cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סופרג'יזם
תחילת המאה ה-20
פעולות אלו הובילו למאסר של פעילות בגין הפרעות סדר ועבירה על החוק. מהסופרג'יסטיות נשללה הזכות להיות מוכרות כאסירות פוליטיות וכמחאה פתחו בשביתות רעב בעודן בכלא. הראשונה הייתה מאריון וואלאס דונלופ ששוחררה לאחר 91 שעות שביתה. כתגובה החילו עליהן רשויות החוק מדיניות של האכלה בכפייה ולאחר מכן חוקקו את חוק האסירים המשחרר את האסירים השובתים ברגע שבריאותם מדרדרת ומחזיר אותם אל הכלא ברגע שבריאותם משתפרת. חידוש נוסף של הסופרג'יסטיות היה הקמת ארגונים בינלאומיים לקידום המטרה המשותפת דוגמת ברית הנשים הבינלאומית למען זכות הצבעה IWSA.
אחת הפעילות המיליטנטיות ביותר באותה תקופה הייתה אמילי דייוויסון שהייתה מורה ופעילה ב-WSPU. בשנת 1909, בגיל 37, היא נעצרה לראשונה בעת שניסתה למסור עצומה לראש הממשלה הרברט הנרי אסקווית'. היא נמצאה אשמה בגרימת הפרעה ונאסרה לחודש ימים. מאז היא נעצרה לעיתים תכופות ונאסרה תשע פעמים בגין תקיפות, זריקת אבנים, הצתות ועוד. במהלך מאסריה נהגה לשבות רעב ואולצה לעבור הזנה בכפייה ארבעים ותשע פעמים. מהלך התנגדותה להזנה גרם לה לנזק גופני ניכר. סופרג'יסטיות רבות היו נוהגות לשבות רעב במהלך מעצרן וזאת מפני שהממשלה סירבה להכיר בהן כאסירות פוליטיות. בשנת 1913 דייוויסון התפרצה למרוץ אפסום דרבי, ונדרסה למוות על ידי סוסו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת. דבר זה גרם לזעזוע ציבורי רחב.
בארצות הברית תפסו את ההנהגה קארי צ'פמן קאט, אנה האוורד שו ואליס פאול, שהיו שלושתן פעילות ב-NAWSA. לאחר שפאול חזרה מהממלכה המאוחדת, שם לקחה חלק במאבק האלים ואף נאסרה. בהשפעת ביקורה בממלכה המאוחדת היה ארגונה רדיקלי יותר בשיח ובמעשים. אחד האירועים הבולטים היה צעדה של 5,000 נשים בוושינגטון בשנת 1913, יום לפני השבעת וודרו וילסון לנשיאות ארצות הברית. בשנת 1916 היא ייסדה את מפלגת הנשים הלאומית.
תוצאות המאבק
הגיוס הנרחב במהלך מלחמת העולם הראשונה גרם למחסור בידיים עובדות אותו מילאו הנשים שפעלו בכלכלה - פעילות זו הובילה למתן הזכות לבחור ולהיבחר בממלכה המאוחדת ב-1918 - אך זכות זו הייתה מוגבלת לנשים מגיל 30 בעלות רכוש. הזכות הורחבה לכל הנשים מעל גיל 21 בשנת 1928. בארצות הברית, ב-1920 עבר התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית המעניק את זכות הצבעה מלאה לנשים. המאבק הוביל למתן זכות בחירה לנשים בדמוקרטיות רבות ונוספות. שווייץ הייתה למדינה הדמוקרטית המערבית האחרונה להעניק זכות בחירה לנשים וזאת ב-1971.
בתרבות ובאמנות
בעוד שהסרט מלאכיות מברזל נאמן לתיאור ההיסטורי ולדמויות ההיסטוריות שהניעו את המאבק בארצות הברית, הרי שהסרט סופרג'יסטיות משלב דמויות היסטוריות עם דמויות בדיוניות.
תחשיב אינדקסים
תיאור האלגוריתם
אלגוריתם Index calculus זקוק לתת-קבוצה \ S קטנה ככל האפשר של אלמנטים ב-\ G, הנקראים גורמי בסיס (Factor base) שהם: השלם \ -1 וכן הראשוניים הקטנים החל מ-2 עד לגבול מסוים. מהיבט של יעילות רצוי שקבוצת גורמי הבסיס תהיה קטנה ככל האפשר, אולם בחישוב לוגריתמים גדולים קבוצה זו עלולה שלא להספיק. מבחינה מעשית קיים קונפליקט בין גודל \ S לבין הרצון להגיע לביצועים מרביים. בשלב הראשון אוספים מספר גדול ככל האפשר של יחסי שוויון ליניאריים (באופן כזה שניתן לייצגם ביעילות בעזרת גורמים בקבוצה \ S). משנאספו די יחסים, מחשבים את הלוגריתמים של כל גורמי הבסיס, מידע זה נחוץ בשלב השני לחישוב לוגריתמים של אלמנטים בחבורה \ G. בשלב זה מנסים להכפיל את \ \beta באלמנטים מאוסף היחסים באופן שניתן לייצוג כמכפלה של גורמי הבסיס (או חזקות שלהם), אם נמצא צירוף מתאים ניתן לחשב את \ y בקלות, בפעולות אלגבריות פשוטות.
האלגוריתם
קלט: יוצר \ \alpha של החבורה הציקלית \ G מסדר \ n והאלמנט.
יעילות
ישנן שתי גרסאות של האלגוריתם עם זמן ריצה אופטימלי. עבור \ F_{2^m}, אלגוריתם Coppersmith עם זמן ריצה של עם קבוע \ c > 1.587. עבור \ Z^*_p ישנה גרסה של Index calculus הנקראת number field sieve, עם זמן ריצה של. קיימים כיום שיפורים נוספים.
אלגוריתם Index calculus ניתן להרצה באופן מקבילי, חלק הארי של פעילות האלגוריתם מתמקד במציאת יחסים ליניאריים בשלב 2. עבודה זו ניתנת לחלוקה בין מספר מעבדים או מחשבים במקביל.
איפה אתה חי?! (תוכנית טלוויזיה, 2004)
איפה אתה חי?! הייתה תוכנית טלוויזיה סאטירית ישראלית ששודרה בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת בשנת 2004. התוכנית, שהגה ארז טל, ניסתה לשלב אלמנטים מ"רק בישראל" (תוכניתו המצליחה הקודמת של טל) ו"ארץ נהדרת", שעלתה זמן לא רב לפני כן וזכתה להצלחה רבה, באולפן אקטואליה מדומה, שמגישיו, ארז טל ואסי כהן, מעירים הערות הומוריסטיות על המצב בישראל.
כהן גילם בסדרה כמה דמויות מארסנל הדמויות הקומיות אותן פיתח במסגרת הצמד "אסי וגורי", ובהן: קוקו הזמר והימרי ה"הילר והומופוב". בתפקידי משנה קטנים הופיעו בסדרה גם שלמה בראבא והדר לוי.
תוכנית הפתיחה של "איפה אתה חי", זכתה למדרוג גבוה של 25.6%, שהיו אז 570 אלף צופים. התוכנית השיגה רייטינג של 18.3% בממוצע בעונה הראשונה שכללה עשר תוכניות, לעומת 23.3%-19.6% לעונות "רק בישראל" שהוביל ארז טל קודם. והוחלט לא להפיק עונות נוספות.
קישורים חיצוניים
ביקורות
לידא (מחוז משנה)
מחוז משנה לידא (בבלארוסית: Лідскі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר לידא.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה לידא 135,096 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 51.38% בלארוסים, 35.28% פולנים, 9.35% רוסים ו-1.68% אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (53.48%) ורוסית (41.75%).
יחסי ברוניי–קוריאה הדרומית
יחסי ברוניי–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים שבין ברוניי לבין הרפובליקה של קוריאה.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1 ביוני 1984, מיד לאחר שברוניי קיבלה את עצמאותה מבריטניה. קוריאה הדרומית פתחה את הקונסוליה הכללית בבנדר סרי בגוואן ב-1983, ושנה לאחר מכן, קונסוליה זו הפכה לשגרירות המייצגת את קוריאה הדרומית בברוניי. בשנת 2012, שר החינוך של ברוניי ביקר בקוריאה הדרומית כחלק מביקור עבודה. באותה שנה, סגן שר הבנייה הקוריאני ביקר בברוניי.
ישפית זהובה
ישפית זהובה (שם מדעי: Caloplaca aurantia) היא חזזית קרומית מהמשפחה Teloschistaceae הנפוצה באסיה, אירופה וכל יבשות אמריקה, על סלעים, אבנים ומבנים מלאכותיים. הפטריה יוצרת סימביוזה עם ירוקיות מסוג טרבוקסיה. היא מהווה מין טיפוסי לקבוצת C. aurantia בסוג ישפית, המאופיין בנבגים דמויי לימון.
תיאור
גוף החזזית, התאלוס, קרומי והדוק למסד, לרוב ימצאו כמה מושבות בשכנות. המושבות מעוגלות, קוטרן הוא עד כ-12 ס"מ, כולל היקף העשוי אונות באורך 2–6 מ"מ וברוחב 1–3 מ"מ, אשר לרוב שטוחות על פני המסד. צבעו נע בין צהוב-לבן לכתום כהה, כאשר המרכז מעט בהיר מהאונות הודות לכיסוי קמחי קל. מבני פרי בצורת אפותציות מצויים רק במרכז התאלוס ומספרם רב, צבעם כהה מצבע התאלוס.
מבחן-כתם של התאלוס וגופי הפרי נותן תגובה חיובית עם אשלגן הידרוקסידי בצבע ארגמן.
החזזית נפוצה על אבנים גירניים ועל חומרי בניין מלאכותיים, כגון בטון, לרוב במקומות שטופי שמש.
כמדד זיהום
ישפית זהובה עמידה לזיהום וממשיכה להתקיים גם כשסביבתה הטבעית נעשית מזוהמת, ויכולה לקלוט ולצבור מתכות כבדות מסביבתה בלי להינזק. לכן, היא יכולה להוות מדד ביולוגי לכמות והרכב זיהום האוויר לאורך זמן בעזרת דיגום חוזר של חזזיות טבעיות הגדלות באזורים מיושבים.
בישראל
ישפית זהובה היא אחת החזזיות הנפוצות ביותר בכל אזורי ישראל.
ליברליזם כלכלי
ליברליזם כלכלי היא תאוריה כלכלית ליברלית השואפת לצמצם את מעורבות המדינה בתהליכים החברתיים, מתוך ההנחה שמערכות חברתיות שואפות לאזן את עצמן באופן טבעי וזאת אם יתנו ליחיד לפעול לפי האינטרסים שלו. לטענתה לפרט זכות טבעית לחיים, חירות וקניין ומכאן נובעת החירות לממשם באופן חופשי בחיים הכלכליים. עקרונות התאוריה נטבעו על ידי הוגי הליברליזם הקלאסי כמו אדם סמית והפיסיוקרטים הצרפתים. כיום השיטה מיוצגת בעיקר על ידי אנשי אסכולת ה"לסה פר".
על פי תפיסתם של הראשונים שהחזיקו בתאוריה זו, באדם יש יסוד אנוכי, המניע אותו לקדם את האינטרס העצמי שלו. כאשר מניחים לאדם לפעול באופן חופשי, טוענים תומכי הגישה, מתקיים מנגנון כמו-אבולוציוני המביא לכך שמצבם של כל בני האדם משתפר, כלומר גם אם אינם מודעים לכך, כאשר פרטים פועלים למען תועלתם האישית, הם פועלים גם לטובת האינטרס הכללי (סמית כינה זאת עקרון "היד הנעלמה"). כאשר כל התנאים האחרים שווים (סטריס פריבוס), פעולה חופשית כזו עתידה להניב את התוצאות הטובות ביותר.
האסכולה האוסטרית, רואה בעצמה כמייצגת את התפישה הליברלית בתחום הכלכלי בצורתה הקלאסית, בשינוי מרכזי אחד: האוסטרים מפחיתים בחשיבות הנחת הפעולה האנוכית ומדגישים במיוחד את הפעולה מכוונת המטרה על–פי משנתו של לודוויג פון מיזס.
חישוק (התעמלות אמנותית)
חישוק הוא אביזר דמוי חישוק בהתעמלות אמנותית ויכול להיות עשוי מפלסטיק או עץ, ובלבד שהוא שומר על צורתו במהלך השימוש. הקוטר הפנימי הוא 51–90 סנטימטרים, וחייב לשקול מינימום 300 גרם. החישוק יכול להיות בצבע טבעי או מכוסה באופן חלקי או מלא על ידי צבע או כמה צבעים, ועליו סרט דביק בצבע זהה או שונה מצבע החישוק.
השימוש הבסיסי בחישוק כולל סיבוב סביב היד או הגוף, גלגול, נדנוד, יצירת מעגל, זריקה ומעבר בתוך החישוק.
טכניקות רבות של ההתעמלות האמנותית אומצו על ידי ההופ דאנס המודרני.
קידוח ופיצוץ
קידוח ופיצוץ היא שיטת כריית מנהרות שהייתה נפוצה לפני המצאת המכונה לכריית מנהרות (TBM). השיטה הייתה דרך חסכונית לחפירת מנהרות ארוכות בסלע קשה, שבו החפירה אינה אפשרית. גם היום, השיטה עדיין משמשת לבניית מנהרות, כמו בניית מנהרת בסיס לוצברג. ההחלטה אם לבנות את המנהרה באמצעות TBM או באמצעות שיטת קידוח ופיצוץ כוללת מספר גורמים, כגון: אורך המנהרה הוא השיקול העיקרי בהחלטה, כיוון שעלות תפעול מכונת כרייה הוא גבוה יותר, אף כי מהירות הכרייה גבוהה יותר. כך, שבמנהרה קצרה יחסית, ישנה עדיפות לשיטת הכרייה הוותיקה. פירושו של הדבר, שמנהרות קצרות יותר נוטות להיות פחות חסכוניות לבניה עם TBM ולכן בדרך כלל נבנות על ידי שיטת קידוח ופיצוץ. לאיכות הקרקע יש גם השפעה משמעותית על הבחירה בשיטות השונות המתאימות לסיכונים שונים בקרקע.
היסטוריה
אף על פי ששיטת קידוח ופיצוץ הייתה בשימוש מוגבל קודם למהפכה התעשייתית באמצעות אבק שרפה (כגון במנהרת בלו רידג' בארצות הברית, שנבנתה במחצית הראשונה של המאה ה-19), אך מחמת חוסר חומרי נפץ חזקים יותר (ובטוחים יותר), השיטה לא הייתה נפוצה. עם המצאת הדינמיט (שהומצא בשנת 1867), כמו גם פיתוח השיטה למימוש מלא של פוטנציאל חומר הנפץ, הפכה השיטה לפופולרית יותר.
קידוח ופיצוץ שימשה בהצלחה כדי לבנות מנהרות בכל רחבי העולם, בין השאר: במנהרת הרכבת פרג'וס, מנהרת בסיס הגוטהארד, מנהרת סימפלון, יאנגפראובאן ואפילו מנהרת הכביש הארוכה ביותר בעולם Lærdalstunnelen, בנויה בשיטה זו.
השיטה
כפי שהשם מרמז, קידוח ופיצוץ מתנהלת כדלקמן: מיקום ועומק החורים (וכמות חומר נפץ בכל חור) נקבע על ידי תבנית מתוכננת בקפידה, אשר, יחד עם התזמון הנכון של הפיצוצים הבודדים, מבטיחה כי המנהרה תהיה בעלת חתך עגול.
תמיכת הסלע
מכיוון שהמנהרה נחפרת באופן הדרגתי, הגג וצידי המנהרה צריכים תמיכה כדי לעצור את הסלע מליפול לתוך החפירה. השיטות לתמיכת הסלע והדרכים משתנות במידה רבה, אבל מערכות תמיכת סלע טיפוסיות עשויות לכלול: בורגי או מסמרי סלע, בטון מותז ועוד. לרוב, השימוש יהיה בכמה שיטות יחד, כך שכל אחת מהן מפצה על מגרעות השנייה.
טוהר וסכנה
טוהר וסכנה: ניתוח של המושגים זיהום וטאבו (באנגלית: Purity and Danger: An Analysis of Concepts of Pollution and Taboo) הוא ספרה הקלאסי של האנתרופולוגית הבריטית מרי דאגלס, ונחשב לאחת היצירות החשובות בספרות האנתרופולוגית במאה ה-20. הספר יצא לאור בשנת 1966 והתפרסם בעברית בשנת 2004. הספר נבחר על ידי מבקרי ה-Times Literary Supplement לאחד ממאה הספרים המשפיעים ביותר על השיח המערבי מאז המחצית השנייה של המאה ה-20.
אודות הספר
הספר עוסק בטומאה ובלכלוך מנקודת מבט אנתרופולוגית והוא כולל ניתוח של טקסים, דתיות וסגנונות חיים שמאתגרים, על פי דאגלס, את התפיסות המערביות לגבי זיהום, תוך ניסיון להראות כיצד תפיסות אלו מובנות מתוך הקשר תרבותי והיסטורי. במרכז הספר מעמידה דאגלס את השאלה: מדוע מייחסות תרבויות לדברים מסוימים חשיבות עד כדי קדושה, בו בזמן שדברים אחרים נחשבים כה מזוהמים עד כדי כך שמוטל עליהם טאבו? בניסיון לענות על שאלה זו מתחקה דאגלס אחר חוקי הטומאה והטהרה של בני הללה (זאיר) תוך השוואה לחוקי הכשרות בספר ויקרא. הטענה המרכזית של דאגלס בספר היא שמה שנחשב בתור לכלוך בחברה נתונה הוא כל מה שנחשב כמחוץ למקומו (אוכל אינו מלוכלך מטבעו, אבל כתמי אוכל על בגדים נחשבים לכלוך; עפר איננו מלוכלך אלא אם כן הוא נכנס הביתה וכיוצא בזה.
אחד הרעיונות המרכזיים של הספר הוא "טומאה חילונית", לפיו מנהגי היגיינה מודרניים אינם שונים מבחינה מבנית מאלו ה"פרימיטיביים". ב"טוהר וסכנה" מרי דאגלס הציעה לראשונה את הרעיון לפיו חוקי הכשרות של היהודים אינם תקנות בריאות פרימיטיביות כפי שנהוג לחשוב או כללים שרירותיים המבטאים את מחויבותם של היהודים לאלוהים. תחת זאת, דאגלס טענה כי כללי הכשרות מתחזקים גבולות סמליים של התרבות היהודית. חוקי הכשרות הם למעשה חלק ממערכת האבחנות והסמלים שהחברה היהודית יצרה כדי להבחין בין הקטגוריות שעומדות בבסיסה, כמו טהרה-טומאה, טוב-רע; היוצאים מן הכלל הם הטמאים. מזונות אסורים על פי ההלכה היו אלו שלא התאימו לתוך קטגוריה מוגדרת כלשהי. כך למשל, מקומם של החזירים בסדר הטבעי אינו חד-משמעי מכיוון שהם מפריסי פרסה אך לא מעלי גרה ולכן הם "שוברים" את קריטריון המיון. לפיכך היא מסיקה כי הטומאה היא ביטוי לאנומליה ואי סדר, ואחת מן הדרכים להתמודד עם תופעות לא רגילות הגורמות לאדם חוסר נחת בולט היא באמצעות הרחקתו של המושא האנומלי והגדרתו כטמא.
דאגלס מנסה לבאר את ההבדלים בין קדוש, טמא ולא-טמא בתרבויות ובזמנים שונים בעולם. כדי להבין את הטומאה היא נוקטת בגישה סטרוקטורליסטית, והולכת בעקבות אמיל דורקהיים וקלוד לוי-שטראוס שחקרו את התרבות כמערכת שמשקפת את טבעה האוניברסלי של החשיבה האנושית. דאגלס קובעת שהטומאה היא תוצאה של חריגה מגבולות הסדר, יציאה מגבולות הארגון החברתי-תרבותי. הבחנה נוספת המצויה בספרה היא הקשר בין הממד האישי לממד הציבורי-פוליטי. לטענתה, טקסים המביעים חרדה בנוגע לנקבי הגוף – דם, מוגלה, זרע וכדומה – נובעים מהשאיפה להגן על האחדות הפוליטית והחברתית של קבוצת מיעוט. לדבריה, דאגתם של היהודים לשלמות הגוף הפיזי משקפת את האיום שחשו כלפי גופם.
לדברי דאגלס, תפיסה מודרנית אינה מוכוונת זיהום (לכל היותר הזיהום נתפס כעניין של אסתטיקה, היגיינה או אתיקה והבעיה היחידה שהוא יכול ליצור היא אי נעימות). לעומת זאת בתפיסות שבטיות בקרב שבטים שבהם אין "מובדלות" והכול אחוז אחד בשני, הזיהום נתפס כחטא. בעולם הקדם-תעשייתי מוצאת דאגלס את המבנים והרעיונות האוניברסליים, אבל המבנים הללו עצמם קיימים גם בעולם המודרני.
ביקורת עצמית מאוחרת
בהקדמה למהדורת 2002 של "טוהר וסכנה" דאגלס חזרה בה מדבריה בנוגע לחוקי הכשרות וטענה כי הייתה טעות בהבחנה המוקדמת שלה אודותיהם. היא הציעה הסבר חלופי לפיו חוקי התזונה היהודיים הם מודל סמלי מורכב של הגוף ושל המזבח אחד על גבי השני כארץ של בעלי חיים. בני ישראל יכלו לאכול אך ורק חיות שניתן היה גם להקריב כקורבן, אלו היו חיות שבני אדם יכלו להציע כקורבן, דהיינו רק בעלי חיים מבויתים שבני אדם רועים. כך הסיקה דאגלס כי חיות הנחשבות על ידי המסורת כטמאות אינן בלתי טהורות אלא בעלי חיים שבהן אסור לאדם לפגוע, וכי פרשנים מאוחרים יותר לרבות המחבר המקראי פירשו את התפיסה הזאת בצורה שגויה. כמו כן, דאגלס מבהירה ב"טוהר וסכנה" כי היא אינה מצדדת בשיפוט של דתות כאופטימיות או פסימיות בהבנתן את הלכלוך כחיובי או כשלילי.
ניס
ניס (בצרפתית: Nice) או ניצה (בגרמנית, באיטלקית: Nizza) היא עיר בדרום צרפת הממוקמת על חוף הים התיכון, בין מרסיי לבין ג'נובה (איטליה). במפקד האוכלוסין האחרון שנערך במרץ 2010, באזור המטרופוליטאני של ניס 955,000 תושבים. העיר נמצאת במקום החמישי בצרפת מבחינת גודל האוכלוסייה כאשר במקומות הראשונים נמצאות: פריז, מרסיי, ליון וטולוז.
ניס מהווה מרכז תיירותי חשוב בצרפת, השני בחשיבותו לאחר פריז, ומקום נופש מוביל על הריביירה הצרפתית. בעיר נמל התעופה השלישי בצרפת מבחינת מספר המבקרים בו בשנה (קרוב ל-12 מיליון ב-2016). את המקומות הראשונים תופסים שני שדות התעופה הפריזאיים.
גאוגרפיה ואקלים
ניס ממוקמת על חוף הים התיכון, והיא מוקפת בגבעות של הרי האלפים, המפריעות להתפשטותה של העיר באזור. את שטח העיר חוצים שני נחלים סוערים, פאיון במזרח (34 ק"מ) ומאניאן במערב. אלה נוטים להתייבש בקיץ.
העיר ניס נהנית מאקלים ים תיכוני המאופיין בקיץ חם ויבש ובחורף מתון. בחודשי הקיץ הטמפרטורה האופיינית היא מעל 20 מעלות צלזיוס ולעיתים קרובות מגיעה ל-30 מעלות צלזיוס. בימי החורף הטמפרטורה נעה בין 11 - 17 מעלות צלזיוס ואילו בלילות בין 4 - 9 מעלות צלזיוס.
היסטוריה
הסימנים הקדומים ביותר להומינינים באזור מתוארכים לכארבע מאות אלף שנה לפני זמננו. את העיר ניס ייסדו יוונים מהמושבה היוונית מסאליה (מרסיי) באמצע המאה ה-4 לפנה"ס. היוונים העניקו לעיר את השם "ניקאיה" (Νικαία), לכבוד אלת הניצחון היוונית, ניקה, לאחר שהביסו את שכניהם, הליגורים. היא הייתה אחת הערים החשובות ביותר למסחר על חופי הים הליגורי עד הפלישה של הלומברדים. במאה ה-7 הצטרפה ניס לליגת ג'נובה, אשר אספה לתוכה את ערי החוף הים הליגורי. בשנת 729 הדפה ניס ניסיון פלישה של הסרצנים (הערבים), אך בשנים 859 ו- 880 עלה בידי הסרצנים לבזוז ולשרוף אותה, ועד המאה ה-10 היו סביבות העיר תחת שליטתם.
בימי הביניים המוקדמים הייתה ניס, בשמה האיטלקי ניצה, עיר-מדינה עצמאית שהשתלבה במערכת הבריתות והיריבויות בין ערי איטליה, כבעלת ברית של פיזה ואויבת של ג'נובה. מלכי צרפת ניסו לכובשה, אבל העיר הצליחה להגן על עצמה. במאה ה-13 ובמאה ה-14 נכבשה ניס על ידי פרובאנס, אך הצליחה להשיב את עצמאותה. בשנת 1388 העיר נכנסה תחת חסותה של רוזנות סבויה, עד שנת 1860, כאשר ממלכת סרדיניה העבירה את השליטה על ניס לצרפת בהסכם טורינו. תקופה זו חולקה לשני חלקים בין השנים 1691-1731, כאשר ניס הייתה בבעלותו של מלך צרפת לואי הארבעה עשר, ובין השנים 1792-1814, כשהעיר הייתה תחת כיבוש נפוליאון.
לאחר מלחמות נפוליאון, צברה ניס פופולריות בהיותה עיר נופש ותיירות, מזג אוויר נוח וחורפים חמים משכו את הזרים לאזור זה.
במחצית השנייה של המאה העשרים, צמחה והתפתחה למדי תחת סמכותו של ראש העיר ז'אן מדסן (1928-1944, 1947-1966) ובנו ז'אק (1966-1990). ב-16 באוקטובר 1979 פגע בחוף המערבי של ניס צונאמי שנגרם כתוצאה ממפולת תת-קרקעית, בו נהרגו תשעה בני אדם.
לא פעם הפכה ניס לזירה של פורומים פוליטיים בינלאומיים. בדצמבר 2000 נפתחה בה ועידת האיחוד האירופי, אשר בו הוסכם על הרחבת האיחוד מזרחה.
בשנת 2016, בעיצומן של חגיגות יום הבסטיליה בעיר, בוצע פיגוע דריסה קטלני שבו נהג משאית בן 31, מהגר מוסלמי מתוניסיה, דהר לתוך קהל החוגגים ודרס עשרות חוגגים עד שמשאיתו נעצרה. הנהג ירד מהמשאית ופתח באש מרובה אוטומטי על הקהל עד שחוסל בידי המשטרה. בפיגוע נרצחו 84 בני אדם וכ-200 נפצעו.
באוקטובר 2020 התרחש בעיר פיגוע נוסף.
ב-2021 הוכרז המרכז ההיסטורי של ניס אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
אוכלוסייה
בערך 10% מאוכלוסיית העיר הם בעלי אזרחות זרה ושש קבוצות המהגרים הגדולות הן: תוניסאים, איטלקים, מרוקאים, אלג’יראים, פורטוגזים וספרדים.
תרבות וספורט
היות שהעיר מהווה יעד תיירותי פופולרי, היא מארחת גם פסטיבלים רבים לאורך השנה כמו הקרנבל של ניס ופסטיבל הג'אז של ניס.
הקהילה היהודית
בניס גרים כ-20,000 יהודים. ישנם שלושה בתי ספר יהודיים בעיר, של תנועת חב"ד, של תנועת אליאנס ובית הספר הציוני וישיבה גדולה וקטנה בשם "אור תורה".
במהלך מלחמת העולם השנייה מישל בליין ואדמון אווראר הצילו מספר יהודים מתושבי העיר ועל פעילותם קיבלו תואר חסיד אומות העולם.
ערים תאומות
הערים התאומות של ניס הן:
אליאס אלמר
אליאס אלמֻר (בערבית: إلياس المرّ; נולד ב-1962 בכפר ) הוא שר ההגנה הנוכחי של לבנון. בעבר שימש בתפקיד סגן ראש הממשלה ושר הפנים בממשלתו של רפיק אל-חרירי.
ביוגרפיה
נולד בכפר בתע'רין למשפחה יוונית-אורתודוקסית למישל אלמור, ששימש גם הוא כסגן ראש הממשלה ושר הפנים. אשתו של אלמור, קארין לאחוד, היא בתו של נשיא לבנון לשעבר אמיל לאחוד, ולזוג שלושה ילדים. דודתו, מרנה אלמור, עומדת בראש הוועדה להיתרי בנייה בלבנון.
אלמור, עורך דין בהשכלתו, הוא אחד מראשי הנוצרים היוונים-אורתודוקסים בלבנון, וידוע בנטייתו הפרו-סורית.
ב-12 ביולי 2005 ניסו להתנקש בחיי אלמור, כאשר מטען חבלה פוצץ בסמוך לשיירתו בעיירה אנטליאס, כ-5 ק"מ צפונית לביירות. בניסיון ההתנקשות נפצע אלמור פצעים קלים, שניים משומרי ראשו נהרגו ו-12 אנשים נפצעו.
ממסמכי ההדלפות של אתר "ויקיליקס" עולה כי אלמר סייע לישראל בעת מלחמת לבנון השנייה, ואף הורה לצבא לבנון שלא להתערב.
קא' רצוניקו
קא' רצוניקו (בוונטית: Ca' Rezzonico - קיצור של "קאזה רצוניקו" - בית רצוניקה) הוא ארמון הממוקם על גדתה הדרום מערבית של התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
כיום משמש המבנה כמוזיאון המציג את החיים בוונציה במהלך המאה ה-18.
היסטוריה
המבנה נבנה על גדת התעלה הגדולה, במפגש התעלה עם תעלת ריו די סן ברנאבה, עבור משפחת בון. באתר עמוד קודם לכן שני מבנים בבעלות משפחת האצולה. בשנת 1649 החליט פיליפו בון לבנות ארמון אחד נרחב באתר, ושכר את שירותי האדריכל הידוע ביותר בוונציה באותה עת - באלדאסארה לונגנה. לוגנה נפטר בשנת 1682, ובון פשט רגל בטרם הושלם המבנה.
לאחר פשיטת הרגל של משפחת בון, רכש את המבנה גאמבטיסטה רצוניקו. משפחת רצוניקו התעשרה והפכה למשפחת אצולה באותה עת, לאחר שהלוותה כספים לרפובליקה של ונציה.
ציור מעשה ידי קאנאלטו מראשית המאה ה-18 מתאר את המבנה כמבנה בן שתי קומות (רק קומת הפיאנו נוביל הראשונה הושלמה). בציור זה ניתן לראות גג זמני על המבנה.
הארמון הושלם בשנת 1756, ביוזמת משפחת רצוניקו, על ידי האדריכל ג'ורגו מאסארי, אשר שמר על תוכניתו של לונגנה, אולם ביצע מספר שינויים לסגנון הבארוק של לונגנה, על מנת להתאים את המבנה למועד השלמתו.
בשנת 1810 נפטר אחרון מצאצאי המשפחה בלא ילדים, והמבנה הפך למכללה ישועית.
בשנת 1832 נמכר המבנה, ורהיטיו הוצאו ממנו. המבנה נרכש בשנת 1837 על ידי הרוזן לאדיסלו זלינסקי, אשר מכר אותו לצייר רוברט בארט בראונינג. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לרוברט, אביו, המשורר רוברט בראונינג. רוברט בראונינג נפטר בזמן מגוריו במבנה בשנת 1889.
דייר נוסף שהתגורר במבנה היה הצייר ג'ון סרג'נט סינגר.
בשנת 1906 בראונינג דחה את בקשת הקייזר הגרמני וילהלם השני לרכוש את המבנה, ומכר אותו לרוזן ליונל פון הרשל דה מינרבי. מינרבי התגורר במבנה עד שנת 1935 עת פשט רגל.
בשנת 1935 רכשה עיריית ונציה את המבנה, במטרה להציג בו את אוספי יצירות האומנות מהמאה ה-18 אשר היו בבעלות העירייה, ואשר לא ניתן להציגן במוזיאון קורר בשל שטחו הקטן.
במבנה הותקנו פרסקאות נוספים, ובהם ה"אלגוריה של התכונות הטובות" מעשה ידי טייפולו אשר הובא למבנה מפאלאצו בארבאריו ומוצג כיום בחדר הכס שבמבנה.
כמו כן הועברו למבנה רהיטים נוספים מפאלאצו בארבאריו, וכן חדרים בסגנון סיני מפאלאצו קאלבו-קרוטה, וחדרים תקופתיים נוספים מארמונות נוספים ברחבי העיר.
המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1936.
תיאור המבנה
לרוחבו של המבנה שלושה חדרים בלבד - במרכז המבנה חדר מרכזי ארוך, התואם את רחבת הכניסה בקומה הראשונה של המבנה. בכל אחד משני צדדי חדר מרכזי זה נמצאים ארבעה חדרי משנה לאורכו של המבנה, כאשר לאחר החדר המרכזי מצויה החצר הפנימית של המבנה, ולאחריו מבנה נוסף בו נמצא חדר הנשפים של הארמון. חדר נשפים זה, שתוכנן על ידי מאסארי, גבוה במיוחד, ולמעשה ממוקם בשתיים מקומות המבנה (הקומה השנייה והשלישית). תקרת חדר הנשפים מעוטרת בציור מעשה ידי ג'ובאני באטיסטה קרוסאטו המתארת את אפולו רוכב על מרכבתו בין אירופה, אסיה, אפריקה והאמריקות. גרם מדרגות רחב, עשוי שיש ומעוטר בפסלים מעשה ידי ז'וסטו לה קורט מוביל מהקומה הראשונה של המבנה אל הקומה המרכזית.
בקומה המרכזית נמצאת קפלה תפלה, וכן חדר שינה ובו פרסקו הידוע בכינוי "אלגוריית הנישואים" משנת 1758.
קונווי (מחוז)
קונווי (בוולשית ואנגלית: Conwy) הוא מחוז בצפון ויילס, בממלכה המאוחדת.
גאוגרפיה
מחוז קונווי גובל מצפון עם הים האירי, ממזרח הוא גובל עם מחוז דנבישייר ומדרום ומערב הוא גובל עם מחוז גוויניד'. עורקי התחבורה העיקריים ברחבי המחוז הם קו הרכבת העובר לאורך החוף הצפוני, כביש ה-A55 העובר גם הוא לאורך החוף הצפוני, כביש ה-A470 אשר חוצה את המחוז מצפון בקונווי לדרום בבטווס-אי-קוייד ופסטיניוג. בנוסף, כביש ה-A5 חוצה את המחוז האזור מרכזו ממזרח למערב.
מעבר לרצועת החוף בצד הצפוני של המחוז, פנים המחוז מאופיין באזורים הרריים ובחלקו הדרומי כולל חלק משמורת סנודוניה. בחלקו הצפוני של המחוז מרוכזת רוב האוכלוסייה שלו באזור שפך נהר הקונווי, מפרץ ל'אנדידנו וחצי האי קרודי'ן.
מס קנייה
מס קנייה הוא מס עקיף (מס צריכה) המוטל על קבוצות מוצרים לצרכן ומחושב כאחוז מסוים מהמחיר הסיטונאי של המוצר.
מס הקנייה בישראל מוטל בין היתר על מוצרי הדלק (ביניהם בנזין, סולר, נפט, גז, פחם ומזוט). מס הקנייה המוטל על מוצרי דלק נקרא גם מס בלו והוא מס קצוב (נקוב בשקלים ולא כאחוז יחסי מהסכום). החל מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 קיימת מדיניות של הפחתה הדרגתית של שיעורי מס הקנייה. המועד לחישוב המחיר הסיטונאי של הטובין, הוא בעת מכירתם לצרכן.
קיימות אפשרויות להחזרי מס קנייה, למשל במקרים של נכות, חוב אבוד או הישבון במקרה שמס הקנייה שולם עבור חומרי גלם ששימשו לייצור מוצרים ליצוא.
במדינות רבות באירופה הוחלף מס הקנייה במס ערך מוסף.
החל מ-2017 אין מס קנייה על טלפונים סלולריים וכרטיסי SIM.
מסורת פרי
מסורת פרי (Feri) היא דת כישוף ופולחני מסתורין נאו-פגנית, אשר נוסדה בשנות ה-40 על ידי ויקטור אנדרסון ואשתו קורה בקליפורניה, ארצות הברית.
הגדרה
מסורת פרי היא דת כישוף. חסידי המסורת משתמשים בטכניקות של מאגיה עממית, מאגיה טקסית, טראנס ושמאניזם כדי להתפתח מבחינה רוחנית, להשפיע על הסביבה, ולעבוד את האלים.
מסורת פרי היא דת אקסטטית. בניגוד לדתות כישוף המדגישות מיניות לשם פריון כמו ויקה, מבוססת מסורת פרי סביב החוויה החושנית והתודעה המינית של המכשפה. פרי ידועה בפתיחות שלה ובקבלה של כל צורת חוויה מיסטית ארוטית, כולל חוויות לא הטרוסקסואליות. היא שואבת השפעות ממגוון דתות ואמונות כולל קלטיות, פנתאיזם, ויקה, הונה (כישוף ילידי שמקורו בהוואי), מאגיה גבוהה ושמאניזם.
אלים
חברי פרי מאמינים בפנתאון פוליתאיסטי ייחודי, הכולל שלושה אלים ושלוש אלות, שהם אספקטים של אלת הכוכב. לכל אל יש תאומים, או פנים אחרות. על פי הפרי, טיבם של האלים במסורת הוא כפול ופרדוקסלי. חלק מן האלים של הפרי הם היסטוריים ומקורם בפנתאון הוולשי, האגדה היהודית, ודת האי הוואי. אחרים הם אלים מודרניים וחדשים לגמרי. כמו כן קיימת אמונה במספר ישויות רוחניות ספציפיות, שאינן אלים.
מנהגים
המנהגים המרכזיים של הפרי הם ייצוב שלוש הנפשות, עבודה עם פנטכל הברזל ופנטכל הפנינה, לב התמימות השחור, עבודה עם אנרגיה כחולה, עבודה עם הצל, וכן טכניקות טראנס ואקסטזה שונות. האתיקה של הפרי מדגישה אחריות אישית ואי-עידוד חולשה פנימית או אצל אחרים.
פרי היא דת כישוף, החולקת מאפיינים רבים עם דתות כישוף מודרניות אחרות כמו ויקה. כמו ברוב דתות הכישוף, גם הפרי מטילים מעגל קסם, משתמשים בכישוף להעצמה אישית, חוגגים את גלגל השנה ומקיימים טקסי פולחני מסתורין והכנסה בסוד. לפרי יש דרגת חניכה אחת בטקסי ההכנסה בסוד. דרגות נוספות מתקבלות בשיטה של מטות. המטה הירוק ניתן לכל מכשפה במעמד טקס החניכה. מטה לבן ניתן למכשפה שלמדה שירה טקסית, מיתולוגיה או צורות הבעה אמנותית אחרות. מטה שחור מסמל את הדרגה הגבוהה ביותר ומוענק למי ששולט בטכניקות טראנס ואקסטזה.
היסטוריה
ויקטור אנדרסון נולד בשנת 1917 בניו מקסיקו, ארצות הברית. בילדותו עברה משפחתו למדינת אורגון, שם עבר חוויה מיסטית עמוקה ולמד מנהגי כישוף עממי מקבוצת מהגרים מאזור אפאלצ'יה.
בשנת 1944 נשא ויקטור לאשה את קורה, ילידת אלבמה, ארצות הברית. קורה הגיעה ממשפחה נוצרית אדוקה, בעלת היסטוריה של שימוש במאגיה עממית נוצרית. יחד עם קורה, החל ויקטור להתעניין בדתות כישוף. הוא יצר קשר עם מכשפות באיטליה ובהוואי ואף התרשם מעבודתו של ג׳רלד גרדנר, מייסד ויקה.
בשנות החמישים והשישים פגשו ויקטור וקורה נער צעיר בשם טום דלונג. יחד עם דלונג, שאימץ את הפסבדונים גידיון פנדרוון הם פיתחו את מסורת פרי.
בדומה למסורת הדיאנית הפמיניסטית, גם מסורת פרי הושפעה במידה רבה מן המהפכה החברתית והפוליטית שהתרחשה בארצות הברית בשנות השישים. מקליפורניה התפשטה מסורת פרי למקומות נוספים בארצות הברית, ואף למדינות כמו גרמניה ובריטניה.
בשנות השבעים פגשו בני הזוג אנדרסון את רוב האישים שלימים יפתחו את מסורת פרי, ילמדו אותה, ויפיצו אותה בעולם: אליסון הארלו, גבריאל קארילו ואחרים.
התלמידה המפורסמת ביותר של ויקטור אנדרסון, שזכתה אף לכינוי "המכשפה המפורסמת ביותר בעולם" היא סטארהוק. סטארהוק עברה טקס חניכה למסורת פרי בשנות השבעים והקימה את אספת המכשפות קומפוסט, שלימים תהפוך למסורת כישוף בפני עצמה: ריקליימינג.
מנוע סטרלינג
מנוע סטרלינג (באנגלית: Stirling engine) הוא מנוע בעירה חיצונית שהומצא ב-1816 על ידי רוברט סטרלינג. המנוע פועל על בסיס מעגל סטרלינג שמנצל אנרגיה ממקור חום חיצוני על מנת להפיק עבודה מכנית. מנוע סטרלינג בסיסי מבוסס על צילינדר המכיל גז או אוויר ושתי בוכנות שאוטמות את הגז בצילינדר. מחזור פעולת המנוע הבסיסי מורכב מכך שבתחילה מקור החום החיצוני מחמם את הגז ובכך מגביר את הלחץ המופעל על הבוכנה הראשונה וגורם לעלייתה. לאחר מכן, מתפשט הגז החם לאזור בטמפרטורה נמוכה, שבו נמצאת הבוכנה השנייה, ובכך מוקטן הלחץ בתוך הצילינדר ומאפשר לבוכנה הראשנה לשוב למקומה הקודם, בעקבות תזוזת זו השנייה.
מבנה המנוע ואופן פעולתו
תהליך העבודה במנוע מתאפיין בשינויים איזוכורים ואיזותרמים. בשלב החימום - נשאר הנפח קבוע (תהליך איזוכורי) ובשלב ההתפשטות, נשארת הטמפרטורה קבועה (איזותרמי).
מקור החום המניע מנועי סטרלינג מגוון וכולל לדוגמה דלק, אנרגיה סולארית ואנרגיה גאותרמית. לעומת זאת קירור האזור הקר במנוע, מבוצע לרוב על באופן אוטומטי באמצעות שימוש בצלעות קירור המורכבות על הצילינדר.
קיימות שתי צורות בסיסיות למנוע הסטרלינג:
מנוע דו-צילינדרי
מנוע המורכב מזוג צילינדרים המחוברים ביניהם, שבכל אחד מהם נמצאת בוכנה נפרדת. בעוד שאחד מהצילינדרים מחומם על ידי מקור חום, השני דווקא מקורר.
אופן פעולתו מבוסס על ארבעה שלבים:
למנוע דו צילינדרי יש שתי גרסאות דומות: מנוע סטרלינג אלפא שבו הצילינדרים מחוברים ביניהם באמצעות רגנרטור מצידם העליון שרחוק יותר מהגלגל, ו-מנוע סטרלינג גמא שבו הם מחוברים בחלקם התחתון ללא רנגטור.
מנוע חד-צילינדרי
מנוע הכולל צילינדר אחד שמכונה מנוע סטרלינג בטא, שבתוכו נמצאות שתי בוכנות. אופן הפעולה של מנוע זה הוא מאוד דומה למנוע דו-צילינדרי, אלא שהצילינדר האחד מחולק לשני אזורים. החלק העליון, שרחוק יותר מהגלגל מחומם על ידי מקור חיצוני, והחלק התחתון, מקורר. הבוכנה העליונה עוברת בתוך התחתונה, בעוד התחתונה היא זו שאוטמת את הצילינדר מפני דליפת האוויר. כמו כן, במנוע שבנוי בצורה זו, הרגנרטור אינו קיים.
שימושים
מנועי סטרלינג הם בעלי יחס גרוע של תפוקת כוח יחסית למשקל המנוע, ובנוסף נדרשים חומרים יקרים יחסית המסוגלים לעמוד בעומס החום הקבוע - להבדיל ממנוע בעירה פנימית שעומס החום בו מוגבל לשיאים של מאיות שנייה. בשל מגבלות אלו מנועי סטרלינג נמצאים בשימוש רק ביישומים מיוחדים.
קיימים גם מנועי סטרלינג זעירים הפועלים בטמפרטורות נמוכות שתפקידם העיקרי הוא סילוק חום, למשל ממערכות אלקטרוניות. כמו כן, קיימים גם מנועים כאלו, המופעלים באמצעות האנרגיה הנוצרת מחום כף היד, כשהמנוע מונח עליה.
אחד השימושים במנועי סטרלינג הוא כמנוע עזר בצוללות. המנוע בשימוש בצי הצוללות של יפן ובמספר צוללות בצי השוודי. שימוש זה מאפשר לצוללת להישאר בצלילה ללא כל קשר לאוויר החיצון זמן ארוך יותר מהמקובל היום.
בטטה
בטטה (שם מדעי: Ipomoea batatas), הוא שמו העממי של לפופית נאכלת, מין בסוג לפופית במשפחת החבלבליים. הבטטה מהווה ירק שורש חשוב למאכל ולמספוא. שורשיה מתאפיינים בחלקי שורש גדולים מעובים המשמשים לאגירה ועשירים בעמילן וסוכר. הבטטה נפוצה בארצות טרופיות וסובטרופיות.
מבחינה בוטנית, הבטטה רחוקה מתפוח האדמה (Solanum tuberosum). על אף המראה הדומה, בטטה היא שורש מעובה, בעוד תפוח האדמה הוא פקעת שמקורה בגבעול והוא עצמו נחשב מבחינה בוטנית כסוג של גבעול גם כן.
השם ומקורו
הכינוי "בטטה" הוא קיצור מתוך שמו הערבי "בטטה חילווה" (بطاطا حلوة) שפירושו "תפוח אדמה מתוק". השם העברי "בטטה" והשם הערבי (בערבית: بطاطا, "בַּטאטא") מקורם במילה משפת בני הטאינו, שבאיי בהאמה. פירוש המילה – "תפוח אדמה". המילה האנגלית potato גם היא מאותו מקור. שם עברי נרדף הוא תפוח אדמה מתוק, כשמו בשפות אחרות.
מאפיינים
הבטטה היא צמח מטפס וגם צמח משתרע. היא לא גדלה בר ולא זוהה לה עדיין אב קדמון ממנו היא בויתה. לבטטה זנים רבים השונים, בין השאר, בגודל השורש, צבע חיצוני ופנימי של השורש, זמן הגידול וצורת העלים.
בגידול הבטטה ניכרים שלושה שלבים: אורך השלבים תלוי באזור הגידול. באזור טרופי השלב הראשון הוא באורך של 4–7 שבועות, והשלב השני קצר. באקלימים אחרים השלב הראשון יכול לארוך עד 9.5 שבועות והשלב השני עד כ-6.5 שבועות. השלב השלישי נמשך עד סוף עונת הגידול.
היסטוריה
מקורה של הבטטה באזור הטרופי של דרום אמריקה או מרכז אמריקה. השרידים הקדומים ביותר של בטטה, אשר בתיארוך פחמן-14 ניתן להם גיל של בין 8000–10000 שנה, נמצאו באזור צ'ילקה בפרו, אולם אין לדעת עליהם אם הם תוצאה של גידול או של לקיטה מהבר. שרידים של בטטה שזוהו בוודאות כמבויתים נמצאו בעמק קסמה בפרו ותוארכו לסביבות 2000 לפני הספירה. על פי ניתוח לשוני נטען שהבטטה רווחה באזורי המאיה של מרכז אמריקה בין 1000–2600 לפני הספירה. כאשר הגיעו האירופים לאמריקה הייתה הבטטה מזון מקובל אצל תושבי מרכז ודרום אמריקה, אך לא בצפון אמריקה. בשלב כלשהו, כנראה בסביבות 700 לספירה, עוד לפני בא האירופים לאמריקה, הופצה הבטטה בפולינזיה. ישנם הטוענים, על סמך השם הדומה של הבטטה בדרום אמריקה ובפולינזיה, שהעברת הבטטה נעשתה על ידי אנשים, פולינזים שהגיעו לדרום אמריקה או דרום אמריקאים שהגיעו לפולינזיה. אחרים שוללים את המעבר של הבטטה על ידי אנשים, מכיוון שאין כמעט ממצאים אחרים דומים שסביר שהיו מועברים על ידי אנשים ביחד עם הבטטה. לטענתם, ייתכן שהשם של הבטטה הועבר על ידי הספרדים מפולינזיה לדרום אמריקה. בהתאם לכך הועלתה ההשערה שזרעי בטטה הועברו מאמריקה לפולינזיה ברגלי ציפורים או בסירה שנטרפה, הגם שאין ראיות ברורות לכך. השערה נוספת היא שזרעי בטטה צפו על זרמים באוקיינוס מדרום אמריקה לפולינזיה, שכן זרעי הבטטה יכולים לנבוט לאחר ציפה על מי ים. טענה זו איננה פופולרית מכיוון שהבטטה באמריקה מתורבתת בעיקר בעזרת שתילת נצרים ולא זרעים. יש אפילו דעה, שכיום כמעט ונזנחה, שהבטטה הובאה על ידי הספרדים לפולינזיה לאחר גילוי אמריקה. הדעות חלוקות לגבי השאלה האם הבטטה הגיעה למלנזיה לפני הגעת האירופאים והספקות עוד יותר גדולים לגבי ההגעה לגינאה החדשה.
ככל הנראה, כבר כריסטופר קולומבוס פגש את הבטטה בהיספניולה וקובה והביא אותה לספרד, ממנה היא נפוצה על פני אירופה. הפורטגזים הפיצו את הבטטה האירופית לאפריקה, הודו ודרום-מזרח אסיה והספרדים העבירו זן מקסיקני לפיליפינים לאחר שנת 1521. קיימת עדות שהבטטה נראתה בסין בקרבת הגבול עם בורמה כבר בשנת 1563, ומעריכים שהיא הגיעה לשם דרך היבשה מהודו, אולם הכניסה העיקרית של הבטטה לסין מיוחסת להגעתה למחוז פוג'יין מהפיליפינים לקראת סוף המאה ה-16. ליפן הובאה הבטטה לראשונה על ידי אנגלים בשנת 1615, אך לא זכתה לפופולריות ונזנחה. היא הובאה שוב בשנת 1674 מסין ושימשה למאבק ברעב. הבטטה המשיכה להיות מופצת ברחבי אסיה ואפריקה במאה ה-17 ובמאה ה-18. מכיוון שהספרדים והפורטוגזים השתמשו בשמות שונים לבטטה, ניתן להתחקות במידה מסוימת אחר מקור הבטטה באזור מסוים על פי השם שניתן לה במקום.
שימושים
הבטטה היא כמעט המין היחיד במשפחת החבלבליים המשמש למאכל והיחיד שמשמש למאכל אדם ולמאכל בהמה בהיקף נרחב. בסין, כמחצית התוצרת משמשת מאכל לבעלי חיים ומחצית שנייה לבני אדם. בארצות אחרות, למשל באפריקה, כמעט כל התוצרת מיועדת למאכל בני אדם. באזורי החוף בפרו, עלי הבטטה הם מקור חשוב למאכל לבהמות. בסין הבטטה משמשת גם לייצור עמילן ואלכוהול למגוון שימושים.
כגידול חקלאי
הבטטות נחשבת גידול המזון השביעי בחשיבותו בעולם והשורש השני בחשיבותו. היבול העולמי הגיע לכ-140 מיליון טון בשנה בסביבות שנת 2000, כאשר כ-120 מיליון טון גודלו בסין, אך ירד באופן חד לאור צמצום הייצור בסין לכ-75.8 מיליון טון בשנת 2007. מגדלות חשובות נוספות הן אוגנדה, ניגריה, אינדונזיה, וייטנאם, הודו וטנזניה אשר בכל אחת גדלו בשנת 2007 בין 1–3 מיליון טון. מדינות קטנות יותר בהן גידול הבטטה לנפש היא גבוהה הן: רואנדה, בורונדי, איי שלמה, טונגה וחלק מהאיים הקריביים. בישראל נשקלה הרחבת גידול הבטטות לאחר הקמת המדינה, כזול יותר מתפוחי אדמה וכמאפשר ניצול קרקעות בחודשי הקיץ. ניסיונות בזנים שונים השיגו יבול של 4–5 טון לדונם. בשנות ה-2000 נמצא גידול הבטטות בישראל במגמת עלייה ובשנת 2005 גודלו בטטות על כ-8000 דונם עם תוצרת ממוצעת של 4 טון לדונם. יצוא הבטטות מישראל גדל מ-3000 טון בשנת 2000 למעל 12000 טון בשנת 2005. בטטות מגודלות בישראל בעיקר בשרון, במועצה אזורית שער הנגב, חבל הבשור והערבה הדרומית.
אף על פי שהבטטה הגיעה במקורה מאזורים טרופיים, היא הצליחה להתאקלם באזורים רבים בין קווי רוחב 35 צפון ל-35 דרום, ומגובה פני הים עד 3000 מטר מעל פני הים. במקומות רבים גידולי הבטטה נטועים באדמות באיכות גרועה שאינן מתאימות למרבית הגידולים האחרים.
המינהל הלאומי למודיעין צבאי אסטרטגי (ארגנטינה)
המינהל הלאומי למודיעין צבאי אסטרטגי (בספרדית: Dirección Nacional de Inteligencia Estratégica Militar, בראשי תיבות DNIEM) הוא גוף ממשלתי בארגנטינה הפועל כסוכנות הביון הצבאית וכחלק ממערך הביון הלאומי, שנוצר בשנת 2001 בהתאם לחוק הרפורמה במודיעין מספר 25.520. מבחינה מבנית הגוף כפוף למשרד ההגנה.
מנהל
המנהל הנוכחי הוא גוסטבו סיביליה המחליף בתפקיד את קרלוס אניבל אגילר (Carlos Aníbal Aguilar), שמונה בצו נשיאותי D 1624/2005. בשנת 2010 שאת ההגנה נילדה גארה נאלצה לקבל את התפטרותו של אגילר.
בשנת 2012 בעקבות שערוריית העיכוב של הפריגטה ARA Libertad (Q-2) בגאנה, ראש המודיעין הצבאי, לורדס פואנטה אוליברה, התפטרה מתפקידה.
משימה
המשימה העיקרית שלו היא לייצר מודיעין אסטרטגי צבאי וניתוח מודיעין. על שירותי המודיעין של צבא ארגנטינה מוטלת העבודה של הפקת מודיעין אסטרטגי, מבצעי וטקטי לצורך תכנון פעולות צבאיות, כמו גם גיבוש תוכנית המודיעין האסטרטגית-לאומית.
קא' ד'אורו
קא' ד'אורו (בוונטית: Ca' d'Oro - קיצור של "קאזה ד'אורו" - בית הזהב) או, בשמו הרשמי פאלאצו סנטה סופיה (Palazzo Santa Sofia) הוא ארמון (פאלאצו) הניצב על גדתה הצפונית של התעלה הגדולה בוונציה שבאיטליה.
הארמון, הניצב מערבית לריאלטו, נחשב לאחד הארמונות היפים בוונציה, והוא אחד העתיקים שבהם.
הארמון כונה בשם "בית הזהב" בשל ציפוי הזהב של חזית השיש של המבנה (ציפוי שלא קיים כיום).
היסטוריה
הארמון נבנה בין השנים 1428 ו-1430 עבור משפחת קונטאריני (משפחת אצולה ששמונה מבניה היו דוג'ים בין השנים 1043 ו-1676).
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים ג'ובאני בון ובנו ברתולומאו (אשר תכננו את חזית ארמון הדוג'ים). המבנה בנוי בסגנון גותי ונחשב לדוגמה היפה ביותר של סגנון זה בוונציה.
החזית העיקרית של המבנה, הצופה אל התעלה הגדולה, מצופה שיש לבן. בקומה הראשונה של המבנה אכסדרת עמודים (לוג'ה) שבראשה קשתות ביזנטיניות, וממנה ניתן להיכנס אל אולם הכניסה של המבנה (ה-portego de mezo). מעל אכסדרת העמודים, בקומת המגורים העיקרית של המבנה (ה"פיאנו נובילה"), מרפסת בעלת קשתות בסגנון גותי אופייני. עמודי המרפסת התומכים בקשתות הם מהסדר הקורינתי. מעל הקשתות, חלונות קואטרופוליו (ארבעה עלים). מרפסת הקומה השלישית מהווה הד של מרפסת הקומה השנייה, אולם קשתותיה וחלונותיה עדינים ודקים יותר.
בדומה ליתר ארמונות ונציה, במרכז המבנה חצר פנימית, והמבנה עצמו (למעט החזית) עשוי לבנים.
לאחר נפילתה של הרפובליקה של ונציה, בשנת 1797, נמכר המבנה מספר פעמים. במהלך המאה ה-19 היה המבנה בבעלות רקדנית הבלט מריה טאליוני (Marie Taglioni), וזו הרסה את חדר המדרגות הגותי של המבנה ואת המרפסות הפנימיות שפנו לחצר.
בשנת 1894 רכש הברון ג'ורג'ו פרנקטי את המבנה, ובשנת 1922 תרם אותו על מנת שישמש כמוזיאון. המבנה שוקם (וחדר המדרגות נבנה מחדש), וכיום המבנה משמש כמוזיאון לאמנות.
מפרשית מרושתת
מפרשית מרושתת (שם מדעי: Ramalina lacera) היא חזזית שיחנית מהמשפחה Ramalinaceae, הנפוצה באירופה, באסיה (הן בחלקה הממוזג והן בחלקה הטרופי), באפריקה (כולל מדגסקר) באמריקה הצפונית ובמקסיקו. הפטריה יוצרת סימביוזה עם ירוקיות מהסוג טרבוקסיה, וגדלה על עצים, על פי רוב.
תיאור
גוף החזזית (התאלוס) שיחני, רוחבו מגיע עד כ-8 ס"מ, צבעו ירוק עד צהוב חיוור, והוא מתאפיין בענפים רחבים, שטוחים ומסתעפים. לענפים טקסטורה רשתית, רוחבם עד כ-1.3 ס"מ, והם מגיעים עד לכ-3 ס"מ מעל פני המסד. החזזית בעלת סורדיות, אך גופי פרי נדירים מאד.
במבחן-כתם של החזזית כל התגובות שליליות.
החזזית גדלה לרוב על עצים, לפעמים גם על אבנים.
כמדד לזיהום
מפרשית מרושתת רגישה לזיהום, ועל כן יכולה לשמש כמדד ביולוגי לזיהום אוויר, בהתאם לחיוניות התאלוס.
בישראל
החזזית נפוצה בחלקה הים-תיכוני והסהרו-ערבי של ישראל.
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים (בראשי תיבות: הרלב"ד) הוקמה באוקטובר 1997 מתוקף חוק המאבק הלאומי בתאונות דרכים, שהוחלף בשנת 2006 בחוק הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים. הקמתה בוצעה במסגרת ארגון פנימי במשרד התחבורה על בסיס המינהל לבטיחות בדרכים, שפעל עד אז כאגף במשרד. הרשות אחראית על תכנון, תיאום ובקרה של מכלול הפעולות במשרדי הממשלה שנועדו להגברת הבטיחות בדרכים וצמצום תאונות דרכים בישראל.
היסטוריה
עד שנת 1967 פעלה במשרד התחבורה מחלקה לבטיחות בדרכים. בשנת 1967 הוקם המנהל לבטיחות בדרכים במשרד התחבורה, בראשות י. גיא. בסוף 1974 המליצה ועדת הכלכלה של הכנסת להקים רשות עליונה לבטיחות בדרכים, אך ההמלצה לא קוימה. בשנת 1997 הוקמה הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים כרשות עצמאית ולאחר מספר שנים הופרטה המועצה הלאומית למניעת תאונות, כדי למנוע כפילות. אולם בשנת 2002 טען מנכ"ל הרשות שהיא אינה יכולה לבצע את תפקידה כל עוד היא כפופה למשרד התחבורה. בשנים 2006–2007 הוקמה הרשות מחדש מתוקף חוק חדש, שנועד לפתור את הבעיות שנתגלו בפעילות הרשות הקודמת. הפעלת הרשות החדשה התעכבה בגלל מחלוקת עם משרד האוצר על דרגות עובדי הרשות. מאז התנהלה הרשות בצלם של סכסוכים בין הנהלת הרשות לעובדיה, ובמיוחד בין יו"ר ההנהלה והמנכ"ל, וטענות על חוסר פעילות של הרשות. לטענת יעקב שיינין: "משרד החינוך, משטרת ישראל וגופים אחרים, כולם הורגלו לקבל כספים מהרשות ללא כל מדדי תפוקות, ללא קריטריונים להצלחה ברמת הבטיחות, וללא מחקרים מלווים. מקורות כספיים רבים זרמו מהרשות לגופים שלישיים מבלי שנדע את תרומתם האמיתית לבטיחות בדרכים, אם בכלל". להערכתו, לרשות לא היה חלק בהורדת מספר ההרוגים בתאונות דרכים.
פעילות הרשות
מטרותיה העיקריות של הרשות הן:
הרשות מקימה ומפקחת על מטות בטיחות עירוניים, מתקצבת פעילויות לבטיחות בדרכים ברשויות המקומיות, מקימה פרויקטים לבטיחות בקרב ילדים וקשישים ברחבי הארץ ומממנת ציוד הצלה וחילוץ בתחנות כיבוי אש ובחדרי טראומה בבתי חולים על מנת לסייע בטיפול בנפגעי תאונות דרכים.
ביולי 2016 החלה הרשות להפעיל את מיזם שומרי הדרך למתן אפשרות לאזרחים לאכוף ולתעד עבירות תנועה בדרכים ולהעבירם למשטרת ישראל, במטרה ליצור הרתעה ולהפחית את כמות תאונות הדרכים.
askרלבד
באוקטובר 2019 השיקה חטיבת חינוך והסברה של הרלב"ד את אתר askרלב"ד, בו שאלות ותשובות, מידע חיוני וסרטונים לגבי שלל נושאים הקשורים בבטיחות בדרכים. המידע באתר מתעדכן בהתאם למגמות החיפוש בגוגל, ועוסק בנושאים שונים בבטיחות בדרכים שנאספו במחקר מילות מפתח באינטרנט. התשובות לשאלות נכתבות בסיוע מומחים בתחומם.
בעלי תפקידים
על פי סעיף 12 לחוק הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים (תשס"ו-2006) לרשות מועצה ציבורית המונה 15 חברים. עשרה חברי מועצה הם נציגי ציבור הממונים על ידי שר התחבורה, חמישה נוספים הם נציגי ממשלה אותם ממנים חמישה שרים מבין עובדי משרדיהם: שר התחבורה, שר החינוך, שר לביטחון הפנים, שר האוצר ושר הבריאות. יושב ראש המועצה ממונה על ידי שר התחבורה מבין עשרת נציגי הציבור לתקופת כהונה של 3 שנים, עם אפשרות לתקופת כהונה נוספת. בהנהלת הרשות עומד מנכ"ל הממונה על ידי שר התחבורה בהמלצת יו"ר המועצה והוא המכהן בדרגה של מנכ"ל של משרד ממשלתי.
אליאור אליהו אמסלם
אליאור אליהו אמסלם (נולד ב-26 ביוני 1990) הוא שחקן, תסריטאי ומנחה ישראלי.
ילדות
אליאור אליהו אמסלם נולד וגדל בשכונת גבעת אולגה שבחדרה.
כשהיה בן 10, השתתף בתוכנית "המגנט" בערוץ הילדים בפינת "ילד פלא" כיוצר תיאטרון בובות לצד עודד מנשה ודורי טפר.
בשנת 2005, הוא החל ללמוד בסטודיו למשחק "סטודיו במה" בניהול אופיר רוזן ועדי זורע. בין מוריו היו אסנת חכים, עומר עציון ואחרים. אליאור הוא התלמיד הראשון של הסטודיו.
במקביל, אמסלם למד במגמת התיאטרון של תיכון חדרה, במהלך לימודיו העלה ושיחק בהצגות "קומדיה של טעויות" מאת ויליאם שייקספיר ו"יאקיש ופופצ'ה" מאת חנוך לוין.
לימודים
בשנת 2010 היה חלק מצוות היוצרים ועוזר הבמאי של ההצגה "רומיאו ויוליה - THAT BITCH CAN BE A PART OF ME", בבימוי מיכאל רונן ולצד השחקנים מיכאל מושונוב, ליאל דניר, רועי אסף, יוסף סוויד, אורי הוכמן, טל קלאי, הילה סעדה ואחרים. ההצגה עלתה במסגרת פסטיבל ישראל ומאוחר יותר הועלתה בתיאטרון גשר.
בשנת 2012 החל את לימודיו בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין. במהלך לימודיו זכה בתחרויות מונולוגים שונות - בתחרות ע"ש אורנה בן חורין. אמסלם זכה עם מונולוג מתוך "תעלולי סקפן" מאת מולייר, בתחרות ע"ש שוש אביגיל ז"ל. כמו כן, זכה עם מונולוג מתוך "עקידת יצחק" מאת חנוך לוין בתחרות ע"ש חן בראל ז"ל זכה במלגת הצטיינות, ובנוסף זכה במלגת התלמיד מצטיין של בנק מרכנתיל.
אליאור סיים את לימודיו בשנת 2015 וקיבל מלגת הצטיינות מיוחדת על הישגיו ע"ש אלי ליאון.
בזמן לימודיו שיחק בהצגות "הדוכסית ממאלפי" בבימוי עירד רובינשטיין אשר מאוחר יותר עלתה גם בתיאטרון הבימה, בכורה עולמית למחזה "מבויש עד תום" מאת חנוך לוין בבימוי נועם שמואל, "יש לי חשק לדוקטור"  בבימוי רוני מנדלסון, "אורידיקה" בבימוי אמיר וולף, "חתונת הדמים" מאת לורקה בקופרודוקציה עם האקדמיה לתיאטרון בליטא, ובמחזה המוזיקלי המקורי "פסטיבל שירי סן רמו" בתפקיד יורם לוינשטיין הצעיר.
קריירה
לאחר לימודיו החל לשחק בתיאטרון באר שבע בהצגה "כלוב העליזים" בבימוי רפי ניב, בתיאטרון אורנה פורת בהצגות "אדיסון" ו"זהבה ושלושת הדובים", בתיאטרון המדיטק בהצגה "אמיל והבלשים" בבימוי רפי ניב, בתיאטרון ארצי לנוער בהצגה "הלב של ירושלים" בבימוי נועם שמואל, בתיאטרון גשן בהצגה "בן המלך והעני" בבימוי צביה הוברמן, בהפקת החנוכה "אדוני המאמנת" בבימוי קובי מחט, וב"פרויקט עגנון" בבימוי אסנת זיביל בתיאטרון הסימטה ועוד.
בקולנוע שיחק בתפקיד "חנוך" בסרט "יונה" בבימוי ניר ברגמן, ובקליפ "The end" לכבוד 70 שנה לפסטיבל הסרטים של ונציה בבימוי שמוליק מעוז.
אליאור השתתף במספר פרסומות כמו טמפקס, מדע-טק, קוקה קולה, קמפיין אופנה לרשת נעלי שוסטר, פרומו לתוכנית חתונה ממבט ראשון, מערכון לתוכנית שבוע סוף, פרסומת למשרד לאיכות הסביבה לצד גבי עמרני, ובקמפיין לרשת האופנה הודיס לצד בר רפאלי.
בשנת 2017 יצר את הפורמט "טיוטות מהסמארטפון" בו אנשים עולים ומקריאים את הטיוטות הסודיות שלהם מהמכשיר הסלולרי בפני הקהל הרחב. אמסלם מנחה את האירועים אשר מתרחשים בתל אביב ובחיפה והפכו לתופעה.
בשנת 2018 הנחה את אירועי המיזם החברתי מוזיקלי "קולולם" ביום המעשים הטובים.
בשנת 2018 יצר וכתב את הסדרה "לא הכל ורוד". אמסלם שיחק בתפקיד הראשי בסדרה והוא יצר אותה בעקבות סיפורים אמיתיים מחייו. בסדרה שיחקו לצידו מירב גרובר, יעקב זדה דניאל, נועה קולר, חן אמסלם, ז'יל בן דוד, אפרת אביב, תמרה קלינגון, ישי גולן, מעיין תורג'מן, אבי אזולאי ועוד.
את הסדרה ביימו אור טייכר ובן חכים והופקה על ידי אביב בן שלוש וזואה הפקות.
אליאור מורה ומרצה לסדרות רשת ויצירת תוכן בבית הספר למשחק יורם לוינשטיין ובגודמן בית ספר למשחק בנגב.
גרוס מולדובני
גרוס מולדובני (ברומנית: Gros moldovenesc) הוא מטבע הכסף הראשון שהוטבע בנסיכות מולדובה. ההטבעה בוצעה בתקופת שלטונו של פטרו מושאט בשנת 1377. המטבע היה בעל קוטר של 18 מילימטרים ומשקל של כ-0.97 גרם. על צד אחד הוטבע הסמל של מולדובה, ראש של פר, עם כוכב בין קרניו ועל הצד השני מגן מפוצל, על שדה אחד שש אלומות ועל השדה השני כמות משתנה של פרחי שושן, מ-1 עד 7.
הוטבעה גם כמות קטנה של מטבעות קטנים יותר, במשקל של כ-0,24 גרם, שכונו השם "מחצית הגרוס. אחד מהשליטים שבאו אחרי כן, אלכסנדרו הטוב, הטביע מטבע כפול בעוביו, "הגרוס הכפול".
המונורייל של ונציה
המונורייל של ונציה (איטלקית People Mover di Venezia) הוא מונורייל שמקשר את פיאצלה רומא במזרח דרך טרמינל הנוסעים הימי (Stazione Marittima) עם האי טרונקטו (Tronchetto) בקצה המערבי של העיר ונציה. אורכו הכולל של הקו הוא 857 מטר ולו שלוש תחנות.
מטרתו של המטרורייל היא לארגן מחדש את ההסדרים התחבורתיים באזור הנגיש לכלי רכב בוונציה, ולקצר את משך הנסיעה בין אזורי החניונים בטרונקטו והטרמינל הימי, לבין פיצאלה רומא המשמשת כמרכז התחבורה הציבורית בעיר (כל שירותי האוטובוס והרכבת בעיר, ועיקר שירותי הוואפורטו). משך ההגעה מטרונקטו לפיצאלה רומא התקצר מכעשרים דקות כיום לכשלוש דקות בלבד עם חנוכת המערכת.
המונרייל הוא למעשה פוניקולר והוא כולל שני מערכים להסעת נוסעים שבכל אחד מהם ארבעה קרונות. שני המערכים מונעים בעזרת כבל אחד המופעל על ידי מנוע בתחנת טרונקטו. המערכת הוקמה כקו עילי בגובה של 5 עד 7 מטרים מעל האדמה, והיא כוללת מסילה בודדת אשר מתרחבת לשתי מסילות בתחנה האמצעית, מקום בו המערכים הנעים בכיוונים מנוגדים חולפים זה על פני זה. מערכי הנוסעים נעים במהירות של עד 26 קמ"ש, וכל אחד מהם מסוגל להוביל עד 200 נוסעים. המערכת כולה מסוגלת להוביל עד 3,000 נוסעים בשעה. אף על פי שהבדלי הגבהים בין תחנות הקצה הוא 58 ס"מ בלבד, השיפוע המרבי של הקו עומד על 6.2% בסמוך לגשר באורך של 180 מטר, אשר חולף מעל תעלת טרונקטו. התחנות נבנו בסגנון מודרני ומשלבות פלדה וזכוכית.
עבודות ההקמה החלו בשנת 2007 והסתיימו באיחור של שנה, בחודש דצמבר 2009. הקו החל לפעול ב-19 באפריל 2010 והוא מופעל על ידי החברה העירונית לשירותי ניוד A.S.M בע"מ (Azienda Servizi Mobilità A.S.M. S.p.A).
עונת 1967/1968 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל
עונת 1967/1968 בגביע אירופה למחזיקות גביע בכדורסל הייתה העונה השנייה של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי פיב"א אירופה.
המשחק הראשון התקיים ב-23 בנובמבר 1967 והתחרות הסתיימה ב-4 באפריל 1968. בתחרות השתתפו 22 קבוצות.
בתחילת התחרות התקיימו שני סיבובים של שלב הקדם בהם נקבעו 8 עולות לרבע הגמר. הסיבובים המוקדמים נערכו בשיטת משחק בית/משחק חוץ. בהמשך התקיימו משחקי רבע הגמר, חצי הגמר. גם הם נערכו בשיטת משחק בית/משחק חוץ. משחק הגמר נערך בעיר שנקבעה בתחילת התחרות.
התחרות הסתיימה בניצחון של א.א.ק. אתונה היוון.
מהלך התחרות
בשלבים המוקדמים נקבעו 8 עולות לשלב רבע הגמר.
ישראל בתחרות
הפועל תל אביב הייתה הנציגה הישראלית בתחרות. היא התחילה את השלב המוקדם מהסיבוב השני בו היא הפסידה ל"רויאל 4" הבלגית בסיכום של שני משחקים 56:51 ו-66:88.
פרספוליס
פרספוליס (בפרסית: تخت جمشید תָחְ'תֵ גַ'מְשִיד או پارسه פארסה) הייתה עיר הבירה הרשמית של הממלכה הפרסית. היא נבנתה בתקופת שלטונו של כורש, בסביבות 560 לפני הספירה. ישנם חוקרים הסבורים כי בנייתה של פרספוליס לא הושלמה במלואה ולכן לא אוכלסו המבנים שנבנו בה. המבנים המפוארים ששרדו משמשים היום כאחד מאתרי התיירות המרכזיים באיראן.
פרספוליס ממוקמת כ-70 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר שיראז בפרובינציית פארס באיראן. בפרסית עכשווית האתר נקרא "תאחתה ג'משיד" (הכס של ג'משיד) או "פארסה". בקרב הפרסים בעת העתיקה, העיר הייתה ידועה בתור "פארסא", כלומר "עיר הפרסים". פרספוליס הוא שמה היווני של העיר: Περσες פֶּרְסֶס – פַּרסים, ו-πόλις פּוֹלִיס – עיר. העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו בשנת 1979.
היסטוריה
המבנים העתיקים ביותר בחורבות פרספוליס מתוארכים בערך לשנת 515 לפנה"ס. הארכאולוג הצרפתי, אנדרה גודאר, אשר חקר בפרספוליס בשנות השלושים במאה ה-20, האמין כי היה זה כורש הגדול אשר בחר את מיקומה של פרספוליס, אך היה זה דריווש הראשון שהקים את האתר. דריווש הורה על בניית ארמון אפאדאנא, "אולם הוויכוחים" ובית האוצר המרכזי וסביבתו, אשר הושלמו בתקופת שלטונו של בנו, חשיארש הראשון (שלדעת רבים מיוחס לאחשורוש). הבנייה נמשכה עד קץ השושלת האחמנית.