cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מתקפת הטיטאנים
רקע העלילה
המשך הסדרה מתמקד בדמותו של ארן יגאר, התגייסותו לצבא ולחיל הסיור יחד עם אחותו החורגת מיקאסה אקרמן וחברם הטוב ארמין ארלרט, ובמלחמה של בני האדם בטיטאנים, תוך ניסיון להבין את מקורם ואת מטרתם.
במהלך הסדרה, מתגלה לארן ולחבריו מחיל הסיור ששרדו כי האנושות כלל לא הושמדה. העולם קיים ומשגשג והם כלואים על אי שמכונה "גן העדן", שמתפקד ככלא לאנשים שעונים לתואר "ילדיה של יימיר" שארן וכל האנשים בחומות עונים על תואר זה.
דמויות משנה
הטיטאנים:
הטיטאנים היו אויבי האנושות המרכזיים של הסדרה, גופם מזכיר גוף של זכר אנושי ואין להם איברי רבייה או ישבנים (טיטאן שאכל בני אנוש רבים בשלב מסוים יקיא את שאכל בצורת גוש של דם ובשר רקוב). כך היה עד אשר ארן וחבריו הגיעו למרתף ביתו לשעבר ומגלים את האמת. הטיטאנים הם אלדיאנים (אנשים שהם צאצאים ישירים למייסדת יימיר, שהיא הטיטאן המייסד הראשון. והם בעצם אנשים שנכלאים בתוך גוף של טיטאן ונשלחים לשוטט על "אי פראדיס" לנצח, כלואים בתוך סיוט שלא נגמר. המדינה שאחראית כך היא אומת "מארלי", שבמשך 100 שנים שלחה טיטאנים לתוך האי במטרה לדאוג שהאנשים שבחומות לא יוכלו לצאת ויושמדו בסופו של דבר.
ציוד הלוחמים בטיטאנים
לאחר 4 שנים מאז החזרת חומת מריה, חיל הסיור העתיק את הציוד של היחידה לשעבר של קני אקרמן ואיתה הם נלחמו במארלי. 1. זיקוק אדום מתריע על הימצאות טיטאן
2. זיקוק ירוק מבשר על שינוי כיוון
3. זיקוק שחור מתריע על הימצאות טיטאן חריג (Abnormal) בשטח
4. זיקוק כחול משמעותו לסגת, זיקוק סגול משמעו מקרה חירום
קסר אל-חייר א-שרקי
קסר אל-חייר א-שרקי (בערבית: قصر الحير الشرقي;  תעתיק מדויק: קצר אלחיר אלשרקי - "ארמון הציד המזרחי") הוא מתחם גדול עתיק הכולל ארמון ומבנים נוספים, השוכן במדבר הסורי. מתחם זה הוא תאום לקסר אל-חייר אל-ע'רבי (ארמון הציד המערבי), שני הארמונות נבנו על ידי הח'ליף השאם אבן עבד אל-מלכ מבית אומיה. המתחם נבנה בין השנים 729-728 לפי הלוח האזרחי, שנת 111-110 להיג'רה, שנה לאחר בניית קסר אל-חייר אל-ע'רבי. המתחם שוכן 97 ק"מ צפונית-מזרחית לתדמור, והוא נבחר בגלל שפע חיות הבר בסביבתו.
האתר הוכנס לרשימת המועמדות של אתרי המורשת העולמית ב-8 ביוני 1999 בקטגוריה תרבות.
אדריכלות
מתחם הארמון מורכב משני מבנים עיקריים רבועים ומבנים נוספים. המבנה הגדול נקרא בפי החוקרים "ארמון" ושימש כנראה כמרכז מינהלי. אורך צלע המבנה הוא 160 מטר. המבנה הקטן יותר נקרא בפי החוקרים ח'אן. אורך צלע המבנה הוא 60 מטר. המבנים נמצאים בתוך שטח שהוקף חומה והשתרע על שטח של 7 קמ"ר, שכלל מערכת תעלות מים ומערכות השקיה שאפשרו ניצול חקלאי. בתוך שטח זה נמצא גם מבנה בית מרחץ. המבנה הגדול כלל חצר פתוחה גדולה עם 28 מגדלים ו-4 שערי כניסה, שער בכל צד של המבנה המרובע. מבנה זה שימש כמרכז החיים המינהליים, עם רחובות וחיבור ישיר לארבעת השערים. סביב החצר המרכזית ובצמוד לקירות נבנו 12 יחידות באותו גודל, ששימשו למטרות שונות: מסגד, חדר שכלל שני בתי בד ושימש ליצירת שמן זית, חדר ששימש כמרכז מינהלי, 6 יחידות ששימשו למגורים ועוד 3 יחידות בפינות המתחם שלא היה להן שימוש ספציפי. המתחם כלל גם בור גדול עם מערכת תעלות שהובילה מחוץ למתחם המבנה הגדול. המבנים הכילו שרידי קשתות ועמודים אשר היו חלק ממתחם מלכותי גדול. חלק מהעיטורים הועברו אל המוזיאון הלאומי של דמשק. השער של הארמון שוחזר במוזיאון דיר א-זור.
המבנה הקטן יותר ידוע כח'אן. השם הוענק לו בגלל הדמיון למבנה של ח'אן. הוא כלל חצר מרכזת מוקפת במבנים בעלי שתי קומות. בקומה הראשונה היו מחסנים ואורוות. בין שני המבנים נמצא מגדל מעין מינרט. גודל המגדל, המיקום וטכניקת הבנייה הובילו את הארכאולוגים להשערה שהוא נבנה 10 שנים מאוחר יותר, כאשר הח'אן שימש למגורי כפר קטן.
בית המרחץ שכן כ-65 מטר מהפינה הצפונית מזרחית של הח'אן. הוא דמה בתכנונו לבתי המרחץ הרומיים. הוא כלל אולם גדול בגודל 20 על 15 מטר. הוא כלל 2 בריכות המוזנות מתוך 2 מיכלי מים. בית המרחץ כלל שני חדרי הלבשה, אחד לחורף ואחד לקיץ, ובית שימוש. הבניין הכיל גם שלושה חדרים חמים, שמיקומם היה ליד מקור החימום, וחדר שירות כללי שבו נמצאו מיכלי מים.
אספקת המים לארמונות נעשתה באמצעות תעלה באורך 5,700 מטר. הארמונות הכילו חדרי אמבטיה, מאגרי מים, מסגדים וגנים.
האתר נחפר על ידי אוניברסיטת מישיגן בשנים 1964, 1966, 1969, 1970-1971.
דייגו ריבאס דה קוניה
דייגו ריבאס דה קוניה (בפורטוגזית: Diego Ribas da Cunha; נולד ב-28 בפברואר 1985) הידוע בשם דייגו, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת פלמנגו.
דייגו נולד בסאו פאולו. בגיל 12 חתם עבור הקבוצה המקומית סנטוס. דייגו התפתח במחלקת הנוער של הקבוצה, עד שבגיל 16 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת בטורניר ריו-סאו פאולו בשנת 2002. באותה שנה היה שותף לזכייה באליפות ברזיל. דייגו זומן לסגל נבחרת ברזיל לטורניר הקופה אמריקה 2004 ושיחק תפקיד חשוב בזכייה בגביע, כאשר לא נכשל בדו-קרב הפנדלים מול ארגנטינה בגמר.
הוא עבר למועדון הפורטוגזי פורטו ביולי 2004. דייגו לא הצליח לשמור על מקום קבוע בהרכב וכתוצאה מכך לא נכלל בסגל ברזיל למונדיאל 2006.
במאי 2006 חתם עבור הקבוצה הגרמנית ורדר ברמן. הוא זכה איתה בגביע הליגה הגרמנית בעונת. בקיץ 2007 זכה דייגו עם ברזיל בטורניר הקופה אמריקה השני שלו לאחר ניצחון 0-3 על ארגנטינה בגמר. בקיץ שלאחריו זומן דייגו לסגל הנבחרת האולימפית שהשתתפה באולימפיאדת בייג'ינג.
ב-26 במאי 2009 חתם דייגו במועדון הכדורגל האיטלקי, יובנטוס, ל-4 שנים תמורת 25 מיליון אירו, בהם ירוויח בממוצע כ-4 מיליון אירו לעונה.ב-27 באוגוסט 2010 עבר דייגו מיובנטוס אל המועדון הגרמני וולפסבורג בעבור 15.5 מיליון אירו. דייגו ערך את הופעת הבכורה בהפסד 4-3 למיינץ, בו כבש גם את שערו הראשון בקבוצתו החדשה.
בספטמבר 2011 עבר בהשאלה לאתלטיקו מדריד איתה זכה בתואר הליגה האירופית ואף כבש את השער האחרון במשחק הגמר, שנגמר בתוצאה 3-0 מול אתלטיק בילבאו.
ביום האחרון של חלון העברות החורף של שנת 2014, עבר דייגו בשנית לאתלטיקו מדריד. לאחר חצי עונה מוצלחת בקבוצה חתם ב-7 ביוני 2014 בפנרבחצ'ה.
ב-19 ביולי 2016 חזר לברזיל וחתם לשלוש שנים בפלמנגו.
ריקי סנדרס
ריקי ווין סנדרס (באנגלית: Ricky Wayne Sanders; נולד ב-30 בספטמבר 1962 בטמפל, טקסס) הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגות ה-NFL וה-USFL.
אוניברסיטת ברנדייס
אוניברסיטת ברנדייס (באנגלית: Brandeis University) היא אוניברסיטה אמריקאית פרטית. האוניברסיטה הוקמה ב-1948, והיא ממוקמת בפינה הדרום מערבית של וולת'ם שבמדינת מסצ'וסטס, 14 ק"מ מערבה מבוסטון. אף שמדובר באוניברסיטה קטנה וצעירה יחסית (בפרט בהשוואה לאוניברסיטאות ליגת הקיסוס), היא נהנית מיוקרה אקדמית רבה. האוניברסיטה נקראת על שם לואי ברנדייס, משפטן אמריקני והשופט היהודי הראשון שהיה חבר בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
האוניברסיטה הוקמה בתקופה שבה הופלו יהודים בקבלה ללימודים אקדמאיים בארצות הברית בשל דתם, בחלק מהמקומות בהקצאת כמות מקסימלית של סטודנטים יהודיים. למשל, אוניברסיטת הרווארד הקצתה מכסה מקסימלית של 10%. בהתאם הוחלט על הקמת אוניברסיטה ללא אפליה ומכאן גם שילוב המלה "אמת" בעברית בלב סמל האוניברסיטה.
פעילות
נכון ל-2006, כמחצית הסטודנטים הלומדים באוניברסיטה היו יהודים. רוב מוחלט של התורמים יהודים אף הם. בקמפוס של האוניברסיטה שוכן המרכז הלאומי לקולנוע יהודי.
נשיא האוניברסיטה הוא רון ליבוביץ, פרופסור לגאוגרפיה שכיהן בעבר כנשיא מידלברי קולג'. לפניו כיהן בתפקיד פרדריק לורנס (בין השנים 2011–2017), פרופסור למשפטים, ולפניו היה נשיא האוניברסיטה (בין השנים 1994–2010) פרופסור יהודה ריינהרץ, אשר נולד בחיפה וקיבל דוקטורט במדעי היהדות מברנדייס ב-1972.
מחלקות אקדמיות
באוניברסיטת ברנדייס פועלים מספר בתי ספר :
גועל
גועל הוא תחושה שקשורה באופן טיפוסי לדברים שנתפשים כלא נקיים, לא אכילים או מזיקים. גועל ביסודו משמש כרגש הגנתי, הגנה אוראלית, התרחבות מעבר לשימוש זה (למשל, היגיינה אישית ומוות) היא תוצאה של אבולוציה תרבותית. בספרו The Expression of the Emotions in Man and Animals, כתב דרווין כי גועל מתייחס לדבר מה מבחיל, בראש ובראשונה בהקשר של חוש הטעם, בין אם באופן ממשי או דמיוני; ולאחר מכן לדברים המעוררים תחושות דומות באמצעות חוש הריח, המגע ואף הראייה. כמו כן, דרווין גם הוא מנה אותו כאחד מששת הרגשות הבסיסיים.
גועל הוא אחד מהרגשות הבסיסיים על פי התאוריה של רוברט פלוצ'יק. לגועל יש הבעת פנים אופיינית, אחת משש הבעות הפנים הכלליות של הרגשות על פי פול אקמן. הגבות מתקרבות זו לזו כלפי מטה ופנימה, העיניים מצטמצמות, מופיעות תנועות ידיים וגוף המבקשות להרחיק או להתגונן מהגירוי, הפה נפתח ולעיתים קרובות האדם יורק או נושף בחזקה כאילו לסלק מפיו כל מה שעשוי היה להיות בו, הבלטה גלויה של הלשון, הזזת הראש במהירות לצדדים, תנועות חזקות, תנועות התכווצות ומתיחת החזה.
הבעת הפנים של גועל דומה לזו שלפני הקאה, השפה התחתונה נמתחת, האף מתקמט והשפה העליונה מתרוממת. בניגוד לפחד, הגועל מלווה בירידת קצב פעימות הלב, לחץ דם מופחת, שינויים בקצב הנשימה, איבוד תיאבון וריור מוגבר.
גרויים מבחילים גורמים לפעילות של האינסולה (Insula) במוח ומשערים שתפקיד האינסולה בעיבוד גרויי גועל מקביל לזה של האמיגדלה במצבי פחד. האינסולה פעילה גם בזיהוי הבעות גועל אצל הזולת. למעשה הגועל מפעיל את מערכת העצבים הפאראסימפתטית ומייצר תחושות של בחילה ולעיתים רפלקס הקאה והבעת פנים אופיינית.
ואלרי קרטיס (Valerie A Curtis) מציינת כי גועל הוא רגש חזק ונחשב אוניברסלי בקרב בני אדם וטוענת כי גועל הוא תגובה אינסטינקטיבית לגירויים המייצגים סכנת הידבקות בטפילים שונים. לפיכך, הרתיעה מהפרשות הגוף, מגוויות וממזון רקוב היא התנהגות הטבועה בנו ומופעלת אוטומטית על ידי גירוי סביבתי.
לפי גישה אבולוציונית זו יש לתחושת הגועל האנושי מקבילות בעולם החי: כך למשל ראשני צפרדעים מתרחקים מראשנים אחרים המראים סימני הדבקה בקנדידה, כבשים נמנעים מליחוך עשב ליד צואה, יונקים וציפורים שומרים על ניקיון קינים ומאורות וכו'. גועל יכול להיות מופעל על ידי חפצים או אנשים שיש להם תכונות שמשמעותן מחלה (צואה, שתן, קיא), מזונות, בעלי חיים (כינים, פרעושים, קרציות), חוסר היגיינה, ומוות (גופות וריקבון אורגני), וכן סימנים גלויים של זיהום.
כדי לבחון השערה זו נבנה שאלון המבוסס על זוגות של תמונות. אחת התמונות מראה אובייקט שיש לו פוטנציאל להדבקה במחלה זיהומית, והשני דומה לו אך אינו מייצג סכנת הדבקה. כך, למשל, מופיעה בשאלון תמונת צלחת ובה נוזל צמיג שצבעו כחול, ותמונה דומה לה, אך בה הנוזל צהבהב ומוכתם באדום, ועל הנבחן לציין עד כמה מגעיל יהיה לגעת בכל אחד. באופן דומה כולל השאלון תמונת צרעה ותמונת כינה, תמונת זחלי פרפר ותמונת תולעים, קרון רכבת ריק ואותו קרון הומה אדם וכו'. השאלון הוצג באתר האינטרנט של ה-BBC כדי לדגום בני אדם מתרבויות שונות. בהתאם להשערת "האינסטינקט ההיגייני" אנשים נגעלו יותר מתמונות המייצגות פוטנציאל של זיהום. נשים דיווחו על תחושות גועל חזקות יותר (כמצופה ממי שהאבולוציה עיצבה להגן גם על עצמה וגם על ילדיה ממחלות), צעירים נגעלו יותר ממבוגרים, והגועל ברוב המקרים היה אוניברסלי ולא הבדיל בין תרבויות שונות.
ניתן לחלק את תחושת הגועל לגועל פיזי, כמתואר לעיל, ולגועל מוסרי - תחושה דומה הקשורה לפעולות אנושיות. בדימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI) נמצאה חפיפה בין אזורי מוח המופעלים מהצגת גירוי מעורר גועל לאלו המופעלים בהצגת התנהגות מינית לא מוסרית (גילוי עריות), התנהגות לא מוסרית שאינה קשורה למין לא עוררה גועל. ממצאים אלו מחזקים את הרעיון שמקורו האבולוציוני של המוסר האנושי (ובפרט האיסורים המיניים) הוא בגועל. יש טעמים הדוחים תינוקות והם מגיבים במחוות גועל ברורות אליהם. אבל הבחילה היא גם רגש "פלסטי" מאוד שקל לעצב לפי מוסכמות חברתיות. כך למשל משומרת מערכת הקאסטות בהודו באמצעות תחושת הגועל של בני הקאסטות הגבוהות מפני ה"טמאים". תחושת גועל מתעוררת במקרים הבאים: ראשית כאשר חומרים מעוררי גועל כבר נאכלו בעבר וגרמו לתגובה פיזיולוגית כמו בחילה או הקאה, מערכות זיכרון מעורבות כדי לאחסן את הסיכון של מקור החומר כמזהם, מגעיל. בנוסף, רמזים חזותיים לנוכחות חומרים מעוררי גועל מכינים את הגוף להילחם בחומרים אלה (עצירה, זריקה, יריקה וכו'). יתר על כן, כאשר רואים מישהו שעושה משהו מגעיל בפומבי מעורר תחושת הגועל. יתרה מזאת, כאשר רואים מישהו עושה הבעת פנים של גועל מנסים להבין ממה הוא נגעל על מנת להימנע מזה. לבסוף, תחושת הגועל עשויה להתעורר כאשר אדם מבצע הערכה קוגניטיבית כלפי חפץ, או אדם מסוים, ומפרש אותם כמזוהמים או לחלופין לא היגייניים.
הפן החברתי של גועל: בדיקה של החושים דרך תקשורת חברתית עשויה לעזור לאשש את החשדות כלפי הגורם לגועל. זה עשוי להסביר את התופעה בה אנשים מוודאים עם אנשים אחרים לפני טעימה של משהו שנראה להם מקולקל. התנהגות מערכת החיסון לגועל מופעלת גם בעקבות התנהגויות אנטי-חברתיות כגון: רמאות, שקרים, יחס בלתי הוגן שגם הן מעוררות רגשות של גועל מעצם העובדה שגועל הוא רגש הגנתי. יתרה מזאת, קיימים הבדלים בין תרבותיים-חברתיים על מה מהווה גועל במיוחד בתחום הבין אישי. לדוגמה, אמריקאים מקשרים פעולות של גועל לרגשות המגבילים את זכויות האדם או לביזוי כבוד האדם (גזענות, רצח חסר טעם וכו') בעוד היפנים, נוטים יותר לקשר פעולות גועל לרגשות של תסכול בהשתלבותם החברתית בעולם (אי עמידה בסטנדרטים, בושה). עקב זאת, הרגישות לגועל ממלאת תפקיד משמעותי בתפקוד החברתי שלנו, במיוחד כאשר אנו נתקלים באחרים המציגים התנהגות חברתית נורמטיבית
I'm a Slave 4 U
I'm a Slave 4 U (בעברית: אני שפחה בשבילך) הוא הסינגל הראשון של זמרת האמריקאית בריטני ספירס מתוך אלבומה השלישי, Britney. הסינגל יצא לאור לקראת סוף שנת 2001 בעולם. הסינגל נחשב לנקודת מפנה בקריירה של ספירס משום שהיה שיר פרובוקטיבי, שלווה בקליפ וריקוד פרובוקטיבי לא פחות, וזוהי הפעם הראשונה בה ספירס מנסה לשנות את התדמית שלה לתדמית בוגרת וסקסית יותר.
מידע
השיר הופק על ידי צמד הנפטונז, והוצע בתחילה לזמרת ג'נט ג'קסון אשר דחתה אותו. לאחר מכן הוצע לספירס, שקיבלה את ההצעה. השיר נחשב לתפנית בקריירה של ספירס, כיוון שהוא מסמל את תחילת התפתחותה של ספירס מכוכבת הפופ ה"ילדותית" לאישה בוגרת הפונה לקהל הרחב. עובדה אשר אפיינה את השיר והקליפ ששניהם היו פרובוקטיביים ובעלי מסר מיני.
באותו טקס של פרסי הווידאו של MTV באותה שנה, הופיעה ספירס עם השיר בהופעה שנחשבת עד היום לאחת ההופעות הכי טובות שהיו בטקס. ספירס ורקדניה הופיעו עם השיר על הבמה כאשר הבמה מקושטת כמו ג'ונגל ועליה חיות בר כגון נמרים ואריות. בנוסף חלק מן הריקוד ביצעה ספירס כאשר נחש פיתון זהוב, כרוך סביב צאוורה.
בסקר שערך המגזין בילבורד בחודש אוגוסט 2011, ניקבע כי ההופעה עם השיר בשנת 2001 בטקס פרסי המוזיקה, היא ההופעה השנייה הטובה ביותר אי פעם, כאשר את המקום הראשון קטף מייקל ג'קסון עם הופעתו בשנת 1995.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר בוים על ידי פרנסיס לורנס ביוניברסל סיטי, קליפורניה. קליפ זה נחשב לאחד הקליפים הכי גסים שלה. כ-10 שנים לאחר יציאת הקליפ, יצא קליפ דומה לקליפ זה (Till The World Ends). הכוריאוגרפיה של הקליפ נעשתה על ידי הרקדן בריאן פרידמן.
קונספט הקליפ מתאר את ספירס בסאונה יחד עם אנשים אשר מזיעים אחד על השני במהלך ריקוד. הקליפ זיכה את ספירס בשלוש מועמדויות בטקס פרס הווידאו של ערוץ MTV לשנת 2001 בקטגוריות "הקליפ הנשי הטוב ביותר", Best Dance Video" ו"Best Choreography".
מיקומי שיא
הסינגל זכה להצלחה רבה ברחבי העולם כאשר זינק למקומות הראשונים ב-11 מדינות וכבש את מצעדי יפן, בארצות הברית זכה השיר להצלחה בינונית כאשר שוחרר לתחנות הרדיו בלבד ומוקם במקום 27 והיה לשיר הראשון מאלבום שלא מצליח להיכנס לעשירייה הפותחת של הבילבורד.
רוזה פאפו
פרופסור רוזה פאפו (בסרבית קירילית: Роза Папо; 6 בפברואר 1914, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 20 בפברואר 1984, בלגרד, יוגוסלביה) הייתה גנרלית ורופאה יהודיה בצבא יוגוסלביה. רוזה פאפו הייתה האישה הראשונה שקיבלה דרגות גנרל ביוגוסלביה.
קורות חיים
רוזה פאפו נולדה למשפחה יהודית-ספרדית בסרייבו. בת למרים לבית אבינון ונכדתו של הרב סולומון אבינון, מגארצ'אניצה. היא למדה רפואה באוניברסיטת זאגרב ועם סיום לימודיה הועסקה כרופאה במספר בתי חולים באזור סרייבו. ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, הצטרפה רוזה פאפו ליחידות הפרטיזנים של טיטו. היא הייתה ראש מערך הרפואה במספר אוגדות פרטיזנים ובהמשך התקדמה עד לתפקיד מנהלת בית החולים של גיס הפרטיזנים ה-3.
לאחר המלחמה המשיכה פאפו בשירותה הצבאי והתמחתה במחלות זיהומיות ובאפידמיולוגיה. היא ניהלה את המרפאה המרכזית למחלות זיהומיות של צבא יוגוסלביה בדרגת גנרל-מאיור. בכך, הפכה רוזה פאפו לאישה הראשונה ביוגוסלביה שזכתה לדרגת גנרל. פאפו סיימה את שירותה הצבאי ב-31 בדצמבר 1973. היא הלכה לעולמה בבלגרד ב-1984 והיא בת 70 שנים. הייתה נשואה ואם לבן ובת.
אילן הררי
אילן הררי (נולד ב-7 בינואר 1959) הוא מבקר צה"ל לשעבר. שירת גם בין היתר כמפקד עוצבת עמוד האש וקצין החינוך הראשי בדרגת תת-אלוף. כיהן כיו"ר הוועדה הקרואה בלוד בשנים 2007 עד 2011.
ראשית חייו
הררי גדל בשכונת מעוז אביב בתל אביב. בנו של שלום, ניצול השואה וקצין בחטיבת גולני.
שירותו הצבאי
באוגוסט 1977 התגייס לצה"ל ובחר לשרת בחטיבת גולני. בגולני עבר הררי מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. הררי לחם במבצע ליטני ולאחר שהדריך בבית הספר למ"כים יצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב הררי לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה, מפקד פלוגה, מפקד פלנ"ט גולני וסגן מפקד גדוד 13. אחרי תקופת לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה התמנה לקצין אג"ם של גולני. בשנת 1986 מונה מפקד גדוד 51, ופיקד על גדודו בהדיפת מתקפה של חזבאללה על מוצבי הגדוד סמוך לכפר שמרייה באפריל 1987. בשנים 1989–1988 שירת כסגן מפקד עוצבת חירם, חטיבה מרחבית בגזרה המזרחית של גבול הצפון. לאחר ששימש כמפקד בסיס האימונים החטיבתי התמנה ב-1991 למפקד חטיבת אפרים, ולאחר מכן יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
במהלך שירותו הצבאי נפצע מספר פעמים. במלחמת שלום הגליל ספג קליע שגרם לשיתוק בכף רגלו השמאלית, וכמפקד גדוד 51 נפגע במוצב שומריה בדרום לבנון מרסיס של פצמ"ר שקטע את אגודלו. כסגן מפקד אוגדה, בזמן ההתפנות מטולכרם, היה מעורב בתאונה, מרפקו נשבר ומאז הוא אינו מסוגל ליישר את ידו הימנית.
לאחר שחרורו מצה"ל
בעקבות הדחתו של ראש עיריית לוד בני רגב מתפקידו, מינה שר הפנים רוני בר-און את הררי לעמוד בראש הוועדה הקרואה לעיר. הררי נכנס לתפקיד במאי 2007, תקופה קצרה בלבד לאחר שהשתחרר מצה"ל. ב-16 ביולי 2009 התפטר הררי מתפקידו. כעבור שבוע חזר בו הררי מהתפטרותו ושימש בתפקיד עד פברואר 2011.
מספטמבר 2011 מכהן בהתנדבות כראש שבט הצופים בראש העין.
בדצמבר 2011 החל לכהן כמבקר צה"ל.
במאי 2019 החל לכהן כמנכ"ל עיריית ראש העין.
חיים אישיים
הררי הוא בעל תואר שני במדע המדינה, נשוי ואב לארבעה. מתגורר בראש העין.
דומניקו צ'ימרוזה
דומניקו צ'ימרוזה (באיטלקית: Domenico Cimarosa; 17 בדצמבר 1749, אברזה – 11 בינואר 1801, ונציה) היה מלחין אופרות איטלקי.
ילדות והשכלה
הוריו של דומניקו היו עניים, אך חשוב היה להם להקנות חינוך והשכלה לבנם. אחרי שעברו לגור בנאפולי, שלחו אותו לבית ספר חופשי שליד אחד המנזרים בעיר. נגן העוגב במנזר, האב פולקאנו, התרשם מתבונתו של הילד והדריך אותו בהתנדבות ביסודות המוזיקה ובספרות העתיקה והמודרנית של ארצו. הודות להשפעתו קיבל צ'ימרוזה מלגה למכון המוזיקלי סנטה מריה די לורטו בנאפולי, שם נשאר אחת-עשרה שנים ולמד בעיקר את האמנים הגדולים של האסכולה האיטלקית הישנה. אף כי גילה כישרון בנגינה בכינור ובכלי מקלדת ואף בזמרה, עשה לו שם בעיקר כמלחין, עוד בתקופת לימודיו. ייתכן שהוסיף ולמד הלחנה אצל ניקולו פיצ'יני בשנת 1771,לאחר שעזב את הקונסרבטוריון.
ראשית הקריירה
בגיל עשרים ושלוש החל צ'ימרוזה את הקריירה שלו כמלחין באופרה בופה בשם Le stravaganze del conte, שבוצעה לראשונה ב- Teatro del Fiorentini בנאפולי בשנת 1772. היצירה התקבלה ברצון וכבר באותה שנה באה בעקבותיה Le pazzie di Stelladaura e di Zoroastro, פארסה גדושה הומור ואקסצנטריות. גם היצירה הזו קצרה הצלחה ושמו של המלחין הצעיר החל להתפרסם בכל איטליה. ב-1774 הוזמן לרומא לכתוב אופרה ל-stagione של אותה שנה; שם הוציא מתחת ידיו עוד אופרה קומית בשם "האיטלקייה בלונדון".
אמצע החיים
במשך שלוש-עשרה השנים הבאות, כתב צ'ימרוזה מספר אופרות לתיאטראות שונים באיטליה וחי באופן זמני ברומא, בנאפולי ובכל מקום אחר לשם הזדמן לו להגיע בתוקף ייעודו, לנצח על יצירותיו. מ-1784 עד 1787 חי בפירנצה וכתב אך ורק לתיאטרון של עיר זו. היצירות שחיבר בתקופה זו בחייו רבות מאוד וכוללות אופרות, הן קומיות והן רציניות, קנטטות ויצירות קודש שונות. יצירות אחדות מן היבול הרב שהפיק הן: Cajo Mario; שלוש האופרות התנכ"יות, "אבשלום", "היהודיה" ו"קורבן אברהם"; כמו כן Il convito di pietra; ו-La ballerina amante, אופרה קומית, שבוצעה לראשונה בוונציה, בהצלחה עצומה.
ב-1788 נסע צ'ימרוזה לסנקט פטרבורג בהזמנת הקיסרית יקטרינה השנייה. הוא נשאר בחצרה למשך ארבע שנים וכתב מספר עצום של יצירות, בעיקר בעלות אופי אקראי, pièces d'occasion, שמרובן לא נשאר זכר אפילו לשמותיהן. בשנת 1792 עזב צ'ימרוזה את סנקט פטרבורג ונסע לווינה לפי הזמנתו של הקיסר לאופולד השני. כאן כתב את יצירת המופת שלו, "נישואים בסתר" Il matrimonio segreto, שמקומה שמור בדרגה הגבוהה ביותר של המוזיקה האופראית הקלה. ב-1793 חזר צ'ימרוזה לנאפולי, שם התקבלו "נישואים בסתר" ויצירות אחרות שלו בתשואות. בין היצירות שנכתבו בתקופת שהותו האחרונה בנאפולי אפשר להזכיר את האופרה Le astuzie femminili
יצירות לכלי מקלדת
צ'ימרוזה כתב 88 סונטות לכלי מקלדת (צ'מבלו או עוגב). מבחר מתוך אלו יצאו במהדורות שונות. שתי מהדורות שלמות קיימות: בהוצאת בוזי והוקס ובהוצאת ג. זאניבון. 4 מהן נתפרסמו במאה העשרים בעיבוד מאת ארתור בנג'מין כקונצ'רטו לאבוב או קלרינט ולתזמורת כלי קשת בדו מינור/מז'ור. מספר אבובנים הקליטו עיבוד זה, למשל היינץ הוליגר.
חבוש
חַבּוּשׁ מוארך (שם מדעי: Cydonia oblonga), אַסְפַּרְגֵּל, או בשמו העממי חַבּוּשׁ, הוא המין היחיד בסוג חבוש (Cydonia). זהו עץ נשיר קטן הגדל באזורים חמים וממוזגים בדרום-מערב אסיה ובאזור הקווקז.
צמחים שבעבר נחשבו כחלק מסוג החבוש (Cydonia) מסווגים עתה לסוגים ומינים נפרדים. כך חבוש סיני (Pseudocydonia sinesis), הגדל בסין, וכן שלושה מינים אחרים פורחים ממזרח אסיה, בסוג Chaenomele.
תיאור
העץ גדל לגובה של 5 עד 8 מטר ולרוחב של 4 עד 6 מטר, והוא קרוב משפחה של התפוחים והאגסים. כמוהם, אף לחבוש פרי דמוי תפוח, המבריק בצבע זהוב כשהוא בשל וצורתו אגסית, 7 עד 12 ס"מ אורכו ו-6 עד 9 ס"מ רוחבו.
צבעו של הפרי הבלתי בשל, ירוק ועליו פלומה אפורה-לבנה אשר רובה (אבל לא כולה) נושרת בטרם הפרי מבשיל. הבשלת הפרי היא בסוף עונת הסתיו, אז משנה הפרי צבעו לצהוב עם ציפה קשה וניחוח עז. העלים פשוטים, באורך 6 - 11 ס"מ ומסודרים לסירוגין. העלים מכוסים אף הם בפלומה צפופה של שערות לבנות. הפרחים, הפורחים באביב, אחרי הלבלוב, הם בצבע לבן או ורוד, בקוטר 5 ס"מ.
מספר זחלי חרקים ממשפחת ה-Lepidoptera ניזונים בפירות החבוש, על כן כל השתהות בקטיפת הפרי הבשל עלולה להניב תנובה פגומה.
היסטוריה של הצמח
מקורו של הצמח מאזור פרס, אנטוליה, מקדוניה ויוון. תירבות עץ החבוש ייתכן והקדים את תירבות התפוח, על כן התייחסויות קדומות רבות ל"תפוח", (כמו למשל בשיר השירים: ועוד), נראה שהיו לחבוש ולא לפרי התפוח המוכר. ביוון הקדומה החבוש היה פרי מנחה מסורתי בטקס הנישואין, היות שעל פי האגדה החבוש הגיע ליוון מן המזרח עם אפרודיטה והיא קידשה אותו. פלוטרכוס דיווח שהכלה היווניה הייתה נוגסת בחבוש כדי לבשם את פיה לנשיקות בטרם תכנס לחדר הייחוד "זאת על מנת שהברכה הראשונה לא תהיה דוחה או בלתי נעימה" (שאלות לרומאים 3.65). מכאן כי ייתכן ובמושג "תפוח זהב" המופיע במיתולוגיה היוונית הכוונה לפרי המוכר לנו כיום כ"חבוש". לדוגמה, היה זה חבוש שפאריס העניק לאפרודיטה וחבוש אותו עצרה אטאלנטה לאסוף באמצע מירוצה עם מלניון וכן הלאה.
אף הרומאים עשו שימוש בחבושים. ספר הבישול הרומאי הנודע של אפיקיוס מספק מרשמים לבישול החבוש עם דבש ואפילו לערבבו עם כרישה. פליניוס הזקן מזכיר סוג אחד, חבוש מולבי, שאותו אפשר לאכול נא. קולומלה, סופר רומאי ידוע, מזכיר שלושה סוגים, שאחד מהם, "תפוח זהוב" היה אולי תפוח גן עדן, אשר השאיל את שמו לעגבנייה באיטלקית, פומודורו.
שמו הלטיני והמדעי של החבוש "סידוניה" מקורו בשם היווני "μήλον κυδώνιον" ("תפוח סידוני"). "סידוניה" הוא השם הקדום של העיר חאניה שבאי כרתים.
תירבות ושימושים
במולדתו, באזור הקווקז, גדל החבוש פרא ביערות. החבוש עמיד לקרה. העץ פורה בעצמו אולם התנובה תעלה עם האבקה חיצונית. באזורים חמים יותר, ניתן להותיר את הפרי על העץ כדי להבשיל ולהתרכך עד לרמה שבה ניתן לאכול אותו נא. אולם, באקלים ארץ-ישראלי רב הסיכוי כי בשלב זה יהיה הפרי נגוע במזיקים ולא אכיל עוד.
רוב סוגי החבושים קשים, חמוצים ומרירים מכדי לאכלם נא, אלא אם מקפיאים ומפשירים אותם קודם לאכילה. מפרי החבוש ניתן להכין ריבה, ליפתן, או שניתן לקלפו, לצלותו, לאפותו או לבשלו. לאחר הבישול הופך צבע ציפתו של החבוש לכתום כהה עד ארגמן. ניתן להוסיפם בכמות קטנה לעוגות תפוחים ולריבות, להגברת הטעם. הוספת חבוש מגורר לרסק תפוחים יגביר את טעמו של הרסק וישפר את מרקמו. מובנה המקורי של המילה "מרמלדה" היה ריבת חבושים בלבד ומבוסס על שמו הפורטוגזי של הפרי "מרמלו" (marmelo). ניתן לעשות מפרי החבוש אף יין ומשקאות חריפים אחרים.
בספרד, שם קרוי הפרי "ממבריו" (membrillo) מבשלים את החבוש לריבה קרושה ואוכלים אותו עם גבינה. בגרמניה ניתן לקנות מיץ חבושים טבעי, המשמר את ריחו המיוחד של הפרי. בלבנון הפרי קרוי "ספרג'ל" ומשתמשים בו להכנת ריבה. בהונגריה מבשלים את החבוש, לזמן ארוך, עם סוכר ויוצקים את העיסה הצמיגה לתבניות, להכנת "גבינת חבושים" (הונגרית: Birs-alma sajt). לאחר תהליך של "הבשלה" והתקשות, ניתן לשמר את גבינת החבושים משך חודשים ללא חשש לריקבון, הודות לתכולת הסוכר הגבוהה.
בקרב יהדות תוניסיה נהוג לעטוף חבוש בסמרטוט לח ובו אבקת ציפורן לקראת יום כיפור. את החבוש ששינה צבעו לחום וספג מריח הציפורן מעטרים בציפורנים שלמות, ומריחים לאורך יום הכיפורים. יהודי תימן נוהגים לאכול את החבוש בדרך חזרה מבית הכנסת במוצאי יום הכיפורים.
בחלקים מאפגניסטן גלעיני החבוש מבושלים במים ומשמשים כתרופה נגד דלקת ריאות.
עצי חבוש גדלים באזורים הדרומיים של אירופה, בהם מזג האוויר חם דיו. העצים גדלים בדרך כלל במטעים מעורבים עם עצי תפוח ועצי פרי אחרים. עצי חבוש הובאו גם ליבשת אמריקה, אולם הם נדירים מאוד, כיוון שאינם עמידים למחלות העצים הנפוצות ביבשת זו. בארגנטינה, צ'ילה, ואורוגוואי עדיין מגדלים עצי חבוש.
בעצי החבוש משתמשים ככנה ומרכיבים עליו עצי פרי אחרים, בדרך כלל תפוחים ואגסים.
המחזור החודשי
המחזור החודשי או מחזור הווסת (באנגלית: Menstrual cycle) הוא שורה של שינויים פיזיולוגיים המתרחשים בגופן של נשים פוריות. נהוג לקרוא לווסת בשם "המחזור החודשי" אולם הווסת היא רק שלב אחד, שבו מתרחש דימום, מבין כל שלבי המחזור. המחזור החודשי, המפוקח ומתנהל תחת המערכת האנדוקרינית, חיוני לצורך תהליך הפריון והילודה.
מקובל לחלק את המחזור החודשי לארבעה שלבים: שלב הווסת, השלב הפוליקולרי (נקרא גם פרוליפרטיבי), הביוץ והשלב הלוטאלי (נקרא גם סקרטורי - הפרשתי). אורך כל שלב משתנה מאישה לאישה וממחזור למחזור.
הזמן הממוצע של מחזור הוא 28 ימים, וכל מחזור נספר כאשר היום הראשון שלו הוא היום בו החלה הווסת. הווסת הראשונה של האישה נקראת ברפואה "menarch" ולרוב מתחילה לאחר גיל 12. התהליך בו מסתיים המחזור אצל האישה, נקרא "מנופאוזה", והוא מתרחש לרוב בין גיל 45 לגיל 55.
הופעת המחזור החודשי
הווסת הראשונה (menarch) היא אחד מהשלבים המאוחרים יותר בתהליך ההתבגרות המינית אצל נערות, וקודמים לו, במרבית המקרים, תהליך צמיחת השדיים והופעת שער הערווה ושיער בבית השחי. הגיל הממוצע של הופעת הווסת הוא גיל 12, אולם הווסת יכולה להופיע גם בגילאים מוקדמים או מאוחרים יותר. גורמים כגון תורשה, תזונה ומצב בריאותי יכולים להאיץ או לעכב את הווסת הראשונה.
הפסקת הווסת נקראת מנופאוזה והיא מתרחשת בממוצע בגיל 52. הפסקה של הווסת לפני גיל 45 נחשבת כמנופאוזה מוקדמת.
אורך המחזור החודשי אצל האישה משתנה ממחזור למחזור בחלק מן המקרים, ובחלק מן המקרים המחזור אינו סדיר או מאופיין בכמות דם שהיא אבנורמלית.
שלבי המחזור
שלבי המחזור ואורכם הם כדלקמן:
באופן כללי, הביוץ חל בין 12 ל-16 יום לפני תחילת המחזור החדש, ומכאן נובע כי השלב הלוטאלי הוא השלב שאורכו נע בין 12 ל-16 יום כאשר אצל אותה אישה הוא לרוב יהיה קבוע על אותו מספר ימים (אלא במקרים של שינויים משמעותיים בחייה), ואילו השלב הפוליקולרי הוא השלב המשתנה אשר גורם לכך שלכל אישה יש משך מחזור שונה.
וסת
וסת היא התהליך במהלך המחזור, בו מתקלפת רירית הרחם ונושרת כדימום וגינלי במשך מספר ימים. שלב הדימום הנורמלי אורך 2–10 ימים, כאשר כמות הדם הנורמלית במהלך הווסת היא בממוצע 35 מ"ל בסך הכל, וכמות הנעה בין 10–80 מ"ל נחשבת נורמלית.
הדימום נגרם כתוצאה מירידה ברמות הפרוגסטרון (withdrawal bleeding) - הירידה גורמת לעליה בפרוסטגלנדינים ועליה באנזימים פרוטאוליטיים, המביאים להרחבה של כלי דם ולדימום. מוקדים נקרוטיים נוצרים ברירית הרחם ויש נשירה של הרירית.
השלב הפוליקולרי
השלב הפוליקולרי נקרא גם השלב הפרוליפרטיבי מאחר שבמהלך שלב זה של המחזור, נבנית רירית הרחם בהדרגה (עוברת פרוליפרציה, התרבות). תחת ההשפעה של עליה בהורמון FSH (הורמון מגרה זקיק), מספר זקיקים (כ-10–15) עוברים סטימולציה הורמונלית וגדלים. במהלך גדילתם זקיקים אלו מפרישים אסטרדיול (אסטרוגן). האסטרוגן מביא לגדילה ולהתעבות של רירית הרחם כהכנה להשרשה בעתיד של ביצית מופרית. אחד מן הזקיקים האמורים הופך להיות הזקיק הדומיננטי בעוד השאר מתנוונים. הזקיק הזה הופך להיות דומיננטי משום שהוא הזקיק אשר מגיב להורמון ה-FSH יותר מכל הזקיקים האחרים.
מבחינה היסטולוגית, השלב הפוליקולרי מתאפיין בהפיכת התאים המרכיבים את הזקיק מתאים שטוחים לתאי גרנולוזה קוביאודליים, וכן בהופעה של רצפטורים להורמון FSH.
שלב הביוץ
במהלך השלב הפוליקולרי, רמות אסטרוגן המופרשות על ידי הזקיקים מדכאות את ההפרשה של ההורמון LH המופרש מההיפופיזה. כאשר מתקרב מועד הביוץ והזקיק הדומיננטי והביצית שבתוכו עומדים להיות בשלים, רמות האסטרוגן מגיעות לגבול מסוים אשר ממנו מתחיל גירוי להפרשה של LH- כלומר, יש שתי תגובות הפוכות של LH לאסטרוגן, אשר יכולות להיות מוסברות על ידי קיומם של שני רצפטורים שונים בהיפותלמוס האחראים לכך- האחד, אסטרוגן-רצפטור-אלפא, אשר אחראי למנגנון היזון שלילי בין רמות האסטרוגן לרמות LH, ואסטרוגן-רצפטור-בתא, האחראי ליחס חיובי בין רמות האסטרוגן לרמות LH. לסיכום, בערך ביום ה-12 רמות האסטרוגן מגיעות לרמה כזו הגורמת לשחרור ולעליה גבוהה ברמות LH (נקרא גם LH surge) ואשר נמשך 48 שעות.
שחרור ההורמון LH מביא לבשלות הביצית ולהחלשת דופן הזקיק, וליציאת הביצית מתוך הזקיק ומן השחלה בדרכה אל החצוצרה. קוטרה של ביצית בשלה הוא כ-0.2 מ"מ. לאחר מעבר מהיר של הביצית בחלל הפריטונאלי, היא מגיעה לחצוצרה ומחכה להפריה על ידי הזרע. ההפריה, אם מתרחשת, היא באזור האמפולה של החצוצרה (האזור הרחב ביותר של החצוצרה). משך הזמן של הביצית המופרית בדרכה עד לרחם הוא 3 ימים, כאשר משך ההשרשה באנדומטריום (רקמת הרחם) אורך 3 ימים נוספים. אצל חלק מן הנשים, יש כאב המתלווה לתהליך הביוץ, הנקרא "מיטלשמרץ" (מגרמנית- Mittelschmerz).
פלה (1991)
ג'ודילסון ממאדו טונקארה גומש הידוע בכינויו פלה (בפורטוגזית: Judilson Mamadu Tuncará Gomes; נולד ב-29 בספטמבר 1991) הוא כדורגלן מגינאה ביסאו המשחק בפמליקאו ובנבחרת גינאה ביסאו.
קריירת מועדונים
פלה נולד אגואלווה-קאסם שבפורטוגל להורים שמוצאם גינאה ביסאו. פלה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בלננסש. ב-11 בינואר 2009 פלה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0–1 נגד ריו אבה.
ב-4 בינואר 2011 פלה חתם בגנואה מהסרייה א' ושיחק בקבוצה הצעירה של המועדון. ב-30 באוגוסט 2011 הצטרף למילאן והצטרף לקבוצת המילואים.
ב-31 ביולי 2012 פלה הושאל לארסנל קייב מליגת העל האוקראינית. עונה לאחר מכן, הושאל לאולהאננסה. בקיץ הושאל לבלננסש. ב-18 בינואר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–2 נגד ז'יל ויסנטה.
בקיץ פלה חתם בבנפיקה ליסבון והושאל מיידית לפאסוס די פריירה. ב-31 בינואר 2017 הושאל לפיירנסה.
ב-29 ביוני 2017 פלה חתם לחמש שנים בריו אבה. בעונת, פלה כבש 7 שערים ב-31 משחקים.
ביולי פלה חתם במונקו מליגת העל הצרפתית תמורת 10 מיליון אירו. ב-28 בספטמבר פלה ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–2 לסנט אטיין.
ב-31 בינואר 2019 פלה הושאל לנוטינגהאם פורסט עד לסיום העונה.
ב-29 בספטמבר 2020, פלה הושאל לריו אבה.
קריירה בינלאומית
בשנת עבר לייצג את גינאה ביסאו, ארץ מוצאם של הוריו. ב-10 ביוני 2017, פלה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד.
ג'ון אדמס
ג'ון אדמס (באנגלית: John Adams; 30 באוקטובר 1735 – 4 ביולי 1826) היה סגן הנשיא הראשון (1789–1797) של ארצות הברית ונשיאה השני (1797–1801). נחשב לאחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
התבלט לפני המהפכה האמריקאית, לאחר טבח בוסטון, כשסיפק הגנה משפטית מוצלחת, אף כי לא אהודה בקרב האמריקאים, לחיילים בריטים שהואשמו בטבח, בטענת חזקת החפות מפשע. היה ציר מטעם מסצ'וסטס לקונגרס הקונטיננטלי, ושכנע את הקונגרס להכריז על עצמאות. סייע לתומאס ג'פרסון בכתיבת הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776 והיה מתומכיה הגדולים בקונגרס.
בתקופת כהונתו כנשיא, פיתח את הצבא במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת ונחשב למייסדו של הצי האמריקאי. ההישג הגדול של תקופת נשיאותו היה פתרון הסכסוך עם צרפת בדרכי שלום, למרות התנגדות חזקה. אדמס היה גם הנשיא הראשון של ארצות הברית שהתגורר בבית הלבן.
אדמס מת באותו יום כמו תומאס ג'פרסון, ידידו-יריבו, ביום העצמאות החמישים של ארצות הברית.
ראשית חייו ולימודיו
אדמס נולד ב-30 באוקטובר 1735 (19 באוקטובר 1735 לפי הלוח היוליאני) בקווינסי שבמסצ'וסטס לג'ון אדמס האב (1691–1761) ולסוזנה בוילסטון (1708–1797). היו לו שני אחים קטנים, פיטר ואליהוא. אמו הייתה ממשפחת רופאים מכובדת. אביו היה דיאקון והיה חבר במועצת העיר, בתפקיד בו פיקח על בניית בתי ספר וכבישים. סבא רבא של סבו היגר לאמריקה מחבל אסקס באנגליה. אדמס היה קרוב מאוד לאביו ואף על פי שגדל בסביבה צנועה, הרגיש צורך להביא כבוד למשפחתו.
בתור הבכור, אדמס נאלץ ללמוד חינוך פורמלי. הוא למד החל מגיל שש, ולאחר מכן למד לטינית, רטוריקה, לוגיקה וחשבון. הוא לא חיבב את לימודיו ורצה להיות חקלאי.
חינוך גבוה ובגרות
במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ב-1754, החל אדמס לחוש שלא בנוח עם מעמדו. בתור איש ממעמד גבוה, לא נאלץ להילחם, למרות רצונו בכך.
לימודי משפטים ונישואין
אדמס החל בהכשרתו לקראת תפקיד עורך דין. ב-1756, הפך לשוליה במשרד של עורך דין. ב-1758 התקבל ללשכת עורכי הדין, לאחר שהשיג תואר שני מהרווארד. החל מגיל מוקדם, רשם ביומנו את רשמיו מאירועים מסוימים.
ב-25 באוקטובר 1764, נשא לאשה את בת דודו מדרגה שלישית, אביגייל סמית'. הוריה היו אליזבת' קווינסי והכומר ויליאם סמית'. היו להם שישה ילדים: אביגייל "נבי" ב-1765, הנשיא לעתיד ג'ון קווינסי אדמס ב-1767, סוזנה ב-1768, צ'ארלס ב-1770, תומאס ב-1772 ואליזבת' (שמתה בילדותה) ב-1777.
התנגדותו לחוק הבולים של 1765
השפעתו הפוליטית ניכרה לראשונה בתפקידו כמנהיג המפלגה הוויגית של מסצ'וסטס במהלך הדיונים על חוק הבולים ב-1765, שאותו כפו הבריטים ללא התייעצות עם המועצות המחוקקות באמריקה, ודרש תשלום מס ישיר מהמושבות על בולים. באותה השנה ניסח את ההנחיות ששלחה העיר בריינטרי לנציגיה בגוף המחוקק של מסצ'וסטס, ניסוח שהפך למודל לערים אחרות בבואן לשלוח את הנחיותיהן. בניסוח הסביר שהחוק פגע בזכות שהובטחה לכל האנגלים ולכל בני האדם החופשיים: זכות לשלם מיסים רק בהסכמה וזכות להישפט בפני אנשים מאותו המעמד. ההנחיות דרשו הגנה על חירויות המושבות.
באוגוסט 1765 כתב בעילום שם ארבעה מאמרים לעיתון "בוסטון גאזט", בהם טען שהעימות בנושא חוק הבולים הוא חלק מהמאבק בלתי נגמר בין אינדיבידואליזם לסמכות קולקטיבית. בדצמבר באותה השנה נשא נאום לפני המושל והמועצה של מסצ'וסטס בו טען כי חוק הבולים הוא בלתי חוקי, מכיוון שמסצ'וסטס אינה מיוצגת בפרלמנט הבריטי. ב-1766, אספת תושבים בבריינטרי הכריזה על אדמס כעל נציגה.
יועץ לבריטים: טבח בוסטון
ב-5 במרץ 1770, עימות ברחוב הוביל לכך שחיילים בריטים הרגו חמישה אזרחים, באירוע בו ירו לעבר קהל שתקף אותם, במה שנודע כ"טבח בוסטון". החיילים נעצרו ולא יכלו למצוא ייצוג משפטי. באקט אופייני של אומץ מוסרי, בחר אדמס לייצג אותם, למרות החשש מפגיעה במעמדו. אדמס טען שהעובדות הן דבר נצחי, ושחזקת החפות מפשע היא ערך עליון. שישה מהחיילים זוכו. שניים מהם, שירו ישירות אל האזרחים, נמצאו אשמים בהריגה. אדמס זכה לתשלום סמלי מצד לקוחותיו.
ב-1771, עבר עם משפחתו לבריינטרי, אולם שמר על משרדו בבוסטון. מעמדו התחזק, אולם הוא לא אהב את בריינטרי כמקום למשפחתו. באוגוסט 1772 החזיר את משפחתו לבוסטון, אולם ב-1774 החזיר את משפחתו אל בריינטרי בגלל מצב לא יציב בבוסטון.
התנגדות לפרלמנט הבריטי
המושל תומאס האטצ'ינסון וכל שופטיו עד 1772 קיבלו את המשכורת שלהם מהמועצה המחוקקת של בוסטון. חוקי הכפייה וחוק המכס על תה עברו בפרלמנט, והכתר הבריטי החל לשלם את המשכורות בעזרת ההכנסות שאסף מהמושבה. הבריטים סימנו את מסצ'וסטס מכיוון שכבר הייתה מעורבת בכמה מרידות וקיוו להפוך את שאר המושבות לממושמעות. הרדיקלים בבוסטון מחו וביקשו מאדמס לייצג אותם. אדמס טען שהמתיישבים מעולם לא היו תחת סמכותו של הפרלמנט. נאמנותם הייתה אך ורק למלך. אם אין גבול בין ריבונות הפרלמנט ועצמאות המושבות, טען שהברירה היחידה היא עצמאות מאנגליה.
מסיבת התה של בוסטון - התנגדות לחוקים הבריטים - התרחשה בדצמבר 1773. לאחר עגינת ספינה בריטית עם תה שהיה פטור ממכס, בתשע בערב ב-16 בדצמבר, המוחים הרסו 342 ארגזי תה בשווי מיליון לירות שטרלינג. אדמס תמך בכך, וטען שלא הייתה ברירה לאחר הפלישה לסמכות המושבות.
אדמס תמך בזכותם של כל האמריקנים למשפט בפני חבר המושבעים. הוא מחה על חוקי הבולים שהקנו סמכות שיפוט לבתי המשפט של הצי. מתיישבים רבים, כולל אדמס, האמינו שבתי המשפט הללו, ללא חברי מושבעים, לא היו הוגנים.
חבר בקונגרס הקונטיננטלי
אדמס היה חבר בקונגרס של המושבות מטעם מסצ'וסטס ב-1774 ובין 1775 ל-1778. המשלחת ממסצ'וסטס לא הייתה פעילה במיוחד בקונגרס הראשוני. אדמס הרגיש שהשמרנים בקונגרס לא היו שונים מהנאמנים לכתר הבריטי. למרות זאת, הוא המשיך לתמוך בהישארות תחת הכתר הבריטי.
ב-1774, כציר לקונגרס הראשון, המשיך לתמוך בזכות האמריקנים למשפט בפני חבר מושבעים.
ביוני 1775 תמך במינויו של ג'ורג' וושינגטון למפקד הצבא הקונטיננטלי. השפעתו בקונגרס הייתה רבה, וכמעט למן ההתחלה תמך בחזקה בהיפרדותן של המושבות מבריטניה. באוקטובר 1775, מונה לשופט העליון בבית המשפט של מסצ'וסטס, אולם התפטר בפברואר 1777. ב-5 באוקטובר 1775 הקונגרס הקים את הראשונה בסדרה של ועדות שנועדו לדון בענייני צי ימי. מזמן זה ולאורך כל הקריירה שלו הוביל אדמס את יצירתו וחיזוקו של הצי האמריקאי. השפעתו בעניין הייתה כה גדולה עד שהוא נחשב היום לאבי הצי האמריקאי.
במהלך העשור הבא, התאספו האמריקנים בכל המדינות וכתבו חוקות בהשראתו של אדמס.
הכרזת העצמאות
ב-7 ביוני 1776 תמך בהצעת ההחלטה המפורסמת של ריצ'רד הנרי לי בקונגרס המושבות ולפיה "מושבות אלו הן, ויש להן את הזכות להיות, מדינות חופשיות ועצמאיות". הוא קרא למושבות ליצור ממשלות עצמאיות.
ב-8 ביוני 1776 מונה עם ג'פרסון, פרנקלין, ליווינגסטון ושרמן לוועדה שנועדה לכתוב את הכרזת העצמאות. אף על פי שההצהרה נכתבה לבקשת הוועדה על ידי ג'פרסון, היה זה אדמס שהובילה בקונגרס לאישור. ג'פרסון רצה שאדמס יכתוב את ההכרזה, אולם אדמס היה זה ששכנע את הוועדה לבחור בג'פרסון. לטענתו, אדם מוירג'יניה היה צריך להוביל את הנושא. בנוסף, ג'פרסון היה אהוד יותר בקרב הציבור וידע לכתוב טוב יותר מאדמס. הקונגרס אישר את ההכרזה ב-4 ביולי.
הממשלה במהלך המהפכה
ב-27 באוגוסט 1776, לאחר שניצחו את הצבא הקונטיננטלי בקרב לונג איילנד, הניח האדמירל הבריטי ריצ'רד האו שיש לו היתרון האסטרטגי, וביקש מהקונגרס הקונטיננטלי השני לשלוח נציגים לשיחות שלום. משלחת, שבה היו אדמס ובנג'מין פרנקלין, נפגשו עם האו בסטטן איילנד ב-11 בספטמבר. כשלורד האו טען שהמשלחת האמריקנית היא נתינה של הכתר הבריטי, התנגד לכך אדמס. כעבור כמה שנים התברר לאדמס ששמו היה ברשימת האנשים שהאו לא יכול היה להעניק להם חנינה. אדמס הרגיש שאם יצליח וושינגטון לגייס מספיק אנשים, דבר שנראה היה סביר לאחר העלאת התשלום למתנדבים, יוכלו לנצח במלחמה.
ב-1777 מונה אדמס לעמוד בראש הוועד למלחמה, ושירת בנוסף בוועדות חשובות רבות נוספות (תשעים, עשרים וחמש בניהולו). הוא נחשב לראשון בבית הנבחרים, היה אחראי לגיוס כספים, אספקת ציוד ולשמירה על סמכות אזרחית מול הצבא. בנוסף הצליח להגיע להסכם עם הצרפתים.
שליח בצרפת
באביב 1776 טען בקונגרס שיש צורך בעצמאות כדי לבסס סחר, שהיה חיוני לשמירה על עצמאות. הוא דרש הסכם סחר עם צרפת. לאחר מכן מונה, יחד עם פרנקלין, להכין תוכנית להסכמים שיוצעו למעצמות זרות. כשג'פרסון עמל על הכרזת העצמאות, עמל אדמס על הסכמים עם מעצמות זרות.
ב-1778 הפליג לצרפת כדי להשתתף בוועדה האמריקאית שנועדה לנסח ברית בין צרפת לארצות הברית. בנו בן העשר, ג'ון קווינסי, הצטרף אליו. ההפלגה הייתה קשה, כשברק פצע תשעה עשר מלחים, והספינה נאלצה לחמוק מספינות קרב בריטיות. קרוב לחוף ספרד, פיקד אדמס על הספינה ולכד ספינת צי סוחר בריטית.
אדמס לא ידע צרפתית, שפת הדיפלומטיה של אותה תקופה, לכן עסק בצד הלוגיסטי של הנושא. עם הגיעו לשם הושגה הברית המבוקשת, ואדמס הציע שמספר חברי הוועדה יצומצם לאחד. הצעתו יושמה והוא חזר לארצות הברית ונבחר להיות חבר בוועדה שניסחה את חוקת מסצ'וסטס. בנוסף, ייסד את האקדמיה האמריקנית לאומנויות ולמדעים ב-1780.
בטרם עבודתו הושלמה הוא נשלח שוב לאירופה, לאחר שנבחר ב-27 בדצמבר 1779 כדי לנהל משא ומתן להסכם שלום עם בריטניה, אף על פי שהסיכויים להשגת הסכם כזה לא היו גדולים באותה השעה. בנוסף לכך, ממשלת צרפת התנגדה למינוי בסוברה שאדמס אינו גמיש מספיק. בעקבות כך, צורפו בנג'מין פרנקלין, תומאס ג'פרסון, ג'ון ג'יי, והנרי לורנס לעבוד יחדיו עם אדמס להשגת ההסכם. ואולם, ג'פרסון לא יצא בסופו של דבר לשליחות, ולורנס כמעט לא לקח חלק בדיונים, וכך הושאר ניהול המשא ומתן לשלושת האחרים. ג'יי ואדמס לא בטחו ברצונה הטוב של צרפת, ובגוברם על פרנקלין המבודד בדעתו, החליטו להפר את ההוראות שניתנו להם, ולא לשתף את הצרפתים בדיונים, בבוחרם במקום זאת לדון ישירות עם הבריטים. בנוסף למד אדמס צרפתית.
במהלך הדיונים היה נחוש במיוחד להשיג הכרה בזכותה של ארצות הברית לדיג לאורך החוף הבריטי-אמריקאי. התנאים הפוליטיים בבריטניה באותה עת הפכו את הצורך להשגת הסכם שלום להכרח, והדבר סייע לאדמס וחבריו לקבל הסכם בתנאים נוחים במיוחד.
הנוסח המוקדם של ההסכם נחתם ב-30 בנובמבר 1782.
שגריר בהולנד
ביולי 1780, מונה במקום לורנס לתפקיד השגריר בהולנד, אחת מהרפובליקות האחרות היחידות בעולם באותה עת. ב-19 באפריל 1782 השיג הכרה בארצות הברית כמדינה עצמאית. בנוסף עסק במשא ומתן לקבלת הלוואה ובאוקטובר 1782 אף חתם על ברית מסחר וידידות. עד 1794 השיג אחת עשרה הלוואות מהולנד. הבית שקנה בהולנד הפך לשגרירות האמריקנית הראשונה בארץ זרה.
ב-1784 וב-1785, היה מעורב בניסוח הסכם סחר בין ארצות הברית לפרוסיה. השגריר הפרוסי היה מעורב, וכך גם ג'פרסון ופרנקלין.
שגריר בבריטניה
ב-1785 היה לשגריר לבריטניה.
במהלך ביקורה בוושינגטון לרגל יום העצמאות המאתיים של ארצות הברית, הזכירה את אדמס המלכה אליזבת' השנייה כאדם שרצה לשמור על הקשר בין בריטניה לארצות הברית.
אדמס ואשתו גרו בלונדון, וחצר המלוכה לא חיבבה אותם.
תפיסותיו על ממשלה
חוקת מסצ'וסטס, שאותה חיבר אדמס ב-1780, שיקפה את עמדותיו. הייתה זאת החוקה הראשונה שאושררה בידי העם. בית הנבחרים במסצ'וסטס היה הראשון בעל שני בתים ועם הפרדת רשויות.
ב-1787 בעת שהותו בלונדון פרסם את החיבור "הגנה על חוקת הממשל של ארצות הברית".
בחיבור זה כלל מספר הצהרות שמהן משתמעת תמיכה באריסטוקרטיה כגון: "העשירים, הנולדים למשפחה טובה, והמוכשרים, צריכים להיות מופרדים משאר האנשים בסנאט". הצהרות אלו עוררו עליו את זעמם של רבים מבני ארצו.
סגן נשיא, 1789–1796
בין השאר בגלל ההתנגדות אליו לאחר המאמרים שפרסם, בבחירות הנשיאותיות הראשונות ב-1789 בעוד וושינגטון זכה בתמיכתם של כל האלקטורים, קיבל אדמס רק 34 קולות מתוך 69. עם זאת, התמיכה בו הייתה השנייה בגודלה אחרי וושינגטון, ובהתאם לנוהג המקובל אז, הוא מונה לסגן נשיא, תפקיד שמילא עד 1797. בתפקידו היה נשיא הסנאט. הוא נחשב לבעל השפעה שולית בפוליטיקה, ונבחר מחדש להיות הסגן בבחירות של 1792. וושינגטון לא ביקש מאדמס עצות בנוגע לנושאים משפטיים ולמדיניות במהלך כהונתו.
שתי הכהונות של אדמס כסגן הנשיא לא היו מהנות עבורו. הוא טען שהתפקיד הוא התפקיד הכי שולי שנוצר אי פעם.
הבחירות של 1796
בשנת 1796, לאחר שוושינגטון סירב להתמודד שוב על המשרה, התמודד אדמס על הנשיאות מטעם המפלגה הפדרליסטית. המועמד הפדרליסטי השני היה תומאס פינקני, מושל קרוליינה הדרומית שנחשב למועמד לסגן הנשיא. באותה התקופה לא הייתה מועמדות לתפקיד הסגן, ובתפקיד זכה האדם שהגיע למקום השני בחבר האלקטורים.
בר היה היחיד שניהל מסע בחירות. אדמס נשאר בביתו (כמו שאר המועמדים) ולא רצה לנהל מסע בחירות. המפלגה הפדרליסטית ניהלה מסע בחירות לטובתו והמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ניהלה מסע בחירות לטובת ג'פרסון. רבים ציפו שאדמס ינצח בניו אינגלנד, ואילו ג'פרסון בדרום. בסופו של דבר, אדמס ניצח בבחירות בהפרש זעום של שבעים ואחד אלקטורים לעומת שישים ושמונה לג'פרסון (שמונה לסגן נשיא). הוא השיג עוד קול אחד מוירג'יניה של ג'פרסון וגם קול אחד מקרוליינה הצפונית.
נשיאותו
כנשיא, אדמס המשיך במדיניותו של וושינגטון להפוך את משרת הנשיאות לדוגמה של ערכים רפובליקניים. הוא מעולם לא היה מעורב בשערוריות. הוא המשיך עם אותו קבינט של וושינגטון והמשיך בתוכניותיו. הוא המשיך בחיזוק הממשל המרכזי, בעיקר הצי והצבא. ביולי 1798 הוא חתם על חוק למתן שירות רפואי לחיל הים.
תוכניותיו הכלכליות המשיכו את אלו של המילטון. אדמס נשאר די עצמאי מהקבינט שלו בכל תקופת כהונתו ולעיתים קרובות החליט שלא על דעתם. כך הצליח להימנע ממלחמה עם צרפת, למרות רצון הקבינט שלו. הסכסוך עם צרפת חיסל את מעורבות ארצות הברית עם ענייניה של אירופה. בנוסף, הוא עזר לאומה הצעירה שהחזיקה מעמד מול מעצמה אירופאית.
על אף שאדמס היה פדרליסט, הוא חלק עליהם כמעט כמו האופוזיציה הדמוקרטית-רפובליקנית. אדמס ידע להחליט החלטות גם במחיר פוליטי כבד: הוא דחף להסכם שלום עם צרפת, ובכך פגע בפופולריות שלו. אדמס נותר גאה בהחלטתו כל ימיו ואף חקק אותה על המצבה שלו. הוא נותר בביתו במסצ'וסטס במשך רוב כהונתו.
המלחמה עם צרפת
בתקופת כהונתו של אדמס היו סכסוכים גדולים על מדיניות החוץ, ובעיקר סביב הרצון להימנע מהסכסוכים באירופה. בריטניה וצרפת נלחמו, ובעוד שהמילטון והפדרליסטים תמכו בבריטניה, ג'פרסון והדמוקרטים-רפובליקנים תמכו בצרפת. הצרפתים רצו שג'פרסון יבחר לנשיאות ולאחר שאדמס ניצח, הם הפכו ללוחמניים אף יותר. אדמס הבין שעליו להמשיך במדיניות של וושינגטון, שעיקרה התרחקות מהמלחמה. הקרב על הסכם הסחר עם הבריטים פילג בין הפוליטיקאים ויצר מפלגות. הצרפתים ראו באמריקה כמדינת חסות של בריטניה והתחילו לפשוט על ספינות סחר אמריקאיות.
אדמס פנה למשא ומתן עם הצרפתים, אולם שר החוץ טילראן דרש דמי שוחד והלוואה גדולה לצרפת כתנאי מקדים לניהול משא ומתן – דרישות שנתפסו כהשפלה לשליחים האמריקאים ולארצות הברית. הפרשה, שנודעה כפרשת XYZ, הטתה את דעת הקהל האמריקנית כנגד צרפת והובילה לסערה פוליטית ונסיקה זמנית בפופולריות של אדמס. אדמס ויועציו לא היו מעוניינים בהכרזת מלחמה רשמית. תחת זאת, הכריז אדמס שימאים אמריקאים יהיו רשאים להתחמש ולהגן על עצמם מפני תקיפות מצד כלי שיט צרפתים וביקש מהקונגרס להקצות תקציבים גדולים לחיזוק הצי והתעשייה הצבאית. המלחמה הבלתי רשמית פרצה ב-1798, לאחר שהודיעה ארצות הברית על ביטול התחייבויותיה באמנה עם צרפת משנת 1776. תקציבים הוקצו לבנייה מחדש של הצי, והוקם "הצבא הארעי" בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון. וושינגטון רצה את המילטון בתור סגנו ואדמס הסכים. בשל גילו המופלג של וושינגטון, כולם ידעו שהמילטון היה האחראי. אדמס בנה מחדש את הצי, והוסיף אליו את שש הפריגטות הראשונות של צי ארצות הברית, כשהעיקרית מביניהן היא קונסטיטושן. לשם מימון הצי, הקונגרס הטיל מס רכוש חדש (המס הישיר של 1798). זה היה המס הפדרלי הראשון והאחרון. משלמי המיסים כעסו על כך, וחקלאים גרמניים בהנהגת ג'ון פרייס, שראו במס איום על הערכים הרפובליקנים, מרדו בממשלה.
המילטון השתלט על המלחמה, והקרע בינו לבין אדמס גדל. המילטון, שפיקד על הצבא, נחשב לנשיא האמיתי. אדמס דרש מתן תפקידים לדמוקרטים-רפובליקנים כדי להשיג את תמיכתם, אולם המילטון סירב. הצבא הגדול גרם לחשש בציבור. באופן כללי, המלחמה נשארה פופולרית בדעת הקהל. אולם אדמס ידע שהניצחון מול צרפת במלחמה כוללת יהיה בלתי אפשרי, ולמרות הפגיעה במעמדו ביקש לחתום עם צרפת על הסכם. הוא הדהים את המדינה בפברואר 1799 כששלח דיפלומט לצרפת. נפוליאון בונפרטה, שהבין שהעימות היה חסר תוחלת, הסכים לכך. חוזה הברית של 1778, שקבע את חובתה של ארצות הברית לעזור לצרפת מול אירופה, בוטל, וארצות הברית שוחררה ממחויבויותיה באירופה. ג'ון מרשל מונה למזכיר המדינה של ארצות הברית ועצר את הצבא. אדמס פילג את מפלגתו בעצירת המלחמה. הוא ידע זאת, אולם היה גאה בכך שמנע את המלחמה.
חוקי הזרים וההסתה
על אף הפגיעה במעמד הדמוקרטים-רפובליקנים בעקבות המלחמה עם צרפת, הם המשיכו להתנגד לפדרליסטים. במהלך המלחמה, ובמיוחד במהלך שלטון הטרור בצרפת, המצב נשאר מתוח. חלק מהדמוקרטים-רפובליקנים אף רצו שהצרפתים יעזרו להם לסלק את הפדרליסטים. הם איימו במרד, והפדרליסטים איימו בשימוש בצבא. ארצות הברית נשטפה בגל הפחד ששטף את אירופה, והגיעה קריאה למדיניות בדלנית. הפדרליסטים ראו במצב המתוח תוצאה מהגירה צרפתית והגירה של תומכי צרפתים. כתוצאה מכך, ב-1798 עברו בקונגרס חוקי הזרים וההסתה. ארבעת החוקים (חוק ההתאזרחות, חוק הזרים, חוק הזרים האויבים וחוק ההסתה) ניסו לעצור את האופוזיציה. חוק ההתאזרחות האריך את השהות המינימלית בארצות הברית על מנת להתאזרח מחמש שנים לארבע עשרה שנים (כיוון שרובם תמכו בדמוקרטים-רפובליקנים). חוק הזרים וחוק הזרים האויבים הסמיך את הנשיא לגרש תושבים זרים שהוא מצא כמסוכנים למדינה. חוק ההסתה אסר פעולות של פרסום שקרים וכתיבה עוינת נגד הממשלה ופקידיה. העונשים על כך היו בין שנתיים לחמש שנים בכלא וקנסות של עד 5,000 דולר. אדמס לא קידם את החוקים, אולם חתם עליהם.
החוקים, ומעצרם של מספר עורכי עיתונות וחבר קונגרס אחד בידי הפדרליסטים, היו מוקד למחלוקת. החוק עצמו לא נאכף, ורק עשרה אנשים נעצרו בגללו. אדמס עצמו מעולם לא גירש תושבים זרים. אולם זרים רבים עזבו את המדינה מרצון, ונוצרה האווירה שהתנגדות לפדרליסטים משמעה מעצר. הבחירות לנשיאות ב-1800 היו קשות, וכל צד הביע פחד מהמפלגה האחרת וממדיניותה. לאחר ניצחון הדמוקרטים-רפובליקנים בבחירות, הם השתמשו בחוקים כנגד הפדרליסטים עד שהם פגו.
בחירות 1800
ב-1799, נחלשו הפדרליסטים בגלל מותו של וושינגטון, שנחשב למי שאיחד את המפלגה. במהלך הבחירות ב-1800, התמודדו אדמס וסגנו הפדרליסט, צ'ארלס קוטוורת' פינקני, מול הרפובליקנים- ג'פרסון ובר. המילטון ניסה לחבל במסע הבחירות של אדמס בתקווה לחזק את סיכוייו של פינקני. לבסוף הפסיד אדמס בהפרש זעום של שישים וחמישה אלקטורים לעומת שבעים ושלושה לג'פרסון ולבר, כשניו יורק הכריעה את הבחירות.
אדמס הפסיד בגלל חוסר האמון בו במפלגתו שלו, הכעס שעוררו חוקי הזרים וההסתה, הארגון הטוב של הדמוקרטים-רפובליקנים, הפופולריות של יריבו תומאס ג'פרסון והתמיכה לה זכה ארון בר בניו יורק, לאחר שהמועצה המחוקקת עברה לידם של הדמוקרטים-רפובליקניים.
לקראת סוף כהונתו הפך אדמס לנשיא הראשון שגר בתוך אחוזת הנשיא הבלתי גמורה, שהפכה לבית הלבן, החל מ-1 בנובמבר 1800. במהלך יומו השני של אדמס בבית, הוא כתב פתק לאשתו אביגייל, ובו תפילה לשלום הבית. אדמס כתב:
בהמשך, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט חרט את ברכתו של אדמס על אדן האח בחדר האוכל הממלכתי.
לאחר תבוסתו בבחירות, נכנס אדמס לדיכאון כשעזב את התפקיד. בנו צ'ארלס מת מאלכוהוליזם, והוא חשש להצטרף לאביגייל, שהלכה למסצ'וסטס חודשים לפני טקס ההשבעה. כתוצאה מכך, לא נכח בטקס ההשבעה של ג'פרסון, עזב את הבית הלבן בארבע לפנות בוקר, והיה הנשיא הראשון מתוך חמישה שלא נכח בטקס ההשבעה של יורשו. חלופת המכתבים שלו עם ג'פרסון באותה תקופה הייתה לבבית.
פרישתו
אדמס חזר לחקלאות בביתו בקווינסי. הוא החל לעבוד על האוטוביוגרפיה שלו, אותה לא סיים.
ב-1803, קרס הבנק שהחזיק בו את חסכונותיו. בנו ג'ון קווינסי בא לעזרתו ורכש את האדמות שלו.
בתו אביגייל (נבי) נישאה לחבר הקונגרס ויליאם סמית', ולאחר כישלון הנישואין חזרה אל בית הוריה. היא מתה מסרטן השד ב-1813. אשתו אביגייל מתה משחפת ב-28 באוקטובר 1818. בנו תומאס ואשתו אן, עם שבעת ילדיהם, חיו עד לסוף ימיו, וכך גם אחייניתה של אביגייל, לואיזה סמית'. שישה עשר חודשים לפני מותו, נבחר בנו, ג'ון קווינסי אדמס, לנשיאות ב-1825. היה זה המקרה היחיד בו נבחר בן של נשיא לשעבר לנשיאות עד להיבחרו של ג'ורג' ווקר בוש ב-2001.
חלופת המכתבים עם ג'פרסון
בראשית 1812, התפייסו אדמס וג'פרסון בזכות ידידם המשותף, בנג'מין ראש, שגם חתם על הכרזת העצמאות. שני הנשיאים לשעבר התכתבו אחד עם השני מאז ועד לסוף חייהם.