cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משפחת מודיאנו
היסטוריה
בסוף המאה ה-16 מהגרים חלק מבני המשפחה אל סלוניקי שביוון ונמנים שם על הפראנקוס, העלית החברתית והכלכלית של העיר. שכבת העלית של הקהילה היהודית בסלוניקי כללה מספר משפחות יהודיות אריסטוקרטיות ממוצא איטלקי שבלטו בעושרן, ברמת החינוך הגבוהה שהעניקו לבניהם ובקשריהן הכלכליים. בני משפחת מודיאנו השתלבו בפיתוח התעשייה ותרמו לפיתוחה של העיר בהקמת תשתית תאורה, ביצור ובהפצת גז טבעי, בפיתוח אמצעי תחבורה, טחנות מים שסייעו ליצור הטקסטיל, יסדו בתי חרושת, בתי חולים ובתי ספר, תקעו יתד בתעשיית הטבק ובקידום התיעוש והמודרניזציה של העיר.
בסלוניקי השתייכו בני המשפחה ל'קהל קדוש איטליה ישן'.
ב-1833 נרשמו כל בני מודיאנו בסלוניקי (כ-40 בתי אב), כאזרחים של טוסקנה על ידי הקונסול של ליבורנו בתעודת האזרחות (Matricola) שהקנתה לבני מודיאנו אזרחות איטלקית.
ב-1857 הקימו בני המשפחה טחנת קמח מודרנית ביחד עם משפחת אלטיני, סחרו בדגנים, הקימו בית חרושת ללבנים ובסוף המאה ה-19 ייסדו את 'בנק מודיאנו' והקימו את מזקקת 'אולימפוס' ביחד עם משפחת פרננדס-דיאס.
בשנת 1911 גורשו רבים מבני המשפחה שהיו נתינים איטלקים על-ידי הממשל העות'מאני בזמן המלחמה האיטלקית–עות'מאנית ובעקבות גירוש זה פונים חלק מבני המשפחה לבודפשט שבהונגריה והליופוליס שבקהיר, מצרים. בסיום המלחמה בסוף שנת 1912 שבו מרבית בני המשפחה לסלוניקי.
ב-1917 התחוללה בסלוניקי שריפת ענק ובעקבותיה מהגרים חלק מבני המשפחה לארצות שונות בבלקן, לצרפת, איטליה ומצרים.
בני משפחת מודיאנו היו ברובם נתינים איטלקים ונהנו מחסות הקונסול האיטלקי. בזמן מלחמת העולם השנייה נמלטו חלק מבני המשפחה לאזורי השליטה של הכוחות האיטלקים ולאיטליה עצמה.
פוסילייר
פוסיליירים (בצרפתית: Fusilier - "פוזילייה" או "פיזילייה") הם חיילים רגליים שבאופן היסטורי נשאו רובה (פוסיל בצרפתית) מסוג מוסקט.
במהלך המאה ה-18 הלכה ופחתה המשמעות המקורית של הפוסיליירים, שכן מוסקטים בעלי מצת חלמיש הפכו לרובה הסדיר של הצבאות המודרניים. החל מהמאה-18 השימוש בכינוי "פוסילייר" קיבל משמעות שונה ממדינה למדינה, החל מכינוי כללי לחייל רגלי סדיר, עד לכינוי לנחתים ימיים וכוחות מיוחדים.
בלגיה
בעוד שבכוחות המזוינים של בלגיה אין כיום יחידת פוסיליירים, הכינוי הניתן לחיילי הרגלים הבלגים הוא "פוסיליירי סער" (בצרפתית: fusilier d'assaut, בהולנדית: stormfuselier). עד לשנות ה-90, חיל הים הבלגי כלל יחידת רגלים להגנה על מתקני החיל אשר נקראה "פוסיליירים נחתים".
ברזיל ופורטוגל
במאות ה-18 וה-19, חיילי הרגלים הפורטוגלים כונו "פוסיליירים" כדי להבדילם מגרנדירים ומחיילי רגלים קלים (קאזדורס ואטילדורס), כינוי זה נפסק ב-1860 בפורטוגל, אך עודנו בשימוש בצבא הברזילאי אשר משמר הרבה מהמסורות ההיסטוריות של הכוחות הפורטוגלים. חיל הנחתים הפוטוגלי והברזילאי נקראים שניהם "פוסיליירים ימיים" (בפורטוגזית: Fuzileiros Navais).
גרמניה
ברחבי ממלכות וניסיכויות גרמניה ובעיקרן פרוסיה השימוש בכינוי "פוסילייר" השתנה לאורך השנים. "פוסילייר" היה בשימוש נרחב לכינוי יחידות משמר הרגלים (Leibgarde zu Fuss) החל מ-1705 בפרוסיה, לאחר מכן לציון יחידות רגלים באיכות נמוכה בתחילת המאה ה-19 ולקראת סוף המאה ה-19 פוסיליירים היו יחידות עילית עם מאפיינים של חיל רגלים קל. עם סופו של צבא האימפריה הגרמנית ב-1918, היו 15 רגימנטים פוסיליירים:
כיום בבונדסוור הגרמני אין יחידות פוסיליירים אך במלחמת העולם השנייה, דיוויזיית גרוסדויטשלנד כללה רגימנט "פאנצרפוסיליירים" - שווה ערך ליחידות הפאנצרגרנדירים, כחלק משימור המסורת של יחידות העילית הפרוסיות.
הולנד
אחד משני רגימנטי המשמר הרגליים של הולנד הוא "רגימנט המשמר פוסיליירים הנסיכה איריינה" (בהולנדית: Garderegiment Fuseliers Prinses Irene; על שם איריינה, נסיכת הולנד).
הממלכה המאוחדת
בצבא הבריטי במהלך סוף המאה ה-17 הוקמו שלושה רגימנטים, רגימנט הרגלים ה-7 הפוסלירים המלכותי - כיום רגימנט הפוסיליירים המלכותי; רגימנט הרגלים ה-21 הסקוטי - כיום הרגימנט המלכותי של סקוטלנד; ורגימנט הרגלים ה-23 הוולשי - כיום הרגימנט הוולשי המלכותי. תפקידם ההיסטורי של יחידות הפוסיליירים בצבא הבריטי היה אבטחה של יחידות התותחנים, מתוך מחשבה שמצתי החלמיש בטוחים יותר לשימוש בסמוך לאבק השריפה ששימש את תותחי השדה.
המסורות ואופן הלבוש של הפוסיליירים הבריטים היה דומה לזה של הגרנדירים, עם כובע ברסקין וסמל הרימון המאפיין את הגרנדירים, מה שהקנה להם סטטוס של יחידות עילית במהלך המאות ה-18 וה-19. מאפיין נוסף של הפוסיליירים הוא ענידת נוצת מצנפת בכובע או בכומתה. כיום רגימנט הפוסיליירים המלכותי הוא היחיד בצבא שמשמר את הכינוי "פוסילייר" מבין תשעה רגימנטים פוסיליירים היסטוריים שנוצרו לאורך השנים, רובם במהלך המאה ה-19.
רגימנטים פוסיליירים היסטוריים:
ימים נשברים
ימים נשברים הוא אלבומה האחד עשר של הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה. האלבום יצא לאור בספטמבר 1986, על ידי חברת התקליטים הד ארצי. מתוך האלבום יצאו הסינגלים: "ימים נשברים", "בוא ונגן אותי", "הכאב הזה", "כל הקלפים" / "ליידי" ו-"להמשיך לצעוד".
פוסילייר
צרפת
במאה ה-18 השימוש בכינוי פוסילייר בצבא הצרפתי התפתח לכדי השם הניתן לחיל הרגלים הסדיר, בכך להבדילם מהיחידות המיוחדות בהם הגרנדירים, הוולטיגרים, השאסורים והקרבינרים. כיום אין יחידות פוסיליירים בצבא הצרפתי, אך בחיל האוויר והצי הצרפתי יחידות ההגנה על מתקנים יבשתיים "קומנדו פוסיליירים"; "קומנדו הפוסיליירים של האוויר" ו-"כוח קומנדו הפוסיליירים הימי" בהתאמה.
ימים נשברים
במרוצת השנים, זכה האלבום למעמד זהב, על סך מכירות של למעלה מ-30,000 עותקים בסך הכל. כמו כן, זהו אלבומה הראשון של חזה שהועלה על תקליטור במקביל ליציאתו לשוק.
פוסילייר
מקסיקו
בשנת 1969 נוסדה "חטיבת הפוסיליירים המוצנחים" (בספרדית: Brigada de Fusileros Paracaidistas) הכוללת שני גדודים מוצנחים וגדוד אימון, החטיבה משמשת עתודה אסטרטגית והיא יושבת במקסיקו סיטי.
ימים נשברים
רקע הפקה
אלבום זה שונה מקודמיו בכך שאת רוב שירי האלבום כתבה והלחינה חזה, דבר שייצר התעניינות רבה מצד המבקרים והמעריצים, בנוסף, זהו האלבום הראשון שיצא לחזה מזה שנה (שירי מולדת ב') ושנה וחצי מאז צאת אלבום אולפן בעל שירים מקוריים (אדמה), שהרי קהל מעריציה היה רגיל ליציאת אלבום חדש בערך כל חצי שנה עד אותה עת.
פוסילייר
קנדה
הצבא הקנדי נוצר כחלק מצבא האימפריה הבריטית וכן חולק הרבה מהמסורות הצבאיות הבריטיות, כאשר רוב היחידות (בהן גם יחידות הפוסיליירים) נוסדו תחת שלטון בריטי ומשרתות כיום כחלק מהצבא הקנדי. בקנדה ישנם חמישה רגימנטים פוסיליירים:
ימים נשברים
רקע הפקה
את ההפקה המוזיקלית והעיבודים עשה יזהר אשדות. האלבום ממשיך את הקו של אלבומה הקודם של חזה, אדמה, בכך שהוא לא מכיל רק את שירי הפופ שאפיינו את חזה בתחילת שנות השמונים אלא שירים יותר אינטימיים, וכמו כן, גם באלבום זה בצלאל אלוני אינו תרם אף שיר לאלבום אלא היה שותף להפקת האלבום לצד אשדות. במקביל, האלבום מציג קו אחר שחורג מאופי שאר אלבומיה הקודמים של חזה בכך שהוא מכיל נגיעות של רוק קל ומוזיקה אלקטרונית. את המגמה החלה עוד באלבום הלהיטים "אלבום הזהב", שיצא כמה חודשים לפני כן, כשהקליטה מחדש את להיטיה הגדולים בעיבוד מחודש.
עוד בטרם הפקת האלבום, בשנת 1984, הפיק אשדות לחזה את הרמיקס לשיר "גלבי" מאלבומה שירי תימן ובאותה תקופה החל להיות מושמע רבות בבריטניה. כמו כן, חזה התנסתה בכתיבה עוד בטרם החלה לכתוב בעצמה. במשך שלוש השנים שקדמו לצאת האלבום, כתבה חזה טור שבועי בעיתון "מעריב" שנקרא "אקורד נוסף".
הצלחה
השירים שבלטו מתוך האלבום היו "ימים נשברים", "הכאב הזה", "בוא ונגן אותי", "להמשיך לצעוד" ו"כל הקלפים" / "ליידי", אך בשנה זו לא הצליחה חזה להגיע לתואר זמרת השנה. העיבודים והמעבר מהז'אנר הרגוע והשקט אל הרוקיסטי מעט היוו את ההצלחה העולמית של חזה בחו"ל, ובעקבות האלבום יצאה היא לסיבוב הופעות יחסית קצר שרובו התקיים בתל אביב עקב האפקטים הרבים שנראו לראשונה בארץ. המופע הופסק עקב התחלת ההופעות והראיונות בחו"ל ותחילת העבודה על האלבום הבינלאומי הראשון שלבסוף נגנז, Temptation Eyes ("עיניים מפתות").
הצלחת האלבום עודדה את חזה להמשיך לכתוב שירים, ובשנת 1988 תוכנן אלבום נוסף בעל אותו מתכונת, אך הוא נגנז ובמקומו יצא האלבום Shaday.
לאחר גניזת האלבום Temptation Eyes והצלחתו של "אם ננעלו" באירופה, החלה חזה לעבוד במרץ על האלבום הבינלאומי החדש שלה Shaday, ששני שירים מתוכו הם גרסאות באנגלית לשירים מאלבום זה: "My Aching Heart" ("הכאב הזה") ו"Take Me to Paradise" ("בוא ונגן אותי").
נבחרת סלובקיה בכדורסל נשים
נבחרת סלובקיה בכדורסל נשים היא קבוצת כדורסל הנשים הלאומית של סלובקיה. עד לשנת 1993 כדורסלניות סלובקיות היו חלק של נבחרת צ'כוסלובקיה בכדורסל נשים.
הישג השיא של הנבחרת היה מקום שני באליפות אירופה בשנת 1997.
BJD
בובת BJD (ראשי תיבות באנגלית של Ball-jointed doll) היא בובה העשויה ממפרקים כדוריים המאפשרים גמישות במפרקים: פרקי ידיים, פלג גוף עליון, ירכיים וברכיים. המפרקים מוחזקים יחד על ידי חוטי גומי המוסתרים בתוך הבובה, אשר נותנים לה את המתח הנכון. הדבר מאפשר לתת לבובה כל תנוחה רצויה. בשימוש העכשווי של המושג, הכוונה היא בדרך-כלל לבובות מתוצרת אסייתית העשויות מפוליאוריתן (פולימר נפוץ המורכב משרשרות של יחידות אורגניות הקשורות בקשרים אוריתניים. חומר זה משמש ליצור מגוון רב של מוצרים). בובות אלו לרוב לא מיועדות לשמש כצעצועים לילדים אלא לאספנים ואמנים, כגון צלמים ומעצבי אופנה.
היסטוריה
ההיסטוריה המודרנית של בובות BJD החלה במערב אירופה בסוף המאה ה-19. מאז ומתחילת המאה ה-20, יצרנים צרפתיים וגרמנים החלו לייצר בובות חרסינה עם מרפקים גמישים, בגודל של 15–100 סנטימטרים. בשנת 1930 החל האמן גרמני האנס בלמר לייצר בובות עם מפרקים ולהשתמש בהן ביצירותיו הסוריאליסטיות. הוא היה הראשון שהשתמש בבובות לאומנות הצילום.
אמנים יפנים אשר הושפעו מיצירותיו של בלמר ומהצעצועים היפנים המסורתיים, החלו לייצר בובות בעלות מרפקים גמישים, המחוברות באמצעות חוטי גומי. בובות אלו, אשר היו יכולות להגיע לגודל של 120 סנטימטרים, לא היו מיועדות למשחק, והן נחשבות לפרטי אספנות יוקרתיים. מחירן של בובות עתיקות שנוצרו על ידי אומנים ידועים, יכול היה להגיע לכמה מאות אלפי דולרים. קהילת אספני הבובות עדיין קיימת ביפן, ואמני הקהילה אף מפיקים חוברות עם התמונות של הבובות שלהם. בובות ה- BJD הושפעו רבות מהבובות היפניות המסורתיות.
בובות BJD החלו להימכר בצורה מסחרית בשנת 1999, כאשר חברת "וולקס" היפנית יצרה סדרה של בובות בשם "Super Dollfie". הבובות הראשונות מסדרה זו היו בגובה 57 סמ', המרפקים שלהן היו מחוברים על ידי כדורים ומוחזקים בעזרת חוט גומי. הן היו עשויות משרף פוליאוריתני. הן היו עשויות בצורה הניתנת לשינוי ולעיצוב, והיו מיועדות בעיקר לבנות. בובות ה-BJD הראשונות היו תחת השפעה חזקה של אסתטיקת האנימה.
בסביבות השנים 2002–2003 החלו חברות קוריאניות לייצר בובות BJD. זמן קצר לאחר מכן הצטרפו אליהן גם חברות סיניות. הבובות הסיניות הראשונות היו זיופים או מודיפיקציות של בובות יפניות וקוריאניות. לרוב הן היו עשויות מגבס או שרף באיכות נמוכה. החברה הסינית הראשונה שהחלה לייצר בובות מקוריות באיכות גבוהה הייתה חברת "דולזון", שהבובות שלה הופיעו בשוק בשנת 2006. מאז, כמה חברות סיניות נוספות החלו לייצר ולשווק בובות מקוריות משלהן.
מידות
קיימות ארבע מידות מקובלות של הבובות:
חברות הייצור לא תמיד מקפידות על מידות אלו. כך למשל קיימות סדרות שלמות של בובות בגדלים 70 או 80 סמ'. גובה הבובות גבוהות ביותר שיצאו לשוק הוא 105 סמ'.
No Shame Tour
No Shame Tour הוא סיבוב ההופעות הרביעי של הזמרת-יוצרת הבריטית לילי אלן, אשר התקיים באירופה, אמריקה הצפונית, אוקיאניה ואמריקה הדרומית. סיבוב ההופעות כלל בתוכו כ-46 הופעות בסך הכול, והוא החל ב-5 באוקטובר 2018 והסתיים ב-14 ביוני 2019.
יוחנן אהרוני
יוחנן אהרוני (ט' בסיוון תרע"ט, 7 ביוני 1919, פרנקפורט על האודר, גרמניה – ט' באדר א' תשל"ו, 9 בפברואר 1976, תל אביב) היה מן הארכאולוגים הבולטים בישראל, במיוחד בתחום הארכאולוגיה המקראית והגאוגרפיה-ההיסטורית של ארץ ישראל.
קורות חייו
אהרוני נולד בשם יוחנן ארונהיים (Aronheim) בעיר פרנקפורט על האודר שבגרמניה של ויימאר בשנת 1919 להיינריך אהרונהיים, עורך דין, ואויגניה לבית סימון, אחיו הוא צבי אהרוני. עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 עלה לארץ ישראל. היה תלמיד בית הספר הריאלי בחיפה, ובית הספר החקלאי מקוה ישראל. לאחר סיום לימודיו היה ממקימי קיבוץ אלונים.
No Shame Tour
סיבוב הופעות זה נועד לקדם את האלבום הרביעי של אלן, No Shame.
יוחנן אהרוני
קורות חייו
למד באוניברסיטה העברית בירושלים והיה מתלמידיו של הארכאולוג בנימין מזר. אהרוני הצטרף לצוות המרצים של האוניברסיטה העברית בשנת 1954, וקיבל תואר דוקטור במאי 1957. בשנת 1966 נתמנה פרופסור חבר במכון לארכאולוגיה. בשנת 1968 עבר לאוניברסיטת תל אביב, בה שימש ראש המכון לארכאולוגיה וראש החוג ללימודי המזרח התיכון הקדום עד למותו. לאחר מלחמת ששת הימים נמנה עם התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
אהרוני החל את דרכו הארכאולוגית בביצוע סקרים ארכאולוגיים בגליל העליון, באזור הנגב, במדבר יהודה, ובבקעת באר שבע, עם דגש על תקופת בית ראשון. הוא קבע ומיפה את ממצאי ההתנחלות של תקופת הברזל I ברחבי הארץ: בורות התנחלות, קנקני שפת הצווארון, ועוד. בנוסף ניהל חפירות ברמת רחל, תל-ערד, תל באר שבע, תל חצור, תל לכיש, ועוד. כמו כן השתתף בחפירת מערות בר כוכבא, וחקר דרכים עתיקות בנגב.
דפני בלייק
דפני בלייק (באנגלית: Daphne Blake) היא דמות בדיונית בזיכיון ההנפשה האמריקאי "סקובי-דו", העוסקת בעלילותיהם של רביעיית בני נוער, וכלבם הדני הענק, סקובי-דו, הפותרים תעלומות. לאורך הזיכיון, דפני ידועה בנטייתה להיכנס לסכנה ולהפוך ל"עלמה במצוקה" הקבועה בתעלומותיהם של הרביעייה.
No Shame Tour
רשימת השירים
להלן רשימת השירים של סיבוב ההופעות. ייתכן שבמהלך סיבוב ההופעות התרחשו שינויים אחדים:
דפני בלייק
תיאור ואפיון
את דמותה של דפני בלייק יצרו ג'ו רובי וקן ספירס, ששאבו השראה מדמותה של תאליה מנינגר (בגילומה של טיוסדיי וולד) מהסיטקום האמריקאי "אהבותיו הרבות של דובי גיליס", ששודרה מסוף שנות ה-50 עד לתחילת שנות ה-60.
לפי הספיישל "סקובי-דו: מאחורי הקלעים", דפני רצתה להיות גם דוגמנית-על וגם בלשית עוד בילדותה, ולשאיפותיה הייתה השפעה על חייה האישיים, שכן היא איחרה לדייטים בכל פעם שפתרה תעלומות עם החבורה. משפחתה של דפני תוארת כבעלת ייחוס עתיק והון רב – אביה נתן לדפני ולחבריה את המימון לצורך הקמת העסק שלהם, ולפני רכישת "מכונת המסתורין", הוריה של דפני מימנו את ההסעות של החבורה לזירות הפשע.
יוחנן אהרוני
קורות חייו
נפטר ממחלת הסרטן ב-1976.
ארכיונו מופקד בארכיון לתולדות אוניברסיטת תל אביב.
דפני בלייק
תיאור ואפיון
בסדרה המקורית, דמותה של דפני הוצגה כנערה מגושמת הנוטה להיכנס לסכנה בעקבות האינטואיציות שלה, ומשמשת כ"עלמה במצוקה". עם זאת, ככל שדמותה התפתחה ועברה מודרניזציה בהתאם לרוח התקופה, דפני הפכה לאישה חזקה ועצמאית שביכולתה לדאוג לעצמה.
במהלך שנות ה-80, הזיכיון החל להתמקד בתעלוליהם הקומיים של סקובי, שאגי וסקראפי-דו, ואילו קבוצת "מסתורין בע"מ" המקורית לקחה הפסקה ודמויותיהם נעדרו בתחילה. עם זאת, כאשר הזיכיון חזר להתמקד בנרטיב "", עם הסדרה "המופע החדש של סקובי וסקראפי-דו" (ששמו שונה בהמשך ל"תעלומות סקובי-דו"), דמותה של דפני קיבלה תפקיד מרכזי יותר, כעת חוקרת מוכשרת הנעזרת בשאגי ושני הכלבים וחוקרת התרחשויות על-טבעיות. בסדרה "סקובי-דו ו-13 הרוחות", דפני סייעה לסקובי להילחם בכוחות הרשע העל-טבעיים.
יוחנן אהרוני
אהרוני כארכאולוג
מבחינת דרכו הארכאולוגית ניתן לראות את אהרוני כחלק מזרם הארכאולוגיה המקראית. התייחסותו אל הממצא הארכאולוגי נבעה לרוב מתוך נקודת הייחוס המקראי, מתוך כוונה למצוא סימוכין בשטח לכתוב במקרא, ולהפך - למצוא בכתובים הוכחות לממצא זה או אחר בשטח. ואולם, הסקרים שאותם הוביל הביאו אותו לתמוך בגרסת "ההתנחלות השקטה", גישה שלא נתמכה על ידי הממסד הארכאולוגי באותה תקופה. יריבו הגדול יגאל ידין, איש "התלים הגדולים" (תל חצור, תל מגידו, תל גזר, ועוד) דגל בגרסת "הכיבוש המהיר" של שבטי ישראל, יחד עם רוב חוקרי הארכאולוגיה המקראית. הוויכוח הפך עד מהרה לוויכוח בין-אקדמי, כשאוניברסיטת תל אביב מאמצת את גישת אהרוני, והאוניברסיטה העברית תומכת בגישה המסורתית. כיום, בעקבות סקרים רבים שנערכו בכל רחבי הארץ, וכן בעקבות חפירות נוספות בתילים הגדולים, ספורים הם הארכאולוגים המחזיקים בגישת "הכיבוש המהיר".
מפרסומיו
פרסם עשרות מאמרים חשובים. בין ספריו:
דפני בלייק
תיאור ואפיון
בסרט "סקובי-דו באי הזומבים", דפני הנחתה תוכנית חקירה מצליחה מאוד בשם "מחוף אל חוף עם דפני בלייק" בערוץ בדיוני בשם "Americana", שבה שודרה התוכנית במשך שתי עונות, ועל הפקתה היה אמון פרד ג'ונס.
לאורך הזיכיון, מוצגים רגשותיהם ההדדיים של דפני ופרד זה כלפי זה, שבולטים במיוחד ברבים מסרטי ההנפשה של הזיכיון, בסדרה "סקובי דו! מסתורין בע"מ" ובסרטי הלייב אקשן שהופקו עבור הזיכיון.
מראה חיצוני
לאורך הופעותיה בזיכיון, דמותה של דפני מזוהה עם צבעי הלבנדר; ולרוב היא לובשת שמלת מיני ונעליים סגולות, גרביונים ורודים וצעיף ירוק. בסרטים "סקובי-דו באי הזומבים", "סקובי-דו ורוחה של המכשפה", ו"סקובי-דו במרדף מתוכנת", דפני לובשת חליפת שלושה-חלקים סגולה וירוקה עם נעליים תואמות. בסרט "סקובי-דו ופלישת החייזרים", דפני לובשת חולצה סגולה ללא שרוולים עם מכנסיים קצרים ורודים ומגפיים או נעליים סגולות.
כילדה, דמותה של דפני לובשת סוודר ורוד, חצאית אדומה וגרביונים ורודים עם מגפי גו-גו לבנים, אותם היא שונאת ללכלך.
סרטי לייב אקשן
את דמותה של דפני בסרטי הלייב אקשן "סקובי-דו (סרט)" (2002) ו"סקובי-דו 2: חופשי חופשי" (2004) גילמה שרה מישל גלר, ששבה אף לדבב את הדמות בסדרת ההנפשה למבוגרים "רובוט צ'יקן". על סט צילומי הסרטים, פגשה מישל גלר את בעלה, פרדי פרינז ג'וניור, שגילם את דמותו של פרד.
בסרטים אלו, דפני התמחתה באמנויות לחימה לאחר שפרשה מ"מסתורין בע"מ" עם תחילת הסרט הראשון, מכיוון שנמאס לה להיות העלמה במצוקה בכל תעלומה שהקבוצה נאלצת לפתור. באופן אירוני, נחישותה של דפני להפוך מעלמה במצוקה ללוחמת נשית חזקה משקפת את תפקידה המוכר ביותר של מישל גלר כבאפי סאמרס מהסדרה "באפי ציידת הערפדים".
בסרטי הפריקוול "סקובי-דו 3: התעלומה מתחילה" (2009) ו"סקובי-דו 4: קללת מפלצת האגם" (2010), את דמותה של דפני מגלמת קייט מלטון. בסרטים אלו, דפני היא נשיאת מועדון הדרמה בתיכון קולסוויל.
דיבוב
את דמותה של דפני מדבבת אמנדה סייפריד בסרט ההנפשה "סקובי דו!" בעוד שאת דמותה בצעירותה מדבבת מקנה גרייס.
קרובי משפחה
בין קרובי משפחתה של דפני שהוצגו במהלך הזיכיון, מופיעים בין היתר:
פרנק ולקר, קייט סוצ'י וג'ניפר הייל מדבבים את בני משפחת בלייק בסדרה "סקובי-דו! מסתורין בע"מ", את דמותה של דניקה לה-בלייק דיבבה ונסה מרשל בסדרה "מה חדש, סקובי דו?", ואת דמותה של שאנון דיבבה גריי דליסל בסרט "סקובי-דו ומפלצת לוך הנס". ולקר גם דיבב את דמותו של ג'ורג' בסדרה "גור בשם סקובי-דו", ואילו דון מסיק דיבב שניים מדודיה של דפני: את מאט בלייק בסדרה "המופע של סקובי-דו" ואת ג'ון מקסוול בסדרה "סקובי-דו, איפה אתה?".
יוזף סוק (כנר)
ביוגרפיה
סוק למד בקונסרבטוריון ובאקדמיה של פראג. הוא פיתח קריירה סולנית מרשימה, אך התמסר במיוחד למוזיקה קאמרית. בשנת 1951 ייסד את שלישיית סוק (על שם סבו), עם הפסנתרן יוליוס קאצ'ן והצ'לן ינוש סטארקר. עוד בהיותו סטודנט ניגן עם רביעיית פראג.
יוזף סוק היה גם ויולן מחונן, שהקליט את הסינפוניה קונצ'רטנטה של מוצרט לכינור וויולה, כוויולן עם איונה בראון והאקדמיה של סנט מרטין אין דה פילדס.
יוזף סוק זכה שש פעמים בגראן פרי דה דיסק הצרפתי.
קישורים חיצוניים
J. Suk in Youtube
יום חבר העמים הבריטי
יום חבר העמים (באנגלית: Commonwealth Day) הוא יום חג הנחוג מדי שנה ברחבי חבר העמים הבריטי, אף שאין מדובר ביום חופש רשמי במרבית מדינות חבר העמים, ואין אירועים רבים המציינים אותו. יום חבר העמים נחוג ביום שני השני של חודש מרץ.
היסטוריה
מקורו של "יום חבר העמים הבריטי" ב"יום האימפריה" (Empire Day) - מיסודה של קלמנטינה טרנהולם, אשר נחוג בבית ספר קנדיים בפרובינציית אונטריו החל משנת 1898. יום זה נחוג ביום הלימודים שקדם ל-24 במאי – יום הולדתה של המלכה ויקטוריה. במהלך השנים גדלה פופולריות החג והוא הגיע לאנגליה בשנת 1904 ביוזמת רג'ינלד ברבאזון, הלורד ה-12 של מית'.
לאחר מותה של המלכה ויקטוריה בשנת 1901 הפך יום הולדתה לאירוע שנתי לזכרה. היום נחוג באמצעות זיקוקים או מדורות. בשנת 1958 שונה שמו של "יום האימפריה" ל"יום חבר העמים".
שינוי מועד יום חבר העמים
בשנת 1973 האגודה המלכותית של חבר העמים הבריטי שלחה מכתב לראש ממשלת קנדה באותה עת, פייר טרודו, והציעה כי יום חבר העמים יחול בכל רחבי חבר העמים באותו יום. במכתב, ביקשה האגודה כי הנושא יידון במפגש ראשי מדינות חבר העמים שנערך באוטווה באותה שנה. הנושא נדון לבסוף רק בשנת 1975 והוסכם כי מזכירות חבר העמים הבריטי תבחר מועד. בפגישה שנערכה בקנברה בשנת 1979 נבחר יום שני, השני בחודש מרץ.
טקסים ואירועים
אין ברחבי חבר העמים הבריטי טקסים אחידים המציינים את היום. בממלכה המאוחדת מצוין היום בטקס דתי שנערך במנזר וסטמינסטר בנוכחות המלכה אליזבת השנייה ראש חבר העמים הבריטי, המזכיר הכללי של חבר העמים הבריטי, והנציב העליון של חבר העמים הבריטי. לאחר הטקס נושאת המלכה נאום המשודר ברחבי חבר העמים הבריטי. בשנה בה נערכים משחקי חבר העמים הבריטי (אחת לארבע שנים), מתחילה המלכה את מרוץ השליחים המלכותי בחזית ארמון בקינגהאם - מרוץ שיסתיים בטקסי הפתיחה של המשחקים.
בקנדה נוהגים להניף ביום זה על בנייני הממשל הפדרלי ברחבי המדינה את היוניון ג'ק לצד דגל קנדה.
בסקוטלנד מונף ביום זה על בניין הפרלמנט הסקוטי דגל חבר העמים הבריטי.
בשנת 2006 נשאה אליזבת השנייה את הנאום שלה מקתדרלת אנדרו הקדוש, בסידני שבדרום ויילס החדשה באוסטרליה, ומשחקי חבר העמים נערכו באותה שנה במלבורן.
סיר בישול
סיר בישול הוא כלי לבישול מזון.
מבנה
סיר בישול הוא כלי בעל תחתית שטוחה או קעורה מעט (נדיר כיום) ודפנות גבוהות, הכולל בדרך כלל גם מכסה. לרוב הסירים מבנה עגול, אך קיימים גם סירים בעלי צורה אליפטית.
סירי בישול מיוצרים בנפחים שונים, החל בכמה מאות סמ"ק וכלה בסירים בנפח מאות ליטרים המשמשים לבישול למספר רב של סועדים (כגון במטבחים מוסדיים).
עובי הדפנות והתחתית של סירים משתנה בהתאם לחומרים מהם עשוי הסיר ולסוג השימוש לו מיועד הסיר. ישנם סירים דקים עם עובי כללי קטן ממילימטר, סירים בהם הדפנות דקות אך התחתית עבה, וסירים "כבדים" בהם גם הדפנות עבות.
כדי להקל על החזקת הסיר, מצוידים הסירים בידית אחיזה או בשתי ידיות.
כיום קיימים סירים המצופים בציפוי שמטרתו למנוע הדבקות מזון לתחתית ולדפנות ולהקל על ניקויים.
חומרים
סירי בישול מיוצרים ממגוון רחב של חומרים. החומרים מהם עשויים סירי בישול חייבים להיות עמידים בחום. בעבר, החומר העיקרי ששימש להכנת סירי בישול היה חרס, ובאופן נדיר מאוד היו גם סירים עשויים ברזל. כיום החומרים הנפוצים לייצור סירים הם מסגסוגות שונות של אלומיניום, נירוסטה ופלדה. חומרים נוספים שמשמשים ליצור סירים הם נחושת, טיטניום ועוד.
מכסי הסירים מיוצרים על פי רוב מאותו החומר ממנו מיוצר הסיר, אך יש גם מכסים מזכוכית המאפשרים לראות את המתרחש בסיר בזמן הבישול.
ידיות לסירים ולמכסים עשויות מאותו החומר של הסיר (במקרים של סירים המיוצרים ביציקה), לעיתים הידיות נעטפות בחומרים עם הולכת חום נמוכה כעץ, חומרים פלסטיים או סיליקון, או שהידיות מחוברות לסירים באמצעות הלחמה או הברגה ובמקרים אלו יכולות להיות מחומר שונה מחומר הסיר.
לציפוי סירים נגד הדבקות מזון לרוב משתמשים בסוגי פלדה מיוחדים, באמייל ובטפלון.
שימוש
השימוש בסיר בישול מתבצע על ידי הכנסת מזון לתוכו וחשיפתו למקור חום. שיטת הבישול משתנה ממאכל למאכל. להלן מספר שיטות בישול נפוצות:
מקור חום
סירי בישול מתאימים למקור חום המגיע מלמטה כגון כיריים, למקור משולב מתחת ומצידי הסיר כגון מדורה, ומקור המקיף את כל הסיר כגון תנור אפייה. מיקום ועוצמת מקור החום בו נעשה שימוש וסוג התבשיל מכתיבים את מבנה הסיר בו נכון להשתמש.
מקור חום משולב ייווצר בדרך כלל מלהבות שעוצמתן רבה ולא ניתנת לשליטה. במצב זה סיר הבישול צריך להיות כבד, מחומר עבה ועם מוליכות חום גבוהה (כמו ברזל יצוק, למשל) שמצליחה לפזר במהירות את החום על פני התבשיל, או מוליכות חום נמוכה יחסית שבמידה מסוימת מבודדת את המזון ממקור החום והחום מגיע אל פנים הסיר בצורה אחידה (קדרה כבדה, למשל). בכל מקרה כזה, המזון צריך להכיל כמות רבה של נוזלים, והבישול נעשה תוך השגחה שכמות הנוזלים לא יורדת מתחת לרף מסוים.
מקור חום מקיף הוא בדרך כלל תנור אפיה מסוג כלשהו, בין אם מופעל גז ובין אם חשמלי או כל מקור אנרגיה אחר. המאפיין העיקרי של מקור חום כזה הוא היותו ניתן לבקרת טמפרטורה טובה, וכן עם פיזור חום אחיד יחסית. לכן, ניתן להשתמש בכל סוגי הסירים, במגבלה שהידיות שלהם עשויות מחומר עמיד בחום גבוה.
ניקוי
ניקוי של סירי בישול יכול להתבצע ידנית או באמצעות מדיח כלים.
ניקוי ידני מתאים לכל סוגי הסירים, ומאפשר התאמת האמצעים לסיר. קיימים מספר אמצעי הסרת לכלוך מסירים, לפי יכולת הסרת לכלוך עולה: מברשות עם סיבי פלסטיק, ספוג, כרית קרצוף פלסטית (סקוטש) או מצופת מתכת (כרית יפנית), וצמר פלדה. סירי מתכת אל-חלד, סירים מצופי אמייל וסירי חרס עם גלזורה ניתנים לניקוי עם כל אחד מהאמצעים הללו תוך שימוש במים וסבון כלים, כאשר מידת הידבקות מזון שרוף לדפנות וקרקעית הסיר מכתיבה את האמצעי המתאים. במקרים של לכלוך דבוק בעוצמה, ניתן להסירו על ידי השריית הסיר במים עם דטרגנט, או שימוש בדטרגנט מסוג מסיר שומנים קר.
ניקוי סירים במדיח כלים לא מומלץ לסירים מפלדת אל חלד ולחלק מסוגי הסירים המתכתיים, כיוון ששימוש ממושך במדיח כלים עלול לגרום לשיתוך.
כיום, רוב יצרני הסירים מציינים מהן שיטות הניקוי המתאימות לסירים השונים מתוצרתם.
היסטוריה
סירי הבישול הם בין כלי הבישול העתיקים ביותר. השימוש בהם התחיל כבר בתקופת הברונזה.
בעת העתיקה ובימי הביניים יוצרו רוב סירי בישול מחרס, ומיעוטם מברונזה או ברזל שהיו יקרות מאוד.
ולדימיר אשכנזי
ולדימיר דוידוביץ' אשכנזי (ברוסית: Владимир Давидович Ашкенази; ידוע כ-Vladimir Ashkenazy; נולד ב-6 ביולי 1937) הוא פסנתרן ומנצח רוסי ממוצא יהודי. אחרי שהתגורר תקופה בלונדון ובאיסלנד, משנת 1978 חי בשווייץ.
ילדותו ולימודיו ברוסיה
אשכנזי נולד בעיר ניז'ני נובגורוד, קרויה באותה תקופה "גורקי", לאב יהודי, הפסנתרן והמלחין דוד אשכנזי ולאם רוסיה, השחקנית יבסטוליה גריגורייבנה לבית פלוטונוב,, בת למשפחה של איכרים נוצרים אורתודוקסים. בתקופת מלחמת העולם השנייה ולדימיר חי ב"אווקואציה" בטשקנט. משנת 1943 עבר לגור במוסקבה. אז, בגיל 6, התחיל בלימודי מוזיקה וכיוון שגילה כישרון מעבר לשנותיו, התקבל לבית הספר המרכזי למוזיקה שליד הקונסרבטוריון של מוסקבה בגיל 8. למד כעשר שנים אצל הפסנתרנית אנאידה סומבטיאן. משנת 1955 היה לתלמידו של הפסנתרן והמורה הידוע לב אובורין בקונסרבטוריון.
תחילת הקריירה הבינלאומית
בשנת 1956 התאפשר לו לראשונה לנסוע מחוץ לגבולות הגוש הקומוניסטי על מנת להשתתף בתחרות על שם המלכה אליזבת בבריסל. גם שם השיג הישג מרשים כשזכה במדליית הזהב של התחרות. אחרי חזרתו לברית המועצות השלטונות זיכו את המשפחה בדירה בת שני חדרים בשכונה יוקרתית של מוסקבה.
בסתיו 1958 הרשו לו השלטונות הסובייטים לערוך סיור קונצרטים בארצות הברית ובקנדה תוך הסכם עם האמרגן סול יורוק. בשנת 1959 בתחרות צ'ייקובסקי פגש אשכנזי את הפסנתרנית האיסלנדית תורון סופיה יוהניסדוטיר והתאהב בה. כעבור שנה היא עברה לגור במוסקבה והתחילה לימודים בקונסרבטוריון בעיר הבירה הרוסית. בני הזוג התחתנו ב-25 בפברואר 1961 כששלטונות ברית המועצות אילצו את הצעירה האיסלנדית לוותר על אזרחות מולדתה ולהצהיר שהיא מתיישבת בברית המועצות. לוולדימיר אשכנזי ולאשתו נולד בן ראשון, ולדימיר, והשלטונות העלו קשיים רבים עד שהתירו לאם לנסוע עם הילד אל הוריה בלונדון.
בשנת 1962 השיג שוב מהשלטונות אישור לסיור קונצרטים בארצות הברית והצליח לבקר אצל חמיו בלונדון ובמרץ התאפשרה לו נסיעה נוספת ללונדון. באותה הזדמנות משרד החוץ הבריטי אישר לזוג היתר תושבות מתמדת בבריטניה. באותה השנה החליטו אשכנזי ואשתו לנסוע ולא לחזור לברית המועצות, שם היו עלולים הוא ואשתו להיתקל בעוד מגבלות על חופש התנועה וחירויות אחרות. ב-9 ביוני 1963 הקליט את הקונצרט האחרון במוסקבה - מיצירות בטהובן ושופן.
עריקתו למערב
בשנת 1963 הזוג התיישב זמנית בלונדון, שם ניגן האמן תכופות בחברת דניאל בארנבוים ואשתו ז'קלין דו פרה, יצחק פרלמן, זובין מהטה ואחרים. בשנת 1968 עברה המשפחה לגור באיסלנד, שם קיבלו בשנת 1972 את אזרחות המדינה. משם המשיך לסייר ולהקליט כפסנתרן ואחר כך כמנצח בכל רחבי העולם. כמחווה לאיסלנד, ארצו המאמצת, תרם אשכנזי רבות להעלאת קרנו של פסטיבל רייקיאוויק המתקיים פעם בשנתיים. לשם הוזמנו מגדולי האמנים בני זמנו, כמו אנדרה פרווין, מסטיסלב רוסטרופוביץ', יהודי מנוחין, בירגיט נילסון ואחרים. אשכנזי עצמו החל לנצח לראשונה בפסטיבל זה כמנצח אורח, על התזמורת הסימפונית של איסלנד.
אחרי שקיבל משרות של מנצח בתזמורות שונות בעולם, התקשה אשכנזי לשמור על איסלנד כבסיס קבע לחיי משפחתו והם עברו בשנת 1978 לגור במגן, שליד לוצרן בשווייץ.
פעילותו המוזיקלית
אשכנזי אף ניגן והקליט כמה יצירות מוזיקה קאמרית.
בעיצומה של קריירת הפסנתר שלו, הסתעף אשכנזי לניצוח. שבחים מיוחדים קצרו ביצועיו לסימפוניות של סיבליוס. הוא היה המנצח הראשי של הפילהרמונית המלכותית משנת 1987 עד 1994, ובין השנים 1988 ל-1994 היה מנצח אורח ראשי של הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ותזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם. בשנת 1998 התמנה למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, משרה שבה התמיד עד 1 בספטמבר 2003. בין השנים 2004-2007 אשכנזי ניצח על התזמורת הסימפונית NHK ביפן. החל משנת 2009 מכהן כמנצח התזמורת הסימפונית של סידני, באוסטרליה.
ולדימיר אשכנזי מכהן כנשיא אגודת רחמנינוב.
הוא נשוי משנת 1961 לתורון סופיה יוהאניסדוטיר ולזוג נולדו חמישה ילדים: ולדימיר (וובקה) סטפן (נ' 1961, פסנתרן, גר בגרמניה), נדיה ליזה, דמיטרי תוֹר (נ' 1969, קלרינתן, הגר בשווייץ), סוניה אֶדה ואלכסנדרה אינגַה.
אווירובטיקה
אווירובטיקה היא ענף ספורטיבי בתחום התעופה, הכולל ביצוע תרגילי טיסה ו"להטוטים" מורכבים באוויר באמצעות כלי טיס.
חברי הצוות האווירובטי של צ'ילה, ה"האלקונס" (הניצים), נחשבים לאחד הצוותים האווירובטיים עם ההופעה המרשימה ביותר בעולם. הם טסים במטוס מדגם Extra 300, המצטיין בכושר תמרון מעולה, שמופעל גם בישראל.
לחיל הים האמריקני ישנו צוות אווירובטי ששמו "המלאכים הכחולים" (Blue angels). הצוות מטיס מטוסים מסוג F-18 ומבצע מספר מופעים לקהל הרחב כל שנה, כשהמרכזי שבהם הוא המפגן האווירי בסן פרנסיסקו. לצוות האווירובטי "החתולים השחורים" של הצי הבריטי התמחות ייחודית באווירובטיקת מסוקים.
הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי מתכנס מפעם לפעם באופן זמני ומטיס מטוסי עפרוני (בעבר גם מטוסי צוקית), בעיקר במופעים של יום העצמאות ובסיום קורס טיס.
בישראל ישנם מטוסים וטייסים אווירובטיים בודדים. טייס אחד, מיקי גולן, מייצג את ישראל באליפויות אווירובטיקה בעולם ומבצע מפעם לפעם מופעים אווירובטיים בישראל, במיוחד באירוע האווירועיט הנערך בשדה תימן במהלך חג הסוכות.
Polythene Pam
Polythene Pam הוא שיר שנכתב על ידי ג'ון לנון (נחתם תחת הקרדיט לנון-מקרטני) ויצא באלבום Abbey Road של הביטלס.
הרקע והיצירה
השיר הוצג במקור במהלך ההקלטות לאלבום הלבן, ודמו שלו אשר הוקלט באֶשֶׁר (Esher) - עיר מגוריו של ג'ורג' האריסון נמצא ב-Anthology 3. לנון תיאר את השיר הזה (ביחד עם השיר Mean Mr. Mustard) ב-The Beatles Anthology כ"קצת שטויות שכתבתי בהודו".
ב-1980, לנון אמר על השיר:"זה היה אני, זוכר אירוע קטן עם אישה מג'רזי, וגבר שהיה התשובה האנגלית לאלן גינסברג... פגשתי אותו כשהיינו בטיול והוא לקח אותי חזרה לדירה שלו ולי הייתה בחורה ולו הייתה בחורה שהוא רצה להכיר לי. הוא אמר שהיא הייתה לבושה בניילון (Polythene), דבר שהיה נכון. היא לא נעלה מגפי ג'ק (Jackboots) או קילטים (Kilt, לפי שורות השיר), אני פשוט סוג של אדם מורכב. חולת מין לבושה בניילון. סתם חיפשתי משהו לכתוב עליו". לנון שר את השיר במבטא ליברפולי-סקאווסי (Scouse) כבד מאוד.
Polythene הוא וריאציה בריטית למילה Polyethylene. השם Polythene Pam מקורו בכינויה של מעריצה של הביטלס משנותיהם המוקדמות, מימי מועדון המערה (The Cavern Club, מועדון רוק'נ'רול ליברפולי משנות ה-50' שבו הביטלס נהגו להופיע רבות בשנותיהם הראשונות) שנקראה פאט הודגט (כיום דוסון, Dawson) והייתה נוהגת לאכול לעיתים פוליתיאן. היא נהפכה ידועה כ"פולית'ין פאט" (Polythene Pat).. היא אמרה בריאיון: "נהגתי לאכול פוליתיאן כל הזמן. הייתי קושרת אותם בקבוצות ואוכלת. לפעמים אפילו נהגתי לשרוף פוליתיאן ואז לאכול את זה כשזה התקרר".
מיקום בתקליט
באלבום, השיר מחובר לרצועה הקודמת- Mean Mr. Mustard מבחינה מוזיקלית, כשתי רצועות מאוחדות שמתנגנות אחת אחר השנייה ללא הפסקה ביניהם. השירים גם מחוברים ביניהם מבחינה עלילתית, מכיוון שמוזכר בשיר Mean Mr. Mustard שלדמות הראשית (מר. מוסטארד, מר. חרדל בתרגום חופשי) יש אחות בשם פאם (Pam). במקור, השורה "אחותו פאם..." (...His sister Pam) הייתה "אחותו שירלי..." (...His sister Shirley. אחותו של לנון נקראת שירלי, שעליה נכתב השיר המקור), אך לנון שינה את השורה כדי לתרום להמשכיות של המחרוזת בצד השני של האלבום. השיר Her Majesty היה אמור להיכלל בין Mean Mr. Mustard לשיר זה, אך לאחר בקשתו של מקרטני הוסר.
השיר ממשיך ללא הפסקה לשיר הבא אחריו באלבום- She Came in Through the Bathroom Window. ב-0:47 מישהו מתחיל לנגן בתוף מרים, ואז, בערוץ השמאלי, ניתן לשמוע את מקרטני צועק "Yeah!" בזמן שלנון צועק "Great!".
מבחינה יצירתית, השיר נגמר עם צלילים של סולו גיטרה, בכל נקודה שבה לנון אומר "נקשיב לזה כעת". (We'll listen to than now) לנון צוחק, מלווה בצעקת "Oh, Look out!" של מקרטני, ופתאום, באופן כמעט בלתי-נשמע, מישהו אומר "אתה צריך..." (You should....) לפני המעבר לשיר הבא. בנוסף, בסולו הגיטרה, ניתן לשמוע במידה מעטה מישהו סופר מספרים עוקבים.
שימושים וגרסאות כיסוי
ב-1976 רוי ווד מ-Electric Light Orchestra הקליט את השיר בשביל הסרט הדוקומנטרי-מוזיקלי All This And World War II (כל זה ומלחמת העולם השנייה).
ב-1999 הלהקה Atom and His Package הקליטו גרסת כיסוי לשיר באלבומם Making Love.
בהופעתו ב-2009- "Hello New York", מקרטני שינה את מילותיו של שירו Band On The Run (להקה במנוסה) מ-"וג'יילורמן, וסיילור סאם, חיפשו אחר כולם" (And the Jailor man, and Sailor Sam, were searching everyone), ל-"פולאת'ין פאם וסיילור סאם, חיפשו אחר כולם" (Polythene Pam and Silor Sam, were seraching everyone).
אוניברסיטת האימאם חוסיין
אוניברסיטת האימאם חוסיין (בפרסית: دانشگاه امام حسین) היא אוניברסיטה ציבורית בטהראן שבאיראן. האוניברסיטה נוסדה בשנת ב-1986 ומשתפת פעולה עם המשרד למדעים, מחקר וטכנולוגיה ומשרד ההגנה בממשלת איראן, וכן עם משמרות המהפכה. נקראת על שם האימאם חוסיין (בן עלי), מייסד השיעה.
באוניברסיטה לומדים כ-6,000 סטודנטים. תנאי הקבלה לאוניברסיטה שונים מהמקובל באוניברסיטאות האיראניות, שבהן עמידה בבחינת כניסה מטעם המשרד למדעים, מחקר וטכנולוגיה האיראני, היא תנאי לקבלה ללימודים אקדמאיים. אוניברסיטת האימאם חוסיין מקבלת לשעריה רק חברים במשמרות המהפכה, על המועמד לעמוד בריאיון הבוחן התאמה אידאולוגית ולהוכיח כשירות רפואית. סטודנטים המתקבלים מקבלים מלגה והופכים לחברים בבסיג'. הסטודנטים אינם מורשים לטוס לחו"ל או לעבוד בחברות פרטיות.
היסטוריה
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1986 בשם אוניברסיטת "האימאם חוסיין - השכלה גבוהה" ובתחילה כללה פקולטה להנדסה, פקולטה למדעים, פקולטה למדעי החברה, וכן פקולטה לרפואה. שנה לאחר מכן, ב-1987, כללה גם פקולטה למדעים צבאיים. בשנת 1994 הפקולטה לרפואה הפכה לאוניברסיטה לרפואה בשם "אוניברסיטת בכיאתאללה למדעי הרפואה" המכשירה סטודנטים לדוקטורט בשלוש פקולטות תזונה, רפואה דחופה ותרופות כמו גם מהווה מכון למחקר תרופות עבור הצבא.
רקע
בשנת 1969 איראן הכפיפה את כל התעשיות הצבאיות תחת ארגון התעשיות הצבאיות (ה-MIO) אשר היה כפוף ל"שר המלחמה". במשך כ-15 שנה, התעשיות יצרו ציוד מגן, פצצות, מרגמות ומרעומים. בנוסף לכך, סיפקו רובים ומכונות ירייה ברישיון מערב גרמניה.
כתוצאה מהמהפכה האיראנית, נעצרה פעילות הארגון; ללא מומחים מחוץ לאיראן, התעשיות לא יכלו להמשיך לפעול ולהמשיך בייצור. עד שנת 1981 איבד הארגון את השליטה שלו בתעשיות.
בסוף 1981, הממשלה החדשה שקמה לאחר המהפכה הכפיפה את התעשיות תחת ארגון תעשיות ההגנה (DIO) וב-1986 מספר גדול של רובים ומכונות ירייה היו מייצור מקומי. על מנת להשיג יכולות טכנולוגיות ייחודיות הוקמו מספר גופים אקדמיים, ביניהם "אוניברסיטת האימאם חוסיין", "אוניברסיטת בקיאתאללה למדעי הרפואה", "אוניברסיטת מאלכ אשתר" שכפופות ישירות או בעקיפין ל-DIO.
ב-1989 החלה תוכנית לפיתוח טילים בליסטיים בראשות משמרות המהפכה. באותו הזמן משרד ההגנה והשמירה אוחד למשרד ההגנה והלוגיסטיקה של הכוחות המזוינים ויכולות משמרות המהפכה אוחדו עם ה-DIO. בשנות ה-90 האחריות על תוכנית הטילים הוטלה על ארגון תעשיית האוויר והחלל האיראני (AIO).
מחקר
באוניברסיטה פועלת מחלקה המתמחה בפיזיקה גרעינית. כחלק מפעילותה עבור משמרות המהפכה, היא משמשת כמרכז לניסויים אודות מחקר הגרעין. יתרה מכך, מרכזת את כלל תחום המחקרים האקדמאיים מהאוניברסיטאות האיראנית בתחום העשרה גרעינית ופיתוח נשק גרעיני. פרופסור ריימונד טאנר מאוניברסיטת ג'ורג'טאון, מומחה לאיראן, טוען שהאוניברסיטה הפכה למרכז בתוכנית הגרעין החשאית של איראן. בנוסף יש הערכות כי האוניברסיטה משמשת גם למחקר ביולוגי בתחום המיקרובים ונשק ביולוגי.
בפברואר 1998 קבעה ממשלת בריטניה כי האוניברסיטה מספקת אמצעים וטכנולוגיה לנשק להשמדה המונית, לצד עסקאות אסורות. כך גם תוארה על ידי ממשלת גרמניה - ארגון צבאי איראני הפועל להשיג נשק להשמדה המונית. ישנם דיווחים הטוענים כי המוסד פועל לפיתוח יכולת גרעינית בנפרד מהארגון לאנרגיה אטומית של איראן. לפי גורמים רשמיים בארצות הברית המוסד מייצר אנתרקס ואַפְלָטוׂקְסִין (Aflatoxin).
המשרד לבקרה על נכסים זרים האמריקאי (OFAC) הטיל סנקציות על הארגון ואסר על סחר עמו. כמו כן, הוא נמצא ברשימת המוסדות החשודים בפיתוח אמצעי לחימה ביולוגיים, כימיים וגרעיניים של ממשלת יפן.
הכשרה
בתחילה אוניברסיטת האימאם חוסיין כללה ארבע פקולטות:
בהמשך התווספה-
בשנת 1994, בוטלה הפקולטה לרפואה והפכה לאוניברסיטה לרפואה "אוניברסיטת בכיאתאללה למדעי הרפואה".
לאוניברסיטה 33 תוכניות לתואר שני ו-9 תוכניות למסלול דוקטורט, המאושרים על ידי המשרד למדעים מחקר וטכנולוגיה האיראני.
דוג דה בורדו
דוג דה בורדו (בצרפתית: Dogue de Bordeaux), הידוע גם כמסטיף צרפתי, הוא כלב בית ושייך למשפחת הכלביים.
היסטוריה של הגזע
מוצאו של גזע זה איננו ודאי. יש הטוענים שמוצאו בכלבים עתיקים בשם מולוסרים, כלבי הגנה, שמירה וסחיבת משאות, שהופצו על ידי היוונים ברחבי אירופה. הצרפתים טוענים שמקורו בצרפת, ומסתמכים על ממצאים ארכאולוגיים של שלדי כלבים גדולים ומסיביים מהתקופה הפרהיסטורית. בשל יכולת השמירה שלו, היה הדוג דה בורדו פופולרי מאוד בבתי אצילים בצרפת. הוא אומן להגן על רכוש, לשמור על עדרי בקר, לצוד חזירי בר, לסחוב את עגלות הקצבים, לעייף שוורים לפני שחיטה וככלב שמירה בנמלים כנגד פשיטות של שודדי ים. מימי הקיסרות הרומית ועד תחילת המאה ה-20 שימש לקרבות כנגד כלבים וחיות אחרות, כמו דובים, שוורים ואף כנגד בני אדם. במאה ה-16 השתמשו בכלבים אלו כאמצעי להענשת אסירים. ב-1863 התקיימה תערוכת הכלבים הראשונה בצרפת, שקבעה תקני גזע טיפוסיים ואחידים של כל הגזעים החיים בצרפת, על שם עיר הבירה של המחוז שבו הוכלא - בורדו. הכלבים יצאו מגבולות צרפת רק בשנות ה-60 של המאה ה-19. בעבר, כאשר השתמשו בגזע זה למטרות עבודה, הוא חונך לתוקפנות ונודע ככלב מפלצתי בעל לסתות אימתניות, אולם לאחר תערוכת הכלבים ב-1863 החלו אצילי צרפת לרכוש את הדוג דה בורדו ככלב לוויה נאמן בעל מזג נינוח.
כיום אנשים רבים רוכשים כלב זה כחיית מחמד.
מבנה כללי
הפרווה קצרה וצבעה הוא חום-אדמדם. לעיתים מופיעה מסיכה שחורה-אדומה באזור הפנים. תקן הגזע מתיר גם כתם לבן בחזה או בקצות הרגליים. פני הכלב פחוסים וזרבובית האף יכולה להגיע עד לאורך של כפעמיים אורך הראש (מהעיניים ועד לסוף הגולגולת). כלבים שפניהם פחוסים במיוחד נוטים לסבול מבעיות נשימה ויכולתם הגופנית מוגבלת.
בגלל משקלם הרב של כלבים אלו, נדרשים להם שרירי אגן וגב חזקים במיוחד שייתמכו בעצמותיהם המסיביות, אחרת הם עלולים לרכוש בעיות יציבה שונות, שהמסוכנת מכולם היא היפ דיספלסיה. היפ דיספלסיה היא בעיה באגן, המדורגת ברמות שונות E - A. דרגה A משמעה אגן תקין. דרגה וE היא המצב החמור ביותר, שבו בדרך כלל נאלצים להמית את הכלב כדי לשים קץ לסבלו. באילן היוחסין של כלבים גזעיים מצוין מצב האגן של כל כלב שלושה דורות אחורה.
אופי
כלבי הדוג דה בורדו ידועים ככלבים עצלנים מעט אך נדרשת להם רמת פעילות מסוימת, כדי לחזק את שרירי האגן שלהם.
חיים חרמש
חיים חרמש (4 בינואר 1919 - 23 במרץ 2007) היה מצנחני היישוב, פעיל פוליטי ולוחם אנטי-פשיסטי ישראלי, יליד הונגריה.
חייו
חרמש נולד בהונגריה בעיר וספרם בשם מיכאי קאסאש (Mihály Kaszás). חרמש היה בין מנהיגי "הנוער הציוני" בהונגריה ויחד עם אשתו דינה עלה לישראל בשנת 1940 באניית המעפילים "LIBERTAD". חיים נכלא על ידי הבריטים בעוון עלייה בלתי לגאלית במחנה המעצר בעתלית למשך שנה תמימה.
במלחמת העולם השנייה, ב-1944, התנדב חיים חרמש לפעולת צנחני היישוב באירופה וצנח פעמיים ביוגוסלביה ובצ'כוסלובקיה.
חבריו חביבה רייק, צבי בן יעקב ורפי רייס שצנחו איתו, לא שבו. במשך שנה, בזמן שנילחם במחיצת הפרטיזנים באויב הגרמני, ניתק הקשר עמו ורק לאחר שנה כאשר שב לארץ, נודע כי הוא עדיין בחיים. את הקורות אותו תיעד בספר "מבצע אמסטרדם".
שירת כמזכיר כללי של תנועת הנוער הציוני העולמית. את ספרו השני "בצל המצודה" כתב תוך כדי מחקר שורשים אודות המשפחה. נפטר בקיבוצו כפר גליקסון במרץ 2007 לאחר מחלה בגיל 88.
קבוע קפרקר
קבוע קפרקר, הקרוי על שמו של המתמטיקאי ההודי דאטארייה רמאצ'אנדרה קפרקר שגילה את תכונותיו, הוא המספר 6174, שמתאפיין בכך שרצף פעולות חשבוניות מסוימות על מספר כלשהו בן 4 ספרות יסתיים תמיד בהגעה ל-6174.
בחר מספר בן ארבע ספרות (שלא כולן שוות זו לזו). מותר להוסיף למספר אפסים מובילים כך שיהיה בן 4 ספרות. כעת:
מתברר שתהליך זה יוביל תוך שבעה צעדים לכל היותר למספר 6174, ושם ייעצר, כיוון שביצוע תהליך זה על המספר 6174 יחזיר את אותו המספר עצמו (‎7641 - 1467 = 6174).
דוגמה, עבור המספר 4915:
תכונתו של קבוע קפרקר מאפשרת להציגו כקסם של קריאת מחשבות שתמציתו: בחר מספר כלשהו בן 4 ספרות, עשה פעולות אלה, חשוב היטב על התוצאה, נכון שהגעת ל-6174?
למספר 495 תכונה דומה, והוא מתקבל מתהליך דומה עבור מספר כלשהו בן 3 ספרות. ביצוע התהליך על מספר בין 2 ספרות יביא תמיד למספר 9.
הוכחה שקבוע קפרקר יחיד אם הוא קיים
נראה כי 6174 הוא המספר הארבע-ספרתי היחיד שהפעלת התהליך שתואר בראש הערך עליו מחזירה את אותו מספר. מכאן שאם התהליך עוצר, הוא עוצר במספר הזה (הוכחה זו אינה מראה שהתהליך עוצר: הוא עשוי, א-פריורי, להגיע למחזור, או למספר כגון 3333; בדיקת כל האפשרויות מראה שהתהליך אכן מגיע בסופו של דבר ל-6174).
נניח כי המספר המתקבל מהסידור היורד הוא abcd, והמספר המתקבל מהסידור העולה הוא dcba, כך ש:.
נניח כי החיסור ביניהם נותן את המספר ABCD. מתוך כללי החיסור, עולה כי:
המספר ABCD שיגרום לעצירת שרשרת הצעדים הוא מספר שספרותיו A, B, C ו-D הן תמורה מסוימת של הספרות a, b, c ו-d. כל אחת מ-‎4! = 24 התמורות האפשריות מספקת מערכת של 4 משוואות עם 4 נעלמים, הניתנת לפתרון. הפתרון היחיד שנותן מספרים שלמים בין 0 ל-9 הוא הפתרון שבו ‎ABCD = bdac, והפתרון המספרי הוא: ‎a=7, b=6, c=4, d=1. למערכת המשוואות אין פתרון אחר במספרים שלמים, ולכן 6174 הוא המספר היחיד בעל התכונות של קבוע קפרקר. ואכן, 6174=7641-1467.
אביב אור
אביב אור (נולדה ב-4 במאי 1984) היא מאיירת קומיקס ישראלית וממקימי הסטודיו קומיקום.
ציוריה מתמקדים בעיקר בז'אנר הפנטזיה והמדע בדיוני. עיסוקים נוספים שלה הם איור, ספרים ועיצוב אתרי אינטרנט.
ביוגרפיה
אור החלה לצייר בגיל 12 בהשפעת סדרת הטלוויזיה המצוירת "אקס-מן: סדרת האנימציה". בתיכון למדה אביב במגמת אמנות ופרויקט הגמר שלה היה חוברת קומיקס בשם אלוניה.
כיום מתגוררת אור בהרצליה ומציירת בסטודיו הקומיקס קומיקום שאותו הקימה יחד עם ערן אביאני. במסגרת הסטודיו העבירה אור הרצאות וקורסים, בעיקר בכנסי הקומיקס והפנטזיה בישראל.
מעבר לפעילותה כמאיירת, אור היא אחת מחברי הפאנל בפודקאסט הספקני "ספק סביר" אשר מתמקד בספקנות מדעית.
קומיקום
לטקסט של ערן אביאני, איירה אביב אור את סיפור הפנטזיה בהמשכים ארינאה. לאחר מכן, החליטו על הקמתו של סטודיו משותף - סטודיו קומיקום.
בסטודיו ציירה אור, ארבע חוברות קומיקס של ארינאה, ושתי חוברות, בנוסף לחוברת טיזר, של הקומיקס דדליין.
הדמות הנושאת את שמה
אור מציירת את דמותה בחוברות כפנתרה שחורה. בארינאה הופיעה הדמות בדפי הסיום במערכון קצר, ובקומיקס דדליין, שמתאר את חייהם של אביאני ואור (הדמויות), קיבלה הדמות תפקיד מרכזי, בעוד שעמיתה מצויר בשני הקומיקסים כדביבון.
וי בריבוע
וי בריבוע היה פרויקט צד של אביב אור, וובקומיקס קומי ישראלי העוסק במשחקי מחשב ובהווי גיימרי.
אור ציירה את הקומיקס לצד חברה ערן אבירם, והשניים כתבו אותו ביחד.
ברקליס
ברקליס (באנגלית: Barclays) היא חברת שירותים פיננסיים בינלאומית, שבסיסה בלונדון, בריטניה. על פי המגזין פורבס, בשנת 2010, הייתה החברה הבנק ה-10 בגודלו בעולם, וה-21 בעולם במתן שירותים פיננסים.
פעילות
לחברה כ-48 מיליון לקוחות בלמעלה מ-50 מדינות וטריטוריות ברחבי אפריקה, אסיה, אירופה, צפון אמריקה ודרום אמריקה. נכון ליוני 2010, היו לחברה סך נכסים של 1.94 טריליון יורו, מה שמעמיד אותה כבנק השלישי בגודלו בעולם, אחרי BNP פריבה ו-HSBC. בשנת 2012 התעוררה שערורייה בבנק כאשר התברר שהבנק לא פעל על פי הכללים, הבנק ביצע מניפולציות בריבית הליבור (הריבית הבין-בנקאית באנגליה) כמו גם בריבית היוריבור (הריבית הבין-בנקאית באירופה). בעקבות התפוצצות הפרשה, התפטרו מתפקידיהם מנכ"ל הבנק בוב דיאמונד ויושב ראש בנק מרקוס אגיוס. הפרשה עוררה גלים בארצות הברית ובבריטניה ויש שקראו להכניסם לכלא.
אשכול ניהול ההשקעות בברקליס כולל שלוש יחידות עסקיות: ברקליס קפיטל (בנקאות ההשקעות), ברקליס חברות (בנקאות מסחרית) וברקליס הון (ניהול הון).
ברקליס נסחרת בבורסה של לונדון והיא חלק ממדד FTSE 100. היא נסחרת משנית גם בבורסת ניו יורק. מטה החברה נמצא בגורד השחקים ברחוב צ'רצ'יל 1 בלונדון.
היסטוריה
הבנק היה מעורב בשערוריית הפורקס ושילם קנס של 2.3 מיליארד $.
ברקליס בנק דומיניון קולוניאול ואוברסיס
בשנים 1918–1919 רכשה ברקליס את הבנק הקולוניאלי ובשנת 1925 את בנק אנגלו-מצרים ובנק אוף סאות' אפריקה, שסבל מספר שנים קודם לכן הפסדים כבדים בארצות הברית. ב-1925 הקימה קבוצת ברקליס הבינלאומית את "ברקליס בנק (דומיניון קולוניאול ואוברסיס)" כמיזוג של קולוניאל בנק, בנק אנגלו-מצרים ונשיונל בנק אוף סאות' אפריקה.
בשנת 1960 היו לבנק מעל 1,200 סניפים ב-42 מדינות. לבנק היו שלושה סניפים בארצות הברית. בשנת 1971 שונה שום הבנק ל"ברקליס בנק אינטרנשיונל". בינואר 1985 אוחדו ברקליס בנק וברקליס בנק אינטרנשיונל לבנק אחד משותף שכלל כ-2,900 סניפים בממלכה המאוחדת ו-2,400 מחוצה לה.
בארץ ישראל
באפריל 1918 נפתח בירושלים סניף של בנק אנגלו-מצרים ובהמשך הוקמו סניפים נוספים ביפו, בחיפה ובנצרת. סניפים אלו עברו ב-1925 לידי בנק ברקליס של הקלוניות. בתחילת 1926 פתח הבנק סניף ראשון בתל אביב. בשנת 1937 היו לבנק סניפים בירושלים, עכו, עזה, חברון, שכם, חיפה, תל אביב, יפו, רמת גן, ונצרת. סניפי הבנק היוו יעד לארגוני מחתרת ל"החרמת כספים". כזה היה שוד בנק ברקליס בחיפה בקיץ 1947.
בשנת 1960 היו לבנק בישראל סניפים בתל אביב, יפו, ירושלים, חיפה, עכו, נצרת ורמת גן. בשנת 1968 פתח הבנק סניף בפתח תקווה. ב-1968 נרכשו על ידי הבנק שמונה סניפים של בנקים כושלים בהם בנק אלרן, בנק פויכטונגר ובנק קרדיט לישראל. בשנת 1970 פתח הבנק סניף ברחובות. בשנת 1971 היו לבנק כ-45 סניפים בישראל.
ביוני 1971, לאחר שהבנק הפסיד כספים רבים בפשיטות הרגל של ארטיק, אוטוקרס וחברת הולנדר, הושג הסכם על פיו בתחילת 1972 מוזגו סניפי בנק ברקליס עם בנק מרכנתיל ושם הבנק המאוחד נקבע ל"בנק ברקליס-דיסקונט". במסגרת המיזוג הזרים בנק ישראל סכום כסף לכיסוי חלק מהפסדי הבנק.
בפברואר 1993 הפסיקה קבוצת ברקליס את פעילותה בישראל כחלק מהמדיניות הכלכלית של החברה, שכללה התנתקות מבנקאות קמעונאית בינלאומית. החזקותיה בבנק ברקליס-דיסקונט נרכשו על ידי בנק דיסקונט לישראל, שהפך לבעלים היחידי שלו (מהלך זה הוביל לשינוי שמו של הבנק לשמו הנוכחי, בנק מרכנתיל דיסקונט).
במרץ 2011 פתחה ברקליס קפיטל מרכז מחקר ופיתוח פיננסי בקריית עתידים בתל אביב, בו יועסקו 200 עובדים ישראלים בעלי ניסיון בפיתוח תוכנות ואלגוריתמים פיננסיים.
סנטיאגו (גלאפגוס)
סנטיאגו (בספרדית:  Santiago) הוא אי בקבוצת איי גלאפגוס. האי היה ידוע גם בשם סן סלבדור ( San Salvador), על שם האי בים הקריבי שהיה האי הראשון שהתגלה על ידי כריסטופר קולומבוס. כמו כן נקרא האי גם בשם האי ג'יימס (James Island).
מאפיינים
סנטיאגו, המורכב משני הרי געש חופפים, הוא אי בשטח של 585 קמ"ר והנקודה הגבוהה ביותר בו היא פסגת הר הגעש מסוג חרוט מגן בגובה של 907 מטרים מעל פני הים. הר הגעש בחלקו הדרום-מערבי הוא הנמוך יותר. זרמי הלבה העתיקים ביותר באי מתוארכים ל-750,000 שנים לפני זמננו.
עולם החי של האי כולל: איגואנות ימיות, אריות ים, דובי ים, צבים יבשתיים, צבי ים, פלמינגואים, סרטנאים, דולפינים וכרישים. מספר רב של עיזי בית ושל חזירים חיים באי לאחר שהובאו אליו על ידי האדם. הם נחשבים למינים פולשים וגרמו נזק לאוכלוסיית בעלי החיים האנדמיים. כמו כן ניתן לצפות באי בפרושי דרווין ובעקב גלאפגוס.
הנקודה הטובה באי לצפות בבעלי החיים שבו היא בפוארטו אגאס (Puerto Egas) אשר בחלקו המערבי של האי. זהו קו חוף ארוך של סלעי לבה שנשחקו בגלי הים והוא מהווה בית הגידול של אוכלוסייה מגוונת של בעלי חיים. איגואנות ימיות מתחממות בשמש בשעה שאיגואנות יבשתיות מתרוצצות וניזונות מאצות. הבריכות שנוצרות כתוצאה מהגאות הם משכנם של סרטני סלעים אדומים והם מהווים טרף לבעלי חיים אחרים. דובי הים שוכנים בקרבת מקום. פוארטו אגאס הוא גם מקום לפעילות צלילה בשל מגוון הדגים הטרופים החיים לחופיו.
אתר מעניין אחר באי הוא מפרץ סאליבן (Sullivan Bay), שבו ניתן לראות ממצאים גאולוגיים וגעשיים כמו זרמי לבה שחורה עם בועות ומאובנים של גזעי עצים. בקרבת מקום משתרעים שני אזורי חוף שבהם הצבים מטילים את ביציהם.
במזרח האי קיים אתר צלילה פופולרי. זהו סלע בצורת משולש, העשוי משכבות לבה רבות, שמתרומם לגובה של 10 מטרים מעל פני הים.
מיכה
מִיכָה הַמֹּרַשְׁתִּי הוא דמות מקראית. לפי המתואר בתנ"ך, הוא היה נביא שפעל בממלכת יהודה ובממלכת ישראל באמצע תקופת בית ראשון. הוא ניבא בימי יותם, אחז וחזקיהו מלכי יהודה, והיה עד לרעידת האדמה שהתרחשה בתקופת מלכותו של עוזיהו מלך יהודה (מיכה א, ג-ד), ב-750 לפני הספירה בקירוב. ספרו, בן שבעת הפרקים, הוא השישי בקובץ התרי עשר, וממוקם בין ספר יונה לספר נחום. בין נבואותיו יש נבואות פורענות וגם נבואות נחמה, אולם בעיקר הוא מתבלט בדברי התוכחה שלו אל ראשי העם ומושליו. מיכה היה אחד מ"ארבעה נביאים שנתנבאו באותו הפרק" - כפי שאמרו חז"ל, כלומר שפעלו באותה תקופה - הושע, ישעיהו, עמוס ומיכה (ומיכה כנראה היה הצעיר מביניהם). אף על פי שאירועים היסטוריים (דוגמת מסעות צבא אשור בארץ ישראל) לא נזכרים במפורש בספרו, ניכרת בבירור השפעתם על נבואותיו, וגם מסגרת התקופה משתלבת היטב עם ספרו. מוכרת במיוחד נבואתו "...וְכִתְּתוּ חַרְבֹתֵיהֶם לְאִתִּים, וַחֲנִיתֹתֵיהֶם לְמַזְמֵרוֹת--לֹא-יִשְׂאוּ גּוֹי אֶל-גּוֹי חֶרֶב, וְלֹא-יִלְמְדוּן עוֹד מִלְחָמָה" (מיכה ד', ג').
פרטים אישיים
הכתוב לא מוסר פרטים אישיים רבים על מיכה. נכתב כי היה "מֹּרַשְׁתִּי" כשהכוונה, כך נראה, לבן העיר מוֹרֶשֶׁת גַּת או מָרֵשָׁה. מבין השורות אפשר להסיק עוד פרטים אחדים אודות מיכה: משלושה נימוקים אפשר להסיק שהיה בן המעמד הנמוך: ראשית, הוא לא מתערב כלל בענייני מדיניות, ולא מנסה להשפיע על המלכים לבצע או להימנע ממהלכים מדיניים כלשהם – זאת בניגוד לנביאים בני תקופתו כישעיהו בן אמוץ. שנית, מיכה מכנה את המעמד הנמוך בעם בתואר "עמי", ולא קורא לאנשיו בכינויים בעלי הקשר שלילי שנפוצו בקרב נביאי תקופתו, דוגמת "עניים" או "אביונים" – ומכאן אפשר להסיק שהוא עצמו חי בקרב מעמד זה. שלישית, שם אביו לא נזכר, בשונה מהושע וישעיהו. מאידך, ייתכן כי מיכה היה בן למשפחת נביאים שפעלה ממרשה. נביא נוסף מעיר זו היה אליעזר בן דודוהו, אשר הוכיח את יהושפט מלך יהודה על שיתוף הפעולה שלו עם אחזיהו מלך ישראל.
התגובות לנבואתו
על התגובות לנבואתו ניתן ללמוד משני מקורות: ספר מיכה עצמו, וסיפור על ירמיהו הנביא, המופיע ב.