cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שפטיבקה
שֶׁפֶּטִיבְקָה, או שפטובקה (באוקראינית: Шепеті́вка, ברוסית: Шепето́вка) היא עיר במחוז חמלניצקי שבמערב אוקראינה, המשמשת כמרכז המנהלי של מחוז משנה שפטיבסקי. מנין תושבי העיר עמד בשנת 2013 (לפי מפקד האוכלוסין האוקראיני) על 43,379 איש.
Your Type
ביקורת
באתר המוזיקה Stereogum זכה השיר לסיקור מקיף.
שפטיבקה
היסטוריה
שפטיבקה נזכרת לראשונה בשמה בשנת 1594. בשנת 1795 הפכה שפטיבקה לחלק ממחוז איזיאסלב בווהלין. תחנת הרכבת המקומית נבנתה בשנת 1873, ובשנת 1923 קיבלה שפטיבקה מעמד של עיר, והייתה לבירת מחוז שפטובקה.
בעקבות שינויים בחלוקה המנהלית של אוקראינה, הפכה העיר בשנת 1932 למרכז המנהלי של מחוז משנה שפטיבסקי, שנכלל אז במחוז ויניצה. בשנת 1937 הפך מחוז משנה שפטיבסקי לחלק ממחוז קמניץ-פודולסקי, ומאז 1954 האזור כולו נכלל במחוז חמלניצקי.
Your Type
הופעות וקידום
ב-1 במאי הופיעה ג'פסן עם השיר בתערוכה בבייג'ינג, סין. היא הופיעה עם השיר גם בתוכנית "Late Night" עם סת' מאיירס.
שפטיבקה
יהודי העיר
בשנת 1897 נמנו בעיר 3,880 יהודים, כשליש מתושביה, וערב מלחמת העולם השנייה נמנו בה 4,844 יהודים. בתקופה הסובייטית שבין מלחמות העולם פעל בעיר בית ספר יידי.
בדצמבר 1941 רוכזו יהודי העיר הנותרים בגטו קטן ומגודר שהוקם בה, אשר נשמר בידי שוטרים אוקראינים. לגטו זה הובאו עוד אלפי יהודים מהסביבה, ובהם כ-2,000 יהודים מסודילקוב, ומניין יושביו הגיע לכ-6,000 איש. בהמשך הוכנסו לגטו גם ילדים ממשפחות מעורבות בעיר. מעת לעת פשטו על הגטו שבעיר שוטרים אוקראינים, ורצחו בו יהודים, ולמעט ילדים וקשישים, נלקחו כל יושבי הגטו לעבודות כפייה יום יומיות. בשל תנאי המחיה הקשים בגטו, מתו רבים מיושביו.
ב-25 ביוני 1942 רצחו שוטרים אוקראינים וגרמנים כ-3,000 יהודים מהגטו שבעיר. יתר היהודים בגטו נרצחו עד תחילת ספטמבר 1942.
פונקציה פסאודו-אקראית
בקריפטוגרפיה, פוּנְקְצִיָּה פְּסֵידוֹ-אַקְרָאִית (באנגלית: Pseudo-random function) בקיצור PRF היא משפחה של פונקציות המדמות אורקל ראנדומלי באופן שלא קיים אלגוריתם יעיל שיכול להבחין עם יתרון משמעותי, בין פונקציה שנבחרה ממשפחה זו לבין אורקל אקראי אמיתי. היא נקראת כך משום שהיא אינה אקראית אמיתית אלא "מעין" אקראית או אקראית מדומה.
לפונקציה פסידו-אקראית חשיבות רבה בקריפטוגרפיה והיא מאבני הבניין של ההצפנה מודרנית, באמצעותה ניתן לבנות פרימיטיבים קריפטוגרפיים וסכמות הצפנה בטוחות. מהיבט תאורטי, הוכח שאפשר לבנות פונקציה פסידו-אקראית באמצעות מחולל פסידו אקראי קריפטוגרפי, אולם הפרימיטיבים הקריפטוגרפיים הקיימים בשימוש מעשי כיום אינם מוכחים אלא מאמינים שהם מועמדים טובים לפונקציה פסידו-אקראית. לדוגמה צופן סימטרי כמו AES נחשב לפרמוטציה פסידו-אקראית אם כי מעולם לא הוכח תאורטית.
להבדיל ממחולל פסידו-אקראי המסומן בקיצור PRG שבו מידת אקראיות הפלט תלויה באקראיות הקלט, פונקציה PRF מבטיחה שבלי קשר לקלט, הפלט תמיד יראה אקראי, כל עוד הפונקציה נלקחה מתוך המשפחה באופן אקראי.
מבוא והגדרה
מבחינה תאורטית תכונת פסידו-אקראיות של פונקציה מתייחסת להתפלגות הסטטיסטית של משפחה של פונקציות. ביתר פירוט, נניח שקיימת פונקציה שמקבלת שני קלטים ומחזירה פלט כלשהו, היא נראית באופן כללי כך: נניח שהקלט הראשון נקרא "המפתח" ומסומן באות k, באופן כללי אם קובעים את k מתקבלת "פונקציה עם מפתח" שמקבלת קלט באורך כלשהו ומחזירה פלט באורך כלשהו, כל מפתח מגדיר פונקציה אחרת ממשפחה של פונקציות. עבור מפתח קבוע הפונקציה היחידה המסומנת בקיצור F_k(x) מוגדרת רק בהינתן הפרמטר k. ללא הגבלת הכלליות, נניח שהפונקציה משמרת אורך כלומר היא חד-חד-ערכית ועל והמפתח, הקלט והפלט הם באורך n סיביות, בניסוח פורמלי, אם כי זה לא חובה. וכן חשוב לציין שהפונקציה חייבת להיות "יעילה", כלומר שניתנת לריצה בזמן פולינומי. וכן הפרמטר k נבחר באקראי, מסמנים זאת כאשר n הוא פרמטר ביטחון המייצג את אורך הקלט והפלט והמפתח בסיביות.
באופן אינטואיטיבי, הפונקציה F_k תקרא פסידו-אקראית אם היא בלתי ניתנת להבחנה מפונקציה אקראית אמיתית f שנבחרה מקבוצת כל הפונקציות בעלות תחום וטווח דומים. במילים אחרות, לא קיים אלגוריתם פולינומי הסתברותי שיכול לזהות לפי הפלט אם מדובר ב-F_k עבור k אקראי כלשהו, או בפונקציה f שהיא פונקציה שנבחרה באופן אקראי מתוך קבוצת כל הפונקציות הממפות n-סיביות ל-n סיביות. יש לשים לב שמשתמשים כאן בביטוי "בחירת פונקציה" באופן אקראי בניגוד לבחירת מחרוזת באופן אקראי, שהן שתי הגדרות שונות לחלוטין.
אורקל אקראי
אורקל אקראי הוא מעין קופסה שחורה תאורטית המחזירה על כל שאילתה ייחודית תגובה אקראית אמיתית. המוסכמה היא שאם השאילתה כבר נשאלה בעבר האורקל חייב להגיב באופן זהה. דרך אחרת להציג זאת, בהינתן n שלם שהוא פרמטר ביטחון כלשהו, האורקל האקראי הוא מעין פונקציה f שנבחרה באקראי בהתפלגות אחידה מתוך תחום הפונקציות האקראיות המקבלות קלט x באורך n ומחזירה פלט y באורך n בניסוח רשמי. הפונקציה ממפה כל שאילתה ללא תלות בקלט, לערך אקראי (קבוע) מתוך תחום הפונקציה. למשל עבור x נתון הפונקציה תמיד תחזיר את אותו y.
הרעיון מאחורי אורקל אקראי שהוא מעין אבסטרקציה מתמטית כדי לפשט את תהליך ההוכחה הקריפטוגרפית. הרעיון הועלה לראשונה על ידי מיהיר בלייר ופיליפ רוגווי שעשו שימוש בקונספט מודל אורקל אקראי כפרדיגמה לבניית פרוטוקולים קריפטוגרפיים בטוחים כאשר אין דרך מעשית יעילה להוכיח שהפרוטוקול מכיל את התכונות המתמטיות הדרושות לצורך ההוכחה. במובן זה ההוכחה אינה הוכחה מתמטית רגילה אלא מעין היוריסטיקה.
למעשה לא קיימת פונקציה שניתנת ליישום על ידי אלגוריתם שרץ בזמן פולינומי שיכולה לדמות אורקל אקראי אמיתי. בהוכחת פרוטוקול קריפטוגרפי מנסים להחליף את האורקל בפונקציית גיבוב קריפטוגרפית מתאימה, במידת האפשר, שהיא בהגדרה הכי קרובה למושג אורקל אקראי.
מבחין
מבחין (Distinguisher) של פונקציה פסידו-אקראית הוא כלי תאורטי המאפשר להגדיר פסידו-אקראיות של פונקציה במונחים של ניסוי אינטראקטיבי. אלגוריתם הבחנה D מקבל כקלט את הפונקציה הנדונה ומחליט האם היא אקראית אמיתית או פסידו-אקראית. היות שלמעשה התחום של משפחת הפונקציות מעריכי (בסדר גודל של n\cdot 2^n) לא ניתן להגדיר את D כאלגוריתם הבחנה פולינומי, כי אי אפשר לסרוק את כל הערכים האפשריים בזמן פולינומי. ההגדרה המקובלת היא אלגוריתם הסתברותי שיש לו גישה לאורקל אקראי. D רשאי להגיש לאורקל (מספר פולינומי של) שאילתות עבור נקודות שונות x שיבחר והאורקל אמור להחזיר לו את f(x) של הנקודה x. בגמר הניסוי אלגוריתם ההבחנה עונה "1" אם הקלט שלו הוא אחת הפונקציות מהמשפחה הפסידו-אקראית, או "0" אחרת.
הגדרה פורמלית של פונקציה פסידו-אקראית
תהי פונקציה יעילה, הכוללת מפתח ומשמרת אורך. F תקרא פסידו אקראית אם עבור כל אלגוריתם הבחנה פולינומי D קיימת פונקציית זניחות \text{negl} כך שמתקיים: כאשר נבחר בהתפלגות אחידה וכן f היא פונקציה שנבחרה אקראית מקבוצת כל הפונקציות האפשריות הממפות מחרוזות של n סיביות ל-n סיביות.
-D יכול להתקשר עם האורקל בחופשיות, לכן הוא יכול לשאול שאלות באופן אדפטיבי ולהתאים את השאילתות על סמך תשובות קודמות. אולם ביכולתו לשאול רק מספר מוגבל של שאלות כי הוא כאמור רץ בזמן פולינומי. וכן חשוב לזכור ש-k אינו ידוע ל-D, כי אין כל היגיון לדרוש ש-F_k תהיה פסידו-אקראית אם k ידוע. כל מה שהמבחין צריך לעשות במקרה כזה הוא להגיש לאורקל שאילתה בנקודה אפס (x=0), לקבל את y ולהשוות עם y'=F_k(0) וסיכויי ההצלחה שלו במקרה כזה הם כמעט 1 כי הסיכוי ש-y'=y במקרה של פונקציה אקראית אמיתית הוא 2^{-n}. המשמעות היא שהטענה לפסידו אקראיות תקפה רק באם k סודי. וכן הטענה שקשה למצוא x כך ש-F_k(x)=0 נכונה רק אם k לא ידוע למבחין, אחרת אפשר להוכיח שקל למצוא קלט כזה.
כבמודל אורקל אקראי, קל לנתח רמת ביטחון של סכמת הצפנה המבוססת על פונקציה פסידו אקראית לפי האסטרטגיה הבאה: בשלב הראשון מחליפים את הפונקציה הפסידו אקראית בפונקציה אקראית אמיתית ומנסים להוכיח שהסכמה בטוחה תחת הנחה זו. זהו שלב תאורטי הסתברותי ואינו תלוי בסיבוכיות חישובית. בשלב השני מוכיחים שהסכמה בטוחה על ידי הטענה שאם היריב יכול לפצח אותה בזמן פולינומי אז באופן עקיף בהכרח שהוא הצליח להבחין בין הפונקציה הפסידו אקראית לבין פונקציה אקראית אמיתית ובכך הפר את ההנחה היסודית עליה נשען ביטחון הסכמה.
תמורה (פרמוטציה) פסידו-אקראית
באופן שקול, ניתן להגדיר משפחה של תמורות הפסידו אקראיות בקיצור PRP. במקרה זה קיימות שתי דרישות נוספות:
בהגדרה זו, הקבוצה U היא קבוצת כלל הפרמוטציות בגודל n (קיימות n! פונקציות כאלו).
בניית פונקציה פסידו-אקראית עם מחולל פסידו-אקראי
בשנת 1986 הראו עודד גולדרייך, שפי גולדווסר וסילביו מיקלי כיצד ניתן לבנות פונקציה פסידו-אקראית f:n\to k אם נתון מחולל פסידו אקראי G כך שהפלט של המחולל G יהיה באורך כפול מגרעין האקראיות (seed) המוזן למחולל. הרעיון העומד מאחורי הבניה הוא להפעיל את המחולל שוב ושוב - בכל הפעלה כזו יתקבל פלט הארוך פי שניים מהקלט אל המחולל. חוזרים על הפעולה עד אשר מתקבל פלט באורך k2^n. כעת ניתן לחלק את פלט המחולל ל2^n חלקים שווים, כל אחד באורך k. פלט הפונקציה הפסידו-אקראית f(x) הוא החלק שמספרו הסידורי הוא x. מכיוון שקיימים לכל היותר 2^n ערכי x אפשריים, הרי שהפונקציה הפסידו-אקראית מוגדרת היטב. אם ההפעלה החוזרת של המחולל מבוצעת בצורה יעילה (במבנה של עץ) מתקבל כי בנייה זו אפשרית בזמן פולינומי.
ההוכחה שהפונקציה אכן פסידו-אקראית נעזרת בשיטת ההיברידים בה מניחים שניתן לשבור את הפונקציה הפסידו-אקראית, ומקבלים כי קיימת הפעלה יחידה של המחולל הפסידו-אקראי שניתנת לחיזוי מראש, בסתירה לכך שהמחולל פסידו-אקראי במובן קריפטוגרפי.
בניית סכמת הצפנה על ידי פונקציה פסידו-אקראית
אם נתונה לנו משפחת פונקציות פסידו-אקראית, ניתן לעשות בה שימוש על מנת ליצור סכמת הצפנה פשוטה, ולהוכיח כי אם צד ג' יכול לפענח את המידע המוצפן - הרי הוא יכול להבדיל בין פונקציה פסידו-אקראית לפונקציה אקראית, בסתירה להיות הקבוצה F פסידו-אקראית.
על מנת להצפין את ההודעה m, מגרילים מספר כלשהו i ושולחים את המידע.
מפתח ההצפנה k קובע את הפונקציה f_k(\cdot) הספציפית בה עושים שימוש, מבין כלל הפונקציות במשפחה F.
אמנם סכמת הצפנה זו בטוחה במובן שלא ניתן לדעת מהי ההודעה m אם מביטים במידע המוצפן, אבל סכמה זו אינה בטוחה לחלוטין (במובן CPA) מכיוון שצד ג' יכול לשנות את המידע המוצפן כדי לייצר הצפנה חוקית של הודעה אחרת, m'.
בשנת 1985 הציעו מיכאל לובי וצ'ארלס ראקוף שיטה בה ניתן להשתמש בפונקציה פסידו-אקראית על מנת לבנות צופן בלוקים הבטוח כנגד התקפת גלוי-נבחר (Chosen Plaintext Attack). השיטה מבוססת על מבנה פייסטל תלת-שלבי. באופן מפתיע, מבנה דומה בעל 2 שלבים בלבד אינו מספיק על-מנת ליצור סכמה בטוחה.
Bitch I'm Madonna
Bitch I'm Madonna (בעברית: כלבה אני מדונה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית מדונה, בשיתוף הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז'. השיר, מתוך אלבומה ה-13 של מדונה, Rebel Heart, יצא לאור ב-15 ביוני 2015 כסינגל השלישי מתוך האלבום, והיה ללהיט הגדול ביותר ממנו.
השיר עוסק בשמחה שמשרה מדונה על סביבתה. הווידאו קליפ הנלווה הפך לוויראלי בכל העולם, ובסופו ניתן לראות את מדונה, כשהיא חובשת כובע, ועליו כתובה המילה "שלום".
השיר הגיע למקום ה-84 במצעד הבילבורד הוט 100, הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב, וה-58 במצעד שבקנדה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מדונה, דיפלו, אריאל ראצ'שייד, מוזלה, טובי גד, ניקי מינאז' וסופי והופק על ידי מדונה, דיפלו וסופי. עם יציאתו, עורר השיר מחלוקות רבות בכל אתרי המוזיקה מכיוון שהיה פרובוקטיבי למדי ובנוסף לכך, גרם להד תקשורתי שבעקבותיו פורסמו כתבות רבות.
ישראל זכתה להתייחסות רבה באותו ארה, מכיוון שבסופו של הקליפ חבשה מדונה כובע ועליו הייתה כתובה המילה "שלום", ובנוסף לכך, גם בתחילת הקליפ של "Ghosttown", הייתה כתובה המילה "אזהרה", בשפות רבות וביניהן גם בשפה העברית.
בסמוך לצאתו של השיר הוציאה מדונה ארבעה עשר רמיקסים שונים לשיר, שנעשו על ידי דיג'יים רבים.
וידאו קליפ
כאשר הכריזה מדונה שהשיר הוא הסינגל השלישי מתוך האלבום, היא גם אישרה את יציאת הווידאו קליפ הנלווה של השיר. היא העלתה פוסט באינסטגרם, ואמרה כי: "הקליפ שצילמתי יהיה הפתעה עבור מעריצי ומבקרי המוזיקה." השוואות רבות נעשו בין משתתפי הקליפ הזה לקליפ של "Bad Blood", של טיילור סוויפט. מדונה גם פרסמה תמונות מהקליפ, ובהן היה ניתן לראות את שיערה, כשהוא צבוע בורוד, ואותה לובשת בגדים פרובוקטיביים. בנוסף לכך, כמה מאנשיה של הזמרת העלו טיזרים נוספים. הצילומים התקיימו בקומות העליונות של מלון סטנדרד בניו יורק, בניהולו של יונס אוקרלונד שאמר כי:
בקליפ ניתן לראות את מדונה, כשהיא בחדר צר וארוך. לאורכו של הקליפ מתקדמת מדונה אל דלת היציאה, ובדרך נתקלת באנשים בסיטואציות שונות. הסיטואציה שזכתה למרבית תשומת הלב בשל היותה הפרובוקטיבית ביותר, הייתה זו שבה היה ניתן לראות שתי נשים עירומות למחצה, בתוך אמבטיה. בקליפ השתתפו אמנים כגון: מיילי סיירוס, קניה וסט, קייטי פרי, ביונסה, ניקי מינאז' וריטה אורה.
הקליפ זכה להצלחה עולמית, ונכון לדצמבר 2017, מונה הצפיות שלו עומד על כ-258 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לנצפה ביותר שלה.
סלובקיה במשחקים האולימפיים
סלובקיה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לילהאמר (1994) ובמשחקי הקיץ מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996). בין 1918 ל-1993 הייתה סלובקיה חלק מצ'כוסלובקיה, והספורטאים הסלובקים התחרו במסגרת המשלחת הצ'כוסלובקית.
היסטוריה
באולימפיאדת אתונה (2004) השתתפו 64 ספורטאים סלובקים, והישגיהם השתפרו ל-6 מדליות, שתיים מכל סוג. האחים הוכשורנר שמרו על תוארם, ומנצחת נוספת הייתה חותרת הקיאק אלנה קליסקה, בסלאלום. מרטיקן זכה במדליית כסף שנייה ברציפות ובמדליה אולימפית שלישית, והג'ודוקא יוזף קרנאץ' זכה אף הוא במדליית כסף. במדליות הארד זכו רביעיית חותרי הקיאק, במקצה ל-1000 מטר, וכן יוזף גנצי, הפעם בירי ברובה אוויר.
מספר הספורטאים שייצגו את סלובקיה באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ירד ל-57, אך הישגיהם השתפרו, כשזכו ב-3 מדליות זהב. לכל הזוכים לא הייתה זו הפעם הראשונה. התאומים הוכשורנר זכו בתואר השלישי ברציפות, הישג חסר תקדים בענף הקאנו, קליסקה שמרה אף היא על תוארה, ומרטיקן זכה בתואר האולימפי בפעם השנייה אחרי 12 שנים, ובמדליה אולימפית רביעית. רביעיית חותרי הקיאק זכתה במדליית כסף במקצה ל-1000 מטר, וכמוהם גם הקלעית זוזאנה שטפצ'קובה, בטראפ, ענף של ירי בצלחות חרס. המתאבק דוד מוסולבק זכה במדליית ארד אך זו שודרגה לכסף לאחר הרשעת המתאבק האוזבקי באימרוץ. מוסולבק, יליד צפון אוסטיה שייצג בעבר את רוסיה ואף זכה במדליית זהב באולימפיאדת סידני, התאזרח בסלובקיה ב-2007.
באולימפיאדת לונדון (2012) ירד מספר המשתתפים הסלובקים ל-47, ולראשונה איש מהם לא זכה במדליית זהב. את ההישג הגבוה ביותר רשמה הקלעית זוזאנה שטפצ'קובה, שזכתה במדליית כסף שנייה ברציפות בטראפ. קלעית נוספת, דאנקה ברטקובה, זכתה במדליית ארד בסקיט. האחים הוכסהורנר איבדו את תוארם לאחר שלוש זכיות רצופות, והסתפקו במדליית ארד. גם מיכל מרטיקן איבד את תוארו וזכה במדליית ארד, המדליה האולימפית החמישית שלו. ספורטאים סלובקים נוספים שרשמו הישגים נאים בלונדון כללו את חותרת הקאנו יאנה דוקטובה (מקום שישי בסלאלום), חותר הקאנו לובומיר הגארה (מקום שישי ב-200 מטר), רביעיית חותרי הקיאק (מקום שישי ב-1000 מטר), מאטיי טוט (מקום שמיני בהליכה ל-50 ק"מ), לוציה קלוצובה (מקום שמיני בריצת 1500 מטר) וחותרי הקיאק פטר גלה ואריק ויצ'ק (מקום שמיני ב-1000 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), לראשונה מאז השתתפה סלובקיה במשחקים כמדינה עצמאית, לא ייצגו אותה לא האחים הוכסהורנר ולא מיכל מרטיקן. אף על פי כן, נשמרה השליטה הסלובקית בתחרויות הסלאלום בקאנו. במדליית הזהב במקצה הזוגות זכו בני הדודים לדיסלב ופטר שקאנטר, ובמקצה היחידים זכה מאטיי בנוש במדליית הכסף. רביעיית הקיאקיסטים זכתה במדליית כסף במקצה ל-1000 מטר, ושניים מהם, יוראי טאר ואריק ויצ'ק, סיימו במקום השמיני במקצה הזוגות. הקיאקיסטית יאנה דוקאטובה סיימה במקום הרביעי בסלאלום, יאקוב גריגאר הגיע חמישי במקצה המקביל לגברים, ופטר גלה סיים שמיני במקצה היחידים ל-1000 מטר. לא רק בענף הקאנו/קיאק זכו הסלובקים להצלחות בריו. האתלט מאטיי טוט ניצח בהליכה ל-50 ק"מ, והיה לאלוף האולימפי הסלובקי הראשון שלא מתחום הקאנו/קיאק, ולאתלט הסלובקי הראשון שזוכה במדליה אולימפית. אתלט נוסף, מרצל לומניצקי, סיים חמישי ביידוי פטיש. הקלע יוראי טוז'ינסקי סיים במקום הרביעי באקדח אוויר ופאוול קופ דורג שביעי באקדח.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי החורף:
נרקיסוס
נרקיסוס (ביוונית: Νάρκισσος) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית. האלה נמסיס הענישה אותו על יהירותו וגרמה לו להתאהב בבבואתו. הוא לא אכל או שתה עד שלבסוף מת. הנימפות רצו לשרוף את גופו, אך הוא הפך לנרקיס. הוא היה גיבורם של אנשי טספיה (עיר בבויאוטיה שביוון העתיקה) ונודע לרוב בשל יופיו.
נרקיסוס היה בנם של אל הנהר קפיסוס והנימפה לירופה. נרקיסוס היה בעל יופי יוצא דופן, יופי שמשך אליו נערות ונערים כאחד. הוא מתואר כבעל עור בהיר כשלג, עיניים כחולות ושיער חום זהוב ובעל מבנה גוף רזה מה שגרם לו לתעתע בין המינים ובכך לגרום למשיכה של שני המינים. נרקיסוס דחה את חיזוריהם של אלו ושל אלו והתנכר לכולם. לאחר שדחה בזלזול את הנימפה אכו, שהתאהבה בו נואשות, החליטה האלה נמסיס להענישו על יהירותו ואכזריותו והטילה עליו קללה - אהבה עצמית ללא גבולות. יום אחד טייל נרקיסוס ליד אגם והתכופף כדי לשתות מים. כאשר ראה את דמותו נשקפת אליו מן המים מיד התאהב בעצמו ולא יכול היה לנתק את מבטו מבבואתו, עד שמת מצמא. במקום שבו מת צמח פרח הנרקיס. לאגדת נרקיסוס כמה גרסאות: אחת מתוך ה"מטמורפוזות" של אובידיוס, אחת מתוך ה"מדריך ליוון" של פאוסניאס ואחת מתוך גיליונות פפירוס שנמצאו בעיר אוקסיריניכוס.
הגרסה הרומית
באגדה כפי שמסופרת על ידי אובידיוס, נרקיסוס היה עלם יפה ויהיר. אמו הייתה נימפת העצב לירופה, שחיה בעיר טספיה, ואביו היה אל הנהר קפיסוס; באחד הימים אל הנהר קפיסוס הקיף את הנימפה לירופה במי-נהרותיו וכך לכדה ואנסה ולשניים נולד בן. לירופה שחרדה לעתיד בנה (בשל חוסר באמצעי מחייה), הלכה להיוועץ בנביא תרסיאס. תרסיאס בתשובה אמר לנימפה כי נרקיסוס "יאריך ימים בלבד אם לא יכיר עצמו". הנימפה אכו התאהבה בעלם היפה. יום אחד כשנרקיסוס היה באמצע ציד-צבאים, אכו עקבה אחריו בחשאי, דרך היערות. היא כמהה לשוחח עם נרקיסוס, אך בשל קללה שהטילה עליה האלה הרה היא לא יכלה לדבר בעצמה, אלא רק לחזור כהד אחר מה שנאמר לה. כשנרקיסוס שמע לבסוף את הרחשים שעלו ממקום מחבואה, קרא בקול: "מי שם?" אכו השיבה לו במילותיו: "מי שם?". כך המשיך הדיאלוג בין השניים, עד שאכו יצאה ממחבואה ורצה לאמץ אל חיקה את אהובה הצעיר. נרקיסוס הדף מגופו את הנימפה ואמר לה ביהירות לעזוב אותו לנפשו. אכו נותרה שבורת לב והעבירה את שארית חייה על גיא מבודד בגעגועים אין־סופיים לאהבה שלעולם לא ידעה, עד שרק קולה נותר.
בסופו של דבר נרקיסוס חש בצימאון וניגש לשתות ממי הנחל. ברגע שהבחין בבבואתו הוא התאהב בה מבלי לדעת שזה בעצם הוא. ברגע שהתכופף לנשק את הבבואה, היא נראתה כ"מסתלקת מהמקום" והוא נותר עם לב שבור. צימאונו גבר אך הוא לא העז לגעת במים מחשש לפגוע בבבואתו. בסופו של דבר נרקיסוס מת מצמא ומאהבתו העצמית, תוך בהייה מתמדת בבבואתו. במקום מותו צמח פרח הנרקיס.
הגרסה היוונית
זוהי אגדת מוסר בה נרקיסוס גבה הלב ונטול הרגש נענש על ידי האלים על כך שדחה בשאט נפש את כל מחזריו הזכרים. אגדה זו נחשבה כאזהרה המיועדת לגברים. עד לא מזמן, המקור היחידי לאגדה זו היה קטע מיצירתו של פאוסניאס, שנכתב כ־150 שנה לאחר גרסתו של אובידיוס. גרסה דומה מאוד לאגדה נמצאה בקרב גיליונות פפירוס בשנת 2004 בעיר אוקסירינכוס, גרסה שמקדימה את זו של אובידיוס בכ־50 שנים.
בגרסה זו, אמיניאס, נער צעיר, היה מאוהב בנרקיסוס, אך זה לא החזיר לו אהבה ודחה אותו בבוז. כדרך לדחות את אמיניאס, נרקיסוס נתן לו חרב בה השתמש אמיניאס לאחר מכן כדי להרוג עצמו על מפתן ביתו של נרקיסוס; הוא התפלל לאלה נמסיס וביקש ממנה לגרום לנרקיסוס לחוות את הכאב של אהבה חסרת גמול. קללה זו התממשה ונרקיסוס התאהב בבבואה במקווה המים. רק לאחר שניסה לנשק את הבבואה הבין כי זו בעצם בבואתו שלו. כדרך להשלמת הסימטריה באגדה, מתוך יגונו על אהבתו הנכזבת נרקיסוס נטל לידיו את חרבו, התאבד וגוויתו נהפכה לפרח הנרקיס.
גרסת פאוסניאס
פאוסניאס רואה בכך דבר מוזר שאדם לא יכול לזהות את השתקפותו שלו ומציג גרסה מוכרת פחות בה לנרקיסוס הייתה אחות תאומה. שניהם לבשו את אותם בגדים וצדו יחדיו עד שנרקיסוס התאהב בה. לאחר שאחותו התאומה מתה, נרקיסוס היה כה כמה לראותה שהעמיד פנים כי ההשתקפות שראה במים הייתה אחותו. מספר אגדות יווניות רומזות על כך שנרקיסוס נמשך מינית לאחותו ועל כך שבתקופה שהיא הייתה בין החיים היה מקיים איתה יחסי מין.
פאוסניאס מציין אגדה נוספת אודות נרקיסוס, אגדה על פרח בשם זה (בעברית: הנרקיס) שלדבריו נוצר כדי לפתות את פרספונה בתה של דמטר להתקרב לעברו ולהרחיקה מחברותיה ובכך לאפשר להאדס לחטוף אותה.
אזכורי האגדה בתחומים שונים
בספרות חז"ל (בתלמוד הירושלמי מסכת נדרים פרק א הלכה א, וכן בתלמוד הבבלי מסכת נדרים דף ט' עמוד ב') קיימת אגדת מוסר המיוחסת לשמעון הצדיק שמספרה. באגדה זו בדומה לדמותו של נרקיסוס מופיע נזיר המסתכל בבבואתו, ומפאת השיער הארוך והיפה שלו הוא חש התעוררות של הסכנה שעלולה להתפתח אם ינצל לרעה את היופי הטבעי שלו. מיד מתגבר בו הצד המוסרי ונודר נדרי נזירות כתיקון לאהבה העצמית:
בשונה מן האגדה היוונית בה האלים (הטבע) גובר על האדם (נרקיסוס), בגרסה היהודית, האדם מתגבר על הטבע ואינו נכנע לו. ועוד מסוגל להפוך את הנטיות השליליות שבו למעשים חיוביים ולשם שמים.
נרקיסוס בתרבות
אגדת נרקיסוס זכתה לאזכורים ועיבודים רבים בספרות, במוזיקה ובאמנות, לדוגמה:
פייטרו באדוליו
מרשל פייטרו באדוליו (באיטלקית: Pietro Badoglio ; 28 בספטמבר 1871 – 1 בנובמבר 1956), דוכס אדיס אבבה הראשון, היה איש צבא ומדינאי איטלקי, שימש כראש ממשלת איטליה לאחר נפילת מוסוליני.
חייו
באדוליו נולד בעיירה גרצאנו מונפרטו (Grazzano Monferrato), שלימים נקראה על שמו, גרצאנו בדוליו, במחוז אסטי באיטליה. לאחר שלמד באקדמיה הצבאית בטורינו, התגייס בשנת 1892 לצבא האיטלקי כסגן בחיל הארטילריה. הוא השתתף במערכות באריתריאה ב-1896 ובלוב בשנת 1912, והצטיין בקרב ובמילוי תפקידיו. עם כניסתה של איטליה לצד מדינות ההסכמה למלחמת העולם הראשונה היה בדרגה המקבילה לסגן-אלוף בצה"ל, ולאחר שניצח על כיבוש מונטה סבוטינה במאי 1916 מונה לגנרל. ב-27 באוקטובר 1917 השתתף בתבוסה האיטלקית החמורה בקרב קפורטו, אך למרות זאת מונה ב-1918 לעוזר ראשי לראש המטה הכללי.
לאחר המלחמה נבחר לסנאטור, אך נותר בשירות הצבאי ונשלח לשליחויות ברומניה ובארצות הברית ב-1920 וב-1921. בתחילה התנגד לבניטו מוסוליני, ולאחר שזה עלה לשלטון, נשלח באדוליו להיות שגרירה של איטליה בברזיל. לאחר זמן מה השלים עם מוסוליני, ושב לתפקיד בכיר במטה הכללי של צבא איטליה ב-4 במאי 1924. בין 1929 ל-1933 שימש כמושל לוב. כאשר החלה הפלישה לאתיופיה ב-1935 פיקד אמיליו דה בונו על הצבא האיטלקי, אך לאחר מספר חודשים, בינואר 1936 הוחלף בבאדוליו, שכן התקדמותו של דה בונו נראתה כאיטית, ומוסוליני חשק בניצחונות מהירים.
בתחילה הביא באדוליו להדיפת מתקפת נגד של צבא אתיופיה, אשר הייתה למעשה חסרת סיכוי אל מול העליונות הצבאית והטכנולוגית של האיטלקים. ב-20 בינואר 1936 חידשו האיטלקים את המתקפה, תוך שימוש בלוחמה כימית ובגז חרדל הן בפגזי ארטילריה והן בהפצצות מהאוויר. באדוליו אישר אישית את השימוש בנשק זה, על אף שאיטליה הייתה חתומה על אמנת ז'נבה משנת 1925 שאסרה שימוש בגז חרדל. השימוש בלוחמה הכימית לא הוגבל לשדה הקרב, ונעשה בו שימוש גם נגד אזרחים.
צבא הכיבוש האיטלקי באתיופיה, בפיקודו של באדוליו, נהג כלפי האוכלוסייה באכזריות, העביד שבויים במחנות כפייה, הוציא להורג מתנגדים באופן פומבי, ורצח בני ערובה. ב-31 במרץ 1936 ניצח צבאו של באדוליו במערכה החשובה האחרונה במלחמה, קרב מאיצ'ו, וב-2 במאי נמלט הקיסר היילה סלאסי לגלות, וכוחותיו של באדוליו נכנסו אל עיר הבירה אדיס אבבה. המלך ויטוריו אמנואלה השלישי הוכרז כקיסר, ושטחן של סומליה, אריתריאה ואתיופיה הפך לטריטוריה אחת שכונתה "מזרח אפריקה האיטלקית". באדוליו הוכתר כמשנה למלך באתיופיה, וקיבל את התואר "דוכס אדיס אבבה הראשון".
באדוליו התנגד לברית הפלדה שכרת מוסוליני עם אדולף היטלר, והיה פסימי בדבר סיכויי הברית במלחמת עולם, ובדבר הצלחתה של איטליה בכל מלחמה שהיא באירופה. בדצמבר 1940 התפטר מכל תפקידיו בעקבות התצוגה המחפירה של צבא איטליה במלחמתו עם יוון.
בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה בשנת 1943, כונס הגוף השלטוני "המועצה הפאשיסטית העליונה" ב-24 ביולי 1943. במהלך הכינוס הציע שר החוץ לשעבר דינו גראנדי כי מוסוליני יודח מכל תפקידיו. לאחר ישיבה מרתונית שנמשכה כתשע שעות, התקבלה ההצעה. מוסוליני קבע פגישה למחרת היום עם המלך ויטוריו אמנואלה השלישי. במהלך הפגישה הודיע לו המלך כי הוא מוחלף בתפקידו כראש ממשלה על ידי באדוליו, והביא למעצרו. באדוליו קיבל על עצמו את התפקיד, והכריז על משטר צבאי.
כאשר קיבל באדוליו את התפקיד היה מצבה הצבאי של איטליה כלאחר ייאוש. הצטרפותה של איטליה למלחמה לצד גרמניה כילתה את משאביה הצבאיים של איטליה בשדות מלחמה רחוקים בהן המערכה בצפון אפריקה וקרב סטלינגרד שנערך בסוף שנת 1942 נהרגו ונשבו עשרות אלפי איטלקים, במערכה רחוקה ולא פופולרית. פלישת בעלות הברית לסיציליה נראתה כמבשרת פלישה לאיטליה עצמה. באדוליו ראה עצמו כאנוס לקיים משא ומתן עם בעלות הברית על כניעתה של איטליה. ב-3 בספטמבר 1943 חתם נציגו של באדוליו, הגנרל קסטלאנו, על הסכם הכניעה של איטליה, בעיירה קאסיבילה שבסיציליה הכבושה בידי בעלות הברית. מבחינה רשמית הייתה עדיין איטליה קשורה בברית עם גרמניה, אך באדוליו עדיין לא סיפר על דבר הכניעה כך לבעל בריתו הרשמי, קנצלר גרמניה והפיהרר אדולף היטלר משפורסם כתב הכניעה, ב-8 בספטמבר לאחר פרסום הצהרת באדוליו הורה היטלר על כניסתם של כוחות גרמניים לשטחה של איטליה. באדוליו וממשלתו נסו בתחילה לפסקארה ולאחר מכן לברינדיזי שהייתה בשליטת בעלות הברית. נוסח מפורט יותר של הסכם הכניעה נחתם על ידי באדוליו באופן אישי במלטה ב-23 בספטמבר.
חתימת הכניעה הביאה לכניסת הכוחות הגרמניים לאיטליה, סיפוח חלקים מאיטליה הצפונית לגרמניה, והקמתה של ממשלת בובות בשם "הרפובליקה של סאלו", בה שלט מוסוליני בחסותו של היטלר, בחלקי איטליה שלא סופחו על ידי גרמניה מצפון, או נכבשו על ידי בעלות הברית שנחתו בדרום. ממשלה זו פעלה במקביל לממשלתו של באדוליו. ממשלתו של באדוליו בברינדיזי לא הייתה עצמאית יותר מזו של מוסוליני בסאלו. באדוליו והמלך פעלו תחת פיקוח הדוק של בעלות הברית, ותחום סמכותם האפקטיבי הסתכם, כדברי ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, וינסטון צ'רצ'יל, בתחומי בניין הממשל בעיר ברינדיזי. האזורים באיטליה שנכבשו על ידי בעלות הברית לא ניתנו לשליטת ממשלת באדוליו, אלא הושמו תחת ממשל צבאי של בעלות הברית.
פייטרו באדוליו מת בשנת 1956.
קאמו
סימון ארשקוביץ' טר-פטרוסיאן (ברוסית: Симо́н Арша́кович Тер-Петрося́н) או בכינויו קאמוֹ (27 במאי 1882 - 14 ביולי 1922) היה בולשביק גאורגי ממוצא ארמני, איש פלוגת מחץ, שהיה חבר ושותף מוקדם של סטלין. קאמו, שקיבל את כינויו מסטלין היה ידוע כ"אמן התחפושות" והתפרסם בעיקר בשל מעורבותו בשוד הבנק של טיפליס ב-12 ביוני 1907 בכיכר ירוואן (כיום כיכר החירות) בטביליסי.
בין השנים 1959–1996 נקראה העיר הארמנית, גאוואר (Գավառ), על שם קאמו.
חייו
קאמו נולד בגורי שבפלך טביליסי (כיום גאורגיה), עיר הולדתו של סטלין. אביו, שהיה סוחר ארמני, התחתן עם אימו כשהיה בן 35 כאשר אימו, שהייתה בת 16 בעת נישואיה, ילדה לו 11 ילדים, שמתוכם שרדו קאמו וחמש מאחיותיו. ילדותו עברה עליו בהתעללות מצד אביו, שהיה מכה אותו בשל היותו "מרדני". קאמו גורש מספר פעמים מבית הספר בגין התנהגות רעה והישגים נמוכים, ובכל פעם התחנן אביו בפני מנהלי בתי הספר ואף שיחד אותם כדי שיחזירו את בנו ללימודים.
כשהתבגר קאמו הוא איים להרוג את אביו. כשהיה בן 16 חלתה אימו ונפטרה זמן קצר לאחר מכן. אביו שלח אותו להתגורר עם דודתו בטביליסי. הדודה שכרה חונכים פרטיים עבור קאמו, ואחד מהמורים הפרטיים היה קובה (סטלין). הדודה לא ידעה שקאמו והחונך שלו ביקרו תכופות במרכזי הפשע בעיר.
את כינויו קאמוֹ קיבל לו מפי החונך שלו סטלין, כאשר האחרון היה משועשע מהעובדה כי ביטא את המילה הרוסית קוֹמוּ (кому) שפירושה "למי" כ"קאמוֹ" (камо). הכינוי דבק בו מאז. כינויו זה כמו גם כינוי של סטלין, קובה, היו עניין מקובל בעולם התחתון. פושעים רבים היו ידועים בכינויים.
החיבור של קאמו לסטלין וההיכרות שלו עם עולם הפשע בטביליסי הביאו את קאמו לבצע מעשי שוד. כיוון שהיה חבר קרוב של סטלין שימש קאמו באותה תקופה כמקור להכנסה עבור סטלין בכך שהיה מעביר לו חלק מן השלל בשוד. התחברותו של קאמו לעולם הפשע הייתה מוחלטת. הוא החזיק מקום מחבוא, במרתף של בית ברחוב גונצ'אמאיה 2 בטביליסי, ששימש כבית מגורים של אישה מזדקנת, שבו החזיק את כלי הנשק.
את פעילותו המחתרתית החל בשנת 1901 בהדפסה והפצה סודית של ספרות לטביליסי, באקו, בתומי, כותאיסי, גורי וערים אחרות. בנובמבר 1903 הוא נעצר ובספטמבר 1904 הוא ברח מהכלא. בין השנים 1905–1907 הוא השתתף בהכנות פלוגה בולשביקית למבצע קרבי. בדצמבר 1905 הוא נעצר ונכלא בכלא מטחי שבטביליסי וברח משם.
ב-12 ביוני 1907 בכיכר ירוואן פיקד קאמו על שוד הבנק של טיפליס, שמטרתה הייתה שוד כספי הבנק למימון הפעילות בולשביקית.
בסתיו 1907 הוא נתפס בגרמניה עם מזוודה של חומרי נפץ נעצר ובסוף 1909 הוסגר לרוסיה. הוא נכלא שוב בכלא מטחי אולם באוגוסט 1911 הוא ברח מבית החולים של הכלא.
בשנת 1912 ניסה לשדוד משלוח של בנק הדואר. נעצר ונשפט. שוחרר מהכלא רק בעקבות מהפכת פברואר.
בשנים 1919–1920 היה פעיל בפעילות מהפכנית סובייטית נגד השלטון ברפובליקות הקווקז. עם הצטרפות גאורגיה לרוסיה הסובייטית נטל חלק בממשל הגאורגי הסובייטי.
ב-14 ביולי 1922, הוא נהרג מפגיעת מכונית בעודו רוכב על אופניים, בטביליסי.
ג'ון טש
ג'ון טש (באנגלית: John Frank Tesh; נולד ב-9 ביולי 1952) הוא מלחין, פסנתרן ומנחה טלוויזיה אמריקאי. במהלך הקריירה זכה 6 פעמים בפרס אמי ו-4 פעמים הוציא אלבום זהב.
ביוגרפיה
ג'ון טש נולד בגרדן סיטי, ניו יורק וגדל באזור לונג איילנד. הוא התחיל לנגן בפסנתר בגיל שש. לאחר סיום בית הספר ג'ון טש למד תקשורת באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית. בהיותו בצפון קרוליינה הוא התחיל להגיש תוכניות ברדיו.
ג'ון טש החל את הקריירה בטלוויזיה. הוא הגיש מספר תוכניות ברשתות שונות. בשנים 1993–1994 הוא היה מגיש תוכנית אירוח לצד ליזה גיבונס.
כמו כן הוא היה כתב ספורט והגיש שידורים מאליפות ארצות הברית הפתוחה מהאולימפיאדה ומתחרויות ספורט נוספות.
ג'ון טש הופיע בסרט המדע הבדיוני "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
בשנת 1987 היה חבר של להקה שהוקמה על ידי יאני. בסך הכול ג'ון טש הוציא מעל ל-30 אלבומים מהם 4 זכו להיות אלבום זהב.
זיכרון (פירושונים)
זיכרון הוא כל מנגנון המאפשר לאחסן מידע לאורך פרק זמן ולשלוף אותו על פי צורך. טיב המנגנון והסביבה בה הוא פועל יכולים להשתנות. במשמעותו הפשוטה והנפוצה, "זיכרון" הוא זה של האדם.
ג'סיקה לונג
ג'סיקה לונג (באנגלית: Jessica Long; נולדה ב-29 בפברואר 1992) היא שחיינית אמריקאית. לונג משתתפת במשלחת האמריקאית למשחקים הפאראלימפיים ומחזיקה ב-24 מדליות פאראלימפיות, מהן 13 מדליות זהב. בשנים 2006 ו-2011 זכתה בתואר השחיינית הנכה של השנה מטעם המגזין סווימינג וורלד.
ביוגרפיה
לונג נולדה בסיביר וגדלה בבית יתומים עד גיל 13 חודשים, אז אומצה. בגיל 18 חודשים, כטיפול, עברה ניתוח קטיעה ברגליה מתחת לברך עקב פגם מולד ברגליה, פיבולר המימליה, מחלה שבה יש חסר של עצם השוקית (פיבולה), ומאז היא למדה ללכת בעזרת רגליים תותבות. היא גדלה בבולטימור, שבמרילנד והחלה להשתתף בתחרויות שחייה כשהייתה בת 10.
אתונה 2004
לראשונה השתתפה לונג במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) וזכתה בשלוש מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר חופשי היא ניצחה עם שיא פאראלימפי של 1:09.67 דקות, לפני קרן לייבוביץ' שסיימה בתוצאה של 1:09.86 דקות והנורווגית סיסיל דראבש שזכתה בארד עם 1:12.29 דקות. במשחה ל-400 מטר חופשי זכתה לונג במדליית זהב נוספת עם שיא פאראלימפי שני של 5:07.88 דקות, ובמשחה שליחות 4X100 זכתה במדליית זהב נוספת, לצידן של ארין פופוביץ', אשלי אואנס וקלי קרולי בתוצאה של 4:40.57 דקות.
בייג'ינג 2008
באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) זכתה לונג בשש מדליות פאראלימפיות, מהן ארבע מדליות זהב. במשחה ל-100 מטר פרפר זכתה במדליית הזהב עם תוצאה של 1:11.96 דקות, לפני בת ארצה אמנדה אוורלוב שסיימה בזמן של 1:12.16 דקות, והסינית שְׂיָאוצִ'ין גִ'ין שזכתה בארד עם 1:15.32 דקות. במשחה ל-100 מטר חופשי שברה לונג את שיא העולם בשלב המוקדמות עם 1:06.81 דקות, ובשלב הגמר ניצחה בתוצאה של 1:06.91 דקות.
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי קבעה לונג שיא עולם בשלב המוקדמות עם 2:42.56 דקות ובשלב הגמר שיפרה אותו שנית והעמידה אותו על 2:41.85 דקות. גם במשחה ל-400 מטר חופשי שברה לונג את שיא העולם בשלב המוקדמות כשעצרה את השעון על 4:47.45 דקות. בשלב הגמר היא ניצחה בתוצאה של 4:50.17 דקות וזכתה במדליית זהב רביעית בבייג'ינג.
על ארבע מדליות הזהב הוסיפה לונג מדליית כסף אחת במשחה ל-100 מטר גב, כשעצרה את השעון על 1:19.56 דקות, ונכנעה לשיא עולם של הבריטית הת'ר פרידריקסן שקבעה 1:16.74 דקות. במשחה ל-100 חזה זכתה במדליית הארד כשסיימה בתוצאה של 1:38.60 דקות, אחרי הסינית חְוָאנְג מִין שעצרה את השעון על 1:35.51 דקות ופופוביץ' שקבעה שיא עולם של 1:31.60 דקות.
לונדון 2012
באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) זכתה לונג ב-7 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי עם שיא עולם של 4:42.28 דקות, לפני פרידריקסן שסיימה עם 5:00.50 דקות והאוסטרלית אליוט מדיסון שזכתה בארד עם 5:09.36 דקות., במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא פאראלימפי של 1:10.32 דקות. ובמשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:29.28 דקות.
היא הוסיפה מדליית זהב במשחה ל-200 מטרים מעורב אישי עם שיא פאראלימפי של 2:37.09 דקות, ומדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי עם שיא עולם של 1:05.63 דקות, לפני פרדריקסן הבריטית שסיימה ב-1:08.07 דקות ומדיסון אליוט שזכתה במדליית הארד עם 1:08.37 דקות. לונג זכתה במשחקים גם במדליית הכסף במשחה ל-100 מטר גב עם תוצאה של 1:18.67 שניות, אחרי פרדריקסן שניצחה את המקצה עם 1:17.00 שניות,
לונג זכתה במדליית כסף נוספת במקצה השליחות ל-4X100 עם 4:24.57, כשנכנעה לשיא עולם של הנבחרת האוסטרלית שניצחה עם 4:20.39 דקות. ובמדליית הארד עם נבחרתה במשחה ל-4X100 מעורב, עם תוצאה של 4:54.13 שניות, אחרי הנבחרת הבריטית שזכתה בכסף עם 4:53.98 דקות והרביעייה האוסטרלית שקטפה את הזהב עם תוצאה של 4:53.95 דקות.
יובל פלד
יובל פלד (ב' בחשוון תשי"א, 13 באוקטובר 1950 – כ"ו באייר תשע"ד, 26 במאי 2014) היה צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה
פלד נולד בירושלים. הוא למד ציור ופיסול במחלקה לאמנות של האקדמיה הישראלית בצלאל בין השנים 1972 ו-1976. בשנים אלה היו מוריו בראש ובראשונה יצחק פוגץ', יוסף הירש ויעקב אפשטיין. בשנת 1976 הקים את הסדנה לציור בירושלים ובמשך שנים עסק בהוראת אמנות. מאז 1992 ניהל פלד יחד עם אשתו, הציירת רבקה ססובר-פלד, את הגלריה "עורב לבן", ומאז 2009 עד מותו היה חבר בגלריה השיתופית "הבית האדום" בתל אביב.
יובל היה בנו של האלוף אלעד פלד.
נפטר מדום לב ב-26 במאי 2014.
יצירה
כפסל עבד פלד אינטואיטיבית ויצר יצורים דמיוניים ללא תכנון מוקדם. ציוריו מבוססים על התבוננות מעמיקה. פלד נהג לבנות לעצמו מודלים תלת־ממדיים, ואלה שימשו לו חומרים להתבוננות וליצירת ציוריו. בעבודתו ניסה לעקוב בנאמנות אחר התהליך המורכב מן ההסתכלות, פרשנותה הנפשית והתיאור הדו-ממדי המושפע מן הפרשנות הנפשית. פלד הציג את יצירותיו במשך יותר משלושה עשורים. בין תערוכותיו: "ציורים", "חיבורים", "הסתכלות התבוננות תבונה סכלות", "מספר אחת", "קיר אמן", "גצי שלווה, פליטי תקווה", "שחור לבן בבית האדום", "לב הדבר וסביב" ו"כאב של אפיק נסתר ושחר מרוחק".
יעקב שיף
יעקב הנרי שיף (באנגלית: Jacob Henry Schiff; 10 בינואר 1847, פרנקפורט – 25 בספטמבר 1920, ניו יורק) היה ברוקר, בנקאי ונדבן יהודי-אמריקאי.
בנקאי
נולד בשם יעקב הירש שיף (Jacob Hirsch Schiff) בפרנקפורט על המיין, בנם של מוריס וקלרה שיף. משפחתו הייתה נצר למשפחת רבנים מפורסמת. הוא קיבל חינוך יהודי אורתודוקסי, ולמד בבית הספר 'ישורון' בפרנקפורט מיסודו של הרש"ר הירש. בהיותו בן שמונה עשרה היגר עם משפחתו לניו יורק, והחל לפעול כברוקר בבורסה של ניו יורק. בגיל עשרים ושמונה נשא לאישה את תרזה לב, בתו של הבנקאי היהודי סולומון לב, שהיה שותף בבנק בשם "קוהן לב ושות'". שיף הצטרף לצוות הבנק, הצליח בתפקידו, ותוך עשר שנים, ב-1885, מונה לעמוד בראש הבנק.
בתפקידו זה הביא שיף את הבנק לעמדת מפתח בשוק הכספים האמריקאי. הוא היה מעורב במימון שורה של מפעלים חשובים בארצות הברית באותן שנים, כדוגמת חברת 'וסטינגהאוס', במימון בניית קווי רכבת והנחת קווי טלגרף וטלפון, והתמחה בשיווק איגרות חוב בהיקף גדול.
גיוס כסף עבור יפן
מפעלו המפורסם ביותר היה שיווק איגרות חוב של ממשלת יפן בשנת 1904 למימון מלחמתה של יפן ברוסיה באותן שנים. הוא גייס לממשלה היפנית כמאתיים מיליון דולר על ידי שיווק איגרות החוב. היה זה גיוס הכספים הגדול ביותר בתולדות משק הכספים האמריקאי עד לאותה העת.
כהוקרה על מאמציו קיבל שיף את אות מסדר השמש העולה מהקיסר היפני מיג'י. בפעולתו זו שילב שיף אתגר כלכלי מהמעלה הראשונה יחד עם שנאתו העזה כלפי המשטר הצארי ברוסיה, שרדף את היהודים והנהיג מדיניות אנטישמית.
שנאה זאת לרוסיה הצארית לא הייתה נחלתו האישית של שיף אלא הייתה נחלת רבים. באותן שנים, בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 היגרו למעלה ממיליון יהודים מתחומי האימפריה הרוסית עקב הרדיפות האנטישמיות שרווחו בה. ביטוי לשנאה זאת ניתן לראות בביטויי השמחה על נפילתה של האימפריה הרוסית בעקבות המהפכה הראשונה ברוסיה בפברואר 1917.
כנדבן
שיף היה נדבן גדול ותרם כספים לשורה ארוכה של מוסדות יהודיים. שיף אף תרם לנפגעי הפוגרומים ברוסיה ולארגונים יהודים שדגלו בהגנה עצמית של יהודים מפני הפוגרומים.
הוא תרם כספים הן למוסדות של התנועה הרפורמית, הן לתנועה הקונסרבטיבית והן למוסדות אורתודוקסיים. הוא תרם לבית המדרש לרבנים באמריקה, להיברו יוניון קולג' ואף לישיבת רבנו יצחק אלחנן שהייתה הגרעין לישיבה יוניברסיטי. כל זאת אף על פי שבאופן אישי פקד שיף את בית הכנסת הרפורמי טמפל עמנואל בניו יורק.
שיף תרם כספים רבים למפעלים ספרותיים בתחום היהדות בשפה האנגלית. כך למשל תרם שיף כספים להוצאתה לאור של האנציקלופדיה היהודית, לתרגום התנ"ך לאנגלית, לחברה היהודית להוצאת ספרים, להקמתה של מחלקה יהודית בספריית העיר ניו יורק, ואף להקמתו של המוזיאון השמי באוניברסיטת הרווארד. הוא אף תרם כספים למפעלים חינוכיים בארץ ישראל, כמו לטכניון ולמוסדות של חברת עזרה.
לצד כל אלה תרם גם כספים רבים למוסדות העוסקים ברווחה ופעילות הומניטרית. כך למשל, תרם כספים לבית החולים מונטיפיורי בניו יורק, לארגון הצלב האדום האמריקאי, ועוד.
פעילותו הציבורית
בתחילת המאה העשרים נחשב שיף למנהיג היהודי הבולט ביותר בקרב יהדות ארצות הברית. הוא היה פעיל בנושא קליטתם של יהודים שהגרו מרוסיה לארצות הברית. בשנת 1905 פעל יחד עם ישראל זנגויל להפניית המוני המהגרים היהודים מרוסיה לאזורי המערב התיכון של ארצות הברית, ועם הרב הנרי כהן גיבש את תוכנית גלווסטון במטרה להרחיב את אזורי ההגירה היהודית בארצות הברית על ידי ניתוב זרם המהגרים לעבר החופים הדרום מערביים כיעד הגירה חדש וכאלטרנטיבה לנמלים ההומים בחוף המזרחי. שיף חשש מההשלכות של יצירת ריכוז יהודי גדול מדי במזרח ארצות הברית, וייתכן שאף חשש מאנטישמיות. עם זאת הוא לא היסס לפעול בפוליטיקה האמריקאית לטובת העניין היהודי. כך למשל הוא פעל רבות לביטולו של חוזה הסחר בין רוסיה לארצות הברית.
כשם ששיף פעל לטובת היהודים בארצות הברית, כך הוא גם ניסה להפעיל את עוצמתו האישית והכלכלית לשיפור מעמדם של היהודים בארצות אחרות. כך למשל ביוני 1911 הוא נפגש בברלין עם הקיסר הגרמני וילהלם השני וניסה לרתום אותו להטבת מצב היהודים ברוסיה הצארית. מסופר שבאותו ביקור הוא הציע לעיריית פרנקפורט על המיין תרומה בסך כשני מיליון דולר לייסוד אוניברסיטה בעיר ובלבד שימונו בה גם פרופסורים יהודים לסגל ההוראה. ואמנם, בשנת 1914 נוסדה אוניברסיטת פרנקפורט ובתוכה קתדרה לפילולוגיה שמית במימונו של שיף, ובראשה הועמד המזרחן היהודי-גרמני יוסף הורוביץ.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה תמך שיף בגרמניה ובאימפריה האוסטרו-הונגרית שכן אלו לחמו ברוסיה הצארית האנטישמית והנהיגו שוויון יחסי ליהודים שבתחומם. לאחר מהפכת פברואר ונפילת האימפריה הצארית, ולאחר מינויו של אלכסנדר קרנסקי לראש ממשלת רוסיה, חל שינוי בגישתו והוא הסכים להלוות כספים לממשלה הרוסית החדשה.
שיף עמד בקשרים גם עם השלטון הבולשביקי והלווה לו כספים בראשית דרכו של שלטון זה. קשר זה לא האריך ימים, שכן שיף נפטר בשנת 1920, אך הוא הזין תאוריות קונספירציה על מעורבותו של הון יהודי במימון ההשתלטות הקומוניסטית על רוסיה.
יחסו לציונות
בשנת 1904 ביקש הרצל לפגוש בשיף עקב מעמדו הרם ביהדות ארצות הברית, על מנת לשכנעו לתמוך בציונות. הפגישה לא יצאה לפועל שכן הרצל כבר היה חולה מאוד ומת באותה שנה. בשנת 1907 פרסם שיף את דעתו בעיתון הניו יורק טיימס, שלפיה הציונות איננה פתרון מעשי לבעיית היהודים. עם זאת, בשנת 1908 ביקר שיף בארץ ישראל ותרם כספים למוסדות היישוב היהודי בארץ. בזמן מלחמת העולם הראשונה פעל יחד עם הנרי מורגנטאו, שהיה באותה העת שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית, על מנת לסייע ליישוב היהודי בארץ ישראל.
מלחמת העולם הראשונה, ובמיוחד מצוקת היהודים במזרח אירופה במהלכה, הביאה לשינוי מסוים בעמדתו והוא קידם בשמחה את הצהרת בלפור. בהיותו יהודי דתי, יצא שיף נגד המגמות החילוניות של הציונות וסירב, לפיכך, להצטרף באופן רשמי לתנועה הציונית.
חוב טכני
חוב טכני (ידוע גם בשם "חוב דיזיין" או "חוב קוד") הוא עיקרון בפיתוח תוכנה, שמשקף את העלות המרומזת של תוספת עבודה. העלות הזו נוצרת כאשר בוחרים בפתרון קל ומיידי במקום בגישה טובה יותר שתדרוש זמן רב יותר.
אפשר להשוות חוב טכני לחוב כספי. אם חוב טכני אינו מוחזר, הוא יכול לצבור "ריבית", ולהקשות על מימוש שינויים בהמשך. חוב טכני שאינו מטופל מגדיל את אנטרופיית התוכנה. חוב טכני אינו בהכרח דבר רע, ולעיתים נדרש חוב טכני על מנת לגרום לפרויקט להתקדם (כמו במקרה של הוכחת היתכנות). מצד שני ישנם מומחים הטוענים כי דימוי החוב הטכני נוטה למזער את עוצמת הפגיעה שנגרמת ממנו, ובכך הדימוי מוביל לתיעדוף נמוך מדי של עבודת התיקון של סיבוכי תוכנה מסוג זה.
כאשר מבצעים שינוי בקוד, בדרך כלל נדרש שינוי תואם בחלקים אחרים בקוד, או בתיעוד. כאשר לא מבצעים את השינויים הללו, הם נחשבים לחוב טכני שיהיה לשלמו מתישהו בעתיד. בדיוק כמו חוב כספי, השינויים שלא בוצעו צוברים ריבית וריבית דריבית, ומכבידים על בניית הפרויקט. למרות שהביטוי שגור בעיקר בפיתוח תוכנה, ניתן ליישם אותו גם בתחומים אחרים.
סוגים
ישנם ארבעה סוגי חוב טכני הראויים להתייחסות. בכתבת בלוג בנושא מבדיל פולר בין ארבעה סוגי חוב טכני המבוססים על שתי קטגוריות: קטגוריית פזיז-זהיר וקטגוריית כוונה-טעות.
השלכות
"תשלומי ריבית" נגרמים גם בגלל התחזוקה המקומית ובגלל חוסר תחזוקה מצד משתמשים אחרים של הפרויקט. המשך פיתוח של פרויקט הבסיס עליו נבנה הפיתוח יכול גם הוא להקשות על "תשלום החוב" בעתיד. תשלום החוב נעשה פשוט על ידי השלמת העבודה החסרה.
הצטברות חוב טכני היא סיבה מרכזית בפספוס דד-ליינים. קשה להעריך כמה עבודה בדיוק נדרשת בשביל לשלם את החוב. עם כל שינוי מוכנסת לפרויקט גם כמות לא ברורה של עבודה חלקית. פספוס של דד-ליין נוצר כאשר מבינים מבצעי הפרויקט כי שיש יותר עבודה שנדרשת לביצוע מזמן לבצע אותה. על מנת לאפשר תזמוני שחרור צפויים, חייב הצוות המפתח להגביל את כמות העבודה המתמשכת כך שכמות העבודה שלא מבוצעת (או החוב) תישאר קטנה בכל זמן נתון.
אם מושקעת בפרויקט מספיק עבודה בשביל להסיר חסמים לשחרור, הפרויקט ישוחרר, וגם במקרה כזה יש כמות משמעותית של חוב טכני. אם התוכנה מגיעה לפרודקשן, יגדלו מאוד הסיכונים שבמימוש כל שינוי מבני עתידי שמטרתו לטפל בחוב טכני. שינוי בקוד שנמצא בפרודקשן יוצר סיכונים לקריסה, להפסד כספי ממשי, וייתכן שאף לתביעות במקרה שחוזה כולל הסכמות על רמת שירות (SLA). לפיכך אפשר לראות חוב טכני שנגרר לפרודקשן כסוג של עליית ריבית וזו יורדת רק כאשר מערכת נסגרת או יוצאת משירות.
בעוד החוק של מני להמן כבר ציין כי הסיבוכיות של תוכנה מתפתחת גדלה כל הזמן, והמבנה שלה מתדרדר כאשר לא מבוצעת בה עבודת תחזוקה, וורד קאנינגהאם היה הראשון שהשווה בין סיבוכיות טכנית לבין חוב בדוח מ-1992:
בספר Refactoring to Patterns מ-2004, ג'ושוע קרייבסקי הציג טיעון מקביל באשר לעלויות הקשורות להזנחה תכנונית, אותן תיאר כ"חוב דיזיין".
בין הפעילויות שניתן לדחות אפשר למצוא תיעוד, כתובת טסטים, טיפול במשימות שמסומנות בהערות TODO וטיפול באזהרות קומפיילר בהקשר של ניתוח קוד סטטי. מקרים אחרים של חוב טכני כוללים ידע שלא משתפים בארגון וקוד מסובך מדי שלא ניתן לשנותו בקלות.
גריידי בוש משווה ערים מתפתחות למערכות תוכנה, ומתאר איך חוסר בשינויים מבניים מוביל לחוב טכני.
בתוכנות קוד פתוח נוצר חוב טכני כאשר מתעכבים בשליחת שינויים מקומיים לענפים ראשיים יותר של הפרויקט.
עוד להיט
עוד להיט הייתה תוכנית הופעות אולפן ווידאו קליפים ששודרה בערוץ הראשון החל משנת 1977. כבר בשנה זו צולמה התוכנית בצבע, למרות ששודרה עד 1980 בשחור-לבן.
בין השירים שולבו קטעי קישור קצרים בסגנון הנונסנס, על פי רוב בהנחייתו של דורי בן זאב (אך גם של דובי גל ואלי דנקר). תסריטאי התוכנית וקטעי המעבר היה הסופר מאיר שלו. את המוזיקה לפתיח (ששימש לעיתים גם כקטע מעבר) כתב אילן מוכיח (שביצע אותו יחד עם חיים קריו) ועל הכוריאוגרפיה חתום שלמה רוזמרין (רוזה). התוכנית צולמה באולפני הרצליה ובוימה על ידי דן בירון. התוכנית שודרה במתכונת של תוכנית קליפים עבריים ותוכנית קליפים לועזיים לסירוגין מדי שבועיים.
בשנת 1983 נעשה ניסיון ליצור פורמט שישלב בין הופעות חיות (למעשה השתמשו בפלייבק) באולפן שהיה דמוי מכשיר רדיו ענק לבין "וידאו קליפים" (בפילם) שצולמו בחוץ. אות חדש נכתב לתוכנית (מילים: אהוד מנור, לחן: בני נגרי) והוא בוצע על ידי הזמרת ריקי גל. את העונה הזו הנחה שדרן הרדיו אלי ישראלי. בהמשך השנה התוכנית עברה לפורמט של קליפים ברצף ללא הנחיה ובסוף שנת 1983 ירדה מהמסך.
ב-9 בדצמבר 1984 עלתה תוכנית חדשה בשם "להיט בראש", תוכנית זו הייתה דומה במתכונתה לתוכנית הבריטית "Top of the Pops" והיא הייתה מבוססת על דירוג השירים של "מקום בצמרת" - מצעד הפזמונים של רשת ג'.
ב-2008 יצא אלבום DVD כפול "עוד להיט - השנים הגדולות 1977-1981" בהפקת רשות השידור, ובו 66 שירים נבחרים מהתוכנית "עוד להיט" בשנים 1977-1981.
הפועל מטה אשר עכו
הפועל מטה אשר/עכו היא קבוצת כדורעף ישראלית המשחקת בליגת העל בכדורעף.
האולם הביתי של הפועל מטה אשר/עכו הוא היכל הספורט בנעמן שהכיל כ-1,900 מקומות ישיבה אך בשיפוץ שנערך ב-2021 צומצמו ל-1,500 מקומות.
את משחקיה במסגרות האירופאיות אירחה הקבוצה באולם עין שרה בנהריה עד השיפוץ שעבר אולם נעמן ב-2021 שהתאים אותו לדרישות הבסיסיות למפעלים האירופאיים. מאמן הקבוצה הוא נעם כץ, יושב ראש המועדון הוא מיכאל קישון, מנכ"ל הקבוצה הוא עמיר בן צבי ומנהל הקבוצה הוא עופר מסד.
היסטוריה
קבוצת הכדורעף של הפועל מטה אשר קיימת בגלגוליה השונים כבר מעל ל-50 שנה. בשנות ה-50 וה-60 היו קיימות כעשר קבוצות של קיבוצים בצפון ששיחקו בשתי הליגות הבכירות.
הקבוצה המצליחה ביותר מבין הקבוצות לפני מטה אשר הייתה "הפועל עין המפרץ/כפר מסריק", קבוצה שזכתה בארבע אליפויות מדינה רצופות בין השנים 1972–1975, כמו כן הגיעה לגמר גביע המדינה בכדורעף בעונת 1970/71, וזכתה בגביע המדינה (ולמעשה השלימה דאבל) עונה לאחר מכן ב-1971/72.
בשורות הקבוצה כיכבו בשנים אלו השחקנים יונתן עצמון ומאיר כץ (לימים מאמן הקבוצה ונבחרת ישראל בכדורעף, ובנו נעם כץ, שחקן בעברו ומאמן הקבוצה כיום).
בנוסף מאזור זה בלטה בשנים אלו קבוצת "הפועל חניתה" שסיימה סגנית האלופה שלוש פעמים בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, והצליחה לזכות בגביע בעונת 1974/75, והגיע לגמר הגביע עוד 3 פעמים בעונות: 1969/70, 1982/83, 1983/84.
האיחוד
לקראת סוף שנות ה-80 התאחדו הקבוצות הללו והוקמה קבוצה אחת - "הפועל מטה אשר" שמייצגת מאז את יישובי המועצה אזורית מטה אשר: מאילון, אדמית וחניתה בצפון המועצה, הגעתון ויחיעם במזרח ועד עברון, עין המפרץ, כפר מסריק ואפק שבדרום המועצה.
הקבוצה המאוחדת זכתה החל משנת איחודה ועד 2003, בחמישה גביעי מדינה ותשע אליפויות, כאשר היא מבססת את מעמדה בתור אחת הקבוצות החזקות בישראל בתחום הכדורעף.
בעונת 2009/2010, על אף שנה תקציבית קשה, העפילה הקבוצה לסדרת הגמר ואף הגיעה לגמר גביע המדינה. בעונת 2010/2011 העפילה הקבוצה שוב לסדרת הגמר ולגמר גביע המדינה.
בעונת 2011 / 2012 הצטרפה עיריית עכו למועצה האזורית במטה אשר בתמיכה בקבוצה ולקבוצה התווסף השם "עכו" והיא נקראת מאז - "הפועל מטה אשר/עכו". מעונה זו ואילך החלה השליטה הכמעט מוחלטת של הקבוצה בכדורעף הישראלי עם שש אליפויות ושבעה גביעים בשבע עונות בלבד.
בעונת 2012 / 2013 ובעונת 2013 / 2014 זכתה באליפות ובגביע המדינה (דאבל).
בעונת 2014 / 2015 זכתה בגביע המדינה בפעם השלישית ברציפות לאחר ניצחון על הפועל כפר סבא ובאליפות המדינה לאחר 0–3 בסדרות על מכבי תל אביב (דאבל).
הקבוצה השתתפה במוקדמות ליגת האלופות בעונת 2014/2015 אך הודחה מהטורניר.
בעונת 2017/2016 זכתה בגביע המדינה והודחה בחצי גמר הפלייאוף.
בעונת 2017/2018 השתלבו בסגל הקבוצה הבוגרת חמישה שחקני נוער מקומיים בגילאי 17–19 שמהווים את דור העתיד בכדורעף. באותה עונה, הקבוצה העפילה עד לשלב שמינית גמר גביע CEV.
בעונת 2018/2019 זכתה הקבוצה באליפות ה-15, ואף השלימה דאבל נוסף לאחר זכייה בגביע המדינה. בכך, הפכה למועדון הכדורעף בעל מספר האליפויות הגבוה ביותר בישראל, כשהיא עוברת במספר האליפויות את הפועל המעפיל.
בעונת 2019/2020, בעקבות משבר הקורונה, הופסקה הליגה, והוחלט כי מטה אשר/עכו, שהייתה במקום הראשון בליגה, תזכה באליפות המדינה.
בעונת 2021/2022 זכתה הקבוצה בגביע המדינה ה-13 בתולדותיה, לאחר ניצחון 0-3 על מ.ס. עיילבון ועלתה למקום הראשון בטבלת הזכיות שלה המפעל.
תארים
ליגת העל:
גביע אטקין:
דאבלים
נוער וצעירים
הכדורעף במטה אשר קיים בבתי ספר יסודיים חטיבות הביניים והתיכונים.
למועדון ארבע קבוצות באיגוד הכדורעף: בליגת העל לנוער (אלופת 2016 ו-2018), בליגת העל לנערים (אלופת 2016) ,בליגה הלאומית לנוער בנות ובליגה המחוזית לנערים.
כיום כ-350 ילדים ובני נוער משחקים ומתאמנים ברחבי המועצה.
סגל השחקנים
נכון לעונת 2020
טלמכוס הקדוש
טלמכוס הקדוש היה נזיר שחי בסוף המאה החמישית במזרח האימפריה הרומית (ככל הנראה באסיה הקטנה) ושמיוחסת לו פעולה שהביאה להפסקת מלחמות הלודרים ברומא.
על פי תיאורו של תיאודורט, אדם בשם טלמכוס שאימץ חיי סגפנות נכנס לאחד האצטדיונים (stadio) ברומא כאשר התקיימה שם מלחמת לודרים, פסע אל תוך הזירה וניסה לעצור את האנשים הנלחמים שם. הצופים הנזעמים התרגזו על ההתערבות הלא רצויה ורגמו את טלמכוס למוות. כאשר נודע על כך לקיסר הונוריוס הוא הורה לצרף את טלמכוס לרשימות המרטירים ושם קץ למלחמות הלודרים.
בחינה של הנסיבות ההיסטוריות מצביעה על כך שהפסקת תחרויות הלודרים, שבאה אכן בתחילת המאה החמישית לא נבעה מפעולתו של טלמכוס, והסיפור כולו נברא ככל הנראה על ידי תיאודורט כדי להעניק סיבה נוצרית טובה להפסקת מלחמות הלודרים.
סביר להניח כי בשנת 404, במהלך שורה של פלישות לאיטליה שנערכו החל משנת 400 על ידי אלאריק הוויזיגותי, נוצר מצב בו המשך קיום מלחמות הלודרים לא היה אפשרי מבחינות שונות. אחת מהן הייתה התחזקות הנטיות הנוצריות-אריאניות באימפריה בהשראת השליט בפועל באימפריה הרומית המערבית, הגנרל הוונדלי סטיליקו.
סטיליקו הורה שנה מאוחר יותר (405) על סילוקם של ספרי הסיבילות, וייתכן והפסקת מלחמות הלודרים הייתה שלב מוקדם יותר במסע להגברת נצרותה של האימפריה. עם זאת, קשה להניח כי סטיליקו היה נוטה לנקוט בצעד המנוגד באופן כה מובהק לרצונו של הציבור, וסביר להניח כי ביטולן של המלחמות הוסבר במניעים כלכליים ולא דתיים.
שילובו של הקיסר הונוריוס, מכל מקום, נעשה קרוב לוודאי במאמץ מצד תיאודורט לשאת חן בעיני שליטי הקיסרות. הונוריוס ישב באותה עת ברוונה, מבוהל מאפשרות של פלישה נוספת של אלאריק, וסביר להניח כי גם אילו ידע על מעשה כזה ברומא, לא היה מעז לנקוט בצעד החלטי כזה, שהיה מנוגד גם לאופיו וגם להגיון הפשוט.
סטין אנדרסן בילה
סטין בילה נולד ב-22 באוגוסט 1751 בדנמרק-נורווגיה למשפחת אצולה. למרות שהיה חולני מטבעו התגייס כבר בגיל 11 לחיל הים ושרת באונייה "אריות נורווגיים" כצוער תחת פיקודו של אביו.
לאחר שנתיים של שירות בקולוניות דניות ליד הודו קיבל פיקוד על ספינה מסחרית בשם קופנהגן. במהלך מסע שלו לאסיה נהרגו 12 מאנשי הצוות במחלת הצפדינה. לאחר מכן בגלל בריאותו הלקויה יצא לנופש בגרמניה וערך טיול לצרפת.