cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוב ליאור
ילדותו
נולד בירוסלב שבדרום-מזרח פולין, בחבל גליציה המערבית ההיסטורי, לרייזל ומשה ליינבנד, שהיה חסיד בעלז. למד זמן קצר בחדר. ב-1939, בתחילת שנת ה'ת"ש, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין וחלוקת המדינה בין רוסיה לגרמניה הנאצית, גורשה משפחתו לצד הרוסי, מעבר לנהר הסאן. הם נדדו לעומק שטחה של רוסיה הסובייטית ובין היתר שהו בסיביר ובקזחסטן, וסבלו מרעב קשה וממחלות, מהם מתו שני הוריו ב. אחיו אריה גויס לצבא האדום, אחיו מנחם עבד במחנות עבודה בסיביר, ואילו הוא ואחיו מרדכי המשיכו בנדודיהם.
ב-1944 נלקח לבית יתומים שיועד עבור אזרחים פולנים. הרב מספר כי בתקופה זו ידע רק כי כיהודי אסור לו לעבוד עבודה זרה ואת הפסוק "שמע ישראל". ב-1945 הגיע לפולין, ומשם הועברו היתומים בזהות גרמנית בדויה לאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, בו פעלו מוסדות יהודיים. בתקופה זו פגש את אחיו הגדולים שהשתחררו משירות בצבא האדום. אחיו מרדכי, שעבר יחד איתו את תקופת המלחמה, הצטרף לתנועת השומר הצעיר, ואילו הוא הוכנס בידי אחיו הגדול לבית יתומים ילדי לינדנפלס של תנועת המזרחי, והחל ללמוד עברית ומעט לימודי יהדות.
בארץ ישראל
בארץ החל ללמוד בכפר הנוער יקיר בכפר הרא"ה. לאחר מכן למד כשנתיים אצל הרב משה צבי נריה בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ובשנת ה'תש"ט הגיע לישיבת מרכז הרב יחד עם קבוצת התלמידים של הרב יעקב כלאב, ביניהם פרופ' נחום רקובר, הרב יהושע רוזן ואחרים, ולמד אצל הרב צבי יהודה קוק, הוא נודע כבר אז בעולם התורה כתלמיד חכם בולט. כיוון שהגיע לארץ כשהוא יתום, היה כבן בית אצל הרב צבי יהודה, שאותו מחשיב הרב ליאור לרבו המובהק. הרב אברהם רמר העיד כי הרצי"ה אמר עליו ש"אינו יודע להוציא מפיו סברה שאינה ישרה". במאי 1956 זכה בפרס לחידושי תורה בכתב של משרד הדתות.
בשלב מסוים ביקש לעבור ללמוד בישיבת סלבודקה. רבו הרב אברהם שפירא ליבן עימו את ההבדלים האמוניים שבין הישיבות והוא שוכנע להישאר בישיבת מרכז הרב. לימים סיפר על תקופת לימודיו זו: "אני באמת עשיתי מאמץ להתמיד בלימודים. לא היו לי דברים אחרים... לי לא הייתה משפחה, ובבין הזמנים היה לי הכי קשה, כי לא היה לי לאן ללכת... התחלתי ללמוד וראיתי שזהו זה. אחרי שהתבררה לי האמת נמשכתי לזה בצורה טבעית, כמו שמגנט מושך את הברזל".
לאחר נישואיו למד לבדו לימודי דיינות, שלא כמקובל, בכולל של מרכז הרב ולא בכוללי דיינות מוסדרים. נסמך לדיין בידי הרב יוסף שלום אלישיב, והרב אונטרמן שחתם על כתב ההסכמה כתב עליו: "ראוי לשבת בבית הדין הגדול לערעורים של הרבנות".
בתפקידי רבנות ודיינות
שימש תקופה מסוימת כר"מ בישיבת ירושלים לצעירים . באותה תקופה, בשנת ה'תשכ"ה (1965), לצד הרב יהודה עמיטל, לימד את המחזור הראשון במכללה ירושלים. בשנת תשכ"ו שירת בצה"ל במשך חודש אחד, ולאחריו, בהנחיית הרב צבי יהודה, עבר לכהן כרבו של כפר הרא"ה. כן עמד בראשות ישיבת כפר הרוא"ה. באותה תקופה שינה את שם משפחתו ל"ליאור". באותה תקופה התייעץ רבות עם הרב שלמה זלמן אוירבך. כעבור כעשור, בשנת תשל"ו (1976), עבר לקריית ארבע ומונה לראש ישיבת ניר במקום (לצד הרב אליעזר ולדמן). כעבור כעשור, בשלהי ה'תשמ"ז (1987), מונה גם לרב המקום. כן שימש כרב היישוב היהודי בחברון. בנוסף כיהן הרב ליאור כראש בית דין רבני לממונות בקריית ארבע.
בשנת ה'תש"מ (1979) נבחר לחבר מועצת הרבנות הראשית . בשנת 1990 מונה לדיין ושימש כשנתיים כדיין בבית הדין הרבני בבאר שבע ולאחר מכן מונה בהמלצת רבו הרב אברהם אלקנה שפירא לכהן כאב בית דין בעיר, בתפקיד זה כיהן כשנה אחת, ונודע כמי שהכריע בתיקים שהמתינו שנים רבות לפתרון. בהמשך התמודד לבקשת הרב שפירא על מקום במועצת הרבנות הראשית לישראל ולמשרת דיין בבית הדין הרבני הגדול, אך לא נבחר. בשנת ה'תשנ"ב (1992) הורו שופטי בג"ץ, דב לוין, שלמה לוין וגבריאל בך, לוועדה לבחירת דיינים, שעליה לקבל את עמדת היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש, אשר קבע כי אין לדון בשאלת מינויו של הרב ליאור לדיין בבית הדין הרבני הגדול בשל התבטאויותיו.
הרב ליאור היה במשך שנים רבות מהאחראים על כתיבת ובדיקת המבחנים למבקשים תעודת סמיכה לרבנות ברבנות הראשית (היכל שלמה), וכיום הוא מכהן לפרקים כראש ועדת הבחינות. חבר ועד רבני יש"ע ובתקופות מסוימות היה יו"ר ועד הרבנים. חבר גם באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל. בנוסף הוא מכהן כנשיא ישיבת שבי שומרון שבראשות הרב יהושע שמידט.
הנהגה וציבוריות
ב-1981 הוצב במקום ה-116 ברשימת מפלגת התחיה לקראת הבחירות לכנסת העשירית.
בשנת תשנ"ט (1999), כאשר הוקמה מפלגת תקומה, נבחר הרב ליאור לוועד הרבנים המנחה את המפלגה, עם הרבנים זלמן ברוך מלמד וחיים שטיינר. בשנת תשס"ט (2009) נמנה עם החברים במועצה הציבורית שבחרה את הרשימה לכנסת של מפלגת הבית היהודי שנוצרה מאיחוד המפד"ל ומפלגת תקומה, שפרשה מהאיחוד עוד לפני הבחירות, והרב ליאור נותר חבר במוסדותיה. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 חברה תקומה שוב לבית היהודי, ובהמשך הוקם פורום רבנים שייעץ למפלגה בנושאי דת ומדינה, והרב ליאור היה אחד מחבריו. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 הודיע על תמיכתו במפלגת יחד (אלי ישי), שלבסוף לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הביע את תמיכתו במפלגת עוצמה יהודית. ומאז הוא מכהן, יחד עם הרבנים ישראל אריאל ויהודה קרויזר, כרבה של המפלגה.
בשנת תשע"ה (2015), בגיל 82, סיים את תפקידו כרב היישוב היהודי בחברון וקריית ארבע (לא מונה רב במקומו והוא עדיין פעיל בהנהגת היישוב אף כי לא בתואר הרשמי) ועבר להתגורר בירושלים בשכונת בית אורות שבסמוך לישיבת בית אורות, שבמזרח ירושלים.
ב-22 באוגוסט 2021, בזמן התפשטות מגפת הקורונה בישראל, פורסמה הקלטה של הרב ליאור בה הוא מביע התנגדות לחיסונים ואמר בין השאר "אני גם נגד החיסונים, אני לא יכול להגיד לא להתחסן, [ל]מי שחושב שהחיסון יעשה אותו יותר בטוח." וכן ש"החברות שמייצרות את התרופות זה בשבילם מכרה זהב. מי שגולם הולך אחרי זה, זה עוד לא הוכח". לאחר פרסום ההקלטה פרסמה לשכת הרב הבהרה בה טענו שהשיחה התקיימה מעל חצי שנה לפני שההקלטה פורסמה (החיסונים נגד קורונה אושרו על ידי ארגון הבריאות העולמי רק ב-1 בינואר 2021), שהדברים נאמרו כתשובה לאדם פרטי ולא כהדרכה לציבור ואמרו ש"התנגדותו של הרב ליאור הינה בעיקר בנוגע לכפיה [...] הרב ליאור מפנה את השואלים אותו לקבלת הדרכה רפואית בנושא (ולא הדרכה הלכתית) ובעקבותיה על כל אדם לקבל את ההחלטה האם ברצונו לקבל את החיסון או לא".
בליל יום ירושלים (29 במאי) 2022 יידו ערבים שני בקבוקי תבערה אל בתי שכונת בית אורות, כאשר אחד מהם נזרק לעבר ביתו של הרב ליאור. בליל שבת ה-26 ביוני יידו מחבלים בקבוקי תבערה על ביתו של הרב ליאור, וגרמו לנזק קל בכניסה למבנה. ב-22 ביולי באותה שנה ניסו שלושה ערבים ליידות בקבוקי תבערה בשכונה, ונמלטו לאחר שאחד התושבים ירה באוויר והבריח אותם. בהמשך הלילה ניסה מוחמד אבו גאנם, בן 57 ממזרח ירושלים, להצית את אחד הבניינים בשכונה, ונעצר למחרת. כתוצאה מההצתה נשרפו מספר רכבים, ובהם רכבו של הרב ליאור. ביולי 2023 פסקבית המשפט המחוזי בירושלים 38 חודשי מאסר למוחמד, בגין ההצתה ובגין עבירות נוספות.
משפחתו
התחתן בט' באדר ה'תש"ך (1960) עם בִּתיה לבית גולדברגר, שנפטרה מסרטן בכ"ח באב ה'תשמ"ח. מנישואין אלו נולדו לרב ליאור שישה ילדים. התחתן בשנית עם אסתר, אלמנתו של הרב אפרים שחור (בנו של בנימין שחור), ואם לחמישה ילדים..
בנו הרב אלקנה ליאור הוא ר"מ בישיבת בית אל.
לרב ליאור היו שלושה אחים, שעלו לארץ. שני אחים, אריה ומרדכי, התיישבו בקיבוץ רשפים של השומר הצעיר. אח נוסף, מנחם, היה חסיד בעלז והתגורר בבני ברק.
הסכמתו לספר "תורת המלך"
הרב ליאור נתן הסכמה בכתב לספר "תורת המלך", שנגד כותביו נפתחה חקירה משטרתית, בחשד של הסתה לגזענות. לאחר שסירב להופיע לחקירת משטרה בשל הסכמה זו, הוצא נגדו על ידי משטרת חברון צו מעצר. בעקבות כך נערכה עצרת תמיכה בו, שבה אמר כי "לא ייתכן שאיזשהו פקידון במשרד ממשלתי יכתיב לרבנים מה להגיד. הרבנים ימשיכו לפסוק למרות האיומים". עשרות רבנים גינו את צו המעצר. הרב הראשי לישראל בזמנו יונה מצגר אמר ש"לא יעלה על הדעת שרב בישראל ייעצר או אפילו יוזמן לחקירה בגלל הסכמה לספר". יו"ר האיחוד הלאומי חבר הכנסת יעקב כץ (כצל'ה) אמר ש"הצו מזכיר משטרים אפלים ביותר בהיסטוריה היהודית". לעומתם דרשה קבוצת אישים, ובתוכם כמה מחתני פרס ישראל לפטר את הרב דב ליאור מתפקידיו הציבוריים. ב-27 ביוני 2011 עוכב לחקירה על ידי משטרת ישראל בקשר להסכמתו זו, ולאחר כשעתיים שוחרר לביתו. המעצר גונה בידי אישי ציבור מן הימין ו-25 חברי כנסת חתמו על עצומה לשר המשפטים בעניין. תומכיו של הרב ליאור חסמו בתגובה את הכניסה לירושלים. בהפגנה נגד המעצר שנערכה מול בית המשפט העליון השתתפו כ-3,000 איש. שני הרבנים הראשיים פרסמו גם הם הודעת גינוי נגד מעצר הרב ליאור. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הגיב למעצר ולהפגנות ואמר כי "ישראל היא מדינת חוק, החוק מחייב וחל על כולם". הרב ליאור עצמו אמר כי מבחינה עקרונית כל אזרח צריך להתייצב לחקירה מרצונו החופשי, ואפילו אם הוא רב, אך כאן מדובר בהסכמה לספר בנושא הלכתי טהור ומותר לרב לומר מהי דעת התורה. "אם הם רוצים לביים איזה הצגה - אני לא רוצה להשתתף בה". בכך מחה, לדבריו, נגד המגמה להשתיק את קול התורה.
פסיקותיו ודעותיו בתחומים חברתיים
בדיני התורה הנערכים בית הדין לממונות קריית ארבע-חברון, שהרב ליאור עמד בראשו, מתדיינים גם ערבים מהאזור.
מספריו
רוב הכרכים יצאו בהוצאת המכון לרבני יישובים בקריית ארבע, מלבד כרכים ג' וה' שיצאו בהוצאת הקרן להוצאת כתבי הרב ליאור. הספר קיבל את הסכמתם של הרב מרדכי אליהו, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב שלמה עמאר. פסקיו ומאמריו הובאו גם בשו"תים "במראה הבזק" ו"המורים בקשת", בכתב העת של ישיבת ניר, "עלוני ממרא" וכן ב"שאל את הרב" שבאתר ישיבה.
ויליאם שיירר
ויליאם לורנס שיירר (באנגלית: William Lawrence Shirer; 23 בפברואר 1904 – 28 בדצמבר 1993) היה עיתונאי והיסטוריון אמריקני, הידוע במיוחד בזכות ספרו "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי".
חייו
ויליאם שיירר נולד בשיקגו ב-1904 כבנו של עורך דין. ב-1925, בעת סיור בפריז, נתקבל לעבודה במערכת האירופית של עיתון אמריקאי נפוץ, למד את השפות העיקריות של מערב אירופה והפך לכתב חוץ.
ב-1934, שנה אחרי עליית הנאצים לשלטון, הגיע שיירר ככתב חוץ לברלין. לאורך תקופת שהותו שם עקב שיירר מקרוב אחר התפתחותו של הרייך השלישי, מתקופת ההתבססות בשלטון ועד לשלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
עם שובו לארצות הברית פרסם שיירר ב-1941 את פרקי יומנו מתקופת שהותו בגרמניה הנאצית בספר בשם "יומן ברלין".
הוא המשיך לעבוד ב-CBS. אחרי המלחמה גילה עמדות ביקורתיות כלפי מדיניות החוץ של ארצות הברית, וכלפי דוקטרינת טרומן. עמדותיו הבלתי מקובלות גרמו לתוכנית שלו ב-CBS לאבד את נותן החסות שלה. כשלא נמצא לנותן החסות מחליף נפגעו תנאי שכרו של שיירר, והוא הרגיש שהרשת לא נותנת לו גיבוי, ופרש. הפרשה גרמה גם לקץ ידידותו עם מורו, שהיה באותה תקופה סגן נשיא הרשת.
ב-1960 פרסם שיירר את ספרו רחב היריעה "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי", שנחשב במשך שנים לסקירה המקיפה והממצה ביותר של הרייך השלישי שיצאה לאור באנגלית. לשונו הבהירה ותיאוריו הססגוניים של שיירר הקנו לספר פופולריות מתמשכת גם בגרסתו העברית (הוצאת שוקן, 1961, שני כרכים).
כיום הועם במידה מסוימת זוהרו של הספר כתיאור חשוב של תקופת הרייך השלישי, גם בגלל חולשות הקיימות בספר המקורי, וגם בגלל מקורות חשובים שנחשפו רק אחרי צאתו של הספר, ולא עמדו לרשות שיירר. תיאור הלוך הרוחות בגרמניה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, המתבסס על "יומן ברלין" של שיירר עצמו, הוא עדיין בעל חשיבות, בזכות היותו של שיירר עיתונאי ושדר שפעל בעת התרחשות האירועים ובמקום התרחשותם.
תיאורי אירועים ששיירר לא נכח בעת התרחשותם, עם זאת, לוקים מאוד בחסר ויש בהם נטייה להסתמכות מופרזת על מקורות ראשוניים שאמינותם מפוקפקת, או ססגוניות יתרה. במיוחד, ראויה לציון הסתמכותו כמעט ללא הסתייגויות על יומניהם ותאוריהם של אישים כקורט שושניג, הרוזן צ'אנו, אריך רדר, פרנץ הלדר, אלברט שפר או יומניו החלקיים של יוזף גבלס (לפני פרסומם המלא ב-1991), שהיחס אליהם היום ספקני ומסויג יותר.
ספר זכרונותיו של שיירר "מסע במאה העשרים" הופיע בשני חלקים בין 1976 ו-1984. ב-1979 פרסם שיירר ספר זכרונות נוסף והוא "גנדי: לזכרו", שהתבסס על ראיונות שערך שיירר בשנות השלושים עם מהטמה גנדי. נוסף על אלו פרסם שיירר שני ספרי תעודה נוספים (על סקנדינביה ועל נפילת הרפובליקה הצרפתית השלישית), ושלושה ספרים בדיוניים.
שיירר נפטר ב-1993, בגיל 89, ונקבר בעיר לנוקס שבמסצ'וסטס.
אלעזר יעקב פודהורצר
אלעזר יעקב פודהורצר (ט"ו באדר תר"כ, מרץ 1860 – י"ד בחשוון תרפ"ה, נובמבר 1924) היה מראשי היישוב היהודי בצפת, שד"ר ומגואלי מירון.
ביוגרפיה
נולד בצפת, בן הרב יונה פודהורצר. סבו, הרב יעקב פודהורצר (נכדו של רבי משה פודהוצר), כיהן כרב בטרנופול שבגליציה ועלה לארץ ישראל באמצע המאה ה-19 והתיישב בצפת. בצעירותו קיבל חינוך תורני. נישא לבתו של הרב רפאל זילברמן, רבה של צפת.
בשנת תרמ"ז (1887) יצא מטעם קהילת יהודי צפת למסע במדינות הקיסרות האוסטרו-הונגרית כדי לקבל את עזרתם של היהודים עבור תושבי צפת.
היה מגואלי אדמת מירון. הוא רכש אדמה במקום, הקים ישיבה ומושב זקנים, כמו כן גאל את קברו של רבי יוחנן הסנדלר וסייע בגאולת שרידי בית הכנסת העתיק במירון שבסמוך לקבר רבי שמעון בר יוחאי.
במשך שנים עמד בראש בית החולים אטלינגר בצפת. פעל להקמת בית חולים מודרני יותר ובהשתדלותו הוקם בית החולים רוטשילד (כיום בית החולים זיו).
היה מראשי הציבור בצפת ובגליל העליון וייצג את התושבים בפני השלטונות. כמו כן פעל רבות בקרב התושבים במושבות בגליל העליון.
בנו הוא משה פדהצור, שכיהן כראש העירייה הראשון של צפת לאחר קום המדינה.
דה לה רו
דה לה רו היא חברה בריטית שמרכזה בבייסינגסטוק, שבדרום המפשייר ועוסקת בייצור נייר מאובטח, הדפסה בטכנולוגיות מתקדמות, הפקה ויצירה של מסמכים מוגנים מפני זיוף, כולל שטרות כסף, סימני מים ועוד. בשנת 1952 הדפיסה החברה את הגרסה הראשונה של שטרי הלירה הישראלית, שהוזמנו על ידי מחלקת ההוצאה של בנק לאומי. החברה רשומה בבורסה לניירות ערך בלונדון.
במאה ה-19
החברה הוקמה בלונדון בשנת 1821 על ידי תומאס דה לה רו, כעסק לממכר כלי כתיבה ומדפסות. תומאס שכבר היה בעל ניסיון בעסקי דפוס, עת בשנת 1813 הוציא לאור בגרנזי את השבועון 'לה מירור פוליטיק' הצליח בשנת 1831 לקבל צו מלכותי, מהמלך ויליאם הרביעי, המתיר לו לייצר קלפי משחק שיוצרו בטכניקה חדישה. ובשנת 1860 הקים מחלקה מיוחדת להדפסת שטרי כסף.
בשנת 1838, לרגל הכתרת המלכה ויקטוריה, הדפיס תומאס דה לה רו מהדורת זהב של העיתון "סאן" הלונדוני.
בשנת 1846 בנו של תומאס, האסטרונום והכימאי וורן דה לה רו, המציא מכונה לקיפול מעטפות, שהייתה מסוגלת לייצר 2,700 מעטפות בשעה. המכונה הוצגה בתערוכות בלונדון פריז וניו יורק, ולאחר מכן שימשה את החברה. בשנת 1853 החל בהדפסת בולי הכנסה, שנועדו למס הכנסה של אנגליה, והיו הבולים המחוררים הראשונים. בשנת 1855 זכה דה לה רו במכרזים, וחתם על חוזים להספקת בולים לחברות הדואר של הודו, כף התקווה הטובה, מאוריציוס, טרינידד, אוסטרליה המערבית, ציילון, סנט הלנה, איי בהאמה, וסנט לוסיה.
בשנת 1860 הדפיס דה לה רו את שטרי הכסף הראשונים שלו, היו אלו שטרות של מאוריציוס.
החירות מובילה את העם
"החירות מובילה את העם" (בצרפתית: La Liberté guidant le peuple) הוא ציור מפורסם של אז'ן דלקרואה המתאר את מהפכת יולי 1830 בצרפת, שהדיחה את המלך שארל העשירי.
דה לה רו
במאה ה-19
בשנת 1862 הזמין משרד הדואר של קונפדרציית המדינות של אמריקה, שפרשו מהאיחוד לאחר ניצחונו של אברהם לינקולן ב-1860, בולי דואר. הבולים הוזמנו בחמישה בתי דפוס, ארבעה מהם באמריקה, והחמישי דה לה רו שבלונדון. הבול שהודפס על ידי דה לה רו, היה בול של 5 סנט, מעוטר בתמונת ראשו של ג'פרסון דייוויס.
החירות מובילה את העם
תוכן הציור
הציור משלב את החיים והמוות, המנצחים צועדים על גופותיהם של המתים. נוכחים בורגנים ובני מעמד הפועלים, דבר שמחדד את העובדה שמעמד הפועלים השתתף במהפכה אך לא זכה בנתח מהרפובליקה החדשה. מבחינה צורנית קיים ריבוי של תנועות והתרחשויות, ותמרות עשן אופפות את התמונה.
במרכז הציור מופיעה דמותה של מריאן, שהיא האלגוריה לחירות, האוחזת בטריקולור המהפכני ומשולבים בו דמויות ממשיות באותה סצנה - ילד עם אקדחים, פרחחי רחוב, פועל עם סינר, פועל פצוע עם חולצה כחולה, גבר בורגני עם רובה. דמות האישה האלגורית משאירה את הצופה במציאות, אף על פי שאיננה מציאותית, בשל חושניותה והיותה מלאת חיים.
דה לה רו
במאה ה-19
בשנת 1874 נחנך המפעל החדש של חברת דה לה רו, שנבנה ב'שדרות בונהיל' ותוכנן על ידי משרד האדריכלים פאר אנד סטרונג.
החירות מובילה את העם
דעה פוליטית
דלקרואה אינו מחבק את המהפכה באופן תמים, ובוחר להציג את הצד החיובי והשלילי שלה. הוא מציג את התבנית ההרואית של המהפכה המתבטאת במנצחים, בד בבד עם הצגת הצד המפסיד, מעמד הפועלים, ותיאור של הכיעור שבמהפכה דרך המוות והאספסוף.
בתרבות הפופולרית
ביוני 2008 השתמשה הלהקה קולדפליי בציור זה כרקע לאלבומה - "Viva la Vida or Death and All His Friends".
דה לה רו
במאה ה-19
בשנת 1881 החל דה לה רו בפיתוח דגם של עט נובע, מדגם זה התפתח בסופו של דבר הדגם המפורסם אונוטו (Onoto).
בשנת 1896 הפכה החברה מעסק משפחתי, לחברה בבעלות פרטית, בשם 'תומאס דה לה רו בע"מ' ובשנת 1921 מכרה משפחת דה לה רו את מניותיה בחברה.
במאה ה-20
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הסמיך משרד האוצר הבריטי את תומאס דה לה רו, להדפיס שטרות של 1 ליש"ט, ו-10 שילינג.
בשנת 1952, על פי הזמנת מחלקת ההוצאה של בנק לאומי, הדפיסה החברה את שטרי הלירה הישראלית הראשונים. שטרות אלו החליפו את שטרי הלירה הארץ ישראלית שהונפקו מיד לאחר קום המדינה.
בשנת 1967 פיתחה דה לה רו ואף התקינה את מכשיר הכספומט הראשון. המכשיר הותקן על הקיר החיצוני של בנק ברקליס סניף אנפילד.
במאה ה-21
באפריל 2013 זכתה חברת דה לה רו בפרס המלכה ליוזמות חדשניות, על פיתוח שטר מאובטח באמצעות סיב אופטי מיוחד, בשילוב עם הליך ייצור הנייר.
בשנת 2019 נקלעה למשבר כספי עקב חובות כבדים, הפסד חוזים וירידה בהכנסות, בין השאר הפסידה חוזה לייצור דרכונים בריטיים המיועדים לשימוש אחרי הברקזיט, כשיריבה צרפתית גברה עליה.
גלן גראנט
גלן גראנט (אנגלית: Glen Grant) היא מזקקה בספייסייד שבסקוטלנד, המייצרת סינגל מאלט ויסקי בעל אותו השם. מכירתו בבקבוקים בסקוטלנד החלה בעשור הראשון של המאה ה-20. גלן גראנט הוא מותג הסינגל מאלט השני בגודלו בעולם(אחרי גלנפידיך) והוא הנמכר ביותר באיטליה.
רקע היסטורי
המזקקה הוקמה בשנת 1834 על ידי האחים ג'יימס וג'ון גראנט, שהיו עד אותה תקופה מזקקים לא חוקיים ומבריחי שיכר. המזקקה נהנתה מתנאי שטח מעולים (הקרבה לנהר הספיי ומפרץ גרמאוס).
אזור התפעול של המזקקה (חלק מהמבנים המקוריים עדיין קיימים), ממוקם בחצר קטנה ובה מגדלים גמלוניים מעוצבים בסגנון הסקוטי "הברוני" שהוקמו בשנת 1880 ושימשו כמשרדים.
בשנת 1872, לאחר שנפטרו מייסדי המזקקה, ירש את המזקקה ג'יימס גראנט הצעיר (נולד ב-1847) שהיה בעל חוש עסקי מפותח.
בשנת 1931 נפטר גם גראנט הבן והוריש את המזקקה, שהפכה באותה תקופה למפורסמת בעולם, לנכדו, דאגלס מק'קזאק.
בשנת 1972 התאחדו גלנליווט וגלן גראנט עם איגוד המערבלים של היל', תומסון ושות', והפכו ל"איחוד המזקקים גלנליווט". בשנת 2006 רכשה קבוצת קמפרי את גלן גראנט.
רבקה ברגמן
רבקה (בקי) ברגמן (13 ביולי 1919 - 3 ביולי 2015) הייתה מחלוצות תחום הסיעוד במדינת ישראל. כלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ביוגרפיה
ברגמן נולדה ב-13 ביולי 1919 בקנדה כבת זקונים בין שבעה ילדים. משפחתה הייתה היהודייה היחידה בעיר מגוריה. בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל והחלה הכשרה בבית הספר הממשלתי הבריטי לאחיות מוסמכות שבירושלים. עקב רמת הלימודים הנמוכה לטעמה היא הועברה על ידי הוריה להסמכה בבית החולים "הדסה". בשנת 1941 סיימה את לימודיה ועל אף שהוזמנה לקבלת מלגה לקורס מיילדות, בחרה בשנת 1942 לצאת ולעבוד במחנות פליטים באזור תעלת סואץ, שבהם שוכנו פליטים מיוגוסלביה ומיוון.
עבודתה בבית החולים המרכזי נמשכה עד תום מלחמת העולם השנייה, עת יצאה לסייע במחנות הפליטים בגרמניה. כשנה וחצי עבדה באזור רגנסבורג, בטרם עברה למינכן ושימשה אחות ראשית מטעם הג'וינט. קשריה עם הצבא האמריקני הביאו להגברת הסיוע לניצולים ולפליטים. בשנת 1947 ליוותה קבוצה של שמונים ילד בדרכם מאירופה למשפחות מאמצות ולקרובי משפחה בקנדה. בסיום השליחות שבה לישראל וכעבור ימים ספורים התגייסה למאמצי מלחמת העצמאות. בתקופת המלחמה שימשה אחות ראשית בבית החולים הצבאי "זיו" משך כחצי שנה, ולאחר קום המדינה שימשה אחות ראשית בבית החולים "אסף הרופא".
בסיוע מלגה למדה ברגמן לימודי תואר ראשון ושני באוניברסיטת ניו יורק ועמדה בחובותיה במשך שתי שנות לימוד בלבד, עד 1952. בשובה מונתה לאחות הראשית של מוסדות מלב"ן ובהם פגשה את פרופ' שמעון ברגמן, ונישאה לו בשנת 1953. בשנת 1961 יצאו יחד ללימודים בארצות הברית. ברגמן למדה לימודי דוקטורט באוניברסיטת קולומביה ועסקה בחיפוש אחר מודל שיאפשר לאחיות מעשיות לעבוד בשיתוף פעולה עם אחיות מוסמכות. כעבור שנתיים, שבה לישראל והייתה ממונה על הסיעוד בבריאות הציבור במרכז "הדסה" בקריית יובל, ירושלים.
בשנת 1968 פתחה אוניברסיטת תל אביב את החוג לסיעוד, הראשון מסוגו בארץ, וברגמן הוזמנה לעמוד בראש צוות ההיגוי של תוכנית הלימודים. ברגמן עסקה בחקר הסיעוד ונותרה פעילה בסגל החוג, בדרגת פרופסור.
בשנת 1999 הוענק לברגמן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
טרה פיורי
מועדון הכדורגל טרה פיורי (באיטלקית: Società Polisportiva Tre Fiori, בקיצור S.P. Tre Fiori או פשוט טרה פיורי), הוא מועדון כדורגל מהעיר פיורנטינו שבסן מרינו. משמעות המילה "טרה פיורי" (Tre Fiori) באיטלקית הוא "שלושה פרחים", המשולבים בסמל המועדון.
המועדון הוקם ב-1949, והוא אחד מהמועדונים הגדולים והחשובים ביותר בסן מרינו, וכיום משחק בליגת העל של סן מרינו. למועדון 8 זכיות באליפות הליגה הבכירה (ו-3 סגנויות), ובנוסף זכה 8 פעמים בגביע של סן מרינו, 4 פעמים בגביע ה"טרופיאו פדרל" (הסופרקאפ לשעבר), ו-2 זכיות בתור הסופרקאפ החדש של סן מרינו.
הישג המועדון הבולט ביותר בזירה האירופית הוא העפלה של הקבוצה לסיבוב הבא בתחרות אירופית (לראשונה בהיסטוריה של סן מרינו), לאחר שהקבוצה ניצחה 1-3 את בלה טאון הוולשית ב-2018, ובנוסף מחזיקה טרה פיורי בשיא השערים שהובקעו בתחרות אירופית לקבוצה מסן מרינו, שמונה שערים.
למועדון יריבות עם מועדון בולט אחר מפיורנטינו "מועדון הכדורגל פיורנטינו".
היסטוריה
"מועדון הרב-ספורטיבי טרה פיורי" (Società Polisportiva Tre Fiori), הוקם בשנת 1949 בטירת פיורנטינו (קאסטל פיורנטינו). אולם בתחילה שיחק בעיקר בליגות הנמוכות ובמשחקי ידידות. המועדון זכה לראשונה באליפות סן מרינו בשנת 1988 (3 שנים לאחר הקמת הליגה הבכירה במדינה האירופאית הקטנה), נגד המתחרה הבולטת ביותר SS וירטוס, אותה ניצחה פיורי 6-5 בפנדלים לאחר תיקו 3-3 ב-120 דקות. שנה מאוחר יותר הצליחה רק להישאר בליגה בקושי.
בשנת 1991 הפסידה פיורי בגמר פלייאוף הליגה 0-1 למועדון הספורט פאאטנו, וגם הפסידה את גביע המדינה ה"קופה טיטאנו" בדו-קרב פנדלים נגד דומאינאנו. מ-1993 ועד 1995 לקחה טרה פיורי 3 אליפויות הליגה ברצף וביססה את הדומיננטיות שלה בשנות ה-90. בהמשך דעכה הקבוצה ולא הצליחה לשמור על מעמדה.
בעונת 2008/2009 חזרה הקבוצה לרמה הגבוהה שהציגה בשנות ה-90 המוקדמות, והצליחה לקחת אליפות לאחר גמר דרמטי בו ניצחה בדו-קרב פנדלים פעם נוספת, ובעקבות כך שיחקה הקבוצה לראשונה בתולדותיה במסגרת אירופאית, נגד סנט ג'וליה האנדורית, ובסיום המפגש הזה הפסידה בפנדלים לאחר תיקו כפול.
ב-2010 זכתה הקבוצה ב"קופה טיטאנו" (הגביע של סן מרינו), בפעם השישית בתולדותיה, לאחר ניצחון 1-2 על טרה פנה, ובהמשך זכתה גם בתואר האליפות, שוב על חשבונה של טרה פנה, והשלימה דאבל. בהמשך השנה גם ניצחה את פנה בגמר הסופרקאפ הלאומי והשלימה טראבל מקומי היסטורי מבחינתה. במאי 2011 זכתה הקבוצה בתואר האליפות השלישית ברציפות שלה לאחר ניצחות נוסף על טרה פנה בגמר הליגה. בהמשך הקבוצה דעכה מעט ולא הצליחה להתמודד על האליפות או הגביע במשך כ-8 שנים.
ב-2018 המועדון רשם לזכותו הישג מרשים ביחס לליגה כאשר לראשונה בתולדות סן מרינו, קבוצה מהליגה המקומית הצליחה לנצח ולעבור סיבוב בתחרות אירופית, לאחר שניצחה את בלה טאון הוולשית, בשניצחה אותה 1-3 בסיכום שני המפגשים ביניהם, בסיבוב המקדים במוקדמות הליגה האירופית. בעונת 2018/2019, לקחה שוב הקבוצה את גביע הקופה טיטאנו, ושנה מאוחר יותר הצליחה להחזיר את תואר האליפות אליה, בפעם השמינית.
ביולי 2022, רשמה הקבוצה הישג אירופאי נוסף לאחר שהייתה למועדון הראשון מסן מרינו שניצח משחק חוץ בתחרות אירופית, לאחר שניצחה את פולה אש הלוקסמבורגית 1-0 בחוץ, וניצחה בנוסף 1-3 בבית ועברה פעם השנייה בהיסטוריה את הסיבוב המקדים. בסיבוב שלאחר מכן נפגשה עם B36 טורסהאבן מאיי פארו ומסעה הסתיים לאחר הפסד 1-0 בסיכום שני המפגשים.
הר אדית קאוול
הר אדית' קאוול או הר אדית קאוול (באנגלית: Mount Edith Cavell) הוא הר בהרי הרוקי הקנדיים, בין עמק נהר אתבסקה והם נהר אסטוריה בשטח הפארק הלאומי ג'ספר, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של ההר 3,633 מטרים מעל פני הים, והוא ההר ה-97 בגובהו בצפון אמריקה, ה-49 בגובהו בקנדה, וה-36 בגובהו באלברטה. קרחון איינג'ל זורם מצידו הצפוני של ההר ואורכו 300 מטרים.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1916, והוא נקרא על שם האחות הבריטית אדית קאוול שהוצאה להורג על ידי הגרמנים במלחמת העולם הראשונה.
קודם לשינוי שמו נקרא ההר "הר פיטסבו" (Mount Fitsbugh).
העלייה על ההר
כל הטיפוסים האלה בוצעו על הצלע הצפונית של ההר.
באצבית
בּאצבּ (בגאורגית: ბაცბური ენა, באצבּוּלי אֶנה) או צובה-תושית (წოვათუშური ენა) היא אחת מהשפות הקווקזיות ובמסגרת זו היא משתייכת לשפות הקווקזיות הצפון-מרכזיות. היא מדוברת על ידי כ־2,500 בני אדם. עם זאת, גאורגית היא השפה המדוברת בגאורגיה על ידי הבאצים החיים בכפר אלווני עילית שבמחוז המזרחי של גאורגיה, קאחתי.
הרשות לרדיו ולטלוויזיה בטורקיה
הרשות לרדיו וטלוויזיה בטורקיה (טורקית Türkiye Radyo Televizyon Kurumu או TRT) הוקמה מכוח חוק ב-1964 והיא רשות השידור הממלכתית בטורקיה. הרשות ירשה את מקומו של "רדיו טורקיה" (Türkiye Radyoları), והחלה בשידורי טלוויזיה ב-1 במאי 1967. תחנות הרדיו והטלוויזיה של הרשות היו היחידים במדינה עד כניסתן של תחנות רדיו מסחריות לפעולה ב-1990, ותחנות טלוויזיה מסחריות החלו לפעול ב-1992. הנהלת הרשות שוכנת באנקרה ויש לה שמונה סניפים נוספים ברחבי המדינה. רוב תקציבה של הרשות מגיע מגביית אגרות וממס קנייה (70%), והיתר ממימון ממשלתי (20%) ומפרסום (10%).
ערוצי הטלוויזיה
הרשות מפעילה חמישה ערוצי טלוויזיה בטורקיה עצמה: במישור הבינלאומי מפעילה הרשות שני ערוצים (TRT İnt) ו-TRT-TÜRK הפונה למדינות דוברות שפות טורקיות.
פרוטוזואה
פְּרוֹטוֹזוֹאָה (Protozoa) היא קבוצה פרפילטית של חד-תאיים איקריוטיים (בעלי גרעין תא ואברונים) השייכים לממלכה פרוטיסטה.
הפרוטוזואות הן מיקרו-אורגניזמים חד-תאיים החיים בעיקר במים או בנוזלים מימיים והן מצויות בשפע בכל העולם. קיימים כמעט 30,000 מינים שונים של פרוטוזואות.
משמעות השם הלועזי proto (ראשון) ו- zoa (חיות) מרמז שזו הקבוצה בעלת היצורים ההטרוטרופים העתיקה ביותר שידועה, עם זאת, מקצתן קרובות יותר לצמחים ביכולתן לבצע פוטוסינתזה.
פרוטוזואים רבים הם פתוגנים, כלומר מחוללי מחלות, כגון: מלריה, טוקסופלזמוזיס, מחלת השינה ועוד.
הפרוטוזואות מועילות למיני בעלי חיים שונים, שם הן מהוות חלק מהמיקרוביוטה שבמערכת עיכול. הפרוטוזואות מעכלות כמויות תאית גדולות ואף מביאות תועלת לאדם במפעלי טיהור שפכים שם הן מסייעות לסילוק חיידקים.
כיאה לקבוצה המייצגת את פסגת האבולוציה החד-תאית קיים מגוון רחב ושונוּת עצומה בין הפרוטוזואות הן בצורה, בגודל, ביכולות התנועה ואופי הרבייה.
מבנה ותנועה
קיימים סוגים שונים של פרוטוזואות בצורות שונות ובגדלים שונים- כמה מהן נעות בחופשיות, חלקן כמעט אינן נעות ואחרות חיות כטפילים בגוף בעלי-חיים. רובן בגודל מיקרוסקופי ומקצתן גדולות די הצורך להיראות לעין האדם (כגון השוֹפרִית, המגיעה עד לאורך 2 מ"מ). חלקן ריסניות (בעלות "שערות" זעירות) בעזרתן הן נצמדות לסלע או לאצה אבל גם מסוגלות לשחות באופן חופשי בעזרת ריסיה המרובים, לחלקן יש "פה" ו"ושט" מוגדרים שבאמצעותם הן בולעות בשלמות חיידקים ופרוטוזואות אחרות. קיימות גם פרוטוזואות "יונקות" בעלות מעין "מחושים" שבאמצעותם הן מוצצות את תכולת התאים שהן טורפות. האמבה - פרוטוזואה המוכרת היטב - משנה את צורתה ללא הרף. היא נעה באמצעות דמויי גפיים שהיא משרבבת מתוך גופה. היא שולחת דמוי-גף ומזרימה לתוכו ציטופלזמה כך שהוא הולך וגדל, עד שכל הציטופלזמה עוברת אליו והאמבה כולה נעה. דמוי-הגף משמש אותה גם לאכילה: הוא נשלח לעבר גרגר מזון ומקיף אותו, עד שהוא נעטף בחלל מזון מוקף קרום. לחלל נכנסים אנזימי עיכול המפרקים את המזון, תוך שהחלל הולך ומתכווץ בהדרגה.
לפרוטוזואות, בניגוד לצמחים, אין דופן תא נוקשה. לכן ניתן לראות כי פרוטוזואות מסוימות מפתחות להן הגנה מיוחדת. לדוגמה- הפרוטוזואה עינן וקרובותיה עטופות בשכבה דקה של לוחיות חלבון גמישות מתחת לפני השטח של הציטופלזמה. כמה מיני קרנוניות ואמבות יוצרות לעצמן שכבת הגנה חיצונית בצורת מעטה של גרגרי חול המודבקים לדופן בחומר אורגני. הצמנטלה משתמשת בשרידיהן של פרוטוזואות אחרות כדי להרכיב "קונכייה" המשמשת להגנה. חלקים גדולים מקרקעית האוקיינוס מרופדים בקונכיות של יצורים אלו והופכים ברבות הימים לאבן גיר.
למרות שרוב הפרוטוזואות אינן יכולות לחיות מחוץ למים, לרבות מהן היכולת לעבור עונות של יובש בתוך מעטה שהן יוצרות לעצמן ובתוכו הן עוברות למצב של תרדמת.
רבייה
רוב הפרוטוזואות מתרבות בדרך אל-זוויגית בחלוקה פשוטה לשני תאים או יותר. אצל חלקן קיימת רבייה מעין-זוויגית בתהליך בו שני תאים מתמזגים לתא גדול יותר המתחלק אחר כך לכמה תאים קטנים.
אזור אדמאווה
אזור אדמאווה (בצרפתית: Région de l'Adamaoua) הוא אזור בקמרון, שנוצר עקב התפרקות אזור הצפון לשעבר לשלוש ישויות: הצפון, אדאמווה והצפון הרחוק. ההתפרקות אירעה בשנת 1983. אדאמווה ממוקם בין החלק הדרומי והצפוני של קמרון.
נפות
מבחינה מנהלית אזור אדמאווה מחולק ל-5 נפות.
תו קנייה
תו קנייה הוא שובר שעליו מצוין ערכו במטבע מסוים, וניתן להשתמש בו לשם תשלום בעסקים המכבדים תו זה. תווי קנייה מופקים ונמכרים על ידי רשתות שיווק, חברות אשראי ועוד. לעיתים משמש התו רק בחנויות של הרשת שהפיקה אותו, ולעיתים הוא מכובד על ידי עסקים נוספים, שהגיעו להסכמה על כך עם הגורם המנפיק.
הגוף המנפיק את תווי הקנייה נהנה ממספר יתרונות:
פעמים רבות נמכר תו קנייה במחיר נמוך מערכו הנקוב, והנחה זו היא מניע עיקרי לרכישתו. נהוג לתת תווי קנייה כשי לחג, בעיקר על ידי מעסיקים לעובדיהם.
קיים סיכון מסוים ברכישת תווי קנייה, בפרט כאשר מדובר ברכישה בסכום גבוה ולטווח ארוך, והוא סיכון הקריסה של הגורם המנפיק, שהופכת את התווים לחסרי ערך, או פוגעת קשות בערכם.
על מנת להתגונן מפני קריסת מנפיק התווים, נוהגים עסקים המכבדים תווי קנייה להטיל הגבלות שונות, כגון הגבלת סכום הקנייה באמצעות תווים, הגבלת סוגי המוצרים שתמורתם ניתן לשלם בתווים, או כיבוד התווים בסכום הנמוך מערכם הנקוב. הגבלות אלו פוגעות בכדאיות השימוש בתווים.
בדרך כלל לא ניתן להמיר תווי קניה למטבע בו נרכשו, אלא רק להשתמש בהם לרכישת מוצרים ושירותים. תווי קנייה נושאים על פי רוב תאריך תפוגה, שלאחריו אין להם תוקף.
תווי קנייה מופקים בצורה של שטרות נייר, ועקב ערכם הכספי נכללות בהם הגנות שונות מפני זיופים. כן מופקים תווי קנייה בדמות כרטיס חיוב, שעליו מוטבע ערכו של התו. קופות רושמות בחנויות המכבדות את התו יודעות לקרוא כרטיס מגנטי זה ולחייבו בסכום הקנייה. חנויות אינטרנט, כגון אמזון, מפיקות תווי קנייה אלקטרוניים, המכילים קוד שבאמצעותו ניתן לשלם בעת קנייה בחנויות אלה. תווי קנייה כאלה נמסרים לרוכש בדואר אלקטרוני.
ההיבט המשפטי בישראל
יש הרואים בעייתיות משפטית בהנפקתם של תווי קנייה, בעיקר בהקשר של עבירה על חוק ניירות ערך. למעשה, מכירת תווי קנייה מהווה הנפקה של כתבי התחייבות או איגרות חוב של מנפיק התווים כלפי הרוכש, המעניקה לו זכות לקבלת תמורה ספציפית, נקובה בסכום, ובעלת תוקף למימוש הזכות. לעומת זאת, על פי חוק ניירות ערך, נדרש פרסום של תשקיף בעת הצעת מכר של איגרות חוב לציבור, כאשר כמות נמעני ההצעה (ניצעים) עולה על 35.
כאשר חברה שהיא חברה ציבורית מנפיקה תווי קנייה, עולה בעייתיות נוספת הקשורה לגילוי נאות של עסקי החברה כלפי ציבור המשקיעים. למשקיעים בחברה חסר מידע מהותי לגבי גובה החוב הכולל שלה בגין תווים אלה, וזאת מכיוון שהחברה לא מפרסמת מידע שוטף בדבר כמות התווים שהונפקו על ידה או נפרעו ושולמה תמורתם בכל רגע נתון, כמקובל לגבי איגרות חוב שנרשמו למסחר בבורסה.
על תווי קנייה שיונפקו החל מ-1 ביולי 2014 יחול סעיף 14ח לחוק הגנת הצרכן, הקובע שתוקפו של תו קנייה יהיה לחמש שנים לפחות, ושערכו של תו קנייה יהיה אחיד בכל העסקים המכבדים אותו.
אוסטין פריוויי
אוסטין פריוויי (באנגלית: Austin Freeway) היא מכונית משפחתית גדולה, 4 דלתות, אשר יוצרה על ידי חברת המכוניות האוסטרלית "British Motor Corporation (Australia)" בין השנים 1962–1965.
אוסטין פריוויי
דגם ה-"אוסטין פריוויי" התבסס על דגם ה-אוסטין קיימברידג' (סדרה A60) שיוצר ב-בריטניה על ידי חברת המכוניות הבריטית "Austin Motor Company" בין השנים 1961-1969.
בין השנים 1962-1965 יוצרו כ- 27,000 יחידות. בשנת 1962 יוצרו 3,090 יחידות.
גן לאומי גבעות הכורכר נס ציונה
גן לאומי גבעות הכורכר נס ציונה הוא אתר טבע בשטח של כ-800 דונם הגובל ביישובים נס ציונה, בית עובד ואירוס. הגן נמצא כולו בשטחה המוניציפלי של עיריית נס ציונה. האתר עדיין לא הוכרז כגן לאומי ישראלי עקב בעלות פרטית על חלק מהאדמות, והוא במצב סטטוטורי מוצע.
הגן כולל גבעות כורכר בהן ריכוזי צמיחה של אירוס הארגמן ואירוס ארץ-ישראלי, כמו גם ריכוזי צמיחה של כ-300 מינים נוספים. ייחודו של האזור הוא בשילוב של צומח מדברי עם צומח ים תיכוני, בשל קרקע הכורכר. בלב האתר חורשות קטנות של אורן ואקליפטוס. השביל המרכזי באתר, המוכשר להולכי רגל ורוכבי אופניים הוא "שביל שומר הגבעות", אליו ניתן להגיע מצומת דרך גבעות הכורכר ורחוב השריון בנס ציונה. בנוסף, מרושת הגן בשבילים נוספים, בלתי מסומנים.
גאוגרפיה וטבע
הגן הלאומי הוא חלק מרכס גבעות כורכר, שמשתרעות מגבעת האירוסים בראשון לציון בצפון ועד לבית עובד בדרום. דרך רבין (כביש 4303) קוטעת את הרצף בין הגן הלאומי לבין גבעות הכורכר של טירת שלום, שמשתרעיםות עד לצפון רחובות.
בגן הלאומי גבעות הכורכר נס ציונה ישנם ריכוזי צמיחה של אירוס הארגמן ואירוס ארץ-ישראלי כמו גם ריכוזי צמיחה של כ-300 מינים נוספים, בהם רותם המדבר, שמשון אזוביוני, אזוביון דגול, כלניות, קורנית מקורקפת, עדעד כחול ועוד. ייחודו של האזור בשילוב של צומח מדברי עם צומח ים תיכוני, בשל קרקע הכורכר. בלב האתר חורשות קטנות של אורן ואקליפטוס.
בחלק הצפוני (המוצל יותר), ליד הפרדס וחורשת האקליפטוס, קיימים מינים רבים של פרחים, בהם: אירוס הארגמן, צבעוני השרון, כלנית מצויה, נורית אסיה, חרצית עטורה, מרגנית השדה, לשון-שור מגובבת, תורמוס ארצישראלי, סביון אביבי ועוד. בתלולית העפר שבפאתי השמורה קיימים צמחי מעזבות כגון חמציץ נטוי, חרצית עטורה וסרפד.
בחלק הדרומי של השמורה הצמחייה מדברית יותר ובתצורת בתה, וזאת בשל היותה פחות מוצלת ובעלת מפנה דרומי.
היסטוריה
חלקות רבות באתר נמצאות בבעלות פרטית, על חלקן גדלו פרדסים והוקמו בתי אריזה שננטשו עם הזמן. חלקים מהאתר שימשו כמזבלה כולל מזבלת חומרי בניה וכאתר כריית חול והשבילים בה נחרצו בתנועת רכבי שטח וטרקטורונים. הגן הלאומי מופיע כבר בתוכנית מיתאר ארצית לגנים לאומיים שמורות טבע ושמורות נוף (תמ"א 8) שאושרה ב-1981. ב-1982 פורסמה תוכנית מתאר מחוזית למחוז מרכז (תמ"מ 3), וגם לפיה גבעות הכורכר בנס-ציונה מיועדות לגן לאומי. עם זאת, בתחילת שנות התשעים קודמה תוכנית לבניית מגורים על חלק מהשטח שיועד לגן הלאומי. בשנת 1994 בוטלה התוכנית על ידי עיריית נס ציונה בעקבות לחץ של ארגוני סביבה ופעילים שנאבקו להגן על ערכי הטבע במקום, אך בעלי הקרקעות הגישו תובענה בדרישה לאפשר להם לבנות במקום. במקביל, נערכו פעולות הסברה וניקיון בשיתוף בני הנוער של היישובים הסמוכים וארגוני שמירת טבע והאתר קודם כריאה ירוקה וכאתר טיולים ייחודי ליישובי הסביבה המתפתחים במהירות. התושבים הקימו גוף מאבק בשם "פורום גבעות הכורכר" שנאבק על מנת לשמר את הגבעות, בתמיכת החברה להגנת הטבע. במסגרת זו אורגנו פעילויות רבות, בהן צעדה שנתית מסורתית באביב, צעדת נס ציונה בסימן "שומרים על גבעות הכורכר".
ביוני 2006 פסקה השופטת שרה סירוטה מבית המשפט המחוזי בתל אביב כי לא תתאפשר בנייה על גבעות הכורכר בנס ציונה בשל סיכון ערכי נוף וטבע, ובראשם אירוס הארגמן הנדיר הפורח במקום. בית המשפט קבע כי בעלי הקרקעות הפרטיות בתחום גבעות הכורכר לא יקבלו זכויות בנייה במקום, וזאת בהסתמך על תוכניות המתאר המחוזיות והארציות, המתחשבות בערכי טבע ונוף. באפריל 2008 דחה בית המשפט העליון את ערעורם של בעלי הקרקעות ויזמי הנדל"ן. בנובמבר 2014 קבעה מליאת הוועדה המקומית לתכנון ובניה נס ציונה את גבולות הגן הלאומי, ובאותה שנה קמה קבוצת מתנדבים ופעילים בשם "שומרי הגבעות" שהצטרפה לפעילות להגנה על השטח. בספטמבר 2016 גידרה עיריית נס ציונה את מרבית שטח הגן, במטרה למנוע את כניסתם של רכבי שטח ולצמצם את הפגיעה בערכי הטבע. בדצמבר 2020 חתמה השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל על צו המכריז על שטח הגן הלאומי המיועד כ"תחום מוגן" שתיאסר בו תנועת כלי רכב. הצו נכנס לתוקף בחודש מרץ 2021.
ועידת ברלין
ועידת ברלין, או הסכם ברלין (מוכרת גם בשם ועידת קונגו או בגרמנית: Kongokonferenz), היא ועידה שהתקיימה בעיר ברלין שבקיסרות הגרמנית בשנים 1884–1885, במטרה להסדיר את הקולוניאליזם האירופאי והמסחר ביבשת אפריקה במהלך תקופת האימפריאליזם המודרני. הוועידה נערכה בעקבות בקשת פורטוגל ואורגנה על ידי אוטו פון ביסמרק, הקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית.
רקע
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19, גבר העניין האירופאי ביבשת אפריקה באופן דרמטי. מיפויו של נהר קונגו על ידי הנרי מורטון סטנלי בין השנים 1874-1877, הסירה את ה"טרה אינקוגניטה" (ארץ הלא נודע) האחרון מהמפות האירופאיות של היבשת. ב-1876, לאופולד השני, מלך בלגיה, ייסד את אגודת אפריקה הבינלאומית. האגודה קבעה לעצמה מטרה לחקור ול"תרבת" את היבשת ואת יושביה. ב-1878 הזמין לאופולד את סטנלי להצטרף לאגודה. באותה שנה, הוקמה "אגודת קונגו הבינלאומית" שהחליפה התארגנות דומה שהייתה חלק מאגודת אפריקה הבינלאומית. לאגודה החדשה היו אומנם שאיפות כלכליות יותר, אך היא עדיין הייתה.
בין 1879 ל-1884, סטנלי חזר לקונגו, אך הפעם לא כעיתונאי, אלא כשליח של לאופולד עם משימה סודית להקים מדינה בקונגו, אשר לימים תיקרא בשם "מדינת קונגו החופשית". באותה העת, קצין חיל הים הצרפתי פייר דה ברזה ערך מסע לעיר ברזוויל שזה אך נוסדה (כיום עיר הבירה של הרפובליקה של קונגו), וב-1881 הניף שם את דגל צרפת. פורטוגל, אשר גם תבעה זכויות על האזור בעקבות בריתות ישנות עם ממלכת קונגו, כרתה אמנה חדשה ב-26 בפברואר 1884 עם הממלכה המאוחדת במטרה לחסום את גישתה של אגודת קונגו לאוקיינוס האטלנטי.
באותו הזמן, מדינות אירופאיות נוספות ניסו להשיג דריסת רגל באפריקה. צרפת כבשה את תוניסיה ואת השטח בו נמצאת כיום הרפובליקה של קונגו ב-1881 (ותרמה בכך להחלטת איטליה להצטרף לברית המשולשת), ואת גינאה ב-1884. בריטניה כבשה את מצרים ב-1882, שנשלטה רשמית על ידי האימפריה העות'מאנית, ושלטה מצידה על סודאן וחלקים מסומליה.
הוועידה
ליאופולד השני הצליח לשכנע את גרמניה וצרפת שמסחר משותף באפריקה הוא אינטרס של כל שלוש המעצמות. ביוזמת פורטוגל, אוטו פון ביסמרק, הקאנצלר הגרמני, קרא לנציגי האימפריה האוסטרו הונגרית, בלגיה, דנמרק, צרפת, בריטניה, איטליה, הולנד, פורטוגל, רוסיה, ספרד, שוודיה-נורווגיה (מאוחדות עד 1905), האימפריה העות'מאנית וארצות הברית לקחת חלק בוועידת ברלין כדי לגבש מדיניות מוסכמת בסוגיה. למרות זאת, ארצות הברית החליטה שלא לקחת חלק בוועידה.
עקרון המשילות
החלטה זו קבעה כי המדינות החתומות יוכלו לשלוט בקולוניות רק אם הן באמת החזיקו בהן, במילים אחרות רק אם הן כרתו בריתות עם ראשי שבטים מקומיים, הניפו את דיגלם שם או הקימו מנהל בשטח לשלטון באמצעות כוח משטרה לשמירה על הסדר. שליטי הקולוניה צריכים לעשות שימוש בכלכלתה. אם המעצמה ששלטה בקולוניה לא הייתה מבצעת זאת, המעצמות האחרות יכלו לקבל חזקה על השטח.
השפעת השואה על גיבוש הזהות הישראלית
השואה השפיעה רבות על גיבושה ועיצובה של הזהות הציונית, בארץ ישראל ובגולה. התנועה הציונית ראתה בהשמדתו השיטתית של העם היהודי באירופה אישור לכך שהקמת בית מדיני לעם היהודי היא כורח המציאות. לא מן הנמנע שההחלטה על הקמתה של מדינת ישראל, כפי שהתקבלה בעצרת האו"ם, הושפעה רבות מאירועי השואה וכחלק מחשבון הנפש של מדינות העולם בנושא.
עם השנים, ניסו גם חוקרי תרבות רבים לעמוד על האופן שבו השפיעה השואה על החברה והתרבות הישראלית. תוצרי תרבות רבים עוסקים בנושא השואה, מזוויות שונות, ובהם ספרים, מחזות, סרטי קולנוע (תיעודיים ועלילתיים), שירים, יצירות אמנות ועוד. אחת הבולטות בקרב חוקרים אלה היא נורית גרץ, שעסקה רבות בתפקיד השואה בהגדרה העצמית של הציונות ובשינוי שעברה תפיסת השואה במהלך השנים, כתוצאה מהשינויים והאירועים ההיסטוריים שאירעו בחברה הישראלית.
שלילת הגולה על רקע אירועי השואה
אניטה שפירא (1977) ציינה כי בעשורים האחרונים נוהגים היסטוריונים להציג את שני העשורים הראשונים שלאחר מלחמת העולם השנייה כתקופת ההדחקה של השואה בתודעה הישראלית. שפירא מצדדת בטענה כי בשנים אלו שימשו ניצולי השואה, בראש ובראשונה, סמל מכונן להידוקה ולגיבושה של זהות ציונית, ובפרט לצורך יצירת הדיכוטומיה בין "יהודי ישן" ליהודי חדש".
הדרישה מניצולי השואה להדחיק את זהותם הישנה ולמחוק את העבר הגלותי, נבחנה בהרחבה על ידי חוקרים רבים נוספים. משה צוקרמן (2001) ציין כי: "המדינה תבעה אפוא תביעה אידאולוגית במהותה: לייבא את הקורבן מבלי להידרש להתעמתות עם מציאותו המסוימת כסובייקט-שריד של הוויית חוסר אונים מוחלטת (לא כל שכן, לקבלת המציאות הזאת). במקרה הטוב, השתררה שתיקה, אי-דיבור מודע [...] במקרה החמור - והרווח! - התחולל "חפצון" של הקורבן והכפפתו השיטתית של "הקורבן" לצורכי צידוקה של האידאולוגיה הציונית". עמדתו של צוקרמן, הנתמכת ורווחת כיום בחקר הציונות, טוענת כי ניצולי השואה שימשו מעין "הצדקה" לנכונות דרכה של התנועה הציונית, אגב השתקתו של הסיפור האישי והפיכתו לכדי סמל ריק של סבל יהודי אנושי בגולה.
יחיעם ויץ (1990) חיזק טענה זו במאמרו "יישוב, גולה ושואה - מיתוס ומציאות". הוא טען כי בעשורים הראשונים להקמת המדינה, התנערה הציונות מדימוי היהודי הישן, תוך תהליך של דה-לגיטימציה כלפיו, וניסתה ליצור דגם חדש של חלוץ ציוני לוחם, עובד אדמה. היהודי הגלותי מוצג כחלוש גוף ואופי, הנמצא במצב לא טבעי, לא מאוזן, המדומה למצב מחלה. ויץ הרחיב ואמר כי לפי התנועה הציונית, נתפסו החיים בגולה כ"אנומליה", שהשפיעה על היהודים החיים בגולה והחלישה את רוחם, גופם ונפשם. הציונות, בדרך של עבודה חקלאית, התיישבות והפרחת ארץ-ישראל, נתפסה כ"תרופה".
השינוי בייצוג הניצולים בתרבות הישראלית
בעקבות תהליכים שעברה החברה הישראלית, ובפרט לאחר משפט אייכמן שנתן לראשונה פומבי לקולותיהם של הניצולים והעלה לתודעה הציבורית את הדיון בשאלת התגובה היהודית לשואה ("המאבק על שתי הדרכים"), קיבלה השואה לגיטימציה גם בהקשר הפרטי והאישי, ולא רק הלאומי והציוני. סרטי הקולנוע והספרות שינו את פניהם והתמקדו כעת בהבאת סיפורי הזוועות והחוויות שעברו הניצולים, ו"תהליך החניכה" נזנח לטובת הצגת אופן התמודדותם, או אי-התמודדותם, של הניצולים עם עברם.
חנה יבלונקה (2001) מסבירה כי המשפט העלה לראשונה את אחת ההאשמות הקשות שהוטחו באופן לא-רשמי בניצולי השואה: ההליכה "כצאן לטבח". לפי יבלונקה, הייתה זו הפעם הראשונה בה זכו הניצולים לתת תשובה לשאלה מאשימה זו, שזכתה לחיזוק על ידי החברה הציונית שעודדה וקידמה את המרד היהודי בנאצים. משפט אייכמן התאפיין בממלכתיות רבה והתקשורת של אותה תקופה הדגישה בהבלטה את עדויות הזוועה, שנשמעו לראשונה. אף על פי שעברו שנים רבות מאז הסתיימה השואה, הייתה זו הפעם הראשונה בה האזינה החברה הישראלית בקשב רב לסיפורים מסוג אחר, שהרחיבו את המושג "גבורה יהודית בשואה". הייתה זו גם הפעם הראשונה בה הופנתה אצבע מאשימה כלפי ראשי היישוב היהודי, בשאלה מדוע לא נקטו אמצעים רבים יותר כדי לנסות ולהציל את יהודי התפוצות.
חלק מתוצרי התרבות המאוחרים יותר אף מותחים ביקורת חריפה על האֶפּיקה הציונית, ומוגדרים בחלקם כ"פוסט-ציונים". אחד הסרטים הראשונים והבולטים שביטאו ביקורת זו הוא "רובה חוליות" (מושינזון, 1979), שמתח ביקורת חריפה על היחס לניצולי השואה בשל הערכים המיליטנטיים של היישוב הציוני. סרט מאוחר יותר, שנחשב במובהק לפוסט-ציוני בביקורתו, הוא "ארץ חדשה" (בן דור, 1994). סרט זה משרטט את קווי הדמיון בין התנהלות היישוב הציוני ביחס לניצולי השואה לבין הנאציזם ועקרונותיו הלאומניים.
בקולנוע הדוקומנטרי חל תהליך דומה. נזנח העיסוק בסרטים שאיששו את האפיקה ואת סיפור העל הציוני לטובת סיפורים אישיים של ניצולים, שנעשו בעיקר על ידי בני הדור השני לשואה. סרטים אלו העבירו את הסיפור הציוני אל הרקע וקידמו את הדיון בשאלת חייהם, התמודדותם וקליטתם של ניצולי השואה בארץ ישראל. אחד הסרטים הבולטים והחשובים בתחום תיעוד השואה הוא סרטה של בן-דור "בגלל המלחמה ההיא" (1988), שעסק במוזיקאים יהודה פוליקר ויעקב גלעד והוריהם ניצולי השואה. הסרט זכה לשבחים ולפרסים חשובים, בהם פרס הביקורת בפסטיבל ברלין ופרס ראשון בפסטיבל לנינגרד, ועורר דיון נרחב בשאלת אופן ההתמודדות של הניצולים עם עברם ועם תהליך הקליטה שלהם במדינת ישראל. סרט נוסף של בן-דור, "שבר ענן", הופק באותה שנה אך זכה לפחות תשומת לב ציבורית. גם סרט זה, שהוקרן בערוץ הראשון, עוסק באופן בו התקבלו ניצולי השואה בישראל ומותח ביקורת על תהליך קליטתם ועל חוסר הסובלנות של החברה הישראלית כלפיהם עם הגיעם ארצה.
השואה והשפעתה על מלחמות ישראל
מלחמות ישראל השיבו את נושא השואה לשיח הציבורי, והשפיעו על יחס היישוב לניצולים במספר אופנים. שפירא מציינת כי השפעה עיקרית נודעה ל"תקופת ההמתנה" לפני פרוץ מלחמת ששת הימים. בתקופה זו התייחסו אמצעי התקשורת והדוברים הרשמיים של היישוב לאירועי המלחמה דרך מושגים וניסוחים שנעדרו מהשיח הציוני עד אז. החשש העיקרי היה מפני כוונת מדינות ערב להביא להשמדה מוחלטת של היישוב היהודי, ולהביא עליו כיליון גמור - מסגרת מושגית שלא נכנסה לשיח החברתי והפוליטי במדינת ישראל הצעירה עד לאותה תקופה.
גם מלחמת יום הכיפורים השיבה, ביתר שאת, את נושא השואה לשיח הציבורי. "האירועים הקשים, מספר הקורבנות הרב והאיום הממשי על קיומה של המדינה, העלה את חששות העבר מפני השמדה של העם היהודי היושב בארץ ישראל. הטלוויזיה הקרינה תמונות של שבויים ישראלים, באקט של חולשה והשפלה, ושוב השיח רווה במונחים של השמדה, מוות ואובדן. הניצחון היה כואב, ולאחריו עברה החברה הישראלית תהליך הבראה מתמשך במהלכו נפערה תהום עצומה בין מגזרים שונים שפעם היו מאוחדים סביב הרעיונות החלוציים והקולקטיביים. האמון של הציבור במנהיגיו, בכוחו ובחוסנו של צה"ל הלך והתערער, והתודעה הלאומית החלה מתפצלת לכמה מחנות, מה שזירז את עלייתו של הליכוד לשלטון".
תום שגב (1991) טוען כי "ככל שהשואה התרחקה, העמיקה נוכחותה כטראומה אישית ומשפחתית שקבעה את מהלך חייהם של הישראלים". בהתייחסו לשיח השואה בהקשר של מלחמת המפרץ, ניתח שגב מקורות תוכן שונים, ובהם מאמרים עיתונאיים ודיווחים חדשותיים באמצעי התקשורת הישראלים, במטרה לבחון את האופן שבו הדהדה השואה בשיח הציבורי, עשורים רבים לאחר התרחשותה. שגב טוען שקיים דמיון רב בין החוויה שעבר הציבור הישראלי בתקופת מלחמת המפרץ הראשונה, ובפרט הישיבה המשפחתית בחדר האטום, לחוויית השואה כפי שהדהדה בזיכרון הקולקטיבי. האיום מצד עיראק על שימוש בגז העלה את רצח היהודים בתאי הגזים; המלחמה עברה על הציבור כשזה נמצא מבודד בהקשר המשפחתי-אישי (ולא במקלטים משותפים), בהמתנה מותחת וחסרת ודאות לגבי העתיד לבוא; ישראל נדרשה על ידי בעלות הברית להישאר פסיבית ולא להשיב במלחמה; תופעת ה"פליטים" שעזבו את מרכז הארץ לערים רחוקות יותר. שגב מסכם ואומר כי "הנשארים בבתיהם - גברים, נשים, ילדים - התכרבלו אלה בתוך אלה, מצפים לגרוע מכל, חסרי אונים. מעולם לא עברו ישראלים כה רבים חוויה יהודית כל כך".
פריצת שיח השואה בעיתות משבר
תופעה חברתית שזוהתה בשנים האחרונות נוגעת לאופן שבו השואה פורצת לתודעה ולשיח הציבורי בעיתות משבר. בראש ובראשונה היא מופיעה, כאמור, בתקופות מלחמה וסכסוכים אלימים, אולם נודעת לה גם חשיבות רבה במשברים חברתיים שונים.
עם אישור ההכנות ליישום תוכנית ההתנתקות ב־26 באוקטובר 2004, החל גל מחאה חסר תקדים שבמהלכו נעשה שימוש, לראשונה בהיסטוריה של היישוב היהודי במדינת ישראל, בסמלים ממשיים שנוצרו על ידי הנאצים. כשישים שנה אחרי השואה, ענדו מתנחלים קיצוניים טלאי כתום בצורת מגן דוד, כדי להשוות את פינוי היהודים מרצועת עזה לגירוש יהודים במהלך השואה, ובכך לזעזע את דעת הקהל בארץ. צבע הטלאי היה כתום, כיוון שצבע זה סימל את המאבק נגד הפינוי. התגובות החריפות למחאה הגיעו מימין ומשמאל, בין היתר על זילות השואה ושימוש ציני ופוליטי בסמלים טעונים ורגישים, המהווה פגיעה באחד מהערכים הקדושים של התרבות היהודית, הציונית והישראלית גם יחד.
מעדני מיקי
מעדני מיקי תעשיות מזון דגים וסלטים (1992) בע"מ היא חברה ישראלית שפעלה בתחום ייצור הסלטים המצוננים ומעדני הדגים. בנובמבר 2019 הוצא לחברה צו כינוס נכסים עקב חדלות פרעון, ובהמשך נפסקה פעילות החברה.
היסטוריה
בשנת 1939 הוקמה החברה על ידי האחים מיקי ויצחק (אימרי) קאופטייל, שעלו לארץ ישראל מצ'כוסלובקיה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. תחילה התיישבו האחים בקיבוץ רמת יוחנן. האח מיקי עזב את הקיבוץ תוך זמן קצר ועבר לתל אביב. הוא החל לייצר בדירתו ירקות כבושים וממולאים, אותם מכר. כעבור זמן קצר הצטרף לעסק האח יצחק ובשנות ה-60 הם העבירו את המפעל לרחוב המסגר בתל אביב. בשנות ה-70 פנה המפעל לייצר גם סלטים מזרחיים וייצור הסלטים הועבר לבני ברק.
בשנת 1974, לאחר שהאח מיקי נפטר במפתיע, ניהל את החברה יצחק קאופטייל. בשנת 1987 הועבר ייצור הסלטים לראשון לציון וייצור הדגים הועבר לעיר ב-1996.
בשנת 1987 החליטה חברת שטראוס להפסיק לשמש כמפיץ החברה, וצעד זה הוביל לכך שמעדני מיקי הקימה קו הפצת מוצרים משלה.
בשנת 2008 ביצעה החברה מיתוג מחדש, במסגרתו עודכן לוגו החברה, שונו אריזות המוצרים ובוצעה הדגשת הצבע הסגול כמזוהה עם החברה.
בשנת 2009 רכשה החברה מתנובה את מפעל הדגים שלה באזור התעשייה הר טוב תמורת 4 מיליון ש"ח. ב-2010 עלה המפעל באש ונשרף כליל, ובמקומו נחנך מפעל חדש.
בשנת 2010 יצאה החברה לראשונה במסע פרסום בטלוויזיה.
ניהול החברה עבר לבניו של מיקי, משה וארי קאופטייל.
המפעל ייצר סלטים מצוננים, סלטי דגים, מוצרי דגים מעושנים, ירקות כבושים וסלמון מעושן, תחת כשרות של הכשר הרב לנדא. בחברה הועסקו כ-200 עובדים. הנהלת החברה ישבה בראשון לציון.
12 (מספר)
12 (במילים בלשון זכר: שְׁנֵים-עָשָׂר; בלשון נקבה: שְׁתֵּים-עֶשְׂרֵה) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 11 והבא לפני 13.
משה פודהורצר
משה פודהורצר (נולד בישראל בשנת 1945) הוא יזם, תעשיין ואיש עסקים, כיהן כמנכ"ל טמפו משקאות, הקים וייסד את חברת "נביעות".
12 (מספר)
12 קרוי גם "תריסר". ישנן עוד שפות, לבד מן העברית, שבהן יש למספר זה שם ייחודי. תריסר תריסרים (12X12) מכונים "גרוס". המספר 12 הוא מספר נפוץ במסורות דתיות ומנהליות של תרבויות רבות. במהלך ההיסטוריה נעשו ניסיונות לגבש שיטת ספירה על בסיס 12, אך בסופו של דבר החברה האנושית גיבשה ספירה על בסיס 10. כמו כן הוא נחשב למספר טיפולוגי.
משה פודהורצר
ביוגרפיה
נולד בישראל, בנם של שרה ועו"ד יהודה אריה פודהורצר, נישא לבלהה, בתו של התעשיין משה בורנשטיין, מייסדה ובעליה של חברת טמפו.
לאחר שירותו הצבאי למד כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטה בר-אילן וכן סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1972.
לקראת סיום לימודיו וקבלת רישיון עורך-דין, הצטרף משה לתשלובת מפעלי "טמפו" בע"מ ושימש מנכ"ל החברה קרוב ל-20 שנה, עד תחילת שנות ה-90.
ב"טמפו" הוביל פודהורצר מהלכים אסטרטגיים שהשפיעו משמעותית על החברה ועל שוק המזון והמשקאות בישראל בכלל. כך, תחת ניהולו, הייתה החברה הראשונה להכניס את בקבוקי הפלסטיק לתחום המשקאות הקלים במקום בקבוקי הזכוכית שהיו מקובלים אז. כמו כן, בתקופה זו הפכה ל"טמפו תעשיות בירה בע"מ" לאחר שרכשה את מפעלי הבירה בארץ. בשנים אלה גם החלה לייצר את פפסי קולה. טמפו חברה לחברת הייניקן ההולנדית והפכה לנציגתה בארץ.
בשנת 1989 יזם והקים כבעלים באופן פרטי את חברת "נביעות" שתוך זמן קצר הצליחה לכבוש 50% מנתח השוק בישראל וכעבור שלוש שנים מהקמתה, הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 2000, צורפה חברת "קוקה קולה" כשותפה, כשרכשה 40% ממניות נביעות.
פודהורצר המשיך לשמש כיו"ר החברה. בעקבות הסכם זה, "קוקה קולה" הפכה למפיצה של בקבוקי נביעות בעוד "נביעות" הפיצה בעצמה את מכלי המים הביתיים.
בשנת 2003, מכר 45% ממניות טמפו שהיו ברשותו וברשות רעייתו לשותפים אחרים בחברה.
בשנת 2005, מכר משה את יתרת המניות כ-44% בנביעות לקוקה קולה ויצא מתעשיית המשקאות הקלים. בשנה זו זכה בתואר "יקיר העיר קריית שמונה".
באותן שנים החל לעסוק ולהתפתח בתחום יזמות נדל"ן בספרד וקפריסין שם הקים פרויקטים לבניית מאות יחידות נופש וכן בארצות הברית – שם הוא פעיל עד עצם היום הזה באמצעות חברת "פודהורצר החזקות בע"מ".