cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רייכסטאג (הקיסרות הגרמנית)
זכות הצבעה בבחירות
מכיוון שסברו כי מתן זכות בחירה לגברים בשירות צבאי פעיל, תגרום לפוליטיזציה של הצבא, נשללה מהם זכות זו, אך הותר להם להתמודד בבחירות. כמו כן, לא היו זכאים להצביע גברים שזכו לסיוע ממשלתי אשר ניתן לעניים, גברים שלגבי נכסיהם נפתחו הליכי פשיטת רגל או חדלות פירעון, ואלה שהוכרזו כחסרי יכולת או שזכויותיהם האזרחיות נשללו בפסק דין של בית משפט. בבחירות לרייכסטאג בשנת 1912, 22.2% מהאוכלוסייה (14.442 מיליון גברים) היו זכאים להצביע; לשם השוואה, בבריטניה זכו לכך 16% מהאוכלוסייה ובארצות הברית 28%. אחוז הזכאים להצביע בבחירות לרייכסטאג היה גבוה משמעותית ביחס לאחוז בבחירות למדינות גרמניה, כמו בפרוסיה, בוואריה וסקסוניה, שבהן הזכות להצביע הייתה כפופה לתנאים נוספים.
בחירות בשני סיבובים
הבחירות היו אזוריות וישירות, כלומר כל מחוז בחירה בחר נציג בודד לרייכסטאג ברוב מוחלט (מעל 50% מהקולות), ואם לא התקבל רוב כזה בסיבוב הבחירות הראשון, נערך סיבוב שני בין שני המתמודדים שקיבלו את מספר הקולות הגדול ביותר. זאת בניגוד לבחירות בשיטה היחסית שהונהגו אחר כך, הן ברפובליקת ויימאר (מסוף שנת 1918 ועד תחילת 1933) והן בגרמניה שאחרי האיחוד (מ-1990 ועד ימינו). בחירות בשני סיבובים הפכו חשובות יותר ויותר במהלך חייה של הקיסרות: בעוד שבבחירות לרייכסטאג של 1874, היה צורך לערוך בחירות חוזרות ב-46 מתוך 397 מחוזות בחירה (11.6%), בבחירות של 1890 היו 147 בחירות כאלה (37%), וב-1912 נערכו 190 בחירות כאלה (47.9%).
השלכות של גבולות מחוזות הבחירה
בשל שוני בקצב גדילת האוכלוסייה באזורים השונים, שהושפע בעיקר מהגירה פנימית לערים הגדולות ולמרכזי תעשייה, נוצרו הבדלים של ממש בגודל אוכלוסיות מחוזות הבחירה, מה שהפך את הייצוג של נציג אחד לכל מחוז בחירה לבלתי שוויוני באופן ניכר. בשנת 1912 היו שנים-עשר מחוזות בחירה עם פחות מ-75,000 תושבים ושנים-עשר עם יותר מ-400,000. הגדול שבהם, מחוז בחירה מס' 10 בפוטסדאם, מנה כ-1,282,000 תושבים. החלוקה הגאוגרפית למחוזות בחירה, שהתבססה על מפקד האוכלוסין של 1864 ולא עודכנה לאחר מכן, קיפחה את המפלגות הפוליטיות שמצביעיהן התרכזו בערים, שכן אלה יוצגו בחסר ביחס למספרם. לעומתם, מחוזות הבחירה הקטנים שחפפו את גבולותיהן של המדינות הקטנות, המשיכו לשלוח לרייכסטאג נציג לכל מחוז, מכיוון שהמבנה הפדרלי של הרייך דרש שלכל מדינה יהיה מושב ללא קשר לגודל אוכלוסייתה וכך זכו לייצוג יתר. מצב זה בלט במיוחד בשאומבורג-ליפה, שהנציג ברייכסטאג מטעמה ייצג בשנת 1912 אוכלוסייה של כ-45,000 תושבים בלבד (בחישוב גס, אם נשווה למחוז הבחירה 10 בפוטסדאם, הרי שהצבעתו של תושב שאומבורג-ליפה הייתה שווה יותר מפי 28 מזו של תושב מחוז 10).
חוק בחירות משנת 1869 קבע שהפרלמנט, ולא צו סטטוטורי של הממשל, הוא שרשאי היה להתאים את גבולות מחוזות הבחירה כך שישקפו שינויים בגודל האוכלוסייה. הרייכסטאג לא בטח בממשל, שכן הממשל נהג לבצע מניפולציות בגבולות מחוזות הבחירה של מדינת פרוסיה במסגרת הבחירות הפנימיות במדינה זו (בתקופה זו, פרוסיה הייתה החשובה במדינות גרמניה הודות לגודלה ולעוצמתה הכלכלית; קיסר גרמניה היה במקביל גם מלך פרוסיה, והרייכסקנצלר של גרמניה היה במקביל גם ראש ממשלת פרוסיה). אלא שבעשורים שלאחר כינונו במסגרת הקיסרות הגרמנית, הרייכסטאג לא הצליח לעדכן את גבולות מחוזות הבחירה כנדרש, מכיוון שניסיונות חקיקה שלו נחסמו על ידי הבונדסראט (הבית העליון של הפרלמנט, ולפיכך גוף שהסכמתו הכרחית להעברת חוקים).
צירים
צירים נחשבו לנציגים של העם הגרמני כולו ועל פי החוקה לא היו הוגבלו בהנחיות כלשהן. הם נהנו מחסינות מפני העמדה לדין מעצם היותם חברי הרייכסטאג, מביטוח מפני אובדן או נזק כספי אחר (שיפוי), וכן מהגנה מפני סנקציות משמעתיות הנובעות מפעולותיהם הפוליטיות כפרלמנטרים.
צירי הרייכסטאג לא קיבלו תשלום על עבודתם, עקב העיקרון לפיו משרתם איננה מקצוע שיש להתפרנס ממנו. כתוצאה מכך, מי שהגיע לתפקיד זה היה מראש מי שיכול היה להרשות לעצמו להקדיש זמן לעיסוקים פוליטיים ולתמוך בעצמו כלכלית. מועמדים שלא היו אמידים או עובדי מדינה היו אפוא בעמדת נחיתות. עורכי דין ועיתונאים, למשל, הצליחו לשלב את היותם חברי פרלמנט עם עבודתם. מקס ובר מנה גם את היונקרים הפרוסים, תעשיינים, גמלאים ופקידים בכירים בקבוצת מי שיש באפשרותם לשמש כחברים ברייכסטאג. מנגד, אנשי עסקים, ברובם, לא היו פנויים לשמש בתפקיד זה עקב תובענות עבודתם. כך גם לגבי עובדים שכירים.
מימון יכול היה להתקבל ממפלגתו של חבר הרייכסטאג או מקבוצות אינטרסים. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) שילמה לציריה מעין-משכורת משנת 1876 ואילך. חברי פרלמנט רבים הועסקו כבעלי תפקידים במפלגותיהם או כעיתונאים בעיתונות המפלגה. ב-1898 כ-40% מהצירים הסוציאל-דמוקרטיים היו עובדי מפלגה ועוד 15-20% הועסקו על ידי האיגודים המקצועיים החופשיים הסוציאליסטים. במחנה השמרני, הליגה הגרמנית האגררית (Bund der Landwirte) תמכה כלכלית בחברי הרייכסטאג וציפתה לתמיכה פוליטית בתמורה. איגודי תעשייה והכנסייה הקתולית פעלו באופן דומה. קצבת הוצאות במימון ממשלתי הועמדה לרשות חברי הרייכסטאג החל משנת 1906, אך 3,000 מארק לשנה היו מעט מכדי להתקיים מהם. הרכב הרייכסטאג הראה שלא היה די בהגבלות הנ"ל כדי למנוע התפתחות מעמד של פוליטיקאים מקצועיים.
התכנסות ופיזור
ההליכים שקיים הרייכסטאג היו פומביים (סעיף 22 לחוקת הרייך) והעיתונות דיווחה על הדיונים בהרחבה. כאמור, אורך תקופת הכהונה היה שלוש שנים עד 1888, ואז חמש. לרייכסטאג לא הייתה זכות לכנס את עצמו, אבל הוא התכנס מדי שנה בהוראת הקיסר, כך שלא היה מדובר בסוגיה בעייתית אלא בעניין טקסי בעיקרו, שלא נעשה בו שימוש לרעה.
הבונדסראט הורשה לפזר את הרייכסטאג לפני תום תקופת כהונתו בהסכמת הקיסר. בחירות חדשות היו צריכות להתקיים תוך 60 יום, ועל הרייכסטאג החדש היה להתכנס תוך 90 יום לכל המאוחר. הרייכסטאג פוזר רק ארבע פעמים: ב-1878, ב-1887, ב-1893 וב-1906. היוזמה לפיזורו באה תמיד מצד הקנצלר, שקיווה שנציגי המפלגות התומכות בו יזכו במושבים רבים יותר. תוצאה כזו לא הייתה ודאית, מה שהיה גורם מרכזי מאחורי המספר הנמוך של פיזורי הרייכסטאג היזומים.
סדרי הדיון ונשיא הרייכסטאג
הרייכסטאג ביסס את ארגונו הפנימי על נוהלי בית הנבחרים הפרוסי. הם נשארו בתוקף עד 1922, כ-4 שנים לאחר תום תקופת הקיסרות.
הרחבת ועדות הפרלמנט הייתה מהוססת. מספר החברים היה תלוי בכוחן של המפלגות בפרלמנט. במועצת הזקנים (Seniorenkonvent), שהורכבה בדרך כלל ממנהיגי המפלגות, הושגה הסכמה על ראשות ועדות. שלא כמו הנהלים שיוגדרו בעתיד ברייכסטאג של רפובליקת ויימאר, ברייכסטאג של הקיסרות הגרמנית לא נקבעו בעבור הוועדות מספר חבריהן או משימותיהן.
חברי הרייכסטאג בחרו נשיא ואת סגניו. הנשיא ייצג את הפרלמנט כלפי חוץ והיה אחראי על שמירת הסדר בתוך הבית. הוא קבע את סדר היום, וחברים יכלו לדחות אותו רק ברוב קולות. הנשיא יכול היה לקרוא לדוברים לסדר, לבקש לשלול מהם את רשות הדיבור אם לא צייתו, או להוציא אותם מהישיבה. היה זה בלתי קביל להיכנס לוויכוח לגבי הקיסר. אם חבר העז לעשות זאת, הנשיא התערב.
חברי הבונדסראט (הבית העליון) נהנו ממעמד מיוחד בפרלמנט. הם לא היו כפופים לסמכות הנשיא לנהל את סדרי הדיון והייתה להם הזכות להישמע. לקנצלר הרייך לא הייתה זכות דיבור מתוקף תפקידו, אך בפועל הוא היה כמעט תמיד חבר בבונדסראט, ובהתאם נהנה מהזכויות הנזכרות לעיל מתוקף חברות זו.
מפלגות פוליטיות ומועצת הזקנים
מפלגות פרלמנטריות אמנם לא הוגדרו בכללי הפרלמנט, אך דה פקטו היוו את המבנה הפנימי העיקרי שלו. הם קבעו את סדרי הדיון, בחרו את חברי הנשיאות שהיו אחראים על הפעילות הניהולית השוטפת, והחליטו על דוברים ועל הרכב הוועדות.
הקבוצות הפרלמנטריות באימפריה היו בדרך כלל אגודות של צירים מאותה מפלגה. המפלגות בחרו ועדה מנהלת, בדרך כלל מהנהגת המפלגה. הם מימנו את עצמם באמצעות תרומות של חברי המפלגה. נערכו פגישות סדירות כדי לדון בנהלים פרלמנטריים.
רשמית לא הייתה חובה להשתייך למפלגה פרלמנטרית. עם זאת, האיום בהרחקה מן הפרלמנט היה אמצעי חשוב לשמירה על משמעת. הימנעות מהצבעה הייתה לעיתים קרובות האפשרות המועדפת על חברי רייכסטאג לבטא את התנגדותם להליך או לחוק שהוצע. משמעת מפלגתית הפכה יותר ויותר נפוצה ככל שחלף הזמן. המשמעת הייתה החלשה ביותר במפלגות מעמד הביניים, בהן נפוץ ההרגל להצביע על סמך העדפה אישית ולא במסגרת סיעתית.
מועצת הזקנים פעלה מחוץ לתקנון הרשמי. כגוף המנהל של הרייכסטאג, נציגים מובילים של המפלגות התכנסו כדי להצביע בנושאים כמו סדר היום, מינויים לוועדות ועניינים מנהלתיים. החלטות מועצת הזקנים לא היו כפופות לעקרון הרוב, אלא התקבלו פה אחד. מסביבות שנת 1890, מפלגות היו מיוצגות במועצת הזקנים לפי גודלן.
אם נשיא הרייכסטאג השתייך למפלגה קטנה יחסית, היה עליו לקבל את החלטות המועצה במידה רבה יותר מאשר אם הוא בא ממפלגה גדולה. עד 1884 חברי הנשיאות לא היו חברים במועצת הזקנים. לאחר מכן היה סגן הנשיא הראשון ראש מועצת הזקנים. בשנת 1899 נטל הנשיא את התפקיד על עצמו.
חקיקה ותקציב
על פי סעיף 23 לחוקה, אחת הזכויות המרכזיות של הרייכסטאג הייתה שהוא יכול להציע הצעות חוק, ושהצעת חוק יכולה להפוך לחוק רק בהסכמתו. הרייכסטאג חלק שתי זכויות אלה עם הבונדסראט (סעיף 16). אף על פי שלא ניתן היה לאכוף חוק בניגוד לרצונן של ממשלות המדינות המיוצגות בבונדסראט, חשיבותו של הבית העליון בחיי היומיום החוקתיים פחתה בהדרגה.
בקריאה ראשונה של הצעת חוק, היה על הרייכסטאג לנהל רק דיון כללי על עקרונות הטיוטה. רק מהקריאה השנייה הותר לדון בפסקות הצעת החוק בפני עצמן. בשלב זה ניתן היה להציע גם תיקונים. בקריאה השלישית נדרש היה לשלב את התוצאות מהקריאות הראשונה והשנייה. הצעות חדשות שהוצעו היו חייבות לקבל תמיכה של לפחות שלושים צירים. לבסוף, הטיוטה כולה הועמדה להצבעה. אחריותו המרכזית של הרייכסטאג הייתה סמכותו הנוגעת לתקציב המדינה, כלומר חקיקת חוק תקציב הרייך (סעיף 69). אוטו פון ביסמרק, שהיה קנצלר הרייך מ-1871 עד 1890, הציע תקציב לשלוש שנים, אך הרייכסטאג אכף תקופה של שנה אחת. אם נדרשו לאשר הוצאות שלא תוקצבו מראש, היה צורך להעביר תקציב משלים. הרייכסטאג לא הצביע על הסכום הכולל כפי שחזה ביסמרק במקור; במקום זאת, ההוצאות פורטו, והרייכסטאג יכול היה לדון בכל סעיף בנפרד. במסגרת זו הפך הדיון בתקציב לדיון המרכזי על פעולות הממשלה בכללותן.
תקציב הצבא נקבע לתקופה של שבע שנים, שמאוחר יותר ירדה לחמש שנים. היה קשה מאוד לצמצם את התקציב הצבאי, ואפילו ניסיונות להשפיע על סעיפים בודדים נתקלו בבעיות. כך, בשנים שבין אישור תקציב צבאי אחד לאישור התקציב שאחריו, לפרלמנט לא הייתה כל השפעה על מה שהיה תחום ההוצאות הגדול ביותר של הרייך. הגבלות כאלה לא היו ייחודיות לגרמניה, ורווחו גם בחוקי התקציב של מדינות אחרות.
שליטה של הרשות המבצעת
לגבי כל תחום פעולה ממשלתי הייתה לרייכסטאג זכות לעתור או להגיש שאילתה (הפסקת סדר היום בדרישת הסבר משר). שאילתא דרשה הסכמה של 30 צירים. הקנצלר לא היה מחויב להופיע ברייכסטאג או לענות על שאלות, אולם בפועל, קנצלרים עשו זאת כדי להצדיק את עמדותיהם.
בקרה על הרשות המבצעת התפתחה בוועדות. רפורמה מצומצמת בתקנון הרייכסטאג בשנת 1912 הוסיפה את זכותו של כל ציר להפנות שאלה מינורית לקנצלר הרייך. לאחר המענה לשאלה, הציר לא היה רשאי לשאול שאלת המשך או לפתוח דיון בנושא. יתרה מכך, זכות השאילתה הורחבה בכך שאפשרה להעלות את השאלה הנידונה להצבעה.
לפי החוקה, לרייכסטאג לא הייתה השפעה ישירה על מינויו או פיטוריו של קנצלר הרייך, עניין שהיה בסמכות הקיסר. אולם בפועל, לא ניתן היה ליישם מדיניות בטווח הארוך בניגוד לרצונו של הרייכסטאג, שכן אישורו היה הכרחי לאישור חוקים ובכלל זה לאישור התקציב. הקנצלר היה אפוא מחויב לתת דין וחשבון לרייכסטאג, גם אם לא היה צריך להתפטר במקרה של הצבעת אי אמון.
מיקום במבנה הכוח השלטוני
אף על פי שהיו מגבלות על מחויבות הממשלה לתת לפרלמנט דין וחשבון על פעולותיה, הקנצלר עדיין היה תלוי בפרלמנט לאישור חוקים ולהעברת תקציב. בעידן הפוזיטיביזם המשפטי (הדוקטרינה לפיה המדינה ולא הטבע היא הסמכות לחקיקת חוקים), שלטון באמצעות צווים כבר לא היה אפשרי. הרייך החדש שהוקם היה זקוק לחוקים נוספים, והכלכלה והחברה שהפכו מורכבות יותר ויותר, הביאו לצורך נוסף באסדרה חוקית. כך, כשהדבר נדרש מפעם לפעם, באמצעות הצבעה נגד הצעות חוק מרכזיות שנתמכו על ידי הממשלה והקיסר, הראה הרייכסטאג את חשיבותו הגוברת בתהליך חקיקת החוק.
זכות הבחירה הכללית לגברים (אחת מזכויות ההצבעה המודרניות ביותר לזמנה) הביאה לניעות פוליטית בקנה מידה גדול. אחוז ההצבעה עלה מ-51% ב-1871 ל-85% ב-1912. מפלגות וקבוצות אינטרס מכל הסוגים גיבשו את מטרותיהן ויישמו אותן בפרלמנט. הרייכסטאג מילא אפוא גם עמדת מפתח במבנה קבלת ההחלטות הממוסד של הרייך.
עמדתו של הרייכסטאג ביחס לממשלה הייתה תלויה במבנה הפוליטי הפנימי שלו. השיטה הגרמנית הרב-מפלגתית הקשתה על יצירת רוב פרלמנטרי. ביסמרק תמרן את המפלגות האחת נגד האחרת, בהסתמך על רוב משתנה או על קואליציות צייתניות. לאחר שהרייכסטאג הפך שמרני יותר בשנים 1878–1879, צמצמו עצמן המפלגות על פי רוב לתגובות לצעדי הממשלה או לניסיונות להכשילם. הנכונות המוגבלת של חברי המפלגות להתפשר ביניהם הקלה על הממשלה להשיג את יעדיה. כשהדבר נראה בעיניה הכרחי, הייתה הממשלה מנסה להביא לפיזור הרייכסטאג, אפשרות שתמיד עמדה ברקע החלטות הפרלמנט.
לאחר עידן ביסמרק, האיום בפיזור הפרלמנט נעשה פחות ופחות חשוב. העובדה שהוקמו מחנות פוליטיים קבועים שיחקה תפקיד בשינוי, ולממשלה לא נותרו מצביעי-נגד רבים אותם היה עליה לשכנע לתמוך בצעדיה. למעט הבחירות של 1907, בחירות חדשות לא הביאו איתן שינויים שהיו משפרים את מצב הממשלה. מנגד, הקיטוב בין המחנות הפוליטיים המשיך להתעצם, והקשה על פעילות משותפת אפשרית של הפרלמנט נגד הממשלה.
סופה של הקיסרות
באוקטובר 1918, עם תחזית של תבוסה הולכת ומתקרבת במלחמת העולם הראשונה, ובתקווה לקבל תנאי שלום נוחים יותר ממדינות ההסכמה, חוקק הפרלמנט רפורמות חוקתיות שדרשו את אישור הרייכסטאג להכרזת מלחמה ועשיית שלום, אשר הפכו את הקנצלר לתלוי באמון הרייכסטאג ולא באמון הקיסר. אבל הרפורמות לא הספיקו למדינות ההסכמה או לתושבי גרמניה, ובמהפכה הגרמנית של 1918–1919 הגיע הקץ לרייכסטאג של האימפריה הגרמנית.
בחירות
הבחירות לרייכסטאג התקיימו בשנים הבאות:
F8F ברקט
הגרומן F8F ברקט (Grumman F8F Bearcat) הוא מטוס קרב אמריקאי, חד מנועי וחד מושבי שנועד לנושאות מטוסים. הברקט הוצג לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, אך לא הספיק להשתתף בקרבות עצמם.
פיתוח
בעקבות הקרב על מידווי פרסם הצי האמריקאי מכרז ובו דרש מטוס קרב בעל קצב טיפוס טוב כשל הF4F הלקט, אך בעל ביצועים טובים יותר בקרבות אוויר. צוות העיצוב הגיע למסקנה שדרישה זו יכולה להתקיים רק בעזרת מטוס קטן ומהיר. ולכן עיצוב המטוס התבסס על הF6F הלקט. אך הגוף קוצר, הותאמה חופת בועה חדשה, קוצרו הכנפיים והזנב הונמך.
היסטוריה מבצעית
עם זאת, הופעל המטוס בכמויות קטנות במהלך מלחמת קוריאה. המטוס הופעל גם במהלך מלחמת הודו-סין הצרפתית.
המעגל
המעגל (בגרמנית: Der Kreis; בצרפתית: Le Cercle; באנגלית: The Circle) היה דו-ירחון שווייצרי תלת-לשוני, שפנה להומוסקסואלים. כתב העת ראה אור בציריך בין השנים 1943 ו-1967, ונחשב בזמנו לאחד מכתבי העת הגאים הראשונים והחשובים ביותר, במיוחד באירופה.
היסטוריה
לכתב העת "המעגל" קדמו כתבי העת "דגל החברות השווייצרי" (Schweizerisches Freundschafts-Banner, 1932-1936) ו"צדק לאדם" (Menschenrecht, 1937-1942). הללו נוסדו, כל אחד בתורו, על ידי נשים שהיו מחויבות לזכויות ההומוסקסואלים, ופנו לגברים ונשים כאחד. שמות כתבי העת הללו לא כללו התייחסות מפורשת להומוסקסואליות, אשר נחשבה כעבירה פלילית עד שנכתב הקוד הפלילי החדש של שווייץ ב-1942. עריכת כתבי העת הללו הייתה כמעט ללא הפסקה נתונה בידיה של אנה פוֹק (שכתבה תחת השם הבדוי "מַמִינה"). כאשר נטל העבודה היה כבד מדי עבורה, היא העבירה את שרביט הניהול והעריכה לידי המחזאי קארל מאייר, שכתב בכתב העת תחת השם "רוֹלף".
מיד עם חילופי העורכים החל העיתון להופיע בשתי שפות - גרמנית וצרפתית - בשם Der Kreis - Le Cercle. עורך הכתבות בצרפתית היה אז'ן לאובאכר ("שארל וֶלְטִי"). כעת פנה כתב העת לגברים בלבד, והנשים פרשו מן המערכת.
בשנות מלחמת העולם השנייה ועוד כמה שנים אחריה היה "המעגל" כתב העת הגאה היחיד בעולם, ובזכות עובדה זו זכה בקוראים גם מחוץ לגבולות שווייץ, ובמיוחד בגרמניה, צרפת, בריטניה וארצות הברית. השינוי החשוב ביותר התחולל ב-1951, כשנוספו למגזין גם כתבות באנגלית, בעריכתו של רודולף יוּנג (שכתב תחת השמות "רודולף בורקהרט" ו"כריסטיאן גראף"). בעקבות שינוי זה נוספו לכותרת העיתון גם המילים The Circle.
מספר המנויים לכתב העת בשיאו הגיע ל-2000 בשנת 1959, מתוכם 700 מחוץ לשווייץ. משהחלו להופיע בסקנדינביה כתבי עת מתירניים יותר בתחילת שנות השישים איבד "המעגל" ששמר על חזות שמרנית ומכובדת, חלק גדול מן המנויים, ומצבו הכלכלי התערער. בסופו של דבר נסגר כתב העת ב-1967. כמה מן התומכים והמנויים ניסו להקים כעבור שנה כתב עת חדש בשם "מועדון 68", אבל לא הצליחו להגיע להישגיו ולמעמדו של "המעגל".
בשנות קיומו של כתב העת היווה קהל המנויים מעין מועדון חברים, והמסיבות שארגן בציריך משכו אליהן חוגגים מכל אירופה. במסיבות הללו הועלו מופעי בידור באיכות גבוהה שביים "רולף" עצמו ואילו לצד המוזיקלי היה אחראי הפסנתרן ניקו קאופמן ("ליזיס"), מתלמידיו של ולדימיר הורוביץ. כל המשתתפים נקראו בכינויים בדויים, וספר הכתובות היה חסוי - "רולף" ו"שארל ולטי" היו היחידים שהייתה להם גישה אליו. כמה שמות בדויים של אמנים וסופרים פוענחו רק לאחרונה, ואחרים לא פוענחו עד היום.
תוכן ומשתתפים
כתב העת הופיע שש פעמים בשנה, וכל גיליון כלל על פי רוב 36 עמודים. כמחצית מן החומר הייתה בגרמנית, ושאר הכתבות התחלקו שווה בשווה בין האנגלית והצרפתית. הללו לא היו סתם תרגומים של הכתבות הגרמניות, אלא חומר מקורי ועצמאי. בין השאר הופיעו בכתב-העת חדשות ופרשנות בנושאים פוליטיים מנקודת ראות הומוסקסואלית, וכן טקסטים ספרותיים בשירה ובפרוזה, שהיו אהודים במיוחד. חלקם נכתבו בידי סופרים מוכרים, וחלקם נדפסו כחלק מתחרויות סיפורים קצרים שארגן כתב העת. כמו כן הופיעו ביקורות ספרים והספדים. במוסף נפרד פורסמו מודעות היכרות. בין הסופרים והמשוררים שכתביהם התפרסמו בכתב העת היו קורט הילר (שכתב בשם הבדוי Keith Llurr, אנגרמה של שמו), סמיואל מ' סטיוארד וריצ'רד פלנט, שכתב מאוחר יותר את "המשולש הוורוד", אחד מספרי המחקר החשובים ביותר על רדיפת ההומוסקסואלים בגרמניה הנאצית.
בכל גיליון התפרסמו גם צילומים ארוטיים, אף כי לא נועזים יותר מדי. בין הצלמים שהשתתפו בכתב העת היו ג'ורג' פלאט ליינס ואליסון דלארו. צילומים נבחרים יצאו לאור בנפרד בארבעה ספרים, בין 1952 ו-1962, בכותרת "הגבר בצילום", כמו גם איורים מאת ז'אן קוקטו, פול קדמוס ואחרים.
השפעה
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נודעה לכתב העת השפעה עצומה על התנועה לזכויות ההומוסקסואלים באירופה, ואפילו בצפון אמריקה. עבור הקוראים, היה "המעגל" אחד המקורות הבודדים שאפשר להם לקבל מידע לא-מוטה ולא-עוין על הומוסקסואליות, בחברה שבה עצם אזכור הנושא היה טאבו והומוסקסואלים רבים סבלו מבדידות ומתחושת בידוד. "המעגל" שימש כמודל לכתבי עת דומים ולארגונים חברתיים שהחלו להופיע ברחבי העולם המערבי, גם אם אחדים מהם התרחקו מן האידיאל הרציני והשמרני של "המעגל".
ב-1999 הוצגה תערוכה על כתב העת במוזיאון ההומואים בברלין ובשנת 2000 במוזיאון השווייצרי הלאומי. הארכיון של "שארל ולטי", ובו מסמכים חשובים מן ההיסטוריה של "המעגל" ושל התנועה ההומו-לסבית באירופה, נתרם אחרי מותו לארכיון השווייצרי למדעי החברה.
אגנר קרארוף ארלנג
אגנר קרארוף ארלנג (בדנית: Agner Krarup Erlang; 1 בינואר 1878 - 3 בפברואר 1929) היה מתמטיקאי, סטטיסטיקאי ומהנדס דני, שפיתח את תורת התורים והיה מחלוצי הנדסת התחבורה.
תכנון מוקדים טלפונים
על מנת לתכנן את כוח האדם הדרוש להקים מוקד טלפוני מקובל להשתמש בנוסחאת ארלנג עם הפרמטרים הבאים כאשר הפרמטר המבוקש נשאר ריק (חופשי):
ראו גם
התפלגות ארלנג
שנות ה-90 של המאה ה-15
שנות ה-90 של המאה ה-15 היו העשור העשירי והאחרון של המאה ה-15, החלו ב־1 בינואר 1490 והסתיימו ב־31 בדצמבר 1499.
מגדל המים בקישינב
מגדל המים בקישינב (ברומנית: Turnul de apă din Chișinău) הוא מונומנט, שנבנה בסוף המאה ה-19 על ידי אלכסנדר ברנרדזי, ממוקם ברחוב מיטרופוליט בניולסקו-בודוני 2, קישינב, מולדובה. זה היה חלק עיקרי ממערכת המים של קישינב. המפלס העליון נבנה מעץ ונהרס ברעידת אדמה. ב-1980–1983, המבנה שוחזר. כיום, מגדל המים משמש חלק ממוזיאון העיר קישינב, המכיל פריטים מהמאה ה-15 עד ה-20. המפלס העליון הוא מרחב לתערוכות ציורים ותצלומים מורשתיים ומודרניים, כמו כן אירועי תרבות שונים.
היסטוריה
ברגע שהמגדל הושלם, ממשלת העיר פתחה את רשת הביוב הראשונה בעיר, שתוכננה בתקופת כהונתו של ראש העיר קרול שמידט. המגדל החל לשרת את החלק המרכזי של העיר, עם קיבולת של כ-2,000 טון מים ליום.
מגדל המים היה בשימוש עד ל-1940, והחל מאותה שנה הוא היה בניין ששימש כבאים, כאשר המפלס העליון החזיק מיכל מים. מגדל המים הוסב למוזיאון ב-1971.
מבנה
גובה מגדל המים הוא. הקירות בנויים מסלע, עם כמה שורות לבנים. רוחבם נע בין במפלס העליון עד ל- בתחתית. בתוך מגדל המים, יש גרם מדרגות לולייני. עם שיפוץ המגדל, הותקנה מעלית. בעבר, במגדל זה, היה מטה של מוזיאון ההיסטוריה של קישינב.
הבניין ספג נזקים מבניים משמעותיים במהלך רעידות האדמה, במחוז ורנצ'אה ב-1990, וכתוצאה מכך, המגדל היה סגור למשך כ-10 שנים. ב-2000, המוזיאון נפתח לזמן קצר, אך זמן קצר לאחר מכן, המבנה שוחזר מחדש. עבודות השחזור הסתיימו ב-2011, עם שיפורים קלים ב-2013.
יחסי טונגה–צרפת
ביקורים מדרג גבוה
ראש ממשלת טונגה ערך ביקור פרטי בצרפת במאי 2010, בביקור נפגש עם מספר סנטורים צרפתים החברים בעמותה הפסיפיקפילית "עמותת הידידות צרפת-ונואטו-פסיפיק".
גם בכירים מצרפת ביקרו בטונגה. מזכיר המדינה הצרפתי ביקר בטונגה בשנת 2007 כדי לקחת חלק בפסגת איי האוקיינוס השקט, צרפת מחזיקה בשלוש טריטוריות באוקיינוס ועל כן חברה בארגון איי האוקיינוס השקט. ב-2011 ביקרה משלחת של הסנטורים הצרפתים החברים ב"צרפת-ונואטו-פסיפיק", בהנהגתו של הסנטור ז'אן-פייר דמרליאט. הסנטורים נפגשו עם ראש הממשלה, יו"ר הפרלמנט, שר החינוך, שר החוץ, שר ההדרכה ושר התיירות.
יחסים כלכליים
בשנת 2015 שווי הסחורה שיוצאה מטונגה לצרפת הוא 132 אלף דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר צמחים, פחים מפלסטיק וביגוד לגברים.
באותה השנה צרפת ייצאה לטונגה סחורה בשווי 115 אלף דולר אמריקאי, הסחורה כללה בעיקר מוצרי טלפוניה.
בית הכנסת חיים פינטו
בית הכנסת חיים פינטו, אתר היסטורי באסואירה שבמרוקו, הייתה ידועה בעבר בשם "מוגדור" במרוקו, והיה ביתו ובית הכנסת של הרב חיים פינטו. אף על פי שכבר אין קהילה יהודית באסואירה, הבניין הוא בית כנסת פעיל, המשמש כאשר עולי רגל או קבוצות מטיילים יהודים מבקרים בעיר. בית הכנסת נמצא בקומה השנייה של בניין בן שלוש קומות בין חומות העיר העתיקה שהכיל גם את ביתו ומשרדו של הרב פינטו. הבניין מטויח בטיח לבן. בית הכנסת מורכב מחדר גדול יחיד. ישנן שתי עזרות נשים: אחת מעבר לחצר ואחת בקומה השלישית, שתיהן עם חלונות משקיפים לבית הכנסת. חדר בית הכנסת עבר שיפוץ מודרני, שהסתיר את התקרה והעמודים, וצייר את עץ ארון הקודש והבימה בצבע תכלת.
תהילים קכ"ד
תהילים קכ"ד הוא המזמור ה-124 בספר תהילים ואחד מחמישה עשר שירי המעלות בספר.
המזמור בתרבות
ג'ון פרופיטיוס המלחין ההולנדי כתב יצירה לאורגן בהשראת המזמור. המחזה 'המן' שחיבר המחזאי הצרפתי ג. אנטואן דה-מונכרסטין מסתיים בפסוקיו של מזמור זה.
בליטורגיה
פרק זה הוא חלק מהמזמורים הנוספים בפסוקי דזמרא של שבת ויום טוב.
בקצת קהילות אשכנז, נוהגים לומר מזמור זה (יחד עם "ברכי נפשי" (תהילים ק"ד) ושאר מזמורי שיר המעלות) אחרי מנחה בשבתות החורף, כלומר משבת בראשית עד (ולא עד בכלל) שבת הגדול.
בג"ץ שקדיאל נגד שר הדתות
בג"ץ 153/87 לאה שקדיאל נ' השר לענייני דתות ניתן בשנת 1987, בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי לאה שקדיאל נגד השר לענייני דתות על רקע פסילת חברותה במועצה הדתית של ירוחם בשל היותה אישה. לעתירתה של שקדיאל הצטרפה האגודה לזכויות האזרח. בג"ץ קיבל את העתירה ובפסק דין תקדימי, קבע כי לנשים מותר להיות חברות במועצות דתיות. בנימוקים להחלטתו דן בג"ץ באיזון הראוי בין הזכות לשוויון בין המינים לבין רחשי ליבו של הציבור הדתי, ובאופייה היהודי של מדינת ישראל. בית המשפט דן, בנוסף, בעקרון איסור אפליה מטעמי מין, עיקרון המצוי אף במגילת העצמאות. בעקבות הכרעת בג"ץ נשים יכולות לכהן כחברות במועצות הדתיות בישראל. בשנת 1988 נבחרה לאה שקדיאל לאישה הראשונה שכיהנה במועצה דתית.
רקע
הרכבה של המועצה הדתית ותפקידיה קבועים בחוק שירותי הדת היהודיים. המועצה הדתית מונה תשעה חברים ומורכבת מנציגיהם של שלוש רשויות: הרשות המקומית, השר לענייני דתות והרבנות המקומית. כל רשות מציעה את מועמדיה וביחד הן מקיימות הערכה של כל מועמדים המוצעים. כל מקרה שבו נתגלו חילוקי דעות בין שלוש הרשויות, יובא להכרעת ועדת השרים, ועל החלטתה רשאי שר לערער לפני הממשלה מתוקף החוק. חידוש הרכב המועצה וההודעה על כך מוטלים על השר לענייני דתות, כמפורט בסעיף 6 לחוק. כאשר הרשות המקומית או הרבנות המקומית לא נענות לפניית השר להמציא את רשימת מועמדיהם רשאי השר להציע מועמדים במקומן לפי סעיף 3(ב). השירותים המסופקים על ידי המועצה הדתית הם בעלי אופי דתי מנהלי, המועצה הדתית אחראית על מתן שירותים אלו ולא על הכרעה הלכתית דתית בקשר אליהם. הכרעות הלכתיות בדרך כלל מסורות לגוף בעל הסמכות ההלכתית והכשירות ההלכתית. השירותים שנותנת המועצה הדתית מהווים חלק מהותי מהצרכים המקומיים ועליה לספקם לכל דורש, ללא הבדל מין, השקפת עולם, השכלה או כל הבחנה אחרת שהיא. המועצה הדתית היא גוף מנהלי יציר החוק, שתפקידו לדאוג לקיום השירותים הדתיים היהודיים ולהיות מעוניין בקיומם, החוק אינו אוסר על נשים להיות חברות במועצה הדתית.
הליכים קודמים
העתירה הראשונה הוגשה על ידי לאה שקדיאל נגד השר לענייני דתות וועדת השרים לחוק שירותי הדת היהודיים. במהלך בירורה של עתירה זו הצטרפו להליך המשפטי המועצה המקומית ירוחם ורבה הראשי של ירוחם בשל תפקידם המרכזי בבחירת חברי המועצה הדתית. בעתירה ביקשה שקדיאל לדעת מדוע השר לענייני דתות וועדת השרים אינם מסיימים בהקדם את מלאכת הרכבת המועצה הדתית בירוחם. משנסתיימה מלאכת ההרכבה של המועצה, נתברר לשקדיאל כי היא לא נכללה בהרכב המועצה, בשל היותה אישה. מלאכת הרכבת המועצה הדתית על ידי ועדת השרים הייתה במקביל לעתירה המקורית, בית המשפט הוציא צו על תנאי וכן ניתן צו ביניים, המורה לשר לענייני דתות וועדת השרים שלא להודיע ב"רשומות" על חידוש הרכב המועצה הדתית של ירוחם, שאינו כולל את לאה שקדיאל, עד למתן החלטה אחרת.
עובדות פסק הדין
בינואר 1986 נבחרה לאה שקדיאל על ידי המועצה המקומית ירוחם לכהן כחברה במועצה הדתית של ירוחם. שקדיאל היא אישה דתית, חברת מועצת עיריית ירוחם מטעם מפלגת העבודה, פעילת ציבור, מורה למקצועות היהדות. המועצה המקומית ירוחם הגישה לשר הדתות את רשימת המועמדים מטעמה לכהונה במועצה הדתית, בהם גם שקדיאל. חברותה בוטלה על ידי השר הדתות זבולון המר, בטענה שנשים אינן יכולות לכהן בתפקיד זה. ועדת השרים שנתמנתה לפי החוק לדון בהרכבה של המועצה הדתית ובכישוריהם של המועמדים השונים לתפקיד, סירבה לאשר את המינוי של שקדיאל כחברה במועצה הדתית, בשל היותה אישה, טעם נוסף לפסילת חברותה של שקדיאל במועצה הדתית נבע מהקשר הקיים בין המועצה הדתית לבין הרבנות הראשית וההלכה המנחה אותה לפיה אין להציג נשים כמועמדות לחברות במועצות דתיות, כמו כן הועלה החשש כי חברותה של לאה שקדיאל במועצה תגרום לשיבושים מקצועיים בעבודת המועצה.
הכרעת בית המשפט
שלושת השופטים שדנו בעתירה, מרים בן-פורת, מנחם אלון ואהרן ברק, הכריעו פה אחד ופסלו את החלטת הוועדה. בית המשפט קבע כי התכלית של פסילת אישה מלכהן במועצה דתית, לא ראויה ואינה מצדיקה פגיעה בשוויון המגדרי. בית המשפט קבע ששקדיאל תיכלל בהרכבה של המועצה הדתית בירוחם, כמועמדת מטעם הרשות המקומית, במקומו של אחד מארבעת הנציגים של האחרים של הרשות המקומית.
הזכות לשוויון ואי אפליה על בסיס מגדרי
אי הכללת מועמדת למועצה דתית בשל היותה אישה, נוגד את עקרון היסוד של שוויון ומהווה פגיעה אסורה בעקרון השוויון הקיים במערכת המשפט הישראלית, שלפיו אסורה אפליה מטעמי מין. עקרון השוויון הוא אחד מהעקרונות הבסיסים בחוק שיווי זכויות האישה. ועדת השרים פסלה את חברותה של לאה שקדיאל מתוך שיקול פסול, בשל היותה אישה, זוהי הפליה מטעמי מין, הנוגדת את החוק ואינה מוצדקת. החלטת הוועדה לפסול אישה מחברות במועצה דתית אינה לתכלית ראויה ואינה מצדיקה פגיעה בשוויון המגדרי.
אין צורך להיות דתי בשביל לכהן במועצה הדתית, כיוון שמדובר במינוי מכוח חוק המדינה, כישורי חבריו יוכרעו לפי החוק והחלטות של המערכת המשפטית הכללית, ועל-פי אלה בלבד. החוק דורש כישורים מנהליים, ולאו דווקא חיים על פי דרך ההלכה וידיעות נרחבות בדיני כשרות ושחיטה. לכן, לאה שקדיאל היא מועמדת ראויה וכשירה לכהן במועצה הדתית, אישה משכילה עם עשייה ציבורית, אשר יכולה לתרום מחוכמתה ומניסיונה לתושבי ירוחם. המועצה הדתית אינה ממלאת תפקיד הלכתי לכן מגבלות הלכתיות על נשים אינן רלוונטיות לחברות במועצה. נוכח זאת אין הצדקה להגביל את חברותן של נשים במועצה הדתית.
בית המשפט מצא שגם מבחינת ההלכה היהודית אין מניעה שנשים יכהנו בגופים כמו מועצה דתית, בית המשפט הסתמך על דעתו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הסובר שלנשים זכות בחירה, הן אקטיבית והן פאסיבית, הן יכולות להיבחר ולבחור, זהו חלק מן השינוי שחל בעולמה של האישה היהודייה "כל כבודה בת מלך פנימה" לא רק בביתה אלא גם במרחב הציבורי אליו היא משתייכת. לפיכך, חסימת נשים מחברות במועצה הדתית היא חסרת בסיס חוקי והלכתיכאחד, לכן, בית המשפט אינו מקבל את הטענה על הסכנה שחברות נשים במועצה הדתית תגרום לקושי בתפקוד המועצה.
התכלית הראויה להגבלת הזכות
בית המשפט ציין כי כל זכות יסוד אינה מוחלטת אלא יחסית וקיומה ושמירתה הם על ידי מציאת האיזון המתאים בין העקרונות השונים של שני יחידים או של היחיד והציבור, עקרונות שמוגנים ומוגנים כדין. על מנת לשקול מהו האיזון הנכון אל מול עיקרון זה, צריך היה לטעון, כי גם מבחינה הלכתית חברותה של אישה במועצה דתית אסורה היא, ומתוך כך עלול הדבר להביא לפגיעה בעבודתה של המועצה הדתית. בית המשפט מבחין בין אפליה פסולה לבין הבחנה מותרת. עקרון השוויון הוא הצד השני של מטבע ההפליה, בפועל משמעות הדבר כי יש להתייחס באופן שווה אל בני אדם, שאין ביניהם הבדלים של ממש, כשהם רלוונטיים לאותה מטרה. אם אין מתייחסים אליהם ביחס שווה, כי אז לפנינו הפליה.
על ועדת השרים כגוף מנהלי ציבורי היה לפעול בשיקול דעת, בתום לב ביושר ללא שרירות וללא הפליה בלתי מוצדקת ולהגיע להחלטותיה מתוך שקילת שיקולים עניינים, שמשקפים את תכליתו ומטרתו של חוק שירותי הדת היהודיים. לית המשפט ציין כי השיקול הדתי אינו שיקול זר לחוק שירותי הדת היהודיים וטבעי הוא, כי בחוק שעניינו מתן שירותי דת יש מקום לשיקול הדתי, אך השיקול הדתי עומד לביקורת שיפוטית לפי כללי המשפט המנהלי, והשאלה היא מהי חוקיותה של ההחלטה, האם היא לתכלית ראויה.
השופט ברק
השופט ברק הסכים עם החלטה של השופט אלון. אולם, בעוד שאלון מנמק את החלטתו מעקרון חוקיות המנהל וההלכה היהודית, השופט ברק פסל את החלטת הוועדה בשל פגיעה בעיקרון השוויון. לדעתו, במסגרת המשפטית, כל חוק צריך לפרש באופן שעקרון השוויון בכלל, ושוויון המינים בפרט, יתקיים בו, שהרי בפרשנות של דברי חקיקה אנו רוצים לבדוק האם הם מקיימים מטרה זו או סותרים אותה. האיזון בין המטרות השונות אינו יכול להתבסס על שלילתו של עקרון השוויון, וכל איזון יהא חייב להתבסס על ההנחה בדבר שוויון, האיזון עם עקרון השוויון הוא אמצעי אחרון ולא ראשון. ההנחה צריכה להיות כי מי שכשיר לשמש במועצה הדתית הם כל אותם אנשים שתכונותיהם האישיות מאפשרות להם לבצע את התפקיד בדרך הטובה ביותר, ללא הבחנה של אישה או איש, שוויון בפני כל.
האיזון בין הזכות לשוויון לאינטרס הציבורי הדתי
בנסיבות הקיימות, טען ברק, האיזון בין המטרות השונות יכול להיעשות רק אם תהיה הוכחה לכך, כי אכן האינטרס הציבורי בקיום שירותי דת ייפגע, אם יינתן תוקף מלא לעקרון השוויון, חשש בלבד אינו מספיק, יש לראות שעמידה על עקרון השוויון בלבד תפגע בפעולתם של שירותי הדת. התחשבות בשיקול זה תהיה אפשרית, רק לאחר שמוצו כל ההליכים החוקיים, שיש בהם כדי להביא לידי כך שהמועצה הדתית תופעל כראוי תוך שמירה מלאה על עקרון השוויון.
השופטת בן פורת
מסכימה עם התוצאה של אליה הגיעו השופט אלון והשופט ברק, תוך כדי דגשים שונים של כל אחד מהם.
בעקבות פסק הדין
בעקבות העתירה שהגישה שקדיאל לבג"ץ נפתחה הדרך לנשים לכהן במועצות דתיות. ארבעה ימים אחרי שניתן פסק הדין בעניין שקדיאל, ניתן פסק הדין פורז, שקבע כי אין לפסול אישה מלכהן בוועדה לבחירת רב עיר, רק בשל מינה. 17 שנה אחרי מאבקה של שקדיאל, נבחרה אישה לראשונה לעמוד בראש מועצה דתית בכפר סבא, עורכת הדין סמדר גרוס, בתמיכתו של ראש העיר יהודה בן חמו. גם בחירה זו לוותה במאבק והתנגדות נחרצת של רב העיר, בשל הלחץ שהופעל עליה ואי שיתוף הפעולה מצד אנשי הרבנות, היא נאלצה לפרוש מתפקידה לאחר 9 חודשים.
בג"ץ שקדיאל פתח את שערי המועצות הדתיות לנשים. בהקשר רחב יותר, בג"ץ שקדיאל הוא אבן דרך במאבקן של פמיניסטיות מכל הדתותעל זכותן להיכנס לתפקידים שבאופן מסורתי בחיים הקהילתיים הדתיים היו שמורים רק לגברים. בעקבות בג"ץ נשים מכהנות בתפקידים כמו טוענות רבניות או יועצות הלכה בהלכות טהרה ומשפחה. באפריל 2013 הגיע ויכוח סביב פעילותן של נשות הכותל לדיון משותף של הוועדה לקידום מעמד האישה וועדת הפנים של הכנסת. דורית ביניש, נגידת האוניברסיטה הפתוחה ונשיאת בית המשפט העליון לשעבר, אמרה בראיון: "אם חשוב להן להתפלל בדרך הזאת בראש חודש, אני מבינה אותן, זאת זכותן. חלק מהחירויות והזכויות של בני אדם הן הזכות לפולחן דתי והזכות להימנע מפולחן דתי. אלה זכויות בסיסיות. קשה לי גם להבין את ההתנגדות, כי רחבת הכותל גדולה והן עומדות מאחורי עזרת נשים [...] נראה לי שאפשר להגיע להסדר שלא יפגע ברגשותיו של איש." וכן אמרה: "חשוב לציין שעל פי המצב המשפטי הן אינן מפרות חוק". נשים בישראל נאבקות על תעסוקתן המקצועית וזכויותיהן לא רק מבחינה דתית המצב כיום בישראל, אף על פי שאין מניעה חוקית והלכתית, שנשים עדיין לא מכהנות כרבת עיר או כרבה ראשית, או כדייניות בבתי הדין הרבניים.
בית הכנסת משכן יעקב
בית הכנסת משכן יעקב ממוקם בעיירת החוף זרזיס בתוניסיה. הוא נבנה בסביבות שנת 1900 כאשר מנתה הקהילה היהודית של זרזיס כ -1,000 איש. פיגוע הצתה בשנת 1982, בעקבות הטבח בסברה ושתילה בלבנון, הותיר את בית הכנסת וספרי התורה הרוסים לחלוטין. לאחר מכן הוא נבנה מחדש ומשמש כיום את 100 יהודי העיר הנותרים.
בית הכנסת המעוצב בפאר מוביל לחצר באוויר הפתוח הכוללת חדרים סמוכים המשמשים ללימוד. ראש הקהילה נקרא אליהו סופר.
השתלת הלב של דייוויד בנט
דייוויד בנט (באנגלית: David Bennett Sr) מארצות הברית היה לחולה הראשון בעולם שעבר השתלת לב מבעל חיים (חזיר) שהונדס גנטית. החולה חי עוד חודשיים מהניתוח עד פטירתו.
רקע
לאור התורים הארוכים בעולם של חולים המועמדים להשתלת איברים והמחסור באיברים, נערכים מחקרים הבודקים היתכנות שימוש באברי בעלי חיים כחלופה לאברים של נפטרים/תורמים. קיימת התקדמות בשימוש באברי בעלי חיים בתחומים שאינם קריטיים (למשל עור) אולם בכל הנוגע לאיברים מקיימי חיים ההתקדמות איטית. הגורם העיקרי איתו מתמודדים החוקרים הוא מנגנון דחיית האיברים הזרים שקיים בגוף האדם וכדי לפתור זאת בודקים החוקרים אפשרות ביצוע התאמה גנטית בבעלי החיים כדי לצמצם סיכון זה.
השתלת הלב
לביצוע השתלת הלב הראשונה נבחר דייוויד בנט מארצות הברית (יליד 1964) שסבל ממחלת לב חריפה. בנט שהיה זכאי להשתלת לב נמצא בתור של המועמדים להשתלה אולם לאחר החמרה במצבו הועלתה ההצעה להשתלת לב חיה. מנהל המזון והתרופות האמריקאי אישר את הניתוח בהליך מזורז בנסיבות הומניטריות.
לויטן
לויטן (לעיתים: לויתן; באנגלית: levitan; ברוסית: Левита́н; ביידיש: לעוויטאן) הוא שם משפחה יהודי. {{פירושונים| אחר:
השתלת הלב של דייוויד בנט
השתלת הלב
ניתוח ההשתלה בוצע ב-7 בינואר 2022 במרכז הרפואי של אוניברסיטת מרילנד על ידי המנתח ד"ר ברטלי גריפית' שנעזר בעבודתו של החוקר, ד"ר מוחמד מוהיודין (Muhammad M. Mohiuddin).
לויטן
ראו גם
}}
השתלת הלב של דייוויד בנט
השתלת הלב
החזיר ממנו נלקח הלב עבר שינויים גנטיים שנועדו למנוע הפרשת אנזימים המעוררים את המערכת החיסונית לדחות את האיבר. ההכנה של החזיר בוצעה על ידי חברת הביוטכנולוגיה יונייטד טרפויטיקס שהצליחה לדכא 3 גנים שגורמים להפעלת מערכת דחיית האיברים וכן להשתיל 6 גנים ממקור אנושי. התערבות גנטית נוספת נעשתה בחזיר כדי למנוע מהלב המשך גידול.
הניתוח עבר בהצלחה ובנט החל להתאושש ואף נפגש עם בני משפחתו. בתחילת מרץ 2022 חלה התדרדרות במצבו הבריאותי עד פטירתו ב-8 במרץ, כחודשיים לאחר ההשתלה.
אחת הסברות שהעלו החוקרים לסיבת המוות היה הימצאותו של וירוס בגופו של בנט שמקורו בלב המושתל. הווירוס הזה, מזן porcine cytomegalovirus, מתקיים רק בבעלי חיים. המדענים ערכו אומנם בדיקות נגד וירוסים בלב המושתל אך להערכתם הוא לא זוהה בגלל היותו רדום. במהלך המעקב אחר מצבו של בנט אותרה עלייה בהימצאותו של הווירוס הזה בגופו של בנט אולם אין ודאות שהוא שגרם למותו.
התקרית האלימה
לאחר שהמידע על הניתוח הגיע לכותרות התפרסם בעיתונות שב-1988 היה בנט מעורב בתקרית אלימה במהלכה דקר בסכין ופצע קשה את אדוארד שומקר שנותר נכה עד מותו ב-2007. בנט ריצה 10 שנות מאסר בכלא. חלק מהתגובות לפרסום טענו שבגלל מעשיו לא היה צריך לתת לבנט קדימות בטיפול.
קסטרוקאודה
קסטרוקאודה (שם מדעי: Castorocauda) הוא בעל חיים סינאפסידי דמוי ברווזן אשר חי בתקופת היורה לפני כ-154 מיליון שנים. החוקרים חלוקים אם יש לשייכו לזוחלים או ליונקים.
גילוי
מאובן קסטרוקאודה התגלה במונגוליה הפנימית, בשכבות דָאוחוּגוֹאוּ (Daohugou Beds), ששאלת תארוכן שנויה במחלוקת בקרב הגאולוגים עקב חוסר אחידותה: יש המתארכים אותן לתור היורה העליון ואחרים לקרטיקון התחתון. במאובנים משכבות דָאוחוּגוֹאוּ התגלה עולם חי עשיר, שכלל דינוזאורים ממינים שונים, כולל הדינוזאור המנוצה הזעיר אפידקסיפטריקס, פטרוזאורים, יונקים קדומים סלמנדרות וחרקים. התגלו שם גם מאובני עצים וצמחים מחטניים, ציקסיים ושרכים. ממצאים אלו מראים כי האזור התאפיין בבית גידול של חופי אגמים והיה מיוער ברובו.
כמו רבים ממאובני דאוחוגואו, מאובן קסטרוקאודה השתמר להפליא ומראה בבירור עור מכוסה בפרווה וזנב שטוח מכוסה קשקשים בדומה לזנב הברווזן או הבונה. זהו המאובן הקדום ביותר שהתגלה בו נראים רישומים של שיער על הגוף.
נראה שלפחות בחלק מן המינים בתור היורה כבר התקיימו תכונות אופייניות ליונקים כמו מערכת הנקה, שיער ומנגנוני שמירה וייצור חום גוף (הומיאותרמיות ואנדותרמיות). מערכות כאלו אינן משאירות סימנים במאובנים, אך ניתן להסיק את קיומן מתוך הגנום של הברווזן שפוענח לאחרונה. באמצעות שיטות שעון מולקולרי חישבו שהאב הקדמון המשותף לברווזן ולשאר היונקים חי לפני 166 מיליון שנה, כלומר בתור היורה. מכיוון שמערכת הנקה, שיער ומנגנוני חום גוף כבר קיימים בברווזן (אם כי חלקן בתצורה יותר פרימיטיביות מאשר ביונקי שליה ויונקי כיס) סביר שהן התקיימו אף באותו אב קדמון. באותו אופן ניתן להסיק שבדומה לברווזן, אותו אב קדמון מתור היורה עדיין התרבה באמצעות הטלת ביצים.
מתיאס קאיט
קריירת מועדונים
קאיט נולד בטאלין שבאסטוניה. בשנת 2006 החל לשחק באקדמית הנוער של לבדיה טאלין, ובשנת 2014 עבר לאקדמית הנוער של פולהאם.
קריירה בינלאומית
ב-6 בינואר 2016 ערך קאיט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אסטוניה, כששיחק במחצית הראשונה בתיקו 1-1 נגד נבחרת שוודיה במשחק ידידות. ב-7 באוקטובר 2016 הבקיע קאיט את שערי הבכורה שלו בנבחרת, צמד שערים בניצחון 4-0 על נבחרת גיברלטר במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
הומור בריטי
הומור בריטי מוגדר לרוב כסגנון הומור הנפוץ ברחבי הממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי. ההומור הבריטי מתבלט במספר מוטיבים, בין השאר: סרקזם וביטול עצמי, שמירה על פנים חתומות גם בעת אמירת הפאנץ', ועוד.
ההומור הבריטי ידוע גם בהתעלמות מטאבו רבים, כולל מיניות, גזענות ומוות. עם זאת, השימוש ברמיזות ובלשון המשתמעת לשתי פנים (Innuendo) נפוץ מאוד.
את ראשיתו של ההומור הבריטי יש הרואים כבר בסיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר מהמאה ה-14. אך ללא ספק את שורשיו של ההומור הבריטי יש לראות בתקופת הרסטורציה של צ'ארלס השני, מלך אנגליה, כאשר הצגות התיאטרון הפכו לחוקיות בשנית. עקב ערכי המוסר הנוקשים שנהגו בממלכה באותה עת, נאלצו שחקני התיאטרון להשתמש בסגנון שניתן לפרשו גם בצורה תמימה.
המגזין פאנץ' שהחל לצאת לאור בשנת 1841 בלונדון, תרם רבות לסגנון ההומור הבריטי, ולהומור בכלל.
תמות בולטות
נושאים בולטים שנמצאים בבסיס ההומור הבריטי החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 ועד ימינו כוללים:
שימוש באיננונדו (רמיזות מזלזלות)
שימוש באיננונדו בהומור הבריטי ניכר במיוחד בספרים כמו ביאוולף וג'פרי צ'וסר, ובשירים עממיים בריטים רבים. לעיתים קרובות עשה ויליאם שייקספיר שימוש באיננונדו בקומדיות שלו.
בעידן הוויקטוריאני תיאטרון הבורלסקה שילב מיניות והומור. בשלהי המאה ה-19, מגזינים כמו "פאנץ'" הפכו פופולריים במיוחד בממלכה המאוחדת, ונעשה בהם שימוש רב באיננונדו באיורים ובמאמרים עצמם.
עד סוף המאה ה-20 השימוש באיננונדו נעשה בצורה פחות ברורה, כאשר דוגמאות בולטות לכך ניתן למצוא בסדרות "מבט הפוך" ו"הפתן השחור".
סאטירה
דוגמאות בולטות לשימוש בסאטירה בהומור הבריטי:
אבסורד וסוריאליזם
דוגמאות בולטות לשימוש באבסורד וסוריאליזם בהומור הבריטי:
הומור הטמון בחיי היומיום
דוגמאות בולטות לשימוש בהומור הטמון בחיי היומיום (שלא בהכרח ניכרים עבור הדמויות עצמן) בהומור הבריטי:
מערכת המעמדות הבריטית
דוגמאות בולטות לתכנים הממוקדמים במערכת המעמדות הבריטית בהומור הבריטי:
נוכלים חביבים
תכנים בריטים רבים ממוקדות בדמויות סוררות אך אהובות, אשר לרוב ממעמד הפועלים המרושש, אשר מנסים 'לרמות את המערכת' על מנת להיטיב עם עצמם. להלן מספר דוגמאות בולטות בהומור הבריטי לתכנים הממוקדים באספקט זה:
מצבים מביכים כתוצאה ממחסור בכישורים חברתיים
דוגמאות בולטות לתכנים בהומור הבריטי הממוקדמים במצבים מביכים כתוצאה ממחסור בכישורים חברתיים:
סטראוטיפים המיוחסים לעמים אחרים
דוגמאות בולטות לתכנים בהומור הבריטי הממוקדמים במצבים מביכים כתוצאה ממחסור בכישורים חברתיים:
בעוד שבעבר בדיחות גזעניות היו חלק מההומור הבריטי, כיום הן נחשבות מקוממות בעיני מרבית הבריטים. משנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר תכנים קומיים עוסקים בגזענות הדבר נעשה לרוב מתוך ביקורת ולא מתוך אהדה. הסדרות "Love Thy Neighbour" ו-"Till Death Us Do Part"  היו שתיהן סדרות שעסקו בסוגיות אלה בתקופה בה הגיע גל הגירה גדול לתחומי הממלכה המאוחדת. בעוד שבסדרה "המלון של פולטי" בעל המלון הבריטי התייחס באופן מבזה למלצר הספרדי מנואל, המטרה לכך הייתה להדגיש עד כמה הוא חסר סובלנות כלפי אנשים אשר שונים ממנו וחלילה לא ליצור אהדה לאנשים שבוחרים להתנהג באופן זה.
פרודיות על סטריאוטיפים בריטיים
דוגמאות בולטות לתכנים בהומור הבריטי הממוקדמים בפרודיות על סטריאוטיפים בריטים:
חיבה לאקסצנטריות
דוגמאות בולטות לתכנים בהומור הבריטי הממוקדמים בחיבה לאקסצנטריות:
נחל רשפון
נחל רשפון הוא נחל אכזב והיובל הדרומי של נחל פולג.
הנחל זורם באבוס (שקע) שבין רכסי הכורכר השני והשלישי בחוף השרון ואגן ההיקוות שלו כולל את מושב רשפון, חלקו המזרחי של כפר שמריהו, השכונות הצפוניות של הרצליה, השכונות המערביות של רעננה, מערב בני ציון וחרוצים ומזרח קיבוץ יקום.
אף על פי שעבר הסדרה משמר הנחל מגוון בתי גידול לחים וערכיותו לשימור גבוה.
מקור השם
העיר הקדומה ארשף (ארסוף/אפולוניה) שכנה בחוף הים ממערב לנחל, העיר נקראה על שמו של אל הכנעני רשף, בעקבות העיר נקרא המושב השכן לחורבותיה רשפון ובעקבותיו גם הנחל.
מהלך הנחל
תחילתו של הנחל באבוס שבין גבעת הכורכר שעליה יושב כפר שמריהו לבין נחלת עדה בהרצליה וכפר בתיה ברעננה, הנחל זורם צפונה באבוס, כיום לאורכה של מסילת הרכבת, אוסף בדרכו יובלים מקריית שרת ברעננה, בני ציון, שפיים וחרוצים ומתמזג עם נחל פולג מצפון מזרח לקיבוץ יקום באזור אגמון פולג.
חי וצומח
בעבר היה הנחל יוצר בחורף ובאביב רצף שטחים מוצפים לאורך אפיקו אשר היו מקיימים מגוון בתי גידול לחים ואילו על גבעות הכורכר והחמרה היה צומח יער אלוני השרון.
יער אלוני השרון נכרת והנחל עבר הסדרה אך למרות זאת הוא מקיים בית גידול לח הכולל צומח גדות, סבך קנה, עבקנה, אחו לח, שדה באחו לח ושלוליות חורף, בין הצמחים הנדירים הצומחים בו נמצאים אגמון החוף ודמסון כוכבני ועופות מים הנמשכים אליו ומוצאים בחישת הקנים מסתור.
בצפונו של מושב רשפון נמצאת בריכת חורף מלאכותית המטופחת על ידי תושבי הישוב.
ממזרח לנחל קיימות שמורות בני ציון וחרוצים המשמרות את נוף גבעות החמרה וממזרח לקיבוץ יקום קיימים ריכוזים של אירוס הארגמן.
צפונית לשפכו של נחל רשפון לנחל פולג נבנה אגמון פולג המשחזר במקצת את אופייה של ברכת רמדן שיובשה.
היסטוריה
שפע המים והמזון משכו את בני האדם לאגן נחל פולג (שנחל רשפון הוא חלקו הדרומי) לפחות מאז התקופה המוסטרית לפני כ 40,000 שנה.
הביצות המשיכו להגביל את ההתיישבות באזור, על פי סקר אגן הפולג היישובים באגן (ח' ג'יוס וח' אום אל-עוליקה), היו מעל קו גובה 25 שהיווה ככל הנראה את המפלס המרבי של מי הביצות והיישובים נוסדו בשוליו.
מפעל הייבוש הגדול של מרזבת הפולג מתוארך כנראה למאה הששית (בתקופה הביזנטית 324-640) החפיר הכנעני הועמק ונפרץ ברכס הכורכר מעבר "שחתך" את העיקול שהקיף את הרכס מדרום. בעקבות מפעל זה נוסדו היישובים הביזנטיים באזור תל יצחק, חרוצים ובני ציון ויישובים אחרים התרחבו אחרי שגדל סביבם היצע קרקע חקלאית משובחת.
החקלאות באותה תקופה כללה כנראה כרמים ומטעי זיתים, כפי שעולה ממצאי המתקנים החקלאיים שנמצאו בחפירות. הגתות שנמצאו באותה תקופה כוללות גתות קטנות, פרטיות, בצד גתות גדולות יותר, לעיתים עם בסיס לבורג במרכזן. בתקופה זו נחפרו גם בארות בשולי השטחים הביצתיים.
העיבוד כלל את גבעות החמרה, שבתוספת זיבול הפכה לאדמה ניתנת לעיבוד ואת שקעי הנזאז, שבהם, אך הקרקע העשירה יותר הייתה האדמות חומות ושחורות שבעמק.
היישוב הצפוף שחייב גם את תחזוקת מפעלי הניקוז ירד יחד עם כלל היישוב בארץ ישראל החל מהמאה השמינית לספירה, הביצות ויער אלוני התבור על הגבעות התפשטו שוב ובסוף המאה התשע עשרה לא היה ישוב קבוע באגן נחל רשפון.
יער אלוני התבור (יער השרון) נפגע מאוד במחצית השנייה של המאה התשע עשרה אך שרידיו המשיכו להתקיים כמעט עד סופה.
לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה שימש הנחל כקו מגע בין כוחות הבריטים לעות'מאניים ולגרמנים.
הריק היישובי סייע בידי המתיישבים היהודיים שחזרו לארץ החל מסוף המאה התשע עשרה, גבעות החמרה התגלו כטובות לגידול הדרים ובדרומו של העמק נוסד פרדס גן רש"ל ולאחריו מושב רשפון, מושב בני ציון וקיבוץ יקום. לאחר קום המדינה נוספו שכונות גן רשל, נחלת עדה ומושב חרוצים.
בדרום העמק הפכו השכונות שנוסדו על אדמת הפרדסים לשעבר לשטח עירוני כמעט רצוף והנחל הפך למעשה לתעלת ניקוז במרכזם של נתיבי איילון (כביש 20) בעוד שצפונו שהיה ביצתי הרבה יותר עדיין שומר על אופיו הפתוח אם כי במרכז אגן הניקוז עוברת מסילת הרכבת.
חשיבות אקולוגית
למרות שערוץ הנחל עבר הסדרה וכיום עוברת לאורכו מסילת הרכבת הוא עדיין משמר לאורכו מגוון בתי גידול לחים, בית גידול שהולך ונעלם במישור החוף.
במפגש נחל רשפון עם נחל פולג הוקם אגמון פולג המשחזר מעט מנוף ביצת רמדן שהייתה בו.
גם נוף גבעות החמרה והכורכר ובעלי החיים והצמחים הייחודיים לו הולך ונעלם ושמורת הטבע בני ציון-חרוצים משמרת מעט ממנו.
מסלולי טיול
דרך עפר עוברת לכל אורכו של הנחל.
מסלול טיול מסודר קיים באגמון פולג.
ז'אן-בטיסט פיגאל
קורות חייו
למרות שלא הצליח לזכות בפרס רומא, לאחר מאמצים רבים התקבל ללימודים באקדמיה המלכותית לאומנות והפך לפסל פופולרי. פסליו המוקדמים לא זכו להתקבל בצורה רחבה, אולם הוא פרץ לתודעה עם פסלו העירום של וולטר משנת 1776 (במקור עבור המכון של צרפת, נרכש על ידי הלובר ב-1962), ופסליו הוצגו במקומות רבים. בין השאר ניתן למנות את עבודתו בארמון סנסוסי שבפוטסדאם. ניתן לשייכו לתקופת המעבר בין הבארוק והניאו קלאסיציזם. העבודה המוקדמת ביותר שלו הידועה כיום היא מ-1744 (ה-"Mercure rattachant ses talonnières") והאחרונה מ-1784 (ה-"Fillette à l'oiseau et à la pomme", שניהם בלובר).
שמו מוכר בזכות כיכר בפריז הנושאת את שמו - כיכר פיגאל והרובע שסביבה, שם שכן בית המלאכה שלו. הרובע ידוע כאזור מועד לזנות ואנשי בוהמה.
קים מין-סוק
קים מין-סוק (בקוריאנית: 김민석; ) הוא שחקן דרום קוריאני. הוא השתתף בשנת 2011 כמתמודד בתוכנית הטלוויזיה לכישרונות "Superstar K3" אך לא הגיע לשלבים הגבוהים יותר בתחרות. הוא עשה את הופעת הבכורה שלו כשחקן בסדרת הטלוויזיה "Shut Up Flower Boy Band". בסדרה הוא שיחק לצד שחקנים צעירים בתחילת דרכם וביניהם אל מהלהקה Infinite.
מקיף גילה
בית הספר השש שנתי המקיף בגילה (נקרא גם עירוני י"ז) הוא בית ספר תיכון בשכונת גילה, ירושלים.
בית הספר שוכן במרכז הקהילתי השכונתי, בצמוד למתנ"ס השכונתי ולספרייה.
בית הספר הוא בית הספר התיכון היחיד בגילה ומשמש את בני הנוער של שכונת גילה וחלק מהשכונות הקרובות לגילה בין הכיתות ז'-י"ד.
שטח בית הספר כולל שלושה מבנים: חטיבת הביניים (כיתות ז'-ט'), התיכון (כיתות י'-י"ב, וכן י"ג-י"ד) ואשכול הפיס, בו נלמדים המקצועות המדעיים מאחר שהוא כולל כיתות מעבדה.
בית הספר מציע מגמת מחול על-אזורית דרכה ניתן לגשת למבחן בגרות במחול.
מגדל פונטה
מגדל פונטה או פונטה סיטי הוא גורד שחקים ביוהנסבורג בגובה 173 מטרים (54 קומות), והוא מגדל המגורים הגבוה ביותר באפריקה. המגדל נבנה בשנת 1975, וצורתו גלילית כשמרכז המגדל פתוח, מה שמאפשר כניסת אור נוסף לדירות שבמגדל. בראש המגדל מוצב לוח פרסומת, הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי.
המגדל הפך בסוף שנות השמונים למוקד פשיעה, ולסמל לשיעור הפשיעה הגבוה בעיר. אולם בתחילת שנת 2001, הבניין עבר להנהלה חדשה ושינויים נעשו על מנת להגביר את בטיחות דיירי המגדל.
ואז את תראי
ואז את תראי הוא סינגל שהוקלט על ידי צמד הפזמונאים והמפיקים המוזיקליים הישראלים דולי ופן ביחד עם הזמרים דיקלה ועידן רפאל חביב, בשיתוף הנגן מארק אליהו. השיר יצא לאור ב-19 במאי 2020, על ידי חברת התקליטים NMC, כסינגל מתוך אלבום הבכורה של הצמד, "חלק א'".
מגדל פונטה
במהלך שנת 2007, נעשו תכנונים לשיפוץ מקיף של המגדל ולהגדלת מספר הדירות, אולם הפרויקט כשל.
מסכת הזהב (רוסיה)
מסכת הזהב הוא פסטיבל תיאטרון רוסי ופרס התיאטרון הלאומי שהוקם בשנת 1994 ביוזמת התאחדות פעילי התיאטרון של רוסיה (Союзом театральных деятелей России). הפרס ניתן להפקות בכל הז'אנרים של אמנות התיאטרון: דרמה, אופרה, בלט, אופרטה, מחזמר, ותיאטרון בובות. הוא מציג את ההופעות המשמעותיות ביותר מכל רחבי רוסיה במוסקבה באביב של כל שנה.
ואז את תראי
עם יציאתו, הגיע השיר אל המקום השמיני במצעד השבועי של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי דולב רם ופן חזות. השיר הוא מעין בלדת פופ, שלדברי רם וחזות, נכתב כ"תפילה לאופטימיות ואושר אינסופי". בשיר מנגן מארק אליהו בכלי הקשת הפרסי קמנצ'ה.
מגדל פונטה
סצנת הסיום של הסרט "מחוז 9" צולמה במגדל. על המגדל נעשה סרט תיעודי.
מסכת הזהב (רוסיה)
נשיא הפרס הוא איגור קוסטולבסקי (שהחליף את גאורגי טרטורקין המנוח בשנת 2017). הפרס מוענק בחסות משרד התרבות של רוסיה.
ואז את תראי
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם עבור השיר, בוים על ידי דורון סרי והועלה לערוץ היוטיוב של דולי ופן ב-19 במאי 2020, בסמוך לצאת הסינגל עצמו. בקליפ ניתן לראות את מבצעי השיר בחליפות שחורות על נוף מדברי שרים את מילות השיר, בעוד משתתפות הקליפ הנוספות, סבתא ונכדתה, לבושות בחליפות לבנות, תוך שהן רוקדות לצלילי השיר.
תוך פחות משבוע, צבר הקליפ למעלה מ-300 אלף צפיות. נכון לפברואר 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-17.5 מיליון.
ביקורות
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ציון של שלושה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה, תוך ששיבח את הופעת סולו הקמנצ'ה של מארק אליהו בשיר, וטען כי נוכחתו של אליהו בשיר אף יותר משמעותית נוכחות מבצעיו. כמו כן, ביקר חרסונסקי את מילות השיר ואמר כי "מגמת הרגשנות נשענת על טקסט סתמי". דודי פטימר סקר את השיר אף הוא, תוך שתיאר את השיר כ"שילוב קולות נהדר" ואמר כי "הבלדה המעצימה ומלאת האופטימיות שזוכה לביצוע נוגה והרמוני מאוד בין דיקלה לחביב שמביאים משהו חדש ומרענן מהרפרטואר האישי שלהם וזה טוב עבורם".
במאקו נכתב על השיר כי "מדובר בהפתעה של ממש ובחיבור מפתיע ומרגש". בפרוגי תואר השיר כ"שיתוף פעולה ענק" ונכתב כי "הקול הרך והנוגע שלו [עידן חביב] בשילוב עם הקול החודר לנשמה של דיקלה יוצרים שיר שאי אפשר להישאר אדישים אליו".
חאתם טרבלסי
האתם טרבלסי (בערבית: حاتم الطرابلسي; נולד ב-25 בינואר 1977) הוא כדורגלן עבר תוניסאי ששיחק בעמדת המגן הימני.
טרבלסי שיחק, בין היתר, באייאקס אמסטרדם עמה זכה בשתי אליפויות ושני גביעים, וכן שיחק עונה אחת בפרמייר ליג במדי מנצ'סטר סיטי. הוא ערך 61 הופעות במדי נבחרת תוניסיה, וייצג אותה בשלושה טורנירי מונדיאל.