cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תקרית האוויר הישראלית-בריטית
רקע
השלב הראשון של מבצע חורב הסתיים בהצלחה לאחר שחטיבת הנגב כבשה את אזור אשלים ואת אזור שבטה ולמעשה ניתקה את הזרוע המזרחית של הצבא המצרי.
השלב השני של מבצע חורב כלל כניסה לתוך סיני כיבוש אזור אבו עגילה ומשם תנועה לכיוון אל עריש במטרה לנתק את הזרוע המערבית של הצבא המצרי. ואכן בשעות הצהריים של 28 בדצמבר חצתה חטיבת הנגב את הגבול הבינלאומי לתוך סיני, כשהיא מתוגברת בגדוד 82 מחטיבה 8 ובסוללת מרגמות 120 מ"מ. לאחר קרב קצר כבש הכח את מתחם אום כתף, הכח המשיך לאבו עגילה וכבש אותה ללא קרב. משם התפצלה החטיבה לשני כוחות שפשטו על שדות התעופה בביר חמה ובאל עריש. הכח שפשט על שדה התעופה בביר חמה התגלה בטרם זמן, נתקל באש עזה וחזר לאבו עגילה. הפשיטה על שדה התעופה באל עריש הוטלה על גדוד 82 בסיוע ארטילרי. הגדוד נתקל בגדוד מצרי מחופר בביר לחפן. הוא כבש את ביר לחפן ואת שדה התעופה שלידו. למחרת חזר לאבו עגילה, כשהוא גורר מטוס קרב מדגם ספיטפייר, כשלל.
בשלב זה של המבצע כשכוחות צה"ל נמצאים בתוך סיני החל לחץ בינלאומי כבד על ישראל לסגת חזרה לקו הגבול. בריטניה שהחזיקה יותר מ-10,000 חיילים באזור תעלת סואץ במסגרת האמנה האנגלו-מצרית מ-1936 אף איימה כי תיחלץ להגנתה של מצרים כפי שהתחייבה לעשות בהסכם, אם זו האחרונה תותקף. הבריטים החלו לבצע טיסות סיור מעל כוחות צה"ל כדי להרתיע אותם מלהתקדם לתוך סיני ולוודא שהם נסוגים חזרה לקו הגבול.
התקרית הראשונה
ב-6 בינואר החליט מפקד מרכז המבצעים האווירי במזרח ובים התיכון של חיל האוויר המלכותי, מרשל אוויר סר ויליאם דיקסון, להמשיך לעקוב אחר המצב בחזית בין ישראל למצרים לאחר שקיבל פקודות ברוח זו ממפקד חיל האוויר המלכותי. לפקודתו של דיקסון יצאו שני מטוסי מוסקיטו מטייסת 13 מלווים בארבעה מטוסי ספיטפייר מטייסת 208 למשימת סיור ואיסוף מודיעין מעל קו הגבול. כשחזרו המטוסים הם דיווחו כי הבחינו בכוחות צה"ל גוררים מטוס של חיל האוויר המצרי על כביש עוג'ה-רפיח לכיוון ישראל. מפקד טייסת 208 החליט להוציא למחרת סיור נוסף לאותו אזור.
ב-7 בינואר בשעה 11:15 המריאו משדה התעופה פאיד ארבעה מטוסי ספיטפייר מטייסת 208 של חיל האוויר המלכותי ופנו לכיוון אזור עוג'ה-רפיח בצפון מזרח סיני. צמד המטוסים הראשון הורכב ממוביל המבנה קצין האוויר ג'ף קופר יחד עם מספר 2 שלו הטייס פרנק קלוז והצמד השני הורכב מקצין האוויר טים מקאלאו יחד עם מספר 2 שלו הטייס רון סיירס. בתדריך נאמר לטייסים כי באופן רשמי אין לחצות את הגבול לישראל אך אם הם יעשו זאת "בטעות", עקב קשיי הניווט במדבר, המידע שהם יאספו יתקבל בברכה.
כשהגיע המבנה לאבו עגילה התפצלו שני הצמדים, קופר וקלוז הנמיכו לגובה של 500 רגל ומקאלאו וסיירס חיפו עליהם מלמעלה מגובה של 1,500 רגל. תוך כדי החיפושים אחר מטוס הספיטפייר המצרי שנלקח שלל, חצו המטוסים את קו הגבול ושהו מעל שטח ישראל זמן מה, ולאחר מכן שבו המטוסים לכיוון אזור רפיח, שהייתה בתוך הטריטוריה שכבש הצבא המצרי. הבריטים לא ידעו כי רבע שעה מוקדם יותר תקפו חמישה מטוסי ספיטפייר מטייסת 2 של חיל האוויר המלכותי המצרי טור ישראלי משוריין באותו אזור ופגעו בשלוש משאיות. הבריטים שהבחינו בעשן שעלה מהרכבים הפגועים, הסתקרנו והחליטו לבחון את האירוע, קופר וקלוז הנמיכו מתחת לגובה של 500 רגל על מנת לצלם את האזור בעוד הצמד השני המשיך לחפות עליהם מגובה של 1,500 רגל. חיילי צה"ל ששמעו את רעש המטוסים הקרבים וחששו מתקיפה נוספת פתחו באש מקלעים ופגעו במטוסיהם של קופר וקלוז. מטוסו של קופר ספג פגיעות קלות בלבד והוא מיהר לעלות ולטפס לגובה, לקלוז שטס בגובה נמוך מאוד כדי לצלם תמונות תקריב, לא היה אותו מזל; מטוסו נפגע קשות והחל לעלות באש. קלוז נאלץ לנטוש את המטוס אך בדרכו למטה הסתבכו רגליו במצנח והוא נחת על ראשו ושבר את הלסת. קופר הסתכל לאחור והבחין בקלוז נוטש וצונח כ-16 ק"מ בתוך הטריטוריה המצרית. בינתיים הנמיכו מקאלאו וסיירס והצטרפו לקופר בסריקות אחר קלוז.
שני מטוסי ספיטפייר מטייסת 101 של חיל האוויר הישראלי, שהבחינו בעשן המתנשא לאוויר, הגיעו לאזור לפני הפלתו של קלוז. המטוסים הוטסו על ידי שני מתנדבי חוץ לארץ: מוביל הצמד היה ג'ון מקאלרוי, טייס קנדי מנוסה שהפיל 13 מטוסי אויב במלחמת העולם השנייה ובן זוגו היה צ'אלמרס "סליק" גודלין טייס אמריקאי מנוסה שבמלחמת העולם השנייה טס במספר טייסות של חיל האוויר המלכותי, והיה טייס הניסוי של מטוס בל X-1 (לפני שהוחלף על ידי צ'אק ייגר, האדם הראשון ששבר את מחסום מהירות הקול בטיסה). מספר שנים מאוחר יותר תיאר מקאלרוי את האירוע כך:
טייסי חיל האוויר הישראלי חשבו שהמטוסים הבריטים הם מטוסי חיל האוויר המצרי שתקפו את השיירה הישראלית. לדבריו של מקאלרוי:
מקאלרוי עקב אחר הספיטפייר שהטיס סיירס ופתח באש, לפי מקאלרוי:
מקאלאו הספיק לשמוע את קופר אומר לו ברדיו שיש לו מטוס על הזנב ואז מטוסו נפגע מקליעים במכל הדלק ובמנוע, מקאלאו נאלץ לנטוש את המטוס והוא נחת כ-8 עד 9.5 ק"מ מערבית למטוסו המרוסק של קלוז.
שרידיו של סיירס חולצו מאוחר יותר על ידי חיילים מצרים ונקברו במדבר, קרוב לשרידי מטוסו. קופר צנח בשלום לאחר שנפצע קלות ברגלו במהלך הקרב האווירי, הוא נאסף על ידי בדואים לאחר הליכה קצרה במדבר והועבר לעמדת גבול שאוישה על ידי חיילים מצרים, הם לקחו אותו על גבי גמלים לאל עריש שם מסרו אותו לצבא המצרי שטיפל בפצעיו ושלח אותו ברכבת חולים לאסמאעיליה ובחזרה לבסיסו. מקאלאו וקלוז נתפסו על ידי חיילי צה"ל ונלקחו לחקירה בתל אביב.
מקאלרוי וגודלין חזרו לבסיס חיל-האוויר בחצור, ביצעו גלגול ניצחון מעל המסלול ונחתו. לאחר הנחיתה אמר גודלין למקאלרוי שהמטוסים שהם הפילו היו בריטיים, מקאלרוי השיב לו:
התקרית השנייה
משבוששו המטוסים מלחזור לבסיסם בפאיד, הבינו הבריטים שקרה משהו חריג. מפקד הטייסת החליט להוציא מבנה נוסף של ספיטפיירים לחפש אחר המטוסים הנעדרים בליווי של מטוסי הוקר טמפסט מטייסות 6 ו-213. הטייסים תודרכו במהירות וצוותי הקרקע הכינו את המטוסים בזריזות. לבסוף המריאו בשעה 15:00 ארבעה מטוסי ספיטפייר מטייסת 208 בפיקודו של מפקד הטייסת, מורגן ולאחר שחברו למטוסי ההוקר טמפסט הם פנו לכיוון הגבול בחיפוש אחר המטוסים. הספיטפיירים הובילו את המבנה בגובה של 500 רגל, מאחוריהם היו שבעה מטוסי הוקר טמפסט מטייסת 213 בפיקודו של גרופ קפטן א. פ. אנדרסון, הקצין המפקד של כנף 324 בחיפוי בגובה בינוני של 6,000 רגל ובנוסף היו שמונה מטוסי הוקר טמפסט נוספים מטייסת 6 בפיקודו של מפקד הטייסת דניס קראולי-מילינג בחיפוי בגובה 10,000 רגל. כדי לאזן את מספר המטוסים הועבר הטייס דגלאס ליקוריש מטייסת 6 למבנה של טייסת 213. כשעברו ליד רפיח זיהה אנדרסון מבנה של מטוסים צולל כדי לתקוף את המבנה שלו ומיד הורה לשבור ימינה. כשניסו המטוסים של טייסת 213 להשיב אש הם גילו כי אינם יכולים לירות.
מיד לאחר ששמע את אזהרתו של אנדרסון, הוביל מפקד טייסת 6, קראולי-מילינג, את המבנה שלו שחיפה מגבוה לתקיפת המטוסים הישראלים. הם פתחו באש על המטוסים, אך כשהם ניסו להשליך את מכלי הדלק הנתיקים כדי לשפר את יכולת התמרון שלהם הם גילו שצוותי הקרקע חיזקו את החיבורים יותר מדי ושאין באפשרותם להשליך את המכלים. בינתיים התפתח קרב המוני בין ארבעת מטוסי הספיטפייר הישראלים ל-14 מטוסי ההוקר טמפסט הבריטים הנותרים. ויצמן הצליח לפגוע בהוקר טמפסט של הטייס דגלאס ליקוריש אך לא השמיד אותו. פלייט לוטננט בריאן ספראג טייס מנוסה מטייסת 6 תיאר מאוחר יותר:
ארבעת מטוסי הספיטפייר של טייסת 208 נתקעו באמצע ההמולה וטייסיהם גילו במהרה שעמיתיהם במטוסי ההוקר טמפסט מתייחסים לכל מטוסי הספיטפייר כעוינים, עד שהוכח אחרת. רק המזל הציל את הבריטים ממספר רב של תקריות דו"צ עד שקריאה נרעשת ברדיו לפיה על כל המטוסים הבריטים לנענע את כנפיהם עזרה להם לזהות אחד את השני. הטייסים הישראלים שהבינו את המצב המסוכן שאליו נקלעו ניתקו מגע במהירות והביאו לסיום הקרב.
לאחר שנחת חזרה בחצור גילה ויצמן כי מטוסו ניזוק קלות ממקלעיו של ספראג, אך הנזק תוקן במהירות. מטוסי ההוקר טמפסט חזרו לבסיסם בדוורסואר, למרות הנזק לזנב המטוס, למדחף ולקורה הראשית הצליח ליקוריש להנחית את מטוסו בבטחה. מאוחר יותר התברר כי שני מטוסים נוספים מטייסת 213 ניזוקו בקרב. בשיחות עם הטייסים התברר גם כי רבים לא הבחינו בין המטוסים הישראלים לבריטים ואילו מספר אחרים זיהו את המטוסים הישראלים לפי הצבע על ההגאים.
לאחר התקריות
כשהגיעו החדשות על אובדן ארבעת המטוסים הראשונים החלו הרוחות לסעור בקרב הטייסים הבריטים, כל מטוסי הספיטפייר וההוקר טמפסט הזמינים חומשו והוכנו לקרב עם מטוסי חיל האוויר הישראלי והבסיסים מהם המריאו. למרות הבקשות של הטייסות שהיו מעורבות בתקריות, סירב הפיקוד הבריטי לאשר כל פעולת תגמול. לפי מספר שמועות, הטייסים של טייסת 208 הוציאו לפועל את נקמתם מאוחר יותר והפילו כל מטוס ישראלי שפגשו, כולל מטוסי תובלה. אך פעולות אלה הושתקו כדי למנוע הסלמה של המצב. לשמועות אלו אין שום אישור מגורם רשמי כלשהו.
גם בבסיס חיל האוויר בחצור לא הייתה שמחה מתוצאות הקרב, רבים מטייסי ה-101 טסו במלחמת העולם השנייה ביחד עם הבריטים. היו גם חששות שחיל האוויר המלכותי לא יבליג על אובדן חמישה מטוסים ומותם של שני טייסים ויצא לפעולת תגמול נגד חיל האוויר הישראלי.
תגובת הבריטים לתקריות, הועברה על ידי משרד החוץ הבריטי בצורה של דרישה מממשלת ישראל לפיצויים על אובדן חיי האדם והציוד בתקריות. משרד האוויר הבריטי שחרר את ההצהרה הבאה:
ביום שלאחר התקרית שלחו הטייסים של טייסת 101 הודעה לטייסת 208 בזו הלשון:
על פי חקירה של חיל האוויר המלכותי, כל מטוסי הספיטפייר של טייסת 208 התרסקו במרחק של כ-24 ק"מ מהגבול הישראלי, עמוק בתוך שטח מצרים. אך לעומת זאת צוות החילוץ של חיל האוויר המלכותי גילה את שברי מטוס ההוקר טמפסט של טאטרספילד צפונית לנירים (כיום יושב במקום קיבוץ ניר יצחק), 6 ק"מ בתוך שטח ישראל. הישראלים קברו את טאטרספילד ליד מטוסו אך הבריטים הוציאו את גופתו והעבירו אותה לקבורה מחדש ב-11 בינואר בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה, בטקס הלוויה כמחווה לטייס עמית נשאו את ארונו שישה מחיילי חיל האוויר הישראלי.
שני הטייסים הבריטים שנשבו על ידי צה"ל מקאלאו וקלוז נחקרו בתל אביב וזכו לביקורים של טייסי ה-101, כולל מקאלרוי. קלוז הורשה לשוחח עם מספר כתבים שציטטו אותו באומרו כי המטוסים הבריטים חצו את הגבול לישראל. בתגובה הוציא משרד האוויר הבריטי הצהרה לפיה המטוסים הבריטים היו תחת פקודות ברורות לא לחצות את הגבול לישראל. קלוז ומקאלאו שוחררו במהרה והועלו על אונייה לקפריסין, שם הם התאחדו מחדש עם חבריהם מטייסת 208. אולם במהרה הם הועברו בחזרה לבריטניה כדי למנוע מצב בו יפגשו שוב עם חיל האוויר הישראלי.
מרייהאמן
מרייהאמן או מאריאנהאמינה (בשוודית: Mariehamn, בפינית: Maarianhamina) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר באולנד.
מרייהאמן היא העיר החשובה ביותר באולנד, ובה מתגוררים כ-40% מכלל אוכלוסיית האיים. כמו בכל אולנד, השפה המדוברת במרייהאמן היא שוודית, וכ-89.5% מאוכלוסייתה דוברים אותה כשפת אם. העיר נוסדה בשנת 1861, בזמן שהאזור היה חלק מהרשות המקומית של יומאלה. העיר קרויה על שמה של מריה אלכסנדרובנה, אשתו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
העיר יושבת על חצי-אי בים הארכיפלג ובה שני נמלים - האחד בצידה המערבי והאחר בצידה המזרחי. הנמל המערבי הוא החשוב מבין השניים ומשמש לייבוא ולייצוא סחורה ואת התעבורה הימית הבינלאומית בין פינלנד ושוודיה. לחברות המעבורת המפעילות את התחבורה הימית בים הבלטי יש אינטרס לעגון בנמלי מרייהאמן, שכן אולנד היא אזור מס נפרד מהאיחוד האירופי, ולכן ניתן למכור טובין פטורים ממס על סיפון האוניות.
בנמל המזרחי של מרייהאמן נמצאת המרינה הגדולה בסקנדינביה. אוניית הקיטור ההולנדית המפורסמת "ז'אן ניבין" עוגנת בנמל, וכך גם הספינה המפורסמת "פומרניה" (Pommern) המשמשת כמוזיאון.
העיר משמשת גם כמרכז תקשורתי חשוב באולנד. מערכת העיתונות נמצאת במרייהאמן, מספר תחנות רדיו משדרות מהעיר וערוץ הטלוויזיה האולנדי היחיד ("TV Åland") משדר ממרייהאמן.
תרשים גידול האוכלוסייה במרייהאמן:
מריאן
מָרִיאָן (בצרפתית: Marianne) היא דמות אלגורית שמקורה במהפכה הצרפתית ומסמלת את החירות והתבונה. השם "מריאן" עשוי לשמש כמטונימיה לאומה הצרפתית.
השימוש בדמות
מריאן קיבלה את שמה רק במחצית המאה ה-19, אך הדימוי בין המהפכה לבין דמות נשית החובשת לראשה מצנפת פריגית אדומה החל כבר למחרת נפילת הבסטיליה ב-14 ביולי 1789.
השימוש בדמויות אלגוריות על מנת לייצג רעיונות מופשטים, כמו צדק, שוויון או ניצחון, היה מקובל במאה ה-18 כחלק מהמורשת הקלאסית. המהפכנים, שראו עצמם כמחדשי המשטרים הרפובליקאים של העולם העתיק, אימצו לעצמם גם את השימוש בדמויות אלו לציון ערכים מופשטים. מבין כל הדמויות, הפופולרית ביותר הייתה דמות החירות.
דמות החירות הופיעה בשתי גרסאות: האחת – אישה צעירה, בעלת הבעה נלהבת, הנמצאת בתנועה ולבושה בשמלה חשופת חזה, שהייתה סמל עממי, דינמי וקיצוני; והשנייה – אישה מבוגרת, בעלת חזות מתונה, הלבושה בשמלה ארוכה המכסה את כל גופה, שייצגה את העמדות המהפכניות המתונות יותר של האצולה הליברלית ושל מעמד הביניים. בשתי הגרסאות הדמות חובשת מצנפת פריגית.
ידועניות שתרמו את תווי פניהן לדמות של מריאן ברבות השנים: השחקניות בריג'ט ברדו וקתרין דנב, הזמרת מיריי מאתיה, הדוגמניות אינס דה לה פרסאנז' ולטיסיה קסטה ומנחת הטלוויזיה אוולין תומא.
ביהם
{{פירושונים|
אישים:
ראו גם
}}
אוניברסיטת קרנגי מלון
האוניברסיטה נוסדה ב-1900 על ידי התעשיין אנדרו קרנגי וב-1967 התאחדה עם מכון מלון למחקר תעשייתי וקיבלה את שמה הנוכחי.
דירוג
מאז היווסדה הפכה קרנגי מלון למכון מחקר בעל שם עולמי, עם תוכניות רבות המדורגות בעקביות בין הטובות בעולם. בסקר האחרון של 200 האוניברסיטאות הטובות בעולם שנערך על ידי העיתון טיימס, דורגה קרנגי מלון במקום ה-20 הכללי. במהדורת 2009 של העיתון U.S. News & World Report, דורגו תוכניות התואר הראשון של קרנגי מלון במקום ה-22 בארצות הברית, בעוד התוכניות לתארים מתקדמים במדעי המחשב דורגו במקום ה-4, הנדסה במקום ה-21, מנהל עסקים במקום ה-17, מדיניות ציבורית במקום ה-10, אמנויות במקום ה-7 ופסיכולוגיה במקום ה-9. במהדורת 2010 של אותו העיתון, דורג התואר השני במדעי המחשב במקום הראשון בארצות הברית.
האוניברסיטה מושכת אליה תלמידים מכל רחבי ארצות הברית ומ-93 מדינות ברחבי העולם, היא גם נמנית עם אחת מה-"New Ivies" על פי העיתון ניוזוויק. האוניברסיטה חברה באיגוד האוניברסיטאות הטכנולוגיות העצמאיות, חברה בברית העולמית של אוניברסיטאות טכנולוגיות, חברה איגוד אוניברסיטאות המחקר וחברה בפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי.
בוגרים ידועים
7 מבין בוגרי האוניברסיטה הם חתני פרס נובל (שניים בפרס נובל לפיזיקה וחמישה בפרס נובל לכלכלה) בהם ג'ון פורבס נאש, זוכה פרס נובל לכלכלה, ומי שהיה מושא הספר נפלאות התבונה והסרט המבוסס על ספר זה. 5 בוגרים הם זוכי פרס טיורינג ובוגר אחד זוכה פרס וולף למתמטיקה. בוגר אוניברסיטה נוסף, שהיה גם מרצה באוניברסיטה, הוא רנדי פאוש, שהתפרסם בזכות נאומו "ההרצאה האחרונה" ובוגר אחר הוא מפיק הטלוויזיה הידוע סטיבן בוצ'קו.
יחסי בנגלדש–קירגיזסטן
יחסי בנגלדש–קירגיזסטן הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה העממית של בנגלדש לבין הרפובליקה הקירגיזית.
כיום, היחסים בין שתי המדינות הם יחסים חזקים.
כלכלה
בשנת 2013, משלחת מסחר מבנגלדש, בראשות מזכיר המסחר מאבוב אחמד, ביקרה בקירגיזסטן על מנת לחקור דרכים אפשריות להגדלת הסחר וההשקעה ההדדית. כמו כן, הטלת מס כפול זוהתה כמכשול להרחבת הסחר הבילטרלי בין שתי המדינות.
חינוך
תחום החינוך זוהה כתחום פוטנציאלי לקידום שיתוף הפעולה ההדדי בין בנגלדש לקירגיזסטן. קירגיזסטן הביעה עניין במתן מלגות לסטודנטים בנגלים הלומדים במוסדות להשכלה גבוהה בקירגיזסטן.
יחסים דיפלומטים
בנגלדש מחזיקה בקונסוליה בבישקק. מאידך, קירגיזסטן מחזיקה בקונסוליה בדאקה.
גולאש
גולאש (מהונגרית: Gulyás - "גוליאש" - (של) רועה בקר) הוא נזיד שמקורו בהונגריה. נזיד זה מכיל לרוב בשר בקר, בצלים, פלפל אדום או גמבה ופפריקה. יש המתבלים את התבשיל ביין.
הנזיד יכול להיות סמיך יותר או פחות לפי שימושו בארוחה והגרסה הדלילה שלו נקראת מרק גולאש (gulyás leves) ומוגשת כמנה ראשונה.
הגולאש הוא סמלו של המטבח ההונגרי, אולם הוא פופולרי בכל מרכז אירופה וארצות הבלקן. מקורו של מזון זה במאכל שהכינו רועי בקר החל מימי הביניים. נזיד זה התבשל בסיר מעל אש גלויה והיווה ארוחה שלמה. מאכל זה נחשב למאכל ביתי וחורפי, והיה נפוץ בשל פשטות הכנתו. הבישול הממושך מאפשר שימוש בחלקי בשר פחות איכותיים (ולכן זולים יותר) ובשל כך היווה הגולאש מאכל של פשוטי העם והשכבות הסוציו-אקונומיות הנמוכות. כיום הגולאש הוא מאכל פופולרי במדינות רבות.
גולאש צמחוני
מאז שהחל ייבוא שיטתי ועקבי של תחליפי בשר שונים מסין לאירופה (אשר פותחו בעיקר על ידי נזירים בודהיסטים במזרח אסיה), החלו מופיעות גם גרסאות צמחוניות של הגולאש הנאכלות למשל על ידי צמחונים וטבעונים בהונגריה ומחוצה לה.
השירות הבולאי
השירות הבולאי הוא הגוף האחראי על הנפקת בולי דואר, חותמות דואר ומעטפות היום הראשון ועל הבולאות בדואר ישראל ולפני כן ברשות הדואר. מקום מושבו היה שנים רבות בבית הדואר המרכזי ההיסטורי בשדרות ירושלים מספר 12 ביפו עד למעבר אל תל אביב.
השירות הוקם סמוך להקמת מדינת ישראל, כאשר באפריל 1948 הפסיק המנדט הבריטי לספק שירותי דואר בארץ ישראל.
השירות הבולאי מנפיק בולים כחמש פעמים בשנה (כל הנפקה כוללת בולים אחדים). הנפקות אלה כוללות מדי שנה את הסדרות הבאות: בולים נוספים עוסקים בהנצחתם של אישים, מונפקים לכבודם של אירועים, מוקדשים לנופי ישראל והחי והצומח בה ועוד.
השירות הבולאי מעניק גם שירות למנויים, המאפשר לעשות מנוי לקבלת בולים ומעטפות היום הראשון עם הנפקתם.
בראש השירות הבולאי עמד תחילה (1948–1984) משה כהן. אחריו כיהן בתפקיד זה (1984–2002) ינון ביילין, שזכה לכינוי "מר בולאות". מנהל השירות הבולאי הבא היה ירון רצון, שפרש בשנת 2017 לעסקים פרטיים, ואחריו בתפקיד היה אלחנן שפירא עד יוני 2022, ומאז אין מידע אודות מנהל השירות הבולאי במישרה מלאה ועל פי החוק.
ב-12 בספטמבר 1982 הונפק לראשונה בישראל בול ללא ערך נקוב, המשמש למשלוח מכתב רגיל בארץ.
בולי דאר עברי
הבולים הראשונים בישראל יצאו יומיים לאחר הכרזת העצמאות, ב-16 במאי 1948. העבודה עליהם החלה עוד קודם לכן, ומאחר ולא היה ודאי ליוצריהם מה יהיה שמה הסופי של המדינה. בין יתר ההצעות שהועלו לציון על גבי הבול היו "יהודה" ו"ארץ-ישראל". לבסוף הוחלט לכתוב על הבול את הכיתוב "דאר עברי" (בכתיב חסר), שכן על עצם העובדה שהדואר יהיה מעתה "עברי" לא היה ויכוח. הבולים יוצרו בקדחתנות עקב לחץ של זמן עקב הצורך בהם עם כינונה של המדינה. סדרת "דאר עברי" נושאת תמונות של מטבעות מתקופת המרד הגדול ברומאים ומטבעות בר כוכבא. בבחירה זו הייתה התאמה סמלית למלחמת העצמאות אשר התחוללה באותם ימים.
כיוון שהכיתוב על גבי המטבעות היה בשפה עתיקה, אשר אינה מובנת לרוב הציבור, הוחלט בדואר שזה עתה קם, כי יש לצרף הבהרה לכיתוב זה. לפיכך סוכם כי לכל בול תצורף בתחתיתו פיסת נייר בה יצוין תרגום בעברית בת זמננו של הכיתוב על המטבע. פיסת נייר נוספת זו, המכונה שובל, הפכה לחלק קבוע מכל בולי ישראל. ישראל היא המדינה היחידה ששירותי הדואר שלה מנפיקים לאורך כל השנים את בוליהם עם שבלים (מדינות אחרות נוהגות לצרף שבלים מדי פעם, אולם הדבר אינו הכרח בהן כבישראל). השובל מוסיף פרטים על תוכנו של הבול בצורה גרפית המשלבת לעיתים טקסט נוסף, ולעיתים מהווה המשך של ציור הבול.
בזמן מלחמת העצמאות היו הערים ירושלים, צפת ונהריה מנותקות משאר חלקי הארץ, והודפסו בהן בולי נהריה, בולי צפת, בולי ירושלים. גם בראשון לציון הודפס בול מקומי, אף על פי שלא הייתה מנותקת מיתר הארץ. בולים אלו נחשבים נדירים ויקרי ערך.
בשנת 1952, עם מלאת 4 שנים להקמת השירות הבולאי בישראל, נערכה בתל אביב תערוכת בולים.
אסימפטוטה
באנליזה מתמטית, אסימפטוטה של פונקציה ממשית היא קו ישר שגרף הפונקציה מתקרב אליו באופן כזה שהמרחק ביניהם שואף לאפס כאשר מתרחקים מראשית הצירים לאינסוף. באופן כללי יותר, אומרים ששתי עקומות מתקרבות זו לזו באופן אסימפטוטי אם המרחק ביניהן שואף לאפס.
אטימולוגיה
מקור השם אסימפטוטה מהמילה היוונית ἀσύμπτωτος (אסימפטוֹטוֹס) שמשמעותה "לא נופלים יחד".
המשמעות של השם היא ששני הקווים, של עקומת הפונקציה ושל האסימפטוטה, מוסיפים להתקרב זה לזה אך לעולם לא נפגשים.
מיון אסימפטוטות
מקובל למיין את האסימפטוטות של הגרף y=f(x) לשלושה טיפוסים.
אסימפטוטות של פונקציות רציונליות
בפונקציות רציונליות, מהצורה, ניתן לחשב את משוואות האסימפטוטות (אופקית או משופעת) באופן הבא:
לפי הגדרה, הפונקציה לא יכולה לחתוך אסימפטוטה אנכית של עצמה. לעומת זאת, ייתכן שהפונקציה תחתוך את אחת האסימפטוטות האופקיות או המשופעות של עצמה (אם קיימות).
מטרה (עיר)
מטרה ידועה בשל "הסאסי במטרה" (איטלקית: Sassi di Matera) הנמצאים בשטחה; משמעות הביטוי היא "הסלעים במטרה", אלו מערות פרהיסטוריות ששימשו למגורי אדם. המערות נמצאות בשני אזורים בחלק העתיק של העיר: "סאסו קאבאוסו" ו"סאסו באריזאנו". ה"סאסי במטרה" הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1993. כיום אסור לתושבים להתגורר ברובן כי רובעי בתי-המערות נחשבו לשכונות עוני. התושבים יושבו מחדש וחלק מן המערות משמש כיום כבתי הארחה מיוחדים.
ב-17.10.2014 נבחרה העיר לשמש כבירת התרבות של אירופה לשנת 2019, יחד עם פלובדיב שבבולגריה.
תרבות
בשל הבנייה העתיקה המצויה באזור הסאסי, צולמו באזור סרטי קולנוע רבים שהשתמשו במקום כתפאורה חיה לסרטים היסטוריים, שביקשו להציג ערים עתיקות מתקופת התנ"ך, ובהן ירושלים העתיקה. להלן מספר סרטים שצולמו במקום:
גוסטב פלאטו
גוסטב פליקס פלאטו (גרמנית: Gustav Felix Flatow; 7 בינואר 1875 – 29 בינואר 1945), מתעמל יהודי-גרמני. אלוף אולימפי בשתי מדליות זהב. נספה בשואה.
ביוגרפיה
גוסטב פלאטו נולד בעיר ברנט הסמוכה לעיר החופשית דנציג, במזרח פרוסיה. ב-1892 עברה משפחתו להתגורר בברלין. הוא התמחה בתחום התעמלות המכשירים, בעיקר בתרגילי קורה, מקבילים וסוס סמוכות.
גוסטב פלאטו, ובן דודו אלפרד פלאטו, היו שניהם מתעמלים ידועים בגרמניה והתחרו מטעם גרמניה בתחרויות בינלאומיות. הם השתתפו מטעמה באולימפיאדת אתונה (1896), שהייתה האולימפיאדה הראשונה בעידן המודרני. פלאטו זכה בשתי מדליות זהב בתחרויות הקבוצתיות, במקבילים ובמתח, אולם לא זכה במדליות בתחרויות האישיות (בניגוד לבן דודו). בשנת 1899 הודיע על פרישתו מתחום ההתעמלות ופתח עסק בתחום הטקסטיל. הוא ניאות והשתתף גם באולימפיאדת פריז (1900), אך לא זכה במדליות נוספות. כספורטאי שהביא לגרמניה שתי מדליות זהב זכה לכבוד ולהערכה, שהסתיימו באחת, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון.
בשנת 1933, בהיותו בן 58, נמלט גוסטב פלאטו להולנד, עקב יהדותו. בהמשך, עם פלישת גרמניה להולנד נאלץ להסתתר, וחי במחבוא. בערב ראש השנה האזרחי של שנת 1943 נתפס, הוחזק חודשיים במעצר, ובפברואר 1943 נשלח למחנה טרזיינשטט, בו נרצח כבר בשנת 1942 בן דודו אלפרד פלאטו. לפי התיאורים שהה במחנה טרזיינשטט בתנאי חולי ורעב קיצוניים, והגיע עד למשקל הקיצוני של כ-20 ק"ג. הוא נפטר, כפי הנראה בסבל, מעט לפני הגיעו לגיל 70.
כיום, באיחור ניכר, מכבדת גרמניה את זכרם של גוסטב ואלפרד פלאטו. בשנת 1996, עם ציון 100 שנים למשחקים האולימפיים, הוציא הדואר הגרמני בול לזכרם. בשנת 1997 כיבדה עיריית ברלין את זכרם בקריאת אגף באצטדיון האולימפי של ברלין על שמם, וכן בבניית היכל ספורט הנושא את שמם.
חיים דוד סרצ'יק
חיים דוד סרצ'יק (נולד בט"ו בכסלו ה'תשי"ג, 1953 ביוהנסבורג) הוא מוזיקאי ישראלי.
קורות חיים
נולד ביוהנסבורג למשפחה חילונית. כבר בגיל 17 התחיל לחבר שירי מסעות ואחרים ברוח אותה תקופה – שנות ה-60 וה-70. הוא שירת בצבא דרום אפריקה ועסק בצילום.
בשלב מסוים החל לחפש משמעות רוחנית לחייו. קצת לפני מלחמת יום הכיפורים הוא עלה לישראל והתנדב כחצי שנה בקיבוץ רמת הכובש. לאחר מכן טס לאמסטרדם, עסק ביוגה והסתובב בבגדים לבנים ותרבוש. ערב אחד נקלע סרצ'יק להופעה של הרב שלמה קרליבך והחל להתחבר אליו. הוא מצא חוברת נגינה בגיטרה שכללה כמה שירים של קרליבך, ולמד אותם. לאחר שנה וחצי, הוא עבר לאשראם באנגליה. באחד הערבים הזמין אותו חבר להופעה של קרליבך, ובסיום ההופעה ניגש אליו חיים דוד להתייעץ, האם כדאי לו להיות מורה ליוגה בקנדה. הרב לא חשב כלל על כיוון כזה, והזמין אותו למחרת לביקור אצלו במלון. לאחר שניגן בפניו כמה שירים הזמין אותו הרב קרליבך להופיע איתו באותו ערב, והציע לו לעלות לישראל וללמוד בישיבת התפוצות, בה לימד קרליבך באותה עת, וסרצ'יק החל ללמוד שם בשנת תשל"ה.
הוא עלה לארץ לבדו, ואת השנים הבאות השקיע בלימוד. במשך השנים הוא המשיך לכתוב שירים רבים, אך עדיין לא באופן מקצועי. הופיע עם קרליבך, וגם באופן עצמאי. לאחר פטירתו של קרליבך פרץ יותר לתודעה, בעיקר בעקבות הופעותיו באירועי הסיום של צעדת הריקודגלים ברחבת הכותל המערבי ביום ירושלים.
חיים אישיים
סרצ'יק נשוי לפאני ולהם 6 ילדים, ומתגוררים ברובע היהודי בירושלים.
חנן פרנק
חנן פרֶנק (9 במאי 1947 – 23 בדצמבר 2022) היה פסיכולוג ישראלי, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. מומחה בתחום הפיזיולוגיה של הכאב ושיכוכו
ביוגרפיה
חנן פרנק נולד ב־1947 ברוטרדם שבהולנד לאב יהודי, מנהל בית ספר, ולאם לא יהודייה, ולו אחות ואח מבוגרים ממנו. בהיותו בן 10 מצא בביתו את הטלאי הצהוב של אביו, וכך נודע לו שאביו יהודי. הוא הצטרף תנועת "השומר הצעיר", ובגיל 17 שהה שנה בישראל, להכשרה כמדריך לנוער יהודי. ב־1968 עלה לישראל עם אחיו, והשניים נרשמו במשרד הפנים כיהודים. הוא הצטרף לקיבוץ רבדים והתגייס לנח"ל. ב־1969, במרדף אחרי מחבלים בערבה, עלה על מוקש, ושתי רגליו נקטעו. לאחר שיקום ממושך חזר לקיבוצו.
למד פילוסופיה ופסיכולוגיה לתואר ראשון. ב-1973 התחיל לימודים לתואר שני. קיבל תואר דוקטור לפסיכולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), ושימש פרופסור בבית-הספר למדעי הפסיכולוגיה של אוניברסיטת תל אביב עד לפרישתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס. היה גם ראש בית הספר למדעי ההתנהגות במכללה האקדמית תל אביב יפו.
נפטר ב-23 בדצמבר 2022. הותיר אחריו את אשתו לבנה, שני ילדים וארבעה נכדים.
גביע שפנגלר
גביע שפנגלר (באנגלית: Spengler Cup) הוא טורניר שנתי של הוקי קרח שנערך בדאבוס, שווייץ. מאחר שנערך כמעט ברציפות מאז שנת 1923, הגביע מתואר לעיתים קרובות כטורניר ההוקי קרח הוותיק ביותר בעולם. נערך בחסות מועדון ההוקי השווייצרי דאבוס ומשוחק בכל שנה בדאבוס, שווייץ, בין חג המולד (25 בדצמבר) לראש השנה האזרחית. כיום, כל המשחקים מתקיימים בווילאנט ארנה (Vaillant Arena).
יוזם הטורניר היה ד"ר קארל שפנגלר שקיווה לקדם קבוצות ממדינות דוברות גרמנית באירופה, שסבלו מהיבדלות בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בסופו של דבר, התחרות גדלה הרבה מעבר לציפיות. מועדוני הוקי קרח יוקרתיים רבים מאירופה השתתפו בטורניר לרבות קבוצות מברית המועצות,  צ'כוסלובקיה, שוודיה, גרמניה ופינלנד. לאורך תולדות הטורניר נבחרות לאומיות מ-12 מדינות שונות זכו בטורניר, כאשר הקבוצה המארחת,  דאבוס ונבחרת קנדה זכו במירב גביעים (15), בעוד שווייץ וצ'כוסלובקיה הן האומות שזכו במספר הרב ביותר של תוארי הגביע, עם קבוצות שונות (19 כל אחת).
בקרב הקבוצות הלא-אירופאיות, נבחרת קנדה, נבחרת ארצות הברית, מועדוני המכללות ובתי ספר, קבוצות ה-AHL וקבוצות הוקי מאונטריו ואפילו נבחרת יפן (ב-1971, הנבחרת ניסתה להעלות את ההתעניינות בהוקי קרח לקראת אירוח אולימפיאדת סאפורו (1972)) התחרו על הגביע. מאז 1990, נבחרת קנדה היא הנציגה היחידה מצפון אמריקה (וגם היא מורכבת בעיקר משחקנים קנדים המשחקים באירופה), כשהיוצאת מהכלל היא קבוצת ה-AHL של רוצ'סטר אמריקנס ב-1996 ו-2013.
שמואל אלמוג
שמואל אלמוג (שם קודם: שמואל דיסטלר) (3 ביוני 1926 – 4 באפריל 2008) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, איש תקשורת, מנכ"ל רשות השידור.
ביוגרפיה
שמואל אלמוג נולד למשפחת דיסטלר בשנת 1926 בברלין בירת גרמניה. עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1933. בצעירותו היה ב"צופים הקשישים" איתם יצא להכשרה לקבוצת גבע. היה מרכז הסניף של הנוער העובד בגבעתיים וכן היה קשור ל"פועלי ציון שמאל"..
החל את לימודיו בהיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר מוסמך בשנת 1966.
בשנת 1949 החל לעבוד בקול ישראל כקריין. לאחר מכן היה אחראי מדור השיחות ועורך תוכניות הנוער, עורך חדשות וכתב בכנסת. השתתף בתוכנית "שלושה בסירה אחת".
בשנת 1959 היה שליח הסוכנות היהודית בדרום אפריקה. הוא שב לרשות השידור והשתתף בשידור משפט אייכמן. בשנים 1962–1964 היה בארצות הברית ככתב קול ישראל ובמקביל למד אצל ההיסטוריון סאלו בארון. לאחר מכן, היה עורך ופרשן פוליטי ברשות השידור.
בשנות ה-60 השתתף בתנועת המחאה "מן היסוד" של תומכי פנחס לבון כנגד דוד בן-גוריון.
בנובמבר 1967 מונה למנהל קול ישראל.
במרץ 1969, בהמלצת השר ישראל גלילי, מונה למנכ"ל רשות השידור. בתפקידו זה קבע כמה מנהליה הקובעים של רשות השידור.
לאחר פרישתו מרשות השידור התמסר למחקר והוראה באוניברסיטה העברית, במכון ליהדות זמננו, וכן היה ממקימי מרכז שזר.
ארכיונו הפרטי: התכתבויות, טיוטות, מאמרים, תעודות ותמונות, נמסר לספריה הלאומית.
גביע המדינה בכדורסל 1990/1991
גביע המדינה בכדורסל לעונת 1990/1991 היא התחרות ה-31 מאז היווסדו של המפעל.
מכבי תל אביב זכתה בגביע המדינה ה-26 בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל חולון.
ספריית בית אל
ספריית בית אל היא הוצאת ספרים ורשת חנויות ספרים לציבור הדתי והמסורתי.
גביע המדינה בכדורסל 1990/1991
הגמר
אחרי שבע דקות בגמר, חולון של המאמן אפי בירנבוים פתחה בצורה אדירה 13–28. בדקה ה-16 היתרון צמח ל-35–51. טרי פייגינס קלע 21 מ-26 הנקודות שלו במחצית הראשונה, אותה סיימה חולון ביתרון 46–55. אולם במחצית השנייה הפך הטריו של תל אביב (ג'מצ'י, מרסר ודניאל) את המשחק. צביקה שרף השלים דאבל שני רצוף של מכבי תל אביב.
ספריית בית אל
הוצאת הספרים נוסדה על ידי הרב בני אלון והסופרת אמונה אלון (ששימשה בה גם כעורכת ראשית) בשנת תשמ"ז. רשת ספריית בית אל הוקמה רשמית בשנת תשנ"ו, 1996.
מנכ"ל ההוצאה עד לשנים האחרונת שכיום משמש כבעליה הוא שמעון אבוטבול, שמשמש כיום גם כאחד מבעלי משרד הפרסום אשחר&more.
כיום שגיב תורג'מן משמש כמנכ"ל הספרייה.
אחד ממקימי ההוצאה והעורך הראשי של ספריה היה השר לשעבר אורי אורבך.
לרשת יש היום סניף אחד בירושלים בו היא מוכרת בעיקר את ספרי ההוצאה, וכן ספרי הפצה.
הרשת ספריית בית אל מוכרת, בנוסף לספרים רגילים גם ספרי קודש, ספרי קומיקס, קלטות וידאו, כתבי עת, תקליטורי מוזיקה, ותקליטורי DVD, וספרים בהוצאת ספריית בית אל, כל אלו מיועדים לקוראים הדתיים והמסורתיים.
קטגוריות ספרים
לספריית בית אל מגוון רחב של מדורי ספרים:
קסים קסם
קסִים קסָם (באנגלית: Vision On) היא סדרת טלוויזיה בריטית לילדים.
הסדרה הופקה בבריטניה על ידי BBC1 בין השנים 1977-1964. בישראל היא שודרה בטלוויזיה החינוכית, בדיבוב עברי, במהלך חלק משנות ה-70 וה-80.
התוכנית נועדה בתחילה לילדים כבדי שמיעה והורכבה מפסיפס של קטעים קצרים שהתלכדו לכלל תוכנית, כשכל פרק עסק בנושא מסוים. קטעי התוכנית כללו מלאכת יד, אנימציה, פנטומימה וכיוצא בזה גירויים חזותיים שאינם מצריכים שמיעה מיטבית. שמה האנגלי של התוכנית, "Vision On", מרמז על קהל היעד המקורי והוא משחק מילים על שלטים מוארים עם הכיתוב "Vision On - Sound On" הדולקים באולפני טלוויזיה כל אימת שמצולמת תוכנית.
את שיר הפתיחה כתבה והלחינה דפנה אילת והיא שרה אותו עם נתן דטנר.
פורום מנהלי כספים ראשיים CFO
פורום מנהלי כספים ראשיים (סי.אף.או), איגוד מקצועי בע"מ המוכר בשם המקוצר "פורום CFO" הוא חברה פרטית בבעלותה של נגה קינן, העומדת בראש החברה מיום הקמתה בשנת 1997, ומשמשת ארגון לסמנכ"לי כספים בחברות שמחזורן השנתי מעל 40 מיליון דולר. הפורום מאגד כ-650 חברים, אשר 180 מתוכם הם סמנכ"לי כספים של חברות שמחזורן עולה על 200 מיליון דולר. הפורום חבר בארגון הבינלאומי IAFEI– International Association of Financial Executives Institutes, המאגד ארגונים מקבילים מ-19 מדינות ברחבי העולם.
מבנה
הפורום הוא חברה פרטית (ולא איגוד מקצועי כפי שבעליו מציגה אותו) שנמצא בבעלותה המלאה של נגה קינן אשר משמשת כיושבת הראש שלו מיום הקמתו. ועדת ההיגוי אחראית על העניינים המקצועיים, על פי תקנון הפורום, וחברים בה בין 15 ל-30 סמנכ"לי כספים בכירים. חברי מועצת הפורום הם כ-180 סמנכ"לי כספים בחברות המובילות במשק.
בפורום פעילות שמונה ועדות מקצועיות ושתי ועדות משנה: ועדת דיווחים כספיים וניירות ערך, ועדת מימון, שתחתיה פועלות ועדות המשנה למימון בנקאי ולמימון חוץ בנקאי, הוועדה לניהול סיכונים ומכשירים פיננסיים, ועדת עידוד השקעות הון, הוועדה למס הכנסה, הוועדה למע"מ ומיסים עקיפים, הוועדה למיסוי בינלאומי, והוועדה ל- IT. כמו כן בתוך הפורום פעילים עשרה תאים המאגדים תתי-קבוצות של סמנכ"לי כספים. בין התאים הפועלים בפורום: תא חברות רב-לאומיות, תא חברות נסחרות בחו"ל, תא חברות קמעונאיות, תא חברות אחזקה ישראליות, ותא לקידום חברתי כלכלי בפריפריה.
בשנים 2004–2005 הוביל הפורום את המאבק לביטול מס בולים, שהגיע לשיאו בהגשת עתירה לבג"ץ נגד משרד האוצר והביא לביטול המס.
אחת לשנה מפרסם פורום CFO סקר שביעות רצון מתפקודם של גופי ממשל כלכליים. בין הגורמים הנבדקים: מידת ההערכה למדיניות משרד האוצר, משרד התמ"ת ובנק ישראל, רמת השירות, המקצועיות והאמינות של גופי הממשל הכלכליים. בנוסף, הפורום מקיים השתלמויות המציעות תוכניות לימוד לסמנכ"לי כספים.
בשנת 2014 פעל הפורום להקמת איגוד הכלכלנים.
מעמד הפורום
בין השנים 2003 ל-2007 נשאה החברה את התואר "חברה לתועלת הציבור" למרות שמעולם לא הייתה כזו, ולמעשה תמיד הייתה חברה פרטית הפועלת למען רווחים. בעקבות תיקון מס' 6 לחוק החברות, הקובע תנאים להגדרת חברה לתועלת הציבור, הפורום החליף את התואר ב"איגוד מקצועי". הפורום מחזיק בדומיין אשר סיומת האינטרנט שלו היא ".org" שמיועדת לאתרי אינטרנט של גופים ללא כוונת רווח, אך כלל זה אינו נאכף.
החברה הציגה עצמה כארגון מקצועי, כהגדרתו בסעיף 9(2א) לפקודת מס הכנסה, שעודף הכנסותיו פטור ממס הכנסה. לאחר שפקיד השומה קבע שלא מתקיימים בחברה התנאים להכרה בה כארגון מקצועי, ולכן עודף הכנסותיה חייב במס הכנסה, ערערה החברה לבית המשפט המחוזי בתל אביב, אך ערעורה נדחה, תוך שהשופט מביע מחאה על עצם הגשתו.
ביקורת
בעיתונות הכלכלית נמתחה ביקורת על מהותו של הפורום, בכך שמחד הוא מנסה להשפיע על המדיניות הכלכלית הציבורית ומציג את עצמו כגוף הפועל למען המשק הישראלי, ומאידך הוא למעשה חברה פרטית, שלבעליה, נגה קינן, ישנם אינטרסים של טוויית קשרים עסקיים ורווח אישי מפעילותו. בעקבות ביקורת זו, שהעלתה את הטענה כי מדובר בגוף למטרות רווח, פורסם כי רשות המיסים הפסיקה את שיתוף הפעולה שלה עם הפורום עד להחלטת משרד המשפטים בעניין.
Myway איירליינס
Myway איירליינס (בגיאורגית: მაივეი ეარლაინს; באנגלית: Myway Airlines) היא חברת תעופה גיאורגית, שנוסדה בשנת 2017 והחלה לפעול באפריל 2018.
היסטוריה
בחודש מאי 2016, הודיעה חברת החזקות Hualing הסינית על תוכניות להקמת חברת תעופה בינלאומית שתפעל מגאורגיה. במהלך פגישה עם ראש ממשלת גאורגיה, גיורגי קוויריקשווילי, הצהיר נשיא החברה הסינית, מי הואה, כי הקבוצה מתכוונת להפעיל טיסות לאירופה ולאסיה מבסיסה בנמל התעופה הבינלאומי של טביליסי עם כוונה להפעיל טיסות לאמריקה הצפונית בעתיד הרחוק.
ב-26 בפברואר 2018 קיבלה חברת התעופה תעודה של מפעיל התעופה (AOC) עם תוכניות להתחלת הפעילות במאי 2018.
ב-3 באפריל 2018, קיימה חברת התעופה את טיסת הבכורה שלה מטביליסי לטהראן, בהשתתפות נציגי תקשורת, מפעילי תיירות הפועלים בשוק הגיאורגי ונציגים של סוכנויות ציבוריות.
פעילות החברה בישראל
טיסות בין טביליסי לתל אביב, החלו לפעול ב-28 ביוני 2018. הטיסות הופעלו בתדירות של 3 טיסות שבועיות. החל מנובמבר 2018 מפעילה החברה 4 טיסות שבועיות בקו זה.
יעדים
יעדי Myway איירליינס, נכון לנובמבר 2018:
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה, נכון לנובמבר 2018:
ע'סאן כנפאני
ע'סאן כנפאני (בערבית: غسان كنفاني; 9 באפריל 1936 – 8 ביולי 1972) היה סופר ומחזאי, חבר הארגון הפלסטיני החזית העממית לשחרור פלסטין ודוברו של הארגון.
ביוגרפיה
בהיותו בן 18 פגש כנפאני את ג'ורג' חבש והשניים קשרו ידידות קרובה. לימים גם הפך כנפאני לאיש סודו של חבש. בשנת 1961 חזר כנפאני לביירות הפעם כאיש רוח ידוע. בביירות גברה פעילותו הפוליטית והוא מונה כדובר החזית העממית לשחרור פלסטין, כשבין תפקידיו בארגון הוא ייסד וערך את השבועון "אל-הדף" (המטרה) בשנת 1969. כנפאני שינה את השקפת עולמו בהשפעת ידידו מנהיג החזית העממית לשחרור פלסטין ג'ורג' חבש מן הפאן-ערביות למרקסיזם מהפכני.
משנתו כלפי העם היהודי ומדינת ישראל
לדעת עדי שוורץ, כפי שהובעה בעיתון "ישראל היום", הביוגרפיה של כנפאני "רוויה בשנאה, שאיפה לנקמה וביטויים של אלימות, ומודרכת על ידי שלילה מוחלטת של זכויות העם היהודי לפיסת אדמה משל עצמו". ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים כתב בעיתון לבנוני "בואו ונהרוס אותם". בהשראת התבוסה הערבית במלחמת ששת הימים ייסד כנפאני זרם ספרותי שקרא להתקוממות של העם הפלסטיני נגד ישראל והכיבוש הישראלי - למחוק "את החרפה של 1948".
הריגתו
ימים ספורים לאחר הטבח בנמל התעופה לוד (30 במאי 1972) התפרסמה תמונתו של כנפאני עם אחת המחבלות היפניות. בעקבות הזעזוע מן הטבח, הגיבה ישראל בחריפות נגד הארגון המבצע - החזית העממית לשחרור פלסטין.
ב-8 ביולי 1972 התפוצצה מכוניתו של כנפאני ליד ביתו שבביירות. כנפאני ואחייניתו לאמיס כנפאני בת ה-17 נהרגו מיד. רוב האצבעות המאשימות הופנו כלפי "המוסד", אך הופצו שמועות שמותו של כנפאני נגרם על ידי פלגים פלסטינים יריבים או כתוצאה מ"תאונת עבודה" שאירעה בעת שהעביר מעטפות נפץ שנועדו להישלח לישראל.
יורשו של כנפאני בתפקיד דובר החזית ועורך אל-הדף, בסאם אבו שריף, נפצע כשבועיים אחר כך בביירות מפיצוץ ספר שנשלח אליו על ידי סוכני מוסד.
בשנת 2005 טען העיתונאי איתן הבר שהריגתו של כנפאני הייתה חלק ממדיניות התגובה של ישראל למעשי טרור, מדיניות שצברה תאוצה אחרי רצח הספורטאים הישראלים באולימפיאדת מינכן, שאירע חודשיים לאחר הריגתו של כנפאני, זאת על-אף שכנפאני עצמו לא עסק בטרור. על-פי הבר, "הבכיר והבולט בין אלה שנידונו למוות על ידי 'בית הדין' של גולדה אף שלא היה להם קשר ישיר לטרור בכלל ולמינכן בפרט הוא כנפאני".
לאחר מותו זכה כנפאני בפרס הלוטוס על ידי כנס הסופרים האפרו-אסיינים. בעזבונו נמצאו טיוטות של שלושה רומנים, ואלו פורסמו לאחר מותו. ע'סאן כנפאני המשיך להיות דמות אינטלקטואלית שנויה במחלוקת שנים רבות לאחר מותו. בשנת 1977 ביקשה קבוצת תיאטרון מקומית מנצרת להעלות מחזה על-פי ספרו "גברים בשמש". ההצגה נפסלה, ובעקבות זאת פרצו הפגנות בנצרת ובכפרים הסמוכים.
דרכו הספרותית
הנושאים העיקריים עליהם כתב כנפאני הם חוויית העקירה, הזרות והגלות של הפליטים הפלסטינים ומאבקם להגדרה עצמית. עבודתו הושפעה מן המצב הפלסטיני ומפעילותו הפוליטית.
שני ספריו הראשונים של כנפאני נגעו לשפה וצורה ונחשבו לספרים המסובכים ביותר בשפה הערבית בזמן ההוא. ספרו הראשון "גברים בשמש" (1963) מספר את סיפורם של שלושה פלסטינים בני דורות שונים הבורחים ממחנות הפליטים במטרה למצוא תעסוקה בכווית, כשבמהלך מסעם הם מהרהרים בחייהם ובמאורעות שהביאו למצבם. לבסוף השלושה נספים בתוך מכלית מים על גבול עיראק-כווית עקב שחיתותם של פקידים שונים. הספר שימש כהשראה לסרט הדרמה הסורי של הבמאי המצרי תאופיק סאלח "הפתאים" (المخدوعون‎). הסרט נאסר להקרנה בארצות ערביות מסוימות, כיוון שביקר את השלטון במדינות ערב ואת תרבות השוחד הנהוגה בהן.
ספרו השני של כנפאני "כל מה שנשאר לכם" (1966) נחשב כספר הערבי המודרני ביותר של תקופתו. הספר מסופר על ידי מספר רב של מספרים בכללם עצמים דוממים כמו המדבר והשעון. גיבור הסיפור, חאמד, חולם על מפגש עם אמו ממנה נפרד כאשר נמלט לעזה עם פרוץ מלחמת העצמאות בעוד אמו ברחה לגדה המערבית. הגיבור מנסה למצוא את אמו אך נתקל בחייל ישראלי. למרות שחאמד מת כתוצאה מן המאבק עם החייל, הוא נקבר באדמת המולדת וכך זוכה להגשים את זכות השיבה. מעבר לכך עצם העובדה שהגיבור נאבק באויב ולא נמלט מפניו כפי שנעשה בעבר, משקף את המהפך התודעתי שחל בעם הפלסטיני עם תחילת המאבק הפלסטיני החמוש של הפת"ח ושאר הארגונים החמושים באמצע שנות השישים.
הספר "אום סעד" (1969) מתאר את מצב הפלסטינים לאחר תבוסת צבאות ערב במלחמת ששת הימים ועליית ארגון הטרור אש"ף. אום סעד היא אמו של טרוריסט.
ספרו האחרון של כנפאני "השיבה לחיפה" (1969) עוסק במפגש בין פליטים ערבים שחזרו לביתם שבחיפה אחרי מלחמת ששת הימים, שם הם מוצאים משפחה ישראלית של ניצולי השואה. זהו הספר הפלסטיני הראשון המתייחס לחוויית הפליטות של ניצולי השואה ולכן נחשב למהפכני. בספר נוטש המחבר טכניקות ספרותיות מודרניות כמו ההישענות על הזיכרון (פלשבק) והמונולוג הפנימי, ובמקומם נשען המחבר על הסיפור והדיאלוגים שבו. הסופר סמי מיכאל המשיך את עלילת "השיבה לחיפה" בספר "יונים בטרפלגר" שהתפרסם בשנת 2005.
פרט לכתיבת רומנים, התפרסם כנפאני גם ככותב מחזות, ביקורות ספרותיות, סיפורים קצרים, והיסטוריה פלסטינית. בין עבודותיו שאינן פרוזה: החיבור ההיסטורי "המרד בפלסטין 1936-1939" על המרד הערבי הגדול (אותו לא הספיק לסיים לפני מותו), ומחקרים בנושא ספרות ציונית. עבודות אלו נחשבות כאבני יסוד בגיבוש הנרטיב הפלסטיני. סיפורו הקצר "ארץ התפוזים העצובים" אף נכלל בתוכנית הלימודים של משרד החינוך ללימודי ספרות מורחב (5 יחידות לימוד) במסגרת נושא העוסק בזהות ישראלית.
ביצת פסחא (מדיה)
בֵּיצַת פַּסְחָא (לפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: תַּכְמִין) היא הודעה או תכונה נסתרת בתוכנת מחשב, משחק וידאו, אלבום מוזיקה, DVD, אתר אינטרנט, או ספר. היא אינה מוצגת בדרך השימוש הרגילה ואין בה תועלת למשתמש. בישראל נהוג לכנותה גם "אפיקומן".
השם מושאל ממנהג חג הפסחא הנוצרי: ביצי פסחא הן ביצים שצובעים אותן, מחביאים, והילדים מחפשים.
מקום מקובל מאוד להסתיר "ביצת פסחא" בתוכנה הוא בחלון ה"אודות", המציג מידע כללי על התוכנה ועל מספר הגרסה שלה.
ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו
ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו (אנגלית: John Churchill, 1st Duke of Marlborough; 5 ביוני 1650 – 27 ביוני 1722) היה מצביא ומדינאי אנגלי, שפעל בשלהי המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18. אומץ הלב שגילה וכישוריו הדיפלומטיים סייעו בקידומו המהיר, בחסות פטרונו ג'יימס, דוכס יורק, לימים המלך ג'יימס השני. בשלהי המאה זנח מרלבורו את המלך הקתולי, והעביר את תמיכתו למלך הפרוטסטנטי ויליאם מאוראנז'.
מרלבורו שירת בהצטיינות באירלנד ובפלנדריה במהלך מלחמת הברית הגדולה. תחת שלטונם של ויליאם ומרי השנייה שררו יחסים עכורים בינם לבין מרלבורו ורעייתו רבת ההשפעה, שרה. מרלבורו נחשד בקשר עם המלך הגולה ג'יימס השני, הודח מכל מינויו הצבאיים והאזרחיים ונכלא באופן זמני במצודת לונדון. רק לאחר מותה של מרי, ובצל החשש מפני מלחמה אירופית גדולה נוספת, השתפרו יחסיהם של המלך ומרלבורו.
השפעתו של מרלבורו בחצר המלוכה הגיעה לשיאה עם עלייתה לשלטון של המלכה אן לבית סטיוארט, שהייתה חברתה הקרובה של שרה. מרלבורו קודם לדרגת קפטן-גנרל בצבא הבריטי, ובהמשך הוענק לו התואר דוכס מרלבורו. הוא זכה להכרה בינלאומית בזכות הישגיו בקרבות מלחמת הירושה הספרדית, בהם קרב בלנהיים וקרב ראמיאי. ברבות השנים הורעו היחסים בין אן לבין שרה, ובעקבות כך דרשו הטורים מהמלכה להדיחו, כיוון שרצו לחתום על הסכם שלום עם צרפת. הוא חזר לגדולה פעם נוספת עם עלייתו לשלטון של ג'ורג' הראשון ב-1714, אך אז החלה בריאותו להידרדר במהירות, ולאחר סדרת אירועי שבץ מוחי הוא נכנע למחלתו ומת במיטתו באכסניית וינדזור ב-27 ביוני 1722.
בית אש
ג'ון צ'רצ'יל, לימים הדוכס הראשון ממרלבורו, נולד במחוז דבון בשלהי מלחמת האזרחים האנגלית שהתנהלה בין תומכי הפרלמנט לתומכי המלוכה. אביו, וינסטון צ'רצ'יל, היה אריסטוקרט אנגלי ומלוכן ששירת כקולונל בחיל הפרשים. תבוסת המלוכנים גרמה לו להפסדים כספיים, ובעקבות כך הוא עבר לגור ביחד עם משפחתו ב"בית אש" (Ashe House), שהיה שייך לחמותו, ליידי אלינור דרייק, מתומכות הפרלמנט.
וינסטון נישא לבתה אליזבת, שילדה 12 ילדים, מתוכם שרדו רק חמישה את גיל הינקות. סברה מקובלת היא שמרלבורו הצעיר הושפע במידה רבה מחיי העוני בבית רווי המתחים המשפחתיים, אשר הוחמרו בשל הנאמנויות השונות. וינסטון צ'רצ'יל, מדינאי בריטי מהמאה ה-20 וצאצאו המפורסם ביותר, אמר על כך:
לאחר השבת המלוכה באנגליה והכתרתו של המלך צ'ארלס השני ב-1660 השתפר מצבו של וינסטון צ'רצ'יל, אף שעדיין רחוק היה מלהיות עשיר. ב-1661 הוא מונה לחבר בפרלמנט מטעם העיר ויימות'. כמחוות הוקרה מצד המלך על נאמנותו הוא זכה לפיצוי חלקי על הפסדיו שנגרמו בסיום מלחמת האזרחים, ובין השאר קיבל מינוי ב-1661 כממונה על חלוקת אדמות הקתולים בדבלין. ג'ון הצטרף לאביו במסעו לאירלנד, ועם שובו של אביו לאנגליה החל ללמוד בבית הספר סנט פול שבלונדון.
תחילת הקריירה הצבאית
חיבתו של הדוכס מיורק ג'יימס (לימים ג'יימס השני) לצי ולצבא הבריטי השפיעה על מרלבורו הצעיר. הוא ליווה את ג'יימס לעיתים קרובות כאשר זה ערך ביקורות אצל החיילים, ותוך זמן קצר החליט להתחיל בקריירה צבאית. ב-24 בספטמבר 1667 הוא קיבל מינוי כסגן משנה בפלוגה של רגימנט המשמר הראשון (1st Guards), שמאוחר יותר שינה את שמו למשמר הגרנדירים (Grenadier Guards). הקריירה של מרלבורו המשיכה להתפתח ב-1668, כשהפליג למוצב הצפון אפריקני בטנג'יר, שהייתה טריטוריה שצ'ארלס השני קיבל זמן קצר לפני כן כנדוניה ממשפחתה של אשתו קתרינה. הוא שהה בטנג'יר במשך שלוש שנים, ורכש ניסיון בטקטיקה צבאית.
מרלבורו נחשב לאדם יפה תואר, וכאשר חזר ללונדון בפברואר 1671 זכה לתשומת לבה של אחת מהפילגשים של המלך, ברברה וילייר, דוכסית קליבלנד, שהייתה למאהבתו. מרלבורו והדוכסית ניהלו רומן, וישנה טענה ולפיה הוא היה אבי בתה.
שנה לאחר מכן הפליג מרלבורו פעם נוספת. בזמן שנלחם נגד הצי ההולנדי בקרב סולבי, שהתחולל ליד חוף סאפוק ביוני 1672, הוא התנהג בגבורה ובזכות כך זכה לקידום ברגימנט לורד האדמירליות הבכיר. הקידום היה על חשבונם של קצינים בכירים שהתמרמרו על כך. בשנה שלאחר מכן הוא זכה לקידום נוסף בזכות השתתפותו במצור על מאסטריכט, במהלכו הוביל קבוצה של 30 חיילים שכבשו והגנו בהצלחה על חלק מהמבצר. מרלבורו נחשב כמי שהציל את חייו של הדוכס ממונמות' במהלך האירוע, בו נפצע באופן קל וזכה להוקרה מבית סטיוארט ומבית בורבון. המלך לואי ה-14 שיבח את המעשה בעצמו, והחל מהקרב הזה זכה מרלבורו למוניטין כבעל אומץ פיזי ולהערכתם של החיילים הזוטרים.
אף על פי שהפרלמנט האנטי-צרפתי של צ'ארלס השני אילץ את אנגליה לסגת מהמלחמה האנגלו-הולנדית השלישית ב-1674, מספר רגימנטים בריטיים נותרו בשירות צרפתי. מרלבורו מונה באפריל למפקד אחד הרגימנטים בדרגת קולונל, ושירת לצדו של המרשל אנרי דה לה טור ד'אוברן. מרלבורו נכח בקרבות הקשים שהתחוללו בסינזהיים ואנטזהיים, וייתכן כי נכח גם בקרב סאסבאך ביוני 1675 שבו נהרג המרשל.
נישואים
עם חזרתו לארמון סנט ג'יימס החל מרלבורו להתמקד בנושאים אחרים, ובהם חיזורים אחר שרה ג'נינגס. במכתב ששלח אליה הוא כתב "אני מתחנן שתתני לי לראות אותך כמה פעמים שאת יכולה, דבר שאני בטוח שתעשי אם אכפת לך מאהבתי". המעמד החברתי של ג'נינגס היה דומה מאוד לזה של מרלבורו - בת המעמד הגבוה שסבלה מעוני כתוצאה מחובות. לאחר מותו של אביה בילדותה היא עברה ביחד עם אמה ואחיותיה ללונדון. משפחת ג'נינגס הייתה נאמנה לכתר הבריטי, ובעקבות כך היא זכתה למשרות בחצר המלך. ב-1673 מונתה שרה לתפקיד משרתת הכבוד של מרי ממודנה, הדוכסית מיורק ואשתו השנייה של המלך ג'יימס.
שרה הייתה בת 15 כאשר מרלבורו חזר מאירופה ב-1675, ונראה היה כי הוא התאהב בה ממבט ראשון. אולם, היא חשדה כי הוא רואה בה לא יותר מתחליף לווילייר, וכשדחתה אותו אמרה כי הוא לא מעוניין להתארס עמה. מרלבורו הכחיש זאת, וחיזר אחריה במשך חודשים אחדים עד שהיא נענתה לו. מרלבורו התחתן עם שרה בחורף 1677, אף על פי שאביו וינסטון היה מעוניין שהוא יתחתן עם קתרין סדלי העשירה, על מנת להקל על הנטל הכלכלי שרבץ על המשפחה. ככל הנראה נערכה החתונה בבית המגורים של דוכס יורק.
שירות דיפלומטי
זמן קצר לאחר חתונתו נשלח מרלבורו למשימתו הראשונה באירופה, ביחד עם חברו הטוב סידני גודולפין. על השניים הוטל לנהל משא ומתן בהאג עם ההולנדים והספרדים על מנת להקים קואליציה שתילחם בצרפת. ניסיונו של מרלבורו הצעיר בנושאי יחסים בינלאומיים הוכיח את עצמו, וסייע לו ליצור קשר עם ויליאם מארצות השפלה, שהתרשם מכישוריו במהלך המשא ומתן. בזכות משימה זו הצליח מרלבורו לרכוש ניסיון שהיה לחיילים מעטים בלבד, אך בסופו של דבר השליחות שלו כמעט ולא שינתה דבר בגלל האינטרסים הכפולים במשא ומתן שנערך בין צ'ארלס השני (שלא התכוון להילחם בצרפת) ללואי ה-14. כאשר חזר מרלבורו לאנגליה הוא הועלה באופן זמני לדרגת בריגדיר גנרל של הרגלים (Brigadier-General of Foot), אך תקוותיו ליטול חלק בפעולה צבאית באירופה התבדו כיוון שהצדדים היריבים היו מעוניינים בשלום וחתמו על הסכמי ניימכן.
עם חזרתו בשלהי 1678 נאלץ מרלבורו להתמודד עם השינויים המשמעותיים שחלו בחברה האנגלית. ג'יימס נאלץ לנטוש את אנגליה למשך כשלוש שנים בעקבות המזימה האפיפיורית שרקח טיטוס אוטס, שרצה לסלק את ג'יימס הקתולי מסדר הירושה לכתר הבריטי. ג'יימס התיר למרלבורו להצטרף אליו, תחילה בהאג ולאחר מכן בבריסל, לפני שקיבל היתר לעבור לאדינבורו. עם זאת, רק לאחר שצ'ארלס השני השלים את ניצחונו ב-1682 חזרו ג'יימס ומרלבורו ללונדון, והקריירה של מרלבורו המשיכה להתפתח. מרלבורו קיבל את התואר ברון איימות' כהוקרה על השירותים שהעניק לג'יימס בזמן המשבר, ובשנה שלאחר מכן מונה לקולונל של רגימנט הפרשים האישי של המלך.
הונה של משפחת צ'רצ'יל אפשר לה לחיות בנוחות: היא החזיקה בבעלותה בית מגורים בלונדון, ובנוסף לכך רכשה את בית ילדותה של שרה ג'נינגס בסנט אולבנס. מרלבורו המשיך בקריירה שלו בחצר המלוכה. ביולי 1683 הוא נשלח לאירופה על מנת ללוות את הנסיך ג'ורג' מדנמרק במסעו לאנגליה, לקראת נישואיו עם הנסיכה אן, בתו הצעירה של דוכס יורק ג'יימס (לימים המלך ג'יימס השני). אן מינתה את אשתו שרה לתפקיד עוזרת בכירה בעיקר בגלל ההיכרות הארוכה ביניהן, ומערכת היחסים בין שתי הנשים התהדקה. ג'ון עצמו התייחס לנסיכה בצורה מכובדת והתקרב אליה מאוד, בעיקר בגלל הכבוד הרב שרחש למלוכה הבריטית, ונטל על עצמו תפקיד של אביר עוזר ומגן. החל מתקופה זו התרחקו ג'ון ושרה ממעגל המקורבים הקתולי של ג'יימס, והחלו להתקרב אל אן.
מרד מונמות'
לאחר מותו של צ'ארלס ב-1685 ירש אותו אחיו ג'יימס, שהוכתר למלך ונקרא ג'יימס השני. לאחר עלייתו למלוכה של ג'יימס מונה מרלבורו למושל חברת מפרץ הדסון. באפריל הוא מונה גם לתפקיד שמש חדר המיטות של המלך (Gentleman of the Bedchamber), במסגרתו היה עליו להמתין למלך כשזה אכל בפרטיות, לסייע למלך להתלבש, לשמור על חדרי השינה של המלך, וללוות את המלך למקומות שונים. במאי הוענק לו תואר הברון צ'רצ'יל מסנדרידג' במחוז הרטפורדשייר, ובזכות כך זכה מרלבורו למושב בבית הלורדים והפך לחבר במעמד האצולה האנגלית. אולם, הפרלמנט החדש היה תחת איום של מרד, שהובל בסקוטלנד על ידי רוזן ארגייל ובאנגליה על ידי דוכס מונמות', בנו מחוץ לנישואין של צ'ארלס השני, שנתמך על ידי גורמים ויגיים והתכוון לתבוע לעצמו את הכתר האנגלי.
מרלבורו קודם לדרגת מייג'ור גנרל ב-14 ביולי, אך היה זה פברשאם שקיבל את עיקר התגמול על דיכוי המרד. עם זאת, מרלבורו לא הוזנח לחלוטין, ובאוגוסט מונה לקולונל של ה-Third Troop of Life Guards. אולם, לפי ההיסטוריון דייוויד צ'נדלר ייתכן כי מערכת סדג'מור וציד המכשפות שלאחריה בראשותו של השופט ג'פריז צמא הדם הניעו תהליך שהסתיים שלוש שנים לאחר המרז, כאשר מרלבורו נטש את מלכו ופטרונו.
מהפכה
צ'רצ'יל זכה לתהילה לאחר קרב סדג'מור, אך היה נחוש לא להביע תמיכה בפעולותיו הקנאיות של המלך נגד הפרוטסטנטים. תמיכתו של ג'יימס השני במוסדות המלכותיים שנטו לקתוליות, בהם הצבא, גרמה בתחילה לחששות ומאוחר יותר לדאגה מפני קנאותו של המלך; גם בני משפחתו של המלך התפלאו לנוכח תמיכתו העקבית בכל הנוגע לאמונה הרומית-קתולית. כאשר המלכה ילדה בן, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, נפתחה האפשרות לקו ירושה של מונרכים קתולים. אחדים ממשרתיו של המלך בגדו באמונתם הפרוטסטנטית על מנת שחינם לא יסור בעיניו, אך מרלבורו נותר נאמן לאמונתו הפרוטסטנטית, עליה גדל והתחנך, והיה מונע גם מאינטרסים אישיים. הוא האמין כי מדיניותו של ג'יימס עשויה להוביל לפגיעה בקריירה שלו או למרד מלא, ובניגוד לאביו לא התכוון לתמוך בצד המפסיד.
שבעה אנשים נפגשו על מנת לנסח הזמנה לוויליאם, נסיך אורנז', והזמינו אותו לפלוש לאנגליה ולקחת את הכתר בכוח הזרוע. החותמים על המכתב נמנו עם הוויגים, הטורים ואף הבישוף של לונדון הנרי קומפטון שהבטיח לוויליאם כי "19 מתוך 20 חלקים של העם... כמהים לשינוי". מרלבורו אומנם לא היה חתום על המכתב כיוון שעדיין נחשב כפוליטיקאי זוטר, אך הצהיר על כוונתו בפני איש הקשר של ויליאם בהאג בכך שאמר כי "אם אתה חושב שיש דבר מה שחובה עלי לעשות, אתה רק צריך לפקוד זאת עלי". מרלבורו, בדומה לרבים אחרים, המתין להזדמנות המתאימה לנטוש את ג'יימס.