה שיפרין זכתה במדליית הזהב בסלאלום וג'וליה מנקוסו זכתה במדליית ארד במסלול המשולב.
צמד המחליקים האומנותיים מריל דייוויס וצ'ארלי וייט שיפרו את הישגם מוונקובר, וזכו במדליית זהב. בנוסף, זכו גם במדליית ארד עם הנבחרת האמריקאית בתחרות הקבוצתית. במזחלות, זכו שני צוותי נשים אמריקאיות במדליות כסף וארד. לורין ויליאמס, אתלטית לשעבר שזכתה במדליית זהב עם נבחרת השליחות האמריקנית ל-100X4 מטר באולימפיאדת אתונה (2004), עברה להתחרות במזחלות, וזכתה במדליית כסף יחד עם אילנה מאיירס. צוות נוסף, שכלל את אג'ה אוונס וג'יימי גרובל, זכה במדליית ארד. סטיבן הולקומב וסטיבן לנגטון זכו במדליית ארד בתחרות הגברים, וכן זכו במדליית ארד נוספת, בתחרות הרביעיות, יחד עם קרטיס טומשביץ וכריסטופר פוגט. בסקלטון זכתה נואל פיקוס-פייס במדליית כסף ומתיו אנטואן זכה במדליית ארד. בהחלקה מהירה במסלול קצר, זכתה נבחרת השליחים האמריקנית במדליית כסף. גולשת הלוג' ארין המלין זכתה במדליית ארד.
אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018)
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) השתתפו 241 ספורטאים במשלחת האמריקאית. סך הכל זכתה ארצות הברית ב-23 מדליות מהן 9 זהב. 7 מדליות בהן 4 זהב הושגו בגלישת שלג (בזהב זכו רדמונד ג'רארד בן ה-17, קלואי קים בת ה-17, שון וייט בפעם השלישית וג'יימי אנדרסון בפעם השנייה. אנדרסון זכתה גם במדליית כסף). נבחרת הנשים בהוקי קרח זכתה בפעם השנייה בתולדותיה במדליית זהב ואילו הגברים הודחו ברבע הגמר. לראשונה זכתה ארצות הברית בזהב בקרלינג שהושג על ידי נבחרת הגברים. בסקי למרחקים זכו צמד הנשים במדליית זהב. בסקי בסגנון חופשי הושגו 4 מדליות מהן מדליית זהב אחת שהשיג דייוויד וייז בפעם השנייה. בסקי אלפיני זכתה מיקלה שיפרין בזהב בסלאלום הענק ובמדליית כסף במשולב. לינדזי וון זכתה במדליית ארד בגלישה במורד.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי החורף:
יחסי מקסיקו–סלובקיה
יחסי מקסיקו-סלובקיה הם היחסים הדיפלומטיים בין מקסיקו לסלובקיה. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי ובאו"ם.
היסטוריה
מקסיקו כוננה יחסים דיפלומטיים עם צ'כוסלובקיה ב-1922; ארבע שנים לאחר שהמדינה הכריזה על עצמאותה מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נותקו באפריל 1939 לאחר פלישת גרמניה הנאצית למדינה, אולם ממשלת צ'כוסלובקיה הגולה בלונדון שמרה על היחסים עם מקסיקו. בשנת 1942 הוחזרו היחסים הדיפלומטיים במלואם בין שתי המדינות ובשנת 1959 הוקמו שגרירויות אחת בבירות זו, בהתאמה.
בדצמבר 1992 חולקה צ'כוסלובקיה לסלובקיה ולצ'כיה. מקסיקו כוננה יחסים דיפלומטיים עם סלובקיה שזה עתה עצמאית ב-1 בינואר 1993. בתחילה, מקסיקו קיימה את היחסים הדיפלומטיים עם סלובקיה משגרירותה בפראג, אולם בשנת 1996 מקסיקו הסמיכה את היחסים לסלובקיה משגרירותה בווינה, אוסטריה, בשל קרבתה לבירה ברטיסלאבה. במהלך תקופה זו פתחה סלובקיה שגרירות קבועה במקסיקו סיטי.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לסלובקיה
ביקורים רמי דרג מסלובקיה למקסיקו
הסכמים דו צדדיים
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו-צדדיים, כמו הסכם על הובלה אווירית (2000), הסכם למניעת מיסוי כפול ומניעת התחמקות ממיס (2006); הסכם לשיתוף פעולה כלכלי (2006), הסכם לקידום והגנה הדדית של השקעות (2007), הסכם לשיתוף פעולה בתחומי חינוך, נוער, ספורט ותרבות (2017) והסכם במדעים, טכנולוגיים, אקדמיות וחדשנות (2017).
יחסי סחר
בשנת 1997 חתמה מקסיקו על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את סלובקיה מאז 2004). בשנת 2018 הסתכם המסחר בין מקסיקו לסלובקיה ב-490 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לסלובקיה כולל: חלקי רכב, מכונות, מוצרי חשמל ורכיבים, זיכרון מחשב ומוצרים מבוססי נחושת. הייצוא העיקרי של סלובקיה למקסיקו כולל: מנועים ומדחסים, חלקי רכב, טרקטורים, מוצרי חשמל ורכיבים, כלים וצמיגים. בין השנים 1999–2017 השקיעו חברות סלובקיות יותר מ-700,000 דולר בכלכלה המקסיקנית. חברת רב-לאומית מקסיקנית, נמק, מפעילה מפעל בעיר זארה nad Hronom, סלובקיה. שתי המדינות הן יצרני ענק בתעשיית הרכב.
אקדמיית טמנוס
אקדמיית טמנוס, או בשמה המלא, אקדמיית טמנוס ללימודים אינטגרטיביים (באנגלית: Temenos Academy of Integral Studies, Temenos Academy; משמעות המילה טמנוס היא מתחם מקודש סביב בית תפילה), היא עמותה חינוכית שמקום מושבה בלונדון, אשר שואפת להציע לימודים חינוכיים בפילוסופיה ובאמנויות, לאורן של המסורות המקודשות, הן של המזרח והן של המערב.
ניצני פעילותה של אקדמיית טמנוס הופיעו ב-1980, כאשר הושק לראשונה כתב העת הביקורתי טמנוס, אשר במסגרתו כתבו אישים כגון: קת'לין ריין, קית' קריצ'לואו, בריאן קיבל, ופיליפ שררד. האישים הללו שמו לעצמם כמטרה, לפרסם יצירות מקוריות, כאשר המאפיין העיקרי שלהן הוא ההכרה בעקרון הרוחניות כצורך ראשוני עבור האנושות. עשר שנים מאוחר יותר, נוסדה האקדמיה הידועה בשמה זה, במטרה להרחיב את הפרויקט, באמצעות הרצאות וקבוצות לימוד. בתחילה, אירועי ההרצאות ומפגשי קבוצות הלימוד התקיימו במכון לארכיטקטורה של הנסיך מוויילס שבריג'נטס פארק, לונדון. מאז סגירתו של המכון, אקדמיית טמנוס מקיימת מפגשי הרצאות וקבוצות לימוד במקומות שונים בלונדון.
צ'ארלס, נסיך ויילס, הוא פטרונה של האקדמיה. לגבי ייעוד פעילותה של אקדמיית טמנוס, הנסיך נשא בנאומו את הדברים הבאים:
פרנסיס לגאט צ'נטרי
פרנסיס לגאט צ'נטרי (באנגלית: Francis Leggatt Chantrey; 1781, שפילד – 1841, לונדון) היה פסל אנגלי מוביל של פסלי דיוקן בתקופת העוצרות.
ביוגרפיה
צ'נטרי בן של בעל משק, נגר וגלף עץ, בהגיעו לגיל 12 נפטר אביו ואמו נישאה בשנית, צ'נטרי יזם את התמחותו אצל גלף עץ ומצפה בזהב בשם רמזי ואשר בביתו פגש את הצייר ומומחה המצוטינט ג'ון רפאל סמית' שזיהה את כישרונו ונתן לו שיעורים בציור והציגו מאוחר יותר בפני פטרוני אמנות. צ'נטרי הצליח לבנות לעצמו סטודיו של אמן דיוקנאות. צ'נטרי חילק את זמנו בין שפילד ולונדון שם למד באקדמיה המלכותית לאמנויות. צ'נטרי נישא לבת דודתו ובעזרת הנדוניה כיסה את חובותיו והתבסס בלונדון. בשנת 1814 ושוב בשנת 1815 ביקר במוזיאון הלובר והתרשם מעבודותיהם של טיציאן ורפאל. בשנת 1819 ביקר ברומא שם פגש את ברטל תורוואלסן ואנטוניו קנובה. בשנת 1828 הקים בית יציקה של פסלים בממדים גדולים. כולל פסלי רכוב.
לונד (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
התקוממות הרצגובינה
הרפורמות שהנהיג הסולטאן אבדילמג'יט הראשון, שבמסגרתן ניתנו זכויות חדשות לתושביו הנוצרים ובוטלה מערכת המיסים הישנה, נדחו על ידי בעלי האדמות הבוסנים. להפך, הם נקטו בצעדים מדכאים כלפי נתיניהם הנוצרים, ורף המיסים לחקלאים הנוצרים עלה לעיתים קרובות.
המורדים קיבלו סיוע ממונטנגרו וסרביה, שבסופו של דבר הצטרפו בעצמן למרד ב-18 ביוני 1876, דבר שהוביל למלחמה הסרבית-עות'מאנית (1878-1876), המלחמה העות'מאנית-מונטנגרו (1878-1876) ולמלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) ולמשבר המזרחי הגדול. קונגרס ברלין שהתקיים כתוצאה מעימותים אלו, העניק למונטנגרו וסרביה עצמאות כמו גם טריטוריות נוספות, כאשר בוסניה והרצגובינה תישאר להלכה בלבד תחת ריבונות עותמאנית, אך תוחזק ותישלט בידי הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
רקע
בתחילת המאה ה-19 רוב שטחי הבלקן היו תחת שלטון עות'מאני. במשך כארבע מאות שנים, קהילות נוצריות של סרבים ויוונים היו תחת שלטון עות'מאני. קהילות אלו השיגו אוטונומיה לאחר המהפכה הסרבית של 1804 ומלחמת העצמאות היוונית של 1821 שהולידו את נסיכות סרביה והרפובליקה ההלנית הראשונה. היחלשותה של האימפריה העות'מאנית, עול המיסים על המעמד הנמוך באימפריה, רגשות פאן-סלבים ופן-סרבים ושאיפות אוסטריות לאדמות סלביות, היו הגורמים העיקריים למרד שפרץ.
ההכנות בבוסניה
ההכנות החלו לאחר ההכנות בהרצגובינה, כאשר לא הצליחו לתאם את הפעולות בין שני האזורים. התוכניות החלו בשחרור ראשוני של הכפרים קוזארה, פרוסארה ומוטאג'יקה, לתקוף אתרי תקשורת ולחסום את הערים סאווה ובאניה לוקה. עם פרוץ המרד, כלאו העות'מאנים מספר כמרים, דבר שהלהיט את הרוחות בקרב התושבים והרחיב את המרד.
ב-19 ביוני 1875 פתחו הנוצרים הקתולים בהנהגתו של איוון מוזיק במרד בשלטונות העותמאניים במחוזות הדרומיים גבלה והרסנו. התקוממות אורתודוקסית פרצה ב-9 ביולי בסביבות הכפר נבסינייה שבמזרח הרצגובינה. כתוצאה מכך פרצה התקוממות כוללת בקרב האוכלוסייה הנוצרית בהרצגובינה. מעל ל-150,000 תושבים נמלטו לקרואטיה בעקבות ההתקוממויות. תגובה צבאית עותמאנית הגיעה גם מצד השלטונות וגם מצד בעלי האחוזות המקומיים, אך הניסיונות לדיכוי המהומות נכשלו.
גבלה
האוכלוסייה הקרואטית הקתולית בגבלה סבלה מתנאי מחיה קשים. ישנם חילוקי דעות לתאריך פרוץ המרד, כאשר חלק מההיסטוריונים אומרים שהמרץ פרץ ב-19 ביוני 1875, ואחרים אומרים שהוא פרץ ב-3 ביולי 1875. הקונסול הבריטי בסרייבו, דיווח ב-9 ביולי כי קבוצת מורדים חוסמת את הגשר שמעל נהר קורפה, וכן את הדרך שבין מטקוביץ' ומוסטר. בטרבינייה נאספו אלפיים קתולים ואורתודוקסים, שבחרו את איוון מוזיק כמנהיג המרד. שליח הטיימס בהרצגובינה דיווח על תחילת המרידה כפעילות של הקתולים המקומיים בין פופולו לגבלה שציפו להתערבות אוסטרית. כמו כן, נכתב כי הקתולים הם התומכים הנלהבים ביותר בהתקוממות. עד מהרה פרצו התקוממויות נוספות בצפון בוסניה, ואזרחים רבים נמלטו לקרואטיה ומונטנגרו. עד סוף 1876 מספר הפליטים נע בין 250-100 אלף.
נביז'ינה
במהלך שנת 1875 נמשכו ההכנות להתקוממות, כאשר התוכנית הייתה לשחרר את אזור נביז'ינה ולאחר מכן להתרחב לשאר הרצגובינה. במקביל, העות'מאנים חיפשו את ההיידוק פרה טונגוז, שב-5 ביולי תקף שיירה בהרי ביסיני. ב-9 ביולי תקפו העות'מאנים כפריים צפונית לקרקובי, מה שבעיני הסרבים נחשב כאות לפתיחת ההתקוממות. בהתחלה נביזינה, בילצ'ה, סטולאץ היו מעורבות. באוגוסט הצטרפו גאקו ועיירות נוספות באזור הגבול עם מונטנגרו.
לעות'מאנים היו ארבעה גדודים סדירים מוצבים במוסטר, טרבינייה, ניקשיץ' ופוקה וכן במעברי הגבול. כמו כן, מספר רב של שכירי חרב נכחו באזור. לאחר תחילת ההתקוממות, העות'מאנים ניסו להרוויח זמן במשא-ומתן בזמן שחיכו לתגבורת. בתחילת אוגוסט, כבשו המורדים את טרבינייה, בזמן שהגיעו עוד 4,000 חיילים סדירים עות'מאנים מבוסניה, ובהמשך נוספו עוד ארבעה גדודים. בסוף אותו חודש העות'מאנים כבשו מחדש את טרבינייה, בשעה שקרבות נוספים החלו בבוסניה. הצטרפותן של מונטנגרו וסרביה ללחימה הביאה להתעצמותה.
ניקולה הראשון שלח מספר רב של מתנדבים. בשל לחץ בינלאומי, ממשלת סרביה לא העבירה סיוע פומבי, אך שלחה את מיקו לוביבראיק שנטל חלק בהתקוממות הרצגובינה של השנים 1862-1852. בנוסף, אירופאים רבים נטלו חלק בהתקוממות, כתמיכה ברעיון של הפלת שליטה מוסלמית מנוצרים. מביניהם היו איטלקים רבים, לוחמים לשעבר של ג'וזפה גריבלדי.
ההתקוממות בבוסניה
הכוחות הסרבים היו רבים ולעיתים קרובות חמושים היטב. כוחות אלו נחלקו לשלוש קבוצות עיקריות:
מטרתם של הלוחמים הבוסנים היה למנוע ריכוז כוחות עות'מאניים בגבולה המערבי של סרביה. המורדים דחקו את העות'מאנים לעריהם, הגנו על התושבים המקומיים וסייעו להם להגיע לגבול עם אוסטריה או סרביה. ההערכה היא כי עד ינואר 1877, מספר הפליטים עלה על 200 אלף.
תוצאות ההתקוממות
ההתקוממות הייתה נקודת ההתחלה של המשבר המזרחי הגדול, פתיחתה מחדש של "השאלה המזרחית". המתיחות התפשטה בקרב האוכלוסיות הנוצריות בשאר הפרובינציות העותמאניות בבלקן (במיוחד בבולגריה, שם פרץ מרד אפריל הבולגרי). כישלונותיה של האימפריה העות'מאנית בדיכוי המהומות בבלקן הובילו בסופו של דבר לפרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). המלחמה נגמרה בתבוסתה של האימפריה העות'מאנית, ובחתימתו של חוזה סן סטפנו במרץ 1878, ולאחריו גם חתימת קונגרס ברלין ביולי אותה השנה, שצימצם במידה קשה את שטחי השליטה העותמאניים באירופה. קונגרס ברלין קבע שבוסניה והרצגובינה, תישאר להלכה בלבד תחת ריבונות עותמאנית, אך תוחזק ותישלט בידי הקיסרות האוסטרו-הונגרית שסיפחה את האזור בשנת 1908. כיבוש זה עורר את זעמם של לאומנים סרבים, דבר ששימש כזרז להתנקשות ביורש העצר האוסטרי פרנץ פרדיננד, שרציחתו על ידי גברילו פרינציפ הייתה הניצוץ שהביא לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
קרב משור
קרב משור התרחש בשנת 239 לפנה"ס, בין כוח קרתגי בפיקודו של חמלקרת ברקה, לבין כוח מורדים תחת פיקודו של ספנדיוס. הקרב התרחש במעבר צר בהרים שלא זוהה בוודאות עד ימינו. אולם פוליביוס מכנה אותו "משור" על שם צורתו המשוננת. הקרב הסתיים בניצחון קרתגי מוחץ, ולאחריו נראה היה שמלחמת שכירי החרב קרובה מאי פעם לסיום. אולם כישלון הקרתגים בקרב תוניס שם לאל את כל הישגי הקרב.
רקע
לאחר סיום המלחמה הפונית הראשונה התחייבה קרתגו לשלם לרומא פיצויי מלחמה בסך 3,200 כיכר כסף במשך 15 שנים. לפיכך לא היה באפשרות קרתגו לשלם לשכירי החרב שלחמו בצבאה את המגיע להם. לפיכך החליטה המועצה לכנס את כל השכירים יחד כדי לשכנע אותם לוותר על חלק מהשכר. השכירים קובצו בעיר קיסה, וחנו נשלח אליהם למשא ומתן. אולם חנו היה זר לשכירים שלא חיבבו אותו, והשכירים איימו לעלות על קרתגו העיר. לפיכך שלחו הקרתגים את גיסקו שהיה יותר מוכר לשכירים למשא ומתן חדש. גיסקו הצליח להגיע להסדר עם השכירים, אולם שני בעלי אמביציות מאתוס הלובי, וספנדיוס הקמפני, החזיקו בדעה שהרצון הטוב של הקרתגים הוא אך זמני עד שהשכירים יתפזרו ואז יהיה קל יותר להשמיד אותם.
בעזרת טרור והסתה הצליחו השניים להפוך למנהיגים בפועל של השכירים. גיסקו הרגיש בדבר ופעם העליב את השכירים כשאמר להם לדרוש את שכרם ממאתוס. השכירים נעלבו ובזזו את המטען של הנציגים הקרתגים. את גיסקו ועמיתיו לקחו במאסר. ספנדיוס ומאתוס החליטו לנצל את התלהבות החיילים והשביעו אותם להילחם לנצח בקרתגו. כל ערי אפריקה המשועבדות לקרתגים הצטרפו גם הן למורדים, וסיפקו להם ציוד ואספקה. כך נפתח המאבק המכונה מלחמת שכירי החרב.
הצבא הקרתגי
קרתגו השתמשה לרוב בשכירי חרב, ורק הקצינים וחלק מהפרשים היו פונים. אולם כעת כאשר השכירים התמרדו נאלצו הקרתגים לשלוח לקרב את אזרחי העיר. מרבית צבאו של חמלקרת היה מורכב מבני קרתגו, ומיעוטו מעריקים מהצבא המורד.
הקרתגים צעדו אז לקרב בשיטת חומת מגנים הדומה לפלנקס היווני. מאוחר יותר החלו להשתמש בשיטה המאניפולארית. גם חימושם היה דומה לאלו של הופליטים יוונים, קסדה עשויה ברונזה, שריון חזה מקשקשים או פשתן, מוקיים, מגן עגול וחנית קצרה.
מעט מאוד ידוע על איכותם של הפרשים בני קרתגו. אולם חמלקרת נעזר בפרשים הנומידיים של נארוואס, שנודעו כפרשים איכותיים במיוחד. הם רכבו על סוסים ללא רסן או אוכף ולרוב השליכו כידוני הטלה תוך כדי דהירה. הם נעזרו גם בחרבות קצרות ומגן קל. הם לא הוגנו בשריון וחלקם עטו עורות של בעלי חיים כגון נמרים. כמו כן חמלקרת נעזר בפרשים בני תערובת שנודעו בשם לובי-פונים, חמושים במגנים עגולים וחניתות.
יתרון הקרתגים על המורדים בא מחיל הפילים שלהם. הקרתגים השתמשו לרוב בפילים מזן פיל צפון אפריקני. פילים אלו היו קטנים יותר מהפילים האסייתיים, אם כי אוזניהם היו גדולות יותר וגבם קעור. גובהם היה 2.5 מטר והם היו כנועים ונוחים לאילוף. משקלם היה כמעט 6 טון, והם נשאו על גבם מגדל שבתוכו ישבו שניים שלושה אנשים קשתים או מטילי כידונים. מלבד זאת היה גם נהג שכיוון את הפיל. במקרה שהפיל איבד שליטה נהגו הקרתגים לתקוע גרזן או אזמל בין עיניו. לעיתים נדירות השתמשו הקרתגים גם בפילים אסייתיים גדולים יותר אך קשים לשליטה.
צבא המורדים
צבא המורדים היווה תערובת של שלל עממים שונים, ביניהם לובים, איברים, גאלים, נומידיים, וכו' מה שהקשה לפקד עליהם וגרם לא פעם לחיכוכים בינם לבין מפקדיהם.
הלובים לחמו במבנה הדוק, הם השתמשו בעיקר בחניתות קצרות ומגנים עגולים. מיגונם כלל קסדות ושריון חזה עשוי פשתן. האיברים לחמו במבנה אחיד, הם לבשו טוניקות סגולות, וחבשו קסדות עור. הם השתמשו בעיקר בכידוני הטלה ובחרבות פלקטה. הגאלים לחמו ברובם ללא שריון, וחלקם אף לחמו בעירום. הם השתמשו בחרבות ארוכות שנועדו בעיקר לשיסוף, ולרבות מהן אף היה קצה מעוגל.