cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יקיר ירושלים
תשס"ג (2003)
שמואל אבן-אור אורנשטיין, לב אובסישצ'ר, מרדכי אופיר, מינה אלון, יהודה (טומי) בוק, יהושע בלאו, יעל בנימני-לוין, שושנה בן-שחר, סעידה גבאי, צבי גבעתי, ליאונה ג'יברין, יוסף ויטלזון, נעים חכים, נפתלי לאו-לביא, רבנו (רוברט) לוי, רעננה מרידור, שושנה נתניהו, אבנר עמיאל, ישראל פינקלשטיין, יהודה קיל, דוד רזניק, שמאי שמעונוביץ, משה ששון, אברהם תור (גולומב).
תשס"ד (2004)
אברהם גולדברג, אסתר בר-חיים, דוד הגואל, דן וינד, דוד וינברג, נח וינברג, חיים כהן, טוביה וקסמן, יהושע לנדנר, מילכה ידידיה, מרים בן-פורת, נתיבה בן-יהודה, שולמית שחר, רבקה רקובסקי, שבתי זכריה, שמעון ברמץ.
תשס"ה (2005)
גרשון ברגסון, דן רונן, זיגפריד זיסקינד, דרורה פרג, מרדכי ברויאר, משה מנדל גלבשטיין, זכי לוי, חדוה פנירי, יעקב יהלום, ליה ון ליר, לילי מנצ'ל, מאיר מאיר, משה רוסנק, עמרם הרוש, יוסף שנקר, ראובן קשאני, שלמה מרזל.
תשס"ח (2008)
אברהם טובול, מתי עצמון, יוסי לוי, יצחק זקס, נחמה בן-אליהו, דוד צוקר, יעקב הלוי פילבר, חיים מזרחי, יעל בן-דב, יצחק תורג'מן, לאה אברמוביץ, לאה ברוכין, מאיר ישעיהו סילברסטון, מרדכי לוי, מרדכי פרימן, מרים להמן ימיני, יהודה באואר, יהודה לפידות, יעקב מנצ'ל, משה יהודה זוננפלד, שלמה מרגלית, שוקי הופמן.
תשס"ט (2009)
אסתר פינק, הנרי השקס, שמואל קנלר, חנה דיבון, יהודה ניר, יוסף פישר, מאיר חובב, מרים וינר, נחמה חסון, עזרא ברנע, אליהו שמיר, אליעזר גולדברג.
תש"ע (2010)
דוד קרויאנקר, אשר דוד, אשר אוחיון, בת-שבע ינובסקי, ישראל קמחי, נח פלוג, ארנולד רוזין, נחום רקובר, רבקה סנה, רמי בר גיורא, רפי דברה, שולמית קישיק-כהן.
תשע"א (2011)
אבנר שלו, אורה אחימאיר, אורי אורלב, אליעזר בר-יוסף, בן-ציון יהושע-רז, ברברה לוין, גדעון לנגמן, יהודה זיו, יצחק שמעוני, עדין טלבר, פנינה רווזנבליט, אדית קויומג’יסקי-קיי,
תשע"ג (2013)
מרדכי פירון, מרים שושנה, דוד קאסוטו, שמחה (סימה) זיני, אלי עמיר, נחום הכהן, דב גנחובסקי, חיים רשלבך, יצחק קלמן, דורית ביניש, רות קרק.
תשע"ד (2014)
איטה בוימל, אמונה ירון, אשר אוד, גבריאל חיים כהן, דוד מאירי, דב ביגון, ישעיהו הדרי, משה ארד, מרדכי (מוטקה) בלום, משה חן, מתתיהו (מתי) ליפשיץ, חגי סיטון, רחל שלקובסקי (במבי).
תשע"ה (2015)
יעקב הדני, מרטין וייל, סיסי שילקובסקי, יהושע ממן, ישעיהו ליברמן, עזרא קמא, איתן אביצור, אליעזר שביד, אריה דורסט, דבורה הכהן, נאוה בן-צבי, תמר רוס.
תשע"ו (2016)
סוזן הוכשטיין, רות חשין, איתן איזמן, מנזה אייכלר, אהרן אפלפלד, יהושע מצא, יצחק קופ, עאדל דאהר מוחמד שרבאתי, אפרים חזן, מרדכי אליאב, רות גביזון, רפאל קטן.
תשע"ז (2017)
אליהו גבאי, איתי זמרן, דוד בלומברג, יחזקאל פוגל, הרב עדין אבן-ישראל (שטיינזלץ), חנה הנקין, מרדכי עדיקה, נחום ויסמן, עליזה ששון, איה אברהמוב, חליל אבו דאלו, מנחם רון וכסלר, שלום רוזנברג, שלמה קוטלר.
תשע"ח (2018)
רות אלון, יוסף הטב, פנינה עין מור, משה שלזינגר, חיים פרקל, שלום קדוש, ציפורה רון, אבי ריבקינד, גבריאל ברקאי, אסתר קליין, ישראל מימרן, דניאל טרופר.
תשע"ט (2019)
יצחק ביר, ציון ברוך, מנחם הכהן, מרים אינדיג, מאיר בקשי, יעל להמן, פנחס אמיתי, אהרון הכהן, ישראל קצובר, יוסף בודנהיימר, משה יהודה קרפפן, יגאל שפרן, שפרה ספרא, מרדכי יונה.
תש"פ (2020)
יהורם גאון, יעקב זרם, יוסי שכטר, תמר פרץ, קלמן סמואלס, שמואל גוטליב, חיים כהן, מלכה ירום, יאיר גרין, הרב אליהו שלזינגר, איריין חנה פולק, אברהם שטיינברג, סולי אלישר, עליזה טובול.
כתובת השילוח
על פי בדיקת תיארוך פחמן-14 מקורן של התעלות המכילות את הכתובת מתקופת הברזל. אף על פי שבמשך זמן רב הכתובת שויכה לימי חזקיהו, בהתבסס על המסופר בתנ"ך, קוראים שונים מציעים מועדים שונים לכתובת, והתיארוך המדויק נמצא במחלוקת.
גילוי הכתובת וקורותיה
הכתובת נתגלתה בנקבה על חציו התחתון של פאנל מסותת, אשר חלקו העליון ריק. ייתכן שבעת הכנת הכתובת היה תכנון להוסיף דברי פתיחה בראש.
על פי בקשתו של הרמן גוּתֶה, הוכנו העתקי גבס של הכתובת, אשר פוענחו בסופו של דבר על ידי הבלשן והאשורולוג הבריטי.
הכתובת נעקרה ממקומה בשנת 1890 על ידי יווני תושב ירושלים (שנעזר לצורך כך בפלאחים תושבי סילואן), לצורך מכירתה. בשעת עקירתה נשברה הכתובת לכמה חלקים. על פי הרמן גותה, בסמוך לתקופה שבה נשדדה הכתובת, הוכנה גם כתובת מזויפת המתיימרת להיות לקוחה מהנקבה. דבר היעלמות הכתובת הובא לידיעת השלטונות על ידי מנהל המוזיאון העות'מאני באיסטנבול, ונפתחה חקירה מאומצת, שכן על פי החוק העות'מאני, הממשלה היא הבעלים של כל העתיקות המתגלות בשטחה. החקירה הובילה למעצרם של הפלאחים שהשתתפו בעקירת הכתובת, בהטלת קנס על היווני שעמד מאחורי המעשה, ובהחזרת הכתובת המקורית לידי השלטונות. לאחר מכן הוצגה הכתובת בסראייה (בניין העירייה), ולבסוף נשלחה לאיסטנבול. כיום מוצגת הכתובת במוזיאון לארכאולוגיה של איסטנבול.
במסגרת ביקור נשיא מדינת ישראל הרצוג בטורקיה ב-9 במרץ 2022, הוסכם בין ישראל לטורקיה כי טורקיה תחזיר לישראל את כתובת השילוח ששוכנת במוזיאונים לארכאולוגיה של איסטנבול, ובתמורה תעביר ישראל לטורקיה פריט ארכאולוגי עתיק.
הכתובת
הכתובת ידועה בסימון KAI 189.
פירוש הכתובת:
המילה הראשונה מחוקה, וככל הנראה היה כתוב "תמה". המפעל המתואר בכתובת נקרא בה "נקבה", כלומר נקיבה, חציבה מצד לצד, ולפיכך "יום הנקיבה" (שורות 3–4) הוא יום המפגש בין שתי קבוצות החוצבים ויצירת הנקב שאפשר את מעבר המים במנהרה. המילה "זדה" (שורה 3) היא מילה יחידאית, שאינה מופיעה כלל במקרא ובמקורות אחרים; משמעה על פי ההקשר הוא 'סדק'. הנחה זו מניחה את היסוד לאחת מהתשובות האפשריות לבעיה שהעלו חוקרים בדבר אפשרות פגישתם של שתי קבוצות החוצבות בסלע זו לכיוון זו במעבה הגבעה. היו חוקרים שהניחו כי היה קיים סדק קרסטי רצוף מתחילת הנקבה ועד סופה, ואילו החוצבים רק הרחיבו אותו; למעשה, קיים סדק רצוף רק בחלק המרכזי של הנקבה, סמוך למקום המפגש. היו שהציעו לפרש את המילה "זדה" כ"סטייה", אולי בשל הפניות חסרות המוצא שנמצאו במספר מקומות לאורך מסלול המנהרה. יש המקשרים את המילה לביטוי המקראי "המים הזידונים".
מכתובת זו ניתן ללמוד עוד על המעבר מכתיב חסר אמות קריאה לכתיב עם אמות קריאה. אף על פי שרוב התוכן מורכב מכתיב חסר, המילה "בעוד" בשורה הראשונה כתובה כתיב מלא, וכך גם המילה "המוצא" (שורה 5). ייתכן שיש כאן עדות לראשית השימוש בכתיב מלא – צורה שהתפשטה מאוד בתקופת בית שני, כפי שעולה גם ממגילות קומראן. לחלופין, ייתכן שיש כאן עדות הפוכה, על כך שהאות ו|ו' בשתי המילים הללו הייתה עיצורית בעברית של אותה התקופה, ונהגתה כעיצור לכל דבר.
הכתובת מעידה שהמרחק מן המוצא אל הבריכה הוא אלף ומאתים אמה ובכך מוכיחה שאורך יחידת המדה אמה הוא כ-44.4 ס"מ. כי אורך הנקבה הוא כ-533 מטרים.
אופייה של הכתובת
נראה כי כתובת השילוח אינה כתובת מלכותית, שכן לא נזכר בה שמו של המלך, כמקובל בכתובות הנצחה. יתרה מכך, הכתובת ממוקמת בנקודה שאין אליה גישה נוחה, ולמעשה נראה כאילו לא נועדה להיראות לעיני עוברי אורח. מתוך ניסוח הדברים, נראה כאילו הם נכתבו מנקודת מבטם של החוצבים, או במטרה להנציח אותם.
גם סגנונה של הכתובת אינו של כתובות הנצחה. הכתובת למעשה מספרת כיצד נוצרה הנקיבה – מפגש החוצבים והרגע הדרמטי שבו נוצר מעבר המים, וזאת מבלי לתאר כלל את התכנון או הביצוע המרשים של המפעל ההנדסי.
הכתובת כתובה בעברית מקראית, ובמבנה של סיפור קצר. בשלוש השורות הראשונות נעשה שימוש בביטויים שמטרתם להגביר את המתח, כגון "בעוד" (שורות 1–2) ו"ביום הנקיבה", כאשר בסוף השורה הרביעית מגיע המתח לשיאו עם מפגש הגרזנים.
בשל סגנון כתיבתה הספרותי של הכתובת, היו אף חוקרים שטענו שמדובר בקטע מתוך היצירה האבודה "ספר דברי הימים למלכי יהודה" המוזכר בספר מלכים א'.
תיארוך הכתובת
מכיוון שהכתובת חקוקה בכתב העברי הקדום, שרווח בתקופת הברזל, והיא חקוקה על דופן המנהרה, הרי שהיא מעניקה את זמן חקיקתה לזמן חציבת המנהרה.
התיארוך המקובל של הכתובת ושל המפעל כולו, הוא לתקופת שלטונו של חזקיהו מלך יהודה בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, ולהכנות לקראת מסע סנחריב בארץ ישראל, כפי שמתואר במקרא: . וכן:.
בדיקת תיארוך פחמן-14 של צמחים חד שנתיים בטיח העלתה שטווח הזמן האפשרי לכתובת נע בין השנים 800–660 לפני הספירה, פרק זמן הכולל בתוכו את תקופת שלטונו של חזקיהו, אולם גם את תקופת שלטונם של מלכים אחרים.
לצד ההנחה הראשונית שמדובר בכתובת שבוצעה בימי חזקיהו, בעקבות הפרשנות מן התיאור המקראי, הוצעו תאריכים שונים לכתובת. ישנם חוקרים המטילים ספק בשיוכה של המנהרה למפעליו של חזקיהו בזמן המצור, בין השאר עקב אי-התאמתה של פעולת נקיבה איטית ומתוכננת לזמן מלחמה, כמו גם חוסר מתאם מובהק לטקסט המקראי. גם אל מול הדעה הרואה את מפעל חציבת הנקבה, יחד עם מפעלי מים אחרים מאותה תקופה, כמפעל שנועד למטרת השקיית גן המלך המפואר, אולי בהשפעת גני נינוה, הועלו נימוקים נגדיים.
חופרי עיר דוד העלו את האפשרות שהמפעל נעשה, או לפחות החל, כבר בתקופת שלטונו של עוזיהו מלך יהודה, במחצית הראשונה של המאה ה-8 לפנה"ס. עם זאת, לאור אופייה הספרותי של הכתובת, ניתן להניח שהיא נכתבה זמן מה לאחר המאורע, כלומר בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס.
חוקר המקרא יגאל בן-נון הציע שהכתובת שנמצאה היא העתק של כתובת מקורית קדומה יותר מימי מנשה מלך יהודה, שבן-נון מעריך שבימיו נחצבו התעלות בפועל. על פי הערכתו, הכתובת – שלא נותנת קרדיט לאף מלך, בשונה מהסגנון המקובל בכתובות הקדשה מלכותיות במזרח הקדום – הועתקה מחדש בימי המלך יאשיהו ללא הקרדיט למנשה מן הכתובת המקורית.
1949 בספורט
ברזיל
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
אליפות דרום אמריקה
אורוגוואי זכתה באליפות וברזיל  זכתה במקום השני.
NFL
פילדלפיה איגלס מנצחת את לוס אנג'לס ראמס 0-14 באליפות ה-NFL במשחק שנערך בפילדלפיה.
דייהו טקומה
דייהו טקומה (באנגלית: Daewoo Tacuma) הוא מיניוואן קומפקטי מתוצרת דייהו מוטורס חברת בת של ג'נרל מוטורס, אשר יוצר בדרום קוריאה בין השנים 2000–2008, אוזבקיסטן (2008-2009), וייטנאם (2008-2011), פולין (2000-2001) ורומניה (2002–2008)
מעשה הדודאים
מעשה הדודאים הוא מאורע מקראי שאירע בעיר חרן בארם נהריים, בעת שבתו של יעקב בבית חמיו לבן הארמי ומסופר בספר בראשית פרק ל' פסוקים י"ד-ט"ז.
הסיפור
ראובן, בנם הבכור של יעקב ולאה, הולך אל השדה בימי קציר החיטים מוצא דודאים ומביא אותם ללאה אמו. רחל, אחותה הצעירה של לאה ואשתו המועדפת של יעקב, שטרם זכתה לפרי בטן, מבקשת מלאה 'תני נא לי מדודאי בנך' לאה בתגובה אומרת לרחל 'המעט קחתך את אישי ולקחת גם את דודאי בני' זאת לאור העובדה שעל דרך קבע מיטתו של יעקב הייתה נתונה אצל רחל ולא אצל לאה, רחל ולאה מגיעות להסכם שיעקב ישכב עם לאה באותו הלילה ובתמורה תקבל רחל את הדודאים, בערב כאשר הגיע יעקב מהשדה לאה יוצאת לקראתו ומספרת לו על דבר ההסכם שנערך בינה לבין רחל ובשל כך אומרת לו שיבוא אליה באותו הלילה, מה שאכן קרה בסופו של דבר.
המקרא סומך לסיפור זה את הפסוקים המספרים על לידת יששכר בנם החמישי של יעקב ולאה, בשל כך נכתב ב, שאותו המעשה הוא שגרם ללידת יששכר, משום שבאותו הלילה נתעברה לאה מיעקב.
התקופה
התורה מציינת כי התקופה בה אירע המעשה הייתה 'בימי קציר חיטים' הגמרא במסכת סנהדרין כותבת שהפסוק בא לדרוש בשבחו של ראובן שעל אף שהיה שעת הקציר לא גזל והביא חיטים ושעורים, אלא לקח את הדודאים שהיו דבר הפקר.
הדודאים
סביב הצמח מהלכות אגדות רבות מימי קדם. הזיהוי של הדודאים עם הדודא הרפואי מקובל כוודאי. בספרות היוונית והרומית מוזכר הצמח פעמים רבות; השתמשו בו לרפואה, לטיפול בבעיות פריון, כשיקוי אהבה, כסם הרדמה, לכישוף, ולטיפול בשדים ורוחות. המחזה "מנדרגולה" של ניקולו מקיאוולי מבוסס על האמונה בסגולותיו המיתיות של צמח הדודא. הצמח מוזכר גם בספר השני בסדרת "הארי פוטר" כמרפא את אלה שנפגעו ממבט הבסיליסק.
על היותו סגולה לפריון מובא גם בספר הזוהר.
תרגומים רבים תרגמו את ה'דודאים' כ- Mandragora autumnalis, הקרוי בימינו דודא רפואי. אסף הרופא כתב: "דודאים, נקראים בלשון ארם יברוחין, וכל לשון מנדרגורא". בספרות חז"ל מובא עוד מגוון זיהויים: "מאי דודאים? אמר רב: יברוחי. לוי אמר: סיגלי. (בפירוש רש"י לתורה כתב שבלשון ישמעאל יסמין) ר' יונתן אמר סביסקי". במדרש מובא: "ר' חייא בר אבא אמר יברוחין. (כמו כן תרגם בתרגום אונקלוס) ר' יצחק אמר סעדין. ר' יהודה בר' סימון אמר מיישין".
פרשני המקרא נחלקו בשל מה חפצה רחל בדודאים האם בשל הכוח שהיה מיוחס לו כצמח המסוגל לפריון או סתם מפני שרצתה להשתעשע בריחו, על היותו צמח המפיץ ריח נעים מובא בשיר השירים "הַדּוּדָאִים נָתְנוּ רֵיחַ" (ז יד).
הדודא הרפואי היה בשימוש במצרים העתיקה כפי שעולה מהמקורות הכתובים, מציורי קיר ומן הממצא הבוטני-ארכאולוגי.
עונשה של רחל
מדרש רבה כותב שהסיבה שלא זכתה רחל להיקבר עם יעקב במערת המכפלה, כמתואר בהמשכו של ספר בראשית פרק ל"ה פסוק י"ט 'ותמת רחל ותקבר בדרך אפרתה הוא בית לחם', לפי שזלזלה במשכב הצדיק.
חויניקי (מחוז משנה)
מחוז משנה חויניקי (בבלארוסית: Хойніцкі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר חויניקי.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה חויניקי 22,412 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 92.28% בלארוסים, 5.23% רוסים ו-1.49 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (81.11%) ורוסית (16.9%).
ABC
ב-9 בפברואר 1953 הרשת נמכרה לחברת UPT, בהנהלת לאונרד גולדנסון. בשנת 1986 הרשת נמכרה לחברת קפיטל סיטיז, ובשנת 1996 נמכרה לחברת וולט דיסני.
על פי בדיקת אתר "AllSides", בדיווחי החדשות ברשת יש נטייה לשמאל הפוליטי.
תוכניות וסדרות בולטות ששודרו בעבר
{{טורים
קומדיה
}}
הלגיון השישי הרקוליה
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. הוא הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס, ככל הנראה בתחילת שנות שלטונו. הלגיון נקרא "הרקוליה" אשר משמעותו "מוקדש להרקולס". הרקולס היה פטרונו של מקסימיאנוס, שותפו לשלטון של דיוקלטיאנוס. הלגיון הוקם במקביל ל, אשר נקרא על שם יופיטר (המכונה גם יוביוס), הפטרון של דיוקלטיאנוס. הלגיון החמישי הרקוליה הוצב לצד הלגיון השישי הרקוליה במחוז פאנוניה ליד נהר הדנובה. ב הלגיון נזכר בנוטיטיה דיגניטטום, עדיין בבסיסו הישן על יד הדנובה. גורלו של הלגיון לאחר מכן אינו ידוע.
מוזיאון משה קסטל
מוזיאון משה קסטל לאמנות נמצא במעלה אדומים ובו מבחר מיצירותיו של הצייר משה קסטל.
הרעיון לבניית המוזיאון הועלה על ידי קסטל בשנת 1981 כאשר נסע עם אשתו בלהה לחופשה בים המלח. הם נכנסו למעלה אדומים וקסטל הוקסם מהנוף הנשקף משם על ירושלים ועל מדבר יהודה.
במוזיאון מוצגות בשתי קומותיו מיטב עבודותיו של קסטל בתקופות ובטכניקות שונות. באולם הכניסה הגדול מוצגת יצירתו הגדולה האחרונה "כהנים בכותל" משמן ואבקת בזלת על בד (1991). המוזיאון נתקל עם פתיחתו בקשיי מימון ונסגר לתקופת מה אך שב לפעילות.
ישראל אבא ציטרון
הרב ישראל אבא ציטרון (עיברת את שמו לקיטרוני; ט"ו בשבט תרמ"א, ינואר 1881 - י"ב באלול תרפ"ז 9 בספטמבר 1927) היה רבה של פתח תקווה (תרע"א-תרפ"ז). חתנו של רבי יוסף רוזין, הרוג'אצ'ובי.
תולדותיו
נולד בדווינסק לגרשון ציטרון, שהיה מצאצאי הרב רפאל זיסקינד הכהן מהמבורג. דודו היה הסופר והעסקן הציוני שמואל ליב ציטרון. בילדותו עבר עם הוריו לקרייזנבורג שם למד, כנהוג אז, בחדר ובמקביל בבית ספר עממי. החל מגיל 14 למד בישיבות טלז ווולוז'ין, בגלגולה המאוחר. בהמשך חזר לעיר והיה תלמידו של הרב מאיר שמחה הכהן ותלמידו וחתנו של הרב יוסף רוזין, מדרך לימודו המיוחדת אף הושפע מאוד. נוסף על לימוד התורה השתלם בלימודים כלליים, קיבל תעודת בגרות ממשלתית ולמד לשונות צרפתית, רוסית, אנגלית וגרמנית.
הדמות המרכזית עמה התייעץ הרב ציטרון היה הרב אברהם יצחק הכהן קוק אשר מאגרותיו ניכר שגם הוא העריך מאוד את הרב ציטרון. לעומת זאת, לא נמצאו בין תשובותיו של הרוגוצ'ובר תשובות הלכתיות לחתנו, אשר העריצו, יש הסוברים שהדבר נבע מחילוקי הדעות ביניהם לגבי היחס ליישוב המתחדש בארץ ישראל. הרב ציטרון היה שותף לרב קוק בהקמת הרבנות הראשית לישראל ותמך עמו בהקמת בית דין לערעורים, בניגוד לרבנים רבים שהתנגדו לכך.
הרב ציטרון היה שחמטאי מצטיין, והתפרסם כאחד מגדולי השחקנים בארץ. הוא ניצל את המשחק ליצירת קרבה עם בני עדתו ולמנוחה מעבודתו. ניצח פעם את מושל ירושלים, רונלד סטורס, במשחק השחמט וכך הם התיידדו.
הרב ציטרון היה אדם חולה ולמרות זאת לא הרפה מעבודתו הציבורית והרבה בנסיעות בארץ ישראל ולחוץ לארץ. ביום שישי, י"ב באלול תרפ"ז, בהיותו בן 46 בלבד, נפטר בפתאומיות, ללא בנים. ההלוויה התארגנה במהירות בגלל קדושת השבת והוא נקבר בבית הקברות סגולה ליד הרב אהרון אורלנסקי אותו החליף ברבנות פתח תקווה. מועצת המושבה הכריזה על אבל כללי בכל ימי השבעה אשר במהלכו התקיימו שתי עצרות הספד, בהן נאמו, בין השאר, הרב קוק והרב שלמה אהרונסון.
לאחר מותו הוציאה אלמנתו קובץ מאמרים וחידושים של הרב ציטרון, חידושי מהרי"א (תל אביב תר"צ), אותם ערך הרב אברהם יעקב ניימרק, שכיהן כרב בתל אביב. כתבים נוספים נותרו בכתב יד והמשפחה מתכננת להוציאם לאור. יצא לאור בטבת התש"ע קובץ מאמרים בעריכת הרב אורי רדמן מכולל רצון יהודה שבפ"ת.
מכיוון שלא היו לו ילדים, אלמנתו נזקקה לחליצה. אולם שני אחיו של הרב ציטרון היו רחוקים מתורה ומצוות והיא נותרה בעגינותה עד שנרצחה על ידי הנאצים בדווינסק שם התגוררה במטרה להוציא לאור את כתבי אביה. פרשת הניסיון להשיג לה חליצה עורר פולמוס רבני מכיוון שאחד האחים, ממנו בקשו ראשונה לחלוץ, היה משומד.
על שמו רחוב קיטרוני בפתח תקווה.
דמסוס הראשון
דמסוס הראשון או דמסוס הקדוש (Damasus I; 305 – 11 בדצמבר 384) כיהן כבישוף של רומא מ-1 באוקטובר 366 עד מותו. הוא הכווין את סינוד רומא של שנת 382, בו נקבע קאנון כתבי הקודש. דמסוס יצא נגד תפישות המינות של האפולינריזם והאריאניות, והזמין את הוולגטה שנערכה ותורגמה על ידי הירונימוס. כמו כן, הוא שיקם את היחסים בין כנסיות רומא ואנטיוכיה, וטיפח את האדרת עדי האמונה.
דמסוס נולד בשנת 305 לערך באזור העיר אידנייה א וליה בפורטוגל של ימינו; ייתכן אף שנולד באזור קשטלו ברנקו, גם הוא בפורטוגל של ימינו. בתקופתו, נקרא האזור לוסיטניה, והיה חלק מן האימפריה הרומית המערבית. הוא חי בתקופת עלייתו לשלטון של קונסטנטינוס, איחוד החלק המערבי של האימפריה עם זה המזרחי והפילוג המחודש, ומעל הכל, בתקופה שבה החלה הנצרות להפוך לדת השלטת באימפריה הרומית.
בצעירותו שירת בקודש בכנסיית סן לורנצו בפניספרנה. ירש את ליבריוס כאפיפיור ה-37. נחשב אחרי מותו לקדוש נוצרי. יום חגו חל ב-11 בדצמבר. לפי הנצרות האורתודוקסית יום חגו חל ב-13 בנובמבר.
אברהארד וכטר
חייו
וכטר נולד בווינה למשפחה יהודית-אריסטוקרטית שחלקה נרצחה בשואה בטרזיינשטאדט ובאושוויץ ולמד באוניברסיטת וינה ובאקדמיה למוזיקה של וינה. בשנת 1953 החל ללמוד פיתוח קול אצל אליזבת ראדו. באותה שנה הופיע לראשונה באופרה, בתפקיד סילביו ב"ליצנים" של ליאונקוואלו בפולקסאופר של וינה. ב-1954 הופיע לראשונה באופרה של וינה. הופעתו הראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן הייתה בשנת 1956, בתפקיד הרוזן אלמביבה בנישואי פיגארו של מוצרט ובפסטיבל זלצבורג ב"אידומניאו" של מוצרט; בשנת 1958, בפסטיבל ביירוית, שר בתפקיד אמפורטאס בפרסיפאל של וגנר; בשנת 1959 היה וולפרם בטנהויזר של וגנר וב-1960 היה הרוזן אלמביבה הן בלה סקאלה והן באופרה הלירית של שיקגו; בינואר 1961 הופיע בתפקיד וולפרם במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
פליסקה
פּלִיסְקָה (בבולגרית Плиска) הייתה בירתה הראשונה של האימפריה הבולגרית הראשונה, בין השנים 681 ל-893 ועיר הבירה הראשונה של ישות מדינית כלשהי בבולגריה. כיום זהו שמו של כפר, השוכן ליד חורבות העיר העתיקה ובו מתגוררים 1,124 נפש.
אברהארד וכטר
חייו
בשנת 1963 קיבל את התואר "קאמרזנגר". בשנת 1980 הופיע בביצוע בכורה בתפקיד יוסף ב"חתונת ישו" של גוטפריד פון איינם.
פליסקה
תולדותיה של העיר
על פי הרשומות הבולגריות, בשנת 681 קבע החאן אספרוך את פליסקה כבירת ממלכת בולגריה. פליסקה עצמה הוקפה בתעלת מגן וסביב העיר נבנו ביצורים שהקיפו שטח של 23 קמ"ר. עובי החומה הפנימית היה 2.5 מטר וגובהה 12 מטר.
אברהארד וכטר
חייו
בשנת 1987 התמנה למנהל הפולקסאופר של וינה. ב-1991 היה למנהל עמית של האופרה של וינה ובמשרה זו החזיק עד מותו.
וכטר מת ב-1992 מהתקף לב בשעת טיול ביערות וינה.
פליסקה
תולדותיה של העיר
בשנת 809 הביזנטים בזזו את פליסקה, בשנת 811 חאן קרום הביס צבא של 70,000 חילים ביזנטיים בקרב פליסקה. יורשו של קרום, חאן אומורטאג "הבנאי" חתם על הסכם שלום עם הביזנטים ושיקם את העיר. בשנת 886 חאן בוריס הראשון הקים בית ספר לספרות, בראשו עמד נאום ובו פיתחו את האלפבית קירילי.
ב-892 הנהיג ולדימיר התקוממות פאגאנית כנגד התפשטות הנצרות אולם הובס. סימאון הראשון בנו של בוריס הראשון אשר קיבל את המלוכה, העביר את בירת ממלכת בולגריה לפרסלב. כתוצאה מכך, במשך המאה ה-10 התנוונה העיר.
פליסקה נהרסה על ידי הרוסים בשנת 969 ועל ידי הביזנטים בשנת 972. אחרי מלחמת העולם השנייה הוכרזו חורבות פליסקה כשמורה ארכאולוגית לאומית.
לויאו (מחוז משנה)
מחוז משנה לויאו (בבלארוסית: Лоеўскі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר לויאו.
דמוגרפיה
בראשית ינואר 2017, מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה לויאו 12,024 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אז היו בו 14,346 איש) היה: 92.92% בלארוסים,  4.39% רוסים ו-1.84 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (64.4%) ורוסית (32.5%).
עזון עתמה
עזון עתמה (מערבית:  عزون عتمة) הוא כפר פלסטיני בשומרון, השוכן 8 ק"מ מדרום-מערב לקלקיליה. בכפר חיים 2,205 תושבים, כולם מוסלמים. הכפר צמוד להתנחלות שערי תקווה.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב החל מתקופת הברזל II. הגרעין העתיק של הכפר בנוי על שרידים ארכאולוגים שנסקרו במסגרת "סקר ארץ בנימין" בראשות הארכאולוג ישראל פינקלשטיין, שמצא שרידים החל מתקופת הברזל ועד התקופה העותמאנית. עיקר הממצאים שנמצאו בסקר היו מהתקופות הרומית והביזנטית. בגבעה ממזרח לכפר (היום בהתנחלות שערי תקווה) היה ממוקם אזור הקבורה של היישוב בתקופה הרומית, במקום היו מספר מערות קבורה.
התקופה העותמאנית
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שגרו בו כ-500 תושבים. הכפר מוזכר בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1883.
בתקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת טולכרם. לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
לאחר 1967
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, עזון עתמה נמצאת תחת שלטון ישראלי.
בינואר 1982 נערך טקס עליה לקרקע של ההתנחלות שערי תקווה, שהוקמה ביוזמה עסקית פרטית על ידי חברה בשם "יו"ש השקעות מקרקעין ופיתוח בע"מ", על קרקעות בקצה המזרחי של הכפר, שהחברה רכשה ממוח'תאר הכפר הסמוך בידיא, שהיו בבעלותו שטחים נרחבים באזור.
בזמן האינתיפדה הראשונה פרצו מספר עימותים בין המתנחלים, לתושבי הכפר, לאחר שהמתנחלים נכנסו לכפר ופגעו ברכוש.
לאחר הסכם אוסלו, השטח הבנוי של עזון עתמה והכפרים הסמוכים אל מורק ובית מקדום סווג כשטח B.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה ישראל בהקמתה של גדר הפרדה, שתחצוץ בין השטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין השטחים הישראלים. באזור שערי תקווה, מאחר שההתנחלויות והיישובים הפלסטינים קרובים ואין רצף טריטוריאלי לשום צד. משולש הכפרים עזון עתמה ובית אמין וסניריא היה אמור להישאר בצד הישראלי של הגדר, אך בספטמבר 2004 הוחלט כי יהיה בתוך שטחי הרשות. משולש הכפרים בותר על ידי הגדר, תוך איבוד חלק מהשטחים החקלאיים שלהם. הכפר עזון עתמה מנותק משאר הגדה המערבית על ידי גדר ההפרדה תוך השארת שערי תקווה בצידו ה"ישראלי" של המכשול (אך מוקפת בשלושה צדדים על ידי הגדר). הדרך היחידה המקשרת את תושבי הכפר עם שאר הגדה היא שער בגדר - "מחסום עזון עתמה", שפתוח רק בשעות היום.
עופר ריחני
עופר אליהו ריחני (נולד ב-12 באוגוסט 1959) הוא היסטוריון חובב ישראלי. מחברם של הספרים "מלחמת העולם השנייה: הכרוניקה" ו"מלחמת העולם השנייה: קרבות המפנה".
ביוגרפיה
שיחק בעברו בקבוצות הילדים, הנערים הנוער והבוגרים של הפועל תל אביב בכדורגל, ובין השנים 1981–1982 בקבוצת הבוגרים של בני יהודה תל אביב.
בין השנים 1982–1987 עבד כיועץ השקעות בבנק הבינלאומי הראשון ומשנת 1987 ועד 1992 היה בעל עסק עצמאי בתחום הבוטניקה והצומח.
חיים אישיים
בשנת 1982 נשא לאישה את אירית ועבר להתגורר עמה במזכרת בתיה. לזוג נולדו שלושה ילדים. באוגוסט 2014 חזר ריחני להתגורר בתל אביב לאחר שנפרד מאשתו. החל מינואר 2017 הוא נמצא בזוגיות עם מאשי אקשטיין צרפתי, עליה כתב את הספר "אש אהובתי" בהוצאת סטימצקי.
ספריו
בשנת 2006 יצא לאור בהוצאת קווים ספרו הראשון – "מלחמת העולם השנייה: הכרוניקה", המתאר את מהלכי המלחמה בחזיתות השונות בו זמנית באופן כרונולוגי. מתועדים בו כשלוש מאות אירועים שונים שהתרחשו בשנות המלחמה 1939–1945, ומידע רב על האישים הבולטים במלחמה, מבנה הצבאות ומהלך הקרבות.
בשנת 2011 יצא לאור בהוצאת קינג ספרו השני – "מלחמת העולם השנייה: קרבות המפנה". בספר זה מתוארים מהלכי שלושת קרבות המפנה במלחמה שהתחוללו בשנים 1942–1943: קרב מידווי באוקיינוס השקט, קרב אל-עלמיין במדבר המערבי וקרב סטלינגרד.
בשנת 2017 יצא לאור בהוצאת סטימצקי ספר שירה פרי עטו בשם "אש אהובתי".
בשנת 2018 יצאו לאור שלושה ספרים נוספים בהוצאת סטימצקי - "מנהיגי ציר הרשע", על שלושת הרודנים אדולף היטלר, יוסיף סטלין ובניטו מוסוליני; ו"המהפכנים הגדולים בהיסטוריה": סיפור חייהם ומותם של שלושת המהפכנים ולדימיר לנין, פידל קסטרו וצ'ה גווארה; ו"שואה - הכרוניקה".
בדצמבר 2019 יצא לאור ספרו השביעי "המאה העשרים הכרוניקה".
בדצמבר 2020 יצא לאור ספרו השמיני "שתי מלחמות חמות ואחת קרה".
אדריאן-מארי לז'נדר
אדריאן-מארי לֶזַ'נדְר (בצרפתית: Adrien-Marie Legendre; 18 בספטמבר 1752 – 10 בינואר 1833) היה מתמטיקאי צרפתי. הוא תרם רבות לתחומי הסטטיסטיקה, תורת המספרים, אלגברה מופשטת ואנליזה מתמטית.
אדריאן-מארי לז'נדר נולד בפריז (קיימות עדויות שייתכן שנולד בטולוז והמשפחה עברה לפריז כאשר היה ילד). בשנים 1775–1780 למד בפריז אצל פייר-סימון לפלס. בשנת 1782 התמנה לתפקיד מנהל התחום המתמטי באקדמיה בברלין. בשנת 1783 שלח לאקדמיה בפריז מחקר בנושא פולינומי לז'נדר. תוך תקופה קצרה התקבל לתפקיד חבר באקדמיה למדעים של צרפת.
קרב רפיח (1917)
קרב רפיח (1917), שעיקרו נערך מדרום מערב לעיירה רפיח, היה חלק מן המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. הקרב נערך ב-9 בינואר 1917. כתוצאה מהקרב, שנסתיים בניצחון בריטי, כוחות האימפריה הבריטית, בהם ניכרה, בשלבים אלה של המערכה הנזכרת, דומיננטיות של כוחות אוסטרלים וניו זילנדים, השלימו את דחיקת כוחות האימפריה העות'מאנית מחצי האי סיני, ונכנסו לארץ ישראל בדרך לכיבושה, ובסופו של דבר להוצאת האימפריה העות'מאנית מן המלחמה בסתיו 1918.
רקע
ביולי 1916 ניסו העות'מאנים, בסיוע גרמני, בפעם השנייה במהלך המלחמה, לאיים על תעלת סואץ מכיוון סיני וארץ ישראל. באוגוסט, בקרב רומני, הם נהדפו על ידי חיל המשלוח המצרי, בפיקודו של סר ארצ'יבלד מארי, שהיווה חלק מן הצבא הבריטי. הכוח הבריטי, שמנה כ-156,000 חיילים ועוד כ-13,000 פועלים מצרים, החל בהתקדמות איטית ושיטתית, תוך הנחת צינור מים ומסילת ברזל, ממצרים, בעיקר דרך צפון סיני, לאל עריש, ובכוון ארץ ישראל. הבריטים תפסו את אל עריש ללא התנגדות ב-21 בדצמבר, וכמעט מיידית שימש נמלה עורק אספקה חשוב לכוחותיהם בסיני. יומיים אחר כך הם הבטיחו את האגף הימני של התקדמותם, עת ניצחו את העות'מאנים בקרב מגדבה מדרום לאל עריש (בין ביר לחפן ואבו עגילה). בימים הבאים נערכו סיורים שהגיעו עד למבואות רפיח, יעדם הבא, כ-45 ק"מ מזרחה מאל עריש. מודיעין נוסף הושג על ידי תצפיות אוויריות. הגרמנים, שכוח אווירי שלהם פעל בשירות העות'מאנים, הבחינו בעזרתו בהכנות הבריטיות להתקדמות.
אדריאן-מארי לז'נדר
בהמשך פרסם עבודות על פונקציות אליפטיות. בשנת 1787 התקבל להיות חבר בחברה המלכותית בלונדון.
קרב רפיח (1917)
הבריטים
הכוח הבריטי אשר נטל חלק בקרב היה "הטור המדברי" (Desert Column), תחת פיקודו של לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד (Chetwode), שהיה חלק מחיל המשלוח המצרי. בכוח זה בלטו שני מרכיבים בולטים: חיילים מאוסטרליה ומניו זילנד, וכוחות רכובים. כך, הכוח המרכזי של חיל המשלוח המצרי באותו קרב היה דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק של אנזא"ק בפיקודו של מייג'ור ג'נרל הנרי שובל, ובה בריגדת הרובאים הניו זילנדית הרכובה (בפיקוד אדוארד צ'ייטור) ובריגדות הפרשים הקלים הראשונה והשלישית, וכן מספר סוללות ארטילריה נגררת סוסים. כן כלל הכוח הבריטי שלושה בטליונים (גדודים) מקורפוס הגמלים הקיסרי, שנעזרו בסוללת תותחי הרים, את הבריגדה הרכובה החמישית, מתוגברת בארטילריה, וכוח סיור ובו שש מכוניות חמושות במקלעים. הכוח נהנה מסיוע אווירי בעוצמה של טייסת אחת, אשר לתיאומו צוידו המטוסים במכשירי אלחוט, ואלה שימשו גם לדיווחים אודות התפתחות הקרב היישר למטה "הטור המדברי".
העות'מאנים
הכוח העות'מאני כלל רגימנט אחד המסתייע בסוללת תותחי הרים, המחופרים במערך הכולל ארבעה מוצבים עיקריים, המחוברים ביניהם על ידי תעלות קשר. מערך ההגנה העות'מאני התבסס על גבעה בשם אל מגרונתַין, בפאתיה הדרומיים מערביים של העיירה, בצידו המצרי של הגבול. הגבעה מתנשאת כ-60 מ' מעל סביבותיה המישוריות, ומספקת תצפית מלאה לכל הכיוונים לטווח של כשני ק"מ. שדה התצפית והאש של המוצבים האמורים פנה לכיוון דרום, דרום מערב ודרום מזרח ממורדות אותה גבעה והלאה, ונקודת התורפה שלו, אם כך, הייתה מכיוון העורף, כלומר, צפון מזרח.
אדריאן-מארי לז'נדר
בשנת 1791 היה חבר בוועדה להסדרת נושא המדידות. הוועדה המליצה על הכנסת השיטה המטרית.
קרב רפיח (1917)
התקדמות אל היעד
בתשיעי לינואר 1917, בשעה 1:00 (אחרי חצות), החלה הטור המדברי לנוע משיח' זוויד. את הטור הובילו בריגדת הרובאים הניו זילנדית הרכובה ובריגדת הפרשים הקלה הראשונה, שתיהן יחידות משנה של אוגדת אנזא"ק. במרחק קצר משיח' זוויד הבריגדות המובילות התגברו על פטרול בדואי רכוב על גמלים ולכדו אותו. בשעה 2:30 החלו יתר כוחות הטור המדברי בהתקדמות, להוציא כוח אבטחה לשיירת תובלה, שנועדה לאספקת תחמושת נוספת בהמשך הקרב. הכוחות הבריטיים נערכו מסביב ליעדם, בהקיפם אותו מכל עבריו, בין אם לצורך הסתערות, בין אם לצורך חסימה. בריגדות הפרשים הקלים הראשונה והשלישית, שתיהן מאוגדת אנזא"ק, עשו דרכן לעבר אל ע'בה, מדרום מזרח לרפיח, מעט מעבר לגבול ארץ ישראל-מצרים, בצדו הארץ ישראלי, כדי לחסום את אפשרות הנסיגה של העות'מאנים לכיוון זה, כאשר בריגדת רוכבי הגמלים נערכה כק"מ ורבע ממערב להם, מדרום למערך העות'מאנים. הבריגדה הניו זילנדית הרכובה נערכה מצפון לשתי בריגדות הפרשים הקלים ממזרח, והבריגדה הרכובה החמישית נערכה ממערב. שתיהן שימשו ככוח עתודה. בשעה 7:00 פטרול של בריגדת הרובאים הניו זילנדית הרכובה ניתק את קו הטלגרף המוליך מרפיח אל שלאל, המרוחקת כ-16 ק"מ מזרחה.
היערכות להתקפה
בשעה 7:00 בקירוב החלו הבריטים להפגיז את הביצורים העות'מאניים. בשעה 8:00, בקירוב, פתחה הבריגדה הניו זילנדית הרכובה בתנועה, ותוך עיקוף כנגד סיבוב השעון נעה לעמדות הסתערות על המערך העות'מאני מצפונו. בערך באותו זמן החלה לנוע בריגדת הפרשים הקלים הראשונה אל עמדות הסתערות ממזרח לאותו מערך, כאשר בדרכה לאותן עמדות ספגה אש תותחים ומכונות ירייה. בין 9:30 ל-10:00 פתחו סוללות הארטילריה האוגדתית בהפגזה מקדימה ובחסותה קרבו הכוחות עד לטווח של כ-1,800 מ' מהמתחם העות'מאני. ב-10:30 קיבלה הבריגדה הרכובה החמישית פקודה לתקוף את המערך העות'מאני ממערב. הם קרבו לטווח של כ-1,800 מ', עת ירדו הכוחות מסוסיהם כדי לתקוף רגלית את היעדים שהוקצו להם. בהתקרבם, הומטרו עליהם פגזי שרפנל (הגורמים לרסס רב. נורים בעיקר כנגד רגלים ומטרות בלתי מוגנות אחרות) משני תותחים, ואש כבדה של מכונות ירייה.
אדריאן-מארי לז'נדר
בשנת 1808 פורסם ספרו "התאוריה של המספרים".
קרב רפיח (1917)
סגירת הטבעת
בסביבות שעה 10:00 הכוח הניו זילנדי, אשר איגף מצפון את המערך העות'מאני, לכד את רפיח, תוך היעזרות בחיפוי שתי מכונות ירייה, ושבה שני קצינים עות'מאניים וששה גרמנים. כן נשבו 16 חיילים ו-21 בדואים. בהמשך לכך נשלחו יחידות בריטיות כדי להתריע אודות משלוח אפשרי של תגבורות עות'מאניות מצפון, מכיוון חן יונס, ומכיוון שלאל שבמזרח, ולחסמן במידת הצורך. בהדרגה, לקראת הצהריים, ובשעות אחר הצהריים המוקדמות, הלכו הכוחות התוקפים וסגרו את הטבעת סביב המערך העות'מאני, כאשר הטווח אל עמדותיו הצטמצם והלך, וכאשר נסגרו המרווחים שבין הכוחות התוקפים לבין עצמם. כעת, במבנה מעגלי בקירוב, נערכו הניו זילנדים מצפון, ואחריהם, עם כיוון השעון, בריגדת הפרשים הקלה הראשונה, בריגדת הפרשים הקלה השלישית, חטיבת רוכבי הגמלים, וממערב הבריגדה הרכובה החמישית. כל זאת נעשה תחת סיוע ארטילרי מסיבי, שחשיבותו בהתקפה זו התייחדה בכך שהתוקפים היו חשופים למדי ביחס לעמדות בהם החזיקו העות'מאנים. עם זאת, בין השעות 12:15 ל-14:15 הואטה התקדמות התוקפים. הדבר אירע לא מעט כיוון שניכר בצד הבריטי מחסור בתחמושת ארטילרית, שחלקה הושאר מאחור, כאמור, וקידומה לא נעשה ביעילות. בינתיים, היחידה שנשלחה להתריע מפני בואן של תגבורות ממזרח, שבתה קצין עות'מאני ושלושה חיילים גרמנים, ובחקירתם עלה שתגבורות נעות מכיוון זה. בהמשך אכן נצפו שני גדודים העושים דרכם לכיוון רפיח ממזרח, וכן כ-500 חיילים נראו עושים דרכם לרפיח מצפון, מכיוון חן יונס.
אדריאן-מארי לז'נדר
בשנת 1830 הוכיח את המקרה n = 5 במשפט האחרון של פרמה.
קרב רפיח (1917)
ההסתערות הסופית
ההסתערות הסופית על היעד החלה ב-15:30, תוך סיוע ארטילרי מכל התותחים הזמינים, כמו גם מסך אש רציף של מכונות ירייה ורובים, יחד עם הפצצות מן האוויר. המגינים, מצדם, נעזרו בסיוע אווירי גרמני, ואכן, התנגדותם העקשנית האטה את התקדמות הבריטים. בעת ההסתערות בלמו כוחות החסימה את ניסיונן של התגבורות העות'מאניות (ר' למעלה) לבוא לעזרת המותקפים. חשיבות מיוחדת נודעה לארבעת תותחים של הבריגדה הניו זילנדית אשר הועתקו קדימה, ואלה סיפקו סיוע ארטילרי ממש עד הגעת התוקפים לטווח של מטרים ספורים מהמערך העות'מאני. ב-16:30 הבריגדה הניו זילנדית הרכובה, שהסתייעה בחיפוי מסיבי של מכונות ירייה ונשק קל, הן שלהם והן של בריגדת הפרשים הקלה הראשונה, התקדמה, זו הפעם ללא סיוע ארטילרי, מצפון מערב, מצפון ומצפון מזרח, והגיעה עד לטווח של כ-350 מ' מן העמדות העות'מאניות. מכאן, בהתקדמות תוך ירי, ולבסוף בקרב כידונים, הניו זילנדים השתלטו על העמדה העות'מאנית המרכזית. השתלטות זו אפשרה להם לכסות באש צולבת את יתר העמדות, ואכן, הדבר איפשר לבריגדות הפרשים הקלות הראשונה והשלישית להתקדם ולכבוש את העמדות העות'מאניות שמולן. כשתקפה גם חטיבת רוכבי הגמלים, הניפו העות'מאנים דגל לבן, והביצורים העות'מאניים בגזרה זו נכבשו בשעה 16:50. בנוסף, חמישה קצינים ו-214 חיילים נפלו בשבי. שמאלה מהם שבתה הבריגדה הרכובה החמישית 101 שבויים נוספים, ומאות שבויים אחרים נשבו בידי הניו זילנדים.
אחרית דבר
אבדות הצד הבריטי הסתכמו ב-487, מהם 124 ניו זילנדים: 71 הרוגים, 415 פצועים ונעדר אחד. העות'מאנים איבדו כ-200 הרוגים וכ-1,500 שבויים, מספר הכולל כמה צוותי מכונות ירייה גרמניים. 162 מבין השבויים היו פצועים. הבריטים הותירו במקום משמר עורפי של שני גדודי פרשים קלים, שאחד מהם שימש גם ככוח חיפוי על פינוי הפצועים. יתר הכוח חזר לשיח' זוויד לצורך הצטיידות והתארגנות, והגיע למקום בחצות. בבוקר המחרת אירעה היתקלות בין רגימנט מבריגדת הפרשים הקלה השלישית לבין כוח עות'מאני רכוב על סוסים וגמלים. הכוח העות'מאני, שאיבד 14 שבויים, נסוג. בהמשך החודש העות'מאנים פינו גם את עוג'ה אל-חפיר ואת קוסיימה.
גראושפיץ
גראושפיץ הוא הר ברכס Rätikon בהרי האלפים, הממוקם בגבול בין ליכטנשטיין לשווייץ. ההר מתנשא לגובה של כ-2,599 מטר מעל פני הים, והוא ההר הגבוה ביותר בליכטנשטיין. ההר ממוקם בדרום המדינה, כשבעה קילומטרים מנהר הריין המנקז את שטחו של ההר.
ניתן לטפס על ההר בכל עונות השנה, אך העונה המועדפת היא הקיץ, מפני שאין שלגים בתקופה זאת.
אין מסלול טיפוס רשמי מסומן במפות. הטיפוס אפשרי הן מהצד הצפוני דרך הכפר שטג (Steg), והן מהצד הדרומי עם רכבל ממאלאנס (Malans).
יחסי מלזיה–ניגריה
יחסי מלזיה-ניגריה הם היחסים הדיפלומטיים שבין פדרציית מלזיה לבין הרפובליקה הפדרלית של ניגריה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-1965. היחסים בין המדינות מבוססים על שיתוף פעולה בתחומי הכלכלה והמסחר. ניגריה היא המדינה בעלת מספר הסטודנטים הגבוה ביותר שלומדים במלזיה ביבשת אפריקה. כמו כן, מלזיה היא גם שותפת הסחר השנייה בגודלה באפריקה.
יחסים כלכליים
שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה כלכלי נרחב:
פירורי לחם
פירורי לחם הם פירורים של לחם אשר יובשו (בשמש או באמצעות אפייה) ומשמשים כמוצר גלם המשמש להכנת מאכלים שונים. פירורי הלחם משמשים להכנת בסיס לפשטידות, לקסרולים ולמאפים שונים, או לציפוי מאכלים שונים (כגון שניצלים), וכן למילוי בשרים (בעיקר מילוי בשר עוף) ולהסמכת מרקים.
גרסה יפנית של פירורי לחם - "פּנְקו", הפכה פופולרית במערב בשנות האלפיים. פנקו הם פירורי לחם גדולים יותר ואווריריים יותר מהמקובל במערב. ניתן להשתמש בהם לאותם מאכלים העושים שימוש בפירורי לחם רגילים.
בספרות
פירורי לחם משמשים בסיפור העם הנזל וגרטל שאומץ על ידי האחים גרים כניסיון של הנזל וגרטל למצוא את דרכם ביער באמצעות פירורי הלחם שפוזרו. בסיפור אוכלות הציפורים את פירורי הלחם והילדים לא מוצאים את דרכם חזרה אל ביתם.
בעולם האינטרנט
בתכנות הושאל מאגדת "הנזל וגרטל" רעיון פירורי הלחם כסימני דרך, ומשמש כשמו של אפיון הניתן ליישום בדפי אינטרנט, בדרך כלל בראש הדף: שמות הדפים (פירורי הלחם המטפוריים) מוצגים בשורה, כשביניהם חיצים המציגים את ההיררכיה של הדפים באתר. אפיון זה מאפשר למשתמש דרך מהירה לחזור מדף פנימי לדפים שהוגדרו מעליו בהיררכיית האתר.
קבוצת ארמיות צפון אוקראינה
קבוצת ארמיות צפון אוקראינה (בגרמנית: Heeresgruppe Nordukraine) היה שמה של קבוצת ארמיות של הורמאכט בחזית המזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
קבוצת ארמיות צפון אוקראינה הוקמה ב-4 באפריל 1944 על ידי שינוי שמה של קבוצת ארמיות דרום (Heeresgruppe Süd). בנוסף ליחידות של הוורמאכט היא כללה את הארמייה ההונגרית הראשונה. לאחר שספגה אבדות קשות בלחימה בגליציה המזרחית ובהרי הקרפטים במהלך מבצע לבוב-סנדומייז', שונה שמה לקבוצת ארמיות A החדשה (Heeresgruppe A) ב-23 בספטמבר 1944.
מכתבי יוני
מכתבי יוני הוא אסופת מכתבים שכתב סא"ל יוני נתניהו למשפחתו וחבריו. המכתבים ששלח לידידיו ולבני משפחתו כונסו על ידי אחיו עדו ובנימין לספר. בשל העובדה שזמן רב שהתה משפחתו בחו"ל ויוני נתניהו התגורר בארץ, חלק ניכר מתוכן המכתבים מתאר את המצב השורר בישראל על פי ראות עיניו של יוני.
בספר
הספר נפתח בשנות השישים המוקדמות, במכתבים מתקופת לימודיו בבית הספר התיכון, אותה עשה יוני נתניהו בארצות הברית. עבור דרך גיוסו לצה"ל עת התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. במכתביו מתאר יוני נתניהו את מסלול הכשרה שלו כלוחם בצנחנים, את קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים, אשר סיים בהצטיינות. מכתביו הבאים מתארים את חוויותיו כמפקד מחלקה בצנחנים בגדוד 890 בהם מספר יוני נתניהו על חייליו באימונים ובפעילות המבצעית בימים שלפני מלחמת ששת הימים, בין השאר מתאר יוני נתניהו את רשמיו מפעולת סמוע. כן עוסקים מכתביו בחוויותיו ממלחמת ששת הימים, בה לחם כקצין מילואים ובנישואיו לתותי (תרזה). יוני נתניהו ממשיך ומתאר את לימודיו באוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 69' שב יוני נתניהו לשירות צבאי בסיירת מטכ"ל. מכאן עוסקים מכתביו בתיאור חוויותיו כמפקד צוות וכמפקד פלוגה ביחידה ובסיירת חרוב. כן מתאר יוני נתניהו את גירושיו מתותי. מכתביו הבאים של יוני נתניהו עוסקים בקורות אותו במלחמת יום הכיפורים ובחוויותיו כמג"ד טנקים במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
הספר מסתיים מעט אחרי שהפך יוני נתניהו למפקד סיירת מטכ"ל במכתב אחרון לחברתו ברוריה. המכתב נכתב ימים ספורים בטרם יצא יוני נתניהו למבצע אנטבה, בו הוביל את לוחמי היחידה בפשיטה לשחרור בני הערובה הישראלים משדה התעופה שבאנטבה, אוגנדה. במהלך המבצע נהרג יוני נתניהו.
בספר מוזכרים בין השאר, מבלי שצוין שמם המלא מטעמי צנזורה צבאית, שר הביטחון וראש הממשלה לשעבר רא"ל במיל' אהוד ברק שהיה מפקדו של יוני בסיירת מטכ"ל, האלוף במיל' מתן וילנאי שהיה חברו הטוב, האלוף יוסי בן-חנן שנתניהו חילץ פצוע מסוריה במלחמת יום הכיפורים וכן רפול ואביגדור (יאנוש) בן גל. הספר הפך עם השנים לרב מכר והיה אהוד מאוד על חניכי תנועות נוער, צעירים לפני גיוס לצבא וחניכים בקורס המ"כים והקצינים בצה"ל. בין האישים שקראו והושפעו ממנו ניתן למנות את רא"ל בני גנץ תא"ל במיל' גל הירש ונפתלי בנט.
קופינליות
במתמטיקה, ובמיוחד בתורת הקבוצות, הקופינליות או סופיות של סדר חלקי A היא העוצמה המינימלית של תת-קבוצה חוסמת (קופינלית) של A. עוצמה זו מייצגת עד כמה הסדר קל לכיסוי.
ההגדרה הכללית של מושג הקופינליות תלויה בהנחה שלכל אוסף של עוצמות יש מינימום, ששקולה לאקסיומת הבחירה, אך בדרך כלל נשתמש במושג בקבוצות סדורות היטב, כך שלא נהיה חייבים להניח את אקסיומת הבחירה.
הגדרה
עבור קבוצה סדורה חלקית A, נאמר כי תת-קבוצה B היא קופינלית ב-A אם לכל איבר מ-A יש איבר מ-B שגדול (או שווה) אליו. הקופינליות של A היא:
אם A סדור קווית אז B היא קופינלית אם היא לא חסומה, ולכן הקופינליות של A היא גודלה של הקבוצה הלא-חסומה המינימלית ב-A.
קופינליות של סודרים
לכל סודר \alpha, הקופינליות תוגדר כסודר הקטן ביותר שהוא טיפוס סדר של תת-קבוצה חוסמת של \alpha, כלומר.
באותה דרך ניתן להגדיר קופינליות של קבוצה סדורה היטב, באמצעות הקופינליות של טיפוס הסדר שלה: .
קופינליות של מונים
בהינתן מספר מונה \kappa, הקופינליות שלו תוגדר כעוצמת הקבוצה הקטנה ביותר של עוצמות הקטנות מ\kappa, וסכומם הוא \kappa: .
מכיוון שניתן להגדיר עבור |A|=\kappa, נקבל.
ממשפט קניג נובע כי לכל מספר מונה אינסופי \kappa מתקיים (נגדיר את צד שמאל כסכום העוצמות \lambda_i, ואת צד ימין כמכפלת \kappa בעצמו |I| פעמים), וכן  (לא ייתכנו \kappa עוצמות קטנות מ2^\kappa שסכומם 2^\kappa, כי אז לפי משפט קניג  כאשר |A|=\kappa. אם נניח ש נוכל להוסיף אפסים לאגף שמאל ואחדות לצד ימין כדי להגיע לסכום ומכפלה של \kappa איברים).
דוגמאות
נעיר כי מהאמור לעיל נובע ש- מה שמדגים את העובדה שהקופינליות תלויה בעיקר בסדר הנבחר ולא בעוצמת הקבוצה.
מונה וסודר סדיר וחריג
מונה וכן סודר יקרא סדיר (רגולרי) אם הוא שווה לקופינאליות של עצמו, אחרת הוא יקרא חריג (סינגולרי). למשל, \aleph_0 הוא מונה סדיר כי כל סדרה לא חסומה בו היא בהכרח אינסופית. כמו כן, בהנחת אקסיומת הבחירה, כל מונה עוקב הוא סדיר. לעומת זאת, המונה הגבולי הוא חריג כי הסדרה  היא קופינלית בו ומעוצמה \aleph_0 בלבד.
הקופינליות של כל סודר היא סודר סדיר, כלומר.
אולם ספורט
אולם ספורט הוא אולם המיועד לפעילות ספורט.
עיצוב אולם הספורט תואם את הפעילות המתוכננת בו. לעיתים מיועד אולם ספורט לפעילות מסוימת, כגון כדורסל, ולעיתים היו מיועד לקשת רחבה יותר של פעילויות, כגון כדורסל, כדוריד, כדורעף והתעמלות, תוך אפשרות לערוך את ההתאמה הנדרשת לכל פעילות. בנוסף למתקנים המשרתים את הספורטאים, פעמים רבות כולל אולם ספורט גם מקומות ישיבה לצופים בפעילות הספורט, בעיקר כאשר האולם מיועד גם לספורט תחרותי.
מאפייניו של אולם הספורט מאפשרים לעשות בו שימוש גם שלא למטרות ספורט, כגון כנס רב משתתפים או מופע בידור, המנצלים את יכולתו של האולם לשרת קהל צופים גדול.
בישראל נבנו אולמות ספורט רבים במימונם של המועצה להסדר ההימורים בספורט ומפעל הפיס.
היכלי ספורט בישראל
היכלים סגורים בישראל המכילים כ-2,000 מקומות ישיבה (או הכילו בעבר).
אשת לוט
אֵשֶׁת לוֹט, דמות מקראית, מתוארת בספר בראשית מסיפור מהפכת סדום ועמורה, בו נהפכה ל"נציב מלח" על פי הסיפור המקראי. במסורת המדרש יוחס לה השם "עירית" או "עידית".
במקרא
על פי הסיפור התנ"כי כאשר הפך ה' את סדום ועמורה בשל חטאיהם, חנן את לוט ומשפחתו, ושלח אליהם שני מלאכים, שהזהירו אותם לפני הפורענות והוציאו אותם מהערים. המלאכים גם הפצירו בלוט (ובמשתמע, בכל משפחתו) להזדרז במנוסתם, ותוך ציווי הזירוז גם הורו לו שלא להביט אחור:
בהמשך מסופר: "וַתַּבֵּט אִשְׁתּוֹ מֵאַחֲרָיו וַתְּהִי נְצִיב מֶלַח", כלומר – קפאה והייתה לעמוד מלח. זהו על פי הפירוש הנפוץ, היה עונשה על שהמרתה את פי המלאכים, או שלא האמינה לדבריהם על הפיכת סדום.
על פי מדרש רבה אשת לוט נענשה מידה כנגד מידה על קמצנותה כששהתה בסדום, שלא הסכימה לתת אפילו מלח למי שביקש ממנה.
נציב מלח
על פי רוב הפרשנים פירוש המילים "ותהי נציב מלח" מתייחס לאשת לוט, שהיא נהפכה לנציב מלח, כמו כן נכתב במדרשים כי הנציב מלח של אשת לוט קיים, ומתחדש בכל לילה לאחר שבמהלך היום שוורים לוחכים את המלח.
ההיסטוריון היהודי בן המאה הראשונה לספירה יוסף בן מתתיהו מספר בחיבורו קדמוניות היהודים על אשת לוט ונציב המלח: נציב המלח שהכיר יוספוס, הוזכר גם על ידי בן דורו, קלמנטיוס מרומא, ועל ידי אירנאוס בן המאה ה-2. בספר סדר הדורות מביא עדות נוספת כפי שכתב המדרש : "וראיתי אחר חצות לילה שהיא בשלימות ושתי שעות קודם שיאור היום לא נשאר רק כמו שני טפחים כי העזים לכמה מאות באין מכפר החורבה ומצוער ולוקקין אותה אך ב' טפחים נשאר תמיד וקודם חצות לילה תתגדל כמקדם".
בתלמוד מובא שיש לברך ברוך דיין האמת כאשר רואים את אשת לוט, ברכה זו לא הובאה להלכה במשנה תורה של הרמב"ם, אולם הובאה בשולחן ערוך.
מאידך יש פרשנים (רלב"ג וחזקוני) שפירשו את המקרא כך שאשת לוט התסכלה לאחור וראתה את האדמה, ולגבי האדמה מתייחס התיאור "נציב מלח". הרב יוסף בכור שור, פרשן התלמוד מהמאה ה-12, טוען כחלק מדרכו הרציונליסטית שאשת לוט התעכבה בבריחתה מחורבן סדום וענן הגופרית והמלח כיסה אותה לחלוטין:
בנצרות
בברית החדשה מזהיר ישו את המאמינים לבל יביטו לאחור לחטאיהם הישנים לאחר שחזרו בתשובה, תוך כדי שהוא מזכיר את מקרה אשת לוט לאחר חורבן סדום ועמורה.
באסלאם
לפי המסופר בקוראן, נחשבת אשת לוט לאשה סוררת ולכן נענשה במוות (ולא הפכה לנציב מלח). כך נכתב (בתרגום הרמן רקנדורף):
הצעות לזיהוי נציב המלח
נוסעים ועולי רגל הצביעו על נציבי מלח שונים באזור הר סדום בתור אשת לוט. בישראל מוכר כ"אשת לוט" נציב מלח שממוקם כמאה מטרים במעלה המדרון המזרחי של ההר, מעל מערת סדום. שלישו העליון סלעי ומגן על המלח מהמשקעים. לפי מחקר שערך פרופ' עמוס פרומקין מהאוניברסיטה העברית, נציב זה הוא חלק מקיר מערה שקרסה לפני כ-4000 שנה (לפי תיארוך פחמן-14 של שרידי עצים), בערך באותו זמן בו התרחשה באזור רעידת אדמה בעוצמה משוערת של 8 בסולם ריכטר, וגם הסתיימה ההתיישבות בבאב א-דרע. לדברי פרומקין סביר שסיפור סדום ועמורה ואשת לוט התפתח משילוב אירועים אלו.
עם זאת, על פי העולה מן המקרא העיר סדום וכיכר הירדן שכנו בצפון ים המלח, ועל כן זיהוי נציבים אלו שבהר סדום עם אשת לוט אינו עולה בקנה אחד עם המתואר במקרא.
אלברט הופמן
אלברט הופמן (11 בינואר 1906 – 29 באפריל 2008) היה מדען שווייצרי שנודע בעיקר בשל גילויו את סם ה-LSD. הופמן חיבר מעל למאה כתבים מדעיים וכן מספר ספרים, בהם הספר "LSD: הילד הבעייתי שלי".
קורות חייו
נולד בעיר באדן שבשווייץ, ולמד כימיה באוניברסיטת ציריך.
מחקרו בנוגע לחומצה ליסרגית הוביל בסופו של דבר ליצירת החומר LSD-25 בשנת 1938.
גילוי ה-LSD
חמש שנים לאחר סינתוז ה-LSD, ב-16 באפריל 1943, חזר הופמן אל החומר שכמעט נשכח ואז גילה לראשונה את השפעותיו הפסיכדליות של ה-LSD, לאחר שבטעות הגיע מעט מן החומר לעור ידיו. מאחר שהופמן לבש כפפות, הוא הבין כי החומר עוצמתי ביותר. שלושה ימים מאוחר יותר, ב-19 באפריל 1943, החליט הופמן לעשות שימוש מכוון בחומר. במעבדתו שתה כוס מים בה היו 250 מיקרוגרם LSD, כמות גדולה ביותר ולאחר שהחל להרגיש את התחושה הפסיכדלית של הסם החל לרכב הביתה באופניים. זה נחשב ל"טריפ האסיד" הראשון בהיסטוריה. כשהגיע הביתה, חווה הזיות חזקות (מה שידוע כטריפ רע), כתוצאה משימוש בכמות גדולה מדי. רופא בדק את הופמן ולא התרשם מדבר חריג פרט לאישונים מורחבים ומצב אדרנרגי. הוא המליץ להשאיר את הופמן בחדר לבד ולאחר שחלק מכמות הסם הופרשה החל אלברט הופמן להרגיש "טריפ טוב".
לאורך השנים נטל הופמן את החומר עשרות פעמים.
LSD נוסה גם על בעלי חיים, וכך נקבעה מידת רעילותו (LD50) ונזקים נוספים אפשריים. בתחילת דרכו שימש החומר כתרופת עזר בפסיכואנליזה ופסיכותרפיה, אך לאחר שגלש החומר לרחוב הופסקה הפצתו על ידי חברת סנדוז, בשנת 1965.
הופמן נפגש עם אנשי רוח רבים שעברו "חוויות מיסטיות" כתוצאה משימוש ב-LSD, בהם ד"ר טימותי לירי (מרצה לפסיכולוגיה), ד"ר רודולף גלפקה, ד"ר וולטר ווגט, ארנסט יונגר ואלדוס האקסלי.
לאחר שהתפרסם, חקר הופמן סמים פסיכדליים אחרים כמו קקטוס המסקלין, סלוויה דיווינורום ופטריות פסילוסיבין. בין השאר בודד מהפטריה הפסיכואקטיבית ארגוט, את המת'ארג'ין (methergine), המסייע בטיפול בדימומים לאחר לידה.
הופמן הדגיש במהלך חייו כי המצאתו נועדה לטיפול במחלות נפש, וכל המשתמש בה לצורכי הזיה, עושה זאת על דעתו בלבד.
הופמן נפטר ב-29 באפריל 2008 בגיל 102 כתוצאה מהתקף לב.
ליילצ'יצי (מחוז משנה)
מחוז משנה ליילצ'יצי (בבלארוסית: Лельчыцкі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר ליילצ'יצי.
חמצה
חִמְצָה תרבותית (שם מדעי: Cicer arietinum), המוכרת יותר בשמה הערבי חומוס (תעתיק מדויק: חֻמֻּץ), היא צמח ממשפחת הקטניות. גובהו של הצמח הוא 20 - 50 ס"מ, והוא בעל עלים נוצתיים קטנים הנמצאים משני צדי הגבעול. בתרמיל זרע אחד עד שלושה זרעי חמצה. הפרחים לבנים או כחולים אדמדמים. חמצה זקוקה לאקלים חם ולמעלה מ־400 מ"מ גשם שנתי. גרגירי החומוס במצבם הטבעי מכילים 16-24% חלבון.
ליילצ'יצי (מחוז משנה)
דמוגרפיה
בראשית ינואר 2017, מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ליילצ'יצי 23,993 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אז היו בו 27,722 איש) היה: 96.78% בלארוסים,  1.70% רוסים ו-1.05 אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (88.35%) ורוסית (10.54%).
חמצה
סוגים
לחמצה כארבעים מינים, ביניהם רק תשעה חד שנתיים. תפוצתם מאפגניסטן ועד סודאן. לחמצה תרבותית שתי קבוצות זנים עיקריות שהגיעו למערב דרך הודו, הקבוצה הראשונה מקובלת באגן הים התיכון בעלת גרגר גדול בעל קליפה חלקה וצבע בהיר ונקראת קבולי משום שהגיעה להודו דרך אפגניסטן. הקבוצה השנייה, דזי (מקומי בסנסקריט), בעלת גרגר קטן בעל צורה מחוספסת וצבע כהה, נמצאת בגידול באתיופיה והמזרח התיכון (חוץ מישראל) והרחוק. זני הקבולי הגדלים בארץ אפילים יותר מזני הדזי אולם חלקם עמידים למחלות העיקריות התוקפות חמצה, זני הדזי מניבים יבול נמוך ורגישים למחלות ולכן הפסיקו לגדלם בארץ. בארץ גדלים מין בר יחיד של חמצה, הקרוי חמצה שסועה (Cicer pinnatifidum). החמצה גדלה במזרח התיכון, מערב אסיה, ובהודו. לצמח החמצה שורשים רבים הצומחים מטה, אך לכל הצדדים. השורשים אינם מתחלקים הרבה, אלא יש ריבוי שורשים מזרע החמצה עצמו.
שימושים למאכל
צורות ההגשה הפופולרית ביותר של החמצה במזרח התיכון היא כממרח חומוס, המורכב מגרגרי חמצה טחונים ותבלינים שונים. מאכל נפוץ נוסף העשוי מגרגירי חמצה הוא הפלאפל, שהוא קציצה העשויה גרגרי חומוס טחונים בתוספת תיבול, ומטוגנת בשמן עמוק. אצל יהודי מזרח אירופה מקובל המנהג לאכול ארבעס, גרגרי חמצה מבושלים ומתובלים במלח ופלפל שחור, בסעודת השלום זכר לכבוד תינוק שנולד. אצל יהודי תוניסיה נהוג להגיש גרגרי חומוס שלמים, מתובלים במלח ופפריקה באזכרות, ערב העליה לקבר, במסגרת סעודה מסורתית. רוכלים מכרו בירושלים עד 1947 תרמילי חמצה קלויים על הענפים שלהם בשם הערבי חאמלה מאלאן. אחרי 1967 נמכרו באותו שם תרמילים קלויים, ללא הענפים, בשוק של חברון. גרגרי החמצה נאכלים גם בסלטים, מבושלים בתבשילים, או נטחנים כקמח. הצמח גם יכול להיאכל כירק טרי. בהודו, בפקיסטן ובבנגלדש מכינים מהגרגירים קמח, בין היתר, ומקובל לאכול אותם מבושלים עם קארי. בתת-היבשת ההודית נפוצה גם חמצה ירוקה. בטורקיה קולים אותם עם תבלינים ואוכלים אותם כחטיף. דבאייל הוא חטיף חומוס תימני (שמקורו בחטיף ההודי סֶב) מטוגן מלוח וחריף המבוסס על חומוס ותבלינים. קציצות הגונדי הפרסיות מכילות קמח חומוס ועוף.
היסטוריית התִרבות
ישנן עדויות על ביות צמח החמצה במהלך התקופה הנאוליתית מאזור טורקיה, מצרים ויריחו. מהתקופה הנאוליתית המאוחרת ישנן עדויות מתסליה, קסנתי, לרנה, ודימיני מסביבות 3500 לפנה"ס. בצרפת נמצאו עדויות מהתקופה המזוליתית בסביבות 6790 לפנה"ס.
בתקופת הברונזה נאכלה החמצה חיה ושימשה לקינוחים. הרומאים גם הם גידלו כמה סוגי חימצות. הן נאכלו במרק בשר וכחטיפים לאחר שעברו קליה.
בתקופה הרומית היו גרגרי חמצה קלויים מאכל פופולרי.
הקיסר קרל הגדול מזכיר בכתביו מ-800 לספירה את גידול החמצה באחוזות המלכותיות. הפילוסוף אלברטוס מגנוס הזכיר שלושה סוגים - אדום, לבן ושחור. לדבריו, הם יכלו לשמש לצרכים רפואיים, כגון העלאת כמויות החלב והזרע, זירוז וסת והטלת שתן וסיוע לטיפול באבני כליה.
התיעוד הוודאי הראשון להכנת חומוס מגרגרים מבושלים בתוספת טחינה בארץ-ישראל, הוא מהתקופה הצלבנית, עם זאת יש הטוענים שהוא נזכר כבר במקורות קדומים (ראו להלן "מקור השם").
בשנת 1976 ערך פרופסור גדעון לדיז'ינסקי מהפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה, מחקר שמטרתו למצוא את "אב החומוס" (מחקר הדומה למחקרו של אהרן אהרנסון למציאת "אם החיטה") זאת כדי להשביח את הזנים המתורבתים. לדיז'ינסקי איתר בטורקיה את זן החמצה שממנו התפתח זן "החומוס" המתורבת.
מקור השם
המילה חִמְצָה חודשה בעברית המודרנית על בסיס המילה הארמית-תלמודית "חימצי", שזוהתה על פי ההקשר עם מין ממיני קטנית, ועל בסיס המילה הערבית "חֻמֻּץ" (שנהגית בפי דוברי שפות אחרות "חומוס"). יש הטוענים שבלשון חכמים שם הצמח היה אפון.
לדעתו של חוקר הבוטניקה שבמקרא, יהודה פליקס, אף הפסוק המקראי: עוסק בבליל החמצה.
הבלשן אבשלום קור, כמו גם הסופר מאיר שלו, סבורים שכאשר בועז הציע לרות המואביה:
מדובר למעשה ב"ניגוב" של חומוס. וכי אין זה סביר שאכלו לחם בחומץ הידוע לנו, אלא בחמצה, ממש כפי שאוכלים כיום.
ישנם שני הסברים מקובלים לשם "חמצה":