cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וזי כץ
קריירה
בשנת 2018 השתתפה כץ בפרויקט של נועם גילאור ורשת ג מחווה לזמרת שושנה דמארי "לשיר איתך", וביצעה את השיר שכתב לה עידן רייכל "עלה נישא ברוח".
חיים אישיים
בשנת 1964 הכירה כץ את שמוליק קראוס והשניים הפכו בני זוג. ב־22 באוקטובר 1969 השניים נישאו ונולדו להם שני בנים, ב־1974 וב־1976. כץ וקראוס חוו משברים רבים עקב מצבו הנפשי המעורער של קראוס, מעצריו ואשפוזיו הרבים. בשנת 1981, בעקבות מריבה קשה עם קראוס, עזבה כץ את ישראל בן לילה ועברה להתגורר בארצות הברית עם שני ילדיהם. מאוחר יותר הם התגרשו.
בארצות הברית היא נישאה בשנית לדייוויד סקלר, מנהל בכיר בחברתו של דונלד טראמפ. לאחר שתי שנות נישואים, בעלה נהרג לעיניה ולעיני בנה בתאונת דרכים, בעת שנסעו זה אחרי זה ברכבים נפרדים.
כץ חזרה לישראל ב-1999.
כץ חשפה כי היא מתמודדת מ-2020 עם סרטן השד.
ג'סין טוד
ג'סין טוד (באנגלית: Jasin O'Neil Todd, נולד בלייק סיטי, פלורידה) הוא גיטריסט אמריקאי, חבר לשעבר בלהקת הרוק שיינדאון, שהוא נמנה עם מייסדיה, ומאז שנת 2014 חבר בלהקת הרוק Maylene and the Sons of Disaster.
קריירה
בשנת 2010 הצטרפו טוד וסטיוארט ללהקת פיול, אך טוד עזב את הלהקה עד מהרה בנסיבות שתוארו ידידותיות, וטען בדיעבד שמדובר היה מראש במילוי מקום זמני. לאורך השנים הבאות הופיע טוד עם אמנים שונים כמו זאק ויילד, ג'ואי בלאדונה (מאנתרקס), מקס קבלרה (מספולטורה), ואחרים.
החל משנת 2014 מנגן טוד בלהקת Maylene and the Sons of Disaster, שם שימש בתחילה הן כגיטריסט הראשי והן כגיטריסט הקצב, ומשנת 2015 כגיטריסט הראשי בלבד.
השפעה
ליזי הייל, סולנית וגיטריסטית להקת הרוק היילסטורם, סיפרה שבשנת 2005 העניק לה טוד גיטרת גיבסון פיירבירד V, מחווה שהניעה אותה וגרמה לה לבצע מחווה דומה עבור דניאלה וילאריאל, מוזיקאית מתחילה וסולנית להקת The Warning, בשנת 2022 במטרה לעודד את הקריירה שלה.
חיים אישיים
באוקטובר 2004 נישא לזוגתו, מלודי ואן זאנט, בתו של המוזיקאי רוני ואן זאנט, ממייסדי להקת לנרד סקינרד. השניים התגרשו בהמשך, ולהם שני ילדים.
קליינטליזם
קליינטליזם (בעברית: תְּמוּרָנוּת) הוא מתן סחורות ושירותים לצורך תמיכה פוליטית, שלרוב כולל במשתמע או במפורש מגעי תן וקח. קליינטליזם כרוך בקשר א-סימטרי בין קבוצות פוליטיקאים ונבחרי ציבור ללקוחות.
אף על פי שהוצעו הגדרות רבות לקליינטליזם, לדברי המדען הפוליטי אלן היקן (Allen Hicken), בדרך כלל מקובל שישנם ארבעה מרכיבים יסודיים במערכות יחסים קליינטליסטיות:
השלכות
השלכות הקליינטליזם הן על פי רוב שליליות, הוא פוגע בדמוקרטיה ובממשל והשלכותיו על הכלכלה אינן ברורות.
עקרון שלטון העם בדמוקרטיה, שנותן למצביעים את הכוח לתת דין וחשבון לנבחרי הציבור ולמעשיהם, מעורער על ידי הקליינטליזם. הסיבה לכך היא שתחת השפעת הקליינטליזם ההצבעות תלויות בסיפוק טובות ללקוחות ולא בביצוע של נבחרי הציבור בתפקידם. בנוסף לכך, הקליינטליזם מפר יסודות דמוקרטיים כמו חשאיות הבחירות ופיקוח על השלטון. דברים אלה מחלישים את המוסדות הדמוקרטיים ומשפיעים לרעה על יעילות הממשלה.
השחיתות ותפיסתה התבססו גם הן כקשורות בהדיקות עם מערכות קליינטליסטיות. יש לכך סיבות רבות. ראשית, לעיתים קרובות פטרונים מופיעים כמעל לחוק במערכות קליינטליסטיות רבות. יתרה מזאת, חלק מהמעשים במערכות קליינטליסטיות, כמו קניית הצבעות, יכולים להיות בלתי חוקיים מטבעם. לסיום, המשאבים הדרושים לפטרונים לתחזוקת המערכת הקלייטליסטית יכולים לחייב אמצעים בלתי חוקיים להשגת סחורות.
יש חוקרים הסבורים כי מכיוון שהפטרונים מתמקדים בהשגת טובין פרטיים, הם מזניחים טובין ציבוריים כמו כבישים ובתי ספר ציבוריים המסייעים להתפתחות כלכלית. בנוסף, חוקרים מציינים כי רדיפת בצע ושחיתות, שרווחים במערכות קליינטליסטיות, עלולים להשפיע לרעה על הכלכלה עצמה. עם זאת, עדיין קיימת אי ודאות רבה בהשפעות הכלכליות של הקליינטליזם.
צפון יורקשייר
צפון יורקשייר (באנגלית: North Yorkshire) הוא מחוז שייר בצפון אנגליה, הממלכה המאוחדת.
רוב המחוז נמצא בשטחי אזור יורקשייר והאמבר, בעוד שחלק קטן ממנו מצוי באזור צפון-מזרח אנגליה. בירת המחוז היא העיר נורת'אלרטון וגודלו כ-8,657 קמ"ר מה שהופך אותו לגדול ביותר באנגליה. צפון יורקשייר מהווה את החלק העיקרי של אזור יורקשייר ההיסטורי ולכן מאוד מזוהה עם המאפיינים התרבותיים והחברתיים הייחודיים לו, בשטחי המחוז מצוין גם שני פארקים לאומיים צפון יורק מורס ויורקשייר דיילס.
גאוגרפיה
מחוז צפון יורקשייר מאופיין ברובו באזור כפרי, עם מספר מרכזים עירוניים בדרום סביב העיר יורק ובצפון-מזרח באזור שפך נהר הטייז. המחוז נמצא בחלקה הצפוני של אנגליה וגובל (בכיוון השעון החל מהגבול המערבי) בלנקשייר, קאמבריה, דרהאם, מזרח יורקשייר, דרום יורקשייר ומערב יורקשייר.
רוב שטחי המחוז נכללים בפארק הלאומי צפון יורק מורס ממזרח והפארק הלאומי יורקשייר דיילס, שניהם מאופיינים באזורים הרריים ומאוכלסים בדלילות, אשר מהווים יעד תיירותי חשוב באזור.
המחוז מחולק ל-11 נפות, מהן שלוש עצמאיות (יונטריות) כלומר בעלות שייכות טקסית למחוז צפון יורקשייר, אך בפועל מנוהלות אדמיניסטרטיבית באופן עצמאי.
קיילור נבאס
קריירה
נבאס התחיל הקריירה שלו בדפורטיבו סאפריסה ב-6 בנובמבר 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ליגה נגד אסוסיאסיון דפורטיבה כרמליטה. בעונת הפך לשוער הראשון של המועדון. עם סאפריסה זכה ב-6 אליפויות ובליגת האלופות של CONCACAF. ביולי חתם באלבסטה מהליגה השנייה בספרד. הוא היה שותף ב-36 משחקי ליגה, ובסיום העונה ירד עם הקבוצה לליגה השלישית. בתחילת הושאל ללבאנטה לעונה אחת. את רוב העונה העביר כמחליף לגוסטבו מונואה ורק ב-13 במאי 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–3 נגד אתלטיק בילבאו. לאחר עזיבתו של מונואה בקיץ חתם נבאס בלבאנטה והפך לשוער הראשון של המועדון.
בשנת השתתף נבאס עם נבחרת הנוער של קוסטה ריקה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17. באוגוסט זומן לראשונה לסגל הנבחרת, לקראת משחקי ידידות נגד  ו, ולאחר שנתיים ערך את הופעת הבכורה שלו. הוא עלה עם נבחרתו לחצי גמר גביע הזהב 2009. נבאס זומן לסגל הנבחרת למונדיאל 2014, ובטורניר זה נקבע הישג השיא של הנבחרת, הגעה לרבע הגמר. לאחר הטורניר, בתחילת אוגוסט 2014, עבר נבאס לריאל מדריד תמורת דמי העברה בסך 10 מיליון יורו ששולמו ללבאנטה, והוא חתם בקבוצה על חוזה לשש שנים.
נבאס היה שותף לזכייתה של ריאל מדריד בליגת האלופות במשך שלוש עונות רצופות, בשנים 2015–2018.
ב-31 בינואר 2023 הושאל נבאס לנוטינגהאם פורסט עד לסוף העונה.
נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2022.
רכעה
רַכְּעַה (בערבית: ركعه, ברבים: רכעאת ركعات) היא יחידת הבסיס של התפילה (צלאה) המוסלמית. הרכעה כוללת רצף של פעולות בלתי-משתנות, כאשר בכל תפילה מתבצעות מספר רכעות לפי הקבוע בשריעה. לצד רכעות החובה, ניתן להוסיף מספר רכעות רשות. מקור המילה בכריעה, הפעולה המרכזית המתבצעת במהלך הרכעה.
לפני התפילה המוסלמית, עוברים תהליך של טהרה ("ודוא"). לאחריה עומדים בכיוון התפילה (קיבלה) ומכריזים על נכונות לקיים את מצוות אללה ("ניה") על ידי קריאת "אללה אכבר". אז נכנסים למצב של "אחראם" - קדושה החלה על המתפלל עד לסיום תפילתו. אחרי הכניסה למצב "אחראם", מתחילים ברצף הרכעות.
שלבי הרכעה
ההלכה המוסלמית מייחסת חשיבות רבה לתנועות במהלך התפילה.
ברכעה האחרונה בתפילה, לאחר הסוג'וד השני לא מזדקפים אלא חוזרים למצב של ג'ולוס. בהפניית אצבע לכיוון הקיבלה אומרים את השהאדה, לאחר מכן מפנים את הראש ימינה ושמאלה ומסיימים את התפילה. בשלב זה אפשר לבקש בקשות אישיות ("דועא").
פופ ארט
פופ ארט (באנגלית: Pop art) היא תנועה אמנותית שפועלת החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ומרכזיה בתחילתה היו בעיקר בארצות הברית ובאנגליה. התנועה מקיפה תחומי תרבות שונים כגון מוזיקה, אמנות פלסטית, קולנוע, אופנה ועוד. אמני הפופ ארט בוחנים את ההשפעה ההדדית של תחומי התרבות השונים.
רכעה
הרכעה בתפילות השונות
בתפילות יום השישי (ג'מעה), מוסיפים המתפללים בציבור במסגד 2 רכעות נוספות. בחגים נוספות 2 רכעות רשות בתפילת הבוקר.
פופ ארט
אמנות הפופ מרמזת בשמה על המילה פופולרי. אף על פי שאמנות הפופ נוסדה באנגליה, סגנונם של האמנים האמריקנים לא התבסס על סגנונם של הבריטים. אמני פופ ארט בולטים בתחום האמנות הפלסטית הם רוי ליכטנשטיין, אנדי וורהול, קלאס אולדנבורג וריצ'רד המילטון. המאפיין של עבודותיהם היה בהכנסה של חומרים חוץ אמנותיים לעבודות, כגון קומיקס, פרסומות ועוד. העבודות מתאפיינות בדרך כלל בצבעוניות עזה.
הפופ ארט אינה תנועה עם מניפסטים והופעות קבוצתיות, אלא נטייה משותפת של אמנים בכיוון יצירתי מסוים, שעושה שימוש בטכניקות ובאמצעים שונים מאלו שהיו מקובלים כ"תהליך אמנותי" לפני כן. נושאי יצירות פופ שאולים מן המרקם האורבני (בעיקר של ניו יורק), המשקף את מאפייני החברה האמריקנית בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה: השפע הכלכלי והתרבותי, הצרכנות והשיווק.
את המושג Pop Art המציא דווקא מבקר האמנות האנגלי לורנס אלווי, בהתייחסו להתרחשויות באמנות האנגלית (ולא האמריקנית) החל מ-1953. בראשית שנות ה-50 סימנו כיווניה של אמנות העיצוב באנגליה מגמה, שגברה לקראת סוף העשור ומצאה את מלוא ביטויה דווקא בארצות הברית, בעיקר בשנות ה-60. החל מ-1953 פעלה בלונדון קבוצת אמנים אליטיסטית בשם "הקבוצה העצמאית". האידאולוגיה העיצובית, שמצאה ביטוי בתערוכותיהם הקבוצתיות רצתה להעביר מסר, שלפיו הטכנולוגיה החדשה משתלטת על החיים. ב-1956 הציגה הקבוצה בלונדון תערוכה בשם "זהו המחר". בתערוכה הוצגו יצירות שהדגישו את העובדה, שאין מרחק בין הפונקציונלי לאסתטי. בין המוצגים היו: בקבוקי בירה ענקיים, קולאז'ים של כרזות פרסומת, גופי תאורה חדשניים, שהבהירו את המסר: "השימושי הוא גם יפה!".
מחולליה הישירים ביותר של אמנות הפופ היו ג'ספר ג'ונס ורוברט ראושנברג. שניהם אמנם פעלו בדרכים נפרדות, אך הם אלו שעוררו ביקורות של מבקרי אמנות. צייר נוסף שהשפיע על אמנות הפופ הוא לארי ריברס. העיתונות אהבה את ציוריו של לארי ריברס, בניגוד לאלו של ג'ונס וראושנברג. העיתונות אהבה את החושניות שהיה מפיק מן הצבע. ריוורס היה אמפיריציסט, ודגל בעריכת ניסויים; ניסוייו הם בדרך כלל נטולי יראת כבוד ורבי המצאות שנונות. עם זאת הוא היה הראשון שעשה שימוש מתוך כובד ראש גמור בנושאים ה"וולגריים" האופייניים לאמנות הפופ.
ג'רג' אדם (משפטן)
ג'רג' אדם (בהונגרית: Ádám György; בודפשט, 27 בספטמבר 1921 – בודפשט, 18 ביוני 2011) היה עורך דין יהודי-הונגרי, פילוסוף, פרופסור באוניברסיטה, ניצול השואה.
ביוגרפיה
ג'רג' אדם נולד במשפחה יהודית כבנם של מנו אדם, מנהל גימנסיה, ושל תאודורה טרי, כימאית, המרצה הראשית של האקדמיה ההונגרית למדעים. אֶחַיו אישטוואן אדם, המתמטיקאי הראשון שזכה בפרס לוראנד אטווש והצ'לן אנדראש אדם ניספו בשואה. לימודיו משנת 1927 בית הספר היסודי, בגימנסיה הריאלית בויאי נמשכו עד שנת 1940 והסתיימו בבגרויות בבית הספר המקצועי לחשמל קנדו קלמן. בשל יהדותו, משנת 1942 יכול היה לעבוד כמורה רק בבית ספר פרטי בבודפשט, בינתיים נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודיים עבור הצבא ההונגרי) מספר פעמים עד סוף המלחמה. הוא הצליח לשרוד את השואה ומייד בסיום המלחמה נרשם לאוניברסיטה. בשנת 1948 קיבל תואר במדע המדינה ומשפטים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת אטווש לוראנד ובשנת 1957 תואר דוקטור לפילוסופיה. ב-1987 קיבל את הדוקטורט גם במשפטים. בשנת 1945 הפך למקורב למפלגה הקומוניסטית ההונגרית. בשנים 1945 עד 1949, במקביל ללימודיו, עבד במשטרה הכלכלית.
קריירה
בתחילת דרכו המדעית עסק בתורת האחריות, בעיקר במבנה האחריות המוסרית והמשפטית, ואז התעניינותו פנתה לסוגיות של משפט רפואי ואתיקה רפואית. הוא מילא תפקיד מוביל בפיתוח וארגון נושא האתיקה הרפואית באוניברסיטה. כעורך דין, עסק בעיקר במשפטים בנושא השואה. היה חבר בוועדת המשנה לאתיקה של ועדת הפילוסופיה של האקדמיה ההונגרית למדעים (מאז 1980) ובוועדת האתיקה של החברה הגסטרואנטרולוגית (MOTESZ).
פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה
פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה (בגרמנית: Friedrich Wilhelm II von Preußen; 25 בספטמבר 1744 ברלין, פרוסיה - 16 בנובמבר 1797 פוטסדאם, פרוסיה) היה מלך פרוסיה בין השנים 1786–1797. הוא ירש את דודו פרידריך הגדול לאחר שזה מת בלי ילדים, ובניגוד לקודמיו נודע כרודף תענוגות ועצל. תחת שלטונו פרוסיה נחלשה הן פנימית והן חיצונית, והוא לא הצליח לטפל כראוי באירועי התקופה הסוערים ובמיוחד המהפכה הצרפתית. מדיניות הפנים שלו הייתה נגד ההשכלה ונועדה לחזור לפרוטסטנטיות המסורתית. עם זאת הוא נודע כפטרון האמנויות ואחראי לבנייה של כמה בניינים בולטים, ביניהם שער ברנדנבורג בברלין.
ביוגרפיה
פרידריך וילהלם נולד ב-25 בספטמבר 1744 בברלינר שטאטשלוס, שבברלין, בירת ממלכת פרוסיה. אביו היה אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה בנו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה אשר כונה "המלך החייל". אמו הייתה לואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל. אביו מת בשנת 1758, ומכיוון שלדודו פרידריך השני, מלך פרוסיה ("הגדול") לא היו ילדים, כבר אז הפך ליורש העצר. פרידריך וילהלם התגלה כבר כילד כאוהב הנאות מטבעו, והתנגד למאמץ ממושך מכל סוג שהוא.
בשנת 1765 נישא לאליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, נסיכת הכתר של פרוסיה בתו של קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל. הזוג התגרש ללא ילדים בשנת 1769. עוד באותה שנה נישא מחדש לפרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט. פרדריקה הייתה נאמנה לו, וילדה לו שבעה ילדים. עם זאת במהלך חייו היה פרידריך וילהלם במערכות יחסים עם מספר פילגשים שילדו לו מספר בנים לא חוקיים.
פרידריך וילהלם נודע כאדם כבד משקל, אך בעל חזות נאה. הוא העריץ מוזיקה, ואמנים רבים ביניהם מוצרט ובטהובן הופיעו בטירתו. הוא גם החזיק תזמורת פרטית, והתפרסם כנגן צ'לו מוכשר. עם זאת, כפי שיתברר בשנות מלכותו, מלך חובב אומנות לא היה מה שנחוץ לפרוסיה של אמצע המאה ה-18 אלא מלך תקיף, נמרץ ואגרסיבי. דודו, שביקש לחשל את הנער לקראת מלכותו, העסיק אותו במשימות מנהליות וצבאיות שונות אותן מילא פרידריך וילהלם בהצלחה מועטה אם בכלל. המלך הביע חשוש גלוי מהצפוי לפרוסיה כאשר אחיינו יעלה על הכס, על פי המסופר הוא הצהיר: "האחיין שלי יבזבז את האוצר, ידרדר את הצבא. הנשים ישלטו, המדינה תאבד" אולם פרידריך וילהלם בז לדודו הקפדן ולא לקח אותו ברצינות.
ב-17 באוגוסט 1786, מת המלך, ובהיותו איש חרב קפדן, השאיר אחריו צוואה מפורטת באשר לחלוקת רכושו, הסדרת יורשיו החוקיים וטקס הקבורה אשר ביקש לעצמו. אולם, בקשתו של המלך המנוח להיטמן בסמוך לכלביו בארמון סנסוסי לא מולאה בידי פרידריך וילהלם, שהורה לקבור אותו לצד אביו במצודת העיר פוטסדם.
מדיניות פנים
פרידריך וילהלם התגלה במהרה כקפדן הרבה פחות מדודו. הוא עודד השקעות קטנות וסוחרים פרטיים באמצעות הפחתת דמי המכס, וביטול המונופול שהטיל דודו על מוצרים שונים כגון קפה טבק וסוכר, וסלילת דרכים נוחות. הוא גם עודד בתי ספר ואוניברסיטאות, והשלים את כתיבת ספר החוקים הפרוסי (Allgemeines Landrecht für die Preußischen Staaten), שבכתיבתו החל דודו. עם זאת, הוא הטיל מיסים חדשים שהכבידו בעיקר על האוכלוסייה הענייה, כגון מיסים על קמח, חיטה ומלח בישול.
פרידריך וילהלם גילה נטייה למיסטיקה כבר מגיל צעיר, הוא היה חבר במסדר צלב הוורד, אגודת סתרים אשר נוסדה על ידי כריסטיאן רוזנקרויץ במאה ה-15, והייתה מקושרת עם פרוטסטנטיות ולותרניות. פרידריך וילהלם היה נתון במידה רבה להשפעתו של יוהאן כריסטוף פון והלר (Johann Christoph von Woellner), שהיה אחד מראשי המסדר. והלר הפך עד מהרה לאיש סודו של המלך הצעיר, וכונה בידי אנשי התקופה "איש רמאות ומזימות". אולם השפעתו על המלך הייתה כה רבה, עד שפרידריך וילהלם מינה אותו ב-26 באוגוסט 1786 כ"היועץ החשאי למימון" (Geheimer Oberfinanzrath), מה שאפשר לווהלר לשלוט למעשה על חלק גדול מתקציבי המדינה. בהדרגה הוא הפך לשליט בפועל של הממלכה, וחלק גדול מהחלטותיו של המלך התקבלו למעשה על ידו. אנשי החצר שנאו את והלר התככן, והתנגדות זו מנעה בתחילה מפרידריך וילהלם למנות את והלר לתפקיד שהלה חשק בו, ראש המחלקה הדתית המלכותית. ביולי 1788 קיבל והלר סוף סוף את התפקיד, והחל לתכנן רפורמות לותרניות נגד ההשכלה בפרוסיה.
בלחצו של והלר, הוציא פרידריך וילהלם ב-9 ביולי 1788, צו מפורסם שאסר על לימוד של כל מה שלא כלול בכתבי הקודש הרשמיים. פרידריך וילהלם הדגיש את הצורך להגן על הנצרות מפני ההשכלה, והניח את מוסדות החינוך בפיקוח אנשי דת אורתודוקסיים. ב-18 בדצמבר 1788, פורסם חוק צנזורה חדש, שנועד כדי לאבטח את האורתודוקסיה של כל הספרים שפורסמו. חוק זה אילץ מספר עיתונים ומפרסמים גרמניים לפרסם אך ורק מחוץ לגבולות פרוסיה. לאישים כמו עמנואל קאנט נאסר לנאום בציבור.
מדיניות חוץ
גורלי בהרבה כלפי פרוסיה היה יחסו של פרידריך וילהלם לצבא ולמדיניות החוץ. שני המלכים הקודמים, פרידריך השני ופרידריך וילהלם הראשון, טיפחו מאוד את הצבא הפרוסי, שהיווה את מרכז המדינה. חלק מההיסטוריונים מגדירים את פרוסיה של אותה תקופה לא כמדינה שיש לה צבא, אלא כצבא שיש לו מדינה. עם זאת, על אף שהצבא העניק לפרוסיה יוקרה וניצחונות, פרידריך וילהלם השני לא מצא בו עניין. מה גם שהוא גילה שהתקציבים הרבים המושקעים בצבא וכן המלחמות הרבות שערך דודו מקשים מאוד על פרוסיה מבחינה כלכלית. פרידריך וילהלם וויתר על תואר הכבוד המלכותי "מצביא" (Kriegsherr), שהפך בפועל את המלך למפקד העליון של צבא פרוסיה, והעניק אותו לראש הוועדה העליונה לענייני מלחמה קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל. עם זאת בהוראתו של פרידריך וילהלם פלש הצבא הפרוסי להולנד. המצב בהולנד היה לא יציב, וקרובי משפחתו של פרידריך וילהלם ששלטו בהולנד קראו לו לעזרה. צבא פרוסי קטן הוצב בהולנד, ומאחר שהם לא קיבלו משכורות הם התפרנסו ממעשי ביזה וסחטנות. מאפיין נוסף במדיניות החוץ של פרידריך וילהלם היה נטישת המסורת האנטי-אוסטרית שהנהיגו קודמיו. פרידריך וילהלם אף תמך באוסטריה במהלך המלחמה המשותפת שלה ושל רוסיה נגד האימפריה העות'מאנית.
במקביל התעוררו באירופה שתי בעיות שדרשו את תשומת לבה של פרוסיה. הראשונה הייתה התפוררות האיחוד הפולני-ליטאי, התפוררות שגררה בסופו של דבר את חלוקת פולין. אירוע נוסף היה הדחתו של לואי השישה עשר, מלך צרפת והמהפכה הצרפתית. באוגוסט 1791, נועד פרידריך וילהלם עם הקיסר האוסטרי לאופולד השני בעיר פינליץ. עיקר הוועידה עסק בחלוקת פולין בין שתי המדינות, אולם דובר שם בין היתר על המהפכה הצרפתית. לבסוף יצאו השליטים בהכרזה שהמהפכה הצרפתית אכן מהווה סכנה למונרכיות באירופה, ואם מדינות אחרות תתערבנה בנעשה בצרפת, אף אוסטריה ופרוסיה תצטרפנה למאמץ המלחמתי.
בעקבות ועידת פינליץ, יקטרינה הגדולה, הצארינה של רוסיה, שלפני כן הייתה בעד המהפכה, שינתה דרסטית את תגובתה. היא התכחשה בפומבי להצהרותיה הליברליות והסתייגה לחלוטין מרעיונות המהפכה. מטרותיה בהצהרה זו היו כפולות, שכן היא שאפה גם לחסל את המהפכה הצרפתית, ובד בבד לגרור את אוסטריה ופרוסיה למלחמה במערב, מה שיאפשר לרוסיה להשתלט על יותר שטחים במסגרת חלוקת פולין. כמפקד הכוח הפרוסי שפלש לצרפת מינה פרידריך וילהלם את קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל שעוד הספיק לשרת תחת פרידריך הגדול. הצבא הפרוסי נחל אומנם ניצחונות בתחילה, אולם בעקבות התבוסה בקרב ואלמי ב-20 בספטמבר 1792, נאלץ להסיג את כוחותיו. בהמשך בעקבות מרידה בפולין, שיכלה להעניק תירוץ להשתלטות על שטחים חדשים בארץ זו, איבדו הפרוסים עניין בצרפת והפנו את צבאם אל פולין. פרידריך וילהלם חתם על הסכם נפרד עם צרפת שכונה "הסכם בזל", שנתפס בידי שאר המעצמות כבגידה. יצוין שתחת שלטונו של פרידריך וילהלם השני הגיעה פרוסיה לשיא התפשטותה. אם כי התפשטות זו גם הקשתה עליה, שכן חלק גדול מהשטחים החדשים היו מיושבים במעט מאוד גרמנים אתנים.
פרידריך וילהלם מת ב-16 בנובמבר 1797 בפוטסדם. הוא נקבר בקתדרלת ברלין. ירש אותו בנו פרידריך וילהלם השלישי, שהזדעזע משלטונו של אביו שאותו החשיב לשחיתות והתנוונות של המדינה.
משפחתו
בשנת 1765 נישא לאליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל, נסיכת הכתר של פרוסיה בתו של קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל. הזוג התגרש בשנת 1769.
עוד באותה שנה נישא מחדש לפרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט. פרדריקה הייתה נאמנה לו, וילדה לו שבעה ילדים.
במהלך חייו היה פרידריך וילהלם במערכות יחסים עם מספר פילגשים שילדו לו מספר בנים לא חוקיים, ביניהם פרידריך וילהלם, רוזן ברנדנבורג שהיה ראש ממשלת פרוסיה.
שער הניצחון של קרוסל
שער הניצחון של קרוסל (בצרפתית: Arc de Triomphe du Carrousel) הוא שער ניצחון הממוקם בכיכר קרוסל ברובע הראשון של פריז בירת צרפת, במרכז ארמון הלובר. אין מדובר בשער הניצחון הממוקם בכיכר שארל דה גול, הכפול בגודלו, ואשר נבנה 30 שנה מאוחר יותר.
היסטוריה
השער תוכנן על ידי שארל פרסייה ונבנה בין השנים 1806–1808 בהוראת קיסר צרפת נפוליאון בונפרטה לזכר ניצחונותיו הצבאיים בשנת 1805. השער מבוסס על שער קונסטנטינוס שברומא שנבנה בשנת 312, ונועד לשאת בראשו את הקוודריגה של סוסי מרקוס הקדוש שנלקחו מבזיליקת מרקוס הקדוש שבוונציה. הסוסים הוחזרו לוונציה לאחר תבוסתו של נפוליאון בשנת 1815, ובראש השער הוצבה קוודריגה חדשה מעשה ידי הברון פרנסואה ג'וזף בוסיו, שמנציחה את השבת שושלת בורבון לשלטון בצרפת.
תיאור השער
גובהו של השער 19 מטרים, רוחבו 23 מטרים ועוביו 7.3 מטרים. במרכז השער קשת מרכזי שגובהה 6.4 מטרים, ומשני צדדים שתי קשתות נמוכות יותר שגובהן 4.3 מטרים. סביב השער ניצבים שמונה עמודי גרניט מהסדר הקורינתי שבראשם פסלי חיילי הקיסרות הצרפתית.
בראש השער תבליטים המייצגים את: כמו כן, בראש השער תבליטי שיש ורוד המתארים את שלום פרסבורג; את כניסת נפוליאון למינכן; כניסת נפוליאון לווינה; ניצחון נפוליאון בקרב אוסטרליץ; ועידת טילזיט ואת כניעת העיר אולם לנפוליאון.
האקס היסטוריק
שער זה נמצא בקצה המזרחי ביותר של האקס היסטוריק" של פריז (בצרפתית: L’axe historique – "הציר ההיסטורי") – ציר של מונומנטים, מבנים ודרכים שנמשכים ממרכז פריז, בירת צרפת, לכיוון מערב. הנתיב קרוי גם "Voie Triomphale" (דרך הניצחון), וגם "voie royale" (הדרך המלכותית). בעת שהוקם השער הפריד בינו לבין שער הניצחון ארמון הטווילירי, אולם לאחר שריפת הארמון בשנת 1870 נוצר קו ראייה בין שני שערי הניצחון.
תדסה יעקב
תדסה יעקב (געז: ታደሰ የዕቆብ ; 1913–2005) היה פוליטיקאי אתיופי ממוצא יהודי.
קורות חיים
יעקב נולד בכפר סמנו שבסקלט אשר בדמביה בשנת 1913 כבנו של נגוסה ג'מבר מאשתו ישיהרג' גברה מריאם, אחותו של פרופ' תאמרת עמנואל. ב-1925 החל ללמוד בבית הספר העברי באדיס אבבה תחת חסותו של יעקב פיטלוביץ' וב-1930 נשלח ללמוד בבית הספר היהודי L'Ecole Moise de Cattani Pacha de la Communaute Israelite du Caire שבקהיר. שם סיים לימודיו בהצטיינות. לאחר מכן עבר ללמוד בבית הספר מקומי אחר, Lycée Français du Caire שם למד עד 1937. עקב פלישת האיטלקים לאתיופיה, עזב את מצרים והצטרף ל "כוח גדעון" – יחידת עילית שהקים אורד וינגייט, במטרה לסייע לפטריוטים האתיופיים להילחם בכיבוש האיטלקי. ב-1940 עבד במזכירות של השרות החשאי של הצבא הבריטי שהוצב בח'רטום שבסודאן ובאוקטובר אותה השנה מונה לראש יחידת התעמולה בחזית גוג'ם. ב-1941 הצבא האתיופי הצליח להביס את האיטלקים, ויעקב חזר לאדיס אבבה, עם מצעד הניצחון של הצבא האתיופי.
משנת 1941 ועד 1944 כיהן כמנכ"ל משרד האוצר האתיופי, בשנת 1952 מונה למנכ"ל המכרות במשרד האוצר, ב-1956 היה לעוזר שר החשמל והאנרגיה, ב-1958 מונה לסגן שר האוצר וב-1960 כסגן שר החקלאות. לטענת שליח הסוכנות היהודית משה בר-יודא, בשנת 1958 העביר לו יעקב הצעה לפדות את יהודי אתיופיה במחיר של 50 דולר אמריקאי לנפש. בר-יודא העביר את ההצעה לירושלים, אך לא ניתן לה מענה. בדצמבר 1961 מונה לשר המדינה וב-1966 מונה לנציב העליון לשירותים אזרחיים. בין השנים 1964 לשנת 1974 כיהן כנשיא המועצה המייעצת לבנק המסחרי של אתיופיה. בתקופת שירותו בממשלה, פעל יעקב רבות למען קהילת יהודי אתיופיה, סייע בהקמת בית ספר יהודי בווזבה והקמת מרפאות בכפרי הקהילה היהודית. מבית הספר היהודי שסייע יעקב בהקמתו, נשלחו צעירים רבים ללימודים בפנימיית כפר בתיה בישראל בשנות ה-50, ולאחר מכן חזרו לאתיופיה ושימשו כמורים בכפרי היהודים.
בתחילת שנות ה-70 בתקופת כהונתו כשר החקלאות הוא נפגש עם שר הביטחון הישראלי משה דיין. ב-1974 נכלא על ידי משטר הדרג. נעצר והוחזק במאסר למשך 12 שנים. הוא שוחרר ב-1986. בסוף שנות ה-80 עלתה אשתו, יזבעלם טסמה, לישראל.
יעקב פעל גם למען קהילת ביתא ישראל וכיהן בשנות ה-50 כגזבר של הועד למען הפלאשים. יעקב בחר שלא לעלות לישראל והעדיף להישאר באתיופיה, בה נפטר ב-13 בינואר שנת 2005.
בין התארים שלהם זכה כוכב הניצחון האתיופי, קצין גדול במסדר מנליק השני, קורדון גדול במסדר הכוכב האתיופי, עיטור מהממשלה הבריטית על השתתפותו במערכה במזרח אפריקה ואות לגיון הכבוד מהממשלה הצרפתית.
בנו, פטגו (זכאי) תדסה, היה אחד מנערי ביתא ישראל שנשלחו לכפר בתיה. בן אחר, זכאי טדסה, עלה לישראל ולמד באוניברסיטת בר-אילן.
איירבוס A330
איירבוס A330 הוא מטוס נוסעים סילוני רחב גוף לטווחים ארוכים, תוצרת איירבוס. המטוס נושא בין 250 ל-300 נוסעים כולל אנשי צוות אוויר.
המטוס פותח בשנות ה-80 של המאה ה-20, טיסת הבכורה שלו הייתה ב-2 בנובמבר 1992. כמו במטוסי קרב ומטוסי נוסעים סילוניים חדישים רבים, ניהוג המטוס נעשה בשיטת טוס על חוט. ל-A330 כנפיים זהות לאלו של האיירבוס A340 אך שני מנועי טורבו מניפה בלבד לעומת ה-A340 בעל ארבעה מנועים. הוא שומר על חתך הגוף של איירבוס A310 ונועד להחליף את הדגם המתיישן. המטוס נמכר על ידי איירבוס בשני דגמים עיקריים. המתחרים העיקריים שלו הם ה-767 ו-777 של בואינג.
חברת ארקיע הזמינה 4 מטוסים מדגם 330-900neo והיא תהיה היחידה בארץ שתפעיל מטוס איירבוס רחב גוף.
איירבוס A330-200
ה-A330-200 פותח במטרה להחליף את הדגם המיושן איירבוס A310 ונועד להתחרות במטוס הבואינג 767 ו-777-200. הוא נושא 253 נוסעים ויכול לשייט למרחק 12,500 ק"מ במהירות של 0.86 מאך. הוא מוצע בשלושה סוגי מנועים: ג'נרל אלקטריק, רולס-רויס ופראט אנד וויטני. לקוחותיו העיקריים: אייר פראנס, KLM, אייר טראנסט, אמירטס, לופטהנזה, קוואנטס, קטאר איירווייז וסוויס.
איירבוס A330-300
ה-A330-300 מבוסס על אותם טכנולוגיות ומנועים, גופו מוארך יותר והוא נושא 295 נוסעים לטווח של 10,500 ק"מ. דגם זה נועד להתחרות בבואינג 200–777. גם הוא מוצע בשלושה סוגי מנועים בדומה ל-A330-200. לקוחותיו העיקריים: אייר קנדה, אייר טראנסט, קת'אי פסיפיק, צ'יינה איירליינס, מלזיה איירליינס, נורת'ווסט ו-SAS.
איירבוס A330-200F
ה-A330-200F (F - Freighter) הוא דגם המטען של ה-A330, דגם זה יכול לשאת עד 65 טון לטווח של 7,400 ק"מ. קדמת דגם זה מחוזקת יותר מהדגם הרגיל, כיוון שהמטענים נכנסים דרך דלת ייעודית הנמצאת בקבינה. מטוס זה מונע באמצעות שני מנועי פראט אנד ויטני PW4000 או רולס-רויס טרנט 700, לג'נרל אלקטריק אין מנוע מתאים.
נכון לאפריל 2017 נמסרו 38 מטוסים מדגם זה, מתוך 42 שהוזמנו. מחירו של המטוס כ-203 מיליון דולר. המתחרים של בואינג הם ה-767-300F וה-777F.
איירבוס A330-800neo
ה-A330-800 יהיה המחליף הישיר של ה-A330-200. הוא יכיל מנועים מהדור החדש מדגם RR Trent 7000 וכנפונים חדשים. הדגם צפוי להיכנס לשירות במהלך 2018.
איירבוס A330-900neo
ה-A330-900 הוא המחליף הישיר של ה-A330-300 ואמור לשרוף 14% פחות דלק לכיסא ביחס אליו. הוא מכיל 10 מושבים יותר מדגם ה-300 וכמו ה-800 הוא מצויד במנועים חדשים מדגם RR Trent 7000 וכנפונים חדשים. הדגם נכנס לשירות במהלך 2018 כאשר חברת טאפ פורטוגל הייתה הלקוח הראשון שקיבל את המטוס החדש. גם חברת התעופה ארקיע הזמינה 4 מטוסים מדגם זה.
הזמנות ומסירות
חברת ארקיע הישראלית הזמינה ארבעה מטוסים מדגם A330-900neo ומסירתם צפויה בשנת 2020
עד תחילת 2017 התקבלו 1472 הזמנות עבור ה- A330 ו- 1472 מטוסים נמסרו.
טיסה 236 של אייר טרנסאט
באוגוסט 2001 מטוס A330 בטיסה 236 של חברת אייר טראנסט הקנדית ניצל בנס. למטוס הוחלף חלק במנוע ומכיוון שלא היו חלקים מתאימים, החברה התאימה את החלקים למנוע של רולס-רויס מדגם דומה אך לא הייתה התאמה מוחלטת בין החלקים, מה שגרם לדליפת דלק קשה ממכל דלק אחד. מאחר שהטייס חשב שמדובר בתקלת מחשב הוא פתח את השסתום שבין מכלי הדלק (X-feed) וכך שני מכלי הדלק התרוקנו במהירות מה שגרם לשני המנועים לכבות. בשל כך כל מערכות המטוס כבו, כולל מערכות הידראוליות ומערכות חשמליות של תא הטייס. המטוס מצויד בטורבינת רוח קטנה אשר מספקת חשמל למערכות חיוניות בלבד בזמן חירום. המטוס החל לדאות עד שנחת נחיתת חירום בהצלחה במהלכה 8 מתוך 12 גלגליו של המטוס התפוצצו, אך בנס כל 300 האנשים שהיו על הסיפון נשארו בחיים. הייתה זו הדאייה הארוכה ביותר בהיסטוריה של מטוס נוסעים. אם הטייס לא היה מגיע למסלול הנחיתה שבשדה התעופה הצבאי שבאיים האזוריים בזמן, המטוס היה נאלץ לבצע נחיתת אונס על פני מימי האוקיינוס האטלנטי.
טיסה 447 של אייר פראנס
ב-1 ביוני 2009 מטוס A330 בטיסה 447 של אייר פראנס נעלם מעל האוקיינוס האטלנטי בטיסה מברזיל לצרפת. במטוס שהתרסק לים היו 228 נוסעים ואנשי צוות. שישה ימים לאחר מכן, ב-6 ביוני 2009, נמצאו שרידי המטוס יחד עם שתי גופות גברים כ-640 ק"מ מחופי המדינה על ידי הצבא הברזילאי.
טיסה 771 של אפריקיה
ב 12 במאי 2010 התרסק מטוס A330 של חברת התעופה הלובית "אפריקיה",בעת שניסה לנחות בטריפולי. 103 בני אדם נהרגו בתאונה הקשה, ורק ילד אחד שרד את האסון.
טיסה נעימה
טיסה נעימה (באנגלית: !Airplane, באוסטרליה, ניו זילנד ויפן הסרט הופץ תחת השם Flying High!), הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1980, אותו כתבו וביימו ג'ים אברהמס, דייוויד צוקר וג'רי צוקר (צוקר, אברהמס וצוקר), שהופץ על ידי אולפני סרטי פרמאונט. בסרט מככבים רוברט הייז וג'ולי הגרטי, וכן משתתפים בו לזלי נילסן, רוברט סטאק, לויד ברידג'ס, פיטר גרייבס, כרים עבדול-ג'באר ולורנה פטרסון. הסרט הוא פרודיה על ז'אנר סרטי האסונות, שהיה פופולרי במהלך שנות ה-70, ובעיקר על סרטם של אולפני סרטי פרמאונט משנת 1957 "שעת אפס!". ההומור בסרט מתאפיין באבסורד ובנגיעה בסוריאליזם.
הסרט זכה במספר פרסים, לרבות פרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר, וכן היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר מסוגת הקומדיה או הסרט המוזיקלי.
רקע
דייוויד צוקר, ג'רי צוקר (הידועים גם בשם "האחים צוקר") וג'ים אברהמס כתבו את התסריט של טיסה נעימה בעת שהופיעו במסגרת ה"קנטאקי פרייד ת'יאטר" (Kentucky Fried Theatre), תיאטרון קטן ומצליח שהקימו בשנת 1971. את הרעיון ליצור סרט פרודי על אסון מטוסים הגו לאחר שהקליטו בטעות את הסרט "שעת אפס!", כשהתכוונו להקליט פרסומות בטלוויזיה, להן יוכלו ללעוג במערכונים פרודיים.. אברהמס אף תיאר את הסרט "שעת אפס!" כ"גרסה הרצינית של טיסה נעימה". התסריט של טיסה נעימה היה התסריט הראשון שכתבו יחד השלושה. שמו המקורי של הסרט היה "The Late Show", ובגרסתו הראשונית של התסריט הוא כלל בעיקר פרודיות על פרסומות טלוויזיה. אולם לאחר הגהה שנערכה לתסריט הוחלט לקצר את ההתייחסות לפרסומות, ולבסוף - ההתייחסות אליהן הוסרה לגמרי. עם זאת, לאחר שסיימו את כתיבת התסריט - הם נתקלו בקשיים בניסיונם למכור אותו.
בהמשך פגשו השלושה את הבמאי ג'ון לנדיס, שהציע להם לכתוב סרט המבוסס על המערכונים המוצגים בתיאטרון שלהם. על בסיס המערכונים האלו הם יצרו את "סרט מטוגן", הפקה שיצאה לפועל בשלהי שנות ה-70. דייוויד צוקר אמר כי "הייתה זו הפעם הראשונה שהיינו אי פעם באתר צילומים של סרט. למדנו הרבה מכך. למדנו כי אם אתה באמת רוצה שסרט יופק לפי חזונך - אתה חייב לביים אותו. אם כך, בצילומי הסרט הבא שלנו, טיסה נעימה, התעקשנו להיות הבמאים".
תיאור העלילה
טד סטרייקר (רוברט הייז) היה טייס קרב, אך בהווה הוא סובל מפחד טיסה בעקבות הלם קרב ועובד כנהג מונית. כאשר איליין דיקינסון (ג'ולי האגרטי), בת-זוגו עוד מתקופת המלחמה, ודיילת אוויר בהווה, מחליטה לעזוב אותו, סטרייקר נאלץ להתגבר על הפחד שלו, עוזב את המונית שלו, ועולה על טיסתה של איליין, מלוס אנג'לס לשיקגו. במהלך הטיסה, איליין דוחה את ניסיונותיו להתפייס עימה.
לאחר שמוגשת ארוחת הערב, רבים מהנוסעים במטוס מתחילים לחלות, ובארי רומאק (לזלי נילסן), אחד מנוסעי המטוס שמתגלה כרופא, מאבחן במהירות כי כל הנוסעים שאכלו דג לארוחת הערב סובלים מהרעלת מזון. הדיילות מגלות כי כל צוות תא הטייס, הכולל את הטייס קפטן קלארנס אובר (פיטר גרייבס) וטייס המשנה רוג'ר מורדוק (כרים עבדול-ג'באר), סובל מהרעלת מזון, ולא נותר אף איש צוות שיטיס את המטוס.
איליין יוצרת קשר עם מגדל הפיקוח שבשיקגו, לשם קבלת עזרה. סטיב מק'קרוסקי (לויד ברידג'ס), האחראי במגדל הפיקוח, מורה לה להפעיל את הטייס האוטומטי - בובה מתנפחת העונה לשם "אוטו", שיוכל להטיס את המטוס עד לשיקגו - אך לא יוכל להנחית את המטוס. ד"ר רומאק משכנע את סטרייקר להטיס את המטוס, על אף שהוא אינו משוכנע שסטרייקר מסוגל להתמודד עם הלחץ ועם חוסר הכרותו עם דגם המטוס.
אדלבך
גאוגרפיה
העיירה אדלבך שוכנת באזור המנהלי טראונפירטל. כ-24% מאדמות העיירה מיוערות, ו-65% הן אדמות חקלאיות.
טיסה נעימה
הפקת הסרט
צילומי הסרט נמשכו 34 ימים, בעיקר במהלך אוגוסט 1979. במהלך הצילומים נעשה שימוש במטוס מדגם בואינג 707 של חברת TWA, אך המטוס הנראה ממריא על רקע הכתובית "The End" בסיום הסרט הוא לא בואינג 707, אלא בואינג 727. רעשו של מנוע המטוס הטס, שנשמע לאורכו של הסרט, נלקח מתוך פסקול הסרט "שעת אפס!".
ליהוק
רוברט סטאק, לזלי נילסן ולויד ברידג'ס לוהקו דווקא לנוכח התדמית הציבורית שהייתה להם לפני צאתו: הם נודעו כשחקנים המגלמים דמויות קשוחות, הרפתקניות ורציניות. הם לא השתתפו לפני כן בסרטי קומדיה, ודייוויד צוקר הסביר כי הוא ושאר הבמאים סברו "שהם הרבה יותר מצחיקים מכל שאר הקומיקאים שהיו פעילים באותה תקופה". ליהוקו של סטאק לסרט זה מהווה מחווה לדמות קודמת שגילם בסרט האסונות "The High and the Mighty" משנת 1954 - תפקיד של קפטן שעובר התמוטטות עצבים. באופן דומה, גם ברידג'ס גילם קודם לכן את דמות מנהל שדה התעופה בסדרת הטלוויזיה "נמל התעופה הבינלאומי סן פרנסיסקו" (San Francisco International Airport), ופיטר גרייבס השתתף קודם לכן בסרט טלוויזיה בשם "אסון בשמים" (SST: Death Flight), בו מתקשה מטוס לנחות בשל מצב חירום.
דייוויד צוקר סבר כי סטאק הוא השחקן החשוב ביותר לליהוק, שכן הוא יהיה "הציר המרכזי" לעלילת הסרט. תחילה גילם סטאק את תפקידו באופן שונה מהאופן שבו ראו הבמאים את התפקיד בעיני רוחם. הם הראו לו קלטת של החקיין ג'ון ביינר (John Byner), מחקה את סטאק. בעקבות כך, סטאק גילם את תפקידו במהלך הסרט, כפי שתיארו זאת יוצריו, תוך שהוא מחקה את "ג'ון ביינר כשהוא מחקה אותו". תחילה רוברט סטאק לא היה מעוניין בתפקיד, אולם האחים צוקר שכנעו אותו להיענות להצעה לגלמו. לויד ברידג'ס לקח את התפקיד, על פי עצה שעצו לו ילדיו. סוכנו של גרייבס דחה את התסריט תחילה, מאחר שחשב כי מדובר ב"זבל חסר טעם". אברהמס, בתגובה, אמר: "אני לא מבין. מה כה חסר טעם, לדעתו, בפדופיליה?". רוברט הייז, שהיה שחקן לא מוכר יחסית, וג'ולי האגרטי, כוכבת סדרת הטלוויזיה "אנג'י", נבחרו לככב בשני התפקידים הראשיים.
ברתולומאו כריסטופורי
ברתולומאו כריסטופורי (באיטלקית: Bartolomeo Cristofori di Francesco; 4 במאי 1655 - 27 בינואר 1731) היה אוצר כלי הנגינה של משפחת מדיצ'י בפירנצה. הוא נחשב לממציא הפורטה-פיאנו, האבטיפוס של הפסנתר המודרני.
טיסה נעימה
ליהוק
הופעות קמאו נוספות הוכנסו לסרט לשם ההומור, בליהוק שחקנים מוכרים לתפקידים שאינם אופייניים להם:
ברתולומאו כריסטופורי
חייו
החומר הקיים על חיי כריסטופורי כולל את רישומי הולדתו ומותו, שתי צוואות, חשבונות שהגיש למעסיקיו, וראיון יחיד שערך שיפיונה מאפאי (Scipione Maffei). מזה האחרון קיימים הן הערותיו של מאפאי והן המאמר שהתפרסם בכתב העת.
טיסה נעימה
מוזיקה
בשנת 1980 הפיצה חברת התקליטים "ריג'נסי" את פסקול הסרט על גבי תקליט אריך-נגן. הפסקול כלל דיאלוגים ושירים מתוך הסרט, קטעי קריינות מאת שאדו סטיבנס, וכן קטע מוזיקלי אחד, בשם "Love Theme from Airplane", מאת אלמר ברנשטיין. במדינות שבהן הופץ הסרט תחת השם Flying High נערכו שינויים בפסקול, והוחלפו מספר שירים מהפסקול המקורי.
ברתולומאו כריסטופורי
חייו
כריסטופורי נולד בפדובה ברפובליקת ונציה. שום פרטים אינם ידועים על ילדותו ונעוריו. מהלך סיפור, לפיו שימש כריסטופורי כשוליה אצל בונה הכינורות הדגול ניקולו אמאטי, וזאת על פי גילוי רשומה של מפקד האוכלוסין משנת 1680 של אחד "כריסטופארו ברתולומיי" שחי בביתו של אמאטי בקרמונה. אלא שאדם זה, כפי שמציין סטיוארט פולנס, לא יכול היה להיות ברתולומאו כריסטופורי, שכן על פי הרישום מדובר בתושב בן 13 שנים ואילו כריסטופורי, על פי רישומי הטבלתו, היה בן 25 בזמן ההוא. פולנס גם מטיל ספק באותנטיות של הצ'לו והקונטרבס, המיוחסים לעיתים לכריסטופורי.
טיסה נעימה
מוזיקה
ב-28 באפריל 2009 הודיעה חברת התקליטים "לה-לה לנד" כי בכוונתה להפיץ את הפסקול המקורי, שיכלול את יצירתו המלאה של ברנשטיין.
ביקורות ותגובות
לפני צאתו לאקרנים, היו לבמאים חששות כבדים בנוגע לאופן שיתקבל הסרט, בעקבות תגובות בינוניות באחת מההקרנות הראשונות שלו. עם זאת, טיסה נעימה הפך להצלחה כלכלית, והכניס מעל 83 מיליון דולר בצפון אמריקה בלבד, בעוד שהופק בתקציב בן 3.5 מיליון דולר בלבד. בנוסף, הכניס הסרט כ-40 מיליון דולר מהשכרה בספריות וידאו, והוא ממוקם רביעי ברשימת הסרטים בעלי ההכנסות הגבוהות ביותר לשנת 1980.
ברתולומאו כריסטופורי
קריירה בחצר מדיצ'י
לשכת הנסיך פרדיננדו דה מדיצ'י מינתה בשנת 1688 את כריסטופורי לכיוון ותחזוקת צ'מבלי בחצר הנסיך ומשנת 1716 היה ממונה על אוסף כלי הנגינה של מדיצ'י ועבד כעצמאי, בלי תלות בסדנאות האומנים של אופיצי. תיעוד רב קיים משנותיו של כריסטופורי בפירנצה, מסמכים המלמדים גם על מעמדו השווה לזה של מוזיקאי החצר. כל 44 שנות עבודתו בפירנצה נמנע כריסטופורי מלהצטרף ל-Università di Por san Piero e Fabbricanti, האיגוד המקצועי שדורות של בוני צ'מבלו פלורנטיניים השתייכו אליו בתוקף מסורת רבת-שנים. ייתכן שהסיבה לכך הייתה בקשר המתמשך שלו אל פדובה, לשם, על פי צוואותיו, קיווה תמיד לחזור.
בשנת 1700 פיתח כריסטופורי פסנתר פטישים, שאפשר דינמיקה הדרגתית. האזכור המוקדם ביותר לפיאנו-פורטה מתוצרת כריסטופורי מופיע ברשימת מצאי של בן מדיצ'י לא ידוע, שם נזכר כלי דמוי צ'מבלו ("ארפיצ'ימבלו"), "המצאה חדשה של ברתולומאו כריסטופורי". הכלי החדש היה מצויד בפטישים ובווסתי אוויר והקיף 4 אוקטבות, מדו עד דו. בשנת 1711 פרסם המשורר האיטלקי שיפיונה מאפאי תיאור מאויר לפיאנו-פורטה של כריסטופורי. בטיוטת המאמר כתב מאפאי, כי כריסטופורי עבד על המצאתו מיוזמתו הוא, ולא כפי שסברו, בהזמנת הנסיך פרדיננדו. לפי מאפאי, עד 1709 נמכרו שני פסנתרים בפירנצה ושלישי נמצא ברשותו של החשמן פייטרו אוטובוני ברומא. רישומי האבטיפוס של כריסטופורי הגיעו לידי גוטפריד זילברמן, שהפסנתרים שלו עוצבו על פיהם והגיעו במשך הזמן לידי יוהאן סבסטיאן באך. בהמשך התוודע זילברמן באופן אישי אל פסנתר כריסטופורי, שלא ידוע אם רכש אותו בעצמו או שהיה זה אנטוניו לוטי שהביא אותו לדרזדן. למלכת ספרד מריה ברברה, תלמידתו ופטרוניתו של דומניקו סקרלטי, היו חמישה פיאנו-פורטי, שאחד מהם נבנה בידי פריני, תלמידו ועוזרו של כריסטופורי. היצירות הראשונות שנכתבו במיוחד לכלי זה היו 12 סונאטות של לודוביקו ג'וסטיני, שהוקדשו לדודה של המלכה, דון אנטוני מפורטוגל, גם הוא תלמיד של דומניקו סקרלטי
טיסה נעימה
ביקורות ותגובות
טיסה נעימה זכה לאהדת המבקרים ברחבי העולם, ונחשב לאחד הסרטים הטובים ביותר שיצאו בשנת 1980. באתר Rotten Tomatoes, המרכז ביקורות קולנוע ומציג 51 ביקורות על הסרט, 98% מהביקורות אודותיו היו חיוביות. רוג'ר איברט, מבקר הקולנוע של שיקגו סאן טיימס, כתב: "טיסה נעימה הוא חובבני, שקוף, צפוי, נדוש, אך לעיתים קרובות מאוד מצחיק. והסיבה שהוא מצחיק, בדרך כלל, היא כי הוא חובבני, צפוי, נדוש וכו'". ג'נט מסלין, מבקרת הקולנוע בניו יורק טיימס, כתבה: "טיסה נעימה הוא יותר מהפתעה נעימה... כמרפא לכל הסרטים מנופחי החשיבות העצמית שנתקלנו בהם לאחרונה, זהו בדיוק המרשם שרשם הרופא".
ברתולומאו כריסטופורי
קריירה בחצר מדיצ'י
פטרונו של כריסטופורי, הנסיך פרדיננדו, מת בשנת 1713, בן 50. יש ראיות לכך, שכריסטופורי המשיך לעבוד בשביל חצר מדיצ'י, בראשותו של אבי הנסיך, קוזימו השלישי; על רשימת מצאי של אוסף כלי הנגינה משנת 1716 מתנוססת החתימה "ברתולומאו כריסטופורי קסטודה", עדות לכך, שכריסטופורי קיבל את תואר אוצר האוסף והממונה על הטיפול בו.
טיסה נעימה
השפעות ואזכורים
הקריירה של לזלי נילסן זכתה לקידום משמעותי בעקבות צאת הסרט לאקרנים. הסרט אף סימן שינוי בסגנונו הקולנועי, ובהמשך זוהה עם הסגנון הקומי Deadpan, בעיקר בשלושת סרטי "האקדח מת מצחוק", המבוססים על סדרת משטרה בת שישה פרקים בשם "!Police Squad". בעקבות הסרט טיסה נעימה הוא אף לוהק לסרטו של מל ברוקס "דרקולה: מת ואוהב את זה". ברוקס תכנן להפיק את הסרט זה זמן רב, אך דחה זאת שוב ושוב, משום שלדבריו: "פשוט לא הצלחתי למצוא את דרקולה הנכון". ברוקס אמר כי לא ראה את טיסה נעימה, אלא רק שנים לאחר השקתו. כאשר לבסוף צפה בסרט, הוא הגיע למסקנה כי נילסן יהיה השחקן הנכון לתפקיד זה. שחקנים נוספים שהופיעו בסרט, בתפקידים משניים, המשיכו אף הם בקריירות המשחק שלהם, וכיכבו בתפקידים שבהם הם ידועים יותר. כך למשל גרגורי איצין, שנראה בסרט כאחד מהקנאים הדתיים, גילם את דמותו של צ'ארלס לוגאן, נשיא ארצות הברית בסדרת הטלוויזיה "24".
ברתולומאו כריסטופורי
פעילות עצמאית
בראשית המאה ה-18 הגיעה תקופת השגשוג של נסיכי בית מדיצ'י לסיומה, וכמו רבים מן האומנים שעבדו בשירות המשפחה, החל כריסטופורי למכור את יצירותיו לאחרים. אחד הפיאנו-פורטה שלו נמכר למלך פורטוגל. בין השאר ידוע, כי המלחין ג'ובאני בנדטו פלאטי בא לסיאנה ללמוד לנגן על הפיאנו-פורטה ואף כתב לו מספר יצירות.
טיסה נעימה
השפעות ואזכורים
פיטר פארלי (במאי קולנוע, שביים בין היתר את "משתגעים על מרי") אמר על הסרט: "הייתי ברוד איילנד בפעם הראשונה שבה ראיתי את טיסה נעימה. חוויית הצפייה בסרט בפעם הראשונה דמתה לצפייה בקונצרט רוק מעולה, כמו לראות את לד זפלין או את טוקינג הדס. לא הבנו אז כי מה שראינו היה סוג מאוד מסוים של קומדיה, שהיום אנו מזהים כסגנון קומי מבית מדרשתם של צוקר-אברהמס-צוקר"". פארלי, יחד עם שותפו לכתיבה בנט ילין, שלח תסריט לסרט קומי אל דייוויד צוקר, שבתמורה העניק להם את העבודה הראשונה שלהם ככותבים בהוליווד. פארלי אמר: "אם צוקר לא היה קיים, לא היו "האחים פארלי"".
ברתולומאו כריסטופורי
פעילות עצמאית
כריסטופורי המשיך לבנות פסנתרים עד סמוך לסוף חייו, תוך הכנסת שיפורים מתמידים בהמצאתו. בשנות זקנתו היה לו לעזר ג'ובאני פריני, שהמשיך ובנה לו קריירה מכובדת משל עצמו, במסורת מורו ורבו. יש רמזים לקיומו של עוזר נוסף, דומניקו דל מלה, שהמשיך בדרכו ובנה בשנת 1739 את הפסנתר הניצב הראשון.
שנים אחרונות ומוות
בשנותיו האחרונות הכין כריסטופורי שתי צוואות. בראשונה, מתאריך 24 בינואר 1729, ציווה את כל כלי עבודתו לג'ובאני פריני. בצוואה השנייה, מתאריך 23 במרץ באותה שנה, חל שינוי משמעותי בתנאים ובה הוא מצווה כמעט את כל רכושו "לאחיות דל מלה... כגמול על עזרתן הרצופה במחלותיו וחולשותיו, ואף לשם הצדקה." צוואה זו הניחה את הסכום הקטן של חמישה סקודי לפריני. פולנס מביא ראיה נוספת מן הצוואה לכך, שאין ללמוד מן השינוי על מריבה או חילוקי דעות בין כריסטופורי לפריני, אלא רק על מחויבותו המוסרית של כריסטופורי לנשים שטיפלו בו. הממציא מת ב-27 בינואר 1731.
טיסה נעימה
השפעות ואזכורים
הסרט טיסה נעימה מהווה מקור להשראות, מחוות והעתקות גם ליצירות ישראליות. לדוגמה:
טיסה נעימה 2
בשנת 1982 יצא לאקרנים סרט המשך לטיסה נעימה בשם "טיסה נעימה 2" (באנגלית: "Airplane II: The Sequel"). סרט ההמשך נכתב ובוים על ידי קן פינקלמן, ומככבים בו רוברט הייז, ג'ולי האגרטי, לויד ברידג'ס, צ'אד אוורט, ויליאם שטנר, ריפ טורן וסוני בונו. עלילת הסרט מתארת סדרה של תקלות במעבורת חלל עתידנית, הטסה מכדור הארץ אל מושבה שעל הירח. פעם נוספת טד סטרייקר (רוברט הייז) עולה על טיסה, בה עובדת זוגתו לשעבר איליין דיקינסון (ג'ולי האגרטי), והשניים משתפים פעולה על מנת להציל את המעבורת על כל נוסעיה.
קצביה
הכפר קצביה, או בשמו המלא קצביה א-ג'דידה (בערבית: ﻗﺼﺒﻴﻪ ﺍﻠﺠﺪﻳﺪه, "קצביה החדשה"), הוא כפר סורי נטוש במרכז רמת הגולן, כשלושה קילומטרים ממזרח לקצרין, סמוך לצומת קצרין (צומת קצביה). שמו נגזר מהמילה ﻗﺼﺒ (קצב) שמשמעה בערבית קנה, והתוספת "ג'דידה" מבדילה אותו מהכפר הסמוך קצביה, שנמצא מדרום-מערב לו.
ממזרח לכפר, מעבר לכביש 87, נמצא מעיין סלוקיה, המעיין שממנו שואבת חברת "מי עדן" את המים למוצריה.
בין בתיה של קצביה הישנה נמצאו שרידים של בית כנסת קדום, בהם משקוף אבן שעליו תבליט בדמות חיוויאי האוחז נחש במקורו, ומנורה בעלת 11 קנים חרוטה באבן. מקומו של בית הכנסת אינו ידוע.
הנדלי פייג' ויקטור
ההנדלי פייג' ויקטור (באנגלית: Handley Page Victor) היה מפציץ אסטרטגי סילוני בריטי שפותח על ידי חברת הנדלי פייג' ופעל בתקופת המלחמה הקרה. הוא היה המטוס השלישי והאחרון מסדרה V, סדרת מטוסים שפעלו בשירות חיל האוויר המלכותי הבריטי, לאחר האוורו וולקן והוויקרס וליאנט. המטוס נכנס לשירות ב-1958 והיווה חלק מכוח ההרתעה הגרעיני המוטס של הממלכה המאוחדת, אך יצא משירות כמפציץ ב-1968 בעקבות איתור סדקים בכנפיים, מעבר חיל האוויר המלכותי לטיסות בגובה נמוך כדי לחמוק מיירוט והכנסת הטיל הגרעיני הבליסטי פולאריס לצוללות הצי המלכותי הבריטי ב-1969.
בעקבות הוויתור על משימות ההרתעה הגרעיניות המוטסות הפכה אחזקת צי המפציצים הגרעיניים למיותרת. מספר מפציצי ויקטור עברו הסבה למטוסי ביון, ועוד לפני הכנסת הפולאריס לשירות כבר החלה הסבת כמה מהם למטוסי תדלוק במקומו של הווליאנט. הסבות נוספות למטוסי תדלוק בוצעו בשלב מאוחר יותר, ומספר מפציצים מוסבים ביצעו משימות תדלוק אווירי של מטוסי וולקן במהלך מבצע אייל שחור, במסגרת מלחמת פוקלנד.
מקורות
המקור לפיתוח הוויקטור ושאר המפציצים מסדרת ה-V קשור בקשר הדוק למדיניות שהובילה לפיתוח הנשק הגרעיני וליכולת ההרתעה הגרעינית הבריטית שיושמה בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. התוכנית לפצצה גרעינית החלה רשמית עם הוצאת דרישה מבצעית מס' OR.1001 של מטה חיל האוויר באוגוסט 1946, אשר חזתה את החלטת ממשלת בריטניה בינואר 1947 שהורתה על מחקר ופיתוח כלי נשק גרעיניים. "צו האנרגיה האטומית" משנת 1946 שהוציאה ממשלת ארצות הברית אסר על ייצוא ידע גרעיני, אפילו לבעלות ברית שהיו שותפות לפרויקט מנהטן. דרישה מבצעית OR.1001 כללה פיתוח נשק שממדיו לא יעלו על אורך של 7.37 מטרים, קוטר של 1.5 מטרים, משקל של 4,500 ק"ג והתאמה להשלכה ממטוס בגבהים שבין 6,100 ל-15,000 מטרים.
באותה תקופה הוציא משרד האווירייה הבריטי מכרזים להחלפה עתידית של מפציצי הבוכנה, האוורו לנקסטר והאוורו לינקולן החדש, אשר שירתו בפיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי. בינואר 1947 פרסם משרד האספקה את מכרז B.35/46 ליצרניות מטוסים כדי לספק את דרישה מבצעית OR.229 עבור "מפציץ בעל טווח בינוני לפעולה מבסיס יבשתי, המסוגל לשאת מטען פצצות של 4,500 ק"ג אל מטרה במרחק 2,800 ק"מ מבסיסו, שעשוי להיות מכל מקום בעולם". במכרז נכללו גם דרישות למהירות שיוט של 930 קמ"ש בטיסה בגובה שבין 11,000 ל-15,000 מטרים. משקלו המקסימלי של המטוס לא יעלה על 45,000 ק"ג. הנשק המיועד לשימוש במטוס כונה "פצצה מיוחדת המופעלת באמצעות כוח משיכה" (לדוגמה, נשק גרעיני לא מונחה) במשקל 4,500 ק"ג, או נשיאת פצצות קונבנציונליות במשקל כולל של 9,100 ק"ג לטווחים קצרים יותר. הדרישה לא כללה נשק להגנה עצמית, ועל המטוס היה להסתמך על מהירותו וגובה טיסתו כדי לחמוק ממטוסי קרב של האויב.
דרישה מבצעית זהה, מס' OR.230, כללה "מפציץ ארוך טווח" עם רדיוס פעולה של 3,700 ק"מ בגובה 15,000 מטרים, מהירות שיוט של 925 קמ"ש ומשקל מקסימלי של 91,000 ק"ג. החברות האחים שורט, בריסטול אירופליין והנדלי פייג' הציעו את תוכניותיהן, אך משרד האווירייה הכיר בכך שפיתוח מטוס שיעמוד בדרישות יהיה מסובך טכנית ויקר ויאפשר רכישה של כמות קטנה בלבד. בעקבות כך, ומתוך הנחה שמרבית המטרות הזמינות לא יהיו כה רחוקות, יצא מכרז חדש, מס' B.35/46, עבור מפציץ לטווח בינוני. הדרישה החדשה הותירה בעינה את משקל הפצצות הנישאות בגובה של 14,000–15,000 מטרים במהירות 925 קמ"ש, אך טווח הפעולה הדרוש ירד ל-2,800 ק"מ.
HP.80
התכנון שהוציאה הנגלי-פייג' בתגובה למכרז B.35/46 קיבל בחברה את הסימון HP.80. על מנת לענות על הדרישות, תוכננו עבור ה-HP.80 כנפיים משוכות לאחור בתצורה דמויית חרמש (Crescent-shaped swept wing ) זוויות הכנף המשוכה והמיתר האווירודינמי הופחתו בשלוש נקודות מהשורש ועד לקצה הכנף על מנת להבטיח מספר מאך קריטי קבוע על פני הכנף כולה וכתוצאה מכך השגת מהירות שיוט גבוהה. בצורה דומה תוכננו גם חלקי המטוס האחרים, החרטום והזנב. תכניות מוקדמות כללו גרסאות ללא זנב, כאשר כנפונים אנכיים בקצות הכנפיים היו אמורים להחליפו, אך ככל שהתקדם הפרויקט אומץ השימוש בזנב בעל פרופיל גבוה במקום. הפרופיל האווירודינמי והכנף המשוכה לאחור עברו שינויים משמעותיים לכל אורך שלב התכנון, בעיקר כדי להימנע מכניסה לעלרוד לא רצוי במהלך טיסה.
ה-HP.80 והאוורו Type 698 נבחרו בתור שני העיצובים המובילים לעמידה במכרז B.35/46 ומכל אחד מהם הוזמנו שני אבות טיפוס. עם זאת, היה ברור כי בשני העיצובים יהיו אתגרים תכנוניים שעדיין אינם ידועים ולכן הוזמן אב טיפוס נוסף מחברת ויקרס, שהפך מאוחר יותר לווליאנט. אף על פי שלא ענה על הדרישות במלואן, היה לעיצובו פחות סיכוי לכישלון וכך היה הווליאנט מסוגל להיכנס לשירות מבצעי מוקדם יותר. כנף ה-HP.80 נבחנה על גבי דאון קטן בשליש, שכונה HP.87, ועל סופרמרין אטאקר מוסב שסומן כ-HP.88. האחרון התרסק ב-26 באוגוסט 1951 לאחר שהשלים 30 טיסות, ורק מעט מידע מועיל הושג במהלך תקופת פעילותו בת החודשיים. במהלך הזמן שלקח להכין את ה-HP.88 לטיסות המבחן עברה כנף ה-HP.80 שינויים נוספים כך שעיצובו של הראשון כבר לא היווה ייצוג נאמן. העיצוב של ה-HP.80 היה בשלב מתקדם מספיק ולאובדנו של ה-HP.88 הייתה השפעה מועטה על המשך הפרויקט.
מה-HP.80 נבנו שני אבות טיפוס, שסומנו WB771 ו-WB775 .WB775 הורכב בצורה חלקית במפעל של הנדלי פייג' ברדלט (Radlett), כאשר במרד האספקה הוחלט כי המסלול ממנו נועד להמריא לטיסת הבכורה קצר מדי. חלקי המטוס הועברו לבסיס חיל האוויר המלכותי בוסקומב דון (RAF Boscombe Down) שם הורכבו. דחפורים פינו את הנתיב ממכשולים והחלקים עצמם כוסו במסגרות מעץ מעליהן נמתחו יריעות ברזנט כדי ליצור את הרושם של חלקי גוף אונייה המועבר בדרכים. ב-24 בדצמבר 1952 ערך הדלי הזלדן, טייס הניסוי הראשי של הנדלי פייג', את טיסת הבכורה של WB771, שארכה 17 דקות. עשרה ימים מאוחר יותר הודיע משרד האווירייה על השם הרשמי שניתן למטוס, ויקטור.
אבות הטיפוס פעלו היטב, אך בעיות בתכנון הביא להתרסקותו של WB771 ב-14 ביולי 1954, כאשר מייצב הגובה ניתק ממקומו בעת שהמטוס חלף בגובה נמוך מעל מסלול הנחיתה בקרנפילד (Cranfield). בהתרסקות נהרג הצוות. מייצב הגובה, שחובר לסנפיר באמצעות שלושה ברגים, היה נתון לעומס רב יותר מהצפוי, שהוביל לסדקים סביב חורי הברגים. הסדקים גרמו לברגים לאבד אחיזה ולמייצב להתנתק ממקומו. בתגובה לבעייה זו נוסף בורג נוסף וכמו כן קוצר הסנפיר. בנוסף, היה אב הטיפוס כבד יותר בחלקו האחורי בשל היעדרו של ציוד באזור החרטום, שנפתר בהכנסת משקולות זבורית באבות הטיפוס. למטוסי הוויקטור שיצאו מפס הייצור היה חרטום ארוך יותר במטרה להרחיק את דלת יציאת החירום מכונסי האוויר של המנוע, לאחר שבטיסות הניסוי הוחלט שקרבה כזו תסכן את הצוות. החרטום המוארך אף שיפר את מרכז המסה של המטוס.
ויקטור B.1
גרסת הייצור, שסומנה ויקטור B.1, הייתה מצוידת בזוג מנועי טורבו-סילון מדגם ארמסטרונג סידלי סאפייר, שהעניקו 11,000 ליברות-כוח, ופצצות גרעיניות תוצרת בריטניה מסוג בלו דאנוב ובהמשך מסוג ילו סאן. מפציצי הוויקטור נשאו גם פצצה גרעינית סימן 5, פיתוח משותף עם ארצות הברית במסגרת פרויקט E, ונשק גרעיני טקטי מסוג רד בירד. 24 מטוסים שודרגו לגרסת B.1A בעקבות הוספת מכ"ם בזנב המטוס להתרעה מוקדמת מדגם רד סטיר ואמצעי לוחמה אלקטרונית בשנים 1958–1960.
ויקטור B.2
חיל האוויר המלכותי דרש שמפציציו יהיו מסוגלים לפעול בגובה רב יותר בטיסות מבצעיות, ונבחנו מספר הצעות לשדרוג יכולות הוויקטור. תחילה הציעה הנדלי פייג' את התקנת מנועים מדגם סאפייר 9 שיעניקו דחף של 14,000 ליבראות כל אחד כ"שלב שני" של פיתוח המפציץ כאשר ב"שלב השלישי" תוארך מוטת כנפי המטוס ל-42 מטרים ויותקנו בו מנועי טורבו-סילון מדגם בריסטול סידלי אולימפוס או רולס-רויס קונווי.
ארמז
אַרמַז (בגאורגית: არმაზი אַרמַזִי) הוא אבי האלים במיתולוגיה הגאורגית. פולחן ארמזי היה מקובל מהמאה הרביעית לפנה"ס עד למאה הרביעית לספירה.
ההיסטוריון סטרבו, בתחילת המאה הראשונה לפני הספירה, מביא את סיפורו של ארמזי. על פי המיתולוגיה הגאורגית, מוצג ארמזי בצורת חייל עשוי זהב, גובהו 30 מטר, עיניו ירוקות, ובידו הימנית הוא מחזיק חרב.
מנזר הצלב ჯვრის მონასტერი במצחתה נבנה במקור לכבוד ארמזי. מאוחר יותר עם הגעת הנצרות לגאורגיה הפך המקום למקום פולחן נוצרי.
ניבתן
נִיבְתָן (שם מדעי: Odobenus rosmarus) הוא יונק ימי גדול, החי במימיו הקרים של האוקיינוס הארקטי. לעיתים נקרא בטעות "אריה ים" ויותר נפוץ בשם "סוס ים". בסדרת הטורפים, הוא שני בממדיו רק לשני מיני פילי הים.
הניבתן הוא המין החי היחיד במשפחת הניבתניים (Odobenidae), ששמה, המורכב ביוונית מן המילים ὀδούς ("שן") ו-βαίνω ("הולך"), נובע ממנהגם של ניבתניים למשוך את עצמם מן המים תוך שהם נעזרים בחטיהם. במין זה קיימים שני תת-מינים: הפסיפי, Odobenus rosmarus divergens, והאטלנטי, Odobenus rosmarus rosmarus. תת-המין הראשון גדול במעט, ומשקלו מגיע ל-1,800 קילוגרם. שם המין מגיע משמו השוודי של בעל החיים, והסיומת Divergens של תת-המין המתאים מתייחסת לכיוון צמיחתם של החטים, המתרחקים כלפי חוץ.
מחזור החיים
הניבתנים מזדווגים במים וממליטים על הקרקע או על קרחונים. הם מאכילים את צאצאיהם בתוך המים. צלילתם במים עשויה להימשך עד מחצית השעה, ולהגיע לעומק של 90 מטרים. מזונם כולל בעיקר צדפות ורכיכות אחרות. הזכרים מתחרים על טריטוריה, ונלחמים זה בזה לעיתים קרובות. המנצחים בקרבות אלה שולטים על הרמון משלהם, ומזדווגים עם נקבות רבות. ניבתנים בוגרים נושאים צלקות עמוקות מן הקרבות הרבים, שרק לעיתים רחוקות הם קטלניים. ידועים מקרים שבהם ניבתנים הרגו דובי קוטב.
הניבתנים הפסיפיים מבלים את הקיץ בצפון מצר ברינג בין צ'וקוטה ואלסקה, לאורך החוף הצפוני של מזרח סיביר, בים בופור, לאורך החוף הצפוני של אלסקה, ובמים שבין אתרים אלה. באביב ובסתיו הם מתאספים במצר ברינג, סמוך לחופים המערביים של אלסקה, ובזרם אנאדיר (Anadyr). בחורף הם יורדים לדרומו של ים ברינג, לאורך החופים המזרחיים של סיביר, מדרום לחלקו הצפוני של חצי האי קמצ'טקה, ולאורך החופים הדרומיים של אלסקה.