cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגריג'נטו (נפה)
כלכלה
הגידולים החקלאיים בנפה הם כבשים, זיתים, דגנים, שקדים, תאנים, הדרים, גפנים, כותנה ועוד. משק החי כולל גידול כבשים, עזים ובקר. על המחצבים המופקים בתחומי הנפה נמנים מלח מאובן, גופרית ושיש.
היסטוריה של אוקראינה
אוקראינה היא בעלת היסטוריה של אלפי שנים.
ימי קדם
המתיישבים הראשונים באזור היו אנשים מהתקופה הכלקוליתית במילניום השלישי לפני הספירה. בתקופת הברזל התיישבו באזור שבטים קימריים, סקיתיים וסרמטיים לצד שבטים נוודים אחרים. קולוניות יווניות עתיקות שנוסדו מצפון-מזרח לחופי הים השחור הונצחו על ידי ערים רומאיות וביזנטיות עד המאה ה-6 לספירה. במאה ה-3 לספירה הגיעו שבטים גותיים שנקראו "אוייאום". הם נשארו באזור עד אמצע המאה ה-5 לספירה, הותקפו על ידי שבטים הוניים, ולאחר שניצחו אותם בקרב נדאו הורשו להתיישב באזור פאנוניה (הונגריה של היום). בעקבות הוואקום שנוצר במאה השישית התבססו באזור שבטים סלאביים כשהם פושטים על מרבית אוקראינה, פולין ואזור הבלקן. באותו הזמן התרחבה ממלכת הכוזרים לאזור מזרח אוקראינה, כשהיא כובשת את העיר קייב.
הממלכה הסלאבית הראשונה
בין השנים 882–1204 שימשה קייב כבירת ממלכת רוס של קייב שהייתה אבן היסוד למדינות הסלאביות המזרחיות. במאה ה-9 פלשו (או הוזמנו, תלוי במקורות) הווארנגים בהנהגתו של אולג (ויקינג שוודי) וביססו את הממלכה כאחת הגדולות והחזקות באירופה עד סוף המאה ה-11. שושלת רוריק (שהמלך אולג נמנה בה) המשיכה לשלוט על שאריות האימפריה עד להתפרקותה באוקראינה וברוסיה כשפיודור הראשון היה אחרון צאצאיה. בסוף המאה ה-10 התנצרו אזרחי הממלכה לנצרות ביזנטית שמאוחר יותר הפכה לנצרות האורתודוקסית. לאחר מכן בין המאה ה-13 והמאה ה-14 נכבש מזרח הארץ על ידי המונגולו-טטארים, ומערבה בהדרגתיות אוחד עם פולין. במהלך המאה ה-14 השתלטה ליטא על רוב שטחה של אוקראינה, ובמהלך המאה ה-16 היא התמזגה עם פולין (האיחוד הפולני-ליטאי), ששלטה בה לסירוגין עד המאה ה-18.
במאה ה-17 כבשה האימפריה העות'מאנית את דרום אוקראינה. באותה תקופה הרימו הקוזאקים בראשות בוגדן חמלניצקי את נס המרד וחוללו את מרד הקוזאקים הגדול נגד שלטון פולין-ליטא וערכו פוגרומים ביהודים ובפולנים. תנועתם הביאה לצירופה של אוקראינה המזרחית לרוסיה, בעוד שהמערבית ברובה הצטרפה לרוסיה במסגרת חלוקת פולין רק בשנת 1795. במהלך המאות ה-17 וה-18 התנהלו על אדמת אוקראינה קרבות עזים בין האימפריה העות'מאנית לפולין, ורוסיה הצטרפה אליהם בהמשך. בשנת 1795 חולקה אוקראינה בין האימפריה הרוסית, אוסטריה והאימפריה העות'מאנית.
פריחת הזהות האוקראינית
במאה ה-19 הסתמן סוף האוטונומיה על ידי פירוק הצבא הקוזאקי. אז החלה התפתחות מואצת של הכלכלה. עם המהפכה ברוסיה בזמן מלחמת העולם הראשונה הכריזה אוקראינה על עצמאותה כרפובליקה העממית של אוקראינה, אך הסיעות השונות בתוך המדינה ומחוצה לה, לא הניחו למצב זה לשרוד לאורך זמן. על אדמת אוקראינה התנהל מאבק עיקש בין מצדדי אוקראינה העצמאית, הצבא האדום, הצבא הלבן, הגרמנים והפולנים. באותו זמן סבלו היהודים מאוד מפרעות בידי כנופיות.
בשנת 1919, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ולאחר שהוכנעו קבוצות בדלניות של לאומנים אוקראינים, הייתה אוקראינה המזרחית לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ומערבה צורף לפולין, כשחבל בוקובינה (שהיה חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית) מצורף לרומניה. לאחר הניצחון במלחמת האזרחים, פעלה הממשלה הסובייטית לחיזוק התעשייה וריכוז העבודה החקלאית בקולחוזים ובסובחוזים. ב-1928 הגה סטלין את תוכנית החומש שהביאה לתיעוש מהיר מאוד של המדינה, והפיכת החוות החקלאיות הפרטיות לקולחוזים. בעקבות מהלך זה איבדו עשרות מיליוני חקלאים את רכושם, חלקם נשלחו לעבוד בגולאגים בסיביר ומיליוני חקלאים נוספים מתו מרעב. במשך 5 השנים אוכלוסיית אוקראינה קטנה ב-3 עד 6 מיליוני בני אדם, תקופה זאת נקראת בפי האוקראינים הולודומור. זהו הרעב הגדול ביותר מעשה-אדם שפקד את אירופה בכל תקופת ההיסטוריה, ויש הרואים בו שואת העם האוקראיני. אחרי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שוב אוחדה אוקראינה המערבית עם המזרחית, וכן קיבלה אוקראינה את חבל בוקובינה ובסרביה הדרום-מערבית מרומניה.
מלחמת העולם השנייה
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה אוקראינה כולה על ידי הצבא הגרמני והוכפפה לנציבות הרייך אוקראינה. על שטחה הוקמו גטאות, ויהודיה נרצחו בהמוניהם בבורות על ידי יחידת האיינזצגרופן של האס אס ומשתפי פעולה אוקראינים. אוקראינים רבים (במיוחד במערב המדינה) קיבלו את הכובשים הגרמנים כ"משחררים", שיתפו עמם פעולה והשתתפו ברדיפת היהודים וגם בהשמדתם, סך הכול על פי ההערכות כ-900 אלף יהודים נרצחו על אדמת אוקראינה, כשאחד המקומות הידועים לשמצה הוא באבי יאר שבפאתי קייב. בשנת 1944, לקראת סוף המלחמה, שוחרר רוב שטחה של אוקראינה על ידי הצבא הסובייטי. בזמן המלחמה איבדו כ-5 עד 8 מיליון אזרחים את חייהם, המספר כולל את יהודי המדינה, בנוסף ל-2.7 מיליון הלוחמים בצבא האדום.
לאחר המלחמה
עם הקמת האומות המאוחדות התקבלה אוקראינה כחברה מלאה בארגון, למרות שהייתה חלק מברית המועצות (שהייתה חברה גם היא). בשנת 1954 צוינו 300 שנה לאיחוד אוקראינה עם רוסיה, ולכבוד זאת קיבלה אוקראינה את חבל קרים מידי רוסיה.
אוקראינה העצמאית
במהלך סוף שנות ה-80 גברה הדרישה לעצמאות, בעקבות אסון צ'רנוביל והמצב הכלכלי הקשה. בשנת 1991 במהלך התפרקותה של ברית המועצות, זכתה אוקראינה לעצמאות מלאה. לאחר הפוטש של אוגוסט התפטר נשיא אוקראינה ליאוניד קרבצ'וק מהמפלגה הקומוניסטית וב-24 באוגוסט 1991 והפרלמנט הכריז על אוקראינה כמדינה עצמאית. בכך הצטרפה אוקראינה, הגדולה ברפובליקות הסובייטיות אחרי רוסיה, לחמש הרפובליקות הסובייטיות שכבר הכריזו עד אז על עצמאות. החלטת הפרלמנט אושררה במשאל עם ב-2 בדצמבר 1991. באותו יום גם נבחר קרבצ'וק לנשיא בבחירות חופשיות ראשונות במדינה.
בסוף 2004 אוקראינה חוותה את המהפכה הכתומה שהביאה להפלתה של הממשלה המושחתת של לאוניד קוצ'מה והעלתה לשלטון את ויקטור יושצ'נקו ויוליה טימושנקו הפרו-דמוקרטיים. ויקטור יושצ'נקו נבחר לנשיאות על בסיס הבטחותיו להתקרב למערב, להדק את היחסים עם נאט"ו ואף להגיש בקשה להצטרף לאיחוד האירופי. בשנת 2006 לאחר הבחירות לפרלמנט האוקראיני (ורכובנה ראדה) קיבלה מפלגתו של ויקטור ינוקוביץ' (מנהיג מפלגת האזורים) את מעמד המפלגה הגדולה ביותר, דבר שמנע מהנשיא יושצ'נקו להקים קואליציה פרו-מערבית ("כתומה") וחייב אותו למסור את תפקיד ראש הממשלה לינוקוביץ - יריבו בבחירות לנשיאות המדינה. אולם בסוף 2007 התפטר ומונה לממלא מקום ראש הממשלה. ב-18 בדצמבר 2007, בהצבעת הראדה העליונה, שוחרר מתפקידו ופינה את מקומו ליוליה טימושנקו.
בשנת 2014 פרצה מלחמת האזרחים באוקראינה על רקע שאיפתם של אוקראינים ממוצא רוסי בחצי האי קרים ובמחוזות המזרחיים של המדינה לפרוש מאוקראינה. המורדים זכו לתמיכתה של רוסיה. במהלך העימות סיפחה רוסיה את חצי האי קרים, בעקבות משאל עם.
האנומליה של המים
בפיזיקה, האנומליה של המים היא תופעה מיוחדת המאפיינת את המים: נפחם במצב מוצק (קרח) גדול יותר מאשר במצב צבירה נוזלי (ולהפך עם צפיפותם). תופעה זו מנוגדת לתכונת רוב החומרים המתכווצים במעבר למצב מוצק.
בדרך כלל, חומר נוטה להתכווץ עם ירידת הטמפרטורה שלו ולהתפשט עם עלייתה. לכן נפחם של רוב החומרים יורד עם ירידת הטמפרטורה, וצפיפותם עולה. לכל חומר במצב נוזלי ישנה הטמפרטורה האופיינית לו, שבה הוא קופא (הופך מנוזל למוצק). גם לאחר הפיכתו למוצק ימשיך נפחו לרדת ככל שהטמפרטורה שלו תוסיף ותרד. זאת משום שהטמפרטורה היא מדד לאנרגיה הפנימית של חלקיקי החומר, כלומר למידת התנועה והתנודה שלהם. ירידת הטמפרטורה משמעה הקטנת כמות הדחיפות וההתנגשויות הפנימיות בין חלקיקי החומר. במצב מוצק, חלקיקי החומר איטיים עד כדי כך שהם כמעט ואינם משנים את מיקומם היחסי ומסודרים זה לצד זה במבנה מוגדר מסוים וצפוף. המיוחד במים הוא שהורדת הטמפרטורה שלהם אכן גורמת לירידת נפחם, אך זאת רק עד לגבול של כ-4 מעלות צלזיוס. בטמפרטורה זו נפחם של המים כנוזל הוא הקטן ביותר. אך כאשר ממשיכים לקרר אותם מתחת ל-4 מעלות צלזיוס, לפתע מתחיל נפחם לחזור ולגדול (תופעה המתרחשת עקב שינוי מרחבי של מולקולות המים), עד לקפיאתם והתמצקותם לקרח, בטמפרטורה של אפס מעלות צלזיוס. אך זהו רק חלק אחד של האנומליה. בנקודת הקפיאה מגיע לידי ביטוי חלקה השני: נפחו של הקרח בנקודת הקיפאון גדול בכ-%10 אחוזים מנפח המים שמהם הוא נוצר. שלא כבחומרים אחרים, הנפח ממשיך לעלות עם ירידת הטמפרטורות מעבר לנקודת הקיפאון.
הסבר התופעה
בנקודה זו הקוטביות של מולקולות המים משמעותית דיה כדי לאלץ את המולקולות להתייצב על פי תכתיבי השדות החשמליים הפועלים ביניהם, ולא רק באופן אקראי המוכתב מתנודותיהן העצמיות ומההתנגשויות ההדדיות ביניהן. ככל שיורדת הטמפרטורה, האילוץ של השדות החשמליים הולך והופך משמעותי יותר מהתנודות ומההתנגשויות, דבר המכתיב מערך נפחי יותר המוכתב גם מצורתן הזוויתית של המולקולות.
בנקודת הקיפאון, אנרגיית המולקולות כה נמוכה עד שהן כבר אינן יכולות להשתחרר מתכתיבי השדה החשמלי הפועל ביניהן ולנוע במרחב. בשלב קריטי זה נוצר בבת אחת מבנה מרחבי אופייני בעל נפח הגדול בכ-10 אחוזים מנפח המים מהם נוצר, והתנועה היחידה המתאפשרת למולקולות היא תנודתן העצמית, כלומר הרטט של האטומים (חמצן ומימן) שמהם הן עשויות.
זו הסיבה שלא כדאי להקפיא מים בבקבוק זכוכית. בנקודת הקיפאון עולה נפח המים באופן קיצוני הגורם לבקיעת דפנות הזכוכית המגבילות. הצד החיובי של תופעה זו הוא בכך שקפיאתם של מים בסדקי סלעים מבקעת ומפוררת אותם ומביאה ברבות השנים ליצירת שכבות קרקע חדשות.
המשך קירור המים מגדיל את נפח הקרח בכך שהוא ממשיך להקטין את תנודות האטומים ומייצב את המבנה המרחבי הנפחי.
השפעות תופעת האנומליה של המים על עולם החי
משום שצפיפות הקרח קטנה מצפיפות המים הנוזלים, הקרח צף מעל פני המים.
אבא עושה בושות (סרט)
אַבָּא עוֹשֶׂה בּוּשׁוֹת הוא סרט ילדים המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת מאיר שלו. הסרט, שיצא בשנת 1996 על גבי קלטות וידאו, הופק ובוים על ידי רחל שיין ארגמן.
הסרט זהה כמעט לגמרי לספר. בקטעים מסוימים הקריין של הסרט מקריא טקסט מהספר מילה במילה. בסוף הקלטת הופיע בונוס קריוקי ללא צלילים בעריכה.
בשנת 2004, הסרט הופץ בגרסת DVD, וב2007 הופץ מחדש.
שער אדמר
בתורת האינפורמציה הקוונטית שער אדמר הוא שער קוונטי המממש טרנספורמציה על קיוביט יחיד, הקרויה על שם המתמטיקאי הצרפתי-יהודי ז'אק אדמר.
השער מעביר מבסיס לבסיס אדמר
הגדרה
הטרנספורמציה ניתנת לרישום בתור המטריצה.
דוגמאות
הפעלת שער אדמר על אוגר קוונטי של קיוביט בודד במצב יגרום לשינוי מצב האוגר ל. לפיכך
הרחבה ל n קיוביטים
הפעלת השער על אוגר בעל n קיוביטים, שקולה להפעלת H על כל אחד מהקיוביטים בנפרד. נסמן ב את השער עבור n קיוביטים.
הפעלת השער על אוגר קוונטי במצב |x\rangle כאשר משנה את ערך האוגר לפי הנוסחא שלהלן כאשר x\cdot i היא המכפלה הסקאלרית של ייצוג x ו i כמחרוזות בינאריות. במילים אחרות, אם נייצג את x כמחרוזת באורך n, וכנ"ל לגבי i, אזי
אולוס גליוס
עבודתו הידועה היחידה היא "לילות אטיקה" (noctes atticae) ושמה שאוב מלילות החורף הארוכים באטיקה שביוון, שם החלה כתיבתה. גליוס המשיך את כתיבת העבודה ברומא. העבודה כוללת הערות על דקדוק, גאומטריה, פילוסופיה, היסטוריה, וכמעט כל נושא אחר שעורר את עניינו של גליוס.
לעבודה, הנושאת אופי של הערות שנרשמו בחופזה במהלך הדברים, אין ארגון כלשהו והיא מחולקת לעשרים ספרים על–פי סדר הכתיבה. מן הספר השמיני לא נותר לנו דבר לבד ממפתח העניינים, אך שאר הספרים שרדו. ערכו העיקרי של הספר הוא בתובנות שהוא מציע ביחס לאופייה של החברה הרומית באותה תקופה והקטעים הרבים שהוא מצטט מעבודות של כותבים אחרים שאבדו מאז.
יחסי אנגולה–מקסיקו
יחסי אנגולה–מקסיקו הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת אנגולה לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות.
היסטוריה
אנגולה היא מדינה צעירה יחסית שקיבלה את עצמאותה מפורטוגל בנובמבר 1975. מקסיקו הכירה במהירות באנגולה וכוננה עמה יחסים דיפלומטים כבר בינואר 1976. מיד לאחר שאנגולה קיבלה את עצמאותה, נכנסה המדינה למלחמת אזרחים שהסתיימה רק ב-2002. לקראת סוף המלחמה, ב-1997 פתחה אנגולה שגרירות במקסיקו סיטי.
בשנת 2009, מקסיקו פתחה שגרירות בלואנדה. עם זאת, בשל המשבר הכלכלי העולמי השגרירות המקסיקנית בלואנדה נסגרה חודשים אחדים לאחר הקמתה. בשנת 2014, במהלך ביקורו של שר החוץ המקסיקני חוסה אנטוניו מייד באנגולה, הוא הצהיר כי שגרירות מקסיקו באנגולה תיפתח מחדש. אולם נכון לשנת 2017, השגרירות טרם נפתחה.
מסחר
הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הסתכם בכ-82 מיליון דולר בשנת 2015. אנגולה היא שותפת הסחר ה-89 בגודלה של מקסיקו בעולם ושלישית בגודלה באפריקה.
יחסים דיפלומטים
אנגולה מחזיקה בשגרירות במקסיקו סיטי. מאידך, מקסיקו מיוצגת באנגולה על ידי שגרירותה באבוג'ה שבניגריה, והיא בעלת קונסוליה לשם כבוד בלואנדה.
טורמנטום
טורמנטום (לטינית, tormentum) היו העינויים שהופעלו ברומא העתיקה.
כלל השרשרת
כלל השרשרת הוא כלל בחשבון אינפיניטסימלי המאפשר למצוא את הנגזרת של פונקציה שמורכבת ממספר פונקציות אחרות.
טורמנטום
בתקופת הרפובליקה הרומית, היה אסור לענות אזרחים רומים וגם עבדים היה מותר לענות רק במקרים מיוחדים, כדי לחשוף עניינים חשובים ביותר (כמו במקרה קשר קטילינה) או במקרה של גילוי עריות של אדונם, שכן זה נחשב פשע כנגד האלים.
בתקופות מאוחרות יותר, ניתן היה לענות עבדים כדי להעיד נגד אדוניהם במקרים של בגידה, מזימה להרוג בעל משרה (majestas) או ניאוף. בתקופת הקיסרים, ניתן היה לענות גם אזרחים חופשיים במקרים של בגידה, על אף שהשימוש בעינויים הוגבל בדרך כלל לאנשים ממוצא נחות (אם כי ישנם מקרים שבהם שימשו עינויים גם אצל סנטורים ובני מעמד הפרשים).
כלל השרשרת
המקרה הפרטי של פונקציות סקלריות
הגרסה הנפוצה ביותר של כלל השרשרת היא זו שעוסקת בהרכבה של פונקציה סקלרית ממשית במשתנה יחיד על פונקציה סקלרית ממשית נוספת במשתנה יחיד.
תהיינה פונקציות, כך שהטווח של \ g מוכל בתחום ההגדרה של \ f, וכן ששתיהן גזירות בתחום ההגדרה שלהן. אז גם הפונקציה המורכבת גזירה בתחום ההגדרה שלה, ומתקיים.
כלומר, הנגזרת של \ h בנקודה כלשהי היא מכפלת הנגזרות של \ f,g, כאשר \ g' מחושבת בנקודה, ואילו \ f' מחושבת בתמונת הנקודה על פי \ g.
סגנון כתיבה מקובל אחר (שמיוחס ללייבניץ) לכלל השרשרת הוא באמצעות הסימון : ניתן לכתוב. כלומר, לכאורה "מצמצמים" דיפרנציאלים (אולם בפועל מדובר בסימון בלבד, שמקל על זכירת הנוסחה).
מקרה כללי של פונקציות מרובות משתנים
בצורתו הכללית, שתקפה גם לפונקציות וקטוריות של מספר משתנים, כלל השרשרת אומר שהדיפרנציאל של פונקציה מורכבת הוא הרכבת הדיפרנציאלים של הפונקציות שמרכיבות אותה, זאת תחת דרישת הדיפרנציאביליות.
אם הפונקציה \ f דיפרנציאבילית בנקודה \ x והפונקציה \ g דיפרנציאבילית בנקודה \ f(x), אז:
כאשר פירושו הדיפרנציאל בנקודה \ x.
הוכחה
לפי הגדרת הנגזרת, עלינו לחשב את
נניח קודם כל, כי יש סביבה של x_0 בה מתקיים לכל x,. נכפיל מונה ומכנה בביטוי ונקבל:
על פי הגדרת הנגזרת, המוכפל השמאלי שווה לנגזרת של f לפי g והמוכפל הימני לנגזרת של g.
ההוכחה הזו לא עובדת למשל בפונקציה בנקודה x_0 = 0. במקרה הזה, אף על פי שהפונקציה g גזירה בנקודה 0, בכל סביבה של 0 יש נקודה t בה.
כדי לטפל במקרה הכללי נגדיר פונקציית עזר Q. הערך של Q יהיה שונה מהמוכפל השמאלי רק במקרים בהם :
כעת נחשב את הגבול:
כיוון ש-f גזירה בנקודה g(x_0), Q רציפה באותה נקודה, ולכן מתוך אריתמטיקה של גבולות, נקבל את התוצאה הרצויה.
דוגמאות לשימוש בכלל
נרצה לגזור את הפונקציה
נשים לב כי אם  ו־ ולכן מכלל השרשרת:
ועל ידי הצבה נקבל:
נגזרת של פונקציה הפיכה
הנגזרת של הפונקציה \ f^{-1}(x) ניתנת לחישוב על פי הנוסחה: כלל זה נובע מכלל השרשרת מאחר ש- ולכן הנגזרת שלה היא 1. מכפלת שני מספרים הופכיים היא 1, ולכן נגזרת הפונקציה החיצונית היא ההופכי של נגזרת הפונקציה הפנימית.
אלקטרודה לגירוי שדרתי
אלקטרודה לגירוי שדרתי (SCS) או אלקטרודה לגירוי הגב (DCS) הוא סוג של התקן אפנון עצבי להשתלה (מכונה לעיתים "קוצב כאב") המשמש לשליחת אותות חשמליים לאזורים נבחרים בחוט השדרה לשם טיפול במצבי כאב מסוימים. אלקטרודה לגירוי שדרתי היא אפשרות עבור אנשים הסובלים ממצב כאב, שלא הגיב לטיפול שמרני יותר. השתלת האלקטרודה מבוצעת בתהליך דו-שלבי, וניתנת להסרה.
פעילות האפנון העצבי
גירוי חוט השדרה מורכב ממוליך גירוי (s), מחולל דופק מושתל (סוללה) וכבל מאריך המחבר את העופרת עם המחולל.
מחולל הדופק מושתל (IPG) מספק גירוי חשמלי שניתן לשנות על ידי שינוי רוחב הדופק, תדירות, משרעת כדי להשיג דיכוי מכני מקסימלי. המאפיינים הבולטים כוללים את השיטה המשמשת לשליטה באנרגיה החשמלית (כלומר מתח קבוע מול מתח קבוע), טווח התדרים, גירוי טוניק מול פרץ, מטען פולס הניתן לטעינה ולא ניתן לטעינה. המחוללים מייצרים בקרה חשמלית על ידי פולסים השומרים על המתח או על זרם קבוע כדי לעורר רקמות עם עכבה משתנה הקשורה לרקמה צלקתית וגורמים אחרים.
מחולל הזרם מספק גירוי בתדרים נמוכים יחסית (כלומר, טווח של 50 הרץ). עם זאת, מחקרים בבעלי חיים ובבני אדם מצביעים על כך שגירוי בתדר גבוה יותר (למשל, 1 עד 10 קילו-הרץ) עשוי להיות יעיל לכמה מצבים של כאב כרוני.
מחוללים רבים מופעלים על ידי סוללות, אשר נטענות דרך העור של המטופל עם מטענים חיצוניים, בדרך כלל מוחזקים במקום עם מדבקות דבק או שקיות מוחזקים במקום עם רצועה. יצרנים מסוימים עושים מכשירים עם סוללות תאים ראשוניים, עם חיי הסוללה התלויים בהגדרות. תוחלת החיים של סוללה היא כ-4 עד 7 שנים עבור הסוללות הנטענות.
שימושים רפואיים
השימוש הנפוץ ביותר באלקטרודה לגירוי שדרתי הוא תסמונת ניתוח הגב הכושל (FBSS) בארצות הברית וכאבים איסכמיים היקפיים באירופה.
משנת 2014 שימוש באלקטרודה לגירוי שדרתי אושר על ידי ה- FDA כטיפול עבור תסמונת ניתוח הגב הכושל (FBSS), כאבים כרוניים, תסמונת כאב אזורי מורכב, תעוקת לב עמידה לטיפול, כמו גם כאבי בטן, כאבים פרינאלים וכאבים בגפיים שנגרמים מפגיעה עצביות.
לאחר שאדם עבר הערכה פסיכולוגית ונחשב כמועמד מתאים לטיפול באלטרודה לגירוי שדרתי, מוצב שתל ניסוי זמני, על מנת לקבוע את דפוס הגירוי האופטימלי. לאחר מכן, המטופל נשלח הביתה לשלושה עד עשרה ימים עם הקוצב חיצוני. אם הושגה בקרת כאב והטבה בפעילות היום-יום, מוצבת מערכת קבועה.
נחתת הקוטב של מאדים
נחתת הקוטב של מאדים (באנגלית: Mars Polar Lander) שנקראת גם נחתת מרס סרוויור 98 הייתה נחתת רובוטית אמריקאית, ששוגרה על ידי נאס"א ב-3 בינואר 1999, כדי לחקור את אדמת ואטמוספירת מאדים באזור שנקרא Planum Australe הנמצא בקוטב הדרומי של מאדים. הנחתת היא חלק מתוכנית מרס סרוויור 98. ב-3 בדצמבר 1999, לאחר ששלב ההנמכה אל פני הכוכב היה אמור להסתיים, הנחתת לא יצרה קשר עם כדור הארץ. ההערכה היא כי מנועי ההאטה של הנחתת חדלו לפעול מוקדם מידי והנחתת התרסקה על מאדים.
מבנה הנחתת
רוחבה ואורכה של הנחתת היה 3.6 מטרים וגובהה 1.06 מטרים כאשר הרגליים והלוחות הסולאריים היו פרושים.
המשימה
המשימה תוכננה כחלק מתוכנית מרס סרוויור 98 יחד עם מקפת האקלים של מאדים, כדי לספק מידע אודות מאדים מהקרקע. מדענים חשדו כי בקוטב הדרומי של מאדים מצויה כמות קרח גדולה תחת שכבה דקה של אבק.
מטרות המשימה
מטרות המשימה היו:
הנחתת פיניקס שנחתה על מאדים בהצלחה ב-25 במאי 2008 ביצעה את רוב המשימות שנחתת הקוטב יועדה לעשות.
מהלך המשימה
נחתת הקוטב של מאדים שוגרה ב-3 בינואר 1999, 20:21:10 UTC על ידי נאס"א מ-SLC-17B שבנמל החלל קייפ קנוורל, על גבי משגר דלתא 2. שלבי המשגר פעלו 47.7 דקות עד שהשלב השלישי והאחרון (Star 48) הכניס את הנחתת למסלול שהוביל אותה למאדים. במשך 11 חודשי המסע אל מאדים, הנחתת נעה במהירות של 6.9 ק"מ לשנייה.
הגעה למאדים ואיבוד קשר
ב-3 בדצמבר 1999 הגיעה הנחתת למאדים ומפעילי המשימה התכוננו לביצוע הנחיתה. ב-14:39:00 UTC מגן הנחתת הושלך והתקשורת עם הנחתת, שעד כה הועברה באמצעות מערכת קשר שהייתה על המגן, הופסקה והייתה אמורה להתחדש עם נחיתת הנחתת. 6 דקות לפני החדירה לאטמוספירה, מנוע קטן הופעל למשך 80 שניות והביא את הנחתת למצב שבו מגן החום יספוג את החיכוך עם האטמוספירה. הנחתת חדרה לאטמוספירת מאדים ב-20:10:00 UTC במהירות של 6.9 ק"מ לשנייה והייתה אמורה לנחות ב-76°S 195°W ולאחר מכן ליצור קשר עם כדור הארץ ב-20:39:00 UTC. בזמן שנקבע אף שדר לא הגיע מהנחתת וניסיונות ליצור איתה קשר לא הצליחו.
השדר האחרון מנחתת הקוטב התקבל ב-3 בדצמבר 1999, 14:39:00 UTC, רגע לפני הפרדת המגן של שלב השיוט ולפני והחדירה לאטמוספירה. המארס גלובל סרוויור ניסה לצלם את אתר הנחיתה המשוער של הנחתת ובשלב ראשון אותר בתמונות עצם שנחשד כנחתת הקוטב. לפי תמונות שנלקחו על ידי המקפת לסקר מאדים התברר כי העצם שצולם לא היה הנחתת. גם היום לא ידוע מיקומה המדויק של הנחתת.
סיבת איבוד הקשר אינה ידועה. צוות ועדת החקירה הגיע למסקנה כי ככל הנראה חיישני הנחתת זיהו בטעות תנודות, שנוצרו מפרישת רגלי הנחתת, כנחיתה על הקרקע. כתוצאה מכך מנועי ההאטה של הנחתת חדלו לפעול בגובה של כ-40 מטרים מפני הקרקע והיא פגעה בפני השטח במהירות גבוהה והתרסקה.
אובדן הנחתת התרחש חודשיים וחצי בלבד לאחר איבוד מקפת האקלים של מאדים ובכך תוכנית מארס סרוויור 98 נכשלה וגרמה לביטולה של תוכנית מארס סרוויור 2001.
חלל עמוק 2
הנחתת נשאה עימה שתי גשושיות קטנות (חלל עמוק 2 A ו-B) שמטרתן הייתה להשתחרר מהנחתת לפני הנחיתה, לפגוע בקרקע במהירות גבוהה ולחדור לתוכה, לעומק של כמטר. ניסיונות ליצור קשר עם הגשושיות לא הצליחו.
ראיד (גאולוגיה)
בגאולוגיה, רֵאיד (Rheid) הוא חומר מוצק שחל בו מעוות באמצעות זרימה צמיגה. המונח זהה בשורשו היווני לשורש המונח "ראולוגיה" – חקר הצמיגות והזרימה.
סוגי ראידים
כמעט כל סוג של סלע עשוי להתנהג כראיד בתנאים מסוימים של טמפרטורה ולחץ. למשל, מעריכים כי מעטפת כדור הארץ משמשת כאמצעי מרכזי להולכת חום במשך פרקי זמן ארוכים. היות שהמעטפת מוצקה (דבר התומך בתאוריית התפשטות גלים סייסמיים), יש לצפות שהיא תתנהג כראיד. לגרניט לדוגמה, יש צמיגות שנאמדת תחת תנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ של 4.5×1019 Pa•s כך שהיא נחשבת לראיד. הליט, צורתו המינרלית של המלח, הוא חומר גאולוגי שעשוי להתנהג כראיד בתקופות זמן קצרות יחסית. כשם שמלח משוקע באמצעות סוגים אחרים של משקעים, הוא עשוי באותה מידה לזרום לצדי הממס, לחללים בהם צפיפות החומר או המאמץ נמוך יותר. באמצעות מנגנון זה נוצרות כיפות מלח ומבנים מינרליים וגבישיים. באזורים מסוימים, כמו במפרץ מקסיקו, משמשים מבנים אלה לעיתים כמצבורים לגז טבעי או לנפט.
פיכרי אבאזה
מֻחַמַּד פִכְּרִי חֻסֵין אַבַּאזַה (בערבית: محمد فكري حسين أباظة, בתעתיק מדויק: מחמד פכרי חסין אבאט'ה; 1896 – 14 בפברואר 1979) היה עיתונאי ופובליציסט מצרי, נשיא אגודת העיתונאים המצריים ולימים חבר פרלמנט. כונה בתארים "זקן העיתונאים" ו"פרש המילה". במאמריו פרש את משנתו נגד השחיתות והכיבוש הבריטי במצרים.
ראשית חייו
אבאזה סיים לימודי משפטים ב-1917 ועבד כעורך דין. במהלך לימודיו נמנה עם הסטודנטים למשפטים שגורשו בפברואר 1915 בגלל סירובם לקבל את פני הסולטאן חוסיין כאמל במחאה על ההכרזה על הפרוטקטורט הבריטי ועל מה שהם ראו כהשלמה של הח׳דיוות עם הכיבוש הבריטי.
תפקידו במפלגה הלאומית
אבאזה היה פעיל בתנועה הלאומית המצרית, ואחד הנואמים בשבח מהפכת 1919 במצרים בראשות סעד זע'לול. הוא חיבר והלחין של ההמנון של המהפכה המצרית באותה העת.
חברותו בבית הנבחרים המצרי
אבאזה נבחר לחבר בבית הנבחרים המצרי ב-1923 מטעם מחוז הבחירה מניא אל-קמח. הוא נבחר בשנית לפרלמנט למספר כהונות נוספות. בפרלמנט נאבק לבטל את סעיף הדת מהניירות הרשמיים.
עבודתו בעיתונות
אבאזה החל את עבודתו העיתונאית בעיתון "אל-מואייד" (المؤيد), ולאחר מכן בעיתון "אל-אהראם" ב-1919. מאמרו הראשון בעיתון "אל-אהראם" מיום 9 בנובמבר 1919 נקרא "ספר נתעב", ובו הוא תקף את מה שהוא תיאר כ"טור הבגידה שהכין את התנאים לשלטון האוטונומי במצרים". בנוסף תקף את הכיבוש הבריטי ואת הנציב העליון.
בהמשך עבד כעורך בכתב העת "אל-מוסוור" (المصور) בשנת 1924, וב-1926 מונה לעורך הראשי שלו, תפקיד שאותו מילא עד 1961. ב-55 שנותיו כעורך הראשי בעיתון הגיע מספר מאמריו בכתב העת הגיע ל-5,500. אבאזה נבחר לנשיא איגוד העיתונאים המצריים בשנת 1944 וכיהן בתפקיד במשך ארבע כהונות רצופות.
אבאזה היה העורך הראשי של הירחון המצרי "אל-הילאל" במשך מספר שנים. ב-18 באוגוסט 1961 החליטה ממשלת מצרים להעביר אותו מתפקידו, כתוצאה ממאמר פוליטי שפרסם, בעקבות קריאתו להקים קונפדרציה אזורית הכוללת את ישראל. אבאזה אז ניסח מאמר שפורסם באל-אהראם, ובו התנצל על מה שהציע, דבר שהוביל לחנינתו על ידי נאצר.
באפריל 1948 ניסתה ממשלת מצרים לחוקק חוק חדש שיתקן חלק מהסעיפים של חוק העונשין. אבאזה אז התנגד לחוק, משום שסבר שמטרתו היא לפגוע בחירויות ובזכויות של אזרחים למתוח ביקורת על הרשות המבצעת. בשנת 1939, כאשר היה טה חוסיין, דקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת קהיר דאז, נתון למסע תקשורתי וביקורתי מיד לאחר פרסום ספרו "על הספרות הקדם-אסלאמית", הגן עליו אבאזה וקרא להגן על בנות האוניברסיטה מפני תומכי הקצנה ובידוד.
כמלחין
אבאזה היה מוזיקאי חובב והלחין 100 קטעי מוזיקה לחליל ולמנדולינה.
תפקידי כבוד
אבאזה היה חבר במועצה העליונה של הספרייה הלאומית המצרית, וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאקדמיה לאמנויות.
קרניפקס
קרניפקס (בלטינית: Carnifex) היה המוציא להורג ברומא העתיקה, ותפקידו היה להוציא להורג עבדים וזרים. הוא לא היה מוסמך להוציא להורג אזרחים רומים. תפקיד נוסף של הקרניפקס היה לנהל את העינויים (המילה carnifex היא צירוף של caro, carnis - בשר ו-facio - לעשות, לבצע; מכאן גם הפועל carnifico - לחתוך לחתיכות, לכרות).
משרת הקרניפקס נחשבה בזויה, המחזיק בה לא הורשה לגור בתוך תחומי העיר ונדרש לגור בפורטה מטיה או אסקווילינה, ליד המקום שבו הוענשו העבדים (ססוריום, בתקופת הקיסרים).
רשם הפטנטים והמדגמים
רשם הפטנטים תפקידו לרשום המצאה - פטנט של ממציא, או מדגם - עיצוב מיוחד למוצר כל שהוא.
הרישום מתבצע בפנקס הפטנטים, שבו מוגדרת בדיוק מהות הפטנט, ולכן במידה וגורם אחר מבצע פטנט ששונה אפילו במעט, אין זה נקרא - בדרך כלל - פגיעה בזכויות הנרשם.
מטרת הרישום היא למנוע שימוש בפטנט או במדגם הנחשבים לקניין רוחני של הממציא על ידי גורם אחר. וכן אפשרות לתביעה כנגד מי שמפר את זכויות הממציא.
הבוחן בודק שאכן זכות הממציא לא תפגע בגורם אחר, ושאכן הוא הממציא הראשון לפטנט או מדגם זה.
לעיתים מוקנת הזכות הבלעדית לתקופה קצובה לפי המקובל בכל מדינה שהיא. הגוף האמון על הרישום במדינת ישראל הוא רשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר. רישום פטנט בישראל הוא לעשרים שנה, ורישום מדגם הוא לחמש עד חמש עשרה שנה בלבד.
במדינות רבות יש לשלם אגרה על הרישום לכל תקופה שהיא (בישראל האגרה כיום (2014) להגשת הבקשה היא 1234 ₪, ובארצות הברית היא בת 200 דולר לממציא פרטי שאלו בקשותיו הראשונות לפטנט (עד 4 בקשות), לממציא שמספר בקשותיו גדול מ-4 ולחברה קטנה האגרה היא 400 דולר, ולחברה גדולה 800 דולר).
יש אפשרות לרשום פטנט כל שהוא במדינה אחת, או במדינות נוספות.
ראו גם
רשות הפטנטים, המדגמים וסימני המסחר
היידודורוג
היידודורוג (מכונה דאראג בהגיה החסידית) היא עיר בצפון מזרח הונגריה, כ-40 ק"מ מצפון לדברצן.
היסטוריה
ממצאים מהאזור מתקופת האבן מעידים על אזור עשיר בציד ובדגה. ההצפות התכופות שפקדו את האזור עקב עליית פני נהר הטיסה לא הגיעו למקום היישוב עצמו, ולכן התאפשרה ההתיישבות במקום.
באזור נמצאו ממצאים מתקופת הברזל, וכן ממצאים המעידים על קיום אוכלוסייה סרמטית ורומית. האזור היה זירת קרבות בין אוכלוסייה גפידית ואווארית ולאחר מכן היה נתון לשליטת האימפריה הביזנטית. האזור מוזכר בספר גסטה הונגרורום מהמאה ה-12. האזכור הראשון בכתב של היישוב עצמו, היידודורוג, הוא משנת 1301.
במאה ה-17 השתייכה רוב אוכלוסיית העיר לכנסייה האורתודוקסית-יוונית, בניגוד ליתר יישובי הסביבה שרוב תושביהם השתייכו לכנסייה הפרוטסטנטית. במאות הבאות עמד היישוב תחת שליטת האימפריה הרוסית, וחיילים רוסים אף חנו ביישוב בעת המרד ההונגרי לעצמאות, במסגרת אביב העמים.
בשנת 1938 בוצעו חפירות ארכאולוגיות באזור, ובהן התגלו שרידי כנסייה מהמאה ה-10 או ה-11 וכן קברים שהקיפו אותה. בשנת 1990 בוצעו חפירות נוספות ובהן התגלו מבנים נוספים, מתקופת בית ארפאד, מהמאות ה-9 וה-10, בהם סדנת נפח.
אתרים בעלי חשיבות
בעיר קתדרלה יוונית אורתודוקסית מהמאה ה-18, מבצר מהמאה ה-16 ומוזיאון לתולדות העיר. סביב העיר נמצאים מספר מעיינות מרפא שהוקמו במאה ה-19.
תעסוקה
ענפי התעסוקה העיקריים בהיידודורוג הם חקלאיים, בעיקר גפנים וגידול בקר. לאחר מלחמת העולם השנייה גבר השימוש במדבירים מלאכותיים ובדשנים מלאכותיים בחקלאות בעיר, ותנובת התוצרת החקלאית עלתה. ענפי החקלאות העיקריים בעיר הם חיטה, תירס, עגבניות, פפריקה, טבק וסלק סוכר. האזור עשיר בחיות בר, בהן צבאים, סנאים וארנבות, עשרות זני חיפושיות וכן בזני ציפורים שונים, בהן יונים, זרזירים, דרורי הבית, עורבים, חופמים, נצים, חנקנים שחורי-מצח, עפרונים, תוכים ועקבים, והקרקע עשירה בתולעי אדמה (שלשולים), המסייעים לפוריותה. העיר נמצאת במרחק כ-40 ק"מ מהפארק הלאומי הורטובאג', שהוכרז "אתר מורשת עולמית" של אונסק"ו.
קהילה יהודית
במאה ה-18 היו בהיידודורוג חיי קהילה יהודיים תוססים, כיהן אז כרבה של היידודורוג (בהגייה חסידית: דאראג) הרב שמואל פרנקל, תלמידו של רבי חיים מצאנז.
ב-1941 היו בהיידודורוג כ-300 יהודים מתוך כ-10,000 תושבים, והם השתייכו לקהילה האורתודוקסית. בשנת 1942 גויסו עשרות צעירים יהודים לשירות העבודה ורבים מהם נספו במסגרת שירותם. במרס 1944 כבש הצבא הגרמני את היידודורוג ובמאי הוקם גטו בעיר, בו נכלאו גם כמה עשרות יהודים מיישובי הסביבה. ביוני 1944 גורשו תושבי הגטו, חלקם למחנה שטרסהוף שבאוסטריה וחלקם לאושוויץ.
צורת שני לוחות הברית משיש שהיו על קיר בית המדרש הישן בעיר מלפני השואה השתמרו למזכרת בארכיון העירייה, והוענקו בתחילת שנות המאה ה-21 על ידי ראש העיר לאדמו"ר מדאראג בעת ביקורו בעיר.
קרחון אלטימיר
קרחון אלטימיר (באנגלית: Altimir Glacier; בבולגרית: ледник Алтимир) הוא קרחון שאורכו 4.8 ק"מ ורוחבו 5.5 ק"מ הנמצא על מורדותיו של רכס אוסטרית' על האי אנוורס שבארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון לעבר מפרץ דאלצ'ב היוצא ממפרץ פורנייר, מזרחית לנקודת סטודנה. גובהו של הקרחון 717 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה ומקור השם
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הבינלאומי הבריטי (British Directorate of Overseas Surveys) בשנת 1980. הקרחון נקרא על שם הכפר אלטימיר שבצפון מערב בולגריה.
מרגמה
מרגמה היא כלי ירייה ארטילרי פשוט, המורכב מקנה מתכתי המחובר למשטח (סדן שבדרך כלל מונח על האדמה, או מותקן ברכב קרבי משוריין) ואשר יורה פצצות במסלול תלול בלבד, בניגוד לתותח נ"ט נגרר, טנקים, או רימוני רובה למיניהם. התחמושת שהמרגמה יורה נקראת "פצצת מרגמה" או בראשי תיבות: פצמ"ר.
אטימולוגיה
המילה "מרגמה", בדומה למילה "תותח", היא תחדיש שיצק משמעות מודרנית למילה יחידאית מהתנ"ך. משמעותה המקורית הייתה כנראה קלע, כלי ליידוי אבנים. (לפי פירוש אחר, ערימת אבנים).
מאפייני המרגמה
המרגמה נחשבת לנשק אמין הניתן לפריסה ולקיפול מהירים, ושאינו דורש משאבים מיוחדים מהכוח המסתייע (למעט קצין מטווח). התרחבות השימוש ב־GPS ובמחשבי ירי הפכה את המרגמה הפלוגתית לנשק מדויק לא פחות מארטילריית תותחים, תוך שהיא משמרת את מאפייני היסוד של המרגמה: ירי תלול מסלול, פשטות הפעלה, תחמושת זולה ומשך הכשרה קצר של מפעיליה.
סיווג
המרגמות מתחלקות לשלושה סוגים עיקריים: קלות, בינוניות וכבדות.
ניתן גם לחלק אותן חלוקת משנה לשני סוגים, לפי אופן פעולתן:
היסטוריה
חשיבותו של נשק תלול־מסלול נובעת מהעובדה שביצורים ומערכי אויב כמעט תמיד פגיעים יותר מלמעלה מאשר מהצדדים. נשק תלול־המסלול מנצל חולשה זו. הנשק תלול המסלול הכבד הראשון היה הקטפולטה, שהומצאה במקביל ביוון העתיקה ובהודו. קטפולטות שימשו בעיקר כנשק מצור, שהמטיר על הנצורים אבנים ועצמים אחרים, כשהוא עוקף את הביצורים.
מרגמות של נשק חם הופיעו לראשונה בקוריאה או בסין, כבר בתחילת המאה ה־15. במחצית המאה עשו הטורקים שימוש נרחב במרגמות בלוחמת מצור. המרגמות הללו היו כבדות ומסורבלות, ועל כן לא היה אפשר לעשות בהן שימוש כנשק בשדה הקרב.
מרגמות קלות די הצורך לשימוש על גבי ספינות פותחו ברבע השלישי של המאה ה־17 (לפי ה־Canon Research Project). מרגמות קטנות בקוטר 3–4 אינץ' הותקנו על אניות ואילו מרגמות בקטרים עד 13 אינץ' הותקנו ביבשה בלבד. הן הוצבו בזווית קבועה של 45 מעלות וטווחן שונה באמצעות שימוש במטעני הדף בגדלים שונים.
המרגמה במלחמת העולם הראשונה
מרגמות 2 ו־3 אינץ' היו נפוצות במלחמת החפירות במערב אירופה, בעת מלחמת העולם הראשונה. הדרישה לאספקת נשק תלול מסלול עבור הכוחות הבריטים הוצאה לאחר שהכוחות התייצבו בחזית סטטית והחלה מלחמת החפירות לקראת סוף שנת 1914 בעיקר בצרפת ובבלגיה. הפיקוד הבריטי דרש נשק בעל טווח קצר יחסית (90 מטר), עם הפעלה פשוטה, בעל תכונות שמאפשרות הסוואה קלה ומהירה, ויכולת הטלת פצצות שיגרמו להרס חפירות האויב. במקור לא צוידו הכוחות הבריטים במרגמות היות שהתכנון המקורי של חיל המשלוח הבריטי היה לפעול בתנועה ולא להגרר למלחמה סטטית בחפירות. במצב חדש זה מצאו עצמם הכוחות ללא תשובה ראויה למרגמת החפירות הגרמנית.
מרגמה "1.57
בשלב ראשון ייצרה חברת ויקרס מרגמה בקוטר "1.57 שנשלחו החל ממרץ 1915 לחזית. עד 1917 נשלחו בסך הכל 275 מרגמות מסוג זה. הפצצות היו במשקל 18 ו־33 פאונד (8.1 ק"ג ו־15 ק"ג בהתאמה). הן היו בנויות מיציקת ברזל שמולאה בפרכלוריט. הפצצה הקטנה הייתה בעלת אפקט קטן מדי והגדולה הגיעה לטווח קצר מדי של 180 מטר בלבד. פרט לכך, המרגמה הייתה יקרה לייצור ומורכבת מדי.
לקראת סוף 1917 הוחלפה המרגמה בנשק חדש בקוטר "2. המלחמה הסטטית איפשרה הגדלת קוטר המרגמה ושיפור יכולת חדירת הביצורים שלה על חשבון קלות הפעלה וניידות, שממילא לא באו לידי ביטוי.
מרגמה "2 דגם ראשוני
מרגמות ה־"2 הוכנסו לשירות בתחילת 1915. החימוש היה שני סוגים של פצצות רסק. והגיעה לטווחים של 90–540 מטר. הפצצות הופעלו בצורה בטוחה תוך שימוש במרעום ארטילרי. באוגוסט 1915 הוצאה דרישה לייצור 800 מרגמות יחד עם הזמנת 675,000 פצצות ממספר יצרנים. גוף הפצצה היה גדול מקוטר הקנה והותקן עליו. הפצצות נראו כמו סוכריות על מקל ולכן זכו לכינוי "סוכריות תפוח". הכדור היה בערך בגודל של כדורגל. הוא מולא בחומר מסוג אמאטול ונצבע בפס ירוק כהה, או שמולא בחומר מסוג אמונאל ונצבע בצבע ורוד. משקל הפצצות עצמן היה 18 ו־19.22 ק"ג. משקל הפצצות יחד עם מרעום הצינור היה 23 ק"ג. באמצע 1917 הוחלפו המרגמות במרגמות כבדות יותר. חלק מהכוחות האוסטרלים המשיכו להשתמש במרגמות בעיקר לשיגור פצצות עשן.
לקראת הקרב על הסום ביולי 1916, צייד הצבא הבריטי כל דיוויזיית חי"ר בשש סוללות מרגמות – שלוש בקוטר 2 אינץ', שתיים של 3 אינץ' ואחת בקוטר 9.45 אינץ'. המרגמה הכבדה, שזכתה לכינוי חזיר מעופף בשל מהירות הלוע האיטית שלה וגודל הפגזים, לא הצליחה להיכנס לשימוש ולבסוף נזנחה כליל.
הקיסרות האוסטרו־הונגרית הפעילה בחזית גליציה מרגמה מתוצת "סקודה" בקוטר יוצא דופן של 305 מ"מ. המרגמה נוידה על גבי רכב 4X4, פרי המצאתו של פרופ' פרדיננד פורשה (למעשה הייתה הדיסרטציה שלו בהנדסת מכונות).
המרגמה במלחמת העולם השנייה
כיחידה אורגנית של דיויזית החי"ר ה־45 של הקורפוס השני של צבא ארצות הברית, גדוד מרגמות 107 מ"מ (Second Chemical Bn) נחת בסיציליה עם מרגמות מובלות על־גבי נגררים ("עוקבים"). בהצבה קרקעית מראש החוף, הגדוד ביצע ירי מזדמן על מטרות בורחות. המרגמות הנגררות נעו יחד עם כוחות החי"ר, שהתקדמו בקצב של 25 מייל ליום. בנוסף לכך, הייתה בשימוש צבא ארצות הברית מרגמת M1.
בצבא יפן היו בשימוש מרגמות מסוג Type 97. הצבא האדום וורמאכט אף השתמשו באותו הדגם של מרגמה.
מרגמה "2
מרגמה "2 היא נשק מחלקתי המאפשר להעסיק את האויב באש ארטילרית פשוטה ויעילה. המרגמה פותחה על ידי התעשייה הצבאית הבריטית בתקופת מלחמת העולם הראשונה כאשר הדגם המוכר יותר פותח באמצע שנות ה־30 של המאה העשרים על בסיס מרגמה ספרדית בקוטר 50 מ"מ. הניסיונות החלו בשנת 1937 עם מרגמות בקוטר "2 (51 מ"מ). ההזמנה הראשונה נמסרה לייצור בתחילת 1938. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב־1939 היו לצבא הבריטי רק 500 מרגמות עם חימוש תואם משני סוגים: נפיץ ועשן. במהלך המלחמה פותחו כ־8 סוגים שונים של המרגמה.
בניגוד למרגמת ה־52 הצה"לית, המרגמה הבריטית הופעלה באמצעות משיכה בחוט קצר שהפעיל מנוף עם נוקר.
במרגמה זו עשו שימוש מבצעי במלחמת עולם שנייה ומלחמת קוריאה ובצה"ל השתמשו בה במלחמת העצמאות.
התעשייה הצבאית בארץ החלה לייצר את המרגמה בקוטר 52 מ"מ עוד בתקופת מלחמת העצמאות.
המרגמה האמריקאית
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמה בשנת 1941, החליטו ראשי הצבא לפתח תחמושת נפיצה (HE) לשימוש נגד מטרות חי"ר. על מנת להגדילך את הטווח ל־2,926 מטר, הוסיפו מטעני הדף וגוף המרגמה חוזק. בסופו של התהליך הגיעה המרגמה המשופרת לטווח מרבי של 4,023 מטר. הדגם המשופר הזה כונה M2. השימוש המבצעי הראשון בדגם הזה נערך בפלישה לסיציליה כאשר למעלה מ־35,000 פגזים נורו על האויב. המרגמה הוכיחה את עצמה ככלי יעיל ביותר בשטחים הרריים ובג'ונגלים, אזורים בהם היו בעיות מעבר קשות לתותחים. ה־M2 נותרה בשימוש עד 1951 כאשר הוחלפה בדגם מתקדם יותר מסוג M-30.
המרגמה הופעלה במסגרת גדודי מרגמות ללוחמה כימית. בכל גדוד מרגמות היו ארבע פלוגות עם 12 מרגמות בפלוגה. בסך הכל היו בגדוד כזה 48 מרגמות. בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה לכל דיוויזיה של חי"ר פלוגה או שתיים של מרגמות. המצבה נשארה בת 12 מרגמות בפלוגה. בתקופת מלחמת קוריאה הוצבה פלוגת מרגמות בת 12 מרגמות לכל גדוד חי"ר כיחידה אורגנית.
המרגמה הבריטית
המרגמה השנייה בקוטר זה הייתה מתוצרת בריטית. היא נכנסה לשירות מבצעי בשנת 1942 תחת השם SB 4.2" Mortar. המטרה הראשונית הייתה לספק ליחידות ההנדסה הבריטיות את היכולת לשגר תחמושת כימית. הדגם השלישי שפותח נקרא Mark 3 והפך לדגם הסטנדרטי. למרגמה היה קנה חלק קדח. היא פותחה על ידי יחידות המחקר והפיתוח של משרד ההגנה הבריטי. למרגמה היה בסיס אינטגרלי נגרר. עם הבאתה למצב ירי הגלגלים של הבסיס משוחררים ומורמים. בזמן הגרירה הקנה והחצובה מותקנים עליהם. צוות המרגמה כולל 6 איש, אולם כדי להביאה למצב ירי מספיקים שני חיילים. התחמושת כללה נפיץ במשקל 9.1 ק"ג ועשן במשקל 10.2 ק"ג. שני מטעני הדף היו בשימוש.
בתקופת מלחמת העולם השנייה השתמשו בשני סוגי פצצות: השימוש המבצעי הראשון במרגמה היה בקרב אל־עלמיין השני. בקרב זה השתמשו יחידות הארטילריה הבריטית בכל התחמושת שעמדה לרשותן. בשלב מוקדם בוצעו שינויים ארגוניים במבנה יחידות הארטילריה הבריטיות ולכל פלוגה חטיבתית של מכונות ירייה כבדות הוקצו מרגמות "4.2.
אף שהיחידות האוסטרליות במערכה באוקיינוס השקט צוידו והשתמשו במרגמות אלה, הן לא סופקו ליחידות הבריטיות בבורמה.
מרגמה 60 ס"מ
שש יחידות של מרגמה מתנייעת בקוטר 60 סנטימטרים הוזמנו על ידי הצבא הגרמני ב־1937, נבנו ונכנסו לשימוש במהלך המלחמה תחת השם קרל גרט. מתוכן, שתיים תפס הצבא האמריקני ב־1945.
המשקל המקסימלי של הפגזים היה 2.117 טון והמרגמה ירתה בקצב של שישה פגזים לשעה.
ארבע מהמרגמות השתתפו במצור על סבסטופול ב־1942.
המרגמה בקרב המשולב
הקרב המשולב היא טקטיקת התקפה צבאית שפותחה בנאט"ו לאחר מלחמת העולם השנייה במטרה למקסם את יתרונות החי"ר, השריון, ההנדסה והארטילריה. טקטיקת הקרב המשולב קראה לשילוב בין ארבעת החילות ברמה נמוכה ככל האפשר. כך למשל, מפקד גדוד חי"ר נקרא לדעת להפעיל ביעילות פלוגת הנדסה, פלוגת שריון ולטווח ארטילריה. על מנת להתגבר על הקושי העקרוני בטווח ארטילריה, שולבה מחלקת מרגמות בינוניות בגדודי שריון וחי"ר עצמם, על מנת להשיג שיתוף פעולה רחב ככל האפשר ביניהן לבין הכח המסתייע.
טקטיקת הפעלת מרגמות בינוניות ברמת הגדוד
יחסית לגופים המסתייעים (שריון וחי"ר), המרגמה היא נשק מורכב להפעלה. לכן, אף על פי שבמחלקת מרגמות תקנית יש שישה קנים, היא מופעלת כמעט בכל תצורה אפשרית: ככל שיותר קנים יורים יחד, עולה חשיבותם של בעלי תפקידים שונים בטיווח ולא בפיקוד על המרגמות או בהפעלתן. לדוגמה, בעוד שקנה בודד יכולים להפעיל שלושה עד חמישה חיילים, הרי שבהפעלת מחלקה שלמה בין שלושה לשישה בעלי תפקידים נוספים (קצינים ומש"קים) עוסקים בניהול הטיווח עצמו ואינם יכולים לעסוק בהפעלת המרגמה.
המרגמה כנשק גרילה וטרור
קלות הייצור וההפעלה של המרגמה, הפכו אותה לנשק גרילה נפוץ:
מרגמה 52
מרגמה בקוטר 52 מ"מ, לטווחים קצרים יחסית. זה נשק ארטילרי קל ונייד יחסית שהופעל על ידי ארגון ההגנה וצה"ל כנשק מחלקתי.
דוידקה
הדוידקה היא מרגמה בקוטר 3 אינץ' מתוצרת תע"ש. הפצצה, ששקלה 40 ק"ג, הייתה בקוטר גדול מזה של הקנה והיא "הולבשה" עליו.
שתי מרגמות נמסרו לכל אחת משלוש חטיבות הפלמ"ח. המפורסמות מביניהן היא המרגמה של חטיבת יפתח (יפת"ח־פלמ"ח) שמוצבת היום בכיכר על־שמה בעיר צפת ומרגמה נוספת עם פגז בקנה שמוצבת בכיכר הדוידקה בירושלים במפגש הרחובות יפו והנביאים.
הדוידקה זכתה ללעג רב בקרב מפעיליה וחיילי החטיבות שזכו להסתייע בה. היא נחשבה לנשק לא אמין, לא מדויק, גוזל משאבים ולא יעיל. למרות זאת, הדוידקה עשתה רעשים חזקים בעת הפעלתה והטילה מורא רב על כוחות האויב ובכך גרמה להם לברוח מעמדותיהם.
טווח: כ־300 מטרים.
חטיבה 18
במקביל לפיזור מרגמות 3 אינץ' בין החטיבות השונות, נעשה במלחמת העצמאות ניסיון להקים חטיבת מרגמות שתוכל לסייע באש מסיבית לפי דרישה. באותה תקופה חיל התותחנים היה מצויד בנפוליאונצ'יקים – תותחים תלולי ושטוחי מסלול בקוטר 65 מ"מ – ומרגמות 120 מ"מ היו פאר הארטילריה הצהלי"ת.
החטיבה פורקה בסיום המלחמה, הוקמה שוב כלקח ממבצע קדש, הפכה לחטיבה משוריינת מס' 45 שלה גדוד מרגמות, והתפתחה לכדי חטיבת שריון 188 מיד לאחר מלחמת ששת הימים.
עם פירוק חטיבה 18 התקיימו מספר גדודי מרגמות כבדות בחיל התותחנים. הגדודים הופעלו לפי התו"ל שהתפתח בחיל, ובנפרד מהמרגמות הבינוניות שהיו נפוצות בגדודי השריון והחי"ר.
מכמ"ת – מרגמות כבדות מתנייעות
שני גדודי המרגמות הכבדות אוישו בחיילי חי"ר מתוך כוונה לשמש יחידות ארטילריה אורגניות בתוך חטיבות החי"ר. הגדודים פעלו במבצע קדש, במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים, ופורקו לאחר מכן. מרגמות 160 מ"מ יצאו סופית משירות בתחילת שנות התשעים.
מרגמות ושריון
במספר דגמי טנקים ( סדרת המרכבה וסדרת המג"חים) ונגמ"שים (האכזרית והנמ"ר) של צה"ל ישנה מרגמה של 60 מ"מ המשמשת לירי פצצות תאורה, פצצות עשן ופצצות נגד חי"ר. המרגמה משמשת כנשק מסייע ושימושית למתארי לוחמה של שריון בשריון ושריון מול חי"ר. המרגמה מאפשרת ירי תלול מסלול לאויב המסתתר מאחורי גבעה וכן ירי יעיל של פצצות תאורה מבלי לחשוף את הטנק היורה. בעוד שהמרגמה בטנקי המג"ח היא חיצונית ובעלת נוקר קבוע, המרגמה בטנקי המרכבה היא פנימית והנוקר בה הוא נוקר דינמי.
ה"קשת"
ב־2006 נכנסה לשירות חטיבות חיל הרגלים מרגמה מתנייעת בשם "קשת". ה"קשת" היא מרגמת 120 מ"מ תוצרת סולתם מערכות הנשלטת בידי מחשב ומותקנת על גבי נגמ"ש M-113. ה"קשת" נחשבת למרגמה מדויקת, מהירת ירי ויעילה. ה"קשת" הופעלה במבצע עופרת יצוקה ובמבצע צוק איתן.
הצעה למרגמה 155 מ"מ
צבא ארצות הברית, שהחליף את מרגמות הנחתים מ־81 מ"מ ל־120 מ"מ, בוחן הצעה לעבור למרגמות 155 מ"מ, על פי העקרונות הבאים:
קרדום / קשת / Dragon EFSS
מרגמה 120 מ"מ מתוצרת סולתם הישראלית, מיוצרת עבור צה"ל וצבא ארצות הברית ונישאת על־גבי נגמ"ש ייעודי אמריקני. מיועדת לספק מטח של 16 פגזים על־פי דרישה. המרגמה אינה אוטומטית והטעינה נעשית מהקנה.
על־פי החלטת חיל הנחתים האמריקאי מינואר 2004, המערכת תיקרא Dragon EFSS ("מערכת סיוע־אש יבילה") ותחליף בעתיד את תותחי הוביצר 155 מ"מ יבילים שנמצאים היום בשימוש.
בצה"ל משרת הקרדום תחת השם "קשת".
Fireball
ב־2003 נחשף פגז 120 מ"מ מונחה לייזר מתוצרת התעשייה האווירית. מלבד מערכת הנחיית לייזר, נוספו לפגז סנפירי גוף וזנב המכפילים את טווחו לכדי 15 ק"מ.
פצמ"ר 120מ"מ מצרר
התעשייה הצבאית פיתחה את פצמ"ר המצרר אשר מכיל 24 פצצונות נ"א/נ"ט בעלות יכולת השמדה עצמית. כל פצצה מכסה שטח של מעל 4,000 מ"ר כאשר כל פצצונת חודרת כ־105 מ"מ פלדת שריון ומספקת כ־1,200 רסיסים. הפצמ"ר מיועד לירי מכל מרגמה עם קנה חלק כולל המרגמות המתקדמות באורך של 3 מטר כדוגמת ה־AMOS.
ז'בריז אמאן
ז'בריז אמאן (בצרפתית: Gévrise Émane; נולדה ב-27 ביולי 1982) היא ג'ודוקא צרפתייה, זוכת מדליית ארד מאולימפיאדת לונדון 2012 ואלופת העולם בשנים 2007, 2011 ו-2015.
קריירה
המדליה המשמעותית הראשונה של אמאן הגיעה באליפות העולם 2005 שנערכה בקהיר, אז זכתה במדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 70 ק"ג. שנה לאחר מכן, היא זכתה בתואר האירופי באליפות שנערכה בטמפרה לאחר שגברה בגמר על היידה וולרט הגרמנייה באיפון.
באליפות העולם 2007 שנערכה בריו דה ז'ניירו, אמאן זכתה לראשונה בתואר העולמי לאחר שניצחה בגמר את רונדה ראוזי האמריקאית. לאחר שירדה לקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג בשנת 2009, אמאן קטפה בפעם השנייה את התואר העולמי באליפות העולם בשנת 2011 שנערכה בפריז לאחר שגברה בגמר על היפנית יושי אואנו בהחלטת שופטים.
באליפות העולם בשנת 2015 שנערכה באסטנה, אמאן התחרתה בקטגוריית המשקל עד 70 ק"ג וזכתה בתואר העולמי בפעם השלישית. בשמינית הגמר היא ניצחה באיפון את אליקס אנו-רוי הקנדית לאחר ריתוק מוצלח, ברבע הגמר היא ניצחה את יורי אלוואר הקולומביאנית ובחצי הגמר היא ניצחה בזכות עונשים צ'יזורו אראי היפנית. בגמר היא ניצחה באיפון את מריה ברנבאו הספרדייה בתוך 15 שניות.
המנון הרשות הפלסטינית
"פדאא'י" (בערבית: فدائي), או "לוחם", הוא שמו של ההמנון הלאומי של אש"ף ושל הרשות הפלסטינית.
מוטני
החל בשנות השלושים של המאה העשרים היה "מוטני" (בערבית: موطني), או: "מולדתי", המנון הבלתי-רשמי של הפלסטינים. השיר חובר על ידי המשורר הפלסטיני אבראהים טוקאן בשנת 1936, והולחן על ידי המלחין הלבנוני מחמד פליפל. למרות שהוא נעדר מעמד רשמי, הוא זוכה לפופולריות בקרב הציבור הפלסטיני.
בשנת 2003 הוא נקבע כהמנון הלאומי של עיראק.
בילאדי, בילאדי, בילאדי
על רקע פריחת הפאן ערביות, אימצו הפלסטינים את השיר המצרי (שלימים הפך להמנון מצרים) "בילאדי, בילאדי, בילאדי" כהמנון בלתי רשמי. מאז נהוג לחשוב שזהו ההמנון הפלסטיני.
פדאא'י
"פדאא'י" נכתב על ידי סעיד אל-מוזיין והולחן על ידי המלחין המצרי עלי אסמאעיל. תנועת פת"ח השתמשה בו בעת הפיכת מוסדות התנועה למוסדות הלאומיים הפלסטיניים ועל כן נודע בשם "המנון המהפכה הפלסטינית".
החל משנת 1972, משמש כהמנון הרשמי של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף).
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית הוא נקבע כהמנונה הרשמי.
מאפייני ההמנון
בהמנון ניכרת הרוח הלאומית, ובולטת בהיעדרה כל התייחסות בעלת גון דתי, למשל לעניין האסלאם, אזכור האל או הג'יהאד. תחת הערכים הדתיים, בולטים אתוסים לאומיים כגון נושא הלאומיות, המאבק והשיבה.
פולחן האישיות של אדולף היטלר
פולחן האישיות של אדולף היטלר היה מאפיין בולט בפוליטיקה, התרבות והחינוך בגרמניה הנאצית, פולחן אישיות זה החל כבר בימיה הראשונים של המפלגה הנאצית, אך בממדים קטנים מהפולחן שהתפתח בהמשך חייו של היטלר. פולחן האישיות התבסס על עקרון הפיהרר, לפיו המנהיג (הפיהרר) תמיד צודק. עיקרון זה הוצג על ידי תעמולה נאצית בלתי פוסקת, וחוזק על ידי "ההצלחה" שגרם היטלר לכאורה בתיקון הבעיות של כלכלת גרמניה, וניצחונותיו ללא שפיכת דמים במדיניות החוץ טרם מלחמת העולם השנייה. התעמולה הנאצית ופולחן האישיות גם תודלקו במלחמה עצמה, לאחר הניצחונות הנאצים בפלישה לפולין ובמערכה על צרפת.
המיתוס של היטלר כגאון שאינו יכול לטעות, ובעל תוכניות הירואיות וכמעט על-אנושיות, שימש ככלי לאיחוד העם הגרמני מאחורי אישיותו, דעותיו ומטרותיו של היטלר והיה האבן המרכזית בפולחן האישיות שלו.
היסטוריה
כבר החל משנותיה הראשונות של המפלגה הנאצית, תיארה התעמולה הנאצית את מנהיג המפלגה, אדולף היטלר כדמות אייקונית, וכאדם היחיד שמסוגל להציל את גרמניה והעם הגרמני מהסבל שהחל לאחר תום מלחמת העולם הראשונה והקמת רפובליקת ויימאר. לדברי הנאצים, היטלר היה מעיין משיח, שרק בעזרתו יהיה אפשר להשיב את גדולתה של גרמניה, דבר שהוליד בהמשך את "מיתוס הפיהרר". כמה ימים לאחר המצעד על רומא של המנהיג האיטלקי, בניטו מוסוליני, הודיע דובר המפלגה הנאצית לקהל באולם בברלין כי "המוסוליני של גרמניה נקרא אדולף היטלר" ובכך נתן דחיפה לפיתוח פולחן האישיות שעוד היה בחיתוליו. לאחר כישלון הפוטש במרתף הבירה אותו הנהיג היטלר, החליט האחרון לאמץ לעצמו דימוי ציבורי שיפנה לכל חלקי העם הגרמני ואף בהמשך הראה סממנים של דימוי עצמי.
הנאצים בחרו בכוונה את שם מפלגתם "מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית", כדרך לפנות לגרמנים שהיו גם שמאלניים אך לגרמנים שהיו גם ימניים. שם זה לא שימש את המפלגה בראשיתה והוא שונה רק כאשר היטלר השתלט על המפלגה באופן סופי ו"הוכתר" כפיהרר, והתקעש על שינוי שם המפלגה ולהוספת צמד המילים "הלאומית-סוציאליסטית" לשם הקיים שהיה "מפלגת הפועלים הגרמנית" בלבד. חרף העובדה שהיטלר והנאצים טענו שהם סוציאליסטים, בפועל הם לא היו כאלה, והדבר שימש אותם למטרת תעמולה בלבד ולמשוך חברים חדשים. לבסוף, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון היטלר אף רדף אנשי שמאל כמו קומוניסטים וסוציאליסטים.
עיתונו של ראש מערכת התעולה הנאצית, יוזף גבלס שנקרא "דר אנגריף", מילא תפקיד חשוב ביצירת מיתוס הפיהרר ופולחן האישיות של היטלר, כבר בימיו הראשונים של הראשון היה ניתן לשים לב לתמונות רבות והרבה ציורים של היטלר בדפי העיתון. "מיתוס הפיהרר" גרם להיטלר להיראות בפנים רבים בקרב חברי המפלגה הנאצית כ"אדם מיסטי" ומודל בכל היבט: חייל פשוט בחפירות מלחמת העולם הראשונה, כמבטא את תמצית מהותו של העם הגרמני, המיתוס של הפיהרר כאדם פשוט, אוהב ילדים, בעל אהבה רוחנית לאופרות ולמוזיקה של ריכרד וגנר, שהוא שהצליח להעיר את האומה, ולהקימה מן השפל שאליו הביא אותה הסכם ורסאי, הוחדר לראשי הגרמנים בכל אופן ובכל הזדמנות. אך במקביל, הוצג כדמות הרואית, גאון בעל תכונות כמעט על-אנושיות וכהכי קרוב לאל. לאחר העליית הנאצים לשלטון, קיבל היטלר מדי שנה למעלה מ-12,000 מכתבי ההערצה ושבחים מגרמנים מכל המקצועות ומכל רחבי גרמניה.
במהלך הבחירות הכלליות שנערכו ביולי 1932, הבחירות שנערכו בנובמבר של אותה שנה, הבחירות לנשיאות גרמניה 1932, הבחירות הפדרליות בגרמניה הנאצית (מרץ 1933), ולבסוף גם הבחירות שנערכו בנובמבר של אותה שנה תיאר ביטאון המפלגה הנאצית, פלקישר באובכטר את היטלר כאדם שמאחוריו עומדת תנועה המונית ואדם שכל משימתו היא להציל את גרמניה. במהלך הקמפיינים, היטלר אף קיבל מעמד דתי מסוים בתוך המפלגה הנאצית. בעיתון פורסם מאמר בו היטלר אמר כי "אני מאמין שאני הכלי של אלוהים לשחרור גרמניה". במקרים דומים, גבלס טען במאמרים אחרים בעיתון כי היטלר הוא "הגרמני הגדול, הנביא והסמל הנוצץ של הרצון הגרמני לחופש". במהלך אותם קמפיינים, הפך היטלר להיות הפוליטיקאי הראשון שטס מעיר לעיר כחלק מקמפיין הבחירות שלו, הוא טס מעיר אחת לעיר אחת בגרמניה תחת הסיסמה "היטלר מעל דויטשלנד" (בתרגום לעברית: "היטלר מעל גרמניה") ולעיתים ביקר בחמש ערים ביום על מנת לנאום בפני קהל של המוניי גרמנים. הכריזמה ויכולות הדיבור של היטלר מילאו תפקיד חשוב במשיכתו של העם הגרמני אליו.
עד שנת 1938 מיתוס הפיהרר אכן עזר לשכנע את מרבית הגרמנים כי היטלר הוא פוליטיקאי בעל זכויות על גרמניה. לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, מיתוס הפיהרר היה כמעט שלם, אך עדיין חסרה לו תכונה חשובה: להציג את היטלר כגאון צבאי. מכונת התעמולה הנאצית פעלה על מנת ליצור את הדימוי הזה בפני העם הגרמני. עוד לפני הצגתו כגאון צבאי, הוצג היטלר כאדם בעל כישרון מדיני ודיפלומטי והדבר נתמך באמצעות ההשתלטות הגרמנית על חבל הריין, אנשלוס של אוסטריה, התמיכה של בעלות הברית במתן חבל הסודטים לגרמניה במהלך ועידת מינכן והפלישה ללא התנגדות לצ'כוסלובקיה. לקראת הפלישה לפולין, איים שר החוץ הגרמני, יואכים פון ריבנטרופ כי הוא יוציא להורג כל אדם בצוות שלו שמפקפק בתחזיתו של היטלר לפיה פולין תקרוס תוך ימים ספורים והבריטים כלל לא יתגייסו לצידה של פולין.
גבלס אמר לגורמים במשרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם ב-1941 כי שני הישגיו הגדולים ביותר היו "הסגנון והטכניקה של הטקסים הציבוריים של המפלגה" ו"יצירת המיתוס". היטלר קיבל הילה וכתוצאה מכך אנשים רבים שהסתכלו במפלגה על המפלגה בצורה הפוכה לאחר 1933 בטחו באופן מוחלט בהיטלר. הנושא החשוב ביותר של התעמולה הנאצית היה פולחן המנהיג שכאמור הציג את היטלר כמנהיג כריזמטי שהציל את גרמניה.
מיתוס הפיהרר החל להיסדק לאחר שהיטלר החל לפתוח במבצע ברברוסה והפלישה לברית במועצות שלדבריו תימשך קצת יותר משישה שבועות אך בפועל נמשכה עוד ועוד והגיעה למצב בו הצבא הגרמני החל לספוג תבוסות עקביות לאחר קרב סטלינגרד שבעקבותיהן "נוטרלה" הטענה כי היטלר היה גאון צבאי לאור ניצחונותיו בשאר החזיתות. על אף שהיטלר האשים את הגנרלים בתבוסות אלו, לראשונה נשמעו בגרמניה קולות שטענו כי היטלר עצמו אשם. היטלר לאט לאט הסתגר והחל לדבר לעיתים נדירות יותר עם העם הגרמני. גבלס ניסה להציג את היטלר כמקבילו של פרידריך השני, מלך פרוסיה שבסופו של דבר ינצח למרות כל הכשלונות והתבוסות. חרף ניסיון זה, רוב הגרמנים כבר הרגישו שהם הולכים להפסיד את המלחמה. מיתוס הפיהרר נותר חזק כמעט ורק בקרב הנוער הגרמני (ובפרט בקרב חברי הנוער ההיטלראי) וזאת מכיוון שלאורך מרבית שנות חייהם הקצרים הם היו מושפעים אך ורק מהתעמולה הנאצית.