cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסים דיפלומטיים
ישראל
בעקבות מלחמת ששת-הימים ב-1967 ספגו יחסי החוץ של ישראל מכה קשה, כשרוב מדינות הגוש המזרחי, ובראשן ברית-המועצות, וכן רוב מדינות אפריקה ואסיה, ניתקו את יחסיהן הדיפלומטיים עם ישראל. היחסים הדיפלומטיים עם ברית-המועצות התחדשו רק לקראת פירוקה, בדצמבר 1991. יתר השגרירויות של מדינות מזרח-אירופה, אפריקה ואסיה נפתחו בהדרגה מסוף שנות השמונים ועד אמצע שנות התשעים.
ב-2018 החליט נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ להעביר את השגרירות האמריקאית לירושלים, תוך שהוא מכיר בירושלים כבירתה של מדינת ישראל. לצעד זה הצטרף גם נשיא גואטמלה ג'ימי מוראלס והעביר את שגרירות גואטמלה לירושלים.
לוגר (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חיים שלי (אלבום)
חיים שלי הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת הישראלית עדן בן זקן. האלבום יצא לאור ב-14 באפריל 2019, על ידי חברת התקליטים ארומה מיוזיק. האלבום עצמו יצא שנתיים לאחר צאת אלבומה השלישי, לזאת שניצחה. מהאלבום יצאו שמונת הסינגלים: "תל אביב בלילה", "בא לי לחבק אותך", "חיים שלי", "מקסיקו", "מילה של גבר", "יאסו", "תגיד לי Je t'aime", ו-"חצי מדינה".
ב-3 בספטמבר 2019, הוכרז שהאלבום קיבל תואר "פלטינה" על מכירות של 40,000 עותקים בסך הכל.
סינגלים
לפני שיצא האלבום לאור, יצאו ממנו שבעת הסינגלים. לכל סינגל יצא ווידאו קליפ מלא, פרט ל-"בא לי לחבק אותך" ו-"מילה של גבר".
סטיב ג'ובס
סטיבן פול "סטיב" ג'ובס (באנגלית: Steven Paul "Steve" Jobs; 24 בפברואר 1955 – 5 באוקטובר 2011) היה יזם ואיש עסקים אמריקאי ממייסדי חברת אפל, והמנכ"ל הראשון שלה, תפקיד בו שימש בין השנים 1976–1983, ולאחר מכן משנת 1997 ועד חודשים ספורים לפני מותו ב-2011. בזכות מחשב Apple II פורץ הדרך, נחשב ג'ובס לאחד מחלוצי המחשוב האישי. הוא נמנה עם המניעים העיקריים להבאת ממשק המשתמש הגרפי למחשב האישי במחשבי מקינטוש, ונחשב לדמות המרכזית שמאחורי הזינוק הפיננסי של חברת אפל בראשית המאה ה-21, בזכות מוצרים פופולריים וחדשניים כדוגמת אייפוד, אייפד ו-אייפון. ג'ובס היה גם שותף להקמת חברת האנימציה פיקסאר ולהקמת חברת NeXT. הוא נמנה עם עשירי העולם, והונו הוערך בספטמבר 2011 בסך של 7 מיליארד דולר. בעל עיטור מדליית החירות הנשיאותית (2022).
ביוגרפיה
ג'ובס נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה. הוריו הביולוגיים היו ג'ואן קארול שיבל, אמריקאית קתולית, ועבד אל-פתאח ג'ון ג'נדלי, סטודנט ומורה מוסלמי יליד סוריה. הם לא נישאו וזמן קצר לאחר לידתו אומץ על ידי פול וקלרה ג'ובס ממאונטיין ויו שבקליפורניה. סטיב ג'ובס הוטבל בכנסייה הלותרנית. אחותו היא הסופרת מונה סימפסון.
לאחר שלא מצא עניין בלימודים בבית הספר לחץ על הוריו לשנות מקום מגורים כדי שיוכל ללמוד בבית ספר טוב יותר. כשהיה בכיתה ט' הכיר ג'ובס את סטיב ווזניאק, שכונה בפי חבריו "ווז". ווזניאק היה באותה עת בכיתה יב'.
ב-1972 סיים ג'ובס את לימודיו בתיכון בקופרטינו שבקליפורניה. לאחר הלימודים נכח בהרצאות של חברת HP ועבד בחברה במהלך חופשת הקיץ. הוא החל ללמוד בקולג' ריד היוקרתי בפורטלנד שבאורגון, אך נטש את הלימודים לאחר סמסטר אחד. למרות זאת המשיך להגיע להרצאות בקולג'. ג'ובס העיד על עצמו כי במהלך שהותו בקולג' היה דל אמצעים. הוא נאלץ לישון על הרצפה בחדרו של חבר, היה ממחזר בקבוקים תמורת פיקדון כדי לקנות אוכל, ואף הלך ברגל 11 ק"מ בכל יום ראשון בבוקר כדי לקבל ארוחה במקדש של התנועה הבינלאומית למען תודעת קרישנה.
כריסן ברנן, בת זוגו הראשונה של סטיב ג'ובס, העידה שבתחילת 1973 חי ג'ובס חיים פשוטים בתא בלוס גאטוס, קליפורניה, עבד כטכנאי באטארי וחסך כסף לטיול הממשמש ובא להודו. היא מספרת בביוגרפיה שלה שג'ובס היה קורא את הספר Be Here Now (והעניק לה עותק), הקשיב למוזיקה דרום הודית, והשתמש בכרית מדיטציה יפנית.
ג'ובס ביקר בהודו באמצע 1974 כדי לבקר את נים קרולי באבא, גורו הינדי, באשראם שלו בחיפוש אחר הארה רוחנית. לאחר שהות של שבעה חודשים עזב ג'ובס את הודו וחזר לארצות הברית. במהלך תקופה זו התנסה ג'ובס בסמים פסיכדלים, וטען לאחר מכן שחווייתו עם LSD הייתה "אחד משניים או שלושה הדברים החשובים ביותר שעשיתי בחיים שלי".
ווזניאק וג'ובס היו חברים ב"מועדון המחשב", שם (ב-1976) הוצג האלטאיר: המחשב האישי הראשון. האלטאיר לא נראה כמו מחשב מודרני ובנוסף הוא הגיע ללא תוכנה. אלטאיר שימש עבורם השראה, לבניית מחשב, שיכלול מקלדת ומסך.
בשנת 1976, בגיל 20, הקים ג'ובס, יחד עם ידידו סטיב ווזניאק ועם רונלד ויין, את חברת אפל מהמוסך שבבית הוריו. כדי לממן את הרכיבים, ווזניאק וג'ובס מכרו חפצים אישיים (ווזניאק מכר מכונת חישוב של חברת HP וג'ובס מכר את רכבו). המחשב הראשון שהוציאו השניים, Apple I, לא זכה להצלחה רבה (את ההזמנה הראשונה ל-50 מחשבים הם קיבלו מאדם בשם פול טרל, שהיה בעליהן של שלוש חנויות אלקטרוניקה) אך הדגם השני שלו, Apple II, זכה להצלחה גדולה. על מנת לממן את בניית ה Apple II גייסו ווזניאק וג'ובס משקיע בשם מייק מארקולה (שנטל לאחר מכן חלק בניהולה של אפל). כבר בשלב מוקדם זה הפגין ג'ובס חושים חדים לצרכיו של הציבור, כאשר דחף לבנייתו של מחשב שלם על כל חלקיו, המכוון לציבור הרחב ולא לציבור מצומצם של חובבים בוני מחשבים. גישה זו הפכה את Apple II למחשב האישי הראשון שהוצע לציבור הרחב, והצלחתו הפכה את אפל לגורם מרכזי בתעשיית המחשבים האישיים המתפתחת. בסוף שנות ה-70 הבין ג'ובס כי למרות הצלחתו הרבה של Apple II לא ירחק היום ויקומו לו מתחרים ראויים בידי חברות מרכזיות בתחום המחשבים. לאור תובנה זו דחף ג'ובס לפיתוחו של מחשב שייצור פער איכותי חדש בין מחשבי אפל למחשבי החברות המתחרות. פריצת הדרך התרחשה בזכות ביקורו של ג'ובס במרכז המחקר של חברת זירוקס בשנת 1979. שם גילה ג'ובס מחשב עם מסך צבעוני, שאפשר לנוע על פניו עם עכבר. המחשב, שלפיתוחו דחף ג'ובס, התבסס על ממשק משתמש גרפי מונחה עכבר. הפרויקט המרכזי שפותח באפל היה דגם "ליסה" והיה באחריותו של ג'ובס, אך לאחר שג'ובס חדל מלנהל את הפרויקט, הוא עבר לנהל את פיתוחה של גרסת מחשב מתקדמת-פחות, אך זולה יותר. משהחלו למכור מחשב זה, הוא זכה לשם "מקינטוש" (Macintosh), כמעין וריאציה לשם של זן תפוחים (McIntosh).
בשנת 1985, שלושה חודשים לאחר יום הולדת ה-30 של ג'ובס, החליט הדירקטוריון של אפל לפטר את ג'ובס מכל פעילות בחברה, לאחר עשר שנים שבהן הפכה החברה להיות שווה שני מיליארד דולר והעסיקה 4,000 עובדים. הוא הקים את חברת נקסט (NeXT), שייצרה מחשבים אישיים עם מערכת הפעלה מבוססת יוניקס. נקסט נחשבה למערכת חדשנית מבחינה טכנולוגית, בין השאר בזכות שימוש בטכנולוגיות תכנות מונחה עצמים, תצוגה מבוססת פוסטסקריפט והתקנים מגנטו-אופטיים. מטרתה של נקסט (NeXT) הייתה ייצור מחשבים לשוק ההשכלה הגבוהה (אוניברסיטאות), אך המחשב היה יקר מידי (10,000$) והמכירות לא הצדיקו את קיום החברה, שנמכרה בסופו של דבר לאפל. הגרסה המקורית של הרשת הכלל עולמית (WWW), הנגישה דרך האינטרנט, פותחה על ידי טים ברנרס-לי על אחד ממחשבי נקסט.
בשנת 1986 רכש מג'ורג' לוקאס את חטיבת גרפיקת המחשב של חברת הסרטים שלו תמורת 10 מיליון דולר. ג'ובס הקים יחד עם אדווין קטמל את פיקסר בהתבסס על הטכנולוגיות שפותחו בחטיבה. בשנים הראשונות ניסתה פיקסר למכור מחשבים, אך לאחר מכן התרכזה ביצירת תוכנות גרפיות ויצירת סרטי אנימציה באמצעותם. שנים מאוחר יותר הפכה פיקסר לסטודיו האנימציה הגדול בעולם.
בכהונתו כמנכ"ל זמני ומשנת 2000 כמנכ"ל קבוע של אפל, שינה ג'ובס את החברה. הוא הציג דגמים חדשניים כמו איי-מק (iMac) ומאוחר יותר את נגן המוזיקה אייפוד (אייפוד). ג'ובס השתכר דולר אחד לשנה במשרתו כמנכ"ל אפל, עובדה שהכניסה אותו לספר השיאים של גינס כמנכ"ל המשתכר את השכר הזעום ביותר.
בתו הראשונה של ג'ובס, ליסה, נולדה בשנת 1978. ג'ובס נישא ללורן פאוול בשנת 1991 ולזוג נולדו שלושה ילדים. ג'ובס הוריש לפאוול-ג'ובס את מרבית הונו, שהורכב ברובו ממניות של חברת וולט דיסני אותן קיבל עבור מכירת פיקסאר. נכון לספטמבר 2016, נאמד הונה של פאוול-ג'ובס ב-17.3 מיליארד דולר.
באוקטובר 2003 אובחן ג'ובס כחולה בסוג נדיר יחסית של סרטן הלבלב. סוג זה של סרטן מאופיין ברמת אגרסיביות נמוכה. במשך תשעה חודשים סירב לעבור טיפולים רפואיים, ובחר במקום זאת לנסות להתמודד עם מחלתו באמצעות דיאטה ושיטות אחרות שהתבססו כולן על הרפואה האלטרנטיבית. מאוחר יותר אמר ג'ובס לביוגרף שלו שהוא מצטער על החלטה זו. ביולי 2004 עבר ג'ובס ניתוח להסרת הגידול. ג'ובס לא נדרש לעבור כימותרפיה או רדיותרפיה. ב-2006 מכר את חברת פיקסאר לחברת וולט דיסני בעסקת חילופי מניות בשווי של 7.4 מיליארד דולר. לאחר העסקה הפך לבעל המניות הרב ביותר בחברת דיסני וחבר דירקטוריון.
בדצמבר 2008 גילה כי הוא סובל מחוסר איזון הורמונלי בגוף. שבועיים לאחר מכן הודיע על היעדרות של חצי שנה מתפקידו כמנכ"ל אפל עקב מצבו הבריאותי, וביוני 2009 הוא עבר השתלת כבד.
ב-9 בספטמבר 2009, באירוע המוזיקה השנתי של אפל, שבו גם הוצג לראשונה אייפוד (מסוג Nano) עם מקלט רדיו FM ומצלמה (וידאו בלבד) מובנים, עוד באותו החודש חזר ג'ובס לאפל כמנכ"ל.
ביוני 2010 הציג ג'ובס את האייפון הרביעי והמשופר, שעורר סערה תקשורתית בשל בעיות הקליטה שבו וזכה לימים לכינוי "אנטנה גייט". בספטמבר 2010, הציג ג'ובס, בכנס המוזיקה השנתי של אפל, את קו הנגנים החדש, שכלל iPod מסוג shuffle חדש, iPod מסוג Nano בעל מסך מגע, ו-iPod מסוג Touch בעל שתי מצלמות.
סיום תפקידו ומותו
ב-17 בינואר 2011 הודיע ג'ובס כי ייצא לחופשת מחלה, אך הבהיר כי הוא ימשיך להיות מעורב באופן חלקי בניהול החברה. במרץ 2011 הוא הופיע באירוע של אפל והציג את אייפד 2, וביוני 2011 הוא שוב הופיע על הבמה והציג את iCloud. באוגוסט 2011 התפטר ג'ובס מתפקיד המנכ"ל (אך נשאר בתפקיד יו"ר הדירקטוריון). טים קוק, שהיה מנהל התפעול של אפל, החליפו בתפקיד המנכ"ל.
ב-5 באוקטובר 2011 נפטר סטיב ג'ובס, מסרטן הלבלב.
בהלווייתו, כבקשתו, ניגן נגן הצ'לו יו-יו מה סוויטה לצ'לו מספר אחת של באך (רי"ב 1007). נגן זה היה מוערך מאוד על ידי ג'ובס, ושנה לאחר מותו הייתה נגינה זו מוזיקת הרקע בסרטון זיכרון שנוצר על ידי אפל והוצג בדף הבית של החברה מספר ימים.
ג'ובס בתרבות
לאחר מותו, יצא לאקרנים בשנת 2013 הסרט "ג'ובס", סרט ביוגרפי על חייו של סטיב ג'ובס, החל משנת 1974 עת היה סטודנט במכללת ריד ועד להצגת האייפוד בשנת 2001. בסרט גילם את דמותו אשטון קוצ'ר.
בשנת 2015 יצא סרט נוסף המתאר את חייו, "סטיב ג'ובס", בבימויו של דני בויל ובכיכובו של מייקל פסבנדר. בנוסף באותה השנה יצא סרט תיעודי בשם "סטיב ג'ובס: האיש במכונה" שבויים על ידי אלכס גיבני.
נאומיו
ג'ובס נודע בנאומי הפתיחה שנשא בכינוסי מקוורלד-אקספו השנתיים בסן פרנסיסקו ובכנסי המתכנתים העולמיים של אפל (Apple Worldwide Developers Conference). נאומיו משכו קהל רב והוא נחשב נואם מחונן.
הוא נודע בתפיסתו לפיה "אמנים אמיתיים מספקים את הסחורה", כשהכוונה היא לכך שאין חשיבות לעיצוב חדשני אם המוצר אינו יוצא לשוק בזמן. המונח נטבע בשנת 1981 על ידי ברל סמית (או באד טריבל) מחברת אפל.
אהרן לנגרמן
אהרן לנגרמן (20 ביוני 1925 – 27 בנובמבר 1997) היה איש חינוך ישראלי ומנכ"ל משרד הסעד (היום "משרד הרווחה והביטחון החברתי").
ביוגרפיה
נולד בוויסבדן, גרמניה, למשה יהודה ליב לנגרמן וגיטל לבית זיסקינד. צאצא מצד אמו לרבי מנחם מנדל מרימנוב ולרבי אלימלך מליז'נסק. בזמן מלחמת העולם הראשונה ברח אביו מגליציה לברלין כדי להימנע מגיוס לצבא האוסטרו-הונגרי, והאם עברה עם ילדיה לווינה, ומשם עברה המשפחה לגרמניה. במאי 1934 עלה ארצה עם אחיו שלמה ואמו, שבארץ כבר חיכו להם אחותו בלומה ואחיו משולם. התיישבו ברעננה. סיים את לימודי בית הספר היסודי הכללי בעיר בשנת 1939. בכתה ח' נאלץ לעזוב את בית הספר כדי לעזור בפרנסת המשפחה. עבד במשך כמה חודשים באריזת תפוזים.
בשנים 1939–1941 התגורר במושב העובדים כפר פינס ושם הצטרף לחברת נוער של עליית הנוער. היה בין חברי הגרעין הקיבוצי של חברת הנוער, ויחד עמם הצטרף לקבוצת "רמת השומרון" בפרדס חנה, שעלתה לאחר מכן להתיישבות בנגב, לקיבוץ בארות יצחק.
בשנים 1942–1945 היה חבר קיבוץ בארות יצחק. בשנת 1945 נשלח על ידי הקיבוץ ללמוד בסמינר להכשרת מדריכים של הסוכנות היהודית בירושלים. בשנים 1946–1949, לאחר תום לימודיו בסמינר, התבקש להיות מדריך של קבוצת ילדים מ"ילדי טהרן", כולם ניצולי שואה, שלמדו בסקטור הדתי בבית הספר החקלאי ב"מקוה ישראל". באותה תקופה השתתף גם בהגנה על האזור, ובעיקר על הדרך לירושלים בתקופת מלחמת השחרור.
בשנים 1950–1952 היה שליח הקיבוץ בתנועת הנוער "בני עקיבא", שם שימש מרכז פעילות התנועה בקרב העולים החדשים ולאחר מכן ריכז את מחלקת ההדרכה. כתב חומרי הדרכה לגילים השונים וריכז סמינריונים למדריכים. באותן שנים השלים את בחינות הבגרות, מתוך כוונה להמשיך את לימודיו באוניברסיטה. בשנים 1953–1954 עבד במרכז לתרבות של תנועת "הפועל המזרחי" וריכז את פעולות ההשתלמות והתרבות בקרב ההתיישבות העובדת.
בשנים 1955–1961 למד באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים למקרא וספרות עברית, לתואר ראשון בספרות עברית במגמה מורחבת לתואר שני. בתקופה זו שימש מפקח על מועדוני ילדים ונוער של ארגון "תקוותנו" והמשיך בכתיבת חומרי הוראה והדרכה עבור משרד החינוך.
בשנים 1957–1961 שימש מורה בסמינר למורות "אפרתה", בעיקר במתודיקה של המקצועות, וכן לימד ספרות ומקרא בסמינרים למורים של הסוכנות היהודית.
בשנת 1961 התקבל לעבודה במשרד הסעד כמפקח על השתלמות עובדי החינוך. בתחילה ריכז גם שני קורסים מטעם יוניצ"ף למנהלים ורכזים חינוכיים בפנימיות לנוער בסיכון ולעבריינים צעירים. בשנת 1963 ייסד את "המדרשה להכשרת עובדים חינוכיים סוציאליים" עבור שירותי המשרד, במסגרתה פותחו תוכניות הכשרה למדריכים ומטפלים במוסדות לאוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים, וכן למעונות רשות חסות הנוער ולמדריכים שפעלו עם נוער בסיכון. בנוסף עסקה המדרשה בפעולות השתלמות לכלל עובדי הרווחה.
בשנת 1967 נתמנה לסגן מנהל כללי ומנהל האגף לילד ונוער, מבחן ומוסדות. בשנים 1971–1974 התבקש על ידי הנהלת המשרד לארגן אגף חדש במשרד: האגף למחקר, תכנון והכשרת עובדים. בשנת 1974 מונה על ידי שר הסעד מיכאל חזני כממלא מקום למנכ"ל המשרד. בשנת 1976 מונה על ידי השר זבולון המר כמנכ"ל משרד הסעד. שימש בתפקידו עד שנת 1978.
בשנת 1979 החל לשמש מנהל המרכז לשירותי התנדבות. באותה עת עסק, יחד עם אחרים, בהקמת המועצה הלאומית לשלום הילד. היה פעיל מרכזי במועצה כמעט עד יומו האחרון. מאז פרישתו ממשרד הסעד עסק בייעוץ לגופים שונים בנושאים של יחסי אנוש.
לנגרמן שימש בהתנדבות בהנהלות של גופים ציבוריים שונים: בשנים 1983–1986 היה יו"ר הדירקטוריון של החברה למתנ"סים, ועד 1993 חבר הדירקטוריון של החברה. בשנים 1982–1992 היה נציג ציבור במועצה להשכלה גבוהה. משנת 1980 וכמעט עד יומו האחרון היה חבר המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
לנגרמן היה ראש הוועדה לבדיקת מצב הילדים בפנימיות שבאחריות משרד העבודה והרווחה בשנת 1988. היה ראש ועדת המומחים לקביעת סטנדרטים לפנימיות ב-1995, והיה ראש הוועדה לתשלומי הורים במערכת החינוך.
בשנת 1998 נוסד יום עיון שנתי לזכרו של אהרן לנגרמן במועצה הלאומית לשלום הילד.
בשנת 1958 נשא אהרן לנגרמן לאישה את שושנה לבית פינצ'ובר. לזוג נולדו ארבעה ילדים. התגוררו בירושלים.
ג'יי קול
ג'רמיין לאמאר קול (באנגלית: Jermaine Lamarr Cole; נולד ב־28 בינואר 1985), המוכר בשם הבמה שלו ג'יי קול, הוא ראפר ומפיק מוזיקלי אמריקאי. קול גדל בפאייטוויל שבקרוליינה הצפונית, והתפרסם לראשונה עם מיקסטייפ הבכורה שלו, The Come Up, שיצא בתחילת 2007.
קול לימד את עצמו לנגן בפסנתר, ופועל גם כמפיק. קול הפיק סינגלים עבור אמנים כמו קנדריק לאמאר וג'נט ג'קסון, וגם את רוב השירים באלבומים של עצמו.
ביוגרפיה
לאחר שקיבל השראה מאמנים כמו קניבס, נאז, טופאק ואמינם, קול ודודו עבדו על פיתוח הבנתם הבסיסית בחריזה ומשחקי מילים. כמו כן, הם למדו איך לספר סיפורים בעזרת שירם. עד גיל 14, לקול היו מחברות שונות מלאות רעיונות לשירים, עם זאת, לא היה מסוגל לייצר ביטים יותר מאשר סמפולים. מאוחר יותר, אימו של קול רכשה עבורו את מערכת התופים Ronald TR-808 על מנת לקדם את הבנתו של קול בהפקה מוזיקלית. במהלך 3 השנים הבאות, החל קול לכתוב שירים בפורומים שונים באינטרנט תחת הכינוי "בלאזה", מאוחר יותר שינה את כינויו ל"טרפיסט".
מאוחר יותר, קול החל לייצר תקליטור שלם של אינסטרומנטליים, ונסע ל-Roc The Mic Studio, בתקווה לנגן לג'יי זי, בזמן שהוא היה בהקלטות עבור האלבום העשירי שלו, American Gangster. קול חיכה יותר משלוש שעות, לפני שפוטר על ידי ג'יי זי. מאוחר יותר, השתמש קול בתקליטור עבור מיקסטייפ הבכורה שלו, The Come Up.
ב־15 ביוני 2009 קול הוציא את המיקסטייפ הראשון שלו, The Warm Up. באותה השנה, השתתף קול באלבומו של ג'יי זי The Blueprint 3, בשיר "A Star Is Born". ב-15 ביוני 2010, כדי לחגוג את יום השנה של המיקסטייפ The Warm Up קול הוציא פריסטייל בשם "The Last Stretch". ב-21 ביוני של אותה שנה, קול פרסם את הוידאו קליפ לסינגל הראשון שלו "Who Dat" בתוכנית של BET, 106 & Park.
באוגוסט 2010 קול זכה בפרס אמן השנה של UMA הודות למיקסטייפ The Come Up וחתם בחברת התקליטים של הראפר ג'יי זי, רוק ניישן. ב-12 בנובמבר 2010, יצא המיקסטייפ השלישי של קול, Friday Night Lights. המיקסטייפ כלל הופעות אורח של דרייק, אומן ועוד, את רוב השירים מתוך המיקסטייפ הפיק קול בעצמו. ב-2011 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Cole World: The Sideline Story. האלבום הופיע לראשונה במקום הראשון בבילבורד 200, ובמהרה מכר כמיליון עותקים והוכרז כאלבום פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
בדצמבר 2016, קול הוציא את אלבומו הרביעי. האלבום כלל את הסינגלים "Deja Vu" ו"Neighbors", שזכו בתואר הפלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון בבילבורד 200 והוכרז כ-"אלבום פלטינה" על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
באפריל 2018 הוציא את אלבומו החמישי KOD, כמו האלבום הקודם, הגיע האלבום למקום הראשון בבילבורד 200 והוכרז כאלבום פלטינה. הסינגל "ATM" מתוך האלבום היה ללהיט, והגיע למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100.
בשנת 2019 הוציא את השיר "Middle Child", שהפך ללהיט, תוך שזכה בפרס שיר ההיפ הופ של השנה של BET, זכה בתואר פלטינה משולשת מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי והועמד לפרס גראמי לביצוע הראפ הטוב ביותר. באותה השנה, יצא אלבום האוסף של חברת התקליטים של קול דרימוויל רקורדס, Revenge of the Dreamers III, בו נכלל השיר. באותה השנה, הכריז קול על צאת אלבומו השישי, The Fall Off במהלך שנת 2020. עוד באותה השנה, הוציא את השיר "Snow on tha Bluff", העוסק במחאות ג'ורג' פלויד. ביולי של אותה השנה, הוציא את המיני-אלבום Lewis Street, הכולל בתוכו את שני הסינגלים "The Climb Back" ו-"Lion King on Ice", על מנת לקדם את אלבומו העתידי.
ב-19 ביולי 2023 השתתף בסינגל "Passport Bros" של באס.
חיים אישיים
בינואר 2016 ריאיין את קול הבמאי ראיין קוגלר, בראיון, חשף שהוא נשוי. אשתו, מליסה הולהט, למדה באוניברסיטת סנט ג'ון עם קול, ובנוסף היא המנכ"לית של הלייבל שייסד קול, דרימוויל רקורדס. כמו כן, במאי 2018, בריאיון עם שדרנית הרדיו אנג'י מרטינז, קול אמר כי לו ולאשתו יש בן יחד. בשנת 2019, הוא דיבר בפומבי על בנו. ב-20 ביולי 2020, קול חשף שיש לו שני ילדים.
בוקיז ד'אור
בוקיז ד'אור (צרפתית: Bocuse d'Or) היא תחרות בישול בינלאומית יוקרתית הנערכת מדי שנתיים. היא קרויה על שמו של השף הצרפתי פול בוקיז והיא מתרחשת במשך יומיים בסוף ינואר בליון, צרפת.
אודות
בשנת 1983 פול בוקיז ארגן תחרות חיה של שפים בתצוגה הקולינרית Salon des Métiers de Bouche בליון. בשנת 1987 החלה התחרות הראשונה של בוקיז ד'אור.
בתחרות משתתפות נכון ל-2010 כ-24 מדינות. מתוכן נבחרות 12 מתוך 20 באירופה, 4 מתוך 12 באסיה, 3 מתוך 12 בדרום אמריקה, עוד שלוש נבחרות לאומיות ועוד שתי נבחרות שלא זכו נבחרות באקראי.
כל נבחרת מורכבת משני שפים ואסיסטנט, כאשר אחד מהשפים חייב להיות צעיר מגיל 22. לכל נבחרת יש 5 שעות ו-35 דקות להכין שתי מנות, אחד בשרית והשנייה מדג. התחרות תבצעת מול קהל חי של כאלף צופים.
חבר השופטים מורכב מ-24 שפים המחולקת לשתי קבוצות הבוחנת אחת את מנת הבשר והשנייה את הדג. פרס מורכב מפסלון של בוקיז, ומענק כספי על סך 20 אלף יורו. בשנת 2011 יצר השף רסמוס קופואד, שזכה כבר במקומות השלישי והשני בתחרות, סרט תיעודי המלווה אותו במאמצו לזכות בתחרות במקום הראשון. הסרט מתאר בפרוטרוט את תנאי התחרות ומחקה את תהליך היצירה של המנות אותן הגיש לשופטים.
שמואל קעלין
רבי שמואל הלוי קֶעלין (או קוֹלין; במקורות אחדים: שמואל לעוו, בגרמנית: Samuel Löw; תפ"ד, 1724,, בוהמיה - ראש חודש ניסן תקס"ו, 20 במרץ 1806, בוסקוביצה) היה רב ופוסק אשכנזי, פרשן התלמוד הבבלי וה"שולחן ערוך". נודע על שם ספרו ה"מחצית השקל".
ביוגרפיה
נולד בשנת 1724 בקולין, בוהמיה (כיום בצ'כיה), לרב נתן נטע הלוי קעלין. משפחתם מיוחסת לרב נתן נטע שפירא מקרקוב, ה"מגלה עמוקות". כבר בגיל עשר כתב חידושי תורה שמצאו חן בעיני הרב המקומי. בנערותו נשלח ללמוד בבוסקוביצה בישיבה שבראשה עמד רבה של העיר, הרב אריה יהודה ליב ב"ר מנחם מנדל. בערך בשנת 1738 הוא נישא לעלקל'ה בתו של רבי משה, בנו של ראש הישיבה, ונותר ללמוד בישיבה זו במשך ששים שנה. אשתו עסקה במסחר זעיר ופירנסה את המשפחה. במשך עשרות שנותיו בישיבה זו, העמיד אלפי תלמידים.
הוא הרבה לטרוח בענייני צדקה, ובמיוחד טרח לדאוג לצורכי נישואיהם ומגוריהם של יתומים ויתומות ומשפחות עניים.
שיפר את מערכת החינוך התורנית בעירו, על ידי קרן מיוחדת שהקים שנועדה לדאוג לשכר מסודר למלמדים. הוא הקים גם קרן לביקור חולים שדאגה להוצאות לרופאים ותרופות עבור חולי הקהילה ונהג לבקר בעצמו את החולים פעמיים ביום.
בצוואתו הורה להניח על קברו מצבה מאבן פשוטה ושלא לכתוב תארים על גבה.
הוא נפטר ביום חמישי ראש חודש ניסן תקס"ו, 20 במרץ 1806.
הניח אחריו שלושה בנים ושתי בנות, בנו הבכור היה הרב בנימין זאב וולף בוסקוביץ', מחבר "סדר משנה".
נתן נטע שפירא
רבי נָתָן נָטָע שַׁפִּירָא מקרקוב (ה'שמ"ה, ~ 1584 – 20 ביולי 1633, י"ג באב ה'שצ"ג) היה מרבני פולין ומחשובי המקובלים בתקופתו, מכונה על שם ספרו מגלה עמוקות.
קורות חייו
נולד לרב שלמה שפירא, שבע שנים לאחר פטירת סבו, רבי נתן נטע שפירא הראשון (בעל ה"אמרי שפר"), שהיה אב"ד בהורדנה (נפטר ב-1577), ונקרא על שמו. ייחוסו מגיע עד לרש"י. בשנת ה'שס"ח (1608) (בערך) עבר מהורדנה לקז'ימייז' שעל יד קראקא, ונשא את רוזה בתו של משה בן יעקב (כונה משה יעקלס, או בשמו הרשמי: יעקובוביץ') שהיה אחיו של אייזיק יעקלס ומנכבדי העיר ופרנסיה (נפטרה ב-1642).
בצעירותו התעניין במדעים שונים כגון, פילוסופיה, אסטרונומיה ודקדוק. ניהל את "בית הכנסת שעל הגבעה" שבקז'ימייז'.
בשנת ה'שע"ז (1617), בהיותו בן שלושים ואחת, נתקבל לראש ישיבה ודרשן בקהילת קרקוב במקום המקובל רבי משה מרדכי מרגליות וממנו קיבל רבי נתן הדרכה במסתרי הקבלה.
את כל תפקידיו הציבוריים מילא שלא על מנת לקבל פרס, כי חותנו סיפק לו את כל צרכיו, כלשון מליצת בנו: "מיהב יהיב, משקל לא שקיל". יתר על כן הוא החזיק במוסדות הצדקה והקדיש כלי קודש ואריגים יקרי ערך לבית הכנסת בהם טס של כסף, פרוכת ומעילים ברקמת זהב ומרגליות.
נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, שבו קבורות גם אשתו ובתו.
על מצבתו נחרת:
סמוך לקברו קיים קבר נוסף שבו נקבר, ככל הנראה, בנו הרב יצחק. המצבה, שהנוסח שעליה טושטש ונמחה עם השנים, יצרה מקום לאגדה, והיא מוכרת כמצבת "יגיד עליו רעו" ומתקשרת עם אגדה המספרת על קבצן צעיר אלמוני שנקבר באורח פלאי סמוך לקברו, ועל מצבתו רשמו אנשי החברה קדישא נוסח אפוף הוד כשבין הדברים חתמו "יגיד עליו רעו", לרמז שבזה אפשר לעמוד על טיבו של אותו נפטר.
שיטת לימודו
לתלמידיו בישיבה לימד את תורת הנגלה בדרך הפלפול וחלוקי הדעות. כמו שמתבטא בנו: "בקופא דמחטא עייל פילא, אם משתכחת תורה הדרא בפלפולא". התלמוד ומפרשיו היו שגורים בפיו, והיה מרצה לתלמידיו גם את דברי הרי"ף והטור בעל פה. אולם כשהופיע מדי שבת בשבתו לדרוש ברבים בבית מדרשו או בבית הכנסת העתיק של העיר קראקא, הסתמך גם על תורת הנסתר (מתוך ההקדמה לספרו "מגלה עמוקות").
היה דורש על כל תג וקוצו של יו"ד, ועל צרופי מילים ומספרם היה בונה בניינים למחשבת ומגלה סודות קבליים טמירים הרמוזים בסתרי אותיות התורה. דרשותיו כבשו את לבות המאזינים, ועל ידו התרבו העוסקים בחכמה זו, וגם בני הנוער שבקראקא נמשכו אחרי הגילויים המסתוריים, מושפעים מן האווירה בבית הוריהם ובבית רבותיהם.
גדול תלמידיו היה רבי שבתי כהן (ה"ש"ך"). רבי יהושע העשיל צורף ראה עצמו כממשיך דרכו בקבלה.
דרכיו
חותנו העשיר בנה במיוחד בשביל חתנו מקוה טהרה ובית כנסת "על הגבעה", ובו היה רבי נתן מתייחד עם קונו, ועוסק בתורה יומם ולילה, ואמרו שבחלונותיו לא כבה האור מעולם. מנהג צפת, שהובא לאירופה על ידי רבי גדליה בן רבי משה קורדובירו, לעשות תיקון חצות ולבכות את חורבן הבית, הגיע גם לקראקא, ורבי נתן קיבל על עצמו את הנוהג הזה. ובנו כתב עליו (מהקדמתו ל"מגלה עמוקות").
על פי הנאמר עליו עוד בחייו הוא היה בין גדולי העולם, אלה שזכו לגילוי אליהו ואף נכתב כן, כאמור, על מצבתו. ועוד מסופר כי פעם בשעה שערך תיקון חצות לפי כוונות האר"י, ושר בשירים וניגון, שמנגנים שרפי עילא, בשלוש משמרות הלילה, כאשר אליו נגלה איש לבוש אדרת שער כולה והגיד לו דברי אלה: "כך וכך מקוננים פמליא של מעלה" ועין בעין ראה אותו ניצב וקמה. (מתוך עדות בנו).
משפחתו
לנתן נטע ורוזה שפירא היו 10 ילדים.
חיבוריו
חמישה עשר ספרים בנגלה ובנסתר חיבר רבי נתן שפירא, ומהם שבעה על התורה. חלק מן הספרים הופיעו בדפוס וחלקם עדיין בכתובים. ע"פ המסורת התכונן הרב שפירא לכתוב אלף אופנים, אך פתאום כבה האור בחלונותיו. (מתוך ההקדמה ל"מגלה עמוקות").
הרב צבי אלימלך שפירא מדינוב פירש את "מגלה עמוקות" בספרו "אגרא דכלה" על התורה.
אלכסנדר שפרן
הרב אלכסנדר יהודה שפרן (רומנית: Alexandru Şafran צרפתית Aléxandre Safran, י"ח באלול תר"ע; 2 בספטמבר 1910 – תשס"ו; 27 ביולי 2006) היה תאולוג, הוגה דעות יהודי-רומני ושווייצרי, כיהן כרב הראשי (הרב הכולל) של יהדות רומניה בשנים 1948-1940 לרבות בתקופת השואה ומאוחר יותר כרב הראשי של קהילת יהודי ז'נבה, בשווייץ. תרם תרומה חשובה למאמצים להצלת יהודי רומניה בשנות השואה, תמך בציונות ובחינוך היהודי, פרסם ספרים בתחום הדת והמיסטיקה היהודית והיה מהמובילים בקידום הדו-שיח בין היהדות ובין הנצרות. היה פרופסור למחשבת ישראל באוניברסיטת ז'נבה. ב-1997 נבחר לחבר כבוד זר של האקדמיה הרומנית. על שמו נקראת הקתדרה לחקר הקבלה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
סנדר או אלכסנדר שפרן נולד בעיר בקאו, ברומניה כאחד מעשרת ילדיו של הרב הראשי של בקאו, בצלאל זאב שפרן, ושל פינקל שפרן, בת לבית ריינהארץ. את לימודיו התורניים עשה עם אביו במשך שנים רבות בבית ובבית המדרש. הגיע לדרגת בקיאות כזאת שיכול היה לעזור לאביו בכתיבת ספריו ובמתן תשובות לשאלות הרבות שהיו מגיעות לביתם מתלמידי חכמים מקצוות העולם.
למד גם במסלול חינוכי ממלכתי בבית הספר התיכון ע"ש פרדיננד הראשון בעירו והיה אחד מתלמידיו המצטיינים.
אחרי בחינות הבגרות, למד בבית המדרש לרבנים בווינה ובמקביל, לפי הדרישות, פילוסופיה באוניברסיטת וינה. גם בבית המדרש לרבנים עוררה בקיאותו של שפרן תשומת לב רבה אצל מוריו וביניהם אצל הרקטור ד"ר אדולף שוורץ, הפרופסור לתלמוד, שנהנה להתווכח עם הסטודנט הצעיר בסוגיות שונות שהועלו בשיעורים. שפרן הצעיר הרבה להתוכח, הפעם על רקע אידאולוגי, גם עם הפרופסור לתנ"ך שמואל קראוס, ששיעוריו היו מבוססים על שיטות ביקורת המקרא שלא היו מקובלות על אביו, הרב בצלאל שפרן.
בשנת 1933, הוסמך כדוקטור לפילוסופיה, והוסמך לרבנות. בשנת 1934 קיבל בנוסף הסמכה כרב ראשי או רב גדול (grand rabbin) מהקונסיסטוריה של דת ישראל Consistoire israëlite בבריסל, בלגיה.
פעילותו כרב של יהודי בקאו
שפרן ירש את אביו בתפקיד הרב של בקאו. בשנת 1936 נשא אשה - קרובת משפחתו מצד אמו מן העיר יאשי, שרה ריינהארץ, בוגרת האוניברסיטה והאקדמיה לאמנות בעיר הולדתה. בבקאו השקיע מאמצים פוריים בחינוך הנוער. במקום שנותר פנוי של אביו המנוח כיהן על יד הרב נימירובר בוועדת הבחינות של הרבנים שעל יד משרד הדתות הרומני. בו זמנית הרצה הרצאות רבות בערי רומניה, לקח חלק בכנסים שונים של הקהילות היהודיות ברומניה ובעולם, גם כן בקונגרסים הציונים העולמיים בציריך (1937) ובז'נבה (1939) כנציג תנועת המזרחי. פעילותו הענפה כללה גם פרסום מאמרים בכתבי עת רבים של היהדות המודרנית הרומנית - קוריירול ישראליט (השליח הישראלי), טריבונה אברייאסקה (הבמה היהודית), רנאשטריאה אברייאסקה (התחייה היהודית), חשמונאה, אדם, שטיר דין לומיאה אבריאסקה (חדשות מהעולם היהודי), קולטורה (התרבות) - על חגי ישראל, על מנהיגי הציונות, על דמויות מעולם התרבות היהודית, על אישים נוצרים אוהדי ישראל וכו'. חיבר גם מאמרים בתחום דת ישראל בכתבי העת העבריים "דרכנו" שהופיע בצ'רנוביץ ו"ההד" מירושלים.
בחירתו כרב הכולל של יהודי רומניה
בשנת 1940, בהיותו בן פחות מ-30, לאחר פטירתו של הרב יעקב יצחק נימירובר הציג מועמדותו לתפקיד הרב הראשי של רומניה.
שפרן נתמך על ידי חוגי היהדות האורתודוקסית בקרב רבני רומניה, כולל על ידי אגף הרבנים החרדים בראשות מנהיג אגודת ישראל, הרב צירלסון של בסרביה. הוא זכה באהדה גם בקרב רבנים אורתודוקסים וניאולוגים של יהודי טרנסילבניה, אם כי אלו לא השתתפו בבחירות, ואף נתמך על ידי הזרם האורתודוקסי המרכזי ביהדות רומניה שהעריך את השכלתו הרבנית והאוניברסלית המעמיקה והוקירו דרכו את המורשת המסורתית של אביו, הרב בצלאל שפרן. בין ששת המועמדים האחרים בלט הרב ד"ר מאיר אברהם הלוי, שסומן על ידי הרב הראשי הקודם, נימירובר, כיורשו ונתמך על ידי וילהלם פילדרמן, איחוד היהודים הרומנים ופדרציית איחוד הקהילות היהודיות. הלוי זכה בכ-50 קולות, הרב אלפרין זכה ב-15 קולות, והרב תנן Thenen מהעיר בראילה זכה ב-10 קולות בלבד. בבחירתו על ידי הרוב (76 קולות) ב-4 בפברואר 1940 היה אלכסנדר שפרן לרב הראשי (של כלל היהודים במדינה) הצעיר ביותר בעולם. באותו זמן הייתה קהילת יהודי רומניה הרביעית בגודלה בעולם (אם לוקחים בחשבון שיהודי אוקראינה ורוסיה היו אז במדינה אחת).
הרב שפרן כיהן ממרכזו בבית הכנסת קורל של בוקרשט, כקודמו, אף על פי שתוכנית בית הכנסת (כללה מקום למקהלה ולעוגב) וארגון התפילות לא תאמו את תפיסתו הדתית אך בנסיבות התקופה השלים עם זאת. התנאים המיוחדים של תקופת שואת יהודי רומניה ומאוחר יותר של תחילת המשטר הקומוניסטי, לא אפשרו לו לבצע שינויים בפולחן. בכלל כפי שהעיד בזיכרונותיו ראה בחיוב את הפעילויות התרבותיות והמוזיקליות שהתקיימו בבית הכנסת הקורל לשם חיזוק רוחם של יהודי בוקרשט והסביבה.
תפקיד הרב הראשי גרר באופן אוטומטי גם תואר של סנטור רומני, כנציג היהדות על ספסל כהני הדת, זאת על אף שהיה מתחת לגיל 40, והיה הכרח לקיים דיון ואישור מיוחד של בית המשפט העליון של רומניה. בנאומו הראשון בסנאט של רומניה הרשים הרב שפרן על ידי תוכן דבריו וגם על ידי עושר השפה הרומנית שבפיו. "הביא אלינו רוח רעננה של אביב" הייתה לכך תגובת היושב ראש. אך לאחר מספר חודשים, עם שינוי השלטון, תואר זה נלקח ממנו. במקביל לפעילותו בבית הכנסת הקוראל ובמכון שעל ידו, שרת הרב שפרן גם בבית הכנסת מלבי"ם בבוקרשט שהיה קרוב יותר לרוח היהדות האורתוקוסית המסורתית. בימי המשטר הפאשיסטי-צבאי בשנים 1940–1944 נבחר הרב שפרן באופן סמלי על ידי קהילת המתפללים בו ל"רב בית הכנסת" הזה, כמעין "ממשיך דרכו" של המלבי"ם. האירוע הונצח בתעודה מיוחדת שהוענקה לרב שפרן. בבית הכנסת מלבי"ם נשא הרב שפרן דרשות ולימד שיעורי תלמוד, שבהם נכחו לפעמים גם דמויות נשואות פנים של רבנים אשר היו פליטים באותם ימים בבוקרשט כמו הרב משולם ראטה מצ'רנוביץ והרב חיים מאיר הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ שנמלט מצפורני הנאצים מגטו אוראדיה.
פעילותו בראש יהדות רומניה בתקופת השואה, 1940–1944
במלחמת העולם השנייה הנהיג את יהדות רומניה, לצדו של העורך-דין ד"ר וילהלם פילדרמן, שהיה יושב ראש "איחוד היהודים הרומנים". בשנת 1940 ממשלת ג'יגורטו הנהיגה חקיקה גזענית אנטי-יהודית בהשראת חוקי נירנברג ובספטמבר אותה השנה הגיע לשלטון משטר "לאומי-לגיונרי" בברית עם גרמניה הנאצית. נוכח הצעדים הראשונים של המשטר החדש לכיוון רדיפת האוכלוסייה היהודית, גירושה וחיסולה האפשרי, גייס הרב שפרן את כל הכוחות הנפשיים וכישורי השכנוע על מנת להתערב לטובת עמו. בשנת 1941 התערבותו אצל ניקודים מונטיאנו, הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, תרמה להחלטת המרשל אנטונסקו, הרודן של רומניה, לבטל את החלטתו לכפות ענידת הטלאי הצהוב על יהודי רומניה. זמן קצר לאחר מכן כשכל הארגונים היהודים הוצאו מחוץ לחוק הרב שפרן ומנהיגים יהודים אחרים הקימו מועצה במחתרת שהצליחה לפעול במשך הזמן גם בתוך מסגרות "המרכז היהודי"- הבובה שהקימו השלטונות.
אחרי שנכח חסר אונים מול הטבח ביהודי יאשי, והגירושים והרציחות ההמוניות בקרב יהודי צפון -בוקובינה ובסרביה, הרב שפרן השתמש במגעיו עם כמה דיפלומטים מערביים - במיוחד רנה דה ווק משווייץ ושליחו של האפיפיור בבוקרשט, אנדראה קאסולו, וכמו כן עם מלכת האם של רומניה, אלנה, ועם כמה מראשי הכנסייה המקומית, על מנת לשכנע את המרשל יון אנטונסקו לא להיכנע ללחצים הגרמניים לגירוש כל יהודי מדינתו. בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, המועצה היהודית ארגנה מאמצי סיוע ליהודים המגורשים ועזרה לניצולים מטרנסניסטריה בהחזרתם לשטח רומניה. 57% מהאוכלוסייה היהודית בת 800,000 של רומניה רבתי, יכלה להישאר בחיים בתום המלחמה.
פעילותו אחרי מלחמת העולם השנייה. הגירוש מרומניה ושנותיו בשווייץ
אחרי נפילת המשטר של אנטונסקו ברומניה חזר הרב שפרן למלא תפקיד מוביל בהנהגת הקהילות היהודיות. פרט למחויבויותיו כרב כולל, היה ליושב ראש תנועת המזרחי וחבר בהנהלת ההסתדרות הציונית ברומניה. מצד שני ב-19 בינואר 1945 התקבל כחבר מכון התרבות "יבנה" שהוקם במעין "אקדמיה יהודית" בשנת 1936 על ידי איש העסקים מיקו זלטנר ליד בית הכנסת הקוראל בבוקרשט וקיבל את התואר של נשיא המכון.
סגולותיו של שפרן, שנודעו בעולם היהודי, הביאו למינויו כרב ראשי של ז'נבה, שם גם הורה מחשבת ישראל באוניברסיטה.
ביום 19 ביוני 1997 נבחר כחבר כבוד של האקדמיה הרומנית. בטקס שהתקיים בהזדמנות זו נאם הרב אלכסנדר שפרן על "האלקות בקבלה, בפילוסופיה ובמדע".
הרב שפרן פרסם יותר ממאתים ספרים, עבודות ומאמרים בתחומי מחשבת עם ישראל והיהדות.
נפטר בז'נבה, והשאיר אחריו בן, פרופ' אבינועם בצלאל שפרן (יליד בוקרשט 1945), רופא נוירו-אופטלמולוג, ובת, פרופ' אסתר סטארובינסקי (ילידת בקאו 1938), מומחית במדעי היהדות.
מספריו
ספריו שתורגמו לעברית:
ספרים נוספים:
פרסים ומחוות כבוד
בשנת 1990 יצאו לאור לכבודו, לציון מלאת לו 80 שנה, שני ספרים בעריכתו של פרופ' משה חלמיש מאוניברסיטת בר-אילן:
הנצחה
ב-2011, במלאת מאה שנה להולדתו יצא "ספר שפרן" לכבודו, גם הוא בעריכתו של פרופ' חלמיש ובהוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
חלק מהנצחתו של הרב שפרן התחיל עוד בחייו: שנה לאחר מותו של שפרן, ב-29 ביולי 2008, במכון התרבות הרומני בתל אביב, הוצג לראשונה הספר של פרופסור קרול ינקו, "Dr. Alexandru Şafran: o viaţă de luptă, o rază de lumină" (דר' אלכסנדרו שפרן: חיים של מאבק, קרן של אור). היו נוכחים באירוע שגריר רומניה בישראל אדוארד יוסיפר, פרופסור אבינועם שפרן, בן הרב, פרופסור אסתר סטרובינסקי, בת הרב, פרופסור משה אידל, פרופסור קרול ינקו, מחבר הספר ודוקטור שלמה ליבוביץ-ליש.
ב-11 באוגוסט 2008, הוענקו לראשונה "פרס אלכסנדרו שפרן", לפרופסור קרול ינקו ו"דיפלומת הכבוד של אלכסנדרו שפרן". בטקס שנערך בבוקרשט, באוקטובר 2009, ניתן "פרס אלכסנדרו שפרן" לשנת 2008, לברוך טרקטין ולוסיאן-זאב הרשקוביץ' עבור ספרם, "נוכחויות רבניות במרחב הרומני".
ישראל מרגוליס
ישראל מרגוליס (ברומנית: Israel Margulies; 1856–1923) היה רבם של יהודי בראילה בין השנים 1906–1923.
ישראל מרגוליס התפרסם במאבקו נגד שבועת היהודים וכדי להכשיל את השימוש בה ציווה על סגירת כל בתי הכנסת בבראילה על מנת שלא יוכלו לקיים שם את השבועה. הוא נקנס, אך עמד בסירובו לאפשר את טקס שבועת היהודים.
ישראל מרגוליס היה נכדו של הרב יעקב (ינקל) מרגוליס.
תכתיב וינה
תכתיב וינה המכונה גם בוררות וינה השנייה (בגרמנית: Wiener Schiedsspruch; ברומנית: Dictatul de la Viena; בהונגרית: Bécsi döntések; באיטלקית: Secondo arbitrato di Vienna) היה פסק בוררות בסכסוך בין רומניה להונגריה שניתן ב-30 באוגוסט 1940 על ידי גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית.
התכתיב הוצג לשתי המדינות בנפרד. על פי תכתיב וינה נקבעו מחדש הגבולות בין רומניה ובין הונגריה: חלק גדול מטרנסילבניה, 43,492 קילומטרים רבועים, יעבור לריבונות הונגרית. שינוי הגבולות העביר יותר מ־2,600,000 תושבים מריבונות אחת לריבונות שנייה.
שתי המדינות הביעו את אכזבתן מהתכתיב. בעקבות התכתיב חל שינוי שלטון ברומניה. ב-6 בספטמבר 1940 הודח קרול השני, מלך רומניה, וקם המשטר הלאומי-לגיונרי בהנהגת הגנרל יון אנטונסקו. אנטונסקו ביקש לערער על התכתיב ואמר זאת גם לאדולף היטלר, אך האחרון הסתפק בהבטחות בלתי מחייבות על אפשרות לעיון מחדש בעתיד. לאחר מלחמת העולם השנייה, בחוזה השלום שנחתם בין רומניה ובין הונגריה, בוטל התכתיב על כל סעיפיו והגבול החזר לקדמותו.
התיקונים לחוקת רוסיה (2008)
התיקונים משנת 2008, שהוצעו בנובמבר 2008 ונכנסו לתוקף ב-31 בדצמבר 2008, הם התיקונים המהותיים הראשונים לחוקת רוסיה משנת 1993 והאריכו את כהונת נשיא רוסיה והדומה הממלכתית מארבע לשש וחמש שנים, בהתאמה. קודם לכן בוצעו רק התאמות קלות לגבי שמות הסובייקטים הפדרליים או מיזוגן, הדורשות הליך פשוט בהרבה.
רקע
ב-5 בנובמבר 2008 נאם מדבדב באולם גאורגי הקדוש בארמון הקרמלין הגדול בפני שני בתי הפרלמנט של האספה הפדרלית (הדומה ומועצת הפדרציה): נאומו כלל ביקורת על ארצות הברית והצעת שינויים ותיקונים לחוקה אודות משך הכהונה של נשיא רוסיה.
במהלך הנאום הציע מדבדב להאריך את כהונת הנשיא לשש שנים במקום ארבע שנים. הוא טען שמדובר בצעד הכרחי שיאפשר לממשלה ליישם את הרפורמות ביתר יעילות. הצעה נוספת שהעלה מדבדב בנאום מצב האומה הייתה להאריך את כהונת הפרלמנט מארבע שנים לחמש שנים. הוא הסביר שכוחה של הרשות המחוקקת צריך להתחזק בכך שהקבינט יחויב לדווח לחברי הפרלמנט באופן תדיר.
היסטוריה
הנשיא דמיטרי מדבדב, שהחליף את ולדימיר פוטין מוקדם יותר באותה השנה, הציע את אותה הצעה קצרה במהלך נאומו השנתי הראשון לאספה הפדרלית ב-5 בנובמבר 2008:
לדברי מדבדב, השינוי אינו חל רטרואקטיבית ואינו אמור להשפיע על התנאים הנוכחיים של הנשיא והדומה ונועדו להיכנס לתוקף לפעם הבאה שבהן נבחרת דומה ונבחר נשיא. החל משנת 2008 נקבעו בסעיפים 81.1 ו-96.1 לחוקה משנת 1993 כי יש לבחור את הנשיא והדומה הממלכתית לתקופה של ארבע שנים. על פי סעיפים 136 ו-108, תיקונים להוראות פרקים 3–8, כולל סעיפים 81 ו-96, דורשים לאשר את התיקונים ברוב של שני שלישים ברוב מיוחס ולעבור הצבעה בדומה, הבית התחתון וכן שלושת רבע מועצת הפדרציה, הבית העליון וייכנס לתוקפם, לאחר שזכו לרוב של לפחות שני שלישים מהמחוקקים המקומיים של הסובייקטים הפדרליים.
הנשיא הגיש רשמית את הצעת החוק לדומה ב-11 בנובמבר. הדומה הממלכתית, שנשלטה על ידי מפלגות פרו-ממשלתיות לאחר בחירות 2007, אישרה במהירות את ההצעה בשלוש הקריאות הנדרשות ב-14 בנובמבר (388 בעד / 58 נגד), 19 בנובמבר (351 בעד / 57 נגד) ו-21 בנובמבר (392 בעד / 57 נגד). מבין ארבע המפלגות המיוצגות בדומה, רק המפלגה הקומוניסטית, המיוצגת על ידי 57 חברי פרלמנט, התנגדה להצעת החוק. רוסיה המאוחדת, המפלגה הליברל-דמוקרטית ורוסיה ההוגנת תמכו בהצעת החוק. ויקטור איליוחין, מחוקק קומוניסטי, העיר במהלך הדיונים בדומה ב-14 בנובמבר:
האופוזיציה הלא-רשמית (שיוצגה על ידי תנועות דמוקרטיות כמו רוסיה של העתיד, רוסיה האחרת, המפלגה הדמוקרטית, מפלגת החופש העממי וסולידריות) גינתה גם את השינויים המוצעים לחוקה. ברם, ב-26 בנובמבר אישרה מועצת הפדרציה את הצעת החוק עם 144 קולות בעד וקול אחד בלבד שהתנגד.
יוליה לטינינה, עיתונאית ממוסקבה טיימס, שיערה כי הרפורמה מקדימה את חזרתו של ולדימיר פוטין לקרמלין, ככל הנראה מוקדם יותר מאשר מאי 2012, עת אמורה כהונתו של מדבדב להסתיים. גורם רשמי מטעם הסגל הנשיאותי שצוטט על ידי וודומוסטי רמז שמדבדב עלול להתפטר כבר בשנת 2009. על פי המקור בוודומוסטי, התיקונים היו יוזמה של ולדיסלב סורקוב משנת 2007. סקר שנערך על ידי VTsIOM (מרכז המחקר הרוסי לדעת הקהל) בתאריכים 15–16 בנובמבר הראה ש-56% תומכים בנשיאות ארוכה יותר והארכת כהונת הפרלמנט בקרב הרוסים. עם זאת, התמיכה הייתה נמוכה יותר בערים הגדולות.
עד 18 בדצמבר אישרו המחוקקים המחוזיים של כל 83 הסובייקטים הפדרליים ברוסיה את התיקונים. מועצת הפדרציה בחנה וקיבלה את האישורים ב-22 בדצמבר וב-30 בדצמבר הנשיא מדבדב חתם על התיקונים. התיקונים פורסמו ברוסיסקאיה גאזטה ומכאן נכנסו לתוקף ב-31 בדצמבר 2008.
מריון מדבר
מריון המדבר (שם מדעי: Meriones crassus) הוא מין של מכרסם במשפחת העכבריים. הוא אחד מבין שלושה מיני מריון החיים בישראל, בנוסף למריון החולות והמריון המצוי.
תיאור
המריון הוא מן הגדולים בגרביליים, אורך גופו של מריון המדבר הוא כ-14–16 ס"מ, אורך זנבו כ-13 ס"מ ומשקלו הממוצע 82 (110-56) גרם. זהו עכבר שצבעו צהבהב או חום בהיר. צבע הגחון לבן. הזנב חום ובקצהו מישערת שחורה שאורכה כשליש מאורך הזנב. האפרכסות של מריון המדבר גדולות. רגליו האחוריות ארוכות במקצת מן הקדמיות. הוא מתקדם בהליכה על ארבע או בקפיצות על אחוריותיו כאשר זנבו משמש לו כהגה. למריון המדבר עיניים ואוזניים גדולות וחושיו מפותחים. שיניו מועטות, כשיני שאר העכברים, ומספרן בסך הכול 16. בשיניו החותכות מצוי חריץ ארוך בולט האופייני לבני המשפחה.
תפוצה ובית גידול
תפוצתו העולמית של מריון המדבר כוללת את אפגניסטן, אלג'יריה, מצרים, איראן, עיראק, ירדן, ישראל, כווית, לוב, מרוקו, ניז'ר, הרשות הפלסטינית, ערב הסעודית, סודאן, סוריה, איחוד האמירויות הערביות וייתכן שגם במאלי. בית הגידול של מריון המדבר הוא אזורים יבשים ומדבריים המצויים בשפע לאורך צפון אפריקה. ניתן לאתרו באזורים סלעיים, אבל יעדיף אדמה חולית. מריונים אלה, כשאר בני סוגם, חופרים מחילות בהם הם מגדלים את צאצאיהם.
טריטוריה ומזון
מריון המדבר הוא בעל חיים החי ביחידות ובטריטוריאליות, כלומר: כל מריון מדבר חי במחילתו ושומר על נחלתו. הוא פעיל בלילה, וביום הוא נח במחילה שחפר. במחילה הוא אוגר עשבים, זרעים, חלקים ירוקים של צמחים שמהם הוא ניזון, ומגוון את תפריטו בחסרי חוליות.
רבייה
כמו כל יונק, נקבות מריון המדבר מטפלות בגורים על ידי ייצור חלב. בהיותו יונק קטן יחסית, מריון המדבר חייב לצרוך כמות מוגברת של קלוריות כדי לייצר מספיק חלב. ההריון יכול להימשך בין 18 ל-22 ימים ובהמלטה ייוולדו בין 2 ו-7 גורים. הצעירים נולדים ללא פרווה, עיוורים, ובעלי שפם ארוך ביותר. עונת הרבייה של מריון המדבר היא מינואר עד ספטמבר, ומגיעה לשיאה מפברואר עד מאי.
טפילים
מריון זה פגיע למגוון רחב של טפילים, במיוחד מיני פרעושים שונים. נמצא כי זכר מריון המדבר סובל מטפילים יותר מאשר הנקבה, אך הנושא עדיין נחקר. יחד עם טפילים מגיעים הטפילים של טפילים, במקרה זה חיידקים. חיידקים יכולים להיות מועברים ממריון למריון על ידי נשיכות פרעושים.
חוות הנוי
חוות הנוי הוקמה על ידי משרד החקלאות המינהל למחקר חקלאי ב־1949 בעמק חפר, כמרכז הדגמה והדרכה לגננות צמחי נוי.
החווה ממוקמת בצמוד למדרשת רופין, בין צומת בית ליד לחדרה, מול הכניסה לכפר מונש, ובתחום שיפוטה של המועצה האזורית עמק חפר. חוות הנוי משתרעת על שטח של 46 דונם ובו גן הדגמה לצמחי נוי ומשתלה. בגן כ-2,500 מינים של עצים, שיחים, מטפסים, צמחי כיסוי וכדומה מכל העולם המיועדים למגוון שימושים בגן הנוי.
היסטוריה
חוות הנוי נוסדה ביוזמת דוד צפריר צירקין כתחנה לפיתוח צמחיית התרבות, ריבוי צמחים והדגמה. עוסקת באקלום צמחי נוי חדשים לארץ ישראל ופיתחה את יצוא ענפי הקישוט הירוקים. ב-1951, השתלבה רות בנימין כטכנאית בכירה בחוות הנוי ובהמשך הייתה למנהלת עד לפטירתה בשנת 1976. בתקופת פעילותה הופצו צמחים רבים שגודלו וטופחו בחווה לראשונה לכל אזורי הארץ. מבחינה ניהולית, הייתה קשורה בתחילה למשרד החקלאות הראשי. ב-1963 עבר ניהולה למשרד האזורי בחדרה וב-1973 סופחה למינהל המחקר החקלאי, עם הכוונה מקצועית על ידי המחלקה לפרחים ולצמחי נוי של המינהל.
בשנת 1984, בשל אילוצים תקציביים העביר ראש מינהל המחקר החקלאי את חוות הנוי לידי הארגון לגננות ולנוף בישראל. כגוף ציבורי המייצג את ענף הגינון והנוי בישראל, ראה הארגון חשיבות רבה בשימורה של חוות הנוי ועל-כן קיבל על עצמו לשמרה ולטפחה. הארגון פועל לשימור ולטיפוח אוסף הצמחייה הקיים, מקיים בו מרכז ארצי ללימודי גננות-נוי ומעמיד את הגן לרשות הציבור הרחב.
עם הזמן הפכה החווה למוקד ארצי של תצפיות, ניסיונות איקלום, ריבוי ותצוגה של צמחי נוי, מילאה תפקיד חשוב בהפצת ידע לגננים מקצועיים, אדריכלי-נוף וחובבים. חוות הנוי משמשת כיום כגן הדגמה לצמחי נוי בעל ערך היסטורי גנני רב שבחובו מינים שונים של צמחים ייחודיים, צמחים אשר הובאו מכל קצוות תבל, אוקלמו והופצו במשתלות השונות בישראל, וחלקם אף ייחודים לגן זה בלבד. בגן נמצאים כיום כ-300 עצים ותיקים בעלי ערך היסטורי ובוטני חשוב, המהווים את הפרטים הראשונים בישראל שמהם נאסף חומר ריבוי והופץ ברחבי המדינה, ועל-כן קיימת חשיבות רבה לשימור הגן והנכס הצמחי שבו. המאבק על חוות הנוי: האיום על קיומה של החווה החל עם מכירתה של מדרשת רופין לחברה פרטית בשנת 1999. בשנת 2007 החלו היזמים לטעון, כי שטח חוות הנוי כלול בתחום המדרשה, והגישו תביעה לפינויה. במסגרת המאמצים למנוע זאת הכריז שר החקלאות דאז, שלום שמחון, על החווה כ"גן בוטני מוכר" על-פי חוק, אך האיום המשפטי עליה לא הוסר. עקב זאת קמה קבוצת תמיכה, ששמה לה למטרה להגן על המקום. הקבוצה פרסמה עצומה למען שימור החווה - עליה חתמו למעלה מ-10,000 איש –  ובעקבות פעילותה הוקם ב-2012  "הוועד הציבורי להצלת חוות הנוי". בשנה הראשונה פעילות הוועד לא נחלה הצלחה. ביולי 2013 הורה בית המשפט על פינוי חלקי של חוות הנוי בתאריך 10.11.2013, ובחינת המשך פינוי כל יתרת השטח ביוני 2014. בעקבות פסק הדין הגביר הוועד את פעילותו, ופנה לכל הגורמים הרלוונטיים, ביניהם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל. המועצה, לאחר בדיקת האתר, התגייסה למאבק, וגם פרסמה מחויבות לשיקום החווה. ההד הציבורי גרם לראש המועצה של עמק חפר, רני אידן, להיכנס לעובי הקורה. אידן פעל להגיע להסכמות עם היזמים, ובמקביל הוגשה מטעם הוועד לשימור אתרים של המועצה האזורית בקשה, להכריז על החווה כשטח לשימור. התנהל מאבק נגד הזמן, עד שימים ספורים לפני מועד הפינוי - 10 בנובמבר 2013 - הושגה הסכמה בין הצדדים. על פי ההסכמה, ה-10 בנובמבר יהיה המועד שבו החווה לא תפונה אלא תועבר רשמית לידי המועצה האזורית. הייתה זו הצלה של הרגע האחרון. כיום (2020) החווה משוקמת, משמשת כגן בוטני הן ללימודים והן להנאת הציבור. תלמידים בבתי הספר של המועצה משתתפים בפרויקט "תיק עץ". המטרה היא שלכל עץ מבין העצים המיוחדים שאוקלמו בחווה יהיה תיק מפורט של תכונות ותולדות האקלום. עם זאת, נשארו נושאים לא סגורים, שעדין מאפשרים לגורמים שונים לפגוע בשימור חוות הנוי ושיקומה. לכן, הוועד הציבורי התחייב להמשיך בפעולות הגנה, עד שיוסר מעליה כל איום.
גאורגי מלנקוב
ביוגרפיה
מלנקוב נולד באורנבורג שברוסיה. הוא הצטרף לצבא האדום בשנת 1919 ולמפלגה הקומוניסטית באפריל 1920. במהלך שירותו הצבאי, הוא היה קומיסר פוליטי. לאחר שעזב את הצבא בשנת 1921, הוא למד בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה. הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1925 ועבד עבור המפלגה הקומוניסטית והפך לאיש סודו של סטלין. הוא סייע לסטלין, יחד עם לברנטי בריה בעת "הטיהורים הגדולים" בסוף שנות השלושים, אם כי לאחר מכן הפך ליריבו של בריה.
מלנקוב הצטרף לפוליטבירו בשנת 1946. למרות יריבותו מול בריה ואנדריי ז'דאנוב, הוא שמר על חסדו של סטלין, בעיקר עם ירידת קרנו של ז'דאנוב. בשלב זה הפך בריה שוב להיות בן בריתו של מלנקוב ויחד במהלך פרשת לנינגרד הם פעלו להרחקת מקורביו של ז'דאנוב מתפקידי מפתח בשלטון. בחלקם הם הוצאו להורג ובחלקם שנשלחו למחנות עבודה. בשנת 1952 התמנה מלנקוב למזכירות המפלגה. מותו של סטלין במרץ 1953 שלח את מלנקוב לעמדות הבכירות ביותר - בעזרת תמיכתו של בריה הפך ליושב ראש מועצת השרים (ראש הממשלה) כמו גם המזכיר הראשון של המפלגה, אך הוא נאלץ להתפטר מתפקיד המזכיר הראשון ב-13 במרץ עקב התנגדות בקרב חברים אחרים בפרזדיום. ניקיטה חרושצ'וב התמנה לתפקיד המזכיר הראשון במקומו בספטמבר, מה שהוביל לפתיחת עידן קצר של ה"דואומוורט" של מלנקוב-חרושצ'וב.
מלנקוב היה ראש הממשלה במשך שנתיים. בעת שלטונו הוא התבטא רבות נגד ההתחמשות הגרעינית, והכריז ש"מלחמה גרעינית יכולה להוביל להרס גלובלי". הוא גם תמך בהסבת היצור למוצרי צריכה במקום תעשייה כבדה.
מלנקוב אולץ להתפטר בפברואר 1955 לאחר שיריביו תקפו אותו בשל קרבתו לבריה (שהוצא להורג בדצמבר 1953) ובשל כישלון מדיניות ממשלתו. הוא שמר על מקומו בוועד הנשיאות. אולם, בשנת 1957 הוא אולץ להתפטר בשל ניסיונו להדיח את חרושצ'וב תוך שיתוף פעולה עם ניקולאי בולגנין, ויאצ'סלב מולוטוב ולזר קגנוביץ' (הקבוצה האנטי-מפלגתית). בשנת 1961 הוא סולק מהמפלגה ונשלח מחוץ למוסקבה. הוא הפך למנהל מפעל הידרואלקטרי באוסקמן שבקזחסטן, תפקיד אותו מילא עד ליציאה לגמלאות.
מנגן
מַנְגַּן (Manganese) הוא יסוד כימי שסמלו הכימי Mn ומספרו האטומי 25. מנגן הוא מינרל קורט חשוב בגוף האדם.
תכונות
מנגן הוא מתכת אפורה-לבנה. זוהי מתכת קשה ומאוד שבירה, קשה להתכה ומתחמצנת בקלות. מתכת המנגן היא פרומגנטית רק אחרי טיפול מיוחד. דרגות החמצון העיקריות של מנגן הן 2+, 3+, 4+, 6+ ו7+. מנגן דו ערכי מחליף לעיתים מגנזיום דו ערכי במערכות ביולוגיות.
שימושים
למנגן שימושים רבים בתחום הסגסוגות. מנגן משולב עם אלומיניום בסגסוגות רבות ובעזרתו אפשר לייצר פלדת אל-חלד זולה במיוחד. שימושים נוספים:
היסטוריה
למנגן שימושים עוד מימי קדם - ציורי קיר נצבעו במנגן דו-חמצני לפני אלפי שנים. המצרים והרומאים השתמשו בתרכובות מנגן בשביל לשנות את צבע הזכוכית.
המנגן זוהה בשנת 1774 על ידי יוהאן גוטליב גאהן (Johann Gahn) שבודד אותו ממנגן דו-חמצני. עד אמצע המאה ה-18 השתמשו כבר במנגן דו-חמצני בייצור כלור. בשנת 1816 הבחינו שהוספת מנגן לברזל מקשיחה אותו וגורמת לו להיות פחות שביר, דבר זה הביא לכך שבתחילת המאה ה-19 מדענים החלו לחקור את השימוש במנגן בייצור פלדה. ב-1837 גילה אקדמאי בריטי שחשיפה ממושכת למנגן יכולה לגרום למחלת פרקינסון.
תפקיד ביולוגי
מנגן חיוני לחיים בכמויות מזעריות:
אמצעי זהירות
מנגן בנוסף הוא חומר רעיל. חשיפה לאבק ואדי מנגן יכולה להיות מסוכנת אפילו ברמות נמוכות. תמיסת פרמנגנט חומצית תחמצן כל חומר אורגני שתבוא איתו במגע. ב־2005, מחקר הראה על קשר בין שאיפת מנגן לבין בעיות במערכת העצבים המרכזית אצל עכברים.
מנגן בתרבות
בהרי סיני הגבוהים ובהרי אילת בהם מצויים סלעי יסוד, מוצאים בסלעים כעין ציור של שרך הנקרא "פרחי מנגן". הדבר נגרם על ידי תחמוצות מנגן בסלע והוא מכונה Manganese dendrite. תופעה זה נצפתה על ידי נוסעים ועולי רגל מימי הביניים שעלו לג'בל מוסא שמזוהה כהר סיני. ונקשרה על ידם ב"סנה הבוער" או כתופעה שנגרמה בעקבות אותו הנס שמתואר בתנ"ך ובקוראן.
באוטוביוגרפיה 'חיי שלמה מימון', מביא המחבר את הדברים הבאים בהקשר ל'מורה נבוכים' ועניין ה'סנה הבוער': "הנני להביא כאן מקום אחד מפירושו של ר' משה נרבוני לחיבור זה ... "דע כי הר סיני העידו עליו (התיירים) כי האבנים הנמצאות בו מצויר עליהן הסנה, ולכן נקרא ההר ההוא הר סיני. ואחד מנכבדי ברצלונה מבני בן חסדאי הביא עמו מן האבנים ההן וראיתי בהם הסנה מצויר בתכלית הציור, ושברתי האבן לחלקים קטנים ונמצא הסנה מצויר בשטח כל חלק בפנימיותו ..." "
.
פיטר לוונברג
פיטר לוונברג (אנגלית: Peter Loewenberg; נולד ב-1933 בהמבורג, גרמניה) הוא היסטוריון ופסיכואנליטיקאי יהודי-אמריקאי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לוונברג נולד בגרמניה למשפחה יהודית. אביו היה פסיכיאטר ואמו הייתה אחות ופעילה סוציאליסטית ברפובליקת ויימאר. אביו של פיטר, שחשש מהשלטון הנאצי, נדד באירופה עם משפחתו ולבסוף התיישב בשאנגחאי שבסין, שם בילה פיטר את ילדותו. לאחר מכן עברה המשפחה לבייקרפילד שבקליפורניה. לוונברג למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובאוניברסיטה החופשית של ברלין.
בין השנים 2001 ל-2006 שימש כדיקן המכון הפסיכואנליטי של דרום-קליפורניה, והיה מעורב באיחודו והקמת New Center for Psychoanalysis in Los Angeles. לוונברג משמש כיושב ראש האיגוד הבינלאומי לפסיכואנליזה. זכה במלגת פולברייט, מלגת גוגנהיים ומענק מהקרן הלאומית למדעי הרוח.
הוא אב לשלושה ילדים.
NEAR Shoemaker
NEAR Shoemaker (קיצור של Near Earth Asteroid Rendezvous - Shoemaker) היא גשושית אמריקאית ששוגרה על ידי נאס"א ב-17 בפברואר 1996 כחלק מתוכנית דיסקברי. לאחר מותו של המדען יוג'ין שומייקר ב-1997 נקראה הגשושית על שמו כהוקרה לתרומתו הרבה. הגשושית תוכננה על ידי מעבדת APL של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס על מנת לחקור את ארוס, גוף קרוב-ארץ, במסלול נמוך למשך שנה. הגשושית הצליחה להתקרב אל האסטרואיד, הקיפה אותו מספר פעמים ובסופו של דבר נחתה על פניו ב-12 בפברואר 2001.
המטרה המדעית העיקרית של NEAR הייתה לספק מידע אודות מבנהו הכללי של ארוס ומדידת השדה המגנטי שלו. מטרות משניות היו חקירת מאפייני הרגולית, האינטראקציה שלו עם רוח השמש ומדידת קצב הסיבוב של האסטרואיד. המידע שהושג שימש ללמידת המבנה הכללי של האסטרואידים, יחסיהם עם מטאורים ושביטים, ולמידת המצב ששרר במערכת השמש בצעירותה. על מנת להשלים את מטרותיה צוידה הגשושית בספקטרומטר קרני X, ספקטרומטר קרני גמא, ספקטרוגרף אינפרא אדום, מצלמה מולטי-ספקטריאלית עם גלאי CCD, מד טווח לייזר ומגנטומטר. על מנת למדוד בקירוב את מסת האסטרואיד השתמשו במערכת העיקוב של הגשושית. המסה הכוללת של הכלים המדעיים היה 56 ק"ג והם צרכו 81 ואט.