cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גוסטבו בארוזו
"אינטגרליסט" ואנטישמי
בשנת 1933 הצטרף למפלגת "הפעולה האינטגרליסטית הברזילאית", תנועה פוליטית מיסודו של הסופר פליניו סלגאדו, שקיבלה השראה מהפשיזם האיטלקי. וטענה ששמה את האינטרסים של האומה מעל האינטרסים האישיים או המפלגתיים ומתנהלת לפי אידאולוגיה ולא לא לפי תוכנית מסוימת. ב-1933 התלהב בארוזו בעת בשמיעת נאומו של פליניו סלגאדו בפני "איגוד אנשי המסחר". סלגאדו דיבר על הבחירה החופשית, הדטרמיניזם וההשגחה העליונה. כשהודיע לסלגאדו על הצטרפותו לתנועה, הקהל ציין בפני הנואם שהחבר החדש הוא לא אחר מנשיא האקדמיה הברזילאית לספרות. בארוזו קרא בצמאון את תאוריית הקונספירציה האנטישמית שבספר "הפרוטוקולים של זקני ציון", בגרסה בצרפתית, שאותה קיבל מחבר לתנועה, ז'וזה מדיירה דה פרייטרס. מאוחר יותר לקח על עצמו את המשימה לתרגם ולפרש אותו בפורטוגזית. בהשראת התורות האנטישמיות כתב את הספר "ברזיל, קולוניה של בנקאים" שבו הוקיע את היהודים ואת היהדות כדביו, "על יסודות הדוקטרינה ודבריו של פליניו סלגאדו".
בארוזו בלט בדעותיו האנטישמיות, ועמד בראש הפלג האנטישמי של התנועה. כתב ספרים ומאמרים אנטישמיים רבים, בין השאר במגזינים Fon-Fon ו-Século XX. החל משנת 1937 פרסם בשלושה כרכים "היסטוריה סודית של ברזיל" שבו סיפר לקוראיו על עלילות דם כגון טקסי קורבן אדם שיוחסו ליהודים במאה ה-19 בסרטאו של באהיה ועל התארגנות סודית יהודית בשם "א בושה" ("A Bucha") שהתקיימה כביכול במסגרת הפקולטה למשפטים של סאו פאולו. הוא כתב על כך מתוך שכנוע כי מגן על שלמותה של ברזיל מול השתלטות זרה ומפני כנופיות הבנקאים הבינלאומיים.
בשנים 1934–1936 עמד בראש המיליציות האינטגרליסטיות ואחר כך היה חבר במועצה העליונה של התנועה. בסופו של דבר נחשב לקיצוני מדי על ידי מנהיג האינטגרליסטים, סלגאדו, ולמשך חצי שנה נאסרה עליו הכתיבה בביטאון התנועה. אף על פי כן המשיך לדבוק בהשקפתו ובתקיפותיו הפומביות נגד היהודים וגם נגד הבונים החופשיים.
בשנת 1938 בעקבות ההפיכה שבעקבותיה הכריז הנשיא ז'טוליו ורגאס על "המדינה החדשה" (Estado Novo), המפלגה האינטגרליסטית הוצאה מחוץ לחוק ובארוזו נעצר זמנית. בשנים הבאות ויתר בארוזו על פעילותו הפוליטית והסתגל למשטר של ורגאס. בשנת 1952 התמנה כשגריר באורוגוואי וב-1954 כשגריר בפרו.
פעילותו כסופר
פרט לפעילותו העיתונאית כתב בארוזו גם ספרות יפה החל מגיל 23. בשם העט ז'ואו דה נורטה חיבר את הספר "Terra de Sol" (ארץ האש) (1912) המוקדש לנופיה ולמנהגיה של מדינת סיארה. להוציא את הספרים שפרסם, שאר כתביו פורסמו בעיתונים ובכתבי עת בפורטלזה ובריו דה ז'ניירו. היה מדובר במאמרים, כתבות וסיפורים, ואף ציורים וקריקטורות. כתביו נגעו לנושאים כמו היסטוריה, פולקלור, ביוגרפיות, זיכרונות, פוליטיקה, ארכאולוגיה, מוזיאולוגיה, כלכלה, בקורת. כתב מסות, אפ מילונים ושירים. כתב גם בשמות עט כמו Nautilus, Jotanne ו-Claudio Franca. כתב, בין היתר, ביוגרפיות של גבורים לאומיים ברזילאיים כמו הגנרל אוזוריו והאדמירל טמנדארה. שמו נקשר לפעמים לאסכולה הספרותית הנאו-ריאליסטית בברזיל, אם כי נבדל מסופרים כמו אריקו וריסימו, אמנדו פונטס או טלמו ורגארה, בכך שהתייחס יותר לסביבה הכפרית מאשר לסביבה העירונית. משייכים אותו יותר לזרם התיעודי הרגיונליסטי של הנאו-ריאליזם, כשיחד עם מריו סטה, הוא דחה את הנטיות המודרניסטיות שבאו לידי ביטוי ביצירות של סופרים בני תקופתו כמו ז'ורז'ה לואיס דה רגו או ז'ורז' אמאדו.
מנהל המוזיאון הלאומי
אחרי הקמת המוזיאון הלאומי להיסטוריה בריו דה ז'ניירו בשנת 1922, התמנה בארוזו על ידי הנשיא אפיטאסיו פסואה לעמוד בראשו. בשנת 1930 הודח על ידי הנשיא ז'טוליו ורגאס. עם זאת הוחזר לתפקיד בשנת 1932 וכיהן בו עד מותו בשנת 1959.
באקדמיה הברזילאית לשפה וספרות
בארוזו נבחר לאקדמיה הברזילאית לשפה וספרות ב-8 במרץ 1923 במושב 19, כיורש של דום סילווירו גומס פימנטה. התקבל רשמית ב-7 במאי 1923 על ידי נאום הקבלה של אלברטו פאריה. ב-1923 כיהן בארוזו כגזבר האקדמיה והוביל את השינויים שאיפשרו את העברת פעילות האקדמיה לבניין "פטיט טיראנון" שנבנה בריו דה ז'ניירו בעזרת מענק של ממשלת צרפת. בשנים 1923–1959 שימש לסירוגין כגזבר, מזכיר משנה ומזכיר ראשון ומזכיר כללי של האקדמיה. בשנים 1932, 1933, 1949 ו-1950 נבחר כנשיא האקדמיה. ב-9 בינואר 1941 יחד עם אפראניו פיישוטו ומנואל בנדיירה הועמד בראש מפעל האקדמיה בנושא חקר הפולקלור הברזילאי. גוסטבו בארוזו מת בדצמבר 1957.
ספריו ומאמריו
בארוזו כתב 128 ספרים, חלקם רומנים היסטוריים, מסות על הפולקלור, ביוגרפיות וספרים פוליטיים.
ביל וטד שורפים ת'זמן
ביל וטד שורפים ת'זמן (אנגלית: Bill & Ted Face the Music, בתרגום חופשי: ביל וטד בקצב המוזיקה) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 2020, שהוא גם סרט ההמשך של "ההרפתקה המצוינת של ביל וטד" משנת 1989 ו־"מסע הכזבים של ביל וטד" משנת 1991. בדומה לשני הסרטים הראשונים, גם כאן קיאנו ריבס מגלם את טד ואלכס וינטר את ביל. בנוסף, וויליאם סאדלר יחזור לגלם את המוות. כמו כן, ברידג'יט לונדי-פיין וסמארה ויבינג יגלמו את בנותיהם של ביל וטד, טיה ובילי.
בסרט זה, ביל וטד יצטרכו לכתוב שיר חדש אשר יציל את כל האנושות לפני שכל היקום יושמד.
עלילה
בשנת 2020, ביל פרסטון וטד לוגן נכשלו בכתיבת שיר נביא אשר מאחד את העולם, והזמן והיקום כולו החלו לקרוס. נשותיהם היו עצובות ולא האמינו שהם יכולים לכתוב את השיר. קלי (קריסטן שאל), בתו של רופוס, מדריך המסע בזמן המנוח, הגיעה כדי לקחת אותם לעתיד. שם הם פוגשים את אמה של קלי, המנהיגה הגדולה (הולנד טיילור), אשר אומרת להם שיש להם זמן עד השעה 7:17 בלילה הזה כדי לכתוב שיר או שהמציאות עלולה לקרוס. כאשר הבינו כי הם לא יוכלו לכתוב את השיר בזמן, ביל וטד נעזרו במכונת הזמן בדמות תא טלפון של רופוס על מנת לגנוב את השיר מעצמם העתידיים. אולם, העצמם העתידיים הם לא יוצלחים אשר נשותיהם עזבו אותם, הם מאשימים את עצמם מהעבר על הכישלונות שלהם.
כאשר ביל וטד נעלמו, המנהיגה הגדולה שלחה רובוט נוסע-בזמן בשם דניס על מנת להרגם, על מנת לקוות שזה יאזן מחדש את היקום. קלי חזרה אל ההווה על מנת להזהיר אותם, אולם במקום זאת היא פגשה את בנותיהם, בילי וטיה, אשר החליטו לעזור לאבותיהן לכתוב את השיר המושלם. כשהן נסעו דרך מכונת הזמן של קלי, הן גייסו את המוזיקאים ג'ימי הנדריקס, לואי ארמסטרונג, וולפגנג אמדאוס מוצרט, לינג לון וגרום, מתופפת מזמן קדום. ביל וטד נסעו אל שנת 2025, שם הם חשבו שגילו שהם מוצלחים אולם הם נתקלו בדייב גרוהל והבינו שסידרו אותם. בילי, טיה והלהקה חזרו לעתיד ופגשו את קלי ואת קיד קאדי, אולם דניס הרג אותם ללא כוונה ושלח אותם לגיהנום.
ביל וטד נסעו אל שנת 2067 ומצאו את עצמם העתידיים במיטות. ביל וטד הזקנים נתנו לצעירים דיסק און קי אשר מכיל את השיר האגדי שנכתב על ידי "פרסטון / לוגן", וסיפרו להם שהם מוכרחים לנגן בשעה 7:17 בלילה ב-"MP 46". דניס פתאום הופיע והבין שלביל וטד יש את השיר, וסיפר להם שללא כוונה הרג את בנותיהם. על מנת לשכנע את דניס להרגם והציל את בנותיהם מהגיהנום, ביל השמיד את הדיסק און קי. וזה גרם לדניס לשלוף את נשקו על עצמו אך ביל וטד העיפו את עצמם אל הקרן. כתוצאה, כל השלושה עברו לגיהנום, שם ביל וטד מצאו את בנותיהם יחד עם הלהקה. בעזרת שתי הבנות, ביל וטד יישבו את ההדורים עם המוות וכולם חזרו בחיים אל ההווה.
החבורה הגיעה אל הכביש הבין ארצי 210, בזמן שהמציאות החלה לקרוס. ביל וטד הבינו שהמילים "פרסטון / לוגן" בדיסק און קי מייצגים את בילי וטיה, והשיר מוכרח להתנגן על ידי כולם בזמן וביקום כולו. נשותיהם של ביל וטד מצטרפות גם כן, אשר שניהם הבינו שהן מאושרות יותר בממד העכשווי. הארבעה משתמשים בתא הטלפון של רופוס על מנת ליצור שכפולים של עצמם בזמן וביקום, והביאו תווים וכלי מוזיקה לכל מי שאי פעם חי. כולם ברחבי המציאות ניגנו את השיר ביחד, ובילי וטיה הפיקו, כאשר ביל וטד הנהיגו את הלהקה עם הגיטרות. בסוף, היקום תוקן והושלם וכולם חזרו לזמנים שלהם.
בסצנה אחרי הקרדיטים, ביל וטד הזקנים ניגנו בגיטרות יחד.
ורשץ
ורשץ (בבולגרית: Вършец) היא עיירת מרחצאות בצפון מערב בולגריה בשטח מחוז מונטנה והרביעית בגודלה במחוז מבחינת אוכלוסייה, לאחר בירת המחוז מונטנה והערים לום וברקוביצה. ורשץ שוכנת 57 קילומטרים מהבירה סופיה, 30 קילומטרים דרומית מבירת המחוז מונטנה וממוקמת על המורדות המערביים של רכס הרי הבלקן.
היסטוריה
תחילת ההתיישבות האנושית המאורגנת מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת עידן הממלכה התראקית. בהמשך בשלהי המאה ה-1 לפנה"ס, נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית ובאזור היישוב ישנם שרידי מצודה רומית ומרחצאות. היישוב מתועד לראשונה בכתובים עות'מאניים מאמצע המאה ה-19 כישוב נופש ואתר מרחצאות. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שוחררה העיר על ידי צבא הדנובה של האימפריה הרוסית והיא הפכה מתוקף חוזה סן סטפנו לחלק מנסיכות בולגריה, אשר הפכה בהמשך למדינת הלאום בולגריה.
כלכלה ודמוגרפיה
העיירה מפורסמת במעיינות החמים הנובעים בסביבותיה ושני מרכזי הספא המצויים בה, המושכים אליה תיירות מרפא מכל רחבי בולגריה וממזרח אירופה. חלק נכבד משטחה של הרשות המקומית נכלל בשטח שמורת הטבע וראצ'נסקי בלקן. בסמוך לעיירה עובר קו הרכבת בין סופיה לוראצה.
אקלים
בעיירה שורר אקלים ממוזג, הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10oc, כאשר ערכי הקיצון נעים ממינוס 2oc בינואר עד 21oc ביולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 953 מילימטרים.
מריאנו רומור
מריאנו רומור (באיטלקית: Mariano Rumor; 16 ביוני 1915 – 22 בינואר 1990) היה פוליטיקאי ומדינאי איטלקי. כחבר המפלגה הדמוקרטית-נוצרית (DC), כיהן כראש ממשלת איטליה בין השנים 1968 ל-1970 ובכהונה נוספת משנת 1973 ל-1974. כראש ממשלה הוא הוביל חמש ממשלות שונות, הנתמכות על ידי קואליציות שונות. הוא כיהן גם כשר החקלאות בין השנים 1959 ל-1963, שר החוץ בין השנים 1974 ל-1976 ושר הפנים בשתי תקופות קצרות, בשנת 1963 ובין השנים 1972 ל-1973. רומור היה גם מזכיר המפלגה הדמוקרטית-נוצרית בין השנים 1964 ל-1969.
ראשית חייו
הוא התמנה לחבר בבית הנבחרים האיטלקי שזה עתה נולד בשנת 1948. בחירות 1948 הושפעו רבות מהמלחמה הקרה בין ברית המועצות לארצות הברית, וכיום הם ידועות בעיקר בזכות הלוחמה הפוליטית הסמויה שניהלו מחלקת המדינה של ארצות הברית וה-CIA בשמם של הדמוקרטים-נוצרים כנגד המפלגה הקומוניסטית, שעל פי ה-CIA מומנה על ידי ברית המועצות. בבחירות זכתה בסופו של דבר בהפרש גדול המפלגה הדמוקרטית-נוצרית של דה גספרי שהביסה את הקואליציה השמאלית של החזית הדמוקרטית הפופולרית, שהורכבה מהמפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI) של פלמירו טוליאטי והמפלגה הסוציאליסטית האיטלקית (PSI) של פייטרו נני.
תפקידים ראשונים בממשלה
בשנת 1950, גווידו גונלה ירש את פאולו אמיליו טביאני כמזכיר הלאומי של המפלגה הדמוקרטית-נוצרית. בעקבות מהלך זה רומור מונה לראשונה לסגן המזכיר הלאומי של המפלגה, ביחד עם ג'וזפה דוסטי.
מריאנו רומור מילא תפקיד מכריע בהולדת סיעה חדשה, שנקראה "היוזמה הדמוקרטית", שחיברה לא רק את חסידיו של דוסטי, כמו ג'ורג'יו לה-פירה, אמינטורה פנפאני ואלדו מורו, אלא גם חברי האגף המרכזי של דה גאספרי, כמו פאולו אמיליו טביאני ואוסקר לואיג'י סקאלפרו. מההתחלה רומור מילא תפקיד מוביל בסיעה. תפקיד זה הוביל אותו לכהן בתפקידיו הראשונים בממשלה. בין היתר כיהן כסגן שר החקלאות בממשלתו השביעית של דה גספרי, תפקיד אותו מילא גם בממשלת דה גספרי השמינית, ואחרי פרישתו של דה גספרי בשנת 1954, בממשלה קצרת החיים בהנהגת ג'וזפה פלה. בממשלת פאנפאני הראשונה, מינואר עד פברואר 1954, מונה רומור למזכיר של מועצת השרים.
בשנת 1954, לאחר שהקונגרס הלאומי של נאפולי, ביסס את מעמדה של סיעת "היוזמה הדמוקרטית" כגוף החזק במפלגה הדמוקרטית-נוצרית נבחר פאנפאני למזכיר המפלגה, ורומור נבחר שוב לסגן המזכיר. הוא כיהן במשרה זו בחמש השנים הבאות, עד שהתפצלה סיעת "היוזמה הדמוקרטית". למעשה, רבים מחברי הסיעה החלו לבקר את הקו הפוליטי במזכירות של פאנפאני, שהחל בזהירות להיפתח לשיתוף פעולה עם המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית. חברי סיעה בולטים, כולל רומור עצמו, העמידו את המזכיר בעמדת מיעוט במהלך הקונגרס הלאומי במרץ 1959. בעקבות כך התפצלה "היוזמה הדמוקרטית" לתומכיו של פאנפאני ולקבוצת מתנגדיו, ששמה עתה שונה לדורותי ("דורותיאה"), בשל שמו של המקום בו התכנסו לפני הקונגרס, מנזר האחיות של סנטה דורוטה ברומא. הסיעה החדשה נבנתה סביב אנטוניו סניי, מריאנו רומור ואלדו מורו שנבחר למזכיר חדש. באותה שנה, כאחד ממנהיגי הסיעה, מונה רומור לשר החקלאות, בממשלת סניי השנייה, תפקיד אותו המשיך למלא בממשלותיהם של פרננדו טמברוני ופאנפאני. בתפקיד זה היה רומור תורם חשוב להגיית אחת התוכניות הראשונות לפיתוח וחדשנות המגזר החקלאי הלאומי של איטליה, מה שכונה "התוכנית הירוקה".
מזכיר המפלגה הדמוקרטית-הנוצרית
בבחירות 1963, המפלגה הדמוקרטית-נוצרית סבלה מירידה חדה בקונצנזוס בו הייתה שרויה בציבור. רומור מונה לשר הפנים בממשלה קצרת-החיים של ג'ובאני לאונה ואז נבחר לתפקיד מזכיר המפלגה הדמוקרטית-נוצרית החדש. הוא שימש כמזכיר עד 1969, והוביל את המפלגה בשלב מורכב של שיתוף פעולה פוליטי עם הסוציאליסטים. בחמש השנים שבהן הוביל את המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, רומור ניסה לפייס את הבוחרים המתונים, בניסיון להשיב את הקונצנזוס של המפלגה שאבד בבחירות הקודמות.
בבחירות הכלליות ב-1968 הצליחה המפלגה הדמוקרטית-נוצרית להגדיל את מספר הקולות שקיבלה בהשוואה לבחירות של 1963, גם אם במעט, וצברה 39% מקולות הבוחרים. תוצאה זו נחשבה להצלחה של המזכיר רומור, שהפך בעקבותיה למועמד הטבעי להנהגת המדינה ולראשות הממשלה.
הקדנציה הראשונה כראש ממשלה
ב-12 בדצמבר 1968 הושבע מריאנו רומור לראש ממשלת איטליה, והוביל ממשלה שהורכבה מהדמוקרטים נוצרים, הסוציאליסטים והרפובליקנים. במהלך כהונתו הראשונה כראש ממשלה בוצעו מספר רפורמות חשובות. חוק מיום ה-11 בדצמבר 1969 הרחיב את הגישה להשכלה גבוהה לכל התלמידים בעלי תעודת בגרות. גישה שהייתה מוגבלת בעבר לתלמידים שהגיעו מתוכניות לימודים קלאסיות או מדעיות במקרים מסוימים. חוק מיום 30 באפריל 1969 הכיל תמורות נרחבות הנוגעות לפנסיה במסגרת התוכנית הכלכלית של רומור. במסגרת התוכנית הונהגה פנסיה חברתית לאנשים מעל גיל 65 עם הכנסות נמוכות שלא היו זכאים עד אז לשום סוג של פנסיה. במסגרת מדיניות החוץ של רומור, ב-28 בינואר 1969 הוא חתם והכניס את איטליה לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני. אולם, כהונתו הראשונה כראש ממשלה הייתה זכורה בעיקר בשל הפיצוץ בפיאצה פונטנה. מה שכונה "טבח פיאצה פונטנה" היה למעשה פיגוע טרור שאירע ב-12 בדצמבר 1969 כאשר פצצה התפוצצה במטה בנק החקלאות הלאומי בפיאצה פונטנה, מילאנו, וגרמה למותם של 17 בני אדם ולפציעתם של 88. באותו היום, אחר הצהריים הופעלו שלוש פצצות נוספות ברומא ובמילאנו, ואחרות נוספות התגלו מאוחר יותר ולא התפוצצו. את הפיגוע תכננה קבוצה נאו-פשיסטית בשם "אורדין נואבו" (בתרגום מאיטלקית: "הסדר החדש"), שמטרתה הייתה למנוע את נפילת המדינה בידי השמאל על ידי שכנוע הציבור שהפיגוע הגדול היה חלק מההתקוממות קומוניסטית.
במהלך כהונתו הראשונה הוביל רומור שלוש ממשלות שונות. מדצמבר 1968 עד יולי 1969 הוא הוביל ממשלה שהורכבה ממפלגתו הדמוקרטית-נוצרית מהמפלגה הסוציאליסטית האיטלקית ומהמפלגה הרפובליקנית האיטלקית. ואז, מאוגוסט 1969 לפברואר 1970 הוא הנהיג ממשלה המורכבת רק ממפלגתו; התמוטטות הממשלה הזו הובילה לתקופה ארוכה של 45 יום ללא שלטון, כאשר סוגיות כמו חוק הגירושין האיטלקי ומעמדה של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית גרמו לחוסר יציבות. לאחר תקופה זו, שכללה ניסיון של ראש הממשלה לשעבר אמינטורה פאנפאני להקים ממשלה, רומור הקים קואליציה חדשה עם המפלגה הסוציאליסטית, הרפובליקנית והדמוקרטית-סוציאליסטית, קואוליציה ששרדה ממרץ עד יולי 1970.
שר הפנים וניסיון התנקשות
בשנת 1972 מונה רומור לשר הפנים, בממשלתו של ג'וליו אנדראוטי. בשנת 1973 רומור היה יעד לניסיון התנקשות, שתוכנן על ידי ג'יאנפרנקו ברטולי, אנרכיסט על פי הגדרתו. ארבעה נהרגו מהפיצוץ ו-45 נפצעו, בעוד רומור הצליח לצאת ממנו בחיים. על ברטולי נגזר מאסר עולם בשנת 1975.
קדנציה שנייה כראש ממשלה
לאחר שלוש שנים בממשלותיהם של אמיליו קולומבו וג'וליו אנדראוטי, רומור שב לתפקיד ראש הממשלה, והוביל לראשונה קואליציה שהורכבה מהדמוקרטים-נוצרים, הסוציאליסטים, הרפובליקנים והסוציאליסטים הדמוקרטים מיולי 1973 עד למרץ 1974. לאחר שממשלה זו נפלה, הקים רומור קואליציה חדשה תוך שבועיים תוך שהוא קורא לסוציאליסטים והסוציאליסטים-דמוקרטים להצטרף לממשלתו. הממשלה הזו שרדה ממרץ עד אוקטובר 1974.
לאחר שהגיש את התפטרותו מהממשלה ביוני 1974, ממשלתו האחרונה נפלה מספר חודשים לאחר מכן באוקטובר 1974.
אחרי ראשות הממשלה
בשנת 1979 נבחר מריאנו רומור לפרלמנט האירופי, שם נבחר בשנת 1980 ליו"ר הוועדה לענייני חוץ, תפקיד בו כיהן בו עד שעזב את הפרלמנט בשנת 1984.
מותו ומורשתו
בשנים שחלפו מאז מותו נערך דיון נרחב על מורשתו. פרשיות השוחד של לוקהיד, מהן רומור נוקה על ידי הפרלמנט האיטלקי, התרחשו תחת ממשלתו והגיעו לשיאם במשפטים של שני שרי ביטחון לשעבר, לואיג'י גואי ומריו טאנאסי.
אחרים מתחו ביקורת על הצו הנשיאותי שלו מס' 1092, צו שאיפשר לעובדי הממשלה האיטלקית לפרוש לאחר תשע-עשרה וחצי שנות עבודה או ארבע עשרה וחצי שנים אם היו אישה; פורשים כאלה נקראו לימים "גמלאי תינוקות" על ידי המלעיזים. התוכנית, שהוקמה בשנת 1973, הופסקה בשנת 1992. נכון לשנת 2014 הוערך כי כחצי מיליון גמלאים שנהנו מהצו עדיין מקבלים בממוצע 1,500 אירו לחודש בשל התוכנית.
טיילס
מיילס "טיילס" פראוור (באנגלית: Miles "Tails" Prower) הוא דמות בדיונית מסדרת משחקי הווידאו "סוניק הקיפוד" של חברת סגה. דמותו מעוצבת כשועל דמוי אדם בעל שני זנבות, וביכולתו להשתמש בהם כמדחף ובכך לרחף באוויר לזמן מוגבל. לבוש בנעלי ספורט וכפפות. טיילס נחשב לעוזר ולחברו הטוב של סוניק, בעל אופי שקדני אם כי לא אמיץ במיוחד (לאחר המפגש עם סוניק נהיה אמיץ יותר) טיילס אדיב ואוהב לעזור לאחרים גם ללא קבלת תמורה. מאז הופעתו הראשונה בשנת 1992 נחשב לאחת הדמויות הראשיות ומופיע בסדרות הטלוויזיה ובחוברות הקומיקס המבוססות עליה. בנוסף, ביצע הופעת אורח בסרט "סוניק - הסרט" והופיע בסרט "סוניק - הסרט 2" וצפוי להופיע גם בסרט "סוניק - הסרט 3". טיילס דובב על ידי קולין אושונסי, שדיבבה אותו גם במשחקים ובסדרת הטלוויזיה "סוניק בום".
בסקר פופולריות שערכה חברת סגה בשנת 2009 נמצא שטיילס הוא הדמות השלישית הכי נערצת בזיכיון אחרי סוניק ושאדו.
שמו האמיתי של טיילס - מיילס פראוור, מהווה משחק מילים על המונח "Miles Per Hour" (מייל לשעה).
פיתוח
לאחר יציאת המשחק "סוניק הקיפוד" רצתה סגה ליצור דמות נוספת שתתלווה לסוניק. למעצב יאסושי ימאגוצ'י היה עיצוב של דביבון, אך על מנת להימנע מטענות להפרת זכויות יוצרים מצד נינטנדו, בטענה להעתקת חליפת הדביבון של מריו, הוחלט לשנותו לשועל.
הזוג המוזר 2
הזוג המוזר 2 (באנגלית: The Odd Couple II) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1998 בבימויו של הווארד דויטש, עם ג'ק למון ווולטר מתאו בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בידי ניל סיימון וזה סרט המשך להזוג המוזר משנת 1968.
העלילה היא על שני חברים/יריבים שנפגשים לאחר 17 שנה ועוברים הרפתקאות בדרכם לחתונת בנם ובתם.
הסרט הצליח פחות מקודמו הן מבחינה מסחרית וקולנועית.
תקציר העלילה
אוסקר מדיסון (וולטר מתאו) מתגורר כעת בסרסוטה, פלורידה, עדיין כתב בייסבול ועת רוב זמנו הוא מבלה במשחק פוקר עם קשישות. באמצע המשחק מתקשר אליו בנו ברוסי (ג'ונתן סילברמן) מקליפורניה ומודיע לו שהוא מתחתון עם האנה אונגר (ליזה וואלץ), בתו של ידידו/יריבו הוותיק פליקס אונגר (ג'ק למון) המתגורר בניו יורק, אותו לא ראה 17 שנים.
הם נפגשים בנמל התעופה בלוס אנג'לס, שוכרים רכב ונוסעים לעיירה סן מלינה לחתונה. אוסקר שוכח להעמיס את מזוודתו של פליקס. הם מאבדים את הכיוון ונתקעים באמצע המדבר. פליקס נוכח לדעת כי מזוודתו חסרה. הם מתחילים לריב והמכונית מידרדרת לתהום ועולה באש. לאחר שעות של הליכה הם עוצרים משאית עם נהג היספני חביב. המשאית נעצרת במחסום משטרתי ומסתבר שהיא הסיעה עובדים בלתי חוקיים. שניהם נעצרים בעיירה סנטה מננדס אך השריף של סן מננדס (ריצ'רד ריל), משחרר אותם לאחר עדותו של הנהג.
הם נכנסים לבר ושם מתחילות אתן שתי נשים, תלמה (כריסטין ברנסקי) והולי (ג'ין סמארט). קשיש עשיר (ברנרד יוז) מציע להסיע אותם במכונית רולס רויס העתיקה והמהודרת שלו. המכונית נוסעת לאט ונעצרת כשהקשיש מת. שוטרים עוצרים אותם בחשד לשוד. הם מובאים בפני אותו שריף שמאמין לסיפורם ומשחרר אותם.
הם חוזרים לבר ונפגשים שוב עם תלמה והולי. לפתע מתפרצים הבעלים של שתי הנשים שהם רד נק, מאשימים את אוסקר ופליקס שפלירטטו עם נשותיהם ומכריחים את כולם להיכנס לרכב שנוסע לאתר בלתי ידוע.
בדרך הם נעצרים שוב על ידי מחסום משטרתי. השריף של סן מננדס רואה אותם בפעם השלישית לזעמו, ונותן להם כרטיס למטוס בתנאי שלא יראה אותם שוב לעולם.
לאחר החתונה נפרדים אוסקר ופליקס. לאחר זמן מגיע פליקס לדירתו של אוסקר ומודיע לו שיחסיו עם פליס נגמרו ומבקש ממנו לגור זמן קצר בדירתו. אוסקר מהסס בהתחלה אך מסכים ופליקס מתחיל לנקות את הדירה.
משולש ואן ארקל-קטלאר
משולש ואן ארקל-קטלאר (או משולש קטלאר; אנגלית: Van Arkel–Ketelaar triangle) הוא מודל גרפי המשמש להערכת סוג הקשר הכימי בתרכובות על בסיס ערכי האלקטרושליליות של האטומים המרכיבים את התרכובת.
המודל הוצע על ידי הכימאי הגרמני, אנטון אדוארד ואן ארקל (1893-1976), והכימאי ההולנדי, ג'ן ארנולד אלברט קטלאר (1908-2001).
המודל
המודל מורכב ממערכת צירים דו-ממדית, אשר במרכזה נמצא משולש שווה-צלעות המחולק ל-3 שטחים עיקריים, המייצגים, כל אחד, סוג קשר כימי מסוים: מתכתי, יוני וקוולנטי.
על מנת לקבוע מהו סוג הקשר עבור תרכובת נתונה, יש לבדוק מהו הערך הממוצע של האלקטרושליליות של האטומים המרכיבים את התרכובת (ציר ה-X), ואת ההפרש (בערך מוחלט) בין ערכי האלקטרושליליות של האטומים המרכיבים את התרכובת (ציר ה-Y). לאחר קביעת הערכים, יש להצליבם על גבי המשולש. השטח בו נמצאת הנקודה בה הערכים מתכנסים מייצג את סוג הקשר הכימי בתרכובת.
הערה: ציר ה-X במודל מתחיל מהערך 0.8 ולא מ-0, כיוון שזהו ערך האלקטרושליליות הנמוך ביותר האפשרי - עבור צסיום. הציר מסתיים ב-4, שזהו הערך המרבי האפשרי - פלואור.
רטטוסק
השם "רטטוסק" הוא ככל הנראה הלחם של המילים "rata" ("מטייל") ו-"toskr" ("ניב"), היינו "הניב המטייל" או "הניב המטפס". חוקרים אחרים סוברים שהשם מושאל מאנגלית עתיקה, וכי "rata" הוא למעשה "ræt" ("עכברוש"). יש הסבורים שמקור המיתוס הוא במנהג של הסנאי האדום להשמיע קריאת אזהרה בכל פעם שהוא חש בסכנה.
שנאור כוגן
שנאור כוגן (רומנית: Şneer Kogan, ברוסית: Шнеер Герцевич Коган; 30 במרץ או 30 במאי 1875 אורחיי – 2 במרץ 1940 קישינב) היה צייר, גרפיקאי ומורה יהודי-רומני, יליד בסרביה. היה ממקימיו של החינוך האמנותי ושל איגוד האמנים הפלסטיים בבסרביה.
רקע משפחתי ושנות ילדותו
שנאור כוגן נולד במשפחה יהודית דתית בעיירה אורחיי (או אורהיי) בבסרביה, בימי שלטון האימפריה הרוסית, כיום בשטחה של רפובליקה מולדובה. אביו, הרץ כהן או כוגן, היה סוחר בדגן וביין. ייתכן כי המשפחה הגיעה לבסרביה מליטא. קיבל בילדותו חינוך מסורתי יהודי ב"חדר". אחרי שהמשפחה עברה לגור בקישינב למד שם בגימנסיה עד שנת 1889.
לימודיו באודסה ובגרמניה
בהמשך נרשם ללימודי הנדסה באודסה אך עזב אותם כדי ללמוד יחד עם אחיו הצעיר, משה, בבית הספר לאמנויות בעיר. אחר כך נסע יחד עם משה על מנת להשלים את לימודיו באקדמיה המלכותית הבווארית לאמנויות במינכן שבגרמניה. שם היה בין השנים 1897–1903 תלמידו של האמן יוהאן קספר הרטריך. במינכן שני האחים פקדו את חוגי האמנים הרוסים הגולים - וסילי קנדינסקי, אלכסיי יבלנסקי ואחרים.
העלייה לארץ ישראל וחזרתו לבסרביה
כשבשנת 1910 החליט אחיו, משה, להתיישב בפריז, עלה שנאור כוגן לארץ ישראל ועבד בעיקר בעיצוב פסיפסים ששימשו לקישוט הבתים ראשונים של העיר תל אביב החדשה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 שב כוגן אל בית הוריו בקישינב.
בבירת בסרביה פעל כוגן בעיר קישינב, כצייר, בעיקר בצבע מים, ולעיתים גם בצבעי שמן. הוא נודע גם בעבודתו הפדגוגית. בשנת 1915 הקים בקישינב בית ספר לאמנות משלו, שהתאחד ב- 1 במרץ 1919 עם בית הספר העירוני בניהולו של אלכסנדרו פלמדיאלה ויצר את בית הספר לאמנויות של קישינב, הנושא בימינו את שמו של אלכסנדרו פלמדיאלה. שנאור כוגן לימד במוסד זה עד סוף ימיו. רבים מן האמנים המקומיים היו תלמידיו, ביניהם משה (מקס) גמבורד (1954-1903) ואשתו, יבגניה גמבורד (1956-1913), מנדל מיכאיל ביירכמן (2005-1908), אולגה אולבי (ביאסלאי) (1990-1900) ואחרים.
ב-1917 היה שנאור כוגן מייסד ואחר כך יושב ראש של הארגון הראשון של אמני בסרביה. הוא ארגן את תערוכת הציורים הראשונה של אמני בסרביה בקישינב. תחת השלטון הרומני (1919–1940) השתתף כוגן עם יצירות בסלוני האמנות בקישינב ובבוקרשט, בירת רומניה. בחסות החברה לאמנויות יפות של בסרביה התקיימו בין השנים 1919–1940 כ-11 תערוכות גדולות של האמנים המקומיים בקישינב ושתיים בבוקרשט. בהן השתתפו לצידו של כוגן, ציירים כמו אלכסנדרו פלמדיאלה, אוגוסט באייר, ולדימיר דונצ'ב, אלכסנדר טאראבוקין ואחרים. עבודות של כוגן נרכשו על ידי אוסף האמנות של רומניה ונמצאות כעת במוזיאון לאמנות בבוקרשט. שנאור כוגן היה ידיד קרוב של הסופר והכומר הרומני גאלא גאלאקטיון.
שנאור כוגן הוא אחיו של הצייר משה כוגן אותו עודד בנעוריו לפתח את כישוריו האמנותיים. כאמור משה כוגן הצטרף אליו ללימודים באודסה ואחר כך במינכן.
אחד מבניו של שנאור כוגן, אנטולי שנרוביץ' כוגן (2003-1927), היה סופר ועיתונאי מבסרביה, שכתב בשפה הרומנית, בין היתר, רומנים היסטוריים (על תקופת שטפן הגדול וכו'), בדיוניים וספר תיעודי על השואה בבסרביה.
יצירות
א. בטכניקת צבע מים:
ב. עבודות בצבעי שמן:
אנרגיה הידרואלקטרית
אנרגיה הידרואלקטרית (מיוונית: הידרו [ὑδρο-] = מים, אלקטרו [ἠλεκτρο-] = חשמל) היא אנרגיה חשמלית שמקורה בתנועת המים. זוהי האנרגיה המתחדשת הנפוצה ביותר על כדור הארץ, המיוצרת באמצעות ניצול תנועת המים בנהרות, בנחלים, במפלים, בגלי ים ובתנועת גאות ושפל של האוקיינוסים. את האנרגיה מתנועת המים ניתן להסב בקלות לחשמל על ידי ניצול זרימת המים לסיבוב גלגל (טורבינה), המייצר אנרגיה חשמלית. האתר שבו מותמרת האנרגיה מאנרגיה מכנית לחשמלית נקרא "תחנת כוח הידרואלקטרית". בתחנת כוח הידרואלקטרית מים הנופלים מפתח סכר או ממפל מים טבעי, מסובבים טורבינה. מרגע שתחנת כוח כזו נבנית ומופעלת, כמעט שלא נוצרים גזי חממה או פסולת בעקבות פעולת התחנה.
המים ניתנים לאגירה באגמים טבעיים או מלאכותיים או במאגרים אחרים. באופן זה ניתן לאגור את אנרגיית המים הפוטנציאלית (כאנרגיה שאובה) ולהשתמש בה לייצור חשמל כאשר יש צורך בכך.
היסטוריה ושיטות
תחנת הכוח ההידרואלקטרית הראשונה הוקמה באנגליה בשנת 1870.
בסך הכל, נכון לשנת 2005, סך הייצור העולמי של אנרגיה זו הגיע ל-715,000 מגה ואט, שהם 19% מתצרוכת החשמל העולמית, ו-63% מהחשמל המופק בעזרת אנרגיה חלופית. החל משנת 2007 תחנת הכוח עם הגדולה ביותר בעולם היא התחנה ההידרואלקטרית בסכר שלושת הערוצים שבסין, ומשנת 2012 היא ייצרה 22.5 גיגה-ואט.
זרימת מי נהרות
סכירת מי נהרות היא השיטה הוותיקה והידועה ביותר להפקת חשמל הידרואלקטרי, ונפוצה עד היום בכל העולם. בין הסכרים ההידרואלקטריים המפורסמים ניתן למנות את סכר הובר שעל נהר הקולורדו בארצות הברית, סכר אסואן שבמצרים וסכר שלושת הערוצים שבסין. המדינה שבה יש שימוש מרבי באנרגיה הידרואלקטרית היא סין, שם הוקמו על נהרות עשרות סכרי ענק, שבהם מפיקים אנרגיה רבה, תוך פינוי המוני בני אדם מבתיהם. על פי טענות ארגוני סביבה, יצירת סכרי הענק גרמה גם לפגיעה סביבתית גדולה ולשינויים במאזן האקולוגי. מדינות נוספות שבהן משתמשים רבות בטכנולוגיה זו הן קנדה, ברזיל, רוסיה וארצות הברית.
גלי גאות
שיטה נוספת היא אנרגיית גאות ושפל המתבססת על ההפרשים של גובה גלי האוקיינוסים בעולם בזמני הגאות והשפל. בצפון צרפת נחנכה בשפך נהר הראנס, בשנת 1966 תחנת הכוח לה ראנס, שהיא בעצם סכר גאות ושפל, שבה קבועות 24 טורבינות דו כיווניות. כל אחת בהספק של 10.3 מגה ואט בזמן שיא (240 מגה ואט לכל התחנה), כך שבאופן ממוצע מספקת התחנה 68 מגה ואט לשעה. הפרובינציה נובה סקוטיה הקנדית במזרח קנדה הציבה במפרץ פאנדי, על קרקע המפרץ, טורבינות תת-ימיות שמנצלות את האפקט של תהודת גלי גאות המיוחדים למפרץ זה.
אנרגיית גלים והפרשי חום
סוג חדש יחסית של אנרגיה הידרואלקטרית היא אנרגיית גלים, אשר בה מנצלים את גלי הים לסיבוב טורבינה וייצור חשמל. ניתן לנצל באופן דומה זרמי ים קבועים שנגרמים על ידי רוחות. ונעשו גם ניסיונות ביפן להפקת חשמל באמצעות רפסודות האוצרות את אנרגיית הגלים ונבנו מתקנים בחוף המערבי של ארצות הברית ובארצות הסקנדינביות לניצול הזרם הנובע מהפרשי החום והקור הניכרים בין שכבות המים השונות.
אנרגיה הידרואלקטרית בישראל
בישראל אין מפלים המאפשרים ניצול אנרגיה הידרואלקטרית, אולם כבר בנימין זאב הרצל הגה את פרויקט תעלת הימים. מדובר על חפירת תעלה שתזרים מים לים המלח מהים התיכון או מים סוף לשם ייצור חשמל בעזרת זרימת מים זו, בזכות הבדלי הגבהים שבין ים המלח לימים האחרים. בשנות החמישים החלו לעבד תוכניות לייצור חשמל מטורבינות מים בתעלת הימים, שהייתה אמורה לזרום מהים התיכון או מים סוף לים המלח, תוך ניצול הפרשי הגבהים הגדולים. בדיקות הראו שאין לתוכנית כדאיות כלכלית, למרות ההשקעות העצומות שכבר גויסו לשם כך מיהודי התפוצות, והתוכנית ננטשה.
בתוכנית למוביל המים הארצי, שהוצגה על ידי שמחה בלאס בשנת 1943 בפני ראשי היישוב נכללה גם תוכנית לייצור חשמל במסגרת מפעל הידרואלקטרי (גרסה מוקדמת של תעלת הימים). במסגרת התוכנית היו מי הים התיכון אמורים להגיע עד לכנרת (דרך תעלות ומנהרה) ומשם עד לים המלח דרך שורת אגמים מלאכותיים.
תחנת הכוח הראשונה שסיפקה חשמל לארץ ישראל ולעבר הירדן הייתה תחנה הידרואלקטרית – תחנת הכוח בנהריים הוקמה על ידי פנחס רוטנברג ונחנכה בשנת 1932, ניצלה את מי הנהרות ירדן וירמוך להפקת חשמל. התחנה פעלה משנת 1932 ועד כיבוש המקום על ידי חיילי הלגיון הערבי בשנת 1948.
בשנת 1992 הקימה חברת מצד עתרת – המאגדת את קיבוץ כפר הנשיא עם מספר אנשי עסקים – תחנת כוח הידרואלקטרית קטנה בנהר הירדן סמוך למצד עתרת, כשני ק"מ ורבע מדרום לגשר בנות יעקב. לתחנה הספק של כ-2.6 מגהוואט.
ז'אן דובופה
ז'אן פיליפ ארתור דובופה (צרפתית: Jean-Philippe-Arthur Dubuffet ;31 ביולי 1901 – 12 במאי 1985) היה צייר ופסל צרפתי. גישתו האידיאליסטית לאסתטיקה אימצה את מה שנקרא "אמנות נמוכה" ונמנעה מאמות מידה מסורתיות של יופי לטובת מה שלדעתו הייתה גישה אותנטית והומניסטית יותר ליצירת תדמית. הוא אולי ידוע בעיקר בזכות ייסוד התנועה האמנותית ארט ברוט ובאוסף היצירות - Collection de l'art brut - שתנועה זו הולידה. דובופט נהנה מקריירת אמנות פורה, הן בצרפת והן באמריקה, והופיע בתערוכות רבות במהלך חייו.
קורות חייו
דובופה נולד בלה האבר למשפחה של סוחרי יין סיטונאים שהיו חלק מהבורגנות העשירה. חברי ילדותו כללו את הסופרים ריימונד קוונו וג'ורג 'לימבור. הוא עבר לפריז בשנת 1918 כדי ללמוד ציור באקדמיה ז'וליאן, והתיידד עם האמנים חואן גריס, אנדרה מסון ופרננד לז׳ה. שישה חודשים לאחר מכן, הגיע למסקנה כי הלמידה באקדמיה היא חסרת טעם ועזב אותה ועבר ללמידה עצמאית. במהלך תקופה זו פיתח דובופה תחומי עניין רבים אחרים, כולל מוזיקת נויז נסיונית, שירה וחקר שפות עתיקות ומודרניות. דובופה נסע גם לאיטליה וברזיל, וחזר ללה האבר בשנת 1925, התחתן בפעם הראשונה והקים עסק יין קטן בפריז. הוא החל לצייר שוב בשנת 1934 כאשר עשה סדרה גדולה של דיוקנאות בהם הדגיש את האופנות בהיסטוריה של האמנות. אבל שוב הוא עצר, ופיתח את עסקי היין שלו בברסי במהלך הכיבוש הגרמני של צרפת. שנים לאחר מכן, בטקסט אוטוביוגרפי, הוא התגאה בכך שהרוויח רווחים ניכרים על ידי אספקת יין לוורמאכט.
עמוד טיילור
ההוכחה המתמטית לקביעה הזו מבוססת על פישוט משוואות נאוויה-סטוקס במערכת ייחוס מסתובבת באמצעות התייחסות להתנהגות הזורם במצב עמיד ובגבול של מספר ריינולדס, מספר רוסבי ומספר אקמן נמוכים. בגבול הזה, משפט טיילור-פראודמן מראה כי הנגזרת הכיוונית של שדה המהירויות של הזורם מתאפסת בכיוון ציר הסיבוב. כתוצאה מכך, רכיב מהירות הזורם בכיוון ציר הסיבוב חייב להתאפס כאשר הזורם מצוי במיכל סגור המגביל את תנועתו, מה שמבטיח כי תנועת הזורם היא דו-ממדית.
לעובדה הזאת יש השלכות מרחיקות לכת על השפעת זורמים על גופים הנתונים בתוכם. עצם הנע במקביל לציר הסיבוב של זורם מסתובב יחווה יותר כוח גרר לעומת כאשר היה נע בזורם לא מסתובב. לדוגמה, כדור בעל ציפה חזקה למדי (כמו למשל כדור פינג-פונג) המוצב בקרקעית מיכל מים מסתובב, יעלה אל פני השטח לאט יותר מאשר בזורם לא מסתובב. ניתן להסביר זאת בצורה מעט פשטנית על ידי כך שאודות לכוח קוריוליס, אלמנטי זורם הנקרים בדרכו של הכדור ונדחפים החוצה ממסלולו נוטים לבצע סירקולציה חזרה לנקודה ממנה הם הוסטו. בזורם לא מסתובב חלקי הזורם נפרדים בחזית הכדור הנוסק, נעים מסביבו (קווי הזרם מראים תנועה אנכית של פרודות הזורם), ונפגשים חזרה בחלק האחורי שלו, תוך שהם מפעילים מעט גרר על הכדור. בזורם מסתובב, לעומת זאת, נטייתם הטבעית של אלמנטי הזורם לחזור לנקודת ההתחלה גורמת להיערמות לחץ סטטי גבוה בחזית הכדור, בעוד שהסירקוציה ההפוכה בחלקו האחורי גורמת לנפילת הלחץ הסטטי. ככל שתדירות סיבוב המיכל גבוהה יותר, כך קטן יותר רדיוס המעגל האינרציאלי שמתווה חתיכת הזורם, וגדול יותר הפרש הלחצים בין חזית הכדור וצדו האחורי.
עובדת קיומם של "עמודי טיילור" ריתקה את בני זמנו של טיילור, בין היתר משום שהיא מתארת סוג של "פעולה מרחוק" הקיימת בזורמים מסתובבים - במהירות סיבוב גבוהה מאוד, הזורם מציג דרגה מסוימת של קשיחות; כלומר, פרודות הזורם המרכיבות עמודה נתונה מסונכרנות ומתנהגות כגוף אחד.
היסטוריה
התופעה מוסברת דרך משפט טיילור-פראודמן והיא נחקרה על ידי טיילור וחוקרים נוספים. טיילור ערך סדרת הדגמות ניסוייות מרהיבות לתופעה: הוא הדגים אותה בעזרת כדור שנע לאורך ציר הסיבוב, והראה שגליל הנע בניצב לציר הסיבוב האנכי במערכת הייחוס של הזורם גורר איתו מערבולת גלילית אנכית הנמתחת לאורך כל הזורם. כמו כן חקר באופן מעמיק ומתמטי יותר את התופעה מקודמיו. כהוקרה לתרומותיו אלו, עמוד הערבוליות הגלילי שנוצר מעל עצם המתקדם בתוך זורם מסתובב נקרא "עמוד טיילור".
המנגנון הפיזיקלי מאחורי הגדלת הגרר
אודות לתנועת הכדור במהירות קבועה בכיוון ציר הסיבוב, מתפתחת בחזית הכדור סירקולציה במגמה הפוכה למגמת סיבוב מיכל הזורם, בעוד שמאחורי הכדור מתפתחת סירקולציה במגמה זהה לסיבוב המיכל. ההסבר לכך לא יכול לנבוע מפרק הזמן בו הכדור נע במהירות קבועה, אלא מפרק הזמן שקדם לו, במהלכו הכדור האיץ עד שהגיע למהירות הטרמינלית שלו. בפרק הזמן הזה הנחת עמידות הזרימה של משפט טיילור-פראודמן אינה תקפה, וישנה גם תנועה אנכית של הזורם מסביב לכדור. מכיוון שהזרימה מסביב לכדור אינה דחיסה, הדיברגנץ של שדה המהירויות חייב להתאפס בכל נקודה. לכן, מהירות אנכית של פרודות הזורם המשתנה לאורך ישר המקביל לציר הסיבוב האנכי גוררת התכנסות או התבדרות של קווי הזרם במישור האופקי. אפקט קוריוליס גורם לזרימה שבנקודות התבדרות של הזרימה במישור האופקי (שניתן להסתכל עליהן כעל "מקור" של שדה הזרימה) לפתח ערבוליות במגמה הפוכה לסיבוב הזורם, ולזרימה בנקודות התכנסות לפתח ערבוליות במגמה זהה לסיבוב המיכל, בדומה לזרימה הציקלונית או האנטי-ציקלונית המתפתחת מסביב לשקע ברומטרי ורמה ברומטרית, בהתאמה.
מכיוון שפרודות הזורם הנקרות בדרכו של הכדור בשלב ההאצה נפרדות בחזית שלו ונפגשות שוב בחלקו האחורי, ניתן להסיק שבשלב ההאצה חזית הכדור משמשת כמקור דו-ממדי בעוד שחלקו האחורי משמש כבור דו-ממדי. כתוצאה, עם הגעתו של הכדור למהירות הטרמינלית שלו, ערבוליות הזרימה מסביב לכדור מתייצבת באופן שתואר מקודם. כוח קוריוליס פועל רדיאלית החוצה עבור תנועת סיבוב המתואמת עם סיבוב מערכת הייחוס כולה, ופנימה עבור תנועת סיבוב המנוגדת לסיבוב מערכת הייחוס כולה. לכן, הלחץ הסטטי במרכז מעגל אינרציאלי בכל אחד מהמקרים צריך להיות קטן או גדול בהתאמה, מהלחץ על שפת המעגל הזה. כלומר, משהתעצבה התפלגות הערבוליות והלחץ הסטטי מסביב לכדור, הלחץ הסטטי בחזית חייב לגדול משמעותית בעוד שהלחץ בחלק האחורי חייב לפחות משמעותית. מידת ההגדלה של הלחץ בחזית נמצאת ביחס ישר למהירות הזוויתית של סיבוב המיכל, \Omega.
תיאור התופעה באמצעות גלים אינרציאליים
גלים אינרציאליים הם ההתגלמות של פרטורבציות במהירויות הזורם המתקדמות בתוכו באמצעות אפקט קוריוליס. הגלים הללו ניחנים בתכונות הייחודיות הבאות:
אחת מהנחות היסוד של המודל של עמוד טיילור היא שהעצם המשוקע נע לאט מספיק כך שמספר רוסבי יהיה קטן מספיק. נקודת המבט של גלים אינרציאליים מספקת לפיכך זווית הסתכלות נוספת על התופעה: עצמים הנעים בתוך זורם מסתובב מייצרים גלים אינרציאליים בתדירות אופיינית שהיא מסדר גודל של מהירות התנועה שלהם U חלקי האורך האופייני שלהם d (למשל רדיוס הכדור במקרה של עצם כדורי). אילו התדירות הזאת מקיימת:
אז ניתן לומר שהעצם יוצר גלים אינרציאליים בתדירות נמוכה. משמעות הדבר היא שוקטור הגל "כמעט" ונח במישור הניצב לציר הסיבוב, ומהירות החבורה תהיה גדולה מאוד ותכוון לאורך ציר הסיבוב. כתוצאה, מופע הגלים האינרציאליים כמעט שלא ישתנה בכיוון ציר הסיבוב, מה שאומר שמהירות הזורם תהיה אחידה לאורך עמודות המקבילות לציר הסיבוב (ואלו הם "עמודי טיילור"). כמו כן, מהירות החבורה של הגלים מאפשרת לחלק את הזורם לאזור ש"יודע" על הימצאות הגוף הנע ואזור ש"לא יודע" עליו; גובה עמוד טיילור שמעל העצם יקיים:.
ברקוביצה
בֶּרְקוֹבִיצָה (בבולגרית: Берковица) היא עיר ואתר סקי בצפון מערב בולגריה בשטח מחוז מונטנה והיא העיר השלישית במחוז מבחינת כמות אוכלוסין, לאחר בירת המחוז מונטנה והעיר לום. ברקוביצה שוכנת 63 קילומטרים מהבירה סופיה וממוקמת על המורדות הצפוניים של הרי ברקובסקה ברכס הרי הבלקן.
היסטוריה
היישוב מתועד לראשונה בכתב בתעודות עות'מאניות מ-1491 ומיקומו בסמיכות למצודת הדרכים שהייתה קיימת במקום, על אם הדרך בין סופיה (שנקראה סרדיקה), לבין העיר וידין בירת צארות וידין בימי איוון סרצימיר וקונסטנטין השני, שהיו השליטים האחרונים של הישות הוסלית שנותרה מהאימפריה הבולגרית השנייה. חפירות ארכאולוגיות שנערכו בשלהי המאה ה-20, מתארכות את בנייתה של המצודה לתקופתו של קאלויאן, קיסר בולגריה בשלהי המאה ה-12. בתעודה עות'מאנית מ-1565, תקופת הסולטאן סולימאן הראשון, מתוארת העיר כמרכז מינהלי אזורי. החל מאמצע המאה ה-18 הפך אזור וידין חזית לקרבות מתמשכים בין העות'מאנים לצבא ממלכת הבסבורג שהפכה בהמשך לקיסרות האוסטרית ופליטים רבים נמלטו מחמת הקרבות לברקוביצה, אשר גדלה והתפתחה עקב כך. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), שוחררה העיר על ידי צבא הדנובה של האימפריה הרוסית והיא הפכה מתוקף חוזה סן סטפנו לחלק מנסיכות בולגריה, אשר הפכה בהמשך למדינת הלאום בולגריה.
בוואור דה ליל
סר הנרי דה בוואור דה ליל (27 ביולי 1864 – 16 ביולי 1955) היה גנרל בצבא בריטניה אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ברקוביצה
כלכלה ודמוגרפיה
51.3 אחוזים מתושבי העיר הן נשים ו-48.7 אחוזים הם גברים. שיעור האבטלה בעיר גבוה בשיעור ניכר מהממוצע הארצי בבולגריה ועומד על כ-20 אחוזים. דרך העיר עובר הכביש המהיר II-81, המחבר את העיר לבירת המחוז מונטנה ולבירת המדינה סופיה. בעיר קיימת תחנת רכבת ובה קו ישיר לערים: לום, וידין וסופיה.
בוואור דה ליל
תחילת דרכו
ליל נולד ב-27 ביולי 1864 באי גרנזי השייך לאימפריה הבריטית. הוא התחנך באי הסמוך, ג'רזי. בשנת 1882 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, וב-1883 התגייס לצבא בריטניה והוצב ברגימנט חיל הרגלים דורהאם (D.L.I.). בין 1885-1886 הוצב במצרים ולחם במלחמה המהדית. על חלקו במהלך המלחמה קיבל את אות השירות המצוין. ב-1887 הוצב בהודו הבריטית, וב-1 באוקטובר 1891 קודם לדרגת קפטן. הוא התפרסם כפרש מומחה וספורטאי מצטיין, ושימש כראש נבחרת הפולו של הגדוד שלו. בהנהגתו, זכתה הנבחרת באליפויות רבות בין יחידות בריטיות או בין הבריטים להודים הילידים. ב-1899 למד במכללה צבאית, ולאחר מכן הועבר לרגימנט הדרגונים ה-5 של המשמר (הנסיכה שארלוט מוויילס). הוא פיקד על יחידות פרשים במהלך מלחמת הבורים השנייה, נפצע קשה באוגוסט 1900, ואוזכר בשדרים שלוש פעמים. ב-1 בינואר 1902 קיבל קידום לדרגת קבע של מייג'ור, ודרגת כבוד של לוטננט קולונל. במאי של אותה שנה הוחזר לבריטניה. הלורד קיצ'נר (מפקד הצבא הבריטי בסוף מלחמת הבורים) תיאר אותו כ"קצין בעל אופי יוצא מן הכלל". ב-1903 הוא מונה לסגן מפקד רגימנט הדרגונים המלכותי ה-1, וב-1906 מונה למפקד הרגימנט. ב-1910 הוצב כקצין מטה במחנה אלדרשוט, וב-1911 הועלה לדרגת בריגדיר מונה למפקד בריגדת הפרשים ה-2.
ברקוביצה
כלכלה ודמוגרפיה
בשטח הרשות המקומית ישנם שני ענפי חקלאות מרכזיים, גידול צאן ובקר לתעשיית מוצרי החלב והבשר וגידולי שדה. הגידולים המרכזיים הן אפונה, שעועית, פרחי וזרעי חמניות, עגבניות ותפוחי אדמה. כמו כן מגדלים פרחי סחלב ליצוא. בשטח הרשות המקומית קיימת תעשייה כימית בתחום חומרי הניקוי וההדברה ומפעלים לעיבוד עץ ומזון.
הקהילה היהודית
תחילתה של קהילת יהודי ברקוביצה מתוארכת לאמצע המאה ה-18 עת חלה נסיגה משמעותית בכוחה של האימפריה העות'מאנית, הצי העות'מאני הוכה על ידי הרוסים והוונציאנים, בעיקר בתקופת הסולטאנים עות'מאן השלישי ומוסטפא השלישי. המסחר הימי שותק כמעט לחלוטין והחלה להתפתח רשת מסחר יבשתית. כך, החלו להגיע יהודים לברקוביצה, חלקם משפחות של סוחרים וחלקם פליטים מווידין וניקופול. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, אשר הובילה לעצמאות בולגריה, היו אירועים אנטישמיים רבים בנסיכות על רקע דתי וכן בשל היות היהודים מיעוט מועדף על העות'מאנים, בניגוד לנוצרים. תועדו התקפות על בני הקהילה בעיקר בעקבות עלילת הדם שאירעה בעיר לום ב-1903 במסגרתה הואשמו היהודים בחטיפת ילד נוצרי.
בוואור דה ליל
אחריתו
ב-1919 הוא מונה למפקד הפיקוד המערבי, וב-1926 פרש מהצבא בדרגת גנרל מלא. לאחר פרישתו שימש כמאמן פולו. ליל היה גם סופר, וחוץ מזיכרונותיו פרסם גם שני ספרים אוטוביוגרפיים למחצה על פולו. בין ניירותיו נמצאו גם טיוטות רבות שלא פורסמו מעולם. הוא מת בלונדון ב-16 ביולי 1955 בגיל 90.
ברקוביצה
הקהילה היהודית
בראשית המאה ה-20, נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה ומנתה כ-250 נפשות. לפי נתוני מערכת החינוך היהודית, חלה ירידה בכמות בני הקהילה הלומדים במוסדות חינוך יהודיים לאורך שנות ה-20, המעידה גם על ירידה כללית במספרם.
יחסי הממלכה המאוחדת–סנט לוסיה
יחסי הממלכה המאוחדת–סנט לוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין סנט לוסיה.
היסטוריה
ההיסטוריה המשותפת של הממלכה המאוחדת וסנט לוסיה מתחילה בשנת 1605, בה שישים ושבעה מתיישבים אנגלים הגיעו לאי, בעת שנשלט על ידי האימפריה הספרדית. הם התקבלו על ידי המקומיים בשמחה, אך הותקפו על ידי שבט אחר וברחו מן האי. רק תשעה עשר מתיישבים מתוך השישים ושבעה שרדו את ההתקפה.
בשנים שלאחר מכן, סנט לוסיה הושפעה מאוד מהסכסוכים שהתקיימו באירופה בין צרפת לממלכה המאוחדת, והאי נשלט על ידי שתיהן לסירוגין. ב-1814 השליטה באי עברה באופן סופי לידי הממלכה המאוחדת. סנט לוסיה קיבלה את עצמאותה מהממלכה המאוחדת בשנת 1979, אך נשארה חברה בחבר העמים הבריטי ובראשה נשאר לעמוד המונרך הבריטי.
בין סנט לוסיה לממלכה המאוחדת מתקיימים שיתופי פעולה בתחומים שונים כגון המלחמה בשינויי האקלים והפחתת הסחר בסמים בסנט לוסיה.
אנריקו צ'רוטי
אנריקו צ'רוטי (באיטלקית: Enrico Ceruti; 1806–1883) היה בונה כינורות איטלקי יליד קרמונה, הידוע כאחרון בשושלת המפוארת של בוני כלי קשת בקרמונה.
ביוגרפיה
אנריקו היה בנו של ג'וזפה צ'רוטי ונכדו של ג'ובאני באטיסטה צ'רוטי. נוסף לבניית כלי נגינה, היה פעיל גם כסוחר בכלים עתיקים משובחים ועמד בקשרי מסחר עם לואיג'י טאריסיו (Luigi Tarisio) ועם ז'אן-בטיסט וויון (Jean-Baptiste Vuillaume).
בהיותו דור שלישי לבוני כינורות, למד אנריקו את משלח ידו מאביו ג'וזפה, וכמוהו גם ניגן בקונטרבס. בשנת 1826 עזב את בית המשפחה. ברשומות הוא מופיע בשנת 1830 כבונה כינורות, אם כי מן השנים שלפני 1840 נותרו רק כלים ספורים שיצר. מומחים מעלים סברה, כי אנריקו עבד עם אביו בשנות ה-40' וה-50' של המאה ה-19, סיבה אפשרית לנדירותם יוצאת הדופן של כלים מעשה ידי ג'וזפה בתקופה זו. אנריקו עלה על אביו הן כבונה כלי נגינה והן כנגן קונטרבס.
בתקופה שבה טובי היצרנים האירופאים חיקו את סטרדיואריוס ואת גוארנרי דל ג'זו, בחר אנריקו בנתיב שונה. עבודתו מלמדת, כי שאב את השראתו במידה רבה ממשפחת ברגונצי. אנריקו הציג את כלי הנגינה שבנה בתערוכות בערים שונות באירופה, אך על אף זכייה במדליה בלונדון, נראה שעבודתו לא זכתה להערכה רבה מחוץ לאיטליה ועל כן לא צבר עושר רב. בין תלמידיו הנודעים גאטנו אנטוניאצי.
מפרץ פלמה
מפרץ פלמה הוא מפרץ שנמצא מדרום לפלמה דה מיורקה, ספרד. המפרץ נמצא בדרום מערב האי הבלאארי של מיורקה. הנמל של פלמה דה מיורקה ממוקם על החוף הצפוני יחד עם כמה חופים מפורסמים. המפרץ גובל במערב כף קאלה פיגוארה, בצפון בעיר פלמה, בדרום הים התיכון ובמזרח הכף הלבן.
מהשמיים
פרץ כתב והלחין את רוב שירי האלבום כמו גם ביתר אלבומיו הקודמים. לפני צאת האלבום יצא לאור לרדיו ביוני 2009 כסינגל השיר "שתיים בלילה", אשר הגיע למקום הראשון במצעד של גלגלצ ורשת ג' ונשאר בראש במשך שבועות רבים. בספטמבר 2009 יצא כסינגל שיר הנושא "מהשמיים". בהמשך בערב ראש השנה יצא הסינגל "אשמור עלייך". בנובמבר 2009 במהלך הופעה ב"היכל התרבות תל אביב", חשף פרץ את השיר "אמא", אותו כתב והקדיש לאימו שישבה בקהל. בתחילת מרץ 2010 במהלך "טקס תחרות מלכת היופי" חשף פרץ את השיר, "איך שאת יפה" ולאחר מספר ימים הוא הוציא את האלבום המלא והרביעי במספר, "מהשמיים".
קולוניה (פונפיי)
קולוניה (באנגלית: Kolonia) היא עיירה במיקרונזיה. היא משמשת כבירת מדינת פונפיי.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 21 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אוקטובר (24 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא ינואר (21 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 3,694 מילימטרים בשנה. חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (472 מ"מ גשם), וחודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (153 מ"מ גשם).
Flowers for Vases / Descansos
Flowers for Vases / Descansos (בעברית: פרחים לאגרטלים / הפסקות, מעוצב: FLOWERS for VASES / descansos) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת האמריקאית היילי ויליאמס. האלבום יצא לאור ב-5 בפברואר 2021 על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
רקע והכרזה
ב-4 בפברואר, הכריזה ויליאמס על צאת האלבום במדיה החברתית, יום לפני צאתו, באותו פרסום היא שיתפה את הקרדיטים לאלבום, והסבירה גם שהאלבום משמש כפריקוול או "עקיפה" מאלבום האולפן הראשון שלה Petals for Armor, משנת 2020.
ביקורות
"Flowers for Vases / Descansos" נכלל במספר רשימות סוף שנה של השירים הטובים ביותר של 2021. מגזין The Young Folks דירג את האלבום ברשימתם "50 האלבומים הטובים ביותר של 2021" במקום ה-15. בחודש יוני 2021 נכלל האלבום ברשימת "האלבומים הטובים ביותר של שנת 2021 עד כה" של מגזין הרולינג סטון. האלבום דורג במקום ב-39 ברשימת "50 האלבומים הטובים ביותר של 2021" על ידי מגזין ''הגרדיאן. גם AllMusic'' סקר את האלבום וכלל אותו ברשימתם "אלבומי הפופ הטובים ביותר לשנת 2021".
קרדיטים וצוות
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מהאינסטגרם.
חור ויראפ
מנזר חור ויראפ (ארמנית Խոր Վիրապ) הוא מנזר ארמני השוכן על גבעה, כ-30 ק"מ דרומית לירוואן בירת ארמניה, וכמאה מטרים מהגבול הטורקי. לפי המסורת, בצינוק במקום זה היה כלוא גרגוריוס המאיר משך 13 שנה (ולפי גרסאות אחרות 12 או 14 שנים), עד אשר שוחרר על ידי טירידאטס השלישי בשנת 301. מכאן שמו של המקום שמשמעותו "צינוק עמוק".
המסורת
ממלכת ארמניה הייתה המדינה הראשונה שאימצה את הנצרות כדתה הרשמית. הדבר אירע על פי המסורת בשנת 301, כאשר גרגוריוס המאיר ניצר את טירידאטס השלישי ואנשי חצרו. גרגוריוס, שלמד וקיבל סמיכה בקפדוקיה, שב בסביבות שנת 288 לארץ מולדתו כדי להטיף בה, הזמן בו עלה טירידאטס השלישי לכס המלכות. טירידאטס רדף את גריגוריוס המאיר וניסה להעבירו על דתו. יתר על כן, נודע לו כי גרגוריוס הוא בנו של אנאק, האיש שהתנקש בחיי אביו. על כן ציווה להשליכו אל בור הכלא, המזוהה עם חור ויראפ. שלוש-עשרה שנים אחר כך, ב-301, הגיעו אל ארמניה שלושים ושבע עלמות נוצריות, שנמלטו מפני רדיפות הרומאים. טירידאטס חשק באחת מהן, ריפסימה, וביקש לקחתה לו לאישה, אך היא סרבה, ובכעסו הוציא המלך להורג את כולן. זמן קצר אחר כך העניש אותו האל במחלה שהותירה אותו זוחל כחיה, ולפי גרסאה אחרת תקפה אותו מחלת עור. גרסאות נוספות גורסות כי ראשו היה לראש חזיר או שאיבד את שפיותו. כך או כך, אחות המלך חלמה חלום, בו נאמר לה כי רדיפת הנוצרים חייבת להיפסק. היא סיפרה זאת לטירידאטס, והוא שחרר את גרגוריוס מן הכלא. גרגוריוס ריפא את טירידאטס והטבילו לנצרות, וטירידאטס פקד על כל נתיני ממלכתו להתנצר. בגין מסורת זו, נודעת לחור ויראפ חשיבות רבה בקרב הארמנים, והמקום הוא יעד לעליה לרגל. בנוסף, המנזר שוכן בנקודה הקרובה ביותר להר אררט שבטורקיה, וההר נחשב לייצוג של ארמניה, ומופיע במרכז סמלה.
היסטוריה
במקום בו ניצב חור ויראפ, הקים ארטאשס הראשון, מלך ארמניה, את בירתו ארטקסטה בשנת 180 לפנה"ס לערך. שרידים מעטים מהעיר שוכנים מצפון למנזר. המנזר עצמו נוסד במאה ה-7 בידי הקתוליקוס נרסס השלישי, ונבנה מחדש במאה ה-8. ב-1225 נוסדה במנזר מכללה תאולוגית, וכתבי יד רבים ממנה שמורים עד היום במטנדראן בירוואן. עם השנים התדרדר מצבם של מבני המנזר, והם נבנו מחדש מספר פעמים, ולאחרונה במחצית השנייה של המאה ה-17.
האתר כיום
המנזר בנוי בצורת חצר רבועה מוקפת חומה שבה משולבים מבנים ומגדלי שמירה. במרכז נצבת הכנסייה הראשית באתר, המוקדשת לאם האלוהים. בפינה הדרום-מערבית של המתחם, שוכנת קפלת גאורגיוס הקדוש המשולבת בחומת המתחם. הקפלה הוקמה מעל לצינוק שבו לפי המסורת היה הקדוש כלוא. בתוך הקפלה מוביל בור בעומק של שישה מטרים לחלל ברוחב של כ-4.4 מטרים ששימש, לפי המסורת, ככלאו של הקדוש.
לאון גורצקה
לאון כריסטוף גורצקה (בגרמנית: Leon Christoph Goretzka; נולד ב-6 בפברואר 1995 בבוכום שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
בוכום
גורצקה נולד בבוכום שבגרמניה. מגיל 4 עד גיל 6 הוא שיחק באקדמיה של ורנר 06 בוכום, ולאחר מכן עבר לאקדמיה של בוכום. הוא שיחק באקדמיה במשך 11 שנים, ובעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת של בוכום, ששיחקה בבונדסליגה השנייה. ב-4 באוגוסט 2012 ערך גורצקה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 79 דקות בניצחון 1–2 על דינמו דרזדן במסגרת המחזור הראשון בליגה. באותו משחק הבקיע גם את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-52. הוא שיחק בקבוצה במשך עונה אחת בלבד, בה ערך 32 הופעות ליגה והבקיע 4 שערים.
שאלקה 04
ב-11 ביולי 2013 אושר כי גורצקה חתם על חוזה ל-5 שנים בשאלקה 04 מהבונדסליגה. שווי העסקה היה בין 3 מיליון אירו ל-4 מיליון אירו, זאת לפי המנהל הספורטיבי של המועדון, הורסט הלדט. גורצקה קיבל את חולצה מספר 8, שנלבשה לפני כן על ידי ציפריאן מאריצה. ב-5 באוגוסט 2013 ערך גורצקה את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-84 בניצחון 0–2 על נוטינגן במסגרת הגביע הגרמני. באותו משחק הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה הרביעית של תוספת הזמן. ב-11 באוגוסט 2013 ערך גורצקה את הופעת הבכורה שלו במועדון בבונדסליגה, כשהחליף את יוליאן דרקסלר בדקה ה-23 בתיקו 3-3 נגד המבורג במסגרת המחזור הראשון. ב-21 באוגוסט 2013 ערך גורצקה את הופעת הבכורה שלו במסגרת טורניר אירופי, כשהחליף את מרקו הוגר בדקה ה-78 בתיקו 1-1 נגד פאוק סלוניקי במסגרת משחק הגומלין של פלייאוף ההעפלה לליגת האלופות. ב-18 בספטמבר 2013 ערך הוגר את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את מרקו הוגר בניצחון 0–3 על סטיאווה בוקרשט במסגרת המחזור הראשון. הוא ערך 3 הופעות בשלב הבתים והופעה נוספת בשלב שמינית הגמר. ב-19 באוקטובר 2013 הבקיע גורצקה את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-65 בניצחון 2–3 על איינטרכט בראונשווייג במסגרת המחזור התשיעי בבונדסליגה. בעונתו הראשונה בשאלקה ערך גורצקה 25 הופעות ליגה, בהן הבקיע 4 שערים, ובעונתו השנייה במועדון ערך 10 הופעות ליגה והופעה נוספת בשלב שמינית הגמר, בניצחון 3–4 על ריאל מדריד במשחק הגומלין, שלא עזר לקבוצה להעפיל לרבע הגמר. גורצקה לא הבקיע שער בעונת. בנוסף ערך הופעה נוספת בשאלקה 04 II, קבוצת המילואים של המועדון.
באיירן מינכן
ב-19 בינואר 2018 אישרה שאלקה שגורצקה יעבור לבאיירן מינכן בהעברה חופשית בסיום עונת 2017/18. הופעת הבכורה של גורצקה במדי באיירן מינכן נערכה במשחק הסופרקאפ הגרמני, בו הביסה באיירן מינכן 0–5 את איינטרכט פרנקפורט, כשגורצקה החליף את תומאס מולר. את שערו הראשון במדי באיירן הבקיע גורצקה בניצחון 0–3 על שטוטגרט במסגרת הבונדסליגה בספטמבר 2018. גורצקה ובאיירן זכו באליפות בעונת 2018/19, והוסיפו גם זכייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 0–3 במשחק הגמר על ר.ב. לייפציג. גורצקה נעדר ממשחק זה בגין פציעה. עם זאת, בליגת האלופות רשמו באיירן וגורצקה אכזבה כשהודחו כבר בשמינית הגמר מול ליברפול. בעונת 2019/20 תפס גורצקה מקום חשוב בקישור הקבוצה, במיוחד לאחר פיטוריו של המאמן ניקו קובאץ' והחלפתו בהאנזי פליק. גורצקה ובאיירן זכו בעונה זו באליפות הבונדסליגה וגם בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2–4 בגמר על באייר לברקוזן, וכך השלימו דאבל שני ברציפות. גורצקה המשיך להיות שחקן מפתח גם בחודש אוגוסט 2020 בשלבי ההכרעה של ליגת האלופות שנדחו בגלל התפרצות מגפת הקורונה, ושיחק 90 דקות בניצחון 0–1 של באיירן על פריז סן ז'רמן בגמר ליגת האלופות 2020, שהשלים לבאיירן מינכן זכייה בטרבל.
קריירה בינלאומית
גורצקה שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה. הוא שימש כקפטן נבחרת גרמניה עד גיל 17 באליפות אירופה עד גיל 17 ב-2012, בו הפסידה גרמניה בגמר להולנד. בגמר הבקיע גורצקה את השער הראשון והיחיד של נבחרתו.
ב-8 במאי 2014 נכלל גורצקה בסגל המורחב של נבחרת גרמניה למונדיאל 2014 על ידי המאמן יואכים לב. ב-13 במאי 2014 ערך גורצקה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כששיחק במחצית השנייה בתיקו 1–1 במשחק ידידות נגד נבחרת פולין. גורצקה נפצע בשריר באותו משחק ועל כן עזב את מחנה האימונים של נבחרת גרמניה ולא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014. גורצקה היה חלק משמעותי מזכייתה של נבחרת גרמניה בגביע הקונפדרציות 2017 והיה מלך שערי הטורניר עם 3 שערים.