cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' מאלורי
הטיפוס האחרון
אודל חשב שראה את מאלורי בקרבת הפסגה לרגע קצר, אך בשל הערפל לא יכול לדעת אם הוא התקדם אל הפסגה או ממנה. השאלה אם הם הגיעו לפסגה או שנהרגו בדרך אליה הייתה ועודנה תעלומה. רק בשנת 1960 הצליחה משלחת סינית להגיע לפסגה במסלול שעשו מאלורי ואירווין. המדרגה השנייה, מצוק תלול למדי בגובה 8,500 מ' לערך, מהווה אתגר טיפוס קשה ביותר. ללא הסולם שנמצא שם היום, לא סביר שמאלורי ואירווין הצליחו לטפס קטע של 18 מ', בדירוג 6b, בגובה כזה.
לאחר היעלמותו
בשנת 1933, 9 שנים לאחר היעלמותם של מאלורי ואירווין, נמצא גרזן הקרח של אירווין בגובה 8,573 מ' על ידי פרסי ווין-האריס (Percy Wyn-Harris), מטפס הרים בריטי נוסף. כלומר, כ-300 מ' מתחת לפסגה. בשנת 1975 נראתה גופת מטפס בגובה מתחת לגרזן הקרח, והסברה המקובלת הייתה כי זוהי גופתו של אירווין.
ב-14 במאי 1995 הניח נכדו של מאלורי, ג'ורג' לי מאלורי השני, על פסגת הר אוורסט, תצלום מצופה ניילון של סבו וסבתו. במילותיו שלו, הוא השלים בכך עניין משפחתי קטן, לא סגור.
בשנת 2009 פרסם הסופר האנגלי ג'פרי ארצ'ר ביוגרפיה של מאלורי בשם "שבילי התהילה". בביוגרפיה זו העלה ארצ'ר את האפשרות שמאלורי ואירווין אכן הגיעו אל פסגת האוורסט ביום בו מצאו את מותם ואילו המוות נגרם בשל תאונה שהתרחשה בדרכם מטה, אל המחנה הסמוך בו המתין להם אודל. לדברי ארצ'ר, הבטיח מאלורי במכתבו האחרון לאשתו רות, כי לכשיגיע אל פסגת האוורסט, יניח עליה את תמונתה, שהייתה שמורה עמו תמיד בארנקו. ב-1999, כשהתגלתה גופתו של מאלורי, מצא עליה המטפס הגרמני קונרד אנקר את הארנק, אך תמונת רות לא הייתה בו. יש הסבורים כי הדבר מעיד על כך שמאלורי אכן הגיע אל הפסגה טרם מצא את מותו.
אזכורים בתרבות
בהשראת דמותו של מאלורי, נבנתה דמותו של קית' מאלורי, מפקדה של היחידה המיוחדת בתותחי נברון מאת אליסטר מקלין, הספר והסרט. לג'ורג' מאלורי היה קשר משפחתי למלחמת העולם השנייה, המהווה את הרקע לאותו ספר: אחיו, הגנרל סר טרפורד לי מלורי, שהיה אחד מבכירי טייסיה של בריטניה, נהרג בנובמבר 1944 כשמטוסו התרסק בהרי האלפים, כשהיה בדרכו לקחת על עצמו את הפיקוד על פעולות חיילות האוויר של בעלות הברית באוקיינוס השקט.
דז'ה רדוש
דז'ה רדוש (במקור גולד, בהונגרית: Rados Dezső; גיור, 12 באפריל 1891 – בודפשט, 17 בספטמבר 1974) היה מורה ופרופסור לכינור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, יהודי-הונגרי עטור פרסים לרבות פרס האמן המצטיין.
ביוגרפיה
דז'ה גולד נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף רדוש (גולד) (1937–1864), בעל פאב, לימים בעל בית קפה בבודפשט, ושל אנה שפיצר (1867–1953). בשנת 1913 הוא קיבל את תעודת ההסמכה שלו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט כתלמידו של הפרופסור דיולה ממברין. בין 1913 לבין 1918 לימד בבית הספר למוזיקה בסובוטיצה ולאחר מכן במשך שנתיים בבית הספר למוזיקה בסומבטהיי. בין השנים 1920–1942 היה מורה בבית הספר למוזיקה פודור. משנת 1942 לא יכול היה לעבוד יותר במערכת הרגילה בשל יהדותו ומונה למנהל בית הספר למוזיקה ע"ש קרל גולדמארק, שם הקים מערכת חינוך מוזיקלי מאורגן לתלמידים ולמורים ממוצא יהודי שהודרו ממערכת החינוך הרשמית בתקופת מלחמת העולם השנייה. בשנתיים האקדמיות שלאחר 1945 (בתום המלחמה) לימד בבית הספר הלאומי למוזיקה ובשנת 1947 הפך לפרופסור במחלקה לכינור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. הוא פרש ב-1959, אך לימד מתודולוגיה ודידקטיקה עד סוף ימיו. הוא היה מומחה בעל הכרה לאומית במתודולוגיה של כינור. על שמו מתקיימות תחרויות כינור.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
משפחתו
ילדיהם הם ברטלן רדוש (1926–1945) נספה בשואה ופרנץ רדוש (1934), פסנתרן יהודי-הונגרי ומורה למוזיקה זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
גאורגי קיוסאיבנוב
גאורגי איבנוב קְיוֹסֶאִיבָנוֹב (בבולגרית: Георги Иванов Кьосеиванов; 19 בינואר 1884, פשטרה, רומליה המזרחית, האימפריה העות'מאנית – 27 ביולי 1960, ציריך, שווייץ), היה פוליטיקאי בולגרי, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20. בספטמבר 1939 הורה קיוסאיבנוב לגרש 4,022 "נתינים זרים" מבולגריה, כולם יהודים.
ראשית הקריירה
ב-1905 סיים קיוסאיבנוב לימודי משפטים בפריז וב-1912 כיהן כציר ממלכת בולגריה ברומא. בין 1912 ל-1915 כיהן כשגריר באיסטנבול. קיוסאיבנוב נחשב איש אמונה של משפחת המלוכה הבולגרית בכלל והמלך בוריס השלישי, בפרט. הוא המשיך לכהן כשגריר בשורת בירות אירופיות ובכלל זה ברן, ברלין, בוקרשט ובלגרד. משלהי 1934 ועד ראשית 1935 כיהן כראש לשכתו של המלך בוריס השלישי ובהמשך כיהן כשר החוץ בממשלתו של אנדריי טושב.
כהונת ראש הממשלה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הכריז קיוסאיבנוב בהנחיית המלך על נייטרליות הממלכה הבולגרית בסכסוך. הוא הכריז שאת הסכסוך של בולגריה עם שכניה היא תפתור בדרכי שלום, אולם סירב להצטרף לברית הבלקנית ללא שיובטח לבולגריה השבה של השטחים שנלקחו ממנה.
אחריתו
בפברואר 1940 התפטר קיוסאיבנוב והוחלף בבוגדאן פילוב שהיה בעל זיקה מדינית מובהקת לגרמניה הנאצית. הוא מונה למיופה הכוח הבולגרי בשווייץ. ב-9 בספטמבר 1944, לאחר ההפיכה הצבאית שנערכה בבולגריה ביקש קיוסאיבנוב וקיבל מקלט מדיני בשווייץ. הוא הלך לעולמו ב-1960 והוא בן 76 שנים.
קיוסאיבנוב והקהילה היהודית
תקופת כהונתו של קיוסאיבנוב לוותה בהתגברות האנטישמיות הממוסדת בבולגריה. ב-1935 הותר רשמית קיומם של ארגונים אנטישמיים. בדצמבר 1937, נשא שר הפנים קראסנובסקי נאום אנטי יהודי בפני האקדמיה המדעית בסופיה. בעקבות הנאום יזמו נציגי הקונסיסטוריה היהודית פגישה עם קראסנובסקי, במהלכה טען שדבריו הוצאו מהקשרם.
ב-16 בספטמבר פרסם מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב בהנחייתו של קיוסאיבנוב, צו המורה ל-4,022 נתינים זרים, כולם יהודים לעזוב את הממלכה. המשטרה בולגרית פעלה בקשיחות רבה באכיפת הצו, תוך הכאת היהודים ובזיזת רכושם. נתיני יוון וטורקיה נתקבלו חזרה במדינותיהן, אך מאות יהודים מחוסרי נתינות הובאו אל שטח ההפקר בגבולות יוון, טורקיה ובולגריה והושארו שם, כאשר הם מותקפים בידי משמרות הגבול. בגבור הלחץ הציבורי הועברו היהודים לווארנה ומשם עלו חלקם לארץ ישראל על גבי ספינות מעפילים.
ב-15 בינואר 1940 נפגשו ראשי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה עם קיוסאיבנוב לדיון בנושא התגברות האנטישמיות ורדיפות היהודים הממוסדות בממלכה. במהלך השיחות הועלה גם עניין הגירת הנתינים הזרים. הפגישה נמשכה שלוש וחצי שעות ולאחריה פרסם קיוסאיבנוב הצהרה בה מסר שהוא אוהד את הקהילה היהודית בבולגריה והוא יפעל להסדרת הנתינות הבולגרית לאזרחים היהודים שהוגדרו נתינים זרים.
קיוסאיבנוב נמנה עם מתנגדי גירוש יהודי "בולגריה הישנה" אל מחנות ההשמדה. ב-17 במרץ 1943, מספר ימים לאחר כישלון גירוש יהודי "בולגריה הישנה" למחנות ההשמדה, החתים דימיטר פשב סגן יושב ראש הפרלמנט הבולגרי 43 חברי פרלמנט מסיעת הרוב ובכללם ראשי הממשלה לשעבר אלכסנדר צאנקוב וגאורגי קיוסאיבנוב על מכתב, בו פנה לראש הממשלה בוגדאן פילוב. במכתבו ציין פשב, שאין לפעולות כנגד היהודים בגבולות "בולגריה הישנה" כל יסוד חוקי, גירושם יטיל על הממלכה אות קלון ויקשה על מדיניותה העתידית.
קטלינה דה אראוסו
קורות חייה
כשמלאו לקטלינה ארבע שנים היא הוכנסה למנזר בעיר הולדתה בציפייה שתהפוך לנזירה, אולם בטרם נדרה את נדריה, עזבה את המנזר בגיל 15 לאחר שהוכתה בשעת מריבה עם נזירה טירונית בגינה נכלאה בתאה. בצאתה לעולם הגדול, בו התנהלה לראשונה בחייה, עטתה קטלינה מלבושי גבר, קיצרה את שערה, ואימצה לה מספר שמות גבריים בהם פדרו דה אוריבה, פרנסיסקו דה לויולה, אלונסו דיאס, רמירס דה גוסמאן, ואנטוניו דה אראוסו. מסן סבסטיאן יצאה קטלינה לואיאדוליד ובילבאו, ומשם הדרימה לסנלוקר דה ברמדה, ממנה הפליגה לעולם החדש. בהגיעה לפרו (דהיום) התגייסה קטלינה כחייל--משלח ידם של אביה ואחיה גם כן--ושרתה תחת מפקדים שונים.
בשנת 1619 לקחה דה אראוסו חלק במלחמת האראוקו כנגד בני המפוצ'ה בדרום אמריקה הספרדית וצ'ילה דהיום מבלי לגלות את מינה. דה אראוסו נהנתה ממוניטין של אומץ לב ומיומנות גבוהה בשימוש בכלי נשק שהביאו לקידומה לדרגת קצונה זוטרה (alférez). לאחר שנפצעה אנושות באחד הקרבות גילתה קתלינה את מינה בוידוי על ערש דווי. אף על פי כן החלימה קטלינה לאחר כארבעה חודשים ועברה לאואמנגה.
בשנת 1623 נעצרה דה אראוסו באואמנגה בשל סכסוך, ועל מנת להימנע מביצוע גזר דינה ביקשה את חמלתו של הגמון נוסף, וחשפה בפניו את זהותה. לאחר שמינה, כמו גם בתוליה נמצאו תואמים את טענתה, זכתה דה אראוסו להגנת ההגמון, ששלח אותה לספרד בשנת 1624. דה אראוסו התקבלה בידי פליפה הרביעי, מלך ספרד, שהתיר לה להמשיך ולשאת בדרגתה הצבאית ולעשות שימוש בשמה הגברי, וכינה אותה "הנזירה הסג"מית". שמעה של דה אראוסו ועלילותיה נודעו ברחבי אירופה, וכאשר תרה באיטליה וברומא, קיבל אותה האפיפיור אורבנוס השמיני, שהתיר לה ללבוש בגדי גברים. בשנת 1625 חואן פרס דה מונטאלבן כתב מחזה Comedia famosa de la Monja Alferez על חייה.
בשנת 1630 עזבה קאלינה את ספרד ועברה לספרד החדשה, והייתה לבעלת עסק להעברת מטען בין מקסיקו סיטי ווראקרוס על גבי אתונות. בשנת 1650 נפטרה דה אראוסו.
לקריאה נוספת
* Eva Mendieta, In Search of Catalina de Erauso: The National and sexual Identity of the Lietenant Nun, Univ. of Nevada, Reno, 2009
יצחק קוליץ
הרב יצחק קוליץ (י"ח בסיוון תרפ"ב – כ"ד בתמוז תשס"ג, 13 ביוני 1922– 24 ביולי 2003) היה רב ישראלי, דיין בבית הדין הרבני הגדול, רבה האשכנזי של ירושלים וחבר מועצת הרבנות הראשית. חתן פרס הרב קוק ופרס הרב מימון.
ביוגרפיה
נולד בעיירה אליטא (אליטוס) שבמחוז קובנה, לחנה פייגא ולרב דוד נחמן קולידצקי, ששימש כרב העיר וקודם ברבנות עיירות אחדות, ור"מ בסניפי ישיבת כנסת ישראל בשצוצין ובוקשנה. בגיל ארבע התייתם מאביו. בהיותו בן תשע השלים את לימודיו בבית ספר המקומי. לאחר מכן למד כשנה בישיבה ביאנובה, ולעתים התאכסן אצל רב העיר הרב נחום ברוך גינצבורג (מחבר "מקור ברוך"). לאחר מכן למד כשנתיים בישיבת כנסת ישראל בסלובודקה, אצל הסבא מסלבודקה. שלט בשפה הגרמנית.
לימודים והוראה בארץ ישראל
בגיל 12, באלול תרצ"ד (1934), עלה עם אמו וכמה מאחיו לירושלים, למד כחצי שנה בישיבת תפארת צבי, ישיבה לצעירים מבית ישיבת חברון, אצל הרב מיכל דוד שלפוברסקי, ולאחר מכן החל ללמוד בישיבת חברון אצל הרב יחזקאל סרנא. באותה תקופה התקרב לרב איסר זלמן מלצר, ראש ישיבת עץ חיים, וקיבל ממנו סמיכה לרבנות.
בשנת תש"ז, לאחר 13 שנות לימוד בישיבת חברון, נישא בטבריה לגיטל טובה (נפטרה בתשנ"ח), ילידת העיר, בתם של חיה דבורה ויעקב שמשון אוירבך, חסיד קרלין. לאחר נישואיו שימש כשנה כמעין משגיח בישיבה. בתש"ח, בימי מלחמת העצמאות ונוכח היעדרות רבני הישיבה, מונה רשמית לר"מ בישיבה. לאחר מכן שימש כר"מ בישיבת כפר הרא"ה וכר"מ בישיבת קלצק ברחובות, במקומו של הרב שך. תקופה קצרה לימד בישיבת איתרי.
דיינות
היה שותף במאבקם של רבנים חרדיים, בראשם הרב יוסף שלום אלישיב, כנגד הרב שלמה גורן, בין השאר סביב פרשת פסק דין האח והאחות. בתחילת תשל"ג (1972) העניקה לו מועצת הרבנות הראשית כושר לכהן כדיין בבית הדין הגדול. בהמשך השנה התמודד מול הרב יצחק ידידיה פרנקל על משרת הרב הראשי האשכנזי לתל אביב, אולם המועצה לא העניקה לו כושר רבנות לרב עיר, ועל כן מועמדותו סוכלה. היו שטענו שהדבר נבע ממאבקו ברב גורן.
בשנת תשמ"א (1981) מונה לחבר בית הדין הרבני הגדול לערעורים. בניסן תשמ"ג (1983) התמודד על משרת הרב הראשי לישראל האשכנזי, אך הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא נבחר לתפקיד ברוב קולות גדול.
רבנות העיר ירושלים
לאחר פטירת הרב בצלאל ז'ולטי, באלול תשמ"ג (1983), התמודד הרב קוליץ על משרת הרב האשכנזי של ירושלים, מול הרב לוי יצחק הלפרין, וניצח ברוב גדול. עמיתו הספרדי הרב שלום משאש העביר לאחריותו את הפיקוח על מערכת הכשרות בעיר. הרב קוליץ הוביל תהליך של ביצור והקשחת הנהלים, בין השאר בבתי המלון הרבים בעיר. כן הוביל מאבקים לשמירת צביונן של שכונות חרדיות, ונטל חלק במאבק חרדי נגד סלילת מחלף שער המזרח בגבעה הצרפתית וחלקים מסוימים בכביש בגין ואף פרויקט בנייה בהמבורג, בשל התגלות קברים המשוייכים ליהודים.
החל משנת תשמ"ג (1983), מתוקף תפקידו כרבה הראשי של ירושלים, שימש כחבר מועצת הרבנות הראשית. שימש כאחד מעורכי מפעל "אוצר מפרשי התלמוד" של מכון ירושלים, וכן כראש המערכת, ומאוחר יותר שימש כחבר נשיאות המכון.
החל משנת תשנ"ו חלה במחלה קשה. בעקבות הרעה במצבו הבריאותי, פרש מהתפקיד בחודש סיון תשס"ב. נפטר בשנת תשס"ג (2003), ונקבר בחלקת הרבנים החדשה בהר המנוחות.
חיים אישיים
הרב קוליץ היה נשוי לגיטל טובה לבית אוירבך מטבריה, ונולדו להם 7 ילדים. התגורר במשך שנים רבות בבני ברק, עד שנבחר לרבה של ירושלים.
אחיו ואחיותיו: חיים עמנואל קוליץ – סופר ויקיר ירושלים, שבנו הוא איש העסקים דוד קוליץ. צבי קוליץ – סופר ומרצה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק. אליעזר שרגא (לואי) קוליץ –טייס לנקסטר בחיל האוויר הבריטי, שנהרג בהפצצה בזמן מלחמת העולם השנייה מעל ברסט. רחל מרגליות – סופרת וחוקרת מקרא, שנישאה לפרופ' מרדכי מרגליות. פייא – נישאה לרב אהרן מילבסקי. רבקה (ריוי) טץ – ציירת ומפסלת.
וו קליקו
וו קליקו פונסרדין (בצרפתית: Veuve Clicquot Ponsardin) הוא יצרן שמפנייה בראמיס צרפתי. זהו גם שם המותג של המוצר.
היסטוריה
בשנת 1805 נפטר פרנסואה קליקו, יצרן שמפניה צעיר שניהל חברה משפחתית שהוקמה בשנת 1772 על ידי אביו, פיליפ קליקו-מוירון. אלמנתו הצעירה, בארב ניקול פונסרדן, החליטה לעשות דבר שהיה מאוד לא מקובל באותם ימים, ולהמשיך לנהל את העסק. בשנת 1810 היא אף שינתה את שמו של בית השמפניה לשמו הנוכחי – Veuve Clicquot-Ponsardin (האלמנה קליקו- פונסרדן).
חשיבותה של האלמנה קליקו לעולם השמפניה
האלמנה קליקו הייתה בעלת חוש מסחרי מפותח, והודות לכך זכה העסק המשפחתי להצלחה. אחת ההצלחות הגדולות שלה נבעה מהתעלמות מהאמברגו שהטיל נפוליאון על רוסיה, וכך כבש היקב את שוק השמפניה הרוסי. אולם לאלמנה היה גם חוש טכני מפותח, והיא פיתחה גם המצאות טכנולוגיות רבות, ביניהן גם אחת ששינתה את השמפניה מיין עכור למשקה הצלול שהמוכר כיום.
כיום כבר לא משתמשים בשולחנות ישנים למטרה זו, אך השיטה חיה וקיימת, והודות לה זכתה האלמנה לכינוי "האישה הראשונה של השמפניה". הרוח שלה, הדגש על מודרניות ותעוזה יחד עם איכות ומיומנות, הפכו את בית השמפניה שנושא את שמה לאחד השמות המפורסמים ביותר בעולם.
מאז שנת 1987 נמנה בית זה על קבוצת מוצרי המותרות של LVMH (לואי ויטון מואה הנסי), שמאגדת בתוכה למעט בתי אופנה ועיצוב גם בתי שמפניה מובילים נוספים.
השמפניה של וו קליקו
הכרמים של וו קליקו, שטופחו רובם עוד על ידי האלמנה קליקו, משתרעים של שטח של קצת מעל 5,000 דונם בלב אזור הכרמים "הטובים ביותר" של אזור שמפניה.
לאחר הבציר עוברים הענבים סחיטה עדינה ושוהים בחבית במשך 15 עד 24 שעות כדי לתת למשקעים לשקוע. לאחר מכן הם מועברים לתסיסה הראשונה, שבה הופך כל הסוכר לאלכוהול, ונוצר יין לא תוסס. וו קליקו הוא אחד מיצרני השמפניה היחידים המבצע גם תסיסה מאלולקטית, שבה החומצה המאלית הופכת לחומצה לקטית. תסיסה זו היא אחד המרכיבים החשובים בסגנון של וו קליקו.
השמפנייה הסופית מיוצרת מערבוב של עד 50 יינות שונים, בתוספת של 25-40% של יינות רזרבה, שהם יינות מובחרים משנים קודמות. בשנים טובות במיוחד מיוצרת שמפניית Vintage (שנת בציר) כלומר שמפניה שכולה מורכבת מיינות של אותה השנה.
ערבוב היינות הוא עבודת צוות שדורשת ריכוז, רגישות וניסיון רב, משום שמעבר להערכה של היין במצבו הנוכחי, על הצוות לחזות כיצד הוא יתנהג בעתיד.
מגמה ירוקה
מגמה ירוקה הוא ארגון שטח אקטיביסטי, התנדבותי ולא מפלגתי, הפועל לקידום נושאי איכות הסביבה בישראל. הארגון הוקם בשנת 1997 ביוזמת ערן בן ימיני, לאחריו ניהלו אותו יעל כהן-פארן, שי גולוב, גיל יעקב, מור גלבוע ושני אלוני. מאז יולי 2020 מנכ"ל הארגון הוא אלעד הוכמן. הארגון פעיל בקמפוסים ברחבי הארץ, אך יש לו גם תאי פעילים שאינם סטודנטיאליים. נכון ל-2020 הארגון מונה מאות פעילים בשלל נושאים סביבתיים.
פעילות
ב-1997 החליטה החברה להגנת הטבע להקים ארגון סטודנטים שמטרתו פעילות למען הסביבה. בראשו הוצב בן ימיני. המאבק הראשון שניהל הארגון היה נגד כביש 6. בסיום המאבק התפצל הארגון מהחברה להגנת הטבע והפך לעצמאי. הארגון שם לו למטרה לפתח את הצדק הסביבתי ולנעלות למודעות את הנושא בקרב האוכלוסייה בישראל ובפרט בקרב סטודנטים.
הארגון מבוסס על מאות מתנדבים. עיקר עבודתו היא הכשרת וארגון פעילים ברחבי הארץ למאבקים סביבתיים. הפעילות מאופיינת באוטונומיה רבה הניתנת לתאי הפעילים השונים וכוללת הפגנות, פעולות ישירות, השתתפות בוועדות בכנסת וברשויות המקומיות, הופעות בתקשורת, פנייה לערכאות משפטיות, עצומות, חוגי בית ועוד. זאת במטרה להעלות על סדר היום הציבורי נושאים סביבתיים ובראשם את סכנות משבר האקלים.
תאי מגמה ירוקה פועלים גם בתוך אוניברסיטאות, מתוך מטרה להפכן לידידותיות יותר לסביבה. בין היתר מקודם נושא המיחזור בקמפוסים, שימוש חוזר, תחבורה, תכנון ועוד. בנוסף, יוזמים התאים ימי עיון, הרצאות ופתיחת קורסים שעניינם איכות הסביבה.
ארגון מגמה ירוקה הצטרף למחאת האוהלים בקיץ 2011 ופעיליו לקחו חלק בהפגנות במטרה להכניס סדר יום אקולוגי למחאה החברתית. במסגרת המחאה הוביל הארגון את המאבק כנגד חוק הוד"לים (ועדות דיור לאומיות) והרפורמה המתוכננת בחוק התכנון והבניה. הארגון יזם מחאה כנגד ועדת טרכטנברג לאחר שיו"ר הוועדה, פרופ' מנואל טרכטנברג, הודיע כי דו"ח הוועדה לא יעסוק בנושא התחבורה הציבורית. בעקבות מחאה זו שינה טרכטנברג את דעתו והוועדה הכניסה לדו"ח המלצות לגבי שיפור התחבורה הציבורית בישראל.
הישגים ופרסים
בשנת 1998 הצליח הארגון לעצור את הבניה על חוף סי אנד סאן בת"א.
בשנת 1999 היה שותף להעברת חוק פקדון הבקבוקים.
בשנת 2001 קיבל הארגון את "מגן השר להגנת הסביבה", באותה שנה הארגון הוביל להחלטה על סלילת הרכבת המהירה לירושלים.
בשנת 2005 הוביל את המאבק נגד הבנייה בחולות ניצנים.
בשנת 2007 הוביל את המאבק לפתיחת חופי הכנרת לציבור, להוצאת כלובי הדגים מאילת ולמניעת הבנייה על הרי ירושלים (מאז המאבק התחדש לאור יוזמת בנייה חדשה, הפעם שלא בהובלת מגמה ירוקה).
בין השנים 2008–2011 היה הארגון שותף במאבק להפסקת השאיבה של מעיין עין זהב בקריית שמונה, והזרמת מים לנחל. מי המעיין נתפסו עד אז על ידי חברת נביעות. בעקבות הזרמת מי המעיין לנחל שוקם הנחל הזורם בחלקו הגדול בפארק הזהב בעיר שהוא פארק טבע עירוני.
בשנת 2009 קיבל הארגון את אות הנשיא למתנדב על ידי נשיא המדינה שמעון פרס, וגם את אות הגלובוס הירוק מטעם ארגון חיים וסביבה.
בשנת 2010 הוצל חוף פלמחים מבניית כפר נופש שיחריב את החוף, ונקבע שיושאר כמו שהוא לרווחת הציבור ובעלי החיים.
בשנת 2011 הביא הארגון להכרזת חולות סמר כשמורת טבע, להפיכת תחנת הכוח הפחמית באשקלון למבוססת גז והיה שותף למחאה החברתית ובתוכה למחאה נגד וועדות הווד"לים.
בשנת 2012 הוביל להקמת קו ישיר משדרות לת"א והצטרף להובלת המאבק נגד הזיהום במפרץ חיפה.
בשנים 2013-2016 הובילה מגמה ירוקה את המאבק במונופול הגז, שבשיאו הוציא עשרות אלפי מפגינים לרחובות, עורר דיון ארצי בנושא וחסך לציבור מאות מיליארדי שקלים בייצוא מיותר.
מגמה ירוקה זכתה במקום הראשון (ביחד עם ארגונים נוספים) בדירוג של 100 המשפיעים של מגזין דה מרקר לשנת 2013 על השתתפותה במאבק הגז בישראל.
בשנת 2014 ייסד הארגון את מצעד האקלים הישראלי השנתי, אותו הוא מקיים מאז בכל שנה במספרים גדלים והולכים. בשנת 2020 השתתפו ביום האקלים מעל 20,000 איש.
באותה שנה גם עצר הארגון את קידוחי הנפט בעמק האלה.
בשנת 2015 הביא מאבק הארגון להוספת קווי אוטובוס המחברים את תחנת הרכבת באשדוד לעיר.
בשנת 2016 הוקם בית הספר לאקטיביזם אותו מפעיל הארגון גם היום, וקיבל את פרס הגלובוס הירוק יחד עם ארגוני הסביבה החיפאים על חלקו בקמפיין להבראת מפרץ חיפה מזיהום ותחלואה.
בשנת 2017 התקבלה ההחלטה על השבת כיכר דיזנגוף ת"א לצורתה המקורית, החלטה שביצועה הסתיים ב-2019 לרווחת התושבים והמבקרים בעיר. באותה שנה פונה מיכל האמוניה בחיפה לאחר מאבק ארוך שנים אליו היו שותפים גם ארגונים נוספים.
בשנת 2018 הוצלו הפיקוסים בשדרות ירושלים ביפו.
בשנת 2019 החל הארגון ללוות את השביתות הארציות של תנועת מחאת הנוער למען האקלים, ובהחלטה היסטורית של בג"ץ שהגישה מגמה ירוקה יחד עם אדם טבע ודין החליט ביהמ"ש שלא לאשר את הרחבת מפעלי בז"ן המזהמים בחיפה. על המאבק להבראת מפרץ חיפה זכתה באותה שנה מגמה ירוקה בפרס נחמה ריבלין לקיימות במעמד נשיא המדינה. באותה שנה השתתפה מגמה ירוקה בארגון מכתב הרבנים נגד שימוש בפלסטיק חד פעמי בחגים, הוחלט על הקמת שמורת הטבע הימית הגדולה בישראל והוקמה קואליציית התחבורה הציבורית.
הארגון נסקר על ידי ארגון הדירוג מידות וקיבל את תו מידות לאפקטיביות.
מצפה הכוכבים ארסיבו
מצפה אַרֶסִיבּוֹ (באנגלית: Arecibo Observatory) היה מצפה רדיו-טלסקופ בעל מפתח יחיד, השני בגודלו בעולם. המצפה נבנה בארסיבו שבפוארטו ריקו בין השנים 1960–1963.
ב-1974 שודרה מהמצפה הודעת ארסיבו, שהתבססה על רעיונות של פרנק דרייק. ב-2009 שודר תוכן RuBisCO המבוסס על העבודה של ג'ו דייוויס.
ב-2017 ניזוק ארסבו מהוריקן מריה. אחד הכבלים שתמכו במבנה נקרע. לאחר הערכת נזקים שנמשכה מספר חודשים, התברר שמצבם של הכבלים האחרים אינו מאפשר המשך הפעלה בטוחה של המתקן. ב-19 בנובמבר 2020 הודיעה הקרן הלאומית למדע שלא ניתן לתקן את המצפה, ולכן הוא יפורק, אחרי 57 שנות פעילות.
ב-1 בדצמבר 2020, לאחר שכבלים תומכים נוספים לא עמדו בעומס ונקרעו, קרס הטלסקופ באופן סופי שאינו ניתן לתיקון.
רמת סוסטרה
רמת סוֹסְטְרָה (באנגלית: Sostra Heights;בבולגרית: Состренски възвишения) היא רמה בצידו המזרחי של רכס סנטינל, בצפון הרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה
הרמה מגיעה לגובה של 2,460 מטרים מעל פני הים (בהר מאלואון).
אורכה של הרמה 22 קילומטרים (בכיוון צפון-מערב דרום-מזרח) ורוחבה של הרמה 16.5 קילומטרים (כיוון צפון-דרום).
קרחון אמברי גובל ברמה מדרום, קרחון סאבאזיוס גובל בה ממערב, קרחון ניוקאמר גובל ברמה מצפון, וזרם הקרח ראטפורד גובל ברמה ממזרח.
מעבר רובינסון מפריד בין הרמה להר דאלרימפל שנמצא מזרחית לה ברכס סנטינל.
הרמה מנוקזת על ידי קרחון אנצ'יאלוס, ומדף הקרח ויט.
אתרים ברכס
ברכס מצויים:
מקור השם
הרמה נקראת על שם המבצר הרומי סוסטרה שבצפון בולגריה.
גילוי הרמה
המפה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1961.
פרדוקס עלי התה
פרדוקס עלי התה הוא תיאור תופעה פיזיקלית בה עלי תה בכוס תה מתרכזים במרכז תחתית הכוס לאחר שהתה נבחש ולא נודדים לשולי תחתית הכוס, כפי שניתן היה לצפות על פי עקרון הכוח הצנטריפוגלי.
את הפתרון לפרדוקס עלי התה ניסח אלברט איינשטיין במאמר שפרסם בשנת 1926 באופן המסביר אף את הסחיפה בגדות נהרות (חוק באר, באנגלית: Baer's law).
הסבר
בחישת המשקה בכוס התה בתנועות סיבוביות גורמת לנוזל להסתובב סביב שולי הכוס, הגורמת לכוח צנטריפוגלי כלפי השוליים. אולם, סמוך לשוליים ובתחתית הכוס תנועת הנוזל מואטת עקב חיכוך עם דופן הכוס. באזורי מגע אלה הכוח הצנטריפוגלי נחלש והבדל הלחצים הנוצר בנוזל הופך לגורם משמעותי יותר בכיוון תנועת הנוזל. אזור זה מכונה באופן כללי שכבת גבול בתחום מכניקת הזורמים, ובאופן ספציפי שכבת אקמן (באנגלית: Ekman layer).
עקב הכוח הצנטריפוגלי, לחץ הנוזל סמוך לשוליים גבוה יותר מאשר במרכז הכוס. אם כל הנוזל מסתובב כגוף מוצק, הכוח כלפי המרכז משתווה לכוח כלפי חוץ ולכן לא תהיה כל תנועה כלפי פנים או כלפי חוץ. בכוס תה, שבה הנוזל בתחתית הכוס נע במהירות איטית יותר מן הנוזל בשכבה שמעליו, שיפוע הלחץ גובר על הכוח הצנטריפוגלי וגורם לזרימת נוזל כלפי מרכז הכוס סמוך לתחתית. בשכבה גבוהה יותר של הנוזל הזרימה היא כלפי חוץ. זרימת נוזל משנית זו נעה למרכז הכוס סמוך לתחתית, עולה במרכז הכוס, נעה כלפי השוליים בשכבת הנוזל העליונה, ויורדת לתחתית הכוס סמוך לשוליים, וחוזר חלילה.
כיוון שעלי התה כבדים מכדי לעלות במרכז הכוס עם הזרם המשני, הם נותרים במרכז תחתית הכוס. בהשפעת הזרימה הסיבובית, העלים ינועו אף הם בתנועה סיבובית על תחתית הכוס.
אנדרו אירווין
אנדרו "סאנדי" אירווין (באנגלית: Andrew "Sandy" Irvine; 8 באפריל 1902 - 8-9 ביוני 1924) היה מטפס הרים בריטי, שהשתתף במשלחת הבריטית השלישית לאוורסט, בשנת 1924. הוא ושותפו ג'ורג' מאלורי נעלמו במהלך הטיפוס על ההר מן הצד הצפוני (טיבט). יש הסבורים שהם היו על הפסגה לפני אדמונד הילרי וטנזינג נורגיי.
חייו
אנדרו אירווין היה בן 22, והיה תלמיד מוכשר באוניברסיטת ספיצברגן. במהלך המשלחת הוא שיפר במידה רבה את מערכות החמצן שהיו למטפסים והפך מומחה לציוד נשימה. אף על פי שלא היה לו ניסיון בטיפוס לגבהים כאלה, הוא הצטרף לג'ורג' מאלורי, שהיה בן 38 ומטפס מנוסה. לאחר שהשתתף כבר בשתי משלחות קודמות לאוורסט, מאלורי הגיע למסקנה שללא חמצן, הסיכויים להצליח קלושים.
נואל אודל גם חשב שראה את מאלורי בקרבת הפסגה לרגע קצר, אך בשל הערפל לא יכול לדעת אם הוא התקדם אל הפסגה או ממנה. השאלה אם הם הגיעו לפסגה או שנהרגו בדרך אליה הייתה ועודנה תעלומה. רק בשנת 1960 הצליחה משלחת סינית להגיע לפסגה במסלול שעשו מאלורי ואירווין. המדרגה השנייה, מצוק תלול למדי בגובה 8500 מ', בערך, מהווה אתגר טיפוס ממשי ביותר. ללא הסולם שנמצא שם היום, לא סביר שהם הצליחו לטפס קטע של 18 מ', בדירוג 6b, בגובה כזה.
בשנת 1933, 9 שנים לאחר היעלמותם של מאלורי ואירווין נמצא גרזן הקרח של סאנדי אירווין בגובה 8573 מ' על ידי פרסי ווין-האריס (Percy Wyn-Harris) מטפס הרים בריטי נוסף. כלומר, כ-300 מ' מתחת לפסגה. בשנת 1975 נראתה גופת מטפס בגובה מתחת לגרזן הקרח, והסברה המקובלת הייתה שזוהי גופתו של אירווין. בשנת 1999 יצאה משלחת במטרה לשפוך מעט אור על התעלומה. הגופה נמצאה והתברר שזוהי גופתו של מאלורי. מאלורי נמצא עם רגל שבורה, פגיעות בגולגולת, וידיים פרושות לרווחה, כאילו ניסה לבלום נפילה.
גופתו של אירווין לא נמצאה.
אביהו מדינה
אביהו מדינה (נולד ב-19 באוגוסט 1948) הוא זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי. חתן פרס ישראל לתחום הזמר העברי לשנת 2022 (ה'תשפ"ב). תרם רבות להפיכת המוזיקה הים-תיכונית לחלק בלתי נפרד מהזמר העברי.
כשזכה בפרס ישראל בנימוקיה למתן הפרס, ציינה הוועדה כי "מדינה הביא לפריצת דרך משמעותית במוזיקה הישראלית. את מרבית זמנו הקדיש אביהו למען פיתוחו וביסוסו של סגנון המוזיקה הישראלית הנובע מתוך שורשים יהודיים מסורתיים ותרבותיים".
קורות חיים
מדינה נולד בשכונת שבזי בתל אביב כבנם השלישי של לאה לבית מיסק, ילידת ירושלים שהוריה עלו ארצה מתימן, ואהרן לוי מדינה, יליד תימן שעלה ארצה בשנת 1939. בהמשך עברה משפחתו לגור בחולון. כשהיה בן 12 נפטרה אמו. שנה לאחר מכן התחתן אביו מחדש, ומדינה סיפר שמאז לא הרגיש בנוח בבית. הוא עבר להתגורר עם אחיו הגדול נדב, ובהמשך הלך לעליית הנוער, ביקש להשתלב בקיבוץ והופנה לקיבוץ כיסופים, שם חי מגיל 14 עד הגיוס לצבא. מדינה אהב מאוד את החיים בקיבוץ, בעיקר את החופש שחווה לראשונה, חופש שהיה חסר לו בבית. בקיבוץ ספג השפעות מוזיקליות שרווחו בשנות ה־60, כגון מוזיקת רוק, "הביטלס" ועוד. לימים הדגיש מדינה עד כמה הרוק נטמע בו ונוכח בשיריו ואף תיאר את המוזיקה שלו במילים. הוא טען כי חלק מהייחודיות שלו כמחבר שירים היא שילוב בין המוזיקה שספג בבית התימני המסורתי שבו גדל, שבו היו שירת קודש, טקסטים של רבי שלום שבזי ולחנים של הדיוואן, לבין הרוק שספג בקיבוץ. בשנת 1967 התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון כמפקד טנק. במלחמת יום הכיפורים נקרא למילואים במסגרת גדוד 113 של חטיבה 217. במהלך המלחמה שימש כמפקד ותותחן בחזית הדרום והחליף מספר טנקים לאחר שהטנקים עליהם פיקד נפגעו. השתתף גם במלחמת לבנון הראשונה אף שיכול היה להשתחרר מהשירות בשל היותו אמן.
כותב שירים
מדינה החל לכתוב שירים ב-1970. שירו הראשון "יעקב התמים" (הידוע כ"אל תירא ישראל") זכה במקום השלישי בפסטיבל הזמר המזרחי ב-1971, בביצוע משה הלל. לפסטיבלי הזמר המזרחי הבאים נכנסו עשרה שירים נוספים של מדינה, וכולם הגיעו לשלושת המקומות הראשונים.
זמר
הקריירה של מדינה כזמר התחילה בפסטיבל הזמר המזרחי 1980, כאשר ביצע את שירו "רחל".
את אלבום הסולו הראשון שלו הוציא רק ב-1990, בגיל 42.
מיצירותיו
בין יצירותיו של אביהו מדינה: "הפרח בגני" (מקום ראשון בפסטיבל הזמר המזרחי 1982 בביצועו של זוהר ארגוב), "אליך אלוהי", "כינור דוד" (מקום שני בפסטיבל הזמר המזרחי 1978 בביצועו של שימי תבורי), "לבד יושבת", "להיות אדם", "כבר עברו השנים", "אל תשליכני", "סוד המזלות", "למה אל", "שבחי ירושלים", "חידה את לי", "רעיה", "נשים וחופשיות", "אבי", "בין הטוב והרע", "נעלה", "ברכנו", "יום שישי הגיע", "שבת מתנה", "געגועים", "תן לזמן ללכת", ״חלום״, ״הייתי ילד״, ״ארץ אהובה״, ״אנא אלי״, ״לו הייתי״, ״אם תבואי״, ״יש לי נערה״, ״שב אל אדמתי״, ״אמא אותך אני אוהב״, ״הסירי צל״, ״כואב ושר לך״, ״זוהי ראש העין״, ״לשיר בקול ערב״ ועוד. שירים אלה בוצעו על ידי חיים משה, ישי לוי, זוהר ארגוב, דקלון, אורי שבח, ציון גולן, בועז שרעבי, שימי תבורי, אלי לוזון, אייל גולן, נתנאל נגר, ראובן ארז, אבנר גדסי, רמי דנוך, אורן חן, חופני כהן.
תפקידים ציבוריים
בין השנים 2006–2011 כיהן כיו"ר אקו"ם.
ספרו
בשנת 2021 הוציא לאור את הספר ״קורות ומנגינות״ (הוצאת א.מ.ל. הפקות בע״מ) – אוטוביוגרפיה שכתב במהלך תקופת מגפת הקורונה.
מאבקו נגד הדרת המוזיקה הישראלית הים־תיכונית
מדינה היה מהדוברים הבולטים נגד הדרתם של מוזיקאים מהסגנון הים-תיכוני, כבר מראשית דרכו. להשקפתו, המוזיקה המכונה "מזרחית" היא חלק בלתי-נפרד מהזמר העברי בכלל, וראויה לקבל במה מרכזית בכלי התקשורת. לדבריו, יצירתו היא בראש ובראשונה יצירה ישראלית, וכשם שאין מכנים את מתי כספי "יוצר מערבי" כך אין לראות בו "יוצר מזרחי". לאחר שחרורו ממילואים, בתום מלחמת יום הכיפורים, החל במאבק כדי ששיריו ושירים אחרים בסגנון הים-תיכוני יושמעו בתחנות הרדיו של קול ישראל, ייכללו במצעדי הפזמונים הכלליים ויבוצעו בפסטיבלים מרכזיים כפסטיבל הזמר והפזמון, שלא קיבל אף אחד משיריו, במקום שיידחקו לתוכניות נפרדות ולאירועים משלהם. ב-1980 האשים את רשות השידור בכך שזמרים כמו ג'ו עמר, בעז שרעבי ועליזה עזיקרי עזבו את ישראל, ואחרים נאלצו לוותר על הז'אנר הים-תיכוני כדי למצוא חן בעיני עורכי המוזיקה. ב-2013, במהלך ראיון שערך עמו ניב רסקין בגלי צה"ל, מתח ביקורת קשה על גל"צ וגלגלצ ואמר: "למה אתם מציגים אותי כמזרחי ולא כישראלי? שמים אותנו בגטו, כמו משהו שאמור לעבור מהעולם. אתם עד היום לא רואים בנו חלק לגיטימי של עם ישראל ומהתרבות הישראלית".
חייו הפרטיים
מדינה גרוש מיהודית, גיורת ממוצא גרמני, ואב לשלוש בנות. מתגורר בקריית מטלון בפתח תקווה. אחותו היא השחקנית והזמרת נאווה מדינה. לצד פעילותו האמנותית עסק גם בליטוש יהלומים ואף היה בעליה של מלטשה, כדי שפרנסתו לא תהיה תלויה בהכנסותיו ממוזיקה.
Face.com
'''פייס. קום''' הייתה חברת סטראט-אפ ישראלית שהוקמה בשנת 2007 על ידי גיל הירש ועסקה בפיתוח טכנולוגיית זיהוי פנים ובפתרונות תיוג פנים אוטומטי ברשתות חברתיות כגון פייסבוק וטוויטר ובמנועי חיפוש. ביוני 2012 החברה נרכשה על ידי חברת מטא ופעילותה הוטמעה בזו של פייסבוק.
היסטוריה
חברת פייס. קום הוקמה בשנת 2007 על ידי גיל הירש (CEO), יניב טייגמן (CTO), מוטי שניברג (יו"ר) ואדן שוחט. השקיעו בה יניב גולן מקרן לול ונצ'רס, יריב גילת, אדן שוחט ומוטי שנייברג מקרן גידור, שהשקיעו בחברה כמיליון דולר בסך הכל.
במרץ 2009 פייס. קום השיקה את אפליקציית photo finder אשר אפשרה למשתמשי פייסבוק לחפש תמונות בהן הם מופיעים אשר הועלו על ידי משתמשים אחרים.
בנובמבר 2009 השיקה אפליקציה בשם Photo Tagger ברשת החברתית פייסבוק. האפליקציה איפשרה לכל משתמש לתייג את התמונות של חבריהם בפייסבוק באופן אוטומטי.
מאז פייס. קום יצאה מפייסבוק והחלה לעבור לתחומים נוספים, כגון הסלולר, בו שיתפה פעולה עם קומברס.
בספטמבר 2010 חברת יאנדקס הרוסית וקרן רודיום של דניאל רקנאטי השקיעו יחד 4.3 מיליון דולר בחברת פייס. קום. בשנת 2010 פייסבוק רכשה רישיון לשימוש בטכנולוגיה של Face.com כדי להציע למשתמשיה תיוג אוטומטי של חברים המופיעים בתמונות שהעלו. באפריל 2012 שדרגה את ממשק ה-API שלה והוסיפה לתוכו גם אפשרות לזיהוי מין המצולם וגילו. במאי 2012 השיקה אפליקציית האייפון klik המאפשרת תיוג פנים תוך כדי צילום והעלאתו לרשתות החברתיות.
ביוני 2012 החברה נרכשה על ידי פייסבוק בסכום שהוערך בכ-100 מיליון דולר. גם הוערך שמייסדי פייס. קום קיבלו כ-5 מיליון דולר כל אחד. בעקבות הרכישה חמישה מתוך עשרת עובדי החברה בישראל עברו למשרד המשני של פייס. קום בקליפורניה והשאר פוטרו. זו הייתה הרכישה השנייה שפייסבוק ביצעה בישראל, לאחר סנפטו. לאחר הרכישה, קרן החזית האלקטרונית ופעילים למען פרטיות ברשת פרסמו מכתב בו הם מביעים את דאגתם מרכישה זו. בהמשך, הסנאטור אל פרנקן ערך שימוע מיוחד בסנאט האמריקאי בנושא טכנולוגיית זיהוי הפנים של פייסבוק ולהשלכותיה של רכישה זו. ביולי 2012 פייסבוק סגרה את פייס. קום ועובדיה עברו למשרדי פייסבוק.
פליוהירקיים
פליוהירקיים (שם מדעי: Pliohyracidae) היא משפחה של יונקים נכחדים בני סדרת השפנאים, שחיו החל מתחילת האאוקן עד הפליוקן באפריקה ובדרום אירואסיה, בחצי האי ערב, בדרום אסיה ואף בדרום אירופה.
הגדול שבמיני משפחה זו הוא הטיטאנוהירקס שהגיע עד למשקל 1.3 טון ומינים נוספים הגיעו לגודל רב כמותו, כשחלקם התאפיינו בדו-צורתיות זוויגית. בצורתם רבים מהם דמו להיפופוטמים או למכרסמים גדולים ופחות למיני השפניים החיים, אך הם היו בעלי רגליים ארוכות יותר. הם שגשגו במשך הפלאוגן ולאחר מכן רבים מהם נכחדו וקטנו בממדים. מבנה הלסתות הרחבות שלהם הותאם לתזונה מצמחייה קשיחה ועשבונית.
פאטמה בת מוחמד
קורות חייה
פאטמה נולדה במכה ב-605 (על פי המסורת הסונית) או ב-615 (לטענת השיעים) למוחמד וח'דיג'ה. ב-624 היא נישאה לבן דודו של אביה, עלי בן אבי טאלב, ב-625 ילדה את האימאם השיעי השני חסן בן עלי, ב-626 את האימאם השלישי חוסיין בן עלי, ולאחר מכן ילדה את הבנות זינב ואום-כולתום (הקרויות על שם אחיותיה). על נסיבות מותה ב-632 יש מחלוקת בין השיעה לסונה (ראו בהמשך).
מורשתה בקרב המוסלמים
המוסלמים מחשיבים את פאטמה כבת, אם ואישה אוהבת, אישה נדיבה שחייתה בפשטות, מוסלמית אדוקה ומודל לחיקוי עבור כל אישה מוסלמית. מספר חדית'ים (אוסף של הלכות, אגדות, סיפורים אודות מוחמד ודרך חייו, וכן אמרות וציטטות המיוחסות לנביא) המקובלים על שני הפלגים המוסלמים מוכיחים כי פאטמה הייתה קרובה לנביא מוחמד, סייעה לו ותמכה בו רבות, בתקופה שבה נרדף על ידי הערבים, שסירבו לקבל את האסלאם. חדית' המקובל על שני הפלגים מצטט את מוחמד באומרו: "פאטמה היא חלק ממני, וכל מי שגורם לה לכעוס, מכעיס גם אותי". בניה של פאטמה, חסן וחוסין היו אף הם אהובים מאוד על סבם. המוסלמים גם מכבדים את פאטמה כחלק ממשפחתו הקרובה (אהל אל-בית) של מוחמד.
מסורת המקובלת על שני הפלגים מספרת על ביקורה של פאטמה בביתו של מוחמד מספר ימים לפני מותו. כשהיא ניגשה אליו, לאחר שהתנשקו הוא לחש דבר מה על אוזנה, והיא פרצה בבכי. לאחר מכן, הוא לחש משפט נוסף, והיא החלה לצחוק משמחה. כשנשאלה מה נאמר לה, היא מסרה כי בפעם הראשונה אמר לה הנביא כי הוא יפגוש את האל בקרוב (ימות), לאחר מכן הוא אמר לה לא לבכות, כי היא תהיה הראשונה ממשפחתו לפגוש אותו שם, ואז היא פרצה בצחוק.
המוסלמים מסכימים על פרטים בסיסיים אלו, אולם אין הסכמה בין השיעה לסונה על קורות חייה ונסיבות מותה.
השושלת הפאטימית השיעית ששלטה מתחילת המאה העשירית עד המאה ה-12 במגרב, ובמזרח התיכון, קרויה על שמה.
ראיית הסונים
לטענת היסטוריונים סונים, פאטמה זהראא הייתה בתו החמישית הצעירה ביותר של מוחמד מאשתו ח'אדיג'ה. החדית'ים הסוניים שעוסקים בה משבחים לעיתים את שלושת הח'ליפים הראשונים, וסונים בולטים אחרים. כך, למשל, מתואר כי כאשר עלי ניגש למוחמד לבקש את ידה של פאטמה, מוחמד הסכים ושאל אותו אם יש לו משהו לתת כמוהר. עלי ענה כי אין לו, ומוחמד הזכיר לו כי יש לו מגן שאותו הוא יכול למכור. עלי פנה לעות'מאן, שקנה ממנו את המגן תמורת 100 דירהאמים, אולם כשגילה עות'מאן מהי מטרת המכירה, הוא החזיר לעלי את המגן, כמתנת חתונה. מסורת סונית אחרת מספרת על מקרה שבו פאטמה לוותה את מוחמד בעת שהתפללו בכעבה; מספר אנשים משבט קורייש התקהלו סביבו וניסו לחנוק אותו באמצעות בגדיו. פאטמה זעקה לעזרה, ואז הופיע אבו בכר, שחילץ את הנביא; הקהל תקף אז את אבו בכר, ודם פרץ מראשו. בראיית הסונים, פאטמה נפטרה בנסיבות טבעיות, בגיל 23 או 24, מספר חודשים לאחר אביה. ההיסטוריונים הסונים מתנגדים לטענות השיעים כי פאטמה סבלה הפלה ופציעות מידיהם של עומר בן אל-ח'טאב ואנשיו. במקורות הסוניים, אבו בכר ותומכיו שכנעו את עלי לתמוך באבו בכר, ללא כפייה או אלימות. על פי השקפת הסונים, פאטמה חולקת את מעמדן של עאישה וח'דיג'ה (נשותיו של מוחמד) כדוגמה מופתית לאישה המוסלמית; עם זאת, החדית'ים וההיסטוריונים הסוניים אינם עוסקים בפאטמה רבות, בשל קרבתה לעלי בן אבי טאלב.
ראיית השיעים
לטענת חלק מהחוקרים השיעים, פאטמה זהראא הייתה בתו היחידה של מוחמד מאשתו ח'דיג'ה. גרסת הסונים, כי היו למוחמד בנות נוספות, פוסלת בכך את היותו של עלי בן אבי טאלב, חתנו היחיד של מוחמד (ראו בהמשך עוד סיבה מדוע השיעים מכחישים לעיתים את קיומן של אחיותיה של פאטמה).
בראיית השיעים, פאטמה היא האישה המושלמת, הנחשבת לצדיקה וטהורה, ומקבילה במידה מסוימת למרים, אם ישו בנצרות, אחד מהכינויים שלה הוא "מריָם אל-כוברה" ("מריה הגדולה").
באיראן, יום הולדתה הוא יום האישה הלאומי, ונשות איראן עורכות מסיבות לכבוד האירוע. הדרשות באירועים האלו מהללות את פאטמה על הדוגמה המופתית שהיא מהווה, כבת ואשה נאמנה, בת אוהבת, ועל אורח החיים הצנוע שניהלה.
עאישה
על פי השקפת השיעים, אשתו הצעירה של מוחמד, עאישה, לא חיבבה את פאטמה ובעלה עלי בשל קנאתה ליחסים הטובים בין השניים, ובשל היחס המיוחד שהפגין מוחמד לבתו. השיעים גורסים כי עאישה גם קנאה בכך שמוחמד העניק יותר תשומת לב לעלי, מלאביה אבו בכר.
ההפיכה ב-632
בראיית השיעים, עומר בן אל-ח'טאב לא היה רק מתומכיו הנלהבים של אבו בכר, אלא גם שותף למזימה, ולעיתים אף מנהיגה. יומיים לאחר מותו של מוחמד, עמר הוביל קבוצה של אנשים חמושים לביתו של עלי באל-מדינה, וקרא לעלי ואנשיו לצאת מהבית ולהישבע אמונים לאבו בכר, שאנשי המזימה החליטו כי יהפוך לשליט בכינוס הבא של מנהיגי השבטים המוסלמים בסאקיפה. עמר וח'אלד אבן ואליד, איימו לשרוף את הבית אם תומכי עלי יעמדו בסירובם.
עומר בן אל-ח'טאב ואנשיו פרצו את הדלת. לטענת מקורות שיעים, פאטמה שהייתה בחודש השישי להריונה באותה תקופה, עמדה מאחורי הדלת, שנלחצה עליה בחוזקה, כאשר גבה על הקיר. הלחיצה גרמה לה להפיל את בנה, לו קוראים השיעים אל-מוחשין או מושבאר. במצבה הקשה, היא זעקה אז: "אתם עזבתם את גופתו של שליחו של אללה (מוחמד) אצלנו, והחלטתם בינכם (מי יהיה יורשו) מבלי להיוועץ עימנו. אללה עדי, אני אומרת, או שתעזבו מפה מיד, או שאבקש זאת מאללה (עכשיו), כששערי פרוע.". פצעיה של פאטמה היו קשים, ובסופו של דבר הם יגרמו למותה (כך שעמר ואבו בכר אחראים למות בתו ונכדו של הנביא מוחמד, בראיית השיעים).
על פי מקורות שיעים, בשלב זה אחד ממתנגדיו של עמר, בשם זובייר אבן אל-אום, ניסה לצאת מהבית, אולם הוא פורק מנשקו, ועלי נאסר. שניהם הובאו לאבו בכר, אולם לאור האירוע עם פאטמה, אבו בכר לא הציב לעלי אולטימטום כלשהו, בדרישה כי הוא וביתו ישבעו אמונים לאבו בכר. עלי סירב להשבע, עד מותה של פאטמה.
השיעים סבורים כי מעשיה של פאטמה נבעו מרצונה להגן על האימאם עלי, וכי היא הצליחה להגן על עלי מעמר אבן אל-ח'טאב ואנשיו. כשהיא התעמתה עם עמר וחייליו, היא היוותה דוגמה לכל השיעים (מאחד והיא התעמתה איתם כאחת מהשיעה (סיעה) של עלי, ולא כאשתו), ופעולה זו, הגדירה בחלקה הגדול את תפקידה כמופת שיעי ונשי.
הסונים טוענים בתגובה, כי עלי לא הגיע לפגישה בסאקיפה, מאחר שהיה עסוק בהכנות להלוויה (כי היה ממשפחתו הקרובה של מוחמד). לטענתם, האירועים בסאקיפה התרחשו באופן לא צפוי, והיו צירוף מקרים. בראיית הסונים, עומר בן אל-ח'טאב הציע את מועמדותו של אבו בכר לח'ליף, רק מכיוון שהשבטים הערביים שהתקבצו במקום, הציעו מועמדים גרועים יותר, והיו נחושים להכתיר את הח'ליף באותו הכינוס. הסונים גורסים כי עלי לא נשבע באופן מיידי לאבו בכר בשל העיסוק המתמשך בהכנות להלוויה, ולא בשל התנגדות כלשהי לח'ליפותו של אבו בכר. לאחר מכן, כשהתפנה עלי, הוא נשבע אמונים לאבו בכר, ללא כל התנגדות. מקורות סונים מוסיפים כי פאטמה ילדה בן בשם מוחשין, אולם הוא מת בילדותו.
ירושת מוחמד
לטענת השיעים, לאחר הצלחת אבו בכר לתפוס את השלטון, הוא המשיך לנסות ולפגוע בפאטמה, הפעם בפן הכלכלי: לקיחת כל ירושה ואת אדמת פאדאק, שבראיית השיעים הוריש מוחמד לביתו פאטמה לפני שכבש את מכה ההחרמה בוצעה לאחר שאבו בכר היה היחיד ששמע ממוחמד כי "נביאים אינם מותירים ירושה, כל מה שאנו מותירים הוא צדקה", מסורת שהשיעים טוענים כי אבו בכר זייף.
פאטמה התנגדה להחרמה, והתעמתה עם אבו בכר והוכיחה כי טענתו שגויה, אבו בכר סירב להחזיר לה את קניינה, מחשש ליציבות שלטונו. פאטמה עשתה ניסיון אחרון בעת שקטעה את נאומו של אבו בכר במסגד במדינה, בנאום ארוך משלה. לאחר הנאום, אבו בכר ניסה להחזיר לה את שטר הקניין על אדמת פאדאק, אולם עומר בן אל-ח'טאב עצר אותו, על ידי תפיסה בזקנו, ודרישה כי יסביר את מעשיו, ויפסיק להפריע לתוכניתם לשלוט על המוסלמים. אבו בכר שינה את דעתו ולא החזיר לפאטמה את רכושה.
יחסיה עם אבו בכר
על פי מקורות שיעיים (ואף מספר חדית'ים סוניים), התנהלותו זו של אבו בכר, גרמה לקרע ביחסיהם, ופאטמה סירבה לדבר עמו עד מותה. סוגיית הירושה נותרה לאחת נקודות המחלוקת העיקריות בין סיעת (שיעת) עלי לסונה. למעשה, אבו בכר לא יכול היה לעשות הרבה, אם היה מכיר בזכותה לאדמת הפאדאק, הוא היה מעניק אמינות לדרישת שושלת היוחסין מצידה לירושת מוחמד כמנהיג המוסלמים.
ימיה האחרונים
מקורות שיעים מראים כי בימיה האחרונים, נשים של מלוויו של מוחמד באו לבקרה, ולדרוש בשלומה. בתגובה, פצחה בנאום על עוולות העולם, ושליטיו הרודניים ומחרחרי המלחמה, שבעתיד ייקחו הכול מהאנשים ויהפכום לעבדים.
מותה
פאטמה לא שרדה זמן רב לאחר מותו של אביה, התקופה נעה על פי המקורות השונים בין חודש אחד לשישה. לטענת מספר רב של מקורות שיעים, לפני מותה, פאטמה ביקשה מבעלה כי יבצע את טקסי ההלוויה, שאלו שגרמו לה לאי נחת לא ישתתפו בהלוויה, ושגופתה תיטמן בבית הקברות בלילה.
עלי עשה כפי שביקשה, והיא נקברה בלילה, בלווית בני משפחתה ובניה, הטקס התבצע בחשאי, כדי שאבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב לא ישתתפו. הטקס החשאי והפרטי חידד עוד יותר את המתח בקהילה המוסלמית המפולגת.
השיעים מאמינים כי פאטמה מתה בגיל 18 במדינה, ומותה גרם לבעלה צער רב. בסופו של דבר, בהתאם לסעיף בצוואתה של פאטמה, עלי נישא לאישה אחרת, על פי בחירתה, כדי שילדיה יזכו לטיפול הראוי. לאחר מותה, עלי חידש את התביעה לנכסיה של פאטמה, אך נדחה שוב על ידי אבו בכר.
שינג'יאנגטיטאן
שינג'יאנגטיטאן (שם מדעי: Xinjiangtitan) הוא זאורופוד ממשפחת ממנצ'יזאוריים שחי במזרח אסיה (אזור סין) באמצע תור היורה. הוא נקרא על שם הטיטאנים הענקיים מהמיתולוגיה היוונית והאזור מסין בו נתגלה. הוא נתגלה באזור שׂינְגְ'יָאנְג בסין ב-2013, וידוע משלד יחיד. המאובנים שנמצאו כוללים חוליות רבות, רגל שמאלית חלקית, מספר עצמות מאגן הירכיים ומספר צלעות. לפי המאובנים שנמצאו אורכו מוערך ב-, דבר ההופך אותו לאחד הדינוזאורים הגדולים ביותר במזרח אסיה ולאחד הדינוזאורים הארוכים ביותר שחיו אי-פעם. כמו הממנצ'יזאורוס, הוא היה זאורופוד ענק אוכל צמחים בעל צוואר ארוך במיוחד.
אסונאנס
אסונאנס (בעברית: חרוז תנועה; באנגלית: assonance - מלטינית: adsonare, להשיב לצליל בצליל) בתורת השירה, הוא מצלול או אמצעי ספרותי אמנותי המאופיין בחזרה של אותו הגה תנועתי מוטעם במילים סמוכות או קרובות בתוך משפט או טור של שיר. אסונאנס נקרא גם "חרוז תנועה".. למשל "רשף - רגב" "רוח - פרוע". כמו באליטרציה התוצאה המבוקשת היא הבלטת צליליות ועל ידי כך הדגשה של רגש או תכונה של אמירה. האסונאנס שואף להרמוניה אימיטטיבית (חקיינית), ועל ידי כך, בדומה לאליטרציה, מתקרב לאונומטופאה. ניתן להבחין בין: כמו כן:
האסונאנס שימש לשירה העתיקה הפרובנסאלית, הצרפתית, הפורטוגזית, הספרדית, הקלטית והגרמנית. למשל הבתים בשירת רולאן, הקרויים "לאסות" (lasses) היו תכופות מתאפיינים באסונאנסים, כך גם שירי טרובדורים וטרוברים. האסונאנס והחריזה האסוננטית מצויים בשירים עממיים ובפתגמים ואמרות שפר בארצות רבות. השירה במאה ה-19 ואחר כך במאה ה-20 אימצה גם היא לעיתים קרובות את האסונאנסים במקום החריזה הרגילה. האסונאנסים בשימוש תכוף גם בפרסומות בימינו. הם מצאו עדנה מחודשת בשירת הראפ.
יהודה כהן
{{פירושונים|* יהודה כהן (מוזיקאי) – מוזיקולוג, מבקר מוזיקה, עורך מוזיקה ישראלי והיסטוריון של המוזיקה הישראלית, 1910 - 1988
ראו גם
}}
אה"מ שפילד (D80)
אוניית הוד מלכותה שפילד הייתה משחתת מסדרת המשחתות מטיפוס 42 שפעלה בשירות הצי המלכותי הבריטי. "שפילד" הייתה אוניית המלחמה הבריטית השנייה שנשאה שם זה, על שמה של העיר שפילד, ביורקשייר, אנגליה. משימתן של המשחתות מסדרה זו הייתה הגנת שטח על הצי, וחימושן העיקרי כלל טילים נגד מטוסים מסדרת סי דארט. בניית האונייה במספנת ויקרס, בעיר בארו אין פורנס (Barrow-in-Furness) בצפון אנגליה, החלה ב-15 בינואר 1970. האונייה הושקה על ידי המלכה אליזבת' השנייה ב-10 ביוני 1971, ונכנסה לשירות ב-10 בפברואר 1975. האונייה טבעה עקב פגיעת אויב במלחמת פוקלנד.
בנייה וכניסה לשירות
"שפילד" הייתה האונייה הראשונה בסדרת המשחתות מטיפוס 42, ולכן הוקדשו השנים הראשונות של שירותה לבחינת המערכות השונות שהותקנה בה, ובמיוחד מערכת הטילים נגד מטוסים מדגם סי דארט. הצורך בבחינת הטילים על ידי "שפילד" עלה עוד יותר בשל שריפות ובעיות טכניות שאירעו במשחתת אה"מ בריסטול, שנועדה לכתחילה לבצע את הניסויים. רק ב-1980 הפכה "שפילד" למבצעית באופן מלא. אחד ממפקדי האונייה במהלך שנות הניסויים היה קפטן סנדי וודוורד, שמאוחר יותר יהיה מפקד קבוצת המשימה שמרכזה נושאת המטוסים אה"מ הרמס.
מלחמת פוקלנד
ב-2 באפריל 1982 פרצה מלחמת פוקלנד, לאחר שצבא ארגנטינה, שבה שלטה חונטה צבאית, פלש לאיים שבאוקיינוס האטלנטי הדרומי, אשר ארגנטינה טענה לריבונות עליהם. בתגובה שלחה בריטניה כוח משימה ימי לעבר האיים. בריטניה גם הכריזה על הקמת אזור סגר ימי ברדיוס של 200 מייל ימי סביב האיים, והזהירה כי כל כלי שיט שייכנס עליו יעמיד את עצמו בפני סכנת התקפה.
ארכלאוס (נשיא)
ארכלאוס (ביוונית: Ἀρχέλαος; 23 לפנה"ס – 16 לספירה) היה נשיא העם (אתנארכס) מבית הורדוס ביהודה, שומרון ואדום, מחצית ממלכת אביו הורדוס, בין שנת 4 לפנה"ס ועד 6 לספירה.
אה"מ שפילד (D80)
ההתקפה
בבוקר ה-4 במאי 1982 שייטה שפילד, בפיקודו של קפטן ג'יימס סולט (James Salt) יחד עם שתי משחתות נוספות מסוגה מדרום מזרח לאיי פוקלנד, במשימת לוחמה נגד צוללות, כמסך הגנה לכוח המשימה הימי הבריטי. האונייה נמצאה באותה עת במצב כוננות 2, וההערכה בחלק מהאוניות הייתה שהסיכון העיקרי הוא מצוללות ולא מתקיפה אווירית. יומיים קודם לכן הטביעה צוללת בריטית את הסיירת הארגנטינית גנרל בלגראנו, והבריטים היו דרוכים בעיקר לקראת אפשרות של התקפת צוללות ארגנטיניות, ומפקד המשחתת הורה על שינוי כיוון השיט של האונייה מדי 90 שניות כדי להתמודד עם סיכון אפשרי מתקיפה על ידי צוללת ארגנטינאית. מפעילי המכ"ם ב"שפילד" התקשו בזיהוי המטוסים הארגנטינאיים; ייתכן שלמשחתת לא היו אמצעי זיהוי עמית-טורף וייתכן שהופעלה נגדם לוחמה אלקטרונית.
ארכלאוס (נשיא)
שמו
נראה כי שמו המלא היה "הורדוס ארכלאוס", שכן על מטבעות הברונזה שטבע מופיעה הכתובת "הורדוס אתנארכס", ומן התואר הזה ברור כי אין מדובר במטבעות של אביו, המלך הורדוס. יוסף בן מתתיהו לעולם אינו מכנה את ארכלאוס בשם "הורדוס", אולם ההיסטוריון דיו קסיוס מזכיר את השם "הורדוס" וכוונתו שם היא להורדוס ארכלאוס, בנו של הורדוס הגדול, והמטבעות מאשרים את דבריו.
אה"מ שפילד (D80)
ההתקפה
המשחתת האחות, אה"מ גלאזגו, שהייתה בכוננות גבוהה, איתרה במכ"ם את שני מטוסי הסופר אטנדר, בעלי יכולת נשיאת הטילים, במרחק 74 קילומטרים. "גלאזגו" התריעה על כך באופן מיידי באמצעות שידור מילת הצופן המוסכמת "הנדברייק" בקשר לכל אוניות כוח המשימה. "שפילד" העריכה שאיום טילי האקסוסט מוגזם, ומפקדיה העריכו שההתראה היא התראת שווא; כך העריכו גם מפקדי נושאת המטוסים אה"מ אינווינסיבל. נראה שצוות ה"שפילד" לא שמע את מטוסי האויב ואת הטילים, לא זיהה אותם במערכות הלוחמה האלקטרונית, ולא זיהה אותם במערכות המכ"ם. צוות האונייה לא קיבל הוראה לעבור לעמדות קרב, לא שוגרו אמצעי הטעיה (כגון מוץ), התותח ומערכת הטילים, סי-דארט, לא הוכנו לפעולה, ואף לא נמסרה התראה למפקד האונייה. רק כאשר הבחינו באונייה בעשן הפליטה של הטילים הבין הצוות שמדובר בטילים נגד אוניות; חמש שניות לאחר מכן אירעה הפגיעה באונייה.
ארכלאוס (נשיא)
תולדותיו
ארכלאוס היה בנו של המלך הורדוס מאשתו מלתקי השומרונית. אחיו מאמו היו הורדוס אנטיפס ואולימפיאס. כרוב בניו של הורדוס, גדל ארכלאוס והתחנך בחצר הקיסר ברומא, ושב לארץ ישראל רק בבגרותו ולקראת מותו של אביו. על פי צוואתו הרביעית של הורדוס, היה אמור ארכלאוס להיות מלכה של מרבית ממלכת אביו בעוד אחיו קבלו בצוואה מחוזות קטנים יותר של הממלכה.
אה"מ שפילד (D80)
הפגיעה באונייה
שני הטילים פנו לעבר "שפילד", ואחד מהם פגע במים במרחק של כ-800 מטר מן האונייה. הטיל השני פגע במרכז הדופן הימנית של האונייה, בגובה של כ-2.4 מטר מעל קו המים. מן הפגיעה נקרע חור בדופן האונייה, באורך 4.5 מטר ובגובה 1.2 מטר. במקור סברו הבריטים כי ראש הקרב של הטיל, במשקל של 165 קילוגרם לא התפוצץ, וכי הנזק נגרם מהתלקחות הדלק של המנוע הרקטי של הטיל. ואולם, חקירה נוספת של ההתקפה, שנערכה לאחר שנים, הביאה למסקנה כי ראש הקרב אכן הופעל. באונייה פרצה שרפה עזה ועשן רעיל התפשט בתוכה. אספקת הכוח החשמלי נקטעה לחלק ממדורי האונייה, כך שאי אפשר היה להפעיל בהם אוורור. כיבוי השרפה סוכל על ידי הפגיעה שהשביתה גם את צנרת המים של האונייה.
ארכלאוס (נשיא)
תולדותיו
צוואתו של הורדוס נזקקה לאישורו של אוגוסטוס, קיסר רומא, וארכלאוס התכונן לצאת למסע לרומא לאישור הצוואה מיד עם תום האבל על אביו. אולם לפני שהספיק לצאת למסעו, פנו אליו נציגי העם ובקשו ממנו שיוריד מעול המיסוי הכבד שהטיל אביו וכן שישחרר את האסירים הנמצאים בבית הכלא מימי אביו. לבקשות אלו נענה ארכלאוס בדברי חיוב לעם. אולם כשבקשו העם שיחליף את הכהן הגדול יועזר שמונה בעקבות הריסת נשר הזהב שהורדוס הציב בבית המקדש, ולא היה שומר מצוות, ארכלאוס השיב לעם בתשובה קרה ועוינת, דבר שעורר בקרב העם זעם רב. בערב פסח, יום הקרבת קורבן פסח התפתח עימות בין חייליו של ארכלאוס ובין העם שבו נהרגו 3000 יהודים. החוקרים חלוקים על הפרשנות לגורם שהביא לעימות זה. היו מהחוקרים שטענו שארכלאוס הביא פלוגת צבא לשמור את הסדר בירושלים בגלל התאספות עולי רגל לקראת חג הפסח ושעצם נוכחותם של החיילים העלתה את חמתם של ראשי העם והתגרה שהחלה בינם לבין פלוגת החיילים הפכה עד מהרה להתנגשות בין כוחות הצבא לבין העם. יצחק אייזיק הלוי טוען, לעומת זאת, שארכלאוס בכוונה זימן עליו את תלמידיהם של המוצאים להורג בפרשת הריסת נשר הזהב בעת הקרבת קרבן הפסח, ביודעו שבכך יעורר את זעם העם וכך יוכל להאשים את העם במרדנות. לאחר אירוע זה נסע ארכלאוס לרומא לאישור צוואת אביו, אולם יחד איתו יצאה לרומא משלחת מטעם ראשי העם, שדרשה את ביטול הצוואה ואת סיפוחה של יהודה לנציבות הרומית בסוריה. משלחות דומות נשלחו על ידי השומרונים ועל ידי משלחת של ערי היוונים בארץ ישראל, שדרשה גם היא את סיפוח המחוז לנציבות הסורית. המשלחת מטעם ראשי העם קיבלה גם את תמיכתה של קהילת יהודי רומא. לצידו של ארכלאוס עמדה משלחת מטעם בית הורדוס, שדרשה לחלק את ממלכת הורדוס לפי צוואתו בין שלושה מבניו, או למוסרה בשלמותה לבנו הורדוס אנטיפס.
בעוד הקיסר שומע את רצונה של כל משלחת, החל המצב ביהודה מתדרדר. החלה להתפתח מרדנות כנגד השלטון הרומי וכנגד בית הורדוס. בין מנהיגי הקבוצות המתקוממות היו יהודה בן חזקיה הגלילי, עבדו של המלך הורדוס שמעון מפראיה, ורועה בשם אתרונגאיוס, שעסק עם ארבעת אחיו בשוד ובביזה. כאשר המרד התפשט לכל חלקי הארץ (פולמוס וארוס), הנציב הרומי בסוריה, פובליוס קווינקטיליוס וארוס, הטיל למערכה את כוחותיו, שהשליטו לבסוף שקט בממלכה. מקרה זה הכריע את דעת הקיסר, אשר קבע לבסוף כי צוואתו של הורדוס בטלה ולפיכך לא יהיה ארכלאוס למלך יהודה לאחר שהאחרון גילה אוזלת יד בטיפול במהומות שם. תחת זאת קבע הקיסר כי ארכלאוס יתמנה ל"אתנארכוס" ("נשיא העם") ושושלתו תמשיך להחזיק בתואר זה עד שתוכיח את עצמה כראויה למלכות. אחיו של ארכלאוס, פיליפוס והורדוס אנטיפס, מונו לטטרארכים הכפופים לאחיהם וקיבלו מחוזות משלהם (הבשן לפיליפוס, הגולן והגליל לאנטיפס). ערי היוונים בארץ - עזה, גדר (חמת גדר) וסוסיתא - סופחו על פי דרישתן לנציבות הרומית בסוריה.
אה"מ שפילד (D80)
הפגיעה באונייה
ועדת החקירה שמינה משרד ההגנה של בריטניה קבעה, על סמך העדויות שאספה, כי ראש הנפץ של הטיל לא התפוצץ. מסקנה זו מנוגדת לדעתם של חלק מאנשי הצוות, הסבורים שראש הנפץ אכן התפוצץ. דעה זו נתמכת בהערכה מחדש של משרד ההגנה שנעשתה בקיץ 2015. המשרד העריך מחדש את דעתו לאחר קבלת חוות דעת מקצועיות שנעשו בהתבסס על כלי הערכת נזקים שלא היו קיימים ב-1982, ועל ניסיון שנצבר בניסויי ירי שנערכו מאז תום מלחמת פוקלנד.
ארכלאוס (נשיא)
תולדותיו
לאחר ששב ליהודה, ניצל ארכלאוס את השקט ששרר בממלכה לאחר הדיכוי הברוטלי של המרידות בידי הנציב הרומי ואף הוסיף לדכא את הפלגים הקיצוניים בחברה היהודית. הוא האשים את הכהן הגדול יועזר בן ביתוס בתמיכה במורדים והעביר את משרת הכהונה הגדולה לאחיו, אלעזר. הוא שיפץ את ארמון המלך ביריחו והתקין מערכת מים שהזרימה את מחצית המים של הכפר נערן אל מישור שנטע בו דקלים. מלבד זאת, הקים באזור כפר וקרא לו על שמו, ארכלאיס.