cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משה (מיכלאנג'לו)
תיאור
על ראשו עיצב מיכלאנג'לו זוג קרניים קטנות. ייצוג זה בא ככל הנראה בעקבות פרשנות מוטעה של קרינת פני משה, כפי שנאמר בשמות, שבתרגום הוולגטה תורגם כאילו הכוונה היא לקרן כאיבר בגוף ולא לקרן אור. ואולם יש הטוענים כי לא סביר שמיכלאנג'לו, איש רנסאנס בעל השכלה רחבה וידע בשפות, הוטעה בעקבות תרגום הוולגטה כאשר עמדו בפניו תרגומים נוספים והמקור. למעשה גם במסורת היהודית נמצא פירוש המתייחס למילה "קרן", כאל קרן של חיה שניתן לנגוח בה. מבחינה פיסולית הקרן מצביעה על כיוון שמדגיש את מבטו המרוחק של משה והמנוגד לזרועו הנטויה.
בנו אודריך
בנו אודריך (בסלובנית: Beno Udrih; נולד ב-5 ביולי 1982 ביוגוסלביה) הוא כדורסלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הרכז. בעבר שיחק בקבוצת סן אנטוניו ספרס, איתה זכה בשתי אליפויות NBA, וכן בישראל, במכבי תל אביב.
קריירה
אביו של אודריך היה כדורסלן, וכן אחיו. את בכורתו כשחקן מקצועני עשה אודריך בגיל 15, במדי קבוצת פולזלה מהליגה הסלובנית השנייה. שנתיים מאוחר מכן, כאשר העפילה הקבוצה לליגה הבכירה, אודריך היה להפתעת הליגה ונבחר ל"תגלית השנה" בסלובניה לעונת 1999/00.
בעונת 2000/2001 המשיך לשחק בליגה הסלובנית אך עבר למועדון ידוע יותר, קבוצת אולימפיה ליובליאנה עימה זכה באליפות סלובניה.
בעונת 2001/2002 המשיך בליובליאנה ושוב זכה באליפות, בעונת 2002/03 עבר לשחק בישראל בקבוצת מכבי תל אביב שאומנה על ידי דייוויד בלאט, הוא שותף ב-31 משחקים בליגת העל שבתוכם פתח בחמישייה 28 פעמים, במהלך 31 ההופעות שלו רשם ממוצע של 5.9 נקודות למשחק וסיים את העונה עם 172 נקודות במאזן הכללי וזכה עם מכבי בדאבל, אליפות וגביע, ואף הגיע לגמר הליגה האדריאטית.
בשנת 2002 סיים עם נבחרת העתודה של סלובניה במקום השישי באליפות אירופה.
הוא שותף במסגרת היורוליג במשך 20 משחקים, במהלך השלב הראשון שותף ב-14 משחקים והשיג ממוצעים של 6.3 נקודות למשחק וסיים את השלב הראשון של היורוליג עם 88 נקודות.
במהלך השלב השני אודריך השתפר משמעותית ב-6 המשחקים שבהם שותף והשיג ממוצעים של 13.2 וסיים את השלב השני עם 79 נקודות.
בשנת 2003 שיחק באבטודור סראטוב הרוסית שבה הפגין יכולת טובה ובמשחק הסיום שלו סיים עם 18 נקודות, קבוצתו אישרה את בקשת השחרור ששלחה ההתאחדות הישראלית בכדורסל והחליטה להתיר לו לחזור לשחק בסיום עונת 2003/04 במכבי תל אביב, הוא החליט להירשם לדראפט ה-NBA, אך לא נבחר.
בעונת 2004/2005 שיחק אודריך בברייל מילאנו האיטלקית שבה הציג יכולת טובה, לאחר שהושאל לקבוצה האיטלקית ממכבי תל אביב.
בדראפט 2005 נבחר בסיבוב הראשון במקום ה-28 על ידי סן אנטוניו ספרס, שחיפשו רכז שיוכל למלא את תפקיד המחליף של טוני פארקר, ובאותה העונה עזר לקבוצתו לזכות באליפות ה-NBA לעונת 2005.
בינואר 2013 עבר אודריך לצידם של טוביאס האריס ודורון לאמב ב לאורלנדו מג'יק בתמורה לג'יי. ג'יי. רדיק, גוסטבו איון ואיש סמית'.
לקראת עונת חתם כשחקן חופשי בניו יורק ניקס, ושוחרר ממנה כעבור חצי עונה, ב-24 בפברואר 2014. שלושה ימים לאחר מכן חתם בממפיס גריזליס. בתחילת עונת נשלח בטרייד למיאמי היט, יחד עם ג'רנל סטוקס, בתמורה למריו צ'למרס וג'יימס אניס. ב-24 בפברואר 2016 הודיעה מיאמי כי פציעה בכף רגלו של אודריך תמנע ממנו לשחק עד תום העונה, ולאחר חמישה ימים שוחרר מהקבוצה.
יעקב שפיגל
יעקב שמואל שפיגל (נולד ב-11 במאי 1941, י"ד באייר ה'תש"א) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, מומחה בעל שם בספרות תורנית, ובפרט בההדרת כתבי יד. משמש כיום כראש האקדמי של פרויקט השו"ת באוניברסיטת בר-אילן. חתן פרס הרב קוק.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב לעורך הדין ד"ר יהודה שפיגל ולשרה לבית אדלר. בוגר בבית הספר צייטלין בעיר. בעל תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה (1965), תואר שני בתלמוד (1970) ותעודת הוראה מאוניברסיטת בר-אילן. הוא קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת תל אביב ב-1976 (ה'תשל"ו). תוך כדי לימודיו החל ללמד באוניברסיטת בר-אילן, ובמקביל באוניברסיטת תל אביב (שם לימד עד 1989). ב-1989 התמנה כפרופסור חבר במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן וב-1993 לפרופסור מן המניין. בשנים 1997-1994 שימש כראש המחלקה לתלמוד. לאחר פרישתו הוענק לו ב-4 במרץ 2010 התואר "פרופסור אמריטוס".
ב-1991 החל שפיגל לשמש כיושב ראש ועדה מייעצת אקדמית שהופקדה על קליטת הספרות התורנית בפרויקט השו"ת. תפקיד הוועדה הוא לקבוע אילו ספרים יתווספו לפרויקט ובאיזו מהדורה של ספרים אלו יש להשתמש. החל מ-1997 הוא עומד בראש הפרויקט מההיבט האקדמי שלו, בשיתוף עם הרב יעקב וינברגר המנהל את הפרויקט בהיבט הכלכלי והטכנולוגי. בשנת ה'תשס"ז (2007) זכה פרויקט השו"ת בפרס ישראל לספרות תורנית - יוצרים. שפיגל, יחד עם פרופ' אביעזרי פרנקל, שהיה הוגה ומייסד הפרויקט, ייצגו את הפרויקט בטקס קבלת הפרס.
שפיגל חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי. הוא משמש גם כראש החוג לתורה שבעל פה במכללת אורות ישראל שבאלקנה וחבר במועצות האקדמיות של מכללת שערי משפט ומכללת אורות ישראל.
בנוסף למחקר והוראה הוא מסר שיעורים קבועים במשנה והלכה בבית הכנסת "היכל מאיר" בעיר מגוריו פתח תקווה.
מחקריו
שפיגל עסק במחקריו במגוון רחב של תחומים במסגרת חקר הספרות התורנית. מחקריו של שפיגל, החובש כיפה סרוגה, מקובלים הן באקדמיה והן בציבור החרדי. חלק ממאמריו והספרים בההדרתו התפרסמו בכתבי עת חרדיים ובהוצאות ספרים חרדיות, כגון אהבת שלום.
לשפיגל כ-150 פרסומים ומאמרים. חלקם הופיעו בכתבי עת וקבצים מדעיים (כדוגמת סידרא, עלי ספר, וקבץ על יד) וחלקם בכתבי עת וקבצים תורניים (כדוגמת מוריה, המעיין, קובץ בית אהרן וישראל וישורון). הוא ההדיר 15 ספרים על פי כתבי יד, מהם שבע הגדות של פסח עם פירושים מחכמי הראשונים.
משפחתו
שפיגל נשוי ליעל לבית גילצר, ראש לשכת סגן הרקטור באוניברסיטת בר-אילן, ויש להם ארבעה ילדים: ד"ר בועז, מרצה במרכז ללימודי יסוד ביהדות באוניברסיטת בר-אילן; הרב אסי, חסיד חב"ד ששימש בעבר כשליח חב"ד באוניברסיטת אורגון; גלעד, העוסק במחשבים ודביר, מוזיקאי המשמש כמנצח מקהלת חזנים וכחזן.
יוזמת עמק השלום
אחד המרכיבים העיקריית של התוכנית הייתה הקמת אזורים תעשייה משותפים בירדן, הרשות הפלסטינית ובמצרים. חלק עיקרי נוסף ביוזמת עמק השלום הוא מסדרון של כ-20 קילומטרים שישמשו למטרות של פיתוח כלכלי-אזורי, כ-420 קילוטרים מהמסדרון יעברו לארוך הגבול הירדני ויהיו ללא גדרות גבול ועוד כ-100 קילומטרים יהיו בשטחים הפלסטיניים. פרויקטים נוספים שיוקמו במסגרת היוזמה כוללות תמיכה של ממשלות גרמניה, יפן וטורקיה ובמסגרתם ייווצרו עד מיליון מקומות עבודה חדשים בישראל וברשות הפלסטינית.
היוזמה זכתה לתמיכתו האישית של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס.
היסטוריה
הרעיון לפרויקט עלה ב-2005, כאשר ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית ביקשו מהבנק העולמי לבדוק את ההיתכנות כלכלית של רעיון שבמסגרתו יוקמו אזורי תעשייה משותפים.
ביולי 2006 הכריזה יפן על תוכנית לשלום בשם "מסדרון לשלום ושגשוג", התוכנית הייתה אמרוה להתבסס על פיתוח כלכלי משותף ומאמץ. נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס הקדיש לרעיון היפני שומת לב רבה במהלך השתתפותו בכנס בינלאומי בניו יורק שנערך בספטמבר 2006 ואורגן על ידי נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון.
במארס 2007, בכנס בן יומיים בטוקיו שכלל פקידי ממשל מיפן, ישראל והרשות הפלסטינית, העלתה יפן תוכנית לשלום על בסיס פיתוח כלכלי משותף. הן הנציגים הישראלים והן הנציגים הפלסטיניים הצהירו כי הם תומכים בהצעה היפנית.
עוד באותו חודש החליטה ממשלת ישראל לאמץ באופן רשמי את "יוזמת עמק השלום" שמטרתה היא לקדם שיתוף פעולה ופיתוח כלכלי עם הפלסטינים ואישרה אותו בהצבעת ממשלה. חרף זאת בתקשורת נטען כי יש סיכויים נמוכים להתקדמות בפרויקט בגלל חוסר עניין של ראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט וממשלת ישראל.
ביולי 2007 בעת נאום הפתיחה שלו כנשיא ישראל הזכיר פרס את המאמצים להקמת עמק השלום וטען כי יש פוטנציאל גדול לשיתוף פעולה בין ישראל, ירדן והפלסטינים. הוא טען כי הדבר יתמך על ידי מדינות המפרץ הפרסי. חודש לאחר מכן, נפגש פרס עם כמה אנשי עסקים ישראלים ודן איתם על דרכים להיע את התוכנית קדימה. דבר נוסף שקרה באותו חודש היה פגישה של שרת החוץ הישראלית, ציפי לבני, שר החוץ היפני, טארו אסו, שר החוץ הפלסטיני, סאיב עריקאת ושר החוץ הירדני עבול-אילה חטיב'.
ההצעה הרשמית ליוזמת עמק השלום החלה עם הצעה משותפת ב-2008 לבניית תעלת הימים שתהווה תעלה בין הים האדום וים המלח ובעזרת התעלה יוקם מפעל להתפלת מים, הפקת חשמל בעזרת תחנת כוח הידרואלקטרית וייווצרו מקומות עבודה רבים. הדיונים והמחקר לגבי הפרויקט הסתיימו ב-2013 ועוד באותה שנה חתמו ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית על הסכם על מנת לקדם את התוכנית.
ב-2008 הוצעה תוכנית שבמסגרתה יוקמו מרכזי כנסים, מלונות, מסעדות, פארקים, אגמים, לגונות מלאכותיות, חממות לפירוות וירקות שיאפשרו גידול בחורף. ואף הקמת רכבת מהירה וכביש מהירה שיעברו לאורך התעלה ויאפשרו נסיעה בין ים המלח לים האדום תוך שעה ואף רצון להפוף את האזור לאזור סחר חופשי ובכך למשוך השקעות מרחבי העולם.
בפברואר 2015 חתמו ישראל וירדן על הסכם שבמסגרתו יחליפו המדינות מים אחד עם השני ויועברו מים מלוחים מים סוף לים המלח המצטמצם שהולך ומתייבש (וזאת על מנת שים המלח ימשיך להיות עוגן תיירותי לירדן וישראל) ויחליפו את המים המלוחים בים האדום במים מתוקים שימשו המדינות מים בעזרת מתקן התפלה שיוקם בערבה ויפיק חשמל לעיירות באזור ויספק להן מים. בעזרת צינור שיקרא "מובל השלום" ויהיה באורך של כ-220 קילומטרים יועברו המים לים המלח. על פי דיווחים, ההסכם היה בשווי של כ-800 מיליון דולרים. בדצמבר של אותה שנה פרסמו ישראל וירדן באופן רשמי את התוכניות הטכניות של הפרויקט זה.
דגל תלת-פסי
דגל תלת-פסי, הידוע גם כטריבנד הוא אחד העיצובים הנפוצים ביותר לדגלים ומשמש כבסיס לעיצובם של כשליש מהדגלים הלאומיים.
תיאור
דגל תלת-פסי הוא דגל שהמרכיב העיקרי שלו הוא שלושה פסים צבעוניים. אחד סוגים המוכרים של טריבד הוא טריקולור, בו קיימים שלושה צבעים, בעוד טריבד כולל כל דגל בעל שלושה פסים, גם כשהם מאותו צבע.
בצורתו הבסיסית ביותר הטריבנד מורכב משלושה פסים אופקיים או אנכיים השווים בעוביים. לדוגמה דגלי אוסטריה וגרמניה האופקיים ודגלי ניגריה וצרפת האנכיים.
טריבנד אלכסוניים קיימים גם כן אך פחות נפוצים. דוגמה לכך היא דגל הרפובליקה של קונגו. דגלים שכאלה לא מכונים טריבנד על ידי וקסילולוגים אלא מתוארים כבעלי פס אלכסוני פשוט (המכונה בנד בהרלדיקה) על שדה בצבע אחד או שניים.
עיצובים מורכבים יותר כוללים דגלים אשר מוטענים או מוטבעים עליהם סמל כלשהו כדוגמת הדגל הקרואטי או דגל עם פסים לא שווים כדגלה של קולומביה. אחד העיצובים המפורסמים ביותר הוא דגל קנדה אשר מוטען בעלה עץ האדר ושלושה פסים לא שווים בעוביים. יחס פסי הדגל הוא 1:2:1, סגנון זה מכונה פס קנדי.
צבי טל
צבי אלימלך טל (16 בינואר 1927 – 22 ביוני 2021) היה שופט בבית המשפט העליון בישראל. עמד בראש "ועדת טל" להסדר דחיית גיוס בני ישיבות.
ביוגרפיה
צבי טל נולד כבן הזקונים לחיים טייטלבוים (ריכטר) ואסתר לבית שטיינמץ בעיר ז'שוב בפולין. גדל בבית חסידי ולמד ב"חדר". כשהיה בן חמש עברה משפחתו לקרקוב. אחיו היה ד"ר שלמה טל.
כשהיה בן שמונה, עלה עם הוריו לארץ ישראל ולמד במחזור הראשון של ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, אצל הרב משה צבי נריה . אחותו ומשפחתה נספו בשואה. טל שירת ב"הגנה" ובצה"ל.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, במחזור הראשון של הפקולטה למשפטים, סיים לימודיו בשנת 1953 והוסמך כעורך דין ב-1954. עבד במשך 11 שנים במשרד עורכי הדין "ש. הורוביץ ושות'", ובין השאר ייצג את האוניברסיטה העברית. בתחילת 1965 פתח משרד לעריכת דין משלו. ב-1978 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים, לאחר שקיבל היתר הלכתי לשמש כשופט בערכאות מאחד מרבותיו. בתפקידו זה נמנה עם שופטיו של ג'ון דמיאניוק.
בספטמבר 1993 מונה לשופט בבית המשפט העליון, בכיסא של "השופט הדתי", במקומו של המשנה לנשיא מנחם אלון, ופרש לגמלאות בשנת 1997.
בשנת 1998 מונה ליו"ר ועדת העזבונות, העוסקת בחלוקתם של עזבונות שניתנו למדינה. בדו"ח מבקר המדינה לשנת 2002 נמתחה עליו ביקורת בנימוק של ניגוד עניינים. בעקבות זאת נפתחה נגדו חקירה פלילית, שהסתיימה בהחלטה לסגור את התיק, לאחר שהחקירה העלתה שפעל בתום לב.
בשנת 1999 מונה לעמוד בראש ועדה שתדון בהסדר דחיית שירות לבחורי ישיבה, ועדה שנקראה על שמו "ועדת טל". על-פי המלצות הוועדה אושר בכנסת החוק המכונה "חוק טל".
טל היה נשוי לחנה, בתו של הסופר, העיתונאי והעסקן הירושלמי דב נתן ברינקר, ונכדתו של הסופר הירושלמי אליהו יוסף ריבלין. לזוג נולדו שישה ילדים. בנם, נהרג ב-25 באוקטובר 1973 במסגרת שירותו כנהג טנק מצפון לעיר סואץ, בסופה של מלחמת יום הכיפורים. משה נישא זמן קצר לפני מותו ולאחר נפילתו, נולד לו בן, שנקרא על שמו, משה-חי. נכד נוסף של טל, שנקרא גם הוא משה טל, פרש משירות בצה"ל בדרגת אל"ם לאחר כ–25 שנים באגף המודיעין ושימש, בין היתר, כסגן-ראש חטיבת המחקר וכממונה מטעם צה"ל על הטיפול בנושא השבויים והנעדרים.
צבי טל הלך לעולמו ב-22 ביוני 2021.
פסקי דין בולטים
טל נמנה, יחד עם השופטים דב לוין ודליה דורנר עם שופטי בית המשפט המחוזי בירושלים שמצאו את ג'ון איוון דמיאניוק אשם וגזרו עליו עונש מוות. טל היה משוכנע שדמיאניוק הוא איוואן האיום. בערעור לבית המשפט העליון זוכה דמיאניוק מחמת הספק.
בפרשת כביש בר-אילן, שהחרדים דרשו לסגור בשבתות, כתב טל: "מול חוק חופש התנועה שהוא זכות יסוד חשובה, עומדת שבת קודש שהיא חובתו וזכותו הכמעט אבסולוטית של עם ישראל".
בפסק דין מ-1992 פסק שמי שהוגשה נגדו תביעת לשון הרע על פרסום הרשעה שנמחקה בהתאם לחוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, לא תעמוד לו הגנת "אמת דיברתי", משום שלפי משנמחקה ההרשעה - כאילו לא היו הדברים מעולם.
בפסק דין אחר התיר לאישה להשתמש בביציות שלה שהוקפאו, חרף התנגדות בן זוגה.
אקטיביזם שיפוטי
בפסק דין בנק המזרחי, פסק הדין המכונן של המהפכה החוקתית, נמנע מלדון בשאלות החוקתיות שעסקו בהן בהרחבה רוב השופטים, משום שהיה מוסכם על כל חברי ההרכב כי הפגיעה של החוק הנדון בזכות הקניין של העותרים היא מידתית. בראיון שהעניק שנים לאחר פרישתו הביע חרטה על שלא הצטרף לעמדת המיעוט העקרונית של השופט מישאל חשין, ששללה את הגדרת חוקי היסוד כחוקה ואת המהפכה החוקתית הנובעת מהגדרה זו.
בראיון וזה ובראיון אחר ביקר טל את האקטיביזם השיפוטי בישראל. לדבריו :
בהקשר לבעיית העומס על בתי המשפט הציע בין השאר כי.
ההתנתקות
צבי טל ביקר בחריפות את תוכנית ההתנתקות:
ארץ ישראל
כאשר נשאל טל בראיון מהו החלום שלו, השיב:
הקטע נחתך מהסרט, ונחשף לראשונה לאחר מותו על ידי העיתונאי יהונתן גוטליב בערוץ 7.
רשומון
רָשׁוֹמוֹן (ביפנית: 羅生門) הוא סרט קולנוע (שגם נכתב כמחזה) נודע של הבמאי היפני אקירה קורוסאווה, שהופק בשנת 1950. הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה בשנת 1951, זכייה שהובילה לפרסומם של קורוסאווה ושל הקולנוע היפני ברחבי העולם המערבי. כמו כן זכה בפרס אוסקר מיוחד לסרט זר מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט מבוסס על שני סיפורים מאת הסופר היפני אקוטגאווה ריונוסוקה, ומתאר פשע של אונס ורצח מבעד לעיניהם של ארבעה עדי ראייה: הארבעה מעלים מזיכרונם את הפשע. ארבע העדויות סותרות זו את זו והצופה אינו מסוגל לגלות את האמת, ובפרט אינו מקבל תשובה לנסיבות המוות: האם היה זה מוות בדו-קרב, רצח או התאבדות? המוות הוא נתון אובייקטיבי, אך תיאור נסיבותיו סובייקטיבי לחלוטין ומשקף את הפרשנות שנותן למאורעות כל עד ראייה (שהוא גם שותף למאורעות).
עלילה
הסרט מתרחש ביפן של המאה ה-12. מסאקו ובעלה הסמוראי טקהירו נעים על דרך ראשית העוברת בין שני מקומות יישוב (האישה יושבת על סוס המובל על ידי בעלה) וחולפים על פני הפושע הנודע טג'ומרו. הלה, עקב רצונו במסאקו, חוזר על עקבותיו ופוגש בזוג שנית, טוען בפני הבעל כי מצא טובין עזובים (חרבות ומראות) והחביאם, ומשכנע אותו לסטות מהדרך (יחד עם אשתו) ולבוא בעקבותיו כדי לקנותם ממנו בזול. במעבה היער תוקף טג'ומרו את הבעל ומצליח לכפות אותו, ואז אונס את האישה. בסופו של דבר הבעל נמצא מת. טג'ומרו עומד לדין, ובעדותו הוא מכחיש את האונס וטוען שהמעשה נעשה בהסכמה הדדית, אך מאשר שלאחר מכן הרג את הבעל בדו-קרב. האישה מעידה שטג'ומרו אנס אותה, בעלה הביט בה במבט מאשים וקר באופן בלתי פוסק שגרם לה להתעלף, וכשהתעוררה מעלפונה מצאה את הפגיון שלה נעוץ בבעלה המת. הסתירה בין עדויותיהם של טג'ומרו ומסאקו גורמת לזימונו של טקהירו לעדות באמצעות מעלה באוב. טקהירו מעלה גרסה שלישית, לפיה טג'ומרו שכנע את האישה להצטרף אליו לאחר האונס וזו דרשה ממנו להרוג את בעלה כדי לאפשר את נישואיהם. טקהירו טוען שלא יכול לעמוד בהשפלה זו ודקר את עצמו בחזהו באמצעות פגיון שנשמט מידי אשתו.
חוטב העצים שהיה עד לאירוע, טוען שכל השלושה משקרים, והוא מספר את גרסתו לנזיר ולאיכר המסתתרים מפני סערת הגשם יחד איתו בשער רשומון של העיר קיוטו. לפי גרסה זו, המשלבת קטעים מעדויות שלושת העדים, טג'ומרו רצח את הבעל לפי בקשת אשתו. בסופו של דבר, עולה תהייה גם באשר למהימנות עדות חוטב העצים: קול בכיו של תינוק נטוש נשמע לפתע, והאיכר ממהר לקחת מהתינוק את המעיל בו הוא עטוף. חוטב העצים גוער באיכר אך הלה משיב כי לא יאזין להטפות מוסר מחוטב העצים אשר בעצמו גנב את פגיון האישה היקר, לאחר שננעץ בגופת בעלה הסמוראי. בסופו של הסרט מחליט חוטב העצים לאמץ את התינוק הנטוש וסערת הגשמים שוככת.
"רשומון" בתיאטרון הישראלי
ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון חיפה ב-1961, בתרגומו של דן מירון, בבימויו של יוסף מילוא, ובהשתתפות חיים טופול, יצחק שילה, אילן דר, נאוה שאן, מרדכי בן-זאב, ראובן בר יותם ואחרים.
בשנת 1980 עלתה בתיאטרון החאן הפקה נוספת של ההצגה. את המחזה תרגם מיפנית יעקב רז שגם ביים. צוות השחקנים כלל את אורי אברהמי, ויקטור עטר, נטע פלוצקי, אבי פניני, ששון גבאי ועליזה רוזן. תפאורה ותלבושות, פרידה קלפהולץ. ההצגה כללה כוריאוגרפיה פיזית ברוח היפנית. היו בה מחוות ותנועות פיזיות וקרבות מבוימים. בשל מסורת של רגישות לתנועה בתרבות היפנית (שהצמיחה דיסציפלינות פיזיות כגון תיאטרון נו ותיאטרון בוטו, ג'ודו וסומו), השחקן המבצע וגם הצופה מורגלים ברמת עידון גבוהה מזו המקובלת בתרבות המערב. גם אם הצופה המערבי לא יידע ל'שים את האצבע' על עיקר זה, הוא מזהה את המודעות המוגברת לתנועה. הניסיון, כפי שנעשה בהצגה זו, להתחקות אחר סטנדרטים 'מזרחיים' הביא לכך שכל תנועה וגם הקטנה, נבחרה ונשקלה במאזניים דקים: האם היא שייכת באופן אורגני לאירוע הבימתי? האם יש סיכוי שהיא תבוצע היטב במסגרת משאבי זמן החזרות? השחקנים היו מחויבים לדיוק הגאומטרי של תנועת איברי הגוף במרחב, כמו גם להפקה ב'רוח הנכונה'. באמצעות הקפדה זו התרחש על הבמה סיפור פיזי שהוא לא רק פרשנות לעלילה, אלא עלילה בפני עצמה. עלילה זו מתקשרת עם הקהל ללא מילים. ההצגה בוצעה בחאן על במה בצורת זירה, בה הקהל ישב מסביב לבמה. כאשר ההצגה נדדה ברחבי הארץ לבמות אחרות קטנות יותר ו'שטוחות' יותר, למשל בתיאטרון צוותא, האריכו את הבמה אל תוך האולם, כדי לאפשר מרחב פעולה עבור קרבות הבמה, ולקרב אותם אל הקהל. בשל האתגר הפיזי הגבוה לשחקנים, נדרשו הדרכה ואימון מקיף לשם רכישת המיומנויות החדשות. על כך הופקד בני שלייסר, שהתמחה באמנויות לחימה יפניות עתיקות. הוא הביא מניסיונו באומנות הסיף המסורתית של הסמוראים, ויצר את מהלכי קרבות הבמה. ההצגה הועלתה פעמים רבות, וזכתה לאהדה גם בקרב מוסדות התיאטרון, ועל כך זכתה בפרס משה הלוי.
"רשומון" כמושג
בעקבות הצלחתו של הסרט, משמשת המילה "רשומון" לתיאור סיטואציה שבה לא ניתן לרדת לחקר האמת עקב עדויות סותרות הניתנות על ידי עדים המדברים מנקודות מבט שונות. בעברית יצא לאור ספר מחקרי שעשה שימוש במונח, תוך הרחבת משמעות המושג להקשר המחקרי במחקר האיכותני, "כמגוון של נקודות מבט מנומקות מבחינה תאורטית ומתודולוגית הבוחנות את אותו הטקסט". בספר הופיעו שבעה ניתוחים שונים של שבעה חוקרים המתמקדים בטקסט אחד, קצר יחסית, של תכתובת בפורום מקוון.
מנזר מאר אליאס
מנזר מאר אליאס (מנזר אליהו הקדוש) הוא מנזר יווני-אורתודוקסי בירושלים. המנזר שוכן בין קיבוץ רמת רחל לשכונת גילה, על דרך חברון (כביש 60), מערבית לגבעת הארבעה ודרומית-מזרחית לגבעת המטוס.
היסטוריה
המנזר הוקם בתקופה הביזנטית, בין השאר, כתחנת דרכים על הדרך מירושלים לבית לחם וחברון. הוא נהרס בפלישה הפרסית ב-614, שוקם ונהרס שוב ברעידת אדמה במאה ה-12 והוקם שוב בשנת 1160. שיקום נוסף נעשה בתקופה הצלבנית וכמו כן, הוא שופץ בתחילת המאה התשע עשרה.
בשנת 1345 נקבר במקום הבישוף של ירושלים, אליאס. לאחר מותו החלו תושבי בית לחם ובית ג'אלא לעלות לרגל לקברו מדי שנה. עם הזמן התפתחה מסורת הגורסת שכאן חנה אליהו הנביא בבורחו מפני איזבל. בעבר היו מראים ליד המנזר סלע ועליו שקע בדמות אדם, ונטען שהסלע קיבל את צורת גופו של אליהו כדי שיוכל לנוח בנוחות על גביו.
ב-1823 הותקף נשיא המנזר והוכה קשות, ככל הנראה משום שהתוקפים סברו כי יוכל לגלות להם את מקומו של מטמון חבוי.
במלחמת העצמאות ב-1948 הגיעו המצרים, בפלישתם אל הארץ, גם אל מנזר מאר אליאס, ובסביבתו התחוללו קרבות בין המצרים והישראלים שהתבצרו ברמת רחל הקרובה. המצרים ניסו להשתלט על הכביש הסמוך ולהתקדם בו אל תוך ירושלים, אולם הכוחות הישראלים עצרו אותם. לאחר שביתת הנשק פינו המצרים את האזור, והוא עבר לידי הירדנים. הללו התבצרו על הגבעות הסמוכות, מול מוצבי ישראל. בחצר המנזר ולרוחב הכביש הציבו הירדנים גושי בטון נגד טנקים.
צה"ל כבש את המנזר מידי הירדנים בצהרי 7 ביוני 1967. המנזר נכבש על ידי פלוגה ג' מגדוד 62 (7), של חטיבת ירושלים (בפיקוד המ"פ ציון ארסלן, וסגנו רפי מיארה), בצהרי היום, לאחר הפעלת סיוע מהרכס הצפון-מזרחי, נגד המנזר ונגד המחנה הירדני שהיה לידו. הפלוגה השתתפה קודם לכן בהגנת רמת רחל. גג המנזר שימש כעמדה של הלגיון הירדני ממנו נורתה אש נגד מטוסים. מנקודה זו הופל מטוס של חיל האוויר מדגם פוגה מגיסטר, ומכאן שם הגבעה הסמוכה, גבעת המטוס.
פעם בשנה, ב-19 ביולי לפי הלוח היוליאני, נערכת במקום חגיגה גדולה של אנשי הקהילה היוונית-אורתודוקסית מהסביבה לרגל יום עלייתו השמיימה של אליהו הנביא.
בחזית מנזר מאר אליאס מוצב ספסל אבן לזכרו של הצייר ויליאם הולמן האנט, אשר נהג לשבת מול המנזר ולצייר.
אנטוניו נוסא
אנטוניו ארומונסלה נורדבי נוסא (בנורווגית: Antonio Eromonsele Nordby Nusa; נולד ב-17 באפריל 2005) הוא כדורגלן נורווגי, המשחק בקבוצת קלאב ברוז' הבלגית.
קריירה
נוסא נולד בנורווגיה, לאב ממוצא ניגרי. הוא החל את הקריירה שלו בלונגהאוס, ובגיל 13 עבר למחלקת הנוער סטאבק. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ב-30 מאי 2021 נגד רוזנבורג, משחק אותו הפסידה קבוצתו 2–4. ב-27 ביוני כבש שער בכורה, בהפסד 1–4 לבודה/גלימט.
במהלך יום ההעברות האחרון של קיץ 2021 חתם בקלאב ברוז'. ב-13 בפברואר 2022 ערך הופעת בכורה, בניצחון 0–2 על שרלרואה. ב-8 במאי כבש שער בכורה, בניצחון 0–2 על רויאל אוניון סן-ז'ילואז. ב-13 בספטמבר 2022, כבש שער בהופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בניצחון 0–4 על פורטו.
חולית (גאוגרפיה)
חולות הקוורץ נסחפים במעלה הדיונה, וגולשים מצדה השני, כך נוצר המבנה הא-סימטרי של הדיונה המתון לרוב מכיוון מקור החולות (בארץ מערב), ותלול לרוב בכיוון בו גולשים הגרגרים. בצד שבו פוגעת הרוח (wind face) נדחף החול במעלה הדיונה אל עבר צידה השני (slip face).
דיונות נוצרות לרוב במדבריות או באזורי חוף ים. הדיונות הגדולות ביותר בעולם נמצאות במדבר סהרה, במדבר א-רובע אל-ח'אלי שבדרום ערב הסעודית, במדבר נמיב שבנמיביה ובבדאין חרן שבצפון סין.
שדה דיונות הוא אזור המכוסה על ידי קבוצה גדולה של דיונות מפותחות. שדות דיונות גדולים נקראים ימות חול או עֶרגים. באזורי חוף מסוימים קיימות סדרה אחת או יותר המוצבות במקביל לקו החוף. את שדות הדיונות הגדולים ביותר ניתן למצוא באזורים יבשים.
שימור דיונות
המערכת האקולוגית בדיונה מספקת שירותים לחי ולצומח אנדמיים הכוללים מינים נדירים, כמה מהם אף בסכנת הכחדה. דיונות נהרסות כתוצאה מפעילות אנתרופוגנית. פיתוח הקרקע והפיכתן לאזורי בילוי ושינוי הסביבה כדי למנוע את התפשטות החול לאזורים מיושבים גורמים להרס נרחב של הדיונות. מדינות מסוימות, ובניהן ארצות הברית, ניו זילנד, קנדה, בריטניה והולנד פיתחו תוכניות משמעותיות לשימור דיונות על ידי ייצוב חול הדיונות. בבריטניה פותחה תוכנית להערכת היקף איבוד הדיונות ומניעה של הרס עתידי של דיונות.
צורות דיונות איאוליות
דיונות פשוטות בעלות צורה מאוד בסיסית עם מספר מינימלי של משטחי החלקה המגדירים את הצורה הגאומטרית של הדיונה. דיונות מורכבות הם דיונות גדולות שעל גביהן ישנן דיונות יותר קטנות מסוג דומה. האוריינטציה של משטחי ההחלקה השונים היא לאותו כיוון. דיונות מכלול הן השתלבות של שתיים או יותר סוגי דיונות. דיונות סהר עם דיונות כוכב בקצותיהן הן הסוג הנפוץ ביותר של דיונת מכלול. דיונות פשוטות קיימות באזורים שכיוון ועוצמת הרוח קבועים מאז היווצרות הדיונה, בניגוד לדיונות מכלול או דיונות מורכבות המרמזות על שינוי בעצמה וכיוון הרוח.
תהליכי מדבור
דיונות חול יכולות להשפיע בצורה שלילית על בני האדם כאשר הן מתקדמות לתוך אזורי מגורים. דיונות חול נעות בצורות שונות, אך לא משנה באיזה צורה הדיונה נעה, הרוח היא הגורם העיקרי לתנועה. חול מאיים על מבנים וחקלאות באפריקה, המזרח התיכון וסין. ספיגת החול בשמן עוצרת את התנועה של הדיונה, אך גישה זו הורסת את הדיונה ואת אזור המחיה של החיות באזור ומצריכה שימוש במשאבים יקרים. גדרות חול יכולות להאט את קצב ההתקדמות, גאולוגים עדיין מנסים להבין מה הצורה האופטימלית של גדר חול זו. שתילה של צמחייה על דיונות חול יכולות לייצב את הדיונה ולמגר את תנועתה אך בה בעת לשנות בה את המאזן האקולוגי ולהכחיד את המגוון הביולוגי שנסמך בשרותי מערכת של חולות נודדים.
דיונות בישראל
דיונות החול של ישראל מכסות שטח של כ-1,600 קמ"ר, כש 1,300 קמ"ר מצויים בנגב הצפון מערבי (חולות חלוצה, עגור, שדה חלמיש, שונרה, רביבים, נחל סכר) והשאר מצויות במישור החוף הדרומי. חולות צפון מערב הנגב הם הקדומים ביותר. הם פלשו לאזור לפני למעלה מ-15,000 שנים. חולות מישור החוף הדרומי צעירים יותר, כנראה בגיל 1000–1500 שנים. חולות צפון מערב הנגב ומישור החוף התייצבו בסוף המאה הקודמת בשל השינויים הדרסטיים שחלו בשימושי הקרקע בארץ. משנת 1996 ועד 2005 ניכרה ירידה בכיסוי הצומח בנגב בעקבות בצורת, המשפיעה על יציבות הדיונות ומערערת אותה.
חולות מערב הנגב
ניתן להבחין בשלושה אזורי חולות בנגב: חולות הערבה, חולות מרכז הנגב (מישור רותם, מישור ימין), חולות מערב הנגב הכוללים את חולות מישור החוף הדרומי. חלקו הצפוני של הנגב הצפון מערבי הוא אזור צחיח למחצה ואילו חלקו הדרומי, מניצנה ודרומית לה, הוא צחיח. האקוסיסטמה (המערכת האקולוגית) המדברית נשלטת על ידי המים בצורה ישירה או עקיפה. ממוצע המשקעים השנתי באזור חולות מערב הנגב הוא 108 מ"מ גשם, ובמשך השנה ישנם כ-250 לילות טל. בחולות מתקיימת משרעת משקעים, ולכל סביבה כמות ממוצעת אופיינית לה. בחולות עגור- 71 מ"מ, שונה- 94 מ"מ, נחל סכר- 101 מ"מ, ובחולות חלוצה- 168 מ"מ. הלחות היחסית הממוצעת בשעה 14:00 היא 30%-40% ובלילות הקיץ עד 100% לחות. הטמפרטורה המקסימלית באוגוסט היא 34 מעלות צלזיוס, והקרינה הישירה הממוצעת בחודש יוני היא 750–800 קלוריות לסמ"ר ליום. משטר הרוחות בחודש יולי בשעה 14:00 הוא של רוחות צפון- מערביות ומערביות. חולות מערב הנגב הם בעיקר תוצר בליית סלעי יסוד המכילים קוורץ (SIO2). מינרל זה הוא מרכיב עיקרי של החולות, ואחוזי הופעתו בדיונה תלויים במרחקה מן הים ובתוספת של מינרלים אחרים שחלקם מוסעי רוח. מקורם של חולות הנגב באגן הניקוז של הנילוס הכחול באתיופיה משם הם יובאו אל שפך הדלתא של הנילוס והוסעו על ידי זרמי ים אל חופי הארץ. חולות הנגב הצפון מערבי וצפון מזרח סיני מאורגנות לרוב במרחב בצורת חוליות אורכיות מכוסות בצומח המאופיינות על פי צורתן הנמוכה ופסגה עגולה. גובהן ממטרים אחדים עד עשרות מטרים. ניתן לצפות ביחידת החול בדיונות מכוסות צומח ובעלות קרומים ביוגנים ההופכים את הדיונות ליציבות- לא פעילות. הגורמים המגבילים צמחייה בדיונות הם פעילות אנושית כגון רעייה, חקלאות ובנייה (כך ניתן לראות הבדל משמעותי בין הדיונות היציבות במצרים המשמשות לרעיה לבין הדיונות הפעילות בישראל עקב אי פעילות אנושית אינטנסיבית), כמות משקעים מועטה שאינה מספקת לקיום צמחייה, ורוחות חזקות המקשות על הצומח להתייצב בקרקע.
רשימת חולות מישור החוף הדרומי
הדיונות נוצרות במקומות שגלים בונים מעודדים את הצטברות החול וכאשר הרוח המובילה נושאת את החול לפנים הארץ. כדי שייווצרו דיונות במישור החוף יש צורך במכשולים כגון צמחייה, חצץ וכו' שיעזרו ללכוד את גרגירי החול הנעים. כאשר גרגרי החול נתפסים הם מתחילים להיערם ומתחילה היווצרות של דיונה. הרוח משפיעה על ערמת החול על ידי נשיאת חלקיקי החול עם כיוון הרוח. לאט לאט פעולה זו גורמת לדיונה לנוע לכיוון פנים הארץ, ובכך לאגור עוד ועוד חול. דיונות הופכות למחסום לרוח. כאשר דיונות נעצרות נוצר רצף צמחייה. התנאים בדיונה עוברית קשים מאוד, רוחות חזקות מהים נושאות מלח המפריע להתפתחות הצמחייה. הדיונה יבשה ובעלת ריכוז גדול של קלציום-קרבונט. זרימת המים מביאה אתם אצות רקובות ההופכות לדשן לצמחייה החדשה המתפתחת על הדיונה. צמחים הגדלים על דיונות אלו מותאמים היטב לתנאים הקשים של הדיונה העוברית, לרוב צמחים אלו בעלי שורשים מאוד ארוכים המגיעים לאזור המים התת-קרקעי. השורשים העמוקים מאחדים את החול והדיונה העוברית הופכת לקדם דיונה ככל שיותר חול מגיע לצמחייה. הצמחייה מוסיפה חנקן לאדמה המאפשר לצמחים פחות חזקים להתפתח על הדיונה. צמחים אלו מותאמים לקרקע יבשה יחסית. דיונות צעירות נקראות דיונות צהובות ודיונות עם רקבוביות גדולות נקראות דיונות אפורות. בוואדי, בין דיונות אפורות, האזור היותר מוגן מרוחות ומליחות, מתפתחים מינים שפחות מאפיינים צמחיית דיונות.
רצועת החולות נמשכת במישור החוף לכל אורכו ומגיעה לרוחב של 5 - 6 קילומטרים, ונקטעת לארבע יחידות משנה רוחביות על ידי עמקי הסחף שיוצרים ערוצי הנחלים בדרכם אל הים:
בנוסף, חולות בית להייה, חולות אבו מידין וחולות המואסי, ברצועת עזה.
דרמטופיברומה
דרמטופיברומה (באנגלית: Dermatofibroma) היא התעבות שפירה של העור. צורתה של הדרמטופיברומה בדרך כלל דמוית מעגל בקוטר של 5 - 10 מילימטר והיא מופיעה בדרך כלל ברגליים. צבעה משתנה והוא לרוב בגווני חום. הדרמטופיברומה מופיעה בדרך כלל אצל נשים. יחס גברים נשים בהם נצפתה דרמטופיברומה הוא 1:4. דרמטופיברומה אינה נרפאת מעצמה וללא הסרתה היא תלווה את האדם עד מותו. מרבית בני האדם שיש להם דרמטופיברומה יבחרו שלא להסירה מאחר שאין לה כל השפעה פונקציונלית וגם הביטוי החיצוני שלה בדרך כלל אינו בולט ויזואלית. במקרים מעטים בהם הדרמטופיברומה בולטת פיזית מעל פני העור שסביבה ומהווה פגם אסתטי - יוסר באמצעות ניתוח עור פשוט בהרדמה מקומית. הסיבה הגורמת לדרמטופיברומה אינה ידועה אולם קיימת סברה לפיה היא מתרחשת באזור בו היה פצע קטן או גירוי בעור לרבות עקיצות יתוש. הדרמטופיברומה עלולה להיות דומה בצורתה הפיזית להתעבות ממאירה הנקראת דרמטופיברומה פרוטרוברנס.
הבלטה
הבלטה (Priming) היא תאוריה מחקרית במדעי המדינה ותקשורת, שלפיה גופי תקשורת מבליטים סוגי ידיעות או נתונים שונים על פני סוגי ידיעות או נתונים אחרים, ועל ידי כך מקבעים תפיסות עולם בדבר החשיבות שבכל נושא סיקור. כאשר אמצעי התקשורת מבליטים אירוע או אישיות פוליטית בסדר היום הם מסבים את תשומת לב הציבור לסוגיות מסוימות ועל כן הם משנים את הסטנדרטים המקוריים לפיהם בני האדם נוטים להעריך אירועים או אישים.
ראשיתו של המחקר
המחקר ביחס שבין אמצעי התקשורת ואופן הסיקור וההבלטה שלהם החל להתפתח באמצע שנות השמונים. בתקופה זו החלו לזהות את חשיבותה של התקשורת ככלי המשמש סוכן המעביר את תוכן האירועים, וכן מפרש את חשיבותם והשפעותיהם. תשתיתו של מחקר ההבלטה מצוי כבר בשנות השבעים, בתאוריות פסיכולוגיות וקוגניטיביות על התכנים שבני האדם צורכים. מחקרים אלו הראו כי האדם המקבל את הידיעות מהתקשורת, מבין באופן לא מודע את חשיבות הדברים על פי הסדר בהם האירועים מופיעים. המשך המחקר היה לנסות ולהגדיר את השפעותיו הרבות של המסגור. מחקרים חלוציים בתחום זיהו כי מרבית ההפנמה שנוצרה אצל הצופה בידיעה חדשותית, איננה נוצרה מתוכן הידיעה, כי אם ממיקומה, גודלה, והחשיבות שהוקרנה ממנה. מחקרים אחרים מצאו כי ההשפעות הגדולות שנמצאות בתחום ההבלטה, מקורם ברצון האנושי לפרשנות ולתרגום התכנים, כך שאמצעי התקשורת משמש עבור הצופה כסוכן חברות.
כיום המחקר מסווג בין כמה קטגוריות שונות, אשר כולם נכללות תחת השפעה ההבלטה:
הבלטה מעמדית
בעולם התקשורת המודרני חדשות מיוצרות בכמויות עצומות. לעורך החדשות, אשר מחליט היכן תמוקם כל חדשה, השפעה חשובה על הפיכת חדשה זו לחשובה ומשמעותית. במחקר שנעשה בין מדינות קוראות בשפה האנגלית, אשר נקראת בשמאל לימין, ובין מדינות הקוראות בשפה העברית, אשר נקראת בימין לשמאל, הראו כי החדשות אשר הודפסו בצד הבולט של העיתון נתפסו כחדשות החשובות יותר. בשפה העברית, הצד השמאלי, אשר דרך הדפדוף בעמודי העיתון נפגשת עם הקורא לפני העמוד הימני, ועל כן החדשות אשר הודפסו שם נתפסו כחשובות ומעניינות יותר מאשר החדשות בעמוד הימני. נכון הדבר גם בעיתונים בשפה האנגלית, אשר הדפדוף בה הוא כך שהעמוד הימני הוא הנצפה ראשון, הראו תוצאות זהות, כך שהעמוד השמאלי נתפס כחשוב יותר אצל ציבור הקוראים.
מחקר נוסף, שנערך על מדיה שונה - הטלוויזיה, מצא כי הדיווחים שנתנו בתחילת מהדורות החדשות נתפסו על ידי 92% מהציבור כחשובים יותר מאשר הדיווחים שבאו לאחריהם. מחקר זה מצא כי במדינות בהם מרבית הדיווחים הראשוניים היו בנושא מסוים, דוגמת טרור, חינוך, או כלכלה, נושאים אלו היו הגורמים המכריעים במערכי הבחירות של המתמודדים למשרה ציבורית.
בדומה לכך מחקר נוסף אודות ההבלטה בטלוויזיה מצא כי הצמדת אירועים שונים גורמת ל-78% מהציבור לחוש כי יש בין אירועים אלו זיקה וקשר. הצמדתן של תאונות דרכים לפיגועי טרור הביאה לתחושה כי עבור שניהם אין פתרון קסם, הנותן מענה אמיתי לבעיה. הצמדת מפלגות סוציאל-דמוקרטיות לסיקור בנושאי חינוך הביאה לתחושה כי מפלגה זו תתמודד בצורה הטובה ביותר אל מול אתגרי החינוך וההוראה.
הבלטה תוכנית
מחקרים עכשוויים מוצאים כי תחום ההבלטה ממשיך ומשפיע גם ביציקת תכנים למקרים עתידיים. כאשר ראש ממשלה נשאל בסיקור החדשותי שאלות בנושאים מסוימים, שאלות אלו מתקבעות כחשובות ביותר, ועל כן הם ישאלו גם בראיונות הבאים. כאשר נשיא ארצות הברית נשאל בראיונות אודות חוק בריאות חינם לפני שנשאל בנושאי ביטחון, שאלות אלו נשאלו גם בראיונות הבאים בסדר דומה. מחקר המשך מצא כי אף ההבלטה כה משפיעה, עד כי גם יריביו של הנשיא החלו להישאל על נושאים אלו, ובכך נתפסו נושאים אלו כמהותיים ביותר הניצבים לפתחו של המועמד הבא לנשיאות.
דוכסות
דוכסות היא טריטוריה, פייף או שטח פאודלי הנמצאים תחת שליטתו של דוכס או דוכסית. כמה מהדוכסיות ההיסטוריות של אירופה היו עצמאיות, בעוד אחרות (בעיקר בצרפת ובריטניה) היו מחוזות הכפופים לממלכה.
באנגליה של תקופת ימי הביניים מחוזות לנקסטר וקורנוול היו דוכסויות וראשיהן צברו כוח רב בממלכה. דוכסות לנקסטר יוסדה בשנת 1351 אך התמזגה לתוך ממלכת אנגליה בשנת 1399 כאשר הנרי בולינגברוק, דוכס לנקשייר, עלה על כס המלוכה ומלך כהנרי הרביעי. דוכסות קורנוול יוסדה בשנת 1337 כאשר דוכס קורנוול תמיד היה יורש העצר האנגלי.
ראש ממשלת מלזיה
ראש ממשלת מלזיה (במלאית: Perdana Menteri Malaysia) הוא ראש הרשות המבצעת במלזיה ונושא במשרה הפוליטית הבכירה במדינה. ראש הממשלה מוביל את הראשות המבצעת במדינה. היאנג די-פרטואן אגונג ממנה את חבר הפרלמנט בעל הסיכויים הרבים לקבל את אמון הפרלמנט לתפקיד ראש הממשלה, בדרך כלל ראש המפלגה שזכתה במספר הקולות הרב ביותר בבחירות לפרלמנט. התפקיד נוצר לאחר הקמת מלזיה, ב-16 בספטמבר 1963 והאדם הראשון שכיהן בתפקיד זה היה טונקו עבדול רחמן. משכנו של ראש ממשלת מלזיה הוא ארמון פרדאנה פוטרה השוכן בפוטרג'איה.
מינוי
במקרה בו ממשלה אינה יכולה לקבל את החקיקה המתאימה (התקציבית) שהועברה על ידי בית הנבחרים, או כאשר הבית מצביע על "אי אמון" בממשלה, ראש הממשלה מחויב על ידי האמנה להתפטר מייד. הבחירה של יאנג די-פרטואן אגונג כראש ממשלה מחליף תכתיב על ידי הנסיבות. כל שאר השרים ימשיכו בתפקידו בהנאתו של יאנג די פרטואן אגונג, אלא אם מינויו של שר כלשהו יבוטל על ידי הוד מלכותו בעצת ראש הממשלה. כל שר רשאי להתפטר מתפקידו.
בעקבות התפטרות בנסיבות אחרות, כגון תבוסה בבחירות או מותו של ראש ממשלה, היאנג די-פרטואן אגונג ימנה בדרך כלל לראשות הממשלה את מנהיג מפלגת השלטון.
סמכויות
ראש הממשלה כפוף למספר מגבלות. ראשי ממשלה שהודחו מהנהגת מפלגתם, או שממשלתם איבדה את אמון בית הנבחרים בעקבות הצבעת אי אמון, חייבים לייעץ לבחירות חדשות לבית התחתון או להתפטר מתפקידו. התבוסה של הצעת חוק אספקה (זו הנוגעת לבזבוז כסף) או שאינה מסוגלת לחוקק חקיקה חשובה הקשורה למדיניות, נראית כמי שמחייבת התפטרות הממשלה או פירוק הפרלמנט, בדומה להצבעה באי אמון, שכן ממשלה אי אפשר לבזבז כסף הוא hamstrung, נקרא גם אובדן היצע.
למפלגת ראש הממשלה בדרך כלל יהיה רוב בבית הנבחרים והמשמעת המפלגתית חזקה בצורה יוצאת דופן בפוליטיקה המלזית, כך שמעבר לחקיקת הממשלה דרך בית הנבחרים הוא לרוב פורמליות.
גיור
גיוּר או גירות הוא הליך של המרת דתו של גוי ליהדות. על פי הגדרת ההלכה היהודית, יהודי הוא מי שנולד לאֵם יהודייה או שהוא בעצמו התגייר כהלכה. בלשון המקראית היה גם שימוש במונח "התייהדות" כדי לציין מושג זה. גבר שהתגייר מכונה גֵּר ואישה שהתגיירה מכונה גִּיוֹרֶת. הגיור מתבצע על ידי מעמד קבלת המצוות וטבילה, ואצל זכרים גם ברית מילה. בזמן שבית המקדש היה קיים, הגר הקריב גם קורבן עולה מיוחד להשלמת הליך גיורו.
גר צדק וגר תושב
ההלכה מבחינה בין גר צדק, שהוא אדם שהפך ליהודי לכל דבר ועניין, לבין גר תושב, שהוא מי שקיבל על עצמו את שבע מצוות בני נח ולכן יכול לשבת בארץ ישראל. במקרא נעשה שימוש לא מובחן באותו מונח ("גר"), וההבחנה נעשית לפי תוכן הפסוק. ההסבר לכך הוא שבמקרא המושג גר הוא שם כולל לכל מי שאינו חלק אינטגרלי מהחברה אלא נספח ואורח. למעשה, כיום מוסד "גר תושב" אינו מתקיים למעשה, וקוראים בשם "גר" רק לגר צדק.
גר צדק
היהדות בניגוד לחלק מהדתות האחרות אינה נוטה למיסיונריות ודואגת להערים קשיים על המבקשים להתגייר. גם בתקופתנו רבנים רבים אינם מעודדים גיור. על פי ההלכה, אדם מכל מוצא ומין, יכול להתגייר בכפוף לשיקולים הלכתיים.
גר תושב
גר תושב הוא גוי שמעוניין להיות שותף לחזון הגדול של ישראל ובא לשבת בארץ ישראל בחברת היהודים, ומוכן גם לקבל על עצמו את שבע מצוות בני נח אף שאינו חלק מהעם והברית אלא רק מקבל את המוסכמות הדתיות הבסיסיות.
ההבחנה בין יהודים לגויים חשובה ביהדות לשם הגדרת חיובו של כל אדם במצוות. על פי היהדות, יהודים מחויבים בקיום תרי"ג מצוות, בעוד שאר בני-האדם מחויבים בשבע מצוות בני נח בלבד.
בפרשנות המקרא
במקרא לא מתואר במפורש טקס גיור. עם זאת, בפרשנות חז"ל לכמה אירועים מקראיים מופיע גיור. מעמד הר סיני מפורש כהליך גיור לעם כולו, המהווה מודל לאופן בו ניתן מאז לגייר יחידים ולצרפם לעם. בנוסף, מסופר שביציאת מצרים הצטרפו לעם ערב רב, נכרים שדבקו בעם ישראל. יתרו כהן מדין וחותן משה, שנתייחדה לו פרשה חשובה בתורה, נתפס אצל חז"ל כאב טיפוס למתגייר האידיאלי. רחב, גיורת תנ"כית מפורסמת נוספת, נישאה על פי חז"ל ליהושע. שושלת המלכות החשובה ביותר בישראל המכונה "מלכי בית דוד" שמהם יצאו בין היתר דוד, שלמה וחזקיהו, הם צאצאים של גיורת, הלא היא רות המואביה, כמסופר במגילת רות.
מי ראוי לבוא בקהל
אף על פי שכל גוי יכול להתגייר ולהפוך ליהודי, התורה אסרה שגרים מעמים מסוימים יבואו בקהל, כלומר אסור להם להתחתן עם יהודים רגילים. כפי שמתואר בתורה:
האיסור לעמוני ומואבי לבוא בקהל הוא אפילו אחרי עשרה דורות, ו"עד עולם". חז"ל למדו מהפסוק שהאיסור הוא דווקא על גברים ולא על נשים,.
למצרים האיסור הוא רק בשני הדורות הראשונים, ואילו לדור השלישי כבר מותר לבוא בקהל. וכפי שהדגים זאת מנימין הגר המצרי. רש"י מסביר, כי סיבת ההרחקה מעמים מיוחדים אלו הם העוולות שעשו לישראל, ובעוד שעמון ומואב עשו עוולות רוחניות שנחשבות לחמורות, האדומים והמצרים עשו עוולות פיזיות שנחשבות לקלות יותר, ולכן מותרים בדור השלישי.
עם נוסף שנאסר לבוא בקהל, היו הגבעונים, שנאסרו בשל העזות והאכזריות שהייתה בהם.
מדיני החיתון של גרי צדק
לגיורת אסור להתחתן עם כהן, אבל בת כהן יכולה להתחתן עם גר.
גר יכול לשאת את בתו הגיורת אם נולדה לפני שהתגייר, וכן את אחותו הגיורת מאביו.
יחס המקרא לגרים ומצוות אהבת הגר
התורה מתייחסת פעמים רבות אל הגר בגישה אוהדת, ומדגישה פעמים רבות את הניסיון ההיסטורי של עם ישראל במצרים, כדי לגייס יחס חיובי לגר. המעמד של הגר הוא שוויון בפני החוק, ואיסור מיוחד לפגוע בו ולהפלות אותו לרעה.
מצינו בתורה שאלוהי ישראל אוהב גרים:
ובעקבותיו עם ישראל מצווה לפחות פעמיים על אהבת הגר.
וכן גם:
ישנו חיוב לשמור על מעמדו השווה של הגר:
קיים גם איסור להונות את הגר או להתעמר בו:
כשעם ישראל מבוקר על מעשים רעים הוא מבוקר על כך שהוא פגע בגר ביחד עם החוליות החלשות האחרות בחברה כמו היתום, האלמנה והאביון. למשל,.
יחס חז"ל לגרים
בתפילת שמונה עשרה מוזכרים גרי הצדק יחד עם הצדיקים, החסידים והסופרים בעם ישראל, שהמתפלל מבקש עליהם רחמים.
בתקופת המשנה והתלמוד בין תלמידי החכמים היו גרים רבים. אחד מפרשני המקרא הראשיים, אונקלוס הגר, שעל תרגומו מתבססים הפרשנים השונים היה גר רומאי ולגרסת התלמוד אחיינו של הקיסר טיטוס, גם התנאים, רבי עקיבא, שנחשב לעמוד התווך של המשנה והתוספתא, ורבי מאיר תלמידו, שנחשב לדמות מרכזית במשנה ("סתם משנה רבי מאיר"), הם לפי המסורת מצאצאי גרים. גיורת מפורסמת נוספת היא הלני המלכה מלכת חדייב, שהתגיירה עם אצולת מדינתה.
עם זאת ניתן למצוא גם טון קשה כלפי גרים: כמו "אמר רבי חלבו: קשים גרים לישראל כספחת." וכמו "אמר רבי יצחק: רעה אחר רעה תבא למקבלי גרים.". את הטון הזה ניתן להסביר על רקע סיבות תקופתיות – גרים חזרו לגויותם ונטשו את עם ישראל בעת משבר, ועל בעיות מקומיות שהיו קשורים בהם גרים, בעמים שצררו את ישראל. הרב שלמה גורן עמד על העובדה שמאמריהם הקשים של אמוראי ארץ ישראל, רבי חלבו ורבי יצחק, נגד הגרים לא נשנו בתלמוד הירושלמי, שבו אין כלל טונים צורמים כלפי גרים. ויש שהסבירו שמימרא זו נאמרה כמוסר לישראל שישפרו מעשיהם, ולא כהנחיה לגבי ביצוע גיורים. הרב עקיבא גלזנר הסביר שמימרא זו נאמרה לגבי תקופת הגלות, שבה יש סכנה להיות יהודי, וישנו חשש כבד שהמתגייר יחזור למולדתו ויעבוד עבודה זרה. אבל בארץ ישראל תחת שלטון יהודי חשש זה נמוך בהרבה, ולכן גרים אינם קשים לישראל.
בתקופת הזוגות מתבלט הבדל בין שמאי להלל ביחס לגרים. בעוד ששמאי הקפדן נקט גישה מחמירה, ולא הסכים לגייר גר שרצה ללמוד רק תורה שבכתב, וגר שביקש ללמוד את כל התורה כולה על רגל אחת, וגר שרצה להתגייר על מנת להיות כהן גדול, הלל נקט בגישה מקילה, והסכים לגייר את אותם גרים, אף שלא נהגו כהלכה. בתלמוד מובא ששלושת הגרים ששמאי לא קיבלם והלל קיבלם נפגשו, ולאחר שסיפרו אחד לשני את סיפורם הם חתמו: "קפדנותו של שמאי בקשה לטורדנו מן העולם, ענוותנותו של הלל קרבנו תחת כנפי השכינה." בסיפור זה נשמעת נימה של ביקורת כלפי שמאי.
ייתכן כי בעקבות סיפור זה נוצרה בחז"ל הכְוונה לבתי דין לא להקשות את הגרות:
חז"ל המשיכו ופירשו את הקו המקראי של נתינת יחס מיוחד לגר, במיוחד לאחר שהתגייר. בתוספתא ביארו "וְגֵר לֹא-תוֹנֶה, וְלֹא תִלְחָצֶנּוּ" "ראה גר שבא ללמוד תורה, לא יאמר, ראו מי שבא ללמוד, פה שאכל נבלות וטרפות שקצין ורמשין.". במדרש ציינו לשבח את רבי יהושע שריצה את עקילס הגר בדברים, וטענו שגישתו הנוקשה והמחמירה של רבי אליעזר לעקילס הייתה גורמת לכך, שגר חשוב זה היה נוטש את ישראל.
להלכה אין כמעט הבדלים בחיוב במצוות או במעמד בין הגר ליהודי מלידה. מה שישנם הם: א. הגר אינו נחשב כבן ליוצאי מצרים ובחלק מהטקסטים שמוזכר 'אבותינו' עליו להשמיט (מקרא ביכורים). ב. ע"פ הכלל "גר שנתגייר כקטן שנולד" אין לגר קרבת משפחה הלכתית עם שאריו אפילו אם הם התגיירו חוץ ממקרים מסוימים שחכמים החמירו מחשש לטעות. ג. ישנן הגבלות מסוימות במינוי גר לדיין.
איסור על גיור
במהלך ההיסטוריה היו שליטים שאסרו על גיור והתגיירות. כך לדוגמה בצו ששלח קונסטנטינוס לפרייפקטוס פרייטוריו אבאגריוס (evagriom) נאמר "אם יתחבר מישהו מהאוכלוסייה אל הכת היהודית מחללת הקודש ויצטרף להתוועדויותיהם, ישא עמם בעונשים הראויים".
ישנם מקורות רבים בהלכה שמעידים על איסורים שכאלה: המהרש"ל בן המאה ה-16 כתב: "ועל כן אני מזהיר ואומר כל מי שמשותף לקבלה זו האידנא, במקום שהמלכות מקפדת שדמו בראשו בין המתעסק עמו בגרות שלו, בין היודע ממנו... וראוי לחוש מאוד מאוד" . ובאופן דומה כתב רבי עקיבא איגר . גם בפולין במאה ה19, כתב הרב מלכיאל צבי טננבוים: "וכל אחד יבין כי כל הדברים אלו לא נאמרו לדין והלכה כי בזמן הזה ובמדינותינו אינם מקבלים גרים" . כמו כן ידועה דמותה של הגרף פוטוצקי, שהיה לפי המסופר גר צדק שנרצח על קידוש השם בעת שנודע שהתגייר. גם בהונגריה עד שנת 1896, אף לאחר שהוענק ליהודים שוויון זכויות, לא הוענק שוויון לדת ישראל, ולכן עדיין אסור היה לנוצרי להתגייר. כך עולה מדבריו של רבי חיים סופר שכותב בתחילת תשובה בעניין גיור: "שאלה בנכרי שבא לישראל אשר הוא ממדינה שמותר מחק המלכות שיתגייר נכרי לדת ישראל ומבקש שישראל ילמוד עמו תורת משה וכו'".
היו מקרים בעת החדשה בהם רבנים גזרו גזרה כללית שאין לגייר, זאת כדי למנוע מבני הקהילה להתחתן עם גוים, מתוך הנחה שבדיעבד נישואיהם יוכשרו על ידי גיור. כך נעשה לדוגמה בארגנטינה.
היחס לגרים בימי הביניים
בימי הביניים מתבלטות שתי גישות שונות בקשר לגרים, שייתכן וכבר היו קיימות בעבר. את הגישה הראשונה הלאומית והסגורה מייצג ריה"ל, ואילו את הגישה השנייה האוניברסלית והפתוחה מייצג הרמב"ם. אף שהגישה לא קשורה לעניין הקפדנות בקבלת גרים, ייתכן שהיא משליכה עליה. היהדות בגלות הסתגרה מפני החשש להתבוללות ולאיבוד הצביון היהודי וניסתה לעכב ביד המתגיירים, במיוחד במדינות שהיו תחת שליטה של הנצרות והאסלאם, שם מתגיירים ומגייריהם היו בסכנת נפשות.
ר' יהודה הלוי מציג בצורה ברורה בספר הכוזרי, בו הוא מעמת את היהדות עם העולם החיצוני תוך ניסיון לחשוף את חיבוטי נפשו של הגוי הבא להתגייר, את הגישה הרואה בחברות בעם היהודי עניין 'משפחתי' פנימי הקשור, לדבריו, לסגולה העוברת בעם ישראל מדור לדור, מאז האדם הראשון דרך נח ושלושת האבות, אברהם, יצחק ויעקב וזאת לשונו:
לעומתו הרמב"ם, באיגרתו לעובדיה גר צדק אומר:
בתלמוד
בתלמוד בבלי במספר מקומות מוזכר כי תנאי הסף של הגיור הם מילה וטבילה (ובזמן בית המקדש הקרבת קורבן): "אמר ר' יוחנן: לעולם אין גר עד שימול ויטבול". במקור אחר, מפורט סדר הגיור ובו מיד לאחר קבלתו ובמשך טבילתו מודיעים לו פרטים לגבי מצוות:
במקור נוסף נאמר בפירוש:
יש המפרשים כי האמור שלא מקבלים אותו, הוא כאשר יש לו התנגדות עקרונית למצווה מסוימת, אבל כאשר עובר על מצווה בשל יצרו, מקבלים אותו, שאם לא כן, אין משמעות לכל מוסד הגיור, שהרי אין צדיק בארץ אשר יעשה טוב ולא יחטא.
על פי המבואר בתלמוד, כאשר בני זוג נוכרים מתגיירים יחד, עליהם לפרוש זה מזה שלושה חודשים בטרם יינשאו כדת משה וישראל, על מנת לדעת אם הגיורת הרתה טרם הגיור או לא.
ברמב"ם
על פי הרמב"ם, בהתאם לדברי התלמוד, תחילה יש לבדוק בו אם מתגייר לא לשם שמים, כמו לשם נישואין, אם לא מצאו עילה מיד מקבלים אותו לתהליך הגיור, . ולאחר מכן יש להודיע לו בענייני אמונה, ייחוד ה' ואיסורי עבודת אלילים ועונשי המצוות כהרתעה, אך לא מאריכים בפירוט נושאי המצוות:
עוד קובע הרמב"ם שלא להרבות ולא לדקדק עם הגר:.
גם לדעת הרמב"ם, חובה על הגר לקבל על עצמו את כל המצוות, כתנאי לגיור, וכפי שכתב:
"כל הגויים כולם, כשיתגיירו ויקבלו עליהן כל המצוות שבתורה... - הרי הן כישראל לכל דבר".
אך לשם כך אין צורך ללמדו מראש את כל המצוות, אלא רק את העיקריות שבהן, כדבריו המובאים לעיל, ומכל מקום, על דעת כך הוא מתגייר, שיקיים את כל המצוות לכשידע אותן.
בזמן שבית המקדש היה קים היה על הגר להביא קורבן. עד להבאתו הגר אינו גר גמור לעניין היותו אסור באכילת בשר קורבנות. מאז חורבן בית המקדש לא ניתן להקריב קורבנות, ובכללם קורבן הגר. אולם הבאתו אינה תנאי בגיור.
בעת המודרנית
בשולחן ערוך, בעקבות הרמב"ם וראשונים נוספים, נפסק כי הגר חייב בקבלת מצוות.
הכניסה ליהדות מותנית בגיור בפני בית דין. הצד הפורמלי של הגיור כולל קבלת האמונה באל אחד, לימוד הלכות ומנהגים יהודיים, טבילה במים (מקווה או מעיין) ולגברים גם ברית מילה או הטפת דם ברית.
בצד המהותי, חייב המתגייר בלימוד של עיקרי האמונה היהודית ומצוותיה ובהסכמה לקיימם הלכה למעשה לאחר מכן. מקובל לתת לגר שם עברי, שמסמל את קבלתו והיטמעותו בעם ישראל. גרים רבים מקבלים כשם המשפחה את השם "בן אברהם", בשל התפיסה שאברהם היה הגר הראשון, וכל המתגיירים הם צאצאיו הרוחניים. נקודות מחלוקת עיקריות בין המקילים למחמירים בגירות הם בעיקר בנושאים של ההתייחסות לעילת הגירות, ומה משמעותו וגדריו בפועל ומעשית של עול המצוות שהגר מחויב לקבל על עצמו. גם אורך תקופת הגיור והיקף החומר של היהדות שיש ללמוד, הם נושאים שיש לגביהם דעות שונות. יש רבנים כמו הרב שאר ישוב כהן, הטוענים שיש הבדל בין גיור בחו"ל, שלגביו צריך לנקוט בגישה המחמירה והמרחיקה, בשל החשש להתבוללות, לבין גיור בארץ ישראל, שבה יש לנקוט בגישה המקילה.
הרב שלמה גורן הדגיש שלמרות הגוי צריך גם לקבל עול מצוות, עיקר הגיור מתבסס על רצון להצטרף לעם ישראל, כנאמר במגילת רות "עמך עמי ואלוהיך אלהי" (רות א' ט"ז). גם הרב שאול ישראלי סבר שהדגש צריך להיות על רצונו של הגר להיות חלק מכלל ישראל: "כל תוכן הגירות היא הסתפחות לעם ישראל". גישה מקלה ביחס לגיור הציג גם הרב הראשי הספרדי הראשון, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ובמיוחד לגבי ילדים ממשפחות מעורבות סבר שיש להקל במיוחד . גם הרב שאר ישוב כהן סבר שיש לאמץ את הגישה המקילה ולדעתו דגל בה גם הרב חיים עוזר גרודזנסקי. עם זאת, פוסקים מרכזיים, ובהם הרב קוק, הרב עובדיה יוסף, הרב מרדכי אליהו, הרבי מלובביץ', הרב משה פיינשטיין והרב שלמה זלמן אוירבך סברו שאין להקל בקבלת המצוות של הבא להתגייר.
גיור לשום דבר אחר
במסגרת בדיקת כוונתו של הבא להתגייר, חובה לבדוק, שאין הוא חפץ בגיור מסיבה חיצונית, כמו שררה, פחד או אישות. שכן אם בדקו ונוכחו לדעת, שרצונו להצטרף לעם ישראל נובע מאחת הסיבות הללו, לכתחילה אין מגיירים אותו. משום כך לא קיבלו בית דין גרים כל ימי דוד המלך, מחשש שמא נתגיירו מחמת פחד. ובימי שלמה המלך, חששו שבאו להתגייר כדי לזכות בגדולה של עם ישראל. מסיבה זו נאמר גם שאין מקבלים גרים לימות המשיח, שכן באותם ימים שיעלה עם ישראל לגדולה, קיים חשש שיבואו להתגייר בשביל ליהנות מאותה הגדולה. למרות הנאמר לעיל, שהרוצה להתגייר שלא לשם שמים, אלא מסיבה חיצונית, אין מקבלים אותו לכתחילה, מכל מקום, אם לפי ראות עיני בית הדין, סופו להתגייר לשם שמים, מותר לגיירו.
דין זה עומד בסתירה לדברי הגמרא במסכת שבת, מן האמור שם לומדים שמותר לגייר גוי, שחפץ להתגייר מנימוקים שאינם לשם שמים. וכן מותר לגייר גוי שמקבל עליו את מצוות התורה באופן חלקי, אם ברור לבית הדין, שבסופו של דבר ישמור תורה ומצוות וגיורו יהיה לשם שמים.
קבלת מצוות בגיור
קבלת המצוות על ידי הגר נחשבת לדעת רבים יסוד מרכזי בגיור. דרישה זו נזכרת בגמרא בבריתא במסכת יבמות (מז ע"ב),
מהגמרא עולה שמזכירים לגר את קבלת המצוות פעמיים: פעם אחת כשבא להתגייר, כדי לבדוק את נכונותו ואת מודעותו למשמעות ההתקשרות לעם היהודי; פעם שנייה בשעת הטבילה, כחלק מתהליך הגירות. ואילו בגמרא בבכורות נאמר שאם הבא להתגייר מסרב לקבל עליו חלק מהמצוות, אינו יכול להתגייר:
לפי אחת הגישות, הגירות מתחילה "לצאת לפועל" עם קבלת המצוות, והיא מושלמת על ידי אקטים פורמליים כמו מילה (לגברים) וטבילה (לגברים ונשים), ובזמן שבית-המקדש קיים – גם על ידי הבאת קרבן. יש להבחין בין קבלת המצוות בפה ("קיבל- מלין אותו מיד"), לבין קבלת המצוות בלב, שהיא התחייבותו של המתגייר וגמירת דעתו לקבלת הגיור. האחרונה היא שמהווה, לדעת חלק מהפוסקים, את עיקרו של הגיור. על פי גישה אחרת, הגיור תקף במילה וטבילה בלבד, גם ללא אקט פורמלי של קבלת מצוות. למסקנת השולחן ערוך:
למעשה, אחרוני דורנו נוטים לפסוק שקבלת מצוות מעכבת בדיעבד. יש להזכיר את הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הראשון לציון והרב הראשי הספרדי הראשון, הוביל גישה מקילה בעניין וטען שקבלת מצוות אינה נחוצה אף לכתחילה (ולכתחילה צריך להודיע לו מהן המצוות, אך לא שיסכים לקיימן):
יש חוקרים שכתבו כי "קבלת מצוות" קיבלה הדגשה בעת החדשה עקב גורמים פנימיים וחיצוניים שהשפיעו על העם היהודי – חילון, מודרניזציה, אמנציפציה ולאומיות. הגיור נתפס בעקבות כך כהצטרפות לדת ישראל, ולפיכך, קבלת המצוות היא עיקר הגיור, ובלעדיה אין למילה ולטבילה משמעות כלשהי. לעומת זאת, הגישה האחרת רואה את הגיור כהצטרפות לאתנוס היהודי וכתהליך של "לידה מחדש".
ביטול גרות
בשאלה אם בית דין יכול לקבוע בדיעבד שהגיור לא התקיים משנגלה שהגר לא התכוון לשמור מצוות מלכתחילה, יש מספר דעות. על פי פסק הרמב"ם אין כל אפשרות לבטל את גרותו של גר שהתגייר - "אפילו חזר ועבד עבודה זרה - הרי הוא כישראל משומד, שקידושיו קידושין, ומצוה להחזיר אבידתו, מאחר שטבל נעשה כישראל", וכך פסקו רבי יוסף קארו בשולחן ערוך והרמ"א. הרמב"ם מביא ראיה מהתנ"ך שנשותיהם של שמשון ושלמה לא בוטל גיורן אף על פי "שנגלה סודן" דהיינו שנודע שעבדו לאלילים.
הרב יואל בן נון טען שאם עבירה הייתה מבטלת את הגיור, הרי שחטא העגל במדבר היה צריך להביא לידי ביטול של מתן תורה. הרב חיים דרוקמן העיר על הפרדוקס שיכול להתרחש אם תהיה אפשרות של ביטול גיור, שאז עלול להיות מצב, שעדותו של גר שהעיד על מתן גט תתבטל, וילדיה של האישה שנישאה בשנית, יהפכו לממזרים. אף על פי שלא קיימת אפשרות לבטל גירות בדיעבד, עשוי להתברר שהיא הייתה פסולה מלכתחילה.
הרמב"ם עצמו הסביר כך את הרחקת הכותים מהיהדות: דוגמה לפסילת גיור למפרע המופיעה בשולחן ערוך היא של גוי קטן שבית דין גיירוהו עם אביו בהנחה ש-"זכות היא לו", שאז רשאי הוא להתנגד לגיור בשעה שהגדיל. דוגמה המעוררת פולמוס נרחב במדינת ישראל היא של מקרים שבהם נטען כי גר לא קיים מצוות אפילו בסמוך לאחר גיורו, ומכאן שלא התכוון לקבל עליו מצוות בשעת הגיור.