cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קבוצת בלומסברי
עם חברי הקבוצה נמנו ליטון סטרייצ'י, מי שנחשב כממציא הביוגרפיה המודרנית, הסופר א.מ. פורסטר, הציירים דאנקן גרנט ומארק גרטלר, דורה קרינגטון, הכלכלן הנודע ג'ון מיינארד קיינס ואשתו הרקדנית הרוסיה לופולובה, מבקר האמנות החדשן רוג'ר פריי (שחקר בין היתר את התכונות הפנימיות של האמנות) וזוגתו הלן אנרפ, הסינולוג ארתור ויילי, סידני סקסון-טרנר,ראלף ופראנסס פארטריג',הפוליטיקאי פיליפ מורל ורעייתו ליידי אוטולין מורל, הסופר דייוויד גארנט, הפסל סטיבן טומלין, לצידם הייתה העיתונאית האמריקאית הנרייטה בינגהם ועוד.
הבלומסבריים דגלו בשיחה גלויה על הכל, ביחסי אהבה חופשית, על-מגדרית, והיו אוונגארדיים מאוד גם בתחומי האמנות, הספרות, והפוליטיקה. כעקרון היו פציפיסטיים עקשים ודגלו באי-לוחמה בכל מקרה ומצב.
השפעתם הייתה חזקה ביותר לפני מלחמת העולם הראשונה ומעט לאחריה, לאחר מכן החלו חלק מחברי הקבוצה נפוצים לדרכם והשפעתו של החוג הלכה ופחתה. עם זאת, גם כיום הקבוצה הבלומסברית נחשבת לאחד הצמתים ומעגלי-ההשפעה החשובים בחיי החברה והתרבות באנגליה, והשפעתה אף נודעה מחוצה לה.
מספנה
המספנה הראשונה בעולם נבנתה על ידי תרבות עמק האינדוס באזור הודו של ימינו, במאה ה-24 לפנה"ס. ספינות היו המוצר הראשון שנבנה בבתי חרושת. בית החרושת הראשון, הארסנאלה בוונציה נפתח כמה מאות שנים לפני המהפכה התעשייתית. בית החרושת ייצר בייצור המוני כמעט ספינה אחת ליום בעזרת שימוש ברכיבים מוכנים מראש ועבודה בפס ייצור. בשיאה הועסקו בארסנאלה יותר מ-16,000 איש.
המתקן המרכזי במספנה הוא מבדוק.
מן הקניון אל הכוכבים...
מן הקניון אל הכוכבים... (בצרפתית: ...Des canyons aux étoiles) היא יצירה תזמורתית גדולה בת 12 פרקים מאת המלחין הצרפתי אוליבייה מסייאן. פטרונית המוזיקה האמריקאית אליס טולי הזמינה את היצירה בשנת 1971 לחגוג את יובל המאתיים להכרזת העצמאות של ארצות הברית. ב-1972, תוך כדי העבודה על היצירה, ביקר מסייאן ביוטה, שם שאב השראה מן הציפורים ומן הנוף, בעיקר עושר הגוונים של הפארק הלאומי ברייס קניון (מסייאן היה בעל סינסתזיה של צליל-צבע). היצירה הושמעה לראשונה בשנת 1974. משך היצירה הוא בין 90 ל-100 דקות.
אינסטרומנטציה
היצירה כתובה לארבעה סולנים - פסנתרן, נגן קרן, נגן קסילורימבה ונגן גלוקנשפיל, ותזמורת.
חטיבת כלי הקשת כוללת רק 6 כנרים, 3 ויולות, 3 צ'לי וקונטרבס אחד, עם הוספה מונמכת של מיתר חמישי.
נוסף לסולו של הקרן בפרק השישי, חטיבת כלי הנשיפה מממתכת כוללת גם שתי קרנות, שתי חצוצרות בדו, חצוצרה אחת ברה, שני טרומבונים וטרומבון בס אחד.
חטיבת כלי ההקשה הגדולה מן המקובל ומחולקת לחמישה נגני כלי הקשה, כוללת את הגיאופון, הכלי שמסייאן עצמו המציא, מכונת רוח, יריעת-רעם, גונג, מערכת של גונגים מכוננים, מערכת של פעמוני צינור, צמד מאראקס, שוט, תוף בס, משולש, קוביית עץ, מערכת של פעמוני רוח מעץ, מערכת של קרוטיילס, רקו-רקו ותוף טומבה, בין השאר.
ביצועי בכורה
הבכורה הצרפתית התקיימה ב-29 באוקטובר 1975, בתאטר דה לה ויל בפריז, לפסטיבל הסתיו של 1975. התזמורת הייתה אנסמבל ארס נובה, בניצוח מריוס קונסטאן. הסולנים היו:
מבנה
מסייאן הדגיש, שהיצירה בנויה בשלושה חלקים: החלק הראשון מכיל את פרקים 5-1, השני מכיל את פרקים 6 ו-7, והחלק השלישי מכיל את פרקים 12-8. הפרקים הם כדלקמן:
חלק 1: חלק 2 חלק 3:
נויקלן (רובע)
נויקלן (Neukölln) הוא אחד מ-12 הרבעים המרכיבים את העיר ברלין, בירת גרמניה.
רובע נויקלן שוכן בדרום ברלין. כל השכונות המרכיבות את נויקלן שכנו לפני נפילת חומת ברלין ב-1989 במערב ברלין. רובע נויקלן גובל ברבעים פרידריכסהיין-קרויצברג מצפון, טרפטו-קפניק ממזרח, טמפלהוף-שנברג ממערב ובמדינת ברנדנבורג מדרום. רובע נויקלן לא הושפע מרפורמת השכונות של ברלין ב-1 בינואר 2001, כיוון שבאותה העת התגוררו בו למעלה מ-200,000 תושבים.
רובע נויקלן מורכב מ-5 שכונות:
כמעט מחצית מתושבי הרובע מתגוררים בשכונה נויקלן, אשר הקנתה לרובע את שמו. זוהי השכונה המאוכלסת ביותר מכל 95 שכונות ברלין, והרביעית מבחינת צפיפות האוכלוסין.
קישורים חיצוניים
Neukölln Neukölln Neukölln
עיון מוסא
עיון מוסה (בערבית: عيون موسى מעיינות משה) הוא נווה מדבר במערב חצי האי סיני סמוך לקצהו הצפוני של מפרץ סואץ. זהו נווה המדבר הגדול והעשיר באזור הצפון מזרחי של מפרץ סואץ. מקורות המים במקום משמשים להשקית מטע תמרים, גינות של ירקות שונים וכמי שתייה. באזור נווה המדבר צומחים גם עצי אשל רבים. חום מי המעיינות הוא 48 מעלות צלזיוס.
במקום קיימים 12 מעיינות ומטעי תמרים ונתונים אלו הביאו חלק מחוקרי המקרא לזהות את המקום עם "אילים" המקראית עליה נאמר:
חוקרים אחרים אשר טענו כי חציית ים-סוף ביציאת מצרים התרחשה בקצהו הצפוני של מפרץ סואץ, זיהו את עיון מוסה כמקום החצייה.
במפקד אוכלוסין שנערך בסיני ב-1937 נפקדו בעיון מוסה ובאזור החוף הסמוך 325 תושבים.
בזמן מלחמת ההתשה הקים צה"ל בסמוך תעוז שכונה "מבדד" ובו נמצאה סוללת תותחי 155 מ"מ שנקראה "הנברון הדרומי" ושלטה באש על אזור העיר סואץ. במלחמת יום הכיפורים היה המקום הנקודה הדרומית ביותר אותה כבשה הארמייה השלישית של הצבא המצרי ונאחזה בה.
כיום נבנית במקום עיר חדשה בשם עיון מוסה.
נבחרת הולנד בכדורגל חופים
הסגל הנוכחי
סגל נכון ליולי 2016
מאמן: מתיאו מארוצ'י
הישגים
גביע העולם בכדורגל חופים
אליפות אירופה בכדורגל חופים
דרמה (ספר)
עלילה
הדמות הראשית של דרמה היא קלי, תלמידת כיתה ח' בבית הספר התיכון אקליפטוס. בפרק הראשון היא הולכת הביתה עם חבריה גרג ומאט, שם היא מתוודה על רגשותיה כלפי גרג, אחד החברים הטובים ביותר שלה, והם חולקים נשיקה. גרג מגיב בצורה לא טובה מכיוון שרק לאחרונה נפרד מחברתו. זה מוביל למתחים בין השניים, ומשאיר לקלי לב שבור. בבית הספר, קלי מצטרפת לצוות הבמה לייצור את המחזמר "ירח מעל מיסיסיפי" כמעצבת הסטים, קלי נרגשת ליישם את תוכניותיה לסט. בהמשך, תוך כדי תלית כרזות למחזמר, פוגשת קאלי את התאומים ג'סטין וג'ס. ג'סטין להוט לנסות את המחזמר אבל ג'ס ביישן מדי.
למחרת, קלי הולכת לקניון עם ג'ס וג'סטין, שם היא מציגה להם ספר על עיצובים מוגדרים שמתאר את אהבתה להפקה בתיאטרון ואת חלומותיה לעתיד. בזמן שהם מחכים לאביהם של התאומים שיבואו ויאסוף אותם, ג'ס וג'סטין שרים את אחד השירים מהמחזמר. קלי נדהמת מהכישרון שלהם, ומציעה להם להצטרף למחזמר. ג'ס דוחה את ההצעה של קלי עם זאת, הוא מקבל את הצעה שלה לעבוד עם קלי על צוות הבמה. למחרת בבית הספר, חברו של קלי של מאט, איש צוות ואחראי  תאורה במחזמר ואחיו של גרג, מתעמת איתה בכעס, והיא מבולבלת בגלל התוקפנות הפתאומית שלו. לאחר מכן קלי ממשיכה לשבת עם ג'סטין במהלך ארוחת הצהריים, שם הוא משתף שהוא הומו, ואף על פי שקלי המומה, היא בכל זאת תומכת בו.
לאחר מכן צופים קלי וג'ס באודישנים ל "ירח מעל מיסיספי", שם התפקיד הראשי מוענק לווסט רדינג. קלי מתוודה על זה שהיא מחבבת את ג'ס בפני ליז, שמציעה לה להזמין אותו לריקוד בנשף סיום של בית הספר.
שני הלילות הראשונים של המחזמר זכו להצלחה, אך הלילה השלישי הושמע לאחר שווסט נפרד מבוני, שמשחקת את התפקיד הראשי השני. לאחר מכן היא נועלת את עצמה בארון אספקה ומסרבת לצאת החוצה, מכריחה את צוות הבמה למצוא מחליף הם מוצאים את ג'ס. הוא מתפקד היטב ואפילו חולק נשיקה עם ווסט כמו שהתפקיד דורש. בעקבות הופעתו, ג'ס מבקש מקלי לרקוד אך יוצא לדבר לבד עם ווסט בחוץ. לקלי ולג'ס יש ויכוח על כך שהוא עוזב את קלי במהלך הריקוד, ובמהלכו ג'ס מרמז שהוא הומו ומעיר הערה על כך שקלי נופלת על כל בחור נחמד. היא מסתערת ובדרך אגב נתקלת בגרג והם יוצאים לטיול, כדי שתוכל לנקות את דעתה. במהלך ההליכה מנסה גרג לנשק את קלי, אך היא מסרבת עקב תגובתו בפעם האחרונה שהתנשקו. בהמשך, קלי נפגש עם ג'ס שם הוא מתנצל ומודה לה שעזרה לו לפרוץ את קליפתו. מאט, איש צוות התאורה, מתוודה לאחר מכן על חיבתו לקלי שהיה הגורם לכך שהוא השתלח אליה במהלך החזרות המוזיקליות. בסוף הרומן צוות הבמה חוגג את הצלחת המחזמר וקלי מונה כמנהלת צוות הבמה בשנה שלאחר מכן.
תרגומים לעברית
כנרת הוציאה ספר בשנת ההוצאהדד
ממותה ננסית
ממותה ננסית (שם מדעי: Mammuthus exilis) הוא מין יונק בעל חדק ממשפחת הפיליים שחי לפני 11–60 אלף שנים באזור איי התעלה של קליפורניה. כפי ששמה מרמז, עברה ממותה זו גמדות איים והיא מהקטנות שבמיני הפיליים. מאובניה נמצאו ב-1928.
הממותה הגיעה לגובה 1.72 מטרים ולמשקל 750 ק"ג. חישובים אחרים טוענים שגובהה היה שני מטרים ומשקלה 1,350 ק"ג. כך או כך, הייתה ממותה זו קטנה בהרבה מן הממותות שעל יבשת אמריקה הצפונית, כגון ממותה קולומביאנית, שהגיעה לגובה ארבעה מטרים ולמשקל 10 טון. הסיבה לגמדותה של הממותה היא כדי שתוכל להסתגל לכמות המזון הקטנה שבאיים. בנוסף, היו האיים ריקים יחסית מטורפים גדולים.
לא ברור כיצד הממותה הגיעה לאיים, אך נראה שקרוביה היבשתיים היו חשופים לפגיעה מתמדת מטורפים גדולים כמו סמילודון, אריה אמריקני או זאב בלהות, וחלק מהממותות שחיו בדרום קליפורניה החליטו לשחות מערבה לעבר קבוצת האיים שמדרום. כשהממותות הגיעו לאיים חסרי הטורפים הם קטנו בגודלם. הן היו הגדולות שבחיות האיים.
ממותות אלה שרדו עד לתחילת ההולוקן. לא ידוע ממה בדיוק נכחדו, אך ייתכן שזה קרה עקב הגירת אינדיאנים משבט צ'ומאש (Chumash) לאיים והללו צדו אותה עד שנכחדה.
נפת תיאנתי
נפת תיאנתי (בגאורגית: თიანეთი მუნიციპალიტეტი, תיאנֶתיס מוניציפליטי) היא נפה במחוז מצחתה מתיאנתי שבגאורגיה. הנפה גובלת מצפון וממערב בנפת דושתי, מדרום-מערב בנפת מצחתה, מדרום-מזרח בנפת סאגרג'ו וממזרח בנפת אחמטה.
גאוגרפיה
עד שנת 1917 נכללה באוייזד תיאנתי בפלך טביליסי שבמלכות המשנה של הקווקז. משנת 1921 באוייזד של תיאנתי עד לשנת 1924. משנה זו באוייזד של דושתי עד לשנת 1929. בשנים 1929–1930 נכללה באוייזד של טביליסי, ומשנה זו ראיוני באולקה של טביליסי בנפת ארצו-תיאנתי. משנת 1932 נפה נפרדת.
העיסוק העיקרי בנפה הוא חקלאות כפרית.
העיר תיאנתי מהווה המרכז המנהלתי של הנפה. יישוב עירוני (דאבא) נוסף בנפה הוא העיירה סיוני. כמו כן ישנן בנפה 80 כפרים המחולקות ל-10 תמי: אָרטַאנִי, אָחַאלסוֹפֶּלִי, זָארִידזֶאֶבִּי, סָאכַּאלָאכַּרִי, זֶ'בּוֹטָה, סָאמוֹנִיאַנתחֶווִי, טוּשוּרֶבִּי, ר'וּלֶלֶבִּי, צֶ'קוּרָאַנתגוֹרִי וחֶבסוּרתסוֹפֶּלִי.
בתקופת ימי הביניים היה אזור נפת תיאנתי חלק מהמחוז ההיסטורי ארצו-תיאנתי.
לא הפסקתי לחפש אותך
לא הפסקתי לחפש אותך הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי שלמה ארצי בשיתוף הזמר הישראלי עומר אדם. השיר יצא לאור ב-18 בדצמבר 2017, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי שלמה ארצי והופק על ידי יעקב למאי. השיר הוא בסגנון הרוק אשר משלב בתוכו את סגנון הפופ הים-תיכוני.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי אשר ציין את השיר בחיוב והעניק לו שלושה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר מעל למיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של ארצי ב-18 בדצמבר 2017, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-14 מיליון.
Beacon Press
Beacon Press היא הוצאת ספרים אמריקאית אשר הוקמה בשנת 1854 ומושבה בבוסטון. ההוצאה מופעלת על ידי הארגון הדתי ליברלי "איגוד היוניטרים האוניברסיליסטים" כארגון ללא מטרות רווח. ההוצאה חברה באגודה האמריקאית של הוצאות לאור של אוניברסיטאות (Association of American University Presses). ההוצאה מפרסמת במגוון של סוגות בהן שירה, פרוזה, היסטוריה, ביוגרפיות, חינוך, פילוסופיה, פסיכולוגיה ועוד.
בין הכותבים שפרסמו בהוצאה נמנים: מרי דיילי, ג'יימס בולדווין, ויקטור פראנקל, קורנל וסט, הרברט מרקוזה וג'יין אייזנר.
איבנז
איבנז (Ibanez) היא חברה יפנית המייצרת גיטרות וציוד לגיטרות. החברה בבעלות הושינו גאקי.
החברה מייצרת גיטרות חשמליות, גיטרות בס וגיטרות אקוסטיות, בנוסף היא מייצרת ציוד לגיטרות כגון מגברים ואפקטים. רוב הגיטרות המיוצרות על ידי החברה משמשות עבור סגנונות הרוק והמטאל.
היסטוריה
בשנת 1929 החל הושינו גאקי לייבא גיטרות תוצרת סלוודור איבאנייס (Ibáñez) מספרד. במלחמת האזרחים הספרדית נהרסה סדנתו של איבאנייס, והופסק ייצור הגיטרות. הושינו גאקי קנה את שם המותג, ובשנת 1935 החל לייצר גיטרות אקוסטיות ספרדיות, תחת השם איבנז (Ibanez). המפיץ של גיטרות איבנז בארצות הברית היה הארי רוזנבלום, יצרן גיטרות אמריקאי.
בשנת 1975 החלה איבנז, שייצרה עד אז העתקים של גיטרות אמריקאיות מפורסמות, לייצר דגמים מקוריים (במקביל להעתקים). דגמים אלו זכו לפופולריות בקרב הנגנים החובבים והמקצועיים כאחד. במקביל למכירת הגיטרות החלה החברה לייצר מכשירי אפקטים שכמו הגיטרות זכו להצלחה מרובה בקרב הנגנים, במיוחד הפדאל Tubescreamer שבמקור תוכנן ונבנה על ידי מאקסון, חברת פדאלים איכותית שהייתה בבעלותה של איבנז בזמנים אלו ואיבנז הפיצה את הפדאל תחת שמה.
כשנה לאחר שהחלה לייצר דגמים מקוריים, נתבעה החברה על ידי חברת Norlin Corporation שהחזיקה בבעלותה את יצרנית הגיטרות גיבסון על העתקה של עיצוב ראש הגיטרה. התביעה הסתיימה מחוץ לבית המשפט, ואיבנז הפסיקה את ייצור כל הדגמים הנדונים ועברה לייצר דגמים חדשים.
אלקסון
המעבר לסין
ב-24 בדצמבר 2012 אלקסון חתם בגואנגג'ואו אוארגראנד תמורת 5.7 מיליון אירו. בעונתו הראשונה לא נכלל בסגל הקבוצה לקראת ליגת האלופות האסיאתית עקב הגבלת הזרים. ב-3 במרץ 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בגמר הסופר קאפ הסיני 2013 2-1 לג'יאנגסו סיינטי. ב-8 במרץ הבקיע צמד במשחק הפתיחה של הליגה הסינית בניצחון 1-5 נגד שאנגחאי שנשין. ביולי לוקאס באריוס עזב את המועדון ואלקסון נכלל בסגל הקבוצה לקראת ליגת האלופות האסיאתית. בעונתו הראשונה בגואנגג'ואו כבש 24 שערים בליגה, והוסיף עוד 6 בליגת האלופות שעזרו לקבוצתו לזכות בתואר לראשונה בתולדותיו.
ב-1 בדצמבר 2013 הורחק במסגרת גמר גביע ה-FA הסיני לאחר שפגע בפניו של יאנג האו. 4 ימים לאחר מכן הורחק ל-4 משחקים ונכנס ב-20 אלף יואן סיני. ב-14 בדצמבר הבקיע ברבע גמר גביע העולם למועדונים 2013 בניצחון 0-2 נגד אל-אהלי. ב-21 בנובמבר 2015 הבקיע את שער הניצחון נגד שבאב אל-אהלי שהביא לזכייה שנייה של המועדון בליגת האלופות האסיאתית תוך 3 שנים.
ב-21 בינואר 2016 חתם בשאנגחאי SIPG תמורת כ-132 מיליון יואן סיני. ב-4 באפריל 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 1-1 הגד קוואסאקי פרונטאלה בשלב הבתים של ליגת האלופות. ב-18 בספטמבר הבקיע שער בניצחון נגד קבוצתו לשעבר גואנגג'ואו אוורגראנד, שהיה גם הניצחון הראשון של שאנגאחי נגד גואנגג'ואו. בעונת זכה עם המועדון באליפות סין, שהייתה גם האליפות הראשונה של המועדון.
ב-9 ביולי 2019 אלקסון חזר לקדנציה שנייה בגואנגג'ואו. ב-20 ביולי כבש שלושער בדרבי נגד גואנגג'ואו R&F.
החזרה לברזיל
ב-12 באפריל 2022 חתם בגרמיו מהליגה הברזילאית השנייה עד לסיום העונה. בגרמיו כבש 4 שערים ב-23 הופעות ובסיום העונה שוחרר מהמועדון.
קריירה בינלאומית
עם חזרתו לברזיל הודיע על פרישה מנבחרת סין.
שאלק וילם ברגר
שאלק וילם ברגר (באפריקאנס: Schalk Willem Burger; 6 בספטמבר 1852 - 5 בדצמבר 1918) היה מנהיג צבאי, עורך דין, פוליטיקאי ומדינאי אפריקאנר, אשר שימש בפועל כנשיא הרפובליקה הדרום אפריקאית מ-1900 עד 1902, בזמן שהנשיא פול קרוגר היה בגלות.
קריירה צבאית
הוא שירת במלחמת הסקהונה ב-1876, ולאחר מכן במלחמת הבורים הראשונה, שבה שירת כפילדקורנט.
קריירה פוליטית
כפוליטיקאי, הוא תואר כ"נאור וממולח" והוא היה אחד היריבים הפוליטיים של פול קרוגר. הוא נבחר לפולקסטרד ב-1887, לימים כיהן כיושב ראש.
במרץ 1900, לאחר מותו של פיט יוברט, הוא נבחר לסגן הנשיא תחת הנשיא פול קרוגר. בספטמבר 1900, הוא ירש את קרוגר כנשיא המדינה, לאחר שקרוגר עזב לאירופה.
במהלך הטריבונל הצבאי במאי 1901, הוא דגל בהפסקת פעולות האיבה, אך הצעתו זכתה להתנגדות נחרצת על ידי הנשיא מרטינוס תוניס סטיין ממדינת אורנג' החופשית. לאחר תום המלחמה ביקר בורגר באירופה, כולל בהאג. בשנת 1905, בורגר הפך לחבר מייסד במפלגת "הט פולק" והשיג מקום בלתי מעורער במועצה המחוקקת. בורגר היה ציר של טרנסוואל לוועידה הלאומית בשנת 1908 שהובילה להקמת איחוד דרום אפריקה בשנת 1910. לאחר הקמת האיחוד של דרום אפריקה, הפך בורגר לחבר במפלגה הדרום-אפריקאית תחת הגנרל לואי בותה. עלה ליושב ראש סניף טרנסוואל של המפלגה הדרום אפריקאית. ב-1911 הפך בורגר לחבר בוועד הפועל של טרנסוואל ולאחר בחירתו לסנאט ב-1913, המשיך בורגר לכהן כסנאטור עד מותו ב-5 בדצמבר 1918.
מוניו גיתאי-וינרויב
מוּניוֹ גיתאי וינרויב (בגרמנית: Munio Gitai Weinraub;‏ 6 במרץ 1909 – 24 בספטמבר 1970) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה
מוניו גיתאי וינרויב נולד בעיירה הקטנה שומלני (Szumlany) שבשלזיה וגדל בעיר ביילסקו-ביאלה, באזור הדובר גרמנית של פולין. אביו היה מנהל משק בשירות בעלי אחוזה פולנים ואמו באה מרקע עשיר יותר של תעשיינים זעירים. הוא היה הצעיר מבין ארבעה בנים וילדותו עברה עליו בצל הקשיים של ימי מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הצטרף לשורות תנועת הנוער השומר הצעיר, ששילבה פעילות להכרת הטבע ברוח תנועות רומנטיות כמו "ציפור נוד" (Wandervoge) הגרמנית, עם חשיפה לאידאולוגיה הציונית ולסוציאליזם, והייתה לאחד מבתי–הגידול העיקריים של זרמי השמאל בתנועה הציונית.
כשהיה בן שמונה עשרה, בשנת 1927, ניסה להתקבל ללימודי אדריכלות בבית הספר באוהאוס שבדסאו אך, המליצו לו קודם. להירשם לבית הספר לאמנות Tischlerschule, שבברלין, שם למד רישום, פרספקטיבה ועיצוב רהיטים מסורתי, ורכש הבנה מעמיקה במלאכת העץ והנגרות. ב-1930 הגיש את מועמדותו בשנית לבאוהאוס והחל את לימודיו.
שני סמסטרים בלבד למד וינרויב בבאוהאוס ולא ברצף בשנים 1932-1930, לכן גם לא השלים את לימודיו במוסד זה ובכלל את לימודיו האקדמיים. שאיפתו של וינרויב ללמוד באוהאוס עולה בקנה אחד עם האקטיביזם של השומר הצעיר, שבה היה חבר. ולטר גרופיוס - שיסד  את הבאוהאוס ב-1919 כבית ספר אנטי–אקדמי מטיפוס ה"אמנויות והאומנויות" (Arts&Crafts) הצליח לתת ביטוי לרוח השיתופית של הדור הצעיר, שביקש להשתחרר מהגישות החברתיות והפוליטיות העקרות שהובילו למלחמת העולם הראשונה. "קתדרלה של הסוציאליזם" - זו מטאפורה יאה לתיאור של הבאוהאוס המוקדם, שהקדיש את עצמו לעיצובה של חברה חדשה. בית הספר נבנה על המיתוס של הגילדות בימי–הביניים, ופרויקט העיצוב נתפס בו ברוח האתוס השיתופי. הבאוהאוס הייתה בחירה מובנת מאליה לסטודנטים אידיאליסטים עם נטיות שמאליות, כמו וינרויב. הוא גויס לעבוד במשרדו של מנהל בית הספר דאז לודוויג מיס ון-דר-רוהה בברלין. משימתו המרכזית של וינרויב הייתה פיקוח התקנת מספר עבודות בתערוכת הבנייה הגרמנית של 1931 שהתקיימה בעיר.
עם עליית הנאציזם ב-1933, עלה לארץ. ב-1934 התיישב בחיפה, שהייתה לבסיס העירוני של תנועת העבודה העברית וקיים קשרים הדוקים עם קיבוצי השומר הצעיר, כשלקח חלק בתכנונן ובעיצובן של שש עשרה מנקודות היישוב שהקימה התנועה. תפקידי ההנהגה שמילא בתנועה בעודו נער החדירו בו תחושת סולידריות עם חברות שיתופיות מעין אלה.
בין השנים 1937–1959 נוסדה השותפות עם האדריכל אל מנספלד, מוניו וינרויב את אל מנספלד ארכיטקטים. עיקר עיסוק המשרד היה בשירות המוסדות המקומיים של תנועת העבודה ובתכנון בתי ספר, מבני תרבות, מפעלים, שיכוני עובדים, קיבוצים, בתי מגורים פרטיים, בנייני משרדים ומתקני תעשייה. המאפיינים המובהקים של עבודתם המשותפת ניכרים בצמצום מעמדן של תבניות קומפוזיציוניות אורטוגנליות והעדפה לפתרונות פרגמטיים. ב-1949 נבחר וינרויב לראש אגף המחלקה לאריכטוקטורה באגף התכנון במשרד העבודה והבינוי, בראשותו של אריה שרון. כראש המחלקה השתתף בהתווית מדיניות התכנון הראשונית של מדינת ישראל.
ב-1951, זכתה השותפות וינרויב את מנספלד בפרס הראשון בתחרות לתכנון קריית הממשלה בירושלים. בנוסף, המשרד זכה בשנות ה-50 בתריסר תחרויות לאומיות נוספות. וינרויב ומנספלד בשנות ה-50 החלו ללמד בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון. תפקידיהם האקדמיים, בשילוב עם האתגר של יצירה ארכיטקטונית רציפה, השפיעו על תפיסותיהם התאורטיות ההולכות ומתפלגות ושיתוף הפעולה ביניהם הגיע לתום בסוף שנת 1959.
החל מאותה שנה המשיך וינרויב בדרך עצמאית ועבד בעיקר בשביל מזמינים שאיפשרו לו ליצור ארכיטקטורה החדורה רגישות חברתית, כאשר מרבה לשתף פעולה עם תנועת העבודה, הקיבוצים ומוסדות חינוך שונים. אחד הפרויקטים האחרונים שלו היה תכנון מגדל המים בגיל–עם (מוסד שיקומי לנוער עבריין בשפרעם). פרויקט זה מיטיב מכולם לגלם את המחויבות שחש לאורך כל חייו ליצירת ארכיטקטורה שימושית, מתוכננת לפרטי–פרטים, הרותמת מומחיות גדולה של עבודה בחומר להשגת אסתטיקה מינימליסטית רגועה. ב-35 שנות קריירה, הקים וינרויב גוף עבודות משמעותי העומד על כ-300 פרויקטים, תוך יישום עקבי של עקרונות הבאוהאוס ופיתוחם, גם אם למד בו רק חודשים וגם לא ברצף. הוא השאיר אחריו מספר יצירות מופת דוגמת בלוק המגורים מטיפוס - המכון ההידאורלי בטכניון בחיפה. וינרויב נפטר ב-24 בספטמבר ב-1970 בחיפה בגיל 61 ונקבר בקיבוץ כפר מסריק.
עבודתו כאדריכל
לאורך ארבעה עשורים היה וינרויב מעורב בעשרות רבות של פרויקטים, ברובם באזור חיפה ובקיבוצים בצפון. עבודתו הייתה פשוטה למראית עין, מוקפדת לפרטי פרטים, מאוזנת במידותיה, מתוכננת ברגישות וקשובה לסביבה. ליישובים העבריים בארץ-ישראל הוא ביקש להביא אדריכלות מודרנית של שאר-רוח, שתדחה מסגרות אידאולוגיות נוקשות ותפעל בנייטרליות לשירות צרכים אנושיים בסיסיים, באלגנטיות הנסמכת על טכנולוגיה מתקדמת ותשתית מרחיקת ראות. אף שהתואם הזה מעולם לא זכה להכרה מיוחדת, תרבות הפרטים הקפדנית של גיתאי וינרויב ודאגתו ל"פעולתה" התקינה של כל "מכונת מגורים" הולמות היטב את האידיאל של "גאולה הנקנית בעבודה", שהיה נר לרגלי הדורות הראשונים של המתיישבים היהודים בארץ-ישראל.
גיתאי-וינרויב היה פונקציונליסט. אדריכלות הייתה עבורו אמנות שימושית ושירותית. מאחורי כל פרויקט שלו עמדה תמיד דאגה חברתית, לא רק לחיי דייריו ומשתמשיו העתידיים של בניין, אלא גם לסביבתו. מאחר שהקפיד להקדיש תשומת לב לאופני הייצור, השקיע גיתאי וינרויב אנרגיה בהיבטים הטקטוניים של העיצוב ופתר באופן מבריק בעיות נקודתיות של חיבור בין אלמנטים וגימור מוצלח של חומרים, פתרונות שרק שכללו וייעלו את תהליך הבנייה. לדרגת מיומנותו בתחום הפרטים היו תקדימים בודדים בארץ-ישראל בתקופת היישוב, בייחוד בכל הנוגע לבניינים שנבנו מחומרים מודרניים. קפדנות זו נתקלה אמנם, לא פעם, בהתנגדות מצד קבלנים.
במהלך הקריירה שלו היה וינרויב אחראי לבנייה ותכנון של אלפי יחידות דיור, שיכוני עובדים ובתים פרטיים בחיפה ובסביבותיה. וינרויב לקח חלק בתכנון הראשוני של קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם ושל מוזיאון יד ושם בירושלים. מתחילת הקריירה שלו, ביקש וינרויב לשלב בין ערכי התכנון החברתי של הנס מאייר לבין אמנות הבנייה הקפדנית של לודוויג מיס ון–דר–רוהה. עבודותיו מתוכננות מתוך רגישות חברתית עמוקה ומתאפיינות בגאומטריה מינימליסטית, בנוכחות פשוטה וצנועה, בתכנון פונקציונלי יעיל ובארגון חללים ענייני. בהשראת מורו מיס ון–דר–רוהה בחר וינרויב לוותר על "בעיות של צורה" כדי להתמסר ל"בעיות של בנייה" ולהתמקד במעשה הבנייה עצמו, בטיפול בחומר ובעיבוד הפרט הארכיטקטוני.
פרויקטים בולטים
רבות מהזמנות העבודה המעניינות ביותר שקיבל וינרויב היו קשורות ליוזמותיה של ההסתדרות לקידום העבודה העברית. הוא תכנן כמה ממבני התעשייה של שני
מפעלים בולטים בתחום הבנייה: מפעל הזכוכית פניציה ותעשיות ברזל ומתכת וולקן, שישבו שניהם באזור מפרץ חיפה. מפעלים אלה היו בין הראשונים בקנה–מידה כזה שנבנו בארץ–ישראל, והם מילאו תפקיד משמעותי בשינוי הבסיס הכלכלי של האזור. בשביל פניציה בנה וינרויב מבנה עצום ממדים, עם חלל פנימי רחב– ִמפתח המוקף צלעות מתכת, וגג משופע המעוטר בעליית–אור עם חלונות נשלטים לתאורה ולאוורור. אולם הייצור הגדול דמה לבזיליקה חופשית מעמודים, והיה אחד החללים הגדולים מסוגו (אם לא הגדול בהם) שנבנו בארץ–ישראל באותה תקופה. ב-1941 היה מפעל הזכוכית פניציה ראשון התעשיות הגדולות של מוצרים לבניין שנרכשו על–ידי סולל–בונה, חברה–בת של ההסתדרות, ובעקבותיו באו תעשיות ברזל ומתכת וולקן, שאת מתקניהן וכבשניהן תכנן וינרויב באותה שנה. וינרויב תכנן שני מפעלים נוספים שאיפשרו את הקמתו של קיבוץ כפר–מסריק: מפעל נעמן לייצור לבנים שרופות (1939-1950) ואסקר תעשיות צבעים (1938-1940). שני פרויקטים נוספים היו תכנון המוסד החינוכי "מגדלור לעיוור" בקריית–חיים וחדר האוכל החדש של קיבוץ כפר–מסריק. וינרויב ומנספלד פרויקטים רבים למוסדות ההסתדרות ולחברותיה, כאלה שנבנו וכאלה שנשארו על הנייר, לרבות כ-8000 יחידות דיור בשביל חברות–בנות של ארגון העובדים כמו שיכון–עובדים וסולל–בונה. הפרויקט הבולט מבין אלה, לבד ממתחם בית הפועלים בהדר, היה בניין המחסנים והמשרדים של המשביר המרכזי, הקואופרטיב ששיווק את התוצרת של כל הקולקטיבים ביישוב העברי.מלבד פעילותם בתחום הדיור החיוני כל כך במדינה הצעירה וקידום תכנון התעשייה בארץ, היו וינרויב ומנספלד מעורבים גם בשלושה פרויקטים מרכזיים שעניינם עיצוב הזהות הלאומית, כולם בירושלים: הראשון - הצעה לתכנון יד–ושם, אנדרטה לזכר קורבנות השואה; השני - תוכנית בינוי לקריית הממשלה בירושלים; והשלישי תכנון בניין מכון מייזר (כיום פלדמן) אחד הבניינים הראשיים בקמפוס החדש של האוניברסיטה העברית בגבעת–רם, שמילא תפקיד משמעותי בכינונה של תרבות לאומית.
מוזיאון לאדריכלות
בשנת 2014 נפתח בחיפה מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות המוקדש לאוספו הפרטי של גיתאי ולכבוד האדריכלות הישראלית. המוזיאון הוקם על ידי בנו, עמוס גיתאי, והוא כולל את ארכיונו הפרטי וחדר המשחזר את הסטודיו שבו עבד. המוזיאון הוקם בשיתוף עם עירית חיפה וחברת מוזיאוני חיפה. משרד "קובלסקי אפרת" של האדריכלים צבי אפשרת ומאירה קובלסקי, היה אחראי על התאמת המבנה לייעודו כמוזיאון, על הביצוע הייתה אחראית האדריכלית כרמית הרניק סער.
תערוכת הפתיחה של המוזיאון, הייתה 'הארכיטקטורה של הזיכרון', אותה אצר עמוס גיתאי. לתערוכה התלווה הספר "כרמל", שיצא לאור ביוזמתו ובעריכתו של עמוס גיתאי בשיתוף פעולה עם מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות ומוזיאוני חיפה.
במוזיאון מוצגות מדי שנה תערוכות מתחלפות בנושאי אדריכלות ישראלית ובינלאומית ומתקיימים בו אירועים  שונים: מפגשים עם אדריכלים ויוצרים שתחום עבודתם משיק לאדריכלות .התערוכות במוזיאון חלקן תמאטיות וחלקן מונוגרפיות, ומטרתן היא לעורר דיון ולעלות שאלות הנוגעות לאדריכלות ועומדות במרכז העניין הציבורי בישראל.
מבין התערוכות שהתקיימו במוזיאון:
בשנת 2013 יצא לאקרנים הסרט "שיר ערש לאבי" בבימויו של עמוס גיתאי.
דפדוף (זיכרון)
במחשבים, דפדוף (באנגלית: Paging) היא שיטה לניהול זיכרון המאפשרת למערכת הפעלה העברת קטעי זיכרון בין הזיכרון הראשי לזיכרון המשני. העברת הנתונים מתבצעת במקטעי זיכרון בעלי גודל זהה המכונים דפים. הדפדוף מהווה נדבך חשוב במימוש זיכרון וירטואלי בכל מערכות ההפעלה המודרניות, ומאפשר להן להשתמש בדיסק הקשיח עבור אחסון נתונים גדולים מדי מבלי להישמר בזיכרון הראשי. תהליך הדפדוף מתבצע בדרך-כלל תוך סיוע חומרה מסוים, ולרוב מיושם ומנוהל בשכבת הליבה של מערכת ההפעלה ולכן איננו דורש התייחסות מיוחדת של התוכנות.
סקירה כללית
דפדוף מתבצע כאשר תוכנית מנסה לגשת לדפים שאינם ממופים לזיכרון פיזי. בעת גישה לזיכרון, פונה המעבד לזיכרון באמצעות יחידת ניהול הזיכרון (MMU), האחראית על תרגום מרחב הכתובות הווירטואלי ומרחב הכתובות הפיזי. אם יחידת הניהול מגלה שהדף המבוקש אינו ממופה לזיכרון הראשי נוצר ליקוי דף (page fault) ובקר הזיכרון שולח פסיקה מתאימה כדי לגרום למערכת ההפעלה לטעון את הדף המבוקש מהזיכרון המשני. מערכת ההפעלה מבצעת את הפעולות הבאות:
הצורך בפנייה לכתובת מסוימת בזיכרון נובע משני מקורות עיקריים:
בשלב 2, כאשר יש לטעון דף מהזיכרון המשני אך כל הדפים הקיימים בזיכרון הפיזי תפוסים, יש להחליף את אחד הדפים עם הדף המבוקש. מערכת הדפדוף משתמשת באלגוריתם החלפה כדי לקבוע מהו הדף שיוחלף. קיימים מספר אלגוריתמים המנסים לענות על בעיה זו. כאשר ה-(LRU - Least Recently Used) "שימוש אחרון קדום ביותר" עצמו אינו מיושם בחומרה הקיימת, רוב מערכות ההפעלה משתמשות בגרסה מקורבת כלשהי של אלגוריתם ההחלפה LRU או באלגוריתם המבוסס על קבוצות עבודה (ראו העמסה להגדרה). אם הדף הנבחר להחלפה השתנה מאז הטעינה, יש לכתוב אותו לזיכרון המשני טרם טעינת הדף החדש.
הבאה לפי תחזית
אסטרטגיה זו טוענת באופן מוקדם דפים של התוכנית שאינם ממופים לזיכרון אך צפויים להתייחסות בעתיד הקרוב. אסטרטגיות אלה מנסות להפחית את מספר פסיקות הדף אותן שולחת התוכנית.
ניקוי מוקדם
מערכות הפעלה מבוססות UNIX מסנכרנות את הנתונים באופן עיתי כדי לנקות את כל הדפים שבשימוש. הן שומרות את כל הדפים ששונו בזיכרון הפיזי לדיסק הקשיח כדי להימנע מהצורך לכתוב את תוכן הדף בעת פסיקת דף. "חלונות" מבצעת את אותו הדבר באמצעות תהליכון "כתיבת הדפים ששונו".
תהליך זה מסייע לריצה מהירה יותר של תוכניות משום שניתן לטעון דפים לכתובות שבשימוש ללא הצורך בכתיבה של הדפים ששונו לדיסק לפני מיחזורם.
העמסה (Thrashing)
על פי עקרון המקומיות מגיעות רוב התוכניות למצב יציב בדרישות הזיכרון שלהן, הן מבחינת ההוראות והן מבחינת הנתונים אליהם הן ניגשות. קבוצת הדפים הדרושים לתוכנית מכונה לעיתים קבוצת עבודה (working set).
מערכות זיכרון וירטואלי עובדות באופן היעיל ביותר כאשר היחס בין קבוצת עבודה למספר הכולל של הדפים שניתן לאחסן בזיכרון RAM הוא נמוך מספיק כדי לצמצם את מספר פסיקות הדף. תוכנית שפועלת עם מבני נתונים ענקיים דורשת לפעמים להגדיר קבוצת עבודה גדולה מדי מכדי להיות מנוהלת ביעילות על ידי מערכת הדפים וכתוצאה מכך פסיקות הדף התדירות מאטות את המערכת באופן דרסטי. מצב זה נקרא העמסה - הדפים מוחלפים ולאחר מכן הגישה גורמת לפסיקות תכופות.
כדי להקטין את ההחלפה המוגזמת, וכך אולי לפתור בעיות העמסה, המשתמש יכול לעשות כל אחת מהפעולות הבאות:
חלונות x.3 וחלונות 9x
מיקרוסופט הציגה את יכולת הזיכרון הווירטואלי בחלונות 3.0 ב־1990 וזאת בתגובה לכישלונות של חלונות 1.0 וחלונות 2.0 ובניסיון לקצץ את דרישות המשאבים של מערכת ההפעלה, המשתמשת בקבצים המכונים קובצי החלפה לצורך הזיכרון המשני.
חלונות x.3 יוצרת קובץ מוסתר בשם 386SPART.PAR או WIN386.SWP (הנמצא בדרך כלל בספריית השורש אך עשוי להיות במקום אחר, בדרך כלל בספריה של חלונות) לשימוש כקובץ החלפה. גודל הקובץ תלוי במקום שהוקצה לקובץ ההחלפה שהוגדר במערכת (הגדרה שנבחרת על ידי המשתמש בלוח הבקרה). אם המשתמש מעביר או מוחק קובץ זה, המסך הכחול יופיע באתחול הבא של חלונות, עם הודעת שגיאה המודיע כי קובץ ההחלפה הקבוע פגום (בין אם הוא קיים או לא) והמשתמש יתבקש להחליט האם למחוק את הקובץ.
חלונות 95, חלונות 98 וחלונות Me משתמשות בקובץ דומה, שהגדרותיו נמצאות גם הן בלוח הבקרה. חלונות מגדירה באופן אוטומטי את הגודל ההתחלתי של הקובץ כגדול בחצי מגודל הזיכרון הפיזי ומרחיבה אותו עד פי 3 מגודל הזיכרון הפיזי במידת הצורך. אם המשתמש מפעיל יישומים עתירי שימוש בזיכרון במערכת עם זיכרון פיזי נמוך אזי עדיף להגדיר באופן ידני את הגדלים הללו לערך גבוה יותר מאשר ברירת המחדל.
קיטוע
בתצורת ברירת המחדל של חלונות, קובץ ההחלפה יכול להתרחב מעבר להקצאה הראשונית שלו בעת הצורך. אם דבר זה קורה בהדרגה, ניתן לקבל קיטוע מסיבי היכול לגרום לבעיות ביצועים. העצה הנפוצה למניעת זאת היא להגדיר גודל של קובץ החלפה אחד "נעול", כך שחלונות לא תרחיב אותו. אולם קובץ ההחלפה מתרחב רק כאשר הוא כבר מלא, קרי, בתצורת ברירת המחדל, כאשר הוא 150% של הזיכרון הפיזי הכולל. לפיכך, הגודל הכולל עבור קובץ ההחלפה של הזיכרון הווירטואלי על הדיסק חייב להיות גדול מ־250% של הזיכרון הפיזי של המחשב לפני ההרחבה של קובץ ההחלפה.
נעילת גודל קובץ הדף עשויה להיות בעייתית במקרה שבו דרישות הזיכרון של יישום גדולות יותר מהגודל הכולל של הזיכרון הפיזי וקובץ ההחלפה. במקרה זה בקשות הקצאת זיכרון ייכשלו והדבר עלול לגרום לכישלון של יישומים ותהליכים במערכת. תומכי ההימנעות מהנעילה יציינו כי קובץ ההחלפה נקרא או נכתב לעיתים רחוקות בסדר רציף, כך היתרון של הביצועים שיש לקובץ ההחלפה רציף לגמרי הוא מינימלי. עם זאת, קיימת הסכמה כללית כי קובץ החלפה גדול מאפשר להשתמש ביישומים כבדים יותר מבחינת זיכרון, ואין שום השקעה חוץ מאשר שטח דיסק יותר גדול יותר בשימוש עבורו.
איחוי קובץ ההחלפה מדי פעם מומלץ גם על מנת לשפר את ביצועי מערכת ההפעלה חלונות כאשר היא משתמשת באופן קבוע בזיכרון הרבה יותר גדול מהזיכרון הפיזי הכולל שלה. עם זאת, מלבד התוצאה הזמנית במקרה של ההתרחבות, קובץ ההחלפה איננו נעשה מקוטע לאורך הזמן ובאופן כללי, בעיות ביצועים הקשורות לגישה לקובץ ההחלפה ניתנות לטיפול הרבה יותר יעיל על ידי הוספת יותר זיכרון פיזי.
לינוקס
לינוקס ומערכות Unix אחרות, משתמשות במונח "החלפה (swap)" כדי לתאר הן את פעולת ההחלפה בין הדפים בזיכרון הפיזי ובדיסק, והן את האזור בדיסק שבו מאוחסנים הדפים שהוצאו מהזיכרון הראשי. נהוג להשתמש במחיצה שלמה (או LV שלם) של דיסק קשיח עבור החלפה. עם זאת, בליבת לינוקס 2.6 ניתן להשתמש בקובצי החלפה בדיוק באותה מהירות כמו במחיצות החלפה, הגמישות הניהולית של קובצי החלפה יכולה לגבור על יתרונות אחרים של מחיצות החלפה, הגם ש־Red Hat ממליצה להשתמש במחיצה. כמו כן היתרון של רציפות הנתונים בשל שימוש במחיצות איננו מובטח משום שבכוננים קשיחים מודרניים עם קיבולת גבוהה ניתן למפות מחדש את הסקטורים הפיזיים ולכן לא מובטח שהמחיצה תהא רציפה.
לינוקס תומכת במספר כמעט בלתי מוגבל של התקני (devices) החלפה הניתנים לתעדוף באופן אינדיבידואלי כאשר הסדר של ההתקנים אמור להיות מהמהיר ביותר עד האיטי ביותר (כלומר: המהיר ביותר שיש יקבל את העדיפות הגבוהה ביותר). וזאת משום שכאשר מערכת ההפעלה צריכה להחליף את הדפים בזיכרון הפיזי, היא משתמשת בהתקן בעדיפות הגבוהה ביותר עם מקום פנוי. אם למספר התקנים מוקצית אותה העדיפות, הם משמשים באופן במקביל (בדומה ל־RAID רמה 0), כך שהם מספקים ביצועים משופרים אם ניתן לגשת להתקנים בצורה יעילה במקביל (התקני החלפה הממוקמים באותו דיסק פיזי לא אמורים להיות בשימוש במקביל).
Mac OS X
Mac OS X, כמו לינוקס, תומכת הן במחיצות החלפה והן בקובצי החלפה, אבל תצורת ברירת המחדל המומלצת משתמשת בקובצי החלפה מרובים.
AmigaOS 4
מחיצות החלפה נכנסות לפעולה רק כאשר המערכת עדיין דורשת יותר זיכרון גם לאחר איחוי זיכרון ה־RAM. זיכרון ההחלפה יכול להיות מנוטרל או משופעל בכל רגע כך שהמשתמש יכול לבחור להשתמש רק בזיכרון הפיזי.
ביצועים
מקום האחסון המשני של זיכרון וירטואלי הוא בדרך כלל איטי בסדר גודל יותר מאשר זיכרון ה־RAM. לכן רצוי להפחית או להימנע מדפדופים כאשר אפשרות זו מעשית. כמה מערכות הפעלה מציעות הגדרות להשפיע על החלטות הליבה:
מחשבי מיינפריים משתמשים לעיתים קרובות בכונני דיסקים עם ראש לכל מסלול או כוננים תופיים עבור שטח הדפדוף על מנת להימנע מהעיכוב בחיפוש אחר ראש הפנוי לפעולה.
להתקני זיכרון הבזק יש מגבלת אורך חיים כך שלא כלכלי להשתמש בהם כהתקני אחסון לקובצי החלפה. אולם ניתן להשתמש בתוכניות כגון ReadyBoost כדי לקרוא מראש את הקבצים הבינאריים או נתונים אחרים וכך למלא את הזיכרון הווירטואלי.
מערכות הפעלה Unix רבות (למשל AIX, לינוקס ו-Solaris) מאפשרות שימוש בהתקני אחסון מרובים עבור שטח ההחלפה במקביל, כדי לשפר את הביצועים.
שימוש בתצורות RAID מורכבות יחסית (לדוגמה RAID 5) איננו מומלץ עבור אחסון קובצי ההחלפה וזאת בשל ההחלפה המהירה של הנתונים ואי הצורך בגיבוי שלהם לטווח ארוך. רפליקציות, במיוחד סינכרוניות, אינן מומלצות מסיבות דומות. במקרה של מימוש אחת מהטכניקות הללו בתוכנה על השרת ישנו גם סיכוי להיווצרות צורך בדפדוף בזמן ניסיון הדפדוף המקורי, מה שעלול להביא להעמסה.
שימוש בקובץ החלפה על התקני NAS עלול לגרום לעומס ניכר על הרשת בשל כמות המידע הרב הנדרש.
כוונון גודל שטח החלפה
בחלק ממערכות הפעלה הישנות המשתמשות בזיכרון וירטואלי, מקום לאחסון קובצי ההחלפה נשמר כאשר תוכניות מקצות זיכרון עבור נתונים בזמן ריצה. ספקי מערכת ההפעלה בדרך כלל מספקים קווים מנחים לכמות שטח ההחלפה שאמור להיות מוקצה, כאשר 1.5 או 2 פעמים גודל זיכרון ה־RAM של המחשב הוא גודל טיפוסי כך שעם כמות גדולה של זיכרון RAM, שטח הדיסק הדרוש לאחסון מידע ההחלפה יכול להיות גדול מאוד. גרסאות חדשות יותר של מערכות הפעלה אלו מנסות לפתור בעיה זו: למשל, כמה ליבות HP-UX מציעות פרמטר swapmem_on הניתן לכוונון ושולט האם לשמור על זיכרון מסוים בזיכרון הפיזי כך שבמערכות עם זיכרון RAM מספיק, יכולת זו מפחיתה באופן משמעותי את הצורך להקצות שטח לאחסון של הנתונים המוחלפים.
מענה על מגבלות של חומרת 32 סיביות
אין זה נדיר למצוא מחשבי 32 סיביות עם 4GB זיכרון RAM (הגודל המקסימלי למיעון ללא שימוש בהרחבת זיכרון פיזי - PAE). אולם ניתן להשתמש בשטח ההחלפה מעבר לגבול זיכרון זה משום שהתייחסות אליו היא במונחים של דפים ולא בתים בודדים.
בעוד תוכניות 32 סיביות ממשיכות להיות מוגבלות למיעון ל־4GB הקיימים במרחב הכתובות הווירטואלי שלהן, הרי הזיכרון של קבוצת תוכניות יכול לגדול מעבר לגבול זה על ידי שימוש בשטח ההחלפה.
בחירת דף להחלפה
כאשר הזיכרון הראשי (RAM) מלא ויש צורך לשמור דפים בדיסק כדי לפנות מקום לדפים נוספים, מערכת ההפעלה צריכה לבחור איזה דף לפנות.
היא יכולה לבחור דף מבין הדפים ששייכים לתהליך הנוכחי, או מבין כל הדפים במערכת.
אלגוריתם FIFO - first in, first out
כלל FIFO הפשוט, הראשון שנטען לזיכרון הוא גם הראשון שימחק.
מערכת ההפעלה שומרת תור של כל הדפים בזיכרון ומעדכנת אותו בכל פעם שהיא טוענת דף חדש (כשיש page-fault למשל)
אלגוריתם Second - chance
וריאציה של FIFO. אם ה-reference bit של הדף הבא בתור הוא 1, הביט מאופס והדף מוחזר לסוף התור. אחרת, הוא יוחלף.
אלגוריתם השעון
זהו מימוש יעיל של אלגוריתם Second - chance. במקום תור יש רשימה מעגלית, ומצביע שעובר אחד אחד על האיברים ברשימה. אם ה-reference-bit של הדף המוצבע הוא 1, כשצריך להחליף דף, הוא יאופס והמצביע ימשיך הלאה. אחרת, הדף הזה הוא הבא שיוחלף, ולאחר מכן המצביע ימשיך הלאה.
Mémoire virtuelle
המאה ה-9
המאה ה-9 היא התקופה שהחלה בשנת 801 והסתיימה בשנת 900 (בין התאריכים 1 בינואר 801 ל-31 בדצמבר 900). היא המאה התשיעית של האלף הראשון.
סולניים
סולָנִיִים (שם מדעי: .Solanaceae Adans) היא משפחה גדולה של צמחים בעלי פרחים מסדרת הסולנאים (Solanales), שערכם הכלכלי רב כגידולי שדה וכצמחי מרפא, תבלין ובושם. המשפחה מונה כ-100 סוגים וכ-2600 מינים הגדלים באזורים הטרופיים והממוזגים ברוב העולם כולל אמריקה, אסיה, אירופה, אפריקה, אוסטרליה, גינאה החדשה ואיים באוקיינוס השקט. המשפחה מקיפה בעיקר צמחים עשבוניים או מטפסים, אבל גם שיחים ועצים שנמנים בסוג הגדול סולנום, שכולל כמעט מחצית המינים של המשפחה כולה.
שימושים
משפחת הסולניים בעלת חשיבות כלכלית רבה. נמנים עמה ירקות שונים המהווים מרכיב יסודי בסל המזונות והתבלין של האדם, כגון חציל, דודא, פלפלת, עגבנייה, שלפח ופטוניה. ערך תזונתי רב נודע לתפוח אדמה שהפקעות משמשים למאכל שלו, וערך כלכלי לצמח הטבק כמקור לעישון ולהרחה. משפחה זו מהווה מקור חשוב לאדם לא רק למזון, אלא לתבלינים,לתרופות ולצמחי נוי. חלק מן המינים שמשו במהלך ההיסטוריה כצמחי מרפא מצד אחד וכצמחי רעל מאידך. חלק מהצמחים מכילים אלקלואידים, כגון סולנין (Solanine), בעלי פעילות ביולוגית, העשויים להפוך לרעילים עבור בני אדם ובעלי חיים ולגרום לתגובה של גירוי ואף של מוות.
מאפיינים
עשבים או שיחים או מטפסים או לעיתים רחוקות עצים קטנים.
הגבעולים זקופים או מטפסים. מבחינה אנטומית בגבעול מצויה שיפה פנימית.
הפרחים יחידים או ערוכים בתפרחות דו-קרניות.
הפרחים כרגיל דו-מיניים, נכונים (סימטריים) או בלתי נכונים. הגביע בעל 5 אונות, הכותרת מאוחת עלים ובעלת 5 אונות. האבקנים 5 כמספר עלי הכותרת, לעיתים 1 מהם או יותר חסר או מנוון, והם מאוחים לצינור הכותרת וקבועים בין עלי הכותרת.
השחלה עילית, בת 2 עד 5 מגורות. עמוד עלי עם צלקת אחת או יותר יוצא מראש השחלה.
השיליה זוויתית על פי רוב בעלת ביציות מרובות.
הפרי ענבה כמו העגבנייה והדודא (לעיתים רחוקות בית גלעין) או הלקט (כמו דטורה, פלפלת הצ'ילי) הנבקעת או נסדקת בעת שיבשה, ומשחררת מתוכה את זרעיה. ההלקט נפתח לרוחבו על ידי מכסה (למשל בשכרון) או על ידי קשוות (שסע או נקב) בראשו (למשל בטבק)
הזרעים מרובים, לרוב עגולים ושטוחים, קוטרם נע בין 2 ל-4 מ"מ בקירוב.
אנטומיה
בדרך כלל השיפה שמובילה מוצרי הטמעה היא חיצונית לעצה שמובילה בעיקר מים. במשפחת הסולניים מצוי חלק משיפה גם מצדה הפנימי של העצה (כלפי מרכז הגבעול) בדומה למשפחת ההדסיים, ההרדופיים החבלבליים והמורכביים.
מינים הגדלים בר בישראל וסביבתה
בישראל וסביבתה גדלים בבר 28 מינים מ-9 סוגים, מהם 9 מינים שמוצאם אינו במזרח התיכון, 8 מאמריקה ואחד מאוסטרליה.
האלקלואידים במשפחת הסולניים
הסולניים ידועים בהכילם אלקלואידים בעלי פעילות ביולוגית. משערים כי התפתחו בהם כימיקלים חנקניים אלו כדי להרתיע בעלי חיים מלאכול אותם. בני אדם יכולים לעשות בהם שימוש אך עלולים גם להיפגע מהם. אחת הקבוצות העיקריות היא האלקלואידים הטרופנים (Tropane). צמחים לדוגמה המכילים אותם הם דטורה, דודא רפואי ועץ הברוגמנסיה. הטרופנים כוללים את האטרופין, הסקופולאמין, וההיוסציאמין. למרות רעילותם הגבוהה של הטרופנים, הם נחשבים לחומרים חשובים לרפואה, תחת שימוש נכון ובמינונים זעירים. בין השאר, יש כאלו היכולים לעצור תופעות אלרגיות רבות; סקופולאמין מגדיל את אישוני העין, ובכך מסייע בבדיקות עיניים.
האלקלואיד המפורסם ביותר במשפחת הסולניים הוא הניקוטין.
אלקלואיד אחר, קפסאיצין, מצוי בסוגי פלפלת, הכולל בתוכו את פלפלת הצ'ילי. רכיב זה אינו רעיל לבעלי חיים. עם זאת, אצל רוב היונקים הוא מגרה קולטני כאב ברקמות אפיתליות אשר חשים חום. הדבר גורם לתחושת חריפות או "שרפה" על אף שאין המדובר בבעירה כימית. בריכוזים גבוהים משתמשים בחומר ב"תרסיס פלפל".
רפאל נג'ארי
רפאל נג'ארי (בצרפתית: Raphaël Nadjari; נולד ב-1971 במרסיי) הוא במאי קולנוע ישראלי-צרפתי. נשוי לשחקנית שרה אדלר.
ביוגרפיה
נג'ארי נולד במרסיי לאם ילידת מצרים ולאב יליד יוון. הוא למד אמנות חזותית ועבד בטלוויזיה, בין השאר כתסריטאי. בסוף שנות ה-90 עבר לניו יורק.
קריירה
בשנת 2001 הוקרן סרטו, "אני האח של ג'וש פולונסקי" בפסטיבל ירושלים. בשנת 2002 יצא סרטו, "דירה 5 סי", בו השתתפו בין השאר טינקרבל ואורי פפר והוא עוסק בזוג חברים העוזבים את ישראל לנסות את מזלם בניו יורק. הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 2002 במסגרת "שבועיים של במאים".
בשנת 2004 יצא לאקרנים סרטו "אבנים", בו השתתפו אסי לוי, דני שטג ואורי גבריאל. הסרט שודר בערוץ הטלוויזיה הצרפתי TV5 והוא עוסק בסיפורה של בחורה ישראלית צעירה אשר פיגוע חבלני משבש את שיגרת חייה. הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע והטלוויזיה Tout Ecran בז'נבה, ובציון לשבח בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה. השחקנית אסי לוי הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר של האקדמיה האירופית לקולנוע, על תפקידה בסרט.
בשנת 2007 יצא סרטו "תהילים" הוקרן בפסטיבל קאן, במסגרת "שבועיים של במאים".
בשנת 2009 ביים את סרט התעודה "היסטוריה של הקולנוע הישראלי".
חיים אישיים
נג'ארי נשוי לשחקנית שרה אדלר, אותה הכיר על סט צילומי הסרט "אבנים". בשנת 2006 נולדה להם בת.
פרסים והוקרה
נג'ארי זכה בעיטור אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי בשנת 2010 משגריר צרפת בישראל.
צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
מבנה הצבא
מבנה הצבא בעתות שלום התבסס על אזורי פיקוד, קורפוסים, דיוויזיות ורגימנטים. בזמן מלחמה, שלטו הפיקודים האזוריים על מפקדות הגייסות ועל היחידות הכפופות להם. במהלך מלחמת העולם הראשונה נוצרה היררכיה פיקודית גבוהה יותר שנקראה קבוצת ארמיות.
המערך הארגוני הבסיסי היה הקורפוס שהורכב משתי דיוויזיות או יותר בנוסף לכמה כוחות תמיכה והיה אחראי לשטח גאוגרפי מסוים. מפקדת הגיס הייתה אחראית גם על כוחות המילואים ועל המיליציה שבשטחה. עם פרוץ המלחמה היו 21 אזורי קורפוס בתחום השיפוט של פרוסיה ו-3 בתחומה של בוואריה, זאת בנוסף לקורפוס מיוחד שנקרא קורפוס המשמר (Guard Corps). בנוסף לדיוויזיות כללו הקורפוסים גדוד חיל רגלים קל, גדוד ארטילריה, גדוד הנדסה, גדוד טלגרף וגדוד רכבות וחלקם החזיקו כוחות גם במבצרים. לכל קורפוס הייתה כפופה יחידה אווירית. בזמן מלחמה הפך כל קורפוס לכוח נייד כשהוא מקבל תמיכה עורפית מהאזור הגאוגרפי שלו כדוגמת ציוד וכוח אדם. בנוסף לקורפוסים הסדירים, עם פרוץ המלחמה הוקמו קורפוסי מילואים שתיגברו את הקורפוסים הסדירים לאורך המלחמה.
הרגימנט הייתה יחידת הקרב הבסיסית כמו גם בסיס הגיוס. החיילים המגויסים סופחו לרגימנטים ובמסגרת זו התאמנו באחת משלוש מגמות: רגלים, פרשים וארטילריה. חיילים בעלי התמחויות אחרות כגון פלסים וחיילי איתות השתייכו ליחידות תמיכה נפרדות.
הגנת המושבות
הקיסרות הגרמנית הייתה אימפריה קולוניאלית, מה שאמר שהיא החזיקה במספר מושבות באפריקה, אוקיאניה, האוקיינוס השקט וסין. הגנת המושבות הופקדה בידי יחידות מיוחדות שנקראו "שוצטרופה" ("כוחות ההגנה"). מפקדי השוצטרופה היו גרמנים, אולם רוב החיילים היו שכירי חרב מקומיים (אסקרי). תפקידן של יחידות השוצטרופה השתנה לפי טיב המקום שבו שרתו. לדוגמה, במושבות באפריקה תפקידם העיקרי של השוצטרופה היה לדכא מרידות ולסייע לחוקרים שבאו לאזור. בשטחים הגרמניים באוקיינוס השקט שבהן היחסים בין הגרמנים למקומיים היו רגועים, השוצטרופה שימשו כשוטרים ותו לא. ובשטחים הגרמניים בסין תפקידן היה להגן על הנמלים הגרמניים שם.
עם זאת, הנתק בין גרמניה לבין אפריקה, והעובדה שהמושבות הגרמניות שם היו מוקפות במושבות של מעצמות קולוניאליות עוינות (בריטניה, צרפת, בלגיה ופורטוגל), גרמה לכך שהן נכבשו עד מהרה ואבדו לנצח לגרמניה. עם זאת, המפקד הגרמני פאול פון לטו-פורבק הצליח במהלך המלחמה לנהל את אחת ממלחמות הגרילה המוצלחות ביותר בהיסטוריה. הצטרפותה של האימפריה היפנית למלחמה גרמה לכך שגם המושבות בסין ובאוקיינוס השקט אבדו.
פיקוד
הקיסרות הגרמנית, התחלקה למספר גדול של נסיכויות וממלכות נפרדות, שלכל אחת מהן היה שליט משלה וצבא משלה. בעתות שלום, היו כל הצבאות ארגונים נפרדים ללא גוף עליון. אולם במקרה של מלחמה אוחדו כל הצבאות תחת פיקודו של הקייזר שהוגדר כ"מצביא עליון", כשלצידו "ראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי המלכותי", שהוגדר כיועצו של הקייזר. ממלכת בוואריה, המדינה השנייה בחשיבותה בקיסרות אחרי פרוסיה, נהנתה ממעמד מיוחד שאפשר לה להחזיק מטה כללי נפרד גם בשעת מלחמה. מטה כללי זה היה כפוף רשמית למלך בוואריה, אך בפועל הרמטכ"ל הפרוסי היה מקבל ההחלטות, והמטכ"ל הבווארי רק תאם עמו את פעולותיו. ממעמד מיוחד נהנו הצי הקיסרי והשוצטרופה ("כוחות ההגנה"), שלא היו כפופים לשליטים הזוטרים והיו תחת הפיקוד הישיר של הקייזר והמטכ"ל הפרוסי.
הקצינים בצבא הגרמני התחלקו בין קצינים בני המעמד הפשוט שהתקבלו לצבא בשל כישרונותיהם, לבין קצינים ממעמד האצולה שזכו בו הודות למשפחתם. עם זאת, מרבית הקצינים היו מבוגרים ומנוסים מאוד. במהלך המלחמה כיהנו שלושה קצינים בתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא הפרוסי. בתחילת המלחמה שימש בתפקיד הלמוט פון מולטקה הצעיר, אחיינו של המצביא המהולל הלמוט פון מולטקה הזקן. מולטקה "הצעיר", לא הוכיח את עצמו כמפקד טוב במיוחד בתחילת המלחמה, וחלק גדול מהחלטותיו היו שגויות ונבעו מהססנות ופחדנות. הוא הוחלף באריך פון פאלקנהיין, שהחזיק בתפקיד שנתיים, עד שהוחלף בפאול פון הינדנבורג, שכיהן בתפקיד עד סוף המלחמה.
תוכניות
התוכנית העיקרית של הצבא הגרמני ערב המלחמה הייתה תוכנית שליפן, שתוכננה בידי ראש המטה הכללי לשעבר אלפרד פון שליפן. על פי התוכנית נועד הצבא הגרמני להתמקד, בשלב הראשון של המלחמה, בהשגת ניצחון מהיר במערב במערכה נגד הצבא הצרפתי ובהכנעת צרפת, בטרם צבא האימפריה הרוסית יספיק להיערך למלחמה ולתקוף את פרוסיה המזרחית. לאחר כניעת צרפת יוכל הצבא הגרמני להפנות את כוחותיו מזרחה, ולהכניע את רוסיה. בדרך זו תוכל גרמניה להימנע מהסתבכות בלחימה בשתי חזיתות במקביל. התוכנית צפתה שתוך 39 ימים, פריז תיפול לידי הגרמנים. בבסיסה עמדה ההנחה, שגרמניה יכולה לפלוש לצרפת במהירות בטרם יושלם גיוס כוחות המילואים הצרפתים, להכריע את הצבא הצרפתי, ואז להעביר את כוחותיה לחזית המזרחית. התוכנית התבססה על הפערים ביכולת הגיוס וניוד הכוחות של שלוש המעצמות (גרמניה, צרפת ורוסיה) - כאשר רוסיה נחשבה לאיטית מבין השלוש (בשל גודלה הגאוגרפי והפיגור של רשת הרכבות שלה).
שליפן הציע לנצל את יתרונות הצבא הגרמני במהירות גיוס כוחות המילואים ובניודם באמצעות רכבות, כדי להסתער על צפון-מערב צרפת דרך ארצות השפלה, תוך התעלמות מהנייטרליות של לוקסמבורג ובלגיה, לאגף את הכוחות העיקריים של הצבא הצרפתי ולתקוף אותם מעורפם. הכוחות באגף הגרמני השמאלי (המזרחי), שהיו חלשים יחסית, נועדו לסגת במטרה למשוך את הכוח הצרפתי העיקרי להתקדם לתוך אלזס-לורן, בעוד הכוח הגרמני העיקרי, שרוכז באגף הימני (המערבי), נועד לכתר אותו מעורפו, ולכבוש את פריז. שליפן שאף להשיג הכרעה מהירה במערכה נגד צרפת, באמצעות איגוף כפול של הצבא הצרפתי והשמדתו מעורפו. חזרה על קרב קאנאי בקנה מידה ענק. הוא לא ייחס חשיבות לכיבוש שטחים או מרכזי תעשייה, אלא קרא להתמקד בהשגת הכרעה מהירה של הצבא הצרפתי. יש הרואים בכך את הסיבה לכישלון התוכנית בסופו של דבר. לאחר כיבוש צרפת, הציע פון שליפן להעביר את המאמצים הגרמנים לחזית המזרחית.
שליפן עידכן בקביעות את פרטי תוכניתו, גם לאחר שפרש מהמטה הכללי ב-1905, אך יורשו הלמוט פון מולטקה פגם בביצוע התוכנית כאשר הוריד ממנה את הולנד, ועל ידי כך החליש את האגף הימני הגרמני, ושמר על כוחות במזרח פרוסיה המאוימת.
סדר כוחות
עם פרוץ המלחמה, כלל הצבא הגרמני 8 ארמיות. במסגרת תוכנית שליפן, ריכזו הגרמנים את עיקר הכוח במערב ורק הארמייה השמינית הוצבה במזרח מול צבא האימפריה הרוסית כדי להגן פרוסיה המזרחית. הארמייה קיבלה הוראה להימנע מקרב מכריע ולסגת רק במקרה של השמדה כללית.
להלן סדר הכוחות בחזית המערבית:
להלן סדר הכוחות בחזית המזרחית:
בלגיה
בעקבות סירובו של מלך אלברט הראשון, מלך הבלגים לאפשר לכוחות הגרמנים מעבר בארצו, פלשו הגרמנים לבלגיה כשהם מעוררים בכך את בריטניה להכריז מלחמה על גרמניה. ב-2 באוגוסט לוקסמבורג נפלה ללא התנגדות, אולם בבלגיה היה המצב מסובך יותר. ב-4 באוגוסט, חדר קורפוס הפרשים השני בפיקודו של גאורג פון דר מרוויץ אל בלגיה, הגרמנים בפיקודו של אוטו פון אמיך, נעו במהירות והגיעו עד גדות נהר המז. אך להפתעתם של הגרמנים, שציפו שבלגיה לא תתנגד למעבר כוחותיהם לצרפת, הגשרים הושמדו לפני כן על ידי הבלגים. כשהתחילו הגרמנים לחצות את הנהר על דוברות, פתחו הבלגים באש והגרמנים מצאו עצמם בעיצומו של קרב מבלי שהתכוונו לכך. עד סופו של אותו יום, הצליחו כוחות גרמניים לחצות את הנהר בצפון העיר וצידה המזרחי ואילו בדרום נעצרו הגרמנים על ידי הבלגים. למרות נחיתותם המספרית, הצליחו הכוחות הבלגים לבלום את ההתקפה הגרמנית תוך גרימת אבדות קשות לגרמנים.
למחרת, תקפו הגרמנים את מערכת המצודות שהקיפה את העיר לייז'. הגרמנים הפעילו תותחי שדה קלים, שלא יכלו לפגוע באופן משמעותי במצודות. הבלגים לעומת זאת השתמשו במקלעים יעילים, ורק מעט מאוד חיילים גרמנים הצליחו להגיע בשלום אל המרווחים שבין המבצרים שדרכם קיוו לפרוץ אל תוך העיר. עוד באותו יום, נציג גרמני נפגש עם הרמטכ"ל הבלגי ז'ראר למאן, וציווה עליו להורות על כניעת המצודות. כשלמאן סרב, שלחו הגרמנים צפלין שהפציץ את העיר מהאוויר. הייתה זו ההפצצה האווירית הראשונה בהיסטוריה. הגרמנים, החלו לנסות להתמודד עם המחדל, ותותחים בקוטר של 305 מ"מ מחברת סקודה האוסטרו-הונגרית, שונעו ברכבות מגרמניה לבלגיה. בנוסף על כך הובא לזירה תותח חדשני בקוטר של 419 מ"מ שכונה בידי החיילים הגרמנים "ברטה השמנה". הבלגים לא היו בנויים להתמודד עם כלי נשק כאלו שעל קיומם לא ידעו כלל, והמבצרים נכנעו בזה אחר זה. ב-16 באוגוסט נכנעה בריסל, ויחד עמה נפל בשבי מפקד הצבא הבלגי גנרל למאן. ב-7 באוגוסט פתחו הצרפתים במתקפה באזור אלזס, בהתאם לתוכנית 17. המתקפה זכתה בתחילה להצלחות, והצרפתים כבשו את מילוז, אולם מתקפת נגד גרמנית בפיקודו של יוזיאס פון הרינגן אילצה אותם לסגת חזרה לצרפת. ב-12 באוגוסט, הובס כוח פרשים גרמני קטן בידי כוח בלגי בקרב האלן, מה שסייע מעט להתרוממות הרוח בבלגיה. ב-14 באוגוסט פתחו הצרפתים בהתקפה באזור חבל לורן השייך לגרמניה. הקרב כונה קרב לורן. הארמיות ה-6 וה-7 של הצבא הגרמני, פיתו את הצרפתים להיכנס עמוק לתוך השטח הגרמני, ואז פתחה הארמייה השישית במתקפה שאיפשרה לכוחות מאסף גרמנים לאגף את הצרפתים מימין ולהכריח אותם לסגת מלורן.