cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זיוף מוצרים
תיאור כללי
תעשיות הבולטות ביותר אשר נפגעו מזיוף מוצרים הן תעשיית התוכנה, מוזיקה, סרטים, מוצרי יוקרה, בגדי אופנה, בגדי ספורט, בשמים, צעצועים, חלקי מטוסים, חלקי חילוף ואביזרים לרכב, ותרופות. זיוף תרופות הוא התחום הרווחי ביותר בתעשיית זיוף מוצרים וגורם לאובדן הכנסות מוערך של 217 מיליארד דולר בשנה. נמצא כי תרופות מזויפות גורמות לנזק בריאותי ולעיתים אף למוות למיליוני בני אדם ברחבי העולם, ופוגעים במכירות יצרני תרופות המקוריות.
כיוון שזיופים מיוצרים באופן לא חוקי, הם אינם חייבים לעמוד בתקני הבטיחות הרלוונטיים. הם יצרני הזיופים משתמשים לעיתים קרובות בחומרי גלם זולים, מסוכנים ובלתי מאושרים לשימוש המיועד להם, כל זאת כדי לחסוך בעלויות הייצור. החומרים מהם עשויים מוצרים מזויפים עלולים להיות מסוכנים לצרכנים או לסביבה.
התרחבות התופעה
זעל פי הערכות של ארגון ה-OECD בשנת 2013 שוק המוצרים המזויפים היה בגודל של כ-$461 מיליארד דולר, או כ-2.5% מכלל הסחר העולמי. הערכה זו לא כללה מוצרים מזויפים המיוצרים ונמכרים בשוק המקומי, או מוצרים דיגיטליים הנמכרים באינטרנט. זאת לעומת הערכה משנת 2007 לפיה שוק המוצרים המזויפים מהווה  1.8% מכלל הסחר העולמי. ה-OECD הסיק כי למרות שיפור בטכנולוגיות יירוט המוצרים המזויפים "הבעיה של סחר בזיופים לא פחתה, אלא הפכה לאיום רציני על כלכלות מודרניות המבוססות ידע."
בארצות הברית, למרות תיאום המאמצים במאבק בזיופים על ידי רשויות האכיפה בתחום ההגירה והמכס וסוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית, כדי לבלום את זרם המוצרים המזויפים לתוך ארצות הברית, הייתה עליה של 38% בכמות המוצרים המזויפים שנתפסו בין השנים 2012 ו-2016. בסקר מקדים שנערך על ידי משרד הביקורת של הקונגרס של ארצות הברית על פריטים שנרכשו באינטרנט ואשר נשאו שמות מותגים גדולים ואשר כולם נשאו אישור של UL, נמצא כי 43% מהם היו זיופים.
העלות המשוערת של מכירות מוצרים מזויפים למשק האמריקני נאמדה בעד 600 מיליארד דולר נכון לשנת 2016. דו"ח משנת 2017 של "הוועדה על גנבת קניין רוחני אמריקני" קבע כי סין והונג קונג היוו מקור ל-87% מן המוצרים המזויפים אשר נתפסו בניסיון לייבאם לארצות הברית, ונטען כי ממשלת סין מעודדת גנבת קניין רוחני. מושל יוטה ג 'ון האנטסמן, אשר שימש בעברו שגריר ארצות הברית בסין, הצהיר, "העברת בלתי חוקית חדשנות אמריקנית בהיקף עצום היא אחד הנושאים הכלכליים המשמעותיים ביותר בהשפעתם על התחרותיות של ארצות הברית ואשר לא התמודדו עימו באופן מלא. נושא זה חייב להיות בראש סדר העדיפויות של הממשל החדש." במרץ 2017 הנשיא טראמפ חתם על צו נשיאותי, המורה בין היתר, לדאוג לאכיפה מהירה ויעילה של חוקים המגנים על מחזיקי קניין רוחני זכויות מפני יבוא מוצרים מזויפים.
מכירות ברשת
בדו"ח משנת 2018 של משרד הביקורת של הקונגרס האמריקני נמצא כי כ-79% מן הציבור האמריקני רכש מוצרים ברשת האינטרנט. עורכי הדו"ח מצאו מספר רב של מוצרים אשר נמכרו ברשת על ידי אמזון, eBay, וולמארט, Sears ו-Newegg אשר היו מזויפים. על פי הערכה לשנת 2017 סך המכירות ברשת של מוצרים מזויפים נאמד בכ-1.7 טריליון דולר. מכון פיו האמריקני העריך כי מכירות מוצרים מזויפים ברשת צפויות לעלות לכ-4 טריליון דולר עד לשנת 2020.
בגדים ואביזרי אופנה
ריי באן, רולקס, ולואי ויטון הם המותגים המועתקים ביותר בעולם ונייקי הוא המותג הזוכה למספר הזיופים הגבוה ביותר בעולם, בהתאם לנתוני ה-OECD. זיופי מותגי בגדים, נעליים, תכשיטים ותיקי יד של מותגי אופנה מיוצרים באיכויות שונות. לעיתים מטרת הזיוף היא רק להטעות את הצרכן התמים, המביט רק במותג ואינו יודע מה צריכות להיות תכונות המוצר המקורי, בעוד שקיימים זיופים בהם מושקע מאמץ כדי ליצור חיקוי מושלם ככל הניתן של המוצר המקורי.
יש זייפנים אשר נהנים מתופעה של צרכנים שאינם מתעניינים בשאלה האם המוצרים שהם קונים, הם מזויפים ורק שואפים לקנות מוצרים יקרים. בשנת 1978 עלתה הפופולריות של מכנסי ג'ינס בקווים של בגדי מעצבים, דבר שהביא לגל של זיופי מכנסי ג'ינס. בתי חרושת המייצרים בגדי מעצבים ושעונים מזויפים נמצאים בדרך כלל במדינות מתפתחות ובין 85-95% מכלל הזיופים מקורו בסין תיירים המבקרים בבייג'ינג מוצאים ב"שוק המשי" שבעיר מבחר גדול של בגדי מעצבים מזויפים ושעונים מזויפים הנושאים מותגי יוקרה.
במלזיה, תאילנד, וייטנאם והפיליפינים ניתן למצוא שעונים הנושאים מותגי יוקרה, אולם מיוצרים באיכות נמוכה עם מנגנונים פשוטים אך פועלים, הנמכרים בכ-20 דולר לשעון ושעונים מזויפים באיכות טובה יותר בכ-100 דולר.
לעיתים זייפנים החלו לייצר את מוצריהם באותו בית החרושת שבו מיוצר המוצר המקורי. המונח "Yuandan goods" הוא שמתאר את אותם זיופים המיוצרים באותו מפעל בו מיוצר המוצר המקורי, זאת מבלי שבעל הקניין הרוחני נתן את רשותו לייצור זה. מוצרים מזויפים אלה מיוצרים מחומרים עודפים ושיירי חומר של המוצרים המקוריים, באופן לא חוקי ונמכרים בשוק השחור.
בתאילנד נפתח מוזיאון למוצרים מזויפים ובו למעלה מ-4,000 מוצגים שונים, ב-14 קטגוריות שונות ובהם מוצרים המפרים סימני מסחר, פטנטים, או זכויות יוצרים. המוזיאון העתיק ביותר העוסק בזיוף מוצרים נמצא בפריז ושמו: Musée de la Contrefaçon.
אלקטרוניקה
רכיבים אלקטרוניים מזויפים נעשו נפוצים במידה רבה בעשור השני של המאה ה-21, כולל מעגלים משולבים, ממסרים, נתיכים, ממסרי פחת, כבלים ומחברים. השווי הכולל של המסחר ברכיבים אלקטרוניים מזויפים נאמד בכ-2% מכלל המסחר ברכיבים אלקטרוניים, כ-460 מיליארד דולר בשנת 2011 . רכיבים אלקטרוניים מקוריים עברו תהליך של הנדסה הפוכה על מנת לייצר מוצר הנראה ומתפקד באופן זהה למוצר המקורי ומסוגל לעבור בדיקות חשמליות ופיזיות.
אירועים בהם התגלו מעגלים משולבים מזויפים הביאו את מחלקת ההגנה של ארצות הברית ואת נאס"א ליצירת תוכניות לזיהוי רכיבים אלקטרוניים מזויפים ולמנוע מחלקים אלה להיכנס לשרשרת האספקה. רכיבים אלקטרוניים מזויפים מסכנים מגזרים כלכליים שונים, כולל הצבא.
על פי הערכה שפרסם ה-OECD בשנת 2017, 19% מן הטלפונים החכמים הנמכרים בעולם הם זיופים וחלקם של אלה הולך וגדל. מייסד עליבאבא ג'ק מא אמר: "אנחנו חייבים להילחם בזיופים באותה דרך שבה נלחמים בנהיגה בשכרות." אולם רוב הצרכנים הם חסרי ידע ומיומנות להבדיל בין מוצר מזויף למוצר מקורי, דבר הדורש ידע טכני רב. מכירות טלפונים חכמים מזויפים גורמות לנזקים לצרכנים ולמפיצים של מוצרים מקוריים גם יחד והפסד מיסים למדינה. טלפונים חכמים מזויפים בנויים בדרך כלל ברמה טכנית נמוכה, עלולים להפיץ קרינה חזקה ולהכיל רמות מסוכנות של מתכות מזיקות, כגון עופרת.
צעצועים
צעצועים מזויפים חושפים ילדים לחומרים העלולים להיות רעילים ולמוצרים מסוכנים. על פי הערכה שנעשתה בממלכה המאוחדת 10 עד 12 אחוז מכלל הצעצועים שנמכרו במדינה היו מזויפים, רובם יוצרו בסין. הרשות האחראית לבטיחות צרכנים בממלכה המאוחדת, Trading Standards, החרימה אלפי צעצועים מזויפים ולא בטוחים מדי חודש. בשנת 2016 החרימו רשויות האיחוד האירופי מוצרי יבוא מזויפים בשווי 670 מיליון יורו, מתוכם 17% היו צעצועים.
רשויות המכס וביקורת הגבולות בארצות הברית מצאו כי צעצועים היו ברשימת עשרת המוצרים המזויפים הנפוצים ביותר, מתוך 1.2 מיליארד דולר של מוצרים מזויפים שהוחרמו בשנת 2014.
תרופות
על פי הערכה של ארגון הבריאות העולמי אחת מכל עשר תרופות במדינות בהן הכנסה ממוצעת נמוכה, או בינונית, הן תרופות מזויפות. רבות מן התרופות המזויפות מכילות קמח תירס, קמח תפוחי אדמה, או גיר. חלק מן התרופות המזויפות רעילות ומכילות רמות קטלניות של חומר פעיל, או חומרים פעילים שגויים. תרופות מזויפות קשות מאוד לזיהוי כיוון שמראן החיצוני דומה, או זהה, לתרופות מקוריות. ניתן לנסות ולזהות תרופות מזויפות על פי פגמים באיכות האריזה, או בכיתוב עליה (למשל, שגיאות כתיב, תאריכי תפוגה לא זהים על הקופסה ועל אריזת הגלולות). לעיתים יש הבדלים דקים בצבע הגלולה, או ריח שונה.
כשליש ממדינות העולם חסרות במנגנון פיקוח יעיל על מוצרי רוקחות, עובדה ההופעת אותם ליעד לזייפני תרופות. כמחצית מכלל התרופות המזויפות הנמכרות בעולם הן לטיפול במצבי בריאות מסכני חיים, כגון מלריה, שחפת, איידס ומחלות ממאירות. על פי הערכות, כמיליון איש מתים מדי שנה בעולם כתוצאה משימוש בתרופות מזויפות רעילות. עליית המכירות של תרופות ברשת האינטרנט מאפשרת למשווקי תרופות מזויפות למכור את סחורתם ישירות לצרכנים, במדינות רבות בעולם. בחודש ספטמבר 2017, לאחר חקירה שנמשכה 10 שנים, האינטרפול סגר 3584 אתרי אינטרנט במדינות שונות, והסיר 3,000 מודעות באינטרנט, אשר קידמו מכירות תרופות מזויפות וכן עצר 400 בני אדם שהיו מעורבים בסחר התרופות המזויפות. רוב האתרים שנסגרו לא דרשו מלקוחות הצגת מרשם לתרופה אותה בקשו לקנות. אחת ממטרות החקירה הייתה הפצת גרסה מזויפת לתרופה פנטניל, משכך כאבים רב עוצמה וכן גרסאות מזויפות של אוקסיקודון. דו"ח של המנהל לאכיפת הסמים קובע כי "צרכנים יכולים לרכוש ברשת תרופות פנטניל המיוצרות במעבדות סיניות בצורת אבקה, או גלולות" הנשלחות באמצעות הדואר, ישירות לצרכן.
לקוחות נמשכים לקניית תרופות ברשת כיוון שאתרי המכירות יוצרים רושם של אתרי מכירות מקצועיים, הם מציעים את התרופות במחיר זול ממחיר השוק המקומי ואינם דורשים מרשם כתנאי לקניית התרופה. אולם בדיקות של רשויות החוק מגלות כי 90% מן האתרים למכירות תרופות ברשת פועלים ממדינות שונות מאלה עליהן הם מצהירים באתר.
סיגריות
על פי מחקר שפורסם על ידי KPMG בשנת 2017, 9% מכלל הסיגריות שנצרכו באיחוד האירופי בשנת 2016 היו מזויפות, או מוברחות. המקור העיקרי להברחות הסיגריות באירופה הוא באוקראינה ובלארוס. ארגוני פשע מאורגן מעורבים בסחר בסיגריות מוברחות ומזויפות. במדינות בהן מחירי הסיגריות גבוהים, נורווגיה ואירלנד, למעלה מ-15% מן הסיגריות הנמכרות לציבור הן מוברחות או מזויפות.
אריזות נגד זיוף
יצרנים שונים פתחו אריזות המנסות להפחית את הסיכון של זיוף מוצרים בדרך של שימוש חוזר באריזת המוצר, בעוד שתוכנו מזויף. חלק מן האריזות כוללות חותם המעיד על פתיחת המוצר, הולוגרמות וסימני ביטחון אחרים הקשים לזיוף.
טריגון נקוד
טְרִיגוֹן נָקֹד (שם מדעי: Himantura uarnak) הוא מין של טריגון ענקי החי במימי האזור האינדו-פסיפי ממזרח אפריקה עד חופי אוסטרליה, גינאה החדשה וטאיוואן. הוא גם היגר למי הים התיכון ונמצא גם בחופי ישראל. טריגון זה שייך לסוג Himantura, בו גם טריגון הנהרות הענק מנהרות אינדונזיה.
אורכו של הטריגון הנקוד מעל 6 מטרים, מוטת סנפיריו 2 מ' ומשקלו 120 קילוגרם בממוצע. זהו דג שטוח גדול בעל סנפירים גדולים דמויי-כנפיים העוזרים לו לרחף במים. פלג הגוף העליון אפור ומכוסה נקודות, מהם קיבל את שמו. הזנב דק וארוך ובקצהו עצם דוקרנית. לדג עיניים בולטות לבנות מפלג גופו העליון והפה מצוי בצידו התחתון והוא מכיל שיניים רבות.
הטריגון ניזון על קרקעית הים מיצורי ים קטנים שונים כמו סרטנים, חסילוני גמל שלמה, צדפות, חלזונות, מיני תולעים ודגי גרם קטנים. שאר הזמן הוא מעדיף לנוח קבור בחול הימי. הוא מצוי בשוניות אלמוגים, לגונות, חופים חוליים וסלעיים, עשבי ים ולעיתים יימצא גם בין מנגרובים או אף במים מתוקים לפרקים קצרים. נקבת הטריגון נמצאת בהריון במשך שנה שלמה ואז משריצה 1–5 טריגונים קטנים.
טריגון זה נפגע בידי האדם עקב ציד ועקב פגיעה בבית גידולו והוא נמצא בסכנת הכחדה.
אדוארד אסנר
אדי "אד" אסנר (באנגלית: Eddie "Ed" Asner; 15 בנובמבר 1929 – 29 באוגוסט 2021) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של העיתונאי לו גרנט בסדרת הטלוויזיה "המופע של מרי טיילר מור" ובסדרת הספין אוף שלה "לו גרנט". כיהן בעבר כנשיא גילדת שחקני המסך האמריקאית. זכה בשבעה פרסי אמי (יותר מכל שחקן אחר) ובחמישה פרסי גלובוס הזהב.
השנים הראשונות
אסנר נולד בקנזס סיטי שבמיזורי. אמו, ליזי אסנר, הייתה עקרת בית, ואביו, מוריס דייוויד אסנר, היה הבעלים של חנות למוצרי יד שנייה. אסנר גדל והתחנך במשפחה יהודית אורתודוקסית, ושמו העברי הוא "יצחק". בילדותו נהג לבלות שעות רבות בבית הקולנוע "גרנדה" שבקנזס סיטי. למד באוניברסיטת שיקגו ושירת במסגרת צבא ארצות הברית באירופה.
קריירה
אסנר החל את דרכו המקצועית בהופעות אורח בסדרות טלוויזיה. בשנת 1970 קיבל לראשונה תפקיד קבוע בסדרה, קומדיית המצבים "המופע של מרי טיילר מור" של רשת CBS, בה גילם את דמותו של העיתונאי ועורך החדשות לו גרנט, דמות איתה הפך להיות מזוהה במשך שנים רבות. הסדרה שודרה בין השנים 1977 - 1970. לאחר סיום הסדרה, קיבל אסנר את התפקיד הראשי בסדרת הספין אוף "לו גרנט", אף היא ברשת CBS. בסדרה זו המשיך לגלם את דמותו של לו גרנט, שעבר מניהול מהדורת חדשות בטלוויזיה לתפקיד עורך העיתון הבדיוני "לוס אנג'לס טריביון". הסדרה שודרה בין השנים 1982 - 1977. בניגוד ל"מופע של מרי טיילר מור", שהייתה סדרה קומית קלילה בת חצי שעה, "לו גרנט" הייתה סדרת דרמה רצינית בת 60 דקות על עיתונאות. על גילום דמותו של לו גרנט זכה בחמישה פרסי אמי: שלושה פרסי אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קומית (1975, 1972, 1971) ושני פרסי אמי לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (1980, 1978). בכך הפך לשחקן היחיד עד היום שזכה בפרסי אמי על גילום אותה דמות גם בסדרה קומית וגם בסדרת דרמה. בנוסף, זכה גם בחמישה פרסי גלובוס הזהב: שלושה פרסים עבור שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה (1976, 1975, 1971) ושני פרסים עבור השחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה דרמטית (1979, 1977).
במקביל להופעתו בסדרה "המופע של מרי טיילר מור", שיחק אסנר גם במיני-סדרות עטורות השבחים "איש עשיר, איש עני" (1976) ו-"שורשים" (1977). ב"שורשים" הוא גילם את דמותו של קפטן דייוויס, האיש שחטף את קונטה קינטה ומכר אותו לעבדות. על הופעתו בסדרות אלה זכה בשני פרסי אמי נוספים. בסך הכל זכה בשבעה פרסי אמי, יותר מכל שחקן אחר.
לאחר סיום הסדרה "לו גרנט" הופיע בעיקר בתפקידי משנה בקולנוע ובהופעות אורח בסדרות טלוויזיה, ביניהן בסרט "חברות בווינה" בתור אופה אוסקר רייקמן. ב-1991 השתתף בסרטו של אוליבר סטון "JFK תיק פתוח". ב-1998 השתתף בסרט המתח "גשם חזק", לצדם של מורגן פרימן וכריסטיאן סלייטר. בטלוויזיה התארח בפרקים של סדרות כגון "תיקים באפלה" (1998), "משפחת סימפסון" (1999, הופיע בתפקיד עורך עיתון), "תרגיע" (2001) ו-"ER" (2003). בשנים 2007–2006 הופיע בתפקיד משנה בסדרה "סטודיו 60", לצד מת'יו פרי, בראדלי ויטפורד ואמנדה פיט. אסנר גילם את תפקיד הבעלים של רשת הטלוויזיה הבדיונית NBS. הסדרה, ששודרה ברשת NBC, זכתה לביקורות חיוביות אך לרייטינג נמוך, וירדה מהמרקע לאחר עונה אחת בלבד.
לאסנר קריירה עשירה בדיבוב סרטי אנימציה. הוא השתתף בדיבוב סדרות רבות, בהן ספיידרמן, סופרמן, קפטן פלאנט ובאטמן - הסדרה המצוירת ששודרו בשנות התשעים. ב-2009 דיבב את דמותו של קרל פרדריקסן, הדמות הראשית בסרט האנימציה המצליח של פיקסאר "למעלה". על תפקיד זה זכה לשבחים רבים ממבקרי הקולנוע, כאשר הוא חזר על תפקיד זה בסרט "המשימה המיוחדת של דוג" ובסדרה "הימים של דוג".
ב-2001 הוענק לו פרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים. על תרומתו לתעשיית הטלוויזיה זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2021 עלה הסרט "החבובות: האחוזה הרדופה" בדיסני+, כאשר זו בין ההופעות האחרונות שלו לפני מותו.
דעותיו הפוליטיות ופעילותו הציבורית
אסנר היה מחבריו הבולטים של ארגון הסוציאליסטים הדמוקרטים של אמריקה (DSA), הסניף האמריקאי של הארגון הבינלאומי האינטרנציונל הסוציאליסטי.
הוא מילא תפקיד מרכזי בשביתת השחקנים בשנת 1980. כיהן כנשיא גילדת שחקני המסך במשך שתי קדנציות, בשנים 1985–1981, במהלכן מתח ביקורת פומבית על מדיניות ארצות הברית באמריקה המרכזית, וקידם פרויקט שנוי במחלוקת של אספקת סיוע רפואי לאל סלוודור. אסנר טען לאחר מכן, כי העובדה שנתן ביטוי פומבי לדעותיו הפוליטיות הייתה הסיבה האמיתית להורדתה מן המרקע של הסדרה "לו גרנט", על אף הרייטינג הגבוה לו זכתה.
ב-2004 שימש כדובר וכאחד מראשי ארגון בשם "2004 Racism Watch", שפעל נגד בחירתו של הנשיא ג'ורג' בוש לקדנציה שנייה. באפריל אותה שנה כתב מכתב גלוי, שהופנה ל"מנהיגי השלום והצדק" בעולם, ובו קרא להם לדרוש שקיפות מלאה ופרסום כל המידע לגבי פיגועי 11 בספטמבר.
בהיותו מעריץ מושבע של ספרי קומיקס, אסנר חבר ב"קרן למען הגנה משפטית על ספרי קומיקס", מלכ"ר אמריקאי שמטרתו להגן על חופש הביטוי של יוצרי ומפיצי קומיקס.
חייו האישיים
אסנר היה נשוי לננסי סייקס (Nancy Sykes) בשנים 1988–1959, ולשניים נולדו שלושה ילדים: התאומים מת'יו וליזה, וקייט. ב-1987 נולד לו בן בשם צ'ארלס, ממערכת יחסים שניהל עם קרול ג'ין פוגלמן. בן זה הוא אדם עם אוטיזם. ב-1998 נשא לאישה את המפיקה סינדי גילמור. השניים נפרדו ב-2007 והתגרשו ב-2015.
אסנר נפטר ב-29 באוגוסט 2021.
טקס פרסי גראמי ה-49
טקס פרסי גראמי ה-49 התקיים ב- 11 בפברואר 2007, ועסק בהישגים הבולטים של תעשיית המוזיקה העולמית מ- 15 בספטמבר 2005 ועד ל- 14 בספטמבר 2006. הטקס התקיים בסטייפלס סנטר, לוס אנג'לס, קליפורניה (אולמן הביתי של הלייקרס והקליפרס).
בטקס, שהיה ללא מנחה, הופיעו, בין השאר, כריסטינה אגילרה (הופיעה גם בטקס של שנה שעברה), ביונסה, הדיקסי צ'יקס, ג'סטין טימברלייק, ג'יימס בלאנט, הפוליס (באיחוד נדיר), רד הוט צ'ילי פפרז ושאקירה. <BR> מבין מגישי הפרסים נמנים: טוני בנט, בלאק אייד פיז, לואיס בלק, נלי פורטדו, אל גור, ג'ניפר הדסון, סמואל ל. ג'קסון, סקרלט ג'והנסון, פינק, ריהאנה, ליאן ריימס, כריס רוק, קוונטין טרנטינו, קניה וסט וסטיבי וונדר.
הכנסייה הקתולית
הכנסייה הקתולית היא הכנסייה הנוצרית הגדולה בעולם. היא משתייכת לזרם הנצרות הקתולית ומנהיגהּ הוא האפיפיור. לפי הכנסייה, מניין החברים בה עולה על מיליארד. הכנסייה מגדירה את שליחותה להפיץ את הבשורה הנוצרית על פי ישו, וכן לנהל את הסקרמנטים הנוצרים ולעסוק בצדקה.
ההיסטוריה של הכנסייה בוועידת הוותיקן הראשונה (רומא, 1870) הוכרזה בכנסייה הקתולית הדוגמה (dogma) בדבר האלטעות של האפיפיור, לפיה האפיפיור איננו טועה כאשר הוא מורה מכסאו (ex cathedra) בענייני אמונה ומוסר באופן המחייב את כלל הכנסייה.
הכנסייה הקתולית היא אחד מהמוסדות המתמשכים העתיקים בעולם, והיה לה תפקיד בולט בהיסטוריה של תרבות המערב. הכנסייה מלמדת כי היא נוסדה על ידי ישו ושהבישופים שלה הם ממשיכי דרכם של שנים-עשר השליחים שקיבלו עליהם להפיץ את בשורתו. כמו כן האפיפיור הוא יורשו של פטרוס הקדוש והוא מחזיק בעליונות כלל עולמית. לפי הכנסייה, הדוקטרינה שלה בלתי-ניתנת לערעור וזוכה להכוונה מאת רוח הקודש.
במרכז המיסה של הכנסייה נמצאת האוכריסטיה בה לחם ויין עוברים טרנסובסטנציאציה לגופו ודמו של ישו. דוקטרינות ייחודיות נוספות הן האמונה בכור המצרף לנשמות, בעיבור ללא חטא של מרים, אם ישו ובעלייתה השמימה בגופה, והמגיסטריום עליו נשענת סמכות הממסד הכנסייתי.
יחס ליהדות לעם היהודי ולמדינת ישראל
כתבי הקודש היהודים - התנ"ך, נכללים בכתבי הקודש הנוצרים. הכנסייה הקתולית קבעה כי היהודים איבדו את מעמדם כעם הבחירה כאשר סירבו להכיר במשיחיותו של ישו. לכן אסרה הכנסייה על השמדתם הפיזית של יהודים והתירה את קיומם בסמיכות לנוצרים, אולם התירה להשפילם במטרה שיכירו בגדולתו של ישו ויקבלו עליהם את האמונה הנכונה, קרי הנצרות.
לאחר השואה חל מהפך לחיוב ביחסה של הכנסייה הקתולית כלפי היהדות, העם היהודי ובחלוף השנים גם כלפי מדינת ישראל. המהפך ביוזמתו של האפיפיור, יוחנן העשרים ושלושה, אנג'לו ג'וזפה רונקלי, כפי שנוסח בכתב בנוסטרה אטאטה שפרסמה ועידת הוותיקן השנייה ב-1965, מבטל את ההאשמה הקיבוצית של כל יהודי בצליבת ישו ומגנה בחריפות את האנטישמיות באשר היא.
ב-30 בדצמבר 1993 נחתם הסכם היסוד בין הכס הקדוש ומדינת ישראל במסגרתו מכיר הוותיקן בזכות קיומו של העם היהודי בארצו לאחר שהוסר החסם התאולוגי "של התנגדות לשאיפות הציוניות בשל הכחשתם היהודים את אלוהותו של ישו". במאי 1994 הוחלפו שגרירים בעלי סמכות מלאה. מאז מקיימת מדינת ישראל יחסים דיפלומטיים קרובים עם הוותיקן.
שלושה אפיפיורים הגיעו לביקור בארץ מתחילת שנות האלפיים ויד ושם עמדה במרכז ביקורם. בדבריהם בכתב ובעל פה הייתה הודאה "במתח ובעוינות הנעוצים בלידתה של הנצרות מתוך היהדות, בהיסטוריה רצופת הרדיפות, בגיבושה של דמות יהודית שלילית במשך מאות בשנים ובחלקו של יחס זה בהכשרת הקרקע לשואה בארצות אירופה השונות...ועל שאיפתה של הכנסייה לתקן את העוול הזה אחרי האסון הנורא, הן כלפי העם היהודי ומדינתו והן כלפי פנים, בינה לבין עצמה".
במסמך שהקריא בסוף 2015 הקרדינל קוך, הממונה על הוועדה האפיפיורית בוותיקן ליחסי יהודים-נוצרים, במלאת 50 שנה לנוסטרה אטאטה, מצהירה הכנסייה כי היא מתנגדת לתופעת המיסיון ככל שהיא מכוונת ליהודים.
SS-20 Saber
SS-20 Saber הוא קוד דיווח נאט"ו של טיל בליסטי לטווח בינוני מתוצרת ברית המועצות שנקרא במקור (ברוסית) ''' (כלומר: ракета средней дальности, טיל לטווח בינוני "פיוניר"). הטיל, בעל יכולת לנשיאת 1–3 ראשי קרב גרעיני, נכנס לשירות בשנת 1976. הצבת טילי ה-SS-20 וכיוונם לעבר מערב אירופה הייתה אחד האירועים שעוררו את "המלחמה הקרה השנייה" בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 וגררה את החלטת נאט"ו לפריסת טילי שיוט וטילים בליסטיים מסוג פרשינג 2 על אדמת אירופה. המערך פורק בעקבות הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני בשנת 1988. לאחר השמדת המערך נרכש מספר לא ידוע של משגרים על ידי קוריאה הצפונית עבור טיל ה-BM-25 מוסודאן שלה.
תכונות
הטיל היה דו-שלבי, מבוסס דלק מוצק, מרובה ראשי נפץ.
הטיל לא יועד להרס נרחב וליצירת הלם, כמכה מקדימה או כמכה שנייה, אלא לתקיפת מטרות מדויקות במערב אירופה. טווח הפעולה של הטיל היה 5,500 ק"מ כך שפריסתו בברית המועצות (בעיקר באוקראינה, בלארוס וליטא) טיווחה את כל בסיסי נאט"ו ביבשת. הראש הקרבי במשקל 1.6 טון היה יכול לשאת פצצת אטום בעוצמה של 1 מגהטון TNT או עד שלושה ראשי קרב בעוצמה של 150 קילוטון TNT כל אחד. דיוק הפגיעה גדל משגיאה של כ-500 מ' בדגמים הראשונים לכדי 150 מ' בדגמים המתקדמים יותר.
פיתוח הטיל
הטיל נועד לשם החלפת הטילים המיושנים (R-12 Dvina (SS-4 Sandal ו- (R-14 Chusovaya (SS-5 Skean, שיוצרו בין 1958 ל-1961. פיתוח הטיל נמסר למכון מוסקבה להנדסה טרמית (Московский институт теплотехники, МИТ) ב-1968. הטיל יוצר באיגוד המפעלים הפדרליים בווטקינסק ואת המשגרים ייצרה חברת כלי הרכב של מינסק (בבלארוסית: Таварыства Мінскі аўтамабільны завод). באוגוסט 1976, לאחר ניסויים באתר קפוסטין יאר, סופקו הטילים המבצעיים הראשונים לחיל הטילים האסטרטגיים של רוסיה. עד 1986 נפרסו הטילים ב-48 אתרי שיגור בברית המועצות.
מומחים במערב נחלקו באשר לצורך הסובייטי בפיתוח הטיל והכוונה המסתתרת מאחוריו. החוקר הנאו-שמרני ריצ'רד פרל סבר שהטילים הם חלק מתוכנית סובייטית לביסוסה כמעצמה עולמית, בעוד חוקרים אחרים סברו שהטילים בישרו נסיגה מגישת ההשמדה הטוטלית באמצעות אימוץ אסטרטגיה מתוחכמת יותר ופניה לכיוון של נשק גרעיני טקטי, המייצר איום ופגיעה מוגבלת ("דוקטרינת אוסטינוב"). נוסף על כך, לאחר שהסכמי סאל"ט הטילו מגבלות על הצבת טילים בליסטיים לטווח ארוך, עלתה חשיבותם של טילים לטווח בינוני, שלא נכללו בהסכם.
יחסי בחריין–הפיליפינים
יחסי בחריין–הפיליפינים הם היחסים הדו-צדדיים בין ממלכת בחריין לרפובליקת הפיליפינים.
היסטוריה
היחסים הרשמיים בין ממלכת בחריין לרפובליקת הפיליפינים כוננו בשנת 1978.
ביקורי מדינה
ראש המדינה הפיליפיני הראשון שערך ביקור ממלכתי בבחריין היה אז הנשיא פידל ראמוס בין ה-10 ל-11 במרץ 1997. ראש ממשלת בחריין, ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה, ערך ביקור ממלכתי בין ה-6 ל-8 בנובמבר 2001. לראש הממשלה הוענק מסדר סיקטונה בדרגת רג'ה ב-7 בנובמבר 2001 במהלך ביקורו. מנהיג בחריין ערך שני ביקורים נוספים בשנת 2003 מ-25 בפברואר ל-3 במרץ וב-29 באוקטובר ל-1 בנובמבר. ב-14–15 בדצמבר ערכה הנשיאה אז גלוריה מקאפגל ארויו ביקור ממלכתי בבחריין. ראש הממשלה חליפה ערך ביקור עבודה נוסף בין 7 ל-13 באפריל 2005. ארויו ערכה ביקור ממלכתי נוסף בין 3 ל-4 בפברואר 2009.
יחסי עבודה
בין 1,500–2,000 פיליפינים עבדו ברפואה בבחריין ב-2007. נכון לשנת 2014, היו יותר מ-67,000 פיליפינים בבחריין, חלקם עבדו בבחריין עם אשרת עבודה.
נהר הייז
נהר הייז (באנגלית: Hayes River; בצרפתית: Rivière Hayes) הוא נהר ארוך שמתחיל במפרץ הדסון ונגמר באגם קני, שבקנדה.
גאוגרפיה
הנהר מתחיל במפרץ הדסון במנטובה שבקנדה בגובה של 221 מטרים. משם הנהר זורם לכיוון דרום-מערב בדרכו לאגם וויניפג. ליד נהר רובינסון, הנהר מתפצל לשניים, כאשר אחד מהם משתלב בנהר רובינסון וממשיך דרומה, בעוד שהמשכו של הנהר מצפין והופך צר יותר. פיצול זה של הנהר משמש סוחרים המגיעים מארצות הברית להביא סחורות למפרץ הדסון ולאגן הצפוני של אגם וויניפג. מעת הפיצול, הנהר הופך לצר מאוד וממשיך לכיוון צפון מערב כאשר כ-90 ק"מ משם מתרחש פיצול נוסף של הנהר, בו נוצרים שני פלגים שנקראים "נהר הייז" וממשיכים לשני כיוונים שונים. הפלג הראשון הופך צר אפילו יותר ומתחיל לזרום במהירות גבוהה דרומה, כשהוא חולף על פני אגמים רבים אך לא מתנקז לתוכם. לאחר כ-140 ק"מ (בקירוב), הנהר מתרחב עד לכדי היווצרות אגם סוומפי שזורם בכמויות גדולות אל תוך אגם קני. הפלג השני ממשיך באותו הרוחב דרום מערבה משם במשך 200 ק"מ (בקירוב) עד שהוא נשפך אל תוך אגם האבן הגדולה (Bigstone Lake).
טבע
מאז היווצרותו ועד היום הנהר נותר ללא מגע ידי אדם וללא כל התערבות חיצונית בזרימתו, לטובה או לרעה. בנהר לא קיימים כל סכרים לאגירת מים או הוספות מים מלאכותיות להגברת הזרימה. נהר הייז הוא הנהר הארוך ביותר במניטובה שזורם באופן טבעי לחלוטין ולכן הוא משמש בין היתר גם לתיירות קייקים והשכרות של סירות קאנו בשבי אנשים שמעוניינים בשייט באמצע הטבע, ללא כל הפרעות אנושיות. ניתן למבקרים ואנשים מקומיים להגיע לנהר כדי לבצע שייט בקאנו, ציד, דייג ולמידה על סחר הפרוות בקנדה מפי אנשי רשות הטבע של קנדה. האגם מוכרז כשמורת טבע ובזכות כך שוחים בו מינים רבים של דגים, והוא משמש לביתם של ציפורים רבות, יונקים וחרקים. באגם צמחי מים ייחודיים.
דייוויד קירק
סר דייוויד קירק (באנגלית: David Kirke; בערך 1597–1654) היה הרפתקן, קולוניאל, ומושל מטעם מלך אנגליה. הוא ידוע בעיקר בזכות הכיבוש המוצלח של "צרפת החדשה" בשנת 1629 בזמן מלחמת שלושים השנים. כמו כן על הטלת חסות הממשלה הבריטית על האדמות בניופאונדלנד. הוא היה חביבו של המלך צ'ארלס הראשון מאנגליה. נפילת הכתר במלחמת האזרחים האנגלית הובילה לנפילתו של קירק. ההערכה היא שהוא מת בכלא.
ביוגרפיה
קירק היה בנו של גרבייס (ג'רוויס) קירק, סוחר עשיר מהעיר לונדון, ואליזבת גאודון, אשה הוגנוטיות צרפתית. הוא גדל בדיפה שבנורמנדי. דייוויד היה הבכור מבין חמישה בנים, אחריו נולדו לואיס, תומאס, ג'ון וג'יימס.
מבצע קוויבק
צי הפלישה האנגלי, בן תשע אוניות וספינות, עזב את נמל גרבסנד, (ליד לונדון), במרץ 1629 עם ז'אק מישל, עריק צרפתי מאנשי שמפליין, כדי שישמש כנווט בנהר סנט לורנס, קנדה. שמפליין שלח משלחת מקוויבק, שתושביה גוועו ברעב, כדי לפגוש בצי ההצלה הצרפתי שהיה צפוי להגיע בפיקוד אמרי דה קאן. קאן הביא גם את הידיעה כי באפריל הוכרז שלום באירופה אחרי החתימה על חוזה סוזה. משלחתו של שמפליין פגשה את קאן במפרץ, הם נשבו על ידי האנגלים שהיו בדרכם במעלה הנהר לקוויבק.
עם זאת, שמפליין טען כי תפיסת האדמות על ידי אנגליה אינה חוקית, שכן המלחמה כבר הסתיימה. הוא פעל להחזרת האזור לצרפת. כחלק מהמשא ומתן המתמשך על יציאתם ממלחמת אנגלו-צרפת, בשנת 1632 הסכים צ'ארלס הראשון, מאנגליה, להחזיר את האדמות. תנאים אלה נחתמו באמנת סן ז'רמן-אן-ליי משנת 1632. האדמות בקוויבק הוחזרו לחברה הצרפתית.
כמושל ניופאונדלנד
ההערכה היא כי קירק ביקר בעיירה פרילנד, כאשר פרסם דו"ח על האי ניופאונדלנד בשנת 1635. הוא התרשם משפע הדייג שבאי, ובשנת 1637 ביקש מהמלך צ'ארלס מענק של אדמה באי. בנובמבר 1637 קיבלו קירק ושותפיו אמנה מלכותית לבעלות משותפת על האי כולו.
חלק מניופאונדלנד, חצי האי אבאלון, הוענק כבר לג'ורג' קלברט, לורד בולטימור, אך הוא הואשם בכך שנטש את הקולוניה לפני מותו בשנת 1632, והאדמות הועברו לקירק. באמנת המענק החדש היו תנאים שנועדו לצמצם את הסכסוך עם דייגים נודדים: אסור היה להקים יישוב בטווח של עשרה ק"מ מהחוף, אסור היה לפתוח את אזורי הדייג לפני הגעתם של צוותי הקיץ, וצריך לגבות מס של חמישה אחוזים על כל מוצרי הדייג שנאספו על ידי זרים. קירק מונה כאחראי על אדמות המושבה והגיע בשנת 1638 עם מאה מתיישבים.
באותה העת, המושל של ניופאונלנד היה ויליהם היל. קירק תפס את אחוזת המושל. בינואר 1638 העניק המלך גם לקירק תואר אצולה. בשנת 1639, קירק שינה את שם המושבה. במהלך השנים הבאות, הוא בנה מבצרים בפרילנד, סנט ג'ון ומפרץ דה ורדה. הוא גבה מיסים מכל ספינות הדייג.
קירק קיבל את זכויות הדייג במושבה. באותה תקופה דגו בניופאונדלנד אוניות ממדינות רבות באירופה, והמס של קירק - 5 אחוז יצר יתרון לאנגלים. מספר סוחרים מהאזורים הדרום מערבים של אנגליה, שגשגו במסחר הדגים מניופאונלנד. קירק, שהיה מיוצג בלונדון על ידי אחיו ניצל את זכויותיו בסחר הדגים, בניגוד לתנאי אמנתו.
עד שנת 1638 כבר נוצרו קשרים חזקים בין העיירה פרילנד לדרטמות', דבון. קירק חיבר את כל רשת הסחר תחת שליטת אימפריה מסחרית משפחתית.
פעולות אלה עוררו איבה רבה מצד סוחרי הדגים האחרים. חברות הדייג והדייגים הנודדים. הם הסכימו שקירק שומר לעצמו ולחבריו את אזורי הדייג הטובים ביותר. בנוסף הואשם בפתיחת בתי מרזח, מה ששיבש את עבודת המתיישבים. אך לפני שניתן היה לחקור את האשמות הללו, בשנת 1642 פרצה מלחמת האזרחים האנגלית בין המלך לפרלמנט.
מעצרו ומותו
מלחמת האזרחים הסתיימה בשנת 1651, והאחים קירק, כתומכי המלוכה היו בצד המפסיד. אף על פי שתלונותיהם של הסוחרים הוזנחו במהלך המלחמה, הן שבו להשמע בסופה, וקירק כבר לא היו מוגן על ידי הכתר.
בשנת 1651 צוות של שישה נציבים, בראשות סוחר ממרילנד ג'ון טרורגיי, נשלח לעיירה פרילנד כדי לתפוס את קירק ולהביא אותו לאנגליה לדין. אדמותיו הוחרמו על ידי חבר העמים הבריטי. בשנת 1653 רכש קירק מחדש את הבעלות על אדמותיו. אשתו, הגברת שרה קירק, חזרה לניופאונדלנד כדי לפקח על עסקיו ולקבל את רכושו, אך ססיל קלברט, לורד בולטימור, הציגו אישומים חדשים נגד קירק בעניין בעלות האדמות סביב פריילנד.
קיימת סברה כי קירק מת בכלא המקורי בסאות'ווארק, כבר בינואר 1654, בזמן שהמתין למשפט.
שרה קירק
שיקום המלוכה בשנת 1660 פתח מחדש את הדיון על הבעלות על חצי האי אבאלון. הפעם, ססיל קלברט הצליח להשיג את האישור המלכותי על אבאלון, אך הוא מעולם לא התגורר במקום. אחיו של דייוויד קירק, סר לואיס קירק, דרש פיצוי בגין שיפורים שביצעו על ידי אחיו בעיירה פרילנד. ליידי קירק עתרה לצ'ארלס השני להפוך את אחיינו של לואיס, ג'ורג' קירק למושל ניופאונדלנד, אך המלך לא מינה מושל תושב.
ליידי קירק וילדיה היו עדיין בעיירה פרילנד בשנת 1673, כאשר צי הולנדי פלש ושרף את היישוב במהלך מלחמת הולנד–אנגליה השלישית. גברת שרה קירק ניהלה את איסוף מיסי הדייג בפרילנד לאורך כל התקופה הזו. בין שנת 1651 לפרישתה בשנת 1679, שרה ובניה פיתחו מספר חוות בפרילנד. בסוף שנת 1696 נותרו שלושה מבניו של סר דייוויד קירק: ג'ורג', דייוויד הצעיר ופיליפ, בחוף הדרומי של ניופאונדלנד.
לופה דה וגה
פליקס לופה דה וגה אי קרפיו (בספרדית: Félix Lope de Vega y Carpio; 25 בנובמבר 1562 – 27 באוגוסט 1635) היה מחזאי ומשורר ספרדי, מגדולי המחזאים בתקופת הבארוק.
מבין הסופרים הספרדים הקלאסיים, יצירתו נחשבת שנייה רק לזו של סרוונטס, ועודנה פופולרית בימינו. פריונו היה ללא תחרות: מעריכים שכתב בין 1500 ל-2500 מחזות, שמהם שרדו עד ימינו 425, ולצד זה חיבר יצירות דרמטיות קצרות ושירה.
ביוגרפיה
לופה דה וגה נולד במדריד. כבר בגיל צעיר התגלה כישרונו: בגיל עשר תרגם בתי שיר מלטינית ובגיל 12 כתב את מחזהו הראשון. התחנך בבית ספר ישועי, ולאחר שהשתתף במסע מלחמה בפורטוגל הפך בן חסותו של הבישוף מאווילה שהכיר בכישרונו ודאג להכנסתו לאוניברסיטה של אלקאלה דה אנרס. לאחר שסיים את לימודיו, תכנן לופה דה וגה ללכת בדרכי פטרונו ולהצטרף לכמורה, אך התאהבות טרפדה תוכניות אלה.
ב-1583 הצטרף לצי הספרדי, ואף השתתף בלחימה באיים האזוריים. לאחר שחרורו שב למדריד והחל לעסוק במחזאות ברצינות. באותה עת התאהב באלנה אוסוריו, שחקנית ובתו של בעל תיאטרון. כאשר החליטה לזנוח אותו לאחר רומן של חמש שנים, סיבכו אותו מתקפותיו החריפות עליה בתביעה בגין לשון הרע. הוא נשלח לכלא ונגזרה עליו גלות מקסטיליה למשך שמונה שנים.
דה וגה יצא לגלות, מלווה באיסבלה דה אורבינה, נערה בת 16, בתו של יועץ בכיר בחצר המלך פליפה השני, שדה וגה נאלץ לשאתה לאשה. שבועות אחדים לאחר הנישואין הצטרף לתקופת שירות נוספת בצי. השנה הייתה 1588, והארמדה הספרדית נערכה לפלישה לאנגליה. מזלו של דה וגה שיחק לו וספינתו "סן חואן" הייתה בין המעטות ששבו לנמל לאחר טביעת הארמדה. עם שובו התיישב בעיר ולנסיה ושב לעסוק במחזאות. ב-1590 נעשה מזכירו של דוכס אלבה ולשם כך עבר לטולדו.
ב-1595 מתה איסבלה, ומשעברו שמונה שנים מהגלייתו, שב למדריד. שוב הסתבך בפרשיות אהבים ושערוריות אחרות. אנטוניה טריו דה ארמנטה זיכתה אותו בתביעה נוספת. מיקאלה דה לוחאן עוררה בו השראה לשורת סונטות וילדה ארבעה מילדיו.
ב-1598 נשא לאשה את חואנה דה גוארדו, בתו של קצב אמיד. אף על פי כן נמשכו קשריו עם נשים, בהן מיקאלה דה לוחאן. בעשור הראשון של המאה ה-17 הגיעה תפוקתו היצירתית לשיא. לצדה הועסק, כמזכיר וגם בתפקידים אחרים, על ידי הדוכס מסֶסה.
בסופו של אותו עשור הורע מצבו האישי. בנו האהוב מחואנה, קרלוס, מת וב-1612 חואנה מתה במהלך לידה. בערך באותו זמן נעלמת גם מיקאלה מקורות חייו. דה וגה, עטוי יגון, מקבץ את ילדיו משתי הנשים תחת גג אחד. בשנים שלאחר מכן הוא מתחיל לעסוק בדת בכתיבתו, וב-1614 מצטרף לכמורה. על אף שקיבל את נדרי הכמורה, לא חדל דה וגה מלנהל רומנים. הבולטת והארוכה שבמערכות היחסים שלו בשלב זה היא זו שניהל עם מרתה דה נֶבָרֵס, עד מותה ב-1632.
שתי טרגדיות פקדו אותו ב-1635: מותו של לופֵה, בנו ממיקאלה ומשורר בזכות עצמו, בטביעת אונייה מול חופי ונצואלה, וחטיפתה ולאחר מכן נטישתה של בתו הצעירה והאהובה אנטוניה. ב-27 באוגוסט אותה שנה מת לופה דה וגה בשנתו, במדריד.
מבט על יצירתו של לופה דה וגה
לופה דה וגה היה מחזאי ומשורר ספרדי שחי בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17. הוא היה אחד הסופרים הפוריים בתקופתו, ויצירותיו נחשבות לגדולות בשפה הספרדית. לופה דה וגה כתב מחזות במגוון רחב של ז'אנרים, כולל קומדיות, טרגדיות ודרמות היסטוריות. מחזותיו ידועים בדיאלוג תוסס, דמויות מורכבות ועלילות מורכבות. הוא היה אמן באמנות המתח הדרמטי, ומחזותיו מציגים לעיתים קרובות תפניות ותפניות בלתי צפויות ששומרות על הקהל על קצה מושבו. אחת היצירות המפורסמות ביותר של לופה דה וגה היא "מעיין הכבשים" ("Fuente ovejuna"), מחזה המספר את סיפורו של כפר קטן בספרד שמתקומם נגד אדון עריץ. המחזה בולט בתיאור כוחו של העם להתנגד לדיכוי, והוא זכה לשבחים על הדמויות הנשיות החזקות שלו והצגתו את מאבקי מעמד הפועלים. יצירה מפורסמת נוספת מאת לופה דה וגה היא "הכלב באבוס", קומדיה שסאטירה את המוסכמות החברתיות של אותה תקופה. המחזה מגולל את סיפורה של אשת אצולה שמתאהבת במזכירתה, אך מסרבת לאפשר לה להינשא למישהו אחר. המחזה בולט בדיאלוג השנון שלו ובפירושו על הצביעות של המעמדות הגבוהים. בסך הכל, העבודות של לופה דה וגה זוכות לכבוד העומק, המורכבות והתובנה שלהן לגבי המצב האנושי. מחזותיו ממשיכים להיות מוצגים ונלמדים כיום, והוא נחשב לאחד מגדולי הסופרים בשפה הספרדית.
שירה ופרוזה
סקירה מהירה של יצירתו הלא-מחזאית של לופה דה וגה יכולה להתחיל באסופה של כתביו, בשם Obras Sueltas, שהתפרסמה ב-21 כרכים במדריד, בשנים 1776–1779. בין היצירות הבולטות באסופה: לה ארקדיה (1598) רומן פסטורלי, מיצירותיו המייגעות יותר של דה וגה; לה דרגונטה (1598) יצירה מחורזת המתארת את מסעו האחרון של פרנסיס דרייק ואת מותו; אל איזידרו (1599) המספרת את קורות סן איזידרו, פטרונה של מדריד, וכתובה במתכונת שירית של קווינטילה (בתים בני חמש שורות ושמונה הברות לשורה); ולה ארמוזורה דה אנחליקה (1602), יצירה בשלושה ספרים, המהווה כעין המשך לאורלנדו פיוריוזו של אריוסטו.
דה וגה נחשב לאחד מגדולי המשוררים הספרדים של זמנו, לצד לואיס דה גונגורה ופרנסיסקו דה קוודו. בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-16, הצליחו מאוד שיריו על נושאים פסטורליים ומוריים. דה וגה עצמו מופיע בשירים אלה, כמורי בשם זאיד וכרועה בשם בלארדו, ומרכיבים מחיי האהבה הסוערים שלו עצמו מתוארים בהם. ב-1614 הופיעו שיריו הדתיים בספר בשם רימאס סאקראס, חרוזים קדושים, שזכה גם הוא להצלחה מסחרית רבה. ב-1634 התפרסם Rimas humanas y divinas del licenciado Tomé de Burguillos, שנחשב לספר השירה המודרני ביותר בשירת המאה ה-17. לופה יצר בספר זה הטרונים, תומא דה בורגיוס, מלומד עני שמאוהב בכובסת ושמה חואנה, וצופה בחברה האנושית בציניות ובמבט מפוכח.
עבודתו כמחזאי
על אף שהיה יוצר רב-תחומי, שמו נודע יותר מכל כמחזאי. הוא עצמו ראה בכתיבה הקומית אוּמנות צנועה, ומחה כנגד אלו שהניחו כי כתב מחזות קומיים לשם תהילה ולא עבור כסף. הסיבה לכך ברורה. הדרמה הספרדית, אם אינה כולה יצירתו של לופה דה וגה, חבה לו את צורתה המובהקת - הקומדיה בשלוש מערכות - המנותקת מתפיסותיהן של אסכולות בנות הזמן. דה וגה חש מחויב להוכיח שמנקודת השיפוט האמנותית שלו, אין הוא מייחס חשיבות למאפיינים הגסים של התקופה: במניפסט האמנותי שלו מ-1609, Arte nuevo de hacer comedias en este tiempo (האמנות החדשה של כתיבת קומדיות בזמננו), הוא מוכיח היכרות יפה עם עקרונות הפואטיקה ועם שלוש האחדויות של הדרמה, (המקום, הזמן והעלילה), אך מרשה לעצמו לבטלם, בנימוק שהספרדי הפשוט אינו מתעניין בהם: "נדבר אליהם בלשונם של שוטים, כי הם אלה שמשלמים לנו".
עמדתו של דה וגה כלפי הגישה הנכונה ליצירה חצויה: מחד הוא דגל בחשיבות של כתיבה שתהיה מובנת לקהל, בשפת הדיבור הספרדית קסטליאנית. מאידך, הספרים שקרא, הקשרים הספרותיים שלו, והחשש מפני המבקרים האיטלקים, שנחשבו אז לקובעי הטון בעולם הספרותי, משכו את יצירתו לכיוון ההפוך, וגרמו לו לנטות למנייריזם ושימוש במליצות.
סיבה נוספת הייתה ללופה להמעיט בערך מחזותיו: רובם המכריע נכתבו בחופזה רבה ועל פי הזמנה. הוא לא היסס להודות כי יותר ממאה מן הקומדיות שלו עברו מן המוזות אל אולמות התיאטרון בתוך פחות מיממה. הביוגרף שלו, פרז דה מונטאלבאן, מספר כי במקרה מסוים, בטולדו, חיבר לופה חמש עשרה מערכות בתוך חמישה עשר ימים: כלומר קצב של חמש קומדיות בשבועיים.
חלק ניכר ממחזות אלה הודפסו בימי חייו של לופה (הידוע בהם הוא מעיין הכבשים, שמספר על מרד של עם במושל שלהם, וכשהמושל מגיע לשאול מי אחראי לנזקים, כולם עונים פה אחד "מעיין הכבשים"), באסופות של מחזות מאת כמה יוצרים, או במהדורות נפרדות שיצאו לאור על ידי מוכרי ספרים זריזים שרכשו בסתר כתבי-יד מהשחקנים, או העלו על הכתב את המחזה מתוך זכרונם של אנשים שנשלחו לצפות בהצגת הבכורה. מהדורות אלה, שלא נעשו על דעתו של דה וגה, אינן יכולות להיחשב כאותנטיות לחלוטין.
נושאים ומקורות השראה
סיווגם של מחזות כה רבים הוא משימה קשה. המושגים המקובלים, כגון טרגדיה, קומדיה וכדומה אינם הולמים את מרבית יצירותיו, ונדרשת איפה גישה אחרת לסיווג. במחזותיו של דה וגה, העלילה היא הכוח השלט, יהא הנושא אשר יהיה. מרבית הנושאים נשאבים מן ההיסטוריה, בעיקר הספרדית. לא קל למצוא נושא לאומי שאינו מופיע באחד ממחזותיו, החל ממלכים קדומים ואגדתיים למחצה ועד ההיסטוריה של זמנו.
עם זאת, המחזות הנודעים ביותר של דה וגה משתייכים לסוגה המכונה בספרדית capa y espada - "גלימה וחרב", שבהם העלילה מערבת תמיד פרשיות של אהבה ושל כבוד, על-פי רוב בקרב האצולה הנמוכה בספרד של ימי הביניים.
בחלק ממחזותיו שואף דה וגה לבסס חוק מוסרי, ולהדגים מה קורה כאשר הוא מופר. כך למשל המסר כי העוני איננו פשע מטופל במחזה Las Flores de Don Juan - הפרחים של דון חואן. במחזה זה משמש סיפורם של שני אחים להדגמת ניצחון העוני בעל המידות הטובות על פני חוסר המוסר הטובל בעושר. בה בעת, אך בעקיפין, משמש המעשה לתקיפת מוסד הפרימוגנטורה (הורשת כל הון המשפחה ונכסיה לבן הבכור בלבד), אשר תכופות הפקיד את כל רכושה וכבודה של המשפחה אצל אדם לא ראוי, אף על פי שאחיו הצעיר ממנו מתאים לכך הרבה יותר.
עם זאת, במרבית המחזות אין מוסר השכל, ועיקר כוונתו של דה וגה היא לבדר ולעורר את הציבור. הוא נטה פחות להעסיק עצמו בחינוכו של הקהל, והתמקד מעל הכול בעלילה.
מורשתו
הדרמה בזמנו של דה וגה הייתה מאורגנת באופן לקוי. מחזות כללו לעיתים שלוש מערכות ולעיתים ארבע. הם נכתבו בחריזה, אך דפוס החריזה נקבע במידה רבה על ידי גחמותיו של המחזאי. כיוון שהקהל אהב זאת, אימץ דה וגה באופן כללי את הסגנון של זמנו. עם זאת, את המסגרת הנושאית המצומצמת הוא הרחיב ללא היכר, כשהוא שואב נושאים מכל מקור אפשרי: המקרא, המיתולוגיה העתיקה, חיי הקדושים, ההיסטוריה הספרדית, אגדות ימי הביניים, הספרות האיטלקית, אירועי הזמן, וחיי היומיום בספרד של המאה ה-17.
לפני זמנו, שרטטו המחזאים רק בקווים גסים את תנאי החיים של בני האדם ואת אופיים; באמצעות התבוננות מקיפה יותר ותיאור דקדקני יותר, לופה דה וגה יצר טיפוסים בעלי ממשות, והעניק לכל קבוצה חברתית את השפה והמאפיינים ההולמים אותה. הקומדיות שלפני זמנו היו חסרות צורה וחריזתן הייתה מרושלת; דה וגה הכניס סדר בכל צורות השירה הספרדית, מהרומנסות ועד לצורות ליריות נדירות שמקורן באיטליה.
תרגומים לעברית
רוב רובה של יצירתו הענפה של דה וגה טרם תורגם לעברית. לעומת זאת, המחזה "מעיין הכבשים" - Fuente Ovejuna, תורגם שלוש פעמים והועלה על הבמה פעמיים. המחזה בתרגום רפאל אליעז הוצג ב-1951 (תיאטרון הבימה) ויצא לאור כספר ב-1978. ב-1994 יצא לאור תרגום של רנה ליטוין. ב-2002 הועלה המחזה על הבמה בנוסח עברי של מאיר ויזלטיר. (התיאטרון הקאמרי).
דיוויזיית הצנחנים הראשונה (ורמאכט)
דיוויזיית הצנחנים הראשונה (בגרמנית: 1. Fallschirm-Jäger-Division) הייתה דיוויזיית פאלשירמייגר של הלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, שלחמה בזירות השונות של המלחמה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 בספטמבר 1938 כהדיוויזיה האווירית השביעית, והועמדה תחת פיקוד קורט שטודנט. ב-9 באפריל 1940 הוצנחו כוחות הדיוויזיה בעת הפלישה לדנמרק. בפעולה זו, שנודעה כצניחה הצבאית המבצעית הראשונה, השתלטו הצנחנים על שדה התעופה באולבורג. שדה תעופה זה היה נקודת מפתח בעת הפלישה לנורווגיה. בנוסף נכבשו באותו היום גשרים הסמוכים לאולבורג וכן מבצר באי מסנדו. כמו כן, בעת המערכה בנורווגיה השתלטו הצנחנים על הבסיס האווירי המוגן סולה, ליד סטוונגר. במהלך הפלישה נחלו גם הכוחות תבוסה, בעת שפלוגת צנחנים, שהוצנחה ליד הכפר וצומת מסילות הברזל דומבס, הושמדה לאחר חמישה ימי לחימה כנגד הצבא הנורווגי ב-14 באפריל 1940.
ב-10 במאי אותה שנה ביצעו כוחות הדיוויזיה את הפשיטה המוטסת על מצודת אבן אמאל. על תכנון הפעולה הופקד גנרל קורט שטודנט, מפקד הדיוויזיה האווירית ה-7. על מנת לחדור את כיפות הבטון הכינו מהנדסי הוורמאכט מטענים חלולים מיוחדים. הכוח שנבחר למשימה היה בן 500 צנחנים וכונה כוח הסער של קוך, על שם מפקדו האופטמן (סרן) ולטר קוך. קוך עצמו, נבחר לפקד על הפעולה בידי שטודנט והיטלר גם יחד. מתוך הכוח הזה נבחרה פלוגת צנחנים אשר הייתה מוכשרת גם כאנשי הנדסה קרבית בפיקוד סגן רודולף ויציג נחות על גג המבצר ולהשתלט עליו. בצירוף של תכנון מדוקדק ומודיעין מדויק, וכן חוסר מוכנות מהצד הבלגי, בוצעה התוכנית של היטלר באופן מושלם ובהצלחה מוחלטת. בתחילה נחת כוח משימה ראשוני בפיקוד ויציג בדאונים על "גג" המצודה, ופוצץ את כיפות הבטון באמצעות מטענים חלולים, בהם השתמשו כדי להשמיד או לנטרל את ה"כיפות" בהן הותקנו תותחים. אל מול עמדות המקלעים השתמשו הצנחנים בלהביורים. הבלגים הצליחו להשמיד את אחד הגשרים, ובכך מנעו את מעבר הכוחות הגרמנים, אך גם מעבר תגבורות להגנת המצודה.
ההצנחה המפורסמת ביותר של כוחות הדיוויזיה הייתה במהלך הקרב על כרתים (מאי 1941), שבמהלכה הוצנחה כל הדיוויזיה האווירית ה-7 יחד עם הדיוויזיה ההררית ה-5. זהו היה המבצע המוצנח הראשון של הורמאכט בקנה מידה גדול. במהלך הקרב על כרתים הצנחנים ספגו אבדות כבדות, בעיקר בשל העובדה שהמודיעין הבריטי ידע על הכוונה להצניח חיילים לאי. הדבר שכנע את אדולף היטלר לוותר על מבצעים מוצנחים בקנה מידה גדול בהמשך המלחמה.
באוקטובר 1941 לחמו כוחות הדיוויזיה בקרב לנינגרד, ועד להוצאתם מהקו בדצמבר אותה שנה, ספגו כוחות הדיוויזיה הרוגים ופצועים. בשנים 1942–1943 שהו כוחות הדיוויזיה לסירוגין, בגרמניה, צרפת ורוסיה, וב-1 במאי 1943 שונה שם הדיוויזיה לדיוויזיית הצנחנים הראשונה.
ב-10 ביולי 1943 נשלחה הדיוויזיה לסיציליה, שם לחמה בניסיון לבלום את פלישת בעלות הברית לסיציליה, וב-17 באוגוסט פונו הכוחות דרך מצרי מסינה בחזרה לאיטליה. לאחר מכן לחמו כוחות הדיוויזיה בעקשנות רבה כנגד פלישת בעלות הברית לאיטליה, והתבלטה במיוחד בקרב מונטה קאסינו. לאחר הפצצת מונטה קאסינו על ידי בעלות הברית נותרו חורבות רבות ששימשו כמעוזי הגנה מצוינים לצנחנים. עובדה זו סייעה להם לעמוד בפני הסתערויות חוזרות ונשנות מצד בעלות הברית. הם כונו בפי בעלות הברית "השדים הירוקים" ונודעו כמגנים עקשניים. בסופו של דבר הצנחנים נסוגו כדי להימנע מכיתור. לאחר מכן המשיכה הדיוויזיה להילחם בקרבות השונים באיטליה, ולאחר מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה נכנעו כוחות הדיוויזיה ב-2 במאי 1945 יחד עם שאר כוחות קבוצת ארמיות C לכוחות בעלות הברית. .
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2010
רשימת פיגועי טרור נגד ישראלים שהתרחשו במדינת ישראל ובשטחים בשנת 2010. פיגועי הטרור שהתרחשו בישראל בשנת 2010 גבו את חייהם של תשעה ישראלים, מתוכם שלושה חיילים, שוטר אחד וארבעה אזרחים, ולפציעתם של 28 נוספים. להלן, נזכרים האירועים הבולטים יותר; לצידם, התרחשו מקרים רבים נוספים של ניסיונות פיגוע או פיגועים מתוכננים שבהם לא הצליחו המחבלים להוציא לפועל את רצונם או אירועי זריקת אבנים ובקבוקי תבערה שבהם לא היו נפגעים כלל או שהיו בהם רק פצועים קל.
רובי אמל
רוברט פטריק "רובי" אמל הרביעי (באנגלית: Robert Patrick "Robbie" Amell IV; נולד ב-21 באפריל 1988) הוא שחקן, מדבב ודוגמן קנדי. ידוע בעיקר מתפקידיוו בסדרות "טרו ג'קסון", "נקמה", "אנשי המחר", ו"הפלאש", ומהסרטים "מתוייגת" ו"השמרטפית".
ביוגרפיה
אמל נולד בטורונטו שבקנדה, בנם של ג'ו (ברדן) ורוב אמל. בן דודו של השחקן סטיבן אמל. מגיל שש החל לדגמן ולהופיע בפרסומות בטלוויזיה. הוא למד במכללת אמנויות המשחק לורנס פארק שבמהלכו שיחק במספר מחזות ובהם "חשיבותה של רצינות". במקביל, שיחק הוקי קרח ברמה גבוהה, אך ויתר על המשחק כשהוזמן למבחן הבד הראשון שלו.
קריירה
בשנת 2005 אמל הופיע לראשונה בקולנוע כאשר שיחק בסרט ההמשך ל-"12 במחיר 1", "12 במחיר אחד 2" לצד סטיב מרטין, טום ולינג והילרי דאף. בשנת 2006 החל לככב בסדרת הטלוויזיה של ערוץ דיסני "לחיות עם דרק" בתפקיד מקס, חברה של קייסי. את תפקידו הראשי הראשון בקולנוע קיבל בשנת 2008, כאשר שיחק לצדה של אשלי טיסדייל בסרט "דמיין את זה" ששודר בערוץ ABC Family. עוד באותה שנה קיבל תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "טרו ג'קסון" בערוץ ניקלודיאון כג'ימי מדיגן, למשך 3 עונות עד לתום הסדרה ב-2011. בשנת 2009 החל לגלם את תפקיד פרד ג'ונס בסדרת הסרטים החדשה של "סקובי דו".
בין השנים 2011–2012 שיחק בתפקיד קבוע כאדם בסדרה "נקמה". בשנת 2012 שיחק בסרט הקולנוע "מוכה ברק" בהפקתו של כריס קולפר. בשנת 2014 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אנשי המחר" של רשת The CW בתפקיד הראשי, לפני שהסדרה בוטלה אחרי עונה אחת. ב-2014–2015, אמל הופיע בתפקיד רוני ריימונד בסדרת הלייב אקשן "הפלאש" בתפקיד חוזר.
בשנת 2015 שיחק לצד בלה ת'ורן בסרט הנעורים "מתויגת" בתפקיד וסלי ראש.
בשנת 2016 שיחק בסרט הקומי "מר תשע נשמות". בשנת 2017 שיחק שוב לצד בלה ת'ורן בסרט קומדיית האימה "השמרטפית" מבית נטפליקס. שיחק בשלושה פרקים בסדרת הדרמה והמסתורין "סדרה של צרות" של נטפליקס.
בשנת 2018 שיחק בסרט הקולנוע הקומי "כאשר נפגשנו לראשונה". ב-2020 שב לגלם את תפקידו בסרט ההמשך "השמרטפית מכה שנית" לקומדיית האימה מבית נטפליקס.
זירוקוין
זירוקוין (ZeroCoin או Zcoin) הוא פרוטוקול קריפטוגרפי שפותח ב-2013 בידי צוות חוקרים מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס כהרחבה של פרוטוקול הביטקוין במטרה להגביר את ההצפנה ואת האנונימיות לעסקאות במטבע. ב-2016 הפך הפרוטוקול למטבע מבוזר ומתפקד וקיבל את הכינוי Zcoin.
המטבע זירוקוין מספק אנונימיות באמצעות "שירות ערבוב" נפרד המכונה Zerocoin ומאוחסן בבלוקצ'יין. במקור אמנם השירות יועד לשימוש ברשת הביטקוין אבל בפועל, Zerocoin יכול להשתלב בכל מטבע מבוזר.
הר טורנדו
הר טורנדו (באנגלית: Tornado Mountain) הוא הר ברכס היי רוק, בהרי הרוקי הקנדיים, על קו פרשת המים של אמריקה. ההר ממוקם על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 3,099 מטרים, והוא ההר ה-45 בגובהו באלברטה.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1915 על ידי מוריסון פ. ברידגלנד (Morrison P. Bridgland), בשל הסופות העזות שפגעו במשלחת מיפוי הגבולות הבין-פרובינציאלית (שהייתה הראשונה שעלתה על פסגת ההר בשנת 1915).
צ'יל וילס
ביוגרפיה
נולד בעיר סיגוויל, טקסס. החל לשחק ולשיר מגיל צעיר והיה חלק מההרכב המוזיקלי "The Avalon Boys" בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. וילס החל לשחק בגיל מאוחר יחסית והתפרסם לראשונה בסרטים "מרד אלגני", "עיירת הבום" בתור דיופוטי הארמוני ג'ונס ובמערבונים "הווסטרנר" בתפקיד דרום מזרח ו"איחוד מערבי".ב-1946 הופיע בסרטים "העופר" של קלרנס בראון בתפקיד באק פורסטר ו"הבנות של הארווי". בשנות ה-50 שיחק וילס בדרמה "ענק" בתור בוואלי דודו של ראש משפחת החקלאים ביק בנדיקט (רוק הדסון), ובמערבון "ריו גראנדה" בתור המנתח ד"ר וילקינס. וילס היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1960 על תפקידו בתור ביקיפר החובר אל הקולונל דייוויד קרוקט בסרטו של ג'ון ויין "האלמו". ב-1963 שיחק במערבון מקלינטוק! ובקומדיה "מגלגל העסקאות" בתפקיד ג'יי ריי עמיתו של איש העסקים הנרי טיירון (ג'יימס גארנר).התפרסם בפעם האחרונה בשנת 1973 במערבון "פאט גארט ובילי הנער" בתפקיד בעל הסלון לאמיואל ג'ונס.
לווילס נולדו שני ילדים מאשתו הראשונה בטי אליזבת צ'אפל לה היה נשוי עד למותה. אשתו השנייה לה היה נשוי עד למותו הייתה נוואדין גוג. וילס מת ממחלת הסרטן ב-15 בדצמבר 1978 בגיל 76 בשכונת אנסינו שבלוס אנג'לס. נקבר בבית הקברות "פארק הזיכרון גראנד וייו" שבעיר גלנדייל.
מרכז טיסות החלל גודרד
מרכז טיסות החלל גודרד (באנגלית: Goddard Space Flight Center, בראשי תיבות: GSFC) הוא אחד ממרכזי המחקר הגדולים ביותר של נאס"א. המרכז הוקם ב־1 במרץ 1959 והיה מרכז הטיסה הראשון שסופח לנאס"א. מרכז גודרד מעסיק כ־10,000 עובדים והוא ממקום כ־10.5 ק"מ צפונית־מזרחית לוושינגטון די. סי. בגרינבלט, מרילנד, ארצות הברית. המרכז נקרא על שם רוברט גודרד (1882-1945), מחלוצי מהנדסי הטילים בארצות הברית.
מרכז גודרד הוא הארגון המשולב של מדענים ומהנדסים הגדול ביותר בארצות הברית שמטרתו חקר כדור הארץ, מערכת השמש והיקום באמצעות תצפיות מהחלל. המרכז משמש כמעבדה מרכזית לפיתוח ותפעול רכבי חלל בלתי מאוישים, מבצע מחקרים מדעיים, מפתח ומתפעל מערכות חלל ומפתח מערכות טכנולוגיות הקשורות לנושאים אלו. המרכז מפעיל שתי מערכות עיקוב ותקשורת למשימות חלל: Space Network ו־Near Earth Network, מפתח ומתפעל מערכות מידע מתקדמות בנושא חקר כדור הארץ והחלל ומפתח לוויינים עבור מנהל הים והאטמוספירה הלאומי (NOAA).
מרכז גודרד אחראי למספר משימות חלל של נאס"א כגון טלסקופ החלל האבל, תוכנית אקספלורר, תוכנית דיסקברי, COBE ו־SOHO, ומספר פרויקטים בינלאומיים נוספים. באופן כללי, משימות חלל שמטרתם ביצוע תצפיות חלל מנוהלות על ידי מרכז גודרד בעוד משימות מחקר מנוהלות על ידי JPL.
היסטוריה
מרכז גודרד הוא מרכז החלל המבוגר והוותיק ביותר של נאס"א. עד ל־1 במאי 1959 נודע המרכז בשם "מרכז החלל בלטסוויל" אז קיבל המרכז את השם "גודרד" על שם מדען הטילים רוברט גודרד. עם הקמת המרכז הועברו אליו 157 עובדים מצי ארצות הברית שעבדו אז על תוכנית ונגארד. העובדים המשיכו לעבוד עבור מעבדת המחקר של הצי (NRL) בוושינגטון די. סי. בעוד מרכז גודרד היה בהליכי בנייה.
מרכז גודרד תרם לתוכנית מרקורי - תוכנית החלל המאוישת הראשונה של ארצות הברית. המרכז הוביל את התוכנית בימיה הראשונות וניהל את 250 העובדים שעבדו על התוכנית ושמוקמו במרכז המחקר לנגלי בהמפטון, וירג'יניה. בגלל העבודה הרבה שדרשה תוכנית מרקורי החליטה נאס"א בסופו של דבר להקים מרכז חלל חדש - כיום מרכז החלל ג'ונסון ביוסטון, טקסס. צוות תוכנית מרקורי ופעילות התוכנית הועברו למרכז ג'ונסון ב־1961.
מרכז גודרד המשיך להיות מעורב בתוכנית החלל המאוישת של נאס"א וסיפק תמיכת מחשבים ומעקב באמצעות רדאר אחרי המשימות דרך תחנות הקרקע של מערכת ה־STDN. עם זאת, עיסוקו המרכזי של מרכז גודרד היה בתכנון לוויינים וגשושיות למשימות מחקר. מרכז גודרד היה החלוץ במספר תחומים הקשורים בפיתוח חלליות, כולל פיתוח חלליות מודולריות שעלו פחות והייתה אפשרות לתקן אותם לאחר שיגורם. החללית SolarMax שפותחה במרכז גודרד שוגרה ב־1980 ותוקנה במסלול על ידי אסטרונאוטים ממעבורת החלל צ'אלנג'ר ב־1984. טלסקופ החלל האבל ששוג ב־1990 עדיין פעיל וגם שיפר את יכולותיו בזכות סדרת משימות שירות שביצעו מעבורות החלל.
Global Goal: Unite for Our Future
האירוע הופק בשיתוף פעולה עם חברות כמו לייב ניישן אנטרטיינמנט, The Lede Company ורוק ניישן, וגם על ידי אנשים מקבוצת יוניברסל מיוזיק גרופ, חברת הבידור מאבריק וה-NAACP.
מרכז טיסות החלל גודרד
היסטוריה
כיום עוסק מרכז גודרד עדיין מעורב בתוכניות המפתח של נאס"א. מרכז גודרד פיתח יותר מכשירים לחקר מערכת השמש מכל ארגון אחר ומכשירים פרי פיתוחה הגיעו לכל כוכבי הלכת במערכת השמש. מרכז גודרד מפתח כלים לשימוש אסטרונאוטים בפעילות חוץ־רכבית והוא מתפעל את המקפת לסקר הירח (LRO) ששוגרה ב־2009 על מנת לחקור את הירח לקראת נחיתות מאוישות על פניו.
Global Goal: Unite for Our Future
הפסגה
הפסגה, ששמה "Global Goal: Unite for Our Future—The Summit", הציגה דיונים בפאנלים וראיונות עם מנהיגים עולמיים, תאגידים ופילנתרופים כאשר הם מכריזים על התחייבויות חדשות שיסייעו בפיתוח חלוקה שוויונית של בדיקת קורונה, טיפולים וחיסונים, וכן שיקום קהילות שנפגעו אנושות על ידי המגפה. היא הופקה על ידי מייקל דמפסי והמנחים שלה היו העיתונאים קייטי קוריק, מאליקה קאפור, מורגן רדפורד, אישה ססיי וקייר סימונס.