cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי ארגנטינה–ספרד
הסכמים
לאורך השנים נחתמו הסכמים רבים בין המדינות, כגון הסכם התחבורה האווירית (1947); הסכם לביטול האשרות (1947); הסכם על הגירה (1960), הסכם לשיתוף פעולה תרבותי (1971), הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני (1972), הסכם לשיתוף פעולה כלכלי (1974), הסכם הסגרה (1987), הסכם לקידום השקעות ולהגנה עליהן (1991); הסכם בדבר הכרה הדדית ברישיון נהיגה (2002) והסכם בדבר הימנעות ממיסוי כפול (2013).
סחר
בשנת 2015, הסחר בין ארגנטינה וספרד הסתכם ב -2.6 מיליארד אירו. הייצוא העיקרי של ארגנטינה לספרד כוללים: מוצרים המבוססים על בעלי חיים, דגים קפואים, סרטנים וים ים, נחושת וכימיקלים אורגניים. הייצוא של ספרד לארגנטינה כולל: מרכיבים וציוד לרכב וחומרים חשמליים.
קרב מגידו (המאה ה-15 לפנה"ס)
קרב מגידו הוא קרב שנערך במאה ה-15 לפנה"ס בין תחותמס השלישי פרעה מצרים וברית של ערי-מדינה כנעניות בלבנט בראשות מלך קדש, אשר שכנה על גדות נהר האורונטס, ובתמיכת ממלכת מיתני. למרות שהדיווח ההיסטורי היחיד שבידינו הוא זה של הצד המצרי, כפי שמופיע במספר כתובות: כתובת שנחקקה על גבי מקדש אמון בכרנך ואסטלה שנתגלתה בג'בל ברקל שבנוביה, קרב זה נחשב לעימות המתועד המהימן הראשון בהיסטוריה.
הרקע הפוליטי והמסע אל מגידו
פרעוני השושלת ה-18 ערכו מספר מסעות מלחמה בלבנט. המקורות המצרים לא מספקים מידע מדויק באשר להתרחשויות הפוליטיות ערב מסעו של תחותמס למגידו. כל שידוע הוא, כי ככל הנראה לאחר עלייתו לשלטון של תחותמס השלישי, החליטו מספר ערי-מדינה בכנען ובסהר הפורה למרוד במצרים ויצרו ברית נגדה בראשות מלך קדש אשר על נהר האורונטס. אל אותה הברית הצטרף גם מלך מגידו, אשר עירו המבוצרת שלטה על דרך הים שעברה בסמוך. למרות שהטקסט המצרי אינו מפרט את גודל הצבא של המורדים, חוקרים משערים כי גודלו הגיע לכדי 10,000 - 15,000 חיילים, אשר כללו חיל רגלים ומרכבות.
בשנת 22 למלכו, גייס תחותמס צבא בין 10,000 ל-20,000 חיילים אשר כלל חיל רגלים ומרכבות, וביום ה-25 של החודש הרביעי של העונה השנייה יצא למסע מלחמה נגד ברית המלכים המורדים. צבאו יצא ממצודת גבול בשם ת'ארו, בחלקה המזרחי של דלתת הנילוס, ולאחר עשרה ימי צעידה הגיע לעזה. למחרת המשיכו למקום הנקרא יחם (חורבת ימה בתחומי המועצה המקומית זמר בצפון השרון), לשם הגיעו כעבור 11 ימי צעידה נוספים.
חוקרים נדרשו לפתרון סוגיית הזמן אשר נדרשה לצבא מצרים לגמוא את המרחק שבין עזה ליחם העומד על 128 ק"מ, כמחצית מהמרחק בין ת'ארו לעזה (240 ק"מ). על פי המקורות המצרים נדרשו לצבאו של תחותמס 11 ימים על מנת לגמוא כמחצית מהמרחק אשר גמאו עם צאתם לכיוון עזה בעשרה ימים. סוגיה זאת ניתן להסביר על ידי "התעכבותו" של תחותמס בהכנעת ערים כנעניות אחרות באזור, דוגמת גזר ויפו.
ביחם ערך תחותמס מועצת מלחמה בה נידונו דרכי התקדמות אפשריים אל מחנה המורדים שנמצא בעמק יזרעאל, בקרבת העיר מגידו:
על פי הטקסט המצרי, שרי המלחמה של תחותמס הציעו שתי דרכים עוקפות למגידו: אך תחותמס בחר בדרך השלישית והמרכזית שעברה בנחל עירון. דרך זאת, אשר הובילה ישירות למגידו נחשבה לקצרה יותר, אך גם למסוכנת יותר, היות שהייתה צרה מאוד ולא אפשרה את התפרסות הצבא המצרי. תחותמס הניח כי אם שרי המלחמה שלו העדיפו לבחור את אחת משתי הדרכים המוזכרות לעיל, בוודאי יניחו זאת גם אויביו ויציבו בפתחן את צבאם כנגדו. לכן בתקווה שכוחות הברית לא יצפו לו בחר בנתיב המרכזי.
זהרה יניב
לימודים
יניב נולדה בתל אביב, בתם של ד"ר פרומה סְלוּחִין (לבית כגנטון), רופאת שיניים, ויעקב סלוחין, רואה חשבון. בוגרת תיכון עירוני א'. את שירותה הצבאי עשתה בנח"ל (1955–1957) בקיבוצים יוטבתה וגונן. בעלת תואר ראשון ומוסמך מטעם המחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים (1962). עם סיום לימודי התואר השני, נסעה לארצות הברית, שם סיימה את הדוקטורט בנושא: "השפעת הפיגמנט פיטוכרום על נבטי זרעי עגבנייה", במחלקה לביוכימיה של הצמח מאוניברסיטת קולומביה, ניו יורק (1967). את תואר הפרופסור קיבלה מאוניברסיטת בר-אילן (1994) ומהאוניברסיטה העברית (1996).
קרב מגידו (המאה ה-15 לפנה"ס)
הרקע הפוליטי והמסע אל מגידו
שלושה ימים לאחר שהגיע ליחם, יצא הצבא המצרי צפונה לעבר מגידו. ב"עַרוּנַה" (תל ערה) שנמצאה בנחל עירון נתקלו המצרים בכוח קטן של מורדים, ובתום עימות קצר חנה הצבא המצרי, ככל הנראה, בערונה למשך לילה. למחרת המשיך הצבא המצרי להתקדם במעבר הצר שבנחל עירון. התנועה בנחל הצר ערכה זמן רב, שכן הם הגיעו לאזור נחל קיני, שבפתח נחל עירון רק בשעה השביעית משעות היום. תחותמס הורה על הקמת מחנה והכין את צבאו לקראת הקרב למחרת בבוקר.
זהרה יניב
חוקרת במכון בויס תומפסון ובמכון וולקני
במשך אחת-עשרה שנה ששהתה בארצות הברית (1967–1978) עבדה כחוקרת במכון לחקר הצמח ע"ש בויס תומפסון בעיר יונקרס שבמדינת ניו יורק ועסקה בנושאים הקשורים לבקרה ביוכימית של יחסי טפיל-פונדקאי. תקופה זו הניבה מאמרים רבים פרי עטה. בשנים אלו התוודעה אל צמחי המרפא.
קרב מגידו (המאה ה-15 לפנה"ס)
הרקע הפוליטי והמסע אל מגידו
בבוקר למחרת נערכו המצרים להתקפה על מגידו.
זהרה יניב
חוקרת במכון בויס תומפסון ובמכון וולקני
עם חזרתה ארצה בשנת 1978 החלה את עבודתה במנהל המחקר החקלאי (מכון וולקני) (1978–2003) כחוקרת ביוכימאית במחלקה לצמחי רפואה במכון לגידולי שדה.
קרב מגידו (המאה ה-15 לפנה"ס)
מהלך הקרב
נראה כי הימורו של תחותמס הצליח; הכנענים לא ציפו לבואו של הצבא המצרי מכיוון נחל עירון, שכן עיקר צבאם הרגלי נערך באזור תענך וואדי מילק. הצבא המצרי תקף בהפתעה את כח המרכבות של המורדים אשר הושאר באזור מגידו, בעמק הצר מאחורי העיר, במקום בו לא יכלו לתמרן. אין בידינו פרטים מדויקים על מהלך הקרב עצמו, אולם נראה כי לאחר חציית נחל קיני פיצל תחותמס את צבאו לשלוש זרועות: המקור המצרי מוסר כי ההתקפה המצרית בהנהגת המלך הצליחה - המורדים נשברו והחלו לנוס לעבר העיר, כשהם מותירים מאחוריהם את מרכבותיהם, סוסיהם, זהבם ורכושם. המצרים היו כה קרובים לכנענים הנסוגים, עד שמגיני מגידו סירבו לפתוח את שערי העיר ולכן משכו את הנמלטים מעל לחומות.
החיילים המצרים פשטו על מחנה האויב והחלו לבוז שלל, ובכך אפשרו למורדים לסגת אל תוך מגידו ולהתבצר במקום לרדוף אחריהם לתוך העיר ולחסלם באותו היום. הדבר אילץ אותם להטיל על העיר מצור שנמשך שבעה חודשים עד לכניעתה (במהלך פרק זמן זה הצליח מלך קדש להימלט). בתום הקרב ערכו המצרים מניין של הרכוש, השבויים שנלקחו בחיים ושל המורדים ההרוגים על ידי קטיעת כפות ידיהם.
זהרה יניב
חוקרת במכון בויס תומפסון ובמכון וולקני
בין השנים 1993–2001 הייתה ממונה על היחידה לשיתוף פעולה בינלאומי חקלאי במנהל המחקר. בתקופה זו נחתמו הסכמי שיתוף פעולה במחקר חקלאי עם מדינות, רבות, ביניהן: טורקיה (חמש אוניברסיטאות שונות), סין, פולין, גרמניה, תאילנד, רוסיה, הודו, קרואטיה, פרו, קפריסין, סרביה. הוזמנה כמדענית אורחת לאוניברסיטאות ומרכזי מחקר שונים בעולם: בצרפת, ארצות הברית, אוסטריה, סין ובארצות נוספות.
קרב מגידו (המאה ה-15 לפנה"ס)
מהלך הקרב
השליטים המורדים נשבעו אמונים לתחותמס, העבירו את בניהם כבני ערובה למצרים, ולבסוף הורשו לשוב לעריהם.
זהרה יניב
הוראה והדרכה
בשנים 1991–1997 הדריכה במכון הבינלאומי הים תיכוני (MAICH - Mediternian Agronomic Institute Of Chania) בחאניה שבכרתים בנושאי אתנובוטניקה וצמחי מרפא של אזור הים התיכון.
קרב מגידו (המאה ה-15 לפנה"ס)
מהלך הקרב
יוחנן אהרוני, בספרו "אטלס כרטא לתקופת המקרא", טוען כי הסיבה העיקרית לכך שצבא הברית פיצל את כוחותיו ולא ניצל את יתרונה הטופוגרפי של העיר מגידו נעוצה בטקטיקה שהייתה מקובלת בקרב הכנענים: העמים הכנעניים לא נטו לסמוך על חיל הרגלים שברשותם, אלא בעיקר על פעולות של התקפת פתע מצד מרכבותיהם המוסתרות מעיני האויב. לפיכך מתוך המחשבה כי המצרים יגיעו באחת משתי הדרכים הנוחות והעוקפות, היה חיל הרגלים הכנעני, אשר הוצב באזור תענך ויקנעם, מתחיל בנסיגה מתוכננת, על מנת למשוך את המצרים עמוק לתוך עמק יזרעאל, ולאחר מכן היו תוקפים את האחרונים באמצעות חיל המרכבות שהוסתר מבעוד מועד באזור מגידו.
זהרה יניב
הוראה והדרכה
בין השנים 1991–2003 שמשה כמדריכת סטודנטים לתואר מוסמך ודוקטור.
קרב מגידו (המאה ה-15 לפנה"ס)
תוצאות
על פי המקורות המצריים הניצחון היה מוחץ ומושלם. בעקבות ניצחונו הקים תחותמס השלישי מערך מנהלי-שלטוני בכנען. הוא השאיר את השלטון הישיר על הערים בידי השליטים המקומיים, אולם מספר ערים הופקעו והוקמו בהם מרכזים שלטוניים ישירים של מצרים. העיר ששימשה כמרכז השלטון המצרי בכנען הייתה עזה, במקביל הופקעו ערים נוספות ביניהן: יפו, בית שאן, ינועם, כומידו בבקעת הלבנון, ובחוף הפיניקי צומור ואולזה.
זהרה יניב
הוראה והדרכה
את תורתה ממשיכה זהרה להנחיל כמרצה לסטודנטים בקורסים בנושאים כגון צמחי מרפא ברפואה מודרנית, חומרי טבע מצמחים בתזונה ובבריאות האדם, בפקולטה למדעי החקלאות, רחובות; באוניברסיטת בר-אילן, בבית הספר לרוקחות, ובבתי החולים תל השומר ואסף הרופא.
קרב מגידו (המאה ה-15 לפנה"ס)
תוצאות
בשנים שלאחר קרב מגידו ערך תחותמס 16 מסעות מלחמה נוספים לאזור הלבנט כמעט בכל שנה משנות מלכותו, ושמונה שנים לאחר הקרב, במהלך מסעו ה-6 של תחותמס, הצליח האחרון לכבוש את קדש שעל נהר האורונטס. על ידי החזרת ההגמוניה המצרית בלבנט, הגיעה האימפריה המצרית בימי תחותמס השלישי לשיאה.
זהרה יניב
כתיבה ועריכת ספרים
זהרה שותפה לכתיבתם ועריכתם של הספרים:
כמו כן מאמריה פורסמו בספרים רבים בישראל ומחוצה לה, ביניהם:
פרסים
ב-2009, הוענק לה הפרס Distinguished Scientist Award על הישגיה ומומחיותה בתחום האתנו-בוטניקה והיסטורית הרפואה העתיקה מטעם ה-The university of Peace Foundation (האוניברסיטה למען השלום), מקסיקו.
ב-2020 הוענקה לה תעודת הוקרה על מפעל חיים על תרומתה הייחודית למדע ולעולם צמחי המרפא בישראל, מטעם "עילם", העמותה הישראלית לצמחי מרפא.
משפחה
זהרה יניב היא אם לשתי בנות וסבתא לשישה. נשואה לאוריאל בכרך, פרופסור אמריטוס לכימיה וביולוגיה מולקולרית באוניברסיטה העברית. מתגוררת בתל אביב.
אחיה הצעיר בני סְלוּחין (Benny Sluchin) הוא טרומבוניסט הפועל בפריז.
הר נבו
הַר נְבוֹ (או הַר הָעֲבָרִים; בערבית جبل نيبو) הוא הר השוכן במערב ירדן, כ-7 ק"מ מערבית לעיר מידבא. פסגתו נישאת לגובה של 817 מטר מעל פני הים. הנוף מפסגת ההר משקיף על ארץ ישראל, ים המלח והחלק הדרומי של נהר הירדן. לרוב ניתן לראות את יריחו מפסגת ההר ובימים בהירים גם את ירושלים ואת בית לחם.
בעיית כיסוי קודקודים
במדעי המחשב, בעיית כיסוי הקודקודים היא בעיה NP-שלמה בתורת הסיבוכיות.
הר נבו
ההר בתנ"ך
לפי הפרק האחרון של ספר דברים, הר נבו הוא ההר אליו טיפס משה רבנו וממנו ניתנה לו ההזדמנות האחרונה להשקיף על הארץ המובטחת אותה ייעד אלוהים לבני ישראל (12 השבטים). לפי המסורת היהודית והנוצרית, וכן לפי מספר מסורות מוסלמיות (אף שקיים קבר אחר שמיוחס אליו), משה נקבר בהר זה על ידי אלוהים עצמו, ומקום קבורתו לא נודע:
בעיית כיסוי קודקודים
הבעיה נכללת ב21 הבעיות ה-NP שלמות של קארפ.
הר נבו
ההר בתנ"ך
קיימים חילוקי דעות בקרב החוקרים אם ההר אשר מוכר כיום כהר נבו הוא אכן אותו ההר אליו התייחסו בתורה.
בעיית כיסוי קודקודים
תיאור הבעיה
במשמעות המתמטית של תורת גרפים, כיסוי קודקודים (לפעמים יקרא כיסוי צמתים) של גרף היא קבוצה של קודקודים כך שלפחות קצה אחד של כל קשת בגרף שייך לקבוצת קודקודים זו. בעיית מציאת כיסוי מינימלי של קודקודים לגרף היא בעיה אופטימיזציה קלאסית במדעי מחשב והיא דוגמה אופיינית לבעיית אופטימיזציה NP-שלמה שכיום קיים לה אלגוריתם קירוב.
הר נבו
ההר כמקום בו הוסתר ארון הברית
בספר חשמונאים ב מסופר שהנביא ירמיה מצא מערה מוסתרת על ההר והטמין בה את ארון הברית. ירמיה גער בגולים אשר רצו לסמן את מקום המערה וטען כי היא תתגלה רק לאחר שהאל יקבץ את עמו מן הגלות וישיבו לארצו:
סיפור זה משקף מסורת כוהנית, אשר ראתה בהר מקום קדוש ומסתורי, למרות מיקומו מחוץ לגבולות הארץ המובטחת, בארץ מואב. למסורת זו לא נמצאו הדים במשנה או בתלמוד.
בעיית כיסוי קודקודים
תיאור הבעיה
כיסוי בתורת הגרפים משמעותו מציאת קבוצת עצמים שאיחודם הוא כל הגרף. כיסוי קודקודים הוא כיסוי הגרף באמצעות קבוצת קודקודים, כך שכל קשת בגרף נוגעת לפחות באחד מקודקודים אלו. כיסוי קשתות הוא כיסוי כל קודקודי הגרף באמצעות הקשתות, כל אחת והקודקודים אותם היא מחברת. כיסויים קשורים קשר הדוק למושגי השידוך והקבוצה הבלתי תלויה שבתורת הגרפים.
הר נבו
היסטוריה
מבנה שניצב על ראש ההר הוסב לכנסייה בשנת 393 וזו נבנתה ועוצבה מחדש באופן רציף. המבנה היה מלבני והיו בו שלושה אפסיסים, ומתחת לרצפתו התגלו שישה קברים. מדרום ומצפון לו הוקמו שתי קפלות אשכבה, וסביב חצרו המרכזית הותקנו חדרי מגורים לנזירים. מאוחר יותר הוקם במקום גם בפטיסטריום וכתובת יוונית שהשתמרה במקום מזכירה את תאריך בנייתו בחודש אוגוסט 531.
במחצית השנייה של המאה ה-6 הורחבה הכנסייה והוכרה כבזיליקה. מאוחר יותר פורקו קפלת האשכבה הצפונית והבפטיסטריום, ותחתם הוקמה קפלה גדולה יותר. בצידה הדרומי של הבזיליקה הרסו הנזירים את קפלת האשכבה האחרת והקימו במקום בפטיסטריום חדש שבו פסיפסים מהשנים 597–598. במהלך העשור הראשון של המאה ה-7 נהרסו שלושה חדרים במנזר ובמקומם הוקמה קפלת "אם האלוהים". נראה כי בשלב מסוים נשתכח המקום ומהמבנים נותרו שרידי אבנים וחלקי פסיפס.
עדויותיהם של שני עולי רגל מסוף המאה ה-4 ומהמאה ה-5 התגלו במחצית השנייה של המאה ה-19, וסייעו לחוקרים לאתר את המקום. הראשונה הייתה אגריה שיומנה התגלה בעיר ארצו באיטליה ופורסם ב-1877 והאחר היה פטר האיברי, הבישוף המונופיזיטי של עזה שכתביו התגלו ב-1895. כתוצאה מכך נרכש המקום ב-1932 על ידי נזיר פרנציסקני שדאג לסלילת דרך אל העיירה מידבא, ואיפשר את תחילת החפירות במקום ב-13 ביולי 1933. שלוש משלחות חפירה שנערכו בשנות ה-30 של המאה ה-20 חשפו את שרידיהם של מבני הבזיליקה והמנזר המקוריים.
בד בבד החלה משמורת ארץ הקודש בהקמת כנסייה ומנזר פרנציסקנים חדשים על ההר, ולצידם הוצב מאוחר יותר פסל נחש הנחושת המעוצב בצורת צלב. הפסל, מעשה ידיו של הפסל האיטלקי ג'ובאני פנטוני (Giovanni Fantoni), מסמל הן את נחש הנחושת אשר עשה משה במדבר והן את הצלב עליו נצלב ישו.
ב-19 במרץ 2000, ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני במקום במהלך מסעו לארץ הקודש ונטע בו עץ זית כסמל לשלום. ב-11 במאי 2009 ביקר האפיפיור בנדיקטוס ה-16 במקום במהלך מסעו לארץ הקודש.
בתרבות
להר נבו אזכורים תרבותיים רבים. בתרבות הפופולרית הוא נזכר בשירה של רחל המשוררת "מנגד", וגם קובץ שיריה השלישי, "נבו", נקרא על שמו. הוא נזכר גם בשירו של יעקב שבתאי "שיר ההד" (בוצע על ידי אריק לביא ב-1958, ומצוינים בו מקומות תנ"כיים שונים). גם השיר "רואים רחוק רואים שקוף", מאת יענקל'ה רוטבליט, מזכירו (בביצוע הידוע של שמוליק קראוס).
בספרו של אברהם ב. יהושע המנהרה, מתארת הנבלנית נוגה כי קראה לבנה נבו, שכן בהגיעו לגיל בר המצווה תיקח אותו לשם, והשניים יהרהר "אם א"י המערבית אכן תתאים להמשך חייו". כמו כן קיים מאגר משפטי פופולרי, הקרוי נבו.
לקריאה נוספת
Michele Piccirillo, Eugenio Alliata, Mount Nebo : new archaeological excavations, 1967-1997, Jerusalem : Studium Biblicum Franciscanum, 1998
בעיית כיסוי קודקודים
הגדרת הבעיה
בעיית כיסוי הקודקודים היא זו: האם, בהינתן גרף נתון ומספר טבעי \ k, קיים לגרף כיסוי קודקודים שמכיל לכל היותר \ k צמתים? (השאלה האם קיים כיסוי קודקודים מגודל כלשהו היא טריוויאלית, כי ניתן תמיד לבחור בתור כיסוי את כל קודקודי הגרף). ניתן להראות כי הבעיה היא NP-שלמה על ידי רדוקציה מבעיית SAT.
הבעיה של מציאת כיסוי קודקודים מגודל מינימלי גם היא NP-שלמה, אך קיים לה אלגוריתם קירוב כפלי פשוט: מוצאים שידוך מקסימלי בגרף ולוקחים את כל צמתיו. קל להראות כי בצורה זו הכיסוי שנקבל לא יהיה גדול יותר מאשר פי 2 הכיסוי האופטימלי.
עבור כיסוי בקודקודים C ושידוך M כלשהם, כל קשת e\in M חייבת לגעת לפחות באחד מן הקודקודים בכיסוי, וכל שתי קשתות שונות ב M לא יכולות לגעת באותו קודקוד מ C ולכן מקבלים ש |M|\leq|C|. זה גורר שגודל הכיסוי המינימלי בגרף הוא לכל הפחות גודל השידוך מקסימום בגרף. משפט קוניג (König's theorem) אומר שבגרף דו צדדי (סופי) גודל הכיסוי המינימלי שווה לגודל שידוך מקסימום, שידוך מקסימום שייך למחלקת סיבוכיות P - בעיות שניתנות לפתרון בזמן יעיל, ולכן ניתן למצוא את הכיסוי המינימלי בגרף דו צדדי (Bipartite) בזמן פולונומיאלי - זמן יעיל.
מציאת קירוב
אפשר למצוא קירוב על ידי לקיחה שוב ושוב שתי נקודות קצה ביחס לכיסוי הקודקודים, ואז להסיר אותן זמנית מהגרף. לאחר מכן, מוצאים M - התאמה מקסימלית בעזרת "אלגוריתם חמדן", ולבנות את   C -  כיסוי קודקוד שמורכב מכל נקודות הקצה של הקצוות. באיור הבא מתוארים - M התאמה מקסימלית מסומנת באדום, ואת C כיסוי הקודקודים המסומן בכחול.
סט C של כיסוי הקודקודים נבנה בדרך זו: נניח שקצה קשת e אינו מכוסה על ידי C; אז  הוא התאמה וגם e \not\in M, זו סתירה להנחה כי M הוא מקסימלי. כיסוי אופטימלי מכיל נקודות קצה לפחות אחד מכל קצה ב-M; בסך הכל, הסט C הוא לכל היותר גדול פי 2 מכיסוי הקודקודים האופטימלי, וזהו הקירוב הטוב ביותר הידוע כיום. אלגוריתם זה התגלה על ידי Fanica Gavril ו - Mihalis Yannakakis.
פסאודו קוד
פסאודו קוד הוא קטע קוד גולמי המשמש ליצירת אלגוריתם. פסאודו קוד משתמש בקונבנציות של שפות תכנות, אך מיועד לקריאה של בני אדם ולא לקריאה על ידי מחשב. קטעי פסאודו קוד אינם להרצה על במחשב בפני עצמם, אך ניתן לכתוב על פיהם קוד אמיתי שניתן להידור בכל שפת תכנות שהיא.
פסאודו קוד לאלגוריתם קירוב הנ"ל:
עין אלקטרונית
עין אלקטרונית הוא מונח מיושן המשמש לתיאור אביזר חישה אלקטרוני אופטי. דוגמה לשימוש נפוץ בעין אלקטרונית היא דלת המעלית הנפוצה, בה מותקן פנס בקצה פתח הדלת ופוטורזיסטור ממולו (בקצה פתח הדלת השני). כאשר האור, שעשוי להיות גם אור בלתי נראה לעין אנושית, הנפלט מן הפנס נקלט על ידי הקולט, משמע שאין אדם או חפץ במסלול סגירת הדלת, והיא יכולה להיסגר. לעומת זאת, כאשר האור לא מתקבל בקולט, משמעו שיש חפץ או אדם באזור הדלת שחוסם את האור, והדלת נשארת פתוחה עד שהאור נקלט בקולט למשך מספר שניות ללא הפרעה.
איקוסיטטרהדרון
האיקוסיטטרהדרון הדלתואידי מופיע בטבע כצורה של גבישים כמו האנלציט ולפעמים גם הגארנט. בספרות העוסקת במינרלים, צורה זו נקראת לפעמים "טרפזוהדרון", על אף שעל-פי הטרמינולוגיה המקובלת בגאומטריית המרחב, השם טרפזוהדרון מתייחס למשפחה של פאונים שהפאות שלהם הן טרפזים.
חבורת הסימטריות המלאה של הפאון היא מסדר 48, והיא פועלת באופן טרנזיטיבי על 24 הפאות; המייצב של פאה כולל, מלבד הפעולה הטריוויאלית, את שיקוף המרחב השומר על הפאה במקומה.
קלאומברוטוס (בן אנכסנדרידס)
קלאומברוטוס (ביוונית: Κλεόμβροτος; המאה ה-6 לפנה"ס) היה נסיך ומצביא ספרטני בנו של אנכסנדרידס השני ואחיהם של קלאומנס הראשון ולאונידס הראשון. היה אביו של פאוסניאס.
ביוגרפיה
קלאומברוטוס היה בנו של אנכסנדרידס השני, מלך ספרטה שנחשב לצאצאו של הרקולס. הרודוטוס מוסר סיפור מפוקפק אודות לידתו. לפי טענת הרודוטוס אשתו האהובה של אנכסנדרידס לא ילדה לו ילדים. והאפורים דרשו ממנו להיפטר ממנה ולשאת אחרת. אולם הוא סרב, על כן הרשו לו האפורים לשאת אשה נוספת, מנהג שחרג מהכללים המקובלים. האישה החדשה ילדה לו את קלאומנס. אולם לפתע ילדה הקודמת את דוריאוס, ואחר כך את לאונידס, ואת קלאומברוטוס, אולם החדשה לא ילדה עוד.
קלאומנס ירש את הכתר, ואחרי מותו ירש לאונידס. לאונידס מת בקרב תרמופילאי בשנת 480 לפנה"ס והותיר אחריו בן קטין בשם פליסטרכוס. קלאומברוטוס מונה לעוצר עבור פליסטרכוס, וגם למפקד הצבא הספרטני. אותה תקופה השתוללה מלחמת פרס–יוון, וקלאומברוטוס נשלח למיצר הקורינתי, במטרה לבנות חומה שתמנע מהפרסים לחדור אל חצי האי הפלופונסי. הוא נשלח על פי ההערכות ב-2 באוקטובר, כיוון שהרודוטוס מציין שהתרחש ליקוי חמה במהלך ביצוע שליחותו. הוא מת בנסיבות לא ברורות בדרכו חזרה מביצוע שליחותו.
את מקומו כעוצר מילא בנו פאוסניאס. היה לו בן נוסף בשם ניקומדס, ששימש אחר-כך עוצר למלך פלייסטואנאקס, בנו של פאוסניאס.
קירה נריס
מייג'ור קירה נריס היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיעה בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
ליהוק
בשלבים המוקדמים של תכנון "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", יוצרי התוכנית רצו לשלב בה את דמותה של הבאג'ורית רו לארן, שהייתה אורחת קבועה ב-"מסע בין כוכבים: הדור הבא". מישל פורבס, אשר גילמה את סג"ם רו, דחתה את ההצעה, כך שהיה צורך ביצירת דמות באג'ורית חדשה במקומה. בדמותה של קירה נריס, נאנה ויזיטור אמרה כי היא מרגישה "עסוקה לחלוטין בכל רמה של התפקיד".
סיפור רקע
על פי הנהוג בקרב הבאג'ורנים, שם המשפחה (קירה) מקדים את השם הפרטי (נריס). הוריה הם קירה טאבן וקירה מרו ויש לה שני אחים ואחות (קירה ראון, קירה פוהל וקירה ג'אדה). המשמעות המילולית של שם משפחתה הוא "אישה חזקה" בסלאבית.
קירה נריס נולדה בשנת 2343, במחוז דקור, על כוכב הלכת באג'ור, בעיצומה של תקופת כיבוש הכוכב על ידי הקרדאסים, שנמשכה למעלה מ-50 שנה. היא גדלה במחנה עבודה. בני משפחתה היו בעלי מעמד של אמנים. בגיל 12, קירה גויסה לתא התנגדות תחת פיקודו של שקאר - חלק מתנועת מחתרת שביצעה פיגועי גרילה נגד קצינים ואזרחים הקרדאסים, במטרה להביא לסיום הכיבוש.
עלילות הדמות
מייג'ור קירה היא הקצינה הבכירה ביותר של המיליציה הצבאית של באג'ור המוצבת לשרת על תחנת החלל חלל עמוק 9, המשמשת כקצינה הראשונה תחת קצין צי הכוכבים שהוצב לפקד על התחנה. בפרקים הראשונים של הסדרה, המתרחשים לאחר נסיגת קרדאסיה מבאג'ור, הקצינה הצעירה בת ה-26 מוצאת עצמה בתפקיד בעל השפעה רבה על בנייתה מחדש של באג'ור, וההשפעות הפוליטיות על האזור, כתוצאה מכך, זאת בעקבות הצבתה לתחנת החלל, וקרבתה אל קומנדר בנג'מין סיסקו - שהבאג'ורנים מאמינים כי הוא שליח אשר נשלח אליהם מנביאיהם.
בתחילה, קירה מתנגדת לנוכחות הפדרציה על חלל עמוק 9, משום שהיא סבורה שלאנשי באג'ור לא צריך להיות כל קשר עם הפדרציה. במשך הזמן היא משנה את דעתה, והופכת לאחת מהתומכות הגדולות בהצטרפותה של באג'ור אל הפדרציה.
אף על פי שהיא חברה במיליציה הצבאית של באג'ור, קירה מתגלה כבעלת ערך רב עבור צי הכוכבים, ולעיתים תכופות מוצאת את עצמה מפקדת בצורה ישירה על קציני צי הכוכבים המוצבים על חלל עמוק 9. למשל, במהלך השנה הראשונה בה מוצבת הדיפאיינט בתחנה, קירה משמשת כקצינה הראשונה של ספינת החלל, מצב שמשתנה רק כאשר לוטננט-קומנדר וורף מגיע לשרת בתחנה, ונוטל על עצמו את מקום מס' 2 בהיררכית הפיקוד של התחנה (לאחר קפטן סיסקו). כאשר הדומיניון משתלט על חלל עמוק 9 בתחילת המלחמה, קירה נשארת לשרת בתחנה, כקצינת קישור, במסגרת הסכם אי-הלוחמה בין באג'ור לבין הדומיניון. תפקידה מאפשר לה לארגן תא התנגדות, הכולל את רום, קווארק וג'ייק סיסקו. הם מבריחים מידע מודיעיני לצי הכוכבים, על פיו הדומיניון החלון להסיר את צי המוקשים שעל פי חור התולעת - אשר מונע מהדומיניון מלקבל תגבורת מרביע גמא. כמו כן, היא מצליחה לחבל במערך הנשק של התחנה, ובכך לאפשר לצי הכוכבים לכבוש מחדש את התחנה.
ניסיונה של קירה במחתרת הבאג'ורנית זיכו אותה בקידום לדרגה המקבילה ללוטננט-קולונל, שהיא מקבילה גם כן לתקן של קומנדר בצי הכוכבים, וזאת על מנת לסייע להתנגדרות הקרדאסית נגד הדומיניון. קירה, אודו וגארק מוברחים אל תוך קרדאסיה, על מנת ללמד את דמאר טקטיקות של ארגון תנועת מחתרת עם פיקוד מבוזר. תא ההתנגדות שלהם מצליח לחדור אל מספנות של הדומיניון, ולגנוב מהם את הנשק של הברין, אשר ספינות החלל של הפדרציה מצאו עצמן חסרות הגנה ממנו. מעשיהם איפשרו למהנדסים של צי הכוכבים לפתח מערכות הגנה אשר יוכלו להתנגד לנשק זה. בסיומה של המלחמה, קירה מקבלת פיקוד על תחנת חלל עמוק 9, לאחר היעלמותו של קפטן סיסקו. בשנת 2374 היא מקודמת לדרגת קולונל.
מערכת יחסים עם אודו
בעזרתו של ויק פונטיין, קירה יוצר מערכת יחסים רומנטית עם אודו, שערג לה במשך שנים. הנשארים נשארים יחדיו, עד אשר אודו עוזב על מנת להצטרף אל "הקשר הגדול" - כוכב הבית של בני-עמו, המשתנים.
יקום המראה
דמותה של קירה נריס נמצאת גם ביקום המראה. בפרק "Crossover" קירה נתקלת בבת-דמותה מ"הצד השני", שהיא המנהלת של "טרוק נור", כאשר אילם גארק-של-הצד-השני הוא הקצין הראשון שלה. קירה מצליחה לשכנע את סיסקו-של-הצד-השני לעמוד בראש מרד הארצנים. המורדים, בשלב מאוחר יותר, מצליחים להשתלט על "טרוק נור" וללכוד את המנהלת, אולם היא מצליחה לברוח, בעזרתו של נוג-של-הצד-השני. המנהלת מצליחה, בסופו של דבר, לשכנע את בראייל-של-הצד-השני לעבור אל היקום "הרגיל", על מנת לגנוב משם את כדור הנבואה של הבאג'ורנים, וקירה מתאהבת בו.
נאנה ויזיטור דחתה את הרעיון כי דמותה של המנהלת היא ביסקסואלית, ואמרה שגילמה אותה על מנת להציג אותה כ"נרקיסיסטית מוחלטת, מצידה. לא היה לכך כל קשר למיניות". עם זאת, בפרקים מאוחרים יותר, המנהלת ממשיכה לחיות כמוקפת בהרמון, הן של גברים והן של נשים, ובסופו של דבר - היא נמצאת במערכת יחסים רומנטית עם גרסת היקום המקביל לאזרי טיגאן.
תגובות
המגזין "The Journal of the American Academy of Psychoanalysis" מוצא את דמותו של קירה "קשה רגשית". מצוין כי קירה לא נראתה סוגדת באופן פרטי, עד לפרק "Ties of Blood and Water" משנת 1997.
יגואר XKSS
יגואר XKSS (באנגלית: Jaguar XKSS) היא מכונית ספורט במרכב רודסטר מבית יגואר. הדגם יוצר משנת 1957 ויוצרו ממנו 16 יחידות. יגואר חזרה לייצר את דגם ה"יגואר XKSS" בשנת 2016.
המשפט הרומי
המשפט הרומי הוא המערכת המשפטית של רומא העתיקה. התפתחות המשפט הרומי נמשכה כאלף שנים, משנת 449 לפנה"ס בערך, עת נוצרו "שנים עשר הלוחות" עד לקודיפיקציה של המשפט הרומי שנערכה על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בשנת 530 לספירת הנוצרים. המשפט הרומי כפי שהשתמר בקוד של יוסטיניאנוס הפך לבסיס המערכת המשפטית באימפריה הביזנטית ומשם הפך לבסיס לרבות ממערכות המשפט הקונטיננטלי במערב אירופה.
קודקס תיאודוסיאנוס הוא הבסיס של המשפט הרומי וכולל לקט של 16 כרכים של החוקים של רומא. לקט חוקים אלו התאגד בשנים 429 -435 על ידי קבוצה של מלקטי חוקים בהנהגת אנטיוכוס.
במובנו הרחב של המושג "המשפט הרומי" ניתן לומר שאין המדובר רק במערכת המשפטית הנהוגה ברומא הקדומה אלא במערכת המשפטית שיושמה ברוב מדינות אירופה עד לסוף המאה ה-18. במדינות רבות (גרמניה לדוגמה) יישומו של המשפט הרומי נמשך עד לתקופה מאוחרת יותר. מסיבות אלו מערכות משפטיות מודרניות באירופה ומחוצה לה מושפעות במידה רבה על ידי המשפט הרומי, במיוחד בשדה המשפט האזרחי. אפילו המשפט הבריטי, אשר בו התפתחה מערכת נפרדת של דינים הקרויה המשפט המקובל הושפע במידת מה מן המשפט הרומי, על אף שהשפעה זו פחותה בהרבה מהשפעת המשפט הרומי על המערכות המשפטיות ביבשת אירופה.
הרפובליקה הרומית
לא ניתן לומר בדיוק מתי החל המשפט הרומי את התפתחותו העצמאית. הטקסט המשפטי הראשון המוכר לנו בפירוט הוא "שנים עשר הלוחות". המדובר בסדרה של צווים משפטיים שנוסחו על ידי ועדה של עשרה אנשים (decemviri legibus scribundis) בערך בשנת 449 לפני הספירה. השרידים שנותרו מלוחות אלו מראים כי לא היה זה "קוד משפטי" במובנו המודרני. מטרת הלוחות לא הייתה לספק מערכת משפטית שלמה וקוהרנטית המכסה את כל המקרים האפשריים, ונותנת פתרון לכל הבעיות האפשריות. המדובר היה בחקיקה קזואיסטית שמטרתה הייתה להחליף את החוק הקיים בשעת חקיקתן בהוראות מודרניות יותר. ההוראות התייחסו למשפט האזרחי ולדיון האזרחי, וכן לדיני משפחה, קניין וירושה. בתקופה זו נתפס אף המשפט הפלילי כעניין שבין האזרחים ובין עצמם. כך למשל אדם שנפגע מעבירה יכול היה לתבוע לדין את הפוגע (למשל בני משפחתו של רוצח, או אנס), והשופט יכול היה לקבוע כי אין לפוגע הגנה אם ירצו קורבנות העבירה לפגוע בו.
חוק חשוב נוסף מתקופת הרפובליקה הרומית הוא חוק אקיליה משנת 286 לפנה"ס אשר ניתן לראות בו את מקור חוקי הנזיקין המודרניים. עם זאת, תרומתה הגדולה ביותר של רומא לתרבות המשפטית האירופית לא הייתה בחקיקת חוקים מנוסחים היטב, אלא בעליית מעמד של משפטנים מקצועיים, והתייחסות למשפט כאל מדע. התפתחות זו הושגה בהליך הדרגתי של יישום טכניקות מדעיות שנלקחו מן הפילוסופיה היוונית בשדה המשפט, יישום בו היוונים עצמם מעולם לא עסקו.
באופן מסורתי, מקורות המדע המשפטי הרומי קשורים לסיפורו של גנאיוס פלאביוס, אשר בערך בשנת 300 לפנה"ס פרסם את הניסוחים המשפטיים שיש להשתמש בהם על מנת להתחיל בתביעה משפטית. לפני זמנו של גניאוס פלאביוס, ניסוחים אלו היו סודיים, וידועים רק לכוהנים. פרסומם הפך את העיסוק במדעי המשפט לנחלת הכלל. בין אם סיפור זה מדויק ובין אם לאו, משפטנים פעילים עסקו בתורת המשפט במספרים גדלים והולכים כבר במאה השנייה לפני הספירה. אחד מהמפורסמים שבמשפטני התקופה הרפובליקנית, שהייה אף בעל השפעה רבה בתקופה שלאחריה, היה קווינטוס מוקיוס סקייבולה שכתב כרך עב כרס על כל האספקטים של המשפט, וכן סרביוס סולפיקיוס רופוס ידידו של קיקרו. כך הייתה רומא בעלת מערכת משפטית מורכבת, ותרבות משפטית מפותחת כאשר התנוונה הרפובליקה והפכה למערכת המונרכיסטית של ה"פרינקפאט" ב-27 לפנה"ס.
המשפט הרומי הקלאסי
250 השנים הראשונות לספירת הנוצרים ראו את שיא פריחת המערכת המשפטית הרומי, והגעתה לדרגת השלמות העליונה אליה תוכל להגיע. המשפט בתקופה זו נקרא לעיתים "משפט רומי קלאסי". ההישגים הספרותיים והמעשיים של המשפטנים בתקופה זו נתנו למשפט הרומי את צורתו הייחודית.
המשפטנים עבדו בתפקידים שונים: הם נתנו חוות דעת משפטיות לבקשתם של צדדים פרטיים המעוניינים בכך. הם ייעצו למגיסטראטים אשר בידיהם הופקדה מערכת המשפט, ובמיוחד לבעלי תפקיד הפראיטור. הם סייעו לפריאטורים לנסח צווים, אשר הוכרזו בפומבי בתחילת תקופת כהונתם, בהם חיוו הפראיטורים את דעתם כיצד יישאו בכהונתם, ובעריכת הניסוחים המשפטיים לפיהם התנהלו ההליכים בבתי המשפט. כמה משפטנים נשאו במשרות שיפוטיות רמות בעצמם.
המשפטנים ייצרו אף סוגים שונים של יצירות משפטיות. בערך בשנת 130 המשפטן סלביוס יוליאנוס ניסח נוסח אחיד לצווי הפראיטור, בו השתמשו כל הפראיטורים משנה זו ואילך. צו זה כלל תיאור של כל המקרים בהם יאפשר הפראיטור פעולה משפטית, ויעניק הגנה לצד מעוניין. הצו הסטנדרטי שימש למעשה כקוד משפטי מקיף, על אף שלכאורה לא היה לו תוקף של חוק. הוא קבע את הדרישות להצלחתה של תביעה משפטית. הצו הפך לבסיס שעליו נבנתה מערכת שלמה של פלפולים משפטיים על ידי משפטנים קלאסיים כיוליוס פאולוס ודומיטיוס אולפיאנוס.
משפט בתר קלאסי
באמצע המאה ה-3 התנאים לקיומה של תרבות משפטית מפותחת הפכו לקשים יותר. המצב הפוליטי והכלכלי הכללי הידרדר. הקיסרים קיבלו את השליטה הישירה בכל האספקטים של החיים הציבוריים. המערכת הפוליטית של הפרינקיפאט, אשר שמרה בתחילה על כמה מן האפיונים הרפובליקנים הישנים, הפכה למונרכיה אבסולוטית. קיומו של מדע המשפט ושל משפטנים המתייחסים למשפט כאל מדע, ולא אל כלי להשגת מטרות פוליטיות על פי רצון השליט האבסולוטי, לא התיישב עם רוח התקופה. כתוצאה מכך נקטעה היצירה המשפטית. יצירת ספרות משפטית חדשה פסקה. משפטנים מועטים לאחר המאה השלישית מוכרים לנו בשמם. בעוד שהמדע המשפטי והחינוך המשפטי המשיכו במידה מסוימת בחלק המזרחי של האימפריה, רוב הדקויות שאפיינו את המשפט הקלאסי נזנחו ואף נשכחו במערב. המשפט הקלאסי הוחלף ב"משפט הוולגרי". כתבי המשפטנים, במקומות בהם עוד נלמדו, נערכו על מנת להתאים למצב החדש.
קודקס הרמוגיניאנוס פורסם בראשית שנת 295 ואיגד חוקים שנחקקו בסוף המאה השלישית. Sententiae של יוליוס פאולוס הידוע גם כ-Pauli sententiae פורסם בסוף המאה ה-3 וקונסטנטינוס קבע ב-328 כי החוקים שפאולוס איגד יהיו חלק מהמשפט הרומי.
הכרזת הנצרות כדת המדינה תחת הקיסר תאודוסיוס השני הובילה לירידה בלימודי התרבות האלילית, אשר המשפט הקלאסי נחשב לחלק ממנה.
הקודיפיקציה בימי יוסטיניאנוס
הקיסר המזרחי יוסטיניאנוס הראשון, ששלט בחלקים נרחבים מן האימפריה, אשר קודמיו הפסידו לשבטים הגרמניים, יצא במערכה להשבת החוק הרומי לתפארתו הקדומה. למטרה זו הורה על יצירת שלושה קובצי חקיקה גדולים (המכונים קודקס, כשם שמלאכת יצירתם מכונה "קודיפיקציה"). רוב הידע שלנו במשפט הרומי בא מקבצים אלו, אשר פורסמו כחצי מאה לאחר נפילתה של רומא עצמה בידי הברברים.
יוסטיניאנוס תכנן להשלים את עבודתו בפרסום קובץ של חוקים חדשים שנחקקו אחרי פרסום הקודקס, אך תוכנית זו מעולם לא יצאה לפועל. שרדו רק אוספים פרטיים (לא ממלכתיים) של חוקים מאוחרים יותר הנקראים "Novelae" (החדשים).
בימי הביניים שלושת הקבצים הרשמיים, וה"חדשים" קיבלו את השם הקיבוצי "Corpus Iuris Civilis" (גוף החקיקה האזרחית). קובץ מאוחד זה היה לאחד המסמכים החשובים ביותר בתולדות מדע המשפט והחשיבה המשפטית.
יישום המשפט הרומאי בפרובינקיות של האימפריה
במבט לאחור, וכפי שנראה באירופה במאה ה-11, עת חזר המשפט הרומי לגדולתו, המשפט הרומי הקלאסי נראה כגוף מונוליתי ואחיד בעל השפעה שאין שני לה על החיים באימפריה. אך למעשה לא היה הדבר כך. מתחילת ההתפשטות הטריטוריאלית הרומית, האפשרות לחרוג מן המשפט הרומי ניתנה לקהילות ולערים, וזאת באמנות ובחוזים עם אזורים שנכבשו, אשר פורסמו, וחלקים רבים מהם שרדו. בנוסף לכך, תחת שלטון הקיסרים, לשליטים מקומיים ניתנה יד רחבה בקביעת הסדרים מקומיים, כל עוד יישארו כפופים לשלטון הקיסר. עקרון מרכזי של המשפט האזרחי הרומי היה כי האדם יישפט על פי מעמדו ועל פי החוק הקיים במקום מוצאו. כך נשפט שאול התרסי כאזרח רומי. אך לא היה בדעת השלטונות הרומים לאחד את החוק בכל קצוות האימפריה.
הבריביאריום
הבריביאריום (בלטינית: breviarium alaricianum) הוא קובץ החוקים הרומיים שהותאם על ידי אלאריך השני לשימוש בממלכה הוויזיגותית. הבריביאריום פורסם ב-2 בפברואר 506 והיה בתוקף עד שנת 654, שאז החליף המלך רקסוונד את הבריביאריום בקוד הוויזיגוטי.
החוק הרומי באימפריה הביזנטית
באימפריה הביזנטית, הפך הקודכס של יוסטיניאנוס לבסיס שעליו התבססה מערכת המשפט. במאה התשיעית הקיסרים בסיליוס הראשון וליאו השישי יזמו תרגום של הקובץ ליוונית, ויצרו את ה"בזיליקה". החוק הרומי כפי שנשתמר בקודכס של יוסטיניאנוס וב"בזיליקה" נותר הבסיס לשיטת המשפט ביוון ובבתי הדין של הכנסייה האורתודוקסית, אף לאחר נפילת האימפריה הביזנטית וכיבושה על ידי הטורקים.
החוק הרומי במערב
במערב, הקודקס של יוסטיניאנוס נשכח כמעט מיד עם חקיקתו. לא הייתה לו כל השפעה על הפרקטיקה המשפטית בימי הביניים המוקדמים. בשנת 1070 לערך, נמצא כתב יד של הדיגסטה באיטליה. מזמן זה ואילך החלו המלומדים ללמוד את החוק הרומי וללמדו. מרכז ללימודים אלו הייתה העיר בולוניה באיטליה. בתי הספר למשפטים הפכו בתהליך איטי לאוניברסיטאות הראשונות.
תלמידי המשפטים הבחינו כי כללים רבים מן המשפט הרומי מתאימים להסדרת מערכות כלכליות מורכבות מאשר הכללים המסורתיים שהיו נהוגים אז באירופה. מסיבה זו המשפט הרומי הפך לפרקטיקה המשפטית המקובלת, מאות שנים לאחר חורבן האימפריה. המלכים המקומיים החלו לעודד תהליך זה, ולשכור משפטנים בוגרי אוניברסיטאות שישמשו כיועצים וכחצרנים, ושאפו להרוויח מכללי המשפט הרומי כגון Princeps legibus solutus est (הריבון אינו כפוף לחוקים).
באמצע המאה ה-16 היה החוק הרומי המחודש הפרקטיקה הנהוגה במרבית ארצות אירופה. מערכת משפטית בה התמזג המשפט הרומי עם אלמנטים מן המשפט הקנוני (משפט הכנסייה) וכללים מקומיים (במיוחד החוק הפיאודלי) הייתה המערכת הנפוצה בכל אירופה, ואף בסקוטלנד. החריג הייתה בריטניה בה התפתחה מערכת חוקים שונה לחלוטין הקרויה המשפט המקובל. המערכת הקונטיננטלית המכונה "Commune Ius" נקראת "המשפט האזרחי" או "המשפט הקונטיננטלי" בידי משפטנים שגדלו על מסורת המשפט המקובל.
הסיבות להתפתחותו הנפרדת של המשפט המקובל רבות. סיבה אחת היא כי המערכת המשפטית האנגלית הייתה מפותחת יותר מזו שבארצות אירופה בזמן בו התגלה מחדש המשפט הרומי, כך שיתרונותיו של המשפט הרומי לעומת המערכות המשפטיות הקיימות ביבשת לא באו לידי ביטוי באנגליה. גם שיוכו של המשפט הרומי לאימפריה הרומית הקדושה ולכנסייה הקתולית, ונטייתו למונרכיה אבסולוטית הפך אותו לבלתי מקובל באנגליה מבחינה פוליטית. על אף כל אלו כמה אלמנטים מן המשפט הרומי מצאו את דרכם אל המערכת המשפטית האנגלית. במיוחד בראשית המאה ה-19 עורכי דין אנגליים ושופטים אנגליים היו מוכנים לאמץ כללים ורעיונות מן המשפטנים ביבשת ומן המשפט הרומי. מערכות הדינים הנוגעות לדיני האישות בבריטניה היו נתונות תקופה ארוכה לשיפוט כנסייתי נפרד, והיו מאז ומתמיד תחת השפעת המשפט הרומי, כמו גם, מסיבות דומות, דיני האדמירליות.
היישום המעשי של המשפט הרומי ביבשת אירופה בא לקצו כאשר החלו מדינות הלאום ליצור קובצי חקיקה לאומיים נפרדים. בשנת 1804 נחקק הקוד האזרחי הצרפתי. במהלך המאה ה-19 מדינות אירופה אימצו את המודל הצרפתי והחלו ליצור קובצי חוקים משלהן. בגרמניה לא איפשר המצב הפוליטי יצירת קובץ חוקים כלל גרמני, ובחלקים מסוימים של גרמניה המשיך המשפט הרומי להיות מיושם עד חקיקתו של קובץ החוקים הידוע כBGB (Bürgerliches Gesetzbuch) בשנת 1900.
המשפט הרומי במאה ה-21
המשפט הרומי אינו מיושם עוד בפרקטיקה המשפטית, על אף שמערכות המשפט של מדינות כדרום אפריקה וסן מרינו עדיין מבוססות על ה"Ius Commune". אך אפילו במקום בו מבוססים קובצי החוקים על קודיפיקציה מקומית, כללים רבים שנלקחו מן החוק הרומי עדיין חלים. אף קוד לא סטה לחלוטין ממסורת המשפט הרומי. כללי המשפט הרומי אוחדו בקודיפיקציות הנפרדות למערכת ברורה יותר, ולרוב בוטאו בשפת המקום, והותאמו למנהגים המקומיים, אך מבלי להכיר ולהבין את מערכת המשפט הרומי לא ניתן להכיר ולהבין אף את מערכות החוקים הקונטיננטליות הנפרדות המצויות בתוקף. כך, בארצות אלו, לימודו של החוק הרומי הוא חובה על תלמידי המשפטים.
כאשר הנטייה לאיחוד אירופי מביאה לרעיונות בדבר איחודו של המשפט האזרחי לקובץ על בעל תוקף מחייב ביבשת כולה, ה”Ius Commune” נראה בעיני משפטנים רבים כמודל שיש לשאוף אליו.
עניין של הרגל
עניין של הרגל הוא שיר הנושא של האלבום "עניין של הרגל" של הזמר והמלחין יזהר אשדות, שגם הלחין את השיר. את מילות השיר כתבה בת-זוגו של אשדות, אלונה קמחי, בעקבות מפגש עם חיילי מילואים קרביים ב"שוברים שתיקה" וסיור בחברון בחברתם. האלבום "עניין של הרגל" יצא לאור באוגוסט 2012. לשיר הופק וידאו קליפ בעיצוב ובימוי של יזהר אשדות ויהודה דרי. בקליפ נשמע קולו של אשדות, אך הוא אינו נראה - הקליפ הוא מצגת גרפית, המציגה את מילות השיר במקביל להשמעתן, בליווי סמלים המייצגים את משמעותן.
השיר
בשיר 27 בתים בני 4 שורות כל אחד. שורות השיר קצרות מאוד: רבות מהן בנות שתי מילים בלבד, ורק שתי שורות מגיעות לאורך של חמש מילים.
בשיר מתארת קמחי, לטענתה, את ההשפעה שיש לשגרת השליטה באוכלוסייה אזרחית בשטחי יהודה והשומרון על חיילי צה"ל, שגרה שמפתחת בהם בהדרגה אכזריות. האופי ההדרגתי של התהליך מתואר בבית הראשון:
ותוצאת התהליך, כפי שהיא מוצגת בבית השביעי:
אלונה קמחי תיארה את שירהּ: "השיר מדבר על חיילי צה"ל בשטחים, על דברים שהם מתמודדים איתם במסגרת העיסוק הבלתי אפשרי שלהם והמצב הבלתי אפשרי שהמדינה נמצאת בו".
מבקר המוזיקה נעם בן-זאב ניתח את השיר:
הדיון הציבורי בשיר
בין המתנגדים לשיר היה גם השר נפתלי בנט יו"ר "הבית היהודי", שמתח ביקורת על אשדות בדף הפייסבוק שלו.
יזהר אשדות הגיב לטענות:
גם אחרים הגנו על תוכנו של השיר. אריאנה מלמד כתבה:
שי גולדן ציין:
פסילת השיר לשידור בגלי צה"ל
ב-14 באוקטובר 2012 התארח יזהר אשדות באולפן גלי צה"ל, בתוכנית "מוזיקה היום עם יואב קוטנר". הוא התבקש שלא לבצע את שירו "עניין של הרגל" ונענה לבקשה. במקביל הודיע דובר גלי צה"ל שהשיר נפסל להשמעה ב"גלי צה"ל". מפקד התחנה, ירון דקל, נימק את הפסילה בכך שהשיר "בשל תוכנו של השיר, הבז לחיילי צה"ל, החליט מפקד גל"צ, כי אין מקום בגלי צה"ל לחגוג היום באופן מופגן שיר המגנה ובז לחיילי צה"ל ואת אלו שהקריבו חייהם למען ביטחון המדינה". בתגובה תקף אשדות את ההחלטה ואת "נוסח ההודעה המשתלח והמסית, שאינו עומד בשום כלל של אתיקה עיתונאית, במיוחד כזו המצופה ממנהל גוף שידור מרכזי. גם אלונה קמחי תקפה את ההחלטה.
דובר צה"ל, תא"ל יואב מרדכי, פרסם בדף הפייסבוק שלו דברי תמיכה בדקל, על "שקיבל החלטה לא פופולרית ואמיצה לפסול לשידור שיר שבז לחיילי צה״ל". גם תנועת "ישראל שלי" ואיש התקשורת חיים זיסוביץ תמכו בהחלטתו של דקל.
כותבים אחדים מתחו ביקורת על החלטתו של דקל, ובהם אריאנה מלמד, שי גולדן, ירמי עמיר, יוסי דהאן ואיתמר הנדלמן סמית.
טרווין מקדואל
טרווין מקדואל (באנגלית: Trevyn McDowell; נולדה ב-26 באפריל 1967) היא שחקנית לשעבר ילידת דרום אפריקה שכיכבה בסרטי קולנוע, תוכניות טלוויזיה, תיאטרון ורדיו באנגליה.
מרתה גרהם
מרתה גְרָהם (באנגלית: Martha Graham; 11 במאי 1894 – 1 באפריל 1991) הייתה רקדנית וכוריאוגרפית אמריקאית, הנחשבת מחלוצות המחול המודרני.
גרהם פעלה כרקדנית וכוריאוגרפית למעלה מ-70 שנה. היא הייתה הרקדנית הראשונה שהופיעה בבית הלבן, ייצגה את ארצות הברית כשגרירה של תרבות וכן הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית - אחד משני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
ביוגרפיה
גרהם נולדה בפיטסבורג שבפנסילבניה בשנת 1894 להורים פרסביטריאנים אדוקים. כשהייתה בת 14, עברה עם משפחתה לסנטה ברברה שבקליפורניה. היא החלה להתעניין במחול לאחר שראתה הופעות של רות סנט דניס בשנות העשרה של המאה ה-20, אך רק בגיל 22 (1916) נרשמה לבית הספר למחול "דנישון" בלוס אנג'לס, שנוסד על ידי רות סנט דניס וטד שון, ונשארה שם עד 1923. ב-1922 גרהם הופיעה כאחת הרקדניות המצריות של שון בסרט אילם קצר בבימויו של הוגו רייסנפלד.
בשנת 1925 הפכה מדריכת מחול ב"בית הספר איסטמן למוזיקה ולתיאטרון" ברוצ'סטר שבניו יורק, בו ניהל רובן ממוליאן את בית הספר לדרמה. בין היתר השניים הפיקו סרט קצר בשני צבעים בשם "החליל של קרישנה", בהשתתפות תלמידי בית הספר. ממוליאן עזב את בית ספר זמן קצר לאחר מכן, וגרהם בחרה לעזוב גם כן, אף על פי שנתבקשה להישאר.
ואז החלה בדרכה העצמאית, בתמיכתו של לואיס הורסט, מלווה מוזיקלי שהכירה בזמן הלימודים ב"דנישון" ושברבות השנים הפך למדריך המוזיקלי שלה ולמאהבה. בשנת 1926 הקימה גרהם את להקת המחול "להקת המחול של מרתה גרהם" (The Martha Graham Dance Company), שמנתה רקדניות כמרתה היל, אנה סוקולוב, ג'יין דדלי, סופי מאסלו, ודורותי ברד. בלהקה זו פיתחה גרהם את סגנון התנועה המיוחד שלה, המזוהה בעיקר עם עקרון הכיווץ וההרפיה, וגיבשה את עולם הדימויים המקושר לסגנון זה, ברוח האמנות המודרנית של אותן שנים. בשנת 1927, הקימה גרהם את "מרכז מרתה גרהם למחול בן זמננו", שעם הלומדים בו נמנתה הברונית בת שבע דה רוטשילד.
בשנת 1932 יסדה גרהם במכללת בנינגטון את התואר הראשון במחול (bachelor of arts degree in dance). מאוחר יותר, בשנת 1951, נמנתה עם מקימי מחלקת המחול בבית הספר "ג'וליארד".
ב-1936 חיברה את יצירתה החשובה "Chronicle", שסימנה את תחילתה של תקופה חדשה באמנות במחול בת-זמננו. המחול עסק בנושאים כבדי משקל, בהשראת נפילת הבורסה ב-1929, השפל הגדול ומלחמת האזרחים בספרד, והגישם באופן דרמטי, תוך שהוא מתמקד בנושאים כמו בדידות ודיכאון, שהשתקפו בתלבושות ובתפאורת הבימה האפלים.
חיי הריקוד של גרהם דעכו אט אט במהלך שנות החמישים. יצירתה החשובה ביותר בתקופה מאוחרת זו הייתה "קליטמנסטרה" רחבת-ההיקף (יצירה הממלאת בארכה תכניה שלמה), שנוצרה בשנת 1958, למוזיקה של המלחין האמריקני יליד מצרים חלים א-דבע, שהוצגה גם בישראל.
בשנת 1965, כאשר עברה הברונית בת שבע דה רוטשילד לישראל, וייסדה את להקת המחול "בת שבע", היא קראה לגרהם, ידידתה הקרובה משכבר הימים, וזו הפכה למנהלת הראשונה של הלהקה, הכשירה את דור הרקדנים הראשון בה ויצרה כמה יצירות עבורה. הופעת המחול האחרונה של גרהם הייתה בסוף שנות השישים, ומאז ואילך התמקדה גרהם בכוריאוגרפיה. גרהם המשיכה בעבודתה זו עד סמוך למותה מדלקת ריאות, בגיל 96.
חיים אישיים
בשנת 1948, נישאה גרהם לאריק הוקינס, רקדן ראשי בלהקתה. בתחילה לא רצתה להינשא, אך נאותה לעשות כן לאחר שמונה שנים של חיים משותפים. הוא עזב את להקתה ב-1951 והם התגרשו ב-1954.
פרסים והוקרה
בשנת 1976 הוענקה לגרהם מדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד. בשנת 1998, העניק המגזין "טיים" לגרהאם את תואר "רקדנית המאה" ומנה אותה עם האנשים החשובים ביותר במאה העשרים.
להקת מרתה גרהם
הלהקה שהקימה המשיכה לפעול לאחר מותה. אך בצוואתה, גרהם השאירה את הזכויות ביצירות שלה למנהל הלהקה רון פרוטאס. אך הוא נקלע למחלוקת עם דירקטוריון הלהקה וסירב לאפשר לה לבצע את עבודותיה של גרהם. בנוסף הלהקה סבלה מקשיים כלכליים ובמשך עשור פעלה באופן חלקי בלבד. הלהקה חזרה לפעול באופן מלא בשנת 2004, לאחר שזכתה בתביעה נגד פרוטאס. בשנת 2005 מונתה ג'נט איילבר, תלמידתה של גרהם, למנהלת האמנותיית של הלהקה. בנובמבר 2011 ביקרה הלהקה בישראל וביצע שלוש יצירות.
באוקטובר 2012, במהלך הוריקן סנדי, ספגה הלהקה פגיעה קשה כשהסטודיות שלה ומחסני התפאורה והתלבושות הוצפו והיא חזרה לפעילות מלאה רק לאחר שנה וחצי.
קפריסין במשחקים הפאראלימפיים
קפריסין נאלצה לחכות עד לאולימפיאדת הנכים אתונה (2004) בטרם זכתה במדליה הפאראלימפית הראשונה שלה. לאורך השנים זכתה המשלחת הקפריסאית בשש מדליות פאראלימפיות מהן שתי מדליות זהב, שלוש מדליות כסף ומדליית ארד אחת.
כל המדליות בהן זכתה המדינה, נקטפו על ידי שני ספורטאים. השחיינית קרולינה פלנדריטו זכתה בשתי מדליות זהב, מדליית כסף ומדליית ארד אחת, והאתלט אנטוניס ארנסטי הוסיף שתי מדליות כסף.
דניאל גילה
דניאל גילֶה (בצרפתית: Daniel Guilet; 10 בינואר 1899 – 14 באוקטובר 1990) היה כנר צרפתי ובהמשך אמריקאי, שנודע בעיקר כאחד ממייסדי שלישיית בוזאר.
ביוגרפיה
גילה נולד ברוסטוב על הדון שברוסיה הצארית וגדל בפריז. בין מוריו בקונסרבטואר של פריז היו ג'ורג'ה אנסקו וגיום רמי. הוא ניגן ברביעיית המיתרים קאלווה וכסולן ויצא למסעות קונצרטים ברחבי צרפת עם מוריס ראוול כפסנתרן מלווה.
גילה היגר בשנת 1941 לארצות הברית וכעבור שנה הקים רביעיית מיתרים, שנשאה את שמו. בשנת 1944 הצטרף להתזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית, בניצוח ארטורו טוסקניני; גילה התמנה לכנר הראשי בשנת 1951 ונשאר בתפקידו זה עד לפרישת טוסקניני, כשהתזמורת שינתה את שמה ל-Symphony of the Air.
בשנת 1954 הזמין גילה את הצ'לן ברנרד גרינהאוס להצטרף אליו ואל בפסנתרן מנחם פרסלר, שאתו הקליט בעבר, בנגינה בלתי-רשמית - כנראה, כפי שגרינהאוס הגדיר זאת כעבור 25 שנים, סתם "לנגן אי-אילו מיצירות מוצרט". כפי שהשתשלשלו העניינים, השלושה כינו את הקבוצה שיצרו "שלישיית בוזאר" (שלישיית האמנויות היפות, בצרפתית) והחלו לתת הופעות פומביות בפסטיבל טנגלווד בשנת 1955. להרכב יצא שם בינלאומי ועם מותו של גילה, כעבור 45 שנים, 30 שנה לאחר פרישתו, תיאר הניו יורק טיימס את השלישייה כמי שעודנה "השלישייה הראשונה במעלה" בתחום המוזיקה הקאמרית בעולם כולו.
גילה פרש מביצוע בשנת 1969 ולאחר זאת המשיך ללמד באוניברסיטת אינדיאנה, בבית הספר מנהטן למוזיקה, בקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה במונטריאול, באוניברסיטת אוקלהומה ובאוניברסיטת ביילור. הוא מת כתוצאה מאירוע מוחי בשנת 1991.
תזמורת מינסוטה
תזמורת מינסוטה (באנגלית: Minnesota Orchestra) היא תזמורת סימפונית אמריקאית, שייסד בשנת 1903 אמיל אופרהופר, בשם "התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס". הופעתה הראשונה של התזמורת התקיימה ב-5 בנובמבר של אותה שנה. שם התזמורת שונה בשנת 1968, ובשנת 1974 עבר הארגון מאתר הופעותיו הקבוע בנורת'רופ ממוריאל אודיטוריום בקמפוס של אוניברסיטת מינסוטה במיניאפוליס אל אולם התזמורת באזור העסקים של העיר.
עוד תזמורת נודעת שקבעה את מושבה במטרופולין ה"ערים התאומות" מיניאפוליס-סיינט פול היא תזמורת סיינט פול.
התזמורת התחילה להקליט בשנת 1924 והפיקה מספר ניכר של תקליטים בתקופת השפל הגדול. בשנת 1954 הוציאה הקבוצה את המכלול הראשון של הקלטות שלושת הבלטים של צ'ייקובסקי: אגם הברבורים, היפהפייה הנמה ומפצח האגוזים. באותה שנה גם הפיקה התזמורת את ההקלטה הראשונה של הפתיחה 1812 של צ'ייקובסקי, שכללה ירי תותח אמיתי. ההקלטה הזאת הייתה מונופונית, ועל כן חזרו עליה בשנת 1958 להפקה סטריאופונית. בתקופה האחרונה החלה התזמורת להקליט את מחזור הסימפוניות של בטהובן בהצלחה רבה. עד כה הוקלטו הסימפוניות הרביעית והחמישית ויצאו למכירה בשנת 2004. ב-2006 הייתה ההוצאה הבאה.
בשנת 1980 החלה התזמורת בשתי מסורות, שהתקבלו מאז בעוד הרכבים בארצות הברית ובעולם: ראשית, הסברים קדם-קונצרט של המנצח ליצירות הערב ומלחיניהן ושנית, סדרת קונצרטים בשם "חגיגת קיץ" (במקור Sommerfest הווינאי), מאמצע יולי עד אמצע אוגוסט, לפני פתיחת העונה הרשמית בספטמבר.
טרוויזו (נפה)
נפת טרוויזו  (באיטלקית:  Provincia di Treviso) היא נפה במחוז ונטו שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 2,476 קמ"ר, ונכון לשנת 2014 מתגוררים בה 888,249 תושבים. בירתה של הנפה בעיר טרוויזו.
הנפה גובלת בנפת בלונו בצפון. במזרח היא גובלת בנפת פורדנונה במחוז פריולי-ונציה ג'וליה. בדרום היא גובלת בנפת ונציה ובנפת פדובה. במערב היא גובלת בנפת ויצ'נצה.
פאלשירמייגר
פַאלְשִירְמְיֶגֶר (בגרמנית: Fallschirmjäger; הלחם של המילים Fallschirm, מצנח, ו-Jäger, צייד) הם צנחנים גרמנים.
הבונדסוור כיום מכיל דיוויזיה מוצנחת (דיוויזיית המבצעים המיוחדים) ובה לצד יחידות קומנדו גם שתי חטיבות פאלשירמייגר, עם סך הכל כ-10,600 חיילים. לוחמי הפאלשירמייגר, לצד הגבירגסייגר (לוחמים הרריים) וכוחות הקומנדו, נחשבים ליחידות העילית של הבונדסוור.
במהלך מלחמת העולם השנייה היו הפאלשירמייגר יחידות לוחמים מוטסות בקנה מידה גדול (דיוויזיה) בוורמאכט. מפקדם בעת המלחמה היה קורט שטודנט.
במלחמת העולם השנייה
תחילתם של הפאלשירמייגר בגרמניה הנאצית. הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני, הקים יחידות חי"ר קל (פאלשירמייגר). שלא כמו בבריטניה ובארצות הברית יחידות אלו היו חלק מחיל האוויר יותר מאשר חלק מחיל היבשה. הלופטוואפה, שבתחילת המלחמה היה בעל מספר גדודים כאלו, הצליח להקים מאוחר יותר דיוויזיה (הדיוויזיה האווירית ה-7) שכללה שלושה רגימנטים של פאלשירמייגר ויחידות סיוע נוספות.
אחרי אמצע 1944 הפסיקו הפאלשירמייגר להתאמן כצנחנים בשל המצב האסטרטגי (גרמניה נסוגה באותה עת בכל החזיתות) אך עדיין נותרה להם הילתם כלוחמי עילית. סמוך לסוף המלחמה הורחבו הפאלשירמייגר ל-12 דיוויזיות אך איכותם הייתה פחותה יותר. דיוויזיית הפאלשירמייגר ה-9, שהייתה דיוויזיית הפאלשירמייגר האחרונה שהוקמה, הושמדה במהלך הקרב על ברלין באפריל 1945.
54,449 לוחמי פאלשירמייגר נהרגו במהלך הלחימה ועוד כ-8,000 הוכרזו כנעדרים. הפאלשירמייגר קיבלו 134 עיטורי צלב האבירים של צלב הברזל בין השנים 1940-1945. 27 מהם הוענקו לאחר הקרב על כרתים ו-24 הוענקו מהם בחזית המערבית. מפקד אחת הדיוויזיות, הגנרל הרמן-ברנהרד ראמקה, קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
מבצעים
הפעולה המבצעית הראשונה של הפאלשירמייגר הייתה ב-9 באפריל 1940 כשהוצנחו בעת הפלישה לדנמרק. בפעולה זו, שנודעה כצניחה הצבאית המבצעית הראשונה, השתלטו הפאלשירמייגר על שדה התעופה באולבורג. שדה תעופה זה היה נקודת מפתח בעת הפלישה לנורווגיה. בנוסף נכבשו באותו היום גשרים הסמוכים לאולבורג וכן מבצר באי מסנדו.
בעת המערכה בנורווגיה השתלטו הפאלשירמייגר על הבסיס האווירי המוגן סולה, ליד סטוונגר. במהלך הפלישה נחלו גם הפאלשירמייגר תבוסה: פלוגה של פלשימייגר, שהוצנחה ליד הכפר וצומת מסילות הברזל דומבס, הושמדה לאחר חמישה ימי לחימה כנגד הצבא הנורווגי ב-14 באפריל 1940.
ב-10 במאי אותה שנה ביצעו הפאלשירמייגר את הפשיטה המוטסת על מצודת אבן אמאל. על תכנון הפעולה הופקד גנרל קורט שטודנט, מפקד דיוויזיית האוויר ה-7. על מנת לחדור את כיפות הבטון הכינו מהנדסי הוורמאכט מטענים חלולים מיוחדים. הכוח שנבחר למשימה היה בן 500 צנחנים וכונה כוח הסער של קוך, על שם מפקדו האופטמן (מקביל לסרן) וולטר קוך. קוך עצמו, נבחר לפקד על הפעולה בידי שטודנט והיטלר גם יחד. מתוך הכוח הזה נבחרה פלוגת צנחנים אשר הייתה מוכשרת גם כאנשי הנדסה קרבית בפיקוד סגן רודולף ויציג נחות על גג המבצר ולהשתלט עליו. בצירוף של תכנון מדוקדק ומודיעין מדויק, וכן חוסר מוכנות מהצד הבלגי, בוצעה התוכנית של היטלר באופן מושלם ובהצלחה מוחלטת. בתחילה נחת כוח משימה ראשוני בפיקוד ויציג בדאונים על "גג" המצודה, ופוצץ את כיפות הבטון באמצעות מטענים חלולים, בהם השתמשו כדי להשמיד או לנטרל את ה"כיפות" בהן הותקנו תותחים. אל מול עמדות המקלעים השתמשו הצנחנים בלהביורים. הבלגים הצליחו להשמיד את אחד הגשרים, ובכך מנעו את מעבר הכוחות הגרמנים, אך גם מעבר תגבורות להגנת המצודה.
בספטמבר 1943 שיחררו צנחנים גרמנים במבצע דאונים נועז את רודן איטליה המודח בניטו מוסוליני ממעצרו באתר מבודד בהרי האפנינים.
בקרב על מונטה קאסינו לקחה חלק דיוויזיית הפאלשירמייגר ה-1 כחי"ר רגיל. לאחר הפצצת מונטה קאסינו על ידי בעלות הברית נותרו חורבות רבות ששימשו כמעוזי הגנה מצוינים לפאלשירמייגר. עובדה זו סייעה להם לעמוד בפני הסתערויות חוזרות ונשנות מצד בעלות הברית. הם כונו בפי בעלות הברית "השדים הירוקים" ונודעו כמגנים עקשניים. בסופו של דבר הפאלשירמייגר נאלצו לסגת כדי להימנע מכיתור.
בבונדסוור
בבונדסוור, הפאלשירמייגר הם לב הכוחות המיוחדים של הצבא. כל חיילי הפאלשירמייגר בבונדסוור מאומנים כצנחנים. יחידות הפאלשירמייגר יחד עם הגבירגסייגר (יחידות לוחמה הררית) נחשבות כיום ליחידות העילית של הבונדסוור.
עדה מכנס
עדה מכנס (1924 – 2 בדצמבר 2007) הייתה אשת חברה ישראלית, מייסדת אגודת אל סם.
מכנס נולדה בישראל. בסוף שנות ה-40 נישאה לאריה מכנס, בנו של יצחק מכנס (נפטר ב-1988).
למרות פעילותה נגד השימוש בסמים, אמרה מכנס בראיון כי היא בעד שימוש חוקי בחשיש בקרב אוכלוסיית המבוגרים החולים בסרטן.
למכנס בן ובת, והיא התגוררה בתל אביב.
אהרן לייב מכנס
אהרן לייב מכנס (תרכ"ג, 1863 – י"ג באדר תרע"ז, מרץ 1917) היה איש העלייה הראשונה, ממתיישבי פתח תקווה וממייסדי כפר סבא, אבי משפחת מכנס בארץ ישראל.
ביוגרפיה
נולד בקרלין שליד פינסק, רוסיה הלבנה, בנו של הרב דב מאיר מכנס, מצאצאי רבי יצחק מינקובסקי מקרלין בעל "קרן אורה". בצעירותו קיבל חינוך תורני.
בשנת 1881, בגיל 18, עלה לבדו לארץ ישראל והתיישב בירושלים. כעבור שנה נישא לחיה שרה בלום, ילידת סינסינטי, בת למשפחה חסידית מפולין שהיגרה לארצות הברית. בשנת 1879, בגיל 10, עלתה עם הוריה לארץ ישראל ולאחר תקופה קצרה של מגורים בירושלים הצטרפה המשפחה למייסדי פתח תקווה.