cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ו סטריאני
סוף שנות ה-80
אלבומו השני של סטריאני, Surfing with the Alien ("לגלוש עם החייזר") זכה לפופולריות רבה ברדיו והיה לאלבום האינסטרומנטלי הראשון שזכה למדרוג כה גבוה ולהופיע ברשימת "40 הגדולים" של מצעד הלהיטים בארצות הברית. האלבום כלל קטעים מהירים ומורכבים כמו "Surfing with the Alien" ו-"Satch Boogie", לצד קטעים בעלי סאונד מוזר כ-"Crushing Day" ו-"Lords of Karma", לעומת קטעים מלודיים כ-"Always With Me, Always With You" ו-"Echo". בנוסף, בקטע "Midnight" סטריאני יישם טכניקת טאפינג מהירה בעזרת אצבעות שתי הידיים על המיתרים ליצירת אפקט סאונד בסגנון לטיני. לציון 20 שנה לצאת האלבום, חברת התקליטים Epic\Legacy הוציאה באוגוסט 2007 מהדורה מחודשת כפולה לאלבום, שכללה עיבוד סאונד מחודש בתוספת הערותיו של סטריאני לגבי השלבים השונים ביצירת הקטעים. המהדורה המיוחדת כוללת גם דיסק DVD של הופעה חיה בפסטיבל הג'אז במונטרה בשנת 1988, שני וידאו קליפים ותוספות אחרות. נכון להיום האלבום הגיע למעמד פלטינום.
באותה שנה ערך סטריאני סיבוב הופעות באוסטרליה וניו זילנד עם סולן הרולינג סטונז מיק ג'אגר, כדי לקדם את אלבום הסולו של הזמר. הוא עזר גם בהפקת אלבומה של להקת הדת' מטאל פוזסט, "The Eyes of Horror".
אלבומו השלישי של סטריאני, Flying in a Blue Dream ("עף בתוך חלום כחול"), יצא ב-30 באוקטובר 1989. האלבום נחל הצלחה שהתבלטה במיוחד בטקסס והגיע למקום ה-23 ברשימת המצעדים בארצות הברית. בכך עבר את היקף המכירות של אלבומו הקודם. באלבום זה מנגן סטריאני גם במפוחית פה ובבנג'ו. האלבום מכיל קטעים קצביים כמו "The Mystical Potato Head Groove Thing" ו-"One Big Rush" לצד קטעים מלודיים כשיר הנושא את שם האלבום ו-"I Believe", שהגיע למקום ה-36 ברשימת הסינגלים. קטע הפתיחה הנשמע בשיר הנושא את שם האלבום לא תוכנן מראש. מסתבר שהמגבר של סטריאני קלט תדר רדיו בטעות, והוחלט להקליט את התוצאה לתוך השיר. סטריאני משתמש בקטע הזה להופעותיו עד היום.
קלטת הווידאו "The Satch Tapes" שיצאה בשנת 1993 (ובשנת 2003 כ-DVD) הכילה שני וידאו קליפים מתוך האלבום, "I Believe" ו-"Big Bad Moon", בנוסף לקטע מהופעה ב-MTV שבה ניגן סטריאני בבנג'ו את הקטע "The Feeling" עם ג'ונתן מובר בכלי הקשה. הקטע האינסטרומנטלי "One Big Rush" מופיע בפסקול הסרט "תגיד משהו" בכיכובו של ג'ון קיוזק, והגיע למקום ה-17 ברשימת הסינגלים.
שנות ה-90
לאחר צאת "The Extremist", התבקש סטריאני בשנת 1993 להחליף את מקומו של הגיטריסט ריצ'י בלקמור בסיבוב הופעות של הלהקה דיפ פרפל ביפן. ההופעות זכו להצלחה כה רבה עד שהוצע לסטריאני להצטרף ללהקה באופן קבוע, אולם הוא סירב משום שכבר היה חתום בחברת התקליטים סוני. באותה שנה, ב-26 באוקטובר 1993 יצא האלבום הכפול Time Machine ("מכונת זמן") בהפקתם של סטריאני, קניברטי וג'ף גריפין, שכלל, בנוסף לקטעי אולפן חדשים, גם הקלטות של הופעות חיות מהשנים 1988 ו-1992. הדיסק הראשון מכיל תערובת סגנונות - קטעי בלוז, רוק מתקדם ומורכב, לצד בלדות וקטעים מלודיים אחרים. בין הקטעים הקצביים והמהירים ניתן למנות את שיר הנושא את שם האלבום, "Speed of Light" ו-"Dweller on the Threshold", קטעי רוק מורכבים כ-"The Mighty Turtle Head", "Dreaming #11" ו-"Woodstock Jam". בין קטעי הבלוז אפשר למצוא את שני חלקי "Banana Mango" ו-"Baroque", ולבסוף הבלדות "All Alone", "Thinking of You" ו-"Saying Goodbye".
הקטע האינסטרומנטלי "Speed of Light" נכתב בעת כתיבת האלבום הקודם, "The Extremist", ומופיע גם בפסקול של סרט הקולנוע "האחים סופר מריו".
באוקטובר 1995 הוציא סטריאני את אלבומו השישי Joe Satriani בהפקתו של גלין ג'ונס, שכמשתמע משם האלבום היה אישי יותר עבור סטריאני, ומכיל קטעים אינסטרומנטליים בעיקר בסגנון בלוז, אך גם קטעים מלודיים נוספים. שנה לאחר מכן הקים סטריאני את הרכב G3, שמטרתו לערוך הופעות קונצרט המשלבות את נגינתם של שני גיטריסטים נוספים לצד סטריאני. סט השירים כלל שניים-שלושה שירים אותו ביצע כל גיטריסט, וכן שלושה קאברים כמחווה לאמנים שונים. לאורך השנים הופיעו בו נגנים רבים. הבולט והעיקרי שבהם היה סטיב ואי, בנוסף לאריק ג'ונסון, אינגווי מלמסטין, ג'ון פטרוצ'י, קני ויין שפרד, אולי ג'ון רות', אדריאן לג, פול גילברט, רוברט פריפ, מייקל שנקר, ואמנים אורחים כאנדי טימונס, טוני מקאלפין, הרמן לי והמתופף מייק פורטנוי.
ב-3 במרץ 1998 הוציא סטריאני את אלבומו השביעי Crystal Planet ("כוכב הקריסטל"), בהפקתו של מייק פרייז'ר ותחת חברת התקליטים סוני. מבחינה מוזיקלית, באלבום חזר השימוש במקצבי ג'אז ופיוז'ן בדומה ליצירותיו המוקדמות של סטריאני, כדוגמת אלו שהופיעו באלבומים "Flying in a Blue Dream" ו-"The Extremist", והאלבום הראשון שבו סטריאני מנגן בגיטרה חשמלית בעלת שבעה מיתרים של איבנז (דגם "יוניברס"), בקטע Ceremony.
שנות ה-2000
ב-14 במרץ 2000 הוציא סטריאני את אלבומו השמיני, Engines of Creation ("מנועי היצירה") בהפקתו, שהיה בעיקר נסיוני וכלל שילובים של גיטרה חשמלית עם סגנונות אלקטרונים כטכנו, דראם נ' בייס ומוזיקה תעשייתית. כל הקטעים האינסטרומנטליים למעט "Until We Say Goodbye" הוקלטו באופן דיגיטלי בעזרת מחשבים וסינתסייזרים, עם אריק קודו על הקלידים. הקטע "Until We Say Goodbye" היה מועמד לפרס גראמי בשנת 2001 על ביצוע הרוק האינסטרומנטלי הטוב ביותר. באותה שנה יצא אלבום EP בשם "Additional Creations" שכלל ארבעה שירים: שלושה מתוך אלבום זה שזכו לעיבוד שונה מהמקור, וכן סינגל נוסף חדש.
בדצמבר באותה השנה ערך סטריאני שתי הופעות חיות בפילמור שבסן פרנסיסקו, אותן הוציא בגרסת DVD כפולה. בהופעות אלה ביצע לראשונה שני שירים מהאלבום ללא שימוש בעזרים טכניים (Devil's Slide, Borg Sex), ובנוסף ניגן קטעים אינסטרומנטליים ישנים שזכו לעדנה מחודשת.
אלבומו הבא של סטריאני, Strange Beautiful Music ("מוזיקה מוזרה ויפהפייה"), שיצא ב-25 ביוני 2002 ניחן בסגנון רוק מתקדם יותר, בדומה לאלבום "Crystal Planet", וממשיך בשילוב של שירים קצביים אל מול בלדות, שירים מלודיים וקטעי בלוז. מבין השירים הקצביים ניתן למנות את "Mind Storm", "New Last Jam", "Seven Strings" ושני קטעים בעלי מאפיינים אוריינטליים "Belly Dancer" ו-"Oriental Melody". מבין הבלדות ניתן למנות את "Starry Night", "What Breaks a Heart" ו-"You Saved My Life". באלבום מופיעה גם גרסת כיסוי לשירם של האחים סאנטו וג'וני פארינה, "Sleepwalk". בגרסת האלבום ביפן נוספו שני שירים, "Eight Steps" ו-"Slick", שמאוחר יותר הופיעו גם באלבום האוסף "The Electric Joe Satriani".
ב-13 באפריל 2004 הוציא סטריאני את  ("האם קיימת אהבה בחלל?"), שממשיך את קודמיו בסגנון רוק מתקדם, עם שילוב בלדות וכמו קודמו הוא בעל מאפיינים אוריינטליים. הקטע האינסטרומנטלי הנושא את שם האלבום מזכיר את שיר הנושא מאלבומו של סטריאני "Surfing with the Alien" במקצב. לאתר המקוון iTunes יצא שיר בונוס בשם "Tumble", ובנוסף נכלל הקטע "Dog with Crown & Earring" בגרסת האלבום ביפן.
Super Colossal יצא ב-14 במרץ 2006 בהפקתם של סטריאני ומייק פרייז'ר, והמשיך את קודמיו עם דגש על קטעים אינסטרומנטליים מורכבים ורוק מתקדם. בהתאם למסורת של קטעים כדוגמת Surfing with the Alien, Borg Sex, The Mystical Potato Head Groove Thing ו-Crystal Planet, גם באלבום זה נמצאים כמה להיטים כדוגמת שיר הנושא את שם האלבום, Just Like Lightnin', Redshift Riders ו-One Robot's Dream. מבין הקטעים המלודיים ניתן למנות את "The Meaning of Love", "Made of Tears" ו-"A Love Eternal".
לאחר צאת האלבום הוציא סטריאני אלבום DVD כפול נוסף בשם "!Satriani Live" שכלל בעיקר יצירות מאלבומו האחרון.
במאי 2007 יצא סטריאני לסיבוב הופעות עם הרכב G3 שכלל את פול גילברט וג'ון פטרוצ'י, והחל גם בסיבוב הופעות ברחבי העולם, שנועד לקדם את אלבומו החדש. לקראת סוף מרץ 2008, הוציא סטריאני באתר הרשמי שלו קטעי Podcast מאלבומו החדש. דבר דומה הוא עשה לקראת צאת אלבומו הקודם.
ב-1 באפריל 2008 יצא אלבומו הבא של סטריאני, Professor Satchafunkilus and the Musterion of Rock ("פרופסור סאצ'פאנקילוס ומסתורין הרוק"), בהפקת סטריאני וקניברטי. שם האלבום מתייחס לשלושה שמות - כינויו של סטריאני (סאץ') וסגנון הפאנק שניכר ברוב האלבום, וכן מילת אטימולוגיה בשפת הקוינה לשם "מסתורין". האלבום מכיל שירים בעיקר בסגנונות פיוז'ן ורוק, לצד בלדות. הקטע האינסטרומנטלי "Professor Satchafunkilus" הוא שיר קצבי בסגנון פאנק, הקטע "Come on Baby" הוא בלדה נוספת אותה בחר סטריאני להקדיש לאשתו, רובינה.
ב-24 ביוני 2008, הקטע האינסטרומנטלי "Surfing with the Alien" שוחרר למשחק השלישי בסדרת משחקי Guitar Hero.
ב-2 בפברואר 2010 יצא DVD להופעתו של סטריאני בפריז. במרץ 2010 הוא השתתף יחד עם גיטריסטים אחרים במופע לזכרו של ג'ימי הנדריקס. בנוסף, החל סטריאני לתמוך בתנועה נגד החוק לאכיפת ההגירה הבלתי חוקית במדינת אריזונה, תנועה בראשות סולן להקת רייג' אגיינסט דה משין זאק דה לה רוחה. כתוצאה מכך, סטריאני מסרב להופיע במדינה זו.
ב-5 באוקטובר 2010 יצא אלבומו ה-13 במספר של סטריאני, Black Swans and Wormhole Wizards ("ברבורים שחורים ומכשפי חור תולעת"). ב-9 באפריל 2012 יצא אלבום הופעות חדש של סטריאני בשם Satchurated: Live in Montreal. ב-7 במאי 2013 יצא אלבומו החדש של סטריאני, Unstoppable Momentum ("מומנטום בלתי ניתן לעצירה"). ב-22 באפריל 2014, סטריאני הוציא מארז רטרוספקטיבה לכל תקופת הקריירה שלו, Joe Satriani: The Complete Studio Recordings. ב-19 בפברואר 2020 סטריאני הוציא את השיר Nineteen Eighty.
השתתפות בפרויקטים נוספים
בשנת 1992 השתתף סטריאני בקונצרט "Guitar Legends" שנערך בסביליה שבספרד, יחד עם אמנים כסטיב ואי, בריאן מיי (לשעבר מלהקת קווין), נונו בטנקורט (מלהקת אקסטרים), גארי צ'ארון (לשעבר מלהקת ואן היילן) וריק וייקמן (מלהקת יס).
עבודתו של סטריאני כוללת השתתפות באלבומים של אמנים אחרים ביניהם אליס קופר באלבומו "Hey Stoopid", להקת ספיינל טאפ באלבומם "Break Like the Wind", להקת הבלו אויסטר קאלט באלבומם "Imaginos", כמו גם אלבומי הסולו של הבסיסטים סטוארט האם וגרג ביסונט, שניגנו בהרכב של סטריאני. סטריאני ניגן גם כגיטריסט ראשי באלבומה של להקת היארדבירדס "Birdland" והופיע במספר שירים באלבום הסולו של סולן דיפ פרפל איאן גילן, "Gillan's Inn". בשנת 2007 סטריאני לקח חלק בשירה בשיר "Repentance" מהאלבום "Systematic Chaos" של להקת דרים ת'יאטר.
טכניקה והשפעה
סטריאני נודע כגיטריסט מתקדם ביותר ותואר כווירטואוז. הוא שולט במגוון רחב של טכניקות נגינה בגיטרה חשמלית כדוגמת לגטו, טאפינג בשתי ידיים, סוויפ פיקינג, ווליום סוול, תאוריית גובה הציר, צליל עילי, ואפקט טרמולו קיצוני. במהלך מעברים מהירים, ג'ו מעדיף שימוש בלגטו, שמאפשר מעבר חלק ושוטף.
מאז 1990 סטריאני משתמש בחותם אישי משלו לגיטרת איבנז (JS Series) וכן במגבר מותאם אישית מסוג "Peavey JSX". בימים אלה עובד סטריאני בשיתוף עם חברת התקליטים Vox Records על מעבדי צלילים חדשים. הראשון שיצא נקרא בשם "Satchurator", והוא מספק את הדיסטורשן המוכר של סטריאני. מיועדים לצאת גם אחרים, ביניהם מעבד דיליי בשם "Time Machine", מעבד ווה-ווה בשם "Big Bad Wah" ומעבד בשם "Ice-9 Overdriver".
הצלחתו בתחום יוצאת דופן, בז'אנר שאינו זוכה לאהדה רבה. סטריאני היה מועמד 14 פעמים לפרס גראמי, יותר מכל גיטריסט אחר, ללא כל זכייה ומכר למעלה מעשרה מיליון עותקים ברחבי העולם. שמו נכלל במקום ה-96 ברשימת מאה הגיטריסטים הטובים ביותר בכל הזמנים שפרסם המגזין "Guitar World" וכן במקום ה-27 ברשימת מאה הגיטריסטים המהירים ביותר.
כגיטריסט המהווה השראה לרבים אחרים, סטריאני עצמו קיבל השראה מגיטריסטים כדוגמת נגני הג'אז ג'אנגו ריינהארדט, וס מונטגומרי וצ'ארלי כריסטיאן, ונגני הרוק ג'ימי הנדריקס, ריצ'י בלקמור, ג'ימי פייג' וג'ף בק.
נושאים עיקריים שבנגינתו
סטריאני מביא לא מעט התייחסויות לסיפורי מדע בדיוני ורעיונות בנגינתו. הקטעים האינסטרומנטליים "Surfing with the Alien", "Back to Shalla-Bal" ו-"The Power Cosmic" מתייחסים לדמותו של "הגולש הכסוף" מחברת הקומיקס מארוול קומיקס. הקטע "Ice 9" מתייחס לפרויקט ממשלתי סודי בספרו של קורט וונגוט "עריסת חתול". "Borg Sex" הוא התייחסות לגזע הבורג מסדרת מסע בין כוכבים. באלבומו "Super Colossal", הקטע "Crowd Chant" נועד במקור להיקרא "Party on the Enterprise" ועתיד היה להשתמש בצלילים מספינת החלל "אנטרפרייז", אך סטריאני נמנע משימוש בקטעים אלה כתוצאה מסיבות משפטיות. הקטע "Redshift Riders" מתבסס על הרעיון לפיו בעתיד אנשים יוכלו לנוע בחלל במהירות גבוהה יותר תוך שימוש באפקט הסחה לאדום. באלבומו החדש משנת 2008, שני הקטעים "Asik Veysel" ו-"Andalusia" מתייחסים לזמר הנודד הטורקי אסיק וייזל, שניגן בסאז וחי בתחילת המאה ה-20. שם האלבום משנת 2010, Black Swans and Wormhole Wizards מתייחס לתאוריית הברבור השחור.
עבודה פילנתרופית
{|
הופעות חיות
{|
תזמורת הרדיו של פרנקפורט
תזמורת הרדיו של פרנקפורט (בגרמנית: hr-Sinfonieorchester), שנקראה עד 2005 "התזמורת הסימפונית של רדיו פרנקפורט", היא תזמורת הרדיו של רשת השידור הציבורית של מדינת הסה הגרמנית (פרנקפורט). קשת סגנונות המוזיקה שלה כוללת את הרפרטואר הקלאסי-רומנטי, תגליות במוזיקה ניסיונית חדישה, קונצרטים לילדים ולנוער, מוזיקה קלאסית קלה ותפיסות תכנון תובעניות. היא נודעת בהקלטותיה המופתיות ובפרשנויותיה.
היסטוריה
הנס רוזבאוד, מנצחה הראשון, הטביע את חותמו על כיוון התזמורת עד שנת 1937, כשהתמקד לא רק במוזיקה מסורתית אלא גם ביצירות עכשוויות. אחרי מלחמת העולם השנייה, השקיעו קורט שרדר ווינפריד זיליג את מאמציהם בבנייה מחדש של התזמורת ושל רפרטואר מוזיקלי נרחב להופעותיה. דין דיקסון ואליהו ענבל העלו את ההרכב לדרגת תזמורת בעלת מוניטין בינלאומיים בשלושת העשורים שבין 1961 ל-1990. למעמדה של התזמורת ניתן אישוש פעם אחר פעם, בייחוד ב"תקופת ענבל", הודות להופעות אורח ברחבי העולם והפצות של הקלטות חשובות, כגון ההקלטות הראשונות מאז ומעולם שנעשו לגרסאות המקוריות של הסימפוניות השלישית, הרביעית והשמינית מאת אנטון ברוקנר וקיבלו את ה-Grand Prix du Disque (פרס התקליט הצרפתי) וההקלטה הדיגיטלית הראשונה שנעשתה לכל הסימפוניות של מאהלר וזכתה ב- Deutscher Schallplattenpreis (פרס התקליט הגרמני) בשנת 1988. ענבל, שהיה המנצח הראשי משנת 1974 עד 1990, נבחר למנצח כבוד של התזמורת מאז 1996.
משנת 1990 עד 1996 היה דמיטרי קיטאיינקו מנצחה הראשי של תזמורת הרדיו של פרנקפורט. עבודתו התמקדה במסורת הגרמנית והרוסית ובסגנונות מודרניים. הקונצ'רטי לפסנתר של סרגיי פרוקופייב, עם ולדימיר קראינב, וסדרת יצירות של אלכסנדר סקריאבין הם רק שניים מן המיזמים שלו, שהונצחו על גבי תקליטורים. בהנהגת קיטאיינקו יצאה התזמורת לסיורים נרחבים בדרום אמריקה, שווייץ ארצות הברית ויפן. בניצוחו של כריסטובאל הלפטר החל מיזם תקליטורים של מכלול יצירותיו התזמורתיות, וכן גם סדרה של יצירות מן האסכולה הווינאית השנייה, בשילוב עם הסימפוניות של שומאן וברהמס עם ענבל. האופרה במערכה אחת של שנברג, Von heute auf morgen ("מהיום למחר") עם מיכאל גילן, יצאה כסרט של ז'אן-מארי שטראוב ודניאל אואיה, ובתקליטור.
המנצח האמריקאי יו וולף כיהן כמנצח ראשי של תזמורת רדיו פרנקפורט מאז 1997 עד 2006. "גמישות" ו"גיוון" היו שני נושאים חשובים בעבודתו עם התזמורת. וולף יישם את הניסיון של נוהלי ביצוע היסטוריים בתזמורת סימפונית מודרנית ובדרך זו החזיר לרפרטואר את המאגר העצום של יצירות מן התקופה הקלאסית, הקלאסית המוקדמת והבארוק ובמקביל העשיר את ספרות ההרכב בהיבטים עכשוויים יותר. הצלחתן של פרשנויות מלהיבות ותוכניות יוצאות דופן בגיוון ובשונות היה סמלו המסחרי שח שיתוף הפעולה בין תזמורת הרדיו של פרנקפורט ליו וולף. הצלחה זו מצאה ביטוי במיזמים קונצרטיים, שהרחיקו הרבה מעבר למדינת הסה והניבו הופעות אורח ברחבי אירופה, אסיה וצפון אמריקה.
המנצח הצרפתי אלן אלטינוגלו הוא המנהל המוזיקלי של התזמורת מאז שנת 2021.
ארז סלע
ארז סלע (נולד בכ"ג בטבת ה'תשי"ז, 27 בדצמבר 1956) הוא מוציא לאור, מהדיר ועורך ספרים, היוזם והבעלים של מיזם "אוצר החכמה".
קורות חייו
נולד לצבי ואירנה סלע וגדל בקיבוץ מגידו שבעמק יזרעאל, חזר בתשובה בשנות העשרים לחייו, בתחילת דרכו התורנית למד בישיבת אור שמח ובכולל של ישיבת טשעבין.
את תחילת עבודתו התורנית ספרותית התחיל בכתיבת הספר "ארזי הלבנון" על מסכת נזיר. בהמשך ערך את מסכת נדרים במסגרת מהדורת התלמוד הבבלי של הוצאת עוז והדר.
סלע היה העורך הראשי של מסכת זבחים, במהדורת "זכר חנוך" של ש"ס וגשל. ובמקביל הוא עומד בראש מחלקת השוואת שינויי הנוסחאות של מהדורה זו.
בשנת 1996 פתח את הוצאת הספרים "אור החכמה" על שם ספר של אחד מאבותיו אורי פייבל בן אהרן מדובנקה, בהוצאה זו ההדיר ספרים רבים ובהם פני יהושע, חידושי הריטב"א על הש"ס, שב שמעתתא של הרב אריה לייב הלר.
בנוסף הדפיסה ההוצאה מהדורות צילום של ספרי אספנות וספרי מקור ישנים, שלא נדפסו זמן רב. במסגרת שלוחה זו של ההוצאה, הודפסו: כתב יד מינכן 95, מהדורתו הראשונה של התלמוד הבבלי בשלמותו, דפוס ונציה של התלמוד, ר"פ-רפ"ג, ודקדוקי סופרים, וכן הסדרה תולדות חכמי ירושלים.
בשנת 2003 השיקו סלע ורעייתו בשמת את פרויקט אוצר החכמה, ספרייה תורנית וירטואלית שבה יש כיום כמאה עשרים אלף ספרים.
יהדות הונגריה
יהדות הונגריה התקיימה באופן רציף בשטח המדינה מימי האימפריה הרומית הקדושה. תחת השלטון האוסטרו-הונגרי גדלה הקהילה ושגשגה, וזכתה לאמנציפציה. במקביל, התקיים בה מתח עז בין היסודות הליברליים והשמרנים שהתבטא בפילוג ממוסד בין האורתודוקסים והנאולוגים ב-1871. בשיאה, בממלכת הונגריה רבתי, מנתה למעלה מ-900,000 איש. השטחים בהם התגוררו רבים מהם הועברו למדינות אחרות בחוזה טריאנון ב-1920. מקור רוב הקהילה מאשכנז, כולל מהגרים ממזרח אירופה, לצד מיעוט של מגורשי ספרד.
בזמן השואה הושמדו מרבית יהודי הארץ (נספו כ-564,500 יהודים, מתוך כ-725 אלף), אם בגירוש לאושוויץ על ידי הגרמנים או במעשי הטבח והדיכוי של ההונגרים, ובהם אנשי מפלגת צלב החץ. בזמן השלטון הקומוניסטי הוגבלה ונרדפה הקהילה. ההערכות בדבר אוכלוסיית היהודים בהונגריה בעשור השני של המאה ה-21 נעו בין 50 ל-120 אלף יהודים, רובם בבירה בודפשט. מאז סוף שנות ה-2000 הולכת וגוברת תופעת האנטישמיות במדינה, המלובָּה על ידי מפלגת הימין הקיצונית יוביק, בעוד ממשלת הונגריה ספגה ביקורת על שאננותה.
ימי הביניים
ימיו של היישוב היהודי בהונגריה תחילתם כבר בימי הרומאים. נראה שהיהודים הראשונים הגיעו בעקבות הלגיונות הרומאיים אל הפרובינקיות של פאנוניה ודאקיה. שרידים יהודיים נמצאו בחפירות שנערכו במחנות וביישובים הרומיים. באינטרסיקה (כיום דונאויווארוש) נמצאה מצבה שהוקמה על ידי "קואיסמוס, מפקד תחנת המכס, וגבאי בית הכנסת". מתקופה זו ועד ימינו קיים בהונגריה יישוב יהודי רצוף.
ככל יהודי אירופה היו יהודי הונגריה נתונים לפרעות ולגזירות, לעלילות דם ולרדיפות, אך גם לתקופות של פריחה, למתן זכויות ולשגשוג כלכלי. קהילות גדולות קמו בערים, ומרכזי לימוד תורה חשובים החלו לפעול בערים פרסבורג (נכתב גם פרשֹבורג, כיום ברטיסלאבה, בירת סלובקיה), אובודה (כיום אחת משלוש הערים שהתאחדו לעיר בודפשט) ושטולויסנבורג (סקשפהרוואר, במרכז הונגריה). בסוף המאה ה-14 התפרסם הרב אייזיק מטירנא, מחברו של "ספר ההנהגה".
הונגריה נקראת בדרך כלל בכתבים הרבניים מימי הביניים ואילך "ארץ הגר".
בשנת 1894 התגלה בבודה בית קברות יהודי עתיק, והקבר העתיק ביותר שבו היה משנת 1278.
הכיבוש העות'מאני ולאחריו
לאחר קרב מוהאץ' ב-1526 כבשו העות'מאנים חלק ניכר מהונגריה. בשאר המדינה שלט בית הבסבורג, כאשר בטרנסילבניה קמה נסיכות הונגרית עצמאית. בהונגריה ההבסבורגית, הקתולית הקיצונית, הורע מאוד מצבם של היהודים והם היו נתונים לרדיפות. כמשקל נגד לכך, בשטחי טרנסילבניה העצמאית, שהיו נתונים עם הונגריה ההבסבורגית בסכסוך שעיקרו היה דתי בין קתולים ופרוטסטנטים, ניתנו ליהודים זכויות. ב-1580 היו בהונגריה כ-800 יהודים בלבד כששליש מהם היו מהגרים מהאימפריה העותמאנית שהזדהו כ"יהודים ספרדים" (אין עדות לאימות אם היו צאצאי מגורשי ספרד ופורטוגל או רק מי שאימץ את נוסח הספרדים). הנסיך גאבור בתלן, אשר שלט בטרנסילבניה באמצע המאה ה-17, הזמין לארצו את הסוחרים היהודים מהאימפריה העות'מאנית, כדי לפתח את המסחר בארצות והעניק להם פריבילגיה מלכותית ב-1623.
מצבם של היהודים תחת השלטון העות'מאני, שהיה בעל סובלנות רבה בענייני דת, היה הטוב ביותר. היהודים יצרו קשר עם קהילות רבות סמוכות, מן הבלקן, שהיו אף הן תחת השלטון העות'מאני. בתקופה זו התפרסם הרב אפרים הכהן (1616–1678) רבה של בודה (העיר בודפשט נוצרה מאיחוד שלוש ערים - בודה, פשט ואובודה), אשר כתב ספר שאלות ותשובות בשם "שער אפרים". לאחר מאה וחמישים שנות שלטון עות'מאני כבש בית הבסבורג את הונגריה כולה באמצע המאה ה-17. עם העות'מאנים הנסוגים עזבו רבים מן היהודים, וייסדו במדינות הבלקן קהילות של "יוצאי הונגריה". ככלל, ניתן לומר, כי גירושם של העות'מאנים, ועמם רבים מן היהודים, מהווה קו שבר בתולדות יהודי הונגריה. מספרם של היהודים בתקופה שמיד לאחר עזיבת העות'מאנים היה קטן, והם היו נתונים למגבלות כלכליות ומשפטיות, ולרדיפות. במהפכה של שנת 1848 אשר קראה למתן זכויות אזרח לכלל ההונגרים, היו היהודים פעילים מאוד, והמורדים אף החליטו על מתן שוויון זכויות ליהודים. דיכויו של המרד הביא לנסיגה במעמד היהודים, והוטל עליהם קנס קיבוצי בשל השתתפותם במרידה.
עד כיבושה של הונגריה על ידי העות'מאנים היו יהודי הונגריה מבודדים לחלוטין מן המרכזים הרוחניים של גלויות ישראל. עם הכיבוש העות'מאני נוצר הקשר בין יהודי הונגריה לבין הקהילות של פליטי ספרד שנוסדו בתחום שליטת העות'מאנים. בשנת ה'תכ"ו (1666) הייתה קיימת בעיר אובין (בודה*) שעל חוף הדנובה קהילה יהודית חשובה, שהזמינה את רבי אפרים בר' יעקב הכהן, שהיה רבה של וינה, לשבת על כס הרבנים באובין והוא יסד במקום ישיבה גדולה וחשובה. הקהילה חרבה עם הכיבוש האוסטרי ב-1686.
האימפריה העותמאנית שחדרה מאסיה הקטנה וארצות הבלקנים עד אובין שבמרכז אירופה, יצרה את הזיקה בין יהודי הונגריה לבין גלויות המזרח והמערב, באמצעות הקהילות החדשות של פליטי ספרד שהשתקעו בארצות האימפריה הטורקית. שער פתוח זה יצר מעתה קשרים משמעותיים שהלכו והתרחבו בין יהודי הונגריה לבין שאר שבטי ישראל וזאת אף על פי שהעות'מאנים גורשו לאחר מכן מאירופה, והקהילות של היהודים הספרדים התנתקו ממקור חיוניותם הרוחנית, במרכז אירופה שבשליטת העות'מאנים לשעבר.
האימפריה האוסטרו-הונגרית
בתקופת הרפורמות בהונגריה (1825–1848) יהדות הונגריה הייתה קבוצה אתנית עירונית אמידה מאוד. עם זאת, משנות ה-30 של המאה ה-19 ואילך הקבוצות הראשונות של יהודי מזרח אירופה העניים הרבה יותר הגיעו למדינה (כתוצאה מהתנועה החופשית בשטחי האימפריה האוסטרית שהונגריה הייתה חלק ממנה).
האמנציפציה
במאה ה-18, בזמן שלטון בית הבסבורג בהונגריה, היגרו להונגריה יהודים רבים מן המזרח (מגליציה) ומן המערב (בוהמיה, מוראביה והדוכסות הגדולה של אוסטריה) - חבלים שהיוו כעת יחידה פוליטית אחת עם הונגריה. הקהילה שנוצרה צמחה מ-81,000 יהודים בשנת 1687 - שנה לאחר כיבושה של בודפשט על ידי האוסטרים, לכדי 542,000 יהודים בשנת 1869. יהודים אלו, ככל יהודי אירופה, היו חשופים להתפתחות החברתית והאינטלקטואלית של זמנם - מחד השכלה ואף התבוללות, ומאידך, התפתחות חיים יהודיים ושמירת מסורת ומצוות.
חלק הארי בהגירת היהודים לתוך הונגריה היה הגעתה של יהדות מזרח אירופה, שהפכה להגירה מסיבית במחצית השנייה של המאה ה-19. המהגרים החדשים היו עניים מאוד, ניהלו בעיקר אורח חיים כפרי ועסקו גם בחקלאות. היהודים האשכנזים דוברי היידיש הגיעו מחלקיה השונים של האימפריה האוסטרו-הונגרית (שהוקמה בשנת 1867) מגליציה אך גם משטחי האימפריה הרוסית. המהגרים נמשכו להונגריה בשל האווירה הפוליטית והחברתית הליברלית שהתבססה אחרי המורשת של "עידן הרפורמות", מלחמת העצמאות ב-1848, ההתפתחות הכלכלית העצומה והפרנסה הטובה יותר.
ב-17 במרץ 1848 בירכה "נציגות יהודי הונגריה וטרנסילבניה" את מהפכת 1848 בהונגריה. גם יהודים השתתפו בהקמת "ועדת השקט הציבורית" ו"המשמר הלאומי". משפחות יהודיות עשירות סייעו למלחמת העצמאות בתמיכה כספית משמעותית. מספר היהודים ששירתו בצבאות המהפיכה נאמד בכ-20,000, כלומר השתתפות הרבה מעבר לשיעורם באוכלוסייה הכללית. כהוקרה לכך ראתה ממשלת סמרה חובה באספה הלאומית, בימים האחרונים של מלחמת העצמאות, ב-28 ביולי 1849 בסגד להחליט על הצהרת שוויון אזרחי ופוליטי של היהודים בהונגריה. עם זאת, החלטה זו לא הייתה יכולה להיכנס לתוקף בשל תבוסת הונגריה במלחמת העצמאות והכניעה שלה לאוסטריה בווילאגוש.
מתן האוטונומיה להונגרים, וייסוד האימפריה האוסטרו-הונגרית אשר בבסיסה ההכרה בצורך ההונגרי לקיום חיים לאומיים, הביאו אף למתן אמנציפציה ליהודים. מנהיגי הליברלים הלאומיים ההונגרים פרנץ דיאק ודיולה אנדראשי ראו בחיוב את שילוב היהודים בחברה, ואחד מן המעשים הראשונים של הממלכה ההונגרית החדשה שנוסדה בשנת 1867 הייתה חקיקת חוק אמנציפציה, הנותן ליהודים זכויות שוות לכל אזרחי הארץ. בשנת 1895 הוכרה הדת היהודית כאחת מן הדתות במדינה, וזכתה למעמד שווה לדת הקתולית ולדת הפרוטסטנטית. בשנת 1913 התמנה הכלכלן היהודי פרנץ הלטאי, לראש העיר של בודפשט.
היחס לאמנציפציה וללאומיות עקף לגמרי את הסכסוכים הדתיים החריפים בין יהודי הונגריה. הנאולוגים ומרבית האורתודוקסים, למעט הקהילות המסורתיות מאוד בצפון-מזרח המדינה הנחשל (ואף שם היו לשפה ולתרבות מהלכים חזקים מאוד; דור אחרי ההגירה, הוסיפו במובלעות החסידיות הקיצוניות בניו יורק לדבר הונגרית ולקיים חברה נפרדת משאר החרדים), אימצו השקפה פוליטית זהה במהותה של אינטגרציה אל תוך החברה האזרחית וקבלת התודעה הלאומית ההונגרית.
על פי נתוני המפקד אוכלוסין משנת 1891 אוכלוסיית היהודים בכל שטחה של ממלכת הונגריה הייתה 612,803 בעת שאוכלוסיית ממלכת הונגריה כולל קרואטיה הייתה אז 17,318,794 איש. הפזורה היהודית היוותה כבר 3.54% מהאוכלוסייה.
אורתודוקסים ונאולוגים
ההשכלה והרפורמה הדתית, אשר התפשטו ביהדות אירופה בשנים אלו, לא פסחו על הונגריה. משנות ה-30 של המאה ה-19 התפתח בממלכה ציבור יהודי גדול שנטה אליהן, הנאולוגים, והעימות בינו ובין האורתודוקסים הלך והחריף. בין 1869 ל-1871 התמסד הפירוד בין המגזרים, לאחר שהאורתודוקסים פרשו מקונגרס הייסוד של מה שנועד להיות הארגון הארצי של קהילות היהודים בהונגריה, מחשש לשליטת יריביהם בגוף החדש. כמעט כל הקהילות בשליטת הנאולוגים קיבלו על עצמן את התקנות שנקבעו באספה והקימו את "הלשכה היהודית הארצית", שחבריה נודעו גם כבני "פלג הקונגרס"; האורתודוקסים יצרו ועד משלהם, "הלשכה האורתודוקסית האוטונומית." בתווך נותרו קהילות שבחרו להיוותר עצמאיות ולא להסתנף לאף אחד מהפלגים. אלה כונו קהילות הסטטוס קוו, והן הקימו לעצמן ארגון-גג משלהן ב-1928.
האורתודוקסיה ההונגרית הקימה קהילות ובתי מדרש שזכו לתהילה ברחבי העולם היהודי. ממשיכי דרכו של החת"ם סופר, שמרכזם היה בפרשבורג ובסביבתה, הגיעו לרמה גבוהה ביצירת ספרות תורנית ובתי מדרש. בצפון מזרח המדינה התפשטה בהדרגה גם החסידות.
בטבלה למטה מצויה התפלגות האוכלוסייה היהודית בממלכת הונגריה לאורך השנים לפי חברות בקהילות שהשתייכו ללשכה היהודית המרכזית, ללשכה האורתודוקסית האוטונומית או לסטטוס קוו. מ-1920, עקב חוזה טריאנון, אבדו שטחים נרחבים שמרבית היהודים בהם היו אורתודוקסים: סלובקיה ורוס התת-קרפטית שנמסרו לצ'כוסלובקיה וטרנסילבניה הצפונית שעברה לרומניה. מפקד 1941 - אחרי תכתיב וינה הראשון והשני. מפקד 1944 נערך באפריל, בשטחיה הונגריה שלאחר טריאנון בלבד, לפני תחילת השילוחים למחנות; מפקד 1948 שיקף את אובדן החיים בשואה.
החסידות בהונגריה
החסידות הגיעה להונגריה לקראת סוף המאה ה-18 בהובלת רבי יצחק אייזיק טויב, שבשובו להונגריה בסביבות 1781 התמנה לרבה של העיר קאליב וכל חבל סבולץ'. חלוץ אחר היה משה טייטלבוים (הראשון) שמונה בשנת ה'תקמ"ח (1808) כרבה של אויהל. צאצאיו נמנו על רבני העיר סיגט שבטרנסילבניה. אדמו"ר מוקדם נוסף היה רבי יחזקאל פאנט מקרלסבורג.
בהונגריה מעולם לא הייתה מערכה חריפה של התנגדות לחסידות בין אוהדיה למתנגדיה, שנודעו שם בהתאמה כ"ספרדים" ו"אשכנזים" על שום נוסחי התפילה שלהם (מינוח זה רווח גם בגליציה), כשם שהייתה במזרח אירופה. היו לכך מספר סיבות: אף בשיאה הייתה החסידות מוגבלת ליהדות אונטרלנד שבצפון-מזרח הממלכה, והשפעתה גם שם הייתה קטנה עד אמצע המאה ה-19. חולשתה, תלות מרבית הקהילות ברבנים יוצאי ישיבת פרשבורג והייחוס והלמדנות שאפיינו את מרבית האדמו"רים, הקטינו את האפשרות לחיכוך. היחס לחסידות נקבע גם על ידי גדול רבני הארץ, החת"ם סופר, שגילה כלפיה הסתייגות קרירה אך לא עוינות: בינו לבינו אמנם כתב ש, אך הקפיד על אדיבות והוגנות כלפי נציגיה. לאחר מותו שימש האדמו"ר חיים הלברשטאם מצאנז כמפשר, שכן רבנים הונגרים אשכנזים פנו אליו לעיתים קרובות. רק לאחר 1850 חל גידול ניכר בכוחם של הספרדים, אם כי נותרו תמיד מיעוט גם באונטרלנד. ההתעצמות התבטאה בסכסוכים מקומיים ובכפיית רבנים בצפון-מזרח הארץ, מרביתם אשכנזים, לאמץ מנהגים חסידיים. על אף המתח, היה בהונגריה רק מתנגד קיצוני ופעיל אחד ידוע, ירמיה לעוו אב"ד אויהל, שחזר וטען כי החסידים גרועים מהנאולוגים. אף בקרב פשוטי העם רווחה ההתנגדות לשינויים ולחידושים שהנהיגה החסידות. אך הופעתה על הזירה ככח משמעותי בשלב מאוחר, כשהאיום הנאולוגי היה חמור ומובהק, דחקה הצידה כל מחשבה על עימות לטובת עמידה מול היריב המשותף.
במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 הפכה החסידות לגורם משמעותי יחסית. בין האדמו"רים נמנו רבי צבי הירש פרידמן מליסקא, רבי ישעיה מקרסטיר ורבי שלום אליעזר הלברשטאם מראצפרט. באונטרלנד הוקמו חצרות מקומיות, ביניהן חסידות מונקאטש, חסידות סיגט שממנה יצאה חסידות סאטמאר הנחשבת לגדולה בעולם, חסידות ספינקא וחסידות טאש. גם תולדות אהרן ויתר חצרות שומר אמונים מוצאן מהארץ. לאחר השואה, הסגירות שאפיינה את האורתודוקסים יוצאי הונגריה רבתי וההשפעה החסידית הביאה לכינונן של קהילות הדומות מבחינות רבות לחצרות, כמו ערלוי ודושינסקיא.
אנטישמיות
שיעורם של היהודים בין המובילים בחיי הכלכלה, המסחר, המשפטים והתרבות עלה במהירות לקראת סוף המאה ה-19. בעוד ששיעורם בכלל האוכלוסייה עמד על כארבעה אחוז, היו כמחצית מן הסוחרים, הרופאים ועורכי הדין יהודים. מעמדם של היהודים התחזק לאחר מתן האמנציפציה, והקיסר פרנץ יוזף (אשר כונה על ידי היהודים "הקיר"ה" - הקיסר ירום הודו) נטה להם חסד.
בנסיבות אלו הופיעה האנטישמיות המודרנית בהונגריה בשנות השמונים של המאה התשע עשרה. תנועה פוליטית אנטישמית הוקמה על ידי חבר פרלמנט בשם ויקטור אישטוצי. בשנת 1882 אירעה עלילת דם, במהלכה נטען כי ילדה בכפר בשם טיסה אסלר נחטפה על ידי יהודים, ונרצחה לצורכי פולחנם הדתי. 15 יהודים הובאו למשפט בקשר לרצח, וזוכו מן ההאשמות. לטובת היהודים התערבו מנהיגים פוליטיים הונגרים רבים, ביניהם לאיוש קושוט וקלמן טיסה. המשפט גרם למהומות אנטישמיות ואף לפוגרומים בפרסבורג (כיום ברטיסלאבה) ובערים אחרות והממשלה נאלצה להכריז על משטר צבאי ולשלוח פלוגות צבא לאזורים שבהם התגוררה אוכלוסייה יהודית. ראש הממשלה, טיסה, הכריז שכל עוד הוא מכהן בתפקידו לא ירשה פגיעה ביהודים חפים מפשע.
הציונות לא נקלטה כמעט בהונגריה. בנימין זאב הרצל ומקס נורדאו נולדו אמנם בארץ, אך למעט שכבה צרה של אינטלקטואלים מתבוללים מחד ומיעוט זעיר בקרב האורתודוקסים מאידך, דחו בני כל ההשקפות את רעיונותיהם עד עליית האנטישמיות אחרי מלחמת העולם הראשונה. ההיסטוריון אמיל לנגייל ציין כי "יהודי הונגריה היו האנטי-ציוניים ביותר על פני תבל". האורתודוקסים והנאולוגים גם יחד שללו לחלוטין את האידאולוגיה מטעמים דתיים ואזרחיים בה במידה; רובם, בלי הבדלי זרם, ראו עצמם כ"הונגרים בני דת משה" (Mózes-hitű magyarok) והרעיון של לאומיות יהודית נתפש כתמהוני. המלחמה בציונים הייתה הנושא היחיד כמעט שיכלו להסכים עליו. כשעלה החשש שהציונים עלולים לשכנע את הממשלה הליברלית להכיר בהם, מנע שיתוף-פעולה הדוק בין שני הזרמים את הצעד והם הצליחו לשכנע את הרשויות להערים על הציונים הגבלות שונות.
בין שתי מלחמות העולם
במלחמת העולם הראשונה גילו היהודים נאמנות כמו יתר ההונגרים, ורבים נלחמו ואף נהרגו בשורות הצבא. האימפריה נחלה במלחמה תבוסה, והממלכה הדואלית פורקה.
בשנת 1919 אירעה תקופה קצרה של שלטון קומוניסטי בהונגריה, שבראשו עמד עיתונאי ממוצא יהודי בשם בלה קון. שלטון זה ארך אך 133 ימים בטרם הובס על ידי הרומנים אשר פלשו לבודפשט על מנת להכריתו, ועל ידי "הצבא הלבן" שהוקם על ידי לאומנים הונגרים בדרומה של המדינה. כיבושה של בודפשט על ידי הרומנים, ומצעדו של הצבא הלבן צפונה אל בודפשט, לוו ב"טרור לבן" שכוון אל הקומוניסטים, אך בראש ובראשונה אל היהודים. כשלושת אלפים יהודים נהרגו בפרעות אלו.
לאחר גירושם של הקומוניסטים עלה לשלטון בהונגריה האדמירל מיקלוש הורטי שהיה בעל נטיות אנטישמיות, ואשר החל מצר את צעדי היהודים, ואף חוקק חוק המגביל את מספר היהודים במוסדות להשכלה גבוהה (נומרוס קלאוזוס) עוד בשנת 1920. בשלב זה עוד נהנו יהודי הונגריה משוויון הזכויות שניתן להם תחת האימפריה האוסטרו הונגרית, אך המגמה האנטי-יהודית של השלטונות הביאה לאווירה שהרעה מאוד את מצבם של היהודים, וגרמה לפגיעה במעמדם, שהלכה והחריפה, עד לנטילת זכויות מלאה.
שואת יהודי הונגריה
בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה חלה התקרבות בין הממשל ההונגרי, בראשותו של מיקלוש הורטי ובין גרמניה הנאצית, הן מבחינת השאיפות המדיניות, והן מבחינה אידאולוגית. בהונגריה נוסדו מפלגות פשיסטיות ואנטישמיות, שהתאחדו בשנת 1938 לתנועה בשם צלב החץ בראשות קצין הצבא בדימוס פרנץ סלשי. התקרבות זו הביאה להונגרים רווחים טריטוריאליים: בשנים 1938 ו-1940 נמסרו להונגריה שטחים נרחבים מצ'כוסלובקיה המקוצצת והמבותרת שלאחר הסכם מינכן ומרומניה.
במאי 1938 בהשפעת ההתקרבות לגרמנים, נחקק "החוק היהודי הראשון" שקבע מכסות המגבילות את מספר היהודים ל-20% במקצועות שונים, ואסר על השחיטה הכשרה. בשנת 1939 נחקק "החוק היהודי השני" שהגדיר יהודי כאדם שאחד מהוריו, או שניים מהורי הוריו הם יהודים. הייתה זו הפעם הראשונה שההתייחסות אל היהודים בהונגריה לא הייתה לפי ההצהרה על דתו של האדם, כי אם לפי מוצאו. גישה זו התאימה יותר לרוח שנשבה מגרמניה, והיא צעד מכריע בדרך לאסונם של יהודי הונגריה הממשמש ובא. לאחר שהצטרפותה של הונגריה למלחמה לצדה של גרמניה הייתה לעובדה מוגמרת, וחיילים הונגרים לחמו לצד הגרמנים בברית המועצות באוגוסט 1941 נחקק "החוק היהודי השלישי", שנועד למנוע נישואי תערובת בין יהודים ונוצרים. שוויון הזכויות שקיבלה הקהילה היהודית בשנת 1895 בוטל, ותהליך סימונם של היהודים כגזע נחות שדמו מותר הושלם. כן הופקעו אחוזות חקלאיות של היהודים, בנימוק כי היהודים הם גזע זר, שאינו קשור לאדמה ההונגרית.
בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה, היה מצבם של יהודי הונגריה טוב ממצבם של היהודים בשטחי הכיבוש הגרמני. אמנם זכויותיהם נשללו, אך חייהם לא היו בסכנה, והם יכלו לחיות באשליה של יציבות. הגזרה הגרועה ביותר שהושתה עליהם הייתה "שירות עבודה". לאחר שנשללו זכויותיהם בחוק, נאסר עליהם לשרת בצבא, והיהודים שבגיל הגיוס גויסו ל"פלוגות העבודה" שלמעשה היו יחידות לעבודות כפייה בתנאים קשים ביותר, בחזיתות השונות בהן נלחם הצבא ההונגרי. כארבעים ושניים אלף יהודים מצאו את מותם ביחידות אלו עד לסוף מלחמת העולם.
עם התקדמות הצבא האדום במלחמתו כנגד הנאצים, ולאחר התבוסות הגרמניות בקרב סטלינגרד ובקרב קורסק, אשר הביאו אף למותם של מאות אלפי הונגרים שלחמו בחזיתות אלו, הגיע העוצר ההונגרי, האדמירל הורטי, למסקנה כי האינטרס ההונגרי מחייב את עזיבת בריתו עם היטלר, והחל במגעים ליציאתה של הונגריה מן המלחמה. צעדים אלו הביאו לכיבושה של הונגריה על ידי הגרמנים ב-19 במרץ 1944, ולתחילתה של התקופה הנוראה ביותר בתולדות יהדות הונגריה. דיווחים על השואה הגיעו להונגריה על ידי פליטים רבים שברחו להונגריה, מוועדות ההצלחה מחוץ למדינה, מיהודים ששירותי בגדודי העבודה בצבא ההונגרי, ומידיעות תקשורתיות מהעולם החופשי.
מיד לאחר הכיבוש הגרמני סומנו היהודים בטלאי צהוב, רכושם הוחרם, וננקטו צעדים להפרדתם מן האוכלוסייה הכללית לשם השמדתם. היהודים נצטוו לעבור לגטאות שהוקמו בכל עריה של הונגריה. עד לאמצע חודש מאי 1944 רוכזו כחצי מיליון יהודים מערי השדה בהונגריה בגטאות. ריכוזם של יהודי בודפשט נדחה לשלב האחרון. פעולות אלו נוהלו על ידי אדולף אייכמן. לפי יהודה באואר במאי 1944 עם התחלת הגירוש לאושוויץ, תנועות הנוער הציוניות בהונגריה ארגנו הברחת יהודים אל מעבר הגבול הרומני. להערכתו כ 4000 יהודים הוברחו לרומניה, כולל הברחה מאורגנת זו ושל אלה ששילמו ישירות למבריחים. השלטונות הרומנים הסכימו להרשות כניסת יהודים אלה, למרות לחץ כבד של הגרמנים.
ב-15 במאי החל שילוחם של יהודי הונגריה לאושוויץ. התקדמותו של הצבא האדום אל עבר גבולות הונגריה הביאה את הגרמנים להאיץ את השמדת היהודים בכל השטחים שעוד נותרו בידם. בתוך שבועות ספורים בלבד גורשו לאושוויץ כ־450,000 יהודים. עם סיום המשלוחים, ביולי 1944, לא היו עוד יהודים בהונגריה מחוץ לבודפשט.
ג'ורג' מאנטלו (George Mantello) יהודי ודיפלומט של סאן סלבדור בשווייץ, יזם נסיעה של בלדר לבודפשט לבירור המצב. משה קראוס מסר לו דו"חות כולל תמצית של דו"ח ורבה-וצלר וב 21.6.1944 הדוח"ת הגיעו לג'ורג' מנטלו, שמיד הפיץ עותקים ליעדים רבים, בשווייץ ובעולם, וההשמדה באושוויץ עלתה לכותרות העיתונים השווייצרים ואחר כך העולמיים. בעקבות הרעש התקשורתי פנו מדינות וגופים רבים לשליט ההונגרי מיקלוש הורטי בבקשה להפסיק את ההשמדה.
נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט שלח מכתב מאיים (על ידי שר החוץ קורדל הול) ב-26 ביוני 1944 לשליט הונגריה מיקלוש הורטי ובו נכתב: "אני סומך לא רק על שיקולים הומניטריים אלא גם על כוח הנשק ... גורל הונגריה לא יהיה כמו אף אחת מהארצות התרבותיות . ... אלא אם המשלוחים יופסקו מידית". מספר ימים אחר כך, ב-2 ביולי 1944, בודפשט הופצצה קשות על ידי 600 מפציצים אמריקאים. המכתב (עם מכתבים נוספים של מלך שוודיה, האפיפיור ועוד) יחד עם ההפצצה שכנעו את הורטי להפסיק את המשלוחים לאושוויץ. ואכן הורטי עצר את המשלוחים ב-9 ביולי למעט יוצאים מהכלל. בתקופה זו שבין יולי לספטמבר 1944, חדלה ההשמדה לשבועות מספר. גירוש יהודי בודפשט לאושוויץ תוכנן ל 25 אוגוסט 1944 אולם ברגע האחרון בוטל על ידי הימלר. באואר סובר כי הביטול נבע מההבטחות חסרות הכיסוי שסאלי מאייר נתן להימלר.
כאשר עמד הורטי על סף הודעה כי הונגריה פורשת מן המלחמה לצד גרמניה, ותומכת בצידן של בעלות הברית, הוא הודח על ידי הנאצים ב-15 באוקטובר 1944, ובמקומו מונה לראש הממשלה, הפשיסט האנטישמי פרנץ סלשי, ראש מפלגת צלב החץ, ולמעשה לשליט הבלעדי של המדינה.
עם עלייתו של סלשי לשלטון תמה הגנת השלטונות על יהודי בודפשט. כנופיות "צלב החץ" השתוללו ברחובות בודפשט. אלפי יהודים נרצחו ברחוב והושלכו אל נהר הדנובה אשר האדים מדם. אדולף אייכמן לא הצליח להשיג רכבות למשלוח לאושוויץ ושלח עשרות אלפים למסעות מוות ולעבודת כפייה. כמאה אלף מן היהודים שנותרו, רוכזו בגטו בחודש דצמבר 1944 בתנאים קשים. אף שאת עיקרה של שואת יהודי הונגריה ביצעו הגרמנים ועושי דברם בהונגריה בתקופה שקדמה לשלטונו, אחראי סלשי לרציחתם של אלפי יהודים במקום המצאם, באכזריות שאינה פחותה מאכזריות הנאצים.
קצב הרציחות הואט באמצעות פעולות הרואיות של דיפלומטים ממדינות נייטרליות, ובמיוחד של ראול ולנברג הנציג השוודי, ושל קרל לוץ הנציג השווייצרי. במשך תקופה של שלושה חודשים הנפיק ולנברג אלפי דרכונים, התחקה אחר שיירות של אסירים והתעמת עם השומרים הגרמנים וההונגרים (בהם גם אדולף אייכמן). בטענה כי היהודים הללו היו תחת הפיקוח של שוודיה, הבטיח את שחרורם. הוא אף דאג להחביא כחמישה-עשר אלף יהודים בשלושים ואחד בתי מחסה. מציל הרואי פחות מפורסם, היה האיטלקי חסיד אומות העולם, ג'ורג'יו פרלסקה שהתחזה למיופה הכוח של ספרד בהונגריה בחורף 1944 והציל את חייהם של אלפי יהודים הונגרים. הוא העניק להם דרכונים ואישורי מעבר חתומים בחותמת שגרירות ספרד ופעל לשם החבאתם, הגנתם, והאכלתם של אלפי יהודים בבודפשט. בתום המלחמה, פרלסקה חזר אלמוני לאיטליה ונצר את סודו בליבו. הוא חי בצניעות, לאחר שהשקיע כמעט את כל רכושו בתשלומי שוחד לבכירים גרמנים והונגרים בבודפשט. בפגישה אקראית עם שתיים מנצולותיו ניתן פרסום לגבורתו והוענק לו אות חסיד אומות העולם. פעלו ההרואי הונצח בספר ובסרט איטלקי, "פרלסקה, גיבור איטלקי".
בשואה נרצחו 564,500 מיהודי הונגריה.
לאחר השואה
לאחר השואה נותרו בהונגריה כ-145,000 יהודים. רבים ניסו לעזוב את המדינה. התנועה הציונית גברה מאוד, ורבים החלו עולים למדינת ישראל. בין העולים אישים שהיו לאחר מכן למרכזיים בחיי הרוח, התרבות והפוליטיקה ישראליים כאפרים קישון, יוסף לפיד, משה זנבר, המלחינים אנדרה היידו ויוחנן זראי, המשורר איתמר יעוז קסט, החזן משה שטרן והקריקטוריסטים זאב ודוש; וכן אישים ידועים אשר עלו ברכבת ההצלה השנויה במחלוקת שארגן ישראל קסטנר. במאי 1949 חסמו השלטונות ההונגרים את הגבול אך יהודים המשיכו לנסות לברוח מהמדינה.
אמנם בוטלו כל החוקים של השלטון ההורטיסטי והנאצי נגד היהודים אבל רבים מהיהודים התקשו להסתגל למשטר הכלכלי החדש. השלטון הקומוניסטי התחיל בהדרגה להפעיל טרור בסגנון סטליניסטי עד סוף שנות ה-50. מאידך, חלק מהיהודים החילונים שהיו מלכתחילה בעלי אוריינטציה סוציאליסטית, אהדו את המשטר הקומוניסטי ואף לקחו חלק פעיל במוסדות המפלגה כפקידים בכירים (הפוליטיקאי היהודי-קומוניסטי מתיאש ראקושי הגיע למעמד ללא תקדים והנהיג כדיקטטור את המדינה בין השנים 1945–1956 כראש המפלגה הקומוניסטית השלטת. גם יורשו ב-1956 בראש המפלגה, ארנו גרו, היה יהודי). מסיבה זו, למרד ב-1956 היו גם סממנים אנטישמיים בולטים. מצד שני, יהודים נמנו עם שני המחנות בעימות. המרד ודיכויו הביא להמלטותם של אלפי יהודים מהמדינה, רובם בעלי השקפות ליברליות, ציוניות או אנטי-קומוניסטיות.
בהונגריה כיום (מ-1989)
נפילת השלטון הקומוניסטי והרפורמה הדמוקרטית בהונגריה בשנות התשעים הביאו להתעוררותה של הקהילה היהודית. גם חידוש הקשרים הדיפלומטיים עם מדינת ישראל סייע להתעוררות הקהילה. כיום (2012) חיים בהונגריה לפי ההערכות בין 50 ל־150 אלף יהודים, רובם המכריע מתגורר בבודפשט הבירה. במפקדי אוכלוסין הם אינם נחשבים מיעוט אתני, ומפני שלכמעט כולם שפת אם הונגרית, הם רשומים כהונגרים.
ישנם כ-20 בתי כנסת ומוסדות רבים לקידום חיי רווחה, דת, וחינוך. מרבית אנשי הקהילה משתייכים לזרם הנאולוגי, הזרם הרפורמי הייחודי להונגריה. בשנת 2003 מונה הרב שלמה כובש מחב"ד לרב, ובכך היה לרב האורתודוקסי הראשון שהוסמך בהונגריה מאז השואה. בטקס נכחו הרב הראשי לישראל שלמה עמאר, כמו גם נשיא הונגריה. שנה אחר כך נפתח בבודפשט מרכז לתיעוד השואה; יומיים לפני טקס החניכה, עצרו שלטונות הונגריה שלשה מוסלמים שתכננו לפוצץ את המבנה.
מאז נפילת הקומוניזם, הכו במדינה לסירוגין גלים של אנטישמיות. בשנת 1992 הגיעה התופעה לשיא לפני עזיבת האגף האנטישמי במפלגה השלטת MDF. בעקבות הידרדרות המצב הכלכלי בסוף שנות ה-2000 באה האנטישמיות לידי ביטוי גלוי בבחירות 2010, עם התחזקות כוחה של המפלגה הלאומנית הקיצונית "יוביק", שעבורה הצביעו 16.7 אחוזים - למעלה מ־855 אלף הונגרים. במסגרת שיתוף הפעולה בין יוביק לאגף האנטישמי במפלגת השלטון פידס (Fidesz), שונה בין היתר שמה של כיכר רוזוולט בבודפשט, בעוד שכיכרות אחדות נקראו על שמו של אלברט וואס שהורשע ברצח נשים יהודיות ושל רומנים בטרנסילבניה. במקביל נוצרו בשנות ה-2000 מליציות ימניות מאורגנות שראו עצמן כממשיכותיהן של תנועות אנטישמיות כגון "צלב החץ".
בסקר משנת 2012 של הליגה נגד השמצה שבחן את עמדות האירופאים כלפי סטריאוטיפים אנטישמיים, מוקמה הונגריה במקום הגבוה ביותר, עם 75 אחוז מההונגרים שהשיבו כי ליהודים יש כנראה כוח רב מדי בשווקים הכלכליים הבינלאומיים, זאת לעומת 59 אחוז שנתנו תשובה דומה בשנת 2009. עם זאת, לאנטישמיות בהונגריה אין בדרך כלל מימד של תקיפות פיזיות של אנשי הקהילה. ייתכן שהדבר נובע מכך ששנים של נישואי תערובת, שינוי שמות לשמות הונגריים ממניעים פטריוטיים, והתבוללות כללית, הביאו לכך שלרוב יהודי הונגריה אין מראה יהודי גלוי.
עם זאת, מפלס האנטישמיות הגואה בא לידי ביטוי מוחשי במגוון דרכים אחרות. במאי 2012 הניחו אלמונים ירכי חזיר על פסלו של חסיד אומות העולם ראול ולנברג, וביולי אותה שנה הושחתו 57 קברים בבית העלמין היהודי בעיר קפושוואר, ככל הנראה בתגובה למעצרו של הפושע הנאצי לאסלו צ'אטארי. באותו חודש הכריז יו"ר הכנסת רובי ריבלין על יו"ר הפרלמנט ההונגרי, לאסלו קובר, כעל אישיות לא רצויה, לאחר שהשתתף בטקס לזכר יוזף ניירו, סופר אנטישמי שהשתייך למפלגה ההונגרית הפרו נאצית "צלב החץ". על רקע זה אף החזיר חתן פרס נובל אלי ויזל את אות ההצטיינות שקיבל מממשלת הונגריה ב-2004. במהלך משחק כדורגל בין נבחרות ישראל והונגריה קראו אלפי אוהדים הונגרים קריאות אנטישמיות לעבר נבחרת ישראל, פעולה שגונתה על ידי ממשלת הונגריה. התגברות האירועים האנטישמיים גררה גינויים מצד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ומצד ארגונים של ניצולי שואה בישראל.
ב-2013 ערכה סוכנות האיחוד האירופי לזכויות אדם בסיסיות, סקר מקוון נרחב בקרב יהודים בתשע מדינות אירופיות. בשלוש מתוך תשע המדינות - צרפת, בלגיה והונגריה, 40-50 אחוז מהמשיבים אמרו שהם שוקלים להגר משום שלא הרגישו בטוחים.
ויקטור אורבן, ראש ממשלת הונגריה מאז 2010, הוא מעריץ מוצהר של האדמירל מיקלוש הורטי, הלאומן הקיצוני והאנטישמי ששלט בהונגריה במהלך מלחמת העולם השנייה, ושיתף פעולה עם הנאצים. בנאום משנת 2017 אמר אורבן: "אני הראשון שידבר בשבחיו של הורטי [...] הוא היה מדינאי יוצא מן הכלל." בקרב תומכי אורבן נפוץ שיח אנטישמי, ובשנת 2017 הציבה הממשלה אלפי שלטי חוצות עם תמונתו של הנדבן היהודי ג'ורג' סורוס והסיסמה "בואו לא ניתן לסורוס לצחוק אחרון." אורבן דחה את הטענות כי מדובר בכרזה אנטישמית. טמאש דויטש, יהודי הונגרי, הוא בין מייסדי המפלגה והיה שר וחבר פרלמנט מטעמה. בהמשך הוא איבד תמיכת ויקטור אורבן.
בספטמבר 2021 ביקר בהונגריה האפיפיור פרנציסקוס ואמר במפגש עם מנהיגים נוצרים ויהודים: "איום האנטישמיות עדיין אורב באירופה ובמקומות אחרים. זהו פתיל שאסור לתת לו לבעור. והדרך הטובה ביותר לנטרל אותו היא לעבוד יחד, בדרך חיובית, ולקדם אחווה בין הדתות."
זרמים דתיים
נכון ל-2014 קיימות בקרב קהילות יהודי הונגריה חמש התארגנויות:
ב-2011 הממשלה ההונגרית חילקה את הדתות למוכרות וללא מוכרות. בעוד הברית הנאולוגית וההתארגנויות האורתודוקסיות קיבלו הכרה מהמדינה, נותרו הקהילות הרפורמיות ללא מעמד רשמי.
אדגר ברונפמן (האב)
אדגר ברונפמן (20 ביוני 1929 - 21 בדצמבר 2013) היה איש עסקים יהודי-קנדי ממשפחת ברונפמן המפורסמת, ששימש כנשיא הקונגרס היהודי העולמי בין 1979 ל-2007, תומך בתוכניות השונות לסטודנטים יהודיים.
קורות חיים
בנו של שמואל ברונפמן, מייסד חברת Distillers Corporation-Seagrams ושושלת אילי ההון בקנדה. אחיו הצעיר הוא צ'ארלס ברונפמן. למד באוניברסיטת מקגיל במונטריאול בקנדה וסיים בה תואר ראשון. ב-1957 הצטרף לעסק המשפחתי והגדיל בצורה משמעותית את היקף המכירות. לאחר מות אביו ב-1971 ירש אותו בתפקידי הנשיא, המנכ"ל, והמנהל הפיננסי של החברה. ב-1981 נבחר לתפקיד נשיא הקונגרס היהודי העולמי המאגד יהודים מחוץ לישראל, לאחר ששימש במשך כשנתיים כנשיא בפועל. לסגנו נבחר ישראל סינגר. בתפקידו לחם למען עלייתם של יהודי ברית המועצות לישראל, חשיפת פשעיו של נשיא אוסטריה קורט ולדהיים במלחמת העולם השנייה, ופיצוי קרבנות השואה מהבנקים השווייצריים.
מאז שנות השמונים ברונפמן הקדיש זמן רב לעבודתו הפילנתרופית. הוא תפקד כנשיא "הלל: המרכז לחיים יהודיים בקמפוס" בארצות הברית וקידם את הרחבתה לדרום אמריקה ולישראל. הוא ייסד את תוכנית עמיתי ברונפמן The Bronfman Youth Fellowships - קהילה של מנהיגים יהודיים צעירים ברחבי ארצות הברית וישראל הכוללת בוגרים מפורסמים רבים
היה נשוי 5 פעמים. מאשתו הראשונה אן לויב לה נישא ב-1953 והיה נשוי לה עד 1973, נולדו חמישה ילדים, סאם (שמואל), אדגר הבן, מתיו, הולי ואדם.
בשנת 1999 העניק לו נשיא ארצות הברית ביל קלינטון את מדליית החירות הנשיאותית.
תוכנית לימודים
תוכנית לימודים (בלועזית: קוּריקוּלוּם, curriculum) היא מתווה של הוראות כלליות בנוגע לאופן ההוראה וההערכה של הידע והמיומנויות המשתייכים למקצוע או לתחום לימוד מסוים.
במערכת החינוך הפורמלית
תוכנית הלימודים בחינוך הפורמלי מתייחסת לרוב לאופן שבו המורה צריך לפעול במסגרת השיעורים בכיתה.
עם זאת, ישנם מקרים בהם עולה צורך לגבש תוכנית לימוד המיועדת לשיעור פרטי עבור תלמיד בודד או קבוצת למידה קטנה. לדוגמה, במסגרת השילוב בחינוך נהוג להשתמש בתוכנית לימודית אישית או תוכנית חינוכית יחידנית, עבור תלמידים המתקשים בלמידה באופן משמעותי מסיבות שונות.
ספר לימוד הנכתב לשימוש במסגרת פורמלית, כגון בית ספר יסודי, נכתב בהתאם לתוכנית הלימודים שבה נועד להשתלב.
תוכניות לימוד בחינוך הפורמלי בישראל
בישראל נקבעת תוכנית הלימודים על ידי משרד החינוך.
ב-1923 נערכה על ידי יוסף עזריהו, מרדכי אזרחי ויחיאל יחיאלי הצעת תוכנית לימודים לבתי הספר העממיים. התוכנית אושרה על ידי מרכז המורים והפכה לתוכנית הראשונה המלאה לבתי הספר העבריים בארץ. היא שימשה את מערכת החינוך מעל ל-30 שנה.
ב-1953 הוחלט על ידי המועצה הפדגוגית העליונה שליד משרד החינוך על רפורמה בכל תוכניות הלימודים בבתי הספר במדינה. לפי ההחלטה, ישתנה כל המבנה של החינוך הציבורי, שיחולק מעתה ל-6 שנות חינוך יסודי ושש שנות חינוך תיכוני. לאחר השלמת 6 שנות חינוך יסודי, יעמדו בפני התלמיד שתי אפשרויות בחירה: המשך לימודים עיוניים במסגרת בית ספר תיכון או תוכנית לימודים מעשית במסגרת מגמה מקצועית.
לפי התוכנית החדשה עתידים היו תלמידי כיתות ה'-ח' בבתי הספר הממלכתיים והממלכתיים-דתיים ללמוד 24 שעות לימודי חובה במקצועות אחידים, ו-8 שעות בחירה, אותן ניתן יהיה לבחור מבין 10 תוכניות השלמה בדגשים שונים (תוכנית ספרותית, עמלנית-חקלאית, תורנית ועוד).
ב-1956 פרסם משרד החינוך תוכנית לימודים ייחודית לנערים עובדים בגילאי 14–17 שלא ביקרו מעולם בבית ספר. התוכנית חילקה את הלומדים לא לפי גיל, אלא לפי רמת הידיעות.
ב-1963 הכריז שר החינוך על הכנסת תוכנית מיון למערכת החינוך: כיתות ו', ז', ח' ימוינו לשלוש רמות בלימודי עברית, חשבון ואנגלית.
לאחר עיכובים רבים נפתחה באופן רשמי הרפורמה בחינוך ב-1 בספטמבר 1968. בשנה הראשונה הקיפה הרפורמה שמונה בתי ספר מקיפים שש-שנתיים ואזוריים בשישה יישובים בארץ. גולת הכותרת של הרפורמה היו חטיבות הביניים. הדגש על קבוצת גיל זו נבע, ככל הנראה, מהעובדה שרבה הייתה נשירת התלמידים במעבר מבית הספר היסודי לתיכון. לכיתות ז' עובדו תוכניות לימודים חדשות ברבים ממקצועות הלימוד, שכללו גם חומר עזר למורה, לימודי מדעי הטבע והלשון הורחבו, החלה החלוקה לקבוצות לפי רמות, וניתנו שירותי ייעוץ בבחירת מקצועות הבחירה של התלמידים.
באקדמיה
סילבוס הוא מסמך המפרט את תוכנית הלימודים של קורס אקדמי. על המרצה לפרסם את הסילבוס בפני הסטודנטים שאותם הוא מלמד עם תחילת הקורס. הסילבוס יכול להיות מחולק כדף מודפס או מפורסם באתר אינטרנט הנגיש לסטודנטים.
תוכניות לימוד אקדמאיות בישראל
ברוח החופש האקדמי, לא קיים בישראל ממסד ממשלתי האחראי על קביעת תוכניות לימודים עבור מוסדות להשכלה גבוהה. המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג) היא רשות פיקוח ממלכתית במדינת ישראל. המועצה פועלת בהתאם לחוק המועצה להשכלה גבוהה, על-פיו אסור לה להגביל את חופש הדעה והמצפון, להתערב בקביעת תוכניות לימודים, בדרכי ההוראה ובמינוי הסגל האקדמי.
השפעת מאפייני השפה
היכולת להשתמש בשפה ככלי תקשורתי לקליטה של מסרים וככלי מחשבתי להבנתם וארגונם הופכת אותה ליכולת משמעותית בתהליכי למידה. משום שהידע האנושי מיוצג לרוב על ידי השפה הדבורה והכתובה, האדם המקשיב והקורא מתוודע לידע המוצג באופן שפתי ברצף ליניארי מהמילה הראשונה ועד למילה האחרונה. בעקבות המאפיינים הליניאריים של ייצוג ידע שפתי, תוכניות הלימודים מציגות את חומרי הלימוד באופן היררכי וליניארי בעל מטרות המוגדרות מראש.
עם זאת, הייצוג השפתי אינו יכול לתת ביטוי לכלל הידע האנושי, משום שהוא בעל מבנה דינמי מורכב ומסועף.
רודולשטאדט
רודולשטאדט (בגרמנית: Rudolstadt) היא עיירה במדינה הפדרלית הגרמנית תורינגיה, הגובלת עם יער תורינגיה בדרום־מערב, וינה וויימאר בצפון. בעבר הייתה העיירה עיר הבירה של שוורצבורג-רודולשטאדט. העיירה בנויה לאורך נהר הזאלה בתוך עמק רחב מוקף ביערות. רודולשטאדט נוסדה בשנת 776 ויש לה חוק עירוני מאז 1326. נקודת הציון של העיירה היא טירת היידקסבורג אשר ניצבת על גבעה מעל העיר העתיקה. עיריית רמדה-טייכל לשעבר מוזגה לתוך רודולשטאדט בינואר 2019.
רודולשטאדט הייתה ידועה בעבר בזכות אבני העוגן של חברת הצעצועים ריכטר ומפעלי הפורצלן, החל מהקמת ייצור הפורצלן של Volkstedt בשנת 1762.
היסטוריה מוקדמת
האזכור המתועד הראשון של שם המקום היה בשנת 776 בשם Rudolfestat (התיישבות של רודולף) כמתנה מקרל הגדול למנזר הרספלד
אוכלוסייה היסטורית
מספר תושבים (מ-1960 נכון ל-31 בדצמבר, אלא אם צוין אחרת):
תרבות
רודולשטאדט מארחת את פסטיבל הפולק, השורשים ומוזיקת העולם הגדול ביותר בגרמניה, TFF Rudolstadt (Tanz&FolkFest), המתקיים מדי שנה בסוף השבוע המלא הראשון של יולי.
רודולשטאדט מקיימת קשרי ערים תאומות עם לטרקני, מחוז דניגול, אירלנד
מאז 2012 רודולשטאדט מארחת את מרוץ Gettough, מרוץ המכשולים הקשה ביותר באירופה.
כלכלה
המטה של קבוצת EPC, חברת הנדסה ובנייה עולמית, נמצא ברודולשטאדט.