cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנסס ברני
הערכה ומורשת
קיימת כיום הכרה בכך שלברני הייתה השפעה ניכרת על הספרות האנגלית בתחילת המאה ה-18, במיוחד על ג'יין אוסטן. בקטע מתוך מנזר נורת'אנגר, שמה אוסטן תשבחות לספריה של ברני בפי אחת מהדמויות: "'ומה את קוראת גברת--?' 'הו! זה רק רומן!' עונה העלמה הצעירה, בעוד היא מניחה את ספרה במפגן אדישות, או מתוך בושה רגעית. 'זה רק ססיליה, או קמילה או בלינדה'; או, בקיצור, רק איזו יצירה שבה הכוחות הטובים ביותר של השכל מופגנים, שבה הידע היסודי ביותר של הטבע האנושי, השרטוט המשמח ביותר של גווניו, הפעפוע מלא החיים ביותר של שנינות והומור, מובא לעולם בשפה הטובה ביותר שבה ניתן לבחור". עם זאת, ההשוואה לאוסטן לא תמיד סייעה למוניטין של ברני, ובמהלך המאה ה-19 היא נתפסה לעיתים קרובות כמעין גרסה פחותה של הסופרת המאוחרת יותר.
בחצי השני של המאה העשרים, עם הפרסום של מחקרים חדשים על ברני, אוספים חדשים של כתביה, ומהדורות מודרניות של הרומנים באנגלית, חלה תפנית חיובית בהתייחסות לברני. בשנות ה-70, כותבות פמיניסטיות החלו להתעניין מחדש באופן בו כתיבתה מתייחסת ומגיבה למצבן של הנשים במאה ה-18. החוקרת הקנדית מרגרט דודי פרסמה ב-1988 ביוגרפיה חדשה של ברני, שבין השאר כללה הערכה מחדש של הכתבים המאוחרים של ברני. עד העשורים האחרונים של המאה ה-20 הדעה המקובלת הייתה שהסגנון ואיכות הכתיבה של ברני הלכו והידרדרו עם הזמן, ושהרומן האחרון שכתבה, "המשוטטת", משקף את עומק ההידרדרות הזו. דודי ואחרים החלו לחשוב מחדש על תפיסה זו, ולהראות שהכתיבה של ברני עברה תהליך של רדיקליזציה עם הזמן.
מיכל ברזיס
ביוגרפיה
ברזיס העבירה את שנות ילדותה בין ירושלים, פריז ובוסטון. לאחר סיום לימודיה בתיכון פלך בירושלים התגייסה לחיל המודיעין. לאחר סיום שירותה הצבאי החלה את לימודיה לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית, אותו סיימה בהצטיינות.
בשנת 2008 החלה את לימודיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, שם פגשה את בעלה ושותפה המקצועי, עודד בן נון. יחד הם עבדו על סרטי הגמר "עונג שבת" ו"הנשים של יום שלישי", המבוסס על סיפורו הקצר של הרוקי מורקמי.
לאחר סיום לימודיה בהצטיינות, המשיכה את עבודתה עם בן נון, ויחד הם ביימו את הסרט הקצר "גן עדן אבוד", אשר השתתף בלמעלה מ-100 פסטיבלים בינלאומיים, וזכה ב-20 פרסים, ביניהם בפרס הראשון בפסטיבל קוסטנדורף בהנהלת הבמאי אמיר קוסטוריצה, ואף זכה להיכלל ב-long list (רשימת הסרטים הזכאים) לאוסקר בקטגוריית הסרט הקצר.
השניים חברו לאחר מכן לקולנוען תום שובל וכתבו יחד איתו את הסרט הקצר "איה". הסרט יצר תקדים בשנת 2012 כאשר היה לסרט הקצר הראשון שמוקרן ומופץ באופן מסחרי בבתי הקולנוע לצד סרטים באורך מלא. הסרט זכה באותה שנה בפרס הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר, ובשנת 2015 היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
אוריינות בית-ספרית
המונח אוריינות בית ספרית כולל מגוון מיומנויות שונות של אוריינות, שנרכשות על ידי תלמידים בבתי ספר.
רקע והתפתחות המושג
עד לפני כעשור היה המונח "The language of schooling", כלומר "שפת בית הספר", המושג הקרוב לאוריינות בית ספרית הנפוץ כיום. בהתאם לכך, שאיפת המערכת הבית-ספרית בתחום התפקוד האורייני הייתה ועודנה פיתוח יכולות לשימוש בוגר, עשיר ומגוון בשפה, בדרכים התואמות את הצרכים של מגוון ההקשרים התקשורתיים, החברתיים והתרבותיים של אדם בחברה מסוימת. על כן, הטקסטים הנבחרים להוראה בבתי הספר יכללו משאבים לשוניים ודקדוקיים המובאים בקונטקסט בית ספרי, ויכללו בדרך כלל הצגת מידע בעזרת טכניקה ספציפית וקשר לוגי מדויק. דגש חשוב מושם על שימוש בכלים דקדוקיים ולשוניים ולא רק על השימוש באינטונציה כדי להסביר סיטואציה מסוימת, ובנוסף, חשוב שתהיה תבנית מסוימת ומבנים החוזרים על עצמם. כמו כן, מודעות לאלטרנטיבות דקדוקיות אפשריות המייצרות משמעויות שונות לטקסט בקונטקסטים שונים חשובה מאוד. חשוב לחוקרי שפה בחינוך להבין ולהדגיש את חשיבות הכישורים השפתיים השונים הנרכשים בבתי הספר, בעזרת שימוש בטקסטים ולא רק בדיבור.
על הנושא כתבה רבות החוקרת מרי שלפגרל (Mary J. Schleppegrell), בעיקר בספרה שיצא לאור בשנת 2004, The language of schooling: A functional linguistics perspective. שלפגרל מאמינה כי המחקר בנושא חשוב כדי להצליח להעריך בצורה אפקטיבית את ההתפתחות השפתית וגם כדי לעצב תוכניות לימודים אפקטיביות. בנוסף התייחסה החוקרת לתפקיד בית הספר כמוסד המסייע בתהליכי חיברות, בין היתר ברכישת מיומנויות שפתיות אקדמיות. למרות העובדה כי לכל כיתה ולכל בית ספר יש שיטות משלו לשימוש בשפה ללימוד, בתי הספר הם גם המסגרת המוסדית שבה ילדים בחברה שלנו מחוברים לדרכי למידה פורמליות (בהקשר של לימוד במערכות שהתפתחו ממסורות מערב-אירופאיות). אנו מוצאים ציפיות דומות כגון שתלמידים ילמדו להציג את הידע שהם מפתחים בדרכים מסוימות בעזרת השימוש בשפה, תוך שימוש במבני טקסטים שהתלמידים צפויים לקרוא\לכתוב במטלות כתיבה ודיבור האופייניות לבתי ספר. המשימות הראשונות של התלמידים בבתי ספר קשורות לשימוש בשפה, לתיאור חפץ או אירוע מסוים, תוך שימוש במבנים תחביריים שונים ובתבניות דקדוק ספציפיים. חשוב לציין כי לכל מקצוע הנלמד בבית הספר ישנה "שפה" משלו, שפת המקצועות. כלומר, מדובר בכלל האוריינויות הנלמדות בבית הספר. מכאן שהאוריינות הבית ספרית היא אוריינות פונקציונלית-אקדמית (שפתית).
החל משנות ה-60 של המאה הקודמת ביססו אנשי חינוך את ההכרה בכוחה של האוריינות החזותית בפיתוח יכולות חשיבה, ותחושת עניין ושייכות לסביבה בקרב תלמידים ותלמידות. ההבנה כי מסרים חזותיים חשובים לא פחות ממסרים דבורים הביאה לשינויים חשובים בתוכניות לימודים ובתפיסת האוריינות הבית ספרית. היכולת לפענח ביטויים חזותיים ולחשוב עליהם באופן ביקורתי הפכה למיומנות חיונית. עבור צוותי הוראה היא חיונית אף יותר, שכן היא משמשת כאמצעי לפיתוח חשיבה יצירתית, ביקורתית ועצמאית.
עם השנים, ובעקבות המהפכה הדיגיטלית התרחב מושג האוריינות הבית ספרית אף יותר. אמנם הקריאה והכתיבה נותרו המטרה העיקרית, אך יחד עם זאת נוספו משמעויות נוספות ומטרות נוספות לאוריינות. אוריינות במאה ה-21 מחייבת שימוש משולב ומעמיק במדיומים שונים (חזותיים, דיבור כתיבה, ציור, שרטוט מפות, דיאגרמות, גרפים תמונות וסרטים) ובכל הסוגות השונות המרכיבות את שיח ההוראה בעל-פה ובכתב בבתי הספר (רב-אוריינות). כחלק מתפקידו של בית הספר בתהליך החברות של בני ובנות נוער. מכאן שאוריינות בית ספרית מתייחסת לידע האורייני הנדרש מתלמידים בתקופה מסוימת על מנת להתמודד בהצלחה עם הלמידה הבית-ספרית במקצועות השונים תוך שימוש במודולים וערוצי תקשורת שונים.
מטרות האוריינות הבית ספרית
המטרה העיקרית של האוריינות הבית ספרית היא כתיבה וקריאה. מרבית המצבים האורייניים בלמידה הבית ספרית הם תלויי טקסט כתוב, תלויי טקסט דבור או תלויי טקסט חזותי. אוריינות בית ספרית קשורה ישירות לאוריינות אקדמית (CALP), אשר כוללת מיומנויות האזנה, דיבור, קריאה וכתיבה. לימודי שפה חיוניים לסטודנטים על מנת להצליח בבתי ספר, שכן סביבם פותחו אמצעי הערכת התלמידים. תלמידים זקוקים לזמן ותמיכה כדי להביע בקיאות בתחומים אקדמיים. רכישת שפה אקדמית היא לא רק להבנת אוצר המילים בתחום התוכן; היא כוללת מיומנויות כגון השוואה, מיון, סינתזה, הערכה והסקה.
כתיבה
האחריות להעשרת השפה וטיפוח היכולות השפתיות אינה נחלת בתי הספר בלבד, ומתחילה כבר בגן הילדים. המעבר לכיתה א' מסמן שלב חשוב ומשמעותי בחיי הילד כשהלשון תופסת מקום מרכזי בלמידה ובחשיבה ובין השאר הופכת מאמצעי למטרה. הידע הנדרש הוא בלשני, תחבירי, וכן אוצר מילים רלוונטי וידע קודם. כל אלה מאפשרים התמודדות שפתית עם מטלות בית-ספריות ברמות חשיבה שונות.
קריאה
יכולת הכתיבה מכשירה את היכולת לקריאה כשבהמשך יוכלו התלמידים להשתמש בקריאה וכתיבה כדי ללמוד ולהבין טקסטים כתובים ולקשר אותם עם טקסטים אחרים. הבנת הנקרא היא מטרת העל של מיומנויות הכתיבה והקריאה, שהרי האוריינות אינה מתייחסת אך ורק למובן הטכני של הכתיבה והקריאה, אלא גם להבנת הנקרא וההבעה בכתב. אחת הדרכים היא הצורך בהנגשת הטקסטים עבור תלמידים והמשך פיתוח יכולות אורייניות במגוון תחומים. בבסיס היכולת להבנת טקסטים, להסקת מסקנות, לבקר ולקשור בין טקסטים שונים עומדת היכולת לקרוא ולכתוב.
מיומנויות תקשורת בינאישית בסיסיות (BICS)
מטרות נוספות של האוריינות הבית ספרית היא רכישת מיומנויות תקשורת בינאישית בסיסיות. ישנה הבחנה בין שליטה בשפה אקדמית קוגניטיבית (CALP) למיומנויות תקשורת בין-אישיות (BICs), כישורי השפה הדרושים במצבים חברתיים. ישנו הבדל בין רכישת שפה "חברתית" לשפה לימודית. מיומנויות תקשורת בינאישית בסיסיות (BICs) הן למעשה כישורי השפה הדרושים לאדם בהתמודדות במצבים חברתיים. זוהי השפה יומיומית בה עושה שימוש אדם באינטראקציה חברתית עם אנשים אחרים. על התלמידים והתלמידות לעשות שימוש במיומנויות אלה כאשר הם שוהים במגרש המשחקים, בארוחת העשר, באוטובוס בדרכם לבית הספר, במסיבות ובאירועים חברתיים, בשיעורי הספורט ובפעילות ספורטיבית אחרת (כמו חוגים) ואפילו כאשר הם משוחחים בטלפון. אינטראקציות חברתיות מתרחשות בדרך כלל כחלק מהקשר חברתי מסוים. הם לא תובעניים מבחינה קוגניטיבית, והשפה המבוקשת אינה מיוחדת או מסובכת יתר על המידה. למעשה, אלו כישורים שפתיים שפיתוחם יכול להיות ממושך (בין שישה חודשים למספר שנים במקרה של הגירה למשל).
אוריינות בית ספרית במאה ה-21
המושג אוריינות מתפתח ומשתנה בהתאם לטכנולוגיה המשמשת את החברה. התפתחות של טכנולוגיות מידע ותקשורת והשפעותיהן על אורח החיים האנושי הובילו לפיתוח ולהרחבת מושג האוריינות הבית ספרית. חדירתן של אוריינויות נוספות למרחב הבית ספרי סייעו גם כן להרחבה והעמקת המושג. האוריינות בית ספרית במאה ה-21 כוללת סוגי אוריינויות שונים, כמו: אוריינות חזותית, אוריינות טכנולוגית, אוריינות דיגיטלית, אוריינות מדיה.
אוריינות בית ספרית לעומת האוריינות כמכלול
ריבוי סוגי האוריינויות הוביל חוקרים לחשוב כי יש לחשוב על האוריינות כמכלול, שכן אדם אורייני מסוגל לעשות שימוש במערכות של סימנים מוסכמים שאינם שפתיים. החוקרים ללאנד והארסט גרסו כי הידע מצוי בספרים ובאנשים, אך למעשה נרכש מתוך מערכת יחסים, בזמן מסוים ובהקשר מסוים, בין בני אדם, בתחומי דעת שונים ובאמצעות מערכות סימנים מגוונות. לפי תפיסה זו האוריינות משמעה שימוש גמיש במערכות סימנים, כגון מערכות חזותיות או מערכות הדמיה, ולא רק במערכת הסימנים של השפה הכתובה. ואכן, אנו מגדירים את האורינות כיכולת להשתמש בתפקודי שפה כמו דיבור, האזנה, קריאה, כתיבה, התבוננות וידע מטא-לשוני, בהקשרים שונים המותאמים לדרישות הנסיבתיות המשתנות. בלמידה הבית ספרית אנו מתפקדים במידה רבה במצבים אורייניים תלויי טקסט כתוב, תלויי טקסט דבור או תלויי טקסט חזותי. יכולת זו מושתת על ידע כלשהו הנרכש במהלך החיים באמצעות תפקודי השפה השונים. הידע נרכש באמצעות ערוצים שונים: השמיעתי, הדבור, החזותי.
פאבלו דה בלאסיס
פאבלו אסקיאל דה בלאסיס (בספרדית: Pablo Ezequiel De Blasis, נולד ב-4 בפברואר 1988 בלה פלאטה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר באייבר מהלה ליגה.
על אף קומתו הנמוכה, דה בלאסיס ניחן בכוח רב, במהירות רבה, בראיית משחק טובה וביכולת לשחק בשתי הכנפיים.
קריירת מועדונים
דה בלאסיס החל את הקריירה כנער בחימנסיה לה פלאטה, ואת הבכורה בבוגרים ערך במאי 2008, במשחק של חימנסיה לה פלאטה נגד ולס סארספילד. בינואר 2010 הושאל דה בלאסיס לפרו קאריל אואסטה מליגת המשנה הארגנטינאית לתקופה של שנה וחצי. בפרו קאריל דה בלאסיס הצטיין במיוחד בבישולי שערים, ובתום תקופת ההשאלה חזר לחימנסיה לה פלאטה, ששיחקה אף היא בליגת המשנה הארגנטינאית, והפך לשחקן הרכב קבוע. ביולי 2012 הסתיים חוזהו של דה בלאסיס בחימנסיה לה פלאטה, והוא חתם באסטרס טריפוליס מליגת העל היוונית, ובעונת 2012/13 סיים עם המועדון במקום השלישי והגיע לגמר הגביע היווני. בעונת 2013/14 סיימו אסטרס טריפוליס ודה בלאסיס במקום החמישי.
באוגוסט 2014 במסגרת הליגה האירופית, נפגשה אסטרס טריפוליס עם מיינץ 05 מהבונדסליגה, בפלייאוף העלייה לשלב הבתים. אסטרס טריפוליס הפתיעה והדיחה את מיינץ, כאשר דה בלאסיס הצטיין בצמד המשחקים, הבקיע את אחד השערים והרשים מאוד את מיינץ, שהחתימה אותו על חוזה לשלוש שנים עוד לפני תום חלון ההעברות שהיה אז בעיצומו, תמורת סכום של כמיליון אירו. דה בלאסיס נשאר באסטרס טריפוליס גם לשלב הפלייאוף הבא, בו הדיחה אסטרס טריפוליס את מכבי תל אביב בשערי חוץ והעפילה לשלב הבתים. לאחר הפלייאוף עבר סופית למיינץ, ובספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה במדי מיינץ בבונדסליגה נגד הופנהיים. ב-30 באוגוסט 2018 חתם לשנתיים באייבר הספרדית.
וריקו אנג'פרידזה
וֵריקוֹ אַנגַ'פַּרידזֵה (בגאורגית: ვერიკო ანჯაფარიძე; 6 באוקטובר 1900 – 30 בינואר 1987) הייתה שחקנית גאורגית.
ביוגרפיה
וריקו אנג'פרידזה נולדה בשנת 1900 בכותאיסי שבחבל אימרתי. סבהּ, גריגוֹל אנג'פרידזה היה משפטן מפורסם, ואילו אביה, איווליאנֵה אנג'פרידזה - נוטריון. אחרי שסיימה את לימודיה בבית הספר נינו הקדושה לבנות, וריקו אנג'פרידזה נסעה מכותאיסי למוסקבה כדי ללמוד משחק; בשנים 1917-1916 היא למדה בבירת רוסיה - בסטודיו לדרמה של השחקן סרגיי איידרוב. אנג'פרידזה החשיבה את השחקן אילריון פווצוב למורה הראשון שלה למשחק; פווצוב הכין אותה לתפקיד הראשי במחזה "שלומית" מאת אוסקר ויילד, אותו רצה להעלות בתיאטרון הדרמה המוזיקלית שתכנן לייסד.
בעקבות המהפכה הבולשביקית (1917), תוכניות הלימוד והמשחק של וריקו אנג'פרידזה ירדו לטמיון והיא חזרה לגאורגיה, שבשנת 1918 זכתה מההפקר בעצמאות (לשלוש שנים). בשנים 1920-1918 אנג'פרידזה למדה בסטודיו למשחק של ג' ג'בדרי בטביליסי; בשנת 1919 היא נישאה למשורר ולפוליטיקאי שלווה אמירג'יבי, שפעל למען עצמאותה של גאורגיה ואחרי כישלונו של המרד הגאורגי האנטי-סובייטי בשנת 1924 נמלט למערב אירופה.
בשנים 1926-1920 וריקו אנג'פרידזה הייתה שחקנית בתיאטרון רוסתוולי שבטביליסי. משנת 1925 אנג'פרידזה השתתפה גם בסרטי קולנוע. בשנים 1928-1926 וריקו אנג'פרידזה הופיעה לסירוגין בתיאטרון בתומי ובתיאטרון הפועלים של טביליסי. בשנת 1928 אנג'פרידזה הצטרפה לתיאטרון, שנוסד באותה שנה על ידי קוטה מרג'נישווילי בכותאיסי - תיאטרון מרג'נישווילי לעתיד; אנג'פרידזה נשארה כשחקנית בתיאטרון זה עד סוף חייה.
בשנים 1930-1928, התיאטרון שנוסד על ידי קוטה מרג'נישווילי נקרא תיאטרון כותאיסי-בתומי ואנג'פרידזה הופיעה לסירוגין בשתי הערים הללו.
בשנת 1930, התיאטרון שבו שיחקה הועבר ממערב גאורגיה לטביליסי ווריקו אנג'פרידזה נשארה בבירת גאורגיה עד שנת 1932. בשנים 1933-1932 אנג'פרידזה שיחקה בתיאטרון הריאליסטי של מוסקבה; בשנת 1933 היא גילמה על בימתו את דמותה של סופיה במחזה "אמא" מאת מקסים גורקי, שבוים על ידי ניקולאי אוחלופקוב ופ' צנטרביץ'. אנג'פרידזה אמורה הייתה לגלם בתיאטרון מוסקבאי זה שני תפקידים ראשיים נוספים - ז'אן ד'ארק במחזה "יוהנה הקדושה" מאת ג'ורג' ברנרד שו וטטיאנה במחזה "יבגני אונייגין" על-פי הרומן מאת אלכסנדר פושקין, אך היא הסתכסכה עם הבמאי אוחלופקוב וחזרה לתיאטרון מרג'נישווילי שבטביליסי.
מרטין גומפרט
רפואה אסתטית
נולד בברלין למשפחה מן המעמד הבינוני-הגבוה, גם אביו היה רופא. במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המזרחית בטורקיה כחובש. מיד לאחר המלחמה השלים את לימודי הרפואה באוניברסיטת היידלברג, אותם סיים ב-1921. הוא התמחה ברפואת עור ומין וחקר את מחלת הסיפיליס. בהסבריו המפורטים על מהלך המחלה השתמש הסופר תומאס מאן בספרו דוקטור פאוסטוס.
תקיעת השופר האחרונה
תקיעת השופר האחרונה (באנגלית: The Last Trump) הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזק אסימוב בשנת 1955. הסיפור תורגם לעברית ב-1976 בקובץ גדול ורחב הוא העולם, ושוב ב-2009 בקובץ כתבי אייזק אסימוב כרך 1.
מרטין גומפרט
רפואה אסתטית
במהלך טיפוליו בפצועי מלחמת העולם, הבחין גומפרט כי טיפול בפגעים אסתטיים, בעיקר בפצועים שפניהם הושחתו, גם אם אינם חמורים או מסוכנים מבחינה רפואית, הוביל לשיפור דרמטי בהחלמתם של הפצועים מבחינה פיזית ונפשית גם יחד. גומפרט פיתח שיטות לניתוחים פלסטיים וליצירת תותבות, כולל לאברים רכים כגון אף ואוזניים.
וריקו אנג'פרידזה
ביוגרפיה
בשנות ה-30 וריקו אנג'פרידזה נישאה לבעלה השני - במאי הקולנוע מיכאיל צ'יאורלי (מנישואים אלה נולדו השחקנית סופיקו צ'יאורלי והמחזאי רמז צ'יאורלי).
תקיעת השופר האחרונה
עלילה
בפקודת מועצת הנעלים ובאישורו של הראשי, הוחלט כי הגיע זמנו של יום הדין להתרחש על פני כדור הארץ, למרות מחאותיו של אתריאל, שרף צעיר שאחראי על העולם. אתריאל מבקש פגישה עם הראשי כדי להתחנן לעיכוב גזר הדין, אך הוא מאחר את השעה ותקיעת השופר האחרונה נשמעת, ונקבע כי ה-1 בינואר 1957 יהיה היום בו כדור הארץ יגיע לקיצו.
מרטין גומפרט
רפואה אסתטית
מן הטיפול בפצועים הגיע גומפרט לטיפול כללי. הוא הבחין כי טיפול בפגמים אסתטיים יכול להוציא אנשים מבידוד חברתי ולהוביל לשיפור בתפקודם של מובטלים שלא יכלו לזכות בתעסוקה ההולמת את כישוריהם בשל עיוות גופני. לפיכך הקים ב-1928, יחד עם סוזן נואל, את "תחנת הייעוץ העירונית הציבורית לטיפול בעיוותים קוסמטיים" בברלין. התחנה העניקה טיפולים בחינם או במחיר סמלי, בעיקר למובטלים שסיבת אי-העסקתם הייתה נעוצה בפגם אסתטי חמור (מלידה או כתוצאה מתאונה או מחלה). במקביל פעל גומפרט להעברת חוק ברייכסטאג שיכניס את הטיפול הקוסמטי למובטלים או עריריים אלה למסגרת הביטוח הרפואי שניתן על ידי משרד הרווחה.
תקיעת השופר האחרונה
עלילה
יום הדין מתרחש, המתים קמים לתחייה ובני האדם מגלים כי אין יותר משמעות לרגשות ולזכרונות שלהם. אדם מסתורי בשם ר.א. מאן (באנגלית: R. E. Mann; משחק מילים עם השם הפרסי עבור השטן, אהרימן) מסתובב בעולם ומרוצה מן המצב. הוא פוגש בדרכו פרופסור לשעבר להיסטוריה שטוען כי יום הדין הגיע והאנשים כולם נשפטו לגיהנום.
וריקו אנג'פרידזה
ביוגרפיה
וריקו אנג'פרידזה שיחקה בדרך כלל בתפקידים טרגיים. היא גילמה על בימת תיאטרון מרג'נישווילי, (בין היתר) את הדמויות הבאות: יהודית במחזה "אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקוב; דזדמונה במחזה "אותלו" מאת ויליאם שייקספיר; גינַטרֵה במחזה "גוריה של נינושווילי" מאת שלווה דדיאני, מרגריטה במחזה "הגברת עם הקמליות" על-פי ספרו של אלכסנדר דיומה; אופליה במחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר; ליזי במחזה "הטיפש" מאת נ' שיוקשווילי; צַבּוּ במחזה "מן הניצוץ" מאת שלווה דדיאני; איישה במחזה "הקנאה" מאת י' וַקֵלי; לאריסה במחזה "חסרת נדוניה" מאת אלכסנדר אוסטרובסקי; דַרֵגַ'ן במחזה "הכוכב שלו" מאת י' מוֹסַשווילי; קלאופטרה במחזה "אנטוניוס וקלאופטרה" מאת ויליאם שייקספיר; מירנדולינה במחזה "אם הבית של המלון" מאת קרלו גולדוני; מרי סטיוארט במחזה "מרי סטיוארט" מאת פרידריך שילר; גַ'ווַרַה במחזה "הנכרת" על-פי הבלדה מאת ואז'ה פשאוולה; מַקווַלַה במחזה "רועה הקהילה" על-פי הרומן מאת אלכסנדרה קזבגי; הרוזנת אלמוויוה במחזה "נישואי פיגארו" מאת פייר בומרשה; שֵהמֵנֵה בַּנוּ במחזה "אגדה על אהבה" מאת נאזים חכמת; מדאה במחזה "מדאה" מאת אוריפידס; האם במחזה "אמא" מאת קארל צ'אפק; סבתא במחזה "העצים מתים בעמידה" מאת א' קסונה; זיינב במחזה "הבגידה" מאת א' סומבתשווילי; ליידי מקבת' במחזה "מקבת'" מאת ויליאם שייקספיר; פַּטי גוּריאֵלי במחזה "הצאצאים" מאת א' צ'חֵיידזה; הלנה אלוינג במחזה "רוחות" מאת הנריק איבסן; מיסיס פירס במחזה "פיגמליון" מאת ג'ורג' ברנרד שו; המלכה במחזה "עינויה של המלכה" מאת מיכאיל מרוולישווילי; נני במחזה "חיננית" מאת פול זינדל.
מרטין גומפרט
רפואה אסתטית
גומפרט, שהיה, כאמור, יהודי, טיפל גם במספר בלתי ידוע של יהודים שביקשו להפוך את המראה החיצוני שלהם ליהודי פחות ו"ארי" יותר. מרפאתו של גומפרט נסגרה ב-1933 עם עליית הנאצים לשלטון, אך נפתחה מחדש ב-1938, בהיעדרו וטיפלה באנשים ממוצא ארי שלא נראו "אריים" מספיק.
לאחר עליית הנאצים לשלטון
ב-1933 נסגרה מרפאתו של גומפרט בהוראת צו והוא התמסר לכתיבה ספרותית וכתיבת ביוגרפיות (בהן Hahnemann - Die abenteuerlichen Schicksale eines ärztlichen Rebellen und seiner Lehre, der Homöopathie, בה סקר בחיוב את ההומאופתיה).
ב-1936 היגר גומפרט לניו יורק. בניו יורק עסק, בנוסף לפעילות במרפאת עור ומין, בכתיבה. הוא כתב ספרי מדע פופולרי, ספרים על חוקרים וכן שימש כיועץ לענייני רפואה לעיתון הניו יורק טיימס וכפרופסור בקולג' לרפואה הומאופתית של ניו יורק (New York Homeopathic Medical college). ב-1940 התפרסם ספרו ''Heil Hunger! Health under Hitler'' (הייל רעב! בריאות תחת היטלר) בו תיאר את ניצול מערכת הבריאות במשטר הנאצי. ב-1942 קיבל אזרחות אמריקאית.
וריקו אנג'פרידזה
ביוגרפיה
בנוסף לדמויות ששיחקה במחזות, לווריקו אנג'פרידזה היה מופע-יחיד פופולרי, שבו הקריאה למעריציה את מחזהו של שייקספיר "ריצ'רד השלישי" כאשר היא מגלמת בקולה את דמויותיו; היא הייתה גם מורה במכון התיאטרלי של טביליסי ע"ש שותא רוסתוולי (בית ספר לאמנויות הבמה).
בשנים 1959-1957 וריקו אנג'פרידזה הייתה המנהלת הראשית והאמנותית של תיאטרון מרג'נישווילי. בשנת 1972, בעודה שחקנית בתיאטרון, ביימה את המחזה "אוריאל אקוסטה" מאת קארל גוצקוב (שבוים לראשונה בשנת 1929 על ידי קוטה מרג'נישווילי בעונת הבכורה של התיאטרון שייסד). וריקו אנג'פרידזה ביימה מחזות נוספים: "אולי הילדים דומים לציפורים" מאת וינא דלמאר, "העצים מתים בעמידה" מאת א' קסונה, "המהנדס סרגייב" מאת י' רוק ו"ימים רוגשים" מאת א' אר'לדזה.
במקביל לעבודתה בתיאטרון מרג'נישווילי, המשיכה להצטלם לסרטי קולנוע גם אחרי תקופת הסרט האילם; היא גילמה בקולנוע, בין היתר, את הדמויות הבאות: מַנַנַה בסרט "אַרסֵנַה" (1937); רוּסוּדַן, אשתו של הדמות הראשית, בסרט בן שני הפרקים "גיורגי סאקדזה" (1943-1942); אמו של האנס בסרט הרוסי "נפילת ברלין" (1949); דפינה בסרט הרוסי-אלבני "המצביא הגדול של אלבניה - סקנדרבג" (1953); התפקיד הראשי בסרט "אלמנת אותרשווילי" (1957); אמו של הרוזן הכפרי בסרט הקומי "מה שראית, חלף לבלי שוב" (1965); פלגיה בסרט "פגישה עם העבר" (1966); וַרדוֹ (בזקנתה) בסרט "סיפורו של מבצר סוראמי" (1984). בסך הכול, וריקו אנג'פרידזה הופיעה ב-32 סרטי קולנוע (שלושה מהם רוסיים, אחד מהם אזרי ואחד רוסי-אלבני).
וריקו אנג'פרידזה זכתה בשלושה עיטורי "הדגל האדום של העמל" (1944, 1950, 1958), בתואר "אמן העם של ברית המועצות" (1950), בשני עיטורי לנין (1950, 1979), בפרס קוטה מרג'נישווילי של גאורגיה הסובייטית (1975), בתואר "גיבורת העמל הסוציאליסטי" (1977) ובפרס שותא רוסתוולי של גאורגיה הסובייטית (1979).
וריקו אנג'פרידזה מתה בשנת 1987 בטביליסי ונקברה בפנתאון מתאצמינדה שבעיר.
תקיעת השופר האחרונה
עלילה
אתריאל נפגש עם הראשי וטוען שזמנו של יום הדין טרם הגיע, משום שיש דרכים רבות לספור את התאריך, וישנם לוחות שנה רבים, ולכן אין משמעות לכך שלפי לוח שנה מסוים היה זה ה-1 בינואר 1957. הראשי מסכים ומבטל את אירועי יום הדין, ומחזיר את העולם לקדמותו, ומכריז כי יום הדין יתרחש רק כאשר כל בני כדור הארץ יסכימו על התאריך.
ר.א. מאן המתוסכל מתכנן לקדם מערכת לוח שנה עולמית חדשה, שתהיה מבוססת על העידן האטומי ותתחיל ב-1 בדצמבר 1944.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–ספרד
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הדומיניקנית לספרד. שתי המדינות חברות באיגוד האקדמיות לשפה הספרדית ובארגון המדינות האיבריות-אמריקניות.
קולוניזציה ספרדית
האירופאים הראשונים שהגיעו לרפובליקה הדומיניקנית של ימינו, הגיעו בדצמבר 1492, כאשר מגלה הארצות כריסטופר קולומבוס הגיע לאי היספניולה. הספרדים בנו מבצר בשם לה נבידד. המתיישבים הספרדים בהיספניולה החלו עד מהרה להילחם עם הילידים. הם אנסו את נשות בני הטאינו ואילצו אותן לעבוד כמשרתותיהן. לאחר מספר חודשים של התעללות זו, הטאינו תקפו את היישוב והרגו את המתיישבים הספרדים; המצודה נשרפה עד היסוד.
בשנת 1493 בנה קולומבוס את היישוב הקבוע האירופי הראשון ביבשת אמריקה וכינה אותו "לה איסבלה", על שם איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה. זמן קצר לאחר הגעתו של קולומבוס להיספניולה, רוב תושבי הטאינו המקומיים באי נכחדו על ידי מחלות שהובאו מאירופה או מטבח ישיר על ידי הספרדים. בשנת 1493, האי היספניולה נשלט תחת הקפיטניה חנרל של סנטו דומינגו ובשנת 1521 הוא הועבר להיות תחת מלכות המשנה של ספרד החדשה שבסיסה במקסיקו סיטי.
בשנת 1605 זעמה ספרד על כך שהמתיישבים הספרדים בחופיה הצפוניים והמערביים של האי התמידו בביצוע סחר רחב היקף ובלתי חוקי עם אויביה הוותיקים של ספרד, אנגליה והולנד, ולכן החליטו ליישב בכוח את תושביהם קרוב יותר לסנטו דומינגו. המקומיים התנגדו ואירוע זה נתפס כביטוי ראשון לזהות חברתית דומיניקנית שנוצרה באופוזיציה לספרד.
בשנת 1697 הכירה ספרד בשליטת צרפת על השליש המערבי של האי. בעידוד הכתר הספרדי, שדדו הפריבטירים הדומיניקנים אוניות בריטיות, הולנדיות, צרפתיות ודניות באיים הקריביים לאורך המאה ה-18. בשנת 1795 ויתרה ספרד על החלק המזרחי של היספניולה לצרפת כתוצאה מהתבוסה שלה במלחמת הפירנאים. בשנת 1801, החלק המערבי של היספניולה התקומם כנגד צרפת וקיבל את עצמאותו בשנת 1804 ושינה את שמו להאיטי. כתוצאה מכך, מתיישבים צרפתים רבים הגיעו לחלק המזרחי של היספניולה (סנטו דומינגו) והקימו חיל מצב נגד האיטי. בשנת 1809, האוכלוסייה הקריאולית הלבנה מרדה הן בצרפת והן בהאיטי והזמינה את ספרד לחזור כמעצמה הקולוניאלית, ופתחה תקופה של שתים-עשרה שנים של שלטון ספרדי, המכונה בהיסטוריה הדומיניקנית "אספניה בובה".
עצמאות
זמן קצר לאחר שהייתה חלק מספרד, המושבה של סנטו דומינגו הרגישה שספרד מתעלמת ממנה בזמן שהיא התמקדה יותר במושבה קובה, וכתוצאה מכך רבים במושבה רצו עצמאות לסנטו דומינגו. ב-9 בנובמבר 1821 הודחה הממשלה הקולוניאלית הספרדית של סנטו דומינגו על ידי קבוצת מורדים שהונהגה על ידי חוסה נונייס דה קאסרס. המורדים הצליחו להשיג עצמאות למושבה מספרד בדצמבר 1821 וסנטו דומינגו נודעה כרפובליקה של האיטי הספרדית. הממשלה החדשה הציגה עד מהרה בקשה לאיחוד האיטי הספרדית עם רפובליקת קולומביה הגדולה (שכללה את שטחי קולומביה, ונצואלה, אקוודור ופנמה המודרניות), אולם בפברואר 1822 פלשה האיטי והשתלטה על המדינה. בפברואר 1844, לאחר מלחמת העצמאות הדומיניקנית, השיגה סנטו דומינגו את עצמאותה מהאיטי. המדינה החדשה צברה עד מהרה חובות גדולים ולאחר שבע עשרה שנות עצמאות ביקש הנשיא פדרו סנטנה מספרד להפוך שוב את סנטו דומינגו למושבה ספרדית. ספרד הסכימה וסנטו דומינגו חזרה כמושבה בשנת 1863. פעולה זו נתמכה על ידי המתיישבים בדרום ואילו האליטות הצפוניות התנגדו לה. ברגע שספרד חזרה למושבה, פרצה מלחמת גרילה הידועה כמלחמת הרסטורציה, שם נלחמו המורדים נגד הכוחות הספרדיים להחזרת עצמאותם מספרד. המורדים שרפו ובזזו רכוש ואנסו ורצחו ספרדים; הספרדים ירו או תלו את מי שחשדו שהם או עזרו למורדים. ברוב האזורים הלחימה כללה חסימת דרכים וגישה לנהרות, הימנעות משטחים פתוחים וקרבות יד ביד; בעיירות גדולות יותר המציאו המורדים תעלות כדי להתמודד עם גדודים של עד 5,000 חיילים, ובראשם גנרלים ספרדיים ודומיניקנים כאחד. המורדים הפעילו טקטיקות אדמה חרוכה ושרפו את סנטיאגו דה לוס קביירוס ואת פוארטו פלטה עד היסוד. הנזק לסנטיאגו ולפוארטו פלטה נאמד בכ־5,000,000 דולר.
בשנת 1865 החליט הקורטס (הפרלמנט הספרדי) כי אינו רוצה עוד לממן מלחמה על שמירת סנטו דומינגו ובמרץ 1865 חתמה מלכת ספרד איזבלה השנייה על ביטול הסיפוח שהעניק אוטומטית לשטח עצמאות. עד מהרה שינתה המדינה את שמה לרפובליקה הדומיניקנית. הספרדים איבדו 10,888 חיילים בקרב ועוד 30,000 מקדחת צהובה. הדומיניקנים איבדו מספר זהה לזה של הספרדים במלחמה ומחלות. בכך הסתיים האיום האחרון על הריבונות הדומיניקנית שנשקפה על ידי ספרד; אך האי סבל שני כיבושים של ארצות הברית במאה ה-20.
סיפוח הרפובליקה הדומיניקנית הביא לקובה גל הגירה של לבנים ומולטים דומיניקנים ששירתו בצבא הספרדי בסנטו דומינגו לפני שפונו לקובה ושוחררו מהצבא. היו להם מעט כישורים פרט למלחמה. חלק מהם הצטרפו למורדים במלחמת עשר השנים (1868–1878) למען עצמאות קובה וסיפקו את מומחיותם במלחמה.
לאחר העצמאות
במהלך מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939), הרפובליקה הדומיניקנית בפיקודו של הנשיא רפאל טרוחיו תמכה בפלג הלאומני של הגנרל פרנסיסקו פרנקו. אף על פי שתמך בפרנקו, הרפובליקה הדומיניקנית אפשרה כניסתם של כמה אלפי פליטים ספרדיים רפובליקנים שנמלטו מספרד כדי לחפש מקלט במדינה. לנדיבותו של הנשיא טרוחיו לאלפי הספרדים שנמלטו מפרנקו ולאירופה שסועת המלחמה לא היה שום קשר לסולידריות פוליטית: הוא נטה לשפר את מעמדו הבינלאומי וחשב שהספרדים יכולים לעזור לו "להלבין" את אוכלוסיית האי. טרוחיו לא היסס, עם זאת, להשתיק כל סימן לביקורת פוליטית בקרב המהגרים החדשים. בין היתר חיסל משטרו את חוסה אלמוינה ואת חסוס דה גלינדס, אינטלקטואל בסקי שאותו חטף טרוחיו בעיר ניו יורק, הביא לאי והרג אותו. חוסה אלמוינה היה גליסיאני שהיה מזכירו של טרוחיו. הוא נורה ונהרג במקסיקו סיטי. בשנת 1954 ערך הנשיא טרוחיו ביקור רשמי בספרד וביקר אצל הגנרל פרנקו.
נעמן סתוי
נעמן סתוי (סטבסקי) (28 בנובמבר 1911, תל אביב – 18 בפברואר 1982, בנימינה) היה מראשוני משטרת ישראל, המושל הצבאי של חבל הגליל (1950–1953) ואגרונום ישראלי.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–ספרד
לאחר העצמאות
לאחר מותו של פרנסיסקו פרנקו בשנת 1975, ספרד חזרה לדמוקרטיה והחזירה את המלוכה. ביוני 1976 ביקר חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, ברפובליקה הדומיניקנית בסיורו הבינלאומי הראשון כמלך. המלך ביקר במדינה בשלוש הזדמנויות נוספות. נערכו כמה ביקורים רמי דרג של מנהיגי שתי המדינות ושתי המדינות פועלות בשיתוף פעולה הדוק בארגון המדינות האיברו-אמריקניות.
נעמן סתוי
ביוגרפיה
סתוי נולד בשם נעמן סטַבסקי בשנת 1911 בתל אביב, בנו של הסופר משה סתוי (שלעיתים חתם את יצירותיו בשם "אבו נעמן"), ושל המשוררת היידית אנה מרגולין (שם עט של רוזה לבנסבוים). ב-1931 למד במכללה החקלאית בנאפולי שבאיטליה וב-1936 סיים את לימודיו באוניברסיטת ננסי שבצרפת והוכשר כאגרונום.
משנת 1938 ועד 1947 שירת במחלקת הביטחון של הסוכנות היהודית בירושלים. בראשית שנות ה-40 החליף את יהושע אלוף כקצין הקשר של הסוכנות, האחראי על חיל הנוטרים במחוז ירושלים. מ-1947 כיהן כקצין המנהלה הראשי של צה"ל במחוז ירושלים.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–ספרד
היחסים בין שתי המדינות
לאורך השנים, שתי המדינות חתמו על הסכמים דו-צדדיים רבים כגון אמנת הכרה, שלום, ידידות, מסחר, ניווט והסגרה (1855); הסכם על רכוש ספרותי, אמנותי ומדעי (1930); הסכם הגירה היספנית-דומיניקנית (1956); הסכם לאום כפול (1968); הסכם תחבורה אווירית (1968); הסכם לשיתוף פעולה כלכלי (1973); אמנת הסגרה וסיוע לשיפוט (1981); הסכם לשיתוף פעולה מדעי וטכני (1988); הסכם לשיתוף פעולה תרבותי וחינוכי (1988); הסכם בנושא הגנה הדדית וקידום השקעות (1996); הסכם לרגולציה של מהגרי עבודה (2001); הסכם ביטוח לאומי (2004) והסכם למניעת מיסוי כפול (2014).
נעמן סתוי
ביוגרפיה
ב-1948, עם הקמת מדינת ישראל, הצטרף למשטרת ישראל. היה מפקדו הראשון של מחוז הצפון (1948–1950) ועמד בראש אגף החקירות (1950). (ב-1948 עִברת את שמו ל"סתוי".) בתפקידו האחרון היה העוזר הראשי למפקח הכללי.
בשנת 1950 הצטרף סתוי לצה"ל ומחודש דצמבר 1950 שימש ראש הממשל הצבאי בגליל בדרגת סגן-אלוף, עד התפטרותו בפברואר 1953. לאחר מכן עבר לעבוד כראש האגף לסיוע חקלאי במשרד החקלאות וכמנהל חבל הצפון במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית. במסגרת תפקידו לקח חלק במאמצי הסיוע הבינלאומי, ובשנת 1960 יצא לגאנה כיועץ בתהליך הקמת משרד החקלאות במדינה. ב-1966 התמנה ליועץ לבעיות קרקע חקלאית למינהל מקרקעי ישראל.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–ספרד
תחבורה
קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה הבאות: אייר אירופה, חברת Evelop Airlines, איבריה וואמוס אייר.
נעמן סתוי
ביוגרפיה
היה נשוי לשולמית לבית ברניצקי ואב לשושנה.
התגורר בבנימינה. נפטר ב-18 בפברואר 1982.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–ספרד
יחסי סחר
בשנת 2016 הסתכם המסחר בין הרפובליקה הדומיניקנית לספרד ב-664 מיליון אירו. הייצוא העיקרי של הרפובליקה הדומיניקנית לספרד כולל: רום, קקאו, ציוד רפואי, סיגרים, פירות, טבק וציוד אלקטרוני. הייצוא העיקרי של ספרד לרפובליקה הדומיניקנית כולל: מכונות, יין, חומרי בנייה, ציוד אלקטרוני, שמן זית ותרופות. ספרד היא המשקיעה הזרה השלישית בגודלה ברפובליקה הדומיניקנית (אחרי ארצות הברית וקנדה). בשנת 2015 הסתכמו ההשקעות הספרדיות ברפובליקה הדומיניקנית ב-926 מיליון אירו. חברות רב לאומיות ספרדיות כמו Mapfre, Telefónica ו-Inditex פועלות ברפובליקה הדומיניקנית.
דניאל קודמור
דניאל קודמור (באנגלית: Daniel Cudmore; נולד ב-20 בינואר 1981) הוא שחקן ופעלולן קנדי.
ביוגרפיה
קודמור נולד בסקוומיש שבקולומביה הבריטית כאמצעי מבין שלושה בנים לזוג הורים אנגלים, הוא למד באוניברסיטת גאנון בפנסילבניה.
ב-2003 שיחק את קולוסוס בסרט "אקס-מן 2" וכך גם בסרט השלישי בסדרה, "אקס-מן 3: המפלט האחרון".
הוא היה מועמד לתפקיד סופרמן בסרט "סופרמן חוזר" אך הפסיד לברנדון ראות'.
ב-2009 שיחק בסרט "דמדומים 2: ירח חדש" את פליקס הוולטורי וב-2010 שיחק בסרט "פרסי ג'קסון וגנב הברק". בשנת 2012 השתתף בסדרת הטלוויזיה "היילו 4: עלייתו של שחר חדש", אשר מבוססת על סדרת המשחקים Halo.
בנוסף הוא השתתף כפעלולן בסדרות הטלוויזיה "בניחוש חוקר" ו"על טבעי".
Excuse Me (Ao Vivo)
Excuse Me (Ao Vivo) (בעברית: תסלח/י לי (לחיות)) הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמר הפורטוגזי סלבדור סובראל. את האלבום הוציאה לאור ב-15 בדצמבר 2017 חברת התקליטים Edições Valentim de Carvalho. הוא הגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים הפורטוגזי.
רקע
בעת שהמתין לניתוח השלת הלב שלו, כתב סובראל כמה גרסאות חיות לשירי האלבום הקודם, Excuse Me. עטיפת האלבום מכילה תמונה של תיאטרון גרציה דה רצנדה באבורה, פורטוגל; הבמה הראשונה עליה הופיע לאחר ניצחונו באירוויזיון 2017. שירי האלבום הוקלטו במהלך כמה מהקונצרטים שערך ברחבי המדינה.
וילם קורץ
וילֶם קוּרְץ (בצ'כית: Vilém Kurz; 23 בדצמבר 1872 – 25 במאי 1945) היה פסנתרן ומורה צ'כי, שכיהן כפרופסור בקונסרבטוריון הממלכתי בלבוב ובווינה ובקונסרבטוריון של פראג. בין תלמידיו היו בתו אילונה שטפאנובה-קורצובה, אדוארד שטוירמן, רודולף פירקושני, גדעון קליין ורפאל שכטר.
קורץ ביסס את שיטות ההוראה שלו במידה רבה על שיטותיו של תאודור לשטיצקי ותלמידיו, שאותם פגש בימים שלימד בלבוב. לאחר שנים המשיכה בתו, אילונה שטפאנובה-קורצובה בפיתוחן.
הקונצ'רטו לפסנתר בסול מינור של אנטונין דבוז'אק
קורץ נודע בעיבוד מחדש של תפקיד הסולו בקונצ'רטו לפסנתר בסול מינור, אופוס 33, של אנטונין דבוז'אק, שחובר במקור בשנת 1876. במשך למעלה מעשור לאחר ביצועו הראשון סבל הקונצ'רטו מהזנחה ומבוז מצד הביקורת. התייחסות נפוצה במשך שנים רבות הייתה, כי תפקיד הפסנתר נכתב "כמו לשתי ידיים ימניות".
בשנות העשרים לחייו, לקח עליו קורץ את משימת עיבודו של תפקיד הסולו, ובגרסה זו אף הרבה לבצעו. מאז אותם ימים, הודפסו הגרסה המקורית וזו של קורץ יחדיו במהדורת הפרטיטורה הביקורתית של אוטאקאר שורק (Otakar Šourek), זו מתחת לזו, כך שהסולן יכול לבחור איזו מן השתיים לנגן. גרסת קורץ נכנסה לרפרטואר הפסנתר הסטנדרטי. לבחירת הסולן אין השפעה על החומר התזמורתי המקורי של דבוז'אק. בשנת 1919 ניגנה אילונה קורצובה בביצוע ראשון את גרסת קורץ לקונצ'רטו של דבוז'אק בסול מינור, בניצוח ואצלב טאליך.
סופראפון, חברת ההקלטות הצ'כית, הוציאה תקליטור שבו איוואן מורבץ מנגן את הגרסה של קורץ, עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית בניצוח ייז'י בלוהלאווק, וראדוסלב קוואפיל מנגן את הגרסה המקורית של המלחין, עם התזמורת הפילהרמונית של ברנו בניצוח פרנטישק יילק.
אגוסטינה סגטורי יושבת בקפה דו טמבורין
אגוסטינה סגטורי יושבת בקפה דו טמבורין הוא ציור בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצר בשנת 1887. אגוסטינה סגטורי הייתה בעלת בית הקפה בפריז שאותו ואן גוך פקד רבות. במקום התאספו אמנים רבים, ויצירותיו של ואן גוך הוצגו בו. עקב מצבו הכלכלי הירוד, הצייר נהג לשלם תמורת שירותי המקום בציוריו לקישוט. בשלב מסוים סגטורי פשטה את הרגל, וציוריו של ואן גוך ניתנו לנושים תמורת חובה של בעלת הקפה. ביצירה הזו ניכר סגנונו הייחודי של הצייר אף שטרם זכה להצלחה או הכרה כלשהם.
אודות היצירה
בשנת 1886 ואן גוך עזב את הולנד ועבר לפריז. הצייר הושפע רבות מאמנים הולנדיים ומעברו לעיר הגדולה חשף בפניו סגנונות ציור שונים, כגון אימפרסיוניזם, סימבוליזם, פוינטיליזם ואוקיו-אה. הוא התרועע עם אמנים רבים כמו קאמי פיסארו, אנרי דה טולוז-לוטרק, אמיל ברנאר, פול גוגן ואחרים. כמו כן, הוא הוקסם מיצירותיהם של אמנים יפניים כמו הירושיגה וקצושיקה הוקוסאי. המפגש עם אמנים רבים והחשיפה לסגנונות רבים הובילו את ואן גוך ליצור סגנון שהושפע ממה ראה, וכך הוא יצר סגנון ציור שהיה ייחודי לו כצייר.
בציור אגוסטינה, שהייתה בשנות ה-40 לחייה, מעשנת סיגריה, ועל שולחנה מוגשת כוס בירה. זוהי הכוס השנייה שהיא שותה כפי שניתן להבחין בצלחת נוספת מתחת לכוס הבירה. ניכר מבגדיה, מתסרוקתה ומאיפורה כי היא אישה מודרנית. באחד מהכיסאות הסמוכים לשולחנה מונחת מטרייה. ברקע ניתן לראות הדפסים יפניים שואן גוך יצר. הסצנה של אישה יושבת בבית קפה הייתה מקובלת בקרב חוג האימפרסיוניסטים. המעבר לצבעים בהירים יותר בציורים ושימוש בנושא ברור שיקפו את השינוי שעבר ואן גוך. עד כה הצייר השתמש בצבעים כהים וקודרים ובדמויות טראגיות. ניתן לראות בשינוי הזה כמגמה גם בציור דיוקנו של פר טנגי משנת 1887.
ואן גוך נהג לפקוד את בית הקפה שנוהל על ידי סגטורי. בעברה היא דיגמנה לאמנים כמו אדואר מאנה וז'אן-בטיסט קאמי קורו. באמצעות הכסף שחסכה מעבודה זו, היא פתחה ב-1885 בית קפה איטלקי שיועד לאמנים. בית הקפה ממוקם ליד כיכר קלישי, קרוב למקום שואן גוך ואחיו תיאו גרו. הצייר התאהב בסגטורי שהייתה מבוגרת ממנו ב-12 שנים. בהמשך, היא חלתה ובית הקפה פשט את הרגל. הציורים של ואן גוך שקישטו את בית הקפה ניתנו לנושים. כיום, היצירה מוצגת במוזיאון ואן גוך שבאמסטרדם.
ריצ'רד בונג
ראשית חייו
בונג היה אחד מתוך תשעה ילדים להורים מהגרים משוודיה, גדל בחווה בפופלר שבויסקונסין. הוא התעניין במטוסי קרב מגיל צעיר והיה בונה דגמי מטוסים.
החל את לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין בשנת 1938. בהיותו סטודנט נרשם לתוכנית לאימון טייסים אזרחיים וכן לקח שיעורי טיסה פרטיים. בשנת 1941 הצטרף לשורות חיל האוויר האמריקאי. אחד ממדריכי הטייס שלו היה בארי גולדווטר. כישוריו של בונג כטייס קרב הופגנו בטיסת אימון בצפון קליפורניה. הוא קיבל את כנפי הטייס שלו, ונהיה לסגן משנה בחיל האוויר ב-9 בינואר 1942.
בשירות חיל האוויר האמריקאי
ב-12 ביוני 1942 ביצע טיסה ביעף נמוך מעל לביתו של טייס שזה עתה נישא. הוא ננזף וקורקע זמנית בגין שבירת חוקי הטיס, יחד עם עוד שלושה טייסי P-38 שביצעו תרגילי אוויר שונים בקרבת גשר שער הזהב. מפקד להק הטיסה שלו נזף בו לאחר סדרה נוספת של תעלולים, ולאחר מכן אמר: "היינו זקוקים לילדים כמו הבחור הזה". הוא נשלח למערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט.
ב-10 בספטמבר 1942 בונג צוות לטייסת הקרב התשיעית ("האבירים המעופפים") שבסיסם היה בדרווין אוסטרליה. בזמן שאנשי הטייסת חיכו להגעת מטוסיהם מסוג P-38, הם צורפו לטייסת קרב אחרת והתאמנו במטוסים מדגם P-39 כדי לצבור ניסיון קרבי. ב-27 בדצמבר 1942 זקף לזכותו את 2 הפלותיו הראשונות של מטוסים יפנים בקרב בונה-גונה. על הפלות אלה עוטר במדליית כוכב הכסף.
ב-26 ביולי 1943, בונג יירט 4 מטוסי קרב יפניים וזכה לעיטור צלב השירות המצוין. בעת חזרתו לארצות הברית בנובמבר ובדצמבר 1943, פגש את מרג' וטנדל בפגישת מחזור והחל לצאת עימה. לאחר שחזר לחזית בדרום האוקיינוס השקט בינואר 1944, הוא כינה את מטוסו מרג' וקישט את אף המטוס בתמונתה. עד לאפריל 1944 הספיק להפיל 27 מטוסי קרב של היפנים, ובכך שבר את שיאו של אדי ריקנבקר שהפיל 26 מטוסי אויב במלחמת העולם הראשונה.
בחודש ספטמבר 1944 התייצב למערכה בפיליפינים, לאחר שחזר לארצות הברית בחודש מאי. הוא לא נדרש להשתתף בקרבות אוויר אבל בחר לעשות כן וכך צבר 40 הפלות של טייסי האויב עד לדצמבר 1944. בינואר 1945 נשלח על ידי מפקד חיל האוויר חזרה לארצות הברית ושם נישא לבחירת ליבו. הוא לקח חלק במספר פעילויות של יחסי ציבור, כגון עידוד של מכירת איגרות מלחמה.
בונג החשיב את כישורי הירי שלו לנמוכים ועל מנת לפצות על כך הוא נהג להתקרב ככל האפשר אל המטרה על מנת לא להחטיא. במספר פעמים הוא טס דרך הריסות של מטוס אויב שהתפוצץ, ופעם אחת הוא למעשה התנגש במטרה שלו והחשיב זאת לניצחון "סביר".
מותו
לאחר שירותו הצבאי, עבד כטייס ניסוי עבור חברת לוקהיד בברבנק קליפורניה והטיס מטוס מדגם לוקהיד F-80 שוטינג סטאר. ב-6 באוגוסט 1945, התקלקלה משאבת הדלק הראשית של המטוס בזמן ההמראה. או שבונג שכח להפעיל את משאבת הדלק המשנית או שמסיבה כלשהי לא היה מסוגל לעשות זאת. הוא נטש את המטוס, אבל היה בגובה נמוך מדי והמצנח שלו לא נפתח. הידיעה על מותו הופיעה בעמודי העיתון הראשיים לצד הידיעה על הטלת פצצת האטום על הירושימה.
עד להתרסקותו, צבר בונג 4 שעות ו-15 דקות של טיסה (ב-12 טיסות) במטוס מדגם P-80. למטוס התווספה משאבת דלק נוספת (לפני ההתרסקות) שגם אותה שכח בונג להפעיל בטיסות קודמות.
נמרוד שיקלר
נימרוד שיקלר (נולד ב-3 ביולי 1979) הוא זמר ישראלי.
בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון הקים שיקלר את להקת "נמרוד והבודדים" שבה שימש כסולן. הלהקה השתתפה ב-1996 בפסטיגל עם השיר "אל תלכי" שזכה במקום השביעי. בשנת 1998 הוציאה הלהקה את האלבום היחיד שלה, "רשימת שיקלר", שכלל את הלהיטים "בורח" ו"המשך יבוא". את האלבום הפיק אפרים שמיר. 7 שנים לאחר מכן החל שיקלר את קריירת הסולו שלו עם האלבום "נציל את היום", שלא נחל הצלחה.
דיסקוגרפיה
רשימת שיקלר
בשנת 1998 הוציא נמרוד אלבום ראשון יחד עם להקתו נמרוד והבודדים "רשימת שיקלר"
נציל את היום
באוגוסט 2005 השיק שיקלר את אלבום הסולו הראשון שלו, "נציל את היום". את האלבום הפיק זאב הניס יחד עם נמרוד.
אלבומו השלישי של שיקלר, סוף 20, יצא לאור ב-2011:
2-מצד אל צד
3-יום ועוד יום
4-מפתח
5-סוף 20
6-תני לי כוח
7-את נראית לי
8-יש מקום
9-נועה
10-מה שבנינו
בריחה (סיפור קצר)
בריחה! (באנגלית: !Escape) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור פורסם לראשונה תחת השם "בריחה פרדוקסלית" ("Paradoxical Escape", שם אותו בחר המוציא לאור) ב-1945. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1970 בספר אני, רובוט.
עלילה
ארגוני מחקר רבים עובדים על פיתוח הנעה היפר-אטומית. בחברת 'יו אס רובוטים ואנשים מכניים' מגלים כי החברה המתחרה מתכננת מנוע שיאפשר לבני אנוש לשרוד את הקפיצה ההיפר אטומית, אך מסיבה בלתי-ברורה קורס המחשב שלהם במהלך עיבוד המידע והתכנון. מאחר וסיבת הקריסה אינה ברורה לאשורה, נזהרים אנשי החברה בעודם מזינים את מחשב הפוזיטרוני שלהם, המכונה 'המוח', במידע. 'המוח', שאינו רובוט במובן הצר של המילה אך כפוף לשלושת חוקי הרובוטיקה, מצליח להשלים את תהליך תכנון ובניית הספינה העל-מרחבית.
אנשי המחקר והבדיקה-בשטח של החברה, פאואל ודונובן, עולים על החללית ומגלים ש'המוח' בנה את הספינה בצורה מוזרה מאוד: אין פקדים ידניים לחללית (כך שהשליטה בה נתונה אך ורק ל'מוח'), אין מיטות ומקלחות, והמזון היחיד במטבח הוא חלב וקופסאות שימורים של שעועית. בעודם על החללית, 'המוח' מניע אותה ומטיס אותה אל החלל.
'המוח' משתגע ומתחיל להתנהג בילדותיות ואנשי החברה, ובראשם ד"ר סוזן קלווין, מנסים להרגיע אותו. בעת הקפיצה ההיפר-אטומית פאואל ודונובן חווים חזיונות מאיימים וחושבים שהם מתו. לבסוף מחזיר 'המוח' את הספינה לכדור הארץ, וסוזן קלווין מבינה שהוא השתגע מאחר שבמהלך הקפיצה ההיפר-אטומית, נמצאים נוסעי החללית במצב זמני של מוות והמוח הפוזיטרוני של המחשב לא מסוגל היה לסבול את הפגיעה הזו בחוק הראשון של הרובוטיקה וכדי לא להתפרק בחר בבריחה לילדותיות כתגובת הגנה.
נונאטאק טפט
נונאטאק טפט או נונאטאק טאפט (באנגלית: Tufft Nunatak) הוא נונאטאק קטן בחצי האי טריניטי, שבאזור ארץ גרהאם, בקצה הצפון מזרחי של חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
נונאטאק טפט ממוקם 6 קילומטרים מדרום-מערב להר בראדלי;
נונאטאק טפט ממוקם 4.6 קילומטרים מדרוום לנונאטאק סנוקוס.
גילוי ומיפוי הנונאטאק
הנונאטאק מופה בשנת 1996 על ידי סוקרים גרמניים מטעם המכון לגאודזיה יישומית (Institut für Angewandte Geodäsie) וסוקרים בריטיים מטעם הסקר האנטארקטי הבריטי.
מקור השם
הנונאטאק נקרא על שם רוג'ר טפט ׁׂ( Roger Tufft ) שהיה חבר מטעם משלחת הסקר מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד לחקר רמת דטרויט (the reconnaissance party for the Detroit Plateau journey) בחודש פברואר 1957 (הקיץ האנטארקטי של שנת 1957).
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-32
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-32 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך בשנת 1979 בלונדון, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1978.
השחקן הטוב ביותר
ריצ'רד דרייפוס – דירה לשניים
השחקנית הטובה ביותר
ג'יין פונדה – ג'וליה
השחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה
ג'רלדין פייג' – רגשות
הבמאי הטוב ביותר
אלן פארקר – אקספרס של חצות
המוזיקה הטובה ביותר
מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה – ג'ון ויליאמס
באטגירל (סרט)
באטגירל (באנגלית: Batgirl) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי שנגנז המבוסס על דמותה של ברברה גורדון / באטגירל מבית DC קומיקס. הסרט בוים על ידי אדיל אל ארבי ובילאל פלאח עם תסריט מאת כריסטינה הודסון, וכיכבה בו לזלי גרייס בדמותה של ברברה גורדון / באטגירל, לצדם של ג'יי קיי סימונס, ברנדן פרייזר, ג'ייקוב סיפיו ומייקל קיטון. הסרט התעתד להיות חלק מהיקום הקולנועי של DC.
ב-2 באוגוסט 2022, נמסר על ידי חברת כי על אף שהפקת הסרט כבר הייתה בשלבי הפוסט-פרודקשן, הסרט לא יופץ בשירות "HBO Max" או בבתי הקולנוע עקב קיצוץ העלויות של האולפנים. גניזת הסרט זיכתה את האחים וורנר בהטבת מס גדולה לשנת 2022.
צוות השחקנים והדמויות
בנוסף, נמסר כי ג'ייקוב סיפיו לוהק לתפקיד לא ידוע.
פיתוח
במאי 2016, הועלו שמועות כי דמותה של ברברה גורדון / באטגירל, תופיע בסרט "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת" בכיכובה של מרגו רובי. בסופו של דבר, דמותה של באטגירל לא נכללה בתסריט עקב תוכניותיהם של האולפנים לפתח סרט סולו בכיכובה של הדמות. במרץ 2017, ג'וס וידון נשכר על מנת לכתוב, לביים ולהפיק את סרט הסולו, שעליו פיקח נשיא "האחים וורנר", טובי אמריך ויו"ר "DC Films", ג'ון ברג וג'ף ג'ונס. הפקת הסרט התעתדה להתחיל בשנת 2018, אך בפברואר 2018, וידון עזב את הפרויקט לאחר שלא הצליח לכתוב תסריט עבור הסרט. במקביל לכך, הוטל ספק ביכולתו של וידון לביים סרט שבמרכזו עומדת גיבורה נשית, והאולפנים החלו לחפש במאית שתחליף את וידון.
באפריל 2018, נמסר כי תסריטאית "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת", כריסטינה הודסון, נשכרה על מנת לכתוב תסריט חדש לסרט, וכי עתידה להתחיל את מלאכת הכתיבה לאחר שתסיים את התסריט עבור סרט אחר של היקום הקולנועי של DC, "הפלאש". בדצמבר 2020, נמסר כי הסרט עתיד לעלות לשידור באופן בלעדי בשירות הזרמת המדיה "HBO Max", ולא יופץ בבתי הקולנוע, ובאפריל 2021, נמסר כי הוא עתיד לעלות לשידור במהלך שנת 2022 או 2023. בינואר 2021, נמסר כי על בימוי הסרט יהיו אמונים צמד הבמאים אדיל אל ארבי ובילאל פלאח, כאשר במקביל אושר כי הסרט עתיד להיות סרט מקורי של "HBO Max".
קדם הפקה וליהוק
ביולי 2021, נמסר כי בכירים בחברת "DC Films" החלו בתהליך האודישן עבור שחקניות לגילום דמותה של באטגירל. על פי הדיווחים, בין השחקניות שנבחנו היו איזבלה מרסד, זואי דויטש, לזלי גרייס והילי לו ריצ'רדסון, וכי ריצ'רדסון וגרייס נחשבו למתמודדות המובילות. בשלהי יולי 2021, נמסר על ליהוקה של גרייס לתפקיד. ב-29 ביולי, נמסר כי ג'יי קיי סימונס נמצא בתהליכי במשא ומתן על גילום דמותו של ג'יימס גורדון, אביה של באטגירל, לאחר שגילם את הדמות בסרט "ליגת הצדק" ובגרסת סניידר שהופצה בשנת 2021. ב-24 באוגוסט, אל ארבי ופלאח הגיעו לגלאזגו על מנת להתכונן לקראת צילומי הסרט, שהתעתדו להתחיל בנובמבר. השניים החלו בחיפוש אחר מיקומים מתאימים בשיתוף פעולה עם מעצב ההפקה כריסטור גלס, שלקח חלק בעיצוב גות'אם סיטי בסרטים "הפלאש" ו"באטמן".
באוקטובר, אושר כי סימונס ישוב לגלם את דמותו של גורדון, במקביל לליהוקם של ג'ייקוב סיפיו לתפקיד שטרם פורסם ושל ברנדן פרייזר לדמותו של הנבל פיירפליי, לאחר שהתפקיד הוצע במקור לסילבסטר סטאלון, שדיבב את דמותו של קינג שארק בסרט "יחידת המתאבדים". אל ארבי ופלאח העירו כי דמותו של באטמן תופיע בסרט, אך סירבו לאשר אם בן אפלק ישוב לגלם את דמותו. בדצמבר 2021, אושר כי מייקל קיטון, שמגלם גרסה חלופית של ברוס ויין / באטמן ב"הפלאש", ישוב לגלם את דמותו בסרט.
צילומים
צילומי הסרט החלו בגלאזגו ב-30 בנובמבר 2021, והסתיימו ב-31 במרץ 2022. את הסצנות בהן משתתף ג'יי קיי סימונס, השחקן החל לצלם בינואר 2022.
מוזיקה
בספטמבר 2021, נחשף על ידי המלחינה נטלי הולט כי היא תהיה אמונה על הלחנת המוזיקה עבור הסרט.
שיווק
אל ארבי, פלאח, הודסון וגרייס קידמו את הפקת הסרט במהלך האירוע הווירטואלי "DC FanDome" שנערך באוקטובר 2021, שם הם חשפו פרטים על ההכנות לקראת הצילומים ותמונות קונספט.
שידור
במקור, הסרט התעתד לעלות לשירות הזרמת המדיה "HBO Max" במהלך שנת 2022.
ביטול
ב-3 באוגוסט 2022, נמסר על ידי חברת כי על אף שהפקת הסרט כבר הייתה בשלבי הפוסט-פרודקשן, הסרט לא יופץ בשירות "HBO Max" או בבתי הקולנוע, וזאת למרות עלייתו העתידית של הסרט לשירות הזרמת המדיה במהלך שנת 2022. החלטה זו הפכה את הסרט הלכה למעשה ל"מבוטל". מהאתר "TheWrap" דווח כי החברה חשה שהסרט "פשוט לא עובד" והובעה מורת רוח נגד הבעת רצונו של המנכ"ל, דייוויד זאסלב, להפיק סרטי DC "גדולים" שיופצו בבתי הקולנוע. אף על פי כן, נמסר מטעם החברה על תקוותה לעבוד על פרויקטים עתידיים עם צוות הסרט. מ"קוליידר" נמסר כי הצופים בהקרנות המבחן הראשונות של הסרט תיארו אותו כ"אכזבה עצומה" ו"זול בהשוואה לסרטים אחרים", דבר שהיווה גורם אפשרי בהחלטתה של "האחים וורנר דיסקברי"; עם זאת, מ"וראייטי" הוכחש כי איכות הסרט נלקחה בחשבון בהחלטה, ואושר מחדש, יחד עם דיווחיהם של ה"הוליווד ריפורטר" ו"דדליין הוליווד", כי מדובר בצעד שנועד לקצץ את עלויות האולפנים, לאור התקציב שתפח מ-70 מיליון דולר ל-90 מיליון דולר, ובעקבות הרצון שסרטי DC קומיקס יהיו שוברי קופות. דו"ח של "וראייטי" שפורסם לאחר מכן, הצביע על כך שלפי מקורות ב"האחים וורנר דיסקברי", החברה הגיעה למסקנה כי ביטול הסרט לצורך הטבת מס תהיה הדרך ה"בריאה מבחינה כלכלית" להחזיר את עלויות הסרט, בניגוד להעברתו להפצה בבתי הקולנוע, להפצה עם השקעה נוספת, מכירת זכויות ההפצה למפיץ אחר, או אפילו הפצתו המקורית בשירות "HBO Max".
מיחזור בישראל
נכון לראשית העשור השני של המאה ה-21, בישראל ממחזרים 15%–25% מהפסולת וכ-90% מהמים.
החקיקה הרלוונטית
שני החוקים המרכזיים בישראל העוסקים בפסולת ובמיחזורה הם חוק שמירת הניקיון, התשמ"ד-1984 וחוק איסוף ופינוי פסולת למיחזור, התשנ"ג-1993.
חוק שמירת הניקיון
חוק שמירת הניקיון אוסר על לכלוך ועל השלכת פסולת ברשות הרבים. כן מחייב החוק את הרשויות המקומיות להקים אתרים לסילוק פסולת. מתוקף החוק הוקמה גם קרן לשמירת הניקיון שמטרתה לרכז אמצעים כספיים לשמירה על איכות נאותה של הסביבה ובכלל זה לשמירה על הניקיון, למניעת השלכת פסולת וטיפול בפסולת, למיחזור, למניעת מפגעים ולמניעת שילוט בלתי חוקי. מקורות המימון העיקריים של הקרן הם כספים שמקורם בקנסות ובהיטלים שנגבים מכוח החוק. במרוצת השנים נקבע שגם כספי הקנסות וההיטלים שנגבים מכוח חוקים נוספים יועברו לקרן לשמירת הניקיון.
חוק איסוף ופינוי פסולת ומיחזור (ה'תשנ"ג 1993)
חוק איסוף ופינוי פסולת מסמיך רשויות מקומיות לקבוע בתחומן הסדרים לאיסוף פסולת למיחזור. החוק גם הסמיך את השר לאיכות הסביבה לחייב רשויות מקומיות לקבוע הסדרים כאלה, ואולם רק ב-1998, חמש שנים לאחר שנחקק החוק, השתמש השר בסמכות זו, והטיל על הרשויות המקומיות חובה להפחית בהדרגה את כמות הפסולת שהן מעבירות לסילוק, ולהמירה במיחזור. בתקנות שקבע השר נקבעו שיעורים נמוכים יחסית: עד סוף אותה שנה נדרש מהרשויות המקומיות שיעור מיחזור של 10%, עד סוף שנת 2000 - 15%, ועד סוף 2007 - 25%. כן ניתנה אפשרות לקבל פטור מהוראות אלה.
השפעות החוקים, תיקונים ומדיניות
לאחר ששני החוקים לא הביאו לשינוי משמעותי בשיעורי המיחזור בישראל, תוקן חוק שמירת הניקיון במסגרת חוק ההסדרים של שנת 2000, ונוסף בו היטל על הטמנת פסולת מוצקה. להיטל זה היו שתי מטרות עיקריות: הפנמת ההשפעות החיצוניות השליליות של הטמנת הפסולת אצל יצרני הפסולת, וכן ייקור ההטמנה כך שיצרני הפסולת יעדיפו לפנות למיחזור. החוק הסמיך את השר לאיכות הסביבה לקבוע את שיעורי ההיטל בתקנות, ואולם במהלך השנים סיכל מרכז השלטון המקומי את התקנתן, והחוק היה, למעשה, לאות מתה. במסגרת חוק ההסדרים של 2006, יזמה הממשלה תיקון נוסף של חוק שמירת הניקיון, ובו הביאה למעשה את נוסח התקנות עצמן. התיקון אושר ב-2007 ונכנס לתוקף ביולי אותה שנה. החל משנה זו, על כל טון פסולת שמועבר להטמנה מתווסף היטל הטמנה שיש לשלם. במסגרת התיקון, שיעורי ההיטל עלו בהדרגה מדי שנה עד שנת 2011.
החוק לצמצום השימוש בשקיות נשיאה חד־פעמיות ("חוק השקיות")
ב-2014 הגיש השר לאיכות הסביבה עמיר פרץ "הצעת חוק לצמצום השימוש בשקיות נשיאה חד–פעמיות", שמטרתה הייתה הפסקת השימוש בשקיות ניילון שעוביין מתחת ל-20 מיקרון וגביית תשלום על כל שקית בעובי בין 20 ל-50 מיקרון. החוק עבר בקריאה ראשונה אך עקב התפטרותו של השר פרץ, החוק נפל. בכנסת העשרים הצעת החוק הוגשה על ידי חברת הכנסת מיכל רוזין אך באוקטובר 2015 ההצעה נדחתה.
במרץ 2016 עבר החוק קריאה שנייה ושלישית. לפי החוק, תיפסק חלוקת שקיות שעוביין פחות מ-20 מיקרון. בנוסף, רשתות השיווק הגדולות לא יורשו לחלק בחינם שקיות בעובי של למעלה מ-21 מיקרון וידרשו לגבות עבור כל שקית סכום של לפחות עשר אגורות, סכום שיועבר לקרן הניקיון של משרד הסביבה. ארגונים סביבתיים בירכו על אישור החוק אך הביעו ספק לגבי יעילותו במניעת השימוש בשקיות. בינואר 2017 נכנס החוק לתוקף.