cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מטוס קרב של הדור השני
נשק מונחה
טיל השיוט V-1 היה הנשק המונחה הראשון ששוגר, הטיל עצמו לא שימש להרס מטרות אלא כנשק טרור ומטרתו הייתה לזרוע פחד באוכלוסייה האזרחית. טילים מונחים ראשונים שוגרו ממיירטים גרמנים ונשלטו באמצעות חוט על ידי הטייס. בדור הראשון של מטוסי הקרב, השימוש בנשק מונחה היה ניסיוני בעיקר בגלל חוסר הבשלות של הטכנולוגיה. עם כניסת הדור השני טילים מונחים כגון AIM-9 סיידוויינדר ו-AIM-7 ספארו הפכו למבצעיים. כלי נשק אלו הפכו לכה חשובים בדוקטרינות של המערב עד כי חלק ממטוסי הדור השני תוכננו בלי תותחים פנימיים, כגון המיראז' 3 (גם חלק ממטוסי הדור השלישי תוכננו ללא תותח פנימי כגון ה-F-4 פנטום אך כחלק מלקחי מלחמת וייטנאם הותקן תותח מדגם E ומעלה).
רשימת מטוסי קרב בני הדור השני
סין:
ביורן סטריד
ביורן אובה אינגמר "ספיד" סטריד (בשוודית: Björn Ove Ingemar "Speed" Strid; נהגה: "בְּיֶירְן"; נולד ב-10 בספטמבר 1978) הוא סולן בלהקת הדת' מטאל השוודית סוילוורק. בנוסף הוא לוקח חלק בלהקות קולדסיד (Coldseed), דיסארמוניה מונדי (Disarmonia Mundi) וטרור 2000 (Terror 2000).
סטריד גדל בשוודיה וקיבל מסטודנטים את שם החיבה "ספיד", כתוצאה מהמנגינה המהירה שאותה חשב כמהנה. הוא הקים את סוילוורק ב-1995 תחת השם "אינפרנל בריד". ב-1996 שונה שם הלהקה לזה הנוכחי כאשר הלהקה קיבלה צורה וסגנון. רוב המילים של השירים נכתבו על ידי סטריד.
מי מפחד מווירג'יניה וולף? (סרט)
מי מפחד מווירג'יניה וולף? (באנגלית: ?Who's Afraid of Virginia Woolf) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1966 בבימויו של מייק ניקולס. התסריט נכתב על ידי ארנסט להמן ומבוסס על מחזה בעל אותו שם מאת אדוארד אלבי. בסרט משחקים אליזבת טיילור, ריצ'רד ברטון, ג'ורג' סיגל וסנדי דניס. הסרט היה מועמד ל-13 פרסי אוסקר כולל הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר עבור ניקולס. כל ארבעת שחקני הסרט היו מועמדים לפרס בקטגוריות השונות.
הסרט זכה בחמישה פרסי האוסקר כולל השחקנית הטובה ביותר עבור אליזבת טיילור ושחקנית המשנה הטובה ביותר עבור סנדי דניס. למרות זאת הסרט הפסיד ל"אדם לכל עת" בכל הקטגוריות הראשיות האחרות. ב-2013 הסרט הוכרז בידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עלילה
הסרט מתפרש על פני לילה אחד ומתרחש כמעט כולו בסלונם של פרופסור להיסטוריה ואשתו, בתו של נשיא האוניברסיטה. השניים מארחים זוג צעיר, מרצה שהצטרף לסגל המרצים ואשתו. הרביעייה עוברת מסע ארוך אל תוך הלילה, הכולל חילופי דברים אלימים החושפים את מערכות היחסים בין בני הזוג. האורחים הופכים לכלי נשק במאבק הפראי של המארחים.
הפקה
תסריט הסרט שונה במקצת מהמחזה המקורי. בעוד במחזה ישנן רק ארבע דמויות, בסרט נוספו דמויותיהם של מלצרית ובעל הפאב שאליו הולכות הדמויות במהלך הסרט. רוב הסרט מתרחש בביתם של מרתה וג'ורג', למעט שלוש סצנות; בחצר של הבית, במכונית של מרתה וג'ורג' ובפאב.
למעשה, התסריטאי כמעט לא שינה דבר מהדיאלוגים למעט הביטוי "Screw you" שנאמר על ידי מרתה והוחלף ב-"God damn you". הסרט צולם בסמית' קולג', נורת'אמפטון, מסצ'וסטס. במאי הסרט מייק ניקולס התעקש על מיקום זה כיוון שנאמר לו שזה המיקום המקורי של הסיפור עליו מבוסס המחזה, למרות שמאוחר יותר הוא הודה שהטעו אותו.
במהלך הסרט לא פנו או קראו לדמותו של ג'ורג' סיגל בשמה, אלא התייחסו אליו רק בכינויים.
ליהוק
כשמלהק הסרט, ג'ק וורנר, פנה לאדוארד אלבי במטרה לעבד את המחזה לסרט, הוא אמר לו שהוא רוצה ללהק את בטי דייוויס וג'יימס מייסון בתור מרתה וג'ורג'. אלבי התלהב מהליהוק המתוכנן, במיוחד משום שבתסריט מצטטת מרתה את דייוויס מהסרט "מעבר ליער" (1949). בסופו של דבר לא נבחרו דייוויס ומייסון להשתתף בסרט, ואלבי לא אהב את הסרט כי לא היה מרוצה מהבחירה בטיילור וחשב שנעשתה טעות בצילום קטעים מחוץ לסלון הבית. אליזבת טיילור העלתה כ-13 ק"ג כדי לגלם את דמותה של מרתה.
פרסים ומועמדויות
בנוסף, הסרט זכה בשלושה פרסי באפט"א; הסרט הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר (טיילור) והשחקן הטוב ביותר (ברטון). הסרט היה גם מועמד לשבעה פרסי גלובוס הזהב; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (ניקולס), התסריט הטוב ביותר (להמן), השחקנית הטובה ביותר (טיילור), השחקן הטוב ביותר (ברטון), שחקנית המשנה הטובה ביותר (דניס) ושחקן המשנה הטוב ביותר (סיגל).
ב-2007, מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום ה-67 ברשימת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
קרוליין גודול
קרוליין קרויס גודול (באנגלית: Caroline Cruice Goodall; נולדה ב-13 בנובמבר 1959) היא שחקנית ותסריטאית אנגלייה. ב-1989 הייתה מועמדת לפרס של מכון הסרטים האוסטרלי (AFI) על תפקידה במיני-סדרה "קסידי", וב-1995 הייתה מועמדת לפרס על הופעתה בסרט "Hotel Sorrento". עוד בקולנוע שיחקה בסרטים "הוק" (1991), "סחרור מסוכן" (1993), "רשימת שינדלר" (1993), "חשיפה" (1994), "ים של חברים" (1996), "יומני הנסיכה" (2001) ו"המלבישה" (2015).
ביוגרפיה
גודול נולדה בלונדון לאב מו"ל ואם עיתונאית. היא למדה בבית סיינט לאונרדס-מייפילד. ב-1981 סיימה תואר BA בדרמה ואנגלית באוניברסיטת בריסטול יחד עם התסריטאי ג'רמי ברוק. גודול הייתה חברה בתיאטרון הלאומי לנוער.
קריירה
גודול הרבתה להופיע על במת התיאטרון. היא הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית (RSC) ואחר כך לתיאטרון המלכותי הלאומי. עם הלהקה השייקספירית שיחקה בתפקיד ליידי אן במחזה "ריצ'רד השלישי" בסיור הופעות באוסטרליה יחד עם סר אנתוני שר, ובתפקיד היפטיה במחזה "Misalliance". עם התיאטרון הלאומי שיחקה בתפקיד רבקה במחזה "Command or Promise". היא גילמה את ג'ולייט ב"רומיאו ויוליה" בתיאטרון שו, כיכבה בתפקיד ויולה במחזה "הלילה השנים עשר" בתיאטרון מנצ'סטר רויאל אקסצ'נג'. עוד הופיעה בתפקיד סוזן בקומדיה "Susan's Breasts" מאת ג'ונתן ג'ם בתיאטרון רויאל קורט, ובהפקת הבכורה בארצות הברית של המחזה "משאלות נסתרות" מאת דייוויד הר.
ב-1991 נבחרה גודול על ידי סטיבן ספילברג להופיע בסרט "הוק". היא שיחקה בתפקיד הנבל קריסטל בסרט "סחרור מסוכן" (1993), בדמות אמילי שינדלר ב"רשימת שינדלר" (1993), ולצדו של מייקל דאגלס בסרטו של בארי לווינסון "חשיפה" (1994). באוסטרליה כיכבה גודול לצדו של ראסל קרואו בסרט "סוס בצבע כסף" משנת 1993, והייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר של מכון הסרטים האוסטרלי (AFI) על הופעתה בסרט "מלון סורנטו" ב-1995. לפני כן ב-1989 היא הייתה מועמדת לפרס AFI לשחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה או במיני-סדרה על הופעתה בסדרה "קסידי". ב-1996 כיכבה יחד עם פולין קווירק במיני-סדרה של ה-BBC "הפסלת". ב-1998 הייתה גודול מועמדת לפרס לוג'י לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב-"A Difficult Woman" שזכתה בפרס המיני-סדרה הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים של ניו יורק.
ב-1996 כיכבה גודול לצדו של ג'ף ברידג'ס בסרטו של רידלי סקוט "ים של חברים". ב-2001 הופיעה בתפקיד הלן תרמופוליס בסרט המצליח "יומני הנסיכה" של גארי מרשל, ושיחקה באותו תפקיד בסרט ההמשך "יומני הנסיכה 2: אירוסין מלכותיים" מ-2004. ב-2012 שיחקה גודול בסרט "חטיפה לאור יום" לצדם של ברוס ויליס והנרי קאביל. עוד השתתפה בסרטים אירופיים כגון "Urs Egger's Opernball" מ-1998, "אדון הגנבים" ו-"Épées Des Diamants". ב-2013 הופיעה גודול בסרט "נימפומנית" של לארס פון טרייר, וזכתה בפרס RIFF לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה במותחן "The Elevator" של מאסימו קוליאטורה משנת 2014. בשנת 2015 שיחקה בתפקיד אלסבת' בומונט בסרט זוכה הפרסים "המלבישה" של ג'וסלין מורהאוס יחד עם קייט וינסלט וג'ודי דייוויס.
ב-2013 הופיעה גודול בתפקיד ססילי נוויל, הדוכסית מיורק, אמם של המלכים אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי, בסדרת הדרמה "מלכה לבנה" ובסדרת ההמשך "נסיכה לבנה" משנת 2017. ב-2016 היא גילמה את קלי פרוסט בסדרת המתח והריגול "Berlin Station".
חיים אישיים
ב-17 בספטמבר 1994 התחתנה גודול עם ניקולה פקוריני. לבני הזוג נולדו שני ילדים, ג'מה ולאוני. אחותה היא המפיקה ויקטוריה גודול הנשואה לבמאי והשחקן דאלאס קמפבל.
פיליפ בנקוביץ'
פיליפ בנקוביץ' (בקרואטית: Filip Benković; נולד ב-13 ביולי 1997 בזאגרב שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת טרבזונספור ובנבחרת קרואטיה.
קריירת מועדונים
בנקוביץ' גדל במחלקת הנוער של דינמו זאגרב. הוא ערך 56 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקרואטית, בהן הבקיע שישה שערים, וזכה עם הקבוצה בשתי אליפויות קרואטיה ושלוש פעמים בגביע הקרואטי.
ב-9 באוגוסט 2018 חתם בנקוביץ' על חוזה לחמש עונות בלסטר סיטי מהפרמייר ליג.
ב-31 באוגוסט 2018 הושאל בנקוביץ' למשך עונה אחת לסלטיק מליגת העל הסקוטית. ב-14 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד סנט מירן במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת. ב-3 בנובמבר הבקיע בנקוביץ' את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–5 על הארט אוף מידלות'יאן במסגרת המחזור ה-12 בליגה. בסך הכל ערך בנקוביץ' 20 הופעות ליגה במשך תקופת ההשאלה שלו במועדון, בהן הבקיע שני שערים. הוא זכה עם הקבוצה באליפות סקוטלנד, בגביע הסקוטי ובגביע הליגה הסקוטית.
ב-4 בינואר 2020 ערך בנקוביץ' את הופעתו היחידה במדי לסטר סיטי, בניצחון 0–2 על ויגאן את'לטיק במסגרת הסיבוב השלישי של גביע ה-FA לעונת.
ב-31 בינואר 2020 הושאל בנקוביץ' עד לתום עונת לבריסטול סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-7 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–3 לברמינגהאם סיטי במסגרת המחזור ה-31 בליגה. ב-12 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–3 על דרבי קאונטי במסגרת המחזור ה-31 בליגה. בסך הכל ערך בנקוביץ' עשר הופעות ליגה במשך תקופת ההשאלה שלו במועדון, בהן הבקיע שני שערים.
ב-16 באוקטובר 2020 הושאל בנקוביץ' למשך עונה אחת לקארדיף סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ. ב-29 בדצמבר ערך את הופעתו היחידה במדי המועדון, בהפסד 1–2 לוויקומב וונדררס במסגרת המחזור ה-22 בליגה לעונת. ב-6 בינואר 2021 נקרא בנקוביץ' בחזרה ללסטר סיטי.
ב-12 בינואר 2021, מספר ימים לאחר שחזר מהשאלתו לקארדיף סיטי, הושאל בנקוביץ' עד לתום עונת ללוון מליגת העל הבלגית. הוא לא ערך הופעות במדי המועדון.
קריירה בינלאומית
ב-11 ביוני 2019 ערך בנקוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה, בהפסד 1–2 לנבחרת תוניסיה במשחק ידידות.
יהודה אמיר
יהודה אמיר (קופה) (1926 – 5 באפריל 1996) היה פסיכולוג ישראלי, חתן פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה.
ביוגרפיה
אמיר נולד בווינה שבאוסטריה. בשנת 1938 אחרי האנשלוס עלה עם משפחתו לארץ ישראל. למד בבית ספר מקצועי ובשנת 1944 התגייס לפלמ"ח. שירת בגדוד השלישי פלוגה ג' והשתתף בקרבות מלחמת העצמאות. בתפקידו האחרון היה מפקד פלוגה. בתום המלחמה החל לימודי חינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1952 סיים אמיר את לימודי התואר הראשון והמשיך בלימודיו בארצות הברית, כמוסמך בפסיכולוגיה קלינית בישיבה יוניברסיטי (1955/56) ובעל דוקטורט בפסיכולוגיה חברתית מאוניברסיטת ניו יורק (1958/59). משנת 1956 עבד אמיר כעוזר מחקר באוניברסיטה ובתום הסמכתו שב לישראל.
בשנים 1960–1965 פיקד אמיר על היחידה לפסיכולוגיה צבאית בצה"ל. במקביל הוא הצטרף ב-1960 לסגל המחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת בר-אילן ובאוגוסט 1964 מונה למרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטה. בשנת 1967 הוא פרסם תוצאות מחקר שהראה עדיפות בהשכלה ובהתנדבות ליחידות מובחרות אצל בני קיבוצים. מחקרו לא קבע את הגורמים לעדיפות זו. עבודתו האקדמית הוקדשה בעיקרה לקידום יחסים בין-אישיים ובמהלך שנות עבודתו נוסדו על ידו באוניברסיטה שני מכוני מחקר, האחד לקידום שילוב חברתי בבתי ספר והשני לחקר דעות קדומות (מכון וינסטון). במכון וינסטון הושם דגש על חקר קליטת מהגרים ודו קיום בין בני דתות ותרבויות שונות, ובעקבות הקמת המכון מונה אמיר לראש הקתדרה על שם תומאס בראדלי לחקר שילוב חברתי בישראל.
אמיר שימש נציג האגודה הפסיכולוגית הישראלית באיגוד הבינלאומי של מדעי הפסיכולוגיה (IUPS) והיה חבר הנהלה בהתאחדות הבינלאומית לפסיכולוגיה אנליטית (IAAP). הוא נבחר לעמוד בראש ארבעה כנסים בינלאומיים מטעם ארגוני מחקר שונים ובישראל היה חבר בוועדות ציבוריות רבות, בהן כיו"ר הוועדה הציבורית לרפורמה בחינוך (1978–1979). כמו כן הוא ישב במערכות כתבי עת מדעיים דוגמת מגמות, "Journal of Croos-Cultural Psychology" ו- "International Journal of Intercultural Relations".
מחקריו פורסמו לאורך השנים ביותר מ-100 מאמרים וספרים והביאו לשינוי תפיסתי בחינוך. במאמר משנת 1969 הציג אמיר את השפעת הרקע התרבותי על מפגשים בין יחידים ומידת הקונפליקט המצויה במפגשים אלו כתוצאה מרקע זה. בעקבות מאמר זה פותחו ברחבי העולם תוכניות לימוד לקידום דו-קיום וסובלנות. במחקר אחר שערך ב-1987 הודגם על ידו שמרבית התובנות בתחום הפסיכולוגיה החברתית פותחו על ידי חוקרים אמריקנים, כך שנוצר ידע בינלאומי שמושפע באופן כמעט בלעדי מהתרבות והאקדמיה האמריקניות. במסגרת מחקרו פותחו תוכניות לימוד חדשות בפסיכולוגיה חברתית שהותאמו לרקע החברתי בישראל.
בשנת 1995 הוענק לאמיר פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה.
היה מתומכי השימוש במבחנים פסיכומטריים למיון תלמידים במערכת החינוך, בניגוד לעמדת משרד החינוך שביטל את השימוש במבחנים באמצע שנות השמונים של המאה ה-20.
יאמטו-א
יאמטו–אֶ (ביפנית: 大和絵) הוא סגנון ציור יפני שהתפתח בתקופת הייאן (1185-794). שימוש ראשון במושג נעשה בשנת 999 ביומנו של פוגיוו'ארה נו יוקינארי (藤原 行成), במטרה לייחדו לעומת הציור הסיני, הקארה-א (kara-e).
המושג קארה-א מתייחס לציור שנעשה בתוך גבולות סין, אך כולל גם ציור שנעשה ביפן בהשפעת הסגנון הסיני. המושג יאמטו-א ציין ציור יפני המשתמש בסגנון ובטכניקות יפניות ייחודיות שפותחו החל מאמצע תקופת הייאן, במהלך המאה העשירית. החוקר הירושי מיזואו מניח כי תהליך ההיבדלות מן הקארה-א החל עוד טרם טביעת המושג, כבר באמצע המאה התשיעית; במהלך המאה העשירית התפתחו הנושאים והסגנון הייחודיים, ובאמצע המאה האחת-עשרה הגיע הימאטו-א לשיאו.
מושג זה המשיך לשמש בתקופות שונות כמגדיר סגנון מקומי ייחודי המתבסס על מסורת יפנית מקורית. כך, בתקופת אדו (1868-1603) שילבו והחיו אמנים שונים את מאפייני סגנון הימאטו-א באמנותם. ניתן למצוא מאפיינים משותפים באמנותם של אמני אסכולת טוסה – הנקראת על-שמו של טוסה מיצואוקי (土佐 光起,1617–1691) – ואמנים מסוימים מאסכולת קאנו כדוגמת קאנו מיצונובו (狩野光信) וקאנו סאנרקו (狩野 山楽). שתי האסכולות פעלו במקביל בחסות החצר הקיסרית אך שימשו למטרות שונות. אמן התקופה אשר נחשב כמחיה סגנון הימאטו-א הוא סוטאצו (俵屋 宗達).
המושג "יאמטו-א" משמש גם בשיח העכשווי להגדרת אמנויות המאופיינות כייחודיות ליפן, דהיינו שנוצרו לפני תקופת מייג'י (1868–1912), אך ערך זה יעסוק במובנו הראשוני והמצומצם של המושג, שנטבע בתקופת הייאן ביחס לציור שנעשה בחצר הקיסרית. לא נותרו שרידים רבים מתקופת ראשית התפתחות הסגנון, וקיים פער בן 300 שנה בין השרידים מתקופת נארה לשרידים הראשונים מתקופת הייאן. מקורות המידע על ראשית הימאטו-א הם מסמכים כתובים וטקסטים ספרותיים המתייחסים לאמנות זו, או יצירות מאוחרות יותר שנעשו בהתייחסות לימאטו-א וכחיקוי לו.
רקע היסטורי
עד תחילתה של תקופת הייאן במאה התשיעית היו תרבותה ואמנותה של יפן שקועות בחיקוי ובהערצה של התרבויות סין וקוריאה. אף שהופיעו אלמנטים יפנים בחלק מהעבודות, לא ניתן היה להבחין בסגנון או בטכניקה ייחודיים ליפן. ציורים שנמצאו בשוסו-אין ((正倉院) ומסמכים המתייחסים לציורי החצר בחלקה המוקדם של תקופת הייאן מצביעים על שליטת סגנון הקארה-א, עת הייתה יפן נתונה להשפעה התרבותית החזקה של שושלת טאנג הסינית. תפקידם של הא-שי (e-shi, ציירים רשמיים של החצר הקיסרית) בתקופה זו היה התמחות בטכניקת הקארה-א, ונראה כי הייתה דרישה מועטה מאוד לסגנון יפני מקורי.
במחצית השנייה של המאה התשיעית חלה הידרדרות ביחסים הדיפלומטיים והמסחריים בין יפן לסין. שושלת טאנג לא הייתה עוד סמל לכוח, חוכמה, מצוינות ושלמות אלא ממלכה רקובה ומתפוררת שנפלה בשנת 907. יפן מצדה הגיעה לרוויה בשאיפתה לפנות למקורות זרים להשראה. המשלחת היפנית האחרונה לחצר שושלת טאנג יצאה בשנת 838. לאחר מכן פסקו המשלחות, בין השאר בשל מצבה הרעוע והמסוכן של סין, וכן משום שהיפנים לא ראו עוד רווח שיוכלו להפיק ממשלחות עתידיות שכאלה. המעבר בין המאה התשיעית לעשירית סימן תקופת שינוי בה החלו מדינות שהיו תחת השפעת שושלת טאנג, ובהן יפן, ליצור תרבות מקומית העומדת בפני עצמה. השינוי בא לידי ביטוי לא רק בציור אלא גם בתחומים כגון פוליטיקה, משפט, שירה, בלשנות, דת וארכיטקטורה.
יצירות גדולות ממדים
המצע עליו צוירו יצירות הימאטו-א היה מגוון וכלל מגילות, ספרים מאוירים, פרגודים (屏風; ביובו), מחיצות (障子; שוג'י) ודלתות הזזה (襖; פוסומה). כיום מזהים את הימאטו-א עם מגילות מאוירות משום שהן השתמרו יותר לאורך ההיסטוריה, אך היצירות המובילות שנוצרו והתוו את הנושאים והסגנון היו בקנה מידה גדול. הימאטו-א גדל וצמח בשכבה החברתית הגבוהה של יפן, במעמד האצולה. הוא קשור קשר הדוק לארכיטקטורה היפנית בה שולב, מלווה את המרחב הביתי והחיים היומיומיים של מעמד האצולה. במאה התשיעית אופיינו מגורי האצולה ביפן בסגנון ה"שינדן-זוקורי" (寝殿造): חלל מגורים גדול המוקף גינה, שתוכננה כך שתיצור קשר בין החוץ לפנים. בשל חשיבות הקשר בין הפנים לחוץ בסגנון ארכיטקטוני זה, שימשו המחיצות כמתווך המכניס את הטבע לתוך המרחב הביתי. זו גם הסיבה לכך שרבות מן המחיצות אוירו בציורי נוף. מה שייחד את הימאטו-א הוא הבחירה לייצג את הנוף היפני, ולא כבתקופות קודמות – את הסיני.
לדעתו של הירושי מיזואו, אלמנט מרכזי נוסף אשר ביחס אליו התפתח סגנון הימאטו-א הוא שירת הווקה (和歌), שירה יפנית הנכתבת ביחס לנוף היפני בארבע העונות ולפי התפיסה היפנית את הטבע. במובן מסוים, הימאטו-א מבטא באמצעים חזותיים את שמבטאת שירת הווקה באמצעות מילים. בין הציור לשירה התקיים קשר הדוק, והם שולבו יחדיו – השיר הכתוב על שיקישי (shikishi; נייר עבה מלבני בגודל 23X25 ס"מ בקירוב, לרוב צבוע) הודבק על התמונה או נכתב בשטחים ריקים בכתב קאנה. בדרך זו התמזגו הציור והקליגרפיה זה בזה ליצירת אמנות אחת – פרגוד שירה (byōbu-uta). לעיתים היה זה הציור אשר בהשראתו נדרש המשורר לכתוב שיר, ולעיתים שימש שיר ווקה כנושא לציור. פרגודי השירה היו מורכבים מארבעה, שישה, שמונה או שנים-עשר פאנלים.
נושאי הימאטו-א
ניתן לחלק את הנושאים המרכזיים שבהם עוסקים ציורי הימאטו-א גדולי הממדים לשלושה סוגים: עם זאת, החלוקה לנושאים איננה מוחלטת. תיאור הפעילויות לאורך חודשי השנה כללה מוטיבים הקשורים בארבע העונות. בדרך דומה צוירו המקומות המפורסמים בעונה המציגה אותם בשיאם.
תודות לקשר המפרה בין אמנות השירה לאמנות הציור בתקופת הייאן, ניתן לאתר בשירים רבים אשר קובצו באנתולוגיות תיאורים של ציורי פרגודים ומחיצות מארמונות. האזכור המוקדם ביותר בשירה של פרגוד מצויר בסגנון יאמטו-א, המתוארך בין השנים 876-866, מצוי באנתולוגיה קוקינשו (Kokinshu): "בזמן בו הייתה הקיסרית ניז'ו (Nijō) ידועה כפילגש של הארמון המזרחי, ניתן היה לראות בו פרגוד אצילי שנושאו עלי שלכת נסחפים במורד נהר טאצוטה (Tatsuta)". מהשיר ניתן להסיק כי זהו ציור נוף המתייחס לעונת הסתיו וכי נעשה בו שימוש בנושא יפני "מקומי" – מקום מפורסם ביפן. בשירו של קי נו צוריוקי (紀 貫之), המתוארך לשנת 905, הוא מתאר פרגוד מצויר שראה בארמון הקיסרית דאיגו (Daigo). נושאו הכללי הוא נוף ובו דמויות הלוקחות חלק בפעילויות שונות מחיי היומיום היפניים, המתקשרות לחודשי השנה כגון: שתילת האורז בגשם, אנשים מתכנסים לשתיית סאקה בראש השנה החדשה, אנשים צופים בפריחת השזיף בפברואר, שדה אורז מוצף וביקור במקדש בהר במרץ.
הפרגוד המוקדם ביותר בסגנון יאמטו-א ששרד הוא פרגוד נוף ז'ינגוז'י (Jingoji Senzui byōbu) המתוארך לשנת 1200 בקירוב, בתחילת תקופת קמקורה. הפרגוד כולל שישה פאנלים ומצויר בצבע אטום על גבי משי. הוא מתאר נוף כפרי יפני טיפוסי הכולל גבעות, ואדיות, נחלים מתפתלים ומבנים המגיחים מבין הגבעות. בחלקו העליון של הפרגוד ארבעה מלבנים הנתונים בצבע ומרקם שונה המחקים את השיקישי, אך הם אינם מכילים שיר (השירים אבדו ככל הנראה). בתוך הנוף הכפרי שלובות סצנות אנושיות: אישה רוחצת בנחל, גבר קוטף גבעולים מחוץ לאחוזה, בקתת שמירה נטושה בשדה אורז, גברים פורשים רשת דיג ויציאה לציד. הסצנות לקוחות משירי ווקה המתארים פעילויות שונות בחודשי השנה וקשורות בארבע העונות. עם זאת, אין בפרגוד הפרדה מוחלטת בין העונות השונות, אלא אירועים ומוטיבים עונתיים המשולבים זה בזה במרחב מתמשך.
מאפייני קומפוזיציה וסגנון
הקומפוזיציה המאפיינת את הימאטו-א קרויה פוקינוקי-יאטאי (吹抜屋台 fukinuki-yatai), ומאורגנת כך שמבטו של הצופה נע מלמעלה כלפי מטה – מה שגורם להתמזגות המבנים והדמויות עם הטבע. על מנת לאפשר לצופה הצצה אל הסצנות המתרחשות בפנים הבית, מסירים הציירים את גגות המבנים.
הדמויות המשולבות בימאטו-א מופשטת בצורתן וגופן אינו מודגש תחת הגלימות הרחבות. הפנים צוירו בסגנון קווי המכונה היקימה-קאגיבנה (引目鈎鼻 hikime-kagibana) שמשמעותו: "עיני חריץ ואף קרס" – מתודה של סגנון הפנים האנושיות לכדי משיחת מכחול אחת לעיניים וקו מעוקל בודד לציון האף. תווי הפנים המאפיינים את דמויות הנשים האצילות היו מצח גבוה, גבות מחוברות ושיער ארוך. ככל שמעמד הנשים נמוך יותר, כך התקצר שיערן.
יצירות בודהיסטיות
בנוסף לפרגודים בסגנון יאמטו-א אשר צוירו לטובת החצר הקיסרית והאריסטוקרטיה, נוצרו פרגודים בהשפעת סגנון זה גם לטובת מקדשים בודהיסטיים. הנושא שלהם כלל פעמים רבות נרטיב של אחד מן הנזירים או דמויות מפתח אחרות בבודהיזם, על רקע נוף. כך לדוגמה "הביוגרפיה המצוירת של הנסיך שוטוקו" (Shōtoku Taishi eden) שהשתייכה למנזר הוריו-ג'י ומתוארכת לשנת 1069. הציורים תארו יותר משישים סצנות מחיי הנסיך שוטוקו, אשר הכניס את הבודהיזם ליפן. הסצנות נתונות על רקע נוף פתוח או ביתי. הפרגוד כולל אלמנטים רבים המאפיינים את סגנון הימאטו-א כגון: שכבות עננים, קומפוזיציית ה"פוקינוקי-יאטי" וסגנון אברי הפנים "היקימה קאגיבנה". על אף התאריך שבו נעשה הציור, הוא משקף את סגנון הימאטו-א בתחילתו בתפיסת המרחב הציורי. הנוף מורכב ממספר סצנות על גבי רקע משותף, המשמש כמבודד את האפיזודות זו מזו, אך גם מאחד אותן. הקווים האלכסוניים של המבנים יוצרים תחושה של מרחב, המתחזקת על ידי הנוף הטבעי שבו נחלים מתעקלים ורכסים מתפתלים ברקע. הדמויות המסודרות באלכסונים או בקווים גליים תורמות להשלמת תחושת העומק של היצירה.
יצירות קטנות ממדים
יצירות בסגנון הימאטו-א לא הוגבלו לקנה מידה גדול. מרבית היצירות ששרדו הן קטנות ממדים שכונו קאמי-א (kami-e; ציורים על גבי סרטי נייר קטנים), ספרים מאוירים, מגילות מעוטרות ומניפות. נושאי היצירות קטנות הממדים היו סצנות מיצירות ספרותיות המתארות את החצר בתקופת הייאן וכן סצנות אנושיות המאזכרות את עונות השנה. יצירות אלה אופיינו בליריות מעודנת ובצבעים רכים. הן היו אהובות על נשות חצר ואצולה וחלקן גם נוצרו על ידן, לכן הן כונו אונה-א (onna-e) – ציורים נשיים. נשות חצר בעלות חוש אמנותי מפותח יצרו את היצירות בשלמותן, אך אלה שלא ניחנו בכישרון ציור צבעו בתוך קווי המתאר שיצרו בעבורן ציירי החצר. התאמת הצבעים הייתה תענוג תרבותי ושעשוע אמנותי. יצירות אלו הורכבו משילוב של ציור ביחד עם שיר ווקה או נרטיב הכתוב בקאנה. קנה המידה הקטן אפשר הגעה לרמות גבוהות של סגנון, דיוק ושלמות. הצבעים המעודנים, אופן הנחת הצבע והתאמת הגוונים שאפיינו את הימאטו-א הגיעו לשיאם ביצירות קטנות הממדים.
התפתחותו של הימאטו-א לא נשלמה בסגנון האונה-א המוגבל לאמנות האצולה והחצר. בנוסף לסגנון שכונה נשי התפתח גם האוטוקו-א (otoko-e) – ציור גברי. סגנון זה שומר על הקווים הבולטים המאפיינים את הקארה-א, תוך שימוש בצבעים מעודנים המאפיינים את הימאטו-א. התוצאה היא סגנון יאמטו-א ליניארי, חופשי, מעודן ורגיש. סגנון זה נקרא גברי משום שיצירת קומפוזיציה קווית דרשה מיומנות טכנית ואמנותית גבוהה אשר לא הייתה לנשות החצר אלא לאמנים מקצועיים בלבד.
דוגמה בולטת ליצירה בסגנון האוטוקו-א היא "ההיסטוריה של שיגיסאן" (Shigisan Engi-Emaki) שצוירה בחלקה המאוחר של המאה השתים עשרה. מגילה מצוירת זו מתארת סצנות מחייו של נזיר בודהיסטי בשם מיורן (Myōren) שפרש לסגפנות בניסיונו להגיע להארה. הציורים מבטאים דינאמיות ותנועה בנצלם את הפרופורציות האופקיות של המגילה הארוכה. היא משלבת איורים ביד חופשית יחד עם התפתחות הנרטיב, ומציגה רמת ביצוע גבוהה. גם במגילה זו נשמרים התחושה הפואטית-לירית, הרגישות והאלגנטיות של הימאטו-א.
אפקט הידרופובי
שמאל|ממוזער|250px|טיפת מים יוצרת צורה עגולה כדי להקטין את שטח המגע עם העלה ההידרופובי אפקט הידרופובי (מיוונית: הידרו= מים, פובי= מפחד) היא התכונה של מולקולות לא קוטביות ליצור צברים (אגרגטים) בתמיסה מימית.
ניתן לראות את האפקט ההידרופובי כשמערבבים יחדיו מים (מולקולה קוטבית) ושמן (מולקולה לא קוטבית). המים ושכבת השמן ייפרדו ויצרו שתי שכבות בעלות שטח מגע מינימלי בינן.
אמפיפטיות
אמפיפטיות הן מולקולות בעלות קבוצות הידרופוביים והידרופיליים גם יחד. מולקולות אמפיפטיות יוצרות מבנים ייחודיים, בהם שטח המגע בין הקבוצות ההידרופוביות קטן.
קיפול חלבונים
האפקט ההידרופובי עוזר להבין את הסיבה האנרגתית לקיפול חלבונים. חומצות האמינו בעלות השייר ההידרופובי (ואלין, מתיונין, לאוצין, פנילאלנין,איזולאוצין ואלנין) מניעות את קיפול החלבון בשל האפקט ההידרופובי בינן לבין המים, כך שנוצר לחלבונים גרעין קיפול (ליבה) הידרופובי סגור. המצב המועדף תרמודינמית הוא המצב בו לקבוצות הידרופוביות יש אינטראקציה מינימלית עם הסביבה המימית.
יהושע שגיא
יהושע שגיא (ברמן) (27 בספטמבר 1933 בירושלים – 18 בפברואר 2021) היה איש ציבור ישראלי. כיהן כראש אמ"ן, חבר כנסת, ראש עיריית בת ים ושגריר ישראל בפיליפינים.
ביוגרפיה
שגיא נולד בישראל, בן לאב שעלה מרוסיה ואם ילידת העיר העתיקה בירושלים. הוא למד בתיכון בית הכרם.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית ויחסים בינלאומיים מאוניברסיטת תל אביב.
שירות צבאי
שגיא התגייס לצה"ל באוגוסט 1951. החל את שירותו ביחידה 504 של אגף המודיעין. לאחר שסיים קורס קצינים, מונה ב-1953 לקצין מודיעין בפיקוד הדרום, במלחמת סיני שימש קצין מודיעין של גוש באר שבע והצטרף לחטיבת הצנחנים. בסוף שנות ה-50 שירת כקצין מודיעין של חטיבת שריון. לאחר מכן שירת כקמ"ן אוגדה.
במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה, בשנים 1967–1970, היה קצין המודיעין של פיקוד הדרום. במאי 1967 הוא העריך, בניגוד לעמדת אמ"ן, שהמצרים יסגרו את מצרי טיראן.
בשנת 1972 מונה שגיא למפקד בית הספר למודיעין ובמינוי חירום כקמ"ן אוגדה 143, בתפקיד זה שירת במלחמת יום הכיפורים תחת פיקודו של האלוף אריאל שרון.
בשנים 1974–1978 כיהן כעוזר ראש אמ"ן למחקר.
בשנים 1978–1979 כיהן כסגן ראש אמ"ן והתנגד להסכם השלום בין ישראל למצרים. גם בשנת 1985 עמד על דעתו שצדק בהתנגדותו להסכם.
ראש אמ"ן
הוא התנגד לתקיפת הכור הגרעיני בעיראק ב-1981, מחשש לתגובה בינלאומית חריפה נגד ישראל, והציע להמתין עד שהכור יהיה "חם", אך דעתו לא התקבלה. שגיא גם חשש שהפצצת הכור תביא לאיחוד מחדש של העולם הערבי נגד ישראל, וטען שאין תקדים להשמדת כור גרעיני. בסוף 1985 עוד טען שצדק, והעריך שישראל תשלם מחיר על הפגיעה בכור, אך בדיעבד בירך על התקיפה.
שגיא התנגד לברית עם הנוצרים בלבנון, טען שאין סיכוי שהם יצליחו להקים מדינה עצמאית בלבנון, וכי בסופו של דבר הם יחברו לסורים. הוא התנגד לתקיפת המסוקים הסוריים בזחלה באפריל 1981, וטען שהוא יוביל לעימות עם הסורים שיסייע לסוריה בעולם הערבי. ב-13 במאי 1982 הציג שגיא את הערכת המודיעין בישיבה המסכמת האחרונה של אלופי צה"ל לפני מלחמת לבנון הראשונה. שגיא טען בה כי התנגשות עם הכוחות הסוריים בלבנון היא בלתי נמנעת מאחר ש"אי אפשר לצאת למלחמה ולא לתקוף את הטילים", ושהעימות עמם יתחיל כבר מהשלב הראשון. שגיא חזה גם כי הנוצרים לא ישתתפו במלחמה לצד צה"ל. הוא הדגיש כי פעולה צבאית לא תוכל לחסל כליל את התשתית הצבאית של המחבלים בלבנון, וטען שהם יתארגנו מחדש במקום אחר במקום בביירות. באותו חודש הזהיר שגיא ממעשי טבח שיבצעו הנוצרים וייוחסו לישראל:
בדיון שנערך בלשכת שר הביטחון ב-12 באוגוסט 1982, העריך שגיא שגם לאחר פינוי לוחמי אש"ף מביירות, עדיין יישארו מחבלים בעיר "והפלנגות ימצאו דרך להיכנס פנימה ולחסל חשבונות... כל עיתונאי העולם יהיו שם כדי לסקר את הפינוי... על כל דבר קטן יבואו אלינו". שגיא טען כי אסור לשבת בביירות: "נשב שם כל עוד יושב שם הכוח הרב-לאומי והטענות לא יהיו אלינו. אחר כך צריך להסתלק משם". לדברי שגיא, בקשתו להפעיל את אמ"ן נגד הנוצרים בלבנון נדחתה על ידי בגין בטענה ש"לא נרגל אחרי ידידים". לאחר רצח בשיר ג'ומאייל ביקש לנצל את ההזדמנות להתנתק מהנוצרים, אך דעתו לא התקבלה. בבוקר 15 בספטמבר, בדרכם לחפ"ק שהועתק לגג של בניין מעל מחנה הפליטים שתילה, הציע שגיא לשר הביטחון שישראל תנתק עצמה מהפלנגות, אולם שרון דחה את הרעיון. על הגג, חזר שרון על הוראתו להכניס את הפלנגות למחנות הפליטים "תחת פיקוד צה"ל", אולם שגיא טען בוועדת החקירה כי לא שמע על ההוראה וכדי לתמוך בטענתו הציג תמונה שבה הוא נראה יושב על כורסא מהצד.
שגיא סבר שהתנהלות צה"ל במלחמת לבנון הראשונה הייתה כישלון וכך גם זה של הדרג המדיני. כבר באוגוסט 1982 אמר: "אם לא סילקנו את הסורים מלבנון, לא עשינו כלום." ב-1983 אולץ שגיא להתפטר מתפקידו כראש אמ"ן לאחר שוועדת כהן, שחקרה את טבח סברה ושתילה, סירבה להאמין לעדותו בפניה שהוא לא ידע שמתכוונים להכניס את הפלנגות למחנות הפליטים. לטענת הוועדה: בכך הוועדה מצאה שהוא מעל בתפקידו והמליצה על פיטוריו. שגיא טען שנעשה לו עיוות דין וכי הוא נענש מפני שדיבר אמת בוועדה. שגיא גם האשים את פרקליטו, דוד ליבאי, במסקנות הוועדה כלפיו. גם רפאל איתן טען שנעשה לשגיא עוול.
ביוני 1985 קרא להקמת ועדת חקירה לגבי המלחמה. בנוגע לשאלה האם הממשלה הוטעתה לגבי היקף המלחמה, טען שגיא שכן, ושגם מנחם בגין לא ידע בתחילת המלחמה שהכוונה היא להפעיל את תוכנית אורנים הגדול. שגיא אמר: "לו היה יודע, היה מביא את הממשלה לדיון ולהצבעה על כך. בגין הוא דמוקרט גדול." לאחר שעזב את צה"ל קרא להקמת המועצה לביטחון לאומי.
פוליטיקה
לאחר שחרורו עבד בחברת תדיראן, אותה עזב בסוף שנת 1985. כן היה דירקטור בחברת החשמל. בסוף 1985 בחן שגיא את אפשרויותיו בפוליטיקה. הוא הלך לפגישה של חוג ניצי במפלגת העבודה אך לא הרגיש שזה מקומו. הוא ניהל מגעים עם רחבעם זאבי וצבי שילוח על הקמת מפלגת ימין חדשה, ובדצמבר 1985 הוצע לו להצטרף למפלגה הליברלית הישראלית ולהיות למנכ"ל המפלגה, שהייתה אז חלק מתנועת הליכוד. לבסוף הוא הצטרף לתנועת החרות בדצמבר 1987.
הוא כיהן מטעם הליכוד כחבר הכנסת ה-12 בשנים 1988–1992, היה חבר בוועדת הפנים ואיכות הסביבה ובוועדת החוץ והביטחון.
בנובמבר 1987 הוכרז ששגיא יהיה מועמד הליכוד לראשות עיריית בת ים. בשנים 1989–1993 כיהן כסגן ראש עיריית בת-ים, ב-1993 נבחר לראשות העירייה, וב-1998 נבחר לקדנציה נוספת שנמשכה עד 2003.
ב-2003 מונה לשגריר ישראל במנילה, בירת הפיליפינים. בשנת 2004, בעודו מכהן כשגריר, לקה בשבץ מוחי קל. ב-2007 סיים את כהונתו כשגריר. ב-18 בפברואר 2021 הלך לעולמו בגיל 87.
הנצחה
במרץ 2022 נקרא חדר הדיונים ב (מל"מ) בגלילות על שמו של ראש אמ"ן, אלוף יהושע שגיא, שיזם ופעל להקמת המל"מ כאתר הנצחה ממלכתי משותף לכל ארגוני קהילת המודיעין.
בבת-ים שונה שמו של היכל התרבות ל'היכל התרבות בת ים ע"ש יהושע שגיא'.
מיסטר סיניסטר
מיסטר סיניסטר (באנגלית: Mister Sinister, סיניסטר=זדוני, מרושע) הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #221 מספטמבר 1987 ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר מארק סילבסטרי.
סיניסטר הוא אחד מבכירי הגנטיקאים ביקום בו מתרחשת עלילת אקס-מן. הוא ידוע בניסיונות השיבוט שלו ובכך שחקר את השליטה ביכולות המוטאנטיות. סיניסטר הוא אחד המוטאנטים החזקים ביותר. כוחותיו כוללים את היכולת להחליף צורות, חוזק על אנושי, ריפוי מהיר ביותר, טלפתיה וטלקינזיס (יכולת הזזת חפצים בכוח המחשבה). סיניסטר הוא למעשה כמעט בלתי ניתן להשמדה, כפי שנוכחו לדעת חברי האקס-מן במספר הזדמנויות בהן ניסו לסכל את תוכניותיו הזדוניות.
שלישיית יובל
שלישיית יובל היא שלישיית פסנתר, שחבריה היו הכנר אורי פיאנקה, הצ'לן שמחה חלד והפסנתרן יונתן זק. ההרכב התקיים החל משנת 1969 במשך כ־25 שנים, ונחשב לאחת השלישיות הקאמריות המובילות בעולם. חברי השלישייה משתתפים כסולנים באופן עצמאי בתזמורות יוקרתיות באירופה ובארצות הברית. בשנים האחרונות מתכנסת השלישייה פעמים אחדות בשנה להופעה משותפת.
חד גדיא
חַד גַּדְיָא הוא פיוט מסורתי בלשון ארמי המושר לאחר השלמה של הגדת הפסח, בערב ליל הסדר.
"חד גדיא" הוא שיר מצטבר, שבכל אחד מבתיו מתווסף פרט נוסף לעלילתו. השיר מתאר שרשרת של גורמים שונים, שכל אחד חזק מקודמו ומנצח אותו. הראשון מביניהם הוא אותו "חד גדיא", גדי אחד, והאחרון הוא "הקדוש ברוך הוא" אשר ממית את מלאך המוות. המסר הנובע מן השיר הוא כי אלוהי ישראל הוא השולט אשר מנהל את העולם ואת ברואיו. אלגוריות נוספות רואות את הגדי כמייצגו של עם ישראל אשר אויבים וצרים מסכנים אותו ואורבים לו ורק אלוהיו יכול לכולם. אותו גדי מזכיר גם את קורבן הפסח.
מקור הפיוט
השיר כתוב בארמית, אולם ייתכן כי נכתב בתקופה בה השפה לא הייתה מדוברת בשל מספר שגיאות בתחביר ובדקדוק הארמי. הוא נכנס לראשונה להגדת פראג ב-1590, יחד עם השיר אחד מי יודע, כשיר סופי עליז לליל הסדר שנושא אופי רציני. עם זאת, השירים היו נפוצים גם לפני ששולבו לליל הסדר, והופיעו בכתב יד של סידור כבר בשנת 1406. לפי אחת הטענות, מקור השיר בבלדה גרמנית פופולרית, "Der Bauer Schickt den Jokel aus" ("האדון שמשלח החוצה את עובד האדמה"), המבוססת על שיר ערש צרפתי. הבלדה היא בעלת מבנה דומה, אך התוכן כאמור הותאם לרעיונות יהודיים שיש דין ויש דיין.
ניתן למצוא מקבילים רבים למוטיב המסופר בשיר, ובכלל זה במקורות פרסיים והודיים, אך קיימים שני שירי ערש צרפתיים שנושאים דמיון מיוחד ל"חד גדיא": "Ah! Tu Sortiras, Biquette" (אה! אתה יוצא, גדי"), והשיר "La petite fourmi qui allait à Jérusalem" (הנמלה הקטנה שצעדה לירושלים).
גרסאות נוספות ל"חד גדיא" קיימות במספר שפות יהודיות, בהן לאדינו ויידיש.
ישנה גרסה מאוד פופולרית בפולקלור האיטלקי “Alla fiera dell’est”. משמעות השם: ביריד או בפסטיבל המזרח, העלילה בשיר זהה לחד גדיא פרט לכך שהאב קונה עכבר לבן ולא גדי. זוהי אדפטציה מודרנית של הפיוט על ידי הזמר אנגלו ברנדוארדי.
משמעות הפיוט במסורת
הרב חיד"א בשו"ת חיים שאל (חלק א', סימן כ"ח) מביא שאלה על "אחד שהיה מתלוצץ על פיוט חד גדיא שאומרים בערי אשכנז ליל התקדש החג ופער פיו. וקם אחד מהחבורה ונדהו. אם נדויו נדוי?". ומשיב החיד"א שהתלוצצות זו היא מעשה חמור מאוד ואכן הנידוי תקף, ושאותו איש צריך לבקש מחילה מהרב שנידהו: "יש כמה פירושים בפיוט זה... ואין ספק כי לא דבר ריק הוא. וכבר נודע תוקף גדולת פיוטי אשכנז המיוסדים על החכמה האמיתית כאשר דיבר בקדשו רבינו האר"י... כי כל ענייני פיוטיהם ודקדוקיהם קבלה איש מפי איש ורב מרב". מתשובה זו אף ניתן ללמוד שבתקופת החיד"א נהגו לומר את הפיוט רק יהודי אשכנז ופולין ואילו בשאר ארצות לא נהגו לאומרו, ברם לאחר מכן התפשטה אמירת הפיוט לרוב קהילות ישראל.
פירושים לפיוט
לפיוט הועלו פירושים רבים, הנה כמה מהם:
חד גדיא בתרבות
חד גדיא היה השראה למספר יצירות ספרותיות, בהן שירו של איציק מנגר (קנה אבינו גדי לבן... בחד גדיא כלא אותו), שיר של קדיה מולודובסקי, שירו של נתן אלתרמן "הגדי מן ההגדה" (הוא עמד לו בשוק בין תיישים ועזים...גדי בשניים זוזים), שירו של לוין קיפניס בלחנו של ידידיה אדמון שכולו חיובי ובו כולם באים לעזרת הרועה החלוץ על ראש התל, חיובי אפילו הקוצר בחרמשו שבסוף השיר (על גבע רם...חליל רועה שם מחלל...ולו רק גדי, גדי אחד), כמו כן גם סיפור שקיפניס כתב ובו מסופר על גדייה בשם "חד גדיא" שנודדת למרחקים ושבאותו הזמן זאב משתלט על ביתה ומציב לו שומרים בדמותם של החתול, הכלב, המקל, האש והמים, שירה של נעמי שמר (גדי אחד, גדי אחד, אבא לי קנה), שירו של יצחק פירוז'ניקוב שאותו תרגם ישראל דושמן בשם "מעשה בגדי", שהשיר עצמו הוא למעשה תרגום לשפה פשוטה של הפיוט, וכן גם שיר בשם "חד גדיא" שכתבה לאה נאור, בו הגדי אוכל את החתול ואת אלה שבאים אחריו: הכלב, המקל, האש, המים, והזאבים (שממלאים את מקומם של השור והשוחט) והוא מקבל חיי נצח לאחר שהוא נושך את מלאך המוות.
זאב רבן עיצב ב-1914 את "לוח חד גדיא". בשנת ה'תרפ"ו יצר את הספר המאויר "חד גדיא".
הזמר האיטלקי, אנג'לו ברנדוארדי, חיבר שיר באיטלקית המבוסס על חד גדיא. השיר נקרא Alla Fiera Dell'est (באיטלקית: "ביריד המזרח"); השיר הופיע בשנות ה-70' באלבום בעל שם זהה, וזכה להצלחה רבה. בשונה מהשיר הארמי, בשיר האיטלקי האב רוכש עכבר ולא גדי.
חוה אלברשטיין התבססה על לחן שירו של ברנדוארדי ועל מילות השיר המקורי בשביל שיר מחאה שכתבה בימי שיא האינתיפאדה הראשונה. השיר מתחיל עם תרגום לעברית של כל בתי הפיוט, למעט האחרון בו אלוהים הורג את מלאך המוות. במקומו נוספו בתים בהן אלברשטיין מוסיפה קושיה: "עַד מָתַי יִמָּשֵׁךְ מַעְגַּל הָאֵימָה?", שרה "הָיִיתִי פַּעַם כֶּבֶשׂ וּגְדִי שָׁלֵו / הַיּוֹם אֲנִי נָמֵר וּזְאֵב טוֹרֵף / הָיִיתִי כְּבָר יוֹנָה וְהָיִיתִי צְבִי / הַיּוֹם אֵינִי יוֹדַעַת מִי אֲנִי", ומסיימת את השיר בשורה "וְשׁוּב מַתְחִילִים מֵהַתְחָלָה". השיר עורר סערה, ונאסר לשידור בקול ישראל. הוא יצא באלבומה לונדון
בקרב יהודי פולין ורוסיה השתרש המושג 'חד גדיא' ככינוי לבית סוהר. המקור לשיבוש זה הוא במילה הפולנית והרוסית "קַרְדֶגַרְדְיָה" לבית סוהר (שמקורה בצרפתית: Corps de Garde חיל המשמר).
שרון ליפקינד
שרון ליפקינד (נולדה ב-22 בנובמבר 1981) היא עיתונאית ושחקנית ישראלית בעברה.
קורות חייה
שרון ליפקינד נולדה וגדלה בתל אביב לגליה, אחות במקצועה, ולדוד, מנהל ההפקות והכספים של קרן הקולנוע הישראלי. אחותה, אורנה ליפקינד, היא עוזרת במאי והפקה בטלוויזיה ובקולנוע. בצבא שירתה במודיעין חיל האוויר. ליפקינד היא בוגרת בית הספר הגבוה לאומנויות הבמה "בית צבי" (מחזור 2006).
ב-2007 שיחקה ב"אלטלנה", סרט טלוויזיה שביים אלי כהן, שבו גילמה את דמותה של לאה רבין. בשנים 2008–2011 שיחקה בהצגה "הדיבוק" של אנסמבל עיתים בבימויה של רנה ירושלמי. היא נסעה עם ההצגה לפסטיבל בדרזדן. בשנים 2010–2012 שיחקה בתפקיד האמא והנסיכה בהצגה "בן המלך והעני" בתיאטרון גושן.
ליפקינד שיחקה בתפקידים הראשיים בשלושה סרטים חרדיים. בסרט החרדי "התביעה" בבימויה של מרים ברזל (2010) מגלמת ליפקינד את דמותה של נועה לידר, עורכת דין. היא מגלה שטעות שעשתה גרמה למותו של אחיה שעמו לא הייתה בקשר כמה שנים. רוצים להפריד בין בנותיו, כי אימן בתרדמת והיא מנסה למנוע זאת. בסופו של דבר האמא מתעוררת והדברים מסתדרים.
בסרט החרדי "מנעי קולך מבכי" בבימויו של ניסים ורטה (2010) משחקת ליפקינד את רוחל'ה, בחורה חסודה שמבקרת בקביעות את אמה החולה שבתרדמת בבית חולים. ילדה שנמצאת באותו בית החולים צריכה לעבור ניתוח מסובך בחו"ל והיא זקוקה לכסף רב. רוחל'ה מתפללת לשם, ממלאת לוטו וזוכה, אבל המוכרת בקיוסק גונבת לה את הטופס. מאז קורים למוכרת דברים רעים, כי בכסף גנוב אין ברכה. אמה של רוח'לה (דינה לימון) שמתעוררת מהקומה אומרת למוכרת להחזיר את הטופס ומכאן ואילך הכל מסתדר.
בסרט החרדי "ההצגה חייבת להימשך" בבימויה של מרים ברזל (2011) ליפקינד מגלמת דמות של חוקרת פרטית במקצועה בת לאם ניצולת שואה. אמה חוששת שהיא תחזור בתשובה, במהלך עבודתה כחוקרת היא מתחזה לנערה במוסד, שמצליחה לקרב אותה לדת ובסוף כולם חוזרים בתשובה, כולל אמה.
ב-2012 הצטלמה לסרט הקולנוע של דני ססלר "אני אוהב אותך (הסרט)", בו גילמה דמות של שפית.
היא שיחקה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "סרוגים", "חשופים" ובסרטי הקולנוע "סוכריות" של יוסף פיצ'חדזה ו"העולם מצחיק" של שמי זרחין.
מאז ספטמבר 2011 ליפקינד כותבת במגזין טיים אאוט תל אביב, בעיקר במדור האוכל, בעיקר על טבעונות. החל מ-2013 יש לה טור קבוע בנושא.
שרון ליפקינד נשואה מאז 2009 לגיל צרנוביץ, מחזאי, במאי, שחקן ומנהלו האמנותי של תיאטרון אורנה פורת.
דיוויין
האריס גלן מילסטד (באנגלית: Harris Glenn Milstead; 19 באוקטובר 1945 – 7 במרץ 1988), היה שחקן וזמר אמריקאי. נודע בעיקר בתור אישיות הדראג קווין שאימץ לעצמו תחת השם דיוויין (Divine). היה אחד מחברי צוות ה-Dreamlanders, שהופיעו ברבים מסרטיו המוקדמים של ג'ון ווטרס.
השנים הראשונות
מילסטד נולד בבולטימור, מרילנד, בנם היחיד של האריס ברנרד מילסטד ופרנסס מילסטד. לאורך השנים אמו לחמה למען זכויותיו של בנה, ולאחר מותו דאגה לשמר את מורשתו, והפכה לפעילה למען זכויות הומוסקסואלים.
כשהיה בן 12 משפחתו עברה לגור בפרבר של בולטימור, לות'רוויל, שם למד בבית הספר התיכון. הוא סיים את לימודיו ב-1963. בתקופה זו הכיר את ג'ון ווטרס, שגר בשכונה שלו. ווטרס סיפר מאוחר יותר שמילסטד סבל בתיכון מהצקות והטרדות מצד תלמידים אחרים.
משחק
מילסטד וג'ון ווטרס החלו לשתף פעולה כבר בסרטו הראשון של ווטרס ב-1966, "Roman Candles". בסרט זה זכה מילסטד לראשונה לכינוי דיוויין (בתרגום מילולי לעברית: אלוהי/ת). מכאן והלאה הפך מילסטד להיות חלק מצוות השחקנים הקבועים בסרטיו המוקדמים של ווטרס, צוות שהיה ידוע בתור ה"דרימלנדרז" (Dreamlanders). ב-1972 כיכב בסרט "פינק פלמינגוס", סרט שנועד במכוון לזעזע, ועוסק במשפחה שופעת גילוי עריות המתגאה בתואר "האנשים המטונפים ביותר בעולם". הסרט צולם בתקציב של 10,000 דולר, בסגנון מחתרתי, ומכיל סצינות קשות במכוון לצפייה והרבה הומור שחור וטעם רע. הסצנה הקלאסית והידועה לשמצה ביותר בסרט, שהפך עם השנים לסרט פולחן, היא הסצנה האחרונה, שבה מילסטד אוכל צואה של כלב. שנים לאחר מכן הודה מילסטד שהסצנה אכן הייתה אותנטית. ווטרס עצמו כינה את הסרט "תרגיל בטעם רע". בשנות השבעים הופיע מילסטד, בתור דיוויין, במספר הצגות תיאטרון בניו יורק, ביניהן גם במחזהו הקאמפי של טום איין "נשים מאחורי סורגים", שזכה להצלחה גדולה באוף ברודוויי ב-1976. מילסטד גילם במחזה את הדמות הראשית של הסוהרת המרשעת פאולין. ב-1978 חזר להופיע במחזה נוסף של איין, "אשת הנאון", שם גילם את דמותה של פלאש סטורם, הבעלים של מועדון חשפנות שבו מתבצעת סדרה של רציחות מסתוריות.
בשנות השמונים הופיע בשני סרטים נוספים של ווטרס שזכו להצלחה עולמית: "פוליאסטר" (1981) ו"היירספריי" (1988). ברובם המכריע של הסרטים בהם השתתף לאורך השנים הופיע בדמות האישה השמנה והגרוטסקית שפיתח, ושהפכה לסמלו המסחרי עד יום מותו. רק בשלהי הקריירה שלו, בשלושת סרטיו האחרונים, הוא שיחק דמות גברית. בסרט "היירספריי" הוא הופיע בשני תפקידים, אחד של גבר ואחד של אישה. מילסטד, המפורסם שבשחקניו הקבועים של ווטרס, היה גם דמות בולטת בסרט הדוקומנטרי מ-1998, "Divine Trash", שעשה סטיב יגר על חייו ועבודתו של ווטרס.
דמותה של דיוויין שימשה השראה לדמותה של מכשפת הים אורסולה בסרט ההנפשה הקלאסי "בת הים הקטנה" של חברת וולט דיסני משנת 1989.
מוזיקה
ב-1984 יצא להיטו הגדול ביותר, "You Think You’re A Man", שהופק על ידי שלישיית המפיקים הבריטית המצליחה סטוק אייטקן ווטרמן. השיר הגיע למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום השמיני במצעד הסינגלים האוסטרלי. לאחר שהופיע עם השיר בתוכנית "טופ אוף דה פופס", התבשר שלא יוכל להופיע בה שוב, בשל תלונות רבות שהגיעו אל הבי.בי.סי לאחר הופעתו. בתגובה לכך, הסינגל הבא שהוציא היה השיר "I’m So Beautiful". שנה לאחר מכן הקליט גרסת כיסוי ללהיט של ארבע העונות, "Walk Like A Man”.
במסגרת סיבוב הופעות באירופה ביקר מילסטד בישראל בשנת 1986 והופיע בה. במהלך הביקור התראיין לתוכניתו של רם עברון, "זה הזמן", כשהוא ללא איפור ופאה.
מותו
בין אלו ששלחו פרחים וכרטיסי ניחומים היו גם וופי גולדברג ואלטון ג'ון. רשת פוקס, מפיקת התוכנית "נשואים פלוס", שלחה כרטיס ניחומים.
יאיצה
היסטוריה
העיר הוקמה ב-1396 בשלהי ימיה של ממלכת בוסניה ושימשה כבירת הממלכה שהייתה נתונה בעיצומה של מלחמה מול האימפריה העות'מאנית אשר לבסוף ב-1463 הכניעה אותה. העיר נכבשה והשליט הבוסני האחרון הוצא להורג על ידי העות'מאנים. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877) קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית חסות על חבל בוסניה וסיפחה אותו דה פקטו. ב-1908 סיפחו האוסטרו-הונגרים את האזור דה יורה.
דיוויין
מותו
ב-1994 מנהלו האישי, ברנרד ג'יי, כתב ביוגרפיה אודותיו, בשם "Not Simply Divine" (בתרגום חופשי: "לא פשוט אלוהי"). אנוהני מלהקת "Antony and the Johnsons" כתבה את השיר "דיוויין" כמחווה לשחקן והזמר שהיה גיבור ילדותה. השיר הופיע באלבום של הלהקה בשנת 1998.
יאיצה
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה יאיצה בשטחי ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. האזור הועבר לחזקת ממשלת הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה בהנהגת אנטה פאבליץ'. ב-1943 הצליחו כוחות הפרטיזנים של טיטו לשחרר את העיר. בנובמבר 1943 נערך ביאיצה הכינוס השני של הנהגת הפרטיזנים והוקמה "המועצה האנטי-פאשיסטית לשחרור יוגוסלביה". יוסיף ברוז טיטו הוכרז בכינוס זה כמנהיג יוגוסלביה והוא הודיע על פיטורי הממשלה הגולה אשר שכנה בלונדון. לאחר המלחמה נכללה העיירה בשטחי יוגוסלביה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה. כחלק מהתהליך פרצה מלחמת בוסניה. במהלך המלחמה התחוללו בעיירה קרבות בין כוחות שונים. כאשר הסרבים עזבו את העיר וכוחותיהם תקפו את יושביה הקרואטים והמוסלמים ולאחר חצי שנה של לחימה כבשו את העיר. בסיום המלחמה העיר חזרה לשליטת הקרואטים וכיום חיים בה רוב קרואטיי ומיעוט מוסלמי כמעט ללא סרבים כלל.
דיוויין
מותו
ב-2001 כתבה אמו של מילסטד את הספר "My Son Divine" ("בני דיוויין"), שבו תיארה את מערכת היחסים המורכבת שהייתה ביניהם. ב-2013 יצא הסרט הדוקומנטרי "I Am Divine" ("אני דיוויין"), על חייו של מילסטד.
יאיצה
הקהילה היהודית
קהילה יהודית ספרדית נוסדה ביאיצה בראשית המאה ה-20. ב-1900 נוסד בית עלמין יהודי. ב-1911 הוקם בית כנסת לקהילה. בתקופה היוגוסלבית הייתה קהילת יאיצה מסונפת לקהילת טראווניק. הקהילה חרבה בשואה. את מבנה בית הכנסת לא ניתן עוד לאתר. בית העלמין קיים בשטח פרטי בבעלות משפחה מוסלמית ומתוחזק. ב-2009 אותרו במקום 20 מצבות שהכיתוב עליהן היה בעברית ובלאדינו.
חומצה גאלית
חומצה גאלית היא חומצה אורגנית המצויה באופן טבעי בעפצים, תה, קליפת אלון ובצמחים אחרים. החומצה עשויה להיות במצב חופשי או קשורה לטאנין. הנוסחה המולקולרית C6H2(OH)3COOH כלומר חומצה בנזואית ש3 קבוצות הידקרוקסיל (OH) קשורות לטבעת הבנזנית.
בחומצה גאלית משתמשים בתעשיית התרופות. הקומפלקס של חומצה גאלית וברזל דו ערכי הוא חומר צבע שחור- סגול. בדרך הייצור המסורתית של דיו בושלו עפצים כדי לשחרר את החומצה ותערובת החומר עם "קנקתום" כלומר ברזל סולפט FeSO4 (ויטריול) וגומי ערבי יצרה את הדיו.
פרייז'ר
פרייז'ר (באנגלית: Frasier) היא קומדיית מצבים אמריקאית מצליחה, שנוצרה כסדרת בת לסדרת הטלוויזיה חופשי על הבר, בהתבסס על דמות הפסיכיאטר פרייז'ר קריין (קלסי גראמר). הסדרה שודרה ברשת NBC במשך 11 עונות, מספטמבר 1993 עד מאי 2004. כל אחת-עשרה עונות הסדרה יצאו במארזי DVD.
יוצרי ומפיקי הסדרה - דייוויד אנגל, פיטר קייסי ודייוויד לי - הפיקו את הסדרה חופשי על הבר, ויצרו את הסדרה כנפיים. הסדרה צולמה בלוס אנג'לס, למעט פרק אחד שצולם בסיאטל. בפרק הסיום של הסדרה צפו כ-25.4 מיליון צופים.
בישראל הסדרה שודרה עד עונתה החמישית בערוץ 3 בכבלים, ולאחר מכן נרכשה על ידי זכיינית ערוץ 2 "טלעד", אשר שידרה את עונות 7–9. בהמשך שודרה הסדרה בערוצים שונים ב-yes. מאז הסדרה נרכשה שוב על ידי ערוץ 3 אשר שידר מספר פעמים את כל 11 עונותיה, וכן היא גם שודרה בערוץ סטאר וורלד. בשנים 2009–2010 שודרו 6 העונות הראשונות של הסדרה בערוץ ביפ, ומאוחר יותר הועלו כל פרקי הסדרה לשירות ה-VOD של הוט. הסדרה חודשה וצפויה לעלות בפראמונט+ בשנת 2022.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחרי חייו של הפסיכיאטר ד"ר פרייז'ר קריין לאחר חזרתו לעיר בה הוא נולד וגדל, ומוצא עבודה כמנחה תוכנית ייעוץ בתחנת הרדיו KACL בסיאטל (KACL = מחווה ליוצרי הסדרה Angell Casey Lee, כאשר קידומת K מקובלת בכל תחנות הרדיו ממערב למיסיסיפי). את התוכנית מפיקה חברתו הטובה, רוז דויל. את מרבית המגישים הנוספים בתחנה (כמו בוב "בולדוג" בריסקו, מגיש פינת הספורט או גיל צ'סטרטון, מגיש פינת ביקורת המסעדות), הוא אינו מחבב.
אביו של פרייז'ר הוא שוטר בדימוס, מרטין (מרטי) קריין. אביו עובר לגור עמו לאחר שנפצע במהלך סיכול שוד. הוא צולע ונעזר במקל הליכה. כדי לטפל בו, נשכרים שירותיה של דפני מון, מטפלת ממוצא אנגלי. היא מיד צדה את עינו של אחיו של פרייז'ר, ד"ר ניילס קריין, פסיכיאטר גם הוא. חוסר יכולתו לחזר כראוי אחרי דפני הוא מוטיב מרכזי בעלילת הסדרה. יחד עמם גר הכלב אדי (מסוג ג'ק ראסל טרייר). אדי הוא אחד מהכלבים המפורסמים שהופיעו בטלוויזיה, ומהחביבים שבהם.
פרייז'ר וניילס דומים יחסית באופיים, שניהם עוסקים באותו מקצוע, ומחשיבים את עצמם לאנשי המעמד הגבוה. ככאלה, הם מאמצים גינונים של אנשי בוהמה - שותים יינות יקרים, מסתובבים בגלריות, מארחים ומתארחים אצל מפורסמים. הם חובבי אומנות ומעריצים אנשי רוח ויוצרים - לעיתים רק כדי להתחכך באנשי האצולה של סיאטל. הם שונים מאוד מאביהם, איש פשוט וצנוע, אשר אינו מתחבר לחוג חבריהם. הזהות בין פרייז'ר וניילס, והשונות הגדולה כל כך מאביהם, היא שיצרה את הקסם בסדרה.
במשך מרבית הסדרה מחפשות כל הדמויות בן זוג. פרייז'ר נפרד מאשתו, לילית, ממנה יש לו ילד, פרדריק. לרוב, הוא לא מצליח להחזיק יחסים מעבר לפגישה או שתיים. גם ניילס אינו מצטיין בתחום. במשך מרבית הסדרה הוא מנהל קרב גירושין מכוער עם מאריס, המתוארת כמרשעת, ודמותה אינה מופיעה. אביהם, מרטי, איבד את אשתו (אמם של פרייז'ר וניילס), ויוצא מדי פעם עם אשה אחרת, אולם גם הוא לא מתמיד. כך גם רוז, שמחליפה גברים בקצב רצחני, עד לרגע בו היא נכנסת להריון. יחסיהן של הדמויות לא נמשכים זמן רב, והן חוזרות לנקודת המוצא בצורה משעשעת כזו או אחרת. בסוף הסדרה פרייזר מקבל הצעת עבודה מתחנת רדיו בסן פרנסיסקו. הוא עוזב את ביתו ופותח בפרק חדש בחייו.
דמויות משנה
חברי משפחת קריין:
חברי המשפחה:
העובדים בתחנת הרדיו KACL:
שיר הנושא
שיר הנושא של התוכנית, שמלווה את סיומו של כל פרק, מושר על ידי קלסי גראמר עצמו. המילים הבולטות בשיר הן 'Tossed Salad and Scrambled Eggs' (בתרגום חופשי: סלט מעורבב וביצים מקושקשות). את השיר חיברו המלחין ברוס מילר, והמוזיקאי דריל פינזי. גראמר ביקש לשיר את שיר הנושא, ושיהיה בסגנון ג'אז, וללא אזכורים ברורים לנושאי התוכנית (רדיו, פסיכיאטריה, ייעוץ, או השם פרייז'ר). הסלט המעורבב והביצים המקושקשות הן רמז למאזינים המתקשרים לתוכנית.
שוברת הקרח (סרט)
שוברת הקרח (ברוסית: Ледокол; בתעתיק לאנגלית: Ledokol) הוא סרט אסונות רוסי משנת 2016, שבוים על ידי ניקולאי חומריקי ובכיכובם של פיוטר פיודורוב וסרגיי פוסקפאליס.
הקרנת הבכורה של הסרט ברוסיה התקיימה ב-20 באוקטובר 2016.
הסרט מבוסס בחלקו על אירועים אמיתיים שהתרחשו בשנת 1985 עם שוברת הקרח "מיכאיל סומוב", אשר נתקעה בקרח האנטארקטי ונסחפה במשך 133 ימים עד שחולצה.
תקציר עלילת הסרט
שנת 1985. לקראת שוברת הקרח "מיכאיל גרומוב" נע קרחון ענק. בעת הניסיון לברוח מההתנגשות, הספינה נופלת לשבי הקרח ונסחפת אל מול חופי אנטארקטיקה. מסביב דממה מאיימת והקור הנורא. הדלק הולך ואוזל והעצבים על קצה גבול היכולת וגם אם היה ניתן ללכת - אין לאן. למפקד שוברת הקרח אין מקום לטעויות. החלטה שגויה אחת — וקרח כבד ימחץ את הספינה.
הפקה
הסרט צולם בתנאי מזג אוויר קשים. הצילומים נערכו במורמנסק, סנקט פטרבורג, סבסטופול ובהרי חצי האי קולה במשך 3.5 חודשים. עבור הסרט נעשה שימוש בשוברת הקרח האטומית "לנין", אשר חונה דרך קבע במורמנסק.
שיווק
בנובמבר 2015, פורסם הטיזר הראשון של הסרט, אשר במשך כמה ימים צבר 1.5 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
ביוני 2016 פורסם הקדימון המלאבחודש ספטמבר של אותה שנה, השני.
תורת שטורם-ליוביל
במתמטיקה, תורת שטורם-ליוביל עוסקת בחקר משוואות דיפרנציאליות מסוימות ומציאת התנאים שבהם יש להן פתרון ששונה מהפתרון הטריוואלי, y \equiv 0. לתורה שימושים רבים במתמטיקה שימושית ובתורת המשוואות הדיפרנציאליות החלקיות.
תיאור
כאשר \ \lambda הוא פרמטר, המהווה ערך עצמי של אופרטור גזירה הרמיטי מעל מרחב פונקציות שמוגדר על ידי תנאי הקצה, וכל פתרון למשוואה הוא פונקציה עצמית. תנאי ההרמיטיות מבטיח שהערכים העצמיים הם ממשיים.
במקרה שהמשוואה מוגדרת בקטע ממשי סגור [a,b] ותנאי השפה הוא מהצורה וכן  (כאשר אולי c_i=0), מובטח קיום סדרה של ערכים עצמיים שלכל אחד מהם פונקציה עצמית מתאימה יחידה, וכן אוסף פונקציות זה מהווה בסיס אורתוגונלי למרחב כל הפונקציות הרציפות על [a,b].
משוואת החום
משוואת החום (נקראת גם משוואת הדיפוזיה) היא משוואה הבאה מעולם התרמודינמיקה ועוסקת במעבר חום דרך הולכה או פעפוע. המשוואה נתונה על ידי או בכתיב מקוצר
נפתור אותה עם תנאי התחלה ותנאי שפה
נבצע הפרדת משתנים ונקבל אחרי העברת אגפים מאחר שאגף ימין תלוי רק ב-t ושווה לאגף שמאל שתלוי רק ב-x נובע שכל אגף שווה לקבוע. (באופן כללי הקבוע יכול להיות שלילי, חיובי או אפס, אבל יש לשים לב שרק קבוע שלילי יתן לנו דעיכה של הטמפרטורה בזמן, ולכן משיקולים פיזיקליים נכון לבחור בו) כלומר: לכן, קיבלנו שתי משוואות דיפרנציאליות לכל קבוע הפרדה -\omega ובסה"כ מערכת של אינסוף משוואות. נפתור כל משוואה דיפרנציאלית לחוד ונקבל אם נציב את תנאי השפה נקבל שהפתרון עבור x יהיה מהצורה לכן, יש לנו רק מספר בן מנייה של קבועי הפרדה, והם נתונים על ידי לכן, קיבלנו סדרה של פתרונות מהצורה: זהו בעצם בסיס טופולוגי למרחב הפתרונות של המד"ח.
ואכן, מכיוון שהמד"ח המקורית היא ליניארית, כל צירוף ליניארי של פתרונות הוא פתרון, הפתרון הכללי יהיה
כעת נפתור אותה עם תנאי התחלה ועם תנאי השפה
שיטת הפתרון זהה למקרה הקודם, רק שהפעם סט הפתרונות שאנו מקבלים הוא סט רציף: והפתרון במקרה זה הוא צירוף ליניארי אינטגרלי (ולא טור): את המקדמים היינו מוצאים על ידי הצבת t = 0 וביצוע התמרת פורייה על תנאי ההתחלה.
משוואת שרדינגר
דוגמה לפתרון משוואה דיפרנציאלית חלקית בשיטת שטורם-ליוביל ניתן למצוא בערך משוואת שרדינגר. כדי להבין את הסימונים מומלץ לעיין גם במאמר על סימון דיראק.
פרנסיסקו סונייגה
חוסה חסוס פרנסיסקו סונייגה צ'וואריה (בספרדית: José Jesús Francisco Zúñiga Chavarría; 26 בדצמבר 1912 – 9 באוגוסט 1998) היה פסל קוסטה ריקני ומקסיקני.