cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דמיטרי מדבדב
חייו האישיים
מדבדב חובב צילום מגיל צעיר, ברשותו כמה מצלמות, והוא אף השתתף בכמה תערוכות לצילום. את חיבתו לצילום הגדיר פעם כך: "כמובן, אני מאוד אוהב לצלם אנשים. אבל בשבילי, לצלם אנשים זה לא כל כך קל. בגלל העבודה שלי זה יהיה ממש מוזר אם ארוץ עם מצלמה כדי לצלם מישהו. חוששני שאנשים פשוט לא יבינו אותי."
מדבדב מחזיק בשתי דירות במוסקבה, האחת ברח' מינסק, השנייה ברח' טיכווין, אולם משפחת מדבדב מבלה את זמנה במעון הנשיאותי שבמחוז מוסקבה, מעון גורקי-9, שהיה בעבר מעונו של בוריס ילצין. ברשותו של מדבדב חתול סיבירי בשם דורופיי.
בני משפחתו
לזוג בן משותף, איליה (Илья Дмитриевич Медведев, נולד ב-3 באוגוסט 1995 בסנקט פטרבורג). הוא סיים את לימודיו בתיכון והחל משנת 2012 למד באוניברסיטה ליחסים בינלאומיים במוסקבה.
עסקיו
במהלך שנות ה-90, נוסף להיותו היועץ המשפטי לעיריית סנקט פטרבורג, מדבדב היה פעיל מאוד בתחום תעשיית היערות והוא עבד בחברת "אילים פולפ" שעסקה בתעשיית יערות וייצור ניירות, החברה הייתה שייכת למיזמי אילים פאלפ ומדבדב החזיק ב-50% מהמניות. כאשר עבר למוסקבה כדי לעבוד באדמיניסטרציה הנשיאותית, הוא המשיך להחזיק בחלק משמעותי מהמניות, תוך שהוא מציל את החברה מהשתלטות של אולג דריפסקה, אוליגרך רוסי שכבר השיג דריסת רגל באלומיניום הרוסי. ב-2006 ויתר מדבדב על החזקותיו בחברה לחברה שווייצרית. ב-1998, היה חבר במועצת המנהלים של חברת בראט ליערנות (Братский Лесопромышленный Комбинат).
בשנים 2002–2007, למעט הפסקה קצרה, הוא היה יושב ראש מועצת המנהלים של ענקית הגז הרוסית גזפרום.
הופעות אורח בקולנוע
ב-2010 הופיע מדבדב בהופעת אורח, בתפקיד עצמו בסרט "עצי אשוח", המספר את סיפורן של כמה דמויות מרחבי רוסיה וקורותיהן לקראת ליל השנה האזרחית החדשה, כאשר מדבדב מופיע בסרט בתפקיד עצמו בעת נשיאת הנאום השנתי לקראת השנה האזרחית החדשה. מדבדב הופיע שם זמן קצר בהופעת קמאו.
הביקורות נגדו
כמעט כל תוכניותיו של מדבדב היו תחת מתקפה ציבורית. ב-6 בספטמבר 2008 הוא פירק את המחלקה למלחמה בטרור ובפשע המאורגן של אם.וה.דה יחד עם כל הזרועות האזוריות, לדעת מומחים ללוחמה בפשיעה צעד זה הנחית מכה קשה על זרועות אכיפת החוק.
הביקורת העיקרית שהופנתה נגדו היא כי הוא התנהל כעין בובה של ראש הממשלה שלו, ולדימיר פוטין, שלדעת רבים נחשב למנהיגה הבלתי מעורער של רוסיה, אף על פי שבהיררכיה הפוליטית הרוסית הוא ניצב במקום הרביעי בלבד. דוגמה לכך ניתן לראות בעובדה כי מאז מינויו לתפקיד ראש הממשלה, מדבדב לא החליף אותו, כאשר נשיאים קודמים - כולל פוטין עצמו - כבר הספיקו להחליף כמה וכמה ראשי ממשלה בתקופת כהונה דומה. בתקופת כהונתו כראש ממשלת רוסיה מדבדב הואשם על ידי פעילי אופוזיציה רוסיים בייחוד אלכסיי נבלני בהיותו מושחת וכמי שמחזיק בנכסים רבים, בניגוד לגודל משכורתו הרשמית ויש שמייחסים את התפטרות הממשלה בראשותו בינואר 2020, כתגובה להאשמות אלה.
Tech Model Railroad Club
Tech Model Railroad Club (בראשי תיבות: TMRC; בתרגום חופשי: מועדון חובבי דגמי רכבות) הוא ארגון סטודנטים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ואחד מן המפורסמים שבמועדוני דגמי הרכבות בעולם. מועדון זה היווה גם את ראשיתה של קהילת ההאקרים.
המועדון הוקם בשנת 1946. הנורות, החוטים, המתגים, מעגלים חשמליים, לוחות הבקרה וארונות התקשורת היוו גן עדן לחובבי הנדסת החשמל. המשחק, הפירוק וההרכבה הובילו רבים מהם לתחום חדש, תכנות מחשבים. מושג ההאקר (מילולית: חוטב עצים) בהקשר המחשבים נולד שם.
חבר המועדון, פיטר סמסון, כתב את המילון הראשון שהיווה בסיס לז'רגון של ההאקרים.
שמואל זיגלבוים
שמואל מרדכי (ארתור) זִיגלבוים (בכתיב יידי: ארטור זיגעלבוים; בפולנית: Szmul Artur Zygielbojm; 21 בפברואר 1895 כ"ז בשבט תרנ"ה – 12 במאי 1943 ז' באייר תש"ג) היה פוליטיקאי סוציאליסט יהודי-פולני, מנהיג "הבונד" וחבר במועצה הלאומית של הממשלה הפולנית הגולה. התאבד כמחאה על האדישות של בעלות הברית בנוגע לשואה.
ילדות
שמואל זיגלבוים נולד ב-21 בפברואר 1895 ליוסל זיגלבוים והניה זיגלבוים לבית פינקר‏, בכפר בּוֹרוֹבִיצֶה (Borowice) שבגוברניית לובלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין).
בשנת 1899 עברה משפחתו לעיירה קְרַסְנִיסְטַב (קראסניסטאוו). בשל עוני המשפחה, עזב את בית הספר והתחיל לעבוד במפעל בגיל 10. זיגלבוים עזב את הבית לוורשה כשהיה בן 12, אבל חזר אליו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כשמשפחתו עברה לחלם.
בין שתי מלחמות העולם
בשנות העשרים לחייו החל זיגלבוים לקחת חלק בפעילותיה של תנועת העבודה היהודית, ובשנת 1917 ייצג את העיר חלם בוועידת "הבונד" הראשונה בפולין. מנהיג הבונד בוועידה התרשם כל כך מזיגלבוים, עד שהזמין אותו בשנת 1920 לוורשה לשמש כמזכיר המסחר של ארגון עובדי המתכת היהודים וכחבר בוועדת הבונד שבעיר. בשנת 1924 נבחר זיגלבוים לוועידת הבונד המרכזית, תפקיד אותה מילא עד יום מותו.
כיבוש פולין על ידי הנאצים
לאחר פלישת גרמניה לפולין בספטמבר 1939 חזר זיגלבוים לוורשה, שם השתתף בוועידת ההגנה במהלך המצור על העיר. כאשר כבשו הנאצים לבסוף את ורשה, הם דרשו 12 בני ערובה מהאוכלוסייה כדי למנוע התנגדות נוספת. סטפן סטאז'ינסקי (Starzyński), נשיא (ראש עיריית) ורשה, החליט שתנועת העבודה היהודית היא שתמלא את הדרישה, אך זיגלבוים התנדב למלא את מקומה.
עם שחרורו הפך זיגלבוים לחבר במועצה היהודית (היודנראט), שיזמו הנאצים על מנת שישלטו באוכלוסייה היהודית המקומית. הנאצים הורו ליודנראט להחל בבנית גטו בתוך ורשה. בשל התנגדותו של זיגלבוים לפקודה, חששו חבריו מתנועת הבונד לחייו וארגנו לו נתיב בריחה מפולין. בדצמבר 1939 הוא הגיע לבלגיה ובשנה שלאחר מכן הוא נאם בפני כינוס של האינטרנציונל הסוציאליסטי בבריסל ותיאר את השלבים המוקדמים של הרדיפה הנאצית אחר יהדות פולין.
יאן קרסקי וגטו ורשה
באמצע שנת 1942 הוברח יאן קרסקי, ששירת כשליח בין תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה והממשלה הפולנית בגולה, לתוך גטו ורשה. אחד ממדריכיו בתוך הגטו היה לאון פיינר, אשר כמו זיגלבוים, השתייך לתנועת הבונד. קרסקי שאל את פיינר מה חשוב שיֵדעו יהודי ארצות הברית ובריטניה. פיינר השיב:.
בחודשים שלאחר חזרתו לוורשה דיווח קרסקי לממשלות הפולנית, הבריטית והאמריקנית על המצב בפולין, במיוחד על אשר מתרחש בגטו ורשה ובמחנה ההשמדה בלז'ץ, שבו ביקר בחשאי (כיום רווחת הדעה שהמחנה בו ביקר קרסקי הוא מחנה מעבר שבו הוחזקו היהודים עד לשילוחם לבלז'ץ). הידיעות שהעביר קרסקי פורסמו ב"ניו יורק טיימס" ב-25 בנובמבר ובעיתון ה"טיימס" הלונדוני ב-7 בדצמבר.
בדצמבר תיאר קרסקי את המצב בגטו לזיגלבוים, אשר שאל האם יש לו איזשהו מסר מהיהודים בגטו. כמו שקרסקי תיאר לאחר מכן, היא העביר את הודעתו של לאון פיינר:
מחדל מצד בעלות הברית והתאבדותו של זיגלבוים
ב-19 באפריל 1943 דנו נציגי ממשלות בריטניה וארצות הברית בועידת ברמודה במצב של היהודים בשטחים הכבושים על ידי הנאצים באירופה. בצירוף מקרים, אותו היום ממש היה היום שבו ניסו הנאצים לחסל את שארית היהודים בגטו ורשה ונתקלו בהתנגדות בלתי צפויה, מרד גטו ורשה.
בתחילת חודש מאי התברר חוסר התועלת של הוועידה בברמודה. מספר ימים לאחר מכן קיבל זיגלבוים ידיעה על דיכוי מרד גטו ורשה וחיסולו הסופי של הגטו.
ב-12 במאי פתח זיגלבוים את הגז בדירתו שבלונדון ובכך התאבד כמחאה על המחדל מצד בעלות הברית על הנעשה בשואה.
זיגלבוים ייחל שהמכתב יוודע לא רק לנשיא ולראש הממשלה הפולני בגולה; הוא כתב:
הנצחה
זיגלבוים מונצח בלונדון, וורשה וחלם. בחודש מאי 1996 הוצב לוח זיכרון ליד ביתו בלונדון בפרויקט משותף של הבונד ושל הקבוצה הסוציאלית היהודית. בהסרת הלוט השתתפו בני משפחתו של זיגלבוים, השגריר הפולני וראש עיריית הסיטי של וסטמינסטר.
לוח זיכרון מגרניט נכלל בבניה של בית ברחוב דוביס 5 ברובע מורנוב שבוורשה – פרויקט בנייה שיצא לפועל לאחר המלחמה על הריסות גטו ורשה. האתר שנראה מרחוב זמנהוף (שידוע רשמית כרחוב היהודים), נוצר משלושה אלמנטים: תמונה של אדם חסר פנים, אבן שבורה ותיאור בפולנית ויידיש. המילים החקוקות הן ממכתב ההתאבדות "אינני יכול להמשיך לחיות בשקט כאשר שארית יהדות פולין...".
אפרו של זיגלבוים הובא לארצות הברית ונקבר בבית הקברות ברידג'ווד שבניו יורק. הקבר בעל גוון ורדרד וכולל אש נצחית. מצידיו מצוטט מכתב ההתאבדות בעברית, באנגלית וביידיש:
מצד עתרת
מצד עתרת (נקרא על ידי הצלבנים שסטלה, ממוקם מעל מעבורות יעקב, ובלטינית: Vadum Iacob) הוא אתר ארכאולוגי בו נמצאו שרידיו של מבצר צלבני אשר הוקם בשלהי המאה ה-12. המבצר ממוקם לגדות נהר הירדן, כקילומטר אחד דרומית לגשר בנות יעקב אשר בקרבת קיבוץ גדות.
היסטוריה
מצד עתרת הוקם בסמוך למימיו של נהר הירדן, על תל חורבות בו נמצאו שרידי יישוב מתקופת הברונזה שאוכלס לסירוגין עד לתקופה הערבית. הוא הוקם בימי מלכותו של המלך בלדווין הרביעי כדי לאבטח את מעברת יעקב החוצה את נהר הירדן מתחתיו וממזרח לו, בה עברה הדרך הראשית בין טבריה לדמשק. קודם להקמת המצד הוגן המקום על ידי אבירי מסדר היכל שלמה (הידועים גם בכינוי "האבירים הטמפלרים") ממקום מושבם במצודת צפת. תקופת השקט המדיני שקדמה לבניית המצד, כמו גם היות האזור כולו אזור ספר מרוחק, הביאו לכך שההגנה על המעבר החשוב התבססה בעיקרה על סיורים מזדמנים ומחנות צבא ארעיים, יחד עם היכולת לאסוף תגבורת בזמן סביר.
כבר בעת תקופת שלטונו של המלך אמלריך, חלה התדרדרות ביחסים בין הנוצרים למוסלמים, וסכנת הפלישה המוסלמית לשטחי ממלכת ירושלים הצלבנית התגברה. בהבינם את הסכנה הנשקפת מהיות מעבר הירדן בלתי מוגן, פנו האבירים הטמפלרים אל המלך בלדווין הרביעי בבקשה לביצור המעבר החשוב שבשליטתם. בתחילה סירב המלך לבקשת האבירים, מכיוון שביצור גבולות שכזה יהווה הפרה של החוזה עליו חתם המלך בשנת 1175 מול השליט המוסלמי צלאח א-דין, הפרה שיכולה להוות עילה לפלישה אותה נועד המהלך למנוע מלכתחילה.
לאחר לחץ כבד שהופעל על חצר המלוכה מצד אבירי צפת, נעתר המלך לבקשה ובסתיו 1178 החלה הבנייה. העבודות נערכו תחת אבטחה כבדה שהעניק צבא המלך לבנאים. בלדווין הרביעי עצמו הגיע למקום באוקטובר 1178 ופיקח אישית על עבודות הבנייה. מקורות נוצרים מאותה תקופה מספרים כי המלך קבע את משכנו בסמוך לאתר הבנייה ושהה שם תקופה ממושכת, מחשש לתגובה מוסלמית על בניית המבצר והפרת החוזה.
ואכן, תגובתו של צלאח א-דין לא איחרה לבוא, אף שהייתה זו תגובה דיפלומטית. משהגיעה הידיעה על ביצור המעבר לאוזניו של צלאח א-דין שלח האחרון שליחים אל בלדווין הרביעי והציע 60,000 מטבעות זהב בתמורה להפסקת העבודות. משסירב המלך לקבל את ההצעה נשלחו שליחים נוספים ובידיהם הצעה נוספת: 100,000 מטבעות זהב תמורת השבתת המלאכה. דחייתה של ההצעה השנייה העלתה את חמתו של צלאח א-דין והוא נשבע להחריב את המבצר במו ידיו.
באפריל 1179 הסתיים השלב הראשוני בבניית חומת המבצר והוא אויש בשמונים אבירים טמפלרים, נושאי כליהם, יחידות צבא, בנאים ואנשי מלאכה. ב-27 במאי של אותה השנה הגיע צלאח א-דין בראש צבאו למקום, והטיל מצור על המבצר ויושביו. חיל המשמר התנגד בעוז ואחד האבירים, רנייה דה מרון שמו, אף הצליח לפלח בירית חץ את ליבו של אחד משרי הצבא המוסלמים. צלאח א-דין נסוג, אולם תוך הבטחות לשוב ולהחריב את המבצר.
לאחר הניצחון לו זכה בקרב מרג' עיון שב צלאח א-דין אל שסטלה ב-24 באוגוסט, אולם הפעם נקטו חייליו בטקטיקה שונה. חפריו של המצביא המוסלמי החלו חופרים מנהרות מתחת ליסודות המבצר, ומשהגיעו אל יסודותיו של אחד ממגדלי החומה העלו באש את תומכות העץ שתמכו בתקרת המנהרות והביאו להתמוטטותו של המגדל. במחנה הנוצרי השתררה בהלה רבה, והיסטוריון מוסלמי בן התקופה אף מוסיף כי מפקד המבצר, בראותו את התמוטטות המגדל, השליך את עצמו אל האש.
כאשר שמע בלדווין הרביעי על המצור המוסלמי אסף את צבאו ויצא לעזרת הנצורים, אולם ב-30 באוגוסט, בהיותו בטבריה, הגיעה לאוזניו הידיעה על נפילתו הסופית של המבצר. עם נפילת חומות המבצר החלו המוסלמים טובחים ביושבי המבצר. לפי תיאורים מוסלמיים נהרגו בקרב 700 צלבנים ו־1,000 שבויים מוסלמים שוחררו מכלאם. תיאורים אלו הם ככל הנראה הגזמה, אולם הם מעידים על התבוסה הקשה אותה נחלו הצלבנים בקרב. שלדי פרדות סוסים וחמורים נתגלו בחפירות, פרסות הסוסים נכרתו לשימוש נוסף על ידי המוסלמים.
מצד עתרת נהרס עד היסוד לאחר כעשרה חודשי קיום, ובמצב זה הוא נשאר עד ימינו.
מבנה המבצר
המצד בנוי מחומות אבני גיר גדולות ומסותתות שביניהם מילוי של אבני שדה בזלתיות. בתוך החומות הספיקו הצלבנים לבנות רק מעט מבנים ובעיקר מבנה קשתות ובור מים בפינה הדרום מזרחית.
חורבן המבצר תוך כדי בנייתו וטבח אוכלוסייתו מאפשרים לתעד את הממצאים באתר במידה רבה של דיוק כרונולוגי, שחסר במבצרים צלבניים רבים אחרים. העובדה כי בניית המבצר לא הושלמה מעולם משמעותה כי במקום נמצאו חלקים שהיו בתהליך בנייה או אפילו בתחילתה. באופן זה ניתן ללמוד על שיטות הבנייה והטכנולוגיה ששימשה את הצלבנים, למרות שתוכנית המבצר איננה ברורה לחלוטין. יתר על כן, המבצר הכבוש נעזב על ידי המוסלמים, ככל הנראה בגלל מגפה שפרצה בקרבם זמן קצר לאחר הכיבוש, ובניית האתר לא נמשכה. מלבד מקרים של לקיחת אבנים לשימוש משני בבנית גשר יעקב על ידי בייברס כהכנה למצור על צפת, לא השתנה המבצר ובמידה רבה נותר כ"צילום" קפוא בזמן של מבצר צלבני בעת בנייתו ומלחמת מצור.
באופן סכימתי, מבצר שסטלה דומה בצורתו לשלב הראשון של מבצר קראק דה שבלייה, וככל הנראה שניהם נבנו בסמיכות זמנים על ידי מסדר הטמפלרים על פי תוכנית דומה. צורתו של המבצר מלבנית ומידותיו 140 על 65 מטרים. בכל אחת מפינות החומה הוקם מגדל רבוע, ורק המגדל הדרום-מערבי בולט אל מחוץ לחומות. קראק דה שבלייה של המאה ה-12 נבנה עם גלריות מקמרונות חבית לאורך חומותיו, וסביר להניח כי קמרונות דומים תוכננו להיבנות בשסטלה. סימנים של התחלת בנייתם אכן נחשפו בפינה הדרום מזרחית. קמרונות אלו היו מחזקים באופן משמעותי את חומות המבצר ואת שטח האחסון והמגורים לשירות חיל המצב. בפאות הדרומית, המערבית והצפונית אף נכרה חפיר עמוק, המקשה על הגישה אל החומה. בצדו המזרחי של המצד נראה החפיר באופן הברור ביותר במבט מהחומה.
בעת ההתקפה המוסלמית היה המבצר בעיצומה של מלאכת הבנייה. החומות הושלמו רק בחלקן ובקמרונות היו עדיין פיגומים. קירות זמניים וכלי בניה מברזל נמצאו מושלכים לכל עבר, וערמות של מלט וסיד ובהן תקועים חיצים נותרו באזורי העבודה. בצמוד לחומות נתגלו כבשים של עפר ועליהם  ששימשו עגלות שוורים. עגלות אלו הובילו את חומרי הבניין ואבנים מהמחצבה שפעלה בסמוך וממערב למבצר. אבוסים עשויים אבן הונחו ונתגלו במחצבות ובסמוך לחומות. בקרבת השערים נמצאו כלי עבודה, ובהם גרזנים ואיזמלים ששימשו לעיבוד האבן, וכלי חפירה ובהם אתים, מעדרים ומריות (שפכטל) לעיבוד הטיט והמלט. באחד השערים נמצאה ערימת סיד ובה כלי ברזל ובסמוך מאות ראשי חץ - ראיה לפתאומיות ההתקפה האיובית.
משלושת צידי המבצר מצפון, מערב, ומזרח נתגלו פתחים קטנים, שרוחבם לא עולה על מטר אחד. בחומה נחצבו חורים לצירים ומסילות לקורות רוחב עבור דלתות. מטרת פתחים אלו איננה ברורה, וייתכן ומדובר בפתחים למגדלים שטרם נבנו. השערה נוספת היא כי פתחים אלו היו אמורים להוביל לחצר היקפית חיצונית שטרם הוכשרה, וחומה חיצונית שלא הוקמה. אם השערה זו נכונה, היה מבצר שסטלה השלב הראשון למבצר כפול כדוגמת כוכב הירדן.
בצד החיצוני של החומות נמצא כבש מעפר, שהודק בשכבות של שברי אבנים ואדמה, שנלקחו מתוך שטח המבצר וכוסו בשכבת סיד. עגלות השוורים העלו את אבני החומה במעלה הכבש אל נדבך החומה הרצוי, משם נדחפו האבנים במנופים שהופעלו על ידי בני אדם אל מקומם בחומה. ייתכן ובוני החומה התכוונו להותיר את כבש העפר כבסיס לחלקלקה קבועה מצופה אבן. שיטה זו חסכה בשימוש בעץ שתמיד היה יקר ערך, אך מחויב המציאות ככל שהחומות צמחו לגובה ובבניית הקמרונות.
השבר הגאולוגי
ריבוי הפגיעות כתוצאה מרעידות אדמה במקום מוסברת בהמצאות התל עליו הוקם המבצר במרכזו של השבר הסורי אפריקאי ותזוזת חלקי המבצר והמסגד הם אמצעי מדויק ורב ערך לחקר תזוזת הלוחות הטקטוניים באזור זה.
כינוייו של המבצר
לפני בניית המבצר כונה המעבר שבירדן בשם הלטיני Vadum Iacob (ואדום יעקב - "מעבר יעקב"). שם זה מקורו בסברה הצלבנית, הנחשבת עתה למוטעית, שזהו המקום בו חצה יעקב את הירדן בדרכו למפגש עם אחיו עשו. בערבית מכונה המקום מחדת אל אחזן ("מעבר הצער") בעקבות האמונה המוסלמית שבמקום זה נודע ליעקב על מכירת יוסף. גשר בנות יעקב הסמוך מזכיר גם כן את שמו של יעקב, אך כנראה ללא קשר למבצר.
עם בניית המבצר ניתן לו הכינוי הצרפתי Chastellet (שסטלה - "מבצרון" או "מבצר קטן"), לאור היותו הקטן שבמבצרי האבירים הטמפלרים. לאחר התבוסה המוחצת שהנחילו לצלבנים, החלו המוסלמים מכנים את המקום ﻘﺼﺮ ﺍﻠﻋﺛﺮﻩ (קסר אל עת'רה - "מבצר הכישלון"), ככל הנראה כזכר לתבוסה הצורמת. שם זה התגלגל לבסוף עד לזמננו ושמו העברי של המבצר, מצד עתרת (או עת'רת) הוא גלגול פונטי של שם זה.
חפירות ארכאולוגיות
בשנת 1864 ביקר במקום ג'ון מקגרגור, שתיאר במקום שרידים שאינם נמצאים במקום בימינו. בשנות ה-70 המקום היו מוכר לאנשי הסביבה וביקרו בו אנשי בית ספר שדה גולן. המקום נחפר ונסקר בשנת 1994 בידי צוות ארכאולוגים בראשותם של רוני אלנבלום ואדריאן בועז.
עדי גילת
עדי גילת (נולדה ב-5 בספטמבר 1978) היא שחקנית תיאטרון קולנוע וטלוויזיה ובמאית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה, גדלה והתחנכה בגבעתיים. למדה בבית הספר התיכון לאמנויות תלמה ילין. עם סיום לימודי התיכון השתתפה בסדרת הטלוויזיה "קפה פריז" לצד שמיל בן ארי ומרים גבריאלי. בצה"ל שירתה כמ"כית בנות. לאחר סיום השירות הצבאי התקבלה ללימודי משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים שם גם השלימה לאחר מכן לימודי תואר ראשון בבימוי וחינוך.
במהלך לימודיה זכתה במלגות הצטיינות שונות, בין היתר: מלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל ועוד. כשהצטרפה לתיאטרון הקאמרי זכתה בפרס השחקנית המבטיחה על שם עדנה פלידל.
קריירה
בטרם סיימה את לימודי המשחק בסמינר הקיבוצים השתלבה גילת בתיאטרון הקאמרי בהצגה "עד ראייה" כפרנקה. לאחר סיום לימודיה המשיכה לשחק בתיאטרון הקאמרי בתפקידים שונים, ובנוסף שיחקה גם בתיאטראות בית ליסין ותיאטרון חיפה. את קריירת המשחק בטלוויזיה החלה בסדרה הבורר שם שיחקה את ענבל אסולין. בשנת 2022 ביימה לראשונה הפקה תיאטרלית ייחודית: צירים, בהשתתפות יעל שרוני ועינת הולנד.
כבמאית
בשנת 2022 ביימה גילת הפקה ייחודית של המחזה "צירים". מחזה מתורגם מאת מייק בארטלט שאותו בחרה גילת למקם במשרדי הייטק פעילים, בקומה ה-27. קהל הצופים מגיע למשרדים ולוקח חלק פעיל בהצגה, באינטראקציה עם השחקניות ובין מיקומים שונים ברחבי המשרדים. את המחזה תרגם בן זוגה של עדי, המוזיקאי והסופר יהלי סובול. . את ההצגה, הבנויה מ־13 סצנות, ומתארת מערכת יחסים בין מנהלת בכירה לעובדת צעירה בחברת הייטק, הפיק תיאטרון גבעתיים בניהולו של השחקן אוהד קנולר.
חיים אישיים
גילת היא בתו של העיתונאי מרדכי גילת. היא נשואה לזמר והמוזיקאי יהלי סובול ולהם בת ובן.
צומת עצב-שריר
צומת עצב-שריר (באנגלית: Neuromuscular junction, ובראשי תיבות: NMJ) היא סינפסה המקשרת בין אקסון של נוירון מוטורי לבין השריר שאותו הנוירון מעצבב. חיבור זה הוא הבסיס להפעלתה של מערכת השרירים, דרך אותות עצביים שמתקבלים מהמערכת המוטורית וממערכת העצבים האוטונומית.
דחף עצבי המגיע לאורך האקסון אל הסינפסה גורם לשחרור מוליך עצבי. קרומי תאי השריר הנמצאים בקצה המוטורי (motor end plate) מופעלים על ידי המוליך העצבי וגורמים לכיווץ השריר. בבעלי חוליות, האות עובר באמצעות המוליך העצבי אצטילכולין.
מנגנון הפעולה
כאשר מגיע פוטנציאל פעולה לנוירון הקדם-סינפטי, תעלות סידן תלויות מתח (Voltage-dependent calcium channel) נפתחות, ויוני סידן (Ca2+‎) מהנוזל החוץ-תאי נכנסים לציטוזול של הנוירון הקדם-סינפטי. כניסת יוני הסידן לתא גורמת לשלפוחיות הסינפטיות להתאחות עם ממברנת התא באמצעות חלבוני SNARE. כתוצאה מהאיחוי, תוכן השלפוחיות, האצטילכולין, יוצא אל המרווח הסינפטי בתהליך המכונה אקסוציטוזה.
האצטילכולין נקשר לקולטנים ניקוטיניים בקצה המוטורי. הקישור גורם לשינוי מבני, הפותח תעלת יונים דרכה נכנסים יוני נתרן לציטוזול של השריר. בשל ההבדל בגרדיאנט האלקטרוכימי (שינוי במתח החשמלי), יותר יוני נתרן נכנסים מיוני אשלגן שיוצאים ונוצר פוטנציאל חשמלי (End-plate potential), פוטנציאל שמתפשט לאורך סיב השריר, הגורם לכניסה של יוני סידן לסיב וכך לתנועת הסרקומר שיוצרת את כיווץ השריר. כיווץ השריר נפסק באמצעות האנזים אצטילכולין אסטראז, שמפרק את האציטלכולין ליחידות של אצטיל ושל כולין, וכך תעלות הנתרן נסגרות. הכולין ממוחזר ונספג מחדש בתאים הקדם-סינפטיים, ומולקולות אצטילכולין חדשות מסונתזות מהכולין ומאצטיל קואנזים A.
בעיות בצומת העצב-שריר
חסמים חלקיים או מלאים של צומת העצב-שריר עלולים לגרום לליקויים בתפקוד של השרירים. חסם כזה יכול להיות תוצאה של מחלות, של תרופות, של רעלנים או להיות תופעת לוואי של תרופות להרדמה. במחלות כמו מיאסטניה גראביס הפוטנציאל בצד של השריר לא מפעיל את כל סיבי השריר, בגלל מחלה אוטואימונית בה מערכת החיסון תוקפת את קולטני האצטילכולין. מחלה אחרת, סינדרום חולשת שרירים על שם לאמברט-איטון (Lambert–Eaton myasthenic syndrome), נובעת מנוגדנים התוקפים את תעלות הסידן תלויות המתח, וכך מנטרלים את התחלת פעילות הצומת בצד הקדם-סינפטי.
כמו כן, רעלנים מסוימים משפיעים אף הם על הצומת ומונעים את פעולתו. בוטולינום טוקסין למשל, מונע את שחרור האצטילכולין בצד הקדם-סינפטי וכך גורם לשיתוק השריר. דוגמה אחרת היא הטטנוספסמין של החיידק Clostridium tetani (טטנוס), שחוסם שחרור GABA וגליצין המרסנים את כיווץ השריר.
תפקוד יתר של צומת העצב-שריר יכול אף הוא לגרום לבעיות בתפקוד השריר. גז עצבים לדוגמה משבית את האצטילכולין אסטראז וכך גורם למניעת הרפיית השריר ולפעילות יתר שלו. פעילות זו גוררת, בסופו של דבר, חוסר שליטה בשרירים ומניעת תפקודם ועלולה להסתיים במוות.
פריאסלאב
פריאסלאב (באוקראינית: Переяслав, עד 2019 נקראה פריאסלאב-חמלניצקי (Переяслав-Хмельницький)) היא עיר עתיקה במחוז קייב במרכז אוקראינה הממוקם במקום חיבור הנהרות אלטה (Альта) וטרוביז' (Трубі́ж) כ-95 ק"מ דרומית לקייב. מספר התושבים בעיר מוערך ב-30,000 איש. יש בעיר מעל 20 מוזיאונים והעיר מתוארת, לעיתים קרובות, כ"מוזיאון חי". בעיר הייתה קהילה יהודית גדולה והיא מקום הולדתו של שלום עליכם.
היסטוריה
פריאסלאב מילאה תפקיד חשוב בהיסטוריה של אוקראינה. היא נזכרת לראשונה בטקסט של חוזה רוס-ביזנטיון עם האימפריה הביזנטית (911) כפריאסלאב-רוסקי, כדי להבדיל אותה מפריאסלאבץ (Переяславец) בבולגריה. ולדימיר הראשון, נסיך קייב, בנה בה ב־992 את המבצר הגדול כדי להגן על הגבול הדרומי של רוס של קייב מפני פשיטות הנוודים מן הערבות של מה שהיום הוא דרום אוקראינה. העיר הייתה בירתה של נסיכות פריאסלאבל ממחצית המאה ה-11 עד החרבתה על ידי הטטרים ב־1239 בזמן הפלישה המונגולית לרוס של קייב.
אוקראינה הקוזאקית
במחצית השנייה של המאה ה-16 נעשתה פריאסלאב לעיר של "הקוזאקים הרשומים" האוקראינים. בעיר זו קיים בוגדן חמלניצקי את מועצת פריאסלאב שבה הצביעו הקוזאקים האוקראינים בעד ברית צבאית עם נסיכות מוסקבה והסכים לקבל את חוזה פריאסלאב. החוזה הוביל להקמת ההאטמאניות הקוזאקית של אוקראינה של הגדה השמאלית (Левобережная Украина) תחת שלטון האימפריה הרוסית ולפריצת מלחמת רוסיה–פולין (1654–1667).
בזמן השלטון הסובייטי
עם תום מלחמת העולם השנייה השלטון הסובייטי, שהיה להוט להאדיר את חוזה פריאסלאב כבסיס לכפיפותה של אוקראינה לרוסיה, שינה ב־1943 את שם העיר מפריאסלאב לפריאסלאב-חמלניצקי כדי להדגיש את תפקידו של בוגדן חמלניצקי באותו אירוע. מאוחר יותר הוכרה העיר כמוזיאון ומרכז תיירות.
המאה ה-21
ב-30 באוקטובר 2019, לבקשת מועצת העיר, שינה הפרלמנט של אוקראינה את שמה של העיר בחזרה לפריאסלאב.
אטרקציות תיירות
ציוני הדרך החשובים ביותר בפריאסלאב הם:
הקהילה היהודית
ידוע על יהודים בעיר לפחות משנת 1620, עת תושבי העיר הנוצרים התלוננו למלך זיגמונט על הגידול במספר היהודים והשפעתם. בפרעות ת"ח–ת"ט של חמלניצקי יהודי העיר היו מראשוני הנפגעים.
הסופר היידי שלום עליכם נולד בעיר ב-1859. הוא גדל בעיירה וורנקיב אך בהיותו בן 13 חזרה המשפחה לפריאסלאב.
טרצה
טרצה (מאיטלקית, terza - שלישית) היא המרווח המוזיקלי השלישי בתאוריית המוזיקה, והיא מציינת טווח של שלושה תווים על סולם דיאטוני. מאחר שסולם דיאטוני איננו קבוע, כלומר המרווח בין דרגות סמוכות בסולם עשוי להיות טון או רק חצי-טון, מתקבלים שני סוגים של טרצות:
את כיוון הטרצות ניתן לעשות בכלי קשת ובכלי נשיפה, אך לא בפסנתר ובכלי המקלדת האחרים, משום שכיוון כלי המקלדת הוא משווה: בין כל תו יש חצי טון בדיוק.
רוב האקורדים מבוססים על מרווחים של טרצה:
כמו כן אקורדים מרובעים מסוג שבע (ספטאקורדים) מורכבים משלוש טרצות רצופות.
המרווח המשלים (או ה"הופכי") של הטרצה הוא הסקסטה, וגם הוא מרווח קונסוננטי.
הרץ פרנק
הרץ פרנק (בלטבית: Hercs (Hercels) Franks; ברוסית: Герц (Герцель) Вульфович Франк; 17 בינואר 1926, לודזה - 3 במרץ 2013, ירושלים) היה במאי קולנוע יהודי-סובייטי. ממייסדי אסכולת הקולנוע התיעודי הפואטי של ריגה.
קורות חיים
הרץ פרנק נולד בשנת 1926 בעיירה לוּדזה שבלטביה, בנו של צלם ובעל סטודיו לצילום. השפה בביתו הייתה יידיש, והוא התחנך בבית ספר וגימנסיה יהודיים. לאחר מלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצבא האדום. לאחר לימודי משפטים במוסקבה, עסק, החל משנת 1952, בעיתונאות ובפרסום. בשנת 1959 החל לעבוד באולפני הצילום של ריגה. בתחילה כצלם סטילס ואחר כך כבמאי וכצלם קולנוע. בשנת 1992 עלה לישראל והתיישב בירושלים, ומאז התגורר לסירוגין בישראל ובאירופה.
יצירתו
פרנק היה ממייסדי "אסכולת הקולנוע התיעודי הפואטי של ריגה". יצירותיו הקולנועיות, שצולמו בסרטי ששחור-לבן, הדגישו את מגוון הרגשות האנושיים, תוך הדגשת קיומה של המצלמה החושפת אותם. בין סרטיו הידועים: "10 דקות מבוגר יותר" (Par desmit minutem vecaks, 1978), "יום הדין האחרון" (1987) ו"היה היו פעם 7 סֶמיוֹנים" (Reiz dzivoja septini Simeoni, 1989). סרטו האחרון, "אל סף הפחד" (2014), העוסק ביגאל עמיר, הושלם לאחר מותו בידי שותפתו לבימוי מריה קרבצ'נקו.
השכלה
1947-1945 לימודי משפטים, מוסקבה, ברית המועצות.
חוטמן
החוטמן (שם מדעי: Nasua) הוא סוג יונק אוכל-כול ממשפחת הראקוניים, החי בדרום אמריקה ובמרכזה.
מאפיינים
החוטמן הוא אוכל-כול, וניזון מחרקים, חלזונות, זוחלים קטנים, מכרסמים, פירות, ביצים ואגוזים, ולעיתים אף מפסולת אדם. את מזונו הוא צד תוך שימוש בחוטמו הארוך ובציפורניו החזקות. גובהו 20–30 סנטימטר ואורכו 60–70 סנטימטר, ללא הזנב. צבע הפרווה משתנה, מחום-קינמון ועד שחור. על פרצופו מעין מסיכה - פסים לבנים מעל, מתחת ומאחורי העיניים. זנבו ארוך (עד 65 ס"מ) ומפוספס, ונישא אל על כדי שחברי הלהקה יוכלו להבחין זה בזה ביתר קלות.
מיון
בסוג חוטמן שני מינים:
אירוויזיון 1994
אירוויזיון 1994 הייתה תחרות האירוויזיון ה-39 והיא נערכה ב-30 באפריל 1994 באירלנד. המנצחת בתחרות הייתה אירלנד, שהפכה למדינה הראשונה בתולדות התחרות והיחידה עד כה שזכתה בפעם השלישית ברציפות. הייתה זאת גם הזכייה השישית של אירלנד בתחרות מתוך שבע זכיות שיש לאירלנד עד היום.
אירוויזיון 1994 היה האחרון, נכון לשנת 2021, בו זכתה המדינה המארחת.
השיר הזוכה, Rock'n Roll Kids, היה השיר הראשון בתולדות האירוויזיון שזכה ללא ליווי תזמורתי (עד אירוויזיון 1998 היו משתמשים בתזמורת). מבצעיו, פול הרינגטון וצ'ארלי מקגטיגן, שרו וניגנו על הבמה בפסנתר ובגיטרה בלבד. הם זכו לקבל 8 פעמים דוז פואה (12 נקודות) ו-8 פעמים 10 נקודות.
באירוויזיון הזה הופיעו לראשונה שבע מדינות ממזרח אירופה. שתיים מהן הגיעו להישגים יוצאי דופן: פולין סיימה במקום השני ובכך שברה את שיאיהן של דנמרק מאירוויזיון 1957, נורווגיה מאירוויזיון 1960 וישראל מאירוויזיון 1973 (המיקום הכי גבוה בהופעה ראשונה באירוויזיון, דנמרק זכתה במקום השלישי ונורווגיה וישראל הגיעו למקום הרביעי) והונגריה שסיימה במקום הרביעי. מדינות נוספות שהופיעו לראשונה באירוויזיון היו: רוסיה (מקום תשיעי), סלובקיה (מקום 19), רומניה (מקום 21), אסטוניה (מקום 24) וליטא (מקום 25 ואחרון עם אפס נקודות).
בעת ההפסקה שבין הופעת השירים ובין ההצבעה הופיעה להקת מחול בסגנון אירי בשם "ריברדאנס", אשר זכתה אחר כך להכרה בינלאומית.
ישראל לא השתתפה בתחרות באותה שנה. לפי אירוויזיון 1993 הוחלט כי שש המדינות שיסיימו בששת המקומות האחרונים באירוויזיון 1993 לא ישתתפו באירוויזיון 1994, וזאת כדי לפנות מקום למדינות מזרח אירופה החדשות שביקשו להשתתף באירוויזיון, וכדי למנוע מצב בו מספר המדינות המשתתפות יגיע ל-30 מדינות. ישראל סיימה באירוויזיון 1993 במקום ה-24 והלפני האחרון, ולכן לא השתתפה מאירוויזיון 1994. קפריסין הייתה אמורה לא להשתתף גם היא, אך בעקבות פרישתה של איטליה היא השתתפה.
האמריקאים (ספר)
האמריקאים (באנגלית: The Americans) הוא שם ספר הצילום המשפיע והמוכר ביותר של הצלם והבמאי רוברט פרנק. הספר פורסם לראשונה בצרפת בשנת 1958 ויצא לאור בארצות הברית בשנת 1959. "האמריקנים" נחשב אחד מספרי הצילום החשובים ביותר שיצאו לאור מאז מלחמת העולם השנייה. הספר כולל 83 תצלומים שנעשו בעיקר בין השנים 1955 ל-1956, בעת שפרנק שוטט עם מצלמתו ברחבי ארצות הברית. הספר מציג את אמריקה של אחרי מלחמת העולם השנייה כמקום של חיים מפוספסים, מנוכרים, בודדים וחלולים מבחינה רוחנית. הספר מציג לא רק ביקורת פסיכולוגית-תרבותית, אלא גם נושאים פוליטיים בני הזמן מוצגים בו באופן ביקורתי, כגון תצלום האוטובוס שעיטר את כריכת הספר, ובו ניתן לראות את ההפרדה בין הלבנים, שיושבים בחזית הרכב, לבין השחורים שנאלצים לשבת בגבו.
יצירת הספר
בשנת 1955 החל רוברט פרנק לתור עם משפחתו בכבישים ברחבי ארצות הברית, שיטוטים שנמשכו כשנתיים, במהלכם צילם 28,000 תמונות. פרנק שאף ליצור צילום דוקומנטרי חדש, ולצלם את ארצות הברית באופן שונה מזה בו היא תועדה בידי צלמי מנהלת החקלאות האמריקאית וצלמי העיתונות באותה התקופה. מסעו של פרנק לא היה ללא הפרעות; בזמן נסיעה דרך ארקנסו, פרנק היה בכלא לאחר שנעצר על ידי המשטרה; במקום אחר באזור דרום, נאמר לו על ידי השריף של העיירה כי "יש לו שעה לעזוב את העיירה".
זמן קצר לאחר חזרתו לניו יורק בשנת 1957, נפגשו פרנק והסופר ג'ק קרואק על המדרכה מחוץ למסיבה וזה הראה לו את הצילומים שלו נוסע ברחבי ארצות הברית.
יוצרים רבים ביניהם סופרים ואנשי תרבות חזותיים אחרים אשר הרגישו של זיקה עם ענינו של תצלומיו של פרנק המתעדים את המתחים בין האופטימיות של שנות ה-50 בארצות הברית לבין המציאות של החיים ואת ההבדלים גזעני.
פרנק בא להדגיש את האירוניה של התרבות האמריקאית ועושר שגובל במתח. הניגוד הזה נתן לפרנק הגדרה ברורה המבדילה אותו מצילום עיתונאי. פרנק עשה שימוש חריג בפוקוס, השתמש בתאורה נמוכה וחיתוך כיוון שזה סגנון הצילום שהכיר כצלם עיתונות. ההדפסות של תמונותיו, היו לעיתים גרעיניות מאוד, לא תמיד בפוקוס על הדברים המקובלים ולפעמים חורגות מהסברים על מה הוא מנסה לצלם בעצם. הצילומים הללו צולמו במצלמת 35 מ"מ ולכן נתנו לפרנק אפשרות לעשות צילומים מהירים מאוד (Snap Shot) ולפעמים חלק מצילומיו צולמו בצורה חשאית שהסובבים אותו לא ידעו שהם מתועדים כלל. לחלק מהצופים בעבודותיו של פרנק, נראה שהצילום שלו הוא כמו עבודת אמנות של ג'קסון פולוק- העבודות מכילות עוצמה רבה תוך כדי חופש ולקיחת סיכון בצילום. הצילומים הללו היו חריגה מן הסטנדרטים המודרניים של צילום ולכן היה לפרנק הקושי בתחילה בפרסום הפרויקט שלו בארצות הברית, כיוון שראו בצילום זה צילום שמאפיין בדרך כלל צילום עיתונות. כאשר ניסה פרנק, לראשונה, לפרסם ולהציג את עבודותיו בארצות הברית, נאמר לו כי כל המרכיבים של הצילום שלו הם מאוד "לא-אמריקאיים" ואינם רצויים. רק בתחילת שנות ה-60, אשר החל הציור של פולוק והאבסטרקט האמריקאי, החלו להבין את עבודותיו של פרנק והתירו לו לפרסם ולהדפיס אותם גם בארצות הברית.
הוצאת הספר לאור והצגת התערוכה
הספר "האמריקאים" יצא לאור תחילה בצרפתית בשנת 1958, בהוצאת רובר דלפיר (Robert Delpire) הפריזאית, עם טקסטים שתרם אלן בוסקה (Alain Bosquet). רק בשנת 1959 יצא לאור הספר באנגלית, בהוצאת Grove Press, עם הקדמה מאת ג'ק קרואק. הטקסטים של בוסקה הוצגו לצד התצלומים, והציבו את הדימויים בהקשר חברתי ופוליטי חד ואנטגוניסטי יותר מהטקסט של קרואק שרוכז בהקדמה והותיר את התמונות עם כיתוב בלבד. בארצות הברית התקבל הספר תחילה בביקורת ניכרת. מכירות של התערוכה היו מעטות מאוד בהתחלה ולא ניכרה בהם התעניינות רבה. עם השנים, עבודתו של פרנק התחילה לעניין אמנים צעירים והחלה לגבור ההתעניינות בה, כיוון שהיא הביאה אל מול פניהם את התופעה שעדיין לא טיפלו בה בצורה כל כך ישירה לפני כן.
עם צילומים אלה מנבא ומחדש פרנק את הסמלים של אמריקה, וציין כי מכוניות, תיבות מוזיקה, תחנות דלק, דיינרס ואפילו את הדרך עצמה נהייתה סמל של החיים המודרניים. במשך הזמן ובאמצעות ההשראה שלה מאוחר יותר על אמנים, האמריקאים הפך לתמצית בסיס הצילום האמנות בהיסטוריה האמריקאית, והיא נחשבת העבודה המזוהה ביותר עם רוברנט פרנק עד היום.
בשנת 1961, הציג פרנק את תערוכת יחיד הראשונה שלו, תחת הכותרת: רוברט פרנק: צלם, בבית המכון לאמנות של שיקגו. הוא גם הציג שנה מאוחר יותר במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק בשנת 1962.
הספר זכה להשפעה עצומה על צלמים צעירים רבים, שיצאו בעקבותיו לשוטט ברחובות ובכבישים המהירים של ארצות הברית, ולחפש תמונות. הצלם ברוס דיוודסון טען שבספר "ראיתי אמריקה שצמצמה את החלום והחליפה אותו באמת נוקבת. היה לי קשה לשאת את התצלומים המרים והיפים הללו, משום שעדיין היה בי החלום לתקווה ולסמפתיה אותם מצאתי אצל האלמנה, הגמד והכנופיה".
התערוכה המחודשת לרגל 50 שנה ליציאת הספר
לרגל חמישים שנה לציון יום השנה הראשון לפרסום הספר "האמריקנים", שוחררה בכל העולם ב -30 במאי 2008 מהדורה חדשה של הספר. רוברט פרנק דן עם השותף שלו, גרהרד סטיידהיל, ברעיון של ייצור מהדורה חדשה באמצעות סריקה מודרנית והדפסה חדשה של התמונות. בהדפסה החדשה שינה פרנק באופן משמעותי ביותר, כפי שהוא עשה עבור כל מהדורה של האמריקנים, את חיתוך של רבות מן התמונות, והוסיף יותר מידע על כל פריים. בנוסף, כלל שתי תמונות שהיו שונות לחלוטין מן המהדורה המקורית ב-1958 ו 1959 (הצרפתית והאקמריקאית). את יציאת המהדורה המחודשת ל-50 שנים ליציאת הספר חגגו בתערוכה חגיגית של האמריקנים שמוצגת ותמשיך להציג ב-2009 בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, במוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית, וכן במוזיאון המטרופוליטן לאמנות מודרנית בניו יורק.
רוברט פטרסון
רוברט פורטר פטרסון האב (באנגלית: Robert Porter Patterson Sr.; 12 בפברואר 1891 – 22 בינואר 1952) היה תת-מזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט ומזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא הארי טרומן. הוא היה שופט פדרלי בבית המשפט לערעורים וקודם לכן שופט מחוזי בבית המשפט של המחוז הדרומי של דרום ניו יורק.
קורות חייו
רוברט פטרסון נולד ב-12 בפברואר 1891 בגלן פולס שבמדינת ניו יורק כבנם של צ'ארלס רוברט ולדיס עדנה (לבית פורטר) פטרסון. ב-1912 הוא קיבל תואר ראשון מיוניון קולג' שבסקנקטדי וב-1915 תואר ראשון במשפטים מבית הספר הרווארד למשפטים. הוא החל לעסוק בעריכת דין בניו יורק בין השנים 1915 – 1916 במה שכיום ידוע כמשרד עורכי הדין "פטרסון, בלקנאפ, ווב וטיילר". בין השנים 1916 – 1917 הוא שירת במשמר הלאומי של מדינת ניו יורק. לאחר מכן, ועד 1919 הוא שירת בצבא ארצות הברית, והגיע לדרגת מייג'ור. על מעשי גבורה שהפגין בצרפת הוא עוטר בצלב השירות המצוין ובכוכב הכסף. פטרסון שירת ברגימנט הרגלים ה-306 שהוצב תחת פיקודה של דיוויזיית הרגלים ה-77. ב-1919 הוא שב לעבודתו כעורך דין בניו יורק עד לפרישתו ב-1930.
שופט
ב-24 באפריל 1930 מונה פטרסון על ידי הנשיא הרברט הובר כשופט בבית המשפט של המחוז הדרומי של ניו יורק, תפקיד שהתפנה על ידי תומאס תאצ'ר שמונה אז כפרקליט המדינה של ארצות הברית. ב-13 במאי אושר מינויו של פטרסון על ידי סנאט ארצות הברית ובאותו יום נכנס מינויו לתוקף. כהונתו בתפקיד זה הסתיימה ב-22 במרץ 1939 לאחר שמונה כשופט פדרלי.
ב-9 בפברואר 1939 מינה הנשיא רוזוולט את פטרסון כשופט בבית המשפט לערעורים לאחר שהתפנה מושבו של השופט מרטין תומאס מנטון. ב-20 במרץ אישר הסנאט את מינויו שנכנס לתוקף למחרת. פטרסון התפטר מתפקידו ב-30 ביולי 1940.
במחלקת המלחמה
פטרסון שימש במשך כשבועיים בשנת 1940 כעוזר מזכיר המלחמה ומאז ועד 1945 הוא שימש כתת-מזכיר המלחמה. הוא תרם מאוד לתהליכי הגיוס והמוכנות של הכוחות המזוינים לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה. ב-1945 מינה אותו הנשיא הארי טרומן כמזכיר המלחמה. בתחילה שקל טרומן להציע לו מושב בבית המשפט העליון של ארצות הברית שהתפנה עקב פרישתו של השופט אוון רוברטס, אך עם התפטרותו של מזכיר המלחמה הנרי סטימסון, מונה פטרסון במקומו. פטרסון דחף לאיחוד הזרועות של הצבא והצי תחת פיקוד אחד. הצעדים לקראת מהלך זה החלו בחקיקת "חוק הביטחון הלאומי של 1947" (National Security Act of 1947) ששונה מספר פעמים עד לנוסחו הסופי כחוק גולדווטר-ניקולס משנת 1986.
פטרסון פעל כדי לקדם את השתתפותם וקידומם של האפרו-אמריקאים בצבא, במיוחד בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. הוא סייע מאוד להקמת כוח לחימה של השחורים שנודע כטייסי טסקיגי. בעוד שהוא חש אהדה כלפי רגשות ההתמרמרות והשאיפות של השחורים הוא היה מודאג מכך שהשינוי הרדיקלי הזה עלול יהיה להכשיל את המוכנות למלחמה. לאחר המלחמה "ועדת השימוש בכוח אדם שחור" (ועדת גיליאם) פרסמה באפריל 1946 דוח שנקרא "מדיניות ניצול כוח האדם השחור לאחר המלחמה". דוח זה נחתם על ידי פטרסון ובו הומלץ על המשך מדיניות ההפרדה, באותו אופן בו הייתה מדיניות זו נהוגה מחוץ לצבא, אך על כך שהצבא ייתן הזדמנות שווה, כאופן הטוב ביותר לניצול כוח האדם הצבאי. פטרסון כיהן בתפקידו כמזכיר המלחמה עד 1947.
שנותיו האחרונות
לאחר שדחה הצעה של הנשיא טרומן לשוב לכס השיפוט הקודם שלו, שב פטרסון לעיסוקו בעריכת דין באופן פרטי בניו יורק בין השנים 1947 – 1952 ובהמשך היה לנשיא לשכת עורכי הדין של ניו יורק ונשיא מועצת יחסי החוץ.
חיים אישיים
ב-3 בינואר 1920 נשא פטרסון לאישה את מרגרט טרלטון וינצ'סטר. לשניים נולדו ארבעה ילדים. בנם הבכור רוברט פורטר פטרסון הבן היה גם הוא שופט בבית המשפט של מחוז דרום ניו יורק כמו אביו עד למותו ב-2015.
רוברט פטרסון נהרג ב-22 בינואר 1952 בהתרסקות מטוס בטיסה 6780 של אמריקן איירליינס בדרכו מפגישה עם לקוח. המטוס התרסק לקראת נחיתתו בנמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי. הוא היה בן 60 במותו.
ביתי אל מול גולן
ביתי אל מול גולן הוא פזמון שנכתב ב-1962 על ידי יוסף נצר (מילים) וחיים ברקני (לחן). השיר זכה לפופולריות בשנות ה-60 ובוצע מאז על ידי זמרים רבים.
השיר היה שיר הנושא למחזמר שנשא גם הוא את השם "ביתי אל מול גולן" והועלה בקיבוץ שער הגולן על ידי חבריו, לכבוד חג ה-25 לעליית הקיבוץ על הקרקע. נצר וברקני היו חברי שער הגולן וכתבו את המחזה ואת הלחנים. המחזה עסק בהווי הקיבוץ ובבעיותיו, אולם אלו תוארו ברוח טובה. הצלחתו של המחזמר הביאה להצגתו באמפיתיאטרון בצמח ולאחר מכן אף בהיכל התרבות בתל אביב. בהצגה שנערכה בקיבוץ ביצעה ראשונה את השיר בתי לרר (כיום, בת-עמי לשם).
מילות השיר מתארות את הקשר החזק הנוצר בנפש האדם אל המקום בו גדל כתוצאה מנופי ומחוויות הילדות:
בהמשך, הקליטו את השיר אמנים רבים נוספים. במיוחד זכו לפרסום ביצועיהם של שלישיית שריד, יפה ירקוני, הפרברים ואריק איינשטיין. עוד ביצעו את השיר הדסה סיגלוב, שמעון ישראלי, לוסי ארנון, אברהם פררה, אריק סיני ולהקת סטלה מאריס בעיבוד לסגנון רוק כבד.
בשיר נעשה גם שימוש בסרט הישראלי "אשת הגיבור" שצולם בחלקו בקיבוץ שער הגולן בבימויו של פיטר פריי ובכיכובם של בתיה לנצט, גדעון שמר ושמואל אומני. בהצגה "שישה ימים" שהועלתה ב"בימת הקיבוץ" באוקטובר 1967, בבימויו של גיורא מנור, ועסקה בהשתקפות המלחמה בעיני הלוחמים בני הקיבוץ, שימש השיר כרקע יחד עם שירו של מאיר אריאל, "ירושלים של ברזל".
מסילת קאלקה-שימלה
מסילת קאלקה-שימלה (באנגלית: Kalka-Shimla Railway) היא מסילת רכבת הררית באורך של 96.54 ק"מ בצפון הודו. המסילה מחברת את העיר קאלקה השוכנת בגובה של 656 מטר במדינת הריאנה, עם העיר שימלה הנמצאת בגובה של 2,076 מטר במדינת הימאצ'ל פרדש, הפרש גבהים של 1,420 מטר. בשנת 2008 הוכרזה המסילה כאתר מורשת עולמית וצורפה לשתי מסילות רכבת הרריות נוספות בהודו. ההכרזה המאוחדת מכונה "הרכבות ההרריות בהודו".
היסטוריה
בשנות ה-30 של המאה ה-19 נודעה לשימלה חשיבות כמעוז בריטי בצפון הודו, וב-1864 הפכה העיר ל"בירת הקיץ" הבריטית בתת-היבשת ההודית, ושימשה גם כמטה צבא הוד מלכותה בתת-היבשת. הרעיון להניח מסילה אשר תקשר את העיר אל השפלה שמדרום לה עלה כבר בשנת 1847, אך בדיקות מעשיות בשטח נערכו לראשונה רק בשנת 1884. מאז נערכו ארבעה סקרים נוספים ודיונים רבים, אך חוזה ההקמה נחתם רק ב-29 ביוני 1898. החברה המבצעת קיבלה את הקרקע להקמת המסילה בחינם, אך לא הוענקו לה כל ערבויות ממשלתיות.
המסילה הייתה צרה במיוחד, ורוחבה עמד על שני רגל או כ-615 מ"מ בלבד. בלחץ הצבא שונה רוחב המסילה ב-1901, והוגדל לשני רגל ו-6 אינץ' או 762 מ"מ, דבר שחייב להרחיב את הקטע שכבר נסלל עד אז. המסילה נפתחה לתנועה ב-9 בנובמבר 1903. עלות הקמתה ותפעולה של המסילה הייתה גבוהה, ומחירי הנסיעה לאורכה היו גבוהים מהמקובל. למרות זאת נקלעה החברה המפעילה את הקו לקשיים פיננסיים, וממשלת בריטניה נאלצה לרכוש את הקו ב-1 בינואר 1906. הרכבות הונעו בקטרי קיטור עד שנת 1965, עת הוחלפו בקטרי דיזל.
חדר מתוקן
חדר מתוקן היה חדר (תלמוד תורה) שנוסד במזרח אירופה על ידי התנועה הציונית.
רקע
פעילות החינוך בתלמודי התורה המסורתיים החלה בתקופה בה ברוב העולם לא הייתה מערכת חינוך, והם התמקדו בהקניית כישורי קריאה בלשון הקודש ובלימוד פרשת השבוע עם פירושים. תהליך הלמידה בהם המשיך במתכונת המסורתית גם כשחלו התפתחויות בנושא החינוך. בחדרים המסורתיים לא למדו את השפה העברית, "לשון הקודש", והשתמשו בה אך ורק לתפילות ובקריאת התורה בעוד ששפת התקשורת היומיומית של הילדים כמו גם שפת הלימוד הייתה יידיש השגורה בפי היהודים האשכנזים במזרח אירופה. כיוון שכך, והיות שרק תלמידי חכמים הבינו את לשון הקודש ברמה טובה, היה צורך בתרגום של הפסוקים ליידיש. תרגומים אלו כונו "עברי-טייטש" והמלמדים היו משננים אותם עם התלמידים. על השיטה הזו נמתחה ביקורת כיוון שחלק גדול מהתרגומים הללו היו כתובים ביידיש עתיקה שגם המלמדים לא הבינו. בנוסף, בתלמודי התורה המסורתיים לא לימדו כתיבה ודקדוק ולא לימדו מקצועות נוספים שנלמדו בבתי הספר הממשלתיים, כמו אלגברה והיסטוריה. על רקע זה חשו יהודים רבים באירופה ששיטת ההוראה מיושנת בהשוואה לשיטות ההוראה הממשלתיות ולא תואמת את הקדמה ואת רוח התקופה.
היסטוריה
החדר המתוקן נוסד בסוף המאה ה-19. קדמו לו בתי הספר שהקימה תנועת ההשכלה, בעיקר על ידי חברת מרבי השכלה – שראתה את דרכי הלימוד בחדר המסורתי כפרימיטיביות, ובנוסף ביקשה ללמד מקצועות אחרים כמו מתמטיקה ודקדוק.
בעקבות התפשטות הציונות ברוסיה ותנועת חיבת ציון, התעוררו פעילים ציוניים רבים להקים בתי ספר שיתנו חינוך ציוני. הקמת בתי ספר רשמיים דרשה רישיונות רבים מטעם הממשלה, שלא ראתה בעין יפה את ההתעוררות הלאומית. לעומת זאת, מוסד ה"חדר" היה נתון תחת פיקוח מינימלי ביותר. לכן הוקמו בתי הספר הציוניים כ"חדרים".
בכמה ארצות במזרח אירופה סגרו הממשלות את החדרים, על מנת שהילדים היהודים ילמדו בבתי ספר רגילים ויסתגלו לחיי המדינה. רבים מהיהודים המסורתיים התנגדו לשינויים הללו, ובשנת 1899 החלו להקים מוסדות בשם "חינוך מתוקן"; עד שנת 1903 הוקמו בסך הכול 934 חדרים מתוקנים. בחדר המתוקן למדו מקצועות נוספים, ובעיקר את השפה העברית.
השינויים שהונהגו בתוכן הלימוד
בחדר המתוקן היו מספר שינויים בצורת הלימוד::
ההתנגדות
מרבית היהודים האורתודוקסים, שהתנגדו לתנועת ההשכלה ולציונות, התנגדו גם לחדר המתוקן, וזאת מכמה טעמים: מתנגדי החדר המתוקן נהגו לבטא את חששם ממנו בכנותם אותו "חדר מסוכן", שכן בהגייה האשכנזית ת|ת' רפה נהגית כ-ס|ס', כך שמתקיימת זהות פונולוגית בין "מתוקן" ובין "מסוכן".
יוסי מזרחי
יוסי מזרחי (נולד ב-4 באפריל 1953) הוא מאמן כדורגל וכדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער. את רוב שנותיו כשחקן, עשה מזרחי בקבוצת בית"ר ירושלים, וכיום הוא המנהל המקצועי של מחלקת הנוער של המועדון.
קריירת משחק
מזרחי גדל בקבוצת הנוער של הפועל ירושלים ובגיל 17 עבר ליריבתה העירונית, בית"ר ירושלים. מזרחי עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון בשנת 1974, והחליף את יוסף סורינוב בתפקיד השוער. מזרחי שיחק בקבוצה במשך 14 עונות ברצף, ושיתף פעולה עם שחקנים בולטים בהיסטוריית המועדון כדוגמת אורי מלמיליאן, אלי אוחנה ודני נוימן. מזרחי זכה עם בית"ר ירושלים באליפות המדינה בעונת 1986/1987, וארבע פעמים זכה עמה בגביע המדינה כשוער ראשון. לפני פרישתו ממשחק פעיל שיחק מזרחי עונה אחת בהפועל לוד ושתי עונות נוספות בשמשון תל אביב, עד שתלה את הכפפות ב-1991, כשהוא בגיל 38.
בנוסף את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ערך בשנת 1981 מול נבחרת פורטוגל, ולזכותו של מזרחי ישנן 9 הופעות במדים הלאומיים של ישראל.
קריירת אימון
לאחר פרישתו ב-1991 החל לאמן לראשונה ביריבה העירונית הפועל ירושלים. ב-1994 החל לאמן בבית"ר ירושלים, תחילה כעוזר המאמן של אמציה לבקוביץ' ומאוחר יותר כמאמן הראשי. לאחר מכן חזר לאמן בהפועל ירושלים והמשיך למכבי פתח תקווה, וחזר ב-2002 לאמן את בית"ר לקדנציה קצרה, וכן שימש כעוזר מאמן נבחרת ישראל, תחת אברהם גרנט. לאחר מכן אימן שנתיים במ.ס. אשדוד.
בעונת 2006/2007 שב מזרחי לבית"ר ירושלים והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות. אף על פי כן, בסיום העונה החליטה הנהלת בית"ר בראשות ארקדי גאידמק כי מזרחי לא ימשיך בתפקידו. בעונת 2007/2008 חתם מזרחי במכבי פתח תקווה והחליף בתפקיד את גיא לוזון. לאחר פתיחת עונה טובה, עזב מזרחי את הקבוצה וחתם בקבוצה הקפריסאית אפולון לימסול. בסיום העונה בקפריסין הצטרף מזרחי למ.ס. אשדוד ועזר לקבוצה להישאר בליגת העל.
ב-10 ביוני 2010 חתם על חוזה לאימון בקבוצת מכבי תל אביב, תחת המנג'ר אבי נמני, ובינואר 2011 התפטר מתפקידו. באפריל אותה שנה חזר מזרחי לאמן את מ.ס. אשדוד, במקומו של ג'ון גרגורי שהתפטר.
במאי 2013 סיים מזרחי את תפקידו כמאמן אשדוד, וחתם בקבוצת מכבי נתניה לאחר שירדה לליגה הלאומית. בעונתו הראשונה בקבוצה הוביל אותה בחזרה לליגת העל, לאחר שסיימה במקום הראשון בליגה הלאומית, וכן העפיל עמה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה הקבוצה לעירוני קריית שמונה. ב-14 בינואר 2015 התפטר מזרחי מאימון הקבוצה בעקבות מספר כישלונות והמצב הכלכלי הקשה אליו נקלע המועדון.
ב-9 בדצמבר 2015 מונה מזרחי למאמן בני יהודה עד לסוף העונה, לאחר פיטוריו של יוסי אבוקסיס.
ב-2016 מונה למאמן הפועל ירושלים, אך ב-1 בנובמבר 2016 התפטר מתפקידו ומונה למנהל ספורטיבי במועדון ספורט אשדוד. ב-24 באפריל 2018, לאחר שפוטר המאמן עמיר תורג'מן, עבר מזרחי לתפקיד המאמן באשדוד עד תום עונת 2017/2018, ולאחר מכן המשיך לשמש כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער.
ב-19 בפברואר 2019 מונה מזרחי למאמן הפועל קטמון ירושלים מהליגה הלאומית. ב-17 במאי 2019 לאחר שהקבוצה נכשלה לעלות לליגת העל מזרחי עזב את הפועל קטמון.
ב-24 במאי 2020 חזר מזרחי לקבוצת נעוריו בית"ר ירושלים בפעם הרביעית, הפעם חתם שם כמאמן קבוצת הנוער של המועדון ואחראי על איתור והשבחת שחקנים צעירים. ב-28 באוגוסט 2020 מונה למאמן קבוצת הבוגרים באופן זמני לאחר פיטורי רוני לוי מהמועדון ולאחר מכן חזר לתפקיד מאמן הנוער. ב-27 באוקטובר 2020 הודיעה בית"ר על מינויו של מזרחי לתפקיד המנהל המקצועי של מחלקת הנוער במועדון. ב-21 במרץ 2021, מונה למאמן בית"ר ירושלים באופן זמני פעם נוספת עד תום העונה, וזאת לאחר התפטרות צמד המאמנים שי ברדה וסלובודאן דראפיץ' עקב כישלון הקבוצה, לאחר מכן חזר לתפקידו המקורי בתור מנהל מחלקת הנוער. לאחר מכן ב-9 בדצמבר 2021 מונה למאמן ביתר ירושלים בקדנציה השישית שלו במועדון, וזאת עד סוף עונת 2021/2022 במקומו של המאמן ארווין קומאן שהתפטר מהקבוצה עקב כישלונה בליגה. ב-26 בינואר 2022 סיים את תפקידו הזמני, ושב לתפקידו כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער.
אדווין סטנטון פורטר
אדווין סטנטון פורטר (באנגלית: Edwin Stanton Porter; 21 באפריל 1870 - 30 באפריל 1941) היה מחלוצי הקולנוע המוקדם, אבי העריכה הקולנועית. התפרסם בזכות עבודתו כבמאי בחברה של תומאס אדיסון.
לידה וחינוך
אדווין פורטר נולד בפנסילבניה לתומס ריצ'רד פורטר ולמרי ג'יין (קלארק). לפורטר היו שלושה אחים ואחות. פורטר עבד, בין עבודות מזדמנות כמפעיל טלגרף.
הקריירה המוקדמת
הוא הועסק במשך תקופה במחלקת החשמל של תאגיד ויליאם ובניו, בשנת 1893 התגייס לצי ארצות הברית כחשמלאי. במהלך השירות שלו כשלוש שנים הוא הראה כישרון כממציא של מכשירים חשמליים המשפרים את התקשורת.
פורטר נכנס לתעשיית הסרטים בשנת 1896. בשנה הראשונה הקרין סרטים על מסכים גדולים בארצות הברית. הוא הועסק לתקופה קצרה על ידי רף וגאמון, סוכני ציוד הצפייה של תומאס אדיסון. לאחר מכן עזב כדי להפוך למקרין נייד עם מכונה (מקרן) המתחרה באדיסון, הוא נסע דרך הודו המערבית וגם חצה את דרום אמריקה כשהוא מציג סרטים בירידים ובשדות פתוחים, ולאחר מכן ערך את סיורו השני דרך קנדה וארצות הברית. הוא חזר לניו יורק ועבד בתור מקרין וניסה ללא הצלחה, להקים מפעל לייצור מצלמות ומקרנים.
אדיסון
בשנת 1899 הצטרף פורטר לחברת הייצור של אדיסון, התחיל בייצור ציוד, עבר להדפסה הסופית של הפילם ולבסוף לבימוי שחקנים, במהלך העשור הוא הפך לבמאי המשפיע ביותר באמריקה. מהניסיון שלו בהופעות שטח פורטר ידע מה הקהל רוצה, והוא החל לעשות סרטים וקומדיות עבור אדיסון - אחד הסרטים הראשונים שלו היה טדי הנורא, המלך גריזלי, סאטירה שנעשתה בפברואר 1901 על סגן הנשיא הנבחר, תיאודור רוזוולט. כמו כל הבמאים הראשונים, הוא לקח רעיונות מאחרים, אבל במקום פשוט להעתיק סיפורים הוא שידרג אותם.
סרטו של פורטר "חייו של כבאי אמריקני" (1903) היה הסרט הראשון שנערך מצילומים רבים וקטעי ארכיון שנמצאו במחסני חברת אדיסון שתיארו שריפות וכיבוין. הסרט כלל עלילת מתח וחידוש קולנועי נוסף – צילום תקריב (Close Up). פורטר גילה ביצירת סרט זה שהיחידה הבסיסית של השפה הקולנועית אינה ה"סצנה" כי אם ה"צילום" (Shot) – סדרת תמונות רצופה ובלתי מופרעת, המצולמת על ידי מצלמה אחת.
פורטר הלך בעקבות ג'ורג מלייס וכמו ג'יימס וויליאמסון במקום להשתמש בחיתוך פתאומי בצילומים, ייצר פורטר מעברי דיזולב (התמוססות), מעברים הדרגתיים מתמונה אחת לאחרת. ב"חייו של כבאי אמריקאי" עזרה הטכניקה לקהל לעקוב אחר התנועה החיצונית המורכבת.
שוד הרכבת הגדול ואחריו
סרטו הגדול הבא של פורטר, היה ראשון המערבונים. "שוד הרכבת הגדול", אף הוא משנת 1903 יצר את התבנית לפיה נוצקו המערבונים במשך מאה השנים שלאחר מכן. השודדים בסרט התנפלו על רכבת, פגעו בנוסעיה, אך לאחר מרדף השיגה אותם יד החוק. פורטר השתמש באפקט הקרנה אחורית (כמו מסך כחול המודרני) פן וטילט (צידוד עם המצלמה מעלה ומטה לצדדים - עד אז לא נהגו להזיז את המצלמה בזמן צילום), סרט זה היה להצלחה כבירה. סרטיו הבאים של פורטר הציגו חידושי עריכה נוספים. ניתן לראות בפורטר את יוצרה הבסיסי של שפת העריכה הקולנועית.
לאחר שוד הרכבת הגדול פורטר המשיך לנסות טכניקות חדשות. הוא הציג שני סיפורים מקבילים על קלפטומן (1905), סרט של פרשנות חברתית כמו בסרטיו הקודמים יצר טכניקה לא קונבנציונלית 1904 אסיר לשעבר. בימי שבעה (1905) הוא השתמש בתאורה בצד, תקריב, אחת הדוגמאות הראשונות של סרטים היוצאים מן הקו הרגיל התיאטרלי האנלוגיה של צילום יחיד עבור כל סצנה (1906). הוא גם ביים סרטי טריקים כמו "חלום של שטן ..." (1906), המבוסס על הקומיקס של וינזור מקיי. בין 1903 ל-1905 הוא הצליח להדגים בהצלחה את רוב הטכניקות שהפכו לבסיס בתעשייה. למשל הוא עזר לפתח את המושג המודרני של עריכת המשכיות, סלל את הדרך עבור ד.וו גריפית', שהתחיל אצלו כשחקן עם זאת, הוא נראה כיוצר סגנונות רבים ולא הביא אותם יחד לסגנון קולנועי אחיד. בשנת 1910 הוא ביים סרט הרפתקאות אליס בארץ הפלאות.
בשנת 1909 נולדה מערכת תעשייתית חדשה (ניקלודיאון) התפתחויות אלו ביססו את האמנות החדשה, שבתחילה רבים ראו בה אך קוריוז חולף. אולמות בשם "ניקלאודיון" (ניקל בארצות הברית הוא כינוי ל-5 סנטים, עלות הכניסה לאולם) קמו בכל מקום בארצות הברית, ובשנת 1908 היו כבר כעשרת אלפים אולמות כאלו. התעשייה הפכה לעסק מסחרי ענק, אשר הביא ליצירת חברות גדולות שעסקו אך ורק בקולנוע. סרטי "פאתה" הצרפתיים השיגו מעמד בכורה עולמי, כאשר דאגו לשליטה בפטנטים חשובים בתחום, כמו גם לבעלות באולפני סרטים מתוך התנגדות לשיטה החדשה עזב את אדיסון והצטרף עם אחרים להקמת חברת רקס, חברה עצמאית לראינוע. הוא גם לקח חלק בחברה ליצור מקרנים (סימפלקס). אחרי שלוש שנים הוא מכר את חברת רקס קיבל הצעה מאדולף צוקר להיות הבמאי הראשי של חדשות מפורסמים ושחקנים חברת סרטים, (החברה האמריקאית הראשונה שייצרה בקביעות סרטים באורך מלא.) פורטר ביים את השחקן במה ג'יימס ק האקט בחמשת הסרטים האמריקאים הראשונים, האסיר (1913) וכן ביים מרי פיקפורד, פאולין פרדריק ואת ג'ון ברימור סרטים עלילתיים. אבל כישורי הבימוי שלו לא עמדו בקצב השינויים המהיר של אמנות הקולנוע. הסרט האחרון שלו יצא ב-1915 במהלך ארגון מחדש של החברה הוא עזב את חברת חדשות מפורסמים ושחקנים.
מורשת
פורטר נותר דמות עלומה בתולדות הקולנוע. למרות החשיבות שלו כבמאי של שוד הרכבת הגדול וסרטים אחרים על סרטיו המוקדמים החדשניים לא מוטל ספק, אבל הוא מעולם לא פיתח סגנון הבימוי עקבי, וגם בשנים שלאחר מכן לא מחה כאשר אחרים השתמשו מחדש בטכניקות שלו ולא טען אותם לעצמו. הוא תואר כאדם צנוע, שקט, זהיר והוא לא חש בנוח לעבוד עם הכוכבים המפורסמים שבעבר הוא ביים. פורטר אמר כי הוא היה יותר מכונאי אומנותי מאשר אמן דרמטי, אדם שידע להתמודד עם מכונות טוב יותר מאשר עם אנשים.
טוני מוריסון
טוני מוריסון (באנגלית: Toni Morrison; 18 בפברואר 1931 – 5 באוגוסט 2019) הייתה סופרת אמריקאית ופרופסור באוניברסיטת פרינסטון. היא זכתה בפרס פוליצר לסיפורת לשנת 1988, באות הכבוד "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1996, ובשנת 1993 הייתה האישה השחורה הראשונה שזכתה בפרס נובל לספרות. היא נחשבת לאחת מגדולי הספרות האמריקאית, ובפרט הספרות האפרו-אמריקאית. בין הרומנים הידועים שלה נמנים "העין הכי כחולה", "שיר השירים אשר לסולומון", ו"חמדת". ב-29 במאי 2012 הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית של ארצות הברית.