cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לומונוסוב (רוסיה)
היסטוריה
כחלק מהקמת נמל ברונקה בשנים 2011–2019 נהרס כליל הרובע ההיסטורי של לומונוסוב, תעלת אולגין, שהורכב מכמה עשרות בתים פרטיים הממוקמים בשני רחובות, בצעד שעורר ביקורת ציבורית רחבה.
כלכלה ותשתיות
בעיר יש מפעל לייצור ציוד לקרונות רכבת "KMT" (בבעלות חברת "Transmashholding"), סניף של מפעל מוצרי הגומי "המשולש האדום". מספר מפעלים לעיבוד עץ, מפעלים בתחום תעשיית המזון (מאפייה, מחלבה ומבשלת בירה קטנה).
ישנם גם מספר מפעלים צבאיים המשרתים את בסיס לנינגרד של הצי הרוסי.
בשנת 2015 החל לפעול נמל ברונקה (אתר רשמי), המהווה נמל מסחרי ושערה הימי של העיר.
לומונוסוב מלאה במתקני תשתית חברתיים ומסחריים. בעיר פועלות רשתות שיווק גדולות כגון פיאטירוצ'קה, מגניט, דיקסי, אלדורדו ואחרים.
רשתות הסלולר Beeline, Megafon, MTS, Tele2 מכסות את כלל שטח העיר.
תחבורה
לומונוסוב היא עיר קטנה יחסית, נוח לנווט בה ברגל, אך ישנם מספר קווי אוטובוס פנימיים, כמו גם קווים המובילים לסביבת העיר.
ישנם 4 קווי אוטובוס בינעירוניים המחברים את לומונוסוב עם תחנות הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג (תחנות אבטובו, קירובסקי זאבוד, פרנאס), קרונשטאדט, פטרהוף, סטרלניה ונפות קרסנוסלסקי וקירוב. קווים מסחריים מחברים את לומונוסוב עם תחנת אבטובו וסוסנובי בור. מספר נתיבי פרברים מחברים בין לומונוסוב ליישובים אחרים במחוז לנינגרד.
הכביש המהיר סנקט פטרבורג - סוסנובי בור - רוצ'י עובר בשדרת הארמון בלומונוסוב. כביש הטבעת עובר מספר קילומטרים דרומית ללומונוסוב, מאחורי בית הקברות איליקי ומחובר לרשת הכבישים בעיר באמצעות מחלפים עם שדרות אורניינבאום בדרום העיר והכביש המהיר קרסנופלוצקויה ליד תחנת הרכבת ברונקה והסכר.
ניתן להגיע ברכבת פרברית מהתחנה הבלטית בפטרבורג לתחנת אורניינבאום. בעיר יש תחנות של רכבת אוקטובר: תחנת אורניינבאום I, אורניינבאום II ורציפים במרטישקינו וקרונשטאדט.
מתחם ארמון אורניינבאום
בתקופות שונות, הבעלים הישירים של אורניינבאום היו אלכסנדר מנשיקוב, הקיסר פיוטר השלישי, הקיסרית יקטרינה הגדולה. מתחם הארמון והפארק של אורניינבאום נוצר בהוראתם על ידי האדריכלים א. רינאלדי ופ. רסטרלי (אתר הארמון הרשמי).
המונומנטים הארכיטקטוניים הבאים של המאה ה-18 ממוקמים בפארק אורניינבאום, שחוצה אותו נהר קראסטה:
פוליטיקה וממשל
עד 1917, ניהול העיר היה נתון בידי מועצת העיר ומחלקת המשטרה. ראש העיר עמד בראש המועצה. ראש העיר היה מנהל את ההחלטות של חברי המועצה, והוא עצמו יכול היה לפתור אישית נושאים קטנים הקשורים לניהול העיר.
גוף הממשל העצמי המקומי – מועצת העיר לומונוסוב, פועל מאז 1998. באורניינבאום הופיע הרחוב הראשון ברוסיה, על שמו של לנין. במהלך אירועי 1917, רחוב ילנינסקאיה, הקרוי על שם הדוכסית הגדולה ילנה פאבלובנה, שינה שם באופן ספונטני: המהפכנים פשוט הסירו את האות הראשונה של שם הרחוב מכל השלטים והרחוב הפך ללנינסקאיה. בשנות התשעים הוחזר לו שמו ההיסטורי.
ספורט
בעיר פועלים בית ספר לספורט לילדים ונוער "מנזה", בית ספר לספורט ילדים ונוער באתלטיקה במסלול ובשטח.
בית הספר לכדורגל אורניינבאום מהווה מרכז ספורט מרכזי בעיר (אתר רשמי), שמפעיל את מועדון "פטרהוף-אורניינבאום", המארח משחקים באצטדיון ספרטק במסגרת אליפות העיר סנקט פטרבורג.
מתקן הספורט הגדול בעיר הוא אצטדיון ספרטק נבנה ב-1848 ושופץ לאחרונה ב-2010. שימש כמגרש הבית של קבוצת ספרטק לומונוסוב, שמעולם לא הגיע לתחרויות מקצועניות והישג השיא שלה הוא העפלה לגמר גביע מחוז לנינגרד בעונת 1963. מועדון אחר בשם דינמו לומונוסוב העפיל לגמר גביע המחוז בעונת 1950. ברם הקבוצה המצליחה יותר היא קבוצת אוונגרד לומונוסוב שזכתה בגביע מחוז לנינגרד בעונת 1954 והעפילה לגמר בעונת 1957. ברם, אף קבוצה מהעיר לא התמודדה במסגרות מקצועניות. קיימת קבוצה בשם לומונוסוב אך היא מתמודדת בטורניר חובבים.
סמל ודגל העיר
סמל העיר אושר ב-7 במאי 1780 על ידי הקיסרית יקתרינה השנייה, כאשר יישוב הארמון הפך לעיר בשם אורניינבאום (כחלק מפלך סנקט פטרבורג) והפך למרכז מחוז אורניינבאום. בסמל מוצג עץ תפוז (כתום) (אורניינבאום תורגם מגרמנית כ"עץ תפוז").
ב־1859 הרוזן ברנרד קיול הציע סמל חדש ובו שדה כסף ובו עץ ירוק עם פירות זהובים. בחלק השמאלי העליון, סמל פלך סנקט פטרבורג. המגן תחום בכתר ארגמן בעל שלוש שיניים, על גבי שני עוגני זהב חוצים, המחוברים באמצעות סרט אדום.
בתקופה הסובייטית לא נעשה שימוש בסמל.
בשנים 1998–2007, סמל עיריית העיר לומונוסוב היה סמל העיר אורניינבאום-עץ ירוק שופע עם פירות אדומים-כתומים על שדה כסף של מגן הראלדי, עם סרט כחול, עוגנים צהובים כהים וכתר אדום. סמל זה אושר על ידי צו המועצה העירונית של העיר לומונוסוב ב-9 בינואר 1998.
בשנת 2007, בהמלצת מועצה הסמלים, בוצעו שינויים בסמלים הרשמיים ובהחלטה מ-16 באוגוסט 2007 "על תיקונים להחלטת המועצה העירונית של העיר לומונוסוב מ-9 בינואר 1998" תוקן תיאור הסמל, שמות התקנות וכמה פרטים הנוגעים לסמל, באותה עת אומץ דגל רשמי לעיר.
על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית מ-3 בנובמבר 2011, העיר לומונוסוב זכתה בתואר הכבוד "עיר התהילה הצבאית". בהתאם לכך, הוסכם להוסיף לסמל לומונוסוב חרבות מוצלבים מאחורי הכתר בסמל.
תכנון העיר
העיר משתרעת מצפון, מזרח ומדרום למבנים האדריכליים והאמנותיים. התכנון מובחן בפריסה קווית עם יציאה לרצועת החוף של המפרץ הפיני. הרחוב המרכזי של העיר הוא שדרת הארמון, הפרוסה ממערב למזרח מצפון לארמון ולמתים הפארק. מערבה, הוא פונה לכביש קרסנופלוצקויה, במזרח – לרחוב מורסקאיה בעיירה מרטישקינו, לאחר מכן לכביש אורניינבאום ושדרת סנקט פטרבורג בפטרהוף. שדרת אורניינבאום משתרעת מצפון לדרום אל כביש הטבעת הפטרבורגי. לאורך רחוב פדיונינסקויה יש יציאה מהעיר לכיוון הכביש המהיר גוסטיליצקויה, כביש הטבעת ודרום מחוז לנינגרד.
המחוזות ההיסטוריים המהווים כיום חלק מקו לומונוסוב נפרדים זה מזה: מרטישקינו במזרח ומושבת קרונשטאדט במערב. ממרטישקינו ברחוב סוויאזי יש יציאה לרחוב פדיונינסקויה ולאחר מכן דרך "הרחוב האסטרונומי" (Астрономическая улица) לכביש גוסטיליצקויה.
יצחק גורביץ
יצחק גוּרביץ (נולד ב-1947 בפולין) כיהן בתפקיד מנכ"ל הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג) בשנים 2001–2008.
ביוגרפיה
גורביץ נולד בשנת 1947 בפולין הקומוניסטית לזוג יהודים מסורתיים: נחום, יליד רובנו, ולרחל לבית ליפסקה, ילידת לודז'. במלחמת העולם השנייה ברחו הוריו לתוככי רוסיה כשכל בני משפחתם שנותרו מאחור נספו בשואה. בשנת 1957 עלתה המשפחה לישראל במסגרת עליית גומולקה, והתגוררה בשכונה ד' בבאר שבע. שם גדל יצחק כשאביו מוצא פרנסתו כחלבן. ב-2001 מונה למנהל הקריה בהחלטת ממשלת ישראל בראשות אריאל שרון.
במשך שבע שנותיו כמנהל קמ"ג הוביל גורביץ שינוי ארגוני והתייעלות משמעותית בכל אגפי החברה. אחרי יותר מ-30 שנות עבודה בכור הודיע על כוונתו לפרוש. גורביץ המליץ למנות לתפקיד את פרופ' אלי אברמוב, מומחה בתחום הנדסת הגרעין, אך בסופו של דבר מונה לתפקיד זה בנובמבר 2008 האלוף במיל' אודי אדם.
בריאיון ל"ידיעות אחרונות" בחודש אפריל 2009 השווה גורביץ את אחמדינז'אד להיטלר ואת נאומיו נגד ישראל ל"מיין קמפף". הזהיר מפני תוכנית הגרעין האיראנית, ודיבר בהתרגשות על ביקורו במחנה ההשמדה אושוויץ, כראש משלחת של הוועדה הישראלית לאנרגיה אטומית. "חשתי באושוויץ גאווה גדולה", מספר גורביץ, "עזבתי את פולין כילד מפוחד והנה אני חוזר כראש הקמ"ג בישראל, בראש מורם. חזרנו ממחנה ההשמדה מחוזקים, מבינים טוב יותר את תפקיד המדינה ואת תפקידנו הצנוע כעובדי הקמ"ג בשימור ביטחונה".
מטוהרים
מטוהרים (באנגלית: Cleansed) הוא המחזה הרביעי פרי עטה של המחזאית האנגליה שרה קיין.
אודות המחזה
עלילת המחזה מתרחשת באוניברסיטה שהוסבה למוסד מוזר שמתפקד יותר כמחנה עינויים או מחנה ריכוז, בשליטתו של טינקר הסדיסט. גיבורי המחזה הם אישה צעירה ואחיה המת/חי, נער מופרע, זוג גאים ורקדנית פיפשואו. הוא מתרחש בעולם של אכזריות קיצונית שבה בוחנים הצהרות אהבה, מגדר ומיניות. המחזה מותח את גבולות התיאטרון. הוראות הבמה כוללות: "מהאדמה צומחים נרקיסים. הם מתפרצים מעלה. הצהוב שלהם מכסה את הבמה כולה." ו"העכברושים סוחבים את רגליו של קרל החוצה.
תקציר העלילה
גראם המת מבקר את אחותו גרייס, הם רוקדים, מתנשקים ועושים אהבה. מקלחות האוניברסיטה מומרים בתאי הצצה, טינקר צופה ברקדנית. בספריית האוניברסיטה יושבים רובין וגרייס. הוא אומר לה שהוא אוהב אותה. היא מספרת לו שאחיה נתן לה שוקולד ואחר-כך חנק אותה והם קיימו יחסי מין.
קרל ורוד בחלקת בוץ באוניברסיטה. קרל מנסה לדבר ואינו יכול. טינקר חותך לקרל את כפות הידיים. העכברוש מכרסם את כף ידו של קרל.
גרייס מוכה על ידי קבוצת קולות בלתי נראית ואחר-כך נאנסת עד זוב דם. גראם אחיה צופה בה ומנחם אותה. טינקר מפעיל זרם חשמלי חזק שנשלח לראשה של גרייס, עד שגופה מתעוות וחלקים ממוחה נשרפים.
בחלקת הבוץ קרל רוקד ריקוד אהבה לרוד. טינקר מפיל את קרל וחותך את כפות רגליו. העכברושים סוחבים את רגלו. גרייס רוקדת בתאי ההצצה לעיניו של טינקר שמאונן. היא מבקשת ממנו שיהפוך אותה לגבר.
טינקר זורק על רובין חבילת שוקולד שרובין קנה לגרייס. הוא מכריח את רובין הבוכה לאכול אותה. רובין משתין במכנסיים מרוב פחד. טינקר דוחף לו את הראש לרצפה המלאה בשתן ודורש ממנו לנקות. רובין סופג את השתן בעזרת הספרים שלו ואחר-כך שורף אותם.
קרל ורוד בחלקת הבוץ מתנשקים ועושים אהבה. טינקר חותך לרוד את הגרון והוא מת. רובין תולה את עצמו בעזרתו של גראם. גרייס שוכבת חסרת הכרה במיטה, לצידה קרל. לגופה של גרייס שתי תחבושות: במפשעתה ובשדיה ולגופו של קרל תחבושת במפשעתו. טינקר חתך את איברי מינו של קרל וחיבר אותם לגרייס והוא חתך את שדיה.
טינקר מגיע לחדרי ההצצה, מתנשק עם הרקדנית והם עושים אהבה. הם מתוודים על אהבתם זה לזה וטינקר בוכה.
אודות ההפקה
הצגת הבכורה של "מטוהרים" התקיימה בתיאטרון רויאל קורט, לונדון, ב-30 באפריל 1998, בבימויו של ג'יימס מקדונלד. זו הייתה ההפקה היקרה ביותר בהיסטוריה של תיאטרון הרויאל קורט שרה קיין גילמה את דמותה של גרייס במהלך שלוש ההצגות האחרונות, מכיוון שהשחקנית המקורית נפצעה.
כתיבת המחזה
קיין כתבה את המחזה אחרי שקראה את טענתו של רולאן בארת ש: "להיות מאוהב זה כמו להיות באושוויץ."
ישנה סברה שטינקר נקרא על שמו של ג'ק טינקר, כתב העיתון הבריטי דיילי מייל, שכתב ביקורת שלילית על הצגת "ארורים", המחזה הראשון שקיין כתבה. כותרת הביקורת הייתה "הילולה מבחילה של זוהמה" (this disgusting feast of filth), אולם שרה קיין לא אישרה זאת בשום מקום.
Z (סמל צבאי)
האות הלטינית Z (ברוסית: зет) היא אחד ממספר סימולים (לצד גם "O" ו-"V") על גבי כלי רכב צבאיים של הכוחות המזוינים הרוסיים המעורבים בפלישה הרוסית לאוקראינה. הסימול נועד במקור לסייע לכוח משימה להבדיל את עצמם משאר כוחות הברית או האויב.
בנוסף לשימוש טקטי, הסימול הפך לסמל מיליטריסטי רוסי. ה-"Z" משמש רבות בתעמולה בפדרציה הרוסית, הן על ידי שלטונות והן אזרחים, כאות תמיכה בפלישה. מחוץ לרוסיה, הסמל נאסר להצגה פומבית במספר מדינות. הסמלים "V" ו-"Z" נאסרו על ידי המועצה העליונה של אוקראינה כסמלים של הפלישה הצבאית הרוסית. ה-Z קיבל את הכינוי Zwastika על שם צלב קרס.
סימול כלי רכב
כוחות הקרקע הרוסיים משתמשים במספר סימולים שונים של רכבים, בהתאם לזירת הלחימה:
נטען כי האותיות Z ו-V מסמלות את המילים "מערב" ו"מזרח" ( запад ו-восток בהתאמה), אבל השערה זו לא מצאה בסיס.
משמעויות ושימוש
ב-3 במרץ משרד ההגנה של רוסיה פרסם באינסטגרם, כי הסמל "Z" הוא כביכול קיצור של הביטוי בעד הניצחון ("за победу"), בעוד שהסמל "V" מייצג את הביטוי "הכוח הוא באמת" (Сила в правде) והמשפט "המשימה תושלם" («Задача будет выполнена). בהמשך, המשרד הציע גם משמעויות ושימושים חלופיים עבור "Z", כולל "למען שלום" (за мир) "למען האמת" (за правду) ועוד.
ברוסיה ה-Z הפך לסמל לתמיכה בממשל, בנשיא, ללחימה כנגד אוקראינה בפרט וכביכול נגד הנאציזם בכלל. האות Z אינה קיימת באלפבית הרוסי, אלא מקבילתה הקירילית З. ססמאות מלחמה רבות המכילות את האות З נכתבות ברוסית עם האות Z בניגוד לכללי התעתיק התקיני, אבל עם הקשר מובהק למבצע באוקראינה. הוא משמש כמוטיב חשוב בתעמולה רוסית המציגה את הפלישה לאוקראינה כמלחמה נגד הנאצים.
פוליטיקאים ואנשי ממשל רוסיים החלו להשתמש באות Z כסמל לתמיכה במלחמה. כך לדגומה דמיטרי רוגוזין שינה את איות שמו ברשת הטלגרם ל- РОГОZИН. מושל מחוז קמרובו המכונה קוזבאס טען שמשנה את איות שם המחוז ל-КуZбасс
בין השימושים הנפוצים של Z הוא בסיסמאות הכוללות את המילה за (בעד). ביניהם: "בעד הנשיא", "בעד הניצחון" ו"בעד עולם ללא נאציזם". בתעמולה רוסית של 2022 החלו להופיע סמלים רבים המשלבים בין ה-Z לבין סמלים וססמאות ישנות של ברית המועצות.
אתר האינטרנט של משרד הביטחון הרוסי פתח עמוד עם הכתובת https://Z.mil.ru המוקדשת ל"מבצע צבאי מיוחד". המתעמל הרוסי איוון קוליאק משתתף בתחרויות במדים עם הסמל Z וקיבל על כך ביקורת מהתאחדות ההתעמלות הבין-לאומית.
ביקורת
להקת הרוק בי 2 סירבה לבצע הופעה באולם בו הוצב שלט Zа Президнта! (בעד הנשיא!) והופעתם בוטלה. כך גם להקת הרוק ДДТ ביטלה את הופעתה עקב באנר עם הסמל Z לצד הבמה.
בנוסף, ניטען כי סמל ה-Z מזכיר בצורתו ומשמעותו את צלב הקרס הנאצי וצפוי להפוך בהמשך לסמלה של רוסיה.
פסז' פנסק
פסז' פֵּנְסַק היה המרכז המסחרי הראשון בתל אביב, תחת קורת גג אחת.
היסטוריה
הפסז' תוכנן על ידי מהנדס העיר הראשון של תל אביב, יהודה מגידוביץ, ובשנת 1925 נבנה על ידי היהודי-פולני מאמריקה, מרדכי (צבי אריה) פנסק. הקבלן היה שמואל וילסון. פסז' פנסק בנוי בסגנון אקלקטי, סגנון מעורב המשלב בנייה אירופית עם מאפיינים מזרחיים. הפסז' נמצא ברחוב הרצל מספר 16, מול הרצלילינבלום.
פסז' פנסק בנוי בצורת ריבוע סביב חצר פנימית מרוצפת. בחצר המבנה, בן שלוש הקומות, פעלה "מעליה", מעלית פריזאית עשויה ברזל ודלתות רשתות, חשופה ובראשה צריח מעוצב כיפת ברזל המזכירה גג צרפתי. המעלית מתוארת פעמים רבות בתור "המעלית הראשונה בארץ ישראל", אולם שתי מעליות תל אביביות קדמו לה. על הגג הייתה מסעדה וגינת גג בשם "השרון". מאוחר יותר התווספה קומה רביעית, כשעוד היה נדיר למצוא באזור בתים בגובה כזה.
על חזית הבניין, מכיוון רחוב הרצל, מסותתת הכתובת "פסג' פנסק" בעברית ו-"PENSAKS PASSAGE" באנגלית.
כיום הקומות העליונות מושכרות כדירות (מחולקות) עם תקרות גבוהות ורצפות מקושטות. קומת הקרקע היא מסחרית, כוללת חנויות בגדים.
לרדת בגדול (תוכנית טלוויזיה אמריקאית)
לרדת בגדול (באנגלית: The Biggest Loser) היא תוכנית מציאות אמריקאית ששודרה לראשונה ב-19 באוקטובר 2004 ברשת NBC. המשתתפים בתוכנית הם אנשים שסובלים מהשמנת יתר חולנית או בעלי משקל כבד המתחרים ביניהם על תואר היורד בגדול, אשר מזכה אותם בפרס בשווי 250,000 דולר. היורד הגדול ביותר מבין המתמודדים המודחים זוכה אף הוא בפרס בשווי 100,000 דולר.
סקירה כללית
כל עונה של "לרדת בגדול" נפתחת בשקילה של המתמודדים עם הגיעם לחוות האימונים, זאת על מנת להגדיר את המשקל ההתחלתי איתו הם פותחים את התחרות (נתון זה עוזר בהמשך להכריע מיהו המתמודד שהשיל את המשקל הרב ביותר על ידי חישוב המשקל שהושל באחוזים ביחס למשקל הגוף הכולל). לאחר מכן המתמודדים מחולקים לקבוצות כך שלכל קבוצה צבע החולצה שלה ומאמן משלה, אם כי בחלק מהעונות כל הקבוצות התאמנו עם כל המאמנים. יחד עם צוות רפואי מטעם התוכנית, המאמנים אמונים על בניית תוכניות כושר ותזונה המותאמות אישית לכל משתתף, והם אחראים ליידע את המשתתפים עליהן במטרה שילמדו להטמיע את השינויים בחייהם גם לאחר התוכנית.
מדי שבוע המשתתפים מתאמנים בחדר הכושר על בסיס יומיומי, והם בנוסף מתמודדים עם אתגרים ופיתויים אשר חלקם מזכים אותם בפרסי מותרות, כמו כסף, חלקם מקנים להם בונוסים שיכולים לעזור להם או לקבוצתם להתקדם בתוכנית, וחלקם מאלצים אותם לבחור מבין השניים. בסוף כל שבוע הקבוצות נשקלות ומגלות מיהי הקבוצה שהשילה את המשקל הרב ביותר מבחינת אחוז כולל של המשקל שאיבדה. הקבוצה המפסידה נאלצת לבחור מתמודד אחד שיודח מהתחרות, על אף כי בחלק מההדחות גם לחברי הקבוצה המנצחת יש רשות לבחור את מי הם רוצים להדיח. בעונות מסוימות היורד הגדול ביותר של הקבוצה שהפסידה בשקילה מקבל אוטומטית חסינות מהדחה. כאשר כמות המשתתפים מצטמצמת למספר מסוים מתכונת הקבוצות בטלה, והמתמודדים מתחילים להתחרות אחד נגד השני כך שהשקילה הופכת יחידנית.
שלושת המתמודדים ששרדו את כלל השקילות וההדחות במשך שלושה חודשים עולים לגמר הגדול. הפיינליסטים חוזרים הביתה לתקופה של כחודש במהלכה הם מתבקשים ליישם את העצות והכלים שניתנו להם על ידי המאמנים והצוות הרפואי, ובדומה לשגרה בחווה להמשיך לנהל אורח חיים בריא מבחינה גופנית ותזונתית כאחד גם בבית. כלל המודחים התבקשו אף הם לשמר את השינויים לאחר עזיבתם. בתוכנית הגמר כלל המתמודדים בתחרות נשקלים בפעם האחרונה לעונה; מי מהמודחים שהשיל את המשקל הרב ביותר מבחינת אחוז כולל של המשקל זוכה בפרס משני על סך 100,000 דולר, ואילו מי מבין הפיינליסטים שעשה כן זוכה בתואר "היורד בגדול" (The Biggest Loser) ובפרס הגדול של 250,000 דולר.
מבנה פרק
פרק טיפוסי אורך כשעתיים, אם כי לעיתים הפרקים קוצרו על מנת לפנות את משבצת הפריים טיים היוקרתית לתוכנית הבאה. כל פרק מציג חלק או את כל השלבים הבאים:
מנחים ומאמנים
המנחה המקורית והבלעדית של התוכנית הייתה השחקנית הקנדית קרוליין ריאה, אשר החליטה לפרוש בתום העונה השלישית אחרי שנתיים בלבד, והיא הוחלפה על ידי אליסון סוויני. סוויני הנחתה את התוכנית למשך 8 השנים הבאות בין השנים 2007–2015. בסוף העונה ה-16 סוויני בחרה לעזוב מפאת רצונה להתחיל פרק חדש בחייה. סוויני הוחלפה עד ידי בוב הרפר, ששימש עד אותו הרגע כמאמן בתוכנית.
בוב הרפר וג'יליאן מייקלס שימשו כמאמנים המקוריים של התוכנית. בשנת 2006 מייקלס החליטה לפרוש אחרי שלקחה חלק בשתי עונות בלבד, אולם בחרה לחזור כמאמנת בעונה הרביעית. בעונה השלישית מייקלס הוחלפה על ידי קים ליונס, שהמשיכה גם לעונה הבאה. בעונות 5–10 הרפר ומייקלס חזרו להיות המאמנים הבלעדיים בתוכנית. בעונה 11 הצטרפו באופן חד פעמי המאמנים ברט הובל וקארה קסטרונואובה. בסוף עונה זו מייקלס עזבה בשנית את התוכנית, ובמקומה הצטרפו לעונה ה-12 אנה קורניקובה ודולווט קווינס, כאשר הראשונה נשארה למשך עונה אחת בלבד והשני ממשיך לשמש כמאמן בתוכנית עד היום. מייקלס חזרה שוב לתפקידה כמאמנת בעונה 14 ונשארה עד העונה הבאה, שלאחריה עזבה את התוכנית באופן סופי. בעונה 16 המאמנים ג'סי פאבלקה וג'ניפר ויידרסטורם תפסו את מקומה של מייקלס, כאשר הראשון נשאר למשך עונה זו בלבד והשנייה ממשיכה בתפקידה כמאמנת בתוכנית עד היום. בסוף עונה זו ואחרי 16 עונות, בוב הרפר החליף את תפקידו כמאמן בתוכנית לטובת הנחייתה בעונה ה-17.
The Biggest Loser: Special Edition
הספין-אוף הראשון של התוכנית "The Biggest Loser: Special Edition" (בתרגום חופשי: "לרדת בגדול: מהדורה מיוחדת") שודר לראשונה ב-4 בינואר 2006, בהנחייתה של קרוליין ריאה ובהשתתפות המאמנים בוב הרפר וג'יליאן מייקלס, וכלל 6 פרקים. להבדיל מהפורמט המקורי בו המשתתפים זרים זה לזה, במהדורה המיוחדת חברי הקבוצה מכירים זה את זה. יתר על כן המתמודדים מגיעים לחוות האימונים לתקופה של 11 ימים בלבד במקום 3 חודשים כמו בפורמט המקורי. לאחר השהייה בחווה הקבוצות חוזרות הביתה לפרק זמן מסוים שלאחריו הן נשקלות בזו אחר זו בפעם האחרונה ומגלות מיהי הקבוצה שירדה בגדול וזוכה ב-50,000 דולר.
הערות
Losing It with Jillian
הספין-אוף השני של התוכנית "Losing It with Jillian" (בתרגום חופשי: "להוריד את זה עם ג'יליאן") שודר לראשונה ב-1 ביוני 2010 ברשת NBC וכלל 8 פרקים. במסגרת כל פרק מייקלס שוהה בבית משפחה למשך שבוע אשר במהלכו היא משמשת הן כמאמנת כושר והן כמדריכה לחיים; תוך מתן עצות וכלים לקיום אורח חיים בריא יותר, היא חושפת את שורשי הבעיות של בני המשפחה המשפיעים על בריאותם ורגשותיהם, זאת על מנת שאלו לא יעשו שוב בחירות שגויות. לאחר מספר חודשים מייקלס חוזרת אל בתי המשפחות ומגלה עד כמה השינויים השפיעו על חייהם.
קמפייטאי
קמפייטאי (ביפנית: 憲兵隊 - חיל חיילי החוק) הוא המשטרה הצבאית של האימפריה היפנית שפעלה מ-1881 ועד 1945. בשיא כוחה ב-1945, כ-75,000 איש עבדו בארגון.
הארגון היה כפוף למשרד הפנים היפני, בעת ביצוע תפקידי אכיפה והיה כפוף למשרד המלחמה היפני, כשביצע תפקידים במדינות הכבושות.
היסטוריה
קמפייטאי הוקמה ב-4 בינואר 1881, על ידי הגנרל יאסומאסה פוקושימה שכיהן כנספח צבאי בכמה מדינות. הארגון הוקם תחת השם "קמפיי הארטילרית" (憲兵条例) כאשר הז'נדרמריה הצרפתית שימשה כדוגמה. ב-1898 הוגדרו תפקידיה המשטרתיים והמשפטיים של קמפייטאיי בחוק "קמפיי ריי", חוק שעבר 26 שינויים עד לפירוקה של המשטרה ב-1945.
בתחילה שירתו 349 שוטרים ועם הזמן הורחבו סמכויותיהם ולרבות תפקידי שיטור גם ביצעו תפקידי אכיפה בזרועות הצבא ולכן שיתפה פעולה עם משרד הצי, משרד המשפטים ומשרד הפנים היפני. נוסף לכך עסק הארגון גם בתפקידי ביטחון פנים ואיסוף מודיעין.
ב-1907 נשלחו לקוריאה כמה משוטרי קמפייטאי, תפקידם באזור הכבוש הוגדר כמשימת שמירת שלום, לצד הצבא היפני. הלכה למעשה, עסק הארגון בסיכול ריגול בתוככי הצבא ומניעת עריקות. קמייפטאי המשיכה לבסוף את תפקידי סיכול הריגול הצבאי גם לאחר הכיבוש היפני בקוריאה ב-1910.
מבנה
הקמפייטאי הוקמה כחלק מהכוחות המזוינים של יפן, והייתה כפופה לשר הצבא היפני בלבד. את הפיקוח על הארגון יכלו לנהל רק משרד הפנים ומשרד המשפטים.
רבים מאנשי הארגון היו מתנדבים מהצבא היפני וממשרד החוץ היפני, כאשר מתנדבי משרד החוץ היפני פעלו כמרגלים בארצות זרות. כל המתנדבים עברו הכשרה מיוחדת בבתי הספר של קמפייטאי ללימוד שפות זרות ושיטות ריגול.
אזכורים בתרבות
בסדרת ההיסטוריה החלופית האיש במצודה הרמה (המבוססת על ספרו של פיליפ ק. דיק) ממלא הקמפייטאי תפקיד משמעותי.
אית'ן פק
אית'ן גרגורי פק (באנגלית: Ethan Gregory Peck; נולד ב-2 במרץ 1986) הוא שחקן אמריקאי. הוא נכדו של השחקן גרגורי פק.
קריירה
פק הופיע בסדרות טלוויזיה רבות. הוא הופיע בתפקיד מייקל קלסו הצעיר (אותו גילם אשטון קוצ'ר) בסדרה "מופע שנות ה-70". בתפקידו הקולנועי הראשון בגיל 9, הוא השתתף בסרט "Marshall Law" בתפקיד בנו של הדמות אותה מגלם ג'ימי סמית. הוא הופיע בסרט "דרכון לפריז" משנת 1999 לצד מרי קייט ואשלי אולסן.
פק כיכב יחד עם אדם רותנברג ומריה קארי בסרט "טנסי" משנת 2008, ואחריו תפקיד בכיכובם של פיטר קויוטי וביבי ניווירת' בסרט "Adopter a Sailor". הוא זכה בפרס "השחקן הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סונומה בשנת 2009 על גילומו של "סיילור".
בשנת 2012 גילם פק את הנסיך מקסון בעיבוד הפיילוט לספר הפופולרי "המועמדת", אך מאוחר יותר הוחלף על ידי השחקן מייקל מלרקי. הסדרה לא עלתה לשידור.
בשנת 2015, הפך פק לדובר מותג האופנה "סלבטורה פרגאמו" והופיע במספר פרסומות של המותג האיטלקי. הוא שיחק גם ב-"Coming Home to Hollywood", סרט קצר על 100 שנה למותג.
בשנת 2016, הוא כיכב בסרט "קללת היפהפייה הנרדמת" ובסרט "אמור לי איך אני מת".
ההריגה
ההריגה (באנגלית: The Killing) היא סדרת דרמה ופשע אמריקאית של רשת AMC. הסדרה מבוססת על סדרה דנית בשם "Forbrydelsen", ופותחה לקהל האמריקאי על ידי ונה סוד והופקה על ידי Fox Television Studios ו־Fuse Entertainment.
אית'ן פק
קריירה
בשנת 2017 לוהק פק לקומדיה "The Honor List", לצד מגאן ריינקס, סשה פיטרס, ארדן צ'ו וקרוצ'ה טראן. הסרט יצא לאקרנים בשנת 2018.
פק גילם את ספוק בעונה השנייה של "מסע בין כוכבים: דיסקברי". וחזר לגלם את הדמות בסדרות הספין אוף, "מסע בין כוכבים: מסעות קצרים", בה שימש כחלק מרכזי בפרק "Q&A", וב"מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים", בה הוא חלק מצוות השחקנים הראשיים בסדרה.
ההריגה
העונה הראשונה עלתה לשידור ב־3 באפריל 2011, והעונה השנייה ב־1 באפריל 2012 בערוץ AMC. הסדרה בוטלה על ידי AMC ב-27 ביולי 2012 בתום העונה השנייה, אולם מפיקי הסדרה לא ויתרו על הסדרה וניסו לשווק את העונה השלישית לרשתות אמריקאיות אחרות. ב־8 בנובמבר 2012, דווח כי מפיקי הסדרה נמצאים בשיחות אחרונות לפני הגעה להסכם עם אתר הסטרימינג נטפליקס לשיווק העונה השלישית. לבסוף לפי ההסכם, רשת AMC קיבלה את הזכות לשדר את הפרקים הראשונים בעונה לפני Netflix, ובתמורה לכך שתי הרשתות יתחלקו בהוצאות ההפקה. העונה השלישית עלתה לשידור ב-2 ביוני 2013. AMC ביטלה את הסדרה בשנית בספטמבר 2013, אולם אתר "נטפליקס" הזמין עונה רביעית בת 6 פרקים על מנת לסיים את הסדרה. כל 6 פרקי עונה זו עלו לאתר נטפליקס ב-1 באוגוסט 2014.
אית'ן פק
חיים אישיים
פק נולד וגדל בלוס אנג'לס. הוא בנו של סטיבן פק – לשעבר שחקן, יוצר סרטים תיעודיים והאמנית פרנסין מטארצו. הוא נכדם של השחקן גרגורי פק ואשתו הפינית גרטה קוקונן. פק למד בבתי ספר פרטיים בקמפבל הול ובהרווארד ווסטלייק בסטודיו סיטי. הוא הצטיין באתלטיקה ולמד לנגן בצ'לו קלאסי.
ההריגה
בישראל הסדרה שודרה בערוץ Yes Oh החל מה־26 בינואר 2012 עד אוקטובר 2013.
אית'ן פק
חיים אישיים
יש לו אחות למחצה מנישואיה השניים של אמו, מריסה מטראצו, שהיא סופרת ופרופסור לכתיבה יוצרת במכללת אוטיס לאמנות ועיצוב בלוס אנג'לס.
לאחר התיכון, למד פק בבית הספר לאמנויות טיש באוניברסיטת ניו יורק.
ההריגה
עונה ראשונה
העונה הראשונה כוללת 13 פרקים.
שרה לינדן, בלשית מוערכת ואהודה במחלק הרצח, מתחילה את יומה האחרון במשטרת סיאטל. שרה אמורה לטוס עוד באותו לילה לסונומה (אזור סאן-פרנסיסקו), עם בנה בן ה 13, וארוסה שעימו היא אמורה להתחתן בעוד 3 שבועות. לינדן יוצאת לקריאה - אחרונה בתפקיד - לפארק עירוני שבו נתגלו ראיות שמצביעות על רצח אפשרי ועימה הולדר - בלש שעבר ממחלק הסמים במחוז ואמור להחליף אותה בתפקיד. בזירה עצמה לא מתגלה גופה, אך נמצאים ראיות שמפנות את הבלשים למשפחת לארסן, שם עולה החשד שהבת - רוזי - נעדרת. לאחר יום של חיפושים, מתגלה גופתה של רוזי בתא מטען של מכונית שהוטבעה באגם בפארק. רוזי נמצאת כפותה, והראיות מצביעות על כך שהיא הייתה עדיין בחיים כשהמכונית הוטבעה. הרכב מתגלה כשייך למטה של דארן ריצ'מונד, חבר מועצת העיר סיאטל, המתמודד על הבחירות לראשות העיר.
לינדן והולדר חוקרים את הרצח כשלינדן היא הבלשית המובילה.
מערכת היחסים המתפתחת בין לינדן להולדר, וחייהם האישיים; עברה הקשה של לינדן כאחת שגדלה במשפחות אומנות, מערכת היחסים הסבוכה בינה ובין בנה המתבגר, הנטייה שלה 'לאבד את עצמה' בחקירה והקשיים שלה במחויבות זוגית. ועברו של הולדר כמכור לסמים - על כל הקשיים הנלווים בגמילה ובנתק ממשפחתו.
חייה של משפחת לארסן בעקבות הרצח; הקשיים בהתמודדות של בני המשפחה והקרובים עם הרצח, עם הגילויים שהרצח מעלה על רוזי, עם בעיות כספיות, עם עברו של האב והקשרים שהיו לו עם המאפיה הפולנית, ובעיקר עם המתחים הפנימיים שנוצרים במהלך ההתפתחויות בחקירה.
מאבק הבחירות על ראשות עיריית סיאטל בין ראש העיר המכהן לבין מטה הבחירות של המועמד לראשות העיר דארן ריצ'מונד; המתחים, התככים, ההתמודדות עם שאלות של ערכים לעומת רווחים פוליטיים, מערכות היחסים האישיים, ובעיקר ניסיונות ההתמודדות של מטה ריצ'מונד עם החקירה שבדרכים שונות מתגלה כקשורה ומשפיעה על מסע הבחירות שלו.
ג'ראדה
ג'ראדה (בערבית: جرادة) היא עיר מכרות פחם בצפון־מזרח מרוקו, על גבול אלג'יר עם אוכלוסייה של כ-118,000 איש (לפי מפקד אוכלוסין של 1982). שטחה הררי ברובו והאקלים בחורף קר וקשה למדי ובקיץ האקלים חם ויבש. בתחילת המאה ה-20 נתגלה שם פחם ומאז החלה העיר להתפתח במהירות. יהודים הגיעו למקום בשנות ה-30 של המאה ה-20 וסיפקו שירותי הלבשה והנעלה לעובדי המיכרות במקום. עבור יהודי מרוקו העיר מזוהה יותר מכל עם הפוגרום שבוצע ביהודי המקום ב-7 ביוני 1948.
ההריגה
עונה ראשונה
בסיום העונה הראשונה, החקירה מצביעה על המועמד לראשות העיר, דארן ריצ'מונד, כרוצח. ההוכחה המרכזית לאשמתו היא תצלום שמשיג הולדר, המוכיח שנהג ברכב, שבו נמצאה הגופה, בליל הרצח.
ג'ראדה
פרעות אוג'דה וג'ראדה
באופן היסטורי, שכנה בעיר קהילה יהודית בת מאות עד אלפי תושבים. בשנת 1948 בעקבות הכרזת האו"ם על הקמת מדינת ישראל בכ"ט בנובמבר, גורמים בתנועה הלאומית המרוקאית, נושאי דגלה של הליגה הערבית, הסיתו נגד היהודים. בפרעות שפרצו לאחר מכן נהרגו 38 יהודים בעיר ג'ראדה ועוד 4 יהודים בעיר אוג'דה השכנה.
ההריגה
עונה ראשונה
ריצ'מונד, שנעצר לעיני התקשורת בתום עצרת בחירות של מטהו, טוען בתוקף שיש פה טעות והוא לא הרוצח. לינדן משאירה להולדר את הטיפול בניירת וטסה לחייה החדשים עם בנה. ריצ'מונד נורה (למוות?) בעת העברתו מהמעצר לבית הכלא, על ידי בלקו - חברו הקרוב של האב.
בסיום הפרק האחרון, לינדן, שנמצאת במטוס עם בנה בדרכה לסונומה, מקבלת טלפון ממשטרת התנועה. מהשיחה עולה, שהתצלום המוכיח את אשמתו של ריצ'מונד לא הגיע בדרך הרשמית ושלמעשה לא הייתה כלל אפשרות לצלמו. הצופים מגיעים למסקנה שריצ'מונד כנראה הופלל בסיועו(?) של הולדר.
עונה שנייה
העונה השנייה כוללת 13 פרקים באורך של כ 45 דקות.
בתחילת העונה שרה מגלה שהולדר הביא לה תמונה מזויפת וחוקרת מדוע. עוקבת אחר הבוס של הולדר לשעבר.
בלקו עצור ומנסה לברוח אך הורג את עצמו באותו ניסיון, סטן מקבל את התיק של רוזי לביתו יחד עם הדם של ביתו ומגלה כי הרוצח מסתובב חופשי וכנראה שדארן אינו הרוצח. הוא יוצר קשר עם הולדר והולדר מגלה שהרוצח מסתובב חופשי ומביא לבוס שלו תיק שונה (את התיק שלו) בגלל שהוא חושד בו.(מתגלה בסוף שהולדר צודק והבוס שיקר לו בנוגע למה שנמצא על התיק). שרה מגלה את האמת על דארן בליל הרצח והיכן הוא היה וגורמת לביטול האישום נגדו כרוצח.
הולדר מגלה שהבוס שלו שיקר לו אך הבוס שלו מעיף אותו מהאוטו.
הולדר מנסה ליצור קשר עם שרה ורוצה לספר לה אך היא לא מחזירה מענה.
העונה תמשיך אחר מציאת הרוצח ולגילוים חדשים מדוע רוזי נרצחה.
עונה שלישית
העונה השלישית תתחיל שנה אחרי סיום מקרה רוזי לארסן, שרה לינדן חוזרת אל עבודתה כאשר החקירות אחר ילדה שברחה מובילות את סטיבן הולדר לגלות שורה של מעשי רצח וזה מתחבר למקרה רצח הקודם שלינדן עבדה עליו.
עונה רביעית
בעונה זו, שהיא האחרונה לסדרה, מציגה את הבלשים שרה לינדן וסטיבן הולדר המטפלים בהשלכות מעשיהם מהעונה הקודמת תוך חקירת רצח של משפחה שהניצול היחיד הוא בן הלומד בפנימיה צבאית.
פרסי הבידור של ניגריה 2015
טקס פרסי הבידור של ניגריה 2015 התקיים ב-6 בספטמבר 2015 במרכז לאמנויות הבמה סקירבול בניו יורק. מנחי האירוע היו אוסאס איגהודארו ואייס פרינס.
הזוכים
רשימת המועמדים והזוכים. שמות הזוכים מודגשים.
קטגוריות מוזיקה
{{טורים|רוחב=20em|תוכן=
שיתוף הפעולה הטוב ביותר של השנה
}}
קטגוריות קולנוע
{{טורים
שחקנית השנה (ניגריה בהוליווד)
}}
עמנואל יוספי
ביוגרפיה
יוספי נולד בשנת תרל"ח-1887 ברוסטוב שעל הנהר דון, בדרום-מערב רוסיה, לאביו אהרון יוסלביץ', יצרן בירה ויינות, ולאמו חוה לבית ברנוב. משפחתו שבאה לרוסטוב מרוסיה הלבנה ניהלה אורח חיים דתי, ובביתה היה ארון קודש וספר תורה. בכל השבתות והחגים היו מתאספים מתפללים בבית משפחת יוסלביץ'.
ברוסטוב הוא היה חבר פועלי ציון. בשנת 1905 הצטרף כחבר פעיל בהגנה העצמית היהודית בתקופת המהפכה והפרעות.
לאחר סיום לימודיו כמהנדס כימיה בגרמניה, ניהל בית‐חרושת ללבני שאמליט בפלך יקטרינוסלב ובשלהי 1919 הפליג ארצה עם אחיו. הוא עבד כחצי שנה בסלילת דרכים בסביבות סרפנד, וכשנתיים בפרדס גולדברג ברמת גן.
ב-1925 נשא לאשה את שרה בת נחום שמשוני. בעומק החלקה בה השתקע, על הגבעה, הקים את בית המשפחה הראשון – בית הראשונים שנמצא היום ברחוב יוספי 9א, בניין בסגנון האקלקטי בהתאם לרוח התקופה, בן קומה אחת ועם גג רעפים.
ב-1928 יסד במקום את בית-החרושת הראשון לרעפים ולמרצפות ולמוצרי מלט וניהל אותו עד שפרש בשנת 1953. בשנת 1928 נבחר לוועד היישוב "עיר גנים", ברשימת הציונים הכלליים שבראשה עמד אברהם קריניצי, לימים ראש העיר הראשון של רמת גן. הוא נשא בעול החזקת שרותי הציבור תוך מצב כספי קשה מאוד של משלמי המיסים וקופת הוועד, ובו בזמן גם בעול המאמץ המיוחד לנטוע עצים על הגבעות, כפי שמחייב שמו של המקום.
בשנת 1932 נבחר למועצה המקומית הראשונה ונתמנה בה לגזבר (במשרת-כבוד ללא משכורת), בסמכות "דיקטטורית", שאין להוציא כספים בלי חתימתו, וכן היה מנהל הוועדה הטכנית, מנהל המשק ומפעל המים.
משפחתו
לעמנואל ושרה יוספי נולדו שלושה ילדים: מרים, חוה ויאיר.
הנצחתו
ב-1981, שנה לאחר פטירתו של יוספי, החליטה ועדת השמות של עיריית רמת-גן לקרוא על שמו את הרחוב (אז "סמטה") שבו בנה את ביתו הראשון ביישוב.
מרים מרגוליס
מרים מרגוליס (באנגלית: Miriam Margolyes; נולדה ב-18 במאי 1941) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודייה-בריטית, זוכת פרס באפט"א. התפרסמה בסרטים "עידן התמימות", "להיות ג'וליה", "הארי פוטר וחדר הסודות", "גברות בלוונדר" ו"רומיאו וג'ולייט".
ביוגרפיה
מרגוליס נולדה באוקספורד. בת יחידה לג'וזף מרגוליס (1899–1995), רופא סקוטי מגלאזגו, ולרות (לבית סנדמן; 1905–1974), בתו של סוחר רהיטים מליברפול, שלאחר מכן עבר ללונדון. היא גדלה במשפחה יהודית, שמוצא מבלארוס ופולין. סבא רבא מצד אמה, סימאון סנדמן, נולד בעיירה הפולנית מרגונין, שבה ביקרה מרגוליס בשנת 2013. סבה נולד באינדורה בבלארוס, שבאותה תקופה הייתה חלק האימפריה הרוסית.
מרגוליס למדה בתיכון באוקספורד ובקולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג', שם גם החלה לשחק במועדון הדרמה החובבני "פוטלייטס".
בשל מחלת אמה נאלצה לקחת פסק זמן מהקריירה שלה על מנת לטפל בה. מרגוליס גם השקיעה כרבע מיליון ליש"ט בטיפולים רפואיים עבור אביה.
מרגוליס קיבלה בשנת 2001 את אות מסדר האימפריה הבריטית על תרומתה לתחום הדרמה.
מרגוליס פעילה בארגון הבריטי "יהודים למען צדק לפלסטינים" ודוגלת ב"סיום הכיבוש הישראלי ברצועת עזה והגדה המערבית". בפברואר 2015 חתמה יחד עם מאה אמנים בריטים על מכתב שבו הכריזו כי "לא ימשיכו לקיים קשרים תרבותיים עם ישראל". לדבריהם, החרם יימשך עד ש"הדיכוי הקולוניאלי של הפלסטינים יסתיים" ובמהלכו לא יקבלו האמנים הזמנות מקצועיות לישראל או מימון ממוסדות שקשורים לממשלתה. באוגוסט 2015, בעקבות הביקורת של הג'ואיש כרוניקל על מועמד מפלגת הלייבור ג'רמי קורבין, פרסמה מרגוליס מכתב תמיכה בקורבין יחד עם אילן פפה, אבי שליים, מייקל רוזן ופעילי שמאל יהודים בולטים נוספים.
קריירת משחק
בשנות ה-80, היא השתתפה במספר פרקים בסדרה הקומית ב"הפתן השחור" לצד רואן אטקינסון. התפקידים בסדרה כוללו את האינפנטה הספרדית ב"האפעה השחורה", ליידי ווייטאדדר ב-Blackadder II והמלכה ויקטוריה בפרק "מזמור חג המולד של בלאדר".
ב-1980 שיחקה בסרט שביים מנחם גולן, "התפוח", מחזמר מדע בדיוני המתרחש בשנת 1994.
ב-1982 השתתפה בפרק סדרה "לא יאומן כי יסופר" ששודרה גם בישראל.
ב-1983 היא התפרסמה בהוליווד בזכות תפקידים משניים בדרמה המוזיקלית של ברברה סטרייסנד "ינטל" בה גילמה את שרה ובקומדיה המוזיקלית של פרנק אוז. ואחר כך בסרט "חנות קטנה ומטריפה" בתור הסייעת של רופא השיניים אורין סקריואלו (סטיב מרטין).
ב-1986, היא שיחקה בתפקיד משנה מרכזי בדרמה של ה-BBC "חייה ואוהבותיה של היא-שטן" (The Life and Loves of a She-Devil).
ב-1988 שיחקה בעיבוד הקולנועי של הספר "דוריט הקטנה" מאת צ'ארלס דיקנס, בתפקיד פלורה פינצ'ינג. על תפקידה זכתה בפרס איגוד המבקרים האמריקני לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
במאי 1992 הופיע בישראל, במסגרת פסטיבל ישראל, עם המחזה "נשותיו של דיקנס".
ב-1993 שיחקה במלודרמה הספרותית של מרטין סקורסזה, "עידן התמימות", בתפקיד גברת מינגוט. עליו קיבלה את פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה. אחר כך השתתפה בשוברי קופות הוליוודיים בהם הגרסה ההוליוודית של המחזה "רומיאו ויוליה" (1996), בתור האומנת של יוליה (קלייר דיינס), ו"סוף העולם" (1999) בתור אמה החורגת של כריסטין (רובין טאני) בת זוגו המיועדת של השטן (גבריאל ביירן).
ב-1999 גילמה את רוז אמו של איגנץ' סאנשיין (ראלף פיינס) בדרמת השואה "סאנשיין".
ב-2002 שיחקה את דמות הפרופסורית לתורת הצמחים פומונה ספראוט בפנטזיה הספרותית "הארי פוטר וחדר הסודות". ושוב ב-2011 בסרט הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2.
ב-2004 הופיעה בדרמות "להיות ג'וליה" בתור דולי, חברתה של שחקנית התיאטרון המוכשרת ג'וליה לאמברט (אנט בנינג), ובמלודרמה הבריטית "גברות בלוונדר", לצד ג'ודי דנץ ומגי סמית.
ב-2006 דיבבה בסרטי האנימציה "תזיזו ת'רגליים", את גברת הסטוחן, ו"חיים בזרם", את סבתא של ריטה.
ב-2010 דיבבה בסרט "אגדה עם כנפיים".
חיים אישיים
מרגוליס היא פטרונית של ארגון "My Death My Decision", ארגון בריטי שמקדם גישה רחמנית יותר למוות, כולל הזכות החוקית למוות בסיוע רפואי, אם זו רצונו העיקש של אדם.
IOS 13
iOS 13 היא הגרסה ה-13 של מערכת ההפעלה iOS של אפל. הגרסה הוצגה בכנס המפתחים העולמי של החברה ב-3 ביוני 2019.
החידוש העיקרי בגרסה הוא מצב כהה, ושאר השיפורים הם בעיקר שיפורי מהירות ויציבות. גרסת המפתחים של המערכת שוחררה ביום ההכרזה עליה, והגרסה הציבורית שלה שוחררה יום לפני השקת אייפוני 11 ו-11 פרו החדשים בעולם ב-20 ספטמבר 2019 - ב-19 בספטמבר, ו-9 ימים אחרי אירוע ההכרזה השנתי של אפל שהתקיים ב-10 בספטמבר 2019.
מערכת
iOS 13 כוללת "מצב כהה" ("Dark Mode"), אשר יהפוך את תפריטי המערכת ויישומי אפל לכהים יותר ועם רקע שחור. המקלדת הווירטואלית של iOS כוללת תכונה הנקראת "QuickPath", המאפשרת למשתמש להקליד על ידי החלקת האצבע על המקלדת. התכונה דומה לזאת שמציעות גם מקלדות צד שלישי.
הודעות
ביישום ההודעות ניתן להגדיר את פרטי המשתמש, כגון תמונה ושם, ולשתף זאת עם משתמשים אחרים. ניתן ליצור תמונת פרופיל גם באמצעות Memoji (Animoji מותאם אישית), שכעת ניתן להשתמש בו כ"סטיקר" בדמות המשתמש: לאחר יצירת Memoji אישי, המכשיר יוצר עבור המשתמש חבילת ‘רגשות’ אותן ה-Memoji יציג, ובהן יוכל להשתמש במקום האימוג’ים המוכרים. לראשונה, ניתן להשתמש ב-Memoji בכל המכשירים התומכים בגרסה, ולא רק במכשירים שכוללים מערך Face ID.
אפליקציות
אפליקציית המפות עוצבה מחדש, וכעת היא מפורטת יותר. המפות החדשות כוללות הדמיות תלת מימד של ציוני דרך, ומשלבות תכונה שמדמה נהיגה לאורך הרחוב (בדומה ל-Street View של גוגל מפות). גם אפליקציית התזכורות עוצבה מחדש, והיא מסוגלת להבין מתי להזכיר למשתמש על אירוע.
ביצועים
אפל הצהירה כי Face ID מהיר יותר ב-30%, וכי יישומים נפתחים מהיר יותר פי 2. בנוסף, עדכוני המערכת העתידיים צומצמו, ונפחם יהיה קטן יותר ב-50%.
מחקר חקלאי בישראל
המחקר החקלאי בישראל הוא מחקר מדעי-חקלאי, המבוסס על שיתוף פעולה בין מדענים וחקלאים בישראל. ישראל ידועה ביכולת לפתח שיטות חקלאיות מתקדמות; לישראל מוניטין רב בתחום החקלאות; שיטות השקיה, קומפוסט מועשר, יבולים מהונדסים וחקלאות מדבר.
היסטוריה
חקלאות היא ענף שמתקיים בארץ ישראל כבר למעלה מ-2,000 שנים, מחלוצי ענף המחקר החקלאי בישראל היו המורים והמדריכים בבית הספר החקלאי במקוה ישראל. ב-1906 גילה האגרונום היהודי אהרן אהרנסון את "אם החיטה" באזור הגליל.
בשנת 1921 הוקמה תחנת ניסיונות חקלאית בתל אביב בראשות יצחק וולקני-אלעזרי. בשנת 1932 עברה התחנה לרחובות. לימים נודעה התחנה כמרכז וולקני.
ב-1942 החליטה האוניברסיטה העברית בירושלים להקים את המכון ללימודי חקלאות, שלימים יורחב ויהפוך לפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית, השלטונות הבריטים ששלטו באזור החליטו להקים גם מחלקת מחקר חקלאית עם מספר תחנת מחקר באזורים הערביים והאזורים היהודים שבמנדט הבריטי, עם הקמת מדינת ישראל ב-1948 הוחלט לאחד את כל גופי החקר החקלאי ולהכפיפם כחלק ממשרד החקלאות ופיתוח הכפר.
המחקר במקווה ישראל
בשנות הארבעים של המאה העשרים הוקמה במקוה ישראל תחנת ניסיונות חקלאית, שניהל הכימאי מאיר ויניק. התחנה עסקה בעיקר בשתי בעיות:
בשני התחומים הגיעה התחנה לידי מסקנות מעשיות חשובות. המהנדס ויניק שימש כמורה לתורת הקרקע במקוה ישראל ובגימנסיה הרצליה. הוא נחשב למומחה לחקר קרקעות הארץ. בין השאר פנו אליו הבריטים לבדוק האם קרקעותיה של אל עריש מתאימות לחקלאות עבור תוכנית להתיישבות יהודית בחבל ארץ זה. ליד ביתו הקים תחנה לחקר החקלאות. ויניק עסק במשך תקופה ארוכה בחקר תורת הדשנים להדרים להשבחת פרי הדר. פעילותו המדעית מוצגת ב"בית ויניק" שבמקום.
מרכזי מחקר
המוסד הגדול ביותר למחקר חקלאי בישראל הוא מכון וולקני. המרכז קרוי על שמו של יצחק אלעזרי-ווֹלקני (וילקַנְסקי), מייסד תחנת הניסויים החקלאיים, אשר היוותה את הבסיס להתפתחותו. מרכז וולקני כולל שישה מכונים (המכון למדעי הצמח, המכון לחקר בעלי חיים, המכון למדעי הקרקע, המים והסביבה, המכון לטכנולוגיה ואחסון של תוצרת חקלאית, המכון להנדסה חקלאית והמכון להגנת הצומח) במתחם הראשי של המכון שבאזור ראשון לציון-בית דגן ("דרך המכבים") ושני מכונים נוספים, במושב גילת שבדרום ומכון "נווה יער" שבצפון.
מימון
אחד ממקורות המימון המשמעותיים של המחקר החקלאי בישראל מגיע מקרנות דו-לאומיות או אפילו בין-לאומיות, אחת מהן היא "הקרן למחקר ולפיתוח חקלאיים של ארצות הברית וישראל" שמנוהלת על ידי מדענים אמריקאים וישראלים כאחד. קרן זו הוקמה ב-1980 ולאורך השנים השקיעה הקרן סכומים של כ-315 מיליון דולר בכ-1,200 מחקרי תשתית חקלאיים בישראל ובארצות הברית. הקרן מתגמלת מדי שנה מחקרים פורצי דרך, בפרסים בשווי של כ-9.5 מיליון דולר. מרבית המחקרים אותם מעודדת ומתגלמת הקרן נמשכים כשלוש שנים. הכסף שמקבל המחקר מתחלק שווה בשווה בין המדענים האמריקאים לחבריהם הישראלים. בעקבות הצלחתה של קרן זו הוקמו גם קרנות אחרות בין ישראל למדינות ברחבי העולם, החל מהפורום ההולנדי-ישראלי לשיתוף פעולה שהוקם ב-2013 ומתרכז בשיתוף פעולה בין המדינות בתחום חדשנות בניהול מים, טכנולוגית מים וחקלאות ועד תוכנית עם מדינת קווינסלנד שבאוסטרליה.
ההצלחה של BARD הובילה להקמת קרנות דו-לאומיות נוספות כגון, תוכנית המדע והטכנולוגיה החקלאית ההולנדית-ישראלית המשותפת, תוכנית דו-לאומית עם קווינסלנד (אוסטרליה) וקנדה. האחרונים נמצאים ברמת מימון נמוכה בהרבה מ-BARD. בנוסף, מתקבל מימון גם מהאיחוד האירופי, קרן המדע הדו-לאומית של ארצות הברית-ישראל (BSF) ואחרים.
פרסים
ב-2010 קיבל יונתן גרסל מהמחלקה למדעי הצמח במכון ויצמן למדע את פרס ישראל בחקר החקלאות, לדברי ועדת הפרס הבחירה בגרסל נעשתה לאור היותו "מומחה בעל שם עולמי בביוטכנולוגיה של צמחים, פורץ דרך בחקר המנגנונים המולקולריים המאפשרים הדברת עשבים בחקלאות ובעל תגליות המיושמות בארץ ובעולם". פרס ישראל לחקלאות הוענק בעבר לכ-10 מדענים שונים, רובם מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית וממרכז וולקני.
ב-2012 קיבל דניאל הלל את פרס המזון העולמי על עבודתובטכניקות מיקרו-השקייה.
בנובמבר 2017 התווספה קטגוריה לפרס ישראל לצד פרס ישראל לחקר החקלאות, הפרס נקרא "פרס ישראל להתיישבות" שיינתן לאישים שמקדמים את מפעל ההתנחלויות. ההחלטה להוסיף את הקטגוריה הנ"ל ספגה ביקורת רבה מצד מספר זוכי פרס ישראל לחקלאות.
The Long and Winding Road
The Long And Winding Road (בעברית: הדרך הארוכה והמתפתלת) הוא שיר של להקת הרוק האנגלית "הביטלס" מתוך אלבומם האחרון, "Let It Be" שיצא לאור ב-1970. השיר נכתב על ידי פול מקרטני ונחתם כ"לנון-מקרטני". עם הוצאתו כסינגל במאי 1970, חודש לאחר ההתפרקות של הביטלס, הוא הפך ללהיט ה-20 והאחרון של הלהקה במצעד בילבורד הוט 100 בארצות הברית.
ההקלטה העיקרית של השיר התקיימה בינואר 1969 והציגה עיבוד מוזיקלי דליל. כאשר הכין את ההקלטות הללו לקראת יציאתן באפריל 1970, המפיק פיל ספקטור הוסיף תזמורות ומקהלות. השינויים של ספקטור הכעיסו את מקרטני עד כדי כך שכאשר האחרון התייחס בבג"ץ הבריטי בהתפרקותם של הביטלס, הוא ציין את הטיפול ב "The Long And Winding Road" כאחת משש סיבות להתפרקות הביטלס. ספקטור, מצדו, טען כי מקרטני צבוע, מפני שזאת הגרסה שבה הוא משתמש בהופעות עד היום.
ב-17 בנובמבר 2003 יצא האלבום "Let It Be... Naked", אלבום הכולל גרסאות מינימליסטיות יותר של שירי "Let It Be". הגרסה של "The Long And Winding Road", שמופיעה גם בסרט "Let It Be", אינה כוללת את התוספות של ספקטור, ובמקומם יש גיטרה של ג'ורג' האריסון, ואורגן של בילי פרסטון שלא נכללו בגרסה המקורית. בנוסף, הגרסה מהאלבום המקורי נכללה באנתולוגיה של הביטלס, אך בלי התוספות של ספקטור.
בשנת 2011 דירג הרולינג סטון את השיר במקום 90 ברשימת 100 שירי הביטלס הגדולים ביותר.
זכויות להט"ב בעיראק
תושבים להט"בים (לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים) בעיראק נתונים לאפליה רחבה. גברים הומוסקסואלים גלויים אינם מורשים לשרת בצבא ונישואים חד-מיניים או איחודים אזרחיים אינם חוקיים. ללהט"בים אין כל הגנה משפטית נגד אפליה ולעיתים קרובות הם קורבנות של לקיחת החוק לידיים ורצח על חילול כבוד המשפחה.
מסופוטמיה העתיקה
ה-Šumma ālu, לוח חרס באכדית, כולל קוד זה, שם הוא רואה הומוסקסואליות של גברים באור חיובי: "אם גבר מזדווג עם השווה לו [במינו] מאחור, הוא הופך למנהיג בקרב עמיתיו (שווי המעמד) ואחיו." בחברה האשורית הקדומה, "אלמנך הכישופים" כלל תפילות המהללות את שוויון האהבה בין זוגות הטרוסקסואליים וזוגות הומוסקואליים גבריים. לגבר היו הזכויות לבקר כל זונה (ממין זכר) של הומוסקסואלים או לישון עם גבר אחר, כל עוד לא היו מעורבים שמועות שווא או אונס. עם זאת, אדם הנוטל את התפקיד הכנוע נתפס באופן שלילי במסופוטמיה הקדומה.
קוד משפטי מתקופת אשור התיכונה מהעיר אשור, משנת 1075 לפנה"ס, מגנה אונס הומוסקסואלים או מין בכפייה. הוא מדבר על "סניור" (דמות חברתית גבוהה בקהילה) ועל "שכנו" (מישהו בעל מעמד חברתי שווה): "אם סניור [אדם אשורי] שכב עם שכנו [אזרח אחר], לאחר שהעמידו אותו לדין (ו)הרשיעו אותו [את האזרח הראשון], הם ישכבו איתו (ו)יסרסו אותו."
ממלכת עיראק תחת ממשל בריטי
לעיראק ניתן איסור על הומוסקסואליות, שהוגדר בחוק העונשין כמעשי סדום, בעוד היא הייתה תחת שלטון בריטי.
ממלכת עיראק
האיסור נשמר בתחילה כאשר עיראק השיגה את עצמאותה בשנת 1932.
הרפובליקה העיראקית
החוק הפלילי משנת 1969, שחוקק על ידי מפלגת הבעת', רק הוציא מחוץ לחוק התנהגות מינית במקרים של ניאוף, גילוי עריות, אונס, זנות, מעשים פומביים או מקרים הכוללים הונאה או מישהו שאינו מסוגל לתת הסכמה עקב גיל או מום נפשי. הומוסקסואליות כשלעצמה לא הייתה פשע, אלא יכולה להיות הצדקה לאפליה ממשלתית ולהטרדה על פי חוקים שנועדו להגן על הביטחון הלאומי והמוסר הציבורי.
בנוסף לחוק הפלילי, משטר הבעת' היה יכול לדון בהחלטות נוספות בנושאים ספציפיים. מעשה סדום הוצא שוב מחוץ לחוק על ידי החלטה משנת 1988, אך רק כאשר היה מעורב בזנות [המאבק בחוק זנות מס' 8 משנת 1988].
בראשית שנות התשעים, באו"ם, ציינה המשלחת העיראקית את הדת באותה עת כנימוקיהם להתנגדות למאמצים לגרום לגוף הבינלאומי לתמוך בזכויות הלהט"בים, תוך שהיא מערערת את השקפתו הרווחת של סדאם כחילוני.
כ-3,000 איש עונו בשנים 1991 עד 2003 על ידי כוחות הביטחון של סדאם חוסיין בגין הבעת מיניותם.
מתוך כוונה להכפיש את שמו של סדאם חוסיין בקרב תומכיו, ה-CIA שקלה להכין סרטון בו הוא ייראה מקיים יחסי מין עם נער מתבגר.
הרשות הזמנית הקואליציונית
בעוד לא היו חוקיים דה-יורה, גלי הטרדה ואלימות כלפי להט"בים הגיעו מבני משפחה ומעיראקים אחרים שהרגישו צורך להעניש אנשים על הפרת מנהגים ומוסכמות אסלאמיים מסורתיים.
רפובליקת עיראק
ב-5 בפברואר 2005 פרסם ה-IRIN דוח שכותרתו "עיראק: הומוסקסואליות גברית היא עדיין טאבו". במאמר נאמר, בין היתר, כי מעשי "רצח על חילול כבוד המשפחה" על ידי עיראקים כנגד בן משפחה הומוסקסואל הם נפוצים ומקנים הגנה משפטית מסוימת. במאמר נכתב כי התיקון משנת 2001 לחוק הפלילי הקובע את עונש המוות להומוסקסואליות "לא עבר שינוי", אף על פי שפול ברמר הורה בבירור להחזיר את החוק הפלילי למהדורת שנות השמונים שלו.
משנת 2005 היו דיווחים כי ארגון הבדר של המועצה העליונה למהפכה האסלאמית בעיראק היה מעורב בקמפיינים של חוליית רצח נגד אזרחים להט"בים בעיראק, וכי הם נתמכים במדיניות זו על ידי האייתוללה הגדול עלי אלסיסתאני. בחודשים הראשונים של 2012, דווח על מספר התקפות ברבריות חדשות שגבו 90 קורבנות.
הדיווחים הללו נובעים ככל הנראה מפתווה (פסק הלכה מוסלמי) שהוציא איש הדת העיראקי האייתוללה הגדול עלי אלסיסתאני, לפיה הומוסקסואליות ולסביוּת הם "אסורים" ושהומוסקסואלים ולסביות אמורים "להיענש, בעצם, להיהרג. האנשים המעורבים אמורים להיהרג בדרך ההריגה הגרועה והחמורה ביותר".
טיוטות מוקדמות באנגלית לחוקה העיראקית משנת 2005 כללו הוראה שקבעה כי אף אחת מהזכויות או החירויות המוגנות בחוקה לא תחול על "סוטים". מאוחר יותר תיקונים של החוקה העיראקית הסירו את סעיף החריגות. מספר סעיפים לאורך המסמך המתוקן טוענים כי האסלאם יהיה הבסיס לחוק וכי חירויות אזרחיות שונות יוגבלו על ידי "מוסר ציבורי".
לאחר נפילת מפלגת הבעת' בעיראק, חוק העונשין הלאומי חזר לגרסתו הקודמת משנת 1988, עם תיקונים שלאחר מכן.
יחסים הומוסקסואליים פרטיים, לא-מסחריים, לא בין אחים, שמקוימים בהסכמה בין מבוגרים שהגיעו לגיל שמונה עשרה שנים, נראים כחוקיים. כמו כן, דבר לא נאמר במפורש בחוק העונשין הלאומי לגבי קרוס-דרסינג, אלא אם כן הוא משמש להטעיה.
עם זאת, מספר הוראות בחוק העונשין הלאומי עשויות להשפיע על הזכויות החוקיות של אנשים להט"בים, בהתחשב בכך שהמנהגים והמוסכמות התרבותיים והדתיים הרווחים רואים הומוסקסואליות וקרוס-דרסינג באופן שלילי. בנוסף לאיסור על נישואים חד-מיניים, חוקים ציבוריים מבוססי-מוסר אלה מטילים מגבלות על חופש הדיבור, העיתונות וההבעה האישית.
סעיף 215 – כל מי שמייצר, מייבא, מייצא או משיג תמונה, חומר כתוב או שלט בכוונה לסחור, להפיץ, להציג או להציג תכנים כאלה, אשר מטבעם מסכנים את ביטחון הציבור או מוצאים למדינה שם רע, אלא אם כן הוא פועל בתום לב, דינו הוא מעצר וכן קנס שלא יעלה על 300 דינר או אחד מאותם עונשים.
סעיף 220 – אם חמישה אנשים או יותר מתאספים במקום ציבורי ובכך מסכנים את ביטחון הציבור ורשויות הציבור מורות להם להתפזר, כל מי שניתן לו צו זה ומסרב לקיים אותו, דינו הוא תקופת מעצר שלא תעלה על שנה וכן קנס שלא יעלה על 100 דינר או אחד מאותם עונשים.
סעיף 376 – כל מי שמשיג תעודת נישואין בידיעה שהיא פסולה מכל סיבה שהיא בחוק החילוני או הקנוני, וכל מי שמנפיק תעודה כזו בידיעה שהנישואין אינם תקפים, דינו הוא תקופת מאסר שלא תעלה על 7 שנים או מעצר. העונש יהיה תקופת מאסר שלא תעלה על 10 שנים אם בן הזוג, שבגינו הסיבה לאי-התוקף עלתה, מסתיר עובדה זו מבן זוגו או ממלא את הנישואים על סמך התעודה הפסולה.
סעיף 401 – מי שעושה מעשה לא צנוע ברבים, דינו הוא תקופת מעצר שלא תעלה על 6 חודשים וכן קנס שלא יעלה על 50 דינר או אחד מאותם עונשים.
סעיף 402 – (1) על האנשים הבאים יוטל עונש של תקופת מעצר שלא תעלה על 3 חודשים וכן קנס שלא יעלה על 30 דינר או אחד מאותם עונשים: (א) כל אדם שמפתה גבר או אישה אחרת בצורה מגונה. (ב) כל אדם שתוקף אישה במקום ציבורי בצורה לא צנועה, במילים, במעשים או בסימנים.
סעיף 403 – כל מי שמפיק, מייבא, מפרסם, מחזיק, משיג או מתרגם ספר, חומר מודפס או אחר כתוב, רישום, תמונה, סרט, סמל או כל דבר אחר המפר את היושרה הציבורית או הגינותו מתוך כוונה לנצל או להפיץ חומר כזה, דינו הוא מעצר שלא יעלה על שנתיים וכן קנס שלא יעלה על 200 דינר או אחד מאותם עונשים. עונש זהה חל על כל מי שמפרסם חומר כזה או מציג אותו ברבים או מוכר, שוכר או מציע אותו למכירה או שכירה אף שהוא אינו נמצא בפומבי או על כל אדם שמפיץ או מגיש אותו להפצה בכל דרך שהיא. אם העבירה נעשית מתוך כוונה להשחית, היא נחשבת לנסיבות מחמירות.
סעיף 404 – כל אדם שבעצמו או באמצעים מכניים כלשהם שר או משדר במקום ציבורי שירים או אמירות גסות או מגונות, דינו הוא תקופת מעצר שלא תעלה על שנה או קנס שלא יעלה על 100 דינר.
סעיף 434 – עלבון הוא ייחוס של דבר לא מכבד או מביש לאדם אחר, או פגיעה ברגשותיו אף על פי שזה לא כולל ייחוס אליו בנושא מסוים. כל אדם שמעליב אדם אחר, דינו הוא תקופת מעצר שלא תעלה על שנה וכן קנס שלא יעלה על 100 דינר או אחד מאותם עונשים. אם עלבון כזה מתפרסם בעיתון או בפרסום או במדיה זה נחשב לנסיבות מחמירות.
שוטרים
בנוסף לחוק העונשין הלאומי, חברי כוחות הביטחון הפנימי העיראקיים, יחד עם תלמידים וגמלאים נוכחיים, מחויבים לכללים המתוארים בצו מספר 9 (2008). הדרגה אוסרת על שוטרים להתרועע עם אנשים בעלי מוניטין רע, ומענישה שוטרים העוסקים במעשה סדום הומוסקסואלי בעד חמש עשרה שנות מאסר.
צבא
חוק העונשין הצבאי מס' 19 משנת 2007 אוסר על אנשיו לקיים מעשים הומוסקסואליים.
חוק מעמד אישי
מדובר בחוקים המשמשים בבתי משפט מיוחדים שנועדו להתמודד עם מחלוקות מסוימות בקרב מוסלמים עיראקים, במיוחד כאשר הן נוגעות לנישואים, גירושים, מזונות, וירושה.
סעיף 3 – נישואים מוגדרים כאיחוד בין גבר לאישה להבאת ילדים.
סעיף 40 חלק 2 – ניתן להעניק הפרדה חוקית אם אחד מבני הזוג אינו נאמן, כאשר מעשה ההומוסקסואליות נכלל כדוגמה לאי-אמון. הוראה זו נוספה לחוק בשנת 1981.