cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בוסניה והרצגובינה
מלחמת בוסניה
בשנת 1990 נערכו בבוסניה בחירות רב מפלגתיות ראשונות, בהן השלטון הקומוניסטי הוחלף בקואליציה של מפלגות המייצגות את שלוש העדות במדינה - הבוסניאקים, הסרבים, והקרואטים. הפדרציה היוגוסלבית דה־פקטו חדלה מלהתקיים לאחר הכרזות העצמאות של קרואטיה וסלובניה. הכרזות אלה גררו וויכוח ציבורי בדבר עתיד בוסניה והרצגובינה. רוב התושבים הסרבים צידדו בהישארות ביוגוסלביה, בעוד שמרבית הבוסניאקים והקרואטים תמכו בעצמאות מלאה.
הקואליציה הרב־לאומית שרדה שנה בלבד, כאשר ב־24 באוקטובר 1991 חברי הפרלמנט הסרבים, רובם מהמפלגה הדמוקרטית הסרבית, נטשו את בניין הפרלמנט בסרייבו, והקימו את אספת העם הסרבי בבוסניה והרצגובינה. אספה זו הכריזה ב־9 בינואר 1992 על הקמתה של "הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה". באוגוסט של אותה שנה שם הישות השתנה ל־"רפובליקה סרפסקה".
לאחר הכרזת העצמאות, החלו מיליציות מקומיות של תושבים סרבים להתארגן במדינה. התקפות אלה נחלו הצלחה, שכן הממשל הבוסני סבל ממחסור בציוד, ולא היה מוכן למלחמה. בעקבות ההכרה הבינלאומית בעצמאות בוסניה, החל לחץ דיפלומטי על הצבא העממי היוגוסלבי לעזוב את המדינה, מה שנעשה באופן רשמי ביוני 1992. ברם, חיילי הצבא הסרבים שהתגוררו בבוסניה המשיכו לפעול תחת השם "צבא רפובליקה סרפסקה". קבוצה זו השתמשה בשאריות הציוד של הצבא היוגוסלבי, שנותרו בבוסניה. כמו כן הגיעו אליהם קבוצות של מתנדבים מסרביה, וגם סיוע הומניטרי, לוגיסטי וכספי מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. בדרך זו, כוחתיה של רפובליקה סרפסקה הצליחו להשיג שליטה על רוב שטח המדינה בשנת 1992. התקדמות זו לוותה בטיהור אתני של בוסניאקים וקרואטים בוסנים, שכלל הקמת מחנות ריכוז, בהם התבצעו מעשי התעללות, אלימות ואונס כנגד אסירים. שיאו של הטיהור האתני היה בטבח סרברניצה ביולי 1995, בו נרצחו כ־8000 מוסלמים בוסניאקים. הטבח הוגדר בידי בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר כרצח עם. כמו כן, צבא רפובליקה סרפסקה קיים מצור על עיר הבירה סרייבו, שנמשך כמעט 4 שנים, בין 1992 ל־1995, והיה המצור הארוך ביותר בתולדות הלוחמה המודרנית - נמשך פי 3 יותר מהקרב על סטלינגרד. לאחר המצור מרבית סרייבו נותרה הרוסה, כאשר שיקומה הסתיים רק בשנת 2003.
הבוסניאקים והבוסנים־קרואטים ביצעו אף הם פשעי מלחמה, אם כי בקנה מידה מועט בהרבה. פשעים אלה בוצעו בעיקר במסגרת המלחמה הקרואטית-בוסנית, כאשר במהלך הטיהור האתני בעמק לשבה כוחות קרואטיים רצחו מאות מוסלמים, תקפו מספר רב של כפרים ועיירות וכלאו אזרחים במחנות ריכוז באירוע שנחשב לאחד מפשעי המלחמה הגדולים בסכסוך. אף המיליציות הבוסניאקיות ביצעו פשעי מלחמה, כגון בזיזה של שיירת סיוע הומניטרי ומעשי טרור, ביזה וטיהור אתני נגד אזרחים קרואטים במערב זניצה וגוצה גורה.
המלחמה הסתיימה בשנת 1995, כאשר במסגרת הסכם וושינגטון הסתיים הסכסוך בין הבוסניאקים לקרואטים וקמה הפדרציה של בוסניה והרצגובינה המאחדת ביניהם. בעקבות לחץ בינלאומי והפצצות של נאט"ו על שטחי רפובליקה סרפסקה נחתם בדצמבר של אותה שנה הסכם דייטון, בו הוסכמה חלוקת בוסניה והרצגובינה לשתי ישויות נפרדות, הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, ורפובליקה סרפסקה. כמו כן נקבע בהסכם הרכב הממשלה הבוסנית, וניתן מנדט לכוח האכיפה של נאט"ו להתפרש במדינה.
ממשל
אף על פי שבראש המדינה עומד נשיא, הוא אינו מחזיק בסמכויות ביצועיות משמעותיות. תפקידו העיקרי הוא למנות את ראש הממשלה שנבחר בבחירות דמוקרטיות, העומד בראש הרשות המבצעת הנקראת "מועצת השרים".
אספת הפרלמנט מורכבת משני בתים - בית העמים הוא הבית העליון, ובית הנבחרים הוא הבית התחתון. בבית העמים ישנם 15 צירים שעשרה מהם נבחרים על ידי הפדרציה של בוסניה והרצוגבינה. חמישה מהנציגים הם בוסניאקים, חמישה קרואטים וחמשת האחרים הם נציגים סרבים נבחרים על ידי רפובליקה סרפסקה. בבית הנבחרים ישנם 42 חברים: שני שלישים נבחרים על ידי הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, ושליש נבחרים על ידי רפובליקה סרפסקה.
בית המשפט החוקתי של בוסניה והרצגובינה הוא בית המשפט העליון. מורכב מתשעה חברים, ארבעה מהם נבחרים על ידי בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצוגבינה, שניים על ידי האספה של רפובליקה סרפסקה, ושלושה נבחרים על ידי בית המשפט האירופי לזכויות אדם.
מפלגות
לבוסניה והרצגובינה יש מערכת רב מפלגתית. חלק מהמפלגות הן מפלגות רב לאומיות וחלק מפלגות אתניות.
ראו גם: קטגוריה:בוסניה והרצגובינה: מפלגות
חלוקה מנהלית
לבוסניה והרצגובינה ישנן כמה רמות של חלוקה מנהלית. החלוקה הראשית היא החלוקה של שתי הישויות העצמאיות – רפובליקה סרפסקה התופסת כ-49% משטח המדינה והפדרציה של בוסניה והרצגובינה שתופסת 51% מן המדינה. הישויות השונות הוקמו בעקבות הסכם דייטון בשנת 1995. נוסף לשתי ישויות אלו, מחוז ברצ'קו הוא מחוז פדרלי עצמאי השוכן בצפון המדינה ואינו משויך לאף אחת משתי הישויות.
החלוקה המשנית של המדינה היא החלוקה למחוזות. בפדרציה של בוסניה והרצגובינה נקראים המחוזות קנטונים, בבוסנית kantoni, בקרואטית županije ובסרבית кантони. בפדרציה ישנם עשרה מחוזות. ברפובליקה סרפסקה ישנם שבעה מחוזות הנקראים אזורים.
החלוקה המשנית של המחוזות היא החלוקה לרשויות מוניציפליות שונות (ערים, מועצות מקומיות, ומועצות אזוריות). במדינה ישנם 137 רשויות שונות, 74 בפדרציה של בוסניה והרצגובינה ו-63 מהם ברפובליקה סרפסקה.
חוץ מן הישויות, המחוזות והאזורים, במדינה ישנן ערים הנקראות "ערים ראשיות". הערים הן:
חלוקת המדינה לישויות, מחוזות ואזורים.
יחסי חוץ
בוסניה-הרצגובינה היא מדינה משקיפה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
צבא
הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה הם הגוף הצבאי של בוסניה והרצגובינה. והם האחראים לביטחונה מפני פלישות חוץ ולסיוע לשאר כוחות הביטחון במדינה.
כלכלה
הכלכלה הבוסנית הרצגובנית מבוססת על חקלאות ותעשייה זעירה. בחקלאות, היבולים העיקריים הם: תפוח אדמה, תירס, כרוב, חיטה, עגבניות ובצל. היקף הדיג בבוסניה הרצגובינה הוא 2,550 טון שלל בשנה.
היבוא למדינה עומד על שווי של 14.75 מיליארד ש"ח, בעיקר מקרואטיה, איטליה, גרמניה, וסלובניה, והיצוא ממנה הוא בשווי של 2.250 מיליארד ש"ח.
גאוגרפיה
בוסניה הרצגובינה ממוקמת במערב חבל הבלקן אשר ביבשת אירופה, גובלת בצפון ובמערב בקרואטיה, בסרביה במזרח ובדרום במונטנגרו. רוב המדינה הררית, במיוחד במרכזה שם ממוקמים האלפים הדינריים. צפון מזרח המדינה מאופיין בנוף מישורי ובקעות שטוחות ורוב הקרקע הפורייה מצויה בו. בדרום המדינה ישנה רצועה באורך של כ-23 קילומטרים המחברת את המדינה לים האדריאטי. ברצועה זו ממוקמת העיר נאום. הרצועה מפרידה בין החלק העיקרי של קרואטיה לבין מחוז דוברובניק-נרטבה, והופכת את המחוז למובלעת הגובלת מצפון ומצפון מערב בבוסניה והרצגובינה, מדרום ודרום מערב בים האדריאטי וממזרח במונטנגרו.
נהרות ראשים: נהר סאווה המהווה את הגבול הצפוני עם קרואטיה, ויובליו: דרינה, בוסנה ואונה.
דמוגרפיה
בבוסניה הרצגובינה חיות שלוש קבוצות אוכלוסייה: בוסניאקים, סרבים וקרואטים. הבוסניאקים הם ברובם מוסלמים, הסרבים בעיקר נוצרים אורתודוקסים והקרואטים בעיקר קתולים.
דתות
גרף דתות בבוסניה-הרצגובינה: נכון ל-2013, מספר המוסלמים (הבוסניאקים) מהווים 51% מהאוכלוסייה ואילו הנוצרים (הסרבים והקרואטים ביחד) מהווים 46%: 31% סרבי-אורתודוקסי ו-15% קתולים. 3% אינם משתייכים לדת כלשהי.
קבוצות אתניות
נכון לשנת 2013, יש בבוסניה והרצגובינה זכויות מלאות לכלל הקבוצות האתניות. למרות ביטול דרישת הסרבים במדינה להפוך את רפובליקה סרפסקה למדינה עצמאית יש עדיין מתחים בין הקבוצות השונות. על אף שהקבוצה הבוסניאקית מהווה כמעט מחצית מן האוכלוסייה, הקבוצות האחרות לא מקבלות את הדומיננטיות שלה, כך שלסרבים יש ישות מדינית נפרדת (רפובליקה סרפסקה) ולקרואטים ייצוג פוליטי שווה.
יהודים
היהודים הראשונים שישבו באזור זה היו סוחרים מיוון וטורקיה שהיגרו לסרייבו בשנת 1541. הטורקים שישבו במקום, ביקשו לבודד את היהודים מהם ואכן, נבנה בעיר סרייבו רובע יהודי בשם "צ'יפוט חאן".
היהודים סבלו תחילה ממגבלות שהטילו המוסלמים, כפי שהיה גם בשאר מדינות האסלאם אך יחס זה השתנה עם הזמן והם זכו לזכויות שונות. היהודים קיבלו זכויות בשנת 1840 ובשנת 1856 קיבלו זכויות נוספות שעזרו להם להתפתח ולהגיע למעמד גבוה יותר מבעבר. עם שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית ניתנה ליהודים האמנציפציה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלחו יהודים רבים מבוסניה-הרצגובינה להשמדה ומעט היהודים שנותרו לאחר המלחמה הקימו קהילה מחודשת בסרייבו או שעזבו לארץ ישראל.
נכון לשנת 2018 יש בבוסניה והרצגובינה מיעוט זניח של כ-1,000 יהודים, רובם בסרייבו. יהודי בוסניה נמצאים ביחסי שכנות הטובה עם האזרחים האחרים וכמעט שאין בה אנטישמיות, למרות זאת, ביולי 2018 רוססו צלבי קרס וכתובות "יודן".
שפות
אוכלוסייה
בבוסניה והרצגובינה ישנן שש ערים שעברו את קו מאה אלף התושבים והן: סרייבו עם 310.571 תושבים, באניה לוקה עם 225.123, זניצה עם 137.296 טוזלה עם 131.778 תושבים, העיר מוסטאר (ביתם של 111.833 תושבים ובירת הרצגובינה) וביילינה עם 108.305 תושבים.
חינוך
כחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, בוסניה נהנתה ממערכת חינוך ברמה גבוהה. המערכת הזו לא רק עודדה תלמידים ללכת ללמוד במוסדות השכלה גבוהה, אלא גם כיבדה השקעה והשגים. שנים מילידי בוסניה זכו בעבר בפרס נובל, המפורסם שבהם הוא איוו אנדריץ' שזכה בפרס נובל לספרות ב-1961. בוסנים רבים עזבו את מדינתם על מנת ללמוד את מקצועות ההיי-טק במקומות כמו צפון אמריקה, אירופה ואוסטרליה. חלק מאזרחי בוסניה הגדירו את תופעת 'בריחת המוחות' כאנשים שיצאו ללמוד על מנת לעזור למדינתם בעתיד, אך רק מעטים חזרו לבוסניה לאחר סיום לימודיהם מחוץ לבוסניה והרצגובינה.
נכון לתחילת העשור השני של המאה ה-21 ישנן בבוסניה שבע אוניברסיטאות, אחת בכל עיר גדולה. במשך 15 השנים האחרונות, ההשכלה הגבוהה בבוסניה לא התפתחה בכיוון של מודרניזציה עקב המלחמה שהתרחשה ועקב המצב הכלכלי הקשה. אף על פי שהמלחמה הסתיימה זה מכבר, לא התבצעה שום רפורמה בחינוך בבוסניה והרצגובינה. למרות זאת, המדינה מועמדת לכניסה לאיחוד האירופאי.
תרבות
בימי הביניים בוסניה-הרצגובינה הייתה תחת השפעות מתחלפות של הנצרות ושל האסלאם, ועדיין רווחות בקרב קבוצות אתניות מקומיות מיתולוגיות קדם-נוצריות. השפעות סותרות אלו באו לידי ביטוי, בין השאר, בתופעה שהפכה נפוצה באזורים מסוימים במהלך ימי הביניים, וקיבלה את הכינוי סטצ'ק. מדובר בסוג ייחודי של מצבות, שמשלב השפעות נוצריות עם סימבולים של פולקלור קדם-נוצרי, ובהמשך גם השפעות עיצוב עות'מאניות.
מאז המחצית השנייה של המאה ה-19, אימצו בבוסניה-הרצגובינה את הסטצ'ק כסמל לאומי, ובשנת 2016 הן הוכרו כאתר מורשת עולמי של אונסק"ו, בשל ההצצה הנדירה שמראה תופעה זו על תמהיל האמונות הייחודי של האזור בימי הביניים.
אאורטוגרפיה
אָאוֹרְטוֹגְרַפְיָה (צִלּוּם אֲבִי הָעוֹרְקִים, aortography) היא בדיקת דימות רפואי התערבותית פולשנית שבה מבוצע צנתור של אבי העורקים תוך הזרקת חומר ניגוד ושיקוף רנטגני.
בעבר הייתה אאורטוגרפיה מדד הזהב לאבחנה של בתירת אבי העורקים, עם רגישות של 88% וסגוליות של 94%. לצורך כך היה מוחדר הצנתר דרך עורק הירך מצד ימין, מאחר שבתירות המערבות את עורקי הירך הן בשני שלישים מהמקרים משמאל. האבחנה בשיטה זו מתבצעת על ידי הדגמה של חפי הגלימה הפנימית וזרימת חומר ניגוד הן בנהור האמיתי והן בנהור המדומה.
היתרון של אאורטוגרפיה באבחנה של בתירת אבי העורקים הוא ביכולתה להדגים את מידת התפשטות הבתירה ואת מידת המעורבות של העורקים המסתעפים. כמו כן, היא יכולה לאבחן את אחד הסיבוכים של בתירת אבי העורקים – אי-ספיקת מסתם אבי העורקים.
מנגד, אאורטוגרפיה היא בדיקה פולשנית החושפת את הנבדק לחומר ניגוד יודי, אשר עלול להזיק לכליות באנשים עם תפקוד כלייתי נמוך ואשר עלולה להתפתח אליו אלרגיה.
כיום הבדיקות שמשמשות לאבחנה של בתירת אבי העורקים הן אקוקרדיוגרפיה דרך הוושט וטומוגרפיה ממוחשבת (CT), שלהן רגישות גבוהה. אקוקרדיוגרפיה דרך הוושט מועדפת במיוחד במצבי חירום בשל זמינותה הגבוהה.
לודוויג במלמנס
לודוויג במלמנס (בגרמנית: Ludwig Bemelmans; 27 באפריל 1898 - 1 באוקטובר 1962) היה צייר וסופר אוסטרי. את ספריו כתב באנגלית.
ביוגרפיה
במלמנס נולד בעיר מראן שבדרום טירול (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית) לאב צייר. ילדותו עברה עליו בנסיעות בין ערים ומלונות. לאחר שסיים את שנת לימודיו העשירית בפנימייה נוקשה ברוטנבורג שבבוואריה, החליט להגר לארצות הברית, עליה קרא תכופות בספרי ג'יימס פנימור קופר. במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האמריקני. לאחר שחרורו נרשם ללימודי ציור והחל מאייר כתבי-עת שונים. ב-1934 הופע ספרו הראשון, "האנזי", הרפתקה מצוירת של ילד החוגג עם דודו את בוא השנה החדשה על פסגה בהרי טירול.
יצירתו הידועה ביותר של במלמנס היא "מדלנה". מדלנה (בשמה המקורי: מדליין) היא ילדה ערנית ופקחית המתגוררת ולומדת בפנימייה, אותה מנהלת מדמואזל קלאבל. מדליין היא חריגה בנוף האחיד של בנות המוסד והיא נוטה להסתבך בצרות ולצאת מהן בשלום, תוך שהיא מדאיגה את מדמואזל קלאבל עד אימה. הרעיון לכתוב על מדלנה נולד אצל במלמנס בעת שהגיע לבית חולים באי צרפתי, וראה שם ילדה קטנה המתגאה בצלקת שנותרה על בטנה לאחר שעברה ניתוח להסרת התוספתן מגופה. הספר הראשון בסדרת "מדלנה" עוסק בדיוק בנושא זה. "מדלנה" יצא לאור ב-1939 וזכה להצלחה מיידית. בהמשך יצאו ספרים נוספים המספרים על המשך עלילותיה של אותה הדמות, והופקו סרטים וסדרה המבוססים עליהם. גרסה עברית של הספר הראשון, בתרגומה של אבירמה גולן, יצאה לאור ב-1996.
לודוויג במלמנס מת ב-1 באוקטובר 1962 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
Skylight
Skylight - הוא מרכז עסקים הממוקם בכתובת לנינגרדסקי פרוספקט 39 במחוז המרכזי של העיר מוסקבה.
Skylight מורכב משני בניינים שהוקמו על מסד אחד בן חמש קומות. נוצר על פי התכנון האדריכלי של אלכסיי וורונטסוב, הבנייה בוצעה על ידי חברת GALS Development. לשני המגדלים אותו גובה של 109 מטר ובאותו זמן, הם בלתי תלויים זה בזה מבחינה תפקודית.
במרכז עסקים יש סניף בנק בקומת הקרקע, מסופי תשלום, שתי מסעדות, בית קפה, סלון פרחים, מכון כושר וחנויות.
השטח הכולל של המרכז הוא 111,000 מ"ר, 27 קומות קרקעיות ו-5 קומות תת-קרקעיות. שטחו של מגדל "A" הוא 31,000 מ"ר, השטח התת-קרקעי הוא 18,987 מ"ר ושטחו של מגדל "B" הוא 31,024 מ"ר, השטח התת-קרקעי הוא 18,960 מ"ר. גובה תקרה - 3.6 מטר.
האקסלי
האקסלי (באנגלית: Huxley) הוא שם משפחה.
אדם (עיר)
אָדָם היא עיר מקראית באזור בקעת הירדן. לפי השערות החוקרים, מיקומה מדרום לשפך נחל יבוק, כ־30 ק"מ מצפון ליריחו, סמוך לאזור בירדן הקרוי תל א-דאמיה, המצוי כקילומטר אחד ממזרח לגשר אדם. באזור זה נמצאו חרסים ושרידים מתקופת כיבוש הארץ, מהתקופה הרומית וכן מהתקופה הביזנטית.
העיר נזכרה לראשונה במקרא כמקום הסמוך למעברות הירדן נקודת החצייה, שבה חצו שבטי ישראל את נהר הירדן בכניסתם לראשונה לארץ ישראל. לדעת גוטיין מזמור ע"ח בתהילים מזכיר עיר זו ולא בן אדם כדמות אלמונית : וַיִּטֹּשׁ, מִשְׁכַּן שִׁלוֹ; אֹהֶל, שִׁכֵּן בָּאָדָם. באזור זה, בין צרתן לסוכות, נאמר כי שלמה יצק את כלי הנחושת שנדרשו לבית המקדש. העיר אדם נזכרת ברשימת שישק בשם אדמה. נראה כי עושר העבר במתכות הנרמז גם משימושיו של שלמה, הוא כנראה הסיבה לכך ששישק הראשון סטה מנתיב כיבושיו בישראל ופנה לכבוש גם את אזור זה.
כמו כן משערים כי בסביבת עיר זו נלכדו שניים משרי מדין על ידי בני שבט אפרים, שיישוביו בצפון-מזרח נחלתו היו קרובים לעיר זו, בעת מנוסתם מכוחותיו של גדעון בן יואש.
בזיקה ליישוב הזה ולעובדה הנזכרת במקרא כי המלך שלמה יצק שם כלי נחושת למקדש הציע הארכאולוג רוני רייך כי מילים "נחשת אדם" הנזכרים בכתובת יהואש, אינן מכוונות לנחושת מאדום, או לנחושת אדומה, אלא למקום הזה.
גשר אדם נקרא על שם יישוב זה.
הו'אופונופונו
הו'אופונופונו היא שיטה הוואית עתיקה של פיוס וסליחה. משמעות המושג הו'אופונופונו הוא לתקן טעות. הו'או= לעשות משהו, פונו= הוגן, נכון, פונופונו= הוגן ונכון בר קיימא. שיטות סליחה דומות מבוצעות באיים ברחבי דרום האוקיינוס השקט, כולל הוואי, סמואה, טהיטי וניו זילנד. הו'אופונופונו המסורתי בוצע לרוב בתוך המשפחה המורחבת על ידי בן משפחה.
התהליך בוצע על ידי קהונות (כוהנים) שהם מרפאים ילידי הוואי.
פרוש המושג
הו'אופונופונו במילון של הוואי:
(א) "להחזיר למוטב; להחזיר לסדר או לצורה, לתקן, ללמוד מחדש, להתאים, להטיב, להסדיר, לוסת, לישר, לנקות לעשות מסודר או מדויק, לנהל, לפקח, להשגיח, לארגן, לערוך, לעבוד בזהירות או בצורה מסודרת; להתכונן, כמו שאיש השט בקאנו מתכונן לתפוס גל."
(ב) "ניקוי מנטלי: כינוסים משפחתיים שבהם מערכות היחסים חזרו למוטב (הו'אופונופונו) דרך תפילה, דיון, וידוי, חזרה בתשובה, השבה וסליחה הדדיים.
המנהג
מארי קוונה פוקוי Mary Kawena Pukui (ילידת 1895) רשמה לראשונה את חוויותיה ותצפיותיה מילדותה בספרה שיצא לאור בשנת 1958.
פוקוי תיארה בספרה את ההו'אופונופונו כמנהג של בני המשפחה המורחבת אשר נפגשים כדי "לתקן" מערכות יחסים במשפחה. חלק מהמשפחות נפגשו מדי יום או פעם בשבוע, כדי למנוע מבעיות להתפרץ. משפחות אחרות נפגשו כשאדם במשפחה חלה, מתוך אמונה שמחלה נגרמת ממתחים של כעס, אשמה, האשמות וחוסר סליחה. בהוואי, כשמישהו מהילדים במשפחתה חלה, הסבתא הייתה שואלת את ההורים: "מה עשיתם?" זאת משום שההוואים האמינו שריפוי יכול לבוא רק על ידי סליחה מוחלטת של כל בני המשפחה.
סמריום
סמריום (באנגלית: Samarium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Sm ומספרו האטומי 62. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
תכונות
סמריום הוא מתכת לבנה כסופה בעלת ברק מתכתי, עמידה בצורה סבירה בפני קורוזיה ומתלקחת ב-150 מעלות צלזיוס.
שימושים
שימושי הסמריום:
היסטוריה
הסמריום זוהה ב-1853 באנליזה ספקטרוסקופית של דידמיום (תערובת מתכות) על ידי כימאי שווצרי בשם ג'ין צ'ארלס (Jean Charles Galissard de Marignac). סמריום בודד לראשונה מהמינרל סמרסקיט ((Y,Ce,U,Fe)3(Nb,Ta,Ti)5O16) ב-1879 על ידי כימאי צרפתי בשם פול אמיל לקוק (Paul Émile).
צורה בטבע
סמריום לא מופיע בטבע בצורתו החופשית, אך הוא נמצא במספר מינרלים כמו מונזיט, בסטנסיט וסמרסקיט. המקורות המסחריים של סמריום הם מונזיט (שמכיל 2.8% סמריום) ובסטנסיט. את הסמריום מבודדים באמצעות אלקטרוליזה של תערובת של SmCl3 מותך עם NaCl (או CaCl2). בתהליך זה מתקבל כלור כתוצר לוואי. שיטה נוספת לבידוד סמריום היא באמצעות חילוף יונים.
אמצעי זהירות
כמו לנתנידים אחרים, לסמריום רעילות נמוכה. מנגנוני רעילותו לא נחקרו וידוע מעט על אופן פעולתם. לסמריום אין תפקיד ביולוגי, אך הוא עלול להאיץ מטאבוליזם.
פטר קנטור
פטר קנטור (בהונגרית: Kántor Péter; בודפשט, 5 בנובמבר 1949 – בודפשט, 21 ביולי 2021) היה משורר ומתרגם יהודי-הונגרי זוכה בפרסים רבים לרבות פרס אטילה יוז'ף. היה חבר באקדמיה לספרות דיגיטלית (2015) ובאקדמיה לספרות ואמנויות סצ'ני (2017).
פרוכטר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פטר קנטור
ביוגרפיה
לאחר מכן התפרנס קנטור בעיקר מהכתיבה ונחשב לאחד היוצרים הבולטים בשירה ההונגרית בת-ימינו.
קנטור היה אורח פסטיבל המשוררים "משכנות שאננים" בשנת 1999.
שיריו תורגמו לעברית, בין השאר, בידי משה גנן, רמי סערי, אגי משעול ויעקב ברזילי.
LG V10
LG V10 הוא טלפון חכם בעל מסך מגע שיצרה חברת LG אלקטרוניקה כחלק מסדרת LG V. הטלפון הוכרז ב-1 באוקטובר 2015 בכנס MWC כטלפון החכם הראשון בסדרה. לאחר כפחות משנה השיקה החברה את הטלפון LG V20 שהוכרז כיורשו של הV10. התכונה העיקרית במכשיר היא התצוגה המותאמת אישית לצד התצוגה הראשית שמאפשרת הצגת הודעות, שמע וכולי מבלי לגרום לשינוי בתצוגה הראשית. המכשיר בעל טביעת אצבע.
חומרה
הV10 בעל מצלמה ומפרטים דומים לLG G4. הטלפון מציג ברזולוצית 1440x2560 על גבי מסך 5.7 אינץ'. למכשיר שתי ליבות Cortex-A57 בתדר 1.8GHz וארבע ליבות Cortex-A53 בתדר 1.45GHz. המצלמה האחורית של המכשיר מציגה ב-16 מגה-פיקסל לעומת הקדמית שמציגה ב5 מגה-פיקסל בלבד. הזיכרון הנדיף של המכשיר הוא 4GB ונפח האחסון שלו הוא 64GB. סוללת המכשיר משדרת 3000mAh. בגב המכשיר קיימת מערכת טביעת אצבע. המכשיר זמין בצבעים : שחור, לבן, כחול בהיר וכחול כהה. גודל המכשיר הוא 159.6 מ"מ לאורך, 79.3 מ"מ לרוחב ו8.6 מ"מ עובי. משקלו 192 גרם וצורתו מלבן.
תוכנה
הV10 כולל את מערכת האנדרואיד 5.1.1.
ג'ון מילטון
ג'ון מילטון (באנגלית: John Milton; 9 בדצמבר 1608 – 8 בנובמבר 1674) היה משורר אנגלי ומלומד, שידוע בעיקר בזכות השיר האפי "גן העדן האבוד", מיצירות המופת של השירה העולמית. נחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים.
תולדות חייו
ג'ון מילטון נולד בצ'יפסייד, לונדון. אביו היה מלחין שהתפרנס ברווחה כלבלר, מלווה ומתווך, בן למשפחה קתולית אדוקה (סבו של המשורר, ריצ'רד, נודה מכנסיית אנגליה ונקנס בסכומים כבדים) שנידתה אותו משאימץ את הדת האנגליקנית. מילטון למד בבית הספר היוקרתי "סנט פול" בלונדון וחונך באופן פרטי שם. לאחר מכן למד ב"כרייסט קולג'" בקיימברידג'. בתחילה רצה להיות כומר, אך זנח את שאיפתו זו והעדיף להקדיש זמנו לשירה. בקיימברידג' כתב מסות ושירים שזכו לשבחים. הוא למד שפות עתיקות (לטינית, יוונית, עברית, ארמית, סורסית) ושפות מודרניות (איטלקית, ספרדית, פורטוגזית, צרפתית, גרמנית, הולנדית), ושלט בהן היטב. ככל הנראה, בהיותו בקיימברידג כתב חלק מיצירותיו הנודעות הקצרות כמו "בבוקרו של לידת המשיח", "אלגרו" ו-"פנסרוסו". אחרי כן המשיך את לימודיו בבית אביו, במשך שבע שנים. אז גם כתב את שיריו "ליסידאס" ו-"קומוס". שיריו המוקדמים פורסמו ב-1645. ב-1638 יצא לטיול ארוך בצרפת ובאיטליה, שם פגש אנשי שם, כמו גלילאו והפילוסוף ההולנדי הוגו גרוטיוס, שהשפיעו על כתיבתו. באיטליה שהה בפירנצה, ברומא, בסיינה, ובנאפולי. בעת שהותו שם כתב שירה באנגלית ובלטינית. עם פרוץ מלחמת האזרחים באנגליה בשנת 1639, אף על פי שתכנן להמשיך ליוון, מילטון הרגיש מחויב לחזור לאנגליה. כשחזר לאנגליה ניהל בית ספר פרטי. ב-1640 חיבר טיוטת תוכנית של יצירתו הגדולה. ב-1641, מתוך עמידה על חופש הביטוי והמחשבה, החל לחבר קונטרסים שנויים במחלוקת בהם הביע את דעותיו הפוליטיות והדתיות. בראשונים שכתב צידד בעמדה הפוריטנית-פרסביטריאנית נגד קיום משרת הבישוף בכנסייה האנגליקנית, ונגד הארכיבישוף מקנטרברי ויליאם לואד בפרט, שנחשד בנטייה לקתוליות ולטקסיות.
ב-1642 נשא לאשה את מרי פאוול, שהייתה אז בת 16, אבל היא חזרה לבית אביה אחרי חודש. בתגובה לכך מילטון כתב סדרה של פמפלטים, באחד מהם קרא להקלה בחוקי הגירושין של הכנסייה. טענותיו אלה הביאו לפרסומו כפולמוסן, וגם לביקורת מהממסד הדתי. כתגובה לביקורת מילטון כתב את המאמר "אראופגיטיקה", בו קרא לביטול (חלקי) של הצנזורה. מרי פאוול חזרה אליו ב-1646 וילדה לו שלוש בנות (אן, מרי, דבורה) ובן (ג'ון). בסיומה של מלחמת האזרחים השנייה, שבה המלך צ'ארלס הראשון הודח והוצא להורג, כתב מילטון פמפלטים התומכים בשלטון הפרלמנטרי החדש. ב-1649 מילטון התמנה למזכיר ללשונות זרות של מועצת הקהילייה, אחראי על התכתובת בלטינית של המדינה, ובפועל גם שימש כמזכירו המדיני של קרומוול, תפקיד ציבורי בו החזיק עד לשנת 1660. מילטון חלה כנראה במחלת גלאוקומה, וב-1652 היה עיוור לחלוטין. הוא המשיך לעבוד בסיועם של עוזריו, כולל המשורר המפורסם לימים, אנדרו מרוול. בשנה זו פקדו אותו אסונות קשים - תחילה מתה אשתו אחרי לידת בתו הצעירה דבורה, ואחר כך מת בנו ג'ון בגיל 15 חודש. ב-1656 נשא לאישה את קתרין וודקוק, שמתה שנתיים לאחר מכן, פחות מארבעה חודשים אחרי שילדה את בתם קטרינה. מילטון הקדיש סונטה מרגשת לאשתו - "על אשתו המנוחה".
אחרי מותו של קרומוול ב-1658, צ'ארלס השני שב לכס המלכות. בתקופה של חילופי הממשל בשנת 1660 מילטון איבד את משרתו, נאלץ להתחבא מהשלטונות, ואף נעצר ונכלא. הוא שוחרר כשניתנה חנינה כללית, נעצר שנית, ושוחרר רק אחרי התערבותם של חברים בעלי השפעה, כולל אנדרו מרוול שנבחר בינתיים כחבר בפרלמנט. בשנת 1663 מילטון נשא לאישה את אליזבת' מינשול, שהייתה בת 24, והיא טיפלה בו בערוב ימיו.
בתקופה זו יצר את האפוס שהעניק לו את עיקר פרסומו - "גן העדן האבוד", שנכתב בשנים 1658–1664 ופורסם ב-1667. היצירה, שנכתבה בחרוז לבן (בלי חריזה), עוסקת בתאולוגיה ובמוסר, אך גם משקפת את אכזבתו מכישלון המהפכה וביטחונו בפוטנציאל האנושי. עם פרסומה, היצירה זכתה לשבחים מופלגים מ-דריידן, ולקיתונות של בוז מ-וולר. בהדרגה "גן העדן האבוד" הלך והתקבל כיצירת מופת.
ב-1671 פרסם מילטון את "גן העדן המוּשב" וגם את "שמשון המתאבק" (המבוסס על הסיפור התנכ"י של שמשון). הוא המשיך לכתוב בשנותיו האחרונות עד למותו מאי-ספיקת כליות, ב-1674.
שירתו
שירי מילטון מתחלקים לשלוש קבוצות: שיריו המוקדמים, הסונטות, ויצירותיו המאוחרות הגדולות. השירים המוקדמים מתאפיינים בליריקה קלאסית ובחן ספנסרי, הסונטות במבע אישי או פוליטי, היצירות האחרונות בכובד-ראש ובנשגבות. במשך שנים רבות שיריו הקצרים לא היו מוכרים כלל לציבור הרחב. רק לאחר ש-"גן העדן האבוד" נודע לתהילה כיצירת מופת, הלך וגבר העניין בשאר שיריו.
אלגרו ופנסרוסו
במהלך חופשה מלימודיו באוניברסיטת קיימברידג', או לאחר שעזב את קיימברידג' ושב להורטון, מילטון חיבר את השירים הלירים הארוכים: אלגרו (האיש העלץ) ופנסרוסו (האיש ההוגה). שני השירים דומים זה לזה במבנם, מתייחסים זה לזה בתוכנם, עשירים בציורי נוף אידיאלים התואמים את האופי והרגשות של המתבונן, ומשקפים שתי דרכי חיים יסודיות של השירה הקלאסית או שני מצבי-רוח יסודיים, המנוגדים זה לזה, של המשורר הצעיר. כל שיר מתאר יום אידיאלי בן עשרים וארבע שעות, ומורכב מעשרה חלקים. אלגרו עוסק במנעמי חיי כפר פסטורלים שהעליצות יכולה לתת, פנסרוסו בהנאות מחיי פרישות הגותיים שנותנת המלנכוליה. די ברור שהשיר "פנסרוסו" קרוב יותר ללבו של מילטון. אלו שיריו הפשוטים הידידותיים והשלווים ביותר, הקריאים ביותר והכי נקראים. כעבור יותר ממאתיים שנה מזמן חיבורם, פאלגרייב כללם באוסף אוצר הזהב של השירה הלירית האנגלית, והעיר: "זו הוכחה מהממת לכוחו המדהים של מילטון, ששירים אלו, ליריקת הנוף הגדולה המוקדמת ביותר בשפתנו, עדיין נשארו נעלים בסגנונם בעבור היקף, מבחר, ויופי מלודי".
כתב מקולי: "באף אחת מצירותיו, האופן המיוחד של מילטון לא מוצג טוב יותר מאשר ב-אלגרו וב-פנסרוסו. אי-אפשר להעלות על הדעת שניתן להביא את מנגנון השפה לדרגה נבחרת יותר של שלמות. השירים האלו נבדלים מאחרים, כהבדל בין שמן ורדים לסתם מי ורדים, בין מהות הדוקה לבין תערובת מהולה ודלילה. באמת, הם אינם שירים, אלא אוסף של רמזים, שמכל אחד מהם הקורא יכול ליצור לעצמו שיר."
"אלגרו" ו-"פנסרוסו" השפיעו על השיר התיאורי "גבעת גרונגר" מאת ג'ון דייר; ועל שירים מאת המשוררים הרומנטיים שלי, קמפבל, וקיטס.
קומוס
בשנת 1634 מילטון חיבר את יצירתו הגדולה הראשונה. המסכה "קומוס", מעין מחזה לירי קצר בשבח המתינות והצניעות: צעירה חסודה ושני אחיה הולכים לאיבוד ביער, האחים הולכים לחפש מזון עבור אחותם העייפה ונעלמים, הצעירה פוגשת את הדמון קומוס המתחזה לאיכר שמציע לה להוליכה אל אחיה, הוא מוליכה לארמונו, מושיבה על כיסא מכושף המשתק את גופה, ומציע לה לשתות מכוס משקה שיחזקה, מתוך כוונה להופכה מאדם לחיה (משל לתאווה שהיה נפוץ בספרות הרנסאנס), הצעירה בשכלה הישר עומדת בפיתוי, כאשר בד בבד רוח מן השמים בדמות רועה-צאן נשלחת להדריך את האחים אל הארמון, ובעזרת הנימפה סברינה הם משחררים את אחותם ושבים לשלום לבית הוריהם. היצירה נסמכת על יצירות קודמות ובמיוחד על המחזה "הרועה הנאמנה" מאת ג'ון פלטשר ועל המחזה "הסערה" מאת שייקספיר. היא כתובה בלשון פיוטית נשגבת, ובחרוז לבן - המנגנון שעתיד לשמש את מילטון ב-"גן העדן האבוד" כבר נמצא כאן במלוא שכלולו. אף על פי שביחס ליצירה הרעננה והחיננית של פלטשר, "קומוס" סובלת ממלאכותיות, בכל זאת מבחינה שירית היא נחשבת לאחת מפסגות היצירה של מילטון.
כתב האלאם: "די היה בקומוס כדי לשכנע כל בעל טעם ורגש שמשורר גדול קם באנגליה, כזה שבאופן חלקי מיוסד על אסכולה אחרת משל עמיתיו. רבים מהם יצרו פסקאות דמיוניות מאד יפות, אבל אף אחד מהם לא הפגין אמת-מידה קלאסית, לא התעלה לשלמות כה סדירה... בתולה אצילית ואחיה הצעירים, המיוצגים במסכה, דרשו התעלות, טהרה, איזו בהירות רגשית, שאף משורר באותה תקופה לא יכל לתת מלבד מילטון".
ליסידאס
בשנת 1637, אדוארד קינג, חבר מוערך של מילטון ללימודיו בקיימברידג', טבע עם ספינתו בים. חבריו של קינג הוציאו קובץ שירים לזכרו, לו מילטון תרם את הקינה האלגורית הפסטורלית "ליסידאס". מילטון מביע את צערו על פטירתו בטרם עת של חברו, באופן המחבר בין רוח דתית לעולם דימויים קלאסי, תוך ציור אידיאלי של חיי כפר פסטורלים (כמשל לחיי האוניברסיטה), המצטרפים לשיר מלא פאתוס הדר ונחמה. זה שירו היפה והמוזיקלי ביותר של מילטון מבין שיריו המוקדמים, ומילטון המשיך לשפרו במהלך חייו. עיקר השיר איננו הבעת רגש של מילטון, אלא לימוד אמנותי, בדרך מסורת השירה הפסטורלית, כזה היאה לחברו שהיה מלומד ומשורר מבטיח. אגב השיר, מילטון ביקר באחד הקטעים את השחיתות של הכנסייה האנגליקנית, שבתגובה החרימה את השיר.
הסונטות
מילטון חיבר בשנים 1630–1658 עשרים ושלוש סונטות, מהן חמש בלשון איטלקית. עשר סונטות יצאו לאור לראשונה באוסף שיריו המוקדמים בשנת 1645, ותשע סונטות אחרות באוסף שיריו שיצא לאור בשנת 1673. מפאת תוכנן הפוליטי השנוי במחלוקת, ארבע סונטות נוספות לא יצאו לאור אלא בשנת 1694. במשך שנים רבות הסונטות של מילטון לא הוערכו כראוי. כולן חוברו בצורת הסונטה הפטררקית, המורכבת משני חלקים, אחד בן שמונה שורות ואחד בן שש שורות, ודורשת איזון של מחשבה ומשקל על מנת להגיע לאחדות. כתב פאלגרייב: "זו צורה, שבשפה כמו שלנו, שאינה עתירה בחרוזים, מעמידה קשיים גדולים; החרוזים נוטים להיות מאולצים, או התוכן שגרתי. אולם, בטיפול מוצלח, יש לה אחדות ויופי של השפעה המציב את הסונטה המוקפדת מעל שיטות, פחות הדוקות ופחות ליריות, שאומצו על ידי שייקספיר, סידני, ספנסר, ומשוררים אליזבתנים אחרים."
כתב מקולי: "השירים יוצאי הדופן האלו, המבקרים המעיטו בערכם כי לא הבינו את טיבם. אין להם סוף שנון. אין בהם לא מהפיקחות של פיליקיה במחשבה, ולא מהזיגוג הקשה והמבריק של פטרארקה בסגנון. אלו רישומים פשוטים אך מפוארים של רגשות המשורר, לא מקושטים בעבור עיני הציבור, כמו היו יומנו... אחדות הרגש וחומרת הסגנון המאפיינים את היצירות הקטנות הללו מזכירים לנו אנתולוגיה יוונית, או אולי אפילו יותר: תפילות אנגליות... הסונטות, פחות או יותר, מרשימות בהתאם לעד כמה מעניינים האירועים שחוללו אותן. אך כולן, כמעט בלי יוצא מן הכלל, נכבדות ביישוב הדעת וגדולה שכלית שאיננו יודעים היכן למצוא כמוהם".
להלן פירוט הסונטות של מילטון: וורדסוורת', שסבר שצורת הסונטה מגוחכת, והחל להעריכה ולחבר סונטות רק לאחר שאחותו הקריאה לו את הסונטות של מילטון, חיבר סונטה בשבח צורת הסונטה, בה כתב על הסונטות של מילטון:
וכשקרירות
נפלה על שבילו של מילטון, בידו
של ניגוני נשמה, אבוי - כה מעטות! -
גן העדן האבוד
מילטון חיבר יצירה אוניברסלית, מתוך כוונה להצדיק את דרכי א-להים לבני האדם. "גן העדן האבוד" נסמך על ספר בראשית ומלא במאות אזכורים והתייחסויות לפסוקים מן המקרא. כמו כן יש קוי דמיון עלילתיים, מבניים, צורניים וסגנוניים בין "גן העדן האבוד" לבין "האיליאדה" וה-"אודיסיאה" של הומרוס, ה-"אינאיס" של ורגיליוס, ו-"ירושלים המשוחררת" של טאסו; וניכרת גם השפעה של סופוקלס ושל אוריפידס, של ספנסר ושל אסכולת השיר הספנסרית, על אמנותו. לטענת מבקרים איטלקים, "גן העדן האבוד" מבוסס ברעיונו על המחזה "אדם" של המחזאי האיטלקי ג'מבטיסטה אנדריני. מילטון ואנדריני התמודדו עם אותם קשיים בעיבוד סיפורו של האדם הראשון ליצירה שירית.
כתב דייוויד מייסון: "גן העדן האבוד הוא אפוס. אך הוא איננו, כמו האיליאדה או האינאיס, אפוס לאומי; גם איננו אפוס לפי כל סוג אחר ידוע. זהו אפוס של כלל המין האנושי, - אפוס של עולמנו כולו, או באמת של היקום האסטרונומי בכללותו. שם השיר, גם אם הוא הטוב ביותר שאפשר היה לבחור, כמעט שלא מצביע מראש על היקפו המלא של הנושא... בקיצור, זהו ייצוג פיוטי, המסתמך על רמזים מספר בראשית ומחלקים אחרים של התנ"ך, של הקשר ההיסטורי בין הזמן האנושי לבין האינסוף הראשוני והנצחי, או בין עולמנו הנברא לבין היקום הבלתי מוגבל והבלתי נתפס של מציאות קדם אנושית".
אך על פי שבתחילה "גן העדן האבוד" התקבל באנגליה בקרירות, הרי שבתחילת המאה ה-18 כבר נחשב ליצירה הגדולה של הפרוטסטנטיות, או לאפוס השירי הגדול ביותר אי פעם. בין השנים 1705 ל-1800 יצאו באנגליה יותר ממאה מהדורות של "גן העדן האבוד", הרבה יותר מכל יצירה אחרת. הפירוש הראשון ל-"גן העדן האבוד" נכתב על ידי פטריק יום, מורה סקוטי, ויצא לאור בשנת 1695. בשנת 1734 יצא לאור פירוש של הצייר והתאורטיקן ג'ונתן ריצ'רדסון ושל בנו, מלומד קלאסי, בדגש על הסברים תאולוגים ואסתטים. בשנת 1749 יצאה המהדורה המפוארת של תומאס ניוטון הכוללת הערות של מלומדים רבים. מהדורות חשובות שיצאו לאור מהמאה ה-19 ואילך הן אלו של טוד, קייטלי, ברידג'ס, מייסון, וריטי, ופאולר.
כתב ארתור וילסון וריטי: "יש לתפוס היכן מונחת הגדולה של 'גן העדן האבוד', ולהבין שכל ההשאלות שבעולם לא יכלו לתרום מאומה לאיכויות שעשו את האפוס ל-'קניין נצחי'. מה שמפיח בשיר רוח-חיים איננו הסיפור, למרות הציור האצילי של היריבות בין צדק לבין עוול, ושל תבוסת הרשע; גם לא המבנה, אף על פי שהוא די ארכיטקטוני; גם לא הלמדנות, על אף שהיא עצומה; גם לא אפיון הדמויות, עבורו יש מרחב קטן: לא הדברים האלו, אם כי כולם משמעותיים לגדולה של השיר, ובכולם מילטון מתרומם למעלת טיעונו – אלא נשגבות הסגנון שאין כמוה, "הרוח מלבישת-צורה של הדמיון", וההוד המוזיקלי."
כתב ג'ונתן ריצ'רדסון: "אם אי-פעם היה שיר באמת פיוטי, אם אי-פעם היה שיר מלא על גדותיו בשירה, זה "גן העדן האבוד". איזו הרחבת דברים מזרע קטן של תולדות! אלו מילים מומצאות, איזה עיטורי טבע על גבי מה שחושינו מציגים לנו! דברים שמיימיים מוצגים לדמיוננו באופן נאצל יותר, נשגב יותר, מאשר בכל שיר אחר; רעיון יפה יותר ניתן לטבע מאשר כל משורר אחר ניסה לעשות... השיר פותח את מעיינות הידע, האדיקות, ומידות נעלות, ויוצק עמם יובלים של שלום, נחמה ושמחה, לאלו שיכולים לרדת לסוף דעתו של הכותב, לשמוע להאזין לשירו".
שמשון המתאבק
בפרקים האחרונים של "גן העדן האבוד" ניכרת השפעה של המחזאים היוונים הקלאסים. בצעירותו מילטון רשם שורה של מחזות העוסקים בנושאים תנכיים, אותם התכוון לחבר. לבסוף, בשנותיו האחרונות, מילטון הוציא לפועל את השקפתו על הטרגדיה במחזה הטרגי הלירי "שמשון המתאבק", מיועד לקריאה ולא להצגה, שיצא לאור בשנת 1671. המחזה עוסק בשמשון, עיוור מעונה ורצוץ, כלוא בבית אסורים פלישתי בעזה, כשמנוח אביו מבקרו ומודיע לו שבכוונתו לשחד את שרי הפלשתים כדי שישחררוהו ויוכל לשוב לישראל, ומאוחר יותר אשתו דלילה מבקרת אותו ומבקשת ממנו סליחה ומפצירה בו שיסכים לשוב לביתם על מנת שתטפל בו, אלא שאמונתו של שמשון בא-להים מביאה להתעוררות הדרגתית של רוחו לבצע את שליחותו האחרונה ולהביס את אויביו. המחזה כתוב בצורה קלאסית תוך שמירה על אחדות העלילה, המקום והזמן; אך בסגנון לא סדיר התואם את הנושא. מילטון אף משתמש, כבמחזות הקלאסים, במקהלה המביעה אמרי חכמה ורגשי צדק. דמותו של שמשון מצוירת בצביון עברי קדום, אך במידת-מה גם מזכירה את העזות של פרומתאוס, ואת הטרגיות של אדיפוס. "שמשון המתאבק", גדוש ברעיונות נשגבים וברגשות עזים, לא נופל ממיטב המחזות של שייקספיר, וכתוב בפשטות שלא מאפיינת את קודמו. במבוא למחזהו מילטון כתב:
טרגדיה, כפי שחיברוה הקדמונים, מאז ומעולם נחשבה לנכבד ביותר, למוסרי ביותר, למועיל ביותר, מכל השירים; לפיכך נאמר על-ידי אריסטו שיש לה כוח לעורר רחמים ופחד, או אימה, לטהר את השכל מרגשות כאלו ודומיהן, כלומר, למתן ולצמצם את הרגשות האלו למידה נכונה עם איזה נועם, המתעורר כשקוראים או כשרואים את הרגשות האלו בחיקוי מוצלח.
כתב ניוטון: "שמשון המתאבק הוא הטרגדיה היחידה שמילטון השלים, אף על פי שרשם תוכניות לכמה מחזות. ואנו מניחים שהוא היה נחוש לבחור בנושא המיוחד הזה בגלל הדמיון בין נסיבותיו לבין אלו של שמשון, עיוור בינות לפלשתים. לדעתי, זוהי האחרונה שביצירותיו השיריות; והיא כתובה ממש ברוח הקדמונים, ומשתווה, ואולי אף מתעלה, לכל אחת מהטרגדיות המושלמות ביותר שהוצגו אי פעם על במת אתונה כשיוון הייתה בשיא תפארתה". (זו הייתה גם דעתם של קולרידג' ושל גתה).
כתב ארתור וילסון וריטי: "ככל שבוחנים את היצירה יותר מקרוב, כן נעשים מודעים יותר למעלותיה - הסימטריה, האחדות העדינה של גדולה וחן, האיפוק והבהירות של האמנות... ב'שמשון הנאבק' הרשמים ברורים, מוחלטים, מדויקים: תולדה של דמיון מיושב וממושמע השמח לשמש, לעולם לא למשול, הכרת הדברים הנחרצת של המשורר היוצרת אמנות שהיא נאמנה, בהירה, שלמה כשלעצמה - האמנות של העיר של כתר הארגמן (אתונה)".
השקפתו הכללית
אידיאל החירות עומד ביסוד כתבי הפרוזה של מילטון: חירות דתית, חירות ביתית, חירות אזרחית. לפי מילטון, חירות מתחילה בתיקון עצמי: להיות ירא שמים, להיות נבון, להיות זהיר וצנוע, להיות מתון וישר, להיות אצילי ואמיץ - כל מה שהפוך מלהיות עבד. חירות צומחת על ידי מידות טובות ודורשת משמעת עצמית. בעבור חירות דתית הוא קרא לתיקונים בכנסייה. הוא חיבר שלוש מסות העוסקות בחירות ביתית: על התנאים של מוסד הנישואין, היאך לחנך את הילדים, ועל החופש להביע דעה. לדעת מילטון, כל בני האדם נולדו שווים, ותפקיד המדינה לאפשר לכל פרט להתפתח בהתאם לכשרונותיו. מילטון נלחם בכתביו בעריצות, מחשיב את השלטון העריצי כמכשול הגדול ביותר לחירות. לפיכך הדגיש, שטועים הסבורים שהתעצמות צבאית וכלכלית ובריתות מדיניות חשובים יותר מאשר לנהל מערכת צדק לא מסואבת בעבור העם, לרפא את הפצוע, לאשר את החמוץ. למרות הסתייגותו ממלחמות, הוא הסכים שבפועל מלחמה יכולה לשמש כמוצא אחרון בעבוד סיבה צודקת, אך הזהיר שאם חירות אינה תולדה של אמונה, צדק ומתינות, אלא מושתתת על כח והשתקעות באגרסיביות, הדבר יוביל לשחיתות ולהתדרדרותה של האומה. לאחר מלחמה על החירות, נדרש מאמץ, גדול אפילו יותר, לתקן את המדינה ברוח חירות-אמת, לרדוף צדק, לעשות שלום.
כתביו
כתב ג'ון האוורד ברטרם מאסטרמן: "החיבורים החשובים בפרוזה של מילטון, כמעט כולם נכתבו בין פגישת הפרלמנט הארוך בנובמבר 1640 לרסטורציה. בכללם עשרים וחמישה פמפלטים, עשרים ואחד בלשון אנגלית, ארבעה בלשון לטינית, וקצת כתבים שחיבר בשנותיו האחרונות. פרק הזמן הזה היה התקופה הגדולה ביותר של פמפלטים בתולדות אנגליה. כאשר ממסדים ישנים נבנו מחדש, מסורות ישנות התערערו, אמונות ישנות קיבלו צורה חדשה, כל אדם שהיה לו, או שסבר שהיה לו, מה לתרום לגיבוש דעת הקהל או אמונה דוגמטית, פנה באופן טבעי לחיבור פמפלטים כפי שבדורות מאוחרים יותר פנו להתכתבויות בירחונים."
"חירות הוא הרעיון המנוח ביסוד הפמפלטים של מילטון; אולם לא חירות שהורתה בהיעדר חוק, אלא שחרור מחוק שפל למען ציות מושלם יותר לחוק אחר טוב יותר. חוזק התפיסה הזו העביר את מילטון מהפרסביטריאנים למפלגה העצמאית, ואפילו מעבר לעצמאים המתונים לעמדה תאולוגית כמעט לגמרי אנטינומיאנית. האדם חייב לציית לא-להים, וכל הניגודים לחובה העליונה הזו אינם אלא עריצות, לא מוצדקים, בלתי נסבלים, ובכל הדרכים יש למחות נגדם ולבטלם."
"הפמפלטים שלו מתחלקים לשלוש קבוצות: חירות דתית, ביתית ואזרחית. החיבורים הדתיים עוסקים בעיקר בסוגיות של שלטון הכנסייה, וברובם שייכים לשנים מוקדמות; הקבוצה השנייה כוללת פמפלטים על גירושין, חיבור על החינוך, ו-"אראופגיטיקה", בהגנה על חופש הבעת דעה; הפמפלטים על חירות אזרחית שייכים לשנות הקומונוולת', יש להם פחות ערך ספרותי, אם כי עניין פוליטי גדול יותר."
כתב וולטר אלכסנדר ראלי:
"הפמפלטים על גירושין נכתבו כי נישואיו של מילטון לא היו מאושרים. ה-"אראופגיטיקה" נכתבה כי דעתו הלא מקובלת על גירושין הביאה אותו לעימות עם הצנזורים הפרסביטריאנים של הדפוס. חיבורו על החינוך נכתב כי לקח על עצמו את החינוך של אחייניו, והתעניין עמוקות בסוגיה הזו. בשלושתם ניסיונו היה המניע הראשון; בשלושתם הניסיון מוסתר תחת מערך עצום של שיקולים כלליים, מוצעים באופן דוגמטי."
"אף על פי שהפמפלטים שלו מזדמנים ואישיים, ואפילו לפעמים מכוונים לפיוס ולשכנוע, הדעות הנתמכות בהם ושיטת המחשבה המונחת ביסודם אינם תולדות של זמן ומקרה. מילטון היה אידיאליסט; טהור ופשוט, בפוליטיקה... כאן הייתה למשורר הזדמנות, נדירה בתולדות האנושות, לממש את החזון שהגה בלימודיו, ולהקים מחדש, להתפעלות ולרווחת הדורות הבאים, את המופת של הרפובליקה העתיקה."
"האיזון של התיאור, המוזיקה העדינה, המשפט הדומה לשרשרת שחוליותיה מתווספות זו לזו ולא לחישוק המרותך בפטיש - אלו מאפיינים את הפרוזה של מילטון".
מילטון כאחרון האליזבתנים
מילטון נולד בשנת 1608, וגדל בשלהי התקופה האליבתנית, שהתאפיינה בחיבור בין אמונה והשכלה ובין עולם המעש המדיני לדת, בהומניזם, בהרחבת אופקים, ובחתירה לפשטות. למרות חינוכו הפוריטני, זו האווירה בה מילטון גדל; אותה ספג ישירות בתיאטרון ובספרים שקרא, כגון ספרי ספנסר וסילבסטר שאביו קנה לו בהיותו בן שלוש עשרה. רוב שיריו המוקדמים של מילטון חוברו בהשראת הספרות הקלאסית והשירה האליזבתנית. הנושא של "פנסרוסו" מבוסס על שיר של בומון ועל שורות שיר מתחילת הספר "האנטומיה של המלנכוליה" של רוברט ברטון. הקינה הפסטורלית "ליסידאס", על אף צורתה הקלאסית, כוללת חומרים מהשירים הפסטורלים של ספנסר. "קומוס" נסמך בעלילתו על המחזה "מעשיית הרעיות הזקנות" של ג'ורג' פיל; בנושאו על הספר השלישי של "מלכת הפיות" של ספנסר, על המחזה "הסערה" של שייקספיר, ועל המסכה "עונג מפוייס עם מידות טובות" מאת בן ג'ונסון; ובאווירתו האידיאלית הפלאית ובלשונו הלירית הנשגבת על המחזה "הרועה הנאמנה" של פלטשר. ואף על פי שלכאורה מילטון המאוחר נבדל לגמרי ממילטון המוקדם כהבדל בין "פנסרוסו" ל-"אלגרו", יצירותיו המאוחרות הגדולות לא היו יכולות להיכתב בנושאן ובהיקפן אלא על ידי משורר אליזבתני. לכן יש המכנים את מילטון "אחרון האליזבתנים".
מאידך, מילטון המאוחר נבדל בהיבטים רבים מהיוצרים האליזבתניים. לעומת ההומניזם, הצורה הרומנטית והסגנון הפשוט שלהם, הוא התעניין בשנותיו האחרונות במלאכים יותר מאשר באדם, ואימץ ביצירתו צורה קלאסית עטורת דימויים בארוקיים וסגנון אמנותי מאומץ.
האווירה הפוליטית בתקופת מילטון ויצירתו
כתב קולרידג': "אם נחלק את פרק הזמן מעלייתה לכתר של אליזבת עד לפרוטקטורט של קרומוול לשני חלקים לא שווים, הראשון מסתיים במותו של ג'יימס הראשון, האחר כולל את מלכותו של צ'ארלס ואת התהילה הקצרה של הרפובליקה, עלינו להתעסק בהבדל שבצביון של הנפשות הפועלות, שעל ידן כל תקופה ראויה לציון כשלעצמה. וליתר דיוק, ההבדל בצביונות האנשים הגדולים שבכל תקופה, הביא אותנו לעשות את החלוקה הזאת. ככל שהכוחות האינטלקטואלים שהוצגו בשתיהן היו נכבדים; בכל זאת, במספר האנשים הגדולים, בסוגים השונים של מצוינות, ולא רק במבחר אלא במגוון הכישרונות המאוחדים באותו אינדיבידואל, התקופה של צ'ארלס נופלת מזו שקדמה לה; וכוכבי הפרלמנט, מחודדים כפי שהיה אורם, מלא ועשיר בניצוצו, בטלים לעומת קבוצת הכוכבים בחצרה של אליזבת; - אשר רק יוון ברגעיה המבריקים ביותר יכולה להשתוות לה, כשהתארים של משורר, פילוסוף, היסטוריון, מדינאי ומצביא, לעיתים לא רחוקות נאספו לזר לראש אחד, כמו בדוגמאות של סידני ושל ראלי. מאידך, היה רצון עז, התלהבות של עיקרון, עומק וכנות של רוח, אשר האטרקציות של תהילה אינדיבידואלית ושררה אישית לא יכלו להכניע - שאיפה לממשות, קביעות, וטוב כללי - בקיצור, גדלות מוסרית בתקופה השנייה, שלעומתה התככים הקטנוניים, היגדים מקיאוולים, ואמביציה אישית וציבורית של התקופה קודמת, עומדים בניגוד כאוב... בשלהי התקופה הקודמת, ובמהלך פריחת התקופה השנייה, המשורר מילטון חונך וקיבל צורה; והוא שרד את השנייה, על כל התקוות היקרות והשאיפות שהיוו את חייה; וכך בימים רעים, עומד כנציג המצוינות המצורפת משתי התקופות, הוא יצר את גן העדן האבוד כמו על ידי חבלי לידה מאוחרים של הטבע." רק כ-45 שנים עברו מאז שספנסר, הקוואליר הפוריטן, הוציא לאור את הגרסה האחרונה של "מלכת הפיות"; וחילוקי דעות בין תומכי הפרלמנט, המוני העם, שראו במלוכה כח שרירותי שיש להגבילו, לבין האצילים, בעלי אחוזות, ונושאי משרות גבוהות בכנסייה, שתמכו במלוכה והחשיבוה כסמכות דתית מוחלטת שאסור לערער עליה, הלהיטו את הרוחות, הביאו למלחמת אזרחים ארוכה, ונמשכו עוד שנים רבות לאחריה. מילטון, כאדם הדוגל בחירות ומתעב את המלוכה וחצרה המושחת, עזב את עיסוקו בשירה והיה לפולמוסן ואיש ציבור.
כתב מקולי: "מילטון לא בדיוק השתייך לאף אחת מן המפלגות. הוא לא היה פוריטן. הוא לא היה חופשי בדעותיו. הוא לא היה רוייליסט. באישיותו המעלות האציליות של כל מפלגה התמזגו באחדות הרמונית... אף על פי שהיה דמוקרטי בדעותיו, טעמו ומכריו היו כאלה שתאמו יותר מונרכיה ואריסטוקרטיה.. אנו מעזים לומר, ככל שזה נשמע פרדוקסלי, שמעולם אף משורר לא היה מוכרח להיאבק בנסיבות יותר לא נוחות מאשר מילטון".
כתב אדוארד דאודן: "לו שייקספיר היה חי בתקופת מילטון, הוא ככל הנראה היה מעביר את חייו והולך לעולמו בדממה. ללא ספק לא היה מכלה את עצמו בחיבור קונטרסים נלהבים בממדים עצומים, לתועלת מפלגה כזו או אחרת.... לו שייקספיר היה חי בתקופת מילטון, הוא היה רואה ומתאבל על הפרת האנושיות, על האלימות שנעשתה לאושר האנושי ולתרבות האנושית על ידי שני אידיאלים מנוגדים אשר ניפצו את האמת לרסיסים. היה בלתי אפשרי עבורו להשיג את התפתחותו העצמית השלמה הן כאמן והן כאדם". כעשרים שנה של ויכוחים ופולמוסים בלתי פוסקים, המקשיחים את הלב ומדלדלים את הרוח, נתנו במילטון את אותותיהם. כששב לעסוק בשירה כבר לא היה אותו אדם. בעוד מילטון המוקדם חיבר את "אלגרו" ו-"פנסרוסו"; הרי שאצל מילטון המאוחר "אלגרו" נעלם כמעט כליל, והחזון של "פנסרוסו" נעכר. האידיאליסט הצעיר היה לאיש מעשה שבע אכזבות. המשורר הצעיר, שהתהלך בדמיונו עם דוד סמוך לשילוח, עם משוררי אתונה על שפת איליסוס, עם משוררי רומא על גדות הטיבר, עם דנטה ופטרראקה לצד הארנו וגבעות פייזולה; היה לאיש עיוור שנאלץ להסתמך על זכרונו ועל דמיון מסדר גודל אחר לגמרי. אם בשנת 1640 עוד תכנן לחבר את יצירתו הגדולה כמחזה, כלומר בשביל דורו ובלשון המדוברת של זמנו; הרי שלבסוף חיבר את "גן העדן האבוד" כאפוס נשגב בעבור הדורות הבאים. בכל זאת, למרות כל מה שעבר עליו, מששב לעסוק בשירה, רוחו התעוררה שוב לחיים. מילטון המאוחר הוא משורר גדול יותר ממה שהיה אפשר לצפות על סמך יצירותיו המוקדמות, מעולות כשלעצמן. ניסיונו המעשי ומבטו המפוכח על תקופתו החשוכה חידדו אצלו את ההבדל בין עיקר וטפל, ולא נותר לו אלא לבטוח באמונתו, בחזונו המוסרי ובחזיונו. הכתיבה, בין כתיבת פרוזה בין חיבור שירה, נחשבה אצל מילטון למעשה מוסרי. כך מילטון, הפולמוסן שנאבק על דעתו ונודע בקונטרוסיו השנויים במחלוקת, כעבור שנים ספורות היה למשורר שכבש את הלבבות לדורי דורות.
קרב לסנאיה
קרב לסנאיה היה קרב שהתרחש ב-9 באוקטובר 1708 בין הכוחות של רוסיה הצארית לבין כוח שוודי כחלק של מלחמת הצפון הגדולה. הקרב הסתיים בניצחון רוסי, לפי דבריו של פיוטר הגדול, ניצחון זה היה שלב חשוב לקראת הניצחון הרוסי המכריע בקרב פולטבה.
ג'ון מילטון
המבקרים האנגלים על שירת מילטון
בתחילת המאה ה-18 ג'ון דניס שיבח את "גן העדן האבוד" כשיר מקורי הנובע מרגש דתי נלהב וכתב שמילטון הוא אחד מהגאונים הגדולים ביותר והנועזים ביותר אי פעם. לעומת זאת, תומאס ריימר, המבקר הקלסיקן, הסתייג מיצירתו של מילטון, ואמר עליה: "יש השמחים לקרוא לה שיר". ג'וזף אדיסון, בסדרת מאמרים מפורסמים, בהם שיבח בנועם ובפשטות את מעלות "גן עדן האבוד" כתואמות לעקרונות הפואטיקה של אריסטו, תוך הסברים מלומדים מדוע האפוס של מילטון עולה על האפוסים של הומרוס ושל ורגיליוס, הביא לפרסומו הנרחב. סמואל ג'ונסון כתב ש-"גן העדן האבוד" שיר מהמעלה הראשונה בתכנונו, אך הסתייג מאוד מסגנונו ולשונו. בחצי הראשון של המאה ה-18 ג'ון פיליפס השתמש, בחיקוי כמעט מושלם, באופן ההבעה של מילטון לחיבור שיר דידקטי על הכנת מיץ תפוחים, בעוד ג'יימס תומסון, גדול משוררי דורו, חיבר בהשראת סגנונו את "העונות", אפוס דידקטי בחרוז לבן מקורי, שם כינה את מילטון: "גאון אוניברסלי כנושא שירו / מדהים כתוהו, כניצני / עדן נאה, נשגב כשמיים".
קרב לסנאיה
רקע
הגנרל אדם לודוויג לוונהאופט היה מפקד של יחידה צבאית משמעותית שבסיסה היה בריגה. בקיץ 1708 הוא קיבל פקודה מקרל השנים עשר, מלך שוודיה לצאת דרומה ולחבור לכוח העיקרי בפיקוד המלך. על לוונהאופט הוטל להביא לכוח העיקרי אספקת חדשה של מזון ותחמושת לקראת המתקפה הכללית על מוסקבה.
ג'ון מילטון
המבקרים האנגלים על שירת מילטון
לקראת המאה ה-19 הייתה באנגליה הסכמה מוחלטת שמילטון אחד מגדולי המשוררים האנגלים ובשורה הראשונה של גדולי המשוררים שבכל האומות ובכל הדורות; אזי הייתה למילטון השפעה גדולה על השירה הרומנטית האנגלית; ובמיוחד על שירתם של וורדסוורת', שלי, ובלייק. בתקופה הוויקטוריאנית השפעתו של מילטון על המשוררים האנגלים הלכה ושככה, אך הייתה לו השפעה ניכרת על הסופרים ג'ורג' אליוט ותומאס הרדי. אותה תקופה הייתה גם תור הזהב של לימודי מילטון, כשגולת הכותרת הביוגרפיה המונומנטלית של מילטון שחיבר דייוויד מייסון.
קרב לסנאיה
רקע
מערך ההכנות התארך מעבר לצפוי וב-26 בספטמבר קרל השנים עשר החליט לשנות את התוכנית המקורית, עזב את המחנה שלו והחל בתנועה דרומה לכיוון אוקראינה במטרה לחזק את כוחותיו של הטמאן איוואן מזפה ולעבור את החורף בתנאים טובים.
ג'ון מילטון
המבקרים האנגלים על שירת מילטון
במאה ה-20 המשורר טי אס אליוט הסתייג משירתו של מילטון כאקסטנצרית, פרטיקולרית ודעתנית; כנעדרת התאמה לאנושיות הממוצעת ולסגנון קלאסי; ומלשונו כמלאכותית ושגרתית. בעקבותיו החלו לפקפק במעמדו של מילטון וברלוונטיות של רעיונותיו ושירתו לתקופה המודרנית. מנגד, מלומדים חדשים, כגון א. מ. וו. טיליארד ואחרים, ביארו מחדש את שירת מילטון והסבירו את ייחודו. השורה התחתונה, קיומם של כנסים, אגודות וכתבי עת שמוקדשים ללימודי מילטון עדיין מעידים על מקומו כאחד מגדולי המשוררים בשפה האנגלית.
קרב לסנאיה
רקע
פיוטר הגדול ידע על תוכניותיהם של השוודים והחליט לתקוף את הכוח של לוונהאופט עוד לפני שהלה יצליח להתחבר עם הכוח העיקרי. יחידה בפיקוד של אלכסנדר מנשיקוב החלה לנוע לכיוון השוודים. במהלך 8 שנות המלחמה, הרוסים לא הצליחו לנצח את השוודים בקרב ולכן הפיקוד השוודי לא התרשם מהמהלך.
ג'ון מילטון
המבקרים האנגלים על שירת מילטון
כתב סר אג'רטון ברידג'ס: "שיריו הגדולים דורשים מהקורא כובד ראש, כמעט כואב. השפע המדהים ביותר של למדנות מזוקק למושגיו ולתיאוריו. למדנותו לעולם אינה מדכאת את דמיונו; ודמיונו לעולם לא מוחק ולא מעמעם את למדנותו: אך אלו לא היו מצליחים, בלי התוספת של לב גדול ושכל טהור ונעלה. השכל הזה הוקדש ללימוד ולהגות מנערותו ועד מותו; הוא לא חפץ בהנאות הגסות של החיים; הוא היה לגמרי רוחני".
קרב לסנאיה
מהלך הקרב
שני הצדדים סבלו מאבידות משמעותיות במהלך הקרב. לקראת הערב החל לרדת שלג. לוונהאופט החליט על נסיגה במטרה להבטיח שלמות קרונות אספקה שהיו במחנה. חלק מהקרונות שימשו את השוודים לבניית מכשולים שהיו צפויים לעכב את הכוח הרוסי. הניסיון היה מוצלח ובהמשך השוודים הצליחו להעביר את כל הקרונות מעבר לנהר אבל כ-700 חיילים שוודים נהרגו במהלך זה. במטרה להתחבר לכוח העיקרי במהירות המרבית, לוונהאופט החליט לנטוש את התותחים ורוב אספקת המזון שהייתה בקרונות. החיילים החלו בביזת הקרונות וכ-1,000 מהם השתכרו. כאשר, ב-19 באוקטובר לוונהאופט הצליח להתחבר לכוח העיקרי, הוא הביא איתו רק כמחצית הכוח (כ-6,000) ולמעשה ללא אספקת תחמושת ומזון. הדבר רק הגביר את הבעיות הלוגיסטיות של קרל השנים עשר.
ג'ון מילטון
המבקרים האנגלים על שירת מילטון
כתב קולרידג': "בשכלו של מילטון היו טהרה ואמונה מוחלטים; דמיון שעבורו לא העבר ולא ההווה היו מעניינים, אלא במידה בה צירפו למעשה והפיחו חיים באידיאל הגדול, שבו ולמענו חי; אהבה עזה לאמת, אשר לאחר הרבה חיפושים מייגעים, מצאה עוגן בהאזנה נשגבת לקול השקט שברוחו-הוא, ואהבה עזה לארצו, שלאחר אכזבה מרה יותר, התרחבה והאמירה לאהבת אדם כנבחן לחיי נצח".
קרב לסנאיה
מהלך הקרב
בנוסף לכך, הקרב לימד את הרוסים שהם מסוגלים להתמודד בשדה הקרב מול הכוח השוודי. הדבר היה חשוב מאוד להעלאת היכולת והמורל של החיילים לקראת קרב פולטבה שהתרחש 9 חודשים מאוחר יותר.
ג'ון מילטון
המבקרים האנגלים על שירת מילטון
ויליאם הזליט כתב: "מילטון לא כתב מתוך דחף מקרי, אלא לאחר בחינה מחמירה של כוחו, תוך החלטה לא להשאיר דבר לא גמור שבכוחו לעשות. הוא תמיד עמל, וכמעט תמיד מצליח. הוא חותר ללא ליאות לומר את הדברים המובחרים ביותר בעולם, ואכן אומר אותם. הוא מקשט ומרומם את נושאו כמיטב יכולתו: מקיפו בכל אסוציאציה אפשרית של הדר או של הוד, אם מוסרי, אם אינטלקטואלי, אם פיזי."
כתב מת'יו ארנולד: "בשלמות היציבה ללא רבב של משקל והבעה, הוא נפלא כמו ורגיליוס או דנטה, ובהיבט הזה הוא ייחודי בינינו. אף אחד אחר בספרות ואמנות אנגלית לא קנה כזו מצוינות. תומסון, קאופר, וורדסוורת', כולם משוררים טובים שלמדו את מילטון, התהלכו בעקבותיו, אימצו את צורתו, נכשלו בהבעה ובמשקל אם נמדוד אותם לפי אמת המידה הגבוהה של מצוינות בה מילטון תמיד החזיק. מילטון לעולם לא שומט את סגנונו הנעלה והטהור; שמיטותיהם תכופות... מילטון של השירה, הוא אחד מאותם אנשים גדולים "צנועים" - לצטט הערה מעולה של ליאופרדי - "צנועים כי משווים את עצמם ללא הרף, לא לאנשים אחרים, אלא לרעיון של שלמות הנוכח לפני שכלם".
כתב מקולי: "ההשפעה של שירתו נולדת, לא כל כך ממה שמביעה, אלא ממה שרומזת; לא כל כך מהרעיונות שמוסרת ישירות, אלא מרעיונות אחרים הקשורים אליהם... אי-אפשר להבין את יצירות מילטון וליהנות מהן, אלא אם כן שכל הקורא פועל יחד עם זה של הכותב. הוא לא מצייר תמונה גמורה, או מנגן למאזין רק פאסיבי. הוא רושם, ומותיר לאחרים להשלים את המתאר. מקיש על הקליד ומצפה מהמאזין להפיק את המלודיה".
"גן העדן האבוד" ו"מצב התמימות"
דריידן, שאהב לעבד יצירות של משוררים גדולים, והעריץ את מילטון, נפגש עמו לחלוק לו כבוד והציע שיעבד את יצירתו הגדולה של מילטון לאופרה, כך שבני זמנם יוכלו להבינה וליהנות ממנה. מילטון ענה לו: "כמובן, אתה יכול לעבד את יצירתי, אם תרצה". כך ב-1674, בשנה בה יצאה לאור המהדורה השנייה של "גן העדן האבוד", וקצת לאחר שמילטון הלך לעולמו, ויש אומרים שלוש שנים לאחר מכן, דריידן הוציא לאור את האופרה "מצב התמימות, ונפילת האדם". מפאת דרישותיה הטכניות, האופרה מעולם לא הוצגה.