cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגוסטינה קורדובה
קריירה בטלוויזיה
את הקריירה החלה בשנת 2003 בטלנובלה Dr Amor (ד"ר אהבה") בתפקיד ולרייה. בשנת 2004 השתתפה בסיטקום La niñera ("המטפלת) בתפקיד מאגי לארודה. בשנת 2005 שיחקה בטלנובלה Los Roldán (לוס רודלן) בתפקיד קמילה לצד חימנה ברון בשנת 2006 שיחקה בטלנובלה של כריס מורנה אלמה פיראטה לצד מריאנו מרטינס, ניקולס ואסקס, וחוליה קאלבו בתפקיד קנדלריה פאגליו. בשנת 2007 השתתפה בתוכנית של סוסנה חימנז. בשנת 2008 שיחקה בסדרה הספרדית Aquí no hay quien viva (כאן אף אחד לא חי) בתפקיד דיאנה בשנת 2009 חזרה לעבוד עם כריס מורנה ושיחקה בעונה השלישית של כמעט מלאכים לצד אמיליה אטיאס חימנה ברון אאוחניה סוארס ומריאנה אספוסיטו בתפקיד סול. בשנת 2010 שיחקה בטלנובלה Botineras בתפקיד קנדי לצד ניקולס קברה בשנת 2011 שיחקה בטלנובלה Los Únicos ("הייחודיים") לצד מריאנו מרטינס, אאוחניה סוארס וחימנה ברון בתפקיד ביאנקה בלה. באותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בסדרה סוניקס. בשנת 2015 שיחקה בסדרה el otro no todo es lo que ves (השני שאותו לא רואים) בתפקיד דניאלה דה פליפו. באותה שנה שיחקה בסדרה Caminos de Guanajuato (דרכים של גואנחואטו) בתפקיד קרולינה. בשנת 2017 שיחקה בטלנובלה Quiero vivir a tu lado (אני רוצה לחיות לצידך) לצד חימנה ברון בתפקיד סולנה
גומבין
גומבין (בפולנית: Gąbin; ביידיש: גאמבין) היא עיר במחוז פלוצק בפרובינציית מזוביה בפולין. העיר נוסדה במאה ה-13 ועד שנת 1437 כבר קיבלה זכויות עיר.
בקרבת העיר שכנה אנטנת הרדיו של ורשה עד קריסתה ב-1991. עקב חששות מהשפעותיה של קרינת הרדיו עזבו חקלאים רבים את אזור האנטנה ועברו לגור במרכז גומבין. לאחר קריסת הקומוניזם חוותה העיר התחדשות תרבותית וכלכלית. בעיר פועל בית ספר חקלאי ובו מעל 1,000 תלמידים. בית הספר שימש בית למתנדבי חיל השלום האמריקאי והוא מקדם חילופי משלחות עם גרמניה, רוסיה ומדינות נוספות.
יהודים
במאה ה-16 פרסם המלך זיגמונט השלישי ואזה צווים המגבילים את זכויות המסחר של היהודים בעיר, ומכפיפים אותן לשעות התפילה בכנסייה הקתולית בעיר. המלך סטפאן באטורי הגביל גם הוא את זכויות המסחר של היהודים בעיר. במאות הבאות הוגבלו מגוריהם של היהודים לחלק אחד בעיר.
בעיר פעל אחד מחשובי פוסקי ההלכה האחרונים, רבי אברהם אבלי הלוי גומבינר, מחבר הספר "מגן אברהם" על שולחן ערוך אורח חיים.
מהמאה ה-19 היוו היהודים בדרך כלל כמחצית מאוכלוסיית העיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה היו בעיר כ-2,500 יהודים מתוך כ-5,700 תושבים.
הוורמכט כבש את גומבין בספטמבר 1939. זמן קצר לאחר הכיבוד נשרף בית הכנסת בגומבין שפעל משנת 1710. בתחילת 1940 הוקם בעיר גטו, ובו נכלאו כ-2,100 יהודים, מיעוטם פליטים. כ-200 מהם גורשו למחנות עבודה ולאושוויץ. במאי 1942 חוסל הגטו. כמה מאות מתושביו נרצחו בירי, או שולחו למחנה עבודה בקונין, ויתר 1,800 תושבי הגטו נשלחו למחנה ההשמדה חלמנו ונרצחו.
בורשטיין
בורשטיין הוא שם משפחה יהודי-אשכנזי. זוהי הגרסה הפולנית (Bursztyn) או האוקראינית (Бурштин) לשם המשפחה "ברנשטיין", שפירושו ענבר. {{פירושונים|
ראו גם
}}
רוברט פיין
חייו
פיין נולד בבוסטון, מסצ'וסטס ובילדותו למד בבית הספר הלטיני של בוסטון. את לימודי המשפטים באוניברסיטת הרווארד השלים בשנת 1749. פיין החל לעסוק במסחר ויצא למסע במושבות הדרומיות, ספרד ולבסוף אנגליה. כשחזר לביתו בשנת 1757 הוסמך על ידי לשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס לעסוק במשפטים. פיין החל לעסוק בעריכת דין בפורטלנד (שהייתה באותה תקופה שייכת למדינת מסצ'וסטס, כיום בשטח מדינת מיין) ולאחר מכן העתיק את מגוריו לטאונטון, מסצ'וסטס.
פיין שירת בבית המשפט הכללי של מסצ'וסטס משנת 1773 ועד 1774. בשנת 1774 נבחר לקונגרס הפרובנציאלי ושירת שם עד סוף 1775. בשנת 1776 הוא נבחר לייצג את מסצ'וסטס בקונגרס הקונטיננטלי והיה מן החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1777 התמנה ליושב ראש בית הנבחרים של מסצ'וסטס. ב-1779 הוא התמנה גם כחבר במועצה המבצעת של ארצות הברית. פיין היה חבר בוועדת החוקה שניסחה את חוקת ארצות הברית והיה מן התומכים הנלהבים בה.
משנת 1777 ועד 1790 שירת גם כתובע הכללי של מדינת מסצ'וסטס ומשנת 1790 ועד 1804 היה שופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס. בשנת 1804 פרש פיין מבית המשפט עקב בריאות ירודה והתמקד במשפחתו. פיין מת בגיל 83 ונקבר בבית הקברות הישן של מסצ'וסטס.
יום טוב חזן
יום טוב חזן (1941, טורקיה – 24 בינואר 2019, נהריה) נחשב כקצין ורס"ר מיתולוגי של חטיבת גולני. מסוף שנות ה-50 ועד סוף שנות ה-80 שירת יום טוב חזן בגולני. יום טוב חזן היה רס"ר גדוד 12 ("ברק") של החטיבה ובשנים 1978–1986 כיהן כסמח"ט ב'.עם שחרורו ניהל יום טוב את מוזיאון גולני ואת אתר ההנצחה של גולני במשך 27 שנים.
ביוגרפיה
יום טוב נולד בטורקיה ועלה עם הוריו לישראל בגיל שמונה. המשפחה התגוררה בתחילה במעברת כורדני ואחר כך במעברה בנהריה. בגיל 11 נבחר יום טוב להדריך קבוצות בתנועת הנוער העובד והלומד ונשבע לשרת את הדגל.
יום טוב התחתן עם אילנה ונולדו להם שלושה ילדים, לזוג גם 6 נכדים.
שירות צבאי
ב-1958 התגייס והחל לשרת בגדוד 12 של חטיבת גולני. בתחילה כסמל מחלקה, אחר כך חתם קבע ומונה לרב-סמל פלוגתי ולפני מלחמת ששת הימים החליף את דוד רוקני (המפקד המיתולוגי של טקס הדלקת המשואות בהר הרצל ביום העצמאות) בתפקידו כרס"ר המשמעת של הגדוד. יום טוב היה ידוע בקשיחותו הרבה כרס"ר ובהקפדה רבה על כל פרט במשמעת הצבאית. לא פעם נקט בשיטות אשר חרגו מהפקודות הצבאיות, עם זאת, היה מסור לחייליו ודאג לכל מחסורם.
מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים היה יום טוב חזן הרס"ר של גדוד 12. ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, בזמן שגדוד 12 חנה בצומת נבי יושע (מצודת כ"ח), אשר היה שטח הכינוס של הגדוד, נכנס יום טוב לאוטובוס ביחד עם רס"ל ליאון אימברן, ככל הנראה כדי להאזין לחדשות ברדיו, ושם מסיבה לא ידועה התפוצצו שני הרימונים שהיו בחגור של ליאון אשר נהרג במקום. על אף שיום טוב ישב ממש בצמוד לאימברן, הוא יצא ללא פגע. היה זה החלל הראשון של חטיבת גולני במלחמת ששת הימים . למחרת, בצהרי היום, נשלח הגדוד ללחימה בצפון הגדה המערבית וכשתים עשרה שעות לאחר מכן הוחזר לגליל העליון לקראת האפשרות לכיבוש רמת הגולן.
ב-9 ביוני יצא הגדוד אל קרב תל פאחר. יום טוב נע בסוף השיירה שעשתה את דרכה לכיבוש התל לאורך תעלת ההטיה הסורית. כאשר הקרב הסתבך, יום טוב עסק בטיפול בנפגעים הרבים לאורך הדרך. קרב על תל פאחר, אשר בו איבד הגדוד את טובי מפקדיו וחייליו, השאיר את חותם עז על יום טוב, והיה בין הגורמים אשר דחפו אותו לעסוק בהנצחת לוחמי החטיבה.
מלחמת יום הכיפורים
בתחילת חודש אוקטובר של שנת 1973, היה חזן עסוק בעצרת חטיבת גולני במלאת 25 שנה להקמתה. העצרת הייתה אמורה להתקיים לאחר יום הכיפורים בפארק הירקון. חיילים רבים מהחטיבה עסקו בהקמת אוהלי ענק לצורכי לינה של אנשי החטיבה, שהיו אמורים להתקבץ ולבוא מכל רחבי הארץ. רוב לוחמי החטיבה לא היו באותה העת בפעילות מבצעית, והתכוננו להגיע לעצרת החגיגית.
כסמח"ט ב' של חטיבת גולני, עבר יום טוב עם החטיבה את מלחמת יום הכיפורים וסייע בשיקומה לאחר המלחמה. ב"מבצע קינוח", הקרב לכיבוש החרמון, בלילה שבין ה-21 ו-22 באוקטובר, עסק יום טוב בפינוי פצועים ובין השאר היה זה שפינה את המח"ט אמיר דרורי.
לאחר המלחמה
ב-1976, בתקופתו של חיים בנימיני כמפקד החטיבה, היה יום טוב שותף מלא בהחלפת הכומתה הירוקה לכומתה החומה של גולני.
יום טוב עבר עם החטיבה את מלחמת לבנון הראשונה ואת תקופת השהייה ברצועת הביטחון.
בשנת 1987 השתחרר משירות קבע, תוך שהוא ממשיך לשרת כסמח"ט ב' במילואים ובהמשך מונה למפקד אתר ההנצחה של החטיבה.
קריירה אזרחית
בשנת 1987 השתחרר יום טוב משירות קבע והתמנה למנהל אתר ההנצחה של חטיבת גולני בצומת גולני ולמנהל המוזיאון במשך 27 שנים עד לפרישתו ב-2018.
יום טוב שימש כיו"ר צוות - ארגון גמלאי צה"ל בגליל המערבי.
נפטר ב-24 בינואר 2019.
וינטרטור (כדורגל)
מועדון הכדורגל וינטרטור הוא מועדון כדורגל שווייצרי מהעיר וינטרטור.
המועדון, שהוקם בשנת 1896, זכה בשלוש אליפויות של ליגת העל השווייצרית, ובנוסף לכך העפיל פעמיים לגמר הגביע השווייצרי והסופר קאפ השווייצרי, שבכולם הפסיד.
זמן קצר לאחר הקמתו השתתף המועדון בגביע סר תומאס ליפטון, במה שנחשב למשחק הכדורגל הראשון בין קבוצות ממדינות שונות. באותו טורניר חובבני השתתפו קבוצות שלימים הפכו למועדונים המובילים בעולם, בהם יובנטוס. המועדון הפסיד בגמר לקבוצת וסט אוקלנד מאנגליה.
כעשר שנים לאחר הקמתו המועדון זכה לראשונה באליפות הליגה השווייצרית הראשונה. שנתיים מאוחר יותר, ב-1908, במועדון זכה פעם נוספת האליפות. הזכייה השלישית והאחרונה של הקבוצה האליפות הייתה בשנת 1917. לאחר מכן הקבוצה ירדה מגדולתה, ובסוף עונת 2005/2006 ירדה לליגה השנייה, בה היא משחקת עד היום, לאחר שסיימה במקום ה-14. למרות תוצאותיה הגרועות בליגה, הקבוצה הגיעה עד לחצי גמר הגביע השווייצרי. המועדון הגיע לגמר גביע הליגה השווייצרי פעמיים בשנים 1972 ו-1973 אך בשני המקרים הפסיד. כמו כן, הגיע פעמיים לגמר הגביע, ב-1968 וב-1975 אך גם הפעם הפסיד בשני המקרים.
המועדון מעולם לא העפיל לאחד מטורנירי הכדורגל הבכירים באירופה.
בסיום עונת 2021/2022 שבה הקבוצה לליגת הבכירה.
מוזיאון גימה
מוזיאון גימה (בצרפתית: Musée Guimet) או, בשמו הרשמי, המוזיאון הלאומי גימה לאמנות אסייתית (Musée national des Arts asiatiques-Guimet) הוא מוזיאון הממוקם ברחוב דאינה (place d'Iéna) שברובע ה-16 של העיר פריז, בירת צרפת. המוזיאון מוקדש לאמנות אסיה וכולל את אוסף האמנות האסייתית הגדול ביותר בעולם, (מחוץ לאסיה עצמה) כ-45,000 מוצגים.
היסטוריה
המוזיאון נוסד בשנת 1879 בעיר ליון שבצרפת על ידי התעשיין אמיל אטיין גימה, אשר מונה בשנת 1876 על ידי שר החינוך הצרפתי לאסוף ממצאים מהמזרח הרחוק. המוזיאון הציג את המוצגים שנאספו במסעותיו של גימה וכללו כלי חרס סיניים ויפניים, וכן ממצאים ממצרים העתיקה, יוון העתיקה והאימפריה הרומית.
בשנת 1885 עבר המוזיאון לידי המדינה, הועבר לפריז, ונחנך ב-1889.
בשנים 2006–2007 נשמרו במוזיאון מוצגים ממוזיאון קאבול.
הרולד אלכסנדר, רוזן אלכסנדר הראשון מתוניס
הרולד רופרט ליופריק ג'ורג' אלכסנדר, רוזן אלכסנדר הראשון מתוניס (באנגלית: Harold Alexander, 1st Earl Alexander of Tunis; 10 בדצמבר 1891 - 16 ביוני 1969) היה פילדמרשל בצבא הבריטי אשר לחם בין היתר בשתי מלחמות העולם ונודע במיוחד עבור פיקודו במערכה בצפון אפריקה והמערכה בזירת הים התיכון במלחמת העולם השנייה.
לאחר שירותו הצבאי, שימש אלכסנדר בין היתר בתור המושל הכללי של קנדה, ה-17 מאז איחוד קנדה ומזכיר ההגנה ה-6, זאת בשנים שלאחר המלחמה.
ביוגרפיה
הרולד אלכסנדר נולד בלונדון, הבן השלישי לרוזן ורוזנת קלדון (Caledon), כאשר אימו הייתה אף היא בת לרוזן מאירלנד. משפחת אלכסנדר הייתה נצר למשפחות האצולה פרוטסטנטיות באזור אולסטר באירלנד. אלכסנדר התחנך בבית ספר פרטי ולאחר מכן החל את לימודיו במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט בתור צוער. בספטמבר 1911, משסיים בהצלחה את לימודיו בסנדהרסט, קיבל אלכסנדר דרגת לוטננט משנה והחל את שירותו במשמר האירי, בהמשך קודם לדרגת לוטננט.
מלחמת העולם הראשונה
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, נשלח אלכסנדר כמפקד פלוגה יחד עם הגדוד הראשון של רגימנט המשמר האירי, מהיחידות הראשונות שנשלחו כחלק מחיל המשלוח הבריטי חזית המערבית עם תחילת האש. הוא לחם במהלך קרב הנסיגה ממונס ולאחר מכן נפצע בקרב איפר הראשון (אוקטובר-נובמבר 1914) ונשלח להחלמה קצרה בבריטניה. ב-7 בפברואר 1915 הוא הועלה לדרגת קפטן וקיבל תפקיד פיקודי בגדוד השני של המשמר שהוקם בתקופה זו כדי לסייע למאמץ המלחמתי.
בין המלחמות
בשנת 1919 נשלח אלכסנדר לסייע לכוחות הלטבים במהלך מלחמת העצמאות של לטביה, שם פיקד על יחידות לטביות בלחימה כנגד הבולשביקים במזרח המדינה. במהלך תקופתו שם נפצע ב-9 באוקטובר על ידי אחד מחייליו שירה בו בשוגג. במאי 1920 חזר אלכסנדר לבריטניה, עדיין בדרגת מייג'ור וקיבל את תפקיד סגן מפקד הגדוד הראשון של המשמר האירי, במאי 1922 הוא הועלה לדרגת לוטננט-קולונל וקיבל את הפיקוד על הגדוד. בתקופה זו נשלח עם גדודו להצבה בטורקיה, שם הגדוד הוצב כחלק מהשמירה הסכם סוור והיה במקום במהלך משבר צ'נקלה. באוקטובר 1922 נשלח הגדוד בפיקודו של אלכסנדר לגיברלטר ומשם חזרה ללונדון באפריל 1923.
בינואר 1926 הוחלף אלכסנדר בפיקוד הגדוד הראשון והוא התפנה לתקופת לימודים במכללה למטה בקמברלי (מחוז סארי). משסיים בהצלחה את לימודיו, הועלה לדרגת קולונל בפברואר 1928 וקיבל את הפיקוד על המחוז הרגימנטלי של המשמר האירי וחטיבת המילואים ה-140 (הרביעית של לונדון) של הצבא הטריטוריאלי. בינואר 1930 חזר אלכסנדר לתקופת לימודים נוספת הפעם במכללת ההגנה הקיסרית, שם למד במשך כשנה ובין המחנכים שם היו אלן ברוק וברנרד לו מונטגומרי, שני קצינים מוערכים שעתידים היו לפקד לצידו במהלך מלחמת העולם השנייה וככל הנראה לא התרשמו במיוחד מיכולותיו במהלך לימודיו במכללה.
לאחר שסיים את לימודיו במכללה למטה, נישא אלכסנדר באוקטובר 1930 למרגרט בינגהאם, להם נולדו במהלך השנים שני בנים ובת בנוסף לאימוץ בת נוספת בתקופת שהותם בקנדה. החל מינואר 1931 מילא אלכסנדר תפקידי מטה שונים, בהם; בדירקטוריון ההדרכה הצבאי במשרד המלחמה ולאחר מכן בין 1932-1934 במטה הפיקוד הצפוני ביורק.
באוקטובר 1934 קיבל אלכסנדר את הדרגה בריגדיר באופן זמני ונשלח לגבול הצפון-מערבי של הודו הבריטית כשהוא מפקד על 'חטיבת נאושרה' במהלך הלחימה בשבטים אפגנים באזור. עבור חלקו בלחימה ובמיוחד במהלך המערכה המוחמנדית השנייה, צוין אלכסנדר לשבח מספר פעמים והוא זכה בתואר עמית במסדר כוכב הודו. במאי 1937 חזר אלכסנדר לבריטניה ומונה לשרת בסיוע המלך ג'ורג' השישי (Aids-de-Camp) ובתפקיד זה לקח חלק בארגון אירועי ההכתרה. לאחר ההכתרה, שב אלכסנדר להודו ובאוקטובר 1937 הועלה לדרגת מייג'ור-גנרל, מה שהפך אותו בגיל 45 לגנרל הצעיר ביותר בצבא הבריטי. בפברואר 1938 שב לבריטניה ומונה למפקד הדיוויזיה הראשונה ומספר חודשים לאחר מכן הוא קיבל את התואר עמית במסדר האמבט.
מלחמת העולם השנייה
לאחר תחילת המלחמה בספטמבר 1939, במאי 1940 עם פלישת גרמניה הנאצית לצרפת ועל ארצות השפלה, נשלחו כוחות בריטים לסייע לצבא הצרפתי. אלכסנדר פיקד על הדיוויזיה הראשונה שנשלחה בניסיון לעצור את ההתקדמות הגרמנית, מאמץ שנכשל והוביל לנסיגה לכיוון דנקרק. הכוחות הבריטים הצליחו להחזיק במובלעת סביב אזור דנקרק ולארגן נסיגה ימית לחופי בריטניה מעברה השני של תעלת למאנש, בשלב זה מונה מונטגומרי למפקד הקורפוס השני ואילו אלכסנדר מונה למפקד הקורפוס הראשון. השניים ניהלו את לחימת הכוחות הבריטים במובלעת ובעיקר את נסיגת הכוחות, כאשר אלכסנדר עצמו עלה על הספינה האחרונה שעזבה ב-3 ביוני כשהוא מוודא שאחרוני החיילים פונו.
לאחר הנסיגה מאדמת אירופה, אלכסנדר והקורפוס הראשון תחת פיקודו הוצבו בצפון-מזרח אנגליה, במשימת הגנה על האי הבריטי במקרה ותתרחש פלישה גרמנית. ביולי 1940 הוא הועלה לדרגת לוטננט-גנרל זמנית ומונה למפקד העליון של הפיקוד הדרומי האחראי על הגנת החופים הדרומיים של האי, בדצמבר הוא קיבל באופן רשמי את הדרגה. בפברואר 1942, לאחר הפלישה היפנית לבורמה, נשלח אלכסנדר לפקד על הכוחות הבריטים בבורמה והועלה כך לדרגת גנרל. במרץ אותה שנה הוא קיבל את הפיקוד על כלל כוחות בעלות הברית בבורמה, ביולי הושלמה הנסיגה הבריטית לגבולות הודו ואלכסנדר שב חזרה לבריטניה כשהוא זוכה לשבחים על פיקודו שם.
באוגוסט 1942 הוחלט שאלכסנדר יחליף את קלוד אוקינלק בתפקיד מפקד פיקוד המזרח התיכון, האחראי בין היתר על המערכה בצפון אפריקה. באותה העת נבחר מונטגומרי לקחת את הפיקוד על הארמייה השמינית של הצבא הבריטי שניהלה את עיקר הקרבות מול הכוחות הגרמניים בצפון אפריקה, אלכסנדר פיקד על המערכה המוצלחת של מונטגומרי באל-עלמיין והמאמץ מערבה לכיוון טריפולי. כאשר כוחות ארצות הברית ובריטניה נפגשו בתוניסיה בפברואר 1943 (חבירת הכוחות הבריטים שנעו מערבה ממצרים ואלו שנחתו בצפון אפריקה כחלק ממבצע לפיד), כלל כוחות בעלות הברית בצפון אפריקה אוחדו תחת קבוצת הארמיות ה-18 שהוקמה לשם כך, ואלכסנדר נבחר לפקד עליה כשהוא תחת פיקוד דווייט אייזנהאואר, מפקד פיקוד המזרח התיכון.
המערכה בתוניסיה הסתיימה עם כניעת הכוחות הגרמנים במאי 1943 ועתה עמד אלכסנדר בפיקוד קבוצת הארמיות ה-15 שהייתה אמונה על הפלישה לסיציליה המתוכננת, כאשר תחת פיקודו הארמייה השמינית של מונטגומרי והארמייה האמריקנית השביעית של ג'ורג' פטון. כאשר נבחר איזנהאור למפקד בעלות הברית העליון, שמו של אלכסנדר הועלה לתפקיד מפקד כוחות היבשה של בעלות הברית, זאת לקראת הפלישה לנורמנדי. לבסוף הושאר אלכסנדר באיטליה בפיקוד קבוצת הארמיות ה-15 וניהול המערכה לשחרור איטליה. בדצמבר 1944 העביר אלכסנדר את הפיקוד על הכוחות באיטליה למארק קלארק והוא עצמו התמנה למפקד פיקוד המזרח התיכון האחראי על כלל הזירה. הוא הועלה לדרגת פילדמרשל אשר ניתנה לו רטרואקטיבית ל-4 ביוני 1944 (תאריך שחרור רומא).
ב-29 באפריל 1945, קיבל אלכסנדר את כניעת כוחות מדינות הציר באיטליה, כאשר מספר ימים לאחר מכן כלל הכוחות הגרמנים נכנעו והמלחמה באירופה הסתיימה. עבור שירותו ופיקודו זכה אלכסנדר למספר עיטורים ותארים לאורך שנות המלחמה, ב-1 במרץ 1946 לצד קצינים בולטים נוספים במלחמה, זכה אלכסנדר בתואר 'ויקונט אלכסנדר מתוניס ואריגל' על ידי המלך ג'ורג' השישי.
מושל כללי של קנדה
אלכסנדר נחשב למושל כללי פעיל שלקח את תפקידו מאוד ברצינות. הוא הרבה לבקר באירועים שונים ברחבי המדינה ולצאת לשליחויות דיפלומטיות במדינות אחרות, הוא גם כיהן בתפקיד במהלך מלחמת קוריאה שהחלה בשנת 1950, אליה נשלחו גם חיילים קנדים. בתחילת שנת 1952 סיים אלכסנדר את תפקידו כמושל וחזר לבריטניה, כאשר וינסנט מסאיי החליף אותו.
מזכיר ההגנה
בתחילת שנת 1952 סיים אלכסנדר את תפקידו בקנדה וחזר לבריטניה כדי לקבל את תפקיד מזכיר ההגנה, זאת לבקשתו של צ'רצ'יל (שכיהן עד אז כראש ממשלה ומזכיר ההגנה). הוא הגיע בפברואר לבריטניה, בסמוך למותו של ג'ורג' השישי וחודש לאחר תחילת כהונתו קיבל מהמלכה הטריה אליזבת השנייה את תואר הרוזנות "רוזן אלכסנדר מתוניס" (זאת כהעלאה בדרגת האצולה לאחר שקיבל את התואר "ויקונט" בשנת 1946).
בשנת 1954 פרש אלכסנדר מתפקיד מזכיר ההגנה ומהחיים הציבוריים. הוא נפטר ב-16 ביוני 1969.
תארים ועיטורים
מדליות:
סמואל דרבן
סמואל (סם) דרבן (באנגלית: Sam Dreben; לעיתים מאוית כ-Drebben בשוגג; 1 ביוני 1878 – 15 במרץ 1925), הידוע גם בכינויו "היהודי הלוחם", היה יהודי-רוסי שהיגר לארצות הברית, חייל מקצועי ושכיר חרב אשר שירת בצבא ארצות הברית בפיליפינים, באזור תעלת פנמה, במסע העונשין שערך צבא ארצות הברית בצפון מקסיקו כנגד פנצ'ו וייה בשנים 1916–1917, ובמלחמת העולם הראשונה. כשכיר חרב לחם דרבן במסגרת מספר תנועות מהפכניות במרכז אמריקה: בניקרגואה, הונדורס ובמהפכה המקסיקנית, בה שירת תחת פרנסיסקו מדרו ופנצ'ו וייה. במהלך שירותו המגוון צוין על יכולותיו בהפעלת מכונת ירייה וכן על אומץ לבו, תכונה אשר זיכתה אותו במספר עיטורים ממדינות שונות.
קורות חייו
סמואל דרבן נולד ב-1 ביוני 1878 בפולטבה, האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), הצעיר מבין חמישה אחים. כאשר היה בן 11 עברה משפחתו לקייב, וכשנתיים לאחר מכן עברה שנית לאודסה. בעוד אמו קיוותה כי יהיה רב וגדול בתורה, ייעד לו אביו עתיד מעשי יותר כחייט. על מנת להימלט מגיוס לצבא הצאר ברח דרבן הצעיר פעמיים לגרמניה, ולבסוף הפליג בשנת 1898 מנמל אודסה ללונדון, ולאחר מכן עבר לליברפול. לאחר עבודה בת מספר חודשים בנמל וכעוזר חייט צבר דרבן סכום מספיק לנסיעה לארצות הברית, ובפברואר 1898 נכנס כמהגר בשערי אליס איילנד, ניו יורק. דרבן עבר להתגורר עם דודתו בפילדלפיה, ומאוחר יותר הצטרפה אליו משפחתו.
חייל בצבא ארצות הברית
עם תחילת הגיוס למלחמת ארצות הברית–ספרד נטש דרבן את משרתו כחייט מתלמד, בה המשיך גם בארצות הברית, התגייס ב-27 ביוני 1899, ובספטמבר נשלח לפיליפינים על מנת להשתתף במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים ולדכא את המרד של אמיליו אגינלדו (Aguinaldo). כבר בטבילת האש הראשונה שלו הוכיח את אומץ לבו בהסתערו לבדו על האויב, לאחר שכל פלוגתו נפצעה ונסוגה לאחור. התנהגותו זו הקנתה לו את כינויו, אשר דבק בו עד יום מותו, "היהודי הלוחם". במערכה זו גם פגש לראשונה את ג'ון "בלאק ג'ק" פרשינג, אז סרן צעיר, שפיקד על דרבן עוד מספר פעמים בשנים שלאחר מכן, ואשר רחש לו כבוד רב. עם תום הקרבות נשלחה יחידתו לדכא את מרד הבוקסרים בסין, שם סייעה לחיילי ארצות הברית ואחרים להסיר את המצור מפקינג. לאחר ניצחון המערביים בסין חזרה יחידתו של דרבן לפיליפינים, שם נלחם ב"מורים" - מורדים מוסלמים שפעלו נגד האמריקאים. בתקופה זו קודם לדרגת רב-טוראי, אך זו נשללה ממנו במהרה בעקבות הפרת הוראות השמירה. לאחר כשלוש שנות שירות כחייל בחיל הרגלים שוחרר דרבן ביולי 1902 כטוראי, ושני ציונים לשבח באמתחתו.
לאחר שחרורו ניסה דרבן את מזלו בלוס אנג'לס לתקופת מה כעוזר חייט, נהג, חוטב עצים ובעבודות אחרות. בו בזמן שיפר את ידיעותיו בשפה האנגלית בלימודי ערב. פרעות קישינב (1903) הניעו את דרבן לנסות ולהילחם ברוסים. מלחמת רוסיה–יפן שפרצה שנה לאחר מכן (1904) סיפקה לו את ההזדמנות לעשות כן. דרבן הפליג ליפן וביקש להתנדב לצבא היפני, אולם היפנים חשדו בו בשל מוצאו מהאימפריה הרוסית, וסירבו לקבלו. לאחר מספר שבועות בהם המתין להזדמנות להפליג חזרה לארצות הברית, עלה דרבן על אניה בדרכו חזרה לסן פרנסיסקו, בעודו מממן את הפלגתו בקילוף תפוחי אדמה במטבח האניה. במסע זה רכש דרבן את סלידתו העמוקה וארוכת השנים לתפוחי אדמה.
שנתיים לאחר שחרורו מהצבא, ב-15 ביולי 1904, התגייס דרבן בשנית לצבא ארצות הברית, ושרת בעמדת הספר "מבצר בליס" (Bliss) על גבול מקסיקו. במהלך שירותו הוכשר דרבן כמפעיל מכונת ירייה, מקצוע צבאי מבוקש באותם הימים, ובו מומחים מועטים, אשר שרת אותו נאמנה בשנותיו הבאות באמריקה הלטינית. לאחר שלוש שנות שירות נוספות, ב-15 ביולי 1907, שוחרר דרבן מהצבא, בדרגת סמל. הוא שם פעמיו ללוס אנג'לס, אשר התאוששה מרעידת האדמה הגדולה של 1906, שם סיפקה לו מגפת הדבר בעיר תעסוקה כלוכד עכברושים עירוני לזמן קצר. במהרה עזב דרבן את העיר וניסה את מזלו בעסקים שונים באזור תעלת פנמה.
שכיר חרב במרכז אמריקה ובמקסיקו
במהרה זנח דרבן את עיסוקיו כסוחר ובשנת 1909 הצטרף לתנועה מהפכנית תחת פיקודם של ויקטור גורדון (Gordon) וגייב קונארד (Conard) בניקרגואה. במערכה זו השתייך דרבן לכוחות השמרנים, אשר הסתייעו בצבא ארצות הברית ובשכירי חרב, אשר לחמו להדחת הנשיא הליברלי חוסה סנטוס סלייה (Zelaya) ונאמניו, אשר המשיכו להתנגד גם לאחר התפטרותו. הצלחת המהפכה זיכתה את דרבן בתהילה, ובסכום כספי נכבד בדמות 5,000 דולר (את מרביתם הפסיד במהרה בהימורים). נוסף על כך זכה דרבן בפציעתו הראשונה והאחרונה, בעכוזו, פציעה רצינית למדי באותם הימים, ממנה התאושש לאחר מספר שבועות. במערכה זו זכה דרבן בדרגת קולונל, ופגש את מי שעתיד להיות ידידו וחברו לנשק בהרפתקאות רבות, טרייסי ריצ'רדסון (Richardson). עם סיום הלחימה הפליג דרבן לניו אורלינס בחפשו תעסוקה חדשה.
בשנת 1911 שרת כשכיר חרב, שוב בדרגת קולונל, תחת פיקודו של גנרל לי קריסמס (Christmas) בכוח הפלישה להונדורס. הכוח נלחם להדחת הנשיא הליברלי מיגל דאבילה (Dávila) ולמען החזרתו לשלטון של הנשיא השמרן הקודם מנואל בונייה (Bonilla) ומומן בידי טייקון הבננות האמריקאי סם זמוראי (Zemurray). במהלך הלחימה אייש דרבן את מכונת הירייה היחידה של הכוח הפולש. ארבעה חודשים לאחר הפלישה הסתיים הסכסוך בהסכם טגוסיגאלפה (Tegucigalpa), ודרבן וריצ'רדסון שבו לניו אורלינס.
בעת שהיה שותף לקנוניה לפלוש לוונצואלה שמע דרבן על עושרו של פרנסיסקו מדרו, ממנהיגי המהפכה המקסיקנית והצטרף לכוחותיו בדרגת קולונל ובמשכורת נאה. בעשותו שימוש במכונת הירייה שלו, לחם דרבן עם כוחותיו של מדרו בדרך למקסיקו סיטי, שם מונה מדרו לנשיא. במסגרת מאבקי הכוחות בין ראשי הכוחות המהפכניים שלאחר מכן החליף דרבן נאמנויות מספר פעמים, בהן גם השתתף במהפכת אורוסקו (Orozco) כנגד מדרו עצמו. בשנת 1913 הפך דרבן, שהשתקע בינתיים באל פאסו, טקסס, לסוכן ואיש הרכש של פנצ'ו וייה באזור. לאחר שנפרדו דרכם של וייה וונוסטיאנו קראנסה (Venustiano Carranza), נשאר דרבן נאמן לקראנסה. לאחר פשיטתו של וייה על העיר קולומבוס ב-10 במרץ 1916, נטש דרבן את מקסיקו והצטרף כסייר בכיר למסע העונשין של גנרל ג'ון פרשינג נגד וייה, עליו הורה וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית.
דרבן היה אחד מששת מייסדיה של לשכת הבונים החופשיים "סיירה מדרה, מקסיקו, ללא מספר", שהתארגנה בקרב חברי המשלחת. הלשכה הייתה לשכה זמנית וחבריה השתייכו ללשכות שונות. דרבן עצמו השתייך קודם לכן ללשכה מספר 172 אשר בניו אורלינס.
איש משפחה ומלחמת העולם הראשונה
ב-26 בספטמבר 1916 נשא דרבן בן ה-39 את הלן ספנס (Spence) בת ה-19 לאישה, והם קנו בית באל פאסו. על אף שלא התכוון, תחילה, להתגייס למאמץ המלחמתי עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, אולם התנדבותם של רבים מחבריו לנשק לשירות הביאה אותו להתגייס בשלישית לצבא בפברואר 1918. יום לפני גיוסו נפטרה בתו התינוקת, אף על פי כן התגייס ויצא למלחמה מעבר לים. בצרפת השתתף בקרבות נגד הגרמנים והשתתף במספר קרבות מכריעים, דוגמת מתקפת מז-ארגון (Meuse-Argonne), המתקפה האחרונה במלחמה וניצחונו הגדול ביותר של כוח המשלוח האמריקני. מפקד פלוגתו העיד עליו כי דרבן היה הראשון שהגיע ליעד בכל משימה וכי הצטיין בתכסיסנותו ואומץ לבו.
ב-8 באוקטובר 1918, בסמוך לסנט אטיין, השתלט דרבן בראש כשלושים מתנדבים על ארבע מכונות ירייה גרמניות והרג 40 גרמנים ללא כל נפגעים לכוחותיו, פעולה עליה זכה בצלב השירות המצוין, השני בחשיבותו מבין עיטורי צבא ארצות הברית. באותו היום נפטר אביו של דרבן. נוסף על עיטור זה זכה דרבן במדליה הצבאית (Medaille Militaire), העיטור הגבוה ביותר המוענק לחוגר בצבא צרפת, ובצלב המלחמה מעוטר בשתי כפות דקלים, אף הוא מטעם ממשלת צרפת. מאוחר יותר זכה גם לצלב המלחמה מממשלת בלגיה ולעיטור נוסף מאיטליה, ובסך הכול זכה בחמישה עיטורים על אומץ לבו. לאחר הסכם שביתת הנשק נשאר דרבן מגויס עד אפריל 1919, ולאחר מכן שב לביתו, הפעם כרב-סמל.
דרבן זכה להערכה רבה מצד מפקדיו בצבא, אשר באה לידי ביטוי באפיזודה הבאה: בכינוס יוצאי צבא בקנזס סיטי סירבו חיילי מארינס להתיר לדרבן להיכנס לסעודה חגיגית שהכניסה אליה הוגבלה למפקדים בכירים בלבד. מעט לאחר מכן פגש דרבן בלובי המלון את גנרל פרשינג, מפקד חיל המשלוח האמריקני, אשר הציג אותו בלבביות בפני המרשל פוש כ"אחד מחיילי האמיצים ביותר". פוש, בזהותו את העיטורים הצרפתיים על חזהו של דרבן, חיבקו ונישקו והשניים הזמינו את דרבן להתלוות אליהם לסעודה שהכניסה אליה נמנעה מדרבן קודם לכן.
שנותיו האחרונות
בשנת 1923 התחתן בשנית עם אלמנה צעירה, מאדה אנדרוס (Andrews) מדאלאס, ויחדיו פנו לקליפורניה, שם עבד כנציג חברת הביטוח West Coast Life. את המעבר נימק, בין השאר, בחוק היובש ובקו קלוקס קלאן. דרבן השתקע בלוס אנג'לס והחל משנת 1924 חש בשיתוק חלקי. ביום 14 במרץ 1925 שגיאה של אחות גרמה להזרקת חומר רעיל, במקום תרופה, לזרועו של דרבן. דרבן הובהל לבית החולים ונפטר למחרת היום. במותו הותיר אחריו אישה, אם, חנה, ואח.
דרבן הובא למנוחות בבית הקברות Grandview Memorial Park אשר בגלנדייל (Glendale), מחוז לוס אנג'לס. ידיעות על מותו פורסמו בעיתונים בכל רחבי המדינה, ביניהם הניו יורק טיימס, הניו יורקר הקדיש לו שני עמודים תמימים, ואילו מעל דפי עיתון הקוסמופוליטן (The Cosmopolitan) ספד לו דיימון ראניון בנובמבר 1922 בציינו את אומץ לבו, עיטוריו ומעלותיו, ואת יהדותו, והנגדתם לרוח גואה של אנטישמיות באותה העת. עם הגעת הידיעה על מותו לטקסס, הורד הדגל שבחזית בית המחוקקים הטקסני לחצי התורן.
לאחר מותו תבעו אשתו ואמו את הרופא והאחות המטפלים, בגין הטיפול הלקוי שקיבל והביא לפטירתו, בסכום של 70,000$. במאי 1926 הסכימו הצדדים לבטל את התביעה והפרשה הסתיימה מחוץ לכותלי בית המשפט.
דרבן והיהדות
על אף משלח ידו, יוצא הדופן ליהודי בן דורו, דרבן היה קשור לשורשיו היהודיים. הרב מרטין זילונקה (Zielonka), רב בית הכנסת "הר סיני" באל פאסו בין השנים 1900 ו-1938, אשר הכיר את דרבן שנים ארוכות ואף כתב אודותיו, העיד כי בעיתוי מסוים הודיע כי לא ישוב להילחם במקסיקו "משום שאין במקסיקו בית קברות יהודי, ואין בכוונתו לייסד אחד שכזה". בנוסף העיד זילונקה כי דרבן היה גאה במוצאו היהודי, וכי נהג בנדיבות, שעלתה על אמצעיו, בתרומה למוסדות יהודיים באל פאסו. מכר אחר, העיתונאי נורמן ווקר (Walker), אמר כי "שני נכסיו היקרים ביותר של סם היו מוצאו היהודי ואזרחותו האמריקאית". כינויו כ"היהודי הלוחם" (ולעיתים כ"סם היהודי") דבק בו בשלב מוקדם, עם תחילת דרכו הצבאית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה דרבן פעיל בארגון יוצאי הצבא הלגיון האמריקאי והביא לקבלת החלטה הדוחה את חברותם של אנשי הקו קלוקס קלאן בסניף הארגון באל פאסו. בטיעונו הסביר כי: "אנשים אלו, שנשבעו לחשאיות, מסתתרים מאחורי מסכותיהם ואומרים כי משום שאני יהודי זר, אינני ראוי להיות אמריקני. בכל פעם שאמריקה קראה למתנדבים, לבשתי מדים. הם לא שאלו אותי בלשכת הגיוס אם הייתי יהודי, והם לא שאלו אותי בשדה הקרב מהו גזעי או דתי... החיילים לא עטו מסיכות בצרפת, להוציא מסיכות גז, והם לא זקוקים להן כעת."
מחויבותו ליהדות באה לידי ביטוי גם במאבק שניהלה משפחתו על אופי קבורתו. בעוד שידידיו מהצבא ביקשו לקבור אותו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ואחד מחבריו ביקש לקברו בחלקת הקבר של משפחתו באל פאסו, התנגדו רעייתו ובני משפחתו לניתוח הגופה ולטקסים שביקשו לקיים חבריו יוצאי הצבא על שום שנגדו את היהדות. אף על פי כן, ובשל נסיבות המוות, נותחה הגופה, אך פשרה הושגה ולאחר קיום טקס בבית הקברות, נקבר דרבן בטקס יהודי אורתודוקסי.
דמותו יוצאת הדופן שימשה, כאמור, את מוקירי זכרו וכותבי הספדיו לנגח את המדיניות האנטישמית שפשתה באותו הזמן בארצות הברית. נוסף להספדו של ראניון עשה גם ה"אל פאסו טיימס" שימוש ביהדותו של דרבן לנגח את חוקי ההגירה הגזעניים של ארצות הברית באותה התקופה בטענה כי לו יושמו בזמן הגירתו של דרבן, כניסתו לארצות הברית הייתה נמנעת, וזו הייתה מפסידה את אחד מגיבוריו הגדולים של צבא ארצות הברית.
לאוורת השילוש-סרגייב
לאוורת השילוש-סרגייב (רוסית: Троице-Сергиева лавра) הוא המנזר הגדול ביותר ברוסיה, והוא שוכן במרכז העיר סרגייב פוסאד במחוז מוסקבה הנמצאת במרחק של כ-90 ק"מ ממוסקבה, על הדרך המובילה לירוסלבל. המנזר הוקם במאה ה-14 על ידי סרגיי רדונז'סקי ומילא תפקיד חשוב בהיסטוריה של רוסיה.
המאה ה-14
המנזר הוקם ב-1345 על ידי סרגיי מראדנז', אחד מהקדושים החשובים ביותר של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. האב סרגיי בנה בגבעת מאקובץ כנסייה מעץ לכבוד השילוש הקדוש. התקופה שלאחר הקמת המנזר מתועדת היטב במסמכים המתייחסים לחייו של האב סרגיי ותלמידיו.
האב סרגיי תמך בדמיטרי דונסקוי ובמאבקו נגד הטטרים, ושלח שניים מנזיריו, פרסבט ואוסליביה, להשתתף בקרב קוליקובו (1380). פרסבט נהרג מיד בתחילת הקרב כשנלחם נגד בוגיטאר טטרי. האב סרגיי נפטר ב-1392 והמנזר עצמו נשרף באש כאשר יחידה מטעם אורדת הזהב פלשה לאזור ב-1408.
המאה ה-15
האב סרגיי הוכרז כקדוש של נסיכות מוסקבה ב-1422. באותה שנה נבנתה קתדרלת האבן הראשונה על ידי קבוצה של נזירים סרבים, שהקימו מקלט במנזר לאחר קרב קוסובו. שרידיו של האב סרגיי מצויים מאז בקתדרלה, המוקדשת לשילוש הקדוש. ציירי האיקונינים הרוסים הבכירים של רוסיה, אנדריי רובלב ודנייל צ'יורני, הוזמנו על מנת לקשט את הקתדרלה בפרסקות. המסורת שהונהגה מאז הייתה שבני משפחת המלוכה של נסיכות מוסקבה מוטבלים במקום ומתפללים שם.
ב-1476 הזמין איוואן השלישי מספר אומנים מפסקוב על מנת שיבנו עבורו את כנסיית רוח הקודש. מבנה זה הוא אחת הדוגמאות הבודדות ששרדו מאז לכנסייה רוסית עם מגדל פעמונים. פנים הכנסייה מכיל את הדגמים הקדומים ביותר של אריחי זכוכית קישוטיים. בתחילת המאה ה-16 הוסיף ואסילי השלישי את אגף ניקון ואוהל סראפיון. במקומות הללו נקברו כמה מתלמידיו של האב סרגיי.
המאה ה-16
בנייתה של קתדרלת לקיחתה של מריה הקדושה לשמים נמשכה 26 שנים, והיא החלה ב-1559 לפי הוראה של איוואן האיום. הקתדרלה מבוססת על הקרמלין במוסקבה, אך גדולה ממנו בהרבה. בין האיקונות מהמאות ה-16 עד ה-18 מוצגת יצירת המופת של האמן סימון אושאקוב, האיקונין של הסעודה האחרונה. קבוצה של אמנים מירוסלבל צבעה את הקירות הפנימיים בפרסקות בצבעי סגול וכחול ב-1684. בקטקומבה קבורים בוריס גודונוב, משפחתו ומספר פטריארכים אחרים מהמאה ה-20.
עושרו ושטח אדמותיו של המנזר גדלו מאוד במהלך המאה ה-16. במקביל, העצים שמסביב למנזר הוסרו, ובמקומם הוקם כפר ליד חומות המנזר. הכפר הזה התפתח לעיר המודרנית סרגייב פוסאד. הקלויסטר עצמו היה מרכז חשוב של תיעוד ההיסטוריה וציור איקונינים. מול חומות המנזר הוקם מנזר הנשים על שם הקדוש פאראסקבאס.
המאה ה-17
גדר הכלונסאות מעץ שהקיפה את הקלויסטר הוחלפה בחומת אבן שאורכה 1.5 ק"מ ב-1550, והיו בה 12 מגדלים שמילאו תפקיד חשוב בהגנת המנזר מפני המצור הפולני-ליטאי שהיה בין 1608 ל-1610. ב-1618 המלך ולאדיסלב הרביעי מפולין צר על המנזר, אך לא הצליח במאמציו לכבוש אותו. כעדות למצור זה לא תוקן חור שנפער בשערי הקתדרלה.
המאה ה-18 והמאה ה-19
ב-1744 הוענק לקלויסטר שבמנזר מעמד של לאוורה על ידי הקיסרית יליזבטה. המטרופוליט של מוסקבה התמנה בעקבות זאת לארכימנדריט של הלאוורה. יליזבטה חיבבה את הלאוורה ובכל שנה הלכה ברגל ממוסקבה לקלויסטר. בן זוגה הסודי, אלכסיי ראזמובסקי, ליווה אותה במסעותיה ומימן כנסיית בארוק גדולה עבור הבתולה מסמולנסק, וכנסייה זו הייתה הבניין החשוב האחרון שנבנה במנזר. תרומה נוספת של יליזבטה ללאוורה הייתה מגדל הפעמונים הכחול-לבן בסגנון הבארוק, שגובהו 88 מטרים והוא אחד הבניינים הגבוהים ביותר ברוסיה מאז. האדריכלים שבנו את המגדל היו איוואן מיצ'ורין ודמיטרי אוכטומסקי.
במהלך המאה ה-19 הלאוורה שמרה על מעמדה כמנזר הרוסי העשיר ביותר. ב-1742 הוקם בה בית קברות, וב-1814 הוא הוחלף באקדמיית הכנסייה הנוצרית. בתקופה זו הוקמה הספרייה בלאוורה המכילה אוסף מכובד של כתבי יד וספרים שהשתמרו מאז הקמתה. אוסף חפצי הקודש מימי הביניים משך אלפי מבקרים. הלאוורה שמרה על מספר נחלות בסרגייב פוסאד, ואחת מהן היא מקום הקבורה של הפילוסופים השמרניים קונסטנטין לאוניטב וואסילי רוזאנוב.
המאה ה-20
ב-1920 סגרה ממשלת ברית המועצות את הלאוורה. הבניינים עברו לשימושם של מוסדות אזרחיים או הוכרזו כמוזיאונים. ב-1930 נהרסו פעמוני המנזר, כולל פעמון הצאר שמשקלו היה 65 טון. פאוול פלורנסקי ותומכיו נכשלו בהשגת מטרתם שהייתה למנוע מהשלטון לגנוב ולמכור את אוסף חפצי הקודש הנוצריים. חפצים רבים אבדו או הועברו לאוספים אחרים.
בזמן מלחמת העולם השנייה נקט סטלין בגישה יותר מקלה כלפי הכנסייה, וב-1945 הלאוורה חזרה לבעלותה של הכנסייה הפרבוסלבית הרוסית. ב-16 באפריל 1946 התחדשו הטקסים הדתיים בקתדרלת לקיחתה של מריה הקדושה לשמים, וב-1948 נפתחה האקדמיה מחדש. הלאוורה שימשה כמקום המושב של פטריארך מוסקבה עד 1983, ובאותה שנה הפטריארך הורשה לעבור למנזר דנילוב במוסקבה. לאחר מכן המנזר המשיך לשמש כמרכז ראשי ללימודי דת. עבודות השחזור העיקריות התבצעו בשנות ה-60 וה-70. ב-1993 לאוורת השילוש הקדוש הוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
כיום מתגוררים במנזר כ-200 נזירים ופועלות בו 10 כנסיות.
הקדשת הלויים
הקדשת הלויים (נקראת גם חינוך הלויים או טהרת הלויים) היא סיפור מקראי טקסי המתאר בתחילת פרשת בהעלותך. הטקס הורכב מטהרה מיוחדת של הלויים מטומאת מת, הנפת הלויים לפני המשכן והקרבת קרבנותיהם. לאחר סיום הטקס החלו הלויים לעבוד את עבודת המשכן בתפקידיהם השונים.
הבחירה בלויים
בפרשת בא ציווה משה את בני ישראל לקדש את הבכורים, כשהכוונה היא כנראה לייעד אותם לעבודת המקדש. לאחר חטא העגל, בו חטאו גם הבכורים, שבט לוי כולו התייצב לצד משה והרג 3,000 מהחוטאים, ביניהם קרובי המשפחה שלהם. בעקבות זאת בירך משה את הלוויים:. בפרשת וזאת הברכה הרחיב משה בברכתו לשבט לוי על מסירותם:
כחלק מהחלפת הבכורות בלוויים, ציווה ה' את משה בפרשת במדבר על פדיון בכורות: כל הבכרות שהיו באותה העת הוחלפו בלווים, ומי שלא היה לוי שיחליף אותו - שילם חמישה סלעים כדי לפדות את עצמו מהעבודה. בנוסף, נערך מפקד של משפחות הלויים; נקבע כי מחנה הלויים יצעד במרכז מחנה ישראל; הלויים נצטוו לשמור על המשכן ולהיזהר מביטול השמירה; חולקו תפקידים בנשיאת חלקי המשכן למשפחות הלויים: גרשון, קהת ומררי; ובני ישראל נצטוו לשלח את הטמאים מחוץ למחנה לויה. כעת, לאחר שהלווים 'נכנסו לנעליהם' של הבכורים ציווה ה' את משה לערוך את טקס ההקדשה שלהם.
שלבי ההקדשה
הקדשת הלויים כללה טהרה, הקרבת קרבן ותנופה.
טהרה
בתחילה הזו על הלוויים מי חטאת. לפי רש"י, הזאה זו נדרשה מפני שחלק מהלויים היו טמאי מת. רבי יצחק אברבנאל הסביר שההזאה נועדה ליידע את הלוויים על כך שהם צריכים להיזהר יותר מטומאה, כיוון שהם חונים במחנה לוויה וקרובים יותר למחנה שכינה.
לאחר מכן גילחו הלויים את כל שערות גופם. רש"י הסביר בשם רבי משה הדרשן שהלויים החליפו את הבכורות, ומכיוון שהבכורות חטאו בחטא העגל בעבודה זרה, שנחשבת ל"זבחי מתים", וגם המצורע נחשב למת - היה צורך שהלויים יתגלו באותו אופן של גילוח המצורע.
בסוף שלב הטהרה כיבסו הלויים את בגדיהם.
קרבן
לאחר שהלווים סיימו להיטהר, החל שלב הכפרה שכלל תנופה והקרבת קרבן. קרבן הלווים כלל פר אחד לעולה בתוספת מנחה, ופר נוסף לחטאת.
תנופה
התנופה של הלוויים הייתה ייחודית במינה, שכן בעבודת המקדש תנופה היא פעולה המתבצעת בקרבנות, ואילו כאן המקרא מתאר שהלווים עצמם הונפו לפני ה'. במדרש רבה אירוע זה מתואר כנס, שאהרון הצליח להניף ביום אחד עשרים ושניים אלף לויים. אמנם, מפירושיו של רב סעדיה גאון משמע שהתנופה לא כללה הולכה והבאה, אלא התנופה הייתה מין תהלוכה.
הפסוקים המתארים את הציווי על הטקס מזכירים שלוש פעמים את הנפת הלווים, וקיימת חוסר בהירות לגבי מספר התנופות שבפועל התבצעו:
רש"י פירש שהפסוקים מזכירים שלוש תנופות שונות, כיוון שכל אחת מהן נעשתה במשפחה אחרת משבט לוי: התנופה הראשונה הייתה בבני קהת, שנשאו את כלי המשכן, ומפני מעלתם הוזכר שתנופתם היא ; התנופה השנייה הייתה לבני גרשון, שנשאו את יריעות המשכן, ולגביהם הוזכר שהונפו ; והתנופה השלישית הייתה לבני מררי, שנשאו את קרשי המשכן, ולגביהם נאמר רק שהונפו תנופה.
רבי יצחק אברבנאל והמלבי"ם פירשו שהתבצעו בלוויים שתי תנופות, כנגד שני השעבודים שהם נכנסים אליהם: תנופה ראשונה הייתה כשיעבוד לה' במקום הבכורות, ולאחר מכן שיעבוד שני לאהרון ובניו, כלומר ציות לדברי הכהנים בכל מה שנוגע לשמירת המקדש. לדעתם, הציון השלישי של התנופה נועד להגדיר את נקודת הזמן בה יש לקיים את שתי התנופות הראשונות.
קולמוס
קוּלְמוּס או קוּלְמוֹס הוא נוצה או קנה המשמשים לכתיבה.
מקור המילה קולמוס בשפה יוונית שבה היה קרוי הקנה המצוי "kalamos", משם עשה דרכו ללשון חז"ל ולשפה הלטינית (Calamus). באנגלית מבחינים בין Reed pen, קולמוס הנעשה מקנה, לבין Quill, קולמוס הנעשה מנוצה.
הכנה ושימוש
הקולמוסים הקדומים הוכנו מקנה או במבוק, על ידי חידודו של קטע מהקנה. נתגלו קולמוסים מסוג זה כבר במצרים, מהמאה ה-4 לפנה"ס, ואף כאלה שלהם מאפיינים מתקדמים (כגון חוד חצוי).
קולמוסים העשויים קנה שמשו בעיקר בקהילות יהודיות באגן הים התיכון, ואלה עדיין משמשים סופרי סת"ם גם בימינו, השומרים על מסורת הכנה זו, למרות שאלה הנוצתיים הפכו נפוצים יותר וקלים יותר להכנה, מבחינה טכנית.
השימוש בנוצה כקולמוס החל במערב ככל הנראה מימי הביניים המוקדמים (מאה 6 לספירה) והפך נפוץ עקב היותה נוחה יותר לכתיבה על קלף והיותה ניתנת להשגה יותר מהקנה המסורתי. למעשה, המילה קולמוס שפירושה קנה הפכה לשמה של הנוצה ששימשה לכתיבה בגלל השימוש בה בדומה לקולמוס הקנה בו כתבו בעבר.
קולמוס הנעשה מנוצה של ציפור גדולה עדיין נמצא בשימוש בימינו, ככלי מדויק וגמיש בתחום הקליגרפיה.
לפני הכנת הקולמוס מהנוצה נהוג לרכך אותה על ידי השריה בחומץ או מים רותחים. לאחר מכן חותכים את קצה הנוצה כך שייווצר צינור חלול, ומשאירים קצה אחד בולט בעובי של כשני מילימטרים (תלוי בעובי הכתב הנדרש). לקצה זה דואגים שתהיה צורה מלבנית חדה, ועושים חריץ דק, שמטרתו לאגור ולווסת את הדיו ולשחררה מטה לכיוון החוד. קצה מלבני זה נטבל בדיו והנוצה מוחזקת כלפי מטה כאשר הצד של המלבן נמצא בחלק העליון של הגליל אך צמוד לנייר (או לקלף).
קיימים הבדלים מזעריים בצורת החוד בין הכותבים כתיבה אשכנזית לכותבים בכתב אחר, בעיקר בהפרש הגובה בין שתי ה'רגלים' שנוצרות על ידי החריץ.
הקולמוס בכתיבת סת"ם
סופרי סת"ם משתמשים בקולמוס לצורך כתיבת ספרי התורה, תפילין, מזוזות ומגילות על קלף. את הקולמוס מכינים מקנה מצוי או מנוצה (רצוי עיקרית) של עוף גדול – בימינו בעיקר תרנגול הודו או אווז. למרות חוסר הפופולריות ישנם קולמוסים העשויים ממתכות שונות. כיום נפוצים אף קולמוסים העשויים מפלסטיק או חרסינה.
שלגי
שַלגִּי (Schalgi), שעד שנות ה-80 נקראה רַמדוֹר, היא הוצאת ספרים ישראלית מיסודו ובבעלותו של אוּרי שַלגי שבמשך עשרות שנים התמחתה בספרות קלה וכיום מזוהה בעיקר עם פרסומי תשבצים ורומנים אירוטיים.
היסטוריה
ההוצאה נוסדה בתל אביב בשנת 1964 והתמקדה בהוצאת ספרי בלשים, מתח, מסתורין ורומן רומנטי בכריכה רכה, בסוגה המכונה "ספרות זולה" בעלויות הפקה נמוכות. בתחילה כתב שלגי בעצמו ספרי בלשים, מתח ופשע שתורגמו כביכול מאנגלית (בהשראת חוברות "ספרות זולה" שהכיר) תחת שמות עט שונים ובמרכזם דמותו של ביל קארטר. רבים מהספרים הכילו אלמנטים אירוטיים ונקראו במחתרת על ידי בני נוער. לאחר מכן החל שלגי להעסיק כותבים צעירים בשכר זעום ותחת שמות עט שונים (בהם פנחס דנציגר, עמוס אריכא, אריה קרישק וגלעד מורג) וכך יצר את סדרת ספרי "פטריק קים", שהיו פופולריים ביותר ובמקביל הוקעו על ידי הממסד כבלתי-מוסריים. בנוסף יצרו שלגי ומורג סדרת ספרים שגיבורם מצ'יסטה (דמות ידועה מהקולנוע של אותה תקופה), אך לא היו מתורגמים אלא יצירה ישראלית מקורית.
משהתבססה ההוצאה החלה לרכוש זכויות תרגום והחלו לצאת בה גם ספרים מתורגמים מאנגלית משל כותבים ידועים יותר כספריו של דיימון ראניון, דיקנס ("בין שתי ערים"), רוברט לואיס סטיבנסון, ואיניד בלייטון. ההוצאה החלה להוציא גם את ספרי הרומן הרומנטי של מילס אנד בון ודניאל סטיל, מדובר ככל הנראה במאות רבות של כותרים שיצאו החל מסוף שנות ה-60.
לאחר מלחמת ששת הימים הוציא שלגי סדרת ספרים בענייני צבא וביטחון ובהם ספריהם של אורי מילשטיין, איתן הבר ושלמה נקדימון.אחת מסדרות הספרים הארוכות ביותר שיצאו בהוצאת רמדור (ואחר כך שלגי) והמזוהות ביותר עמה היא סדרת ספרי "חסמבה" של יגאל מוסינזון (החל מספר מספר 18; ראו גם ביבליוגרפיה של יגאל מוסינזון).
במהלך השנים שיתפה ההוצאה פעולה עם הוצאת מ. מזרחי, כאשר מאיר מזרחי, בעלי הוצאת מ. מזרחי, העביר לשלגי זכויות תרגום לספרים שלא היה מעוניין לתרגם בשל תכנים מיניים מדי, רמזים להטפה נוצרית וכדומה.
ההוצאה הוציאה ספרים גם תחת השמות "יעד", "נירם" ו"פנתר".
בדצמבר 2012 התווספה להוצאה גם מחלקת קומיקס הפועלת כגוף עצמאי ונקראת "שלגי קומיקס". מחלקה זו מוציאה לאור חוברות קומיקס בתדירות חודשית וכוללת מספר סדרות שונות, לדוגמה: אבירי הנמר, שומרי השכונה, שליטי הדינוזאורים ומופרעים עם קבלות. החוברות מופצות ברחבי הארץ ברשתות שיווק ובחנויות ספרים.
רעידות האדמה בצפון ארץ ישראל ובלבנון (1759)
רעידות האדמה בצפון ארץ ישראל ובבקעת הלבנון בשנת 1759 היו שתי רעידות אדמה הרסניות אשר התרחשו באזור צפת שבארץ ישראל ב-30 באוקטובר 1759 ובבקאע שבלבנון ב-25 בנובמבר 1759. רעידת האדמה התרחשה במזרח הקרוב בחלק המזרחי של אגן הים התיכון וגרמה להרס חמור באזורים בהם נמצאים בעת המודרנית סוריה, לבנון, טורקיה, וישראל, שהיו אז חלק מהאימפריה העות'מאנית. ההערכה היא שרעידת האדמה הראשונה הייתה בגודל של מעל 6 בסולם מגניטודה לפי מומנט ורעידת האדמה השנייה הייתה בגודל של מעל 7 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
יחד עם רעידת האדמה בסוריה (1202), ורעידת האדמה בארץ ישראל בשנת 749 לספירה והרעידה בגליל בשנת 363 לספירה, היו אלו ככל הנראה רעידות האדמה החזקות ביותר באזור הלבנט במהלך האלף הראשון והאלף השני לספירה.
רעידת האדמה ב-25 בנובמבר 1759
בסביבות השעה 19:30 ב-25 בנובמבר 1759 אירעה רעידת אדמה חזקה הרבה יותר בגודל מוערך של 7.4 בסולם מגניטודה לפי מומנט. המוקד של רעידת האדמה השנייה היה בבקאע שבלבנון, כנראה על העתק היאמונה. רעידת אדמה זו נמשכה כשתי דקות. רעידת האדמה הראשונה לוותה ברעידה עוקבת, שאירעה כשמונה דקות לאחר מכן וברעידת אדמה נוספת שאירעה בסביבות השעה 21:00. רעידת האדמה של 25 בנובמבר 1759 גרמה לנזקים רבים בכמה ממדינות המזרח התיכון. כל הכפרים בבקאע נחרבו ברעידת האדמה. העיר צפת בגליל העליון נחרבה כמעט לחלוטין ברעידת האדמה. בסביבות שליש מהמבנים בדמשק נחרבו ברעידת האדמה, ואלפי תושבים בעיר נהרגו ברעידת האדמה. גם טריפולי וערי חוף נוספות במזרח התיכון ספגו נזקים כבדים ברעידת האדמה. רעידת האדמה הורגשה אף במצרים. מספר הנספים ברעידת האדמה של ה-25 בנובמבר נאמד בסביבות 20,000 בני אדם.
על פי חוקרי רעידות האדמה ההיסטוריות ניקולאס אמברייזיס ומועאוויה באראזאנגי, רעידת האדמה הזו התרחשה על קטע השבר הידוע כהעתק היאמונה שבבקעת הלבנון. על פי מקורות היסטוריים הם מונים גם כן את צפת, דמשק, ביירות ובעלבכ כערים שניספו בהן תושבים. הם לא התייחסו לשאלה האם גם הרעידה של 30 אוקטובר הייתה על אותו העתק. לעומתם, קבוצת חוקרים צרפתיים ולבנוניים הגיעו 16 שנים אחר כך לממצאים אחרים: שרעידת 30 אוקטובר התרחשה לאורך מישור שבר שאורכו 50 קילומטר על העתק רשאיה שהוא המשכו של העתק ערוץ הירדן שפונה צפון מזרחה בקצה הצפוני של עמק החולה לכיוון בקעת הלבנון. ואילו רעידת 25 נובמבר התרחשה לאורך מישור שבר שאורכו 130 קילומטר על העתק סרע'איה, המתפצל לכיוון צפון מזרח מחלקו הצפוני של העתק רשאיה. הם מסבירים את ההשהיה החריגה בין שתי הרעידות בקיומה של ההתרוממות הא-סימטרית של הר החרמון כתוצאה מהלחיצה של הלוח הטקטוני הערבי כנגד המיקרו לוח של ישראל סיני בגזרה זו. לדבריהם, התרוממות זו גורמת לתופעה שנקראת Erathquake" Trigering" - "מעצור" בתנועה היחסית שגורם להשהיית התנועה היחסית, ולגרימת רעידת אדמה מאוחרת נוספת בסביבה הקרובה או הרחוקה יותר, כתוצאה מעצירה "מאולצת" לכאורה של שחרור האנרגיה מהרעידה הראשונה.
קרב אדיס
קרב אדיס (או עדיס) התרחש בסוף שנת 255 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית הראשונה בין צבא קרתגו בפיקוד משותף של בוסטאר, חמלקרת ועזרובעל לבין צבא רומי בראשות מרקוס אטיליוס רגולוס. קודם לקרב, הצי הרומי החדש ביסס עליונות ימית והשתמש ביתרון זה כדי לפלוש למולדת הקרתגית (בקירוב תוניסיה של ימינו בצפון אפריקה). לאחר הנחיתה על חצי האי קייפ בון, חזר הצי לסיציליה, והשאיר את רגולוס עם 15,500 איש כדי להחזיק את המוצב באפריקה במהלך החורף. במקום להחזיק במוצב, התקדם רגולוס לעבר בירת אימפריית קרתגו – קרתגו. הצבא הקרתגי התבסס על גבעה סלעית ליד אדיס ורגולוס צר עליהם. לאחר מכן הורה לכוחותיו לצעוד במסע לילי על מנת לפתוח בהתקפות שחר מתואמות על מחנה הגבעה המבוצר של הקרתגים. חלק אחד מהכוח הזה נהדף ונרדף במורד הגבעה. לאחר מכן תקף החלק השני את הקרתגים הרודפים מאחור. עקב כך, נבהלו הקרתגים שנותרו במחנה ונמלטו.
מקורות עיקריים
המקור העיקרי כמעט לכל היבט של המלחמה הפונית הראשונה הוא ההיסטוריון פוליביוס (200–118 לפנה"ס לערך), יווני שנשלח לרומא בשנת 167 לפנה"ס כבן ערובה. ידוע בעיקר בזכות ההיסטוריות ספרו הגדול (נכתב לאחר 146 לפנה"ס, או כמאה שנה לאחר הקרב באדיס) שלא אבד במהלך השנים. עבודתו של פוליביוס נחשבת באופן כללי לאובייקטיבית ולרוב נייטרלית בין נקודת המבט הקרתגית והרומית. הדיוק של תיאורו של פוליביוס נדון רבות במהלך 150 השנים האחרונות, אך הקונצנזוס המודרני הוא לקבל אותו במידה רבה, ופרטי המלחמה במקורות מודרניים מבוססים במידה רבה על פרשנויות לתיאור של פוליביוס. ההיסטוריון אנדרו קארי רואה את פוליביוס כ"אמין למדי". גרסאות עתיקות אחרות, מאוחרות יותר, של המלחמה קיימות אך בצורה מקוטעת או תמציתית, והן בדרך כלל מפרטות פעולות צבאיות ביבשה ביתר פירוט מאשר אלה בים. היסטוריונים מודרניים בדרך כלל לוקחים בחשבון את הגרסאות המאוחרות של דיודורוס סיקולוס ודיו קסיוס, למרות שהקלאסיקאי אדריאן גולדסוורת'י קובע כי "הגרסה של פוליביוס בדרך כלל מקבלת עדיפות כאשר היא שונה מכל אחד מהגרסאות האחרות שלנו". מקורות אחרים כוללים כתובות, עדויות ארכאולוגיות ועדויות אמפיריות משחזורים כגון הספינה התלת חתרית.
רקע
המלחמה הפונית הראשונה בין מדינות קרתגו ורומא החלה בשנת 264 לפנה"ס. קרתגו הייתה המעצמה הימית המובילה במערב הים התיכון, והצי שלה שלט הן מבחינה צבאית והן מבחינה מסחרית. רומא איחדה את איטליה היבשתית מדרום לארנו. הסיבה לפרוץ למלחמה הייתה רצון מצד שני הצדדים לשלוט בעיירה מסנה (מסינה המודרנית) בסיציליה. באופן רחב יותר שני הצדדים רצו לשלוט בסירקוזה, מדינת העיר החזקה ביותר בסיציליה. עד שנת 260 לפנה"ס המלחמה הפכה למאבק שבו הרומאים רצו לשלוט על כל סיציליה.
הקרתגים נקטו בשיטה המלחמה המסורתית שלהם וחיכו שיריביהם יישחקו, מתוך ציפייה להחזיר לאחר מכן חלק או את כל רכושם ולנהל משא ומתן על הסכם שלום משביע רצון הדדי. רומא הייתה מעצמה בעיקר ביבשה והשיגו שליטה על רוב סיציליה באמצעות הצבא שלהם. המלחמה הגיעה למבוי סתום, שכן הקרתגים התמקדו בהגנה על הערים המבוצרות היטב; ואלה היו ברובן על החוף ולכן ניתן היה לספק ולחזק אותם דרך הים מבלי שהרומאים יוכלו להשתמש בעליונות הצבאית שלהם כדי להפריע. מוקד המלחמה עבר לים, שם היה לרומאים ניסיון מועט; בהזדמנויות הבודדות שהרגישו קודם לכן צורך בנוכחות ימית הם הסתמכו על ציים קטנים שסיפקו בעלות בריתם. בשנת 260 לפנה"ס החלו הרומאים לבנות צי באמצעות ספינת מלחמה קרתגית טרופה כמתווה לספינות שלהם.
הניצחונות הימיים בקרב מילאי ובקרב סולסי, והתסכול שלהם מהקיפאון המתמשך בסיציליה, הובילו את הרומאים להתמקד באסטרטגיה מבוססת ים ולפתח תוכנית לפלוש ללב הקרתגי בצפון אפריקה ולאיים על בירתם, קרתגו. שני הצדדים היו נחושים לבסס עליונות ימית והשקיעו כמויות גדולות של כסף וכוח אדם בהגדלת ושימור גודל הציים שלהם.
הצי הרומי של 330 ספינות מלחמה בתוספת מספר לא ידוע של ספינות תובלה הפליג מאוסטיה, נמל רומא, בתחילת שנת 256 לפנה"ס, בפיקודם של מרקוס אטיליוס רגולוס ולוציוס מנליוס וולסו לונגוס. הם העלו על סיציליה כ־26,000 לגיונרים נבחרים מהכוחות הרומיים. הקרתגים היו מודעים לכוונות הרומאים וגייסו את כל 350 ספינות המלחמה הזמינות תחת אנו וחמלקרת, מול החוף הדרומי של סיציליה כדי ליירט אותם. סה"כ כ־680 ספינות מלחמה הנושאות עד 290,000 אנשי צוות ונחתים שנפגשו בקרב על כף אקנומוס. הקרתגים תקפו ראשונים וציפו שמיומנויות הספנות שלהם יכריעו. לאחר יום לחימה ממושך ומבולבל הובסו הקרתגים, איבדו 30 ספינות שטבעו ו־64 שנתפסו. הרומים איבדו 24 ספינות שטבעו.
הקדמה
כתוצאה מהקרב הימי, נחת הצבא הרומי, בפיקודו של רגולוס, באפריקה ליד אספיס (קליביה של ימינו) בחצי האי כף בון בקיץ 256 לפנה"ס והחל להרוס את האזור הכפרי של קרתגו. הם תפסו 20,000 עבדים ו"עדרי בקר עצומים", ולאחר מצור קצר, כבשו את העיר אספיס. הם גם עוררו מרידות ברבות מהטריטוריות הנתונות של קרתגו. הסנאט הרומי שלח פקודות לרוב הספינות הרומיות ולחלק גדול מהצבא לחזור לסיציליה, כנראה בשל הקשיים הלוגיסטיים להאכיל את 100,000 הגברים במהלך החורף. רגולוס נותר עם 40 ספינות, 15,000 חיילי רגלים ו־500 פרשים כדי לנצח באפריקה. פקודותיו היו להחליש את הצבא הקרתגי עד לתגבור באביב. ברומא ציפו שהוא ישיג זאת על ידי פשיטות ועידוד השטחים הנתינים המורדים של קרתגו, אך למפקדים היה שיקול דעת רחב.
רגולוס בחר לקחת את כוחו הקטן יחסית ולהכות בפנים הארץ. הוא התקדם לעיר אדיס (אוטהינה של ימינו), רק 60 קילומטרים דרומית־מזרחית לקרתגו, וצר עליה. הקרתגים, בינתיים, הזעיקו את חמלקרת מסיציליה עם 5,000 חיילי רגלים ו־500 פרשים. חמלקרת ושני גנרלים בשם עזרובעל ובוסטאר הוצבו בפיקוד משותף על צבא שהיה מתוגבר בפרשים ובפילים ושווה בערך בגודלו לכוח הרומי.
מרמריי
מרמריי היא מנהרת רכבת תת-קרקעית מתחת לערים איסטנבול ואיסקידר, שמקשרת את הגדה האסייתית עם הגדה האירופית של הבוספורוס בטורקיה. שמו של המיזם בא מהלחם המילים הטורקיות לים השיש (Marmara) ופס רכבת (Ray). המנהרה נפתחה לתנועה ב-29 באוקטובר 2013.
קרב אדיס
צבאות
רוב הגברים האזרחים הרומאים היו כשירים לשירות צבאי ושירתו כחיל רגלים, כאשר מיעוט עשיר יותר סיפק את רכיב פרשים. בכל שנה הרומאים היו מגייסים שני לגיונות, כל אחד של 4,200 חיילי רגלים ו־300 פרשים. חלק קטן מחיל הרגלים שימש כלוחמים חמושים בכידון. החיילים צוידו כחי"ר כבד, בשריון גוף, מגן גדול וחרבות דחיפה קצרות. הם חולקו לשלוש דרגות: הדרגה הקדמית נשאה גם כידון, בעוד שבדרגה השנייה והשלישית היו חניתות האסטה. גם תת־יחידות לגיונריות וגם לגיונרים בודדים נלחמו בסדר פתוח יחסית, או מרווחים יחסית זה מזה בהשוואה לתצורות הקרב הקרוב הדחוסות יותר שנפוצו באותה תקופה. צבא הוקם בדרך כלל על ידי שילוב של לגיון רומי עם לגיון בגודל דומה ומצויד שסופק על ידי בעלי בריתם הלטיניים. לא ברור כיצד הוקמו 15,000 חיל הרגלים באדיס, אך ההיסטוריון המודרני ג'ון לזנבי מציע שהם ייצגו ארבע לגיונות: שניים רומאים ושניים בעלי ברית. רגולוס לא משך אליו חיילים מהעיירות והערים המורדות בקרתגו. בכך הוא היה שונה מגנרלים אחרים, כולל רומיים, שהובילו צבאות נגד קרתגו באפריקה. הסיבות לכך אינן ידועות, ולזנבי קובע כי כישלונו להשלים את מחסורו בפרשים הוא תמוה במיוחד.