cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דובאי
דמוגרפיה
לפי מפקד אוכלוסין, האוכלוסייה בדובאי מונה כ-2,847,000 נכון לשנת 2017. נכון לשנת 1998, 17% מהאוכלוסייה הם אזרחים של איחוד האמירויות הערביות, והם ערבים ילידי-המקום. בערך 85% מאוכלוסיית הזרים בדובאי (כ-71% מכלל האוכלוסייה) הם אסיאתים, בעיקר הודים (51%), פקיסטנים (16%), בנגלים (9%), ופיליפינים (3%). כ-3% מאוכלוסיית דובאי מוגדרים כמערביים.
למרות העובדה שערבית היא השפה הרשמית של דובאי, פרסית, מלאיאלם, אנגלית, הינדי, אורדו, בנגלית וטגלוג אף הן שפות נפוצות. רבע מהאוכלוסייה דיווחה שיש לה שורשים שקשורים לאיראן הסמוכה לדובאי. בדובאי קיימת קהילה יהודית.
דתות
האסלאם היא הדת הרשמית במדינה, כך על פי הסעיף השביעי לחוקה של איחוד האמירויות הערביות. כ-85% מהמוסלמים בה הם בני הזרם הסוני, ו-15% האחרים הם בני הזרם השיעי. הממשלה מסבסדת כ-95% מהמסגדים ומעסיקה את האימאמים שלהם, כש-5% המסגדים הנותרים הם פרטיים לגמרי. כל המסגדים בדובאי מנוהלים על ידי הווקף הכפוף לממשלת דובאי.
בדובאי יש גם בני מיעוטים של דתות אחרות, כשרבים מהם הם העובדים הזרים המתגוררים בה. באשר לקבוצות של לא-מוסלמים, הרי יכולים להיות בבעלותם בתי פולחן בהם הם יכולים לנהוג את דתם בחופשיות, על ידי בקשת מענק שטח ורשות לבנות מתחם. קבוצות שאין להן בבעלותן בניינים חייבות להשתמש בבניינים של ארגונים דתיים אחרים או להשתמש בבתים פרטיים. ללא מוסלמים מותר לפרסם פעילויות של הקבוצה, אבל ניסיון להמיר אנשים מדת אחת לאחרת, או פרסום ספרות דתית אסורים בפירוש, תחת עונש של העמדה לדין, מאסר וגירוש בגלל התנהגות שפוגעת באסלאם.
חינוך
מערכת החינוך בדובאי לא שונה מזו של שאר האמירויות. נכון לשנת 2006, יש בדובאי 88 בתי ספר שמנוהלים על ידי משרד החינוך שמשמשים את אזרחי המדינה ואת הערבים הזרים וגם 132 בתי ספר פרטיים. בבתי הספר הציבוריים אמצעי ההוראה הוא ערבית עם הדגשה לאנגלית כשפה שנייה, בעוד שרוב בתי הספר הפרטיים משתמשים באנגלית כשפת ההוראה. רוב בתי הספר הפרטיים משמשים לאחד או יותר מהקהילות הזרות. משרד החינוך של האיחוד הוא האחראי להסמכה של בתי הספר. מועצת החינוך של דובאי הוקמה ביולי 2005 כדי לפתח את סקטור החינוך בדובאי. רשות הידע ופיתוח האדם הוקמה בשנת 2006 כדי לפתח את סקטורי החינוך ומשאבי האנוש בדובאי, כמו כן גם מתן רישיון למוסדות חינוך. ל-10 אחוזים מהאוכלוסייה יש תארים מתקדמים או תארים אוניברסיטאיים. הרבה זרים נוטים לשלוח את ילדיהם חזרה למולדתם או למדינות מערביות בשביל לימודים אוניברסיטאיים. עם זאת, מספר רב של אוניברסיטאות המכוונות לזרים הוקמו בעיר בעשור האחרון.
חוק וזכויות אדם
דובאי נחשבת לעיר בטוחה, והיא אחת הערים עם אחוזי הפשע הנמוכים בעולם, וב-2019 היא דורגה כעיר השביעית הכי בטוחה בעולם (אבו דאבי ראשונה).
בדובאי תקף חוק השריעה. זנות אסורה לפי חוק, אך קיימת באופן ניכר באמירות. זנות במועדונים מקובלת על ידי השלטונות. חופש הדיבור מוגבל, וביקורת על השלטון איננה מקובלת.
מבחינת מעמד האישה, דובאי היא במקום ה-120 (מתוך 153) מדינות במדד השוויון המגדרי של הפורום הכלכלי העולמי (WEF). אפליית נשים נהוגה בשוק העבודה. נשים הן 15% מבין בעלי המשרות הבכירות במשק. 28% מהנשים בדובאי עובדות. נשים לא רשאיות להיות מנהיגות המדינה (העומדות בראש המדינה) אם כי יש להן ייצוג של כ-30% במוסדות המייעצים להנהגת המדינה, מוסדות שתפקידם סמלי. הנוהג – אם כי לא החוק – הוא שנשים לא מתחתנות, לא יוצאות מהמדינה ולא מקבלות משרה בלי אישור גבר הנתפס כאחראי עליהן – אב, אח, בעל. באוניברסיטאות הממשלתיות קיימת הפרדה מגדרית. אישה המקיימת יחסי מין לפני הנישואין עשויה להענש במאסר. גם יחסים הומוסקסואליים אסורים.
עובדים זרים
על תנאי המחיה של יותר מ-950,000 עובדים זרים בדובאי נמתחה ביקורת לעיתים קרובות. ארגון זכויות האדם Human Rights Watch אף הגדירם כ"פחות מאנושיים". דווח בעיתונות שהעובדים ישנים בדרך כלל 8 בכל חדר, ושולחים הביתה חלק מהמשכורת למשפחותיהם, אותן הם לא רואים שנים. עוד דווח על עובדי בניין שלא שולמה להם משכורת במשך חודשים, אינם רשאים לעבור מקום עבודה ואם עוזבים למולדת שלהם רוב הסיכויים שיאבדו את הכסף שהיו חייבים להם. בספטמבר 2005, שר העבודה הורה לחברה לשלם משכורות בתוך 24 שעות לאחר הפגנה של עובדים, ופרסם את שם החברה שפגעה בעובדים. בדצמבר 2005, הקונסוליה ההודית בדובאי מסרה דווח לממשלת הודו המפרט את בעיות העבודה והזכויות של העובדים הזרים ההודים בדובאי. המסמך הדגיש תשלום משכורת מאוחר, ביטול שירותים לפני הזמן ומספר שעות עבודה מוגזם כאתגרים עימם מתמודדים העובדים הזרים ההודים. ב-21 במרץ 2006, פועלי בניין באתר בורג' ח'ליפה, שכעסו בגלל תזמון האוטובוסים ותנאי העבודה שלהם, השתוללו וגרמו נזק למכוניות, משרדים, מחשבים, וכלי בנייה.
המצור על עיר המאלים
המצור על עיר המאלים (ביוונית: Πολιορκία των Μαλλών) היה מצור שהטיל אלכסנדר הגדול מלך מוקדון על ערי שבט המאלים מאזור הודו. המצור הסתיים בניצחון מוקדוני, והיה למעשה הקרב הגדול האחרון של אלכסנדר.
רקע
בשנת 327 לפנה"ס, כהמשך לפלישתו לפרס, פלש מלך מוקדון אלכסנדר הגדול להודו. רוב השליטים ההודיים העדיפו להכיר במרותו, כך שעד מאי הגיע צבאו בלי קושי רב לגדתו המערבית של נהר ההידספס. באזור זה שלט נסיך רב עוצמה בשם טאכסילס, שהכיר במרותו של אלכסנדר ואף סייע לצבאו כלכלית. לא כן נהג פורוס מלך פאוראבה שממזרח להידספס. פורוס נפגש עם אלכסנדר בקרב הידספס. הקרב הסתיים בניצחון מוקדוני, אולם אלכסנדר גילה רחמים כלפי פורוס, מינה אותו למושל האזור ואף הוסיף לממלכתו שטחים חדשים.
באזור נהר ההידרואטוס, שכנו שני שבטים חזקים, המאלים והאוקסדארכים. שני השבטים היו אויבים מסורתיים, אולם לנוכח האיום המוקדוני התאחדו שניהם. הם ריכזו צבא שגודלו המקסימלי עמד על 90,000 חיילים. אלכסנדר תקף את העיר סנגלה שהייתה אחד ממבצריהם החשובים, אלכסנדר הקיף את העיר בפרשים וביחידות פלנקס, ודאג שאיש מהתושבים לא יוכל להימלט מהעיר בחסות החשיכה. לאחר כמה ניסיונות הימלטות מצד תושבי העיר, שנכשלו כולם. הורה אלכסנדר לבנות סולמות טיפוס, ולחפור מנהרות מתחת לחומות. וכך חיילים מוקדונים פרצו לעיר בו זמנית דרך החפירות ודרך הסולמות. אלכסנדר טבח ב-7,000 מתושבי העיר, ולאחר מכן מכר את שאר התושבים לעבדים והחריב את שאר העיר.
לאחר הניצחון בקרב, התקרב אלכסנדר לגבולות אימפריית נאנדה אך חייליו שנרתעו מצבאה המאוחד והגדול, תשושים מעשר שנות לחימה, סירבו להתקדם לפנים הארץ. כדי לשמור על כבודו של אלכסנדר הועלה קורבן לאלים והכוהן פירש את האותות כמבשרי רעות. אלכסנדר ציית לאות מן האלים ופקד לחזור ולא להמשיך לפנים תת-היבשת ההודית. במקום לחזור על עקבותיו, פנה דרומה לאורך הגנגס והנהרות הגדולים של הודו. חלק מהצבא הועמס על ספינות עם המטען הכבד והחלק האחר, בעיקר הכוחות הניידים יותר של הצבא, המשיך להתקדם לאורך הגדות.
נפילת ערי המאלים
אלכסנדר, תכנן להשלים את כיבוש ערי המאלים במהירות האפשרית. המאלים נהגו לבצר את עריהם בחומות אבן שנבנו בבנייה יבשה וגובהן עד 3 - 3 וחצי מטר. לא נמצא תיעוד לשימוש בכלי ארטילריה שהומצאו במערב וככל הנראה הסתערות על חומות העיר הוגבלה לשימוש בסולמות ובאילי ניגוח. בזמן הפלישה של אלכסנדר הגדול ביצורים כאלה היו נפוצים מאוד ונראה שכל הערים החשובות הוקפו בחומה. אלכסנדר למד שהמאלים נוהגים לרוב לנטוש את עריהם ולהילחם אחר כך מלחמת גרילה, במקום לנסות להגן עליהם. על כן החליט לחסום מראש נתיבי בריחה. כאשר הגיע אלכסנדר לנקודת המפגש של נהרות ההידספס והאקסינס, שלח את נארכוס עם הצי והורה לו להפליג עד נקודת המפגש של נהרות האקסינס וההידרואטס. יחידות בפיקודם של תלמי בן לאגוס והפאיסטיון, נשלחו קדימה אל עומק ארץ המאלים במטרה לעצור את המאלים שינסו להימלט מפני הכוח המוקדוני העיקרי.
אלכסנדר, יצא עם שאר הכוח והצעיד את חייליו צעידה מאומצת במשך יום שלם כדי לשמור לעצמו את יתרון ההפתעה. עוד במהלך המצור על העיר הראשונה (שמה לא מצוין במקורות), שלח את קלייטוס הלבן ופרדיקס, בראש יחידות פרשים כדי להטיל מצור על העיר הבאה במטרה למנוע מהידיעה שאלכסנדר הגיע, לדלוף לערים אחרות. העיר הראשונה נפלה בהסתערות בזק, המגנים נמלטו אל המצודה במרכז העיר, אולם אלכסנדר כבש גם אותה וטבח בהם. פרדיקס גילה בינתיים שהעיר שעל השמדתה הופקד, כבר ננטשה. הוא הצליח ללכוד חלק מהנמלטים בביצות בסמוך לנהר ההידראוטס, והוציא אותם להורג. אלכסנדר הגיע למחרת, והרג את השאר כאשר ניסו לחצות את הנהר. לאחר מכן הטיל אלכסנדר מצור על עיר נוספת שחלק מהניצולים משתי הערים נמלטו אליה. כאשר החומות החלו להתערער, המאלים נמלטו אל המצודה. כאשר נפער פתח בחומה, אלכסנדר היה הראשון לקפוץ דרכו ולרוץ אל המצודה. חלק מהתושבים העלו עצמם באש, ואלכסנדר הרג את הנותרים. אלכסנדר הטיל מצור על עיר רביעית, כשהוא שולח את פאיתון לצור על עיר חמישית. רוב הערים התבררו כנטושות, ותושביהם נמלטו מעיר לעיר עד שלבסוף התאגדו והקימו צבא שמנה באזור ה-50,000 לוחמים.
הצבא המאלי קבע את בסיסו בעיר מולטאן (פירוש השם: "עיר המאלים"). אלכסנדר דהר לעיר במהירות עם יחידות הפרשים שלו, חסם את דרכי הגישה לעיר, והמתין להגעת יחידות הפלנקס הכבדות והאיטיות יותר. הללו הגיעו למחרת, ואלכסנדר פתח בהתקפה, בשתי חזיתות. פרדיקס היה אמור לתקוף מצד אחד, ואלכסנדר מצד שני. אולם פרדיקס התמהמה מסיבה לא ברורה בפתיחת המתקפה, ואלכסנדר נאלץ לתקוף בעצמו. אנשיו ניסו בו זמנית לפרוץ את השער, להציב סולמות על החומות, ולחפור מנהרות כדי למוטט את המגדלים. על פי אריאנוס, בשלב מסוים של הקרב אלכסנדר החליט שהחיילים נושאים את הסולם לאט מדי, ועל כן חטף סולם מאחד מהם והחל לטפס בעצמו על החומה, כשהוא מכוון את מגינו מול פניו. בעקבות אלכסנדר טיפסו עוד שניים שלושה מידידיו האישיים, וכאשר הגיעו השלושה אל ראש החומה, קרס לפתע הסולם בשל משקל החיילים שטיפסו עליו, ואלכסנדר נותר לבדו על החומה. המאלים זיהו כנראה את אלכסנדר, ופתחו במטר חיצים עליו. הוא עצמו נפצע, וכך גם האנשים שהיו עמו. החיילים למטה שלא ידעו מה קורה, נאלצו לטפס על החומה בעזרת יתדות מאולתרות, וכאשר אחד מהם דיווח שאלכסנדר נפצע, מיד זינקו האחרים בזה אחר זה על החומות מנהלים קרב נואש על אלכסנדר הפצוע. במקביל הצליחו שאר המוקדונים לפרוץ את שער המצודה. הם טבחו בתושבים באכזריות בלי לחוס אפילו על הנשים והילדים.
פציעתו של אלכסנדר
אלכסנדר, נפצע כאמור במהלך הקרב מחץ שננעץ בצלעותיו. על פי פלוטרכוס, היה זה חץ "ברוחב שתי אצבעות ובאורך ארבע אצבעות", טיפול ראשוני קיבל אלכסנדר מידי פרדיקס, ששלף את החץ. על פי אריאנוס בעת שליפת החץ "האוויר יצא מהפצע יחד עם הדם... שניגר בכמויות ובלי הפסקה בכל נשימה שהוא לקח". פלוטרכוס כותב שכאשר הוצא החץ "התעלף המלך וכמעט מת". מצב זה ידוע בימינו בשם "פצע יניקה". על פי המתואר את חייו של אלכסנדר הציל הרופא קריטודמוס איש קוס. ד"ר ג'ים ראיין, מרצה לשעבר לניתוח פציעות מלחמה במכללה המלכותית לרפואה צבאית, מעריך שהטיפול נעשה בצורה הזו: קריטודמוס הורה להפשיט את אלכסנדר מכל בגדיו ואז לחתוך את מוט החץ. על פי השערת ראיין, קריטודמוס הרחיב את הפצע כדי להוציא את החץ באופן יעיל.
למרות הטיפול התפשטה שמועה שאלכסנדר מת, מה שעורר מרידות בחלקים שונים של אסיה שהיו תחת שליטתו. לטענת אריאנוס, לאחר שבוע אלכסנדר כבר הרגיש טוב יותר, אם כי קורטיוס מוסר שהפצע היה עדיין רחוק מלהחלים. גם בקרב החיילים התפשטה השמועה על מותו כביכול של אלכסנדר, על כן הוא הורה לקחת אותו בסירה אל המחנה. אולם החיילים עדיין סברו שזו גופתו בלבד, והשתכנעו רק כאשר הוא הרים יד וברך אותם לשלום. אלכסנדר סירב שישאו אותו על אלונקה, ורכב בעצמו על סוסו בקרב החיילים. אריאנוס כותב: "כשראו אותו רוכב על סוסו, פרץ הצבא כולו במחיאות כפיים סוערות שהדהדו לאורך גדות הנהר ובחורשות הסמוכות".
סוף דבר
על אף הפציעה הקשה, נפילת מולטאן גרמה לכל מנהיגי המאלים להיכנע, ובעקבותיהם נכנעו האוקסדארקים. יש המרחיקים לכת ורואים בהשמדתו השיטתית של אלכסנדר את המאלים, רצח עם. לאחר הניצחון המשיך דרומה לאורך האקסינס לעבר האוקיינוס ההודי. בהמשך המסע, כשהגיע למפגש של האקסינס והאינדוס יסד את אלכסנדריה על האינדוס. בשלב זה פיצל את צבאו ושלח חלק גדול עם קרטרוס בחזרה לבבל. כשהגיע לים הערבי שלח את הצי שבפיקודו של נארכוס בדרך הים מהאוקיינוס ההודי למפרץ הפרסי ועליו עיקר הצבא, ואילו הוא עצמו עבר עם שאר הצבא בדרך היבשתית. ההחלטה הייתה בעוכריו, והובילה את אלכסנדר למדבר גרוסיה (מוכר כיום בשם מקראן). לא ברור מדוע בחר לצעוד דרך המדבר. ייתכן שאלכסנדר לא העריך נכונה את שטחו הגדול של המדבר, וייתכן שרצה לכבוש פסגה נוספת. כך או כך, הדרך הייתה קשה והצבא איבד את מרבית בהמות המשא וגם חיילים רבים שמתו.
מנתור
מַנְתּוּר (שם מדעי: Matthiola) הוא סוג במשפחת המצליבים, המאופיין בפרחים ריחניים. בארץ ישראל גדלים בר שבעה מינים מסוג זה, ומספר מינים מגודלים כצמחי גן וקטיף.
תיאור הסוג
הסוג מונה כ-50 מיני צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים. תפוצתם הטבעית בעולם הישן: היבשות אסיה, אירופה ואפריקה.
פרחי המנתור גדולים יחסית לסוגים אחרים במשפחתם. פרט ליופיים של הפרחים וצורתם המסלוסלת האופיינית, הם מתייחדים גם בריח עז ומתוק שנידף מהם, בייחוד בשעות הערב. תכונות אלו הפכו את המנתור לצמח נוי מבוקש, ומספר ממיניו מגודלים כצמח גינה חד-שנתי, וכן הוא מגודל בהיקף קטן כצמח קטיף.
מיני סוג זה נחשבים לצמחי יום קצר, ולכן בהמיספירה הצפונית הם מגודלים כצמחי חורף, כאשר טמפרטורות גבוהות גורמות להאצת הפריחה ולהפרגה.
מקור השם העברי בשמו הערבי של הצמח, המבוטא "מנת'ור". שמו הלטיני, Matthiola, נגזר משמו של הרופא וחוקר הטבע האיטלקי פיאטרו אנדראה מטיולי (Mattioli; בלטינית: מטיולוס, Matthiolus), שפעל באיטליה במאה ה-16. באנגלית מכונה הסוג "סטוק" (Stock).
תיאור מורפולוגי
תחת סוג זה כלולים כ-50 מיני עשבים חד ורב-שנתיים. במינים רבים העלים מכוסים שערות המשוות לצמח מראה מאפיר. פרח המנתור אופייני למשפחה, גדול באופן יחסי, ובמינים רבים הוא מסולסל בצורה אופיינית. צבע כותרת הפרח משתנה ממין למין, כאשר הצבעים הנפוצים הם ורוד, סגול, צהוב ולבן. הפרחים חסרי חפים וערוכים באשכול.
פרי המנתור הוא מטיפוס תרמיל צר וארוך, ובמינים רבים בקצה הפרי קיימות בליטות דמויות קרן. בליטות אלה מאפשרות הגדרה של מין המנתור, ברוב המקרים. זרעי המנתור ערוכים במגורות, טור אחד בכל מגורה.
מיני הסוג בארץ ישראל
מובאים בסדר סיסטמטי:
נבחרת יפן בכדורגל
נבחרת יפן בכדורגל מייצגת את יפן במשחקי כדורגל בינלאומיים. נחשבת לאחת מנבחרות הכדורגל הטובות ביותר באסיה.
הנבחרת הופיעה 7 פעמים בגביע העולמי, והעפילה 4 פעמים לשלב שמינית הגמר (בשנים 2002, 2010, 2018 ו-2022), הישג השיא שלה בטורניר. נבחרת יפן היא שיאנית הזכיות בגביע אסיה בו זכתה 4 פעמים (בשנים 1992, 2000, 2004 ו-2011). כמו כן, העפילה הנבחרת לגמר גביע הקונפדרציות בשנת 2001.
היסטוריה
הישגה המשמעותי הראשון של נבחרת יפן הגיע באולימפיאדת מקסיקו סיטי בשנת 1968, כאשר זכתה הנבחרת במדליית הארד. אף שההישג הגביר את ההכרה לה זכה הכדורגל ביפן, היעדר ליגת כדורגל מקצוענית עיכב את התפתחות הענף ביפן, והנבחרת העפילה לראשונה לגביע העולמי רק כעבור 30 שנה.
בשנת 1991 החליטו בעלי ליגת הכדורגל היפנית לפרק את הליגה, שהייתה ליגה חצי מקצוענית, והקימו במקומה את הג'יי ליג, ליגת כדורגל מקצוענית, בין היתר כדי לשפר את תדמית הענף ולחזק את הנבחרת היפנית. עם השקת הליגה בשנת 1993, עלתה ביפן רמת ההתעניינות בענף ובנבחרת הלאומית.
בשנת 1992 אירחה יפן את בגביע אסיה וזכתה בטורניר לאחר ניצחון בתוצאה 1-0 על במשחק הגמר. נבחרת יפן כשלה בניסיונה להעפיל למונדיאל 1994, לראשונה כנבחרת המורכבת כולה משחקנים מקצוענים. במשחקה האחרון בטורניר המוקדמות הייתה זקוקה יפן לניצחון על, על מנת להבטיח את העפלתה לגביע העולמי, לראשונה בתולדותיה, אולם ספגה שער שוויון בתוספת הזמן של המשחק, אשר הסתיים בתוצאה 2-2. את מקומה של יפן בטורניר תפסה אשר סיימה את בית המוקדמות עם מספר נקודות זהה לזה של יפן, אך עם הפרש שערים טוב יותר.
נבחרת יפן ערכה את הופעת הבכורה שלה בגביע העולמי בשנת 1998. יפן הוגרלה לבית ח' של הטורניר יחד עם נבחרות, ו, אולם הפסידה בכל משחקיה והודחה מהטורניר. בשנת 1999 הוזמנה יפן להשתתף בקופה אמריקה, ובכך הפכה לנבחרת הראשונה והיחידה עד כה מחוץ ליבשת אמריקה שמשתתפת בטורניר. שנה מאוחר יותר, זכתה יפן בגביע אסיה לאחר ניצחון בתולדה 1-0 על. בשנת 2001 הגיעה יפן לגמר גביע הקונפדרציות בו הפסידה בתוצאה 1-0 ל.
בשנת 2002 אירחה יפן את מונדיאל 2002 במשותף עם קוריאה הדרומית. לראשונה בתולדות הגביע העולמי נערך הטורניר באסיה, ולראשונה נחלק האירוח בין שתי מדינות שונות. יפן שובצה בבית ח' יחד עם נבחרות, ו. אף על פי שסיימה בתיקו 2-2 מול בלגיה במשחקה הראשון בטורניר, העפילה הנבחרת לשלב שמינית הגמר, לאחר שגברה בתוצאה 1-0 על ובתוצאה 2-0 על. בשלב שמינית הגמר הפסידה יפן ל בתוצאה 1-0 והודחה מהטורניר. בשנת 2004 זכתה יפן גביע אסיה לאחר ניצחון בתוצאה 3-1 על. הייתה זו זכייתה השלישית של יפן בתואר והשנייה ברציפות.
ב-8 ביוני 2005 העפילה יפן למונדיאל 2006 לאחר שגברה בתוצאה 2-0 על במשחק שהתקיים במגרש נייטרלי בבנגקוק. יפן הוגרלה לבית ו' של הטורניר יחד עם נבחרות, ו, וסיימה במקום האחרון בבית לאחר הפסד 1-3 לאוסטרליה, תיקו 0-0 עם קרואטיה והפסד 1-4 לברזיל.
יפן העפילה למונדיאל 2010 בו רשמה הופעה רביעית ברציפות. הנבחרת הוגרלה לבית ה' יחד עם נבחרות, ו. יפן סיימה במקום השני והעפילה לשלב שמינית הגמר לאחר ניצחון בתוצאה 1-0 על קמרון במשחקה הראשון בטורניר, הפסד 0-1 להולנד וניצחון 3-1 על דנמרק. בשלב שמינית הגמר הודחה יפן לאחר שהפסידה 3-5 ל בדו-קרב בעיטות עונשין (0-0 בתום הארכה).
בשנת 2011 זכתה יפן בפעם הרביעית בתולדותיה בגביע אסיה לאחר ניצחון בתוצאה 1-0 בתום הארכה על. באותה שנה אמורה הייתה יפן להשתתף גם בטורניר הקופה אמריקה, אך בעקבות רעידת האדמה בסנדאי החליטה התאחדות הכדורגל היפנית לבטל את השתתפות הנבחרת בטורניר.
יפן העפילה למונדיאל 2014 בפעם החמישית ברציפות. הנבחרת הוגרלה לבית ג' יחד עם נבחרות, ו. יפן סיימה אחרונה בבית לאחר שהפסידה 1-2 לחוף השנהב, סיימה בתיקו 0-0 עם יוון והפסידה 1-4 לקולומביה. יפן העפילה למונדיאל 2018 בפעם השישית ברציפות. בשלב הבתים ניצחה את קולומביה 1-2, סיימה בתיקו 2-2 עם סנגל והפסידה לפולין 1-0. יפן סיימה במקום השני בבית במאזן זהה לסנגל השלישית, אולם דורגה לפניה בזכות קריטריון "המשחק ההוגן" עקב צבירת כמות כרטיסים צהובים נמוכה יותר מזו של סנגל בסך כל משחקי הבית. בכך הפכה יפן לנבחרת הראשונה בהיסטוריית המונדיאל שמעפילה לשמינית הגמר בזכות קריטריון "המשחק ההוגן". בשלב זה הפסידה יפן 3-2 לבלגיה והודחה.
יפן העפילה למונדיאל 2022 בפעם השביעית ברציפות. בשלב הבתים הדהימה יפן את גרמניה 1-2 ובמשחקה השני הופתעה על ידי קוסטה ריקה 1-0. במשחקה האחרון בשלב הבתים שוב הפתיעה יפן את ספרד 1-2 והעפילה לשמינית הגמר מהמקום הראשון בבית. בשמינית הגמר סיימה יפן בתיקו 1-1 עם קרואטיה והודחה 3-1 בבעיטות הכרעה מ-11 מטרים.
סגל הנבחרת
סגל נבחרת יפן לקראת משחקי מונדיאל 2022.
הנתונים מעודכנים ל-17 בנובמבר 2022.
שיאי שחקנים
נכון ל-28 במרץ 2023.
נתן יהודה ברכר
נתן יהודה ברכר (1865?, ולוצלאווק – מאי 1918, נובומירגורוד) היה שליח ציוני שהעלה את משפחתו ארצה, פעל במזרח אירופה ונרצח במהלך שירותו הציוני.
תולדות חייו
נתן יהודה ברכר, בן אסתר, נולד באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 בעיר ולוצלאווק שעל גדת נהר הוויסלה. ברכר נמנה עם הגרעין המייסד של התנועה הציונית בוולוצלאווק ועסק בפעילות ציונית, לרבות מכירת שקלים לגאולת אדמות הארץ. הוא היה בעליה של חנות לממכר כלי מתכת וברזל בעיר, והתחתן עם שרה, בת הרב בן-ציון שפירא (ילידת 1867, לודז'). בני הזוג הקימו את ביתם המשפחתי בוולוצלאווק, שם נולדו ששת ילדיהם הראשונים – ישראל (1895), חנה (1896), אברהם (1897), מאיר (1899), עזריה (1903) והדסה (1906). בניהם ובנותיהם חונכו ברוח מורשת הבית היהודי המודרני – הדלקת נֵרות וקידוש בקבלת השבת, חגיגת מועדי ישראל והנחלת השפה העברית על בוריָה. ביתם היה פתוח לרוחות תנועת ההשׂכלה הלאומית ותרבות הנאוֹרוּת החופשית.
נתן ברכר היה מהפעילים המרכזיים בתנועת 'חיבת ציון' בוולוצלאווק וסביבתה, ולימים השתתף בפעילות הקונגרסים הציוניים הראשונים בהנהגת בנימין זאב הרצל. בשלב מסוים הועתקה פעילוּתו מהעשייה במסגרת העירונית לדרג הלאומי בחוגו של מנחם אוסישקין. בתחילת העלייה השנייה החליטו שרה ונתן ברכר להגשים את חזונם הציוני ולעלות ארצה. הבן הבכור, ישראל בן ה-11, נשלח ארצה כ'חיל חלוץ' משפחתי, כמקובל בשנים ההן, והחל ללמוד בשנת 1906 במחזור השני בגימנסיה 'הרצליה'. ככל 'ילדי החוץ' שהגיעו ללא הוריהם התגורר בפנימייה ליָד הגימנסיה. בשנת 1908 עלתה משפחת ברכר ארצה והתגוררה בשכונת נווה-שלום, שקדמה לתל אביב. ברכר חזר לפרנס את משפחתו בעבודה ציונית באוקראינה. עם התחלת בניית שכונת אחוזת-בית עברה שרה עם ילדיה בשנת 1910 לחדר בבית משפחת זליבנסקי, ברחוב הרצל סמוך לגימנסיה העברית 'הרצליה'. בט"ו באלול תרס"ט (1 בספטמבר 1909) נולדו לשרה ונתן ברכר תאומים – זרובבל ואליפלט ברכר. כשנה וחצי לאחר לידת התאומים נפטרה האם שרה ברכר בכ"ד בשבט תרע"א (22 בפברואר 1911) משחפת, ונטמנה בבית הקברות טרומפלדור (ברחוב טרומפלדור בתל אביב). נתן ברכר האב שב ארצה ממקום עבודתו באודסה כדי לסדר את ילדיו היתומים מאֵם. שני התינוקות הקטנים נמסרו למשפחות אומנוֹת, אולם לאחר תקופת זמן קצרה נפטרו ונטמנו בבית העלמין 'טרומפלדור'.
ברכר נאלץ לשוב לשליחותו באודסה, בתקופת כהונתו של אוסישקין בנשיאות הוועד ליישוב ארץ ישראל. הוא עבד שם בהוצאה לאור 'מוריה' שהקים חיים נחמן ביאליק, ובשליחותו יצא להפצת רעיון התחייה הלאומי והספרות הציונית בקהילות ישראל ברחבי פולין, אוקראינה ורוסיה. הוא היה נואם ('מגיד') ציוני שהתמסר להטפת הרעיון הציוני, והצליח במשימתו בכישרון ובדבֵקות. ברכר השתתף בוועידת 'חובבי ציון' (האסֵפה הכללית השמינית של 'חברת התמיכה לבני-ישראל עובדי-אדמה ובעלי-מלאכה בסוריה ובארץ ישראל') באודסה בשנת תרע"ב (1912), במחיצת אוסישקין, ביאליק, הרב יהודה לייבּ פישמן-מימון, מנחם שינקין ועוד.
לאחר מות שרה אשתו תִכנן ברכר להתיישב במרחביה בעמק יזרעאל, אולם מלחמת העולם הראשונה קטעה את תוכניתו. בפרוץ המלחמה גורשו בניו מארץ ישראל למצרים, ומשם לאודסה. רק הבת חנה ברכר נשארה בחוות העלמות של חנה מייזל בכִנרת. כשגרמניה כבשה את פולין העתיק ברכר את פעילותו לפלך חרסון ולפלך פודוליה ופעל גם בפלך קייב. במהלך שליחותו להפצת התרבות העברית והציונית נרצח נתן יהודה ברכר בחודש מאי 1918 על ידי אחת הכנופיות של הגנרל האוקראיני פֶטְלוּרָה, שתקפה את הקהילות היהודיות שמסביב לטאלנה.
על נסיבות הריגתו העיד שמואל אוסישקין, בנו של מנחם אוסישקין, שהיה בן 19 שנים בעת הרצח: במאי 1918 החליט המרכז הציוני של רוסיה לערוך שבוע ארץ-ישראלי ברחבי המדינה לאיסוף כספים לקרן הפוליטית של ההנהלה הציונית. לימים נודע, שמטרתה העיקרית של הקרן הייתה להבטיח את מימונו של 'ועד הצירים', שיצא בימים ההם לארץ ישראל. [...] גם הוועד של גליל אודסה החליט לערוך מגבית. בימים ההם היה שלום שווארץ יושב ראש הוועד. מזכיר הוועד היה שמואל רבינוביץ, צעיר שהיה פועל במשך כמה שנים בכפר-אוריה ובמקומות אחרים בארץ ישראל וחזר לרוסיה לזמן-מה ונתקע שם בגלל המלחמה. [...] השבוע הארץ-ישראלי אמנם היה צריך להימשך שבוע אחד, אך בגליל אודסה נמשך כשלושה חודשים בגלל מיעוט הפעילים וריבוי המקומות שהיה צריך לבקר בהם. הגליל חולק לארבעה אזורים, שמרכזיהם יליסביטגראד (כיום קירובוגרד), באלטה, ניקולאיב ואודסה. כאשר נסתיים ה'שבוע' באזור אחד, החלו הפעולות באזור אחר, וכל הכוחות רוכזו באזור החדש. האזור הראשון שבו התחיל ה'שבוע' היה זה של יליסביטגראד. שליח מטעם ועד הגליל, סטודנט ששמו זכצר, נסע למקום לארגון העניינים הראשוניים, וימים אחדים לאחר מכן נסעו שלושה תועמלנים מאודסה: חברי מימי הסתדרות התלמידים הציונים ברוך ויינשטיין, התועמלן הוותיק [נתן יהודה] ברכר ואנוכי. יליסביטגראד הייתה עיר גדולה בת מאה אלף נפש, בערך, וכמו כל עיר בנובו-רוסיה היו רחובותיה רחבים, ולאורכם עצים וירק רב. התנועה הציונית בעיר לא הייתה זקוקה, למעשה, לכוחות נוספים, שכן במשך עשרות בשנים פעל בה זאב טיומקין, ופעולתו הסתכמה בנאומים באסֵפת-עם אחת. [...] לפני שנסעתי [לבקר בעיר המחוז אלכסנדריה ושלוש העיירות דמיטרובקה, זנמינקה ונובאיה-פראגה] ליוויתי את ברכר לעגלת הסוסים שעמדה להביאו לנובו-מירגורוד [כיום נובומירהורוד, Новомиргород], שאליה לא הגיעה רכבת. לא העליתי על הדעת, שלא יחזור עוד. במחוז השתוללה אז מרידת איכרים נגד הגרמנים, והמורדים פרצו לנובו-מירגורוד. בין חפציו של ברכר מצאו כמה מן המפות של ארץ ישראל שהוציאה בשעתה הסתדרות התלמידים הציונים באודסה, ובראותם אותיות בלתי מובנות האשימו את ברכר שהוא מרגל גרמני, ובו במקום הרגוהו.
במהפכה הקומוניסטית בברית המועצות נספה הבן מאיר ברכר ב-1918 באודסה בשורות הצבא האדום, שזה מקרוב הוקם. שלושת הבנים – אברהם, עזריה והדסה ברכר, חזרו ארצה בספינה 'רוסלאן' בחנוכה תר"ף (דצמבר 1919), והיו מהגרעין המייסד של קבוצת קריית-ענבים. ישראל ברכר חזר ארצה בשנת 1920, ולאחר חמש שנות הוראה במנחמיה הפך לכתב הראשון של עיתון "הארץ" בצפון.
הנצחה
עיזבון נתן יהודה ברכר מופקד בארכיון הציוני המרכזי ("משפחת ברכר").
בניו של נתן ברכר, אברהם ועזריה קריתי (לאחר עִברוּת שמם), היו ממייסדי קריית-ענבים. בתחילת שנות ה-20 (במאה ה-20) הם נטעו לזכר אביהם חורשת אורנים קטנה על מִפלס גבוה בצלע ההר מדרום-מזרח לקיבוץ. החורשה נתחמה בסלעים גדולים מאוד שבגלל צורתם דמוית המזבח, קיבלו את השם 'המזבח'. בקרבות לפריצת המצור על ירושלים בפרוץ מלחמת העצמאות, כשהובאו חללי חטיבת הפלמ"ח 'הראל' למנוחות בבית העלמין של קריית-ענבים השקיפו עליהם חורשת האורנים ואבני ה'מזבח' בדרכם האחרונה.
אנדרוניקוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית
אַנְדְרוֹנִיקוֹס הָרִאשׁוֹן קוֹמנֵנוּס (ביוונית ביזנטית: Ἀνδρόνικος Κομνηνός; 1118 – 12 בספטמבר 1185) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 1183–1185. אנדרוניקוס היה הקיסר האחרון משושלת קומננוס ששלטה על האימפריה הביזנטית עד מסע הצלב הרביעי. הוא היה בנו של ונכדו של הקיסר אלכסיוס הראשון. בהיסטוריוגרפיה הביזנטית המאוחרת יותר, נודע אנדרוניקוס הראשון בכינוי "מיסופאס" ("שונא אור השמש") בהתייחס למספר הרב של אויבים שהוא עיוור.
שנותיו הראשונות
אנדרוניקוס קומננוס נולד בסביבות 1118. רוב מה שידוע עליו הוא מכתביו של ההיסטוריון ניקטאס כוניאטס, קטעים מסוימים ביצירה של, "כיבוש סלוניקי", או שהוסקו על ידי היסטוריונים מאוחרים יותר של האימפריה הביזנטית. הוא היה נאה ורהוט, פעיל, קשוח, אמיץ, מצביא גדול ופוליטיקאי מוכשר, אך גם תאוותן. שנותיו הראשונות עברו לסירוגין בתענוגות ובשירות צבאי.
בשנת 1141 הוא נשבה בידי הטורקים הסלג'וקים והיו שבוי בידיהם במשך שנה. הוא שוחרר לאחר תשלום כופר, והגיע לקונסטנטינופול, שם שהה בחצרו של דודנו מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שאנדרוניקוס היה חביב עליו מאוד. בחצר הקיסר הפכה אחייניתו, אודוקסיה, למאהבת שלו. בשנת 1152, מלווה באודוקסיה, הוא יצא לפיקוד חשוב בקיליקיה. לאחר תבוסתו מול ממלכת קיליקיה הארמנית ב, ובהתקפה על, הוא חזר אך שוב מונה למפקד פרובינציה. נראה שגם את התפקיד השני הזה עזב לאחר זמן קצר, שכן הוא הופיע שוב בקונסטנטינופול ונמלט בקושי ממוות מידי האחים של אודוקסיה.
גלות
בערך בשנת 1153, התגלתה מזימה נגד הקיסר מנואל בה השתתף אנדרוניקוס, והוא נכלא. לאחר ניסיונות לא מוצלחים חוזרים ונשנים, הוא נמלט ב-1165. לאחר שעבר סכנות רבות, כולל שבי של הוולאכים, הוא הגיע לקייב, שם הייתה החצר של מ. בעודו תחת חסותו של ירוסלב, כרת אנדרוניקוס ברית עם הקיסר מנואל הראשון, ועם צבא גליציה הצטרף למנואל בפלישה להונגריה, וסייע במצור על זמלין. המערכה הצליחה, ואנדרוניקוס חזר לקונסטנטינופול עם מנואל הראשון ב-1168; שנה לאחר מכן, לעומת זאת, סירב אנדרוניקוס להישבע את שבועת הנאמנות לבלה השלישי, מלך הונגריה, שמנואל רצה להיות יורשו. אנדרוניקוס הודח מחצר הקיסרות אך קיבל את מחוז קיליקיה.
משום שסר חינו בעיני הקיסר נמלט אנדרוניקוס לחצרו של הנסיך. בזמן ששהה כאן הוא פיתה את בתו היפה של הנסיך,, אחותה של הקיסרית. הקיסר כעס על הפגיעה במשפחת אשתו, ושלח את לחזר אחרי פיליפה (ללא הצלחה), ואנדרוניקוס נאלץ לברוח שוב. הוא מצא מקלט אצל אמלריך הראשון, מלך ירושלים, שהעניק לו את נפת ביירות. בירושלים הוא ראה את, אלמנתו היפה של בלדווין השלישי, מלך ירושלים ואחייניתו של הקיסר מנואל. אף על פי שאנדרוניקוס היה באותו זמן כבר בן חמישים ושש, הגיל לא הפחית מקסמיו, ותאודורה הפכה לקורבן הבא של אמנות הפיתוי שלו.
כדי להימנע מנקמה של הקיסר, היא ברחה עם אנדרוניקוס לחצרו של נור א-דין, סולטאן דמשק. כשחשו שהם לא בטוחים שם, הם המשיכו במסעם המסוכן דרך הקווקז ואנטוליה. הם התקבלו בברכה על ידי גיאורגי השלישי, מלך גאורגיה, שאחותו הייתה כנראה אשתו הראשונה של אנדרוניקוס.
לאנדרוניקוס הוענקו אחוזות בקאחתי, במזרח גאורגיה. בשנת 1173 או 1174, הוא ליווה את הצבא הגאורגי במסע לשירוואן עד לחופי הים הכספי, שם כבש גיאורגי את מבצר מידי הפולשים מדרבנט עבור בן דודו, ה. לבסוף, אנדרוניקוס ותאודורה התיישבו באדמות האבות של משפחת קומננוס ב, על חופי הים השחור, בין טרבזון לסינופ. בזמן שאנדרוניקוס היה באחת מהפלישות שלו לטרבזון, נכבשה טירתו בידי מושל מחוז זה, ותאודורה ושני ילדיה מאנדרוניקוס נלכדו ונשלחו לקונסטנטינופול. כדי להשיג את שחרורם, נכנע אנדרוניקוס בתחילת 1180 לקיסר, והופיע כשהוא כפות בשלשלאות לפניו, ביקש את סליחתו וקיבל אותה. הוא הוגלה עם תאודורה לאויניון.
קיסר
אלכסיוס ניסה לנהל משא ומתן, ושלח את גאורגיוס קסיפילינוס (לעתיד הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול) למחנה של אנדרוניקוס, והציע חנינה ומשרה גבוהה. אנדרוניקוס דחה את ההצעה, והתעקש במקום זאת שהקיסרית-האלמנה תעבור למנזר. עריקתו של מפקד הצי הביזנטי, ותבוסתו ועריקתו של בן דודו הגנרל אנדרוניקוס אנגלוס, מילאו תפקיד מרכזי במתן אפשרות לכוחות המורדים להיכנס לקונסטנטינופול.
הגעתו של אנדרוניקוס קומננוס גררה עד מהרה טבח בתושבי העיר הלטיניים אשר שלטו למעשה בכלכלתה, והביא למותם של אלפי אנשים מהמערב. מאמינים שהוא ארגן את הרעלת אחותו הבכורה של אלכסיוס השני, מריה ובעלה, אף על פי שמריה עצמה עודדה אותו להתערב; המרעיל היה כנראה הסריס פטריגאוניטס. זמן קצר לאחר מכן אנדרוניקוס כלא את הקיסרית מריה ולאחר מכן הורה להוציאה להורג - ואילץ את הילד הקיסר אלכסיוס לחתום על ההוצאה להורג של אימו. אלכסיוס השני נאלץ להכיר באנדרוניקוס כשותף באימפריה מול הקהל על המרפסת של ולאחר מכן הומת במהירות בתורו.
בשנת 1183, אנדרוניקוס בן השישים וחמש התחתן עם בת השתים עשרה, בתו של לואי השביעי, מלך צרפת ואשתו השלישית  - אגנס הייתה מאורסת לאלכסיוס השני. בנובמבר 1183, אנדרוניקוס הכריז על בנו הלגיטימי הצעיר יוחנן קומננוס כשותפו לקיסרות וכיורשו לכס המלוכה. בשנת 1184 ביקרה משלחת ונציאנית בקונסטנטינופול, והושג הסכם כי ישולם פיצוי של 1,500 זהב עבור ההפסדים שנגרמו לוונציאנים ב-1171 (החרמת רכושם באימפריה הביזנטית בהוראת הקיסר מנואל).
סיפורי הכאוס באימפריה הובילו לפלישה של גוליילמו השני, מלך סיציליה. גוליילמו נחת באפירוס עם כוח חזק של 200 ספינות ו-80,000 איש, כולל 5,000 אבירים, וצעד עד לסלוניקי, אותה כבש ובזז ללא רחמים (7,000 יוונים נרצחו). אנדרוניקוס אסף בחופזה חמישה צבאות שונים כדי לעצור את הצבא הסיציליאני מלהגיע לקונסטנטינופול, אך כוחותיו לא הצליחו לעמוד ונסוגו אל הגבעות המרוחקות. אנדרוניקוס גם אסף צי של 100 ספינות כדי למנוע מהצי הנורמני להיכנס לים מרמרה. הפולשים גורשו לבסוף בשנת 1186 על ידי יורשו, איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.
מוות
כאשר אנדרוניקוס הגיע הוא גילה שאיסאאקיוס הוכרז כקיסר. הקיסר המודח ניסה להימלט בספינה עם אשתו אגנס ופילגשו, אך הם נתפסו (אם כי יש הטוענים כי אנדרוניקוס שרד והצליח להימלט לממלכת קפריסין). אנגלוס מסר אותו לאספסוף העירוני ובמשך שלושה ימים הוא נחשף לזעמם ולטינתם, נותר במשך אותה תקופה קשור לעמוד ומוכה. ידו הימנית נכרתה, שיניו ושיערו נעקרו, אחת מעיניו נעקרה, ובין ייסורים רבים אחרים, הושלכו בפניו מים רותחים, עונש הקשור כנראה ביופיו. לבסוף הוא הובל להיפודרום קונסטנטינופול ונתלה ברגליו בין שני עמודים. שני חיילים לטיניים התחרו בשאלה החרב של מי תחדור לגופו עמוק יותר, והוא נקרע לגזרים. שרידיו נותרו לא קבורים והיו גלויים במשך מספר שנים לאחר מכן. הוא מת ב-12 בספטמבר 1185. עם הידיעה על מותו של הקיסר, בנו ושותפו לקיסרות, יוחנן, נרצח על ידי חייליו שלו בתראקיה. אנדרוניקוס הראשון היה האחרון מבין בני משפחת קומננוס ששלט בקונסטנטינופול, אם כי נכדיו ו הקימו את האימפריה של טרפזונטס בשנת 1204. ענף השושלת שלהם נודע בשם "הקומנני הגדולים" (Μεγαλοκομνηνοί, מגלוקומנני או מגלוקומניני).
משפחה
אנדרוניקוס הראשון קומננוס היה נשוי פעמיים והיו לו פילגשים רבים. לאשתו הראשונה, ששמה אינו ידוע, נולדו לו שלושה ילדים: מאחייניתו ופילגשו של אנדרוניקוס נולדו הילדים הבאים: נישואיו השניים ל, וקשריו עם מאהבותיו האחרות, לא הניבו צאצאים.
אזכורים בתרבות
אנדרוניקוס הוא הגיבור הראשי בספרו של מייקל ארנולד "כנגד ירידת הלילה" (Against the Fall of Night, Garden City, ניו יורק: Doubleday 1975), וכן של "הוד מלכותם השלווה ביותר" (Their Most Serene Majestys) של אנג' ולאכוס (Vanguard Press, 1964).
הוא בין הדמויות הראשיות של הרומן ההיסטורי "אגנס מצרפת" (Agnes of France 1980, ISBN 9789600501759) מאת הסופר היווני קוסטאס קיריאזיס (נולד 1920). הרומן מתאר את אירועי שלטונם של מנואל הראשון, אלכסיוס השני ואנדרוניקוס הראשון דרך עיניה של אגנס. הרומן מסתיים במותו של אנדרוניקוס.
אנדרוניקוס מתואר ברומן באודולינו מאת אומברטו אקו, כשסופו המזעזע מתואר בפירוט רב.
אדקיט (פטרולוגיה)
__ללא_תוכן_עניינים__ אדקיט הוא מונח חדש יחסית בפטרולוגיה ואינו מגובש דיו, שבמקורו תוכנן להתייחס לקבוצה של סלעי יסוד פלוטוניים וגעשיים עתירי סיליקה שנוצרו בראשיתם באמצעות התכה ישירה של קרום בזלתי מופחת. אדקיטים בהגדרה זו מתאפיינים בהרכב כימי מסוים, בעיקר ביחסים גבוהים של Sr/Y וLa/Yb ותכולה נמוכה של Y וYb. במקור תוכנן המונח להתייחס גם לתוצר ישיר של התכה בקרום אוקייני צעיר. תוצאת ניסויים של התכה בלחץ גבוה על בזלות רטובות כמו גם מידע-שדה ומידע מינרלוגי תומכים באפשרות של התכת לוח. עם זאת, תוצאות של ניסויים מוכיחות כי קרוב לוודאי שנתך של לוח קדום לא ישרוד במהלך המעבר בשולי מעטפת פרידוטיטית, ולכן מרבית האדקיטים בקשתות מודרניות מכילים מאגמת-כלאיים או מאגמה שנוצרה בהתכת שולי מעטפת מטאסומטית במהלך התכת הלוח. בכל מקרה, התכת לוח מתרחשת לרוב באזור הפחתה, ולכן היא מהווה מקור חשוב למכלול המרכיבים המופחתים.
הבלבול הנוגע להיווצרות אדקיטים נובע מהתפתחות הגדרת אדקיט באופן משמעותי והכללת כמה סוגים של קשתות, שבאופן מסורתי נחשבו כנובעות מהמעטפת. בלבול נוסף נובע מכך שהמאפיינים הכימיים של נתך לוח – בשלב זה: הקריטריון היחיד להגדרה כאדקיט – משותפים לכמה סוגי סלעים לא-קשתיים המערבים גארנט או אמפיבול כפאזה שיורית במהלך התפתחותם. מחקרים מפורטים מראים כי סלעים אדקיטיים אלה לא היו יכולים להיווצר באמצעות התכת לוח. כחלופה מוצע כי הם נוצרו באמצעות גיבוש מפריט בלחץ מופחת של בזלות מכילות-אמפיבול בתאי מאגמה בהם התרחש חידוש מלאי של מאגמה, בגיבוש מפריט בלחץ גבוה או באמצעות אגירה של בזלות מותמרות בתחתית הקרום, וכן בהתכה של הקרום המאפי התחתון. מודלים חלופיים אלה עולים בקנה אחד עם תוצאות ניסויים מעבדתיים המוגבלים באמצעות תצפיות שדה מפורטות ומודלים של יסודות קורט, והנתמכים באמצעות מידע מדעיכת איזוטופים. בנוסף, מאחר שכמה מסלעים אלה אינם בהכרח מוגבלים לסביבת אזורי הפחתה, יש להם פוטנציאל נפח גדול יותר מאשר אדקיטים. לכן, סלעי יסוד עם יחסים גבוהים של Sr/Y וLa/Yb ותכולה נמוכה של Y וYb אינם יכולים להוות אינדיקציה להגדרת התכת לוח.
מחקר אחר מציין כי אדקיט נחשב למונח גאוכימי המתייחס לקבוצה של סלעים בינוניים עד פלסיים המצויים באופן בלעדי באזורי הפחתה. המחקר מתייחס לסלעים שנוצרו במהלך האוליגוקן-מיוקן ונחשפו בטיבט, וטוען כי הם נוצרו אמנם בגבול סגירה, אך לא באזור הפחתה אלא באזור אורוגני. תמיכה להשערה זו גורסת כי קיימת סבירות גבוהה להיווצרות נתכים אדקיטיים בבסיס הקרום המעובה באזור האורוגני.
אנתוני ארווין
אנתוני לי ארווין (באנגלית: Anthony Lee Ervin; נולד ב-26 במאי 1981) הוא שחיין יהודי-אמריקאי. הוא האלוף האולימפי (סידני 2000, ריו דה ז'ניירו 2016) ושיאן עולם במשחה ל-50 מטר חופשי ואלוף עולם (פוקואוקה 2001) במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי.
בגיל 35, היה ארווין לשחיין המבוגר ביותר שזכה במדליית זהב במשחקים האולימפיים בשחייה. 16 שנים לאחר זכייתו הראשונה במדליית זהב אולימפית, זכה ארווין בפעם השנייה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי, הישג שאף ספורטאי לא קבע לפניו.
קורות חיים
ארווין נולד בוולנסיה, קליפורניה לאם ממשפחה יהודית-אשכנזית, ולאב נוצרי ממוצא אפרו-אמריקאי ואינדיאני. הוא הגדיר את עצמו כ"בודהיסט זן". למד בתיכון ויליאם הרט שבסנטה קלריטה, קליפורניה. הוא שחה במועדון השחייה קניונים, ובהמשך למד ושחה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
שיאן עולם
ב-23 במרץ 2000 קבע ארווין במשחה ל-50 מטר חופשי (בריכת 25 מטר) שיא עולם חדש של 21.21 שניות, שיפור לשיא העולם בן השנה ו-3 חודשים של מארק פוסטר מבריטניה (21.31 שניות). שיא זה החזיק מעמד כ-10 חודשים ונשבר על ידי מארק פוסטר (21.13 שניות) אותה שנה, בשנתו הראשונה ללימודים הוא זכה להיות פעמיים אלוף ה-NCAA במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי.
אלוף אולימפי
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סידני (2000) שנערכה באינדיאנפוליס, אינדיאנה באוגוסט 2000 סיים ארווין במקום שני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.80 שניות, אחרי גרי הול ג'וניור שקבע שיא ארצות הברית חדש של 21.76 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.29 שניות ובכך לראשונה בארצות הברית, זכה להיכלל שחיין אפרו אמריקאי בסגל השחיינים לאולימפיאדה. במשחקים עצמם, זכה ארווין בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, ביחד עם גארי הול ג'וניור במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.98 שניות, לפני פיטר ואן דן הוחנבאנד מהולנד שזכה בשתי מדליות זהב במשחים ל-100 מטר ול-200 מטר חופשי. מדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם ניל ווקר, ג'ייסון ליזאק וגארי הול ג'וניור בתוצאה של 3:13.86 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:13.67 דקות ולפני ברזיל (3:17.40 דקות). כשחיין ראשון הוא שחה שיא אישי חדש של 48.89 שניות כשמולו מייקל קלים מאוסטרליה קבע שיא עולם חדש בתוצאה של 48.18 שניות.
אלוף עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2001 המשיך ארווין להוכיח את עליונותו במשחי החתירה הקצרים וזכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי, בתוצאה של 22.09 שניות, לפני פיטר ואן דן הוחנבאנד שקבע תוצאה של 22.16 שניות ורולנד סקומן מדרום אפריקה וטומוהירו יאמאנוי מיפן שקבעו תוצאה זהה (22.18 שניות). גם בשלב חצי הגמר הוא הוכיח את מהירותו וסיים ראשון בתוצאה של 22.05 שניות. המדליה השנייה הייתה במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.33 שניות, לפני ואן דן הוחנבאנד שקבע תוצאה של 48.43 שניות ולארס פרולאנדר משוודיה (48.79 שניות). במשחה ל-4x100 מטר חופשי הרביעייה האמריקאית נפסלה.
2002
בשנת 2002 קבע ארווין ב-100 יארד חופשי 41.62 שניות, שיא מכללות חדש, שיא אמריקאי חדש ושיא בינלאומי חדש (של ארצות הברית). אותה שנה הוא השתתף באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה ביוקוהמה יפן וזכה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי (22.28 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3.15.25 דקות).
2003
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיים ארווין במקום ה-17 בלבד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.74 שניות.
פרישה
בשנת 2004 פרש ארווין משחייה תחרותית.
מכירת המדליות האולימפיות לסיוע לנפגעי הצונמי
בשנת 2005 מכר ארווין את מדליית הזהב האולימפית שלו ב-eBay עבור 17,100 דולרים אותם תרם ל-UNICEF למען סיוע לנפגעי הצונמי באוקיינוס ההודי.
2013
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה ספרד בשנת 2013 זכה ארווין במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם נייתן אדריאן, ריאן לוכטה וג'ימי פייגן בתוצאה של 3:11.42 דקות, אחרי צרפת (3:11.18 דקות) ולפני רוסיה (3:11.44 דקות). כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.44 שניות. נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.65 שניות בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 21.42 שניות, 2 מאיות השנייה איטי משיא ארצות הברית ועלה מהמקום השני.
2015
באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאזאן רוסיה בשנת 2015 סיים ארווין במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.02 שניות. בשלב חצי הגמר הוא קבע את התוצאה השמינית בתחרות, אך זהה לזו של ולדימיר מורוזוב. בתחרות הכרעה ביניהם לעליה לשלב הגמר (swim off) הוא סיים שני בתוצאה של 21.98 שניות, אחרי מורוזוב (21.90 שניות) ולא עלה לשלב הגמר. נוסף לכך, הוא השתתף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי וסיים עם חבריו רק במקום 11 ולא עלה לשלב הגמר.
האלוף האולימפי המבוגר ביותר בהיסטוריה ופעם שנייה לאחר 16 שנים
ארבעה חודשים לפני אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) החל ארווין להתאמן בהדרכתו של דייוויד מארש במועדון שלו, SwimMAC Carolina. במבחנים האמריקאים שנערכו באומהה ב-2 ביולי 2016 סיים ארווין במקום שני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 21.52 שניות, אחרי נייתן אדריאן (21.51 שניות). במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 21.40 שניות, לפני האלוף היוצא פלורן מנודו מצרפת (21.41 שניות) ונייתן אדריאן (21.49 שניות) ובכך היה לשחיין המבוגר ביותר שזכה במדליית זהב במשחקים האולימפיים וכן לשחיין שזכה פעם נוספת במדליית זהב בפער של שנים הגדול ביותר (16 שנים).
הנצחה
ב-2017 הונצח ארווין ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
אצבוע (צמח)
אֶצְבּוֹעַ (שם מדעי: Caralluma או Caudanthera) הוא סוג צמחים ממשפחת ההרדופיים שבעבר שויך לאסקלפיים ונפוץ מניז'ר ועד לישראל ומשם עד צפון מערב הודו. הוא בולט בגבעוליו הבשרניים והמטמיעים, המשווים לו מראה המזכיר קקטוס. שמו מגיע מגבעוליו דמויי האצבעות. הסוג מונה 4 מינים : מין אחד אנדמי לג'בוטי, השני לחצי האי-הערב (ערב הסעודית ותימן), השליש נפוץ ביותר מניז'ר ועד צפון מזרח אפריה הטרופית, ומחצי האי ערב ועד צפון מערב הודו. הרביעי והאחרון הוא אצבוע ים-המלח, היחיד בסוגו בישראל.
שני מינים המכונים אצבוע, אצבוע מגובשש ואצבוע אירופי משויכים לסוג אחר (Apteranthes) ונמנים עם משפחת ההרדופיים.
על פי המיון העדכני ביותר של מכוסי הזרע (APG III), משפחת ההרדופיים במתכונתה המסורתית היא קבוצה פאראפילטית. התיאור העדכני של המשפחה לפי שיטת מיון זו כולל בתוך ההרדופיים את כל הסוגים ששויכו בעבר למשפחת האסקלפיים.
תיאור כללי
האצבוע מתייחד, ביחס לשאר צמחיית הבר של ארץ ישראל, במראה דמוי קקטוס, הנובע מהגבעולים הבשרניים שלו. אך כמובן שהוא נמנה עם משפחת ההרדופיים (לשעבר האסקלפיים), שחלק מסוגיה בשרניים - תפוצת משפחת הצבריים המכונים "קקטוסים" היא ביבשת אמריקה בלבד.
בשרניותו של הצמח מהווה התאמה לגידול בתנאי יובש: לגבעול בשרני שטח פנים קטן, ולכן האידוי ממנו מופחת. בעונות צמיחה נוחות, כדוגמת החורף בארץ ישראל, מפתח האצבוע עלים זעירים. ואכן, האצבוע גדל בעיקר בתנאי גידול קשים, בעיקר במפנים דרומיים בבתי גידול אבניים. שם, כשלשאר הצמחים מדובר בתנאים קשים לגידול, האצבוע משגשג.
סוג זה הוא קרוב לסוג סטפליה, הכולל מינים רבים של צמחים בשרניים המזכירים את האצבוע. יש המכלילים את הסוגים הבשרניים במשפחת האסקלפיים לתת משפחה - סטפליים.
הסוג סטפליה מקובל מאוד כגידול נוי בחברת צמחים בשרניים אחרים ב"גינות קקטוסים". הסוג אצבוע אינו מקובל כגידול בגן הנוי, ואין מגדלים אותו באופן מסחרי. לעומת זאת, קיימים בעולם חובבים רבים של סוג זה, המגדלים אותו באוספים פרטיים. גם בישראל קיימים חובבי אצבועים, המוכר ביניהם הוא יואב קסל.
בסוג זה כ-110 מינים, הנפוצים בעיקר במזרח אפריקה ובמדבריות הודו. מעט מהמינים נפוצים גם באזור המזרח התיכון.
מורפולוגיה של הסוג
מיני סוג זה מוגדרים כצמחים עשבוניים משום שהם אינם מעוצים; עם זאת, התכונה הבולטת שלהם היא הבשרנות הרבה של הגבעולים, במיוחד בהשוואה לשאר צמחי המזרח התיכון. הגבעולים קרחים, מזוותים, לרוב מופיעים כחסרי עלים, אולם בעונת צמיחה נוחות מופיעים עליהם עלים קטנים הנראים כקשקשים.
רוב המינים נמוכים - גובהם מהקרקע אינו עולה על 30 ס"מ, וחזות הצמח כולו אפרפרה. לכן, הוא קשה לאיתור בסביבה האבנית שבה הוא גדל בדרך כלל. כל המינים רב שנתיים.
הפרח של האצבוע סימטרי, לרוב בגווני צהוב-שחור. ריחו של הפרח דומה לריח של רקב - ובצבעיו וריחו מושך הצמח זבובים שונים, התורמים להאבקה.
פרי האצבוע הוא מטיפוס מפוחית כפולה, האופיינית למשפחה. המפוחית נעשית צרה לקראת סופה.
לייב מוסקוביץ
לייב מוסקוביץ (נולד ב-1955) הוא פרופסור לתלמוד, ראש הקתדרא לחקר התלמוד הירושלמי ע"ש הרב שלמה גורן ולשעבר ראש החוג לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן. נושא מחקרו העיקרי הוא התלמוד הירושלמי.
אצבוע (צמח)
מיני האצבוע בצמחיית ארץ ישראל
בארץ ישראל ובעבר הירדן גדלים בר שלושה מינים המכונים אצבוע. אצבוע ים-המלח הוא מין יחיד בסוגו. עם זאת, קיימים טיפוסים נוספים, שייתכן והם מינים נפרדים.
לייב מוסקוביץ
ביוגרפיה
מוסקוביץ נולד וגדל בארצות הברית, ולמד לימודי לטינית, יוונית ותולדות עם ישראל בישיבה אוניברסיטה. את עבודת הדוקטור שלו כתב בהדרכת פרופ' יעקב זוסמן, באוניברסיטה העברית בירושלים.
החל משנת ה'תש"ן מלמד מוסקוביץ באוניברסיטת בר-אילן ובבית מורשה בירושלים. תחומי המחקר שלו מתמקדים בחקר התלמוד הירושלמי (נוסח, עריכה ופרשנות) ובחקר תולדות ההלכה. מוסקוביץ עוסק רבות בכתיבה מדעית וחבר במערכות של כתבי עת ושיפוט מדעי של כתבי עת מדעיים שונים. בין היתר חבר בוועדה המייעצת לפרויקט השו"ת, בדבר ספרים ותחומים שיכללו בו.
אצבוע (צמח)
אצבוע ים-המלח
הפרחים נישאים בתפרחת אמירית (בקצה הגבעול) בגבעול שמתארך וחלקו העליון צר מאוד. בכל תפרחת פרחים אחדים.
הפרח דו-מיני, קטנטן, כוכבני (גלגלית), בעל 5 עלי כותרת שמצטררים באמצעיתם ומחודדים. הם שעירים בצידם העליון, צבעם כצבע הבשר עד צהבהב-ירקרק, קוטרם, 5 עד 8 מ"מ. העטרה כפולה, אונות העטרה הפנימית נוגעות בצלקת.
לייב מוסקוביץ
ביוגרפיה
תחום המחקר המרכזי בו הוא מתמקד, החל מעבודת הדוקטור ועד היום, הוא ניסיון להגדיר הגדרה מדויקת של כל מונחי המפתח בתלמוד הירושלמי. בתלמוד הבבלי והירושלמי יש מילות מפתח שמשמשות כ"תמרורים" בסוגיה: פתיחה לקושיה, פתיחה לתירוץ, פתיחה למובאה מדברי תנא, פתיחה למובאה מדברי אמורא, הכרעה הלכתית בסיכום הסוגיה, ועוד. בלימוד הירושלמי שוררת מבוכה רבה לעיתים קרובות, האם משפט מסוים הוא קושיה או תירוץ, וכדומה. פעמים רבות הלומד יודע רק מה הנושא המדובר, אבל מסקנת הסוגיה עשויה להתפרש באופנים הפוכים לחלוטין. לכן יש חשיבות עליונה להגדרה מדויקת של המושגים (בעיקר על רקע העובדה שהיו מפרשני הירושלמי שהתאימו את הפרשנות באופן אוטומטי למינוחי הבבלי, הידועים ומוכרים יותר). ספרו, "הטרמינולוגיה של הירושלמי - המונחים העיקריים", מהווה מילון מקיף של המונחים העיקריים והנפוצים בירושלמי, דן בהגדרת כל ערך, במופעיו השונים, ומשמעויותיו השונות, בהתייחס לכל מופעיו בתלמוד, ולספרות מחקרית ענפה הקשורה בו. ספר זה מהווה פריצת דרך של ממש, ומאפשר לימוד שיטתי ומסודר של הירושלמי באופן שהיה שמור למעטים בלבד עד היום.
אצבוע (צמח)
אצבוע ים-המלח
הזרעים רבים ובעלי ציצית. הפריחה בין דצמבר ועד מאי.
בית גידולו במצוקים ובמדרונות סלעיים במדבר חם על מחשופים של סלעים קשים. האצבוע הוא צמח דמוי קקטוס היחיד בישראל. הרבייה היא מינית ורבייה אל-מינית מהשתרשות גבעולים שבירים. מין זה נחשב לנדיר עד פזור לאורך מצוקי ים המלח ומדבר יהודה ונדיר מאוד בנגב המזרחי. בעבר הוא נחשב כמין אנדמי לישראל ונקרא Caralluma maris-mortui Zohary. אולם, נמצא כי הוא גדל גם לאורך הרכסים החופיים של ים סוף בסיני, בצפון מערב ערב הסעודית וצפון מזרח סודאן וטיפוס תפוצתו סהרו-ערבי. הפריחה צהבהבה, מנובמבר ועד מאי, ועיקרה מינואר ועד מרץ.
טקסונומיה
שלושה צמחים כונו בשם אצבוע, כאמור למעלה. לאורך השנים הוגדרו טקסונים נוספים, שלא התקבלו כמינים עצמאיים. מיכאל זהרי הוא חלוץ מחקר של האצבועים בישראל. מאיר שאואט, שניהל את הגן הבוטני בהר הצופים, הרבה לעסוק בצמחים הבשרניים של הארץ, ובמיוחד בסוג אצבוע, ונחשב למומחה הישראלי לאצבועים. קיימת ביקורת על שאואט, שאהבתו לסוג זה הביאה אותו להגדרת טקסונים נוספים שלמעשה אינם מינים נפרדים.
טקסונים נוספים של אצבוע שאינם נחשבים למינים נפרדים:
כל אלה נכללים כיום תחת המין אצבוע אירופי.
אבחנת פנטום
אַבְחָנַת פַנְטוֹם היא כשל לוגי מסוג כשלי אי-רלוונטיות השייך למשפחת הכשלים "טווח ביניים", שבו נעשה ניסיון ליצור הבחנה שאינה קיימת או שלא ניתן להגדירה באופן שיש לו משמעות. הכשל מכונה לעיתים "הבחנה בהיעדר הבדל".
דוגמה לטיעון שיש בו אבחנת פנטום: "אנחנו מגנים כל אלימות, כמובן, אבל צריך להבחין היטב בין לוחמי חופש לטרוריסטים פשוטים".
הסברה
{{פירושונים| משרדים וגופים ממשלתיים בישראל
ראו גם
}}
טל קלם
טל קלם הוא 	עיתונאי, סופר ואיש שיווק, מייסדו ועורכו הראשון של המגזין "מסע אחר".
ביוגרפיה
בשנת 1987 יסד קלם את המגזין מסע אחר, יחד עם גיל אל-עמי והיה אחראי לתכניו ולהתוויית דרכו של המגזין בשנותיו הראשונות. תחילה יצא לאור אחת לחודשים, ושווק כ״כתב־עת לתרמילאים", במשך הזמן הרחיב המגזין את נושאי הסיקור והחל לפעול תחת הסיסמה "מגזין חובק עולם". בשנת 1992 פרש טל קלם מניהול ומעריכת המגזין.
כעיתונאי עצמאי כתב ופרסם מאמרים בעיתונים "ידיעות אחרונות", "מעריב", "העיר", "טלגרף" ו"חדשות".
קלם ביקר והתגורר באסיה במשך שמונה שנים, מראשית שנות ה-80, ושירת כנספח הכלכלי של ישראל בטאיוואן ובסין בין השנים 2000-1996. בהמשך עבד בחברת ההיי-טק קומברס והיה חבר הנהלת החברה להגנת הטבע בתפקיד מנהל השיווק והפיתוח העסקי.
כחלק מעיסוקו בתחום היזמות הטכנולוגית הקים וניהל את האקסלרטור TheHive Ashdod וליווה את הקמתן של עשרות חברות סטארט-אפ. אחר כך עסק בקידום שיתופי פעולה טכנולוגיים בין חברות ישראליות ואמריקאיות.
בשנת 2018 הוציא לאור את ספרו "נשותיו של קונפוציוס" בהוצאת דרך.
היום הלבן
היום הלבן (מיפנית: ホワイトデー) הוא חג האהבה שנוסד ביפן ב-1978. היום הלבן נחוג ב-14 במרץ, חודש לאחר יום ולנטיין. החג נחוג בעיקר ביפן, קוריאה הדרומית וטאיוואן.
היום הלבן ביפן
ביפן חוגגים את יום ולנטיין בכך שנשים מביאות מתנות שוקולד לגברים, כהבעת אהבה, מתוך נימוס או מתוך אילוץ חברתי. את השוקולד קונים בחנות או בהכנה ביתית, כשהאחרון מסמל למקבל שהוא בחיר לבה. ביום הלבן מתהפכים התפקידים: גברים שקיבלו "הוֹנְמֶאִי-צ'וקו" (本命チョコ, "שוקולד אהבת אמת") או "גירי-צ'וקו" (義理チョコ, "שוקולד חובה") ביום הלבן מחזירים את הטובה ומעניקים מתנות לנשים. על פי המסורת, המתנות שמעניקים ביום הלבן הן עוגיות, תכשיטים, שוקולד לבן, הלבשה תחתונה לבנה, ומרשמלו. לעיתים משתמשים בביטוי סָאנְבָּאי גָאֶשׁי (三倍返し, "להחזיר פי שלושה") על מנת לתאר את הנוהג לפיו על שווי המתנה ביום הלבן להיות פי שלושה משווי המתנה שניתנה ביום ולנטיין.
מקור החג ומנהגים
ישנן מספר תאוריות למקורו של היום הלבן. אחת מהן מספרת שבשנת 1965 מפעל לייצור מרשמלו הציע לגברים להחזיר תמורה לשוקולד ולשאר המתנות שהם קיבלו ביום ולנטיין ולהביא בתורם מרשמלו לנשים. מאותו זמן היום נקרא יום המרשמלו (Marshmallow Day).
לאחר מכן, המפעלים שמו לב שהם יכולים להרוויח בזכות מסורת זו, הם הציעו לגברים לקנות שוקולד לבן. במקור, המתנה שהוענקה על ידי הגברים היה בצבע לבן, לכן יום זה נקרא היום הלבן. מסורת זו השתנתה וכיום המתנות הנפוצות הם בגדים ותכשיטים.
למתבגרים יש מסורת שונה. הבנים מעניקים סרט לבן לאהובת לבם גם אם היא לא הביאה להם מתנה ביום ולנטיין. אם בסוף היום הלבן בנות אלו שמו את הסרט (על השיער, זרוע או תיק) זה הראה שהן מרגישות את אותן הרגשות כלפי מעניק המתנה.
טלולה
הסרט זכה לשבחי המבקרים, ובמיוחד הופעותיהן של פייג' וג'אני. זו הייתה גם הפעם השלישית ששתי השחקניות הופיעו יחדיו, אחרי "ג'ונו" (2007) ו-Touchy Feely (2013).
עלילה
טלולה "לו" (אליוט פייג') חיה בוואן שלה, ונוסעת ממקום למקום עם בן זוגה ניקו (אוון ג'וניגקייט), שמתקיימים בעיקר על ידי גנבת כרטיסי אשראי. כאשר ניקו אומר ללו שהוא רוצה להתמסד, לבנות משפחה, ושהוא רוצה לראות את אמו, עמה לא היה לו מגע מזה שנתיים, לו נבהלת, ומודיעה לו שאין בדעתה לשנות את אורח חייה. כשהיא מתעוררת בבוקר, ניקו אינו. היא מתקשה להאמין שהוא עזב מבלי להיפרד, ומחליטה למצוא אותו. היא נוסעת לניו יורק, שם מתגוררת אמו של ניקו, מרגו (אליסון ג'אני), ומבקרת אותה בדירתה. מרגו אינה מרוצה, ושולחת את לו לדרכה.
לו מתגנבת לבית מלון ואוכלת שאריות משירות החדרים של האורחים, כשאורחת בטעות חושבת שהיא מצוות הניקיון במלון. היא מכניסה אותה אל חדרה. האורחת, קרולין (תמי בלנשרד), היא שיכורה ומעט תמהונית, וילדתה בת השנה איתה בחדר, מסתובבת ללא חיתול ובלי השגחה. קרוליין במופגן אינה יודעת להיות אם לילדתה. היא פוקדת על לו לטפל בבתה, מתרברבת שהיא שם על חשבון בעלה אך מתכוננת לפגוש גבר אחר, כדי להרגיש אטרקטיבית בפעם הראשונה מזה זמן רב. ניכר שרמת הביטחון העצמי שלה ירוד מאוד. לו מנסה להסביר שהיא לא קשורה, אך קרולין דוחפת לה שטר של מאה דולר ליד, ויוצאת. לו מעבירה שם את הלילה עם התינוקת, מאדי, ונקשרת אליה. קרוליין חוזרת בבוקר, שיכורה ובוכה שאותו הגבר לא רצה בה. היא מתעלפת על המיטה בעודה לבושה. לו אובדת עצות, אך מתקשה לעזוב את מאדי, וברגע אימפולסיבי, לוקחת את מאדי לוואן שלה. היא מחזירה אותה למלון כעבור כמה שעות, אך מוצאת שם את המשטרה מחכה לה, ובורחת.