cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרקריה
פרקריה (בלטינית: precaria) היה הסכם מקובל בראשית ימי הביניים שלפיו הוענקה לתקופה מוגדרת מראש, זכות שימוש וזיקת הנאה מנכס דלא-ניידי, לרוב תמורת תשלום כספי נמוך או חלק מהיבול. זוהי זכות אחיזה בקרקע שניתנה לפרקריסט לכל ימי חייו.
SINE
SINEs מאופיינים בגודלם הקצר ובאופיים הרטרו טרנספוזומי. ישנו ויכוח על אורכם של הSINEs, אך יש הסכמה כללית שלעיתים קרובות אורכם נע בין 100 ל-700 זוגות בסיסים (פחות או יותר). SINEs משועתקים על ידי RNA פולימראז 3 אשר ידוע כמשעתק RNA ריבוזומלי ו-tRNA, שהם שני סוגי RNA החיוניים להרכבה ריבוזומלית ותרגום. SINE (בדומה ל tRNA וכן מקטעי RNA קצרים), בעל פרומוטור פנימי אשר גורם לו להיות משועתק באופן שונה וייחודי משאר הגנים המקודדים לחלבון. במילים אחרות, לרצפי SINEs יש פרומוטור פנימי בתוך אתר השעתוק עצמו. שעתוק זה המתבצע על ידי RNA פולימארז 3, SINEs וגנים אחרים בעלי פרומוטורים פנימיים, משועתקים בעזרת פקטורים ומנגנונים שונים לעומת גנים בעלי פרומוטורים הקודמים לגנים עצמם (upstream promoters).
ה-RNA המקודד על ידי SINE אינו מקודד עבור תוצר חלבוני, אך בכל זאת הוא משוכפל לאחור (reverse transcription) ומוחדר חזרה לאזור חלופי בגנום. מסיבה זו, רצפי SINE מצויים בשיתוף פעולה עם רצפי LINE (long interspersed nuclear element), כאשר LINEs למעשה מקודדים לתוצרים חלבונים המאפשרים להם לעבור שכפול לאחור ולהשתלב חזרה לתוך הגנום. SINEs יוצרים קומפלקס יחד עם החלבונים המקודדים על ידי LINEs אשר מחולקים ב־2 מסגרות קריאה. ORF1 מקודד לחלבון אשר נקשר לRNA ופועל כצ'פרון המסיע ומשמר את מבנה הקומפלקס חלבון LINE-RNA. ORF2 מקודד לחלבון האחראי על 2 אנדו-נוקלאזות ופעילות שכפול לאחור. תהליך זה מאפשר לרצפי LINE mRNA לעבור שכפל לאחור לרצף דנא ולעבור אינטגרציה לגנום המבוססת על ידי מוטיבים רצפים המזוהים על ידי אנדונוקלאזות. יתר על כן, SINEs יודעים לשתף רצף הומולוגיה עם LINEs אשר מהווה בסיס למנגנון הLINE בו ניתן לעבור שכפול לאחור ולהחדיר תעתיקי SINE לגנום. לחלופין, ישנם SINEs במערכת מורכבת יותר לשם חדירה חזרה לגנום. מערכת זו כרוכה בשימוש שברי דנא דו גדילי רנדומליים. שברים אלו מנוצלים על מנת להפוך את התעתיק לרצף דנא ובסופו של דבר לשלב את רצף הSINE חזרה לגנום. SINEs בכל זאת תלויים באנזימים המקודדים על ידי אלמנטים דנא אחרים, ולכן הם ידועים כ רטרו-טרנספוזומים שאינם אוטונומיים כיוון שהם תלויים במנגנון של רצפי הLINE, אשר ידועים כרטרו-טרנספוזומים אוטונומיים.
פרקריה
היסטוריה
מקור המושג המשפטי הוא הפרקריוּם (precarium) של החוק הרומי אולם פרקריום היה יכול להיות נכס דלא ניידי או נכס נייד ולא רק קרקע.
SINE
תכונות
רצפי SINE מאופיינים כאזור פרזיטי בגנום האיקריוטי. רצפים אלו נוטים לעבור מוטציות ולשכפל את עצמם בכמות עצומה בקנה מידה אבולוציוני, ובכך יוצרים שושלות שונות. המוצא האבולוציוני המוקדם שלהם גרם להם להיות בכל מקום בשושלת היוחסין האיקריוטית. למעשה, Alu element, אלמנט גרעיני קצר של כ 300 נוקלאוטידים, נמצא ביותר ממיליון עותקים ברחבי הגנום האנושי שהוא מעל 10 אחוזים מכלל הגנום. משפחת ALU מרצפי SINEs הם חלק מכמות גדולה של רצפי SINE יוקיורטים המאופיינים בתכונות שונות בניהם אורך, רצף ויכולת רטרו טרנספוזומית. יתר על כן, SINEs מאופיינים במודולים השונים שלהם. Sines יכול, אבל לא בהכרח צריך להיות מורכב מראש, גוף וזנב. הראש, הנמצא בקצה 5' מכיל אלמנט גרעיני קצר אשר נגזר אבולוציונית מרנ"א המסונתז על ידי RNA פולימראז III כגון RNAs ריבוזומלי ו-tRNAs. לגוף של SINEs יש מקור לא ידוע אבל לעיתים קרובות הוא בעל הומולוגיה רבה לרצפים מסוימים. לבסוף, הזנב בקצה '3 של SINEs מורכב מרצף חזרני קצר ובעל אורכים משתנים.
בסופו של דבר, SINE הם טפילים גנטיים אשר התפתחו מוקדם מאוד בהיסטוריה של איקריוטים על מנת לנצל את מכונות החלבונים המצויה בתוך האורגניזם. הפשטות של אלמנטים אלה הופכת אותם למוצלחים להפליא בהתמדה והגברה (באמצעות רטרו-טרנספוזיציה) בתוך הגנום של האיקריוטים. "טפילים" אלה אשר הפכו לבעלי יכולת הגעה לכל מקום בגנום יכולים להיות מזיקים מאוד לאורגניזמם. עם זאת, אורגניזמים איקריוטים הצליחו לשלב את רצפי SINE לנתיבי איתות שונים, מטאבוליזם, מנגנוני רגולציה וכן למקור אפקטיבי של השתנות גנטית. כמו כן הם ממלאים תפקיד חשוב במיוחד בהסדרת ביטוי גנים. תקנה זו משתרעת על ארגון מחדש של הכרומטין ועל הסדרת הארכיטקטורה הגנומית; יתר על כן, השושלות השונות, המוטציות והפעילות באיקריוטים הופכות את רצפי SINE לכלי שימושי להפליא בניתוח פילוגנטי.
פרקריה
היסטוריה
עם כיבושה של גאליה החרימו המרובינגים את כל אדמות המדינה שהיו בבעלות אוצר המדינה (fiscus) הרומי. ההכנסות מאדמות אלו מימנו את החצר המרובינגית.
SINE
SINE ופסאודו-גנים
פעילות של SINEs בעלת שרידים גנטיים אשר כנראה אינם בעלי תפקיד משמעותי, חיובי או שלילי, והם מתבטאים בגנום כמו pseudogenes. SINEs, עם זאת, לא צריך להיות מקטע הנוצר כתוצאה מטעות כמו פסאודו-גנים. באופן כללי, פסאודו-גנים נוצרים כאשר mRNAs מעובדים של גנים מקודדים לחלבונים שועתקו לאחור ושולבו בחזרה לתוך הגנום. הפסאודו-גנים שונים SINEs בכך שהם נגזרים מ RNA פונקציונלי, ואילו SINEs הם אלמנטים של דנ"א הפועלים על ידי שילוב עם מנגנון שעתוק RNA. עם זאת, ישנם מחקרים המציעים כי אלמנטים רטרו-טרנספוזמים כגון אלמנטים SINEs אינם מסוגלים רק להעתיק את עצמם באזורים חלופיים בגנום, אלא גם לעשות זאת לגנים אקראיים. כך Sines יכול לשחק תפקיד חיוני של פסאודו-גנים, אשר ידועים כמעורבים ברשתות רגולטוריות. זהו אולי אמצעי נוסף שבו SINEs הצליחו להשפיע ולתרום לרגולציה גנטית.
מנגנון רטרו-טרנספוזיציה
התאוריה כי SINEs התפתחו כדי לנצל את המנגנון של רטרו-טרנספוזיציה של LINEs, נתמכת על ידי מחקרים אשר בוחנים את נוכחותם ואת התפלגותם של LINEs ו-SINEs במינים שונים. לדוגמה, LINEs ו Sines במכרסמים ופרימטים הראו הומולוגיה חזקה מאוד במוטיב הכנסת הרצף באתר הגנומי. ראיות אלה הן הבסיס למנגנון המוצע שבו שילוב של תעתיק SINE ניתן בצמוד עם תוצרי חלבון מקודדים מרצפי LINE. משפחות אלה של LINEs ו SINEs ניתן למצוא בתדירות גבוהה במכרסמים וביונקים אחרים.
פרקריה
היסטוריה
חלק מהאדמות הוענקו כבנפיקיום לאנשי אצולה נאמנים וחלק הוענקו לכנסייה.
במהלך המאה ה-8 התפתח באירופה מנהג שאדון היה נותן לווסאל חלקת אדמה כבנפיקיום בתמורה לשבועת אמונים (הומגיום). אדמות אלו ניתנו לווסאל על מנת שיוכל לקיים את עצמו ואת משפחתו. מיעוט מהאדמות ניתנו כקניין, (proprietas) כלומר העברת בעלות מהנותן למקבל, ורובן ניתנו כהשאלת כברת אדמה מבלי לוותר על זכות הבעלות, כלומר כפרקריה.
פרקריה היה שמה של חלקת האדמה שניתנה, של מהות הענקתה ושל המסמך שנכתב על מנת לקיים את ההענקה.
היו איכרים שבבעלותם הייתה חלקת אדמה העוברת בירושה (אלודיום) אבל האדמה, בגלל ניצול יתר איבדה מפריונה ולא כלכלה יותר את המחזיק בה או שעקב פיצולים חוזרים ונשנים הנובעים מהורשת האדמה למספר יורשים הפכה לקטנה מכדי לפרנס משפחה. במקרה כזה היה יכול האיכר לוותר על האדמה לטובת בעל הווילה ולקבל ממנו כפרקריה חלקת אדמה פורייה יותר או גדולה יותר בחלק אחר של הנחלה.
במשך הזמן, עם הפיחות במעמדם של האיכרים החופשיים והבאתם למעמד של צמיתים, גם איכר שהאלודיה שלו הפכה לפרקריה היה חייב בדמי חכירה ובנוסף על כך בשירותי עבודה. הן ימי עבודה לטובת הכלל (למשל תיקון דרכים) והן עבודה באדמות האדון (דומינוס) או עשיית חפצים או תיקונם בעבור האדון.
פרקריה לטובת הכנסייה
איכרים שבבעלותם הייתה חלקת אדמה כנחלת אבות (אלודיום - allodium) העניקו אותה לכנסייה בדרך של פרקריה. על פי תעודות שנשארו, מובהר כי אחרי ההענקה האדמה נשארה אצל המעניק, כך שהיה יכול להמשיך ולעבד אותה ולהנות מפירותיה. זאת כל עוד אחד מבני הזוג המעניק היה נותר בחיים. המושג הורחב כך שפרקריה הפכה לסוג של הסכם בו ניתנה לאנשים זכות שימוש והנאה בנכס כנסייתי, למשך תקופה מסוימת או למשך כל ימי חיי מחזיק האדמה, וזאת בתמורה לשירותים שהוענקו לכנסייה. זהו אחד הנוסחים (פורמולות) שמביא מרקולף לעריכת פרקריה:
פרקריה במצוות המלך
מקרה פרטי של פרקריה התפתח בתקופת קרל מרטל החל ב-716. הוא הגדיר סוג חדש של פרקריה, "פרקריה במצוות המלך", (preceria verbo regis) אלו היו אדמות מעובדות שהיו בבעלות כנסיות ומנזרים שאולצו בצו מלכותי לתת אותן לחיילים ופקידים שהמלך חפץ ביקרם והיה מעוניין להעניק להם נחלה. בתמורה לנחלה שניתנה כפרקריה קיבלה הכנסייה הגנה הן מצד המלך והן מצד הסניור שקיבל את האדמות. לעיתים קיבל המנזר כפיצוי אדמת בור או אדמת יער במקום אחר, על מנת שיפתח אותה או יברא אותה. ההכנסות מנכסי הפרקריה במצוות המלך, אף כי הנכסים עצמם נשארו רשמית בידי הכנסייה או המנזר, ניתנו לפרקריסטים (מקבלי הנחלה). הפרקריסט היה אמור לשלם מס סמלי לבעלים והיה באופן רשמי בזיקת חסות אל בעלי הנחלה.
בקונציל הגרמאני ב-742 התחייב השליט להחזיר פרקריות אלו למוסדות הכנסייתיים אולם לא מימש את ההחלטה. במקום זאת, בקונציליום שנערך שנה מאחר יותר, נקבע צנז (מס) שנתי בגובה של סולידוס אחד עבור כל משפחת חקלאים, שישלם הפרקריסט לבעלי האדמה במטרה להזכיר לצדדים מי הבעלים החוקיים של הנחלה אולם תקנה זו לא נאכפה. בצו המלכותי המכונה קפיטולאר של הרסטל משנת 779 עשה קרל הגדול צעד להסדרת הנושא, וקבע שבמקום כסף (שלא היה בנמצא, וגם אם היה – היה קשה להפרד ממנו) ישלם הפרקריסט מעשר לכנסייה מיבול הפרקריה, בנוסף על המעשר שהיו האיכרים חייבים בו. הסדר זה התחשב בכמות היבול ובשנים בהם היבול היה דל וכך היה קל יותר ליישום, מה עוד שבמקרים רבים האיכר שילם את המעשר ישירות מהמנסוס שלו יחד עם המעשר בו היה חייב הוא עצמו.
במאה ה-11 התפתח מושג הפיאודום כמחליף את הפרקריה ואת הבנפיקיום.
דארין טאטור
דארין תוופיק טאטור (בערבית: دارين توفيق طاطور; נולדה ב-16 באפריל 1982) היא משוררת וצלמת פלסטינית מוסלמית, אזרחית ישראל.
בעקבות פרסומיה בפייסבוק וביוטיוב הורשעה במאי 2018 בהסתה לטרור ובתמיכה בארגון טרור, ונידונה לחמישה חודשי מאסר. בספטמבר 2018 השתחררה מהכלא. במאי 2019 זיכה אותה בית המשפט המחוזי בנצרת מעבירות של הסתה לאלימות ותמיכה בארגון טרור בעקבות השיר שכתבה, אך השאיר את הרשעתה בעבירות אלה בגין פרסומים אחרים שלה.
ביוגרפיה
דארין טאטור נולדה בריינה. אמה איח'לאס עקרת בית ואביה, תאופיק, נגר. למדה הנדסת תוכנה, תקשורת וקולנוע.
טאטור מצלמת ומשלבת בין שיריה וצילומיה. היא הציגה את עבודותיה בתערוכה בנצרת. בבעלותה הייתה חנות נעליים.
יצירתה
טאטור כותבת בערבית. שירתה עוסקת בעיקר בשבירת קשר השתיקה סביב סבלן של נשים פלסטיניות. בשנת 2010 פרסמה ספר שירה בשם "הפלישה האחרונה" (الغزو الأخير). בשנת 2017 יצאה לאור אנתולוגיית שירה באנגלית בשם "להב של דשא: שירה פלסטינית חדשה" (A Blade of Grass: New Palestinian Poetry), המכילה מספר שירים מתורגמים של טאטור.
טאטור הקריאה משיריה במספר אירועים ציבוריים, בהם אירוע ליום האישה הבינלאומי בנצרת ואירוע לזכר טבח כפר קאסם.
באוגוסט 2018 הוצג שירה של טאטור "התקומם עמי, התקומם נגדם" (قاوم يا شعبي قاومهم), שבגינו נכלאה, בפסטיבל האמנות של אדינבורו במסגרת מיצג של האמנית ההודית שילפה גופטה.
שיריה פורסמו, בין היתר, בכתב העת "גרנטה בעברית".
ב-2018 כתבה טאטור בשיתוף עינת ויצמן הצגה שהועלתה בתיאטרון תמונע "אני, דארין טאטור", המספרת את סיפור חייה, בבימויו של ניצן כהן ובביצועה על עינת ויצמן.
בדצמבר 2018, בעקבות פנייה של שרת התרבות מירי רגב לשר האוצר משה כחלון, החליטו מארגני תערוכה בבית הנסן בירושלים, שקיבלה תמיכה כלכלית ממינהל התרבות, מעיריית ירושלים וממפעל הפיס, להסיר מהתערוכה מיצג שתוכנן כחלק מפרויקט "ארכיון הצנזורה" שהוצג בה, שהכיל קישור לשיר "התקומם עמי".
בספטמבר 2019 הושק ספרה שנקרא בערבית "השיר המסוכן שלי" (قصيدتي الخطرة), שבו טאטור מגוללת את סיפור חייה, ובעיקר את תקופת מעצר הבית והמאסר.
מעצר ומשפט
באוקטובר 2015 נעצרה על ידי משטרת ישראל ובנובמבר 2015 הוגש נגדה כתב אישום בגין הסתה לאלימות ותמיכה בארגון טרור. במרכז כתב האישום מופיעים פרסומים בפייסבוק, בהם תמונת פרופיל עם הכיתוב (בערבית) "אני השהיד הבא" ופוסט הקורא לאינתיפאדה בתחומי הקו הירוק למען מסגד אל-אקצא, וכן שיר שפרסמה ביוטיוב ובפייסבוק תחת הכותרת "התנגד עמי, התנגד להם". לשיר, שנכתב במקור בערבית, הופיעו שלושה תרגומים בעברית: של שוטר, המופיע בכתב האישום; של ד"ר יונתן מנדל, מומחה מטעם ההגנה; ושל תמר גולדשמיד, אילנה המרמן ואיריס בר, שפורסם באתר "שיחה מקומית".
טאטור שהתה במעצר במשך כשלושה חודשים, חצי שנה במעצר בית בקריית אונו, ולאחר מכן במעצר בית בבית הוריה בריינה.
במאי 2018 הרשיע אותה בית משפט השלום בנצרת בהסתה לטרור ובתמיכה בארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני וב-31 ביולי 2018 נגזר דינה לחמישה חודשי מאסר בפועל ושישה חודשי מאסר על תנאי. ב-20 בספטמבר 2018 השתחררה מהכלא. ב-16 במאי 2019 זיכה אותה בית המשפט המחוזי בנצרת מעבירות של הסתה לאלימות ותמיכה בארגון טרור בעקבות השיר שכתבה, אך השאיר את הרשעתה בעבירות אלה בגין שני פרסומים אחרים שלה בפייסבוק. בקשת רשות ערעור מטעם המדינה על הזיכוי נדחתה על ידי בית המשפט העליון.
בספטמבר 2020 היגרה מישראל לשוודיה, שם קיבלה מגורים מארגון ICORN, המאגד ערים ומחוזות המציעים מקלט לסופרים, עיתונאים ואומנים הנמצאים בסכנת רדיפה, למען קידום חופש הביטוי.
תמיכה והזדהות
ביוני 2016 נערך בתל אביב אירוע מחאה נגד מעצרה של טאטור, ובו השתתפו כ-20 משוררים, סופרים ומתרגמים, בהם אסתי ג. חיים, ליאת קפלן ואלי הירש. אירוע דומה התקיים בחיפה ובו דיברו, בין היתר, סמי מיכאל וסיגל בן יאיר, וכן נערכה הפגנת הזדהות איתה ביפו. בעיתונות התפרסמו מאמרים הקוראים לשחרורה. הסופר סמי מיכאל כתב על מעצרה כי הוא "ביטוי לאוזלת יד וכשל תרבותי של חברה שאינה מסוגלת להתגונן אלא באמצעי השתקה כפויים". המשוררת לילך ובר כתבה לכבודה שיר.
בספטמבר 2016 פרסם ארגון הסופרים הבינלאומי, פא"ן, גילוי דעת שבו נאמר כי הארגון משוכנע כי טאטור סומנה כמטרה בגין שירתה ופעילותה הפוליטית והוא קרא לשחרורה המידי וביטול כל ההאשמות נגדה. הארגון הקדיש לה את "יום התרגום הבינלאומי" ותרגם את שירה "משוררת מאחורי הסורגים" ל-13 שפות. עם מעל ל-300 האישים שקראו לשחרורה של טאטור, במסגרת עצומה שהסלוגן שלה היה "שירה אינה פשע", נמנים נועם חומסקי, אליס ווקר, קלודיה רנקין, דייב אגרס, ג'קלין וודסון ועשרה זוכי פרס פוליצר, בהם נעמי קליין וקתרין שולץ.
באוקטובר 2016, שנה לאחר מעצרה, חתמו על עצומה למען שחרורה מעל 180 משוררים, סופרים ואנשי רוח ואקדמיה, בהם: ארבעה חתני פרס ישראל: א.ב. יהושע, טוביה ריבנר, אבישי מרגלית ושמעון זנדבנק. בגילוי הדעת נכתב: "מצב זה שבו משוררת נעצרת ונשפטת בגין כתיבת שיר סותר את יסודות הדמוקרטיה, חופש הביטוי וחופש היצירה האמנותית... היחס לטאטור מבטא מדיניות של אפליה חמורה ביחס לחופש הביטוי של אזרחי ישראל הערבים הפלסטינים. הניסיון להציג באור פלילי מחאה פוליטית לגיטימית מונע אפשרות של שיח כן ונועד לחסום כל אפיק להידברות בין יהודים וערבים במדינה". את אירועי המחאה וכתיבת העצומה בישראל הובילה המשוררת והפעילה החברתית טל ניצן.
באוגוסט 2017 נערך בתיאטרון הערבי-עברי ביפו ערב תמיכה והזדהות עם טאטור, שבמהלכו הומחזו קטעים ממשפטה בהשתתפות השחקנים לאורה ריבלין ודורון תבורי. באוקטובר 2017 תיאטרון תמונע דחה את המופע "גחליליות" של עינת ויצמן ועמוס גיתאי שבו השיר "התקומם עמי" של טאטור, שנמצא במוקד כתב האישום נגדה.
עם הארגונים שהביעו תמיכה והזדהות עם טאטור נמנים קואליציית נשים לשלום, קול יהודי לשלום, עדאלה ניו יורק, מפלגת בל"ד, ההתאחדות הכללית של הסופרים הפלסטינים והתאחדות הסופרים הפלסטינים בשטחי 48.
הסניף האמריקני של ארגון הסופרים הבינלאומי הכריז שהרשעתה של טאטור היא התקפה על חופש הביטוי בישראל.
ב-2017 טאטור זכתה בפרס קרל שרנברג (Carl Scharenberg) הדני, וב-2019 זכתה בפרס OXFAM Novib/PEN לחופש הביטוי. ביולי 2020 זכתה טאטור בפרס חופש הביטוי של ארגון הסופרים הנורווגי.
חיים אישיים
טאטור רווקה ולה ארבעה אחים.
קישורים חיצוניים
ראיונות
משיריה
שרה אוסצקי-לזר
שרה אוֹסַצקי-לזר (נולדה ב-16 במרץ 1947) היא היסטוריונית של המזרח התיכון, עמיתת מחקר במכון ון ליר בירושלים ופעילת חברתית.
אודות
אוסצקי-לזר נולדה וגדלה בתל אביב. היא בתם של חיה לבית שפירא וחיים לזר ליטאי, פרטיזן, איש בית"ר והיסטוריון, וקרויה על שמה של סבתה מצד אימה ואחותו של אביה שנספו בשואה. אוסצקי-לזר קיבלה תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובשפה וספרות ערבית מן האוניברסיטה העברית בירושלים ותוארי מוסמך ודוקטור בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה. נושא עבודה היה "התגבשות יחסי הגומלין בין יהודים לערבים במדינת ישראל: העשור הראשון, 1948–1958", אותו כתבה בהנחיית גבי ורבורג וקייס פירו. מאז היא עוסקת בהוראה, במחקר ובפעילות חברתית. מחקריה עוסקים במיעוט הערבי-פלסטיני בישראל וביחסו למדינה ולרוב היהודי. בשנים 2002 ו-2007 לימדה היסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה, באוניברסיטת וילברפורס באוהיו (1992) ובאוניברסיטת המדינה של סן דייגו (2003).
במשך שנים היא שימשה כמנהלת משותפת של המרכז היהודי-ערבי לשלום בגבעת חביבה (בהנהגתה זכה המכון ב-2001 בפרס החינוך לשלום של UNESCO) ומנהלת המכון לחקר השלום במרכז. היא הייתה עמיתת מחקר של הסוכנות היהודית כשלוש פעמים בקהילות יהודיות ברחבי ארצות הברית. כמו כן שימשה כעמיתת מחקר במרכז לאסטרטגיה וחשיבה מדינית באוניברסיטה העברית, שם עסקה בחקר הנשים במזרח התיכון.
אוסצקי-לזר שימשה חברת הנהלת הקרן החדשה לישראל ולאחר מכן חברה במועצה הציבורית של הקרן. חברת הנהלת פורום ארגוני השלום הפלסטיני ישראלי, הברית לאנושות חדשה, והקתדרה עממית מגידו.
נשואה ליורי, ומתגוררת בקיבוץ רמות מנשה, ואם לשניים.
קישורים חיצוניים
ממאמריה:
גנרל חיל הקשר
גנרל חיל הקשר (בגרמנית: General der Nachrichtentruppe), הייתה דרגה בכוחות הקרקע הגרמניים (בגרמנית: הר). הדרגה נוצרה בשנת 1940, והייתה השלישית בחשיבותה, לאחר דרגות גנרל-אוברסט וגנרל-פלדמרשל. הדרגה היא שוות ערך לדרגת שלושה כוכבים כיום, וניתנה לגנרלים אשר פיקדו על יחידות קשר בוורמאכט.
בעלי הדרגות
רק שני קצינים החזיקו בדרגה זו; אריך פלגיבל (1886-1944) החל מ-1 באוגוסט 1940 עד פיטוריו בעקבות קשר העשרים ביולי ואלברט פראון (1894–1975) החל מ-1 באוקטובר 1944 ועד שנלקח לשבי במאי 1945.
קורד (יישוב)
קורד (בהונגרית: Kurd) הוא כפר השוכן מחוז טולנה שבנפת דומבובאר בדרום מערב הונגריה.
מקור השם
לאחר התיישבות המדיארים במרכז אירופה התיישבו באזור עמים מלווים צבאיים, הם כנראה ייסדו את הכפר שקיבל מהם את שמו.
היסטוריה
קורד וסביבתו היו מיושבים עוד מימי קדם. בגבולו התגלו דליים דו-אוזניים מארד מתקופת הברונזה ועקבות קבורה בדרך של שריפת הגופה. שמו של היישוב שהוא עוד מתקופת ארפאד, קורד, הוזכר לראשונה במפקדי מיסים בין שנת 1237 לבין 1332. כבר בתחילת שנות העשור הראשון של המאה ה-13 היה קורד רשום בין היישובים שהייתה בהם כנסייה. בשנת 1542, במהלך הכיבוש הטורקי, הטורקים הרסו את כפרי העמק, הרס זה השפיע כנראה גם על היישוב. בתקופת הכיבוש הטורקי, היישוב היה כנראה כפר טורקי והיה שייך לטירה של סאס. בשנת 1669, יחד עם יתר כפרי העמק, הוא נרשם כמקום עזוב.
בלקסיקון העולמי של טולנה נכתב על היישוב בשנת 1927: "כפר גדול בנפת דומבובאר שבמחוז טולנה, בשנת 1920 היו בו 1780 תושבים. תחנת הרכבת, סניף דואר וטלגרף".
אויגן וולאשק
אויגן וולאשק (בצרפתית: Eugène Walaschek; 20 ביוני 1917 – 22 במרץ 2007) היה כדורגלן ומאמן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
וולאשק נולד ב-20 ביוני 1917 במוסקבה שברוסיה לאב צ'כי ואם שווייצרית. בגיל שנתיים עבר עם משפחתו לגור בז'נבה ובמהלך הקריירה בשווייץ שיחק במועדונים סרבט ז'נבה, יאנג בויז ברן ולה שו-דה-פון. לאחר שפרש מכדורגל וולאשק היה למאמן וגם לכלכלן במנהל הכספי בז'נבה.
במדי נבחרת שווייץ עשה את הופעת הבכורה בשנת 1937 בניצחון 3–4 על אוסטריה. במונדיאל 1938 היה לאחד מגיבורי הניצחון על גרמניה הנאצית ב-2–4 במשחק החוזר שבשמינית הגמר, כשהוא כובש את אחד השערים. משחקו האחרון במדיה היה בשנת 1945 בניצחון 0–1 נגד צרפת.
יחסי דרום אוסטיה–ניקרגואה
במסיבת עיתונאים בנובמבר 2008, אמר שר החוץ של ניקרגואה, סמואל סנטוס לופז, "בוודאי, אנו חושבים שההחלטה [להכיר באבחזיה ודרום אוסטיה העצמאיות] הייתה הוגנת והולמת. יש לתת להן [לרפובליקות] זמן לפורמליות פנימיות. אנו נתאם את האפשרות והתנאים של יחסים דיפלומטיים ישירים ברגע נוח. ברור והגיוני, אנו נפעל באמצעות ידידתנו, כנראה רוסיה, כדי ליצור קשרים הדוקים יותר ויחסים דיפלומטיים [עם הרפובליקות]."
אויגן וולאשק
ביוגרפיה
עד היום הוא נחשב לכדורגלן השווייצרי היחיד שזכה שיצא עליו סרט, ששמו הוא – "החלום של וולאשק". הוא נפטר ב-22 במרץ 2007 בשווייץ בגיל 89, ובכך היה לשחקן האחרון שנשאר בחיים מבין כלל שחקני סגל נבחרת שווייץ במונדיאל 1938.
יחסי דרום אוסטיה–ניקרגואה
ההכרה של ניקרגואה בדרום אוסטיה עוררה תגובות מיידיות ממדינות אחרות המעורבות במחלוקת על מעמדה של דרום אוסטיה. גאורגיה הגיבה להכרה הבו-זמנית של ניקרגואה באבחזיה ובדרום אוסטיה על ידי ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם מדינת אמריקה המרכזית בסוף נובמבר 2008. רוסיה הציעה לחזק את הקשרים עם ניקרגואה ולספק סיוע לניקרגואה כדי לסייע בבנייה מחדש של אזורים שניזוקו מהוריקנים. שר המסחר האמריקני ביטל טיול מתוכנן לניקרגואה, כאשר שגריר ארצות הברית במנגואה אמר: "זה לא הרגע המתאים לביקור".
לאחר שירש את אדוארד קוקואיטי כנשיא דרום אוסטיה, פיטר ליאוניד טיבילוב את נרימן קוזאייב כשגריר ב-25 ביולי 2012.
עשר שנים לאחר ההכרה, היחסים נותרו סמליים ברובם.
מכון קרולינסקה
מכון קרולינסקה (בשוודית: Karolinska Institutet) הוא אחד ממכוני המחקר הרפואי הגדולים באירופה. המכון נוסד בשנת 1810 על האי קונגסהולם באגם מלארן, ממערב לסטוקהולם, שוודיה. הקמפוס המרכזי הועתק מאוחר יותר ליישוב סולנה במחוז סטוקהולם, וקמפוס נוסף בפלמינגסברג, מדרום לבירה.
ועדה מטעם מכון קרולינסקה היא שבוחרת מדי שנה את הזוכים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
בית החולים האוניברסיטאי קרולינסקה, הנמצא בסולנה, משמש כאתר להוראה ולמחקר במכון. במכון קרולינסקה מוכשרים כ-30 אחוז מכלל הרופאים בשוודיה, וכ-40 מכלל המחקר הרפואי במדינה מתקיים בין כותלי המוסד. בעוד שמרבית תוכניות לימודי הרפואה מתקיימות בשוודית, רוב הלימודים המחקריים, לקראת תואר דוקטור בפילוסופיה מתקיימים באנגלית. על פי הדירוג האקדמי של אוניברסיטאות בעולם, מכון קרולינסקה היא האוניברסיטה הטובה ביותר באירופה ללימודי רפואה ורוקחות, ומדורגת במקום האחד עשר בעולם בתחום זה. המכון חבר בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר.
ראדו מאפומאץ
ראדו מאפומאץ (ברומנית: Radu de la Afumați, נפטר ב-2 בינואר 1529), הידוע בכתבי היסטוריונים רומנים כראדו החמישי היה וויווד (שליט) ולאכיה. הוא שלט בין ינואר 1521 לבין אפריל 1529 (לסירוגין בשנה הראשונה, כי הוא איבד את השלטון בין אפריל- יוני ובין אוגוסט-אוקטובר 1521).
הוא החל את שלטונו עם ניצחונו נגד מהמט ביי, טוען לשלטון של ולאכיה. בין השנים 1522 ו-1525 הוא נלחם נגד הטוענים לשלטון ולאכיה, ולדיסלב השלישי וראדו השישי (בדיקה). הכיתוב על מצבתו מתעד 20 קרבות.
הוא נהרג בעריפת ראש ב-2 בינואר 1529 ליד רמניקו ולצ'ה, ונקבר מאוחר יותר בקתדרלת קורטאה דה ארגס.
הכינוי "מאפומאץ"
הוא קיבל את הכינוי "מאפומאץ" כי היה לו רכוש באפומאץ (מחוז אילפוב), שירש מסבו ולאד הנזיר (1425-1495). כדי להבדיל בינו לבין השליטים הוולאכים האחרים בשם ראדו (במיוחד אביו ואחיו), הנסיך קיבל גם כינויים אחרים. במהלך חייו הוא כונה ראדו וודה הצעיר, ולאחר מותו הוא נקרא גם ראדו האמיץ (במסמך מ-4 ביוני 1588), כהכרה בהישגים שלו בעצירת ההתקדמות של העות'מאנים ובמניעת הפיכתה של ולאכיה לחלק מהאימפריה העות'מאנית. אחרי המקום שבו הוא נהרג, הוא היה מוכר גם כנסיך ראדו של רמניק.
רקע משפחתי
ראדו מאפומאץ היה שייך לשושלת בית דרקולשט והבן של השליט הוולאכי ראדו הגדול והנסיכה קטלינה. היו לו שתי אחיות, כריסטינה ובובה.
אשתו הראשונה, ווֹייקה, הייתה בתו של הוורניק ולאייקו מבוסקן (מחוז דמבוביצה). היא נפטרה בסוף 1525.
מנישואים אלו נולדו להם שלושה ילדים: ולאד (שנהרג יחד עם אביו 1529), אנקה (נישאה לבויאר בשם אודרישטה) וניאסה (Neacşa).
ב-21 בינואר 1526 ראדו התחתן עם הנסיכה רוקסאנדרה, בתו של ניאגויה בסאראב, לא היו להם ילדים ביחד. לאחר מותו של ראדו נישאה רוקסאנדרה לאחיו, ראדו פאיסיה.
אחיו ששלטו בוולאכיה היו: ראדו השישי (בדיקה) (1524-1523), ראדו פאיסיה (1545-1535) ומירצ'ה הרועה (1552-1545, 1554-1553, 1559-1558).
שלטונו
ראדו מאפומאץ הפך לוויווד של ולאכיה בזמן שהסולטאן הכריז על מהמט ביי, הפאשה של ניקופול (שהיה בוגד רומני שהתאסלם), כשליט ולאכיה. ראדו הביס את צבאו של מהמט ביי בינואר 1522. ועלה על כס המלכות, אך נאלץ להגן מסדרת התקפות למשך מספר חודשים, וצבר ניצחונות רבים.
בחודש אפריל 1522, נאלץ ליסוג אל טרנסילבניה, שם הוא קיבל מספר אחוזות מן המלך לואי השני, מלך הונגריה כפרס על הלחימה בעות'מאנים. הוא חצה בחזרה את הרי הקרפטים ביוני, עם תמיכה מן הוויווד של טרנסילבניה ג'ון זפוליה, וכבש מחדש את ולאכיה. הוא שיקם את הממשל הרומני, וגירש את העות'מאנים מן הארץ.
מהמט ביי תקף את ולאכיה בקיץ של שנת 1522 עם כוחות טריים. למרות ניצחונות בגרגיטה (Gherghita), בוקרשט וסלטינה, צבאו של ראדו נחלש. לאחר שהטורקים קיבלו תגבורת, הוא נאלץ למצוא מקלט בפעם השנייה. לפיכך, ב-15 אוגוסט 1522, כאשר נכנס ראדו מאפומאץ לטרנסילבניה, לקח מהמט ביי את השלטון. בניסיון לבסס את סמכותו, הוא הציג משטר של טרור מוחלט שנמשך עד סתיו 1522. בחודש אוקטובר שני הצבאות התעמתו ברוקאר (Rucăr) וראדו השיג ניצחון נוסף בגלל ארגון טוב יותר וטקטיקה.
סכסוך חדש התחיל באביב 1524, כאשר ולדיסלב השלישי, מבית דנשט טען לשלטון.
בקיץ 1526 התרחש קרב מוהאץ' וממלכת הונגריה נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית. נסיכויות רומניה (ולאכיה ומולדובה) היו כעת כמעט מוקפות על ידי הטורקים. ראדו לא היה מוכן כדי לעשות משהו נגד הטורקים. בנוסף הסולטאן לקח אותו ואת בנו ויורשו היחיד ולאד בשבי. וכל מה שהוא יכל עתה לעשות היה לדאוג למצב הפנימי, לחזק את הכלכלה של המדינה.
מותו
בסוף שנת 1528, קבוצה של אצילים בראשות Neagoe ודרגן, מרדו נגד ראדו שנמלט למערב, ומצא מחסה תחת חסותה של משפחת קראיובשט. הוא נתפס ליד רמניקו ולצ'אה, ונהרג בכנסיית צאטטויה (Cetăţuia), יחד עם בנו ולאד ב-2 בינואר 1529. ראשיהם נשלחו לחצר הסולטאן העות'מאני בקושטא, וגופו נקבר ב-4 בינואר בקתדרלת קורטאה דה ארג'ש. הוא היה בערך בן 35-36 שנים, ומלך שבע שנים.
נער החורף
נער החורף (בצרפתית: Le Lycéen; "תלמיד התיכון") הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2022 שנכתב ובוים על ידי כריסטוף הונורה, בכיכובם של השחקנים פול קירשר, ז'ולייט בינוש ווינסנט לקוסט.
עלילה
לוקה (פול קירשר) הוא נער הומוסקסואל בן 17 הלומד בפנימייה הרחק מהעיר בה גרים הוריו. לוקה נמצא בזוגיות עם אחד התלמידים בפנימייה, והוא חולם לעבור לפריז ביום מן הימים, שם גר גם אחיו הבכור, קוונטין (וינסנט לקוסט).
כשלפתע נודע לו כי אביו מת באופן פתאומי בתאונת דרכים, אולי בהתאבדות מכוונת, עולמו מתהפך. אמו איזבל (ז'ולייט בינוש) לא יודעת כיצד לעזור לו, והוא בוחר לעבור לפריז אל אחיו קוונטין, אך גם הוא לא פנוי לסייע לו. כך, לוקה נשאר לבדו להתמודד עם המצב בעיר הגדולה.
יציאה לאור
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו לשנת 2022, במסגרת התוכנית "קולנוע עולמי עכשווי", ובהמשך הוקרן במגוון פסטיבלי קולנוע נוספים ברחבי העולם. הוא התחרה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן ה-70, והוקרן בין היתר גם בפסטיבל הסרטים של לונדון, בפסטיבל פסטיבל הקולנוע העצמאי בבורדו, בפסטיבל הסרטים של שיקגו, ועוד.
בישראל, הסרט הוקרן בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה ובסינמטק תל אביב.
מתקן פונגיי-רי
גאוגרפיה
האתר הוקם בתחילת שנות ה-2000 ומכיל 3 כניסות גלויות. על פי צילומי לוויין, המיקום המדויק של האתר הוא 41°16′47.87″N 129°5′10.51″E, על גבעות הרים בנפה קילג'ו, צפון האמגיונג. הוא נמצא כ-2 קילומטר דרומית למנטפסן, 2 קילומטר מערבית למחנה הוואסונג ו-12 קילומטר צפונית לכפר פונגי-רי. היישוב הקרוב ביותר לאתר הניסויים התת-קרקעי הגרעיני הוא צ'יק-טונג, מקום מאוכלס קטן הממוקם ב-41°16′00″N 129°06′00″E.
היסטוריה
בינואר 2013, גוגל מפות עודכנה בעדכון אשר הוסיף וכלל מיקומים שונים בקוריאה הצפונית. ב-8 באפריל 2013, דווח שקוריאה הדרומית צפתה בפעילות בפונגי-רי, ורמזה על כך שהולך להיות ניסוי רביעי, אך הניסוי התרחש רק בינואר 2016.
על פי מקורות, נאסר על אנשים מאתר הניסויים הגרעיניים פונגי-ריי להיכנס לפיונגיאנג מאז הניסוי שבוצע בשל החשש מזיהום רדיואקטיבית. על פי דיווח העריקים, כ-80% מהעצים נבלו וכל הבארות התת-קרקעיות התייבשו באתר לאחר הניסוי הגרעיני השישי.
ב-3 וב-23 בספטמבר 2017 זוהו רעידות אדמה שנראות כמו קריסות של מנהרות בעוצמת מגניטודה של 4.1 ו-3.6 בהתאמה. מחקר ב-17 באוקטובר 2017 שפורסם על ידי מכון ארצות הברית-קוריאה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, העלה כי הבדיקה האחרונה גרמה ל"נזק משמעותי לרשת המנהרות הקיימת מתחת להר מנטפסן".
ב-30 באוקטובר 2017, בעדות בפני הפרלמנט קוריאה הדרומית, הזהיר מנהל המינהל המטאורולוגי של קוריאה הדרומית כי "בדיקות נוספות במתקן עלולות לגרום להתמוטטות ההר ולשחרור רדיואקטיביות לסביבה." כמו כן, מדענים סינים הזהירו שאם ההר יתמוטט, הנשורת הגרעינית עלולה להתפשט על פני חצי מכדור הארץ.
ב-1 בנובמבר 2017 דיווחה תחנת הטלוויזיה היפנית TV Asahi כי על פי דיווחים לא מאומתים, כמה מנהרות קרסו באתר הניסוי ב-10 באוקטובר 2017. ונאמר כי התמוטטות ראשונית הרגה 100 עובדים, כאשר עוד 100 מצילים נהרגו בהתמוטטות שנייה.
ב-20 באפריל 2018 הודיעה ממשלת צפון קוריאה כי תשהה את הניסויים הגרעיניים ותסגור את אתר הניסויים הגרעיניים במתקן.
עם זאת, על אף שנהרסו פתחי המנהרות הפעילים, המנהרות עצמן לא נהרסו והמנהרות שמעולם לא שימשו לבדיקה לא היו חלק מההריסה, ופעילויות טיפול התגלו לאחרונה ב-25 בנובמבר 2020.
דייוויד אולברייט מהמכון למדע וביטחון בינלאומי ציין כי "הפעולה של צפון קוריאה עדיפה על הקפאה ומייצגת השבתה של אתר הבדיקה. עם זאת, כמו שלבי השבתה רבים, צפון קוריאה עשויה לחדש את הבדיקות באתר לאחר מספר שבועות או חודשים של עבודה. אף על פי שסביר להניח שההר הראשי לא יהיה בשימוש, ניתן יהיה להשתמש בהרים סמוכים אחרים. ושניים מהכניסות (מספרים 3 ו-4, באמצעות המינוח הצפון קוריאני) היו ככל הנראה שלמים וניתנים לשימוש לפיצוצים גרעיניים נוספים לפני הפירוק צעדים שנעשו".
אוניברסיטת אוסקה
אוניברסיטת אוסקה (ביפנית: 大阪大学) היא אוניברסיטה לאומית הממוקמת במחוז אוסקה שביפן אשר הוקמה בשנת 1724. זוהי אחת האוניברסיטאות הראשונות שהוקמו ביפן. אוניברסיטת אוסקה נחשבת לאחת משלוש האוניברסיטאות המובילות ביפן ביחד עם אוניברסיטת קיוטו ואוניברסיטת טוקיו. תוכניות הלימודים באוניברסיטה מושכות סטודנטים זרים מכל רחבי העולם.
מוסדות האוניברסיטה החלו לקום במהלך המאה ה-18, אך היא הוקמה באופן מודרני ורשמי בשנת 1931, ובכך הפכה האוניברסיטה למוסד האקדמי המודרני השישי ביפן. בית הספר לרפואה נוסד במקום בשנת 1869. בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוקמו באוניברסיטה פקולטות ומחלקות מחקר רבות, ובהן בית הספר היפני הראשון להנדסה, ומחלקות לחינוך, פסיכולוגיה וסוציולוגיה. בשנת 1994 נוספו עוד שתי פקולטות לתארים מתקדמים.
באוניבסיטה פועלים 21 מכוני מחקר, 4 ספריות; הספרייה המרכזית, הספרייה למדעי החיים, הספרייה למדעים והנדסה והספרייה ללימודים בין-לאומיים ושני בתי חולים אוניברסיטאיים; בית החולים של אוניברסיטת אוסקה ובית החולים לרפואת שיניים של אוניברסיטת אוסקה. האוניברסיטה מפעילה גם מכוני מחקר והוראה מחוץ ליפן, הממוקמים בבנגקוק, שאנגחאי, חרונינגן וסן פרנסיסקו.
לאוניברסיטה יש שיתופי פעולה אקדמיים משמעותיים עם מוסדות רבים, ובהם אימפריאל קולג', אוניברסיטת צינגהואה, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת טורונטו, המכון הטכנולוגי של קליפורניה, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת מקגיל, האוניברסיטה הלאומית של סינגפור, האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, אוניברסיטת קלן, אוניברסיטת ז'נבה ואוניברסיטת בולוניה.
האוניברסיטה חברה בקונסורציום RU11, חברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר במזרח אסיה, חברה בהתאגדות אוניברסיטאות האוקיינוס השקט והיא אחת מ לשעבר (1931, אוניברסיטת אוסקה הקיסרית).
ארגון אקדמי
נכון לשנת 2022, יש באוניברסיטת אוסקה 11 פקולטות לתוכניות לתואר ראשון ו-15 בתי ספר לתארים מתקדמים:
אורי בר-און (במאי)
אורי בר-און (נולד ב-12 באפריל 1975) הוא תסריטאי, במאי ומרצה ישראלי-אמריקאי. כתב וביים את סרט הקולנוע "10% ילדה שלי".
ביוגרפיה
בר-און נולד בארצות הברית, אך גדל בישראל. בוגר תואר ראשון בספרות כללית ובמנהל עסקים ותואר שני בקולנוע וטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב. הוא כותב ומביים קולנוע דוקומנטרי ועלילתי עבור גופי שידור שונים בישראל ובעולם. סרטיו הוקרנו בפסטיבלים רבים ביניהם סאנדנס, טרייבקה ואחרים. הוא מרצה בחוג לתקשורת באוניברסיטת רייכמן ובמכללת מנשר.
קריירה
ב־2002 ביים את הסרט הקצר הראשון שלו "72 בתולות", שהשתתף בפסטיבלים סאנדנס וטרייבקה, ולאחר מכן ביים עוד מספר סרטים קצרים - "נשיקה היא נשיקה", "שיר אהבה אחר".
ב־2003 ביים מערכונים עבור תוכנית הטלוויזיה של גידי גוב בערוץ 10.
ב־2004 ביים את התוכנית "המדריך להתאהבות" עבור ערוץ YTV.
ב־2005 ביים את הפרויקט הדוקומנטרי "הודעה נמסרה למשפחה" עבור יס - שידורי הלוויין, בהפקת יפעת פרסטלניק, העוסק באנשים שבני משפחתם הקרובים נהרגו במהלך השרות הצבאי.
ב־2006 ביים והפיק את הסרט הדוקומנטרי "52-50" עבור קשת ערוץ 2, בהפקת אריק ברנשטיין ועלמה הפקות. הסרט הוא וידאו-אקטיביזם ועוסק באלימות משטרת הגירוש כנגד עובדים זרים.
ב־2007 ביים עבור הערוץ הצרפתי ארטה, שלושה סרטים קצרים מתוך פרויקט "הסצנה החסרה" בהפקת קוארק הפקות.
ב־2008 ביים והפיק בשיתוף הצלם קובי צאיג. את הסרט הדוקומנטרי "המלך לאטי הראשון". הסרט עוסק בעובד זר מסנגל הנשוי בישראל לאישה ממוצא רוסי, ורוצה שבנו הישראלי יהיה מלך של שבט בסנגל. הוקרן בבכורה בתחרות הרשמית של פסטיבל דוקאביב.
ב־2010 כתב כתסריטאי ראשי וכותב דיאלוגים בסדרת הטלוויזיה "האלופה 3" עבור "הוט".
ב־2014 היה שותף כתסריטאי פיתוח עלילות לכתיבת העונה הראשונה של הסדרה "מתים לרגע" עבור "הוט".
ב־2015 יצא לקולנוע בישראל סרטו האישי ביותר "10% ילדה שלי" אותו כתב, ביים, הפיק והפיץ. הסרט זכה בפרס סרט הפרינג' בתחרות פרסי אופיר, והיה בין ששת המועמדים האחרונים לזכייה, והשתתף בפסטיבלים רבים כולל פסטיבל ירושלים ופסטיבל סנטה ברברה. הסרט הוא דרמה קומית העוסקת בקשר בין בחור בן 27 לילדה הצעירה בת ה-8 של בת הזוג החדשה שלו. הסרט בכיכובם של אודי פרסי, ויהלי פרידמן ומשתתפים בו גם עידן אלתרמן, ורד פלדמן, גור בנטביץ' ואורי קלאוזנר. מפיקים נוספים - שלום גודמן, עדן צולי, קובי צאיג, בן כליפי.
ב־2017 ביים את צילומי החוץ של העונה השנייה של התוכנית "הטוב מכולם" בהנחיית אברי גלעד, עבור רשת.
ב־2019 ערך תרגום והוציא לאור בשיתוף עם שלום גודמן והוצאת אסיה תרגום של הספר "להרוג את הכלב השני" מאת הסופר הפולני מארק חלאסקו, ובתרגום של עילי הלפרן. הספר הוצא כחלק מעבודה על תסריט לסרט העוסק בשנים אותן העביר מארק חלאסקו בישראל.
ב־2020 ביים את הסדרה הדוקומנטרית "שמיים בצבע אדום" בשיתוף עם היוצר נתי דינר ובהפקתו עבור "כאן 11". הסדרה בת 3 פרקים עוסקת בהיסטוריה של ירי הרקטות מרצועת עזה, החל מהרקטה הראשונה שנחתה בשדרות ועד לימינו, ובסיפורה של מערכת כיפת ברזל. הסדרה מועמדת לשלושה פרסים בתחרות הטלוויזיה של האקדמיה הישראלית - פרס הסדרה הדוקומנטרית, פרס הבימוי ופרס הצילום.
ציפרופלוקסצין
ציפרופלוקסצין (באנגלית: Ciprofloxacin) היא אנטיביוטיקה רחבת טווח ממשפחת הקווינולונים שנמצאת בשימוש נגד מספר זיהומים חיידקיים. טווח הפעילות שלה כולל את רוב הזנים של חיידקים פתוגניים האחראים לזיהומים במערכת הנשימה, מערכת השתן, מערכת העיכול, זיהומים בטניים, וכן אלח דם, בהם חיידקים גראם-חיוביים וגראם-שליליים.
ציפרופלוקסצין משמשת לבדה או בשילוב עם תרופות אנטי-בקטריאליות אחרות לטיפול של זיהומים בהם הפתוגן לא זוהה, בהם זיהומים בדרכי השתן וזיהומי בטן. זאת בנוסף לשימושה עבור זיהומים הנגרמים בידי פתוגנים ספציפיים הידועים כרגישים לה.
ציפרופלוקסצין נכנסה לשימוש קליני בשנות ה-80 המאוחרות, וכיום היא הנפוצה ביותר מהדור השני של משפחת הקווינולונים.
עם זאת, לתרופה יש תופעות לוואי לא צפויות ואף מסוכנות כמו דלקת גידים, נזק עצבי ואף מקרה מתועד אחד של חוסר שינה קטלני. מסיבה זאת היא אינה מועדפת כיום כטיפול אנטיביוטי.
מרק להכנה מהירה
מרק להכנה מהירה הוא תערובת של חומרים המאפשרת הכנה קלה ומהירה של מרק. בזכות הכנתו הקלה, רוב השימושים של המרק להכנה מהירה הם שימושים ביתיים ואישיים. שימוש אחר של המרק להכנה מהירה הוא יצירתו בכמויות גדולות ושימורו. ישנם סוגים רבים וטעמים שונים של המרק להכנה מהירה.
יונה ריגאי
יונה ריגאי (נולדה ברוסיה 1900 – נפטרה בישראל, 1987) הייתה סופרת, מחזאית ובמאית ישראלית שהתפרסמה בשם העט "תרזה אור" אך גם תחת השם "יונה ריגאי" ו"יונה ריגאית".
ביוגרפיה
נולדה ברוסיה בשנת 1900 בשם טניה ספרדי. בילדותה היגרו הוריה לארגנטינה, שם קיבלה את השם תרזה ספרדי. מספר שנים לאחר מכן (ערב מלחמת העולם הראשונה) עלתה המשפחה לארץ ישראל, ויונה קיבלה את השכלתה בסמינר למורים.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה נישאה למשה ריגאי, איש העלייה השנייה, ויחד יצאו ללימודים בפירנצה, איטליה (ממשלת איטליה הציעה אז עזרה לסטודנטים זרים, מצטיינים). יונה למדה ספרות ותנ"ך מפיו של פרופ' משה דוד קאסוטו, ומשה סיים את עבודת הדוקטור שלו בלימודי הכימיה. שלושת בניהם נולדו באיטליה. בשנת 1926 חזרו לארץ והתיישבו בתל אביב. משה הקים את גימנסיה 'נורדיה' בתל אביב ויונה לימדה תנ"ך ובימוי בגימנסיה זו.
ביל פינגר
מילטון "ביל" פינגר (באנגלית: Milton "Bill" Finger; 8 בפברואר 1914 - 18 בינואר 1974) היה קומיקסאי יהודי אמריקאי הידוע בעיקר בשל השתתפותו ביצירת דמויות הקומיקס באטמן וגרין לנטרן (אלן סקוט).
יונה ריגאי
ביוגרפיה
ב- 1934 עזבו את תל אביב והצטרפו למושב אביחיל, מושב שהוקם שנתיים קודם לכן על ידי חיילים שלחמו במלחמת העולם הראשונה, במסגרת הגדודים העבריים. יונה עבדה במשק ובעלה נשאר בתל אביב עד שבנם הבכור סיים את הגימנסיה. בינתיים המשיך לנהל את בית הספר.
ביל פינגר
ביוגרפיה
נוסף על עבודתו בתחום הקומיקס, היה פינגר שותף גם לכתיבת מספר סרטים, בהם "מוות בכוכב אייטין", "הרפש הירוק" ו"מסע חיית הירח" אשר זכו לביקורות שליליות. לצד הסרטים שכתב, סרטים רבים נוספים, כמו גם סדרות טלוויזיה שונות שהתבססו על יצירתו נוצרו במשך השנים.
יונה ריגאי
ביוגרפיה
בעלה משה נפטר ב-1985 והובא למנוחות בבית הקברות באביחיל. יונה נפטרה שנתיים אחריו (1987) וגם היא נקברה שם.
ביל פינגר
ביוגרפיה
פינגר היה נשוי פעמיים. בנו פרד נולד מנישואיו לאשתו הראשונה, פורשיה. לאחר גירושיהם נישא ללין סימונס, אך גם נישואים אלו לא החזיקו מעמד שנים רבות. פינגר, שסבל לאורך השנים משלושה התקפי לב, נפטר בביתו כתוצאה מטרשת עורקים ב-18 בינואר 1974.
לפי גרסה אחת, נקבר בבית קברות לעריריים בו הנפטרים לא זוכים למצבה עם שמם אלא עם מספר קבר בלבד ולפי גרסה אחרת גופתו נשרפה ואפרו פוזר על צורת עטלף שצייר בנו פרד על חוף הים, והגלים שטפו את העטלף ואת האפר.
יונה ריגאי
ביוגרפיה
לזוג נולדו ארבעה ילדים: אריאל ריגאי (צייר) עמירם ריגאי (פסנתרן), עוזי ריגאי (מנהל בכיר בבנק דיסקונט) ואוהליה אלון.
בשם תרזה אור
בנוסף כתבה בכתבי עת שונים כגון "תלמים" ו"דבר הפועלת".
ביל פינגר
באטמן
בעקבות ההצלחה הגדולה של דמות הקומיקס סופרמן, נוצר ביקוש בתחום ליצירת דמויות של סופר-גיבורים. לאור הביקוש שנוצר, הגה בוב קיין את דמותו של באטמן ועיצב אותה כגבר בלונדיני עם כיסוי עיניים וכנפי עטלף קשיחות. את הדמות, אשר בעיצובה הושפע מדמותו של השחקן דאגלס פיירבנקס, כמו גם מדמותו הבדיונית של זורו ותוכניות לייצור כלי טיס של לאונרדו דה וינצ'י, הראה לפינגר, אשר הציע מספר שינויים שהביאו את הדמות לעיצובה המוכר יותר כיום – מסיכה שתכסה את כל הראש, הסרת האישונים, כפפות, גלימה במקום כנפיים ושינוי הצבע האדום לשחור-אפור. את העלילה הראשונה של באטמן אייר קיין וכתב פינגר, אשר נתן לדמות גם את שמה המלא – ברוס וויין. הדמות פורסמה לראשונה בחוברת #27 Detective Comics ב-30 במרץ 1939 (על שער החוברת כתוב "מאי 1939") והפכה מיד ללהיט. נוסף לבאטמן, יצר פינגר יחד עם קיין (וג'רי רובינסון) גם את דמותו של רובין, בן בריתו של באטמן ואת אויבם המושבע – הג'וקר.
לאחר מאבק משפטי של כעשרים וחמש שנים, ב-18 בספטמבר 2015 הודיעו DC קומיקס והאחים וורנר כי הם קיבלו את טענת צאצאיו של פינגר לגבי טענת הבעלות המשותפת על המותג "באטמן" הודות לעדויות שהוצגו בפני בית משפט (הקלטות של בוב קיין מדבר על כך שפינגר היה זה שעזר לו ליצור את הדמות ואת היקום שלה, ועדות מוקלטת שבה הוא התמקח עם פינגר על האחוזים שיקבל על עשייתו כיוון שקיין שאף להיות מוכר כיוצר הבלעדי של המותג) ומעתה יאזכרו את שמו בכל מוצר באטמן שייצא לשוק (עד אז באטמן שווק כיצירה של בוב קיין בלבד).
גרין לנטרן
פינגר היה שותף גם ליצירת דמותו של גרין לנטרן המקורי אלן סקוט, יחד עם מרטין נודל. לדברי נודל, פינגר סייע בכתיבת הסיפור הראשון אחר שכבר המציא את הדמות בעצמו, אם כי שניהם קיבלו קרדיט בחוברת הראשונה (נודל תחת שם העט מאט דילון).
דמויות נוספות
בנוסף לבאטמן, רובין, הג'וקר וגרין לנטרן, יצר פינגר יחד עם אחרים גם את דמויות הקומיקס הפינגווין, קאטוומן, באטגירל (בטי קיין), איש החידות, הדחליל, אלפרד פניוורת', דו-פרצוף, ג'יימס גורדון ולאנה לאנג.
פרסים והוקרה
שמו של פינגר הונצח בהיכל התהילה של הקומיקס ע"ש ג'ק קירבי בשנת 1994 ובהיכל התהילה ע"ש וויל אייזנר ב-1999. בשנת 2005 החלה במסגרת כנס קומיק-קון חלוקת פרס ביל פינגר להצטיינות בכתיבת קומיקס. הפרס מוענק בכל שנה לשני זוכים, אחד חי ואחד מנוח.
ורדה נשרי
ורדה נשרי (10 באפריל 1935 – 22 באפריל 1995) הייתה פסנתרנית ישראלית.
נשרי נולדה ברעננה. את לימודי הפסנתר החלה בגיל 6, אצל אמהּ, הזמרת חנה נשרי. בגיל 8 היא ליוותה את אמה בקונצרטים, ובכך החליפה את המלווה הקבוע עד אז של אמה, סשה ארגוב. היא נחשבת לאחת הבוגרות הבולטות של קונסרבטוריון "שולמית", שם למדה עם אמה גורוכוב. נאמר עליה שהתקדמותה הייתה מטאורית. בגיל 12 ניגנה עם תזמורת קול ירושלים ובגיל 15 ניגנה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. בגיל 14 נשרי המשיכה את לימודיה בקונסרבטוריון הלאומי של פריז עם לאזאר לוי ואף זכתה ב- Premier Grand Prix. לאחר מכן למדה בפריז עם מגדה טליאפרו ובניו יורק עם קלאודיו אראו, ששמע אותה ב-1953 בתל אביב והעניק לה מלגת לימודים מלאה אצלו בניו יורק, שכן ראה בה, כדבריו, ״מי שעשויה להיות אחת הפסנתרניות החשובות של תקופתה״. נשרי יצאה למסעות קונצרטים ברחבי אירופה, בארצות הברית, בקנדה ובדרום אפריקה. בקונצרטים עם תזמורות שונות בארצות אלה הקפידה לכלול תמיד גם יצירה ישראלית. היא נחשבה לנכס לאומי - מדינת ישראל שלחה אותה לייצג את ישראל בקונצרטים בעולם.
הקליטה לחברת דקה רקורדס והרבתה לבצע, לצד הרפרטואר הקלאסי, גם יצירות מודרניות ויצירות של מלחינים ישראלים, שכמה מהן, כמו "מוזיקה לפסנתר 1957" של פאול בן-חיים ו-"אפיטף – סונטה מס' 2" של צבי אבני, אף הוקדשו לה.
נשרי ייסדה את מרכז באך וניהלה אותו בגבעתיים ובתל אביב. המיליונר מר יוסף בוכמן תרם פסנתר למרכז באך, ובמותה משפחתה תרמה את הפסנתר לתיאטרון גבעתיים, שם הוא משמש עד היום. ממצאי מחקריה על ״הפסנתר המושווה״ של באך הוצגו בחוגים מוזיקולוגיים באוקספורד, בשטוטגרט ובזלצבורג ונתפרסמו בכתובים. היא תרמה רבות לתרבות בגבעתיים. היא הדגישה את ההיבט החינוכי בהופעתיה למבוגרים ולנוער, וכך בנתה רסיטלים סביב נושאים מוגדרים, וליוותה אותם בדיברי הסבר פוקחיי אוזניים. בין הנושאים: מוזיקת השואה והתחייה, ציפורים במוזיקה, זיכרונות מסע לספרד, חיות במוזיקה, רגטיים ומוזיקה יודאיקה (קונצרט שיצא לאור בדיסק של בית התפוצות והיה אחד האחרונים בנגינתה ב-1994).
קיימים אזכורים אודותיה במספר ספרים ובאלפי מאמרי עיתונות ברחבי העולם.
נשרי היא אמה של נגנית המשור והפעמונים נטלי פרוז.
A Collection: Greatest Hits...and More
A Collection: Greatest Hits...and More (בעברית: אוסף: מבחר הלהיטים...ועוד) הוא אלבום האוסף הרביעי של הזמרת ברברה סטרייסנד, אשר יצא ב-3 באוקטובר 1989 על ידי קולומביה רקורדס. האלבום מכיל אוסף של שירים בולטים אשר הזמרת הוציאה במהלך השנים 1975 ועד 1988 בתוספת של שני שירים חדשים.
מתוך האלבום יצאו שני סינגלים (שהם היו השירים החדשים) כאשר השיר הראשון "We're Not Makin' Love Anymore", אשר יצא ב-14 בספטמבר 1989 ו-"Someone That I Used to Love" שהוא גרסת כיסוי לשירה של הזמרת נטלי קול.
הפקה והצלחה
האלבום הופק בפועל על ידי סטרייסנד עצמה ביחד עם שני מפיקים בפועל נוספים. האלבום זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים ולהצלחה מסחרית גדולה. בארצות הברית תחילה האלבום לא זכה להצלחה כאשר דורג במקום ה-26 אך עם הזמן זכה להצלחה וכיום מכירותיו עומדות על 2 מיליון עותקים במדינה (מעמד פלטינה כפולה). בנוסף האלבום זכה להצלחה גם בקנדה כאשר גם שם הגיע למעמד פלטינה כפולה. מחוץ לצפון אמריקה האלבום גם זכה להצלחה כאשר הגיע למעמד פלטינה גם באוסטרליה, צרפת, נורווגיה, פינלנד ולמעמד אלבום זהב בבריטניה ושוודיה.
חיים קינן
חיים קינן (נולד ב-8 במאי 1941 בירושלים) הוא פזמונאי, מבקר קולנוע ושדרן רדיו וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
קינן נולד בירושלים, גדל והתחנך בגדרה ובפנימיית "הדסים". בעל תואר ראשון מטעם אוניברסיטת ניו יורק בקולנוע ותואר שני מ-Brooklyn College בתיאטרון.
את דרכו ברדיו החל בגיל 9 באולפן הילדים של "קול ישראל" בהדרכת בלהה יניב. בצבא שירת כעורך ומגיש תוכניות רבות בגלי צה"ל (בהן "מצעד הפזמונים העברי" הראשון ברדיו הישראלי), החידון הפופולרי "תקליט ללא תווית", "פזמון לרגע" ותוכניות אחרות. הוא המשיך לעבוד בגל"צ גם לאחר שחרורו מצה"ל. במקביל, פרסם טור בשבועון "עולם הקולנוע", שימש בתור הכתב הישראלי של שבועון המוזיקה האמריקני "Billboard" והנחה מופעי בידור ב"תיבת נוח" ובהיכל הספורט. ב-1966 נסע ללימודים בניו יורק, שם גם הפיק, ערך והגיש את תוכנית הרדיו העברית "כאן ישראל", ששודרה ב-WEVD. במקביל שימש בתור כתב גלי צה"ל בארצות הברית.
כששב ארצה, בתום לימודיו, הזמינה אותו רבקה מיכאלי לעבוד ב"קול ישראל" כעורך ומגיש תוכניות. עד צאתו לפנסיה, ב-2008, ערך והגיש תוכניות רבות ברשת ב'. הבולטות שבהן היו "שאלה של טעם", שבחנה, בין היתר, את תולדות הזמר העברי מראשית היישוב ואת ההיסטוריה של מחזות הזמר וכללה הקלטות נדירות של מוזיקה קלאסית, שירים נדירים, קטעי תיאטרון היסטוריים, קטעים דוקומנטריים ופרקי חזנות; "עושי הזמר העברי" - סדרת ראיונות-עומק עם היוצרים החשובים בזמר הישראלי; תוכניות הראיונות "עשר עד עשר" ו"הכל פתוח", חידון המוזיקה "מה הקשר", "חיים בסרט" – תוכנית הקולנוע של "קול ישראל" ותוכניות נוספות.
במקביל ערך והגיש במשך 5 שנים את "ציפורי לילה" בגל"צ ושימש מבקר תיאטרון וקולנוע בכתבי העת "אנשים" ומוניטין ובתוכניות הטלוויזיה "81/2" ו"טלסינמה" בערוץ הראשון. בעשרים השנים האחרונות שימש גם מבקר הקולנוע של רשת ב' ב"קול ישראל".
בתור פזמונאי התפרסם קינן לראשונה בשיר "עוד תשוב", שאותו גם הלחין ושאותו הקליטה נחמה הנדל. ב-1964 הגיע שירו "דברים של לא כלום" למקום השני בפסטיבל הזמר והפזמון בביצוע נעמי לוי. ב-1966 כתב את כל השירים לתקליט הבכורה של עדנה גורן ואת רוב השירים באלבום השני של חדוה ודוד. עוד שירים מאותה תקופה: "גוונים", שאותו כתב עם יגאל גורדון, שנכלל בתוכניתה של להקת הנח"ל "מהנח"ל באהבה" ושהפך מאוחר יותר ללהיט בביצוע הגבעטרון, "בואי סניורינה" – אחד הלהיטים הראשונים של אילן ואילנית, "שלכת בלב", שנכלל בתקליט יהורם גאון בשירי משה וילנסקי ו"סתיו של אהבה", שנכלל בתוכניתה השנייה של שלישיית גשר הירקון. ב-1966 כתב גרסאות עבריות לשניים משיריו של ניל סדקה, "או קארול" ו"למה שוב אינך עימי", שאותן הקליט סדקה באולפני RCA בניו יורק. ב-1995 כתב עם דובי זלצר את שיר הנושא לסדרת הטלוויזיה "רמת אביב גימל".
בין המלחינים הנוספים שעימם עבד: גיל אלדמע, קובי אשרת, נורית הירש, עוזי חיטמן, אלונה טוראל, שמעון כהן, חנן יובל, עודד לרר, אפי נצר, יהודה פוליקר, שייקה פייקוב, צביקה פיק, דוד קריבושי.
עוד מבצעים שהקליטו משיריו: אריק איינשטיין, חוה אלברשטיין, יהודית רביץ, אסתר עופרים, שושנה דמארי, הדודאים, אילנית, ירדנה ארזי, אילנה רובינא, אילנה אביטל, אורנה ומשה דץ, ריקה זראי, אדם, רבקה רז, רן אלירן, שייקה לוי, אקי אבני, ששי קשת, שימי תבורי, יבגני שפובלוב, אפי נצר, רונית אופיר, דודו זכאי, יונית שקד-גולן, דני בן ישראל, ציפי זרנקין, שלישיית צבע טרי, ספי אפרוני, שלווה ברטי, חדוה ודוד, צדוק סביר, מתי סרי ודני שושן.
קינן הוא גם חובב שריקה. ב-1966 הקליט את הנעימה "בדד". ההקלטה שולבה באלבום "מבחר להיטי ישראל", הפכה ללהיט ושימשה אות לכמה תוכניות ברדיו ובטלוויזיה. בין הנעימות הנוספות שהקליט בשריקה: "מארש טורקי" מאת מוצרט בלווי הפסנתרנית עדית צבי.
ב-2008 נבחר לדירקטוריון אקו"ם, בו הוא משמש גם היום.
ב-2012 החל לערוך ולהנחות את "בוקר של זהב", סדרת מופעים חודשית המוקירה את היוצרים הישראלים המבוגרים ואת יצירתם. המופעים, שנערכים ב"בית היוצר" של אקו"ם בנמל תל אביב, מושכים קהל רב וזוכים לתגובות חמות. בין היוצרים שהופיעו בשנים האחרונות: עמוס אטינגר, דודו ברק, משה דור, עקיבא נוף, אבי קורן, רפי בן משה, שמעון כהן, נפתלי אלטר, שמרית אור, נורית הירש, רחל שפירא, אהוד בן עזר, יעקב שרת, אורי אסף, קובי אשרת, דן אלמגור, אלברט פיאמנטה, שמואל אימברמן, תלמה אליגון, יהושע סובול, יאיר קלינגר, אריה לבנון, שמואל שי, מוני אמריליו, עדנה פלג, נעמי פולני, גידי קורן, ירון לונדון, אלדד שרים, בצלאל אלוני, אפי נצר, מרדכי נאור, רן אלירן, אהרן שבתאי, אהובה עוזרי, עודד לרר, קובי לוריא, נתן כהן, שמעון ישראלי ורבים אחרים.
ב-2011 יצא "גוונים" - אלבום אוסף כפול ובו 41 משיריו, בהם 4 שירים חדשים שנכתבו והוקלטו במיוחד לאלבום: "מקום" (שאותו גם הלחין) בבצוע עדנה גורן, "ביחד לטוב ולרע" (לחן: רן אלירן) בבצוע עדנה גורן וישראל גוריון, "בלב העיר", שאותו הלחינה ושרה נורית הירש ו"כבר נובמבר", שאותו הוא קורא.
בינואר 2013 נערך לכבודו, באולם דרום השרון בראש העין ערב משיריו, במסגרת "שירים הם חברים". בערב ביצעו אמנים רבים מבחר משיריו שנכתבו במהלך השנים.
בנובמבר 2013 בחר ארגון נעמת בשירו "אשה חדשה" (לחן: יהודה פוליקר), בבצועה של ירדנה ארזי, ללוות קליפ שבו השתתפו נשים ידועות רבות, לרגל יום המאבק הבינלאומי באלימות נגד נשים.
קינן הוא מחבר הספר "השירים הגדולים: סרטים, מחזות זמר, סדרות טלוויזיה" שיצא לאור בהוצאת מפעלי תרבות וחינוך בע"מ.
קפסולת חלל
קפסולת חלל (באנגלית: Space capsule) היא חללית המשמשת להחזרת גופים, בדרך כלל אסטרונאוטים, לכדור הארץ, ולהגן על הגופים בעת החדירה לאטמוספירה. קפסולות החלל בדרך כלל בנויות בצורת קונוס בעל תחתית קעורה, אשר מעניק לחללית יציבות בעת הכניסה לאטמוספירה. במהלך החלק האחרון של תהליך החזרה לכדור הארץ, מואטת החללית באמצעות מצנחים ו/או מדחפים, עד אשר היא נוחתת על פני הכוכב, בים או ביבשה.
קפסולת החלל המאוישות חייבת להכיל את כל הדברים ההכרחיים על מנת שבני אדם יוכלו לשהות בהם, כולל אוויר, מים ומזון. קפסולות החלל חייבות גם להגן על האסטרונאוטים מפני קור והקרינה שבחלל החיצון. הקפסולה חייבת להיות מבודדת היטב, ויש לה מערכת השולטת בטמפרטורה הפנימית.
בקפסולת חלל מאוישות ישנן מערכות תקשורת שמאפשרות לאסטרונאוטים לתקשר עם מרכז הבקרה בכדור הארץ.
לאורך השנים נעשה שימוש בקפסולות חלל ברוב תוכניות החלל המאוישות, כולל במקרה של החללית המאוישת הראשונה בעולם, ווסטוק. יוצאות דופן הן מעבורות החלל האמריקאיות, אשר טסות חזרה ונוחתות בנמל תעופה.
לא מאוישות
קפסולות חלל לא מאוישות משמשות לחדירה של גופים מהחלל לקרקע בשלמותם, ביניהם דגימות, ציוד ואף הקפסולות עצמן לצורכי שימוש חוזר.
הבחירות לסנאט של ארצות הברית (2018)
לפני הבחירות מתוך 100 מושבים בסנאט 51 מושבים היו מאוישים על ידי המפלגה הרפובליקנית, 47 מושבים על ידי המפלגה הדמוקרטית, ושני מושבים מאוישים על ידי סנאטורים עצמאיים, המצביעים ויושבים בוועדות הסנאט כחלק מן הסיעה הדמוקרטית. בבחירות הללו עמדו לבחירה 33 מושבים בסנאט, מתוכם: 23 מושבים המאוישים על ידי המפלגה הדמוקרטית, 8 מושבים המאוישים על ידי המפלגה הרפובליקנית, ושני מושבים המאוישים על ידי סנאטורים עצמאיים.
תוצאות הבחירות קבעו כי המפלגה הרפובליקנית הגדילה את הרוב שלה בסנאט מ-51 ל-53 מושבים. ארבעה מושבים עברו מהדמוקרטים לרפובליקנים, לעומת שני מושבים שעברו מהרפובליקנים לדמוקרטים.
הסכסוך הכורדי-טורקי
מאז 1921 התרחשו בטורקיה התקוממויות לאומניות כורדיות של הכורדים בטורקיה, הנובעות ממאבק הכורדים לעצמאות, ומסכסוך אתני בין הכורדים לטורקים. הסכסוך החל בעת המעבר מהאימפריה העות'מאנית למדינה הטורקית המודרנית, ובדגש על מלחמת העצמאות הטורקית, ונמשך עד היום בדמות סכסוך בין ארגון ה-PKK (המחתרת הכורדית) לבין המשטר הטורקי.
על פי רישומים צבאיים העות'מאניים, מרידות כורדיות התרחשו באנטוליה לפני למעלה ממאתיים שנה. עם זאת, היקף המרידות החל להיות משמעותי עם הקמתה של הרפובליקה הטורקית בסביבות 1921, עם הופעת הלאומיות הכורדית. מרידות כורדיות רחבות היקף התרחשו באררט ובדרסים שבטורקיה בשנים 1930 ו-1937, כאשר הגורם המרכזי להן הוא שאיפת הכורדים להקמת מדינה עצמאית בכורדיסטן (חבל ארץ המשתרע בין שטחי טורקיה, סוריה, איראן ועיראק).
טכנולוגיה צבאית
טכנולוגיה צבאית היא טכנולוגיה המשמשת לצורך לוחמה. לרוב טכנולוגיות צבאיות נבדלות מטכנולוגיות אזרחיות, בדרך כלל משום שאין בהן צורך לשימוש אזרחי, משום שלאזרחים אסור להחזיק בהן, או משום שהן מסוכנות מדי לשימוש אזרחי ללא הכשרה צבאית מתאימה.