cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאטיי קאראג'אלה
סגנון ספרותי
כשדן במקוריותו של מאטיי קאראג'אלה, ראה בו קלינסקו "מקדם (אולי הראשון) של הבלקניות הספרותית, אותה תערובת שמנונית של ביטויים מגונים, דחפים תאוותנים, מודעות לגנאלוגיה הרפתקנית ומטושטשת, הכל מטוהר ונצפה מלמעלה על ידי אינטליגנציה עילאית". ביחס לספרות הרומנית, הוא האמין שגילה תכונה משותפת של סופרים "בלקניים" שמקורם בעיקר בוולאכיה, תוך שהוא מצטט את מאטיי קאראג'אלה בקבוצה שכללה גם את קאראג'אלה האב, מחבר הפתגמים והמוציא לאור של תחילת המאה ה-19 אנטון פאן, המשוררים המודרניים. טודור ארגזי, יון בארבו, ואורמוז. הוא המשיך והגדיר קבוצה זו כ"הרגישים הגדולים המעוותים את פניהם, מוקיונים עם יותר מדי אינטליגנציה פלסטית". במקביל, ראה לובינסקו את קאראג'אלה כאחד בקבוצה של כותבי פרוזה מודרניסטיים שביקשו לעצב מחדש את הסוגה באמצעות שימוש ב, ולכן היו מיושנים באופן פרדוקסלי בסטנדרטים של המאה ה-20. האופי המושהה של תרומתו של קאראג'אלה הוזכר גם על ידי היסטוריון הספרות אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו, שזיהה את שורשיו באר נובו ובאמצעותו את הנושאים של האמנות הביזנטית.
בין התכונות האחרות שהבדיל את קאראג'אלה מחבריו הסופרים הרומנים היה אוצר המילים היצירתי ביותר שלו, שנשען בחלקו על ומילים המופיעות לעיתים רחוקות ב המודרני (כולל כאלה שהושאלו מטורקית ויוונית, או אפילו מרומאני). במקרים מסוימים, הוא השתמש ב - לדוגמה, הוא נהג באופן עקבי לשנות את האיות של המילה ל"קסם", farmec, כ-fermec. טודור ויאנו ציין שההרגל הזה דומה לניסויים המופיעים בשירתו הקריפטית של יון בארבו, וייחס את שני המקרים ל"כוונה להדגיש את ההבחנה בין המילים הכתובות והמילים המדוברות", בעוד שיון ויאנו הגדיר את קאראג'אלה כ"אומן מדויק. של השפה, בקיא יוצא דופן בשפה הרומנית, שמתוך סנוביות הוא מייחד אותה לקוראים הפלבאיים". הרומן ("המלכים של החצר הישנה") כולל מגוון גדול של מילים הקיימות בסלנג של תחילת המאה ה-20 ו, כמו גם עיבוד של ההרגל הנפוץ אז לשאול משפטים שלמים מצרפתית כדי להתבטא (תכונה שהייתה קיימת במיוחד באוצר המילים ביומיום של מאטיי קאראג'אלה עצמו). הטון של הרומן, לעיתים קרובות חסר יראת כבוד, והגיחה של הספר אל היומיומי נראו בעיני אחדים כהעלאת מס לסגנון הבלתי פורמלי שטיפח בוגדן-פיטשטי.
מרבית ספרי הפרוזה של קאראג'אלה קשורים זה בזה באמצעות רמיזות לעצמו, ומדי פעם, הנרטיבים מתייחסים בדיסקרטיות זה לזה. אף על פי שהטקסטים שלו מאופיינים בדייקנות בהגדרת הרגע והמיקום לעלילה, הקווים הכלליים של הנרטיבים נתונים לרוב לקיטוע מחושב, טכניקה חדשנית המעידה, כותב ורטיק, על היכרותו של המחבר עם חזונו של. ורטיק גם מציין שהקומדיה האנושית של בלזק, במיוחד מחזור השלושה-עשר שלו - שהיה אחד הספרים האהובים על קאראג'אלה ביותר - השפיעו על המבנה הכללי של סיפוריו.
רומנים
Craii de Curtea-Veche הוא, סאטירה על החברה הרומנית בעשורים המוקדמים של המאה ה-20 (הוא כנראה מתאר אירועים משנת 1910 לערך). קבוצה של שלושה אנשים, כולם מפונמים, דמויות אפיקוריות ודקדנטיות, המאפשרות את ההפרעה של גורה פירגו (Gore Pirgu), אדם השואף לקדם את עצמו בלבד ממעמד נמוך וחסר תרבות, שדמותו באה לגלם את המעמד הפוליטי החדש של רומניה הגדולה. החוקר קונסטנטין אמריוצאי (Constantin Amăriuței) משער כי קיים קשר מהותי בין פירגו ל, פקיד פטפטן המתואר במספר מאת יון לוקה קאראג'אלה, וזכור בעיקר כסטריאוטיפ של תושב בוקרשט; לפי אמריוצאי, פירגו הוא "המיטיקה הנצחי והאמיתי של העולם הרומני". לפי מאטיי קלינסקו הסיפור מעוצב אינטרטקסטואלי עם שתיים מיצירות הפרוזה של יון לוקה: אחת מהן, שכותרתה Inspecțiune... ("בדיקה..."), היא חלק ממחזור מיטיקה, ואילו השנייה, Grand Hotel " Victoria română", היא אחד התיאורים המוקדמים ביותר של חרדה בספרות הרומנית. עבור מאטיי קלינסקו, פירגו והגיבורים האחרים ברומן מוצבים כאלגוריות למערכת של תכונות רומניות במהותן, שלטענתו עדיין ניתן היה להבחין בתחילת המאה ה-21.
בהתייחסות ישירה ל-Craii…, כתב ג'ורג'ה קלינסקו: "המציאות משנה צורה, היא הופכת לפנטסטית ומעין אי נוחות דמוית אדגר פו משלהבת [את הדמויות הראשיות], את הלא יוצלחים האלה של הבירה הרומנית הישנה". זה, טען, אימת את מיקומו של הרומן של קאראג'אלה בין כתבים סוריאליסטיים, ולצד יצירותיהם של סופרים אקלקטיים כמו בארבו ו. היסטוריון הספרות מציין כי בארבו האמין כי הוא חושב שהפרוזה של קאראג'אלה שווה בערכה לשירתו של המשורר הלאומי של רומניה מיכאי אמינסקו, וטוען כי פרספקטיבה זו הייתה מוגזמת.
כשכתב בשנת 2007, ציין צ'רנאט גם דמיון בין אוסף הנובלות של יון וינה משנת 1930, Paradisul suspinelor ("גן העדן של האנחות"), ו-Craii… של קאראג'אלה והגדיר את שני הספרים כ"פואטיים, מנייריסטיים ופנטסטיים", והדגיש כי שניהם מציגים דמויות דקדנטיות. בהתבסס על התצפיות של עמיתו המבוגר סימיון מיוק (Simion Mioc) העיר צ'רנאט כי וינה, מאטיי קאראג'אלה, ו, כולם בני אותו דור "פוסט-סימבוליסטי", קבלו בסופו של דבר את השראתם מאלכסנדרו מצ'דונסקי ויצירתו הסימבוליסטית Thalassa, Le Calvaire de feu. הוא גם שיער שהנושאים והסגנון של מצ'דונסקי השפיעו, באופן פחות ישיר, גם על יצירות פרוזה דומות של ארגזי ואורמוז.
מספר מבקרים וחוקרים ציינו כי ב-Craii..., קאראג'אלה השתמש בדמויות ובדיאלוגים כדי להמחיש את השקפת עולמו שלו ונקודות התייחסות היסטוריות. בין ההתייחסויות התרבותיות העשירות הקיימות ברומן, זיהה שרבן צ'וקולסקו תיאורים ישירים או נסתרים שונים של בני דורו של קאראג'אלה, שכמה מהם מצביעים על משפחתו שלו. לפיכך, טען צ'וקולסקו, הדמות זינקה ממונואיה (Zinca Mamonoaia) היא בפועל קטינקה מומולואיה (Catinca Momuloaia), דודתו החורגת של הסופר, בעוד קטע שלם שופך אור שלילי על יון לוקה (ה"סופר המוביל של האומה" האלמוני, שזָנָה את מקצועו). בהתייחסו לאזכור הקצר של אחד ממקורביו של פירגו, "התאוסופית פאפורה ג'ילבה" (Papura Jilava), הגיע המבקר למסקנה שככל הנראה הוא מתייחס לסופרת.
צ'וקולסקו מזהה מספר דמויות נוספות, כולל פירגו ושתי דמויות משניות, העיתונאי אורי (Uhry) והדיפלומט ההומוסקסואלי פופונל, היו בני לוויה של קאראג'אלה: השניים התבססו, בהתאמה, על אורינובסקי (Uhrinowsky) ובן "משפחה אולטנאית ותיקה". יון ויאנו, שמאמין שהמספר ללא שם הוא השלכה של האגו של קאראג'אלה, מדגיש את הקשרים בין הדמויות השונות ואנשים אחרים מהחיים האמיתיים, כולל יון לוקה, בוגדן-פיטשטי ו. בארבו צ'וקולסקו האמין בנוסף שזיהה תכונות אחרות המשותפות למספר ולכותב, כמו גם התייחסות סמויה למריקה סיון, בעוד שהחוקר ראדו צ'רנאטסקו (Radu Cernătescu) מציע רמיזות נוספות לאצילים אקסצנטריים מהחיים האמיתיים, מ ועד. פרפסיציוס ציין כי באחת מההתפרצויות שלו, הדמות פשדיה (Pașadia) מבקרת את הסגנון הברנקובאני שפותח ב של המאה ה-17 (שאותו הוא מעמת מול "הפריחה הסוערת של הבארוק"), רק כדי שהמספר ידבר נגדו; תוך כדי כך, הקורא מקבל מידע על טעמו של קאראג'אלה עצמו.
יצירות פרוזה אחרות
Remember היא נובלה מסוגת הפנטזיה המתרחשת בברלין, המתארת אירועים דרמטיים בחייו של הגנדרן אוברי דה ויר (Aubrey de Vere). פרפציסיוס טען כי הגיבור הראשי "נלקח, ככל הנראה, מסיפור קצר מאת אוסקר ויילד", בעוד שאחרים ציינו התייחסות ישירה למשורר בן המאה ה-19, התייחסות עקיפה לשיר של אדגר אלן פו (המילים: " וגיא דה ויר, אין לך דמעה?- בכה עכשיו או לעולם לא!"), או אנגרמה חלקית של השם Barbey d'Aurevilly. האירועים המסתוריים העומדים במרכז הסיפור פורשו על ידי כמה מבקרים כרמז להומוסקסואליות של דה ויר. הסיפור מתרחש כנראה ב-1907, הוא עומד בניגוד לכתביו האחרים, הקודרים יותר, של קאראג'אלה - אחת מתכונותיו העיקריות היא הנוסטלגיה של הסופר כלפי הבירה הגרמנית, המעניקה לסיפור איכות של אווירה. תיאורו של חזיונות הזויים כנראה חייב השראה לז'ראר דה נרוואל, בעוד שלפי ההיסטוריון, הדמות הראשית מזכירה את Des Esseintes של ז'וריס-קרל הויסמנס (ברומן À rebours). לובינסקו משבח את הסיפור בשל "חומרת הטון שלו, [...] הקצב של סגנונו המפואר, התרבותי והאצילי". ג'ורג'ה קלינסקו, שהתייחס לנרטיב כ"פסטיש", ולברלין כפי שהוצגה בסיפורו של קאראג'אלה כ"ברלין-סדום", הגיע למסקנה שהטקסט אפשר לקוראים ליצור את "התחושה הישירה" של בוקרשט כ"סדום בלקנית" שניתן להבחין בה מהנוף הגרמני.
הסיפור הבלשי Sub pecetea tainei של קאראג'אלה היה נושא למחלוקות בקהילה הספרותית. מחלוקת אחת מתייחסת לטבעו: יש הרואים בו נובלה עצמאית, בעוד שאחרים, כולל אלכסנדרו ג'ורג'ה (Alexandru George), רואים בו רומן לא גמור. בהקשר זה קיימת הטענה שאינה מקובלת על אחרים של אוביד ס. קרוחמלניצ'אנו, כי קאראג'אלה בונה המשכון של ה-Craii שלו. נקודת המחלוקת האחרת כרוכה בערכו האמנותי. מבקר הספרות והמסאי ראה בסיפור הוכחה לכך ש"התושייה הנרטיבית" נגמרה למאטיי קאראג'אלה שיצר את "הכתיבה המנותקת ביותר מהאובססיות של עבודתו", בעוד ששרבן צ'וקולסקו מתחרט על המהלך של קאראג'אלה לנטוש את העבודה על Soborul. țațelor ("מועצת הנשים"), שצ'וקולסקו העריך כמיזם מבטיח יותר, במטרה "להשתיל מעין רומן בלשי רומני".
כתוב כסיפור מסגרת, Sub pecetea tainei מורכב מזיכרונותיו של טודור "ראקה" רוסה (Teodor "Rache" Ruse), קצין בדימוס. מנוקד בהשמטות מרצון, שעבורן יש שימוש בשורות של שלוש נקודות, הטקסט בנוי על דיווחים של שלושה מקרים לא פתורים: זה של נעדר, הפקיד גוגו ניקולאו (Gogu Nicolau), שאולי נרצח על ידי אשתו או שלא; זה של שר אפילפטי שרוסה אמור לשמור עליו ואשר לאחר שנעלם וחזר מגיש את התפטרותו ומת, ומותיר את הציבור הרחב בלא הבנה באשר לגורלו; לבסוף, זו של זוג וינאים של נוכלים ורוצחים משוערים (שאחד מהם עשוי להיות אישה ) שהגעתם לבוקרשט מהווה איום על חייה של המארחת שלהם, לנה צפטוריאנו (Lena Ceptureanu). תיאוריו של רוסה, שנראה שהתייחסויות בלתי ישירות בטקסט מציבות ב-1930, מהווים חלק משיחותיו עם המספר ללא שם, המתרחשות במסעדת Caru' cu Bere ובביתו של המספר בבוקרשט; זה, מציין מנולסקו, מהדהד סצנות מ-Craii. מרכיב שחוזר על עצמו בעלילה הוא התפקיד שממלאות נשים חשאיות, שעלולות להיות אחראיות במישרין או בעקיפין למותם של דמויות גבריות. מאז ניסו פרשנים לשדך בין כמה מהגיבורים לאנשים אמיתיים בחייו של קאראג'אלה. תאוריות כאלה מזהות את ראקה רוסה עצמו עם קנטוניארי (Cantuniari), שוטר שקאראג'אלה התיידד איתו, את השר עם, חבר בכיר ב, והדמות הנשית ארתי (Arethy) עם מילר ורגי.
לפי מנולסקו קיבל מאטיי קאראג'אלה השראה ישירה מיצירות זרות של ספרות בלשית כאשר הכין את המסגרת של סיפורו, אך גם לעג למוסכמות שלהן בכך שרוסה הסתמך על ספרות ואפילו על עבור טכניקות פתרון הפשע שלו. ורטיק יצר הקבלה בין סגנונו של קאראג'אלה לזה של שני מחברים נוכרים של ספרות פשע מהמאה ה-20 – דשיל האמט וג'ורג'ו באסאני. הכוונה הכללית, מציין מנולסקו, אינה בתיאור ריאליסטי של נהלים משטרתיים, אלא בהצגת "התעלומה האנושית". לפיכך, טוען יון ורטיק, ייתכן שגוגו ניקולאו הוא הניסיון של קאראג'אלה להסתכל על עצמו מבחוץ, והיעלמותו עשויה להיות רמז לכך שהכותב תכנן לנתק קשרים עם הסביבה התרבותית. כותרת העבודה והמשמעות הגנרית שלה מצויים בהצהרה הסופית של רוסה: "יש דברים כאלה שנועדו להישאר תמיד - מאז לנצח - תחת חותמת הסודיות".
שירה
גם השירים הסימבוליסטים של קאראג'אלה, כולל סדרת סונטות, מציגים את התעניינותו העמוקה בהיסטוריה. הקובץ Pajere, שאיחד מחדש את כל השירים שפרסם קאראג'אלה ב וב- ("הלהבה"), הוגדר על ידי לובינסקו כסדרה של "תמונות בעלות גוון ארכאי של קיומנו העתיק", ועל ידי יון ויאנו כ"היסטוריה של ולאכיה", בעוד ג'ורג'ה קלינסקו מעיר על דמותם "המשכילה". אותו מבקר ציין גם שהשירים ב-Pajere, ששאבו השראה מרקעים ביזנטיים, היו גרסאות מוצלחות יותר לסוגה שטופחה לראשונה על ידי דומיטרו קונסטנטינסקו-טלאורמאנו (Dumitru Constantinescu-Teleormăneanu). לפי פרפסיציוס, לקאראג'אלה הייתה "השקפה מסוימת [...], לפיה אין לחפש את העבר [...] בספרים, אלא בנוף שמסביב". הוא המחיש רעיון זה עם בית מתוך קליאו (Clio) של קאראג'אלה. קלינסקו ציין שלתוך כמה משיריו, הכניס מאטיי קאראג'אלה את חיפושיו אחר תורשה אריסטוקרטית. הוא ראה את זה נוכח בשיר Lauda cuceritorului ("בשבחו של הכובש").
ביצירות שונות, השפה הפואטית מאופיינת בפסימיזם, ולפי בארבו צ'וקולסקו ויון ויאנו הושפעה מהמשורר הלאומי של רומניה מיכאי אמינסקו. אחת מהן, Singurătatea ("הבדידות"), מבטאת במיוחד, באמצעות קולו של גיבורה הדמוני, מיזנתרופיה וגישה נקמנית, שלדעת ויאנו עומדת כאחד המסרים האישיים ביותר של קאראג'אלה על האכזבה מהעולם.
העשורים הראשונים
לעבודתו של קאראג'אלה הייתה השפעה מסוימת מההתחלה. יון בארבו טבע את המונחים mateist ו-matein, בהתייחסו, בהתאמה, לתומכים של ודברים הקשורים לספרות של קאראג'אלה. לבארבו מיוחסת גם הקמת וניהול של חוג המאטייסטים הראשון. ב-1947 כתב יון בארבו את השיר Protocol al unui Club ("הפרוטוקול של מועדון"), שנועד כמחווה לזכר חברו. המשורר המסורתי המשיך את סוגת הדיוקנאות הביזנטיים כפי שטופח על ידו ועל ידי קונסטנטינסקו-טלאורמאנו, ויצר יצירה שכותרתה קומורניק (Comornic, בערך, "מרתף" או "שומר מרתף"). בערך באותה תקופה, הסופר הידוע בשם העט סרמנול קלופשטוק (Sărmanul Klopștock, "קלופשטוק המסכן") קיבל השראה מסגנון הרומנים שלו.
מאטייזם תחת הקומוניזם
עם הליברליזציה היחסית במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, שבאה בעקבות עלייתו לשלטון של ניקולאה צ'אושסקו כמנהיג קומוניסטי, התקבלה עבודתו של קאראג'אלה טוב יותר. באותו שלב, הלאומיות ו הפכו לסטנדרטים של שיח רשמי, ואינטלקטואלים כמו הורשו לפרש מחדש את  על בסיס עקרונות לאומניים: התאוריה השנויה במחלוקת של פאפו, המכונה "פרוטוכרוניזם", טענה שהרומנים כקבוצה היו במקורה של כל תנועה חדשנית בתרבות העולמית. פאפו האמין אפוא שקאראג'אלה, שאותו תיאר כעולה על פלובר, חזה את טכניקות הכתיבה של למפדוזה. ללא תלות בגישה זו, התגלה מאטיי קאראג'אלה מחדש על ידי דורות חדשים של סופרים. בשנת 1966 פרסמה את "În deal, pe Militari" ("על הגבעה, ב") שכתב ראדו אלבאלה (Radu Albala), שהיה המשכון ופרק אחרון של הרומן הבלשי Sub pecetea tainei. אלבאלה הושפע באופן משמעותי מקאראג'אלה לאורך כל עבודתו, וכך גם אלכסנדרו ג'ורג'ה בן זמנו בסדרת כתביו הבדיוניים. מחברים נוספים כאלה הם פאנוש נאגו (Fănuș Neagu), אשר קיבל השראה מ-Craii לכתוב את ספרו "המשוגעים הנאים של הערים הגדולות" משנת 1976, ווירג'יליו סטואנסקו (Virgiliu Stoenescu), ששירתו, לפי בארבו צ'וקולסקו, הושפעה מ"הקסם של תמורת מילים" בשיריו של קאראג'אלה. שמו של קאראג'אלה צוטט גם על ידי הסופר ג'או בוגזה, שבצעירותו היה דמות מרכזית בתנועת האוונגרד ברומניה. באחד ממאמרי הפרוזה המאוחרים שלו, שכותרתו Ogarii, ("הבורזוי"), בוגזה, ששיבח את גזע הכלבים על החן המולד שלו, כתב: "אני לא יודע אם מאטיי קאראג'אלה, שחשב את עצמו כל כך יוצא דופן, היה אי פעם בעל בורזוי. אבל, אם כן, אני בטוח שהוא הביט בהם במלנכוליה ובקנאה חשאית".
במהלך השלבים האחרונים של שלטונו של צ'אושסקו, כאשר הליברליזציה נבלמה, התגלו מחדש כתבי matein ונתבעו מחדש על ידי קבוצת המחברים Optzeciști ("שנות ה-80"), בעצמם ידועים בניסיון להתחמק מהנחיות תרבותיות על ידי אימוץ ספרות פנטזיה ואוונגרד. , נציג מוביל של ה-Optzeciști וחסיד ה, התייחס לקאראג'אלה כאחד ממבשריו בין מלחמות העולם, בעוד ששטפן אגופיאן (Ștefan Agopian) הודה שהוא נהה אחרי תחומי העניין של מאטיי ברומן שלו משנת 1981 "Tache de catifea" ("טאקה הקטיפה"). לדברי מבקר הספרות דומיטרו אונגוראנו (Dumitru Ungureanu) חלחל מודל המאטיין בעיקר באמצעות ראדו אלבאלה לתוך עבודתם של Optzeciști שונים. סופר פוסט-מודרניסטי אחר, יליד, , כיבד את הפרוזה בסגנון מאטיין על ידי ביסוס דמות של הרומן שלו Tratament fabulatoriu מ-1986 על קאראג'אלה ושוב הרבה מאוחר יותר, על ידי אימוץ אותו הנוהג ברומן האחרון שלו Zodia Scafandrului ("סימן של צוללן הים"). הדמות הפוסטמודרניסטית המבודדת ואידאולוג המפלגה הקומוניסטית לשעבר,, גם הוא השתמשה באלמנטים של Craii כהשראה לרומנים שלו משנות ה-80 של המאה ה-20. במקביל, כהד של מאטייזם, יותר מבקרי ספרות התעניינו בנושאים הקשורים לעבודתו של קאראג'אלה. מונוגרפיות מקיפות שונות פורסמו לאחר 1980, כולל כרך שנערך על ידי המוזיאון לספרות רומנית ושתי יצירות משפיעות שנכתבו על ידי, בהתאמה, אלכסנדרו ג'ורג' והפילוסוף ואסילה לובינסקו. האחרון, עם טענתו לחשוף רבדים אזוטריים בטקסטים של מאטיין, נותר שנוי במחלוקת.
התאוששות ודיונים לאחר 1989
היחס לקאראג'אלה השתנה לחלוטין לטובה בחוגי התרבות לאחר המהפכה הרומנית של 1989. Craii de Curtea-Veche נבחר ל"רומן הרומני הטוב ביותר של המאה העשרים" בסקר בתחילת 2001 שנערך בקרב 102 מבקרי ספרות רומניים על ידי המגזין הספרותי, בעוד מחברו שרד כאחד מסופרי הרומנים הנחקרים ביותר. הסופר, יצירות הפרוזה שלו והאופן שבו הקורא מתייחס אליהן היו הנושאים לספר משנת 2003 מאת מאטיי קלינסקו, שכותרתו Mateiu I. Caragiale: recitiri ("מאטיי י. קאראג'אלה: קריאה חוזרת"). מספר מונוגרפיות חדשות אחרות הוקדשו לקאראג'אלה, כולל סקירה חיובית על יצירתו שחיבר חוקר הספרות יון איובן (Ion Iovan) בשנת 2002. איובן ידוע כמי שהגן על קאראג'אלה מפני נושאי הביקורת המסורתיים. בניגוד לאביו שרבן, שלעיתים קרובות היה מבקר קולני של הספרות של מאטיי קאראג'אלה וסגנון החיים שלו. בארבו צ'וקולסקו הוא גם אחד ממקדמיו הבולטים של הסופר, ולעיתים תואר כמאטייסט.
מחוות חזותיות, פילמוגרפיה ונקודות ציון
הדיוקנאות המודרניסטיים של מרסל ינקו של קאראג'אלה והסופר האוונגרד, שפורסמו באנתולוגיה של 1925, שליקטו פרפסיציוס ופילאט, תוארו על ידי מספר מבקרים כסגנון אקספרסיוניסטי, על סמך "סופרפוזיציה אנרגטית וספונטנית של קווים". הדפסה מחודשת אחת מאוחרת יותר של Craii de Curtea-Veche אוירה במיוחד ברישומים של האמן הגרפי ג'ורג'ה טומאזיו.
גרסה בימתית של Craii... בבימויו של הוצגה על ידי חבורת תיאטרון נוטארה (Nottara Theatre), עם עיצוב הבמה של סיקה רודסקו (Sică Rudescu). המחזאי ראדו מקריניץ' (Radu Macrinici) עיבד גם קטעים מהרומן, לצד טקסטים של יון לוקה ודודו של יון לוקה, יורגו קאראג'אלה, למחזה Un prieten de când lumea? ("חבר מהעולם?"). בשנת 2009, עיבד השחקן-כוריאוגרף רזוואן מאזילו (Răzvan Mazilu) את Remember ליצירת תיאטרון מוזיקלי ובלט עכשווי באותו שם, על פי המוזיקה של ריכרד וגנר. צוות השחקנים המקורי כלל את מאזילו בתפקיד אוברי דה ויר ואת יון ריזה (Ion Rizea) בתפקיד מר M. (דמות המבוססת באופן רופף על קאראג'אלה), עם עיצוב תפאורה וסרטונים מאת דיוניסוס כריסטופילוגיאניס (Dionisis Christofilogiannis).
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, היוו חייו של מאטיי קאראג'אלה השראה להפקת הטלוויזיה הרומנית שהופקה וביוימה על ידי. בשנת 1995, הפך Craii... לסרט קולנוע באותו שם, בבימויו של. הספר ומחברו היו גם נושא לפרק אחד בסדרה תיעודית שהופקה על ידי העיתונאי ואיש מדע המדינה, העוסקת בהיסטוריה של בוקרשט; שכותרתו București, strict secret ("בוקרשט, סודי ביותר"), הוקרן על ידי Realitatea TV ב-2007.
שמו של מאטיי קאראג'אלה הוקצה לרחוב בבוקרשט (ואוית באופן רשמי Matei Caragiale בהקשר זה). ידוע בעבר בשם Strada Constituției ("רחוב החוקה"), הוא ממוקם באזור בעל הכנסה נמוכה בפאתי רובע.
ואדי אל-חיתאן
ואדי אל-חיתאן (ערבית وادي الحيتان - "עמק הלווייתנים") הוא אתר פלאונטולוגי השוכן במדבר לוב במחוז פיום שבמצרים, כ-150 קילומטרים דרומית-מערבית לקהיר. באתר התגלו מאות מאובנים של לווייתנים קדומים, והוא חושף את אחת התעלומות הגלומות באבולוציה של הלווייתנים - התפתחותו של הלווייתן מיונק יבשתי ליונק ימי. זהו האתר היחיד בעולם שבו מצויים מאובנים מסוג זה בהיקף, בריכוז, במצב שימור טוב, ובנגישות נוחה. מסיבות אלה הכריז ארגון אונסק"ו על המקום כאתר מורשת עולמית בשנת 2005.
האתר משתרע על פני 200,150 דונם, כ-40 ק"מ מערבית לשני אגמים מלוחים שנוצרו בשנות ה-70. ואדי אל-חיתאן עצמו יבש לחלוטין, ונופו מתאפיין בסלעים שהתבלו כתוצאה מרוחות, בדיונות חול, בגבעות, וברמות הנתחמות על ידי צוקים.
השלדים המאובנים הראשונים שנמצאו בוואדי אל-חיתאן התגלו בחורף שבין השנים 1902-1903, ובמקום נערכו מחקרים קצרים נוספים בשנים 1947-1948 ובשנות ה-60. המחקר במקום התחדש בשנות ה-80, נמשך עד תחילת שנות ה-90, והניב את מירב הממצאים. ב-1989 התגלו השרידים הראשונים של לווייתנים אשר שימרו את גפיהם האחוריות. אורכו של הבסילוזאור הגדול ביותר שהתגלה במקום, מגיע ל-21 מטרים. הוא היה אוכל בשר, והתאפיין בסנפירים קדמיים מפותחים, שבהם חמש אצבעות, וברגליים אחוריות בעלי בהונות. מין נוסף שהתגלה במקום הוא הדורודון, שהיה לוויתן קטן יותר דמוי דולפין, וייתכן שנוכחותו באזור משכה את הבסילוזאור בתורו אחרי טרף.
בחלק גדול מהמאובנים נמצאו שלדים שהשתמרו בשלמותם, והם נמצאו באתרם במקום מותם. מצבם הטוב של השרידים מאפשר לעיתים להבחין בחלקי קרביים שהשתמרו כמעט במלואם, ובמספר מקרים התגלו סדרות של מאובני בעלי חיים מאותו מין, השייכים לגילאים שונים. חלק מהמאובנים גלויים מעל לפני השטח אך רובם קבורים תחת דיונות חול, והם נחשפים בחפירה או כתוצאה מרוחות. סך הכול נסקרו שרידיהם של 379 לווייתנים ועשרות רבות של בעלי חוליות אחרים. באזורים שסביב לאזור המוכרז כאתר מורשת עולמית התגלה שפע של מאובני יונקים יבשתיים, ובהם מאובני פרימטים, כולל מאובן של הומינואיד העתיק ביותר הידוע כיום, מאובנים של אבות הפילים ומאובנים נוספים.
בוואדי אל-חיתאן גדלים כ-15 סוגים של צמחי מדבר וחיים כ-15 מיני יונקים שעליהם נמנים התן הזהוב, השועל המצוי, הנמייה המצויה, חתול הבר האפריקאי וצבי הנגב. במקום תועדו גם 19 מיני זוחלים ו-36 מיני ציפורים.
הממשלה המצרית טוענת כי שתי מכוניות בבעלות דיפלומטית בלגית נסעו באזור שמור בוואדי אל-חיתאן ביולי 2007, וגרמו לנזק בשיעור של יותר מעשרה מילוני דולרים, אך ממשלת בלגיה הכחישה כל קשר של נציגיה הדיפלומטים לפרשה. הסוגיה נותרה שנויה במחלוקת.
דנש בקה
דנש בקה (במקור ברגר, בהונגרית: Beke Dénes; בודפשט, 23 באוגוסט 1911 – בודפשט, 21 במרץ 1962) היה כימאי אורגני הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדעי הכימיה (1961), חתן פרס קושוט (1949). דנש בקה היה בנו של הבלשן, חבר מן המנין של האקדמיה ההונגרית למדעים אדן בקה (1883–1964).
ביוגרפיה
דהש בקה נולד בבודפשט במשפחה יהודית כילדם הראשון של אדן בקה (ברגר) ושרולטה לוסטיג. את תואר הדוקטורט שלו בהנדסה כימית והנדסה טכנית קיבל בשנת 1934 באוניברסיטת יוזף נאדור לטכנולוגיה וכלכלה (היום: אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה (BME), אחת האוניברסיטאות הטכנולוגיות היוקרתיות ביותר במרכז אירופה ובהונגריה, שנוסדה בשנת 1782 והייתה אולי האוניברסיטה הראשונה בעולם להכשרת מהנדסים). בשנת 1935 התחתן עם ג'רג'יקה מרתה קטונה, ממנה התגרש בשנת 1955. בשנת 1949 הקים את "מכון המחקר לכימיה אורגנית" ולאחר מכן את "מכון המחקר לתרופת", הוא היה המנהל של שני המוסדות. משנת 1950 לימד בחוג לכימיה אורגנית באוניברסיטה הטכנולוגית, ומשנת 1957 היה ראש הפקולטה.
בקה היה ממציא של המצאות בתעשיית התרופות, השיג תוצאות משמעותיות בתחום הכימיה האלקלואידית בפיתוח תהליכי ייצור של תרופות סינתטיות. הוא פיתח שיטה חדשה ליצירת טבעת-האיזוקינולין וגם יצר כמה נגזרות שלה. בקה הוא מחברם של יותר משבעים מאמרים מדעיים.
לוגיקה בוליאנית
לוגיקה בּוּליאנית הוא ענף בלוגיקה מתמטית ובאלגברה בוליאנית המקבל את שמו ממפתחה הראשון, ג'ורג' בול. ענף זה עוסק בפסוקים אלגבריים שערכי איבריהם אמת או שקר בלבד. הערכים מיוצגים על ידי הסימונים '1'\ ("אמת") ו- '0'\ ("שקר") בהתאמה. לענף שימוש רב בתחשיב פסוקים, באלקטרוניקה ובמדעי המחשב.
מבוא
בלוגיקה הקלאסית יכולה כל טענה להיות מוגדרת כ'אמת' או 'שקר' בלבד, וכל זאת כמובן כתלות בעולם בו מדובר. אי לכך, יצוג מתמטי של טענה יכול לקבל אחד משני ערכים מתמטיים בלבד. ערכים אלו מסומנים במתמטיקה בתור '1' (קרי: "אחד לוגי") ו- '0' (קרי: "אפס לוגי"). בלוגיקה המתמטית שלוש פעולות בסיסיות מהן ניתן לגזור את הפעולות המתקדמות יותר (ראו בהמשך). פעולות אלה הן חיבור לוגי אשר מבטא את הקשר "או", כפל לוגי המבטא את הקשר "וגם" ו-היפוך המבטא את הקשר "לא". פעולות אלה הן מקרים פרטיים של פעולות האיחוד, החיתוך וההשלמה בתורת הקבוצות כאשר החיבור והכפל הלוגיים הן פעולות בינאריות ואילו ההיפוך היא פעולה אונארית. היות שכל ביטוי יכול להיות מוגדר כ'שקר' או 'אמת' בלבד, תוצאת כל אחת מהפעולות יכולה להיות '0' ו-'1' בלבד, בהתאמה. מכאן נובע שפונקציה העושה שימוש בפעילות זו מוגדרת עבור שדה דו-ערכי של '0' ו-'1'.
תכונה חשובה בלוגיקה בוליאנית היא תכונת הדואליות. לדוגמה: הפעולה הדואלית של (A+B) היא (A'B')'. כלומר אם A=1 ו-B=0 אזי התוצאה היא 1 בשני הביטויים ובהתאמה לשאר הפעולות.
היחוד לפונקציה בוליאנית
בעוד ופונקציות אחרות המוגדרות מעל קבוצות כגון הטבעיים, השלמים, הרציונליים, הממשיים או המרוכבים יכולות לקבל מספר ערכים אינסופי, פונקציות בוליאניות-לוגיות מוגדרות, כאמור, רק מעל הקבוצה (שהיא, הלכה למעשה, שדה השלמים המודולריים ), כמו כן המשתנים המרכיבים אותן, מכאן נובע כי לכל פונקציה שכזו יש רק מספר אפשרויות סופי של "הצבות", כלומר - ישנו מספר קבוע של צירופים אפשריים במבוא הפונקציה. לפונקציה עם משתנה אחד יש רק שני צירופי מבואות אפשריים, לפונקציה עם שני משתנים ישנם רק ארבעה צירופי מבואות אפשריים ולפונקציה עם שלושה מבואות רק שמונה צירופי מבואות אפשריים, כאשר באופן כללי אם ישנה פונקציה בוליאנית-לוגית עם מספר משתנים n\ יהא מספר צירופי המבואות האפשריים שלה 2^n\ (לא במקרה, זוהי גם נוסחה בסיסית לרוחב פס נתונים במחשב כאשר n\ מבטא מספר סיביות המידע). היות שלכל פונקציה בוליאנית-לוגית ישנו מספר קומבינציות מבוא סופי, נתן לרכז את כל צירופי המבואות האפשריים ומוצאי הפונקציה התואמים להם בטבלה אשר נקראת טבלת אמת, וזאת בניגוד לרב הפונקציות האחרות במתמטיקה, בהן כדי להציג את כל צירופי המבואות והמוצאים האפשריים יש להיעזר בביטויים אלגבריים (ברם, זוהי תכונה כללית של שדות שלמים מודולריים, אך קיומם של שני איברים בלבד ב - מפשטת מאוד את הניתוח במקרה זה).
הוכחת ביטויים באינדוקציה שלמה
למספר הצירופים הסופי השלכה נוספת: בעוד וברב ענפי המתמטיקה האחרים יש להוכיח טענה על ידי הצגת ביטויים המיצגים את כל המצבים האפשריים, דבר שהוא באופן יחסי אבסטרקטי משהו, כאשר מספר המבואות הוא סופי נתן להוכיח טענה בוליאנית-לוגית על ידי אינדוקציה שלמה, כלומר הצבת כל הצירופים האפשריים ובדיקה כי הטענה אכן מתקיימת בנוגע אליהם. נוכיח בדרך זו את הזהות הבאה:.
בכך הוכחנו את נכונות הזהות עבור כל A\ לוגי כלשהו: '0', '1', או ביטוי בוליאני-לוגי. באופן דומה, ניתן להוכיח זהויות גם עבור יותר ממשתנה בוליאני-לוגי אחד.
רשימת פעולות נפוצות
בנוסף לשלוש הפעולות הבסיסיות, ישנן עוד מספר פעולות בוליאניות שימושיות נוספות אשר את כולן נתן "לבנות" מן הפעולות הבסיסיות יותר, והן:
ניתן להוכיח כי בעזרת כללי דה-מורגן והזהות עבור, ניתן להרכיב את כל הביטויים הבוליאניים-לוגיים על ידי שימוש ב-NOT לוגי ו-AND או OR לוגי בלבד. ניתן להוכיח ש NOT A=A NOR A=A NAND A
פישוט ביטויים בוליאניים - לוגיים
לעיתים, ביטויים בוליאניים לוגיים עשויים להיות ארוכים מאוד ומסורבלים מאוד. ישנן מספר שיטות בהן נעשה שימוש על מנת לאפשר צמצום של ביטויים בולאיניים.
זהויות חשובות
ישנן מספר זהויות שימושיות בהן נתן לעשות שימוש על מנת לצמצם ולפשט ביטויים לוגיים:
חוקי פילוג
נשים לב כי החוק הראשון זהה לחוק באלגברה הליניארית המוכרת לנו ואילו החוק השני לא קיים בה.
כללי דה-מורגן
כללים חשובים נוספים המסייעים לפישוט ביטויים בוליאניים-לוגיים הם כללי דה-מורגן. כללים אלה קושרים בין פעולות החיבור הלוגי, הכפל הלוגי והשלילה.
בעזרת פעולות אלה נתן להמיר כל ביטוי כך שיתבסס על פעולות NAND ו-NOR בלבד על ידי הפעלת שלילה כפולה (שאיננה משנה את ערך הביטוי) על כל הביטוי ושימוש בזהויות אלה עבור אחת מפעולות השלילה.
כלל דה-מורגן הוא המחשה של מושג ה'דואליות' שהוזכר במבוא לעיל.
מפת קרנו
מפת קרנו היא שיטה יעילה ונוחה לצמצום מהיר של ביטויים בעלי עד ארבעה משתנים. שיטה זו מתבססת על שימוש ב"מפה" שהיא הלכה למעשה טבלה אשר לאחר הכנסת הנתונים הרלוונטיים לתוכה מאפשרת צמצום נוח של ביטוי המבוא.
יישומים
לתורת הלוגיקה הבוליאנית מספר יישומים חשובים, ביניהם:
מחשבים
ניתן לעשות שימוש בכללי הלוגיקה הבוליאנית על מנת לפשט תנאים ולולאות. בתוכנות עריכה של שפות תכנות, ניתן להגדיר משתנה בוליאני שערכו אמת או שקר. פונקציה רווחת היא if הבודקת האם מתקיים שביטוי מסוים הוא אמת או שקר, ובהתאם מוציעה לפועל פקודה/ות מסוימת, אחרת (else) מוציאה לפועל פקודה/ות אחרת. למשל (בצורה של פסאודו קוד) :
קישורים חיצוניים
Boolean algebra (logic) Algèbre de Boole (logique) बूलीय बीजगणित (तर्कशास्त्र) 불 논리 Айтылыштар алгебрасы Algebra Booleana (logica) 逻辑代数
פריץ ריינר
פרדריק מרטין (פריץ) ריינר (בהונגרית: Reiner Frigyes; באנגלית: Frederick Martin (Fritz) Reiner; 19 בדצמבר 1888 – 15 בנובמבר 1963) היה מנצח יהודי-הונגרי. מגדולי המנצחים על אופרה ועל מוזיקה סימפונית במחצית הראשונה של המאה ה-20.
קורות חיים
ריינר נודע בעיקר כפרשן של שטראוס ובארטוק ונחשב לא פעם למודרניסט בטעמו המוזיקלי; הוא ובן-ארצו יוזף סיגטי שכנעו את סרגיי קוסביצקי להזמין את הקונצ'רטו לתזמורת אצל ברטוק. למעשה, היה לו רפרטואר רחב מאוד והיה ידוע בהערצתו למוזיקה של מוצרט מעל לכל. טכניקת הניצוח של ריינר הצטיינה בדייקנות ובחסכנות, בדומה לזו של ארתור ניקיש וארטורו טוסקניני. ניצוחו התאפיין בתנועות קטנות במיוחד - נאמר עליו, שהפעמה שהוא מציין בקצה שרביטו איננה חורגת משטחו של בול דואר - אם כי מנקודת ראותם של הנגנים, ניצוחו המאופק הכיל ביטוי רגשי עצום. התגובה שהפיק מתזמורות הייתה מדהימה בעושר, בברק, ובצלילות המרקם (איגור סטרווינסקי תיאר את תזמורת שיקגו בניצוחו של ריינר כ"תזמורת המדויקת והגמישה ביותר בעולם"); תוצאה זו הושגה במקרים רבים בטקטיקה, שגבלה בהתעללות אישית.
ריינר התחתן שלוש פעמים והוליד שתי בנות במסגרת הנישואים ובת שלישית מחוצה להם. בשנותיו האחרונות, מצבו הבריאותי של ריינר התדרדר לאחר שסבל מהתקף לב באוקטובר 1960. הוא מת בניו יורק בגיל 74.
אנצפלרתוס
אנצפלרתוס (Encephalartos) הוא סוג צמח מסדרת הציקסינים שמקורו באפריקה. מליבת גזע הצמח ניתן להכין מזון עמילני שטעמו מזכיר לחם. מזון זה הקנה למספר מינים מסוג אנצפלרתוס את הכינוי "עץ לחם" או "לחם קפיר" (Kaffir bread). גם שמו המדעי של הסוג מתאר את התועלת שבצמח, מיוונית: en - בתוכו, kephali - ראש ו-artos - לחם.
מיני האנצפלרתוס הם הפרימיטיבים ביותר מבין חשופי הזרע.
עד שנת 1834 מוינו מיני אנצפלרתוס תחת הסוג זמיה (Zamia); ב-1834 מיין אותם הבוטנאי הגרמני לֶהמן (Johann Georg Christian Lehmann) תחת סוג חדש. הסוג שמיין להמן כלל צמחים אוסטרלים הממויינים היום כסוגים אחרים (כ-Macrozamia וכ-Lepidozamia).
לי-מטפורד
לי-מטפורד או בשמו המלא רובה מחסנית לי-מטפורד (באנגלית: Magazine Lee–Metford Rifle בר"ת: MLM) הוא רובה בריחי מחורק בעל מחסנית אשר פותח ב-1870 בבריטניה ושימש את הצבא הבריטי ומספר מדינות נוספות החל מ-1888 ועד שהוחלף בהדרגה ב-1896 על ידי הלי אנפילד. הרובה המשיך לשמש את הצבא הבריטי עד 1926 ומספר כוחות מצומצמים סביב העולם עד מלחמת העולם השנייה, כיום נמצא בשירות טקסי בין היתר ברגימנט האת'ול היילנדרים בסקוטלנד.
רובה הלי-מטפורד החליף את המרטיני-הנרי ונקלט ב-1888 בתור רובה השירות של כוחות הצבא הבריטי והאימפריה הבריטית למספר שנים בודדות, כאשר ב-1896 הוא הוחלף בהדרגה ברובה הלי אנפילד בעל עיצוב ומאפיינים דומים. הלי-מטפורד שירת במערכות השונות ברחבי האימפריה הבריטית, כולל מלחמת הבורים ומלחמת העולם הראשונה ונותר בשירות מצומצם עד שנות ה-40 של המאה ה-20.
הלי-מטפורד פותח על ידי ג'יימס פריס לי במפעל הנשק הקל המלכותי באנפילד, לונדון. הוא כלל קנה מחורק בעל עיצוב חדשני של שבע חריטות לאורך פנים הקנה בפיתוחו של ויליאם אליס מטפורד. שמו של הרובה ניתן לו על ידי שני האבות המפתחים שלו, לי ומטפורד, בדומה לנהוג בתקופה.
לוטוס קורטינה
לוטוס קורטינה (באנגלית: Lotus Cortina) היא מכונית סלון-ספורט, 2 דלתות, מתוצרת יצרנית מכוניות המרוץ והספורט לוטוס מכוניות הבריטית אשר יוצרו בין השנים 1963–1970.
Colin Chapman בעל חברת "לוטוס מכוניות", פנה בשנת 1961 לחברת פורד כדי לבנות מנוע תוצרת "פורד" עבור דגם "לוטוס".
תאוצת ה-"לוטוס קורטינה" (דגם Mk1) בין 0-100 קמ"ש היא 9.5 שניות.
הורטון שומע מישהו
הורטון שומע מישהו (באנגלית: !Horton Hears a Who) הוא סרט אנימציה ממוחשבת שיצא לאקרנים ב-14 במרץ 2008. הסרט מבוסס על ספר באותו השם מאת דוקטור סוס, שפורסם ב-1954. זהו סרט האנימציה הרביעי מאת Blue Sky Studios, והסרט באורך מלא הראשון בטכנולוגיית CGI שמבוסס על סיפור של ד"ר סוס.
עלילה
הסרט מספר את סיפורו של הורטון ששומע קולות מתוך גרגר קטן, ומגלה שעל הגרגר הקטן יש עיר מיקרוסקופית בשם "לופולה" (Who-ville) הורטון מחליט להגן על העיר בכל מחיר. הוא זוכה ללעג מצד חבריו, כאשר סאוור הקנגורו מסיתה את כולם נגדו ומצהירה שהוא הורס את חינוך הילדים. הורטון מנודה, אך הוא לא מוותר וממשיך לדגול בסיסמתו: "אדם הוא אדם לא משנה כמה הוא קטן" (A person is a pesron, no matter how small) ולשמור על הגרגר. הקנגורו שוכרת נשר בשם ולאד שישמיד את הגרגר.
במקביל מסופר סיפורו של ראש העיר לופולה, נד מקדוד, שגם הוא כמו הורטון זוכה לאי אמון מצד חבריו שאינם מאמינים שהם גרים על גרגר שלפי דברי הורטון עומד להיחרב. לבסוף הורטון מתגבר על כל המכשולים ומצליח להוכיח שלופולה קיימת.
יונה ברון
ביוגרפיה
יונה ברון נולד במשפחה יהודית. אביו היה מזכיר הקהילה המקומית. סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1864 ולמד רפואה הן בפשט והן בווינה וקיבל הסמכה כדוקטור לרפואה בשנת 1869.
קריירה
התמחותו הייתה בניתוחים כלליים ובניתוחים אורתופדיים. הוא היה גם פרופסור בעל שם בינלאומי לניתוחי בקע. בשנת 1871 פורסמה עבודתו העיקרית על יסודות הפתולוגיה והרפואה הכירורגית. זה היה ספר הלימוד הניתוחי המסכם הראשון בהונגריה.
פרסומיו בכתבי עת
מאמריו המדעיים פורסמו בעיקר:
ברון היה אדם אינטליגנטי מאוד, והאנקדוטות שלו ואמירותיו ההיתוליות לגבי העשייה הרפואית חיו בתודעה הציבורית במשך זמן רב גם לאחר מותו.
משפחתו
ד"ר יונה ברון הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
יצחק דוידי
יצחק דוידי (נולד ב־17 בנובמבר 1937) הוא תת-אלוף בדימוס, אשר שירת בחיל הים הישראלי. לאחר שחרורו שימש בין היתר כמנהל נמל אשדוד ומנכ"ל מפעלי המלט נשר.
ילדות
דוידי נולד בחיפה ב-17 בנובמבר 1937, להוריו שמשון וחנה דוידוביץ', בן אמצעי מתוך שלושה. המשפחה התגוררה בשכונת הדר הכרמל, שם למד דוידי בבית הספר הריאלי. הוא היה חניך בתנועת הצופים, ובגיל שתים-עשרה הצטרף לצופי ים בחיפה, ובמסגרת זו עבר קורס מפקדי סירות. לתקופת חניכותו בצופי ים הייתה השפעה מכרעת על מהלך חייו.
לאחר עשר שנות לימוד בריאלי, עבר לבית ספר מבואות ים במכמורת, שם הצטיין הן בלימודים המעשיים והן התאורטיים.
קורס חובלים
דוידי התגייס לצה"ל ב-2 באוגוסט 1955, ולאחר טירונות בבה"ד 4, הצטרף לקורס חובלים מחזור ה' שהחל בנובמבר 1955. במהלך הקורס התרחשו שני אירועים משמעותיים שבהם השתתפו החניכים:
עם סיום מבצע קדש, חודש הקורס, והוא הסתיים בדצמבר 1957.
שירות ביחידות החיל
תפקידים ראשונים: עם סיום קורס החובלים, הוצב דוידי לשירות באח"י חיפה (ק-38) שנלקחה שלל מהצי המצרי כשנה לפני כן. ולאחר שמונה חודשים, עבר ליחידה 788 בכנרת, כסגנו של סרן ראובן שדמי. ה"יחידה" הייתה ממוקמת באותה עת בקיבוץ גינוסר, ועקב הסכמי שביתת הנשק, שאסרו פעילות צבאית בגזרה, "התחפשו" החיילים והקצינים לשוטרים וקציני משטרה. לאחר תקופה קצרה, מונה דוידי כמ"מ מפקד "היחידה". זירת הכנרת התאפיינה בתקריות רבות מול הסורים, אשר ניסו להפריע ולחבל בפעילות הדייגים הישראליים בכנרת.
שייטת הצוללות: בעקבות רכש הצוללות הראשונות על ידי חיל הים, הוקמה ב-1959 שייטת הצוללות. בתחילת אותה שנה הצטרף דוידי לקורס הכנה לצוללנים בבה"ד חיל הים, ולאחר קורס בסיסי נשלח לאנגליה לבסיס הצוללות בפורטסמות', שם היה מיועד להיות קצין הגנ"ק של אח"י רהב. במהלך ההכשרה בפורטסמות' על ידי מדריכים בריטיים, התאמן הצוות על צוללות בריטיות. בספטמבר 1959, הוחלט לשנות את ההצבה של דוידי מאח"י רהב לאח"י תנין. בנובמבר 1959 יצאה התנין בדרכה לישראל, הפלגה ששולבו בה אימונים, צלילות ותדלוקים. תקלת תקשורת מנעה מהצוללת ליצור קשר עם האדמירליות הבריטית ועם מפקדת חיל הים, והדבר עורר חרדה במפקדה. התקלה תוקנה בסופו של דבר בגיברלטר.
ב-19 בדצמבר 1959, הגיעה אח"י תנין – הצוללת הישראלית הראשונה – לנמל חיפה, והתקבלה ברוב כבוד והדר. דוידי שירת בשייטת הצוללות חמש שנים, במהלכן גם שירת כמפקד בית ספר לצוללנים, וסיים בהצטיינות קורס קציני גנ"ק. בסוף 1963 הייתה בחיל הים רק צוללת אחת פעילה, ודוידי עבר לשרת כקצין גנ"ק של אח"י חיפה, ולאחר מכן כקצין גנ"ק בכיר של אח"י יפו, והועלה לדרגת רס"ן.
לימודים והדרכה: בשנים 1966–1968, השלים דוידי תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. במלחמת ששת הימים הוצב בנציגות חיל הים במטכ"ל (באותה תקופה עדיין שכנה מפקדת חיל הים בסטלה מאריס בחיפה). עם סיום לימודיו מונה דוידי לסגן מפקד בית הספר לחובלים.
שייטת הסט"ילים: לאחר כשנה עבר דוידי לשייטת הסטי"לים (שייטת 3), ולאחר התמחות קצרה הוסמך לפיקוד על סטי"ל. בשלהי 1969, בעקבות הטלת האמברגו הצרפתי, התבצע מבצע נועה להברחת חמישה סטי"לים מנמל שרבורג שבצרפת ארצה. במבצע זה היה דוידי מפקד צוות התדלוק על אניית הסוחר "לאה", שתפקידה היה לתדלק את הסטי"לים באזור גיברלטר. לאחר השלמת המשימה עבר דוידי לאח"י חץ והפליג עליה ארצה. בהמשך פיקד דוידי על אח"י משגב, ושנה לאחר מכן על אח"י אילת. שתי תקופות הפיקוד היו בעיצומה של מלחמת ההתשה, והיו אינטנסיביות במיוחד.
תפקידים במפקדת חיל הים: בשנת 1971, מונה דוידי לראש ענף גנ"ק (ים/7) וקודם לדרגת סא"ל, שנה לאחר מכן עבר להיות ראש ענף מבצעים (ים/3), תפקיד שבו היה שותף לתכנון מבצעי חיל הים (המפורסם שבהם אביב נעורים ולצדו מבצעים אחרים כגון מבצע ברדס 54–55) וגיבוש התוכניות וההכנות האינטנסיביות למקרה של מלחמה בזירה המצרית והסורית. בתפקיד זה שימש גם במהלך מלחמת יום הכיפורים, שבה – הודות להכנות המקצועיות והערכת מודיעין נכונה – מצא עצמו חיל הים ערוך למלחמה כפי שאף זרוע אחרת לא הייתה מוכנה. לאחר המלחמה נהפך ענף מבצעים למחלקה, ודוידי הועלה לדרגת אל"ם. במרס 1975 סיים את תפקידו כרמ"ח מבצעים, והצטרף להפלגת זוג סטי"לים מדגם סער 2 מחיפה לשארם א-שייח' (בדרום אפריקה הוחלף על ידי קצין אחר).
לימודים בארצות הברית: באוגוסט 1975 יצא דוידי ללימודים של שנה במכללה לביטחון לאומי של צי ארצות הברית בניופורט (רוד איילנד).
עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים חל שינוי מהותי בזירה וביחסים עם המצרים, דבר שאִפשר לצמצם את הכוחות הערוכים בזירה. כחלק מתהליך זה הוחזרו בחודש מאי 1979 שלושת הנט"קים 60 מטר שהגיעו לזירה בהפלגה סביב אפריקה משארם א-שייח' לאשדוד דרך תעלת סואץ. הפלגה זו, בפיקודו של דוידי, הייתה הפעם הראשונה שבה כלי שיט של חיל הים הישראלי עברו בתעלת סואץ. לאווירה החגיגית שליוותה את האירוע תרמה גם מחווה של נשיא מצרים אנואר סאדאת: כאשר הספינות חלפו על פני הווילה הנשיאותית באיסמעיליה הוא הצדיע להן מהמרפסת.
באוגוסט 1979, סיים דוידי את תקופת פיקודו על זירת ים סוף ופנה להשלמת תואר שני במנהל עסקים אותו סיים בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב.
ניהול נמל אשדוד
בתקופת כהונתו, היקף המטענים שעברו בנמל אשדוד עבר לראשונה את זה של נמל חיפה. בתקופה זו גם הוקם פרויקט "תהילה" – לימודי השכלה בסיסית למבוגרים. נמל אשדוד היה מקום העבודה הראשון שיישם את הפרויקט, דבר שהביא בין השאר ליתר מחויבות של העובדים, ולשיפור ביחסי העבודה. בתקופה זו גם הופעל רציף נוסעים, והנמל החל בקליטת נוסעים.
עבודה בנשר מפעלי מלט ישראליים בע"מ
באוגוסט 1983 החל דוידי לעבוד בנשר. תפקידו הראשון היה מנכ"ל נשר סחר – זרוע השיווק והמכירות של החברה. לאחר שחברת נשר רכשה את השליטה בגרנית הכרמל השקעות בע"מ (שהייתה אז חברת האם של חברת הדלק סונול), מונה דוידי כסמנכ"ל השיווק והמבצעים של סונול למימוש תוכנית התייעלות. לאחר שלוש שנים חזר דוידי לנשר כמשנה למנכ"ל ומנהל הכספים הראשי. בפברואר 1991 מונה דוידי להיות מנכ"ל נשר, תפקיד אותו מילא עד פרישתו לגמלאות במרס 2002. המחצית הראשונה של שנות התשעים התאפיינה בעלייה מסיבית ממדינות חבר העמים, והביקוש למלט כמעט ושילש את עצמו. הגידול הדרמטי בביקוש הציב בפני נשר אתגרים יוצאי דופן. חברת נשר ביצעה קפיצה טכנולוגית מרשימה ובעלויות של מאות מיליוני דולרים הקימה בהפרש שנים זעום שני קווי ייצור מודרניים לייצור קלינקר וטחינת מלט. השקעות אלה הביאו את מפעל נשר ברמלה להיות אחד המפעלים הגדולים והמודרניים בעולם. עשרות מהנדסים נקלטו במפעל לצורך הקמה ותפעול המתקנים. רוב המהנדסים היו עצמם עולים מחבר העמים, ובד בבד, לצד עבודתם, למדו המהנדסים עברית, אנגלית, ועברו הכשרות ספציפיות לעבודתם.
בשנת 2003 פרש לגמלאות, ועד 2017, עת הגיעו לגבורות, היה פעיל בחבר בדירקטוריונים של חברות שונות ובהן "תעבורה" "ליפמן" (שלימים נרכשה על ידי וריפון) ו"מספנות ישראל".
חיים אישיים
דוידי נשוי לניצה לבית שרף, שהכיר בעת שירותו בשייטת הצוללות, אב לשלושה בנים, וסב לתשעה נכדים ונכדות. לדוידי 4 נינים.
נגינה בכפייה בשואה
נגינה בכפייה בשואה הייתה פעילות בתחום המוזיקה שיזמו הגרמנים על ידי הקמת תזמורות ברוב מחנות ההשמדה, מחנות העבודה ומחנות הריכוז הגדולים, שהיו מורכבות מנגנים יהודים ואחרים מקרב האסירים. המוזיקה הושמעה בעת שהגיעו משלוחים של יהודים להשמדה עד לכניסתם לתאי הגזים, בעת הסלקציות, בהליכה המאורגנת של רבבות האסירים לעבודת כפייה ובשובם ממנה, וכן הושמעה בהופעות בפני אנשי הסגל הגרמני להנאתם. במחנות אושוויץ-בירקנאו היו שש תזמורות, ובגדולה שבהן, באושוויץ, היו בין 100 ל-120 נגנים (לפי גרסה אחרת: 50 נגנים). השנייה בגודלה הייתה תזמורת הנשים שמנתה 36 מוזיקאיות ועוד 8 שעסקו בהכנת התווים. תזמורות קטנות יותר היו במחנות טרבלינקה, מיידנק, בלז'ץ וסוביבור.
תזמורות
התזמורת במחנה ינובסקה-לבוב הוקמה על ידי קצין אס אס משוגע לדבר, ריכרד רוקיטה, בעידודו של מפקד המחנה גוסטב וילהאוז, היות שהישג כזה העלה את קרנו כמפקד. רוקיטה, שהיה סגנו של וילהאוז, היה לפני המלחמה כנר בתזמורת ג'אז בקטוביץ. מבין אסירי המחנה ומגטו לובלין הובאו נגנים ומלחינים רבים ששרדו מן האקציות. היו אלה הכנר ליאון שטריקס - מורה בקונסרבטוריון בלבוב, מנצח האופרה יוסף מונד, המלחין זיגמונד שלכטר, פרופסור לבובסקי - מנהל הקונסרבטוריון הממשלתי שטילס ורבים אחרים. רוקיטה דאג לשכנם בצריף מיוחד, סיפק להם מזון ודאג לתנאיהם הפיזיים. הוא נהג לציין בגלוי באוזני הנגנים, כי יש בכוחו של קטע מוזיקלי המבוצע היטב להשפיע על החלטותיו. הוא נהג לומר לשטריקס: "יש לך נשק בטוח נגדי. לא אני שולט בך עכשיו אלא אתה בי". ואכן הנגנים נהגו לרצותו ולפייסו בשעות זעם, במטרה למנוע המתות נוספות. נגינת התזמורת ליוותה את מסעות העינויים וההוצאות להורג. באחד הימים ציווה רוקיטה על המלחין זיגמונד שלכטר לחבר קטע מוזיקלי מיוחד, שעתיד היה להיות מנוגן בעת ביצוע האקציות במחנה ובעת הובלת האסירים אל "החולות" (בשטחי החולות שבסביבת המחנה הוצאו להורג ביריות אלפים מבין היהודים שנשלחו אליו, בעיקר שארית הפליטה של יהודי גטו לבוב). השם שבחר רוקיטה לקטע זה לא הסתיר דבר: "טנגו המוות". הוא הושמע בפקודה במשך חודשי האביב והקיץ של 1943 במהלך ההוצאות להורג בתלייה, בעוד שבמהלך העינויים הנגנים נצטוו לנגן פוקסטרוט. נגני התזמורת שניגנה אותו ראו כיצד קהל השומעים הולך ומצטמק וכיצד יותר ויותר קבוצות אסירים יצאו מן המחנה ולא שבו אליו עוד. היות שרוקיטה היה נגן לפני פרוץ המלחמה, הוא היה מסוגל להאזין באוזן של מוזיקאי לנגינת היהודים בתזמורת, וכאשר אחד הנגנים זייף בנגינה, הוא היה יורה בו והורג אותו במקום.
התזמורת ניגנה בדרך כלל שירי לכת. לפעמים בערב הורו ללהקה לנגן מתחת לחלונו של מפקד המחנה למשך שעות, ובימי ראשון, בהם נהג מפקד המחנה לקבל אורחים בביתו שבמחנה, ניגנה התזמורת לכבודם יצירות של וגנר, באך וגריג. על סף שחרור לבוב על ידי יחידות הצבא האדום, הועמדו ארבעים מנגני התזמורת במעגל ונצטוו לנגן את "טנגו המוות", כשהם מוקפים על ידי שומרי המחנה. הם נקראו זה אחר זה להיכנס לתוך המעגל, להניח את כלי הנגינה על הארץ ולהתפשט לגמרי, ואז הוצאו להורג ביריות בראשיהם, בזמן שחבריהם המשיכו לנגן. בהתחלה נורה מנצח התזמורת מונד. הנגן האחרון סיים את הקטע עד סופו וגם הוא נורה. תמונות התזמורת היו אחד ממסמכי העדות במשפטי נירנברג. ניסיונות לשחזר את "טנגו המוות" לא צלחו, כי התווים לא נשמרו, וכמה מהאסירים ששרדו וניסו לשחזר את המנגינה מזיכרונם נכנסו לטראנס או שפרצו בבכי מר. שיעור ההתאבדויות בקרב נגני התזמורות במחנות היה גבוה יותר מאשר בקרב קבוצות עובדים אחרות במחנות, פרט לעובדי הכפייה שהועסקו בתהליך ההשמדה.
גם המוזיקאי היהודי-פולני לאופולד קוזלובסקי-קליינמן סיפר שבמחנה יאקטורוב (Jaktorów) אילצו אותו הנאצים לחבר מנגינה בשם "טנגו מוות" ולנגן אותה בעת שיהודים הובלו אל מותם.
סופר שמנגינת הטנגו הפולני שהתפרסם בעולם "To Ostatnia Niedziela" ("יום ראשון האחרון"; בגרסתו העברית: "שבת אחרונה"; בגרסתו הרוסית: "Утомлённое солнце" - "שמש עייפה", תורגם לעברית: "שמש בוגדנית") נוגנה במחנות הריכוז וההשמדה כאשר האסירים הובלו אל מותם בתאי הגזים ובמשרפות.
בדצמבר 1942, כאשר גטו טרנופול עמד לפני חיסול, הגיע מהעיר לבוב אונטרשטורמפירר אס אס ריכרד רוקיטה (המוזכר לעיל כסגן מפקד מחנה ינובסקה) והקצה חלק משטחו של הגטו להקמת מחנה עבודה. שמונה מאות אנשים צעירים ומוכשרים נבחרו למטרה זו. מ״מחנה רוקיטה״ יצאו קבוצות לעבודות חוץ שונות בצד ה״ארי״, כשמלווים אותן אנשי המיליציה של המחנה. המחנה היה סגור ומסוגר, מוקף גדר תיל ושמור בקפידה. בבוקר ובערב נערך מסדר לבדיקת הנוכחות, בליווי צלילי תזמורת שארגן רוקיטה, שכאמור היה לפני המלחמה כנר במקצועו. לאחר ביקורו של היינריך הימלר במחנה מאוטהאוזן בסתיו 1942, הוא הורה להקים בו תזמורת. וילהלם הקמן, היה אחד האסירים שהשתתפו בהקמתה ושימש כזמר התזמורת וכנגן אקורדיון (הוא נראה בתמונות ממאוטהאוזן עם האקורדיון הקטן). בתמונה התחתונה מצד שמאל נראית התזמורת המלווה הובלה להוצאה להורג של אסיר שניסה להימלט. האסיר מובל על גבי עגלה שעליה מונח גם הארגז שבאמצעותו ניסה להימלט. בעדות של אסיר ספרדי מהאירוע סופר שהתזמורת ניגנה את השיר "J'attendrai ton retour" ("אני אחכה לשובך"). שיר נוסף, שיר הילדים הגרמני הידוע "Alle Vögel sind schon da" ("כל הציפורים כבר כאן"), נוגן ממש לפני ההוצאה להורג. לאחר ההוצאה להורג ניגנה התזמורת את "פולקת חבית הבירה". המוזיקאי לסלו רוט, שגם הוא צורף לתזמורת במחנה מאוטהאוזן כאקורדיוניסט, העיד: "מוזיקה אמורה לעשות את האנשים מאושרים, אבל אנחנו ניגנו בהוצאות להורג של אנשים שניסו לברוח מהמחנה".
מוזיקאי הג'אז והסווינג הגרמני ממוצא יהודי היינץ יעקב (קוקו) שומאן נשלח ב-1944 לאושוויץ ועמד פנים אל פנים מול ד"ר מנגלה ששלח אותו לחיים בזכות מקצועו הנוסף: שרברב. באושוויץ מצא את דרכו המוזיקלית כשמצא גיטרת סלמור והקים להקה בשם "The Happy Five" עם עוד כמה מוזיקאים שהגיעו למחנה. במהרה החלה הלהקה לנגן במחנה באופן רשמי עבור אנשי אס אס וגם עבור מי שנשלחו לתאי הגזים. על התקופה הזאת אמר שומאן: "ניגנו מוזיקה בגיהנום".
ריינהרד השלישי, רוזן הנאו
ריינהרד השלישי רוזן הנאו (בגרמנית: Graf Reinhard III. von Hanau; 22 באפריל 1412 – 20 באפריל 1452) היה רוזן הנאו משנת 1451 ועד מותו. הוריו היו הרוזן ריינהרד השני מהנאו ואשתו קתרינה מנסאו-בילשטיין.
שלטון
בשנת 1434, כשעוד אביו היה בחיים, כשאחותו שנתאלמנה מנישואיה הראשונים עם הרוזן תומאס השני מריינק, נישאה בשנית עם הרוזן וילהלם השני מהנברג-שלוזינגן, השתלט ריינהרד על האופטרופסות של ילדיה הראשונים. כשמת אביו בשנת 1451, הוא ירש את מקומו כרוזן הנאו. עם זאת, לאחר עשרה חודשים הוא מת. ובמהלך שלטונו הקצר לא קרה שום דבר ראוי לציון.
מוות
ריינהרד השלישי מת ב-20 באפריל 1452 בהיידלברג. הוא נסע להיידלברג לטיפול אצל מומחה באוניברסיטת היידלברג. הוא נקבר בכנסיית סנט מרי בהנאו.
במשך 200 השנים הבאות, כל, כל רוזני הנאו, היו קטינים כאשר הם ירשו את המחוז ומתו קודם שהגיעו לגיל שלושים. פרט לריינהרד הרביעי. דפוס זה התחיל בריינהרד השלישי וחזר על פני תשעה דורות.
תמונה
חתיכת אמנות גותיות מאוחרת בוורת' אם מיין מסביבות 1485–1490 במקורה מכנסיית סנט מרי בהנאו - מתארת את הרוזן פיליפ הצעיר ואבות אבותיו, כולל ריינהרד השלישי ואשתו. מכיוון שתמונה זו צוירה ארבעים שנים לאחר מותו של ריינהרד, סביר להניח שהיא אינה מדויקת במיוחד.
נישואין וצאצאים
ריינהרד השלישי התחתן ב-11 ביולי 1446 עם מרגרט, רוזנת פלטין מונסבאך (2 במרץ 1432 – 14 בספטמבר 1457). ונולדו להם שני ילדים:
Visjon Norge
Visjon Norge (נקרא גם: TV Visjon Norge) הוא ערוץ טלוויזיה נורווגי-נוצרי, שהושק ב-24 במרץ 2003, כערוץ הנוצרי-סקנדינבי הראשון המשדר 24 שעות ביממה. את הערוץ ניתן לקלוט בכל רחבי סקנדינביה באמצעות שידורים דרך הלוויין. ערוץ תאום המשדר משוודיה, ונקרא TV Vision Norden הושק בשנת 2015.
היסטוריה
הערוץ החל לשדר ב-24 במרץ 2003, ומשדר ברחבי סקנדינביה במשך 24 שעות ביממה מגוון רחב של תוכניות בנושאים נוצריים, במטרה להטיף למען הבשורות של ישו, ובמטרה לתמוך במדינת ישראל. בשנת 2007, על פי נתוני הערוץ, היו לו 100,000 צופים קבועים בנוסף לנורווגיה, בעיקר בשוודיה ובאיי פארו. הוא זמין כיום בקרב 98% ממשקי הבית בנורווגיה, ועם ממוצע של 20,000 צופים ביום בנורווגיה בשנת 2015 על פי נתוני חברת TNS Gallup. בעבר הערוץ הואשם כי הוא מקדם את המפלגה הנוצרית בנורווגיה.
ארגון
לחברה יש 65 עובדים, נוסף למספר מתנדבים. 46% מההפקות של הערוץ מופקות על ידי חברות הפקה בתשלום, וכל היתר באמצעות הערוץ עצמו. Visjon Norge גם פעיל במזרח אירופה ואפריקה, וגם משדר תוכניות בעניין עבודתו במולדובה. בנוסף, החברה בבעלותה נמצא הערוץ מפעילה גם שתי תחנות רדיו וירחון שלו 17,000 מנויים, נכון לשנת 2011. מאז 2011 יש לערוץ הכנסות תפעוליות שותפות בסביבות 90 מיליון כתר נורווגי.
תוכניות
הערוץ משדר תוכניות שונות בנושאי נצרות, מקטגוריות שיחות, הוראה, חדשות, שירה ומוזיקה ותפילות.
הערוץ משדר בין היתר גם את התוכניות הבאות:
אולפן ישיר
התוכנית החשובה ביותר בערוץ היא "אולפן ישיר" המשדרת בשידור חי מדי לילה. התוכנית כוללת אורחים, מוזיקאים ומגישי תוכניות אחרות, ובמהלך התוכנית הצופים יכולים לשאול שאלות ולבקש תפילות באמצעות הטלפון או מסרון. חלק גדול מהתוכנית אף מוקדש לגיוס שותפים חדשים וגיוס כספים שיסייעו להפקות חדשות ולפעילות הערוץ.
כוחה של הרוח
תוכנית המתמקדת במספר נושאים שונים בעניין אמונה דתית, כלכלה ועסקים וכמו כן גם ריפוי. את התוכנית מגיש ינס גרנפלד.
לפתוח דלתות
תוכנית חודשית על נוצרים הנרדפים ברחבי העולם בשל אמונתם הדתית. מטרת התוכנית היא לספק מידע על מצב הנוצרים במדינות עם חופש דת מוגבל. בכל תוכנית יש התמקדות במדינה מסוימת ברחבי העולם.
משימה חדשה
תוכנית בנושא עבודה מיסיונרית ברחבי העולם, על אהבה ומעשיו של אלוהים בחייהם הפרטיים של אנשים.
הפולמוס סביב פעילות הערוץ
בשנת 2006 ננזף הערוץ על ידי רשות התקשורת הנורווגית בשל שידור חוזר של תוכנית במוצאי שבת על חשבון שידורי NRK2 (שהחזיק בעבר במשבצת שידור לתוכניות עצמאיות), ובה שודר סרטון מפורש בנושא הפלה. מנהל הערוץ יאן התנצל ותיאר את האירוע כטעות טכנית.
בשנת 2015 קרא הערוץ לצופיו לתרום סכומי כסף גדולים וביקש 2,500 עד 200,000 כתרים נורווגיים, ובתמורה יזכו בברכות וניסים. בתגובה לביקורת שהוטחה בערוץ, אמר מנהל הערוץ יאן כי הקטע הוצא מהקשרו והוסיף כי הערוץ לא תומך בתשלום בתמורה לניסים.
רחל זילברברג
רחל לאה שרנקה זילברברג קופיטו (5 בינואר 1920 – 8 במאי 1943, ג' באייר ה'תש"ג), הידועה בכינוי שֵרֵנְקָה (Sarenka), הייתה פעילת השומר הצעיר בורשה, חברת הארגון היהודי הלוחם ומלוחמי מרד גטו ורשה. הייתה מהראשונים בתנועתה שזיהו את כוונת הנאצים לחסל את היהודים, ובשל כך מילאה תפקיד חשוב בבפריצת המרד. לחמה בפלוגה הלוחמת של השומר הצעיר ונהרגה במהלך המרד בבונקר ברחוב מילא 18 כשנשקה בידה יחד עם למעלה מ-50 לוחמים נוספים שכללו גם את מרדכי אנילביץ'.
ביוגרפיה
נולדה בוורשה בשם רחל לאה זילברברג, להוריה, אלכסנדר (סנדר) ומאשה לבית נורדווינד, דתיים, שבבעלותם הייתה מכולת מוצרי חלב ברחוב נובוליפי 37 ואחר כך בנובוליפי 40a. למדה בגימנסיה "יהודיה", הצטיינה בלימודיה, ניחנה ביכולת ארגונית בולטת והייתה ספורטאית מצטיינת. הייתה חברת גדוד "בחזית" של תנועת השומר הצעיר לצד מרדכי אנילביץ', לימים מפקד הארגון היהודי הלוחם במרד גטו ורשה. היות שהיו בגדוד מספר נערות בשם רחל, ומשום זריזותה, כונתה "שרנקה" - איילה, עפרה, בפולנית. משנת 1938 הדריכה את השכבה הצעירה של הגדוד והייתה נערצת על חניכיה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה קיבלה את תעודת הבגרות, אך נאלצה לעבור יחד עם אחותה רות לליטא (אז בשליטה רוסית). בתחילה שהו בעיר קיידאן בקיבוץ "המנוף", ואחר כך עברו לקיבוץ "השומר הצעיר" בווילנה, שם שהתה עם בן זוגה משה קופיטו, חברו וידידו הקרוב של מרדכי אנילביץ'. הנהגת התנועה הציעה לשרנקה לעלות ארצה תחת מכסת רישיונות העלייה של התנועה, אך היא סירבה להיפרד מבן-זוגה. בתחילת פברואר 1941 הגיעה לווילנה, וכעבור שבועיים, ב-20 בפברואר 1941, נולדה לזוג בת בשם מאיה. כעבור ארבעה חודשים כבשו הגרמנים את וילנה ותוך זמן קצר החלו במסע רצח של יהודי העיר ביערות פונאר. משה קופיטו גויס לעבודה במסגרת פלוגות העבודה היהודיות, ובמהלכה נרצח עקב הלשנה. לאחר רצח בן זוגה מסרה שרנקה את בתה מאיה, תחת שם פולני בדוי: "ידוויגה סוגק", לרופאה קומוניסטית בבית יתומים בווילנה, ומאז אבדו עקבותיה של מאיה. שרנקה עצמה עברה להתחבא במנזר בשם "האחיות הקטנות" שנמצא כ-6 ק"מ מחוץ לווילנה. ביער זה שהתה יחד עם אבא קובנר ויוסף שמיר. היא גרה בחדר אחד עם רוזה, אמו של קובנר. בסך הכול היו כ-15–20 חברים. שם עלה לראשונה רעיון המרד, ומשם יצאה קריאתו המשותפת של אבא קובנר "לא נלך כצאן לטבח" !
מטרת חזרתה של שרנקה הייתה כאמור להמשיך ולהנהיג את הנוער שנותר בגטו ללא הנהגה וכן לעזור לפרנסת משפחתה.
בגטו ורשה בטרם המרד
שרנקה שבה לגטו הנצור בוורשה בינואר 1942 למלא שתי משימות: