cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קיאק
בעבר שימשו הקיאקים בעיקר ככלי ציד הודות למהירותם וניידותם הרבה ואילו כיום משמשים הקיאקים הן לספורט (ובכלל זה הספורט האולימפי) והן לטיולים, משלחות והרפתקאות. יש דגמים רבים של קיאקים בהתאם לשימוש שלהם: לתחרויות, שיט בנהרות, גלישת גלים או חתירה בים הפתוח. כיום מבחינים בשני סוגים עיקריים של קיאקים: sit on top שהם בדרך כלל קיאקים רחבים שהחותר יושב עליהם ולא בתוכם; ו-sit in שבהם החותר יושב בתוך הקיאק - אלו הם הקיאקים המקצועיים יותר המאפשרים התקדמות מהירה ויעילה יותר במים.
החתירה והשליטה בקיאקים במיוחד הספורטיבים והמקצועיים דורש לימוד ואימון רב. אף על פי שקורסים לחתירה בקיאק מאפשרים לחותר לשוט בקיאק כבר אחרי מספר פגישות הרי ששליטה טובה בקיאק ויכולת התמודדות עם תנאי ים פתוח יכולה להיות מושגת רק לאחר חודשים של אימון.
ציוד נלווה לקיאק
חגורת הצלה - P.E.D משמר החופים של ארצות הברית וקנדה מחייב, לחגור חגורת הצלה תקנית ובמצב טוב בעת שייט קיאיקים. הנוהל קובע שבמשך כל זמן החתירה על קיאק יש ללבוש חגורת הצלה תקנית רכוסה ובגודל מתאים. היה והקיאק התהפך אין לסמוך רק על חגורת ההצלה יש להיאחז בקיאק ולהחזיק במשוט ולמנוע מהרוח והגלים להפריד בינך ובין הקיאק והציוד.
חללי ציפה - חשוב שהקיאק יהיה מצויד בחללי ציפה אטומים בחרטום ובירכתים בנפח המספיק להציף על המים קיאק עמוס מוצף במים החותר וציודו. גופי ציפה יכולים להיות שקים אטומים מלאים אויר שקי ציוד אטומים וחללי אכסון ייעודים בסיפון.
ציוד ריקון מים BAILING - לרוקן מים מקיאק מוצף הוא משימה כמעט ובלתי אפשרית. הציוד המקובל לריקון מהיר הוא משאבה ידנית או חשמלית – בארצות קרות חשיבות עליונה לריקון מהיר היות ששהייה ממושכת במים קרים מביאה להיפוטרמיקה (אבדן חום גוף) ולמוות. בארצות חמות ניתן להסתפק משאבה ידנית וספוג גדול.
חבל גרירה - יש לאכסן בקיאק חבל גרירה מניילון באורך מתאים וכן מיתרי מצנח. חזקים ונמתחים על מנת לבלום מכות. יש לזכור שחבל ניילון אינו צף על המים.
תחרויות קיאק
תחרויות קיאקים הן חלק מהמשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת ברלין (1936). קיימים מספר סוגי תחרויות, הבולטות שבהן תחרויות ספרינט, שהן תחרויות במים שקטים למרחקים קצרים, ותחרויות סלאלום, הנערכות במים לבנים, ובהן על החותרים לעבור בנקודות מסוימות המסומנות במים, ולעיתים גם לחתור נגד הזרם. תחרויות הספרינט נערכות במקצים של יחידים, זוגות ורביעיות.
רפיק חליש
רפיק חליש (בערבית: رفيق حليش, בצרפתית: Rafik Halliche; נולד ב-2 בספטמבר 1986) הוא כדורגלן אלג'יראי המשחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
חליש התחיל את הקריירה שלו בחוסיין דיי. ב-30 בינואר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ליגה נגד פראדו, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-74. בינואר 2008, חליש חתם ל-4 שנים בבנפיקה ליסבון אחרי שדחה הצעות מאוסר וולנסיאן, עם חתימתן במועדון הושאל לנסיונאל מדיירה. ב-30 במרץ 2008 חליש ערך את הופעת הבכורה שלו בנסיונאל, בניצחון 0–2 נגד אוניאו דה לייריה. ב-23 באוגוסט 2010, חתם לשלוש שנים בפולהאם כאשר הסכום לא פורסם. ב-8 בינואר 2011, ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הסיבוב השלישי של הגביע האנגלי מול פטרבורו יונייטד. ב-22 בינואר, ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בניצחון 0–2 נגד סטוק סיטי. ב-31 באוגוסט 2012 פולהאם אישרה כי חוזהו של חליש הופסק בהסכמה הדדית. באותו יום חתם באקדמיקה דה קוימברה לשנתיים.
גאליס - מתחילים מחדש
גאליס - מתחילים מחדש הוא ספרה של הסופרת סמדר שיר המבוסס על הסדרה "גאליס".
ספרים קודמים
את כל הספרים כתבה סמדר שיר.
ירידי שמפאן
ירידי שמפאן (Champagne) היו ירידים מסחריים שהתקיימו מתחילת המאה השתים עשרה עד תחילת המאה הארבע עשרה באזורי סמכותה של רוזנות שמפאן (כיום בחבל שמפאן-ארדן בצרפת).
היסטוריה
ירידים אלה התקיימו פעמיים בשנה בערים טרואה ופרובן, ופעם בשנה בערים באר-סור-אוב ולאני. כל אחת מערים אלה הייתה ממוקמת על הצטלבות דרכים רומאית עתיקה. דרכים אלה עברו מאיטליה ופרובאנס אל חופי פלנדריה. טרואה ופרובן היו מרכזים אדמיניסטרטיביים כבר בתקופת האימפריה הקרולינגית והתפתחו למרכזים עירוניים של רוזנות שמפאן. יריד לאני נערך על אדמת מנזר של הבנדיקטינים, ויריד באר-סור-אוב סביב הטירה של רוזן שמפאן.
הירידים חיברו את מרכזי תעשיית הטקסטיל של ארצות השפלה עם מרכזי הייצוא האיטלקיים (בעיקר נמל ג'נובה). הצרכנים העיקריים של האריגים נמצאו בארצות המזרח התיכון וההיצע, שהתבסס בעיקר על עיבוד צמר אנגלי, בא מארצות הצפון. הסוחרים האיטלקים שימשו כמתווכים בין היצרנים הפלמים לבין הקונים בארצות המזרח התיכון. בחודש ינואר התקיים היריד של לאני ואחריו זה של באר-סור-אוב. בחודש מאי התקיים היריד הראשון של פרובן וביוני - היריד הראשון של טרואה, בספטמבר - היריד השני של פרובן, ובנובמבר היריד השני של טרואה.
אם כי התקיימו ירידים גם בערים אחרות, הם לא זכו לאותה מידה של הצלחה. הגורם החשוב להצלחתם של ירידי שמפאן הייתה התועלת הכלכלית והמדינית שרוזני שמפאן הפיקו מירידים אלה. רוזני שמפאן, שהיו עצמאים ובלתי תלויים במלך צרפת, ערבו לביטחונם האישי של הסוחרים ולהבטחת סחורותיהם והבטיחו שהחוזים המסחריים שנחתמו בירידים אלה יכובדו בכל ארצות אירופה הנוצרית. ב-1209 פיליפ השני, מלך צרפת ערב לביטחונם של הסוחרים שעברו דרך אדמת צרפת אל ערי הירידים ומהם. רוזני שמפאן סיפקו גם כוח אכיפה בשם "שומרי הירידים" שאנשיו שמעו תלונות, אכפו חוזים, שמרו על מידות ומשקלות תקינים והרחיקו את הסוחרים שלא עמדו בהתחייבויותיהם מהשתתפות בירידים. האירועים בלטו בארגון מעולה של אולמות תצוגה ושל מקומות משכן לסוחרים. הערים סיפקו מחסנים ענקיים, דוגמאות ניתן לראות גם כיום בעיר פרובן.
הירידים נמשכו כל אחד כשישה שבועות, בשמונת הימים הראשונים הסוחרים התארגנו. אחר כך הוקצו ימים למסחר באריגים, ואחרי כן למסחר בעורות, בתבלינים ובכל הסחורות שנמכרו במשקל. ארבעת הימים האחרונים הוקצו לסליקת חשבונות. האריגים הפלמים, שתפסו מקום עיקרי במסחר זה, נמכרו שם ונשלחו לנמל ג'נובה ומשם לארצות המזרח התיכון. בתמורה קנו הפלמים בגדי משי, זהב, כסף ובמיוחד תבלינים. עורות ופרוות נסחרו בשני הכיוונים. הפלמים הציגו את האריגים בביתנים מיוחדים לפי שמות הערים שבהן יוצרו כמו: ברוז', איפר וליל. בירידים של טרואה היו בין היתר ביתנים מיוחדים לסוחרים מגרמניה, לומברדיה, אנגליה, ברצלונה, ולנסיה, מונפלייה, בורגונדיה, ז'נבה, פיקרדי ודואה.
קשרים מסחריים אלה הגיעו לשיאם במחצית השנייה של המאה השלוש עשרה. בתחילת המאה הארבע עשרה חלה ירידה בפעילותם של הירידים בגלל התפתחות דרכי מסחר ימי מנמלי איטליה לאלה של פלנדריה ושל אנגליה, וכמו כן בגלל מלחמות בין מלכי צרפת לבין הפלמים (1302–1320). מאוחר יותר, מלחמת מאה השנים והמגפה השחורה גרמו לביטולם.
כל סוחרי אירופה הטביעו את חותמם על מרכזי מסחר אלה שהתקיימו במשך כמאתיים שנה. אולם, הכלים המסחריים והכספיים שנוסדו שם פתחו את הדרך לחייה הכלכליים של אירופה שבהם לקחו חלק חשוב שטרי חליפין ומתן אשראי. את מקומם של ירידי שמפאן תפסו ירידי ברוז', קלן (שהייתה חברה בברית ערי הנזה), פרנקפורט על המיין, ז'נבה וליון.
בשנת 2001 הוכרזה "פרובן, עיר ירידי ימי הביניים" כאתר מורשת עולמית, בגלל תפקידה המסחרי המרכזי והירידים שהתקיימו בה בימי הביניים.
יחסי מונקו–ספרד
יחסי מונקו–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין נסיכות מונקו לבין ממלכת ספרד.
סקירה כללית
בשנת 1876, אישר אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, את הקמת שגרירות מונקו הראשונה במדינה במדריד, בירתה. נסיכות מונקו שמרה על ייצוג בספרד באופן רציף וקנאי ביותר עד שנות השלושים של המאה העשרים. לאחר ניצחונו של פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים בספרד נסגרה השגרירות המונגאסקית במקום.
ב-1996 פתחה מונקו בשנית את שגרירותה בספרד והיא ממשיכה לפעול. ב-2013 לראשונה האמינה ספרד על מונקו שגרירות (השגרירות הספרדית בצרפת הואמנה על מונקו).
פאבלו אורבני
פאבלו אורבני (בספרדית: Pablo Urbanyi; נולד ב-1939) הוא סופר ארגנטינאי.
פאבלו אורבני נולד בהונגריה בשנת 1939. לאחר מלחמת העולם השנייה עיירה בה התגוררה המשפחה עברה לצ'כוסלובקיה והם החליטו להגר לארגנטינה. בהיותו בבית הספר הוא התקרב למשורר ארגנטינאי רוברטו חוארוס שהכיר לו את הספרות הקלאסית.
אורבני עבד כעיתונאי ופרסם את הספרים "ליל המהפכנים" (1972) ו"אקדח בשביל מאק" (1975). בשנת 1977 גלה לקנדה, שבה הוא מתגורר מאז ועד היום. בשנות גלותו פרסם את הספרים "בשום מקום" (1981), "קצת מהכל והרבה כלום" (1988), "להיוולד מחדש" (1992), "סילבר" (1994) ו"שקיעת שמש" (1997). רבים מספריו תורגמו לאנגלית, לצרפתית ולהונגרית.
הארגון לשחרור פלסטין
הארגון לשחרור פלסטין (בערבית: منظمة التحرير الفلسطينية, תעתיק מדויק: מֻנַטַ'מַת אלתַחְריר אלפלסטיניה, תרגום מילולי: ארגון השחרור הפלסטיני), הידוע יותר בראשי התיבות שלו אש"ף (באנגלית: PLO), הוא ארגון-גג המאגד כמה תנועות לאומיות פלסטיניות. התנועה הגדולה ביותר והמרכזית בארגון היא פת"ח. מאז הקמתו ב־1964 ועד סוף שנות ה-80 היו מטרות הארגון המרכזיות ייצוג פוליטי של העם הפלסטיני, ומאבק מזוין במדינת ישראל עד כדי חיסולה. ב-1993 הכיר מנהיג אש"ף יאסר ערפאת במדינת ישראל במכתב רשמי לראש ממשלת ישראל, יצחק רבין. בתגובה הכירה ישראל באש"ף כנציג לגיטימי של העם הפלסטיני.
בהנהגת אחמד שוקיירי 1964–1967
אש"ף הוקם כתחליף לממשלת כל פלסטין ב־2 ביוני 1964 ביוזמת מדינות ערב, שהעמידו בראשו את אחמד שוקיירי. המטרה הרשמית הייתה לרכז את הפעילות הפוליטית של הציבור הפלסטיני, ולרכז את המאבק במדינת ישראל. בנוסף, קיוו מנהיגי מדינות ערב להשיג יותר שליטה בציבור הפלסטיני כדי למנוע מהם לערער את יציבות המשטרים במדינות ערב.
ממלכת ירדן לא ראתה בעין יפה את הארגון החדש, ואף מנעה מוועידת ההקמה להתכנס בירושלים בקרבת מסגד אל-אקצא שהיה עדיין תחת ריבונותה. מכיוון שכך ועידת ההקמה התכנסה כחלק מהקונגרס הפלסטיני הראשון שנערך במלון אינטרקונטיננטל (כיום מלון שבע הקשתות) שבהר הזיתים במזרח ירושלים החל מה־28 במאי ועד 2 ביוני 1964. המלך חוסיין נאם בפתיחת המושב. בתום דיוני המועצה, הוכרז על הקמת אש"ף. המועצה הלאומית הפלסטינית אשרה את האמנה הלאומית הפלסטינית, את חוקת היסוד של אש"ף ואת חוקת "הקרן הלאומית הפלסטינית". שוקיירי נבחר ליושב ראש המועצה הלאומית הפלסטינית ובישיבה האחרונה נבחר פה-אחד ליושב ראש הוועד הפועל של אש"ף. הוועד הפועל התכנס לראשונה ב־9 באוגוסט 1964. האמנה הלאומית הפלסטינית מגדירה מיהו פלסטיני, טוענת לזכות בלעדית של העם הפלסטיני על כל פלסטין (היא ארץ ישראל), וקובעת שזכות זו תמומש רק במאבק מזוין נגד ישראל. מקום מושבו של אש"ף נקבע לקהיר. ב-5–11 בספטמבר 1964 נערכה באלכסנדריה ועידת הפסגה הערבית השנייה, שאשרה את כינון אש"ף.
בליל 31 בדצמבר 1964, ביצע פת"ח את פעולת החבלה הראשונה שלו נגד ישראל. פעולות החבלה שלו כארגון פדאיון הפכו אותו לגורם מתחרה באש"ף בהנהגת שוקיירי, ובאגרת ששלח למושב השני של המועצה הלאומית הפלסטינית (31 במאי – 4 ביוני 1965), קרא להפיכת אש"ף ל"ארגון מהפכני", כלומר ארגון לוחם. שוקיירי, בתיאום עם מצרים, תקף את פעולות פת"ח בתוך ישראל, בטענה כי "הן יסבכו את מדינות ערב בלחימה עם ישראל שלא במועד המתאים", והדגיש כי אש"ף "הינו הרשות החוקית היחידה המייצגת את רצון העם הפלסטיני".
סביב פעילות אש"ף בירדן, נוצר משבר בין הארגון לממלכה. באפריל 1966 ביצעו שלטונות ירדן גל מעצרים. בתמיכת נאצר, הגיב שוקיירי במסע תעמולה שבו הטיל ספק בעצם זכות קיומה של הממלכה. ירדן הגיבה בהתקפה אישית על שוקיירי, ואש"ף החל להסית את הפלסטינים בירדן כנגד השלטון. בסוף ינואר 1967 הודיעה ירדן כי "אינה רואה בשוקיירי האיש המתאים שייצג את הישות הפלסטינית".
אחרי תבוסת מדינות ערב במלחמת ששת הימים ב־1967, הפסיקה מצרים לתמוך בשוקיירי כראש אש"ף. ב-14 בדצמבר 1967 דרשו שבעה (מתוך 15) חברי הוועד הפועל של אש"ף את התפטרותו המיידית. עם הצטרפותו של מנהל הקרן הלאומית הפלסטינית לתביעה זו, נוצר לכך רוב, וב-24 בדצמבר 1967 הגיש שוקיירי את התפטרותו לוועד הפועל, כמו גם למזכ"ל הליגה הערבית, מתפקידו כנציג פלסטין.
עליית פת"ח ויאסר ערפאת 1967–1970
בתקופה זו החלה לעלות קרנם של ארגוני "ההתנגדות המזוינת", ובראשם הפת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין. לאחר פעולת כראמה במרץ 1968, חל מפנה במעמדם של ארגוני הפידאיון, וחברי הוועד הפועל של אש"ף הגיעו למסקנה כי אין ברירה אלא לשנות את הרכב מוסדות אש"ף על ידי צירוף נציגיהם של הארגונים. ועדה מכינה החליטה על הרכב חדש של המועצה הלאומית הפלסטינית. במסגרת הסכם שחילק את 100 מושבי המועצה, לפת"ח ולארגון חלוצי מלחמת השחרור העממית, ארגון סורי שהיה מזוהה עם הפת"ח, הוענקו 38 מושבים, החזית העממית לשחרור פלסטין קיבלה 10 מושבים, 30 מושבים ניתנו לארגון לשחרור פלסטין, 20 מושבים לצבא השחרור הפלסטיני ו-2 מושבים לנציגים בלתי תלויים.
ב-6–12 ביולי 1968 התכנסה המועצה הלאומית הפלסטינית הרביעית בהרכבה החדש, כאשר הפת"ח הוא הארגון המרכזי בה. במושב זה גם תוקנה האמנה הלאומית הפלסטינית. לדברי יהושפט הרכבי, התיקון מלמד על הקצנה בעמדות הפלסטינים בנוסח זה לעומת הנוסח הראשון.
בתחילת ינואר 1969, לקראת כינוס המועצה החמישית ב-4 בפברואר, שונה הרכב המועצה הלאומית הפלסטינית, תוך חיזוק מעמדו של הפת"ח, שקיבל 33 מתוך 105 מושבים, וארגון הלוויין שלו, חלוצי מלחמת השחרור העממית, קיבלו 12 מושבים. חלקם של ארגון השחרור הפלסטיני וצבא השחרור הפלסטיני הוקטן באופן דרסטי, כאשר הארגון קיבל 11 במקום 30 מושבים והצבא קיבל 5 במקום 20 מושבים. מספר הנציגים הבלתי תלויים הוגדל ל-28. הפת"ח הצליח לגייס תמיכה של חלק מהנציגים כדי להשיג רוב במועצה, וב־3 בפברואר 1969 נבחר מנהיג תנועת פת"ח, יאסר ערפאת, ליו"ר הוועד הפועל של אש"ף, ובכך למנהיג הארגון.
ב-1–6 בספטמבר 1969 נערך המושב השישי של המועצה הלאומית, בו אושרה האסטרטגיה של אש"ף, לפיה "מטרת המהפכה הפלסטינית היא הגשמת השחרור המלא של פלסטין".
אש"ף, שהתמקם בירדן, החל לפעול כנגד שלטונה (שיעור הפלסטינים בירדן היה אז כ־65 אחוז מהאוכלוסייה) ומשם תקף את ישראל פעמים רבות, באמצעות הסתננות של מחבלים וירי קטיושות, דבר שהביא לפעולות תגמול מצד ישראל שהמפורסמת בהן היא פעולת כראמה. לקראת שנת 1970 ניסה אש"ף לארגן הפיכה בירדן בסיוע סורי. ישראל וארצות הברית יצאו להגנת השלטון הירדני, אולם התערבותן לא נדרשה בסופו של דבר. בעקבות ניסיון זה פתח חוסיין, מלך ירדן, בחודש ספטמבר 1970 בפעולה צבאית שכונתה לאחר מכן "ספטמבר השחור", שבמהלכה נכנסו כוחות הלגיון הירדני למחנות אש"ף, בקרבות שנמשכו לתוך 1971, הרגו כמה אלפים מהם והגלו את הנותרים שהתבצרו באזורים המיוערים של צפון ירדן לסוריה, משם הגיעו אחר כך ללבנון.
התבססות בלבנון לאחר ספטמבר השחור 1970–1981
החל מתחילת שנות השבעים, החל אש"ף לפעול יותר ויותר בלבנון, תוך שהוא מכפיף חלקים נרחבים מדרום המדינה למרותו הבלעדית (ראו גם: פתחלנד). בדרום לבנון, במרחב שמביירות דרומה עד צור ומזרחה עד החרמון, שלט אש"ף במעין "מדינה" משלו.
בכינוס ה-12 של המועצה הלאומית הפלסטינית, שנערך ב־1–9 ביוני 1974, אומצה תוכנית השלבים של אש"ף, הגורסת כי אין טעם לעסוק רק במאבק מזוין, וכי כל פיסת אדמה של פלסטין שתוצע לפלסטינים בדרכים דיפלומטית, תילקח על ידם ותהווה עוד שלב בדרך לשחרור פלסטין. בהחלטה זו ויתר אש"ף על העיקרון לפיו לא ניתן לקיים משא ומתן עם ישראל. בעקבות חילוקי דעות סביב פירוש סעיפי "התכנית השלבית" והתנאים לפיהם ישתלב אש"ף בתהליך המדיני, הודיעו בסוף ספטמבר 1974 ארבעת הארגונים, "החזית העממית", "חזית השחרור הערבית", "החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית" ו"חזית המאבק העממי", על השעיית חברותם בוועד הפועל של אש"ף ועל הקמת "חזית הסירוב".
באוקטובר 1974 קיבלה הליגה הערבית בוועידת רבאט החלטה שהכירה באש"ף כמייצג הבלעדי של העם הפלסטיני. כתוצאה מההכרה הזאת על ידי הליגה הערבית הוקמו יחידות של צבא שחרור פלסטין בכל צבאות ערב.
אש"ף היה אחראי במידה לא מעטה לפרוץ מלחמת האזרחים בלבנון ב־1975 ופעולותיו במהלכה ובמיוחד טבח דאמור תרמו רבות להתמשכותה של מלחמה זו וזאת למרות ניסיון שנעשה ב־1976 לקבוע כללים לפעילותו בלבנון. העימותים האלימים בשנות ה-70 דחפו מאות אלפי כפריים שיעים צפונה ואת הפלסטינים לרכוש קרקעות, מה שחיזק את שליטת הפלסטינים באזור. יאסר ערפאת הצהיר מספר פעמים כי אש"ף יצא מלבנון רק לפלסטין, ובכך בעצם שיעבד את המשבר בלבנון לבעיה הפלסטינית.
ב־1977 הציע סאדאת את תוכנית האוטונומיה כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים. אש"ף דחה את ההצעה בטענה כי מדובר בתעלול ישראלי שנועד לתת תמורה לסאדאת. הארגון השתתף ב"ועידת מדינות הסירוב" (הערביות) שהתכנסה בטריפולי ב-2–5 בדצמבר 1977. החלטת הסיכום שלה גינתה את סאדאת, שללה את החלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון של האו"ם וחזרה על הנוסחה שאומצה בועידת ח'רטום ב-1967: "לא שלום, לא הכרה, לא משא ומתן". חמיד אבו סיתה חתם על ההחלטה בשם אש"ף. במושב ה-14 של המועצה הלאומית, שהתכנס בינואר 1979 בדמשק, קרא אש"ף "לסכל את הסכמי קמפ דייוויד ותוצאותיהם". למרות זאת, שיחות האוטונומיה התנהלו בלעדי אש"ף עד 1980 והופסקו רשמית רק עם פרוץ מלחמת לבנון ב-1982. יוזמת סאדאת אילצה את אש"ף לעבור לתמיכה בתהליך ז'נבה וגרמה להתנגשות בינם לבין מצרים שהתבטאה ברצח יוסוף סיבאי (עורך העיתון הרשמי של מצרים). התנגשות זו הובילה בין השאר להתדרדרות במצבם של הפליטים הפלסטינים במצרים.
אש"ף ניצל את שליטתו בדרום לבנון כדי לירות קטיושות לעבר יישובי הגליל ולהוציא לפועל פיגועי טרור דרך הגבול הצפוני, ביניהם טבח מעלות והפיגוע במלון סבוי. ב־1978, לאחר הפיגוע בכביש החוף, פתחה ישראל במבצע ליטני, שבעקבותיו נסוג אש"ף אל מעבר לנהר הליטני, ונוצרה רצועה רציפה לאורך קו הגבול (מובלעת חדד), שבה שלט צבא דרום לבנון בתמיכה ישראלית. עם זאת, אש"ף נשאר באזור הר דב, משם המשיך לבצע ירי קטיושות ולשלוח חוליות טרור לישראל.
מבצע שלום הגליל והמעבר לתוניס 1981–1986
במהלך השנים שלאחר מבצע ליטני נעשו מאמצים דיפלומטיים רבים להרגיע את גזרת לבנון, בינתיים בלט המאמץ של פיליפ חביב, שליחו של רונלד רייגן שהצליח להשיג בקיץ 1981 הפסקת אש שהחזיקה מעמד כשנה בין ישראל ואש"ף. הפסקת האש הופרה על ידי ישראל בעקבות ניסיון ההתנקשות בשגריר ישראל בבריטניה, שלמה ארגוב באמצע 1982 (על ידי ארגונו של אבו נידאל שכלל לא היה חלק מאש"ף) וגרמה לפרוץ "מלחמת שלום הגליל". בזמן מלחמת לבנון הראשונה, היה הכוח הצבאי של אש"ף בדרום לבנון צבא סדיר למחצה, בשלב מעבר מלוחמת גרילה למתכונת של צבא סדיר, שאמור להיות צבאה של המדינה הפלסטינית העתידית. במהלך המבצע גירשה ישראל את אש"ף מביירות ודרום לבנון ומטה הארגון עבר לתוניסיה, שם הסדירה לו ארצות הברית מקלט טרם הפינוי, בעזרת רעייתו של נשיא המדינה חביב בורגיבה. עם זאת, חלק מאנשי אש"ף נשארו בצפון לבנון (באזור טריפולי) עד שב־1983 החליטה סוריה לנסות להשתלט על אש"ף ולהדיח את יאסר ערפאת. הניסיון נכשל אומנם אבל גרם לפילוג בפת"ח ולגירושו הסופי של אש"ף מלבנון ב־1985.
בתוניס הקים ערפאת את מטה אש"ף במלון פאר. אש"ף ניהל מתוניסיה חזית דיפלומטית בינלאומית כנגד ישראל, שאף תקפה את מפקדתו ב־1985 בעקבות גל של פיגועי טרור, שהבולט ביניהן הוא הרצח באקילה לאורו. ב־11 בפברואר באותה שנה, חתמו אש"ף וירדן על הסכם קונפדרציה בין פלסטין וירדן, כבסיס למשא ומתן לשלום בחסות ועידה בינלאומית. אולם לאחר שחוסיין הופתע לגלות שאש"ף מסרב לקבל את החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, הודיע בנאום שנשא ב-19 בפברואר 1986 כי הוא משעה את השיחות המדיניות עם אש"ף.
בעקבות לחץ הימין נחקק בישראל ב־1985 חוק האוסר מפגשים עם אש"ף, אשר זכה לגינוי מצד מפלגות השמאל, וכן מצד משפטנים אחדים. החוק לא חל על עיתונאים במסגרת עבודתם, כך שריאיונות עם אישים באש"ף הוסיפו להתפרסם מפעם לפעם בתקשורת הישראלית. חוק זה היה אחד הגורמים לפירוק ממשלת האחדות הלאומית ב־1990 בשל מפגשים של עזר ויצמן עם אנשי אש"ף. אייבי נתן ואורי אבנרי, שניהם פעילים בתנועות שמאל, הפרו את החוק פעמים אחדות. על אייבי נתן גזר בית המשפט חצי שנת מאסר בכל פעם שהפר את החוק. החוק בוטל זמן קצר לפני חתימת הסכם אוסלו בשנת 1993, בשעה שהמגעים בין ישראל לאש"ף היו עדיין חשאיים. ביטול החוק נבע הן מהבעיות החוקתיות שעורר, והן מרצונה של הממשלה להיכנס למגעים דיפלומטיים עם הארגון.
האינתיפאדה הראשונה והכרזת העצמאות 1987–1990
ב-29 בנובמבר 1987 נפתח מחדש משרד אש"ף בקהיר באופן רשמי, לאחר שנסגר בעקבות התקפות אש"ף על סאדאת עקב נסיעתו לירושלים.
אף על פי שאש"ף לא יזם את האינתיפאדה הראשונה ב-1987, הרי יכולתו לשלוט בה במידה רבה חיזקה את מעמדו העולמי ובקרב הפלסטינים. מצד שני, נאלץ אש"ף להתמודד עם שתי בעיות מרכזיות: הופעת גורם פלסטיני ראשון משמעותי מחוצה לו (החמאס) ועליית כוחם של ערביי השטחים.
ב־15 בנובמבר 1988, כשנה לאחר פרוץ האינתיפאדה ולאחר הודעת חוסיין ב-31 ביולי 1988 על ניתוק הזיקה של ירדן עם הגדה המערבית, הודיע אש"ף (בפעם הראשונה) על הקמת מדינה פלסטינית, על בסיס החלטת החלוקה מ-1947. בכך הכיר אש"ף לראשונה ובאופן רשמי בזכות קיומן של שתי מדינות על אדמת ארץ ישראל המנדטורית. לאחר לחץ אמריקאי, הצהיר ערפאת ב-14 בדצמבר 1988 על הכרה בזכות מדינת ישראל להתקיים ועל דחייה מוחלטת של "כל סוג של טרור". בעקבות הצהרה זו, הודיע מזכיר המדינה האמריקאי ג'ורג' שולץ על פתיחת דיאלוג רשמי עם אש"ף, אך הדגיש כי אין בכך "הכרה" מצד ארצות הברית במדינה פלסטינית עצמאית. ב-16 בדצמבר החלו שיחות רשמיות בין חברי הוועד הפועל של אש"ף לבין שגריר ארצות הברית בתוניס. דיאלוג זה הושעה על ידי הממשל האמריקאי ביוני 1990, בעקבות סירוב אש"ף לגנות ניסיון לפיגוע ימי שביצע ארגונו של אבו עבאס בחופי ישראל. הוא חודש רשמית ב-12 בספטמבר 1993 בעקבות חתימת הסכם העקרונות בין אש"ף וישראל.
אש"ף הצליח להשתלט על האינתיפאדה במידה רבה, ואבו ג'יהאד הפך בפועל למי שעומד מאחוריה, דבר שהביא את ישראל להחליט על חיסולו. כמו כן, במהלך האינתיפאדה הוציא אש"ף מאות פלסטינים להורג בטענה של שיתוף פעולה עם ישראל.
ועידת מדריד, הסכמי אוסלו והאינתיפאדה השנייה 1990–2000
מעמדו הבינלאומי של אש"ף הידרדר משמעותית בעקבות תמיכתו בסדאם חוסיין במהלך מלחמת המפרץ. יאסר ערפאת הוכרז כאישיות בלתי רצויה ברוב מדינות העולם, עשרות אלפי עובדים פלסטינים גורשו ממדינות המפרץ ואף היה איום לגרש את אש"ף מתוניסיה. בעקבות מצב זה נאלץ אש"ף להסכים לכינוס ועידת מדריד ללא השתתפותו.
בוועידת מדריד שנערכה בשנת 1991 הכירה ישראל בנציגים פלסטינים (במסגרת משלחת משותפת עם ירדן) אך לא באש"ף עצמו (עם זאת, לאש"ף הייתה השפעה עקיפה נכבדה על המשלחת הפלסטינית). בשנת 1992 החל משא ומתן חשאי בין רון פונדק וד"ר יאיר הירשפלד לנציגי אש"ף. המשא ומתן עלה בהדרגתיות ליוסי ביילין (שהיה אז סגן שר החוץ) ובסופו של דבר גם לשר החוץ שמעון פרס ולראש הממשלה יצחק רבין.
ב־9 בספטמבר החליפו יצחק רבין ויאסר ערפאת מכתבים שבהם הכיר יו"ר אש"ף במדינת ישראל, והגדיר את סעיפי האמנה הפלסטינית השוללים את קיומה כ"בלתי-תקפים ובלתי ישימים". במכתב תשובה קצר, הכיר יצחק רבין בשם מדינת ישראל באש"ף "כנציג העם הפלסטיני". במכתב נוסף שנשלח על ידי ערפאת לשר החוץ הנורווגי קרא ערפאת לעם הפלסטיני לחדול מן האלימות. הצהרת העקרונות של הסכם אוסלו שנחתמה בראשי תיבות בחשאי באוסלו ב־20 באוגוסט, נחתמה בטקס פומבי בוושינגטון ב־13 בספטמבר 1993. בעקבות הסכם זה והסכמים עוקבים, הוקמה הרשות הפלסטינית. אש"ף אייש את רוב המשרות בהנהגת הרשות הפלסטינית (החל מ־1994) תוך שהוא דוחק את תושבי השטחים שפעלו באינתיפאדה הראשונה לשוליים. חלק גדול מההנהגה הפלסטינית המקומית התנגד להסכמי אוסלו. ב־1996, זכה הפתח, הארגון הגדול באש"ף, לרוב במועצה המחוקקת הפלסטינית ויאסר ערפאת הפך ליו"ר הרשות הפלסטינית (ערבית: رئيس "ראיס", תואר שמשמעותו "ראש" או "נשיא"). עם הקמת הרשות הפלסטינית היא הפכה למוקד הפוליטי הפלסטיני, והיוותה את הזירה העיקרית לריבונות הפלסטינית המתהווה. עם זאת, יש לזכור שבניגוד לאש"ף, אין ברשות הפלסטינית ייצוג לתפוצה הפלסטינית במדינות ערב.
חלק מהארגונים המרכיבים את אש"ף התנגדו בחריפות להסכמי אוסלו ולמדיניות הרשות הפלסטינית. הסכמי אוסלו גרמו למעשה לפילוג באש"ף בין הפתח וארגונים קטנים התומכים בו לבין ארגוני האופוזיציה. מצב זה הביא למעשה לשיתוקה המוחלט של המועצה הלאומית הפלסטינית (התכנסה רק פעם אחת מאז הסכמי אוסלו ב־1996) ולהפחתה משמעותית בפעילותו של הוועד הפועל של אש"ף.
בשנת 1996, על רקע משבר אמון בין ישראל לפלסטינים, משבר שעמד במוקד מערכות הבחירות בישראל וארצות הברית, נעשה ניסיון לבטל רשמית את הסעיפים הקוראים להשמדת ישראל באמנה הלאומית הפלסטינית כפי שהתחייב אש"ף בהסכמי אוסלו (כלומר, להותיר בה רק את הסעיפים העוסקים בהגדרת העם הפלסטיני ומטרותיו הפוליטיות). ישראל אפשרה לכל חברי המועצה הלאומית הפלסטינית להיכנס לשטחים, דבר שנמנע עד אז, כיוון שחלקם הוגדרו על ידי ישראל כ"מבוקשים". על אף לחץ כבד מצד ישראל וארצות הברית – הניסיון כשל. אף על פי שההחלטה הוצגה כביטול הסעיפים האמורים, למעשה ניתן להתייחס אליה רק כהצהרת כוונות לבחון אותם מחדש. לאחר לחץ כבד של ישראל וארצות הברית, בוטלו לבסוף הסעיפים הקוראים להשמדת ישראל במהלך ביקור קלינטון בעזה בדצמבר 1998, בהצבעה של המועצה המחוקקת, אך יש החולקים על תקפותה של ההצבעה.
במהלך השנים בין הסכמי אוסלו לבין פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, נדחק אש"ף לשוליים הבינלאומיים תוך שהרשות הפלסטינית תופסת במידה רבה את מקומו. הזהות שנוצרה בין שני הגופים מכך שראש אש"ף עמד בראש הרשות ושצמרת הרשות הורכבה מצמרת הפת"ח הקלה על המעבר.
העשור הראשון של המאה ה-21
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000, החלה התאוששות מסוימת באש"ף בעקבות הגברת שיתוף הפעולה בין המתנגדים להסכמי אוסלו לאלו שתמכו בהם. עם זאת נחלש במידה מעטה מעמדו הבינלאומי של אש"ף כחלק מהיחלשות התמיכה בארגוני טרור כתוצאה מפיגועי 11 בספטמבר (וזאת על אף שאל-קאעידה נמנית עם מתנגדיו).
עם מותו של יאסר ערפאת ב־11 בנובמבר 2004 נבחר מחמוד עבאס (אבו מאזן) ליו"ר הוועד הפועל של אש"ף. בעקבות חילופים אלו חלה התאוששות נוספת במוסדות הארגוניים של אש"ף. מצד שני, חלה ירידה בכוחו של אש"ף למול הארגונים האיסלמיים (בעיקר החמאס) במאבק על השליטה ברחוב הפלסטיני. בבחירות שהתקיימו בשנת 2006 גבר החמאס על הפת"ח והשיג רוב בפרלמנט, כשהנשיאות נשארת בשליטת אש"ף.
מחלף תקווה
מחלף תקווה הוא מחלף בכביש 5 (חוצה שומרון). הוא ממוקם בצפון פתח תקווה, סמוך לשכונת אם המושבות ולאזור התעשייה קריית אריה ומקשר את רחוב זבולון המר בעיר ואת בית העלמין ירקון לכביש 5.
המכרז להקמת המחלף פורסם בנובמבר 1997, חברת סולל בונה זכתה בו ביולי 1998. המחלף נפתח לתנועה בדצמבר 1999. לפני הקמתו עברו הנוסעים לפתח תקווה דרך מחלף ירקון או מחלף מורשה. המחלף מאפשר נסיעה רצופה בכביש 5 לשני הכיוונים, ללא רמזורים. המבנה של מחלף תקווה הוא מחלף חצוצרה.
הארגון לשחרור פלסטין
זכות השיבה
קיום זכות השיבה הפרטית נותר סלע המחלוקת העיקרי בין ישראל לבין אש"ף והרשות הפלסטינית עד היום. משמעותו לכאורה – חזרתם של פליטים פלסטינים ליישובים בתוך שטח מדינת ישראל שבהם גרו הם או הוריהם ערב הקמת המדינה. יש המציעים שזכות השיבה תוכר עקרונית, אולם מימושה בפועל יהיה בפיצוי כספי לפליטים, או ביישובם בשטחים שעליהם תוקם מדינה פלסטינית. עד כה שומרים אש"ף והרשות הפלסטינית על ערפול בנוגע לאופן מימוש זכות השיבה המקובל עליהם, ואילו ישראל מסרבת ליטול אחריות על בעיית הפליטים ואינה מוכנה לדון בקליטת פליטים פלסטינים בתחומי מדינת ישראל.
מחלף תקווה
ב-2022 וב-2023, כחלק מן העבודות להקמת נתיב תחבורה ציבורית בכביש 5, הכניסה אל הכביש מפתח תקווה הוסטה ימינה לשני נתיבים חדשים על מנת לפנות מקום לנתיב התחבורה הציבורית. בעתיד, מתוכנן מחלף זה להתחבר לכביש 491 המכונה איילון מזרח.
הארגון לשחרור פלסטין
המבנה הארגוני של אש"ף
אש"ף מורכב ממספר ארגונים שונים שמייצגים את רוב הארגונים הלאומיים (אך לא האיסלאמיים) הפלסטיניים.
המסמך העיקרי שלאורו אש"ף פועל, מעין "חוקה" של אש"ף, היא האמנה הפלסטינית (ראו לעיל).
פורמלית, השליטה היא בידי המועצה הלאומית הפלסטינית שמונה כ־300 חברים ובידי הוועד הפועל של אש"ף המונה 15 חברים. מעשית מאז הסכמי אוסלו גופים אלו, ובמיוחד המועצה, כמעט ואינם פועלים, והחלטות רבות שהתקבלו בעבר (למשל ההחלטה על הכללת ירדן כחלק מפלסטין) לא בוטלו אף על פי שלמעשה ההנהגה מתעלמת מהן. בנוסף, קיימת גם "המועצה המרכזית הפלסטינית" (Palestine Central Council-PCC), המשמשת כגוף-ביניים בין המועצה הלאומית והוועד הפועל. המועצה המרכזית מורכבת מחברי הוועד הפועל, חברי לשכת המועצה הלאומית, נציגי הסתדרויות העובדים העממיות, ראשי הוועדות הקבועות, נציגי תנועות וארגונים, ונציגים של המועצה המחוקקת הפלסטינית.
מבחינה מנהלית, אש"ף מחולק למחלקות, שבראש כל אחת עומד חבר הוועד הפועל. המחלקות הן: המחלקה המדינית (בראשות פארוק קדומי, יו"ר פת"ח), היא המחלקה הגדולה ביותר; מחלקת השבים (.Returnees Dept), האחראית על ענייני הפליטים; המחלקה לתרבות ומידע; מחלקת הארגונים העממיים (הסתדרויות העובדים); והמחלקה לענייני משא ומתן (בראשות סאיב עריקאת).
הכרה בינלאומית באש"ף
הגוף הראשון שהכיר באש"ף היה הליגה הערבית שבחסותה הוא הוקם. ב־1975 הכירה בו צרפת והרשתה לו להקים שגרירות בפריז. לאחר ההכרזה על מדינה פלסטינית ב־15 בנובמבר 1988 הכירו מדינות רבות במדינה זו, ואש"ף מחזיק כיום שגרירויות בתחומיהם. בעקבות הסכמי אוסלו, הכירו אש"ף וישראל הדדית, אף על פי שהעימות האלים עם הפלסטינים בשנות האלפיים טשטש את היחסים האלו.
החל מה־22 בנובמבר 1974 מחזיק אש"ף בנציגות באו"ם והחל מה־12 בינואר 1976 הוא רשאי להשתתף בדיוני מועצת הביטחון, זכות שניתנת לרוב רק לחברי האו"ם.
עם זאת, הרשות הפלסטינית נבחרת רק על ידי תושבי השטחים, בעוד שאש"ף אמור לייצג את כל הפלסטינים, כולל אלה שיושבים בתפוצה.
לקריאה נוספת
עבודות גמר ודוקטורט
מאמרים
עמק ביקון
עמק ביקון (באנגלית: Beacon Valley) הוא עמק שאינו מכוסה קרח, באזור חוף סקוט, באדמת ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה
העמק ממוקם בין הר פירמיד ורמת ביקון.
מאפיינים אסטרוביולוגיים
האזור המרכזי של עמק ביקון נחשב לאחד האזורים על פני כדור הארץ, המקבילים בתנאי הסביבה בהם, לתנאי הסביבה הקיימים על כוכב הלכת מאדים, ובכך מאפשר מחקר אסטרוביולוגי. וזאת בשל הנתונים:
אתרים בעמק
בעמק ביקון מצויים האתרים:
גילוי ומיפוי העמק
העמק מופה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבריטית (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913.
מקור השם
העמק נקרא על שם רמת ביקון, הסמוכה.
לקריאה נוספת
• Dickinson, W., Williams, G., Hill, M., Cox, S., & Baker, J. (2017), Granite erratics in Beacon Valley, Antarctica, Antarctic Science, 29(4), 343-355. http://doi:10.1017/S0954102017000013
• Schaefer, J. & Baur, Heinrich & Denton, George & Ivy-Ochs, Susan & Marchant, David & Schlüchter, Christian & Wieler, Rainer. (2000), The oldest ice on Earth in Beacon Valley, Antarctica: New evidence from surface exposure dating, Earth and Planetary Science Letters. 179. 91-99. http://doi:10.1016/S0012-821X(00)00095-9
• Lorrey, Andrew. (2005), Multiple remnant glaciers preserved in Beacon Valley, Antarctica, Glacial Geology and Geomorphology. ISSN 1085-0554. RP-02.
• Eric Rignot Bernard Hallet Andrew Fountain, Rock glacier surface motion in Beacon Valley, Antarctica, from synthetic‐aperture radar interferometry, Volume29, Issue12 June 2002 Pages 48-1-48-4. https://doi.org/10.1029/2001GL013494
• The Planetary and Space Sciences Research Institute, The Open University, UK, Louisa Preston, Monica Grady, Simeon Barber, The Catalogue of Planetary Analogues
סאבא
האי הוא הר געש רדום (התפרץ בסביבות 1640) – הר סינרי שגובהו 877 מטר. שטח האי 13 קמ"ר, ומתגוררים בו 1,991 תושבים (2013). צפיפות האוכלוסין באי 150 נפשות לקמ"ר.
היסטוריה
מקור שמו של האי סאבא אינו ברור. יש הסוברים כי מקורו במילה ההולנדית ל"נעל" – וזאת בשל הצורה דמוית הנעל של האי, רבים אחרים סבורים כי מקור השם במילה האינדיאנית בשפת האראוואק "סיבא" שמשמעה – "סלע".
ככל הנראה כריסטופר קולומבוס גילה את האי ב-13 בנובמבר 1493 אולם לא עגן בו. בשנת 1632 נטרפה ספינה אנגלית לחופי האי. באותה עת היה האי בלתי מיושב. בשנת 1635 אונייה צרפתית שטעתה בדרכה הגיעה אל האי והכריזה עליו כשטח צרפת. בשנת 1640 חברת הודו המערבית ההולנדית שלחה אנשים מהאי הסמוך סנט אוסטטיוס ליישב את האי. מתיישבים אלה גורשו מהאי לסנט מארטן על ידי שודד הים האנגלי הנרי מורגן. בתחילת המאה ה-19 השתלטו האנגלים על האי ובשנת 1816 השתלטה הולנד על האי.
במאה ה-16 שימש האי מקום מסתור לשודדי ים, הידוע בהם היה שודד הים היראם בריקס שהמציא את הפתגם הידוע "איש מת לא מגלה סודות" ("Dead Men Tell No Tales").
במאות ה-17 וה-18 עיקר כלכלת האי התבססה על גידול הסוכר וייצור רום. לדיג ובעיקר דיג סרטנים היה מרכיב חשוב בכלכלת האי. בתקופה זו החל המסחר בתחרת האי שנודעה באיכותה.
גאוגרפיה
מרבית האי מיוער, וגדלים עליו שרכים ועצי מנגו. בעבר היו ביערות עצי מהגוני אולם אלה נהרסו בסערות הוריקן בשנות ה-60, וכיום עצים אלה בסכנת הכחדה באי. מרבית שטח היער הוא שמורת טבע מוגנת הנקראת "שמורת יער העלפים" ("Elfin Forest Reserve") בשל מראיה.
היישובים באי הם:
תחבורה
נמל האי הוא פורט ביי – נמל המפרץ, וממנו הוביל גרם מדרגות אל היישוב המרכזי באי ד'ה בוטום ("התחתית"). רק בשנת 1938 החלו לבנות את הדרך היחידה בין הנמל והיישוב. הדרך הנקראת "הדרך" – "The Road", והיא הוקמה ביוזמת ג'וספוס למברט האסל. הדרך נבנתה בין השנים 1938–1943, אולם רק בשנת 1947 הגיע כלי הרכב הראשון לאי. בשנת 1951 הוארכה הדרך והגיעה ליישוב וינדוורדסייד, ובשנת 1958 הושלמה הדרך.
בשנת 1963 נבנה שדה התעופה ג'ואנצ'ו א. איראוסקין שאורך מסלולו 400 מטרים, והוא שדה התעופה המסחרי שמסלולו הקצר ביותר בעולם. טיסות סדירות מגיעות לאי מסנט מארטן.
בשנת 1972 נבנה רציף לאי המאפשר לאוניות טיולים לעגון באי.
תרבות
בשל העובדה שהמהגרים לאי (ובכללם גם העבדים שהובאו לאי) הגיעו מתרבויות רבות ושנות, ובשל גודלו הקטן של האי, נוצרה באי חברה רב תרבותית. האי היה הראשון מבין האיים בים הקריבי שאסרו על העבדות, בשל העובדה שהמתיישבים עבדו לצד עבדיהם ובסמוך אליהם על מנת להצליח בתנאים הקשים ששררו באי, וכך נוצרו יחסי חברות בין בעלי העבדים והעבדים. אוכלוסיית האי מורכבת ממהגרים חדשים שהגיעו אל האי בשנים האחרונות.
הן אנגלית והן הולנדית משמשות באי. הולנדית היא השפה הרשמית, אולם אנגלית היא הנפוצה יותר, ומאז 1986 היא שפת הלימוד בבתי הספר.
מרבית התושבים באי נוצרים קתולים.
השכלה
באי נמצאת אוניברסיטת סאבא לרפואה. במהלך שנת הלימודים מגיעים לאי כ-300 סטודנטים מאיים אחרים.
כלכלה ותיירות
אף שהגילדר הוא המטבע הרשמי של האי, נעשה שימוש רב בדולר האמריקאי.
אחד ממוצרי הייצוא העיקריים של האי היא תחרת סאבא (המכונה גם "תחרה ספרדית"). ייצור התחרה באי מקורו בנסיעתה של מרי גרטרוד האסל ג'ונסון (Mary Gertrude Hassell Johnson) בשנות ה-70 של המאה ה-19 לקאראקס, שם למדה אריגת תחרה במנזר. עם שובה לסאבא התפשט ידע אריגת התחרה ברחבי האי.
בעוד שסנט מרטן השכנה היא בעלת חופי הים (הטבעיים), וקניות בדיוטי פרי, סאבה היא תיירות אקולוגית, צלילה וטיולים.
כלכלת האי מתבססת בעיקר על תיירות ואקו תיירות. באי אתרי צלילה, טיפוס הרים ומסלולי הליכה רבים.
בשל מספר הצוללים הרב מצויים באי שני תאי לחץ.
אלבטרוס צהוב-חרטום
אלבטרוס צהוב-חרטום נוהג לקנן על איים במרכז האוקיינוס האטלנטי. לכן לעיתים הוא נקרא "אלבטרוס צהוב-חרטום אטלנטי", להבדילו ממקבילו ההודי. הוא מקנן באיים כדוגמת טריסטן דה קונה, האי גוף ועוד. הקינון הוא במושבות, ואת קניו נוהג להקים בסבכי שיחים או בינות עצים נמוכים והם עשויים מבוץ וחומרים צמחיים. הנקבה מטילה ביצה אחת בלבד. באזורים הימיים האלבטרוס נפוץ בדרום האוקיינוס האטלנטי לרוחבו, החל מדרום אמריקה ועד אפריקה.
מין זה ניזון מדיונונים, דגים וסרטנים.
מצב השימור שלו הוא בסכנת הכחדה.
יהודי (דמות מקראית)
יהודי הוא שם אדם המופיע בספר ירמיהו. שם אביו היה נתניהו, שם סבו שֶלֶמְיָהוּ, ושם אבי סבו כושי.
אזכורים בתנ"ך
דליהו בן שמעיהו, אלנתן בן עכבור, גמריהו בן שפן, וצדקיהו בן חנניהו. אל ברוך בן נריה, להודיעו שיביא את מגילת נבואות ירמיהו. בהמשך נזכר יהודי כשליח המלך יהויקים להביא את מגילת הנבואות אליו לאחר שהשרים עצמם לא הביאו אותה יהודי מביא את המגילה מלשכת אלישמע הסופר ומקריאה לפני המלך והשרים . לאחר ששומע המלך ארבעה קטעים מהמגילה הוא קורע אותה בתער ומשליכה אל האח הבוערת בארמונו.
יחסי מולדובה–פיג'י
יחסי מולדובה–פיג'י הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מולדובה לבין הרפובליקה של פיג'י.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מולדובה לבין הרפובליקה של פיג'י כוננו ב-7 בדצמבר 2010 בטקס מיוחד שנערך בניו יורק.
בשנת 2013 ייצאה פיג'י למולדובה סחורה שהוערכה בשווי 30,200 דולר אמריקאי. הסחורה כללה עץ מנוסר. מאז אותה השנה לא נערך סחר רשמי בין שתי המדינות.
עורב הכף
עורב הכף (באנגלית: Cape crow או black crow) הוא מין בסוג עורב. אורכו 48–50 ס"מ, מעט גדול מעורב הנבלות, הוא שחור כמעט לגמרי למעט ברק סגול בנוצות ראשו. רגליו כנפיו וזנבו ארוכות באופן יחסי, והמקור ארוך ודק אשר נראה כי נועד לגישוש בתוך האדמה כדי לאתר חסרי חוליות. עורב הכף הוא בעל נוצות ראש בגוון סגול-נחושת ונוצות גרון ארוכות.
תפוצה ובית גידול
מין זה מופיע בשני אזורים גדולים נפרדים של היבשת אפריקה. אזור אחד מתחיל מהכף בצד הדרומי של אפריקה עד דרום אנגולה ומעבר לחוף המזרחי של מוזמביק. האזור השני הוא בחלק גדול מדרום סודאן, אתיופיה, טנזניה וקניה במרכז מזרח אפריקה. האוכלוסייה היותר צפונית בממוצע מעט קטנה יותר מהדרומית. מין זה מאכלס שטחי עשב פתוח, אדמת בּוּר (אדמה בלתי מעובדת), שטחים חקלאיים עם מעט עצים או יערות בסביבה לקינון. נראה שהוא משגשג במיוחד באזורים חקלאיים.
תזונה
הוא אוכל דגנים וזרעים אחרים, חסרי חוליות שהוא מוצא על ידי חפירה עם מקורו באמצעות דקירות חזקות כלפי האדמה. הוא פותח גרעיני תירס לפני שהם בשלים לגמרי, בצלים ושורשים של צמחים מסוימים, צפרדעים וזוחלים קטנים, פירות ופירות יער. בנוסף יכול לאכול גם ביצים ואפרוחים של ציפורים המקננות בקרקע וידוע שהוא הורג ציפורים עד משקל של 450 גרם (במיוחד ציפורים מקומיות). הוא הופך גללי יונקים על מנת למצוא חרקים.
קול
הקול מתואר כ-"krrah.....krrah.....krrah" או "kah-kah-kah" מהיר יותר. ישנן עדויות כי הוא נוהג להשתמש במימיקה (הבעת רגשות ומחשבות) קולית.
ארכיטיפ
ארכיטיפּ (מגרמנית: Archetyp - אַרְכֶטִיפּ, הצורה העברית הנוכחית מושפעת מההיגוי באנגלית; מקור המילה ביוונית - αρχέτυπον ארכֶטיפּון - "דגם קדום", עבר ללטינית כ- archetypum ארכֶטיפּוּם) הוא אב טיפוס של רעיון, אדם, אובייקט או מצב שהאנושות, על תרבויותיה השונות, חוותה תדיר והוא נשמר כמשקע בזיכרון האנושי, כמודל שעל פיו פרטים אחרים מעוצבים בתבנית דומה. הפרט החווה את חייו הפרטיים חשוף תמיד הן להתרחשויות ההווה שהוא שותף להן, והן לאותם דימויים קדומים מעברה של משפחת האדם.
דוגמה: דמות האם היא ארכיטיפ, שהרי כל התינוקות בכל התרבויות שותפים לחוויית האם. תפיסת התינוק את אמו שלו משלבת בתוכה את התנסויותיו עם דימוי דמות האם הטבוע בו מלידה, כפי שחווה אותה הגזע האנושי מאז ומעולם.
הארכיטיפים של יונג
על פי התאוריה האנליטית של הפסיכואנליטיקאי קרל יונג, קיימים מספר ארכיטיפים מרכזיים:
דוגמאות לארכיטיפים נוספים: דמות האם, הגיבור, הילד, אלוהים, אמא אדמה, בעלי חיים, הזקן החכם, ועוד.
.ir
ir. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים באיראן, הסיומת הושקה בשנת 1994. שמות המתחם והסיומות מנוהלות על ידי המכון לחקר מדעי היסוד 'Institute for Research in Fundamental Sciences'.
סיומות בשפה הפרסית
בשנת 2003 השיק ארגון המחקר והפיתוח הפולני NASK את טכנולוגיית IDN, המאפשרת להשתמש באותיות לטיניות, יווניות, עבריות, סיניות קיריליות ועוד בשמות התחום. בשנת 2010, אישר ארגון ICANN את הצעת הסיומת ایران. (איראן בפרסית).
אתרים יכולים להירשם עם דומיין בשפה הפרסית תחת הסיומת ir.ایران.
Domain Hack
תחת סיומת זו נעשה גם שימוש ב-Domain Hack. כתובת ה-URL "ryana.ir" היא בעצם הפניה מחדש לאתר "ryanair.com" של חברת התעופה האירית ריינאייר. משתמשי אינטרנט עשויים לחשוב שהסיומת ir. היא סיומת האינטרנט של אירלנד, מדינת המוצא של ריינאייר.
מוזאיקת הטבק
נגיף מוזאיקת הטבק הוא שמו העברי של הנגיף TMV. ההשפעות של הווירוס תוארו לראשונה ב-1883 על ידי האגרונום הגרמני, אדולף מאייר. שמו ניתן לו משום שהוא גורם לעלה הטבק להיראות כמו מוזאיקה. הנגיף אלים וממית את הצמחים הנדבקים בו.
בשנת 1953 החלה רוזלינד פרנקלין לחקור את הווירוס בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון. זמן קצר לאחר שהחלה בעבודתה על הווירוס TMV היא הגיעה, בזכות צילומים בקרני רנטגן שלא נעשו לפניה, לתוצאות שסתרו את ההנחה המקובלת באותה תקופה על החוקרים של וירוס זה, ולפיה מקלוני ה-TMV הם כולם באותו אורך (של 3000 אנגסטרם). למרות התנגדותו של הווירולוג נורמן פירי (Norman Wingate Pirie; 1997-1907), שנחשב למומחה העיקרי של וירוסים אלו, היא עמדה על דעתה (שהתבררה בסופו של דבר כנכונה) ופרסמה את מסקנותיה במאמר ב-Nature. בתגובה החליט פירי להפסיק לספק לה את הדגימות עבור מחקרה, אך דבר זה לא מנע ממנה להמשיך במחקריה. כיוון שבזכות מחקר ה-TMV היו לפרנקלין קשרים עם המחלקות המקבילות באוניברסיטת טיבינגן ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, היא המשיכה לקבל דגימות של הווירוס, בעיקר מברקלי. ב-1956 פענחה פרנקלין ביחד עם צוות החוקרים שלה את המבנה של הווירוס TMV. הם מצאו כי הווירוס בנוי מתת-יחידות חלבוניות המסודרות כמעין בורג מסביב לנקב שנמצא בליבת הווירוס, כאשר יחידות ה-RNA משוקעות בין תתי-היחידות של החלבון.
קישורים חיצוניים
<DIV dir=ltr> </DIV>
תופעות לוואי (סרט)
תופעות לוואי (באנגלית: Side Effects) הוא מותחן פסיכולוגי אמריקאי משנת 2013, אשר בוים על ידי סטיבן סודרברג מתסריט שנכתב על ידי סקוט ז. ברנס. בסרט מככבים ג'וד לאו, רוני מארה, קתרין זיטה-ג'ונס וצ'נינג טייטום.
הסרט עוסק בהשלכות של אשה צעירה שמתחילה לקחת תרופות נוגדות דיכאון, בפרט תרופה חדשה ובדיונית בשם אבליקסה. כדי לקדם את הסרט, אתר אינטרנט עבור אבליקסה נוצר, וג'וד לאו ענה לשאלות באמצעות אימייל.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 בפברואר 2013.
עלילה
בעלה של אמילי טיילור (רוני מארה), מרטין (צ'נינג טייטום), משתחרר מהכלא אחרי שריצה עונש מאסר של ארבע שנים על סחר במידע פנים. זמן קצר לאחר מכן, אמילי מסיעה את עצמה במכוניתה אל תוך קיר בטון בניסיון התאבדות לכאורה. הפסיכיאטר שהוקצה לה, ג'ונתן בנקס (ג'וד לאו), חושש לביטחונה אך מסכים לשחרר אותה מבית החולים כל עוד היא נפגשת איתו על בסיס קבוע.
אמילי מנסה סדרה של תרופות נוגדות דיכאון, אמנם כולן נכשלות. ג'ונתן יוצר קשר עם הפסיכיאטרית הקודמת של אמילי, ויקטוריה סיברט (קתרין זיטה-ג'ונס), שמציעה שאמילי תנסה תרופה חדשה וניסיונית בשם אבליקיסה. ג'ונתן מסרב, אך משנה את דעתו כשאמילי מנסה להתאבד בפעם השנייה על ידי ניסיון קפיצה למסילת רכבת. התרופה עובדת, ומאפשרת לאמילי לתפקד כרגיל מלבד פרקי סהרוריות - תופעת לוואי של התרופה, שעבורן אמילי לוקחת תרופה נוספת. ערב אחד, אמילי דוקרת את מרטין למוות בעת הליכה מתוך שינה.
אמילי מועמדת לדין, וג'ונתן נלחם על זיכויה. הוא מקבל ביקורת פומבית חריפה על כך שהתרשל בתיק של אמילי, ועמיתו מניחים שהוא היה רשלני בשל עומס בעבודה. אמילי מסכימה להגנת אי שפיות; היא מוצהרת לא אשמה ברצח בתנאי שתישאר במוסד לחולי נפש עד שתשוחרר על ידי פסיכיאטר.
בשל הפרסום הרע של התיק, הקריירה של ג'ונתן הרוסה. הוא מתחיל לחקור את חיה של אמילי, ולאט חושף ראיות שמצביעות על כך שניסיונות ההתאבדות שלה מזויפות, ושהיא, למעשה, מעורבת בקשירת קשר פלילי עם ויקטוריה. ג'ונתן מראיין את אמילי עם מתן סרום אמת. אמילי מתנהגת כנתונה תחת סם, אך היא אינה יודעת שהוא נתן לה פלצבו. זה מאשר את החשדות שלו, אמנם עמיתיו לעבודה לא משתפים פעולה.
כשג'ונתן תוקף את ויקטוריה עם ממצאיו, היא שולחת לאשתו תמונות שמרמזות שהוא ניהל רומן עם אמילי; אשתו של ג'ונתן ובנו החורג עוזבים אותו. ג'ונתן מצליח לסכסך בין אמילי וויקטוריה על ידי שימוש באמצעים משפטיים כדי למנוע מגע ביניהם ולגרום לשתיהן להאמין שהשותפה שלה מכרה אותה לג'ונתן בשביל עסקה טובה יותר.
משתגעים מאהבה
משתגעים מאהבה (באנגלית: Mad About You) היא סדרה קומדיית מצבים אמריקאית. הסדרה עלתה לאוויר בשנת 1992 ושודרה עד 1999 ברשת NBC.
הסדרה נכתבה והופקה על ידי ג'פרי קלאריק, ומככבים בה פול רייזר וזוכת פרס גלובוס הזהב, הלן האנט, שמגלמים את דמותם של פול וג'יימי באקמן, זוג נשוי טרי, אשר מתגוררים בניו יורק יחד עם כלבם, מארי.
תופעות לוואי (סרט)
עלילה
אמילי מגלה לג'ונתן את התגוללות העלילה: היא נהנתה מאורח החיים המפוארים שהיה לה עם מרטין בקונטיקט, ושנאה אותו על שגרם לה לאבד אותם כשנכנס לכלא. היא הלכה לוויקטוריה למתן ייעוץ; זו גם ננטשה על ידי בעלה, והשתיים הפכו למאהבות. אמילי לימדה את ויקטוריה על העולם הפיננסי, ואילו ויקטוריה לימדה את אמילי כיצד לזייף הפרעות פסיכיאטריות. הן החלו לפרט אמצעים לזיוף תופעות הלוואי של אבליקסה כדי לתפעל את מחירי המניות של יצרנית התרופות והמתחרה שלה, מה שיאפשר להן להתעשר.
אמן - חברה - אמן
"אמן -> חברה -> אמן: אמנות על חברה בישראל, 1978-1948" הייתה תערוכה שהוצגה בשנת 1978 במוזיאון תל אביב ועסקה בהצגתה של החברה באמנות הישראלית.
תופעות לוואי (סרט)
עלילה
ג'ונתן מסכים לשחרר את אמילי מהמחלקה הפסיכיאטרית תחת טיפולו. לבושה במכשיר ציתות, היא מתאחדת עם ויקטוריה, שמקבלת אותה באהבה ומודה בפרטי העלילה בפניה. ויקטוריה נעצרת על קשירת קשר פלילי לרצח והונאת ניירות ערך, ואמילי, בשל סיכון כפול, כבר לא נושאת באחריות פלילית לחלקה ברצח של מרטין.
משתגעים מאהבה
בין השחקנים האורחים הקבועים הרבים של הסדרה, הייתה השחקנית ליסה קודרו, שגילמה דמות בשם "אורסולה בופה", מלצרית מעופפת בבית קפה בו נוהגים הזוג באקמן לבקר. לימים, הפכה דמות זו לאחותה התאומה של פיבי בופה, דמות ראשית בסדרה "חברים". בחברים: האיחוד סיפר יוצר וכותב הסדרה, דייוויד קריין, שכאשר חיפשו בחורה שתגלם את פיבי, המליץ לו בן זוגו ג'פרי קלאריק, לקחת את קודרו. לאחר שעברה אודישנים, לוהקה קודרו לתפקיד.
אמן - חברה - אמן
תיאור
התערוכה "אמן -> חברה -> אמן" הוצגה בקיץ 1978 במוזיאון תל אביב. התצוגה חולקה לארבעה פרקים שהציגו, בצורה כרונולוגית, היבטים חברתיים שונים באמנות הישראלית, נושא שהיה מוצנע בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, ביחס לעיסוק בהיבטים פנים-אמנותיים.
תופעות לוואי (סרט)
עלילה
כנקמה על החלק של אמילי בעלילה, ג'ונתן, שעדיין מפקח על התיק שלה, רושם לה שתי תרופות ומתאר את קהות החושים שהם יגרמו לה; היא מסרבת בכעס, והוא אומר שלפי תנאי ההסכם שחתמה עליו, יאלץ להמליץ לשלוח אותה בחזרה למחלקה. אמילי מדברת בזעם על כל מה שעשתה כדי להימנע מלהשלח לכלא עבור מותו של מרטין. ללא ידיעתה, עורך הדין שלה, אמו של מרטין וקצין משטרה מאזינים מחוץ לדלת, ובעקבות הווידוי לוקחים אותה למעצר ושולחים אותה למחלקה הנפשית שנית.
משתגעים מאהבה
השחקנית סינדי לאופר, שיחקה בארבעה פרקים בסדרה. בשנת 1994, הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה באחד מהפרקים. שנה לאחר מכן, בשנת 1995, היא קיבלה מועמדות על עוד פרק שבו התארחה ובו היא זכתה בפרס.
אמן - חברה - אמן
תיאור
ארבעת פרקי התערוכה היו: "הריאליזם של שנות החמישים"; "החברה בראי אמנות הפופ"; "מגמות מעורבות בשנות השבעים" ו"חברה נאיבית". הפרק הראשון בתערוכה תיאר את הציור הריאליסטי הישראלי בשנות ה-50 של המאה ה-20, שבו הופיעו ביטויים חברתיים ופוליטיים רבים. במידה רבה היה זה החלק ההומוגני ביותר, בשל האחידות הסגנונית היחסית בין האמנים השונים. הפרקים הבאים בתערוכה הכילו תערובת של מדיה אוונגרדיות שונות לבד מציור מסורתי, ובהן פיסול, צילום ועוד.
תופעות לוואי (סרט)
עלילה
בסצנה האחרונה, ג'ונתן חוזר לחיים נורמליים עם אשתו ובנו החורג. אמילי, כעת מטופלת בבית חולים פסיכיאטרי, עומדת ובוהה במבט אטום דרך חלון מסורג. אחות שואלת אותה איך היא מרגישה, והיא מגיבה באדישות: "יותר טוב. הרבה יותר טוב".
משתגעים מאהבה
בישראל שודרה הסדרה בערוץ 3 בכבלים, ומאוחר יותר שודרה בחלקה בערוץ 10.
אמן - חברה - אמן
תיאור
בין העבודות שהוצגו בתערוכה "שבת בקיבוץ" (1949) מאת יוחנן סימון ו-"לשכת עבודה" (1956) מאת גרשון קניספל, "תמונת מחזור" (1965) מאת ציונה שמשי, "דיוקן האמן כלוחם צעיר" (1966) ו-"הוא הלך בשדות" (1967) מאת יגאל תומרקין,  המיצב "יד ענוגה" (1978) מאת משה גרשוני, "העיניים של המדינה" (1975) מאת מיכל נאמן, גרסה מקבילה של העבודה "מהאטלס (ים המלח)" (1976) מאת דגנית ברסט, "החלפת אדמות" של מיכה אולמן מתוך "פרויקט מצר-מסר" (1972), מודעות אבל (1975) של גדעון גכטמן ועוד.
תופעות לוואי (סרט)
הפקה וליהוק
תופעות לוואי, שנקרא בעבר הגלולה המרה, בוים על ידי סטיבן סודרברג, והופק על ידי לורנזו די בונוונטורה, גרגורי ג'ייקובס, וסקוט ז. ברנס אשר גם כתב את התסריט. בלייק ליבלי לוהקה לתפקיד הראשי במקור, ומאוחר יותר נודע שרוני מארה תחליף אותה. בינואר 2012, החברה "Annapurna Pictures" עזבה את הפרויקט, והוא לבסוף קיבל מימון על ידי החברה "Endgame Entertainment".
אמן - חברה - אמן
רשימת האמנים שיצירותיהן הוצגו בתערוכה
מיכה אולמן, משה אלנתן, ביאנקה אשל-גרשוני, יוסי אשר, דגנית ברסט, שמואל בק, יוסל ברגנר, יאיר גוטמן, תמר גטר, גדעון גכטמן, אהרון גלעדי, יאיר גרבוז, משה גרשוני, משה גת, מיכאל דרוקס, יוכבד וינפלד, מרסל ינקו, גבריאל כהן, פנחס כהן גן, כומר ומלמד, רפי לביא, אורי ליפשיץ, חיים מאור, מיכל נאמן, אברהם נתון, יוחנן סימון, עודד פיינגרש, יורם רוזוב, מנשה קדישמן, גרשון קניספל, רן שחורי, רות שלוס, ציונה שמשי, יגאל תומרקין
תופעות לוואי (סרט)
הפקה וליהוק
שלב הצילומים החל ב-5 באפריל 2013, בעיר ניו יורק. התמונות הראשונות מהסט עלו ב-10 באפריל.
פסקול
הפסקול המקורי של הסרט הולחן על ידי משתף הפעולה הקבוע של הבמאי סודרברג, תומאס ניומן. הפסקול יצא ב-5 במרץ 2013.
קבלה
הסרט קיבל תגובות חיוביות בעיקר ממבקרים. באתר Rotten Tomatoes, לסרט יש ציון של 83%, בהתבסס על 195 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.3\10. הקונצנזוס באתר מציין: "מותחן חכם וממולח עם שלל תפניות מדאיגות, 'תופעות לוואי' הוא עוד מאמץ מובטח מהבמאי סטיבן סודרברג". הסרט קיבל השוואות רבות לסרטיו של היצ'קוק. רוני מארה וג'וד לאו קיבלו תשבחות על הופעתם.
הסרט פתח במקום השלישי בבוקס אופיס, מאחורי "חשבון משותף" ו"מת עליה". הסרט גרף 32.2$ מיליון באמריקה ו-31.2$ מיליון באזורים אחרים, וסך הכל 63.4$ מיליון.
המינסטר של אולם
היסטוריה
במאה ה-14 הכנסייה הקהילתית של אולם ניצבה מחוץ לחומות העיר. פרנסי העיר ונכבדיה החליטו להקים כנסייה חדשה בתוך חומות העיר והסכימו לממן את הקמתה. העבודה על הכנסייה החלה בשנת 1377 ומומנה בידי תושבי העיר. התוכנית המקורית כללה ספינה ראשית בת 3 אגפים שווי גובה (דבר שבסוף לא יצא לפועל), מגדל מערבי בודד ועליו צריח מחודד, ושני צריחים מעל בית המקהלה. ב-1392 מונה אולריך אנזינגן (שהיה קשור גם לקתדרלת שטרסבורג) לרב-הבנאים של הכנסייה. תוכניתו הייתה להפוך את המגדל המערבי לצריח הכנסייה הגבוה בעולם.
הכנסייה נחנכה ב-1405 עוד בטרם הושלמה, וכללה ספינה ראשית ובית מקהלה שכוסו בגג זמני. ברם, גובהן הרב של הספינות המשניות והקמרונות הכבדים גרמו לעומס רב ונזקים למבנה, דבר שהצריך בנייה מחדש של הספינות המשניות והוספת עמודי תמיכה למבנה. אולם ב-1477 החלה בניית המגדל הראשי. ב-1529 נפסקה הבניה והיא חודשה רק ב-1817 בגל התחייה הגותית. באותה תקופה נוספו למבנה תמיכות דואות שהיוו בעיקר תוספת אסתטית. בשנת 1890 הושלם המגדל המרכזי והצריח שמעליו, ובכך נשלמה בניית הכנסייה.
ב-1530/1531 המירו תושבי אולם את דתם לנצרות הפרוטסטנטית ועמם עברה גם הכנסייה. בתקופה זו פסקה הבנייה כשהמגדל בגובה 100 מטר בגלל סיבות פוליטיות (הרפורמציה, מלחמת שלושים השנים ומלחמת הירושה הספרדית) וסיבות כלכליות (גילוי אמריקה ב-1492 ופתיחת נתיבי סחר להודו). הבנייה חודשה, כאמור, בתקופת התחייה הגותית ובה הושלמו שלושת צריחי הכנסייה.
הכנסייה שרדה את ההפצצות על גרמניה במלחמת העולם השנייה, ואחת הסיבות המרכזיות לכך היא הערפל ששרר דרך קבע באזור אולם. בערפל שכזה היה קשה מאוד לטייסי בעלות הברית לנווט והם מצאו את מגדלה המזדקר של אולם כציון דרך מרכזי וחיוני למדי מכדי להרוס אותו.
החל משנות ה-2000 עברה הכנסייה שיפוצים, עבודות שימור וניקיון. נכון ל-2014, מגדלי הכנסייה מכוסים בפיגומים ומתבצעים בה טיפולי שימור וניקיון.
אדריכלות
האלמנט הבולט בכנסייה הוא המגדל המערבי שלה, ובראשו צריח מחודד בסגנון תחרה גרמני המתנשא לגובה של 161.53 מטרים. אפשר לטפס ב-768 מדרגות כדי להגיע לתצפית פנורמית מצוינת על העיר אולם (שבבאדן-וירטמברג) ועל שכנתה נוי-אולם (אולם החדשה), שבבוואריה. בתנאי ראות טובים ניתן לראות גם את הרי האלפים מסנטיס (Säntis) לצוגשפיצה (Zugspitze).