cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אורה אנלין
אורה (גולדשטיין) אנלין (15 באוגוסט 1944 – 10 ביולי 2022) הייתה אלופה פאראלימפית ושיאנית עולם בספורט הנכים.
ביוגרפיה
אנלין נולדה בקיבוץ המעפיל לרחל ווילהלם גולדשטיין ואחות בכורה לאחיה חיה ומאיר. עוד בהיותה תינוקת לקתה בשיתוק ילדים ונותרה משותקת ברגליה. בשנת 1964 החלה להתאמן בענפי ספורט שונים במרכז הספורט לנכים של איל"ן ותוך זמן קצר התבלטה בהישגיה בענפי השחייה, אתלטיקה קלה וכדורסל.
בשנת 1966 השתתפה אנלין לראשונה במשחקי סטוק מנדוויל באנגליה, כחברת נבחרת ישראל, וזכתה בחמש מדליות. בשנת 1968 השתתפה באולימפיאדת הנכים בתל אביב וזכתה בארבע מדליות (כולל מדליית זהב במשחה 100 מטר חזה, בו שברה את השיא העולמי). הישגיה נמשכו עם זכייתה בשבע מדליות במשחקי סטוק מנדוויל בשנת 1971, חמש מדליות באולימפיאדת הנכים בהיידלברג בשנת 1972 וארבע מדליות נוספות באולימפיאדת הנכים בטורונטו בשנת 1976. בסה"כ זכתה אנלין ב-25 מדליות בינלאומיות: 13 מדליות אולימפיות (מהן ארבע זהב), 12 מדליות במשחקי סטוק מנדוויל (מהן ארבע זהב) והחזיקה בשלושה שיאי עולם: במשחה 100 מטר חזה, בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
בנוסף על פעילותה בספורט ההשגי השתתפה אנלין במפעלים רבים של הספורט העממי: צעדות ארבעת הימים, משחי צליחת הכנרת, משחי "קריעת ים סוף" באילת ועוד.
הישגיה של אנלין זכו להוקרה בקבלתה את עיטור "לאיש כפעלו" מטעם מרכז "הפועל" (1970), "עיטור היובל", אף הוא מטעם מרכז "הפועל" (1977), "עיטור שנת השלושים לנשים בישראל" על הצטיינותה בספורט (מידי רעיית נשיא המדינה אופירה נבון, 1978), עיטור על מצוינות אולימפית בכדורסל נשים (2003), ועיטור "ספורטאי שנת ה-60" מטעם ההתאחדות הישראלית לספורט נכים והועד הפאראלימפי הישראלי (2008).
חיים פרטיים
באולימפיאדת טורונטו 1976 הכירה את חברה לנבחרת, חיים אנלין, נכה צה"ל משותק שנפצע ב-1968 בקרב עם מחבלים, והשניים נישאו ב-15 במרץ 1977. בעקבות נישואיה עזבה אנלין את קיבוץ המעפיל ועברה לרמת השרון ומאוחר יותר לרמת ישי.
האנשים (להקה)
האנשים היא להקת רוק אלטרנטיבי שהוקמה על ידי המלחין והמפיק דרור שוסטק. הלהקה יוצרת מוזיקה מלנכולית שמתאפיינת בווקאליות עשירה ומשלבת כלי נשיפה ונגיעות אלקטרוניות.
היסטוריה
הלהקה הוקמה בתחילת שנות ה-2000 על ידי דרור שוסטק. במהלך הזמן ההרכב התחלף, והתגבש ההרכב הנוכחי, שעובד יחד מזה מספר שנים.
הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "מוזיקה מהמרתף", במסגרת פרויקט נקסט בשנת 2002. מתוכו בלטו השירים"לייט בלומר" "בואי לאילת" (גרסת כיסוי לשיר המפורסם של ליאור ייני) והשיר "ברזילרה", שהושמעו ברדיו לא מעט. הדיסק נבחר על ידי בועז כהן שדרן רדיו ומבקר מוזיקה במעריב לאחד מאלבומי העשור.
במהלך שלוש השנים הבאות הופיעה הלהקה במקומות שונים בתל אביב (בעיקר תיאטרון תמונע), ביצעה שירים מהאלבום הראשון, וגם שירים חדשים.
במהלך שנת 2005 הוציאה הלהקה את הסינגל "אור השמש".
לאחר הפוגה ארוכה, ב-2007, יצא האלבום השני ששמו "עוץ" (על ידי חברת התקליטים התו השמיני) ובעקבותיו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף. בין היתר, הופיעה הלהקה בפסטיבל ישראל 2007.
במהלך 2014 הלהקה עבדה על אלבום חדש בניהולו האומנותי של עמיר לב.
חברי הלהקה
דרור שוסטק הוא סולן הלהקה, ובתחילת הדרך היה יחד עם איתו נירי דמסקי, גל בר-עם, נועה שטרקמן ושירז פלד. בהמשך התחלף ההרכב; נשארו שוסטק, דמסקי ובר-עם, ואליהם הצטרפו ערן נתנס, דייב יוסף, גיא אלפונטה וניצן אדטו. בהמשך עזב אדטו את הלהקה.
אלו חברי הלהקה הנוכחיים:
אסתי קינן-עופרי
אסתי קינן-עופרי (נולדה ב-26 ביוני 1954) היא זמרת, מלחינה וכוריאוגרפית ילידת איטליה.
קינן-עופרי נולדה באיטליה וגדלה בישראל. היא למדה מחול ושירה ערבית באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים. השתלמה בכוריאוגרפיה בניו יורק.
יוצרת ומבצעת של מוזיקה ומחול בהשראת מסורות יהודיות. מלחינים רבים, בהם לוצ'אנו בריו, אנדרה היידו, נעם שריף, בטי אוליברו, עודד זהבי, פרץ אליהו, נטע אלוני, מרק קופיטמן וישראל בורוכוב, כתבו ועיבדו יצירות במיוחד עבורה.
קינן-עפרי מופיעה עם התזמורת האנדלוסית של טנג'יר, במופעי אימפרוביזציה עם סלבה גנלין, בדואו "קול תוף" ובטריו "קול עוד תוף". בשנים האחרונות מרבה קינן-עופרי להלחין, ויצירותיה בוצעו על ידי אנסמבל "ראס דשן" ואנסמבל "הסירנות". כתבה מוזיקה וכוריאוגרפיה ללהקת המחול "ביתא". מלמדת בקהילות שרות את מסורות השירה של היהודים הספרדים בבלקן ובטורקיה.
הרי דסקו
הרי דסקו (באנגלית: Desko Mountains) הם רכס הרים באי רוטשילד, שמצפון מערב לאי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס 37 קילומטרים בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח, בין פסגת בייטס לפסגת אוברטון.
ההרים מצויים מזרחית למפרץ לאזארב, ובסמוך לפסגת גווארד, פסגת שנק, פסגת מוריל, ופסגת תומה.
גילוי ומיפוי ההרים
ההרים התגלו ממרחק על ידי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן בשנת 1821, ועל ידי ז'אן-באטיסט שארקו בשנת 1909, אולם לא היה ברור אם מדובר בהרים או ברכס.
הרכס מופה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, על בסיס תצלומי אוויר אלה.
הרכס מופה בשנית על ידי צי ארצות הברית בשנת 1966, ושוב בהתבסס על תצלומי לווין לנדסאט בשנת 1975.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הרכס נקרא על שמו של דניאל א. דסקו (Daniel A. Desko), מצי ארצות הברית, שהיה מפקד טייסת VXE-6 במהלך מבצע דיפ פריז בשנת 1977, ומפקד מטוס LC-130 בשנת 1976.
לקריאה נוספת
• Damien Gildea, Antarctic Peninsula - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
יגאל צור
יגאל צור (נולד ב-1955) הוא סופר, עיתונאי, מגיש תוכניות טלוויזיה ומדריך טיולים.
ביוגרפיה
צור שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים. הוא השתתף במלחמת יום הכיפורים. מלחמה זו שימשה רקע לכמה מסיפוריו הקצרים בקובץ הראשון שפרסם שפרסם בשנת 1989 בשם "עם תום המונסון".
לאחר השירות הצבאי החל את דרכו במשחק בסדנאות שונות בלונדון. הוא גר באותה תקופה בבריקסטון. חברותו עם נגן רחוב הביאה אותו ללמוד בתיאטרון התנועה והפנטומימה של ז'אק לקוק. בנוסף למד אקרובטיקה ותנועה, אצל , שותפתו של מרסל מרסו.
כשחזר לארץ למד קולנוע בבית צבי והמשיך בלימודי ספרות עברית וכללית ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. בהמשך שיחק ב"מושבת העונשין" בתיאטרון המדרגות בבימויו של אשר צרפתי. לאחר מכן עבר לכתוב פרוזה וכתבות לעיתונות.
בשנת 1991 פרסם צור, את מדריך הטיולים הראשון שכתב, "מדריך למטייל בהודו". בהמשך כתב שני מדריכים לסין, וכן הוציא בשנת 2005 את המדריך "72 הערים היפות". צור שיתף פעולה עם דן דאור בכתיבת מדריכים לסין ולהודו.
בשנת 1999 כתב צור את התסריט לסרטו של דניאל וקסמן, "מנליק – נסיך יהודי שחור". הסרט זכה בפרס הראשון, בקטגוריית דרמות דוקומנטריות, בפסטיבל הקולנוע ירושלים. צור צילם מספר כתבות וסרטים לערוץ 10. בשנת 2003 שימש שליח הערוץ לעיראק בזמן מלחמת עיראק, וגם ביים וצילם סרט על מסעו בשם "42 יום בדרך לעיראק". עד שנת 2005 הגיש את סדרת הכתבות "שליחות קטלנית". בנוסף צילם לערוץ את סרטי הטלוויזיה בשנת 2005" כיצד חציתי את אירופה", ובשנת 2006" מסביב לעולם ב-80$". מחוץ לטלוויזיה, לאינטרנט, צילם צור בשנת 2007 את הסדרה "צורה לו".
בשנת 2011 הוציא לאור את ספר המתח "צרות בגן עדן", המתרחש בבנגקוק אבל חודר לתוך מיקרוקוסמוס שוקק דמויות כחול לבן. בשנת 2014 הוציא, כספר דיגיטלי, את "סדקים בכפר הגלובאלי", אסופת סיפורים קצרים על רקע מסעותיו בישראל ובעולם. בראשית שנת 2017 פרסם מותחן נוסף – "אבודה", סיפור חטיפתה והיעלמותה של ילדה קטנה.
בשנת 2020 פתח את הוצאת בזלת ובה הוציא את "המחוז הדרומי" הראשון בסדרה בה מופיע חוקר משטרה בשם נימר בקרמן, בן לאב בדואי ולאם יהודייה ממוצא רוסי. בשנת 2021 יצא לאור בהוצאת בזלת "המחוז הצפוני".
בשנת 2022 סיפור מתח פרי עטו, "יתושים מעל באמאקו", התפרסם בקובץ האמריקאי של סופרי מתח יהודים בשם "Jewish noir 2" בהוצאת Pmpress.
בשנת 2023 יצא הספר הרביעי בסדרת דותן נאור, "סודות קטלניים, קשרים מסוכנים".
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
קרטר גלאס
קרטר גלאס (באנגלית: Carter Glass; 4 בינואר 1858 – 28 במאי 1946) היה מוציא לאור ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית. הוא ייצג את קהיליית וירג'יניה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית וכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית תחת הנשיא וודרו וילסון. הוא מילא תפקיד מרכזי בהקמת מערכת הרגולציה הפיננסית בארצות הברית, וסייע בהקמת מערכת הפדרל ריזרב והתאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות.
ביוגרפיה
קרטר גלאס נולד ב-4 בינואר 1858 בלינצ'בורג שבווירג'יניה, הילד האחרון שנולד לרוברט הנרי גלאס ורעייתו הראשונה אוגוסטה אליזבת כריסטיאן. אביו, רוברט הנרי גלאס, היה מנהל סניף הדואר של לינצ'בורג החל משנת 1853, וב-1858 קנה את העיתון "Lynchburg Daily Republican" (שם עבד מאז 1846). העיתון הנוסף של העיר היה העיתון "Lynchburg Daily Virginian", שפורסם אז על ידי ג'וזף בוטון, אשר ב-23 ביוני 1860 נהרג בדו-קרב עם עורך העיתון של גלאס, ג'ורג' וו. הרדוויק, בגלל האשמות כי גלאס השתמש במשרד הדואר שלו כדי לעכב את הפצת גיליוני העיתון המתחרה. אמו נפטרה ב-15 בינואר 1860, מעט אחרי שמלאו לגלאס שנתיים. לפיכך, אחותו נני שהייתה גדולה ממנו בעשר שנים מילאה את תפקיד האם בחייו של גלאס. בצעירותו קיבל גלאס את הכינוי "פלאק" ("Pluck" - נועז), בגלל נכונותו להתייצב כנגד בריונים.
בגיל 22 הפך גלאס סוף סוף לכתב, עבודה ששאף להתמקצע בה זה מכבר, עבור "חדשות לינצ'בורג". ב-1887 התמנה לעורך עיתון הבוקר של החדשות. בשנה שלאחר מכן פרש המו"ל והציע לגלאס אפשרות לרכוש את העסק. נואש למצוא גיבוי כספי, גלאס קיבל באורח בלתי צפוי סיוע כלכלי מקרוב משפחה שהלווה לו מקדמה בת 100 דולר אמריקני במסגרת העסקה שסכומה הכולל נאמד ב-13,000 דולר. משרכש את העיתון גלאס היה חופשי לכתוב ולפרסם כל העולה על רוחו. הוא כתב מאמרי מערכת נועזים ועודד כתיבת דיווחים קשוחים בעיתון הבוקר, מה שהגדיל את מכירות העיתון. עד מהרה, גלאס הצליחה לרכוש את העיתון "Daily Advance" של אחר הצהריים, ואז רכש את העיתון המתחרה. כך הפך למו"ל היחיד בלינצ'בורג.
לאחר שעבד כעורך ומוציא לאור של עיתון, זכה גלאס בבחירות לסנאט של וירג'יניה ב-1899. הוא היה ציר בוועידת החוקה בווירג'יניה ב-1902, שם תומך רב-השפעה הן במדיניות פרוגרסיביזם והן במדינות הפרדה גזעית. גלאס זכה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית באותה השנה והיה ליו"ר ועדת הבנקאות והמטבע של בית הנבחרים ב-1913. בעבודה עם הנשיא וילסון העביר את חוק הפדרל ריזרב שהקים מערכת בנקאית מרכזית באמריקה. גלאס שימש כמזכיר האוצר בשנים 1920-1918, אז עזב תפקיד זה עם היבחרו לסנאט האמריקאי מטעם וירג'יניה. גלאס היה מועמד לנשיאות ארצות הברית בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1920.
גלאס כיהן בסנאט משנת 1920 עד מותו ב-1946, והיה יו"ר ועדת ההקצבות של הסנאט החל מ-1933. הוא שימש גם כנשיא הזמני של הסנאט בשנים 1945-1941. הוא נתן את חסותו ל"חוק הבנקאות 1933", הידוע גם בשם חוק גלאס-סטגל, שייסד את התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות ואכף את ההפרדה בין תאגידי בנק השקעות ובנקים מסחריים. גלאס היה תומך נלהב בזכויות המדינות בארצות הברית, והתנגד לחלק גדול מהניו דיל והתעמת לא פעם עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בענייני המינויים הפדרליים בווירג'יניה.
נבחרת פורטוגל ברוגבי
נבחרת הגברים של פורטוגל ברוגבי היא קבוצת הרוגבי יוניון המייצגת את פורטוגל במשחקים בינלאומיים.
ממשחקה הראשון ב-13 באפריל 1935 נחשבה הנבחרת הפורטוגלית לקבוצה חובבנית; למרות זאת, הצליחה לזכות באליפות אירופה לאומות ברוגבי בשנת 2003/4.
היסטוריה
משחקה הראשון של נבחרת פורטוגל התקיים ב-13 באפריל 1935 נגד ספרד, משחק אותו הפסידה בנקודה אחת. עד לשנת 1966 הפסידה הנבחרת בכל משחקיה, וניצחונה הראשון היה מול נבחרת ספרד, 9 - 3. עד לשנות ה-70 נחשבה נבחרת פורטוגל לאחת הנבחרות האירופאיות החלשות שהשתתפו בתחרויות רוגבי לאומיות.
מתחילת שנות ה-80 החלה הנבחרת להתחזק והתקדמה בבתים האירופאים של אליפות אירופה לאומות, אולם כשלה פעם אחר פעם להעפיל לגביע העולם. היא התייצבה והשתתפה באחד משני הבתים הראשונים מסוף שנות ה-80. באליפות אירופה של שנת 2003-2004 היא הגיעה לראשות הבית העליון וזכתה באליפות אירופה לאומות, הנחשב לגביע השני בחשיבותו ברוגבי באירופה לאחר טורניר שש האומות.
קורס תכנות (צה"ל)
קורס תכנות הוא המסלול העיקרי בצה"ל להכשרת תוכניתנים.
היסטוריה
עם הגעת מחשבי IBM System/360 לממר"ם נעשה תוכן הקורס מגוון יותר, ונלמדו בו אסמבלר של מחשב זה וכן שפות התכנות לקובול, פורטרן ו-PL/I ושפת הבקרה JCL. המדריכים היו בוגרי קורסים קודמים שעברו למדור הדרכה שהוקם, וכן אחדים ממתכנתי ממר"ם שעסקו גם בהדרכה. מסוף שנות ה-60 כלל הקורס שני שלבים:
באמצע שנות ה-70 החל השימוש במסופי מחשב, ובמחנה ממר"ם נפתחו שתי כיתות ובהן 12 מסופים לשימוש החניכים. בתחילת שנות ה-80 החלו לימודים על מחשבי VAX, ובהמשך שנות ה-80 - על מחשבי IBM PC.
בשנת 1994 הפכה יחידת ההדרכה של ממר"ם לבסמ"ח - בית הספר למקצועות המחשב, כחלק מ"חטיבת המחשוב" של חיל הקשר והתקשוב.
מסלולים של קורס תכנות
ישנם מספר מסלולים אשר בסיומם החניך מוסמך לתוכניתן:
קבלה לקורס תכנות
מלש"בים (מיועדים לשירות ביטחוני) לרוב מאותרים לקורס על ידי בסמ"ח, ולאחר מכן הם מקבלים זימונים למבחני מיון לוגיים, חשיבה אלגוריתמית (המבחן קרוי "מחשבון קרב"), אנגלית ולבסוף ראיונות אישיים. מלש"בים ממין זכר בעלי פרופיל צבאי קרבי (פרופיל 72 ומעלה) נדרשים להציג אישור לימודים מבית הספר שבו הם לומדים, שמאשר את הגשתם לבגרות 10 יחידות לימוד מדעי המחשב, על מנת לקבל זימון למיון הראשוני של בסמ"ח (שאר המלש"בים לא נדרשים בידע קודם על מנת להתחיל את תהליך המיון). בנוסף, ישנם חיילים אשר מתקבלים לקורס תכנות גם במהלך השירות הצבאי שלהם - בדרך כלל קצינים ונגדים בקבע; חיילים אלו נדרשים להתחייב לשירות של חמש שנים מסיום הקורס.
התנהלות הקורס
בכל אחד מקורסי התכנות החניכים מקבלים כלים הבונים אותם להיות תוכניתנים צבאיים תוך הכרות עם שפות תכנות שונות, תכנות על פי סטנדרטים צבאיים ומקצועות מחשוב נוספים כגון מסדי נתונים, ארגון קבצים, מבנה המחשב, תקשורת נתונים ועוד. כמו כן מושם דגש רב על הערכים וההיבטים האישיותיים המצופים מתוכניתנים בצה"ל. הקורס מחולק למקצועות לימוד שונים ומגוונים, במהלכם נבחנים החניכים במספר בחינות מתגלגלות לאורך המקצוע. בחינות אלו נקראות ״תר״צים״ - ראשי תיבות של תרגיל ריצה.
לקראת סיום הקורס נהוג שחניכי הקורס עוברים שבוע שבו הם מתנהלים בתוך צוות פיתוח תחת ניהולו של צוער מההשלמה הטכנולוגית של חיל התקשוב. התרגיל מאפשר לחניכים ללמוד כיצד מתנהלים בצוות פיתוח ומה מצופה מהם בצוותי הפיתוח וביחידות השונות.
בשבועיים האחרונים של הקורס יתנסו החניכים בפרויקט סיכום בצוותים, המדמים את צורת העבודה ביחידות התוכנה.
החל מחודש אוגוסט 2022 יחידת בסמ״ח (מסלול אלפא) עברה למשכנה החדש בבאר שבע. לפיכך, מסופקת לינה לכל חניכי הקורס והסגל, והוא מתקיים במתכונת של בסיס סגור.
שיבוץ לאחר סיום הקורס
לאחר סיום הקורס וקבלת סיכת התוכניתן, בוגרי הקורס משתבצים ליחידות בכלל צה"ל, הדורשות תוכניתנים:
וילה מצחיקולה
וילה מצחיקולה (או וילה ויליקולה במקור: Villa Villekulla) הוא מבנה בדיוני המשמש כביתה של בילבי, דמות בסדרת ספרים באותו שם מאת סופרת הילדים השוודית אסטריד לינדגרן. בילבי גרה במבנה עם סוסה ועם קופה, מר נילסון. מחוץ לביתה גדל עץ המניב משקה לימונדה.
שמו של הבית
במקור נקרא הבית "Villa Villekulla". בגרסאות העבריות של בילבי שונה שמו בין גרסה אחת לאחרת: בתרגום הראשון, "גילגי", נקרא הבית "בית הקונדס". בדיבוב העברי של סדרת הטלוויזיה מ-1969 נקרא "וילה מצחיקולה". מאז, המתרגמת תמר שלמון נהגה גם כן להשתמש בשם הזה כשתרגמה את סדרת הספרים. כשיצא "בילבי הסרט" ב-1997 תורגם שמו של הבית לשם "וילה וילקולה" כאשר בילבי טוענת כי "נכון שמתאים לו וילה מצחיקולה?". מתרגמת ובמאית הדיבוב של הסרט, שפרירה זכאי, הייתה זו שגם תרגמה את הנוסח העברי לדיבוב של סדרת הטלוויזיה מ-1969. מאז ואילך, שרון כהן, שהיה במאי הדיבוב של סדרת ההנפשה המבוססת על הסרט מ-1997, ודנה כספי השאירו את שם הבית כ"וילה וילקולה".
הבית בסדרת הטלוויזיה
הבית בו השתמשו בסדרת הטלוויזיה ובסרטים בכיכובה של אינגר נילסון ממוקם בויבל באי גוטלנד בשוודיה. עד 1970, מוקם הבית בגינה בגדוד גוטלנד (P 18) בדרום ויסבי. לאחר מכן הועבר הבית במרחק שלושה קילומטרים אל מקום ההסרטה של סדרת הטלוויזיה בילבי, שם הבית עומד עד היום. הגינה בה הוסרטה הסדרה, בה עמדה "וילה מצחיקולה" עדיין קיימת. כיום גדלים שם עצי אורן.
הוא אוהב אותי... הוא לא אוהב אותי
אדם שמשחק את המשחק אומר לסירוגין את הביטויים "הוא (או היא) אוהב/ת אותי" ו"הוא (או היא) לא אוהב/ת אותי", תוך כדי שהוא מסיר עלה כותרת אחד מפרח (בדרך כלל חיננית עין שור ) לכל ביטוי. לאחר שהוסר עלה הכותרת האחרון מהפרח, הביטוי האחרון שנאמר מייצג כביכול את האמת של אהבתם של השחקן ואהובו. תוך כדי שהשחקן אומר את הביטויים הללו, השחקן בדרך כלל נמשך מינית לאהובו. אותו שחקן עשוי גם לאשר את אמונתו או לפעול מתוך גחמה.
בגרסה הצרפתית המקורית של המשחק, עלי הכותרת לא רק מציינים את אהבתו של אותו אדם שעליו מדובר, אלא באיזו מידה: "קצת" (un peu), "הרבה" (beaucoup), "תשוקה" (passionnément), "עד טירוף" (à la folie) או "בכלל לא" (pas du tout).
אחד המופעים הראשונים של משחק זה הוא בקטע פנטומימה במערכה הראשונה של הצגת הבלט ז'יזל, מאת ז'אן קוראלי וז'יל פרו, שהוצגה לראשונה בפריז בשנת 1841.
קונבנציית ברידג'
קונבנציות משמשות כאמצעי תקשורת בין שותפים בברידג'. באמצעותן יכול כל אחד מהשותפים לתאר את הקלפים שלו, ולקבל תיאור של הקלפים של שותפו. שימוש בקונבנציות מחייב תיאום מוקדם בין השותפים.
סוגי קונבנציות
קונבנציות מתארות כוח ומבנה יד. לקונבנציה עשויות להיות מטרות שונות.אפשר לסווג אותן על פי הצד המכריז ומטרת ההכרזה.
קונבנציות רגילות של הפותח והמשיב
בקונבנציות אלה אחד השחקנים מכריז הכרזת פתיחה, ושותפו מכריז הכרזה בהתאם לכללי הקונבנציה. בהמשך עשוי להיות דו-שיח של הכרזות של הפותח והמשיב, המתארות את חלוקת הקלפים שלהם ואת הכוח בנקודות.
דוגמאות לקנבנציות כאלה:
קונבנציות לבחינת היתכנות סלאם
קונבנציות אלה מטפלות במצבים בהם הפותח והמשיב בוחנים את האפשרות להכריז סלאם. המטרה היא להבחין בין מצבים בהם ההסתברות לביצוע סלאם גבוהה, לבין מצבים בהם היא נמוכה. במצבים בהם ההסתברות גבוהה מכריזים סלאם. במצבים בהם ההסתברות אינה גבוהה נמנעים מהכרזת סלאם.
דוגמאות לקונבנציות כאלה:
קונבנציות התערבות
קונבנציות אלו מיועדות למצבים בהם שחקן מתערב אחרי הכרזת פתיחה של יריב ו/א הכרזת פותח והכרזת משיב.
דוגמאות לקונבנציות מסוג זה:
קונבנציות של הפותח והמשיב אחרי התערבות
דוגמאות לקונבנציות מסוג זה:
קונבנציות המשתמשות בכפל או ב-Redouble
המשמעות הטבעית של הכרזת כפל היא הענשה. המכפיל מאמין שהכרוז לא יצליח לבצע את החוזה ובאמצעות הכפל רוצה שהוא ושותפו יקבלו ניקוד גבוה יותר, אם וכאשר הכרוז לא יצליח לבצע את החוזה. גם המשמעות הטבעית של Redouble היא מענישה. במשך הזמן התפתחו קונבנציות ברידג' בהן לכפל יש משמעות אחרת. בערך המורחב "הכרזת כפל בברידג'" אפשר לראות דוגמאות. דוגמאות להכרזת Redouble לא טבעי: SOS Redouble, Support Redouble.
תקנון ביחס לשימוש בקונבנציות
התאגדות הברידג' העולמית והתאגדויות ברידג' אזוריות או התאגדויות ברידג' של מדינות, אוסרות או מגבילות את השימוש בחלק מהקונבנציות בתחרויות רשמיות. מדובר בקונבנציות מסובכות במיוחד ו/או בתפיסה שונה לחלוטין מתפיסות מקובלות של הכרזה בברידג'.
הסיבה לאיסור היא קושי של שחקני ברידג שאינם מכירים את הקונבנציה להתמודד איתה. כשהשימוש מוגבל הוא מוגבל לתחרויות ברמה גבוהה במיוחד.
קטגוריית הקונבנציות המוגבלות ביותר נקראת HUM.אלה הם ראשי תיבות של: Highly unusual method.
הוקי אוויר
הוקי אוויר הוא משחק שולחן המיועד לשני שחקנים המתחרים זה בזה כאשר מטרתם להבקיע כמות גדולה יותר של גולים בשער היריב בדומה למשחק הוקי קרח.
המשחק נערך על גבי שולחן מוארך בגודל 3X1.5 מטרים, כשבשתי קצוות השולחן ישנם שני שערים. על השולחן מפוזרים חורים רבים שמתוכם יוצא זרם אוויר אחיד אשר מוריד מרמת החיכוך שבין השולחן לדיסקית.
המשחק נערך לפי זמן קצוב ו/או לפי ניקוד מקסימלי, בדרך כלל עד 7 שערים, אם המשחק מתנהל בזריזות.
שולחן המשחק נוצר לראשונה בשנת 1972, לאור הפופולריות שלו החל משנת 1978 נערכות תחרויות בינלאומיות. ניתן למצוא את המשחק בעיקר במשחקיות וידאו (בגרסתו המקצועית יותר) או בכאלה שמאורגנות בימי-הולדת ובאירועים דומים, כאשר שם ניתן למצוא לרוב גרסה קטנה יותר של המשחק, ולעיתים גם פחות מוגדרת.
חוקים
מטרת המשחק היא להכניס את הדיסקית אל השער של היריב בעזרת ידית עשויה פלסטיק כאשר יש להשתמש רק בה ולא בחלקי גוף על מנת לעצור ו/או להכות בדיסקית.
פסילה תתרחש כאשר: בגרסאות מסוימות, הידית מחויבת להיות תמיד על השולחן, והרמה שלה מובילה לפסילה.
נגוע (סרט קצר)
כשנה וחצי לאחר יצירת סרט זה, ביים עמוס גוטמן את הסרט "נגוע" - סרט באורך מלא אותו כתב ביחד עם עדנה מזי"א ובו כיכב יהונתן סגל.
את הסרט יצר גוטמן כסרט הגמר הקצר שלו במחלקה לקולנוע בבית הספר לאומנויות הבמה בית צבי.
תקציר העלילה
הסרט מתאר סיפורו של גבר צעיר (זאב שמשוני) החי בבקרים עם אישה, ובלילות הולך לחפש גברים כדי לקיים עמם יחסי מין. הסרט היה מבוסס על חייו של גוטמן, כולל הניסיונות שלו לנהל מערכות יחסים עם נשים. בסוף הסרט מגיע הגיבור להשלמה עם משיכתו לגברים. בסרט זה מופיעה לראשונה סצנת ריקוד בבר, אשר יופיעו מאוחר יותר בסרטיו של גוטמן, בר 51 וחסד מופלא.
כנסיית שנים-עשר השליחים
היישוב הראשון שידוע כי התקיים במקום, קם בשנת 749, כאשר כפר נחום המערבית נהרסה עד היסוד ברעידת אדמה. בראשית המאה ה-20 פעל במקום מנזר קטן, והפטריארך היווני של ירושלים אף נהג לשהות בו בימי החורף. הכנסייה נבנתה בין השנים 1927 -1931, אך בעקבות מלחמת העצמאות נותרה בשטח מפורז בין ישראל לסוריה, ובמקום התגוררה משפחה דרוזית שהפכה את הכנסייה לרפת. ב-1969 הגיע נזיר יווני למקום והחל בשיפוצו יחד עם אימו. מאז חודש האתר באופן קבוע, ובשנים האחרונות החל נוהג בו מנהג טבילה במי הכנרת בחג ההתגלות האורתודוקסי החל ב-18 בינואר (אירוע זהה נערך בנהר הירדן בקאסר אל יהוד).
פטוצ'יני
פטוצ'יני (מאיטלקית - Fettuccine, רצועות קטנות) הוא סוג של פסטה. הפטו'ציני דק ורחב, ומיוצר מביצים ומקמח, בדומה לטאלייטלה.
במטבח האיטלקי הוא מיוצר טרי באופן מסורתי, אך גרסאות יבשות קיימות גם הן בשווקים. מנת פטוצ'יני נפוצה בצפון אמריקה וברחבי העולם היא פטוצ'יני אלפרדו.
שברולט אל-קמינו
שברולט אל-קמינו (באנגלית: Chevrolet El Camino) הוא טנדר בתצורת קופה, אשר יוצר על חטיבת המכוניות שברולט בחברת ג'נרל מוטורס האמריקאית בין השנים 1959–1960 ו-1964–1987.
מכירות דגמי 1959, של "שברולט אל-קמינו" החלו ב-16 באוקטובר 1958.
דור ראשון
בשנת 1959 יוצרו 22,246 יחידות, בשנת 1960 יוצרו 14,163 יחידות.
תאוצת דגם "שברולט אל קמינו" (מנוע 8V צילינדרים, 4,600 סמ"ק) מ-0 - 97 קמ"ש היא 7.0 שניות.
דור שני
בשנת 1964 יוצרו 32,548 יחידות, בשנת 1965 יוצרו 34,742 יחידות, בשנת 1966 יוצרו 35,119 יחידות, בשנת 1967 יוצרו 34,830 יחידות.
דור שלישי
בשנת 1968 יוצרו 41,791 יחידות, בשנת 1969 יוצרו 48,365 יחידות, בשנת 1970 יוצרו 47,707 יחידות, בשנת 1971 יוצרו 41,606 יחידות, בשנת 1972 יוצרו 57,147 יחידות.
דור רביעי
בשנת 1973 יוצרו 64,987 יחידות, בשנת 1974 יוצרו 51,123 יחידות, בשנת 1975 יוצרו 33,620 יחידות, בשנת 1976 יוצרו 44,890 יחידות, בשנת 1977 יוצרו 54,321 יחידות.
דור חמישי
בשנת 1978 יוצרו 54,286 יחידות, בשנת 1979 יוצרו 58,008 יחידות, בשנת 1980 יוצרו 40,932 יחידות, בשנת 1981 יוצרו 35,711 יחידות, בשנת 1982 יוצרו 22,732 יחידות, בשנת 1983 יוצרו 24,010 יחידות, בשנת 1984 יוצרו 22,997 יחידות, בשנת 1985 יוצרו 21,816 יחידות, בשנת 1986 יוצרו 21,508 יחידות, בשנת 1987 יוצרו 13,743 יחידות, בשנת 1988 יוצרו 420 יחידות.
(הדגם התבסס על "GM G platform")
אדריכלות קלאסית - מונחים
רשימת מונחים בנושא אדריכלות קלאסית. הרשימה כוללת מושגים הקשורים באדריכלות יוון העתיקה, אדריכלות רומית ונושאים קשורים נוספים. חלק מהמונחים שלהלן משמשים גם להגדרות של מבנים או חלקי מבנים בסגנונות מאוחרים יותר ואף מודרניים. הגדרות אלו מתארות את שימושם בעת העתיקה בלבד.
בסוגריים מופיעה צורת הכתיב של המושג באנגלית. לכל מושג קיים גם תעתיק מקורי ביוונית עתיקה או בלטינית.
האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות
האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות (בפורטוגזית: Academia Brasileira de Letras) היא הסמכות העליונה בברזיל בסוגיות לשוניות וספרותיות. האקדמיה נוסדה ב-20 ביולי 1897, בריו דה ז'ניירו.
קורות המוסד
מקורו של מוסד מסורתי זה בשלהי המאה ה-19, עת הביעו מספר סופרים ואינטלקטואלים ברזילאים עניין להקים אקדמיה לאומית, לפי הדוגמה של האקדמיה הצרפתית.
יוזם המהלך היה לוסיו מנדונסה, והפרטים גובשו בישיבות הכנה שנערכו החל מ-15 בדצמבר 1896 במערכת כתב העת Revista brasileira, תחת ראשותו של מאשאדו דה אסיס (שנבחר פה אחד). בישיבות אלה נוסחו כלליה של האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות, ואלה אושרו פה אחד ב-28 בינואר 1897 על ידי 40 החברים המייסדים. ב-20 ביולי באותה השנה נערך מושב חגיגי לחנוכת האקדמיה במתחם מבנה ה"פדגוגיום", שבחזית הפארק הציבורי של ריו דה ז'ניירו במרכז העיר.
בהיעדר משכן של קבע ובשל מחסור במשאבים כספיים, נערכו הישיבות החגיגיות לחלופין במתחמים שונים: במבניה הישנים של הגימנסיה הלאומית, באולם הנאצל (o Salão Nobre) של משרד הפנים או באולם הקבינט הפורטוגזי המלכותי לספרות (ספריה שהוקמה בידי 43 מהגרים מפורטוגל). ישיבות שגרתיות נערכו במשרד עורכי הדין של המזכיר הראשון, רודריגו אוקטביו, ברחוב קיטאנדה 47.
החל מ-1904, הועמד האגף השמאלי של "אולם הדיונים הברזילאי", ה-Silogeu Brasileiro, לרשות האקדמיה. היה זה מבנה ממשלתי ובו פעלו מוסדות תרבות אחרים. האקדמיה קבעה שם את משכנה הזמני, עד אשר עברה למשכן של קבע.
ה"פטיט טריאנון" (Petit Trianon)
בשנת 1923, בזכות יוזמה משותפת של נשיא האקדמיה באותה העת, אפרניו פיישוטו (Afrânio Peixoto) ושל שגריר צרפת, ריימון קונטי, ניאותה ממשלת צרפת לתרום לאקדמיה את מבנה הביתן הצרפתי, העתק מדויק של הפטיט טריאנון (שליד ארמון ורסאיי), אשר נבנה לכבוד תערוכת מאה שנים לעצמאותה של ברזיל (הפרויקט המקורי נבנה בידי האדריכל אנז'-ז'אק גבריאל, בין 1762 ל-1768).
החל מ-9 בנובמבר 1987, נתונים מבנים אלה תחת משמורת המכון למורשת התרבות של מדינת ריו דה ז'ניירו, הכפוף למשרד התרבות של אותה מדינה בברזיל. אולמות האקדמיה פעילים גם בימינו, ונערכים בהם מושבי כבוד חגיגיים, אספות למינויים של חברים חדשים באקדמיה, ובנוסף גם נהנים החברים ממפגשי התה המסורתיים בימי חמישי. מתאפשרת כניסתו של הקהל הרחב במגוון אירועים - סיורים מודרכים, תוכניות תרבות, קונצרטים של מוזיקה קאמרית, טקסי הוצאה לאור של ספרי חברי האקדמיה, ועידות והצגות תיאטרון. בלובי הקומה הראשונה של המבנה, בולטים מרצפות השיש המעוצבות, נברשת בדולח צרפתית, אגרטל פורצלן לבן גדול, מהעיר הצרפתית סוור (Sèvres), וארבעה תבליטים שקועים אנגליים באבן "קואדה". בין יתר מתחמי האקדמיה, בולטים האולמות הבאים: בקומה השנייה - "סלון התה", בו נפגשים החברים בימי חמישי, לפני הישיבה הרשמית, אולם הישיבות, הספרייה, המשרתת את חברי האקדמיה וחוקרים נוספים, ובה בולט אוסף ספריו של מנואל בנדיירה.
מתחם מאשאדו דה אסיס
בקומה השנייה של המרכז התרבותי של האקדמיה נמצא "מתחם מאשאדו דה אסיס" (Espaço Machado de Assis), ובו מרכז מידע ועיון על יצירתו של מאשאדו דה אסיס. בנוסף ממוקמים שם גם "גלריית המייצגים" ו"חדר ההקרנות", בו אפשר לצפות בסרטים ובהפקות וידאו על עולם יצירתו של מאשאדו דה אסיס.
מאפיינים
האקדמיה מופקדת, על פי כלליה, על "הנחלת תרבות השפה הלאומית" (הפורטוגזית). ובה 40 חברים פעילים, ממונים לכל חייהם, ועל כן הם מכונים אלמותיים ("imortais"). הם נבחרים מבין אזרחי ברזיל אשר פרסמו עבודות בעלות ערך ספרותי או תרבותי מוכר. בנוסף, חברים באקדמיה 20 משקיפים זרים ("מתכתבים" - correspondentes).
בדומה למקובל באקדמיה הצרפתית, משרת ה"אלמותי" היא לצמיתות, לכל החיים, ולכן השימוש בביטוי הלטיני "Ad immortalitem" – כלומר, העברת התפקיד מתבצעת רק עם מותו של חבר האקדמיה. עם גיבושן של מועמדויות, מבטאים החברים (ה-acadêmicos) את העדפותיהם כלפי מועמדים ספציפיים, בהצבעה חשאית.
תיעוב
תיעוב הוא רגש אינטנסיבי שדומה לגועל ולשנאה, אך לרוב מהווה שילוב ביניהם.
האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות
מאפיינים
חברים שנבחרו מתמנים לתפקידם בטקס כבוד חגיגי, בו לובשים כלל החברים את גלימת האקדמיה שצבעה ירוק כהה, רקומה ברקמה מוזהבת, סמל לזרי דפנה. בנוסף, חובשים לראשם כובע קטיפה שחור, מקושט בנוצות לבנות. באותו מעמד, נושא החבר החדש דברים, ומונה, לפי כללי המסורת, את קודמיו באותו מושב (בפורטוגזית - "cadeira") ונושא עליהם דברים, ובפרט על קודמו המיידי בתפקיד. מיד בהמשך, הוא חותם על ספר המינוי ומקבל מידיהם של "imortais" אחרים כתב מינוי ("diploma"), ואלה עונדים לצווארו ענק; בהמשך נמסרת לו חרב מידי הדיקאן ("decano"), החבר הוותיק ביותר באקדמיה. בהמשך, נושא אחד החברים דברים לכבוד החבר החדש, ובהם התייחסות לערכו של החבר החדש ולהישגיו.
למרות הנוכחות הגברית המסורתית בין כותלי האקדמיה, נבחרה לראשונה ב-4 בנובמבר 1977 אישה לאקדמיה - רשל דה קיירוז (Rachel de Queiroz), כחברה מן המניין. עבורה עוצבה ונתפרה, במיוחד, גרסה נשית של הגלימה המסורתית: שמלה ארוכה, תפורה ממשי צרפתי בצבע ירוק כהה, מעוטרת בעלי זר הדפנה, רקומות בסיבי זהב.
בשנת 1984 לאקדמיה נבחר ארנלדו ניסקייר, סופר ילדים ממוצא יהודי. בשנת 2003 נבחר מואסיר סקליאר, סופר נוסף ממוצא יהודי.
תיעוב
השורש תע"ב הוא שורש תנייני שנגזר משם העצם תועבה; המילה תועבה משמשת לתיאור התנהגויות, מצבים או אובייקטים לא מוסריים, לרוב מבחינה דתית, ולרוב גם קשורים ברגש גועל. לפיכך, גם המילה תיעוב משמשת לעיתים קרובות לרגש שמתעורר מול התנהגויות, אנשים, מצבים או אובייקטים שנתפסים כלא מוסריים.
האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות
נשיאי האקדמיה
נשיאה הראשון של האקדמיה היה מאשאדו דה אסיס, שנבחר פה אחד, וגם היה נשיאה לכל החיים. אאוסטרז'זילו דה אטאידה היה נשיא המליאה במשך כמעט 34 שנים רצופות (1959–1993), ונשיאותו התאפיינה בחיוניות יוצאת דופן, שחרגה ממסגרת העקרונות המקוריים שהכתיבו כללי האקדמיה, בשונה מהנשיאים שירשו את מקומו, שזנחו את דפוס החיוניות בו התאפיינה נשיאותו של דה אטאידה.
נשיאה הנוכחי של האקדמיה הוא מרקוס ויניסיוס וילאסה, שנבחר לתפקיד בשנת 2006.
תיעוב
תיעוב הוא רגש פעיל, כמו כעס, שנאה ואהבה (לעומת רגשות סבילים כמו עצב, שמחה ותסכול), וככזה, יש לו תמיד מושא. כמו בכל הרגשות הפעילים, מושא הרגש יכול להיות גם האדם המרגיש אותו. במילים אחרות, האדם עשוי להרגיש את הרגש כלפי עצמו. תיעוב עצמי הוא רגש נפוץ שמתעורר כשאדם מרגיש גועל ו/או שנאה כלפי עצמו, לעיתים קרובות כאשר הוא מתנהג באופן לא מוסרי בעיניו. תיעוב עצמי הוא תסמין שכיח במספר הפרעות נפש כגון דיכאון, הפרעת גוף דיסמורפית, והפרעת אישיות גבולית.
האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות
פטרוני המושבים
עבור כל אחד מ-40 המושבים, בחרו המייסדים פטרונים מתאימים, מבין אנשי תרבות ורוח בולטים בעברה של ברזיל, תוך הבעת הוקרה והכרה בתרומתם לעולם הרוח והתרבות הברזילאית, לפני הקמת האקדמיה.
הדבר היה בגדר חידוש. האקדמיה הצרפתית, ששימשה מודל עבור מקבילתה הברזילאית, גם קבעה מושבים, אך הסתפקה במניין המושבים, מ-1 עד 40. בחירת הפטרונים הייתה די מקרית, והחברים עצמם העלו בפני שאר חברי המליאה את המלצותיהם.
הטיות בבחירת חברים
בתקופות של דיקטטורה ושל משטר צבאי, חלה פגיעה בנייטרליות האקדמיה – נבחרו לחברות בה פוליטיקאים שתרמו מעט מאוד, אם בכלל, לספרות. לדוגמה – נשיא ברזיל לשעבר ז'טוליו ורגאס. יוצא מן הכלל בעניין זה הוא ז'וזה סארניי (José Sarney), סנטור ונשיא ברזיל לשעבר, שחשיבותו בברזיל כסופר אינה מוטלת בספק, ויצירותיו בעלות ערך. בין חברי האקדמיה סופרים בעלי שם עולמי כמו ז'ורז'ה אמאדו. כיום חברות באקדמיה 4 נשים (10% מכלל המליאה), ואחת מהן, נלידה פיניון (Nélida Piñon) כיהנה כנשיאה בין 1996 ל-1997.
תיעוב
בתרבות
המילה תיעוב נמצאת בשימוש בפוליטיקה, בתקשורת ובתרבות. תיעוב מוזכר במגוון ספרים וסרטים, כגון הספר "פחד ותיעוב בלאס וגאס" והסרט המבוסס עליו (בהקשר של צריכת סמים ועוד), אם כי המקור לביטוי "פחד ותיעוב" הוא כנראה פרידריך ניטשה.
האקדמיה הברזילאית לשפה וספרות
מקורות הכנסה
הודות למנהל תקין, מצבה הכספי של האקדמיה טוב למדי, ולראיה - עודף תקציבי שנתי נאה, המוערך בכ-4 מיליון דולר. בבעלות האקדמיה גורד שחקים בן 28 קומות, המשמש כבניין משרדים, באזור יוקרתי במרכז ריו. ההכנסות מהשכרת שטחים באותו מבנה מהוות 70% מהכנסותיה השוטפות. שאר ההכנסות מקורן בהכנסות מהשכרתם של מבנים אחרים, אותם הוריש לאקדמיה ב-1917 עורך הספרים פרנסיסקו אלווס, ומהשקעות פיננסיות אחרות נוספות. בצמוד לאותו בניין משרדים נמצא מבנה האקדמיה עצמו, המכונה, כאמור, "פטיט טריאנון".
יחסי ציבור
לאחרונה חנכה האקדמיה את אחת הספריות הציבוריות הגדולות ביותר בריו, המכילה 90,000 כותרים. כמו כן מעמידה הספרייה לרשות המבקרים מרכז מולטימדיה גדול ממדים.
פסגת גווארד
פסגת גווארד (באנגלית: Goward Peak) היא פסגה חדה ממזרח למצוק פורנייר, בהרי דסקו שעל האי רוטשילד, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 500 מטרים מעל פני הים; והיא ההר ה-5,118 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה נסקרה ומופתה על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי בין השנים 1975–1977.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שמו של ריצ'רד פ. גווארד (Richard F. Goward), שהיה קצין המבצעים באונייה שוברת הקרח של משמר החופים של ארצות הברית USCGC Glacier (WAGB-4) במהלך מבצע דיפ פריז, בשנת 1969.
להתראות, אללה
הספר ראה אור בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן דביר בדצמבר 2017, זכה בפרס קרן קק"ל ע"ש גולדברג והיה מועמד לפרס ספיר לשנת 2018 בקטגוריית ספר ביכורים. בנוסף, הספר והמחברת היו מועמדים לפרס שרת התרבות בתחום היצירה הספרותית לשנת 2018.
הספר מבוסס בחלקו על חוויות השירות הצבאי של המחברת, שלה גם תואר בלימודי המזרח התיכון. לאחרונה חשפה המחברת בטור ב"מאקו" שאחד מהאירועים בספר, ירי מחבלים לעבר כוח צה"ל במחנה פליטים, הנו שחזור מדויק של היתקלות בה הייתה נוכחת. המחברת העידה כי הרושם שהותיר בה תפקוד החיילים באותה היתקלות היה המניע העיקרי לכתיבת הספר.
זוהי אחת היצירות הישראליות הראשונות העוסקות בשירות הצבאי, אשר נוצרו על ידי נשים ומעמידות נשים במרכזן. קדמו לה הספר עם הנצח לא מפחד והסרט אפס ביחסי אנוש, שניהם משנת 2014. המחברת עסקה בסוגיית היעדרה של יצירה נשית בנושא השירות הצבאי בפודקאסט "עוד מעט נהפוך לספר" בהנחייתה, יחד עם אורית מרלין שספרה לגנוב את השמש מבוסס על חוויותיה מקורס מדריכות חי"ר.
תקציר
אריאל, גיבורת הספר, מוצבת בחמ"ל גדודי באזור יהודה ושומרון. בחלקו הראשון של הספר, עבודתה בחמ"ל והקשר המתפתח בינה לבין גיל, מפקד מחלקה בפלוגה לוחמת, שופכים אור הן על השגרה המבצעית של צה"ל ביהודה ושומרון, והן על השפעתו של שירות אינטנסיבי ושוחק זה על הלוחמים ועל יקיריהם. לדברי המחברת, חשוב היה לה לחשוף את הקוראים למציאות המורכבת באזור, בה רוב החיילים והמפקדים מנסים בכל כוחם לשמור על התנהגות מוסרית.
כבר בתחילת הספר מעורר מעצר לילי שהשתבש את חשדה של אריאל, ועד מהרה מסיט את חייה ממסלולם הצפוי. עקב בצד אגודל היא מגלה כי חלק מאנשי הגדוד חברים בכוח מסתערבים אשר אוסף מידע ומסמן מטרות בלב האוכלוסייה הפלסטינית. הערבית בפיה של אריאל כמעט מושלמת לאחר שגדלה כל חייה בביתו של איש מוסד. בילדותה אף חיה תקופה בזהות בדויה במסגרת אחת מ"שליחויותיו". למרות כל זאת, המשימה שמוצעת לה, או נכפית עליה, נועזת במיוחד - לאמץ זהות פלסטינית תפורה למידותיה, ולהתחיל חיים חדשים בלב העיר הפלסטינית שבגזרת הגדוד, קרוב ככל האפשר למנהיגי חמאס שצה"ל מעוניין ללכוד.
יש לאריאל סיבות רבות לסרב, וסיבה איומה אחת להסכים, שדוחפת אותה ברגע האמת למשימה בלתי מוגבלת בזמן, שהסיכוי לחזור ממנה בחיים קלוש. שותפה במשימה הוא אוהד, קצין בגדוד שאף הוא דובר ערבית. הם מתחזים לאח ואחות פלסטינים אמידים החוזרים מגלות ארוכה, והופכים לחבריו הקרובים של טארק עזאם, מנהיגם הצעיר והכריזמטי של לוחמי חמאס בעיר. חברות זו יוצרת עבורם מציאות כמעט מתמדת של סיכון חיים ושל מעשים קשים שמונעים מהצורך לא להיחשף - ואולי גם משיקולים נוספים. במקביל, הקשר של השניים עם ישראל הולך ומצטמצם ככל שהם מעמיקים חדור לשורות חמאס. בצל הסכנה והמצוקה ובמתח שבין זהות למציאות, מתפתח בין השניים קשר אינטימי מורכב וטעון. כשיום הדין מתקרב יהיה עליהם, ביחד ולחוד, לבחור צד בפעם האחרונה - וכלל לא בטוח שיהיה זה אותו צד.
ייחודו של הספר
רומן זה הנו בין יצירות המקור היחידות המתארות חיי שגרה של גדוד לוחם בשטחי יהודה ושומרון. זוהי גם היצירה היחידה בה יש ייצוג משמעותי לחוויית תומך הלחימה, כפי שהיא נראית מחמ"ל גדודי.
בריאיון ל"מעריב" סיפרה המחברת כי לבחירה באישה כדמות ראשית יש ערך מוסף בעלילה הנעה בין שתי חברות גבריות מאוד - צה"ל וחמאס. דרך עיניה של הגיבורה אריאל נחשף המקום המורכב של נשים בחברות אלו, שהפרדה בין המינים היא עקרון מרכזי בהן. אריאל אינה משלימה עם הצרת צעדיה, נאבקת להשמיע את קולה גם בין גברים, וקונה את מקומה אפילו בין גברי החמאס באמצעות הרגשות שהיא מעוררת בטארק, מנהיגם וחברם האהוב.
נושאים מרכזיים
זהו סיפורם של צעירים בני "דור האנתפאדות" משני צדי הגדר, ישראלים ופלסטינים כאחד, אשר אינם מכירים מציאות חיים אחרת מלבד זו של סכסוך אלים. הוא עושה זאת על ידי הצגה נרחבת של המציאות בשטחים משתי נקודות מבט מנוגדות - זו של חיילי צה"ל וזו של האוכלוסייה הפלסטינית, ובפרט של חמושים הפועלים נגד ישראל. החשיפה לאורח חיי החמושים והדילמות המלוות אותו הולכת וגוברת ככל ששהותם של הגיבורים בעיר מתארכת. הספר נוגע ביחסם המורכב של חמושי ארגון חמאס לדת, לישראל, למנהיגי הארגון, לרשות הפלסטינית ולארגון היריב פת"ח, וכן בהתמודדות עם אובדן בחוג החברים והמשפחה, ושאיפותיהם של הצעירים לחיים נורמליים יחסית. לדברי המחברת, הספר "מבקש לפתוח שער לעולם שלמרות קרבתו הגאוגרפית לישראל, הוא זר למרבית הישראלים".
הספר מלווה את גיבוריו בתהליכי טרנספורמציה משמעותיים: אריאל הופכת בהדרגה מחיילת "רגילה" למסתערבת בעלת שתי זהויות המצויות בקונפליקט מתמיד. אוהד, אשר מתחיל את הסיפור כמסתערב מיומן וקר רוח, מפגין רמות מסוכנות של הזדהות עם דמותו הבדויה ועם טארק ההופך לחברו. ואילו טארק מתנער אחת-אחת מאשליות ומוסכמות-יסוד שהפכו אותו לרב-מחבלים בשירות מנהיגי חמאס. כתב "מעריב" מאיר עוזיאל כינה אותו "הספר העברי הטוב ביותר שקראתי זה חמש שנים" וסיכם: "הסיפור הוא עלינו, על הפלסטינים, על הרוע, ועל מי שעומדים בינינו לבין המציאות: הצעירים הטובים ביותר שלנו. ספר שמתאר סוף־סוף את האמיתות העמוקות ביותר, ואת הצעירים שאנחנו חבים להם את חיינו. איזה צעירים. איזה גיבורים. איזה ספר. איזו אמת שאנחנו מנסים להתכחש אליה."
שפת הכתיבה
למרות ההשוואה המתבקשת לספרים ישראליים אחרים העוסקים ביחסי ישראלים-פלסטינים, המחברת מציינת דווקא את "גדר חיה" מאת דורית רביניאן כספר שעורר, בעיניה, מהומה רבה על לא דבר.
המחברת הודיעה כי צפוי ספר המשך ל"להתראות, אללה", אשר יעסוק בקורותיה של אריאל כאישה בוגרת.
DARPA
DARPA (ראשי תיבות באנגלית: Defense Advanced Research Projects Agency - הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים) היא סוכנות ממשלתית תחת אחריות מחלקת ההגנה של ארצות הברית העוסקת בפיתוחים הטכנולוגיים של צבא ארצות הברית. דארפא אחראית גם על פיתוחים טכנולוגיים רבים המשמשים בצבאות העולם וכן פיתוחים לשימושים אזרחיים.
היסטוריה
בפברואר 1958, אחרי שיגורו של ספוטניק 1, כאשר ארצות הברית חשה בנחיתות טכנולוגית, מינה נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר את נשיא אוניברסיטת MIT, ד"ר ג'יימס קיליאן, כראש צוות הקמה של סוכנות לפרויקטי מחקר מתקדמים (Advanced Research Projects Agency), בראשי תיבות "ארפא" (ARPA). סוכנות זו נועדה לקדם את ארצות הברית למקום הראשון בעולם במחקר הטכנולוגי. הפרויקט הראשון שהוטל על ARPA היה מציאת פתרון טכנולוגי שיוכל לשמור תקשורת פעילה בתוך ארצות הברית ובינה לשאר העולם בעת מטר טילים (אטומיים) הצפויים להגיע מעבר למסך הברזל. הפתרון שנמצא יצר את רשת האינטרנט. בשנת 1970 צרפו את המילה הגנה (Defense) לשמה של הסוכנות ושמה היום הוא "דארפא" (DARPA).
הישגים טכנולוגיים
דארפא פיתחה מגוון רב של טכנולוגיות ופתרונות טכנולוגיים. חלקם לא יצאו מגבולות המעבדה. חלקם פותחו לצורכי הצבא וחלקם דלפו לשוק האזרחי ותרמו לרווחת העולם. אחד הפרויקטים החשובים הראשונים (1963) היה "פרויקט ולה" (Vela) בו ציידו לוויינים באמצעי גילוי קרינה אטומית במטרה לעלות על ניסויים בנשק גרעיני, כולל ניסויים תת-ימיים.
בין הפרויקטים שפותחו תחת מטריית דארפא:
מספר פרויקטים שפותחו בדארפא והשתייכו לחקר החלל הועברו לנאס"א.
במקביל לפרויקטים המוצלחים היו גם פרויקטים רבים שנכשלו, או שמראש היו בעלי היגיון שנוי במחלוקת, בהם הניסיון ליצור פיל מלאכותי שיוכל לשאת אנשים וציוד ביערות וייטנאם.
יוחנן זייד
יוחנן זייד (2 בנובמבר 1920 - 4 בספטמבר 1999) היה איש פלמ"ח, איש כוחות הביטחון הישראלים וחקלאי.
ביוגרפיה
יוחנן זייד נולד ב-1920 בירושלים, לציפורה ואלכסנדר זייד, אח תאום ליפתח ואח לגיורא ולכוכבת. גדל בכפר גלעדי. בשנת 1926 עברה המשפחה לשייח אבריק שבעמק יזרעאל, עקב סכסוך עם חלק מאנשי השומר. יוחנן למד בבית הספר היסודי של כפר יהושע ואחר כך בבית הספר החקלאי בנהלל. עקב התנכלויות של ערבים לתחבורה, החליטה אמו להעבירו לפנימייה בבית הספר החקלאי כדורי, אותו סיים במחזור בוגריו השני של בית הספר.
במהלך השנים 1939–1940 עסק בהדרכת נוער בירושלים וארגן גרעין נוער להתיישבות חלוצית. גרעין זה, יחד עם גרעין נוסף שארגן אחיו, יפתח, במקווה ישראל, הקימו את הקיבוץ גבעות זייד בו הכיר את אשתו, צביה. מתקופה זו קיימת הגדה של פסח בנוסח לא מסורתי שנכתבה לבני הקיבוץ בשנת 1950 יצאה בהדפסה ליתוגרפית של כתב-יד אומנותי עם איורים מאת יוחנן זייד בהתאם למאורעות התקופה.
ביולי 1943 התגייס כנהג משאית ליחידת תובלה 462 בחזית איטליה, כאשר הפלוגה, שאיבדה אנשים רבים בטביעת הארינפורה, התארגנה מחדש. זייד היה אחד הבולטים באנשי יחידת הצללים אשר אנשיה נטלו חלק באיתור פליטים יהודים והגשת עזרה ראשונית להם. הקימה להם נקודת הכשרה צבאית לפליטים היהודים ליד מילאנו והייתה אחראית לתחזוקתה ולהדרכתה. כמו כן ארגנו את עלייתם הבלתי לגאלית לארץ והיה בצוות שהכין את אניית המעפילים "דב הוז". במסגרת זו אף נכלא באיטליה ושוחרר על ידי אנשי יחידתו במבצע חשאי.
ב-1946 חזר לקיבוץ גבעות זייד, ובפרוץ מלחמת העצמאות הצטרף לפלמ"ח. השתתף בקרבות בעמק יזרעאל והגליל ואחר כך הצטרף לחטיבת הנגב במבצע חורב, פיקד על מחלקת ג'יפים בגדוד ה-9 של החטיבה. בשנת 1967 כתוצאה מהצורך להקים מנגנון ממשל וביטחון בשטחים, התנדב לשב"כ ועסק בפעילויות ביטחוניות בשומרון עד אמצע שנות ה-70.
לאחר יציאתו לגמלאות, חזר לביתו בגבעות זייד ועסק בגידול צאן.
מיכאיל לסין
מיכאיל יורייביץ' לסין (ברוסית: Михаил Юрьевич Лесин; 11 ביולי 1958 - 5 בנובמבר 2015) היה איש תקשורת ואישיות פוליטית רוסית, יועצו הקרוב של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. לסין נחשב למייסד סוכנות הידיעות הממלכתית הרוסית "Russia Today".
ביוגרפיה
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הקים את חברת הפרסום "וידאו אינטרנשיונל" והיה לנשיאה. הוא היה שותף לקמפיין הבחירות לנשיאות רוסיה של הנשיא בוריס ילצין לקדנציה שנייה ב-1996 ושותף פעיל להסתרת מצבו הבריאותי של ילצין מציבור הבוחרים בשנות ה-90 הייתה וידאו אינטרנשיונל בבעלותו, הלקוחה היחידה של זמן מסך לפרסומות של ערוץ NTV, אז בבעלות ולדימיר גוסינסקי. בסוף שנות ה-90 נותקו היחסים בין שתי החברות.
יוחנן זייד
ביוגרפיה
אב לארבעה.
מיכאיל לסין
ביוגרפיה
בשנת 2000 לאחר מינויו הרשמי של ולדימיר פוטין לקדנציה הראשונה שלו כנשיא רוסיה, מינה את מיכאיל לסין מחדש לתפקיד שר העיתונות בממשלת קסיאנוב לאחר שכיהן כשר העיתונות והדפוס החל מממשלת סטפאשין וכיהן גם תחת ממשלת פוטין הראשונה. בפרשת גזפרום וסילוקו של גוסינסקי מהשליטה בערוץ NTV שימש לסין כמתווך לכאורה בין גוסינסקי לאנשי הקרמלין, אך לדברי גוסינסקי לסין הוא שאילץ אותו לקבל את תנאי הקרמלין. לדברי דייוויד הופמן שחקר את מערכות היחסים בצמרת הפוליטית והתקשורתית במוסקבה בשנות פעילותם של אישים אלו, פעלו לסין וחברו אלפרד קוך בפרשה זו ממניעים של נקמה אישית על יחסו המתנשא של גוסינסקי אליהם, והובילו למינויו של ידידם בוריס ג'ורדן למנהל NTV לאחר הדחתו של יריבם. לסין שימש כיועץ לנשיא רוסיה לענייני תקשורת.
גופתו של לסין נמצאה ב-5 בנובמבר 2015 במלון בוושינגטון די. סי. ולמחרת דיווח ערוץ RT כי סיבת המוות הייתה התקף לב.
לסין הניח אחריו בת מנישואיו הראשונים ובן מנישואיו השניים. בתו קתרין ניהלה את הסניף האמריקאי של סוכנות RT. מילדיו אלו היה לסין סב לחמישה נכדים בעת מותו.
מונומנט לאינטרנציונאל השלישי
"מונומנט לאינטרנציונאל השלישי" או "המגדל של טאטלין" (The Monument to the Third International) היא כינוייה של אנדרטה אשר תוכננה על ידי הפסל והארכיטקט הרוסי ולדימיר טאטלין בשנת 1919. היא נחשבת לאחת מן הדוגמאות הבולטות של האמנות הקונסטרוקטיביסטית. בדצמבר שנת 1920 הציג טאטלין מודל עץ של האנדרטה בכינוס השמיני של הקונגרס הסובייטי. היות שהמבנה לא נבנה מעולם, הוא ידוע מתיעוד המודל ומשרטוטים שלה. המבנה, תוכנן על ידי טאטלין בהזמנת המחלקה לאומנויות של ברית המועצות. האנדרטה נועדה לעמוד בפטרוגרד (כיום סנקט פטרבורג) ולשמש כאנדרטה וכמטה של ה"קומינטרן" - האיגוד הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות, אשר היה ידוע בשמו המלא: "האינטרנציונל הקומוניסטי" או "האינטרנציונל השלישי".
עזרא איכילוב
עזרא איכילוב (10 ביוני 1907 - 26 ביוני 1961) היה חבר הכנסת מטעם מפלגת הציונים הכלליים, מראשי המחנה האזרחי.
מונומנט לאינטרנציונאל השלישי
טאטלין תכנן את המבנה מחומרים תעשייתיים כגון ברזל, פלדה וזכוכית. צורת הבנייה עוצבה בהשפעת תכנונו של מגדל אייפל (1889), אשר נבנה פלדה בעזרת מסבכים שהקנו לו יציבות רבה תוך שימוש בחומר מועט באופן יחסי. המגדל תוכנן לגובה של 400 מטר, כ-100 מטרים גבוה יותר ממגדל אייפל.
עזרא איכילוב
ביוגרפיה
איכילוב נולד למשפחת החקלאים יעקב (בנו של אברהם איכילוב) ואיטה איכילוב בפתח תקווה, בה התגורר וניהל משק חקלאי. הוא ספג ביקורת מצד תנועות הפועלים על שנמנע מהעסקת עבודה עברית בפרדסו. במאי 1936, בתחילת המרד הערבי הגדול, הוא ניצל בנס עת ירו עליו ערבים בפרדסו, והוא לא נפגע.
מונומנט לאינטרנציונאל השלישי
צורתו של המגדל - מבנה לולייני הפורץ אל החלל - נועד לסמל את המודרניות והקידמה של החברה הסוציאליסטית שלאחר מהפכת אוקטובר. בנוסף לסמליות זו חולק המגדל לשלושה מבנים גאומטריים אשר נועדו להסתובב במהירויות שונות ולהשלים סיבוב אחת לשנה, לחודש או ליום. בתחתית המגדל תכנן טאטלין מבנה קובייתי אשר נועד לשמש כאולם כנסים והרצאות. תכנונו האוטופי של המגדל שיקף את החזון של האמנות הקונסטרוקטיביסטית ואת הרצון לתואם בין צורתו של המגדל להיבטים הפונקציונלים של תפקודו כמבנה.
עזרא איכילוב
ביוגרפיה
היה פעיל באגודת הספורט מכבי, כיהן מטעמה בקונגרס הציוני ה-19 ב-1935 והיה ב-1928 אחד מנציגי האגודה בהקמת התאחדות הכדורגל בארץ-ישראל.
מונומנט לאינטרנציונאל השלישי
טאטלין קיבל עבור בניית המגדל הקצבה של כ-700 אלף רובל, סכום שהספיק לבניית המודל בלבד. מודל זה נהרס ובשנת 1925 הקים טאטלין מודל נוסף, עבור התערוכה הבינלאומית אשר התקיימה בפריז בשנה זו.
עזרא איכילוב
ביוגרפיה
בשנים 1931–1955 כיהן כחבר המועצה המקומית ולאחר-מכן עיריית פתח-תקוה. בתחילה הוא נחשב לנציג האזרחים הצעירים והיה יושב ראש ועדת החינוך המקומית. לאחר הבחירות לעיריית פתח תקווה בנובמבר 1950 בהן הסתמן רוב לשמאל, ובמיוחד לאחר שבג"ץ פסל את בחירתו של פנחס רשיש לראשות העיר, ומועצת גדולי התורה הוציאה החלטה שאסרה על פועלי אגודת ישראל להצביע עבור מועמד שאינו דתי, גיבש הסכם רוטציה על פיה שמעון כץ יהיה ראש עיר למשך מספר חודשים שאחריהם תועבר ראשות העיר לידיו. אולם השמאל בתגובה גיבש הסכם דומה ומרדכי קראוסמן מונה לראשות העיר עד שהעביר לקראת סוף שנת 1951 את השרביט לידי פנחס רשיש.
בשנת 1951 נבחר לכנסת השנייה מטעם הציונים הכלליים. כהונתו בכנסת נמשכה עד לפטירתו, בשנת 1961, במהלך הכנסת הרביעית. בתקופת כהונתו היה חבר בוועדות הכנסת השונות.
כאחיו הבכור, משה הצטרף אף הוא לאגודת בני בנימין והיה מראשיה. ב-1940, יחד עם יוסף תמיר, אליהו יגנס ואחרים היה ממייסדי ”התאחדות בני המושבות”. במקביל, היה חבר הנהלת אגודת הפרדסנים הקואופרטיבית הראשונה בארץ - "פרדס" (לימים האגודה לעיבוד חקלאי וייצוא פרי הדר ”פרדס סינדיקט”). ב-1932 נבחר למרכז ”התאחדות האיכרים” והיה חבר ההנהלה והנשיאות שלה. היה ממייסדי התארגנות המעסיקים הפרטיים ”האיחוד האזרחי” ונציג הארגון במוסדות היישוב ובהנהגת ”ההגנה”. בשנת 1944 היה חבר המזכירות של מגבית ההתגייסות וההצלה.
עם קום המדינה, הצטרף המרכז האזרחי למפלגת "הסתדרות הציונים הכלליים - מפלגת המרכז" ואיכילוב הפך לפעיל במפלגה זו.
עזרא איכילוב נפטר ערירי ב-1961 מהתקף לב ונקבר בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
גאוגרפיה של אוגנדה
אוגנדה היא מדינה במזרח אפריקה השוכנת לחופו של אגם ויקטוריה על קו המשווה. היא גובלת בדרום סודאן מצפון, בקניה ממזרח, בטנזניה וברואנדה מדרום וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ממערב. שטחה משתרע ברובו על רמה הררית, כאשר בגבולות המדינה נישאים הרים שמהווים את הפסגות הגבוהות במדינה. לאוגנדה אין מוצא לים, אולם בגבולותיה אגמים רבים, חלקם נמנים עם האגמים הגדולים של אפריקה או עם אגמי הבקע הסורי-אפריקני. הגדול שבהם, אגם ויקטוריה, הוא מקורו של הנילוס הלבן. האקלים באוגנדה הוא ברובו אקלים טרופי, כאשר הטמפרטורות אינן גבוהות במיוחד ונשארות קבועות לאורך השנה. עיר הבירה קמפלה היא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר במדינה.
גבולות
שטחה של אוגנדה נע בין מעט צפונית לקו רוחב 4° צפון לקו רוחב 2° דרום ובין קו אורך 29° מזרח לקו אורך 35° מזרח. נקודות הקצה מבחינה גאוגרפית הן:
פני השטח
אוגנדה משתרעת על פני 241,038 קמ"ר, מתוכם 197,100 קמ"ר (81.7%) הם שטחי יבשה ו-43,938 קמ"ר (18.3%) הם שטחי מקורות מים. רוב שטחה של אוגנדה נמצא על הרמה המזרח-אפריקנית, רמה הררית בגובה ממוצע של כ-1,100 מ' מעל פני הים, אשר בצפונה משתפלת אל מישור, המכיל את הסוואנה הסודאנית המזרחית. גבולה המערבי של המדינה, הכולל את אגם אדוארד ואגם אלברט, עובר בחלקו המערבי של בקע מזרח-אפריקה, והוא נמוך במספר מאות מטרים מן הרמה.
הרים
במערבה של המדינה, בגבול עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מתנשא רכס רוונזורי, שמורכב משישה גושי הרים המופרדים על ידי גאיות עמוקים. הר סטנלי, ההר המערבי ביותר ברכס רוונזורי, הוא ההר הגבוה ביותר באוגנדה, והשלישי בגובהו באפריקה, אחרי הקילימנג'רו והר קניה, עם פסגת מרגריטה המגיעה לגובה 5,109 מ'. במזרח המדינה, בגבול עם קניה, מתנשא הר אלגון לגובה 4,321 מ'. הר געש רדום זה, הנמצא לאורכו של הבקע הסורי-אפריקני, הוא הר הגעש הגדול ביותר והקדום ביותר באפריקה. הקלדרה של הר אלגון היא הקלדרה השלמה הגדולה ביותר בעולם.
גאולוגיה
אוגנדה מחולקת גאולוגית ליחידות הליתוסטרטיגפיות הבאות:
אגמים
אגמים נוספים שוכנים כולם בתוך גבולות אוגנדה, ועמם ניתן למנות את אגם קיוגה ואגם ג'ורג'. אגם קיוגה הוא למעשה מערכת אגמים, שמקור המים העיקרי שלה הוא כאמור, נילוס ויקטוריה, אשר ממשיך לזרום ממנה לכיוון אגם אלברט. האגם יוצר חלוקה גסה בין דוברי שפות הבנטו בדרום המדינה לבין דוברי השפות הנילוטיות והשפות הסודאניות המרכזיות בצפונה.
נהרות
הנילוס הלבן הוא הנהר המרכזי הזורם באוגנדה. ראשיתו באגם ויקטוריה, משם הוא זורם בכיוון צפון-מערב אל עבר היקוותו באגם אלברט. מקטע זה של הנילוס הלבן נקרא נילוס ויקטוריה. בדרכו אל אגם אלברט נקווה נילוס ויקטוריה באגם קיוגה. מאגם אלברט זורם הנילוס הלבן צפונה אל עבר דרום סודאן. מקטע זה של הנילוס הלבן נקרא נילוס אלברט. הנילוס הלבן מנקז את רוב שטחה של אוגנדה. שני נהרות מרכזיים נוספים באגן הנילוס הלבן הם נהר אצ'ווה, הזורם בצפון המדינה לכיוון דרום סודאן, ושם הוא נשפך אל הנילוס הלבן, ונהר קגרה, אשר מהלכו באוגנדה אינו ארוך, אך הוא הנהר הגדול ביותר שנשפך לאגם ויקטוריה, ושפכו לאגם הוא בשטח אוגנדה.
נהר טורקוול (נקרא גם נהר סואם), אשר זורם מסביבתו של הר אלגון לכיוון אגם טורקאנה שבקניה, מנקז שטח קטן במזרח המדינה.
שפע המים מאפשר לייצר את רוב תפוקת החשמל בעזרת אנרגיה הידרואלקטרית.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת משתנה מאזור לאזור, כתלות בגובה מעל פני הים. ממוצע טמפרטורות המקסימום נע בין C° 23 ל-C° 29, וממוצע טמפרטורות המינימום נע בין C° 10  ל-C° 22. כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין פחות מ-400 מ"מ בצפון-מזרח המדינה לכ-2,000 מ"מ באזור אגם ויקטוריה.
טמפרטורה וכמויות משקעים שנתיות ממוצעות ביישובים נבחרים:
צמחייה
אוגנדה מתמודדת עם בירוא יערות נרחב בשטחה; אחוז בירוא היערות מדי שנה עומד על 1.8%. הסיבה לבירוא היערות היא התרחבות שטחי החקלאות וכריתת עצים לייצור מוצרי עץ ולהסקה.