cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המוטנטים החדשים (סרט)
פיתוח
במאי, קינברג ציין כי בתקוותו להתחיל את שלב הצילומים בתחילת 2017. עוד באותו החודש, נחשף כי דמותו של וורלוק צורפה לקבוצה. באוגוסט, נודע כי סקוט ניוסטדטר ומייקל וובר, אשר עבדו עם בון על "אשמת הכוכבים", הצטרפו למלאכת הכתיבה. בון ציין כי ניוסטדטר ווובר הצטרפו על מנת להשגיח על המלאכה ולכתוב טיוטה נוספת, בזמן שהוא וגוואלת'ני היו עסוקים בפרויקט אחר. בנובמבר, נודע כי טיילור-ג'וי וויליאמס אכן לוהקו לדמויותיהם של מג'יק ווולפסביין, וכי נאט וולף מועמד לגלם את דמותו של קאנונבול. בנוסף, הוכרז כי הנבל "דוב שד (Demon Bear)" ישמש כאנטגוניסט. קינברג ציין כי הסרט יהיה בסגנון "צעיר-מבוגר" ("young-adult style"), והוא תואר כ"סטיבן קינג פוגש את ג'ון יוז בסרט אימה". עוד על כך, בון ציין כי הסרט יתבסס על ריצת הקומיקס של כריס קלרמונט משנות ה-80, ונאמר כי הוא יהיה נאמן למקורותיו.
פרה-פרודקשן
באפריל 2017, החל שלב הפרה-פרודקשן. במקביל, פוקס אישרה כי הסרט ייקרא "המוטנטים החדשים", וכן הכריזה כי הוא ייצא לאקרנים ב-13 באפריל 2018. כמה שבועות לאחר מכן, בתחילת מאי, ליהוקן של טיילור-ג'וי וויליאמס אושר בצורה רשמית, וצוין כי נעשים חיפושים אחר שחקנים ברזילאים ואינדיאנים אמריקאים לגילום דמויותיהם של סאן-ספוט ומיראז', על מנת להיות תואמים למוצאם האתני המקורי כמה שיותר. בנוסף, דמותו של פרופסור X הוצאה ווולף החליט לוותר על גילום דמותו של קאנונבול.
באמצע מאי, נודע כי הסרט יופק על ידי קינברג, קרן רוזנפלט ולורן שולר דונר, וכי גם דמותה של סטורם הוצאה. בנוסף, בון ציין כי הסרט יהיה "חריג" בסוגת גיבורי-העל בציינו כי "לא יהיו חליפות צבעוניות ומלאות קסם, וגם לא יהיו נבלי-על שמנסים להשמיד את העולם - אנחנו מנסים לעשות משהו מאוד שונה". בסוף מאי, צ'ארלי היטון לוהק כקאנונבול. בתחילת יוני, הנרי זגה לוהק כסאן-ספוט, ובלו האנט כמיראז'. בסוף החודש, אליס בראגה לוהקה כססיליה ריס, לאחר שרוזריו דוסון החליטה לוותר על התפקיד.
צילומים
עוד בטרם החל שלב הצילומים, בון, יחד עם האמנית אשלי ר. גילורי, יצר סטוריבורד מפורט לכל סצנה בסרט, זאת על מנת לסדר את תוכניותיו ולהגיע לצילומים בכל המוכנות האפשרית. מולי יוז נשכרה לשמש כמעצבת הפקה ופיטר דמינג נשכר לשמש כצלם, כשטרם נודע עומדו של התקציב. שלב הצילומים החל ב-10 ביולי 2017 בבוסטון, תחת השם "Growing Pains". בהשפעתו של וס קרייבן, בון השתדל לעשות את מרבית האפקטים המיוחדים באותנטיות פיזית ולא בצורה ממוחשבת, ורק בחלקים בודדים נעשה שימוש במסך כחול. הצילומים נסתיימו ב-16 בספטמבר.
פוסט-פרודקשן
רוב סאליבן נשכר לשמש כעורך. נייט וולקוט ומייק מוגיס נשכרו להלחין את הפסקול.
לאחר תום שלב הצילומים, בספטמבר, יו"ר ומנכ"ל פוקס סטייסי סניידר שייכה את הסרט לסוגת האימה ובפרט בית רדוף, וכן ציינה את השפעותיו מ"מועדון ארוחת הבוקר" ו"קן הקוקייה" ודמיונו ל"הניצוץ". באוקטובר, בון ציין כי מוטיבי האימה מושפעים מ"סיוט ברחוב אלם 3: לוחמי החלומות", וכן הכריז על הוצאת דמויותיהם של וורלוק ודב השדים ועל כך שהעלילה תתרחש בימי ההווה (אם כי בפועל דב השדים כן נכלל בעלילה).
יציאת הסרט
בינואר 2018, הוכרז כי צאתו של הסרט לאקרנים נדחתה ל-22 בפברואר 2019. לאחר הקרנת מבחן, בה הסרט זכה לביקורות חיוביות אם כי סבירות בלבד ("tested well but not great"), הוחלט לצאת לצילומי השלמה ולבצע שינויים בעריכה על מנת להפוך אותו למפחיד יותר, זאת בעיקר בהשפעת הצלחותיהם האחרונות של "זה" ו"תברח". בפברואר, ויליאמס סיפרה כי עם הכניסה לשלב הפוסט-פרודקשן והעריכה עלה החשש שהסרט לא יצליח להיות מוכן לקראת התאריך המקורי שנקבע לו, היות שנדרשה עבודת מסיבית על האפקטים החזותיים, ועל כן היא ציינה כי הדחייה הייתה הכרחית לשיפור הסרט. סיבה נוספת לדחייה הייתה במישור הכלכלי, המפיצה לא רצתה להתחרות עם "דדפול 2" שהיה עתיד לצאת לאקרנים בסמוך. הצילומים נקבעו לאמצע השנה, ונודע כי חלון הזמן שנוצר ינוצל להוספת דמות לסרט.
הכנסות
הסרט הרוויח 7 מיליון דולר בארצות הברית ו-2.9 מיליון דולר בשאר העולם, בסכום כולל של 9.9 מיליון דולר.
טרם התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית, הוערך שהסרט יכניס כ-20 מיליון דולר בארצות הברית ממכירות כרטיסים. אך בעקבות ההגבלות שהוטלו לפתיחת חלק מבתי הקולנוע ההערכה השתנתה והוערך שהסרט יכניס 5–10 מיליון דולר מתוך 2,412 בתי קולנוע בסוף השבוע הראשון להקרנתו. הסרט הרוויח ביום הראשון 3.1 מיליון דולר, כולל 750,000 דולר מהקרנות מקדימות כמה ימים קודם לכן. הסרט הכניס עוד 7 מיליון דולר וסיים בראש טבלת שוברי הקופות. עם 62% מבתי הקולנוע הפתוחים במדינה (הפועלים בקיבולת של 25-50%), 66% מהקהל היה גברים, כאשר 61% היו בגילאי 18–34.
מחוץ לארצות הברית, הסרט יצא לאקרנים בעשר מדינות והרוויח 2.9 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון שלו, כולל 1.1 מיליון דולר בצרפת, 500 אלף דולר בספרד ו-400 אלף דולר בטייוואן.
ביקורות
ג'ורדן מינצר מ"הוליווד ריפורטר", כתב כי עיבודו של הבמאי ג'וש בון לסדרת הקומיקס של מארוול הוא "סרט של מארוול בפני עצמו, תוך התייחסות מעורפלת לסרטי הקומיקס של מארוול. זיכיון אקס-מן מנסה לעמוד בפני עצמו. למרבה הצער זה קורה לעיתים רחוקות, גם אם שלישיית הסרטים המובילים של נשים צעירות וקשוחות מצליחה לתת לז'אנר השולט של גברים טוויסט נשי." פיטר דבריג' מאתר וראייטי אמר כי "למרות כל ההתערבות וההפרעות שעבר על פי הדיווחים הסרט, המוטנטים החדשים מרגישים די קוהרנטיים בסופו של דבר. מה שהוא לא משיג הוא אישיות בלתי נשכחת בפני עצמה."
בארי הרץ מהגלוב ומייל העניק לסרט ציון 1.5 מתוך 4 כוכבים וכתב כי הסרט נכשל בהצגת סיפור קוהרנטי.
היוצר המשותף של הקומיקס, בוב מק'לאוד, הביע את אכזבתו מהסרט על כך שתיאר את הדמויות באופן לא מדויק, כולל הלבנת רוברטו, שהוא כהה עור בקומיקס. הוא גם מתח ביקורת על שגיאות כתיב בשמו (MacLeod במקום McLeod).
עתיד הזיכיון
בון ולי הציגו את הסרט במקור לקינברג המפיק כראשון בטרילוגיה. באוקטובר 2017 בון אמר כי הדמויות וורלוק וקארמה יופיעו בהמשכונים. בדצמבר, בון ולי חשפו שהם מעוניינים לצלם את סרט ההמשך הראשון בברזיל וכי אביו של סאן-ספוט עמנואל דה קוסטה יגלם תפקיד בזיכיון. במרץ 2019 רכשה דיסני רשמית את פוקס וזכתה בזכויות העיבוד למספר דמויות של מארוול קומיקס עבור אולפני מארוול, כולל המוטאנטים החדשים. סרטי מארוול שפוקס פיתחה הוקפאו. במרץ 2020 הצהיר בון כי אף שלא היה זה סביר שניתן יהיה ליצור סרט המשך של המוטנטים החדשים כעת, לאחר ששולבו דמויות האקס-מן ב, הוא עדיין מקווה שהסרט יצליח דיו כדי לאפשר הפקת סרט המשך.
באוגוסט 2020, אישר בון כי אין תוכניות לשלב את המוטנטים החדשים ביקום הקולנועי של מארוול. כשהוא הסביר את תוכניותיו לסרט ההמשך, אמר בון שהוא רוצה שכל סרט בטרילוגיה יהיה סרט אימה מסוג אחר. הסרט הראשון הוא "סרט אימה על-טבעי". הסרט השני תוכנן כסרט פלישת חייזרים בהשתתפות וורלוק והסרט השלישי כסרט אימה אפוקליפטי בהשראת קרוסאובר הקומיקס משנת 1989, קשת הסיפור "תופת". בון אישר שעלילת הסרט השני מתוכננת להתרחש בברזיל ולכלול את אנטוניו בנדרס בתפקיד עמנואל דה קוסטה. קארמה אמורה הייתה להופיע כדמות נבל בתחילה, אך הייתה מצטרפת למוטנטים החדשים בסוף הסרט לצד ורלוק. בון הוסיף כי קשריו של עמנואל דה קוסטה למועדון הלפייר היו נחקרים בסרט ההמשך הראשון. בון רצה שסשה ברון כהן יגלם את ורלוק באמצעות טכנולוגיית לכידת תנועה ושוחח על התפקיד עם כהן במהלך הפקת הסרט הראשון.
מפלגת המרכז (נורווגיה)
מאז הקמתה ועד שנות ה-2000, מפלגת המרכז הצטרפה רק למפלגות שלא יושבות תחת מפלגת העבודה הנורווגית, אף על פי שתמכה באידאולוגיית העבודה ב-1930, אך דבר זה השתנה ב-2005 לאחר שהמפלגה הצטרפה לקואליציה האדומה-ירוקה שהייתה בשליטת מפלגת העבודה.
מפלגת המרכז מראה עמדה ברורה נגד חברות נורווגית באיחוד האירופי, והראתה זאת בקמפיין שלה ב-1972 וב-1994.
רובין ויבר
רובין ויבר (באנגלית: Robin Weaver; נולדה באפריל 1970) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
ויבר נולדה בטדינגטון שבמידלסקס. היא ידועה מהופעותיה בתפקיד קלרה בסרט "מזמור חג המולד של החבובות", ובתפקיד פמלה קופר בסיטקום "קרועים" של ערוץ E4, ובסרטים באורך מלא שנעשו בעקבות הסדרה "קרועים - הסרט" ו"קרועים 2". עוד הופיעה בסרטוני פרסומת אחדים בטלוויזיה.
דה נשיונל (להקה)
דה נשיונל (באנגלית: The National), היא להקת אינדי רוק אמריקאית אשר נוסדה בסינסינטי אוהיו, ארצות הברית בשנת 1999, ופועלת כיום מברוקלין, ניו יורק. שירי הלהקה, אשר תוארו כ״אפלים, מלנכוליים וקשים לפירוש״, מושרים בידי סולן הלהקה בעל קול הבריטון, מאט ברנינגר. שאר הלהקה מורכבת משני זוגות אחים: התאומים ארון (גיטרה וקלידים) וברייס (גיטרה) דסנר, והאחים סקוט (גיטרה בס) ובראיין (תופים) דבנדורף.
הלהקה הקליטה שבעה אלבומים. אלבומה Trouble Will Find Me היה מועמד לגראמי בקטגוריית "האלבום האלטרנטיבי הטוב ביותר" בשנת 2014.
הקמה והיסטוריה מוקדמת
שורשי הלהקה נעוצים בלהקה מוקדמת יותר. בשנת 1991 מאט ברניגר וסקוט דבנדורף נפגשו באוניברסיטת סינסינטי, שם יסדו עם חברים נוספים את להקת ננסי, אשר סגנונה היה גראז' רוק. הלהקה פעלה כחמש שנים, אך הוציאה רק אלבום אחד בחברת וייף רקורדס.
בראיין ברייס וארון הם חברי ילדות אשר ניגנו לאורך השנים בלהקות שונות, ובשנת 1998 צירפו אליהם את מאט וסקוט.
הלהקה נוסדה בשנת 1999. שם הלהקה "דה נשיונל" נבחר עקב פעילות חברי הלהקה בנושאים חברתיים שונים.
בדצמבר 2020 יצא לאור השיר "Coney Island" של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, בו התארחה הלהקה. השיר נכלל באלבום Evermore.
נטלי פאק
נטלי פאק (בצרפתית: Nathalie Pâque; נולדה ב-11 במאי 1977) היא זמרת בלגית שייצגה את צרפת באירוויזיון 1989.
ביוגרפיה
בשנת 1989, נבחרה פאק על ידי ערוץ France 2 לייצג את צרפת באירוויזיון עם השיר "J'ai volé la vie", ובגיל 11 בלבד, הייתה לזמרת הסולו הצעירה בהיסטוריה שהופיעה באירוויזיון. בתחרות עצמה סיימה פאק במקום השמיני.
כתוצאה מהופעתה השנויה במחלוקת באירוויזיון מפאת גילה, יחד עם גילי נתנאל בן ה-12 שייצג את ישראל באותה התחרות, הוציא איגוד השידור האירופאי כלל לפיו, על המתמודדים להיות לפחות בני שש עשרה.
בהמשך, הוציאה פאק מספר סינגלים במהלך שנות התשעים, ב-1996 יצא אלבומה "C’est vrai… je t’aime" וב-1998 יצא אלבומה השני "Chante-nous la vie".
כן השתתפה פאק במספר מחזות זמר וביניהם טיטניק ושיר אשיר בגשם.
בעשור הראשון של המאה ה-21 השתתפה במספר פרקים של תוכנית המוזיקה "Chanter la vie".
מיכאל מוראד
מיכאל מוראד (בערבית: ميخائيل مراد; 1906, בגדאד – 13 בפברואר 1986, תל אביב) היה משורר, סופר, עיתונאי ואיש אקדמיה יהודי-עיראקי, ממניחי היסוד לספרות הערבית של היהודים במאה העשרים, הן בתחום השירה הן בתחום הפרוזה.
קורות חיים
בין השנים 1941–1947 שימש מוראד כמנהל בית הספר התיכון היהודי "שמאש" בבגדאד. חלק משירתו בערבית התפרסמה בעיתונות היהודית (כגון: אל-מצבאח) ואוסף של שירי אהבה יצא לאור בשנת 1931. מיכאיל גם כתב פרוזה לטובת זכויות נשים ופלאחים, ומתח ביקורת על אמונות טפלות. לאחר עלייתו לישראל בשנת 1949, התמחה בחינוך הערבי וכתב מספר ספרי לימוד.
בהיותו בישראל, הוא השלים לימודי תואר שני באוניברסיטה העברית. בשנת 1965 סיים באוניברסיטת תל אביב את עבודת הדוקטורט, שהתבססה על חומר מן הגניזה הקהירית.
ספר שיריו הכולל התפרסם ב-1988, שנתיים אחרי מותו.
הדיוויזיה ה-20 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-20 (בגרמנית: 20. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-11 באוקטובר 1866, ובמלחמת צרפת–פרוסיה לחמה בקרבות מארס-לה-טור, אורליאן, לה מאן, ספישרה, המצור על מץ וקרב באון-לה-רולנד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-10 בפיקוד אוטו פון אמיך, אשר היה חלק מהארמייה השנייה בפיקוד קרל פון בילוב. הדיוויזיה בקרב לייז' ובקרב סן-קנטן, ולאחר מכן בקרב המארן ובקרב על האן. באפריל 1915 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה כחלק מהארמייה ה-11 במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב. בספטמבר אותה שנה הוחזרה הדיוויזיה לחזית המערבית, ולחמה כחלק מארמייה השלישית בקרב שמפאן השני. לאחר מתקפת ברוסילוב בשנת 1916 חזרה הדיוויזיה לחזית המזרחית, אך בנובמבר אותה שנה חזרה לחזית המערבית. באביב 1917 היא לחמה ב, ובקיץ חזרה למזרח ולחמה בקרב ריגה. בספטמבר חזרה לחזית המערבית, והשתתפה בקרב פשנדל ובקרב קמברה. בשנת 1918 השתתפה הדיוויזיה במתקפת האביב, ובכלל זה ב, ולאחר מכן לחמה הדיוויזיה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה. לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, ובמהלך 1919 פורקה הדיוויזיה.
בת 28
בת 28 הוא סינגל של הזמר הישראלי אליעד נחום, אשר יצא לאור ב-31 בינואר 2021, יום הולדתו ה-31 של נחום. השיר נכתב והולחן על ידי משה בן אברהם, אופק יקותיאל וסתיו שמש והופק על ידי נחום עצמו יחד עם אופק יקותיאל ומשה בן אברהם.
רקע וכתיבה
השיר הוא שירו השלישי בקריירה של נחום שלא נכתב או הולחן על ידו, לאחר "פרפרים" מתוך האלבום סימן שנכתב והולחן על ידי רועי מכלוף ו"איפה את", שנכתב והולחן על ידי מורן דוד ואבישי רם. בראיון למאקו, אמר נחום כי "מעטים השירים שאני לא כותב ומלחין, וכשהגיע אליי למייל השיר הזה ידעתי מיד שאני חייב להקליט אותו. אופק, משה וסתיו דייקו וכתבו את הלב של כל אישה בשנות ה-20 המאוחרות שלה, ותיארו במדויק את המאבקים שלה להגשמת החלומות, מציאת אהבה וזוגיות", והוסיף כי "הפעם אני אחראי על העיבוד וההפקה יחד עם אופק ומשה. לעומת שירים אחרים שלי - הפעם הלכנו על סאונד חשוף ומינימלי, הכל כדי להבליט את הסיפור ולהוציא אותו כמה שיותר החוצה".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר הוקרן בבכורה בערוצו של נחום ביוטיוב בסמוך לצאת הסינגל ובוים על ידי סאשה פרילוצקי.
לנדון רונלד
סר לנדון רונלד (נולד כלנדון רונלד ראסל) (באנגלית: Landon Ronald 7 ביוני 1873 - 14 באוגוסט 1938) היה מנצח, מלחין, פסנתרן, מורה לזמרה ומנהלן יהודי-אנגלי. רונלד היה בנו של הנרי ראסל, מלחין נודע של שירים פופולריים, ואחיו למחצה של האמרגן הנרי ראסל, מייסד להקת האופרה של בוסטון.
קורות חיים
לנדון ראסל נולד בלונדון. בשנים 1884 עד 1890 למד בקולג' המלכותי למוזיקה ואחר עבד בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן והיה למנצח הלהקה הנודדת של אוגוסטוס האריס. ב-1894 סייר בארצות הברית כמלווה לנלי מלבה. משנת 1900 עבד בחברת ההקלטות "הגרמופון ומכונת הכתיבה בע"מ", קודמתה של חברת קול אדוניו HMV), תחילה כפסנתרן לליווי הקלטות מוקדמות של זמרים ידועי שם כמו צ'ארלס סאנטלי ואדלינה פאטי.
לזכותו של רונלד רשומה ההקלטה הראשונה מאז ומעולם של יצירת סולו לפסנתר: עיבוד של "ליבסטוד" מתוך טריסטן ואיזולדה של וגנר, שנעשתה בשנת 1900 על תקליט ברלינר של שבעה אינץ'.
משנת 1908 כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית החדשה (שנודעה כתזמורת רויאל אלברט הול בין השנים 1915 ל-1928). עם תזמורת זאת החל לערוך הקלטות בשנת 1909. כמו כן עבד עם התזמורת הסקוטית (בהמשך התזמורת הסקוטית הלאומית ובברמינגהאם, שם נודע (לדברי מבקר המוזיקה המקומי סידני גרו) בבניית תוכניות עתירות דמיון.
כמנצח יצאו לרונלד מוניטין בעיקר כמלווה קונצ'רטו; המבקר רוברט אלקין חלק לו שבח יוצא דופן כשתיאר את ארתור ניקיש כ"מלווה המעולה ביותר עד לנדן רונלד". שמו של רונלד נקשר גם עם המוזיקה של אדוארד אלגר, אך כיוון ששניהם עבדו עם אותה חברת הקלטות, הקליט רונלד רק יצירה אחת של אלגר, "מארש ההכתרה", ב-7 במרץ 1935 שנה לאחר מות אלגר. עם זאת, הוא היה הפסנתרן בביצוע הבכורה של הסונאטה לכינור ופסנתר במי מינור של אלגר בשנת 1919, עם הכנר ויליאם הנרי ריד.
רונלד קיבל תואר אבירות בשנת 1922. באותה שנה התפרסמו זיכרונותיו, "וריאציות על נושא אישי".
אמורי וסילי
אמורי וסילי (בצרפתית: Amaury Vassili; נולד ב-8 ביוני 1989) הוא זמר צרפתי. ייצג את צרפת באירוויזיון 2011.
ביוגרפיה
וסילי נולד ברואן. מגיל צעיר החל לשיר ולמד בבית ספר למוזיקה.
ב-2003 זכה בתחרות שירה כאשר שר את השיר "אמסטרדם" של ז'אק ברל. לאחר מכן השתתף בתחרות נוספת כששר את השיר "Les Lacs du Connemara" של מישל סרדו.
ב-2009 יצא אלבומו "Vincerò", אשר מכר יותר מ-250,000 עותקים וזכה להצלחה מעבר לגבולות צרפת. ב-2010 יצא אלבומו השני "Canterò".
ב-2011 נבחר על ידי הטלוויזיה הצרפתית לייצג את צרפת באירוויזיון באותה שנה. השיר שנבחר שיבצע בתחרות הוא "Sognu" ("אני חולם"), בשפה הקורסיקאית. באירוויזיון דורג במקום ה-15 עם 82 נקודות.
ב-2011 הופיע וסילי בפרק של התוכנית הצרפתית "המבצר".
צבי מויססקו
צביקה (צבי) מויססקו (13 בספטמבר 1939 – 4 בינואר 2013) היה כדורגלן ומאמן ישראלי, ששיחק במכבי נתניה ונבחרת ישראל בעמדת המגן. יקיר העיר נתניה לשנת 2010 (תש"ע).
ביוגרפיה
מויססקו נולד ב-1939 ברומניה. בשנת 1948 עלה יחד עם אחיו הגדול וללא הוריו לישראל, ונשלח למחנות המעצר בקפריסין עד ששב לישראל לאחר כשמונה חודשים. ב-1957 הצטרף לקבוצת הנוער של מכבי נתניה, ובאותה עונה עבר לקבוצה הבוגרת של המועדון. ב-1960 היה למוזמן הראשון ממכבי נתניה לנבחרת ישראל, אך בסוף שנה זו נפצע קשה ברגלו ונעדר מספר חודשים. בהמשך שיחק לפרקים במכבי נתניה אך לא הצליח לשחזר את יכולתו בעקבות אותה הפציעה, וב-1964 פרש ממשחק.
למויססקו 8 הופעות במדי נבחרת ישראל. הופעתו הראשונה הייתה ב-3 באפריל 1960 במוקדמות אולימפיאדת רומא נגד נבחרת יוון, והוא היה שותף בשלושה משחקים במסגרת גביע אסיה 1960.
לאחר פרישתו עבר לקריירת אימון של נערים ונוער במכבי נתניה ובית"ר טוברוק.
בשנת 2010 הוענק למויססקו עיטור יקיר העיר נתניה לשנת תש"ע, ועל שמו רחוב בשכונת פולג בעיר.
סוכן חשאי 117
סוכן חשאי 117 (OSS 117, ראשי התיבות באנגלית מתייחסים לארגון שקדם ל-CIA, המשרד לשירותים אסטרטגיים, OSS) הוא שם הצופן של הובר בוניסייה דה לה באת', הדמות הראשית בסדרת ספרים מאת ז'אן ברוס המגוללת את קורותיו של סוכן חשאי אמריקאי ממוצא צרפתי.
הסרטים האחרונים בסדרה ("סוכן חשאי 117: קהיר, קן המרגלים" ו"סוכן חשאי 117: אבוד בריו", שהופץ בישראל בשם המרגל האבוד בריו דה ז'ניירו) הוקרנו בעשור הראשון של המאה-21 ובהן כיכב ז'אן דוז'ארדן בתפקיד הראשי, כאשר בגרסת הסרטים הללו הסוכן משרת בסוכנות SDECE, ששימשה כסוכנות הביון הצרפתית בשנים 1944–1992. הסרטים בוימו על ידי מישל הזנוויציוס.
סדרת הספרים
ז'אן ברוס פרסם בסך הכל 91 רומנים משנת 1949 ועד למותו מתאונת דרכים ב-1963.
החל מאותה עת ועד 1985 כתבה רעייתו ג'וזט את המשך הספרים והיא כתבה 143 ספרים תחת שם העט "ג'. ברוס".
מ-1987 פורסמו 23 ספרים נוספים פרי עטם של בתה, מרטין ובעלה פרנסואה. הספר האחרון בסדרה פורסם ב-1992.
סדרת הסרטים
הסרט הראשון "סוכן 117 לא מת" נעשה בשנת 1957 ובמהלך שנות ה-60 וה-70 הופקו סרטים נוספים.
בשנת 2006 הופק סרט הפרודיה "סוכן חשאי 117: קהיר, רשת מרגלים" בכיכובו של ז'אן דוז'ארדן וב-2009 הופק סרט ההמשך בכיכובו, "המרגל האבוד בריו דה ז'ניירו". סרט המשך שלישי בשם "סוכן חשאי 117: התראה אדומה באפריקה השחורה" צפוי לצאת במהלך 2021.
קרלוס קואבס
ביוגרפיה
קרלוס קואבס סיסו נולד ב-27 בדצמבר 1995 במונטהקדה אי רייחאס (ברצלונה) בקטלוניה, ספרד. הוא החל להופיע בפרסומות כשהיה בן חמש. בשנת 2002 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט "La mujer de hielo", בבימויה של לידיה צימרמן. מאז 2004, הוא עובד כשחקן ומדבב בקמפיינים פרסומיים בטלוויזיה וברדיו וכן בסרטים. הוא החל לשחק בטלוויזיה בפרק של "Trilita", ששודרה בערוץ TV3.
בשנת 2005, בהיותו בן תשע, הוא נודע לציבור הקטלוני הודות לתפקידו בסדרה "Ventdelplà", ששודרה בערוץ הספרדי TV3, שם הופיע עד לסיום הסדרה ב-2010.
קריירה
בשנת 2009, הוא עשה את הגיחה הראשונה שלו בקולנוע, כשגילם את דני בסרט הקולנוע הספרדי "Cruzando el Limite". בשנת 2011 שיחק בתיאטרון במחזה "מאדאם מלוויל" מאת ריצ'רד נלסון. בשנת 2012, שיחק בעונה הראשונה של סדרת המסתורין בהפקת ערוץ אנטנה 3, "Luna, el misterio de Calenda", שם גילם את תומאס. בסוף אותה שנה הוא חזר לבמה, ושיחק בתיאטרון הלאומי של קטלוניה כדי לככב לצד אלברט אספינוזה, בהצגה "Els nostres tigres beuen llet".
בין 8 במאי ל-22 ביוני 2013, הוא עבד שוב עם אמה וילאראסאו, מרים איסלה, אנה מולנר, ג'ורדי בנקולוצ'ה, פפ פלאנס, פפה לופז וג'ואן קאררס, בהצגה "ברצלונה" בבימויו של פר ריירה, העוסקת במלחמת האזרחים בספרד. ב-2015, הוא הופיע בסרט הקולנוע הספרדי "It's Now Or Never", בבימויה של מריה ריפול ובכיכובם של דני רווירה ומריה ואלוורדה. באותה שנה הוא הצטרף לצוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה "Merlí", שם גילם את פול רוביו, הנרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטה. הסדרה מתארת את קורותיו באוניברסיטה.
בשנת 2016, הוא הופיע בתפקיד משנה בסדרה "El Ministerio del Tiempo" שם גילם יוטיובר. במאי 2016, הוא גילם את רומיאו במחזה "רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר בתיאטרון. בספטמבר של אותה שנה הוא שיחק שוב את פול רוביו בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "מרלי". באוקטובר 2016, הוא הצטרף לצוות השחקנים של העונה השמונה עשרה של הסדרה "Cuéntame cómo pasó", שם הוא גילם את מרקוס.
בשנת 2020 גילם קואבס את אלונסו אלדמה בסדרת הטלוויזיה בהפקת נטפליקס בשלושה חלקים "מישהו חייב למות", שנוצרה על ידי מנולו קארו.
בשנת 2021, הוא שיחק את התפקיד של סלאי בדרמה ההיסטורית לאונרדו. זוהי השתתפותו הראשונה בסדרה דוברת אנגלית.
בשנת 2021, אושר כי הוא יהיה חלק מהקאסט של סדרת הטלוויזיה הספרדית "Boundless", שמספרת את סיפורה של משלחת חוקרי הארצות חואן סבסטיאן אלקנו ופרדיננד מגלן. באותה שנה לוהק לתפקיד בסרט הקולנוע "The Man from Rome", לצד ריצ'רד ארמיטאג'.
בחזרה ליער מאה העצים
בחזרה ליער מאה העצים (באנגלית: Return to the Hundred Acre Wood) היא נובלה בריטית-אמריקאית לילדים משנת 2009, אשר נכתבה על ידי דייוויד בנדיקטוס ואוירה על ידי מרק בורג'ס. הנובלה משמשת כהמשך רשמי לספרי "פו הדב" שכתב אלן אלכסנדר מילן ואייר ארנסט שפארד, כאשר הספר האחרון שיצא בסדרה לפניה הוא "הבית בקרן פו" משנת 1928. הנובלה מחולקת לעשרה פרקים, כאשר מופיעה בה דמות חדשה, לוטי הלוטרה.
הנובלה יצאה לאור לראשונה ב-5 באוקטובר 2009, כאשר היא יצאה בבריטניה על ידי Egmont Publishing ובארצות הברית על ידי Dutton Children's Books בשפה האנגלית. הנובלה תורגמה לשפות נוספות ויצאה לאור בעוד מדינות, ביניהן ישראל, בה היא יצאה לאור בתרגום עברי באמצע אוקטובר 2009 בהוצאת ידיעות ספרים, כאשר תרגומה נעשה על ידי עטרה אופק ועריכתה נעשתה על ידי נטע גורביץ'.
בשנת 2016 יצא המשך נוסף לסדרת הספרים בשם "פו הדב הכי טוב בעולם".
עלילה
פרק הפתיחה של הנובלה מתחיל כך: פּוּ וַחֲזַרְזִיר, כְּרִיסְטוֹפֶר רוֹבִּין וְאִיָּה נִרְאוּ לָאַחֲרוֹנָה בַּיַּעַר – הוֹ, הַאֻמְנָם עָבְרוּ שְׁמוֹנִים שָׁנָה מֵאָז? אֲבָל לַחֲלוֹמוֹת יֵשׁ הִגָּיוֹן מִשֶּׁלָּהֶם, וְנִדְמֶה כְּאִלּוּ שְׁמוֹנִים הַשָּׁנִים הָאֵלֶּה חָלְפוּ בִּן-יוֹם. פּוּ, שֶׁמֵּצִיץ מֵעֵבֶר לִכְתֵפִי, אוֹמֵר: "שְׁמוֹנִים זֶה בֶּאֱמֶת מִסְפָּר מֻצְלָח, אֲבָל בְּעֶצֶם זֶה יָכוֹל לִהְיוֹת שְׁמוֹנִים שָׁבוּעוֹת אוֹ יָמִים אוֹ רְגָעִים, וְלֹא שָׁנִים." וַאֲנִי אוֹמֵר: "בּוֹאוּ נִקְרָא לָזֶה שְׁמוֹנִים שְׁנִיּוֹת, וְאָז זֶה יִהְיֶה כְּאִלּוּ לֹא עָבַר מֵאָז שׁוּם זְמַן בִּכְלָל." הנובלה כוללת עשרה פרקים, כאשר בכל פרק מתוארת הרפתקה חדשה שמתרחשת ביער מאה העצים על ידי כריסטופר רובין, פו הדב, ינשוף, איה, חזרזיר, רו, קנגה, ארנב, טיגר ולוטי הלוטרה. האחרונה היא דמות חדשה בסדרת הספרים, כאשר היא מופיעה לראשונה בפרק הרביעי. לוטי היא לוטרה נועזת, אשר טובה בקריקט ומתעקשת על כללי התנהגות נאותים.
פיתוח והוצאה לאור
באמצע שנות ה-90, לאחר שהשלים עיבודי אודיו לספרי "פו הדב" שכתב אלן אלכסנדר מילן ואייר ארנסט שפארד, כתב דייוויד בנדיקטוס שני סיפורים קצרים בהשראת הספרים והגיש אותם לחבר הנאמנים של קרן נכסי פו הדב. הנאמנים השיבו שהם לא יכולים לפרסם את הסיפורים כי חברת וולט דיסני מחזיקה בזכויות על הסיפורים באמצעות זיכיון המדיה שלה "פו הדב". אולם, עשר שנים לאחר מכן, הנאמנים פנו לבנדיקטוס שהסבירו כי זכויות לכתיבת ספרי המשך חזרו אליהם, וביקשו ממנו לבצע שינויים באחד הסיפורים הקצרים ולהגיש עוד כמה. בסופו של דבר, הסיפורים הקצרים כונסו לנובלה בשם "בחזרה ליער מאה העצים", אשר אוירה על ידי מרק בורג'ס.
בנדיקטוס ובורג'ס עשו את המיטב על מנת שהנובלה תהיה דומה לספרים המקוריים. בנדיקטוס אמר "מקווה שהספר החדש ישלים וישמר את הרעיון של מילן לפיו לא משנה מה - תמיד יהיו בעולם הזה ילד ודב שימשיכו לשחק". בורג'ס שיתף שהוא ניגש "לפרויקט בחשש גדול" בטענה שפחד שהאיורים לא יהיו דומים למקור. כמו כן, חבר הנאמנים של קרן נכסי פו הדב אמרו "מזה שנים ארוכות אנו מחכים להזדמנות נאותה שתאפשר להציע לעולם ספר המשך, שיעשה צדק עם סיפורי 'פו הדוב' המקוריים. אנו מאמינים כי דייוויד בנדיקטוס ומרק בורג'ס הצליחו לתפוס את רוחה ואיכותה של היצירה המקורית".
הנובלה יצאה לאור לראשונה באנגלית ב-5 באוקטובר 2009, כאשר היא יצאה בבריטניה על ידי Egmont Publishing ובארצות הברית על ידי Dutton Children's Books. בהמשך היא תורגמה לשפות נוספות ויצאה לאור במדינות נוספות, ביניהן איטליה באיטלקית בתרגום גויה ריסארי. בישראל הנובלה יצאה לאור בתרגום עברי באמצע אוקטובר 2009 בהוצאת ידיעות ספרים, כאשר תרגומה נעשה על ידי עטרה אופק ועריכתה נעשתה על ידי נטע גורביץ'. דב איכנולד, מנכ"ל ידיעות ספרים, מסר "זהו כבוד עצום עבורנו להוציא את ספר הילדים הנפלא הזה, שבאורח פלא משמר את הקסם, החן, התמימות והחוכמה של המקור".
החל מהפרק הרביעי של הנובלה מופיעה בה דמות חדשה, לוטי הלוטרה. בנדיקטוס סיפר עליה שהיא מציגה ערכים של ידידות והרפתקה כמו בספרים המקוריים, ובכך היא הופכת לחברה נוספת לפו הדב וחבריו.
ביקורות
יהודה אטלס כתב על הנובלה באתר "הארץ" שהיא ארכנית ומשעממת; הוא מסביר "קורים דברים, אבל הם לא מעניינים במיוחד". עוד הוא מוסיף "מתנהלות שיחות ארוכות למדי [בנובלה], שבחלקן לא משרתות את העלילה והן מעין מילוי חביב". באתר "ynet" כתבה רינת פרימו "[הספר] יוצר עירבוביה רגשית מרתקת אצל הקוראת שקשורה בעבותות לפו הדב. מכיוון שרובם המוחלט של הספרים משאירים אותנו אדישים לגמרי, אני מעדיפה ערבוביה רגשית על שעמום מוחלט".
אצטדיון גיירמו פלסס אלסיד
אצטדיון גיירמו פלסס אלסיד (בספרדית: Estadio Guillermo Plazas Alcid) הוא אצטדיון כדורגל בעיר נייבה שבקולומביה, אשר מכיל כ-25,000 מקומות. האצטדיון משמש בתור מגרשה הביתי של הקבוצה אתלטיקו וילה.
תאונות במהלך השיפוץ
בתחילת 2015 הוחלט שהאצטדיון יעבור שיפוץ נוסף, אך במהלך השיפוץ התרחשו 3 תאונות: ב-14 באפריל 2015 קרס אחד הקירות ששופצו באצטדיון ופצע שישה עובדים, ב-12 בספטמבר 2015 קרס היציע העליון אך באירוע זה לא היו נפגעים וב-19 באוגוסט 2016 היציע העליון שהיה בבנייה קרס והשאיר אחריו ארבעה הרוגים ו-10 פצועים. מאותו יום העבודות הופסקו ורק כעבור שנה וחצי חזרה הקבוצה לשחק באצטדיון ששופץ.
שיגעון ההמון
שיגעון ההמון: איך שיח הזהויות הורס את החברה, הוא ספר משנת 2019 מאת העיתונאי והפרשן הפוליטי דאגלס מארי. הספר הוא רב מכר וזכה לביקורות מקוטבות.
הספר עוסק בתקינות פוליטית ובביקורת הפרוגרסיביות.
הספר תורגם לעברית על ידי אילן חזות ויצא לאור בהוצאת שיבולת ב-2021.
תזה
הספר בוחן סוגיות של נטייה מינית, פמיניזם, גזע וטרנסיות. הוא מתאר מלחמות תרבות חדשות המתרחשות במקומות עבודה, באוניברסיטאות, בבתי ספר ובבתים בשם צדק חברתי, פוליטיקת זהויות ואינטרסקציונליות. הספר מחולק לארבעה חלקים עיקריים המתיישרים עם קבוצות זהות שונות: "הומוסקסואלים", "נשים", "גזע" ו"טרנס", מארי טוען שהיחס המודרני לכל אחד מהם עוות על ידי תחושת התקרבנות שלילית, ומהשפעה של תקינות פוליטית.
הומוסקסואליות - מארי מבחין בין הכרה בה כעניין מולד ("חומרה" במושגיו) לעומת עניין נרכש (תוכנה), הכרה שעזרה למאבק ההומוסקסואלים לשוויון. מארי מונה קונפליקטים בתוך קהילת הלהט"ב. לדבריו, להומואים וללסביות אין תחומי עניין משותפים, שניהם מגלים ספקנות לגבי הביסקסואלים, וגם בקרב ההומואים עצמם יש הבחנה בין השואפים לחיי משפחה, לבין קווירים הרוצים לקיים אורח חיים אלטרנטיבי. מארי מתנגד לטיפולי המרה בכפייה, ולצד זאת מבקר את הביקורת החברתית על המעוניינים לעבור טיפולי המרה מרצון, עקב נטייתם המינית, בטענה שהדבר לא שונה מהתקשורת המעודדת יציאה מהארון.
נשים - בפרק השני של הספר מארי תוהה למה בדיוק כשמעמד האישה בשיאו, השיח הפמיניסטי של "הסגברה" "פטריארכיה" עובר מהשוליים למיינסטרים, עוד הוא תוהה למה אישה רשאית להיות "סקסית" ולמחוץ גבר שהעיז לגעת בה, בנוסף הוא לועג לטענות שנאמרו לאחר המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 שהמשבר נוצר מעודף גבריות.
גזע - בפרק זה מבקר את הגזענות ההפוכה - גזענות כלפי לבנים, הצדטקויות של לבנים והתנצלויות מיותרות, כדוגמה לדבריו הוא מביא את פיטוריו של המרצה הפופולרי ברט ויינסטיין לאחר שסירב להשתתף במיזם "יום ללא לבנים" במכללת אוורגרין, כמו כן הוא מבקר את תחום הלימודים החדש "לימודים לבנים" העוסק בעליונות לבנה.
טרנס - מארי מתאר מעברים בין מגדריים המעוררים ביקורת, דוגמת גברים-לשעבר המתחרים בענפי ספורט לצד נשים ונהנים מיתרונם הפיזי הגברי, או גבר-לשעבר העובד כמייעץ לקורבנות תקיפה מינית. כמו כן, הוא מביא עדויות של גברים שקיבלו טיפולים בהורמונים נשיים לפני הניתוח שהעידו על עצמם למשל, שההורמונים גרמו לשינוי בטעם המוזיקלי והקולנועי שלהם ושהם בכו יותר, דברים שאילו היו נאמרים על ידי גבר סטרייט שאינו לוקח הורמונים, היו נתפסים כסקסיסטיים, בנוסף הוא מבקר את החדירה של טרנסים לתחומי ספורט נשיים מה שגורם להם לנצח בקלות.
הספר מצביע על מה שמארי רואה כשינוי תרבותי, הרחק מדרכים מבוססות של דת ואידאולוגיה פוליטית, אל עבר חברה שבה צורות שונות של קורבניות יכולות לספק סמנים של מעמד חברתי. לדבריו פוליטיקת הזהויות היא גלגול של המרקסיזם, שבמקום לעסוק במאבק המעמדות, היא פונה לעסוק בגזע, מין ומגדר.
המחבר מבקר את עבודתו של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו על מה שהוא רואה כצמצום החברה למערכת של יחסי כוח.
קבלה וביקורת
מנגד, ויליאם דייוויס בגרדיאן מתח ביקורת רבה על הספר, ותיאר אותו כ"פנטזיות מוזרות של פרובוקטור ימני, עיוור לדיכוי". דייוויס היה סקפטי במיוחד לגבי תפיסתו של מאריי לפיה מדעי החברה, המאופייניים על ידי הוגים כמו מישל פוקו וג'ודית באטלר, הפכו לנשלטים על ידי השפעות מרקסיסטיות, וציין את האירוניה שמאריי דוגל בערכים ליברליים תוך שבחים לראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן. טרי איגלטון ב The Times Literary Supplement, היה ביקורתי אף הוא, והשווה את הפולמוס של הספר ל"היסטוריה של שמרנות שרואה אותו כמעט לחלוטין מבעד לעדשותיהם של אנשי המעמד הגבוה".
מייקל לאבר ב-Society מאפיין את הספר כאוסף של תלונות של הוגים ליברליים של הדור מבוגר נגד הדור חדש המחליף אותם, בתהליך שלאבר רואה כטבעי.
משה אלחנתי במאמר ביקורת בהארץ ביקר את הספר בחריפות ואמר, "הספר הוא מאמץ תעמולתי שיטתי המוּנע מרומנטיציזם לאומני מסורתי, מחרדת־המון לטנטית ומקורטוב של קסנופוביה, שהיו מוטמעים מאז ומעולם בסגמנטים מנוונים של האליטה האנגלית; אותה אליטה שמארי, בוגר אוקספורד והומוסקסואל מוצהר, חובב כנסיות עתיקות וחבר מערכת ה"ספקטייטור" הקונסרבטיבי, משתייך אליה בכל נימי נפשו ובכל רמ"ח איבריו".
ג'יימס פארמר
ג'יימס לאונרד פארמר ג'וניור (באנגלית: James Leonard Farmer Jr; 12 בינואר 1920 – 9 ביולי 1999) היה פעיל אמריקאי לזכויות האזרח ומנהיג בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, שדחף להתנגדות בלתי אלימה על מנת להפסיק את ההפרדה הגזעית בארצות הברית. פארמר שירת לצד מרטין לותר קינג, והיה אחד מששת הגדולים. הוא היה היוזם והמארגן של נסיעת החופש הראשונה בשנת 1961.
ביוגרפיה
ג'יימס לאונרד פארמר ג'וניור נולד במרשל, טקסס, לג'יימס ל. פארמר האב ופרל יוסטון, ששניהם היו אנשי חינוך. אביו היה פרופסור במכללת וויילי, מכללה שחורה מבחינה היסטורית, וכומר מתודיסטי עם דוקטורט בתאולוגיה מאוניברסיטת בוסטון. אמו, עקרת בית, הייתה בוגרת מכון בת'ון-קוקמן בפלורידה ומורה לשעבר.
כאשר פארמר היה ילד צעיר, בערך שלוש או ארבע, הוא רצה לקנות קולה כשהיה בעיר עם אמו. אמו אמרה לו בתוקף שזה בלתי אפשרי כרגע ושהוא צריך לחכות עם זה עד שהם יחזרו הביתה. פארמר רצה להשיג אחד כזה ואז בקנאה התבונן בילד צעיר אחר שנכנס פנימה לקנות קולה. אמו אמרה לו שהילד האחר יכול לקנות את הקולה בחנות ההיא מכיוון שהוא לבן עור, אבל פארמר היה אדם בעל צבע כהה ולא הותר לו לרכוש בחנות זו. הרגע המכונן, חסר הצדק, היה החוויה הראשונה, אך לא האחרונה, שאותה זכר פארמר בהפרדה הגזעית. פארמר היה ילד מוכשר להפליא, וכבר בגיל 14 נרשם והתקבל למכללת וויילי, מכללה שחורה היסטורית בה אביו לימד. מלווין ב. טולסון, פרופסור לאנגלית, נעשה לחונך שלו.
פארמר השלים תואר ראשון במדע במכללת וויילי בשנת 1938, ותואר ראשון באלוהות מבית הספר לדת באוניברסיטת הווארד בשנת 1941. בהשראת הווארד תורמן, פרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת הווארד, פארמר החל להתעניין בגנדי ובפציפיזם. מרטין לותר קינג ג'וניור חקר זאת מאוחר יותר ואימץ רבים מעקרונותיו גם הוא. פארמר החל לחשוב כיצד להפסיק את העיסוק בגזענות בארצות הברית תוך כדי עבודתו במפלגת הפיוס, אליה הצטרף לאחר סיום הלימודים.
בשנת 1945, נישא פארמר לוויני כריסטי, כריסטי נכנסה להריון זמן קצר לאחר נישואיהם ואז מצאה פתק שקיבל מאישה אחרת באחד מכיסי מעילו של פארמר, מקרה זה גרם לה להפיל את עוברה, ולגירושיהם זמן קצר לאחר מכן.
כעבור כמה שנים התחתן פארמר עם לולה א. פטרסון. היא אובחנה כחולה בלימפומת הודג'קין, כך שנאמר לשניים שלא יוכלו להביא ילדים לעולם, כיוון שבאותה תקופה הריון עלול היה להחמיר את המחלה. שנים אחר כך, חיפש הזוג לשמוע חוות דעת נוספת אשר נתנה לשניים תקווה. באותה תקופה שוכנעה לולה לנסות להביא ילדים לעולם. בתחילה, עברה הפלה, אך אז ילדה בהצלחה בת, תמי לין פארמר, ילידת 14 בפברואר 1959. ובת שנייה, אביי פארמר, נולדה בשנת 1962.
Answerphone
Answerphone הוא סינגל של צמד המפיקים המוזיקליים הקנדי, בנקס & רנקס, והזמרת הבריטית, אלה אייר, בהשתתפות הראפר האנגלי יאנג ביין. השיר יצא, על ידי חברת התקליטים פרלופון, ב-16 במרץ 2018.
ג'יימס פארמר
ייסוד CORE
בריאיון לרוברט פן וורן בשנת 1964, תיאר פארמר את עקרונות היסוד של CORE כדלקמן:
Answerphone
נכון לנובמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-130 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ג'יימס פארמר
ייסוד CORE
ג'ק ספראט היה סועד משיקגו שלא נתן שירות למי שאינו לבן, CORE, בהמלצתו ותמיכתו של פארמר, החליטו לבצע ישיבה רחבה במסעדתו בה יתפסו את כל המושבים הזמינים במסעדה ובכך למנוע ממנו להתפרנס. עשרים ושמונה חברים מהארגון נכנסו בקבוצות למסעדתו של ספראט, עם לפחות אדם שחור אחד בכל קבוצה, איש לא יאכל עד אשר יוגש אוכל גם ללקוחות השחורים. הלקוחות האחרים, שכבר היו במסעדה, עשו את אותו הדבר והששתתפו גם הם במחאה. מנהל המקום אמר להם כי ישמשו את הלקוחות השחורים, אם כי במרתף, אך הקבוצה סירבה ודרשו שיקבלו שירות במסעדה כמו כולם. לאחר מכן, הוצע לשחורים לשבת בפינה האחורית ולקבל שם שירות, גם את ההצעה הזאת דחתה הקבוצה. לבסוף, התקשר ספראט למשטרה. עם כניסת המשטרה, סירבה המשטרה לפנות את קבוצת CORE החוצה. לבסוף, נכנע בעל המסעדה ונתן שירות לשחורים כמו כולם.
Answerphone
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיא יצא לראשונה בערוץ היוטיוב של הצמד ב-16 במרץ 2018. נכון לנובמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-21 מיליון פעמים.
ג'יימס פארמר
נסיעות החופש
בשנת 1961 נבחר פארמר, שעבד ב-NAACP, למנהל הלאומי של CORE.
אף על פי שבית המשפט העליון של ארצות הברית קבע, כי נסיעות באוטובוסים בין עירוניים בהפרדה אינם חוקיים, הדבר לא יושם ובמרבית המקומות עדיין ביצעו הפרדה. גורדון קארי הציע את הרעיון של נסיעות החופש, ופארמר אהב את הרעיון. נסיעת החופש הראשונה יצאה מוושינגטון הבירה ב-4 במאי 1961, ויועדה להגיע לניו אורלינס ב-17 במאי.
במהלך נסיעות החופש נסעו פעילים ברחבי הדרום כדי לבצע אינטגרציה במקומות ישיבה באוטובוס ולבטל הפרדות בתחנות אוטובוסים, כולל בשירותים ובברזיות. דבר זה התברר כמשימה מסוכנת. לפני שהקבוצה הגיעה לאלבמה, החלק המסוכן ביותר במחאה, נאלץ פארמר לחזור לביתו עקב מות אביו. באלבמה, הוכו הנוסעים, 22 נפצעו, מתוכם חמישה אושפזו. התקיפות ההמוניות עצרו באופן זמני את נסיעות החופש. אוטובוס אחד, באניסטון אלבמה, הוצת, והנוסעים נאלצו לברוח כדי להציל את חייהם.
דיאן נאש וחברים אחרים בתנועת הסטודנטים בנאשוויל וב-SNCC, גייסו במהירות סטודנטים כדי להפעיל מחדש את נסיעות החופש במקום בו הפסיקה הראשונה. פארמר הצטרף לקבוצה במונטגומרי באלבמה. נסיעה זו הסתיימה באלימות קשה כלפי המוחים, תוך פציעה קשה של צלם שתיעד את האירוע. התגובות האלימות והאירועים משכו את תשומת לבה של התקשורת הארצית.
ב-24 במאי 1961, נוסעי החופש חידשו את הנסיעות שלהם והגיעו לג'קסון מיסיסיפי. הם נעצרו במקום בגין "הפרת שלום הציבור" עקב שימוש במתקנים "ללבנים בלבד". ארגונים שונים ארגנו נסיעות חופש נוספות אל הדרום. בהגיעם לג'קסון הם נעצרו. עד סוף הקיץ, נכלאו במיסיסיפי יותר מ-300 נוסעי חופש. רוס בארנט, שהיה אז, מושל מדינת מיסיסיפי תמך במעצרים, וטען כי: "הכושי הוא שונה מאחר שאלוהים ברא אותו שונה כדי להעניש אותו".
נוסעי "נסיעות החופש" זכו ליחס נוקשה, שוכנו בתאים קטנים ומלוכלכים והוכו מדי פעם. בג'קסון, מספר אסירים גברים אולצו לבצע עבודות קשות בחום כבד. אחרים הועברו למתקני כליאה בתנאים קשים. לעיתים הגברים נתלו מקירות על ידי שלשלאות. בדרך כלל החלונות בתאים היו סגורים בימי חום, דבר שהקשה על הנשימה.
הנוסעים העצורים והשפוטים הכריזו על מדיניות "Jail No Bail" - הם סירבו לשלם קנסות ערבות, על מעצרים משפטים והרשעות שנגדו את החוקה, ובכך שמרו את הנושא בדיון הציבורי ובתקשורת. כל עציר נשאר בכלא במשך 39 יום, הזמן המקסימלי שבו הם יכלו להישאר בלי לאבד את זכותם לערער על מעצר, משפט והרשעה בניגוד לחוקה. לאחר תקופה זו הם הגישו ערעור ושילמו ערבות.
בשנה שלאחר מכן עבדו קבוצות זכויות אזרחיות, בתוספת מאות סטודנטים מהקולג' מהצפון, עם פעילים מקומיים במיסיסיפי. שלושה מהם, ג'יימס צ'ייני, אנדרו גודמן ומייקל שוורנר, שאת כולם פארמר גייס עבור CORE, נעלמו במהלך חופשת קיץ במיסיסיפי. מחקירת ה-FBI, בסיוע במשטרה המקומית, גילו את גופותיהם קבורות באדמה. רציחות אלו העניקו השראה לסרט העלילתי משנת 1988, מיסיסיפי בוערת. שנים לאחר מכן, תוך שהוא נזכר באירוע, אמר פארמר, "כל מי שאומר שהוא לא פחד במהלך המאבק של התנועה לזכויות האזרח הוא שקרן או חסר דמיון. אני חושב שכולנו פחדנו. כל הזמן פחדתי. זה לא שהידיים שלי רעגו, אבל בפנים רעדתי."
המשך קריירה
כמנהל חברת CORE, פארמר נחשב לאחד מ"ששת הגדולים" של התנועה לזכויות האזרח שסייע בארגון המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות בשנת 1963. פארמר התפטר כמנהל החברה בשנת 1966. בשלב זה, החליט הקונגרס להעביר את חוק זכויות אזרח ב-1964, ואת חוק זכויות הצבעה ב-1965.
בשנת 1968, פארמר התמודד בבחירות לקונגרס של ארצות הברית כחבר מהמפלגה הליברלית, תוך שהוא נתמך כל ידי המפלגה הרפובליקנית, אבל הפסיד לשירלי צ'יזהולם.
בשנת 1969 הציע הנשיא הפובליקני החדש, ריצ'רד ניקסון לפארמר את תפקיד עוזר מחלקת בריאות חינוך ורווחה (כיום: מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית)בשנה שלאחר מכן, מתוסכל מהביורוקרטיה בוושינגטון, התפטר פארמר מהתפקיד.
פארמר פרש מפוליטיקה בשנת 1971 אך נותר פעיל, מרצה מכהן ופעיל בוועדות שונות. בשנת 1975 הקים את הקרן לחברה פתוחה. החזון שלה היא אומה בה אנשים חיים בקהילות משולבות יציבות, שבה כוח פוליטי ואזרחי משותף לאנשים מגזעים ואתניים שונים. הוא ניהל את הארגון עד 1999.
בשנת 1985, פרסם את האוטוביוגרפיה שלו "Lay Bare the Heart", בנוסף לספר שכתב בשנת 1965, "Freedom-When". בשנת 1984 החל פארמר ללמד במכללת מרי וושינגטון (כיום אוניברסיטת מרי וושינגטון) בפרדריקסבורג, וירג'יניה.
פארמר פרש מתפקידו בהוראה בשנת 1998. הוא נפטר ב-9 ביולי 1999, מסיבוכים של סוכרת בפרדריקסבורג, וירג'יניה, בגיל 79.
תיאוריו של מוחמד
על פי ת'ומס ווקר ארנולד, היסטוריון לאמנות מוסלמית, "האסלאם מעולם לא השתמש באמנות הציור על מנת לקרב אנשים לדת, כפי שנעשה בבודהיזם ובנצרות. מסגדים מעולם לא עוטרו בתמונות דתיות, וגם לא נעשה שימוש באמנות גרפית ככלי לחינוכם של המאמינים או לחיזוק אמונתם. בהשוואת לנצרות, מעולם לא הייתה קיימת מסורת של ציורים דתיים באסלאם. אין התפתחות אמנותית, אין אסכולות של ציירים או של נושאים דתיים, ובעיקר אין שום הנחיה או עידוד מצד מנהיגי הדת, בניגוד לנעשה בכנסייה הנוצרית."
דיוקנו של מוחמד תואר פעמים רבות לפני המאה ה-16. תיאורים חזותיים מאותה תקופה מראים את מוחמד עם פניו רעולות, או מייצגים אותו באופן סמלי כלהבה. מדי פעם נראות פניו הגלויות. ציורים אלה הופיעו בדרך כלל בספרי היסטוריה או ספרי שירה דתית. ספרים אלה היו נפוצים בעיקר בקרב המוסלמים באיראן, ונדירים יחסית בשאר העולם המוסלמי.
דימויים חזותיים של מוחמד בתרבות המערבית גרמו לתגובות עזות. בימי הביניים דיוקנו ליווה את שירתו של דנטה אליגיירי, שם הוא תואר באור שלילי. בתקופת הרנסאנס והאמנות המודרנית המוקדמת, מוחמד צויר בדרך כלל באור נייטרלי או הרואי יותר. גם תיאורים אלה נתקלו במחאותיהם של מוסלמים. במאה ה-21 קרו מספר מקרים שבהם הוצג דיוקנו של מוחמד, ועקב כך פרצו מחאות אלימות ברחבי העולם.
רקע
הקוראן לא אוסר תיאור פיזי של מוחמד, אבל יש כמה הלכות מוסלמיות (חדית') האוסרות על כך. רוב המוסלמים נמנעים מתיאורים חזותיים של מוחמד, וכן של נביאים אחרים כמו משה או אברהם, וכן נשותיו וקרובי משפחתו של מוחמד.
בדומה למוסלמים הסונים, גם באסלאם השיעי נאסרו בעבר תיאורים חזותיים של נביאי האסלאם, אולם אצל השיעים כיום תמונות של מוחמד הן די נפוצות. עם זאת, הן הסונים והן השיעים מסתייגים מתמונות של מוחמד שנוצרו ופורסמו על ידי מי שאינם מוסלמים.
איסורים דומים קיימים גם בנצרות וביהדות. איסור עשיית פסל הוא אחד מעשרת הדיברות ביהדות. בנצרות הביזנטית במאה ה-8 ובמאה ה-9 נאסרו ייצוגים חזותיים של דמויות קדושות, והותר להציג בכנסיות צלבים בלבד. גם בימינו, זרמים שונים של נצרות פרוטסטנטית חלוקים ביניהם לגבי מידת הנאותות של פסלי ישו בכנסיות. הדיונים בנושא זה מתמקדים בשאלה האם הפסל חשוב יותר ממה שהוא מייצג.
זונדה
{{פירושונים|
תיאוריו של מוחמד
רקע
תמונות של מוחמד נותרו שנויות במחלוקת עד היום, ואינן נחשבות למקובלות ברוב המדינות במזרח התיכון. לדוגמה, בשנת 1963 נאסר להפצה בפקיסטן ספר של מוסלמי טורקי שעלה לרגל למכה (חג'), מכיוון שהופיעו בו מיניאטורות פרסיות המציגות את מוחמד.
זונדה
ראו גם
}}
תיאוריו של מוחמד
תיאוריו של מוחמד בספרות האסלאמית
בסיפור אחר, סוחר ממכה מבקר במנזר נוצרי בסוריה, ובו מוצגות תמונות של מוחמד ושל אבו בכר. ההיסטוריון המצרי אל-מקריזי מספר על פגישה בין שליט מצרים לבין שליחו של מוחמד, שבה מוצג דיוקנו של הנביא על פיסת הבד.
בסיפור סיני מהמאה ה-17, מלך סין מבקש לראות את מוחמד, אבל מוחמד לא מגיע אליו אלא שולח את דיוקנו. המלך אהב מאוד את הדיוקן, ובעקבותיו הוא התאסלם. בשלב זה הדיוקן, שכבר לא היה בו צורך, נעלם.
בכתבים מוסלמיים אחרים, ביניהם כתביו של עלי בן אבי טאלב, מובאים תיאורים מילוליים של מוחמד.
הייצוג החזותי הנפוץ ביותר של מוחמד באמנות אסלאמית, במיוחד באזורים דוברי ערבית, הוא על ידי ייצוג שמו בקליגרפיה. קליגרפיה כזו היא בדרך כלל בעלת צורה מעוגלת, ולעיתים קרובות נתונה במסגרת מעוטרת.
דיוקנאות של מוחמד באמנות הפרסית
אף על פי שתיאורים של מוחמד באמנות האסלאמית היו נדירים, ישנה כמות ניכרת של ציורי מוחמד באמנות הפרסית, בעיקר מהמאה ה-13. הציורים האלה הם בעיקר מיניאטורות פרסיות ששימשו לאיור ספרים. חלק מהאיורים נמצאו בספריו של המלומד הפרסי אל-בירוני.
מהמאה ה-13 ועד למאה ה-15 הוצגו באמנות הפרסית פחות איורים של מוחמד, והחל מהמאה ה-16 עברו האמנים בפרס לתיאורים של מוחמד באמנות מופשטת, בעיקר בקליגרפיה. חלק מהציורים ששרדו הושחתו, ותווי הפנים של מוחמד נשרטו או נמרחו בצבע.
בחלק מהאיורים מוחמד מוצג עם הילה סביב ראשו, ובחלקם מוצגת להבה סביב ראשו או סביב דמותו. ההילה והלהבה מסמלים יחס של כבוד ויראה. הילה או להבה מוצגת גם באיורים בהם נראים נשותיו וקרובי משפחתו של מוחמד.
תיאוריו של מוחמד באיראן כיום
ניתן למצוא באיראן כרזות וגלויות של מוחמד, בהם הוא מתואר בדרך כלל כנער חובש טורבן. קיימת אגדה לפיה התמונה צוירה במקור על ידי נזיר נוצרי בשם בחירא, שפגש את מוחמד בסוריה בצעירותו. יצרני התמונות פטורים, כביכול, מההאשמה בהפצת דיוקנו של מוחמד, מכיוון שעל פי האגדה הזו התמונה מיוחסת לאדם נוצרי, ונעשתה בתקופה שבה הוא עוד לא הפך לנביא.
באחד הצמתים בטהראן הותקן בשנת 2008 ציור קיר המתאר את מוחמד, רעול פנים, רוכב על אל-בוראק. זהו ציור הקיר היחיד מסוגו במדינה מוסלמית.
תיאוריו של מוחמד בקולנוע
מעט מאוד סרטי קולנוע נעשו על מוחמד. בשנת 1976 נעשה סרט בשם "המסר", בכיכובו של אנתוני קווין, המספר את תולדות האסלאם אך לא מציג ישירות את מוחמד או את בני משפחתו. בשנת 2004 נעשה סרט אנימציה בשם "מוחמד, הנביא האחרון".
הזרם הסוני אוסר במפורש על תיאורו של מוחמד בסרטים. הזרם השיעי העכשווי מתיר לתאר את מוחמד בטלוויזיה או בסרטים, אם הדבר נעשה בכבוד.
תיאורי מוחמד בתרבות המערבית
תיאורי מוחמד בתרבות המערבית היו נדירים לפני המצאת הדפוס. הוא מוצג בכמה ציורים מימי הביניים, בדרך כלל באופן לא מחמיא, עקב האזכור השלילי שלו ביצירה הקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי. אחד מהציורים הללו מוצג בבזיליקת פטרוניוס הקדוש.
בתרבות המערבית המודרנית מוזכר מוחמד כאחד האנשים המשפיעים בתולדות העולם. ניתן למצוא דוגמה כזו בבניין בית המשפט העליון האמריקאי בוושינגטון די. סי. בניין זה, שנבנה בשנת 1935, כולל אפריז ובו תבליט המתאר אישים היסטוריים דגולים, ביניהם מוחמד, חמורבי, משה, קונפוציוס ואחרים. בשנת 1997 התעוררה מחלוקת סביב התבליט, ונוסף לו תיאור מילולי לפיו מדובר ב"כוונותיו הטובות של האמן בניסיונו לכבד את מוחמד" וכי הדמות בתבליט "איננה דומה למוחמד."
בשנת 1955 הוסר פסל של מוחמד מבית משפט בניו יורק, לאור בקשותיהם של שגרירי אינדונזיה, פקיסטן ומצרים. פסלים של מוחמד מעוררים במיוחד את זעמם של המוסלמים, מכיוון שפסל נראה בעיניהם כעבודת אלילים, והפחד מעבודה זרה הוא הבסיס לאיסורים האסלאמיים. אמנים אסלאמיים נמנעים מפיסול באופן כללי, ויוצרים בעיקר פסלים של בעלי חיים, כמו האריות בבסיס המזרקה של האלהמברה.
בין האמנים המודרניים שציירו את מוחמד ניתן למנות את סלבדור דאלי, אוגוסט רודן, ויליאם בלייק וגוסטב דורה.
מחלוקות במאה ה-21
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 התגלעו מחלוקות ודיונים ציבוריים בנוגע לתיאוריו של מוחמד, הן בקריקטורות והן בנוגע להצגתו ביצירות אמנות היסטוריות.
פרסומים ב"דר שפיגל"
בשנת 1998 הדפיס העיתון "דר שפיגל" מוסף מיוחד על תולדות האסלאם, ונכלל בו הציור "מוחמד והמלאך גבריאל" של הצייר תיאודור הוסמן, משנת 1847. הציור לא עורר תגובות כלשהן.
בשנת 1999 הדפיס העיתון "דר שפיגל" מוסף אחר, על "שליחים מוסריים", ובו תמונות של ישו, קונפוציוס ועמנואל קאנט, ולצידם שוב פורסם הציור "מוחמד והמלאך גבריאל" של הוסמן. הפעם גרר פרסום זה תגובות חריפות. במשך מספר שבועות התקבלו במערכת העיתון מחאות, איומים ושיחות טלפון זועמות. נדים אליאס, מנהיג המועצה המרכזית של המוסלמים בגרמניה, אמר כי התמונה לא הייתה צריכה להתפרסם מכיוון שהיא פוגעת ברגשותיהם של המוסלמים. אליאס המליץ להלבין את פניו של מוחמד בציורים דומים שיפורסמו בעתיד.
בחודש יוני 2001 שוב פרסם "דר שפיגל" מוסף מיוחד על האסלאם, ובשערו תמונה של מוחמד עם פנים מולבנות.
קריקטורות ואנימציה
מוחמד הופיע בשנת 2001 בסדרה "סאות' פארק" בפרק "הסופר-חברים הכי טובים", ובשני פרקים נוספים בשנת 2006. שלושת הפרקים הללו הורדו מלוח ההפצה של הסדרה על ידי קומדי סנטרל, לאחר שהתקבלו איומים על יוצרי הסדרה.
בספטמבר 2005 פורסמו קריקטורות שנויות במחלוקת של מוחמד בעיתון הדני יילנדס פוסטן. בעקבות הפרסום קמה מחאה מצד ארגונים מוסלמיים בדנמרק וברחבי העולם.
בשנת 2007 צייר האמן השוודי לארס וילקס סדרת ציורים שבהם מוצג מוחמד ככלב. גלריות לאמנות בשוודיה סירבו להציג את הציורים, אולם מספר עיתונים שוודיים פרסמו את הציורים, כסמל לחופש דת וכאות מחאה נגד צנזורה פנימית. הפרסום הוביל למחאות מצד מוסלמים בשוודיה, וכן לגינויים רשמיים מממשלות איראן, פקיסטן, אפגניסטן, מצרים וירדן, וגינוי של הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
בספטמבר 2007 פורסמה בבנגלדש סדרת קומיקס שבה הוצג מוחמד כחתול. עותקי הקומיקס הוחרמו על ידי המשטר.
פרסומים ב"שרלי הבדו"
המגזין הצרפתי "שרלי הבדו" פרסם מספר פעמים איורים סאטיריים בהם מופיע מוחמד, והותקף בשל כך, הן מילולית והן בפיגועי טרור.
בנובמבר 2011 פורסם גיליון מיוחד של העיתון בשם "שריעה הבדו", ובשערו מופיע מוחמד עם הכיתוב "100 מלקות אם לא תמותו מצחוק!"
בספטמבר 2012 פרסם העיתון סדרה של קריקטורות סאטיריות של מוחמד, ביניהן איור שלו בעירום. בינואר 2013 הודיע בעיתון על כוונתו לפרסם קומיקס על חייו של מוחמד. במרץ 2013 נכללו עורכי העיתון ב"רשימת חיסול" שפורסמה על ידי ארגון הטרור "אל-קאעידה בחצי האי ערב". הרשימה כללה מאיירים נוספים שפגעו, לטענתם, באסלאם, ביניהם לארס וילקס.
ב-7 בינואר 2015 התרחש הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו". משרדי העיתון הותקפו על ידי שני מחבלים ונהרגו 12 אנשים, ביניהם שארב, עורך העיתון. בשער הגיליון שהודפס לאחר הפיגוע שוב הופיע איור של מוחמד, ומעליו הכיתוב "הכל נסלח".
תמונות מוחמד בערך בוויקיפדיה האנגלית
בשנת 2008 קמה מחאה מצד גורמים מוסלמים נגד הכללת ציורים של מוחמד בערך בוויקיפדיה האנגלית. בעצומה מקוונת נאספו למעלה מ-450,000 חתימות. העצומה נכתבה על ידי מוסלמי מפקיסטן המתגורר בסקוטלנד.
העצומה הביעה התנגדות להכללת ציור מהמאה ה-14, מתקופת השושלת האילח'אנית, המתאר את מוחמד. בדיון בוויקיפדיה האנגלית הוצעה פשרה, לפיה כל אחד מהקוראים בערך יוכל לבחור אם להציג את התמונה או לא. ההצעה נדחתה בנימוק של צנזורה פנימית, והציור לא הוסר מהערך.
פרשת מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
במהלך שנת 2010 מוזיאון המטרופוליטן לאמנות הוציא בהיחבא את כל הציורים ההיסטוריים שהכילו תיאורים של מוחמד ממרחב התערוכות הציבוריות.
פעולה זו נחשפה על ידי ה"ניו יורק פוסט", ונומקה על ידי הנהלת המוזיאון במחאות שהתקבלו מצד גורמים מוסלמים.
הפעולה זכתה לביקורת ציבורית, ותוארה כפעולה מוגזמת של "תקינות פוליטית". המוזיאון נקט במספר פעולות דומות, ביניהן ההחלטה לשנות את שם "הגלריות לאמנות פרימיטיבית" לשם "אמנויות אפריקה, אוקיאניה ואמריקה", וכן שינוי השם "הגלריות האסלאמיות" לשם "אמנות ארצות ערב, טורקיה, איראן, מרכז אסיה ודרום-מערב אסיה".
יום "כולנו מציירים את מוחמד"
יום "כולנו מציירים את מוחמד" היה יום מחאה נגד איומים באלימות כלפי אמנים שציירו את מוחמד. ביום זה, שהתרחש ב-20 במאי 2010, ציירים רבים בעולם ציירו את מוחמד, והציורים פורסמו באתר אינטרנט. בעקבות הפרסום, נחסם אתר האינטרנט בפקיסטן ובמדינות מוסלמיות נוספות.
יוזמת המחאה, קריקטוריסטית בשם מולי נוריס, קיבלה איומים רבים על חייה, והיא נאלצה לשנות את שמה ואת כתובתה, וחיה מאז במחתרת.
שמה של נוריס נכלל ב"רשימת חיסול" שפורסמה על ידי ארגון הטרור "אל-קאעידה בחצי האי ערב" בשנת 2013.
קלווין דייוויס
קלווין גלן דייוויס (באנגלית: Kelvin Glen Davis; נולד ב-2 במרץ 1967) הוא פוליטיקאי ניו זילנדי וחבר בבית הנבחרים הניו זילנדי, שמכהן כסגן מנהיג מפלגת הלייבור של ניו זילנד מאז 1 באוגוסט 2017.
מורה לשעבר, דייוויס כיהן בתור חבר פרלמנט מ-2008 עד 2011 ואז שוב ב-2014, הוא ניצח את מחוז הבחירה של נורת'לנד בבחירות הניו זילנדיות של 2014.
כרגע, הוא במקום השלישי של ממשלת העבודה השישית. דייוויס מכהן בתור השר לענייני אכיפת חוק ובתי סוהר והשר ליחסי המאורים של ניו זילנד מאז 2017.
מקס מאנוס
מקסימו גילרמו "מקס" מאנוס (בגרמנית: Maximo Guillermo "Max" Manus; 9 בדצמבר 1914 – 20 בספטמבר 1996) היה לוחם מחתרת נורווגי במהלך מלחמת העולם השנייה, שהתמחה בחבלה בנורווגיה הכבושה. אחרי המלחמה. הוא כתב כמה ספרים על חוויותיו והקים חברה מצליחה לאספקת ציוד למשרדים.
חיים מוקדמים
מנוס נולד בברגן בשנת 1914, לאב נורווגי ולאם דנית. שמו של אביו היה במקור יוהאן מגנוסן, אך הוא שינה את שמו לחואן מאנוס לאחר שחי מספר שנים במדינות זרות (בעיקר דוברות ספרדית).
חייו
לאחר שנים רבות של מסעות נרחבים, חזר מאנוס לסקנדינביה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה והצטרף במהרה לצבא הנורווגי ויצא להילחם בגזרת ההתנדבות עם הפינים נגד הרוסים. מנוס חזר לנורווגיה לאחר ששמע את הידיעה על פלישת גרמניה ב-9 באפריל 1940. הוא נלחם במהלך המערכה הנורווגית, ולאחר מכן החליט לחזור לאוסלו ולעבוד במחתרת נגד הכובשים, שניהם ארגנו תנועת התנגדות, תעמולה ציבורית בלתי חוקית וייצור נשק. הוא וחבריו ניסו להתנקש בחייו של הימלר וגבלס כשביקרו באוסלו.