cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ארלס ברונסון
קריירה קולנועית
בשנת 1954, בעת פעולתה של ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית, שינה בוצ'ינסקי את שמו לברונסון במטרה להעלים את הצליל המזרח אירופי של שמו בתקופה בה כל קשר למדינות מזרח אירופה הקומוניסטיות נחשב כשלילי. הוא בחר בשם ברונסון על שם "שער ברונסון" - השער שפנה לרחוב ברונסון באולפני סרטי פרמאונט בהוליווד. ברונסון המשיך לשחק בתפקידי משנה בסרטים ובטלוויזיה. ב-1954 שיחק בסרט ורה קרוז לצידו של ברט לנקסטר. וב-1958 שיחק לראשונה בתפקיד ראשי בסרט "ברנש ושמו קלי" (Machine-Gun Kelly) של הבמאי רוג'ר קורמן שהתמחה בסרטי סוג ב.
הצלחתו על המסכים באירופה לא נעלמה מעיני המפיקים ההוליוודיים והוא החל לככב בהפקות אמריקאיות בסרטים שנתפרו על פי מידותיו. בעיקר שיחק בסרטים שבוימו והופקו על ידי מייקל וינר. ב-1972 במערבון "Chato's Land" וכרוצח שכיר ב-"The Mechanic", ב-1973 ב-"The Stone Killer" וב-1974 במשאלת מוות (Death Wish). בסרט זה גילם ברונסון דמות בשם פול קרסי, אדריכל ניו יורקי מצליח בעל דעות ליברליות עד אשר נוחתת עליו טרגדיה משפחתית כשאשתו נרצחת ובתו נאנסת על ידי פורץ. בעקבות האירוע נוטל קרסי את החוק לידיו ובעת שבימים הוא ממשיך בעבודתו האדריכלית, בלילות הוא משוטט ברחובות ופוגע בפושעים. הסרט זכה להצלחה קופתית גדולה ובמקביל, נמתחה עליו בקורת בשל המסר השולט בסרט הקורא לאזרחים הפשוטים החשופים לפשיעה הגוברת לקחת את החוק לידיהם. ב-1982, ב-1985, ב-1987 וב-1994 יצאו ארבעה סרטי המשך לסרט זה, "משאלת מוות 2", "משאלת מוות 3", "משאלת מוות 4" ו"משאלת מוות 5" וגם הם זכו להצלחה מסחרית אבל פחות מצד הביקורת. בשלהי הקריירה שלו זוהה ברונסון במידה רבה עם דמות כוכב "משאלת מוות". ב-1984 ירה תושב ניו יורק, ברנרד גץ, בארבעה צעירים ברכבת התחתית של ניו יורק לאחר שלטענתו ניסו לשדוד אותו. לאחר שהעיתונות קישרה בין המקרה ובין "משאלת מוות", חרג ברונסון משתיקתו התקשורתית הרגילה ואמר כי הוא אינו ממליץ לאנשים לנסות ולחקות את דמותו הקולנועית. ב-1975 שיחק ברונסון יחד עם ג'יימס קובורן בסרטו הראשון של הבמאי וולטר היל, "גבר ללא חת" (Hard Times) וב-1977 גילם את דמותו של דן שומרון בסרט הטלוויזיה "פשיטה על אנטבה" (Raid on Entebbe). עוד שיחק ב-1977 בסרטו של דון סיגל "מוקש חי" (Telefon). בשנות ה-70 של המאה ה-20 הרבה לעבוד עם הבמאי ג'יי לי ת'ומפסון. רוב הסרטים הללו התאפיינו בסצינות אלימות מאוד ומבקרי הקולנוע קטלו אותם אך הם זכו בהצלחה מסחרית רבה. בתחילת שנות ה-80 היה ברונסון כבר בן 60, גיל בוגר לגיבורי סרטי פעולה. הוא אמנם כיכב בסרטי ההמשך של סדרת "משאלת מוות" אך מיעט בהשתתפות בסרטים אחרים. בשנת 1983 גילם בלש במשטרת ניו יורק בסרט הפשע "מ-10 עד חצות" לצידה של קלי פרסטון. בשנת 1984 חלתה אשתו במחלת הסרטן והוא מיתן עוד יותר את פעילותו הקולנועית. במחצית הראשונה של שנות ה-90, שנות המשחק האחרונות בקריירה שלו, שיחק בייחוד בסרטי טלוויזיה.
חיים פרטיים
בין השנים 1949 עד 1967 היה ברונסון נשוי להארייט טנדלר ונולדו להם בן ובת. ב-1963, בעת צילומי "הבריחה הגדולה" פגש ברונסון את השחקנית הבריטית ג'יל איירלנד, שהייתה נשואה באותה עת לדייוויד מקאלום ששיחק איתו באותו סרט. שני הזוגות התגרשו לאחר מספר שנים וב-1968 נישאו ברונסון ואיירלנד. בשנים שלאחר מכן שיחקו יחדיו בסרטים רבים. לזוג נולדה בת והם אימצו בת נוספת שנותרה יתומה לאחר שאמה, ידידה קרובה של הזוג, נפטרה בגיל צעיר. ברונסון היה נשוי לאירלנד עד מותה מסרטן השד בגיל 54 בשנת 1990. בשנת 1998 נישא ברונסון, בפעם השלישית, לקים ויקס.
ב-30 באוגוסט 2003 נפטר ברונסון מדלקת ריאות בעת שטופל במרכז רפואי בלוס אנג'לס בשל מחלת אלצהיימר ממנה סבל. ברונסון היה במצב בריאות גרוע מאז ניתוח החלפת מפרק הירך אותו עבר באוגוסט 1998. ברונסון נקבר ביישוב בראונסוויל שבוורמונט, סמוך לבית אשר היה ברשותו בעיר וסט וינדזור.
מורמנסק
מורמנסק (ברוסית: Му́рманск) היא עיר בקצה הצפון-מערבי של רוסיה (קו רוחב 68°58 צפון, קו אורך 33°05 מזרח), מצפון לחוג הקוטב הצפוני, עם נמל ימי לחופי מפרץ קולה, 12 ק"מ מים ברנץ על חופו הצפוני של חצי האי קולה, לא רחוק מגבול רוסיה עם נורווגיה ופינלנד. אוכלוסיית העיר מונה 298,096 בני אדם (אומדן 2017).
מורמנסק היא העיר הגדולה ביותר בעולם באזור הארקטי. העיר היא בירת מחוז מורמנסק. בעיר שוכן בסיס חשוב של חיל הים הרוסי. מיקומו של בסיס חיל הים חשוב לרוסיה, מאחר שלמרות שהעיר נמצאת באזור הארקטי, הנמל נשאר נקי מקרח במשך כל ימות השנה, הודות לזרם הצפון-אטלנטי החם.
היסטוריה
העיר, ידועה בעבר בשם רומאנוב שעל המורמן (Романов-на-Мурмане), נוסדה ב-21 בספטמבר 1916, כשנבנתה מסילת ברזל לחצי האי קולה וקיבלה את שמה מהשושלת המלכותית הרוסית בית רומנוב. מורמן הוא השם הרוסי הישן לים ברנט ולעם הנורווגי, שנקראו הנורמנים. סברה אחרת אומרת שהמילה 'מורמן' נובעת מהמילים אדמה וים בשפה הסאמית. העיר קיבלה את שמה הנוכחי לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917.
משנת 1918 עד 1920, הייתה העיר בשלטון המעצמות המערביות, שהיו בעלות הברית של הצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, איפשרה מורמנסק את הקשר של רוסיה לעולם המערבי והייתה נמל למסחר נרחב עם כוחות בעלות הברית, בעיקר יבוא של טובין לתוך ברית המועצות ויצוא חומרי גלם שהובלו בשיירות ארקטיות אל הנמל ואליו.
הכוחות הגרמנים הפציצו את העיר ב-1941. מורמנסק סבלה מהרס נרחב ביותר, שנייה רק לסטלינגרד בהיקף ההרס. אך ההתנגדות הסובייטית מנעה מהגרמנים לכבוש את העיר ולהפסיק את תנועת הרכבות. התנגדות זו צוינה לשבח ב-1985 כאשר מורמנסק נבחרה לעיר גיבורה, ופסל של אליושה, המציג חייל רוסי ממלחמת העולם הוצב במקום המשקיף על נמל העיר.
בזמן המלחמה הקרה העיר הייתה מרכז צוללות ושוברות קרח סובייטי, ומאז התפרקות ברית המועצות היא נשארה מרכז של חיל הים הרוסי. מאז התפרקות ברית המועצות, העיר סובלת מהגירה שלילית - בשנת 1989 בעיר התגוררו כ-470 אלף תושבים ובשנת 2015 רק כ-300 אלף.
חלוקה מנהלית
שטח העיר — 138.98 קמ"ר. העיר מחולקת לשלושה מחוזות מנהליים:  מחוז לנין ,  מחוז אוקטובר  ו מחוז האחד במאי .
המחוזות מכילים את השכונות והאזורים הישנים בעיר: מרכז העיר, בולניצ'ני גורודוק, ז'ילסטרוי, פטושקינה, שדה פלאנרנוי, גווארדייסקי, נובויה פלאטו, סקאלני, רוסטה, הכף הירוקה, אזור התעשייה, צפון נאגורניה, דרום נאגורנויה, קאמנויה פלאטו, עמק אויוטה, שלוש הידיות, דרוביאנויה, כף אברהם, רוסליאקובו.
הרשות המחוקקת והרשות המבצעת בעיר
הגוף הייצוגי של השלטון המקומי הוא המועצה העירונית של העיר מורמנסק ובה 30 חברים הנבחרים אחת לחמש שנים. עד 2010 הרשות המבצעת הייתה מנוהלת על ידי ראש העיר, שנבחר בבחירת ישירות.
מאז אוגוסט 2010 הוחלט כי ראש העיר ימונה בהצבעת חברי המועצה אחת לחמש שנים.
עקב היותה בירת מחוז מורמנסק, בתחומי העיר נמצאים כל גופי הרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת של המחוז: כל גופי ממשלת מחוז מורמנסק לרבות משרד המושל שוכנים בבניין אחד בשדרות לנין בעיר, בעוד הדומה המחוזית של מורמנסק שוכנת ברחוב סופיה פרבוסקאיה. בית המשפט המחוזי שוכן ברחוב פושקין בעיר.
ראש העיר
ראש העיר נבחר בבחירות חשאיות בין חברי המועצה לכהונה בת 5 שנים. ראש העיר הראשון שלאחר נפילת ברית המועצות, אולג נאידיונוב כיהן במשך 11 שנים כראש העיר ותרם רבות לפיתוח העיר.
בספטמבר 2003 נערכו בחירות לראשות העיר, בהן זכה גנאדי גברליאנוב אך כעבור חודש חלה קשות והוא התפטר כעבור שנה. בסתיו 2004 נערכו בחירות שוב ובהן זכה מיכאיל סבצ'נקו שכיהן עד מרץ 2009 כשהפסיד בבחירות לסרגיי סובוטין. במאי 2010 סובוטין פוטר ואחריו כיהנו סטפן טנאניקין, אלכסיי ולר ו דמיטרי פיליפוב, שמונו בהצבעה של חברי המועצה המחוקקת.
ספורט
בעיר 296 מתקני ספורט, לרבות 2 היכלי ספורט, 2 אצטדיונים גדולים (אצטדיון סטרויטל והאצטדיון המרכזי), 4 בריכות שחייה, 6 מתקני החלקה על הקרח, 3 מרכזי סקי, מתחם לאתלטיקה ואולם ו-93 אולמות ספורט.
מבין מועדוני הספורט הידועים בעיר, הם קבוצת הכדורגל סבר מורמנסק מהליגה הרוסית השלישית וקבוצת "מורמן" שהתמודדה בעבר בליגת העל הרוסית בבנדי.
צבי קמיל
צבי קמיל (23 במאי 1935 – 27 ביולי 2010) היה מדען וממציא ישראלי, מראשי רפא"ל, ממקימי הכור הגרעיני בדימונה, חתן פרס ביטחון ישראל, וראש הוועדה המייעצת לבטיחות גרעינית.
ביוגרפיה
קמיל נולד בפולין למשפחה דתית, וערב מלחמת העולם השנייה עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב. אביו, סוחר שטיחים, הקים בפתח תקווה את מפעל "מרינו" לטוויית צמר ועמד בראשו עד פטירתו ב-1963. קמיל למד בבית הספר הדתי "מוריה" ובתיכון העירוני הדתי. בסיום לימודיו, בשנת 1953, למד בטכניון לימודי אלקטרוניקה ובקרה אוטומטית, ובשנת 1958 השתלם בבית הספר למדעי הגרעין בשיקגו. כעבור שנה, השתלם בצרפת כחבר הצוות שעתיד היה להקים את הקריה למחקר גרעיני - נגב בשנת 1960. בשנה הראשונה לאחר הקמת הקריה למחקר גרעיני היה קמיל אחראי לבטיחות מבנה הכור. לאחר מכן הצטרף לרפא"ל ועבד בה במשך שבע שנים, שבמהלכן זכה בפרס ביטחון ישראל לשנת 1965 על פועלו.
בשנת 1969 פרש להקמת מפעל האלקטרוניקה "בטא" בבאר שבע, שבו פותחו מערכות לאיתור מוקשים, בקרי חום ומכשירים העוסקים בשדות מגנטיים. בשנת 1976 שב לשירות הציבורי, לאחר שמונה על ידי שר התקשורת, אהרן אוזן, למדען הראשי במשרד התקשורת. בתקופת כהונתו, הוקמה מעבדת הפיתוח הראשונה במשרד, ובה פותח תחום הסיבים האופטיים ומחשוב מרכזיות הטלפון. לאחר שנתיים בתפקיד, עבר לחברת "אלסינט" בה שימש במספר תפקידים, בהם פיתוח וייצור מכשיר ה-MRI הראשון בישראל, עבורו זכה בפרס קפלן. לאחר שבע שנות עבודה ב"אלסינט", ייסד קמיל את חברת "אירוטל", שבה פותח לראשונה כרטיס החיוג וכן פותח מכשור רפואי. במקביל לפעילותו זו מונה בשנת 1974 לחבר בוועדה המייעצת לבטיחות גרעינית. בשנת 1985 נבחר לעמוד בראשה, ושימש בתפקידו עד לפטירתו בשנת 2010.
משפחתו
קמיל נישא לצפירה, בתו של ד"ר ישראל האיתן (הייטנר), שהיה רבו של חיל הים. אמה, שרה תמר האיתן, הייתה בתו של הרב משולם ראטה. בתו הבכורה, רחל חגית, נשואה לאבי רט. בשנת 1982 שכל קמיל את בתו עטרת, שהייתה בת 20 במותה. כמו כן קמיל הוא דודנו של הרב חיים קמיל, ראש ישיבת אופקים.
במקביל לתפקידיו הרבים והחשובים לביטחונה של מדינת ישראל, ניהל קמיל אורח חיים דתי אדוק, שכלל יקיצה מדי יום בשעה 3:30 לפנות בוקר, טבילה במקווה, ומסירת שיעור בדף היומי בבית הכנסת ברחוב בר כוכבא בתל אביב. פעם אמר "אנשים היודעים מהם תפקידיי הביטחוניים הסודיים, חושבים שביטחון מדינת ישראל נובע ממה שאני עושה בין שמונה בבוקר לשמונה בערב. ואני אומר לך שביטחון ישראל נובע ממה שאני עושה בין שלוש בבוקר לשמונה בבוקר".
יחסי צ'ילה–קנדה
יחסי צ'ילה–קנדה מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים בין קנדה לצ'ילה. שתי המדינות חברות ב-APEC, בארגון מדינות אמריקה ובארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי.
היסטוריה
בשנת 1818 הכריזה צ'ילה על עצמאותה מספרד ועצמאותה הוכרה בשנת 1844. בשנת 1892 צ'ילה פתחה קונסוליה בעיר ונקובר עקב נוכחותם של מלחים צ'יליאנים בעיר. צ'ילה המשיכה לפתוח קונסוליות בערים אחרות בקנדה כמו בעיר קוויבק (1885), ברנטפורד (1907) ובמונטריאול (1923). באותה עת לא הייתה לקנדה נוכחות דיפלומטית בצ'ילה שכן היא הייתה עדיין חלק מהאימפריה הבריטית וכל ענייניה הבינלאומיים התנהלו דרך לונדון. קנדה קיבלה שליטה מלאה ביחסים הדיפלומטיים לאחר כניסתו לתוקף של חוק ווסטמינסטר בשנת 1931.
במהלך מלחמת העולם השנייה החלה קנדה לכונן יחסים דיפלומטיים עם מדינות אמריקה הלטינית. בשנת 1941 יצאה משלחת מסחרית קנדית לצ'ילה וחתמה על אמנה מסחרית. צ'ילה, חברת מדינות ה-ABC (שכללה גם את ארגנטינה וברזיל) נתפסה כמדינת חשובה באזור וקנדה כוננה יחסים דיפלומטיים עם צ'ילה בשנת 1941. ביולי 1942 צ'ילה פתחה נציגות דיפלומטית באוטווה. באותה שנה, קנדה פתחה גם היא נציגות דיפלומטית בסנטיאגו. ביוני 1944, שדרגו שתי המדינות את הנציגויות שלהם לשגרירויות, בהתאמה.
ב-11 בספטמבר 1973, נשיא צ'ילה, שנבחר באופן דמוקרטי, סלבדור איינדה, הורחק מהשלטון בהפיכה על ידי הגנרל אוגוסטו פינושה. זמן קצר לאחר ההפיכה ברחו כמה אזרחים צ'יליאנים לשגרירות קנדה בסנטיאגו בבקשה למקלט. המזכיר הראשון הקנדי מארק דולגין ודוד אדם איפשרו כניסה לצ'יליאנים ושכנו אותם בשגרירות ובבית השגריר הקנדי (באותה תקופה היה השגריר בארגנטינה). כ-16 איש אושפזו בשגרירות. לאחר חודש של אירוח הצ'יליאנים, קנדה (והממשלה הצ'יליאנית) איפשרו לשלוח את כל 16 האנשים לקנדה ליישוב מחדש. משנת 1973 עד 1990 קנדה קלטה כ-7,000 אזרחים צ'ילה כפליטים.
בשנת 2016 חגגו שתי המדינות 75 שנות יחסים דיפלומטיים. אייר קנדה מפעילה טיסות ישירות בין טורונטו לסנטיאגו.
ביקורים רשמיים
ביקורים רשמיים מקנדה לצ'ילה
ביקורים רשמיים מצ'ילה לקנדה
מדינות אוסטריה
אוסטריה היא רפובליקה פדרלית המאגדת תחתיה תשע מדינות, הנקראות בגרמנית "לנדר" (Länder). וינה, בירת אוסטריה, נחשבת למדינה בפני עצמה, ועל אף שהיא הקטנה במדינות מבחינת השטח, היא המאוכלסת ביותר. המדינה בעלת השטח הגדול ביותר היא אוסטריה תחתית, ואילו המדינה הכי פחות מאוכלסת היא בורגנלנד.
פדרליזם
כל אחת ממדינות אוסטריה מחזיקה פרלמנט, ה"לאנדטאק", ממשלה, ה"לאנדסרגירוּנג" ומושל, ה"לאנדסהאופטמאן". הפרלמנט נבחר על ידי הציבור לתקופה של 5 שנים (באוסטריה עילית 6). חוקת המדינה קובעת כללים לגבי הרכב הממשלה. ברוב המדינות ישנו ייצוג יחסי המתבסס על מספר הצירים בפרלמנט של המדינה, בניגוד לשיטה הקואליציונית הנהוגה בישראל. המושל נבחר בכל המדינות על ידי הפרלמנט ולא ישירות על ידי הציבור.
הפדרליזם האוסטרי נחשב על ידי רבים לפדרליזם תאורטי בלבד, בגלל הסמכויות המועטות שניתנו לשלטונות המדינות, אל מול העוצמה של השלטון המרכזי. לשלטון המרכזי יש סמכות לחוקק חוקים הגוברים על החקיקה של כל מדינה לעצמה, כמעט בכל תחום. בנוסף, למדינות אין מערכות משפט משל עצמן, ומערכת המשפט כולה נתונה בידי השלטון המרכזי. עם זאת, המושל מחזיק עוצמה רבה בענייני תכנון ובנייה, כמו גם בשליטה על התקציב המקומי.
גאוגרפיה
המדינות בורגנלנד, אוסטריה תחתית ווינה נמצאות בעמק הדנובה שבמזרח המדינה, ועל כן רוב שטחן ראוי לעיבוד חקלאי. לעומת זאת, חמש המדינות שבמערב המדינה שוכנות למרגלות הרי האלפים ואדמתן נחשבת לא-ראויה לעיבוד חקלאי. בנוסף, הדרכים בהן הן הרריות ועל כן הן נחשבות באופן יחסי למקום פחות מועדף לתעשייה כבדה ולמסחר הדורש שינוע מסיבי של סחורות. אוכלוסיית מה שכיום הוא אוסטריה הייתה מרוכזת בעבר בארבע מדינות, מאז התקופה הפרהיסטורית. המדינה האוסטרית הצפופה ביותר היא וינה הבירה, שהיא גם המטרופולין היחיד באוסטריה.
מדינות אוסטריה
נתוני האוכלוסייה הם לפי מפקד האוכלוסין בשנת 2022:
יחסי איסלנד–ארצות הברית
יחסי איסלנד–ארצות הברית הם היחסים דו-צדדיים בין הרפובליקה של איסלנד לארצות הברית של אמריקה. גם איסלנד וגם ארצות הברית חברות בארגון האמנה הצפון אטלנטית.
על פי דו"ח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 17% מהאיסלנדים בוטחים בהנהגת ארצות הברית, בעוד 25% לא בוטחים ו-58% לא סומכים על ההנהגה.
שגריר איסלנד בארצות הברית, נכון ל-2017, הוא ראש ממשלת איסלנד לשעבר גייר הארדה.
היסטוריה
לארצות הברית אינטרסים באיסלנד מאז אמצע המאה השמונה עשרה. ב-1868 כתבה מחלקת המדינה של ארצות הברית, בשם ויליאם סיוארד, דו"ח שהרהר על רכישת איסלנד מדנמרק.
צבא ארצות הברית נכח באיסלנד ובסביבות מימיה לאחר הכיבוש הנאצי של דנמרק (עוד לפני שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה), על מנת למנוע את גישתה של גרמניה הנאצית למיקומה האסטרטגי החשוב.
ארצות-הברית הייתה המדינה הראשונה שהכירה בעצמאות האיסלנדית מדנמרק ביוני 1944. איסלנד חברה בארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו), אך אין לה צבא קבע משלה (ראו הכוחות המזוינים של איסלנד). ארצות הברית ואיסלנד חתמו על הסכם הגנה בילטרלי ב-1951, שקבע כי ארצות הברית תבצע הסדרות עבור ביטחון לאומי באיסלנד בשם נאט"ו ותיתן זכויות ביסוס לכוחות צבאיים אמריקאים באיסלנד; ההסכם נשאר בתוקף, אם כי הכוחות המזוינים של ארצות הברית כבר לא מוצבים לצמיתות באיסלנד.
ב-2006 הודיעה ארצות הברית כי היא תמשיך לספק הגנה אזרחית לאיסלנד, אך מבלי לבסס כוחות צבאיים במדינה. באותה שנה נסגר בסיס של כוחות צבא ארצות הברית בקפלאוויק, ושתי המדינות חתמו על הסכם טכני בנושאי סגירת בסיס ו"הבנה משותפת" בנושא שיתוף פעולה ביטחוני דו-צדדי עתידי (תוך התמקדות בהגנה על איסלנד ועל צפון האוקיינוס האטלנטי נגד איומים חדשים כגון טרור וסחר בלתי-חוקי).
יחסי איסלנד-ארצות הברית מבוססים על שיתוף פעולה ותמיכה הדדית. שתי המדינות חולקות מחויבות לחירות הפרט, לזכויות האדם ולדמוקרטיה. המדיניות האמריקנית נועדה לשמור על יחסי שיתוף פעולה הדוקים עם איסלנד, הן כבעלת ברית שחברה בנאט"ו המעוניינת במטרות המשותפות של קידום השלום העולמי: כיבוד זכויות האדם, פיתוח כלכלי, בקרת נשק ושיתוף הפעולה בתחום אכיפת החוק. ארצות הברית ואיסלנד פועלות יחדיו במגוון רחב של נושאים הנוגעים להגברת השלום והיציבות באפגניסטן (איסלנד היא חלק מכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי).
יחסים כלכליים
איסלנד וארצות הברית הן מדינות החברות באומות המאוחדות. ארצות הברית מבקשת לחזק את היחסים הכלכליים והמסחריים עם איסלנד. רוב הייצוא של איסלנד מגיע אל האיחוד האירופי ולמדינותיו במסגרת סחר חופשי, והשאר לארצות הברית ויפן. ארצות הברית היא אחת המשקיעים הזרים הגדולים ביותר באיסלנד, בעיקר במגזר האלומיניום. ארצות הברית ואיסלנד חתמו על הסכם מסגרת למסחר ולהשקעות בשנת 2008.
ביקורים דיפלומטיים מטעם שתי המדינות
רק שניים מנשיאי ארצות הברית ביקרו באיסלנד בתקופת כהונתם: הראשון היה ריצ'רד ניקסון מ-31 במאי עד 1 ביוני 1973 ורונלד רייגן, מ-9 עד 12 באוקטובר 1986. רייגן נכח בועידת פסגה שנערכה ברייקיאוויק.
מכובדים אחרים רבים מארצות הברית ביקרו באיסלנד. הגברת הראשונה, הילרי קלינטון, נאמה בכנס על נשים ודמוקרטיה ברייקיאוויק באוקטובר 1999. היא שבה לאיסלנד כחברת הסנאט של ארצות הברית באוגוסט 2004, במסגרת ביקור של שכלל גם את בעלה, הנשיא לשעבר ביל קלינטון והסנאטור ג'ון מקיין. מזכיר המדינה של ארצות הברית, קולין פאוול, השתתף בכינוס נאט"ו שנערך במדינה במאי 2002, ויורשתו, קונדוליזה רייס, ביקרה באיסלנד במאי 2008.
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות בבירת איסלנד, רייקיאוויק.
דיפלומטים איסלנדים ביקרו גם בארצות הברית בכמה הזדמנויות. נשיא איסלנד אולפור רגנר גרימסון נכח בפסגת טכנולוגיה בהנחיית מושלת אלסקה שרה פיילין באוקטובר 2007. הוא גם נועד גם עם מושל מיין פול לה-פייג' בפסגה הסחר הבינלאומי בפורטלנד במאי 2013.
ב-13 במאי 2016, הנשיא ברק אובמה אירח בארצו ועידת פסגה וארוחת ערב ממלכתית למנהיגים סקנדינבים מאיסלנד, נורווגיה, שוודיה, פינלנד ודנמרק. בין המשתתפים מהמשלחת האיסלנדית נמנו ראש הממשלה סיגורדור אינגי יוהנסון והשגריר האיסלנדי בארצות הברית, ראש הממשלה לשעבר גייר הארדה.
שימלאו סילבאניי
שימלאו סילבאניי (ברומנית: Șimleu Silvaniei, בהונגרית: סילאג'שומיו, Szilágysomlyó, ביידיש: שאמלויא, שאמלוי, סילאַדזשאָמליאָ, בגרמנית: Schomlenmarkt) היא עיר ברומניה, במחוז סלאז' שבצפון-מערב טרנסילבניה. בשנת 2002 חיו בה 16,066 תושבים.
אקלים
האקלים באזור הוא ממוזג עם השפעות אוקיאניות קלות. ממוצע הטמפרטורות השנתי הוא +°9 C עם אמפליטודה בין 19.3-23.6 מעלות. בגלל צורת הנוף הבקעתי המאפשרת חדירת מאסות של אוויר מדרום ומדרום-מזרח השוקעות וגורמות לתופעות של אינוורסיה טרמית. הכמות הממוצעת השנתית של גשמים מגיעה ל 700 מ"מ, עם שיא בחדשים יוני-יולי ומינימום בחודש מרץ. הרוחות הנפוצות ביותר נושבות מכיוון מערב וצפון-מערב ומביאות לחות במזרח העיר נמצאו מעיינות חמים שבהם טמפרטורת המים היא +40 ° C.
דמוגרפיה
הרכב האוכלוסייה לפי דתות בשנת 1930. כלל האוכלוסייה הייתה 8,682 תושבים.
בשנת 2002 מנתה אוכלוסיית העיר 16,066 תושבים. מתוכם 8,275 נשים, ו-7,791 גברים.
הרכב האוכלוסייה לפי קבוצות אתניות (2002) עם בני המיעוטים נמנים גם שני יהודים וטורקי אחד.
הרכב האוכלוסייה לפי שפת אם: בין השאר - תושב אחד הצהיר על עצמו כמוסלמי, אחד כאתאיסטי, ו 6 כ"לא דתיים" ו-11 לא בחרו שום אמונה. התפתחות האוכלוסייה במהלך המאות -20–21:
מבחינת מגורים, מתגוררים תושבי העיר ב-2,699 בתים פרטיים עם דירה משפחתית יחידה, ב-138 בתים עם שתיים או יותר דירות, ב-123 שיכוני מגורים ("בלוק"). בנוסף קיימים 16 בניינים שאינם מיועדים למגורים. 5,483 דירות הן בבעלות פרטית, 177 בבעלות המדינה, ו-23 בבעלות קהילות דתיות.
היסטוריה
בקרבת העיר נמצא אתר ארכאולוגי של ישוב עתיק שזוהה על ידי אחדים עם המבצר הדאקי "דאקידאווה" (Dacidava, ברומנית- דאצ'ידאווה), המוזכר במדריך הגאוגרפי של קלאודיוס תלמי.
הממצאים הארכאולוגיים העתיקים שנמצאו באזור, מקורם במאה השנייה לפנה"ס מתקופת הדאקים.
בשנת 1986 נמצא בצ'היי אוצר שכלל תכשיטים מתקופת הדאקים ומטבעות מן השטחים שבשליטה הרומית, המכונה "האוצר משימלאו סילבאניי צ'היי".
בשנים 1797 ו-1889 נמצאו על הגבעה "מגורה" שרידי אוצר מהמאה ה4–5 לספירה, שהשתייכו לשבט מזרח גרמאני. יש המשערים שמקור האוצר הוא גפידי.
היישוב מצוין לראשונה בתעודה שהוצאה באלבה יוליה בשנת 1251, בשם "ואטאשומיובה", שמשמעותו "ההר של ואטא".
הכפר צ'היי מוזכר בתעודות עוד בשנת 1259 בשם בלטינית "טרה צ'כי" (Terra Chechy), ונקרא החל משנת 1854 "שומיו צ'הי". הכפר פוסטה ידוע משנת 1913 כצ'היפוסטה. הכפר ביק הופרד מהכפר פוסטה ליחידה נפרדת בשנת 1956.
בימי הביניים השתייך המקום למשפחת האצילים באטורי. המבצר או המצודה הידועה בימינו ברומנית כמצודת "מגורה" נבנה על ידי מיקלוש מגיישי, הווייווד השליט של טרנסילבניה במאה ה-13, והיא נזכרת בכתובים לראשונה בשנת 1319. היא הוקמה על שטח שנמצא בחזקת משפחת מגיישי עוד משנת 1258, ועברה לידי משפחת באטורי בשנת 1351 כחלק מהנדוניה של אנה מגיישאליאי לרגל נישואיה עם לאסלו באטורי.
בשנת 1429 היישוב הפך לעיירה והוא ידוע כ"אופידום ("עיר" בלטינית) שומליו".
לאחר שבשנת 1592 בנתה משפחת באטורי בית בתוך העיר, על גדת הנחל קראסנה, המצודה שעל הגבעה ("מגורה") נותרה שוממה וחורבותיה נשקפות אל העיר גם היום. ממושבם שבשימלאו סילבאניי ניהלו בני באטורי-שומיאי אחוזה שכללה 50 יישובים, מתוכם שתי עיירות, שימלאו סילבאניי וקראסנה, ו-48 כפרים, 37 מתוכם רומניים ו-11 בשליטה הונגרית. בשנת 1594 סבלה העיירה מפשיטה של טטרים. בית משפחת באטורי נתפס בשנת 1600 על ידי הגנרל ג'ורג'ו באסטה שהפקיע אותו מידי הוויווד ז'יגמונד באטורי. בשנת 1660 המקום הוצת על ידי הצבא העות'מאני ובשנת 1703 הוא נכבש על ידי הקורוצים.
בימי המהפכה ההונגרית משנת 1848 הייתה העיירה בסיס יציאה לצבאו של הגנרל יוזף בם, מפקד הצבא המהפכני ההונגרי, למסע כיבוש של הערים שעל נהר סומש: ז'יבואו, דז' וקלוז'.
בשנת 1854 שונה שמה ההונגרי של העיר לסילאג'שומיו.
לאחר שנת 1817 החלה לצמוח בשימלאו סילבאניי גם האינטליגנציה הרומנית. בשנת 1810 הוקם הוויקריאט היווני קתולי הרומני הראשון ובשנת 1829 הוקמה בעיר גימנסיה רומית-קתולית מיועדת למיעוטים, אך ללא הוראה בשפה הרומנית. בגימנסיה זאת למד ההוגה הלאומן הרומני סמיון ברנוציו (1864–1808), מהלוחמים להגדרה עצמית של הרומנים בטרנסילבניה. רק בשנת 1888 קם בית ספר עממי ראשון ברומנית - בית ספר לבנות. בעיר הוקם גם סניף של החברה הרומנית לתרבות, "אסטרה", ובית דפוס ברומנית בשם "ויקטוריה". הוויקארים אלכסנדרו שטרקה-שולוטיו (1794–1867) (מקים הספרייה הרומנית הראשונה בעיר) ואלימפיו ברבולוביץ' (1843–1914) קידמו את ההשכלה בקרב הרומנים ב-8 בנובמבר 1911 התקיימה בעיר אספה גדולה של האוכלוסייה הרומנית שדרשה השוואת שכבות לשאר הקבוצות האתניות. בשנת 1916, בשלהי השלטון ההונגרי, הוקמה בה גימנסיה רומית-קתולית מורחבת. אחרי איחוד טרנסילבניה עם ממלכת רומניה בסוף שנת 1918, הוקם לאחר שנה בבניין זה בית הספר התיכון הרומני הראשון במחוז סלאז'. בימינו קיימים בעיר שלושה בתי ספר תיכון. בשנת 1940 סופחה מחדש שימלאו סילבאניי, כמו שאר צפון טרנסילבניה, להונגריה בהתאם לתכתיב וינה השני, שנכפה על רומניה על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה של מוסוליני. בשנת 1944 כפו הנאצים על הונגריה ממשלה חדשה, ובמשך השנה נלקחה כל האוכלוסייה היהודית אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
כלכלה
בשימלאו סילבאניי קיימים מפעלים של תעשיית העץ והרהיטים, טקסטיל והנעלה ותעשיית המזון. לאחר המהפכה הרומנית חלה התפתחות של מגזר השירותים. העיר ידועה, בין השאר, ביין מסוג "שמפנייה" המיוצר בה.
הקהילה היהודית בעיר
בשימלאו סילבאניי, או שאמלויא בפי היהודים, שגשגה במשך דורות קהילה יהודית ענפה, עוד מהמאה התשע עשרה, ומהעיר אף יצאו רבנים נודעים בהונגריה כולה, כמו ר' שלמה זלמן עהרענרייך, אב"ד העיר בין השנים תרנ"ט (1899) – תש"ד (1944), מחבר הספר "לחם שלמה" ועוד כארבעים חיבורים, הרב יעקב יהודה אריה פרנקל, מחבר ה"ליקוטי מהרי"ל" ועוד, הרב אשר אנשיל כץ, שכיהן כאב"ד וראש ישיבה בדונא-סעדראהעלי, ועוד. כמו כן ידוע הסופר והעיתונאי יוצא העיר אלברט פרקש (גספר פרנץ), עורך דין ידוע בתקופתו.
בתקופת השואה
כאשר נכנסו הנאצים להונגריה, והוקמה ממשלה חדשה בחסות השלטון והאידאולוגיה של הנאציזם, החלה לפעול בהונגריה תוכנית ההשמדה של היהודים, וגם בשימלאו סילבאניי הוקם גטו באזור היישוב צ'היי, על יד העיר, ובי' באייר תש"ד (3 במאי 1944) הועברה עם שחר כל האוכלוסייה היהודית שבעיר אל גטו שאמלויא - גטו צ'היי, ואליהם הצטרפו במהלך הזמן עוד ועוד מיהודי המחוז (מביניהם ידועים המהר"ם בריסק, רבה של טשנד, וכן רבני הערים קראסאנה, זילה, נאג'פאלו ועוד) עד שבשיאו מנה הגטו כ-8,500 יהודים, החיים בתנאים קשים וסדיסטיים. בערב חג השבועות של אותה השנה, נלקחו ברכבת הטרנספורט הראשונים מבין יהודי הגטו אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, על ידי יחידת ז'נדרמים הונגרית מיוחדת שנשלחה מבודפשט למטרה זו בפיקודו של ראש העיר הנאצי של שאמלויא, לאסלו קראסנאי (Laszlo Krasznai), אחד מהאכזריים ביותר שבמפקדי הגטאות בהונגריה. בהמשך החודש בוצעו עוד שני משלוחי מוות, שרוקנו את יהודי הגטו כולו אל מותם.
אישים
מבין ילידי העיר בולטים:
אתרים חשובים ויעדי תיירות
מתוך המצודה נשמרו ביתן השער, בעל שתי קומות, הבנוי מעל פרוזדור מקומר. כן שרדו גם שני צריחים, הבסטיון וחלק מחומות המגן. בשנת 1774 נרכש המקום על ידי העירייה. בשנת 2007 בוצעו באתר חפירות ארכאולוגיות.
הגבעה "מגורה" מהווה מקום תצפית מצוין לפנורמת הנופים מסביבתה, הכוללים גם את:
תקשורת קווית
תקשורת קווית היא תקשורת שבמסגרתה המידע (קול, תמונה, נתונים) עובר בין הצדדים המתקשרים באמצעות כבל היוצר קו תקשורת ביניהם: תיל נחושת, כבל קואקסיאלי, סיב אופטי וכדומה. מושג זה ניצב כנגד דרך התקשורת המשלימה אותו, תקשורת אלחוטית, המתבצעת ללא חיבור בקו תקשורת.
פעמים רבות מתקיים שילוב של שתי דרכי התקשורת באותה שיחה. דוגמאות:
אורן נסים
אורן נסים (נולד ב-4 בנובמבר 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
בצעירותו שיחק נסים בקבוצת הנוער של הפועל צפרירים חולון, ובעונת 1996/1997 ערך את הופעת הבכורה בקבוצת הבוגרים. בעונה זו ירד עם הקבוצה לליגת המשנה, ובעונה העוקבת חזר לליגה הבכירה. בעונת 1998/1999 עבר להפועל חיפה, וזכה עמה באליפות המדינה בעונתו הראשונה, תחת הדרכתו של המאמן אלי גוטמן. בעונה זו כבש 11 שערים, ביניהם השער שהקנה להפועל חיפה את הזכייה באליפות, בניצחון 3–2 מול מכבי תל אביב. בשנת 2001 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו. בעונת 2001/2002 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
לאחר הירידה עבר נסים לבני יהודה תל אביב ולאחר חצי שנה עבר למועדון ספורט אשדוד. בעונת 2003/2004 עבר למכבי אחי נצרת ולאחר חצי עונה חזר למ.ס אשדוד. בעונת 2004/2005 עבר לשחק בשורות מכבי נתניה מהליגה הלאומית ובה זכה בתואר מלך השערים של הליגה. עם המועדון הצליח להעפיל לליגת העל דרך המקום השני וזכה עמו בגביע הטוטו של הלאומית.
בעונת 2005/2006 עבר נסים להפועל כפר סבא, שם עלה בעיקר כחלוץ מהספסל, ולאחר שנתיים במועדון עבר להפועל באר שבע כחלק ממסע הרכש של אלונה ברקת. בקיץ 2009 עבר ניסים להפועל רמת השרון, ושם שיחק שנתיים וחצי, הבקיע 29 שערי ליגה במדי הקבוצה והיה שותף להעפלתה לליגת העל. בחלון ההעברות של ינואר 2012 עבר להפועל רמת גן ועזר לה להעפיל לליגת העל. בעונה זו כבש 9 שערים. ב-9 ביולי 2012 חתם בשורות מכבי יבנה. בעונה זו כבש 15 שערים בכל המסגרות.
באוקטובר 2013 חזר נסים לקדנציה שנייה בהפועל כפר סבא מליגה א', וחתם בשורותיה לשלוש שנים. בעונת העפיל עם הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית, ואף כבש את שער העלייה. בעונת 2014/2015 סייע לקבוצה להשלים שתי עליות רצופות תוך שנתיים ולחזור לליגת העל. ב-22 במאי 2015 ערך את הופעתו האחרונה בקריירה, כשעלה מהספסל בדקה ה-81 במשחק העלייה של הקבוצה מול הפועל רמת גן במסגרת המחזור האחרון של הליגה הלאומית, ולאחריו הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 38.
לאחר הפרישה החל נסים לשמש בתור מאמן חלוצים במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא.כיום מאמן את קבוצת הילדים של עירוני בית דגן.
טרוגוניים
טרוגוניים (שם מדעי: Trogonidae) היא משפחת עופות טרופיים שצבעיהם מן המבריקים והמגוונים ביותר, ולהם דו צורתיות זוויגית בולטת. משפחה זו היא היחידה בסדרת הטרוגונאים (Trogoniformes).
מיני עופות אלה בינוניים בגודלם והם בעלי זנבות ארוכים ומפוארים. מרבית המינים חיים ביערות הגשם הטרופיים של אמריקה הדרומית והמרכזית כשהסוג Apaloderma מצוי ביערות אפריקה שמדרום לסהרה והסוגים Harpactes ו-Apalharpactes חיים בדרום-מזרח אסיה.
מאפיינים
הגדול בבני המשפחה הוא קורוקו הדור (Pharomachrus mocinno) שאורכו עד 40 ס"מ ואורך נוצות הזנב עד 65 ס"מ כשמשקלו עד 210 גרם. הקטן ביותר הוא טרוגון אדום שת (Harpactes duvaucelii) שאורכו עד 23 ס"מ ומשקלו עד 40 גרם.
שיטיון הבחרות
Dementia praecox Dementia praecox Démence précoce Dementia praecox Dementia praecox
ולדימיר קוקובצוב
ולדימיר ניקולביץ' קוקובצוב (ברוסית: Владимир Николаевич Коковцов; 30 באפריל 1853 – 29 בינואר 1943) היה מדינאי רוסי, ראש הממשלה של האימפריה הרוסית בשנים 1911–1914.
ביוגרפיה
בשנת 1895 קוקובצוב התמנה לסגן של ויאצ'סלב פלבה שכיהן מזכיר המדינה. בשנת 1896 קוקובצוב התמנה לסגן של שר האוצר סרגיי ויטה.
בשנים 1904-1905 קוקובצוב היה שר האוצר. לאחר הפסקה קצרה הוא התמנה לתפקיד פעם נוספת באביב 1906 וכיהן בתפקיד עד לשנת 1914. למרות שקוקובצוב היה סגנו של ויטה במשרד האוצר, הוא לא קיבל מינוי שר בממשלת ויטה. מעריכים שזה קשור להבדלי השקפת עולם על המדיניות הכלכלית של רוסיה לאחר המלחמה עם יפן. בהיותו שר האוצר קוקובצוב הוביל מספר רפורמות בתחום הפיננסי ופעל לקבלת הלוואות גדולות ממדינות המערב. הוא היה חבר במספר וועדות בתחום הכלכלי ובתחום יחסי העבודה.
בשנת 1911, מיד לאחר רצח פיוטר סטוליפין, ניקולאי השני החליט למנות את קוקובצוב לתפקיד ראש הממשלה. בכוונת הקיסר היה למנות לשר הפנים אלכסיי חבוסטוב. קוקובצוב סירב למינוי וציין שהוא לא מוכן לשבת באותה ממשלה עם חבוסטוב. בסופו של דבר הדברים הסתדרו, חבוסטוב לא קיבל את המינוי וקוקובצוב החל לכהן כראש הממשלה. במשך כל תקופת כהונתו כראש הממשלה קוקובצוב כיהן גם כשר האוצר של רוסיה.
במהלך כהונתו קוקובצוב פעל להידוק הקשרים עם צרפת וניסה להקטין חיכוכים עם האימפריה הגרמנית. בתחילת מלחמת הבלקן הראשונה נשלקה אפשרות לגיוס כוחות מילואים שנדחתה בלחץ של קוקובצוב. במהלך כהונתו כשר האוצר וכראש הממשלה פעל לאיזון תקציבי.
בינואר 1914 קוקובצוב פוטר מתפקידיו בממשלה אך נישאר חבר במועצה המדינית והוענק לו תואר רוזן. במהלך שרותו הוענקו לו עיטורים רבים של האימפריה הרוסית ושל מדינות אחרות.
בשנת 1918, לאחר מהפכת אוקטובר קוקובצוב נעצר אך שוחרר. הוא הצליח ביחד עם משפחתו לעזוב את רוסיה הסובייטית ובנובמבר 1918 התיישב בצרפת. בהיתו בצרפת פרסם את ספר זיכרונות על פעילות הממשלה בתחילת המאה ה-20.
קוקובצוב נפטר בפריז והוטמן בבית העלמין הרוסי.
תאיזם
תאיזם, במובנו הרחב, הוא עמדה לפיה קיים אל אחד לפחות. במובן מצומצם יותר המונח משקף קשת אמונות דתיות על פיהן קיימים אל או אלים אשר בראו את העולם, מנהיגים אותו באופן אקטיבי (אם כי לא בהכרח גלוי לעין), וגומלים לבני האדם בהתאם למעשיהם באופן ישיר; בקיום נתון, בחיים לאחר המוות, או בשניהם. המונחים תאיזם ואתאיזם מונגדים לעיתים אחד לשני, בתלות בהגדרה שקיבל כל אחד מהמושגים.
אטימולוגיה
המונח "תאיזם" מקורו במילה היוונית תאוס (θεός), שמשמעותה "אל". מקובל לחשוב שהראשון להשתמש במונח היה הפילוסוף האנגלי רלף קדוורת (1617-1688).
היסטוריה
השימוש במילה "תאיזם" בהקשר של דוקטרינה מונותאיסטית ספציפית זו מקורו בתחילתה של המהפכה הקופרניקאית של המאה ה-17, כניגוד לדוקטרינה הפופולרית דאז של דאיזם שסברה שהאל, על אף היותו טרנסצנדנטלי ועליון, אינו מתערב ביקום ואינו מתגלה לאדם.
סוגים של תאיזם
אמונות אלה נכללות במונח "תאיזם" בהגדרתו הרחבה. ישנם כמה חלוקות מקובלות בין האמונות התאיסטיות:
טיעוני התאיסטים
ישנן טענות רבות המנסות להביא הוכחה לקיום אלוהים. ניתן לחלק את הטענות האלו לשלושה סוגים:
במאה השלוש עשרה, התאולוג הנוצרי תומאס אקווינס ניסח חמישה טיעונים אפוסטריורים לקיום האל, שלושת הטיעונים הראשונים הם גרסאות של הטיעון הקוסמולוגי, והם מבוססים על אי האפשרות לרגרסיה אינסופית:
הבדל בין תאיזם להשקפות אחרות
האתאיזם דוחה את התאיזם במובנו הרחב, כלומר דוחה את הרעיון של עצם קיומו של אל. דחיית מובנו הצר של המושג יכולה להתבטא באמונות כגון דאיזם, פנתאיזם ופוליתאיזם. ההשקפה לפיה אין אפשרות לדעת האם קיים אל נקראת אגנוסטיציזם, אך יש אנשים הנופלים להגדרה תאיזם, המגדירים עצמם גם כסוג של אגנוסטיים, (ראו תאיזם אגנוסטי).
ביקורת
הביקורת העיקרית על התאיזם מגיעה מהאתאיזם, בפרט מתנועת האתאיזם החדש ובכלל זה מהוגים כגון ריצ'רד דוקינס, סם האריס, כריסטופר היצ'נס, דניאל דנט, ועמיתיהם מתנועה זו. ביקורות נוספות הגיעו מהדאיזם (אשר יש הרואים בה השקפה אתאיסטית), בדבר אמונתם של תאיסטים כי אלוהיים מתערבים במציאות גם כאשר לא היו עדים להתערבות כזאת בחושיהם, וכן מן האגנוסטים, המביעים סקפטיות כלפי טענות תאיסטיות באופן כללי, בנימוקים אפיסטמולוגיים שונים. הפסיכולוגיה והסוציולוגיה העלו טענות ביקורתיות לתאיזם. בספרו "החוויה הדתית לסוגיה" הציע הפסיכולוג ויליאם ג'יימס שלחלק מהאמונות התאיסטיות יש בסיס או הטיה פסיכולוגית רחבת-היקף. וכן הוצעו הסברים סוציולוגיים להתפתחות מערכת דתית תאיסטית, טיעונים המניחים כי מסגרות כאלה משרתות אינטרסים חברתיים, ומתיימרים לערער את המקוריות האלוהית אשר בדרך כלל התאיסטים מייחסים לדתותיהם.
יואב וילנר
יואב וילנר הוא יזם ובלוגר טכנולוגי במגזינים מובילים כגון פורבס, CNBC ,Inc ועוד.
כיום, יואב משמש כמנכ"ל חברת הסטרטאפ וולנט, שהיא חברת אוטומציה של מכירות.
ביוגרפיה
יואב וילנר נולד בקיבוץ דפנה, משם עבר לרעננה ובגיל 22 עבר לתל אביב, שם מצא עבודה התחלתית בתחום השיווק.
במקביל, ניהל בלוג באנגלית שסיקר את התחום הדומיננטי של אותה תקופה, אפליקציות מובייל, אתר אשר ראה כ-150,000 מבקרים חודשיים מארצות הברית.
בגיל 23 הקים חברה שלימים הייתה הראשונה בישראל שהתמקצעה בשיווק סטרטאפים, ראנקי. במסגרת החברה עבד עם יותר מ-600 סטרטאפים על הצמיחה, הפרסום והשיווק שלהם. בין לקוחותיהם, חברות כמו אמדוקס, AppsFlyer ואחרות. בין היתר, החברה עלתה לכותרות בשל פעולות למען הקהילה ולמען שוויון מגדרי בהיי-טק.
יואב כתב טורים למגזינים הגדולים בעולם, בין היתר: CNBC, Forbes, Inc, Entrepreneur, Yahoo, Venturebeat, TheNextWeb, ReadWrite, AdWeek ונוספים.
כמו כן, יואב משמש כמנטור לסטרטאפים בתוכניות האצה ששייכות לגוגל, מיקרוסופט, יאהו, Telefonica ואחרים בלונדון, ישראל וניו יורק.
בשנת 2015 פרסם סטרטאפ בריטי מחקר, לפיו יואב הוא מוביל דעה בטוויטר.
בשנת 2019 היה סמנכ״ל וחבר בצוות המייסדים של סטרטאפ טכנולוגי הנאבק בבריונות ברשת ושיימינג, לצידו של היזם וכוכב ״הכרישים״ זוהר לבקוביץ (יוצא קיבוץ דפנה גם הוא). הסטרטאפ גייס 15 מיליון דולר עם הקמתו ממשקיעים בארץ ובניו-יורק.
בשנת 2020 הקים את הסטרטאפ וולנט, בו הוא משמש מנכ״ל. הסטרטאפ גייס 56 מיליון דולר, ובין היתר גייס את ההון שלו מהמשקיעים הראשונים של גוגל, פייסבוק ואינסטגרם, כוכב הספורט האמריקאי ג׳ו מונטנה, נשיאה של חברת סיילספורס, ועוד. הסטרטאפ מסייע לצוותי מכירות בחברות טכנולוגית בהצגת והדגמת המוצרים שלהם ללקוחות מסוגים שונים, ללא תקלות טכניות וללא ידע בקוד.
קורליין (ספר)
עלילה
קורליין ג'ונס עוברת עם הוריה לבית דירות ישן. בדירות האחרות בבניין מתגוררות העלמות ספינק ופורסיבל, צמד שחקניות זקנות, ומר בובו, שטוען שהוא מאמן קרקס עכברים. דירה נוספת, לצידה של דירתה של משפחת ג'ונס, אינה מאוכלסת, ודלת סתרים קטנה שמחברת ביניהן מתגלה כחסומה בלבנים.
למרות אזהרות שקיבלה משכניה, קורליין מחליטה לעבור דרך הדלת, כשהיא נשארת לבדה בביתה. היא מגלה שמחסום הלבנים נעלם, ובמקומו היא מוצאת מסדרון ארוך שמוביל לדירה זהה לשלה. בדירה האחרת מתגוררים "האמא האחרת" ו"האב האחר", שלהם כפתורים במקום עיניים. קורליין מוצאת את "העולם האחר" מעניין יותר מעולמה שלה - האמא האחרת מבשלת אוכל שערב לחכה, שני ההורים האחרים מעניקים לה יותר תשומת לב, קופסת הצעצועים שלה מלאה בצעצועים מונפשים שיכולים לעוף, העלמות ספינק ופורסיבל האחרות מבצעות מופע מתמשך בביתן ומר בובו האחר מעלה הופעות של קרקס העכברים שלו. היא מגלה שאפילו חתול הרחוב השחור שמסתובב ליד הבניין בעולם האמיתי יכול לדבר. החתול מציג את עצמו כאותו חתול שחור מהעולם האמיתי, שמסוגל לעבור דרך החורים בין שני העולמות. אף על פי שהחתול מתנהג בגסות רוח במשך רוב השיחה, הוא משבח את קורליין על שהביאה "הגנה", ואז נעלם.
לאחר שקורליין חוזרת לדירה האחרת, האמא האחרת מציעה לה הזדמנות להישאר בעולם האחר לנצח, אבל כדי שתוכל לעשות זאת, עליה לאפשר לאמא האחרת לתפור כפתורים על עיניה. קורליין מזועזעת מכך וחוזרת לביתה דרך דלת הסתרים. כשהיא חוזרת לדירתה, היא מגלה ששני הוריה האמיתיים נעדרים. הם לא חוזרים גם למחרת, והחתול השחור מעיר אותה ולוקח אותה למראה במסדרון, שדרכה היא יכולה לראות את הוריה הכלואים. הם כותבים "עזרו לנו" על המראה, וקורליין מסיקה מכך שהאמא האחרת חטפה אותם. היא מתקשרת בהתחלה אל המשטרה, והשוטרים לא מאמינים לה. למרות פחדיה, קורליין חוזרת אל העולם האחר להתעמת עם האמא האחרת ולחלץ את הוריה. בגן, החתול השחור מציע לקורליין לאתגר את האמא האחרת, כיוון שלדבריו, דברים כמוה אוהבים משחקים ואתגרים. האמא האחרת מנסה לשכנע את קורליין להישאר, אבל היא מסרבת וננעלת כעונש בתוך חלל קטן מאחורי מראה.
בחלל הארון הקטן, היא מוצאת שלוש רוחות רפאים של ילדים. כל אחד מהם אפשר בעבר לאמא האחרת, לה הם קוראים ה"בלדאם", לתפור את הכפתורים על עיניהם. הם מספרים לקורליין איך האמא האחרת השתעממה מהם בסופו של דבר, נטשה והשאירה אותם למות, אבל הם נשארו לכודים שם מפני שהיא שמרה לעצמה את הנשמות שלהם. אם הנשמות שלהם ישוחררו מידיה של האמא האחרת, הרוחות יוכלו להמשיך הלאה. הילדים מפצירים בקורליין לברוח ולהמלט מהגורל שלהם.
אחרי שהאמא האחרת משחררת את קורליין מהמראה, קורליין מציעה לה משחק: אם קורליין תוכל למצוא את נשמותיהם של הילדים ואת הוריה, היא, הוריה והילדים יוכלו להשתחרר לחופשי. אם היא תכשל, היא תישאר בעולם האחר ותתן לבלדאם לתפור כפתורים על עיניה. קורליין מחפשת ברחבי העולם האחר את נשמותיהם של הילדים, ומתגברת בפיקחות על המכשולים שהאמא האחרת מציבה בפניה. היא מגיעה למסקנה שהוריה כלואים בכדור שלג שעל אדן האח. הילדים מזהירים אותה שגם אם קורליין תנצח, האמא האחרת לא תתן לה ללכת, אז קורליין מערימה על עליה בכך שהיא מכריזה שהיא יודעת איפה הוריה מוסתרים - במעבר שבין העולמות. כשהאמא האחרת פותחת את הדלת, קורליין זורקת את החתול על האמא האחרת, תופסת את כדור השלג ובורחת לעולם האמיתי עם המפתח, והחתול מצטרף אליה. בזמן שהיא בורחת, קורליין סוגרת את הדלת בכוח על ידה של האמא האחרת. בחזרה בעולם האמיתי, קורליין נרדמת על כיסא. הוריה האמיתיים, שלא זוכרים דבר מהאירועים, מעירים אותה.
באותו הלילה, קורליין חולמת שהיא פוגשת את שלושת הילדים לפיקניק. הילדים לבושים בתלבושות מתקופות שונות ונראה שלאחד מהם יש כנפיים. הם מזהירים אותה שמלאכתה עוד לא הושלמה: האמא האחרת תנסה לזכות בה בחזרה ולהשיג את המפתח לדלת שבין העולמות. קורליין הולכת לבאר הישנה שביער כדי להפטר מהמפתח. היא מעמידה פנים שהיא עורכת פיקניק, ומכסה את פתח הבאר בשמיכת הפיקניק. ידה הכרותה של האמא האחרת מנסה לתפוס את המפתח, אבל עולה על השמיכה ונופלת לתוך הבאר. קורליין חוזרת לביתה, מברכת לשלום את שכניה (שסוף סוף מבטאים את שמה בצורתו הנכונה), ומתכוננת לבית הספר שלמחרת.
קולנוע
הספר עובד לסרט קורליין ודלת הקסמים שיצא בשנת 2009. "קורליין ודלת הקסמים" הופק על ידי חברת לייקה באמצעות טכניקת סטופ מושן. בטקס פרסי אוסקר ה-82, הסרט הועמד לפרס בקטגוריית הסרט המונפש הטוב ביותר.
טלוויזיה
הקטע "Coralisa" בפרק Treehouse of Horror מספר 28 של הסדרה משפחת סימפסון נוצר בהשראת "קורליין", וניל גיימן מדבב בפרק את דמותו של סנובול החתול.
רומן גרפי
בשנת 2008 יצא לאור רומן גרפי המבוסס על הספר, שנכתב על ידי פיליפ קרייג ראסל.
פרסים
הספר זכה בפרסי הוגו ונבולה לנובלה הטובה ביותר בשנת 2003, ובפרס ברם סטוקר ליצירה הטובה ביותר לקוראים צעירים. העיתון הגרדיאן דירג את "קורליין" במקום ה-82 ברשימת הספרים הטובים ביותר של המאה ה-21.
אימוג'ן קנינגהם
אימוג'ן קנינגהם (באנגלית: Imogen Cunningham; 12 באפריל 1883 – 24 ביוני 1976) הייתה צלמת אמריקאית, ידועה בעיקר בזכות צילומי הבוטניקה, העירום והתעשייה שלה.
ביוגרפיה וקריירה
קנינגהם נולדה בפורטלנד. בשנת 1901, בגיל 18, קנתה קנינגהם את מצלמתה הראשונה מבית ספר לאמנות בסקרנטון, פנסילבניה, אך מהר מאוד איבדה עניין ומכרה את המצלמה לחבר. רק ב-1906, בעת שלמדה באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, היא הושפעה ממפגש עם עבודות צילום שראתה, והחלה לעסוק בצילום שוב. בעזרת המורה שלה לכימיה החלה ללמוד את הכימיה שמאחורי הצילום. את שכר הלימוד שלה השיגה באמצעות צילומים שעשתה למחלקה הבוטנית.
לאחר שסיימה את לימודיה ב-1907, עבדה עם אדוארד קרטיס בסטודיו שלו בסיאטל. הדבר איפשר לקנינגהם הזדמנות ללמוד על עסקי הדיוקנאות והצד המעשי של הצילום.
בשנת 1909 זכתה קנינגהם במלגה ללימודי חוץ מאחוות הבנות שאליה השתייכה. בעצת המורה לכימיה שלה, החלה ללמוד עם פרופסור רוברט לות'ר בדרזדן, גרמניה.
בדרזדן היא התרכזה בלימודיה ולא צילמה הרבה. במאי 1910 היא סיימה את המאמר שלה על "פיתוח ישיר של נייר פלטינה עבור גוונים חומים", המתאר את התהליך שלה להאצת תהליך ההדפסה, לשיפור בהירות הפרטים ולהפקת טונים חומים. בדרכה חזרה לסיאטל פגשה את אלווין לנגדון קוברון בלונדון, ואת אלפרד סטיגליץ בניו יורק.
אחרי שחזרה לסיאטל פתחה סטודיו משלה, וזכתה לשבחים על דיוקנאות שצילמה. רוב צילומי הסטודיו שלה צולמו בבתיהם של הדוגמנים, בסלון ביתה או ביערות הסמוכים לביתה. היא הפכה לצלמת מבוקשת והציגה בשנת 1913 תערוכה באקדמית ברוקלין לאמנויות ולמדעים. בשנת 1914 צילומי דיוקנאותיה של קנינגהם הוצגו ב"תערוכה בינלאומית לצילומי אמנות" בניו יורק, ותיק העבודות שלה הוצא לאור על ידי "מגזין הצילום של וילסון".
שנה לאחר מכן, בשנת 1915, התחתנה עם רוי פרטרידג', חרט ואמן. הוא דיגמן עבורה בסדרה של צילומי עירום, אשר הוצגה במוזיאון לאמנות בסיאטל. אף על פי שהתמונות שובחו, הקהל הרחב לא אהב את התמונות הללו, וקנינגהם לא הציגה אותן שוב במשך 55 שנה.
בין 1915 ל-1920 קנינגהם המשיכה בעבודתה. לקנינגהם ובעלה נולדו שלושה ילדים. בשנת 1920 הם עברו מסיאטל לסן פרנסיסקו, שם לימד בעלה.
בסן פרנסיסקו קנינגהם מצאה מחדש את סגנונה, כשהיא מגלה עניין רב יותר בדוגמאות, פרטים ומרקמים. קנינגהם החלה להתעניין יותר ויותר בצילום בוטני, בעיקר פרחים, ובין השנים 1923 ל-1925 ביצעה מחקר מעמיק על פרחי המגנוליה. מאוחר יותר בעשור זה היא הפנתה את תשומת לבה אל התעשייה, ויצרה מספר סדרות של נופים תעשייתיים ברחבי לוס אנג'לס ואוקלנד.
בשנת 1929, אדוארד וסטון הציג בתערוכה 10 תמונות של קנינגהם (8 תמונות בוטניקה, אחת תעשייתית ואחת עירום) בתערוכת "סרטים וצילום" בשטוטגרט. קנינגהם שינתה שוב את כיוון התעניינותה, והחלה לעסוק בגוף האדם, ובמיוחד בידיים (בעיקר ידיהם של אמנים ומוזיקאים). תחום זה הוביל אותה לעבוד עבור מגזין צילום, ולצלם ידוענים בלי מייק אפ וזוהר מזויף. בשנת 1923, עם גישה לא רגשנית שנובעת הישר מהמחשבה, הייתה קנינגהם לאחת ממייסדי קבוצת F/64, שמטרתה "להציג את הצילום בצורה פשוטה וישירה, בעזרת טכניקת צילום בלבד".
בשנת 1934 הוזמנה קנינגהם לעבוד בניו יורק עבור המגזין בו עבדה. בעלה רצה שהיא תחכה עד שהוא יתפנה ויוכל לבוא איתה, אך היא סירבה, והשניים התגרשו. בשנת 1936 הפסיקה לעבוד עבור המגזין.
בשנות ה-40 פנתה קנינגהם אל תחום צילום הרחוב, שעשתה כפרויקט צדדי בזמן שעבדה בצילום מסחרי בסטודיו שלה. בשנת 1945 הוזמנה על ידי אנסל אדמס להיות בעלת תפקיד סגל במחלקת הצילום במוסד סן פרנסיסקו לאמנות. גם דורותיאה לאנג הצטרפה למוסד זה.
קנינגהם המשיכה לצלם עד זמן קצר לפני מותה, בגיל 93, ב-24 ביוני 1976 בביתה שבסן פרנסיסקו.
חישוב מבוזר
חישוב מבוזר הוא שיטה שבמסגרתה חלקים שונים של משימת חישוב כלשהי המוטלת על תוכנית מחשב מתבצעים במחשבים נפרדים המקושרים ביניהם באמצעות רשת.
יש הבדל מסוים בין חישוב מקבילי לחישוב מבוזר: בחישוב מקבילי מחולקת המשימה בין מעבדים אחדים המהווים חלק מאותו מחשב, כך שהקשר ביניהם הדוק ביותר, ואילו בחישוב מבוזר המשימה מחולקת בין מחשבים עצמאיים, שהקשר ביניהם מצומצם. כיוון שחישוב מבוזר מחולק בין מחשבים עצמאיים, הוא עשוי להתבצע בסביבות שונות: דגמים שונים של חומרה, מערכות הפעלה וכדומה. בשתי השיטות, חישוב מקבילי וחישוב מבוזר, חלוקת הבעיה בין מעבדים רבים או מחשבים רבים בדרך כלל מקצרת את הזמן הנדרש להשלמת המשימה, ומאפשרת מתן פתרון בזמן סביר לבעיה שללא פיצולה תדרוש זמן רב מאוד לשם פתרונה. יתרון חשוב של החישוב המבוזר הוא עמידות בפני נפילות של חלק מהמעבדים. במשפחה גדולה של בעיות בחישוב מבוזר הבעיה עצמה קשורה לקישוריות ומבנה התקשורת בין המעבדים. לדוגמה: בחירת מנהיג - בבעיה זאת כל המחשבים (מעבדים) אמורים לבחור אחד מהם שיהיה המנהיג. המנהיג יכול לנהל רשומות, להחזיק מפתחות של קבצים וכו'. דוגמה נוספת היא בניית עץ פורש על קווי התקשורת שמחברים את במעבדים. דוגמה קלאסית היא בעיית ניתוב הודעות, בבעיה זאת מחשבים לכל מעבד את טבלת הניתוב שלו. בטבלה זאת כניסה "יעד" לכל יעד אפשרי (לדוגמה כל מחשב אחר שמחובר לרשת), ובאותה כניסה כתוב על איזה קו שקשור למעבד עליו לשלוח הודעה שהיעד שלה הוא מעבד ה"יעד". כך ההודעה תטייל ברשת עד שתגיע ליעדה.
לניהול המשימה חשיבות רבה, משום שנדרש תיאום בין המחשבים השונים המבצעים את החישוב המבוזר. נדרש שימוש בפרוטוקולים המובנים לכל המחשבים שברשת. ניידות התוכנה חשובה גם היא, כדי לאפשר למגוון רחב ביותר של מחשבים להשתתף במשימה.
BOINC היא תווכה לניהולו של חישוב מבוזר: חלוקת בעיה גדולה לבעיות קטנות, ביזורה בין המחשבים, ואיסוף התוצאות המגיעות מהם לפתרון השלם של הבעיה.
חישוב מבוזר קהילתי הוא התארגנות לעריכתו של חישוב מבוזר באמצעות יצירת קהילה מקוונת המאפשרת ניצול הזמן הפנוי של עשרות אלפי מחשבים אישיים שבעליהם מצטרפים לפרויקט, ורתימתם לפרויקט אחד באמצעות האינטרנט.
ממלכת סרדיניה
ממלכת סרדיניה (הידועה גם כ"סרדיניה-פיימונטה" או "פיימונטה-סרדיניה") הייתה השם שניתן לשטחים שבשליטת בית סבויה בין שנת 1720, בה הוענק האי סרדיניה לשליט סבויה ויטוריו אמדאו השני, כפיצוי על אובדן שליטתו באי סיציליה לטובת כוחות אוסטרים, ועד לאיחוד איטליה תחת כתר בית סבויה ב-1861.
פרט לאי סרדיניה כללה הממלכה גם את אזור סבויה, מחוזות פיימונטה, והעיר ניס. ליגוריה וג'נובה סופחו לממלכה בקונגרס וינה בשנת 1815. בית סבויה שמר על זכותו ההיסטורית לכתר ממלכת קפריסין וממלכת ירושלים הצלבניות, על אף ששטחים אלו היו מצויים ביד האימפריה העות'מאנית מזה מאות בשנים, ולפיכך נקראה הממלכה באופן רשמי "ממלכת סרדיניה, קפריסין וירושלים, דוכסות סבויה ומונפראט, מחוז פיימונטה". במהלך רוב המאה ה-18 והמאה ה-19 הייתה בירת הממלכה טורינו שבפיימונטה. ב-1860 נאלצה הממלכה לוותר על ניס וסבויה לטובת צרפת בתמורה לתמיכה צרפתית במלחמות איחוד איטליה. בשנת 1861 הייתה למדינה העיקרית בממלכת איטליה החדשה, ולאחר איחוד איטליה תחת כתר סבויה, חדלה להתקיים כממלכה נפרדת.
היסטוריה קדומה של פיימונטה
לאחר נפילת האימפריה הרומית היה אזור פיימונטה נתון לפלישות של עמים שונים, ובתקופות שונות היה בשליטת הבורגונדים הגותים, האימפריה הביזנטית, הלומברדים והפרנקים. במהלך המאה ה-9 היה האזור חלק מנחלות האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1046 סיפח אודונה הראשון, רוזן סבויה, את פיימונטה לנחלותיו, שכללו שטחים באזור סבויה בצפון מערב איטליה ובדרום מזרח צרפת, ובירתם שאמברי הנמצאת כיום בצרפת. מספר ערים כגון אסטי ואלסנדריה והמרקיזויות של סאלוצו ומונפרט נותרו עצמאיות. רוזנות סבויה הועלתה לדרגת דוכסות ב-1416 והדוכס אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה העביר את מושב הדוכסות לטורינו ב-1563.
היסטוריה קדומה של סרדיניה
האי סרדיניה היה חלק מן האימפריה הרומית. בשנת 456, לאחר נפילת האימפריה, כבשו את האי הוונדלים, ששלטו באי עד לשנת 534, בה נפל האי בידי האימפריה הביזנטית. זו לא הצליחה להטיל מרותה על האי, ובין המאה השישית למאה התשיעית התקיימו באי ממלכות עצמאיות של מקומיים תחת השלטון הביזנטי. ב-832 נטשה לחלוטין האימפריה הביזנטית את האי. האי הפך לחלק ממאבקי השליטה בים הטירני, בין המעצמות האזוריות ג'נובה ופיזה, ולא היה בו שלטון אחיד. במהלך המאה ה-14 השתלטה ממלכת אראגון על האי בהדרגה, ולאחר איחוד ספרד היה האי לנחלה מנחלות הכתר הספרדי.
איחוד סרדיניה ופיימונטה תחת כתר בית סבויה
לאחר מלחמת הירושה הספרדית, שהסתיימה בחוזה אוטרכט ב-1713 חולקו נחלותיה של ספרד ביבשת אירופה. בית סבויה קיבל את סיציליה וחלק מדוכסות מילאנו, ואילו קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה קיבל את ארצות השפלה הדרומיות, ממלכת נאפולי, סרדיניה, ואת רוב דוכסות מילאנו. חלוקה נוספת אירעה ב-1718 כאשר אולץ ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה לוותר על סיציליה לטובת בית הבסבורג מאוסטריה. בתמורה קיבל את השליטה בסרדיניה. שנתיים לאחר מכן, ב-24 באוגוסט 1720 קיבל באופן רשמי את השליטה על האי. נחלות בית סבויה בחצי האי האפניני ובאי סרדיניה כונו מעתה "ממלכת סרדיניה" או "ממלכת סרדיניה-פיימונטה".
המלחמות הנפוליאוניות וקונגרס וינה
ב-1792 הצטרפה ממלכת סרדיניה אל הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה, אך הוכתה על ידי נפוליאון ב-1796 ונאלצה להסכים לתנאי חוזה פריז מ-1796 שאיפשר לנפוליאון מעבר חופשי בשטחה. ב-6 בדצמבר 1798 כבש הגנרל המהפכני הצרפתי ז'ובר את טורינו וגירש ממנה את קרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה, שנמלט אל האי סרדיניה, וויתר על נחלותיו ביבשת. הממשלה הזמנית שהוקמה דרשה את איחוד פיימונטה עם צרפת. ב-1799 כבשו כוחות אוסטרים ורוסים את האזור, אך ב-1800 שבו הצרפתים והשתלטו על פיימונטה בעקבות ניצחונו של נפוליאון בקרב מרנגו. במהלך כל המלחמות הנפוליאוניות לא השתלטו הצרפתים על האי סרדיניה עצמו.
ב-1814, עם התמוטטות הקיסרות הנפוליאונית, שב בית סבויה לנחלותיו בפיימונטה ובסבויה, ואף נוספו להן נחלות שהיו שייכות לרפובליקת ג'נובה שחדלה מלהתקיים. הסדרים אלו אושרו על ידי קונגרס וינה.
שלטון בית סבויה בין קונגרס וינה למלחמות האיחוד
מלכי בית סבויה בתקופה זו, ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה (1802–1821), קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה (1821–1831) וקרלו אלברטו, מלך סרדיניה (1831–1849) ניהלו מדיניות שמרנית וראקציונרית, תמכו במלכי הסדר האירופי הישן כפרננדו השביעי, מלך ספרד, והתנגדו לניסיונות של מהפכנים וליברלים על אדמתם להפוך את איטליה לממלכה ליברלית ומאוחדת, מסוג ניסיונו של המהפכן סנטורה די סנטרוזה להפיכה בפיימונטה ב-1821, אותו דיכאו קרלו פליצ'ה וקרלו אלברטו בעזרת חיילי הברית הקדושה.
בתקופה זו, מ-1830 עברה הממלכה תהליכים של תיעוש ושינוי חברתי. לאחר מהפכות 1848 נחקקה חוקה לממלכה, שכונתה "Statuto Albertino". החוקה, שנחקקה תחת חשש המהפכנים הליברלים, יצרה פרלמנט בן שני בתים. בית עליון הממונה על ידי המלך, ובית תחתון נבחר, וכן קבינט, האחראי כלפי המלך, אך אינו יכול לפעול ללא הסכמת הפרלמנט. חוקה זו היוותה את הבסיס למשפט החוקתי באיטליה כולה לאחר האיחוד, ולמעשה עד לנפילת ממלכת איטליה והקמת הרפובליקה ב-1948.
איחוד איטליה
השלום השביר ששרר לאחר התבוסה הצבאית בקוסטוזה לא נמשך זמן רב. במרץ 1849 ניסה קרלו אלברטו את כוחו פעם נוספת כנגד האוסטרים ושוב הובס. ב-23 במרץ 1849 התפטר קרלו אלברטו ומסר את כתרו לבנו, ויטוריו אמנואלה השני.
ב-1850 הצטרף לממשלת פיימונטה הרוזן קמילו בנסו די קאבור. בתחילה שימש כשר החקלאות, המסחר והצי, ולאחר מכן כשר האוצר, ובנובמבר 1852 היה לראש הממשלה. פעילותו הפכה את ממלכת סרדיניה לכוח המניע מאחורי התנועה לאיחוד איטליה. ב-1854 הצטרפה סרדיניה אל האימפריה העות'מאנית, בריטניה וצרפת שיצאו כנגד רוסיה במלחמת קרים. עם סיום המלחמה המשיך קאבור בתוכניתו ליצירת איטליה מאוחדת תחת כתר בית סבויה. האמצעים לכך היו פיתוח כלכלי מואץ, ומערכת של בריתות דיפלומטיות, המלוות בכוח צבאי, ובחבירה לכוחות התומכים בליברליזם ובאיחוד במדינות איטליה שמחוץ לממלכת סרדיניה.