cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרעושים
שלבי החיים
מחזור החיים מתחיל בהטלת הביצים על ידי נקבת הפרעוש. פרעושים בוגרים חייבים לצרוך דם על מנת להיות מסוגלים להתחיל להתרבות. ביצי הפרעושים הן כדוריות או סגלגלות בצורתן. קוטר הביצה מגיע לכמחצית המ"מ ומשקלה לכדי החלק ה-12 ממשקל הזחל. בהשוואה לחרקים אחרים, משקלה של הביצה גדול למדי. צבע הביצים הוא לבנבן מבריק. בדרך כלל מטילה הפרעושה 300–400 ביצים במשך ימי חייה, 3-18 ביצים בכל הטלה. לעיתים קרובות מטילות הפרעושות את ביציהן בין שערות הפונדקאי, אך מכיוון שאינן דביקות, הן נושרות אל הקרקע. על פי רוב מוטלות הביצים בתוך מאורתו או קינו של הפונדקאי. סביבה זו מתאימה ביותר להבשלת הביצה בכל תקופת האינקובציה, משעת הטלת הביצה עד בקיעת הזחל, ומספקת גם את מיטב התנאים המיקרו-אקלימיים המבטיחים את התפתחות הזחל. כן מצויים שם די חומרי פסולת אורגניים המשמשים מזון לזחל. הביצים בוקעות החל מיומיים-שלושה ועד שבועיים לאחר ההטלה, בהתאם לטמפרטורת הסביבה. טווח הטמפרטורה האופטימלית הוא 18–27 מעלות צלזיוס, אך יש שהן מתבקעות בטמפרטורות נמוכות יותר באזורי אקלים קרים. לחות גבוהה יחסית הכרחית להתפתחותן המלאה של הביצים. מן הביצים בוקעים זחלים זעירים ולבנים דמויי תולעים. לזחל קופסת ראש חומה הנושאת גפי פה נושכים-לועסים. הזחל חסר עיניים אך רגיש לאור ונוטה לברוח ממנו. לגוף שלושה פרקי חזה ואחד עשר פרקי בטן, שהאחרון בהם חבוי בקצה ואינו נראה. הזחלים מכוסים זיפים בלתי צפופים, המגבירים את החיכוך עם המצע ומקילים עליהם את תנועת הזחילה. הם ניזונים מחומרי פסולת אורגניים, המשתיירים בקן מצואת פונדקאי, משערותיו או מקשקשי העור אשר נשרו ממנו. לחלק קטן מהמינים הכרחי שיימצא דם מיובש במזונם של הזחלים, דבר המובטח בדרך כלל על ידי הפרשותיהם של הפרעושים הבוגרים. אלה מוסיפים למצוץ מדמם של הפונדקאים גם לאחר שאיברי העיכול שלהם כבר מלאים, וטיפות הדם העודף שהם מפרישים מתייבשות ומשמשות מזון לזחלים. כרגיל מפריש הפרעוש טיפת דם בצואתו מדי עשרים דקות, ואילו בתקופת הרבייה, כתוצאה מפעילות הורמונלית, גדלות בלוטות הרוק ומתנפח אפיתל צינור העיכול, וההפרשה מוחשת אף לטיפת דם אחת בדקה. יש מינים אחרים הזקוקים לתפטירים של מיני עובש מסוימים המתפתחים בקן בתנאי לחות גבוהה.
לזחל שלוש דרגות, ונשל מפריד בין דרגה לדרגה. בתנאים טובים נמשכת התפתחות הזחל תשעה עד חמישה עשר יום, אך בתנאים גרועים היא עשויה להימשך יותר משישה חודשים. בסיום התפתחותו טווה הזחל פקעת משי דקה. המשי שעל פני הפקעת דביק, ולכן נדבקים אליה גרגרי אבק זעירים המחזקים אותה ומשמשים לה הסוואה. כיומיים לאחר השלמת הפקעת מתגלם הזחל. משך תקופת הגולם שונה ממין למין, ומשתנה בהתאם לטמפרטורה של הסביבה. בתנאי סביבה נוחים בוקעים הבוגרים תוך שבוע-שבועיים עד חודש, ואילו בתנאי קור ויובש קיצוניים נשאר הבוגר רדום בנשל הגולם, ובמצב זה הוא מסוגל לעבור את העונה הקשה, העשויה להימשך חודשים רבים. לאחר בקיעת הבוגר מנשל הגולם נוהגים מרבית הפרעושים להישאר רדומים בתוך הפקעת ורק זעזועים מסוימים בקרבתם, כגון צעדיו של יונק, עשויים להוציאם משלוותם ולהניעם לפעולה. בדרך זו אפשר שבמקום עזוב תתרכז אוכלוסייה גדולה של פרעושים הרדומים בתוך פקעות וממתינים שמישהו יעבור על ידם. צעדיו של עובר אורח, המזעזעים את הדומיה, גורמים להתעוררותם, ומיד הם קופצים מתוך פקעותיהם ונטפלים אליו.
הזכרים קטנים ודקים מן הנקבות. במינים רבים של פרעושי עופות, מזדווגים הזכר והנקבה מיד לאחר בקיעתם מפקעת הגולם, ואילו במרבית המינים של פרעושי היונקים הם עוברים שלב של התבגרות מינית לפני ההזדווגות, ומכל מקום דרושה לנקבה ארוחת דם לפני התחלת הטלת הביצים. המפגש בין בני הזוג נוצר על ידי תקשורת קולית. שורות של קוצים זעירים מצויות בקולית של הרגליים האחוריות, ואלו פורטים על גבי חריצים דקים שבבטן. הצלילים המופקים עדינים וגבוהים, ורק אוזן הפרעוש מסוגלת לקלוט אותם. סבורים כי לחלק מהפרעושים מחזור הרבייה קשור בזה של הפונדקאים, במיוחד אם ריבויים של אלה הוא עונתי בלבד.
בית הגידול
הפרעושים מצויים במשך מחזור חייהם בשני בתי גידול שונים זה מזה. מקום חיותם של הזחלים היא הסביבה, לרבות קינו של הפונדקאי, ואילו מקום חיותו של הפרעוש הבוגר הוא הפונדקאי עצמו, לפחות למשך זמן מסוים, בהיותו מוצץ דם. רק מינים בודדים כגון הפרעושים הנצמדים (Echidnophaga), חיים בקביעות על גבי הפונדקאי, וגם אצלם נוהגות כך הנקבות בלבד. לעומתם, מינים שהם פרעושי קן מובהקים, מצויים אך מעט על גבי הפונדקאי עצמו ובדרך כלל ניתן לגלותם בתוך הקן. נמצא כי בדרך כלל אין כמות הפרעושים המצויים על הפונדקאי עולה על חמישית מאוכלוסיית הפרעושים כולה. זחלי הפרעושים חיים חיים חופשיים. אורח חיים זה מעמיד את הבוגר בסכנה, שמא בשעת בקיעתו מן הגולם לא ימצא לו פונדקאי. לכן פרעוש שבקע בקינו או במחילתו של הפונדקאי, סיכוייו למצוא את הפונדקאי רבים יותר. מכיוון שזחלי הפרעושים אינם טפילים, הם רגישים לתנאים האקלימיים והמיקרואקלימיים, וייתכנו מקרים שבהם לא תמצא חפיפה בין התפוצה של פרעוש לבין תפוצת הפונדקאי שלו, אם נפוץ האחרון בסביבות אקלים שונות, על אף הקשר הסגולי ביניהם (הכוונה היא לסגוליות פיזיולוגית או פילוגנטית). לעומת זאת, ייתכן כי פרעושים אשר במרכז תפוצתם אינם מגלים סגוליות שכזו לגבי פונדקאיהם, עשויים לגלות בגבולות תפוצתם סגוליות אקולוגית, שכן בשולי התפוצה הגאוגרפית, במקום שהתנאים האקלימיים שונים מאוד מאלה שבמרכז התפוצה, יש שהפרעושים מוצאים את התנאים הנוחים להם אצל פונדקאי אחד בלבד. פרעושים מסוגים אלו נמצאים באורח קבע על פונדקאים שונים, הואיל ואלו מספקים תנאים דומים לזחלים המתפתחים בקיניהם או במחילותיהם, גם אם אורחות חייהם של פונדקאיהם אלו שונים זה מזה.
הטפילות באדם
בהיות הפרעושים חרקים מוצצי דם, הם עלולים לגרום מחלות לאדם המשמש להם כפונדקאי, הן על ידי נזק ישיר שהם גורמים לו, והן בשמשם וקטורים להעברת מחלות שונות. הנזק הישיר הוא על פי רוב הטרדה בלבד. הפרעוש מחדיר את רוקו לפצע שהוא גורם בשעת העקיצה, וכתגובה לכך נוצר על עורו של הנעקץ כתם אדום מגרד, החולף בדרך כלל כעבור שעות או ימים ספורים. הרגישות האישית שונה מאדם לאדם, וסכנה קיימת רק אם מופיעה תגובה אלרגית חזקה, כגון פריחה, אסתמה והלם אנפילקטי. בדרך כלל האדם רוכש חיסון טבעי במגע חוזר עם פרעושים.
הפרעוש המכונה פרעוש האדם (Pulex irritans) הוא, לאמיתו של דבר, טפיל של יונקים גדולים שהאדם חלק עימם את משכנו בהיותו שוכן מערות בתקופת האבן, וטפילותו על האדם היא משנית בלבד. משגירש האדם את היונקים הגדולים ממעונותיו, מצאו הפרעושים בו עצמו פונדקאי המתאים להם, והתחילו להיטפל אליו. הפרעוש המשיך להילוות אל האדם גם כאשר יצא מן המערות הטבעיות והחל לבנות לו משכנות מלאכותיים. כל עוד הייתה רצפת המשכן מלאה חריצים, שבהם נאספו שיירים של חומר אורגני, ושהלחות השתמרה בהם הודות לפרוות או לשטיחים שכיסו אותם, נמצאו לפרעוש מיטב התנאים להתפתחות תקינה של מחזור חייו. רק משהחלה הבנייה המודרנית, הרצפות נעשו אטומות והדיירים החלו להקפיד על ניקיונן, נחסמה אפשרות הקיום של הפרעושים לצדו של האדם, והוא נעלם מסביבתו הביתית אל סביבתו הסמוכה, ובימינו הוא נפוץ בעיקר בדירי חזירים, באוכלוסיות גדולות ביותר. תפוצתו עדיין כלל-עולמית והוא שכיח באזורים חמים.
פרעוש הכלב (Ctenocephalides canis) ופרעוש החתול (Ctenocephalides felis) גם הם כלל-עולמיים בתפוצתם. הם מלווים את האדם, ואף שאינם ידועים כמעבירי מחלות, הם עלולים להטריד לא מעט את האדם בעקיצותיהם. הפרעוש החודר (Tunga penetrans), המתחפר בחולות של חופים טרופיים, נצמד אל עור האדם כל אימת שהוא מוצץ מדמו, והנקבה מתחפרת בעת הרבייה בתוך עורו ותופחת בתוך רקמותיו. מידת הנזק הנגרם תלויה במספר הפרעושים שחדרו לרגל, וקיימת סכנה שחיידקי טטנוס עלולים לחדור דרך הפצע הפתוח או שייווצר זיהום חמור.
מחלת הדבר היא הדוגמה המפורסמת ביותר לתפקידו של הפרעוש כחוליה מקשרת קריטית בהעברתה. כאשר הפרעוש מוצץ דם מפונדקאי הנגוע בחיידק, מתרבה החיידק בגוף הפרעוש ומביא לסתימת דרכי העיכול. פרעושים "חסומים" אלה רעבים תמידית, וכתוצאה מכך הם מנתרים מפונדקאי אחד למשנהו ללא הרף (למשל מחולדה נגועה לאדם) ומעבירים את חיידקי המחלה. העובדה כי המחלה מופצת באמצעות חולדות נגועות העוברות בספינות מנמל לנמל, הביאה להתפשטות מהירה של המחלה במהלך ההיסטוריה.
בתיה טמקין ברמן
בַּתְיָה טֶמקין בֶּרְמָן (21 באוגוסט 1907, פולין – 30 באפריל 1953, ישראל) הייתה ספרנית יהודייה אשר הקימה וניהלה במחתרת ספרייה ציבורית בגטו ורשה והייתה דמות מרכזית בפעולות הסעד ליהודים. ברמן הייתה פעילה במפלגת פועלי ציון שמאל, חברת הארגון צנטוס (החברה המרכזית לטיפול ביתומים), ופעלה בתיאום עם "הוועד היהודי הלאומי" וחברת ז'גוטה (המועצה הפולנית) להצלת יהודים.
ילדות ונעורים
בתיה ברמן לבית טמקין נולדה בוורשה למשפחה יהודית דתית-מסורתית דלת אמצעים. כבר בילדותה ניכרה אהבתה לספרים. למרות קשיים כלכליים ובזכות עזרתה של אחותה הבוגרת, סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון.
בשנת 1923, בהיותה בת שש-עשרה, הצטרפה לתנועת "השומר הצעיר" ואחרי תקופה קצרה עברה לארגון הסטודנטים היהודי הסוציאליסטי "יוגנט", בו שימשה כמזכירת הארגון והייתה פעילה בגיבוש החזית המאוחדת האנטי-פשיסטית השמאלית מטעם הסטודנטים, שכללה נוער קומוניסטי פולני, נוער קומוניסטי יהודי ואת ארגון "יוגנט". בביתה ברחוב ריבאקי 12 התקיימו ישיבות סודיות של החזית המאוחדת. בשנים 1926–1930 למדה מדעי החברה ומדעי המדינה במכללה הפולנית הפתוחה בוורשה והתמחתה בספרנות. בנוסף, הייתה פעילה במפלגת פועלי ציון שמאל, גוף פוליטי שניתק ממפלגת האם פועלי ציון, אימץ את שפת יידיש וברמה אידאולוגית מיזג בין סוציאליזם רדיקלי וציונות ברוחו של דב בר בורוכוב. במפלגה הכירה את אברהם ברמן ובשנת 1936 הם נישאו.
ברמן דגלה בשוויוניות חברתית אוניברסלית תוך אמונה "שרק זרם סוציאליסטי מהפכני שאינו נסחף בלאומנות יכונן את משטר הצדק המיוחל". תשוקתה הייתה לספר היהודי, וכדי להפוך לספרנית, למדה באוניברסיטה ופרסמה מחקר העוסק בספריות יהודיות בוורשה. עם סיום לימודיה הייתה לספרנית בספרייה הציבורית ברחוב קושיקובה בוורשה ומאוחר יותר מצאה עבודה כמנהלת של אחד מסניפי הספרייה העירונית של ורשה.
הקמת הספרייה לילדים בגטו ורשה
בחודשי הכיבוש הנאצי הראשונים נאסר על היהודים בוורשה להשתמש בספריות ציבוריות. בשנת 1940 כל הספריות הציבוריות ורוב ספריות ההשאלה הפרטיות ברובע היהודי נסגרו. ורשה היהודית, שעד המלחמה היו בה 50 ספריות עם למעלה מרבע מיליון קוראים, נשארה ללא ספרים. הקהילה היהודית התחילה מיד, באורח חשאי ובלתי רשמי, להתגונן מפני הדלדול הרוחני. בתיה טמקין-ברמן התחילה לאסוף ספרים למען ילדי וילדות הפליטים. כדי לעקוף את האיסור, קראה לזה איסוף צעצועים וספרונים. באותו התקופה התחילה לנוע בעיר כשבידה מזוודה מלאה ספרים בשביל ילדי גטו ורשה. ד"ר עמנואל רינגלבלום, היסטוריון הגטו, העיד שלא הייתה ספרנית רגילה ושגם בתנאים הקשים ביותר לא זנחה את הספר. ברשימותיו כתב שהשקיעה מאמצים על-אנושיים בהקמת ספרייה ציבורית לילדים שהייתה חשאית למחצה, והצליחה בכך.
בשנת 1940 הקימה ברמן ספרייה לילדים ברחוב לשנו 67. הספרייה נקראה על שם הפסיכולוגית רוזה סימכוביץ', שהתמחתה בטיפול בילדים. היא הכירה את הבאים בשערי הספרייה שלה ואת אופיים וטעמם. במיוחד אהבה ספרי-ילדים. כדי להסוות את פעילות הספרייה קישטה אותה בציורי קיר, בכך גם קיוותה לשוות לספרייה מראה מזמין בעבור הילדים. בשיא פעילותה בגטו מנתה הספרייה כ-700 מנויים. גם כאשר כל סניפי הספרייה העירונית היו סגורים, ספרייתה הייתה פתוחה. מעת לעת ארגנה קריאה מתוך ספרים יהודיים וערבי קריאה בציבור. הספרייה סופחה ל"צנטוס", ארגון סעד לילדים שניהל אברהם ברמן בגטו ורשה.
רחל אוירבך כתבה כי בשעה שעסקנים יהודים אחרים ניסו למצוא לחם וקורת-גג ליהודים הרעבים וחסרי הבית, טמקין-ברמן הייתה זו שהבינה מה גדולה חשיבותו של הספר כנשק במלחמה כנגד הייאוש. פעילותה במחתרת הורחבה מעבר לפועלה בספרייה, היא פעלה במחתרת גם למען יהודים רבים שנזקקו לתעודות, עזרה בגיוס כספים, לבוש ומזון, באמצעות קשרים עם פולניות.
הבריחה מהגטו ופעילות מחתרתית בצד הארי
בפגישות חשאיות עם חבריהם, בשלבים האחרונים של הגירוש להשמדה מגטו ורשה, הוחלט שאברהם ובתיה ברמן יעברו לצד הארי כדי ליצור קשר עם מי שעשויים לסייע בהצלה. ב-5 בספטמבר 1942 יצאו מגטו ורשה אל הצד הארי של העיר. היה זה בזכות קשר שיצרו עם אנשי אינטליגנציה ומכרים פולנים שהיו מוכנים להסתכן בעבורם.
הקשר עם חבריהם בגטו נותק ורק לאחר ניסיונות רבים נענה להם משרד "צנטוס" והעבירו לבני הזוג ברמן הודעה מעמנואל רינגלבלום, באמצעותו חידשו את קשריהם עם מפלגת פועלי ציון שמאל. השהייה בצד הארי של ורשה הייתה קשה והזוג נאלץ פעמים רבות לעבור מדירה לדירה. חזותה החיצונית לא הייתה ארית טיפוסית והיא יצאה ממקומות המסתור תחת כינויה המחתרתי, ברברה או באשיה, והייתה דמות מרכזית בפעולות הסעד ליהודים. יוסף ז'מיאן כתב עליה כי היא הייתה הרוח החיה של פעולות הסעד ליהודים המסתתרים ולתנועות ההתנגדות היהודיות.
ברמן ארגנה כ-100 תאי-סעד בין יהודים ופולנים שפעולתם הקיפה למעלה מ-2,000 יהודים, וציידה אותם בפנקסי-זהות, אישורי מגורים, תעודות נוצריות מזויפות, כרטיסי מעבר וכרטיסי מזון וכסף על מנת שיוכלו לשלם לדירות, לבוש ואוכל. בכך הייתה לאחד הכוחות המניעים החשובים של "הארגון להצלת יהודים" - ז'גוטה ואף ניהלה חוליות קשר של הוועד היהודי הלאומי. ביומנה סיפרה כיצד העבירה בקביעות פתקים כאלה יחד עם תצלומים, ולפעמים כמה עשרות. היא עטפה אותם בעיתון ישן והכניסה חבילה כזאת לתוך שקית ריקה של גריסים או סוכר, ואת השקית יחד עם שאר המצרכים לתוך תיק יד או תיק קניות. בהמשך סיפרה על התהליך המורכב של הכנת התעודות המזויפות וכתבה:
בין ידידותיה הרבות אשר עזרו לה בצד הארי של וורשה הייתה יאנינה בוכהולץ, אותה הכירה בסוף אוקטובר 1942 ובעזרתה היא ואברהם, שלא יכלו למסור את כתובותיהם לאיש, יכלו ליצור קשר עם אנשים שונים שביקשו עזרה. כך, אחרי האקציה השנייה ולקראת האקציה השלישית יצרו מעין תיבת דואר במשרד לתרגומים שניהלה הגברת בוכהולץ, כך אנשים יכלו להשאיר הודעות הממוענות ל"גברת באשיה" ולחזור כעבור ימים אחדים לקבלת תשובה. תיבת הדואר שלהם צמחה בהדרגה והודות לכתובת הזאת התקשרו עם הזוג ברמן אנשים רבים וניצלו.
ביטוי נוסף לפועלה היה עזרתה ביצירת קשרים בין רופאים לחולים ובין נשים שביקשו להפסיק את ההריון במציאות המורכבת של ורשה בימי המלחמה ובתשלום על הפלות אלו. היא העבירה יחד עם אברהם ברמן דיווחים על המצב בוורשה לנציגות הממשלה הפולנית בלונדון.
כתיבת יומן
במהלך המלחמה כתבה יומן שפורסם לימים כספר. בעבורה, כתיבת היומן לא הייתה לפורקן אישי אלא גם לתיעוד היסטורי. מלבד רשימותיה בכתב סתרים על הפעולות לעזרת יהודים, רישומי סכומי-כסף, מסמכים ותעודות מזויפות, התחילה להזין מקרים ואירועים אשר תיעדו את הכיבוש הנאצי בוורשה. היומן נכתב תוך שימוש בהסוואות: יהודי כונה "חתול" וגיטו נכתב בצורת "צ'נסטוכוב", נשק ותחמושת - "סוכריות". על הכתיבה ביומן כתבה:
התיעוד היווה בשבילה ובשביל היסטוריון הגטו, ד"ר עמנואל רינגלבלום, פרויקט משותף. לאחר מותו של רינגלבלום ראתה עצמה כממשיכה של מפעל התיעוד עונג שבת. באחת הפעמים שהוטלה עליה משימת התיעוד, סיפרה שהיה עליה להעביר מסמכים לשלוש מפעילות המחתרת הקומוניסטית בתוך צנצנת זכוכית הנסגרת הרמטית באמצעות מכסה המצויד בטבעת גומי, להטמנה באדמה. אותם המסמכים והתעודות מהווים היום ארכיון שמכונה "ארכיון ברמן", שנמצא בבית לוחמי הגטאות.
הצלת ספרים לאחר המלחמה
עם סיום מלחמת העולם השנייה חזרה לפועלה כספרנית. הזוג ברמן החליט להישאר בפולין כדי לעזור בשיקום החיים היהודיים שם. אברהם ברמן נבחר כחבר בפרלמנט הפולני ובתיה מונתה למנהלת הספרייה היהודית המרכזית בפולין. בספרייה בהנהלתה נאספו כ-120,000 ספרים, מרביתם ביידיש ובעברית.
היא החלה להתעניין דרך רשת של קהילות יהודיות משתקמות ודרך מפלגתה, פועלי ציון שמאל, בספריות ששרדו בתקופת המלחמה והחלה במבצע איסוף ספרים יהודים משרידים של אוספי ספרים שנמצאו במחבואים ובמרתפי ספריות פולניות. בחיפושיה מצאה כ-80,000 ספרים, ותרמה אותם לספרייה הלאומית בירושלים.
כהכרה על פועלה בימי הכיבוש הנאצי העניקה לה הממשלה הפולנית אות הצטיינות וגבורה על אומץ רוחה. בשנת 1948 השתתפה בכינוס של פעילי תרבות יהודים בפריז והציעה ליצור באירופה מרכז לבעיות הספר היהודי. ביום השנה החמישי למרד גטו ורשה הקימה תערוכה של "הספר הניצול". בשנת 1946 נולד בנם היחיד - הפסיכואנליטיקאי פרופסור עמנואל ברמן.
חייה בישראל
ב-17 באפריל 1950 עלתה משפחת ברמן לישראל והתיישבה בתל אביב. אברהם ברמן כיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם ומק"י בכנסת השנייה. בשנת 1952 חתמו על כרוז שהביע התנגדות למשא ומתן עם ממשלת גרמניה המערבית והשתתפו בעצרת-עם שהתקיימה בתל אביב בהשתתפות ניצולי שואה אחרים, בהם חייקה גרוסמן, צביה לובטקין, יצחק צוקרמן ורוז'קה קורצ'אק.
לאחר מאמצים רבים, כשמצבה הבריאותי קשה, זכתה לחצי משרה בספרייה בבית ספר "הקליר" בתל אביב. היא חלתה במחלת פרקינסון וסבלה מדיכאון. בשנת 1951 אושפזה לעשרים וארבעה ימים ואחר כך שוב נשלחה לבתי הבראה. היא חששה שמחלת פרקינסון תפגע בידה הימנית ולא תוכל לכתוב. נראה כי היעדר סביבה פוליטית השפיע על דיכאונה:
בפברואר 1953 נמנתה עם קבוצה של חברי מפ"ם שהודחה מהמפלגה, לאחר שחברי הקבוצה הביעו תמיכה במשה סנה.
ב-30 באפריל 1953 נפטרה מדלקת ריאות קשה ונקברה בבית הקברות נחלת יצחק. ארכיונה ויומנה נמסר לארכיון בית לוחמי הגטאות. היומן ראה אור כספר ב-1956, ושוב ב-2008.
ביום השנה העשירי למותה כתב אברהם ברמן:
רכס מוייר
רכס מוייר או רכס מואוייר או מוהר רידג' (באנגלית: Moyher Ridge) הוא רכס מצוקי סלעי. המצוק מצוי בדרום רכס סנטינל, בהרי אלזוורת', בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
היסטוריה
הרכס נקרא על שם מריאן מוייר (Marian Moyher), שהיתה, בין השנים 1997 - 2001 המנהלת של שירות המעבדות במסגרת התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית - שירות מעבדות שניתן לתחנת מקמרדו, התחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט (תחנת הקוטב הדרומי), ו-תחנת פאלמר.
פלוצק
פלוצק (בפולנית: Płock) היא עיר בת כ-130,000 תושבים במרכז פולין, על גדות נהר ויסלה. העיר, שבעבר הייתה בירת פרובינציית פלוצק, שייכת מאז שנת 1999 לפרובינציית מזוביה, ומשמשת כבירת מחוז (Powiat) בקצה המערבי של הפרובינציה.
תולדות היישוב
פלוצק היא אחת הערים הקדומות במזוביה, והאתר בו היא שוכנת היה מיושב כמה מאות שנים טרם קבלת הנצרות. מהמאה ה-11 הייתה העיר למרכז אזורי, ובשנת 1138 נעשתה לבירת נסיכות מזוביה.
בזמן הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה סופחה העיר לתחום הרייך השלישי.
יהודי פלוצק
בשנת 1656 טבחו ביהודי העיר גייסותיו של ההטמאן הפולני סטפאן צ'רנייצקי.
בין רבני העיר הידועים נמנים הרבנים אריה לייב צינץ, יהודה לייב מרגליות, ושניאור זלמן פרדקין. בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-6,600 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, תוך הפצת דברי תעמולה, הצבת משמרות חרם בפתח חנויות היהודים והכאת עוברי אורח יהודים ברחובות העיר.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו רבים מיהודי פלוצק מזרחה, ובעיקר לוורשה. בד בבד הגיעו לעיר מאות פליטים יהודים ממערב פולין.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-8 בספטמבר 1939 וסיפוחה לרייך השלישי, הוטלו על יהודיה תשלומי כופר, ובוצעו בהם מעשי התעללות ושוד. בין היתר נצטוו יהודים חרדים לצעוד ברחובות העיר עטופים בטליתות, תוך שהוכו בידי הגרמנים, ופאותיהם וזקניהם נגזזו להנאת הקהל הפולני. באוקטובר הוחרמו כל עסקי היהודים בעיר, ובנובמבר חויבו יהודי העיר בענידת טלאי צהוב. יודנרט שמונה בעיר בהמשך נצטווה לספק לגרמנים מאות עובדי כפייה יהודים מדי יום.
בספטמבר 1940 רוכזו כ-10,600 היהודים ששהו בעיר בגטו שהוקם בה, תוך רצח היהודים שדרו בבית האבות בעיר. לאחר מכן, נרצחו גם החולים והנכים היהודים מהעיר. בינואר 1941 רצחו הגרמנים עוד 35 יהודים בעיר.
ב-21 בפברואר 1941 נערכה בגטו שבעיר אקציה. בתחילה נרצחו 25 גברים יהודים מהגטו, וכן כמחצית מהמאושפזים בבית החולים שפעל בו. בהמשך, רוכזו באלימות רבה כל יושבי הגטו במקום ריכוז, וכ-4,000 מהם שולחו במשאיות דחוסות למחנה הריכוז דז'יאלדובו. בשעת האקציה נרצחו יהודים רבים כתוצאה מהתעללות הגרמנים, ונמחצו למוות ילדים יהודים. במחנה הריכוז סבלו היהודים ממעשי התעללות קשים ביותר מצד שומריהם הגרמנים, וכעבור כשבועיים שולחו לגטאות הסביבה. כמה עשרות יהודים נרצחו במחנה הריכוז עצמו, בקברי אחים שנצטוו לחפור בעצמם.
מכ-6,600 יהודי פלוצק ומאלפי הפליטים היהודים שהגיעו אליה בזמן המלחמה שרדו את השואה כ-300 איש. רובם המוחלט לא שב להשתקע בעיר לאחר מכן בשל גילויי אנטישמיות בה.
סרחיו רומרו
סרחיו חרמן רומרו (בספרדית: Sergio Germán Romero; נולד ב-22 בפברואר 1987 בעיר ברנרדו דה איריגוז'ן, ארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת בוקה ג'וניורס.
ביוגרפיה
רומרו החל את הקריירה בקבוצת ראסינג קלוב. אף על פי שנחשב לאחד השוערים הצעירים המבטיחים ביותר בארגנטינה, שימש רומרו בעיקר כשוער מחליף וזאת בשל גילו הצעיר.
רומרו היה מהשחקנים המצטיינים של נבחרת ארגנטינה הצעירה שזכתה בגביע העולם לנוער בשנת 2007. יכולתו הביאה את א.ז. אלקמאר לרכוש אותו תמורת 2 מיליון אירו. בעונת 2008/2009 זכה עם הקבוצה באליפות הליגה ההולנדית. רומרו הופיע עם הנבחרת האולימפית במשחקים האולימפיים בשנת 2008. רומרו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ב-9 בספטמבר 2009 במשחק מול פרגוואי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
בשנת 2011 עבר רומרו לקבוצת סמפדוריה האיטלקית. בתקופת פציעתו הוא הולחף על ידי אנג'לו דה קוסטה, אך לאחר חזרה לכשירות הצליח לחזור להרכב הפותח.
ב-17 באוגוסט 2013 הושאל רומרו לשנה למונקו הצרפתית.
ב-27 ביולי 2015 חתם רומרו ל-3 שנים במנצ'סטר יונייטד. על אף שבמרבית תקופתו בקבוצה שימש כמחליף לדויד דה חאה, היה רומרו מעורב מאוד בעונת 2016/2017 בליגה האירופית. רומרו שימש כשוער הבכיר של הקבוצה במפעל, וזכה לדקות משחק רבות במהלך הטורניר. הוא אף פתח בשערה של הקבוצה למשחק הגמר מול אייאקס, בו שמר על שער נקי בניצחון קבוצתו 0–2.
בתום עונת 20/21, עם סיום חוזהו במנצ’סטר יונייטד,עבר רומרו לקבוצה האיטלקית ונציה.
ב-27 במרץ 2018 נפצע רומרו בברך בתבוסה 1–6 לספרד ובעקבות כך לא נכלל בסגל של ארגנטינה למונדיאל 2018.
דיון וורוויק
דיון וורוויק (באנגלית: Dionne Warwick; נולדה ב-12 בדצמבר 1940) היא זמרת, שחקנית ומנחת טלוויזיה אמריקאית. וורוויק נודעה בשיתוף הפעולה שלה עם צמד היוצרים ברט בכרך והאל דייוויד. מראשית שנות ה-60 ועד סוף שנות ה-90 הצליחו רבים משיריה כלהיטים. כזמרת, היא מדורגת שנייה (אחרי אריתה פרנקלין) במספר הלהיטים שהצעידה בבילבורד הוט 100, 56 במספר. נכון ל-2012 הוציאה וורוויק 35 אלבומי סטודיו, 5 אלבומי הופעות חיות, 22 אלבומי אוסף ו-85 סינגלים. כיום היא משמשת כשגרירה של רצון טוב של ארגון המזון והחקלאות וכשגרירה של ארגון הבריאות האמריקאי.
נעורים ותחילת הקריירה
נולדה בשם מארי דיון ווריק באיסט אורנג' שבניו ג'רזי, ארצות הברית, למשפחה מוזיקלית. היא בת דודתה של הזמרת ויטני יוסטון (1963–2012). אמה סיסי יוסטון אף היא זמרת גוספל ונשמה נודעת. גם אחותה די די וורוויק, התפרסמה כזמרת נשמה. זמרת האופרה (סופרן) הנודעת, לאונטין פרייס, היא קרובה של וורוויק מצד אמה. משפחתה מצד אמה היוותה את הבסיס ללהקת הגוספל, "דרינקארד סינגרס", שהצליחה בסוף שנות ה-50 והיוותה קרש קפיצה לעוד אמנים מצליחים ממשפחתה של וורוויק. כבר כילדה צעירה החלה וורוויק לשיר גוספל בכנסייה בניוארק ובגיל שש שרה סולו בפעם הראשונה. הופעות הטלוויזיה הראשונות שלה היו באמצע שנות ה-50 בתחנות טלוויזיה מקומיות בניו ג'רזי ובניו יורק והיא הופיעה בהן כחברה ב"דרינקארד סינגרס".
וורוויק גדלה בשכונת מעמד הביניים רב-גזעית. בראיון טלוויזיוני ב-2002 היא ציינה כי שכונת איסט אורנג' הייתה, פשוטו כמשמעו, "האומות המאוחדות" של השכונות והיו ברחוב שלה "כל לאום, כל אמונה וכל דת". וורוויק לא נפגשה בהיבטים קשים של חוסר סובלנות גזעית ושל אפליה עד אשר החלה להופיע כזמרת מקצועית ברחבי ארצות הברית. היא סיימה את לימודי התיכון שלה בבית הספר התיכון "איסט אורנג'" וקיבלה מלגה מוזיקלית בקולג' הארט למוזיקה שבהרטפורד, קונטיקט (בו גם קיבלה ב-1973 תואר דוקטור בחינוך מוזיקלי).
בעת שהייתה בתיכון הייתה וורוויק חלק מהרכב נשי שנקרא "הגוספלירס" (מאוחר יותר החליף ההרכב שם ל"Sweet Inspirations") שהופיע מדי פעם בתחרויות חובבים בתיאטרון אפולו שבהארלם. באחת ההופעות הללו נתבקשו במפתיע לשמש כלהקת רקע קולית להקלטה של הסקסופוניסט סם טיילור. הייתה זו התחלתה של קריירה ארוכה ומוצלחת להרכב זה כלהקת רקע נשית בהקלטות של אמנים רבים. באחת מההקלטות הללו, הקלטה של הדריפטרס לאלבום שיצא ב-1962, הבחין ברט בכרך בקולה הייחודי של וורוויק. בראיון במגזין טיים ב-1967 אמר בכרך: "הייתה לה עוצמה בלתי רגילה ובה בעת עדינות, בעת ששרה ברכות - כמו אונייה מיניאטורית בתוך בקבוק. מבחינה מוזיקלית היא לא שיחקה על "הצד הבטוח". איזה רגש שהייתי יכול לקבל! ואיזו מורכבות, בהשוואה לזמרות הפופ הרגילות". בכרך ביקש ממנה להקליט דמו של שיר שהיה מיועד ללהקת הבנות השירלס. כשנשיאת חברת "תקליטי ספטר" (Scepter Records), פלורנס גרינברג, שמעה את ההקלטה היא אמרה לבכרך: "שכח מהשיר, תשיג לי את הנערה".
התקופה בתקליטי ספטר (1962–1971)
וורוויק חתמה חוזים במקביל עם חברת ההפקה של בכרך ודייוויד ועם תקליטי ספטר. החוזה אפשר לבכרך חופש מוזיקלי בבחירת השירים ללא התערבות הנהלת חברת התקליטים. ב-1963 יצא לאור אלבום הבכורה של וורוויק, "Presenting Dionne Warwick".
הסינגל הראשון שהוציאה וורוויק היה, "Don't Make Me Over", שיצא לאור בתקליטי ספטר בנובמבר 1962. השיר הגיע למקום ה-21 בבילבורד הוט 100 ולמקום החמישי במצעד הרית'ם אנד בלוז. לאחר הצלחתו היחסית של הסינגל היא יצאה לסיבוב הופעות מוצלח בצרפת. היא שרה גם באולם האולימפיה והמבקרים הצרפתים קשרו לה כתרים כמו "הפנינה השחורה של פריז".
השיר "Anyone Who Had a Heart" היה הלהיט הראשון של וורוויק שהגיע ל-10 הראשונים בבילבורד הוט 100 (מקום שמיני) והיה גם להיט בינלאומי. היה זה בדצמבר 1963 ובאפריל 1964 הגיע להיטה הבא, "Walk On By" למעמד של להיט בינלאומי גדול (מקום שישי בארצות הברית ושמיני בבריטניה) ולמכירות של מיליון עותקים וביסס את מעמדה כזמרת מצליחה. במשך שנות ה-60 המשיכה וורוויק להוציא תקליטים רבים, 13 אריכי נגן בשנים 1963–1970, רובם בהפקתם של בכרך ודייוויד. שניים מהתקליטים הללו זכו למעמד של תקליט זהב. הראשון היה "Here Where There Is Love" (1966) שכלל את הלהיטים "What the World Needs Now Is Love", "I Just Don't Know What to Do with Myself" ואת שיר הנושא מהסרט "אלפי", אותו ביצעה וורוויק בטקס האוסקר בשנה שלפני כן. השני היה "Dionne Warwick in Valley of the Dolls" (1968) שכלל את הלהיטים "Do You Know the Way to San Jose" (זכה בפרס גראמי לביצוע הנשי הטוב ביותר במוזיקה הפופולרית ב-1969) ושיר הנושא לסרט "עמק הבובות" (מילים ולחן של דורי ואנדרה פרווין). תקליט זה הגיע למקום השישי במצעד מכירות האלבומים של בילבורד; דירוג שיא לאלבום של וורוויק בכל הקריירה שלה.
להיטים בולטים נוספים שהוציאה וורוויק בתקופה זו הם: "Reach Out for Me" (1964, מקום 20), "Message to Michael" (1966, מקום 8), "I Say a Little Prayer" (1967, מקום 4),  "This Girl's in Love with You" (1969, מקום 7) ו"I'll Never Fall in Love Again"  (1969, מקום 6).
בספטמבר 1969 הופיעה וורוויק ברשת הטלוויזיה CBS בתוכנית אישית מיוחדת (ספיישל) בה אירחה את ברט בכרך, ג'ורג' קירבי, גלן קמפבל וקרידנס קלירווטר רבייבל.
התקופה ב"האחים וורנר" (1972–1978)
ב-1971 עזבה וורוויק את תקליטי ספטר, בעלת האופי המשפחתי וחתמה על חוזה עם שלוחת התקליטים של חברת הענק, "האחים וורנר". היא קיבלה תמורת החתימה על החוזה סכום של 5 מיליון דולר, על פי מגזין הבידור וראייטי, היה זה החוזה היקר ביותר לזמרת עד אותה עת. התקופה בחברת התקליטים של האחים וורנר נחשבת כאחת הפחות מוצלחות בקריירה של וורוויק. עם זאת, ב-1974 היא הוציאה את הלהיט "Then Came You" בדואט עם להקת הרית'ם אנד בלוז, "The Spinners" והשיר הגיע למקום הראשון בבילבורד הוט 100. הייתה זו הפעם הראשונה בה וורוויק הגיעה לצמרת המצעד. בתקופה זו הוציאה וורוויק חמישה אלבומים אולם הם לא זכו להצלחה משמעותית.
התקופה ב"תקליטי אריסטה" (1979–1995)
עם המעבר לתקליטי אריסטה ב-1979 ולהיטה "I'll Never Love This Way Again" (מקום 5 בבילבורד הוט 100) נהנתה וורוויק מהצלחה מחודשת. מיד אחריו יצא האלבום, "Dionne" וזכה גם הוא להצלחה רבה (מקום 12 במצעד האלבומים של בילבורד ואלבום פלטינה). את התקליט ואת הלהיטים שבו הפיק בארי מנילו (Barry Manilow) שהיה חתום באותה עת באריסטה גם כאמן מבצע. להיט נוסף באלבום זה היה "Deja Vu" ששותף לכתיבתו היה אייזק הייז. שני השירים הללו זכו גם בפרסי גראמי ב-1980, "I'll Never Love This Way Again" זכה פרס לביצוע הנשי לשיר פופ ו"Deja Vu" זכה בפרס לביצוע הנשי לשיר רית'ם אנד בלוז. גם האלבום הבא שהוציאה וורוויק, ב-1980, "No Night So Long", ושיר הנושא שלו שצעד כלהיט, זכו להצלחה יחסית.
בינואר 1980 אירחה וורוויק תוכנית ספיישל בת שעתיים בטלוויזיה שנקראה "Solid Gold '79". מתכונת זו אומצה לתוכנית שבועית של שעה אחת בה אירחה וורוויק אמנים שונים וביצעה עימם דואטים של שיריה ושל שיריהם. התוכנית רצה בשנים 1980–1981 ולאחר הפסקה, רצה בשנים 1985–1986.
להיטה הבולט הבא היה "Heartbreaker" שיצא לאור בספטמבר 1982. הלהיט נכתב על ידי חברי הבי ג'יז, הגיע למקום העשירי בבילבורד הוט 100 והיה להיטה המצליח ביותר של וורוויק בשנות ה-80. בראיון מאוחר יותר הודתה וורוויק כי לא אהבה את השיר וכי הקליטה אותו רק מאחר שסמכה על שיפוטם של חברי הבי ג'יז כי יהיה זה להיט. וורוויק התייחסה לכך במילים: "בכיתי כל הדרך אל הבנק".
שנות ה-90 ועד היום
ב-19 במאי 2015 הופיעה בישראל בהיכל מנורה מבטחים.
בשנת 2018 שיחקה בסרט הפעולה "חמוש" לצד לאז אלונזו.
חיים אישיים
ב-1966 נישאה וורוויק לשחקן והמתופף ויליאם דייוויד אליוט (1934–1983). הם התגרשו לאחר כשנה אך נישאו בשנית לאחר שלושה חודשים נוספים. נולדו להם שני בנים; דייוויד (1969) ודיימון (1973, כיום, מפיק מוזיקלי). ב-1975 התגרשו בשנית. מאז, נקשר שמה בנושא זוגיות עם הידוענים: טימי בראון (כוכב פוטבול), סשה דיסטל (זמר צרפתי), פיליפ מייקל תומאס (שחקן טלוויזיה וקולנוע), אדגר ברונפמן (הבן) (איש עסקים) וג'יאני רוסו (שחקן אמריקאי).
וורוויק שהתה בברזיל תקופות ארוכות החל משנות ה-60, עת ביקרה שם לראשונה, ועד 2005, אז שבה לארצות הברית לסעוד את אמה ואת אחותה במחלתן. היא מחזיקה גם באזרחות ברזילאית, דוברת פורטוגזית ואף הצהירה בראיון כי רצונה לחיות בברזיל בשנים שנותרו לה.
אימפריה (נפה)
נפת אימפריה (באיטלקית: Provincia di Imperia) היא נפה במחוז ליגוריה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 1,156 קמ"ר, ובשנת 2013 התגוררו בה 214,368 נפש. בירתה של הנפה בעיר אימפריה.
הנפה גובלת בנפת קונאו במחוז פיימונטה בצפון ובנפת סאבונה במזרח ובצרפת במערב, בדרום נפת אימפריה גובלת בים הליגורי.
ג'סיקה גאנינג
ג'סיקה גאנינג (באנגלית: Jessica Gunning) היא שחקנית טלוויזיה ותיאטרון בריטית.
ביוגרפיה
גאנינג למדה בבית הספר התיכון הולמפירת' קרוב להדרספילד, ואחר כך למדה ברוז ברופורד קולג' וסיימה את הלימודים ב-2007.
קריירת המשחק שלה החלה בתיאטרון הלאומי בהפקות כגון "מהומה רבה על לא דבר" ו"מייג'ור ברברה".
בטלוויזיה כיכבה גאנינג בתפקיד אורח בפרק "Partners in Crime" בסדרה "דוקטור הו". עוד הופיעה בסדרת הדרמה קומית "Mutual Friends". ב-2009 החלה להופיע בתפקיד אנג'לה בסדרה "חוק וסדר: UK". עוד השתתפה בסדרה "Life of Riley", שיחקה בתפקיד ברניטה בסרט הטלוויזיה "ליזי ושרה" שכתבו ג'וליה דייוויס וג'סיקה היינס. ב-2011 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט הקצר "Ghost in the Machine".
ב-2012 שיחקה גאנינג בתפקיד אורלה בסדרת הטלוויזיה "White Heat" של ה-BBC. בהמשך שיחקה בתפקיד מליסה יאנג בדרמה של ה-BBC "מה שנשאר". בשנת 2013 הופיעה בפרק בסדרה "Great Night Out" של ITV בדמות סאמר.
ב-2014 גילמה גאנינג את דמותה של שאן ג'יימס בסרט "גאווה" שהיה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א לקולנוע. עוד באותה שנה שיחקה בסרט הטלוויזיה "That Day We Sang" שכתבה וביימה ויקטוריה ווד.
עוד הופיעה גאנינג בסרט הטלוויזיה "The Woman in Red" ובסדרת הטלוויזיה "רצח בדם קר" של רשת סקיי אטלנטיק.
צביון ז'נטינק
צביון ז'נטינק (שם מדעי: Cephalophus jentinki; השם נהגה גם כג'נטינק), הוא מין של אנטילופה גדולה בתת-משפחת הצביונים האנדמי לאזור החוף המרכזי של מערב אפריקה. הוא התגלה בשנת 1884 ותואר סופית כמין נפרד ב-1892. זהו המין הגדול והכבד ביותר בתת-המשפחה ובקבוצת "צביוני הענק" - גדול אפילו ממספר מיני צבאים, אם כי מכיוון שפרטים שלו קטנים לעיתים במעט מצביון צהוב-גב חוקרים מסוימים טוענים כי האחרון הוא זה שזכאי לתואר הזה. למין זה יש אמנם תפוצה קטנה יחסית אך עם זאת הוא חופף עם מספר רב של צביונים מכיוון שמערב אפריקה היא ממרכזי הצביונים ביבשת. בין המינים ניתן למנות את צביון זברה, צביון מקסוול, צביון שחור, צביון שחור-חזית, צביון כחול, צביון צהוב-גב, צביון חום וצביון אוגילבי. ניתן לזהותו בקלות מהשאר בשל צבעו הייחודי. קיימים מספר בעלי חיים עם התפלגות צבעים דומה: טפיר אסייתי, פנדה ענקית, שכווי אירופי ודולפין קומרסון.
שמו המדעי של הצביון נגזר מיוונית כדלהלן: kephale = ראש, "lophus" = פסגה; - מתייחס לציצת השיער הבולטת בראש שאופיינית לצביונים, אם כי היא נעדרת באופן ספציפי אצל מין זה. "jentinki" - על שם מגלהו הזואולוג ההולנדי פרידריקוס אנה ז'נטינק (Fredericus Anna Jentink). לצביון זה יש מספר שמות מקומיים בתחומי מחייתו כגון: "גידי-גידי", "גרי-גרי", "דיקי-דיקי", "קאיקולוולי", נינאג'בה", ועוד. למרות הצבעוניות הייחודית של צביון זה הגולגולת שלו דומה כל כך לצביון צהוב גב, עד שהדגימה הראשונה של גולגולת נקבה ממין זה שנמצאה ונמסרה ב-1884 לז'נטינק תוארה כגולגולת של צביון צהוב גב. צביון ז'נטיניק הוא בין הנדירים שבצביונים לצד צביון אדרס וצביון אבוט, והוא סובל מציד ואובדן בית גידול נרחב. במשך 50 שנה לאחר גילויו הוא לא נצפה כלל בטבע בשל זהירותו הרבה, פעילותו הלילית וכן בשל הימצאותו ביערות גשם סבוכים.
קרניים
צביון ז'נטינק מתאפיין בזוג קרניים גדולות ועבות, והן הארוכות ביותר מבין מיני הצביונים. לקרניים מבנה אופייני לאנטילופות אלה: הקרן צומחת לכיוון מעלה ומתעגלת בעדינות כלפי אחורה - לעיתים בצורה מקושתת ולעיתים בצורת אלכסון. הן יוצאות מהראש לכיוון הצדדים ועל כן נראות כ-"V". מיקום הקרניים הוא במרכז המצח - סמוך לאוזניים ורחוק מן העיניים. המרחק בין הקרניים משתנה במעט מאוד בין הבסיס לקצוות, והרווח ביניהן בבסיס קטן באופן יחסי מזה של הדוקרן או אנטילופה ננסית, אך גדול משל צביונים קטנים. הקרניים עבות למדי לכל אורך הקרן, ורק לקראת הסוף הופכות בהדרגה לדקות עד שמסתיימות בשפיץ חד או מעוגל. הקרניים נראות אמנם חלקות לחלוטין, אך לרוב הן חרושות מעט בבסיס בסביבות 3–5 טבעות\חריצים בולטים. צבע הקרניים הוא אפרפר\כחלחל\שחרחר מבריק. הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, אך של הזכרים גדולים וארוכים במעט.
כסות
הפרווה של צביון ז'נטינק קצרה בדומה לשאר הצביונים, והיא מורכבת משערות זיפיות צפופות. הפרווה גסה באזור האחורי וחלקה וקצרצרה באזור הקדמי. צבע הפרווה החדגוני והייחודי בולט ביותר בקרב הפריים, ומצוי מלבדו אצל מספר מועט של אנטילופות כאנטילופה הודית וקובוס הנילוס. השילוב של הצבעים גורם לצביון ז'נטינק להזכיר מאוד את הטפיר האסייתי: פלג הגוף האחורי - מהכתפיים והלאה, בצבע אפרפר בהיר ודהוי, אפרפר כסוף או אפור צפחה כהה, כשלרוב החלק הסמוך לכתפיים בהיר יותר, והקרוב לזנב כהה; גם הגחון וחלקים העליונים של הרגליים בצבע זהה עם נטייה לחום. הצבע האפור משווה לפרווה מראה מחוספס בשל שילוב של שערות לבנות וחומות. בניגוד חד לפלג האחורי, הצוואר הראש והחזה בצבע חום שוקולד עמוק או שחור פחם מבריק, ובמרכז הכתפיים בינם לבין הצבע האפור מפרידה רצועה עבה בצבע לבן בוהק המתרחבת סמוך לגפיים ומדגישה את ההבדל החד בצבעי הגוף. מלבד האזורים העליוניים שאר חלקי הרגליים בצבע לבן בוהק בהתאם לרצועה, או אפרפר בהיר מן הרגיל. צבע הזנב מתחלק בין אפרפר בחלק העליון ללבנבן בחלק התחתון. הפרסות בצבע אפור בהיר עד שחור.
כאמור צבע ראשו של צביון ז'נטינק שחור, ואין לו כמעט סימוני פנים בולטים. סביב הלוע והאף יש כתם לבן בולט המנוקד בנקודות שחרחרות קטנות, ומסביב לו כתם נוסף בצבע חום צהבהב בהיר המתמזג בהדרגה לשחור המפוחם שבשאר הפנים. מהכתם הצהבהב נמשכים לעיתים פסים דהוים משני הצדדים במקביל לעצמות הלסת - כמעט עד לגרון, ומעל כל פס יש בדרך כלל נקודה חומה צהבהבה הממוקמת מתחת לעין. לצביון ז'נטינק אין את ציצת השיער האדמדמה המפורסמת האופיינית לצביונים, ובמקומה יש שערות מדובללות ובולטות מעט במצח בניגוד לשאר הפרווה הקצרצרה והחלקה של הראש. המאפיין הבולט בפנים הוא השקעים הבולטים סביב העיניים, הגורמים להן להראות שקועות בחוריהן. מעל הלחיים עצמות הגולגולת עבות ובולטות ביותר, והן נראות אפילו על רקע הפנים. בין צידי החוטם ללחיים יש שני חריצים שחורים אלכסונים שלמעשה הם בלוטות ריח גדולות. האוזניים עלולות להיות שחורות משני הצדדים או בצבע אפור כהה בצד הפנימי, ובבסיסם ישנו כתם קטנטן בהיר בצבע לבן עד חום צהבהב.
מבנה ומידות גוף
מבנה גופו של צביון ז'נטינק מוצק ארוך ורחב, צווארו עבה וקצר, וראשו גדול בהשוואה לצביונים רבים אם כי קטן ביחס לגוף; החרטום משולש אמנם, אך המצח והסנטר גורמים לו להיראות עגלגל מעט. גופו כבד מאוד, ולשם השוואה משקלו הוא כמעט פי 10 מהמין הקטן ביותר בתת-המשפחה - צביון כחול. הרגליים קצרות באופן ניכר כפי שמאפיין את הצביונים, והאחוריות ארוכות יותר מהקדמיות. הגב שלו מקושת ועגלגל ומובלט עוד יותר על ידי חוסר האיזון באורך הרגליים: כתוצאה מכך פלג גופו האחורי גבוה באופן ניכר מהקדמי והליכתו נראית כפופה. האוזניים שלו עגולות ורחבות ועיניו גדולות וזהובות עם אישונים מורחבים. אפו גדול ורחב מאוד כשל הבקר ופיו גדול ועגלגל; שניהם בצבע שחור פחם או מבריק. זנבו קצר ודק לכל אורכו, ללא ציצת שיער עגולה בסופו. הפרסות גדולות וקצרות. הדו-צורתיות זוויגית נמוכה מאוד במין זה, ומסכמת בכך שהזכרים בעלי קרניים גדולות וארוכות יותר, ואילו הנקבות גדולות במעט במידות גוף מהזכרים. מידות הגוף של צביון ז'נטינק:''' גובה הכתפיים: 89-75 ס"מ. אורך הראש והגוף: 150-130 ס"מ. אורך הקרניים: 21-15 ס"מ. אורך הזנב: 16-12 ס"מ. משקל: 91-68 ק"ג.
תפוצה ובית גידול
צביון ז'נטינק אנדמי לדרום מערב אפריקה. הוא מצוי בליבריה (מחוזות: בומי, בונג, גברפולו, גרנד בסה, גרנד כף מאונט, גרנד קדה, גרנד קרו, מרגיבי, מרילנד, מנטסרדו, נימבה, נהר צ'ס, נהר גאה, וסינוה), סיירה לאון (בעיקר במחוז המזרחי, ובמספר אוכלוסיות קטנות ומבודדות גם במחוז הצפוני, הדרומי והמערבי) וחוף השנהב (מחוזות: בס ססנדרה ומויין קבלי). נוכחותו בדרום גינאה (מחוז נזרקורה) מוטלת בספק, אך די הגיוני שהוא נמצא בגבול הגינאי-ליברי בהתחשב בסמיכות של התפוצה שלו לשם. לטפיר אין שפתיים לבנות, אך יש לו כתמים לבנים על האוזניים.
אקולוגיה
צביון ז'נטינק הוא בעל חיים לילי בעיקרו; פרט בשבי בגן החיות של מונרוביה היה פעיל במשך 28% משעות היום, ו-40% משעות הלילה. במהלך היום צביון ז'נטניק מסתתר מתחת לעצים חלולים, גזעים שנפלו, ומתחת לסבך של עצי בומבאקס (מהחלמיתיים), ועצי מוטוטו ועצי קאפוק (מהמלפיגאים) - מה שמקשה מאוד למוצאו. כך ניתן להסביר גם את העובדה שלמרות שאוכלוסייה של צביוני ז'נטינק הייתה קיימת במשך עשרות שנים על מורדות היערות ההרריים מול העיר פריטאון (המונה למעלה ממיליון איש), היא לא הייתה ידועה כלל למקומיים עד לשנים האחרונות. אם מקום מסתורו התגלה הצביון יימלט מהאזור במהירות רבה, אך מכיוון שיש לו סיבולת נמוכה המקשה עליו לרוץ לזמן רב הוא לא יתרחק יתר על המידה מהאזור שבו הופרע. מין זה ניצוד בדרך כלל בלילה, כאשר הציידים יכולים לנופף בלפידים ולזהות על ידם את מיקומו של הצביון בקלות בשל הברק שיש לעיניו בלילה. הטורף הטבעי העיקרי של צביון ז'נטניק בוגר הוא הנמר אפריקני. העופרים נטרפים על ידי פיתון סלעים אפריקני, וככל הנראה גם על ידי זבד אפריקאי, חתול זהוב אפריקני וטורפים קטנים נוספים. כאמור למין זה יש חפיפה עם צביון צהוב גב (ומינים נוספים), שעלול להתחרות איתו על מקורות מזון בשל הגודל והאקולוגיה הדומה, ומכיוון שהוא חזק יותר במפגשים ביניהם הוא עלול לדחוק את צביון צהוב גב לבתי גידול פחות מתאימים.
האקולוגיה של צביון ז'נטינק אינה ידועה ברובה בגלל השילוב של בית גידולו הבלתי נגיש יחד עם נדירותו וזהירותו המופלגת. אין מחקרים מפורטים כל כך על תזונתו של צביון ז'נטניק. ידוע שתזונתו מבוססת ברובה על עלים, גבעולים, ושתילי עצים, והעצים שהוזכרו במפורש על ידי ציידים ככאלו שנאכלים על ידו הם ההנואה (פרי טרופי מסדרת הסבוננאים) ועץ המיליקיה (ממשפחת התותיים). הוא גם ירחיב את תזונתו על אגוזי קולה ופירות ארימדו מהחלבלוביים, דובדבן מהגוני מהספוטיים, ותפוחי חול ועצי חלב מהמלפיגאים. צביון ז'נטינק נוהג לפקוד מדי פעם מטעים של אגוזי דקל, מנגו, תרמילי קקאו וקפה - בעיקר כשיש לו מחסור בפירות, וכבר יצא לו שם של מזיק יבולים במערב אפריקה. ישנם דיווחים שצביון זה נוהג ללעוס שורשים אחרי שהוציא אותם מהקרקע על ידי חפירה עם פרסותיו. למרות חיבתם לאזורים סבוכים הצביונים ירדו לחוף הים כאשר תהיה להם הזדמנות כדי ללקק מלח מהחול. מעבר למה שהוזכר לעיל ובלי קשר למחסור במזון, ישנה מעין הגירה קטנה וקבועה ממאי עד אוקטובר בעונה הגשומה בסיירה לאון, שבה פרטים רבים יורדים בתקופה זאת מהיערות ההרריים לאכול בשטחים החקלאיים שבמורדותיהם ובאזורי החופים.
בשל טבעו המסתורי כמעט ולא ידוע דבר על הרגלי הרבייה והמבנה החברתי של צביוני ז'נטינק בטבע. ככל הנראה הוא בעל חיים טריטוריאלי הפעיל בטווח ביתי קבוע, אך לא ידוע האם הוא מגן על שטחו מפולשים. באופן יוצא דופן מצביונים רבים הוא נצפה בטבע פעמים רבות בזוגות. בשבי הזכרים הופכים לאגרסיביים בתקופת החיזור, ולעיתים גורמים לחתכים או חורים בעוקץ הזנב של הנקבות על ידי קרניהם - למרות שפצעים אלו נרפאים בקלות ובמהירות. סביר מאוד להניח שתקופת ההריון של נקבה צביון ז'נטינק דומה לזה של קרובו צביון צהוב גב - סביבות 8 חודשים, ולאחריהם נולד עופר יחידי השוכב בימיו הראשונים בצמחייה הסבוכה. בעת הלידה העופרים שוקלים 5.9-3.3 קילוגרם, והם נולדים עם פרווה בצבע חום כהה לגמרי, ועם כתם לבן סביב השפות. השינוי של הפרווה לצבעים הייחודיים של המבוגרים מתרחשת סביב גיל שנה. במהלך השנה הראשונה לחייהם, עופרי צביון ז'נטניק דומים ממש לעופרים של צביון צהוב גב - עד כדי כך שעופרים שנלכדו בטבע במהלך הזמן הזה זוהו בטעות כצביון צהוב גב עד שפרוותם התחלפה לצבע המבוגרים. העופרים נגמלים כנראה סביבות 3–4 חודשים. לא ידוע זמן הגעתם לבגרות.
מספר פרטים ששהו בשבי חיו עד לאמצע שנות העשרה שלהם; שיא אריכות הימים שתועד הוא 21 שנים.
איומים ושימור
צביון ז'נטניק מסווג במצב השימור "סכנת הכחדה" על ידי IUCN, בשל ירידה מוערכת במספריו ביותר מ-20% בתקופה של 12 שנים, מספר פרטים נמוך למדי, ואיומים מתמשכים של ציד לבשר, פוחלצים ועורות או בתור בעל חיים המזיק ליבולים, ואובדן בית גידול ככריתת יערות, כריית מינרלים או פלישה של פעילות אנושית לתוך היערות הסבוכים של מערב אפריקה. חלק גדול מגוש יער גינאה הראשוני שהוא בית הגידול העיקרי של מין זה - הושמד ברובו. צביון זה נדיר למדי בכל הטווח של תפוצתו, ומגמת אוכלוסייתו בירידה ברוב האזורים פרט למספר מקומות מרוחקים בעומק היערות הטרופיים הבלתי נגישים ובאזורים מוגנים ישנן טענות שמצבו כבר נוטה לקטגוריה של "סכנת הכחדה חמורה" ואם לא ינקטו פעולות הגנה משמעותיות הוא עלול להיכחד במהלך העשר שנים הקרובות.
ההישרדות העתידית של צביון ז'נטינק לטווח הארוך מותנית בעתידם של בלוקי יער הראשוניים הנותרים. הוא מצוי במספר אזורים מוגנים ביניהם: הפארק הלאומי סאפו, שמורת קרהה-באסה ויערות גרבו הלאומיים בליבריה, שמורת היער כאוויי-ג'וין והפארק הלאומי טאי בחוף השנהב, ושמורת היער המערבי בסיירה לאון. צביון ז'נטינק רשום בנספח I של אמנת וושינגטון, מה שאומר שהסחר הבינלאומי במין זה או במוצריו אסור למעט במקרים מיוחדים. צביון זה מצוי במספר גני חיות ברחבי העולם ומתרבה בהם בהצלחה.
אומדן האכלוסייה העולמי של צביוני ז'נטינק נאמד בשנת 1999 בכ-3,500 פרטים, אולם כבר אז נטען כי האוכלוסייה אינה עולה על יותר מ-2,000 פרטים. סביר להניח שהמספרים כיום פחותים בהרבה.
טונגה במשחקים האולימפיים
טונגה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ומאז השתתפה ברציפות בכל האולימפיאדות שנערכו מאז. הספורטאי היחיד בן טונגה שזכה במדליה אולימפית היה המתאגרף פָּאֶאָה וולפגראם, שזכה במדליית כסף באולימפיאדת אטלנטה (1996). זכייתו הפכה את טונגה למדינה הקטנה ביותר בעולם שספורטאי מטעמה זוכה במדליה במשחקי הקיץ.
לקראת אולימפיאדת ונקובר (2010) נעשו מאמצים להכשיר גולש לוג', ומספר ספורטאים נשלחו להתאמן בגרמניה, במטרה לשלוח משלחת ראשונה מטונגה למשחקי החורף אך איש מהם לא הצליח להשיג את הקריטריונים הדרושים להשתתפות במשחקים. הופעת הבכורה של ספורטאי מטונגה במשחקי החורף הייתה באולימפיאדת סוצ'י (2014). היה זה אזרח טונגה שנבחר לאחר קמפיין של בית המלוכה בשיתוף עם חברת אופנה גרמנית ושינה את שמו לברונו בנני כשמה של החברה כאקט פרסומי.
פיטה טאופטופואה היה נציג המדינה במשחקי חורף ומשחקי קיץ (ב-2016 ו-2018).
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
יאיר שרגאי
יאיר שרגאי (נולד ב-1 במאי 1948) הוא פזמונאי, מלחין ומעבד ישראלי, מראשוני מקימי להקות הרוק בישראל עם להקת "הרוחות".
שרגאי שילב ביצירתו את מוזיקת הרוק עם המוזיקה הישראלית, ובחלק גדול מההפקות בהן השתתף הוא הצליח לשלב בין שתי ההשפעות האלה וליצור צליל פולק-רוק מקומי (בעיקר בעבודתו עם חנן יובל), והייתה לו השפעה גם על התפתחות הרוק בישראל (בעיקר בעבודתו עם שלמה ארצי וגרי אקשטיין).
ביוגרפיה
נולד וגדל בבית דתי, אביו היה בעל מכולת ושימש לעיתים כחזן בבית הכנסת ואמו שעלתה מרומניה, הייתה רוקחת, בתו של רב העיר, מצאצאי הרבי מברדיצ'ב. שני הוריו נהגו לשיר רבות בבית. גדל בשכונת נחמני בתל אביב, למד בבית הספר ביל"ו בתל אביב והחל מכיתה ג' שר במקהלת בית הספר. בגיל 7, החל ללמוד נגינה בכינור אך לא התמיד. בשנות ה-60, בגיל 12, למד נגינה בפסנתר במשך שנתיים ולאחר מכן החל בעקבות חבריו לנגן בגיטרה, התעניין ברוקנ'רול והפופ שהגיעו לישראל, והפך למומחה למצעד הפזמונים.
בשנת 1964 יחד עם חבריו לשכונה, הקים את להקת הרוחות, מראשונות להקות הקצב בישראל ואחת היחידות שהוקלטו: בסוף 1966 היא הקליטה גרסאות שלה ללהיטי התקופה ובעיקר לשירי הביטלס, במהלך לימודיו בתיכון צייטלין, הופיע עם הלהקה במספר מועדונים בסופי שבוע. בצבא שר ביחידתו, בצוות הווי מאולתר עם יוסי ליטני (אח של דני ליטני) ואחרים. בסוף 1969, אחרי שהשתחרר, הופיע כשנתיים כמלווה של תיקי דיין (ששרה איתו קודם לכן גם בלהקת הרוחות). לאחר שחרורו, סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה. בראשית 1972 הוא הקים צמד עם חנן יובל והיה בין אלה שדחפו את יובל לכתוב שירים. הוא גם השתתף בהקלטות הסולו הראשונות של יובל וכתב מילים לשיר אחד באלבום הבכורה שלו, "על ענן 26" (ל' יובל). באותה שנה הוא עיבד חלק משירי אלבומו של שלמה ארצי, "פתאום אחר ימים רבים", ניגן בהקלטות בגיטרה אקוסטית ושר קולות.
שרגאי הלחין את שירו של ארצי "ארץ גלויה" (דואט עם דורית פן) שיצא באלבומו אומרים ישנה ארץ (אלבום) בשנת 1973 ובאותה שנה הצטרף ללהקת "גברת תפוח" של ארצי, שהגיעה לביטוי מלא באמצע 1974 באלבומו של ארצי לכל החברים מהמסע מים אל ים. שרגאי הלחין מילים של ארצי ל"בארץ ישראל", "Love לאהבה" ו"אחד ועוד אחד ועוד אחד", השתתף בעיבודים, שר קולות וניגן בגיטרה. גברת תפוח המשיכה להקליט עם ארצי עוד שנים אחדות, אך ללא שרגאי. באוקטובר 1974 הכיר את אשתו, לה נישא שנה מאוחר יותר. את תקליטו של חנן יובל, "עוצם עיניים ושר", שיצא ב-1976, שרגאי הפיק מוזיקלית עם יובל, והוא גם עיבד חלק מהשירים. באותה שנה הוא ניגן בגיטרה באלבומו של שלמה ארצי, "יש לי אשה ילדה ולמברטה ואני גר בתל אביב", ובשנה שלאחר מכן השתתף שרגאי באלבומו של גרי אקשטיין, "מחזור א' תשל"ז" בקולות רקע. ב-1977, עיבד את שירי האלבום הראשון של זוהר ארגוב: "ילדה חיכיתי שנים" ו"כל יום שעובר". ב-1978 היה שרגאי שותף בכיר ורב השפעה באלבום ששינה את הקריירה של ארצי והחל את הנסיקה שלו: גבר הולך לאיבוד. הוא עיבד והפיק את האלבום, וחידש את הצליל של ארצי כשהביא להקלטות את חבריו מלהקות הקצב, יוסי מנחם בבס, משה לוי בקלידים, שלמה חממי בתופים ואקשטיין בגיטרות. ב-1979 הוא השתתף בעיבוד והפקה של האלבום של ארצי דרכים. בשנת 1978 עיבד שרגאי את שירו של שלמה ארצי "עצרו את החגיגה".
באותה שנה הוא עיבד והפיק מוזיקלית וגם ניגן בפסנתר וכלי הקשה במופע "קרוב יותר" של יובל. הוא עיבד חלק משירי אלבום הבכורה של אריק סיני וכתב מילים ללהיט "מסתובב ושר" (ל' אקשטיין). ל"ערב שירי משוררים" של גלי צה"ל ב-1980 עיבד שרגאי את "1 בינואר, לילה" (שחיבר אבות ישורון), אותו הלחין ושר יובל. ב-1980 הצטרף שרגאי כזמר וגיטריסט ללהקת סתיו עם אקשטיין בגיטרות ושירה, מוטי דיכנה בבס ושירה, חממי בתופים ושירה ודריו מלכי בקלידים ושירה. הלהקה הופיעה עם חומר מקורי, בעיקר של אקשטיין, ומעט קטעי רוק ובלוז מחוץ לישראל.
ב-1981 שרגאי השתתף בעיבוד שירי אלבומו של ארצי, חצות. השיר "לא עוזב את העיר" מתוך האלבום, הגיע למקום השלישי במצעד השנתי תשמ"א (1981), הגבוה ביותר מבין שיריו של שרגאי. כעבור שנה הוא עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומו של יובל, "הקוסקוס והסרפן" וניהל מוזיקלית את הפקת האלבום "מקום" של ארצי. הוא גם עיבד את שירה של נעמי שמר "עצוב למות באמצע התמוז" ששרה נורית גלרון. ב-1985 שרגאי עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום "דור" של יובל. הוא גם ניגן (עם אקשטיין) את כל הליווי המוזיקלי ושר קולות רקע. הוא עיבד ללהקת פיקוד דרום את השירים "לדרום" ו"ארץ סיני". ב-1987 שרגאי עיבד והפיק את אלבומו של יובל "באמצע החיים" ואת אלבום הבכורה של הזמרת אסתי כץ. לפסטיבל הזמר באותה שנה הוא עיבד ליובל את שירו "מי יתגעגע". ב-1990 שרגאי כתב והלחין את השיר "בלוז ים המלח" ששרו מרגלית צנעני ואקשטיין לפסטיבל הבלוז בים המלח. הוא עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום "הכל דיבורים" של יובל והפיק בפועל את הדיסק הסיקסטיז של להקת הסיקסטיז.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 המשיך שרגאי להפיק ולעבד לזמרים שונים ולחבורות זמר. הוא גם היה בין המנהלים האמנותיים של פסטיבל ערד ופסטיבלים נוספים (פסטיבל "חג היין" (לימים פסטיבל ראשון לציון), פסטיבל התנ"ך, ימי זמר בחולון ועוד). הפיק אירועים לעיריות ובהם אירועי פרישה, במות יום העצמאות וכו'. הופיע עם להקת “חתום בנשיקה”: מוטי דיכנה, אסנת זנו ואיל הלר, להקת גרסאות כיסוי לשירים משנות ה-60 וה-70.
רקסהאם (כדורגל)
מועדון כדורגל רקסהאם (בוולשית: Clwb Pêl-droed Wrecsam; באנגלית: Wrexham Association Football Club) הוא מועדון כדורגל מהעיר רקסהאם, שבוויילס. משתתף ב, הרביעית בחשיבותה במבנה הליגות של אנגליה והשנייה במערכת הליגות הלאומית. המועדון הוקם בשנת 1864, והוא המועדון הוותיק ביותר בוויילס וקבוצת הכדורגל השלישית הוותיקה בעולם.
לזכות רקסהאם 23 זכיות בגביע הוולשי, המהווה שיא לאומי. המועדון השתתף בגביע אירופה למחזיקות גביע, והישג השיא הוא שלב רבע גמר בעונת 1976. במסגרת הגביע האנגלי המועדון העפיל לרבע הגמר שלוש פעמים (בעונות 1973/74, 1977/78, 1996/97).
למועדון יריבות מרה עם צ'סטר, הנחשב לדרבי בשל קרבת הערים.
שנים ראשונות
המועדון הוקם באוקטובר 1864 על ידי חברי מועדון הקריקט רקסהאם שרצו פעילות ספורטיבית לחודשי החורף. זה הפך אותם (אחרי שפילד, קריי, האלאם ונוטס קאונטי) לקבוצת הכדורגל החמישית בגודלה של ההתאחדות, המועדון המקצועי השלישי הוותיק בעולם והוותיק ביותר בוויילס. המשחק הראשון נערך ב-22 באוקטובר 1864 במגרש הקריקט של מחוז דנביגשייר (מסלול המירוצים) נגד קבוצת מכבי האש של הנסיך מוויילס.
מכיוון שחוקי הכדורגל עדיין היו גמישים במקצת באותה תקופה, במשחקים המוקדמים הופיעו קבוצות עם עד 17 שחקנים בכל צד (16 שחקנים כששיחקו במשרד הביטוח המחוזי וצ'סטר קולג', 15 שחקנים נגד מכבי האש המתנדבים). בשנים הראשונות הללו רקסהאם הייתה ממובילי הקמפיין להגביל קבוצות ל-11 שחקנים בלבד על המגרש בכל עת.
בעונת 1877–1878 ההתאחדות הוולשית חנכה את תחרות הגביע הוולשי, שנערך במתכונת דומה לגביע האנגלי. גמר הגביע הוולשי הראשון נערך באקטון פארק. רקסהאם העפילה לגמר הגביע הראשון, שם ניצחה את דרידס 1–0, כשג'יימס דייוויס מבקיע את שער הניצחון. בגלל מחסור בכסף בגביע החדש, רקסהאם לא קיבלה את הגביע שלה עד השנה הבאה. בעשור הראשון שלה, רקסהאם בעיקר שיחקה משחקי ידידות נגד קבוצות וולשיות ואנגליות, כאשר הגביע הוולשי סיפק את רוב הכדורגל התחרותי שלהם, רקסהאם זכתה בו שוב ב-1883.
ב-1883 נרשמה גם ההופעה הראשונה של רקסהאם בגביע האנגלי, כאשר לאחר העפילה לסיבוב השני של התחרות אך נוצחו 3–4 בבית על ידי אוסוסטרי. ב-1884 המועדון שינה את שמו לאקס אם אולימפיק (Wrexham Olympic). אולימפיק נשמטה משם המועדון הזה ב-1888.
הודות למחלוקת עם בעלי הבית שלהם, שהעלו את דמי השכירות של מגרש רייסקורס ל-10 פאונד לשנה, רקסהאם שיחקה את משחקי הבית שלה בעונות 1881/82 ו-1882/83 במגרש Rhosddu Recreation Ground (המועדון שינה את שם המועדון לרקסהאם אתלטיק, Wrexham Athletic, לעונה אחת), לפני שחזרה למגרש רייסקורס לעונת 1883/84, שם שיחקה המועדון את משחקי הבית שלו מאז.
השתתפות ראשונה במסגרת ליגה
המועדון השתתף בתחילה במשחקי ידידות ובתחרויות גביע והתמודד לראשונה במסגרת ליגה ב־1890. אז הצטרפה רקסהאם לליגת השילוב (קומביניישן ליג) ושיחקה את משחקה הראשון נגד גורטון וילה ב־6 בספטמבר 1890, כאשר ארתור ליאה הבקיע את השער היחיד של רקסהאם בתבוסה 5–1. ליאה שיחק עבור המועדון למרות שהייתה לו רק זרוע אחת וכך גם שותפו ג'יימס רוברטס. רקסהאם סיימה את העונה במקום השמיני בעונה הראשונה.