cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביצי דגים
ביצי דגים הוא כינוי לגוש של ביציות בשלות (זיגוטות) של דגים, ושל בעלי חיים ימיים מסוימים, כדוגמת קיפודי ים, חסילונים, וצדפות. כסוג של מאכלי ים נעשה בביצי דגים שימוש כמרכיב בבישול של מאכלים רבים, ויש הנוהגים לאכול אותן כאשר אינן מבושלות.
קוויאר הוא כינוי למאכל העשוי מביצי דגים מעובדות ומומלחות של דג החידקן.
המאכל המכונה באנגלית "Soft Roe" (ביצי דגים רכות) או "White Roe" (ביצי דגים לבנות) אינו מכיל ביצי דגים כלל אלא זרע של דגים.
מאחר שהפקת ביצי דגים כרוכה בהרג הדגה המטילה, רוב הצמחונים נמנעים מאכילתן.
יפן
סוגים שונים של ביצי דגים נמצאים בשימוש המטבח היפני, כולל הסוגים הבאים המוגשים בלתי מבושלים בסושי:
שוודיה
בשוודיה פופולרי מאוד ממרח ביצי דג הבקלה מעושנות ומיובשות, ונהוג למרוח אותו על כריכים. המותג הידוע ביותר קרוי "קוויאר קאלס" (Kalles Kaviar).
דנמרק
בביצי דג הפיקה (stenbider באנגלית Lumpfish) נעשה שימוש רב במטבח הדני, על ביצים קשות פרוסות או חצויות, על ערימת חסילונים, או בצירוף עם דגים אחרים או מאכלי ים. סוג מקובל נוסף של ביצי דגים שנהוג לאכול בדנמרק הוא ביצי דג הבקלה (בדנית "טורסק" torsk).
יוון וטורקיה
ביוון ובטורקיה טאראמה הוא שם לממרח ביצי קרפיון כבושות. במטבח היווני נהוג להשתמש בהן לצורך להכנת הטראמוסאלאטה (המכונה איקרה) ובמטבח הטורקי ובמקומות אחרים בבלקן) מכינים ממנו סוג של מזט, המכיל טאראמה מעורבת במיץ לימון, פירורי לחם, בצל ושמן זית. גם את סלט הטאראמה הטורקי וגם את הטרמוסלטה נהוג לאכול כמטבל.
איראן
במחוזות גילאן ומזנדרן שלחוף הים הכספי באיראן נעשה שימוש בכמה סוגים של ביצי דגים. באיראן מכונה מאכל זה "אשפל" ואוכלים אותו צלוי, מעושן, ממולח או מעורב יחד עם מרכיבים נוספים. כשהוא ממולח או מעושן נעשה בו שימוש כתבלין. כשנעשה שימוש בביצי דגים חיים נהוג לצלות, לאדות, או לערבב עם ביצים ולטגן על מנת ליצור מאכל דמוי רפרפת ביצים הקרוי "אשפל קוּקוּ".
מלבד הקוויאר המבוקש מאוד, סוגים נוספים של ביצי דגים נמכרים במחירים גבוהים: ביצי דג הקוטום (המכונה גם הדג הכספי הלבן או Rutilus Frisii Kutum), ביצי הדג הקרוי בגילקי (שפת מחוז גילאן באיראן) "קולי" (Rutilus rutilus), ביצי הדג המכונה בגילקי "קולמה" (לש) וסלמון כספי. בביצי דגי קרפיון נעשה שימוש מועט ופעם לפעם משתמשים בביצי דג הבינית (barbus barbus).
הודו (קראלה ומערב בנגל) ובנגלדש
ביצי דגים מדג ה"הילסה" (Tenualosa ilisha) נחשבות למעדן משובח במערב בנגל ובבנגלדש. את ביצי הדג נוהגים לטגן בשמן עמוק, למרות שקיימות שיטות הכנה מקובלות אחרות, כדוגמת "מחית ביצי דגים" שאותה יוצרים כשמועכים את ביצי הדגים יחד עם שמן, בצל ופלפל, או כדוגמת "קארי של ביצי דגים". במדינת קראלה ביצי דגים המטוגנים בשמן קוקוס נחשבות מעדן. בין אוכלוסיית השבטים המקומית ביצי דגים צלויים על אש פתוחה (בדומה למרשמלו) הן מעדן. לעומת זאת, דג המכיל ביצי דגים נחשב טעים פחות בהשוואה לסוגים אחרים. מעדן נוסף הן ביצי הדג המכונה "רוהו" (Labeo rohita) ואוכלים אותן מטוגנות או כמילוי בסוג של דלעת (Trichosanthes dioica) מטוגנת, מאכל הקרוי "פּוֹטוֹלֶר דוֹלְמֶה".
בריטניה
בבריטניה נהוג לאכול בדרך כלל "ביצי דגים רכות" (זרע של דג זכר). ניתן להשיג במרכולים רבים בבריטניה, בייחוד באזור לונדון, סוגים שונים של ביצי דגים בקופסאות שימורים, ואת ביצי דג המליח (הרינג), אך אין זה מאכל פופולרי ביותר. ביצי דג בקלה חבוטות נמכרות בחנויות פיש אנד צ'יפס רבות.
Thank You (אלבום של דיאנה רוס)
Thank You (בעברית: תודה לך) הוא אלבום האולפן ה-25 של הזמרת-יוצרת האמריקאית דיאנה רוס. האלבום יצא לאור ב-10 בספטמבר 2021, על ידי חברת התקליטים דקה. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
זהו אלבומה האולפן הראשון מאז צאת אלבומה ה-24 I Love You משנת 2006, והחומר המקורי הראשון מאז צאת אלבומה ה-22 Every Day Is a New Day, משנת 1999.
רקע והכרזה
האלבום נכתב במהלך הסגר בעקבות מגפת הקורונה בשנת 2020 והוקלט באולפן הביתי של רוס. רוס כתבה יחד את כל 13 הרצועות, ועבדה עם כותב השירים והמפיק ג'ק אנטונוף, כמו גם ג'ימי נאפס, טיילה פרקס וספייק סטנט. ב-17 ביוני 2021, יצא לאור סינגל הבכורה של האלבום הנושא את שמו "Thank You". רוס צפויה לצאת לסיבוב הופעות במהלך שנת 2022 על מנת לקדם את אלבומה.
סיפוק
סיפוק הוא רגש הנובע ממילוי רצון נפשי של האדם וגורם להרגשה חיובית ותענוג נפשי.
הגורמים להרגשת הסיפוק
רגש הסיפוק יכול להתהוות ממגוון גורמים, החל ממעשה שפועל בו האדם משום שהוא מאמין בו אידאולוגית או משום שחושב שמעשה זה הוא מעשה נחוץ ונכון המביא תועלת, סיפוק אף יכול להיגרם לאחר שעשה מעשה הגורם להנאה מסוימת, כגון אכילת ארוחה דשנה, קיום יחסי מין או ביצוע עסקה מוצלחת, יצירת דבר חדש, או תיקון והשלמת מוצר או ערך פגום/חסר, הצלחה במשימה החשובה לו, וכמו כן מלימוד תכנים שהוסיפו לו ידע מעשיר, או תוכן רוחני.
סיפוק והקשר למוח
רגש הסיפוק קשור היטב לרגש העונג: רגשות אלו הקשורים להתניה אופרנטית משחקים תפקיד חשוב בהתנהגות האדם - האם ישאף לבצע מעשה מסוים שוב ובאיזו רמת מוטיבציה? החוקרים סבורים שהגורם ליצירת הקשר בין המעשה לרגש הוא שרשרת רגשות כתגובה של התנהגויות שמבצעים מגיל קטן ואשר במשך השנים מקבלות נופך מטאפיזי.
היעדר סיפוק
כאשר אדם באופן קבוע ורצוף מבצע עבודה אשר איננה גורמת לו סיפוק כלשהו עשויים להתפתח אצלו רגשות שליליים, כגון ריקנות, שיעמום, עצב, ולעיתים אף דיכאון, הקוראות לאדם לבחון שוב על מעשיו ולחפש שגרת חיים אשר תביא לו את הסיפוק המיוחל. למעשה, רוב בני האדם המחליפים עבודה מיוזמתם, עושים זאת משום חוסר סיפוק.
היפרכוס (טיראן)
היפרכוס (? - 514 לפנה"ס; ביוונית עתיקה: Ἵππαρχος) היה טיראן אתונאי. מותו, ולאחר מכן גירוש אחיו, היפיאס, הביאו למפלת טיראניה באתונה.
היפרכוס הוא אחד מבניו של הטיראן פייסיסטראטוס, אשר שלט באתונה עד מותו ב-527 לפנה"ס. עם מותו עבר השלטון לבניו: היפיאס והיפרכוס, אשר היו המבוגרים והמכובדים שבבניו. על אף שהיה שליט אתונה, לא הרבה היפרכוס להתעניין בענייני המדינה והשאירם להיפיאס. היפרכוס היה חובב אמנות ושירה והוא שהזמין לחצרו את המשוררים סימונידס, אנקראון ואחרים. בעקבות כך נודע היפרכוס כפטרון למשוררים.
רציחתו של היפרכוס
אריסטו מנסה ליישב את אירועי המקרה ומציג פסיפס שונה של עובדות. על פי אריסטו, היה זה בנו הצעיר של פייסיסטראטוס מאשתו הארגאית, תטלוס, המכונה על ידו גם הגסיסטרטוס, שהתאהב בהארמודיוס, מנע מאחותו לשאת סל בחג הפאנאתנאיה ואף העליב את הארמודיוס על היותו נשי. לאחר דברים אלה גמרו בדעתם הארמודיוס, אריסטוגיטון ורבים אחרים להפיל את שלטון הטירניה על ידי חיסולם של היפיאס והיפרכוס. עוד על פי אריסטו, לאחר שאריסטוגיטון נלקח בשבי, הוא עונה על ידי היפיאס וכדי לגאול עצמו מיסוריו הערים על היפיאס ללחוץ את ידו ואז הקניטו על כך שהוא לוחץ את ידו של רוצח אחיו; לאחר זאת היפיאס הרגו. אריסטו חולק על תוקידידס בעניין נשיאת הסכין וגורס כי מנהג נשיאת הנשק הונהג מאוחר יותר.
לאחר הריגת אריסטוגיטון היפיאס הקשיח את עריצותו, דבר שגרם לעם להתקומם עליו, וכארבע שנים לאחר רצח היפרכוס היפיאס הוגלה, והטירניה באתונה נפלה.
גד אבינר
גד אבינר, (נולד ב-28 באוגוסט 1943) היה אלוף-משנה בצה"ל ואחר כך מנכ"ל משרד המשטרה.
גד אבינר נולד וגדל בעפולה. למד בבית ספר תיכון מחוזי (כיום תיכון בן-גוריון). שירת בצה"ל כעשרים שנה, שימש בתפקידי מודיעין, שירת כראש מחלקת איסוף באגף המודיעין והיה נספח צבאי בממלכה המאוחדת. היה ראש לשכת ראשי אמ"ן אהרן יריב ואלי זעירא בשנים 1972–1974.
בוגר המכללה לביטחון לאומי מחזור ט' 1981–1982. השתחרר משירותו בדרגת אלוף-משנה.
בשנים 1984–1991 היה מנכ"ל משרד המשטרה תחת השרים חיים בר-לב ורוני מילוא.
לאחר פרישתו משירות המדינה פנה לעסקים כיועץ לחברות, דירקטור, נציגם בישראל של קבוצת המשקיעים "גליאן" מפנמה ויו"ר ההנהלה בחברת "דוקופ". בהמשך לשירותו בכוחות הביטחון נעתר לעמוד בראש הקרן להנצחת ראובן שילוח.
אבינר בוגר תואר ראשון במדע המדינה ולימודי מזרח תיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
שמואל גינזבורג
שמואל "מילה" גינזבורג (גינצבורג) (2 בנובמבר 1918 - 17 במאי 1990) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי מכבי תל אביב ובנבחרת ארץ ישראל.
ביוגרפיה
גינזבורג נולד ברפובליקה העממית של אוקראינה. אחיו ברוך נרצח בגיל 18 בבית המשפחה בפרעות פטליורה בשנת 1918. האירוע הטראומטי הזה גרם לאחיו הבכור יוסף לעלות לארץ ישראל ואחריו עלו שאר האחים וההורים, יחד עם מילה כשהיה בגיל ארבע. רק אחותו מאשה נשארה באוקראינה, ובנה הפך לטייס בצבא הרוסי. בין היתר במשפחה היה את הברון גינזבורג, שבמאה ה-19 היה אחד מארבעת היהודים העשירים בעולם. בגיל 10 למד מילה בבית הספר העממי ע"ש אחד העם בתל אביב.
בגיל 15 נכלל מילה בנבחרת הנוער של מחוז הדרום, שכללה שחקנים ממכבי רחובות, מכבי נס ציונה, מכבי ראשון לציון וגדרה. הנבחרת אף התמודדה במשחקי המכביה (1935) עם נבחרת המכבי הצעיר. שנה לאחר מכן הצטרף למכבי שמעון (ע"ש הכדורגלן שמעון טבק). כשחזרה מכבי תל אביב ממסעה המוצלח בארצות הברית (1936), הועלה מילה לקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב. מילה מילא מספר תפקידים בראשית דרכו, במשחקו הראשון נגד מכבי פתח תקווה הופיע כמגן שמאלי, אך הודות לבעיטותיו החזקות והמכוונות העלה אותו המאמן לשורת ההתקפה. משחקו הבינלאומי הראשון היה נגד הקבוצה הרומנית טימושווארה, בו מכבי הפסידה 3–4 ומילה הבקיע שער אחד. באותה שנה זכה עם הקבוצה באליפות הליגה. לצידו במכבי תל אביב שיחקו גם גאול מכליס, פרי נויפלד, גרי בית הלוי, מנחם מרימוביץ', ואף עוד הספיק לשחק עם אחיו הצעיר יוסף מרימוביץ'.
ב-13 בפברואר 1937, שיחקה מכבי תל אביב נגד מכבי חשמונאי ירושלים במסגרת הגביע ארץ ישראלי 1937. למשחק שנערך בירושלים הגיעו אלפי צופים. בבעיטת הפתיחה התכבד סגן ראש העיר דוד אוסטר. מכבי תל אביב הביסה את הקבוצה הירושלמית 10–0, כולל שלושער של גינזבורג.
ב-1941 נישא "מילה" לחברתו ירדנה והם עברו להתגורר בגדרה. בגלל המרחק הרב מתל אביב התקשה מילה להגיע לאימוני הקבוצה, וב-1943, כשהיה בגיל 24, פרש ממשחק פעיל.
גיזנבורג היה חבר בהגנה, ובשנת 1947 יצא בשעות הלילה המאוחרות לחוף ניצנים לקבל את פני המעפילים שהגיעו באוניית "שבתאי לוזינסקי", אך זו התגלתה על ידי הבריטים, אשר תפסו את המעפילים וגם את חברי ההגנה שבאו לקבלם, והגלו את כולם למחנות המעצר בקפריסין שם שהו חודש וחצי, עד אשר חזר לארץ ישראל עם חלק מהמעפילים שאף הצליחו להערים על הבריטים ולשכנעם שהם לא מעפילים. במחנה המעצר חברי ההגנה לימדו את המעפילים על ארץ ישראל וזאת במטרה שיצליחו לענות נכון אל שאלות הבריטים במבחן שהם עשו לכל מי שנתפס.
בהמשך חייו עבר מילה עם משפחתו להתגורר ברמת גן, ניהל בנק והיה פעיל בחוג ידידיי בית החולים שיבא. הראיון האחרון שהעניק היה בשנת 1989 לעיתונאי שמעון סאמט, בכותרת "מילה גינזבורג שחקן הנבחרת הארץ ישראלית בשנות ה-30 וה-40, מספר על המירוץ אחר הכדור ולא אחר הכסף בימים שלפני הטוטו."
צמח פלדשטיין
ראשית דרכו
צמח בן צבי (ברוסית: סמיון גריגורוביץ') פלדשטיין נולד בדצמבר 1884 בעיירה ניישטוט שאקי בפלך סובאלק שבמערב רוסיה (ליטא), הבכור מחמשת ילדיהם (שני בנים ושלוש בנות) של מלכה לאה וצבי, סוחר יהודי אדוק. למד במספר בתי ספר, וסיים את חוק לימודיו בגימנסיה בעיר קניגסברג שבפרוסיה המזרחית, גרמניה. למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין שבגרמניה ואחריה באוניברסיטת ברן שבשווייץ, וקיבל בה תואר דוקטור. הדיסרטציה, שנעשתה בהדרכת לודוויג שטיין והוגשה בנובמבר 1907, הייתה בנושא יסודותיה של האתיקה של הרמן כהן (Cohens Begründung der Ethik; היא פורסמה בברסלאו ב-1914). במהלך לימודיו בברן פגש את פַניָה (אֶלקָה פרֶיידה) בּוּזַ'בסקי, שהייתה לקראת סיום לימודי רפואה שם. היא נישאה לו ב-1910, תוך שהיא מוותרת על התואר, והשניים עברו לעיר ורשה, שם היה פלדשטיין מורה בבית הספר התיכון היהודי של מגנוס קרינסקי ועסק בהפצת התרבות העברית. בני הזוג היו הורים לשלושה: לב (לְיוֹבָה) (1911), אסתר (טוּסיָה) (1913) ויהושע (1921).
בשנת תרע"ג-1913 הוזמן לקאליש לכהן כמנהלה הראשון של הגימנסיה היהודית שנוסדה בעיר. במלחמת העולם הראשונה גלה לעיר מינסק, שם ייסד וניהל גימנסיה פרטית. אשתו לימדה בה מתמטיקה וספרות רוסית.
בין מלחמות העולם
לאחר תום המלחמה והקמת הרפובליקה הליטאית הראשונה שב לליטא, ומ-1921 כיהן כמנהל הגימנסיה העברית בווילקובישק (נוסדה ב-1919), שבה הורו את כל המקצועות בעברית בהברה ספרדית (כפי שהתקבל קודם לכן ביישוב בארץ ישראל). בשנת 1922 נקרא לבירה דה פקטו, קובנה, להחליף את ד"ר שלום יונה טשרנא כמנהל הגימנסיה הריאלית העברית מיסודו של הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך. פלדשטיין שימש בתפקידו כמנהל הגימנסיה עד סגירתה עם הכיבוש הסובייטי ב-1940 (במשך מרבית שנות פעילותה). הגימנסיה, שהייתה מוסד פרטי, הייתה הגדולה במוסדות החינוך העבריים בליטא. בגימנסיה הרצה על נושאים מן הספרות העולמית (בתרגום עברי) וההיסטוריה הכללית. תלמידו יעקב יוֹזֶליט, שהיה לימים מחנך עברי בארצות הברית, כתב עליו לימים:
הגימנסיה הייתה על טהרת העברית: כל השיעורים בה התנהלו בעברית, למעט לימודי התרבות הליטאית (לשון, ספרות, היסטוריה), אך התלמידים בינם לבין עצמם נהגו לדבר יידיש – השפה המדוברת של היהודים במזרח אירופה. לדברי תלמידו יוזליט, פלדשטיין ביקש שהתלמידים ידברו עברית גם מחוץ לבית הספר, והם השתדלו למלא אחר בקשתו.
הוא היה פוליגלוט שדיבר באופן שוטף עברית, יידיש, גרמנית, רוסית, אנגלית וליטאית, ויכול היה לשוחח גם בצרפתית ופולנית. היה נואם מבריק והשתתף בעיתונות היהודית, עם מאמרים על הספרות היהודית והעולמית. פרסם מאמרים פדגוגיים ב"הד ליטא" ובביטאון אגודת המורים העבריים בליטא "במשעולי החינוך". בשנת 1935 ביקר בארץ ישראל, ואת רשמי ביקורו פרסם בסדרת מאמרים ביומון יהודי ליטא הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי').
במלחמת העולם השנייה
בקיץ 1940, עם כינונה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית כאחת מרפובליקות ברית המועצות בעקבות הכיבוש הסובייטי, עברה הגימנסיה, על פי דרישת השלטונות, ללמד ביידיש. כעבור זמן קצר, עם הרה-אורגניזציה של מוסדות החינוך היהודיים בקובנה, הופסקה עבודתו כמנהל הגימנסיה, והוא עבר עם אשתו לבירה החדשה של ליטא, וילנה, שם התגוררו מרבית קרוביה. פלדשטיין היה למורה לרוסית בגימנסיה הריאלית היידית בווילנה שייסד וניהל ד"ר לייב טוּרבּוֹביץ, בעלה של נדיה, אחותה של אשתו. בתחילה התגוררו אצל משפחתה של אחייניתה (שבהמשך הוגלתה לסיביר, שרדה והיגרה לארצות הברית).
בהמשך הוצעד מהגטו עם רבים אחרים למחנה העבודה קיוויוֹלי (Kivioli) שבאסטוניה. בשלב זה כבר היה תשוש מאוד ולא יכול היה לעבוד, אך בעזרת כמה ממוקיריו שתמכו בו עלה בידו להיחלץ מהסלקציות עוד זמן-מה. לאחר מכן הועבר למחנה שֶמברג–דאוּטמֶרגן (Schömberg-Dautmergen) שבדרום גרמניה, שם נספה בסוף דצמבר 1944.
בנו הצעיר, ג'ושוע (יהושע) פלדשטיין, כתב עליו לימים כי "הוא היה מורה מעולה, מודל לחיקוי, מורה, מנטור ויועץ; הוא עורר השראה בי, כמו בתלמידים רבים לאורך השנים. הוא ואמי השרישו בילדיהם מוסר וערכים גבוהים, כבוד לכל אדם, סובלנות, חשיבותם של ידע וחינוך, חן חברתי, כישורים תקשורתיים, אהבת הטבע, המוזיקה, הספרות, השירה, המחויבות לעזור לנזקקים, ומעל לכול גאווה בהיותנו יהודים, תקווה נצחית לעתיד טוב יותר ואמונה באלוהים".
משפחתו
בנו הבכור, ד"ר לב (ליובה) פלדשטיין, קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת לייז' שבבלגיה, ובגיל צעיר למדי היה למנתח בעל שם בקובנה. נישא לשרה, בתה הצעירה של אסתר ארוֹנוֹבסקי, אשת עסקים מצליחה. השניים נספו בשואה. בתם היחידה, ד"ר עדה לֶבנר, ניצלה על ידי אחיות קתוליות שעבדו כעוזרות בית במשפחה, שגידלו אותה. לימים הייתה לרופאה כאביה (מברית המועצות עלתה לישראל, ומאז שנות ה-90 מתגוררת בקנדה).
בתו אסתר (טוסיה) למדה הנדסה אזרחית בלונדון. נישאה לגִילָר (אִיקָה) שיינברג (Gilar Scheinberg), מהנדס. בעלה שימש כנציג בלגיה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים ובשנות ה-30 היה מוצב עם אשתו בעיר מדן שבסומטרה (כיום אינדונזיה), שם בנה כבישים. עם כיבוש איי הודו המזרחיים על ידי האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה הייתה לאסירה פוליטית במחנה ריכוז יפני בעיר מקאסאר שבאי סולאווסי (1942–1945). לאחר המלחמה התגרשה, שבה לבריסל וכעבור שנתיים נישאה לז'אן לונטיינס (Jean Loontjens), איש עסקים בלגי. בריאותה התרופפה בשנותיה במחנה, והיא נפטרה ב-19 באוקטובר 1959, בגיל 45, חשוכת ילדים.
בנו הצעיר, יהושע פלדשטיין – לימים פרופ' ג'ושוע (ג'וש) פלדסטין (Joshua Feldstein) – סיים את לימודיו בגימנסיה הריאלית ב-1938. שנה לאחר מכן החל את לימודיו בבית הספר להנדסה באוניברסיטת ליטא, וכעבור שנה נסע לארצות הברית ללמוד מדעי החקלאות בדוילסטון שבפנסילבניה, שם פצח בקריירה אקדמית והגיע לתפקיד נשיא דלאוור ואלי קולג' (לימים אוניברסיטת דלאוור ואלי). היה נשוי למרים במשך 70 שנה עד מותה ב-2015, אב לשני בנים: תיאודור (טד) ודניאל (דן), וסב לנכדה. נפטר בשנת 2018, בגיל 97.
בת-בתה של אחותה של אשתו של פלדשטיין, אסתר, הייתה הסופרת היהודייה-אמריקאית אסתר האוציג. בן-זוגה, וולטר האוציג, היה פסנתרן קונצרטים.
זכויות להט"ב במוזמביק
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במוזמביק מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית בין גברים ונשים הפכה לחוקית במדינה על פי החוק הפלילי החדש שנכנס לתוקף ביוני 2015, בעוד אפליה על בסיס נטייה מינית בתעסוקה אינה חוקית מאז 2007. עם זאת, משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
מוזמביק, יחד עם מושבות פורטוגזיות אחרות לשעבר, מוגדרת כאחת המדינות האפריקאיות הידידותיות ביותר עבור חברי קהילת הלהט"ב ביבשת, בעוד סקרים שונים מצאו רמות שונות של תמיכה בזכויות להט"ב והכשרת נישואים חד מיניים. אף על פי כן, זוגות חד מיניים אינם רשאים להינשא או לאמץ ילדים כחוק, בעוד חברי הקהילה עודנם מתמודדים עם אפליה ודעות קדומות בקרב האוכלוסייה אם כי מוגדרת כנדירה בהשוואה למדינות אפריקאיות אחרות.
מעמד בחוק
עד חקיקת החוק הפלילי החדש, המעמד המשפטי של פעילות הומוסקסואלית היה מעורפל במוזמביק. במרץ 2011 הכריז שר המשפטים במהלך הסקירה התקופתית האוניברסלית של מועצת זכויות האדם של האו"ם במדינה כי הומוסקסואליות אינה עבירה במוזמביק. עם זאת, החוק הפלילי אכן הכיל בתוכנו פעילות הומוסקסואלית אשר כונתה כעבירה של "נוהגים נגד הטבע". על פי האיגוד "ILGA", סעיפים 70 ו-71(4°) קבעו הטלת אמצעי אבטחה על אנשים שבדרך כלל נהגו ב-"מעשים נגד הטבע". אמצעי האבטחה כללו קשר של "התנהגות טובה", העמדת מאסר על תנאי לתקופה מסוימת, או אף כליאה בבית עבודה או במושבה חקלאית (משישה חודשים עד שלוש שנים).
בדצמבר 2014, הנשיא ארמנדו גבוזה חתם על החוק הפלילי החדש, שמחק מתוכנו הוראות כלשהן בנוגע לאיסור פעילות הומוסקסואלית בהסכמה. הוא פורסם בכתב העת הרשמי של המדינה ב-31 בדצמבר 2014 ונכנס לתוקף 180 ימים לאחר מכן (30 ביוני 2015).
הכרה בזוגיות חד מינית
מוזמביק אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור) אם כי מחאות עבור הכשרת נישואים חד-מיניים והכרה במעמד ידועים בציבור נמשכות מאז 2006.
הגנה מפני אפליה
בקנה אחד עם רוב המושבות האפריקאיות הפורטוגזיות לשעבר, מוזמביק מדווחת כאחת המדינות בעלות רמות הקבלה הרחבות ביותר באפריקה כלפי חברי קהילת הלהט"ב בשטחן. בעוד שהממשלה דיווחה מעט על זכויות להט"ב לאורך השנים, כל מה שנאמר על ידה היו אזכורים חיוביים. מוזמביק היא אחת המדינות הבודדות באפריקה שמציעות הגנה עבור הומואים, לסביות וביסקסואלים על רקע נטייה מינית בתעסוקה מאז 2007 בעוד הפגנות למען חקיקות נגד אפליה בקרב תושבי להט"ב החלו רק שנה קודם לכן, מה שאותת על תגובה מהירה למדי מצד הממשלה בנושא.
סעיף 4 לחוק העבודה 23/2007 קובע באומרו כי,"'אי-אפליה על רקע נטייה מינית, גזע או מעמד של HIV/איידס'. סעיף 5 לחוק מקנה לעובדים זכות לפרטיות, המתייחסת ל-'חיים הפרטיים והאישיים של העובדים, כגון חיי משפחתם, יחסים אישיים, חיי המין, מצב בריאותם ואמונותיהם הפוליטיות והדתיות'."סעיף 108 לחוק קובע כי,"'לכל העובדים, בין אם אזרחים ובין אם זרים, ללא הבדל על בסיס מין, נטייה מינית, הזכות לקבל שכר וליהנות מהטבות שוות עבור עבודה שווה'."
תנאי מחיה
פשעי שנאה ואלימות נגד להט"ב מוגדרים כנדירים במוזמביק, בניגוד לכמה מדינות אפריקאיות אחרות. עם זאת, אפליה אינה מוגדרת כבלתי מוכרת. דמות בולטת שהתבטאה בעד תמיכה בזכויות להט"ב במוזמביק ובשאר אפריקה היה הנשיא לשעבר ז'ואקים שיסאנו, ששוחח עם מנהיגים אפריקאים נוספים עבור עצירת חוקים אנטי-הומוסקסואלים באפריקה, בעוד בשנת 2014 כתב מכתב גלוי למנהיגים אפריקאים בנוגע לתמיכה בזכויות להט"ב. סקר דעת קהל של אפרוברומטר משנת 2016 מצא כי 56% מתושבי מוזמביק יברכו את שכנם ההומוסקסואל או לא יוטרדו מכך בעוד מוזמביק הייתה אחת מארבע המדינות האפריקאיות שנשאלו עם רוב בעד לצד קייפ ורדה (74%), דרום אפריקה (67%) ונמיביה (55%). על פי סקר משנת 2017 שבוצע על ידי האיגוד "ILGA", כ-61% מהמוזמביקים הסכימו שאנשים הומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים צריכים ליהנות מאותן זכויות כגון הטרוסקסואלים, בעוד ש-23% לא הסכימו, לצד 66% אשר הסכימו כי יש להגן עליהם מפני אפליה במקום העבודה. באשר לטרנסג'נדרים, 66% הסכימו שהם צריכים להחזיק באותן זכויות, 68% סברו שיש להגן עליהם מפני אפליה במקום העבודה ו-55% סברו שיש לאפשר להם לשנות את מינם החוקי.
סקר משנת 2017 בקרב אנשים בערים מפוטו, ביירה ונמפולה מצא שוב רמות מתונות של תמיכה בזכויות להט"ב כאשר התמיכה בנישואים חד מיניים גדלה בשלושת הערים מסקר קודם משנת 2013 ל-47% במפוטו, 38% בביירה ו-42% בנמפולה, בעוד התמיכה באימוץ על ידי זוגות חד מיניים עמדה על 33% במפוטו, 43% בביירה ו-42% בנמפולה. בנוסף, הסקר מצא כי 85% התנגדו לאלימות נגד להט"ב והיו באים לעזור להם אם היו מותקפים פיזית. כשליש מהמשיבים הצהירו כי מכירים באופן אישי אדם להט"ב גלוי.
ארגוני זכויות להט"ב
למבדה מוזמביק ("Lambda Mozambique"), ארגון הדוגל בסוגיות של זכויות מיניות ומגדר, ביקש להירשם כארגון לא ממשלתי מאז 2008. תהליך שלרוב נמשך שישה שבועות. בשנת 2010, לאחר שמבקשתו התעלם משרד המשפטים במשך שנתיים, הקבוצה פנתה לתביעתה לאומות המאוחדות, ופנתה לנציבות העליונה לזכויות אדם בבקשה לפעול בטיפול הפרת זכותם להתאגדות. מועצת זכויות האדם של האו"ם קראה למוזמביק לרשום את הארגון מאז שנת 2011.
באוקטובר 2017 הכריזה המועצה החוקתית של מוזמביק כי סעיף 1 לחוק מס' 8/91 (אשר התיר רישום עמותות במדינה בהתאם לעקרונות "הסדר המוסרי" בלבד) כי אינו חוקתי. אזכור חיוב ההיענות לסדר מוסרי נחשבה כבלתי תואמת את סעיף 53(3) של חוקת מוזמביק משנת 2004, האוסר רק על רישום של :אגודות צבאיות או אלו המקדמות אלימות, גזענות או שנאת זרים".
אנטיוכוס
אנטיוכוס (מיוונית: Ἀντίοχος, אַנְטִיוֹכוֹס, במלעיל דמלעיל – ההטעמה בהברה השלישית מהסוף)
סידור רבי שלמה בן נתן
סידור רבי שלמה בן נתן (הרשב"ן) הוא ספר הלכה גדול על סידור התפילה, המבוסס בעיקרו על תורת הגאונים, ומחברו הוא רבי שלמה בן נתן אלג'בלי, חכם תימני שחי במצרים בזמן הרמב"ם. כתבי יד ממנו נמצאו בספריית אוקספורד ובספריית הוותיקן.
מחבר הסידור
פרופסור יוסף טובי סבר גם הוא בעבר שמחבר הסידור הוא רבי שלמה בן נתן אלסג'למסי, אולם מאוחר יותר דחה טובי את ההשערה, בהסתמכו על כך שבכל כתבי היד של הסידור לא מוזכר הכינוי "אלסג'למסי". את הכינוי הוא מצא כמי שהשתרבב בטעות מחכם אחר שחיבר פירוש על פרק "קנין תורה" שהיה מכונה אלסג'למסי, ונכרך יחד עם הסידור. לנוכח הדברים מעלה טובי כי מחבר הסידור הוא רבי שלמה בן נתן שמוצאו מהארצות המוסלמיות המזרחיות, כפי שגם סבר שלמה צוקר, מהמחלקה לכתבי יד וארכיונים בספריה הלאומית בירושלים. אורי ארליך תומך אף הוא בדעה לפיה מוצאו של רבי שלמה הוא מהמזרח, ומציע, לאור השפעתו הרבה על מחזור ארם צובא, שחי באזור זה. על טענותיו של קרויזר עונה בכך שר' שלמה ג'יבלי אכן קדם לרמב"ם והגיע למצרים והתפרסם בה, וגם ר' יהודה הלוי הגיע למצרים, וייתכן ששם הכיר את ר' שלמה. בנוסף, לא נמצא חכם צפון אפריקאי אחד המכונה "אלג'יבלי". החכם היחיד הידוע לנו בשם רבי שלמה אלג'בלי, הוא חכם תימני שהגיע למצרים בתקופת הרמב"ם והתפרסם שם בחכמתו וביראתו. פרופסור שלמה דב גויטיין שחקר את כתבי הגניזה הקהירית מתאר אותו כאדם שלא נשא פנים אף לעשירים ולמקורבים למלכות.
הסידור
סידורו של רבי שלמה בנוי על פי הדגם של ספריו של גאון סורא, רבי שמואל בן חפני שהיו מחולקים לשערים, וכן על פי ספריו של רב האי גאון. גם לרס"ג, אותו העריך רבי שלמה ביותר, השפעה ניכרת על הסידור, אם כי לא תמיד הוא הולך בשיטתו של רב סעדיה.
הסידור אינו רק לקט של פסקי הקדמונים, אלא מהווה ספר מסודר על פי הכרעותיו האישיות של רבי שלמה, הן בהלכות והן בנוסחאות התפילה, מבלי לחשוש לחלוק על הלכות שנקבעו על ידי קודמיו. עם זאת פסקיו של רבי שלמה מבוססים על פסקי הגאונים: יהודאי גאון, נטרונאי גאון, רב שרירא גאון, מתתיהו גאון ורב האי גאון. בנוסף הוא מתבסס על פסקי רבנו חננאל, הרי"ף, ורבי יצחק אבן גיאת.
בדומה לרמב"ם, דעתו של רבי שלמה לא הייתה נוחה מן הפיוטים, ובסידורו לא כלל פיוטים בכלל. דבר זה הוא חידושם של הרמב"ם ורבי שלמה, שכן אף גאוני בבל, שדעתם לא הייתה נוחה מן הפיוט, לא התעלמו ממנו לחלוטין.
הסידור המחולק ל-30 פרקים נכתב בשפה הערבית, ותורגם לראשונה בשנת ה'תש"ל. בסידור נכללים מזמורים מיוחדים שנאמרו בשבת ובמועדים על פי מסכת סופרים, וכמנהג ארץ ישראל. שלושה עשר הפרקים הראשונים עוסקים בדינים הקשורים לזמן באופן כללי, כגון שבתות וחגים, ואילו שאר הפרקים עוסקים בזמן באופן פרטי, כגון אבלות ונישואין.
פרק ראשון
עוסק בסדר תפילות ימי החול ודיניהם השונים. ברכות השחר מסודרות אחת אחרי השנייה לפני תפילת שחרית, כהכרעת של רב נטרונאי, ולא כשיטת הרמב"ם שיש לברך על כל פעולה ופעולה.
פרקים שני ושלישי
הראשון מפרט את דיני שבת השונים, כולל ל"ט מלאכות, שיתופי מבואות, ה, עובדין דחול, וכיבוד השבת על ידי מלבושים נאים, ומאכלים טעימים. בהמשך מפורט סדר תפילות שבת, הקידוש, בציעת הפת והבדלה.
השני מפרט את תפילות ראש חודש, בין שהוא חל ביום חול ובין שחל בשבת.
פרקים רביעי וחמישי
הראשון עוסק בראש השנה, ומפרט את דיני השופר, התקיעה והתוקע, והתוספות בתפילה.
השני עוסק בדיני ומנהגי יום הכיפורים, וקובע כי טעות בידם של גברים הנוהגים לברך על טבילתם ערב הצום, ומפרט את סדרי התפילות.
פרק שישי
עוסק בדיני חג הסוכות ושמיני עצרת, החל מדיני בניית הסוכה והישיבה בה, דיני ארבעת המינים, וסדרי התפילות בכל שמונת ימי החג. לא מוזכרים בסידור ענייני שמחת תורה ופיוטי הגשם.
פרקים שביעי ושמיני
עוסקים בדיני חנוכה ופורים, הדלקת נרות, קריאת המגילה, והתוספות לתפילה, המיוחדות לימים אלו.
פרקים תשיעי עד שנים עשר
פרקים אלו עוסקים בימים טובים.
פרק תשיעי עוסק בהלכות פסח ומנהגיו.
פרק עשירי עוסק באיסור חדש, ובדיני ספירת העומר.
פרק אחד עשר עוסק בעצרת, ומאחר שאין בחג זה, בניגוד לחגים אחרים, דינים מיוחדים בהם הוא מאופיין (כגון: שופר בראש השנה, 4 מינים בסוכות, ומצה בפסח), מנצל המחבר פרק זה, לעסוק בסתם דיני יום טוב.
פרק שנים עשר עוסק בדיני חול המועד.
פרק שלושה עשר
פרק זה עוסק בדיני תשעה באב.
פרקים ארבע עשר עד עשרים ותשעה
פרקים אלו עוסקים בדיני אבלות, דיני בית כנסת, כתובה וקידושין, טהרת המשפחה, ברית מילה, פדיון הבן, ציצית, תפילין, מזוזה וכתיבת ספר תורה, שחיטה, בדיקה וניקור, יין נסך, עיבור השנה וקידוש החודש, דיני ותנאי הקניין, דיני שטרות וכתיבתם, חלוקת פרשיות התורה על פני שבתות השנה וההפטרות של כל פרשה ופרשה.
פרק שלושים
בפרק זה מביא המחבר את מסכת פרקי אבות ומסכת דרך ארץ.
פאולהורן
פאולהורן (Faulhorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,681 מטר, וממוקם בקנטון ברן בשווייץ.
ההר ממוקם בין אגם ברינץ (Lake Brienz) והעיירה גרינדלוולד, ובין שטחה המוניציפלי של העיירה איסלטוולד (Iseltwald) ושטחה המוניציפלי של גרינדלוולד כאשר פסגתו מהווה את הגבול שבין העיירות.
בשנת 1830 הוקם על פסגת ההר מלון ברגהוטל.
החוג הווינאי
החוג הווינאי (בגרמנית: der Wiener Kreis) הוא כינויה של קבוצת פילוסופים שהתקבצה בווינה החל ב-1928 סביב הפילוסוף מוריץ שליק. חברי החוג הם שייסדו את האסכולה הפילוסופית הידועה כפוזיטיביזם לוגי.
החוג, שכינה את עצמו בתחילה "אגודת ארנסט מאך" (Verein Ernst Mach) על שם הפיזיקאי והפילוסוף ארנסט מאך, כלל את מוריץ שליק כיושב ראש ואת הפילוסופים גוסטב ברגמן, רודולף קרנפ, וויקטור קרפט, והיהודי, שאחר כך אף עלה לישראל יוסף שכטר. את הפיזיקאי פיליפ פרנק, הלוגיקן קורט גדל, המתמטיקאים האנס האן וקרל מנגר, הדוקטורנט של האן, תיאודור רדקוביץ', פילוסוף המדע אוטו נוירת ואשתו (ואחותו של האן), המתמטיקאית אולגה האן-נוירת, והדוקטורנטים לפילוסופיה ומתמטיקה תחת שליק הרברט פייגל, פרידריך וייסמן, לוגיקאית ופילוסופית רוז ראנד, ומרסל נטקין. מרבית חברי החוג הווינאי היו יהודים.
פטרוס רופסטריס
פטרוס רופסטריס (שם מדעי: Petrus rupestris) הוא מין דג ממשפחת הספרוסיים שבמחלקה מקריני סנפיר. הוא המין היחידי בסוגו והוא חי במימי החופים של אפריקה הדרומית.
החוג הווינאי
לכל חברי החוג, לבד מגדל, הייתה גישה משותפת לפילוסופיה, שעיקרה הגישה שהניסיון הוא מקור הידיעה היחידי ושניתוח לוגי בסיוע לוגיקה סימבולית הוא הדרך המועדפת לפתרון בעיות פילוסופיות.
פטרוס רופסטריס
זהו המין הגדול ביותר בבני משפחת הספרוסיים והוא יכול להגיע לאורך של 2 מטר ולשקול עד 80 ק"ג. הוא בעל לסתות גדולות עם שפתיים חזקות וסנפירים גדולים. בשרו של דג זה מזין אך הכבד יכול להיות רעיל למאכל. למרות זאת הדג נידוג בכמויות כבדות סביב חופי אפריקה. כיום הוא מין מוגן.
החוג הווינאי
היסטוריה של החוג
ראשיתו של החוג הווינאי בפגישות שערכו הנס האן, אוטו נוירת ופיליפ פרנק בבתי קפה בווינה, החל בשנת 1907 לערך. שלושת הצעירים (האן, המבוגר מבין השלושה, היה בן 28 באותה עת) התרשמו מאוד, כפי שנזכר פרנק מאוחר יותר, מהפוזיטיביזם של ארנסט מאך, ובמיוחד מהתנגדותו לשימוש לרעה במטפיזיקה במדע, וניסו להשלים את רעיונותיו של מאך בהגותם של הפילוסופים של המדע אנרי פואנקרה ופייר דוהם מצרפת.
פטרוס רופסטריס
הוא חי במימי אפריקה הדרומית שלחופי האוקיינוס האטלנטי בעומק של עד 10 מ' וחי באזורים הסובטרופיים וצד תמנונים, סרטנים ודגים אחרים.
החוג הווינאי
היסטוריה של החוג
מפגשי החבורה נפסקו בשנת 1912, כאשר מונה פרנק לתפקיד יורשו של אלברט איינשטיין כפרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קארל בפראג, ועזיבתו של האן את העיר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עם שובו של האן לווינה בשנת 1921 חודשו הקשרים בין השלושה, שעתה מנו גם את אחותו של האן, אולגה, שנישאה לאוטו נוירת, ופרנק הציע לשלב בחבורה את שליק, שמונה בשנת 1922 לתפקיד פרופסור לפילוסופיה של מדע היקשי באוניברסיטת וינה, ושכבר פרסם שתי עבודות מרכזיות ברוח הקבוצה. מוקד חשוב נוסף לקבוצה המתחדשת היה ה"טרקטט לוגי-פילוסופי" (מסה לוגית-פילוסופית), היא התאוריה המוקדמת בהגותו של לודוויג ויטגנשטיין, שפורסמה בשנת 1921.
בהנהגתו של שליק, כוננה קבוצה חדשה. שליק והאן ארגנו את הבאתו של רודולף קרנפ לאוניברסיטת וינה ובשנת 1928 נוסדה "אגודת ארנסט מאך", כששליק משמש לה יושב ראש. בשנת 1929 פרסם החוג את המניפסט שלו: "תפיסת העולם המדעית: החוג הווינאי" (Wissenschaftliche Weltauffassung: Der Wiener Kreis) המוקדש לשליק וחתום על ידי האן, נוירת וקרנפ וכולל נספח המפרט את שמותיהם של חברי החוג.
החוג התפזר עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה. רבים מחבריו היגרו לארצות הברית. שליק נשאר באוסטריה ובשנת 1936 נרצח על ידי סטודנט אוהד המפלגה הנאצית בווינה.
המניפסט של החוג
המניפסט של החוג הווינאי נוקב בשני עקרונות בסיסיים: אמפיריציזם, היינו, ידע ניתן להשגה רק מתוך ניסיון, ושימוש בלוגיקה כדרך היחידה לפתרון בעיות פילוסופיות. שיטת הניתוח הלוגית המועדפת של החוג הייתה לוגיקה סימבולית, ובכך נבדל החוג בגרסתו המאוחרת מהגישה האמפיריציסטית הפשוטה יותר של חוג בתי הקפה של האן, נוירת ופרנק.
דון מקנזי
דונלד וורלד "דון" מקנזי ג'וניור (באנגלית: .Donald Ward "Don" McKenzie, Jr; 11 במאי 1947 – 3 בדצמבר 2008) היה שחיין אמריקאי. אלוף אולימפי בעל 2 מדליות זהב ושיאן עולם.
החוג הווינאי
המניפסט של החוג
לתפישת המניפסט, ישנם שני סוגים שונים של טענות (פרדיקטים): כאלו שניתן לפשט לטענות פשוטות יותר, וכאלו שלא ניתן לפשטן. טענות מן הסוג השני הן חסרות משמעות, גרס המניפסט, ומתוך כך טענות מטאפיזיות, השייכות לסוג זה, הן חסרות משמעות. על בסיס קביעה זו, הגדיר המניפסט חלק גדול מן הבעיות הפילוסופיות המוכרות כבעיות מדומות הנובעות משגיאות ביישום לוגי, ואילו טענות פילוסופיות אחרות הוגדרו מחדש כטענות אמפיריות, והפכו מתוך כך נושא כשר לחקר מדעי.
דון מקנזי
ביוגרפיה
מקנזי נולד בהוליווד, לוס אנג'לס, קליפורניה. הוא למד באוניברסיטת אינדיאנה והתאמן תחת הדרכתו של ג'יימס קונסילמן.
החוג הווינאי
המניפסט של החוג
המניפסט ראה בערפול וביחסיות של השפה את אחד המקורות העיקריים לשגיאות לוגיות. ערפול זה, גרס המניפסט, תובע שימוש בשפה סימבולית, נקייה, בהירה וחד–משמעית. מקור אחר לשגיאות הייתה התפישה (האריסטוטלית במקורה) לפיה ניתן להגיע לידע מתוך חשיבה לוגית בלבד, בלי לעשות שימוש בנתונים אמפיריים, או שניתן ללמוד דברים חדשים באמצעות שימוש ברטרודוקציה והיקש המתבסס על מצב עניינים נתון.
טענות אלו של המניפסט עמדו בסתירה במיוחד לתפישות הקאנטיניות, לפיהן ישנם טיעונים סינתטיים הקיימים אפריורית (היינו, מראש), עוד לפני התנסות כלשהי ומשמשים בסיס להרחבת הידיעה. הבסיס היחיד לידע, לפי המניפסט, היו טיעונים סינתטיים אפוסטריוריים - היינו, טענות מדעיות המבוססות על ידע אמפירי - וטענות אנליטיות אפריוריות - כלומר, טענות מתמטיות ולוגיות.
דון מקנזי
ביוגרפיה
בשנת 1969 זכה מקנזי בתואר NCAA במשחה ל-100 יארד חזה.
החוג הווינאי
המניפסט של החוג
המניפסט משקף חילוקי דעות מסוימים בנוגע ליישום תפישות אלו. ככל הנראה, תמכו נוירת וקרנפ בתפישה לפיה יש לנסות להחדיר את ראיית העולם המדעית-אמפירית לתחומים אחרים ולתרום לעיצוב החינוך, גידול הילדים, האדריכלות ועיצוב החיים הכלכליים והחברתיים, תפישה ששליק התנגד לה ככל הנראה, בהעדיפו, כניסוחו של המניפסט, "להתענג על בדידותו על המדרונות הקפואים של הלוגיקה."
דון מקנזי
ביוגרפיה
הוא נפטר ב-3 בדצמבר 2008 מסרטן המוח.
החוג הווינאי
המניפסט של החוג
המניפסט זיהה את אלברט איינשטיין, ברטראנד ראסל ולודוויג ויטגנשטיין כ"תומכים המובילים של תפיסת העולם המדעית".
מדע מאוחד
אחת משאיפותיו של החוג הייתה לאחד את תחומי המדע בשפת ניתוח והיסק משותפת. סדרת המונוגרפיות "מדע מאוחד" (Einheitswissenschaft), שהתפרסמה בשנים 1933 עד 1939 באירופה, בעריכת קרנפ, פרנק, האן, נוירת ואחרי מותו של האן גם הפילוסוף הדני יורגן יורגנסן ומשנת 1938 גם ידידו של קרנפ, הסמיוטיקן האמריקני צ'ארלס וו. מוריס, חתרה להשיג מטרה זו.
החל בשנת 1938 ניסו כמה מחברי החוג להוציא אנציקלופדיה שלמה של מדע מאוחד. הפרויקט לא הושלם מעולם ורק שני כרכים, העוסקים ב"יסודות אחדות המדע" פורסמו במהלך השנים 1938 עד 1969 כסדרה של קובצי מונוגרפיות. בין השאר, פורסמה בתוך האנציקלופדיה בשנת 1962 עבודתו של תומאס קון, "המבנה של מהפכות מדעיות".
דיולה סיגטי
ביוגרפיה
סיגטי נולד בעיירה אסוד בת כ-6,500 תושבים שבצפון הונגריה, כחמישים ק"מ מזרחית לבודפשט, כבן למשפחה יהודית של ליפוט שפיצר ומריה ליכטנשטיין. הוא למד תחילה במכללת יוז'ף אטווש, והמשיך באוניברסיטת בודפשט בין השנים 1896 עד 1900, ואז נסע להמשיך את לימודיו במינכן. את תעודת ההוראה בשפות העתיקות יוונית ולטינית קיבל בשנת 1901, אך משנת 1900 היה כבר מורה בבית ספר תיכון בבודפשט. בשנים 1901–1902 המשיך את לימודיו באוניברסיטת קניגסברג, משנת 1902 היה מורה בבית הספר התיכון בעיר סנטש ומשנת 1908 בתיכון הראשי אויפשט (כיום מהווה אויפשט את רובע 4 בצפון בודפשט). במקביל הוא לימד גם בבית הספר התיכון היהודי לבנות בבודפשט. ב־10 באפריל 1904 נשא לאישה את אילונה הוּת, בתם של יאקאב הות ופאני בלוך. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, בשנת 1919, התמנה כחבר בוועד המנהל של בית הספר התיכון הראשי של אויפשט ולכן קיבל מאוחר יותר (לאחר נפילת הרפובליקה ועליית שלטון ימני אנטישמי של העוצר האדמירל מיקלוש הורטי) עונש משמעתי. קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט (חלקה א / 1, קו 6, אתר קבר 3).
דיולה סיגטי היה מבוגר אך בשלוש שנים מאדה קלוש, בשמו הקודם קוהן, פילולוג הונגרי-יהודי אף הוא ומילונאי ויוז'ף באלוג (1893-1944), בשמו הקודם בלום, שנספה בשואה. שלושתם ועוד רבים נוספים עסקו במקצוע שהיה באותה תקופה מן החשובים ומן המכובדים בתחומי האקדמיה של הונגריה.
מסדר סן-מישל
מסדר סן-מישל (צרפתית: Ordre de Saint-Michel) היה מסדר האבירים של מלך צרפת.
היסטוריה
המסדר נוסד באוגוסט 1469 בטירת אמבואז שבעמק הלואר על ידי לואי האחד עשר, מלך צרפת בתגובה למסדר גיזת הזהב שנוסד ב-1430 על ידי פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה, יריבו של לואי האחד עשר.
היה זה המסדר החשוב ביותר בצרפת, ואביריו נשבעו אמונים למלך. על אף שהיו אמורים להיפגש אחת לשנה באולם הגדול של מנזר מון-סן-מישל שבנורמנדי, נפגשו למעשה בארמון המלכות בפריז. יום חגו של המסדר היה 29 בספטמבר, יום המלאך מיכאל (מישל בצרפתית), אז יום חג לאומי משום שהמלאך מיכאל נחשב לקדוש מגן של ממלכת צרפת עד 10 בפברואר 1638 כאשר הוחלף במרים, אם ישו על ידי לואי השלושה עשר, מלך צרפת.
אבירי המסדר ענדו עיטור זהב שעליו נראה המלאך מיכאל עומד על צוק (מון-סן-מישל) ומתמודד עם נחש. עיטור זה היה תלוי על שרשרת זהב משובצת בקונכיות צדף שהיה העיטור של העלייה לרגל ובמיוחד של אלה שהלכו לסנטיאגו דה קומפוסטלה. עם ייסודו של המסדר, המאייר המפורסם ז'אק פוקה התבקש לצייר מיניאטורה שבה נראה המלך עומד בראש אביריו.
בתחילה מספר אבירי המסדר הוגבל ל-31, ואחר כך גדל ל-36 כולל המלך. החל ב-1565, בתקופת מלחמות הדת בצרפת מספר האבירים הרשמי גדל ל-50, אולם למעשה המסדר כלל לפעמים אנשי חצר רבים שלא היו אנשי צבא - מה שגרם לירידת יוקרתו. קטרינה דה מדיצ'י, אמו של שארל התשיעי, מלך צרפת מינתה למסדר זה את כל מי שחפצה ביקרו. ב-1574 בתחילת מלכותו של אנרי השלישי מסדר סן-מישל כלל גם כ-700 אבירים שעמדו לרשותו של המלך במלחמות הדת.
ב-31 בדצמבר 1578 אנרי השלישי ייסד מסדר חשוב יותר בשם "מסדר רוח הקודש" שאליו השתייכו, בנוסף על המלך, אנשי חצר המלכות ואנשי אצולה חשובים, בעוד שמסדר סן-מישל נשאר על כנו. כל אבירי מסדר רוח הקודש היו גם אבירי מסדר סן-מישל.
על פי צו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת (12 בינואר 1665) עיטור מסדר סן-מישל ניתן באופן מיוחד לסופרים, אמנים ושופטים. בתקופתו של מלך זה לא ענדו עוד את השרשרת. היא הוחלפה בסרט שחור והעיטור הוחלף בצלב זהב מצופה באמייל.
ב-1791 המסדר בוטל, אך נוסד מחדש ב-16 בנובמבר 1816 באמצעות צו של לואי השמונה עשר, מלך צרפת. עיטור מסדר זה ניתן לאנשי מדע, אמנים, סופרים ומשוררים. מספרם הוגבל ל-100 בנוסף על אבירי מסדר רוח הקודש ואבירים זרים. מסדר סן-מישל בוטל סופית עם מהפכת יולי 1830.
ירים-לים הראשון
יַרים-לים הראשון (נכתב גם כ"ירימלים"; מלך בין השנים 1780–1764 לפנה"ס לערך, על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה המלך השני בממלכת ימחד האמורית, שמרכזה שכן בעיר חלב שבסוריה. אשתו, המלכה גַשֵרַה, הייתה אמם של בתו שיבתו ובנו ויורשו חמורבי הראשון.
ראשית תקופת מלכותו
ירים-לים היה בנו ויורשו של סומו-אפוח, המלך הראשון של ימחד, ואשתו המלכה סומונה-אבי. ממלכת ימחד הייתה מאוימת על ידי המלך האשורי שמשי-אדד הראשון, שכרת בריתות עם ממלכות שסבבו את ימחד, ובהן כרכמיש, חשום ואורשום מצפון, וממלכת קטנה מדרום. הוא כבש את ממלכת מארי במזרח ומינה את בנו ישמח-אדד להיות מלך מארי. ירים לים עלה לשלטון בשנת 1780 לפנה"ס, לאחר מותו של אביו במהלך מסע המלחמה כנגד שמשי-אדד הראשון. הוא נקט בדיפלומטיה של כריתת בריתות עם חמורבי מלך בבל ואובל-פי-אל השני, מלך אשנונה. בריתות אלה אפשרו לו להתייצב מול כוחו של שמשי-אדד הראשון וגם לסייע לחמורבי בהצלת בבל.
אובל-פי-אל, מלך אשנונה, ניצל את מותו של שמשי-אדד הראשון להרחבת ממלכתו על השטחים שנשלטו לפני כן על ידי אשור. מדיניות זו גרמה ללחץ על הברית המשותפת בין ימחד, אשנונה ובבל. בהמשך כרת אובל-פי-אל ברית עם עילם, שהייתה האויבת של חמורבי, בן בריתו של ירים-לים הראשון.
ירים-לים הראשון כונה בכתובות "המלך הגדול", כינוי המצביע על מעמדה של ימחד בתקופתו.
יחסיו עם מארי
מערכת היחסים של זמרי-לים וירים-לים הראשון הושפעה מעזרתו של ירים-לים בהשגת השלטון במארי. הוא קרא לירים-לים "אבי", שנחשב תואר כבוד של פניית מלך וסאל למלך בכיר ממנו, ופעל תחת הדרכתו של הדד, האל הראשי של חלב, כשירים-לים משמש כמתווך. מארי פעלה כמדינה וסאלית של ימחד.
הלוחות בכתב יתדות שנמצאו במארי, מתעדים מקרים רבים שבהם זמרי-לים פעל בכפיפות לירים-לים. באחד המקרים המתועדים, פנה זמרי-לים לירים-לים בבקשה להסגיר אליו מלך וסאל שלו, שפנה אליו בתואר "אחי" במקום לפנות אליו בתואר "אבי". ירים-לים הסכים שהפנייה לא הייתה מכובדת, אבל לא הסכים להסגירו, אלא אמר רק שהעיר לאותו מלך ואסל לגבי צורת הפנייה הראויה למלך מארי. במקרה נוסף, ביקש זימרלים באמצעות דריס-ליבור, השגריר שלו בחלב, להסגיר לידיו מספר נמלטים. ירים-לים סירב לכך וטען שאין זה מתפקידו להחליט על כך, וכי על פי האל הדד, אין להסגיר נמלטים לידי הרודפים. רק לאחר הפניה השלישית, הסכים ירים-לים להסגירם.
במקרה נוסף, פנה אובל-פי-אל מלך אשנונה לזמרי-לים בהצעה לכרות ברית בין שתי המדינות, תוך ביצוע תיקון של הגבולות. זמרילים פנה עם ההצעה לירים-לים לקבל את הסכמתו. ההצעה ניתנה שלוש פעמים, וזמרי-לים כתב לו שהוא לא יכול לכרות ברית בלי הסכמתו של ירים-לים. הדחייה של ירים-לים לוותה בהסבר שאם זמרי-לים זקוק לסיוע צבאי כדי להילחם באויביו, הוא יקבל את העזרה מימחד.
המשך שלטון
את השנים הבאות של שלטונו, הקדיש ירים-לים להרחבת שלטונו לאזור עמק החבור במזרח, וגם בצפון מסופוטמיה. הוא הרחיב את השפעתו על מספר ערי מדינה חשובות ונקט במדיניות של יצירת בריתות, שהפכו את הערים הללו לערים וסאליות של ימחד, ובהן אורשום ואוגרית. בתקופתו חל שיפור ביחסים בין ימחד וקטנה. קטנה נשארה ממלכה עצמאית, אבל לאחר שאיבדה את בעל בריתה שמשי-אדד הראשון, נאלצה להפסיק את כיבושיה ולעמוד יחידה מול כוחה של ימחד. אמות-פי-אל, מלכה של קטנה, כרת ברית עם ימחד בתיווכו של זמרי-לים. במזרח הוא הגיע עד דיר, ששכנה על גבול ממלכת עילם. ימחד שלטה על כל אזור הפרת בצפון סוריה, כשהעיר אמר הייתה עיר הנמל שלה על הפרת. לוח שנמצא במארי מדגים את המדיניות הפוליטית והמלחמתית של ירים-לים. הלוח נשלח למלך העיר דיר בדרום מסופוטמיה, והוא כולל הכרזת מלחמה על דיר ושכנתה דיניכתום, ששכנה על נהר החידקל. הלוח מציין הצבת 500 ספינות של ימחד למשך 12 שנים בדיניכתום, ותמיכת צבא ימחד בדיר במשך 15 שנים. עד מותו של ירים-לים הראשון, היו לו יותר מ-20 מדינות בנות ברית ווסאליות. על פי ההיסטוריון ויליאם המבלין (William J. Hamblin), הוא היה בזמנו השליט החזק ביותר במזרח הקרוב מחוץ למצרים. ירים-לים הראשון מת בשנת 1764 וירש אותו בנו חמורבי הראשון.
כוחו של ירים-לים הראשון ושליטתו במלכים רבים, באה לידי ביטוי באיגרת שנמצאה במארי, בה נכתב:
אופיר לוי
אופיר לוי (נולד ב- 7 בספטמבר 1974) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה המכהן כסגן מפקד אוגדת הבשן, שירת כמפקד עוצבת יפתח ובמקביל כראש תורת חיל שריון במז"י.
לוי עשה את שירותו הצבאי בחיל השריון. שירת כמפקד פלוגה בחטיבה 500. במהלך מבצע חומת מגן שירת כסגן מפקד גדוד 430, במהלך לחימת הגדוד בגזרת רמאללה, חילץ לוי פצוע וטנק תחת אש וזכה על כך בצל"ש אלוף ממפקד פיקוד המרכז.
לאחר מכן שירת כקצין אג"ם בחטיבה 7 וכראש ענף חיל השריון במרכז לאימונים באש במל"י. ב-2010 מונה למפקד גדוד 77 בחטיבה 7. הוא פיקד על הכוח באזור הגבול עם סוריה במהלך מהומות יום הנכבה ב-2011 בהם פרצו לרמת הגולן מתפרעים מסוריה, במהלך המהומות נפצע בפניו וברגלו מיידוי אבנים. בהמשך שימש מפקד צוות במכללה לפיקוד טקטי. בשנת 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת יפתח ובמקביל לראש תורת חיל שריון (תח"ש) במז"י. ביולי 2016 מונה לסגן מפקד אוגדת הבשן.
מעייני הישועה (תנועה)
מעייני הישועה היא תנועת תשובה דתית לאומית. התנועה הוקמה בשנת 2004 על ידי עו"ד אביחי בוארון, המנהל אותה. לתנועה מרכזים המכונים בתי מים (ראשי תיבות "מרכז יהודי למודעות"), בחיפה, כפר סבא וירושלים. פעילי התנועה מפעילים כמאה עמדות הסברה ברחבי הארץ בסופי שבוע, שבהם מציעים לעוברים ושבים להניח תפילין ומחלקים נרות שבת וחומרי הסברה. יהודים המבקשים להעמיק בלימודי יהדות משאירים את פרטיהם אצל הפעילים והתנועה מתאמת עבורם חברותא באזור מגוריו. בשנת 2011 החלה התנועה לגייס זוגות נשואים להפעלת עמדות הסברה. על פעילות זו זכאים בני הזוג למלגה סמלית אשר יוצרת אצלם מחויבות רבה יותר. הדבר בא לידי ביטוי בעיקר בהכפלת היקף החברותות המתואמות פי ארבעה.
מטרה נוספת של התנועה היא חיזוק מקומם ומעמדם של רבנים בכלל, והרבנים המזוהים עם התנועה בפרט, בשיח הציבורי בתוך הציבור הדתי לאומי.
התנועה הוציאה עלון פרשת שבוע בשם מעייני הישועה. בשנת 2013 שינה את שמו ל"ישראלי", ובאפריל 2015 הוצאתו הופסקה. התנועה הפעילה אתר אינטרנט, אשר בהמשך הושבת. משנת 2013 מפעילה דף פייסבוק.
נשיא התנועה מיום היווסדה היה הרב מרדכי אליהו. כיום נשיאות התנועה כוללת את הרבנים שמואל אליהו, שלמה אבינר ויעקב אריאל.
סיפורי איש היער
סיפורי איש היער הוא אסופה של מעשיות צמחים ארצישראליים מאת הסופר והתסריטאי ינץ לוי ובאיורה של ליאורה גרוסמן. באסופה, שהתפרסמה בשנת 2010, תשעה סיפורים שסופרו מחדש בידי לוי. כל אחד מהסיפורים עוסק בצמח אחד או שניים הנפוצים בישראל כמו כלנית הדס ועוד כמה. באסופה סיפורים שמקורם במיתולוגיה היוונית, במקרא, בסיפורי מדריכים ואף סיפור בהשראת סב סביון מאת לוין קיפניס. בכתיבת האסופה לקח לעצמו לוי יד חופשית בעיבודם של הסיפורים תוך נאמנות לערכים הסיפוריים היסודיים המצויים בגרסאות הקודמות. בסוף כל סיפור מופיע דף מידע בוטאני על הצמח שבו עסק הסיפור. בספר מעשיות על הצמחים הבאים: רקפת וכלנית, הדס, זית, אלון, סרפד, קנה, חיטה, נרקיס וסביון. הספר מלווה באתר אינטרנט שכולל מערך שיעור המציע פעילות יצירתית לתלמידי בתי הספר היסודיים. הספר הוא רב מכר. בשנת 2013 התפרסמה מהדורת טיולים של הספר "סיפורי איש היער" בשם "סיפורי איש היער - אגדות לטיולים". בשונה מהספר בצורתו המקורית, מהודרת הטיולים קטנה יותר ובכריכה רכה והיא נועדה למטיילים בישראל.
אתרא קדישא
אַתְרָא קַדִּישָׁא (בארמית: "מקום קדוש") הוא ארגון חרדי הפועל להגנתם ושימורם של קברי יהודים בישראל ובעולם, מתוך אידאולוגיה הלכתית של כבוד המת.
היסטוריה
הארגון הוקם בשנת ה'תשי"ט (1959) בעקבות מאבקים שהתנהלו בין חרדים וארכאולוגים בנושאי חפירה ארכאולוגית בקברים עתיקים לצורך חקירתם – פעולות האסורות ברוב המקרים על פי ההלכה, ואשר נתפסו בעיני רוב הציבור החרדי וחלק מהציבור הדתי כחילול כבודם של הנפטרים.
יוזם הקמת הארגון היה חיים ראטה, חסיד סאטמר מארצות הברית. לאחר שקיבל את הסכמת רבו, רבי יואל טייטלבוים, נסע לישראל והעלה את היוזמה בפני הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, "הרב מבריסק". הרב סולובייצ'יק פרס את חסותו על הארגון והתווה את דרכו, ואף היה זה שהציע את שמו. נשיאי הארגון היו הרב דב בריש וידנפלד, הרב אליעזר יהודה פינקל והרב יחזקאל אברמסקי. לאחר פטירתם של שני הראשונים התמנו כחברי הנשיאות הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, בנו של הרב מבריסק.
היו"ר הראשון של הארגון היה אברהם ברוך ארטן ובין חברי ההנהלה היה נחום יואל הלפרין. גזבר הארגון היה איש העסקים יחיאל בנדיקט (חמיו של הרב מאיר סולובייצ'יק) ואחריו הרב משה יהושע לנדא. בתחילת שנות ה-70 פרש ארטן ובמקומו התמנה הלפרין. ארטן המשיך בפעילותו כחבר הנהלה. כעבור כמה שנים התמנה כיו"ר הרב דוד שמידל, ומאז הוא הדמות המרכזית של הארגון.
לאורך השנים היה הארגון הקול החרדי הבולט ביותר בנושא זה, והיה מעורב בכל פרשיות החפירות הארכאולוגיות שהיו במדינת ישראל. בעקבות זאת הוכר על ידי שר הפנים כבעל זכות להגיש התנגדות לתוכנית מתאר שיש לו עניין ציבורי בה. רשות העתיקות, המהווה סמכות בכל הנוגע לחפירות ארכאולוגיות, לא הכירה תחילה ברעיון של כבוד המת בהגדרתו ההלכתית, כערך בעל משקל במערכת שיקוליה. לאורך השנים ובעקבות המאבק הציבורי שהובילו פעילי הארגון, נאלצה הרשות לקחת בחשבון את פעולות ההתנגדות לפני כל חפירה ארכאולוגית.
בצו שהוציא שר הפנים אריה דרעי, בשנת 1993, צורף "אתרא קדישא" לרשימת הגופים הרשאים להגיש התנגדות לתוכנית מתאר מחוזית, מקומית או מפורטת, שיש להם עניין ציבורי בה. נוהל של רשות העתיקות קובע כי במקרה של מציאת קברים שיש יסוד להניח שהם קברי יהודים, יש לדווח על המציאה למשרד הדתות ול"אתרא קדישא".
הארגון נחשב לקיצוני יחסית, גם בתוך הציבור החרדי, והוא הואשם במקרים רבים בהתנהלות אלימה בדרך להשגת מטרותיו. בסוף שנות התשעים חל בו פילוג, וקבוצה מפעיליו הקימה ארגון דומה – "האגודה למניעת חילול קברים", שניהם לא מייצגים את כל החרדים, ואף נמתחה עליהם ביקורת.
מרבית פעילי הארגון נמנים עם חוגי העדה החרדית מירושלים, ודרכי המאבק שלו דומות לדרכי המאבק הכלליות של העדה החרדית. בתחילת 2011 התמנה הרב יצחק טוביה וייס גאב"ד העדה החרדית לנשיא הארגון.
בשנת 2013 פורסם תחקיר של אתר וואלה ולפיו כאשר נודע לאנשי הארגון על אתרי בנייה שבהם קיים חשש של הימצאות קברים, הם פונים ליזמים ומבקשים לפקח על הבנייה בתשלום. כאשר היזמים מוכנים לשלם להם - מסייעים אנשי הארגון בפינוי קברי יהודים משטחים המיועדים לבנייה. אהרלה יקטר, שפרש מ"אתרא קדישא" והקים את "האגודה למניעת חילול קברים" אמר בתחקיר שמי שמסרב לשלם - "הם ידאגו למרר לך את החיים ויפגינו לך מתחת לבית, יאיימו על הילדים שלך ויעשו הכול כדי לעצור את העבודות". שלום פריד, יועץ משרד הדתות לענייני קברים שעבד גם הוא בעבר במשך שנים רבות בארגון, אמר שאנשי הארגון קוברים בעצמם עצמות בבית קברות ביסודות, בניגוד לחוק הדורש את העברת העצמות לידי משרד הדתות.
הרקע ההלכתי לפעילות הארגון
על פי תפיסת ההלכה, הוצאת מת מקברו ללא סיבה – אסורה. התלמוד רואה בפתיחת קברים עונש חמור לחיים ולמתים, ובלשונו:.
קברים עתיקים של יהודים המתגלים באקראי תוך כדי עבודות בינוי בהווה אינם נחשבים כ"קבר הנמצא" המותר בפינוי, כיוון שהאפשרות הסבירה היא שהם נקברו בעבר בהיתר ולא בגזילה, ולכן מוסכמת ההלכה שאין כל היתר לפנות קברים אלו לצורך בנייה פרטית או מסחרית וכי יש למצוא פתרון למקום הקברים ללא הזזתם. שונה הדין כאשר מדובר בפרויקט ציבורי, כגון סלילת כביש, המיועד לשימוש הרבים. מצד הלכות טומאה וטהרה הקבר אינו גורם נזק, משום שבימינו נחשבים כולם טמאי מת, ואף שלכהנים אסור להיטמא שוב בטומאת מת, הם טרם הורגלו לעבור במקום זה, ולכן הקבר אינו נחשב ל"קבר הנמצא". עם זאת, נגרם לציבור נזק ודאי במניעת התועלת העשויה לבוא על ידי סלילת הכביש או המבנה הציבורי. הפוסקים דנו בסוגיה זו – האם מניעת תועלת מסוג זה נחשבת ל"קבר המזיק את הרבים". בחלק גדול מהמקרים ניתן למצוא פתרונות הלכתיים-הנדסיים, כגון בניית מערכת של כיפין על גבי כיפין המאפשרת לכהנים לעבור מעל הקברים (זאת מאחר שכיפין חוצצים בפני הטומאה שלא תעלה מעלה), גשרים, מנהרות וכדומה, המאפשרים את השארת הקברים במקומם, או הסטת תוואי הכביש במקומם של הקברים; אך פעמים רבות עבודות אלו מייקרות באופן משמעותי את עלות הפרויקט, והפוסקים דנו בשאלה האם ייקור הפרויקט נחשב אף הוא ל"נזק הרבים".
מאבקים מפורסמים
במהלך שנות פעילותו הארגון נטל חלק בשורה ארוכה של מאבקים. פעילות הארגון התבצעה בעיקר בישראל, והחל משנות התשעים החל הארגון לפעול גם באירופה, כנגד חפירה לצורך בנייה בבתי קברות יהודיים.
פרשת קבר הרמב"ם
בשנים הראשונות להקמת מדינת ישראל החלו ארכאולוגים ישראלים לחפור במקומות רבים במדינה. חלק מאתרי החפירות היו בתי קברות עתיקים ידועים, וחלקם היו אתרים מסוגים שונים – אך היו בהם גם קברים עתיקים. בספרות חרדית נטען כי החוקרים נהגו לקחת עצמות לבדיקות שונות, ולזרוק את העצמות שלא היה בהן צורך מדעי.
ההתנגשות הראשונה בין החרדים לבין הארכאולוגים הייתה סביב קבר הרמב"ם בטבריה. בסוף 1955 החלו באתר עבודות פיתוח מטעם משרד הדתות, ועד מהרה התגלו קברים רבים מסביב לקברו של הרמב"ם. עובדי מע"ץ המשיכו בעבודות למרות הימצאות הקברים, ומאוחר יותר הצטרפו לחפירות באתר עובדי אגף העתיקות והמוזיאונים ונטלו מהמקום ארונות קבורה ועצמות. לאחר מספר שבועות של עבודות באתר, ב-1 בינואר 1956, הוזמנו למקום אנשי חברה קדישא מטבריה, והם הובילו לקבורה את שאריות העצמות שהיו פזורות בשטח.
ידיעה קצרה שפורסמה ב-2 בינואר בעיתון "הארץ" על "טיהור חצר קבר הרמב"ם מטומאת הקברים הלא-ידועים שנתגלו בו" ועל "טקס שנערך לקבורת העצמות שנאספו מתוך הסרקופגים והקברים והועברו בטקס לוויה לקבורה ליד בית העלמין היהודי בגלל הספק בדבר יהדותם", עוררה סערת רוחות בקרב החוגים החרדיים בישראל ובחו"ל. למול הפרסום בעיתון על "ספקות בדבר זהותם של מתים אלו אם הם 'בני ברית' או לא", טען רבה הראשי של תל אביב - הרב יעקב משה טולידנו - כי "סביבת קבר הרמב"ם מלאה לה קברי גדולי ישראל... מתקופת הנשיאים ובעלי המסורת... ואף אחד לא פקפק בזה לחשוב שיש שם קברים של לא-יהודים".
אחד מהמנהיגים הבולטים של הציבור החרדי אז, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, הזדעזע ממה שראה כחילול כבוד המתים. הוא פנה לרבני העדה החרדית ונטורי קרתא – הרב עמרם בלוי והרב אהרון קצנלנבוגן – וביקש מהם לארגן הפגנות ולמנוע ככל יכולתם את המשך העבודות בקברים שבטבריה. הם יצאו עם מספר רב של פעילים לאתר קבר הרמב"ם ומחו על הריסת הקברים. המחאות השפיעו, ומשרד הדתות ומחלקת העתיקות נרתעו והחליטו להקפיא זמנית את העבודות באתר. הקפאת העבודות הביאה לשתי שאילתות בכנסת, שלהן השיב סגן שר הדתות זרח ורהפטיג.