cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פט שופ בויז
מיניות
ה-פט שופ בויז זוכים לפופולריות רבה בקרב הקהילה ההומוסקסואלית העולמית, במיוחד עם להיטיהם Go West ו-New York City Boy. בסמוך ליציאת אלבומם Very מ-1993, השתתף טננט בריאיון למגזין של הקהילה הלהט"בית בבריטניה שבו "יצא מן הארון" וחשף את נטיותיו ההומוסקסואליות. לואו לעומתו מעולם לא חשף את נטיותיו האמיתיות. מדורי הרכילות טענו תמיד כי גם הוא הומוסקסואל, והוא מצידו מעולם לא טרח להכחיש. לדברי טננט, מילות שיריהם לא בהכרח פונות להומוסקסואלים, לדוגמה, השיר West End Girls אשר עוסק באופן ברור ביחסים בין גברים לנשים. חלק גדול מהשירים נכתב מנקודת מבט מעורפלת, המאפשרת לכל אדם לפרש את השיר על פי רצונו והעדפתו. למרות זאת, שירים רבים של הצמד עוסקים ישירות בהומוסקסואליות, בהם הלהיט Can You Forgive Her (מהאלבום Very משנת 1993) שעסק בנער הומוסקסואל שזוכה ללעג מחברתו ומעוניין לצאת מהארון, השיר Nervously (מהאלבום Behaviour משנת 1990) שעוסק בנער שמגלה את חיבתו לנער אחר לראשונה והשיר The Night I Fell In Love (מהאלבום Release משנת 2002) שעוסק בראפר קשוח (עם רמיזות ברורות לאמינם) שמעביר לילה עם מעריץ. בנוסף לאלה ישנם שלושה שירים שמהווים לדברי טננט טרילוגיה מבחינה נושאית. השיר הראשון הוא It Couldn't Happen Here שהופיע באלבום Actually משנת 1987. השיר (שהסרט של הצמד שיצא בהמשך אותה שנה נשא את שמו) תיאר את האווירה בבריטניה לפני פריצתה של מחלת האיידס לתודעת הכלל, תקופה שבה כולם היו בטוחים כי זו תופעה אמריקאית שלעולם לא תגיע אליהם. השיר השני הוא Your Funny Uncle שהיה ה"בי-סייד" של הסינגל It's Alright משנת 1989. השיר עוסק בהלווייתו של חברו הטוב של טננט שנפטר מאיידס באותה תקופה. השיר השלישי הוא Being Boring שיצא כסינגל מהאלבום Behaviour בשנת 1991. השיר מתאר שתי תקופות: שנות השבעים בהם טננט וחברו הטוב מבלים ומכייפים ולא חושבים על העתיד, ושנות התשעים, לאחר שאותו חבר נפטר והתקופה המהנה נגמרה. טרילוגיית שירים זו, שעוסקת ברצף האירועים החשובים בחייו של טננט בהקשר לנטיותיו המיניות, מבטאת יותר מכל שאר שירי הצמד את התסכול והקושי בלהיות הומוסקסואל בתקופת יצירתם.
סרגיי ברין
סרגיי מיכאילוביץ' ברין (ברוסית: Сергей Михайлович Брин, באנגלית: Sergey Brin; נולד ב־21 באוגוסט 1973) הוא איש מחשבים ויזם יהודי-אמריקאי, יליד ברית המועצות. ברין ייסד יחד עם לארי פייג' את חברת גוגל, ושימש כנשיא אלפאבית עד ה-3 בדצמבר 2019. שווי ההון של סרגיי ברין הוערך בנובמבר 2021 במעל 122 מיליארד דולר.
ברין היגר עם הוריו לארצות הברית בגיל 6. את תוארו הראשון השלים באוניברסיטת מרילנד. כמו גם אביו וסבו, בחר ברין ללמוד את תוארו הראשון במתמטיקה. ברין השלים תואר שני במדעי המחשב. אחרי קבלת התואר, עבר ברין לאוניברסיטת סטנפורד לצורך לימודי תואר שלישי במדעי המחשב. שם פגש בלארי פייג', מי שהפך מהר מאוד להיות בן שיחו לשיחות נפש אינטלקטואליות וחברו הקרוב. הם מילאו את חדרם במעונות במחשבים זולים ויישמו בעזרתם את תוכנית כריית המידע של ברין ליצירת מנוע חיפוש עליון. התוכנה נהייתה פופולרית בסטנפורד והצמד השהה את לימודי הדוקטורט, לטובת הקמת "גוגל" במוסך שכור.
ילדותו
ברין נולד במוסקבה שברוסיה הסובייטית, למיכאיל וליבגניה. בשנת 1979 בגיל 6 עבר עם משפחתו לארצות הברית. בארצות הברית החל אביו לעבוד כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת מרילנד, שם הוא מלמד עד היום. אמו עובדת כיום בתור אנליסטית בנאס"א.
ברין נחשף למחשבים ולעולם מדעי המחשב עוד בגיל צעיר. בעת שניסו לצאת מברית המועצות החל אביו ללמוד תכנות, ובעת ילדותו של ברין החלה תעשיית המעבדים והמחשבים אישיים לצמוח. הוא קיבל את מחשבו הראשון, קומודור 64, כמתנה מאביו לרגל יום-הולדתו התשיעי. הכישורים הטבעיים של ברין למתמטיקה ומיחשוב ניכרו עוד בשנותיו הראשונות בבית הספר.
השכלה
עם סיום לימודיו בתיכון נרשם ברין לאוניברסיטת מרילנד, שם למד וקיבל תואר ראשון במדעי המחשב ומתמטיקה. הישגיו הקנו לו מלגה מטעם הקרן הלאומית למדע האמריקאית ללימודי מוסמך באוניברסיטת סטנפורד, אותם סיים ב-1995. על אף ההתקדמות ברין לא סיים את לימודי הדוקטורט שלו.
במהלך שנים אלו התלמד ברין כמתמחה בחברת המחקר של סטיבן וולפרם.
קיבל תואר שני לאות כבוד במנהל עסקים מבית ספר בינלאומי לעסקים במדריד בשם "Instituto de Empresa".
עניין במנועי חיפוש
ברין פגש בשותפו לעתיד להקמת גוגל לארי פייג' בשנתו הראשונה בסטנפורד. ברין התמקד באותה העת במערכות כריית מידע בעוד שפייג' עסק בפיתוח העיקרון לפיו ניתן למדוד חשיבותו של נייר מחקר על פי ציטוטו במחקרים אחרים. השניים שילבו את ידיעותיהם לידי מסקנות בדבר מבנה החיפוש באינטרנט. מאמרם "האנטומיה של מנוע חיפוש קישורי ברשת" ("The Anatomy of a Large-Scale Hypertextual Web Search Engine") היווה הבסיס לעבודתם בהמשך.
השניים פיתחו את מנוע החיפוש שלהם והשתמשו בתשתית המחשבים של האוניברסיטה כדי לבחון אותו. עד מהרה הגיעו למסקנה כי בידיהם מנוע חיפוש בעל יכולות טובות יותר מהקיים באותה העת. השניים החליטו לזנוח את לימודי הדוקטורט שלהם לטובת המשך פיתוח המנוע החדש, אשר לימים יהפוך לגוגל. השניים החלו לגייס הון עבור הפרויקט ופתחו את חברתם המפורסמת ב-1998. עם הצלחת מנוע החיפוש החברה המשיכה להתפתח והחלה לספק שירותים נוספים לבד מחיפוש באינטרנט והייתה לאחת מחברות הענק של האינטרנט.
ברין משמש כיום כמנהל הטכנולוגי של גוגל.
חיים אישיים
ב-2007 נישא לאנליסטית הביוטכנולוגיה האמריקאית-יהודייה, אן ווייציצקי (אחותה של מנכ"לית יוטיוב, סוזן ווייציצקי). ב-2008 נולד להם בן, ובת ב-2011. באוגוסט 2013 התפרסם שברין ואשתו נפרדו, לאחר שניהל רומן עם מנהלת שיווק של גוגל גלאס, אמנדה רוזנברג. ביוני 2015 הוא ואשתו ווייציצקי התגרשו. מאז 2018 הוא נשוי ליזמית טכנולוגיית המשפט, ניקול שנהאן, ולהם בת שנולדה בשלהי 2018. בתחילת 2022 הגיש בקשה לגירושין משנהאן.
ברין וגרושתו ווייציצקי, עדיין מנהלים ביחד את "קרן ברין ווייציצקי". הם תרמו רבות ל"קרן של מייקל ג'יי פוקס" לחקר הפרקינסון, וב-2009 העניקו מיליון דולר לארגון האמריקאי-יהודי, "היאס", לסיוע לפליטים ומהגרים.
פוריטניות
התנועה דגלה באורח חיים סגפני ופשוט, באיסורים מחמירים ושמירה קפדנית על מצוות הדת, יחד עם החדרת גישה דתית לכל תחומי החיים. הפוריטניות התבססה על התפישה, שכתבי הקודש הם הבסיס הבלעדי לנצרות וכי מותר לפרש את התנ"ך פירוש אישי.
הממסד האנגליקני הכנסייתי והכתר רדפו את הפוריטנים, ובשל כך רבים מהם היגרו לאמריקה. הם התרכזו במסצ'וסטס, שם הוענקו זכויות פוליטיות לחברי כנסייה זו בלבד כדי להבטיח את שלטון אמונתם. הפורשים ממנה הוגלו ויסדו מושבות חדשות. הסתמכות הפוריטנים על האמונה האישית ועל זכות המאמינים להתאגד בקהילות דתיות עצמאיות גרמה במרוצת הזמן להתפלגות התנועה לכיתות רבות ולהתפתחותה של סובלנות דתית והכרה בפלורליזם רעיוני.
1559–1625
הפוריטניות נוצרה מתוך חוסר הסכמה עם הפשרה הדתית האליזבתנית, אותה ראו הפרוטסטנטים הרדיקליים יותר ככניעה לכוחות הקתוליים. בעוד שהתנועות הפרוסטנטיות באירופה היבשתית היו תאולוגיות במידה רבה ונמנעו ממודלים קתוליים של ארגון הכנסייה, הרפורמציה האנגלית השליטה על הכנסייה את בית המלוכה, תוך הותרת פרקטיקות דתיות רבות על כנן. בעיני הפוריטנים, הדוקטרינה נעשתה למשרתת של הפוליטיקה, דבר שלא היה מקובל עליהם. פרוטסטנטים שנרדפו באנגליה תחת שלטונה של מרי הראשונה ברחו לאירופה כגולים פוריטנים, ושם הם יצרו קשר קרוב עם הרפורמטורים בז'נבה הקלוויניסטית ובגרמניה הלותרנית. קשרים אלה השפיעו על עמדותיהם כלפי הפשרה הדתית האליזבתנית.
למרות שהם הושפעו מהקלווניסטים, הפוריטנים לא הסכימו על כל נושא. מחלוקות אלה משקפות את מקור התנועה, שהתפתחה בכמה שלבים. כולם האמינו שהכנסיות הקיימות הושחתו בשל הקשר עם התרבויות הפגאניות (בייחוד הרומית), ובשל חוקיהם של המלכים והאפיפיורים. כולם טענו שיש צורך בשינוי מבנה הכנסייה וב"טיהור" של הפרקטיקה בעזרת יישום של דברי כתבי הקודש. כמו כן כולם הסכימו על הכמורה של כל המאמינים. אולם, היו ביניהם מחלוקות בעיקר בנושאים של ארגון הכוח והכנסייה.
מכיוון שהפוריטנים היו פרוטסטנטים בעלי השכלה ומחויבות ורדיקליים יחסית, הם רצו שהכנסייה האנגלית תדמה יותר לכנסיות הפרוטסטנטיות האירופאיות, בייחוד זו של ז'נבה. פוריטנים התנגדו לקישוטים ולריטואלים בכנסיות (מלבושים, עוגב, כריעה) ראו בהם מנהגים פגאניים, וכינו אותם "שחצנות וסמרטוטים אפיפיוריים". הם גם התנגדו לבתי דין כנסייתיים. הם סירבו להשלים עם כל הנוסחאות והריטואלים של "ספר התפילה המקובלת" (Book of Common Prayer), והכפייה של ספר תפילה זה על פי חוק גיבשה את הפוריטניות לתנועת התנגדות מוגדרת.
הפוריטנים לא הסכימו אם להעדיף מודל פרסביטריאני או קונגרגציוני, אך כולם ביקרו קשות את המבנה ואת הליטורגיה שהמונרכיה ניסתה לאכוף. מאמצים של הבישופים של הכנסייה האנגלית לאכוף אחידות בשימוש בספר התפילה מיקדו את תשומת לבם של הפוריטנים בהיררכיה הכנסייתית.
הנושא של היררכיה כנסייתית היה בעייתי, ואליזבת' ביקשה מריצ'רד הוקר לכתוב את "על חוקי המוסד הכנסייתי" כדי להתנגד לטענות הפרסביטריאניות. הוקר דוחה באופן מפורש את "האחים מהכנסייה בז'נבה", כשהוא משרטט דרך אמצעית לכנסייה האנגלית. ההגות שלו בנושא זה נעשתה לבסיס האידאולוגי של הכנסייה האנגליקנית, ומאוחר יותר ישתמש בה הארכיבישוף ויליאם לאוד.
הסיעה הדומיננטית בכנסייה האנגלית לעגה לרדיקלים אלה, ולפיכך כינו אותם "פוריטנים" בשל הקיבעון שלהם ביחס ל"טיהור" הכנסייה.
במקביל לרפורמציה האנגלית, הרפורמה בכנסייה הסקוטית נעשתה על פי המודל הקלוויניסטי הפרסביטריאני, ופוריטנים רבים קיוו להרחיב מודל זה גם לאנגליה. כאשר ג'יימס השישי מלך סקוטלנד נעשה לג'יימס הראשון, מלך אנגליה, הוא מינה כמה פוריטנים ידועים לעמדות כוח בתוך הכנסייה האנגלית, והקפיא את קידומו של ויליאם לאוד. עם זאת, הוא לא היה פוריטן והוא חשד בפוריטנים, בראותו בתנועה הפוריטנית סכנה פוטנציאלית לשליטה המלכותית על הכנסייה. הוא ביקש לפרסם את ה"ביבליה של המלך ג'יימס", בין השאר על מנת לחזק את האורתודוקסיה האנגליקנית נגד הביבליה של ז'נבה. זו האחרונה הייתה פופולרית בקרב הפוריטנים, והיא כללה תרגומים אנטי-מלוכניים. לותר רצה שכתבי הקודש והתפילות יתורגמו לשפות המקומיות; עבור הפוריטנים, שהאמינו בעליונות של כתבי הקודש, כתבי קודש באנגלית היו בעלי חשיבות ראשונה במעלה.
כל סבב חדש של אכזבות פוליטיות בתקופה הזאת העמיד כל פוריטן וכל קהילה פוריטנית בפני משבר חדש. השאלה הייתה אם עליהם להמשיך בקונפורמיות החיצונית כלפי שלטון דתי שאינו מקובל עליהם, או לעשות את הצעד הלא-חוקי של פרישה מהכנסייה של הממלכה.
1625–1660
בתקופת שלטונו של צ'ארלס הראשון, שהיה מחויב ל"כנסייה הגבוהה", היחסים בין הפוריטנים למדינה הידרדרו, ומקובל לחשוב כי המתח הדתי שנוצר בשל הדומיננטיות של הסיעה הלאודיאנית בתקופת "השלטון האישי" היה גורם משמעותי לפריצת מלחמת האזרחים האנגלית. הפוריטנים בהחלט פעלו נגד המלך, והכוחות הפרלמנטריים דגלו בסיסמת הרפורמה של הדת. אולם, הפוריטניות נעשתה בשלב זה לישות שאינה דתית בלבד, אלא גם תרבותית.
בתקופה זו, התחילו לכנות את הפוריטנים Dissenters (ה"חולקים" על דעת הכנסייה). כיוון שנאסר על הדיסנטרס האנגלים להשתתף בכל מקצוע שהצריך קונפורמיות דתית רשמית, השתלטו הפוריטנים על כמה תעשיות חדשות.
אחד הרומנים הידועים המתארים תקופה זו הוא ספרה של אליזבת' ג'ורג' ספיר, "המכשפה מאגם הקיכלים". ספר זה הוא רומן היסטורי המתאר את חייהם של הפוריטנים במסצ'וסטס, דרך עיניה של נערה שגדלה בברבדוס, ובהנגדה לחייה של קוויקרית.
פסנוע חדשות
פסנוע חדשות הוא פסנוע כותרות טקסטואליות המופיעות בתחתית או בצד מסך הטלוויזיה, לרוב במהדורות חדשות מסוגים שונים.
רשת CNN הייתה הרשת החדשותית הראשונה בעולם שהחלה להשתמש בפסנועי חדשות, במהלך שנות התשעים. הרשת ואנשיה קיצרו את דברי הקריין לכדי משפט אחד או שניים, כאשר מעליו נמצאת הכותרת הראשית.
פסנועי חדשות בישראל
ערוץ 2 היה הראשון להשתמש בפסנועים בתקשורת הישראלית. הפסנועים היו תמונה שקשורה לנושא (למשל, בזמן מחאת הסטודנטים ב-1994 התמונה הייתה מחברות לימוד). בשנת 1995, עם שינוי פורמט החדשות, הוקטנו התמונות ומתחתם נכתבה כותרת שמסכמת את הנושא (למשל, בניסיון התנקשות כושל נכתב "נוסה ונכשל"). השימוש בפסנועים הללו הסתיים ב-1996 עם מעבר חדשות 2 לאולפנים חדישים, אבל גם שם נעשה ניסיון להחזרתם ב-1997. בפיגוע שהתרחש בצומת מי עמי בשנת 2000, לאחר שחדשות 2 כבר לא השתמשו בפסנועי הצד, נכתב טקסט שמסכם את תוצאות הפיגוע ושודר במבט אותה שנה, מתחת לקריינית שהגישה את התוכנית.
עם הקמת חדשות 10 הייתה החברה החדשותית הראשונה שהתחילה להשתמש בפסנועים קטנים ונוחים. לאחר מכן, בשנת 2005 גם חדשות 2 יצרו פסנועים קטנים וקריאים.
מכון היהלומים הישראלי
מכון היהלומים הישראלי הוא קבוצת חברות ציבורית ללא למטרות רווח, הכוללת את כל הארגונים והמוסדות של תעשיית היהלומים הישראלית. קבוצת מכון היהלומים פועלת בכמה תחומים: שיווק, קידום עסקי ויחסי ציבור לתעשיית היהלומים הישראלית, הכשרות מקצועיות ליהלומנים, מסחר אונליין, רגולציות, וייעוץ בנושא אבטחה.
קבוצת מכון היהלומים אחראית לחיזוק הקשרים של ענף היהלומים הישראלי עם התעשייה העולמית, תוך הרחבת מעגל הקשרים עם קנייני יהלומים בינלאומיים, והגדלת הייצוא והמכירות לחו"ל. המכון אף משתף פעולה עם כמה מאתרי המסחר הגדולים בעולם, ובהם ג'יימס אלן ובלו נייל מקבוצת סיגנט.
מכון היהלומים משתתף במהלך השנה בתערוכות היהלומים והתכשיטים הגדולות והחשובות בעולם, עם פביליון ישראלי גדול המארח חברות יהלומים מקומיות, במטרה לקדם את תעשיית היהלומים הישראלית בכללותה.
מכון היהלומים מפעיל אתר אינטרנט ענפי באנגלית ועברית, כמקור מקיף של מידע וחדשות מהענף, המרכז פעילויות מעסק-לעסק, בזכות מאגר נתונים רחב ומקיף.
המכון גם מנהל את מרכז טכנולוגיית היהלומים של ישראל, כחברה-בת בבעלות מלאה. המרכז משקיע בטכנולוגיות חדשות להגדלת נפח הייצור והמבחר של יהלומים המלוטשים בישראל. מרכז טכנולוגיית היהלומים מתאם ומפקח על כל השלבים של תכנון ויישום פרויקטי מחקר ופיתוח, בתיאום עם מכונים אקדמיים וגורמים פרטיים. המרכז משמש גם כמפעל ליטוש, המאפשר ללוטשים להשכיר עמדות עבודה, במטרה לקדם את ייצור היהלומים בישראל, ולצמצם את העלויות עבור קהילת היהלומנים בישראל.
סקראוצקי
סקראוצקי או סקראוסקי (ברומנית: Scaraoţchi או Scaraoschi) הוא אחד מכינויו של ראש השדים במיתולוגיה הרומנית.
השם הרומני סקראוצקי נגזר מהשם איסקריוצקי, הנוסח הסלאבי לשם יהודה איש קריות.
גראוצ'ו מרקס
ביוגרפיה
מרקס היה בן שלישי למשפחה יהודית מגרמניה שהיגרה לניו יורק. גראוצ'ו מרקס ואחיו גדלו באפר איסט סייד מנהטן, תוך שהם סופגים השפעות של סביבת המהגרים האירים, הגרמנים והאיטלקים. משפחתם של האחים הייתה משפחה של אמנים, והוריהם עודדו את כישרונם מגיל מוקדם. גראוצ'ו ניגן בגיטרה.
בשנת 1947 החלו האחים בפיתוח קריירות נפרדות. לאחר שהופיע בתוכנית רדיו עם בוב הופ החל גראוצ'ו להנחות חידון קומי בשם "אתה יכול להתערב על החיים שלך" ("You Bet Your Life") ששודר ברדיו בשנים 1947–1951 ובגרסה טלוויזיונית בשנים 1951–1961. החידון נחשב לפורץ דרך בתחום השעשועונים הטלוויזיוניים. בשנת 1959 פרסם גראוצ'ו את ספר זיכרונותיו "גראוצ'ו ואני" ובשנת 1964 ספר פרוזה בשם "זיכרונותיו של מאהב מדובלל".
על שמו קרוי "תסביך מרקס", המתבטא בגישה התואמת את הציטוט שלו: "אינני רוצה להיות חבר במועדון אשר יסכים לקבל אותי כחבר".
מלון עג'ור
מֵלוֹן עג'ור (שם מדעי: Cucumis melo  var.  chate; לעיתים נקרא גם "מלון הקַתַא") הוא תת-מין של פרי מאכל הנמנה עם המלון שבמשפחת הדלועיים.
בעת העתיקה מלון העג'ור היה אחד מצורות המלונים החשובות בחקלאות המקומית. צורה זו של מלון הוחלפה בצורות חדשות שהחליפו אותה. כך, עם כניסת הקישוא המודרני לחקלאות, הוא קיבל את שמו המקראי של פרי העג'ור, והחליף אותו בחקלאות המקומית. עם זאת, מחוץ לישראל נוהגים לגדל את מלון העגור, למשל, באיטליה.
מלון עג'ור באמנות
עיצובים מדויקים וריאליסטיים של מלוני עג'ור מופיעים על גבי פסיפס הכנסייה בגן הלאומי בכורסי.
אומץ (מפלגה)
אומץ (שם מלא - אומץ להבראת המשק) הייתה מפלגה שהוקמה על ידי יגאל הורביץ לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה ב-1984.
לאחר שפרש מהליכוד בשנת 1981 הקים הורביץ את "רפ"י-הרשימה הממלכתית", שבהמשך הצטרפה לתל"ם, מטעמה נבחר לכנסת העשירית. בשנת 1983 פרש הורביץ מתל"ם והקים מחדש את רפ"י ששינתה את שמה ל"אומץ" לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה. מצע המפלגה קרא למינויו של יגאל הורוביץ לשר האוצר הדוגל במדיניות של קיצוץ נכבד בהוצאה הציבורית. מבחינה מדינית-ביטחונית הייתה זו מפלגה בעלת קו ניצי אך דוגלת בהקמת ממשלת אחדות לאומית מערך-ליכוד. בבחירות לכנסת ה-11 התמודדה אומץ כאשר יגאל הורוביץ מוצב במקום הראשון, זלמן שובל במקום השני ויצחק סלוקי במקום השלישי. אומץ, זכתה בסופו של דבר, במנדט אחד בלבד, והורביץ אשר נבחר לנציגה היחיד בכנסת, הצטרף לממשלת האחדות הלאומית שהוקמה לאחר הבחירות כשר בלי תיק. למרות היותו סיעת יחיד כוחו היה רב יותר עקב תמיכתה במערך שהיה תלוי בכל קול של תומכיו בנושאי ממשלת האחדות. ב-1986, בזמן פרשת קו 300 נחתם הסכם חשאי בין אומץ והליכוד שבו נאמר שהורוביץ לא יתמוך בניסיון המערך להפר את הסכם הרוטציה ובתמורה ישוריין לו ולזלמן שובל מקום ברשימת הליכוד לכנסת הבאה (ה-12). אכן, אחר הבחירות, היו שני אישים אלו ברשימת הליכוד.
לאחר הכנסת ה-12 המפלגה לא התמודדה שוב בבחירות, ונמחקה מהמפה הפוליטית.
הכנסת ה-11 (1984)
1 מנדטים: יגאל הורוביץ
אירוויזיון 1972
אירוויזיון 1972, התחרות ה-17 במספרה, נערכה ב-25 במרץ 1972, באדינבורו, סקוטלנד, לאחר ניצחון מונקו באירוויזיון 1971. המנחה של התחרות הייתה השחקנית והרקדנית הסקוטית מוירה שראר.
המנצחת הגדולה של הערב הייתה לוקסמבורג ששלחה את ויקי לאנדרוס עם השיר "Après toi" (אחרייך). לאנדרוס, יווניה שבילתה את רוב שנותיה בצרפת, כבר ניסתה את מזלה בתחרות, באירוויזיון 1967, אך הגיעה אז למקום הרביעי. עם זכייתה, פרצה בבכי. כותב השיר, איב דסקה, זכה בתחרות בפעם השנייה ברציפות, לאחר שחיבר את השיר "ספסל, עץ, רחוב" שזיכה את מונקו במקום הראשון בשנה הקודמת. הייתה זו הזכייה השלישית של לוקסמבורג (אחרי אירוויזיון 1961 ואירוויזיון 1965). למקום השני הגיעה המארחת הממלכה המאוחדת ולמקום השלישי גרמניה.
בין השירים יוצאי הדופן של התחרות ניתן למצוא את השיר האירי "Ceol an ghrá" ("מוזיקת האהבה"), שבוצע על ידי סנדי ג'ונס. זהו השיר האירי הראשון והיחיד עד היום שבוצע בשפה האירית.
הייתה זו השנה הראשונה בתולדות האירוויזיון ללא תיקו בניקוד הסופי בין מדינות.
רקע
אירוויזיון 1972 היה האירוויזיון ה-17 במספרו. למונקו, שזכתה בשנה שעברה (ראו: אירוויזיון 1971), היה מחסור במשאבים כלכליים. רשות השידור המונגאסקית פנתה לצרפת, שהסכימה להפיק את התחרות, אך רק בתנאי שתיערך בצרפת ולא בבית האופרה של מונטה קרלו כפי שתוכנן. מונקו דחתה את ההצעה, והזמינה את נשיא איחוד השידור האירופאי, יו"ר ה-BBC, צ'ארלס קורן, להציע פתרון, וכך נבחרה הממלכה המאוחדת לארח את התחרות שוב. הממלכה המאוחדת הייתה ידועה כזו שתופסת את הפיקוד לידיה במקרה שהמדינה המנצחת אינה מסוגלת לארח את התחרות.
למרות זאת, הייתה זו הפעם הראשונה שהאירוויזיון שהתקיים בממלכה המאוחדת לא נערך בלונדון. סקוטלנד פתחה את שערי היכל אשר לערב המוזיקלי הגדול ביותר באירופה.
מלון הרצליה (צפת)
מלון הרצליה היה אחד המלונות הגדולים שהוקמו בצפת. המלון נוסד ב-1927 ונסגר ב-1976. את המלון יסדו בשותפות זאב מתתיהו פרל ואשתו חנה, בתו של יואל ברשד, יחד עם יהודה מייברג. כעבור זמן קצר התפרקה השותפות בין שתי המשפחות, ובשת 1929 הבעלות עברה לידי משפחת פרל, ואילו יהודה מייברג הקים את "מלון מרכזי" הסמוך.
לפני קום המדינה
המלון הוקם במבנה אבן בעל שתי קומות, בסגנון הבתים שנבנו בעיר במאה ה-19, בראשית המאה העשרים שכן במבנה בית ספר לבנות "עזרא". ובשנים 1912 - 1914 התקיימה בו כחלק מתוכנית הלימודים סדנת הרקמה שנקראה "בית ספר לתחרים" בניהול אסתר הדסה קלוורי לבית פרלמן בשנת 1929 נרכש הבניין על ידי זאב מתתיהו פרל, ורעייתו חנה לבית ברש"ד. בית המלון שכן לרגלי "המצודה", בחלק הצפוני של הרחוב, שנקרא לימים רחוב ירושלים. עם קנייתו הוסיפו לו הבעלים קומה נוספת. את הקומה הרביעית הוסיפו בשנות החמישים, ובה הותקנה מערכת חימום תת-רצפתי שהיה חדשני באותן שנים. בשנת 1935 נוסף למלון בעברו השני של הרחוב, אגף בסגנון הבינלאומי שהיה מקובל בשנים אלה בערי הארץ. הבניין תוכנן על ידי אדריכל בשם ברזל בן למשפחה צפתית. הבנייה בוצעה על ידי חברת "סולל בונה". המבנה היה עשוי בטון צבוע בלבן ומעקה המרפסות המעוגלות היה צבוע בתכלת. סגנונו שונה וזר לסגנון הבנייה המסורתית בצפת.
אורחים
בעשורים הראשונים רבים מבאי המלון היו ציירים ואמנים שהגיעו לעיר ועבור ארוחותיהם שילמו בציורים ופסלים. אורחים מכל קצוות הארץ סעדו מתחת לציוריהם של קסטל, ראובן רובין, ציונה תג'ר, יצחק פרנקל, דוד גלעדי, ועוד רבים מאמני ארץ ישראל שהתפרסמו במשך השנים.
באוגוסט 1929 התאכסן במלון יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר הריי"ץ במסעו לא"י. בתקופת המנדט התארחו ונפגשו במקום ראשי היישוב, קצינים בריטים, ורבנים חשובים. בימים שלפני פרעות אוגוסט 1929 הגיעו אליו המסיתים הערבים. למרות פנייתם של הבעלים למפקד העיר הבריטי, לא בוצעה כל פעולת מנע נגדם. בשנת 1932 התארח במלון הסופר ארנולד צווייג.
בניה של משפחת פרל היו ממקימי ומפקדי תנועת בית״ר וארגון האצ״ל בעיר. בתקופת ה"סזון" ארחו בעלי הבית את מנחם בגין וחבריו בחג השבועות, מתחת לאפם של הבריטים שהיו גם הם אורחים קבועים בפאב שהוקם במקום. אורחת קבועה נוספת הייתה קטה דנוביץ שנשבתה בקסם האירוח המשפחתי. לימים פתחה בעיר את מלון "אירופה", שהקדים את מלון "קטה דן" שהקימה על חוף תל אביב.
לאחר קום המדינה
במלחמת העצמאות התמקמו במלון אנשי הפלמ"ח שהשתתפו בשחרור העיר, כפי שהיה במלונות נוספים. לאחר קום המדינה נוספה קומה נוספת למלון, שבגינתו נותרו עד היום עצי זית עתיקים. המלון נחשב לאחד המלונות הגדולים והמודרניים בעיר.
שנות החמישים ועד אמצע שנות השישים היו שנות פריחה לתיירות בצפת. משה, שמואל ודניאל, בניהם של חנה וזאב פרל, המשיכו את ניהול המקום. משפחות ממרכז הארץ הגיעו בקביעות כל שנה בעונת הקיץ והחגים. בין האורחים היה הסופר ג'יימס מיצ'נר ששהה במלון כחודש, כשכתב את ספרו "המקור".
למשפחת פרל יצא מוניטין בשירת זמירות, ובערבי חג ושבת המקום היה גדוש באורחים ותושבים מקומיים. אורח קבוע במלון היה הרב קרליבך, שבראשית דרכו היה עורך ערבי מוזיקת נשמה יהודית ואנשי צפת היו מוזמנים. בעונת החגים, בעלי המקום היו עורכים בערבי שישי וחג סיורי לילה בסמטאות ובבתי הכנסת, ולאמיצים מבין האורחים נערכו טיולי לילה לנחל עמוד הסמוך.
בראשית שנות השישים ובמיוחד כתוצאה מן "הפיחות הגדול", בפברואר 1962 וכמו רוב המלונאים בצפת, נקלע גם מלון הרצליה לקשיים כלכליים.
במחצית שנות השישים פירקו הבנים את השותפות ביניהם, וניהול המלון עבר לבן הבכור משה ואשתו שרה, שהייתה פעילה גם ב"וועד למען החייל" בעיר. במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור המלון ארח חיילים באזור הצפון שזכו לכמה שעות מנוחה, ארוחה חמה ואפשרות לטלפן למשפחתם. המלון אירח את משפחות החיילים הפצועים שבאו לבקר את יקיריהם בבית החולים בצפת.
השנים הבאות היו שנים של שפל ודעיכה שבסופן נמכר הבית ב-1976 והפך ל"מכון אלטה", מכללה לנשים בעלות תשובה, בבעלות חב"ד. את שרידי יופיו מהעבר ניתן עדיין לראות בגן המקום ובמבנה ברחוב ירושלים. המבנה החדש יותר, שנבנה בסגנון הבינלאומי, משמש כיום כחנות ספרים.
אינטלקטואל
אינטלקטואל הוא אדם העוסק בפעילות שכלית או רוחנית מגוונת מתוך ערכיות, ולא לשם תכלית מעשית כלשהי. בתחום הסוציולוגיה אינטלקטואל הוא איש רוח שמעורב בחיים הציבוריים כדי להציג את ניתוחיו ואת נקודת מבטו במגוון נושאים במטרה להגן או לשנות את ערכי החברה בה הוא פועל. אינטלקטואל אינו נושא, בדרך כלל, באחריות ישירה בחיים המעשיים, וסמכותו נובעת מאישיותו ואופיו. זהו מונח מאוחר השונה מהמונח העתיק פילוסוף, שממקד את הגותו למסגרות רעיוניות בלבד.
לפי הגדרה זו אינטלקטואלים מודרניים כוללים אנשים כמו:
המונח "אינטלקטואל" כשם עצם הפך לפופולרי בשנת 1898, לאחר שעורך בעיתון צרפתי כינה כך את אנשי הרוח שחתמו על העצומה הדורשת לערוך משפט חוזר לאלפרד דרייפוס שנחשד בבגידה. ניתן להניח שבהקשר זה, השימוש הנפוץ הראשון במונח היה של לאומנים מתנגדי דרייפוס כגון מוריס בארס. כתוצאה מכך, למונח יוחס במקור קונוטציה של כינוי גנאי עבור אנשים שאינם נאמנים למדינתם.
אינטלקטואל ציבורי
אינטלקטואל ציבורי הוא אדם שמחזיק בדעות במגוון רחב של תחומים, עוסק בנושאים שמעניינים את הציבור ולא נמנע מלהפיץ את דעותיו ברבים. הוא בעל השכלה רחבה, יכולת ביטוי וכושר העמקה. אנשים ממגזרים שונים נוטים להאזין לו והוא משפיע על דעת הקהל. האינטלקטואל הציבורי מדבר באופן שמתאים לציבור הרחב ונוגע בנושאים שיש להם השלכה פוליטית או אידאולוגית. יש טוענים כי עליו לעסוק בביקורת על לאומנות, חשיבה תאגידית וזכויות יתר מעמדיות, גזעיות או מגדריות.
יש טוענים שעליו להוות מצפון מוסרי של החברה שלו. אחרים מחזיקים בדעה שעליו להימנע מלהביע עמדה פוליטית או לבטא אידאולוגיה מכל צד שהוא.
זאב וולף קיציס
רבי זאב וולף קִיצֶיס (נולד 1695–י"ב חשוון תקמ"ט, 1788, היה מתלמידי הבעל שם טוב ובן לווייתו הקרוב ואף נקבר באוהל הבעש"ט במז'יבוז'.
ביוגרפיה
רבי זאב נודע כגאון ובקי בכל חלקי התורה, בנוסף לידיעות מקיפות בשאר החכמות. היה רבה של קהילת טולצ'ין, ומאוחר יותר עבר למז'יבוז', בה כיהן אז חותנו רבי נפתלי ברבנות העיר, שם עמד יחד עם רבי דוד פורקיס בראשות חבורת החסידים שנהגו בקדושה יתירה ובפרישות מופלגת. לפי המסופר: "כשבא הבעל-שם-טוב לקהילת מז'בוז' לא היה חשוב בעיני החסידים, היינו רבי זאב קיציס ורבי דוד פורקעס, מחמת השם שקראו אותו בעל-שם-טוב, כי שם זה אינו נאה לצדיק". אולם לאחר שנוכחו בגדולתו של הבעש"ט על ידי מעשה שהיה התקרבו אליו והיו מתלמידיו הקרובים. לפי יצחק אלפסי, היה רבי זאב קיציס יד ימינו של הבעש"ט ואף התגורר בביתו של הבעש"ט. על פי אחד הסיפורים החסידיים המפורסמים שימש רבי זאב קיציס כבעל תוקע בבית המדרש של הבעל שם טוב בראש השנה.
רבי זאב קיציס ייצג כמה פעמים את הבעש"ט בפולמוסים מול המתנגדים. הבעש"ט אמר עליו:. רבי יצחק מראדויל, בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב כתב עליו שהיה מפורסם מאוד בצדקותו ובדקדוקיו בקיום המצוות, עד ש"היה טובל אפילו מחט". מסופר שרבי זאב החמיר על עצמו שלא לאכול בשר שלא הוכשר בנוכחותו, אפילו כאשר רבו הבעל שם טוב כן אכל מבשר זה.
על מורו הבעש"ט העיד:
כמו רבו, שאף גם רבי זאב לעלות לארץ ישראל ואף החל במסע אליה, אך מסיבות שונות חזר בו. הוא נפטר בי"ב בחשוון, ונקבר באוהל הבעש"ט אשר במז'יבוז', אשר בו קבורים מלבד הבעש"ט גם שני נכדיו ר' ברוך ממז'יבוז' ובעל "דגל מחנה אפרים" שהיו גם תלמידיו של רבי זאב, וכן האוהב ישראל מאפטא. רבי זאב וואלף קיצעס השאיר אחריו משפחה מסועפת ביותר. משפחת "קיצעס" הייתה אחת המשפחות הענפות ביותר ברוסיה.
בבון
בַּבּוּן (שם מדעי: Papio) הוא סוג של קוף ממשפחת הקופים בעלי הזנב, תת-משפחת גנונים.
מיני הבבונים השונים נפוצים בעיקר באפריקה שמדרום לסהרה, אך ניתן למצוא אוכלוסיות מבודדות גם צפונית לסהרה ובחצי האי ערב, לאורך חופי ים סוף. הבבונים הם הפרימטים הסתגלנים ביותר פרט לאדם - הם נפוצים במגוון סביבות מחיה, החל מסוואנות יערות צחיחים-למחצה, דרך מישורי עשב ובתה ועד ליערות גשם. הבבונים הם שוכני אדמה.
מיון טקסונומי
בסוג ששה מינים:
חלק מהטקסונומים סוברים כי יש לשייך את כל הבבונים למין אחד, P. hamadryas (בבון המצרים), ומחלקים את האוכלוסייה לחמישה תת-מינים אלה.
פיזיולוגיה
הבבונים הם בין הקופים הגדולים ביותר שאינם הומינידיים (רק המנדריל והדריל גדולים מהם). לבבונים יש דו-צורתיות זוויגית, המתבטאת בעיקר בגודל – נקבות כל המינים מגיעות למשקל של 10–15 קילוגרם, אך הזכרים גדולים בהרבה. לבבונים פני כלב (קינוצפלוס) – אפים מוארכים דמויי כלב. עיניהם קרובות זו לזו, לסתותיהם כבדות, ואחוריהם לרוב צבועים בצבעים עזים. צבע הפרווה נע מצהוב דרך ירוק-זית ואדמדם ועד שחור. אגודליהם הארוכים מאפשרים להם להכין מזון הדורש זאת – לקלף פירות, לפצח אגוזים וכדומה. לבבונים כיסי לחיים, המאפשרים להם לאגור מזון בעת הליקוט ולאכול אותו מאוחר יותר, בסביבה מוגנת וקרירה.
הבבונים הם אוכלי-כול, והם בין הפרימטים האוכלים כמויות גדולות של בשר, אך בדרך כלל הם מסתפקים במזון מהצומח. הם מעדיפים לאכול פירות, אך בהיעדרם הם מסתגלים למיני אוכל רבים ושונים. בעונה היבשה מהווה עשב מרכיב מרכזי בתזונתם, כמו גם שורשים, גרעינים ועלים. בבונים אוכלים גם חרקים, צדים ארנבות וציפורים, חופרים יונקים מתחפרים ממאורותיהם, ולעיתים אף צדים קופים אחרים ואנטילופות קטנות. אלו החיים באזורי חוף אינם בוחלים גם בדגים ובצדפים. בדרום אפריקה ידועים מקרים שבהם טרפו בבונים עזים וכבשים מבויתים.
חברה
בבונים נוהגים לחיות בלהקות של 5–200 פרטים (50 בממוצע), בהתאם לנסיבות – בעיקר מין ועונת השנה. ארגון הלהקה משתנה בין בבון מצרים לבין שאר הסוגים (המכונים לעיתים בבוני סוואנה) – זכרי בבון מצרים מחזיקים לעצמם "הרמון" קטן, ומגייסים אליו נקבות בגיל הפוריות מכלל הלהקה. להקה אחת מורכבת ממספר זכרים והרמונותיהם. הזכרים שומרים על הרמונם בקנאות, ולעיתים אף מכים ושורטים נקבות המקיימות קשרים עם זכרים אחרים. פשיטות של זכרים על הרמונות של זכרים אחרים, לשם "גנבת" נקבות, אינן נדירות.
לבבוני הסוואנה מבנה חברתי פחות הדוק, בו הנקבות מתקבצות לפי קווים מטרילינאליים והזכרים שומרים ביניהם על היררכיה נפרדת, המתוחזקת ונבדקת כל הזמן באמצעות קרָבות. בקבוצות כאלה, כל זכר וכל נקבה יכולים להזדווג. חלק מהזכרים גבוהי המעמד יוצרים מערכת יחסים זוגית עם נקבות תוך הדרת מתחריהם. כדי לעשות זאת, הזכרים מנסים לזכות ב'ידידותה' של הנקבה - על ידי טיפול בפרוותה או בצאצאיה ואספקת מזון. בבונים צעירים או נמוכי מעמד ינסו, פעמים רבות, "לגנוב" את הנקבה, אך מרכיב מרכזי בהצלחת הזיווג בין זוג בבונים הוא היכרותם ארוכת הטווח.
הבבונים נוהגים לעזוב את אתרי השינה שלהם, הממוקמים בדרך כלל על עצים או צוקים, בשעות הבוקר. הבוקר נפתח בישיבה בקבוצה ובטיפוח הדדי – פעולה בעלת חשיבות חברתית גבוהה. הבבונים נוהגים לאסוף אוכל במשך כשלוש שעות בשעות הבוקר, לנוח בשעות הצהריים החמות ולאסוף אוכל שוב בשעות הערב הקרירות. במהלך היום הם עשויים לנדוד כ-10 קילומטרים. בעת הדמדומים הם מבלים זמן נוסף בטיפוח הדדי ואז חוזרים לאתרי השינה שלהם.
טורפיהם הטבעיים העיקריים של הבבונים הם נמרים וברדלסים, אך זכרי הבבון (שהם הרבה יותר אגרסיביים מהנקבות) עשויים להתעמת איתם ולהניסם. כיום, האויב העיקרי של הבבון הוא האדם. הבבונים מודעים לעובדה שטיפוס על עץ לא יציל אותם מידי הצייד, וכאשר הם מזהים אדם הם נמלטים בסבך. תוחלת החיים של בבון היא 45 שנים בשבי וכ-30–40 שנים בטבע.
הזדווגות וצאצאים
לרוב, נקבות הבבון זמינות מינית במשך כל השנה (למרות שידועים מקרים של זמינות עונתית), פרט לזמנים שהן בהיריון. טקס החיזור המסוגנן מתחיל כאשר הנקבה מציגה את אחוריה, הנפוחים והצבעוניים, לזכר. נקבות הבבון הדובי אף מרימות את גבותיהן ומשטחות את אוזניהן. זכרים עשויים ליזום הזדווגות על ידי דחיפות עדינות של הנקבה, פרצופים מסוימים המסמלים את רצונם או תנועות שפתיים מסוימות. לאחר מכן, ההזדווגות מתרחשת בפעם אחת או במספר פעמים. דיווחים על תדירות ההזדווגות נעים בין פעם ל-14 פעמים בשעה.
אורך ההיריון נע בין 161 יום (בבון מצוי) ועד 187 יום (בבון דובי). הוולדות שוקלים בין 400 גרם ועד קילוגרם אחד. פרוותם צבועה בצבעים עזים, הנותרים עד הגיעם לבגרות מינית. האמהות הן אלו שמטפלות בצאצאים (אם כי לעיתים מספר אמהות יטפלו בצאצאיהן יחדיו), והן מיניקות עד גיל 6–15 חודש, בהתאם למין, מעמד האם, אספקת האוכל ועוד. הצעירים נותרים צמודים לבטנה של האם בכל עת במהלך החודש הראשון לחייהם. לאחר מכן, הם עוברים לרכוב על גבה – בהתחלה תוך אחיזה בארבע גפיים, אך לאחר מכן הם עוברים לרכוב עליה כפי שפרש רוכב על סוס. הצאצאים ישנים בחיקה של האם עד גיל שנה לערך, ונשארים בקרבתה עד גיל שנה וחצי.
לזכרים מערכת יחסים שלעיתים מזכירה טיפול עם הצעירים. בבון זכר שמותקף עשוי להשתמש בבבון צעיר כ"מגן אנושי" בפני מתקיפו. המתקיף יודע שפגיעה בצעיר תערב את אימו ואת קבוצתה, ולכן עשוי להסס לפני שיתקוף. זכרים מפתחים, לעיתים קרובות, מערכת יחסים מיוחדת עם הצעירים בהם השתמשו כבמגן, דואגים להם ומטפלים בהם. יש מקום לסברה שמדובר בהתנהגות אבהית, שכן צעירים מרשים רק לזכרים המקורבים לאמותיהם להשתמש בהם כבמגן. זכרים אף לעיתים מטפלים בצעירים שנותרו יתומים מאמם.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל 3–6, לעיתים קרובות עוד לפני שהגיעו לגודל ולרמת ההתפתחות של בוגר. הזכרים יגיעו לבגרות מינית כשנה מאוחר יותר. כל הצעירים יעזבו את להקתם בלהקות עם הרמון, והזכרים יעזבו להקות מעורבות, לרוב לפני הגעתם לבגרות מינית.
האם תיכנס שוב להיריון כאשר בנה בן שנה עד שלוש שנים לפחות.
הבבונים והאדם
למרות שהבבונים אינם נפוצים במצרים, במצרים העתיקה היה לבבון תפקיד דתי חשוב - הם נתפסו כאחת הצורות החשובות יותר אותן יכולים האלים להתגלם.
בבונים יובאו למצרים מנוביה ומארץ פונט. אלו היו מספר שימושים, ביניהם כנראה גם כחיות מחמד, אך גם הוחזקו בלהקות ליד המקדשים, יחד עם חיות אחרות שנחשבו מקורבות לאלים. לאחר מותם, נקברו הבבונים בקברים טקסיים.
נראה שיוחסו לבבונים תכונות אנושיות ואף קשרים מיוחדים עם בני האנוש. ציורים רבים מראים בבונים עוסקים בפעילויות אנושיות, חלקן על סף הסבירות עבור בבון, וחלקן הרבה מעבר לה. בין הפעילויות האלו ניתן למנות ריקוד, נגינה, השתתפות בקציר וגדיד תמרים. חוקרים מאמינים כי לא היו בבונים מאולפים במצרים, וכי לציורים האלה ערך דתי-טקסי בלבד.
לבבונים (ולקופים אחרים) היה תפקיד חשוב בקוסמולוגיה המצרית. מספר אלים תוארו כבעלי דמות בבון או ראש בבון: שני אלים נחשבו כאלי הבבון – בֶבוֹן, אל האון המיני, ובאבא.
בנוסף, בבון הוא היחיד בממלכת החי המבחין בין זכר לנקבה בבני אדם.
יוסף קטן
יוסף קטן (16 בספטמבר 1939 – 25 במרץ 2012) היה פרופסור בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב. לקטן תרומה משמעותית לפיתוח העבודה הסוציאלית בישראל והוראתה. הוא פרסם מספר רב של מאמרים, ערך את כתבי העת "חברה ורווחה" ו"ביטחון סוציאלי". הייתה לו השפעה רבה על ארגון שירותי הרווחה ברשויות המקומיות בישראל.
ביוגרפיה
קטן נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים. בן לסוניה, אחות במקצועה, ממנה התייתם בעודו ילד צעיר. אביו, יצחק, היה פקיד בעיריית רמת גן חבר במפלגת מפא"י ופעיל חברתי. לפני קום המדינה, אביו היה חבר בארגון "ההגנה", ובית המשפחה בגבעתיים אף שימש כסליק.
קטן למד בתיכון "אוהל שם" ברמת גן. כנער היה חניך ומדריך בתנועת "הנוער העובד והלומד". שירת בצה"ל כלוחם בחיל השריון, ולאחר סיום השירות הסדיר החל לימודים אקדמיים. בהמשך חזר לצבא כעתודאי, בתפקיד קב"ן וסוציולוג חוקר בחיל האוויר. היה נשוי לנילי ולהם שלושה ילדים. נפטר במרץ 2012 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
פעילות אקדמית ומחקרית
את לימודי התואר הראשון והשני עשה בסוציולוגיה, היסטוריה של עם ישראל וחינוך, באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן, נשלח באמצעות מלגה ללימודי דוקטורט בעבודה סוציאלית, באוניברסיטת מישיגן באן ארבור. עם שובו מלימודיו, לימד זמן קצר באוניברסיטה העברית ולאחר מכן, נתבקש לנהל את בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב. במהלך הקדנציה שלו, נוספו לימודי המשך לתואר שני.
הקריירה האקדמית של קטן, נפרשה על פני רוב חייו הבוגרים, ובעיקרה היה פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, אך לימד גם במוסדות שונים ברחבי הארץ: אוניברסיטת בן-גוריון, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת חיפה ומכללת ספיר. בנוסף, במספר אוניברסיטאות שונות בעולם, ביניהן: בקליבלנד (Case Western Reserve), בקייפטאון, ווטרלו שבקנדה, וכרייסטצ'רץ' בניו זילנד.
קטן פרסם מחקרים רבים בנושאים רבים, ביניהם זקנה, ילדים, נוער, נשים נפגעות אלימות, ניצולי שואה ועוני. חלק ממאמריו וכתביו משמשים כחומר לימודי בבתי הספר לעבודה הסוציאלית בישראל ובעולם. במקביל למחקרו האקדמי, היה חוקר בנושאי חינוך וחברה במרכז טאוב.
עשייה ציבורית
מחוץ לכותלי האקדמיה, היה קטן מעורה בעמותות וארגונים חברתיים שונים. הוא כיהן בהנהלה של העמותות מט"ב, "לב זהב", "קשת", "אשל", ארגון הג'וינט ועוד. היה מיוזמי הקמתה של עמותת "רוח נשית" (יחד עם מכי חכם נאמן) שמטרותיה הן העצמת נשים נפגעות אלימות, פיזית, נפשית וכלכלית. כמו כן, ניהל את קרן יוספטל. הוא לקח חלק ביוזמה ובהפעלה של כנס ישראל-שדרות לחברה, שמטרתו הייתה דיון, ליבון והצעת פתרונות לבעיות חברתיות וכלכליות אקטואליות בחברה הישראלית במרכז ובפריפריה.
במשך שנים רבות שימש כעורך של כתבי העת "חברה ורווחה" ו"ביטחון סוציאלי".
במהלך אירועי המחאה החברתית ב-2011, לקח חלק פעיל בהסברה ובנקיטת עמדה על חשיבות המחאה החברתית, בהשפעתה על הממסד, ובתקווה לשיפורים הכרחיים בתחום החברה והכלכלה.
הוקרה
אות קטן, פרס המוענק על ידי עמותת רוח נשית מדי שנה לאשת או איש אקדמיה המסורים לעשייה חברתית ומגדרית, נקרא על שמו.
בכל שנה ניתנת מלגת לימודים ע"ש פרופ' יוסף קטן לתלמיד מצטיין או ראוי בבית הספר לעבודה סוציאלית לתל אביב.
המבורג אינטרנשיונל
המבורג אינטרנשיונל (באנגלית: Hamburg International) הייתה חברת תעופה גרמנית שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה המבורג פולסבוטל בהמבורג שבגרמניה. החברה הפעילה טיסות שכר עבור חברות תיירות אירופאיות. באוקטובר 2010 פשטה החברה את הרגל.
החברה נוסדה בחודש יולי 1998 והחלה לפעול ב-28 באפריל 1999. הייתה בהחזקה מלאה של הנהלת חברת הקפיטליסטים המקומיים, ובשנת 2007 הועסקו בה כ-215 עובדים מקומיים.
החברה הפעילה טיסות שכר לכ-35 יעדים באירופה, אסיה, ובצפון אפריקה, וכן טיסות עונתיות לנמל התעופה בן-גוריון בישראל.
גזירת הים
גזירת הים הייתה איסור בצו אפיפיורי על העברת יהודים ואולי גם סחורות של סוחרים יהודים במזרח הים התיכון מאירופה (בעיקר מערי המסחר של איטליה כונציה וג'נובה) לארץ ישראל במאה ה-15, בעקבות סכסוך על המקומות הקדושים בירושלים והמצב הגאופוליטי במזרח הים התיכון.
איסור זה נשאר בתוקפו, לסירוגין, למעלה מיובל שנים: מ-9 במרץ 1427 עד 1467-1485.
הרקע לגזירה
הר ציון הוא מקום מקודש הן ליהודים, שמציינים במקום את קבר דוד, והן לנוצרים, המאמינים גם ששם נערכה הסעודה האחרונה. במקום היה במאה ה-15 מבנה צלבני ובו התמקמו גם הפרנציסקנים. היהודים קיימו במקום תפילות וטקסים, והוא היה אחת התחנות בעלייה לרגל. בין המחצית השנייה של המאה ה-14 ועד 1427 התקיימו סכסוכים בין יהודים לנוצרים על החזקה במקום ועל זכויות התפילה והביקור. ב-1427 פנה נגיד היהודים אל הסולטאן הממלוכי (ג'קמק) וביקש להגיע לפשרה. תשובתו של הסולטאן, לפי פליקס פברי הייתה: "גם אנו חושבים את דוד לקדוש, ממש כמו הנוצרים והיהודים, ואנו מאמינים בכתבי הקודש ממש כמוהם. על-כן לא היהודים ולא הנוצרים יהיו בעלי המקום הזה, אלא ניקח אותו לעצמנו." לפי ניתוח אחר בתקופה זו היה לממלוכים עניין פוליטי לפגוע בנוצרים, כחלק מהתחרות שלהם עם האימפריה העות'מאנית, והם הענישו את הנוצרים בעקבות "בנייה בלתי חוקית". לפי ניתוח זה, ההיטפלות להשתדלות היהודים היא רק תעמולה נוצרית.
גזירת הגזירה
ההשלכות על העם היהודי היו קשות, שכן הזעם הנוצרי הופנה אל היהודים. בשנת 1428 הוציא בוונציה האפיפיור מרטינוס החמישי, צו (בולה אפיפיורית) המטיל חרם על רבי-חובלים נוצרים להוביל באוניותיהם יהודים העושים דרכם לארץ-ישראל. כמה מרבי החובלים הרחיקו לכת, מתוך קנאות יתרה, עד כדי הטלת נוסעים יהודיים ליםכמו כן הוטלו מיסים כבדים על יהודי איטליה כ"פיצוי" לפרנציסקנים. גזירות אלה, שנקראו גזירת הים, בוטלו רק בשנות השמונים של המאה ה-15. בשנת 1488 דיווח עובדיה מברטנורא:
קלאן
בסוציולוגיה, קלאן (תת-שבט) הוא קבוצת שארות של אנשים בעלי קרבה ביולוגית לאב ראשוני אחד, שחי לפני כמה וכמה דורות. פעמים רבות מורחב המושג "קלאן" וכולל גם משפחות קטנות, שנהפכו לבנות חסות של המשפחה הגדולה המקורית. בחברות רבות מקובל להינשא בתוך קבוצת הקלאן. לעיתים קרובות מתגלעות יריבויות בין קלאנים שונים הסמוכים זה לזה, ומתפתח מעגל דמים של איבה בין הקלאנים, שעלול להימשך שנים ארוכות.
בשבטי בנטו בדרום-מערב אפריקה, מקובל קלאן אֵאַנְדָה הנוהג לפי ייחוס מטריליניאלית אשר לפיה אדם יורש נכסים שאינם בעלי קדושה דתית, ובפרט מקנה, לפי הייחוס האימהי שלו, למשל מדודיו מצד האם.
בישראל
על פי מחקר שנעשה על ידי פרופ' אבי בן בסט וד"ר מומי דהן, בני קלאן מסוים נוטים להצביע למועמד מהחמולה שלהם. כמו כן, התגלה ששיעור ההצבעה הממוצע ביישובים אלה הגיע לכ-90%, עקב החשיבות הגדולה שמייחסים התושבים לתמיכה במועמד ממשפחתם.
צ'ארלי סיאם
צ'ארלס מקסימיליאן סיאם (נולד ב-14 בינואר 1986) הוא כנר ודוגמן בריטי.
ביוגרפיה
צ'ארלי סיאם נולד בלונדון, אנגליה, לכריסטיאן סיאם איש עסקים נורווגי, ולאם ילידת דרום אפריקה. יש לו שלוש אחיות, כולן עוסקות באמנויות: מוזיקאית ומלחינה סשה סיאם, אמנית חזותית ומורה לאמנויות ריפוי / יוגה סופי מדלן סיאם, והאמנית והדוגמנית לואיזה טטיאנה קריסטיאן סיאם.
סיאם למד באיטון קולג' ובגירטון קולג' בקיימברידג'. הוא המשיך את לימודי הכינור אצל יצחק רשקובסקי ושלמה מינץ. הוא ביצע את הקונצ'רטו הראשון שלו עם תזמורת בגיל 15 וניגן עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית בגיל 18. הוא זכה להכרה בשנים האחרונות כשניגן לצד אמנים כמו The Who ומיילי סיירוס. עם מעריציו נמנים ליידי גאגא וקייטי פרי.
סיאם הוא דוגמן מקצועי, ודיגמן עבור החברות דנהיל לונדון והוגו בוס.
הוא מנגן בכינור תוצרת ג'וזפה גוארנרי משנת 1735, המכונה גם "ד'אגוויל". בעבר היה הכינור בבעלות הכנר יהודי מנוחין.
יורט
יוּרְט (בטורקית: Yurt), יוּרְטָה (ברוסית: Юрта) או גיר (במונגולית: Гэр; מילולית: בית) הוא סוג אוהל מסורתי המשמש מספר קבוצות נוודים שונות בערבות מרכז אסיה, והעשוי בדרך כלל מלבד צמר או פרווה המכסה שלד עץ.
אטימולוגיה וסמליות
בשפות טורקיות משמעותה המקורית של המילה "יורט" היא "ארץ מגורים", "שטח מחיה" או "מולדת", והביטוי הפך לשם נרדף לבית פיזי נייד שצורתו כשל אוהל בשפות אחרות, כמו רוסית, וממנה עבר לשימוש בינלאומי. מאותו שורש נגזרה גם המילה "Ordu" שמשמעותה בטורקית מודרנית "אדמה" או "ארץ" וזו מצאה את דרכה לשפות שונות כחלק משמה של ממלכת אורדת הזהב (טורקית Altın Orda Devleti - מילולית "מדינת ארץ הזהב"). בקזחית מכונה המבנה киіз үй או "קייז אי" ומשמעות השם היא "בית לבד". בקירגיזית הוא מכונה боз үй "בוז אי" או "בית אפור" על שום צבעו של הלבד. שמו במונגולית הוא גיר, ומשמעותו היא "בית".
שלד הגג של היורט העשוי בצורת שתי וערב הפך כשלעצמו לסמל בתרבויות מרכז אסיה. השלד המכונה בקזחית "שנראק" (Шанырақ) ובקירגיזית "טונדוק" (Tүндүк) עבר לעיתים מאב לבן גם כאשר יתר מרכיבי היורט הוחלפו, וכתמי העשן שהצטברו עליו היו לסמל ולאמצעי מדידה לוותק המשפחה. דוגמת טונדוק מופיעה במרכזו של דגל קירגיזסטן.
מבנה היורט
היורט עשוי משלד עץ מכוסה לבד שמקורו בצמר כבשים או בפרווה. העץ אינו מצוי בערבות מרכז אסיה ויש לקנותו בעמקים הנמוכים יותר. לעיתים ניצב במרכז היורט עמוד התומך בגג, וייתכנו גם מספר עמודים. לעיתים מכסות פיסות בד את היורט מבחוץ, ולפי הצורך נתלית משקולת במרכזו כדי לספק לו יציבות. היורטים משתנים בגודלם ובסגנונם ממקום למקום. הצורה המעגלית של היורט מאפשרת לו להתנגד לרוחות מכל כיוון, ומאפשרת גם לחמם ולקרר אותו בקלות.
יורטים מודרניים נמצאים בשימוש בצפון אמריקה ובמידה פחותה גם באירופה, אם כי אלה אימצו בעיקר את צורתו העגולה של היורט המקורי, והם אינם נדמים לו בחומרים מהם הם מיוצרים ובכך שהם מוקמים כמבנים קבועים או קבועים למחצה. יורטים נותרו נפוצים מאוד בטורקיה עד שנות ה -60 וה -70, והם עדיין נמצאים באזורים כפריים של הונגריה.
וולפגנג אולמן
וולפגנג אולמן (בגרמנית: Wolfgang Uhlmann; 29 במרץ 1935 – 24 באוגוסט 2020) היה שחמטאי גרמני בדרגת רב אמן, שהיה אלוף גרמניה המזרחית בשחמט מספר פעמים, והשתתף באליפות העולם בשחמט.
ביוגרפיה
וולפגנג אולמן נולד בדרזדן. החל לשחק בגיל 11 בהדרכת אביו. בשנת 1951 הוא זכה באליפות גרמניה המזרחית לנוער. בשנת 1954 זכה באליפות גרמניה המזרחית, ובסך הכל זכה בתואר זה 11 פעמים.
בשנת 1971 הוא העפיל לתחרות מועמדים, אך הודח ברבע הגמר על ידי בנט לארסן. במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 הוא זכה במספר רב של תחרויות.
הוא נחשב למומחה עולמי בהגנה צרפתית.
נפטר ב-24 באוגוסט 2020.
וולפגנג אולמן במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1956 ל-1990 השתתף וולפגנג אולמן ב-11 אולימפיאדות שחמט:
עארף אל-עארף
עארף אל-עארף (בערבית: عارف العارف; 1892 – 30 ביולי 1973) היה עיתונאי, היסטוריון, פוליטיקאי ואיש ציבור ערבי בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל. שימש כמושל נפת באר שבע בשנות ה-30 של המאה ה-20 וכראש עיריית מזרח ירושלים בשנות ה-50.
ראשית הקריירה
אל-עארף נולד בשנת 1892 בירושלים למשפחה מכובדת. ב-1913 פרסם את מאמרו הראשון בעיתון היפואי "פלסטין", בו כתב בחריפות נגד מכירת קרקעות "לציונים הזוממים להשתלט על הארץ". הוא למד לימודים גבוהים באיסטנבול ושירת כקצין בצבא האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה. הוא נשבה בחזית הקווקז על ידי צבא הצאר ונכלא במחנה שבויים בקרסנויארסק שבסיביר, שם שהה שלוש שנים. בהיותו במחנה השבויים הוציא לאור עיתון בערבית לשבויים. כמו כן, תרגם לטורקית, בתקופת שביו, את ספרו של ארנסט הקל, "Die Welträthsel".
לאחר המהפכה הרוסית הצליח אל-עארף להימלט משביו. הייתה זו השמועה על אודות "המרד הערבי" שהניעה אותו לברוח, יחד עם שבויים ערביים אחרים. הוא יצא למסע ארוך דרך המזרח הרחוק במטרה להצטרף אל שורות המורדים, אך רק לאחר סיום המלחמה הצליח להגיע לירושלים.
במישור הפוליטי הטיף אל-עארף להתנגדות תקיפה אך בלתי אלימה לתנועה הציונית ודגל בלאומנות פאן-ערבית. ב-1918, בעת שהתגברה הלאומנות הערבית בירושלים, יפו, חיפה, עכו ושכם, הצטרף אל-עארף לשייח' חאג' אמין אל-חוסייני, פח'רי אל-חוסייני, איסחאק דרוויש, איברהים דאווש, ג'מאל אל-חוסייני, כאמל אל-בודיירי ושייח' חסן אבו אל סועוד ויחד הם ייסדו את "המועדון הערבי". ב-1919 היה לעורכו של העיתון הלאומי הראשון שיצא בערבית בארץ ישראל בשם: "סוריא אל-ג'נוביה" ("סוריה הדרומית").
בעקבות מאורעות תר"פ ב-1920 בקשו שלטונות המנדט הבריטי להעמיד את אל-עארף לדין על הסתה מעל דפי עיתונו שהובילה לפרעות, שבהן נרצחו שישה יהודים ונפצעו 200. הוא נמלט יחד עם אמין אל-חוסייני לעבר הירדן המזרחי ומשם לדמשק. בהיעדרם נידונו על ידי בית דין צבאי לעשר שנות מאסר, ועיתונו נסגר בפקודת השלטונות.
ב-31 במאי 1920 נוסדה בדמשק "האגודה הערבית הפלסטינית" ("אל-ג'מעיה אל-ערביה אל-פלסטיניה"), שהנהיגה את התנועה הערבית הלאומית שבארץ ישראל, ועארף היה בין העומדים בראשה. האגודה פרסמה מחאה נגד החלטות ועידת סן רמו ונגד מינוי הרברט סמואל היהודי לנציב עליון בארץ ישראל. כמו כן, היא גם שלחה תזכיר לאפיפיור וביקשה את עזרתו נגד יהוד פלסטין באמצעות הצהרת בלפור. ב-7 ביולי הכריז הנציב העליון הנכנס, הרברט סמואל, על חנינה כללית לכל האסירים הפוליטיים, אולם חנינה זו לא כללה את אל-עארף ואל-חוסייני, משום שברחו מהחוק. ב-21 באוגוסט 1920, במהלך ביקור בא-סאלט, העניק הרברט סמואל לעארף ולחוסייני חנינה לבקשתם של מספר שייח'ים בדווים.
השלטון הבריטי בארץ ישראל ראה בו דמות בעלת השכלה, השפעה וניסיון פוליטיים וביקש לקרבו אליו ולמתן בצורה זו את עמדותיו. בהתאם לכך, בנובמבר 1920 הוצע לו לשרת באדמיניסטרציה הבריטית. בשנים הבאות שירת עארף כקצין נפה בג'נין, שכם, בית שאן ויפו. בעקבות הצלחתו הוא מונה בשנת 1926 כמזכיר הראשי של עבדאללה הראשון, מלך ירדן. לאחר שלוש שנים בתפקיד חזר עארף ב-1929 לארץ ישראל ונתמנה כקצין אזורי (District Officer) בנפת באר שבע.
מושל נפת באר שבע
הבדואים היו באותה עת הרוב המכריע באוכלוסיית הנגב והניסיון שרכש אל-עארף במנהגיהם סייע לו בתפקידו כמושל. פעולותיו הקנו לו כבוד בקרב הבדואים שכינוהו אבו סופיאן. הוא אף המשיך וחקר את מנהגי שבטי הנגב בתקופה בה כיהן כמושל בבאר שבע. ב-1933 פרסם את ספרו הראשון "המשפט בין הבדואים" ושנה לאחר מכן יצא לאור ספרו השני "תולדות באר שבע ושבטיה". שני הספרים תורגמו לעברית על ידי העיתונאי והמתרגם מנחם קפליוק שאף התארח אצל אל-עארף בבאר שבע.
בשנים 1936–1939, בעת המרד הערבי הגדול, עמד אל-עארף בפני בעיה. הוא היה פקיד במגזר הציבורי הבריטי, היה חייב נאמנות אליו ומתוקף תפקידו היה עליו לשמור על השקט באזור שלטונו, ומנגד, הוא תמך באנשי הכנופיות במאבק הערבי נגד השלטון הבריטי. אל-עארף מצא פתרון לבעיה על ידי ביום פיצוצים בסמוך לביתו שלא פגעו בבית אך יצרו את הרושם כי אנשי הכנופיות נאבקים באל-עארף, ובמקביל, הניח לאנשי הכנופיות לפעול באזור וב-1938 אף השתלטו הללו על העיר. בשנותיו הראשונות בבאר שבע התגורר בבניין המושל אולם בהמשך החליט להקים את ביתו בעיר ורכש חלקת אדמה, עליה הקים בין השנים 1937–1938 את הבית שזכה לשם בית עארף אל-עארף.
השלטון הבריטי כנראה חשד בנאמנותו והעבירו ב-1939 להיות קצין מחוזי של מחוז עזה. עד 1948 המשיך לשמש במנגנון הממשל של המנדט הבריטי. בשנת 1946 היה סגן מושל מחוז רמאללה. בתחילת 1948 חבר לעבדאללה ועסוק בגיוס לוחמים לכוחות שיעבדו תחת הלגיון הירדני.
ראש עיריית ירושלים
ביולי 1950 נתמנה אל-עארף על ידי השלטון הירדני לראש עיריית ירושלים המזרחית. לאחר שנה, ב-31 ביולי 1951 התקיימו לראשונה בחירות מוניציפליות בירושלים תחת השלטון הירדני. בבחירות נבחרו 12 חברים במועצת העיר, מחציתם מסיעתו של עארף ומחציתם מהאופוזיציה. חברי המועצה בחרו את אל-עארף לראש העיר. הוא פוטר בדצמבר 1951. הוא הוחלף על ידי חנא עטאללה ששימש בתפקידו שלושה חודשים בטרם הוחלף על ידי עומר וואעארי.
אל עארף המשיך לכהן במועצת עיריית ירושלים. בספטמבר 1955 מונה אל-עארף לראש העיר. ב-15 בדצמבר 1955 הוא התמנה לשר העבודה בממשלתו של היזאע אל-מג'אלי. מספר ימים לאחר מכן, ולאחר שהממשלה התפטרה, הוא הודח מראשות העירייה על ידי מועצת העיר, בגלל שהסכים לכהן כשר בממשלתו של היזאע אל-מג'אלי שתמך בהצטרפות לברית בגדאד.
ב-1963 נתמנה כמנהלו של מוזיאון רוקפלר בירושלים ושימש בתפקיד זה עד 1967. לאחר מלחמת ששת הימים עבר לאל-בירה, שם מת ב-1973.
אלבקור
אלבקור (שם מדעי: Thunnus alalunga; על פי האקדמיה העברית ללשון: טונה ארוכת-סנפיר) הוא מין של דג בסוג טונה הנמצא בכל האוקיינוסים הטרופים והממוזגים, ובים התיכון.
מאפיינים
גופם של האלבקורים מכוסה בקשקשים קטנים במיוחד, לאורך גופם נמתח פס כחול בוהק ועל סנפירי הגב והשת מופיעים גוני צהוב. סנפירי החזה ארוכים במיוחד בדומה לטונה עיננית. הזכרים דומים לנקבות, אך גדולים יותר. תוחלת החיים של הזכרים ארוכה מזו של הנקבות (כ-13 שנים באוקיינוס האטלנטי, וכתשע שנים בים התיכון). מסיבה זו, בין הפרטים הבוגרים יש יותר זכרים מאשר נקבות.
האלבקור מגיע בלהקות לישראל במרחק של כמה עשרות קילומטרים מהחוף בחודש מאי, ונָדוג באופן מסחרי, וכן על ידי חובבי ספורט הדיג בשיטת טרולינג. מספריו יתמעטו עם חלוף חודשי הקיץ.
קתרזיס
קָתַרְזִיס (ביוונית: Κάθαρσις) הוא מונח שמשמעותו בעברית היא הזדככות, טיהור או מֵירוּק. הקתרזיס הוא נקודת השיא ולאחריו באה הרגיעה.
שורשי הקתרזיס בספרות ובתיאטרון
המושג הופיע בתקופת הפריחה התרבותית של יוון הקלאסית שארעה בין השנים 479–338 לפני הספירה, כתיאור להשפעות הנפשיות על הצופים בהצגת הטרגדיות, בתוך מכלול ניתוח הפואטיקה של אריסטו את מאפייני הרפרטואר התרבותי של הטרגדיה והקומדיה באותה תקופה. בתורת הספרות של אריסטו, פואטיקה, אשר נכתבה ב-350 לפנה"ס בקירוב, מתואר הקתרזיס כפעולת הטרגדיה על הצופה, המטהרת אותו בעזרת רגשי פחד וחמלה.
עוד בטקסטים שקדמו לאפלטון, שהיה מורו של אריסטו, הופיעו מילים אשר התייחסו לניקיון או לבהירות, שנגזרו מאותו שורש של המילה "קתרזיס". אריסטו הגדיר את הטרגדיה כייצוג אמנותי של פעולה נעלה שבוצעה בשלמותה, בעלת שיעור הולם, כאשר חלקי הפעולה מתבטאים בצורה הולמת בחלקי הטרגדיה השונים. כך קבע כי ייצוג אמנותי של הנפשות הפועלות דרך מעשיהן ולא דרך דיבורים אודותן, מהווה שיעור הולם לאותה פעולה נעלה. ייצוג אמנותי זה משתמש בתחושות של חמלה ופחד כדי להביא לאותו טיהור, קתרזיס, אצל הצופה. הבעיה בהבנה מדויקת של המושג נגרמת עקב היותו מוגדר במשפט אשר נותר מעורפל. אריסטו כתב: "אשר על ידי חמלה ופחד מביא לטיהור של רגשות כגון אלה". לא ברור לאילו רגשות בדיוק מתכוון אריסטו; וגם אם הסביר את כוונתו בחלק אחר של הפואטיקה, הרי שאבד מבין כתביו, וכן גם בכל שאר ממצאי הפואטיקה אין הסבר מספק בהקשר התאורטי או שאין הסבר בכלל להבהרת המונח. כך גם יש החושבים שכוונתו של אריסטו לא לרגשותיו של הצופה, אלא לרגשותיו של הגיבור הטרגי.
עקב כך עלו גישות שונות של חוקרים, אשר מביניהן קיימות שמונה תאוריות מרכזיות המתחלקות לשתי קבוצות עיקריות: גישות בלעדיות אשר תופסות את הקתרזיס כבעל רכיב אחד בלבד, וגישות משולבות אשר תופסות אותו כשילוב של שניים או שלושה רכיבים. כך גם גישות אלו מדגישות את נקודות המחלוקת כשהן מבקרות זו את זו ומראות בכך את הקושי שהותיר אריסטו באותו משפט סתום, כמו גם שהן מראות את מידת מורכבות המושג. עם זאת, כולן מקשרות למצב הנפשי או התודעתי של האדם, וכך מקשרות את המונח לתחום הפסיכולוגיה.
קתרזיס בפסיכולוגיה
בפסיכואנליזה משמש המונח לתיאור שחרור אגרסיות (רגשות תוקפניים) כדי להפחית לחץ נפשי. על פי הפסיכואנליזה, אדם המרגיש צורך לאלימות (שנגרם על ידי יצר המוות) יכול ואף רצוי שיפרוק את האלימות בדרך שלא תפגע בו או תזיק לסביבה, למשל על ידי צפייה בתכנים אלימים בטלוויזיה. בצורה זו יפרוק האדם את רגש האלימות שחש מבלי לפגוע בסביבה.
הגישה המוסרית
הקתרזיס הוא תהליך מוסרי שעוברת נפשו של האדם הנמען, אשר במהלכו הופכים היצרים שלו למידות טובות. טענה זו מתבססת על קטע מתוך "האתיקה לניקומכוס" של אריסטו, אשר דן באופי של הסגולה המוסרית ומדגיש את החשיבות של דרך הביניים אשר נעה בין שני קטבים של קיצוניות רגשית. הפחד והחמלה מוזכרים בצורה מפורשת בהקשר זה, ולכן תומכי פירוש מוסרי זה מסיקים כי הקתרזיס הוא תהליך של חינוך לתגובה שמכילה את המידה הראויה של פחד וחמלה. אז, מידה מאוזנת זו של הרגשות הללו תהפוך את הנמען של היצירה הטרגית לאדם טוב יותר.