cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ועדת שיפמן
מסקנות הוועדה
נכון להיום המלצות הוועדה הן בגדר המלצות בלבד, והן אמורות להשתלב בהמלצות ועדת שניט העוסקות בחלוקת האחריות ההורית ובמשמורת ילדים. המלצות הוועדה טרם קיבלו ביטוי בחקיקה.
ביקורת על ממצאי הוועדה
במסגרת הוועדה חקר פרופ' ראובן גרונאו את העלות החודשית של גידול הילדים, על ידי בניית סל הבסיסי בהסתמך על "השיטה האוסטרלית", שקובעת באופן שרירותי, מהם מוצרים בסיסיים, ועלות זאת באה לידי ביטוי בפסקי דין בתחום. במאמרם שראל וקרלינסקי, ביקרו קביעה זאת ובחרו מוצרים לפי הגדרה מקובלת בכלכלה למוצרים בסיסים (לפי הגמישות של המוצר), ואמדו עלות חודשית שונה, אשר גם באה לידי ביטוי בפסקי דין בתחום
מרדכי סובול
מרדכי סובול (1951 – 15 בספטמבר 2018) היה חזן ישראלי, המנהל המוזיקלי והמנצח של האנסמבל הישראלי לחזנות ולמוזיקה יהודית -"יובל".
ביוגרפיה
נולד בתל אביב למאיר וסופיה (זיסלה), עולים מפולין. בנערותו הכיר את החזן שלמה רביץ, והפך לאחד מגדולי תלמידיו. רביץ הוריש לו את ספרייתו המוזיקלית. סובול נודע גם כאספן וכידען בכל הקשור למוזיקה הליטורגית ולחזנות.
בצעירותו זכה בפרס ראשון בתחרות חזנים צעירים אשר זיכה אותו במלגה ללימודי חזנות לכל החיים, וקיבל את פרס החינוך מידי הנשיא יצחק נבון ובשנת 2006 את פרס ירושלים על תרומתו החשובה להחייאת החזנות בישראל.
שימש כמנהל מוזיקלי ומנצח של "יובל" - האנסמבל הישראלי לחזנות ומוזיקה יהודית, מהיווסדו בשנת 1990 ועד פטירתו בשנת 2018. אנסמבל המורכב מתזמורת סימפונית וממקהלת חזנים, והפיק עימם מאות קונצרטים ואירועי חזנות ברחבי העולם.
הגיש את התוכנית "לפני התיבה" ברדיו קול חי בכל יום שישי בצהרים במשך 22 שנים, בה השמיע מגוון של יצירות חזנות מכל הזמנים ופרשנות מיוחדת שלו.
הפיק עשרות תקליטים של מוזיקה יהודית, חסידית וחזנות, ביניהם תקליט עם הזמר חיים משה, ותקליט עם להקת אתניקס ויהורם גאון. בין תלמידיו הבולטים של סובול נמנים החזנים: חיים אדלר, ליפא גלנץ, יצחק מאיר הלפגוט, צבי וייס, נתנאל הרשטיק, ישראל רנד, שמחה רוטנברג, לייזר ברוק, נתנאל אילוביצקי ודביר שפיגל.
בשנת 1999, ייסד את פרויקט "Symphony For You", באמצעותו יכולים חזנים מכל העולם, להקליט עצמם באולפן מבצעים פרקי חזנות ושירה יהודית, מלווים על ידי תזמורת סימפונית ומקהלה. במסגרת הפרויקט, הוקלטו עשרות דיסקים.
בשנת 2011 הוציא את "שמע קולנו", אלבום חזנות בביצועיו, את האלבום הפיק בנו אופיר.
החל משנת 1979 שימש כשליח ציבור בימים הנוראים בארצות הברית. מתוכן שימש כש"ץ במשך 27 שנים בבית הכנסת הקונסרבטיבי "Temple Israel of Great Neck".
בין השנים 2015–2016 שימש כשופט ראשי בתוכנית "הקול הבא" של רדיו קול חי.
הקונצרט האחרון שניצח עליו היה קונצרט בריאת העולם, שהתקיים במרכז דוידסון, למרגלות הר הבית.
בשנת 2018 יצא לארצות הברית, כמדי שנה, לתפילות הימים הנוראים. ב-15 בספטמבר 2018 נפטר בבית חולים באטלנטה, שבו אושפז ימים אחדים קודם לכן כתוצאה ממפרצת מוחית.
הנצחה
ב-29 בנובמבר 2020, החליטה מועצת העיר פתח-תקווה, לאשר את המלצת וועדת השמות ולקרוא רחוב על שמו בעיר פתח-תקווה.
לה סיטה דה ז'רוזלם
לה סיטה דה ז'רוזלם (L'Estat de la cité de Jerusalem, מכונה גם Le Citez de Jherusalem) הוא מדריך לטיולים בירושלים מתקופת ימי הביניים שנכתב בצרפתית עתיקה עבור צליינים ומתאר את מצב העיר לאחר כיבושה בידי צלאח א דין. משמעות השם היא "על מצב העיר ירושלים". ה'לה סיטה' הולך בתיאורו ממערב למזרח ומצפון לדרום. הספר מתוארך בין 1187–1229. ד"ר שמעון גת טוען שנכתב במאה ה-12, כיוון שהוא מתאר דברים שלא היו במאה ה-13. הספר בגרסתו המקורית כולל 53 עמודים.
דזירה דפו
דפו היה פרופסור לניצוח בקונסרבטוריון בריסל והיה המנצח הראשון של התזמורת הלאומית של בלגיה משנת 1937. הוא היגר מבלגיה לצפון אמריקה בשנת 1940 והיה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מונטריאול משנת 1941 עד 1952. הוא היה גם מנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שיקגו משנת 1943 עד 1947.
נמל התעופה הבינלאומי וורונז'
היסטוריה
ב־9 בפברואר 1933 הוקם שדה התעופה האזרחי הראשון בוורונז'. ב-10 ביולי 1933 נפתחה תנועה אווירית רגילה בתוואי מוסקבה-וורונז'-סטלינגרד במטוסי K-5. מאוחר יותר, הצי חידש את R-5, U-2, ואז AIR-6.
בשנים 1930–1940, בגלל מצבו הירוד של המסלול הלא סלול, הוחלט להעביר את בסיס התעופה האזרחית בעיר מהשדה הקיים לשדה תעופה צבאי הממוקם בשוליים הצפוניים של וורונז', באזור רחוב חוסלנוב. שדה תעופה זה הפך לאזרחי לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1946 נפתח שם מסוף שדה התעופה הראשון בוורונז'. בנייתו החלה מיד לאחר המלחמה. בתחילה נבנו מבני עץ, ועם העלייה בתעבורה כמה מבני לבנים. בקיץ הגיעו לטרמינל החדש, שבו היו מתקני תקשורת, חדר בקרה, קנטינה ומסעדה, הנוסעים הראשונים. המסלול הלא סלולה של שדה התעופה אירחה את מטוסי ה-An-2, Yak-12, Li-2, Il-12 ו- Il-14.
באפריל 1965, כ-11 ק"מ צפונית לעיר, בנפת רמונסקי, בסמוך לכפר צ'רטוביצי, נבנה נמל התעופה במקומו הנוכחי עם מסלול בטון שנחנך בשנת 1971.
בשנת 1975 הגיעה רשימת היעדים של שקושרו לשדה התעופה ל-72 ערים בברית המועצות, בהן מוסקבה, קייב, מינסק, טביליסי, ריגה, טאלין, טשקנט וקישינב.
בשנת 2008 החל תהליך שיפוץ ומודרניזציה של נמל התעופה. תוכניות שיפוץ כללו החלפת הכיסוי והארכת המסלול ל-2,600 מטר (בשל תוואי השטח הארכה נוספת אינה ניתנת לביצוע), החלפת גדר המערכת והניקוז המים. מערכות, עדכון ציוד איתות אור, שחזור הסינר ומסילות המוניות וכן מתחם נמל התעופה. מאז שנת 2010, לאחר סיום העבודות העיקריות על המסלול, המאפיינים הטכניים שלה מאפשרים לקבל מטוסי בואינג 737 ואיירבוס A320.
בשנת 2016 הושלם שלב השיפוץ הבא בנמל התעופה הבינלאומי וורונז' וכעת התאפשר למקם עד 20 מטוסים בינוניים וארוכי טווח. עד דצמבר הוחלף הציפוי על רחבות המטוסים RD-A ו- RD-V לחלוטין. עכשיו בשדה התעופה משתמשים בכל שלוש רחבות המטוסים. הותקנו תרני תאורה חדשים וציוד איתות אור, מערכת הניקוז והניקוז ורשתות אספקת החשמל שופצו גם כן.
פאולינה הקדושה
פאולינה הקדושה מלבו המתייסר של ישו (בפורטוגזית: Santa Paulina do Coração Agonizante de Jesus; 16 בדצמבר 1865 - 9 ביולי 1942) היא קדושה ברזילאית-איטלקית.
חייה
פאולינה הקדושה נולדה בשנת 1865 בשם אמאבילה לוצ'יה ויסינטיינר (Amábile Lúcia Visintainer) בעיר ויגולו ואטארו (Vigolo Vattaro) שבפרובינציית טרנטו, איטליה. בגיל 8 נשלחה אמאבילה לעבוד במטוויית משי על מנת לסייע בפרנסת משפחתה הענייה. בשנת 1875, בהיותה כבת 9, היגרה משפחתה של אמאבילה מאיטליה, יחד עם כ- 20% מבני העיר, למדינת סנטה קטרינה שבברזיל, והתיישבו, יחד עם מהגרים נוספים בני הנפה, בעיר ויגולו (Vigolo) (כיום נובה טרנטו).
בשנת 1887 נפטרה אמה בשעת לידה ואמאבילה טיפלה במשפחתה עד שנשא אביה אישה חדשה, מה שמנע ממנה לנדור את נדריה ולהפוך לנזירה. מגיל צעיר סייעה בכנסייה בעירה והייתה מעורבת בחיי הקהילה. אמאבילה, וחברתה וירג'יניה רוסה ניקולודי (Nicolodi), טיפלו בלוצ'יה אנג'לה ויויאני (Lúcia Angela Viviani), אישה חולת סרטן שהייתה בשלביה הסופניים של המחלה. מעבודתן זו נולדה מאוחר יותר "קהילת האחיות הקטנות של לידת הבתולין" (Congregação das Irmãzinhas da Imaculada Conceição). אמאבילה, יחד עם ניקולודי ועם תרזה אנה מאולה (Maule) נדרו את נדריהן הדתיים בדצמבר 1890. אמאבילה לקחה לעצמה את השם "האחות פאולינה מלבו המתייסר של ישו".
בשנת 1903 נבחרה פאולינה לראשות קהילת האחיות הקטנות של לידת הבתולין לכל חייה. באותה השנה התבקשה הקהילה בידי מיסיונרים לעזוב את נובו טרנטו ולעבור לעיר סאו פאולו. בסאו פאולו פעלה הקהילה בשכונת איפירנגה וטיפלה ביתומים, בני עבדים, שננטשו למוות משום שלא עלה עוד בכוחם לעבוד.
בשנת 1909 גדלה קהילת האחיות במהירות במדינות סנטה קטרינה וסאו פאולו. האחיות לקחו על עצמן את משימת הפצת הנצרות בחינוך, את הוראת עיקרי הדת ואת הטיפול בקשישים, חולים וביתומים. באותה השנה הודחה פאולינה ממשרתה בראשות הקהילה בידי הארכיהגמון כתוצאה מסכסוכים בקרב חברות הקהילה, ונשלחה לעיר ברגנסה פאוליסטה (Bragança Paulista) שבמדינת סאו פאולו על מנת לסעוד קשישים וחולים. פאולינה נשאה את ההשפלה בכבוד ולא מחתה על העוול שנגרם לה.
בשנת 1918 נקראה חזרה לקהילה, עברה לנהל חיי פרישות, והקדישה את חייה לתפילה ומדיטציה. בשנת 1933 קיבלה הקהילה את אות החסד מהאפיפיור פיוס האחד עשר, ופאולינה הוכרה על ידיו כ"אם המייסדות הנכבדה". בשנת 1938 ניכר היה בה מצבה הבריאותי הרעוע כתוצאה ממחלת הסוכרת. ראייתה הידרדרה וחתך באצבעה הוביל לכריתתה, ומאוחר יותר, בעקבות נמק, לכריתת ידה הימנית. לאחר הניתוח התעוורה פאולינה ואת חודשי חייה האחרונים העבירה אסורה למיטת חוליה. כתוצאה מבריאותה הרופפת, ומשילוב של סוכרת וסרטן ריאות, נפטרה פאולינה, בגיל 77, ב-9 ביולי 1942. מילותיה האחרונות היו "רצון האל יתממש".
מוניר מוראד
מוניר מוראד (בערבית: منير مراد; 13 בינואר 1922 – 17 באוקטובר 1981) היה זמר, שחקן ומלחין מצרי ממוצא יהודי. מוראד התפרסם במצרים בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20.
פאולינה הקדושה
חייה
פאולינה עברה בירוך ב-18 באוקטובר 1991 בפלוריאנופוליס, סנטה קטרינה, ברזיל בידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני, וב-19 במאי 2002 קודשה על ידו ברומא. בכך הייתה פאולינה לקדושה הראשונה של ברזיל. פאולינה הקדושה היא גם הקדושה היחידה, ככל הידוע, אשר סבלה ממחלת הסוכרת. משום כך קיימת מגמה מקרב קתולים חולי סוכרת להכיר בה כפטרוניתם.
מוניר מוראד
אחותו של מוראד, לילה מוראד, גם כן הייתה לזמרת מפורסמת במחצית הראשונה של המאה ה-20, כך גם אביו, איברהים זכי מרדכי. במהלך שנות ה-70, התאסלם מוראד, ולאחר מכן נישא לשחקנית סוהיר אל-באבלי.
פאולינה הקדושה
חייה
בשנת 1994 מנתה קהילת האחיות 1,892 אחיות, 130 מתלמדות וכ-300 נערות שהמתינו להיכנס בשערי הקהילה בכל רחבי ברזיל. לקהילה גם מוסדות בארגנטינה, צ'ילה, ניקרגואה, צ'אד, זמביה, מוזמביק ואיטליה.
מוניר מוראד
מוראד הלחין שירים עבור גדולי המוזקאים המצרים, ובמיוחד נודע בשיתוף הפעולה שלו עם הזמרת-שחקנית שאדיה. ייחודו היה בכך שניסה לשלב ג'אז ומוזיקה מערבית עם מוזיקה ערבית-מצרית.
מוראד שיחק את התפקיד הראשי בכמה סרטים, המפורסם ביניהם הוא הסרט "יום טוב" (نهارك سعيد, 1955).
סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי
סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי (באנגלית: Dirk Gently's Holistic Detective Agency) הוא רומן מאת דאגלס אדמס. בגרסתו האנגלית הוא הוגדר כספר בלשות, רוחות רפאים, אימה, מסע בזמן, רומנטי, מוזיקלי, קומי, אפי. כספרים רבים שכתב דאגלס אדמס, כך גם עלילת "דירק ג'נטלי" מתריסה למעשה כלפי כל הסבר פשטני שהוא.
לספר זה נכתב ספר המשך, שעת התה הארוכה והאפלה של הנפש (1988), שבו פותר דירק ג'נטלי תעלומה בלשית נוספת, ובספר סלמון הספק, אשר יצא לאור לאחר מותו של אדמס, מופיע קטע מסיפור נוסף.
ב-5 בינואר 1992 הופק בסדרה הדוקומנטרית "The South Bank Show", פרק המוקדש לדגלאס אדמס, ובו השתתפו דמויותיהם של דירק ג'נטלי, ריצ'רד מקדאף, המזכירה של דירק והנזיר החשמלי, וכן גם הופיעו מספר דמויות מתוך סדרת הטלוויזיה המבוססת על מדריך הטרמפיסט לגלקסיה.
בשנת 2016 הופיע עיבוד טלוויזיוני של הספר שיצר מקס לנדיס בהפקת BBC America, בכיכובם של סמואל ברנט ואלייג'ה ווד.
עלילה
עלילתו המפותלת של הסיפור מתחילה בהיכרות עם מספר סיטואציות, לא קשורות לכאורה. הקשרים ביניהן מתגלים בהדרגה, אם כי לעיתים רחוקות באופן מובהק. הסדר הכרונולוגי של ההתרחשויות המתוארות להלן אינו בולט לעין עד אמצע העלילה או אף יותר. את מציאת ההקשרים בין הדברים, לוקח על עצמו בלש פרטי המכונה דירק ג'נטלי, לאחר שהבחין בידידו ריצ'רד, המטפס בגמלוניות על קיר בית.
עלילת הרומן מתרחשת בשני מישורי זמן שונים. במישור הראשון נעה חללית ממוחשבת ומשוכללת סביב כדור הארץ, במשך ארבעה מיליון שנים, ומערכת המיחשוב שלה מתרגמת את כל תנודות החיים למוזיקה מופלאה, ושולחת מדי פעם קטעי מידע אל עבר כדור הארץ. המוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך אינה קיימת, את הפואמה קובלא ח'אן כתב קולרידג' ללא הפרעות בהשראת רוח רפאים עתיקה, ובשירו "שירת יורד הים העתיק" מוזכר מטאוריט. במישור השני, הקרוב יותר למציאות הנוכחית, דירק ג'נטלי הוא זה אשר הפריע לקולרידג' במהלך כתיבת "קובלה חאן", החל לדבר על אלבטרוס ובכך נתן לקולרידג' את הרעיון לשלב אלבטרוס בשירו, ואת ההשראה ליצירותיו של באך נתן רג' בעזרת "רמאות קטנה".
אזכורים והרחבות
המוטיב המרכזי בסוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי הוא הקישור ההדדי הבסיסי בין כל הדברים. פרטים רבים היכולים להיראות מיותרים, מתגלים כחלק אינטגרלי מהעלילה. ניתן לקשר לרומן זה את תורת הכאוס, כפי שהיא מוצגת באופן מופשט, וכן גם מכניקה קוונטית והפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן.
ברומן מופיעה ספה התקועה באופן בלתי הפיך בחדר המדרגות המוביל לדירתו של ריצ'רד. לפי הסימולציות שלו, לא היה לה כל אפשרות להגיע לשם מלכתחילה. דבר זה מבוסס ככל הנראה על תקרית שארעה כשדאגלס אדמס למד בקולג' סיינט-ג'ונז של אוניברסיטת קיימברידג'. במהלך שיפוץ מערכת המדרגות הונחו רהיטים בחדרים המשקיפים על הנחל בחצר השלישית. כשהושלמה מערכת המדרגות, התגלה כי לא ניתן יהיה להוציא את הספות מהחדרים כן שהן נשארו שם למשך מספר עשורים.
הסיפור כולל אזכורים משני פרקים של דוקטור הו אשר נכתבו על ידי דאגלס אדמס: "עיר המוות" ו"שאדה".
קישורים חיצוניים
ציטוטים בוויקיציטוט: סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי
הקרייתים
הקרייתים הוא מועדון ספורט אשר ממוקם בקריית חיים. המועדון מורכב ברובו מקבוצות כדוריד כאשר בעבר היו בו בעיקר מספר קבוצות כדורעף. המועדון משתייך למרכז הספורט מכבי, ולכן לעיתים נקרא גם "מכבי הקרייתים". אולמה הביתי של האגודה הוא אולם חטיבת הביניים "דגן" שבקריית חיים.
השנים המוקדמות
קבוצת הכדוריד של הקרייתים הוקמה ב-1983 על ידי ד"ר דודי גושן ששימש מנהלה עד שנת 2000 ויורם לפר. גושן היה שחקנה לשעבר של מכבי קריית מוצקין (כדורסל וכדוריד). הקבוצות התבססו על תלמידי כיתות הספורט של תיכון קריית חיים ובהמשך צורפו שחקנים ממכבי קריית מוצקין.
שנות ה-90
לאחר מספר עונות בליגה א' - אז הליגה השלישית, בתחילת שנות ה-90 עלתה הקבוצה לראשונה לליגה הארצית. בשנותיה הראשונות בליגה זו דשדשה הקבוצה בתחתית הליגה, עד שבשנת 1996 מונה לתפקיד המאמן יורם רוזנברג. אל השחקנים צעירים שהתפתחו ממחלקת הנוער כגון אייל ענבר, אורי אתרוג, תמיר מינצברג וברק כצנלסון, הצטרפו שחקנים שהגיעו ממכבי קריית מוצקין השכנה כגון אבי דביר, שלומי שושן, רן ויצמן, אסף אוקמינסקי, גילי בניטה והאחים שי ואורי גורן. והקבוצה הצליחה להתברג בצמרת הליגה.
ראשית שנות האלפיים
לפני עונת 1999/2000 מונה אביעד עדן למאמן, ששימש עד אז כשוער המשנה של הקבוצה. במקביל לכך גם הוחלט להפסיק לשלם לשחקנים משכורות, ובתמורה לפעילותם בקבוצה להטיס את כל הקבוצה לנופש בחו"ל בסיום העונה, מסורת אשר נשמרת עד היום.
בסיומה הגיעה למקום השלישי. בסיום אותה עונה הוחלט לסיים את דרכו של אביעד עדן בקבוצה, ולמשרת המאמן הוחזר ירון בק, אשר שימש בתפקיד מספר שנים.
לאחר אותה עונה החליט יושב ראש האגודה הוותיק, דני ענבר, לסיים את דרכו, ובמקומו מונה ירון מינצברג. במקביל מונה לתפקיד מאמן שלומי לוי, ששימש עד אותה תקופה כמאמן במחלקות הנוער של האגודה. לוי שימש במקביל גם כשחקן.
גם את עונת 2001/2 סיימו הקרייתים במקום הראשון בליגה, והפעם החליטו לנצל את זכות העלייה לליגת העל.
בעונת 2002/3 שיחקה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בליגת העל, אך בסיומה הגיעה למקום האחרון נשרה בחזרה לליגת המשנה.
בעונת 2003/4 שוב סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה הלאומית, ושוב העפילה לליגת העל.
בעונת 2004/5 בליגת העל, שכלל ניצחון בדרבי על מכבי קריית מוצקין, סיימה הקבוצה בתחתית הליגה ובשנית נשרה לליגת המשנה.
בעונת 2005/6 סיימה במקום השני אחרי בני הרצליה. באותה עונה גם הצטרפו לקבוצה צחי טוויטו, יריב רינקוב ואסף לחמיש ממכבי קריית מוצקין.
בעונת 2006/7 הקבוצה סיימה במקום הראשון בליגה הלאומית, ובפעם השלישית עלתה לליגת העל.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2007/8 לראשונה הצליחה הקבוצה שלא לסיים במקום האחרון בליגת העל, כשסיימה במקום ה-11, לפני מכבי ארזים רמת גן. אלא שבאותה עונה הונהגה שיטה חדשה, לפיה הקבוצה שמסיימת במקום ה-11 בליגת העל פוגשת את הקבוצה שסיימה במקום ה-2 בליגה הלאומית לצמד משחקי מבחן על המקום בליגה הבכירה. הקרייתים פגשו את א.ס. סביון והובסו בשני המשחקים, כך ששוב חזרה הקבוצה לליגה הלאומית. לאחר עונה זו החליטה הנהלת להחליף את שלומי לוי לאחר 6 שנים בתפקיד המאמן באביעד עדן ששימש כמאמן הקבוצה בעבר.
את עונת 2008/9 סיימה הקבוצה במקום החמישי בלבד בליגה הלאומית. בסיום אותה עונה הוחלט למנות לתפקיד המאמן את צחי טוויטו, אשר בדיוק פרש מפעילותו כשחקן.
העשור השני של המאה ה-21
בעונת 2011/12 נותר כאמור צחי טוויטו בעמדת המאמן, וכעוזרו מונה אסף לחמיש, אך גם בסיום אותה עונה שרדה הקבוצה בליגה הלאומית רק לאחר משחקי מבחן, כאשר בתום הליגה הסדירה סיימה הקבוצה במקום השביעי. קבוצת הנוער של המועדון סיימה את עונת הבכורה שלה בליגה העלית במקום האחרון ולכן נשרה שוב אל הליגה המחוזית.
צחי טוויטו המשיך בתפקיד המאמן גם בעונת 2012/13, כאשר אסף לחמיש עזב את תפקיד העוזר. השחקנים הבולטים בקבוצה היו תומר פרי (קפטן הקבוצה), יריב רינקוב, חן קטן, והשוערים דני טיאר ועמרי שניידר.
בעונות 2013/14, 2014/15 ו-2015/16, שימש בתפקיד המאמן ארז פפו, לאחריו מונה לתפקיד המאמן שחקן עבר מצטיין של הקבוצה - אריאל בלומוביץ'.
תחילת הדרך
יחד עם הקמת קבוצת כדוריד הגברים הוקמה במועדון קבוצות כדורעף נשים. לאחר מספר שנים שבהן לא התבלטה הקבוצה, בשנת 1992/3 זכתה הקבוצה בגביע המדינה, ובעקבות כך גם הופיעה לראשונה בגביע אירופה. בין השחקניות הבולטות באותם ימים היו דנית לבוב, רויטל גוטמכר, אורית פקיליס, נטע רינקוב, מירב אנגל, ליטל סיסו ואסתי אתרוג. בעונת 1997/8 אף זכתה הקבוצה בדאבל.
האיחודים
בתחילת שנות ה-2000, בשל ירידה בפופולריות הקבוצה ובעיות תקציב, החליטו באגודה להתרכז בכדוריד וקבוצת הכדורעף התאחדה עם קבוצת הפועל מטה אשר. איחוד זה לא החזיק מעמד זמן רב, ולאחר התפרקותו ביצעו הקרייתים איחוד נוסף - הפעם עם מועדון הכדורעף של נווה שאנן. שם הקבוצה המאוחדת, שמשחקת עד היום בליגה הבכירה, הוא הקרייתים נווה שאנן.
מחלקת הנערות
מחלקת כדורעף הנערות של הקרייתים הייתה ידועה מאז הקמתה כאחת הבולטות בארץ. המחלקה פעלה בצמוד לתיכון קריית חיים וקבוצת הכדורעף של התיכון זכתה באליפות ליגת העל לבתי ספר תיכוניים תשע פעמים, וייצגה את ישראל 4 פעמים באליפות העולם לבתיה"ס, השיא ב-1994 עת זכתה בסגנות אליפות העולם.
שארל פלה
שארל פלה (בצרפתית: Charles Pellat; 28 בספטמבר 1914 - 28 באוקטובר 1992) היה מזרחן צרפתי, יליד אלג'יריה, הידוע בעיקר בתחום חקר הציוויליזציה הערבית והאסלאמית. פלה היה פרופסור בסורבון וחבר המכון של צרפת (Institut de France).
רקע משפחתי ולימודיו
שארל פלה נולד בשנת 1914 ביישוב סוק אהראס במחוז קונסטנטין למשפחה צרפתית מחבל דופינה שהתיישבה באלג'יריה בסוף המאה ה-19. בשנת 1924, עבר עם משפחתו למרוקו. פלה למד וסיים את מבחני הבגרות בתיכון הצרפתי ע"ש ליוטיי בעיר קזבלנקה.
פלה התחיל בחקר השפות הברבריות, אולם התמקד בשפה הערבית. בשנת 1935 סיים תואר ראשון בערבית באוניברסיטת בורדו, כשבאותה תקופה כבר לימד כמורה במכללה במרקש. באותה שנה, זכה לדיפלומה לערבית גם מטעם המכון "ללימודים גבוהים מרוקניים". בין השנים 1935 - 1946 שרת במסגרת הצבא הצרפתי (בלשכה ל"עניינים צבאיים מוסלמים"). בסוף שירותו מילא את תפקיד ראש שרות העיתונות של הנציב הגבוה הצרפתי בדמשק. בדומה לז'אק ברק, שארל פלה הגיע לקריירה מדעית טהורה ומזהירה לאחר תקופה של עבודה בשירות המִנהל הקולוניאלי הצרפתי.
קריירה אוניברסיטאית
סיים לימודי agregation לערבית בשנת 1946, ולאחר תקופה קצרה של עבודה בשרות משרד החוץ, החל משנת 1946 לימד כמורה בתיכון היוקרתי "לואי לה גראן" בפאריס. בין השנים 1951–1956 החליף את רז'י בלאשר ולימד בבית הספר הלאומי לשפות מזרחיות בנות זמננו. בשנת 1956 ירש את מקומו של אווריסט לוי פרובנסל והיה לפרופסור בסורבון וראש המחלקה לאסלאמולוגיה עד לפרישתו המוקדמת ב-1978, בגיל 64.
פעילותו המדעית
פלה היה חבר במערכת של כתבי עת בינלאומיים חשובים בתחום חקר האסלאם, כולל בדלהי ובקראצ'י. נודע ב-30 מאמריו על חייו ופעילותו של הסופר הערבי אל ג'אחיז מהמאה התשיעית ובתרגומיו מערבית לצרפתית של ספריו - "ספר הקמצנים", "ספר הפרדים" והספר המיוחס לג'אחיז - "ספר הכתר", כמו כן בעבודת הדוקטורט שלו Le Milieu bas̩rien et la formation d’al-Ǧah̩iz̩ (הסביבה הבצרית ועיצוב אישיותו של אל-ג'אחיז). בין השנים 1962–1979 עבד פלה על תרגום ספרו של ההיסטוריון והגאוגרף הערבי אל-מסעודי מהמאה העשירית, שדות המרעה של הזהב ומכרות האבנים היקרות, בעקבות התרגום הקודם מהמאה ה-19 של ברבייה דה מנאר ופאווייה דה קורטיי. הספר, בתרגומו ובעריכתו של פלה כלל 3500 דפים - מתוכם חמישה כרכים - הטקסט בערבית, שני כרכים מוקדשים למפתח מילים אנציקלופדי ושלשה כרכים כללו את התרגום לצרפתית.
שארל פלה לקח חלק פעיל בעריכת שבעת הכרכים הראשונים של המהדורה השנייה של "האנציקלופדיה של האסלאם" בחסות האיחוד האקדמי הבינלאומי. כתב בה את החלקים הקשורים לצרפת ומאות ערכים. פלה השתתף גם במפעל כתיבת המילון אנגלי-ערבי-צרפתי שניזום על ידי רז'י בלנשר.
פרט לעניין שגילה בספרות הערבית שנוצרה בשטח עיראק של היום במאות ה 9–10, כתב פלה גם מאמרים על תולדות מרוקו וספרד בימי שלטון המורים. כתב גם על נושאים אסטרונומים - על לוח השנה מקורדובה ,על לוחות שנה ממצרים ועל האסטרולאב של אר-רודאני, כמו כן על דקטילונומיה - הספירה בעזרת האצבעות.
כדובר השפה הערבית על בוריה, יצא לסיורי הרצאות בערבית בארצות ערביות ואסלאמיות רבות.
פלה נפטר ממחלה קשה ב-28 באוקטובר 1992.
ספרי עיון וספרי לימוד
(הערבית הנוכחית. מילים ערביות מסווגות לפי משמעות ומילון יסודי של הערבית המודרנית)
תרגומיו
d'après la version ital. de Maria Nallino / Carlo-Alfonso Nallino, 1950 (הספרות הערבית מתחילתה ועד תקופת בית אומיה: הרצאות בערבית מאת קרלו אלפונזו נאלינו, תרגום לצרפתית לפי הגרסה האיטלקית של מריה נאלינו) Texte arabe et traduction française en regard avec une introduction, des notes et 4 index (אל מוקדסי - תיאור המערב המוסלמי במאות ה 4–10, טקסט ערבי, תרגום לצרפתית, עם מבוא, הערות שוליים ומפתח דברים)
ספרים בעריכה קיבוצית
seconde edition française, 1960-2005 (ליוואט - הומוסקסואליות - פורסם ללא שם המחבר - בפרק "מיניות: יחסים ארוטיים בין גברים בחברות המוסלמיות - באנציקלופדיית האסלאם בעריכת א. שמיט ויהודה סופר)
*Mas'udi et l'imamisme dans Robert Brunschvig et Toufic Fahd Le Shiisme Imamite, 1970  (מסעוד והאימאמיזם - בספר "השיעה האיממיסטי" מאת רובר ברונשוויג ותופיק פאהד)
קישורים חיצוניים
Monfrin (J.), (Allocution suite au décès de Charles Pellat, 1914-1992, CRAI, 1992, p. 647-649. Samia Harrar La vie d'un arabisant. Ce ne fut pas une sinécure,.12.12.2007 - Prose arabe à Bagdad Un document sur les rapports entre les Chorfa et le Berbers, Revue de l'Occident musulman et de la Méditerranée, 1973, vol.15 nr.15-16, pp.253-256,
היסטוריה של קנדה
לפי מסורות קדומות בסקנדינביה, הגיעו יורדי ים ויקינגים לאזור זה של העולם לקראת סוף האלף הראשון לספירה ואף הקימו בו מושבות שלא שרדו.
בעת החדשה: הצרפתים והבריטים החלו לחקור את האזור בסוף המאה ה-15 ומאוחר יותר החלו גם להקים יישובי קבע שהתרכזו בעיקר בחוף המזרחי של היבשת. בשנת 1763, לאחר סיומה של מלחמת שבע השנים, צרפת ויתרה על מרבית שטחיה באמריקה הצפונית לטובת בריטניה. לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית נותרו המושבות הקנדיות השטחים היחידים שבבעלות האימפריה הבריטית באמריקה הצפונית. בשנת 1867 אוחדו מושבות אלו לדומיניון בריטי שכלל ארבע פרובינציות: אונטריו, קוויבק, ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה. תהליך זה, שנקרא בשם איחוד קנדה, הביא לעלייה באוטונומיה של המושבות מהכתר הבריטי ושיאו היה עם חקיקתו של חוק וסטמינסטר בשנת 1931, שקבע את עצמאותם של הדומיניונים של האימפריה הבריטית, ובכללם גם קנדה. בשנת 1982 חוקק הפרלמנט הבריטי את חוק קנדה שביטל את שארית התלות של המדינה העצמאית בבריטניה.
כיום קנדה מורכבת מעשר פרובינציות ושלוש טריטוריות הנשלטות על ידי מונרכיה חוקתית שבראשה המונרך הבריטי.
התקופה הפרה-קולומביאנית
בני אדם החלו ליישב את יבשת אמריקה החל מלפני כ-14,000 שנה, כאשר גובה פני הים ירד ואפשר חצייה רגלית של מצר ברינג מסיביר לצפון מערב אמריקה הצפונית. עם זאת, באותה התקופה מרבית האזור שנקרא היום קנדה היה מכוסה בשכבת קרח עבה ולכן המתיישבים החדשים ביבשת התרכזו בעיקר באזור אלסקה של ימינו. לפני כ-16,500 שנה הקרחונים החלו להנמס ובני האדם יכלו להתחיל לנדוד מזרחה ודרומה. ההערכה היא כי המתיישבים נכנסו פנימה לתוך היבשת בעקבות יונקים גדולים כגון ממותה, מסטודון, כבש המושק ועוד. העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר להתיישבות בקנדה נמצאו בטריטוריית יוקון והן כוללות כלי אבן מסותתים ועצמות עם סימני שחיטה של ממותות.
לפני כ-10,000 שנה האקלים באמריקה הצפונית החל להתייצב והיה דומה מאוד לאקלים של ימינו. כתוצאה מכך החל תהליך נרחב של נדידה ועלייה חדה באוכלוסייה בכל יבשת אמריקה. גודלה של קנדה והמגוון הרחב של צמחים, בעלי חיים ותנאים אקלימיים הנמצאים בה תרמו לחלוקת המתיישבים לשבטים נפרדים המוגדרים על ידי שפה או תרבות. אזור קולומביה הבריטית יושב על ידי עמי הסטולו כבר בתחילת עידן ההולוקן, 9,000-10,000 שנים לפני זמננו. מרבית השטח בצפון וצפון-מערב אמריקה הצפונית יושב על ידי עמי הנא-דניי החל מסביבות האלף השמיני לפנה"ס. עמים אלו היו אבותיהם של הילידים דוברי שפות אתבסקה, שכללו בתקופה מאוחרת יותר את שבטי האפאצ'י והנאוואחו בדרום. הם הקימו כפרים עונתיים מהם יצאו לציד, דיג ואיסוף מזון לחורף.
עמי ההורון התיישבו באזור דרום אונטריו לפני כ-9,000-10,000 שנה וצדו בעיקר קאריבו כדי לשרוד על האדמה שהייתה באותה תקופה עדיין מכוסה על ידי קרחונים. עמים רבים אחרים הסתמכו על באפלו לצורכי מחיה החל מהאלף השישי לפנה"ס. ילידים אלו צדו את הבהמות הגדולות על ידי הנסתם לכיוון שפת צוק, שם היו נופלות ומתות. באתר הד סמאשד אין שבדרום מערב אלברטה נמצאו עדויות לציד ביזונים במשך כ-6,000 שנים. תקופת תרבות היער החלה בערך באלף השני לפנה"ס ונמשכה עד לסוף האלף הראשון לספירה. תקופה זו כללה התיישבות ענפה באזור מזרח קנדה ונבדלה מהתקופות שלפניה בעיקר בשימוש בכלי חרס בנוסף לכלי אבן. העמים של מזרח קנדה הסתמכו פחות על בשר ויותר על גידולים חקלאיים כגון תירס, שעועית וקישוא.
עד לאלף הראשון לספירה העמים שנקראים כיום האומות הראשונות התיישבו וייסדו רשתות מסחר ברחבי קנדה. תרבויות ילידיות קנדיות רבות הקימו יישובי קבע והציגו סממנים של תרבות מורכבת בעלת סדר חברתי מובנה. רבות מהתרבויות הללו נכחדו עוד לפני הגעתם של המתיישבים האירופאים הראשונים והידע היחיד שלנו עליהן מגיע מעדויות ארכאולוגיות.
מסעות הוויקינגים
הסאגות מתארות שלושה אזורים נפרדים שהתגלו על ידי אריקסון: הלולנד ("ארץ האבנים השוטוחות"), המתייחס ככל הנראה לאי באפין שבטריטוריית נונאווט; מארקלנד ("ארץ היערות"), המתייחס ככל הנראה לאזור לברדור; ווינלנד ("ארץ היין") שם התיישבו הוויקינגים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 התגלו עדויות ארכאולוגיות להתיישבות זו באתר ל'אנס או מדוז שבקצה הצפון-מערבי של האי ניופאונדלנד. עם זאת ההתיישבות האירופאית הראשונה ביבשת אמריקה לא החזיקה מעמד זמן רב, בעיקר בשל עוינותם של השבטים המקומיים.
החוקרים האירופאים הראשונים בעת החדשה
בשנת 1497 הפך ג'ון קבוט, חוקר ונווט ונציאני שפעל בשירות מלך אנגליה, לאירופאי הראשון שהגיע ליבשת צפון אמריקה מאז הוויקינגים. קבוט שאף למצוא דרך צפונית משל קולומבוס שתקשר בין אירופה לאסיה, ונחת ב-24 ביוני 1497 בחופי אמריקה הצפונית, ככל הנראה באזור החוף המזרחי של ניופאונדלנד. משלחתו של קבוט לא נשארה זמן רב על החוף ולא חקרה את פנים הארץ, אולם היא כן הניפה את דגל אנגליה במקום ובכך תבעה את האזור בשם מלך אנגליה.
עם זאת, פורטוגל טענה כי יש לה זכות ראשונים על האזור שהתגלה על ידי קבוט בשל חוזה טורדסיאס, שחילק את העולם החדש בין פורטוגל לספרד. לצורך זאת שלחה האימפריה הפורטוגזית מספר חוקרים מטעמה בסוף המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 שתבעו את האזורים הנקראים כיום ניופאונדלנד ולברדור (הנקרא על שם החוקר הפורטוגלי ז'ואו פרננדז לברדור) בשם פורטוגל. בתחילת המאה ה-16 אף הוקמו מספר יישובי קבע פורטוגלים בחופי ניופאונדלנד שהתבססו על דיג בקלה וסחירתם עם סוחרים אירופאים, אולם עד מהרה יישובים אלו ננטשו בעוד שהפורטוגלים מיקדו את מאמציהם באמריקה הדרומית.
ייסוד קוויבק סיטי ומונטריאול
הקשר הצרפתי לעולם החדש החל בשנת 1524 כאשר החוקר האיטלקי ג'ובאני דה וראצאנו נשלח על ידי פרנסואה הראשון, מלך צרפת כדי לסייר באזור שבין פלורידה לניופאונדלנד בתקווה למצוא מעבר לאוקיינוס השקט. וראצאנו היה האירופאי הראשון לגלות את אזור ניו יורק של היום, לה קרא "אנגולם החדשה" (Nouvelle-Angoulême) מסעו של וראצאנו שכנע את מלך צרפת להמשיך ולחקור את העולם החדש.
בשנים 1534–1535 סייר ז'אק קרטייה, מגלה ארצות צרפתי, שגילה בין היתר את הנהר סנט לורנס, באזור ניו פאונדלנד. בעקבותיו הגיעו לאזור מתיישבים צרפתים רבים במהלך המאה ה-16 והמאה ה-17. הם התיישבו בחלקה המזרחי של קנדה, מתוך מטרה לעסוק בדיג ובסחר בפרוות, ובמיוחד הבונה, שפרוותו הייתה יקרת ערך באירופה.
הניסיונות הצרפתים הראשונים להתיישבות קבע באזור נכשלו, אולם ספינות צרפתיות המשיכו לחצות את האוקיינוס האטלנטי ולהפליג בנהר סנט לורנס לפנים הארץ בעודן סוחרות ויוצרות קשרים עם האומות הראשונות.
אביה מייסדה של קנדה דוברת הצרפתית היה סמואל דה שמפלן. הוא ופייר דה-גה הוליכו את המחנה הצרפתי להתיישב תחילה באקדיה במהלך שנת 1604, ולאחר מכן בשנת 1608, בקוויבק סיטי שבאזור הנהר סנט לורנס. העיר הפכה לבירת צרפת החדשה והיא נחשבת לעיר האירופאית הראשונה בצפון אמריקה הלא-ספרדית. שמפלן המשיך לסייר באזור שמסביב לקוויבק ובעיקר ליצור קשרים עם השבטים המקומיים.
אזור הימות הגדולות נחקר על ידי המגלה הצרפתי אטיין ברולה בין השנים 1610 - 1612, ובשנת 1615, עם הגעת דה שמפלן לימת יורון, החלה התיישבות של מיסיונרים צרפתיים גם באזור זה. ב-1627 הוקמה על ידי הקרדינל רישלייה חברת "צרפת החדשה". החברה קיבלה זיכיון להתיישב ולשלוט בשטחי צרפת בצפון אמריקה. בשנת 1620, לאחר שחקר את אזור הימות הגדולות ועמק סנט לורנס, מונה שמפלן על ידי לואי השלושה עשר כמנהל האדמיניסטרטיבי של האזור, ולמעשה שימש כמושל הכללי של צרפת החדשה בשם המלך.
ב-1642 הוקמה העיר מונטריאול על ידי דה מזונב. הסיוע של הצרפתים לשבט יורון כנגד שבטי האירוקוי, הפך את האחרונים לאויבים. לאחר הקמת מונטריאול החלו המושבות הצרפתיות הצעירות לסבול מהצקות בלתי פוסקות מצד שבטי האירוקוי שהגיעו לשיאם ב-1660. ביו שני הצדדים התקיימה סדרה ארוכה של עימותים הנקראים כיום "מלחמות הבונים" ושהסתיימו רק בשנת 1701.
בסוף המאה ה-17 הקימו הבריטים מוצבי סחר באזור הימות הגדולות, והחל מאבק בינם לבין הצרפתים על השליטה בשטח.
בתחילת המאה ה-17 מנתה האוכלוסייה הצרפתית בצפון אמריקה רק כמה מאות מתיישבים, בעוד שהמושבות האנגליות שמדרום היו גדולות ומבוססות בהרבה. הקרדינל רישלייה, יועצו האישי של לואי השלושה עשר, שאף להפוך את צרפת החדשה לקולוניה חשובה וגדולה לא פחות מההתיישבות האנגלית והכריז על תמריצים בדמות כסף ואדמה למתיישבים צרפתים באקדיה. עם זאת, הקרדינל אסר על פרוטסטנטים להתיישב באזור, ולכן פרוטסטנטים צרפתים רבים בחרו במקום זאת להתיישב באזור האנגלי הסובלני יותר. באותה התקופה החלו המתיישבים האנגלית בדרום לפשוט על עמק סנט לורנס ובשנת 1629 אף כבשו את העיר קוויבק סיטי והחזיקו בה במשך שלוש שנים. בנוסף, היישוב הצרפתי הקטן בקנדה סבל מפשיטות חוזרות ונשנות מצד האירוקוי, אולם בשנת 1663 המושבה חוזקה מבחינה ביטחונית לאחר שהמלך לואי הארבעה עשר הכריז על צרפת החדשה כמושבת כתר ושלח גדודי צבא צרפתים לאזור כדי לשמור על השקט. בשנת 1666 בוצע בצרפת החדשה סקר אוכלוסין מקיף שהראה כי כלל האוכלוסייה באזור מנתה 3,215 צרפתים, כאשר רק שליש מתוכם היו נשים.
המלחמות בין בריטניה לצרפת
לקראת סוף המאה ה-17 המתיישבים הצרפתים היו מבוססים באזורים המודרניים של אונטריו, קוויבק, החוף המזרחי של קנדה וצפון ניו אינגלנד, אולם המתיישבים הבריטים שלטו לא רק על שלוש עשרה המושבות בדרום אלא גם על כל אזור מפרץ הדסון שמרכז קנדה וכן על חלק מניופאונדלנד. בשנת 1682 המצב אוזן במעט לאחר שרנה-רובר קוואלייה הצרפתי חקר את אזור נהר המיסיסיפי ותבע בשם צרפת אזור נרחב שהשתרע מהאגמים הגדולים בצפון ועד למפרץ מקסיקו בדרום. בנוסף, חוקרים צרפתיים הצליחו להגיע רגלית ממונטריאול לחופי מפרץ הדסון ולכבוש שטחים נוספים בשם צרפת.
לא חלפו חמש שנים, ומלחמה חדשה ("מלחמת המלכה אן") פרצה ב-1702. בעקבות פרוץ מלחמת הירושה הספרדית באירופה ב-1701, התלקחו עימותים בין הבריטים לבין הצרפתים גם בזירה האמריקנית. ב-1710 כבשו הבריטים שוב את פורט רויאל ואת אקדיה, והאזור הפך למחוז הבריטי נובה סקוטיה. ב-1713 נחתם הסכם אוטרכט בו ויתרו הצרפתים על ניופאונדלנד ועל אזור מפרץ הדסון לטובת בריטניה. לאחר ההסכם ידעה צרפת החדשה שנות שקט, והחלה להתפתח. נסללה דרך המלך בין קוויבק למונטריאול, והאוכלוסייה החלה לגדול. ב-1740 מנתה צרפת החדשה כ-50,000 נפש, אך מספר זה היה נמוך מאוד ביחס למספר המתיישבים הבריטיים בצפון אמריקה.
השקט נשמר באזור עד 1744, עת תקפו הבריטים שוב במערכה שנקראה "מלחמת המלך ג'ורג'", שוב על רקע מלחמה אחרת - מלחמת הירושה האוסטרית. המערכה נמשכה עד 1748, ובמסגרתה כבשו הבריטים ב-1745 את מצודת לואיסבורג (Louisbourg) אך השיבו אותה לצרפתים ב-1748 במסגרת הסכם Aix-la-Chapelle.
ב-1754 פרצה המלחמה הרביעית והאחרונה - מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, שהייתה חלק ממלחמת שבע השנים על רקע סכסוכי הקרקעות הבלתי פוסקים בין הצדדים. מלחמה זו ארכה פורמלית תשע שנים. בתחילתה היו לצרפתים הישגים מסוימים, אך החל משנת 1758 הצליחו הבריטים לחדור למעוזיהם של הצרפתים ולכבשם, וב-1760 הגיעו לערים המרכזיות בקוויבק - קוויבק סיטי ומונטריאול, כך שלמעשה ניצחו במלחמה. ב-1763, בתום מלחמת שבע השנים, שמלחמת הצרפתים והאינדיאנים הייתה למעשה הזירה הצפון אמריקנית שלה, החליטו הצרפתים לשמור על שליטתם באיים הקריביים ולוותר על בעלותם במושבותיהם בצפון אמריקה לטובת בריטניה. תנאים אלה נחתמו במסגרת חוזה פריז.
לאחר סיום הקרבות איבדה צרפת כמעט את כל החזקותיה באמריקה הצפונית, למעט שני איים קטנים בניופאונדלנד (סן-פייר ומיקלון), שם שמרה צרפת על זכויות הדיג שלה, ושני איים בקריביים (גוואדלופ ומרטיניק). גם היהלומים שבכתר צרפת החדשה, קוויבק סיטי ומונטריאול, עברו לשליטתם של הבריטים.
חוק קוויבק
לאחר החתימה על חוזה פריז בשנת 1763, שסיים את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים באמריקה הצפונית ואת מלחמת שבע השנים באירופה, העבירה צרפת את השליטה על מרבית שטחיה בקנדה לידי הבריטים. השליטים החדשים התירו לתושבים הקנדים צרפתים להמשיך בחיים הפוליטיים, הדתיים והתרבותיים שלהם ללא שינוי רב, ואף אפשרו להם לנהוג לפי הדת הקתולית והחוק הצרפתי (עליו מבוסס כיום החוק הקבקי). זכויות אלו ניתנו לתושבים הקנדים צרפתים על ידי חוק קוויבק, שנחתם בשנת 1774 בפרלמנט הבריטי והיווה את אחד מחוקי הכפייה עליו מחו תושבי שלוש עשרה המושבות מדרום ושהובילו בהמשך למהפכה האמריקאית.
המהפכה האמריקאית
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית רחשו רבים מהקנדים הצרפתים וכן הקנדים ממוצא בריטי אהדה כלפי המורדים בדרום, אולם נמנעו מלהצטרף באופן פעיל למאבק. בשנת 1775 ניסה הצבא הקונטיננטלי לכבוש את קוויבק מידי בריטניה אולם הוא נבלם על ידי הכוחות הבריטים בקרב קוויבק. בשנת 1783 פינו הבריטים את העיר ניו יורק והעבירו את מרבית האוכלוסייה הנאמנה לכתר לנובה סקוטיה וקוויבק. למעשה כמות הפליטים הייתה כה גדולה עד שהיה צורך בהקמת מושבה חדשה, ניו ברנזוויק, בשנת 1784, וכן בפיצול קוויבק בשנת 1791 לשני מחוזות נפרדים: קנדה התחתונה, שכללה בעיקר את התושבים הצרפתים באזור נהר סנט לורנס, וקנדה העליונה, שיושבה על ידי פליטים בריטים משלוש עשרה המושבות וכללה את דרום אונטריו של היום. בירתה של קנדה העליונה, יורק, נוסדה בשנת 1796 והתפתחה כארבעים שנה מאוחר יותר לעיר טורונטו. החתימה על חוזה פריז בשנת 1783 סיימה את מלחמת העצמאות וקבעה רשמית כי הגבול בין ארצות הברית לבין המושבות הבריטיות יהי לאורך קו רוחב 45. השטח שמדרום לאגמים הגדולים, שהיה לפני כן חלק מקוויבק, הועבר לידי האמריקאים.
מלחמת 1812
מלחמת 1812 ניצתה בין ארצות הברית לבריטניה ועירבה גם את הקולוניות הבריטיות באמריקה הצפונית. האמריקאים קיוו לכבוש לפחות חלק מהשטח מצפון לגבול הן כדי לפגוע בבריטים והן כדי לדכא את המתקפות של האומות הראשונות שהפריעו ליישוב אזור הספר. בשנת 1813 השתלטו הכוחות האמריקאים על ימת אירי וסילקו את הבריטים ממערב אונטריו. כתוצאה מהמלחמה החלה הגירה ערה מקנדה העליונה לאוהיו, אינדיאנה ומישיגן.
ההתקוממויות של שנת 1837
בשנת 1837 התרחשו מספר מרידות בקנדה העליונה והתחתונה נגד השלטון הבריטי. בעוד שבקנדה העליונה המרד היה חובבני ובלתי מוצלח, בקנדה התחתונה הצליחו מורדים קנדים צרפתים וקנדים-בריטים להילחם בשלטון ואף לכבוש מספר ערים. לאור ההתקוממויות בחנה הממשלה הבריטית את המצב במושבות הבריטיות באמריקה הצפונית ומצאה כי יש צורך בשלטון מקומי אוטונומי. בנוסף, היא המליצה על איחוד קנדה העליונה והתחתונה על מנת לגרום להתבוללות של האוכלוסייה הצרפתית והטמעתה באוכלוסייה הדוברת אנגלית. לצורך כך אוחדו שני המחוזות למחוז קנדה מאוחד בשנת 1840, ובשנת 1848 הפרלמנט הבריטי אישר למושבה, יחד עם מושבת נובה סקוטיה, לייסד שלטון מקומי. במהלך שבע השנים הבאות העניקו הבריטים שלטון מקומי גם לאי הנסיך אדוארד, לניו ברנזוויק ולניופאונדלנד.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 הגיעו כ-800,000 מהגרים לקנדה, בעיקר מהאיים הבריטים. אחוז גבוה ממהגרים אלו הגיעו מסקוטלנד, בעקבות פינוי הרמות הסקוטיות, וכן מאירלנד, בעקבות רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד. בשנים 1847 ו-1848 הגיעו לטורונטו בלבד 35,000 מהגרים איריים שברחו מהרעב בארצם.
התפשטות מערבה
האירופאים החלו לחקור את הקצה המערבי של קנדה באמצע המאה ה-18 כאשר סוחרים הגיעו לאזור כדי לסחור בפרוות לוטרת הים. הספרדים היו הראשונים למפות את האזור ולתבוע בעלות על החוף הפסיפי של קנדה בשנת 1775, אולם הם לא הקימו באזור יישובי קבע או תחנות סחר. בשנת 1778 הימאי הבריטי ג'יימס קוק הגיע לאזור בחיפוש אחר המעבר הצפון-מערבי ואף נחת באי ונקובר. עשר שנים לאחר מכן הבריטים היו הראשונים לבנות יישוב במקום והחלו במסחר בפרוות עם סין, אולם הספרדים, שעדיין ראו באזור טריטוריה בבעלותם, התחילו לבנות באי ונקובר מבצר ואף השתלטו על מספר ספינות בריטיות. תקרית זו כמעט והובילה למלחמה בין ספרד לבריטניה אולם בסופו של דבר הספרדים עזבו את האזור ולא המשיכו את תביעותיהם עליו.
הבריטים שאפו למצוא דרך יבשתית לאוקיינוס השקט כדי להרחיב את הסחר הרווחי בפרוות. בשנת 1793 החוקר הסקוטי אלכסנדר מקנזי, עליו קרוי הנהר מקנזי, היה האירופאי הראשון לחצות את קנדה ברגל ולהגיע לחוף הפסיפי. זמן קצר לאחר מכן הקימו הבריטים את יישוב הקבע הראשון במערב קנדה, פורט סנט ג'ון שבקולומביה הבריטית. בשנת 1821 התאחדו שתי חברות המסחר הגדולות בקנדה (ולמעשה מהחברות הגדולות בעולם בזמנו), חברת מפרץ הדסון והחברה הצפון-מערבית והקימו את היישוב ונקובר כבסיסם המערבי. לאחר האיחוד שלטה החברה החדשה על שטח של 7,770,000 קמ"ר שהשתרע על מרבית קנדה של היום, מהאזור שמזרחית לאגם הדסון ועד לאוקיינוס השקט, וכן צפונה עד לאוקיינוס הארקטי.
בשנת 1849 הוכר אזור האי ונקובר כמושבה בריטית מלכותית, בעיקר כדי לספק בסיס לצי הבריטי בחוף המערבי של צפון אמריקה. בשנת 1858, לאחר גילוי זהב באזור קניון פרייז'ר שגרם לקפיצה באוכלוסייה של אזור קולומביה הבריטית מ-150 תושבים ל-20,000 תוך שנה בלבד, הוחלט על הפיכתה של קולומביה הבריטית גם היא למושבה מלכותית. בשנת 1866 סופחה מושבת האי ונקובר לתוך קולומביה הבריטית.
איחוד קנדה
בשנים שלאחר הענקת השלטון המקומי הועלה מספר פעמים הרעיון להפוך את המושבות הקנדיות הנפרדות לפדרציה מאוחדת, ובשנת 1859 אף הועלה הרעיון בפני הפרלמנט הבריטי אך נדחה במהרה. בשנת 1864 החלו ראשי הממשלות של ניו ברנזוויק, נובה סקוטיה ואי הנסיך אדווארד לדון באפשרויות של איחוד מושבותיהם למושבה ימית אחת, והם הופתעו כאשר ג'ון אלכסנדר מקדונלד, ראש הממשלה של מחוז קנדה המאוחד דאז, ביקש להצטרף גם הוא לדיונים. באותה השנה בועידת שארלוטטאון וועידת קוויבק נדונו התנאים לאיחוד המושבות ובשנת 1866 אושר רעיון האיחוד בפרלמנטים של ניו ברנזוויק, נובה סקוטיה וקנדה.
בדצמבר 1866 הגיעו 16 נציגי המושבות ללונדון לדיונים עם המלכה ויקטוריה ועם הפרלמנט הבריטי בנושא הקונפדרציה הקנדית ובמרץ 1867 אישרה המלכה רשמית את חוק צפון אמריקה שקבע כי החל מ-1 ביולי של אותה שנה יאוחדו המושבות הבריטיות תחת דומיניון אחד בשם קנדה בעל פרלמנט עצמאי שייצג באופן שווה את ארבעת מחוזותיו: ניו ברנזוויק, נובה סקוטיה, אונטריו וקוויבק (שני האחרונים פוצלו ממחוז קנדה המאוחד). ה-1 ביולי נחגג עד היום כיום קנדה, יום העצמאות של המדינה.
התפתחותה של קנדה העצמאית
בשנת 1869 הפדרציה החדשה של קנדה, בראשות ראש ממשלתה הראשון ג'ון אלכסנדר מקדונלד, רכשה את מרבית שטחיה של חברת מפרץ הדסון ונתנה להם את השם "הטריטוריות הצפון-מערביות". טריטוריה זו כללה למעשה את כל שטחה של קנדה המודרנית חוץ ממדינות הקונפדרציה במזרח וקולומביה הבריטית במערב. הממשלה עודדה מתיישבים אירופאים לנדוד מערבה וליישב את הטריטוריה החדשה אולם נדידה זו עוררה את זעמם של התושבים המקומיים שהיו בעיקר אנשי האומות הראשונות וכן עמי המטי, צאצאיהם של סוחרי הפרוות הצרפתים מהמאה ה-17 שלקחו נשים מקומיות. כדי להרגיע את הרוחות הוקם בשנת 1870 מחוז מניטובה כפרובינציה החמישית בקנדה, בה ניתנו זכויות לאנשי המטי.
בשנת 1871 צורפה קולומביה הבריטית לקונפדרציה החדשה ובשנת 1873 הצטרף גם אי הנסיך אדוורד כמחוז הקטן ביותר בקנדה. באותה השנה הוקמה המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה במטרה לפקח על הטריטוריות הצפון מערביות ולמנוע אפשרות שהאמריקאים ינסו להתיישב באזור. בשנת 1896, בעקבות הבהלה לזהב באזור קלונדייק, הגיעו כ-40,000 מתיישבים חדשים לטריטוריות הצפון מערביות בתוך שנה אחת. לאור הגידול החד באוכלוסייה החליטה ממשלת קנדה בשנת 1898 להפוך את אזור יוקון לטריטוריה נפרדת. בשנת 1905 הוקמו המחוזות ססקצ'ואן ואלברטה מתוך הטריטוריות הצפון-מערביות כחלק מהקונפדרציה. במהלך תחילת המאה ה-20 שונו הגבולות של המחוזות מספר פעמים עד שבשנת 1912 הם דמו מאוד לצורתם כיום, כאשר הגבול הדרומי של הטריטוריות הצפון-מערביות נקבע על קו רוחב 60.
קנדה בין שתי מלחמות עולם
קנדה השתתפה במלחמת העולם הראשונה כחלק מהכוחות הבריטים באירופה, כאשר תרומותיו החשובות ביותר של הגיס הקנדי היו בקרב רכס וימי, הקרב על הסום וקרב פשנדל. לאחר הצלחותיהם של החיילים הקנדים בשדה הקרב נולדה בקרב הקנדים תודעה לאומית שהייתה נחלתם של דוברי האנגלית ולא הייתה זהה לזו של דוברי הצרפתית, שהתנגדו לגיוס החובה במהלך המלחמה. לאחר המלחמה ממשלת קנדה הפכה לחזקה יותר מול בריטניה ואף הצטרפה בחברה עצמאית בחבר הלאומים. בשנת 1931 חוק וסטמינסטר קבע את עצמאותם של הדומיניונים הבריטים ולמעשה היווה מעין הכרזת עצמאות פוליטית של קנדה.
קנדה הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית ב-10 בספטמבר 1939, שבוע לאחר הכרזת המלחמה של בריטניה. הצבא הקנדי השתתף בכל זירות מלחמת העולם השנייה אך בעיקר באיטליה, צפון אירופה, צפון האוקיינוס האטלנטי וכן בקרב הונג קונג. במהלך המלחמה התגייסו כ-1.1 מיליון קנדים לצבא, כעשרה אחוז מהאוכלוסייה, מתוכם נהרגו יותר מ-45,000. ספינות רבות באזור מזרח קנדה הוטבעו על ידי צוללות גרמניות וכן המדינה חוותה מתקפה ישירה על שטחה כאשר הצי הקיסרי היפני תקף בשנת 1942 ללא הצלחה את האי ונקובר.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה קנדה חוותה תקופה של שגשוג ובשנת 1949, לאחר משאל עם, החליטו תושבי ניופאונדלנד גם הם להצטרף לקונפדרציה. במהלך המלחמה הקרה תמכה קנדה בשכנתה ארצות הברית ואף שלחה כוחות לסייע לה במלחמת קוריאה. בשנות החמישים, לאור מאבק טריטוריאלי עם ברית המועצות על הריבונות של האזור הארקטי, העבירה ממשלת קנדה כמה עשרות אינואיטים מביתם שבצפון קוויבק אל האזור הנידח של איי המלכה אליזבת. עשרות שנים לאחר מכן גירוש זה המשיך להיות נושא מחלוקת בין קנדה לתושביה האינואיטים, עד שלבסוף בשנת 1996 פוצו צאצאי התושבים המגורשים בסכום של 10 מ' דולר קנדי.
בשנת 1956 שר החוץ הקנדי, לסטר פירסון, שבשנות השישים יכהן כראש ממשלת קנדה, נסע לתווך בין מצרים לבין אנגליה וצרפת על מנת לאפשר מעבר חופשי בתעלת סואץ ולהפסיק את הקרבות בסיני. פירסון הציע להקים כוח חירום מטעם האו"ם כדי לפקח על השלום באזור ובכך נחשב ל"אבי הכוחות לשמירת השלום של האו"ם". על מאמציו לשמירת השלום קיבל פירסון בשנת 1957 את פרס נובל לשלום (הקנדי הראשון לזכות בכבוד).
בשנת 1965 אימצה קנדה לראשונה דגל לאומי משלה שיחליף את דגל הממלכה המאוחדת, ולאחר דיונים מרובים שנמשכו למעלה מחצי שנה הוחלט כי הדגל יכיל בתוכו עלה עץ אדר אך לא יכיל שום סממן להשתייכותה של קנדה לחבר הלאומים הבריטי. בשנות ה-60 שונו חוקי ההגירה הקנדים והביאו לשינוי בתמהיל המהגרים שהגיעו למדינה. אם בשנות החמישים מרבית המהגרים היו בעיקר ובריטניה, אירלנד ואיטליה, עד שנות השבעים הגיעו יותר ויותר מהגרים ממדינות כמו הודו, סין, וייטנאם, ג'מייקה והאיטי.
המהפכה השקטה
בשנות השישים מחוז קוויבק עבר תהפוכות שנקראו המהפכה השקטה ומטרתם הייתה מודרניזציה של המחוז והתרחקות מהכנסייה הקתולית. לאחר מלחמת העולם השנייה, בעוד שקנדה וארצות הברית נהנו משגשוג כלכלי, תושביה הפרנקופונים של קוויבק חיו מתחת לקו העוני ורק 13% מהם סיימו 11 שנות לימוד (לעומת 36% מהתושבים דוברי האנגלית באותה התקופה). התושבים הממורמרים בחרו בשנת 1959 במפלגה הליברלית להנהגת הפרובינציה בתקווה לשינוי. בשנת 1961 החל הממשל החדש בתהליך רפורמציה של מערכת החינוך הקבקית, שעיקרו היה הפרדת המערכת מהכנסייה. בנוסף החלה ההנהגה בתהליכי מודרניזציה של הכלכלה המקומית, כאשר הפרויקט הגדול ביותר היה הלאמת חברות החשמל המחוזיות והקמת מפעלי חשמל הידרואלקטרים, הנחשבים עד היום לגורם עיקרי בכלכלת המחוז.
ההתקדמויות הסוציאליות והכלכליות בקוויבק הביאו להתגברות הרגש הלאומני של הקנדים צרפתים והחלו להשמע יותר ויותר קולות לעצמאות מקנדה. בשנת 1967 ביקר במונטריאול נשיא צרפת דאז, שארל דה-גול, ובנאום רשמי קרא "!Vive le Québec libre" (יחי קוויבק החופשית). נאום זה הביא להכרה רשמית בתנועת הריבונות הקבקית ובשנת 1968 הוקמה לראשונה מפלגת קוויבק הלאומנית תחת רנה לווק. קבוצת לאומנים קיצוניים יותר הקימו את החזית לשחרור קוויבק והחלו בפעולות טרור ששיאן היה במשבר אוקטובר בשנת 1970, שסימל את סופה של המהפכה השקטה. בשנת 1976 נבחרה מפלגת קוויבק לראשונה לשלטון והחלה בצעדים למען הבטחת זכויותיהם של הקנדים הצרפתים במדינה.
יוסי (פיל)
יוסי הפיל (נולד ב-11 באוגוסט 1974) הוא פיל סוואנה אפריקני שחי בגן החיות הספארי ברמת גן, ישראל, והוא הפיל הגדול ביותר החי בעולם, עם מספר הצאצאים הגדול בעולם (30 במספר) הפזורים במספר גני החיות ברחבי העולם.
חייו
יוסי, נולד ב-11 באוגוסט 1974 בספארי ברמת גן לפילה "בהטי" ילידת 1961, שנמצאת לצד יוסי בחצר, ולאב "טימבו" שנפטר בצעירותו של יוסי. יוסי הוא הפיל הראשון שנולד בספארי, וכיום הפיל הגדול ביותר בעולם בגני חיות - הוא מתנשא לגובה של ומשקלו מוערך כ-.
במהלך השנים נולדו ליוסי כ-30 צאצאים ממספר נקבות שונות, מה שהופך את יוסי לפיל הפורה ביותר, עם מספר הצאצאים הגדול ביותר לפיל בגני חיות בעולם, כל הצאצאים של יוסי פוזרו בגני חיות ברחבי העולם והוא הפיל שצאצאיו פזורים במספר הגדול ביותר בעולם בגני חיות.
ב-2 באפריל 2007 פצח בשעטה פתאומית לעבר הפילה "עטרי" ותקף אותה באלימות. כל הפילים היו באותה שעה בחצר, כשיוסי מסיבה לא ברורה, תקף ונגח בעטרי, עד שהשניים הגיעו לחומת החצר ושם הוא מעך את עטרי בחוזקה. כשהבחינו המטפלים באירוע הקשה, הם ניסו להכניס את כל הפילים אל תאי הלינה הסמוכים לחצר, אך גם הרעש שנגרם מפתיחת התאים לא הצליח להסב את תשומת לבו של יוסי, שהיה אחוז אמוק ומחץ את עטרי חסרת האונים. בחצר נכחו באותה שעה חמש נקבות ושני זכרים צעירים שצפו במתרחש. למבקרים לא נשקפה סכנה בעת האירוע מאחר שקיימת הפרדה בין אזורי הביקור לאזור מחיית הפילים. לדברי המטפלים, בתוך כמה דקות האירוע הסתיים במותה של עטרי.
לאחר המקרה, הוחלט להפריד את יוסי לחצר נפרדת מחצר הנקבות ונבנתה מחיצה בטיחותית בחצר שמאפשרת ליוסי לראות את הנקבות, וכך הנקבות מוחזקות בבטחה. בטבע, פילים זכרים לא נמצאים יחד עם עדר הנקבות, ונחשבים כיחידאים (סוליטריים). הם נפגשים איתן רק לצורך הזדווגות בתקופת הייחום, וכך גם בהרבה גני חיות אחרים בעולם הזכר נמצא בחצר נפרדת מהנקבות וישנה מחיצה רק לצורך הזדווגות מאחר שפילים זכרים בתקופת הייחום יכולים להיות מאוד אלימים.
כיום (2023) יוסי מופרד בחצר נפרדת לצד אמו "בהטי" ונקבה בוגרת נוספת בשם "אביבה".
AAA (משחק וידאו)
טריפל A (באנגלית: AAA) הוא כינוי למשחק וידאו מושקע מאוד בתעשיית המשחקים. המאפיינים העיקרים של משחקי טריפל A הם פיתוח ועיצוב על ידי חברות גדולות ומוכרות, פרסום ושיווק מסיביים ומכירות בסדר גודל משמעותי הנאמדים במיליוני דולרים, לרוב בפרק זמן קצר ומיד עם הוצאתו לשוק.
מידע נוסף
משחקי וידאו על צורותיהם השונות נהפכו בשנים האחרונות לאמצעי הבידור הפופולרי ביותר. חברות רבות מפתחות ומייצרות משחקי וידאו למחשבים ניידים, לקונסולות משחקים, לדפדפני אינטרנט ולטלפונים ניידים, במטרה להגיע לקהל גדול ככל הניתן ולייצר רווחים גדולים. חברה שמייצרת ומשוקת משחק שזוכה בקהילת המשחקים לכינוי של "טריפל A" היא חברה בעלת מוצר ייחודי ומנצח. משחק טריפל A מיוצר על ידי צוותים גדולים של פיתוח (תכנות המשחק) וצוותים גדולים של מעצבים גרפיים, מעצבי מודלים תלת-ממדים, אנשי סאונד, מוזיקה ואנימציה. את המשחק מייצרת חברה מוכרת ומבוססת בעולם של משחקי המחשב והיא משקיעה הון עתק בפיתוח המוצר, שיווקו ופרסומו. ניתן לומר באופן גס כי משחק טריפל A הוא משחק שיוצר על ידי לפחות 100 אנשי פיתוח ועיצוב שונים, ושבמצטבר הושקעו ביצירתו אלפי שעות עבודה ואף יותר מכך. פיתוח של משחק שכזה אורך כשנה ומעלה ועלותו יכולה להגיע לעשרות מיליוני דולרים. עלות הפיתוח והשיווק של משחקי הטריפל A מן השנים האחרונות האמירו עד 100 מיליון דולרים.
חברות מסוימות מרחיקות לכת ואף מפתחות מנוע משחק ייחודי לצורך ייצור המשחק שלהם. מנוע משחק ייחודי מאפשר שליטה טובה ביותר בגרפיקה, באיכות ההצגה ומהירות החישוב של האלמנטים השונים במסך ובהשגת אפקטים חזותיים ייחודיים. משחקי הטריפל A מגוונים מאוד, הם עשויים להיות משחקי מרוץ מכוניות, משחקי יריות, משחקי הרפתקאות ועוד. לרוב, המשחקים יתנהלו בעולם בדיוני פתוח, כלומר משחק שמאפשר לשחקן חופש תנועה מוחלט כמעט לחלוטין - כניסה לכל אזור, תנועה מעלה, ירידה מתחת לאדמה, שחייה במים וביוצא בזה. המשחקים זוכים לשיווק מקדים ואגרסיבי לפני יציאתם לחנויות ובאופן זה רוב המכירות מתבצעות בשבוע הראשון של הפצת המשחק. סרטונים של המשחק מופצים ביוטיוב לקהילות של גיימרים, הם מוצגים באתר האינטרנט של החברה המייצרת וכן באמצעי מדיה נוספים כגון פרסומות בבתי קולנוע, פרסום בערוצי מדיה חברתית ועוד. במרבית המקרים, משחק טריפל A יהיה גרסה שנייה ומעלה של מוצר שכבר הצליח ושכבר יש לו קהילה של מעריצים ולקוחות.
דוגמאות של משחקי טריפל A בולטים:
נשק הנפט
הביטוי נשק הנפט מתייחס לשימוש הנעשה בנפט במסגרת לוחמה כלכלית בין מדינות. השימוש בנשק הנפט נעשה כאשר מדינות בעלות עתודות נפט גדולות, מתאגדות ועושות שימוש מניפולטיבי בנפט שברשותן כדי לסחוט את המדינות הצרכניות או את חלקן במטרה להשיג הישגים פוליטיים-מדיניים ולא כלכליים גרידא.
שימוש בנשק הנפט
הניסיון הראשון לעשות שימוש בנשק הנפט היה בחרם הנפט של 1967. ב-6 ביוני, יום לאחר פרוץ הקרבות של מלחמת ששת הימים, התאגדו כמה ממדינות ערב והטילו אמברגו נפט על ארצות הברית ובריטניה, כדי שיסירו את תמיכתם בצד הישראלי. החרם הזה לא היה יעיל משום שלרשות ארצות הברית עמדו באותה תקופה רזרבות נפט גדולות שיכלו למלא את מקומו של הנפט הערבי.
השימוש העיקרי בנשק הנפט נעשה במהלך משבר האנרגיה העולמי ב-1973. מטרת החרם הייתה ליצור לחץ על מדינות המערב שלא יתמכו בצד הישראלי במלחמת יום הכיפורים. השותפות לחרם היו חברות אואפ"ק (OAPEC) ברובם כגון: קטר, ערב הסעודית, כווית, איחוד האמירויות, עיראק, לוב ובנוסף איראן, שאיננה חברה בארגון. בפעם הזו החרם היה יעיל בהרבה מקודמו, מכמה סיבות עיקריות: מהבחינה הפוליטית-מדינית חרם הנפט הצליח להשיג את מטרותיו באופן חלקי. מדינות שנחשבו לנייטרליות בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי החלו לנקוט בדעה פרו ערבית מובהקת, כגון יפן, קנדה ומדינות מערב אירופה. לעומתן המעצמה הגדולה, ארצות הברית, המשיכה לגבות את ישראל ואף סיפקה לה נשק במהלך מלחמת 1973.
התמודדות עם נשק הנפט
ההצלחה הרבה של השימוש בנשק הנפט ב-1973 הכניסה את העולם לסחרור. הביקושים לנפט עלו, ההיצע ירד והמחירים זינקו לשמיים. עליית המחירים הכניסה את הכלכלה העולמית למיתון עמוק. המדינות הצרכניות פיתחו מספר דרכים כדי להתמודד עם נשק הנפט:
אישי עם גיל ריבה
אישי עם גיל ריבה היא תוכנית ראיונות ישראלית בהנחיית גיל ריבה. התוכנית שודרה בערוץ הוט 3 של חברת הטלוויזיה בכבלים HOT.