cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קופים מעופפים (פסיכולוגיה פופולרית)
טקטיקות
שליחויות "הקוף המעופף" עשויות לכלול ריגול, הפצת רכילות, איומים, ויצירת מצג שווא בו הנרקיסיסט מתואר כקורבן ואילו הקורבן הוא התוקפן. עם זאת, לא יהסס הנרקיסיסט להפוך את הקוף המעופף לשעיר לעזאזל במידת הצורך. הקופים המעופפים עשויים להסוות את מעורבות הנרקיסיסט, ולא להיות ערים לניצולם על ידו. לטקטיקה של ריבוי קופים מעופפים השפעה דומה לזו של לחץ חברתי או חרם.
חטיפת חיילי צה"ל בהר דב
חטיפת חיילי צה"ל בהר דב התרחשה ב-7 באוקטובר 2000. בחטיפה הרג ארגון החזבאללה שלושה חיילי צה"ל: בנימין (בני) אברהם, עדי אביטן ועומר סואעד, 2 לוחמים מחיל ההנדסה הקרבית ונהג מבצעי, בעת פעילות סיור צבאי לאורך גדר המערכת באזור הר דב, וחטף את גופותיהם. באוקטובר 2001 הודיע צה"ל כי החיילים נהרגו במהלך אירוע החטיפה. גופות החיילים הוחזרו בעסקת חילופי שבויים ב-29 בינואר 2004. אירוע החטיפה היה לתקרית הראשונה בגבול הצפון לאחר הנסיגה מלבנון במאי 2000, ולאחריו ביצע חזבאללה שורת ניסיונות נוספים לחטוף חיילים, עד לחטיפתם של אהוד גולדווסר ואלדד רגב ב-12 ביולי 2006, אירוע שהוביל לפרוץ מלחמת לבנון השנייה.
קופים מעופפים (פסיכולוגיה פופולרית)
מניעים
מניעי הקופים המעופפים רבים ומגוונים. בראש ובראשונה, הקסם האישי השטחי שמאפיין את האישיות הנרקיסיסטית שובה את ליבם ומסייע להם להאמין לנרטיב שלו, המאופיין בפרספקטיבה חד-צדדית, בה מוצג הקורבן כאשם. בני משפחה וחברים עלולים בתום לב "לסייע בפתרון הבעיה", כאשר הם תופשים את הצד "הבעייתי" באופן מוטעה, ובכך מוסיפים לסבלו של הקורבן. לעיתים, אדם הנמצא במערכת יחסים של תלות שיתופית עם הנרקיסיסט הופך לקוף מעופף, מתוך שאיפה להיכלל בתחושת-העצמי האומניפוטנטית של הנרקיסיסט. כמו כן, הוא עשוי להשתמש בקורבן כמטרה לביטוי האינסטינקטים התוקפניים המודחקים שלו.
חטיפת חיילי צה"ל בהר דב
רקע
אירוע החטיפה באוקטובר 2000 היה למהלך הראשון של חזבאללה לאחר נסיגת צה"ל מלבנון. הערכות המודיעין טרם הנסיגה מלבנון דיברו על ימי לחימה וירי רקטות על יישובי הצפון, אך בפועל חזבאללה הרגיע את השטח עד אירוע החטיפה. השליטה באזור הר דב חולקה בזמנו בין עוצבת הגליל (אוגדה 91) לעוצבת געש (אוגדה 36 - רמת הגולן) דבר שיצר אי בהירות לכוחות צה"ל שפעלו באזור. באותה תקופה היה עסוק פיקוד צפון בהקמת גדר גבול אלקטרונית לאורך הגבול עם לבנון, אך בנייתה של זו לא הושלמה באזור הר דב טרם החטיפה.
בשבוע שקדם לחטיפה היו צה"ל ומדינת ישראל עסוקים בלחימה קשה בעזה ובאיו"ש ובהרגעת הזירה הפנימית. באוקטובר אותה שנה פרצה האינתיפאדה השנייה ובימים שלאחר מכן אירעו תקריות קשות, בהן הקרב בקבר יוסף, תקיפת המוצב בנצרים וירי על גילה. החל מ-1 באוקטובר 2000 החלו הפרות סדר של ערביי ישראל - אירועי אוקטובר 2000 שבמהלכם נהרגו 13 ערבים אזרחי ישראל. לנוכח אירועים אלו נראה גבול הצפון ערב החטיפה שקט מתמיד.
אירוע החטיפה
בצהרי יום שבת 7 באוקטובר 2000, סמוך לשעה אחת בצהריים, תקף ארגון הטרור חזבאללה רכב סיור לא ממוגן (מסוג בט"שית, רכב פתוח) של צה"ל אשר ביצע סיור לאורך גדר הגבול בגזרת הר דב, גבול לבנון בקרבת הכפר שבעא. ברכב הסיור היו סמ"ר בני אברהם, וסמ"ר עדי אביטן לוחמי גדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית, וסמ"ר עומאר סואעד, נהג השייך לחטיבה המרחבית. הסיור נעשה כחלק מהמשימות המבצעיות בעת התקופה שתפסו קו מבצעי בגזרה. בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה מספר שבועות לפני כן, הועברו רוב רכבי הסיור המשוריינים של צה"ל מגבול הצפון אל מוקדי העימות ביהודה ושומרון, ולכן רכב הסיור שהותקף לא היה ממוגן והכוח נקלע למארב באש אויב. לפי התכנון המקורי של ארגון הטרור חזבאללה, היו אמורים המחבלים לתקוף סיור של שני רכבים משוריינים, ובכך להבטיח שהחיילים בתוכם לא יהרגו כתוצאה מפיצוץ המטען, כדי שיוכלו לשבות אותם בחיים. מחבלי החזבאללה לא יכלו לדחות את הפעולה, והוחלט לבצעה על אף שהסיור המיועד כלל ג'יפ לא ממוגן אחד.
בשעות שלפני החטיפה, פעילי החזבאללה הזיזו אבנים מהדרך במסווה של משחק כדורגל, כדי להכין את המעבר לרכב מילוט, שייקח את החטופים לתוך לבנון.
בעת שרכב הסיור עבר בסמוך לשער שבעא, הופעל נגדו מטען רב עוצמה, ולאחר מכן פרצו מחבלי חזבאללה שארבו בסמוך את שער הגבול באמצעות מטען חבלה, חדרו לשטח ישראל וגררו מתוך רכב הסיור הפגוע את החיילים, שהיו פצועים או מתים לג'יפ ריינג'רובר שהמתין להם בתוך שטח ישראל, ומיד לאחר מכן פתח בנסיעה לתוך לבנון. לפי החזבאללה, כעבור 40 דקות החטופים היו במקום בטוח בשטח לבנון. רכב הסיור בו נסעו החיילים היה קל ולא ממוגן ועל כן ספגו החיילים פגיעה קטלנית במהלך פיצוץ המטען.
פעולת החטיפה לוותה בפעולת הסחה מורכבת שכללה התפרעות של עשרות מפגינים פלסטינים ליד שער זרעית בגזרה המערבית של הגבול, ובירי של פצצות מרגמה לעבר מוצבי צה"ל בהר דב.
בהתאם לנוהל חניבעל ניסה צה"ל לעכב את הכוח החוטף באמצעות ירי של טנקים ומרגמות. כוחות חיל רגלים בפיקוד אל"ם משה תמיר וסא"ל אהרון חליוה יחד עם כוחות חיל הנדסה קרבית ביצעו סריקות באזור בסיוע מסוקי הקרב, שהגיעו לשטח רק 45 דקות לאחר אירוע החטיפה, ותקיפות של חיל האוויר על מוצבי חזבאללה סמוכים. פרט לכך הותקפו מספר יעדים מהאוויר וכן תחנת מכ"ם סורית.
באותו יום חזבאללה סירב להעביר כל מידע אודות מצבם של החיילים, ומנהיג חזבאללה התייחס בעמימות ובכפל לשון לגבי מצבם והצהיר כי מדובר "במתנה לעם הפלסטיני" וכי ידרוש שחרור מחבלים תמורת החיילים. בימים שלאחר מכן טענו גורמים בצה"ל כי על סמך ניתוח זירת האירוע נראה שהחיילים נפצעו במהלך החטיפה, נסראללה הגיב ואישר כי "אחד החיילים פצוע".
ב-15 באוקטובר 2000, כינס נסראללה מסיבת עיתונאים נוספת בביירות ובה הצהיר כי בידיו אלוף-משנה ישראלי, אלחנן טננבוים, אשר לדבריו היה סוכן המוסד שהגיע מיוזמתו ללבנון.
התגובה החלשה יחסית של צה"ל היוותה את תחילתה של מדיניות ההכלה של פעילות חזבאללה בלבנון, מדיניות שהמשיכה עד למלחמת לבנון השנייה ביולי 2006. תגובה זו נבעה מהרצון להימנע מהצגת הנסיגה כגורמת להסלמה, מהימנעות מפתיחת חזית שנייה (במקביל לאינתיפאדה השנייה) וכן מרצון לתת לתושבי הצפון להתאושש.
האו"ם
ביוני 2001 נחשף כי בידי מטה האו"ם בניו יורק צילומים של אירוע החטיפה, עד אותה עת הכחישו בכירים באו"ם כי קיים סרט וידאו של האירוע. הסרט צולם על ידי חיילי יוניפי"ל (הגדוד ההודי) אשר שהו במוצב שצפה על אזור החטיפה, והוא כולל גם סריקה שערכו בנקודת החטיפה בצד הלבנוני. אנשי האו"ם גם צילמו את אנשי החזבאללה מעבירים את החיילים החטופים כ-18 שעות לאחר האירוע, במרחק של כ-20 ק"מ בלבד מהמקום בו נחטפו. ועדה של האו"ם שבדקה את הכשלים בהעברת החומר לישראל קבעה כי הדבר לא נעשה בזדון, אלא היה תוצאה של כשלים בתקשורת ושיקול דעת שגוי.
האו"ם סירב לבקשת משפחות החטופים ומדינת ישראל להעביר את החומרים שבידיו לידי ישראל, ולבסוף הסכים להציג חלקים מצונזרים מן הסרט. בנוסף, הציגו אנשי האו"ם 53 פריטים שנאספו באתר החטיפה, בהם 13 פריטים השייכים לחיילים החטופים.
משעה שהובא דבר הימצאותה של הקלטת בידי האו"ם, צוות מומחים ישראלי בדק את העניין בשיתוף עם האו"ם, שהעביר לצוות גם את רכבי המילוט של החזבאללה, ומספר פריטים שנמצאו במקום האירוע.
משפחות החטופים הודיעו בספטמבר 2004 כי יתבעו את האו"ם על חלקו בסיוע לחזבאללה.
ההודעה כי החיילים אינם בין החיים
ב-29 באוקטובר 2001 הודיע ראש אכ"א האלוף גיל רגב כי על סמך המידע שברשות צה"ל החיילים אינם בין החיים. ב-3 בנובמבר 2001 החלו משפחות החיילים לשבת שבעה בעקבות החלטת הרבנים הראשיים והרב הראשי לצה"ל ישראל וייס, שהחיילים אינם בין החיים ועל כן הגדרתם היא חללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע.
בעקבות הפרסומים שלל נסראללה את המידע וטען כי "הכרזת ישראל על החיילים כמתים היא משחק שלא נשתתף בו. שיגידו מה שהם רוצים. הודעתם כי הם ימשיכו עמנו במשא ומתן על בסיס ההנחה שבידינו גופות ולא אנשים חיים היא עניין שלהם".
עסקת חילופי השבויים
ב-29 בינואר 2004, לאחר משא ומתן ארוך, בוצעה עסקת חילופי שבויים. בתיווכו של ראש המודיעין הגרמני הוטסו לגרמניה גופות שלושת החיילים ואלחנן טננבוים - ישראלי שנחטף והיה בשבי החזבאללה מ־16 באוקטובר 2000. במקביל שחררה ישראל 400 מחבלים פלסטיניים והטיסה לגרמניה 36 בני לאומים אחרים, רובם לבנונים; ביניהם מוסטפא דיראני והשיח' עבד אל-כרים עובייד, אשר הוחזקו עד אותה עת כקלפי מיקוח להחזרתו של רון ארד, והטרוריסט הגרמני סטיבן סמירק.
בז' בשבט תשס"ד הם הובאו לקבורה, כל חייל בעירו.
בספטמבר 2009 חשף אתר החדשות ynet סרטון המתעד את העסקה, בישראל ובקלן שבגרמניה - מהזיהוי הוודאי של החיילים, דרך האור הירוק לשחרור במתקני השב"ס ועד למסירתו של טננבוים לידיים ישראליות.
הסרט "העסקה הגדולה"
בספטמבר 2006 שידרה רשת LBC הלבנונית את הסרט "העסקה הגדולה" המתעד את מהלך חטיפת החיילים ואת ההכנות לפעולה. בסרט נראה רגע פיצוץ המטען על הסיור וכן פריצת חזבאללה את הגבול והעברת החיילים לצד הלבנוני. בסרט גם נראה ראיון ישן שנערך עם הנווט השבוי רון ארד.
חקירת אירוע החטיפה
לאחר חטיפת החיילים בהר דב באוקטובר 2000, מינה ראש הממשלה ושר הביטחון אהוד ברק את האלוף במילואים יוסי פלד לעמוד בראש ועדה שתחקור את תפקוד כוחות צה"ל לפני, במהלך ואחרי החטיפה. הוועדה מצאה ליקויים חמורים בתפקוד הכוחות. בתחקיר הראשוני שנערך בפיקוד צפון נטען כי החיילים טעו בדרכם והגיעו לנקודה מסוכנת בגבול אליה אסור להתקרב. בנוסף, נפוצו שמועות שקריות לפיהן היו החיילים מעורבים בעסקת סמים עם סוחרים לבנוניים ועל כן התקרבו לגבול. כל אלו נפסלו בתחקיר המעמיק במהלכו התברר כי לחטיפה קדמה שרשרת של כשלים מבצעיים, בכל רמות הפיקוד וכי החיילים נהגו כשורה כאשר הגיעו למקום. בעקבות התחקיר הוחלט על הדחת מפקד חטיבת החרמון אל"ם יואל אור ומפקד גדוד ההנדסה סא"ל יוסי רפאלוב. כמו כן, הודח מפקד פלוגה בשריון שהיה אחראי על הגזרה.
על פרסום הטענה בדבר עסקת הסמים הגישו הורי החייל בני אברהם תביעת דיבה נגד העיתונאי רמי יצהר, בעל אתר האינטרנט "עניין מרכזי", ונפסק שעליו לפצותם בסכום של 250,000 ש"ח בתוספת 35,000 ש"ח שכר טרחת עורך דין.
שלמה לויזון
שלמה לויזון (בכתיב יידיש: לעוויזאהן; 1789 – ט"ו בניסן ה'תקפ"א, 17 באפריל 1821) היה חוקר, בלשן ומשורר עברי, איש תנועת ההשכלה, מחבר "מליצת ישורון".
קורות חייו
בשל מצוקה כספית בא ב-1809 לפראג והחל ללמוד בישיבת פראג. בפראג התיידד עם ההומוריסטן מוריץ ספיר ועם האחים המשכילים ברוך ייטלס ויהודה ייטלס, והתקרב לחוג המשכילים של פראג. בשלב מסוים עזב את הישיבה והחל ללמוד באוניברסיטת קארל בפראג, ובה למד סורית, יוונית ואנגלית. בפראג גם הדפיס את ספריו הראשונים, "שיחה בעולם הנשמות" ו"בית האוסף".
ב-1815 בא לווינה לשמש שם כמגיה בבית הדפוס של אנטון שמיד, שבו עבדו באותה תקופה משכילים רבים ובהם שמואל רומאנלי, יהודה ליב בן-זאב ושמשון בלוך. בווינה הוציא לאור את ספריו "מליצת ישורון", "מחקרי ארץ" וספרים אחרים.
ב-1820, בעקבות לחצים מכיוונים שונים, לרבות פרשת אהבה נכזבת, לקה בנפשו, ואולי מדובר בהחמרה במחלת נפש שממנה סבל כל חייו. הוא חזר לעיר הולדתו ושם נפטר ב-1821, בהיותו בן 32 בלבד.
ספריו
מהדורות בנות-זמננו של כתביו:
קישורים חיצוניים
מפרסומיו:
שמואל דוד
הרב שמואל דוד (נולד בשנת תשט"ז, 1956) הוא רב העיר עפולה ובעבר רב הקיבוץ ראש צורים.
ביוגרפיה
גדל בתל אביב. למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ובישיבת הר עציון באלון שבות.
שירת בצה"ל כטנקיסט והוסמך כמפקד טנק והמשיך לשרת בו גם במילואים, כולל בתפקיד רב גדודי. בשנות התשעים היה רב הקיבוץ ראש צורים. בשנת תש"נ זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית על שו"ת מראש צורים. בשנת התשנ"ח (1998) נבחר לרבה הראשי הספרדי של העיר עפולה. הקים מכון ללימודי יהדות לרוצים להתגייר.
הרב דוד הוא מרבני ארגון צהר ובמעגלי צדק. משמש גם כנשיא ישיבת ההסדר החדשה שבעפולה. הרב דוד בעד אמנה חברתית חדשה בענייני דת ומדינה להסדר היחסים בין הדתיים לחילוניים על בסיס של הסכמה רחבה.
כחלק מפעילותו כרבה הראשי של עפולה, הרב היה שותף בהקמת ישיבה תיכונית, ישיבת הסדר, גרעין תורני ומדרשה לבנות.
אשתו, לאה אריאלה (לבית משפחת אמסלם) נפטרה בשנת ה'תשנ"ט.
נשוי בשנית להדס (לבית משפחת מלחי).
אנג'לו לוי-ביאנקיני
אנג'לו לוי-ביאנקיני (באיטלקית: Angelo Levi Bianchini) (4 בפברואר 1877 – 20 באוגוסט 1920), היה יהודי-איטלקי. שירת כרב חובל בצי המלכותי האיטלקי. היה חבר בוועד הצירים ופעל לקידום ענייני היישוב היהודי בארץ ישראל בתחילת השלטון הבריטי בה, בשנים 1918 - 1920. נרצח בדרעא שבגבול עבר הירדן-סוריה בעת שפעל בשליחות ממשלת איטליה.
אנג'לו לוי-ביאנקיני נולד בוונציה בשנת 1877, למיקֵלֶאנג'לו לוי ואנריקטה  ביאנקיני, בן שני מתוך ארבעה בנים. הוא כלל גם את שם משפחת אמו בשם משפחתו, כדי להבדילו משאר המשפחות שנשאו את השם "לוי". משפחתו הייתה קשורה לתנועה לאיחוד איטליה אך דבקה גם במסורת היהודית, בדומה לרבים מבני יהדות איטליה.
בצי המלכותי האיטלקי
בשנת 1890, בגיל 13, התקבל לאקדמיה המלכותית לימאות (Regia Accademia Navale) בליבורנו. ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1894, היה בין החניכים המצטיינים וקבל דרגת "Guardiamarina" - דרגת הקצונה השנייה (מקבילה לסגן). הוא צורף לצי המלכותי האיטלקי. בשנים 96–1895 הפליג באונית מלחמה וקבל דרגת Sottotenente di vascello (מקבילה לסרן) - הדרגה השנייה או השלישית אחרי הקברניט. הגיע לדרגת Tenente di Vascello, המקביל לאלוף-משנה.
בשנת 1905 היה בפיומה ותרם לבניית מתקני לחימה ימיים. בשנת 1907 עבר למפקדת הימייה האיטלקית. בשנים 9–1908 שרת על אוניית המלחמה "קלטיק" (Celtic) של ארצות הברית, שפעלה בשליחות הצלה בעת רעידת אדמה בסיציליה ובקלבריה וזכה להוקרה על פעולתו. בשנת 1911 עבר להדרכה ופיקד על אונייה להכשרת חובלים "סרדיניה". משם עבר ללחימה מול לוב וקבל פיקוד על טרפדת. בשנת 1912 הגיע לים האדום בספינת מלחמה חמושה בתותחים לשם סיום הלחימה באפריקה. בשנת 14–1913 עבר להוראה באקדמיה המלכותית לימאות בליבורנו.
השתתף בקרבות במחסום אוטרנטו, ונטל חלק בהתמודדות בין הצי האיטלקי לבין הצי של האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה. בשנת 1915 נמנה עם הספינות שפעלו כ"ציידי טורפדות" בצפון הים האדריאטי ופיקד על המשחתת "פוצ'יליארי" (Fucielieri). אדמירל טהון דה רוול העניק לו מדליה של כסף על הפעילות שלו בימים 3–5 מאי 1916 בצפון הים האדריאטי.
פעולה נוספת הנזקפת לזכותו הייתה ב-12 ביוני 1916 בעת פיקודו על הפוצ'יליארי, שנכללה בכוח שבו עוד שתי משחתות ושתי טרפדות, שנשלח לתקוף בסיס בעיר פורץ', שממנו יצאו המטוסים הימיים האוסטרים שתקפו את ונציה וערים אחרות בחוף הים האדריאטי. הכוח איתר את מיקומו המדויק של הבסיס, והתפתח קרב ארטילרי בין הספינות האיטלקיות ועמדות ההגנה האוסטריות, שבמהלכו נגרמו נזקים כבדים לבסיס האוסטרי. גם בצד האיטלקי היו אבדות ומעשי גבורה. המתקפה האיטלקית זכתה להצלחה זמנית כי המתקפות האוסטריות התחדשו לאחר זמן מה אבל כעת מיקום הבסיס היה ידוע, הוא הותקף מדי פעם על ידי הכוחות האיטלקים ועוצמת התקיפות האוסטריות נחלשה..
לאחר מכן מונה למשנה מפקד אניית מלחמה חמושה בתותחים כבדים מסוג דרדנוט בשם Andrea Doria. בשנת 1917 הוצב במשרד החוץ האיטלקי ובשנים 19–1918 היה בשליחות בארץ ישראל.
ב-5 במאי 1919 יצא מארץ ישראל בדרכו לאיטליה. באיטליה תכננו משרד הימיה ומשרד החוץ להחזירו לפעילות בצי, ולתת לו פיקוד על ספינה, שתפליג במזרח הים התיכון ובים השחור. ביוני 1919 התחלפה הממשלה באיטליה, ומימוש תוכנית זו נדחה. באמצע יולי יצא לוי-ביאנקיני להפלגה עם ספינתו "קואטית" (Coatit). הוא עגן באחדים מנמלי הים התיכון, ובהם פיראוס, איזמיר, רודוס, לימסול, לרנקה, תוך שהוא אוסף ידיעות על האזור. בספטמבר עבר דרך תעלת סואץ והפליג לג'דה, לשם ליווי האמיר אידריס (לימים מלך לוב) בדרכו למכה. הוא המשיך בליווי זה עד לחזרתו של האמיר אידריס לבנגזי. בנובמבר 1919 הסתיימה ההפלגה, ולוי-ביאנקיני מונה לעורך ביטאון הימיה האיטלקית Rivista Marittima. בפברואר 1920 זכה לאות כבוד: Ufficiale della Corona d'Italia. באוגוסט 1920 נשלח שוב למזרח התיכון, שם נרצח.
במזרח התיכון
לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה ביקשה איטליה לחזק את מעמדה בארץ ישראל, ובין השאר שלחה כוח בן 500 חיילים שלחם בשורותיו של גנרל אלנבי. בעקבות מתן הצהרת בלפור החליט משרד החוץ האיטלקי לצרף יהודים איטלקים אחדים לוועד הצירים, כדי שייצגו את האינטרסים של איטליה. למטרה זו נבחרו שני נציגים: קצין הרפואה ד"ר ג'אקומו הרטום ורב החובל אנג'לו לוי-ביאנקיני, שהחלו לפעול ב-1 ביולי 1918. השניים הוצגו כנציגי יהדות איטליה, אף שפעלו מטעם משרד החוץ, והם הונחו שלא ללבוש את מדיהם. לוי-ביאנקיני והרטום הצטרפו למשלחת רפואית אמריקאית שהייתה בדרכה לארץ ישראל. ב-13 באוגוסט הגיעו השניים, עם היחידה האמריקאית, לאלכסנדריה שבמצרים, שם נפגשו עם הנציב העליון הבריטי ועם הסולטאן פואד הראשון. משם המשיכו לארץ ישראל, בלוויית חיים ויצמן, שהגיע למצרים לקבל את פניהם. בתקופה זו המערכה על ארץ ישראל טרם הסתיימה, וחלקה הצפוני של הארץ היה בשליטת האימפריה העות'מאנית. הוא היה נספח צבאי ליד המנגנון הצבאי הבריטי שניהל אז את הארץ. ביאנקיני פעל, בין היתר, לשיבתם של 6,000 יהודים שגורשו על ידי הטורקים, סייר בערי הארץ, וזכה לאהדה ביישוב. בביקור שערך ויצמן ברומא ביקש ששליחותו של לוי-ביאנקיני בארץ ישראל תוארך עד פברואר 1919, ונענה בחיוב.
ב-30 בנובמבר 1918 חזר לרומא ומשם המשיך לפריז וללונדון, שם קיים מגעים עם ראשי הציונות.
באמצע פברואר 1919 חזר לארץ ישראל, לאחר שבדרכו אליה פקד את פליטי ארץ ישראל ששהו במצרים. הוא חשש מפרעות שיערכו הערבים, ושכנע את רונלד סטורס, המושל הבריטי של ירושלים, לתגבר את כוחות הצבא בעיר.
לקראת התהלוכה המסורתית הערבית במסגרת חגיגות נבי מוסא, ב-11 באפריל, הפנה את תשומת לב הבריטים לאפשרות כי הערבים יתנכלו ליהודים. הוא יצא במדי רב החובל לעיר העתיקה, כאשר משמרות בריטיים הגנו עליו. כך נמנעה הפגיעה ביהודים באותו שנה.
לוי-ביאנקיני המליץ שההסתדרות הציונית תחתור לכך שהמנדט על ארץ ישראל יינתן למדינות אחדות - בריטניה, ארצות הברית, צרפת ואיטליה - ולא לבריטניה לבדה, אך עמדתו לא התקבלה.
בוועידת סן רמו, שהתקיימה באפריל 1920, הפעיל השפעתו על חברי המשלחת האיטלקית, ובראשם ראש ממשלת איטליה, פרנצ'סקו ניטי, כדי שזו תתמוך ברעיון הציוני של הקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל. פעילות זו סייעה לקבלת ההחלטה בוועידה, לאמץ את הצהרת בלפור.
קודם להירצחו נבחר על ידי ההנהלה הציונית בירושלים למנהל מחלקת העלייה, אך לא הספיק למלא תפקיד זה.
בשהותו בארץ ישראל מילא לוי-ביאנקיני תפקיד כפול: נציג מטעם משרד החוץ האיטלקי וחבר בוועד הצירים. הוא הצליח לשמור על נאמנות לאינטרסים האיטלקיים ולחיים ויצמן. הוא פעל לקידום אינטרסים מדיניים ומסחריים של איטליה, בנוסף לפעולתו למען היישוב היהודי בארץ ישראל. כפל התפקידים יצר לעיתים קושי, משום שלפעולות מסוימות למען העניין הציוני נדרש אישור של משרד החוץ האיטלקי, שלו היו אינטרסים משלו. דוגמה ברורה לקונפליקט זה מופיעה בדבריו של לורד קרזון, סגן שר החוץ הבריטי, במאי 1919, במענה לבקשה להסדיר פגישה של לוי-ביאנקיני עם האמיר פייסל: "אף על פי שאין לנו התנגדות שביאנקיני יבקר אצל פייסל בתור ציוני, הרי שביקורו בתור קצין איטלקי, אמנם באישורה הלא רשמי של ממשלת איטליה, עשוי לגרום לאי הבנות חמורות עם הצרפתים". חיים ויצמן התייחס לכך באוטוביוגרפיה שלו, בכותבו: "הממשלה האיטלקית שלחה אלינו את המפקד לוי ביאנקיני, שנתגלה אחר כך כעובד נאמן ביותר, שהשתתף עמנו בלב שלם בכל צידי עבודתנו בארץ ישראל; אבל עד מהרה נתקבל הרושם, שמסירותו הייתה מיוסדת על נטייה איטלקית יותר מאשר ארץ-ישראלית".
הרצח
באוגוסט 1920 יצא בשליחות ממשלתו למזרח התיכון, ועבר במצרים ובארץ ישראל, ומשם המשיך לסוריה, שם התקיימו מהומות נגד שלטון המנדט הצרפתי. הוא נרצח ב-20 באוגוסט 1920 בדרעא שבגבול עבר הירדן-סוריה. על הנסיבות שהביאו לרציחתו יש גרסאות אחדות:
עיתון "הארץ" מ-1 ביולי 1921 מספר כי הגנרל נירו הבריטי ערך ביקור נימוסין בדרעא למרות רצח ביאנקיני. בידיעה הוא מוסיף בסוגריים - סימן קריאה.
לאחר השתדלויות רבות, בהן של חיים ויצמן יצא אחיו, קולונל אכילה לוי-ביאנקיני, לדמשק. משם המשיך בליווי חיילים איטלקים לדרעא. שם גילה את שרידיו של אנג'לו לוי-ביאנקיני. שנה לאחר מותו, ב-21 אוגוסט 1921, הוא הובא לקבורה בטורינו שבאיטליה. ליד המצבה הוקם קיר זיכרון לזכרו.
הנצחת זכרו
בירושלים הונצח זכרו של אנג'לו לוי-ביאנקיני ברחוב הנושא את שמו, רחוב המקשר בין הרחובות שמאי והלל, בקרבת "בית הכנסת כמנהג בני רומא" (Tempio Italiano) - בית הכנסת של יהדות איטליה בירושלים.
צבא שחרור קוסובו
צבא שחרור קוסובו (באלבנית: Ushtria Çlirimtare e Kosovës או בראשי-תיבות: UÇK) היה ארגון גרילה חצי-צבאי אלבני אשר פעל להשגת עצמאות לחבל קוסובו מידי יוגוסלביה וסרביה בסוף שנות ה-90.
כתב ה-BBC בחבל הבלקן פול ווּד כתב בשנת 2001 כי "צבא שחרור קוסובו הפך לארגון הגרילה המצליח ביותר של העת החדשה". על פי עיתונאי הפלילים, ג'פרי רובינסון, ארגון ה-KLA הוא הוכחה ל"קשר ישיר בין אוסאמה בן לאדן לאלבנים".
המערכה של הארגון נגד כוחות הביטחון של סרביה גררה תגובת נגד חמורה של צבא יוגוסלביה אשר הובילה למלחמת קוסובו שהתחוללה באזור בשנים 1996–1999. ה-CIA, ארצות הברית, האו"ם והרשויות היוגוסלביות מחשיבות את הצבא שחרור קוסובו לארגון טרור. הממשלה הסרבית דיווחה שאנשי הארגון הרגו יותר מ-10,000 אזרחים סרבים ואלבנים.
בתגובה לפעולות הגרילה של צבא שחרור קוסובו, הצבא והמשטרה היוגוסלביים פתחו בפעולות נגד אלימות אשר הובילו לעקירתם של אלבנים בני חבל קוסובו ולהברחתם למקדוניה ולאלבניה השכנות. פעולות אלו של צבא יוגוסלביה הוכרזו כטיהור אתני על ידי ארגוני זכויות אדם וממשלות נאט"ו. פעולות אלו ביחד עם מה שנתפס בעיני מדינות אירופה המערבית ככישלון למנוע התרחשות של זוועות במהלך מלחמת בוסניה, הביאו לידי המלחמה הראשונה אי-פעם של נאט"ו כנגד מדינה ריבונית (מלחמה שחוקיותה מוטלת בספק עד היום בשל אי קבלת החלטה המאשרת שימוש בכוח במועצת הביטחון של האו"ם).
ישנן טענות כי צבא השחרור של קוסובו כולל כ-1,000 שכירי חרב זרים מאלבניה, ערב הסעודית, תימן, אפגניסטן, בוסניה והרצגובינה וקרואטיה. כמו כן נטען כי בין שכירי החרב היו מדריכים בריטים וגרמנים. שכירי חרב אלה הם לרוב אזרחים אלבנים, ובמיוחד קציני צבא אלבנים לשעבר, שוטרים וחברי כוחות הביטחון הממלכתיים. על פי דיווחים סרביים, מחנות האימונים העיקריים של הארגון באלבניה הם Ljabinot ליד טירנה, טרופוג'ה בסמוך לגבול יוגוסלביה-אלבניה, Kuks ו-Bajram Curi בסמוך לגבול יוגוסלביה-אלבניה. סרביה טוענת כי מקומות אלה מהווים גם את מטה הפיקוד והיחידות של הצבא והמשטרה האלבנית בחלק הצפון-מזרחי של אלבניה והמרכזים לגיוס חסידיו של נשיא אלבניה המודח סאלי ברישה.
ביולי 2014 הכריז התובע הראשי של האיחוד האירופי, קלינט ויליאמסון, כי בכירים בצבא השחרור של קוסובו ביצעו לאחר מלחמת קוסובו פשעי מלחמה חמורים, בכלל זה טיהור אתני של סרבים וצוענים, אלימות מינית, חילול מבני קודש וסחר באיברים.
אל-אמירה
אל-אמירה (בערבית: الأميرة; תעתיק מדויק: אלאמירה; בעברית: הנסיכה) הייתה שכונה נוצרית במרכז ירושלים, שהוקמה בשלהי המאה ה-19. בתקופת המנדט הבריטי השתלבה השכונה במרקם העירוני של "העיר העברית" שנבנה לאורך רחוב המלך ג'ורג'. לאחר הקמת מדינת ישראל נהרסו חלק מבתי השכונה, ובמקומם נבנו בניינים אחרים, והחלק אחר נתפס כנכסי נפקדים.
שם השכונה
השכונה כונתה 'אל-אמירה', שמשמעו 'הנסיכה', על שם "הנסיכה" ז'אן מרקוס, הולנדית משיחית שהקימה את מלון הגאולה.
הקמת השכונה
השכונה נבנתה כחלק מתהליך היציאה הנוצרית מהחומות החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בני הקהילה הנוצרית, אשר ניצלו את הסכמי הקפיטולציות - היתרים ותנאים מפליגים לבני מיעוטים דתיים - והקימו בתחילה בעיקר מבני ציבור. הבניין הראשון שנבנה באזור היה בית טליתא קומי, בית יתומות לנערות נוצריות, שנחנך ב-1868. את הבית יסד מסדר הדיאקוניסות הגרמני, והוא תוכנן בידי האדריכל קונרד שיק. ברוב התקופה שימש בעיקר כבית ספר לבנות. בימי העלייה החמישית נכנסו ללמוד במוסד גם נערות יהודיות מעולות גרמניה. בצידה השני של השכונה החלה "הנסיכה" ז'אן מרקוס בהקמת מלון הגאולה ב-1875. בטווח ביו שני מבנים אלו הקימו עשירים ערביים נוצריים בתי מגורים גדולים בסגנון דומה, בתי מידות בני שתי קומות מוקפים גינה. המבנה הגדול באזור, מנזר רטיסבון, הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-19, המנזר הקתולי רכש מהכנסייה היוונית אורתודוקסית, שטח קרקע גדול ובו הוקם המנזר. שטח שהשתרע, מסביב למבנה, בכל הריבוע שבין הרחובות: אוסישקין — קרן קיימת — המלך ג'ורג' — המעלות — נרקיס.
המוסד היהודי הראשון שהוקם באזור היה בצלאל. ב-1908 נרכשו עבורו שני בתיו של הסוחר הערבי אבו שאכיר ברחוב שמואל הנגיד 12. עוד בית ערבי שעבר לידיים יהודיות באותה עת הוא הבית שנמצא מאחורי שני בתי בצלאל והיה לבית המגורים של בוריס שץ. האזור כולו הושפע מנוכחות המוסד. בקרבת המוסד החלו משפחות יהודיות שוכרות מגורים בבתים הערביים מסביב. המחסור בדירות בעיר באותם ימים, לפני תחילת הבנייה של השכונות היהודיות החדשות בה, כמו רחביה, בית הכרם, תלפיות ושכונות אחרות, גרם ליהודים לשכור דירות בבתי הערבים ובעלי הבתים הערבים הצליחו לקבל מהיהודים דמי שכירות גבוהים.
בתקופת המנדט
לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה, בסוף 1917, כבשו הבריטים את ירושלים מידי האימפריה העות'מאנית והקיסרות הגרמנית, ודרשו מהאזרחים הגרמנים לעזוב את העיר. בין היתר, נאלצו לעזוב גם האחיות ממסדר הדיאקוניסות, שעד אז ניהלו את בית הספר לבנות בית טליתא קומי בשכונה.
עם עזיבתן את ירושלים נשארו בבית מוסד זה כמאה נערות פלסטיניות שלמדו בו. "קרן העזרה הבריטית לסוריה וארץ ישראל", שקמה לאחר מלחמת העולם הראשונה, קיבלה את המוסד תחת חסותה, ושינתה את שמו ל"הקולג' הבריטי לנערות". מבל ורבורטון, אשת חינוך בריטית, ניהלה את המקום. בשנת 1919 סיימה הקרן את פעולתה, אבל לבקשת הגנרל אדמונד אלנבי המשיכה ורבורטון לנהל את טליתא קומי עוד חמש שנים נוספות. בעזרת "מיסיון ירושלים והמזרח" (Jerusalem and the East Mission) וחברות מיסיון אנגליות אחרות, היא רכשה קרקע בקרבת מנזר רטיסבון, והחלה ב-1920 בבניית מבנה עבור בית הספר במתכונת של קולג' אנגלי.
ביולי 1925, הושלם הבניין הראשון של הקולג' והוא עבר למקומו החדש. הבניין של טליתא קומי הוחזר לאחיות הדיאקוניסות הגרמניות שחזרו ארצה. בקולג' למדו נערות נוצריות, מוסלמיות ויהודיות מכל העדות.
בשנת 1928 הקים "הקולג' הבריטי לנערות" גם את בית הספר העממי הבריטי לילדים. בית הספר שכן במתחם של קולג' הנערות, בבניין נפרד עם כניסה נפרדת ומגרש משחקים נפרד שהוקמו עבורו.
בשנת 1922 הוחכרו לחברה הציונית המיישבת הכשרת הישוב אדמות בבעלותה של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, אשר עלייהם הוקמה השכונה רחביה והאזור התפתח כ"עיר העברית". בתקופת המנדט מכרו גם אנשי מנזר רטיסבון ליזמים יהודים חלק מהקרקע שלהם ועליה נבנו מבנים יהודים כמו ראש רחביה, גן רחביה, בית הכנסת ישרון ועוד. בשנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה כבר האוכלוסייה בשכונה ברובה יהודית, מאחר שבעלי הבתים הנוצרים השכירו או מכרו את הנכסים ועברו לגור בבתי מידות בשכונות הגנים הסמוכות טלביה, קטמון ובקעה.
בשנת 1944 רכשה חברת הכשרת היישוב מגרש בשכונה, בפינת הרחובות המלך ג'ורג וממילא, אך רק ב-1961 הושלמה הקמתו של מרכז אמיר על מגרש זה (השם "אמיר" היה גרסה עברית לשם השכונה המקורי "אל-אמירה").
לאחר הקמת המדינה
לאחר הקמת מדינת ישראל נתפסו כל הנכסים שהיו בבעלות ערבית נוצרית בשכונה על ידי רשות הפיתוח כנכסי נפקדים. רוב הבתים המקוריים נהרסו במקומם הוקמו: מלון המלכים בשנת 1956, בית סולל בונה ירושלים ב-1957, היכל שלמה ב-1958 ומלון לאונרדו פלאזה ירושלים ב-1974.
המבנים בשכונה
המבנים העיקריים בשכונה מצפון לדרום:
קראטה (אוסטרליה המערבית)
קראטה (Karratha) היא עיירה במדינת אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה. העיירה הוקמה בשנות השישים של המאה ה-20 על מנת לשכן את עובדי תעשיית כריית עפרות הברזל ובהמשך, בשנות השמונים, את עובדי תעשיית הנפט והגז הטבעי. אולוסיית העיירה מנתה 16,475 תושבים במפקד 2011.
דוד אבן בקודה
רבי דויד בן אלעזר אִבְּן בקודה (או בן פקודה) היה פייטן יהודי שחי במאה ה-11 בספרד. שניים מפיוטיו הידועים הם למענך אלהי ואנא בקראנו.
קראטה (אוסטרליה המערבית)
שם העיירה הוא השם האבוריג'יני המקורי של המקום ומשמעותו הוא "ארץ טובה" או "קרקע רכה". קארטה שוכנת במרחק 1535 ק"מ מצפון לבירת המדינה פרת' ו-528 ק"מ מדרום לעיר ברום והיא נמצאת בתחומי אזור פילבארה.
ענפי הכלכלה העיקריים של העיירה הם: כריית עפרות ברזל, כריית מלח ים, ייצור אמוניה והפקת גז טבעי.
דוד אבן בקודה
ביוגרפיה
לא ידוע הרבה על קורות חייו. ידוע כי היה בן דודו של רבנו בחיי אבן פקודה והתגורר בספרד.
המשורר רבי יהודה אלחריזי מנה אותו בין גדולי פייטני דורו וכתב אודותיו:. וכן:
נפטר לפני שנת 1125.
שיריו
בחיבורו אוצר השירה והפיוט מנה פרופ' ישראל דוידזון עשרים פיוטים הידועים לנו בוודאות כשייכים לו, ומספר פיוטים נוספים מסופקים. כמה משיריו פשטו על פני תפוצות רבות, ונהוג לשיר אותם בתפילות הימים הנוראים בקהילות יוצאי ספרד, בארצות צפון אפריקה, מצרים, לבנון, עיראק ואף תימן והודו. בין פיוטיו הנודעים:
עליית בעלי התוספות
עליית בעלי התוספות (מכונה גם עליית שלוש מאות הרבנים), הייתה תנועה של קבוצות עולים, שהגיעו בתקופה הצלבנית לארץ ישראל החל מראשית המאה ה-13 ובמהלכה, מאנגליה ומצרפת. קבוצות אלו היו חריגות בגודלן ובהרכבן האנושי, וכללו מנהיגים ורבנים חשובים מבעלי התוספות.
בין העומדים בראש תנועת בעלי התוספות משנת 1210, היו רבי שמשון משאנץ ורבי יהונתן מלוניל. מאוחר יותר גם רבי יחיאל מפריז שלדעת חוקרים הגיע לארץ ישראל עם ישיבתו ב-1258. העולים האמינו שהתיישבותם בארץ ישראל תזרז את ביאת המשיח. העולים התיישבו בירושלים תחת שלטון המוסלמים, אך הוצאו ממנה לאחר פרק זמן, וכן בעכו כאשר שימשה כמרכז השלטון הצלבני בארץ ישראל, ובה התקיימה קהילה יהודית חשובה וגדולה. שתי הקהילות נרצחו והוגלו במהלך המאה ה-13 וככלל האזור סבל ממלחמות רבות.
רקע
בשנת 1099, לאחר מסע הצלב הראשון, החלה תקופה שליטה צלבנית בארץ ישראל במשך כ-200 שנה, במקוטע, ובאזורים משתנים, במקביל לשליטה מוסלמית חלקית או רבה בארץ. בשלב הראשון, התקיימה מדינה צלבנית בשם ממלכת ירושלים; ולאחר כיבוש ירושלים על ידי המוסלמים, התקיימה מדינה צלבנית במישור החוף הצפוני. במשך כל התקופה, התנהלו מערכות חוזרות בין הצלבנים הנוצרים לבין המוסלמים, שהסתיימו בכיבוש עכו, ב-1291, כאשר הארץ עברה לשלטון מלא של המוסלמים הממלוכים.
כאשר כבשו הצלבנים את ירושלים הם נתקלו בהתנגדותם החמושה של תושביה: יהודים ומוסלמים, אולם הם הצליחו לפרוץ אל העיר, וטבחו בתושביה. כך גם אירע ב-1099 בעת כיבושה של חיפה בה היו יהודים רבים. בשנים 1104-1103, צרו הצלבנים על עכו ולאחר כיבושה נערך טבח בתושבי העיר, ונכחדה הקהילה היהודית החשובה והגדולה בה. באותן שנים פסקה הנהגת גאוני ארץ ישראל ששרידיה היו בצור. החל משנת 1110 חל שינוי במדיניות הצלבנים כלפי המוסלמים והיהודים שחיו בארץ ישראל, כנראה, בשל הרצון לפתח את הכלכלה של הממלכה, שהייתה קשורה בחקלאות ובעבודת הכפיים של תושבי הארץ. בעקבות כך, כנראה התחדש היישוב היהודי בעכו. על פי כתבי הגניזה הקהירית הוא כלל הרכב חברתי מגוון: בעלי רכוש, סוחרים, תלמידי חכמים ועניים מרודים. קהילת יהודי עכו קיימה קשרים הדוקים עם יהודי מצרים. ידוע על ניסיון עלייתו של רבי יהודה הלוי בשנת 1140. בשנת 1166-1165 ביקר בעכו הרמב"ם ושהה שם חמישה חודשים. קשרי מכתבים בין הרמב"ם לדיין העיר, רבי יפת, נמשכו גם לאחר שהרמב"ם שב למצרים.
בימי שלטון הצלבנים גדל זרם העולים לרגל מארצות המזרח הקרוב ומארצות אירופה הנוצריות. בין היתר סייעה לכך תנועת האוניות התכופה, שנוצרה בין נמלי דרום אירופה לארץ ישראל. חלק מעולי הרגל השתקעו בארץ ישראל וחלקם חזרו לארצות מוצאם ופרסמו מידע רב על ארץ ישראל, אתריה ותושביה. עם הנוסעים היהודים המפורסמים שביקרו בארץ ישראל במאה ה-12 נמנים, בנימין מטודלה, אשר תיאר את הקהילה היהודית בעיר עכו ואת מעמדה בשנת 1170: "והיא תחילת ארץ ישראל, והיא יושבת על הים הגדול ושם הנמל הגדול לכל התועים [הצליינים הנוצרים]". וכן הנוסעים פתחיה מרגנסבורג (1180) ויעקב בן נתנאל הכהן.
בעקבות כיבושיו של צלאח א-דין, שהמכריע שבהם היה בשנת 1187, הוצאו הצלבנים מגב ההר הארצישראלי, ובכלל זה מירושלים. תחת זאת, הוקמה רשות שלטונית צלבנית במישור החוף הצפוני, ועכו הייתה בירתה.
עליית בעלי התוספות
תנועת העלייה של תלמידי בתי המדרש של בעלי התוספות החלה בשנת 1210 בקירוב, ונודעה גם בשם "עליית 300 הרבנים". יהודי צרפת ואנגליה התעוררו לעלייה לארץ ישראל, בין השאר, כתגובה להתלהבות הדתית הנוצרית ולמאמצי אנשי מסעות הצלב לגייס כוחות באירופה לשחרור "ארץ הקודש". העולים היהודים הצליחו להשיג מכתב חתום מ"מלך ירושלים" ז'אן דה בריין, חמיו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1194-1250).
על פי ההיסטוריון אריה מורגנשטרן לוותה עלייה זו במתח משיחי רב על רקע המלחמות בין הנוצרים למוסלמים שנתפסו כמבשרות את הגאולה הקרובה לבוא. בנוסף, נערכו חישובי קיצים שהראו כי מועד הגאולה קרוב. העולים האמינו כי יש ליטול חלק פעיל בתהליך קיבוץ הגלויות על ידי התיישבות בארץ ישראל. מאידך, הוא מציין כי לצד התסיסה המשיחית והפעילות בקרב יהודי צרפת ואנגליה, המגמה בקרב יהודי אשכנז באותה תקופה הייתה הפוכה. קהילות אלו אשר חששו מתגובת הסביבה בה חיו, בחרו להדגיש את הערך של חזרה בתשובה והצניעו את שאיפות הגאולה של עם ישראל. לדבריו, על אף כישלונה המעשי של עליית בעלי התוספות, פעולתם הייחודית בה השתתפה קבוצה גדולה של עולים ובהם מנהיגים ואנשי רוח, נרשמה בזיכרון הקיבוצי כתנועה שחרתה על דגלה את זירוז הגאולה.
מובא בתוספות, שההלכה לפיה בני זוג יכולים לכפות אחד על השני לעלות לארץ ישראל, אינה נוהגת בזמנם בשל סכנת דרכים. רבינו חיים כהן, תלמידו של רבנו תם ומחשובי בעלי התוספות, צוטט כמי שאמר "דעכשיו אינו מצווה לדור בארץ ישראל, כי יש כמה מצוות וכמה עונשין, דאין אנו יכולין ליזהר בהן ולעמוד עליהן". טעם אחר הובא בשמו והוא סכנת הדרכים. למרות זאת התקיימה עלייה זו לארץ ישראל של בעלי התוספות, עוד בחייו של רבינו חיים. נראה שהעולים לארץ לא הלכו בשיטתו ההלכתית של רבי חיים, ויש שראו בכך הבדלים בין בתי מדרש שונים בין בעלי התוספות.
הגל הראשון
בגל הראשון, בין השנים 1209–1211, עלו לארץ ישראל כשלוש מאות יהודים, בהם כמה ממנהיגיו הרוחניים של הדור ובראשם רבי שמשון משאנץ ורבי יהונתן מלוניל, רבי משה קצין, רבי ברוך בן יצחק, רבי יוסף שם טוב, האחים ר' מאיר ור' יוסף מקלצון ואחרים. חלקם התיישבו בירושלים בפרק הזמן שבו העיר נשלטה על ידי המוסלמים, ובראשם צלאח א-דין. לאחר שנכבשה מידי הצלבנים של "ממלכת ירושלים". א-דין התיר את ישיבת היהודים בעיר. בשנת 1229 הוצאו היהודים, הללו ואחרים, מירושלים, וכניסתם אליה נאסרה, בשל אחד מסעיפי הסכם שנחתם בין הקיסר פרידריך השני עם שליט הארץ אז הסולטאן הממלוכי אל-כמאל. כאשר ההסכם פקע, חזרו היהודים אל ירושלים. אולם, בשנת 1244 נכבשה ירושלים על ידי הממלוכים ממצרים. הם גרשו ממנה את הנוצרים ואת היהודים, אשר ברחו לשכם.
חלקם האחר של העולים השתקע בעכו, שהייתה מרכז המדינה הצלבנית ובה מצאו נוצרים דוברי צרפתית. העולים ייסדו בעכו בית מדרש כדוגמת בעלי התוספות והיא הפכה אז למרכז התורה בארץ ישראל. על חשיבותם של חכמי עכו והשפעתם הרבה על העולם היהודי ניתן ללמוד מדברים הכתובים בספר התשובות של רבי שלמה בן אדרת (הרשב"א), בן המאה ה-13, ביחס לחכמי עכו: "מנהג מכל חכמי ארץ ישראל וכל חכמי בבל, השואלים שאלה, לא יחתום בה שום אדם, וכך אומרים: יורונו חכמי עכו משאלת כך וכך".
בשנת 1215 שלח אחד העולים מצרפת בשם מנחם החברוני איגרת שבה סיכם בין השאר את מסורת זיהויים של המקומות הקדושים ליהודים בארץ ישראל שלמד להכיר בשנות מגוריו בה, מפי היהודים יושבי הארץ.
בשנת 1218 ערך המשורר יהודה אלחריזי מסע בארץ ישראל. בספריו תיאר מסעו זה ובין השאר ציין גם חלק משמות הרבנים שעלו בעליית 300 הרבנים. בעקבות גל עלייה גדול זה הגיעו עולים נוספים מאירופה וממקומות נוספים לארץ ישראל. מסורות שונות מצביעות על מספר קברים של העולים בעלייה זו גם בחיפה, בטבריה ובגוש חלב.
עליית רבי יחיאל מפריז
לאחר שריפת התלמוד בעקבות משפט פריז, הגיע בשנת 1258 גל עליה נוסף בראשותו של רבי יחיאל מפריז ובנו יעקב. רבי יחיאל ייסד אף הוא את ישיבה בעכו שנקראה "מדרש הגדול דפאריש". הישיבה הוחזקה על ידי תרומות שאספו שליחים בתפוצות ישראל. על תפיסתו המשיחית ומטרות עלייתו של רבי יחיאל מפריז ניתן ללמוד ממסורת שהביא הנוסע אשתורי הפרחי בספרו כפתור ופרח בראשית המאה ה-14, לפיה "רבינו חננאל דפרי"ש ז"ל אמר לבוא לירושלים והוא בשנת שבע-עשרה לאלף השישי ושיקריב קרבנות בזמן הזה".
יש להעיר כי הגעתו של רבי יחיאל מפריז עצמו לעכו אינה מוסכמת על כל החוקרים. לדעת שמחה עמנואל, רבי יחיאל התכוון לעלות לארץ לישראל, אך עלייתו כשלה והוא נקבר בצרפת. עם זאת ידוע כי בנו הגיע לארץ ישראל ונקבר בה. כך שמגמת עלייתו של משפחת ותלמידיו של רבינו יחיאל מפריז לא נגדעה.
לאחר פטירת רבי יחיאל בשנת 1266, החליף אותו בראשות ישיבת עכו הרמב"ן, שעלה לארץ ישראל באותה שנה, ואשר הנהיג והשפיע על ביסוס היישוב היהודי בירושלים, עכו ומקומות נוספים עד פטירתו ב-1270. עולה נוסף שהגיע בשנים אלו הוא נכדו של הרמב"ם, רבי דוד מימוני הנגיד, שהגיע ממצרים לעכו ב-1285. לאחר המלחמות התגברה שוב העלייה לרגל שנהגו היהודים מקהילות השכנות במצרים, ארם צובא, דמשק וכיוצא בזה לבוא בחגים לארץ ישראל, הקשר עימם סייע לחיזוק היישוב היהודי בארץ. בנוסף על התרומות שהביאו עימם עולי הרגל, התפרנסו רוב בני היישוב ממסחר ומלאכה.
פשיטות המונגולים
בשנת 1260 לאחר שהביסו את מרכזי השלטון המוסלמי בית עבאס בבגדאד והשושלת האיובית בסוריה, שררה תקופה של כמה חודשים שבמהלכה ערכו המונגולים מספר פשיטות לארץ ישראל, והם הרחיקו דרומה עד עזה. הפשיטות נערכו על ידי חלק קטן יחסית של הצבא המונגולי, והיו בעיקרן מסעות שוד, רצח והרס. במהלכן נהרסו קהילות שונות ובהן ירושלים. הרמב"ן שהגיע לעיר שבע שנים לאחר המתקפה כתב: "רבה העזובה וגדול השממון וכל המקודש מחברו חרב מחברו, ירושלים חרבה מכל ערי יהודה, וארץ יהודה מן הגליל". גם בסוף המאה נערכו פשיטות חוזרות; אך בין החוקרים קיימת מחלוקת האם פלשו אז גם לירושלים. אך מוסכם על החוקרים, האזור בתקופה זו סבל ממלחמות חוזרות ונשנות בין הצלבנים לבין המוסלמים ובין המוסלמים לבין המונגולים. ובהמשך גם בין הצלבנים לבין המונגלים, עמם היו להם בהתחלה ההסכמות והבנות הדדיות שונות. חוסר היציבות הביטחונית פגע קשות בתנאי הקיום של היישוב שניסה להתפתח בתקופה זו.
ניסיון העלייה של המהר"ם מרוטנבורג
בעקבות התגברות היוצאים מגרמניה לארץ ישראל, ציווה קיסר גרמניה על החרמת רכושם של היהודים היוצאים, ומסירתו למדינת הצלבנים. בשנת 1286 ניסה המהר"ם מרוטנבורג מאחרוני בעלי התוספות, תלמידו של רבי יחיאל מפריז ומגדולי דורו, לעלות גם הוא עם קבוצה של עשרות משפחות לארץ ישראל ולירושלים. אולם נעצר באיטליה, והוסגר לשלטונות גרמניה; הוא הואשם בניסיון לארגון בריחה המונית מגרמניה ונפטר בכלא. ההיסטוריון אברהם גרוסמן משער, שהמהר"ם שאף להמשיך את פיתוח היישוב בירושלים שהחל בו הרמב"ן. המהר"ם אסר לפדות אותו מהכלא כדי שדבר זה לא יעודד מקרים דומים של שבי על ידי הגויים.
סופה של קהילת עכו
הכיבוש הממלוכי בשנת 1291 הביא קץ על הקהילה היהודית בעכו. רבים מתושבי עכו נטבחו על ידי הממלוכים ושארית הקהילה התפזרה. חלקם עברו לערים אחרות בארץ ישראל וחלקם עזבו את הארץ.
מארק דימשיץ
מארק דימשיץ (ברוסית: Марк Дымшиц; 1927 – 25 באוגוסט 2015) היה לוחם למען עליית יהודים מברית המועצות ואסיר ציון. יזם ב-15 ביוני 1970 את מבצע חתונה - ניסיון חטיפת מטוס אזרחי ריק בידי קבוצת יהודים מסורבי עלייה ופעילי זכויות אדם בברית המועצות. המטרה הייתה להימלט לישראל וגם להסב את תשומת לב הקהילה הבינלאומית למצוקת יהדות ברית המועצות ולחוסר האפשרות לעזוב מדינה זו בכל דרך אחרת.
קורות חיים
מארק דימשיץ נולד ב־1927 בעיירה קטנה ליד חרקוב שבאוקראינה. הוריו נפטרו במהלך מצור לנינגרד. דימשיץ עבר עם משפחתו לאזור פרם, שם למד במכינה תיכונית לבית הספר לטיס של חיל האוויר הסובייטי. הוא התקבל לקורס טיס ועם סיומו שירת כטייס קרב. בשנת 1960 השתחרר בדרגת רב-סרן, בעקבות קיצוצים בצבא האדום. במשך שנים אחדות עבד כטייס בחברה קטנה בבוכרה. הוא נישא לאלבטינה (אלה), ולזוג נולדו שתי בנות. עבר עם משפחתו ללנינגרד, שם למד הנדסת חשמל ועבד כמהנדס.
מבצע חתונה
דימשיץ חיפש דרך לעלות לישראל, אך הבין שאין כל סיכוי שיתירו לו לצאת מברית המועצות, ולכן הגה רעיון להימלט ממנה באמצעות חטיפת מטוס והטסתו מלנינגרד לשוודיה. בחיפושיו אחר שותפים פגש מארק את הלל בוטמן מפעילי הקבוצה הציונית בלנינגרד ושיתף אותו ברעיון. הרעיון הפך לתוכנית שמטרתה העיקרית לחשוף לעולם את מצוקת יהודי ברית המועצות הרוצים לעלות לישראל אך מוחזקים מאחורי מסך הברזל, אם תצליח התוכנית יקיימו מסיבת עיתונאים בשוודיה ואם תיכשל עצם הניסיון יהיה הוכחה לנואשותם. על פי התוכנית כל נוסעי המטוס יהיו יהודים ציונים שרוצים להגר לישראל. סיפור הכיסוי היה טיסה לחתונה משפחתית גדולה (ומכך נולד גם שם המבצע). הוחלט להשתלט על הטייסים ללא סיוע כלי נשק, כדי להבטיח שלא יהיו קורבנות ואם יסרבו לשתף פעולה ולטוס לשוודיה יטיס דימשיץ את המטוס.
תחילה תמך ועד הקבוצה הציונית בלנינגראד בתוכנית והקצה מהקופה המשותפת כסף לטיסת מבחן בקו הנבחר. אך מאוחר יותר, ככל שהתקרב המועד שנקבע נוצר ויכוח בין המצדדים במבצע הנואש לבין המאמינים שהוא יביא לחורבן התנועה הציונית ברוסיה ולא יקדם את המאבק לעליה חופשית. כפשרה בין התומכים למתנגדים הוחלט להעביר שאילתה לממשלת ישראל. השאילתה הועברה באמצעות תייר יהודי מנורווגיה בשם רמי, אותו פגשו חברי הקבוצה באקראי לקראת ערב פסח בבית הכנסת של לנינגראד. מהות השאילתה מהי חוות דעתה של ממשלת ישראל ביחס לתוכנית חטיפת המטוס. המסר הועבר לשגרירת ישראל באוסלו משם לנחמיה לבנון ראש נתיב שדן בתוכנית עם ראש הממשלה גולדה מאיר תשובת ממשלת ישראל הייתה שלילית, וכפי שהגיעה טלפונית לחברי הוועד הלנינגראדי "הפרופסור, שהוא סמכות רפואית גבוהה איננו יכול להמליץ על השימוש בתרופה".
חברי ועד הקבוצה הציונית בלנינגראד לא שיתפו את מארק דימשיץ, סילווה זלמנסון ואדוארד קוזניצוב בהחלטתם להעביר בקשה למדינת ישראל שתאשר לאזרחים לחטוף מטוס. לאחר שהתקבלה תשובה שלילית, חברי הקבוצה הציונית בלנינגראד העבירו מסר לזלמנסון שהתוכנית מבוטלת. אדוארד קוזניצוב, בעלה של סילווה, נסע לפגוש את מארק דימשיץ שעדיין היה מעוניין בתוכנית. הם החליטו להוציא את הפעולה לפועל עם מטוס קטן יותר ולשמור על זה בסוד. קוזניצוב האמין שהקג"ב כבר יודע על התוכנית, מאחר שרבים היו מעורבים ושהם יאסרו אותם גם אם יבטלו את התוכנית. אולם, כך לא תהיה תוצאה לכל הפעולות שנעשו עד אז והם ישבו בכלא בכל מקרה.
השכם בבוקר ב-15 ביוני 1970 הגיעו 12 מחברי הקבוצה לשדה התעופה "סמולני" ליד לנינגרד. הם הבחינו שעוקבים אחריהם אך החליטו "ללכת לתוך עניבת החנק ולא לאחור" והם נעצרו על המסלול כמה צעדים לפני העלייה למטוס. ארבעת המשתתפים האחרים שחיכו בפריוזרסק (יעד הביניים של הטיסה המתוכננת) שיעלו אותם לאחר "פריקת צוות המטוס" נעצרו בלילה כמה שעות לפני כן. כתב האישום הוגש, וערב קודם החלו המעצרים של פעילים ציוניים ברחבי ברית המועצות. הסתבר שהק.ג.ב ידע על התוכנית כבר מספר חודשים.
משפט לנינגראד הראשון, בו נשפטו 11 מבין משתתפי מבצע חתונה החל ב-15 בדצמבר 1970 בלנינגרד. אשתו ובנותיו של דימשיץ שוחררו, אך הוא נידון למוות. במשפטו אמר: "לעולם לא נאבד את התקווה לשוב לארץ מולדתנו. לא נוכל לחזור בנו מדרכנו זו. כל משאלתי היא לחיות בישראל יחד עם משפחתי ולעבוד בה. אין לי כל ספק שעוד יבוא היום ואזכה להיות בישראל". המשפט וגזרי הדין האכזריים בו עוררו סערה בינלאומית. הלחץ הבינלאומי על הקרמלין הביא להמתקת גזרי הדין, וגזר דינו של דימשיץ הומר ל-15 שנות מאסר עם עבודת פרך. לאחר המבצע נפתחו חלקית שערי ברית המועצות, ולאורך העשור של שנות ה-70 עלו לישראל כ-163,000 איש. בשנת 1973 קיבלו גם שתי בנותיו של דימשיץ היתר עלייה ועלו לישראל.
ב-20 במאי 1978 נעצרו שלושה סוכני מודיעין סובייטיים בניו ג'רזי בעודם אוספים דו"ח של סוכן ממקום מסתור. שניים מהם נשפטו ל-50 שנות מאסר, ולאחר משא ומתן ארוך הוחלפו ב-27 באפריל 1979 בחמישה אסירים פוליטיים, בהם שני מנהיגי "מבצע חתונה", אדוארד קוזניצוב ומארק דימשיץ. מיד עם שחרורו עלה דימשיץ לישראל.
בישראל
מארק דימשיץ נפטר ב-25 באוגוסט 2015 ונטמן ליד אשתו, אלה, שנפטרה שנים אחדות לפניו, בבית העלמין בגבעת ברנר.
האי (סדרת טלוויזיה)
האי היא סדרת דרמה ומדע בדיוני ישראלית לילדים ונוער, אשר שודרה בערוץ הילדים החל מ-28 באוקטובר 2007 ועד לסיומה ב-1 במרץ 2010 בחברת HOT. הסדרה מציגה את סיפורם של חבורת ילדים שייעודם הוא להציל את העולם מאסטרואיד שאמור לפגוע בכדור הארץ ב-9 בספטמבר 2009. את הסדרה יצר וכתב גיורא חמיצר והיא בוימה על ידי עפר ויצמן.
הסדרה הופקה בעלות של כ-150 אלף שקל לפרק בממוצע, והיא אחת מסדרות הילדים שהופקו בעלות הגבוהה ביותר בישראל. היא זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית תוכנית לילדים ונוער הטובה ביותר לשנת 2008. כוכב הסדרה יון תומרקין זכה בפרס שחקן השנה בטקס נבחרי ערוץ הילדים על תפקידו בסדרה שלוש פעמים.
עלילה
ציר מרכזי בסיפור העלילה הוא יכולתם של חלק מגיבורי הסדרה לנוע בזמן ("טיימרים") ולשנות התרחשויות בעבר, כך שנוצרת היסטוריה חלופית, אך יש להיסטוריה את הכוח לתקן את עצמה ורק לעיתים רחוקות ניתן לשנותה באמת.
עונה 1
פרקים 1–50 (50 פרקים)
אדי וסילביה אספו את חבורת הנערים: אנה, ליבי, מייקי, זואי וג'יני מתוך איורים שהספר הראה להם. הנער סול לא היה אמור להגיע לבית המחסה, אך כשאדי וסילביה באים לאסוף את צ'יף, הנער שהספר הראה להם, מבית הכלא, סול, שותפו של צ'יף לתא בכלא, מתחזה לו בשביל להשתחרר מהכלא. אף אחד לא עולה על הטעות שלו במשך זמן. הנערים וטומי אינם מסתדרים כלל.
התאריך מגיע ועל פי הספר טומי אמור לפגוש טיימר בשם דילן, שאמור להציל את העולם על ידי שליחת טיל אל עבר האסטרואיד. דילן לא הגיע והעולם עומד להיחרב. בשביל להציל את הילדים, אדי וסילביה שולחים אותם במנהרה מיוחדת אל האי. החבורה מגיעה למבצר משונה שנראה מתקדם מאוד מבחינה טכנולוגית. הילדים מבית המחסה בטוחים שטומי וההורים שלו עובדים עליהם וזה רק עוד שיעור. אך כאשר צ'יף (סול) נקלע לצונאמי שקורה בעקבות נפילת האסטרואיד הם מאמינים לטומי. המבצר מגן עליהם ומספק להם את כל הצרכים שלהם, והם חיים בו. עם הזמן הם שמחים לגלות שבמבצר יש חדר שינה עם מיטות לכל הנערים, מקלחות, חדר טלוויזיה, סלון עם ספות, אקווריום וחדר אוכל בו יש מכשיר מיוחד דמוי מיקרוגל. בחדר האוכל יש מגירה עם "סוכריות" במגוון צבעים. לאחר הניסיון להכניס את ה"סוכרייה" למכשיר הם מגלים שכל סוכרייה מכינה סוג אוכל אחר. מתגלה בנוסף שחדר האוכל מתנקה בעצמו ושחדר האוכל יכול להתחלף, לפי בקשה גם לחדר מקלחת ועוד. מאוחר יותר, סודו של צ'יף מתגלה וגם שמו האמיתי - סול.
החבורה מגלה שחברתם מבית המחסה, ג'יני, ניצלה וחיה על האי גם כן. במהלך הסדרה מתגלה מלחמה בין הגוף השולט על האי – הקונגרס, לבין המחתרת – טיימרים מהעתיד שרוצים ליירט את האסטרואיד ולהציל את העולם. אל המבצר מגיעה מכונת זמן, ממנה טומי יוכל לחזור אחורה וליירט את האסטרואיד. טומי, שהפך לטיימר, חוזר לשנת 2009. בינתיים, הנערים שמחכים לטומי, מטיילים באי ומגלים את משפחת בן עמי, משפחה שניצלה גם היא מהאסטרואיד. בעזרת עלמה, בתם של דויד ופנינה בן עמי לה כוחות נבואיים, הם זוכים בהגרלת טוטו ועם הכסף שזכו מחליטים לקנות אי בודד. מה שהם לא יודעים זה שהאי הוא היחידי ששרד את פגיעת האסטרואיד בכדור הארץ. המשפחה והילדים מתחברים אחד עם השני ונוצר ביניהם קשר ידידות.
לאחר שטומי שיבש את ההיסטוריה ב-2009, הוא מתקן אותה ברגע האחרון וחוזר אל האי, היישר לתוך מגדלם של מקס והלנה, נציגים מטעם הקונגרס, שמחזיקים במיילו, נער בעל כוח מיוחד העובר ממקום למקום, ובעבר החזיקו את ג'יני למשך שנה. להלנה שני ילדים, מקס שנמצא איתה במגדל ונתפס כפחות אהוב עליה וצ'יף, טיימר העובד במחתרת ונתפס כיותר אהוב עליה. לאחר מכן מתגלה כי צ'יף וג'יני היו ביחד בכמה היסטוריות וכי מזוגיותם דילן אמור להיוולד ולהציל את העולם. באחת מההיסטוריות בה הם חיו ביחד מאושרים לבדם על האי, מקס הממורמר רוצח את ג'יני כדי למנוע מדילן להיוולד ולהגשים את יעודו, אך הוא לא יודע שג'יני כבר ילדה את בנם, דילן.
משפחת בן עמי והנערים מגיעים למבצר, שחזר, ושם כולם גרים יחדיו, עד שמשפחת בן עמי נאלצת לעזוב כדי לא לשבש את ההיסטוריה. טומי מגלה שהוא למעשה דילן שלו חיכו כדי להציל את העולם, והוריו האמיתיים הם ג'יני וצ'יף. עם המידע החדש הוא מנסה שנית, וחוזר אחורה לשנת 2009, שם הוא פוגש את הנערים מההיסטוריה שלו אשר חזרו אחריו, וביחד הם מצילים את העולם. דילן משגר את הטיל לכיוון האסטרואיד, ומושמד גם הוא מכיוון שהוא נולד בעתיד על האי. העונה מסתיימת בכך שליבי זרקה את הספר האדום למים והטלפון הציבורי הסמוך למקום מצלצל.
עונה 2
פרקים 51–100 (50 פרקים)
מתגלה שמי שהתקשרה לליבי בטלפון הציבורי היא גרסה מהיסטוריה אחרת של ליבי, בה היא ציידת טיימרים. היא מתקשרת כדי לעזור לליבי וחבריה. בשיחה היא אומרת לה שעליה למצוא את הספר השלישי של גורדון מילר, השיחה נקטעת באופן לא ברור וליבי לא מבינה מה עליה לעשות. היא מספרת לחבריה על השיחה ומיד לאחר יירוט האסטרואיד, הנערים, ללא ג'יני ודילן, מגיעים להיסטוריה אחרת, בה אדי, מנהל בית המחסה בו הם גרו ואביו המאמץ של טומי, הוא כעת דיקטטור רצחני ששם לו למטרה להשמיד את כל הטיימרים. לנערים יש כפילים, כלומר הם עצמם רק בהיסטוריה אחרת, שאדי גידל להיות ציידי טיימרים רצחניים. כל האנשים בעולם מסומנים על ידי שבב שמוכנס להם בעורף בגיל ינקות.
הנערים המקוריים מתחמקים מאדי ומהשוטרים שלו מכיוון שאין להם שבב והם לא רוצים להיתפס. הם מגיעים לחנות ספרים סגורה ומחפשים ומוצאים שם את הספר השלישי של גורדון מילר. ליבי, שנתפסה קודם לכן על ידי המשטרה, נופלת במלכודת של אנה הציידת, נורית על ידה, ומתה. הנערים מגיעים לחנות השעונים של גורדון מילר, שם הוא נותן להם ידית דלת מסתורית, ומגלה להם שהכפילים הציידים לא יוכלו לתפוס אותם בתוך החנות, מכיוון שהשנה בחנות היא שנה קודם לכן, 2008. הילדים נתפסים על ידי המשטרה, וברגע האחרון הם בורחים בעזרת הידית, הם מגיעים לכפר טיימרים שנמצא על האי, בשנת 1910. הם מוצאים שם את ג'יני, מהיסטוריה אחרת בה היא לא מכירה או זוכרת אותם, יחד עם אמה וריק, הניצולים האחרונים מאסון שקרה בכפר שלהם שנה קודם. ריק וג'יני הם זוג ואמה היא אחותו של ריק. האסון שקרה שנה קודם גרם לחיסולם של קהילת טיימרים שלמה.
עונה זו עוקבת אחר שני סיפורים בו זמנית, בהווה, (2009) בו אדי הוא דיקטטור המשליט טרור בהשמדת כל הטיימרים, ובעבר, (1910) ההיסטוריה אליה הגיעו הנערים.
מייקי, זואי, אנה וסול לומדים בעזרתה של אמה איך לנסוע בזמן והם חוזרים שנה אחורה, במשימה לגרום לג'יני וצ'יף להתאהב עד יום האסון ולמנוע אותו. הכפר ב-1909 הורכב מקהילה סגורה של טיימרים וביניהם טיימרים שהכירו מהיסטוריות אחרות כמו ג'יני, צ'יף ודילן. אך ג'יני ודילן לא זכרו או ידעו מי הם הנערים. בכפר יש את המסבאה של ג'יני, המכולת של נורה ונלי (אמא ובת), המשרד של סם ברודי, שריף הכפר ובנו ריק, וכיתת הלימוד של המורה צ'יף. כשהם מגיעים הם מנסים להשתלב בין אנשי הכפר, מייקי מצטרף לכיתה שמלמד צ'יף בתור תלמיד, סול מצטרף למשרד של סם בתור העוזר שלו, אנה מצטרפת לחנות של נורה ונלי בתור מוכרת וזואי מצטרפת למסבאה של ג'יני בתור מלצרית. כדי לעזור לחבורה להשתלב אמה משנת 1910 כותבת מכתב לאמה משנת 1909 בו היא מסבירה לעצמה מי אלה מייקי וחבריו ומה הסיבה האמיתית שהם שם. היא מביאה את המכתב למייקי כדי שימסור אותו לאמה של 1909. מייקי נחרד לגלות שהוא לא מוצא את המכתב, ולאחר מכן מתגלה כי צ'יף גילה על המכתב והשמיד אותו כדי לשמור על רצף ההיסטוריה. צ'יף שומר על זהותו בסוד לאורך העונה ורק בסוף מתגלה כי הוא שייך לאותה ההיסטוריה ממנה הגיעו הנערים והוא מכיר אותם. הוא גם זה שהביא את ג'יני ודילן לכפר בתור ילדים ושמר על כך בסוד שידע רק סם. דילן בהיסטוריה הזו מרדן, מתנהג בטיפשות ולפעמים חוטף על כך. מתוך סקרנות מחלום שחלם הוא מחפש את הבחורה עליה חלם ומופתע לגלות שזו ליבי, לאחר שהכירו היא סיפרה לו שהיא ציידת טיימרים ושהיא אמורה להרוג אותו אך מכיוון שהם מתאהבים היא נותנת לו לברוח ועל כך משלמת מחיר כבד. במהלך משימתם, הנערים הופכים לחלק מהכפר ומתחילים להתרגל לחיים שם.
בינתיים, ב-2009 בן ממשפחת בן עמי חולם חלום משונה בו מופיע דמות שעל כתפה עורב, כאשר הדמות מסתובבת כדי להראות את פניה - החלום נפסק. הוא מגלה שהוא לא היחיד שחלם חלום כזה, והוא מצטרף למחתרת של אנשים שחלמו את החלום ושמנסים להבין את משמעו ולהפיל את המשטר של אדי. הוא מתגייס למשטרה, מתפס בסולם הדרגות ומגיע להיות עוזר של אדי. הוא מתארס לדינה, בתו של מפקד המשטרה מישל. בחתונה, אנשי המחתרת מתכננים לחסל את אדי שהוזמן לחתונה אך הוא לא מגיע. גם לדינה מתגלות מטרות נסתרות משלה.