cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הגל השלישי של הפמיניזם
חפיפה בין דורית
שאלה נוספת העולה מהופעתו של הגל השלישי קשורה לחפיפה בין הדורות של הפמיניזם. דור שלם של נשים הפריד בין הגל הראשון והשני. הגל השני והשלישי מתקיימים אחד על השני. הגל השלישי עוד לא נפרד מטביעות הרגל הפוליטיות והחברתיות של הגל השני. אמי ריצ'רדס (Amy Richards), אקטיביסטית וכותבת בולטת של הגל השלישי עונה לביקורת זו ומגדירה "התרבות הפמיניסטית של דור זה כגל שלישי משום שהיא ביטוי של התבגרות עם הפמיניזם" (Rowe-Finkbeiner 95). הפמיניסטיות של הגל השני גדלו כשהפוליטיקה הייתה התרבות, עם מאורעות כגון "רצח קנדי, מלחמת וייטנאם, זכויות אזרח וזכויות נשים; בעוד שהגל השלישי הנץ מתרבות שכללה פאנק-רוק, היפ-הופ, צרכנות ואינטרנט." (Richards 130). זהו הבדל גדול בין הגל השני והשלישי. הפמיניסטיות של הדור השלישי למדו והבינו תוך כדי התבגרותן רעיונות פמיניסטיים שהגיעו אליהם בזכות התרבות הפוליטית ואקטיביזם של הגל השני.
ז'ן-מארי להן
ז'ן-מארי להן (נולד ב-30 בספטמבר 1939; רוסהיים, צרפת) הוא כימאי צרפתי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1987 בו זכה במשותף עם האמריקאים צ'ארלס פדרסן ודונלד ג'יימס קראם על הפיתוח והשימוש במולקולות תגובות מותאמות מבנה בעלות סלקטיביות גבוהה.
להן היה חדשן צעיר בתחום הכימיה הסופרא מולקולרית, והוא ממשיך לחדש גם כיום.
ביוגרפיה
ז'ן-מארי להן נולד בעיר רוסהיים בצרפת לפייר ומארי להן. אביו שהיה אופה התעניין מאוד במוזיקה וניגן על פסנתר ועוגב ונהיה בהמשך נגן העוגב של העיר. מה שהשפיע גם על ז'ן-מארי, שניגן מאוחר יותר על אותם הכלים גם אחרי שנכנס לתחום המדע, כי מוזיקה הוא התחום האהוב עליו אחרי מדע. להן התעניין בילדותו בפילוסופיה והיה מהתלמידים המצוינים בנושא זה בתיכון, בהמשך הוא התחיל להתעניין גם במדעים, ובמיוחד בכימיה. בשל כך סיים להן את התואר הראשון בפילוסופיה ביולי 1957 ובמדעים ניסויים בספטמבר של אותה השנה, רק חודשים בודדים לאחר שסיים את לימודיו בתיכון פריפל (Freppel).
להן התחתן עם סילבי לדרר ב-1965, ונולדו להם שני בנים.
להן הוא אתאיסט.
השכלה וקריירה
להן התחיל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת שטרסבורג, ואף על פי שהוא תכנן ללמוד פילוסופיה, בסופו של דבר לקח קורסים בפיזיקה, כימיה ומדעי הטבע. להן השתתף בהרצאות של גיא אוריסון, והבין שהוא רוצה לחקור בתחום הכימיה האורגנית. הוא הצטרף למעבדתו של אוריסון ללימודי דוקטורט. שם, חקר התמ"ג של טריטרפן, ופרסם את המאמר המדעי הראשון שלו. הוא השיג את הדוקטורט שלו ב-1963, והלך לעבוד במשך שנה במעבדתו של רוברט ברנס וודוורד באוניברסיטת הרווארד, ועבד בעיקר על הסינתזה של ויטמין B12. בשנת 1966, מונה להן כעוזר פרופסור במחלקה לכימיה של אוניברסיטת שטרסבורג. הוא עבד שם על הגבול בין כימיה אורגנית ופיזיקלית ועל סינתזת תרכובות שתוכננו במיוחד עבור הצגת תכונה נתונה, על מנת להבין טוב יותר כיצד התכונה קשורה למבנה. הוא קודם כפרופסור באוניברסיטת לואי פסטר בשטרסבורג באוקטובר 1970 ובילה שני סמסטרי האביב של 1972 ו-1974 כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, נתן הרצאות וניהל פרויקט מחקר. משנת 1979 הוא קודם גם כפרופסור וראש מעבדת הכימיה בקולז' דה פראנס, וחילק את זמנו בין שתי המעבדות.
מחקר
עבודות המחקר השונות של ז'ן-מארי הובילו בשנת 1968 לסינתזה של מולקולות דמויות כלוב שיוצרות מתחמי הכללה עם יונים של מתכות שונות. עם זה התחיל המחקר שלו על הבסיס הכימי של "הכרה מולקולרית" (כלומר האופן שבו מולקולת קולטן מזהה ונקשרת לסוּבְּסְטְרָט (מצע)), שגם משחק תפקיד מהותי בתהליכים ביולוגיים. למחקרים אלה להן קיבל את פרס נובל לכימיה בשנת 1987.
במשך השנים, קו המחקר הראשי של להן התרחב מהמחקרים על הכרה מולקולרית להגדרה והבדיקה של שדה חדש בענף הכימיה, שלו הוא הציע לקרוא "כימיה סופרא מולקולרית" (העוסק בגופים מורכבים שנוצרו על ידי קשר של שניים או יותר צורונים כימיים המוחזקים ביחד על ידי כוחות מולקולאריים).
פרס נובל לכימיה 1987
החתנים (דונלד ג 'קראם מארצות הברית, ז'ן-מארי להן מצרפת, וצ'ארלס ג' פדרסן מארצות הברית) קיבלו פרס נובל עבור שילוב תרכובות אורגניות של משקל מולקולרי נמוך ועם מאפיינים מאוד מיוחדים. המולקולות בתרכובות אלה נועדו בעיקר כדי לקשור קטיונים (יונים חיוביים), אלא גם אניונים (יונים שליליים) ומולקולות נייטרליות, באופן ספציפי וסלקטיבי. שלושת החוקרים חקרו תכונות כימיות ופיזיקליות של קומפלקסים אלה וגילו גורמים הקובעים את היכולת של המולקולות להכיר אחת את השנייה ולהשתלב זו בזו כמו שמפתח מתאים למנעול.
בתהליך המחקר יוצרו מולקולות המחקות את אופן הפעולה של אנזימים, כדי להבין את יכולת הזיהוי.
מאסטריכט (גיל גאולוגי)
מאסטריכט הוא הגיל הרביעי והאחרון בתקופת הסנון שבתת-התור קרטיקון עליון (על פי שיטת החלוקה הישנה) או הגיל השישי והאחרון בתת-התור קרטיקון עליון (על פי שיטת החלוקה העכשווית) שבתור הקרטיקון, ולכן גם תקופת הזמן הסוגרת את עידן המזוזואיקון. גיל מאסטריכט השתרע על פני תקופת הזמן שמלפני 72.1 מיליון שנה ועד לפני 66 מיליון שנה.
באמריקה הצפונית חל דילול במספר מיני הדינוזאורים יחסית לקמפן והפאונות נשלטו בעיקר בידי צרטופסים והדרוזאוריים. הזאורופודים היו מעטים בתקופה זו. הדינוזאור הגדול הנפוץ ביותר בתקופה זו באמריקה הצפונית היה הטריצרטופס, ואילו טורף העל של אמריקה הצפונית בתקופה זו היה הטירנוזאורוס רקס. מקורות עיקריים של מאובנים מתקופה זו הם תצורת הל קריק ותצורת לאנס במערב ארצות הברית. גם באלברטה שבקנדה נמצאו מאובנים רבים מתקופה זו.
בתום גיל זה אירעה ההכחדה ההמונית המכונה "הכחדת קרטיקון-שלישון" (על גבול קרטיקון-שלישון). באירוע הכחדה זה נעלמו קבוצות בעלי חיים רבות המהוות כ-50% מכלל המינים בתקופה זו, בהן הדינוזאורים, הפלסיוזאורים והמוסאזאורים, וכן קבוצות ידועות פחות. גיל המוסאזאורוס האחרון הידוע ששרידיו נמצאו בהולנד הוערך בין 65.4 מיליון שנה ל 64.9 מיליון שנה.
גיל מאסטריכט קרוי על שם העיר מאסטריכט בהולנד, שלידה זוהתה לראשונה שכבת הסלע מגיל זה.
קישורים חיצוניים
כמה מגוון היצורים שחיו ונכחדו בתקופת המאסטריכט:
מריה מרגרטה מרשאן
מריה מרגרטה דאנצי-מרשאן (בגרמנית: Maria Margarethe Danzi, או מרשאן, כשם נעוריה ;1768 – 11 ביוני 1800) הייתה זמרת סופרן ומלחינה גרמנייה.
ביוגרפיה
אביה של מרגרטה מרשאן, תאובלד הילריוס מרשאן, מונה על ידי הנסיך הבוחר קרל תאודור למשרת המנהל הראשון של התיאטרון הלאומי של מנהיים. אמה, מגדלנה לבית ברושארד, הייתה שחקנית ורקדנית בלט והייתה סוברט בתיאטרון שניהל בעלה. המחלוקת על מקום לידתה של מרגרטה נובע מאורח חייהם של הוריה, אשר חיו במנהיים בתקופה שבה נולדה, אך פעלו כתיאטרון אורח בפרנקפורט, וייתכן ששם נולדה.
כבר בגיל צעיר ניגנה מרשאן בפסנתר והופיעה כזמרת. ב-1787, כשהייתה בת 21 בלבד, הופיעה בתפקיד ראשי במחזה של יוהאן יאקוב אנגל. בין 1778 ל-1782 קיבלה שיעורי מוזיקה אצל מי שתהייה מאוחר יותר החמות שלה, פרנציסקה לברון (אמו של המלחין פראנץ דאנצי). בין 1782 ו-1784 הייתה תלמידתו של לאופולד מוצרט בזלצבורג. מרשאן הייתה אחת הנשים המלחינות היחידות בתקופתה, שבה נשים בדרך כלל נאלצו להסתפק בתפקידי שירה. ב-1785 קיבלה תפקיד ראשי בתיאטרון החצר של מינכן וב-26 באפריל 1786 הופיעה לראשונה כזמרת החצר.
בחייה, הייתה מרשאן אחת מזמרות הסופרן המפורסמות בעולם. מרבית היצירות שהלחינה סבלו מהתעלמות בשל מינה, וזכו לפרסום ולביצוע רק מאוחר יותר.
מרשאן הלכה לעולמה ב-1800 במינכן.
גביע (כלי)
גביע הוא כוס בעלת רגל דקה וארוכה. לרוב הגביע עשוי זכוכית, אך ניתן למצוא גם גביעי מתכת (בעיקר כסף) או חרסינה. גביעים בצורות שונות משמשים למגוון משקאות, בהם - גביע שמפניה, גביע יין וגביע מרטיני.
האנציקלופדיה הבריטית
האנציקלופדיה הבריטית (אנגלית: The British Encyclopaedia), או מילון האמנויות והמדעים (Dictionary of Arts and Sciences), יצאה לאור בשנת 1809 בשישה כרכים על גיליון אוקטבו (6x9 אינץ') וכללה 150 תחריטים בקירוב.
להלכה, העורך של האנציקלופדיה היה ויליאם ניקולסון, אך למעשה עיקר העבודה נעשה תחת השגחתו של ירמיהו ג'ויס. המוציאה לאור הייתה סינדיקציה של עשרים וארבעה מוכרי-ספרים ששמם הופיע בעמודי השער. כל אחד רכש מניות ובבו הזמן קיבל את חלקו היחסי של הרווח שהניבו המכירות הסופיות.
שיטת הוצאה לאור זו הייתה בשימוש רב במאה השמונה עשרה ובראשית המאה התשע עשרה, ונודעה ברבים כ-"קונגר" (Conger, סוג של צלופח). שיטה זו התאימה במיוחד לפרסומים שיצאו חלקים-חלקים דוגמת אנציקלופדיות.
חלק מהתחריטים צוירו על ידי ג'ון פיירי הבן, ונחרטו על ידי וילסון לאורי.
בשנת 1998 התפרסם מחקר של The Textbook Colloquium, שהשווה בין תוכני האנציקלופדיה הבריטית לבין תוכני "מילון האמנויות והמדעים" של גרגורי, שיצא לאור בשנת 1808, אך נערך גם הוא על ידי ירמיהו ג'ויס. תוצאות המחקר הראו ש-50% מתוכני האנציקלופדיות היו זהים.
חוקת מצרים (2014)
החוקה של הרפובליקה הערבית של מצרים 2014 (בערבית: دستور مصر 2014) היא החוקה המצרית העדכנית אשר נכנסה לתוקפה ב-18 בינואר 2014 בעקבות משאל העם במצרים בשנת 2014 בנושא חוקי היסוד. באפריל 2019 נערך משאל עם נוסף, על ביצוע מספר תיקונים בחוקה.
לאחר הדחת נשיא מצרים מוחמד מורסי בשנת 2013 הודיע צבא מצרים על הכנות ולוח זמנים לניסוח של חוקה חדשה למצרים, שתחליף את חוקת 2012 שהוביל הנשיא המודח מורסי. בעקבות המהלך הוקמו שתי ועדות שדנו בניסוח החוקה החדשה והגישו אותה להצבעה במסגרת משאל העם.
עיקרי החוקה
החוקה שאומצה בשנת 2014, כמו החוקה שנוסחה תחת מורסי בשנת 2012, מבוססת על החוקה המצרית של 1971, שהייתה תקפה עד 2011. החוקה מאשרת מבנה של נשיא ופרלמנט, שבין עיקרי פעילותם:
תיקונים ותוספות בעקבות משאל העם ה-2019
ב-16 באפריל 2019, אישר הפרלמנט שינויים בחוקה כאשר רק 22 חברי פרלמנט הצביעו נגד השינויים, ואחד נמנע. השינויים נדרשו להעלות למשאל עם תוך 30 יום וב-19 עד 22 באפריל 2019 נערך משאל העם בו אושרר התיקון לחוקה ברוב של 88 אחוזים אך כאשר אחוז ההצבעה הכללי היה נמוך ועמד על 44 אחוזים.
סעיפים
שינויים נוספים מחזקים את כוחו של הנשיא ומחזירים את יכולתו של למנות אדם לתפקיד סגן הנשיא (תפקיד שבוטל בשנת 2012). בנוסף מתחזקות סמכויות הנשיא על מערכת המשפט, עם שינויים בסעיפים 185, 189 ו-193 אשר הופכים את הנשיא לראש המועצה העליונה אשר אחראית בין היתר על רשויות המשפט במדינה אשר ימנו את התובע הכללי ואת שופטי בית המשפט החוקתי העליון. בנוסף תנתן לנשיא הסמכות למנות ישירות את ראש בית המשפט החוקתי העליון.
שני תיקונים מתייחסים לתפקיד הצבא בממשל, תוך שינוי מוצע לסעיף 200 אשר קובע כי על הצבא "לשמור על החוקה והדמוקרטיה, לשמור על עמודי התווך הבסיסיים של המדינה ועל אופייה האזרחי, ולשמור על רווחי המדינה ועל זכות הפרט והחופש".
תיקונים נוספים הופכים את הפרלמנט לגוף דו-מושבי, כאשר הבית העליון אשר בוטל בשנת 2014 הופך לסנאט, שיורכב מ -120 חברים נבחרים ו-60 שימונו על ידי הנשיא. שינויים בסעיף 102 מצמצמים את מספר חברי הבית התחתון מ-596 ל-450, כאשר לפחות 112 מושבים משוריינים לנשים.
ראאד סלאח
שייח' ראאד סלאח אבו שקרה (בערבית: رائد صلاح أبو شقرة, תעתיק מדויק: רָאאִד צַלָאח; פירוש השם: "חלוץ ישר"; נולד ב-10 בנובמבר 1958 באום אל-פחם שבישראל) הוא ערבי-ישראלי, מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית (שהוכרז בנובמבר 2015 כהתאחדות בלתי מותרת), ומראשי המנהיגים הדתיים של המוסלמים בישראל. סלאח ידוע בעמדותיו השוללות את הלגיטימיות של מדינת ישראל ובפרט את שליטתה בירושלים. בין השנים 1989–2001 כיהן כראש עיריית אום אל-פחם. נידון מספר פעמים למאסר על עבירות של התפרעות, הסתה ותמיכה בטרור.
ביוגרפיה
סלאח נולד באום אל-פחם, בן למשפחה בת שבעה ילדים. אביו שירת כשוטר סיור במשטרת ישראל, שניים מאחיו משרתים במשטרה. ובן דודו אף הוא משרת כקצין במשטרת ישראל. אחד מאחיו הוא הצייר עאסם אבו שקרה. מנעוריו הפגין אדיקות בדת האסלאם. בסוף שנות ה-70 סיים את לימודי הדת שלו במכללה דתית בחברון, הצטרף לתנועה האסלאמית בהנהגתו של השייח' עבדאללה נימר דרוויש, והחל לכתוב בעיתון התנועה, "א-סוראט". המשיך לעבוד בעיתון התנועה עד שנת 1989 כבעל טור ועורך.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל להיווצר מאבק אידאולוגי בין סלאח לעבדאללה נימר דרוויש, כאשר סלאח דגל בדעות קיצוניות יותר לגבי היחס שעל התנועה להפגין כלפי מדינת ישראל ומוסדותיה, הכולל הצהרה על שלילת זכות הקיום של מדינת ישראל מצד סלאח, והתנגדות להצהרת אמונים למדינה יהודית על ידי נבחרי ציבור ערבים. המאבק לובה גם בשל הסכמי אוסלו שאותם דחו סלאח והפלג הצפוני של התנועה מכל וכל (בדומה לעמדת חמאס), בעוד הפלג הדרומי תמך בו. הקרע הפך לסופי על רקע החלטתו של דרוויש להשתתף בבחירות לכנסת ישראל ב־1996, ובעקבותיו התפלג הפלג בראשותו של סלאח וכמאל חטיב מהתנועה האסלאמית באופן סופי, והקים תנועה אסלאמית נפרדת המכונה 'הפלג הצפוני'. הפלג הצפוני מביע התנגדות להשתתפות בבחירות לכנסת, אך אינו מפרסם זאת בפומבי.
הר הבית והמקומות הקדושים
בשנת 1997 החל סלאח להיאבק על תודעת המוסלמים בישראל באמצעות שימוש במסגד אל-אקצא כדגלו. סלאח החל לכנס כנסי תמיכה שנושאיהם היו המסגד וקדושתו. כנסים אלה צברו השפעה ותאוצה הולכת וגדלה עם השנים בקרב ערביי ישראל. בפברואר 2007 עמד סלאח בראש המתנגדים לחידוש גשר בשער המוגרבים סמוך להר הבית ולחפירות ההצלה שנעשו באזור. סלאח האשים את ההנהגה בישראל בניסיונות לפגיעה בהר הבית ובמקומות הקדושים לאסלאם, טענות אלו הוכחשו על ידי ממשלת ישראל והוצדקו על ידי משלחת ארכאולוגית טורקית שבחנה את העבודות. בעקבות התפרעות של סלאח ויריקה על שוטר במהומות, נעצר סלאח על ידי המשטרה והוגש נגדו כתב אישום על תקיפת שוטר, ובנוסף הורחק מהעיר העתיקה בירושלים ל-60 ימים. בינואר 2010 הורשע בהתפרעות ובתקיפת שוטר, נידון לתשעה חודשי מאסר בפועל ולשישה חודשי מאסר על תנאי, ונגזר עליו לפצות את השוטר שעליו ירק ב-7,500 שקלים.
ביוני 2009 נאם באוניברסיטת חיפה, לאחר שהוזמן על ידי תא סטודנטים הקשור לתנועתו. בין היתר אמר: "אם יציעו לנו לוותר על המקומות הקדושים לנו, אנחנו מעדיפים למות ונקבל את המוות בברכה."
באוקטובר 2009 נאם באום אל-פחם לאור המתיחות במתחם הר הבית, וקרא למאמינים המוסלמים לבחור בין להיות שאהידים לבין ויתור על אל-אקצא, ואיים בין השאר כי מדיניותו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, תוביל את המזרח התיכון לבעירה. התבטאות זו הובילה למהומות קשות בירושלים ובסביבתה ולמעצרו והרחקתו של סלאח מירושלים ל-30 יום בגין המרדה והסתה.
באוגוסט 2013 התבטא סלאח בחריפות נגד הכיבוש הישראלי והאשים את ישראל באחריות להצתת מסגד אל-אקצא ב־1969 ולמעורבות ב"שריפת מצרים".
לטענת מינהל מקרקעי ישראל, בשנת 2007 פיקח סלאח על הנחת 500 מצבות פיקטיביות בסמוך לבית עלמין עתיק שהקרקע בו שווקה בידי המנהל להקמת מוזיאון הסובלנות. המנהל הסיר את המצבות באישור בית המשפט.
אנטישמיות והסתה לטרור
בעקבות אירועי אוקטובר 2000 הואשם סלאח באחריות חלקית למאורעות בשל ליבוי האש במגזר הערבי. ועדת אור, בדוח הסופי שלה, כללה את סלאח ברשימת המוזהרים עקב שורה של מעשים שכללו בין השאר: שבח לאירועים האלימים, האשמות כוזבות כלפי מדינת ישראל, שלילת הלגיטימיות שלה וליבוי האש בקרב ערבי ישראל. הוועדה מצאה אותו אשם בכל הסעיפים, אך לא נקטה כלפיו בהמלצות כל שהן מאחר שבשעת הגשת המסקנות לא כיהן בתפקיד ציבורי.
ב-4 ביוני 2002 פרסם בביטאון התנועה האסלאמית "סוות אל-חק ואל-חוריה" ("קול האמת והחירות") שיר ובו דברי שטנה נגד הציונים, אותם כינה: בעקבות שיר זה וקריאות הסתה אחרות הוציא שר הפנים אלי ישי צו סגירה לעיתון וקרא להוציא את התנועה אל מחוץ לחוק, בטענה שהביטאון משמש כשופר להסתה קשה נגד היהודים, הציונות ומדינת ישראל.
בפברואר 2007 נשא נאום חריף במהלך עצרת נגד העבודות בגשר המוגרבים שבו ציטט עלילת דם כנגד היהודים:. בנובמבר 2013 הורשע סלאח בהסתה לאלימות בעקבות אירועים אלימים שפרצו לאחר נאומו ונידון לשמונה חודשי מאסר. ערעור הפרקליטות על זיכויו מעבירת הסתה לגזענות ועל קולת עונש המאסר התקבל, ובעקבותיו הוחמר גזר הדין ל־11 חודשי מאסר בפועל ועוד שמונה חודשים על תנאי. ערעורו של סלאח נדחה באוקטובר 2015.
באוגוסט 2007 ספד למחבל הערבי-ישראלי שנורה למוות לאחר שחטף אקדח ממאבטח בירושלים, ואמר: "אנחנו מברכים אותך, הצטרפת לשהידים".
בעקבות אמירותיו הקיצוניות אסרה שרת הפנים של הממלכה המאוחדת, תרזה מיי, על סלאח להיכנס לממלכה המאוחדת ב־2011, בשל "היסטוריה של אנטישמיות ארסית". עיתון "הגרדיאן" טען כי החלטת השרה התבססה על פנייה של Community Security Trust, עמותה שיעדה הגנה על הקהילה היהודית בממלכה המאוחדת. העמותה התבססה בפנייתה על פרסומים בנוגע להתבטאויותיו של סלאח מהתקשורת הישראלית. ביוני 2011 הפר סלאח את האיסור ובשל כך נעצר בלונדון למשך שלושה שבועות. בית הדין לערעורים ביטל את צו האיסור והתיר לסלאח לפעול בממלכה המאוחדת תחת הגבלות. לאחר מכן הוחלט לגרשו מהממלכה המאוחדת אחרי שנפסק שהוא מעודד שנאה ויכול לגרום לאלימות. כמו כן, קיבל בית המשפט את עמדת שרת הפנים. סלאח הגיש ערעור על החלטה זו, ובאפריל 2012 התקבל ערעורו והצו בוטל.
כמנהיג תנועה אסלאמית-דתית השואפת להשליט את דת האסלאם בעולם, הצהיר סלאח מספר פעמים על רצונו להקים מדינה אסלאמית-דתית (ח'ליפות) שבירתה ירושלים, כתחליף למדינת ישראל, שאת קיומה הוא שולל.
בעקבות הסתה מתמשכת מצד סלאח והפלג הצפוני שבראשותו, הכריזה ממשלת ישראל ב-17 בנובמבר 2015 על הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית כהתאחדות בלתי מותרת והוציאה אותו אל מחוץ לחוק.
קשרים עם חמאס
בסוף מאי 2010 השתתף סלאח במשט לעזה. לאחר הגיעו לחופי ישראל, נעצר.
סלאח נמנה עם חברי מועצת הנאמנים של קואליציית הצדקה, ארגון-גג בראשות השייח' יוסוף אל-קרדאווי המרכז העברת תרומות מרחבי העולם לתנועת חמאס.
הרשעות בפלילים
ביוני 2014 פורסם כי שר הפנים גדעון סער החליט לאסור את יציאתו מישראל, בנימוק שהצטבר מידע מודיעיני בנוגע לכוונותיו של סלאח להמשיך ולפעול בניגוד לחוק מחוץ למדינת ישראל, וכי יציאתו תהיה פגיעה בביטחון המדינה. בינואר 2016, הצו חודש בידי שר הפנים הנכנס, אריה דרעי, והורחב לסגנו של סלאח, כמאל חטיב ולפעילים נוספים בתנועה.
בעקבות עבודות ארכאולוגיות שערכה ישראל בפברואר 2007 באזור מעלה המוגרבים שבכניסה להר הבית נשא סלאח דרשה בפני קהל של כאלף איש. בגין דבריו בדרשה זו הרשיע אותו בית משפט השלום בהסתה לאלימות. בערעור לבית המשפט המחוזי הורשע סלאח גם בהסתה לגזענות, ונגזר עליו עונש 11 חודשי מאסר בפועל ו-8 חודשי מאסר על תנאי. בערעור לבית המשפט העליון הופחת עונש המאסר בפועל ל-9 חודשים. ב-8 במאי 2016 החל סלאח לרצות עונש זה, וב-17 בינואר 2017 שוחרר מהכלא.
באוגוסט 2017 נעצר שוב בחשד להסתה לטרור, וביולי 2018, לאחר 11 חודשי מעצר, שוחרר למעצר בית.
בנובמבר 2019 הורשע סלאח בהסתה ובהבעת תמיכה בטרור, ובפברואר 2020 נגזר עליו עונש של 28 חודשי מאסר בפועל. באוגוסט 2020 החל לרצות את העונש, ובדצמבר 2021 שוחרר.
קרן מיראז'
קרן מיראז' ישראל היא גוף פילנתרופי הפועל בישראל מאז 1998, הקרן הוקמה  על ידי משפחת מיראז', בשם 'קרן אסתר המלכה'. מאוחר יותר שונה שמה לקרן מיראז' ישראל. הקרן שייכת למיליונר היהודי האמריקאי, יליד איראן, דייוויד מיראז'.
פעילות הקרן בישראל עוסקת בקהילת יוצאי איראן, תוכנית "כנפיים" לחיילים בודדים עולים, פיתוח הנגב, חיילים מילואים ותוכנית "מחוברים לחיים" ללימודי שימוש בסמארטפון לבני הגיל השלישי.
הקמת הקרן
הקרן היא גוף פילנתרופי הפועל בישראל מאז 1998, הוקמה על ידי משפחת מיראז', קתרין ואנדריי מיראז', הוריו של דייוויד. בראשית דרכה נקראה בשם "קרן אסתר ומלכה". מאוחר יותר שונה שמה "לקרן מיראז' ישראל". הקרן עוסקת במגוון תחומים חברתיים שמטרתם לחזק את החברה הישראלית על כל גווניה.
פעילות הקרן בישראל
בישראל הקרן פועלת בחמישה תחומים:
קהילת יוצאי איראן בישראל
בתחילת דרכה סיפקה הקרן רשת תמיכה, עזרה וכלים לבני הקהילה על מנת להקל עליהם להתמודד עם היותם מהגרים, ומתוך שאיפה שיתערו במהרה בחברה הישראלית. בזכות פעילותה של הקרן, אנשי הקהילה הפכו לחלק בלתי נפרד מהיסודות ומההנהגה של החברה הישראלית, בכל תחומי החיים: תרבות, חינוך, צבא וביטחון, פוליטיקה ועסקים.
בנוסף, בחמש השנים האחרונות, הקרן משקיעה מאמצים מיוחדים ופועלת למען העצמת נשות הקהילה, באמצעות הקמתם של מועדוני נשים שבהם מתקיימת פעילות ענפה לרבות אירוע ארצי שנתי יחיד מסוגו עבור נשות הקהילה. נכון להיום, בני ובנות הקהילה, הפכו לחלק מההנהגה בישראל ומובילים אותה, ובתמיכתה של הקרן פועלים לשנות ולהשפיע על פני עתיד הקהילה עצמה, ערכי הציונות ומדינת ישראל.
תוכנית "כנפיים" לחיילים בודדים עולים
התוכנית Wings - כנפיים היא יוזמה חברתית יחידה בישראל הפועלת מזה כ- 15 שנים בשותפות של הסוכנות היהודית לארץ ישראל, צה"ל, משרד הביטחון, קרן יסוד, קרן חיים סבן, משרד העלייה והקליטה, משרד הבריאות וקרן מיראז' ישראל הנותנים מענה כולל לחיילים בודדים עולים. התוכנית מלווה את הצעירים מהשלב שבו הם מגיעים לארץ ומתמודדים עם תהליך הגיוס לצה"ל, ממשיכה בסיוע פרטני במהלך שירותם הצבאי, ועד כשנתיים אחרי השחרור.
אוכלוסיית היעד של התוכנית:
התוכנית פועלת בארבע פעימות עיקריות:
צוות התוכנית מנהל החל משנת 2016 את פעילות "פורום ארגוני החיילים הבודדים".הפורום הוקם מתוך הכנסת ומאגד בתוכו ארגוני חברה אזרחית, משרדי ממשלה ונציגי צה"ל במטרה לייצג יחדיו את אוכלוסיית החיילים הבודדים (חסרי העורף והעולים כאחד) ולקדם חקיקה ושיח בנושא.
פיתוח הנגב
קרן מיראז׳ עוסקת בפיתוח הנגב משנת 2005 ושמה דגש על מימוש הפוטנציאל. הקרן תמכה והובילה ביוזמות שונות, כולל הקמת המרכז הרפואי מיראז' בדימונה ומרכז בריאות ושיקום יום ״עזרה למרפא״ בשדרות. כמו כן, הקרן קידמה תעסוקה ויזמות באזור הנגב ומימנה עשרות פסטיבלים ואירועי תרבות בהם נכחו מאות אלפי אנשים. קרן מיראז' גם תמכה לאורך השנים בעיריות המקומיות באמצעות תוכניות פיתוח, הכוללת צמיחה דמוגרפית, תכנון עירוני, פיתוח כלכלי, בריאות ותחבורה.
לאחרונה הושלמה כתיבת תוכנית אסטרטגית חדשה שמטרתה להאיץ את השגשוג הכלכלי האזורי באמצעות חיזוק אשכולות כלכליים מרכזיים שבהם לנגב יתרון תחרותי משמעותי. אלה כוללים את: DeserTech, Ag-tech, WaterTech, אנרגיה מתחדשת ו- AgriTourism. אותם אשכולות כלכליים נועדו לשפר את היעילות ולעודד חדשנות באמצעות מפגש בין טכנולוגיה, מידע, כישרון ייחודי, חברות מתחרות, מוסדות אקדמיים ומשרות איכותיות.
תוכנית "פק"ל
"לבניית קהילות בקרב חיילי המילואים לחיזוק מחויבותם ליחידותיהם ולהעצמת הערבות ההדדית בתוך הקהילה וממחוצה לה" קהילת מיראז’ החליטה להתייצב לשירות המדינה והחברה הישראלית! היא פועלת יחד עם מיטב המפקדים הקרביים בישראל, במטרה להצמיח מנהיגות אזרחית מבין שכבת הצעירים בני 21-45, מעוררת אותם לפעול מתוך מניע פנימי במטרה לרתום אותם לפעילות ערכית.
שמנו לנו למטרה להקים קבוצות משמעותיות לסיוע וייזום פעילות ואקטיביזם חברתי גם בעורף האזרחי. הטמעת דפוס זה כקבוע לאורך זמן תשפיע על הסולידריות והלכידות של החברה הישראלית כאחד.
תוכנית "מחוברים לחיים" לגיל השלישי
קורס ייחודי ראשון מסוגו, המעניק לבני הגיל השלישי ידע וכלים לשימוש בסמארטפון, כדי לסייע להם להפוך לעצמאיים ופרודוקטיביים יותר, באמצעות גישור על הפערים הטכנולוגיים. דור הגיל השלישי הקים את המדינה ונלחם את מלחמותיה. מגיע לו יחס מכבד ועוטף במקום תחושת הבדידות וחוסר המסוגלות. אחת הדרכים היעילות לסיוע היא החיבור היומיומי לבני המשפחה, לחברים, לסביבה הקרובה - לחיים.
הסמארטפון הוא האלטרנטיבה האופטימלית והמשמעותית ביותר עבורם. זאת בהשוואה לפעילויות אחרות, אשר מוצעות להם במסגרת הקהילה, בבתי אבות ובמועדוני הגמלאים. שימוש אפקטיבי בסמארטפון מאפשר מענה לצרכים רגשיים ייחודיים. הוא מספק תחושת שביעות רצון, גאווה ונוחות הייחודים לו, בהשוואה לאמצעי מדיה אחרים וכן לפעילויות הפנאי המוצעות להם באופן מסורתי.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739)
מלחמה זו, בין האימפריה הרוסית והאימפריה העות'מאנית, שהתנהלה בין השנים 1735–1739, פרצה עקב חילוקי דעות לגבי תוצאות מלחמת רוסיה–פולין של 1733–1735 ופשיטות הולכות ונשנות של הטטרים מקרים. כמו כן, המלחמה סימלה את המאמץ הרוסי ההולך וגובר להשגת גישה לים השחור. זו הייתה המלחמה החמישית בהיסטוריה של מלחמות רוסיה-טורקיה.
הדיפלומטיה הרוסית טרם המלחמה
עם פרוץ המלחמה, רוסיה השיגה מצב בינלאומי מבטיח כאשר כרתה מספר בריתות עם האימפריה הספאווית (אשר הייתה בעיצומה של מלחמה מול העות'מאנים) במהלך 1735–1792 ותמכה בהמלכתו של אוגוסט השלישי לכס המלכות הפולני ב-1735 במקומו של העוצר הצרפתי סטניסלאב לשצ'ינסקי, שהוצע לתפקיד על ידי צרפת הפרו-טורקית.
מהלך המלחמה
העילה למלחמה הייתה הפשיטות הטטריות באוקראינה בסוף 1735 והמערכה הצבאית של החאן הקרימני באזור הקווקז. ב-1736 המפקדים הרוסים כבר חזו את תפיסתם של העיר אזוב וחצי האי קרים.
ב-20 במאי 1736, צבא דנייפר (שעמד על 62,000 איש) תחת פיקודו של פילדמרשל כריסטופור מיניך כבש בסערה את הביצורים העות'מאנים בפרקופ, וב-17 ביוני את העיירה בחצ'יסאראי. למרות זאת, המחסור באספקה, בנוסף להתפרצותה של מגפה, אילצו את מיניך לסגת לאוקראינה. ב-19 ביוני צבא דון (שעמד על 28,000 איש וגם היה צבא רוסי), תחת פיקודו של הגנרל פטר לאסי, ובעזרתו של צי דון שהיה תחת פיקודו של סגן האדמירל פטר ברדאל, כבש את מצודת אזוב.
ביולי 1737, צבאו של לאסי (שכלל כבר 40,000 חיילים) צעד לחצי האי קרים, כאשר הוא גורם למספר תבוסות בצבאו של החאן מקרים. אך למרות ההצלחה, לאסי וצבאו נאלצו לשוב על עקבותיהם, עקב מחסור נוסף באספקה.
אוסטריה, שהייתה בעלת ברית של רוסיה עוד מ-1726, נכנסה למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית ביולי 1737, אך הובסה בעצמה מספר פעמים. בחודש אוגוסט רוסיה, אוסטריה והטורקים החלו במשא ומתן בעיר נמירוב, שעתיד היה להיות עקר וחסר תועלת. ב-1738 לא היו מבצעים צבאיים משמעותיים, ויתר על כן, רוסיה נאלצה לסגת מערים שהיא החזיקה בהן בעקבות מגפות קשות.
שלב המלחמה האחרון
ב-1739 צבאו של מיניך חצה את נהר הדנייפר, הביס את הטורקים בסטבוצ'ני וכבש את מבצר חוטין (ב-19 באוגוסט) ואת העיר יאשי. אוסטריה, לעומת זאת, הובסה בשנית על ידי הטורקים ונאלצה לחתום עם האימפריה העות'מאנית על הסכם בלגרד ב-18 בספטמבר 1739. הסכם זה, בנוסף לאיום הממשמש ובא מפלישה שוודית, אילץ את רוסיה לחתום על הסכם ניש עם האימפריה העות'מאנית ב-3 באוקטובר 1739. לפי הסכם זה, רוסיה קיבלה את אזוב, אבל נשללה ממנה הזכות להשאיר את הצי הרוסי הקיסרי בים אזוב או לבנות שם ביצורים.
בסופו של דבר המטרות העיקריות של הרוסים לא הושגו; תוצאות המלחמה, שעלתה בחייהם של כ-100,000 חיילים רוסים, היו חסרות חשיבות. רוסיה הצליחה לשפר רק במעט את מצבה לאחר הסכם פרוט ב-1711. שיתוף הפעולה הצבאי בין האימפריה העות'מאנית לשוודיה, שהתהדק ב-1739 בעזרת דיפלומטיה צרפתית, יצר רקע עוין למדיניות החוץ הרוסית העתידה לבוא.
קיט
ראו גם
}}
אאליה פלקילה
אָאֶלְיָה פְלַוְיָה פְלָקִילָה (בלטינית: Aelia Flavia Flaccilla; 31 במרץ 356–386) הייתה אשתו הראשונה של הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון. בניה היו ארקדיוס והונוריוס. בתה הייתה פולכריה, אשר מתה בילדותה. היא הוכתרה בתואר "אוגוסטה", כפי שניתן לראות במטבע.
הנפורד
אתר הנפורד (באנגלית: Hanford Site) הוא מתחם ייצור גרעיני שהופעל על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית על גדות נהר קולומביה במחוז בנטון שבמדינת וושינגטון. האתר נודע גם בשמות פרויקט הנפורד, עבודות הנפורד, עבודות הנדסה הנפורד, ושמורת הגרעין של הנפורד. הוא הוקם בשנת 1943 כחלק מפרויקט מנהטן בהנפורד, שבדרום-מרכז מדינת וושינגטון. במתחם הנפורד הוקם ופעל כור B, שהיה כור הפלוטוניום הראשון בהיקף מלא שנבנה אי פעם בעולם. הפלוטוניום שיוצר בהנפורד שימש בפצצה הגרעינית הראשונה אי-פעם, שפוצצה בניסוי טריניטי, וכן בפצצה איש שמן שהוטלה על נגסאקי שביפן במלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה הקרה הורחב האתר וכלל תשעה כורים גרעיניים וחמישה מתחמים גדולים שייצרו פלוטוניום עבור רוב 60,000 כלי הנשק שנבנו עבור ארסנל הנשק הגרעיני האמריקני. הטכנולוגיה הגרעינית התפתחה במהירות בתקופה זו, ומדעני הנפורד הגיעו להישגים טכנולוגיים ניכרים. נוהלי הבטיחות ופינוי הפסולת הגרעינית באותה תקופה לא היו מספיקים, ועל פי מסמכים ממשלתיים פלטו המפעלים בהנפורד לאוויר, לקרקע ולנהר קולומביה כמויות גדולות של חומרים רדיואקטיביים מזהמים.
הפעלתם של כורי ייצור הנשק בהנפורד הופסקה בסוף המלחמה הקרה. הם הותירו אחריהם, אחרי עשרות שנות ייצור, כ-200,000 מטרים מעוקבים של פסולת רדיואקטיבית נוזלית שאוחסנו ב-177 מכלי אחסון, 710,000 מ"ק נוספים של פסולת רדיואקטיבית מוצקה, ואזורים של קרקעות ומי תהום שזוהמו בטכנציום-99 כבד ובאורניום רדיואקטיביים מתחת לשלוש חוות מכלים, וכן פוטנציאל לזיהום עתידי של מי תהום נוספים מתחת לקרקעות המזוהמות.
הנפורד הוא האתר הגרעיני המזוהם ביותר בארצות הברית. מתנהל בו הפרויקט הגדול והמושקע ביותר בעולם של ניקוי סביבתי של פסולת רדיואקטיבית. בנוסף, נמצאים כיום בהנפורד תחנת הכוח הגרעינית קולומביה, ומספר מרכזים למחקר ופיתוח מדעי, כדוגמת המעבדה הפסיפית הצפון-מערבית הלאומית , ומצפה החלל LIGO הנפורד לגילוי גלי כבידה.
ב-10 בנובמבר 2015 הוכרזה הנפורד חלק מהפארק ההיסטורי הלאומי של פרויקט מנהטן, יחד עם אוק רידג' שבטנסי ולוס אלמוס שבניו מקסיקו.
גאוגרפיה
שטחו של אתר הנפורד הוא 1,518 קילומטרים רבועים, והוא שוכן במחוז בנטון שבמדינת וושינגטון. האקלים בו מדברי, כמות המשקעים השנתית בו היא פחות מ-250 מ"מ, והוא מכוסה בעיקר בצמחייה עשבונית. נהר קולומביה זורם בגבולו הצפוני והמזרחי של האתר לאורך כ-80 קילומטר. שטח האתר המקורי שהופקע עבור פרויקט מנהטן היה 1,740 קילומטרים רבועים, וכלל אזורי חיץ ביטחוניים מעבר לנהר במחוזות סמוכים. חלק מהאדמות הוחזרו לשימוש פרטי, ומכוסות כעת בבוסתנים, בכרמים ובשדות חקלאיים.
האתר מחולק פונקציונלית לשלושה שטחים עיקריים. שטח 100, שבו היו הכורים הגרעיניים, השתרע לאורך הנהר; שטח 200, שכלל את מפעלי ההפרדה הכימית, שכן במישור המרכזי של האתר; ושטח 300, שכלל מתקני תמיכה שונים, נמצא בפינה הדרומית-מזרחית של האתר.
האתר גובל בדרום-מזרח בערים המשולשות של וושינגטון, מטרופולין המורכב מהערים ריצ'לנד, קנוויק, פסקו ומספר ערים קטנות יותר, ששוכן באזור מפגש הנהרות יאקימה, סנייק וקולומביה, ובו למעלה מ-230,000 תושבים. אתר הנפורד הוא הבסיס הכלכלי העיקרי של מטרופולין זה.
היסטוריה מוקדמת
מפגש הנהרות יאקימה, סנייק, וקולומביה היה מקום מפגש של עמים אינדיאנים במשך מאות שנים. ממצאים ארכאולוגיים של ילידים אמריקאים באזור זה משתרעים על פני תקופה של כעשרת אלפים שנה. שבטים ועמים, כולל השבטים יאקאמה, נז-פרס ואומטילה , השתמשו בשטח לציד, לדיג ולאיסוף מזון. ארכאולוגים זיהו בהנפורד אתרים אינדיאניים רבים, שכללו כפרים, מחנות, אתרי חקלאות דגים, אתרי ציד והריגה, מתחמי ציד, מחצבות ואף אתרי סיאנס (יצירת קשר עם רוחות מתים). השימוש באזור על ידי אינדיאנים נמשך עד המאה ה-20, גם כאשר השבטים הועברו לשמורות אינדיאנים. אנשי שבט ואנאפום לא אולצו לעבור לשמורות, והם חיו לאורך נהר קולומביה עד 1943. מתיישבים עברו לאזור החל משנות ה-60 של המאה ה-19, והקימו חוות ומטעים שהושקו באמצעות מתקני השקיה קטנים, מסילת רכבת, ועיירות קטנות בהנפורד, בווייט בלאפס ובריצ'לנד.
בחירת האתר
בספטמבר 1942 מינה חיל ההנדסה של הצבא האמריקאי את בריגדיר גנרל לסלי גרובס לראש פרויקט מנהטן. משימתו העיקרית בשלב הראשון הייתה בנייתם של מפעלים תעשייתיים גדולים ויעילים לייצור פלוטוניום ואורניום. גרובס גייס את חברת דופונט כקבלן ראשי לבניית קומפלקס הייצור של הפלוטוניום. דופונט המליצה שהמתחם יהיה מרוחק ממפעל הייצור והעשרת האורניום הקיים באוק רידג' שבטנסי. המאפיינים שהוגדרו לאתר האידיאלי לקומפלקס הייצור הזה היו:
בדצמבר 1942 שלח גרובס את עוזרו, קולונל פרנקלין מטיאס, ואת מהנדסי דופונט לאתר מקומות פוטנציאליים. מתיאס דיווח כי אתר הנפורד הוא "אידיאלי כמעט מכל בחינה", למעט קרבתו לעיירות החקלאיות וייט בלאפס והנפורד. גרובס ביקר באתר בינואר 1943, ומיד הקים את 'עבודות הנדסה הנפורד' (HEW), בשם הקוד "אתר W". הממשלה הפדרלית רכשה במהירות את האדמות על פי סמכויות החירום שיש לה בעת מלחמה, והעבירה ממקום מגוריהם או משטחים ששימשו אותם כ-1,500 אנשים מהעיירות וייט בלאפס והנפורד ומהתיישבויות סמוכות, וכן את האינדיאנים מהשבטים ואנאפום, יאקאמה, אומיטלה ונז-פרס.
בנייה
הכשרת השטח עבור 'עבודות הנדסה הנפורד' (HEW) החלה במרץ 1943, ומיד החל פרויקט בנייה מסיבי ומאתגר מבחינה טכנית. דופונט פרסמה בעיתונים מודעות לעובדים עבור "פרויקט מלחמה לא מוגדר" בדרום-מזרח וושינגטון, המציע "סולם אטרקטיבי של שכר" ובתי מגורים.
פועלי הבניין (שמספרם הגיע לשיא של 44,900 ביוני 1944), התגוררו במחנה בנייה ליד העיירה הנפורד הישנה. המנהלים והמהנדסים התגוררו בעיירה שהקימה המדינה בריצ'לנד, שבסופו של דבר הוקמו בה כ-4,300 יחידות מגורים משפחתיות ו-25 מעונות.
גם בניית מתקני הגרעין התקדמה במהירות. לפני תום המלחמה באוגוסט 1945, נבנו בהנפורד 554 מבנים, כולל שלושה כורים גרעיניים, ושלושה מפעלים לתהליך הפרדת הפלוטוניום (שכונו "קניונים") , כל אחד באורך של 250 מטר.
כדי לטפל בפסולת הרדיואקטיבית שנוצרת בתהליך ההפרדה הכימית, בנה HEW "חוות מכלים" שכללו 64 מכלים תת-קרקעיים לאחסון הפסולת.
הפרויקט היה צריך 621 ק"מ של כבישים, 254 ק"מ של מסילות רכבת, וארבע תחנות כוח לחשמל. HEW השתמשו ב-600,000 מטרים מעוקבים בטון וב-36,000 טון פלדה, והושקעו בו 230 מיליון דולר בין 1943–1946.
קרוליין הרשל
קרוליין לוקרציה הרשל (Caroline Lucretia Herschel; 16 במרץ 1750 – 9 בינואר 1848) הייתה אסטרונומית גרמנייה-אנגלייה. עבדה עם אחיה, ויליאם הרשל, וסייעה לו בכל מהלך הקריירה האסטרונומית שלו. בנוסף, היא גילתה באופן עצמאי מספר כוכבי שביט, ביניהם השביט המחזורי שנקרא על שמה, 35P/הרשל-ריגולט.
הנפורד
ייצור הפלוטוניום
כור בהנפורד היה הכור הראשון בעולם לייצור פלוטוניום בקנה מידה גדול. הוא תוכנן ונבנה על ידי חברת דופונט על בסיס תכנון ניסיוני של אנריקו פרמי, ופעל במקור ב-250 מגוואט (תרמיים). הכור השתמש בגרפיט כחומר ממתן ובקירור מים. הוא כלל גליל גרפיט בגודל של 8.5 × 11 מטרים ובמשקל של 1,100 טון, שהונח בצורה אופקית על צידו, ו-2,004 צינורות אלומיניום הוחדרו אופקית לכל אורכו. 180 טונות של גלילי אורניום (כל אחד בקוטר של 4.13 ס"מ, באורך של 20 ס"מ, ואטום בתוך פחית אלומיניום), הוכנסו לתוך הצינורות. מי הקירור נשאבו מהנהר פנימה לתוך צינורות האלומיניום ומסביב לגלילי האורניום שבכור, בכמות של 110,000 ליטר לדקה.
קרוליין הרשל
קרוליין הרשל נחשבת לאחת המדעניות הראשונות שזכו להכרה בפני עצמן. היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה קיצבה שנתית מבית המלוכה האנגלי עבור עבודתה המדעית.
הנפורד
ייצור הפלוטוניום
בניית כור B החלה באוגוסט 1943 והושלמה ב-13 בספטמבר 1944. הכור נכנס לשלב הקריטי בסוף ספטמבר, והחל לייצר פלוטוניום ב-6 בנובמבר 1944. הפלוטוניום נוצר בכורי הנפורד כשאטום אורניום-238 בגליל הדלק הגרעיני סופג נייטרון, יוצר אטום של אורניום-239, המתפרק במהירות בשל פליטת קרינת בטא, תחילה לנפטוניום-239 ואחר-כך לפלוטוניום-239. גלילי האורניום המוקרנים הועברו ברכבת לשלושה מפעלים ענקיים בשטח 200 שכונו "קניונים", שנמצאו בתחום האתר כ-15 ק"מ דרומית לכור. במפעלים אלו הפעילו (מרחוק) סדרה של תהליכים כימיים, שבאמצעותם הופרדה הכמות הקטנה של פלוטוניום שנוצרה, מתוך האורניום שנותר ומתוצרי הפסולת של הביקוע. צבר הפלוטוניום הראשון זוקק במפעל בין 26 בדצמבר 1944 ל-2 בפברואר 1945, ונשלח למעבדת לוס אלמוס בניו מקסיקו ב-5 בפברואר 1945. חומר זה שימש בפצצת ניסוי טריניטי, הפיצוץ הגרעיני הראשון, ב-16 ביולי 1945.
נבנו שני כורים נוספים זהים, כור D וכור F, והם החלו לייצר פלוטוניום בדצמבר 1944 ובפברואר 1945, בהתאמה. מאפריל 1945 נשלחו משלוחים של פלוטוניום ללוס אלמוס כל חמישה ימים, והנפורד סיפקה במהרה חומר מספיק לשתי פצצות גרעיניות, זו שפוצצה בניסוי טריניטי וזו שהוטלה על נגסאקי. במהלך תקופה זו שמר פרויקט מנהטן על סיווג סודי ביותר. עד שהגיעו הידיעות על הפצצת הירושימה, פחות מאחוז אחד מעובדי הנפורד ידעו שהם עובדים על פרויקט הקשור לנשק גרעיני.
קרוליין הרשל
קורות חייה
הרשל נולדה בהאנובר. אביה, יצחק הרשל, היה מוזיקאי, וכל הילדים קיבלו חינוך מוזיקלי. אביה היה ממשפחה יהודית, אך ככל הנראה אמה לא הייתה יהודייה. הרשל הייתה קרובה במיוחד לאחיה, ויליאם, שהיה מבוגר ממנה ב-12 שנים. ויליאם עבר לאנגליה ב-1766. לאחר מות אביהם שכנע ויליאם את אימם ואחיהם לאפשר לקרוליין להצטרף אליו באנגליה. באותה תקופה היה ויליאם נגן עוגב ומורה למוזיקה בעיר באת' בדרום אנגליה. קרוליין למדה אצלו שירה, והופיעה כזמרת וכסולנית במופעים עליהם ניצח. היא קיבלה הזמנה להשתתף כסולנית בפסטיבל ברמינגהאם, אך סרבה להזמנה זו, ובכך ויתרה על קריירה מוזיקלית עצמאית.
באותה תקופה ויליאם היה כבר עסוק בתחביבו, אסטרונומיה, שהפך אחרי כן למקצועו העיקרי. הוא שיתף את קרוליין בידע שרכש, ובמהרה נדבקה ממנו בהתלהבותו. היא סייעה לו הן בבניית טלסקופים, תחום שבו הצטיין, והן בעריכת תצפיות באמצעותם. במרוצת הזמן הוא בנה לה שני טלסקופים משלה, וכאשר הוא לא היה זקוק לסיועה, היא ערכה תצפיות משל עצמה. תגליותיה כללו, בין השנים 1783 ו-1797, גלקסיית לוויין של גלקסיית אנדרומדה (אף שהתברר לאחר מכן שזו התגלתה בנפרד על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה), ו-8 כוכבי שביט, מתוכם 5 שאין ספק שגילתה אותם ראשונה.
הנפורד
ייצור הפלוטוניום
בתחילה הוצע לבנות שישה כורים, והפלוטוניום היה אמור לשמש בפצצה מסוג "איש רזה". באמצע 1944 נמצא שאין זה מעשי להשתמש בפלוטוניום בפצצה מסוג "מנגנון ירי", ופצצת איש שמן, המתקדמת יותר ופועלת בשיטת "מנגנון קריסה", דרשה פחות פלוטוניום. לפיכך הופחת מספר הכורים לשלושה, ומספר מפעלי ההפרדה הכימית של הפלוטוניום מארבעה מפעלים, שתוכננו בתחילה, לשלושה.
קרוליין הרשל
קורות חייה
החל משנת 1787 קיבלה הרשל קצבה משלה מארמון המלוכה, בתפקידה כסייעת לאחיה. הקצבה, בסך 50 לירות שטרלינג, ניתנה לה באופן רשמי על ידי המלכה שרלוט.
הנפורד
חידושים טכנולוגיים
בתוך מסגרת הזמן הקצרה של פרויקט מנהטן, פיתחו מהנדסי הנפורד מספר חידושים טכנולוגיים משמעותיים. מאחר שאף אחד עדיין לא בנה מעולם כור גרעיני בהיקף תעשייתי, לא ידעו המדענים כמה חום עלול להיווצר במהלך ביקוע. בשאיפה להגיע לכמות ייצור גדולה ככל האפשר, תוך שמירה על שולי בטיחות נאותים, בנו מהנדסי דופונט בכורים D ו-E מערכות קירור מיוחדות המבוססות על אמוניה, כדי לצנן יותר את מי הנהר עוד לפני שמשתמשים בהם לקירור הכורים.
קושי נוסף שהמהנדסים התמודדו איתו היה איך לטפל בזיהום רדיואקטיבי. ברגע שהקניונים התחילו לעבד את גלילי האורניום המוקרנים, המכונות היו הופכות לרדיואקטיביות עד כדי כך, שלא יהיה בטוח לבני אדם להגיע למגע איתם אי-פעם. המהנדסים נאלצו לפיכך להמציא שיטות כדי לאפשר החלפת רכיב כלשהו במכונות העיבוד הכימי באמצעות שלט רחוק. הם מצאו שיטת תכנון שבה המכונה בנויה מתאים מודולריים, שאפשרה הסרה והחלפה של רכיבים מרכזיים בה על ידי מפעיל שיושב בעגורן גשר מוגן היטב. השיטה דרשה יישום חדשני מעשי של שתי טכנולוגיות, שבהמשך זכו לשימוש נרחב: טפלון, ששימש כחומר אטימה, וטלוויזיה במעגל סגור, שאפשרה למפעיל העגורן ראייה טובה יותר של הפעולות המבוצעות במקומות פנימיים.
קרוליין הרשל
קורות חייה
הרשל ערכה קטלוג של כל גופי השמיים שהיו ידועים עד כה. הקטלוג התבסס על הקטלוג של ג'ון פלמסטיד, שהיה בשימוש באותה תקופה, והוסיפה על הרשימה של התצפיות של הכוכבים שנכללו בו, רשימת טעויות, ורשימה של מאות כוכבים שלא הופיעו בקטלוג המקורי. הקטלוג של הרשל יצא לאור בשנת 1798 על ידי החברה המלכותית.
הנפורד
ההתרחבות בתקופת המלחמה הקרה
בספטמבר 1946 קיבלה על עצמה חברת ג'נרל אלקטריק את ניהול אתר הנפורד, תחת פיקוח הוועדה לאנרגיה אטומית החדשה שאך זה הוקמה. עם תחילת המלחמה הקרה עמדה ארצות הברית בפני איום אסטרטגי חדש בשל התקדמות תוכנית הגרעין הסובייטית. באוגוסט 1947 הודיעו מפעלי הנפורד על הקמת שני כורים גרעיניים חדשים, ועל השקעה במחקר לפיתוח תהליך הפרדה כימי חדש, ובכך נכנסו לתהליך התרחבות גדול.
עד שנת 1963 כבר היו בהנפורד תשעה כורים גרעיניים ששכנו על גדת נהר קולומביה, חמישה מפעלי עיבוד מחדש במישור המרכזי, ולמעלה מ-900 מבני תמיכה ומעבדות ברחבי האתר. בנוסף, בוצעו שינויים ושדרוגים נרחבים לשלושת הכורים המקוריים מתקופת מלחמת העולם השנייה ופרויקט מנהטן, ונבנו גם 177 מכלי פסולת תת-קרקעיים. אתר הנפורד היה בשיאו בשנים 1956–1965.
במשך 40 שנות פעילותו ייצר הנפורד כ-57 טונות של פלוטוניום, וסיפק את מרבית 60,000 כלי הנשק בארסנל הגרעיני של ארצות הברית.
קרוליין הרשל
קורות חייה
לאחר מותו של אחיה, ב-1822, חזרה קרוליין להאנובר עיר הולדתה. שם, היא המשיכה בעבודתה המדעית, אשררה את תצפיותיו של אחיה, וערכה קטלוג של ערפיליות (Nebulae), לשימושו של בן-אחיה, ג'ון. היא מתה ב-1848, בגיל 97, ונקברה בהאנובר.
הנפורד
זיהום רדיואקטיבי סביבתי
בתחילת העידן הגרעיני, המודעות הציבורית לנזקי הקרינה ולזיהום הרדיואקטיבי הייתה נמוכה, מכיוון שכל נושא הטיפול במוצרים גרעיניים ובנשק גרעיני היה בראשיתו. כל דבר שנעשה כדי לפתח ולבנות מוצרים גרעיניים, היה בבחינת פריצת דרך מדעית. המדענים שעסקו בכך, והציבור שהתוודע לאנרגיה הרבה ולכוח ההרס העצום של פצצות האטום, התמקדו בשלבים הראשונים ביתרונות המהפכניים שצפונים באנרגיה הגרעינית. החסרונות, ובעיקר ההשפעות הסביבתיות המזיקות של תוצרי הלוואי של הייצור הגרעיני, כמו נזקי הקרינה הרדיואקטיבית, נזקי הנשורת גרעינית, זיהום המים, האוויר והקרקעות, ונזקי הפסולת הרדיואקטיבית, קיבלו תשומת לב ציבורית מעטה, והידע עליהם היה מועט. רק בהמשך, כשכבר נוצר נזק סביבתי ניכר, עברה תשומת הלב הציבורית והפוליטית אליהם ולחומרת נזקיהם.
קרוליין הרשל
תארים וכיבודים
קרוליין קיבלה מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה על עבודתה (כבוד לו לא זכתה אף אישה אחרת עד לורה רובין בשנת 1996). ב-1835 היא נבחרה לחברות כבוד באגודה האסטרונומית המלכותית, ביחד עם מרי סומרוויל. הן היו שתי הנשים הראשונות שזכו בכבוד זה. בשנת 1838 נבחרה לאקדמיה הלאומית האירית. בשנת 1846, בגיל 96, קיבלה מדליית זהב עבור שירותה ממלך פרוסיה. כמו כן נקראו על שמה, פרט לשביט שגילתה, גם אסטרואיד (281 לוקרישה) ומכתש על הירח (מכתש ק. הרשל).
הנפורד
זיהום רדיואקטיבי סביבתי
תהליך הפרדת הפלוטוניום הביא לשחרור איזוטופים רדיואקטיביים גם לאוויר, והם נישאו על ידי הרוח לכל דרום-מזרח וושינגטון, ולחלקים מאיידהו, ממונטנה, מאורגון ומקולומביה הבריטית. תושבים נחשפו לרדיו-איזוטופים, במיוחד ליוד-131, ובעיקר בשנים 1945–1951 שבהן הייתה פליטת הגזים הכבדה ביותר. איזוטופים רדיואקטיביים אלו נכנסו לשרשרת המזון דרך חלב הפרות שרעו בשדות שזוהמו בקרינה; חומרים רדיואקטיביים מסוכנים חדרו לגופם של תושבי הסביבה כתוצאה מאכילת מזון וחלב רדיואקטיביים. מרבית פליטת הגזים הרדיואקטיביים לאוויר הייתה חלק מהפעילות השגרתית של הנפורד, וכמה פליטות רדיואקטיביות גדולות במיוחד אירעו כתוצאה מתקלות או מניסויים מכוונים. מקור נוסף למזון מזוהם הגיע מהדגים בנהר קולומביה שספגו רמות גבוהות של רדיואקטיביות. השפעה מזיקה במיוחד הייתה על קהילות של אינדיאנים, שהיו תלויות בנהר בתזונה הרגילה שלהם. על פי דו"ח ממשלתי שפורסם בשנת 1992, כ-685,000 קירי של יוד-131 רדיואקטיבי נפלטו לנהר ולאוויר מאתר הנפורד בין השנים 1944–1947.
רק החל משנות השישים של המאה העשרים פרסמו מדעני שירות הבריאות הציבורי בארצות הברית דיווחים על כמות הרדיואקטיביות שנפלטה בהנפורד. כתוצאה, החלו מחאות ממחלקות הבריאות של מדינות וושינגטון ואורגון. רק בפברואר 1986 פרסם משרד האנרגיה 19,000 עמודים של מסמכים היסטוריים שלא היו זמינים בעבר על אודות פעולותיו של אתר הנפורד. החלו גם להתפרסם נתונים על ההשפעות הבריאותיות של הזיהומים הרדיואקטיביים שנוצרו בהנפורד. המסקנה הייתה שתושבים שגרו במקומות שאליהם נשבה הרוח מכיוון הנפורד, או שהשתמשו בנהר קולומביה במורד הזרם, נחשפו למינונים גבוהים של קרינה, שהעמידו אותם בסיכון מוגבר לחלות בסרטן ובמחלות אחרות, במיוחד במחלות של בלוטת התריס. תביעת נזיקין המונית נגד הממשלה הפדרלית נדונה שנים רבות בבתי המשפט, ובשנת 2005 הוענקו לשניים מתוך שישה תובעים פיצויים של 500,000 דולר. באוקטובר 2015 שילם משרד האנרגיה שכר טרחה משפטי של יותר מ-60 מיליון דולר, ופיצויים של כ-7 מיליון דולר.
בריאות תעסוקתית
מאז 1987 דיווחו עובדים מהנפורד על חשיפה לאדים מזיקים לאחר שעבדו סביב מכלי אחסון גרעיניים תת-קרקעיים. למעלה מ-40 עובדים דיווחו רק בשנת 2014 על ריחות אדים, ועל מגוון מחלות שחלו בהן: דימום מהאף, כאבי ראש, עיניים דומעות, עור צורב, אקזמה במגע, עלייה בקצב הלב, קשיי נשימה, שיעול, כאבי גרון, הפרשת כיח, סחרחורת, בחילה, וכמה עובדים דיווחו על מוגבלות לטווח ארוך. רופאים שבדקו עובדים בתקופה ההיא, לא מצאו ממצאים חריגים, ואישרו להם לחזור לעבודה. גם מכשירי מדידה שנשאו עובדי המכלים לא מצאו דגימות של כימיקלים הקרובות לסף שנקבע על ידי הרשויות הפדרליות לחשיפה תעסוקתית מסוכנת.
באוגוסט 2014 הורה משרד העבודה האמריקאי למנהלי האתר לשוב ולהעסיק קבלן, ולשלם לעובדיו סכום של 220,000 דולר בשכר אחורנית, לאחר שפוטרו כשחשפו ליקויי בטיחות באתר.
ב-19 בנובמבר 2014 אמר הפרקליט הראשי בוושינגטון, בוב פרגוסון, כי המדינה תכננה לתבוע את משרד האנרגיה ואת הקבלן שלו, כדי להגן על עובדי הנפורד מפני האדים המסוכנים. דו"ח שנערך בשנת 2014 על ידי מעבדה לאומית בקרוליינה הדרומית, מצא כי שיטות משרד האנרגיה לבדיקת הרכבם ורמת הסיכון של אדים שנפלטו, לא היו מספיקות, במיוחד משום שהן לא לקחו בחשבון פליטות קצרות אך חזקות. הם המליצו לדגום באופן יזום את האוויר בתוך המכלים כדי לקבוע את הרכבו הכימי, לזרז קביעת נהלים חדשים למניעת חשיפה של עובדים, ולשנות את ההערכות הרפואיות כדי שישקפו טוב יותר את האופן שבו עובדים נחשפים לאדים.
פרויקט ניקוי האתר
פרויקט הניקוי מתמקד בשלוש מטרות עיקריות: שיקום ערוץ נהר קולומביה, הסבת המישור המרכזי בהנפורד לטיפול ואחסון פסולת רדיואקטיבית לטווח הארוך, והכנות לעתיד.
ב-2014 יצא דו"ח על מצב הפרויקט, שהעריך שהעלות המשוערת שנותרה לסיום הניקוי היא 113.6 מיליארד דולר, למשך כ-30 שנה, ושנת הסיום המשוערת היא 2046.
זהו פרויקט הניקוי הסביבתי הגדול והמושקע ביותר בעולם, והוא מעסיק כ-11,000 עובדים.
קשיים
האתגר המשמעותי ביותר בהנפורד הוא ייצוב 200,000,000 ליטר של פסולת רדיואקטיבית נוזלית ברמת סכנה גבוהה, המאוחסנים ב-177 מכלים תת-קרקעיים. עד 1998 דלפו כשליש מהמכלים הללו, וזיהמו את הקרקע ואת מי התהום. בשל כך הועברה עד 2008 רוב הפסולת הנוזלית הזו למכלים מאובטחים יותר בעלי מעטפת מתכתית כפולה. עם זאת, 11,000,000 ליטר של פסולת נוזלית, יחד עם 100,000,000 ליטר של נתרן גופרתי ובוץ רדיואקטיבי, נותרו במכלים פחות מאובטחים עם מעטפת מתכתית אחת.
בעיה דחופה היא הזיהום הנמשך של האקוויפרים הסמוכים, שמכילים כמות עצומה של מי תהום מזוהמים כתוצאה מדליפות במכלים. חלק ממי התהום מגיע גם לנהר קולומביה וממשיך לזהם גם אותו. האתר כולל גם 710,000 מ"ק של פסולת רדיואקטיבית מוצקה.
הוחלט שפסולת ברמת מסוכנות נמוכה תיקבר בבורות מרופדים ענקיים חסומים, שיפוקחו באופן רצוף על ידי מכשור מתוחכם במשך שנים רבות. סילוק הפלוטוניום ופסולת אחרת ברמת מסוכנות גבוהה, מהווה בעיה קשה יותר שממשיכה להיות נושא לוויכוח עז. לדוגמה, לפלוטוניום-239 יש זמן מחצית חיים של 24,100 שנה, כך שאין לצפות שהקרינה הרדיואקטיבית ממנו תדעך ותיפסק בעתיד הנראה לעין. בשנת 2000 העניק משרד האנרגיה חוזה בסך 4.3 מיליארד דולר לחברת בכטל, חברת בנייה והנדסה מסן פרנסיסקו, כדי להקים מפעל זכוכית לשילוב הפסולת המסוכנת עם זכוכית, ובכך להפוך אותם ליציבים ובלתי מזיקים. הבנייה החלה ב-2002, המפעל היה אמור להתחיל לפעול עד 2011, וסיום הזיגוג (ויטריפיקציה) תוכנן ל-2028. על פי בדיקה שנערכה בשנת 2012, היו מספר בעיות טכניות וניהוליות חמורות שלא נפתרו. בשנת 2013 האמירו העלויות המשוערות ל-13.4 מיליארד דולר, תחילת הפעלת המפעל נדחתה לשנת 2022, ומשך הזיגוג הוערך לכ-30 שנה – עד שנת 2052.
למרות הקשיים, פרויקט ניקוי סביבתי ענק זה ממשיך בהשקעה כספית גדולה, עובדים בו אלפי אנשים, והוא צפוי להסתיים באמצע המאה ה-21.
הנפורד כיום
בנוסף לפרויקט הניקוי הסביבתי הענק שימשיך להתבצע בהנפורד עוד שנים רבות, נמצאת כיום בהנפורד תחנת הכוח הגרעינית קולומביה, שמספקת מעל 10% מצריכת החשמל של מדינת וושינגטון.
בהנפורד נמצאים גם מספר מרכזים למחקר ופיתוח מדעי, כדוגמת המעבדה הפסיפית הצפון-מערבית הלאומית, ומצפה החלל LIGO הנפורד לגילוי גלי כבידה.
ב-10 בנובמבר 2015 הוכרזה הנפורד חלק מהפארק ההיסטורי הלאומי של פרויקט מנהטן, יחד עם אוק רידג' שבטנסי ולוס אלמוס שבניו מקסיקו.
טרקטור משוריין חרקוב
טרקטור משוריין "חרקוב" (ברוסית: ХТЗ-16) היה רכב קרבי משוריין סובייטי מימי מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
בעקבות אבדות גדולות של טנקים עם תחילת הפלישה לברית המועצות, הוחלט באוגוסט 1941 על ייצור כ-2,000 טרקטורים משוריינים. הכלי נבנה על שלדת טרקטור זחלילי ונקרא על שם מפעל הטרקטורים של חרקוב.
הכלי תופעל בעזרת צוות של שני אנשים. חימושו כלל תותח בקוטר 45 מ"מ ומקלע DT, שהורכב על החלק העליון של הכלי.
נעמי קולודני
נעמי קולודני (נולדה ב-5 במרץ 1982) היא כדורסלנית עבר ישראלית, ששיחקה בעמדת הרכזת במספר קבוצות מליגת העל ובנבחרת ישראל. שימשה כמאמנת קבוצת הגברים של מכבי אשדוד מהליגה הלאומית. קולודני היא עוזרת מאמן במכבי עירוני רמת גן
ביוגרפיה
קולודני נולדה בסאו פאולו, ברזיל ואומצה בגיל שבועיים על ידי משפחה חשוכת ילדים מרמת השרון בה גדלה. לאחר שנתיים, אומץ בברזיל אחיה רון. היא החלה לשחק כדורסל בא.ס. רמת השרון. בעונת 1999/2000 צורפה לראשונה לסגל הקבוצה הבוגרת. בעונות הבאות נדדה בין מספר קבוצות: הפועל גליל עליון, מכבי רעננה (שתי עונות), מכבי רמת חן, הפועל חיפה/מוצקין, הפועל תל אביב (עמה זכתה באליפות המדינה) ובני יהודה. בעונה בה שיחקה בבני יהודה הייתה קלעית השלשות השנייה בטיבה בליגה, עם ממוצע של 46.8 אחוזי קליעה. לקראת עונת 2007/08 חתמה בקבוצת ריבניק מהליגה הפולנית, אך בסופו של דבר שבה לרמת השרון. בעונת הבכורה המחודשת שלה ברמת השרון נבחרה לשחקנית השישית הטובה בליגה, וגם החזיקה ביחס האסיסטים לאיבודי כדור הטוב בליגה (1.9 אסיסטים לאיבוד), בעונת 2008/9 נבחרה לחמישיית העונה וזכתה עם א.ס. רמת השרון באליפות המדינה. בתחילת עונת 2009/10 חתמה בקבוצת אליצור מכבי נתניה. לאחר עונה אחת באליצור מכבי נתניה חתמה קולודני בסוף שנת 2010 בקבוצת מכבי אשדוד. במדי קבוצה זו זכתה בדאבל בעונת.
קולודני חברה גם בסגל נבחרת ישראל.
בחודש יולי 2015 עזבה במפתיע את מכבי בנות אשדוד וחתמה ברמת השרון.
בעונת 2020/2021 מונתה לתפקיד עוזרת המאמן בקבוצת הגברים של מכבי אשדוד מהליגה הלאומית, בדצמבר 2021 מונתה למאמנת הקבוצה לאחר שעופר רחימי פוטר מתפקידו.
קמפטוזאורוס
קמפטוזאורוס (שם מדעי: Camptosaurus; מיוונית: "לטאה כפופה/גמישה") הוא סוג דינוזאור בעל אגן דמוי עוף שחי בתקופה יורה עליון לפני 157-147 מיליון שנה. יצור זה היה קרוב משפחה רחוק של האיגואנודון והיה שיך למשפחת הקמפטוזאוריים (Camptosauridae). מאובניו נמצאו באמריקה הצפונית ובחלק מאירופה.
אורכו של דינוזאור זה הגיע לאורך 8 מ', לגובה 2 מ' ולמשקל 780-880 ק"ג. מבנה גופו היה קל יותר ממבנהו של האיגואנודון והוא נע על 2 רגליים והיה בעל כפות שטוחות ודמויות פרסות. זנבו העניק לו שיווי משקל גדול והוא היה יכול לרוץ במהירות, שלא כמו קרוביו המאוחרים. לסתותיו היו כמעט חסרות שיניים.
משערים שהיצור ניזון מצמחים נמוכים כמו מחטניים וציקסיים אותם ליחך בעמידה על רגליו האחוריות.
דינוזאור זה תואר על ידי החוקר האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש ב-1885.
בתוך נייר עיתון
בתוך נייר עיתון הוא שיר עברי של להקת טיפקס משנת 1993. מילות השיר נכתבו על ידי סולן הלהקה, קובי אוז, ללחן מרוקאי עממי, והוא נחשב לאחד מלהיטיה הגדולים.
רקע
השיר יצא לאור בשנת 1993 ונכלל באלבומה השני של טיפקס, "האחרון בעשירון התחתון". מילות השיר נכתבו ללחן מרוקאי עממי. אוז, שעבד בעברו כקלידן עם להקת שפתיים, חיבר את המילים לקטע ממחרוזת שירים במרוקאית שנקראה "ווחא תמשי לשפיטר" בביצועה של להקת שפתיים. "בתוך נייר עיתון" נחשב לאחד מלהיטיה הגדולים של הלהקה. לדברי קובי אוז, כשיצא השיר הוא לא זכה להשמעות רבות ברדיו; רק כעבור כמה חודשים, לאחר שהלהקה הוציאה וידאו קליפ לשיר, הוא שודר פעמים רבות בשידורי הניסיון של ערוץ 2 והפך ללהיט ומאוחר יותר משרד החינוך הכניס את השיר לתוכנית הלימודים בשיעורי ספרות וחינוך.
השיר מתאר מציאות של עוני ואנשים שהחברה מתעלמת מהם, והם הופכים לנתונים בסטטיסטיקה שמופיעה בעיתונים. אף שמילות השיר הן מילות מחאה, מנגינת השיר רקידה ושמחה.
אוז סיפר על השיר:
את וידאו הקליפ לשיר ביימו בועז ויורם טל. בחלקו הוא צולם בשחור-לבן.
גרסאות כיסוי
בשנת 2004 ביצעו צביקה הדר, אתי וקנין, חנה גור והראל מויאל גרסת כיסוי לשיר במסגרת התכנית "כוכב נולד" (ובהמשך ביצע הראל מויאל בהופעותיו את השיר).
במרץ 2021 ביצע צוות השחקנים של "זהו זה" גרסת כיסוי לשיר במסגרת הביצוע השבועי לשיר ישראלי מוכר.
משתתפי השיר
אורחים:
מרגריט יורסנאר
מרגריט יורסנאר (בצרפתית: Marguerite Yourcenar; 8 ביוני 1903 – 17 בדצמבר 1987) הייתה סופרת צרפתייה ממוצא בלגי.
ביוגרפיה
ב-1921 פרסמה את יצירתה הראשונה, הפואמה "גן ההזיות", שעליה חתמה בשם העט "יורסנאר" (כמעט היפוך של שם משפחתה). ב-1928 פרסמה את "אלכסיי", שהיה הרומן הראשון שלה ואשר ניכרת בו השפעתו של אנדרה ז'יד. ברומן זה מדובר במכתבו של מוזיקאי מפורסם לארוסתו, שבו הוא מתוודה כי הוא הומוסקסואל, ונפרד ממנה מתוך דאגה כנה לשלומה. אחרי מות אביה ב-1929 בילתה יורסנאר את זמנה בחיי בוהמה בפריז ונסעה לשווייץ, לאתונה, לאיי יוון, לאיסטנבול ולבריסל. היו לה פרשיות אהבים עם נשים, והיא התאהבה בסופר שהיה הומוסקסואל.