cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
That's Rich
לפני האירוויזיון
ב-16 בספטמבר 2021 פתחה רשות השידור האירית את תקופת הגשת השירים לקדם הלאומי. היא נסגרה ב-22 באוקטובר אותה השנה. אל רשות השידור נשלחו 320 שירים, מתוכם שישה בלבד העפילו לשלב הבא. ששת השירים, שביניהם נמנה "That's Rich", הושמעו לראשונה ב-The Ryan Tubridy Show ברדיו RTÉ 1 בין ה-17 בינואר ל-21 בינואר. ב-4 בפברואר 2022 ביצעה סקוליון את "That's Rich" בגמר הקדם האירי, "יורוסונג 2022". היא הגיעה למקום הראשון עם 28 נקודות, ונבחרה לייצג את אירלנד בתחרות האירוויזיון.
באירוויזיון
המהדורה ה-66 של האירוויזיון התקיימה בטורינו, איטליה והורכבה משני חצאי גמר ב-10 במאי וב-12 במאי 2022, ומגמר ב-14 במאי 2022. על פי כללי האירוויזיון, כל מדינה משתתפת, למעט המדינה המארחת וחמש המדינות הגדולות (גרמניה, צרפת, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), נדרשת להיות אחת מעשר המדינות שיעפילו מאחד משני חצאי הגמר לגמר. ב-25 בינואר 2022 נקבע בהגרלת חצאי הגמר כי אירלנד תופיע בחלק השני של חצי הגמר השני.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2022, סדר השירים לחצי הגמר הוחלט על ידי מפיקי התוכניות ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. אירלנד הופיעה עשירית, לאחר קפריסין ולפני מקדוניה הצפונית. ב-12 במאי 2022 ביצעה סקוליון את "That's Rich" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2022. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי. לאחר התחרות התברר כי מיקומה בחצי הגמר היה 15 עם 47 נקודות.
בן של אם אחרת
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי אודות הכיבוש הגרמני באיי התעלה, על אשה מהאי ג'רזי בשם לואיזה גולד (בגילומה של סיגרוב), שמספקת מחסה לעובד כפייה רוסי צעיר הנמלט (בגילומו של ג'וליאן קוסטוב), ומסתירה אותו מהגרמנים בעזרת אחיה הרולד לה דרולינק ואחותה אייבי פורסטר.
הפקה
כריסטופר מנואל ביים את הסרט על פי התסריט של ג'ני לקואט, אחייניתה של לואיזה גולד. חברת סרטי ביל קנרייט הפיקה את הסרט יחד עם דניאל-קונרד קופר.
הצילומים החלו ב-9 בנובמבר 2015 בבאת', סאמרסט. הצילומים התקיימו גם בבניין גילדהול בעיר באת' ובאולפני מערב לונדון.
תחתית
תחתית היא משטח המשמש כמצע עליו מונחות כוסות משקה, במטרה להגן על השולחן שעליו הן מונחות. תחתיות משמשות לעיתים קרובות כוסות בירה בפאבים, ולכן נפוצות גם תחתיות שעליהן פרסומות למשקאות אלכוהוליים. תחתיות מיוצרות ממגוון רחב של חומרים, ובהם שעם, נייר, עיסת נייר, עץ, פלסטיק, זכוכית וכדומה.
התחתיות הראשונות יוצרו בגרמניה ב-1880 בידי פרידריך הורן, וב-1892 ייצר רופרט ספוט את התחתיות הראשונות העשויות עיסת נייר, בדרזדן. מבשלת הבירה הבריטית "ווטני" השתמשה בהן לראשונה בבריטניה ב-1920, כשפרסמה באמצעותן את מוצריה, וב-1931 החלה חברת "קווארמבי פרומושנז" לייצר אותן בהיקף רחב יותר. ייצור התחתיות בארצות הברית החל רק כמאה שנים לאחר המצאתן, ב-1978, בידי חברת "אמריקן קואסטר קומפני". במהלך השנים השתלטה על הענף חברת "KATZ" הגרמנית, שמהווה כיום מונופול בתחום. בשנת 2009 ייצרה החברה כ-75% מתוך 5.5 מיליון התחתיות שיוצרו בעולם באותה שנה, ובכלל זה כשני שלישים מהתחתיות באירופה וכ-97% מהתחתיות בארצות הברית. לחברה מפעלים בגרמניה ובארצות הברית.
עם התרחבות השימוש בתחתיות והמגוון שנוצר, הפכו התחתיות גם לפריט אספנות. אגודת אספני התחתיות הראשונה הוקמה ב-1958 בגרמניה, וב-1960 נוסדה מקבילתה הבריטית.
חמאמה
היסטוריה
הכפר ישב על שרידי היישוב הביזנטי "פלאיה" (Peleia). חרסים מן התקופה הביזנטית (המאות ה-5 וה-6 לספירה) נמצאו במקום. עם הכיבוש המוסלמי נשמר פירוש השם המקורי (פלאיה היא "יונה" וכך גם "חמאמה"). בשנת 1099, במהלך מסע הצלב הראשון, התחולל במקום קרב בין המוסלמים והצלבנים, שבו ניצחו הצלבנים. ב-1432 עבר בכפר הסולטן הממלוכי, ברסביי.
במפקד האוכלוסין העות'מאני מ-1596 מנו תושביו 462 נפשות. במאה ה-17 עבר בכפר אל-נבלוסי ודיווח על הימצאותו של קבר השי'ח איברהים אבו ערכוב שם.
ב-1863 ביקר בכפר החוקר הצרפתי ויקטור גרן וכתב על מסגד הבנוי מאבנים עתיקות. מרישומים עות'מאנים מסביבות 1870 עולה שבכפר גרו 635 גברים וכלל 193 בתים. ב-1882 ביקרה בכפר הקרן לחקר ארץ ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עזה. ועד מקומי הוקם בעיירה לניהול יעיל יותר של היישוב ב-1921 נפתחו שני בתי ספר בכפר: אחד לבנים ואחד לבנות. בשנת 1946 למדו בבית הספר לבנים מעל 300 תלמידים. הכפר נחצה על ידי ואדי לחלק המזרחי, העתיק, ולחלק המערבי, החדש יותר. בתקופת המנדט הגיעו נציגי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי לכפר ודיווחו על המצאם של שני מסגדים בו. אחד, המוזכר לעיל והשני ע"ש השיח' חמיד. במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1922 נמנו בכפר 640 תושבים ובמפקד של 1931 822 תושבים ב-175 בתים. המוח'תאר של הכפר, עבד רבו, מכר קרקע לקרן הקיימת בשנת 1942, שמסרה אותו לידי קיבוץ ניצנים, שהתארגן באותה עת לעלות על הקרקע.
אזור הכפר נכלל בשטח שיועד למדינה הערבית, לפי החלטת החלוקה.
בשלב הראשון של מבצע יואב, ב־18 באוקטובר 1948, הפגיז צה"ל את העמדות המצריות באיסדוד הסמוכה מהאוויר ומהים. בעקבות ההתקפות, הצבא המצרי (באיסדוד, מג'דל, ניצנים ויד מרדכי) נסוג דרומה לאורך החוף ועמו גם כפריים רבים, ביניהם תושבי חמאמה. העיירה נכבשה בלא קרב בסוף אוקטובר 1948. במבצע פינוי האזור מכפריים שערך צה"ל ב-30 בנובמבר 1948 לא נמצאו בה תושבים כלל. מבני העיירה נהרסו מאוחר יותר. לטענת וליד ח'אלדי, הוקמו קיבוץ ניצנים מחדש וכן מושב בית עזרא ב-1950 על אדמות הכפר. לאחר שנהרס הכפר, ניטעו בשטחו פרדסים. בשנים 2019-2020 נבנתה שכונה חדשה של העיר אשקלון בשטח שבו היה הכפר.
קובי חביה
קובי חביה (נולד ב-13 באפריל 1968) הוא במאי טלוויזיה ישראלי. ביים, בין היתר, את הסדרות "אחד העם 1", "שנות ה-80" ו"היהודים באים".
ביוגרפיה
קובי (יעקב) חביה נולד בקריית ים. למד במגמת קולנוע בתיכון "רודמן" בעיר.
לאחר שירותו הצבאי ביחידה 8200 בחיל מודיעין, החל בלימודי קולנוע באוניברסיטת תל אביב והשלים תואר ראשון.
במהלך לימודיו עבד חביה כתאורן בתיאטרון הסמטה בתל אביב ובהמשך שימש כמעצב תאורה בתיאטרון להצגות בבימויו של ניקו ניתאי ואחרים.
חביה כיהן כמרצה בבית הספר למקצועות הפרסום "הבצפר", בין השנים 2005–2012.
בשנת 2006, שימש כעורך תסריט לסדרה ראש גדול.
בשנת 2016 קובי חביה שיחק בסדרה "מסובך" (בתפקיד אילן), שכתב רן שריג וביים רם נהרי.
חביה ביים עשרות פרסומות, חלקן זכו לפרסים בתחרויות ישראליות ובינ"ל: פרסומות ל"הונדה" (Golden Drum), ל"תנובה" (Cresta), "אלפא רומיאו" (NYF) ועוד.
חביה נשוי לדולי סובול חביה, פסיכיאטרית בבית חולים שיבא, אב לשתי בנות ומתגורר בתל אביב.
קריירה כבמאי
עבודותיו הראשונות של חביה כבמאי היו בשנת 1994, שבמהלכה ביים את הפינה "נווה חמציצים" בסדרה "פלטפוס", בכיכובם של עידן אלתרמן ואבי גרייניק. בעקבות הצלחת הפרויקט, הוזמן חביה לביים פרסומת ל"בזק" שהתבססה על "נווה חמציצים". הפרסומת הייתה הצלחה וסללה את דרכו של חביה כבמאי פרסומות.
בשנת 1999 ביים חביה את תוכנית הטלוויזיה "דומינו" של חבורת "דומינו גרוס". התוכנית זכתה בפרס מסך הזהב לשנת 2000.
בשנת 2001 ביים מערכונים בתוכנית הסאטירה החרצופים. באותה שנה ביים פרסומת לפלאפון, פלאפון צ'ט, בהשתתפות תלמידי תיכון, ביניהם איתי תורג'מן ואפרת אביב. סגנון הפרסומות היווה חידוש בעולם הפרסום הישראלי.
בשנת 2003 ביים את הסדרה אחד העם 1, בהשתתפות אילן פלד, יעל פוליאקוב, ארז בן הרוש ועוד. הסדרה שילבה סגנון עממי וסאטירה חברתית. הסדרה נחשבת כסדרה שהקדימה את זמנה וכסדרת קאלט, ומוקרנת עד היום בשידורים חוזרים בערוצים שונים.
בשנת 2003 ביים פרקים בסדרת האוכל התיעודית "אוכל למחשבה" בהשתתפות הבמאי שחר סגל והשף אייל שני.
בשנת 2005 החל לביים פרסומות ל"לאומי קארד", ובמהלך השנים מאז ביים עשרות פרסומות למותג.
בשנת 2005, ביים חביה את מיצג הווידאו התלת־ממדי Addicted to life. במסגרת המיצג, שהופק על ידי אורי ירדני וחברת "אורפן" בשיתוף האגודה למלחמה בסמים, נעשה שימוש בטכנולוגיה חדשנית. באותה שנה ביים חביה גם את המיצג התלת־ממדי India in motion, בהשתתפות הכוכב הבוליוודי אנופם קר. המיצג מספר את ההיסטוריה של הודו ומוצג בעיר אגרה שבהודו.
בשנת 2009 ביים את הפרסומת "זה ייגמר בקלינקס" שזכתה בגראנד קקטוס בתחרות הפרסומות הישראלית, קקטוס הזהב.
בשנת 2010 ביים את העונה השנייה של "כאן גרים בכיף", עונה כפולה שכללה 23 פרקים.
בשנת 2010 ביים שעשועון במצלמה נסתרת "מי שואל אותך?" בכיכובו של ליאור כלפון.
בשנת 2012 החל לביים את הסדרה שנות ה-80, סדרה קומית רחבת יריעה, המתארת בצורה קומית את החיים בשכונה טירת כרמל בשנות ה-80 של המאה ה-20. הסדרה שתוארה כ"חינגה סטייל קוסטריצה", וכמציגה "מבט אנושי על פסיפס מגוון של אנשים שונים החיים יחד", קיבלה ביקורות שנויות במחלוקת, אך זכתה לאהדת הקהל ולרייטינג גבוה במיוחד. הסדרה כוללת עשרות רבות של דמויות המגולמות על ידי שילוב של שחקנים מפורסמים ו"נון-אקטורס". בעקבות הצלחת הסדרה, צולמו בעונתה הרביעית (2019) והחמישית (2020) 21 פרקים בכל עונה.
בשנת 2013 ביים את סדרת הילדים "מולי וצומי", המשודרת בערוץ הופ!.
בשנת 2013 החל חביה לביים את הסדרה היהודים באים, סדרת סאטירה מוערכת הבוחנת את ההיסטוריה של העם היהודי, בהשתתפות מוני מושונוב, יוסי מרשק, יעל שרוני, עידו מוסרי ויניב ביטון. העונות הראשונה (2014) והשנייה (2016) שודרו בערוץ הראשון. הסדרה מתוארת כתוכנית חשובה, עם קצב בלתי נדלה של מערכונים אדירים לפנתיאון שהופך אותה לחובת צפייה. העונה השלישית (2017) נפתחה בימי השידורים הראשונים של ערוץ כאן 11 החדש, וכללה תוכנית מיוחדת "יום העצמאות ה-70 למדינה החשמונאית". העונה הרביעית (2020) כללה פרק מיוחד שנקרא "ממלכת בת שבע" –הצגת זווית שונה על סיפור ירושת דוד לשלמה ולאדוניה. העונה נפתחה בנתוני צפייה גדולים במיוחד ולהערכה רבה בביקורות: נכתב עליה כי "הכול בה מדויק עד רמת הפסיק", "הסאטירה הטובה ביותר על המסך" ושהיא "בדרך להיות נקודת ציון בסאטירה הישראלית". בעונתה החמישית (2022) שודר פרק מיוחד שעסק בפילוג ממלכת יהודה וישראל, על העונה החמישית נכתב בין היתר ש "היהודים באים, ממשיכה לנעוץ שיניים בנקודות כואבות, עם בדיחות שנעות על הרצף שבין מצחיק למייאש, בין הקורע מצחוק לקורע את הלב" ו"יש שם פנינים שלא נותנים לך להזיז את המבט מהמסך ובועטים לך בבטן. .. ".
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריה תוכנית בידור ושעשועון, לשנת 2014, תוך שהיא גוברת על "ארץ נהדרת", "מצב האומה", "הכל הולך" ועוד. הסדרה זכתה בפרס "כד החלב" 2022 "על שנים של יצירה איכותית ובועטת". על עונתה החמישית זכתה הסדרה בפרס האקדמיה לתוכנית הסאטירה והמערכונים הטובה ביותר לשנת 2023.
בשנת 2023 ביים חביה את עונתה הרביעית של הסדרה "קופה ראשית", אשר כבר בפתיחת העונה רשמה הישגי צפייה ונכתב שהתעלתה על הציפיות.
דניאלה כרמי
דניאלה כרמי (נולדה ב-1 בספטמבר 1941 בתל אביב) היא סופרת, מחזאית, מתרגמת ותסריטאית ישראלית.
ביוגרפיה
כרמי נולדה בשם דניאלה קוטוביץ' לרות ופייר (פנחס). גדלה בבית חילוני-אתאיסטי במרכז תל אביב. בתיכון למדה בגימנסיה גאולה. בשנות ה-70 הייתה פעילה במצפן ובאוונגרד. למדה פילוסופיה ותקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים, סיימה תואר ראשון ב-1970 ותואר שני ב-1975. את עבודת הגמר של התואר השני עשתה על טיפול העיתונות בפרשת אודי אדיב.
התחילה את דרכה הספרותית כמתרגמת של ספרים בסדרת "הרומן הרומנטי" בתחילת שנות ה-70. בשנת 1978 כתבה את התסריט לעיבוד הטלוויזיוני של הספר חרבת חזעה מאת ס. יזהר.
בשנת 1985 פרסמה את ספרה "הפיצוץ ברחוב אהל"ן", שהומחז והועלה על במת תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער שנה אחר כך. הספר מספר על משפחה בה האם יהודיה והאב ערבי ובני המשפחה משני הלאומים נפגשים בסדר פסח, לאחר פיצוץ שאירע ממיכל גז בו הואשם האב בשוגג. נושא ההצגה עורר סערה ומספר הצגות שלו בוטלו, בטענה שהוא "מעודד נישואי תערובת בין יהודים לערבים".
בשנת 1987 עיבדה לעברית שני מחזות קצרים, "שתיקת הים" מאת ורקור ו"לירות בפיל" של ג'ורג' אורוול, עבור.
בשנת 1988 עלה ב המחזה "חקירה" שכלל שני מחזות קצרים שכתבה, "חדר קפיצים" ו"כל הזמן שבעולם לאכול שזיפים". את המחזה ביימה נולה צ'לטון וכיכבו בו מכרם חורי, סנדרה שדה ויונתן צ'רצ'י.
בשנת 1989 כתבה לזמר אלברט עמר את האלבום והמופע "שקוף", שהועלה במסגרת פסטיבל ישראל בבימוי איציק ויינגרטן.
בשנת 1992 כתבה את המחזה "יזראל טן פוינטס", שעלה בתיאטרון חיפה בבימוי נולה צ'לטון.
בשנת 1993 כתבה את המחזמר "הזנב של בת הים", על פי משפחתי וחיות אחרות של ג'רלד דארל, עם מוזיקה שהלחין אלדד לידור ובבימוי נויה לנצט. המחזמר עלה לראשונה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים ואחר כך הוצג ברחבי הארץ.
ספרה "סמיר ויונתן על כוכב מאדים" (1994) זכה לציון לשבח על סובלנות בספרות מטעם ארגון אונסק"ו ותורגם לשפות רבות. על פי המכון לתרגום ספרות עברית זהו הספר העברי הראשון שתורגם לתאילנדית. ספר זה הומחז אף הוא והוצג בתיאטרונטו 2001, בבימוי מוחמד בכרי, בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בבימוי נולה צ'לטון ב-2004, ובתיאטרונטו 2011, בבימוי סיון הנדלסמן ובכיכובו של יוגב יפת. על משחקו זכה יפת בפרס השחקן הטוב ביותר במסגרת התחרותית של הצגות היחיד לילדים.
חיים אישיים
כרמי גרושה מהפסיכולוג מנחם כרמי, ואם לשלושה. מתגוררת בירושלים.
מנדל שטרן
מנחם מנדל בן יצחק שטרן (בכתיב יידי הנהוג אז: מענדל שטערן; 9 בנובמבר 1811 - 9 בפברואר 1873) היה סופר, משורר, ומתרגם, יליד הונגריה.
ביוגרפיה
נולד בפרסבורג שבממלכת הונגריה בשנת 1811, ולמד לראשונה אצל אביו יצחק, שהיה מורה בבית הספר היהודי המקומי.
שיריו הופיעו לראשונה בדפוס בשנת 1827.
עבד כמורה במשך תשע שנים, והתפטר עם מות אביו בסוף 1832.
ב-1835 מונה למנהל בית הספר העברי-גרמני באייזנשטאדט, שם כתב את האפוס שלו "תפארת התשבי", ביוגרפיה של אליהו הנביא בשני חלקים.
ב-1838, לאחר שלימד חצי שנה בטריאש, חזר לווינה, שם הכין את האפוס שלו לעיתונות, ופרסם אותו תחת השם הבדוי "M. I. Ernst" (לייפציג, 1840). בינתיים נודע בחוגים רחבים יותר באמצעות תרגומי תפילות וכתבים פילוסופיים.
ב-1844 הוציא לאור כתב עת עברי בשם "בכורי העתים" (כהמשך למאסף "ביכורי העתים", שהוצאתו לאור נפסקה ב-1831), אך לא הדפיס ממנו אלא חוברת אחת.
מאוחר יותר קיבל מקיסר אוסטריה את ומסדר פרנץ יוזף, ונעשה חבר כבוד ב.
נפטר בווינה בשנת 1873.
באטמן: מתחת לברדס האדום
באטמן: מתחת לברדס האדום (באנגלית: Batman: Under the Red Hood) הוא סרט גיבורי על מונפש אמריקאי משנת 2010 המבוסס על הקומיקס באטמן מבית DC קומיקס. הסרט מבוסס על סיפור הקומיקס באטמן: מתחת לברדס מאת ג'וד ויניק המספר על חזרתו של הרובין השני ג'ייסון טוד מן המתים.
עלילה
עלילת הסיפור מתרחשת לאחר מאורעות באטמן: מוות במשפחה, במהלכו רצח הג'וקר את גייסון טוד הרובין השני. תחילת העלילה היא בסרייבו בוסניה שם רואים את ראס-אל-גול מתחרט על כך ששכר את הג'וקר להסחת דעתו של הבאטמן ממעשיו שלו, באותו זמן הג'וקר מכה ברובין באמצעות חוט ברזל, עד שעוזב אותו נעול במחסן ומפוצץ אותו, למול עיניו של הבאטמן שאיחר במספר שניות.
חמש שנים אחרי, בעיר גות'האם הברדס האדום מופיע בפגישה של ראשי כנופיות הסמים בעיר וכופה עליה את שליטתו, באטמן ונייטווינג אחרי זה עוצרים ניסיון גנבה של האנדרואיד אמיזו השייך להמסיכה השחורה, באטמן חוקר את הגנבים המשתייכים לכנופייתו של הברדס האדום ואז מתחיל במרדף אחריו שמסתיים במפעל אייס כימיקלים (שם נוצר הגוקר במהלך מאבק עם הבאטמן) הברדס האדום מפוצץ מיכל וכמעט הורג את באטמן.
באטמן ונייטווינג חוקרים את הג'וקר במוסד הפסיכיאטרי ארקהם. הג׳וקר מכחיש כל קשר, הברדס האדום ממשיך לגנוב משלוחים של המסכה השחורה ונקלע לעוד מרדף עם באטמן במהלכו הוא מציג יכולת אקרובטית גבוהה המפתיעה את באטמן, המרדף מסתיים בתחנת הרכבת כאשר הברדס האדום מניח פצצה ונמלט בחסותה, באטמן במערת העטלף מאזין להקלטת המרדף ומגלה שהברדס האדום יודע את זהותו הסודית. הוא נזכר בג'ייסון טוד ואלימותו שגברה עם התבגרותו.
המסיכה השחורה שוכר מתנקשים להרוג את הברדס האדום, אך באטמן מופיע ועוזר לו, הוא מבקש ממנו שיתן לו לפתור את הבעיה אך הברדס מסרב ועוזב, באטמן נוטל דגימת דם שלו ומגלה שהיא אכן תואמת לג'ייסון טוד. באטמן הולך וחוקר את ראס-אל-גול שמספר לו שמאחר שהוא הרגיש אשם במותו של ג'ייסון הוא החליף את גופתו וניסה להחיותו בבור לזרוס, הוא אכן הצליח אך ג'ייסון קם מטורף ונמלט, כאשר ראס בטוח שנהרג.
המסיכה השחורה שמחליט שאין לו ברירה אלא להשתמש בג'וקר על מנת להביס את אויבו, משחרר אותו מארקהם אך נבגד על ידו כאשר הג'וקר קושר אותו ועוד מספר ראשי כנופיות בתוך משאית בגשר ומאיים להציתה, הברדס מופיע ואומר שלא אכפת לו מכך כלל כיוון שרצונו היה להגיע אליו, הג'וקר מצית את המשאית אך באטמן מכבה את האש ולוכד את הג'וקר באמצעות קרס, הברדס חותך את החוט וחוטף את הג'וקר בעצמו.
סצנת הסיום מציגה את מעצרו של המסיכה השחורה עקב שחרור הג'וקר, ואת באטמן נזכר ביום הראשון של ג'ייסון בתפקיד רובין.
שיעורים בפרסית
תקציר העלילה
הסרט מתרחש במהלך מלחמת העולם השנייה. הדמות הראשית היא יהודי-בלגי שמוצא את עצמו במחנה ריכוז נאצי ומנסה לשרוד, כשהוא מתחזה לפרסי. קצין אס אס המעוניין לפתוח בעתיד מסעדה באיראן דורש מה"איראני" ללמד אותו את שפתו, והאסיר נאלץ לבדות ולאלתר את תוכן השיעורים.
הפקה
הסרט הופק במשותף על ידי חברת Hype Film הרוסית, LM Media הגרמנית, One Two Films ובלארוספילם הבלארוסית. העבודה החלה בשנת 2013, ובתחילה טימור בקממבטוב היה אמור לביים, אך בהמשך הועבר תפקיד זה לודים פרלמן. את התסריט כתב איליה צופין על פי סיפורו של וולפגנג קולהאזה "פרסית לקאפו". הצילומים נערכו בבלארוס (בפרט במבצר בוברויסק).
הפצה
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל ברלין 2020 (מחוץ לתחרות הרשמית). המבקרים ראו בסרט זה צעד חדש בהתפתחות קולנוע השואה. עם זאת, קיימת דעה כי "המסר ההומני של הסרט מתגלה כמשמעותי יותר מיתרונותיו האמנותיים". יציאתו לאקרנים נדחתה עד לנובמבר, בשל מגפת הקורונה והוא הוקרן בהקרנות מסחריות לראשונה בבתי הקולנוע בבלארוס ב-12 בנובמבר 2020.
בישראל הסרט הופץ ביום השואה 2022 להקרנות בודדות וב-16 ביוני הופץ להקרנות מסחריות בכל רחבי הארץ.
פרסים ומועמדויות
הסרט היה מועמד לפרס הקולנוע האירופי ונשלח כמועמד מטעם בלארוס לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
יורם חכם
יורם חכם (14 באפריל 1955, כ"ב בניסן תשט"ו - 11 ביוני 2008, ח' בסיוון תשס"ח) היה עורך דין פלילי ישראלי, שייצג בין היתר עבריינים בולטים של הפשיעה המאורגנת בישראל, בהם אסי אבוטבול, ושחוסל לכאורה על ידיו לאחר שני סכסוכים מתוקשרים שהובילו לקרע עמוק ביניהם.
ביוגרפיה
חכם נולד בשנת 1955 וגדל בשכונת רמת יוסף שבבת ים.
בצה"ל שימש כקצין בדרגת סגן-משנה בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים. הוא לחם במלחמת יום הכיפורים בקרב החווה הסינית. אירוע זה, לטענת קרוביו, היה מכונן בחייו של חכם והוביל אותו ללמוד משפטים ולעסוק במקצוע זה לכל חייו.
לאחר שסיים את שירותו בצה"ל התכוון ללמוד עריכת דין, אך התנאים היו לרעתו - הוא לא השלים תעודת בגרות ולא היה לו די כסף לשכר לימוד. בסופו של דבר עבד כנהג מונית תוך כדי שלמד לימודים אקדמיים, וסיים את חוק לימודיו במשפטים. את צעדו הראשון כעורך דין פלילי עשה כאשר התלווה לסניגור הפלילי דוד יפתח לפגישה עם העבריין הרצל אביטן בבית הסוהר איילון. בפגישה זו הבין שיש לו כימיה טובה עם עבריינים ופושעים והחל לייצג אנשים מסוג זה. שנתיים לאחר מכן עזב את המשרד של יפתח ופתח משרד עורכי דין קטן משלו בשנת 1987.
הוא קיבל כלקוח את יוסי הררי, ממנהיגי כנופיית רמת עמידר. כמה חודשים אחדים לאחר מכן התלקח קרב כנופיות בין כנופייתו של הררי לבין כנופיית פרדס כץ והררי הועמד לדין. זו הייתה הפעם הראשונה שבה חכם עמד במרכז תשומת הלב במשפט פלילי והוא הוביל לזיכויו של הררי מההאשמות המיוחסות לו, ובזכות זאת צבר מוניטין רב כעורך דין פלילי. עד מהרה החל לייצג פושעים בולטים, בהם חייליו של זאב רוזנשטיין, משפחת חרירי ואריק אלפרון.
בחודש אפריל 2008 החל לייצג את העבריין אסי אבוטבול. בין אבוטבול לחכם נוצר משבר אמון. אבוטבול הורשע בהפעלה וניהול של ארגון פשיעה ונדון למאסר.
מותו
ב-11 ביוני 2008 נרצח חכם בפיצוץ מטען חבלה שהוטמן מתחת למושב במכוניתו. הוא נקבר בבית העלמין ירקון.
עד לשנת 2017 לא נמצא קצה חוט בנוגע לרצח, אך ב-25 במאי 2017 שמו של אבוטבול נקשר ברצח. ב-29 באוגוסט 2017 הוגש נגד אבוטבול כתב אישום בגין הזמנת רצח עו"ד חכם.
חיים אישיים
חכם התחתן בשנות העשרים המוקדמות לחייו עם עדינה חכם, אחת מחברותיו לכיתה בבית הספר היסודי.
אדוארד וסטון
אדוארד הנרי וסטון (באנגלית: Edward Henry Weston; 24 במרץ 1886 – 1 בינואר 1958) היה צלם אמריקני, ממייסדי קבוצת F/64. רוב עבודתו נעשתה באמצעות מצלמה בפורמט גדול בפורמט 8x10 אינץ'.
ביוגרפיה ועבודה
וסטון נולד בהיילנד פארק, אילינוי ב-24 במרץ 1886. ליום הולדתו ה-16 הוא קיבל את מצלמתו הראשונה, קודאק בול'ס איי #2, וכך החל לצלם. המקומות המועדפים עליו לצילום היו הפארקים של שיקגו וחווה שהייתה בבעלות דודתו. וסטון זכה להצלחה מהירה והמוסד לאומנות של שיקגו (CAI) הציג את עבודותיו בתערוכה כבר שנה לאחר מכן, ב-1903. הוא הצטרף לקולג' לצילום של אילינוי.
ב-1906 עבר לקליפורניה, שם בחר להישאר ולדבוק בעבודתו כצלם. הוא היה נשוי לפלורה מאי צ'נדלר ונולדו להם ארבעה ילדים: אדוארד צ'נדלר (צ'ן), תיאודור ברט, לורנס ניל (ניל) וקול. ב-1910 פתח את סטודיו הצילום הראשון שלו בגלנדייל, קליפורניה, שם כתב מאמרים על שיטות לא שגרתיות בצילום דיוקנאות למספר מגזינים.
ב-1922 עבר מפיקטוריאליזם לצילום טהור, והפך ל"חלוץ הצילום המדויק והחד". נושאי התמונות שלו היו הן אנשים והן עצמים מהטבע, כגון חיות מחוף הים, צמחים ונופים. טינה מודוטי, שותפתו המקצועית (והרומנטית), נהגה ללוות אותו למקסיקו ויצרה עניין רב באמצעי התקשורת. גם בניו שימשו לו בני לוויה נאמנים, וקיבלו מאביהם המנוסה שיעורים בצילום. מאוחר יותר, ברט וקול פצחו בקריירות משלהם בתחום, כמו גם נכדו קים וסטון וניניו כריסטין וג'ייסון.
אחרי 1927 צילם וסטון בעיקר עירום, אך לא זנח את צילומי הטבע והנוף. הנרייטה שור הייתה שותפתו בשנות השלושים, והצדפות שציירה שימשו גם בצילומיו. אחרי מספר תערוכות שקיים בניו יורק, הוא הקים ב-1932 את קבוצת F/64, בשיתוף עם אנסל אדמס, וילארד ואן דייק ואחרים. השם F/64 מתייחס לצמצם קטן במיוחד שאיפשר עומק שדה רחב, כך שהתמונות היו חדות גם ברקע וגם בחזית. חלק מהחדות השיג וסטון בכך שלא הגדיל את התמונות, אלא הותיר אותן בגודלן המקורי. הצילום העשיר בפרטים שאימצה הקבוצה ייחד אותה מדרכי הצילום הפיקטוריאליסטיות שהיו עדיין בשיאן אז.
ב-1937 העניקה קרן סולומון ר' גוגנהיים חברות לווסטון, והוא זכה להיות הצלם הראשון בקרן. ב-1939 הוא התחתן עם האסיסטנטית (והדוגמנית) שלו, קריס וילסון, איתה חי מאז 1934. הם התגרשו ב-1945. בשנים האלו הוא זכה לתפקידים בלעדיים ופרסם מספר ספרים, חלקם בשיתוף עם וילסון, כולל גרסה בשילוב תמונות לספר "עלי עשב" של ויטמן. ב-1947 הוא ייצר מספר צילומים צבעוניים עם וילארד ואן דייק. ב-1946 הופיעו מספר כרכים של תמונותיו, בשיתוף עם מבקרת הצילום ננסי ניוהול.
מותו
ב-1948, לאחר שחלה בפרקינסון, צילם וסטון את תמונותיו האחרונות בשמורת פוינט לובוס. ב-1952 יצא פורטפוליו עם תמונות מ-50 שנות הצילום שלו, בהדפסת בנו ברט. בין 1955 ל-1956 הדפיסו תחת השגחתו ברט וקול וסטון, בשיתוף עם אשתו של ברט דובי ווארן, 800 מהנגטיבים שצילם, אותם הוא בחר כחשובים ביותר.
אדוארד וסטון מת בביתו שבביג סור, קליפורניה ב-1 בינואר 1958, כשהיה בן 71.
מילוש קראסיץ'
מילוש קראסיץ' (בסרבית: Милош Красић; נולד ב-1 בנובמבר 1984 בקוסובסקה מיטרוביצה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי.
בצעירותו שיחק קראסיץ' בקבוצת "רודאר קוסובסקה מיטרוביצה" מעיר הולדתו. כישרונו זוהה על ידי המועדון וויבודינה נובי סאד והוא צורף לקבוצה בשנת 1999. כבר בעת הגעתו לוויבודינה קודם קראסיץ' לקבוצה הבוגרת של המועדון, על אף שהיה בן 14 בלבד. הוא שיחק בקבוצה במשך ארבע וחצי שנים ושיפר באופן עקבי את יכולתו, ובשיאו אף מונה לתפקיד קפטן הקבוצה.
בינואר 2004 עבר קראסיץ' לקבוצת צסק"א מוסקבה הרוסית. הוא השתתף בשלושה משחקים במסגרת גביע אופ"א בעונת וסייע לקבוצתו לזכות בטורניר, לאחר ניצחון על ספורטינג ליסבון במשחק הגמר בו נכנס כמחליף. בשנים הבאות הפך קראסיץ' לאחד מהשחקנים הבולטים של צסק"א וסייע לה לזכות בתארים רבים - שתי אליפויות רוסיה בשנים 2005 ו-2006, ארבעה גביעי רוסיה ושלוש פעמים בסופר קאפ הרוסי. בנוסף, הוא נכלל ארבע פעמים בנבחרת העונה ברוסיה והעפיל עם צסק"א לרבע גמר ליגת האלופות בעונת.
קראסיץ נכלל בסגל הנבחרת הצעירה של סרביה לאליפות אירופה עד גיל 21 ב-2004, אך לא שותף באף משחק. באותה שנה הוא השתתף גם באולימפיאדת אתונה. בשנים 2006 ו-2007 היה קראסיץ' משחקני המפתח של הנבחרת הסרבית באליפות אירופה עד גיל 21, ובאחרונה שבהן סייע לה להעפיל למשחק הגמר, שם הפסידה להולנד. קראסיץ' זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של סרביה בשנת 2006 ולקח חלק חשוב בהעפלת הנבחרת למונדיאל 2010, תוך שכבש חמישה שערים במשחקי המוקדמות. במונדיאל עצמו פתח בהרכב בכל שלושת משחקי הנבחרת, שהודחה כבר בשלב הבתים.
באוגוסט 2010 עבר קראסיץ' ליובנטוס האיטלקית, ששילמה תמורתו 15 מיליון אירו. באוגוסט 2012 עבר לקבוצת פנרבחצ'ה הטורקית.
ב-31 באוגוסט 2013 הושאל קראסיץ' לבסטיה הצרפתית.
ב-30 באוגוסט 2015 חתם לשלוש שנים בלכיה גדנסק הפולנית.
JAC J5
JAC J5 היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הסינית  JAC Motors (שם רשמי: "Anhui Jianghuai Automobile Co., Ltd", שם בסינית: "江淮汽车") אשר יוצרה בין השנים 2011–2017, הדגם החשמלי iEVA50 מיוצר ממרץ 2018.
תמונות
רכבי מנוע בנזין
מחזיר אהבות קודמות
מחזיר אהבות קודמות הוא רומן מאת יהושע קנז שיצא בשנת 1997.
כמו ביצירות אחרות של קנז דוגמת הרומנים "אחרי החגים" ו"האשה הגדולה מן החלומות", והנובלה "שורפים ארונות חשמל" גם העלילה בספר זה אינה ליניארית אלא "אנלוגית", כלומר הסופר מקדם מספר עלילות במקביל, ולמעשה אין בספר גיבור מובהק. העלילה מתרחשת במרכז תל אביב ומביאה את סיפורן של מספר דמויות, סיפורים שלעיתים נוגעים ומצטלבים זה בזה.
עלילה
גבי היא גרושה צעירה ונאה המתאהבת בחזי הנשוי למרות שהוזהרה על אופיו הנאלח. הם נפגשים בדירת מסתור ששכר חזי בבית דירות תל אביבי לשם קיום יחסי מין, תוך שגבי מוזהרת על ידי חזי לשמור על חשאיות מוחלטת. בדירה הצמודה מתגורר אבירם הרווק המזדקן יחד עם כלבו. אבירם עובד ביחד עם שותפו אילן במשרד נדל"ן, אותו משרד בו שכר חזי את דירת המסתור. באותו בניין גר גם מר שוורץ הזקן, שמכהן כיו"ר ועד הבית ומנסה ללא הצלחה להנהיג את שאר הדיירים למאבק בזוג (ככל הנראה מעדות המזרח) ששכרו את קומת המרתף ומשפצים אותה תוך הרחבה בלתי חוקית עבור בתם הסטודנטית. האישה, יפה הג'ינג'ית, מתוארת כגסת רוח ותוקפנית המאיימת ולועגת לדיירים האחרים. מאבקו של שוורץ, ראש ועד הבית המביט בעיניים כלות כיצד משתנה הבניין בו הוא גר שנים רבות, מצטייר כמאבק של ההגמוניה האשכנזית הדועכת מול הזרמים העולים בחברה הישראלית.
באותו אזור של העיר אך בבניין אחר מתגורר הזקן הנכה יעקב, שהוא אביו של חזי. יעקב הוא בעל הדירה והוא מתעקש להישאר בה למרות הקשיים והמוגבלות ולא לעבור למוסד סיעודי. יחד עמו מתגוררת לינדה, המטפלת הפיליפינית שלו. בתחילה הוא שונא אותה, את ריחה ואת שפתה, אך בהמשך הוא נקשר אליה ואל פדרו, בן זוגה שמזמין את עצמו להתגורר ולמעשה פולש אל ביתו של יעקב. בנוסף מגולל הספר את סיפורו של עזרא, קבלן השיפוצים (ששיפץ את המרתף שרכשו יפה הג'ינג'ית ובעלה), שמקדש את ערכי המשפחה, הצבא והמדינה ועולמו מתהפך כשבנו הבכור, אייל, עורק מן הצבא ונעלם תוך התנכרות להוריו. הוא מוצא משענת באשתו, רותי, ובאחיו, מנשה, אשר רואים את המציאות בדרך פחות קוטבית.
למרות אזהרות חברתה הטובה, עדה, מחליטה גבי להעביר את מגוריה לדירת המסתור. אבירם השכן, מתאהב בגבי למרות שהיא כלל איננה מתייחסת אליו וזאת בשעה, שבינו ובין מלי, אם חד הורית שהחלה לעבוד כפקידה במשרדם, מתפתחים יחסים חמים וניכר כי מלי מעוניינת בהעמקת הקשר. בשעה שסיפורו של עזרא ושל משפחתו מתקדם לכיוון סיום חיובי, בבניין הדירות, שדירת המרתף בו הוצפה אחרי גשמים כבדים, מתגלה גופת אחד הגיבורים.
ניתוח
ד"ר נילי לוי, שחיברה את ספר העיון העוסק ביצירתו של קנז, "מרחוב האבן אל החתולים",, רואה את "הכוחות האי-רציונליים הפועלים בנפשן של דמויות שונות בספר דוחפים אותן למרדף אובססיבי אחר מה שנבצר מהן להשיג ומונעים מהן את ההשלמה עם היש", כנושא המרכזי ברומן. את עלילת המשנה הקטנה המצויה בסיפור על המכשף ה"מחזיר אהבות קודמות" היא רואה כשקף מוקטן של תמה זו.
ניתן להבחין כי כמעט כל הדמויות בספר קשורות למושג בית, במשמעותו הקונקרטית ובמשמעותו המושאלת, המטפורית. במשמעותו המטפורית - מקום בטוח, מוגן ומוכר, אך לרוב הן נאלצות להסתפק בדירה ותו לא, קורת גג וארבעה קירות, שאינה מבטיחה חום והגנה. הבדל זה בין בית לדירה בא לידי ביטוי בשירה של דליה רביקוביץ' אותו קוראת גבי בספר שנתנה לה עדה חברתה:
"קשה להבין מדוע הבית
מוסק ואינו חם.
מתפתלים בכאב בתוך הסיד..."
העורך והמבקר יגאל שוורץ, רואה ביצירה ""סיפור של מקום בשלושה מעגלים קונצנטריים": בית דירות תל אביבי כאילו ממשי; מופע של "הבית הלאומי" המתפורר בשנות התשעים; וסיפור על מקום במובנו האוניברסלי והמופשט יותר: הפלישה המרחבית והפסיכולוגית של הזרות אל האינטימיות של הפרט.".
מחזיר אהבות קודמות הוא ידעוני או מכשף המבטיח לשבורי לב להחזיר את אהבתם שאבדה. לא מדובר באחת הדמויות ברומן אלא בדמות המופיעה בסיפור ששומעת גבי בשיחה בין שתי נשים באוטובוס. המבקר, יוסף אורן, מציין כי מדובר באשליה המובילה לאסון - הגבר שחוזר אל האישה הוא לא הגבר שאותו אהבה, הוא מחזר אחריה מתוך ייאוש ובסוף נהרג באופן טרגי. באופן דומה פנטזיות על אהבת אמת ועל בית, סופן אכזבה ולעיתים אסון. כך גבי, שדוחה את חיזוריו של עודד, הגבר העדין והרגיש וכמהה לאהבה דווקא מצדו של חזי קר הלב, נוחלת מפח נפש כאשר כמיהתה אינה מתגשמת. כך אבירם שלא מסתפק במלי עמיתתו לעבודה וחושק דווקא בגבי, 'החתולה הלבנה' הבלתי מושגת, עד שכמיהה זו הופכת לטירוף שבסופו רצח, וכך גם יעקב, הזקן המשותק שדוחה את האפשרות לעבור לדיור מוגן ומעדיף לפנטז כי הוא חי במשפחה בה ממלאים מטפליו הזרים את תפקיד ההורים - גם אשליה לא מציאותית זו באה אל קיצה, כמו האשליות שצוינו קודם.
ניתן לראות את הדחיה של גבי, אבירם ויעקב את האפשרויות המוצעות להם, ואת הבחירה לנסות ולהשיג את מה שלא ניתן להשיג, כשרשרת של החלטות שאינן קשורות זו בזו אך הצטרפותן יחד מובילה לאסון המתרחש בסוף הספר. אם הייתה גבי נעתרת לחיזוריו של עודד הייתה עוזבת את חזי ואת דירת המסתור. אם היה יעקב מוכן לעבור מביתו לדיור המוגן הרי שלינדה לא הייתה צריכה לטפל בו, ואם היה נעתר אבירם לחיזוריה של מלי הרי שהיה נגמל, קרוב לוודאי מהפנטזיה הלא מציאותית בדבר קיום יחסי מין עם גבי ונפילה לטירוף הדעת בשל פנטזיה זו. חוסר יכולתם של השלושה להגיע לפשרה בין כיסופיהם הלא מותאמים למציאות ובין מה שניתן להשיג בפועל, גורם לצירוף מקרים המאפשר את האירוע האלים בו מסתיים הספר.
האדם היחיד שמוכן לוותר על חלומותיו ולהתפשר עם המציאות הוא עזרא, אביו של אייל. הוא מוכן לקבל את בנו העריק גם במחיר ויתור על עקרונותיו - תמיכה חסרת פשרות במדינה ובצבא. בלשונו של עזרא: חשבתי על הכבוד שלנו, חשבתי על המדינה והצבא, ולא על הסבל שלו (עמ' 194). בזכות הפשרה שעושה עזרא הוא מקבל את בנו אייל בחזרה.
לוי רואה ב"מחזיר אהבות קודמות" את חזרתו של קנז לעיקרון המבני החביב עליו, שהיא מכנה אותו "פיזור המרכז", "שבו קיימים בספר מספר נתיבים עלילתיים נפרדים, שבמרכז כל אחד מהם עומד קומפלקס יחסים מסוים. העיקרון המארגן את מבנה הרומן מושתת על תבניות סימולטניות-חלליות שהקשרים ביניהן אנלוגיים." היא טוענת שקנז נוקט במבנה זה כבר מהרומן הראשון שלו, "אחרי החגים". אך ברומאן הקודם שלו מ-1991, "בדרך אל החתולים", עבר לעלילה מרכזית ודמות מרכזית, וכאן הוא שב וחוזר לתבנית הקבועה שלו של "פיזור המרכז".
מבקר הספרות, דוד זונשיין, מוצא קשר בין עיצוב הדמויות ב"מחזיר אהבות קודמות" ובין ספריו של ז'ורז' סימנון שתשעה מהם תרגם קנז לעברית. הוא מוצא דמיון בין אחד מהגיבורים, אבירם, ובין גיבור ספרו של סימנון, "האיש שצפה ברכבות", קייס פופינחה. שניהם עובדים מושפלים העובדים לצד גבר הנראה להם כגבר מרשים ומושך ושניהם בעלי עולם פנימי מורכב המתפרץ ברגע של טירוף. את שניהם הוא רואה כדמויות המתאימות לחקירת המפקח מגרה (הבלש - גיבורו של סימנון) בכך ש"אלה הן אותן דמויות מרתקות שטביעות אצבעותיהן הנפשיות, האנושיות ברורות וגלויות לו יותר מטביעות ידיים בשר ודם".
עיבוד קולנועי
בשנת 2003 יצר הבמאי עמוס גיתאי את הסרט "עלילה", שהוא עיבוד חופשי ורופף ל"מחזיר אהבות קודמות". בסרט השתתפו חנה לסלאו, אורי קלאוזנר, רונית אלקבץ, עמוס לביא, לופו ברקוביץ' ויעל אבקסיס. הסרט הוצג במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים בוונציה, 2003.
אורנה בן דור
אורנה בן דור (נולדה ב-12 בדצמבר 1954) היא במאית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה
בן דור היא בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. סרט הגמר שלה "תמונת מצב" זכה לפרס ביכורים בשנת 1982 והוקרן בערוץ הראשון באותה שנה.
בתחילת דרכה המקצועית ביימה שתי דוקו דרמות על שתי נשים מרכזיות בהיסטוריה הארצישראלית, מניה שוחט ושרה אהרנסון. שני הסרטים שודרו בערוץ הראשון. הסרט "יומן מסע" המגולל את סיפורה של מניה שוחט זכה בפרס הסרט התיעודי של המכון הישראלי לקולנוע ב-1986. הוא גם שודר בטלוויזיה האוסטרלית בערוץ הציבורי, והוקרן במספר פסטיבלים בעולם, ביניהם פסטיבל שיקגו ופסטיבל סידני.
בן דור ביימה ארבעה סרטים בנושא ניצולי השואה והדור השני לשואה, שזכו לתשומת לב בינלאומית רבה. ב-1988 ביימה את הסרט הדוקומנטרי "בגלל המלחמה ההיא" שעסק במוזיקאים יהודה פוליקר ויעקב גלעד והוריהם ניצולי השואה. הסרט זכה לשבחים ולפרסים חשובים, בהם פרס הביקורת הישראלי פרס הביקורת בפסטיבל ברלין ופרס ראשון בפסטיבל לנינגרד. הסרט הוקרן בבתי קולנוע בישראל ובגרמניה בהצלחה רבה וכן בניו יורק, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס בארצות הברית, ושודר ברשתות טלוויזיה אחדות בישראל וברחבי העולם, בהן ה-BBC הבריטי, הערוץ הציבורי באוסטרליה והערוץ הציבורי בארצות הברית. באותה שנה יצרה בן דור את הסרט "שבר ענן", שעסק באופן שבו קיבלו את ניצולי השואה בישראל בשנותיה הראשונות. הסרט שודר בערוץ הראשון.
ב-1993 יצרה את דרמת הטלוויזיה "שואה טובה" לפי סיפור של גבריאל דגן. ב-1995 ביימה את סרט הקולנוע "ארץ חדשה", שהביא את סיפורם של שני ילדים ניצולי שואה בשנותיה הראשונות של המדינה. הסרט זכה בפרס הקהל בפסטיבל מונפלייה ופרס ראשון בפסטיבל כלכותה והשתתף בפסטיבלים רבים בעולם. הסרט הוקרן בערוץ ארטה, ויצא להקרנה מסחרית בצרפת. בשנה זו זכתה בן דור בפרס שר החינוך ליוצרי קולנוע בישראל.
מ-1994 ועד 1999 הקימה ושימשה כמנהלת הראשונה של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה. במסגרת התפקיד סייעה בן דור להפיק עשרות סרטים מצליחים כגון: "בית שאן: סרט מלחמה" של דורון צברי ורינו צרור, "באבא לובה" של ג'ולי שלז ו"איך הפסקתי לפחד והתחלתי לאהוב את אריאל שרון" של אבי מוגרבי.
בשנים 1996–1998 הגישה וערכה את התוכנית "מבט נשי", שעסקה בנושאים פמיניסטיים שעל סדר היום הישראלי. התוכנית הופקה על ידי הטלוויזיה החינוכית ושודרה בערוץ 2. בשנת 1999 הנחתה בערוץ 2 את התוכנית היומית "עם הרוח" ששודרה לזמן קצר, אשר בה אירחה שחקנים ואורחים. בשנת 2000 השתתפה במכרז לערוץ 10 כחלק מקבוצת תום תקשורת וביימה כתבות לאולפן שישי בערוץ 2.
בין השנים 2001–2007 ניהלה בן דור את המחלקה הדוקומנטרית באולפני הרצליה. במסגרת התפקיד יצרה בן דור תוכניות טלוויזיה דקומנטריות רבות. היא ערכה וביימה את תוכנית התרבות "דו"ח אינטימי" בערוץ 2; את סדרת התחקיר על מיניות בישראל "סקס ישראלי" בערוץ 8 שהייתה מועמדת לפרס האקדמיה הישראלית; ואת "בלונד: סדרה עם שורשים" (2006) בערוץ 8, על ההיסטוריה ומשמעויותיו התרבותיות ואף הפוליטיות של השיער הזהוב.
בשנת 2003 כתבה וביימה את הסרט "אחד אלמנה פעמיים שכול" לערוץ 2, שהוקרן בפסטיבלים שונים בעולם. ב-2005 כיהנה כמנהלת תחום התעודה בקבוצת התקשורת "כאן", שהתמודדה במכרז ערוץ 2, אך הקבוצה לא זכתה במכרז ופורקה ב-2007.
בשנת 2007 שודרה בערוץ 10 "אשם במותו", סדרה בת 3 פרקים בהגשת בן דור על תאונות צבאיות. הסדרה משכה ביקורת חריפה על בן דור, בין היתר מצד רשויות צה"ל. למרות הדרישה לצנזרו, הסרט שודר לבסוף כמתוכנן. הסדרה הופקה בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. הסדרה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה הישראלית.
ביולי 2007 יצא סרטה של בן דור, "אמא, לא הרגתי את הבת שלך", המביא את סיפורם של בני הזוג ליאור ויובל, טרנסג'נדר F2M (מנקבה לזכר). הסרט הופק בהשקעה של ערוץ 10 והקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בירושלים, והיה מועמד לפרס וולג'ין בתחרות הסרטים הדוקומנטריים. זכה בציון לשבח בפסטיבל סרטי נשים ברחובות באותה שנה. הוא הוקרן בשורה של הקרנות מסחריות ובסינמטקים בחיפה, תל אביב, ירושלים ושדרות, ושודר בערוץ 10 באפריל 2008. הסרט מוקרן עד היום ברחבי העולם בפסטיבלים ובכינוסים הומו-לסביים.
בשנים 2007–2008 ניהלה את המחלקה הדוקומנטרית בערוץ 10. בקיץ 2008 שודרה בערוץ 10 סדרה שיצרה עם רפי קרסו על הסכנות הבריאותיות שבאורח החיים העכשווי – "מה הורג אותנו". פרקה הראשון של הסדרה, "חיסון גורלי", עסק בנושא החיסונים ספג ביקורת חריפה על שהציג את החיסונים כמסוכנים ואחראים לתופעות קשות, ללא הצגת ראיות וללא ביסוס מקצועי.
הסרט "אמא תגידי" העוסק ביחסי הבמאית עם אמה, הוקרן בפסטיבל "דוקאביב" 2009. הסרט שודר ביס דוקו ובערוץ 10 בקיץ 2009, והופק בעזרת קרן מקור, בבימויים של בן דור ועמי טיר.
במאי 2009 הצטרפה כשותפה לחברת התוכן וההפקות של נועה מימן "אדד ווליו" והיא מנהלת את המחלקה הדוקומנטרית בחברה. את מימן פגשה בעבודה על סרטה האישי של מימן "אוי מאמא". סרט המספר את סיפור השואה של סבתה ואם אביה של מימן, פירה רפופורט מימן. בשנת 2009–2010 יצרה בן דור בהפקת מימן את "כשהכאב גדול מנשוא", סדרה בת 3 פרקים העוסקת באובדנות, ששודרה בערוץ 8 במאי 2010, והוקרנה בפסטיבל דוקאביב של אותה שנה. כמו כן כתבה וביימה את הסרט "השיבה הביתה" המתאר מסע לחיפוש זהות של שלושה ילדי מהגרי עבודה אשר נולדו בישראל ויצאו לבדוק את השורשים שהותירו הוריהם בארצות המוצא. הסרט שודר בערוץ 10 והוצג בפסטיבל פיפ"א היוקרתי.
בשנת 2016 שודרה בערוץ 10 הסדרה ״דיני נפשות״, אותה יצרה כתבה וביימה בן דור, שעסקה בפרקליטות ובמערכת המשפט הישראלית. הסדרה חשפה פרשות שחיתות, עינוי דין ועיוות דין בתוך מערכת המשפט. היא יצרה סערה ציבורית עצומה וזכתה לביקורות מצוינות לצד ביקורת חריפה ממערכת המשפט. במהלך השנים גם נושאים שהיו שנויים במחלוקת ב-2016 הסתברו כמדויקים.
בשנת 2016 עלתה לשידור סדרה נוספת בבימויה של בן דור שעסקה במורי בתי הספר התיכוניים בישראל. הסדרה ניסתה להביא לידיעת הצופים את מורכבות העבודה בהוראה ואת חוסר הנכונות של המדינה לתגמל את המורים כראוי. במאי 2018 החלה להיות משודרת בערוץ רשת הסדרה שיצרה "הזדמנות אחרונה לאהבה".
בשנת 2020 עלתה לשידור בכאן 11 הסדרה בבימויה של בן דור "מתחילים מאפס", במסגרתה משתתפים נפרדים למשך שבועיים מכל החפצים בביתם. בשנת 2020 כתבה תסריט לסדרת דרמה על המאפיה היהודית בדרום אמריקה שפעלה בתחילת המאה העשרים ועל האשה, רחל ליברמן, שהצליחה להפיל את ארגון הפשע אחרי שנים של ניצול מיני ונפשי. הסדרה נמכרה לחברת ״ענני תקשורת״. טרם הופקה. בשנת 2021 יצרה בן דור את סדרת הקאלט ״פריפריה אימפריה״ ששודרה בערוצי יס וב״רשת״. הסדרה הופקה ע״י אנדמול שיין ישראל וNMC ישראל. הסדרה שהביאה את סיפורן של 6 נשים מן הפריפריה אשר בנו קרירה מפוארת בתחום האופנה והיופי והפכו לחבורה מלוכדת ססגונית ומשעשעת 6 הנשים הפכו השראה לנערות בפריפריה שחולמות בגדול ולא נכנעות לדעות הקדומות ו לסטראוטיפ ים שהסביבה הגדירה אותן דרכה. כולן הפכו לאושיות רשת. הסדרה הייתה נבחרה בין חמשת תוכניות הטלוויזיה בתחום הדוקו ראליטי בתחרות פרסי הטלוויזיה 2022. העונה השנייה של הסדרה עלתה בערוצי יס ב-2023. בעונה זו מחפשות הגיבורות את השורשים האותנטיים והמשפחתיים שלהן במרוקו משם עלו בני משפחתן בשנות החמישים. מסע מטלטל שממנו הן חוזרות מחוברות ומודעות יותר לסיפור המשפחתי והחברתי שלהן.
בשנת 2022, נתנאל רודניצקי ושחף רז הצדיעו במועל יד בשהותם בבית האח הגדול. עקב האירוע, בן דור נכנסה לבית על מנת להרצות לדיירי הבית על מה שעברו הוריה בשואה.
ילנה פולנובה
ילנה דמיטרייבנה פולנובה (ברוסית: Еле́на Дми́триевна Поле́нова; באנגלית: Elena Dmitrievna Polenova; 15 בנובמבר 1850 – 7 בנובמבר 1898) הייתה ציירת וגרפיקאית רוסית בסגנון ארט נובו. היא הייתה אחת המאיירות הראשונות של ספרי ילדים ברוסיה. אחיה היה צייר הנוף וסילי פולנוב.
ביוגרפיה
רוב בני משפחתה היו מעורבים בעיסוקים אמנותיים או מדעיים. אביה, דמיטרי ואסילביץ' פולנוב, היה היסטוריון ודיפלומט שכיהן כיועץ למלוכה. היא גדלה באחוזות המשפחה בנפת אולונט ובמחוז טמבוב. אמה, מריה, כתבה סיפורי ילדים ואמנית חובבת, סיפקה את שיעורי הציור הראשונים שלה. החל משנת 1859, היא ואחיה קיבלו שיעורים מפאבל צ'יסטיאקוב.
מ-1870 עד 1877, היא עבדה בסטודיו של צ'יסטיאקוב, ולאחר מכן למדה שיעורים בצבעי מים וקרמיקה בחברה הקיסרית, עד 1880, עם הפסקה כשהיא ואחותה היו מתנדבות בבית חולים במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה. היא התאהבה ברופא שם, אך משפחתה התנגדה לנישואים. אף שהיא נעתרה לרצונותיהם, הפרשה הותירה אותה אומללה מאוד.
היא הצליחה כל כך בקרמיקה שהאגודה נתנה לה מלגה ללימודים בפריז; מחווה שמעט נשים אמניות קיבלו. שם, היא עבדה עם תאודור דק ואוודוקים אגרוב (1832–1891) והייתה לה את החשיפה הראשונה שלה לאר נובו. כשחזרה לסנקט פטרסבורג, היא לימדה ציור פורצלן ויצרה פריטים קרמיים בסגנון של מיוליקה ויקטוריאנית.
מושבת אברמצבה
ב-1886 היא הכינה את איוריה הראשונים לעשרים סיפורי עם שאסף אלכסנדר אפאנסייב. אף על פי ש"מלחמת הפטריות" (1889) היו היחידים שפורסמו במהלך חייה, עבודתה השפיעה על מאיירים אחרים כמו איוואן יאקולביץ׳ ביליבין וסרגיי מאליוטין. פולנובה הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות בתערוכה העולמית של קולומביה ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
לאחר 1893, היא בילתה פחות זמן באברמצבה והתרכזה בעיצוב רקמות, טפטים, קרמיקה ושאר פריטי מלאכה. תמיד הייתה חובבת מוזיקה, וטענה שיש לה "שמיעת צבע"; שהאזנה למוזיקה גרמה לה לראות עיצובים נוי.
באפריל 1896, בזמן שנסעה בשדרות צווטנוי, גלגלי המרכבה שלה נתפסו במסילות החשמלית והתהפכה. היא נפצעה קשה כשראשה פגע במדרכה. סיבוכים מתאונה זו יגרמו למותה שנתיים לאחר מכן.
לזכרה הקימו אחיה פרס של 300 רובל, שהוענק לאמנים צעירים מבטיחים כדי שיוכלו ללמוד באירופה. בין אלה שקיבלו את הפרס היו קונסטנטין בוגייבסקי.
טקס פרסי אוסקר ה-66
טקס פרסי אוסקר ה-66 (באנגלית: 66th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1993 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-21 במרץ 1994. השחקנית וופי גולדברג הנחתה את הטקס בפעם הראשונה שלה.
סרט השואה "רשימת שינדלר" היה מועמד ל-12 פרסי אוסקר וזכה בשבעה, ביניהם פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר (סטיבן ספילברג) ופרס התסריט המעובד הטוב ביותר (סטיבן זאיליאן). כמו כן בלט סרט הדרמה "הפסנתר" אשר היה מועמד ל-8 פרסים, וזכה בפרסי השחקנית הטובה ביותר (הולי האנטר), שחקנית המשנה הטובה ביותר (אנה פקווין) ופרס התסריט המקורי הטוב ביותר (ג'יין קמפיון).
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות
width="20px"|
מרי ג'יין גולד
מרי ג'יין גולד (באנגלית: Mary Jayne Gold; 12 באוגוסט 1909 – 5 באוקטובר 1997) הייתה יורשת אמריקאית, שמילאה תפקיד חשוב בסיוע ליהודי אירופה, אמנים ואנשי רוח ותרבות להימלט מגרמניה הנאצית בשנים 1940–1941, במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
גולד נולדה בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית, למשפחה עשירה מאוד. היא למדה בבית הספר בדובס פרי, ניו יורק, וסיימה בית ספר באיטליה. בשנות ה-30, הכסף שלה אפשר לה ליהנות מהסצנה החברתית התוססת בלונדון ובפריז. כשהיא טסה במטוס הפרטי שלה, טיילה ברחבי אירופה, בילתה את זמנה במלונות יוקרה, עשתה סקי באתרי הנופש הטובים ביותר באלפים, והתרועעה עם האליטה של אותם זמנים.
בזמן מלחמת העולם השנייה
גולד התגוררה בדירה בפריז, כשצרפת נפלה בידי הנאצים ב-1940. היא ברחה למרסיי, שלמרות שלא נכבשה על ידי הנאצים, הייתה בשליטתו של משטר וישי משתף הפעולה. במרסיי פגשה את מרים דבנפורט, סטודנטית אמריקאית לאמנות, ואת וריאן פריי, עיתונאי ואינטלקטואל אמריקאי שנשלח לסייע לפליטים על ידי הוועד לסיוע לשעת חירום. לפריי היו 3,000 דולר ורשימה קצרה של פליטים שמאוימים במעצר וגירוש על ידי סוכני הגסטפו, רובם יהודים. רבים צבאו על דלתו, בהם סופרים אנטי-נאצים, אמני אוונגרד, מוזיקאים ומאות אחרים שחיפשו נואשות כל סיכוי להימלט מצרפת. בהסכם שביתת הנשק בין גרמניה לצרפת המובסת, צרפת הסכימה "להסגיר על פי דרישה" פליטים לנאצים.
במקום לחזור לארצות הברית, גולד בחרה להישאר והצטרף לדיבנפורט ופריי יחד עם מתנדבים נוספים במחסה לפליטים ובארגון הבריחה שלהם דרך ההרים לספרד או על ידי הברחתם על סיפונן של ספינות משא המפליגות לצפון אפריקה או לנמלים בצפון או בדרום אמריקה. היא נעזרה בריימונד קורו, איש הלגיון הצרפתי שהפך לגנגסטר המקומי ואף הפך למאהב שלה.
גולד סייעה לסבסד את המבצע שבו ניצלו כ-2,000 פליטים, בין הנמלטים היו אמנים, אנשי רוח ותרבות בהם הפסל ז'אק ליפשיץ, האמן מארק שאגאל, הסופרת חנה ארנדט וחתן פרס נובל, הרופא והביוכימאי אוטו מאיירהוף.
בסתיו 1941, חזרה גולד לארצות הברית, בעוד קורו נסע לספרד והלאה לאנגליה, שם הפך לגיבור מלחמה.
אחרי המלחמה
לאחר המלחמה, היא חילקה את זמנה בין דירתה בניו יורק לבין בית שבנתה בכפר גאסין, ואר, לא הרחק מסן טרופה. ב-1980 היא כתבה על חוויותיה בזמן המלחמה בספר הזיכרונות צומת דרכים מרסיי 1940, שיצא לאור על ידי ההוצאה לאור "Doubleday" ב-1980, ותורגם לצרפתית ב-2001 על ידי אליס סילו. האחוזה של מרי ג'יין גולד הושארה לפייר סובאג'.
גולד מעולם לא התחתנה ולא היו לה ילדים. היא מתה מסרטן הלבלב ב-1997 בווילה שלה בגסין.
אמו של אחיינית רבא שלה, אליסון לסלי גולד, היא מחברת ידועה של ספרים על השואה. היא מחברת הספר Anne Frank Remembered: The Story of the Woman Who Helped Hide the Frank Family (1987), שנכתב בשיתוף עם מיפ חיס.
M&M's נשיאותי
M&M's נשיאותי הן חפיסות של M&M's בצבעי דגל ארצות הברית הניתנות לאורחי נשיא ארצות הברית על סיפון אייר פורס 1 ובאתרים והקשרים נוספים הקשורים לנשיא ארצות הברית. הן נוצרו לראשונה בשנת 1988 והיו אמורות להחליף את חפיסות הסיגריות שניתנו כמזכרת הסטנדרטית לאורחי הנשיא. החפיסות, בגודל של חבילת סיגריות, נושאות את חותם נשיא ארצות הברית ואת חתימתו של הנשיא המכהן על צידן האחד, ובצידן השני מופיעה דמות מואנשת של סוכריית M&M's האוחזת בדגל ארצות הברית.
מגדי יעקוב
סר מגדי יעקוב (בערבית: مجدي حبيب يعقوب, ; נולד ב-16 בנובמבר 1935, במצרים), הוא פרופסור לכירורגיית לב-חזה באימפריאל קולג' בלונדון. נודע כמנתח אשר פיתח טכניקת ניתוח חדשנית ויחודית ל"החלפת" חיבורי כלי הדם ללב, בזכותה הציל תינוקות רבים שנולדו עם מומי לב מולדים. יעקוב נטל חלק בהשתלת הלב הראשונה בבריטניה בשנת 1980, היה הראשון שביצע בבריטניה השתלת אונת ריאה מתורם חי, וביצע השתלות איברים רבות לאורך עבודתו. אחד ממושתלי הלב אותם ניתח בשנת 1980, דריק מוריס, שרד יותר מכל מושתל לב אחר באירופה ונפטר בשנת 2005. מגדי היה מהראשונים בעולם שהתחיל להשתיל לב וראות בעת ובעונה אחת.
M&M's נשיאותי
היסטוריה
בזמן נשיאותו של ג'ון פ. קנדי, סופקו כמויות גדולות של סיגריות ל ולאייר פורס 1 כדי שישמשו כתשורה לאורחי הנשיא. אולם כחלק ממסע הפרסום של הנשיא רונלד רייגן נגד סמים, הוחלפו רוב הסיגריות בצנצנות של ג'לי בלי. בשנת 1988, לקראת מסע פסגה של הנשיא רייגן למוסקבה, כתב הנשיא רייגן לחברת מרס וביקש אספקה של חפיסות של M&M's מותאמות שישמשו כתשורה של הנשיא בפסגת מוסקבה ובפגישתו עם מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב. הגברת הראשונה, ננסי רייגן, העניקה חפיסות אלו לילדים רוסים במהלך הפסגה. לאחר מכן הפכו סוכריות ה-M&M's לממתק הרשמי של הבית הלבן.
הנשיא ג'ורג בוש האב המשיך את מסורתו החדשה של רייגן ואף אפשר לסגל הבית הלבן להעניק אף הם חפיסות של M&M's. הבא אחריו, הנשיא ביל קלינטון, שינה את האריזה כך שתכלול את חתימתו של הנשיא המכהן מתחת לחותם הנשיאותי. הנשיא ברק אובמה המשיך אף הוא לחלק חפיסות של M&M's על אף שנראה שסוכריות אלו לא היו לטעמו. אובמה גם נהג לחלק חפיסות אלו לילדים שהגיעו לבית הלבן בליל כל הקדושים, יחד עם פירות יבשים אותם חילקה הגברת הראשונה מישל אובמה.
בשנת 2014 הציע ראש ממשלת ספרד מריאנו רחוי לנשיא אובמה מהדורות פקסמיליה של שלוש יצירות היסטוריות בנות מאות שנים. בתמורה העניק הנשיא אובאמה כמה חפיסות נשיאותיות של M&M's. בעיתונות הספרדית נתפסה התשורה כלא שוויונית ועוררה ביקורת כלפי הנשיא.
אייר פורס 1
החל מנשיאותו של הנשיא קנדי, אורחים ועיתונאים שטסו באייר פורס 1 קיבלו חפיסות של 20 סיגריות בקופסה הנושאת את החותם הנשיאותי וחתימתו של הנשיא המכהן, יחד עם חפיסת גפרורים. בכך נוצרה מסורת שאורחים באייר פורס 1 מקבלים מזכרת מהטיסה שלהם. בשנת 1988, בהוראת ננסי רייגן, נאסר על עישון באייר פורס 1 וחפיסות של M&M's החליפו סיגריות כתשורה המסורתית לאורחים במתקנים נשיאותיים. דובר הבית הלבן הצהיר כי השינוי נעשה בגלל חששות בריאותיים סביב סיגריות, וכי ממתקים מתאימים יותר למזכרת.
בינואר 2017, בטיסתו הראשונה של הנשיא דונלד טראמפ על סיפון אייר פורס 1, הוענקו חפיסות לא חתומות של M&M's מכיוון שאלה עם חתימתו של טראמפ טרם סופקו. אולם כבר במאי 2017 חולקו חפיסות הנושאות את חתימתו של הנשיא טראמפ.
סופי לואו
סופי לואו (באנגלית: Sophie Lowe; נולדה ב-5 ביוני 1990) היא שחקנית וזמרת-יוצרת אוסטרלית. מוכרת בשל תפקידיה בסרטים "קייט היפה", "הפילוסופים" ו"אמהות מושלמות" ובסדרות הטלוויזיה "הסטירה" ו"ארץ הפלאות".
ילדותה
לואו נולדה בשפילד שביורקשייר, אנגליה לאן ואיאן לואו. בשנת 2000 עברה לואו עם משפחתה אל אוסטרליה, בה חתמה בגיל 10 בסוכנות הדוגמנוץ 'צ'אדוויק מודלס' אך הפסיקה לדגמן לטובת קריירת המשחק שלה.
קריירה
לואו שיחקה לראשונה בסרטים הקצרים קינדל, "הוא.היא.זה." ו"מיראז'", שהוקרן בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול. כמו כן הופיעה במספר פרסומות בטלוויזיה, לפני סיום לימודיה במכללת מקדונלד ב-2008.
תפקידה המשמעותי הראשון של לואו היה התפקיד הראשי בסרט "קייט היפה" (2009). היא הייתה מועמדת לפרס אמי כשחקנית המובילה הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט זה. תפקידים משמעותיים אחרים כוללים את נטלי בסרט המתח אשמה, שיצא לאור בשנת 2010. "אשמה" הוקרן וזכה לשבחים בפסטיבל קאן, פסטיבל הסרטים הבינלאומי במלבורן, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה -35 בטורונטו, הסרט ה-47 הבינלאומי בפסטיבל שיקגו, ופסטיבל הסרטים הבינלאומי של קולנוע עצמאי בבואנוס איירס.
בשנת 2013, לואו ובוגר מכללת מקדונלד רייס ווייקפילד - כתבו וביימו במשותף, וכיכב בסרט הקצר "איש נכנס לבר..." הסרט עלה לגמר בפסטיבל הסרטים קצרים Tropfest של סידני. לואו ווייקפילד עבדו יחד בסרט "הפילוסופים".
בשנים 2013–2014, לואו כיכבה בתור אליס ב"ארץ הפלאות", סדרה-בת בת עונה אחת של הדרמה ההמשכית "עד עצם היום הזה".
ב-2 ביוני 2014 לוהקה לואו לתפקיד לנה ב"קם לתחייה".
שי אברמסון
ביוגרפיה
אברמסון נולד בירושלים לאסתי ורוני אברמסון, ששימש כסולן בית הכנסת הגדול בירושלים וניהל במשך שנים את התזמורת הקאמרית הישראלית. החזן אברמסון נחשף לראשונה לעולם החזנות, בהיותו נער במקהלת בית הכנסת הגדול בירושלים בתקופות הימים הנוראים. בהמשך למד והעמיק בהשכלתו המוזיקלית אצל מיטב המורים באותה התקופה: נפתלי הרשטיק (חזן בית הכנסת הגדול בירושלים באותה תקופה, וממנו שי למד אף באופן מעשי) אלי יפה, ומשה שטרן.
אברמסון בוגר ישיבת בני עקיבא כפר הרואה.
את שירותו הצבאי החל בעתודה האקדמית, בלימודי לוגיסטיקה וכלכלה. לאחר הלימודים והשלמת קורס קצינים, היה בעצמו מדריך בקורס קצינים, ומפקד פלוגת מפקדה ביחידת "מגלן" של חטיבת הצנחנים תחת פיקודו של אלוף-משנה דרור וינברג ז"ל. בהמשך עבר אברמסון לתחום מערכות מידע ואמצעי לחימה באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
החזנות הצבאית
לאחר פרישתו של החזן סגן-אלוף חיים ויינר, החל החיפוש אחר מחליפו בתפקיד החזן הראשי. אחד המתמודדים היה אברמסון, שכיהן אז כראש מדור אמל"ח תקשוב באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה. לקראת טקס הפרידה ממפקד זרוע היבשה, האלוף בני גנץ, הוזמן אברמסון על ידי מארגן הטקס, סגן-אלוף זוהר ולוסקי לשאת באירוע את התפילה לשלום המדינה. ולוסקי גילה את יכולת הזמרה של אברמסון כאשר זה התבקש לשאת תפילת "אל מלא רחמים" בביקור של משלחת צה"ל במחנות ההשמדה בפולין.
לאחר שסיים להתחזן, עלה לבמה הרמטכ"ל דאז, גבי אשכנזי, ולפני שפתח בנאומו, תהה: "שמעתי את החזן המדהים הזה, מי הוא?" אברמסון המופתע הרים את ידו, והציג את עצמו. אשכנזי הפטיר לעומתו שהחזנות הצה"לית ממתינה לו. לא חלפו כמה דקות, ואת המקום שלידו תפס ראש אגף כוח אדם דאז, אלוף אלעזר שטרן, וכך מונה אברמסון לחזן הצבאי הראשי.
בשנת 2008 מונה אברמסון ל"חזן הראשי לצה"ל" וקודם לדרגת סא"ל. בתחילת 2017 פרש משירות הקבע והמשיך בתפקיד החזן הראשי לצה"ל כאזרח עובד צה"ל.