cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זלמן ראובני
ביוגרפיה
נולד בטאורגה, ליטא ולמד בישיבת פוניבז'. בגיל 17 עזב את לימודיו והצטרף לתנועת החלוץ ולפעילות ציונית. לאחר שעבר הכשרה חקלאית, ב-1932 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ יגור. את שם משפחתו בלינר שינה לשם ראובני, על שם אביו ראובן. כחבר הקיבוץ עבד בעבודות ציבוריות בצפון הארץ: בנמל חיפה, במחצבות מגדל צדק ובנמל תל אביב. היה מבוני הנמל ולאחר מכן מראשוני עובדיו. בתקופה זו עבר ב-1936 להתגורר במושב בן שמן ונישא בקיץ 1942 לבת המושב שלומית רחמן.
בבן שמן היה פועל חקלאי, חבר ועד המושב והממונה על ביטחון המושב. באותה תקופה פעל בארגון ההגנה, בנוטרות, וב-1942 התגייס אל הבריגדה היהודית ושירת בפלוגה 743 באזור יריחו, במצרים ובלוב. בתום מלחמת העולם השנייה חזר למושב ולעבודתו כממונה על הביטחון. ב-1948 נשלח לרחובות והיה בין הנוטרים שהופקדו על אבטחת ביתו של חיים ויצמן. במרץ 1948 נפצע במתקפה על בית ויצמן ופגיעת הכדור הותירה אותו משותק בפלג גופו התחתון ומרותק לכיסא גלגלים.
ראובני היה חבר הוועד הארצי של ארגון נכי מלחמת השחרור וב-1953 היה אחד משלושה ספורטאים יחידים שנשלחו לייצג את ישראל במשחקי סטוק מנדוויל.
הוא עבד בבית החולים קפלן בתפקיד משרדי. ב-1968 נפטר והוכר כחלל צה"ל שנפטר לאחר השירות כתוצאה מנכותו. היה נשוי ואב לבן.
קיתרה
קיתֵירה (ביוונית: Κύθηρα) הוא אחד מהאיים היוניים, בקצה הדרום־מזרחי של חצי האי פלופונסוס.
היסטוריה
קיתרה הייתה בתקופות קדומות תחת השפעה כנענית – באי נחשף כלי שעליו כתובת מצרית מוקדשת לאל רע מן המאה ה־25 לפנה"ס (אולם ייתכן שהכלי הובא לשם מאוחרת יותר), וכן כתובת באכדית מהמאה ה־18 לפנה"ס המוקדשת לאלוהות לחיי מלך אשנונה האמורי נרם־סין. ייתכן שה"כפסלנים" המוזכרים בכתבי אוגרית הם תושבי נמל כַּפְּסֶלִי באי. קסנופון (המאה ה־4 לפנה"ס) מתאר מקום שנקרא "מפרץ הפיניקים בקיתרה". שמו של האי הוא גלגול יווני של השם הפיניקי "אי־כתר" (שכן ביוונית קדומה הועתקה האות הפיניקית כ' לקפא, והאות ק' לקופא).
הרודוטוס (המאה ה־5 לפנה"ס) כתב שפולחן אפרודיטה־אוראניה נפוץ לאי מאשקלון (שמקדשה שם היה העתיק ביותר), דרך קפריסין, ואף המקדש בקיתרה נבנה על־ידי פיניקים מאזור אשקלון. גם פאוסניאס (המאה ה־2) מציין שהפיניקים מאשקלון לימדו את פולחנה בקיתרה. פולחן זה הוא הצורה היוונית לפולחן הפיניקי של עשתרת־שמים ("עשתרת שמם" הנזכרת בכתובת אשמנעזר), ובין מקדשיה העתיקים נמנה מקדשה בקיתרה.
בקרקעית הים בקרבת האי (ושכנו אנטיקיתרה) נמצא מנגנון אנטיקיתרה, מכונת חישוב אנלוגית קדומה.
גאורג, נסיך הכתר של סקסוניה
גאורג, נסיך הכתר של סקסוניה (בגרמנית - Georg von Sachsen; 15 בינואר 1893 - 14 במאי 1943), היה בנו של פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה ונסיך הכתר של סקסוניה, אולם לאחר ביטול המונרכיה בשנת 1918, ויתר גאורג על זכויותיו והפך לכומר ישועי.
ביוגרפיה
גאורג נולד ב-15 בינואר 1893 בדרזדן לפרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה, וללואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה ואליצ'ה, נסיכת פארמה.
בשנת 1903 התגרשו הוריו, וגאורג יחד עם שאר אחיו נשאר יחד עם אביו. גאורג קיבל חינוך קתולי קפדני, על אף שרוב מוריו היו פרוטסטנטים. בשנת 1904 מת סבו גאורג, מלך סקסוניה, ואביו עלה לשלטון במקומו כפרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, החל גאורג בלימודי כלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטת ברסלאו. בשנת 1912 התגייס גאורג לצבא הקיסרות הגרמנית יחד עם חברו לודוויג רן, והצטרף לרגימנט משמר הגרנדירים ה-100 (הסקסוני המלכותי ה-1). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח גאורג לחזית בדרגת האופטמן כחלק מהארמייה השלישית, ואף נפצע במהלך הקרבות, וב-שנת 1915 קיבל את עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה מווילהלם השני, קיסר גרמניה. ב-27 ביולי 1916 הצטרף גאורג לקבוצת הארמיות גלוויץ, וב-30 באוגוסט אותה שנה קיבל את עיטור המסדר הצבאי של היינריך הקדוש.
ב-30 בנובמבר 1917 הועלה גאורג לדרגת מיור, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-104 (הסקסוני המלכותי ה-5 - נסיך הכתר), עמו נלחם בחזית המזרחית ובחזית המערבית, עד ה-22 במאי 1918.
בקיץ 1918 התארס גאורג עם מריה אמליה, דוכסית וירטמברג, בתם של אלברכט, דוכס וירטמברג ומרגרטה סופיה, ארכידוכסית אוסטריה, אולם בשל ביטול המונרכיה והפיכתו של גאורג לכומר לא התקיימו הנישואים.
ב-13 בנובמבר 1918 התפטר אביו מתפקידו, בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמה והמהפכה הגרמנית, ובעקבות כך החליט גאורג לוותר על זכויותיו על כס המלוכה הסקסוני ולהיות כומר קתולי. חלק ממשפחתו התנגד להחלטתו בשל האפשרות של החזרת המונרכיה, אולם אף על פי כן הצטרף גאורג למסדר הפרנציסקני. במהלך חורף 1919-1920 מצא גאורג שהחיים הפרנציסקנים מגבילים מדי מבחינה אינטלקטואלית, ומשום כך עבר למסדר הישועי. בשנת 1921 החל גאורג לימודי תאולוגיה באוניברסיטת פרייבורג, ובשנת 1923 ויתר רשמית על זכויותיו על הכתר הסקסוני. בשנת 1924 הוסמך גאורג ככומר, ומאז נודע כ"האב גאורג פון זקסן".
גאורג התנגד לאנטישמיות, ומשום כך התנגד בכל תוקף לנאצים, ואף סייע במהלך מלחמת העולם השנייה בהצלת יהודים, מה שגרם מאוחר יותר לסימונו על ידי הגסטאפו.
ב-14 במאי 1943 טבע גאורג בעת ששחה באגם גרוס גליניקה בברלין, וב-16 ביוני הוא נקבר באחוזת הקבר המלכותית בקתדרלת דרזדן.
הייזל לבסק
הייזל לבסק (Hazel Levesque) היא דמות בדיונית בסדרת הספרים "גיבורי האולימפוס" מאת ריק ריירדן. הייזל היא חצוית דם רומית, אחת מהחצוים שבנבואת השבעה, בתו של האל פלוטו ושל מריה לבסק ואחותו למחצה של ניקו די אנג'לו מהצד האלוהי. בת זוגו של פרנק ז'אנג. היא בעלת כישורים רבים בקסם, פרשית מוכשרת, ומיומנת בספאתה (חרב פרשים). הייזל דוברת אנגלית מלידה אך היא יודעת מעט צרפתית בשל מוצאה מלואיזיאנה.
הייזל הופיע לראשונה בספר "בן נפטון", ובהמשך הסדרה בספרים "אות אתנה", "בית האדס" וכן "דם האולימפוס". הופעתה האחרונה הייתה בספר "קברו של הרודן" בסדרת "גורלו של אפולו".
רקע
הייזל נולדה ב-17 בדצמבר 1928 לפלוטו ולמריה לבסק בניו אורלינס שבלואיזיאנה, לאחר שאביה פלוטו התאהב במריה בזכות קסם הזימון שעשתה. פלוטו הבטיח למריה משאלה אחת, מריה ביקשה את כל אוצרות האדמה (זהב, יהלומים, כסף וכדומה), פלוטו הזהיר אותה שחמדנות זו תגרום צער רב. המשאלה התגשמה בכך שנולדה הייזל עם היכולת לזמן אוצרות מתוך האדמה, ולא עבר זמן רב עד שהתחילה אמה להשתמש ביכולת זו. האבנים היקרות שמצאה הייזל התגלו כמקוללות והביאו סבל רב לקונים. מריה האשימה את פלוטו בקללה זו.
חברה היחידי בילדותה במאה ה-20 היה סמי ולאדז, חברה (היחיד) מבית הספר. השניים אף התנשקו פעם אחת. סמי קיבל את אחת האבנים שהייזל הוציאה מהאדמה כנגד רצונה. הוא הבטיח לה שלא ימכור אותה וכך חשבה הייזל שלא יקולל כמו השאר.
הייזל נאלצה לעבור עם אימה לאלסקה ונאלצה להיפרד מסמי. אמה של הייזל הפכה לבן אדם לא יציב וגאיה (אלת האדמה) השתלטה עליה, פלוטו הגיע לנסות להציל את מריה אך הבין שהמצב אבוד. מצבה של מריה היה קשה מדי, ולאלים אין כוחות באלסקה.
הייזל נאלצה לעבוד בשביל גאיה, ולבנות לבנה הענק פרופיריון גוף העשוי מאבנים יקרות על אי הרפאים שבאלסקה. הייזל כמעט סיימה את עבודתה עד שהתברר שכדי שהענק יתעורר צריך קורבן אדם. הייזל הבינה כי לא תוכל להציל את אמה. מריה הציעה את עצמה על מנת להציל את הייזל. הייזל מוטטה את מערת הענק והובילה להרס של האי ולמותה שלה ושל אמה ובכך מנעה את התעוררותו של הענק. היא נפטרה בשנת 1942.
בשאול, דנו השופטים מה יהיה גורלן של מריה והייזל וקבעו שהייזל תישלח לאליסיום בעוד אמה לשדות הענישה (-האזור בשאול שאליו נשלחות נשמות רשעים לעינויים נצחיים), הייזל לא רצתה שאמה תיענש לנצח וביקשה למתן את עונשה וויתרה על המקום באליסיום, ויחד עם אמה נשלחה לשדות האספודל (- האזור בשאול שאליו נשלחות נשמות האנשים שהיו בחייהם טובים ורעים באותה מידה). עד שהגיע ניקו די אנג'לו שגילה שהיא אחותו וחילץ אותה.
גיבורי האולימפוס
בספר השני מתואר כיצד הייזל הוחזרה לחיים על ידי אחיה ניקו בן האדס ונלקחה למחנה יופיטר ושולבה בקוהורטה החמישית. התיידדה עם פרנק ז'אנג, בן מארס. במהלך הספר פרסי ג'קסון מהסדרה הקודמת מגיע למחנה לאחר ששכח את זכרונותיו. הייזל עזרה לפרסי בהגיעו למחנה ולקחה עליו חסות. יצאה למסע עם פרסי ופרנק לאלסקה לשחרור אל המוות תנטוס. במסע מתוודים לעברה של הייזל על ידי פלאשבקים. כאשר החבורה פוגשת באמזונות מאלפת הייזל את הסוס המהיר בעולם - אריון, והם נעשים ידידים. פרנק מספר לה שחייו תלויים בחתיכת עץ, שאם תישרף, ימות. לכן הוא מבקש ממנה לשמור עליה בשבילו, והייזל נעתרת לבקשתו. בסוף הספר הייזל מביסה את אלקיאונס עם פרסי ופרנק בכך שמכריחים אותו ללכת ממולדתו אלסקה, בה הוא לא יכול למות, לגבול של קנדה, והורגים אותו. הם חוזרים למחנה ובידיהם סמל הלגיון. פוליבוטס, הענק הנגדי לנפטון / פוסידון וצבאו מגיעים גם הם, אבל פרסי מביס אותו יחד עם אל הגבולות הרומי בדמות הפסל, טרמינוס. מביאים לניצחון המחנה.
בספר השלישי החצויים היוונים מגיעים למחנה ומתאחדים עם הרומים, אבל אידולון ( רוח רפאים המוסגלת להשתלט על גוף מארח) משתלט על ליאו ואלדס וגורם לו לפוצץ את המחנה,אוקטביאנוס -האוגור של מחנה יופיטר רואה בזה מעשה בגידה ובעקבות זה נפתחת מלחמה בין הרומאים ליוונים, וההייזל והחצויים האחרים בורחים. בספר מגלה הייזל נינו של חברה לשעבר סמי ולאדז- ליאו ואלדס היווני, בנו של הפייסטוס. והייזל עוברת חיזיון עם ליאו שמסביר את הקשר בינו לסמי, וכשפרנק שומע על זה הוא מתחיל לקנא. בסוף כל העניינים מתיישבים בין שניהם ופרנק סולח לליאו היא מצטרפת לשאר החצויים ויחד הם מתחילים את מסעם לפי נבואת השבעה. הייזל מדרבנת את חבריה למצוא את ניקו די אנג'לו החטוף.
בספר הרביעי הייזל מגלה את כוחותיה כמכשפה. היא לומדת לשלוט בערפול, כוח קסום אשר מסווה דברים מבני תמותה. מובילה את החבורה ללא פרסי ואנבת' לשערי המוות שבבית האדס. הזוגיות בינה לבין פרנק מתפתחת.
עוזרת ביחד עם פרנק לתוכניתו של ליאו לחזור לקליפסו. מקודמת לקנטוריון של הקוהרטה החמישית של הלגיון הרומי.
גורלו של אפולו
מוזכרת בידי אפולו כי הוא רצה לפגוש אותה. בסוף הספר הרביעי של גורלו של אפולו, הופכת הייזל להיות הפרטיאור של רומא החדשה ולצידה פרנק ז׳אנג (בן זוגה).
טימותי סניידר
טימותי דייוויד סניידר (באנגלית: Timothy David Snyder; נולד ב-18 באוגוסט 1969) הוא היסטוריון אמריקאי המתמחה בתולדות מזרח אירופה, מופקד הקתדרה להיסטוריה ע"ש ריצ'רד לוין באוניברסיטת ייל.
ביוגרפיה
סניידר נולד באוהיו שבארצות הברית, באזור דייטון, והשלים תואר ראשון בהיסטוריה אירופאית ומדעי המדינה באוניברסיטת בראון בין 1987 ל-1991. הוריו נישאו בטקס קווייקרי. משם עבר לאוניברסיטת אוקספורד, בה למד בבייליול קולג' וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בהיסטוריה מודרנית ב-1995. לאחר מכן בילה שנה במרכז הלאומי למחקר מדעי בפריז ועוד אחת במוסד למדעי הרוח בווינה. בין 1997 ל-2001 השתתף כמלגאי בתוכנית המצטיינים של אוניברסיטת הרווארד.
סניידר בעל ידיעות בעשר שפות, בהן אנגלית, צרפתית, גרמנית, פולנית ואוקראינית. מיומנויותיו הלשוניות אפשרו לו מגע עם מבחר גדול במיוחד של חומר ארכיוני ומקורות שניוניים.
ב-2010 סיים את כתיבת ספרו "Bloodlands: Europe between Hitler and Stalin" (בעברית: "ארצות דמים, אירופה בין היטלר לסטלין", בהוצאת כתר), שתורגם ל-28 שפות וזכה בפרסים יוקרתיים. בספר הציג ניתוח של מעשי ההרג ההמוניים שהתרחשו ב'ארצות הדמים' של אירופה, במרחב המשתרע בין סמולנסק לפוזן, שארבעה-עשר מיליון לא-לוחמים נפלו בו קרבן בין 1933 ל-1945 מידי ברית המועצות וגרמניה הנאצית. הוא תיאר את הקשרים בין המשטרים ואת האופן בו האידאולוגיות שלהם ושאיפתם להשליט את מרותם באזור הספר הנרחב המאוכלס ב"עמי ביניים" כמו פולנים, יהודים ואוקראינים, חוללו טבח ורעב בקנה מידה חסר תקדים.
ב-2012 מונה סניידר לפרופסור הקתדרה ע"ש הוסום בייל. כמו כן, הוא עמית קבוע במכון למדעי הרוח בווינה ופרופסור באוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB), אוניברסיטת ליידן ובית הספר לכלכלה של לונדון, בנוסף לתקנים אקדמיים אחרים.
ב-2015 פרסם את "Black Earth" בו סקר כמה פרקים בתהליך שהוביל לשואה, והוסיף לקדם את התזה שהעלה בחיבורו מ-2010: רצח העם התפתח בהדרגה, בעיקר בארצות לא-מפותחות כפולין בהן היו מעט חסמים שיכלו לרסן אותה, בעוד שבארצות הכבושות המתקדמות יותר לא הקימו הנאצים מערך השמדה דומה. כמו כן הציג תאוריה לפיה היטלר אחז במעין מקבילה ל"תאוריה אקולוגית" לפיה היו היהודים הגורם שהפר את שיווי-המשקל העולמי והוביל לשפל הגדול. סניידר כתב כי משבר כלכלי שייווצר אולי בעקבות אפקט החממה, עשוי להוביל להאשמות דומות כלפי מיעוטים. במה שזכה לביקורת קשה ותואר כפרובוקציה על ידי המבקרים, השווה בין אדולף היטלר לבין ולדימיר פוטין וטען כי בנסיבות מסוימות הוא עשוי פוטין לנקוט בצעדים דומים כלפי הלהט"ב ברוסיה. בראיון אחר התייחס להשוואות להיטלר: "...היטלר הוא חלק מקשת של תוצאות אפשריות: מבחינה היסטורית, יותר דמוקרטיות נכשלו מאשר הצליחו, וצריך להיות מודעים למקרים שבהם הדמוקרטיה נכשלה. כל הגישה של 'אי אפשר לדבר על היטלר' היא בעצם דרך טיפוסית לא לאפשר לאף אחד לדבר על ההיסטוריה. זה סוג של תכסיס".'"
המשבר שהתחולל באוקראינה הוגדר על ידו כמאבק איתנים בין גלגול מחודש של הפשיזם בדמותו של המשטר האוטוקרטי של הפדרציה הרוסית לבין הדמוקרטיות המערביות.
ב-2017 פרסם ספר המכיל מנשר ושמו "על הרודנות, עשרים לקחים מהמאה העשרים". מנשר פוליטי זה תיאר לקחים אשר מי שחיים בדמוקרטיות של המאה העשרים ואחת צריכים לאמץ במטרה להימנע מהידרדרות לרודנות. הספר נכתב בעקבות רשומה שכתב ברשת חברתית מקוונת ונקראה על ידי רבים.
בשנת 2018 הוא פרסם ספר The Road to Unfreedom שמנתח את מדיניותו של ולדימיר פוטין והשפעת איוואן אילין על השקפותיו של פוטין.
בסוף שנת 2022 התפסרמה ביוטיוב סדרת שעורים שלו שנעשו בהשראת המלחמה שפרצה באוקראינה בפברואר אותה שנה.
המועצה לניסויים בבעלי חיים
המועצה לניסויים בבעלי חיים פועלת בישראל משנת 1995, מכוח חוק צער בעלי חיים (ניסויים בבעלי חיים), ומטרתה להסדיר עריכת ניסויים בבעלי חיים ולפקח על ניסויים אלה.
במועצה 23 חברים הממונים על ידי שר הבריאות, ובהם נציגי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, נציגים של אחדים משרי הממשלה, נציגים של בתי ספר לרפואה ונציגים של ארגונים למען בעלי חיים ועוד.
סעיף 4 לחוק צער בעלי חיים (ניסויים בבעלי חיים) קובע את תפקידי המועצה:
אלפרד שטיינהרדט
אלפרד (פרֶדי) שטיינהרדט (Alfred Steinhardt; 1 ביוני 1923 – 9 במאי 2012) היה מפיק סרטים, במאי, צלם ועורך ישראלי.
ביוגרפיה
שטיינהרדט נולד ב-1923 בעיר פשמישל שבדרום-מזרח פולין, בן למשפחה יהודית בת שני ילדים. אביו, אלכסנדר, היה רופא בתפקיד בכיר ובעל השקפה ציונית, שאף שקל לעלות לארץ ישראל. הוא למד בבית ספר פולני. מפרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 ועד קיץ 1941 חולקה העיר פשמישל על נהר הסן; הצד המערבי נותר בידי הגרמנים והצד המזרחי נמסר לצבא האדום. שטיינהרדט זכה דרך פציינט גרמני של אביו לעבודה כעוזר מקרין בבית קולנוע בצד הגרמני. לאחר כשנה נשלח לגטו בו שרד עם אביו ואחותו עד כיבוש העיר בידי הצבא האדום בסוף יולי 1944. אמו נרצחה באחת האקציות שיצאו מן הגטו. מפשמישל עבר עם משפחתו לגרמניה ומשם המשיך לצרפת. בשנים 1946–1948 למד בפריז בבית הספר לקולנוע "L'école Technique de Cinéma". עלה לארץ באוגוסט 1948 ובמלחמת העצמאות שירת בגדוד השישי של חטיבת הראל כצלם צבאי במבצע עין. שטיינהרדט השתתף ב-1952 בפגישה בדירתו של יעקב מרקס ברחוב הירקון בתל אביב, שבה הוחלט על הקמת איגוד ההסרטה, על יסוד פסטיבל קולנוע בחיפה ועל חלוקת "פרס צבר". עמו השתתפו בפגישה הצלם נפתלי אבנון (רובינשטיין), מפקד יחידת ההסרטה בצה"ל, והצלמים יעקב יונילוביץ' ורולף קנלר. בשנים 1949 - 1954 שירת כבמאי ביחידת ההסרטה של צה"ל, בדרגת סגן. ב-1953 ביים וערך סרט על גדוד הצנחנים בשם "חוד החנית". הסרט קיבל פרס ראשון בתחרות סרטים תעודיים של איגוד הסרטים הישראלי. במהלך שנותיו בשירות הצבאי עסק במפות וצילומים בחיל המודיעין, ובתפקידי פיקוד והדרכה שונים. בהמשך, כאיש מילואים, שירת ביחידת דובר צה"ל כצלם, תסריטאי, עורך ובמאי, במבצע סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
ב-1954 היה עוזר במאי בסרט "גבעה 24 אינה עונה". לאחר הקים חברה להפקת סרטי פרסום והדרכה. את הסרט הראשון שהפיק הזמינה אצלו חברת הפרסום טל-אריאלי. ב-1958 היה צלם באו"ם בניו יורק, ובמקביל למד ב-National Film Board of Canada שבמונטריאול. ב-1959 למד בניו יורק באולפן השחקנים, ובלוס אנג'לס ביונייטד ארטיסטס. בשנים 1960 - 1961 למד בניו יורק ב-Seven Arts Center, City College ו-Robert Lewis Theater Workshop. כן היה אחראי על הסרטים בקונסוליה הישראלית בניו יורק. בשנים 1961 - 1962 תפקד כמתאם צילום במשפט אייכמן בירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים החל צה"ל באיסוף החומר שצולם במהלכה והתברר שאין מספיק חומר על מנת ליצור סרט המכסה את כל מאורעות המלחמה. מוטה גור, שעמד בראש חטיבת הצנחנים שפרצה לעיר העתיקה, החליט להזמין סרט לשם כך שיכלול את החומר המתועד בתוספת שחזורים (למשל, שחרור ירושלים). לשם כך נבחר שטיינהרדט כבמאי. הוא נעזר במפקדי הגזרות והיחידות לצורך יצירת הסרט. הסרט "ששת הימים" הוצג בישראל החל ממרץ 1968.
בשנות ה-70 וה-80 ביים מספר סרטי קולנוע באורך מלא, בהם "סלומוניקו","יהיה טוב סלומוניקו" "סרט וארוחת בוקר" ו"מסג'יסט הצמרת". שמחה זבולוני, מפיק הסרט צ'רלי וחצי, הציע לשטיינהרדט לביים את הסרט, אך שטיינהרדט לא היה מעוניין לאחר שקרא את התסריט.
אלפרד שטיינהרדט נפטר ברמת השרון בשנת 2012, בגיל 88. נקבר בבית העלמין מורשה.
פילמוגרפיה
סרטי קולנוע באורך מלא:
שטיינהרדט הפיק וביים גם עשרות סרטים תעודיים עבור צה"ל, שירות הסרטים הישראלי, משרד החוץ, ההסתדרות ועוד, כמו גם מאות סרטי שיווק, פרסום ותדמית.
1859 בארצות הברית
1859 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 83 שנה מיום היווסדה.
זכויות להט"ב בדנמרק
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים (להט"ב) בדנמרק מוגדרות בין המתקדמות ביותר בעולם. ממלכת דנמרק מורכבת ממדינה ריבונית המתפרשת על שלושה אזורים מרכיבים בהם: דנמרק, גרינלנד ואיי פארו.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בדנמרק בשנת 1933 ומאז 1977, גיל ההסכמה נקבע באופן שוויוני ל-15 שנים לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד. דנמרק הייתה המדינה הראשונה בעולם שהעניקה הכרה חוקית לאיגודים חד מיניים בצורה של שותפויות רשומות בשנת 1989. ב-7 ביוני 2012 הוחלף החוק בחוק חדש של הכרה בנישואים חד מיניים, שנכנס לתוקף ב-15 יוני 2012. גרינלנד ואיי פארו אישרו נישואים חד מיניים בשטחיהן באפריל 2016 וביולי 2017 בהתאמה.
אפליה על רקע של נטייה מינית נאסרה באופן מוחלט במדינה בשנת 1996. דנמרק אפשרה לזוגות חד מיניים לאמץ ילדים במשותף מאז שנת 2010, בעוד שקודם לכן אפשרה אימוץ של ילדים חורגים וזכויות אפוטרופסות מוגבלות להורים שאינם ביולוגיים מאז 1991. לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות ההגנה של דנמרק. בירת דנמרק, קופנהגן, מכונה לעיתים קרובות על ידי כלי תקשורת כאחת הערים הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם. ארגון זכויות הלהט"ב הוותיק ביותר בדנמרק, "LGBT Danmark", נוסד בשנת 1948.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי דנמרק מאז 1933. גיל ההסכמה ברחבי המדינה (15 שנים) מוגדר כשווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד מאז 1977.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
הכרה בשותפויות רשומות נוצרה על ידי חוק ב-7 ביוני 1989, אשר הוגדר לחוק הראשון בעולם מסוגו אשר מעניק הכרה בזוגיות חד מינית, בעודו נכנס לתוקף ב-1 באוקטובר 1989. לשותפויות רשומות היו כמעט את כל אותן התכונות כמו נישואים בהן כל הזכויות והחובות המשפטיות לאלו של נישואים בין זוגות הטרוסקסואלים, כאשר החריגה העיקרית הייתה שתקנות של אמנות בינלאומיות לא חלו על הזוגות אלא אם כל החותמים הסכימו לכך באופן רשמי. מאז 15 ביוני 2012, לא ניתן היה עוד להיכנס לשותפויות רשומות עבור זוגות חד מיניים לאחר הכשרתם של נישואים חד מיניים.
נישואים חד מיניים הפכו לחוקיים בדנמרק ב-15 ביוני 2012, לאחר שהפרלמנט הדני הצביע ב-7 ביוני בעד החלת חוק נישואים נייטרלי מבחינה מגדרית, כולל בכנסיית דנמרק, לאחר שהממשלה הציעה הצעת חוק להכרתם בפרלמנט ב-14 במרץ 2012. הפרלמנט העביר את הצעת החוק ברוב של 85 קולות בעד מול 24 נגד ב-7 ביוני, בעוד הסכמה מלכותית של המלכה מרגרטה השנייה ניתנה חמישה ימים לאחר מכן. החוק נכנס לתוקף ב-15 ביוני 2012.
הורות ואימוץ
ב-2 ביוני 2006, הפרלמנט הדני הצביע בעד ביטול חוק שאסר על זוגות לסביות לגשת להזרעה מלאכותית. מאז 2013, כאשר לזוג לסביות יש ילד באמצעות הפריה חוץ גופית, האם הלא ביולוגית מבין השניים נרשמת בתעודת הלידה כהורה הטבעי השני.
מאז 1 ביולי 2010, זוגות חד מיניים רשאים להגיש בקשה לאימוץ משותף. ב-20 ביולי 2014, זוג גברים דניים הפכו לזוג ההומוסקסואלים הראשון במדינה שביצע אימוץ זר, כאשר אימצו ילדה בת תשעה חודשים מדרום אפריקה.
על פי נתונים סטטיסטיים שפורסמו על ידי תאגיד השידור הדני, ל-84 משפחות במדינה היו הורים חד מיניים בשנת 2013. מספר זה גדל ל-659 עד אמצע 2018. באזור הבירה קופנהנגן, המספר גדל מ-42 ל-293.
הגנה מפני אפליה
החוק הדני אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית או ביטוי מגדרי, בין קטגוריות אחרות. החוק לאיסור יחס לא שוויוני בשוק העבודה, שאומץ ב-1996, מגדיר "אפליה" באומרו:"'אפליה פירושה כל אפליה ישירה או עקיפה המבוססת על גזע, צבע, דת, דעה פוליטית, נטייה מינית או מוצא לאומי, חברתי או אתני'."זהות מגדרית או ביטוי מגדרי אינם רשומים במפורש בתוכן החוק, אם כי פסיקת בית המשפט משנת 2015, שבה הגישה אישה טרנסג'נדרית דנית תביעה נגד מעסיקה לשעבר בגין אפליה, קבעה כי המונחים זהות מגדרית וביטוי מגדרי כלולים בתוכן החוק.
בשנת 2008 התקבל חוק הוועדה לשוויון יחס, שהקים את "המועצה לשוויון יחס". על פי החוק, המועצה "תשקול תלונות על יחס שונה מטעמי מין, גזע, צבע, דת או אמונה, דעה פוליטית, נטייה מינית, גיל, מוגבלות או מוצא לאומי, חברתי או אתני". בנוסף, לדנמרק ישנה חקיקה נגד פשעי שנאה, בעקבות תיקונים לחוק העונשין בשנת 2004, אשר קובעת עונשים נוספים על פשעים שבוצעו נגד אנשים בשל נטייתם המינית.
על פי דו"ח שפורסם באוגוסט 2019, 89% מהמשיבים אשר נכללו כחלק מקהילת הלהט"ב הדנית, דיווחו כי "לא הופלו או הוטרדו במקום עבודתם", 78% היו "מרוצים בסך הכל מעבודתם" ו-69% דיווחו שהם "פתוחים לגבי נטייתם המינית לעמיתיהם" בעוד מיעוט של 9% חשו שהם "לא יכולים להיות פתוחים לגבי נטייתם המינית" ו-8% הצהירו שהם היו "קורבן לאפליה והטרדה".
זהות מגדרית
החוק על עיקור וסירוס, שאומץ ביוני 1929, היה אחד מחוקי שינוי המגדר הראשונים בעולם. האדם הראשון שהצליח לבצע שינוי מגדר חוקי בדנמרק, אשר נדרש לעבור ניתוח להתאמה מגדרית, הייתה כריסטין יורגנסן האמריקאית בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 במעברה המגדרי מנקבה לזכר. היא עברה כריתת אורכיקטומיה וכריתת רחם בקופנהגן ב-1951 ו-1952 בהתאמה. האישה הטרנסג'נדרית הדנית לילי אלבה, שהיוותה השראה לסרט הנערה הדנית משנת 2015, הייתה אחת הטרנסג'נדריות הראשונות אשר נודעו כמי שעברו ניתוח להתאמה מגדרית לאחר שעברה לגרמניה ב-1930, ומאוחר יותר שינתה את מינה ושמה בדרכון הדני שלה.
בפברואר 2013, אישה מגואטמלה הפכה לטרנסג'נדרית הראשונה שקיבלה מקלט בדנמרק בגלל רדיפות במדינת הולדתה על רקע זהותה המגדרית. עם זאת, היא הוכנסה למתקן עבור גברים, שם הותקפה מינית מספר פעמים ובתחילה סורבה בקשתה לקבלת מקלט מדיני. הרשויות פתחו מחדש את תיקה בהיותה הוכיחה שחייה יהיו בסכנה אם תחזור לגואטמלה.
ביוני 2014, הפרלמנט הדני הצביע עבור הסרת הדרישה לאבחון הפרעה נפשית וניתוח להתאמה מגדרית כולל עיקור בלתי הפיך במהלך תהליך של הכרה בשינוי מגדר בחוק. מאז 1 בספטמבר 2014, דנים מעל גיל 18 המעוניינים להגיש בקשה לשינוי מגדר חוקי יכולים לעשות זאת על ידי הצהרה שהם מעוניינים לשנות את התיעוד שלהם במסמכי זהות, לאחר "תקופת הרהור" של שישה חודשים כדי לאשר את הבקשה.
עד להחלטת ארגון הבריאות העולמי (WHO) להסיר זהות מגדרית טרנסג'נדרית מרשימת מחלות הנפש שלו, דנמרק דחתה תחילה שינוי חד-צדדי. בשל חוסר התקדמות מטעם הארגון בנושא, החליט הפרלמנט הדני להסיר זהות טרנסג'נדרית מרשימת מחלות הנפש של מועצת הבריאות הלאומית בשנת 2016. השינוי נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2017. בכך, דנמרק הפכה למדינה השנייה שעשתה זאת, אחרי צרפת שעשתה זאת ב-2010. הבריאות העולמי הסיר זהות טרנסג'נדרית מרשימת מחלות הנפש שלו ביוני 2018.
מלבד זכר ונקבה, דרכונים דנים זמינים עם סימון נייטרלי מגדרי, "X" המכונה לעיתים קרובות "מגדר שלישי".
שירות צבאי
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכל זרועות כוחות ההגנה הדנית. אפליה נגד חיילים השייכים לקהילת הלהט"ב בגיוס, השמה וקידום, אסורה. לאורך השנים, נודעו מנהיגי צבא הומוסקסואלים דנים בולטים בעוד מקרים מדווחים של איומים על הומוסקסואלים, על המורל או על הביטחון הלאומי לא נודעו. מחקר משנת 2010 הצביע על כך שגברים הומוסקסואלים בהגנה הדנית מציגים "כוח ובעלי כבוד".
חינוך
דנמרק מחזיקה באחד משיעורי החינוך המיני המקיפים בעולם, הכולל מידע על מין בטוח, מניעה מפני זיהומים המועברים במגע מיני, הפלות, אמצעי מניעה, התבגרות, יחסי מין, חיי משפחה, מגדר ומיניות. שיעורי חינוך מיני הם חובה בכל בתי הספר הציבוריים היסודיים והתיכוניים, והם עוסקים גם בנושאי בריאות אחרים, כולל שימוש בסמים ואלכוהול.
בשנת 1981, "Gå-Ud-Gruppen" (קבוצת ההסברה) הקימה שיעורי חינוך מיני משלימים המעניקים מידע על יחסים חד-מיניים לכיתות בכירות בבתי ספר ממלכתיים.
חרסונסקי
חרסונסקי (באוקראינית: Херсонський) הוא שם משפחה הנגזר משמה של העיר חרסון.
זכויות להט"ב בדנמרק
תרומת דם
במאי 2014, שש מפלגות פוליטיות דניות קראו לשר הבריאות ניק האקרופ להסיר את האיסור על תרומות דם מגברים שמקיימים יחסי מין עם גברים. באוגוסט 2016 דווח כי רוב חברי הפרלמנט תמכו בהסרת האיסור. מפלגת העם הדנית, הסוציאל-דמוקרטים והאלטרנטיבה הביעו תמיכה בהצעה שהעלה חבר הפרלמנט מורטן אוסטרגארד להתיר תרומות דם על ידי "MSM" ברחבי דנמרק.
במרץ 2020, דנמרק יישמה מדיניות המאפשרת לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם בתנאי שלא קיימו יחסים במשך כ-4 חודשים לפני תרומתם. עם זאת, דווח כי תקופת הדחייה תבוטל אם האדם נמצא במערכת יחסים מונוגמית יציבה עם בן זוגו.
תנאי מחיה
קבוצת עבור זכויות להט"ב בדנמרק כוללות את "LGBT Danmark" אשר נוסדה כקבוצה הוותיקה בנושא בשנת 1948 תחת השם "Kredsen af 1948" (מעגל 1948) ולאחר מכן שינתה את שמה ל-"Forbundet af 1948" (הפדרציה של 1948). הקבוצה נרשמה רשמית כאגודה בשם "Landsforeningen for homofile" (האגודה הלאומית להומוסקסואלים) בשנת 1969. מייסד הארגון היה אקסל אקסגיל. אקסל ובן זוגו איגיל אקסגיל היו הזוג החד-מיני הראשון שנכנס לשותפות רשומה בדנמרק ולראשונים בעולם, בשנת 1989. ההפגנה הראשונה למען זכויות הומוסקסואלים בדנמרק התרחשה בשנת 1971 לציון שנתיים למהומות סטונוול בעיר ניו יורק. משנות ה-70 ואילך, החלו להיפתח ברים ומועדונים הומוסקסואלים רבים, בעוד קבלתם החברתית של זכויות להט"ב בדנמרק גדלה. בשנת 1974, כמה מחברי הפדרציה של 1948, יחד עם חברי תנועת זכויות הנשים, "Red Stocking Movement" התפצלו כדי להקים ארגון משלהם, "Lesbisk Bevægelse" (התנועה הלסבית). קבוצות דניות עבור זכויות להט"ב נוספות כוללות את "Lambda", שבסיסה באודנסה, וכן "Q-Factor","Bigruppen" ו-"Dunst". בשנים 1996 ו-2021 אירחה דנמרק את אירועי הגאווה האירופאים "Europride" כמו כן בשנת 2009 את אירועי הספורט הבינלאומיים עבור ספורטאיי להט"ב "World Outgames" בבירה קופנהגן.
מצעד הגאווה בקופנהגן הידוע גם כ-"Copenhagen Pride" הנערך באופן שנתי בחודש אוגוסט, התקיים לראשונה בשנת 1996 תחת השם "גאוות בת הים", כציון פסל בת הים הקטנה ברחבי העיר. בשנת 2017, כ-25,000 מפגינים השתתפו במצעד הגאווה בעיר, לצד 300,000 צופים. שנה לאחר מכן מספר משתתפיו גדל ל-40,000 איש בהם נכלל ראש הממשלה לארס לקה ראסמוסן. מלבד מצעד העיר, אירועי להט"ב נוספים ברחבי דנמרק כוללים את מצעד הגאווה באורהוס, פסטיבל הסרטים "MIX Copenhagen" ומסיבת הגיוון באודנסה ("Mangfoldighedsfest Odense") שהתקיימה לראשונה בשנת 2017. סקר משנת 2015 על ידי "Eurobarometer" מצא כי 90% מהמשיבים הדנים הצהירו כי ללסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים צריכות להיות אותן הזכויות כמו להטרוסקסואלים. סקר נוסף משנת 2019 על ידי "Eurobarometer" קבע כי 89% מהדנים הצהירו שיש להכשיר נישואים חד מיניים ברחבי יבשת אירופה לעומת 69% בשנת 2006.
חיל האוויר ה-18 של ארצות הברית
חיל האוויר ה-18 של ארצות הברית (באנגלית: Eighteenth Air Force) הוא כוח אווירי המשתייך לפיקוד התובלה של חיל האוויר. משימתו של חיל האוויר ה-18 היא להעמיד כוח אווירי שיאפשר הובלת כוחות ותדלוק אווירי ותמיכה בפיקודים הקרביים המאוחדים דרך פיקוד התובלה של ארצות הברית. מפקדת החיל ממוקמת בבסיס חיל האוויר סקוט באילינוי.
היסטוריה
ב-2003 הוקם חיל האוויר ה-18 מחדש במטרה לתמוך בפעילות התובלה והתדלוק האווירי של ארצות הברית. הוא מילא תפקיד חשוב במלחמת עיראק, במלחמת אפגניסטן, בסיוע לכוחות נאט"ו באכיפת אזור אסור לטיסה בלוב וכן במאמצי סיוע הומניטריים שונים בהם בעקבות רעידת האדמה בהאיטי (2010), רעידת האדמה בקשמיר (2005) ורעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011).
ארגון ויחידות
בחיל האוויר ה-18 משרתים כ-39,000 חיילים בשירות סדיר והוא מפעיל כ-1,200 מטוסי תובלה ותדלוק. החיל מורכב ממרכז מבצעים, 11 כנפות ושני להקים. כמו כן חיל האוויר אחראי לכוח המשימה 294 של הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית, כוח משימה זה כולל מטוסי תדלוק בואינג KC-135 לתמיכה במפציצים אסטרטגיים נושאי נשק גרעיני.
הארי דין סטנטון
הארי דין סטנטון (באנגלית: Harry Dean Stanton; 14 ביולי 1926 - 15 בספטמבר 2017) היה שחקן וזמר אמריקאי. סטנטון מוכר מהופעותיו בסרטים "הנוסע השמיני", "פריז, טקסס", "סיפור פשוט" "לב פראי", "יפה בוורוד" ו"הבריחה מניו יורק".
ביוגרפיה
סטנטון נולד בעיר איירווין שבקנטקי לארסל ולשרידן הארי סטנטון. לסטנטון שני אחים ארצ'י וראלף ואח אחד למחצה סטן. הוריו התגרשו כאשר היה תלמיד תיכון ונישאו מחדש לאחר זמן קצר. למד עיתונות ורדיו ב"אוניברסיטת קנטקי"', התנסה לראשונה במשחק ב"תיאטרון פסדינה" שבקליפורניה.
סטנטון שירת בתור טבח במלחמת העולם השנייה בצי האמריקאי במהלך קרב אוקינאווה.
קריירת משחק
התפרסם בתחילת שנות ה-80 בסרט הפעולה "הבריחה מניו יורק" בתור האסיר המשכיל הארולד "המוח", בקומדיה הרומנטית של פרנסיס פורד קופולה "אחד מהלב" בתור מו ובעיבוד למותחן האימה הספרותי של סטיבן קינג "כריסטין" בתור הבלש רודי ג'נקינס.
ב-1984 זכה סטנטון למעמד של כוכב קאלט בעקבות תפקידו הראשי בסרט "מעקלים" בתור באד הסוכן הקשוח של סוכנות מעקלי המכוניות, באותה שנה שיחק את גם אחד התפקידים המוכרים ביותר שלו, טראוויס הנדרסון בסרטו העצמאי של וים ונדרס "פריז, טקסס". שיחק ב-1986 בדרמת הנעורים "יפה בורוד" את ג'ק אביה המובטל של הנערה אנדי וולש (מולי רינגוולד) ב-1988 השתתף בדרמה ההיסטורית מעוררת המחלוקת של מרטין סקורסזה "הפיתוי האחרון של ישו" וגילם את דמותו של פאולוס שליחו של ישו (וילם דפו).
ב-1990 החל סטנטון את שיתוף הפעולה הארוך והפורה שלה עם דייוויד לינץ' במותחן הפשע "לב פראי" בתפקיד הבלש הפרטי ג'וני פארגוט ממנו דורשת חברתו מריאטה פורטון (דיאן לאד) להחזיר את ביתה לולה (לורה דרן). ב-1992 קיבל תפקיד בולט פחות בסרטו של לינץ' "טווין פיקס: אש הולכת איתי" ותפקיד נוסף במיני סדרה "חדר מלון" גם כן בהפקתו של לינץ. ב-1998 גילם את גרים סבו של הילד קווין בדרמה "מעל כולם". ב-1999 לוהק סטנטון בפעם השלישית על ידי דייוויד לינץ', לדרמה האנושית והמפתיעה ביותר בקריירה שלו "סיפור פשוט".
בסרט גילם את לייל שעובר שבץ הגורם לאחיו הקשיש אלווין סטרייט (ריצ'רד פרנסוורת') איתו לא דיבר במשך עשר שנים לצאת למסע על מנת לבקר אותו. סטנטון שיחק גם כן בדרמה המרגשת של פרנק דרבונט "גרין מייל" בתור האסיר תות-תות. ב-2006 שיחק בתפקידו הרביעי במספר עבור דייוויד לינץ' את פרדי הווארד במותחן "אינלנד אמפייר", בנוסף התפרסם בסרט הפשע "אלפא דוג" בדמותו של ג'ון רוברטס הסנדק של סוחר הסמים הצעיר ג'וני טרולאב (אמיל הירש) המבוסס על דמותו של ג'סי ג'יימס הוליווד.
שיחק בסדרה "אהבה גדולה" בתור רומן "הנביא" גרנט, מנהיגה האכזרי של הקומונה הדתית הקנאית "ג'וניפר קריק" ואביהם של אלבי וניקי גרנט (קלואי סביני). בנוסף, שיחק גם במיני סדרה "אליס" המבוססת על "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" בתור הזחל.
דיוויזיית האס אס הרביעית
דיוויזיית האס אס ה-4
בהוראת היטלר הוקמה הדיוויזיה המשטרתית ב-1 באוקטובר 1939 על ידי המשרד הראשי של המשטרה הרגולטורית. החיילים שהובאו על ידי משטרת הסדר נותרו אנשי משטרת הסדר ולא התקבלו לצבא. בנוסף הוקצו לדיוויזיה רגימנט הארטילריה ה-300 ומחלקת המודיעין ה-300. השוטרים קיבלו את הדרגות והמדים של הצבא, הנשר המשטרתי הולבש רק על הכובעים, תגי הצווארון ואבזם החגורה היו גם של המשטרה. הסמל הלאומי היה הדגם של הוואפן אס אס.
בינואר 1940 הועברה הדיוויזיה לחומה המערבית באזור קיסרשטול, שם החליפה את דיוויזיית הרגלים ה-205. זמן קצר לאחר תחילת המערכה על צרפת, הוקצתה הדיוויזיה לקורפוס ה-17 כחלק מהארמייה ה-12. הדיוויזיה חצתה את תעלת הארדנים דרומית-מערבית לסדאן והתקדמה בהרי הווז'. ב-14 ביוני הגיעה הדיוויזיה ל-Les Islettes, מדרום-מערב לוורדן. מזרחית לבר לה דוק חצתה הדיוויזיה את תעלת הריין-מארן והתקדמה לגבול שווייץ דרך נופשאטו ובזנסון. ב-10 ביולי 1940 הועברה הדיוויזיה ככוח כיבוש לאזור סנט דיזייה וב-2 באוגוסט 1940 לאזור האימונים הצבאי הצרפתי Suippes. הדיוויזיה אורגנה מחדש עם יחידות משטרה, וב-17 באפריל 1941 הוקצתה הדיוויזיה לבסוף לוואפן אס אס.
מאמצע יוני 1941 הועברה הדיוויזיה לפרוסיה המזרחית. ב-30 ביוני 1941 חצתה הדיוויזיה את גבול ליטא והלכה בעקבות יחידות הצבא צפון-מזרחה. ב-14 ביולי חצתה את הדווינה ובליל ה-24 ביולי היא חצתה את אוסטרוב. ב-1 באוגוסט 1941 יצאה הדיוויזיה לכבוש את עמדת המפתח בלוגה. לאחר שספגה אבדות כבדות, הפסיקה הדיוויזיה את התקפותיה וב-22 באוגוסט 1941 עברה את סופוליה לדרום מערב כדי לתקוף את אגף העמדות הרוסיות. כדי למנוע כיתור, פינה הצבא האדום את העיר ב-1 בספטמבר 1941. עד לנקודה זו סבלה הדיוויזיה כ-1,000 הרוגים וכ-2,000 פצועים. לאחר מכן הופקדה הדיוויזיה תחת הקורפוס ה-50. ב-9 בספטמבר החל הקרב על קרסנוגווארדייסק מול לנינגרד. חמישה ימים לאחר מכן הדיוויזיה כבשה את העיר. ב-18 באוקטובר 1941 קיבלה הדיוויזיה 3,000 איש מחליפים. בפברואר 1942 הייתה הדיוויזיה באזור פושקין - פולקובו בטבעת המצור סביב לנינגרד. כאשר פתח הצבא האדום במתקפה שלו על הוולכוב ב-13 בינואר 1942, קיבלה הוראה הדיוויזיה לפרוס בקטע זה של החזית. ב-10 בפברואר 1942 התקבלו לאס אס כל השוטרים שלא השתייכו קודם לכן לאס אס. ב-19 בפברואר 1942 העבירה הדיוויזיה את עמדותיה לידי דיוויזיית הרגלים ה-121 וצעדה לאזור צ'ודובו. שם הוכפפה לקורפוס ה-1. הדיוויזיה קיבלה הוראה לחבור עם הקורפוס ה-43. ב-15 במרץ 1942 החלה הדיוויזיה לפעול והצליחה לסגור את כיס וולכוב כעבור ארבעה ימים. עד סוף 1942, הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות ונותרה בעמדותיה מול לנינגרד. בפברואר 1943, הדיוויזיה לחמה מדרום לאגם לדוגה ונאלצה לסגת לקו הגנה חדש בקולפינו, שם הצליחה להחזיק מול מתקפות הצבא האדום, אף על פי שספגה אבדות כבדות.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-4
בשלב זה הועברו יחידות של הדיוויזיה מערבה לצורך אימונים ושדרוג לדיוויזיית פאנצרגרנדיר, והשאירו אחריהם רק צוות קרב שפורק במאי 1943, כאשר הדיוויזיה הפכה למבצעית. הדיוויזיה נשלחה ליוון שם עסקה בלוחמה נגד פרטיזנים בחלקה הצפוני של המדינה. הדיוויזיה נשארה ביוון עד אוגוסט 1944, ולאחר מכן התמודדה מול הצבא האדום שהתקדם לעבר בלגרד.
בהיותה ביוון, הדיוויזיה ביצעה פשעי מלחמה וזוועות נגד האוכלוסייה האזרחית במסווה של לוחמה "אנטי-מפלגתית". בפרט הם היו אחראים לטבח קלייסורה ולטבח דיסטומו; האחרון הוא אחד מהזוועות הקשות ביותר שבוצעו על ידי הוואפן אס אס במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-10 ביוני 1944, במשך למעלה משעתיים, חיילי הדיוויזיה בפיקודו של פריץ לאוטנבך עברו מדלת לדלת וטבחו באזרחים יוונים כחלק מ"צעד תגמול" על התקפת ההתנגדות היוונית על היחידה. בסך הכל נהרגו בדיסטומו 214 גברים, נשים וילדים, כפר קטן ליד דלפי. לטענת הניצולים, אנשי אס אס "שיפדו תינוקות בעריסותיהם, דקרו נשים בהריון וערפו את ראשו של כומר הכפר".
גורמים בדיוויזיה זו ביצעו זוועות בהרי מרכז יוון ("Ρούμελη") במהלך מאי ויוני 1944 שהביאו להשמדת ספרצ'יאדה ולטבח של 28 אזרחים באיפאטי. מאוחר יותר השתתפה הדיוויזיה במבצע קרוזוטר (5–31 באוגוסט 1944), ניסיון להכחיד בסיסים של צבא שחרור העם היווני (ELAS) מאותם הרים. המבצע היה כישלון צבאי, אך הביא להרג של 170 אזרחים ולהרס חלקי או מלא של עשרות כפרים וערים.
הדיוויזיה המדולדלת הועברה לקו חזית צפונה בפומרניה. היטלר פקד לצרף אותה לפלגת הארמייה שטיינר לסיוע בברלין. הם היו אמורים להיות חלק מהצבת הצפונית שתפגוש את ארמיית הפאנצר הרביעית שתגיע מדרום ותכתר את החזית האוקראינית הראשונה לפני שישמידו אותה. שטיינר הסביר לגנרל גוטהרד היינריצי שאין לו את הדיוויזיות לבצע פעולה זו ולחיילים חסרו הנשק הכבד הנדרש, ולכן ההתקפה לא התרחשה כפי שהיטלר תכנן. הדיוויזיה עברה לדנציג, שם כותרה על ידי הצבא האדום ונשלחה על פני חצי האי הלה לשוויינמינדה. לאחר מנוחה קצרה, מה שנותר מהדיוויזיה נלחם על פני נהר האלבה, שם נכנעו לאמריקאים ליד ויטנברג - לנזן ב-8 במאי 1945.
ילד פוגש עולם
תקציר העלילה
קורי (בן סבאג') הוא תלמיד ממוצע, אשר עולה לחטיבת הביניים, ונאלץ להתמודד עם המצבים החדשים, ועליו להיות בוגר יותר. המורה החדש שלו, פיני (ויליאם דניאלס), מנסה ללמד אותו דברים, אך בעיקר דברים על החיים. הוא מכיר את שון (ריידר סטרונג), שהופך להיות חברו הטוב. הוריו, איימי (בטסי רנדל) ואלן (ויליאם ראס), מנסים לעזור לו בפתרון בעיות, לצד גידוליהם של אחיו האחרים: אחיו הגדול אריק (ויל פרידל), אחותו מורגן (לילי ניקסאיי) ואחיו הקטן ג'ושוע (דניאל ג'ייקובס). הוא גם מתחיל לחוש את אהבתו הראשונה: טופנגה (דניאל פישל), ילדה חכמה בכיתתו. לצד אלו, פיני עוזר לו להתמודד בבעיותיו ולפתרונן, בדרכו לשנות את העולם.
שורש 102
שורש 102 או טיאן בּוּ (בסינית: 田部, פיניין: Tián bù) הוא השורש ה-102 של הכתב הסיני. פירושו "שדה" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מחמישה קווים.
תווים נגזרים
באסטרולוגיה הסינית, 申 מייצג את הענף הארצי התשיעי ומקושר לקוף בגלגל המזלות הסיני. בסימנים אחרים כגון 钿 "מטבע", לשורש יש משמעות פונטית בלבד. במקרים אחרים, הוא קיים עקב הטמעה של שורש דומה אך במקור שונה, כמו ב: 胃 "בטן". במערכת הספרות הסינית העתיקה טיאן-גאן, התו 甲 מייצג את הגזע השמימי (天干) הראשון.
דת במצרים
במצרים הדת שולטת במובנים רבים בחיי האזרחים, והיא מוכרת ומעוגנת בחוק. הדת המובילה במדינה, בפער גדול מאוד מכל שאר הדתות, היא האסלאם, אם כי היעדר נתונים סטטיסטיים בנושא ניכר מאוד. מאז מפקד האוכלוסין של 2006 הדת לא נמדדת ונספרת, ולכן כיום כל הנתונים הסטטיסטיים מקורם בארגונים דתיים ולא ממשלתיים, שעלולים לעוות את העובדות כדי לקדם אידאולוגיה מסוימת ולכן הם אינם מהימנים. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2006 הרוב המוחץ של תושבי המדינה מחזיקים בדת האסלאם בזרם הסוני (אחוזם באוכלוסייה נאמד בכ-85-90%). הקבוצה הדתית השנייה בגודלה במדינה היא הנצרות הקופטית, שקיימת כמעט אך ורק במצרים (שיעורם באוכלוסייה עומד על בין 10-15% מכלל האזרחים ). המספרים לגבי אחוז הנוצרים במדינה נתונים למחלוקת, כאשר התושבים הנוצרים טוענים כי המפקד לא משקף באמת את גודל הקהילה.
במצרים קיימים כיום שני מוסדות גבוהים גדולים לדת. האחד, מסגד אל-אזהר, נוסד בשנת 970 לספירה על ידי השושלת הפאטמית כמסגד ובתוך כמה שנים הפך לאוניברסיטה האסלאמית הראשונה במצרים; השנייה היא הכנסייה הקופטית האורתודוקסית שבאלכסנדריה, אשר הוקמה באמצע המאה ה-1 על ידי מרקוס המבשר.
המוסלמים והנוצרים במצרים, על אף דתם השונה, חולקים גזע, שפה, זהות לאומית והיסטוריה משותפת. אף על פי כן, הנוצרים במדינה סובלים מאפליה במקומות עבודה והגבלה לא רשמית של חופש הדת. במהלך העשור השני של המאה ה-21 מספר אזרחים נוצרים התלוננו על כך שהם מיוצגים באופן מינימלי באכיפת החוק, בביטחון המדינה ובמוסדות ציבוריים, ואף הופלו לרעה במקומות עבודה בעקבות דתם. אחרי כן הם זכו לתמיכה ציבורית גדולה של הקהילה הקופטית.
מצרים העתיקה
בתקופת מצרים העתיקה הדת השולטת במצרים הייתה, כפי שהיא מכונה כיום, המיתולוגיה המצרית. הדת המצרית באותה התקופה, שהתקיימה משנת 3150 לפנה"ס ועד לשנים מעטות לפני הספירה, כללה אמונה בחיים שלאחר המוות, עבודת אלילים והעלאת קורבן. האמונה במיתולוגיה המצרית הובילה לשלטון היררכי שבו האלים נמצאים במקום הגבוה ביותר, אחריהם השליטים (פרעה) ואחריהם שאר התושבים. המרקם הדתי של מצרים החל להשתנות מעט רק כאשר היא נכבשה על ידי האימפריה האשורית. אף על פי שזאת לא הובילה לקריסה של הדת המצרית הקדומה, היא ערערה אותה והביאה לתחילת נפילתה של מצרים העתיקה.
כאשר מצרים נכבשה על ידי האימפריה הרומית, כשזאת עוד הייתה פגאנית, החלו אמונות יווניות ורומיות להתערבב עם אמונת הילידים וגרמו דווקא לעלייה בשכיחות הדת הילידית. אוגוסטוס קיסר, עם הגיעו למצרים, בנה מקדשים רומים שונים, במיוחד באלכסנדריה, אך לא במידה נרחבת ולא אילץ את הילידים לנטוש את דתם הישנה. אדרבא, ניתן להבחין בהשפעה של הדת המצרית על אמונותיהם של הרומים.
כאשר הנצרות החלה לתפוס פופולריות היא הגיעה אף למצרים, אך תחילה לא ניכרה השפעה רבה שלה על הילידים. בשנת 333 לספירה, מספר הבישופים המצריים מוערך בפחות ממאה; הדת המצרית הקדומה נפגעה קשה רק כאשר האימפריה הרומית אימצה לעצמה את הנצרות, והכריחה גם את התושבים המצריים לקבל אותה עליהם. הכתובת ההירוגליפית האחרונה שנמצאה (אשר נחשבת בעיני רבים כסמל לדעיכת האמונה המצרית) מקורה בשנת 394. היא נמצאה במקדש איזיס שבאי פילה, הנחשב לאחד ממקומות הפולחן האחרונים שנותרו לדת המצרית הקדומה.
לאחר שהדת הנוצרית נכפתה על התושבים המצרים שבפרובינציה הרומית האמונה המצרית נדחקה לשוליים, ועבודת האלילים נמשכה באופן סודי באזורים המדבריים שבדרום ומזרח מצרים העכשווית. באותה המאה חלה גם התרחבות של הנצרות הממסדית במצרים, אך ההקפדה על הדת הישנה בקנה מידה קטן ומקומי עדיין רווחה באזורים נרחבים של מצרים.
דעיכת הדת המצרית
את האחריות על דעיכת הדת המצרית בסופו של דבר מייחסים ההיסטוריונים לא לנצרות הממסדית, אלא לכמרים ובישופים עצמאיים שפעלו על דעת עצמם. שליטי הפרובינציה השונים ראו כי כפייה דתית עוצמתית ואגרסיבית באזורים בלתי יציבים, כדוגמת מצרים, עלולה לגרור מהומות - כפי שקרה כאשר הוציא תיאודוסיוס הראשון את הגזרות האנטי פגניות והוביל למרד מצרי ברומאים. לכן, החליטו השליטים לא להתערב כמעט באמונות המקומיות של הילידים. מה שגרם לדעיכה של האמונה המצרית היו מסעי "גירוש שדים" שביצעו בישופים וכמרים, שכללו הרס של מקדשים מצריים ואף הרג של עובדי אלילים.
אף שהרומאים הוציאו מחוץ לחוק את הרשות להרוס מקדשים ובתים של ילידים אשר "לא עשו כל פשע", המקדשים שכן הושמדו לא תוקנו והושמשו מחדש. בעבר, השלטון המצרי היה דואג לחדש את המקדשים אם אלו נפגעו, אך תחת השלטון הרומי המקדשים לא תוקנו וילידים רבים נטשו את הדת מפאת חוסר באמצעים. כמו כן, מנהיגים דתיים רבים של האמונה המצרית הקדומה איבדו בהדרגה את סמכויותיהם, והמערכת הדתית במצרים החלה להתנוון.
הנצרות השתלטה סופית על מצרים בסביבות שנת 450 לספירה. כתב ההירוגליפים נזנח ככל הנראה מוקדם יותר, והרוב המוחץ של מקדשי האלילים הוצאו מכלל שימוש. אחד מהסממנים היחידים שנותרו מתקופת מצרים העתיקה היא השפה הקופטית, שמדוברת עד היום בקרב הנוצרים הקופטים.
הכיבוש המוסלמי
בשנת 641 נכבשה מצרים על ידי האימפריה המוסלמית לאחר מצור על העיר אלכסנדריה במשך שישה חודשים. התושבים המצריים קיבלו על עצמם את האסלאם מהר יחסית, והדפו מספר פעמים את הביזנטים. לאחר כיבוש המוסלמים, נשלטה מצרים על ידי שלוש שושלות ח'ליפות, שבירתן הייתה בקהיר - שושלת טולון, השושלת הפאטמית והשושלת האיובית. מצרים הפכה מהר מאוד לאחד ממרכזי הדת המוסלמית בעולם כולו.
את האסלאם קיבלו בני העם המצרי בקלות, ורבים מהצאצאים של הילידים שהתנצרו התאסלמו, והותירו אחוז קטן של נוצרים. בנוסף, המצרים מנעו כניסה של נוצרים חזרה למצרים, וניצחו ניצחון מוחץ על מסע הצלב השביעי.
בסביבות שנת 1250 לספירה נכבשה מצרים על ידי הסולטנות הממלוכית וקישרה את מצרים דרך ים סוף לים הערבי ולהודו. התרבויות הקופטיות והיווניות נשכחו והוזנחו לטובת התרבות הערבית. דחיפה נוספת של האסלאם במצרים היה כיבושה ארוך הטווח בידיי האימפריה העות'מאנית, שקידמה את האסלאם במדינה.
מאז ועד היום מצרים מחזיקה ברוב גדול של תושבים מוסלמיים, מהזרם הסוני.
דמוגרפיה
על פי מחקר מעמיק של מרכז המחקר פיו בנושא 'הדת בעולם העתידי' בשנת 2010, שהתבסס בחלקו על נתוני מפקד האוכלוסין של שנת 2006, הוערך כי 94.9% מהמצרים הם מוסלמים סונים, 5.1% נוצרים ופחות מאחוז הם יהודים, בודהיסטים או דתות נוספות. אם להביט בסטטיסטיקה הרשמית, אחוז הנוצרים במצרים פחת משמעותית במהלך המאה העשרים, כאשר בשנת 1927 היו הנוצרים הקופטים 8.3% מהאוכלוסייה. בכל אחד משבעת המפקדים שהתרחשו מאז פחת אחוז הנוצרים באוכלוסייה, אך לא עקב עזיבה של נוצרים את מצרים אלא גידול משמעותי בגודל האוכלוסייה המוסלמית.
עם זאת, הקהילה הקופטית טוענת לזיופים במפקדי האוכלוסייה, על רקע דתי. נוצרים טוענים שהם מייצגים עד 15 או אפילו 25% מהאוכלוסייה המצרית. בשנת 2017, העיתון הממשלתי "אל-אהראם" טען כי אחוז הנוצרים באוכלוסייה עומד על בין 10 ל-15%, בדומה למכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון. בסקרים שונים שנערכו בתוך מצרים נמצא כי אחוז הנוצרים נע בסביבות 10%, כמו סקר האפרו-ברומטר משנת 2016 (שמצא כי 10.3% הם נוצרים ו-89.4% הם מוסלמים) או סקר הברומטר הערבי  משנת 2019 (שהעריך כי 9.6% הם נוצרים ו-90.3% מוסלמים). על פי נתוני סוכנות הביון המרכזית האמריקאית (CIA) משנת 2015, המוסלמים הסונים מהווים מעל ל-90% מכלל האוכלוסייה, כאשר נוצרים מהווים לערך את 10% הנותרים (כאשר כל שאר הדתות מהוות אחוז אחד יחד)
בתוך הקבוצה המוסלמית, מלבד הזרם הסוני, ישנן עוד מספר קבוצות יוצאות מהכלל, בהן הקהילה האחמדית במצרים שמונה על פי מדגמים עכשוויים כ-50,000 אזרחים מצרים. הקהילה השיעית במצרים כוללת בין 800,000 ל-3,000,000 אזרחים, המהווים בין אחוז ל-4 אחוז מהאוכלוסייה המוסלמית במצרים.
רוב הנוצרים המצרים משתייכים לזרם הקופטי והנצרות האוריינטלית האורתודוקסית. אחוז קטן מהנוצרים במצרים נמנים עם קבוצות ארמניות, קתוליות, מרוניות ואנגליקניות. קיימת גם קהילה יוונית-אורתודוקסית במצרים, הכוללת בין 250 ל–350,000 אזרחים. בהצהרה מ-2008 הודיע האפיפיור של אלכסנדריה שנודה השלישי לפי מקורותיו מצרים מאכלסת יותר מ-12 מיליון אזרחים נוצרים. הערכות אחרות שביצעו בכירים בכנסייה טענו שמספר הנוצרים במדינה עולה על 16 מיליון. הכנסייה טוענת כי היא מנהלת רישום המתעדכן באופן שוטף של מספר הנוצרים במצרים, ומשם הנתונים שהיא מפרסמת.
הכנסייה הפרוטסטנטית טוענת ל-300,000 מצרים בתוך המדינה, ועל פי ההערכות, הכנסייה הקתולית מחזיקה בנתונים דומים. אם להאמין לנתונים אלו, מספר הנוצרים במצרים נע בין 10% ל-20% מכלל האוכלוסייה. בין הקהילות הזעירות אך משמעותיות היסטורית נמצאת הקהילה הבהאית במצרים, כאשר ב-2008 נרשמו בערך 2,000 מאמינים במצרים. קהילה נוספת חשובה היסטורית אך זעירה אף יותר היא יהדות מצרים, אשר ב-2014 נרשמו 13 יהודים המתגוררים במדינה ומוצאם במצרים (ירידה של יותר מ-80,000 יהודים שחיו במצרים לפני פירוק ממלכת מצרים). לא ידוע כמה אתאיסטים חיים כיום במצרים, שכן השלטון הפרו-דתי של מצרים מאיים באופן לא רשמי על אנשים המגדירים עצמם כא-דתיים.
חופש הדת וזכויות אדם
חופש האמונה והדת במצרים כלולים בזכויות הבסיסיות של כל אדם על פי החוקה המצרית, סעיף 64. בפועל הם מוגבלים על ידי הממשל בעקבות סכסוכים דתיים ומדיניים. מכיוון שחוקים רבים במדינה מבוססים על חוקי האסלאם, נוצרת הדרה ואפליה חוקתית כלפי אזרחים שלא מאמינים או מקיימים את מצוות האסלאם. גם חופש הדת הרשמי בחוק לוקה בחסר, שכן הרשויות מכירות רק ביהדות, באסלאם ובנצרות כדתות רשמיות, ורק להן מתאפשר לקיים פולחן ותפילות בפומבי.
הנשיא הנוכחי עבד אל-פתאח א-סיסי ובכירים נוספים במשטר הדגישו את חזונם לחופש דת במצרים. לכדי הוכחה, בשנת 2019 אישרה הממשלה של א-סיסי מספר רב של כנסיות בכל רחבי המדינה. אולם הסולידריות ששידרה הממשלה לא עלתה בקנה אחד עם הפעולות בשטח, והרשויות לא הצליחו למנוע התקהלויות של אספסוף מוסלמי אנטי-נוצרי אלים סביב הכנסיות השונות.
אפליה נוספת שאליה טוענת הקהילה הקופטית היא במותרות החוק לבניית בתי תפילה. בעוד שבניית מסגדים מותרת באופן חופשי ללא כל התערבות מצד הרשויות, כדי להקים כנסייה (וגם בית כנסת) יש לקבל אישור מיוחד מהמועצה המקומית, כאשר רבות מהבקשות לא נענות, ולעיתים כנסיות קיימות מאבדות את האישור שלהן לטובת בניית מסגדים או בתי מגורים.
על פי סעיף 98 (ו) לחוק העונשין המצרי ניתן לתבוע אדם על הפגנת בוז או חילול קודש בנוגע לדת. ההמרה מאסלאם לכל דת אחרת אינה מוכרת בחוק, אך גם תהליך ההתאסלמות מסובך וחלק מהמתאסלמים מעוכבים על ידי הועידה להמרת דת. ישנן קבוצות נוספות הטוענות לאפליה בתוך האסלאם, כמו הפלג השיעי, אשר תועדו מקרים שבהם מוסלמים שיעים לא הורשו ללמוד באוניברסיטת אל-אזהר. בשנת 2006 הצהיר בית המשפט לעניינים מנהליים במצרים על הבחנה ברורה בין "דתות מוכרות" (כלומר אסלאם, נצרות ויהדות) לבין כל האמונות הדתיות האחרות. פסיקה זו עוררה זעם רב, שכן היא יוצרת דה לגיטימציה לכל שאר הדתות האברהמיות למעט שלוש, והפכה את כל שאר הדתות ללא מוכרות, משמע כל בני המיעוטים הדתיים רשאים להוציא תעודת זהות ומסמכים מזהים אך ורק אם הם משמיטים את פרמטר ה'דת' מהתעודה.
הגבלה על המרת דת
על אף שחופש הדת הוא אחד החוקים הבסיסיים בחוקה המצרית, על פי ארגון Human Rights Watch "מצרים הממירים את דתם לאסלאם לרוב לא נתקלים בקושי, אך מוסלמים המבקשים להמיר את דתם לנצרות לרוב מתקשים לקבל מסמכים ותעודות חדשות, ולעיתים אף נעצרים בעוון זיוף מסמכים אלה". גם הקהילה הקופטית מונעת באופן לא רשמי ממצרים נוצרים להתאסלם, מכיוון שלטענתם תהליך ההתאסלמות קל בהרבה מתהליך ההתנצרות.
הרשויות המצריות מגבילות בפועל את המרת הדתות באופן נקודתי. מקרה נפוץ הוא כשעובדי ציבור, אשר עצמם שמרנים, מעצימים את מורכבות ההליכים המשפטיים ומעכבים בעצמם את המרות הדת גם אם הן חוקיות לגמרי. סוכנויות הביטחון עוצרות את תהליך ההתנצרות או ההתאסלמות בטענה שהוא עשוי לעורר אי שקט חברתי, ובכך מגבילות את היכולת של אזרחים להמיר את דתם.
היחסים בין השלטון לנוצרים
הנוצרים הקופטים, שמהווים את המיעוט הדתי הגדול במצרים, סובלים במשך שנים רבות מאפליה מצד המדינה. הקהילה הקופטית טוענת לאפליה שהולכת וגדלה עם השנים, ככל שאחוזם באוכלוסייה קטן. על פי מנהיגי הקהילה, היחס הלא הוגן לנוצרים התחיל במהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1952 אשר הונהגה על ידי גמאל עבד אל נאצר.
עד לאחרונה נאלצו הנוצרים לקבל אישור ממשלתי מיוחד כדי לקיים אפילו טקסים שוליים וקטנים. החוק הוקל ב-2005 כך שהסמכות למתן אישור עברה למושל המחוז, אך הקופטים ממשיכים להתמודד עם מכשולים רבים עד שניתן להם לבנות כנסיות. הקהילה הקופטית מצביעה על מכשולים רבים שמציבה המדינה, אשר לא קיימים בבניית מסגדים.
היתקלויות אלימות בין קבוצות דתיות
על אף שלרוב המוסלמים והנוצרים במצרים חיים זה לצד זה, מדי פעם בפעם נרשמות היתקלויות אלימות על בסיס דתי או דעות קדומות בין שתי הקבוצות הללו. האירועים האלימים קיבלו תנופה בעשור השני של המאה ה-21, כאשר כל שנה כמעט התחולל אירוע רב נפגעים, לרוב מצד המוסלמים כלפי הנוצרים. האירוע האלים המשמעותי ביותר בו מוסלמים ונוצרים היו מעורבים היו הפיגועים בכוש בשנים 2000–2001, שהיוו נקודת שבר ביחסים שבין נוצרים למוסלמים במצרים. במהלך הפיגועים מוסלמים ונוצרים החלו בתקיפות אלימות זה נגד זה בעקבות התנגשות בין שני צעירים בעלי דתות אלו. כלי התקשורת בכל העולם דיווחו כי "עשרים נוצרים ומוסלמי אחד נהרגו לאחר שפרצה אלימות בעיירה אל-כוש, 440 ק"מ דרומית לקהיר" . מאוחר יותר התברר כי היה הרוג נוסף, מוסלמי.
בשנת 2005, בכפר א-סלאמה שבנפת שרקיה, מחלוקת בין מוסלמי לנוצרי הובילה לאלימות ולבסוף למותו של המוסלמי. בתגובה, קבוצת מוסלמים מהעיירה תקפו את כנסיית אבו סיפין וכמה בתים של תושבים נוצרים כפעולת נקם, ובנוסף גם הספיקו לבזוז כמה חנויות בבעלות נוצרית עד שהמשטרה המקומית הצליחה להרגיע את הרוחות ולפזר את ההמון.
בשנת 2006, מוסלמי בשם מחמוד סלאח-אדין עבד אל-רזיק, שנמצא בחקירת המשטרה שיכור ובעל מחלות נפש, תקף באמצעות אקדח שתי כנסיות ונעצר כאשר ניסה לתקוף שילישית, והותיר אחריו הרוג אחד ו-16 פצועים. התוקף לא השתייך לאף אגון ממוסד, וגם האחים המוסלמים מהאופוזיציה גינו את התקיפה.
ב-7 בינואר 2010 חמושים מוסלמים פתחו באש לעבר מתפללים נוצרים בעת יציאתם מכנסייה בנגע חמאדי ורצחו תשעה מתוכם. הפיגוע התרחש ביום הקדוש ביותר לנוצרים הקופטים, והיה לפיגוע השני בגודלו בעשור, אחרי הפיגועים בכוש. ביום המחרת התחוללו מהומות מצד הנוצרים בעיר שדרשו אכיפה חזקה יותר של המשטרה, מה שהוביל ליידוי אבנים וקריאות גנאי כלפי השוטרים.