cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוזיאון האמנות של גאורגיה
מוזיאון האמנות של גאורגיה (בגאורגית: საქართველოს ხელოვნების მუზეუმი) הידוע גם כמוזיאון האמנויות היפות על שם שלווה אמירנאשווילי (შალვა ამირანაშვილის სახელობის ხელოვნების მუზეუმი) הוא אחד מהמוזיאונים החשובים ביותר בגאורגיה. המוזיאון ממוקם ליד כיכר החירות בטביליסי, ומכיל כ- 140,000 פריטי אמנות גאורגית, אוריינטלית, רוסית ואירופית.
היסטוריה
האב הקדמון של המוזיאון, הגלריה הלאומית לאומנות, נפתח בעקבות מאמציהם של אמנים גאורגים צעירים שחונכו באירופה, ב-1 בפברואר 1920, בטביליסי. בלי קשר לכך צמח המוזיאון המרכזי לאמנויות יפות, שנפתח באוגוסט 1923, בטביליסי. בסוף שנת 1932 הועבר המוזיאון המרכזי לאמנויות יפות לכנסיית מטחי שבמרכז טביליסי העתיקה, והתווספו לאוסף המוזיאון אוספים קטנים יותר. בשנת 1921, לאחר פלישת הצבא האדום לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ויציאת הממשלה הגאורגית לגלות בצרפת, נלקחו אוספי המוזיאון לצרפת והוחזרו בשנת 1945, רק לאחר שנחתם הסכם מיוחד בין הממשלה הסובייטית לבין הממשלה הצרפתית. האוסף שכלל כתבי-יד, עבודות מתכת, תכשיטים, עבודות מצופות באמאיל וציורים התווסף לאוסף שעדיין נשאר במוזיאון. היסטוריון האמנות הגאורגי הבולט, שלווה אמירנאשווילי, שעמד בראש המוזיאון במשך למעלה משלושים שנה, שיחק תפקיד חשוב בהתהוות האוסף המרשים של המוזיאון. מאוחר יותר נקרא המוזיאון על שמו.
ב-30 בדצמבר 2004, הועבר המוזיאון לניהול משותף תחת המוזיאון הלאומי הגאורגי.
תצוגה
האולמות המרווחים של מציגים תצוגה קבועה של אמנות גאורגית, אוריינטלית רוסית ואירופית, כאשר המוצגים החשובים ביותר הם, באופן טבעי, פריטי האמנות הגאורגית, הממחישים את ההתפתחות של התרבות הלאומית הגאורגית לאורך מימי קדם ועד היום. פריטי האמנות האוריינטלית תופסים את המקום השני בחשיבותו, והוא אחד מהאוספים הגדולים במדינות הפוסט-סובייטיות. התצוגה האוריינטלית כוללת חלקי אמנות יפה מפרס, במיוחד אוסף האמנות הקג'ארית (השושלת הקאג'ארית), שהוא החלק המשמעותי שבאוסף. כמו כן כוללת התצוגה מספר מיניאטורות של אמני חצר המלכות הפרסי, ביניהם פורטרטים שאחים ואצילים פרסים כמו גם ציורים של הנשים היפות בחצר המלכות. המוזיאון כולל גם תצוגה זמנית של אוספי אמנות ממקומות אחרים בגאורגיה וגם מחוץ לגאורגיה.
קופשטיין (מחוז)
קופשטיין (בגרמנית: Kufstein) הוא מחוז במזרח מדינת טירול שבאוסטריה. שכניו הם: בוואריה בצפון, מחוז שוואץ במערב ומחוז קיצביהל במזרח ובדרום.
המחוז משתרע על 969.97 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 111,999 תושבים לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2022. במחוז ישנן 25 עיירות ו-3 ערים, ביניהן עיר הבירה קופשטיין.
הורודלו
הורודלו (בפולנית: Horodło, חורודלו; ביידיש: האראדלא) הוא כפר במחוז הרוביישוב שבפרובינציית לובלין בפולין, על גדת נהר בוג ועל גבול אוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
אזכורו הראשון של הורודלו הוא מהמאה ה-13, ובשל מיקומו על נהר בוג, שימש כתחנת מעבר של סחורות.
בשנת 1413 נחתם ביישוב הסכם איחוד פולין וליטא, ובשנת 1462 עבר לידי ממלכת פולין. במשך השנים נהרס היישוב בידי הטטרים, הקוזקים והשוודים.
בשנת 1850 פרצה בכפר שרפה גדולה. משנת 1815 היה היישוב בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי הורודלו
יישוב יהודי בהורודלו מתועד מהמאה ה-16, אך בפרעות ת"ח ות"ט נרצחו רוב בני הקהילה. בתחילת המאה ה-18 שבה הקהילה לגדול, והתקיימו ביישוב בית כנסת, בית מדרש ובתי עלמין.
צביון היישוב לאורך השנים היה חסידי, כאשר החסידות הבולטת במקום הייתה חסידות ראדזין. לקהילה בכפר השתייכו גם יהודים מכפרי הסביבה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי הכפר מנטל מיסים כבד שהוטל עליהם, ורבים מהם הגיעו עד פת לחם. בין מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציונית, ונוסד בה בית ספר מרשת תרבות. בשנים אלה נמנו בכפר כ-1,000 יהודים, רוב תושביו.
בשואה
עם שובם של הגרמנים לכפר, החלו במעשי התעללות ביהודיו, וחטפו רבים מהם לעבודות כפייה. על יהודי הכפר הוטל עוצר בשעות הערב והלילה, תוך עונש מוות על המפרים איסור זה. כמו כן, חויבו היהודים בענידת סרט זרוע עם מגן דוד, ויהודים שגרו בדירות גדולות פונו מהן. בד בבד, הוקם בכפר יודנרט.
באביב 1941 הרסו פולנים מקומיים בהכוונת הגרמנים את בית הכנסת ביישוב, ובית העלמין היהודי בו הוסב לשדה מרעה. בקיץ 1941 החלו הגרמנים לגרש מהכפר יהודים שלא היו להם אישורי עבודה. כאשר ניסו חברי היודנרט להביא לביטול הגזירה, הוצא להורג אחד מהם, פתחיה בלאט. מספר ימים לאחר פסח תש"ב גורשו 680 יהודים מהכפר לאוחניה הסמוכה, כאשר מספר יהודים שהסתתרו, הוצאו להורג. בתיהם של היהודים המגורשים נמסרו לאיכרים מקומיים.
ימים אחדים לאחר חג שבועות תש"ב גורשו יתר יהודי הכפר לאוחניה. משם שולחו כל יהודי הורודלו, יחד עם יתר יהודי המקום, בקרונות משא למחנה ההשמדה סוביבור, והיו שנרצחו בדרך ובמחנה העבודה סטז'ין.
מעט היהודים שהצליחו להימלט מהורודלו, הוסגרו ברובם לגרמנים בידי איכרי הסביבה, או נרצחו במקום.
רכבת פרוורית
לרוב, לרכבות פרווריות יש תחנות במרחקים של 3 עד 10 קילומטרים זו מזו. דהיינו, תחנות קרובות יחסית לאלו של הרכבות הבין-עירונית (עשרות קילומטרים זו מזו), אך רחוקות יחסית לאלו של הרכבות הקלות (חצי עד שלושה קילומטרים). לרוב לרכבות אלו תדירות גבוהה (מעל ארבע רכבות בשעה), דלתות רחבות על מנת לאפשר לנוסעים רבים לעלות ולרדת תוך זמן קצר מאוד, וזמני תאוצה ותאוטה קצרים. בנוסף מושקע מאמץ רב יותר למנוע מפגעי איכות סביבה ובעיקר רעש וזיהום הסביבה: הקווים הפרווריים הם בדרך כלל מחושמלים. על המסילות עצמן להיות באיכות גבוהה יותר ומושם דגש על גדרות או קירות אקוסטיים לאורך התוואי שעובר ברובו באזור מאוכלס.
מכיוון שהרכבת מסיעה יוממים, תהיה בה צפיפות רבה בשעות העומס בבוקר ואחר הצוהריים, ועליה להיות ערוכה לכך מבחינת תפוסת קרונות.
שיקגו כדוגמה
בשיקגו פועלות שלוש מערכות של רכבות. הרכבת העילית של שיקגו, שהיא רכבת קלה, המטרא, שהיא רכבת הפרוורים של שיקגו, והאמטרק, שהיא רכבת בינעירונית. למערכת הרכבת העילית (הקלה) של שיקגו יש אורך מסילה כולל של 171 ק"מ. יש לה שמונה קווים ו-145 תחנות. רק 16 מהתחנות מחוץ לתחום עיריית שיקגו, וגם הן נמצאות בפרוורים קרובים מאוד לה, באותו מחוז שלה.
למערכת רכבת הפרוורים של שיקגו יש אורך מסילה כולל של 797 ק"מ. יש לה 237 תחנות, ואחד עשר קווים. לכול קו יש לפחות תחנה אחת בתוך תחום עיריית שיקגו, אך רוב התחנות של כל קו הן מחוץ לתחום זה. הן פרושות בכול תשעת המחוזות בהם מצויים פרוורי שיקגו. חלק מהקווים יוצאים ממדינת המשנה, אילינוי.
למערכת האמטרק אורך מסילה של 34,400 ק"מ. היא משרתת כ-500 יעדים בצפון אמריקה. פחות מעשרה מהיעדים הם בכרך של שיקגו.
בישראל
בהגדרה הבינלאומית רכבת פרוורית יכולה להגיע עד טווח של 150 קילומטר מהעיר הגדולה. על פי הגדרה זו, כל קווי הרכבת בישראל הם למעשה פרווריים, כך שנוצר צורך בהגדרה חלופית. נכון ל-2010 מקובלה בישראל ההגדרה כי רכבת בינעירונית היא רכבת המקשרת בין הערים הגדולות או המרוחקות יחסית (יוצא מן הכלל הקו תל אביב - באר שבע דרך אשקלון) ואילו כל שאר הרכבות הן רכבות פרווריות, כך שלמעשה אוחדה הגדרת הרכבת האזורית (לטווח בינוני), שמתאימה לערים כחדרה או אשקלון, עם הגדרת הרכבת הפרוורית.
לפי תוכניות רכבת ישראל, המדינה הייתה מחולקת לארבעה אזורים: חיפה, תל אביב, ירושלים ובאר שבע. ביניהם חיברה רכבת בינעירונית שעצרה במעט תחנות לאורך הדרך. לכל אזור בנפרד הייתה רכבת פרוורית שנקזה את כל האוכלוסייה מסביב לעיר הגדולה אל מרכזה. כעת פועלים תשעה קווי רכבת פרווריים:
החל מה-1 באפריל 2018 חלוקת רכבות הנוסעים בישראל לבינעירוניות ופרווריות למעשה בוטלה.
טאיתו בטול
מוצאה
משפחתה מצד אביה היו שליטי סמיאן צאצאיו של הקיסר סוסוניוס ששלט במאה ה-17. אביה הראס בטול היילה מרים היה פחות ידוע (אף שתוארו היה יותר גבוה) מדודה הדג'אזמאץ' וובה היילה מרים שהיה שליט רובה של צפון אתיופיה בשנות ה-40 של המאה ה-19 ויריבו של הקיסר תוודרוס השני.
סבתה מצד אביה הייתה בתו של ראס גוגסה שהיה חבר בשושלת יג'ו של בני האורומו, שהמירו את דתם מהאסלאם לנצרות וברובה של תקופת השופטים האתיופית היו סגני הקיסרים חסרי-הכח בבירה הקיסרית גונדר. אימה יוובדר הייתה ממשפחת אצולה פשוטה מגונדר. מקץ ארבעה נישואים קודמים לגנרלים ומושלים, נישאה טאיתו למלך מנליק משוואה בשנת 1883, לימים, מנליק השני, קיסר אתיופיה. לזוג לא היו ילדים מנישואים אלו.
קיסרית אתיופיה
לטאיתו מיוחסת השפעה רבה על בעלה מנליק משוואה לפני ואחרי הכתרתו לקיסר אתיופיה בשנת 1889. היא נחשבת למי שהובילה את הזרם השמרני בחצר הקיסרית, והתנגדה לעריכת רפורמות והכנסת מודרניזציה למדינה. טאיתו הייתה ידועה בחשדנותה כלפי כוונות נציגי מדינות אירופה ביחס לאתיופיה. במיוחד מילאה תפקיד מפתח סביב משבר הסכם אוצ'ילי. כאשר איטליה פלשה לאתיופיה ממושבת החסות שלה באריתריאה התלוותה הקיסרית לצבא הקיסרי הכלל אתיופי, שבראשות הקיסר מנליק השני, קיסר אתיופיה לקרב אדווה, קרב שהסתיים בתבוסה צורבת לאיטליה הקולוניאליסטית במרץ 1896.
הקיסרית טאיתו נודעה באישיותה ההחלטית ובהתערבותה הבוטה במאבקים פנימיים בחצר הקיסרית, דבר שהפך אותה לבלתי אהודה, וזאת בניגוד לבעלה הקיסר שנמנע מלהתערב במאבקים הפנימיים. כאשר בריאותו של הקיסר מנליק החלה להידרדר בשנת 1906, החלה טאיתו לצבור כוח פוליטי וחילקה משרות שונות לקרובי משפחתה. מצב זה עורר את זעמם של קבוצות אצילים מגונדר ושוואה, כמו גם את זעם קרובי משפחתו של יורש העצר לכס הקיסרי, ליג' ייאסו, לימים הקיסר ייאסו החמישי.
בשנת 1910 הצליחו הגורמים שהתנגדו לקיסרית טאיתו לסלק אותה מהשפעתה על ידי הקמת מועצת עוצרים, בראשות הראס טסמה נאדוו, אשר שלטה במקום הקיסר החולה. הקיסרית הורשתה רק לטפל בבעלה הגוסס. עם מותו של בעלה הקיסר בשנת 1913, ירש את מקומו נכדו ליג' ייאסו. טאיתו נאלצה לעזוב את הארמון הקיסרי באדיס ולגלות לארמון הישן שבהר אנטוטו, בקרבת אדיס אבבה, ובשכנות לכנסיית מרים הקדושה, אותה הקימה שנים קודם, ושם הוכתר בעלה לקיסר אתיופיה.
הטריומפים של קיסר
הטריומפים של קיסר (באיטלקית: I Trionfi di Cesare) הם סדרה של תשעה ציורים גדולים, פרי יצירתו של אמן הרנסאנס אנדראה מנטניה מן השנים 1484–1492. הם צוירו עבור ארמון הדוכסים מבית גונזגה במנטובה ונמצאים החל מן המחצית הראשונה של המאה ה-16 בארמון המפטון קורט בלונדון. ציורים אלה היו הניסיון הראשון והמוצלח ביותר להחיות את ציור הטריומפים מרומא הקדומה.
אף על פי שבימינו הן שרדו יותר כצל למה שהיו ציוריו המקוריים של מנטניה מן המאה ה-16, עדיין בכוחם להעביר לצופה רושם עז של האפוס ההיסטורי. כפי שהתבטא אנתוני בלאנט, שהשגיח על שיקום היצירה בתוקף תפקידו כ"מפקח של ציורי המלכה":"ה"טריומפים" הם אולי שרידים אך הם מן הסוג האציל, כאצילותם של אותם הרומאים הקדומים שמנטניה העריצם כל כך עמוקות". מבקר האמנות טום לובוק כינה את הסדרה "סינופסיס של אמנות הרנסאנס בשירות השלטון הממלכתי - הם נושאים תחושה עזה של תהלוכה איתנה - המרשימה את המתבונן בכמות בלתי נדלית של כוח ושלל"
במילים של ג'ורג'ו וזארי:
אפיונים כלליים ונושאים
הסדרה מתארת את יוליוס קיסר החוזר במרכבת הניצחון שלו ממסעותיו הצבאיים המוצלחים, בתהלוכה של חיילים רומאים, נושאי דגלים, נגנים ושלל מלחמה הכולל מגוון רב של כלי נשק, פסלים, כדי זהב, בעלי-חיים אקזוטיים ושבויים. הציורים מנציחים שתיים ממלחמותיו הגדולות של קיסר - ניצחונו על הגאלים והכיבוש מחדש של פונטוס באסיה הקטנה. מנטניה שאב השראה מהתאורים הכתובים של מצעדי הניצחון של יוליוס קיסר ברומא וכן מהחפצים הרומאים העתיקים שנמצאו באוסף השליט של מנטובה. לכל ציור גודל של 2.66 על 2.78 מטר. בסך הכל התמונות מכסות שטח של מעל 70 מטר מרובע. הן צוירו בטמפרה, בעזרת חלמון ביצים ודבק המחזיק את הפיגמנט.
נסיבות היצירה
"הטריומפים של קיסר" צוירו תחילה בשנים 1484–1492 ונועדו לארמון הדוכסים במנטובה, לפי הזמנתו של המרקיז פדריקו הראשון לבית גונזאגה (שנפטר ב-1484), או, אולי יותר נכון, של בנו, פרנצ'סקו השני לבית גונזאגה. הפרויקט השאפתני להחיות את אמנות ציורי הטריומפים מימי רומא הקדומה נולד בחצר של פרנצ'סקו השני גונזאגה, המרקיז הצעיר של מנטובה, שכונה על ידי המשורר ארקולה סטרוצי "קיסר החדש", משום מעשיו המלחמתיים. אנדראה מנטניה שעבד בתור צייר החצר במנטובה עוד משנת 1460 הקדיש את עצמו בלהט לפרויקט לפחות משלהי שנת 1486. הוא גילה עניין רב כלפי התרבות הקלאסית ולהחייתו בתקופה המודרנית עוד משנות צעירותו בפדובה, עיר שבה חוגי המלומדים ההומניסטים הירבו לעסוק בחקר האפיגרפים והממצאים העתיקים האחרים ובאסיפתם. באותה שנה, 1486, סילבסטרו קלנדרה הודיע למרקיז פרנצ'סקו שארקולה הראשון לבית אסטה, דוכס פרארה, ביקש לראות את ה"טריומפים" אותם מצייר המאסטרו מנטנייה, מה שמאפשר להבין כי הפרויקט היה כבר בעיצומו ומספיק מפורסם. לא יודעים בדיוק לאיזה מקום בארמון הדוכס נועדו הציורים, אולי בחדר סמוך ל"קאמרה דלי ספוזי" (Camera degli Sposi - חדר הנשואים) העבודה על הפרויקט התמשכה למשך זמן ארוך, עם כמה הפסקות, כמו הציורים (שאבדו) שנועדו לארמון במרמירולו ומסע לרומא בשנים 1488–1490. לקראת אותו מסע כנראה מספר תמונות היו כבר מוכנות, מפני שהצייר המליץ למרקיז לשמרם. ב-1492 הציורים לא הושלמו כולם ורק ב-1501 נחשפו בפומבי, בחלקם, לרגל מופע עם קומדיות עתיקות, שבהם שישה מן ה"טירומפי" שימשו כרקע בתפאורה. הסיום המאולץ של הפרויקט התרחש בשנת 1505, זמן קצר לפני מות האמן:מן הציור העשירי שכונה "הסנאטורים" קיים רק רישום להכנת הציור.
במנטובה, אחרי מותו של מנטניה
תיכף אחרי מותו של האמן, החליט פרנצ'סקו השני להציב את התמונות בגלריה ארוכה שבארמון סן סבסטיאנו, שבנייתו הסתיים זה עתה בשנת 1506.הציורים מוסגרו ככל הנראה בעזרת עמודונים מגולפים ומוזהבים, מהם נשמרו דגמים אחדים בארמון הדוכסים. סדרת הציורים הפכה תוך זמן קצר לאחד האוצרות הנערצים ביותר של העיר, יעד מבוקש על ידי שגרירים ואורחים שהזדמנו במנטובה. בשנת 1626 שבעה מביניהם הועברו לארמון הדוכס, יחד עם שתי תמונות מאת לורנצו קוסטה. וזארי שראה אותם הגדירם כ"יצירה הטובה ביותר של מנטניה". ה"טריומפי" עוררו השראה באמנים אחרים, כמו הנס הולביין הבן שיצר בשנים 1517–1519 העתק שלהם, שאבד מאוחר יותר, בשביל בית הרטנשטיין בלוצרן. גם רובנס צייר "טריומפו" רומאי דומה הנשמר עד היום בגלריה הלאומית בלונדון. פעמים חוזרות שימשו הטריומפי לתפאורה בחגיגות מפוארות רשמיות.
בחצר האנגלית
בשנת 1629 ה"טירומפי" יחד עם תמונות מן המפורסמות ביותר שבאוסף גונזאגה נקנו על ידי מלך אנגליה, צ'ארלס הראשון. הוא העביר אותם ללונדון ולפחות משנת 1649 הם הוצגו בארמון המלכותי המפטון קורט, בו נמצאים עד ימינו. אחרי מות המלך, להבדיל מציורים אחרים רבים וטובים, אוליבר קרומוול שהיה מודע לפרסום הרב של היצירות האלה, סירב למכור אותן. אולם מצב שימורם הכללי היה ירוד, בחלקם ירוד מאוד. אחרי 1690 הם עברו לאורך הזמן ניסיונות שיקום שנתגלו כלא אדקוואטים ומזיקים. אחרי ההחלטה האומללה להטביען בשעוות פראפין, הן דעכו לחלוטין. מספר אמנים, כמו לואי לאגר במאה ה-18 העזו אף לשפצם ולציירם מחדש. ניסיונות נוספים מודרניים, של ר. פריי, בשנת 1910, ושל ק. נורת' בשנים 1931–1934 לשקם את התמונות, שמו קץ לדעיכת הצבעים אך החמירו עיוותם של הצבעים המקוריים. עבודת רסטורציה מוצלחת יותר בעזרת שיטות חדישות בוצעה בשנים 1962–1974 על ידי ג'ון ברילי תחת השגחתו של אנתוני בלאנט. לא נגעו לעומת זאת בציור "השבויים" שכוסה לחלוטין במאה ה-17 בציורים אחרים. אף על פי שהתמונות המשוקמות המוצגות בימינו באורנג'רי בהמפטון קורט הן כעת רק קצת יותר מהצל של עצמן, ולא ניתנות כלל לשיקום נוסף, עדיין מאפשרות לדמיין על צורתם המקורית. משום מצבם קודם לכן, לא היה מפתיע שחוקרים קודמים של יצירות מנטניה לא העניקו להן תשומת לב רבה.
תיאור וסגנון
תשע התמונות של "הטריומפים" הם: מן התמונה העשירית "הסנטורים" (Senatori) נותר רק רישום מקורי של האמן, הנשמר באוסף הגרפיקה של מוזיאון אלברטינה בווינה.
לינק 22
לינק 22 (באנגלית: Link 22) הוא ערוץ רדיו מאובטח המאפשר קישוריות בתדרי HF ו-UHF, בשימוש בעיקר על ידי כוחות צבא כאמצעי קישור נתונים טקטי.
היסטוריה
בסוף שנות ה-80, נאט"ו, לאור הסכמה על הצורך לשפר את ביצועי לינק 11, הגדירה משימה שהפכה לימים לבסיס של הקמת תוכנית NILE (ראשי תיבות של Nato Improved Link Eleven). תוכנית זו הגדירה את תקן STANAG (או STANdardization AGreement) מספר 5522 לארכיטקטורת מודל תקשורת רב שכבתי חדשה. ערוץ הנתונים החדש נקרא לבסוף לינק 22 על ידי נאט"ו.
ועדת היגוי שולטת בתוכנית NILE השלמה. התוכנית מנוהלת על ידי PMO, הממוקם בפיקוד לוחמת ים וחלל (SPAWAR), בסן דייגו, קליפורניה. ה-PMO כולל נציגים מכל המדינות השותפות ומנהל פרויקט מארצות הברית.
שלהוב
הודעת שלהוב יכולה להראות ככל הודעה אחרת, אך מטרתה שונה - במידה רבה לפחות, אין בכוונת המשלהב לתרום לדיון, להבהיר את עמדתו או לשכנע משתתפים אחרים בדעתו. המניע לשלהוב הוא בעיקרו פסיכולוגי או חברתי ורצון המשלהב הוא לזכות בתשומת לב, להבליט את עליונותו או סמכותו בנושא הנדון. המשלהב מפיק הנאה בעיקר מסרקזם שהוא מפזר באותו דיון.
לעיתים אין כוונה בשלהוב אלא להעליב ולהציק למשתתפי הדיון האחרים. משהחל המשלהב לפעול כך באופן עקבי, יש שיראו בהתנהגותו "טרוליזם", ופעולה זו נקראת לרוב גם "הטרלה".
ניתן לטפל בשלהוב באמצעות הגבלת תוכן, שמאפשרת למשתתפים לסנן חומרים מסוג זה.
יחסי מלזיה–ערב הסעודית
יחסי מלזיה–ערב הסעודית הם היחסים הדיפלומטיים בין פדרציית מלזיה לבין הממלכה הערבית הסעודית.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בתחילת 1960. מאז כינון היחסים, המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים. ערב הסעודית פתחה את שגרירותה בקואלה לומפור ב-1961 יחד עם פתיחת שגרירות מלזיה בריאד. מאז פתיחת השגרירויות, היחסים בין המדינות נשארו טובים.
המלך הסעודי, פייסל בן עבד-אלעזיז בן עבד-אלרחמן, ביקר לראשונה במלזיה בקיץ 1970. כמו כן, המלך עבדאללה ביקר במלזיה בסוף ינואר 2006. בתחילת 2017, ביקר סלמאן מלך ערב הסעודית במלזיה על מנת לפתח את הקשרים הכלכליים בין המדינות.
יחסים כלכליים
ערב הסעודית היא שותפת הסחר השנייה בגדולה במזרח התיכון של מלזיה. המדינות מקיימות שיתוף פעולה כלכלי נרחב:
פרן אוליביה
פרנאנדו (פרן) אוליביה אי פונס (בקטלאנית: Fernando (Ferran) Olivella i Pons; 22 ביוני 1936 – 14 במאי 2023) היה כדורגלן ספרדי ששיחק במשך כל הקריירה בברצלונה כמגן וכבלם. אוליביה היה חבר בסגל הקבוצה הבוגרת במשך 13 עונות, בין 1956 לבין 1969, וכן ערך 18 הופעות במדי נבחרת ספרד.
קריירה קבוצתית
אוליביה נולד בברצלונה שבספרד. הצטרף בנעוריו למחלקת הנוער של ברצלונה. ב-1954 החל לשחק בקבוצת המשנה של המועדון, אספנייה אינדוסטריאל. לאחר שתי עונות בקבוצת המשנה, עלה אוליביה לקבוצה הבוגרת. אוליביה השתלב היטב בקבוצה בעונתו הראשונה, בה הופיע ב-17 משחקי ליגה. תחילה אוליביה שיחק בעמדת המגן, אך עם הזמן עבר לתפקיד הבלם. בעונתו השנייה בברצלונה, עונת 1956/57, היה אוליביה שותף לזכייתה בגביע הגנרל, כשחקן קבוע בהרכבה.
כרמיה (קיבוץ)
כַּרְמִיָּה הוא קיבוץ באזור הדרום בין אשקלון לרצועת עזה. הוא ממוקם כארבעה קילומטרים צפונית לרצועת עזה וכשני קילומטרים מערבית לכביש 4. הקיבוץ נקרא על שם הכרמים המצויים בסביבת היישוב בנוסף לעברות הצליל של הכפר הערבי הסמוך ח'ירביה.
היסטוריה
הקיבוץ נוסד ב-21 באפריל 1950, על אדמות הכפר הערבי הנטוש הרביא (נכתב גם חירביה או הירביה) והוקם על ידי גרעין נח"ל של השומר הצעיר מתוניס ומצרפת, זאת לאחר שקיבלו הכשרה מזורזת בקיבוץ בית זרע. הנקודה הוקמה סביב בניין בית הספר שנבנה כנראה על ידי הבריטים כמה שנים קודם לכן עבור ילדי הכפר הערבי הירביא, אשר נהרס במלחמת העצמאות ולאחריה, ונמצא על גבעה קרובה צפונית-מזרחית לקיבוץ.
פרן אוליביה
קריירה קבוצתית
תחת הדרכתו של הלניו הררה זכה פעמיים באליפות ספרד, בעונות 1958/59 ו-1959/60, בגביע הגנרל פעם נוספת ב-1958/59 ובגביע ערי הירידים פעמיים, ב-1958 וב-1960. במהלך עונת 1959/60, ב-14 בפברואר 1960, הבקיע אוליביה את שערו היחיד במדי ברצלונה, במשחק בו הביסה ברצלונה את לאס פאלמס 8-0. השנים הבאות היו קשות עבור אוליביה, שמיעט לשחק ושותף ב-19 משחקי ליגה בלבד בשלוש העונות הבאות. בתקופה זו זכתה ברצלונה בגביע הגנרל ב-1963, אך לאוליביה היה חלק מועט בזכייה זו והוא לא שותף במשחק הגמר מול ריאל סרגוסה. בהמשך, השתפר מצבו של אוליביה, ולאחר פרישתו של ז'ואן סגרה בסוף עונת 1963/64, התמנה אוליביה לקפטן הקבוצה. כקפטן הקבוצה זכה עם הקבוצה בגביע ערי הירידים בפעם השלישית בקריירה שלו, ב-1966. לאחר מכן, דעך מעמדו בקבוצה והוא מיעט לשחק. בעונת 1967/68 זכתה ברצלונה בגביע הגנרל, אך גם בזכייה זו חלקו היה קטן, ואת הגביע הניף הקפטן באותו משחק, חוסה אנטוניו סאלדואה. בעונת 1968/69 השתתף עם ברצלונה בגמר גביע מחזיקות הגביע, בו הפסידה ברצלונה 3-2 לסלובן ברטיסלאבה. בסוף העונה פרש סופית ממשחק, בגיל 32.
כרמיה (קיבוץ)
היסטוריה
בשנים הראשונות סבל הקיבוץ ממסתננים שהגיעו מרצועת עזה שעסקו בעיקר בגניבות, ולאחר מכן, במסגרת הפדאיון, גם במעשי טרור. בשנים אלו נקבע הקיבוץ, על ידי הסוכנות היהודית כמשק מטעים, אשר ברובם מלבד הפרדס לא התאימו לאדמות ולאקלים ונכשלו. היום הקיבוץ שייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
פרן אוליביה
קריירה קבוצתית
בסך הכול שותף אוליביה ב-500 משחקים רשמיים ולא רשמיים בשורות ברצלונה, ובכך היה אחד השחקנים עם מספר ההופעות הגדול ביותר בשורותיה.
כרמיה (קיבוץ)
היסטוריה
בשנת 1952 פרץ מאבק פוליטי קשה בתוך מפ"ם, חברים רבים נהו אחרי משה סנה שייצג במפ"ם רעיונות אנטי-ציוניים. 22 חברים שהזדהו עם סנה, הוצאו אז מהקיבוץ לא לפני שפתחו בשביתת רעב והביאו את הקיבוץ למשבר. ב-1954 הגיע הגרעין הישראלי "גדיש" לחיזוק הקיבוץ, ואחר כך הגיעו כמה גרעינים מארגנטינה, ממרוקו ומישראל, כולם יוצאי תנועת הנוער השומר הצעיר. כמו כן הצטרפו לקיבוץ לא מעט בודדים. עם השנים, המשק החקלאי התבסס על רפת, שהיא מהמצטיינות בארץ עד היום, על לול הטלה שנסגר מחוסר כדאיות, ועל גידולי שדה מגוונים ופרדס.
פרן אוליביה
קריירת נבחרות
אוליביה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד ב-31 במרץ 1957, בניצחון נבחרתו 5–0 על. מאז הופיע ב-17 משחקים נוספים בנבחרת, ואף שימש קפטן הנבחרת שזכתה ביורו 1964. את הופעתו האחרונה בנבחרת ערך ב-8 בדצמבר 1965 במשחק מול. הוא נמנה בסגל הנבחרת במונדיאל 1966 שנערך באנגליה, על אף שלא שותף באף משחק.
לאחר הפרישה
אוליביה היה חבר בהנהלת מועדון הכדורגל ברצלונה בין 1989 לבין 1993, בעת נשיאותו של ז'וזפ ליואיס נונייז.
נפטר ב-14 במאי 2023.
כרמיה (קיבוץ)
היסטוריה
בשנות השמונים פגע משבר הקיבוצים גם בקיבוץ כרמיה. המפעל שלא יכול היה להתפתח, לאחר שהבנקים לא איפשרו לו זאת - נמכר. חלק גדול מהפרדס נעקר בגלל הקיצוצים במים. וגידולי השדה התאחדו עם ענפים חקלאים מהקיבוצים שבסביבה ומתמודדים עד היום בקיצוצי המים ובמאבקי השוק הישראלי.
בשנות התשעים המאוחרות עבר הקיבוץ תהליך מסודר של הפרטה. תהליך זה עדיין לא הסתיים. בשנת 2002 נחנך במקום "בית הבנים", להנצחת 6 החברים-בנים שנפלו במלחמות ישראל.
לאחר פינוי רצועת עזה במסגרת תוכנית ההתנתקות הוקמה בקיבוץ שכונה עבור המתפנים המאכלסים אותה היום, אך לא ברור אם יישארו במקום.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות סבל עדיין (2007) הקיבוץ מירי רקטות קסאם, כאשר למעשה לא היו לו כל אמצעי מיגון מתאימים. ב-3 בפברואר 2006 פגעה רקטת קסאם ישירות בקרווילה, וכתוצאה מכך נפצעו ארבעה אנשים, בהם תינוק שנפצע בינוני-קשה בראשו.
ילדי הקיבוץ מתחנכים בקיבוץ יד מרדכי, בבית הספר היסודי "חופים" ובתיכון "מוסד שקמה".
ליד היישוב ישנה שמורת טבע הנקראת "שמורת חולות כרמיה". הקיבוץ שוכן בגובה של כ-25 מטרים מעל פני הים ובמרחק כ-2 ק"מ מחופו. כקילומטר דרומית לקיבוץ עובר נחל שקמה.
קוויבק סיטי
קוויבק סיטי (בצרפתית: Ville de Québec או Québec; מבוטא: קבק או ויל דה קבק, באנגלית: Quebec City או Quebec ) היא בירת הפרובינציה קוויבק אשר בקנדה. קוויבק סיטי שוכנת על גדת הנהר סנט לורנס, והיא העיר השנייה בגודלה בפרובינציה, אחרי מונטריאול. העיר העתיקה של קוויבק היא העיר המבוצרת היחידה בצפון אמריקה, צפונית למקסיקו, שחומותיה עדיין קיימות, והיא הוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1985.
מסע הצלב האלביגנזי
רקע דתי
במאות ה-12 וה-13 התפשטה במערב אירופה, בעיקר בדרום צרפת וצפון איטליה של היום, כת דתית שאוהדיה נודעו כ"קתרים". בצרפת הם כונו "אלביגנזים" על שם אחד ממרכזיהם, העיר אלבי, ובמאה ה-13 הפכו המונחים לנרדפים. טיבה של אמונתם אינו ברור כל צרכו והידע על אודותיו מסתמך בעיקר על רשומות הכנסייה. לפי תיעוד זה, הם אחזו בתאולוגיה גנוסטית. לפי אסכולות תאולוגיות גנוסטיות ישנה הפרדה בין שתי ישויות טרנסצנדנטיות, האחת היא האל העליון ויוצר הרוח, והשני הוא האל הבורא המכונה דמיורג, ונחשב לרע. האל הרע ברא את עולם החומר וכלא בו את הרוח של האל הטוב, שהיא נשמת האדם ששואפת להשתחרר מהכלא החומרי ולהתאחד עם האל העליון. הימלטות ממעגל הלידה מחדש הייתה אפשרית רק באמצעות חיי פרישות קפדניים והימנעות מהגשמי ככל הניתן.
קוויבק סיטי
קוויבק סיטי היא אחת הערים העתיקות ביותר בצפון אמריקה. מאחר שקוויבק סיטי הייתה העיר הראשונה שנוסדה במטרה להפוך להתיישבות קבועה ולא כתחנת מסחר, היא נחשבת לעיר האירופאית הראשונה בצפון אמריקה הלא-ספרדית.
מסע הצלב האלביגנזי
רקע דתי
הקתרים האדוקים, שהיוו מעין מנהיגות דתית והיו מסורים באופן מלא לדרכם, כונו פֶּרפֶקְטִי, "מושלמים" (המונח עצמו הוא תרגום לטיני; המקור האוקסיטני אינו ידוע), או bons hommes et bonnes dames "אנשים טובים ונשים טובות". מאחר ששללו את החומריות, סירבו להאמין בכך שישו התקיים בבשר, סבל גופנית או קם לתחייה מן המתים בגופו אלא טענו שכל אלו היו אשליה. הם דחו את הסקרמנטים של הטבלת תינוקות, סעודת האדון, ההמשחה האחרונה ועוד, ושללו את תקפותה של הברית הישנה מאחר שטענו כי נכתבה על ידי מאמיני האל הרע.
קוויבק סיטי
בעיר עצמה חיים 516,622 תושבים ובאזור המטרופוליני חיים 765,706 תושבים (2011). האתר המפורסם ביותר בעיר הוא טירת פרונטנאק (Château Frontenac), מלון היסטורי שבולט על קו האופק של העיר. אתרים חשובים נוספים הם האספה הלאומית של קוויבק, המוזיאון לאומנויות יפות והמוזיאון לציויליזציה.
אטימולוגיה ומינוח
השם קוויבק משמעותו בשפת שבט אלגונקווין "המקום בו הנהר נעשה צר". העיר קיבלה את שמה משום שבמקום בו היא שוכנת, נהר סנט לורנס, המפריד בינה לבין העיר לוי שבגדה ממול, נעשה צר.
מסע הצלב האלביגנזי
רקע דתי
הפרפקטי התנזרו ממין וסירבו לאכול כל דבר שבא לעולם ממגע מיני, ולכן היו צמחונים (למעט דגים, שסברו אז בטעות כי התרבותם אינה תלויה בכך). אורח החיים הסגפני אומץ רק על ידי מעטים, ורוב הקתרים השתייכו לשכבה הרחבה של קרֶדֶנטֶס, "מאמינים". לפי הדיווחים, האחרונים הסתפקו בכך שייערך להם קוֹנסוֹלׇמֶנטוּם, "טקס ניחומין" שהיה מין היטהרות טקסית, על ערש דוויי. אחריו היה המאמין מתנזר כדרך האדוקים, ונשמת מי שעבר אותו הייתה משתחררת במותו. האופי העממי שלה, פשטות טקסיה הדתיים והדוגמה המוסרית שהציבו הפרפקטי הדלים לעומת הממסד הכנסייתי העשיר הביאו לאהדה רבה כלפי הקתריות בקרב פשוטי העם והאצולה כאחד, אף כי המשתייכים לה היוו תמיד מיעוט. מאחר שהיו משולבים היטב באוכלוסייה, כמעט ולא ניתן היה להבחין בין קתולי לקתרי הממוצע שלא חפץ להתבלט. הם התבססו במיוחד באזורים דוברי-האוקסיטנית סמוך לשפת הים התיכון, שם נהנו מהאקלים הפוליטי הסובלני יחסית.
קוויבק סיטי
אטימולוגיה ומינוח
הממשלה המקומית והפדרלית מתייחסת לעיר בשם קוויבק או קבק (Québec) בשתי השפות. באנגלית, כדי להבחין בין העיר למחוז, העיר נקראת בדרך כלל "קוויבק סיטי" בעוד המחוז נקרא רק קוויבק. בצרפתית, לעומת זאת, העיר עצמה בדרך כלל מוזכרת כ-"קבק", ללא אזכור המילה "עיר", בעוד המחוז נקרא "לה קבק" (le Québec). השם הרשמי והמשפטי של העיר הוא ויל דה קבק (ויל דה קוויבק) בשתי השפות, אף על פי שבאנגלית בדרך כלל קוראים לעיר גם קוויבק סיטי.
תושבי העיר נקראים בצרפתית קבקואה (Québécois) לזכר וקבקואז (Québécoise) לנקבה. באנגלית הם נקראים "קוויבקר", אף על פי שגם דוברי האנגלית משתמשים לעיתים קרובות בכינוי הצרפתי.
מסע הצלב האלביגנזי
רקע דתי
שאלת מקורה של הקתריות לוטה בערפל. אמונתם הדואליסטית הושפעה אולי מהכופרים הבוגומילים ששגשגו בבלקן ובסביבותיו. לפי מקור שאמינותו לא ברורה, הגיע הבישוף הבוגומילי ניקטאס מקונסטנטינופול לסביבות טולוז בערך ב-1170 על מנת להמיר את המקומיים, שאחזו עדיין בגרסה מתונה של הדואליזם. הוא ערך מועצה והסמיך שישה בישופים בני המקום. היסטוריונים ניסו לקשר בין הקתריות לתנועה הפאוליקנית בארמניה ולהשפעות גנוסטיות שהוסיפו להתקיים באירופה הלטינית.
קוויבק סיטי
היסטוריה
קוויבק סיטי היא אחת הערים העתיקות ביותר בצפון אמריקה. קדמו לה רק שלוש ערים בקנדה, סנט ג'ון (שבניופאונדלנד ולברדור) (נוסדה ב-1583), טדוסאק בקוויבק (1599), ופורט רויאל בנובה סקוטיה (1605), ורק עוד שתי ערים בארצות הברית- סיינט אוגוסטין, פלורידה (1565) וסנטה פה, ניו מקסיקו ב-1607. מאחר שקוויבק סיטי הייתה העיר הראשונה שנוסדה במטרה להפוך להתיישבות קבועה ולא כתחנת מסחר, היא נחשבת לעיר האירופאית הראשונה בצפון אמריקה הלא-ספרדית.
מסע הצלב האלביגנזי
רקע דתי
חוקרים אחדים אף הרחיקו לכת וטענו כי למעשה, לא היו הקתרים מאורגנים ככת וגם לא כופרים, אלא העריצו נכבדים מקומיים שלא השתייכו לממסד הכנסייתי וחיו חיי פרישות ומוסר קפדניים, ותו לא.
קוויבק סיטי
תחת שלטון צרפתי 1608-1763
ניסיונות להתיישב באזור היו עוד במאה ה-16, כאשר ז'אק קרטייה, מגלהו של חבל קוויבק בשנת 1535, שב לחבל ב-1541 בניסיון להקים נקודת יישוב באתר נטוש בו שכן בעבר יישוב אינדיאני בשם סטאדאקונה. תנאי המחיה הקשים בחורף הקנדי ועוינות האינדיאנים הביאוהו עד מהרה לזניחת הרעיון ולנטישת המקום. ליישוב זה התייחס ז'אק קרטייה כשהשתמש לראשונה במילה "קנדה", או "קנטה", שמקורה בשפה מקומית ומשמעותה כפר או התיישבות.
מסע הצלב האלביגנזי
רקע דתי
בעוד שהקתרים או כתות דומות נרדפו והועלו על המוקד בחבל הריין ובאנגליה סביב אמצע המאה ה-12, התפשטותה של תנועת המינות בדרום צרפת והסובלנות שנהגה בה האצולה שם עוררה דאגה רבה בכנסייה. כבר ב-1165 ערך בישוף נרבון ויכוח פומבי עם "האנשים הטובים" בלומבה הסמוכה לאלבי, שהסתיים בכישלון הקתולים.
קוויבק סיטי
תחת שלטון צרפתי 1608-1763
מייסד העיר, החוקר, הסוחר והכרטוגרף הצרפתי סמואל דה שמפלן הגיע לראשונה לחופי צפון אמריקה במאי 1603, כחבר במשלחת שעסקה בסחר פרוות. באביב 1604, בעידודו של המלך אנרי הרביעי, חזר לאזור ופתח בניסיונות התיישבות שלא עלו יפה. ב-3 ביולי 1608 הגיע שמפלן ל"נקודת קוויבק" שעל גדת נהר סנט לורנס, והקים שם אתר מבוצר בשם קוויבק, לימים וויל דה קבק. הקבוצה שבאה עם שמפלין מנתה עשרים ושמונה, שמהם שרדו רק שמונה את החורף.
מסע הצלב האלביגנזי
רקע דתי
ברנאר מקלרבו הרבה להטיף נגד "שועלים קטנים מחבלים כרמים" באזור ולגנות את אדישות השלטונות כלפי התופעה, תוך שהוא מודה שהמוסר הירוד של הכנסייה שיחק בכך תפקיד וקורא לחזרה לפשטות וצניעות. גם הוא הצליח לבלום את הקתריות רק לזמן מה. ב-1179 התכנסה ברומא ועידת לטראנו השלישית ; האפיפיור אלכסנדר השלישי ו-302 הבישופים הנוכחים הכריזו נידוי גמור על הקתרים ועל כל המשתף פעולה עמם. ב-1181 הוביל שליח אפיפיורי כח צבאי קטן, שסיפק לו רוזן טולוז, השתלט על העיר לאבור והשליט את מרות הכנסייה במקום. זה היה המהלך הצבאי היחיד נגד הקתרים בכמעט שלושים השנים הבאות. למגינת ליבם של האפיפיורים, המאמצים נגד התנועה בדרום צרפת נכשלו אל מול האדישות, אם לא האהדה, שרחשה כלפיה האצולה.
קוויבק סיטי
תחת שלטון צרפתי 1608-1763
ההתפתחות של חבל קוויבק ובירתו הייתה איטית. בשנת 1640 מנו התושבים רק 360 נפשות. החורף הקשה והאינדיאנים משבטי האירוקוי הקשו על הרחבת היישוב. הבריטים, שבעצמם התיישבו בשטחים קרובים לעמק הנהר סנט לורנס, היו עוינים לצרפתים ואף כבשו את העיר בין השנים 1629 ל-1632.
מסע הצלב האלביגנזי
רקע פוליטי וכלכלי
חבל לֶנְגָּדוֹק היה באותה תקופה בעל רמת עיור גבוהה ועשיר למדי. הוא היווה חלק מקונפדרציה של אראגון וקטלוניה (ממלכת אראגון) והשלטון בו התפזר בין אצילים מקומיים, הרוזנים מבית טולוז, והוויקונטים מבית טרנקבל ומועצות הערים. גם הבישופים המקומיים היו סובלניים כלפי האמונה הקתרית ומספר חסידיה הלך וגדל בהתמדה. באזור זה דיברו בשפה האוקסיטנית, להבדיל מהשפה המדוברת במחוזות הצרפתיים הצפוניים יותר.
קוויבק סיטי
תחת שלטון צרפתי 1608-1763
הקמת מונטריאול ב-1642 ופרישת חסות הכתר הצרפתי על המושבה ב-1663 הביאו לפריחת אזור קוויבק, כשקוויבק סיטי משמשת כבירה צרפת החדשה כולה. ב-1663 מנתה העיר 1950 נפש.
ברם, החל משנת 1689 ידע החבל מלחמות ועימותים בין הצרפתים לבריטים. אלה ניסו לכבוש את הבירה קוויבק, אך ללא הצלחה, בקרב שנודע בהיסטוריה כ"קרב על קוויבק (1690)". ב-1713 נחתם הסכם אוטרכט שהעביר לשלטון הבריטים שטחים מסוימים של צרפת החדשה, אך חבל קוויבק נשאר בשליטה צרפתית.
מסע הצלב האלביגנזי
רקע פוליטי וכלכלי
בתי האצולה של טולוז ושל טרנקבל קיימו ביניהם יחסים מורכבים, שכללו קשרי משפחה, אך גם יריבות שנבעה מכך שטרנקבל היה וסל של טולוז, אך נהג בעצמאות יתירה. לכל אחת מהמשפחות האלה היו גם קשרים נוספים עם בתי אצולה גדולים והיו להן גם אחוזות נוספות, באזורים אחרים, אחוזות שדרכן היו וסלים של אחרים. פסיפס הקשרים שלהם יצר קואליציות בלתי צפויות של אינטרסים ושל יריבויות.
בחבל בחשו באותה תקופה שלוש מעצמות מקומיות, אנגליה, צרפת וממלכת אראגון. מלכי המדינות האלה דאגו לחתן בנות משפחה עם המשפחות השולטות בחבל ובעיקר עם רוזנות טולוז. למדינות אלה היו גם יריבויות נוספות, לכן, כל עוד צרפת ואנגליה התכתשו ביניהן וממלכת אראגון הייתה עסוקה עם המורים, שמרה רוזנות טולוז על עצמאות.
קוויבק סיטי
תחת שלטון צרפתי 1608-1763
ב-1754 פרצה מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. במהלך המלחמה הייתה העיר יעד למתקפה בריטית, עד שבשנת 1759 כבשה בריטניה את העיר מידי חיל המצב הצרפתי, בקרב מישורי אברהם. קודם לקרב הייתה קוויבק סיטי נתונה במצור שערך כשלושה חודשים. עם סיום המלחמה בשנת 1763 נחתם חוזה פריז שבו נקבע כי כל צרפת החדשה שממזרח לנהר המיסיסיפי תעבור לשליטת בריטניה.
תחת השלטון הבריטי 1763-1867
עם סיום השלטון הצרפתי בקוויבק ב-1763 מנתה אוכלוסיית העיר כ-8000 נפש. העיר, המוקפת ביערות, כפרים, שדות וכרי מרעה, הייתה מלאה בניגודים. היו בה אדריכלות מונומנטלית וביצורים מרהיבים מול רחובות בוציים ומלוכלכים, ארמונות אצולה מול בקתות עניים. למרות מעמדה כעיר בירה, קוויבק סיטי נשארה עיר קולוניאלית קטנה בעלת קשרים הדוקים לסביבה הכפרית שלה. התושבים מהסביבה סחרו בתוצרי חוותיהם בתמורה לסחורה מיובאת מצרפת בשני שוקי העיר.
מסע הצלב האלביגנזי
רקע פוליטי וכלכלי
גם הערים בדרום צרפת נהנו מאוטונומיה רבה והתנגדו להתערבות האצולה בענייניהם. שליטי רוזנות טולוז, שקדמו לרמון השישי, ניסו לדכא את הקתרים, אך ביזור הכוח, עצמאות הערים והאווירה הסובלנית של החבל הכשילו את מאמציהם. גם רמון השישי ניסה זאת, אך במהרה ויתר על כך. בין רמון השישי ובין האפיפיורות היו גם סכסוכי קרקעות שונים, בחבל ובמקומות נוספים בהם היו לרוזן טולוז נחלות.
קוויבק סיטי
תחת השלטון הבריטי 1763-1867
לאחר הכיבוש הבריטי, ניסו המתיישבים האמריקאים, בהיותם על סף עימות עם בריטניה, להעביר את האוכלוסייה דוברת הצרפתית של קוויבק למחנם, אך ללא הועיל.
בשנת 1775 נערך בקרבת העיר הקרב על קוויבק, במסגרת מלחמת העצמאות האמריקנית. כוחות מהפכניים אמריקניים מהמושבות הדרומיות של ארצות הברית תקפו את חיל המצב הבריטי בקוויבק סיטי בניסיון כושל לשחרר אותה מהשלטון הבריטי, ואף הטילו מצור על העיר. הקרב הסתיים בניצחון הבריטים, ושם קץ לשאיפת האמריקאים לספח את חבל קוויבק לארצם.
מסע הצלב האלביגנזי
האירועים שקדמו למסע הצלב
הכנסייה הקתולית ראתה בקתרים תנועת כפירה וכל מאמציה להשיב את המקומיים אל חיק האמונה עלו בתוהו. ב-1198, כשנבחר האפיפיור אינוקנטיוס השלישי, החליט לחסל את המינות הקתרית ופעל לשם כך בדרכים רבות ומגוונות, פעילות זו זכתה לשם הקוד "עסקי השלום והאמונה" (negotium pacis et fidei). למשימה נשלחו הנזירים הקתולים שניסו להמיר את הקתרים לקתוליות בדרכי נעם, אך לא הצליחו לשכנע את המאמינים הקתרים, שרבים מהם היו משכילים ובקיאים ברזי הדת יותר מהנזירים והסתייגו מאנשי הכמורה הקתוליים שאורחות חייהם היו רחוקים מהאידיאל אליו הטיפו. המטיף הנודע של התקופה, דומיניקוס, שהתגייס למשימה יחד עם הבישוף הספרדי של אוסמה (איש צנוע שקרא ליתר הכמרים לוותר על הפמליות המפוארות, ולנהוג בצניעות כדוגמת האלביגנזים), זכה רק לחסידים בודדים.
קוויבק סיטי
תחת השלטון הבריטי 1763-1867
סר אייזק ברוק ביצר את קוויבק סיטי על ידי חיזוק חומותיה והוספת סוללת ארטילריה מוגבהת עוד לפני מלחמת 1812.
מסע הצלב האלביגנזי
האירועים שקדמו למסע הצלב
בעקבות הכישלון הציע לאפיפיור להקים מסדר של אחים מטיפים, שיהיו משכילים יותר ובקיאים יותר, כדי שיוכלו להתמודד עם הקתרים. ההצעה הזאת הובילה בסופו של דבר, כעבור שנים, להקמת מסדר האחים המטיפים, הידוע בשם המסדר הדומיניקני. כשגם רישום מנהיגי הקתרים על ידי הנזירים הקתוליים (לצורך הפחדתם) לא פעל, הופעלו אמצעים חריפים יותר. ב-1204 האפיפיור ביטל את סמכות הבישופים המקומיים ומינה שליחים משלו במקומם. האפיפיור ניסה לגייס לעזרתו את האצולה המקומית וב-1206 נידה את האצילים אוהדי הקתרים (הוכרזו כ"פדי") ולבסוף, ב-1207 נידה את רוזן טולוז החשוב, רמון השישי. בינואר 1208 נפגש הרוזן עם שליח האפיפיור, פייר דה קסטלנו. הם התעמתו מילולית, ולמחרת קסטלנו נרצח.
קוויבק סיטי
תחת השלטון הבריטי 1763-1867
ב-1849 נוסדה רשמית הפרובינציה של קנדה. העיר שימשה כבירתה לסירוגין (יחד עם מונטריאול, טורונטו, אוטווה וערים אחרות) בין השנים 1852 ו-1856 ובין 1859 ו-1866. ב-1867 איבדה העיר סופית את מעמדה, ואוטווה הוכרזה לבירה.
מסע הצלב האלביגנזי
מהלכי מסע הצלב
האפיפיור אינוקנטיוס השלישי החליט להוציא לפועל מסע צלב נגד המאמינים הקתרים ופנה לפיליפ השני, מלך צרפת, ולאציליו. על מנת לייצור את המניע להתגייסות לוחמים למען מסע הצלב. האפיפיור הבטיח ללוחמים, בנוסף להטבות הצפויות להם כשיגיעו לעולם הבא, שהובטחו גם למשתתפי יתר מסעי הצלב, גם את רכוש הקתרים, כולל אדמותיהם. ברונים צרפתיים צפוניים עניים רבים, שלטשו עין אל היישובים המשגשגים של הדרום, נהרו אל צבא הצלב.
קוויבק סיטי
תחת שלטון קנדי עצמאי 1867-היום
לאחר הקמתה של קנדה בשנת 1867 הפכה קוויבק סיטי לבירה של הפרובינציה קוויבק. במושב האספה הלאומית, הפרלמנט של הפרובינציה, נחקקו חוקים בתחומי האחריות הפרובינציאלים שעיצבו את אופייה.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה התקיימו בקוויבק סיטי שתי ועידות פוליטיות חשובות. הראשונה - ועידת קוויבק באוגוסט 1943, בה השתתפו נשיא ארצות הברית רוזוולט, ראש ממשלת בריטניה צ'רצ'יל, ראש ממשלת קנדה מקנזי קינג ושר החוץ הסיני ט.ו. סונג. הועידה השנייה, בין אותם משתתפים, התקיימה בספטמבר 1944. הוועידות התקיימו במצודה ובטירת פרונטנאק. חלק ניכר מתוכניות הפלישה לנורמנדי נערך בוועידות אלו.
מסע הצלב האלביגנזי
1209 - 1215 הכיבוש הצלבני
השלב הראשון של מסע הצלב האלביגנזי, שהתחיל ב-1209, נקרא גם מסע הצלב של הברונים, כי מלך צרפת, דוכס בורגונדי ומספר רוזנים שהאפיפיור הציע להם לעמוד בראש מסע הצלב, סירבו, היות שיתר המשתתפים היו ברונים שווי דרגה, הפיקוד הוטל על שליח האפיפיור, ארנו אמורי.
נעמה ערד
נעמה ערד (נולדה ב-1985) היא פסלת אמנית מיצב ואוצרת ישראלית.
קוויבק סיטי
נוף עירוני
קוויבק סיטי ממוקמת בעמק נהר סנט לורנס, על גדתו הצפונית של הנהר ליד מפגש הנהרות עם נהר סנט צ'ארלס. האזור הוא נמוך ושטוח. בעמק הנהר אדמה עשירה וטובה לעיבוד, מה שהופך את האזור לפורה ביותר במחוז. הרי לורנטיאן נמתחים צפונית לעיר. העיר העליונה נמצאת בחלק העליון של צוק כף היהלומים (Cap Diamant). חומת אבן גבוהה מקיפה חלק זה של העיר. מישורי אברהם (Plains of Abraham) ממוקמים בסמוך לקצה הצוק. העיר התחתית, ממוקמת במישור החוף, מתחת לצוק.
נעמה ערד
ביוגרפיה
ערד הציגה תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות ובגלריה זומר אמנות עכשווית בתל אביב, והשתתפה בתערוכות קבוצתיות במוזיאון ישראל, מוזיאון פתח תקווה לאמנות ובארטפורט, תל אביב. בשנת 2017 זכתה בפרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות. כאוצרת, ערד אצרה תערוכות בגלריה זומר לאמנות עכשווית ובמרכז לאמנות עכשווית (CCA) בתל אביב. היא בוגרת תואר ראשון באמנות חזותית מטעם האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל בירושלים (2010), ותואר שני מבית הספר המכון לאמנות בשיקגו (2014). מתגוררת ועובדת בתל אביב.
יצירתה
המיצבים של ערד מבוססים על מחקר ובחינה ממושכת של סביבות אדריכליות וחפצים ביתיים. היא מפסלת ובונה מחדש חפצים וסביבות אדריכליות בחומרים פשוטים ויומיומיים, ביניהם חומרי בניין, רדי מייד וציוד משרדי. ייחודן של עבודותיה נובע במקרים רבים מפרשנותה היצירתית של ערד ומהעבודה הידנית המאומצת שהיא משקיעה בבנייתן. האנרגיה הרבה שמשקיעה ערד בהפקת עבודותיה אינה מתגלה תמיד במבט ראשוני. למעשה, ניכרת בהן מידה רבה של פשטות ונונשלנטיות שברירית, המזוהות מאוד עם סגנונה האישי כאמנית.
קוויבק סיטי
אקלים
קוויבק סיטי שוכנת על מפגש של אזורים אקלימיים שונים. בדרך כלל, האקלים נכללת בין יבשתי לח או המיבוריל (שיטת קפן סיווג Dfb).
מסע הצלב האלביגנזי
1209 - 1215 הכיבוש הצלבני
עד אמצע 1209 התרכז בליון צבא של כעשרת אלפים צלבנים (יש גם המעריכים אותו בכמות כפולה ויש המפליגים עד מספר של מאה אלף לוחמים), אצילים צרפתים צפוניים. בשלב זה הצבא הצלבני יצא למסע אל אזורי הקתרים.
קוויבק סיטי
אקלים
כמות המשקעים השנתית היא בסביבות 1,230 מילימטר, כולל 316 סנטימטר של שלג. העיר חווה כ-1,905 שעות שמש בשנה, כשהקיץ הוא המואר יותר, אך גם הגשום יותר.
מסע הצלב האלביגנזי
ביטול נידויו של רוזן טולוז
הרוזן רמון מטולוז, שהבין מה עלול להתרחש והיה מודע לעוצמת הנידוי האפיפיורי, חיפש דרך להשלים עם הכס הקדוש ופנה לשם כך לאחד משליחי האפיפיור, איש בשם מילון. מילון הציב תנאים קשים ומשפילים ובהם נסיעה לסן ג'יל, כדי להביע שם חרטה, מסירה מרצונו של שבעת טירותיו בפרובאנס והצטרפות למסע צלב. הרוזן עמד בכל התנאים, התייצב בכנסיית סן ג'יל כשרק מכנסיים קצרים ופשוטים לגופו, נתן לדיאקון לענוד לו עניבת חבל לצווארו ובעוד זה מוביל אותו בחבל, דיאקון אחר הצליף בו ולבסוף, בפתח הכנסייה, השתטח ארצה ופתח בתפילה, בעוד השליח האפיפיורי אוכל להנאתו את ארוחת הצהריים. רוזן טולוז הכריז על הצטרפותו למסע הצלב האלביגנזי ונידויו בוטל.
קוויבק סיטי
רבעים ומחוזות
ב-1 בינואר 2002, 12 ערים סופחו לתוך קוויבק סיטי. זה היה אחד המיזוגים העירוניים שהתרחשו ברחבי קוויבק בתאריך זה. בעקבות משאל עם ב-1 בינואר 2006 חזרו שתיים מהערים להיות עיריות נפרדות, בעוד שאר הרשויות נשארו חלק מקוויבק סיטי. ב-1 בנובמבר 2009 אורגנו מחדש הרבעים בקוויבק וצומצמו משמונה לשישה.
מסע הצלב האלביגנזי
ביטול נידויו של רוזן טולוז
הצבא הצלבני, שבראשו עמדו הדוכס הבורגונדי, הרוזן מנווארה, הצלבן הוותיק, סימון הרביעי דה מונפור, בישופים רבים וגם הרוזן מטולוז, כולם בראשי גדודיהם, פנה אל מונפלייה ואל מחוזותיו של ויקונט רמון רוג'יה אדון אלבי וקרקסון. רמון רוג'יה הלך בעקבות אדונו (היה וסל של רמון מטולוז) וקרוב משפחתו וחיפש דרך להשלים עם שליחי האפיפיור, אך ניסיונותיו נדחו והוא שב לאחוזותיו והכין אותן למלחמה ולמצור. רמון רוג'יה עצמו לא היה קתרי, אך נקט עמדה סובלנית כלפי הדתות והסתמך במידה רבה על היהודים המקומיים בניהול ענייניו. ויקונט רמון רוג'יה התבצר עם נאמניו במצודתו שבקרקסון.
קוויבק סיטי
דמוגרפיה
לפי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך במאי 2001, מספר התושבים בקוויבק סיטי היה 682,757, מתוכם 48.2% גברים ו-51.8% נשים. 4.7% מהתושבים היו ילדים מתחת לגיל 5, לעומת 5.6% בקנדה כולה. הגיל הממוצע ב-2001 היה 39.5, לעומת 37.6 בכל המדינה.
מסע הצלב האלביגנזי
טבח בזייה
ביולי 1209 כבשו הצלבנים את העיירה סרוויאן (Servian) ופנו אל העיר המבוצרת בזייה. הצלבנים תבעו שיסגירו לידיהם את הקתרים, אך העירונים סירבו והתבצרו.
קוויבק סיטי
דמוגרפיה
לפי אותו מפקד יותר מ-90 אחוז מהאוכלוסייה הייתה קתולית, ושאר האוכלוסייה הייתה בעיקר יהודית או פרוטסטנטית.
קרוב ל-95% מן התושבים דוברים צרפתית כשפת אם. כ-65% אחוזים מן התושבים יודעים אנגלית כשפה שנייה, אך רק מיעוט מצומצם (פחות מ-2%) דובר בה כשפת אם.
מסע הצלב האלביגנזי
טבח בזייה
הצלבנים כיתרו את העיר והטילו עליה מצור ולאחר ניסיון הימלטות כושל של התושבים כבשו את העיר וטבחו בתושביה. אף על פי שתושבי העיר ידעו על קיומם של 500 קתרים בלבד, נטבחו כולם, כולל מאתיים בני הקהילה היהודית המקומית העתיקה. על פי הסופר צזאריוס מהייסטרבאך אחד מראשי צבא הצלבנים שאל את נציג האפיפיור, ארנו אמורי, איך יוכל להבדיל בין הקתרים ובין יתר תושבי העיר, שהיו קתולים נאמנים ועל כך השיב הלז: Caedite eos. Novit enim Dominus qui sunt eius (הרגו אותם, וְיֹדַ֨ע אלוהים אֶת־אֲשֶׁר־ל֛וֹ). בצד הצלבני היה גם נזיר ציסטרציאני בשם פיטר דה וו דה סֶרנֶה, שכעבור עשר שנים כתב את ההיסטוריה של המערכה האלביגנזית. שליח האפיפיור דיווח לרומא כי 20,000 מתו, מספר מוגזם שהיה לכל הפחות כפול מכלל האוכלוסייה; חוקרים מודרניים מתקשים להעריך את האבדות, אך בהינתן העובדה שבזייה המשיכה לתפקד כמרכז סחר, אומדים אותן בין כמה מאות לכמה אלפים. הידיעות על הטבח נפוצו במהירות רבה ותושביהם של יישובים רבים נבעתו והחליטו לקבל את העול האפיפיורי.
קוויבק סיטי
יהודי העיר
בשנת 1685 קבע מלך צרפת לואי ה-14 כי רק לקתולים מותר להתיישב במושבות של "צרפת החדשה". לפיכך, התיישבות של פרוטסטנטים ויהודים בעיר החלה רק בתקופה שלאחר שנת 1759, כאשר בריטניה כבשה את העיר. יהודים מעטים התיישבו בעיר לאורך הדורות. בתקופת השיא של הקהילה בשנות הארבעים והחמישים היא מנתה כמה מאות נפשות. כיום מספרם של היהודים בעיר הוא קטן ולפי מפקד משנת 2001 מספרם הגיע ל-200 איש בלבד.
אתרי העיר
רוב האטרקציות התיירותיות בקוויבק סיטי נמצאות מזרחה לחומות המבוצרות בתוך העיר העתיקה. באזור זה ישנה אווירה אירופאית עם בנייני אבן עתיקים וסמטאות מתפתלות שלאורכן חנויות ומסעדות. פורט סן-לואי ופורט סן-ז'אן הם השערים העיקריים בחומות דרכם אפשר להיכנס לעיר העתיקה ממרכז העיר המודרני.
מסע הצלב האלביגנזי
טבח בזייה
בסתיו 1209, ז'ירוֹ דה פֶּפְייה, האדון של אחוזה הממוקמת בין קרקסון ובין מינרב, הצטרף אל הצלבנים לאחר נפילת בזייה, אך מאוחר יותר התמרד, כבש את מבצר פואיסרגייה ושבה שני אבירים ממשמר המבצר. דה מונפור הגיע כדי להגיש עזרה, אך ז'ירוֹ דה פֶּפְייה כבר התרחק עם שבוייו אל מינרב. לשם נקמה התעלל הלז בשבויים, עיוור אותם וכרת את אפם ואת שפתם העליונה ושלח אותם בעירום בקור אל קרקסון.
קוויבק סיטי
אתרי העיר
קו העיר של קוויבק סיטי נשלט על ידי טירת פרונטנאק הענקית, היושבת על צוק גבוה. לצד הטירה (המשמשת כמלון) ישנה טיילת הנמשכת לאורך הצוק וממנה ניתן לראות מראות מרהיבים של נהר סנט לורנס.
מסע הצלב האלביגנזי
נפילת קרקסון
הצלבנים פנו אל קרקסון, עיר מבוצרת היטב, שסבלה מאכלוס יתר, בגלל בואם של פליטים רבים. תוספת התושבים הכבידה על אספקת המים, כי לא היו די מקורות מוגנים ועבור המים הנוספים היו צריכים להגיע לנחל. הצלבנים הגיעו לעיר ב-1 באוגוסט 1209 והטילו מצור. פרו השני, מלך אראגון, שהיה האדון הפאודלי של קרקסון (הוויקונט לבית טרנקבל היה וסל שלו) וגיסו של הרוזן רמון השישי מבית טולוז והיו לו מוניטין גדולים ממלחמותיו עם המורים בספרד, בא וניסה לתווך, אך ארנו אמורי, ראש הצלבנים לא היה מוכן לשום פשרה והמלך הסתלק. ב-7 באוגוסט נכבשו שתי השכונות שבין העיר המבוצרת ובין הנחל ונותקה אספקת המים לעיר. הוויקונט רמון רוג'יה ניסה לשאת ולתת עם הצרים, אך נשבה במהלך המשא ומתן עצמו. העיר נכנעה ב-15 באוגוסט. כאן חסו על חיי הנצורים, אך הם אולצו לעזוב את העיר במערומיהם או לפי גרסה אחרת, בתחתונים וחולצות בלבד.
קוויבק סיטי
אתרי העיר
בסמוך לארמון נמצאת קתדרלת נוטרדאם דה קבק, הכנסייה הראשית של הארכיבישופות הקתולית של קוויבק. זוהי הכנסייה הראשונה בעולם החדש שקיבלה מעמד של בזיליקה.
מסע הצלב האלביגנזי
נפילת קרקסון
מנהיגי הצלבנים, שלא היו מעוניינים בקרקעות הבעיתיות של האזור, הרוזן של נוור  והרוזן סן פול, שבו בסתיו לאחוזותיהם הצפוניות. הדוכס של בורגונדי נשאר עד ספטמבר עם 300 לוחמים. הוא שפט ושרף שני קתרים. הוויקונט השלישי לבית טרנקבל מת בשביו ב-10 בנובמבר. אלמנתו ובנו מצאו מקלט אצל הרוזן דה פואה, שאחותו, אסקלרמונדה, הייתה קתרית. סימון הרביעי דה מונפור, שפעל בצד הצלבנים, ביקש לעצמו את השלטון על קרקסון, אלבי, בזייה ואזור ראזס. הוא נבחר על ידי הצלבנים לוויקונט החדש של מחוזות אלה ובדצמבר 1209 הכיר בו הכס הקדוש כווסל ישיר של האפיפיור.
קוויבק סיטי
אתרי העיר
ליד העיר ממוקם נמל התעופה הבין-לאומי קוובק סיטי ז'אן לסז.
מסע הצלב האלביגנזי
נפילת קרקסון
לאחר נפילת קרקסון נכנעו ללא קרב יישובים רבים. הערים אלבי, קסטלנודארי, קאסטרוס, פאנג'אוס, לימו , לומבר, מונרֵיאל נפלו בסתיו של אותה שנה. בכמה מערים אלה פרצו לאחר מכן מרידות.
הקרבות נמשכו סביב העיר לאסטור והמבצר קַבארה שהותקף בדצמבר, אך פייר-רוז'ה דה קַבארה  התגונן בהצלחה והקרבות נפסקו במהלך החורף. לאזור הגיעו צלבנים חדשים ובמרץ 1210, לאחר מצור קצר, נכבשה העיר ברם. העיר המבוצרת היטב, מינרב, הוקפה ביוני, אך החזיקה מעמד עד 22 ביולי, כשהצרים הצליחו להרוס להם את הבאר העיקרית. לנכנעים הוצע להמיר את דתם ו-140 מאמינים שסירבו הועלו על המוקד. באוגוסט הוקפה מצודת טרם ולמרות מאמציו של פייר-רוז'ה דה קַבארה לפגוע במצור היא נפלה בדצמבר.
מסע הכיבושים של סימון דה מונפור
ב-1210 נבחר ארנו אמורי לתפקיד הארכיבישוף של נרבונה ועיר החוף הפכה לשער כניסה ראשי עבור צלבנים חדשים שהגיעו ממחוזות אירופאים שונים. במרץ 1210 כבש מונפור את בראם ביום המצור השלישי. הוא הטיל מומים במאה משבויו ושלח אותם אל פייר רוג'יה דה קברט ללאסטור.
ביוני הגיעו הצלבנים למבצר מינרב עם מכונות מצור. השליט המקומי, גייֵם דה מינרב, לא היה קתרי, אך חש חובה לתמוך באדונו מבית טרנקבל. פעילות מכונות המצור הביאה לכניעת העיר ב-22 ביולי. שלוש נשים קתריות, שהסכימו להמיר את דתן, ניחנו, אך 140 קתרים אחרים, שסירבו, הועלו על המוקד.
בתחילת אוגוסט מונפור הטיל מצור על מצודת טרם, שאדונה היה קתרי מסור. פייר רוג'יה דה קברט ערך פשיטות על הצרים, גרם נזקים לכלי המצור ובאחת ההתקפות חיסל את המשמר העורפי של מונפור והטיל מומים בשבויים, בנקמה על מעשי מונפור בשבויי בראם. המצור נמשך עד דצמבר, כשהנצורים נכנעו. אדון המקום הושם בצינוק בקרקסון ומת שם.
בינואר 1211 ארנו אמורי האשים בכפירה כמה מראשי הציבור של טולוז וכשרמון השישי, רוזן טולוז, סירב לנקוט באמצעים נגדם, נידה אותו מחדש. רמון, שקיבל עידוד מגיסו, פרו השני, מלך אראגון, ניסה לארגן עם שכניו, הרוזנים דה פואה וקומנז', קואליציה נגד הצלבנים.
עם הגעת מחזור חדש של צלבנים מצפון צרפת, הכוח של מונפור הפך למאיים יותר על פייר רוג'יה דה קברט המבוצר בלאסטור, לכן הסכים האחרון לשחרר את בוּשאר דה מארלי ומסר את כניעת מבצרו בתמורה לקרקעות באזור בזייה. במאי התקיף מונפור את לה וור, מבצרו של אֶמרי דה מונרֵיאל, שמרד נגד מונפור. מאבק זה נגמר בתלייתם של אֶמרי דה מונרֵיאל ושמונים מאביריו ושריפתם של שלוש מאות עד ארבע מאות קתרים וכשהגרדום התמוטט תחת משקל הנתלים, טבחו אותם הצלבנים. באחותו של המנוצח, ז'יראלדה דה לוראק, התעללו החיילים ולאחר מכן השליכו אותה לבאר וסקלו אותה למוות. במהלך המערכה על לה וור, הרוזנים של דה פואה ושל קומנז' ניסו לתקוף קבוצת גרמנים שהגיעו במטרה לחבור לצלבנים.
קאסיס נכבשה במהירות בתחילת יוני וכחמישים קתרים הועלו על מוקד. בודואן, אחיו של הרוזן רמון השישי, מסר את כניעת המצודה הקטנה מונפראן לקבוצת צלבנים ואת ברוניקל לדה מונפור.
ביוני התחזק מונפור עם קבוצה גדולה של מתגייסים מגרמניה, אותם הוביל למצור על העיר הראשית של רמון השישי, טולוז. העיר הייתה מוגנת על ידי מערכת חומות אדירות ולוחמים מרוזנויות קומנז' ופואה. מונפור הצליח להדוף מספר גיחות של לוחמי העיר, אך כעבור שבועיים של מצור, ב-29 ביוני, פנה לאחוריו, כדי לרענן את כוחותיו. בספטמבר המצב התהפך, הרוזנים רמון השישי ורמון רוג'יה דה פואה הובילו כוח של כרבבת לוחמים למצור על דה מונפור בקסטלנודארי, אולם לרשות מונפור עמד גרעין קשה של לוחמים ורמון השישי לא הצטיין כמצביא. רמון רוג'יה דה פואה נכנס לקרב עם כוח מילואים שהובל אל קסטלנודארי על ידי בוּשאר דה מארלי. המפגש היה במרחק שלושה מיל מקסטלנודארי ודה מונפור זנח את הגנת המבצר ויצא עם לוחמיו, כדי לסייע בקרב וכך הנחילו מפלה לרמון רוג'יה דה פואה. גם לאחר זאת דה מונפור לא היה חזק דיו כדי למנוע מרמון השישי את המשך המצור וכך היה מסוגל רמון השישי להמשיך ולהשיב לידיו שישים מבצרים שנכבשו על ידי דה מונפור והצלבנים.
בסתיו 1211 ניסה רמון השישי להשיב לעצמו את קברה. באפריל 1212 דה מונפור קיבל תגבורת של קבוצות צלבנים חדשים והוביל אותם לסדרה של תקיפות מוצלחות מאוד לכיוון טולוז. פרו השני, מלך אראגון הוביל בספטמבר 1913 צבא לכיוון טולוז, כדי להתחבר עם רמון השישי ועם הרוזנים דה פואה וקומנז'.
קרב מירה
פרו השני, מלך אראגון, שהיה גיסו של רמון השישי מבית טולוז, היה גם האדון הפאודלי של רבים מאצילי חבל לנגדוק שנחלותיהם נכבשו על ידי סימון הרביעי דה מונפור, כולל רמון רוג'יה טרנקבל. הוא לא הכיר בכיבושיו של דה מונפור על בזייה וקרקסון, שהיו כפופות לו פאודלית והציע את עצמו מספר פעמים כמתווך בין הניצים. בגלל מאבקו במורים לא היה מסוגל לתמוך צבאית בגיסו, הרוזן מטולוז וגם לא רצה להסתכסך עם הכנסייה הקתולית, איתה היו לו יחסים מצוינים. ב-16 ביולי 1212 נחל, יחד עם בני בריתו, ניצחון גדול על המורים בקרב לאס נאבאס דה טולוסה ועטור בניצחון זה ניסה ללמד זכות על גיסו בפני האפיפיור אינוקנטיוס השלישי שהחליט לפתוח ויעוד בלה ואור. הוויעוד לא יצא לפועל וב-21 בינואר 1213 החליט פרו השני לקבל תחת חסותו את הרוזנים מבית טולוז, לה פואה, קומינז' והויקונט מביארן.
פרו השני הטיל ב-8 בספטמבר 1213 מצור על אחת ממצודותיו של דה מונפור, מירה. אל צבאו התחברו במהרה הרוזנים דה פואה וקומינז' ורמון השישי הגיע עם מיליציה גדולה. לרשות צבאו של פרו השני ובני בריתו עמדו כאלפים ומאתים פרשים ועשרים עד שלושים אלף לוחמים רגליים. לדה מונפור ולבן בריתו, הוויקונט מקורביי, היו כ-900 פרשים ו-700 קשתים בין מגיני החומות. פייטרו הציב את מחנהו כך שאגף אחד נשען על נחל מקומי והאגף השני על ביצה.
ב-12 בספטמבר פרו השני שלח את המיליציה הטולוזית להתקפה על חומות מירה. ההתקפה נהדפה וגיחה מהירה של הפרשים הצלבנים המיומנים, שהתפצלו לשלושה ראשי חץ בהנהגתם של גיום דה בר, בוּשאר דה מארלי ודה מונפור עצמו, הפתיעה את צבאו של פרו השני שנאלץ להשתתף בתגרה שלא התכונן לה. שני פרשים צלבנים, אלן דה רוּאֶה ופלורון דה ויל החליטו לצאת ולהתקיף את מלך אראגון. פרו השני, שיצא בראש צבאו, הופל מסוסו ואף על פי שצעק שהוא המלך, הרגו אותו. צבאו של פרו השני נכנס לפאניקה ונפוץ לכל עבר ודה מונפור זכה בניצחון מוחץ.