cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ההיסטוריה של העם הפלשתיני (ספר)
תוכן הספר
מלבד העטיפה הקדמית, האחורית, ודף כותרת, הספר מכיל רק משפט אחד והוא ציטוט מדבריה של הדמות ג'ורג' קוסטנזה מסיינפלד: "זה לא שקר, אם אתה באמת מאמין בזה". שאר הדפים ריקים. הגרסה העברית של 120 עמודים קצרה יותר מאשר 132 העמודים באנגלית.
חיבור ופרסום
וול הוא כותב טורים לעיתונות הישראלית, ומעורב בפרסום וביחסי ציבור. מחזיק תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בהיסטוריה של עם ישראל מאוניברסיטת חיפה, בה גם שימש מרצה מן החוץ ודוקטורנט בחוג למקרא. הספר תואר בהומור על ידי המחבר בראיונות שנתן עם פרסום הספר, כ"פרי מחקר בן עשרות שנים, במהלכו אלפי מקורות נבחנו בקפידה בספריות וארכיונים ברחבי העולם. אין ספק שמדובר בעבודה הרחבה ביותר על 3,000 שנות היסטוריה פלסטינית שמתארת את התרומה של הפלסטינים לעולם ולאנושות". בריאיון עם רדיו קול חי וול אמר ש"העם הפלסטיני מאמין שהם עם ומישהו צריך לומר להם את האמת גם אם היא כואבת, תראה מה קרה כשנתנו להם חופש ותחושה שהם באמת עם". בראיון לתוכנית העולם הבוקר בערוץ 13 אמר וול בין היתר:
הגרסה האנגלית של הספר עלתה בתוך שלושה ימים בדירוג המכירות של אמזון והגיעה למקום שני בקטגוריית ספרים חדשים שרק יצאו ב"היסטוריה ישראלית ופלסטינית" בעוד במיקום הכללי של הספרים היה במקום 1780 ולאחר שבוע הגיע בדירוג למקום הראשון ברשימת החדשים, ולמקום ה-543 בהתאם. אך לאחר זמן קצר מכירתו הופסקה על ידי אמזון.
ביקורות
הספר זכה לביקורת מעורבת. מצד אחד הספר שובח על ידי פרסומים פרו-יהודיים או הנוטים ימינה אך מנגד זכה לביקורת נוקבת מפרסומים פרו-פלסטינים או הנוטים שמאלה.
חיוביות
מצד אחד הספר הפך במהירות למוביל בדירוג המכירות של אמזון לספרים חדשים שרק יצאו בקטגוריית "היסטוריה ישראלית ופלסטינית", לפני שמכירתו הופסקה על ידי אמזון. כמו כן קיבל עשרות ביקורות ודירוגי משתמש חיוביים.
מספר עיתונים ואתרים, הנוטים לימין, סיפקו ביקורת אוהדת לספר ובכללם הג'ואיש פרס, ערוץ 7, ערוץ 20, המודיע, כיפה, סרוגים, רדיו קול חי, "Frontpage Mag", וג'רוזלם פוסט.
ארי ליברמן מ-"Frontpage Mag" כתב שזהו הספר היחיד שצריך לקרוא על הפלסטינים וסקר בביקורתו את האי-היסטוריות של העם הפלסטיני. בביקורת ספרות ב"ג'ואיש פרס" שמדובר בספר המקיף ביותר על ההיסטוריה הפלסטינית, אף על פי שהוא ריק. שמעון כהן מערוץ 7 כתב ש"מי שידפדף בין דפי הספר הזה יגלה שמדובר בדפים ריקים, אות להיעדרה של היסטוריה פלשתינית מדפי ההיסטוריה העולמית", אך הביע תמיהה על אי-כיסוי "מעשי רצח, הרג, חטיפת מטוסים ובני אדם וכיוצא באלה" שלטענת וול התרחשו לאחר תחילת העת החדשה ועל כן אינם מצוינים בספר.
בערוץ 20 ציינו ש"ב-120 עמודים בספרו החדש סוקר וול ומנתח צעד אחר צעד את תולדות העם הפלסטיני מהעת העתיקה לעת החדשה. הקורא יופתע מן הרגע הראשון ולא יוכל להתנתק מהספר עד לסופו." ושהספר יצא לאור בשבוע הספר העברי.
סגנית שר החוץ ציפי חוטובלי בנאום בכנסת פנתה לח"כים הערביים בעודה מחזיקה את התנ"ך ביד אחד ואת ספרו של וול בשנייה ואמרה: "אני ממליצה לאונסק"ו ולחברי הכנסת הערבים לקרוא שני ספרים: את ספר התנ"ך המספר את ההיסטוריה של העם היהודי, ואת רב המכר החדש של אסף וול 'ההיסטוריה של העם הפלשתיני'. הוא ירתק אתכם, משום שהוא ריק כי אין לפלסטינים מלכים ואין להם אתרי מורשת".
שליליות
עם זאת הספר גם זכה לביקורות שלילית מגורמים פרו-פלסטינים ואף תויג על ידי חלקם כגזעני, לצד ביקורות משתמש אוהדות מאוד, הספר גם זכה לתלונות משתמשים, ביקורות משתמש שליליות ודירוגים נמוכים.
במאמר ביקורתי שזכה לסינדיקציה רחבה ג'ונתן קוק טען שהסרת הפלסטינים אינה תופעה חדשה, וכי גולדה מאיר כבר ב-1969 טענה ש"לא היה דבר כזה פלסטינים", וב-1984 בספר מאז ומקדם נטען שהערבים היגרו לארץ בעקבות העלייה היהודית. קוק טען במאמרו שישראלים שמחים להעלים פלסטינים, כפי שמבוטא בספרו של וול, ושיהודים אמריקאיים צעירים עומדים בפני בחירה לזניחת ישראל ותמיכת בפלסטינים לנוכח מחיקת פלסטינים בשמם.
בביקורת ב"הארץ", טען ג'שוע שיינס, שאומות הן תוצאה של המודרנה, ושאין אומה כלשהי עם היסטוריה החוזרת לעת העתיקה, אפילו לא היהודים. לפי שיינס, בניית האומה הפלסטינית התרחשה בד בבד עם בניית האומה היהודית החל מסוף המאה ה-19, אך אין זה אומר שמדובר באומות "ממוצאות", ובכל מקרה הפלסטינים היום, ללא קשר למוצאם ההיסטורי, מקיימים את המאפיינים של אומה. ניסיון להכחיש את הקיום של הצד הנגדי, על-פי שיינס, רק ינציחו את שפיכות הדמים. במאמר אחר ב"הארץ" נטען שאין חדש בספרו של וול, שכן הטענה שהעם הפלסטיני הוא "מומצא" כיציר מודרני של האומות הערביות כנגד ישראל היא טענה רבת שנים של הימין הישראלי.
אחמד דבש בעיתון הלבנוני היומי אל-אח'בר בביקורת על הספר אמר שוול לא ציין שהיישות הציונית נולדה כתוצאה מאגרסיה כנגד הפלסטינים ואונס אדמתם, תקף את המדיניות הארכאולוגית הציונית, וציין שהאוכלוסייה הפלסטינית הילידה היא בעלת שורשים בפלסטין עד לפחות תקופת האבן באלף הרביעי לפני הספירה.
לעומת זאת, בביקורת תוקפנית ב-ANN טענו שלפלסטינים שורשים כנעניים החוזרים אחורה 4500 שנה, ושהספר מהווה תגובה ציונית לא מוצלחת להחלטות אונסק"ו המאשרות את הזיקה הפלסטינית לירושלים הכבושה. בביקורת באל-מודון, נטען שכמו שהספר ריק ישראל עצמה היא ריקה, והספר מהווה חלק משיטה ציונית שטוענת שפלסטין היא ארץ ללא אנשים, במסגרתה הציונים אף גנבו את הקולינריה הפלסטינית וטוענים ברחבי העולם שחומוס ופלאפל הם המצאה ישראלית. בעיתון המצרי יום7, נטען שהספר הוא חלק מפרובקציה מתמשכת ורמייה כנגד הזהות הערבית של העם הפלסטיני, הארץ הפלסטינית, והמקומות הקדושים.
באל-מיאדין טענו שפרסום הספר הריק מדגיש את הצורך בהתנגדות ויציאה להפגנות ביום ירושלים הבינלאומי.
במאמר בעיתון הבוסני Oslobođenje שסקר את היות 2017 שנה עגולה לאירועים ישראליים-פלסטיניים, נכתב שהספר אינו רק הד מהעבר לאמירתה של גולדה מאיר "אין דבר כזה כפלסטינים" אלא שהספר משקף את הלך הרוח של הימין הישראלי למרות שפלסטין מקבלת הכרה גוברת באו"ם.
הסרה מהמכירה באמזון
אמזון הפסיקה למכור את הספר ביוני 2017, והסירה אותו לחלוטין מהאתר שלהם, אך הספר נותר למכירה במקומות אחרים. במכתב לוול כתבה אמזון: "במהלך ביקורות איכות של כותר ה-CSP שלך, מצאנו שהספר מוליד חוויית קונה מאכזבת. אינדקטורים לחוויית קונה גרועה עשויים לכלול בקשות להחזרים וביקורות. כתוצאה, הסרנו את הספר ממכירה באמזון". וול בתגובה טען שישנם ספרים ריקים אחרים למכירה באמזון, ובפרט הכותר "סיבות להצביע למפלגה הדמוקרטית", וכי לא הייתה כוונה להטעות קונים פוטנציאליים, שיכלו לראות את תוכן הספר מראש לפני הקנייה, ושחלק מביקורות המשתמש הירודות היו כתוצאה מקמפיין של פעילים אנטי-ישראליים שאורגנו באמצעות האתר "Welcome to Palestine".
לאחר ההסרה מאמזון, הספר טיפס למקום ה-16 במספר הקוראים בבארנס אנד נובל, לפני שהוסר ממכירה.
ג'יימס לסטוביק
ג'יימס לסטוביק (באנגלית: James Lastovic; נולד ב-15 באוקטובר 1994) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ביוגרפיה
לסטוביק נולד בסן דייגו, קליפורניה. הוא למד בבית הספר למשחק רוסקין.
קריירה
הופעת הבכורה שלו הייתה בסרט הילדים העצמאי לשנת 2013, "Taking Pony".
בשנת 2015 הופיע בפרק של מיני סדרת טלוויזיה, "Musical Concierge". באותה שנה החל לשחק בתפקיד הקבוע של ג'ואי ג'ונסון באופרת הסבון האמריקאית, "ימי חיינו". הוא הופיע בסדרה עד שנת 2017 והופיע ב-98 פרקים.
בשנת 2018 לוהק לתפקיד כריסטיאן קין, בנו של הכומר המאוהב בפאטי (דבי ראיין) בסדרת הטלוויזיה "רעבים".
האנה סנל
ביוגרפיה
האנה סנל נולדה בווסטר, אנגליה ב-23 באפריל 1723. תושבים מקומיים טוענים שהיא שיחקה חיילת עוד בילדותה. בשנת 1740 היא עברה להתגורר בלונדון והתחתנה עם ג'יימס סאמס, ימאי הולנדי ב-18 בינואר 1744.
היא ילדה בת, סוזאנה, שמתה שנה לאחר מכן. סנל לוותה חליפת גבר מגיסה ג'יימס גריי, קיבלה את שמו והחלה לחפש את סאמס, שנטש אותה בזמן שהייתה בהריון עם ילדם. בהמשך נודע לה כי בעלה הוצא להורג בגין רצח. על פי דיווחה, לאחר מות בתה, ב-23 בנובמבר 1745, כשהיא מחופשת לגבר, היא הצטרפה לגדוד של ג'ון גיז, הגדוד השישי של חיל הרגלים, בצבא הדוכס מקמברלנד נגד צ'ארלס אדוארד סטיוארט.
היא עזבה ועברה לפורטסמות' והצטרפה לחיל הנחתים המלכותי. היא עלתה על הספינה "סוואלואו" בפורטסמות' והפליגה לליסבון. היחידה שלה עמדה לפלוש למאוריציוס, אך ההתקפה הופסקה. יחידתה הפליגה לבסוף להודו.
באוגוסט 1748, היחידה שלה נשלחה למסע לכבוש את המושבה הצרפתית פונדיצ'רי בהודו. מאוחר יותר היא לחמה גם בקרב בדוויקוטייל ביוני 1749. היא נפצעה ברגליים אחת עשרה פעמים.
באחד הקרבות היא נורתה במפשעה, וכדי להימנע מחשיפת מינה, הורתה לאישה מקומית להוציא את הכדור במקום להיות מטופלת על ידי המנתח הגדודי.
בשנת 1750 הוחזרה היחידה שלה לבריטניה ומפורטסמות' יצאה לכיוון לונדון, שם חשפה את מינה בפני חבריה לספינה ב-2 ביוני. היא עתרה לדוכס קמברלנד, מפקד הצבא בבקשת קצבה. היא מכרה את סיפורה גם למו"ל הלונדוני רוברט ווקר, שפרסם את סיפורה, "החייל הנשי", בשתי מהדורות שונות. היא גם החלה להופיע על הבמה עם מדיה הצבאיים כשהיא מציגה תרגילים צבאיים ושרה שירים. שלושה ציירים ציירו את דיוקנה במדים למגזין ג'נטלמן. היא שוחררה בכבוד והצבא הכיר רשמית בשירותה הצבאי של סנל בנובמבר, והעניק לה קצבה בשנת 1750 (הוגדל בשנת 1785), דבר נדיר באותם ימים.
האנה סנל מוזכרת ביומן של ג'יימס וודפורד, 21 במאי 1778 בגיל 60, ומכרה כפתורים, ביריות, שרוכים וכו'. . . ג'יימס נתן לה 2 שילינג ו-6 פני, או חצי כתר. סנל פרשה לוופינג והייתה לבעלת פאב בשם "הלוחם הנשי" אך הוא נסגר. באמצע שנות ה-50 של המאה ה-18 היא התגוררה בניוברי בברקשייר. בשנת 1759 היא התחתנה עם ריצ'רד איילס, איתו נולדו לה שני ילדים. בשנת 1772, נישאה לריצ'רד הבגוד, גם בברקשייר, והשניים עברו לאזור המידלנדס. בשנת 1785 התגוררה עם בנה ג'ורג' ספנס איילס שהיה פקיד, ברחוב צ'רץ' בסטוק ניוינגטון.
בשנת 1791, מצבה הנפשי החמיר לפתע. היא אושפזה בבית החולים בת'לם ב-20 באוגוסט ונפטרה ב-8 בפברואר 1792. היא קבורה בחלקת הקבורה של בית האבות המלכותי צ'לסי.
אזכורים תרבותיים
האנה סנל מוזכרת בסרט "האביב של מיס ברודי" משנת 1969 כאישה שהייתה מוכנה "לשרת, לסבול ולהקריב".
עלירזא ג'האנבח'ש
עלירזא ג'האנבח'ש ג'ירנדה (בפרסית: علیرضا جهانبخش جیرنده; נולד ב-11 באוגוסט 1993) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת הקיצוני בפיינורד ובנבחרת איראן.
קריירת מועדונים
ג'האנבח'ש התחיל את הקריירה שלו בקבוצות נוער שונות ובשנת, הצטרף לקבוצה הבוגרת של דאמאש טהראן. ב-15 בינואר 2012, ג'האנבאחש כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–0 נגד פאג'ר.
ב-26 במאי 2013, ג'האנבח'ש חתם לשלוש שנים בניימכן מליגת העל ההולנדית. ב-3 באוגוסט, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד חרונינגן. ב-1 בדצמבר, ג'הנבחאש כבש צמד בניצחון 0–8 נגד הארקמייס בויס במסגרת הגביע ההולנדי. במשחק האחרון של העונה, ג'הנבחאש כבש צמד בתיקו 2-2 נגד אייאקס שהציל את ניימכן מירידה אוטומטית, אך בכל זאת ירדה להליגה ההולנדית השנייה לאחר שהפסידה בפלייאוף. בעונת, נבחר לכדורגלן השנה של העונה, בה כבש 12 שערים ורשם 8 בישולים, שסייעו לקבוצתו לחזור לליגה הראשונה.
ב-3 באוגוסט 2015, ג'הנבחאש חתם לחמש שנים באלקמאר. ב-12 בספטמבר 2015, ג'הנבחאש ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–1 נגד דה חראפסחאפ. ב-1 באוקטובר 2015, ג'הנבאבש ערך את הופעת הבכורה האירופית שלו בניצחון 1–2 נגד אתלטיק בילבאו במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית. ב-30 בינואר 2016, ג'האנבח'ש בניצחון 0–3 נגד ניימכן. ב-16 בפברואר 2017, ג'הנבחאש כבש את השער האירופי הראשון שלו בקריירה בהפסד 1–4 לאולימפיק ליון במסגרת 32 האחרונות בליגה האירופית.
ב-25 ביולי 2018, ג'הנבאבש חתם לחמש שנים בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג. ב-11 באוגוסט, ערך א הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד ווטפורד. בתחילת עונת 2019/2020, ג'הנבחאש לא נכלל בסגל הקבוצה, עד שב-8 בדצמבר, נכנס כמחליף במשחק הליגה נגד וולברהמפטון וונדררס. ב-23 בדצמבר 2019, ג'הנבחאש הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד בורנמות', בו גם פתח בהרכב לראשונה בעונה זו.
ב-17 ביולי 2021 חזר ג'הנבאחש להולנד וחתם לשלוש שנים בפיינורד.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, ג'הנבחאש שיחק בנבחרות הצעירות של איראן. ב-5 באוקטובר 2013, ג'הנבחאש זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת המשחק נגד במסגר מוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2015, בו גם ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-82. במשחקו השני בנבחרת, שנערך ב-15 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 3–0, גם נגד.
ג'הנבחאש, נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014, גביע אסיה בכדורגל 2015, מונדיאל 2018 וגביע אסיה בכדורגל 2019
נכלל בסגל נבחרת איראן לטורניר מונדיאל 2022.
היילה גרימה
היילה גרימה (באנגלית: Haile Gerima; נולד ב-4 במרץ 1946) הוא במאי קולנוע ומפיק אתיופי, פרופסור באוניברסיטת הווארד שבוושינגטון וחבר מוביל בתנועת ה-L.A Rebellion שחי ועובד בארצות הברית. מאז 1975 הוא מוכר בעיקר בזכות הסרט Sankofa שזיכה אותו בפרסים בינלאומיים רבים והוא הבמאי האתיופי הראשון אשר זכה בפסטיבל הסרטים הפאן-אפריקאי לקולנוע וטלוויזיה של ואגאדוגו כאשר סך כל סרטיו זכו ב-18 פסטיבלי קולנוע בינלאומיים.
תאוריית האם הקרה
תאוריית האם הקרה (באנגלית: The refrigerator mother theory, מילולית: "התאוריה של אמא מקרר") הידועה גם בתור תאוריית האוטיזם של בטלהיים, היא תאוריה פסיכולוגית שטענה כי הסיבה לאוטיזם היא חוסר בחום אימהי. טיעונים נגד תאוריית האם הקרה החלו בסוף שנות ה-70, בעקבות מחקרי תאומים המצביעים על אטיולוגיה גנטית, כמו גם גורמים סביבתיים שונים כגורמים לאוטיזם, אך היא המשיכה להיות מקובלת על חלק מהחוקרים עד המאה ה-21. מחקרים במאה ה-21 מסכימים לרוב כי האטיולוגיה של אוטיזם היא אפיגנטית בעיקרה.
היילה גרימה
ביוגרפיה
גרימה גדל באתיופיה כילד למשפחה בת עשרה אחים. אמו הייתה מורה ואביו היה מחזאי וכומר אשר הצטרף לשורות לוחמי הגרילה ה'ארבניוץ' באתיופיה עם הכיבוש האיטלקי של מוסוליני. כמחזאי, אביו של גרימה בילה זמן רב בכתיבת הצגות ומחזות אפיים שכתב באמהרית וגרימה צפה בהם כילד. גרימה מתאר כי בילדותו נהג לשבת עם סבתו שהייתה מספרת סיפורים שלימדו אותו כיצד להצית את דמיונו. גם אביו, שהיה מחזאי, נהג לקחת אותו עמו להצגות תיאטרון ממחוז למחוז באתיופיה. כך למעשה, הוא גדל סביב סיפורים ושירים שלדבריו יצרו את האסתטיקה התרבותית המסוימת שלו. כל אלו יחד ולחוד, השפיעו על גרימה ועל יצירות הקולנוע בהמשך דרכו. כך למשל, הסצנות בסרט טזה, צולמו באזור Menzero באתיופיה ממנו מגיעה משפחתו, אזור אותו הוא מתאר כ"נוף ילדותו". גם בסרט הראשון שצילם באתיופיה, 'Harvest: 3000 Years' מצולמים סצנות הכוללות נופים באזור העיר גונדר שבה הוא בילה חלק מתקופת נעוריו.
תאוריית האם הקרה
המונחים "אמא מקרר" והורים קרים נוצרו בערך ב-1950 כתווית לאימהות או אבות לילדים שאובחנו עם אוטיזם או סכיזופרניה. כאשר ליאו קנר זיהה לראשונה אוטיזם בילדים ב-1943, הוא ציין במאמריו כי הבחין בחוסר חום בקרב הורים לילדים אוטיסטים. הורים, במיוחד אימהות, הואשמו שהן הגורמת להתנהגויות האופייניות לאוטיזם כגון טקסים נוקשים, קושי בדיבור והתבודדות.
היילה גרימה
סרטיו הראשונים
גרימה משך את תשומת הלב לראשונה באמצע שנות ה-70 עם הסרט "Harvest: 3000 Years", שמגולל את סיפורה של משפחת איכרים אתיופית הנאבקת לשרוד תחת הפיאודליזם האתיופי ארוך השנים. אולם הסרט צולם בתקופה בה שלטונו של הקיסר האתיופי היילה סלאסי כבר התמוטט. הסרט הוביל לעימות ראשוני של גרימה כבמאי עם שלטון החונטה הצבאית האתיופית, שהחליף את שלטונו של היילה סלאסי. המשטר החדש הכריז על סרטו של גרימה כ"רכושו של העם האתיופי", והיה מוכן לאפשר לו לעשות סרט נוסף במולדתו רק בתנאי שיסכים לקבל את מה שהם כינו לדבריו, "השיפוט שלהם על עבודתו". גרימה מתאר כי בנקודה זו הדבר הראשון שרצה לעשות הוא לקחת את הטיסה הראשונה מאתיופיה לארצות הברית משום שבאותו רגע הבין כי החופש שלו נלקח ממנו.
תאוריית האם הקרה
מקורות התיאוריה
ברונו בטלהיים מאוניברסיטת שיקגו היה גורם מרכזי בקבלה הנרחבת של התיאוריה הן בציבור הרחב והן בממסד הרפואי. בטלהיים התקבל לעבודה ב-1944 כמנהל בית הספר האורתוגני לילדים בעייתיים באוניברסיטת שיקגו כסביבה טיפולית עבור ילדים כאלה, שלדעתו ייהנו מ"כריתת הורים" (מונח שנשאב מכריתת אונה). תהליך זה סימן את פסגת התיאוריה שבה נטען כי אוטיזם נגרם מהתנהגות הורית.
בטלהיים פירט מאוחר יותר את התיאוריות שלו לגבי אוטיזם בספרו מ-1967 Empty Fortress: Infantile Autism and the Birth of the Self. בספר הוא משווה את האוטיזם לתחושות של אסיר במחנה ריכוז:
בשנות ה-50 וה-60, בהיעדר כל הסבר ביו-רפואי לאוטיזם, לאחר שהמאפיינים של אוטיזם תוארו לראשונה על ידי קנר, בטלהיים, ופסיכואנליטיקאים נוספים, התיאוריה שהאוטיזם הוא תוצר של אמהות שהיו קרות, מרוחקות ומרחיקות כלפי ילדיהן, ובכך שוללות את הסיכוי שלהם להצליח, הייתה פופולרית מאד.
היילה גרימה
הסרט 'Teza'
לדבריו של גרימה, באמצעות הסרט, נקרתה בפניו הזדמנות לספר סיפור על אפריקאים אשר נקלעים באמצע חייהם למציאות של נסיבות היסטוריות מורכבות ובלתי צפויות. הסרט זכה בפרסים רבים, ביניהם בפסטיבלי הקולנוע המוערכים של רוטרדם, סלוניקי וונציה. עם זאת, גרימה מתאר את הסרט שכולל פסקול ג'אז מרשים, כ"סרט נלהב אך לא מושלם". זאת מאחר שלדבריו הוא התקשה להשיג מימון וכתוצאה מכך, איכותו של הסרט נפגמה. בעיקר לאור זאת שלקח לו יותר מעשור כדי להשלים את הסרט, שרוב הסצנות שלו צולמו באזורים הכפריים של אתיופיה. "אפילו להביא ציוד למקומות היה קשה ובלתי נשכח", אמרה אחותו של גרימה, סלומי, שעוזרת לו להפיק את סרטיו. "החשמל ששימש אותנו בסט הצילומים, הגיע מהגנרטור של הכפר. אנשי הכפר היו מכבים אותו לסירוגין בזמן שצילמנו, ולכן היינו צריכים לנהל איתם משא ומתן". לדבריה, "מעבר לכסף, נדרשת הרבה סבלנות במהלך הצילומים לסרט".
תאוריית האם הקרה
מקורות התיאוריה
התיאוריה אומצה על ידי הממסד הרפואי ונותרה ללא עוררין עד אמצע שנות ה-60, אך השפעותיה נמשכו עד המאה ה-21. מאמרים וספרים רבים שפורסמו בתקופה ההיא האשימו את חוסר החיבה האימהי כגורם לאוטיזם. בשנת 1964, ברנרד רימלנד, פסיכולוג שהיה לו בן אוטיסט, פרסם ספר שסימן את הופעתו של הסבר הנוגד את התפיסות השגויות שנקבעו לגבי הגורמים לאוטיזם. ספרו, Infantile Autism: The Syndrome and its Implikations for a Neural Theory of Behavior, תקף ישירות את תיאורית האם הקרה.
היילה גרימה
הסרט 'Sankofa'
סנקופה (Sankofa) הוא סרט דרמה מ-1993 שעוסק בסחר העבדים האטלנטי. משמעות המילה Sankofa שואבת את משמעותה משפת האקן בגאנה שפירושה "לחזור, לחפש, ולצבור חוכמה, כוח ותקווה", והיא מדגישה את החשיבות של הזיכרון כמצב שבו אל לו לאדם לברוח מהעבר כדי להתקדם אל עבר העתיד. הסרט הוא תיאור קודר של כליאתם של אפריקאים משועבדים, שהיו בדרכם לאמריקה כדי ליצור עולם חדש לאירופים.
תאוריית האם הקרה
מקורות התיאוריה
בשנת 1969, קנר התייחס לנושא האם הקרה במפגש השנתי הראשון של מה שהיא כיום האגודה לאוטיזם של אמריקה, שבו חזר מדבריו וציין כי הובן לא נכון:
היילה גרימה
הסרט 'Sankofa'
הסרט, שצולם בחלקו בצינוק במערב אפריקה, וחלקו באיי הודו המערבית (ג'מייקה) על מטע קני סוכר, נפתח עם הדמות המרכזית, מונה - דוגמנית אפרו-אמריקנית - שנשלטת בידי רוחות אבותיה בטירת העבדים קייפ-קוסט בגאנה. לאורך העלילה, מונה, חוזרת אל העבר שלה, בגלגול הקודם שבו היא הייתה שפחת בית שהוחזקה על ידי אדונים לבנים במטע סוכר, ועברה התעללות קשה מדי יום. בסרט, הגיבורה, מונה, מגלמת את רוחה של אפריקה. דמותה היא עדות לתפקידן ההיסטורי והמוראלי של נשים שחורות אשר שיחקו תפקיד חשוב בהיסטורית העבדות במטרה לשמור על ניצוץ של תקווה בקרב העבדים בתנאים כמעט בלתי אפשריים. באחת הסצינות בעלילה, מגיבה השפחה ההרה אשר מוכה ללא רחם תוך כדי שהיא מקוננת כך: "הם לעולם לא יוכלו לעשות דבר לנשמתי [...] רק לבשר הזה [...] ".
תאוריית האם הקרה
השקפותיו המשתנות של ליאו קנר
על פי הספר In a Different Key: The Story of Autism (2016), במאמרו המקורי של ליאו קנר משנת 1943 נאמר כי "בדידות הילד" ניכרת "מתחילת החיים". יתר על כן, הוא הציג ניגוד בין אוטיזם וסכיזופרניה, בכך שאוטיזם היה חלק מהילד ואילו סכיזופרניה התפתחה מאוחר יותר בחייו.
היילה גרימה
הסרט 'Sankofa'
סרטו של גרימה מראה את המציאות של אנשים ממוצא אפריקאי אשר נסחפים הרחק משורשיהם האפריקאים, באמצעות המסע של הדמות של מונה כדי להראות כיצד תפיסת הזהות האפריקאית כוללת הכרה ב"שורשים" של האדם ו"שיבה למקור".
תאוריית האם הקרה
השקפותיו המשתנות של ליאו קנר
מאמרו הראשון של קנר המתייחס לאוטיזם, לא פורסם בהרחבה בספרות הרפואית, או בעיתונות של התקופה. בנוסף, רופאים במקומות אחרים בעולם לא איששו את הבחנותיו של קנר, ולכן עד 1950 בערך, כמעט כל מקרי האוטיזם אובחנו על ידי קנר עצמו.
קנר התכתבת ארוכות עם לואיז דספרט, שהייתה פסיכיאטרית ניו-יורקית שזכתה להערכה רבה. קנר הגן על התיאוריות שלו ואילו דספרט טענה שהוא לא ראה שום דבר מלבד סכיזופרניה של ילדים. בעקבות הביקורת של דספרט קנר תיקן את הספר שכתב בנושא והעביר את האוטיזם לקטגוריית הסכיזופרניה בכותרת משנה.
היילה גרימה
הסרט 'Sankofa'
כאשר מונה מחליטה ללכת לתוך הטירה עצמה, היא לפתע מוצאת את עצמה לכודה בתוך צינוק והיא נכנסת לסוג של טראנס. המחזות אשר עומדים לנגד עיניה מתעתעים כל כך עד כדי כך שהיא מתחילה לראות שהיא למעשה מוקפת בעבדים אשר כבולים בשלשלאות. עבדים אלו הם למעשה אפריקאים שנסחרו בעבר באותה טירה ועלו מקברם על מנת להחזיר את מונה לשורשיה. מונה מנסה להימלט מן הטירה וכאשר היא פוגשת את האדונים הלבנים שלה לראשונה היא מנסה להסביר להם שהיא ממוצא אמריקאי ולא ממוצא אפריקאי. עם זאת, אדוני העבדים אינם מתייחסים לתביעתה של מונה דוחפים אותה לאש, מפשיטים את בגדיה ומניחים ברזל חם על גבה.
תאוריית האם הקרה
השקפותיו המשתנות של ליאו קנר
במאמר משנת 2016 שכותרתו "Correcting the Record: Leo Kanner and Autism ", ד"ר. ג'יימס האריס וג'וזף פיבן טוענים שקנר לא האשים את ההורים. במקום זאת, קנר תיאר מאפיינים של ההורים, שלימים יראו כחלק מהפנוטיפ הרחב יותר של אוטיזם. לדוגמה, במאמר משנת 1956 כתבו קנר ומחבר משותף, "אם מחשיבים את האישיות של ההורים שתוארו כאוטיסטית, ניתן לחשוב כי הם עשויים לייצג ביטויים מתונים יותר ושהילדים מראים את ההופעה המלאה של האוטיזם". בנוסף, תחילת שנות ה-40 עדיין הייתה תקופה שבה התיאוריה של האיגניקה שלטה עדיין, ובארצות הברית, עיקור של אנשים עם מוגבלות שכלית היה חוקי. יתר על כן, זו הייתה תקופה שבה הפסיכואנליזה עם הדגש שלה על חוויות חיים מוקדמות הייתה ההשקפה השלטת בקרב הממסד הקליני והמדעי. בנוסף, אם אוטיזם נגרם למעשה על ידי הורות שלילית, נראה שזה נותן יותר תקווה לטיפול בילד או בבמשפחה.
היילה גרימה
הסרט 'Sankofa'
לאחר מכן, בהמשך העלילה, מונה מועברת לגופה של משרתת בית שחורה באמריקה הצפונית בשם שולה כדי "לחיות את חייהם של אבותיה המשועבדים". היא נלקחת למטע לפאייט שבדרום ארצות הברית, שם היא סובלת מהתעללות מצד אדוניה, בעלי העבדים, והופכת להיות קורבן להתעללות ולאונס יומיומי. במטע עצמו, פוגשת שולה (מונה) דמויות רבות, כולל נונו (אלכסנדרה דואה), שפחה מבוגרת, נובל עלי משרת הבית, אשר חצוי בין הנאמנות לאדוניו לבין העבדים אחרים, אשר אוהב מאוד את נונו ועושה הכל כדי להגן עליה, ושאנגו, עבד מאיי הודו המערבית שנמכר לבעל המטע שבו עובדת שולה והופך להיות המאהב שלה. שאנגו נקרא על שמו של האל יורובה והוא מראה לאורך העלילה נאמנות לעבדים האחרים עד כדי כך שהוא מוכן להקריב את חייו למענם. לאורך העלילה ישנם מקרים רבים שבהם שאנגו נקלע לצרות בניסיון להילחם למען עבד אחר. שאנגו, לעיתים קרובות, מבצע פעולות וניסיונות מרד. כך למשל, הוא מנסה לגרום לשולה להרעיל את המשגיח הלבן במטעים ומשכנע אותה לחתוך את קני הסוכר מתוך כעס. כשנשאל מדוע הוא פשוט לא בורח מן המטע, הוא משיב שזה מפני שהוא לא יכול לעזוב את שאר העבדים מאחוריו. גם נונו וגם שאנגו מתנגדים ומורדים נגד שיטת העבדים בכך שהם עושים כל שביכולתם כדי לזכות בחופש.
הסרט 'Ashes and Embers'
הסרט (Ashes and Embers (1982 עוסק בתלאות של חיי השחורים בארצות הברית ומגולל את סיפורו של אדם שחור שלחם במלחמת ווייטנאם. גרימה מתאר בראיון שנערך עמו כי "הסרט נוצר עקב שיתוף פעולה עם עמותת ARRAY, ליוצרי קולנוע אפרו-אמריקאים". כמו כן, גרימה טוען בהקשר למסרים שהוא מבקש להעביר בסרט זה כי "הוליווד יצרה תרבות אנגלו-סקסית השוכנות במיינסטרים הקולנועי.
תאוריית האם הקרה
השקפותיו המשתנות של ליאו קנר
האשמת הורים, ובפרט האשמת אמהות, נתפסה כדבר הגיוני בחברה הרחבה יותר. לדוגמה, לאחר שקנר האשים את האמהות, המגזין "טיים" החל לכתוב על אוטיזם. קנר ראה ב-1951 נקודת מפנה להבנה הרחבה יותר של אוטיזם. בתוך עשר שנים התפרסמו כחמישים ושניים מאמרים וספר אחד על ידי מגוון הוגים ורופאים, ואוטיזם החל להיות מאובחן גם מחוץ לארצות הברית, תחילה בהולנד ואחר כך במקומות אחרים.
בגרסה של In a Different Key (2016), המחברים ג'ון דונבאן וקארן צוקר טוענים כי "קנר, במקום לדבוק בהשערה הראשונית שלו לגבי אוטיזם כדבר מולד החל לשנות את דעתו". המחברים מציינים עוד בעקבות כך כי "מיתוס האם הקרה יצא לעולם למשך שנים רבות".
בנאום משנת 1969 בכנס אמריקאי להורים עם ילדים על הספקטרום האוטיסטי, אמר קנר, "בזאת, אני מזכה אתכם רשמית כהורים". עם זאת, במהדורת 1979 של ספר הלימוד שלו Child Psychiatry, הוא קובע כי סכיזופרניה בילדות (ביטוי ששימש לעיתים קרובות לאוטיזם עד שנות ה-70) הייתה קשורה יותר עם עמדות ההורים מאשר עם הרקע הגנטי של האדם.
פסיכיאטרים בולטים אחרים
עבור סילבנו ארייטי, פסיכיאטר איטלקי שכתב את מאמריו המרכזיים משנות החמישים ועד שנות השבעים, המונחים "מחשבה אוטיסטית" ומה שהוא כינה "מחשבה פליאולוגית" הם ככל הנראה אותה תופעה. מחשבה פליאולוגית משמשת גם כיום על מנת לאפיין אנשים עם סכיזופרניה ונחשבת למחשבה של גברים פרימיטיביים. לטענתו ילד אוטיסט מדבר על עצמו כ"אתה" ועל האם כ"אני". ה"אתה" נשאר "אתה" ואינו הופך ל"אני", מה שהוא תיאר כמחשבה פרימטיבית ולא מפותחת. ארייטי הזהיר כי נטייה אוטיסטית היא סימן לסוג של הפרעה בתהליך החיברות, וכי כאשר מופיעים ביטויים אוטיסטים יש להניח שקיים סוג של קושי בין הילד להוריו, במיוחד האם הסכיזוגנית. ילדים המשתמשים בביטויים אוטיסטיים, מציין ארייטי, הם ילדים שאינם יכולים להתחבר חברתית.
עבור מרגרט מאהלר, פסיכיאטרית הונגריה, ועמיתיה, אוטיזם הוא צורת הגנה של ילדים שאינם יכולים לחוות את האם כאובייקט העיקרי. הם קיבלו את התיאוריה שבה התסמונת האוטיסטית היא סימביוטית וכינו אותה "תסמונת מאהלר", משום שמאהלר תיאר אותה לראשונה: הילד אינו מסוגל להבדיל עצמו מהאם.
הדבקות בתיאוריה בשנות ה-90
בספרו של פיטר ברגין, פסיכיאטר אמריקאי, מ-1991 Toxic Psychiatry, הוא טוען כי התיאוריה הפסיכוגנית של אוטיזם נזנחה בגלל לחץ פוליטי מצד ארגוני הורים, ולא מסיבות מדעיות. לדוגמה, כמה דיווחי מקרים הראו כי מחסור בקשר עם מוסדות יכול לגרום לתסמינים כמו-אוטיסטים. הפסכיותרפיסטית הבריטית פרנסס טוסטין הקדישה את חייה לתיאוריה. היא כתבה:
כמו ארייטי וטוסטין, מילר האמינה שרק עמדות הוריות אמפתיות מובילות לפריחה מוחלטת של אישיותו של הילד.
הבנה מודרנית של אוטיזם
על אף שמחקרים עדכניים הצביעו על כך שחום הורים, שבחים ואיכות מערכת היחסים קשורים להפחתת בעיות התנהגות אצל מתבגרים ומבוגרים אוטיסטים, ושביקורת הורים קשורה להתנהגויות ותסמינים לא מסתגלים, רעיונות אלה שונים מהשערת האם הקרה.
בגיל הינקות, ילדים על הספקטרום האוטיסטי אינם שונים בממוצע בהיקשרות להורים מתינוקות ופעוטות אחרים. עבור תת-קבוצת התינוקות האוטיסטים שמפגינים "היקשרות לא מאורגנת", היא עשויה להיות מוסבר בקלות רבה יותר על ידי מוגבלות אינטלקטואלית מאשר על ידי התנהגות ההורים.
העובדה שאוטיזם הוא בעיקר הפרעה גנטית מרמזת שהתצפיות של בטלהיים היו מדויקות בעוד שפרשנותו לא הייתה מדויקת. סביר יותר שהורה לילד אוטיסט יהיה אוטיסט בעצמו, מאשר הורה לילד טיפוסי. חלק מהמאפיינים הנפוצים אצל אוטיסטים שהכרחיים לאבחון, אינם עולים בקנה אחד עם היותו הורה חם הצופה את צורכי התינוק. עם זאת, אוטיזם אצל הילד נובע ככל הנראה מהנטייה הגנטית ולא מההשפעה של גידול על ידי הורים אוטיסטים. לפיכך יכול להיות שבטלהיים צדק חלקית בלבד. לילדים אוטיסטים יש סיכוי גבוה יותר להיוולד להורה שנראה קר או מרוחק אבל זה לא הגורם לאוטיזם של הילד.
סרט דוקומנטרי על התיאוריה
בשנת 2002, קרטמקווין סרטים הוציאו את Refrigerator Mothers, סרט דוקומנטרי העוסק באמהות אמריקאיות של שנות ה-50 וה-60 ואת האשמה שהטיל הממסד הרפואי על האמהות שגורמות לאוטיזם של ילדיהן. הקרנת הבכורה שודרה בקיץ 2002 על ידי רשת PBS בארצות הברית. בהקדמה לסרט תואר כי"על אף שנשללה לחלוטין היום, התאוריה של 'האם הקרה' דנה אלפי ילדים אוטיסטים לטיפולים לא מספקים ולא מתאימים, ואת אמהותיהם לסיוט ארוך של ספק עצמי ורגשות אשמה. בסרט הדוקומנטרי של דייוויד אי סימפסון, ג'יי ג'יי הנלי וגורדון קווין, האמהות הללו מספרות את סיפורן בפעם הראשונה".
יעקב יהודוביץ' צ'אפיצ'ב
יעקב יהודוביץ' צ'אפיצ'ב ( 1909, פאריס או נובורוסייסק - 9 במרץ 1945, ברסלאו ) - משתתף במלחמה העולם השנייה, יהודי, סגן מפקד הגדוד לעניינים פוליטיים - תועמלן של גדוד סיור חי"ר מס' 243 על שם וולגה של חטיבת הסיור מס' 181 של הארמייה השישית בחזית האוקראינית הראשונה בדרגת מאיור שקיבל עיטור גיבור ברית המועצות לאחר מותו. משורר.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1909 בנובורוסייסק (על פי מקורות אחרים בפריז, דבר שלא אוזכר בשביל לא לסכן את המשפחה  ) במשפחת סנדלר  מקרימצ'קים. בשנת 1923 חזרה המשפחה לחצי האי קרים והתיישבה בדז'נקוי. רכש השכלה תיכונית לא מלאה. תחילה עבד כחניך מספרה, אחר כך כשוליית סנדלרים, ולאחר מכן כמסיק בדפו הקטרים בתחנת דז'נקוי. כתב שירים. השתתף בחייו של מועדון קרימצ'קים של סימפרופול ובישיבות "החולצה הכחולה". בשנת 1934 ערך את הופעת הבכורה שלו עם שיר בעיתון "קראסנוארמייץ". בשנים 1939 ו- 1943 פורסמו שני אוספי שירה שהוא כתב: "אומץ" ו"לקרים המולדת". בשנת 1939 נהיה חבר באיגוד הסופרים של הרפובליקה האוטונומית קרים. בסוף שנות השלושים החל לפרסם בעיתון " חצי האי קרים האדום ".
גויס לצבא האדום ב-1931. סיים קורסים של צוות פוליטיקה ובדרגת פוליטרוק זוטר, שירת תחילה כראש מועדון אוגדת סיור מס' 3 של הרפובליקה האוטונומית של חצי האי קרים, ואחר כך במזרח הרחוק. בתקופה בין השנים 1933–1937 שירת באוגדת הסיור השלישית של חי"ר כמפקד תותח. חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מאז 1938. השתתף בקרבות מול הצבא היפני על נהר חלקין-גול בשנת 1939. בשנת 1940 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית-פוליטית. תחילה נשלח למערכת העיתון של חטיבת השריון . בהמשך 1940 שירת כמדריך-סופר בעיתון של אוגדת הטנקים ה-60.
ב־9 במרץ 1945, עם קבוצת סוכנים, חיסל והבריח עם רימונים מבית מבוצר חיילי ורמאכט. בקרב הזה גם נהרג. נקבר בבית העלמין של החיילים הסובייטים בוורוצלב.
משפחה
האחיות אווה וסולטנה (סופיה) התגוררו בלנינגרד. האח - מארק צ'אפיצ'ב (1914, נובורוסייסק - 1942)בדרגת לויטננט כסגן מפקד פלוגת סיור, נהרג בהגנת סבסטופול.
אריאל שנבל
אריאל שנבל (נולד בי"ד בטבת ה'תשל"ו, 18 בדצמבר 1975) הוא עיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה
שנבל כותב בעיתון "מקור ראשון" ואף ערך את מוסף "מוצש" של העיתון בעבר. הוא כתב גם באתר nrg המשויך לעיתון ובתחילת דרכו ייסד בו את מדור היהדות, שהיה חדשני בעיסוקו בנושאי המגזר הדתי בתוך פורטל חדשות מרכזי. כתיבתו עוסקת בנושאים הקשורים לחדשות, לדת ולחברה, והוא פעיל גם ברשתות החברתיות, שבהן כותב על נושאים חדשותיים בצורה הומוריסטית. שנבל בעל תואר ראשון בתקשורת ומדע המדינה, ובעל תואר שני בהיסטוריה אמריקנית. את שני התארים קיבל מאוניברסיטת בר-אילן.
החל משנת 2010 משמש שנבל כפרשן לענייני ארצות הברית של עיתון "מקור ראשון". במסגרת תפקידו סיקר את מערכות הבחירות לנשיאות בשנים 2012, 2016 ו-2020, וכן את בחירות אמצע הקדנציה בשנים 2010, 2014 ו-2018. בשנת 2017 כתב סדרת כתבות על מסעו של מארק טוויין בארץ ישראל, ומאז הוא מרצה על הנושא ברחבי הארץ.
בשנותיו הראשונות בתחום התקשורת התמקד שנבל בכתיבה הומוריסטית וסאטירית. בשנים 2000–2003 שימש ככותב הראשי בתוכנית הרדיו של דידי הררי, דידי לוקאלי, וכן כתב חומרים לסטנדאפיסט נדב אבקסיס, לקומיקאי ישראל קטורזה עבור התכנית "מועדון לילה", לרביטל ויטלזון-יעקבס ועוד.
ארז שמש
ארז שמש (נולד ב-23 באוקטובר 1970) הוא שייט עבר ישראלי. זוכה מדליית הארד באליפות העולם (1993) לצד שותפו שי בכר במפרשית מדגם 470.
קריירה
בשנת 1988, שמש ושותפו שי בכר זכו במדליית כסף באליפות אירופה לנוער במפרשיות מדגם 420. בשנת 1990 הוא התחרה יחד עם בכר באליפות העולם שנערכה בהולנד למפרשיות מדגם 470 האולימפי וסיים במקום ה-28.
שמש ובכר התחרו באולימפיאדת ברצלונה 1992 בתחרות מפרשיות ה-470 וסיימו במקום התשיעי מתוך 37 מתחרים. באליפות העולם למפרשיות 470 שנערכה בשנת 1993 בקרוזון שבצרפת, שמש ובכר סיימו במקום השלישי הכללי וזכו במדליית הארד. באליפות העולם בשנת 1994 שנערכה בהלסינקי, שמש ובכר סיימו במקום ה-10 הכללי ובאליפות העולם שנה לאחר מכן הם סיימו במקום ה-17 הכללי.
לאורך הקריירה שמש ובכר התחרו נגד הצמד ניר ורן שנטל. היריבות ביניהם הגיעה לעיתים למצב ששני הצמדים סירבו להתאמן בצוותא.
עיון (עיר תלמודית)
עיון היה יישוב יהודי בתקופת המשנה והתלמוד ברמת הגולן, אשר השתייך לחבל סוסיתא (להבדיל מעיון הנזכרת במקרא, שמקומה בעמק עיון שליד מטולה). היישוב נזכר בתוספתא, בתלמוד הירושלמי ובפסיפס כתובת רחוב כאחת "העיירות האסורות בתחום סוסיתה".
הכוונה לעיירות שבשל ריבוי תושביהן היהודים באותה עת, חויבו בקיום המצוות התלויות בארץ, אף על פי ששכנו באזור סוסיתא הנכרית.
לפי ד"ר משה הרטל, שמו של היישוב הקדום השתמר בשם הכפר הנטוש ח'רבת עיון, ששכן מעל חמת גדר, ממערב לשמורת נחל מיצר.
מסילת הרכבת המהירה החראמית
בניית המסילה החלה במרץ 2009. היא תוכננה להיפתח לתנועה ב-2012 אך נפתחה רק ב-11 באוקטובר 2018. עלות הקמתה הגיעה ל-9.4 מיליארד דולר.
הקו צפוי להוביל עד 60 מיליון נוסעים בשנה, מהם 3–4 מיליון עולי רגל לערי הקודש, ועל ידי כך להקל על עומס התנועה אליהן בכבישים. קו הרכבת איננו מחובר למערכת הרכבת התחתית של מכה.
שלב הבנייה הראשון של המסילה נמסר בידי חברות קבלניות מסין, ערב הסעודית, צרפת וטורקיה. תאגיד סעודי-ספרדי משותף נבחר לספק את הציוד הנייד למסילה (35 רכבות חשמליות, שבכל אחת 417 מושבי נוסעים) ולתפעל את הקו למשך 12 שנים.
ב-29 בספטמבר 2019, פחות משנה לאחר פתיחת הקו, פרצה שריפה גדולה אשר החריבה את תחנת ג'דה. נדרשו למכבי האש 12 שעות על מנת להשתלט על האש. כדי לאפשר את המשך השימוש בקו היה צורך לבנות מעקף של 1.5 קילומטר סביב התחנה ההרוסה.
בתקופת מגפת הקורונה הושבתה זמנית הפעילות בחלק מן הקו.
בית הכנסת הישן
בתי כנסת רבים ברחבי העולם זכו לכינוי "בית הכנסת הישן". {{פירושונים|
ראו גם
}}
נחש הפלדה
נחש הפלדה (באנגלית: Steel Serpent) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס איירון פיסט ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Iron Fist #1 מנובמבר 1975, ונוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר ג'ון ביירן.
הוא החל לשתף פעולה עם שליטת קון-ז'י, אם העגורים, נגד איירון פיסט וקון-לון. כוחותיו שופרו באמצעות כוח-החיים של "בנות העגור", והוא הצטרף לארגון הידרה כדי להוביל אותם נגד איירון פיסט ואורסון רנדל, האיירון פיסט הקודם. הם נכשלו כמה וכמה פעמים, שבעקבותיהן, כוחו הועצם משמעותית בידי תריסר בנות-עגור. דאבוס הוביל צבא סוכני הידרה ובנות-עגור למתחם תעשיות ראנד על מנת לחטוף את ג'רין הוגארת', אך הם נהדפו בידי לוק קייג', מיסטי נייט וקולין וינג. איירון פיסט ורנדל הגיעו ונלחמו בדאבוס וכוחותיו, בקרב שבו בעזרת כוח-החיים של בנות העגור, תקף והרג את רנדל. רנדל העביר את כוח הצ'י שלו לאיירון פיסט, שהביס את דאבוס. דאבוס נשבע לנקום בו בטורניר שבעת ערי גן-העדן וברח.
את דמותו של דאבוס מגלם בסדרת הלייב אקשן "איירון פיסט" השחקן סשה דוואן. בסדרה, נחש הפלדה הוא שמו של הרואין הנמכר בידי מאדאם גאו, סוחרת סמים מקון-לון שהיגרה לניו יורק.
אשר וינר
אשר וינר (20 ביולי 1936 – 15 במרץ 2000) היה מנהל ישראלי, שהיה מנכ"ל משרד הבינוי והשיכון בשנים 1979–1985.
ביוגרפיה
וינר נולד בחיפה ולמד במערכת החינוך הממלכתי-דתי בעיר ובישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. אחרי השירות בצה"ל למד כלכלה ב והשתקע בעיר.
בשנים 1975 – 1978 ניהל את אגף האכלוס במשרד הבינוי והשיכון ובשנת 1979 מונה על ידי השר דוד לוי למנכ"ל המשרד, תפקיד בו שימש במשך שש שנים.
בעת כניסתו לתפקיד, בסוף שנות ה-70, ניצב ענף הבנייה בפני מחסור חמור בדירות וידע עליית מחירים מואצת עקב עלייה בביקוש לדירות. כדי לבלום את התופעה עבר המשרד כבר ב-1979 משיטת הבנייה הישירה למימון מלא לבנייה באמצעות חברות ובסיוע חלקי של המדינה. המשרד ראה אז את תפקידו בוויסות הענף, והמטרה – איזון טוב יותר בין ההיצע לביקוש – הושגה. בתוך כך זכה הפרט ליתרון ברור – לא עוד קביעות שרירותיות של הממסד בנוגע לסוג פתרון הדיור ומיקומו, אלא העברת הבחירה לידיו שלו.
בתקופת כהונתו של וינר הוקמו יישובים, שכונות וערים והושם דגש על שיפור התשתיות בערי הפיתוח ועל שיקום שכונות פיזי וחברתי כדי לצמצם פערים. ירושלים וסביבותיה זכו לתשומת-לב מיוחדת - בבירה הוקמה שכונת פסגת זאב, וסמוך לעיר היישוב גבעת זאב, וכן חוזקו גושי ההתיישבות ביהודה ושומרון (גוש אדומים, גוש עציון וגוש אריאל). וינר זכה לתעודות הערכה רבות על תרומתו לבניית שכונות ויישובים, ובמעלה אדומים, שלימים הייתה לעיר, אף הוקם פארק על שמו – פארק אשר וינר. בירושלים הונצח שמו בשדרות אשר וינר המחברות את דרך חברון עם שכונת ארמון הנציב.
בשנים 1986–1987 עמד וינר בראש משלחת הסוכנות היהודית בלונדון והופקד על השליחים ברחבי בריטניה כולה.
בתפקידו הציבורי האחרון, שב לתחום הבנייה כיו"ר חברת שיכון ופיתוח (1990–1994), כשעוד הייתה חברה ממשלתית; בתקופת כהונתו עברה החברה הפרטה ונמכרה לחברת אזורים.
חיים אישיים
אשר וינר היה נשוי לנטע לבית שיף ולהם שלושה ילדים.
בית החולים פארקלנד ממוריאל
בית החולים פארקלנד ממוריאל הוא בית חולים ציבורי הממוקם בצפון מערב העיר דאלאס במדינת טקסס שבארצות הברית. נמצאות בו 862 מיטות אשפוז.
היסטוריה
בית החולים נוסד בשנת 1894 במבנה עץ שהוקם בשטח מיוער (Parkland) כקילומטר וחצי ממקומו הנוכחי של בית החולים. ב-1913 הוכנס לשימוש מבנה לבנים שהוקם באותו אתר.
בית החולים התפרסם בנובמבר 1963 כאשר טופלו בו שלושה פצועים שהיו קשורים ברצח הנשיא קנדי: הנשיא עצמו, שהובא ירוי לבית החולים ומותו נקבע שם 30 דקות לאחר ההתנקשות, ועמו הובא מושל טקסס ג'ון קונלי שנפצע באותה התנקשות, ובהמשך לי הארווי אוסוואלד, החשוד ברצח הנשיא, שהובא לבית החולים אחרי שנורה על ידי ג'ק רובי ומת על שולחן הניתוחים. גם רוצחו של אוסוואלד אושפז בהמשך בבית החולים.
עומס המבקרים בבית החולים הלך וגדל עם השנים, עד שהתקבלה ההחלטה להקים לבית החולים קמפוס חדש ומודרני ליד הקמפוס הישן. עבודות ההקמה החלו בסתיו 2010, ובקיץ 2015 החל בית החולים לפעול במשכנו החדש. הוקמו בו בניין אשפוז בעל 17 מפלסים בשטח של 160 אלף מטר רבוע, מבנה מרפאות בשטח של 35 אלף מ"ר, מבנה משרדים בשטח של 25.5 אלף מ"ר וחניון בקיבולת של 6,000 מכוניות. עלות הקמתו הגיעה ל-1.27 מיליארד דולר.
פעילות רפואית ולימודית
פארקלנד הוא בית חולים אוניברסיטאי, אחד מבתי החולים המסונפים למרכז הרפואי דרום-מערב של אוניברסיטת טקסס. הוא עוסק בכל תחומי הרפואה ומהווה מרכז רפואי שלישוני. הוא מהווה מרכז טראומה בדרגה I, אחד מארבעה בעיר דאלאס. נמצאת בו אחת מיחידות הכוויות הגדולות ביותר בארצות הברית.
בנוסף לקמפוס המרכזי שלו מפעיל בית החולים מרפאות-חוץ רבות ברחבי העיר דאלאס.
הוועד לענייני פליטים
הוועד לפליטי מלחמה (באנגלית: War Refugee Board, WRB) הוקם בשנת 1944 בפקודתו של נשיא ארצות הברית רוזוולט, על מנת לסייע בפעולות ההצלה של כל אותם אנשים שנפלו קרבן לרדיפות הנאצים ועוזריהם, בעיקרם ליהודים. מטרתו של הוועד הייתה להציע אפשרויות הקלה וסיוע תוך מינימום הפרעה למאמץ המלחמתי של ארצות הברית. אמצעי ההרתעה העיקרי שעמד לרשותם אל מול המשטרים הרודנים באירופה, ובראשם המשטר הנאצי, היה איום על העמדה לדין על פשעי מלחמה אפשריים בארצם. אמצעי זה לא היה אפקטיבי כמו שחשבו ולכן מצאו דרכים אחרות לסייע לקרבנות ובעיקר ליהודים: על ידי מימון מחתרות ההתנגדות, שליחת חבילות מזון, הנפקת ויזות ועוד. פעילותו של הוועד במדינות אירופה, בין אם הייתה גלויה או באופן סמוי, סייעה בהצלת עשרות אלפי יהודים.
הוועד מילא חלק חשוב בתפקידה של ארצות הברית בשואה.
רקע
ב-26 בינואר 1944 העביר הנשיא רוזוולט את הפקודה הנשיאותית מס' 9417, על פיה הוחלט להקים את הוועד לפליטי מלחמה (War Refugee Board). בפקודה זו הנחה רוזוולט לנקוט את כל האמצעים העומדים לרשות ארצות הברית כדי להציל את קרבנות הדיכוי שסכנת מוות קרובה נשקפת להם ולהציע לקרבנות אלה את כל הסעד והסיוע האפשריים והעולים בקנה אחד עם המלחמה. יהיה זה מתפקידם של משרדי החוץ, האוצר והמלחמה, כל אחד בתחומו, להוציא לפועל את תוכניותיו של הוועד. מתפקידם של ראשי כל הסוכנויות והמשרדים לספק או להשיג עבור הוועד את המידע, האספקה, כלי השיט וכל אמצעי סיוע מוגדר אחר שיידרשו לו בעת ביצוע הוראה זו. יחד עם זאת הוועד רשאי לקבל עזרה מכל אדם פרטי או גוף שיכול לסייע במאמצי ההצלה. לפקודה זו היה תוקף של חוק. משרד האוצר סיפק לוועד את מקום מושבו וכן את רוב אנשי הסגל שישבו בו. הנרי מורגנטאו, שר האוצר, המשיך להיות בקשר רציף עם המועצה לאורך כל תקופת פעילותה. תפקיד הקישור בין מזכירות המלחמה לוועד הוטלה על סגן המזכיר, ג'ון ג' מקלוי. מקלוי חשב שהצבא לא אמור לקחת חלק בפעילויות הצלה. ההצלה תבוא כשבעלות הברית ינצחו במלחמה. מסיבה זו תרומתה של מזכירות המלחמה לעבודת הוועד הייתה זעומה מאוד. הייצוג מטעם משרד החוץ הוטל על ג'ורג' וורן מהוועדה המייעצת לנשיא לענייני פליטים מדיניים. משרדי הוועד היו בוושינגטון, אך שם ישב תמיד רק צוות מצומצם, שמספרו לעולם לא עלה על 30 אנשי צוות מקצועיים ובתוכם אף מומחים לענייני פליטים.
ב 16 חודשי פעילותו של הוועד לפליטי מלחמה השתמש ב 547,000 דולר מכספי הממשלה, מתוך סכום של 1,150,000 דולר שהוקצו עבורו מקרן החירום של הנשיא. הכסף הוצא בעיקר על ענייני אדמיניסטרציה של הוועד כמו תשלומי משכורות.
בנוסף, הנשיא הקצה סכום של 1,068,750 דולר במיוחד עבור קנייתן ומשלוחן של חבילות מזון עבור אסירים במחנות הריכוז. סכום זה בא מן ההקצבה הכללית למטרות סעד מעבר לים שעמד על סכום של 85 מיליון דולר. במרבית הכסף השתמשו הצלב האדום הבינ"ל והצלב האדום האמריקני למפעלים שברובם לא היו קשורים לפליטים היהודים. כך נוצר מצב שעיקר הנטל הכספי נפל על הארגונים היהודיים הפרטיים שגם כך היו חלשים יחסית.
ראש הוועד
בשבועיים הראשונים להקמת הוועד, הופרעה עבודתו בשל עיכוב בבחירת ראש הוועד. רוזוולט הציע למנות אישיות לאומית בולטת שתוכל לייצג את הוועד מול כל הגורמים השונים הנוגעים לעבודתו, ולכן הוחלט לחלק את סמכויות הניהול בין שני אנשים- האחד, ג'ון פהלה, שנבחר על ידי הנרי מורגנטאו, הוא יהיה זה שינהל את פעולות ההצלה המעשיות. השני, אישיות ציבורית במעמד של מנהל כללי שתהיה אחראית על ניהול קשרי הוועד מול פקידי ממשל בכירים, הקונגרס והציבור. מסיבה זו ביקש רוזוולט שתהיה זו דמות ייצוגית בולטת, על מנת שהקשר מול בכירי הממשל יעשה בין שווים במעמדם שלא יוכלו לטעון לעמדת עליונות פוליטית. מורגנטאו הציע את ונדל וילקי שהיה אישיות ידועה ובכירה בארצות הברית ומחוצה לה וכבר ידוע, לפי התבטאויותיו בפומבי, כי דאגתו בעניין הפליטים היהודים היא רבה. למרות העיכוב בפרסום ההודעה בדבר הקמת הוועד לפליטי מלחמה, הידיעה התקבלה כהפתעה גדולה וזכה לתגובה ציבורית אוהדת. 850,000 מכתבי תמיכה התקבלו בבית הלבן מאזרחים פרטיים וארגונים ארציים כאחד. הארגונים היהודים פרסמו הצהרות תמיכה ושבח ברחבי העיתונות ואף הציעו את עזרתם. ואכן הוועד לפליטי מלחמה נעזר רבות בגופי ההצלה היהודים. מלבד בתחום הפיננסי, ביקש מארגוני ההצלה היהודים להעביר אליו את תוכניות ההצלה שבנו עד כה, על מנת שזה יוכל לאחדן לכלל תוכנית אחת רחבת היקף. עיקר עבודתו התמקד בפינוי יהודים בני עמים אחרים שחייהם בסכנה בתחומי מדינות הציר,איתור מקומות להעברת המפונים אליהם, שימוש באמצעים פסיכולוגיים (בעיקר באיומים על פשעי מלחמה) כדי למנוע גירושים ומעשי זוועה ומשלוח אספקה חיונית למחנות הריכוז. ארצות המפלט אליהם כיוונו היו טורקיה, ספרד, דרום איטליה (שהייתה תחת כיבוש בעלות הברית), שוודיה ושווייץ. הוועד לפליטי המלחמה היה משוכנע כי האזהרות מפני ענישה על פשעי מלחמה יהוו הרתעה מסוימת עבור הגרורות של מדינות הציר, במיוחד כי היה ברור כבר באותה התקופה כי פניה של גרמניה מועדות לתבוסה.
פעולות ההצלה
רומניה- הוועד לפליטי מלחמה סייע בהעברת 48000 איש אל מחוץ לרומניה. רובם הגיעו לארץ ישראל.
טורקיה- הוועד ראה במדינה זו מדינת מפתח שדרכה יכלו לעבור יהודים מאירופה הכבושה למקום מבטחים. מאמצים דיפלומטיים רבים רוכזו שם באמצעות נציג הוועד, איירה הירשמן. מטרתו הראשונה של הירשמן הייתה לפתוח נתיב מילוט מבולגריה, אל טורקיה ומשם לישראל. הבריטים הסכימו לאפשר לכל היהודים שהגיעו לטורקיה להמשיך בדרכם לא"י. לאחר מכן שכנע הירשמן את ממשלת טורקיה לאפשר מעבר של 200 יהודים מבולגריה בדרך לישראל, כל 10 ימים. בחודש הראשון עברו 131 יהודים, אך המספר הלך והצטמצם. עד סוף קיץ 1944 הצליחה המועצה לפנות דרך בולגריה רק 450 יהודים. מסוף מרץ ועד אוגוסט הגיעו לטורקיה דרך הים כ 2700 פליטים יהודיים, כאשר רובם ככולם חסרי אשרות. הירשמן אמנם פעל רבות בטורקיה אך מאמציו נראו במדינות אחרות כמו בולגריה, שבמידת מה בגלל פעילותו הדיפלומטית באוגוסט 1944 הסכימה לבטל את חוקיה האנטישמיים ולהשיב ליהודים את רכושם ונתנה להם את האפשרות להתחיל בשיקום חייהם. מפעלו העיקרי והמוכר ביותר היה במגעים לשחרור יהודי רומניה. כ- 7000 יהודים יצאו מארצות הבלקן והגיעו לארץ ישראל דרך טורקיה בחסות הוועד לפליטי המלחמה.
שוודיה- נציג הוועד, אייבר אולסן, יחד עם ג'ונסון רתמו את הממשלה השוודית לסייע במאמצי החילוץ וההקלה על הפליטים. לקראת סוף המלחמה תמכו השניים במגעים שבעקבותיהם הובאו לשוודיה באפריל 1945 שתי קבוצות של אסירי מחנות ריכוז. הקבוצה הראשונה מנתה 425 יהודים שגורשו מדנמרק והקבוצה השנייה מנתה 7,000 נשים, כמחציתן יהודיות, ממחנה ראוונסבריק.
שווייץ- בשל קרבתה לארצות כבושות רבות, הייתה שווייץ למרכז הראשי של הוועד באירופה. היא אפשרה את הדרך הטובה ביותר להעברת כספים לאירופה. שימשה נקודת ממסר חיונית לתקשורת אל אירופה הכבושה וממנה לבין ממשלת שווייץ, שקיימה קשרים עם מדינות הציר, הייתה למתווכת הדיפלומטית עם גרמניה וגרורותיה. נציג הוועד בשווייץ היה רוסוול מקלילאנד, שהיה מנהל תוכנית הסעד לפליטים של 'וועדת השירות של אגודת הידידים' האמריקנית בשווייץ. היה לו ידע רב בנוגע לפליטים וניסיון במגעים דיפלומטיים מול פקידי ממשלה רמי דרג. בנוסף, הוא היה בקשרים טובים עם כמה ארגוני הצלה וסעד שחלקם עבדו בשיתוף פעולה עם מחתרות ורשתות תקשורת בתוך המדינות הכבושות. הועמדה לרשותו קרן על סך 250,000 דולר מארגון הג'וינט, שבעזרתם מימן תוכניות חשאיות רבות לדוגמה, מבצעי סעד בתחומי מדינות הציר, הדפסת מסמכים מזויפים, שירות בלדרים מחתרתי ומבצעי בריחה.
צרפת- הוועד לפליטי מלחמה סיפק סיוע כספי לתמיכה ב-8000 היתומים שנותרו בתחומי צרפת הכבושה והסתתרו אצל משפחות נוצריות, בבתי ספר ומנזרים. תחת חסותו של הוועד, ניתנו ל-4000 מן היתומים אשרות עלייה לארץ ישראל.
הונגריה- הוועד לפליטי מלחמה עשה מאמצים דיפלומטיים רבים להצלת יהודי הונגריה. נציג הוועד להונגריה, ראול וולנברג, הציל כ 200,000 יהודים תוך סיכון חייו.
מחנות הפליטים
הוועד ביקש להקים מחנות חירום לפליטים, כמו לשבויי המלחמה, ולהשיבם לארצות מולדתם לאחר המלחמה. המבצע כולו יתבצע מחוץ לתחום מערכת ההגירה וכך לא יהיה צורך לשנות מכסות או הליכי מתן ויזות. במרץ 1944, לאחר שהנשיא פרסם את ההצהרה נגד פשעי המלחמה שביצעו הנאצים ביהודים, זיהה הוועד כי זו שעת הכושר לפעול בנושא והציע לנשיא לפרסם הצהרה שבה יאמר כי בעקבות הבטחתה של ארצות הברית למצוא מקומות מקלט לפליטים, היא תהיה מוכנה לקלוט באופן זמני את כל הניצולים מידיו היטלר. הם יהיו כפופים להגבלות שהוטלו על שבויי מלחמה, אך יזכו ליחס הומניטרי ולאחר המלחמה ישובו לארצות מולדתם. לפני שהוועד העביר את הצעתו לנשיא, היא הועברה לאישור משרדי המלחמה, החוץ והאוצר. לאחר חששות רבים מדחיית ההצעה בקונגרס והתנגדות להגדלת מכסות ההגירה, הסכימו מורגנטאו, האל וסטימסון על גרסה מרוככת של ההצעה. ההצעה המקורית אפשרה מקלט זמני בארצות הברית לכל בני העמים המדוכאים הנמלטים מידי היטלר. ואילו בגרסה החדשה הושמטה המילה "כל". ההצעה הועברה לבית הלבן ב 8 במאי באוגוסט 1944 הגיעו לפורט אונטריו שבארצות הברית 982 פליטים, רובם מיוגוסלביה, אוסטריה, פולין גרמניה וצ'כיה. חלקם ניצולי המחנות דכאו ובוכנוולד. 89 אחוז מהקבוצה היו יהודים.
הבולשת הבריטית
הבולשת הבריטית או מחלקת החקירות הפליליות (באנגלית: Criminal Investigation Department; בראשי תיבות: CID) היא גוף שעוסק בחקירות הפליליות בתחנות המקומיות של המשטרה בממלכה המאוחדת.
מחלקת החקירות הפליליות הוקמה לראשונה ב-7 באפריל 1878 כחלק ממשטרת העיר לונדון. בתחילת הדרך הייתה כפופה לפיקודו של שר הפנים, ומשנת 1888 הועברה לפיקודו של מפקד משטרת הבירה.
דרישת קבלה מקדמית למועמד על מנת להתקבל כחוקר במחלקה היא פעילות כשוטר רגיל במדים במשך שנתיים לפחות. לאחר מכן המועמד עובר הכשרה מקצועית של שנה בטרם הסמכתו כחוקר.
חוקרי המחלקה עוסקים בעיקר בחקירות של פשע חמור, כגון רצח, אונס, אלימות קשה, זיוף ושאר סוגי פשע אשר פיענוח או מניעה שלהם כרוכים בפעילות בילוש מורכבת. החוקרים נעזרים בחקירותיהם בפעילות מודיעינית, והם רשאים לעצור ולחקור חשודים בהתאם לצורך.
חוקרים פליליים מוצבים בכל אחת מתחנות המשטרה הבריטית, וסדר הגודל של המצבה תלוי בגודל התחנה ובאינטנסיביות הפעילות הפלילית באזור שבאחריותה.
מעמדם של חוקרי המחלקה אינו בכיר יותר ממעמד שוטרים רגילים, כמקובל לעיתים בקרב כוחות משטרה אחרים. ההבדל העיקרי בינם לבין שוטרים רגילים מתבטא בכך שחוקרי המחלקה (הבלשים) לבושים בלבוש אזרחי רגיל ולא במדים.
דרגות חוקרי המחלקה זהות לדרגות המקובלות במשטרה ה"רגילה" אך בתוספת התואר בילוש. לדוגמה, סמל בילוש, מפקח בילוש, רב פקד בילוש וכדומה.
הבולשת הבריטית בארץ ישראל בתקופת המנדט
הבולשת הבריטית בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הוקמה ב-1921 כחלק מכוח השיטור הרגיל ועיקר עיסוקה היה בתפקידי הבילוש הפלילי המסורתיים.
בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים, החלה לעסוק גם בסיכול ומניעה של פעילות חתרנית וטרור שמקורם פוליטי. הבולשת הפעילה מודיעין למניעה וסיכול הן בקרב היהודים והן בקרב הערבים.
הבולשת הבריטית חששה כי התנועות הלאומיות של היהודים והערבים נתמכות על ידי גורמי חוץ – מעצמות זרות העוינות את בריטניה, ועושות שימוש בערבים והיהודים המקומיים ובעולים החדשים ככלי להחלשתה.
תפקודה של הבולשת הבריטית כגורם מניעה פעיל לסיכול של טרור פוליטי התחזק במיוחד בשנת 1932 עם מינויו של הארי רייס, מפקד חדש ומנוסה שהיה בעל הכשרה מקצועית מתאימה. תחת פיקודו תוגבר כוח האדם, הוסדר המבנה הארגוני והוגדרו לבולשת באופן ברור משימות, חלוקת עבודה, תפקידים, וגזרות אחריות במאבקה לשמירת הסדר הציבורי.
אמצעי האכיפה שבהם נעשה שימוש על ידי הבולשת היו מניעת מתן אזרחות ארץ-ישראלית לחשודים בפעילות של הפרת הסדר הציבורי, גירוש, והחתמה על ערבות כספית של החשודים להימנע מביצוע פעילות חתרנית.
מסמכי הבולשת, בהיקף של כ-400 אלף פריטים, נשמרו בשירות הביטחון הכללי ולאחר מיון על ידי ישראל הרן הועברו למוזיאון ההגנה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
קישורים חיצוניים
Kriminalpolizei (Deutschland)
A Boy like That
A Boy like That/I Have a Love הוא שיר אשר נכתב עבור המחזמר "סיפור הפרברים" ויצא בשנת 1957. השיר הולחן על ידי ליאונרד ברנשטיין, נכתב על ידי סטיבן סונדהיים ובוצע על ידי ריטה מורנו ונטלי ווד אם כי בגרסה הקולנועית שיצאה בשנת 1961 ל"סיפור הפרברים" השירים בוצעו על ידי בטי ואנד ומארני ניקסון. במרוצת השנים, הוקלט בידי אמנים שונים ברחבי העולם בגרסאות שונות.
גרסתה של סלינה
בשנת 1995 הזמרת סלינה הקליטה את השיר מחדש עבור אלבום האוסף, The Songs of West Side Story, אשר הכנסותיו נתרמו לעמותת APLA הילת'. השיר הופץ כסינגל רשמי בשנת 1996 על ידי RCA ויקטור בפורמט מקסי סינגל, שכלל מספר רמיקסים לשיר. בנוסף, נכלל בפסקול, Selena. גרסה זו הופקה על ידי דייוויד פאק ושילה אי.
מזמור חג המולד
מזמור חג המולד (באנגלית: A Christmas Carol) הוא נובלה מאת הסופר האנגלי צ'ארלס דיקנס. הספר פורסם לראשונה ב-19 בדצמבר 1843 בהוצאת הספרים "צ'אפמן והול".
זהו סיפורו של אבנעזר סקרוג' הקמצן, והמהפך הרוחני והרגשי שהוא עובר כשנגלות לפניו רוחות הרפאים של שותפו לעסקים מארלי, הרוח של חג המולד של העבר, רוח חג המולד של ההווה ורוח חג המולד של העתיד. הספר זכה להצלחה מיידית ולשבחי המבקרים.
הספר נכתב ופורסם בבריטניה בתחילת התקופה הוויקטוריאנית, אז החלה התעניינות נוסטלגית במסורות ישנות של חג המולד, וכן הונהגו מסורות חדשות כגון עץ חג המולד וכרטיסי ברכה לחג. דיקנס שאב את הסיפור ממקורות רבים ומגוונים, אך בעיקר השפיעו עליו החוויות המשפילות שעבר בילדותו, הסימפתיה שחש כלפי העניים וסיפורי חג המולד ואגדות שונות שהכיר.