cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שנות העשרים הסוערות
פשע מאורגן
במהלך המאה ה-19 פעילויות הפקר כמו הימורים, אלכוהול וחומרים נרקוטיים היו פופולריים ברחבי ארצות הברית אף על פי שלא תמיד היו חוקיים מבחינה טכנית. האכיפה נגד פעילויות אלו תמיד הייתה נקודתית. ואכן, רוב הערים הגדולות הקימו רובע החלונות האדומים כדי להסדיר את ההימורים והזנות בשטחן, למרות העובדה שפעילויות אלו היו בדרך כלל בלתי חוקיות. בעקבות עלייתה של התנועה הפרוגרסיבית בתחילת המאה ה-20, החוקים נגד פעילויות אלו הלכו והגבילו אותן בהדרגה, כאשר רוב ההימורים, האלכוהול והנרקוטיקה הוצאו מחוץ לחוק בשנות ה-20. עקב ההתנגדות הציבורית הרחבה לקביעת האיסורים הללו בחוק, בעיקר לאלכוהול, נוצרה הזדמנות כלכלית גדולה לצמיחת ארגונים פליליים. הפשע המאורגן פרח בתקופה זו, במיוחד המאפיה האמריקאית. פעילויות פליליות אלו ומפעליהן היו כל כך רווחיים עד שכמה ערים שלמות בארצות הברית הפכו למרכזי משחקים לא חוקיים עם פשע שנתמך בפועל על-ידן. דוגמאות בולטות כוללות את מיאמי, פלורידה וגלווסטון, טקסס.
רבים מהמפעלים הפליליים הללו החזיקו מעמד זמן רב בשנות העשרים הרועמות ובסופו של דבר היו מרכיבים מרכזיים בהקמת לאס וגאס כמרכז הימורים.
תרבות רפובליקת ויימאר
גרמניה, וברלין בפרט, היו קרקע פורייה לאינטלקטואלים, אמנים וממציאים מתחומים רבים. הסביבה החברתית הייתה כאוטית, והפוליטיקה הייתה מלאת תשוקה. פקולטות האוניברסיטאות הגרמניות הפכו פתוחות באופן אוניברסלי לחוקרים יהודים ב-1918. בין האינטלקטואלים היהודים המובילים בפקולטות האוניברסיטאיות היו הפיזיקאי אלברט איינשטיין; הסוציולוגים קרל מאנהיים, אריך פרום, תאודור אדורנו, מקס הורקהיימר והרברט מרקוזה; הפילוסופים ארנסט קסירר ואדמונד הוסרל; הסקסולוג מגנוס הירשפלד; התאורטיקנים הפוליטיים ארתור רוזנברג וגוסטב מאייר ; ורבים אחרים. תשעה אזרחים גרמנים זכו בפרסי נובל במהלך רפובליקת ויימאר, חמישה מהם היו מדענים יהודים, כולל שניים ברפואה.
הספורט קיבל חשיבות מחדש כשגוף האדם הפך למוקד שהיה מרוחק מחוכמת הדיבור המשלהבת של הפוליטיקה הסטנדרטית. הדגש החדש שיקף את החיפוש אחר חופש של צעירים גרמנים המנוכרים משגרת עבודה רציונלית.
פוליטיקה אמריקאית
בשנות העשרים של המאה ה-20 נראו חידושים דרמטיים בטכניקות הקמפיין הפוליטי האמריקאי, שהתבססו במיוחד על שיטות פרסום חדשות שעבדו כל כך טוב במכירת איגרות חוב מלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה. המושל ג'יימס מידלטון קוקס מאוהיו, מועמד המפלגה הדמוקרטית, ערך קמפיין סוער שלקח אותו לעצרות, נאומים בתחנת הרכבת ונאומים רשמיים, והגיע לקהל כולל של כ-2,000,000 איש. זה דמה לקמפיין של ויליאם ג'נינגס ברייאן של 1896. לעומת זאת, מועמד המפלגה הרפובליקנית, הסנאטור וורן ג'י הרדינג מאוהיו, הסתמך על "קמפיין במרפסת הקדמית". זה הוביל להגעת כ-600,000 מצביעים למריון, אוהיו, שם הרדינג דיבר מביתו. מנהל הקמפיין הרפובליקני ויל הייז הוציא כ-8,100,000 דולר, כמעט פי ארבעה מעלות מסע הבחירות של קוקס. הייז השתמש בפרסום לאומי בצורה משמעותית (בעצת אדמן אלברט לסקר). הנושא היה תחת הסלוגן של הרדינג עצמו "אמריקה תחילה" ("America First"). לכן הפרסומת הרפובליקנית במגזין קולייר'ס ב-30 באוקטובר 1920 תבעה, "בואו נסיים עם התנודדות והתנועעות. התמונה שהוצגה במודעות הייתה לאומנית, תוך שימוש במשפטי קץ כמו "שליטה מוחלטת בארצות הברית על ידי ארצות הברית", "עצמאות פירושה עצמאות, עכשיו כמו ב-1776" ו"המדינה הזו תישאר אמריקאית. הנשיא הבא שלה יישאר "בארצנו", ו"החלטנו מזמן שאנחנו מתנגדים לממשלה זרה של עמנו".
סגן הנשיא, קלווין קולידג', מונה לנשיא בפועל לאחר מותו הפתאומי של הנשיא וורן ג'י הארדינג ב-1923. הוא נבחר מחדש ב-1924 ברוב מוחץ נגד אופוזיציה מפולגת. קולידג' השתמש במדיום הרדיו החדש ועשה היסטוריה ברדיו מספר פעמים בהיותו נשיא: השבעתו הייתה השבעת הנשיאות הראשונה ששודרה ברדיו; ב-12 בפברואר 1924, הוא הפך לנשיא האמריקני הראשון שנשא נאום פוליטי ברדיו. הרברט הובר נבחר לנשיא ב-1928.
פוליטיקה קנדית
הפוליטיקה הקנדית נשלטה פדרלית על ידי המפלגה הליברלית של קנדה תחת הנהגתו של ויליאם ליון מקנזי קינג. הממשל הפדרלי התנתק מפיתוח הכלכלה והתמקד ברוב העשור בתשלום החובות הגדולים, שנצברו במהלך המלחמה ובתקופת ההשקעות בפיתוח הרכבת ובניית רשת מסילות ברזל. לאחר עליית ערך סחורות החיטה ששגשגו בתחילת המאה, מחוזות הערבה היו מוטרדים כעת ממחירי החיטה הנמוכים. עניין זה מילא תפקיד חשוב בעליית המפלגה השלישית המצליחה ביותר של קנדה, המפלגה הפרוגרסיבית של קנדה שזכתה במספר המושבים השני בבחירות הלאומיות של 1921. עם הצהרת בלפור של שנת 1926, קנדה השיגה אוטונומיה ביחד עם מושבות בריטיות לשעבר אחרות, ויצרה את חבר העמים הבריטי.
יום חמישי השחור
מדד המניות התעשייתיות של דאו ג'ונס המשיך במהלך העלייה שלו במשך שבועות, ובשילוב עם פעילות ספקולטיבית מוגברת, הוא נתן אשליה שהשוק השוורי של 1928 עד 1929 יימשך לנצח. ב-29 באוקטובר 1929, הידוע גם בשם יום שלישי השחור, קרסו מחירי המניות בוול סטריט. האירועים בארצות הברית הוסיפו לשפל כלכלי עולמי, שנקרא מאוחר יותר השפל הגדול, שגרם לפיטורי מיליוני אנשים מעבודתם ברחבי העולם לאורך שנות ה-30.
ביטול האיסור
התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, שביטל את התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית, הוצע ב-20 בפברואר 1933. הבחירה לאיסור צריכת אלכוהול נותרה בידי המדינות, ומדינות רבות ניצלו במהירות את ההזדמנות כדי לאפשר אלכוהול. האיסור הסתיים רשמית עם אשרור התיקון ב-5 בדצמבר 1933.
יגאל צלמונה
יגאל צַלמוֹנָה (נולד ב-28 באפריל 1945) הוא חוקר, מבקר ואוצר אמנות, והיסטוריון ישראלי. מחקריו של צלמונה מתמקדים בראשיתה של האמנות הישראלית ובייחס שלה אל המזרח הקרוב. בין השנים 2012-1980 שימש צלמונה כאוצר לאמנות ואחר-כך כאוצר ראשי בין-תחומי במוזיאון ישראל בירושלים.
ביוגרפיה
יגאל צלמונה נולד בשנת 1945 בתל אביב. אביו, מארקו צלמונה, היה רופא שיניים. הוא גדל בשכונת נוה שאנן. בגיל 20 נסע לפריז, שם למד ספרות, אנתרופולוגיה והיסטוריה - ללא ידע מוקדם בצרפתית. בשנת 1966 ניצל צלמונה מהרעלת גז. אירוע זה זכה לחשיפה רבה בעיתונות הישראלית של אותה תקופה. בהמשך נרשם ללימודי תולדות האמנות בסורבון, שם סיים תואר ראשון ושני. עבודת המאסטר שלו עסקה בצייר והפסל ז'אן דובופה (Jean Dubuffet) וביחס בין אמנות גבוהה לאמנות שוליים בעבודתו.
בצרפת נחשף צלמונה להגותם של רולאן בארת ולואי אלתוסר ואל מהפכת הסטודנטים שהתרחשה בשנת 1968. בראיון מאוחר תיאר צלמונה את חוויותיו מן האירועים וטען כי "הייתה תחושה של אוטופיה חברתית, שהמהפכה קרובה. אני זוכר שמלבד היציאה לרחוב וזריקת אבנים, צבענו העתקי גבס של פסלים יווניים באדום. [...] כשהגעתי לסורבון, האוניברסיטה הייתה משובחת מבחינה מקצועית אך שמרנית. הכל השתנה. מבחינה תרבותית המהפכה קרתה: תפישת העולם של האקדמיה השתנתה עם הופעתם של כותבים חדשים ועם השפעות של תפישות עולם מרקסיסטיות על אמנות ותרבות".
אף על פי שבתום לימודיו הוצעה לו עבודה כעוזר הוראה, החליט צלמונה לשוב לישראל. בשנת 1972 החל לעבוד, בתחילה כעוזר למנהל ד"ר חיים גמזו אוצר במוזיאון תל אביב לאמנות ואחר כך כאוצר לפיסול ולרישומים והדפסים במוזיאון. ביחד עם אילן תמיר, ניסה צלמונה לקדם את הצגתם של אמנים צעירים, שעסקו באמנות אוונגרדית ומושגית. מהלך זה נתקל בהתנגדות של גמזו שהיה ידוע בשמרנותו האמנותית. על רקע זה התפטרו, בשנת 1974, צלמונה ותמיר מתפקידם במוזיאון.
לפרנסתו לימד צלמונה בבצלאל, בחוגים לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית ואוניברסיטת חיפה, וכתב ביקורת אמנות בעיתון "מעריב".
בתחילת שנות ה-80 התמנה לאוצר לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל. צלמונה היה שותף לדרכו של יונה פישר, מנהל מוזיאון ישראל, בתמיכה באמנות חדשה ואמנים צעירים. יהושע נוישטיין ראה בצלמונה כמי שריכז סביבו חוג אמנים מושגיים לשעבר שהחלו לעסוק בפיסול.
בינואר 1985 נפתח במוזיאון "ביתן לאמנות ישראלית" שנבנה בתמיכתה של אילה זקס-אברמוב. תערוכת הפתיחה של הביתן נקראה "ציוני דרך באמנות ישראלית", והציגה מבחר של יצירות אמנות ישראלות מאוסף המוזיאון ומאוספים אחרים. קטלוג התערוכה עוצב כחוברת דקה וגדולת ממדים, כמעין עיתון.
בעקבות התערוכה קיים, בחודש יולי, כתב העת "סטודיו", אז כתב עת מרכזי בעולם האמנות הישראלי, דיון אקדמי בשאלות שהעלתה התערוכה וייחד לה מקום נרחב בגליונו. חנן חבר, כמו גם אישים נוספים, העלו בביקורתם את הטענה כי התערוכה והטקסט המלווה אותה אינם יוצרים פרובלמטיזציה של הייצוג האמנותי, ומבטאים את האתנוצנטריות היהודית.
ב-4 במאי 2005 נפתחה במוזיאון ישראל התערוכה "בוריס ש"ץ - כהן אמנות, יצירתו וחזונו של אבי האמנות הישראלית", שהוקמה לציון 100 שנים להקמת "בצלאל" באצירתו של צלמונה.
בשנת 2010, בעקבות פתיחת קמפוס המוזיאון החדש והקמת תצוגת קבע לאמנות ישראלית שאצר צלמונה (עם אמיתי מנדלסון) במוזיאון, הוציא צלמונה את הספר "100 שנות אמנות ישראלית". הספר, טען צלמונה, הציג את התפתחות הקאנון של האמנות הישראלית. הספר יצא לאור באנגלית בהוצאת לונדס האמפריס מלונדון בשנת 2013 ונמצא בסדרת הספרים המומלצים לקריאה של מוסף הספרות של הפיינאנשיאל טיימס.
בין הנושאים שבהם עסק צלמונה היסטוריה של האמנות הישראלית המוקדמת כמו  המחקרים על בוריס שץ, על תקופת מגדל דוד; נושאי חתך כמו  תפיסת ה"מזרח" של האמנות הישראלית או חוויית ההתיילדות באמנות הישראלית והצגה מוזיאלית של יצירתם של אמנים עכשוויים כמו מיכה אולמן, נחום טבת, צבי גולדשטיין, או משה גרשוני.
בשנת 1998 התמנה צלמונה לאוצר הראשי הבינתחומי של מוזיאון ישראל, תפקיד בו החזיק עד לפרישתו מן המוזיאון ב-30 באפריל 2012.
צלמונה מרצה באקדמיה לאמנות ולעיצוב בבצלאל ומשמש כראש המגמה לאוצרות בתוכנית התואר השני של בצלאל ב"מדיניות ותאוריה של האמנויות". היה חבר בוועדות שיפוט של פרסים חשובים, ביניהם פרס ישראל. צלמונה משמש כיועץ לנושאים מוזיאליים לספריה הלאומית של ישראל בתהליך התחדשותה ומעברה לבניין חדש.
צלמונה אב לשניים וסב לחמישה.
וילמרסדורף
וילמרסדורף (בגרמנית: Wilmersdorf) הוא רובע בדרום-מערב ברלין, בירת גרמניה. הרובע גובל בשרלוטנבורג בצפון, בשנברג במזרח, בשטגליץ-צלנדורף בדרום ובשפנדאו במערב.
וילמרסדורף מורכבת מהאזורים גרונוולד (Grunewald), האלנזה (Halensee) ושמארגנדורף (Schmargendorf). בעקבות רפורמת הרבעים של ברלין בשנת 2001, הוא אוחד רשמית עם שרלוטנבורג לישות מנהלתית אחת לכדי רובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף, אך בקרב התושבים ההפרדה נשמרת.
היסטוריה
באמצע המאה ה-18 רכשו ברלינאים עשירים רבים אדמות באזור ובנו לעצמם בתי קיץ, בעיקר על אגם וילמרסדורף (Wilmersdorfer See) ואזורים פתוחים לספורט שמאוחר יותר אוחדו תחת השם "פארק וילמרסדורף". אחרים קנו לעצמם אדמות ובנו אחוזות ומשקי חקלאות גדולים. משפחה עשירה אחת אף הגדילה לעשות ובנתה בית יתומים לקהילה, בו פועלים היום גני ילדים ומרכז קהילתי.
בשנת 1880 מכרה ממשלת פרוסיה, בהתערבות אישית של הקאנצלר אוטו פון ביסמרק, חלקת יער בשטח של 2,340 דונם לקונסורציום בנקאי, שבנה על השטח שכונת וילות שמאוחר יותר נודעה בשם "שכונת המליונרים", ובשמה הרשמי גרונוולד. ביצה שהייתה באזור יובשה חלקית וממנה נוצרו ארבעה אגמים, שסביבם שכנו הווילות. גדת הביצה לא נבנתה, והיא הפכה לגינות פרטיות של היזמים והקונים, שהיו בנקאים, בעלי חברות, פרופסורים ואמנים, שעקרו למקום בהמוניהם.
בשנת 1907 הוכרזה וילמרסדורף כעיר עצמאית, וכתוצאה מחוק ברלין-רבתי, צורפה ב-1920 כרובע אל העיר ברלין.
בזמן רפובליקת ויימאר יהודים רבים התגוררו ברובע. אחוז היהודים שגרו ברובע (שאז הייתה רובע עצמאי) עמד על 13.5% והיה הגבוה ביותר ברובעי ברלין. ברובע היו מספר בתי כנסת שחלקם הותקף ונשרף בליל הבדולח.
אוכלוסייה
ב-2008 מנתה וילמרסדורף 93,000 תושבים בקירוב. גם כיום, מתגוררת בה אוכלוסייה חזקה מאוד, בדומה לשכונה הצמודה, צלנדורף. השכונה מורכבת ברובה מבתים פרטיים וגם האזורים הבנויים ביתר צפיפות מתאפיינים באוכלוסייה מבוססת. גרים בה אנשי עסקים, בעלי חברות ומקצועות חופשיים ושגרירים רבים.
גרנד ארש
הגרנד ארש (או הקשת הגדולה בצרפתית: La Grande Arche או Arche de la Défense) הוא בניין משרדים הנמצא ברובע העסקים לה דפאנס שמצפון-מערב לפריז. המבנה הוא גולת הכותרת של פרויקט לה דפאנס, אותו יזם נשיא צרפת פרנסואה מיטראן בתחילת שנות ה-80. הוא תוכנן על ידי האדריכל הדני יוהאן אוטו פון ספרקלסן (Johann Otto von Spreckelsen), שזכה בתכנונו לאחר תחרות. הבניין עצמו נבנה בין השנים 1982 ו-1989.
משמעות המיקום
הבניין נמצא בסופו של ה"אקס היסטוריק" (Axe Historique) - ציר החוצה את מערב פריז בקו ישר המתחיל בארמון הלובר. לכל אורך הציר ובשני כיווניו קיים קו מבט ארוך אשר בסופו מופיעה נקודת ציון עירונית חשובה. הגרנד ארש נמצא בסופה של שדרת שארל דה גול, שהיא המשכה של שדרת שאנז אליזה מערבית לשער הניצחון. סביב חלקה המערבי ביותר של השדרה נמצא מרכז העסקים לה דפאנס, שבו מספר רב של מבנים חדשניים וגורדי שחקים. הגרנד ארש מסיים אמנם את הציר ההיסטורי ובהמשכו נמצא בית קברות גדול, אך אוטוסטראדה תת-קרקעית וכן קווי הרכבת ממשיכים את הקו הלאה.
בנוסף, יוצר מיקומו של הבניין קו ישר יחד עם שתי נקודות ציון נוספות בעיר: מגדל אייפל ומגדל מונפרנאס.
מבחינה מוניציפלית, לה דפאנס, ובה הגרנד ארש, אינה חלק מפריז אלא רשות נפרדת במחוז איל-דה-פראנס (אזור פריז רבתי), אך הציר ההיסטורי הופך את המקום לחלק בלתי נפרד מהעיר.
תיאור המבנה
הבניין הוא דמוי "קשת" ישרת צלעות, ותוכנן כמעין גרסת המאה ה-20 של שער הניצחון. הוא עשוי מבטון, זכוכית וגרניט. כפרפרזה לשער הניצחון הנאו-קלאסיציסטי שנבנה לכבוד נפוליאון בונפרטה, מייצג הגרנד ארש את ניצחון האנושיות והשלום על פני המלחמה. המבנה בכללותו בנוי כקובייה כמעט מושלמת, בעלת מידות של כ-110 מ' לכל מקצוע. פנים הקובייה הוא חלל ריק שנוצר על ידי 4 הפאות העוטפות את הציר הקוסמי של פריז. כל פאה היא למעשה פירמידה מרובעת קטומה ששיפועה הוא 45°. הפאה התחתונה היא בסיס המבנה, ושיפוע הפירמידה הוא המדרגות המובילות אל הכניסה אליו, כאשר שלוש הפאות הנוספות מהוות את בניין המשרדים עצמו. יש המתארים את המבנה כיישום תלת-ממדי של טסרקט - קובייה בארבעה ממדים.
הקומה העליונה של הבניין כוללת גלריה לאמנות ומצפה לתיירים. הכניסה אל חלקו הציבורי של הבניין היא דרך מעליות קלות העוברות בתוך חלל הקובייה הפתוח. בחלל זה מספר מעליות העולות ישירות מהבסיס לקומת הגג, וכן מבנה טנסילי המורכב מאלמנטים קלים ומתוחים בלבד. מבנה היריעות, המזכיר ממברנות חיות, מעוצב באופן מנוגד לשאר המבנה: בחומר, בצורה ובעקרון המבני שלו שהוא שונה לחלוטין.
זווית הסטייה
למעשה, הגרנד ארש אינו תואם את זווית ה"אקס היסטוריק", ואינו מקביל לחלוטין לשער הניצחון הישן. הבניין נבנה בסטייה של כ-8° יחסית לקו המדויק מאוד המגיע עד אליו. בדומה לשבירת הסימטריה על ידי התוספות הקלות שבחלל הקשת כאמירה מודרניסטית, כך גם נעשה בהטייתו הקלה של המבנה. הטייתו בזווית קלה נראית אמנם זניחה, אך סטייה זו נראית למרחקים ומורגשת גם על ידי מי שנמצא בכיכר שארל דה גול, ליד שער הניצחון. הטיה קלה זו של הבניין הרגיזה מאוד את הפריזאים למן הרגע שנבנה הבניין, ואף גררה התנגדויות ל"חוצפה" האדריכלית שהרסה, כך נטען, את ייחודו של הקו ההיסטורי המדויק.
האדריכל אוטו פון ספרקלסן מת בשנת 1987, כשנתיים לפני סיום הבנייה. על-פי אגדה אורבנית שהפכה גם לאמרה בפריז, נטען כי ספרקלסן התאבד לאחר שלא יכול היה לסבול את הזווית שנוצרה בטעות. בפועל, הזווית הייתה מתוכננת מלכתחילה ומותו של האדריכל היה טבעי, אך הביקורת כלפיה קיימת עד היום.
אלכס קאפי
אלכס קאפי (בגרמנית: Alex Capus, נולד ב-23 ביולי 1961 במחוז אורן, נורמנדי תחתית, צרפת), הוא סופר שווייצרי הכותב בגרמנית.
חייו ועבודתו
קאפי נולד בצרפת לאב צרפתי ולאם שווייצרית. את חמש שנותיו הראשונות בילה בפריז בבית סבו שהיה איש משטרה. ב-1996 עבר עם אמו לעיירה אולטן שבקנטון זולותורן שבשווייץ. למד בבזל היסטוריה, פילוסופיה ואתנולוגיה. עבד כעיתונאי בין השנים 1986 ל-1995 בכמה עיתונים שווייצריים ולאחר מכן במשך ארבע שנים כעורך בסוכנות הידיעות הלאומית של שווייץ, בברן. כיום עובד כסופר עצמאי ומתגורר בעיירת ילדותו אולטן. נשוי ואב לארבעה ילדים. מאז נובמבר 2009 מכהן כנשיא המפלגה הסוציאליסטית המקומית.
יצירותיו תורגמו לאנגלית, צרפתית, איטלקית, ספרדית, פורטוגזית, הולנדית, נורווגית, יוונית, בולגרית, טורקית, עברית, סלובנית, יפנית וקוריאנית. זכה במספר פרסים ספרותיים בשווייץ.
גראופל
גְּרָאוּפֶּל (בגרמנית: Graupel), או "ברד רך", הוא משקע שנוצר כאשר טיפות מים בקירור יתר (קירור-על) מתעבות סביב פתית שלג. התוצאה היא תלכיד של קרח אוויר וכפור, מעין ברד רך המתפורר כשהוא פוגע בקרקע. המשקל הסגולי של גראופל הוא 0.4 גרם/סמ"ק וקוטר פתית בודד הוא 2–5 מילימטר. יורד בטמפרטורה של 2–5 [מעלות צלזיוס] בערך.
כדי שטיפות בקירור על יתעבו סביב פתיתי שלג צריך שהטמפרטורה באטמוספירה תהיה בין מינוס 40 למינוס 42 מעלות צלזיוס.
פמיניזם תרבותי
פמיניזם תרבותי הוא זרם מחשבתי לפיו יש "טבע נשי" או "מהות נשית", ואשר עוסק בהבדלים בין גברים ונשים, בעיקר על בסיס הבדלים ביולוגיים ביכולת הרבייה. על פי התאוריה, הבדלים אלו יוצרים תכונות מובחנות אצל נשים. מנקודת מבט זו, מה שמשותף לנשים מהווה בסיס לאחווה נשית, אחדות וסולידריות, וכן זהות משותפת. לפיכך, הפמיניזם התרבותי מעודד יצירת תרבות נשים שיתופית. השוני בין גברים ונשים, טוענות הפמיניסטיות התרבותיות, אינו מהווה בסיס מוצדק לאפליה אלא להפך – יש להכיר בו ולעצב על פיו גישות חינוכיות ומשפטיות. כל עוד הבדלים בין נשים לגברים לא יתורגמו למערכות החברתיות השונות, פתיחת מוסדות החברה בפני נשים לא תשנה את המציאות על פיהן נשים חלשות מגברים בתחומים רבים, שכן אותם מוסדות יישארו במתכונת מפלה.
הפמיניזם התרבותי אינו מהווה תנועה, ואין בו ארגונים. הוא מייצג אופן מחשבה, תאוריות, ופילוסופיות מגדריות. עם זאת, פמיניסטיות רבות מזרם מחשבתי זה הן פעילות חברתיות ופוליטיות במגוון מסגרות פמיניסטיות ואחרות.
היסטוריה
הפמיניזם התרבותי צמח מתוך הפמיניזם הרדיקלי של שנות ה-1970. לאחר ניסיונות לפתח בדלניות, חלק מהפמיניסטיות הרדיקליות הגיעו למסקנה ששינוי חברתי אינו אפשרי, ופנו לגישה אחרת למרכז נשים בתרבות. הזרם מקושר להתפתחות מודעות לזהות הלסבית, ואף שאב מהפמיניזם הלסבי מרעיונותיו המרכזיים, כמו חיבור בין נשים, מערכות יחסים שנשים במרכזן, ותרבות ממורכזת נשים. בה בעת, הפמיניסטיות התרבותיות גם שאלו מגישות הגל הראשון של הפמיניזם, בו פעילות השקיעו בסוגיות חברתיות-כלכליות מתוך אמונה שנשים הן במהות יותר חומלות, שוחרות שלום, מטפחות, ובלתי אלימות – סוגיות כמו זכויות ילדים, זכויות בעלי חיים, יתומים, עוני, זכויות עובדים, עבודה סוציאלית, וכן הלאה – ומתוך הפמיניזם התרבותי נולדו מרכזי סיוע לנפגעות אלימות מינית, תוכניות לימודי נשים וגישות ייחודיות לספרות נשים ואמנות נשים, וכן הלאה.
המונח "פמיניזם תרבותי" מוכר לפחות מאז 1975, אז השתמשה בו הפמיניסטית הרדיקלית ברוק ויליאמס מארגון הרדסטוקינגס, בכוונה להוקיע את הרעיון ולהבחין בין זרם זה לפמיניזם רדיקלי. פמיניסטיות רדיקליות אחרות הוקיעו את הזרם כבוגד בעקרונות מרכזיים של הפמיניזם, ביניהן אליס אקולס, שתיארה אותו כ"דה-פוליטיזציה" של הפמיניזם הרדיקלי.
בין הפמיניסטיות הרדיקליות שמזוהות עם המעבר לפמיניזם תרבותי היא מרי דיילי, במיוחד בספרה משנת 1979, Gyn/Ecology. בספר, היא מבקרת את הפמיניזם הליברלי שדוגל ב"שוויון זכויות", כשהיא טוענת שמסגרת זו מסיחה את דעתן של נשים מהמטרה של מיגור הפטריארכיה, בכך שהיא מרשה לעצמה להיות מנוכסת לתוך הממסד הזה. היא כותבת שכל עוד מסתפקות ברפורמות בתוך המוסד שנותר על כנו, מדובר בהישגים מוגבלים שאפשר לבטל בנקל, ושגישה זו מוציאה נשים ממרכז החשיבה הפמיניסטית, ושמה בו את הגברים ומוסדותיהם. היא דוגלת בספרה ביצירת שפה נשית, כתיבה נשית, אלוהות נשיות, ומיתולוגיה נשית.
אחריה, הפסיכולוגית הקלינית קרול גיליגן פרסמה את מחקרה על התפתחות מוסרית, שהראה כי נשים וגברים חושבים באופן שונה בכל הנוגע לצדק. כנגד טענה שהייתה קיימת בזמנו והושפעה מהגישה שהציג לורנס קולברג, כי נשים הן פחות מוסריות מגברים, גיליגן הראתה שנשים אינן פחות מוסריות אלא מחזיקות בחשיבה אחרת לגבי צדק ומוסר.
בגל השלישי של הפמיניזם גם התעוררה ביקורת חריפה כלפי הפמיניזם התרבותי, לפיה הניסיון לייצר מוסר או חשיבה שהיא ייחודית לנשים באשר הן, בעצם מתעלמת מההבדלים בגישה למשאבים ולמוקדי כוח בין קבוצות, במיוחד על בסיס גזעי/אתני וגאוגרפי, ושככזה, הפמיניזם הזה, שהשתרש באופן מיוחד בארגוני סיוע בינלאומיים, הוא לבן/מערבי, קפיטליסטי ואימפריאליסטי תרבותית, ותומך בנאו-ליברליזם אשר בהרבה מקרים אחראי מלכתחילה לפערים שנשים לא-לבנות ולא-מערביות חוות מבחינה כלכלית ופוליטית.
עקרונות הפמיניזם התרבותי
פמיניסטיות תרבותיות טוענות שמה שהן מתארות כהתנהגויות מסורתיות של גברים, כמו אגרסיביות, תחרותיות, ושליטה, גורמות נזק לחברה, ולתחומים ספציפיים שבתוכה, כמו פוליטיקה ועולם העסקים. על פי הפמיניזם התרבותי, אכפתיות, שיתוף פעולה ושוויונות הן המאפיינים הרצויים כדי לייצר עולם טוב יותר. בין הפמיניסטיות התרבותיות יש הסבורות שהבדלים בין המגדרים הם מולדים ומהותיים, ויש הטוענות שהם נלמדים ומחוברתים על ידי הסביבה. אך גם אלה סבורות שהגורמים לחיברות זה הם כה מוטמעים בחברה, שהם מאפיינים עיקשים ולא ניתנים לשינוי. הגישה לפיה נשים יותר חומלות, נדיבות, ובלתי אלימות מובילה לדרישה של הפמיניזם התרבותי להכללה גדולה יותר של נשים במוקדי קבלת החלטות, כדי שהשפעתן תוכל לגבור על האנוכיות, חוסר שליטה עצמית בהתנהלותם המינית, ואלימות של הגברים.. מאידך, הפמיניסטיות התרבותיות מכירות גם באיכויות גבריות, ולשיטתן הנשים אינן מתחרות בהן, אלא מציגות איכויות משלהן. לכל מגדר איכויות משלו שיש למצות אותן בנפרד וביחד, על מנת להגיע לחברה בריאה יותר.
פמיניסטיות תרבותיות מקדמות:
דוגמאות לכשלים הנובעים מאי הכרה בהבדלים בין גברים לנשים, על פי ביקורת הפמיניזם התרבותי (ביקורות אלו נשמעו גם מפי הזרם הרדיקלי):
סאובר
1993–2005: השנים הראשונות בפורמולה 1
במשך רוב שנותיה הייתה ידועה הקבוצה כקבוצה בינונית, אם כי זכתה לגדל כישרונות צעירים, כגון קימי רייקונן הפיני ופליפה מאסה הברזילאי.
בשנת 1993 זכתה הקבוצה לסיים את העונה עם מאזן חיובי עבור קבוצה חדשה של 12 נקודות.
בשנת 1995 זכתה הקבוצה בפודיום הראשון שלה, בגרנד פרי מונקו.
הנהג הגדול הראשון שלה היה קימי רייקונן, אשר שימש כנהג המבחן שלה לעונת 2000, ונכנס לקבוצה לעונת 2001. ביקורת הופנתה כלפי סאובר עקב הכנסת נהג צעיר כל כך ובלתי מנוסה, והועלו טענות שנהג חסר ניסיון זה יסכן את שאר הנהגים בנהיגה לא בטוחה. סאובר לא נבהל מן הביקורת והוכיח למבקריו שרייקונן הוא נהג שקול עוד במרוץ הראשון, בו זכה בנקודה אחת.
שנה לאחר מכן עזב רייקונן את הקבוצה לטובת מקלארן על מנת להחליף פיני אחר שפרש, אלוף העבר מיקה הקינן. את מקומו של רייקונן שוב החליף כישרון צעיר, הפעם פליפה מאסה הברזילאי, שנשאר בקבוצה עד סוף עונת 2005, אשר לאחריה חתם בקבוצת פרארי.
2006–2009: BMW סאובר
לקראת עונת 2006, עקב חילוקי דעות קשים בין הנהלת קבוצת המרוצים ויליאמס לבין יצרנית הרכב BMW, הודיעה BMW שהיא מפסיקה לייצר מנועים עבור ויליאמס הבריטית, ורכשה 80% מהשליטה בסאובר מידי מייסד הקבוצה פיטר סאובר. שם הקבוצה שונה ל-"BMW סאובר", הגרמני ניק היידפלד הוחתם כנהג הבכיר של הקבוצה יחד עם הקנדי ז'אק וילנב שהמשיך מעונת 2005. את העונה סיימה הקבוצה במקום החמישי ועם שני פודיומים.
בעונת 2007 החליטה BMW להשאיר את הייפלד ולהחליף את וילנב ברוברט קוביצה הפולני, וזאת למרות העובדה שווילנב זכה באליפות עולם בשנת 1997, והיה אחד משלשת הנהגים היחידים באותה עונה, יחד עם פרננדו אלונסו הספרדי ומיכאל שומאכר הגרמני שזכו אי פעם באליפות עולם. וילנב עזב את עולם הפורמולה 1 לטובת מרוצי 24 השעות של לה מאן. הקבוצה סיימה את העונה במקום השני לאחר פסילתה של מקלארן מאליפות היצרנים והפכה לסגנית אלופת העולם בפעם הראשונה בתולדותיה. שני נהגיה, ניק הייפלד ורוברט קוביצה, סיימו במקומות החמישי והשישי בהתאמה בדירוג הנהגים.
היידפלד וקוביצה המשיכו לשמש כנהגי הקבוצה גם בעונות 2008 ו-2009. עונת 2008 הייתה מוצלחת במיוחד עבור סאובר, שסיימה במקום השלישי באליפות היצרנים. בעונה זו הגיעו היידפלד וקוביצה 11 פעמים לפודיום והקבוצה אף זכתה לניצחונה הראשון אי פעם בפורמולה 1 עם זכייתו של קוביצה בגרנד פרי הקנדי. עונת 2009 הייתה טובה פחות והקבוצה סיימה במקום החמישי.
ב-29 ביולי 2009 הודיעה BMW שלא תמשיך להתחרות בפורמולה 1 בעונה הבאה.
2010 ואילך
בעקבות עזיבת BMW רכש פיטר סאובר חזרה את הקבוצה. קאומי קוביאשי ופדרו דה לה רוסה הוחתמו כנהגי הקבוצה לעונת 2010, אך האחרון הוחלף בניק היידפלד בחמשת המרוצים האחרונים של העונה, שאותה סיימה סאובר במקום השמיני. בעונה זו המשיכה הקבוצה להתחרות תחת השם "BMW סאובר" אף על פי ש-BMW כבר לא הייתה חלק ממנה, אך בעונת 2011 חזרה לשם "סאובר".
חבוט רמי
חבוט רמי הוא מושג הלכתי בארמית (תרגום: הכה והשלך) הקובע שבמצבים מסוימים מדמים גוף מסוים המונח אופקית, כאילו הוא מוטל מטה על מה שתחתיו, "השפל והשלך אותו על האוויר שתחתיו".
הלכה זו בעלת משמעות בעיקר בדיני סכך הסוכה, בדיני מבוי ובקביעת אוהל, והיא מקבילה לדין גוד אחית הקובע קביעה דומה בדיני מחיצות.
דין זה הוא הלכה למשה מסיני כמו גוד אחית.
מקור
בגמרא לעיל, מובאת מחלוקת אמוראים, בין אביי לרבא (שהלכה נפסקה כמותו), בנוגע לסוכה שסככהּ עשוי קנים המופרדים זה מזה בגובה בו הם מונחים מעל 3 טפחים (שאם פחות מכך, אין צורך בכלל "חבוט רמי" משום שפחות משלושה טפחים, יש בהם דין לבוד שרואים אותם כאילו היו מחוברים):
בהלכות מבוי
כדי להתיר טלטול במבוי, יש להכשירו על ידי לחי וקורה. כלומר, לוח אנכי המוצב בצד הפתח של המבוי (לחי) וקורה המונחת בצורה אופקית בין שני קירות הכניסה למבוי. אם הקורה מונחת גבוה מעל קירות המבוי אומרים חבוט ומחשיבים אותה כמונחת על כותלי המבוי.
ניקולא היים
ראשית הקריירה ברומא
היים נולד ברומא. אביו היה כנראה סבסטיאן היים, מוזיקאי ממוצא גרמני. במשפחתו היו עוד כמה מוזיקאים, שנשארו כולם ברומא ועסקו שם בנגינה, אך כמעט לא פנו להלחנה. את הקריירה המוזיקלית שלו החל ניקולא היים כצ'לן באיטליה.
לונדון
בשנת 1701 נלווה אל הכנר הרומאי ניקולא קוזימי, שיצא ללונדון בהזמנת הדוכס מבדפורד ובחר בהיים לנגן איתו כצ'לן קונטינואו בתזמורת האקדמיה המלכותית למוזיקה; תוך זמן קצר היה היים לממונה על המוזיקה הקאמרית בחצר הדוכס השני מבדפורד. וביסס את המוניטין המוזיקליים שלו בשני קבצים של טריו סונאטות בסגנון קורלי (אמסטרדם 1703-04) וקובץ של שבע קנטטות (1704), שרק אחת מהן שרדה. הוא כתב את הלברית ל"קאמילה" של בונונצ'יני, יצירה ראשונית שזכתה להצלחה עצומה ותרמה רבות לביסוס מעמדה של האופרה האיטלקית בלונדון. בתיאטרון דרורי ליין בוצעו בשנת 1705 אופרות בסגנון איטלקי, בעיקר באנגלית, והיים ליווה בנגינה בצ'לו את אשתו, הזמרת ג'ואנה לינצ'נהם וניהל את עסקיה. בשנת 1722 היה למזכיר האקדמיה לשש העונות האחרונות שלה: בתקופה זו לא הסתפק בכתיבת הלבריות, אלא קיבל עליו גם את תפקיד מנהל הבמה. לפני מותו בלונדון בשנת 1729 תכנן לסייע להנדל ולהיידגר להקים אקדמיה חדשה אחרי גוויעתה של האקדמיה הישנה.
אקדמיה צבאית
אקדמיה צבאית היא בית ספר או מכללה לצורך הסמכת קצינים. חניך אקדמיה צבאית נקרא צוער (בלועזית: קָדֶט, Cadet). האקדמיה הצבאית משלבת בדרך כלל הכשרה ותרגול בתחומים צבאיים (טקטיקות של מגננה והתקפה, אסטרטגיה צבאית, כישורי הישרדות, היסטוריה צבאית וכדומה), פיתוח יכולות פיקוד ומנהיגות, חינוך פטריוטי, מקצועיות טכנית והשכלה כללית. באקדמיות רבות ההשכלה המוענקת היא ברמה אקדמית (אוניברסיטאית), בשיתוף עם אוניברסיטה מחקרית והצוער זוכה בסוף המסלול לתואר אקדמי בנוסף לדרגת הקצונה. כמו כן מתקיים באקדמיות אלה מחקר צבאי-מדעי ברמה אקדמית.
האקדמיות הצבאיות הראשונות נוסדו במאה ה-18, עם היווסדם של בית-הספר הצבאי המלכותי הצרפתי (École Royale Militaire) ושל האקדמיה הצבאית של האימפריה האוסטרית (האקדמיה הצבאית הטרזיאנית, Theresianische Militärakademie) ב-1752, הקמת האקדמיה הצבאית הפרוסית הראשונה ב-1765, האקדמיה הצבאית המלכותית הבריטית ב-1799 והאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית (וסט פוינט) ב-1802. המלחמות הנפוליאוניות הביאו לשיפור ולמודרניציה של הלימוד הצבאי-אקדמי במסגרת האקדמיה הצבאית סן-סיר (École Spéciale Militaire de Saint-Cyr) בצרפת (1802) והאקדמיה הצבאית הפרוסית בברלין (1810).
סוגי אקדמיות צבאיות
אקדמיות צבאיות כלליות להכשרת קצינים (כגון האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית (וסט פוינט), האקדמיה הצבאית המלכותית הבריטית (סנדהרסט) או בית הספר לקצינים של צה"ל).
אקדמיות מקצועיות לקציני ארטילריה, הנדסה צבאית או רפואה צבאית, אקדמיות של הצי (האקדמיה הימית של ארצות הברית, האקדמיה הימית הקיסרית היפנית וקורס חובלים) או חיל האוויר כמו "טופ גאן" וקורס טיס.
אקדמיות להכשרת קצינים לפיקוד בכיר או להכשרת קציני מטה בכירים כגון המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
לעיתים נכללות במושג גם בתי ספר תיכוניים בתנאי פנימייה, בהם משלימים התלמידים חינוך עיוני תיכוני ומסלול הכשרה צבאי, כגון הפנימייה הצבאית לפיקוד. חניכי פנימיות צבאיות נקראים "שוחרים".
קישורים חיצוניים
Военный университет Министерства обороны Российской Федерации
סעיר
סעיר (בערבית: سعير) היא עיר פלסטינית בנפת חברון, מרכז חבל יהודה, 8 ק"מ מצפון מזרח לחברון.
יישובים סמוכים כוללים את בית פג'ר ואת אל-ערוב מצפון, בית אומר בצפון מערב, חלחול ממערב ובית ענון וא-שויוח' מדרום. ים המלח נמצא ממזרח לגבולות המוניציפליים של סעיר. במפקד 2007 של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, העיר מנתה למעלה מ-18,045 איש.
שטח השיפוט המוניציפלי של העיר משתרע על פני 117,000 דונם, מתוכם 6,000 דונם של שטח בנוי ו-11,715 מתוכם שטחים מעובדים. הפעילויות הכלכליות העיקריות בסעיר הן חקלאות, או עבודה בשוק הישראלי. זו האחרונה נפגעה כתוצאה מההגבלות הישראליות בעקבות האינתיפאדה השנייה בשנים 2000–2004. הזיתים הם התוצרת המרכזית בעיר.
היסטוריה
סעיר מזוהה עם היישוב המקראי ציער, הנזכר בספר יהושע (ט"ו, נ"ד) ברשימת ערי יהודה, מיד לאחר חברון. לפי מועצת העיר, סעיר נודעה בעת העתיקה בשם 'צעיר' או 'צעיור'. בסקר ארכאולוגי שנערך בכפר נתגלו חרסים מתקופת הברזל II (ימי ממלכת יהודה), מהתקופות הפרסית, הרומית והביזנטית (עיקר הממצא), וכן מימי הביניים והתקופה העות'מאנית. חלקו הצפוף של הכפר, שנמצא בסמוך למעיין, הוא מקומו של התל של היישוב הקדום. בסמוך לכפר מספר מערות מגורים, בהן התגלו שרידים מהתקופה הכלקוליתית ומתקופת הברונזה הקדומה I.
התקופה העות'מאנית
במפקד אוכלוסין עות'מאני שנערך בשנת 1596 נמנו בסעיר 72 משקי בית, כולם מוסלמים, ושילמו מיסים על חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עיזים ו/או כוורות.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1863 וכתב כי "מספר תושביו ארבע מאות. הוא משתרע בבקעה ועל צלע גבעה. בתוך מסגד יש שם קבר שמוקירים אותו בחזקת 'קבר עשו'". לדבריו, זהו ייחוס מוטעה שנטוע בזיהויו השגוי של הר שעיר במקום. הוא הוסיף כי בכפר קברים עתיקים חצובים בסלע, הסתומים באבן גולל, שהמקומיים עדיין קוברים בהם את מתיהם.
במרשם כפרים עות'מאני שנערך בשנת 1870 נכתב כי בכפר סע'ין התגוררו 186 איש ב-84 בתים, אך נראה שמפקד אוכלוסין זה מנה רק גברים.
המנדט הבריטי
על-פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1922, בסעיר התגוררו 1,477 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד האוכלוסין של 1931 נרשם כי בכפר אוכלוסייה של 1,967 נפש, כולם מוסלמים, שהתגוררו ב-388 בתים.
על-פי סקר הכפרים של 1945, חיו בכפר 2,710 איש, כולם מוסלמים, שהחזיקו ב-92,423 דונם של אדמה, מתוכם 76 היו בנויים.
שלטון ירדני
לפי מפקד אוכלוסין ירדני שנערך ב-1961, חיו אז בסעיר 2,511 נפש.
לאחר 1967
סעיר נמצאת בשליטה ישראלית מאז מלחמת ששת הימים. האוכלוסייה במפקד 1967 שנערכה על ידי הרשויות הישראליות הייתה 4,172 איש. בעקבות הסכמי אוסלו ב-1993 הוכרז סעיר כשטח B. ב-1997 הוקמה על ידי הרשות הפלסטינית מועצה מקומית נבחרת של 13 חברים. גבולותיה המוניציפליים כוללים מספר כפרים קטנים, בהם אל-אודעיסה, אד-דווארה, ארכאן טוראד, כוצ'יבה, ואדי א-ראם, וראס א-טוויל. משפחות עיקריות במועצה הם: שלדה, פרוח, ג'ראדאת, מטור, אל-ג'בארין, אל-קואזבה ואל-טורווה. חכים שלדה נבחר לראשות העיר בבחירות המוניציפליות ב-2005.
הנוטע
הנוטע הייתה חברה להתיישבות בארץ ישראל אשר יסדה ערים וישובים בארץ. בין שאר פעולותיה עסקה בהעברת הון יהודי מגרמניה הנאצית לארץ ישראל, פעלה במסגרת "הסכמי ההעברה" להעברת רכוש יהודי גרמניה לארץ ישראל.
פעילות חברת הנוטע בארץ ישראל
חברת ה"נוטע" הוקמה בשנת 1924 על ידי הסתדרות בני בנימין - ארגון של בני המושבות שקם בשנות ה-20 של המאה ה-20, על שמם של בנימין זאב הרצל ובנימין רוטשילד. מטרת החברה הייתה לגייס הון של משקיעים בהקמת מושבות בארץ ישראל, תוך יישוב המושבות בפועל על ידי בני איכרים בעלי ניסיון בחקלאות בארץ ישראל. החברה רכשה אדמות, הקימה בהם מושבות, חפרה בארות ונטעה ועיבדה פרדסים. בראש חברת ה"נוטע" עמדו עובד בן עמי, גד מכנס וברוך רם.
פעולותיה הראשונות של חברת הנוטע היו סיוע כספי לפרדסנים במהלך העיבוד, עד הקטיף, שבסיומו הוחזרו ההלוואות מתוך הפדיון, וכן מכירת קרקעות חקלאיות ליהודים מחו"ל, על מנת שאלו ייטעו פרדסים על אדמות אלו. עיבוד הפרדסים בוצע על ידי חברת "הנוטע" ושכיריה, ובכך סופקה תעסוקה לתושבי היישובים שקמו.
חברת הנוטע הקימה עד שנת 1932 את המושבה נתניה, את כפר אהרון ואת הרצליה.
בשנת 1932 הקימה החברה את המושבה אבן יהודה, ולאחר מכן הקימה בשיתוף פעולה עם הכשרת היישוב את צור משה.
במהלך תקופת ההקמה של נתניה, בגלל מחסור בכסף מזומן, הדפיסה חברת הנוטע פתקאות, בהן שילמה שכר לעובדיה. פתקאות אלו שימשו ככסף עובר לסוחר בחלק מהחנויות שבנתניה, החנויות שילמו לספקים ואלו התחשבנו עם חברת הנוטע.
פעילות חברת הנוטע בהסכמי ההעברה
ראשי חברת הנוטע זיהו את ההזדמנות העסקית שהייתה בהעברת רכוש יהודי גרמניה לישראל.
הסכם 1: הראשון מבין הסכמי ההעברה נחתם במאי 1933 בין חברת "הנוטע" לבין הגרמנים, הסכם זה היה פרי תיווכו של סם כהן, בנקאי ועסקן יהודי-גרמני, ואיש עשיר בזכות עצמו, ולכן נקרא "ההסכם של סם", בהסכם זכתה חברת "הנוטע" בזיכיון בלעדי על ביצוע העברות רכוש עד לסך מיליון מארק גרמני מגרמניה לארץ ישראל, כך שהכספים הופקדו לזכות חשבון חברת "הנוטע" בגרמניה, והיא דאגה לבצע רכישות ציוד ולשלוח אותן לארץ ישראל.
הסכם 2: עקב לחצים מצד ההסתדרות הציונית והסוכנות על חברת "הנוטע" שיזמה את ההסכמים, והרצון הגרמני שגם גופים הקשורים לשלטון יהנו מהעמלות, הוחלט לשתף את גופי אוצר התיישבות היהודים הציוניים ואת הטמפלרים, ולכן ב-18 ביולי 1933 נחתם הסכם חדש בו נקבע כי הפקדת הכספים בגרמניה תיעשה לחשבון משותף של בנק אנגלו-פלשתינה ושל בנק אגודת הטמפלרים. בנוסף, הוגדל היקף העברת הכספים לשלושה מיליון מרק,
הסכם 3: הסכם זה לא מומש היות שהמאבק על השליטה בכספי ההעברה נמשך, ובסוכנות הייתה התנגדות לכך שחברה הקשורה עם הרוויזיוניסטים תזכה בכל העמלות והקשרים שההסכם הביא איתו, ולכן הופעלו לחצים על גד מכנס ועל סם כהן להתפשר פעם נוספת. אחרי משא ומתן בין חברת הנוטע להסתדרות הציונית סוכם שבנק אנגלו-פלשתינה יקים חברת נאמנות שתשמש כגוף מתווך בעסקות ההעברה, ואילו סם כהן כנציג חברת הנוטע יקבל אחוזים מהעסקאות שתבוצענה. ב-25 באוגוסט 1933, נחתם "הסכם בין מיניסטריון הכלכלה הממשלתי הגרמני לבין אנגלו פלשתינה בע"מ בדבר העברת סך 3 מיליונים מרק לארץ ישראל"
ההסכם חל על אזרחים גרמנים תושבי גרמניה שהם "בני הגזע היהודי" ומהגרים לארץ ישראל (ובנוסף, יהודים הנמצאים באופן זמני מחוץ לגבולות גרמניה, אך שלא ויתרו על רישום מקום מגורם בגרמניה). בהסכם יש הבחנה בין יהודים המהגרים מגרמניה לארץ ישראל באופן מיידי לבין אלה המהגרים לאחר זמן מה. המהגרים מיידית צריכים להגיש בקשה מתאימה, חלק מהכסף יועבר לגופי ההעברה והיתרה תוכנס לזמן מה לזכות חשבון מיוחד מספר 1 של בנק אגודת הטמפלרים המתנהל ברייכסבנק. אלו שמתעתדים להגר בזמן כלשהו בעתיד יפקידו את כספם (מוגבל לסכום מקסימלי של 50 אלף מרק) לזכות חשבון מיוחד מספר 2 של ה"טמפלר בנק" המתנהל ברייכסבנק, עקרונית הפיקדון נותר מוקפא עד לעלייתו של המפקיד לארץ ישראל, ארצה. אולם ניתן היה לרכוש בכספים אלו אדמות, וכן לבצע השקעות מוגדרות ומאושרות מראש, וזאת על מנת להבטיח מקורות הכנסה למהגרים לכשיהגרו.
תמורת הסכומים היה בנק אנגלו-פלשתינה צריך לפתוח בישראל חשבונות נאמנות מתאימים לזכות מפקידי הכספים, ולאפשר להם למשוך כספים אלו בלא"י.
רק אחרי שהוזמנו סחורות וסופקו לישראל היו העולים מקבלים חלק מכספם.
בשלב מאוחר יותר הוקמה חברת "העברה", שהייתה בבעלותם המשותפת של בנק אנגלו-פלשתינה והסוכנות היהודית. "העברה" קיבלה בלעדיות הן על פעולת התיווך בין היבואנים בארץ ישראל ליצואנים הגרמנים, הן על הייבוא עצמו, הן על גביית כסף מהיבואנים בארץ בגין הסחורות שהזמינו והן על העברת התשלומים לעולים.
נובי טארג
נובי טארג (בפולנית: Nowy Targ, ביידיש: ניימארקט) היא עיר קטנה בפרובינציית פולין קטן שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
נובי טארג נוסדה כעיר בידי קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, בשנת 1346, אשר העניק לה זכויות מגדבורג. באמצע המאה ה-17 נפגעה העיר כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיר בשטחי אוסטריה, ובשנת 1918 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם שימשה העיר כמרכז נופש מרכזי, בשל מיקומה למרגלות הרי הטטרה.
יהודי נובי טארג
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,300 יהודים, כ-20% מתושביה, ופעלו בה בתי ספר עבריים, תנועות נוער ציוניות וקיבוץ הכשרה, לצד פעילות של אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
בשואה
בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החרימו בה רכוש יהודי, חטפו יהודים לעבודות כפייה, והעלימו כמה עשרות מהם. יודנרט שהוקם בעיר תוך מספר חודשים נצטווה להעביר לשלטונות תשלומי כופר, ולספק עובדי כפייה יהודים באופן שוטף.
ממאי 1941 ועד יולי 1942 רוכזו כ-3,000 עד 4,000 יהודי העיר וסביבתה בגטו שהוקם בה. ב-30 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה, בה נרצחו כ-80 חולים וקשישים בשטח בית העלמין היהודי המקומי וכ-150 יהודים מסתתרים. לאחר סלקציה שנערכה, גורשו רוב יהודי הגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ, וכ-100 איש שנמצאו כשירים לעבודה הועברו למחנה עבודה שהוקם בעיר, אשר חוסל במאי 1944.
היהודים הבודדים מהעיר ששרדו את השואה ושבו אליה לאחריה, עזבו אותה במהרה, לאחר שארבעה מהם נרצחו עם שובם בידי פולנים מקומיים.
עם זאת, לפי אנדרטה בבית הקברות היהודי בקרקוב בתאריך ה-3 במאי 1946 נערך פוגרום בעיר במהלכו נהרגו 13 יהודים, זאת לאחר שב-20 באפריל באותה שנה נהרגו חמישה יהודים נוספים.
STS-123
STS-123, היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א לתחנת החלל הבינלאומית, ששוגרה ב-11 במרץ 2008 ונחתה ב-27 במרץ (יום אחד אחרי תאריך הנחיתה המתוכנן).
המשימה
משימה זו נועדה להביא אל תחנת החלל את החלק מדוחס האוויר של יחידת הניסויים היפני "קיבו",חלק נוסף הגיע ביוני 2008 במשימה STS-124. וכן להרכיב זרוע רובוטית נוספת בעלת זרועות כפולות, תרומת סוכנות החלל הקנדית כמו הזרוע הקיימת. המנוף החכם Dextre נועד לאפשר עבודה עדינה מחוץ לתחנת החלל, ללא צורך לצאת מהתחנה. למנוף 2 זרועות באורך 3.4 מטר. בנייתו עלתה 200$ מיליון.
שמואל אליעזר הלוי איידלס
רבי שמואל אליעזר הלוי איידלס (איותים אחרים: איידלש או אידלש; בראשי תיבות: מהרש"א - מורנו הרב רבי שמואל איידלש או אליעזר; ה'שט"ו 1555 - ה' בכסלו ה'שצ"ב 1631 אוסטרואה) היה רב ומפרש התלמוד, מגדולי האחרונים. צאצא למשפחת קלונימוס, שייחוסה מגיע עד דוד המלך.
תולדות חייו
חתנו היה ר' משה בן יצחק בונמש (נקרא גם רבי משה מלובמלא) ערך את פירושיו בספר "מהדורא בתרא" והוסיף הערות וחידושים משלו. בהקדמת הספר רשם את צוואת חותנו המהרש"א להפיק את חידושי ההלכות וחידושי האגדות זה לצד זה. תבנית זו נשמרה בדפוס וילנא.
פירוש המהרש"א
פירושו של המהרש"א מתמקד בעיקר בתוספות, אבל לפעמים מפרש גם את הגמרא ורש"י. הספר נחשב לספר יסודי בלימוד תוספות עד כדי כך, שהוא משמש מדד ללומדי תוספות אם לימודם הובן להם על ידי השוואה עם הבנת המהרש"א, והחזון איש באגרותיו מדריך ללמוד מהרש"א כחלק עיקרי בלימוד. גם חכמי צפון אפריקה והמזרח החשיבו מאוד את לימוד המהרש"א, לדוגמה, הרב עזרא עטיה הנהיג בישיבת פורת יוסף, שמיד לאחר לימוד התוספות ילמדו את פירוש המהרש"א כולו על הסדר. וכן נהגו בישיבות צפון אפריקה.
בספרו מרבה המהרש"א לחלוק על המהרש"ל. על המהרש"א נערכו מספר חיבורים, המפורסם שבהם הוא קרני ראם, המודפס לצד המהרש"א ברוב מהדורות הש"ס.
אשגבאט
מבחינה דמוגרפית (נכון לשנת 2012), הטורקמנים מהווים כ-85% מאוכלוסיית העיר. הרוסים מהווים 7.7% מהאוכלוסייה, ואחריהם ארמנים (1.5%), טורקים (1.1%), אוזבקים (1.1%) ואזרים (1%).
היסטוריה
אשגבאט היא עיר צעירה יחסית. היא צמחה מכפר באותו השם שהוקם בשנת 1818, על דרך המשי. זאת לאחר שלאורך ההיסטוריה התקיימו מספר התיישבויות באזור. העיר נמצאת לא רחוק מניסה, בירת האימפריה הפרתית. בשנת 1881 השלטון באזור עבר מידי ממלכת פרס לידי האימפריה הרוסית. באותה השנה בנו החיילים הרוסים מבצר על גבעה ליד העיר, וההגנה הנוספת משכה אליה סוחרים רבים וסחורות מגוונות. בתחילת המאה ה-20 החלה להתבסס בעיר קהילה בהאית שהיוותה בסיס לכלל הקהילה הבהאית בכל טורקמניסטן בעתיד.
בזמן השלטון הסובייטי שונה שם העיר ל"פולטורצק" אחרי המרד מקומי. השם "אשגבאט" הוחזר בשנת 1927 כאשר המפלגה הקומוניסטית התבססה בטורקמניסטן. מהתקופה הזו והלאה העיר התפתחה מאוד בפן התעשייתי למרות שההתפתחות הופרעה על ידי רעידת אדמה חזקה בשנת 1948 במהלכה העיר נהרסה.
לאחר מתן העצמאות לטורקמניסטן בשנת 1991 החלה תנופת בנייה מונומנטלית בעיר שמטרתה לחזק את הגאווה הלאומית, ולהאדיר את השלטון במדינה. מבנים מפוארים, מזרקות ושדרות רחבות הוקמו בחלקים שונים של עיר הבירה.
כלכלה
אשגבאט היא עיר ממשל ושירותים ראשית בטורקמניסטן. התעשיות העיקריות של העיר הן כותנה, תעשיית הטקסטיל ותעשיות מתכת. העיר היא תחנה ראשית ברכבת הטרנס-כספית, ומדי יום ראשון שוק טולקוצ'קה בפרברי העיר מוכר מגוון עצום של סחורות לעוברים ושבים.
תחבורה
את הנכנסים והיוצאים לעיר באמצעות תחבורה אווירית משרת נמל התעופה הבינלאומי אשגבאט. משרדי טורקמניסטן איירלינס שוכנים בעיר. חברת הרכבות העירונית מפעילה גם רכבות חשמליות.
ג'יימס מרשל
ג'יימס מרשל (באנגלית: James C. Marshall; 15 באוקטובר 1897 - 19 ביולי 1977) היה קצין חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, שהיה אחראי בתחילת הדרך על פרויקט מנהטן, פרויקט הפיתוח והייצור של פצצות האטום הראשונות, שבוצע במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
ג'יימס קריל מרשל נולד בפלטסבורג שבמיזורי ב-14 באוקטובר 1897, לוולטר סקוט מרשל ולאשתו קורה סטפן-קריל. הוא החל את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, וסיים ב-1918, מספר חודשים מוקדם מהצפוי בשל מלחמת העולם הראשונה. הוא הוצב בגבול עם מקסיקו, ובין מלחמות העולם עבד בפרויקטים הנדסיים בארצות הברית ובאזור תעלת פנמה. בינואר 1942, מיד לאחר שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, הוא מונה למהנדס מחוז בחיל ההנדסה במחוז סירקיוז, ופיקח על בניית מתקני בסיס חיל האוויר ליד יוטיקה שבמדינת ניו יורק.
ב-18 ביוני 1942 נקרא מרשל לוושינגטון ומונה למנהל הפרויקט, שאורגן מחדש, לפיתוח הפצצה האטומית. לאחר שקרא את הדו"ח שכתבו ב-13 ביוני 1942 וניבר בוש וג'יימס קונאנט, סיפר מרשל:
הוא יצר משרד קשר בבניין משרד המלחמה בוושינגטון, והקים מטה זמני בקומה ה-18 ברחוב ברודוויי 270 במנהטן שבניו יורק, שם היה יכול לקבל תמיכה מנהלית מחטיבת ההנדסה הצפון אטלנטית. במנהטן גם היה קרוב למשרדי סטון אנד ובסטר, הקבלן הראשי של הפרויקט, ולאוניברסיטת קולומביה. הוא מינה את קנת ניקולס לסגנו.
כיוון שרוב משימותיו היו קשורות לבנייה, עבד מרשל בשיתוף עם ראש חטיבת הבינוי של חיל ההנדסה, מייג'ור גנרל תומאס רובינס, ועם סגנו, קולונל לסלי גרובס. מכיוון שפרויקטים הנדסיים נקראו בדרך כלל על שם העיר שבה הם שוכנים, הסכימו מרשל וגרובס שהמרכיב הצבאי בפרויקט ייקרא "מחוז מנהטן" (Manhattan District). באופן לא רשמי היה הפרויקט בכללותו ידוע בשם "מחוז הנדסי מנהטן", אף ששמו הרשמי היה "פיתוח מעבדתי של חומרים חלופיים". במשך הזמן הוחלף גם שמו הרשמי ל"פרויקט מנהטן", שנובע למעשה מבחירתו של מרשל להקים את מטהו הראשון של הפרויקט במנהטן.
ב-30 ביוני 1942 ביקרו מרשל וסגנו קנת ניקולס בטנסי כדי לבדוק שטח שנמצא מתאים להקמת מפעלי הייצור והעשרת האורניום עבור הפרויקט באזור נהר קלינץ', אך מרשל החליט לדחות את ההחלטה על רכישת המקום עד שיגיעו תוצאות חיוביות מניסויי הכורים שביצע ג'יימס קונאנט. ניקולס חש שרצונו של מרשל בהליך מסודר עד תומו פועל בסופו של דבר נגדו. בספטמבר הביע וניבר בוש, מנהל המשרד למחקר ופיתוח מדעי, אי-שביעות רצון מההתקדמות האיטית של הפרויקט ומהיעדר העדיפות הגבוהה ביותר שהפרויקט ראוי לה, ופנה למזכיר המלחמה, הנרי סטימסון, ואז ישירות לנשיא רוזוולט.
לסלי גרובס מונה לעמוד בראש הפרויקט ב-17 בספטמבר 1942, והחליף את מרשל. מכיוון ש'מחוז מנהטן' הוקם רשמית ב-13 באוגוסט 1942, בחר מרשל לעזוב רשמית ב-13 באוגוסט 1943, כך שמילא את התפקיד במשך שנה אחת בדיוק.
גרובס מספר בספרו:
בנובמבר 1943 הוא מונה לעוזר ראש המטה של זרוע שירותי האספקה של הצבא (USASOS) בדרום-מערב האוקיינוס השקט בדרגת בריגדיר גנרל, ושירת באוסטרליה, בגינאה החדשה ובפיליפינים. מרשל עזב את הצבא ב-1947.
מרשל נפטר מסרטן ב-18 ביולי 1977, ונקבר בבית הקברות בווסט פוינט שבניו יורק.
רכסי פינליי
רכסי פינליי (באנגלית: Finlay Ranges) הם רכסי הרים המהווים חלק מהרי אומינקה בהרים הפנימיים בצפון פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
שטח רכסי פינליי 4,818 קמ"ר. הרכסים מגיעים לגובה של 987 מטרים מעל פני הים. הרכסים כוללים את רכס באטלר ורכס ראסל.
מקור השם
שם הרכס אומץ רשמית ב-7 בדצמבר 1950
לקריאה נוספת
Jane G. Ferrigno, U.S. Geological Survey Professional Paper, PP 16-17
כף-מזלג
כף-מזלג (באנגלית: Spork, הלחם של המילים Spoon (כף) ו-Fork (מזלג); ידוע בעברית גם כ-כַּפְלֵג, כַּזְלֵג ו-מַזְכַּף) הוא כינוי לכלי אכילה הכולל הן את צורתה המעוגלת של הכף והן את זו של המזלג, ועל כן יכלול 2–4 שיניים. נעשה בו שימוש בקרב מסעדות מזון מהיר, בתי כלא, צבאות שונים וארוחות טיסה.
היסטוריה
במאה ה-20 נכתבו בארה״ב ובבריטניה מספר פטנטים דומים, דוגמת פטנט ל״כף חותכת״ בשנת 1908, השייך להארי ל. מק׳וי. אך הכינוי לכלי זה, שנוצר בתחילת המאה העשרים, טרם הומצא לפני חלק מהמצאות אלו, ורק בשנת 1951 הוגשה בקשה לרשום אותו כסימן מסחרי עבור כלי כזה. בהגדרתו, המונח Spork מתאר שילוב של כף ומזלג העשוי מפלדת אל-חלד.
ייצור
הכלי יכול להיווצר מפלדת אל-חלד, כסף, אלומיניום, טיטניום ופוליקרבונט. כמו כן, צורתה המעוגלת של הכף והשיניים המחודדות של המזלג יכולות להיות אחת בכל צד של הכלי, אך לרוב הצורה המעוגלת של הכף תופיע יחד עם שיני המזלג.
ציפור הנפש
ציפור הנפש הוא ביטוי עברי שמשמעותו: עצם או עניין חשוב ביותר, היקר מאוד ללבו של אדם.
מקור אפשרי לביטוי זה הוא שינוי קל של המושג "ציפר נפשו" המופיע בתלמוד הבבלי, שהוא כינוי לתנוך היושב על מפתן הלב ופגיעה בו גורמת למוות, וכן לקנה הנשימה או לגרגרת, שהוא מקום רגיש, שפגיעה בו היא תוצאת מוות. כך נאמר, למשל: "יודעין כמה הכהו ועל מה הכהו, אם על שוקו או ציפר נפשו". ביטוי דומה מופיע גם בתוספתא למסכת סנהדרין בשני נוסחים: "במה הרגו? בסייף הרגו? במקל הרגו? על שוקיו הכהו או על ציפר נפשו הכהו?", או "ויודעין הדיינין שעל שוקו הכהו ועל ציפר נפשו הכהו".
בעברית הישראלית לא נעשה שימוש במשמעות המקורית של המושג, אלא רק במשמעותו המושאלת.
בית (סרט, 2015)
בית (באנגלית: Home) הוא סרט חבר'ה קומי אמריקאי בתלת-ממד בהנפשה ממוחשבת של דרימוורקס אנימציות. הסרט מבוסס על ספרו של אדם רקס, "The True Meaning of Smekday" (מילולית: המשמעות האמיתית של יום סמק". בעברית נקרא הספר "יום סמק הגדול"). בסרט מככבים ריהאנה, ג'ים פרסונס, ג'ניפר לופז וסטיב מרטין. טים ג'ונסון הוא הבמאי של הסרט, כריס ג'נקינס וסוזן בורג'י הם המפיקים, והעיבוד נעשה על ידי טום אסטל ומאט אמבר. הסרט יצא לאקרנים ב-27 במרץ 2015.
בהשראת הסרט הופקה הסדרה "בית: הרפתקאות עם טיפ ואו" ששודרה בישראל בדיבוב עברי בערוץ הילדים.
עלילה
חייזרים הנקראים בובים פולשים לכדור הארץ במטרה למצוא בית חדש שבו יוכלו להסתתר מפני הגורג, אויביהם המושבעים. או, בוב מגושם, עורך מסיבה כושלת ורוצה להזמין בוב שוטר בשם קייל למסיבה אך שולח בטעות לכל היקום את ההזמנה, כולל לגורג. או גורם לבהלה ונאלץ לנוס על נפשו, ותוך כדי בריחתו נתקל בטיפ, נערה צעירה בת אחת עשרה שיצאה לחפש את אמא שלה. טיפ מתנגדת בתחילה, אך לבסוף מסכימה לצרף אותו אל המסע שלה אחרי שמבינה שהוא יודע איך ניתן למצוא את אמא שלה. בתחילה יש חיכוכים ביניהם, אך לבסוף הם נהפכים לחברי אמת. כאשר הם מגיעים לאוסטרליה, שם נמצאת אמא של טיפ, או רוצה לברוח כדי להציל את עצמו, את טיפ ואת פיגי, אך טיפ כועסת על שאו בורח ועוזבת משם כדי להמשיך לחפש את אמא שלה. או עוזב משם בסערת רגשות, ומציל את כל הגזע הבובי כאשר משתמש בשבב הסופר מושלם של הגורג. עקב מעשה זה, הבובים מעריצים אותו וקפטן סמק מודח מתפקידו והתפקיד עובר לאו. בינתיים טיפ מחפשת את אמא שלה, אך נגמרת הסוללה בטלפון שלה, והיא יושבת לבד בפינה ובוכה. גם או עצוב, והוא מחליט לחזור אל טיפ ועוזר לה למצוא את אמא שלה וכך מקיים את הבטחתו. או מבין שעדיין לא גילו את האבן שיש על השושר (שבמקור הייתה שייכת לגורג) ופותח אותה, ומגלה שלא הגורג זה שלוקח מהבובים, אלא הבובים הם אלה שלוקחים מהגורג. רגע קצר לאחר מכן, החללית של הגורג מופיעה. טיפ רוצה לברוח, אך או נועל את טיפ, אמה שלה ופיגי ויוצא למשימת התאבדות כדי להציל את כדור הארץ ואת טיפ ומשפחתה. טיפ מבינה שאו צריך עזרה, ומשתמשת במראה שנתנה לאמה כמתנת חג מולד ומשתמשת בה כדי לסנוור את הגורג כדי שיראה את או. החללית מתחילה לעצור, אך היא עוצרת מאוחר מדי ואו לא מצליח לברוח. אך לאחר כמה רגעים פן החללית מתעורר ומתברר שאו ניצל, וטיפ מחבקת אותו חזק. הם נותנים לגורג את האבן, שמתבררת כדורו הבא של הגורג הבודד והאחרון. הגורג המאושר ואסיר התודה עוזב את כדור הארץ, ואו נשאר לגור עם טיפ והמשפחה שלה. טיפ ואו עורכים מסיבה נוספת בביתה, והפעם מגיעים הרבה בובים ובני אדם והמסיבה מצליחה. לא רק הבובים ובני האדם הגיעו למסיבה, אלא עוד הרבה חייזרים מכוכבי לכת שונים.
פסקול
האלבום מורכב מ-8 שירים מקוריים. הסינגל המוביל של הפסקול הוא השיר "Towards the Sun" של ריהאנה, שיצא ב-24 בפברואר 2015 והפך לזמין להורדה דיגיטלית באותו היום דרך חנות ה-iTunes. הסינגל השני מתוך האלבום הוא "Feel the Light" של ג'ניפר לופז, שיצא ב-25 בפברואר 2015 דרך חנות ה-iTunes. הסינגל השלישי מתוך האלבום הוא "Dancing in the Dark" של ריהאנה, שיצא ב-5 במרץ 2015. הסינגל הרביעי מתוך האלבום הוא "As Real as You and Me" של ריהאנה, שיצא ב-5 במרץ 2015.
ג'ורג' קלינטון
ג'ורג' קלינטון (באנגלית: George Clinton; 26 ביולי 1739 – 20 באפריל 1812) היה פוליטיקאי בכיר בימיה הראשונים של ארצות הברית.
כיהן כמושל ניו יורק הראשון בשנים 1777–1795. במסגרת תפקידו זה הביע התנגדות תקיפה לאשרור החוקה הפדרלית, והיה מראשי האנטי-פדרליסטים. לאחר אשרור החוקה הצטרף למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, והיה מראשי האגף שתמך במתן כוח למדינות. בשנים 1801–1804 כיהן שוב כמושל ניו יורק, והיה, עד לדצמבר 2015, המושל שכיהן בשנים הרבות ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
כיהן כסגן הנשיא הרביעי של ארצות הברית, תחת הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון עד לפטירתו (1805–1812). הוא וג'ון קלהון היו היחידים ששימשו סגן נשיא תחת יותר מנשיא אחד. היה מועמד פעמיים לנשיאות ארצות הברית, בשנים 1792 (אז נבחר ג'ורג' וושינגטון בפעם השנייה) וב-1796 (אז נבחר ג'ון אדמס).
תחילת דרכו
הוריו של ג'ורג' קלינטון היו מהגרים פרסביטריאנים שעזבו את מחוז לנגפורד, ממלכת אירלנד, בשנת 1729 כדי להימלט מהמשטר האנגליקני הבלתי סובלני שהטיל מגבלות על מתנגדי הדת. צ'ארלס ואליזבת דניסטון קלינטון התיישבו במחוז אלסטר שבניו יורק, שם נולד ג'ורג' ב-26 ביולי 1739. צ'ארלס קלינטון היה חקלאי ומודד קרקעות, שסקר הגבול של ניו יורק שרשם הרשים את המושל על לכדי כך שהוא הוצע לו תפקיד כשריף ​​של ניו יורק והמחוז הסובב את העיר בשנת 1748. לאחר שקלינטון האב דחה את קבלת המשרה, מינה המושל את ג'ורג' הצעיר כממשיכו של פקיד בית המשפט המחוזי באלסטר, תפקיד שהוא מילא משנת 1759 והחזיק אותו עד סוף חייו.
ג'ורג' קלינטון למד אצל איש כמורה סקוטי כדי להתכונן לאחריותו המשפטית העתידית, וקטע את לימודיו בגיל 18 בשנת 1757 כדי להתגייס למלחמת הצרפתים והאינדיאנים. לאחר המלחמה הוא היה עוזר משפטי בניו יורק תחת עורך הדין הנודע ויליאם סמית'. הוא החל את עבודתו המשפטית בשנת 1764 והפך לפרקליט המחוז בשנה שלאחר מכן. כשירותו של קלינטון לסקר ורישומי הקרקעות הפכו אותו בסופו של דבר לאחד התושבים העשירים יותר במחוז אלסטר, אך למרות הונו הניכר, היה קלינטון איש בעל הרגלים חסכניים ונהג בנימוסים בלתי מתפשרים. אפילו בחייו המאוחרים יותר, כשחולי כרוני הקשה עליו למלא את תפקידיו הציבוריים, העירו משקיפים על ה"עליזות הנעימות" ועל "ההומור הטוב" שבו קלינטון ניחן.