cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שחפית ורדרדת
תיאור
זוהי שחפית קטנה-בינונית, באורך 33–36 ס"מ ומוטת כנפיים של 67–76 ס"מ. ניתן לבלבלה עם שחפית ים, שחפית הקוטב, ושחפית שחורת-מקור הגדולה ממנה; אך בעלת ניצוי דומה. לשחפית הורדרדת מקור חד ודק בצבע שחור, עם בסיס אדום המתפשט במהלך עונת החיזור, שהוא נרחב יותר באוכלוסיות הטרופיות ושל חצי הכדור הדרומי. היא בעלת כנפיים קצרות יותר ובעלת חבטות כנפיים מהירות יותר מאשר שחפית ים או קוטב. העל-כנף אפור בהיר ואילו חלקיה התחתונים לבנים; שחפית זו נראית בהירה למדי בתעופה, כמו שחפית שחורת-מקור קטנה, אם כי אברות התעופה החיצוניות ביותר מתכהות במהלך הקיץ. לבוגרים יש זנב ממוזלג ארוך וגמיש ורגליים כתומות-אדומות. בקיץ, החלקים התחתונים של הבוגרים מקבלים גוון ורדרד שמעניק לשחפית זו את שמה.
בחורף, המצח הופך לבן והמקור לשחור. לשחפיות ורדרדות צעירות יש מראה "קשקשי" בדומה לשחפיות שחורות-מקור צעירות, אבל לעומתן כיפתן השחורה מלאה יותר.
קולות
קריאותיה של השחפית הורדרדת הן "צ'וויט" אופייני מאוד, המזכיר את אלו של ביצנית אדומת-רגל, די נבדל משאר השחפיות.
נפתלי הרשטיק
נפתלי הרץ הרשטיק (נולד בשנת 1947) הוא חזן, מלחין ומנצח. המנהל האמנותי של מכון תל אביב לחזנות. לשעבר החזן הראשי בבית הכנסת הגדול בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בשלגוטריאן שבהונגריה, ובגיל חמש עלה עם משפחתו לישראל. בן למשפחת חזנים שהצמיחה בין השאר את אחיו חיים אליעזר הרשטיק ונתן, ואת בניו ואחייניו שרגא, נתנאל וישראל (שרוליק) הרשטיק. אביו משה מנחם הרשטיק שימש כחזן בבית הכנסת הגדול בהרצליה וכן בבית הכנסת הגדול בתל אביב.
הרשטיק הוא בעל השכלה תורנית, מוזיקלית וכללית. למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, בישיבת תפארת נתניה, בישיבת כפר חסידים, באוניברסיטת חיפה ובקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון. למד חזנות אצל אביו ואצל החזנים משה קוסביצקי, לייב גלנץ ושלמה רביץ.
שחפית ורדרדת
קינון
מין זה מקנן במושבות בחופים ובאיים, לפעמים עם עופות ים אחרים. באזור אוסטרליה, השחפית הורדרדת תועדה מקנננת לצד שחפיות סומטרה, שחפיות בנגליות, שחפיות צהובות-מקור, שחפיות אוסטרליות, שחפיות רסן ושחפים כסופים. היא בונה תא הקן בשקע בקרקע, לרוב חשוף או מתחת לצמחייה צפופה, ומטילה ביצה אחת או שתיים (לעיתים נדירות שלוש). היא פחות מגוננת על הקן ועל הצאצאים שלה בהשוואה לשחפיות לבנות אחרות, ולעיתים קרובות מסתמכת על נוכחות שחפיות הקוטב ושחפיות ים סביב המושבה כדי שימנעו קרבת טורפים אליהם. לעיתים נדירות, במושבות קטנות יותר, הן עשויות להזדווג עם מיני שחפיות אחרים אלה.
נפתלי הרשטיק
ביוגרפיה
מילדות הוכר כילד פלא, ומגיל שש היה מופיע בקונצרטים רבים. מגיל 13 החל לשמש בחזנות במקומות רבים ברחבי העולם, ובגיל 16 כבר הוכר כחזן ידוע, ובנוסף שימש כמנצח על מקהלת אביו. מגיל 21 החל להופיע בבתי האופרה ולשיר אריות אופראיות בשפות שונות כגון: איטלקית, צרפתית, ספרדית ועוד.
שחפית ורדרדת
קינון
ידוע כי עיטמים לבני-גחון ושחפים כסופים טורפים ביצים וגוזלים וכן אולי גם עם ארנריות, חולדה מצויה והמין חומט המלך.
נפתלי הרשטיק
ביוגרפיה
היה החזן הראשי בבית הכנסת הגדול של עכו (עוד בתקופת לימודו בישיבת כפר חסידים), בבית הכנסת המרכזי הר הכרמל בחיפה, בבית הכנסת של רובע פינצ'לי בלונדון, בבית הכנסת בהיכל שלמה, ובבית הכנסת הגדול בירושלים, בו כיהן כחזן ראשי מיום הקמתו (1982) במשך שלושים שנה עד פרישתו (2008).
שחפית ורדרדת
סטטוס
למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה. על אף שמגמות האוכלוסייה העולמיות אינן ידועות, הוא אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN). בשנת 2015 הוערך כי האוכלוסייה העולמית מונה כ-200,000–220,000 פרטים.
נפתלי הרשטיק
ביוגרפיה
כיום, נפתלי הרשטיק עומד בראש "מכון תל אביב לחזנות" (TACI), מכון להכשרת חזנים, אשר תלמידיו מכהנים בקהילות נכבדות בארץ ובתפוצות. מדי שנה נוספים לשורות המכון מחזורים חדשים של חזנים מצליחים הודות לסגנון ההוראה האישי שלו, כיתות האמן וההרצאות הגדושות בידע ובניסיון רב שנים. בנוסף לכך, נפתלי הרשטיק משמש בחזנות בימים נוראים בבית הכנסת הכוראלי במוסקבה מאז פרישתו מבית הכנסת הגדול בירושלים.
שחפית ורדרדת
סטטוס
בסוף המאה ה-19, שחפיות אלו ניצודו בשל נוצותיהן ששימשו לקישוט כובעים. לאחרונה, מספרן ירד באזורים מסוימים עקב תחרות מוגברת וטריפה של שחפים גדולים, שמספרם גדל בתקופה האחרונה. מין זה, נכון לשנת 2019, הוא עוף הים המקנן הנדיר ביותר בבריטניה.
המושבה האירופית הגדולה ביותר, המהווה יותר מ-75% מהאוכלוסייה האירופית, נמצאת באירלנד, באי רוקביל שבמחוז דבלין. בשנת 2013, 1,213 זוגות קיננו ברוקאביל. המושבה באגם ליידי'ס איילנד, מחוז וקספורד, גם היא בעלת חשיבות מכרעת, כאשר 155 זוגות מקננים שם בשנת 2013.
נפתלי הרשטיק
ביוגרפיה
ב-13 ביוני 2007 ניצח על קונצרט לכבודו של פרופסור אבי רביצקי, בביצוע מקהלת מכון ת"א לחזנות, בהשתתפות המעבד המוזיקלי והפסנתרן ריימונד גולדשטיין, ובהנחית המנהל האומנותי ד"ר מוטי פרידמן.
שחפית ורדרדת
סטטוס
הודות לאתרי הקינון המוצנעים בחלקם, אספקת תיבות קינון הוכיחה הצלחה דרמטית בשימור, כשהשחפיות מסתגלות אליהן בקלות רבה. זה מביא לעלייה בפרודוקטיביות הרבייה עם ההגנה שניתנת לצעירים מפני עופות טורפים כמו שחפים צפוניים. במושבה אחת באי קוקט, נורת'מברלנד, האוכלוסייה עלתה מ-25 זוגות (1997) ל-92 זוגות (2005) לאחר שסופקו תיבות. אמצעים דומים ננקטו במושבות השחפיות של אנגלסי יחד עם פינוי צמחייה, במיוחד חלמיות. בשנת 2018, לראשונה מזה יותר מעשור, זוג הוציא שני אפרוחים בסקריס, מחוץ לאנגלסי, לאחר פרויקט של RSPB במהלך שנים קודמות שכלל שמירה, תיבות קינון חדשניות שהוצבו באופן אסטרטגי מסביב לאיים יחד עם פתיונות המשמיעים הקלטות של השחפית הורדרדת קריאות ודגמי עץ בעבודת יד.
נפתלי הרשטיק
ביוגרפיה
הופיע בקונצרטים רבים במקומות נחשבים ברחבי העולם, כגון בית האופרה של סידני, ובמקומות רבים נוספים.
שחפית ורדרדת
סטטוס
באנגליה סומנה השחפית הורדרדת להגנה במסגרת תוכנית הפעולה הלאומית למגוון ביולוגי של הממשלה הרשמית. אחת הסיבות העיקריות שניתנו בתוכנית הבריטית לאיום על המין היא התחממות כדור הארץ, שיוצרת שינוי בחלוקת הפרופיל האנכי עבור מיני הדגים המהווים את מקור המזון שלה. השחפית הורדרדת היא אחד המינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירו-אסייתים (AEWA).
נפתלי הרשטיק
ביוגרפיה
עבד עם מקהלת רינת והוציא אתה שלושה אלבומים ("מסורת קניגסברג", "מסורת דנציג" ו"הימים הנוראים").
שחפית ורדרדת
סטטוס
שירות חיות הבר הקנדי סיווג את השחפית הורדרדת כמין מאוים. משרד הפנים של ארצות הברית סיווג את האוכלוסייה צפון-מזרחית בסכנת הכחדה ואת האוכלוסייה הקריבית כמאוימת.
נפתלי הרשטיק
תיאור
קול הטנור הדרמטי המלא והאיכותי של נפתלי הרשטיק יחד עם תרבות השירה הקלאסית ויכולת הביצוע שלו הפכו אותו לאמן ייחודי. הקלטותיו המגוונות הן בסגנון המזרח-אירופאי והן המערב-אירופאי מבוצעות בדייקנות מוזיקלית ואינטרפרטציה בעלת עומק והשראה.
במשך תקופת כהונתו בבית הכנסת הגדול בירושלים הלחין ועיבד עשרות מנגינות ורצ'יטטיבים לתפילות שנערכו שם (בשיתוף פעולה עם ריימונד גולדשטיין) למקהלת בית הכנסת (בניצוחו של אלי יפה) והתווה סגנון תפילה ייחודי המשלב את החזנות המסורתית על כל גווניה עם כיווני מוזיקה עדכניים, תוך הקפדה על פרשנות מדויקת ונאמנות למילה הכתובה ולנוסח התפילה. עד היום מקהלת בית הכנסת משתמשת במרבית ההלחנות והעיבודים של הרשטיק וגולדשטיין.
תחום מוזיקלי נוסף של הרשטיק הוא הניצוח. אחד ההישגים שלו הוא מקהלת המכון בהדרכתו ובניצוחו. המקהלה התפרסמה בזכות הצליל המיוחד שהוא מפיק ממנה והפרשנות המוזיקלית הניתנת למגוון היצירות הרחב המבוצע על ידה. איכות המקהלה על שלל סולניה הפך אותה למבוקשת והיא יוצאת תכופות לקונצרטים ברחבי תבל.
משפחתו
הרשטיק נשוי לאלקה לבית קליין ואב לשני בנים ושלוש בנות. מתגורר בשכונת רחביה בירושלים. שרגא הרשטיק, בנו הבכור של נפתלי, מלמד במכון תל אביב לחזנות בניהול אביו, ובנו הצעיר, המתגורר בניו-ג'רזי, הוא החזן הידוע נתנאל הרשטיק, חזן בית הכנסת של המפטון (לונג איילנד, ניו יורק). הרשטיק הוא קרוב משפחה של הרב שלמה דיכובסקי.
נכדו, שלמה זיכל, השתתף בעונה השנייה של תוכנית הריאליטי "בית ספר למוסיקה". הופיע עם סבו בעולם בתי הכנסת שבו שימש כחזן בימים הנוראים. שלמה אף השתתף בתוכנית שירה "הכוכבים של צה"ל" בהובלת עידן רייכל בעת שירותו הצבאי כלוחם בחטיבת כפיר.
מתלמידיו
ועוד חזנים רבים וידועי שם המשמשים בחזנות במקומות רבים ברחבי העולם.
דיסקוגרפיה
מבין התקליטים והדיסקים של נפתלי הרשטיק:
שמע ישראל (1975), סליחות (1984), תפילות מירושלים (1985), מסורת דנציג (1987), מסורת קניגסברג (1987), סליחות (1990), נפתלי הרשטיק - המיטב (1994), מקהלת בית הכנסת הגדול בירושלים (1997), קול תפילה (1997), ירושלים של תפילה (1997), המיטב בהופעה (2000), משפחה אחת (2003), שירי יוסל'ה (2003), דער חזן (2015), ועוד תקליטים רבים, בהם הוטבע קולו של נפתלי הרשטיק.
הסיעה הסוציאל-דמוקרטית
הסיעה הוקמה בידי אריה (לובה) אליאב ומרשה פרידמן ב-27 בינואר 1976 לאחר שפרשו מסיעת יעד (שהוקמה אף היא במהלך הכנסת השמינית, כאיחוד בין סיעת רצ לחבר הכנסת אריה אליאב שפרש מהמערך).
ב-3 בפברואר 1976 שונה שם הסיעה ל"סיעה סוציאליסטית עצמאית".
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית נפרדו דרכיהם של חברי הסיעה: אליאב הצטרף לתנועות השמאל מוקד, מר"י, וכמה חברים בולטים מהפנתרים השחורים על מנת ליצור את מחנה של"י, במסגרתה נבחר לכנסת התשיעית, ואילו פרידמן התמודדה בראשות "מפלגת הנשים", שלא עברה את אחוז החסימה
פבל וולברג
פבל וולברג (נולד ב-6 בספטמבר 1966) הוא צלם ואומן חזותי. זוכה פרס ליאון קונסטנטינר של מוזיאון תל אביב לשנת 2005, השתתף בהביאנלה של ונציה ה-52 ב-2007. מאז 1994 מציג בתערוכות יחיד וקבוצתיות בישראל וברחבי עולם. עבודותיו פורסמו בעיתונים ובכתבי עת בישראל ובעולם, כגון הארץ, הניו יורק טיימס ודר שפיגל.
ביוגרפיה
נולד בלנינגרד, בגיל 7 עלה עם אמו וסבתו לישראל והתגורר בבאר שבע. בשנת 1994 וולברג סיים לימודי צילום בבית הספר לצילום קמרה אובסקורה בתל אביב. התערוכה הראשונה שלו הוצגה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית ב-1995. מאז הוצגו עבודותיו במוזיאונים ובגלריות ברחבי העולם. בין השאר תערוכות יחיד במוזיאון תל אביב, המוזיאון היהודי בברלין, המוזיאון היהודי של ניו יורק ובית ג'ורג' איסטמן בניו יורק. וולברג המיוצג מזה שנים רבות על ידי גלריה דביר בתל אביב וגלריה אנדראה מייזלין בניו יורק, השתתף ב-2007 בביאנלה של ונציה. הוא זכה בפרס ליאון קונסטנטינר של מוזיאון תל אביב לאמנות ב-2005 ובפרס הצילום העולמי של סוני ב-2014. מאז 1997, עבד עבור עיתונים, כתבי עת וסוכנויות ידיעות, כגון, עיתון הארץ וניו יורק טיימס. צילומיו פורסמו בכתבי עת ומגזינים כמו דר שפיגל, ווג, סטילטו וכו'. מאז 2010, וולברג עובד על פרויקטים לאמנות באתיופיה ביפן ובמדינות ברית המועצות לשעבר. "הוא העד שהייתי רוצה שיהיה שם במקומי", אמר עליו הצלם אלכס ליבק ב"הארץ" (אלי ערמון אזולאי 22.4.2012). מלחמה, צבא, טרור, אינתיפאדה, חרדים וחילונים, חצרות חסידים ואזורי הבילוי של תל אביב - כל אלה נלכדים במצלמתו של וולברג בתמונה רחבה ואף פנורמית.
מיכה בר עם, חתן פרס ישראל לצילום מצוטט בכתבתה של תמר רותם ב"הארץ" ("ראה את האור" 13.2.2007) על פבל וולברג: "הוא מצליח להראות שצילום חדשות יכול להפך לצילום אייקוני. שהפנומן הצילומי עוסק לא רק בדיווח אלא יוצר דימויים". ואילו עוזי צור מעיד עליו באותו מאמר: "באחד מימי העתיד יהיו צילומי המופת של פבל וולברג דברי הימים שלנו. וולברג יותר מתמיד לוכד את נשמת המקום והזמן כאמן ומתעד". וולברג אב לשניים.
InstallCore
InstallCore היא תוכנה ופלטפורמת ניהול עבור יצירת תוכנות התקנה ניידות, בפורמט קובצי ההרצה PE, עבור מערכות ההפעלה חלונות ו-Mac OS X. הפלטפורמה נועדה בעיקר לפריסה יעילה של תוכנות שונות מבוססת רשת. לדברי החברה המפתחת -ironSource, אתר JDownloader.org משתמש בשירותי התוכנה ו-InstallCore מנהלת כיום כ-100 מיליון התקנות בכל חודש.
התוכנה היא מוצר הליבה של חברת ironSource אשר משרדיה הראשיים בתל אביב, יחד עם משרדים בסן פרנסיסקו, קליפורניה בארצות הברית, ובייג'ינג.
החברה מציעה שירותים בתשלום, יישומי שולחן עבודה ללא תשלום או עסקים במודל freemium הפלטפורמה מקצרת לכאורה את זמן ההורדה, ומקלה על חוויית ההתקנה.
תמר רותם
תמר רותם (נולדה ב-10 בינואר 1965) היא עיתונאית, סופרת, מבקרת ספרות ועורכת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בחיפה וגדלה בבני ברק, בת למשפחה חרדית בת 7 ילדים. אמה היא הסופרת יהודית רותם. בוגרת סמינר בית יעקב ע"ש שצ'רנסקי בתל אביב. בוגרת תואר ראשון בספרות ובבלשנות אנגלית באוניברסיטת בר-אילן, בוגרת תוכנית העמיתים של עלמא בית לתרבות עברית. ב-2022 זכתה בפרס שר התרבות לסופרים בראשית דרכם על ספרה "מעבר לים" (שוקן).
ב-1996 החלה לכתוב במקומון "צומת השרון" של רשת שוקן וערכה את מגזין הפנאי שלו. ב-1997 החלה לעבוד בעיתון "הארץ", כעורכת-משכתבת ולכתוב מדור חינוך. מראשית שנות ה-2000 סיקרה את החברה החרדית בעיתון "הארץ" והתמקדה בין השאר בתהליכי שינוי בחברה זו ובמתח בין הקצנה לפתיחות, שמרנות ומודרניות. הפנתה זרקור לבעיות החברה החרדית, העוני, מצוקת הדיור, הנשירה, האפליה כלפי ספרדים, מצוקות הנשים החרדיות, אלימות נגד נשים ומסורבות גט. התמחתה בקבוצות חרדיות קיצוניות. חתומה, בין היתר, על גילוי נשות הטליבאן. מנגד ליוותה מקרוב את מהפכת ההתמקצעות וההשכלה בציבור החרדי ואת היציאה בשאלה של יחידים ומשפחות. בשנים אלה כתבה גם כתבות מגזין ופרסמה ראיונות ומאמרי דעה. ב-2013–2015 הייתה כתבת התרבות של מוסף גלריה וסיקרה תיאטרון ומחול וכן כתבה ביקורות ספרות.
מאז 2016 היא כתבת עצמאית, כותבת ועורכת ספרים, מפרסמת ביקורות ספרות במוסף ספרים בהארץ וכן כותבת פרוזה.
ב-2021 ראה אור ספרה הראשון, "מעבר לים" שראה אור בהוצאת שוקן. הרומן - המבוסס על מכתבים משפחתיים ומסמכים רבים - מספר על חמש שנים שבהן עשה האמן נחום גוטמן בבירות האמנות הסוערות של אירופה בראשית שנות ה-20 של המאה העשרים ומשרטט את דיוקן האמן כאיש צעיר. בתחקיר טקסטואלי ראשון מסוגו חשפה לראשונה את דמותה של פ"פ, הלוא היא פרידה פליגלמן, אהובתו של גוטמן שהייתה אנתרופולוגית וסופרג'יסטית פורצת דרך. הצעירה האמריקאית היהודייה שגוטמן קשר עמה את חייו באותן שנים מאירה את דמותו של האמן באור חדש.
חיים אישיים
מתגוררת בתל אביב-יפו, אם לשניים.
סייקו מיוזיק
סייקו מיוזיק, הידועה גם בשם סייקו רקורדס והייתה ידועה בעבר בשם אס רקורדס, היא חברת תקליטים בריטית שנוסדה על ידי איל המוזיקה הבריטי סיימון קאוול. זוהי חברת בת של חברת סייקו של קאוול.
היסטוריה
לסייקו מיוזיק משרדים בלונדון ובלוס אנג'לס והיא מייצגת כמה אמנים. לסייקו יש את הזכות הבלעדית להחתים את הזוכים והפיינליסטים של התוכניות האקס פקטור ו-Got Talent. אלבום הבכורה של סוזן בויל, "I Dreamed a Dream", מכר למעלה מ-9 מיליון עותקים, מה שהפך אותו לאחד האלבומים הנמכרים ביותר בעשור האחרון וההוצאה המצליחה ביותר של סייקו עד כה. בין השנים 2004 ל-2009 השיגה Il divo ארבעה אלבומים רבי מכר ובשנת 2007 הפכה ליאונה לואיס לאחת ממנצחי תוכנית הכישרונות המצליחה ביותר כאשר הסינגל השני שלה, "Bleeding Love", והמוביל מתוך האלבום Spirit הגיע ל-9 מיליון מכירות גלובליות.
בשנת 2010, סייקו החלה לגוון על ידי הוספת מפיקים/זמרים-יוצרים כמו לברינת'. סוון גוטצ'ה, שכתב במשך כמה שנים לאמני החברה, הפך גם למנהל והקים מיזם משותף עם החברה, קנאני סונגס. סייקו החלה גם ליצור שיתופי פעולה הדוקים יותר עם עוד מותגים של סוני מיוזיק אנטרטיינמנט בבריטניה. לראשונה נכנסה סייקו להסכם עם חברת קולומביה רקורדס על חוזה הקלטות משותף עם זוכה האקס פקטור, מאט קרדל.
אמנים
כמה מהאמנים שהוחתמו בחברה על ידי קאוול, כמו הלהקה וסטלייף, שיחררו את המוזיקה שלהם באמצעות אז רקורדס, חברה אחרת שהקים קאוול שאת חלקו מכר אז לברטלסמן מיוזיק גרופ בשנת 2003. סייקו מיוזיק החלה לשחרר מוזיקה כחברת תקליטים בשנת 2004.
גנבה וזכויות יוצרים
סייקו מיוזיק ואמניה היו מטרות של פריצה בלתי חוקית בכמה הזדמנויות נפרדות. בשנת 2009, לקראת יציאת אלבומה השני של ליאונה לואיס, Echo, מספר הקלטות דמו לא גמורות ושירים שנגנזו מהפרויקט הודלפו לרשת. חקירה נפתחה על ידי הפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית (IFPI), ועבדה עם חברת התקליטים והמשטרה כדי לזהות את האחראים. אלכסנדרה בורק הייתה גם היא למטרה, לאחר ששתי גרסאות דמו לשירים מאלבום הבכורה שלה, Overcome, דלפו לפני יציאת האלבום. בסוף מרץ 2010 דווח כי סייקו הותקפה שוב על ידי האקרים שהצליחו להשיג 14 מהקלטות האולפן של בורק, שלא יצאו לאור עד כה, וכן 26 שירי דמו של לואיס.
בעקבות אירוע ההדלפות השני, קאוול יצר קשר עם ה-FBI כדי למצוא את האשמים. ההדלפות כללו גרסה שהוקלטה לשיר "All Night Long" של בורק בהשתתפות הראפר האמריקאי פיטבול, אשר הפך להיות הסינגל השלישי של הזמרת במרץ 2010. מאוחר יותר נחשף בשנת 2011 ששירים שהוקלטו עבור האלבום Echo נגנבו על ידי ההאקר הגרמני, דניז איי, הידוע גם בשם DJ Stolen. ביולי 2010 הוגשה תלונה פלילית נגד דניז איי בגין "פרסום שירים פרוצים באינטרנט." בין השירים המופיעים בתלונה היה אחד שנקרא "Pulse", שתואר באותה תקופה כשיר חדש של לואיס. DJ Stolen נכלא למשך 18 חודשים ביוני 2011.
בשנת 2011, סייקו מצאה את עצמה מובאת לבית המשפט בגין גנבה ספרותית לאחר שפורסם כי שיר חדש של לואיס בשם "Collide" העתיק באופן משמעותי את "Fade Into Darkness", שיר של הדיג'יי השוודי אביצ'י. אביצ'י תבע את האמנית וחברת התקליטים והמשפט התקיים בבית המשפט העליון בבריטניה רגע לפני שיצא השיר לאור. עם זאת, התיק נפתר מחוץ לכותלי בית המשפט בכך שיצא השיר לאור כסינגל משותף בין שני האמנים ב-4 בספטמבר 2011. בפברואר 2013 הוכרז כי להקת ואן דיירקשן תוציא לאור גרסת כיסוי לשיר "One Way or Another" ו"Teenage Kicks" " כסינגל בשנת 2013. עם זאת, גרסה לא גמורה של השיר הודלפה לרשת וב-7 בפברואר 2013 סייקו פתחה בחקירה. דובר אמר לעיתונות כי "מאכזב מאוד שהשיר הודלף וכעת אנו בודקים את העניין".
Beauty Marks
Beauty Marks (בעברית: נקודות חן) הוא אלבום האולפן השביעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית סיארה. האלבום יצא לאור ב-10 במאי 2019 על ידי חברת התקליטים ביוטי מארקס. מתוך האלבום יצאו חמישה סינגלים.
האלבום הגיע למקום ה-87 במצעד הבילבורד 200.
הרמן קורץ (פוליטיקאי)
קריירה קדם פוליטית
קורץ, שהיה נשוי לחולדה ברטה, בתו של המנעולן אדולף רופ, נפטר בשנת 1980 ממש לפני גיל 83 בעיר הולדתו.
קריירה פוליטית
הרמן קורץ, שהצטרף לשירות Parti socialiste romand bienne (PSR), לשעבר רובע עצמאי, היום חלק ממפלגה כולה (SP-PS Biel / Bienne), כיהן כחבר מועצת העיר ביל בין השנים 1933 ל-1940 ומשנת 1945 עד 1947, וב-1946 כיהן כנשיא. בשנת 1948 נבחר למועצת עיריית ביל, שם כיהן במשרה מלאה כמנהל כספים עד שעזב ב-1960. בשנת 1951 העם בחר בו למועצה הלאומית, בה היה חבר עד 1955.
הרמן קורץ שימש גם כנשיא גוף הפיקוח. בנוסף, הוא היה חבר בוועד המנהל של ברנישה קראפטוורקה AG ומשנת 1931 עד 1974 היה נשיא דירקטוריון חברת הדפוס השיתופית ביל.
מחויבותו הפוליטית התמקדה במיוחד בהכשרה מקצועית מסחרית ובניית דיור שיתופי.
קורץ, שהיה נשוי לחולדה ברטה, בתו של המנעולן אדולף רופ, נפטר בשנת 1980 ממש לפני גיל 83 בעיר הולדתו.
צליבת ישו
לפי ארבע הבשורות בברית החדשה, צליבת ישו ומותו על הצלב, הם האירועים שסיימו את חייו הארציים לקראת קימתו לתחייה. הצליבה היא התרחשות מכוננת ובסיסית בתאולוגיה הנוצרית - מותו של ישו על הצלב מסיים את ייסוריו ("הפסיון"), ונחשב, יחד עם תחייתו, לשלב הכרחי בדרך לגאולת בני האדם. בשל חשיבותה העניקה הצליבה לנצרות את סמלה - הצלב.
הנצרות רואה נבואות רבות בתנ"ך כמכוונות לביאת ישו ולצליבה. אחת המוכרות שבהן היא בספר ישעיהו, והיא מפורשת בנצרות כמתייחסת לישו, בייחוד בדימויו כשה האלוהים הנושא את חטאת העולם:
לפי המסורת הנוצרית התרחשה הצליבה בגבעת הגולגולתא, ששכנה בתקופת בית שני מחוץ לחומות ירושלים. בדרך כלל מזוהה מיקומה של הגבעה בכנסיית הקבר שברובע הנוצרי, הנחשבת לאחת הכנסיות החשובות והקדושות ביותר בעולם.
באשר לאמיתותו ההיסטורית של האירוע נחלקות הדעות. צליבה הייתה שיטה מקובלת להוצאה להורג בעת העתיקה, וסביר שצליבת ישו, כמו עצם קיומו, היא עובדה היסטורית. התומכים בכך מציינים כי ברי שהנוצרים המוקדמים לא בדו את האירוע, שכן באימפריה הרומית נלוו בושה וקלון להוצאה להורג בדרך זו. בנוסף, הרומאים נהגו לצלוב מורדים, ואשמתו של ישו הייתה בכך שטען לכאורה לתואר "מלך היהודים". מאידך, יש הסוברים כי אין די במקורות התיאוריים המעטים על מנת לבסס את האירוע כאמת היסטורית. לצד זאת, צליבה הייתה אירוע נפוץ במאה ה-1, ובאותה עת לא היה ייחוד שהצדיק דווקא את הנצחת צליבתו של ישו. עוד טוענים המפקפקים בהתרחשותה של צליבת ישו, כי הצלב הופיע כסמל דתי עוד לפני הופעת הנצרות, וכן כי האירוע לא זכה להנצחה פלסטית, אמנותית או אחרת, עד המאה ה-5.
הצליבה
ארבע הבשורות מתארות את האירוע בדרכים שונות, מוסיפות וגורעות פרטים, אך מכולן עולה סיפור דומה. בעקבות הסעודה האחרונה, שהתרחשה לפי המסורת ביום חמישי בערב, נעצר ישו בגת שמנים. הוא נחקר בפני הסנהדרין ולאחר מכן נשפט על ידי נציב יהודה, פונטיוס פילאטוס, באשמת התחזות למלך היהודים (מעין מרד) ונידון למוות בצליבה. הוא הוכה, עונה, הוכתר בכתר קוצים, וצעד לאורך ויה דולורוזה, נתיב הייסורים, עד לגולגולתא.
ישו נצלב בערב פסח, ביום שישי המונצח כיום שישי הטוב. לפי מתי ומרקוס, הוא נצלב בין שני "פריצים" ("שודדים"). בבשורה על-פי לוקס נאמר כי השניים היו "אנשי בליעל" (פרק 23, 33), ואילו יוחנן כותב הבשורה נוקט בלשון "שני אנשים" (פרק 19, 18). עם זאת, במהלך השנים זוהו השניים כשני הגנבים. אף שהברית החדשה אינה נוקבת בשמותיהם, הם ידועים כדיסמס הקדוש, "הגנב הטוב" שהכיר בישו וחזר בתשובה, וקוסמס, אשר לעג לו (אם כי לפי מתי, בתחילה לעגו לו שניהם). סיפור המעשה בשני הגנבים מקיים לפי המסורת את הכתוב ב -.
שלב הצליבה מתואר ב"הבשורה על-פי מתי" כדלקמן: הברית החדשה מייחסת את האמור בתהלים כ"ב כתיאור פרה-פיגורטיבי המתייחס למעמד הצליבה:
דבר אשמתו של ישו שנכתב מעל ראשו - "ישוע הנצרי מלך היהודים" - מופיע בגרסאות שונות בכל ארבע הבשורות. לוקס ויוחנן מציינים כי הכיתוב הופיע בשלוש שפות - עברית, יוונית ולטינית - ויוחנן אף הוסיף שפילאטוס עצמו רשם את הכיתוב:
הנוסח הלטיני של הכיתוב - "IESVS•NAZARENVS•REX•IVDÆORVM" - מסומן בדרך כלל בראשי התיבות "INRI", והוא מוטיב רווח ביצירות אמנות רבות המתארות את האירוע.
שלוש הבשורות הסינופטיות מדגישות את לעגו של ההמון לישו בהיותו על הצלב. כך לדוגמה בבשורה על פי מתי: לפי הברית החדשה, עולה גם תיאור זה בקנה אחד עם האמור בתהלים, במזמור כ"ב:
לעג ההמון נתפס כמבליט את צדיקותו של ישו ואת קורבנו למען בני האדם, מרצון חופשי, באופן מכוון ואף שאינם ראויים לכך. התיאור מתיישב היטב עם הגישה התאולוגית הנוצרית המערבית, הרואה בקורבנו של ישו דרגה עילאית של אהבת האדם, ומדגישה את עקרון התמורה:
חשכת הצליבה ומות ישו
מותו של ישו מתואר על ידי שלושת הסינופטים אגב מספר שינויים, הן מבחינת רצף ההתרחשויות והן מבחינת אמרותיו של הצלוב; ואילו יוחנן כותב הבשורה מוסר תיאור קצר בלבד של האירוע. בבשורה על פי מתי נכתב כדלקמן: החשיכה העל-טבעית שנמשכה שלוש שעות באמצע היום, נזכרת על ידי שלושת הסינופטים, ומכונה "ליקוי החמה של הצליבה" או "חשכת הצליבה". היא התרחשה בין השעה השישית (שעת הצהריים לפי השעון הרומאי) לשעה התשיעית (15:00). אוסביוס מקיסריה ציטט בספרו "ההיסטוריה הכנסייתית" את פלגון מטראלס, לפיו בשנה הרביעית של האולימפיאדה ה-202 (32-33 לספירה), אירע ליקוי חמה שטרם נראה כמוהו, ואשר לווה ברעידת אדמה בביתיניה. אוסביוס טען כי ליקוי חמה זה הקביל מבחינה כרונולוגית למעמד צליבתו של ישו. גם טרטוליאנוס אישר את האירוע, שמקורו על-טבעי: חשכת הצליבה נזכרה גם במספר כתבים חיצוניים, דוגמת מעשי פילאטוס, הבשורה על פי ברתולומאוס והבשורה על פי פטרוס. במכתב המתיימר להיות עבודתו של דיוניסוס הקדוש מאראופאגוס, טוען הכותב כי בהיותו בהליופוליס שבמצרים, הבחין בליקוי חמה בלתי צפוי. עם זאת, לא נמצאו תימוכין היסטוריים להתרחשותו של ליקוי החמה המוזכר אצל הסינופטים, ונטען כנגדו שהיה ארוך במידה בלתי סבירה, וכי לא נזכר בכתבים חילוניים, דוגמת אלה של סנקה או של פליניוס הזקן, ואף לא בבשורה על פי יוחנן. אולם נראה כי הטיעון החזק ביותר כנגד התרחשותו של ליקוי חמה בעת הצליבה, הוא כי זו אירעה בפסח העברי, החל בעת שהירח במילואו. במועד זה חוצץ כדור הארץ בין הירח לבין השמש, ועל כן אין הירח יכול להסתיר את אור השמש.
קריאתו של ישו לאל בטרם מותו, כפי שהיא מופיעה בבשורה על פי מתי, מקושרת למזמור תהלים כ"ב: לפי לוקס היה נוסח דבריו של הצלוב: והוא הוטרם במזמור ל"א: רגע מותו של ישו מופיע אצל יוחנן כותב הבשורה באופן לאקוני בהרבה:
לאחר המוות
מתי מוסר את הגרסה המלאה ביותר אודות מספר אירועים על-טבעיים שהתרחשו ברגע מותו של ישו, והצטרפו לחשיכה שפקדה את הארץ: לפי המסורת הנוצרית, אחד הסלעים שנבקעו בעת הצליבה הוא הסלע בכנסיית הקבר הקדוש שעליו ניצב הצלב. סלע זה אכן בקוע, והוא מכונה "סלע אדם הראשון", שכן לפי המסורת קבור זה מתחתיו. רעידת האדמה לה טוען מתי מתקשרת לדבריו הנ"ל של אוסביוס מקיסריה, אולם היא לא נזכרת באף אחת משלוש הבשורות האחרות. מרקוס מאזכר את קריעת הפרוכת ואת דברי שר המאה, לוקס עומד רק על דברי שר המאה ויוחנן שותק בעניין לחלוטין. לפי ספר שמות, תפקידה של הפרוכת היה כדלקמן: קריעת הפרוכת בברית החדשה היא סמל לנתיב חדש ולקשר בלתי אמצעי בין האל לבין כל בני האדם, ולא רק אל היהודים. שוב אין צורך בעבודת הקרבנות בבית המקדש, שכן היא הייתה רק סמל והכנה לקראת קרבנו העילאי של האל עצמו ועתה סרה תכליתה לגמרי.
ההורדה מהצלב
מעמד הצליבה הסתיים בהורדת גופתו של ישו מהצלב. תיאור רווח במיוחד של האירוע באמנות הפלסטית הנוצרית קרוי "פייטה" (באיטלקית - Pietà, "רחמים"). זהו שם כולל ליצירות אמנות שנושאן הוא הצגת מרים, אם ישו כשהיא חובקת את גופת ישו, לאחר ההורדה.
מרקוס מוסר תיאור לקוני של האירוע: לעומתו מוסר יוחנן גרסה עשירה יותר בפרטים באשר לעיתוי ההורדה והסיבה לכך: ההורדה מהצלב לאחר מעשה הצליבה לא הייתה אקט מיידי שהתרחש בהכרח בסמוך לאחר המוות. בצליבה בנוסח הרומי יכול היה הנידון למות לאחר מספר ימים, וגופתו הושארה על הצלב למאכל לעופות אוכלי נבלות. הצליבה לא הייתה רק אמצעי הוצאה להורג, אלא גם דרך להפגנת מעמדו החברתי הנמוך של הצלוב. להורדתו של ישו מהצלב בהקדם נודעת משמעות סמלית המבדילה אותו מנידונים אחרים. ישו אף נבדל משני הגנבים שנצלבו עמו בכך שלא שיברו את רגליו. דבר זה מתקשר לפי הברית החדשה לאמור בספר שמות:. הדקירה ברומח, המכונה "הרומח הקדוש", מופיעה גם אצל מתי, אך שם היא קודמת למותו של ישו. אזכור הדקירה אצל יוחנן מקושר לפי המסורת אל הכתוב בספר זכריה:. הזיקה בין פסוק זה לישו מתבטאת גם בהיותו נצר לבית דוד ובהיותו בן האלוהים. פצע דקירת הרומח הוא אחד מסימני הסטיגמטה (הפצעים שהיו על גופו של ישו בעת הצליבה), והוא מתואר באופן תדיר באמנות הפלסטית הדתית. החייל שדקר את ישו נודע לימים כלונגינוס הקדוש, ומקור שמו הוא ככל הנראה במילה היוונית "לוגכי" (λόγχη) שמשמעותה "רומח". לונגינוס חזר בתשובה לאחר המעשה ולימים מת בעצמו בשל אמונתו. דמותו התאחדה עם הזמן עם זו של שר המאה, שנחשב לעובד האלילים הראשון שהכיר באלוהותו של ישו.
העת העתיקה
הצליבה לא נזכרה במקורות רבים שאינם נוצריים. אחד המוקדמים שבמקורות הלא-נוצריים המאזכרים את האירוע, הוא העדות הפלוויאנית. זהו כינויה של פסקה קצרה בספר "קדמוניות היהודים" שבה מתייחס יוסף בן מתתיהו לישו באהדה, ומכיר בו כמשיח אשר חולל נסים. יוסף בן מתתיהו מציין כי ישו נצלב על ידי פונטיוס פילאטוס וקם לתחייה ביום השלישי, כפי שניבאו הנביאים. העדות נכתבה על ידי כותב שאינו נוצרי כי אם יהודי, כשישים שנים בלבד לאחר הצליבה. בשל כך, ומאחר ש"קדמוניות היהודים" מקובל כספר היסטורי, חשיבותה של העדות לנצרות רבה, והיא רואה בה אימות חיצוני ובלתי תלוי לתפיסתה. היחס לעדות הפלוויאנית נע בין הענקת גושפנקא של אמינות לבין ראייתה כזיוף, העמדה המרכזית במחקר היום היא שמדובר בזיוף כאשר השאלה הנשאלת היא האם כל הקטע הוא זיוף או רק החלקים בו שנראה כאילו הכותב שלהם היה נוצרי מאמין שלא סביר שנכתבו על ידי יהודי שלא האמין בכך שישו הוא המשיח המובטח.
ישו נזכר גם באנלים של ההיסטוריון הרומי טקיטוס, אך בקצרה. בקטע שעוסק בשרפה הגדולה של רומא בתקופת נירון ציין טקיטוס כי ישו נענש בחומרה על ידי פונטיוס פילטוס.
אגאפיוס, מחבר ערבי-נוצרי בן המאה ה-10, כלל בחיבורו את העדות, אך אגב התייחסות מתונה יותר לישו. כתביו, שהתגלו ב-1971, הביאו את החוקרים לאמץ גישת ביניים באשר לאמיתות העדות.
ביהדות
דמותו של ישו נזכרת במקורות יהודיים שונים, ואף פעם לא לטובה. התלמוד הבבלי, המדרשים ו"ספר תולדות ישו", התייחסו לדמות או למספר דמויות בשם זה (יש"ו, ישוע וכיוצא בזה). נראה כי הכוונה בחלק מהמקרים היא אכן לישו הנוצרי, אך בשל הבלבול שמאפיין את הטקסטים, מטילים החוקרים ספק באמיתות חלק מהם.
טקסט שנתפס על ידי רוב החוקרים ככזה שאכן עוסק בישו הנוצרי, מופיע במסכת סנהדרין בתלמוד בבלי (בגרסאות שלא עברו צנזורה):
מאחר שלפי הגמרא, הוצא ישו להורג בידי הסנהדרין, נראה שהשימוש במושג התלייה אינו מקרי, שכן הצליבה אינה עונש המוכר ביהדות. עם זאת, הפועל מופיע גם בברית החדשה במובן "תלוי על הצלב".
"ספר תולדות ישו" הוא ספר עברי שנפוץ בימי הביניים. הוא מספר את קורותיו של ישו בצורה לעגנית, אם כי ההיסטוריונית אורה לימור טענה כי ייתכן שמדובר בפרודיה. לפי הספר, נלכד ישו בידי הצדיק יהודה, המייצג את יהודה איש קריות. הוא נקשר והוכה בשוטים, וכתר קוצים הונח על ראשו. כשביקש מים, נתנו לו חומץ ולעגו לו. אחרי שפסקה הסנהדרין את דינו, נתלה על קלח כרוב, שכן כל העצים סירבו לקבלו.
המקום
הכתבים הנוצריים מזהים את מקום צליבתו וקבורתו של ישו בגבעת הגולגולתא. זיהויה של גולגולתא בכנסיית הקבר ברובע הנוצרי בירושלים מיוחס לפאביה איולה הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס. היא ביקרה בעיר בשנת 326, ולפי המסורת הראה לה מורה דרך מקומי את מקום קברו של ישו ומספר שרידים מהצלב האמיתי. בעקבות כך קידשה הלנה את המקום, ולימים אף הקימה עם בנה במקום את כנסיית הקבר. זיהוי האתר כמקום הצליבה נתמך בארכאולוגיה ובמחקר ההיסטורי, שכן אזור זה שימש מחצבה נטושה בשלהי ימי הבית השני ושכן מחוץ לחומות העיר. גם זיהויו כאתר הקבורה מתקבל על הדעת, שכן "קברי כוכים" יהודיים החצובים בסלע מתקופה זו נראים עד היום במקום. לא כל הנוצרים מקבלים את הזיהוי, ורוב הפרוטסטנטים מזהים את גבעת הגולגולתא עם גן הקבר - מערת קבורה חצובה השוכנת כקילומטר צפונית לכנסיית הקבר, מחוץ לחומות העיר העתיקה של ירושלים.
המועד
רוב הניסיונות לתארך את יום הצליבה הניחו בדרך כלל שהאירוע אכן אירע ביום שישי בשבוע, וחל בחג הפסח (ט"ו בניסן) או בסמוך לו. עם זאת, היו שטענו כי "ערב שבת" הוא לאו דווקא ערב יום השבת אלא "ערב יום שבתון", דוגמת חג. נתון עליו מסכימים כל ספרי הבשורה הוא שישו קם לתחייה ביום ראשון בשבוע, והאמור אצל מתי, כי הוא שהה בקברו שלושה ימים ושלושה לילות (הבשורה על-פי מתי 12, 40) הביא את החוקרים לבחון גם את יום רביעי ויום חמישי בשבוע כמועדים אפשריים (כיום מקובל ששלושת הימים נמנים מיום שישי הקדוש ועד יום ראשון של התחייה). מבחינה היסטורית מוסכם על טווח השנים שבין שנת 26 ושנת 36, תקופת משרתו של פונטיוס פילאטוס בארץ ישראל.
לפי יוחנן, הוציא פילטוס את ישו אל ההמון בצהרי ערב הפסח: לפי גרסה זו, התרחשה הצליבה בערב פסח י"ד בניסן, בין השעות 12:00 ל-15:00, דבר שחפף את שעת התרחשותה לשעת הקרבת קורבן הפסח. הנצרות אכן רואה את הצליבה כתחליף להקרבת הקורבנות, ואת הצלוב כ"שה האלוהים": גם ה, אימץ את הגישה לפיה מועד מותו של ישו היה ב"ערב הפסח".
מאידך, תאריך זה לא מתאים לכאורה לגרסת הסינופטים, מהם משתמע שהסעודה האחרונה הייתה סעודת הפסח. לפי הסינופטים, נצלב ישו ביום החג עצמו ולא בערבו. מספר טענות הועלו בניסיון ליישב את הסתירה, ועיקרן הוא שהסעודה המדוברת לא הייתה סעודת החג כפי שאנו מכירים אותה כיום, אלא סעודה אחרת. נטען כי ייתכן שישו והשליחים סעדו מוקדם מהאחרים בגלל הקפדתם על לוח השנה של האיסיים שבו פסח חל תמיד ביום רביעי, או לוח השנה המצרי הירחי שבו החודש מתחיל ביום מולד הלבנה שהוא יום או יומיים לפני ליל הראייה שבו מתחיל החודש העברי. אולם הטיעון העיקרי הוא, כי באותה עת נהגו שתי סעודות פסח שונות - אחת בערב י"ד בניסן והשנייה בערב הפסח עצמו:
התומכים בגישה זו מציינים, כי לפי מתי ומרקוס עצמם, החליטו הכוהנים הגדולים, הסופרים וזקני העם ללכוד את ישו: נוסף על כך, אין בתיאור הסעודה האחרונה דבר ממנהגי הסדר. אדרבא, ישו ותלמידיו אכלו לחם ואין אזכור של אכילת קורבן הפסח.
כך או כך, ברי כי הגרסה לפיה נצלב ישו בצהרי חג הפסח, אחד משלוש רגלים ויום שבתון, אינה מתיישבת עם ההיגיון, ולכן:
לפי חישוביו של אייזק ניוטון, אירעה הצליבה ביום 23 באפריל 34, אולם חישובים שנערכו בשנת 1990 ומאוחר יותר קבעו את מועד האירוע ליום שישי, 3 באפריל 33.
צליבת ישו באמנות
צליבת ישו, על שלביה השונים, כמו הפסיון, ולמעשה כמו כל חייו, היא נושא בעל חשיבות מרכזית בתולדות האמנות הנוצרית והאמנות האירופית והמערבית בכלל. המעמד זכה לתיאור נרחב בכל האמצעים האמנותיים הוויזואליים כמו ציור ופיסול, וכן במוזיקה ובספרות. קיימים מספר נושאים פופולריים במיוחד ממעמד הצליבה, החל ב"נשיאת הצלב" דרך "קבוצת הצלב", וכלה ב"הורדה מהצלב" וב"פייטה". נוכחותה של הבתולה לרגלי הצלב, יחד עם מרים המגדלית ולעיתים גם עם מרים אחות יוסף, הוא נושא בו עסקו אמנים רבים, וכך גם שלב דקירתו של ישו ברומח הקדוש. העיסוק בנושא לאורך מאות שנים, הביא לכך, שמעבר לערך האמנותי של היצירות השונות, נודע להן ערך דוקומנטרי רב, שכן הן מאפשרות השוואה מעמיקה של התפתחות האמנות וסגנונותיה לאורך מאות שנים, ונותנות מושג אודות נורמות תרבותיות וחברתיות לאורך התקופות השונות.
איקונוגרפיה
ההוצאה להורג בדרך של צליבה בוטלה באימפריה הרומית בידי קונסטנטינוס בשנת 315, והופיעה בתבליטים אומנותיים החל מהמאה ה-5. ניתן לחלק את ייצוג המעמד למספר נושאים: ישו על הצלב לבדו, בין היתר בצורת קרוסיפיקס, ישו על הצלב ודמויות נוכחות נוספות, או קבוצת דמויות שבה נכללים בדרך כלל גם שני הגנבים, הבתולה ומריה מגדלנה, ולעיתים גם מרים אחות יוסף, חיילים רומים ועוד. פעמים רבות כוללים תיאורים אלה התייחסות גם לסביבה הגאוגרפית וכן לגרמי השמים, לעננים ולאיכות האור. כך או כך, ישו ניצב תמיד במרכז ההתרחשות, ודרך תיאורו התפתחה במשך למעלה מ-1,600 שנות אמנות.
על התיאורים הפלסטיים המוקדמים ביותר של המעמד עליהם ידוע, נמנים קופסת שנהב המתוארכת לעשור השלישי של המאה ה-5, אשר שמורה במוזיאון הבריטי בלונדון, ותבליט על דלת בבזיליקת סנטה סבינה ברומא. הדלת עשויה עץ ברוש ומתוארכת למועד בניית המבנה במאה ה-5. בדלת 18 משטחים שהשתמרו מתוך 28 משטחים שהיו בה במקור, ואחד מהם מתאר את צליבת ישו באופן ייחודי. ישו ושני הגנבים ניצבים על הקרקע ורגליהם לא ממוסמרות. ישו ניצב במרכז והוא גדול בהרבה משני הגנבים שמשני צדדיו. עיניו פקוחות לרווחה, שיערו ארוך והוא עטור זקן. הבעת פניו ותנוחת גופו אינם מקרינים סבל. בניגוד למראה המקובל, ידיהם של כל הדמויות שמוטות מעט מתחת לגובה הכתפיים, בתנוחה קרובה יותר לתנוחת "אורנס" (Orans) מאשר לתנוחת צליבה. אולם הפרט הייחודי ביותר בתבליט הוא היעדרם של הצלבים. מרגרט רובין ג'נסין (Jensen), בפרשנותה על דימויי צליבת ישו המוקדמים, טוענת כי בתקופה מוקדמת זו מעידים התיאורים על חוסר מרכזיותם של דימויי הצליבה בתרבות הנוצרית המתפתחת. בהצגת ישו כסובל, מציינת ג'נסין, יש משום הפחתה בערכו של האל, או שדימוי זה היה טעון רגשות עזים מדי בעבור הנוצרים בני התקופה ולכן הושם דגש על ייצוג חלקי בלבד של הסיפור.
בימי הביניים החל הקרוסיפיקס, צלב שעליו דמותו של ישו בתנוחת צליבה, להופיע יותר ויותר. תחילתו בציור ישו על הצלב לבדו, ורק עם הזמן הוא הפך לעצם אמנותי ודתי בעל עומק תלת-ממדי. הקרוסיפיקס הפך בהדרגה לסמלה של הדת הנוצרית, לצדו של הצלב עצמו. בתחילה רווח תיאור האירוע תוך הצגת צדו האלוהי של ישו, תיאור המכונה "ישו המנצח" (Christus triumphans). בסגנון זה נראה ישו בוטח, מישיר מבט אל הצופה או נושא את עיניו אל השמים. עיניו פקוחות וגופו אינו מעוות. בשני קצות הצלב נוספו לעיתים תמונות של התרחשויות נוספות מהפסיון, והחל מאמצע המאה ה-13 הוקדשו אלה באופן מסורתי לדמויותיהם של הבתולה ושל יוחנן המטביל.
מוזיקה
החל בימי הביניים ולפחות במאה ה-8, התפתח תחום של מוזיקה דתית נוצרית העוסקת בפסיון. עיקרו בהלחנת מוזיקה לנוסח הכתוב של אחת הבשורות. כתבי היד המוקדמים ביותר שהעניקו הנחיות על דרך הביצוע הם מהמאה ה-9. בתחילת המאה ה-11 הופיע השימוש בקולות שונים ששרו את תפקידיהם של דמויות סיפור המעשה, והדבר נעשה למקובל במאה ה-15, כאשר החל נוהג ביצוע פוליפוני של היצירות. קיימות יצירות העושות שימוש בטקסטים מכל הבשורות, דוגמת הבאת כל הדברים שאמר הצלוב בהיותו על הצלב לפי כל הבשורות. יצירות אלה אינן אסורות, אך לא נעשה בהן שימוש כנסייתי.
במאה ה-17 החל מתפתח נוהג של כתיבת פסיונים בסגנון של אורטוריה. ייתכן שהפסיונים הידועים ביותר מסוג זה הם מעשה ידיו של יוהאן סבסטיאן באך, שהוביל את המגמה. באך כתב יצירה כנגד הנוסח הגרמני של כל אחת מהבשורות - "מתאוס פסיון" (הבשורה על-פי מתי), "יוהנס פסיון" (הבשורה על-פי יוחנן) וכן יצירות לבשורה על פי מרקוס ולבשורה על פי לוקאס. למעשה היו חמש יצירות (לפסיון על פי מתי נכתבו שתי יצירות שונות), ורק שלוש הגיעו לידינו (אחת מהן לא בשלמותה).
כתיבת פסיונים נמשכת גם במאה ה-20. דוגמאות לכך יש ב"פסיון לוקס הקדוש" של קשישטוף פנדרצקי או ב"פסיון יוחנן הקדוש" מאת ארוו פרט (1982). ביצירות אחרות העוסקות בחיי ישו, כמו ביצירתו של אנדרו לויד ובר, "ישו כוכב עליון", יש יסודות של תיאור הפסיון.
יצירה מוזיקלית דתית נוספת היא ה"סטאבט מאטר", הלחנה של מזמור קתולי מהמאה ה-13, המתאר את סבלה של הבתולה בעת הצליבה. מקור שם המזמור בשורתו הראשונה - "Stabat mater Dolorosa" ("עומדת האם מיוסרת"). המזמור הולחן על ידי מלחינים קלאסיים רבים, בהם ז'וסקן דה פרה, אורלנדו די לאסו, אנטוניו ויולדי, ג'ובאני פרגולזי, ג'ואקינו רוסיני, אמנואלה ד'אסטורגה, אנטונין דבוז'אק, קרול שימנובסקי, פרנסיס פולנק וג'וזפה ורדי.
קולנוע וספרות
הסרט "הפסיון של ישו" מאת הבמאי מל גיבסון הופק בשנת 2004 ומתאר את הפסיון כולו. הסרט גדוש בסצנות אלימות רוויות דם והוא נצמד במידה רבה לאמור בבשורה.
סרט המשקיף על חייו של ישו מנקודת מבט הומוריסטית הוא "בריאן כוכב עליון" של קבוצת מונטי פייתון, משנת 1979. הסרט מסתיים במעמד הצליבה, עת ישו ושני הגנבים, בהיותם על הצלב, שרים את השיר האופטימי "Always look on the bright side of life" ("הסתכל תמיד על חצי הכוס המלאה").
ב-1988 יצא הסרט "הפיתוי האחרון של ישו" של הבמאי מרטין סקורסזה. בסרט, לאחר שישו נצלב, מוריד אותו השטן מהצלב כשהוא מחופש לילדה, ומבשר לו כי אינו בן האלוהים-המשיח. הוא זוכה בחיים רגילים ומקים משפחה, אך מגלה את האמת לפני מותו. ישו מגיע למקום הצליבה, מתחנן בפני האל למות כבנו ולמלא את ייעודו כמציל האנושות. הוא מושב מיד אל הצלב ונופח את נשמתו. הסרט מבוסס על ספר יווני בשם זהה מ-1951 (Ο Τελευταίος Πειρασμός) שנכתב בידי ניקוס קאזאנצאקיס, ומתאר את חייו של ישו מנקודת מבטו הוא, כאשר הוא נאלץ להתמודד עם הפיתויים הניצבים בפני בני האדם. הן הסרט והן הספר זכו לביקורת נוקבת.
ספר ידוע נוסף, גם הוא שנוי במחלוקת, הוא "הבשורה על פי ישו" (O Evangelho Segundo Jesus Cristo) מאת ז'וזה סאראמאגו. לפי הספר, מסרב ישו למות כמשיח ומנסה לסכל את תוכניתו של אלוהים, שמבקש לייסד דת חדשה ולהפוך לאלוהי כל העמים ולא רק של עם קטן. לפי הספר, בדבריו האחרונים של ישו, כשהוא על הצלב, הוא מבקש את האדם לסלוח לאל שאינו יודע את שהוא עושה (כהיפוך לדבריו של ישו בברית החדשה בהם ביקש את האל לסלוח להמון).
תיאור פיוטי של הצליבה ניתן בספר "האמן ומרגריטה" של מיכאיל בולגקוב. המדובר בתיאור שהוא סיפור בתוך סיפור, והוא ניתן, לכאורה, על ידי האמן, המדוכא על ידי המשטר הסובייטי האתאיסטי, הכולא אותו בבית חולים פסיכיאטרי. עם זאת, התיאור משתלב בספר כאילו היה חלק מעלילתו, והגיבורים, כמו גם הקורא, חשים כאילו היה זה חלק מהעלילה, וכאילו הם עצמם נכחו באירועים. כמו כן, מציג הספר את סיפור משפטו ומותו של ישו, וכל רובדי הרומן השונים מתאחדים לכלל סיפור אחד. פילטוס מוצג בספר כאדם מר נפש וציני, שאנושיותו של ישו פותחת את לבו, אך חולשתו ופחדנותו מביאים לבסוף למעשה הצליבה, עליו הוא מצטער כל חייו, וגם לאחר מותו.
תיאור חייו של ישו וצליבתו מנקודת ראות יהודית מביא א. א. קבק בספרו "במשעול הצר" (מוסד ביאליק, 1936).
יחסי סוריה–רומניה
יחסי סוריה–רומניה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הערבית הסורית לבין רומניה. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו לראשונה באוגוסט 1955. שתי המדינות חברות מלאות באיחוד מדינות הים התיכון.
אנטוניו פריולי
אנטוניו פריולי (באיטלקית: Antonio Priuli; 10 במאי 1548 - 12 באוגוסט 1623) היה הדוכס ה-94 של ונציה. פריולי כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-7 במאי 1618 ועד פטירתו.
קורות חיים
אנטוניו פריולי נולד בוונציה לג'רולאמו פריולי ולאליזבטה קאפלו. בצעירותו היה פריולי מלח וחייל בצבא לה סרניסימה ועשה חיל בשירותו הצבאי. פריולי נשא לאישה את אלנה בארבאריגו, בת למשפחת אצולה עשירה, ולבני הזוג נולדו 14 ילדים.
בשנת 1618 התמנה פריולי לפרוודיטורה של וגליה. לאחר מותו הפתאומי של קודמו, הדוג'ה ניקולו דונאטו, 35 ימים לאחר בחירתו, נקרא פריולי מוגליה לוונציה על מנת שייבחר לדוג'ה.
פריולי נבחר ב-17 במאי 1618, ארבעה ימים לאחר מותו של דונאטו. הבחירות נערכו במהירות (לא אופיינית) בשל החשש ליציבותה של לה סרניסימה. באותה עת ניסה שגריר ספרד להביא לנפילת הרפובליקה ובמקביל הצי הספרדי התקרב אל העיר. תוך ניסיון לתפוס את הקושרים נאסרו מאות תושבים זרים שהתגוררו בעיר. אמנם הקושרים נתפסו, אולם ככל הנראה גם חפים מפשע רבים נתפסו ועונו עד שהודו בריגול, כאשר בפועל לא היו מרגלים. אחד מהמוצאים להורג בלא עוול בכפם היה אנטוניו פוסקריני, אשר הוצא להורג ב-21 באפריל 1621 לאחר שביקר באירוע בשגרירות ממלכת אנגליה.
כרמה צ'אקון
כרמה צ'אקון פיקראס (בספרדית ובקטלאנית: Carme Chacón Piqueras; נולדה ב-13 במאי 1971 באספלוגס דה ליוברגט שליד ברצלונה - 9 באפריל 2017 במדריד) הייתה פוליטיקאית ספרדית, שרת ההגנה של ספרד בשנים 2008–2011 והייתה האישה הראשונה בהיסטוריה של ספרד שהחזיקה בתפקיד זה.
אנטוניו פריולי
קורות חיים
פריולי נפטר ב-12 באוגוסט 1623 בעקבות מחלה. בשל מחלתו, לא השתתפה ונציה במלחמת שלושים השנים שהחלה בשנת 1623.
כרמה צ'אקון
ביוגרפיה
צ'אקון הייתה בעלת דוקטור במשפטים מאוניברסיטת ברצלונה.
בשנים 1996–1997 שימשה כמשקיפה מטעם "הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה" (OSCE) בבוסניה והרצגובינה ובאלבניה.
עבדה כמרצה למשפט חוקתי וכיהנה כמזכירת החינוך, התרבות והמחקר בוועדה המבצעת של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית. צ'אקון הייתה חברה במפלגת הסוציאליסטים של קטלוניה ושירתה כחברת פרלמנט של פרובינציית ברצלונה מטעם מפלגה זו. הייתה סגנית-יו"ר הבית התחתון של הקורטס חנרלס (הפרלמנט הספרדי) ואחר כך, כיהנה כשרת השיכון בשנים 2007–2008.
באפריל 2008, מונתה לשרת ההגנה בממשלתו של חוסה לואיס רודריגס ספאטרו והייתה לאישה הראשונה שמילאה תפקיד זה. ב-19 במאי 2008 ילדה צ'אקון את בנה, מיגל. בדצמבר 2011 סיימה את תפקידה כשרת ההגנה.
עלווית הרים
עַלְוִית הָרִים (שם מדעי: Phylloscopus nitidus), היא מין של ציפור שיר קטנה בסוג עלווית (לשעבר ממשפחת הסבכיים, כיום במשפחה נפרדת: Phylloscopidae; כאשר הסבכיים משמשים כעל-משפחה) המקננת במערב אסיה וחורפת בתת-היבשת ההודית.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר, עם כתשע תצפיות מאושרות עד היום.
טקסונומיה ואטימולוגיה
שם הסוג Phylloscopus הוא מיוונית עתיקה, מהמילים phullon, "עלה", ו- skopos, "מחפש" (מ- skopeo, "לצפות"). שם המין הספציפי nitidus הוא מלטינית ומשמעותו "זוהר".
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא תוארו תת-מינים שונים.
תיאור
זוהי עלווית בעלת מראה פשוט ולא ייחודי, בגודל 10–11 ס"מ. היא בעלת שני פסי-כנף לבנבנים (לעיתים קרובות רק אחד מהם נראה), חלקיה העליונים בצבע ירקרק משתנה מעמום עד בהיר, צבע צהוב המוגבל בדרך כלל לאזור הפנים, ובמקור החלק התחתון כתום חיוור. היא קרובה מאוד לעלווית הבלטית (Phylloscopus trochiloides) אך צבעה בהיר יותר, והחלקים התחתונים צהובים הרבה יותר. יש לה פס-כנף אחד חזק ואחד חלש, במיוחד אצל הצעירים. סימן הזיהוי הטוב ביותר שלה הוא קריאותיה החזקות, המהירות והתלת-הברתיות "צ'י-סו-ווי".
תפוצה
היא מקננת ביערות הררים גבוהים בצפון טורקיה, בקווקז ובצפון איראן. חורפת בעיקר בדרום הודו, שם היא חופפת במידה רבה לעלווית הבלטית הדומה לה.
סטטוס
למין זה טווח תפוצה נרחב, ומגמות האוכלוסייה מוערכות כיציבות, ולכן המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
נוירומיאליטיס אופטיקה
נוירומיאליטיס אופטיקה (באנגלית: Neuromyelitis optica או בקיצור NMO) הן קבוצת מחלות אוטואימוניות המאופיינות בדלקת חריפה של עצב הראייה וחוט השדרה. מהלך המחלה כולל לרוב רצף של התקפים והפוגות, אך יכול להיות גם רציף ומתקדם בלבד והתסמינים יכולים להיות זמניים או קבועים.
נוירומיאליטיס אופטיקה נגרמת עקב תגובה אוטואימונית כנגד מערכת העצבים. ביותר מ-80% מהמקרים, נוגדנים מסוג IgG עצמיים נגד התעלה aquaporin-4 (הנקראים אנטי-AQP4+) הם הגורם לתגובה האוטואימונית, וב-10-40% מהמקרים הנותרים הם כתוצאה מנוגדני IgG כנגד הגליקופרוטאין MOG. מספר גורמי סיכון גנטיים וסביבתיים מגבירים את הסיכון לפתח נוירומיאליטיס אופטיקה וביניהם מין נקבה (המהווה את גורם היסכון המשמעותי ביותר) ומאפיינים גנטיים כמו אנטיגנים לויקוציטיים אנושיים (HLA) ספציפיים. נוירומיאליטיס אופטיקה מאובחנת באמצעות קריטריונים שעודכנו לאחרונה בשנת 2015 וכוללים בין השאר נוכחות של נוגדנים מסוג AQP4-IgG, קריטריונים קליניים ושלילת אבחנות חלופיות.
נכון להיום, אין תרופה למחלה, אך היא ניתנת לטיפול וחלק מהחולים מחלימים ממנה, בעוד שרבים נותרים עם פגיעה בראייה ובגפיים, שיכולה להיות חמורה לעיתים. הטיפול בזמן התקפים כולל בין השאר טיפול בקורטיקוסטרואידים (כמו מתילפרדניזולון) ופלזמפרזיס. ב-2019 אושרו על ידי ה-FDA תרופות לחולים עם AQP4-IgG הניתנות דרך הוריד, Eculizumab, Inebilizumab ו-Satralizumab.
סודילקוב
סודילקוב (באוקראינית: Судилків נהגה בפי תושביו היהודים סדילקוב) הוא כפר במחוז חמלניצקי שבאוקראינה.
היסטוריה
העיירה סודילקוב הייתה חלק מהאימפריה הרוסית בעת חלוקת פולין השלישית בשנת 1973 כאשר בהמשך עברה לבעלות אוקראינה.
ישנם עדויות לקיום קהילה יהודית במקום החל מהמאה ה-16.
בוגדן חמלניצקי השמיד את הקהילה היהודית במקום בשנת 1654, וכך גם באביב 1919 חיילים אוקראינים ביצעו פוגרום בתושבי העיירה, ואלו ששרדו ברחו מהעיירה.
במפקד האוכלוסין של 1897 מתוך אוכלוסייה של 5,551 תושבים 2,712 היו יהודים. לאחר השואה לא נותרה קהילה יהודית במקום.
לעיירה נודעה חשיבות בתולדות הדפוס העברי, פעלו בה לאורך השנים שישה בתי דפוס עבריים, וספרים תורניים רבים הודפסו בהן בין השנים 1798–1899, כמו כן היו בעיירה מקומות רבים לייצור טליתות, והטליתות היו מפורסמות באיכותן.
היפורתודוס מיסטקינוס
היפורתודוס מיסטקינוס (שם מדעי: Hyporthodus mystacinus) הוא מין של דג גרם ממשפחת הדקריים ותת-משפחת הדקרים. הוא מצוי בטבע במערב האוקיינוס האטלנטי וגם במזרח האוקיינוס השקט. זהו מין השוכן בעומקים של 100 עד 400 מטר מתחת פני הים.
דקר זה יכול להגיע לאורך של 160 ס"מ לזכרים ו-100 ס"מ לנקבות ויכול להגיע למשקל מרבי של 107 ק"ג. הדג בעל גוף עגלגל עם ראש גדול ושרירי בעל לסתות בולטות, מעט מופנות מטה והוא בעל עיניים קטנות. סנפיר הגב מכיל רעמת סנפיר פרוקה נמוכה וסנפירי השת גבוהים יותר וקרובים לזנב השרירי והמעוגל. הדקר בעל גוני חום-שוקולד עם פסים בהירים לרוחבו והצעירים כהים יותר ובעלי פס שחור לצד הזנב. הזכרים מעט יותר גדולים מהנקבות.
הדקר מצוי בטבע לאורך מערב האוקיינוס האטלנטי בין קרוליינה הצפונית ודרומה לפלורידה, מפרץ מקסיקו והים הקריבי שלחופי איי בהאמה וברמודה ודרומה עד לריו דה ז'ניירו בברזיל. הוא נפוץ גם במזרח האוקיינוס השקט לחופי אקוודור ואי הקוקוס שבקוסטה ריקה ואף באיי גלאפגוס.
מין זה שוכן לרוב לאורך המדפים היבשתיים של אמריקה והוא ניזון מדיונונים, דגים אחרים וסרטנים. הוא לא נידוג באופן מסחרי מאחר שהוא מצוי בעומק רב יחסית לדקרים אחרים.
אמור (מחוז)
מחוז אמור (ברוסית: Амурская область; בתעתיק: אמורסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. נמצא במזרח הרחוק הרוסי בדרום-מערבו, כ-8,000 ק"מ ממוסקבה. בדרום גובל המחוז עם סין. מישור נהר אמור מהווה כ-40% משטח המחוז. מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-20 אזורים.
כלכלה
הרכבת הטרנס-סיבירית שנבנתה במאה ה-19 מהווה עורק תחבורתי ראשי של המחוז.
החל משנת 2011 הולך ונבנה נמל החלל האזרחי הראשון של רוסיה, קוסמודרום ווסטוצ'ני שמתוכנן להחליף את בייקונור, וצפוי לסייע לפיתוחו הכלכלי של המחוז כחלק בלתי אינטגרלי מתאגיד רוסקוסמוס ותוכנית החלל הרוסית.
דמוגרפיה
הרוסים מהווים כ-93% מאוכלוסיית המחוז. כ-65% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
Xenix
Xenix (נהגית כ-זניקס) היא גרסה של מערכת ההפעלה יוניקס לפלטפורמות מיקרו-מחשב שונות, שהופסק פיתוחה. הייתה ברישיון של מיקרוסופט, שקיבלה אותו מ-AT&T.
בשנת 1980 שכרה חברת מיקרוסופט את שרותי חברת Santa Cruz Operation (SCO) כדי להסב את גרסה 7 של UNIX, למעבדי 8086. ההיסב נקרא Xenix. החברה המשיכה למכור את המוצר ולפתח אותו. בשנת 1987 איבדה מיקרוסופט עניין ב־Xenix ומכרה את הזכויות ל־SCO, תמורת בעלות חלקית על החברה. מאוחר יותר רכשה SCO את הזכויות הבלעדיות לתוכנה, ובסופו Xenix הוחלף על ידי SCO UNIX (הידועה כיום כ-SCO openserver).
על פי מפתחים של גרסת BSD של יוניקס, בסוף 1980 Xenix "הייתה כנראה הגרסה הנפוצה ביותר של מערכת ההפעלה UNIX, על פי מספר המחשבים בהם היא פעלה". יו"ר מיקרוסופט, ביל גייטס, אמר בשנת 1996, שבמשך זמן רב השתמשה החברה שלו בנפח הגבוה ביותר ברישיון AT&T של יוניקס.
יחסי אוזבקיסטן–איסלנד
יחסי אוזבקיסטן–איסלנד הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אוזבקיסטן לרפובליקת איסלנד.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-25 בספטמבר 1997. ביוני 2022 שוחח שר החוץ האוזבקי עם שגריר איסלנד במוסקבה, האמון גם על היחסים עם אוזבקיסטן. במהלך השיחות נדונו המצב הנוכחי של היחסים הבילטרליים והסיכויים להמשך פיתוח שיתוף הפעולה במישור המדיני, המסחרי, הכלכלי, התרבותי וההומניטרי. הצדדים ציינו את הצורך לחזק את האינטראקציה במסגרת מבנים בינלאומיים, וכן להרחיב את המסגרת המשפטית באמצעות כריתת הסכמים דו-צדדיים חדשים. הצדדים החליפו דעות על כינון שיתוף פעולה בפיתוח חופש התקשורת באוזבקיסטן, וכן על המשך יישום המדיניות של הבטחת שוויון מגדרי, לרבות הגברת הפעילות החברתית-פוליטית של נשים.
תלמה בורדמן
תלמה בורדמן (באנגלית: Thelma Boardman 31 באוקטובר 1909 – 21 באפריל 1978), נולדה בשם תלמה ג'ויס האברד (Thelma Joyce Hubbard), הייתה מדבבת אמריקאית הידועה בעיקר בזכות עבודתה באולפני וולט דיסני, במיוחד כמדבבת של מיני מאוס בשנים 1937–1938 ושוב ב-1941–1942.
ביוגרפיה
תלמה ג'ויס האברד נולדה באזור תעלת פנמה ב-31 באוקטובר 1909, לאדוארד לושיוס ורבקה ססיליה האברד. בשנת 1932 היא עבדה כמנהלת מסע הבחירות של אביה כשהגיש בקשת מועמדות דמוקרטית לקונגרס מקליפורניה. היא נישאה לראסל ארווין דיהל ב-7 ביולי 1929, לפני שהתחתנה עם השחקן טרו איימס בורדמן, איתו נולדו לה שני ילדים. היא החלה לתרום את קולה לדמותה של מיני מאוס כחלק מתוכנית רדיו בשנת 1937. בשנת 1938 עשתה את תפקיד הדיבוב הראשון שלה בסרט בתור המלאך של דונלד בסרט "Donald's Better Self". היא נפטרה ב-21 באפריל 1978 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
מגפת הקורונה בסנגל
מגפת נגיף הקורונה התפרצה בסנגל ב-2 במרץ 2020.
רקע כללי
ב־12 בינואר 2020 אישר ארגון הבריאות העולמי (WHO) כי נגיף הקורונה הוא הגורם למחלת נשימה בעיר ווהאן, מחוז חוביי, סין.
יחס ההרוגים במקרה של COVID-19 נמוך בהרבה מה-SARS בשנת 2003, אך ההעברה גדולה.
ציר זמן
ב -2 במרץ 2020, גבר בן 54 מצרפת היה המקרה המאושר הראשון של COVID-19 בסנגל.
המקרה המאושר השני של COVID-19 היה תייר צרפתי שהגיע לדקר מצרפת.
עד 4 במרץ 2020 מספר המקרים עלה לארבעה, כאשר שני המקרים הנוספים הם אזרחים זרים.
ליגת אפריקה בכדורסל דחתה את תחילת העונה.
ב־10 במרץ אזרח סנגל שחזר מאיטליה נמצא חיובי והפך למקרה החמישי במדינה.
ב־12 במרץ 2020 הוכרזו בסנגל עוד חמישה מקרים נוספים שהיו בני משפחה למקרה מאושר של אזרח סנגל שחזר מאיטליה.
נכון ל 15 במרץ היו 24 מקרים מאושרים בסנגל. סנגל הטילה מגבלות נסיעה וסגרה את בתי הספר למשך שלושה שבועות בתגובה לווירוס הקורונה. הממשלה גם אסרה על התכנסויות ציבוריות במשך חודש, כולל עלייה לרגל מוסלמית ונוצרית.
ב־23 במרץ הכריזה סנגל על מצב חירום.
נכון לסוף ינואר 2021, ישנם בסנגל 592 מתים, ו-25,127 מקרי הדבקה מתוכם הבריאו 20,870.
בניין ג'ין מאו
כשנחנך בשנת 1999 היה השלישי בגובהו בעולם ועד 2008 היה המגדל הגבוה בסין, עת נחנך בסמוך אליו המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי. ביחד עם מגדל פנינת המזרח ומגדל שאנגחאי המרכזי, ג'ין מאו הוא אחד מסימני ההיכר הבולטים בקו הרקיע של פודונג. הוא תוכנן בידי משרד סקידמור, אווינגס ומריל משיקגו, ששיווה לו עיצוב המרמז על מבנה הפגודה המסורתית, וכן על קנה הבמבוק, המסמל צמיחה והתחדשות במסורת הסינית.
פליקס אוטו דסוף
פליקס אוטו דסוף (בגרמנית: Felix Otto Dessoff; 14 בינואר 1835 – 28 באוקטובר 1892) היה מנצח ומלחין גרמני.