cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרידריך אולבריכט
קשר העשרים ביולי
על אף כל הניסיונות והמאמצים, נכשלו הקושרים בדברים בסיסיים כגון השתלטות על תחנות הרדיו (על מנת למנוע את שידור ההודעות כי היטלר עדיין חי), ולבסוף הצליחו נאמני היטלר להתגבר. פרום עצמו השתחרר מן המעצר, על סמך "מילה ג'נטלמנית" שנתן לשומריו, ויצא מיד אל בניין משרד ההגנה בבנדלרשטראסה, שם ישבה מפקדת הקושרים. כשהוא מלווה בחיילים, אסר פרום את הגנרל לודוויג בק אשר נועד להיות מפקד הצבא הגרמני אם יצליח הקשר, וכן את אולבריכט, מרץ, שטאופנברג והאפטן. לבק ניתנה הזדמנות להתאבד, אך משהוא נכשל בכך הוא נורה על ידי אחד החיילים.
פרום, אשר היה להוט להיראות כמי שמדכא את הקשר, ולהסתיר את העובדה כי הקושרים פעלו ממפקדת "צבא המולדת" שתחת פיקודו, הכריז כי כינס בית דין צבאי, אשר דן את הארבעה: אולבריכט, שטאופנברג, מרץ והאפטן למוות. ניתנה להם הזדמנות לכתוב למשפחותיהם, ולאחר מכן הוצאו אל קיר ליד משרד ההגנה הגרמני, ונורו שם למוות.
ועדת העזרה וההצלה בבודפשט
מייסדי הוועדה בבודפשט היו ישראל קסטנר שעמד בראשה, יואל ברנד ושמואל שפרינגמן, חברי איחוד-מפא"י. במהלך שנת 1943 נוסף להרכבה פרץ רווס, מנהיג תנועת מכבי הצעיר, ורפי פרידל-בנשלום, מנהיג השומר הצעיר, הצטרף אליה בפברואר 1944. הרכבה המונוליטי, השמאלי-ציוני, והקשר המועדף שקיימה עם ועדת ההצלה באיסטנבול, שהתבטא בקבלת מידע וכספים, עורר מתח קבוע בקרב פעילי הצלה בבודפשט, באיסטנבול ובארץ-ישראל. אוטו קומוי, נשיא ההסתדרות הציונית בהונגריה, הצטרף אליה רשמית, בחותמו על מכתב משותף עם חברי הוועדה בבודפשט לוועדת ההצלה באיסטנבול ב-2 במאי 1944, כשנה וחצי לאחר שנוסדה.
באמצעות קשרים שהקימו חברי הוועדה עם פעילי הצלה יהודים, בעיקר בסלובקיה ובפולין, ידעו נציגי היישוב באיסטנבול על השואה המתרחשת שם ובברית המועצות; הם העבירו כספים מטעם העם היהודי והישוב בארץ ישראל לשטחי השליטה וההשפעה הגרמנית, הגיעו לגטאות בפולין, חקרו פליטים וקיבלו מידע על הגיטואיזציה והגירושים להשמדה. כשבועיים לפני הכיבוש, נודע למנהיגים יהודים בבודפשט באופן ברור על הכיבוש הגרמני הצפוי. קסטנר, ברנד וחבריהם לתנועה פתחו במשא ומתן עם הגרמנים משרות הריגול הנגדי, שקיימו את קשר המכתבים והכספים בין ועדות ההצלה בבודפשט ואיסטנבול, במטרה להציל את יהדות הונגריה ושארית הפליטה, כדוגמת תוכנית אירופה הסלובקית. את התוכנית שלחו לוועדת ההצלה באיסטנבול שלושה ימים לפני הכיבוש. בשל היותם בטוחים בסיכוייה, הם לא יידעו את מנהיגי השטח במידע ובמשמעותו, ולא עשו הכנות מתבקשות. ואולם לטענתם, הם ניסו להפיץ את המידע בקרב יהודי הונגריה, אך אלה לא האמינו להם, משום היותם מחוץ למעגל ההשמדה עד ראשית קיץ 1944.
המשא ומתן עם הגרמנים
לאחר כיבוש הונגריה על ידי הצבא הגרמני ב-19 במרץ 1944, יצרו אנשי הוועדה קשר עם הגרמנים, בעיקר דרך דיטר ויסליצני והרמן קרומיי, עוזריו של אדולף אייכמן, וכן עם אייכמן עצמו, שהגיע להונגריה לפקח על השילוחים למחנות ההשמדה. הוועדה העלתה ארבע דרישות בפני עוזריו של אייכמן: בתמורה הבטיחה הוועדה תשלום גבוה. דרישות אלה לא נענו, והנאצים החלו בריכוז היהודים בגטאות, אך לחברי הוועדה נרמז על אפשרות הגירה של מספר מצומצם של בעלי סרטיפיקטים.
הגרמנים הציעו עסקה, לפיה גרמניה תקבל סחורות ו–10,000 משאיות ממדינות נייטרליות תמורת הצלת יהודים (במה שכונה "סחורה תמורת דם"). מניחים כי היינריך הימלר, יוזם העסקה, ניסה להשיג בעסקה זו מספר יעדים מרכזיים: יש הטוענים כי עסקה זו הייתה מלכתחילה ניסיון תעתוע של הנאצים, כדי להשקיט ו"להרדים" את הנהגת היהודים, וכך לבצע את השמדת יהודי הונגריה בשקט יחסי.
ב-18 במאי יצא ברנד לקושטא שבטורקיה הנייטרלית לפעול לקידום הרעיון, אך נאסר בידי הבריטים כשניסה לחצות את גבולות טורקיה לארץ ישראל; הוא נחקר על ידי הלורד מוין (לו מיוחסת בהקשר זה האימרה "מה אעשה במיליון יהודים?"). ברנד לא שב להונגריה, ככל הנראה נמנע מכך בהשפעת הסוכנות היהודית, והעסקה נפלה בראשיתה.
בינתיים התנהל משא ומתן בין אייכמן ועוזריו, לבין קסטנר. במהלך המשא ומתן שחררו הגרמנים כ–1,700 יהודים, רובם מהונגריה ומטרנסילבניה, כ"מחווה של רצון טוב" להוכחת רצינות כוונותיהם במשא והמתן. הניצולים הועברו ברכבת כשמטרתם להגיע לשווייץ, אך נשלחו לברגן-בלזן ולאחר משא ומתן נוסף הם נשלחו לשווייץ, בדצמבר 1944. ויכוחים רבים נסבו לאחר המלחמה על רכבת הצלה זו, ועל הרכב האנשים שהועלו עליה על ידי קסטנר וקומוי, בעיקר בעת משפט קסטנר. סברה אחת טוענת שרכבת ניצולים זו היוותה מס השתקה מצד הנאצים, כדי שהשילוחים להשמדה יתבצעו ללא הפרעות מצד היהודים. אנשי הוועד קיוו, לשווא, כי רכבת זו תשמש כתקדים לרכבות הצלה נוספות, כי לנאצים שעסקו בכך היה אינטרס ברור בהצלה, אפילו חלקית או סמלית, של יהודים - גם מתוך רצון נואש לקבל אספקה למלחמה, אך בעיקר מרצונם להכין לעצמם אליבי לאחריה, כשהיה ברור שתבוסת גרמניה היא רק עניין של זמן.
המשא ומתן המשיך להתנהל בין הוועד בשיתוף עם אנשי הג'וינט והסוכנות - לבין נציגו של אייכמן, קורט בכר. ככל שהמלחמה הייתה לקראת סיומה, הלכה וגברה השמדת יהודי הונגריה במחנות, בעיקר באושוויץ. המשא ומתן עם הגרמנים תרם ככל הנראה להצלת 180 אלף יהודי בודפשט, וישנה סברה שהתערבותו של קסטנר זירזה את כניעת ברגן-בלזן לבריטים ללא רציחת אחרוני הכלואים.
הערכת הפעולה
פעילותם של אנשי ועד ההצלה הייתה שנויה במחלוקת קשה לאחר השואה, ובמשפט דיבה מפורסם שהתנהל בארץ בשנים תשי"ד-תשט"ו, 1954–1955, קבע שופט בית המשפט המחוזי, בנימין הלוי, כי "ישראל קסטנר מכר נפשו לשטן", וכי סייע לגרמנים בהשמדת יהודי הונגריה. שמו של קסטנר טוהר על ידי בית המשפט העליון בערעור שהגיש על פסק הדין, אך בעת מתן פסק הדין בערעור הוא כבר לא היה בין החיים, שכן נרצח על ידי צעירים שהושפעו מן ההאשמות שעלו כנגדו במשפט הדיבה ומההסתה שנלוותה אליה (על הפרשה ראו בערך: ישראל קסטנר).
אישה אחרת
אישה אחרת (באנגלית: Another Woman) הוא סרט קולנוע משנת 1988, מסוגת דרמה, בבימויו של וודי אלן, ובכיכובן של השחקניות מיה פארו וג'ינה רולנדס (אלן לא משחק בסרט זה).
תקציר העלילה
מריון פוסט (מגולמת על ידי ג'ינה רולנדס) היא פרופסור לפילוסופיה בת 50. היא נשואה לרופא קן (איאן הולם). בשל עבודות בנייה בבניין שלה, היא שוכרת דירה במרכז העיר כדי לקבל קצת שקט ושלווה לכתיבת ספרה הפילוסופי.
בדירתה החדשה יש פתח אוורור, המאפשר לה לשמוע את כל השיחות הפרטיות של הלקוחות במשרד הפסיכיאטר השכן. היא מוקסמת במיוחד מאחת הלקוחות (מיה פארו), השרויה בדיכאון עמוק. שמה, אותו אנו הצופים איננו שומעים, הוא הופ (תקווה). הגילויים של הופ והשקפותיה בחיים גורמים למריון לבחון את חייה שלה.
היא לומדת מגיסתה שאחיה אוהב ושונא אותה בו זמנית. היא מבינה, שכמו אביה (ג'ון האוסמן), היא הייתה בלתי נחמדה ושיפוטית כלפי מספר אנשים במהלך חייה: אחיה המדוכא פול (האריס יולין) ואשתו השברירית לין (פרנסס קונרוי), חברתה הטובה ביותר מימי התיכון, קלייר (סנדי דניס), בעלה הראשון סם (פיליפ בוסקו) ובתה החורגת לורה (מרתה פלימפטון).
יתרה מזאת, היא מבינה שחיי הנישואין הנוכחיים שלה עם קן אינם באים לידי ספוק, ושהיא החמיצה את הסיכוי היחיד לאהבה עם חברו הטוב ביותר לארי (ג'ין הקמן). לבסוף היא מצליחה להפגש עם הופ, ולמרות שהיא רוצה לדעת עליה יותר היא, היא בסופו של דבר מדברת בעיקר על עצמה. היא מגיעה למסקנה שההפלה שעשתה לפני כמה שנים הייתה טעות, בטענה שבגילה יש דברים רבים בחיים שהיא לא תשיג יותר.
לקראת סוף הסרט מריון מחליטה לשנות את חייה לטובה.
סלסו בורחס
סלסו בורחס (בספרדית: Celso Borges Mora; נולד ב-16 ביולי 1982) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשמש כקשר בקבוצת אלחואלנסה ובנבחרת קוסטה ריקה.
קבוצות
בורחס נולד לאלכסנדר חימאראס (Alexandre Guimarães), כדורגלן ומאמן עבר נבחרת קוסטה ריקה. בורחס החל את הקריירה שלו בקבוצות הנוער של דפורטיבו סאפריסה בה עלה לבוגרים בינואר 2006. בשלוש וחצי השנים ששיחק בקבוצה הוא זכה עם קבוצתו ב-4 אליפויות קוסטה ריקה. בינואר 2009 הוא הצטרף לפרדריקסטד מליגת העל הנורווגית. הוא שיחק בפרדריקסטד במשך שלוש עונות, בראשונה הקבוצה ירדה לליגת המשנה אך בשנה השנייה העפילה בחזרה לליגה הראשונה. בינואר 2012 בורחס עבר, כשחקן חופשי, לא.י.ק סולנה.
ב-15 בינואר 2015 הושאל לדפורטיבו לה קורוניה הספרדית. ובסיום העונה עבר אליה.
נבחרת קוסטה ריקה
בורחס השתתף בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17 2005 ונבחר כאחד מעשרת השחקנים המבטיחים. הוא השתתף גם בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 2007. בורחס זומן לראשונה ל ביוני 2008. הוא השתתף עם נבחרת קוסטה ריקה בקופה אמריקה 2011 וזומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
במונדיאל 2014, הוא שותף ב־5 משחקי הנבחרת. בורחס היה אחד מ־5 מבקיעי הפנדלים בשמינית הגמר בניצחון על יוון 5–3 בבעיטות ההכרעה. והבקיע פנדל גם ברבע הגמר נגד הולנד בהפסד 3–4 בבעיטות ההכרעה.
בקופה סנטרואמריקנה 2014 הוא הבקיע 2 שערים בשלב הבתים והיה שותף בזכיית נבחרתו בתחרות.
בקופה אמריקה 2016 הוא הבקיע שער בשלב הבתים האולם נבחרתו לא עברה את שלב הבתים.
בגביע הזהב 2019 הוא הבקיע שער בשלב הבתים והבקיע את הפנדל הראשון בבעיטות ההכרעה בשלב רבע הגמר בהפסד נבחרתו למקסיקו 4–5. בגביע הזהב 2021 הוא הבקיע שני שערים בשלב הבתים. בסיום התחרות הוא נבחר לנבחרת התחרות.
נכלל בסגל הנבחרת לטורניר מונדיאל 2022.
תארים
סאפריסה
תעלת ההטיה
תעלת ההטיה (או תעלת הירדן) היא תעלת מים פתוחה מחופת בטון, שתוכננה על ידי תה"ל כשלב הראשון של המוביל הארצי ואף הוקמה בחלקה על ידי סולל בונה. התעלה, שמוצאה כקילומטר דרומית לגשר בנות יעקב, הייתה מיועדת להסיט את מי הירדן מאפיקם הטבעי למאגר ברמת כורזים ומשם להמשך המוביל הארצי. בכך ניתן היה לצמצם את המשאבים והעלויות הניכרות של שאיבת מי המוביל מן הכנרת לגובה פני הים ולאפשר ייצור חשמל הידרואלקטרי מחלק של מי הירדן שיופלו לכנרת. התנגדות סורית לעבודות בשטח המפורז, מנעה את השלמת העבודות, והתעלה נזנחה ולא הופעלה.
התוכנית
תוואי מוביל המים הארצי (כנרת – ירקון – נגב) היה אמור להתחיל בגזרת גשר בנות יעקב שבגליל העליון. התוכנית נועדה לתפוס את מי הירדן ההררי דרומית לגשר (לפני איבוד גובהם בזרימה לכנרת) ולהובילם בתעלת הטיה פתוחה לכורזים. משם יובלו חלקם לים כנרת תוך ייצור חשמל הידרואלקטרי, והחלק הנותר יוזרמו בתעלת מים מערבה למאגרי צלמון ואשכול של המוביל הארצי.
העבודות
העבודות על תעלת הירדן החלו ביולי 1953. ב-2 בספטמבר 1953 החלו העבודות בשטח המפורז המרכזי. שני מחפרים ראשונים נכנסו לירדן, להתחיל בעבודת ההטיה. הסורים התנגדו לפעילות ישראל באזור המפורז בגשר בנות יעקב, והפריעו לעבודות בירי. במקביל הם הגישו מחאה לאו"ם על העבודות שמבצעת ישראל. ראש משקיפי האו"ם בישראל, ואגן בניקה, הכריע ב-24 בספטמבר 1953, שעל ישראל להפסיק את העבודות כל עוד לא הושג הסכם הדדי. ב-28 באוקטובר בשעה 23:59 הופסקה העבודה באתר לפי צו הממשלה. ישראל הספיקה לחפור את התעלה באורך 2800 מטר בשטח המפורז, אולם היא לא הייתה עמוקה מספיק למטרתה. ישראל ראתה את ההפסקה של העבודות בשטח המפורז כזמנית והמשיכה בעבודות באזורים האחרים של התעלה. לאורך התעלה נסללה דרך כבושת חצץ לצורך מעבר כלי העבודה.
בינואר 1954 הגישו מעצמות המערב הצעת החלטה שהתירה את המשך העבודות, לאחר הבטחת ערובות לזכויות הערבים בקרקע ובמים. אלא שברית המועצות הטילה וטו וההצעה נדחתה. לבסוף, כעבור שלוש שנים, נאלצה ישראל להפסיק את עבודות ההטיה ולהשאיר בשטח שמדרום לשטח המפורז תעלה חפורה מדופנת וסכרי מים.
התוואי המקורי של תעלת ההטיה לא הושלם. הופסקו העבודות להטית הירדן מגשר בנות יעקב והוחלט לשאוב את כל מי המוביל הארצי מהכנרת, כיוון שכך נמנע גם ייצור החשמל מן העודפים שהיו צריכים לזרום לכנרת. תכנון לקוי גרם למליחות המים יתר על המידה הרצויה, יחד עם הסבת המים למי שתייה, נתייקרה עלות המפעל באופן ניכר.
בשנת 1992 נבנתה בתוואי דומה תחנת כוח הידרואלקטרית על ידי קיבוץ כפר הנשיא.
דוביינקה
דוביינקה (בפולנית: Dubienka; באוקראינית: Дубенка) הוא כפר במחוז חלם שבפרובינציית לובלין בפולין, כ-31 ק"מ מזרחית לחלם, על נהר הבוג המערבי שמתפקד גם כגבול עם אוקראינה. עד השואה התקיימה בכפר קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
הכפר נזכר לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1588 הוענקו לו זכויות עיר בידי המלך זיגמונט השלישי ואזה, אשר ניטלו ממנו בהמשך.
באמצע המאה ה-16 נהרס היישוב כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית, אך במאה ה-18 חזר להתפתח. בשנת 1792 נערך בסמוך ליישוב קרב בין צבאות רוסיה ופולין.
כיום דוביינקה היא מרכז גמינה שמרכזת 22 כפרים בסביבה לרבות סטרושלה.
יהודי דוביינקה
יהודים התיישבו בדוביינקה מסוף המאה ה-16, והשתלבו בתעשיית המסחר המקומית על נהר בוג. בסוף המאה ה-18 ישב בכפר הרב אורי שרגא פייבל, תלמידו של החוזה מלובלין.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הקימו יהודים בכפר טחנות מונעות בקיטור. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו תושבי הכפר מהקרבות שהתנהלו בסביבתו, ורבים מיהודי המקום עזבו אותו.
בין מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציונית, לצד אורח חיים דתי ומסורתי. בשנים אלה נמנו בכפר 2,160 יהודים, רוב תושביו.
בשואה
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים, החלו אלו לבצע ביהודיו מעשי ביזה והתעללות, תוך גזיזת זקנים ופיאות. עד מהרה הוקם בכפר יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות כפייה, ולמסור לגרמנים דברי ערך.
בדצמבר 1939 צוו כל יהודי הכפר להתרכז בכיכר השוק, ושם נערכה בהם סלקציה. את הצעירים והבריאים הריצו הגרמנים להרוביישוב, תוך רצח יהודים בדרך, ושם נכלאו עם מאות מיהודי המקום בגדרות תיל. בהמשך הוצעדו אלו בצעדת מוות לעבר גבול השטח הסובייטי, תוך רצח כמחציתם בדרך, ואילוץ היתר לחצות בשחייה את נהר בוג, בו רבים טבעו.
בתחילת 1940 הובאו לדוביינקה פליטים יהודים מווייליצ'קה, ויהודי המקום הועסקו בעבודות כפייה, בין היתר בביאלא פודולסק. בד בבד, צוו יהודי המקום לענוד על זרועם סרט עם מגן דוד, בית הכנסת ובית המדרש המקומיים נהרסו, וספרי התורה שבהם הועלו באש. בהמשך, שולחו מאות יהודים מהכפר לעבודות כפייה במחנה בלז'ץ.
בסוף 1941 הובאו לעיירה עוד קרוב ל-1,000 פליטים יהודים, רובם ממיילץ, ובמאי 1942 הגיע מספר היהודים בדוביינקה ל-2,907.
ב-2 ביוני 1942 גירשו אנשי ס"ס ואנשי המשטרה הפולנית את יהודי הכפר, והובילו אותם להרוביישוב. שם הועלו על קרונות משא, והועברו למחנה ההשמדה סוביבור. רבים מהנמלטים ליערות הוסגרו לגרמנים בידי איכרים פולנים. כ-200 יהודים בעלי מקצוע שהושארו בכפר מתו ברובם מרעב, ובאוקטובר 1942 נרצחו 54 היהודים האחרונים בכפר בבית העלמין היהודי בו.
גילעד אלטשולר
גילעד אלטשולר (נולד ב-3 בינואר 1962) הוא איש עסקים ומנהל השקעות ישראלי. המייסד והמנכ"ל של בית ההשקעות אלטשולר שחם, שמנהל השקעות בהיקף של למעלה מ-230 מיליארד שקלים.
ביוגרפיה
אלטשולר נולד וגדל ברחובות. שירת בחיל הקשר בצבא ההגנה לישראל. ב-1990, בגיל 27, ייסד אלטשולר את אלטשולר שחם, יחד עם קלמן שחם. בשנת 2010 רכשה אלטשולר שחם את בית ההשקעות "רמקו" מידי איש העסקים רמי רחימי עבור 25 מיליון שקלים. במאי 2021 בעסקה שזכתה להד נרחב, השלימה אלטשולר-שחם את רכישת השליטה בפסגות מקרן אייפקס, תמורת 910 מיליון שקלים.
בית ההשקעות אלטשולר שחם בשליטתו תומך בספורט באמצעות מתן חסות למגוון ספורטאים יחידניים (כולל ספורטאים פאראלימפים), מועדונים ונבחרות, בשורה ארוכה של ענפים. כמו כן תומך בית ההשקעות בעמותת "ערכים בספורט", הפועלת לשיפור תרבות המשחק בישראל, צמצום האלימות במגרשים וסיוע לספורטאים צעירים לשפר את הישגיהם גם בתחומי חיים אחרים, דרך הקניית ערכי מנהיגות וכלים מעשיים לשיפור עצמי.
חיים אישיים
אלטשולר נשוי לחן ואב לשלושה ילדים.
מרדכי קראוסמן
מרדכי קראוסמן (7 ביולי 1917 - 21 בפברואר 1994) היה פעיל ציבור שפעל במסגרת תנועת "הפועל המזרחי", כיהן כראש עיריית פתח תקווה למשך תקופה קצרה.
קראוסמן נולד בקושיצה ועלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1933. לאחר עלייתו התגורר בתל אביב ובשנת 1942 עבר לפתח תקווה.
בבחירות בנובמבר 1950 היה קראוסמן אחד המועמדים של הפועל המזרחי כחבר סיעת "למפנה", למועצת עיריית פתח תקווה שזכתה במנדט אחד שניתן לצבי נוימן. בבחירות אלו נוצר רוב של נציגי תנועות הפועלים שכלל 5 נציגי ההסתדרות, 2 נציגי מפ"ם, נציג הפועל המזרחי ונציג פועלי אגודת ישראל שבחרו בפנחס רשיש לראש העיר. אולם ב-10 בינואר 1951 הוציא בג"ץ צו על תנאי המעכב את כניסתו של רשיש לתפקיד לאחר שנטען שנציג הפועל המזרחי, צבי נוימן, שהצביע עבורו, הוא תושב פג'ה וכלל לא התגורר בפתח תקווה ביום הבחירות. ב-13 בפברואר 1951 קבע בג"ץ סופית שנוימן אינו רשאי להיות חבר מועצה, קראוסמן נכנס למועצת העיר במקומו וכהונתו של רשיש בוטלה. בלחץ מועצת גדולי התורה נסוג נציג פועלי אגודת ישראל מתמיכה בנציג תנועת ההסתדרות, פנחס רשיש, מכיוון שלא היה דתי, ועל כן נבחר קראוסמן כנציג מחנה הפועלים לראשות עיריית פתח תקווה, ופנחס רשיש ואידלמן, נציג פועלי אגודת ישראל, היו סגניו. בנובמבר 1951, לאור לחץ של ראשי מפא"י על ראשי הפועל המזרחי במישור הארצי, וסירוב של דוד בן-גוריון לבקר בפתח תקווה עד העברת השלטון לידי נציגי מפא"י, הושגה הסכמה בקואליציה הפועלית על העברת ראשות העיר לידי רשיש. קראוסמן התפטר, רשיש נבחר לראשות העיר וקראוסמן ואידלמן היו לסגניו. כסגן ראש העיר היה קראוסמן אחראי על תיק החינוך בעיר.
בי' באדר ה'תשנ"ד נפטר.
על שמו רחוב בפתח תקווה.
דרמשטאדט 98
מועדון ספורט דרמשטאדט 98 (בגרמנית: SV Darmstadt 98) הוא מועדון כדורגל גרמני המשחק בעיר דרמשטאדט שבגרמניה. המועדון משחק בליגת הבונדסליגה.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1898 ושיחק לאורך השנים בליגות אזוריות בגרמניה. עד שנת 1974 הליגה הגרמנית השנייה הייתה ליגה אזורית ובשנה זו נוסדה ליגה ארצית, והמועדון הצטרף לליגה זו בשנתה הראשונה. המועדון שיחק בליגה השנייה 4 עונות ברציפות מעונת 1974/1975 ועד עונת 1977/1978. בעונת 1975/1976 הגיע לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסיד לקבוצת פ.צ. הומבורג.
בסוף עונת 1977/1978 עלה בפעם הראשונה לליגת העל של גרמניה. המועדון שיחק עונה אחת בליגת העל וירד לליגה השנייה. המועדון שיחק שנתיים בליגה השנייה. בעונת 1979/1980 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת פ.צ. קלן.
בסוף עונת 1980/1981 עלה בפעם השנייה לליגת העל. המועדון שיחק עונה אחת בליגת העל וירד לליגה השנייה, שם שיחק 11 שנה ברציפות. בעונת 1982/1983 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת בורוסיה דורטמונד. בעונת 1986/1987 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת המבורג. בעונת 1989/1990 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת דיסבורג.
בסוף עונת 1992/1993 ירד מהליגה השנייה לליגה השלישית, שם שיחק 5 שנים ובסוף עונת 1997/1998 ירד לליגה הרביעית. המועדון שיחק עונה אחת בליגה הרביעית וחזר לליגה השלישית. המועדון שיחק לסירוגין בליגה השלישית ובליגה הרביעית עד עונת 2011/2012. בעונת 2001/2002 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת שאלקה 04. המועדון שיחק ברציפות בליגה השלישית מעונת 2011/2012 ועד עונת 2013/2014 שבסופה עלה לליגה הגרמנית השנייה.
בסיום עונת 2022/2033 שבה הקבוצה לבונדסליגה.
סגל הקבוצה
(בהשאלה מטורינו)
(קפטן)
יחסי אזרבייג'ן–הולנד
יחסי אזרבייג'ן–הולנד הם היחסים הדיפלומטיים בין אזרבייג'ן להולנד.
היסטוריה
ממלכת הולנד הכירה בעצמאותה של הרפובליקה של אזרבייג'ן ב-31 בדצמבר 1991. מאז 1 באפריל 1992 כוננו יחסים דו-צדדיים בין שתי המדינות. נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב חתם על צו לפתיחת שגרירות בממלכת הולנד ב-20 בספטמבר 2005.
ב-24 באפריל 2007, השגריר פואד איסקנדרוב מסר את אמנתו לביאטריקס, מלכת הולנד.
ב-26 ביוני 2009 החליטה ממשלת הולנד לפתוח שגרירות באזרבייג'ן ובאוגוסט אותה שנה מונה לתפקיד שגריר הולנד בצ'כיה לוקאס ואן הורן, אשר הציג את אמנתו ב-23 באוקטובר 2009 לנשיא אזרבייג'ן.
ב-16 באוגוסט 2010 מסר השגריר החדש של ממלכת הולנד את אמנתו לנשיא אזרבייג'ן.
הסכמים
עד כה נחתמו 10 הסכמים בין אזרבייג'ן לממלכת הולנד:
יחסים כלכליים
היחסים הכלכליים בין אזרבייג'ן להולנד מכסים תחומים שונים. אזרבייג'ן והולנד משתפות פעולה בכיוונים שונים על מנת לשפר את היחסים הכלכליים בתחומים כגון תעשייה, ייצור, עיבוד ואריזה של ייצור חקלאי, ICT, תיירות, בריאות, אקולוגיה, וכן חברות הולנד בפארקי תעשייה באזרבייג'ן.
עד כה הולנד השקיעה כמעט 670 מיליון דולר בהשקעת חוץ ישירה בתחומים שונים של כלכלת אזרבייג'ן. בשנים האחרונות מחזור הסחר בין אזרבייג'ן להולנד הגיע לכ-200 מיליון דולר בשנה. אזרבייג'ן מייצאת בעיקר מוצרי נפט וגז להולנד. חברות הולנדיות מעוניינות להשתתף בפרויקטים המכסים אזורים שונים באזרבייג'ן כקבלן. אזרבייג'ן משתפת פעולה עם חברות הולנדיות בתחום שיקום אגמי אבשרון, לרבות אגם בויושור.
תחומים אחרים של שיתוף פעולה דו-צדדי
אזרבייג'ן והולנד חתמו על הסכם על תוכנית MBA משותפת (תואר שני במנהל עסקים) המכסה את תחום ניהול האנרגיה ב-2013. התוכנית בין האקדמיה הדיפלומטית של אזרבייג'ן לבית הספר לניהול מאסטריכט נמשכת בהצלחה. התוכנית מספקת לבוגרים את התעודות של ADA ו- MSM.
מדי שנה מקיים מכון קלינגנדל בהולנד הכשרה לדיפלומטים של מדינות השותפות המזרחית. במסגרת שיתוף הפעולה בין האקדמיה הדיפלומטית של אזרבייג'ן למכון קלינגנדאל, דיפלומטים של האקדמיה משתתפים בהכשרה מדי שנה.
אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג
אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג (בגרמנית: Alexander Carl, Herzog von Anhalt-Bernburg; 2 במרץ 1805 - 19 באוגוסט 1863) היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר היה הדוכס האחרון של דוכסות אנהלט-ברנבורג.
ראשית חייו
אלכסנדר קרל נולד בבאלנשטדט ב-2 במרץ 1805 לאלקסיוס פרידריך כריסטיאן, דוכס אנהלט-ברנבורג ולמריה פרדריקה מהסן-קאסל, בתם של וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן ווילהלמינה קרולינה, נסיכת דנמרק.
בשנת 1834 מת אביו, ואלכסנדר קרל עלה לשלטון במקומו.
נישואין
ב-30 באוקטובר 1834 התחתן אלכסנדר קרל עם פרדריקה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של פרידריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ולואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל, ואחותו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, אולם לא היו להם ילדים.
שלטונו
בנובמבר 1855 הוגבל הדוכס לטירת הוים, בשל מחלת נפש מתקדמת (כמה מקורות טוענים כי סבל מסכיזופרניה). שם, אלכסנדר קרל בילה את שארית חייו תחת טיפול רפואי בחברת עוזרו, הצייר וילהלם פון קיגלגן.
בשל חוסר היכולת שלו, אשתו פרדריקה שלטה כעוצרת הדוכסות במקומו.
מותו
ב-19 באוגוסט 1863 אלכסנדר קרל נפטר בהוים, ומכיוון שלא היו לו ילדים ירש אותו קרוב משפחתו, ליאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו-קתן, אשר איחד את הדוכסויות ליצירת דוכסות אנהלט.
החינוך העצמאי
החינוך העצמאי הוא ממערכות החינוך המרכזיות לבתי הספר החרדים בישראל. הוא מאגד מספר מסגרות חינוך המזוהות עם המפלגות החרדיות-אשכנזיות, אגודת ישראל, ודגל התורה. מערכת החינוך של החינוך העצמאי כוללת את רשת בתי הספר היסודיים לבנות בית יעקב, רשתות החינוך שובו ונתיבות משה הפונות לציבור מסורתי וחילוני, ובתי ספר רבים נוספים.
בשנת הלימודים ה'תשע"ה (2015) פעלו במסגרת החינוך העצמאי כ-240 בתי ספר שבהם למדו כ-90 אלף תלמידים.
רקע
בתקופת המנדט, רוב מוסדות החינוך החרדיים היו בבעלות פרטית וקיבלו תמיכה מוגבלת מ'אגודת ישראל' העולמית. חוק חינוך ממלכתי, שנחקק בשנת 1953, איחד את הזרמים השונים שהתקיימו במערכת החינוך בישראל לשתי מסגרות: חינוך ממלכתי וחינוך ממלכתי דתי. מסגרות אלה נמצאות בניהולו ובפיקוחו של משרד החינוך. מחוץ למסגרת זו נותרו בתי הספר של אגודת ישראל שפעלו עד אז במסגרת "הזרם הרביעי". הם סירבו להשתלב במסגרות אלו מחשש שתיפגע עצמאותם וקיבלו בחוק מעמד מיוחד. הקמת החינוך העצמאי לוותה בהתנגדות הן מצד גורמים חרדיים מתונים כמו פא"י וחב"ד שפעלו עד אז במסגרת הזרם הרביעי אולם פקפקו ביכולת של החינוך העצמאי להתקיים מבחינה כלכלית וחברו למסגרת החינוך הממלכתי דתי, והן מצד גורמים קיצוניים אשר חששו כי הפיקוח החלקי של משרד החינוך יכול לפגוע בעצמאות החינוך החרדי.
החינוך העצמאי הוקם על ידי מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל וחברי המועצה מונו לחברי הדירקטוריון שלו, למסגרת החינוך העצמאי נכנסו בתי הספר המזוהים עם אגודת ישראל. הבולטים בהם היו המוסדות בירושלים של הרב הלל ליברמן, והרב פנחס לוין (בנות) ומשה פרוש (בנים); בתל אביב - "בית יעקב" בראשות מאיר שצ'רנסקי, הראשון ביישוב החדש בארץ ישראל (נוסד בה'תרצ"ג), ובחיפה - בית הספר לבנות של הרב מאיר ווידיסלבסקי, המפקח הראשון של הרשת היה הרב זלמן ינקלביץ. כשנה לאחר הקמתו מונה למנהל החינוך העצמאי הרב צבי שרגא גרוסברד, שניהל אותו עד פטירתו, כשלאחריה ניהל את החינוך העצמאי מאיר לוריא, חסיד סלונים עד לפטירתו בשנת ה'תשס"ח (2008). לאחריו שימש המשנה למנכ"ל, צבי בוימל כמנהל בפועל עד אוקטובר 2015, אז פרש מתפקידו הניהולי ומנכ"ל לב לאחים, הרב אליעזר סורוצקין, מונה למנכ"ל קבוע.
ביולי 2009 התקיימה אספה במלון נובוטל בירושלים לצורך הקמת עמותת החינוך העצמאי החדשה במקום האגודה העות'מאנית שהתקיימה עד אז. הוחלט כי הנהלת החינוך העצמאי תורכב מ-14 חברים, מחציתם מאגודת ישראל ומחציתם מדגל התורה. בתוך אגודת ישראל מוקצים שלושה נציגים לחסידות גור, נציג אחד לחסידות ויז'ניץ, נציג אחד לחסידות סלונים ושני נציגים לסיעת שלומי אמונים. חסידי גור מחו על ששליטתם פחתה, לא איישו את המושבים שהוקצו להם והגישו תביעה בבית משפט נגד המהלך, אך פרשו באמצע הדיונים. תחילה המשיך לשמש כיו"ר החינוך העצמאי אברהם יוסף לייזרזון מטעם חסידות גור. לייזרזון נפטר בשנת 2020, ומאז מתנהלים מגעים על איוש התפקיד.
פעילות החינוך העצמאי ותקצובו
במסגרת החינוך העצמאי פועלים בעיקר בתי הספר לבנות במגזר החרדי, ומוסדות תורניים לבנים הפונים למגזר הדתי והמסורתי כמו רשתות נתיבות משה ושובו. השליטה והפיקוח של משרד החינוך על מסגרות החינוך העצמאי, מצומצמים ביחס למסגרות הממלכתיות, כאשר הוקם נקבע כי הוא יתוקצב בחלקו על ידי המדינה, ובחלקו מתרומות ושכר לימוד, כך בתחילת דרכו מומן על ידי המדינה בשיעור של 60% שיעור השתתפות המדינה עלה במשך השנים, אולם בשנת 1992 נקבע בתיקון לחוק יסודות התקציב כי החינוך העצמאי ומעיין החינוך התורני המזוהה עם מפלגת ש"ס, יקבלו תקצוב זהה לתקצוב החינוך הממלכתי בארץ, ולאור פסיקת בג"ץ נקבע בחוזר מנכ"ל משנת 2003 כי התקצוב המלא מותנה בכך שבית הספר עומד בתנאים של רישום אינטגרטיבי. זאת בשונה ממוסדות לא-רשמיים אחרים, המקבלים תקצוב מופחת. מוסדות בלתי-רשמיים אחרים, בהם בתי ספר פרטיים ומוסדות לימוד חרדיים שאינם חלק משתי הרשתות האמורות, מתוקצבים בשיעורים שבין 55% ל-75% מתקציבם של מוסדות רשמיים.
בשנת הלימודים ה'תשע"ה (2015) פעלו במסגרת החינוך העצמאי כ-240 בתי ספר שבהם למדו כ-90 אלף תלמידים. בשנת הלימודים תשפ"ב לומדים בחינוך העצמאי 113000 ילדים בכ 285 בתי ספר
מערך ההסעות של הרשת
החינוך העצמאי מפעיל מערך הסעות לתלמידים המתגוררים במרחק מבית הספר. בשנת 2006 עצרה המדינה את תקציב ההסעות לתלמידי החינוך העצמאי, בסך של 40 מיליון ש"ח לשנה, לאחר שמשרד היועץ המשפטי לממשלה קבע כי כספים שהועברו למטרה זו לא הגיעו ליעדם המקורי והם נותבו תוך העדפת תלמידים במוסדות של החזרה בתשובה, שהמערך מנוהל ללא סדרי מנהל תקין ושהמערך מופלה לטובה לעומת תלמידי החינוך הממלכתי. בעקבות הצורך במימון הסעות אלו הקימו מנהיגי הציבור החרדי הרב אלישיב והרב שטינמן את "קרן ההסעות", שמגייסת תרומות להשלמת התקציב החסר.בראשות הקרן עומד מרדכי קרליץ, קרן ההסעות מפעילה אף מערך של הכוונה ורישום של בוגרי בתי הספר לישיבות קטנות.
הירושימה (מחוז)
מחוז הירושימה (ביפנית: Hiroshima-ken 広島県) הוא אחד ממחוזות יפן השוכן בחבל צ'וגוקו שבמערב האי הונשו. בירת המחוז היא העיר הירושימה.
היסטוריה
אזור המחוז, שבעבר התחלק בין הפרובינציות בינגו ואקי, שימש מרכז מסחרי ותרבותי עוד מראשית ההיסטוריה הכתובה של יפן, והעיר הירושימה היא הבירה המסורתית של אזור צ'וגוקו.
במחוז הירושימה שוכנים שני אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו:
גאוגרפיה
מחוז הירושימה שוכן במרכז חבל צ'וגוקו, מולו, מעבר לים הפנימי סטו, שוכן האי שיקוקו. הרים מכסים את מרבית שטחו של המחוז, אך סמוך לחוף יוצרים הנהרות הזורמים לים הפנימי אגן ניקוז שטוח ופורה. איים רבים בים הפנימי שייכים למחוז. בשל אופיו הרגוע של הים הפנימי אקים המחוז הוא נוח לרוב.
ערים
במחוז הירושימה ישנן ארבע עשרה ערים:
כלכלה
כלכלתו של מחוז הירושימה מתבסס בעיקר על תעשיית רכב (משרדי מאזדה נמצאים במחוז) ובניית ספינות (מספנת הצי בקורה הייתה אחד מבסיסי הצי הקיסרי היפני ופעילה עם היום).
גסטרונומיה
המאכל המקומי של מחוז הירושימה הוא אוקונומיאקי, מנה חמה שלרוב מכינים אותה לפני הלקוח. אלו הן חביתיות עם סוגי בשר שונים וירקות, בתוספת ווסטרשייר ומיונז.
ישראל כ"ץ (פרופסור)
ישראל כ"ץ (נולד בישראל, ב-15 ביולי 1948) הוא פרופסור בדימוס במחלקה לפסיכולוגיה ובמחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית, שם כיהן עד 2018 כראש מגמת לימודי הארגון. מייסד ויו"ר מכון צפנת למחקר, פיתוח וייעוץ ארגוני. עומד בראש התוכנית החדשה לתואר שני בפסיכולוגיה ארגונית במרכז האקדמי רופין, שנפתחה באוקטובר 2022. עוסק בפיתוח ארגוני ותוכניות למנהלים, בייעוץ לבעלי תפקידים בכירים בארגונים, בהכשרה ובהנחיה. כ"ץ היה שותף מאז ראשית שנות השבעים של המאה שחלפה לביסוס הייעוץ הארגוני כפרופסיה.
ביוגרפיה
כ"ץ הוא בוגר תואר ראשון בסוציולוגיה ובמדע המדינה, ובעל תואר שני בסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית. את עבודת הדוקטורט השלים ב-1982 באוניברסיטה העברית במחלקות לסוציולוגיה ולפסיכולוגיה חברתית. מאז 1974 מלמד באוניברסיטה העברית. מאז 1995 ועד 2018 שימש ברציפות כראש מגמת לימודי הארגון של המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה וכן כחבר סגל במגמה לפסיכולוגיה חברתית במחלקה לפסיכולוגיה. בין תחומי התמחותו: תפיסת תפקיד ניהולי, תרבות ארגונית, עבודת צוות, יחסים בין קבוצות, ארגון וסביבה, תהליכי שינוי, התמודדות עם קונפליקטים, קבלת החלטות, שיח ארגוני. בשנת 1985 הקים (יחד עם שותפיו גבריאל דהאן ואריאלה וייץ שפרשו בהמשך) את מכון צפנת למחקר, לפיתוח ולייעוץ ארגוני, שם שימש כמנכ"ל עד 2016 ומאז משמש כיו"ר. תפיסתו המקצועית של המכון משלבת בין העולם הארגוני לבין הבנות שמקורן בתאוריות פסיכואנליטיות פוסט-מודרניות ובתאוריות של מורכבות. בשנת 1995 ייסד יחד עם גבריאל דהאן, נילי סוקניק וטלי קרינסקי את כתב העת היחיד לייעוץ ארגוני בישראל, "אנליזה ארגונית", אשר יוצא מאז בהוצאת מכון צפנת, ומ-2001 משמש כעורך הראשי. מאז 1989 הוא חבר בכיר בארגון הישראלי לפיתוח ארגוני (איפ"א). כיהן כחבר בוועדת האתיקה של הארגון בין 1990–1992. מאז 1991 הוא מרכז ומלמד באוניברסיטת תל אביב, במסגרת המרכז לפיתוח סגלי חינוך, תוכניות להכשרת מדריכים ועובדי הוראה (עד 2002), ומנחי קבוצות במעגל החיים (לאורך כעשרים השנה האחרונות). ב-1992 ייסד (יחד עם שלושה שותפים) תוכנית שנתית בת שלושה סמסטרים להכשרת יועצים ארגוניים באוניברסיטה הפתוחה, וב 2005 שב להובילה עד היום. ב-2016 יזם פורום בכיר של סמנכ"לים למשאבי אנוש בארגונים עסקיים גדולים, העוסק הן בלמידה והן בפיתוח התחום בישראל, והנחה אותו לצד פרופ' גדעון קונדה. בספטמבר 2020 הוענקה לו חברות כבוד בעמותת פיתוח ארגוני ישראל.
כ"ץ יזם וניהל כנסים מקצועיים רבים, חלקם נערכו בשותפות עם גורמים אקדמיים (האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב), משרדי ממשלה (משרד החינוך, משרד הבריאות, המוסד לביטוח לאומי, צה"ל – בית הספר למנהיגות), מכונים (מכון ירושלים, אבני ראשה, מטח, מכון מאיירס-ברוקדייל, מכון סאלד), עמותות וארגונים חברתיים (יוזמות קרן אברהם, החברה למתנ"סים, מחשבה טובה, אנוש), קרנות (קרן רוטשילד קיסריה, קרן יד הנדיב), התארגנויות מקצועיות (בסוד-שיח, חוש"ב, אפק, איל"ת), וגופים עסקיים (שטראוס, דה-מרקר, אינטל, פלאפון, מיקרוסופט נטפים). ב-2011 יזם שותפות בין ארגונית ל-11 כנסים שנתיים תחת הכותרת "בהערכה רבה", שעוסקים בקידום ניהול מבוסס נתונים בארגונים.
כ"ץ ליווה בשני העשורים האחרונים כאיש מקצוע וועדות שונות בתחום מדיניות ההדרכה (בהזמנת משרד החינוך), בתחום ההתמודדות עם אלימות (בהזמנת המשרד לביטחון פנים) וביחס לאופן הפעולה של המגזר השלישי (בהזמנת אלכא-ג'וינט).
במסגרות השונות בהן פעל ופועל לאורך השנים הכשיר כ"ץ אלפי אנשי מקצוע בתחומי הייעוץ הארגוני וההנחיה, לצד ייזום והכשרה של מאות רבות של מנהלים ובעלי תפקידים אחרים בכל המגזרים.
מרטינוס הרביעי
מרטינוס הרביעי (בלטינית: Martinus IV; 27 במרץ 1220 – 28 במרץ 1285) היה האפיפיור מ-22 בפברואר 1281 עד מותו, והאפיפיור הצרפתי האחרון ששלט ברומא, מאחר שכל האפיפיורים הצרפתים שהיו אחריו שלטו באביניון.
ראשית חייו
סימון דה בריון נולד בשנת 1210 בטורן, צרפת, ולמד משפטים באוניברסיטת פדובה ובבולוניה. בזכותו של האפיפיור הוא זכה למשרה בסנט קנטן בשנת 1238, ובילה את התקופה 1248–1259 כקאנון של קתדרלת רואן, ולאחר מכן שימש כסגן הבישוף. בשנת 1260 מונה לקנצלר צרפת, תחת שלטונו של לואי התשיעי, מלך צרפת. ב-17 בדצמבר 1261 הוא מונה לקרדינל, ובשנת 1262 מונה בנוסף לראש האינקוויזיציה בצרפת.
שלטונו
לאחר מותו של קודמו ניקולאוס השלישי, הוא נבחר לאפיפיור על ידי מועצת הקרדינלים כעבור חצי שנה, בלחץ שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, ועל מנת לחזק את כוחם של הקרדינלים הצרפתיים, נעצרו קרוביו של הקרדינל מתאו אורסיני.
בבשל היותו זקוק לתמיכתו של שארל מאנז'ו, הוא נידה על פי דרישתו את מיכאל השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית, שעמד בדרכו של שארל להקים את האימפריה הלטינית, שהוקמה בעקבות מסע הצלב הרביעי. בכך הוא שבר את האיחוד הדל שכונן בין הכנסיות היווניות והלטיניות במועצה השנייה של ליון ב-1274, ופשרה נוספת נעשתה בלתי אפשרית. ב-29 במרץ 1282 פרצה התקוממות נגד הצרפתים בסיציליה שהחלה בפלרמו ונודעה בשם "ערבית סיציליאנית". בהתקוממות זו נרצחו צרפתים רבים בסיציליה. שארל מאנז'ו קיבץ את כוחותיו בקלבריה, נחת במסינה והטיל עליה מצור אך ללא הצלחה. הסיציליאנים קראו לפדרו השלישי, מלך אראגון לקחת לידיו את השלטון בממלכת סיציליה. ב-30 באוגוסט 1282 פדרו השלישי נחת בסיציליה עם צבאו וכעבור חמישה ימים הוכרז למלך סיציליה. שארל נאלץ לסגת לקלבריה.
למרות נסיגתו, שארל נהנה מתמיכתם של אחיינו, פיליפ השלישי, מלך צרפת ושל האפיפיור מרינוס הרביעי שראה ב"ערבית הסיציליאנית" מרד נגד שלטונו. הוא נידה את פדרו השלישי, מלך ארגון והכריז על מסע צלב כדי לנשל אותו מכתרו כמלך סיציליה. ב-2 בפברואר 1284 האפיפיור הכיר בשארל כמלך אראגון וולנסיה.
מרטינוס הרביעי חגג מסיבה חגיגית בקתדרלה בפרוג'ה ביום ראשון של חג הפסחא, 25 במרץ 1285, שהיה גם חג הבשורה. אחרי ארוחת הצהריים הרגילה שלו עם הכמרים שלו חלה לפתע במחלה פתאומית, וביום רביעי הבא, 28 במרץ הוא מת, ובמקומו נבחר לאפיפיור הונוריוס הרביעי.
האשכול (אנציקלופדיה)
הַאֶשכּוֹל (שם מלא: האשכול / אללגעמיינע ענציקלאפעדיע) הוא אנציקלופדיה כללית בעברית, שהחלה לצאת לאור בוורשה, בשנת 1888 (תרמ"ח), אחד הניסיונות הראשונים להוצאתה לאור של אנציקלופדיה כזו. במפעל החל המו"ל העברי הוורשאי יצחק גולדמן (נכתב: גאָלדמאן), מראשוני תנועת ההשכלה היהודית בעיר, אך הוא לא זכה לראות בצאת החוברת הראשונה, שכן נפטר בטרם נדפסה. בניו המשיכו במשימה, והוציאו חוברת ראשונה ב-30 במרץ 1888. עורך האשכול היה אברהם שלום פרידברג.
הכוונה הייתה לפרסם חוברת מדי שבועיים ולשלוח אותה למנויים, אך בסופו של דבר יצאו לאור 6 חוברות בלבד.
היקף האנציקלופדיה
עורכי "האשכול" (יצחק גולמן, ד"ר היינריך גולדמן ושותפם) צלחו במשימתם כדי הוצאת 6 חוברות בלבד. שש החוברות נכרכו אחר כך לכרך שמהווה את הכרך הראשון והיחיד של אנציקלופדיה "האשכול". בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים נמצאים מספר עותקים של כרך זה וכן אצל אספנים.
(באנציקלופדיה כללית מסדה א"י, משנת 1935, בערך "האשכול" מצוין שיצאו 8 חוברת עד המלה "אסטרייך" - לא ניתן למצוא לכך אישור בעיתון "הצפירה" מכיוון והוא נסגר זמנית ולא פורסם, בהוראת ממשלת פולין, מ 01.10.1888 ועד 29.11.1888 )
ההתייחסות לאנציקלופדיה בעיתונות העברית
הערכים תורגמו בחלקם מתוך אנציקלופדיות ומקורות גרמניים וחלקם נכתבו לראשונה בעברית. בעיתונות התקופה נערך דיון על הסגנון ואופן השימוש שנעשה בעברית. העיתונים 'הצפירה' בוורשה ו'הצבי', שיצא לאור בירושלים בעריכת אליעזר בן-יהודה, ברכו על התחלת המפעל המרשים מחד ותקפו ללא הרף מאידך.
עיתון 'הצפירה' פתח במאמר ביקורת על החוברת הראשונה (בגיליון 6 באפריל 1888) שגלש לכדי שלושה גיליונות. המאמר מציין חלק נכבד מהטעויות שנמצאו בחוברת, טעויות של נתונים ובעיקר טעויות של כתיבת עברית וכללי תעתיק שמות לועזיים. "...פעמים הם כותבים E אי ופעמים ע ופעמים א ס ג ו ל, ויש אשר הם מנקדים אבדירה ד' חירק, אבליגציה ל' חירק ובחצאי לבנה ... ונמצא כל התועלת מן הערכין של גאוגרפיא והיסטוריא עולה בתהו".
ועוד מוסיף המבקר ב'הצפירה': "... אמת-המרה דרושה להיות ביד מסדרי האשכול שיהיו הערכים נקצבים ונמדדים בכמותם לפי איכותם, שלא תהיה אריכות במקום זה וקיצור במק"א (במקרה אחר) לבנה אחת גדולה ולבנה שנייה קטנה לא תצטרפנה לבנין. סוד הצמצום וההערכה הוא הסוד היותר גדול שבמלאכת ענציקלאפעדיע ולזה דרוש לסופרי האשכול, מלבד חכמה יתרה, גם טעם טוב והרגשה".
המורה לעברית דוד ילין כתב ב'הצבי' בגיליון 8 ביוני 1888 (על החוברת הראשונה שפורסמה כחודשיים קודם לכן) ביקורת נוקבת לא פחות: "שמחים אנו לראות את ספרותנו הולכת הלוך וגדול הלוך ורחב עד כי לא יחסר כל בה... למין הראשון יחשבו כל השמות בשפות הנכריות אשר הָלבשו אותיות עבריות ויהיו לבני עֵבֶר כמו אֲאַרוֹנוֹטִיקָה (מסע באוויר) אֲאֵרוֹסטֲט (כדור פורח) אֲאֵרוֹקְלִינוֹשְקוֹף (מודיע מצב האוויר) אשר בשום אופן אין להם תמונה עברית... אין לנו עוד בשפת עֵבֶר שמות קצובים לדברים החדשים האלה" הוא ממשיך ומונה עשרות שגיאות כתיב בעיקר בשמות ערביים, לדוגמה הוא טוען שהשם "אבולפיה" צריך להיות כתוב "אבו אלעפיה".
לימוד התגובות והביקורת על פרסום חוברות "האשכול" בעברית, מלמד על הניסיונות לאחד את חוקיה וסגנונה של השפה העברית המתחדשת.
טד קנדי
אדוארד מור "טד" קנדי (באנגלית: Edward Moore "Ted" Kennedy; 22 בפברואר 1932 – 25 באוגוסט 2009) היה פוליטיקאי אמריקאי בולט מטעם המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת מסצ'וסטס מ-1962 עד למותו ב-2009. קנדי הוא בנו של ג'וזף קנדי ואחיהם הצעיר של ג'ון פיצג'רלד קנדי, הנשיא ה-35 של ארצות הברית, ושל הסנאטור רוברט קנדי, אשר שניהם היו קורבנות להתנקשות. קנדי נולד בבוסטון, מסצ'וסטס למשפחת קנדי, לימים אחת המשפחות הבולטות ביותר בפוליטיקה האמריקאית. הוא כיהן כסנאטור מטעם מדינת מסצ'וסטס מ-1962 ובעת מותו היה הסנאטור הוותיק ביותר בסנאט האמריקני, פרט לרוברט בירד, כשהוא מכהן במשך כמעט ארבעים ושבע שנים. הוא היה הבן של ג'וזף קנדי האב שהאריך ימים יותר מכולם. בנוסף, בנו הוא פטריק קנדי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
אל הסנאט נכנס קנדי בגיל שלושים, לאחר שנבחר בבחירות מיוחדות במסצ'וסטס בנובמבר 1962. הוא החליף את אחיו, ג'ון, שעזב את הסנאט ונבחר לנשיאות. הוא נבחר לכהונה מלאה בת שש שנים בבחירות ב-1964, ולאחר מכן נבחר שוב עוד שבע פעמים. פרשת צ'פקווידיק ב-1969 הובילה למותה של מרי ג'ו קופצ'נה, שהייתה איתו במכונית. קנדי הודה באשמה ובכך שעזב את האזור, ונשפט לחודשיים על תנאי. התקרית הובילה לפגיעה בסיכוייו להיבחר לנשיאות. בניסיונו היחיד, במהלך הבחירות ב-1980, הוא הפסיד לנשיא הדמוקרט היוצא, ג'ימי קרטר, שלאחר מכן הפסיד בעצמו לרונלד רייגן הרפובליקני בבחירות הכלליות.
קנדי נודע בשל כישרון הנאום שלו. הוא הספיד ב-1968 את אחיו רוברט, וב-1980 קרא להגשמת החלום הליברלי. הוא נחשב ל"אריה של הסנאט" במהלך כהונתו הארוכה. הוא כתב יותר משלוש מאות חוקים שעברו. קנדי היה ליברל מובהק, ותמך במעורבות ממשלתית, בצדק חברתי וכלכלי, אולם גם עבד עם הרפובליקנים כדי להגיע לפשרות. קנדי העביר חוקים רבים, כמו חוק ההגירה והאזרחות של 1965, חוק הסרטן הלאומי ב-1971, חוק אספקת ביטוח בריאות ב-1985, חוק נגד האפרטהייד ב-1986, חוק למען בעלי מוגבלויות ב-1990, חוק זכויות האזרח ב-1991, חוק לבריאות הנפש, חוק לתוכנית בריאות לילדים, חוקי חינוך וחוק שירות. בשנות האלפיים, ניסה להוביל רפורמה בהגירה. לקראת סוף ימיו, בכהונתו של ברק אובמה, תמך בניסיונותיו לחוקק ביטוח בריאות ממלכתי, מטרה שהגדיר כמטרת העל שלו.
נעוריו
כילד, עבר קנדי בין מקומות מגורים רבים, וגם ללונדון, בה שימש אביו כשגריר. הוא החל ללמוד בבית ספר בלונדון. עד לגיל אחת עשרה למד בעשרה בתי ספר שונים. החל מגיל אחת עשרה החל ללמוד במסצ'וסטס.
בין גילאים שמונה ושש עשרה, טד התמודד עם כריתת האונה שעברה אחותו רוזמרי, ועם מותם של אחיו ג'וזף במלחמת העולם השנייה ואחותו קטלין בהתרסקות מטוס. קנדי התחנך באקדמיית מילטון, בה סיים את לימודיו ב-1950. טד הצטיין בפוטבול. בנוסף, שיחק טניס והיה חבר במועדון הדיבייט.
מכללה, שירות צבאי ובית ספר למשפטים
כמו אביו ואחיו לפניו, החל קנדי בגיל שמונה עשרה את לימודיו באוניברסיטת הרווארד. הוא שיחק בנבחרת הפוטבול. עוד בסמסטר הראשון שלו, ניסה קנדי להעתיק במהלך מבחן. בסוף הסמסטר השני בסביבות מאי 1951, חשש קנדי מכך שלא יצליח לעמוד ברף הנדרש לאתלטים בשנה הבאה, ושלח את חברו להיבחן במקומו בבחינה חשובה בספרדית. קנדי סולק מהאוניברסיטה לאחר שנתפס.
לאחר שחרורו מהצבא חזר ללמוד בהארוורד ב-1953. באותה התקופה כבר היה ג'ון סנאטור ומשפחתו משכה תשומת לב. קנדי חזר לשחק פוטבול. הוא אף קיבל הצעות לשחק פוטבול בצורה מקצועית. קנדי סירב בטענה שהוא רצה ללכת לספורט יותר מאתגר - הפוליטיקה. בסוף עונת הפוטבול ביצע את הטאצ'דאון היחיד של הנבחרת. הוא סיים את לימודיו ביוני 1956, בגיל עשרים וארבע, עם תואר בהיסטוריה ובממשל.
קנדי לא התקבל לבית הספר למשפטים בהרווארד בגלל ציוניו. במקום זאת למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה, כמו אחיו בובי. משום שרימה בהרווארד, הייתה מחלוקת האם לקבל אותו. בנוסף למד באקדמיה למשפט בינלאומי בהאג. הוא התקשה מאוד בלימודיו והיה תלמיד בינוני. עם זאת זכה בפרס יוקרתי. הוא נבחר לראשות מועצת התלמידים והביא לקמפוס נואמים בולטים שמשפחתו הכירה. בנוסף לכך הואשם בכמה עבירות תנועה. בזמן לימודי המשפטים שלו, ב-1958, ניהל קנדי את הקמפיין הפוליטי של אחיו ג'ון, אשר ביקש להיבחר בשנית לכהונה בסנאט. טד הצליח למשוך מצביעים טיפוסיים וג'ון ניצח בקלות את המירוץ. את התואר במשפטים הוא קיבל מאוניברסיטת וירג'יניה ב-1959.
חרש אופן
חרש אופן הוא בית החרושת הראשון בישראל לייצור אופניים.
טד קנדי
משפחה וראשית הקריירה
באוקטובר 1957, פגש קנדי את ג'ואן בנט במכללה בניו יורק, לאחר נאום פתיחה לאולם ספורט שמשפחתו תרמה למכללה. בנט הייתה דוגמנית שלא הכירה את הפוליטיקה. השניים התארסו, אולם היא נלחצה מנישואין לאדם שהיא לא מכירה. הזוג נישא ב-29 בנובמבר 1958, בניו יורק. נולדו להם שלושה ילדים: קארה (1960–2011), טד הבן (נולד ב-1961) ופטריק (נולד ב-1967). בשנות השבעים, הנישואין כבר היו בצרות עקב האלכוהוליזם של ג'ואן והיותו של קנדי חובב נשים.
קנדי הוסמך לעריכת דין ב-1959 והצטרף ללשכת עורכי הדין של מדינת מסצ'וסטס. ב-1960, רץ ג'ון לתפקיד נשיא ארצות הברית, וטד ניהל את מסע הבחירות שלו במערב. טד למד לטוס ובמהלך הבחירות המקדימות של 1960 במפלגה הדמוקרטית, טס במדינות המערב ונפגש עם צירים. הוא התחבר איתם כדי לעזור לאחיו. הוא שהה בוויסקונסין שבעה שבועות כדי לסייע לאחיו לנצח בבחירות שם, והשקיע את אותו הזמן בוויומינג. מאמציו אפשרו לאחיו להשיג יותר צירים מכל שאר המועמדים.
חרש אופן
ראשיתו של בית החרושת, בעסק שהוקם על ידי מנחם גולדברג (1872 - 1961) ליבוא אופניים מבריטניה לארץ ישראל, בשנת 1921 בתל אביב.
טד קנדי
משפחה וראשית הקריירה
לאחר ניצחונו בבחירות, התפטר ג'ון מהסנאט. טד קנדי עדיין לא היה יכול לכהן כסנאטור עקב גילו הצעיר עד ל-22 בפברואר 1962, כשימלאו לו שלושים. טד רצה להישאר במערב ולא להתמודד. גם שני אחיו הגדולים לא רצו שיתמודד, אולם לבסוף, הצליח אביהם לשכנע את טד לרוץ לסנאט כדי להשיג הישג שווה ערך לזה של אחיו. לכן מינה מושל מסצ'וסטס מחליף למשרה, על פי עצתו של הנשיא הנבחר; הסנאטור המחליף מדובר בבן סמית', חבר המשפחה, שמונה בדצמבר 1960. המושב נשאר פנוי לטד.
חרש אופן
בשנת 1950, עקב מגבלות חדשות שהוטלו על עסקי היבוא סמוך לאחר קום המדינה, הוקם בית החרושת חרש אופן, במטרה לייצר אופניים "כחול לבן" ולהשתתף בפיתוח התעשייה הצעירה במדינת ישראל.
טד קנדי
משפחה וראשית הקריירה
בבחירות מיוחדות במסצ'וסטס ב-1962, התמודד טד קנדי על מושבו של אחיו בסנאט. בתחילה התמודד בבחירות המקדימות מול התובע הכללי של מסצ'וסטס. כמו אחיו עשר שנים קודם לכן, הוא השתמש בסיסמה "הוא יכול לעשות יותר עבור מסצ'וסטס". יריבו זכה לתמיכת הליברלים והאינטלקטואלים, שהתנגדו לחוסר ניסיונו של קנדי ופרסמו את דבר סילוקו מהרווארד. בנוסף פורסמה הסיסמה "אתם לא חושבים שטדי הוא קנדי אחד יותר מדי?". עם זאת, ניהל קנדי מסע בחירות חכם. בעימות טלוויזיוני, נטען שקנדי מנסה "לרשת" את אחיו, ושלא היה מצליח להתמודד ללא שם משפחתו. ההתקפות על קנדי עוררו את הציבור בעדו, והמנגנון המשפחתי תמך בו. קנדי הצליח לזכות בבחירות המקדימות בספטמבר 1962 עם שני שלישים מהקולות. בנובמבר ניצח את המועמד הרפובליקני ג'ורג' קבוט לודג' השני (גם הוא ממשפחה בולטת במסצ'וסטס) וזכה בתפקיד, אותו החזיק עד מותו, עם 55% מהקולות.
השנים הראשונות, ההתנקשויות באחיו
קנדי הושבע לסנאט ב-7 בנובמבר 1962. הוא שמר על גישה מכבדת כלפי הסנאטורים הדרומיים והמבוגרים כשנכנס לסנאט והתמקד בנושאים מקומיים. בהשוואה לאחיו בממשל, הוא לא היה מתוחכם כמו ג'ון, או נחוש כמו רוברט, אבל היה אהוד יותר מהם בקרב הסנאטורים.
ב-22 בנובמבר 1963, ניהל קנדי את ישיבת הסנאט, כשעוזר רץ לספר לו שאחיו, הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, נורה. אחיו רוברט הודיע לו על מותו של אחיהם. טד ואחותו יוניס טסו מיד למסצ'וסטס כדי לדווח על כך לאביהם, שהיה מרותק לביתו בגלל שבץ שסבל ממנו שנתיים קודם לכן.
ב-19 ביוני 1964, טס קנדי במטוס במהלך מזג אוויר סוער, בין וושינגטון למסצ'וסטס. המטוס התרסק במטע תפוחים. הטייס ואחד מעוזריו של קנדי נהרגו. קנדי הוצא מהמטוס בידי סנאטור אחר, ושהה חודשים רבים בבית החולים כדי להחלים מפציעות בגבו, ריאותיו, ובצלעותיו ומדימום פנימי. הוא סבל מכאבי גב במשך כל חייו לאחר מכן. קנדי ניצל את התקופה הזאת כדי ללמוד נושאים מקרוב, והוא החל לתמוך בשירותי ביטוח בריאות ממלכתיים. אשתו ג'ואן ערכה עבורו את מסע הבחירות לסנאט ב-1964, והוא ניצח את יריבו כשהוא זוכה בשלושה-רבעים מהקולות.
חרש אופן
בשיא פעילותו של בית החרושת, היו כ- 40% מכלל האופניים במדינה מתוצרת חרש אופן.
משפחתו של מנחם גולדברג, מייסד בית החרושת, המשיכה את דרכו, באמצעות בנו, בנציון גולדברג (1907 - 1960), ונכדו, יאיר גולדברג. כיום מנוהל בית החרושת על ידי אינג' אשר י. כשר, אשר הצטרף לעסק המשפחתי לאחר נישואיו לנכדתו של מנחם גולדברג עדנה גולדברג בשנת 1962.
טד קנדי
השנים הראשונות, ההתנקשויות באחיו
קנדי חזר לסנאט בינואר 1965, עם מקל הליכה. הוא החל להתמחות בחקיקה. הוא הטיל לחץ על הנשיא לינדון ג'ונסון וכמעט הצליח לתקן את חוק זכויות ההצבעה כך שזה יבטל לחלוטין את מס הגולגולת שהוטל על בוחרים, ולא רק להנחות את התובע הכללי לנסות לבטל אותו. הוא זכה למוניטין כמחוקק מוכשר. קנדי נחשב לאחד הסנאטורים הפוריים היותר מבחינת החוקים שיזם ותמך בהם, כשקו הפעולה שלו הוא ליברלי (במונחים אמריקאיים) מובהק. כבר בתחילת דרכו היה מיוזמי שינוי חוק ההגירה של שנות ה-20 של המאה ה-20 שקבע מכסות אשר הגבילו קבלת מהגרים ממדינות שאינן בצפון אירופה. הוא העביר את חוק ההגירה והאזרחות שחיסל את המכסות לפי לאום. שינוי זה הביא למהפכה בכמות ובהרכב ההגירה לארצות הברית. קנדי גם העביר חוק שיצר רשות של מורים שנועדה לטפל באזורים מעוטי הכנסה.
כמו אחיו המנוח, הודיע קנדי שהוא תומך בהרחבת המעורבות האמריקנית במלחמת וייטנאם ושיהיה מדובר במאבק קשה וארוך. הוא ערך שימועים לפליטים, וחשף שלארצות הברית לא הייתה מדיניות כלפי פליטים. קנדי ניסה לבצע רפורמה בגיוס לצבא. לאחר שנסע לווייטנאם בינואר 1968, הודיע באופן פומבי שהוא תומך בנסיגה.
טד התנגד לכך שאחיו רוברט ינסה להתמודד מול הנשיא ג'ונסון במהלך הבחירות ב-1968. לאחר שיוג'ין מקארתי הצליח מול ג'ונסון בפריימריז בניו המפשייר, רוברט החל להתמודד במרץ 1968, וטד ניסה לגייס את מדינות המערב עבור אחיו. טד היה בסן פרנסיסקו כשרוברט ניצח בבחירות המקדימות בקליפורניה ב-4 ביוני 1968, ולאחר חצות, נורה רוברט ומת למחרת היום. הוא היה הרוס לאחר מות אחיו. בלווייתו של אחיו, הספידו רוברט: "הוא היה איש טוב והגון, אשר ראה רע וניסה לתקנו, ראה סבל וניסה לרפאו, ראה מלחמה וניסה להפסיקה".
חרש אופן
בית החרושת פעיל ומייצר אופניים מסוגים שונים, לרבות אופני עבודה, תלת-אופן ואח', במשכנו באזור התעשייה קריית אריה בפתח תקווה.
בגלל יבוא מסין וסיבות נוספות נקלע בית החרושת לקשיים ונמסר שהוא עומד להיסגר ב- אוגוסט 2020. המייסד, אשר כשר, נפטר ביוני 2023.
טד קנדי
השנים הראשונות, ההתנקשויות באחיו
בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1968, שהייתה רוויית מהומות, חששו מנהיגים רבים שיוברט האמפרי לא יוכל לאחד את המפלגה וביקשו מקנדי להיות המועמד. קנדי בן השלושים ושש נחשב ליורש הטבעי לאחיו, ותנועות תמיכה בו התרבו. מתוך חשש שהוא רק נחשב למחליף של אחיו, ומתוך תחושה שלא היה מוכן לתפקיד ולא מסוגל לאחד את המפלגה, סירב קנדי לרוץ. בנוסף סירב להתמנות לסגנו של האמפרי. ג'ורג' מקגוורן היה זה שלקח אליו את הצירים של רוברט.
אחרי מות אחיו, גידל קנדי את בניהם של ג'ון ורוברט. באוקטובר 1968, דווח שהצליח להגיע להסכם נישואין בין ג'קלין קנדי ואריסטוטלס אונאסיס.
לאחר ניצחונו של ריצ'רד ניקסון בבחירות של 1968, רבים חשבו שקנדי הוא המועמד המוביל בקרב הדמוקרטים ב-1972. בינואר 1969, ניצח קנדי את ראסל לונג, סנאטור מלואיזיאנה, ומונה למצליף הרוב בסנאט. הוא היה האדם הצעיר ביותר בתפקיד. תדמיתו התחזקה, אולם הוא עצמו חשש מריצה לנשיאות. אנשים שהכירו אותו טענו, לפי דיווח במגזין "טיים", שהוא רצה להיות נשיא, אלא שהוא חשש מגורל דומה לזה של אחיו. הוא עצמו ספג כמה איומי מוות בשארית הקריירה שלו.
התקרית בצ'פקוידיק
ב-25 ביולי חתם קנדי על עסקת טיעון, בה הוא מודה שעזב את מקום התאונה, לאחר גרימת פגיעה גופנית. גזר דינו היה חודשיים מאסר שלא רוצו בפועל. באותו לילה אמר בטלוויזיה שהוא מתחרט על כך שלא דיווח למשטרה מיד, אולם שלא היה תחת השפעת אלכוהול ושלא היה קשר רומנטי בינו ובין קופצ'נה. קנדי שאל את הבוחרים במסצ'וסטס האם עליו להישאר בתפקידו או להתפטר. הוא קיבל תגובות חיוביות והכריז ב-30 ביולי שיישאר בסנאט וירוץ שוב בשנה הבאה.
בינואר 1970, נערכה חקירה על מותה של קופצ'נה. לבקשת עורכי דינו של קנדי, היא נשמרה בסוד. השופט פסק שחלקים מגרסתו של קנדי לא היו נכונים, ושנהיגתו הובילה למוות של קופצ'נה. חבר המושבעים חקר את קנדי במשך יומיים באפריל 1970 אולם לא הגיע למסקנות, ולאחר מכן פורסם דבר החקירה. קנדי טען שהמסקנות מהחקירה אינן מוצדקות, ועל הפרשה נכתבו ספרים רבים.
שנות השבעים
בסוף 1968, הצטרף קנדי לוועדה למען ביטוח בריאות ממלכתי. במאי 1970, מונה קנדי ליו"ר הוועדה והפך לתומך נחוש בביטוח בריאות ממלכתי. באוגוסט 1970 הציג קנדי הצעת חוק דו-מפלגתית למערכת ביטוח אוניברסלית שתמומן ממסים ומהכנסות הממשלה, ללא השתתפות עצמית.
קנדי נבחר מחדש בקלות בנובמבר 1970 לכהונה נוספת בסנאט, כשהוא זוכה ל-62% מהקולות, אף על פי שהשיג כ-500,000 קולות פחות מאשר ב-1964.
בינואר 1971, הודח קנדי מתפקידו כמצליף הרוב בסנאט והוחלף בסנאטור רוברט בירד. הוא שמח על כך, כיוון שהדבר אפשר לו להתמקד בעבודתו בוועדה ללא השפעות מצד אינטרסים של המפלגה. במשך עשור, היה קנדי יושב ראש ועדת המשנה לבריאות ולמחקר.
בפברואר 1971, הציע הנשיא ניקסון רפורמה בביטוח הבריאות - חיוב המעסיק להציע ביטוח בריאות פרטי אם העובדים התנדבו לשלם כרבע מהפרמיות, הלאמת תוכנית מדיקאייד למשפחות עניות עם ילדים מוגבלים, ותמיכה בקופות החולים. שימועים בנושא ביטוח הבריאות התרחשו ב-1971, אולם ועדת התקצוב לא תמכה באף הצעה. קנדי סייע להעברת חוק ארגוני הבריאות של 1973, שהיה מוגבל יותר. בנוסף, העביר יחד עם ג'ייקוב יעבץ חוק לחקר הסרטן.
באוקטובר 1971, נאם בנוגע לצרות בצפון אירלנד, וטען שאלסטר הופכת ל"וייטנאם של בריטניה". הוא דרש מהצבא הבריטי לצאת ממחוזות הצפון ואחדות אירית, והצהיר שהיוניוניסטים שלא יקבלו זאת צריכים לקבל הזדמנות לחזור אל בריטניה (עמדה ממנה הסתייג לאחר כמה שנים). הבריטים והיוניוניסטים ביקרו את קנדי על כך, אולם הוא התחבר עם ג'ון יום, המנהיג האירי. קנדי התנגד למדיניות הווייטנאמיזציה של הנשיא ריצ'רד ניקסון, בטענה שהיא תגרום למלחמה להסלים. בדצמבר 1971, ביקר קנדי את תמיכת ממשל ניקסון בפקיסטן ואת התעלמותו מהטבח בבנגלדש. הוא נסע להודו וכתב דו"ח על עשרת מיליון הפליטים. בפברואר 1972, טס קנדי לבנגלדש ונאם שם.
ב-1972 יזם חקיקה שהורתה לאוניברסיטאות אמריקאיות להשקיע את אותם משאבים כספיים בענפי ספורט לנשים שהן משקיעות בענפי ספורט לגברים (ידוע בתור Title IX).
מותה של קופצ'נה פגע בסיכוייו של קנדי להיבחר לנשיאות, ומעט לאחר מכן הכריז קנדי שלא יתמודד בבחירות של 1972. עם זאת, סקרים ב-1971 חשפו שהוא היה יכול לזכות במועמדות, והוא שקל לרוץ. במאי החליט לא לרוץ, בטענה שעליו לצבור ניסיון. סקר מנובמבר 1971 עדיין קבע שהוא המועמד הדמוקרטי המוביל, עם תמיכה של 28%. ג'ורג' מקגוורן היה קרוב להשגת המועמדות ב-1972, ומתנגדיו ניסו לשכנע את קנדי לחסום אותו, אולם הוא סירב. בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1972, ניסה מקגוורן לגייס את קנדי כסגנו, אולם קנדי סירב. כשתומאס איגלטון, סגנו של מקגוורן, פרש מעט לאחר הוועידה, שוב ניסה מקגוורן לגייס את קנדי, ושוב נכשל. במקום, הוא בחר בגיסו של קנדי, סרג'נט שרייבר.