cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טבלן מערבי
טבלן מערבי (שם מדעי: Aechmophorus occidentalis) הוא מין של טבלן מהסוג טבלן צפון-אמריקני, הידוע בעיקר בשל ריקוד החיזור המרהיב שלו, שבמהלכו הזכר והנקבה הולכים ביחד על המים. זהו הטבלן הגדול ביותר שחי בצפון אמריקה. תחום תפוצתו של הטבלן מתפרש מדרום קנדה עד לקליפורניה, והוא מעדיף לחיות באגמי מים מתוקים ובביצות שבהם ישנם צמחי מים שמגיעים אל מעל לפני המים. בחורף הטבלן נודד למפרצים חצי-מלוחים, אזורי מים מלוחים, שפכי נהרות או חופים מוגנים. הטבלן המערבי ניזון בעיקר מדגים שאותם הוא תופס על ידי צלילה, אך לעיתים גם מחרקים, רכיכות וסרטנים.
תיאור
פלג-גופו העליון וגבו של טבלן מערבי בוגר שחורים-אפורים, כשהצבע נעשה שחור לחלוטין באזור גב הצוואר. צדי גופו בצבע אפור בהיר יותר, ופלג גופו התחתון לבן. כיפתו בצבע שחור ועיניו אדומות. זנבו של הטבלן קצר מאוד. חלקו התחתון של הראש לבן, והמקור צהוב. הטבלן מאופיין בחד-צורתיות זוויגית, וצעירים דומים במראם לבוגרים.
אורכו של הטבלן הוא 55–75 ס"מ, והוא שוקל 795 גרם - 2 ק"ג, בעוד מוטת כנפיו היא כ-79–102 ס"מ. צווארו ארוך במיוחד.
ריקודי חיזור
הטבלן המערבי ידוע בזכות ריקוד החיזור המרהיב שלו, המתרחש כולו במים. הטקס מתחיל בקריאות, ולאחר מכן הזכר והנקבה מתחילים לחקות זה את זה בסדרה של תנועות, המתחילה בנענוע-הראש והתזת מים. לאחר שהקשר בין הזכר לנקבה בוסס, מתחיל טקס "ריקוד העשבים", שבמהלכו הזכר והנקבה מרימים את חזם מהמים, בעוד עשבים תפוסים במקורם. אז הם משפשפים את מקוריהם, כשהעשבים משתלשלים מהם. לאחר מכן מגיע השלב המרהיב ביותר של ריקוד החיזור: הזכר והנקבה מביטים זה בזה, ומיד מתחילים בריצה מהירה על פני המים, בעוד צוואריהם מתוחים.
קינון וגידול הגוזלים
הטבלנים המערביים הם חברותיים, ובאגם אחד עשויים להיות מספרים גדולים של זוגות מקננים. הקן נבנה בדרך כלל מחומרים צמחיים בצורת תל, עם שקע במקום שבו מונחות הביצים, וממוקם על צמחייה צפה. לעיתים רחוקות הקן אף מוקם על היבשה. הזכר והנקבה בונים את הקן ביחד מצמחייה צפה, מחומרים צמחיים שנמצאו מתחת למים או מצמחים שגדלים בסביבות הקן. הנקבה מטילה 3–4 ביצים חומות-תכולות, שאורכן 3.5-4.2 ס"מ.
חוסיין, מלך ירדן
חוסיין בִּן טלאל (בערבית: حسين بن طلال; 14 בנובמבר 1935 – 7 בפברואר 1999) היה מלך ירדן בשנים 1952–1999. אל מול מאורעות סוערים ב-47 שנות כהונתו, הצליח חוסיין לשמור על כתרו ולהעבירו לבנו. חוסיין שימש בתפקיד חשוב בהיסטוריה של ארצו, אך השפיע רבות גם על תולדותיה של מדינת ישראל. חוסיין היה בין המנהיגים הערבים הראשונים שנפגשו עם מנהיגים פוליטיים ישראלים, והיה ראש המדינה הערבי השני אשר חתם עם ישראל על הסכם שלום.
נעוריו
חוסיין נולד למשפחת המלוכה ההאשמית הערבית-מוסלמית. אביו טלאל הוא בנו של המלך עבדאללה הראשון. אמו היא זיין א-שריף בנת ג'מיל. הוא נשלח ללימודים בוויקטוריה קולג' שבאלכסנדריה, ולאחר מכן לבריטניה: ב"הארו" וב"סאנדהרסט", וזאת כחלק מנטייתו הפרו-בריטית של סבו, אשר היה אחראי לגידולו. אביו, טלאל, היה סכיזופרן שבילה את רוב זמנו בסנטוריום בשווייץ, ודודו, נאיף, היה בעל שאיפות משלו לשלטון.
ב־20 ביולי 1951, הגיע עבדאללה לירושלים במטרה להתפלל את תפילת יום השישי עם נכדו הצעיר, הנסיך חוסיין. מתנקש בודד ירה לעברם ורצח את המלך. שולחי המתנקש היו בני משפחת חוסייני, מהמשפחות המובילות והמכובדות באוכלוסייה הפלסטינית. חוסיין אמר שהוא ניצל מיריית הרובה בזכות סיכת מדליה שסבו נתן לו והתעקש שיענוד אותה. אירוע זה היה מעצב בחייו של הנסיך הצעיר, וזכרו ליווה אותו כל חייו.
הבן הבכור של עבדאללה, המלך טלאל, הוכתר, אך לאחר כשנה נאלץ להתפטר בגלל מחלת הנפש ממנה סבל. בנו הנסיך חוסיין הוכרז כמלך ירדן ב־11 באוגוסט 1952, אך בחודשים הראשונים מונתה מועצת עוצרים עד שהוא הוכתר ב־2 במאי 1953.
שנות המלוכה הראשונות
חוסיין עלה לשלטון בעת של תמורות בעולם, ובמיוחד בעולם הערבי. האימפריה הבריטית, אליה היה סבו קשור, התפרקה מנכסיה הטריטוריאליים ברחבי העולם, ואילו הלאומנות הערבית החילונית הייתה בשיאה, עם עלייתו של גמאל עבד אל נאצר לשלטון במצרים, כשבפיו רטוריקה פאן-ערבית, רפובליקנית, ואנטי-אימפריאליסטית. מגמות אלו לא הבטיחו למלך הצעיר שלטון ארוך ימים. האופוזיציה הפלסטינית הפכה עד מהרה לתומכת נלהבת בברית עם מצרים ובניתוק הקשרים עם בריטניה.
על הפרק עמדה באותה העת ברית פרו-מערבית שיזמה בריטניה בפברואר 1955 עם מדינות האזור - איראן, טורקיה, עיראק ופקיסטן. הברית, המכונה "ברית בגדאד" הייתה ניסיון ליצור חזית אל מול ניסיונות החדירה של ברית המועצות לאזור, והיה מקום לראותה בהקשר הרחב של המלחמה הקרה. ברור היה כי הצטרפות הממלכה הירדנית לברית תתקבל על ידי השותפים לברית בברכה. חוסיין עמד תחת לחצים כבדים, אך החליט שלא להצטרף. בחודש מרץ 1956 חיזק את תדמיתו האנטי-בריטית, כאשר פיטר את גלאב פאשה, המפקד הבריטי של צבא ירדן. האזור היה ערוך להכרזת נאצר על הלאמתה של תעלת סואץ, אשר הביאה למלחמת סיני שבה נלחמו ישראל, בריטניה וצרפת כנגד מצרים הנאצריסטית. ירדן לא נטלה חלק במלחמה, אף כי הביעה אהדה לצד המצרי. ב-13 במרץ 1957 ביטל חוסיין את החוזה האנגלו-ירדני, והורה על פינוי כל הכוחות הבריטיים משטח הממלכה. באפריל 1957 חידשה הממלכה את היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות.
יחסיו האישיים של חוסיין עם גלאב פאשה היו מעולים, ונטיית לבו הייתה פרו-בריטית הרבה יותר משהייתה פרו-רוסית. הפרלמנט הירדני נטה עתה שמאלה, ראש הממשלה, סולימאן א-נאבולסי היה מהמפלגה הסוציאליסטית ויציבותו של הכתר נראתה כמעורערת.
לאחר פיטורי גלאב פחה הגדיל המלך חוסיין את מספר החיילים בלגיון ושלח צעירים ירדנים ללמוד באקדמיות צבאיות בבריטניה.
קשר זרקא ואחריו
ב-13 באפריל 1957, במה שנודע לימים בתור "קשר זרקא", הציג הרמטכ"ל הירדני, עלי אבו נוואר בפני המלך חוסיין אולטימטום לפיו עליו להקים ממשלה שתהיה מוסכמת על כלל הפלגים בממלכה והורה לאחת החטיבות (בראשות בן דודו מען אבו נוואר) לכתר את ארמון המלוכה. אולם רוב הצבא נשאר נאמן למלך וניסיון ההפיכה נכשל. בעקבות הקשר והחשש של חוסיין, הוא הפסיק את המדיניות הליברלית שניסה להנהיג במדינה למן עלותו לשלטון. בסוף אפריל הוכרז מצב עוצר, וכל המפלגות הוצאו אל מחוץ לחוק. חוסיין החל לנקוט בצעדים לאיזון המצב, ביצע טיהורים בצבאו, הפנה עורף לגוש הקומוניסטי ורקם קשרים צבאיים עם ארצות הברית במסגרת דוקטרינת אייזנהאואר.
פעולות אלו הביאו לערעור היחסים עם מצרים וסוריה, אשר הכריזו על איחוד מדיני ביניהן בינואר 1958 ויצרו את "הקהיליה הערבית המאוחדת" (קע"מ). כתגובת נגד לכך הכריזו ירדן ועיראק על הקמת "הממלכה ההאשמית המאוחדת", בראשה עמד המלך פייסל השני, אשר היה בן דודו השני של חוסיין (שניהם היו ניניו של האמיר חוסיין), בן גילו של חוסיין, וכמו חוסיין בוגר בית הספר הבריטי "הארו".
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני היה בית ספר נוצרי מסיונרי לבנות יהודיות שהוקם בעיר העתיקה בירושלים באמצע המאה ה-19, ועבר לאחר מכן למבנה בקצה רחוב הנביאים (כיכר הדוידקה), בסמוך לבית החולים של המיסיון האנגלי. בית הספר נסגר בשלהי תקופת המנדט הבריטי. מבנה בית הספר נהרס בשנת 1961, ובמקומו נבנה מלון המרכז (מלון 'פרימה פאלאס').
חוסיין, מלך ירדן
קשר זרקא ואחריו
ביולי 1958 חש חוסיין כי מרידה צבאית ממשמשת ובאה כנגדו. הוא הזעיק לעזרתו את המלך פייסל, אשר שלח חטיבה מצבאו, בפיקודו של הגנרל קאסם. חטיבה זו לא הגיעה מעולם ליעדה. קאסם החליט להגיע לבגדאד ולהפיל שם את משטרו של פייסל. פייסל נתפס ונתלה בכיכר העיר. חוסיין נחרד למראה בן דודו התלוי. משטרו של פייסל היה אף הוא פרו מערבי, האשמי, ואף הוא לא נשען על רוב דמוגרפי ברור בממלכה העיראקית. הדמיון בין חוסיין ופייסל היה ברור, ולחוסיין היה סופו של פייסל אות וסימן באשר לצפוי לו אם לא ישכיל לאזן בין הכוחות בממלכתו, באזור, ובין המעצמות שביניהן הוא נדרש לתמרן.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים
"החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים" הוא ארגון מיסיונרי שהוקם ב-15 בפברואר 1809 בלונדון שבבריטניה, ומטרתו הייתה לשכנע את יהודים להמיר את דתם לנצרות הפרוטסטנטית. לצורך מטרה זאת הקים הארגון את בית החולים של המיסיון האנגלי שפעל בירושלים בין השנים 1843–1948. בתחילה בעיר העתיקה והחל מ-1897 ברחוב הנביאים בירושלים, ובסמוך לבית החולים הוקם בית ספר מיסיונרי לבנות יהודיות.
חוסיין, מלך ירדן
הדרך אל מלחמת ששת הימים
לאחר מותו של פייסל מצא עצמו חוסיין במצור. הרפובליקה הערבית המאוחדת ראתה בו עתה את היחיד המקלקל את השורה, והכריזה על סגר אווירי, ועל סגירת הכבישים ומעברי הגבול. חוסיין ציפה לפלישה מבחוץ, שתהיה משולבת עם מהומות פרו נאצריסטיות מבפנים. בצר לו פנה חוסיין שוב לבריטניה, וביקש משלוח כוח צבאי. כוח זה נשלח, תוך תיאום עם ישראל, שכן היה עליו לעבור בתחומה האווירי. לפי יובל נאמן, בריטניה הסכימה למכור לישראל 2 צוללות ו 50 טנקי צנטוריון תמורת ההרשאה הישראלית להטיס כוח זה מעל ישראל.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
המוסד לנשים יהודיות
פעילותו של ארגון המיסיון האוונגלי החלה בירושלים עוד בתוך חומות העיר העתיקה ובשנת 1848 הוקם המוסד לנשים יהודיות (The Jewesses Institution). המוסד הוקם על רקע האבחנה של אנשי המיסיון כי מעמדן הנחות של נשים במזרח התיכון הופך אותן למטרות נוחות יותר לפעילות מיסיונרית. יוצאות מן הכלל הזה היו נשים יהודיות שהיו מטרות קשות יותר לפעילות מסיונרית, בגין העובדה שבקהילות יהודיות היה נהוג להשיא את הנשים בגיל מוקדם, ומאחר והחינוך הניתן לנשים יהודיות כלל לימוד קרוא וכתוב ולימודי יהדות בסיסים.
חוסיין, מלך ירדן
הדרך אל מלחמת ששת הימים
זו כנראה הייתה הפעם הראשונה שבה התרחש שיתוף פעולה עם ישראל להצלת המשטר ההאשמי, אך לא הפעם האחרונה. בתקופת המלחמה הקרה הייתה משמעות מיוחדת לשהיית חטיבה בריטית בתחום ירדן. העניין הובא לעצרת האו"ם, ולבסוף התחייבה קע"מ לכבד את ריבונות ירדן, במסגרת התחייבות כללית של מדינות הליגה הערבית לכבד זו את עצמאותה של זו. הכוחות הבריטיים פונו באוקטובר 1958.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
פעילות בית הספר בעיר העתיקה
המוסד לנשים יהודיות הוקם ביוזמת מיסיונרית בריטית בשם קרולין קופר Caroline Cooper) 1806–1859) ופעל כמוסד ייחודי פרטי קטן במשך כעשור. בשנת 1859, זמן קצר לפני פטירתה של קרוליין קופר, הועבר המוסד לידי החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים. הארגון המיסיונרי מינה מנהלת מטעמו לעמוד בראש המוסד והרחיב את פעולתו.
חוסיין, מלך ירדן
הדרך אל מלחמת ששת הימים
בנובמבר 1958 הוסר המצור האווירי על מנת לאפשר לחוסיין נופש מחוץ לירדן. בהיות מטוסו של חוסיין מעל לתחומה האווירי של סוריה נעשה ניסיון להכריחו לנחות בתחומי המדינה, והוא שב לירדן. היחסים בין הצדדים המשיכו להיות בלתי יציבים. באוגוסט 1959 חידשה ירדן את יחסיה עם קע"מ, ובספטמבר 1961 הם נותקו שוב.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
פעילות בית הספר בעיר העתיקה
בספר משנת 1891 מספר
חוסיין, מלך ירדן
הדרך אל מלחמת ששת הימים
באותה תקופה קיים חוסיין תקשורת אלחוטית מוצפנת ישירה עם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים. אפרים הלוי סיפר על כך:
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
פעילות בית הספר בעיר העתיקה
נוסע על המוסד:
חוסיין, מלך ירדן
הדרך אל מלחמת ששת הימים
בשנת 1963 נפגש חוסיין לראשונה עם ישראלי. היה זה יעקב הרצוג, יועץ לראש הממשלה החדש של ישראל, לוי אשכול. פגישה זו הייתה ראשונה מבין פגישות רבות, ונערכה בלונדון. בין היתר נפגש חוסיין בשנת 1965 עם גולדה מאיר. בפגישות אלו תואמו היחסים בין שתי המדינות, סוכם על שיתוף פעולה מודיעיני, ושיתוף פעולה בתחום המים כולל הסכם על חלוקת מי הירדן במאי 1964, כמו גם על מגבלות על העברת משוריינים ליהודה ושומרון, שהיו עדיין בשליטת חוסיין.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
פעילות בית הספר בעיר העתיקה
"במוסד זה 32 נערות יהודיות מתגוררות ומולבשות ורבות אחרות לומדות ואוכלות. בשני בתי הספר הנצרות נלמדת."
חוסיין, מלך ירדן
הדרך אל מלחמת ששת הימים
למרות כל אלה היה על חוסיין לאזן בין כל הגורמים, ולשתף פעולה עם הלכי הרוח בעולם הערבי. בינואר 1964 חידש את היחסים הדיפלומטיים עם מצרים הנאצריסטית. בספטמבר 1964 השתתפה ירדן בוועידת הפסגה הערבית שנערכה באלכסנדריה, שם נאלצה להכיר בישות חדשה, "הארגון לשחרור פלסטין", על אף שמכך השתמעה קריאת תיגר על שליטתה בשטחי יהודה ושומרון.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
פעילות בית הספר בעיר העתיקה
ומיסיונר בשם צ'ארלס פרדריק דרייק מספר בספרו משנת 1877 הסוקר פעילות מסיונרית ענפה בארץ ישראל וירושלים
חוסיין, מלך ירדן
הדרך אל מלחמת ששת הימים
בשנת 1965 נערכו חילופי שטחים בין ירדן לבין ערב הסעודית. ירדן ויתרה על כ-6,000 קמ"ר שטחי מדבר נרחבים בפנים היבשה (מעל 6% משטח הממלכה), תמורת רצועת חוף של 12 קילומטרים דרומית לעיר עקבה.
פעילותם של אנשי הארגון לשחרור פלסטין הביאה את צה"ל להבנה כי אין לסמוך על חוסיין בבלימת המחבלים. ב-13 בנובמבר 1966 ביצע צה"ל את פעולת סמוע, אחת הגדולות שבפעולות תקופה זו, כשפשט על הכפר סמוע הסמוך לחברון. בפעולה נהרגו עשרות חיילים ירדנים. הפעולה הביאה לגל של מחאות כנגד חוסיין ולערעור נוסף של משטרו, כאשר תחנות הרדיו במצרים שידרו תעמולה המציגה אותו ככלי שרת של הישראלים ושל המעצמות המערביות.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
פעילות בית הספר בעיר העתיקה
"המוסד לנשים יהודיות בו נמצאים בית ספר לנערות וחדר עבודה בו תעסוקה בתפירה ניתנת לנשים עניות, ובאותו זמן לימודי דת מועברים להן.
חוסיין, מלך ירדן
הדרך אל מלחמת ששת הימים
המתיחות באזור, כמו גם התחושה שפעולת סמוע נועדה לפגוע במשטרו, הביאה את חוסיין לכלל החלטה אסטרטגית, לשתף פעולה עם מצרים ועם סוריה במה שהסתמן כסיבוב נוסף במלחמות המזרח התיכון. ב-30 במאי 1967 טס חוסיין לקהיר ושם חתם עם נאצר על "הסכם הגנה". צבאו של חוסיין הועמד תחת פיקוד מצרי, וניתנה ערובה מצרית להגנה על ירדן במקרה של תקיפה ישראלית. בכך הפך עצמו חוסיין מטרה לתקיפה ישראלית, כאשר המלחמה הייתה בשלב זה כמעט בלתי נמנעת. הצבא הירדני נתפס כאיום גדול אף מן הצבא הסורי, והצטרפותו לברית כנגד ישראל הידקה את תחושת המצור והדחיפות שקדמה למלחמת ששת הימים.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
הקמת בית הספר בעיר החדשה
בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הגיעו פעילי "החברה הלונדונית" למסקנה כי המבנים בעיר העתיקה צרים מלהכיל את פעילות המוסד, והוחלט להעביר אותו לאתר מחוץ לחומות. עוד בשנת 1862 רכשה "החברה הלונדונית" שטח אדמה הצמוד לבית החולים של המיסיון האנגלי, שטח ששימש עד אז כאתר נופש לאנשי המיסיון, בעיקר בחודשי הקיץ.
חוסיין, מלך ירדן
הדרך אל מלחמת ששת הימים
כאשר פרצה מלחמת ששת הימים, ב־5 ביוני 1967, שלחה ישראל לחוסיין באמצעות האו"ם אזהרה כי אם לא יפעל כנגדה, לא ישמש כמטרה לתקיפה. חוסיין, שהושפע כפי הנראה מן התעמולה המצרית ומשיחת הטלפון עם נאצר לפיה היום הראשון של המלחמה היה ניצחון מצרי גדול (וזאת כאשר חיל האוויר המצרי הושמד, וטורי הטנקים הישראלים שועטים בתוך סיני), התעלם מן האזהרה הישראלית והצטרף למלחמה. בשעות הצהריים של 5 ביוני החל צבאו להפגיז את מערב ירושלים. פגזים פגעו בכל רחבי העיר וחללים ראשונים נפלו במלחמה. מתחם ארמון הנציב שהיה שייך לאו"ם נכבש בידי הלגיון. כאשר תקף צה"ל את צבאו של חוסיין הובס צבא זה בתוך זמן קצר, ועוד בערבו של ה־7 ביוני היה צה"ל פרוש לאורכם ולרוחבם של יהודה ושומרון, ואף ירושלים נכבשה.
ספטמבר השחור
לאחר מלחמת ששת הימים מצא עצמו חוסיין במצב חמור. הוא איבד חלקים ניכרים מממלכתו ומצבאו, וזרם חדש של פליטים שטף את הממלכה. חוסיין עמד במצור. המלחמה וכיבוש יהודה ושומרון הביאו תנופה לארגוני הטרור הפלסטינים, ואלה מצאו שדה פעולה נוח בירדן. חוסיין המשיך, אמנם, בפגישותיו עם ישראלים כאבא אבן ויגאל אלון, אך נאלץ לשתף פעולה עם התבססות ארגוני הטרור בממלכתו. ארגוני הטרור הפגיזו יישובי ספר ישראלים, ככפר רופין ומעוז חיים, והציתו מלחמה לאורך נהר הירדן. תגובת צה"ל בפעולת כראמה במרץ 1968 לא הביאה לסילוק המחבלים, ואלה הציגו אותה כניצחון פלסטיני גדול. ב־4 בנובמבר 1968 פרצו קרבות בעמאן. לבסוף הגיע חוסיין להסכם עם ארגוני הטרור שנתן להם יד חופשית לפעולה, במגבלות מסוימות. כך נוצרה מדינה בתוך מדינה בירדן. היה ברור כי ההסכם רק זמני. מטרתם של ארגוני הטרור הייתה ליצור בירדן בסיס של קבע בו יעשו כאוות נפשם, ולמעשה ליצור מדינת טרור המתבססת על הרוב הפלסטיני. חוסיין ידע כי המשך המצב הקיים בו גורם זר שולט בחלקים ניכרים בארצו יביא בסוף לנפילתו. לאחר עליות וירידות, הסכמים שנוסחו והופרו, וניסיונות תיווך של גורמים ערבים, החליט המלך כי הגיע הזמן לפעול.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
תיאור המבנה
מלאכת תכנון והקמת הבניין נמסרה לאדריכל קונרד שיק. המבנה הוקם בין השנים 1891 ל 1893. והוא כלל בית דו קומתי בתוכנית סימטרית. במרכז המבנה ניצבה כניסה מרכזית בולטת שצורתה כמגדל פעמונים וכיפה. משני צדדי הכניסה אגפים זהים בצורתם. בקומה העליונה של האגפים נבנתה מרפסת מקורה. חלונות המבנה הפונים מערבה היו שקועים אל תוך קירות המבנה וקשתות אבן מעליהם.
חוסיין, מלך ירדן
ספטמבר השחור
ואכן, בחודש ספטמבר 1970 הפך העימות לגלוי ולמזוין. עימות זה זכה לכינוי אירועי ספטמבר השחור. תחילת העימות הגלוי בהתנקשות כושלת בחיי חוסיין, שנערכה ב-1 בספטמבר כשהיה בדרכו לנמל התעופה בעמאן, והובילה לקרבות שפרצו בעמאן. ב-6 בספטמבר חטפו אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין שלושה מטוסי נוסעים והנחיתו שניים מהם בירדן, וכעבור שלושה ימים נחטף מטוס נוסף והונחת בירדן. הנוסעים הוחזקו בני ערובה, והפלסטינים הצהירו שהחטיפות נעשו על מנת ללמד את ארצות הברית לקח על תמיכתה הבלתי מסויגת בישראל. הצבא הירדני הגיב בהפצצה על בסיסי הפלסטינים, בפרט באזור אירביד. ההפצצה הפכה את האירועים למלחמה כוללת, שהתפרסה על פני שטחים רחבים במדינה.
התערבותה של סוריה לטובת הפלסטינים לא הביאה לשיפור במצבם. הכוחות הסורים שפלשו לאזור אירביד לא תוגברו (בין השאר בשל ריכוז כוחות ישראלים ברמת הגולן) ולבסוף נהדפו בחזרה, והארגונים הפלסטיניים הוכו מכה ניצחת. רבים מן הפלסטינים העדיפו להסגיר עצמם לישראל ולהסתכן במאסר, על פני הצפוי להם מצבא ירדן. בסיומו של החודש דעכו הקרבות, אולם רק באמצע יולי 1971 הסתיימו סופית. מספר ההרוגים הפלסטינים בקרבות של ספטמבר 1970 נאמד לפי הירדנים ב־2,500, ואילו יאסר ערפאת עצמו העריך אותם ב־3,400 הרוגים ו־10,800 פצועים. ישראל העריכה אותם במספר הרבה יותר גבוה, כ־20,000.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
פעילות בית הספר
בניית המבנה הושלמה סופית בשנת 1893 ובשנת 1897 למדו בו ארבעים וחמש בנות יהודיות בתנאי פנימייה, ועוד עשרים ושבע נערות יהודיות למדו בבית הספר האקסטרני. רמת החינוך בבתי הספר של המיסיון נחשבה לגבוהה, ובתקופת המנדט הבריטי, משהתפתחה רשת של בתי ספר ממלכתיים ממשלתיים ששמו דגש על חינוך בעל דגש חילוני, גדל הביקוש לבתי ספר אלו שהציעו רמה אקדמית גבוהה יותר (על פי רוב) מאשר בבתי הספר היהודיים. על מנת שלא לעורר חשד בנוגע לפעילות המיסיונרית בבית הספר, ולנסות להפיס את מנהיגי הציבור היהודי, הוגשו בבית הספר ארוחות כשרות.
חוסיין, מלך ירדן
מלחמת יום הכיפורים ותוצאותיה
לאחר עקירת ארגוני הטרור מממלכתו, ראה חוסיין כיעד את השבת שטחי יהודה ושומרון לריבונות ירדן. הוא החל בסדרת פגישות חשאיות עם מנהיגים ישראלים בכירים, ובהם גולדה מאיר ומשה דיין. בין שתי המדינות שרר מצב של דו קיום. מעברי הגבול פעלו, והמטבע הירדני המשיך להיות הילך חוקי ביהודה ושומרון. בין היתר המשיכה ירדן בתשלום משכורות עובדי מדינה בשטחי יהודה ושומרון. במרץ 1972 הציע חוסיין בשידור רדיו תוכנית מדינית המבוססת על פדרציה בין ממלכתו ובין מדינה פלסטינית אוטונומית ביהודה ושומרון. הצעה זו נדחתה על ידי הפלסטינים ומדינות ערב, כאשר מצרים אף ניתקה את היחסים הדיפלומטים עם ירדן עקב שידור רדיו זה. גם ישראל דחתה את התוכנית שהתעלמה מתוכניות ישראליות לפשרה טריטוריאלית.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
פעילות בית הספר
ניתן לומר כי פעילות האגודה צלחה באופן יחסי. בחמישים שנות קיומו של המוסד למדו בו שבע מאות שבעים וארבע בנות בגילאים שונים, מתוכן מאה שבעים ושתיים המירו את דתן.
חוסיין, מלך ירדן
מלחמת יום הכיפורים ותוצאותיה
המתיחות הגוברת בין ישראל, מצרים וסוריה, הביאה שוב את רוחות המלחמה לאזור בשנת 1973. מפקד אוגדה סורית שהיה סוכן ירדני, העביר לירדן את תוכנית המתקפה הסורית ואת זמנה המדויק. כדי למנוע מלחמה שתערער את יציבות ממלכתו וכדי להצליב את המידע עם מידע ישראלי, חוסיין נפגש עם גולדה מאיר מספר פעמים לפני המלחמה, כולל ב-25 בספטמבר 1973, כשבועיים לפני המועד להתקפה, ובכל הפעמים הזהיר אותה אזהרה כללית מפני התקפה קרובה. גולדה מאיר התייעצה עם שר הביטחון משה דיין שהרגיע אותה.
חוסיין העביר ל-CIA את תוכנית המלחמה הסורית המפורטת, אך הדיווח שה-CIA העביר להנרי קיסינג'ר היה עמום כך שארצות הברית לא פעלה בהתאם.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
בית הדגל
לקראת תום ימיו של המנדט הבריטי הועבר הבניין לרשות ממשלת המנדט, ושימש כתחנת משטרה ומעון שוטרים של המשטרה הניידת. בסוף נובמבר ותחילת דצמבר 1946 הגיבו השוטרים בבניין למתקפות עליהם בירי של אלפי כדורים ללא אבחנה שחדרו לבתים רבים בסביבה וגרמו לנפגעים ולנזק. בעקבות זאת דרשו התושבים באזור לפנות את המשטרה מהבניין, אולם דרישתם לא נתקבלה. בפברואר 1947, עם הקמת אזורי הביטחון הנוספים בירושלים, הורחב גם אזור ההגנה של המשטרה בבניין. ביולי 1947 אירע אירוע שלישי של ירי ללא אבחנה מהבניין אל הסביבה ובהמשך אירעו אירועים נוספים. בתחילת פברואר 1948 החלה משטרת המנדט בהקמת משטרות יהודיות וערביות נפרדות בירושלים, לקראת סיום המנדט. הצעת היהודים לשכן את המשטרה היהודית בבית הדגל נדחתה. אולם לאחר כשבועיים, לאחר הפיגוע ברחוב בן-יהודה, התפתחו קרבות ירי בין יהודים, ערבים ובריטים במרכז ירושלים. שוטרים בריטים ירו על אוטובוס מבניין מעון השוטרים, הרגו נוסעת ופצעו נוסעים נוספים. אנשי לח"י תקפו את מעון השוטרים ואלו עזבו את הבניין. למחרת, הגיעו השוטרים לבניין, פינו את הציוד שלהם והעבירו את הבניין לידי המשטרה היהודית שהניפה על הבניין דגל ישראל, במסגרת פינוי כולל של הבריטים ממרכזי אוכלוסייה יהודית. מאז דבק בבניין השם "בית הדגל". לפי הדיווח בהמשקיף, הדגל שהונף על הבניין היה הדגל שהתנוסס על מועדון בית"ר בירושלים עד שבית"ר הוצא אל מחוץ לחוק.
חוסיין, מלך ירדן
מלחמת יום הכיפורים ותוצאותיה
צבא ירדן השתתף חלקית במלחמת יום הכיפורים. חוסיין שלח שתי חטיבות שריון לעזרת סוריה, ובמקביל ביקש שישראל לא תתקוף את ממלכתו. חטיבות אלו נקלעו למאמץ ההבקעה הישראלי בגולן, ואיבדו כעשרים טנקים בקרבות מגננה.
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני
בית הדגל
עם סיום המנדט, פעל במבנה מטה משטרת ירושלים העברית. ב-16 באוגוסט 1948, כאשר משטרת ירושלים אוחדה עם משטרת ישראל, נערך במקום טקס השבעתם של השוטרים. לאחר מכן שימש המבנה לשיכון חיילים. לאחר שבית החולים הדסה הר הצופים פונה ומחלקותיו פוזרו בבניינים שונים בירושלים, רובם במבני בית החולים של המיסיון האנגלי, הורחב בית החולים גם לבית הדגל. בסוף ינואר 1949 קיימה הדסה במבנה את טקס סיום הקורס הראשון לריפוי בעיסוק וכן ארחה במבנה את תערוכת סיום הקורס. ב-31 במאי 1949 נחנך הבניין כבית חולים, בהשתתפות שר הבריאות. בקומה השנייה שוכנו שתי מחלקות פנימיות ובקומה הראשונה שכן מכון רנטגן, מחלקה אורתופדית, מחלקת אף, אוזן גרון, מעבדות ומחסנים. המבנה שימש את "הדסה" עד לשנת 1961 ואז הועברו רוב מחלקות האשפוז לבית החולים הדסה עין כרם. המבנה נמכר ליזם פרטי, ונהרס בשנת 1966. תחילה הייתה כוונה לבנות עליו בית דירות שייקרא בית הדגל, אולם בגלל המיתון שונו התוכניות ובינואר 1966 אושר להקים על הקרקע בית מלון, שלימים נודע בשם "מלון המרכז".
חוסיין, מלך ירדן
מלחמת יום הכיפורים ותוצאותיה
במהלך המגעים הדיפלומטיים שלאחר המלחמה, באפריל 1974, העלה חוסיין הצעה ל"הסכם הפרדת כוחות", במסגרתו ייסוגו כוחות שני הצדדים וישאירו אזור מפורז בבקעת הירדן, וזאת כצעד ראשון לפתרון של קבע. גם הצעה זו נדחתה על ידי גולדה מאיר, בימים האחרונים לכהונתה. הפגישות עם גורמים ישראלים המשיכו, ובהן השתתף אף ראש הממשלה החדש יצחק רבין. הפגישות נערכו אף בשטח ישראל, בתל אביב ונמסר כי במהלכן טייל חוסיין, כשהוא מחופש, ברחוב דיזנגוף. חילוקי דעות בממשלתו של רבין שהייתה קרועה בין גורמים שונים, ועמדה בפני משימת שיקום המדינה לאחר המלחמה, ובמיוחד הקרע בין רבין ובין שר הביטחון שלו שמעון פרס, אשר בתקופה זו הביע עמדות נציות, גרמו לכך שהמגעים לא הביאו לחתימת הסכם.
באוקטובר 1974 החליטה ועידת הפסגה הערבית ברבאט כי זכותו של העם הפלסטיני להקים מדינה ביהודה ושומרון, וכי "הנציג הלגיטימי של העם הפלסטיני" הוא אש"ף. החלטה זו סתמה את הגולל על המגעים, שכן חוסיין הבין כי לא יוכל לפעול נגד ההחלטה, ולקבל בחזרה את הריבונות בשטחים שאבדו.
הדרך אל השלום עם ישראל
בשנת 1990 פנה חוסיין למהלך פנימי לדמוקרטיזציה בירדן, והורה לוועדה לנסח "אמנה לאומית". האמנה הלאומית, ביחד עם החוקה הירדנית הקיימת, ניסחה מחדש את היחסים בין זרועות הממשל השונות, והתייחסה לזכויות פוליטיות ולתנאי פעולתן של מפלגות. ביוני 1991 התקבלה האמנה בכינוס מיוחד של 2,000 נציגים מכל שכבות העם הירדני.
1990 הביאה למשבר נוסף, עם כיבוש כווית על ידי כוחותיו של סדאם חוסיין. שוב מצא עצמו חוסיין לכוד בין השכן האלים ממזרח, הנתמך על ידי ההנהגה הפלסטינית, בראשות יאסר ערפאת, ובין דרישות המערב. חוסיין שב ושגה כאשר תמך בסדאם חוסיין, נמנע מלהצטרף לקואליציה המלחמתית כנגדו, ואיבד את אהדת ארצות הברית, דבר שלווה בסנקציות כלכליות.
בשנת 1991 הביא "חלון ההזדמנויות" שיצרה מלחמת המפרץ להשתתפות ירדן בוועידת מדריד. על אף שהוועידה עצמה לא השיגה את מטרותיה, היא נתנה תנופה לשיחות בין ישראלים וירדנים.
בשנת 1992 עלה לשלטון בישראל יצחק רבין. הסכמי אוסלו, שנחתמו בשנת 1993 בין ישראל ובין הפלסטינים, אף נתנו תנופה למשא ומתן עם ירדן. לאחר משא ומתן חשאי ממושך, נפגש רבין עם חוסיין ב־25 ביולי 1994 בוושינגטון, ובנוכחות הנשיא ביל קלינטון הודיעו השניים על סיום מצב הלוחמה בין ישראל לירדן. ההכרזה לוותה בצעדים סמליים כגון מטס של מטוסו המלכותי של חוסיין בשמי ישראל ב־3 באוגוסט 1994 (המלך היה טייס מוכשר ומנוסה), כשהוא מלווה בשלושה מטוסי קרב ישראלים, ומשט של רבין ביאכטה המלכותית של חוסיין.
ב־26 באוקטובר 1994 נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן בטקס במעבר ערבה, בנוכחות נשיא ארצות הברית. ההסכם כלל תיקוני גבול קלים, הסכמים בדבר השימוש במים, והסכמה על נורמליזציה מלאה בין הצדדים. במהלך השנתיים שלאחריו נחתמו עוד שישה-עשר הסכמים מפורטים בין הצדדים בנושאים שונים.
משברים מול ממשלת נתניהו
ב־4 בנובמבר 1995 נרצח שותפו של חוסיין להסכם השלום, יצחק רבין. חוסיין חלק לו כבוד והשתתף בהלווייתו ונשא דברי הספד. עלייתו לשלטון של יריבו של רבין, בנימין נתניהו, ואירועים בסכסוך הישראלי פלסטיני, כמו מאורעות מנהרת הכותל ובניית השכונה בהר חומה, העכירו את היחסים בין המדינות. ב־13 במרץ 1997 חייל ירדני פתח באש לעבר קבוצת ילדות שביקרו במובלעת הירדנית ב"אי השלום" בנהריים ורצח שבע ילדות ישראליות. המלך חוסיין ביקר את משפחותיהן וניחם אותן באופן אישי.
בשנת 1997 אירע אירוע נוסף אשר העכיר את היחסים עם ישראל. היה זה ההתנקשות הכושלת בח'אלד משעל בידי המוסד על אדמת ירדן. שני סוכני המוסד נמלטו לשגרירות ישראל בעמאן, והשגרירות הוקפה בכוחות מיוחדים ירדניים. חוסיין כעס מאוד על ניסיון ההתנקשות וראה במעשה מעילה באמונו ואף איים לפרוץ לשגרירות אם לא יוסגרו הסוכנים לידיו. בתיווכם של שר החוץ אריאל שרון ושל איש המוסד אפרים הלוי, שהיה בעל קשרי אמון עם המלך חוסיין, הוסגרו הסוכנים לידי הירדנים. לאחר משא ומתן הם שוחררו בתמורה למתן סם הנגד לרעל שהוזרק למשעל, ושחרור שייח' אחמד יאסין מכלאו.
בין חוסיין ונתניהו לא היו יחסים חמים כמו שהיו עם רבין, וחוסיין עצמו חש שלנתניהו היה אגו מנופח, שהוא מתנשא ואף הרגיש שנתניהו היה משקר לו ביחס לכוונותיו.
אחרית ימיו
בשנת 1992, אובחן כחולה בסרטן הכליה אך הצליח להתגבר על מחלתו לאחר שהוסרה אחת מכליותיו.
בריאותו לא האריכה ימים, ובסוף יולי 1998 פורסם כי חוסיין נאבק במחלת הלימפומה (סרטן הלימפה) ומטופל במרפאת מאיו. חוסיין אובחן כבר 6 שנים קודם לכן, באותם ימים הקדיש חוסיין חלק ניכר מזמנו לטיפולים רפואיים. כאשר ראה כי המחלה עומדת להכריעו, החליט כי עליו להסדיר את ענייני הממלכה, וב־19 בינואר 1999 שב לירדן.
ראשית, הכריז כי יורשו לא יהיה יורש העצר עליו הכריז מאז שנת 1965, אחיו, הנסיך חסן, כי אם בנו עבדאללה. בנאום לאומה האשים את חסן בהתערבות בענייני הצבא ובהפצת שמועות אודות המלכה נור, והכריז על עבדאללה כיורש. לאחר מכן שב לארצות הברית על מנת להשלים את הטיפולים הרפואיים. לאחר שטיפולים אלו נכשלו, הושב חוסיין, כשהוא חולה אנוש וללא הכרה לממלכת ירדן. ב־7 בפברואר 1999 נפטר המלך. לזכרו הפיקה מדינת ישראל מדליות מזהב, כסף וארד עם דיוקנו לצד הכיתוב: "חוסיין מלך ירדן", ומצדה השני חרות: "שלום לילדי אברהם".
חייו הפרטיים
חוסיין היה איש העולם הגדול. השכלתו הבריטית וגינוניו הבריטיים השתלבו עם אהבתו לחיים הטובים. הוא היה איש הספורט המוטורי - טייס מנוסה ומוכשר, אופנוען ונהג מרוצים. כן נהנה מספורט המים, מסקי ומטניס. חוסיין היה חובב רדיו, והיה מוכר בקרב קהילת חובבי הרדיו בעולם בכינוי "JY1".
משפחתו
חוסיין היה נשוי ארבע פעמים:
פטריק מקגוהן
פטריק ג'וזף מקגוהן (באנגלית: Patrick Joseph McGoohan; 19 במרץ 1928 - 13 בינואר 2009), היה שחקן קולנוע, מפיק ותסריטאי אירי, משחקני הטלוויזיה הבולטים ביותר בבריטניה בשנות ה-50 וה-60. היה יוצר וכוכב הסדרה "האסיר", וזכה בשני פרסי אמי על הופעות האורח שלו בסדרת הבלשים "קולומבו". כשחקן קולנוע כיכב בסרטים "לב אמיץ", "מרי, מלכת הסקוטים", "הבריחה מאלקטרז", ו"שלטון המוח".
ביוגרפיה
מקגוהן נולד בשכונת אסטוריה שברובע קווינס, ניו יורק, בנם של רוז פיצפטריק ותומאס מקגוהן, שהיגרו מאירלנד לארצות הברית. לאחר שנולד חזרו הוריו לאירלנד. משפחתו עברה להתגורר לאחר מספר שנים בשפילד שם גם למד. הוא למד ב"מכללת רטקלייף" שבמחוז לסטרשייר, שם גם התאגרף במסגרת לימודיו. הוא עזב את הלימודים בגיל 16 וחזר לשפילד כדי לעבוד בתור מנהל במה עבור להקת התיאטרון בעיר, במסגרת העבודה החליף גם שחקנים חולים שלא יכלו להופיע.
התחלת הקריירה
מקגוהן החל את דרכו בתיאטרון וסט אנד. אורסון ולס, שהתרשם מיכולותיו על הבמה, לקח אותו למחזה שלו "חזרתו של מובי דיק". לאחר מכן הוא חתם על חוזה עם חברת ההפקה האירופאית המובילה "ראנק", שבחסותה שיחק בסרטיו הראשונים בקולנוע.
טלוויזיה
כשהשתחרר מן החוזה חזר לתיאטרון ועבד בתוכניות טלוויזיה. הוא קיבל את החותמת הרשמית על היותו אחד מכוכבי הבידור בבריטניה כשזכה בשנת 1960 בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר.
מקגוהן היה לבריטי הראשון שהצליח לפרוץ אל מעבר לים ולתפוס את תשומת לבם אל צופי ומבקרי הטלוויזיה האמריקאים בהוליווד כששיחק את הסוכן החשאי ג'ון דרייק במשך שלוש עונות הסדרה "איש הסכנה". הסדרה לא זכתה בתחילה להצלחה הראויה לה ורק לאחר שזכתה למעמד קאלט בזכות השידורים החוזרים החליטו המפיקים לחזור לעוד ארבע עונות בכיכובו של מקגוהן.
מקגוהן זכה בשני פרסי אמי על תפקידי אורח שעשה עבור סדרת הדרמה "קולומבו". מקגוהן היה מעורב גם בחלק הטכני של הסדרה כשביים חמישה פרקים, כתב והפיק שניים מהם. מקגוהן שקיבל הצעה לגלם את הדמות הראשית של המפקח קולומבו וויתר על ההצעה לטובת חברו פיטר פאלק.
האסיר
מקגוהאן יצר ביחד ג'ורג' מרקסטיין תסריטאי "איש הסכנה" את סדרת הקאלט "האסיר". על אף שקיבלה רק עונה אחת הסדרה זכתה להערצה ופופולריות עולמית ולרבות בישראל של סוף שנות ה-60. בסדרה שיחק מקגוהן את גיבור העלילה הסוכן החשאי לשעבר מטעם ממשלת בריטניה המכונה "מספר 6" שהתפטר מתפקידו, על כך הוא נחטף לכפר מבודד ונרדף על ידי סוכני ממשל שדורשים לדעת את סיבת התפטרותו. דמותו של "מספר 6" הפכה לפורצת דרך בז'אנר המדע בדיוני והסדרה "האסיר" הוגדרה על ידי מבקרי קולנוע בעולם כאחת הסדרות הטובות אי פעם.
קולנוע
מקגוהן חילק את הקריירה הקולנועית שלו לתקופות ולא הופיע בתדירות למשך שנים. את דרכו בקולנוע התחיל בדרמת המרדפים הבריטית "נהגי הגיהנום". לאחר שדחה את תפקיד ג'יימס בונד (שניתן במקום לרוג'ר מור) התפרסם לראשונה בהוליווד בסרט האקשן "תחנת זברה אינה עונה" בתור סוכן המודיעין של ה-SIS דייוויד ג'ונס.
הופיע בפעם הראשונה בתפקיד גדול בקולנוע הבריטי בדרמה הביוגרפית המבוססת על חייה של מלכת סקוטלנד מרי, מלכת הסקוטים, בסרט שיחק את אחיה למחצה של המלכה מרי (ונסה רדגרייב) הלורד מוראי מבית סטיוארט. לאחר היעדרות של מספר שנים חזר להוליווד ושיחק לצד ג'יל קלייבורג וג'ין ויילדר בקומדיית המתח "קו הכסף" בתור סוחר האומנות והנוכל המבריק רוג'ר דווריו ותחת דון סיגל בדרמת כותלי הכלא ההיסטורית "הבריחה מאלקטרז" בתור מנהל הכלא שממרר את חייו של האסיר הנמלט המפורסם פרנק מוריס (קלינט איסטווד).
הופיע במותחן האימה הפסיכולוגי מהטובים והמוערכים ביותר של דייוויד קרוננברג "שלטון המוח", בסרט גילם את דמותו של ד"ר פול רות' אביהם של שני סורקי המוח קאמרון וויל ודאריל ריווק. הדמות הקולנועית המזוהה עם מקגוהן יותר מכל הייתה דמות מלך אנגליה הזקן והאכזר אדוארד הראשון "ארוך הרגליים" בסרטו של מל גיבסון "לב אמיץ".
הופיע בפעם האחרונה בסרטו של ג'ואל שומאכר "עת להרוג", המבוסס על ספרו של ג'ון גרישם, בתור השופט עומר נוס ובסרט גיבורי העל "שד: להכות את הרשע!" בתור אביו של הפנטום (בילי זיין).
חיים אישיים
מקגוהן היה נשוי במשך למעלה מ-40 שנה לשחקנית ג'ואן דרומונד והיה אב לשלוש בנות, אחת מהן היא השחקנית קת'רין מקגוהן. מקגוהן נפטר בתחילת 2009 ממחלת הסרטן במרכז הרפואי סנט ג'ון שבסנטה מוניקה. על פי צוואתו הוא לא נקבר, וגופתו נשרפה.
ולדימיר דאל
ולדימיר איבאנוביץ' דָאל (ברוסית: Владимир Иванович Даль; 22 בנובמבר 1801 – 4 באוקטובר 1872) היה פילולוג, מילונאי וסופר רוסי במחצית המאה ה-19. היה חבר האקדמיה הרוסית למדעים, וממייסדיה של החברה הגאוגרפית הרוסית. ידע שש שפות, ונחשב בין ראשוני החוקרים של השפה והתרבות הטורקית. ידוע בעיקר בשל מילון השפה הרוסית, הנחשב עד ימינו כאחד המילונים החשובים של השפה הרוסית.
דאל נולד בכפר ליד לוהנסק שבנובורוסיה, דרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה). אביו היה רופא ממוצא דני בשם כריסטיאן פון דאל (von Dahl; 1764–1821), שעבר להתגורר ברוסיה. הוא ידע מספר שפות, והוזמן לחצר יקטרינה הגדולה לניהול הספרייה. הוא נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת יינה וחזר לרוסיה. אמו של דאל הייתה ממשפחה ממוצא צרפתי-פרוטסטנטי.
פעילות ספרותית
יצירותיו הספרותיות היו פופולריות במהלך המאה ה-19. לאחר מותו פורסם אוסף מלא של היצירות בעשרה כרכים.
היכרות עם פושקין
דאל הכיר את אלכסנדר פושקין בשנת 1832 ונתן לו במתנה העתק מהספר האמור. פושקין העריך את הספר ונתן לדאל מקור בכתב ידו של אחת היצירות שלו (שגם נכתבה בסגנון סיפורי עם). הוא תמך ברעיון של דאל לערוך מילון של השפה הרוסית, והאיץ בדאל להמשיך בעריכת המילון. בשנת 1833 הם נפגשו באורנבורג, ודאל ארגן עבור פושקין סיור באזורים הקשורים במרד של ימליאן פוגצ'וב. בשנת 1836 ביקר דאל בסנקט פטרבורג, והם נפגשו פעם נוספת. לאחר דו-קרב שבו נפצע פושקין, היה דאל בין צוות הרופאים שטיפלו בו.
מילון השפה הרוסית
המילון "המילון המבואר לשפה הרוסית הגדולה החיה" (ברוסית: Толковый словарь живого великорусского языка) היה היצירה הראשית של ולדימיר דאל. כאשר הוא הגיע בעבודתו על המילון לאות "П" ("פּ"), החליט דאל לעזוב את השירות הציבורי ולהקדיש את עצמו לסיום העבודה על המילון, ועבר למוסקבה. בסך הכול הוא עבד על המילון 53 שנים. פרסום המילון החל בשנת 1861. על פרסומו הוא זכה במדליה של החברה הגאוגרפית, ובשנת 1868 נבחר לאקדמיה האימפריית למדעים של סנקט פטרסבורג (לימים האקדמיה הרוסית למדעים).
המילון יצא לאור ב-5 כרכים. הוא כולל 200 אלף מילים וכ-30 אלף ביטויים. בנוסף למילים, מספק המילון מידע על אתנוגרפיה ועל החברה הרוסית.
יחסו ליהודים
במסגרת עבודתו במשרד הפנים היו בתחום אחריותו, בין היתר, חקירות הריגת ילדים במערב רוסיה. בשנת 1844 פורסם מסמך בהקשר להריגת ילדים נוצרים על ידי היהודים: "חקירת הירצחם של תינוקות נוצריים בידי יהודים והשימוש בדמם" (Розыскание о убиении евреями христианских младенцев и употреблении крови их. Напечатано по приказанию г. Министра Внутренних Дел. 1844 г). המסמך נכתב על ידי אחד מפקידי המשרד, אך בשנת 1913, בתחילת פרשת בייליס, נקשר שמו של דאל למסמך כאחד המחברים. ואולם, אין כל הוכחה שדאל אכן היה מעורב בהכנת ופרסום המסמך.
בני ציפר
בני צִיפֶר (נולד ב-21 בינואר 1953) הוא סופר, משורר ועיתונאי ישראלי, עורך מאז 1987 את מדור "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ", ובעבר בעל טור דעה בעיתון זה.
ביוגרפיה
בני ציפר נולד ב-21 בינואר 1953 בתל אביב להיינץ ונירה ציפר, שעלו ב-1949 מטורקיה. נקרא על שם דודו בנימין פרחי (בנג'י) שנפל בקרב על משלטי חוליקאת במלחמת העצמאות. אביו היינץ, יליד וינה, היה מהנדס חשמל ועבד בחברת החשמל, ואמו הייתה רופאה ועבדה בקופת חולים. המשפחה גרה בשכונת אפקה וציפר למד בתיכון אליאנס, שם רכש לדבריו את אהבתו לתרבות הצרפתית.
פעילות עיתונאית ופובליציסטית
משנת 2005 החל לפרסם בלוג באתר "הארץ", בשם "לא בבית ציפרנו". חלק מהרשימות בבלוג מבוססות על הטור "ציפרלנד" שפרסם בעיתון מדי יום שישי. הבלוג עורר תגובות רבות בשל התעסקותו הפרובוקטיבית והעוקצנית בנושאים רגישים כמו השואה, גלותיות, הומוסקסואליות, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, השוואה בין תרבות ארצות המערב ותרבות ארצות ערב ועוד. לדוגמה, בטור שכותרתו "המתים לפחות כבר לא יראו את ההתבהמות של ישראל" קישר ציפר בין סביאת מזון מהיר לבין חדירת כוחות צה"ל לרצועת עזה.
את טורו בנושא הטקס הצבאי לציון יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, חתם בקריאה לחיילי צה"ל להיות נרפים וחלשים מכיוון שזוהי "הדרך היחידה להחזיר את ישראל למסלול הנכון".
במחצית השנייה של שנות 2010, פנה ימינה בתפיסותיו הפוליטיות. בשנת 2015 יצא להגנתה של אשת ראש הממשלה, שרה נתניהו, ובהמשך תיאר בהתפעלות את ביקורם של שרה ובנימין נתניהו בביתו. העיתונאים גל אוחובסקי וב. מיכאל מתחו עקב כך ביקורת חריפה על ציפר. בשנים 2016–2017 ביטא בפומבי את אהדתו למתנחלים ואת זלזולו העמוק כלפי השמאל הישראלי. תשע שנים לאחר שפרסם מאמר בו קרא לחסידי חב"ד שמניחים תפילין בכותל המערבי "ציידי נפשות" נצפה בשנת 2017 בני ציפר מניח תפילין בעמדת חב"ד בכותל המערבי בטענה "שיניתי את דעתי מאז. אני מניח תפילין מדי פעם, ובכל פעם שאני בא לכותל ומניח תפילין – הבקשות שלי מתקבלות. היום אני אדם מאמין מאוד בקיומו של הקב"ה".
במרץ 2016 כתב בטורו ב"הארץ": "אמנים, מגתה ועד אייל גולן, מרחפים בתוך שיכרון אוויר הפסגות של העשייה האמנותית, אך מוכרחים גם לחוש באינטנסיביות את הדברים הנחשבים הכי נמוכים ויצריים בחיים, כגון משגלים עם מעריצות צעירות. בלעדי זה לא תהיה יצירה, עם כל הצער שעלול הדבר להסב לצעירות הללו, שחייהן אולי נפגעו", ובכך עורר זעם בציבור. בעקבות הסערה החליט עורך "הארץ" אלוף בן על הורדת טורו של ציפר. ב-9 במרץ 2016 פרסם טור אחרון במדור "ציפרלנד", ובו התנצל על דבריו. הביקורת על ציפר ועל "הארץ" נמשכה גם לאחר ההודעה על הורדת טורו של ציפר.
סטודנטים במכללת ספיר התלוננו בפני ההנהלה על הערות גזעניות כביכול שכתב ציפר כנגד עדות המזרח. ההנהלה השיבה כי "דבריו של בני ציפר לא מתיישבים עם דעותינו, וגם אותנו הם מטרידים" אך לדבריה חופש הביטוי מתיר לו לאומרם.
החל משנת 2016 ציפר הגיש פינת ביקורת מסעדות בתוכנית 'כלכלי בלילה' בערוץ 20.
בשנת 2020 הצטרף כחבר פאנל קבוע בתוכנית "הפטריוטים" של ערוץ 20.
בשנת 2021 השתתף בתוכנית המציאות "בואו לאכול איתי", שם חשף בפני המשתתפים ששקל אורח חיים הומוסקסואלי בעברו, "יש הרבה אנשים שיש להם כל מיני מאוויים. בגיל הזה שמהססים אם אתה גיי או לא, החלטתי להיות סטרייט".
השכלה וחיים אישיים
בוגר תואר ראשון בספרות צרפתית בחוג לתרבות צרפת באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית.
נשוי לד"ר עירית ציפר, ארכאולוגית העובדת במוזיאון ארץ ישראל, ואב לשלושה. החל משנת 2016 מתגורר חלק מהזמן בהרחבה הקהילתית של קיבוץ חפציבה. בתו טלילה ציפר, כותבת ביקורת ספרות בעיתון הארץ והייתה אמורה להינשא לבאסם אבו רחמה שנהרג בעת ההפגנה בכפרו בילעין. בנו, יותם ציפר ברגר, הוא ראש החוג לביולוגיה במכללת לוינסקי לחינוך.
יצירתו הספרותית
ציפר כתב שבעה ספרים ותרגם מספר ספרים מצרפתית. בספריו עוסק ציפר בין היתר בהומוסקסואליות בישראל ובתרבות של העולים מטורקיה.
קישורים חיצוניים
כּתביו:
תומאס מלתוס
תומאס רוברט מלתוס (באנגלית: Thomas Robert Malthus; 13 בפברואר 1766 – 23 בדצמבר 1834) היה כומר, דמוגרף וכלכלן פוליטי אנגלי, אשר נודע בעיקר בשל תחזיותיו הקודרות, שהשפיעו רבות על חוקרי מדעי החברה בזמנו.
תולדות חייו והגותו
מלתוס נולד למשפחה אמידה. אביו היה חבר אישי של הפילוסוף דייוויד יום, ומכר של ז'אן-ז'אק רוסו. למעשה, מלתוס חונך בביתו עד כניסתו לקולג' ישו (Jesus College) בקיימברידג' בשנת 1784. בקולג' הוא הצליח לקנות השכלה במגוון תחומים, תוך שהוא זוכה בפרסים על נאום באנגלית, לטינית ויוונית. המקצוע הראשי שלו היה מתמטיקה, והוא זכה בתואר המאסטר ב-1791. שנתיים לאחר מכן, נבחר כחבר סגל בקולג'.
השקפותיו של מלתוס פותחו במידה רבה כריאקציה להשקפות האופטימיסטיות של אביו וחבריו, ובפרט רוסו וויליאם גודווין. בשנת 1798 פרסם מלתוס את ספרו המפורסם "על עקרון האוכלוסייה".
הטענה המרכזית בספר היא כי בעוד אוכלוסיית העולם מכפילה את עצמה מדי תקופה, ייצור המזון גדל לאט יותר, והתוצאה תהיה צמצום משמעותי של כמות המזון הזמינה לכל אדם. תחזית זו התבססה על הרעיון שהאוכלוסייה גדלה בשיעור הנדסי, כאשר אספקת המזון גדלה בשיעור חשבוני. משמעות הדבר לפי מלתוס היא קטסטרופה ורעב כבד אשר בסופו של דבר יובילו לצמצום האוכלוסייה.
השפעת התאוריה של מלתוס על ההתייחסות של כלכלנים ואנשי ממשל לטיפול באוכלוסייה הייתה רבה: בעבר, פוריות שפירושה מספר רב של ילדים, נחשבה יתרון כלכלי כיוון שהיא הגדילה את מספר העובדים הפוטנציאלים לכלכלה. מלתוס לעומת זאת, הסתכל על פוריות מפרספקטיבה חדשה והצליח לשכנע כלכלנים רבים כי למרות שעובדים רבים מגדילים את סך התוצר הרי שהגידול באוכלוסייה מקטין את התוצר לנפש. רבים מכלכלני המאה ה-20, כדוגמת ג'וליאן סימון, ביקרו מסקנות אלו. הם טענו כי למרות התחזיות של מלתוס ונאו-מלתוסיאנים, צמיחה מסיבית בשיעור גאומטרי של האוכלוסייה במאה ה-20, לא יצרה את הקטסטרופה לה הם ציפו, אשר נמנעה בעיקר עקב ההתקדמות הטכנולוגית (ובמיוחד המהפכה הירוקה, התקדמות בפיתוחים טכנולוגים של חקלאות). בנוסף, עקב שיכלולים טכנולוגיים והתקדמות הרפואה, גם רמת התמותה של האוכלוסייה באנגליה הופחתה, ולא מהסיבות אותן ציין מלתוס.
בספרו הידוע "מוצא המינים" דרווין הצביע על כך שהתאוריה שלו היא יישום הדוקטרינה המלתוסיאנית, באזור שבו הגורם של אינטליגנציה אנושית אינו מעורב. ואילו וואלס טען, כי מדובר בצירוף מקרים מעניין מאוד שגם הוא וגם דרווין הובלו לתאוריה של אבולוציה באופן עצמאי, על ידי קריאה של מלתוס.
השפעתו של מלתוס הייתה רבה גם על פרנסיס פלייס, אשר תנועתו הנאו-מלתוסיאנית הייתה הראשונה לתמוך במניעת הריון. ואילו הדאגה מהתאוריה של מלתוס, אף עזרה לקדם את הרעיון של מפקד תושבים לאומי בבריטניה. במהדורה השנייה של חיבורו הוא הציע "איפוק מוסרי" - דחייה של נישואים בעשר עד חמש עשרה שנים, והתנזרות מלאה מיחסי מין, כמחסום בפני גידול האוכלוסייה.
מלתוס התחתן ב-1804, לו ואשתו היו 3 ילדים. ב-1805, מלתוס הפך הפרופ' הראשון בבריטניה (ואולי גם בעולם כולו) בכלכלה פוליטית ב-East India Company College אשר בהרטפורדשייר. בקולג' זה הוא פיתח תאוריה של ביקוש והיצע לא תואמים, לה הוא קרא שפע (glut). על אף שהתאוריה שלו נחשבה מגוחכת בזמנו, היא אושרה לאחר מכן על ידי השפל הגדול ועבודותיו של ג'ון מיינרד קיינס.
מלתוס נפטר ב-1834, ונקבר באנגליה.
התאוריה של מלתוס, ספגה ביקורת לאורך השנים כיוון שלא הצליחה לחזות התקדמות טכנולוגית, ועקב הפסימיות הרבה בה, אשר טענה לקטסטרופה עולמית. למרות זאת, ישנם נאו-מלתוסיאנים אשר טוענים כי למרות ההתקדמות הטכנולוגית יש עדיין רעב גדול בעולם, במיוחד בארצות המתפתחות. וזאת, לא עקב מחסור אלא עקב עודף מזון בעולם אשר אינו מחולק בצורה שווה. ניתן לראות זאת ברבות ממדינות אפריקה הנמצאות על סף רעב, או בהתפרצויות רעב ידועות באתיופיה, צ'אד ועוד.
ויקי כחלון
ויקי כחלון (נולד ב-15 בינואר 1993) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני בהפועל ראשון לציון.
קריירה
כחלון החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי נתניה, וב-20 באפריל 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בליגת העל, בניצחון 2–1 על מ.ס. אשדוד. בתום עונה זו ירדה הקבוצה לליגה הלאומית, ובעונת 2013/2014 שותף בתשעה משחקי ליגה, וסייע לקבוצה לחזור לליגת העל. בעונת 2014/2015 שותף בשבעה משחקים בליגת העל.
ב-23 באוגוסט 2015 חתם בהפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית. ב-9 באוקטובר 2015 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 1–0 על עירוני קריית גת, ובסך הכול ערך 31 הופעות במדי הקבוצה בעונת 2015/2016.
בקיץ חזר למכבי נתניה, לאחר שירדה לליגה הלאומית. ב-14 בנובמבר 2016 כבש את שער הבכורה שלו במדי מכבי נתניה, בניצחון 1–0 על בית"ר תל אביב רמלה, ובסך הכול כבש שני שערים ב-28 הופעות בעונת 2016/2017 וסייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגת העל. ב-24 בפברואר 2018 הבקיע כחלון את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 2–1 על מכבי חיפה, ובסך הכל ערך 27 הופעות בעונת 2017/2018. בעונת 2018/2019 ערך 28 הופעות וכבש שער אחד. בסיום עונת 2019/20 שוחרר ממכבי נתניה.
ב-18 בינואר 2021 חתם עד תום העונה בהפועל רמת השרון מהליגה הלאומית.
ב-11 ביולי 2021 חזר לליגת העל כאשר חתם בהפועל נוף הגליל.
ב-3 בפברואר 2022 חזר לקדנציה שנייה בהפועל פתח תקווה.
ב-12 ביולי 2022 חתם בעירוני טבריה.
ב-6 באוגוסט 2023 חתם בהפועל ראשון לציון.
אברהם ריביקוף
אברהם אלכסנדר ריביקוף (באנגלית: Abraham Alexander Ribicoff; 9 באפריל 1910 - 22 בפברואר 1998) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית. ריביקוף שירת כחבר בית הנבחרים האמריקאי וכסנאטור מטעם מדינת קונטיקט, וכן כמושל המדינה. בנוסף, כיהן כמזכיר הבריאות, החינוך והרווחה בממשלו של ג'ון פיצג'רלד קנדי. ריביקוף הוא המושל היהודי הראשון, ונכון להיום גם היחיד, בהיסטוריה של קונטיקט.
ראשית חייו
ריביקוף נולד בניו בריטיין שבקונטיקט לאברהם ריביקוף, שהיה פועל, ואשתו רוז, זוג מהגרים יהודים-פולנים. הוריו, שלא נהנו מממון רב, שמו דגש על חינוך והתעקשו שכל רווחיו של ריביקוף מעבודותיו כנער ייחסכו ללימודיו העתידיים. לאחר שסיים תיכון, עבד כשנה במפעל במטרה להרוויח סכום כסף נוסף למימון לימודיו בקולג'. ב-1928 נרשם ריביקוף לאוניברסיטת ניו יורק, אך לאחר שמונה למנהל אזורי בשיקגו, במסגרת החברה בה עבד, עבר ללמוד משפטים באוניברסיטת שיקגו, שם עבד גם כעורך מגזין המשפטים של האוניברסיטה. ב-1933 סיים בהצלחה לימודי תואר ראשון והתמחה במשרד בהרטפורד. לאחר מכן פתח משרד משלו, תחילה בעיירה קנזיגטון שבקונטיקט, ומשם בחזרה להרטפורד.
ב-28 ביוני 1931 נישא ריביקוף לרות לבית סיגל, ממנה נולדו לו לימים שני ילדים.
קריירה פוליטית
בסוף שנות ה-30 החל ריביקוף להתעניין בפוליטיקה, ובתחילת הקריירה שלו נחשב לבן חסותו של יו"ר המפלגה הדמוקרטית, ג'ון מורן ביילי. הוא כיהן בפרלמנט של קונטיקט מ-1938 עד 1943. בשנים 1941-1943 ו-1945-1947 כיהן כשופט בית המשפט המשטרתי של הרטפורד.
הוא כיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית בקונגרס ה-81 ובקונגרס ה-82, מ-1949 עד 1953. במהלך כהונתו ישב בוועדת החוץ של הקונגרס, ובאופן כללי תמך במדיניות הפנים והחוץ של ממשל טרומן. על אף היותו ליברלי, באחת ההצבעות התנגד ריביקוף להקצבת 32 מיליון דולר לבניית סכר באנפילד שבקונטיקט, בטענה כי עדיף להעביר את הכסף לצבא או ליוזמות כמו תוכנית מרשל.
מושל וחבר קבינט
ב-1952 ניסה ריביקוף להיבחר לסנאט אך הפסיד לפרסקוט בוש הרפובליקני. בעקבות ההפסד וסוף כהונתו בבית הנבחרים חזר לעבודתו המשפטית, אולם לאחר שנתיים החליט לחזור לפוליטיקה ורץ למשרת מושל קונטיקט בהתמודדות מול ג'ון דייוויס לודג'. ריביקוף ניצח במעט יותר מ-3000 קולות וכיהן כמושל מ-1955 עד 1961. בתחילת כהונתו כמושל היה עליו למעשה לבנות את המדינה מחדש לאחר גל שיטפונות שאירע ב-1955 והיה נושא הדגל של המאמץ הדו-מפלגתי לשיקום האזורים הפגועים. בעקבות הטיפול המוצלח במשבר הגדיל ריביקוף את תקציב החינוך והרווחה של המדינה. בנוסף, תמך בשינוי בחוקת קונטיקט לפיו הרשויות העירוניות יקבלו סמכויות מורחבות. מכשעמד לבחירה מחודשת ב-1958 נבחר בקלות לקדנציה שנייה והחל להיות מעורב גם בפוליטיקה ברמה הארצית.
ריביקוף היה חבר קרוב של ג'ון פיצג'רלד קנדי ותמך במועמדתו לסגן הנשיא בוועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1956, והיה אחד הראשונים לתמוך במועמדותו לנשיאות ב-1960. כשנבחר קנדי לנשיא, הוא הציע לריביקוף מגוון של עמדות מפתח בממשלו. ריביקוף דחה את תפקיד התובע הכללי ובחר בתפקיד מזכיר הבריאות, החינוך והרווחה. בתפקיד זה הוביל ריביקוף רפורמה בחוק הביטוח הלאומי משנת 1935, שהקלה הדרישות ממשפחות בעלות ילדים מוגבלים לקבל מימון מהקונגרס. מנגד, נכשל ריביקוף בניסיונו להעביר חוקים בעד הרחבת התמיכה בבתי ספר ובתי חולים. לדעתו של ריביקוף גודלו של המשרד הפך אותו בלתי אפשרי לניהול, וב-13 ביולי 1962 התפטר מתפקידו.
סנאטור
באותה שנה נבחר ריביקוף לסנאט של ארצות הברית, כשלאחר פרישתו של פרסקוט בוש ניצח את המועמד הרפובליקני הוראס סילי-בראון בהתמודדות על המושב בסנאט כשזכה ב-51% מהקולות. הוא כיהן כסנאטור 18 שנה, מה-3 בינואר 1963 עד 3 בינואר 1981.
בספטמבר 1963 פנה ריביקוף, במשותף עם הסנאטור יעקב יעבץ והשופט העליון ארתור גולדברג, לנשיא קנדי בבקשה לבחון אפשרות של התערבות דיפלומטית אמריקנית למען יהדות ברית המועצות. בסוף השנה נרצח הנשיא קנדי ותחתיו הושבע לינדון ג'ונסון לנשיא. בתחילה תמך בתוכניותיו של ג'ונסון, ובראשותן "החברה הגדולה". אך עם ההסלמה במלחמת וייטנאם תקף את הנשיא ואת האופן בו ניהל את המלחמה. ריביקוף האמין כי הכסף שהוקצב למלחמה מונע מימוש תוכניות פנים-ארציות חשובות.
בוועידת המפלגה הדמוקרטית בשנת 1968, במהלך נאום בנוגע לסנאטור ג'ורג' מקגוברן, שרצה לזכות במועמדות המפלגה לנשיאות, אמר ריביקוף כי "אם מקגוברן יהיה נשיא, לא ישתמשו יותר בטקטיקות של הגסטאפו ברחובות שיקגו", ובתגובה זכה למחיאות כפיים סוערות. מיד לאחר מכן התמקדו מצלמות הטלוויזיה בראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי, ועל-פי קריאת שפתיו נטען כי אמר "לך תזדיין, יהודי בן זונה".
בשנת 1972 היה ריביקוף אחד מהמדינאים אליהם פנה המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ורג' מקגוברן בבקשה להחליף את תומאס איגלטון כמועמד לתפקיד סגן הנשיא, לאחר פרישתו של האחרון. ריביקוף סירב בטענה כי אין לו שאיפות לתפקיד חשוב יותר. לבסוף בחר מקגוברן בסרג'נט שריבר. באותה שנה נישא ריביקוף ללואיס מל מאת'רס, בעקבות מותה של אשתו.
בשנת 1977 יזם ריביקוף תוספת לרפורמה במס הכנסה Tax Reform Act of 1976, שלפיה נאסר על חברות אמריקאיות להשתתף בחרם של מדינה זרה על מדינה אחרת, אלא אם ארצות הברית משתתפת אף היא בחרם זה.
בתקופתו בנסאט כיהן ריביקוף כיו"ר ועדת הסנאט למבצעים ממשלתיים בקונגרסים ה-94 וה-95, ובמחליפתה, ועדת הסנאט לעניינים ממשלתיים, בקונגרסים ה-95 וה-96.
ג'ו ליברמן, סנאטור מטעם קונטיקט, התמחה במשרדו של ריביקוף, וריצ'רד בלומנטל, אף הוא סנאטור מטעם קונטיקט היה עוזרו.
פטירתו
ב-1981 פרש ריביקוף מהסנאט. בשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר וב-1998 נפטר בבית האבות העברי בריברדייל שבברונקס. הוא נקבר בבית הקברות קורנוול.
מערכת העצבים ההיקפית
מערכת העצבים ההיקפית (TA: Pars peripherica; Systema nervosum periphericum) היא כינוי לחלקים של מערכת העצבים אשר ממוקמים מחוץ למערכת העצבים המרכזית ותפקידם לקשר אותה עם הגפיים ואיברי הגוף.
מערכת העצבים ההיקפית מתפשטת מחוט השדרה ומהמוח בצורת עצבים רבים. היא מקשרת בין מערכת העצבים המרכזית לבין העולם החיצון, מספקת לה מידע מקולטני החישה ומעבירה הוראות מהמוח לאיברי הגוף ולשרירים.
חלוקה של מערכת העצבים ההיקפית
מערכת העצבים ההיקפית מורכבת משתי קבוצות של סיבי עצב. מרבית העצבים שייכים למערכת העצבים הסומטית האחראית על פעולות רצוניות וחלקם שייכים למערכת העצבים האוטונומית המווסתת את פעילותם של האיברים הפנימיים.
מערכת העצבים האוטונומית מורכבת משתי תתי קבוצות: המערכת הסימפתטית והמערכת הפאראסימפתטית.
בנסיבות רגילות נמצאות שתי המערכות האלה - הסימפתטית והפאראסימפתטית - באיזון ללא כל מאמץ מודע, כשהן משיגות הומיאוסטזיס. את המצב הזה משמרת פעולה החזרית שמקורה במבנים הפנימיים של בסיס המוח - ההיפותלמוס והמוח המוארך. במרכזי המוח האלה פוקדים החזרים על תגובות פנימיות לצורך תפקוד מרבי. אם משהו מתרחש ומשנה את התאים - הפנימיים או החיצוניים - מבנים אלה מכווננים אוטומטית את הרמות המטבוליות כדי לשמור על יציבות.
מערכת העצבים הסומטית
מערכת העצבים הסומטית, המכונה גם המערכת הרצונית, מסדירה את הפעילות של שרירי השלד של הגוף. היא מעבירה מסרים אל המוח ומהמוח לשאר חלקי הגוף, על ידי מערכת שפועלת בעצבים הסנסורים מעבירים מידע על גירויים דרך אברי חישה אל מערכת העצבים המרכזית.
המערכת הזאת מיידעת אותנו לגבי גירויים חיצוניים כמו: טמפרטורה, כאב ולחץ מסוים. עצבים מוטוריים נושאים מסרים או אימפולסים שמגיעים ממערכת העצבים המרכזית אל השרירים, שם הם יוצרים פעילות.
מערכת העצבים האוטונומית
המערכת האוטונומית מווסתת תהליכי חיים חיוניים ושולטת על תפקודם הרציף של כלל האיברים הפנימיים בגוף. בניגוד למערכת הסומטית, המערכת האוטונומית אחראית על התהליכים האוטומטיים והלא מודעים בגוף, דוגמת פעימות הלב והפרשת הבלוטות.
מערכת זו מתמודדת עם שני צרכים הישרדותיים של האורגניזם: תחזוקת הגוף והתמודדות עם איום חיצוני. בהתאם לכך, היא מתחלקת לשתי תת-מערכות:
ג'ובאני גואלברטו
ג'ובאני גואלברטו (985 או 995 - 12 ביולי 1073) הוא קדוש נוצרי בכנסייה הקתולית. גואלברטו, הידוע גם כ"יוחנן גואלברטוס" הוא מייסד המסדר הוואלומברזי. גואלברטוס הוא בן למשפחת אצולה פלורנטינית, משפחת ויזדומיני.