cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוקצה ביום טוב
הבדלי המוקצה בין שבת ליום טוב
ב. טלטול מוקצה בשבת אסור גם אם המטרה היא לצורך אוכל נפש. אולם ביום טוב, שמלאכת אוכל נפש הותרה, גם טלטול מוקצה לשם מטרת אוכל נפש הותרה. אמנם היתר הזה הוא רק לטלטל מוקצה כדי להגיע לצורכי אוכל נפש, אבל אסור לאכול או להשתמש בדברים שהם עצמם מוקצים. למשל, פירות שגוי קטף בחג – אסורים באכילה, וכן דגים ועופות שגוי צד בחג – אסורים באכילה, שכן הוקצו מדעתו של ישראל, הואיל ואסור ליהודי לקטוף ולצוד בחג. וכן גזרי עצים יקרים שנועדו לבנייה, אסור להבעיר בהם אש לצורך מאכלי החג, הואיל והם מוקצה מחמת חסרון כיס.
ג. מאחר שבשביתת יום טוב ישנן קולות שונות על פני שביתת השבת, החמירו חכמים בכמה דברים בהלכות שביתת יום טוב, כדי שלא יבואו לזלזל בשביתה בו. אחד הדברים שהחמירו בהם הוא טלטול נולד (שהוא סוג של מוקצה), כגון טלטול עצמות שנותרו לאחר אכילת הבשר.
מקור הדין
מקור הסוגיה בתלמוד הבבלי במסכת ביצה, הגמרא מביאה את חידוש הדין לפיו סתם משנה ביום טוב, הלכה כרבי יהודה, שאוסר מוקצה. 'גבי יום טוב, דסתם לן תנא כרבי יהודה, דתנן: א"אין מבקעין עצים מן הקורות ולא מן הקורה שנשברה ביום טוב", מוקים לה לבית הלל כרבי יהודה'. לפי דברי הגמרא, הטעם שבית הלל אוסרים, ומחמירים באיסור מוקצה ביום טוב יותר מאשר בשבת, משום שחששו שמא מתוך שמותר לעשות ביום טוב מלאכות לצורך אוכל נפש, יבואו להקל במלאכות שאסורות בחג, וכשיראו שמחמירים במוקצה יותר, יזהרו לברר בכל דין מה מותר ביום טוב ומה אסור, ולכך איסור סילוק קליפות ועצמות מעל השולחן ביום טוב חמור יותר מאשר בשבת
חומרת מוקצה ביום טוב
בדברים מסוימים בדיני מוקצה החמירו חכמים ביום טוב יותר מאשר בשבת, משום שחששו שמא מתוך שמותר לעשות ביום טוב מלאכות לצורך אוכל נפש, יבואו להקל במלאכות שאסורות בחג, וכשיראו שמחמירים במוקצה יותר, יזהרו לברר בכל דין מה מותר ביום טוב ומה אסור.
נולד
ישנה דעה לפיה מוקצה של 'נולד' חמור יותר ביום טוב. כלומר, כאשר הדבר נולד לגמרי, כמו אפר שנוצר מעצים שנשרפו בשבת, גם בשבת הוא מוקצה. אבל כאשר ה'נולד' אינו חדש לגמרי, כמו למשל עצמות שנותרו לאחר אכילת הבשר, הואיל והן ראויות עדיין למאכל בעלי חיים, אינן מוקצה בשבת. אבל ביום טוב הן מוקצה, מפני שיש בהן בחינה מסוימת של 'נולד', שבתחילה הבשר היה מוכן לאכילת אדם והעצמות היו בלועות בו וטפלות אליו, ואילו לאחר האכילה נולד דבר חדש – עצמות שראויות למאכל בעלי חיים. לפיכך, מותר לטלטל בשבת את העצמות שנותרו לאחר האכילה, וכן נוהגים רבים לטלטל עצמות אלה כדי להביאן לכלבים וחתולים. אבל ביום טוב העצמות הללו מוקצה, וממילא אסור לטלטל אותן ולהביאן לבעלי חיים. אמנם מותר להסירן מהשולחן כפי שמותר להסיר קליפות וכל דבר שמפריע לאדם.
מחלוקת הראשונים עד כמה מחמירים
נחלקו הראשונים עד כמה מחמירים יותר ביום טוב. יש אומרים שרק במוקצה של 'נולד' מחמירים. ויש אומרים שחומרת יום טוב כוללת את כל הדברים שמצד אחד האדם לא דחה לגמרי מדעתו, ומאידך לא חשב להשתמש בהם. בשבת הם אינם מוקצה, כיוון שלא דחה אותם מדעתו. אבל ביום טוב שמחמירים בו יותר, הם מוקצה, כיוון שלא חשב עליהם במפורש.
דעה נוספת היא דעתו של בעל המאור לפיה בכל הדברים שמותרים בטלטול בשבת (כמו הדוגמה המובאת בתלמוד של תמרים המיועדים למסחר), יום טוב אינו חמור משבת, ורק בדברים שבלאו הכי טלטולם בשבת אסור (כמו עוף המיועד להטלת ביצים שבשבת הוא מוקצה משום שהשחיטה נאסרה) קיימת ההחמרה ביום טוב. בכל עונה בעל המאור על השאלה וכי ייתכן שיהיה דבר שמותר בשבת ואסור ביום טוב.
דוגמאות למעשה
למשל, מי שיש לו פרה שנועדה לחלב או תרנגולת שנועדה לביצים, וביום טוב חזר בו ורצה לשוחטן. לדעת המקילים, אינן מוקצה, מפני שלא דחה אותן במפורש ממחשבתו. ולדעת המחמירים, הן מוקצה, כיוון שלא חשב במפורש לפני יום טוב שהן מיועדות לשחיטה. ואם הפרה נעשתה חולה מסוכנת, ואם לא ישחטו אותה תמות ויפסיד את בשרה, כיוון שזו שעת הדחק, גם הנוהגים להחמיר רשאים לסמוך על דעת המקילים ולשוחטה ביום טוב.
קישורים חיצוניים
הרב אליעזר מלמד, אתר פניני הלכה (מועדים), מוקצה (ביום טוב).
יחסי קוריאה הדרומית–רוסיה
יחסי קוריאה הדרומית–רוסיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין רוסיה לקוריאה הדרומית. היחסים המודרניים בין המדינות החלו ב-30 בספטמבר 1990.
מיד לאחר כניעת יפן עם תום מלחמת העולם השנייה, בוטל הכיבוש היפני בקוריאה, והמלחמה הקרה בין ברית המועצות לבין ארצות הברית גרמה לחלוקת קוריאה לשתי מדינות - קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית. לאחר מכן, מאחר ששני הצדדים הופרדו על ידי צפון קוריאה והחזיקו באידאולוגיות מנוגדות, היה מעט קשר בין המדינות עד נפילת ברית המועצות.
מאז שנות התשעים קיימים יחסי סחר ושיתופי פעולה גדולים יותר בין שתי המדינות. היקף הסחר הכולל בין דרום קוריאה לרוסיה בשנת 2003 היה 4.2 מיליארד דולר אמריקני.
האימפריה הרוסית
האימפריה הרוסית וקוריאה כוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1884, לאחר מכן רוסיה הפעילה השפעה פוליטית רבה בקוריאה. בפרט, בשנת 1896, בית המלוכה הקוריאני ביקש מחסה ממפלגות פרו-יפניות בסיאול במתחם הדיפלומטי הרוסי. עם זאת, לאחר תבוסתה של רוסיה במלחמת רוסיה–יפן, השפעתה של רוסיה בקוריאה ירדה כמעט לאפס.
ברית המועצות
לפני 1970 היחסים בין המדינות היו בדרך כלל עוינים, מפני שברית המועצות תמכה בסין ובצפון קוריאה במלחמת קוריאה. ארצות הברית שמרה על בסיסים צבאיים וכלי נשק גרעיניים בדרום קוריאה, שברית המועצות ראתה איום על ביטחונה.
דרום קוריאה ביקשה לסחור עם ברית המועצות עוד לפני עליית גורבצ'וב לשלטון. גורבצ'וב רצה הון זר וטכנולוגיה עילית, כמו גם את עזרתו של סיאול בהקלת המשבר הכלכלי הסובייטי באמצעות השקעות ישירות, מיזמים משותפים וסחר. כבר במאי 1979 חתמה דרום קוריאה על הסכם לקבלת סיוע פיני בייצוא לברית המועצות ומזרח אירופה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 היו הנורדפוליטיק של נשיא דרום קוריאה, נו טה-וו, ו"החשיבה החדשה" של מיכאיל גורבצ'וב, ניסיונות להפוך את ההיסטוריה בין מדינותיהם. גורבצ'וב סימן את העניין הסובייטי בשיפור היחסים עם כל המדינות באזור אסיה-פסיפיק, כולל דרום קוריאה, כפי שהוסבר בנאומיו בוולדיווסטוק ביולי 1986 ואוגוסט 1988 בקרסנויארסק.
המשאבים הטבעיים שצריכה סיאול יותר ויותר - נפט, מתכות, עץ ודגים - קיימים בשפע במזרח הרחוק הרוסי. סחר עם ברית המועצות, מזרח אירופה וסין יקלו גם על חששות דרום קוריאה בנוגע להגברת הפרוטקציוניזם המסחרי של ארצות הברית. תחילה עודדה ארצות הברית את הסחר המתרחב של דרום קוריאה עם מזרח אירופה וברית המועצות, אם כי מאוחר יותר דאגה וושינגטון מהעברות טכנולוגיה עילית.
שיפור יחסי סיאול ומוסקבה תוכננו בשלושה שלבים קשורים: יחסי ספורט, סחר ומדיניות. אולימפיאדת סיאול בשנת 1988 הייתה זרז מרכזי. מוסקבה שלחה יותר מ-6,000 סובייטים לדרום קוריאה בספינות תיירות שהגיעו לפוסא ואינצ'ון ומטוסי אירופלוט שנחתו בסיאול.
ב-10 בנובמבר 1988, הפוליטביורו הסובייטי, לראשונה, שקל מחדש את יחסיו עם דרום קוריאה. בגלל היעדר יחסים דיפלומטיים, רוב הסחר בין דרום קוריאה לברית המועצות היה בתחילה עקיף; מזרח אירופה, הונג קונג, יפן וסינגפור שימשו מתווכים. עם התגברות היקף הסחר החלו סיאול ומוסקבה לסחור ישירות תוך שימוש במתקנים ליד ולדיווסטוק ופוסאן. התאגיד לקידום הסחר הקוריאני (KOTRA) ולשכת המסחר והתעשייה הסובייטית החליפו בשנת 1988 תזכר סחר שהתחייב בסיוע הדדי בהקמת משרדי סחר בשנת 1989. משרד הסחר של סיאול במוסקבה נפתח ביולי 1989; משרד הסחר במוסקבה בסיאול נפתח באפריל 1989. כמה עסקים מרכזיים בדרום קוריאה, כולל דייהו, סונקיונג ולקי LG, סחרו ישירות עם ברית המועצות בשנת 1990.
העושר החדשני של דרום קוריאה ועוצמתו הטכנולוגית משכו את האינטרס של מספר גדל והולך של מדינות סוציאליסטיות. ביוזמתו של נורדפוליטיק, השמועה כיועץ סודי של מדיניות החוץ של רוה ביקר במוסקבה כדי להתייעץ עם קובעי מדיניות סובייטים. קים יונג-סאם ביקר במוסקבה בין 2 ביוני ל-10 ביוני 1989, מכיוון שהקרמלין הודיע שהוא יאפשר לכ-300,000 קוריאנים סובייטים שנמצאים באי הסובייטי סחלין מאז סיום מלחמת העולם השנייה לחזור לצמיתות לדרום קוריאה. מוסקבה אף קבעה את פגישתו של קים עם שגריר צפון קוריאה בברית המועצות.
ביוני 1990 קיים רוה את הפסגה הראשונה שלו עם הנשיא גורבצ'וב בסן פרנסיסקו.
הפדרציה הרוסית
לאחר קריסת ברית המועצות כוננו דרום קוריאה ורוסיה יחסים דיפלומטיים ב-1991. ב-20 בנובמבר 1992 חתמו רוסיה ודרום קוריאה על פרוטוקול שקבע ביקורים סדירים של גורמי הגנה וכלי שיט ימי בין שתי המדינות.
ב-23 ביולי 1997, במהלך ביקורו של שר החוץ הרוסי יבגני פרימקוב בסיאול, נחתם הסכם 'קו חם' הקובע הקמת קו תקשורת מיוחד בין בתי המגורים הרשמיים של נשיאי רוסיה ודרום קוריאה.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ביקר בסיאול בפברואר 2001, ואילו נשיא דרום קוריאה, רו מו-היון, ביקר במוסקבה בספטמבר 2004.
דרום קוריאה ורוסיה משתתפות בשיחות ששת הצדדים בנושא הפצת הגרעין בקוריאה הצפונית.
בנובמבר 2013 חתמו רוסיה ודרום קוריאה על הסכם נסיעות ללא ויזה. בין התאריכים 21 עד 23 ביוני 2018, נשיא דרום קוריאה, מון ג'יאה-אין, ערך ביקור ממלכתי ברוסיה. ב-21 ביוני הוא פנה אל הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, הבית התחתון של האספה הפדרלית הרוסית, וכבך הפך למנהיג דרום קוריאה הראשון שנאם בפרלמנט הרוסי. ב-22 ביוני קיים נשיא רוסיה ולדימיר פוטין שיחות עם מון ג'ה-אין במוסקבה. המנהיגים חתמו על מסמך להקמת אזור סחר חופשי.
שיתוף פעולה כלכלי
דרום קוריאה ורוסיה עובדות יחד על בניית מתחם תעשייתי דו-צדדי באזור הכלכלי החופשי של נחודקה במזרח הרחוק ופיתוח שדות הגז באירקוטסק. שני הצדדים גם הסכימו לשתף פעולה בחיבור מחדש של מסילה בין-קוריאנית מתוכננת לחבור לרכבת הטרנס-סיבירית. רוסיה הביעה עניין להפוך לצינור לייצוא דרום קוריאה לאירופה, שעוברת כעת בספינות, על ידי קישור הרכבת הקוריאנית ל-TSR.
על פי הדיווחים, רוסיה הציעה להחזיר את חובותיה בסך 1.7 מיליארד דולר לקוריאה הדרומית באמצעות השקעות משותפות בצפון קוריאה, כמו פרויקט הרכבת.
תוכנית חלל
דרום קוריאה שלחה את הקוסמונאוט הראשון שלה על סיפון טיסת סויוז לתחנת החלל הבינלאומית באפריל 2008. דרום קוריאה ביצעה שיגור לוויינים מקומי בשנת 2009 ו-2010, שניהם בסיוע רוסי. הלוויין הדרום קוריאני הראשון הושק בהצלחה בשנת 2013 בעזרת סיוע רוסי נרחב ושלב ראשון רוסי.
האיום הגרעיני בצפון קוריאה
לאחר הניסוי הגרעיני ב-25 במאי 2009, שבגינו עמדה צפון קוריאה בפני צמצום רב של הסיוע ממדינות רבות, פיונגיאנג איימה לתקוף את דרום קוריאה לאחר שהצטרפה לתוכנית בהנהגת ארצות הברית לבדוק כלי שיט החשודים כביכול בהובלת ציוד לנשק להשמדה המונית. סוכנויות חדשות רבות במוסקבה חששו כי מהלך זה עשוי להוביל למלחמה גרעינית. צפון קוריאה איימה גם על מדינות רבות אחרות כמו ארצות הברית ופדרציות אחרות ברחבי העולם. מספר ימים לאחר מכן, נשיא דרום קוריאה לי ליונג-בק ונשיא רוסיה דמיטרי מדבדב הסכימו בשיחת טלפון כי יש צורך בתגובה בינלאומית חזקה, כולל פעולה של האו"ם, כך נמסר מלשכתו של לי. רוסיה אמרה כי היא תעבוד עם סיאול על החלטת מועצת הביטחון החדשה ותחדש את השיחות הבינלאומיות בנושא הגרעין הצפון קוריאני.
הגירה
קוריו-סרם הוא השם בו קוריאנים אתניים במדינות הפוסט-סובייטיות משתמשים כדי להתייחס לעצמם. כ-500,000 קוריאנים אתניים מתגוררים במדינות ברית המועצות לשעבר, בעיקר במדינות העצמאות של מרכז אסיה. ישנן גם קהילות קוריאניות גדולות בדרום רוסיה (סביב וולגוגרד), הקווקז ודרום אוקראינה. ניתן לייחס קהילות אלה לקוריאנים שחיו במזרח הרחוק הרוסי בסוף המאה ה-19. קיימת גם קהילה אתנית נפרדת קוריאנית באי סחלין. חלקם עשויים להזדהות כקוריו-סרם, אך רבים אינם מכירים זאת. שלא כמו היישובים ביבשת רוסיה, המורכבים ברובם ממהגרים מסוף המאה ה -19 ותחילת המאה ה-20, אבות אבותיהם של הקוריאנים בסחלין הגיעו כמהגרים מפרובינציות גיונג - סאנג וג'ולה בסוף שנות השלושים ותחילת הארבעים, ונאלצו לשרת על ידי היפנים לעבוד במכרות פחם כדי למלא מחסור בעבודה שנגרם בגלל מלחמת העולם השנייה.
הרוסים בקוריאה החלו להגיע כבר בשנת 1885; עם זאת, כמעט כל הקהילה הרוסית הנוכחית בדרום קוריאה, המוערכת בכ-10,000 איש, מורכבת מהמהגרים לאחרונה.
חילופי תרבות
היו מקרים של חילופי תרבות בין המדינות לפני ההכרה הדיפלומטית הרשמית. הכנסת הספרות הקוריאנית לאזור הרוסופון הייתה פעילה יחסית עד שנות השבעים בעיקר באמצעות סיפורים קלאסיים קוריאניים.
פט פרומוס
משמעותו המילולית של השם פט פרומוס היא "ולד יפה". בעברית מתרגמים בדרך כלל ב"בן פורת".
הסוציאל-דמוקרטים (סלובניה)
הסוציאל-דמוקרטים (בסלובנית: Socialni demokrati) היא מפלגת מרכז-שמאל בסלובניה, כיום בראשות איגור לוקסיץ'. מ-1993 עד 2005, המפלגה הייתה ידועה בשם "הרשימה המאוחדת של הסוציאל-דמוקרטים" (בסלובנית: Združena lista socialnih demokratov) מאז ספטמבר 2014, הסוציאל-דמוקרטים מהווים מרכיב בקואליציה שותף בממשלתו של מירו סראר.
יחסי ג'מייקה–טורקיה
יחסי ג'מייקה–טורקיה הם יחסי החוץ בין ג'מייקה לטורקיה.
יחסים דיפלומטיים
לטורקיה וג'מייקה היו יחסי ידידות מאז עצמאותה של ג'מייקה. ב-7 באוגוסט 1962, בעקבות העצמאות, אישר ראש הממשלה אלכסנדר בוסטמנטה את מדיניות החוץ של ג'מייקה כפרו-מערבית ואנטי-קומוניסטית. בשנות ה-70, היחסים נהיו מתוחים תחת ראש הממשלה נורמן מנלי, אשר דגל ביחסים עם קובה וברית המועצות כדי להביא להתפתחות כלכלית של ג'מייקה. היחסים השתפרו שוב כאשר אדוארד סיאגה החליף את נורמן מנלי כראש ממשלה ב-1980. ראש הממשלה סיאגה הפך את מדיניות החוץ הפרו-קובנית והפרו-סוציאליסטית. כתוצאה של יחסי ידידות, סיוע החוץ הטורקי לג'מייקה גדל פי עשרה והגיע ל-12.5 מיליון דולר בין 1981 ל-1986.
אלכסנדר ריבאק
אלכסנדר ריבאק (בבלארוסית: Алякса́ндр І́гаравіч Рыба́к, בנורווגית: Alexander Rybak; נולד ב-13 במאי 1986) הוא זמר, כנר, שחקן ומלחין בלארוסי-נורווגי.
ריבאק ייצג את נורווגיה באירוויזיון פעמיים; באירוויזיון 2009 עם השיר "אגדה" (Fairytale) וזכה במקום הראשון, ובאירוויזיון 2018 עם השיר "That's How You 'Write a Song" וסיים במקום ה-15 בגמר.
ביוגרפיה
אלכסנדר ריבאק נולד בבלארוס (בעת שהייתה חלק מברית המועצות). כשהיה בן ארבע עבר עם משפחתו לנורווגיה, שם חי את רוב חייו. ריבאק החל לנגן מגיל 5, וכיום הוא מנגן בכינור ובפסנתר. אמו, נטליה ולנטינובנה, היא פסנתרנית מפורסמת, ואביו, איגור אלכסנדרוביץ' ריבאק, הוא כנר מפורסם בנורווגיה.
ריבאק זכה בפרס "Anders Jahres Culture Prize" בשנת 2004. הוא השתתף בגרסה הנורווגית ל"כוכב נולד" שם הצליח להגיע לשלושת הפיינליסטים, וב-2006 זכה בתחרות הכישרונות Kjempesjansen, המקבילה הנורווגית ל"הדבר הגדול הבא".
ב-2007 גילם ריבאק את הכנר מאוסלו בסרט "כנר על הגג". בזכות תפקידו זה, זכה בפרס האדפריסן. ריבאק כיכב גם בסרט "יוהאן" של הבמאי גרטאה סלומונסן, לצד הדוגמנית איילר לי.
אירוויזיון 2009
ריבאק זכה בתחרות נורווגית מקומית ונשלח לייצג את נורווגיה באירוויזיון 2009 עם השיר "אגדה" (Fairytale), שזכה ב-71.3% מקולות הבוחרים, אותו כתב והלחין בעצמו. את ההשראה לשיר קיבל ממוזיקת הפולק הרוסית-נורווגית. את השיר ליווה ריקוד עם טקסי אקרובטי מסוג האלינג (halling), לפי מסורת עתיקת יומין של נורווגיה. את הריקוד ביצעו חברי הלהקה המפורסמת "פריקאר". בנורווגיה זכה השיר לביקורות טובות והמגזין דאגבלאדט העניק לו את הציון "6 מתוך 6".
לאחר שעלה משלב חצי-הגמר לשלב הגמר של תחרות האירוויזיון, זכה ריבאק במקום הראשון עם 387 נקודות. בעת חלוקת הנקודות, אף מדינה לא פסחה על נורווגיה והיא קיבלה נקודות מכולן. בכך שבר את שיאה של לורדי באירוויזיון 2006 בשיא הנקודות של כל הזמנים. נוסף על כך, ההפרש שבין ריבאק לבין יוהאנה, אשר הגיעה למקום השני, עמד על 169 נקודות, ובכך שבר ריבאק גם את שיאה של קתרינה והגלים באירוויזיון 1997, בהפרש הגדול ביותר בין המקום הראשון לשני. בנוסף לזכייתו באירוויזיון, זכה ריבאק גם ב"פרס התקשורת ע"ש מרסל בזנסון" עבור השיר שביצע בתחרות, הודות לבחירה בו על ידי אמצעי התקשורת הרשמיים שסיקרו את תחרות האירוויזיון באותה שנה.
לאחר האירוויזיון
ב-29 במאי 2009, ימים ספורים לאחר שובו של ריבאק לארצו מתחרות האירוויזיון בה זכה, החל להימכר אלבום הבכורה שלו "Fairytales".
באוקטובר 2012 סיפר ריבאק, במהלך הופעה בקישינב, כי זה שלוש שנים מטרידה אותו ללא הפסק נערה מישראל, אשר חוזרת ומטלפנת אליו כמעט מדי יום, גם לאחר שהחליף מספר טלפון. הנערה אף הגיעה לנורווגיה במטרה למצוא אותו. לאור הטרדה מאיימת זו, חיבר ריבאק את השיר "עזבי אותי" (Leave Me Alone).
בשנת 2015 ניסה ריבאק לחזור לאירוויזיון ככותב. במולדתו בלארוס הוקדשה לו תוכנית ריאליטי, שבמהלכה חיפש בנות ללהקה בשם "מילקי". ללהקה זאת הוא כתב שיר עבור קדם-האירוויזיון הבלארוסי. השיר, "Accent", הגיע בקדם האירוויזיון למקום הרביעי בלבד.
בשנת 2018 נבחר ריבאק בשנית לייצג את נורווגיה באירוויזיון, עם השיר "That's How You 'Write a Song". ב-10 במאי הופיע ריבאק בחצי-הגמר השני של האירוויזיון, ובסופו העפיל לשלב הגמר עם הכי הרבה נקודות מבין משתתפי חצי הגמר השני, אך סיים את התחרות במקום ה-15.
בשנת 2020 הופיע בהופעת קמאו בסרט הקומי "תחרות הזמר של האירוויזיון: סיפורה של Fire Saga" בכיכובו של ויל פרל.
מכונית קונספט
מכונית קונספט (באנגלית: Concept car) היא דגם מכונית יחידה המיוצרת על ידי יצרנית כלי-רכב, כדי להציג חידוש מסוים. החידוש יכול להיות בתחומים מגוונים, כגון הנדסת אנוש, טכנולוגיה, מנוע, תיבת הילוכים, סגנון, עיצוב (חיצוני ופנימי), בטיחות, צריכת דלק וכדומה.
מכונית הקונספט מיוצרת ביחידות בודדות של רכבי אב טיפוס. ברוב המקרים מיוצר אב טיפוס בודד.
מכוניות קונספט מוצגות בתערוכות מכוניות בינלאומיות כגון: "תערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה" ו"תערוכת הרכב של טורינו".
מכונית הקונספט תאלץ לעבור שינויים מפליגים לפני סיום העיצוב, למען הבטיחות והעלות של הדגם.
לעיתים נדירות מאוד מכונית קונספט תגיע לפסי הייצור, ותשווק לקונים.
כלי רכב קונספט מיוצר כאב טיפוס בכל צורות כלי הרכב. לדוגמה: מכונית מרוץ, מכונית על, מכונית ספורט, מכונית קבריולה, מכונית משפחתית, מכונית סלון, מכונית קופה, מכונית סטיישן, טנדר, מסחרית, אוטובוס, משאית, טרקטור, אופנוע.
אתה לי ארץ (שיר)
אתה לי ארץ הוא שיר הנושא מתוך אלבומה השלישי של הזמרת ירדנה ארזי ואחד השירים המזוהים איתה ביותר. השיר נכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי נורית הירש במיוחד לרגל יום העצמאות ה-36 למדינת ישראל.
השיר הוצג במצעדי הפזמונים ב-12 ביוני 1984 ושהה במצעד 11 שבועות רצופים מהם שבועיים במקום הראשון. במצעד הפזמונים העברי השנתי תשמ"ד הגיע השיר למקום ה-11 וארזי הוכתרה לראשונה כזמרת השנה וכזוכת פרס כינור דוד.
קליפ השיר המקורי צולם במסגרת רצועת הקליפים של התכנית "שביל באמצע שביל בצד". באזור העתיק של המושבה ראש פינה.
מעמד לאומי
במרוצת השנים הפך "אתה לי ארץ" לאחד מסמליה של ירדנה ארזי. הוא בוצע במהלך הופעתה בפני קהל של אלפי יהודים ברוסיה במסגרת משלחת רשמית ראשונה של ראש ממשלה ישראלי לרוסיה בשנת 1994, אליה הוזמנה ארזי על ידי ראש הממשלה יצחק רבין. לימים בוצע השיר גם בטקס האזכרה הרשמי שערכה מפלגת העבודה לרבין שבוע לאחר הרצח.
בשנת 2008 פרסם העיתון ידיעות אחרונות סקר מיוחד של מינה צמח לקראת חגיגות ה-60 למדינת ישראל ובו נבחר "אתה לי ארץ" כאחד מחמשת ההמנונים הישראלים של כל הזמנים.
בשנת 2018 נבחר השיר במשאל חברת החדשות לרגל שנת ה-70 לישראל כשיר האהוב בכל הזמנים כשהוא גובר על קלאסיקות כמו עטור מצחך וירושלים של זהב. לאור הבחירה, הוקלט השיר מחדש בליווי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בעיבוד וניצוח של ירון גוטפריד. במקביל נבחר השיר למקום הראשון גם במצעד השירים האהובים של ערוץ 20 ובמצעד שירי הארץ של רשת ג' וזכה לעיבוד מחודש גם על ידי שלישיית "בל סונו" מרוסיה שהגיעה לסיבוב הופעות בישראל.
קרב סיבוטה
קרב סיבוטה נערך ב-433 לפנה"ס בין ציי קֶרְקִירָה ואתונה לבין צי קורינתוס ובנות בריתה. סִיבּוֹטָה (Σύβοτα, Sybota) הוא שמה של עיר חוף באֶפּירוֹס שבדרום יוון ושל שלושה איים קטנים הסמוכים אליה, המשקיפים על הקצה הדרומי של האי קרקירה (קוֹרְפוּ של ימינו). היה זה השני בשרשרת הקרבות הימיים בין הקרקירים לקורינתים ונסתיים ללא הכרעה. התערבותה הפעילה של אתונה בקרב הייתה אחד הגורמים המיידיים לפרוץ המלחמה הפלופונסית בינה לבין ספרטה (431-404 לפנה"ס).
רקע היסטורי
ב-435 לפנה"ס פרצה מלחמה בין קורינתוס לקרקירה, שתי פולייס יווניות משגשגות שהתחרו ביניהן על השליטה במסחר הימי. העילה למלחמה הייתה התערבותה של קורינתוס בריב הסיעות הפנימי באֶפּידַמְנוֹס, פוליס שנוסדה על ידי מתיישבים מקרקירה וקשורה אליה מתוקף היותה העיר המייסדת. ניסיון הקורינתים באותה השנה להשתלט על העיר נכשל, וציים המלחמתי נחל מפלה בקרב ימי שנערך ליד כף לֶאוּקִימֶנֵה בחוף הדרום מזרחי של האי קרקירה.
ההכנות לקרב
בשנתיים שלאחר הקרב ריכזו הקורינתים את כל מאמציהם בהקמת צי מלחמתי חזק, כדי שיוכלו לפלוש לקרקירה, להשיב לה כגמולה ולחדש את עליונותם הימית. תוקידידס מספר, כי הם אספו אוניות מבעלי בריתם בפלופונסוס ואף גייסו חותרים שכירים משאר חלקי יוון". בסיום ההכנות מנה הצי 150 אוניות, 90 משל הקורינתים והיתר של בעלי בריתם: אֶלִיס (10), מֵגָארָה (12), לֶאוּקָס (10), אַמְפְּרָקִיָה (27) ואַנָקְטוֹרִיוֹן (1).
גודלו העצום של צי הפלישה הקורינתי הטיל מורא על הקרקירים, כי לא היו להם בעלי ברית ביוון להיעזר בהם, ולא השתייכו לליגה האטית-דלית בהנהגת אתונה או לליגה הפלופונסית בראשות ספרטה. מאחר שאתונה החזיקה בצי הגדול ביותר מבין היוונים, שידלוה הקרקירים להיחלץ לעזרתם. האתונאים נעתרו בסייג אחד, כי יתערבו בלחימה רק אם יפלשו הקורינתים אל אדמת קרקירה. קורינתוס השתייכה לברית הפלופונסית, וחרף המתיחות בינם לבין ספרטה, לא רצו האתונאים להפר את "שלום שלושים השנים" שנחתם עימה ב-446 לפנה"ס. יחד עם זאת, הם צפו כי מלחמה בינם לבין ספרטה תפרוץ במוקדם או במאוחר, ולכן ביקשו לנצל את שעת הכושר ולצרף לצדם את הפוליס בעלת הצי השני בגודלו ביוון. לא נעלם מעיניהם גם היתרון שברכישת בעלת ברית, החולשת על המסחר הימי עם איטליה וסיציליה. על כן שיגרו אל קרקירה שייטת בת 10 טריארות, וציוו מפורשות על מפקדיהן "להימנע ממלחמה באוניות הקורינתים, אלא אם כן ישוטו על קרקירה או על אחת מנחלותיה וינסו לעלות ליבשה."
קורקירה עצמה העמידה צי המונה 110 אוניות מלחמה, עשר פחות משהיו לה בקרב לאוקימנה שנתיים קודם לכן. עובדה מעניינת היא, כי גם הקרקירים התקשו למלא את אוניותיהם בשל מחסור בחותרים; אך בניגוד לאויביהם, שגייסו חותרים בשכר, ציוותו את ספסלי החתירה של מקצת מאוניותיהם בעבדים.
חילות הקורינתים ובעלי בריתם נאספו באי לֶאוּקָס, ומכאן עשה הצי את דרכו אל כֵימֶריוֹן, שם עגנו האוניות והוקם מחנה לחילות היבשה. במקום זה השלימו הקורינתים את הכנותיהם והעלו על אוניותיהם צידה לשלושה ימים, כדי להבטיח את האספקה לצבא העתיד לנחות ולהילחם בארץ אויב. תוכניתם הייתה לצאת לים עם לילה, כדי לחמוק מהתמודדות עם צי האויב, כי חששו שמא אוניותיהם העמוסות חיילים והאיטיות לא יוכלו לאוניות הקרקירים ובעלות בריתם.
מהלך הקרב
צי הפלישה הקורינתי הפליג אל יעדו בלילה, אך כשעלה השחר נגלו אוניותיו לעיני הקרקירים בסיבוטה, אשר מיהרו לצאת להתקפה. תנועת אוניות ממקום אחד למשנהו הייתה בטור עורפי, ולכן סבו שני הציים ונערכו זה מול זה בשורת חזית, שהייתה מערך הקרב הסטנדרטי בעת העתיקה.
110 האוניות הקרקיריות נחלקו לשלוש פַּלְגוֹת, שנפרשו למלוא אורכו של המערך החזיתי, כש-10 האוניות האתונאיות ניצבות בקצהו הימני. מנגד תפסו בעלי בריתם של הקורינתים, המגארים והאמפריקיוטים, את האגף הימני ב-39 אוניות; במרכז ניצבו 21 האוניות מלאוקס, אליס ואנקטוריון וחלק מאוניות הקורינתים; ובאגף השמאלי, מול האוניות האתונאיות והאגף הימני הקרקירי, העמידו הקורינתים את שאר אוניותיהם ובהן הטובות והמהירות שברשותם.
כשהונפו האותות בשני המחנות, הסתערו האוניות חרטום-אל-חרטום. לדברי תוקידידס, "הרבה הופליטים היו על סיפוני האוניות של שני הצדדים, הרבה קשתים והרבה נושאי-כידונים, שכן עדיין היו מצוידים גולמנית כדרך הקדמונים. הייתה זו מלחמת אוניות עזה, אך לא מפני שהצטיינה בזריזות שבה, אלא משום שדומה הייתה יותר למלחמת-יבשה." לאחר ההתנגחות הראשונית חרטום-אל-חרטום התקשו האוניות לחתור לאחור כדי להסתער ולנגח שוב באויבותיהן ולהטביען, שכן המון האוניות הדחוקות במקום צר מנעו זאת. על כן אונייה נאחזה ביריבתה וההכרעה עברה לחיילים שעל הסיפונים, בעוד האוניות נותרות על מקומן ללא תנועה. תוקידידס מציין במיוחד, כי שני הצדדים "לא היו למודים בדייקפלוס, ויותר ממה שעשו מלחמה בתחבולות [טקטיות], נלחמו ביניהם באכזריות חימה. ולפיכך גדולה הייתה המהומה והמבוכה במלחמת-ים זו."
ההשוואה המרומזת והלא מחמיאה שעורך תוקידידס בין אופן לחימתם של הקורינתים והקרקירים לבין הצטיינותם של בני עירו האתונאים בתמרוני ניגוח ובתנועות טקטיות מורכבות, דומה שאינה עושה חסד עם הצדדים הנצים. אומנם לא היה שני לצי האתונאי בקרב היוונים בכל הקשור לטקטיקות ניגוח, אך ראוי לזכור גם שהצי הקורינתי היה צי משלוח. הוא נועד להוביל ולהנחית חיילים על אדמת האויב כדי להכריעו ביבשה, ובשל כך נמצאו על סיפוני אוניותיו הופליטים רבים ולא חיילי-צי (epibatai) מעטים. לא מן הנמנע שאף מספר החיילים באוניות הקרקירים היה גדול מן הרגיל, שכן גם אם לא הצטיינו בלוחמת ניגוח, עדיין צריכים היו להכין תשובה הולמת לאופן הלחימה הצפוי של אויביהם.
בלחימה בין האגף השמאלי הקרקירי לבין האגף הימני הקורינתי הייתה ידם של הקרקירים על העליונה. הם הצליחו להפיץ לכל עבר את ספינות המגארים והאמפרקטיונים ולהביאן לידי מנוסה, ורדפו אחריהן ב-20 מאוניותיהם עד החוף הקרוב. תוך כדי כך נמשכה לחימה עזה גם ביתר חלקי המערכה. בכל מקום בו נראו האוניות הקרקיריות נתונות במצוקה, התקרבו האתונאים באוניותיהם והטילו אימה על הקורינתים, אך נמנעו מלהתנגח בהן. אולם כשנראה היה כי האגף הימני הקרקירי עומד להינגף ביד האוניות הקורינתיות, שכן במקום זה הציבו הקורינתים את הטובות שבאוניותיהם, או אז "החלו עוזרים להם מעתה יותר, ללא הערמה. עם זאת, נמנעו בראשונה מלנגח ישירות באוניית אויב, אך משהובאו הקרקירים לידי מנוסה גלויה והקורינתים הדביקום, נפנה כל איש למלאכתו וניטשטשו כל ההבחנות."
עזרת האתונאים לא הצילה את הקרקירים מתבוסה. 70 מאוניותיהם "הוטבעו", ולמעלה מאלף מאנשיהן, חיילים וחותרים כאחד, נפלו בשבי. שאר האוניות נמלטו אל לאוקימנה כשהקורינתים דולקים בעקבותיהן. תוקידידס תולה את כישלון הקרקירים בנחיתותם המספרית (110 אוניות מול 150 משל האויב) ובעובדה כי עשרים האוניות מאגפם השמאלי, שרדפו אחר אוניות המגארים והאמפרקטיונים אל מחוץ לזירת הקרב, חסרו דווקא ברגע הקריטי של המערכה, ולא יכלו להיחלץ לעזרת חברותיהן באגף הימני.
הקורינתים, ש-30 מאוניותיהם ניזוקו בקרב, שבו בתום המרדף אל זירת הלחימה, אספו את חלליהם ואת אוניותיהם הפגועות, וכשהם גוררים חלק מאוניות הקרקירים "הטבועות" הפליגו אל נמל סיבוטה שביבשת. במקום זה חנה צבא בעלי בריתם הלא-יוונים מן האזור.
אחרית הקרב
הדרך אל קרקירה הייתה עתה פתוחה. עוד באותו היום, לאחר השלמת ההכנות הדרושות, יצאו שוב הקורינתים לים, כדי להנחית את צבאם באי כפי תוכניתם המקורית. הקרקירים בשארית אוניותיהם ועימם האתונאים יצאו לקראתם מלאוקימנה, וכבר הונפו האותות ונשמעה קריאת הקרב, כשלפתע החלו הקורינתים נסוגים. הם הבחינו ממרחק באוניות אתונאיות המתקרבות לעברם מכיוון דרום. הייתה זו תגבורת של עשרים אוניות ששלחו האתונאים לעזרת הקרקירים, כי העריכו שכוחם לא יעמוד להם נגד אויביהם כפי שאומנם ארע. הקורינתים סברו כי זהו כוח החלוץ של שייטת גדולה הרבה יותר, ובשל כך ומשום שהחשיכה החלה לרדת סבו על עקביהם ושבו אל סיבוטה.
למחרת היום הפליגו הקרקירים ושלושים האוניות האתונאיות אל סיבוטה, וכשהם מתריסים נגד אויביהם נערכו לחידוש הלחימה. הקורינתים יצאו אומנם לקראתם ופרשו את אוניותיהם, אך נמנעו מלתקוף מפחד מכת האוניות האתונאיות. כל מחשבותיהם היו נתונות למציאת דרך לשוב לעירם, שכן חשבו כי האתונאים רואים את בריתם עם ספרטה כבטלה ועל כן ימנעו זאת מהם. הם שיגרו שליחים אל האתונאים כדי לעמוד על כוונתם, ומפיהם למדו כי הברית שרירה וקיימת וכי הם יכולים לשוט לכל מקום כרצונם כל עוד אין בדעתם לפלוש לקרקירה או לתקוף את מושבותיה. על כן הקימו מצבת ניצחון בסיבוטה שביבשה ושבו לארצם.
הקרקירים טענו גם הם לניצחון ואף הקימו מצבת ניצחון באי סיבוטה, שהרי אספו את שברי אוניותיהם ואת חלליהם בלא הפרעה (אם כי הדבר נעשה לאחר עזיבת הקורינתים). אכן, המערכה לא הוכרעה. הקרקירים נחלו אומנם מפלה ניצחת בקרב הימי, אך הצליחו בסיוע האתונאים למנוע את פלישת הקורינתים לארצם. האתונאים רכשו להם במעשיהם אויב חדש, שחיפש שעת כושר לנקום בהם על עזרתם לקרקירים. לא תחלוף אלא שנה אחת, וחילות שני הצדדים, אתונה וקורינתוס, ייפגשו שוב, אך הפעם בשדה המערכה – בקרב פוטידאיה (432 לפנה"ס).
שנת שמיטה
ביהדות, שנת שמיטה הוא שמה של השנה השביעית במחזור של שבע שנים. היא נקראת גם שביעית או שבת הארץ. בשנה זו מצווה עם ישראל לקיים את מצוות שמיטת קרקעות - לשבות מחלק גדול מהמלאכות בשדות חקלאיים בארץ ישראל, ולהפקיר את הפירות לכל המעוניין לקוטפם. שנת השמיטה מלווה גם במצוות שמיטת כספים ובמצוות הקהל, ובנוסף נוהג בה וידוי מעשרות. במשנה ישנה מסכת העוסקת בשנת השמיטה והלכותיה - מסכת שביעית.
. undefined
שנת השמיטה הראשונה
בני ישראל צוו על השמיטה כבר במתן תורה. אולם השמיטה היא מצווה התלויה בארץ, כפי שנאמר. לכן לא ניתן היה לקיים אותה לפני הכניסה לארץ ישראל. על פי המדרש, השמיטה הראשונה שישראל קיימו נעשתה בשנה ה-21 לכניסתם לארץ ישראל, מכיוון שנדרשו 14 שנה של הכרת הקרקעות, לפני שהתחילו את מחזור השמיטה. על פי חשבונו של הרמב"ם היא חלה בשנת 2510 לבריאת העולם.
חישוב שנת השמיטה
ישנן שתי בעיות בחישוב שנת השמיטה.
היובל
הבעיה הראשונה בחישוב שנת שמיטה נעוצה במחלוקת הלכתית-עקרונית בין התנאים, איך למנות את השנים לשמיטה לאחר שנת היובל. לאחר שבע שנות שמיטה (שהן 49 שנים), השנה הבאה (שהיא השנה ה-50) היא שנת היובל, וגם בה אסורה עבודת האדמה:
הגאונים נוטים לדעת רבי יהודה, אולם הראב"ד והרמב"ם נוטים לדעת חכמים. לאחר חורבן בית שני גם הרמב"ם מודה לפסיקת הגאונים, רש"י, בעלי התוספות ושאר ראשונים.
קווים ירוקים אנכיים מציינים שנת שמיטה והקווים האופקיים את המחזור השמיני של השמיטה לפי רב יהודה השנה הראשונה של השמיטה השמינית היא גם שנת היובל (קו כחול) ולפי דעת חכמים מחזור השמיטה השמיני מתחיל לאחר שנת היובל (קו ירוק).
חורבן בית שני
הבעיה השנייה בחישוב שנת השמיטה נעוצה במחלוקת חישובית-היסטורית בין פרשני התלמוד הראשונים. המחלוקת נוגעת לשנה המדויקת של חורבן בית שני, שעל פי המסורת נחרב במוצאי שביעית - כלומר בשנה הראשונה למחזור השמיטה. המחלוקת היא מחלוקת בין פרשני התלמוד הראשונים: רש"י והרא"ש (שלחשבונם נחרב הבית בשנת ג' אלפים תתכ"ט לבריאה - 3829 לבריאה) ובין רבינו תם ושאר פרשנים ראשונים כמו הרמב"ן, הר"ן, התרומה ועוד (שלחשבונם נחרב הבית בשנת ג' תת"ל לבריאה - 3830 לבריאה).
המנהג למעשה
בלוח השנה במגילות קומראן השמיטות מחושבות כדעת רבי יהודה וכך גם יוצא מאזכורי שנות השמיטה בקדמוניות היהודים. תאריכי שנות השמיטה המופיעים בשטרות ולוחות שנה מתקופת הגאונים ומחזור השמיטה שעל פיו נוהגת הרבנות הראשית לישראל, מסונכרנים עם המניין לבריאת העולם המקובל ביהדות. כך למשל שנת ה'תשס"ח (5768), שהייתה שנת שמיטה, יצאה בדיוק השמיטה ה-824 לפי מניין השנים בלוח העברי. אומנם שמירת שמיטה החלה הרבה אחרי בריאת העולם אבל השמיטה הראשונה לאחר שיבת ציון הייתה בשנה לבריאת העולם המתחלקת בשבע ללא שארית ולכן ניתן לחשב כך.
עדויות נוספות
ברוב מצבות צוער מופיעה השנה לחורבן ולשמיטה בהתאם לחשבון הרמב"ם שמחלקים את השנים לחורבן בשבע.
ישנם פיוטים ארץ-ישראליים המזכירים רעידת-אדמה שקרתה בארץ ישראל בחודש שבט שנת ד'תק"ח (748 לספירה), ומציינים שזו הייתה שנת שמיטה. לפירוט ראו רעש שביעית.
ספר סדר עולם זוטא נכתב בי"א בכסלו שנת שמיטה שהיא ד'תקס"ד. ציון זה גרם לרבנו תם לחזור בו מחשבונו ולקבוע את שנת ד'תתק"ט כשנייה לשמיטה.
תאריכי השמיטה
שנת השמיטה מתחילה בראש-השנה העברי - א' בתשרי, ונמשכת שנה עד כ"ט באלול סיום השנה בלוח העברי. יש דעות שבפירות האילן השנה נמשכת עד ט"ו בשבט של השנה השמינית. בזמן שבית המקדש היה קיים, נהגה גם "תוספת שביעית" שהשתרעה על חלקים מהקיץ של השנה השישית. תוספת זו, נקבעה בתחילה שלושים יום לפני ראש-השנה, וחכמים הוסיפו מחג הפסח בשדה תבואה, ומחג השבועות במטע עצים. תוספת שביעית אינה נוהגת לאחר חורבן בית המקדש, אך אסור (מטעם שונה) לטעת עצי פרי אחרי ט"ו באב של השנה השישית.
שמיטה מעוברת
לפי ה, לא מעברים שנת שמיטה. רש"י שם מפרש שהטעם הוא כדי שלא יתארכו האיסורים של שנת השמיטה, הרמב"ם מסביר שטעם הדבר הוא כדי שיהיו שעורים למנחת העומר וחיטים לשתי הלחם. בלוח העברי הקבוע כ-37% משנות השמיטה מעוברות כמו שכ-37% מכלל השנים מעוברות בהתאם למחזור העיבור. ב, מופיעה התייחסות לעניין:. לדעת השרידי אש הטעם שמעברים שנות שמיטה בזמננו הוא על פי חידושו של הרמב"ם ששנים שדורשות עיבור כדי שיחול חג הפסח באביב יש לעבר גם בשנות שמיטה.
תורת השמיטות הקבלית
על בסיס מחזור שנות השמיטה ומצוות שנת היובל קיימת בקבלה תורה קוסמולוגית וקוסמוגנית המתארת את העולם כנברא ונחרב במחזורי שמיטות בני 7,000 שנה, שהם חלק ממחזור של יובל גדול בן 50,000 שנה. תורה קבלית זו הייתה מקובלת במאות ה-13 וה-14 בקרב חוג תלמידי ומפרשי הרמב"ן, וזכתה לגרסתה המפורסמת ביותר ב"ספר התמונה", המיוחס לרבי נחוניא בן הקנה.
ארמון דרוטנינגהולם
ארמון דרוטנינגהולם (בשוודית: Drottningholms slott) הוא בית המגורים הפרטי של משפחת המלוכה השוודית. הוא נבנה על האי לובן (Lovön), בכפר הקטן דרוטנינגהולם, מערבית לבירה סטוקהולם. בניית הארמון המקורי החלה במאה ה-16. הארמון הוא אתר תיירות פופולרי בשוודיה. בשנת 1991 הוכרז הארמון כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, האתר הראשון שהוכרז בשוודיה.
היסטוריה
השם דרוטנינגהולם, שמשמעותו היא האיון של המלכה, נגזר מהמבנה הרנסאנסי המקורי שעוצב על ידי וילם בוי, והיה ארמון אבן שהוזמן על ידי יוהאן השלישי ב-1580 עבור אשתו, המלכה קתרינה יגילון. לפני הארמון הזה הייתה במקום אחוזה בשם טורבסונד. הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ רכשה את הטירה בשנת 1661, שנה לאחר שהפסיקה לכהן כמלכת שוודיה, אך ב-30 בדצמבר של אותה השנה נשרפה הטירה עד היסוד. הדוויג שכרה את האדריכל השוודי הנודע ניקודמוס טסין האב כדי שייעצב ויבנה מחדש את הטירה. העבודות לשיקום הבניין החלו ב-1662, אולם ניקודמוס מת ב-1681, זמן קצר לפני שהעבודות הסתיימו. בנו, ניקודמוס טסין הבן, המשיך את עבודתו והשלים את עיצובו של פנים הארמון. למרות זאת, הארמון נותר במשך למעלה מ-100 שנים במצב לא גמור.
הארמון הוענק לנסיכה לואיז אולריקה, שהפכה ב-1744 למלכת שוודיה כאשר נישאה למלך אדולף פרדריק. בזמן שלואיז התגוררה בארמון היא הורתה לשנות את סגנון העיצוב הפנימי שלו לעיצוב רוקוקו צרפתי. לואיז גם הורתה לבנות את התיאטרון המפואר של הארמון, לאחר שהתיאטרון הפשוט והקטן יותר נשרף ב-1762. בנוסף, לואיז הורתה לבנות את הספרייה, המגורים הפרטיים והגלריה האמנותית. המלך גוסטב השלישי, בנה של לואיז, התגורר בארמון בתקופה זו והיה זה שנאלץ למכור אותו למדינה.
מצב הארמון החל להידרדר במאה ה-19 כתוצאה מהזנחה וחוסר תשומת לב. בתקופת שלטונו של אוסקר הראשון, השתנה המצב, וב-1907 החלו עבודות שיפוץ ושיקום נרחבות. מאז 1981 משתמשת משפחת המלוכה השוודית הנוכחית בארמון כבית המגורים העיקרי שלה, וכתוצאה מכך הארמון נשמר על ידי צבא שוודיה בדומה למה שנהוג בארמון סטוקהולם.
לאורך 400 שנות קיומו עבר הארמון חידושים, שינויים ותוספות רבות. בין 1907 ל-1913 בוצע בו שיפוץ וחידוש ניכר, ובמסגרתו הוחלף גג הארמון, צינורות המים תוקנו, והארמון חובר לחשמל, חימום, ולביוב. מספר אזורים בארמון שוקמו ונבנו מחדש לאורך תקופה של עשרים שנים שהחלה בערך ב-1977. מאמץ רב הושקע בספרייה ובהיכל הלאומי, וברחבי הארמון הותקנו מערכות נגד שרפה. בין 1997 ל-2002 בוצעו עבודות לבנייה מחדש של הקירות החיצוניים.
חיק אברהם
חיק אברהם הוא ניב נוצרי ויהודי קדום. הוא נזכר פעם אחת בברית החדשה ופעם אחת בתלמוד. בברית החדשה הוא מופיע במשל "האיש העשיר ואלעזר" ומשמעותו מקום קרוב לאברהם לאחר המוות, להבדיל מגיהנום. ממקור זה השתרש הניב בנצרות.
בתלמוד הבבלי, נאמר על אדא בר אהבה: "היום יושב בחיקו של אברהם". אמירה זו פורשה, בין השאר באנציקלופדיה היהודית כמתייחסת למיתתו של אדא, אולם רש"י כתב שאם הכוונה לאמורא רב אדא בר אהבה פירוש זה אינו מתיישב עם סדר הדורות ופירש שהכוונה ליום כניסתו בבריתו של אברהם.
מוטיבים מהניב מופיעים במקורות נוספים. בספר מקבים ד' י"ג מצוטט אחרון הבנים של אלעזר ושל חנה, העומד להיות מעונה ומוצא להורג על סירובו לבגוד באמונתו, כאומר (בתרגום לעברית): "אם נסבול בעד רעיון זה יקבלו אותנו אברהם יצחק ויעקב והאבות כולם יהללו אותנו".
סנט מארטן
היסטוריה
במאה ה-17 נאבקו המעצמות של אותה עת - צרפת, אנגליה, הולנד, דנמרק וספרד על השליטה באיים הקריביים. ההולנדים החלו לייבא מלח בישול לאירופה מהאיים בשנות ה-20 של המאה ה-17, אולם על אף נוכחות ההולנדים באי, כבשו אותו הספרדים בשנת 1633 ושנה לאחר מכן בנו את מוצב פוינטה בלנשה. הספרדים החלו את העבדות באיים. עבדים רבים הובאו מאפריקה על מנת לעבוד במטעי הסוכר של הספרדים, ומאוחר יותר של הצרפתים. רק במחצית הראשונה של המאה ה-19 הופסק סחר העבדים, והבריטים, ששלטו באזור, הביאו סינים ותושבי האיים באוקיינוס השקט לעבוד במקום העבדים במטעים. יבוא אנשים זה הביא לרבגוניות האתנית הרבה של תושבי האיים הקריביים.
מצב פוליטי
ב-23 במרץ 1648 הסכימו צרפת והולנד לחלק ביניהן את האי. סנט מארטן היה בעבר חלק מהאנטילים ההולנדיים, אך כיום הוא מחוז אוטונומי כחלק מממלכת ארצות השפלה. המטבע שבו נעשה שימוש בסנט מארטן הוא גילדן אנטילי, אף שנעשה שימוש גם בדולר האמריקאי.
סנט מארטן מנוהל על ידי מועצת האי, מועצה מבצעת ומושל הממונים על ידי בית המלוכה ההולנדי בהמלצת הממשלה ההולנדית.
תיירות
סנט מארטן ידוע בחיי הלילה הסוערים בו, החופים הרבים ובתי הקזינו שבה. התיירות מהווה מרכיב עיקרי בהכנסות האי. רוב התיירים באי מגיעים בטיסות לנמל התעופה הנסיכה יוליאנה.
תחבורה
שדה התעופה המרכזי של האי הוא נמל התעופה הנסיכה יוליאנה הידוע במסלול הנחיתה הקצר שלו (2,130 מטרים בלבד), ומסיבה זו נאלצו בעבר מטוסים מסוג בואינג 747 לטוס בגובה נמוך ביותר - כ-10–20 מטרים מעל גובה הים וחופי האי בטרם הנחיתה.
אוניות נוסעים רבות מביאות תיירים לאי. בשל מספר התיירים הרב, שמרביתם שוכרים מכוניות בעת שהותם באי, מרבית הזמן כבישי סנט מארטן פקוקים.
מכללות ואוניברסיטאות
האוניברסיטה האמריקאית של בית הספר הקריבי לרפואה (American University of the Caribbean School of Medicine - AUC) נוסדה בשנת 1978. בעבר הייתה האוניברסיטה ממוקמת במונטסרט אולם בשל התפרצות הר הגעש סופרייר הילס בשנת 1995 עברה האוניברסיטה לסנט מארטן, שם נפגעה מהוריקן באותה שנה. בשנת 1998 הוקמו בקופקוי שבסנט מארטן מבנים העמידים בפני סופות הוריקן.
אוניברסיטת סנט מארטן (USM) ממוקמת בפיליפסבורג.
רומי שניידר
רומי שניידר (בגרמנית: Romy Schneider; 23 בספטמבר 1938 – 29 במאי 1982) הייתה שחקנית קולנוע אוסטרית-גרמנייה. אחת הדמויות הנשיות הבולטות ביותר בקולנוע האירופאי בשנות ה-50, ה-60 וה-70.
ביוגרפיה
נולדה בשם רוזמרי מגדלנה אלבך (Rosemarie Magdalena Albach) בווינה, לאב השחקן אוסטרי וולף אלבך-רטי ולאם השחקנית הגרמנייה מגדה שניידר. במהלך מלחמת העולם השנייה, התגוררה עם משפחתה בסמוך לקן הנשרים - מעוז הנופש ההררי של אדולף היטלר בדרום גרמניה הנאצית, וכילדה צעירה ביקרה שניידר מספר פעמים בביתו של היטלר שהיה מיודד עם אמה, שהייתה השחקנית הגרמנייה המועדפת עליו ולימים אף נטען כי היה בין השניים רומן. ב-1945, לאחר גירושי הוריה, נשארה בחזקת אמה אשר גם פיקחה על התפתחות הקריירה שלה ואף שיחקה לצד בתה במספר סרטים. התחנכה בפנימייה בזלצבורג וכבר בגיל 15 ערכה את הבכורה הקולנועית שלה בסרט הגרמני "Wenn der weisse Flieder wieder bluht". בסרטה השני ב-1954 זכתה כבר לפרסום כאשר שיחקה בסרטו של הבמאי ארנסט מרישקה, "Mädchenjahre einer Königin" (נעוריה של מלכה), בתפקיד ויקטוריה הצעירה. את פרסומה העיקרי קנתה בסדרה של שלושה סרטים שבוימו גם הם על ידי ארנסט מרישקה ועסקו בחייה של אליזבת, נסיכת בוואריה: "סיסי" (1955), "סיסי הקיסרית הצעירה" (1956) ו"גורלה של מלכה" (1957). אף על פי ששיחקה במהלך הקריירה שלה בעוד עשרות סרטים שזכו להצלחה, חלקם בתפקידים בעלי אופי שונה לחלוטין מתפקידה כ"סיסי", דבקה בה דמות זאת עד מותה. למרות רצונה המוצהר להתרחק מדמותה ותדמיתה של הנסיכה, היא מילאה שוב את דמותה של אליזבת מבוואריה בסרטו של לוקינו ויסקונטי "לודוויג" (1972) אודות לודוויג השני מלך בוואריה, דודנה של אליזבת.
ב-1958, לאחר ששיחקה בשני סרטים מול הכוכב הגרמני הורסט בוכהולץ, עמו גם הייתה לה מערכת יחסים קצרה, היא שיחקה לראשונה מול השחקן הצרפתי אלן דלון בסרט "כריסטין" (על פי רומן של ארתור שניצלר). אמה, מגדה, שיחקה בתפקיד כריסטין בגרסה הקודמת של סרט זה, שביים מקס אופולס ב-1933. בזמן הצילומים התפתח רומן בין שני השחקנים הראשיים בסרט, ושניידר עברה להתגורר עם דלון בפריז, דבר אשר עורר שערורייה זוטא בגרמניה. בפריז היא החלה לחפש אתגרים נוספים, מלבד הסרטים בהם המשיכה לשחק, ומ-1960 היא החלה להופיע על במות התיאטרון בפריז, בין היתר, בהצגות אשר בוימו על ידי ג'ון פורד ולוקינו ויסקונטי.
ב-1962 זכתה לפרסום בינלאומי נרחב כשהשתתפה בסרט בוקאצ'ו 70 שהורכב מארבעה חלקים שבוימו על ידי ארבעה במאים שונים. היא הייתה כוכבת בחלק "Il lavoro" שבוים על ידי ויסקונטי. היא אף השתתפה באותה שנה בסרטו של אורסון ולס "Le procès" (על פי "המשפט" מאת פרנץ קפקא).
ב-1963 שיחקה בסרטו של אוטו פרמינגר "הקרדינל".
באמצע שנות השישים השתתפה שניידר בשני סרטים אמריקאים, בקומדיה "Good Neighbor Sam" מול ג'ק למון וב"מה חדש חתלתולה" שנכתב על ידי וודי אלן. ב-1966 שיחקה שוב מול אלן דלון בסרטו של הבמאי הצרפתי ז'ק דריי, "הבריכה" וב-1970 שיחקה לראשונה בסרט של הבמאי קלוד סוטה, "כאלה הם החיים". שניידר המשיכה ועבדה עם שני במאים אלו גם בהמשך הקריירה שלה.
ב-1971 שיחקה מול ריצ'רד האריס בהפקה הבריטית-ישראלית "בלומפילד". הסרט, אשר צולם בישראל ב-1969, בוים על ידי ריצ'רד האריס (בעזרתו של אורי זוהר) ולא זכה להצלחה.
ב-1972 שיחקה שוב מול אלן דלון (ומול ריצ'רד ברטון) בסרטו של הבמאי ג'וזף לוסי, "רצח טרוצקי". היא שיחקה באותה שנה גם בסרטו המצליח של קלוד סוטה "סזאר ורוזאלי" מול איב מונטאן. ב-1973 גילמה יהודייה הנמלטת ברכבת מהצבא הנאצי הכובש את צרפת בסרט "Le Train". בתפקיד הראשי מולה שיחק ז'אן-לואי טרנטיניאן, והשניים שיתפו פעולה בסרט נוסף ב-1974. כאשר שיחקה באותה שנה בסרטו של הבמאי פרנסיס ז'ירו "Le Trio infernal" בתפקיד רוצחת, קשה היה לקהל האירופאי לקבל את המהפך שעבר על "הנסיכה סיסי", והסרט נכשל. ב-1975 שיחקה בסרט "L'Important c'est d'aimer" וקיבלה את פרס סזאר על משחקה בו. באותה שנה השתתפה במותחן "תמימים ומזוהמים". אחד השחקנים הראשיים בסרט היה רוד שטייגר, וביים אותו קלוד שברול. באותה שנה גילמה את התפקיד הראשי מול פיליפ נוארה בסרטו של הבמאי רובר אנריקו "הרובה הישן" (Le Vieux Fusil).
ב-1978 שיחקה מול קלוד ברסר וברונו קרמר בסרטו של קלוד סוטה "Une histoire simple". ב-1981 שיחקה מול לינו ונטורה במותחן "חקירה לילית" בבימויו של קלוד מילר. סרטה האחרון היה "עוברת אורח בסן סוסי" ב-1982. גם סרט זה היה קשור לשואה, והיא שיחקה בו מול מישל פיקולי.
המשברים בחייה
בניגוד לתדמיתה הזוהרת בסרטים, היו חייה האישיים של רומי שניידר רצופים במשברים ובטרגדיות. היא אף התבטאה בנושא ואמרה: "אינני יכולה לעשות דבר בחיים - אבל בקולנוע אני יכולה לעשות הכל". לאחר שנזנחה על ידי אלן דלון ב-1963, היא נישאה ב-1965 לשחקן הגרמני ממוצא יהודי הרי מיין ואף התגיירה למענו, אך נפרדה ממנו ב-1972. מותו של מיין בהתאבדות ב-1979 השפיע קשות על שניידר. לשניים נולד בן, דייוויד-כריסטופר, ב-1966. ב-1975 נישאה למזכירה האישי, התסריטאי דניאל ביאסיני, בעת נישואיהם הייתה שניידר בהריון, אולם בעקבות תאונה, היא הפילה את הוולד, מה שגרם לה לדיכאון ממושך. ב-1977 נולדה לשניים בת, השחקנית הצרפתייה, שרה-מגדלנה ביאסיני. השניים נפרדו ב-1981. בדומה לאלן דלון, גם לאחר הפרידה נשאר ביאסיני בקשר טוב עמה ותמך בה בתקופות קשות.
שניידר עישנה כל חייה, ובשנותיה האחרונות גם סבלה מאלכוהוליזם, במיוחד לאחר מותו הטרגי של בנה בן ה-14, שמת מאיבוד דם לאחר פציעתו כתוצאה מניסיון טיפוס על גדר מחודדת בביתו של סבו החורג.
כאשר נמצאה שניידר מתה בדירתה שבפריז ב-29 במאי 1982, פשטה שמועה כי איבדה את עצמה לדעת בקוקטייל של אלכוהול וגלולות שינה. אף על פי שלא נערכה נתיחה שלאחר המוות, נקבע על ידי המשטרה כי מותה היה טבעי והיה תוצאה של דום לב. אמה, מגדה, אמרה על כך: "מה, בשם שמיים, כל כך טבעי במותה של אישה צעירה, בגיל 43?"
למרות השנים הרבות שחלפו מאז מותה, נותרה אחת הדמויות הנשיות הבולטות בתרבות הגרמנית. ב-2005 דורגה על ידי הצהובון הגרמני "בילד" כראשונה ברשימת 50 הנשים הגרמניות היפות בכל הזמנים. ב-2006 דורגה על ידי רשת הטלוויזיה הגרמנית ZDF במקום השלישי בסקר לבחירת השחקן הגרמני המועדף בכל הזמנים (שני המדורגים ראשונים היו גברים).
אזכורי דמותה בתרבות
רומי שניידר היא אחת מגיבורות סיפורו הקצר של יצחק בן נר, "מותשים, 1969". בסיפור מתוארת דמותה בסרטים כפי שהיא מצטיירת בעיני הסופר:
בנובמבר 2009 יצא לאור בגרמניה סרט הטלוויזיה "רומי" שעוסק בחייה של השחקנית. את הסרט ביים תורסטן סי. פישר ובתפקיד הראשי שיחקה ג'סיקה שוורץ.
זמאו
במיתולוגיה הרומנית, זמאו (בכתיב לועזי: Zmeu; ברבים: "זמאי", zmei; בנקבה: "זמאואיקה" zmeoaică; ברבות: "זמאואיצ'ה", zmeoaice) הוא יצור אגדי על טבעי-ורב כוח, בדומה לבאלאור. אך להבדיל ממנו, הזמאו מופיע לעיתים בדמות אדם. בדרך כלל הזמאו חוטף בחורות יפות, כמו אילאנה קוסנזאנה ומפסיד במלחמה עם פט פרומוס. לפעמים יש משפחות שלמות של "זמאי".
מקור השם במילה הסלאבית "זמיי", שפירושה נחש.
איסמאל אטומן
קריירת מועדונים
אטומן נולד בכפר ליד לאס פאלמאס דה גראן קנריה שבספרד, לאב קנייתי ולאם ספרדייה. אטומן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנערים של וסינדאריו. בגיל 16, הצטרף לזו של לאס פאלמס.
אטומן שיחק בקבוצות השלישית והשנייה. בינואר אטומן הושאל לקסארניו.
ב-31 בינואר 2017 אטומן הצטרף לגרנדה ב'.
ב-12 ביולי 2017 אטומן חתם בפאונלברדה, וכעבור שנה חזר לקבוצת המילואים של לאס פאלמס.
ב-28 באוגוסט 2021 אטומן חתם בריאל מורסיה.
ב-17 באוגוסט 2022 הצטרף לסבאדל.
בקיץ אטומן חתם באגילאס.
קריירה בינלאומית
ב-31 במאי 2016 אטומן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד. היה חלק מסגל הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019.
ייצור זכוכית
ייצור הזכוכית הוא תהליך שבמהלכו מופקים מוצרי זכוכית או רכיבי זכוכית. תהליך יצור הזכוכית מתבצע בשתי שיטות עיקריות - שיטת הזכוכית הצפה המייצרת משטחי זכוכית, וניפוח זכוכית המייצר בקבוקים ומכלים אחרים.
תהליך הזכוכית הצפה
זכוכית צפה היא משטח של זכוכית, אשר יוצרה באמצעות הצפת הזכוכית המותכת על מצע של מתכת מותכת. לרוב המתכת המשמשת בתהליך זה היא בדיל, אך בעבר השתמשו גם בסגסוגות בעלות נקודת התכה נמוכה ועופרת. שיטה זו מעניקה למשטח עובי אחיד ופני שטח מאוד חלקים. החלונות המודרניים עשויים ממשטחי זכוכית.
ייצור מכלי זכוכית
באופן נרחב, מפעלים מודרניים של מכלי זכוכית מורכבים משלושה חלקים עיקריים: בית האצווה, הקצה החם והקצה הקר. בית האצווה אחראי על חומרי הגלם; הקצה החם אחראי על הייצור עצמו והקצה הקר מטפל בבדיקת המוצר ואריזתו.
בית אצווה
תהליך ייצור הזכוכית מתחיל בבית האצווה. בית האצווה משמש לאחסון של חומרי הגלם בממגורות גדולות. על פי רוב מאוחסנים בו חומרי גלם אשר מספיקים למשך יום עבודה אחד עד חמישה ימי עבודה. הפעולה של בית האצווה יכולה להיות ידנית או אוטומטית. בבית האצווה מתבצעות מספר פעולות אשר נועדו להכין את המרכיבים של הזכוכית לקראת הייצור. הן כוללות מדידה, הרכבה, ערבוב והובלה לתנור.
הקצה החם
הקצה החם של תהליך ייצור הזכוכית הוא המקום שבו הזכוכית המותכת מעובדת למוצרי זכוכית. בקצה החם חומרי הגלם נכנסים לתנור, כדי שיהיה ניתן להפיק מהם את מוצרי הזכוכית.
תנור
חומרי הגלם מוזנים לתנור בקצב איטי ומבוקר על ידי מערכת עיבוד האצווה. התנור המשמש לייצור הזכוכית פועל על גז טבעי או דלק, בטמפרטורות של 1,575°C. הטמפרטורה המרבית תלויה באיכות החומרים שמהם מורכב הכבשן והרכב הזכוכית. בדרך כלל, גודל התנור מסווג לפי יכולות ייצור טונות מטריות ליום (metric tons per day - MTPD).
תהליך גיבוש
קיימות שתי שיטות עיקריות לייצור מכלי זכוכית: שיטת הניפוח והניפוח, המשמשת למכלים עם צוואר צר בלבד ושיטת הלחיצה והניפוח, אשר משמשת לייצור צנצנות ומכלים בעלי צוואר צר.
מכונות העיצוב
מכונות העיצוב אוחזות ומזיזות את החלקים היוצרים את המכל. המכונה מורכבת מ -19 מנגנונים בסיסיים המשמשים ליצירת בקבוק. על פי רוב היא מופעלת באמצעות אוויר דחוס (לחץ גבוה - 3.2 בר ולחץ נמוך - 2.8 בר). המנגנונים של מכונת העיצוב מתוזמנים בצורה אלקטרונית, באופן שיוצר תיאום בין התנועות של כל המנגנונים במכונה.
טיפול פנימי
לאחר תהליך העיצוב, חלק מהמכלים - במיוחד אלה המיועדים למשקאות אלכוהוליים - עוברים טיפול לשיפור העמידות הכימית של החלק הפנימי של המכל. תהליך זה מכונה טיפול פנימי או דילקליזציה. תהליך זה מתבצע בדרך כלל באמצעות הזרקה של תערובת גז המכילה גופרית או פלואור בטמפרטורות גבוהות לתוך בקבוקים. הגז מועבר למיכל באמצעות האוויר המשמש בתהליך העיצוב, או באמצעות זרבובית, אשר מפנה זרם של גז אל פיית הבקבוק לאחר עיצובו.
חישול
בזמן שהזכוכית מתקררת, היא מתכווצת ומתמצקת. הלחצים הנוצרים במהלך תהליכי ההתכווצות וההתמצקות עלולים להחליש את הזכוכית כאשר הקירור אינו אחיד. החישול נועד לקרר את הזכוכית בצורה אחידה כדי למנוע את ההחלשות שלה. תנור החישול מחמם את המכולה לכ 580°C ואז מקרר אותה במשך 20 - 60 דקות, בהתאם לעובי הזכוכית.
הקצה הקר
התפקיד של הקצה הקר של ייצור מכלי זכוכית הוא להשלים את המשימות האחרונות בתהליך הייצור: לרסס את המכלים בציפוי פוליאתילן ששומר על עמידותם, לוודא שאין פגמים במכלים, לתייג את המכלים ולארוז אותם לקראת המשלוח.
כאירמון מאלכסנדריה
כאירמון (Chaeremon, ביוונית: Χαιρήμων; חי במאה ה-1 לספירה) היה כהן מצרי, פילוסוף יווני סטואי, גרמטיקוס (Grammatikos, מבאר הספרים הישנים) והיסטוריון אנטי יהודי.
ביוגרפיה
בהיותו כהן מצרי ופילוסוף סטואי, ייצג כאירמון את התרבות המצרית והיוונית גם יחד. יש יסוד סביר לזהותו עם כאירמון בן לאונידאס, הנזכר במכתב של קלאודיוס אל האלכסנדרונים משנת 41 לספירה כאחד הנציגים היוונים של העיר אלכסנדריה שהופיעו בפני הקיסר. לפיכך, ייתכן שנמנה גם עם המשלחת היוונית בראשות אפיון, ששוגרה בחורף שנת 40/39 מאלכסנדריה לרומא כדי להשתדל בפני הקיסר והתנצחה עם המשלחת היהודית בראשות פילון האלכסנדרוני. לא ניתן לזהות אותו עם כאירמון האלכסנדרוני הנזכר אצל סטראבון, שליוה את הנציב הרומי של מצרים אליוס גאלוס במסעו בשנת 25/26 לפנה"ס לפנים ארץ מצרים, הים האדום וחצי האי ערב. אותו כאירימון מתואר אצל סטראבון כשחצן וחסר דעת, מה שאינו הולם את תיאורו במקורות האחרים. על פי הסודא, כאירמון היה מנהל הספרייה הגדולה של אלכסנדריה ומורו של דיוניסיוס מאלכסנדריה, שהחליף אותו בתפקיד זה, והיה גם מחנכו של הקיסר הרומי נירון בצעירותו (אחרי שנת 49 לספירה), יחד עם אלכסנדר מאגאי.
הפילוסוף פורפיריוס מכנה את כאירמון בתואר "סופר קודש", כנראה בגלל עיסוקו בכהונה וכתבי הקודש המצריים. הוא מכנה אותו גם "אוהב אמת" ו"סופר מדויק" ומזכיר את כתביו על הכהנים המצרים והאסטרולוגיה המצרית. בחיבורו "על הימנעות ממאכל חיות", מתאר פורפיריוס בפירוט את חייהם של הכהנים המצריים ומציין כי המידע שלו מבוסס על תיאורו של כאירמון, שסיפר שהכהנים נחשבו על ידי המצרים כפילוסופים. גם הירונימוס מציין שכאירמון כתב חיבור על חייהם של הכהנים העתיקים של מצרים ומוסיף ומציין שהיה אדם רהוט מאד.
על פי הסודא, חיבור נוסף של כאירמון נקרא "הירוגליפיקה" (כתב חרטומים). חיבור שלישי, על כוכבי השביט, נזכר על ידי אוריגנס, שעשה שימוש בספרים נוספים של כאירמון, מהם למד טכניקה של משל שהיא חלק בלתי נפרד מפירוש פולחנות המסתורין היווניים.
בספרו "נגד אפיון", מספר יוסף בן מתתיהו, שכאירמון כתב "אגיפטיאקה" משלו, כלומר ספר על ההיסטוריה של מצרים, בדומה למנתון. באמצעות ספר זה השתדל כנראה לפאר ולרומם את מצרים וההיסטוריה שלה בעיני הקוראים היוונים והרומים, ובדומה למנתון, הייתה גם לכאירמון גרסה משלו על יציאת מצרים, שמבוססת גם היא על עלילת המצורעים. יוספוס טוען שהסופר המצרי ליסימכוס לקח ממנתון וכאירמון "את יסוד שקריהם" על דבר המצורעים ובעלי המומים. ממשפט זה וגם מכך שליסימכוס נזכר אצלו אחרי כאירמון, מתקבל הרושם שעל פי יוספוס פעל ליסימכוס מבחינה כרונולוגית אחרי כאירמון. אך מכיוון שידוע כי כאירמון חי ופעל בזמן קרוב מאוד לזמנו של יוספוס עצמו, רוב החוקרים סבורים כי ליסימכוס קדם בזמן לכאירמון ולא להפך, ויוספוס הזכיר אותם לא בסדר כרונולוגי, אלא על פי סדר הנושאים שנגעו לתוכן עלילותיהם.
כאירמון ככל הנראה מת זמן ניכר לפני שנת 96 לספירה, שנת פרסום הספר ה-11 של האפיגראמות של מארטיאליס. המשורר הרומי לועג בו בין היתר גם לכאירמון, ובדרך כלל מארטיאליס לא לגלג על אישים שעדיין היו בחיים או שמתו רק זמן קצר לפני כן.