cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אה"מ ויקטורי
תכנון ובנייה
מכיוון שהייתה זו תקופת שלום, לא היה צורך מיידי בהכנסתה לשירות, והאונייה הושמה באחסנה - התרנים פורקו והאונייה כוסתה. האונייה נשארה במצב זה במשך 13 שנים, עד להצטרפותה של צרפת למלחמת העצמאות של ארצות הברית בשנת 1778, כשאז הוכנסה האונייה לשירות.
מבנה ותכונות
כמו שאר אוניות הקו של זמנה, וכאחת הגדולות והחזקות שבהן, נחשבה בניית "ויקטורי" כאחד מההישגים הגדולים ביותר של הטכנולוגיה הקדם-תעשייתית.
ל"ויקטורי" שלושה תרנים - אחורי, ראשי וקדמי - ומוט חרטום, המזדקר מן החרטום קדימה. גובהם של התרנים היה 46 מטר (תורן אחורי), 55 מטר (תורן קדמי) ו-62 מטר (תורן ראשי). "ויקטורי" הייתה יכולה לפרוש עד 37 מפרשים שונים, בשטח כולל של 5,440 מטר רבוע, מפרשים שהיו יכולים להביאה למהירות של כ-9 קשר.
התרנים והמפרשים נשלטו על ידי מערכת מורכבת של כבלים וחבלים, הנקראים בשם הכולל "חִיבֵּל". חלק מכבלים אלו היה קבוע, חובר לצדי האונייה, לראשה ולירכתיה, ונועד לחזק את התרנים ולהעביר חלק מהעומס הפועל עליהם אל גוף הספינה. חלק אחר נועד להפעלת המפרשים - להעלות אותם, לקפל אותם, ולהתאים את זווית המפרשים לכיוון הרוח. בסך הכול היו על "ויקטורי" כ-27 מייל (למעלה מ-43 קילומטר) של חבלים מסוגים שונים.
גוף הספינה, הצבוע שחור וצהוב, צר יחסית במפלס הסיפון העליון, והולך ומתרחב כלפי מטה, לקראת קו המים. ל"ויקטורי" ארבעה סיפונים. שלושת הסיפונים העליונים נקראים סיפוני תותחים - עליון, אמצעי ותחתון, הסמוך לקו המים. בסיפון התחתון הוצבו התותחים הכבדים יותר, ששקלו קרוב ל-3 טון כל אחד. פתחי התותחים ניצבו רק כמה עשרות סנטימטרים מעל קו המים. הדבר אומנם הקנה יציבות לאונייה, אך היווה חיסרון בעת סערה, מכיוון שלא ניתן היה לפתוח את הפתחים, מחשש לחדירת מים מהגלים הגבוהים. מתחת לסיפון התותחים התחתון נמצא סיפון נוסף, שהיה למעשה מתחת לקו המים. בשל עובדה זו, היה סיפון זה מוגן יותר (לא היה חימוש שיכול היה לפגוע באוניות מתחת לקו המים; פגיעות כאלה, אם אירעו, נבעו מתנועת האונייה על הגלים, כאשר הצד השקוע נחשף לרגע), ולכן הקימו בו את מחסן התחמושת ואת תחנת איסוף הפצועים.
בירכתי הסיפון העליון, הפתוח, היה סיפון האחרה (quarterdeck), שהיווה את גשר הפיקוד של האונייה. הקפטן והאדמירל ניהלו מסיפון זה את האונייה ואת הצי כולו, ובו הוצב גם הגה הספינה. מתחת לסיפון האחרה היו מגורי הקפטן והאדמירל, מגורים מרווחים ונוחים, שכללו משרד, חדר שינה וחדר אוכל. המלחים הפשוטים התגוררו בקדמת האונייה, בצפיפות רבה: כל אחד ישן בערסל ברוחב 21 אינץ', כ-50 ס"מ; הערסלים נתלו בקומות, והמלחים ישנו זה מעל זה. האמרה השגורה בין אנשי הצוות הייתה: "האנשים המכובדים - באחורי הספינה, הטובים - בקדמתה" (Aft the most honour, forward the better men).
"ויקטורי" נשאה 104 תותחים בקרב טרפלגר. התותחים פנו לצדי הספינה, וסודרו בשלוש קומות - התותחים הכבדים הוצבו, כאמור, בתחתית, והקלים יותר בסיפון העליון. בקדמת הסיפון העליון הועמדו שני תותחים מסוג קרונדה (carronade) - תותחים בעלי קנה קצר יחסית, שירו מטען כבד מאוד לטווח קצר. תותחים אלו הוצבו בסיפון העליון, כדי שבעת קרב יירו קליעים נגד אדם - מטען שנועד לפגוע בעיקר במלחים ובקצינים על אוניית האויב.
"ויקטורי" נשאה שש סירות, שנועדו להשטת אנשים וסחורות אל האונייה וממנה. סירה אחת הייתה מיועדת לשימוש האדמירל, והאחרות נועדו, בין השאר, גם להנחתת כוחות פשיטה על מטרות אויב בחוף.
משימות ראשונות
עם כניסת צרפת למלחמה נגד בריטניה בשנת 1778 במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הוטלה גם "ויקטורי" למערכה. במשימתה הראשונה הייתה "ויקטורי" אוניית הדגל של האדמירל אוגוסטוס קפל. האונייה יצאה מבריטניה ב-9 ביולי 1778, כחלק מצי שמנה 30 אוניות קו. ב-23 ביולי נתקל הצי בשייטת צרפתית ובה 29 אוניות קו, כ-160 ק"מ ממערב לברסט שבצרפת. הצרפתים ניסו להימנע מקרב, אך הבריטים הצליחו לכפות אותו; ואולם, למרות היוזמה הבריטית הצליחו האוניות הצרפתיות לחמוק ללא הכרעה ממשית. בשל אי-הצלחתו לכפות קרב על הצרפתים ולהביס אותם, נשפט אדמירל קפל, אך זוכה.
ב-2 בדצמבר 1781 הפליגה "ויקטורי", כאוניית הדגל של סגן אדמירל ריצ'רד קמפנפלט ובפיקוד קפטן הנרי קרומוול, בראש שייטת של אחת עשרה אוניות קו, אונייה מדרג רביעי בעלת 50 תותחים וחמש פריגטות, כדי ליירט שיירה צרפתית שיצאה מברסט. הבריטים לא היו מודעים לעובדה שהשיירה הייתה מוגנת על ידי 21 אוניות קו. הבריטים זיהו את הצי הצרפתי ב-12 בדצמבר, והקרב שהחל נודע בשם קרב אושנט השני, על שם האי אושנט שממערב למפרץ ברסט. לאחר שהבינו הבריטים את עליונות הכוח הצרפתי, הם הסתפקו בלכידת 15 מאוניות השיירה. הצרפתים התפזרו בסערה שהתחוללה במקום במהלך הקרב, ונאלצו לחזור לברסט.
ב-1796 הניף האדמירל סר ג'ון גרוויס את דגלו על "ויקטורי". השייטת שבפיקודו התבססה בפתח הנהר טחו שבפורטוגל; לאחר קבלת תגבורת, מנה הכוח שבפיקודו 15 אוניות קו ו-6 פריגטות. ב-14 בפברואר קיבל ג'רוויס מידע על כך שהצי הספרדי נמצא בקרבת מקום, והוא הפליג במגמה ליירט את האוניות הספרדיות; הקרב שהתפתח נודע בשם קרב כף סנט וינסנט, על שם כינויו הבריטי של הכף בחוף הפורטוגלי שבקרבתו התרחש הקרב. במהלך הקרב ניסתה אחת השדרות בצי הספרדי לחמוק דרך הקו הבריטי, מאחורי "ויקטורי", אך נתקלה באש כבדה מתותחיה; האש הייתה כה כבדה, עד שהספרדים נסוגו. הניצחון הבריטי היה מושלם, במידה רבה הודות ליכולת האלתור והתעוזה של קומודור הוריישו נלסון. נלסון, בספינתו קפטן, התעלם מההוראות שקיבל, שבר את המבנה ותקף את הספינות הראשונות של הצי הספרדי. ג'רוויס, שהבחין בתמרון של נלסון והבין את משמעותו, הורה מיד לאונייה נוספת, אקסלנט, להצטרף אליו ופעולה זו הכריעה את הקרב לטובת הבריטים.
נלסון וקרב טרפלגר
בפברואר 1798 הוחזרה "ויקטורי" לצ'טהאם. האונייה הוערכה כלא מתאימה לשירות, והוסבה לשימוש כאוניית בית-חולים עבור שבויי מלחמה צרפתים וספרדים. ואולם, ב-8 באוקטובר 1799 אבדה אוניית המלחמה Impregnable, לאחר שעלתה על שרטון בדרכה חזרה לאנגליה ממשימת ליווי שיירה לליסבון. לאחר שלא ניתן היה לחלצה, נפרקה ממנה כל תכולתה והיא פורקה. בעקבות אובדן Impregnable, חסרה לצי הבריטי אונייה מהדרג הראשון, ולפיכך הוחלט על הכשרתה מחדש של "ויקטורי". השיפוץ החל בשנת 1800, אך עם התמשכות העבודה הסתבר שיש צורך בעבודה רבה יותר מכפי שתוכנן בהתחלה; השיפוץ, שתוקצב בתחילה ב-23,500 ליש"ט, עלה בסופו של דבר למעלה מ-70,000 ליש"ט.
העבודה הושלמה ב-11 באפריל 1803, והאונייה יצאה מהמספנה ב-14 במאי. ב-16 במאי הניף האדם שהיה מזוהה עם הספינה יותר מכל אדם אחר, לורד הוריישו נלסון, את דגלו על האונייה, ויצא בדרכו לים התיכון כדי לפקד על הצי הבריטי שם.
ב-28 במאי לכדה "ויקטורי" את הפריגטה הצרפתית Embuscade, בת 32 תותחים. "ויקטורי" הייתה בפיקודו של סמואל סאטן (Sutton), אך משהגיעה לים התיכון החליף נלסון את מפקדה, ומינה את תומאס הרדי במקומו.
ב-4 באפריל 1805 נודע לנלסון שהאדמירל הצרפתי פייר דה וילנב הצליח להימלט מהמצור הימי שהטילו הבריטים על נמל טולון. נלסון חשד בתחילה שהצרפתים ינסו להפליג לכיוון מצרים, אך ב-7 במאי נודע לו שהצרפתים פנו לכיוון מערב, וחברו בקדיס לצי הספרדי. הצי הבריטי הפליג למפרץ לגוס בפורטוגל, והגיע לשם ב-10 במאי. יומיים לאחר מכן, לאחר הצטיידות והתארגנות, הפליג הצי הבריטי בעקבות הצי הצרפתי-ספרדי שנמלט מערבה, אל האיים הקאריביים, כדי לחמוק מנלסון. נלסון הגיע לאיים הקאריביים, וגילה שהצי המשולב פנה חזרה מזרחה, כדי לשוב ולחבור אל הצי הצרפתי שעגן בברסט, תחת מצור בריטי. הצי המשולב אמור היה להשתלט על תעלת למאנש, ולאפשר נחיתה של הצבא הצרפתי בבריטניה.
ב-19 באוקטובר החליט וילנוב לצאת מהנמל אל הצי הבריטי הממתין. ב-21 באוקטובר בשעה 11:35 העביר נלסון לכל אוניות הצי הבריטי, באמצעות איתות דגלים, את המסר המפורסם: "אנגליה מצפה מכל אדם שיעשה את חובתו" (England expects every man to do his duty). חצי שעה לאחר מכן החל קרב טרפלגר. הצי הבריטי התקדם בשני טורים אל שדרת הקרב הצרפתית-ספרדית, במטרה לפצל אותה לשלושה חלקים, וכך לנטרל את עוצמתה ולהביס את הצי המשולב.
"ויקטורי" הובילה את הטור הצפוני של הצי הבריטי, ופרצה אל הטור הצרפתי-ספרדי, בין האוניות הצרפתיות "בוסנטור" ו"רידאוטובל", כשהיא יורה לשני הכיוונים (דבר נדיר למדי; בדרך כלל התנהל הקרב צד אל צד). "ויקטורי" נפגעה גם היא קשה, וחיילים מהאונייה "רידאוטבל" ניסו לעלות על סיפונה של "ויקטורי" ולהשתלט עליה, אך צוות האונייה הדף אותם. אוניות בריטיות נוספות הצטרפו לקרב, וסמוך לשעה 14:00 נכנעה "רידאוטבל". נלסון עצמו נפגע מכדור רובה שנורה מהאונייה הצרפתית בערך בשעה 13:25. הוא נלקח לסיפון התחתון, שם מת מפצעיו בשעה 16:30.
יציאה משירות
כמה וכמה אדמירלים הניפו את דגלם על תרניה של "ויקטורי" אחרי טרפלגר, במגוון משימות ומסעות לאזורים שונים בעולם. ב-7 בנובמבר 1812 הסתיימה הקריירה הפעילה של "ויקטורי". האונייה עגנה בפורטסמות', ושימשה כאוניית אחסון.
מסופר שתומאס הרדי (שהיה הקפטן של "ויקטורי" בקרב טרפלגר וידידו הקרוב של נלסון), בעת שהיה הלורד הראשון של הימיה, סיפר לאשתו שחתם על הוראה לפירוקה של "ויקטורי". על פי הסיפור, אשתו פרצה בבכי למשמע דבריו, והפצירה בו שיפעל לביטול ההוראה. אף שהסיפור נשמע דמיוני, הרי שביומן האונייה חסר הדף מאותו יום, וניכר שנתלש ממנו.
בשנת 1889 הפכה "ויקטורי" לבית ספר ימי לטלגרפיה. מלחים למדו בה איתות בקורס של כחודשיים, במקום במחנה על החוף. "ויקטורי" שימשה לתכלית זו עד 1904.
לאורך השנים, הלך מצבה של "ויקטורי" והידרדר. ב-1921 החל מסע ציבורי להצלת האונייה, בחסות האגודה למחקר ימי. תוצאת המסע הציבורי הייתה הסכמתה של הממשלה הבריטית לשחזר ולשמר את האונייה, כהנצחה לנלסון ולקרב טרפלגר, ולכבוד הצי המלכותי הבריטי.
בשנים האחרונות עברה האונייה שוב תהליך שימור יסודי, כדי לנסות ולהביא אותה קרוב ככל האפשר למצבה בעת קרב טרפלגר, וזאת לקראת יום השנה ה-200 לקרב, באוקטובר 2005.
אה"מ "ויקטורי" היא כיום אוניית הדגל של הלורד השני של האדמירליות, שבין שאר תפקידיו הוא גם האדמירל האחראי על פיקוד הבית (Home Command), הכולל את בסיסי הצי בבריטניה. "ויקטורי" היא אוניית הצי הוותיקה ביותר הנמצאת בשירות פעיל, אם כי היא נמצאת, כאמור, במבדוק יבש, וללא יכולת הפלגה. אוניית צי ארצות הברית "קונסטיטושן", הצעירה מ"ויקטורי" בכ-30 שנה, היא האונייה הוותיקה ביותר בעולם שעודנה בעלת יכולת הפלגה. ב"ויקטורי" מבקרים כ-350,000 אנשים מדי שנה, כאתר ביקורים וכמוזיאון.
דוד קסלר
דוד קסלר (ביידיש: דוד קעסלער; 1860 - 14 במאי 1920) היה שחקן בולט בתקופה הגדולה הראשונה של תיאטרון יידיש. היה שחקן דרמטי בניו יורק. הוא היה השחקן המוביל הראשון שוויתר על מוזיקת רקע בהצגות בהן שיחק.
ילדות ונעורים
נולד וגדל בקישינב מולדובה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. הוא ברח אחרי התעללות של המלמד שלו מן החדר והתחיל למכור סדקית ברחובות קישינב תוך כדי שירה. בגיל ההתבגרות התחיל לעבוד בחנות בגדים, עבודה שלא מצאה חן בעיניו. קסלר נהג ללכת לשמוע דרשנים שונים. אותו לא עניין מה הם אומרים אלא הצורה בה הם מעבירים את המסר שלהם. הוא ראה בדרשנים סוג של שחקנים. ההצגה הראשונה אותה ראה הייתה "שולמית" מאת אברהם גולדפדן בכיכובו של אבא שיינגולד. מאותה הצגה נהג ללכת הרבה לתיאטרון וגם אל מאחורי הקלעים. אחרי שלהקתו של שיינגולד נסעה הוא אסף חבורה של נערים ונערות והתחיל לשחק אתם באורוות הפונדק של אביו במחזות אותם הוא אלתר כשהוא משתמש בקטעים של מה שראה בהופעות של שיינגולד. אביו התרגז על השיגעון שלו ואיים להוציא אותו מהבית. ב- 1881 כתב עבורו סטודנט לרפואה בשם גלר, שזיהה בו ניצוצות של כישרון מחזה בשם מעכטשע דער שדכן (מֶחטשֶה השדכן) אותו הוא העלה עם בני החבורה שלו באולם שמחות. בעקבות הביקורת הטובה בעיתונות המקומית הזמינו אותו להופיע עם המחזה בעיר אחרת. הוא התפטר מהחנות בה עבד והחליט, בעקבות כך, להפוך לשחקן מקצועי.
התחלת הקריירה כשחקן
הוא ניסה להתקבל ללהקתו של ישראל רוזנברג. יעקב אדלר מספר שהוא ראה בחור צעיר בן 18 בערך בעל כתפיים וצוואר של שור ופנים זועפות. הוא הציג בפניו את הקטע מתוך המחזה ה"מצליח" שלו. קהל השחקנים פרץ בצחוק גדול על המשחק. היות שהיה לו קול טוב הסכים רוזנברג לקבל אותו כניצב אבל בסופו של דבר הלהקה עזבה את קישינב בלעדיו. ב- 1882 הוא התקבל ללהקתו של יידל גולדפדן (אחיו של אברהם גולדפדן). בתחילה הוא היה סטטיסט אבל התקדם אחרי זמן מה והתפקיד הראשון שלו היה מאקס במחזה שני קוני-למל. עם הלהקה הוא נדד ברוסיה ורומניה. כאשר הוריו שמעו שהפך לשחקן הם ישבו עליו שבעה
ב- 14 בספטמבר 1883 אסרו השלטונות הרוסיים על תיאטרון יידיש בכל רחבי האימפריה. כתוצאה מכך ארגנו זיגמונד מוגולסקו ומשה פינקל במהירות שחקנים ללהקה, ביניהם קסלר, ונסעו לרומניה. בשלוש השנים בהן שהתה הלהקה ברומניה הם סבלו ממחסור ואפילו מרעב. השהות ברומניה והחיפוש המתמיד אחר כל חומר אותו יוכלו להציג גרם לקסלר, שהיה בראשית דרכו האמנותית, נזק. "הוא חש מנותק מהכל, בלי קרקע יציבה מתחת לרגליו, בלי מורה אלא ריצה חסרת משמעות בעולם".
בתחילת דרכו האמנותית הוא שיחק עם הרבה פתוס ותיאטרליות מוגזמת, אבל למרות זאת הכירו ביכולת הטמונה בו
אמריקה
קסלר שאף לשחק תפקידי אופי אבל בשנים הראשונות בארצות הברית נאלץ לשחק במחזות שונד אותם תיעב. הוא עשה כל מאמץ למצוא מחזות שיש להם ערך אמנותי. לואיס היימן ששיחק איתו שנים רבות מספר: "כאשר קסלר היה חותם חוזה עם תיאטרון בו הוא יוכל לשחק בחזות טובים יותר, אותם אהב, הוא היה מגיע בריצה עליז ומתנשק אתנו מרוב שמחה על שיוכל לשחק תפקידים אנושיים". לא רק לקסלר נמאס ממחזות השונד אלא גם לשחקנים הטובים האחרים באותה תקופה. כל שחקן בחר לו את המחזאים הטובים שאת המחזות שלהם הוא העדיף לשחק. קסלר בחר את הרמן זודרמן. השאיפה לשחק במחזות טובים הייתה כה חזקה עד שהשחקנים היו מוכנים לשחק בפני אולמות ריקים למחצה ובלבד שהתפקידים שלהם יהיו בעלי ערך קסלר שמע על סטניסלבסקי והתלהב מאוד מהשיטה שלו. בעקבות סטניסלבסקי הוא החליט לשחק יותר בצורה טבעית ולהדגיש ופחות בתיאטרליות
אחד המחזות בהם שיחק קסלר ב- 1892 היה מולדת מאת הרמן זודרמאן. על משחקו במחזה הזה כתב בועז יונג: "קסלר היה בתפקיד זה (של האב במחזה) כל כך גדול עד שניתן להשוות אותו עם כל שחקן בכל שפה בעולם. ראיתי את השחקן הרוסי הגדול בראוויץ' בתפקיד הזה וקסלר היה באותה דרגה כמוהו אם לא יותר.
תיאטרון משלו
ב- 1891 נפרדו קסלר ופיינמן ממוגולסקו והקימו תיאטרון משלהם שהתמקם בבנין תיאטרון תאליה (טאליא טעאטער) בלואר איסט סייד. היה זה התיאטרון היהודי הגדול ביותר בעיר והוא הכיל 3,000 מקומות ישיבה. התוצאה מפירוד זה הייתה תחרות קשה מאוד בין שני התיאטראות שגרמה לנזק לשניהם. המסקנה הייתה שהם צריכים לאחד כוחות. יעקב אדלר עזב את התיאטרון הקטן שלו והצטרף לקסלר וטומשבסקי. אבל היריבות והקנאה בין השחקנים לא פסקה גם כשהיו יחד. קסלר היה מוכן לראות באדלר יריב ראוי לו אבל לא היה מוכן לראות בטומשבסקי (שאהב לשחק תיאטרון שונד) שחקן טוב. בסופו של דבר הם נפרדו ושנים רבות לא שיחקו יחד.
תקופה חדשה
תקופה חדשה בחייו המקצועיים של קסלר התחילה עם ההצגה של יעקב גורדין שלמהקה שאַרלאַטאַן ב- 1896. עד אז נאלץ לשחק בתפקידים אותם לא אהב במחזות אותם לא העריך. בהתחלה התחלקו בתפקיד קסלר ואדלר. כשאחד שיחק את שלמהקה שיחק השני את המאהב מישה. אבל תוך זמן קצר התברר שקסלר מתאים לתפקיד הראשי יותר. אושרוביץ' כותב על קסלר בתפקיד הזה: "בתפקיד של שלמהקה שארלאטאן הראה קסלר את הפלא שבלקיחת מחזה לא מוצלח ולהציב אותו על בסיס איתן ברפרטואר של התיאטרון ביידיש ... הוא הצליח בתפקיד הזה ליצור אדם אפילו בזמן שהוא מדוכא הוא מתבונן באירוניה על אחרים; אדם שצוחק בזמן שהוא מר נפש, אדם שבוכה רק בזמן שאף אחר לא רואה". ב-29 באוגוסט 1898 הייתה הצגת הבכורה של המחזה "מירל'ה אפרת" מאת גורדין (מחזה אותו מעלים עד היום גם ביידיש וגם בעברית) כשקני ליפצין משחקת בתפקיד מירל'ה וקסלר בתפקיד יוסלה. ב- 1899 הוא משחק במחזות של זיגמונד פיינמן. באותה שנה הוא גם מעלה את המחזה די שחיטה מאת יעקב גורדין. בעונה של 1900-1899 הוא מעלה את המחזה של גורדין סאפו כשהוא בתפקיד אפולו וברטה קאליש בתפקיד סאפו. ב- 21 בספטמבר 1900 – הצגת הבכורה גאָט, מענטש און טײוול (אלהים, אדם ושטן) מאת יעקב גורדין. הוא משחק את הרשלה דוברובנר ולצדו ברטה קאליש. בתפקיד זה הוא משחק אדם דתי מאוד וקדוש. דמות זאת הייתה שונה לגמרי מהדמויות אותן היה רגיל לשחק, אבל הוא נכנס לתפקיד במלואו, עד כדי כך שכאשר פנו אליו בצורה לא יפה לפני ההצגה הוא התרגז ואמר: איך אני יכול לשחק עכשיו דמות של קדוש אחרי שטמאו אותי. הוא הסביר למעריציו שתהו על הבחירה שלו בתפקיד שעבורו זה סוג חדש של משחק, סוג חדש של פרוזה. חייבים לטהר את הבמה מהשונד שהשתלט עליה. בינואר 1902 העלה קסלר יחד עם ברטה קאליש וקלרה יונג את המחזה סונטת קרייצר מאת יעקב גורדין – עיבוד לנובלה באותו שם מאת טולסטוי. ב-31 באוגוסט 1907 הוא הופיע בפעם הראשונה באנגלית במחזה The spell אבל הוא היה כישלון מוחלט. מייד אחרי כן חזר לתיאטרון יידיש והצטרף לליפצין בתיאטרון של קאליש ובאותו זמן המשיך גם בתיאטרון תאליה. ב-13 באוקטובר 1907 הופיע לראשונה במחזה גאָט און נקמה (אלהים ונקמה) מאת שלום אש בתפקיד יענקל שַפְּשוביץ. הוא מאוד כיבד את שלום אש ואמר שמחזה כמו זה לא נכתב לעיתים קרובות.
מסע הופעות באירופה
בקיץ 1913 יצא קסלר למסע הופעות באירופה. את המסע הוא התחיל בלודז'. הוא הופיע במחזות "די מאָדע" ו"שלמהקה שארלאטאן". אנשים שנפגשו איתו שם מתארים אדם סגור מאוד שקשה לחדור את השריון שעטה עליו ושחקן שיש לו ניצוצות של משחק טוב בתפקיד אחד וחלש מאוד בתפקיד אחר. ד"ר א. מוקדוני סבור שהסיבה לכך היא שקסלר אינו מרגיש בבית באירופה. ביקורת חריפה הרבה יותר כתב נח פרילוצקי: "החיסרון הוא שהפעילות המשחקית של קסלר איננה עשירה: יש לו כוח פיזי נדיר, פנים מביעות למדי ואימפולסיביות מסוימת. האמריקאי מתרגז בקלות על פי דרישה, מיידית, בוכה בקלות, צוחק בקלות, מתרגז בקלות, בקיצור לא יותר ממבנה שבלוני, רק אמצעים טכניים. חסרה, לצערנו, האישיות האמנותית המביעה. חסר הדבר שעושה אדם לאמן אמיתי של הבמה ...". לעומת זאת מספר בועז יונג, שהיה גם הוא בפולין באותו זמן, שאמנם קסלר נכשל בוורשה אבל הייתה לו הצלחה גדולה מאוד בלודז': "היהודים בלודז' הודו לו גם עבור אלה שבוורשה והשחקנים שהיו אז בלודז' האלילו אותו".
שנותיו האחרונות
הרגע המאושר בחייו של קסלר היה כשבנו עבורו את תיאטרון דוד קסלר (דוד קעסלערס טעאטער) בשדרה השנייה בניו יורק. את הבניין השלימו ב- 1913 כשחזר מהמסע באירופה. את פתיחת העונה הוא שיחק בתיאטרון אחר משום שהבניין עוד לא הושלם. את פתיחת התיאטרון הוא חנך ברפרטואר של יעקב גורדין. הוא תכנן שבתיאטרון שלו יציגו רק מחזות טובים ולאלה תהיה השפעה מוסרית גם על התיאטראות האחרים ויביאו אותם להעלות, לעיתים תכופות יותר מחזות טובים במקום שונד. אבל גם בתיאטרון שלו הוא נאלץ להעלות מחזות שונד בשל הנסיבות הכלכליות. בנוסף לכך היו מחלוקות כספיות בינו לבין מנהל התיאטרון מאקס ווילנר שהגיעו עד בית המשפט. המחלוקת הגיעה עד כדי כך שלא אפשרו לו לשחק בתיאטרון הנקרא על שמו. המשפט התקיים בפברואר 1916. הוא יצא למסע הופעות בקנדה וכשחזר הופיע ב-14 באפריל 1916 בתיאטרון של בסי טומשבסקי. ב-11 באוקטובר 1916 הופיע בתיאטרון שלו בתפקיד רוברט סטריקלנד במחזה של ריצנשטיין. אברהם קאהאן כתב על הופעתו ביקורת חיובית מאוד.
ב- 1918 שוב מתערערים היחסים בתיאטרון שלו, המתוחים בלאו הכי, עוד יותר ובאפריל באותה שנה מנתק קסלר את הקשר השותף שלו לשעבר. ב-3 במאי 1918 מורידים את שמו של קסלר מהתיאטרון שלו והוא נקרא עכשיו "תיאטרון השדרה השנייה" (סעקאנד עוועניו טעאטער). בלית ברירה עבר לשחק בנעשאנאל טעאטער (National theater) של בוריס טומשבסקי ובפיפלס טעאטער של בסי טומשבסקי. מבחינה אמנותית הוא היה מאוד לא שבע רצון משום שהוא ראה בסוג המחזות שטומשבסקי העלה כנחותים ולא מתאימים לו. כל מחזה היה עבורו סבל. ב- 6 במאי 1920 הוא עבר לשחק בתיאטרון ליריק בברוקלין שם הוא קיבל חוזה לעשר הצגות. מצבו הנפשי היה קשה למדי עד כדי כך שהוא דיבר על מותו ואף קנה לעצמו חלקת קבר.
הלוויה שלו הייתה, על פי העיתונים אחת הגדולות ביותר שהייתה בניו יורק – כחצי מיליון בני אדם.
מלחמת ליבוניה
מלחמת ליבוניה (ברוסית: Ливонская война) הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית וקואליציות משתנות של מדינות שכנות, בה ניסתה רוסיה להשתלט על שטחים לאורך חוף הים הבלטי. המלחמה התחוללה בשנים 1558–1583 והסתיימה מבלי שרוסיה הצליחה להשיג את מטרותיה.
רקע
המסדר הליבוני היה מעוניין בשליטה על המסחר עם רוסיה הצארית והגביל את הסוחרים הרוסים. כל המסחר התנהל דרך הנמלים בשטח המסדר ותוך שימוש באוניות של ברית ערי הנזה בלבד. כמו כן, המסדר מנע מעבר של סחורות צבאיות ומומחים לרוסיה. מדיניות זו נתמכה על ידי שוודיה ופולין.
בהתאם לתנאי חוזה שלום שנחתם בשנת 1503 עם איוואן השלישי לתקופה של 50 שנה, היו הליבונים צריכים לשלם תשלום שנתי כתמורה להעברת העיר טרטו לשליטתם. מספר שנים לאחר חתימת החוזה הופסקה העברת התשלום ללא תגובה מצד הרוסים. בשנת 1554 דרש הצאר איוואן הרביעי את התשלום, כולל תשלומים עבור התקופה שעברה. כמו כן דרש הצאר לבטל את הבריתות הצבאיות שהיו לליבונים עם הדוכסות הגדולה של ליטא ושוודיה כתנאי לחתימת חוזה המשך. סוכם שהתשלום הראשון יועבר בשנת 1557. בשנת 1557 נחתם חוזה בין הליבונים לפולין והליבונים קבלו על עצמם תנאים של ואסל. באביב 1557 בנו הרוסים עיר-נמל חדשה ליד נרבה, אך הליבונים וברית ערי הנזה מנעו מסוחרים אירופאים להגיע לנמל החדש.
מהלך המלחמה
הרוסים החלו את המתקפה ב-17 בינואר 1558 תוך פלישה למזרח אסטוניה ובתחילת מרץ חזרו לתחומי רוסיה. כתוצאה ממהלך זה, החליטו הליבונים להעביר לרוסים כ-60,000 טאלר אך עד למאי נאספה רק מחצית הסכום. כמו כן התרחשו היתקלויות מקומיות באזור נרבה. הרוסים החלו בהכנות למתקפה כוללת. הכוח הצבאי של הליבונים היה מוגבל והיתרון היחסי שלהם היה במבצרים שנבנו לאורך הגבול, אולם רוב המבצרים היו מיושנים לאור התפתחות התותחנות. במהלך קיץ וסתיו 1558 כבשו הרוסים 20 מבצרים ובסוף השנה עזב רוב הכוח את השטח לתקופת החורף.
בתחילת 1559 היו לרוסים מספר הצלחות צבאיות והם התקדמו לכיוון ריגה. בפברואר 1559 הכוחות נסוגו וסוכם על הפסקת אש למשך חצי שנה. הסיבה לכך שהרוסים לא המשיכו בהתבססות בליבוניה היה לחץ גדול שהופעל עליהם מצד של פולין, שוודיה, דנמרק והדוכסות הגדולה של ליטא. בנוסף ללחץ השגרירים, היו לאיוואן הרביעי בעיות גם בדרום המדינה עקב הפלישות החוזרות ונשנות של חאנות קרים. חלק מאצילי רוסיה העדיפו להתקדם לדרום תוך תקווה שהם יוכלו לקבל באזור זה אדמות רבות. בתקופת הפסקת האש הרוסים אכן נלחמו נגד חאנות קרים אך לכך לא היו השלכות מדיניות גדולות. לעומת זאת, ניצלו הליבונים את הפסקת האש לשיפור מצבם. ב-31 באוגוסט 1559 חתם המסדר הליבוני על חוזה עם הדוכסות הגדולה של ליטא ועבר להיות תחת חסות הדוכסות. בתחילת 1559 הועברה העיר טאלין לידי שוודיה והאי סאארמה נמכר לדנמרק.
במהלך שנת 1560 הרוסים התקדמו והיו להם מספר הצלחות. שוודיה וליטא ביקשו מהרוסים לסגת, ולאחר סירובם, הרוסים מצאו את עצמם במלחמה נגד קואליציה של ליטא ושוודיה.
לחימה נגד הדוכסות הגדולה של ליטא
באביב 1562 פשטו הליטאים על אזור סמולנסק. לאור הבעיות בדרום עם חאנות קרים, איוואן הרביעי היה יכול לתת מענה רק בסתיו 1562. בתחילת 1563 התחיל איוואן הרביעי במצור על פולוצק וב-15 בפברואר נכבשה העיר, אך לאחר מכן לא היו לרוסים הצלחות נוספות במערכה ובשנת 1564 הם נחלו מספר הפסדים. הנסיך אנדרי קורבסקי, המפקד העליון של הצבא ויועצו הקרוב של הצאר, ערק לליטא. לאור הבעיות בחזית ואי-רצון של האצולה בהמשך המלחמה הנהיג איוואן הרביעי משטר של אופריצ'נינה. בשנת 1566 הגיעה למוסקבה משלחת ליטאית עם הצעה להפסיק את הלחימה על בסיס מצב הכוחות בשטח. לאחר התייעצות במסגרת זמסקי סובור, החליט איוואן הרביעי להמשיך במלחמה והמטרה היתה כיבוש ריגה. בשנת 1569 הוקם האיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1573 נחלו הרוסים תבוסה כואבת בקרב נגד הכוחות השוודיים. אומנם לקראת סוף שנת 1576, לאחר כ-20 שנות מלחמה, היו רוב שטחי ליבוניה בשליטה רוסית, מלבד ריגה וסביבתה שלא נכבשו, אך לאחר תחילת שלטונו של המלך הפולני החדש סטפאן באטורי נמחקו רוב ההצלחות הרוסיות. בשנת 1579 כבשו הפולנים בחזרה את פולוצק ומספר ערים בתחומי רוסיה עצמה. בשנת 1581 החל מצור על פסקוב. המצור נמשך מספר חודשים אך העיר לא נכבשה ובפברואר 1582 המצור הופסק.
סיום המלחמה
בינואר 1583 נחתם חוזה לסיום המלחמה בין רוסיה הצארית לבין האיחוד הפולני-ליטאי. רוסיה הצארית ויתרה על כל שטחי ליבוניה אך קיבלה בחזרה מספר ערים בגבולה. לאיחוד הפולני ליטאי סופחו שטחים נרחבים בליבוניה.
במאי 1583 נחתם חוזה עם שוודיה. הרוסים ויתרו על כל האדמות שהיו להם לחוף הים הבלטי באזור המפרץ הפיני והם הועברו לשליטה שוודית.
לאחר כ-25 שנות מלחמה לרוסיה הצארית לא היו הישגים של ממש בהיבט הפוליטי והיא אף הפסידה מבצרים לאורך החוף הבלטי. המלחמה המתמשכת תרמה להידרדרות המצב חברתי-כלכלי במדינה והייתה אחד הסיבות למשבר ברוסיה הצארית בתחילת המאה ה-17 - תקופת הצרות.
אדולף וינדאוס
אדולף אוטו ריינהולד וינדאוס (בגרמנית: Adolf Otto Reinhold Windaus; 25 בדצמבר 1876 - 9 ביוני 1959) היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1928, "על עבודתו בתחום הסטרולים והקשר שלהם לויטמינים".
חייו
וינדאוס החל את לימודיו ב"Französisches Gymnasium" הנודע בברלין, שם התמקד בלימודי ספרות. לאחר סיום לימודיו ב-1895, המשיך ללימודי רפואה בפרייבורג ובברלין, ועבר את הבחינות הראשוניות ("Physikum") ב-1897.
במהלך לימודיו התעניין במיוחד בהרצאותיו של הרמן אמיל פישר, ולכן החל ללמוד כימיה בפרייבורג, אצל קיליאני, במקביל ללימודי הרפואה. בחורף 1899-1900 קיבל תואר דוקטור. עבודת התזה שלו עסקה בהתמודדות עם רעלים של צמח הדיגיטליס הפוגעים בלב.
לאחר סיום לימודיו בפרייבורג חזר לברלין, שם עבד עם פישר, ושם גם פגש לראשונה את אוטו דיאלס, והשניים היו לחברים לשארית חייהם. וינדאוס חזר לפרייבורג ב-1901 והחל לעסוק בתחום הכולסטרול וסטרולים קרובים; החלטתו לעסוק בתחום נבעה מהחוסר המוחלט בידע אודות מבנה הכולסטרול באותה תקופה. מתחילת עבודתו האמין, בצדק, כי הסטרולים (אותם ניתן למצוא בכל תא) הם חומרי מוצא לקבוצות אחרות של חומרי טבע. וינדאוס קיבל משרת מרצה ב-1903, בזכות מחקריו אלה (תחת השם "על כולסטרול"). ב-1919 הצליח להפוך כולסטרול לחומצה כולית, חומר שבודד בעבר מחומצות מרה על ידי וילנד, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1927. כך הוכיח וינדאוס כי חומצות מרה קשורות לסטרולים.
וינדאוס עסק רבות גם בתחום נגזרות האימידזול, בשיתוף פעולה עם קנופ. במסגרת העבודה הוכיח כי היסטידין, חומצת אמינו המשמשת לבניית חלבונים, היא אלאנין אימידזול, וגילה גם את ההיסטמין, הורמון רב חשיבות.
וינדאוס התמנה לפרופסור חבר ב-1906 ולפרופסור לכימיה רפואית יישומית ב-1913 באוניברסיטת אינסברוק. ב-1915 עבר לגטינגן כפרופסור לכימיה, יורשו של אוטו וולך, שם פעל עד פרישתו ב-1944 כראש המעבדה לכימיה כללית. בין תלמידיו נמנה אדולף בוטנאנדט, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1939 על עבודתו בתחום הורמוני המין, הקרובים לסטרולים.
בזכות מומחיותו הנודעת הוזמן ב-1925 לעבוד עם הפיזיולוג האמריקני אלפרד הס בניו יורק על הוויטמין שכונה "antirachitic", הידוע כיום בשם ויטמין D.
במחקרים אחרים חקר בעיות סטריאוכימיות של מערכות טבעות ציס וטרנס, שעברו הידרוגנציה. במחקרים אלה פעל באופן אינדוקטיבי, על סמך תצפיות ניסיוניות, ולא הסקה תאורטית. בשנותיו האחרונות בחן גם את האפשרות של כימותרפיה בחקר מחלת הסרטן.
על עבודתו בתחום הרכב הסטרולים והקשר שלהם לוויטמינים זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1928. וינדאוס זכה בפרסים נוספים, ביניהם מדליית פסטר (1938), ומדליית גתה (1941).
וינדאוס נשא לאישה את אליזבת' רסאו ב-1915, ולזוג נולדו שלושה ילדים, גונתר (1916), גוסטאב (1918) ומרגרט (1921).
נפת אחלגורי
נפת אַחָלגוֹרִי (בגאורגית: ახალგორის მუნიციპალიტეტი, אַחָלגוֹרִיס מוניציפליטי) היא נפה במחוז מצחתה מתיאנתי שבגאורגיה. מרוחקת 56 ק"מ מטביליסי. עד שנת 1917 נכלל באזור טביליסי-גורי. משנת 1922 חלק מהרפובליקה האוטונומית של דרום אוסטיה, ומשנת 1992 נפה עצמאית. שטח הנפה נשלט על ידי דרום אוסטיה, שעדיין מכנה אותה בשמה הסובייטי הקודם מחוז לנינוגורסק.
העיירה אחלגורי (דאבא) מהווה המרכז המנהלתי של הנפה. כמו כן ישנם בנפה 116 כפרים ב-7 תמי: בּוֹלִי, גדוּ, קוֹרִינתָה, לַארגווִיסִי, סַאלבִּיאֶרִי, כַּארצ'וֹחִי וצחרַאדזמָה.
עד למלחמה בדרום אוסטיה, בשנת 2008, אוכלסה הנפה ב-7,600 תושבים בצפיפות אוכלוסין של כ-7.5 איש לקמ"ר, שכ-2,000 איש מהם התגוררו בעיירה אחלגורי. לאחר המלחמה גלו כ-5,000 גאורגים מתושבי הנפה, שהם כ-70% מסך האוכלוסייה שהתגוררה בנפה וכ-90% מהגאורגים שהתגוררו בנפה.
בנפה נמצאים שרידים של מבנים הבנויים על פי האדריכלות הגאורגית של ימי הביניים ביניהם: איקורתה (1172), המנזרים מנזר קַאבֶּנִי (המאה ה-9 - המאה ה-13) ומנזר לארגוויסי, מצודת צירקולי (המאה ה-9) ומצודת כַּארצ'וֹחִי.
סויוז 40
סויוז 40 (ברוסית: Союз-40) הייתה חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-14 במאי 1981 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים: לאוניד פופוב ודומיטרו פרונאריו (רומניה). דומיטרו פרונאריו היה הקוסמונאוט הרומני הראשון.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת חלל סאליוט 6 ולהביא משלחת ביקור העשירית. העגינה בוצעה ב-15 במאי לתא העגינה הקדמי. לאחר העגינה עבר הצוות לתחנת החלל בה כבר שהו באותה העת ולדימיר קובליונוק וויקטור סביניך. במשך כשבוע ביצע הצוות שמנה ארבעה אנשים מספר ניסויים בתחומי הטכנולוגיה, הביולוגיה והרפואה. בין היתר בוצעו ניסויים בתחום חקר השדה המגנטי של כדור הארץ.
ב-22 במאי 1981 הקוסמונאוטים שהגיעו לחלל בחללית סויוז 40 נכנסו לתא החללית, התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ.
גברת דאלוויי
גברת דאלוויי (באנגלית: Mrs Dalloway פורסם ב-14 במאי 1925) הוא רומן מאת וירג'יניה וולף המתאר יום בחייה של קלאריסה דאלוויי לאחר מלחמת העולם הראשונה. גברת דאלוויי ממשיך להיות אחד מרומניה הידועים ביותר של וולף.
הרומן נוצר משני סיפורים קצרים: "גברת דאלוויי ברחוב בונד" והסיפור הלא גמור "ראש הממשלה", והוא מתאר את הכנותיה של קלאריסה למסיבה שבה היא המארחת. בנקודת המבט הפנימית של הרומן הסיפור מטייל קדימה ואחורה בזמן, בפנים ומחוץ למוחם של הדמויות, על מנת להרכיב תמונה מושלמת של חייה של קלאריסה ושל המבנה החברתי לאחר המלחמה.
מגזין "טיימס" מנה את הרומן ברשימת מאה הרומנים הטובים ביותר בשפה האנגלית בין השנים 1923–2005.
עלילת הספר
קלאריסה דאלוויי מטיילת בלונדון בשעות הבוקר ומתכוננת למסיבה שהיא מתכננת באותו ערב. היום הנחמד מזכיר את נעוריה בברטון וגורם לה לתהות על בחירתה בבעל- היא התחתנה עם ריצ'רד דאלוויי המהימן במקום פיטר וולש האניגמטי. פיטר עצמו מסבך את מחשבותיה כאשר הוא מבקר אותה לאחר שחזר מהודו באותו יום.
ספטימוס וורן סמית, חייל משוחרר ממלחמת העולם הראשונה, מבלה את יומו בפארק עם אשתו לוקרציה. הוא סובל מהזיות תמידיות ובלתי מובנות. הוא מתאבד בקפיצה דרך החלון. המסיבה של קלאריסה באותו ערב היא הצלחה איטית. מגיעים לשם רוב הדמויות שהיא פגשה במהלך הספר, כולל אנשים מעברה. היא שומעת על התאבדותו של ספטימוס במסיבה, ובהדרגה מגיעה למסקנה שהיא מעריצה את המעשה- היא מחשיבה אותו כמעשה שבא לשמר את הטיהור של אושרו.
סגנון
מרבית האירועים בספר, למעט הפלאשבקים, מתרחשים ביום בודד ביוני. זו דוגמה לעלילה שמסופרת בסגנון זרם התודעה, במבנה וסגנון המזכירים את "יוליסס", לג'יימס ג'ויס, רומן שבדרך כלל נחשב לאחד הטובים של המאה ה-20. וולף עצמה לעגה לרומן של ג'ויס (היא ובעלה לאונרד סירבו לפרסם את הרומן באנגליה).
כל סצנה עוקבת באיטיות אחר המחשבות הרגעיות של דמות מסוימת. וולף מטשטשת את ההבחנה בין הנאום הישיר לבלתי ישיר במהלך הרומן, היא מחליפה את הסיפר שלה עם תיאור שיודע הכל, מונולוגים פנימיים לא ישירים וחד-שיח. העלילה עוקבת לפחות אחרי 20 דמויות בדרך זו, אבל רב הרומן מתרכז בקלאריסה וספטימוס.
פמיניזם
כפרשנות לחברה בזמן המלחמה, הדמות של קלאריסה מדגישה את תפקידה של האישה כ"מלאך של הבית" שכולל דיכוי מיני וכלכלי. היא ממשיכה ואפילו מאמצת את הציפיות מאשתו של פוליטיקאי, אבל היא עדיין מצליחה להביע את עצמה במסיבות שהיא עורכת.
סאלי סיטון, אותה קלאריסה מעריצה בכנות, מוזכרת כאישה עצמאית מאוד: היא מעשנת סיגרים, פעם היא רצה במסדרון עירומה, והצהירה הצהרות נועזות שלא מתאימות לגברת על מנת לקבל תגובות מאנשים. כאשר קלאריסה פוגשת בה בהווה, היא מתגלה כעקרת בית מושלמת, נישאה לגבר עשיר וילדה חמישה בנים.
הומוסקסואליות
קלאריסה דאלוויי נמשכת מאוד לסאלי סיטון בברטון - 20 שנה אחרי היא עדיין מחשיבה את הנשיקה שהן חלקו כרגע המאושר בחייה. היא מרגישה כלפי נשים "מה שגברים מרגישים" אך היא אינה מכירה ברגשות אלו כסימן להומוסקסואליות.
יכול להיות שגם ספטימוס וורן סמית הוא הומוסקסואל. הוא אובססיבי לגבי החייל שנהרג אוונס, הוא לא מרגיש אהבה אמיתית כלפי אשתו, ולרגשות האשם שלו יש הרבה במשותף עם פאניקה הומוסקסואלית.
מחלה נפשית
ספטימוס גיבור המלחמה בעל הפרעת דחק פוסט-טראומטית פועל כביקורת ליחס והטיפול למחלות נפשיות ודיכאון. וולף מצליפה במערכת הרפואית דרך ההתדרדרות של ספטימוס והתאבדותו. רופאיו שופטים את מצבו, הם מדברים איתו אך ורק דרך אשתו, ומבטלים את הווידויים הדחופים שלו לפני שהוא בכלל מספיק לבצע אותם.
יש דמיון בין מצבו של ספטימוס למאבקה האישי של וולף עם הפרעה דו-קוטבית שהיא סבלה ממנה (שניהם הוזים שציפורים שרות ביוונית וולף פעם ניסתה לזרוק את עצמה דרך החלון כפי שספטימוס עושה לבסוף). וולף בסופו של דבר הטביעה את עצמה.
סוגיות קיומיות
כאשר פיטר וולש רואה בחורה ברחוב ומטריד אותה במשך חצי שעה, הוא שם לב שיחסיו עם הבחורה "הומצאו כמו שאדם ממציא את החלק הטוב ביותר בחייו". בעזרת התמקדות במחשבותיהם ותפיסותיהם של הדמויות, וולף מבליטה את החשיבות של מחשבות פרטיות יותר מאשר אירועים ממשיים בחייו של אדם. רוב הנקודות החשובות בעלילה של הרומן הן הבנות שהדמויות מגיעות אליהן במוחם.
בעקבות ההתמודדות עם החולי שלה, קלאריסה דאלוויי מוצגת כאישה שמעריכה את החיים. האהבה שלה לעריכת מסיבות באה מתשוקה להפגיש אנשים יחד וליצור רגעים שמחים. היא מפרשת את מותו של סמית כמעשה שמאמץ את החיים, ומצב הרוח שלה נשאר קליל אפילו כאשר היא מבינה שנישואיה הם שקר.
עיבוד לקולנוע
גרסה קולנועית לרומן יצאה לאקרנים בשנת 1997, את קלאריסה דאלוויי שיחקה ונסה רדגרייב. צוות השחקנים גם כלל את נטשה מקאלהון, לנה הידי, רופרט גרייבס, מייקל קיטצ'ן, אלן קוקס, שרה באדל וקטי קאר. גברת דאלוויי היה המפתח לעלילה של הספר והסרט "השעות".
סלוודור סאנצ'ס סרן
סלוודור סאנצ'ס סרן (בספרדית: Salvador Sánchez Cerén; נולד ב-18 ביוני 1944) הוא פוליטיקאי סלוודורי שכיהן בשנים 2019-2014 כ נשיא אל סלוודור. סנצ'ס נבחר מטעם החזית לשחרור לאומי פרבונדו מרטי אחרי ששימש קודם כסגן נשיא בשנים 2014-2009. בימי מלחמת האזרחים האחרונה היה מפקד של כוחות גרילה והיה הראשון מבין חברי הגרילה המהפכנית לשעבר שכיהן כנשיא.
ביוגרפיה
סאנצ'ס סרן נולד בקצאלטפקה, והיה הבן התשיעי במשפחה בת 12 ילדים. אביו היה נגר ואמו מוכרת בשוק. הוא החל לעבוד בגיל צעיר עם הוריו, כדי לסייע בפרנסת המשפחה. לאחר סיום לימודיו התיכוניים החל ללמוד הוראה בסן סלוודור, ומשהוסמך כמורה, עסק בכך במשך כעשור.
במהלך לימודיו בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החל לגלות עניין בפוליטיקה. הוא הצטרף לתנועת סטודנטים שהתנגדה להתערבות האמריקנית בענייניהן של מדינות אחרות, בהן אל סלוודור עצמה. בהמשך, הצטרף לתנועות נוספות, בהן תנועת החזית המאוחדת לפעולה מהפכנית (FUAR), המפלגה המהפכנית של אפריל ומאי (PRAM), האיחוד הדמוקרטי הלאומי (UDN) ומפלגת הפעולה החדשנית (PAR). כמורה, היה חבר גם בארגון המורים הסלוודורי ANDES 21 de Junio, שהושפע מהאידאולוגיה של המחנך הברזילאי פאולו פריירה. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הצטרף לתנועה המרקסיסטית חזית השחרור לאומי פרבונדו מרטי (FMLN).
עם פרוץ מלחמת האזרחים ב-1980, הפך ה-FMLN לארגון גרילה, וסאנצ'ס סרן החל למלא בו תפקידים צבאיים, בכינוי המחתרתי "המפקד לאונל גונסאלס". ב-1984 התמנה למפקד ה-FMLN, תפקיד בו החזיק עד לחתימת הסכמי צ'פולטפק ששמו קץ למלחמת האזרחים, ב-1992. כחלק מההסכם, הניח הארגון את נשקו, והפך למפלגה פוליטית. סאנצ'ס סרן המשיך להיות חבר במפלגה, אך לא הנהיג אותה.
בשנת 2000 נבחר לראשונה סאנצ'ס סרן כחבר באספה המחוקקת של אל סלוודור. הוא נבחר לכהונות נוספות ב-2003 וב-2006, אז גם הפך למנהיג הסיעה באספה המחוקקת, בעקבות מותו של שאפיק הנדל. בשנת 2009 נבחר מועמד המפלגה מאוריסיו פונס לנשיא אל סלוודור, וסאנצ'ס סרן היה לסגנו. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של המדינה שבה היא הונהגה בידי השמאל.
בבחירות לנשיאות המדינה שנערכו בשנת 2014, היה סאנצ'ס סרן למועמד ה-FMLN לנשיאות. בסיבוב הבחירות הראשון זכה בכ-48.9% מהקולות, לעומת 38.9% למועמד הימין נורמן קיחאנו. לקראת הסיבוב השני הצליח קיחאנו לצמצם את מרבית הפער, ובסופו של דבר ניצח סאנצ'ס סרן ברוב של 50.11% בלבד, על חודם של 6,364 קולות.
סאנצ'ס סרן הושבע לנשיא ב-1 ביוני 2014.
כהונתו
==החל מאוקטובר 2016 ניסה ממשלו של סנצ'ז סרן לקדם חוק להתרה חלקית של ההפלות בהמקרים מיוחדים כמו אונס או סכנה לחיי האם אך נתקל בהתנגדות עזה מצד האופוזיציה הימנית בפרלמנט. באפריל 2017 תחת הנהגתו הייתה אל סלוודור המדינה הראשונה בעולם שאסר על כריית מתכות בשטחה, מסיבות הגנה על הסביבה ועל בריאות הציבור. באוגוסט 2018 החליט ממשלו להקים יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה העממית של סין ולנתק את היחסים הדיפלומטיים עם טאיוואן. בשנת 2017 ממשלתו אסרה רשמית את נישואי הקטינים. המשיך במדיניות העלאת שכר המינימום שהתחילה בימי הנשיא הקודם. סנצ'ס סרן העדיף לא להשתמש במגורים הנשיאותיים הרשמיים ועת כהונתו כנשיא התגורר בבית פרטי. את הגלריה האמנותית שבארמון הנשיאותי פתח בפני הציבור לביקורים פעם בשבועיים.==
ברדיה (בן כורש)
ברדיה היה בנו של כורש הגדול ואחיו (לפי הרודוטוס גם מאם) של כנבוזי השני אשר ירש את כורש כמלך פרס.
ברדיה ידוע במספר שמות. הנודעים שבהם הם ברדיה (Bardiya)/ ברזיה (Barziya) (חילופי ד' וז' הם תופעה ידועה. כמו זהב בעברית ודהב בערבית), ובשמו היווני הנפוץ סמרדיס (Smerdis). ובווריאנטים לסמרידס: מרדוס (Mardos) ומרגיס (Mergis). כן הוא נזכר בשם טוניוקסארקס (Tonyoxarces) / טנוקסארס (Tanoxares). פירוש שמו בפרסית הוא - הנאמן (סמרדיס הוא תרגום ליוונית של שמו). השם טוניוקסארקס הוא צורה יוונית של הביטוי הפרסי - 'איש גדול' (מתאים לתיאורו של הרודוטוס את ברדיה כאדם בעל חוזק גופני רב). לא ידועים כמעט פרטים ביוגרפים על ברדיה למעט שמו ויחוסו המשפחתי. עיקר פרסומו בא לו בשל מותו על ידי אחיו כנבוזי השני ופרשת ההתחזות.
המקורות
רצח ברדיה נזכר בכמה מקורות. המקור החשוב ביותר הוא מצבת בהיסטון (או כתובת ביסותון) בה תיאר דריווש הראשון את פרשת הרצח ואת דרכו לשלטון. כן נזכר הרצח אצל הרודוטוס ההיסטוריון היווני הנודע, אצל קטסיאס, שהיה רופא בחצר ארתחששתא השני, ואצל יוסטינוס, סופר רומי מן המאה השלישית לספירה.
הבעיה
בין המקורות שוררת אי הסכמה עיקרית אחת: לפי מצבת בהיסטון וקטסיאס נרצח ברדיה טרם צאת כנבוזי למצרים. ואילו לפי הרודוטוס ויוסטינוס הוא נרצח אחרי צאת כנבוזי למצרים.
נראה כי כנבוזי חשש לצאת למסע למצרים בעוד אח היכול לסכן את שלטונו נמצא בבירה. על כן הגיוני יותר כי הוא הורה להמית את אחיו לפני היציאה למצרים.
ההתחזות
עיקר פרסומו של ברדיה בא כאמור בשל ההתחזות. לפי מצבת בהיסטון והרודוטוס דבר הרצח לא נודע אלא למתי מעט. את המצב ניצלו שני אחים אמגושים (או מאגים. כהנים בדת זרתוסטרה). אחד מהם שנקרא גאומתה (לפי מצבת בהיסטון) או ברדיה (לפי הרודוטוס) ודמה דמיון מפתיע לברדיה המומת, טען כי הוא בן כורש האמיתי, ומרד בכנבוזי. כנבוזי לא הספיק לדכא את המרד היות שמת בסוריה, בדרכו חזרה ממצרים. המתחזה מלך בפרס זמן מה, והיה נשוי לאטוסה, בת כורש הגדול כדי לאשש את שלטונו, עד שתרמיתו נחשפה (לפי הרודוטוס למתחזה חסרה אוזן אחת. אחד מאצילי פרס, אשר חשד כי זהו מתחזה, בקש מבתו, שהייתה פילגש המלך, למשש את האוזן. וכך נחשפה התרמית.) אז התאגדו מספר אצילים בראשות דריווש (לימים דריווש הראשון) - לחמו במתחזה, והכתירו את דריווש כמלך פרס.
תאוריית הקשר
היו שפקפקו בתיאור הסדור המופיע במצבת בהיסטון ואצל הרודוטוס. לפי דעה זו דריווש הראשון הוא רוצחו של ברדיה, ומשיקולי לגיטימציה טפל את האשמה על כנבוזי. לפי דעה זו כך היה מהלך האירועים: כנבוזי יצא למצרים. ברדיה נשאר בפרס (או יצא למצרים וחזר באמתלה כלשהי). ברדיה מרד בכנבוזי אחיו. כנבוזי נזעק לחזור ממצרים, אך מת בסוריה עת היה בדרכו חזרה. אז דריווש הראשון מרד בברדיה, והרגו. לפי השערה זו היה חשוב לדריווש הראשון לתארך במצבת בהיסטון את מות ברדיה טרם צאת כנבוזי למצרים. כלומר למרות השם הזהה והדמיון החיצוני המפתיע, הוא הרג מתחזה ולא את ברדיה בן כורש (שהרי ברדיה האמיתי נרצח כבר על ידי כנבוזי).
EDI
Electronic Data Interchange (או בקיצור EDI) הוא אוסף תקנים להעברה של נתונים בין מערכות מידע הפועלות בארגונים נפרדים, למשל לשם העברת הוראת רכישה מלקוחות לספקים. מערכות אלה מזרימות את פרטי כל מכירה, מיד עם ביצועה, למחסנים הראשיים ו/או לספקים, וכך ניתן לקבוע מיידית מה המלאים הנוכחיים ומתי נדרש לחדש אותם ללא צורך בספירת מלאי ובבקשות רכש. משמש בעיקר להעברת מסמכים בין מערכות של ארגונים שונים (בניגוד ל- XML המשמש בעיקר להעברת נתונים).
מערכות אלה יכולות לדוגמה לחסוך עלויות של פתיחת דואר, בדיקתו ולבסוף הקלדת הנתונים למחשב מה שמביא לחסכון רב בעלויות. דוגמה נוספת לתועלת היא שמערכות אלו מקצצות את זמן המחזור להזמנות חומר ומכאן שהלקוח יכול להרשות לעצמו להקטין את רמות מלאי הביטחון ולחסוך בעלויות.
EDI שימש בעבר בעיקר עסקים בתחום הרכב והקמעונאות, אולם בשנים האחרונות, הפורמט אומץ באופן נרחב יותר; חברות ייצור, בריאות, תרופות, שירות ובנייה הן דוגמאות טובות ללקוחות EDI.
ויקטור קראפט
ביוגרפיה
קראפט, יליד וינה, למד פילוסופיה, היסטוריה וגאוגרפיה באוניברסיטת וינה, ונהג להשתתף בכנסי הפילוסופיה של האוניברסיטה, כמו גם במפגשים פרטיים (בפרט עם אוטו ויינינגר ואותמר ספאן).
ב-1912 החל לעבוד למחייתו באוניברסיטת וינה כספרן, ובמקביל המשיך לעסוק במחקר פילוסופי. קראפט משתתף קבוע בדיוני החוג הווינאי, מיסודו ועד התפרקותו. בנוסף היה חבר גם בחוג גומפרץ והתדיין עם "הפריפריה" של החוג הווינאי (למשל, קרל פופר). קראפט זכה לתואר של פרופסור חבר בפילוסופיה תאורטית ב-1924, וב-1930 לתואר דוקטור על עבודתו בנושא "הידע על העולם החיצוני". לאחר מכן המשיך את לימודיו בברלין תחת גאורג זימל, וילהלם דילתיי ואחרים.
לאחר האנשלוס קראפט פרש ממשרתו כספרן בגלל מוצאה היהודי של אשתו. כך איבד גם את מעמדו כמרצה באוניברסיטה. קראפט המשיך את מחקרו תחת השלטון הנאצי במעמד של "מהגר פנימי" ובתנאים קשים. ב-1945 מונה מחדש לספרן. שנתיים אחר כך הפך ל"ספרן לאומי" (Generalstaatsbibliothekar) והוחזרה לו משרתו כפרופסור חבר. ב-1950 הפך לפרופסור מן המניין ושותף להנהלת בית הספר לפילוסופיה עד לפרישתו, כעבור שנתיים. ספרו "מקורות הנאו-פוזיטיביזם" נאסר לפרסום ב-1950. קראפט המשיך במחקר ובפרסום מאמרים עד למותו בווינה, ב-1975.
עבודתו
קראפט היה יוצא דופן בין הפוזיטיביסטים הלוגיים בכך שתמך באמפיריציזם שאינו מתבסס על רשמי החושים ובעל מבנה דדוקטיבי. לפני מלחמת העולם הראשונה (ואחריה, יחד עם חברי החוג הווינאי), הקדיש חלק גדול מהרצאותיו ומאמריו לקידום פילוסופיה מדעית. בנוסף תרם לביסוס האתיקה כמדע, ועסק בתאוריה של הגאוגרפיה ובפילוסופיה של ההיסטוריה.
מינהל הביטחון הפדרלי
מינהל הביטחון הפדרלי (בספרדית: Dirección Federal de Seguridad, בקיצור DFS) היה סוכנות הביון והביטחון המקסיקנית, שפעל כמשטרה חשאית. הוא נוסד בשנת 1947 על ידי מיגל אלמאן ולדס במטרה להגן ולשמור על היציבות הפנימית של מקסיקו ולפעול נגד כל צורה של חתרנות ואיומי טרור. הארגון פורק בשנת 1985 והפך למינהל הכללי לחקירה וביטחון הלאומי (Dirección General de investigación y seguridad nacional), שהפך למרכז לחקירה וביטחון לאומי ב-1989.
מרינה קוזינה
מרינה קוזינה ויאצ'סלבובנה (ברוסית: Кузина Марина Вячеславовна); נולדה ב-19 ביולי 1985 במוסקבה) היא כדורסלנית רוסייה אשר התחרתה במדי נבחרת רוסיה באולימפיאדת בייג'ינג בשנת 2008, שזכתה במדליית ארד. כמו כן, הייתה חלק מהרכב הנבחרת הרוסית באולימפיאדת לונדון בשנת 2012 שהחמיצה מדליית הארד, עם הפסדה 74–83 לנבחרת אוסטרליה.
בשנת 2005 זכתה קוזינה בתואר: הכדורסלנית הצעירה הטובה ביותר ברוסיה.
ביוגרפיה
קוזינה שיחקה בעונת 2015–2016 במועדון הטורקי "מרסין". מרסין, לאחר שבעונה הקודמת 2014/2015, לא שיחקה ביורוקאפס והתמקדה באליפות טורקיה. הקבוצה הגיעה למקום השלישי בעונה הסדירה, עברה את מועדון אוניברסיטת איסטנבול ברבע הגמר, ובחצי הגמר הפסידה למועדון חתאי (Hatay club) בתוצאה 1–3 בסדרה. מרינה שיחקה את כל 32 המשחקים בחמישייה הפותחת ותרמה תרומה משמעותית להישג הקבוצה. היא השתתפה בממוצע 32 דקות ו-23 שניות בכל משחק, הביאה ממוצע של 11.4 נקודות למשחק, 6.3 ריבאונדים, 1.2 אסיסטים, 0.5 בלוקים למשחק.
במאי 2016 התחתנה מרינה קוזינה וחתמה על חוזה עם מועדון חתאי, שבראשו עמד בעלה אקין בש. בדצמבר 2016 הנהלת המועדון החליטה להיפרד מהמאמן הראשי עקב פתיחת עונה לא מוצלחת (ניצחון אחד בלבד ב -9 משחקים). מרינה עזבה גם היא את המועדון.
יעל לוי
יעל לוי (נולדה ב-31 בדצמבר 1954) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה
יעל לוי נולדה בנהריה בשם אורנה, ואביה החליט לשנות את שמה ליעל. לוי החלה את הקריירה כזמרת בלהקת חיל הים בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
הופעתה הראשונה כזמרת סולנית הייתה ב-1977, במופע של יהונתן גפן ו"להקה טובה" "שיחות סלון" לצד יצחק קלפטר. בעקבות הצלחתו של המופע יצא תקליט שדרים ובו השיר "עד עולם אחכה", שלוי שרה בדואט עם קלפטר. בהמשך סיבוב ההופעות קלפטר פרש והוחלף על ידי דויד ברוזה. הוא גם עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום "שיחות סלון", שיצא ב-1978. השירים בביצוע לוי הפכו מהר ללהיטים, בהם "אי ירוק בים", "שיר אהבה בדואי" (הוקלט בדואט עם קלפטר ומאוחר יותר עם ברוזה), "עד עולם אחכה" (גרסה עם ברוזה) וקטע הווקליזה "תמונה" ("דבה דבה דה..."), שהתפרסם מאוחר יותר כאות של תוכנית הרדיו "ארבע אחרי הצהריים" בגלי צה"ל. לוי גם דיקלמה עם גפן את המערכון "סוף המסיבה".
לאחר שירד המופע לוי זכתה להכרה, ובסוף 1979 יצא שיר ראשון שלה לרדיו, "בלדה לנאיבית" (יהונתן גפן - יצחק קלפטר). מאוחר יותר השתתפה בהופעות קטנות של דני רובס. בשנת 1980 השתתפה בפסטיבל הזמר והפזמון, ושרה עם יצחק קלפטר את הדואט "בלילה" (יורם טהרלב - יצחק קלפטר), שהגיע למקום החמישי וזכה להצלחה גדולה בקרב הקהל במשך השנים.
ב-1981 הוציאה לוי את אלבומה הראשון "יעל לוי", שכלל את השירים שהקליטה במהלך השנים כמו "תמונה", "אי ירוק בים" ו"בלדה לנאיבית". ושירים נוספים כ"ניחושים של ים", ו"גשם הקשב לנשים" (מילים: תרצה אתר, לחן: נפתלי אלטר), שהפך ללהיט.
בשנת 1984 הוציאה את אלבומה השני "אהבה צעצוע", שהוקלט בין 1983 עד 1984. האלבום כלל שירים מתורגמים ונע בין ג'אז לבוסה נובה. הוא הופק מוזיקלית בידי עמיקם קימלמן, זכה לאהדה אמנותית על ידי מבקרי המוזיקה, אך נכשל מסחרית ולא הותיר אחריו להיטים. בעקבות זאת הקלטת האלבום השלישי של לוי התעכבה מספר שנים.
בקיץ 1989 ניסתה לחזור כשהקליטה בהפקה מוזיקלית של עובד אפרת את השיר "גבעול" (מילים: מאיר גולדברג, לחן: ורד קלפטר), עבור אלבומה השלישי. השיר לא הפך ללהיט וגרם לגניזת האלבום. "גבעול" כן נכלל באלבומה השלישי שיצא ב-1992 "אל תקנה לי ורד". את האלבום הפיק צוף פילוסוף. באלבום ניכר שיתוף פעולה עם ורד קלפטר, שהחל עוד בשיר "ניחושים של ים", אותו קלפטר הלחינה. השירים שזכו להצלחה הגדולה ביותר מהאלבום היו: "אל תקנה לי ורד" (מילים: תרצה אתר, לחן: ורד קלפטר), ו"לך לאן שתלך" (מילים: מאיר גולדברג, לחן: קובי אייזנמן). אלבום זה החזיר במקצת את ימי הזוהר של לוי. עם זאת, הקריירה שלה התקדמה באותן שנים בקצב איטי יחסית, מכיוון שהקדישה זמן למשפחתה.
האלבום "שוך הסערה" שיצא בשנת 1997 בהפקת ג'וני שועלי כלל לראשונה שירים אותם כתבה לוי. האלבום זכה להצלחה מתונה ובלט בו רק להיט אחד: "אל תאכזב אותי" (מילים: יעל לוי, לחן: ג'וני שועלי).
במרץ 2004 יצא אלבומה "חמש", ממנו הצליח במידה מועטה השיר "פלנקטון". כל שירי האלבום נכתבו והלחנו על ידי ורד קלפטר, למעט 2 שירים שהולחנו למילותיה של תרצה אתר ("חמש" ו"סתיו"). קלפטר הפיקה מוזיקלית את שירי האלבום בשיתוף עם גיל סמטנה.
באפריל 2011 הוציאה לוי אלבום כפול ראשון בשם "אי ירוק בים". בדיסק הראשון הופיעו חידושים ללהיטיה הגדולים - “אי ירוק בים”, “אל תקנה לי ורד”, “לך לאן שתלך”, “בלדה לנאיבית” ועוד. הדיסק השני הכיל שירים חדשים בשיתוף פעולה עם ורד קלפטר. העיבודים בחלק השני היו מינימליסטיים, והתבססו על שירה, גיטרה וקולות בלבד.
מרגנית השדה
מאפיינים
צמח עשבוני חד-שניתי או דו-שנתי, קירח, נמוך, גובהו 10 עד 30 ס"מ.
הגבעולים רְבוּעִים נושאי עלים, ומסועפים ומשתרע על הקרקע.
הלוואים נעדרים.
העלים נגדיים, פשוטים, יושבים (ללא פטוטרת), מקיפים את הגבעול ואורכם 1.5 עד 3 ס"מ. זוגות העלים העוקבים ממוקמים בזווית ישרה זה לזה (עלה אחד נמצא בזווית של 90 מעלות לעלה שמתחתיו או מעליו). על הענף ערוכים 4 טורים של עלים. הטרף ירוק בהיר דמויי ביצה או משולשים-ביציים, קודקודם מחודד ושפתו תמימה. מאפיין ייחודי הוא שיש להם נקודות שחורות (בלוטות) בחלק התחתון, כך אפשר לזהות מרגנית אם אין פרח. העלים מכילים רעלן בשם ציקלמין המצוי גם בפקעת הרקפת.
עוקץ הפרח דק וארוך יותר מן העלה שמחיקו הוא יוצא.
הפרחים דו-מיניים, נכונים, בעלי עטיף כפול, כחולים או אדומים, נישאים יחידים מחיק העלים. קוטר הפרח כ-1 ס"מ. הפרחים עשויים להיות חומים-אדומים (הזן הנפוץ באירופה) או כחולים (הזן הנפוץ בישראל). בעבר נחשבו שני צבעי הפרחים למין שונה, אך כיום ידוע שמדובר באותו המין.
הכותרת גלגלית בת 5 עלים שמאוחים בבסיסם. צינור הכותרת קצר. עלי הכותרת תמימות או משוננות ובעלות שערות בלוטיות זעירות. הפרחים מאובקים על ידי זבובי פרחים שעירים.
האבקנים, שמספרם 5, יושבים על הכותרת, מול האונות בשונה ממרבית הפרחים (סימן ההיכר). הזירים שעירים.
הפרי הלקט כדורי, בן מגורה אחת הנפתח במכסה וארכו קטן מהגביע.
הזרעים מרובים, מצולעים, חומים כהים, אורכם כ-1.5 מ"מ.
תפוצה ובית גידול
מרגנית השדה נחשבת ברחבי העולם זן פולשני ומסוכן ברעילותו מכמה בחינות ולכן אינו רצוי באזורי מרעה. הצמח גרם לדלקת הקיבה והמעיים (Gastroenteritis) אצל חיות שונות כגון סוסים וכלבים כשהאכילו אותם באופן ניסיוני בצמח זה. כמויות גבוהות עלולות לגרום למוות. היו גם דיווחים על פגיעה בעופות ובארנבים, והזרעים רעילים לציפורים.
התרכובת ספונין שמצויה בעלים של מרגנית מצויה מאפיינות את משפחת הרקפתיים. ספונינים שונים ידועים כרעילים לבעלי דם קר כמו דגים ונחשים. חומרים אלו פוגעים ברקמה המצפה את אברי הנשימה (אפיתל) וגורמים לחנק.
המרגנית נפוצה כמעט בכל אזורי הארץ - בחולות כורכר, בבתות, בשדות מעובדים, בשדות בור, בגינות נוי, מעזבות וליד מים. בישראל גדל גם המין מרגנית קטנה (Anagallis foemina) הדומה מאוד למרגנית השדה אך הוא גדל רק באזור ירושלים והרי יהודה.
בעולם נפוצה המרגנית ברוב היבשות. מוצאה הטבעי של מין זה הוא אירופה עד מרכז אסיה והימלאיה, צפון אפריקה ועד אתיופיה וחצי האי ערב. אך היא הופצה על ידי האדם, הן כצמח נוי והן בטעות, ברחבי העולם. היא התאקלמה באמריקה, מזרח אסיה, האיים הפסיפיים, אוסטרליה ודרום אפריקה.
יער קומפיין
יער קומפיין (בצרפתית: Forêt de Compiègne) הוא יער בחבל או-דה-פראנס שבצרפת. הוא ממוקם ליד העיר קומפיין, כ-60 קילומטרים מצפון לפריז.
גאוגרפיה ומאפיינים
שטחו של היער הוא עגול בקירוב והוא משתרע על פני שטח של כ-144 קילומטרים מרובעים. גובה שטחו מעל פני הים הוא 30 עד 148 מטר. בצפונו ובמערבו הוא סמוך לנהרות האואז והאין (Aisne). בצפון-מערב מגיע היער אל שולי העיר קומפיין, ובגבול ביניהם ניצבת טירת קומפיין, אשר שימשה כטירה מלכותית במאה השמונה עשרה ובראשית המאה התשע עשרה. דרך נופית - Avenue de Beaux Monts (מילולית: שדירת ההרים היפים) - משתרעת ממנה אל תוך היער.
היער ידוע בנופים המרשימים המצויים בו. פני הקרקע בו הם מגוונים – גבעות, נקיקים, עמקים ומישורים. מיני העצים העיקריים הצומחים בו הם אלון, אשור ואלה לבנה. ביער משגשגים מרבדי פרחים רבים ומצויים בו אגמים קטנים, פלגים וזרמי מים רבים. מינים רבים של בעלי חיים מתקיימים בתוך היער ובהם איילים, ארנבות וחזירי בר. בשל כל אלה שימש היער במשך מאות שנים כאתר נחשב למסעות ציד עבור כל מלכי צרפת.
ביער משתרעים מאות דרכים ושבילים באורך כולל של כ-960 קילומטרים. שלטי דרך מסוגננים ניצבים ברוב צומתי הדרכים ביער.
היער הוא אתר תיירות פופולרי, במיוחד לפעילויות של רכיבה על אופניים ורכיבה על סוסים. בשוליי האתר נמצא שאטו דה פיירפונדס.
היסטוריה של היער
קיימות ראיות לקיומו של היער למן שלהי ימי האימפריה הרומית, וכן נמצאו בו ראיות למגורי אדם בשטחו למן תקופת הפרהיסטוריה. נמצאו בו מבנים מן התקופה הרומית-גאלית, ובשוליו המזרחיים והדרומיים עוברת דרך רומית. בימי המלחמות הגאליות נחל יוליוס קיסר ניצחון בשטח היער כאשר הביס שם את אחד השבטים הגאליים הגדולים. ממצאים ארכאולוגיים רבים שאותרו בשטח היער מוצגים במוזיאון שבטירת קומפיין.
היער שימש כאתר ציד כבר עבור המלכים הפרנקיים הראשונים. המלך קלוטאר הגדול הקים בו במאה השביעית ארמון מגורים קטן. בשנת 715 התחולל ביער קרב בין ממלכת אוסטרזיה לבין השושלת המרובינגית.
במאה השש עשרה נפרצו ביער בפקודת המלך פרנסואה הראשון שמונה דרכים סלולות, המתלכדות כולן בנקודה אחת, הקרויה מאז באר המלך (Puits du Roi).
נפוליאון בונפרטה חנך ביער את שדירת ההרים היפים. קודם למהפכה התעשייתית שימשו עצי היער תעשיית עץ משגשגת שהתקיימה ביישובים שבשוליו.
בימי הקיסרות השנייה חידש נפוליאון השלישי את מעמדו של היער כאתר ציד, והתקיימו בו גם מסיבות וקבלות פנים מפוארות ומופעי תיאטרון.