cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיטר סלרס
קורות חיים
ביוגרפיה על חייו של סלרס בשם "The Life and Death of Peter Sellers" (1997) נכתבה על ידי רוג'ר לואיס. בביוגרפיה מתוארים היטב התנהגותו ואורח חייו הביזאריים והפרעותיו הנפשיות של סלרס.
מבוסס על ספר זה, בשנת 2004 שודר בערוץ "HBO" הסרט הביוגרפי "חייו ומותו של פיטר סלרס", בכיכובו של ג'פרי ראש המגלם את דמותו של סלרס.
סקר "קומיקאי הקומיקאים", שנערך בין קומיקאים, הציב את פיטר סלרס בין עשרים הקומיקאים הגדולים בהיסטוריה.
ניקו ויליאמס
ניקולאס "ניקו" ויליאמס ארתואר (בספרדית: Nicholas "Nico" Williams Arthuer; נולד ב-12 ביולי 2002 בפמפלונה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אתלטיק בילבאו מלה ליגה ובנבחרת ספרד.
קריירת מועדונים
ויליאמס גדל במחלקות הנוער של אוססונה ואתלטיק בילבאו. ב-28 באפריל 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של אתלטיק בילבאו, כשנכנס כמחליף בדקה ה-62 בתיקו 2-2 נגד ריאל ואיאדוליד במסגרת המחזור ה-33 בלה ליגה לעונת 2020/2021. הוא ערך שתי הופעות ליגה בעונה זו, והוסיף 34 הופעות ליגה בעונת 2021/2022. ב-11 בספטמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בלה ליגה, בניצחון 1–4 על אלצ'ה במסגרת המחזור החמישי לעונת 2022/2023.
קריירה בינלאומית
ב-24 בספטמבר 2022 ערך ויליאמס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, בהפסד 2-1 לנבחרת שווייץ במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
נכלל בסגל נבחרת ספרד לטורניר מונדיאל 2022.
ב-17 בנובמבר 2022 הבקיע ויליאמס את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-1 על נבחרת ירדן במשחק ידידות לקראת מונדיאל 2022.
חיים אישיים
ויליאמס נולד בפמפלונה שבספרד להורים גנאים מבקשי מקלט ממלחמת האזרחים הליברית הראשונה. אחיו הגדול הוא כדורגלן אתלטיק בילבאו ונבחרת גאנה, איניאקי ויליאמס.
הקיץ הארוך, החם של 1967
הקיץ הארוך, החם של 1967 (באנגלית: Long, hot summer of 1967) הוא הכינוי שניתן לסדרה של 159 מהומות גזע, בין לבנים לשחורים, שפרצו באזורים שונים בארצות הברית מיוני עד ספטמבר בשנת 1967.
בחודש יוני החלו מהומות באטלנטה, בוסטון, סינסינטי, באפלו וטמפה. ביולי התרחשו מהומות בדטרויט, בירמינגהם, שיקגו, ניו יורק, מילווקי, מיניאפוליס,, רוצ'סטר, וטולידו.
המהומות הקשות ביותר התרחשו בחודש יולי, בניוארק (ניו ג'רזי) ודטרויט (מישיגן).
רקע
מהומות הגזע בשנת 1967 המשיכו את מהומות הגזע שהתרחשו בשנים 1964–1965, שפרצו על רקע של חוסר השקעה ממשלתית בתעסוקה ובפתרונות דיור עבור התושבים השחורים, שיטור יתר בשכונותיהם, ותקיפות חוזרות ונשנות מצד אנשי הקו קלוקס קלאן. בערים רבות הייתה נהוגה. גם במערכת החינוך הייתה נהוגה אפליה גזעית, וההשקעה בחינוך בשכונות של שחורים הייתה נמוכה משמעותית מזו שבשכונות אחרות.
בתחילת שנת 1967 החלו אירועי מחאה על מלחמת וייטנאם בקהילות של היפים ברחבי ארצות הברית. המחאה סוקרה בהרחבה במהדורות החדשות, והאווירה בערים רבות בארצות הברית הייתה מתוחה.
המהומות
בחודש יוני 1967 החלו מחאות של שחורים במספר ערים בארצות הברית. עד ספטמבר 1967 התרחשו מהומות ב-159 יישובים ברחבי המדינה, בהן נהרגו 83 בני אדם ואלפים נפצעו. נגרמו נזקים לרכוש בשווי עשרות מיליוני דולרים, ושכונות שלמות עלו באש.
המהומות הבולטות, בסדר כרונולוגי, היו בערים הבאות:
תגובות
משתתפי המחאה הדגישו את האפליה הגזעית כמניע המרכזי לפעולותיהם. במיניאפוליס אמר אחד המפגינים: "אתם דוחפים אדם שחור לפינה ואז מתלוננים כשהוא יוצא להילחם."
המשטרה בערי ארצות הברית נקטה בגישה נוקשה כלפי מפגינים אלימים. בדצמבר 1967 מפקד משטרת מיאמי, וולטר א' הדלי, טבע את הביטוי "." הביטוי אומץ לאחר מכן על ידי אנשי רשויות החוק ופוליטיקאים, בהם ג'ורג' וולאס. לאחר פרשת מותו של ג'ורג' פלויד השתמש בו גם דונלד טראמפ.
ראש עיריית מיניאפוליס מינה ועדת חקירה לאירועי קיץ 1967 שהייתה מורכבת מאנשים לבנים בלבד, וזו הגיעה למסקנה שהמשטרה הגיבה כראוי, לא נהגה באלימות ולא כיוונה נשק לעבר המפגינים, אף על פי שבמהומות בעיר נפצעו 24 בני אדם ואחד המפגינים נפגע מירי.
בתחילת יולי 1967 נפגשו אנשי מחלקת המשפטים עם עורכי העיתונים הנפוצים בארצות הברית, וביקשו מהם "לנהוג באיפוק בדיווחים."
בסוף יולי הורה נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון להקים את לחקירת גורמי המחאה. דו"ח הוועדה פורסם בשנת 1968, ועל פי הדו"ח הגורם המרכזי למחאה הוא אי-שוויון חברתי וכלכלי עמוק בין הקבוצות באוכלוסיית ארצות הברית. הוועדה המליצה על שורת רפורמות שיוכלו למנוע התפרעויות עתידיות, אך אלה לא יושמו.
אחרית דבר
העיר אבונדייל, סינסינטי ניזוקה קשות מהמהומות, ובערים אחרות נרשמה השפעה דומה. רובע העסקים במרכז אבונדייל ננטש לאחר המהומות, ועסקים רבים נותרו שוממים במשך עשור. המהומות הבריחו תושבים רבים מהעיר וגרמו ל"בריחת לבנים", שעברו לפרברי העיר. שכונות רבות בעיר סבלו מבליה עירונית והזנחה, שנמשכת עד היום. בטווח הארוך, המהומות השפיעו לרעה על התושבים השחורים במדינת סינסינטי כולה, ושכונות של תושבים שחורים שנחשבו לבטוחות הפכו למוקדי חיכוך ואלימות. מצד שני, עד שנת 1967 כל 69 חברי מועצת העיר אבונדייל היו לבנים, ולאחר מכן מונו אפרו-אמריקאים לוועדות עירוניות ולתפקידים שונים בניהול העירוני.
בדטרויט הוצתו בתי עסק רבים, בהם חנות תקליטים של, מפיק של מוזיקה שחורה שפתח את העסק בשנת 1945. כאשר הוצתה החנות הושמדו הקלטות נדירות של אמנים רבים, בהם ג'ון לי הוקר ואריתה פרנקלין. באטל לא התאושש מהאסון שפקד אותו, והחנות לא נפתחה מחדש. העיר דטרויט כולה סבלה בעקבות המהומות מבליה עירונית והתדרדרות ארוכת טווח שכונתה "".
גורדון לייטפוט כתב בשנת 1968 את השיר "יום שחור ביולי" אודות המהומות בדטרויט. השיר נאסר לשידור ברוב תחנות רדיו בארצות הברית. מספר אמנים נוספים כתבו שירים על אירועי קיץ 1967, בהם ג'ון לי הוקר, מרווין גיי, הפיתויים ודייוויד בואי.
מספר סרטי קולנוע מתרחשים על רקע מהומות הקיץ הארוך של 1967, בהם נערות החלומות ודטרויט.
לאחר רצח מרטין לותר קינג, ב-4 באפריל 1968, התרחשה התפרצות ספונטנית של אלימות ב-110 ערים בארצות הברית. המהומות החלו ביום הרצח ונמשכו מספר ימים.
מרכז ש. דניאל אברהם לדיאלוג אסטרטגי
'''מרכז ש. דניאל אברהם לדיאלוג אסטרטגי''' פועל במסגרת המכללה האקדמית נתניה ועיסוקו המרכזי הוא שימוש בגישות חדשניות למציאת פתרונות לסכסוכים באזורנו ובעולם. המרכז הוא גוף מיסודו של המיליארדר והנדבן היהודי-אמריקאי. במרכז מכהנים זה לצד זה אנשי אקדמיה מובילים, אישים ידועי שם בזירה הפוליטית בעולם, אנשים אשר כיהנו בעבר כראשי מוסדות ביטחוניים, ואנשי עסקים.
חסאפיקו
חַסַאפִּיקוֹ (ביוונית: χασάπικο) הוא ריקוד יווני מסורתי. הוא קרוי גם "חַסַאפִּיקוֹס חוֹרוֹס" (χασάπικος χόρος) או חַסַאפִּיקוֹס". המקור מהמילה Kasap בשפה הטורקית שפירושה קַצָּב (מוכר בשר, קרוב לעברית). מקור הריקוד הוא בחברי גילדת-הקצבים בקונסטנטינופול בתקופה הביזנטית.
הגרסה האיטית של הריקוד קרויה חַסַאפִּיקוֹ וָרִי (χασάπικο βαρύ) או חַסַאפִּיקוֹס וָריס, ובדרך כלל מבוצעת בקצב של 4/4.
הגרסה המהירה נקראת גְרִיגוֹרוֹ חַסַאפִּיקוֹ (γρηγορός χασάπικος), גְרִיגוֹרוֹס חַסַאפִּיקוֹס, מַקֶלַּרִיוֹס חוֹרוֹס (μακελλάριος χορός) או חַסַפּוֹסֶרבִיקוֹ (χασαποσέρβικο).
השם חַסַפּוֹסֶרבִיקוֹ מעיד על השפעה סרבית ובלקנית-סלאבית על הריקוד. הגרסה המהירה הזו מבוצעת בדרך כלל בקצב של 2/4 וקשורה למנגינות הכליזמרים היהודיים
חאסאפיקו הוא הבסיס לריקוד הסירטאקי.
חד-תאיים
חד-תאיים ( בכתב תרחומים Unicellular organism) הוא כינוי לאורגניזמים העשויים מתא יחיד (בניגוד לרב-תאיים, העשויים משני תאים או יותר המתפקדים יחדיו), כשמינים חד-תאיים נחשבים לצורות החיים העתיקות ביותר וידועים מלפני 3.8 מיליארד שנים. יצורים אלה יכולים להיות פרוקריוטים, ארכאונים או איקריוטים. קבוצות אלה הן פוליפילטיות או פרפילטיות ואינם קרובות בצורותיהם, אם כי החלו מאב בעל אותו מאפיין. בין הקבוצות החד-תאיות העיקריות ישנם: חיידקים, ארכאונים, פרוטוזואים ומספר קטן של אצות, בעלי חיים ירודים ופטריות.
מאפיינים
בניגוד לאורגניזמים רב תאיים, חד-תא הוא תא בודד המהווה את כל היצור, מבצע את כל פעולות החיים ואינו תלוי בתאים אחרים. אין לו התמחות ולכן יעילותו נמוכה. הוא מתקיים אך ורק בסביבה מימית. חילוף החומרים נעשה דרך קרום התא. מתרבה על ידי חלוקת התא לשניים. קצב ריבוי מהיר.
החד-תאיים זעירים ביותר, ורק הגדולים ביותר מביניהם (כמה מינים של אמבה) נראים לעין הלא-מצוידת. מכאן השימוש בכינוי מיקרו-אורגניזמים עבור החד-תאיים, עם זאת ישנם גם מיקרו-אורגניזמים רב תאיים כגון רוב דובוני מים והנמטודות.
קיומם של יצורים חד-תאיים נתגלה עם ראשית השימוש במיקרוסקופ במאה ה-17; ההולנדי אנטוני ואן לוונהוק, חלוץ המיקרוסקופיה, תיאר רבים מהם. אך איש לא עמד על חשיבותם של היצורים הזעירים הללו ליצורים גדולים מהם, וביניהם האדם, לפני שהציג לואי פסטר את "ההשערה החיידקית" שלו, בשנות ה-60 של המאה ה-19. פסטר היה הראשון שעמד על התפקיד המרכזי שממלאים חד-תאיים במחלות אדם ובהמה, ובתהליכים ביולוגים וביוכימיים אחרים, כמו פירוק (ריקבון) ותסיסה.
הגדול בחד-תאיים הוא המין Valonia ventricosa שלו קוטר באורך 4 סנטימטר.
בודוצ'נוסט פודגוריצה (כדורסל)
בודוצ'נוסט פודגוריצה (בסרבית: KK Budućnost Podgorica) היא קבוצת כדורסל מונטנגרית מהעיר פודגוריצה, המתמודדת בליגת העל המונטנגרית, הליגה האדריאטית והיורוקאפ. הקבוצה נחשבת לאחד המועדונים הטובים והמעוטרים ביותר בליגה המונטנגרית.
זהו חלק מ"מועדון ספורט בודוצ'נוסט פודגוריצה" הכולל בתוכו קבוצות מענפי ספורט נוספים כדוגמת כדורגל, כדוריד ועוד.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1949 בעיר טיטוגרד (כיום פודגוריצה). בשנת 1957 נבנה מגרש כדורסל חדש בפארק העירוני על גדות נהר מוראשה ושם החלה הקבוצה לשחק.
בליגה של מונטנגרו
הקבוצה שיחקה בליגה המקומית של מונטנגרו וזכתה לראשונה ב-1958 באליפות. בעקבות הזכייה הייתה אמורה בודוצ'נוסט לשחק בליגה הראשונה של יוגוסלביה אולם הנהלת הליגה היוגוסלבית החליטה שזסלבה קרגוייבץ תעלה לליגה הראשונה במקום בודוצ'נוסט, אף שלא נערך שום משחק מבחן ביניהן, בהתאם לנהוג אז.
בשנת 1960 שוב זכתה בודוצ'נוסט באליפות מונטנגרו. הקבוצה שיחקה במשחקי המבחן לעליה לליגה הראשונה של יוגוסלביה יחד עם דינמו פנצ'בו ורבוטניצ'קי סקופיה. דינמו פנצ'בו עלתה על חשבון האחרות לליגה הראשונה. בשנת 1969 זכתה באליפות שלישית, אך שוב הפסידה במשחקי המבחן לקבוצות מסרביה וממקדוניה.
בשנת 1970 חלה תפנית בליגת הכדורסל של מונטנגרו. בפעם הראשונה שיחקו הקבוצות בליגה ללא חלוקה לאזורים. בודוצ'נוסט זכתה באליפות באותה שנה והייתה לקבוצה הראשונה שזוכה באליפות בנוהל הליגה החדש. בשנה שלאחר מכן זכתה שוב באליפות. באותה שנה (1971) הצליחה הקבוצה במשחקי המבחן ועלתה לליגה המשנה בכדורסל של יוגוסלביה אך ירדה בסיום העונה. בשנת 1973 זכתה בודוצ'נוסט באליפות נוספת, אחרי ניצחון על מועדון כדורסל "ז'דינסטבו" מביילו פולה (בצפון מונטנגרו). שתי הקבוצות שיחקו במשחקי מבחן אך שתיהן לא הצליחו לעלות לליגה הראשונה.
בשנת 1974 זכתה בודוצ'נוסט באליפות נוספת, והעפילה לליגה השנייה-דרום של יוגוסלביה. במהלך העונה כולה הפסידה רק פעם אחת. מאחר שהמגרש הביתי של הקבוצה לא עמד בקריטריונים של הליגה היוגוסלבית, נאלצה בודוצ'נוסט לשחק את משחקיה הביתיים מחוץ לפודגוריצה. באותה שנה הוחלט על מיזוג בין בודוצ'נוסט ואקדמיק. בזכות המיזוג הקבוצה התחזקה בשחקנים כגון פטר בלזביץ'. בשנת 1975 העפילה קבוצה לשמינית גמר הגביע היוגוסלבי, מה שהיווה את הישג השיא שלה במפעל זה עד אז.
בליגה הראשונה של יוגוסלביה
בשנת 1980 הצליחה הקבוצה להעפיל לליגה הראשונה של יוגוסלביה. בעונת הבכורה של הקבוצה בליגה הראשונה היא סיימה במקום השמיני. שנה לאחר מכן הצליחה בודוצ'נוסט להעפיל לרבע גמר הפלייאוף, לאחר שהדיחה את יוגופלסטיקה ספליט בשמינית הגמר. היא הודחה בשלב רבע הגמר על ידי הכוכב האדום בלגרד.
בעונת 1985/6 סיימה בודוצ'נוסט במקום השלישי בליגה, שהקנה לה את הזכות לשחק במפעל אירופי ראשון, גביע קוראץ', אם כי לא נרשמה לה הצלחה במפעל זה. בעונת 1987/8 ירדה ליגה אך חזרה לליגה הראשונה שנה לאחר מכן, ומאז לא ירדה ממנה.
בשנים 1996 ו-1998 זכתה בודוצ'נוסט בגביע היוגוסלבי. בשנת 1999 זכתה, לראשונה בתולדותיה באליפות יוגוסלביה, ובשנת 2001 כבר חגגה אליפות שלישית ברציפות, וגם זכייה בדאבל.
מאז הקמת הליגה המונטנגרית, זכתה הקבוצה שבע פעמים ברציפות בדאבל. בעונת 2012/13 הפסידה הקבוצה לראשונה בגמר הגביע המונטנגרי לקבוצת סוטייסקה 64-55.
שחקנים ידועים
אחד משחקניה הידועים ביותר של הקבוצה הוא דושקו איבאנוביץ'. שחקנים מוכרים נוספים הם זרקו פספלי, לוקה פביסביץ' ודארקו פלאניניץ'.
הרטמן, רוזן וירטמברג
הרטמן הראשון, רוזן וירטמברג (גרמנית: Hartmann I. ; 1160–1240) היה רוזן וירטמברג.
ביוגרפיה
בסביבות שנת 1200 נשא הרטמן לאישה את היורשת למחוז ורינגן שבשוואביה העליונה, ובכך רכש אדמות כולל אלטסהאוזן, בורג אלט-ורינגן ומחוז מזרח אפגאג.
כ"ט בתשרי
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ט תשרי היא פרשת נח, אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום שני, שלישי או חמישי, או פרשת בראשית אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בשבת.
משה שטרנשוס
משה שטֶרנשוּס (1903 – 1992) היה פסל ומורה לפיסול. ממקימיו של מכון אבני ומנהל מחלקת הפיסול בו, חבר קבוצת אופקים חדשים. שטרנשוס היה מראשוני פסלי המופשט בארץ ויצירותיו משולבות בבניינים ובמתחמים שתוכננו בידי הארכיטקטים נחום זולוטוב, מרדכי (מוטי) בן חורין, שולמית נדלר ומיכאל נדלר ועוד. משה שטרנשוס זכה פעמיים בפרס דיזנגוף של עיריית תל אביב וב- 2001 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירותיו במוזיאון תל אביב.
כפי שגדעון עפרת כתב במאמרו על שטרנשוס, "כיוון שמעטים ביותר פסליו הציבוריים, מוכר שטרנשוס בעיקר כמי ששימש מורה לפיסול במכון אבני במשך עשרות בשנים. כפסל, אף שזכה פעמיים בפרס דיזנגוף (1954, 1956) נותרה יצירתו עלומה למדי... מעולם לא לחם להכרה כל שהיא, הגם שיש לראותו כאחד האבות הגדולים של הפיסול המופשט בארץ. לפיכך, מרוכז בביתו התל אביבי - עיקר מפעל חייו של משה שטרנשוס, ופה, משלוות נווהו, משקיף שטרנשוס על דורות של פסלים, רבים מהם תלמידיו, שפרצו אל במת האמנות וזרקוריה בעוד הוא ספק נהנה מהצללים, ספק משלים עמהם."
ביוגרפיה
משה שטרנשוס נולד ב- 1903 בעיירה יז'רז'ני שבגליציה לאב סוחר תבואות ובעל טחנת קמח. בן זקונים אחרי שתי אחיות בוגרות. המשפחה הייתה שומרת מסורת אך מתונה בהשקפותיה וכך נשלח משה הצעיר ללמוד בחדר משם עבר לתיכון ריאלי בו שפת ההוראה הייתה גרמנית ובמקביל ביקר בבית ספר עברי. למרות שגדל והתחנך בסביבה המנוכרת לכל ביטוי אמנותי, חלומו הגדול היה לעלות לארץ ישראל וללמוד בבצלאל שכבר אז נחשב לבית ספר בעל מוניטין.
ב-1926 הגשים את חלומו כשעלה לארץ והחל את לימודיו בבצלאל. שלוש שנים למד אצל הפרופסור בוריס שץ שקרבו אליו ונתן לו להתגורר בחדר בתוך מבנה בית הספר ואף סיפק לו הזמנות לביצוע ריקועי נחושת בסטודיו מיסודם של מאיר גור-אריה וזאב רבן. יחד עם הפסל זאב בן-צבי ביצעו השניים רבות מהמסגרות לציוריו של פרופסור שץ.
בשלהי 1934 שטרנשוס חזר לארץ. באותו הזמן בצלאל נסגר, פרופסור בוריס שץ נפטר ושטרנשוס השתקע בתל אביב ושימש מורה לאמנות בגימנסיה הרצליה. שנתיים לאחר מכן, ב-1936, הוא ייסד יחד עם הצייר אהרן אבני את הסטודיה לציור ופיסול, מוסד שחינך רבים מהאמנים שפעלו באותה תקופה כמו מנשה קדישמן, בוקי שוורץ, משה גרשוני ורבים נוספים. בין אותם תלמידים הייתה גם הפסלת, ציירת ומאיירת, רות צרפתי, אשר נישאה למשה בשנת 1949. ב-1958 נולדה בתם היחידה, חגית.
אטלס 5
אטלס 5 (באנגלית: Atlas V) הוא משגר דו שלבי מסדרת טילי האטלס, אשר יוצר על ידי לוקהיד מרטין ומופעל על ידי United Launch Alliance.
משה שטרנשוס
ביוגרפיה
שטרנשוס, אשר לא הרבה להציג בתערוכות יחיד, השתתף באופן קבוע בתערוכות קבוצתיות של אגודת הציירים והפסלים ושל אמני ישראל וב- 1947 הצטרף לקבוצת "אופקים חדשים" והחל להציג עם הקבוצה, שחרתה על דגלה את האמנות האוונגרדית של הפשטה צרופה. למרות השתייכותו לקבוצה, שטרנשוס לא עבר למופשט מוחלט ושמר על זיקה חזקה למציאות. נושאי יצירתו הן בפיסול והן בציור עסקו בעיקר בגוף האדם, בעולם החי, דימויי האם והילד וסיפורי התנ"ך. בשנות ה-60 הִרבה לעבוד בשיתוף אדריכלים כדוגמת נחום זולוטוב ומרדכי בן-חורין, ולהציב את פסליו בבנייניהם. בין 1969–1974 כיהן כמרצה בכיר (לפיסול) באוניברסיטת חיפה. החל משנת 1953 ועד 1085 שטרנשוס ניהל את המחלקה לפיסול במכון אבני, אשר היווה המשך ישיר לסטודיה לציור ופיסול שהקים עם אבני.
אטלס 5
גובהו של הטיל הוא 58.3 מטר וקוטרו 3.81 מטר, יכולת הנשיאה שלו דומה למשגרים אריאן 5 ופאלקון 9 והוא מסוגל לשאת מטען במשקל של עד 20,250 ק"ג למסלול לווייני נמוך ועד 8,900 ק"ג למסלול מעבר למסלול גאוסטציונרי (GTO).
משה שטרנשוס
ביוגרפיה
משה שטרנשוס הלך לעולמו בשנת 1992 בתל אביב.
פיסול
עבודתו הפיסולית של משה שטרנשוס שאפה תמיד לפיסול מונומנטלי. אפילו פסליו הזעירים ביותר היו מעין סקיצה לפסלי ענק המוצבים במרחב אך רק חלק קטן זכה להיות מבוצע בגדול ואכן הוצב במקומות שונים בארץ. הפסלים העשויים גבס, מלט, טרקוטה, איטונג, מקשת נחושת ופוליאסטר, עץ, ברונזה, ברזל ואלומיניום, היו מתוכננים בקפידה כשהיסוד הצורני הנקי עומד בבסיסם.
אטלס 5
האטלס 5 שוגר לראשונה ב־21 באוגוסט 2002. עד דצמבר 2020 בוצעו 85 שיגורים. כולם מוצלחים, למעט אחד שבו הייתה תקלה - אולם גם זו לא הייתה קטסטרופלית (כלומר לא גרמה לאובדן המטען). בשיגור ב־15 ביוני 2007 ארעה תקלה בשלב השני (הקנטאור) שגרמה לכיבוי המשגר בטרם עת וכך המטען, צמד לווייני ריגול, הגיע למסלול נמוך מהמתוכנן. למרות התקלה, משרד הסיור הלאומי של ארצות הברית הכיר במשימה כהצלחה.
משה שטרנשוס
פיסול
תקופתו הראשונה כאמן התאפיינה בעבודה מול מודל. מלימודיו בבצלאל בירושלים, גילה את משיכתו לפיסול והושפע עמוקות ממורו הנערץ בוריס שץ שראה בריאליזם את הדרך הנכונה לאמנות טובה. לימודיו בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות דקורטיביות בפריז היו לימודים קשים ומדוקדקים ע"פ הפיסול הרומי והיווני ומודלים חיים. בפריז באותה תקופה רחשו גישות אמנותיות שונות - הפיסול המודרני עליו נמנו אמנים כמו אלברטו ג'קומטי, פבלו פיקאסו ואלכסנדר קלדר, הפיסול האפריקאי ומולו הסוריאליזם, אך הזרם המרכזי בפיסול היה זרם נאו-קלאסי שהתבטא באדריכלות, פיסול וריהוט והוביל את הטון באקדמיה השמרנית בה למד שטרנשוס. כשהצליח שטרנשוס להתקבל לסלון הסתיו, ולאחר מכן הציג בסלון השמרני סלון האמנים הצרפתיים, הוא ראה בכך הישג משמעותי במיוחד לאור היותו יהודי וזר בחברה הצרפתית. בפסליו מאותה תקופה ניכרות השפעות של פסלים צרפתיים ריאליסטים-קלאסיים כגון אריסטיד מאיול, אנטואן בורדל ובעיקר שארל דספיו. בתקופה זו יצר במיוחד דיוקנאות, לרוב ראשים בסגנון ריאליזם אקדמאי ובגישה רוחנית-פסיכולוגית. גישה פיסולית זו התקיימה בו עד לראשית שנות הארבעים כשהגבס, המלט והאבן היצוקה, משמשים כחומר העיקרי בעבודתו באותה תקופה. כפי שכתב חיים גמזו בספר אמנות הפיסול בישראל, "שטרנשוס נסך את סם החושנות במתינות ובמידה, והיה מעדן את עומס הרחשים על ידי הבעת דיוקן נוגה, רוחנית."
אליפות וימבלדון 1978
אליפות וימבלדון 1978 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-26 ביוני והסתיימה ב-8 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
משה שטרנשוס
פיסול
כשהצטרף לקבוצת אופקים חדשים, ייצג שטרנשוס יחד עם דב פייגין את הפיסול הקלאסי, במסורת צרפתית-ספרדית לעומת המחנה האנגלי עליו נמנו יצחק דנציגר ויחיאל שמי. לאחר מכן פנה לפיסול בהשראתה של התרבות הכנענית הקדומה ואמנות פרימיטיבית לסוגיה השונים בניסיון להינתק מגלותיות, וייצר סדרת פסלים זעירים של אנשים כהרים, מבני סלע כדמויות כורעות העשויות מבטון, הקבלה בין הגוף האנושי לטופוגרפיה והנוף ודמות האישה כמייצגת את הטבע. כאן החל לוותר על הריאליזם, במיוחד ממחויבותו לאנטומיה והחל לצעוד לכיוון ההפשטה, דרך בה צעד שנים ארוכות.
אטלס 5
בין מטעניו המפורסמים של אטלס 5 ישנן מספר רב של גשושיות לחקר מערכת השמש. ביניהן המקפת לסקר הירח אשר מיפתה את פני השטח הירחי, ג'ונו שחקרה את כוכב הלכת צדק וניו הוריזונס שחקרה את פלוטו וירחיו. בין היתר נשלחו מספר מטענים אל כוכב הלכת מאדים וביניהם ניתן למנות את הרובר קיוריוסיטי ששוגר בנובמבר 2011, המקפת MAVEN ששוגרה בנובמבר 2013, הנחתת InSight ששוגרה במאי 2018 והרובר פרסווירנס ששוגר ביולי 2020. מלבד גשושיות מחקר, האטלס 5 משגר חלליות אספקה ומטען אל תחנת החלל הבינלאומית ובשנת 2021 צפוי להתחיל לשגר את החללית המאוישת סטארליינר ולסייע בהחלפת צוותי תחנת החלל הבינלאומית.
משה שטרנשוס
פיסול
"דרך המופשט אינה צריכה להיות זרה לנו, כי דווקא אנו, היהודים, היינו רחוקים מן ההמחשה, והאידאות הגדולות ביותר בחיי הרוח שלנו התגלמו בסמלים מופשטים של האלוהות", אמר שטרנשוס עם קבלת פרס דיזנגוף. כפי שכתב גדעון עפרת, "משה שטרנשוס מעולם לא ניתק הפשטה מפיגורטיביות... ציפורים, המלאכים והדמויות המכונפות, הפרים והאריות ובעיקר הנשים והזוגות, היוו השראה ליצירתו. את הנושאים הפיגורטיביים עיבד ליחידות גאומטריות תלת־ממדיות, ויצר עולם של נפחים תמציתיים המשולבים בהומור, במשחקיות, אך לא פחות מכן, באחריות דייקנית ובמתח פנימי שבצורה ובתוכן."
ציור ורישום
אצל משה שטרנשוס הייתה קיימת הפרדה ברורה בין הפסלים וציורי הנייר – להוציא כמובן את הסקיצות לפסלים, אותם רישומי הכנה מפורטים שלעיתים נותרו כרעיונות על נייר שלא הוגשמו בחומר. בעוד שהפסלים היו פרי מחשבה קונסטרוקטיבית שהתבססה על תפיסת מרחב, ציוריו ורישומיו נתנו ביטוי לצד המופנם של אישיותו בצורה יצרית ללא חוקים והגבלות. רישומיו ובעיקר רישומי החיות התאפיינו בהרבה הומור ודמיון כשהוא מנסה לתת ביטוי למצבים קשים באמצעותן. בציוריו ישנן תחושות קשות של פחד משתק, קורבן ופגיעות אך בו זמנית שטרנשוס נתן גם ביטוי לנחמה, ליופי והעדנה בהיטמעות לתוך האחר.
כמו בפסליו, כך גם ברישומיו נושא האישה הוא מקור ההשראה העיקרי, אך גם עלילות מהתנ"ך כמו פולחן עגל הזהב, לידת חווה, סולם יעקב ומאבקו של יעקב במלאך השאירו עליו רשם מיוחד ובהם הרבה לעסוק.
"אם נחזור ונתבונן בדימויים שהעסיקו את שטרנשוס (האישה, האם והילד, החיה, והזוג) נמצא שהפרשנות שנתן לדימויים ואופן הצרנתם כיוונו תמיד ליצירתן ולהעלאתן של תחושות חמלה ונחמה – מצבים רגעיים אמנם אך אפשריים, שבהם חש הסובייקט (או למצער, מדמה) את תחושת איחודו עם העולם שמחוץ לו, חלום האיחוד הטוטאלי הוא שמזין ומניע את המעגלים החופפים של הדימוי, הצורה והתוכן ביצירתו של שטרנשוס...דומה שכל פיסת נייר שהזדמנה לידיו חייבה את שטרנשוס לפעולה. הוא רשם, שרבט, הוסיף ותיקן מבלי משים, לעיתים על נייר מכתבים, עיתונים ואפילו על ציוריה של בתו חגית..."
ציוריו הרבים היו מעין יומן אישי שרק לעיתים נדירות חלק עם זרים. מה שהתקשה לבטא במילים הביע בציוריו, וכל מה שהחסיר מהפיסול, הוסיף בציור ושניהם כאחד מהווים שלמות יצירתית.
בציוריו ורישומיו הרבה להשתמש בעטים, טושים, ניירות צבעוניים, פנדות צבעי מים ועפרונות ולעיתים בכולם גם יחד כשכתמי דיו אקראיים שמשו לו כהשראה ועוררו את דמיונו.
הוראה
כמורה נהג שטרנשוס להרצות על תולדות הפיסול, אך התרכז בהקניית יסודות בסיסיים והבנה של תלת-המימד, לימוד האנטומיה הפלסטית, הבנת הפרופורציות והתנועה בגוף האדם, ויכולת העבודה בחומרים שונים דרכם כל תלמיד היה אמור למצוא את ביטויו האישי ולהתקדם לפי נטיותיו. בפתח דבר לספר "משה שטרנשוס" שהוציא מוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 2001, ציטט מרדכי עומר כמה מתלמידיו הבולטים של שטרנשוס: "מורה נפלא"-אומר בני אפרת על משה שטרנשוס, "למדנו ממנו אמות מידה לשיפוט"- מציין בוקי שוורץ; "קבלתי ממנו חופש ולגיטימציה"- זוכר מנשה קדישמן-"לחפש דברים חדשים, צורות חדשות שלא יצאו מהפיסול הארכאי שהיה שגור אז בארץ, אלא מתוך התייחסות לפיסול הבינלאומי של ראשית המאה ה-20".
כפי שכתבה אירית הדר במבוא לספרה על שטרנשוס, "לרבים מהאמנים הישראלים ולרבים יותר שהתכוונו להיות אמנים, מעלה השם משה שטרנשוס את זכרה של תקופת לימודיהם, שכן במשך כיובל שנים לימד שטרנשוס תלמידים רבים פיסול מהו ועודדם לפנות איש-איש לדרכו."
אטלס 5
מבנה המשגר
השלב השני של האטלס 5 נקרא קנטאור ותפקידו להכניס את המטען למסלול. גובהו 12.68 מטרים, קוטרו 3.05 מטרים ומשקלו הכולל הוא 23,146 ק"ג. הוא מונע על ידי מנוע RL10 העושה שימוש בדלקים מחמצן נוזלי ומימן נוזלי ומספק כוח דחף של 99.2 קילו־ניוטון.
בגרסאות הכבדות של המשגר נעשה שימוש במאיצי צד מסוג AJ-60A המספקים כוח דחף נוסף של 1,688.4 קילו־ניוטון.
מחיר שיגור
נכון ל-2016 מחיר השיגור של אטלס 5 נע בין 109 מיליון דולר לדגם הזול ביותר ועד למעלה מ-150 מיליון לדגם הכבד והיקר ביותר.
אליפות וימבלדון 1978
הפרסים
מנצחי תחרויות קיבלו את הפרסים הבאים:
סך הפרסים באליפות היה £279,023
תחרות הגברים
בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות 16 המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
במשחק הגמר, כמו בשנה הקודמת, ביורן בורג משוודיה נפגש עם ג'ימי קונורס מארצות הברית וניצח אותו ב-3 מערכות. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות צרפת הפתוחה.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 16 טניסאיות זכו לדירוג:
במשחק הגמר מרטינה נברטילובה נפגשה עם אמריקאית נוספת כריס אוורט וניצחה אותה ב-3 מערכות.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 64 זוגות. 16 זוגות דורגו:
במשחק הגמר בוב יואיט ופרו מקמילן מדרום אפריקה נפגשו עם הזוג האמריקאי הלא מדורג ג'ון מקנרו ופיטר פלמינג וניצחו אותם ב-3 מערכות.
תחרות זוגות נשים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. 8 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר קרי רייד וונדי טרנבול מאוסטרליה שיחקו נגד מימה יאושובץ מיוגוסלביה ווירג'יניה רוז'יץ' מרומניה וניצחו אותן ב-3 מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 48 זוגות. זוג מנצחי תחרות 1977 לא השתתפו בתחרות זו. 8 זוגות קיבלו דירוג:
במשחק הגמר פרו מקמילן (דרום אפריקה) ובטי שטוב (הולנד) שיחקו נגד ראי ראפלס (אוסטרליה) ובילי ג'ין קינג (ארצות הברית) וניצחו אותם בשתי מערכות.
ישראל באליפות וימבלדון
פאולינה פלד השתתפה בתחרות נשים. בסיבוב הראשון היא שיחקה נגד האנה סטרחונובה מצ'כוסלובקיה והפסידה בשתי מערכות.
אחד באמצע
אחד באמצע או חמור באמצע או קוף באמצע הוא משחק ילדים המיועד לשלושה שחקנים לפחות ומצריך כדור אחד.
בתחילת המשחק עומדים שחקנים בצדדים שונים ואחד השחקנים עומד באמצע. מטרתם של השחקנים העומדים בצדדים היא למסור בכל פעם לצד שונה בלי שהשחקן העומד באמצע יתפוס את הכדור. אם השחקן שעומד באמצע תפס - הוא מתחלף עם שחקן מהצד שזרק את הכדור בתור שבו הוא תפס, והמשחק ממשיך. בדרך כלל מגרילים את השחקן שעומד באמצע. המנצח במשחק הוא מי שהיה באמצע הכי פחות פעמים.
למשחק יש גרסאות נוספות בהם יותר משחקן אחד עומד באמצע. גם בגרסה זו מי מהשחקנים באמצע שתפס את הכדור מתחלף עם השחקן הזורק.
הרנכימזה
ממוזער|שמאל|250px|"הארמון החדש" בהרנכימזה שמאל|ממוזער|250px|הארמון החדש בציור משנת 1911 הרנכימזה (בגרמנית: Herrenchiemsee) הוא מתחם מבנים מלכותיים הממוקם על האי הרנאִינזל (Herreninsel - "אי האדונים") אשר נמצא בלב אגם כימזה, האגם הגדול ביותר בבוואריה, גרמניה.
המבנה הראשי באי נקרא "הארמון החדש" והוא נבנה על ידי מלך בוואריה לודוויג השני. הארמון, שהוא הגדול מבין כל הארמונות והטירות אשר נבנו בידי המלך, נבנה כדי לציין את הערצתו של המלך לודוויג ל"מלך השמש" - לואי הארבעה עשר מצרפת. מסיבה זו עוצב הארמון כהעתק של ארמון ורסאי אותו בנה המלך הצרפתי, והוא מכיל ציורי קיר רבים המתארים קטעים נבחרים מחייו ופועלו.
תוכניותיו של לודוויג השני להקים לעצמו העתק של ארמון ורסאי החלו כבר עם תחילת בנייתה של טירת לינדרהוף בשנת 1868. אולם השטח ההררי אשר נבחר להקמת הטירה לא התאים לבניית ארמון רחב המוקף גנים כארמון ורסאי, ולכן נזנחה התוכנית לבנייתו במקום. חמש שנים מאוחר יותר, בשנת 1873, רכש המלך לודוויג את האי הרנינזל, ובהיותו רחב ידיים ובעל טופוגרפיה שטוחה, החליט ליישם במקום זה את שאיפתו לבניית הארמון.
בניית הארמון החדש החלה בשנת 1878. בשנת 1885 חלה האטה ניכרת בבנייה, וזאת מפאת חוסר בתקציב - המלך לודוויג בנה את טירותיו מכספו שלו ולא מכספי המדינה כנהוג בקרב שליטים אבסולוטיים מתקופתו, ולכן דלות ממונו השפיעה ישירות על קצב הבנייה של טירותיו. עם מותו של המלך בשנת 1886 נפסקה הבנייה לחלוטין, וזמן קצר לאחר מכן נפתח הארמון לקהל הרחב כאתר תיירות.
הארמון, אשר תוכנן על ידי האדריכל הפרטי של לודוויג, כריסטיאן יאנק, יחד עם פרנץ שייץ וגיאורג דולמן, תוכנן להיות העתק מושלם של ארמון ורסאי הענק. אולם תקופת הבנייה הקצרה איפשרה להעמיד על תילו רק את העתק החלק המרכזי של הארמון הצרפתי. נוסף על כך, מתוך 70 החדרים אשר נבנו בבניין החדש, 50 נותרו לא גמורים. כיום ניתן לבקר ב-20 החדרים המפוארים שבנייתם הושלמה וכמו כן בגרם המדרגות הצפוני שהוא החלק היחיד בארמון שבנייתו לא נסתיימה אך הוא פתוח לקהל.
ככל שהתקדמה בנייתו של הארמון החדש, חלו שינויים קטנים בתוכנית, אשר יצרו הבדלים בינו לבין המקור שבצרפת. כך למשל, אולם המראות שבארמונו של לודוויג גדול יותר מזה שבוורסאי ופרטי העיצוב שבו (דוגמת נברשת החרסינה שבחדר האוכל, שהיא הגדולה מסוגה בעולם) לרוב עשירים יותר. גם הזמן שחלף בין בניית הארמון בוורסאי לבין בניית ארמונו של לודוויג ניכר היטב בארמון הבווארי. ארמון ורסאי, אשר נבנה כ-200 שנים לפני ההעתק, לא כלל אפילו תא שירותים אחד. המקום היחיד בו נמצאו מים זורמים בוורסאי היה מערכת המזרקות שבגני הארמון. בארמונו של לודוויג לעומת זאת, היו מספר רב של תאי שירותים נוסף על בריכת שחייה מחוממת לרווחת המלך ואורחיו.
מסביב לארמון נמצאים הגנים הרחבים אשר נבנו בסגנון צרפתי ובתוכם פזורות מזרקות מים רבות המעוטרות בפסלי שיש אשר לקוחים מהאופרות של המלחין הנערץ על לודוויג - ריכרד וגנר.
מבנים נוספים על האי
נוסף על הארמון החדש, משמש האי בית גם למספר גלריות לאומנות וכן למוזיאון הלאומי לזכר לודוויג השני מלך בוואריה.
סרט מדע בדיוני
סרט מדע בדיוני הוא סרט בסוגה הקולנועית הנפוצה והפופולרית מדע בדיוני. הדגש בסרטים אלה הוא על עלילה שבה לטכנולוגיה מתקדמת יש תפקיד מרכזי. סרטים אלה הם בדרך כלל עתירי אפקטים מיוחדים על מנת להציג טכנולוגיה עתידנית מתקדמת, עולמות רחוקים, חייזרים ועוד. חלק מסרטי המדע הבדיוני מבוססים על ספרים (למשל: הסרט "חולית" מבוסס על הספר "חולית") וחלקם על תסריט מקורי. בעשורים האחרונים סרטי מדע בדיוני רבים הם גם סרטי פעולה. נושאים האופייניים לסרטים אלו כוללים בין השאר מסעות בחלל, מפגשים עם חייזרים, רובוטים, קיבורגים, אנדרואידים ובינה מלאכותית, מסע בזמן, הנדסה גנטית, סרטי אסונות ואפוקליפסה, סרטי גיבורי-על וסרטי קומיקס.
היסטוריה
סרטי מדע בדיוני ראשונים הופיעו בתקופת הסרט האילם. בשנת 1902 יצא סרטו של במאי הקולנוע הצרפתי ז'ורז' מלייס, "מסע אל הירח", ששאב השראה מנובלות המדע הבדיוני של ז'ול ורן וה. ג'. ולס. ב-1910 עובד ספרה של מרי שלי, "פרנקנשטיין" לסרט, והיה הראשון ששילב בין ז'אנר המדע הבדיוני לז'אנר האימה, וב-1913 עובד לקולנוע ספרו של רוברט לואיס סטיבנסון, "ד"ר ג'קיל ומר הייד", אם כי היו בו יותר אלמנטים מז'אנר האימה. לקראת שנות ה-30 של המאה ה-20 ובמהלכן, יצאו מספר סרטי מדע בדיוני דוגמת "מטרופוליס" שיצא ב-1927, "קינג קונג" ו"האיש הבלתי נראה" ב-1933, וכן גרסאות קולנועיות מחודשות ל"פרנקנשטיין" ו"ד"ר ג'קיל ומר הייד".
הז'אנר היה בדעיכה מסוימת בשנות ה-40 של המאה ה-20, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה התמקדה התעשייה בעיקר בסרטי תעמולה. בשנות ה-50 זכה הז'אנר לתחייה מחודשת כאשר יצאו מספר סרטי מדע בדיוני וסרטי אימה דלי תקציב, המושפעים לרוב מז'אנר הספרות הזולה, דוגמת הסרטים "פלישת חוטפי הגופות", "מלחמת העולמות", "הפלנטה האסורה" (שהיה אחד ממקורות ההשראה של ג'ין רודנברי ליצירת סדרת "מסע בין כוכבים" מאוחר יותר), והסרט התיעודי "היעד: הירח", שנכתב לפי תסריט מאת רוברט היינליין.
בסוף שנות ה-60 ולקראת שנות ה-70 של המאה ה-20 קיבל ז'אנר זה דחיפה אל עבר הקונצנזוס ופריצה אל החלל, עם סרטי קולנוע כדוגמת "2001: אודיסיאה בחלל" (שארתור סי. קלארק עזר בכתיבתו), "סולאריס" (שזכה לעיבוד מחודש מאוחר יותר), "כוכב הקופים", "מפגשים מהסוג השלישי", "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה", "מסע בין כוכבים: הסרט" ו"הנוסע השמיני" (שלושת הסרטים האחרונים הובילו לסדרות סרטים מצליחות מאז). האחרון שילב מחדש בין תרבות האימה למדע הבדיוני כאשר הביא לתודעת הציבור את התוצאות ההרסניות שבגילוי עולמות חדשים.
מסוף שנות השמונים, דרך שנות ה-90 של המאה ה-20 ובמשך שנות ה-2000, גדל מספר סרטי הקולנוע העוסקים בז'אנר, בד בבד עם התקרבות האלף השלישי והתפתחות עידן המחשבים והאינטרנט. חקר החלל נזנח מעט לטובת העיסוק בהתפתחויות טכנולוגיות על כדור הארץ ("דו"ח מיוחד"), בהנדסה גנטית והשלכותיה ("אינטליגנציה מלאכותית", "פארק היורה"), ובתרבות הסייברפאנק. נוצרו סרטי מדע בדיוני המשלבים פעולה ואפקטים מיוחדים כגון "שליחות קטלנית", "רובוקופ", "זיכרון גורלי", ועיבוד קולנועי לספרו של רוברט היינליין, "גברים בחלל". הועלתה האפשרות כי החיים על פני כדור הארץ ייכחדו לאחר נפילת מטאורים (כפי שהוצג בסרטים "ארמגדון" ו"פגיעה קטלנית"), פלישה חייזרית ("היום השלישי" של רולנד אמריך והחידוש ל"מלחמת העולמות" של סטיבן ספילברג) ותואר קיומה של מציאות חלופית (כפי שהוצגה בסדרת סרטי ה"מטריקס", "הקומה השלוש עשרה" ו"סטארגייט"). ב-2004 יצא סרט הקולנוע "אני, רובוט" המבוסס באופן רופף על ספרו של אייזק אסימוב, ומתאר עתיד אוטופי שבו אנדרואידים משרתים נאמנה את אדוניהם, בני האדם. עתיד זה גם תואר באחד מהסרטונים הקצרים שנעשו על ה"מטריקס" ("אנימטריקס"), שנקרא "The Second Renaissance". הסרט השני המכניס ביותר בכל הזמנים הוא סרט מדע בדיוני, "אווטאר", שג'יימס קמרון כתב, ביים והפיק.
טל קלר
טל קלר (נולד ב-1972) הוא עורך קולנוע ישראלי.
קריירה קולנועית
טל קלר הוא בוגר החוג לקולנוע בקמרה אובסקורה. הסרט הראשון באורך מלא שערך היה הסרט "הירושה הגדולה" שביים ויקטור בראון. עריכת הסרט נעשתה עוד בזמן הלימודים. הסרט היה מועמד בתחרות אופיר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
הסרט השני באורך מלא שערך היה המותחן הפסיכולוגי "ימים קפואים" שהופק כסרט עצמאי דל-תקציב בעלות של 25,000 דולר בלבד. הסרט, שבויים על ידי הבמאי דני לרנר בכיכובם של ענת קלאוזנר, אולי שטרנברג וסנדרה שדה, הוקרן בהקרנת בכורה ב-2005 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, שם זכה בפרס "הסרט העלילתי הישראלי הטוב ביותר". בהקרנו בישראל היה מועמד לשני פרסי אופיר (בעבור הופעתה של קלאוזנר והצילום).
הסרט השלישי בעריכתו היה סרט הפעולה "קירות". הסרט, אף הוא בבימויו של דני לרנר הופק כקופרודוקציה ישראלית-צרפתית בתקציב בן 2 מיליון דולר.
הסרט הרביעי שערך היה "סרק סרק" בבימויו של חיים בוזגלו משנת 2012 אשר זכה בפרס העריכה הטובה ביותר ובפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סירקיוז בניו יורק 2011.
הדרמה "מרחב מוגן" בבימויו של אורן גוילי, זכתה בפסטיבל חיפה בפרס קרן תרבות בשנת 2008. הסרט זכה בפרס הדרמה הטובה ביותר בתחרות פרסי אופיר לטלוויזיה של האקדמיה הישראלית 2009. ובפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל במקסיקו.
הסדרה "סרוגים" שערך בבימויו של לייזי שפירא זכתה בפרס הסדרה הטובה ביותר בפרס אופיר והייתה מועמדת לפרס על העריכה הטובה ביותר.
הסרט "איפה שנעצרים השמיים" בבימוים של ג'קי ברמן וגלעד כהן זכה בפרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל חיפה 2013
הסרט "מקום אחר" בבימויה של מיכל זילברמן השתתף בפסטיבל ירושלים בשנת 2013
הסרט "דינה ונואל" בבימוין של סיוון לוי ונטלי מלמד השתתף בפסטיבל ברלין 2013.
חתול בר אירופי
בצרפת ובאיטליה, חתולי בר אירופיים הם בעיקר פעילי לילה, אבל גם פעילים בשעות היום אם הם אינם מופרעים בידי פעילות אנושית.
מאפיינים
חתול בר אירופי הוא גדול ועבה בהרבה מחתול בית, יש לו פרווה ארוכה יותר וגם זנב קצר יותר, לא מחודד ועבה. פרוותו מפוספסת ועל גבו פסים כהים. זכר ממוצע שוקל כ-5 ק"ג עד 8 ק"ג, ונקבה שוקלת בממוצע 3.5 ק"ג. משקלם משתנה בהתאם לעונה עד כ-2.5 ק"ג.
זכרים גדולים בספרד מגיעים לאורך של עד כ-65 ס"מ, זנבם מגיע לכ-34.5 ס"מ ומשקלם עד ל-7.5 ק"ג. בנוסף, הפסים שעל הפרווה שלהם פחות מפוזרים, שינהם גדולות יותר יחסית, והם ניזונים יותר מארנבים מאשר חתולי בר מצפון לדורו-אברו, אשר תלויים יותר במכרסמים קטנים.
מכיוון שחתולי בר אירופים וחתולי בית יכולים להתרבות ביניהם, קשה להבדיל את חתול הבר האירופי מחתולי כלאיים מפוספסים אחרים כראוי רק על בסיס צורתם החיצונית.
תפוצה ומרחב מחיה
חתולי בר אירופים חיים בעיקר ביערות רחבי-עלים ויערות מעורבים. הם נמנעים באופן מובהק מאזורים חקלאיים ומיישובים. האוכלוסייה הצפונית ביותר נמצאת בצפון מזרח סקוטלנד. ישנן שתי אוכלוסיות מנותקות ולא קשורות אחת לשנייה בצרפת. אחת בארדנים בצפון-מזרח המדינה המשתרעת עד לוקסמבורג, גרמניה ובלגיה. האוכלוסייה השנייה בדרום צרפת עשויה להיות מחוברת דרך הרי הפירנאים לאוכלוסיות בספרד ופורטוגל. בגרמניה, הריין מהווה מעין מחסום גדול בין האוכלוסייה הנמצאת בהרי אייפל ובהרי הונסרוק הנמצאים בצד המערבי של הנהר ושל האוכלוסיות שנמצאות בצד המזרחי של הנהר. האוכלוסייה הפולנית בהרי הקרפטים משתרעת לצפון סלובקיה ולמערב אוקראינה. בשווייץ, חתולי בר קיימים בהרי היורה. שלוש אוכלוסיות מפוצלות מתקיימות באיטליה – אחת בחלקה המרכזי של איטליה, השנייה בחלקה הדרומי של איטליה והשלישית במזרח הרי האלפים שעשויה להיות מחוברת לאוכלוסיות בסלובניה וקרואטיה. האוכלוסייה בסיציליה היא האוכלוסייה המבודדת היחידה בים התיכון שלא יובאה לשם ונחשבת לאזור תפוצתה הטבעי.
סכנות
ברוב מדינות אירופה, אירופה חתולי בר הפכו לנדירים. למרות היותם מוגנים מבחינה חוקית, הם עדיין נורים פעמים רבות על ידי אנשים שמבלבלים אותם עם חתולי רחוב. באזור היילנדס בסקוטלנד, שבו הייתה אוכלוסייה משוערת של כ-400 פריטים בטבע בשנת 2004, התרבות עם חתולי רחוב היא איום משמעותי לשמירה על מאפייני אוכלוסיית חתולי הבר. האוכלוסייה הגדולה ביותר של חתולי בר נמצאת בספרד ופורטוגל אך גם אוכלוסייה זו נמצאת בסכנה מהתרבות עם חתולי רחוב וממחסור של מרחב מחיה. בשנת 1990, האוכלוסייה המזרחית ביותר שבאוקראינה, מולדובה והקווקז הייתה מאוימת עקב הריסתם של יערות רחבי-עלים, שגרמה לצמצום תפוצתם. רק פריטים בודדים קיימים כיום באזורים מוגנים.
בשבי
למרות היותו קשור באופן קרוב לחתול הבית, חתולי בר ידועים בהיותם בלתי אפשריים לגידול בתנאים ביתיים כחיות מחמד. חוקרת הטבע פרנסס פיט כתבה: "היה זמן שבו לא האמנתי לכך... האופטימיות שלי התפוגגה" על ניסיונה לגדל חתול בר בשבי אותו כינתה בשם בילזבוב.
מרסיליו פיצ'ינו
מרסיליו פיצ'ינו (באיטלקית: Marsilio Ficino; 19 באוקטובר 1433 – 1 באוקטובר 1499) היה הומניסט ופילוסוף איטלקי בתקופת הרנסאנס המוקדם. נחשב לאחד מחשובי ההוגים בתקופה זו.
ביוגרפיה
מרסיליו פיצ'ינו נולד בעיר פיגילנה, עיר קטנה ליד פירנצה, בילדותו משפחתו עברה לפירנצה כשאביו קיבל משרה בבית החולים המקומי סנטה מריה נובה, לצד משרה זו אביו מונה להיות רופאו האישי של קוזימו דה מדיצ'י, שליטה של העיר. באופן טבעי, צופה מפיצ'ינו הצעיר לרשת בבוא היום את תפקידו של אביו כרופא. לאור זאת כבר מגיל צעיר החל פיצ'ינו לקבל הכשרה רפואית ראשונית. אך התעניינותו של פיצ'ינו הייתה נתונה דווקא לפילוסופיה. דה מדיצ'י שזיהה את הנטייה הזו אצל פיצ'ינו, ואפשר לו להתמחות בתחום, החל משנת 1456 הורה עליו ללמוד יוונית. לימודי היוונית נשאו פרי ופיצ'ינו במהרה החל לתרגם מזמורים אורפיים והומרים. פיצ'ינו עבד יחד עם ארבעה דורות של בית מדיצ'י ונשאר בפירנצה עד סוף ימיו. למרות זאת שמו התפרסם ברחבי אירופה והגיע לגרמניה, צרפת, הונגריה, פולין ועוד. לצד עיסוקו האינטלקטואלי, גילה פיצ'ינו גם עניין מתמשך בדת ורוחניות. בשנת 1450 הצטרף פיצ'ינו לאחווה פלורנטינית אשר שמה לה כמטרה להחיות את מה שכינתה "התאולוגיה העתיקה", תפיסה המגלה עניין בשיטות דתיות מן המזרח ורואה אותן כמבשרי התפיסה הנוצרית. פיצ'ינו נמנה עם חברי קבוצה זו כעשר שנים. מאוחר יותר, בשנת 1473, החל פיצ'ינו לשמש ככומר קהילתי בפרוור של פירנצה בשם נוולי, ובשנת 1487 קודם והחל לשרת כקנון של האזור. במהלך חייו זכה פיצ'ינו לכבוד רב מצד אנשי הממשל והמשכילים כאחד.
רקע אינטלקטואלי
קצת לפני הולדתו של פיצ'ינו, בראשית תקופת הרנסאנס, התחדש העניין בתרבויות הקלאסיות ובטקסטים עתיקים בכלל. מלומדים שונים החלו בניסיון לשחזר ולאסוף טקסטים מתקופות אלו, ובהם אישים כפרנצ'סקו פטרארקה, ג'ובאני בוקאצ'ו וסולטאטי האיטלקיים, ולצידם מלומדי ביזנטיון כמנואל כריסולארוס שסייעו במפעל גדול ממדים זה, וגאורגיוס גימסטוס פלתון, מלמד ביזנטי שתרם תרומה מכרעת להפצת כתביו של אפלטון במערב. כתבים אלו היוו מרכיב עיקרי למפעלו ההגותי של פיצ'ינו. עיקר מפעל התרגומים עד אותה תקופה התמקד בטקסטים של אריסטו, פלתון סייע לשנות מצב זה ובכך השפיע על הומניסטים שונים ובהם גם על שליט פירנצה, קוזימו דה מדיצ'י, שכאמור שכר את פיצ'ינו כדי לבצע את מלאכת התרגום. כחלק ממגמה זו של חידוש כתבי אפלטון התפתחה בפירנצה אקדמיה אפלטונית, היינו חוג בלתי פורמלי אשר כלל כמה מאנשי הרוח הבולטים של התקופה כאנג'לו פוליציאנו, ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה ועוד, שהתכנסו יחד לדון בנושאים פילוסופיים. פיצ'ינו נתפס כאחד מהדמויות הבולטות של חוג זה. הוגים אלו הושפעו רבות מהישגיהם של ראשוני ההומניסטים אשר במידה רבה סללו לאחרונים את הדרך, אבל עם זאת פיצ'ינו ובני תקופתו היוו גם ראקציה חשובה לקודמיהם. הדור הראשון של ההומניסטים בני המאה החמש עשרה, ראו את העיון כאלמנט משלים של החיים הפולטים והחברתיים. עבורם העיסוק בסוגיות מופשטות שאינן נוגעות לקיום היומיומי הוא מיותר ולא רלוונטי. בני תקופה זו כונו "ההומניסטים האזרחיים" על שום זיקתם לתחום זה, מגמת עיסוק זו נבעה לפחות בחלקה מהמצוקה הפוליטית הגדולה שנכחה בתקופתם ותבעה מאנשי הרוח להתמודד עמה. בתקופה זו היו מאבקים רבים בין ערי המדינה האיטלקיות השונות, ההומניסטים האזרחיים רתמו את כישרונותיהם כדי לספק עזרה לפירנצה עיר מדינתם.
בשנת 1454, נחתם הסכם שלום לודי שסיפק שלום ושגשוג לאזור, ובכך מנע מבני דורו של פיצ'נו את ההכרח בעיסוק בסוגיות פוליטיות. כמו כן העובדה שפירנצה הפכה לסיניוריה כלומר שלטון יחיד ואיבדה את שלטון הרפובליקה שלה מנעה מההוגים להתערב בעניינים פוליטיים, התפקידים החשובים אוישו על ידי עושי דברם של משפחת מדיצ'י. כמצופה, פיצ'ינו וחברי חוגו גילו עניין רב יותר דווקא בסוגיות פילוסופיות מופשטות ותאורטיות יותר, הדבר ניכר בכך שאנשי התקופה כבר לא ראו את ההגות כמשרתת מטרה חיצונית אלא, הם דגלו באידיאל של הגות לשם הגות. ברוח זו אנשי התקופה ראו את אנשי ההומניזם האזרחי כעובדי שלטון מניפולטיביים ואופורטוניסטיים. ג'ובני פיקו דה לה מרינדלה אמר בהקשר זה: "את הדברים הללו[...] אני אומר נגד אלו המכנים את עצמם פילוסופים (קרי, ההומניסטים האזרחיים), שאינם פילוסופים כלל וכלל שהרי היות שכל חייהם עוצבו בסימן תאוות בצע ושאפתנות בידיעת האמת לשם עצמה". גם מרסליו פיצ'ינו כאחד ממייצגיה הגדולים של מגמה זו, הרבה לעסוק בנושאים מופשטים שנגעו למעמדו של האדם מול האל והבריאה.
תפיסתו המיסטית
אחד מהמאפיינים העיקריים של החוג הנאו – אפלטוני, בניגוד להומניסטים האזרחיים, היה עיסוקם הרב של הנאו - פלטוניסטים ברעיונות ושיטות דתיות מיסטיות. ההומניסטים הראשונים, פטררקה ובני תקופתו, עסקו בעיקר בניסיונות שונים לבצע ניתוחים פילולוגיים והיסטוריים לטקסטים העתיקים אשר מעמדם זהה לכזה של כל טקסט אחר, לעומתם מרסליו פיצ'ינו וחבריו נטשו לחלוטין שאיפה זו וראו רבים מהטקסטים הדתיים כמקורות סמכות.
כחלק מתפיסה זה גילה פיצ'ינו עניין רב בכתבים מיסטיים שייחסו לאל המצרי תחות, שמזוהה גם עם האל הרמס היווני. כתבים אלו מכונים הקורפוס ההרמטי, ועסקו באסטרולוגיה, מאגיה ומיסטיקה, הם נכתבו במאה השנייה והשלישית לספירה ככל הנראה באלכסנדריה שבמצרים. אך פיצ'ינו סבר בטעות כי כתבים אלו, נכתבו זמן רב לפני כתבי אפלטון והשפיעו עליהם. מעבר לכך סבר פיצ'ינו שכתבים אלו מכילים רמזים שונים לתפיסות נוצריות כהופעתו של ישו והשילוש הקדוש, לכן, הבנה מעמיקה של הכתבים הללו יכולה להביא את האדם למדרגות רוחניות נעלות, ודבקות באלוהות. כתבים אלו היוו את אחד ממקורות ההשפעה לתפיסת התאולוגיה העתיקה של פיצ'ינו, שמקורם של מערכות האמונה השונות הן זהות ויש לנסות ולאחד ביניהן. רובם המוחלט של כתבים אלו לא היה מוכרים במערב בתקופה זו, וכשהם אלו הגיעו מביזנטיון לפירנצה, בשנות השישים של המאה החמש עשרה, הורה קזימו דה מדיצ'י להפסיק ממלאכת התרגום של אפלטון לטובת כתבים אלו, שיצאו לדפוס בשנת 1471.
הגותו הפילוסופית
עבור פיצ'ינו לא הייתה חלוקה ברורה בין פילוסופיה, דת ומיסטיקה. להפך, שאיפתו הרוחנית הייתה דווקא לאחד בין גופי ידע שונים אלו. לכן ישנו אנכרוניזם מסוים בלהציג את הדברים באופן זה, אך למרות זאת לא ניתן להתעלם מן העובדה כי פיצ'ינו השקיע רבות בהגותו של אפלטון ועל כך יש לייחד את הדיון. למרות עיסוקו הרב בנושא זה, לא ניתן לזהות משנה פילוסופית סדורה שהגו פיצ'ינו ובני דורו, סגנון הגותם היה אקלקטי. הגותו הפילוסופית עסקה בהיבטים שונים של האל ומוחלט ובמקומו של האדם ביחס אליו.
בהתאם למסורת האפלטונית והנאו – אפלטונית שמהן הושפע רבות, פיצ'ינו נטה לראות את המציאות כמערכת אחת בעלת איכויות מעין אורגניות. המציאות כולה אינה אלא, שלשלת ארוכה של ישויות המתחילה באל וחורזת יחד את הבריאה כולה. פיצ'ינו תפס כי כול מדרגה בשרשרת נעלה מזו שמתחתיה במובן זה שהיא זו המעניקה לה את קיומה, יוצא מכך כי האל הנמצא בראש השרשרת הוא מקור קיומה של המציאות כולה. מתפיסה מוניסטית זו נגזר כי התשוקה של כל ישות וישות בעולם היא בעיקרה דבר חיובי ובשורשה היא מכוונת כלפי האל עצמו שהוא מקור כל הטוב. פיצ'ינו ראה את תכליתה ומהותה של כל ישות בעולם במילוי תשוקתה. הניסיון של הישויות השונות למלא את תשוקתן הוא מה שיוצר את הסדר בעולם כפי שאנו תופסים אותו. פיצ'ינו טען שמכיוון שהאל מושלם והתשוקה הפנימית של כלל היצורים מכוונת כלפי האלוהות, לכן ממילא נובע שגם העולם מושלם, ומימוש של כל תכלית פרטית של מי מהיצורים בסופו של דבר תורם לבריאה כולה. ישנו חריג אחד המסוגל להתנגד לתשוקתו, האדם, זאת מכיוון שהאדם נתון בקונפליקט והוא ניצב במאבק מתמיד בין שני כוחות, טבעו הרוחני וטבעו הגשמי. טבעו הרוחני מתבטא בחשיבה רציונלית המשותפת לאדם למלאכים ולאל ובחשיבה דיסקורסיבית הקיימת אצלו בלבד וטבעו החומרי מתבטא ביכולת ההולדה, החישה, והזדקקותו לאוכל ושתייה. שני כוחות הופכיים אלו נאבקים ביניהם, הכוח הרוחני מושך למעלה, אל הבריאות שנמצאת מעל האדם והכוח החומרי מושך למטה, אל הבריאות שנמצאת מתחתיו. מעמדו הייחודי של האדם מתבטא בכך שבחירתו היא זה שתכריע בין שני הדחפים הללו. ייחודו של האדם כיצור בוחר, הופך אותו לנעלה יותר על כל שאר היצורים הנבראים והוא שני לאל ולמלאכים בלבד.
כמו כן מעבר לעסקו הפילוסופי הצר בשאלות מטאפיזיות ואתיות מופשטות, פיצ'ינו עסק גם בנושאים אחרים. ניתן להזכיר בהקשר זה את עניינו המיוחד באומנות, פיצ'ינו ראה ערך מיוחד בניסיון להשפיע על אומני התקופה. ידוע לנו כי בוטיצ'לי נעזר בפיצ'ינו כשזה בא לצייר את ציורו הידוע "הולדת ונוס". כמו כן גם אומנים נוספים, כלאונרדו דה וינצ'י, המלחין הגדול קלאודיו מונטוורדי ועוד, הושפעו ברמה מסוימת מתפיסותיו האפלטוניות.
כמו כן פיצ'ינו עסק גם בסוגיות אדריכליות, הוא ראה את המבנה הארכיטקטוני כשיקוף מוחשי של מחשבתו של האמן. תפקידו של האמן הוא להוציא מן הכוח אל הפועל את הדימוי המנטלי הקיים בתודעתו, פיצ'ינו רואה מעשה זה כבעל איכויות רוחניות משום שהאקט האדריכלי המנסה להטביע צורה מסודרת בחומרי הבניין הוא למעשה ביטוי לכיבוש הרוח את החומר, רעיון המבטא את הלכי הרוח הפלטוניסטים של פיצ'ינו.
ניב פפו
ניב פפו (נולד ב-5 באפריל 1972) הוא כימאי ישראלי, מרצה בכיר במחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2014 זכה בפרס קריל על פיתוח חלבונים ספציפיים לטיפול במחלת הסרטן.
ביוגרפיה
פפו נולד ברעננה, למד בתיכון אוסטרובסקי במגמת מתמטיקה. שירת בצה"ל בחיל התותחנים.
בשנת 1992 החל ללמוד לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר סיום לימודי תואר שני בכימיה, עבר ללימודי תואר שלישי במכון ויצמן למדע. בשנת 2004 סיים את לימודיו בתואר דוקטור. באוקטובר 2007 עבר לגור עם משפחתו בעיר פאלו אלטו בקליפורניה, ארצות הברית למשך ארבע שנים, על מנת לעשות עוד שני פוסט דוקטורטים באוניברסיטת סטנפורד.
בתחילת שנת 2012, עם חזרתו לארץ, קיבל מלגה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 2013 קיבל את פרס החוקר הצעיר מטעם הקרן לסרטן הערמונית. בשנת 2014 קיבל את פרס קריל על תרומתו לפיתוח חלבונים ספציפיים לטיפול במחלת הסרטן.
משפחתו
נשוי לנילי, מנהלת גנים בתל אביב, ואב לשלושה.
משחקי הפרחים
משחקי הפרחים (אוקסיטנית מודרנית: Jòcs floraus; קטלאנית מודרנית: Jocs florals; צרפתית: Jeux floraux) הם לתחרויות שירה שנערכו למן המאה ה-14, תחילה בטולוז, מרכז התרבות האוקסיטנית ולאחר מכן בקטלוניה, ולנסיה ובמקומות אחרים.
שמם של המשחקים נובע מכך שהפרסים שהוענקו למנצחים בהם היו פרחים. ייתכן גם שהיו קשורים לפלורליה, חגים רומיים לכבוד אלת הפרחים פלורה.
משחקי הפרחים המקוריים בטולוז ובקטלוניה
משחקי הפרחים הראשונים נערכו בטולוז במאי 1324 על ידי "האגודה העליזה ביותר של שבעת הטרובדורים של טולוז" (Sobregaya Companhia dels Set Trobadors de Tolosa) ששמה לה למטרה לשחזר ולהחיות את המסורת הלשונית והלירית של הטרובדורים הפרובאנסליים במאה ה-13. המשוררים שהתמודדו היו חייבים להיצמד לחוקי הדקדוק והמסורת הלירית שנוסחו על ידי האגודה והתבססו על שירי הטרובדורים הקדומים. אף על פי ששירת הטרובדורים המקוריים עסקה בעיקר באהבה, רוב השירים שהוגשו לתחרויות בתקופה זו ונשמרו עד היום עסקו בנושאים דתיים.
במשחקים בטולוז השתתפו גם משוררים מקטלוניה, שהביאו את המסורת לארצם. ידוע שנערכו משחקי פרחים בעיר ליידה במערב קטלוניה בשנת 1338, אך ייתכן שהתקיימו משחקים כאלה עוד לפני כן. מ-1393 הוקמה "אגודה למדעים עליזים" בדומה לזו של טולוז בבירת קטלוניה ברצלונה והיא ערכה משחקי פרחים משנת 1394. ידוע כי בשנת 1413 התקיימו משחקים בברצלונה בחסות המלך ושהוגשו אליהם יצירות בנושאים ליריים שהיו קרובים יותר למסורת הטרובדורים הפרובנסליים מאלה שהוגשו לתחרות בטולוז עצמה. בסוף המאה ה-15 משחקים אלה פסקו מלהתקיים ובמקומם התקיימו תחרויות ספרותיות אחרות בנושאים דתיים.
בשנת 1694 חידש מלך צרפת לואי הארבעה עשר את "אגודת שבעת הטרובדורים" בשם הצרפתי החדש "האקדמיה למשחקי הפרחים" (Académie des Jeux floraux) והיא מוסיפה לקיים את המשחקים המסורתיים עד היום, אך בשפה הצרפתית.
משחקי הפרחים של ברצלונה
קריאות לחידוש משחקי הפרחים בקטלוניה החלו להישמע משנת 1841, בתקופת הרנאישנסה ("Renaixença") - תחיית התרבות הקטלאנית - על ידי אנשי הספרות ויקטור בלגר, אנטוני דה בופרול, מנואל מילה, ז'ואקים רוביו ואחרים. רוביו הגה את הסיסמה הלטינית של המשחקים המתחדשים - Patria, Fides, Amor - "מולדת, אמונה, אהבה" - שלושת הנושאים שבהם התחרות הייתה אמורה לעסוק ומילה עמד על כך שיתקבלו לתחרות רק יצירות בלשון הקטלאנית. בשנת 1859 הם ביקשו באופן רשמי מעיריית ברצלונה לחדש את "האגודה למדעים עליזים" ואת משחקי הפרחים והעירייה נענתה לבקשה. מטרת האגודה המחודשת הייתה לחקור את הספרות העתיקה של קטלוניה ולהכיר אותה לצעירים קטלאנים.
המשחקים התקבלו תחילה בחשד וגיחוך אפילו על ידי כמה מהתומכים בתקומתה של התרבות הקטלאנית העצמאית, אבל עד מהרה הפכו לאחד האירועים המרכזיים של הרנאישנסה והיו במעמד זה עד שנת 1879. בלטו במיוחד באיכותם המשחקים של שנת 1877, בהם זכה אנז'ל גימרה בתואר "המאסטר של המדעים העליזים" שמוענק לזוכים בשלושה פרסים בתחרות ובזכייתה בפרס הראשון של יצירתו של ז'סינט ורדגר "האטלנטידה". משנת 1880 המשחקים החלו להיראות מיושנים ושמרניים לדור החדש של הסופרים ואחדים מהם החלו להתרחק מהם. מגמה זו התהפכה בתחילת המאה ה-20, ואופי התחרות החל להתחדש. בעשור הראשון של המאה ה-20 השתתפו במשחקים בין היתר המשוררים הבולטים מיקל קוסטה, ז'וזפ קרנה וז'ואקים רוירה. בתקופה שלאחר מכן ועד תחילת מלחמת האזרחים בספרד נערכו המשחקים בסימן המאבק התרבותי בין אנשי המודרניזם הקטלאני לבין אנשי הנואוסנטיזם. מעידה על כך, למשל, העובדה שעורכי התחרות קיבלו רק בשנת 1934 את הרפורמות בכתיב הקטלאני שפומפאו פברה הציע כבר בתחילת המאה ושהתקבלו על ידי קטלאנים רבים.
בשנת 1936 עם פרוץ מלחמת האזרחים המשחקים פסקו. לאור הדיכוי שהפעיל השלטון הפרנקיסטי נגד הלשון והתרבות הקטלאנית, מתחילת שנות ה-40 נערכו מדי שנה בברצלונה אירועים פרטיים וחשאיים לזכר המשחקים ומשחקים מלאים יותר נערכו משנת 1941 מחוץ לקטלוניה. בשנת 1978 חודשו המשחקים בברצלונה.
משחקי הפרחים של העטלף בוולנסיה
אגודת "העטלף" (ולנסית: Lo Rat Penat) לתרבות ולנסית בראשות תיאודור לורנטה אוליבארס ארגנה משחקי פרחים בעיר ולנסיה משנת 1879. להבדיל מהמשחקים שנערכו בברצלונה, המשחקים בוולנסיה היו דו-לשוניים ונערכו בקטלאנית ולנסית ובספרדית. על אף שאגודת העטלף הבדלנית הקפידה לקרוא ללשונה "ולנסית" ולהדגיש את השוני בינה לבין הקטלאנית, השתתפו במשחקים האלה משוררים מכל הארצות הקטלאניות.
המשחקים נערכו ברציפות מדי שנה, למעט שנות מלחמת האזרחים בספרד.
משחקי הפרחים באספרנטו
משנת 1905 נערכו בערים שונות בארצות הקטלאניות גם "משחקי הפרחים הבינלאומיים" (Internaciaj Floraj Ludoj) בשפת אספרנטו. מתכונת המשחקים הייתה דומה לזו של המשחקים בברצלונה והם פסקו בשנת 1936. המסורת חודשה בשנת 1978 והמשחקים התקיימו מדי שנה עד 1993 ואז פסקו עקב סכסוך בין מארגניהם.