cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בארי טאון
שנות ה-50 עד שנות ה-80
בסוף שנות ה-50 שלל כוכבים סקנדינביים עשו את דרכם לג'נר פארק. ביניהם היו צמד הפינלנדים האנו קנקקונן ובנגט 'פולט' ברנדטסון, שהיה חבר בנבחרת שוודיה שהגיעה לגמר מונדיאל 1958. זרם השחקנים מיבשת אירופה הגיע כתוצאה מהאינטרסים העסקיים של היו"ר ג'ון ביילי מעבר לים.
במהלך תקופה זו, המועדון יצא למסע מעבר לים, ושיחק שלושה משחקים במלטה ב-1960 מול סלימה וונדררס, היברניאנס וולטה שהסתיימו כולם בתיקו.
ב-1961 היה עוד משחק גדול כאשר קווינס פארק ריינג'רס ביקרה בג'נר פארק בגביע האנגלי, במפגש שהסתיים בתיקו, אולם בארי ניצחה במשחק החוזר. שנות ה-60 וה-70 זכורות אולי בעיקר בזכות האישים שלבשו את חולצת בארי. ביניהם, כובשי השערים קן גולי וקלייב איירס, האחים ג'ון ודיקי באט, בובי סמית' ואשלי גריפית'ס הוותיקים, והמגן הגבוה מייק קוסלט, שהיה גם חלק מהצוות המקצועי של המועדון לעתיד.
שנות ה-90 - הרחקה וחזרה לליגה הבכירה
לאחר שתאורה לא מספקת באצטדיון מנעה מהמועדון להתחרות בליגה הדרומית במשך רוב שנות ה-80, בסוף העשור הצליח המועדון למצוא מקורות מימון לשיפור תנאי האצטדיון ומכך חזר למערכת הליגה האנגלית. בארי נכנס לדיוויזיית המידלנד של הליגה באנגליה והצליחה בעקביות לסיים בששת הראשונות בסיום העונה, ובכל זאת נמנעה ממנה האופציה להעמיד קבוצת מילואים בליגה הוולשית.
הקמת ליגת העל הוולשית (כיום נקראת Cymru Premier) ב-1992 גרמה אז לכך שבארי לא תוכל להתחרות יותר במערכת הליגה האנגלית כלל, מכיוון שנמנע מקבוצות שמקורן באדמת ויילס להשתתף בליגה האנגלית. כחלק מקבוצת מועדוני מורדים הידועים בשם שמיניית האיראט ("Irate Eight"), לצד ניופורט, מרתיר, מפרץ קולווין, באנגור סיטי, העיר קארנרפון, ניוטאון ורייל), הקבוצה נאלצה להיות מוגלית מהליגה; כשהקבוצה הראשונה מאמצת את השם "Barri AFC" ומשחקת משחקי 'בית' מחוץ למגרש של ווסטר סיטי, בעוד שקבוצות המילואים שיחקו באצטדיון ג'נר פארק. עם זאת, הסדר זה נמשך רק עונה אחת, שכן היו"ר אוהלורן ביצע סיבוב פרסה ביחסו לנושא זה, שגרם לקבוצה הראשונה לחזור ולשחק בליגה הוולשית; בסופו של דבר בארי טאון התקבלה לליגה הוולשית הבכירה והחלה לשחק שם החל מעונת 1993/1994.
עשור של הצלחות בליגה הוולשית
החזרה של בארי טאון לג'נר פארק תתחיל את התקופה המוצלחת ביותר של הקבוצה מאז ומעולם, שכן היא זכתה לעלייה מיידית לליגה הבכירה ורצה לניצחון מזהיר בארבעת המפעלים הוולשים: אליפות הליגה הוולשית, גביע הליגה הוולשית, גביע ה-FA של ויילס, והגביע הוולשי (לראשונה מאז 1955).
לאחר עונה אחת בליגה של ויילס, בחרה הקבוצה להפוך למועדון המקצועני המלא הראשון של הליגה, ולאחר מכן, זכה באליפות הליגה הראשונה שלו בשנים 1995/1996. בעונה זו ספגה הקבוצה גם טרגדיה בדמות מותם של היו"ר ניל או'הלורן והקשר הצעיר מתיו הולטאם, האחרון בתאונת דרכים קטלנית בדרך חזרה ממשחק חוץ באפריל. ב-1996 המועדון יוצר היסטוריה כקבוצה הראשונה של הליגה של וויילס שהתקדמה מעבר לשלב הראשון בתחרות אירופאית כלשהי.
לאחר הניצחון בלטביה על דינאבורג, בארי הדיח את בודפשט ואסוטאס ההונגרית בג'נר פארק, כאשר למרות פיגור 3–1 ממשחק החוץ, בארי הצליחה לנצח במשחק הגומלין באותה תוצאה, ולאחר מכן ניצחה בדו-קרב הפנדלים אחרי הארכה בתוצאה 4–2.
בהמשך הצליחו להשיג שוויון בלתי נשכח עם אברדין מליגת העל הסקוטית, ואחרי שהפסידו 3–1 לקבוצתו של רוי אייטקן בפיטודוריה, הוולשים סימו בתיקו 3–3 והודחו.
בתחרויות המקומיות, בארי מצליחה בינתיים לזכות בכל התארים, כאשר זכתה בטרבל ראשון באליפות הליגה של וויילס, גביע הליגה הוולשית והגביע הוולשי בעונת 1996/1997 שהייתה מוצלחת במיוחד עבור המועדון. האליפות הסתיימה עם שיא של 105 נקודות בעונה והפרש שערים של יותר מ-100+. בינואר 1997, הקבוצה הייתה חלק מהמשחק הראשון של ליגת העל של ויילס ששודר בשידור חי בטלוויזיה; ניצחון 5–2 על האורחת קרנרפון טאון שעדיין מחזיקה בשיא הנוכחות של הליגה. ואז, ממרץ, בארי הצליחה לעבור 51 משחקים בלי הפסד בליגה.
ב-1999 הפכה בארי לקבוצה הראשונה בליגה הבכירה של ויילס שזוכה בגביע ה-FA של ויילס, עם ניצחון 2-1 על וורקסהאם במגרש המרוצים של המועדון עצמו. בעוד בעונת 1999/2000 איבדה בארי את תואר האליפות, היא הצליחה להחזיר אותו בעונה שלאחר מכן. בהמשך בקרבות אירופיים מול דינמו קייב ובואבישטה, שחקנים מהקליבר הגבוה ביותר התארחו בג'נר פארק (ביניהם אנדריי שבצ'נקו וסרהי רברוב).
לאחר מכן, בעונת 2001/2002, בארי הפך במיוחד לקבוצת הליגה של ויילס הראשונה שעוברת שלב נוקאאוט במוקדמות ליגת האלופות, כאשר ניצחה את אלופת אזרבייג'ן שמקיר, עד שנפגשה עם המועדון הפורטוגלי פורטו. שם הפסידה בארי את המשחק הראשון בפורטוגל בהפרש של 8–0, לאחר שספג שני פנדלים מוקדמים מול קהל של 55,000. עם זאת, הטאון תנצח את 3–1 את המשחק השני, ורשמה תוצאה סנסציונית יחסית למועדון הקטן מוויילס מול קבוצה אירופית רווית כוכבים.
תור הזהב עמד להסתיים בעונת 2002/2003, העונה האחרונה שבה זכתה בארי בתואר כפול של אליפות ויילס ובגביע הוולשי.
דעיכה ותקומה
באמצע עונת ההצלחה האחרונה שלה, נכנס לניהול המועדון ג'ון פאשאנו, שהחליט לפרוש מתפקידו בסוף העונה בקיץ 2003, מה שגרם למערבולת ניהולית במועדון, עזיבת שחקנים מקצוענים, ופירוק הצוות המקצועי, מה שגרם למועדון בנוסף לבור כלכלי. הקבוצה שעד לא מכבר אירחה והתארחה במסגרות האירופאיות, החלה להפסיד באופן משפיל כנגד קבוצות חובבניות בליגה המקומית, והאוהדים אף החלו להתרים כספים על מנת לנסות ולהחיות את המועדון, ללא הועיל. בדצמבר 2003 הגיע איש עסקים מסתורי בשם סטיוארט לוברינג שהכניס כסף למועדון והעתיד נראה מעט יותר מבטיח. בעונה הבאה ניסתה הקבוצה לשרוד בליגה אך לא הצליחה וירדה לליגת המשנה הוולשית.
הקבוצה נקלעה לחובות נוספים כאשר הבעלים החדש לוברינג סירב לשלם דמי שכירות, והעביר את הקבוצה לאצטדיון אחר החל מינואר 2005 ועד מאי 2006. במהלך זה החליט גרעין אוהדים מסוים להתפצל מהמועדון ולהקים קבוצה חדשה בשם "Barry FC", כאשר בדרך הם מסתכסכים עם בעלי המועדון הנוכחי שמונע מהם לגייס כספים למועדון החדש. בעונת 2005/2006 המועדון הגיע לשפל כאשר הגיעה לתחתית הליגות הנמוכות.
בהמשך הצליחה להתאושש הקבוצה כאשר מונה המאמן גאווין צ'סטרפילד שהוביל את בארי לעליית ליגה ב-2008, והקהל הבטיח לתמוך על מנת לאפשר לקבוצה הראשונה להתקיים עד למציאת רוכש אמיד לקבוצה. ב-2010 זה כמעט קרה כאשר איש העסקים קלייטון ג'ונס סיכם את תנאי הרכישה אך מהלך זה לא הסתייע לבסוף. לאחר מכן השיקה באותה השנה הקבוצה קמפיין לרכישתה באמצעות הרשתות החברתיות בשם "Stand Up For Barry", ואף על פי שלא נמצא רוכש למועדון, נתרם סכום כסף לא מבוטל שסייע למועדון להישאר בחיים. לאחר עונת 2010/2011 הודיע הבעלים הנוכחי לאברינג על כוונתו להשעות את השתתפות הקבוצה מהליגה הבכירה, עם זאת "ועדת התומכים של אוהדי בארי" (ה-BTSC) הצליחה למנוע זאת, מה שגרם להתאוששות מקצועית של הקבוצה שהחלה גם לנצח במסגרת הגביע הוולשי. ב-2012 ציין המועדון את יום השנה ה-100 להיווסדו, עם שורה של אירועים לציון עונת המאה שלאחר מכן. כדי להשיק את החגיגות, ה-BTSC אירח את קארדיף סיטי במפגש ידידותי לגיוס כספים באוגוסט בהשתתפות 2,000 צופים. עם זאת, האיומים של לאברינג להשעות את בארי מליגת הכדורגל הוולשית יתגברו בשבועות שלפני כן, ואיימו להטיל ענן על החגיגות הללו. למרות זאת, ה-BTSC ערך אירוע מוצלח של '100 שנים של בארי טאון' במלון אנג'ל (בהשתתפות שחקנים רבים בעבר ובהווה), לפני שהקבוצה הנוכחית ניצחה את אלופי הליגה הוולשית קמבריאן וקליידך ביום השנה ה-100 עצמו. במרץ 2013, בעקבות ניצחונות נגד קארלאון, פנרינקוץ', אילי ריינג'רס ופונטרדאו טאון, בארי ניצחה 2–0 בפלינט טאון יונייטד כדי לעלות לחצי גמר הגביע הוולשי בפעם הראשונה מזה עשור. בסופו של דבר, הקבוצה הפסידה 1–2 למחזיקת הגביע בסופו של דבר, פרסטטין טאון, וסימנה את ההופעה הראשונה של קבוצת בארי חובבנית לחלוטין בשלב חצי גמר הגביע הוולשי.
2013 ואילך
ב-7 במאי 2013, לאברינג הוציא את הקבוצה הבוגרת מליגת הכדורגל הוולשית, בניגוד לרצונם של ה-BTSC, השחקנים והאוהדים, שרצו לשחק את שני משחקי הליגה הנותרים (שניהם מול טון פנטרה). פגישה של מועצת FAW ב-Betws-y-Coed ביוני 2013 הודיעה כי בארי תצטרך לשחק "כדורגל פנאי" (הכוונה לכדורגל חובבני) מעתה ואילך; הכרזה שעוררה סערה מקומית גדולה.
בהמשך לאחר תהפוכות משפטיות רבות הוחזרה הקבוצה למבנה הליגות הוולשיות לליגות הנמוכות, כאשר בשנים הבאות היא מצליחה להוכיח את עצמה ולהעפיל לליגה השלישית והשנייה מהמקומות הראשונים פעם אחר פעם, תוך שהמועדון ממשיך להתפתח מקצועית.
ב-2016/2017 מצליחה הקבוצה להגיע לגמר גביע הליגה הוולשי, בפעם הראשונה מאז 2001. באפריל 2017 מצליחה הקבוצה להעפיל לליגת העל הוולשית.
לשם ייחוד
ביהדות, לשם ייחוד היא תפילה קצרה שיש נוהגים לאומרה לפני קיום מצוות ומטרתה לכוונון כוונת התפילה - לשם מה נאמרת התפילה. כיוון שבכל יש לכוון, הרי שאמירת התפילה לפניה מבטאת את הכוונה בנוסח ברור. התפילה כוללת מוטיבים קבליים הקשורים לקיום המצוות, וכן אמירה שלפיה מכוון האומר לקיים את המצווה. מקורה של התפילה בחכמי הקבלה. לאמירת התפילה קמה התנגדות רבה, בעיקר בקרב המתנגדים לחסידות, ופולמוסים רבים התעוררו סביבה.
נוסח התפילה
נוסח "לשם ייחוד" כולל מוטיבים קבליים רבים: ייחוד אלוהים עם שכינתו, צירופי שמות קדושים ועוד.
הנוסח הבסיסי של התפילה הוא: על נוסח זה מוסיפים אמירות מתאימות לכל מצווה שאותה באים לקיים. כך למשל, בעת הנחת תפילין מוסיפים:. באמירת התפילה מציינים את כוונתה לתפילין של יד ולתפילין של ראש.
מקורות התפילה והפולמוס סביב אמירתה
המקור הקדום ביותר לאמירת תפילת לשם ייחוד הוא ספרו של המקובל רבי אליהו די וידאש, "ראשית חכמה". הספר דן באריכות בחיובו של כל יהודי לפעול למען "ייחוד קודשא בריך הוא ושכינתיה", ומונה מספר אופנים כדי להגשים את הייחוד. בין השאר הוא כותב:
זמן לא רב לאחר שהחלו מדפיסי הסידורים לכלול בהם את תפילת "לשם ייחוד", החל פולמוס סוער שנסב סביב אמירתה או אי-אמירתה של התפילה. הראשון שהביע הסתייגות מהדפסת התפילה והפיכתה לעממית היה הרב יאיר חיים בכרך. בספר השו"ת שלו, "חוות יאיר", כתב: . הוא מציין שם, שגם הוא עצמו אינו מבין את פירוש התפילה ורמזיה, ותוהה האם המקובלים האחרים כן מבינים אותה לאשורה.
בהמשך דבריו הוא מנמק את התנגדותו החריפה בנימוקים נוספים:
התנגדותו של ר' יחזקאל לנדא לאמירת התפילה נבעה גם מהתנגדותו לתנועת החסידות שהחלה נפוצה בימיו. על כך רומזות מילותיו יש המייחסים את התנגדותו החריפה לתפילה זו למלחמתו בשרידי השבתאים. גם תלמידו של ר' יחזקאל, הרב אלעזר פלקלס, רומז בספרו "תשובה מאהבה" שהביקורת של רבו על אמירת "לשם ייחוד" נעוצה בעובדה שבתפילות אלו התערבו תפילות הקשורות לתורתו של שבתאי צבי.
רבים ממצדדי אמירת "לשם ייחוד" התייחסו לטענותיו של ר' יחזקאל ודחו את דבריו. אחד מהם היה הרב חיים מצ'רנוביץ, שבספרו "שער התפילה" ענה על הטיעונים ההלכתיים שפורטו בשו"ת "נודע ביהודה". החיד"א אף כתב בחריפות:
בניגוד לחיד"א הסבור כי ספר הזוהר נכתב על ידי הרשב"י, הרי שהנודע ביהודה סבור שספר הזוהר אינו לרשב"י, ולכן כתב הנודע ביהודה על אומרי תפילת לשם ייחוד שהם "עזבו את תורת ה' ומקור מים חיים שני התלמודים בבלי וירושלמי לחצוב להם בורות נשברים, ומתנשאים ברום לבבם כל אחד אומר אנכי הרואה ולי נפתחו שערי שמים ובעבורי העולם מתקיים, אלו הם מחריבי הדור".
כיום נהוגה אמירת "לשם ייחוד" בקרב רוב ככל המתפללים מקרב החסידים והספרדים. ממתפללי נוסח אשכנז ישנם לא מעטים הנמנעים מלומר את התפילה, מהסיבות שפורטו לעיל. עם זאת בעבר חלק מהמתנגדים אמרו תפילה זו. בחסידות בעלז נהוג שאין אומרים לשם ייחוד ביום היארצייט של הנודע ביהודה.
קורה (פיסול)
קוֹרֵה (ביוונית: κoρη - בת או בחורה) הוא כינוי לפסלי נשים ונערות שנעשו ביוון בתקופה הארכאית. ה"קורה" שימשו כמנחה לאלה אתנה והן הוצבו במקדשה שבאתונה הקדומה. הקורה עוצבו לפי דגם דומה, ובו רגלה השמאלית של הקורה מונחת קדימה, ידה השמאלית צמודה אל הגוף ואוחזת בבגד, ואילו ידה הימנית מונחת על החזה וכנראה החזיקה מעין מנחה.
לדגם זה של עיצוב הקורה מקורות סגנוניים הקשורים לאמנות אשורית ולודית, ויש הרואים בפסלים את "ירושת פולחן 'האלה הקדומה' המינואית והאסיאתית". פסלים בהשפעה זו עוצבו כ"פסלי עמוד" החל מסוף המאה השביעית. בשונה מפסלי הקורוס, אשר ביטאו את אידיאל העירום הגברי כפי שהופיע למשל בגימנסיון, הופיעו פסלי הנערות בביגוד היווני המסורתי שכלל פפלוס (ביוונית: πέπλος; באנגלית: Peplos), כיתון (ביוונית: χιτων; באנגלית: Chiton) והימטיון. מעקב אחר שורה של פסלי נערות יראה מגמה של חתירה לכיוון של ייצוג נאטורליסטי של הגוף ייצוג זה מתבטא בעיקר בתיאור הגוף שמתחת לבגד "פסלי יוון למדו את גוף האישה - את המורפולוגיה הנשית, דרך הבגד. על התפתחות הפיסול של דמות האישה ניתן ללמוד, לפיכך, מדרך הטיפול בבגד ולא מטיפול ישיר באנטומיה הנשית". אפיונים נוספים אשר יעידו על התקדמות טכניקת הפיסול אל עבר נטורליזם פיסולי הם תיאור הפנים והבעת פניה של הדמות.
פסלי הקורה היווניים, כמו גם פסלים ותבליטים אחרים היו צבועים בצבעים עזים. פסלי הקורה הראשונים היו עשויים עץ ועמדו מחוץ למקדשים. השימוש בצבע עזר לשמר אותם. במקביל לכך ביטא השימוש בצבע גם את השאיפה לנטורליזם. בכך ניסו להעניק לשיש מראה חי יותר. שרידים מצבעים אלו מהם עדיין אפשר למצוא על חלק מן הדמויות ועל הביגוד אותו הן לובשות.
פסל מוקדם כזה הוא פסל אלה מקראטיה שבאטיקה, עשוי שיש, הנקרא גם "קורה מברלין" ("The Berlin kore"). הפסל מתוארך לשנים 570–560 לפנה"ס ומוצג כיום במוזיאון בברלין (Staatliche Museen, Berlin). הדמות לובשת בגד פפלוס ומעין צעיף הנופל בקווים מעוגלים על גופה. היא נועלת סנדלים ולראשה כובע ושיער המעוצב בתסרוקת גלית היורדת על עורפה ומסתיימת במעין צמה. בידה האחת היא אוחזת ברימון. על פניה מופיע חיוך ארכאי. האופן בו מעוצב בגדה של הדמות חושף את השפעת פיסול העץ היווני הקדום בנטייה של הפסל לתיאור קווי ומהוקצע במעין דגם עיטורי. אפיון נוסף נמצא בגושיות של הדמות. גם ב"קורה פפלוס" ("Peplos Kore") מסביבות שנת 530 לפנה"ס, אשר מעוצבת בסגנון חופשי יותר בייחס לקורה מברלין, ניתן לראות את הנטייה לעיטור בעזרת שרידי פיגמנטים שנמצאו על הפסל והמאפשרים לשחזר דגמים דקורטיביים ועשירים ושימוש בצבע אדום עז.
כעשרים מבין פסלי הנערות הוצאו מתוך ערמת שפכים שמקורה בכיבוש הפרסי של אתונה ובהרס מקדשי האקרופוליס שבה בעקבותיה, בשנת 480 לפנה"ס. מבין פסלי הקורי מן האקרופוליס האתונאי, נחשבת הקורה המצוינת בכינוי "אקרופוליס מס' 679" לאחת המוקדמות שבהן. הדמות לבושה בפפלוס עבה המסתיר את רוב גופה של הדמות. עם זאת ניכרת כבר הנטייה לנטורליזם בחלקי הבגד הדקים יותר. לדמות תסרוקת צמות היורדת בצורה סימטרית על כתפיה. פניה של הקורי מעוגלים מעט והעין מוגדלת ומודגשת על יד חריטה סביב העין. על פני מופיע החיוך הארכאי.
בקורה המכונה "אקרופוליס 675" ("Chios Kore"), המיוחסת לאמן מכיוס ומתוארך לאמצע המאה השישית לפנה"ס, ניכרת עדיין הבלטת העיניים והחיוך הלא טבעי בפנים והשיער המסוגנן והסימטרי. עם זאת ניתן להבחין בהתארכות הפנים, בתיאור מדוקדק יותר של הבגדים, הנופלים עתה בטבעיות רבה יותר. תיאור זה מודגש על ידי צביעה שונה של חלקי הבגד השונים. בקורה מס' 674, משנת 500 לפנה"ס בולטת המגמה לעיצוב טבעי יותר של השיער, אשר מתוארים כגוש מחורץ קווים קליים. עם זאת "התלתלים הארוכים היורדים על החזה נראים טבעיים יותר, מספרם אינו זוגי, והמרחקים ביניהם אינם שווים". מאפיין נוסף הוא הבעת פניה של הדמות, החסרה את "החיוך הארכאי".
הצבא הלאומי של צ'אד
הצבא הלאומי של צ'אד (בערבית: الجيش الوطني التشادي, בצרפתית: Armée nationale tchadienne, בקיצור: ANT) מורכב מחמשת כוחות ההגנה והביטחון הרשומים בסעיף 185 של החוקה של צ'אד שנכנסה לתוקף ב-4 במאי 2018. הם כוללים את הצבא הלאומי (כולל כוחות היבשה וחיל האוויר), הז'נדרמריה הלאומית, המשטרה הלאומית, המשמר הלאומי ומשטרת המשפט. סעיף 188 של החוקה מציין כי ההגנה הלאומית היא באחריות הצבא, הז'נדרמריה והמשמר הלאומי, בעוד שמירת הסדר והביטחון הציבורי היא באחריות המשטרה, הז'נדרמריה והמשמר הלאומי.
היסטוריה
מאז עצמאות המדינה ועד לתקופת הנשיאות של פליקס מאלום (1975–1979), הצבא הלאומי הרשמי היה ידוע בשם הכוחות המזוינים של צ'אד (Forces Armées Tchadiennes-FAT). ה-FAT, שהורכב בעיקר מחיילים מדרום צ'אד, היה בעל שורשים מהצבא שגויס על ידי צרפת ובעל מסורות צבאיות ממלחמת העולם הראשונה. FAT איבד את מעמדו כצבא החוקי כאשר הממשל האזרחי והצבאי של מאלום התפרק ב-1979. על אף שנשאר גוף צבאי מובהק במשך כמה שנים, הופחת מעמדו של ה-FAT למעמד של צבא אזורי המייצג את דרום המדינה.
לאחר שהברה ביסס את סמכותו ותפס את הנשיאות ב-1982, צבאו המנצח, הכוחות המזוינים של הצפון (Forces Armées du Nord—FAN), הפך לבסיס של הצבא לאומי חדש. הכוח הוקם רשמית בינואר 1983, כאשר הקבוצות השונות שתמכו בנשיא החדש אוחדו ושונו לכוחות המזוינים הלאומיים של צ'אד (Forces Armées Nationales Tchadiennes-FANT).
הכוחות המזוינים של צ'אד מנו כ-36,000 אנשים בתום משטר הברה, אך גדלו ל-50,000 על פי ההערכות בימי שלטונו הראשונים של דבי. בתחילת 1991 החל ארגון מחדש של הכוחות המזוינים במטרה לצמצם את מספרם ולהפוך את ההרכב האתני שלו לכזה שישקף את המדינה כולה. אף אחת מהמטרות הללו לא הושגה, והצבא עדיין נשלט על ידי קבוצת הזגאווה.
ב-2004 גילתה הממשלה שרבים מהחיילים להם היא משלמת לא קיימים וכי בצבא יש רק כ-19 אלף חיילים, בניגוד ל-24 אלף שסברו בעבר. הפעולות של הממשלה לטיפול בנושא נחשבות כגורם למרד צבאי כושל במאי 2004.
הסכסוך הנוכחי, שבו מעורב צבא צ'אד, הוא מלחמת האזרחים נגד המורדים הנתמכים על ידי סודאן. צ'אד מצליח להדוף בהצלחה את תנועות המורדים. הצבא עושה שימוש במערכות הארטילריה והטנקים שלו, אך מורדים המצוידים היטב הצליחו כנראה להשמיד למעלה מ-20 מסך 60 טנקי ה-T-55 של צ'אד, וכנראה הפילו מסוקקרב Mi-24 Hind, שהפצץ עמדות אויב ליד הגבול עם סודן. בנובמבר 2006 סיפקה לוב לצ'אד ארבעה מטוסי תקיפה קלים מסוג Aermacchi SF.260W. הם משמשים לפגיעה בעמדות אויב אך מטוס אחד הופל על ידי מורדים. במהלך הקרב האחרון בנג'מנה נעשה שימוש במסוקי קרב וטנקים, אשר דחקו את כוחות המיליציה החמושים מהארמון הנשיאותי. לקרב הייתה השפעה על הדרגים הגבוהים ביותר של הנהגת הצבא, שכן דאוד סומיין, רמטכ"ל הצבא, נהרג.
תקציב
על פי הערכות התקציב הצבאי של צ'אד עמד בשנת 2021 על 2.5% מהתמ"ג.
פריסות בעולם
צ'אד השתתפה במשימת שלום בסמכות האיחוד האפריקאי ברפובליקה המרכז-אפריקאית השכנה כדי לנסות להרגיע את הסכסוך באזור, אך בחרה לסגת לאחר שחייליה הואשמו בירי לתוך שוק, ללא התגרות.
צ'אד שלחה כ-1,450 חיילים במסגרת כוח הייצוב הרב-לאומי של האו"ם למאלי. צ'אד שלחה בין 1,000-1,500 חיילים כחלק מכוח המשימה הרב-לאומי נגד בוקו חראם.
Microsoft Surface
Microsoft Surface היא סדרה של מחשבים שמעוצבים ומשווקים על ידי חברת מיקרוסופט. סטיב באלמר, מנכ"ל החברה, הכריז על המוצר הראשון בסדרה באירוע בלוס אנג'לס, ב-18 ביוני 2012. מיקרוסופט הוציאה ארבע גרסאות של המחשבים המרכזיים בסדרה המופצים תחת השם Surface Pro, כשבשנת 2015 הוכרז ה-Surface pro 4 (מסך 12.3 אינץ') ובהמשך Surface Pro (2017).
כמו כן, בשנת 2015, הכריזה והחלה להפיץ אף את ה-Surface Book, המחשב הנייד הראשון שיצא תחת ידיה של מיקרוסופט. זהו מחשב נייד דו-שימושי, שכן ניתן לנתק את המסך ולהשתמש בו כמחשב לוח לכל דבר ועניין (זולת פרק זמן השימוש הקצר יחסית). למחשב נייד זה אף מצורף עט אלקטרוני.
חומרה
מארז ה-Surface עשוי מתרכובת מגנזיום, המאפשרת לו לשקול 680 גרם. למחשב יש יציאת USB ויציאה לכרטיס זיכרון Micro SDXD. למחשב יש שתי מצלמות: קדמית ואחורית. ה-kickstand הוא מעמד לטאבלט זה, המחובר אליו בגבו (Built-in). הוא מאפשר זווית עבודה נוחה בלי שיהיה צורך להחזיק בו, כמו מחשב נייד סטנדרטי. כאשר אין בו שימוש, ניתן לקפל אותו והוא כמעט לא מורגש. עוביו הוא 0.77 סנטימטר. לאורך המסך נמצא פס מגנטי שמאפשר חיבור של אביזרים שמציעה מיקרוסופט בתשלום נוסף - מקלדות דקות, שניתן לקפל על המסך כך שיגנו עליו. הן כוללות משטח נגיעה המשמש כעכבר (מובן שאפשר גם להשתמש במסך המגע). בשתי המקלדות ישנו גירוסקופ וחיישן תנועה. לפי המידע מהם, המקלדת יכולה לנעול את עצמה אוטומטית, ולהימנע מהקלדות לא מכוונות. בגרסת ה-Pro (עם Windows 8) ישנה מערכת אוורור חדשנית, שמאפשרת לאוויר להיפלט מהצדדים, כך שלא תהיה בעיה להחזיק אותו עקב חימום יתר. באירוע של מיקרוסופט הוכרז כי חיבור 5-הפינים של המחשב מגנטי.
לשתי הגרסאות של הטאבלט ישנו מסך בגודל 10.6 אינץ', ביחס של 16:9. שניהם משתמשים בטכנולוגיית ClearType של מיקרוסופט, שתפקידה להפוך טקסט כתוב לברור יותר. המסך יכול להתאים את עוצמת בהירותו לסביבתו אוטומטית.
דגמים על ציר הזמן
מקור: Surface Blog
מערכת שוניות המחסום בבליז
מערכת שוניות המחסום בבליז היא סדרה של שבע שוניות אלמוגים לאורך חופה של בליז, מגבול מקסיקו בצפון ועד גבול גואטמלה בדרום. אורך מערכת השוניות כ-290 ק"מ והיא מרוחקת כ-300 מטר מקו החוף בצפון וכ-40 ק"מ מקו החוף בדרום. השטח הכולל של השוניות הוא 963,000 דונם. המערכת כולה הוכרזה כאתר מוגן, תחת חוקי בליז. ב-1996 הוכרזה מערכת שוניות המחסום בבליז כאתר מורשת עולמית.
השונית היא בית גידול עבור מגוון גדול של בעלי חיים וצמחים, ובהם 70 סוגים של אלמוגים קשים ו-36 סוגים של אלמוגים רכים, 500 סוגים של דגים ומאות סוגים של חסרי חוליות.
האורך הכולל של מערכת השוניות הוא 250 ק"מ והיא מערכת שוניות האלמוגים הגדולה ביותר באוקיינוס האטלנטי. מחוץ לשונית המחסום יש שלושה אטולים (איים בעלי מבנים טבעתיים). איי טרנפה ששטחם 330,000 דונם, שונית המגדלור ששטחה 126,000 דונם ושונית גלובר ששטחה 132,000 דונם.
מערכת שונית אלמוגים זו היא השנייה באורכה בעולם, אחרי שונית המחסום הגדולה באוסטרליה. השונית היא אטרקציית התיירות הראשית בבליז, ומושכת אליה כמחצית מרבע מיליון התיירים במדינה. השונית גם חיונית לענף הדיג במדינה.
עד היום נחקרו רק כ-10% משטח השונית.
שימור סביבתי
נעשים מאמצים אקולוגיים וביולוגיים רבים לשמר את בתי הגידול במצבם הטבעי ולשמור על המגוון הביולוגי. בשל מאמצים אלה הוכרזה השונית כאתר מורשת עולמית ב-1996.
למרות המאמצים השונית עדיין בסכנת זיהום מפסולת מהאוקיינוס, תיירות לא מבוקרת, הובלה ימית, דיג והוריקנים. בשל ההתחממות העולמית עולה טמפרטורת האוקיינוס, וזו הסכנה העיקרית לחיים בשמורה. נטען על ידי מדענים שמאז 1988 ניזוקו כ-40% משטחי השמורה.
דן טורטן
דן טורטן (נולד ב-15 בספטמבר 1964) הוא רופא, קצין צה"ל וטייס קרב במילואים בדרגת אלוף-משנה, פיקד על בסיס חצור של חיל האוויר. כספורטאי, ייצג את ישראל בשיט תחרותי באולימפיאדת סיאול (1988).
שייט תחרותי
טורטן עסק בשיט תחרותי מגיל צעיר והתחרה יחד עם אחיו רן הצעיר ממנו בשנתיים, במפרשית דגם 420 ובדגם 470. בין הישגיהם הבולטים בדגם 470: מקום 14 באליפות העולם בפורטוגל ב-1982, מקום 15 באליפות אירופה בפולין ב-1983, מקום שישי באליפות העולם בספרד בשנת 1986, אלופי ישראל בשנים 1985–1987 וזכייה באליפות בריטניה ב-1987. הם נבחרו לייצג את ישראל במסגרת המשלחת לאולימפיאדת סיאול (1988). במהלך התחרויות חל יום הכיפורים, האחים טורטן השתתפו במקצה באותו יום, חרף איסור הוועד האולימפי הישראלי, בתגובה נשלחו חזרה לישראל עוד בטרם הסתיימו השיוטים, למרות טענתם שרק התאמנו, ולא התחרו, בסיום המקצים דורגו במקום ה-18. ועדה שהקימה התאחדות הספורט בישראל קבעה כי הם התחרו ולא רק התאמנו והחליטה להרחיקם מכל פעילות במסגרת ההתאחדות לספורט ואיגוד השיט לתקופה של 5 שנים. האחים ערערו על ההחלטה, שבוטלה לאחר כשנתיים וחצי על ידי בית המשפט העליון. למרות שערעורם התקבל לבסוף, לא חזרו עוד לשיט תחרותי.
שירות צבאי
במקביל לקריירה הספורטיבית, למד טורטן רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במסגרת העתודה האקדמית, לאחר סיום הלימודים התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס, אותו סיים במגמת טייסי קרב ב-1993. הוא שירת כטייס קרב בטייסת מטוסי F-16 פייטינג פלקון ו-F-15 איגל, פיקד על טייסת 144, טייסת F-16 ועל טייסת 133, טייסת F-15, ושירת כמפקד תחום אוויר במכללה הבין-זרועית לפיקוד ומטה. ב-2008 עם העברת טייסות התובלה של חיל-האוויר לבסיס נבטים והפיכתו מכנף לבח"א 28, קודם טורטן לדרגת אלוף-משנה ומונה לסגן מפקד הבסיס, לקראת מינויו עבר הכשרה גם כטייס תובלה. ב-2011 מונה למפקד בסיס חצור ושירת בתפקיד עד 2014.
לטורטן תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה.
Fly (אלבום)
Fly (בעברית: זְבוּב [לפי משמעות]; עָף או טָס [מילולי]) הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. האלבום יצא לאור ב-12 במאי 1995, על ידי חברת התקליטים איסט וסט רקורדס. כמו כן, מתוך האלבום יצאו הסינגלים; "Heaven Is Here", "A Question of Honour" ו-"How Can Heaven Love Me".
האלבום הגיע למקום ה-16 במצעד האלבומים שבאוסטריה.
רקע ויציאה
Fly בדומה לאלבומים נוספים של ברייטמן, הופק על ידי פרנק פיטרסון. בגרמניה זכה האלבום להצלחה רבה, כאשר נמכר שם בכ-250,000 עותקים, מה שהוביל לכך שאיגוד תעשיית ההקלטות הגרמני (BVMI) העניק לו את תואר הזהב. בסוף שנת 1997, דורג האלבום ברשימת אלבומי השנה המצליחים ביותר בגרמניה.
Fly II
Fly II (מוכר כ-Fly Two) הוא מארז תקליטורים של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. מארז התקליטורים יצא לאור ב-25 באפריל 2000, באופן עצמאי. באותו היום שבו יצא מארז התקליטורים, הוציאה ברייטמן את אלבום האולפן השביעי שלה, La Luna. המארז מורכב משני תקליטורים וכולל 25 רצועות בסך הכול.
מארז התקליטורים הוא הוצאה מחודשת של האלבום Fly, אותו הוציאה ברייטמן כמה שנים קודם לכן.
רקע והוצאה
מארז התקליטורים, בדומה לאלבום האולפן הרביעי של ברייטמן Fly עליו הוא נתמך, הופק על ידי פרנק פיטרסון גם כן. מארז התקליטורים הופץ לראשונה ב-25 באפריל 2000, במהלך סיבוב ההופעות העולמי השני של ברייטמן, "La Luna World Tour", שנועד לעזור בקידום אלבום האולפן השביעי שלה, La Luna.
בתקליטור השני הנכלל במארז, ישנם רמיקסים וביצועים חדשים לחלק משיריה של ברייטמן.
הממשלה הפולנית הגולה
הקמה
באמצע ספטמבר 1939 כבר היה ברור שהמערכה בפולין הוכרעה לרעת פולין, ועל כן ממשלת פולין נמלטה לרומניה, אשר הסכימה לתת לחבריה מקלט זמני. עם זאת, בהתאם לנייטרליות שלה, אסרה רומניה על אנשי ממשלת פולין לפעול פעילות מדינית בתחומה והחזיקה את אנשי הממשלה הפולנית במעצר.
ב-17 בספטמבר 1939, מתוך צפיית היחס הרומני כלפי הממשלה הגולה, חתם נשיא הרפובליקה הפולנית השנייה, איגנצי מושצ'יצקי, בעת ששהה בעיירה קוסוב שליד גבולה הדרומי של פולין, בטרם עבר לרומניה, על צו המעביר את השלטון לידי ולדיסלב רצקייביץ', יושב ראש הסנאט הפולני ששהה בצרפת.
צו זה ניתן בהתאם לסעיף 24 לחוקת הרפובליקה, הקובע:
רצקייביץ' נשבע אמונים על פי החוקה בשגרירות הפולנית, והפך לנשיא הרפובליקה הפולנית. או אז מינה את הגנרל ולדיסלב שיקורסקי למפקד הכוחות המזוינים הפולנים ולראש ממשלה. שיקורסקי הצהיר שמטרת הממשלה היא לארגן צבא פולני שימשיך להילחם לצד צרפת ובריטניה נגד גרמניה.
הממשלה הגולה הוכרה על ידי בעלות הברית, כמו גם על ידי ארצות הברית שהצהירה כי היא אינה מכירה בחלוקת פולין. מדינות נייטרליות נוספות, כמו טורקיה, הכירו גם הן בממשלה הגולה.
הרכב הממשלה ומקומה
הממשלה שהתה בפריז, אך במהרה עברה לאנז'ה בה שהתה עד נפילת צרפת בידי הגרמנים ביוני 1940. לאחר מכן קבעה את מקומה בלונדון.
לאחר התאונה בה נהרג שיקורסקי, מונתה ממשלה חלופית בראשות מיקולאיציק. הממשלה מנתה 11 חברים, 3 ממפלגת האיכרים, 3 סוציאליסטים, 2 מהמפלגה הלאומית ושלושה בלתי מפלגתיים. סגן ראש הממשלה היה יאן קואפינסקי, טאדיוש רומר היה שר החוץ, והנרי שטראסבורגר היה שר לענייני המזרח התיכון.
לצד הממשלה הוקמה מועצה לאומית של 12–24 חברים ששימשה כתחליף לפרלמנט.
תקציב
בשנה הראשונה עמד התקציב הפולני על כ-518 מיליון פרנקים צרפתיים. מתוך סכום זה כ-252 מיליון פרנקים הוצאו עבור הצבא הפולני, שקיבל את חימושו וכלכלתו מממשלת צרפת. הממשלה שלמה משכורת ל-349 פקידים, כולל עובדי קול בפולין החופשית ועובדי הטלגרף הפולני.
הצבא הפולני
רוב הצי הפולני נמלט לבריטניה, ואלפי פולנים אחרים נמלטו דרך רומניה או הים הבלטי על מנת להמשיך בלחימה, לאחר התמוטטות הצבא בפולין. עם הקמת הממשלה הגולה, יצא שיקורסקי בקריאה לפולנים ברחבי העולם להתגייס לצבא פולין כדי להמשיך בלחימה נגד גרמניה. עוד קודם לכן, ב-10 בספטמבר 1939 חתם שגריר פולין בצרפת על הסכם עם ממשלת צרפת להקמת לגיון פולני בצרפת.
במהלך המלחמה לקחו חיילים פולנים אלו חלק בלחימה בנורווגיה בעת המערכה על נרוויק בשנת 1940, ובהגנת צרפת במהלך הפלישה הגרמנית במאי 1940. לאחר תבוסת צרפת, עברו אלפי חיילים וטייסים פולנים לאנגליה. הם השתתפו בקרב על בריטניה (שבו לחמה טייסת שכל טייסיה פולנים), ובכיבוש איטליה בקרב הקשה במונטה קסינו, וכן במבצעים שונים לצד הלוחמים הבריטים, כ"מבצע גן שוק" (הפלישה הכושלת מן האוויר לארנהם, 1944).
מדיניות חוץ
הממשלה הפולנית עקבה אחר המצב בפולין, אספה עדויות ופרסמה מחאות נגד פעילויות של הנאצים והסובייטים בפולין. הממשלה אף פרסמה אזהרות כי לאחר שחרור פולין היא תחזיר את המצב לקדמותו ותעניש את הפוגעים בעם הפולני. החל מפברואר 1940 החלה להוציא שלוש פעמים בחודש פרסומים על הפגיעות בפולין.
היחסים עם ברית המועצות
בטרם הפלישה הגרמנית לברית המועצות, כבשה ברית המועצות כשליש משטחה של פולין על פי נספח סודי להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, וגורלם של עשרות אלפים אזרחים וקצינים שנפלו בידי הצבא האדום הפולש היה לוט בערפל (ובדיעבד הסתבר כי נרצחו בידי הנ.ק.ו.ד. באירוע המכונה טבח יער קאטין). כ-2 מיליון פולנים הוגלו על ידי ברית המועצות אל תוך רוסיה.
זמן קצר לאחר פתיחת מבצע ברברוסה ב-22 ביוני 1941, החלו שיחות בין שיקורסקי ושגריר ברית המועצות בלונדון, איוואן מאיסקי. בעקבות השיחות, הושג בסוף יולי הסכם, שלפיו ישוחררו אזרחי פולין השוהים בברית המועצות ויורשו להשתתף בצבא פולני שיוקם בברית המועצות ויפעל עם הצבא האדום בהדיפת התוקף הנאצי. ברית זו הייתה בלתי טבעית ומנוגדת לחלוטין לנטיות לבם של שיקורסקי וסטלין כאחד; סטלין לא מוכן היה לוותר על חלקי פולין שנפלו בידיו ב-1939, בעוד שיקורסקי לא היה מוכן אף הוא להסכים לכל שינוי מן הגבול שהיה ערב המלחמה. עם זאת, הצורך הדוחק במלחמה כנגד האויב המשותף, אשר בשעה זו כבש את פולין כולה, וחלקים נרחבים בברית המועצות, תוך שהוא משליט בהם משטר טרור ברוטאלי וטובח באכזריות בתושביהם, גבר על חילוקי הדעות הפוליטיים, אם כי אלו עמדו ברקע היחסים עד לסיומם הטראגי.
ההסכמה הביאה להקמתו על אדמת ברית המועצות של "צבא אנדרס", אשר הורכב מחיילים ופליטים ששהו על אדמת ברית המועצות בעת חתימת ההסכם בין הצדדים, בראשותו של הגנרל ולדיסלב אנדרס. חילוקי הדעות הפוליטיים הביאו לכך שצבא זה מעולם לא לחם לצדו של הצבא האדום. במרץ 1942 נדדו אנשי אנדרס לטהראן והגיעו אל המזרח התיכון. לאחר מכן לחמו לצד הבריטים במערכה האיטלקית.
במהלך 1943 ו-1944 ניסו מנהיגי בעלות הברית המערביות, ובמיוחד וינסטון צ'רצ'יל, להביא לחידוש המגעים בין סטלין ובין הממשלה הפולנית בלונדון. ניסיונות אלו לא צלחו מכמה סיבות; אחת מהן הייתה הטבח בקאטין, אך העיקרית הייתה שאלת גבולות פולין שלאחר המלחמה. סטלין התעקש להשאיר בידיו את כיבושיו במזרח פולין בשנת 1939, אשר אכן כללו רוב של אוקראינים ובלארוסים אתניים. הצעתו של סטלין הייתה מבוססת על קו גבול שהוצע על ידי שר החוץ הבריטי בשנת 1919, אשר כונה "קו קרזון". היה ברור כי הצעה זו תשלול מפולין את כל הישגיה במלחמה הפולנית-סובייטית בשנים 1919–1921. בתמורה הציע סטלין כי פרוסיה המזרחית תסופח לפולין; מיקולאיצ'יק לא הסכים להצעה זו. נושא נוסף היה התעקשותו של מיקולאיצ'יק כי סטלין לא יקים ממשלת בובות קומוניסטית בשטחים המוחזקים בידיו בפולין. לו היה שיקורסקי בחיים, ייתכן שיכול היה לעמוד מול סטלין ודרישותיו. שיקורסקי הראה אומץ לב אישי ומנהיגות ראויה, כאשר עמד לצדו של סטלין בימים הקשים בשנת 1941, ויכול היה לעמוד לצד מנהיגי בעלות הברית מסדר הגודל של סטלין וצ'רצ'יל כשווה בין שווים ולהעלות את דרישותיו. מיקולאיצ'יק לא ניחן באישיות מסדר גודל זה, ונאלץ להידחק אל פינה צדדית כאשר אחרים מחליטים על גורל עַמו.
התפתחות טרגית נוספת הייתה כאשר התקומם "צבא המולדת" (ארמייה קריובה), ארגון מחתרת פולני, שהיווה למעשה את זרועה הארוכה של ממשלת פולין הגולה, על אדמת פולין, בראשות הגנרל טדאוש בור-קומורובסקי. מרד ורשה, באוגוסט 1944 נועדה להראות את עצמאותה של פולין הלוחמת, בטרם יגיע הצבא האדום ויכפה את אנשי ממשלת לובלין. התקוממות זו הייתה שיאה של מערכה שנוהלה מזה מספר חודשים בפולין כולה, שזכתה לכינוי "מבצע סופה" שבמהלכה השתלטו יחידות הארמייה קריובה על אזורים שאליהם התקרב הצבא האדום, וניסו להשליט בהם את סמכות הממשלה הגולה. בפועל נכשלה ההתקוממות, כאשר הצבא האדום עומד בפרברי ורשה וצופה בנאצים מכניעים את הצבא הפולני העצמאי, הורגים כשלוש מאות אלף אנשים ומחריבים את העיר עד היסוד.
היחס ליהודי פולין
לפי חוקרי מוסד יד ושם, ממשלת פולין בגולה, וה"דלגטורה" (Delegatura, נציגות של ממשלה זו בפולין הכבושה) לא פעלו בנחרצות לאורך ימי הכיבוש למען אזרחיה היהודים של פולין. הממשלה ונציגיה בפולין פעלו באומץ למען ייצוגם של אזרחי פולין ובנסיון להגן עליהם במידת האפשר מפני השלטון הנאצי האכזרי. עם זאת, תושביה היהודים של פולין, לא נתפסו כאזרחים של המדינה הפולנית, לא כל שכן כחלק אינטגרלי מהעם הפולני.
בשנות המלחמה הועברו לידי הממשלה הגולה ידיעות רבות ומוסמכות על שואת יהודי פולין, עם זאת, הממשלה התבטאה במוצהר ובבירור בנוגע לרצח יהודי פולין רק במקרים מעטים:
באמצע שנת 1942 פרסמה ממשלת פולין בגולה את דוח הבונד – דו"ח מפורט וחד־משמעי ששטח את התוכנית הגרמנית לרצח כלל היהודים. כמו כן, ב־ 10 בדצמבר 1942 הקריא שר החוץ של ממשלת פולין בגולה את מזכר רצ'ינסקי - מסמך מפורט על "הרצח השיטתי של היהודים בפולין הכבושה על־ידי הגרמנים". דו"ח זה הוביל להצהרה המשותפת והחשובה של בעלות הברית ביחס לשואת יהודי אירופה (17 בדצמבר 1942).
עם זאת חברי ממשלת פולין בגולה היו חלוקים בדעתם ביחס לנושא היהודי. הממשלה הגולה לא העמידה את רצח היהודים בראש מעייניה, והפיצה את המידע על אודות רצח היהודים אל מול בעלות הברית בעיקר במקרים שבהם האמינה כי העיסוק בכך יעלה את קרנה בעיני בעלות הברית המערביות (ובמיוחד ארצות־הברית) ויסייע לה בתביעותיה בנוגע להסדרי הגבול שייקבעו בסיום המלחמה.
הממשלה הגולה סייעה במידת מה לארגוני מחתרת יהודים ופרו-יהודים. בחודשים שלפני מרד גטו ורשה שיוועו אנשי הארגון היהודי הלוחם לאספקת נשק ותחמושת. באמצעות קשרים הצליחו להגיע אל אנשי הממשלה הפולנית הגולה, ואלו שאלו את מפקד ארמיה קריובה סטפן רובצקי לדעתו. הוא לא שש לסייע, אך לאחר קבלת הוראה מלונדון סיפקה הארמייה קריובה לארגון היהודי הלוחם עשרה רובים, חמישים אקדחים וחמישים רימונים, שהיוו כעשרה אחוזים מן הנשק שהיה בידיו. מאוחר יותר סייעה הממשלה הגולה לארגון ז'גוטה (המועצה לעזרת יהודים) שהיה ארגון קטן שסייע להצלת יהודים. עם זאת תנועה זו היתה היוצא מן הכלל, וחברי ז'גוטה נאלצו להסתיר את מעשיהם מהחברה הפולנית, שלא ראתה בעין יפה את הסיוע ליהודים.
היבט זה בא לידי ביטוי בדבריה של חסידת אומות העולם וחברת ארגון ז'גוטה, אירנה סנדלר, כי בימי מלחמת העולם השנייה היה פשוט יותר להסתיר טנק מתחת לשטיח מלהחביא ילד יהודי בבית. בשונה מכמה מדינות אחרות, אף ארגון מחתרת פולני לא לא הגדיר את הסיוע ליהודים כחלק מהמאבק בכובש הנאצי, ובחלק משמעותי מהחוגים מחתרתיים המצב היה הפוך: רדיפת היהודים נתפסה כמעשה פטריוטי ראוי לשבח.
לאחר המלחמה
בעוד הצבא האדום מתקדם מערבה, ומחזיק בכל שטחי פולין שלפני המלחמה, ישבו אנשי ממשלת פולין הגולה בלונדון וראו כיצד סטלין ואנשיו מחזיקים בשטחה של פולין ועושים בו כבשלהם. מיקולאיצ'יק ניהל במוסקבה מגעים על מנת לשלב את ממשלתו בממשלת "הוועד לשחרור פולין", אך חבריו לממשלה לא הסכימו למגעים אלו.
בדצמבר 1944, על אף חוסר האמון שרחש לרוסים, פרש מיקולאיצ'יק מן הממשלה הגולה ושב לפולין על מנת לקחת חלק בממשלה שהוקמה שם על ידי הרוסים. את מקומו קיבל הסוציאל-דמוקרט ארצישבסקי. רבים מחבריו של מיקולאיצ'יק בממשלה הגולה התנגדו לשיתופו בממשלה החדשה, וטענו כי המדובר בממשלת בובות שמטרתה להשליט את הקומוניזם בנוסח המקובל בברית המועצות על פולין. גישה זו הייתה, כמובן, נכונה, ועל אף שניתן למיקולאיצ'יק להתמודד בבחירות בשנת 1947, הסתבר כי בחירות אלו זויפו, ועל אף שניתן למיקולאיצ'יק התפקיד של סגן ראש הממשלה, לא ארך זמן רב ובאוקטובר 1947 נמלט מיקולאיצ'יק בחזרה ללונדון והותיר את פולין בשליטה קומוניסטית מוחלטת.
בינתיים שמרה הממשלה הגולה על קיומה, אך ארצות הברית ובריטניה הודיעו על הפסקת ההכרה הדיפלומטית בה ב-6 ביולי 1945. הכוחות הפולנים מחוץ לגבולות פולין פוזרו ב-1945, ורוב אנשיהם, אשר לא יכלו לשוב לפולין הקומוניסטית מחשש לחייהם, נותרו בגלות. הפולנים בלונדון נאלצו לעזוב את השגרירות הפולנית, והקימו את מעוזם במשכנו הפרטי של ה"נשיא" בלונדון. הממשלה איבדה את כל סמכויותיה והפכה אך לסמל להתנגדות לכיבוש פולין בידי זרים. אירלנד וספרד היו היחידות שהמשיכו להכיר בממשלה זו. הממשלה התיימרה לייצג כחצי מיליון פולנים החיים בגלות.
ב-1954 חל קרע בשורות אנשי הממשלה הגולה. שבע שנות כהונת ה"נשיא" אוגוסט זלסקי תמו, אך הוא סירב לפרוש מתפקידו. קבוצה בראשות הגנרל אנדרס ואחרים הקימה מועצה של שלושה אשר קיבלה את סמכויות הנשיא. רק לאחר מותו של זלסקי בשנת 1972 אוחד הקרע. היו ששבו בשנים אלו לשטחה של פולין. ממשלת פולין הקומוניסטית פעלה להשבת הגולים לשטחה, והכריזה כי יזכו ליחס הוגן, לתעסוקה, ול"חנינה" על חטאי העבר.
בדצמבר 1990, כאשר לך ואלנסה הפך לנשיא פולין הפוסט-קומוניסטי הראשון, העניקו לו אנשי הממשלה הגולה את סמלי הרפובליקה הפולנית (הסרט האדום של הנשיא, חותם הנשיא וחותם המדינה, וההעתק המקורי של חוקת 1935), מן ה"נשיא" האחרון של הממשלה הגולה, רישארד קצורובסקי, וכך הבטיחו את רציפות קיומה של המדינה הפולנית. ב-1992 הכריזה ממשלת פולין על הכרה בעיטורים צבאיים שהעניקה הממשלה בגלות בשנות קיומה.
היסטוריה של סומליה
סומליה (בסומלית: Soomaaliya, בערבית: الصومال), או בשמה המלא הרפובליקה הפדרלית של סומליה, היא מדינה הממוקמת בקרן אפריקה.
לאורך ההיסטוריה ארוכת השנים שלה, סומליה שימשה כתחנת מעבר חשובה למסחר עם חלקים נרחבים של העולם העתיק, ועל פי רוב החוקרים, קיימת סבירות גבוהה שבשטחה התקיימה בעבר ארץ פונט האגדית.
במהלך ימי הביניים, מספר אימפריות סומליות חזקות שלטו בנתיבי הסחר האזוריים, ביניהן סולטנות עג'וראן, סולטנות אדאל, סולטנות ורסנגאלי, סולטנות גלדי וסולטנות מג'ירטן.
בסוף המאה ה-19, באמצעות רצף של הסכמים עם ממלכות אלו, הבריטים והאיטלקים השיגו שליטה על חלקים של החוף הסומלי, והקימו את סומלילנד הבריטית וסומלילנד האיטלקית. בעומק השטח הסומלי, התנועה הדרווישית, בהנהגתו של מוחמד עבדאללה חסן, הביסה בהצלחה את כוחות האימפריה הבריטית ארבע פעמים, ואילצה אותם לסגת לאזור החוף, אבל בסופו של דבר, הממלכה הובסה בשנת 1920 על ידי הבריטים, שהסתייעו בכוחם האווירי העדיף. במקביל, איטליה הפשיסטית השיגה שליטה מלאה על צפון מזרח, מרכז וחלקים מדרום סומליה בעקבות מערכה צבאית מוצלחת כנגד סולטנות מג'ירטן וסולטנות הוביו. הכיבוש האיטלקי בשטחי סומליה נמשך עד 1941, כאשר שטח הכיבוש האיטלקי נפל לידי בריטניה במסגרת מלחמת העולם השנייה.
בעקבות הניצחון הבריטי על איטליה, מערב סומליה נותרה בגדר שטח חסות בריטי, בעוד שצפון מזרח, מרכז ודרום סומליה הפכו לאזור מנדט בחסות האו"ם ב-1 באפריל 1950, תוך הבטחה למתן עצמאות לאחר 10 שנים. ב-1 ביולי 1960, שני האזורים התאחדו כמתוכנן, מה שהוביל להקמתה של רפובליקה סומלית עצמאית בשליטה אזרחית. במועד זה, האספה הלאומית הסומלית, בראשותו של חאג'י בשיר אסמאעיל יוסוף, אישרה את חוק האיחוד של הקולוניות הבריטיות והאיטלקיות לשעבר, לצורך הקמת הרפובליקה של סומליה.
פרהיסטוריה
סומליה הייתה מיושבת לפחות מאז התקופה הפלאוליתית, במהלכה תרבויות דויאן והארגיסאן פרחו באזור. העדות הקדומה ביותר לקיום טקסי קבורה בקרן אפריקה נמצאה בבית קברות בסומליה, ומתוארכת לראשית המאה ה-4 לפנה"ס. בשנת 1909 התגלה גם השימוש שנעשה באבנים באתר ג'אלו (Jalelo) שבצפון סומליה, כאשר הדבר המחיש את הדמיון בהתפתחות הציוויליזציות במהלך התקופה הפלאוליתית בין המזרח והמערב.
על פי בלשנים, אוכלוסיות דוברי שפות אפרו-אסיאתיות הגיעו לראשונה לאזור במהלך התקופה הנאוליתית, כאשר מוצאם המשוער היה מעמק הנילוס או מהמזרח הקרוב. חוקרים אחרים סבורים שהקבוצה האפרו-אסיאתית התפתחה בקרן אפריקה עצמה, כאשר במרוצת השנים דוברי השפה נדדו למקומות נוספים.
מתחם לאס ג'ל (Laas Geel) בפאתי הרגייסה שבצפון מערב סומליה מתוארך לסביבות שנת 3,000 לפנה"ס, וכולל יצירות אמנות סלע המתארות חיות בר ופרות מעוטרות.ציורי מערות נמצאו באזור דהאמבלין (Dhambalin) הצפוני, אשר כוללים את אחד מהתיאורים הידועים הקדומים ביותר של צייד על סוס. אמנות הסלע באזור מתאפיינת בסגנון אתיופי-ערבי ייחודי, המתוארך לסביבות השנים 3,000-1,000 לפנה"ס. בנוסף, בין העיירות לאס חורי (Las Khorey) ואל איו (El Ayo) שבצפון סומליה נמצא קארינהגן (Karinhegane), אתר ארכאולוגי הכולל ציורי מערות רבים של בעלי חיים אמתיים ומיתיים. לכל ציור יש כתובת מתחתיו, אשר לפי אומדן משוערך, מקורם בסביבות המאה ה-5 לפנה"ס.
ארץ פונט
פירמידות עתיקות, אחוזות קבר, ערים הרוסות וקירות אבן שנמצאו בסומליה מהווים כולם עדות לתרבות עתיקה ומתוחכמת ששגשגה בעבר בחצי האי הסומלי. ממצאי חפירות ארכאולוגיות ומחקרים שנערכו בסומליה מדגימים כי תרבות זו קיימה קשרי מסחר ענפים עם מצרים העתיקה ועם יוון המיקנית החל מהאלף השני לפנה"ס. ממצאים אלו תומכים בהשערה לפיה סומליה, או השטחים הסמוכים אליה, היו בעבר מקום מושבה של ארץ פונט. תושבי ארץ פונט נהגו לסחור במור, תבלינים, זהב, שנהב, בקר קצר קרניים, לבונה ועוד, עם המצרים הקדמונים, הפיניקים, הבבלים, ההודים, הסינים והרומאים דרך נמלי מסחר מפותחים. משלחת מצרית עתיקה שנשלחה לארץ פונט על ידי מלכת מצרים מהשושלת ה-18, המלכה חתשפסות, תועדה על גבי תבליטי המקדש בדיר אל-בחרי, בתקופת שלטונם בארץ פונט של המלך פארהו והמלכה אטי.
היסטוריה ימית עתיקה
תושבי סומליה העתיקה בייתו את הגמל בשלב מסוים בין האלף השלישי והשני לפנה"ס. משם המגמה התפשטה למצרים העתיקה וליתר צפון אפריקה. במהלך התקופה הקלאסית, ערי המדינה השונות בסומליה הקימו נתיבי מסחר משגשגים עם סוחרים תושבי פיניקיה, מצרים התלמיית, יוון, האימפריה הפרתית, שיבא, הממלכה הנבטית והאימפריה הרומית. במהלך תקופה זו הם השתמשו בכלי שיט סומלי עתיק המכונה בדן (beden) לצורך העברת מטענים.
לאחר הכיבוש הרומי של הממלכה הנבטית, הרומאים הציבו נוכחות של צי ימי במצרי עדן על מנת להפחית את אירועי שוד הים. בתקופה זו, סוחרים סומלים וערבים אסרו על הספינות ההודיות לסחור בערי הנמל החופשיות של חצי האי ערב, על מנת להגן על האינטרסים של הסוחרים הסומלים והערבים, ולהבטיח את רווחיהם מהמסחר בקו ים סוף–הים התיכון. עם זאת, סוחרים הודים המשיכו לסחור בערי הנמל של סומליה, מסחר אשר התנהל בצורה חופשית, ללא הפרעות מצד הרומאים.
במשך מאות שנים, הסוחרים ההודים הביאו כמויות גדולות של קינמון מסרי לנקה ומאינדונזיה לסומליה ולחצי האי ערב. נטען כי עובדה זו הייתה הסוד השמור ביותר בקרב הסוחרים הסומלים והערבים במסגרת המסחר שלהם עם העולם הרומאי והיווני, שכן הרומאים והיוונים האמינו שהמקור של הקינמון עצמו היה באזור סומליה, אבל במציאות, המוצר המבוקש הובא לסומליה על גבי ספינות הודיות. באמצעות הסכמים משותפים בין סוחרים סומלים לבין סוחרי המפרץ הערבי, קינמון מתוצרת הודית/סינית שווק במחירים גבוהים בהרבה לצפון אפריקה, המזרח הקרוב ואירופה, מה שהפך את הסחר בקינמון לתחום רווחי מאוד, במיוחד עבור הסוחרים הסומלים ששיגרו כמויות גדולות לאורך נתיבי הים והיבשה הקדומים.
ימי הביניים
האסלאם הגיע לראשונה לחופי צפון סומליה מחצי האי ערב זמן קצר לאחר ההג'רה. בסוף המאה ה-9 לספירה, אחמד אל-יעקובי כתב כי במהלך תקופה זו, המוסלמים חיו לאורך החלק הצפוני של החוף הסומלי.
סולטנות מוגדישו הוקמה במהלך המאה ה-10 לספירה על ידי פח'ר א-דין. לאחר פטירתו, יורשיו תפסו את מקומו, כאשר בהדרגה סולטנות מוגדישו יצרה קשרים הדוקים עם סולטנות עג'וראן. במשך שנים רבות, מוגדישו הייתה העיר הבולטת ביותר במה שכונה בילאד אל-ברבר (בערבית: بلاد البربر; "ארץ הברברים"; המונח הערבי בימי הביניים לחוף הסומלי). בעקבות ביקורו במוגדישו, ההיסטוריון הסורי יאקות אל-חמווי כתב כי העיר מאוכלסת על ידי "ברברים", אבותיהם של הסומלים המודרניים.
סולטנות ורסנגאלי הייתה ממלכה ששלטה בחלק הצפוני-מזרחי, וגם בחלקים מסוימים של דרום-מזרח סומליה. היא הייתה אחת מהסולטנויות הגדולות בשטחן שהוקמו אי פעם בשטח סומליה, ובשיא כוחה כללה את אזור סנאאג, כמו גם חלקים ממחוז בארי שבצפון מזרח הארץ, שטח שלאורך ההיסטוריה כונה מאח'ר או חוף מאח'ר. הסולטנות נוסדה בסוף המאה ה-13 בצפון סומליה על ידי קבוצה של סומלים מהענף הוורסנגאלי של שבט הדארוד, ונשלטה על ידי צאצאיו של גראד עבדולאהי.
כיבוש שאווה הצית יריבות מרה של כ-50 שנה בין האימפריה האתיופית, בהנהגת השושלת הסולומונית הנוצרית, ובין סולטנות יפאט המוסלמית, יריבות אשר גררה מספר מלחמות הרסניות בין השתיים. הלחימה המתמשכת בין שתי האימפריות הסתיימה בשנת 1332, בתקופת שלטונו של עמדה ציון הראשון, קיסר אתיופיה (1344-1314), כאשר האימפריה האתיופית כבשה את מלוא שטחה של סולטנות יפאט, וסיפחה אותה כמחוז באימפריה האתיופית. במהלך שנת 1403 או 1415 (תחת שלטון הקיסר דווית הראשון, או הקיסר יסחק הראשון, בהתאמה), השושלת הסולומונית פתחה במתקפה גם כנגד סולטנות עאדל המוסלמית, אשר סייעה לסולטנות יפאט במלחמות כנגדה. הקיסר הסולומוני בסופו של דבר הצליח ללכוד את המלך סעאד א-דין השני מקרב שושלת וולאשמה, והוציא אותו להורג. לאחר המלחמה, המלך המנצח חיבר שיר המפאר את ניצחונו, שמכיל את התיעוד הכתוב הראשון של המילה "סומלי". משפחתו של סעאד א-דין השני זכתה למקלט בטוח בחצרו של מלך תימן, שם התארגנו בניו של המלך לשעבר ותכננו את נקמתם בסולומונים.
גסטרונומיה מולקולרית
גסטרונומיה מולקולרית הוא תחום מדעי החוקר תהליכים פיזיקליים וכימיים המתרחשים בעת בישול מזון. תחום הגסטרונומיה המולקולרית חוקר את המנגנונים המסדירים את הפיכת מרכיבי מזון למאכל במהלך הבישול ומנסה להסבירם, כמו כן תחום זה עוסק במחקר על המרכיבים החברתיים, אומנותיים וטכניים של הגסטרונומיה והתופעות הגסטרונומיות, זאת מנקודת מבט מדעית.
היסטוריה של סומליה
ימי הביניים
הבן הבכור, סבר א-דין, בנה עיר בירה חדשה ממזרח לזילה, בשם דקר, והחל להתייחס לעצמו כסולטן החדש של עאדל. הוא המשיך את המלחמה נגד האימפריה האתיופית. אף שצבאו של א-דין היה קטן יותר מהצבא הסולומוני, ולאחר שורה ארוכה של קרבות, שבחלקם ניצח ובחלקם נחל תבוסה, א-דין הצליח בסופו של דבר לגרש את הצבא הסולומוני משטח סולטנות עאדל. א-דין מת מוות טבעי, אך המלחמה לא הסתיימה עם מותו, שכן אחיו מנצור א-דין המשיך בלחימה והוביל פלישה לשטחם של הסולומונים. בסופו של דבר, על פי אל-מקריזי, בשנת 1413 הסולטן מנצור הצליח להביס את הצבא הסולומוני, והרג את הקיסר האתיופי תוודרוס הראשון. לאחר מכן מנצור המשיך להתקדם להרי מוקה, שם נתקל בכוח צבאי שמנה כ-30,000 חיילים סולומונים. חיילי הסולטנות הקיפו את החיילים הסולומונים והטילו עליהם מצור שנמשך חודשיים, שהסתיים רק עם ההכרזה על הפסקת אש, על פי תנאיו של הסולטן מנצור א-דין. בהמשך הלחימה, כוחות הסולטנות עמדו בפני משבר בשעה שהסולטן מנצור ואחיו מוחמד נתפסו באחד הקרבות על ידי הכוחות הסולומונים. מנצור הוחלף בשלטון באופן מיידי על ידי האח הצעיר של המשפחה, ג'מאל א-דין השני. כסולטן, ג'מאל ארגן מחדש את הצבא, והביס את הצבא הסולומוני בייל, יידיה וג'אז'ה. הקיסר יסחק הראשון הגיב על ידי איסוף צבא גדול ופלישה לערים יידיה וג'אז'ה, אבל הפלישה נהדפה על ידי חייליו של ג'מאל. בעקבות הצלחה זו, ג'מאל הוביל מתקפה מוצלחת נוספת נגד הכוחות הסולומונים, והנחיל להם אבדות כבדות, באמצעות מה שהיה על פי הדיווחים הכוח הצבאי הגדול ביותר שסולטנות עאדל גייסה אי פעם. כתוצאה מכך, הקיסר יסחק נאלץ לסגת לכיוון הנילוס הכחול במהלך חמשת החודשים הבאים, בשעה שכוחותיו של ג'מאל א-דין רדפו אחריו, תוך ביזה נרחבת, אף שבתקופה זו לא התפתח עימות ישיר בין שני הכוחות.
לאחר שחזר לביתו, שלח ג'מאל את אחיו אחמד עם הלוחם הנוצרי ותיק הקרבות חארב ג'אוש לתקוף בהצלחה את מחוז דאוארו. למרות הפסדי העבר נגד ג'מאל, הקיסר יסחק עדיין הוביל את כוחותיו כנגד הצבא העאדלי. בתקופה זו הסולטאן ג'מאל המשיך להתקדם הלאה לכיוון מרכז חבש. עם זאת, ולאחר ששמע על תוכניתו של יסחק לשלוח כוחות צבא גדולים על מנת לתקוף שלושה אזורים שונים של עאדל (כולל הבירה), ג'מאל חזר לעאדל, שם נלחם בכוחות סולומון בהרג'אי, כאשר לדברי אל-מקריזי, הקיסר יסחק עצמו נהרג בקרב.
גסטרונומיה מולקולרית
בנוסף לידע באשר לסיבות מדוע אנו מכינים מזון בדרכים המוכרות לנו, מדע הגסטרונומיה המולקולרית מסייע אף לפיתוח טכניקות חדשות להכנת מזון, מתכונים ומאכלים. לדוגמה, טבחים לומדים כי מים הם ה"אויב" הגדול של שוקולד מומס, מים גורמים ליצירת גושים בשוקולד במהלך עיבודו. מדע הגסטרונומיה המולקולרית גילה כי כאשר מוסיפים מים לשוקולד מומס ביחס נכון ניתן ליצור מוס שוקולד ללא צורך במרכיבים נוספים.
היסטוריה של סומליה
ימי הביניים
הסולטאן באדלאי המשיך את מסעות המלחמה של אחיו הצעיר, והוביל מספר משלחות מוצלחות כנגד האימפריה האתיופית. הוא השתלט מחדש על ממלכת באלי והחל בהכנות למתקפה עדאלית גדולה לכיוון הרמה האתיופית. באדלאי הצליח לאסוף מימון כספי למלחמה הצבאית כנגד הנוצרים מצד ממלכות מוסלמיות סובבות, ביניהן גם ממלכת מוגדישו. עם זאת, תוכניות שאפתניות אלו עלו בתוהו כאשר באדלאי מת במהלך הפלישה לדאוארו. הוא הוחלף על ידי בנו, מוחמד אבן באדלאי, ששלח שליחים לסולטן הממלוכי במצרים לצורך קבלת תמיכה וכלי נשק למלחמה המתמשכת כנגד האימפריה האתיופית. עם זאת, בסופו של דבר הסולטן מוחמד והשליט הסולומוני באדה מריאם הסכימו על הפסקת אש, ובמהלך העשורים הבאים, שתי המדינות למודות המלחמה נהנו מתקופה חסרת תקדים של שלום ויציבות.
גסטרונומיה מולקולרית
ידע הנצבר בתצפיות מדעיות על ההיבטים החברתיים והאומנותיים של מזון והכנתו (לדוגמה, הדרכים בהן אופן הכנת המזון והגשתו משפיעים על הסועד), ניתן ליישום על ידי טבחים בהעצמת חוויית ההנאה מן האכילה. גסטרונומיה מולקולרית שואפת לנתץ מיתוסים חסרי יסוד המהווים חלק מן הגסטרונומיה ותחתם לספק ידע מדעי על הכנת מזון לשיפור חוויית האכילה.
היסטוריה של סומליה
ראשית התקופה המודרנית
הסולטן מוחמד הוחלף על ידי בנו, שמס א-דין, בעוד שהקיסר הסולומוני באדה מריאם הוחלף על ידי בנו אסכנדר בשנת 1478. במהלך תקופה זו, לחימה פרצה שוב בין שתי המדינות, והקיסר אסכנדר הוביל פלישה לדקר, שם הוא נעצר על ידי צבא עאדלי גדול, אשר השמיד כמעט לחלוטין את הצבא הסולומוני. היקף הניצחון של העאדלים היה כה גדול, שלכל אורך יתרת שלטונו של אסכנדר, הוא נמנע מלהנהיג פלישות נוספות כאלו. סולטנות עאדל, לעומת זאת, המשיכה לפשוט על שטחי האימפריה הנוצרית ללא הפוגה תחת הנהגתו של גנרל מחפוז, המנהיג של הצבא העאדלי, אשר נהג להוביל מדי שנה פלישות לשטח הנוצרי. בסופו של דבר, הקיסר אסכנדר הוחלף על ידי הקיסר נהואד בשנת 1494, שניסה להגן על הנוצרים מפני התקפותיו של גנרל מחפוז, אבל גם הוא נהרג בשדה הקרב על ידי כוחות הצבא העאדלי בשנת 1507. במהלך המאה ה-16, כוחותיה של סולטנות עאדל נערכו מחדש, וסביב שנת 1527, תחת מנהיגותו הכריזמטית של האימאם אחמד אבן איברהים אל-גאזי, פלשו לאתיופיה. הצבא העאדלי, בסיוע של נשק ותמיכה עות'מאנית, צעד לתוך אתיופיה, וגרר נזק ניכר לחלקה ההררי של המדינה. מספר רב של כנסיות היסטוריות, כתבי יד והתיישבויות נבזזו ונשרפו במהלך המתקפות הצבאיות. הודות לסיוע העות'מאני, כוחות עאדל עשו שימוש תדיר בנשק חם, בו עדיין נעשה שימוש נדיר בלבד באתיופיה. הדבר העניק לכוחות עאדל יתרון בשדה הקרב, ואפשר להם לכבוש למעלה ממחצית שטח אתיופיה, עד לטיגריי (Tigray) בצפון. בשלב זה, כיבוש כל שטחה של אתיופיה נמנע רק הודות להגעתה המתוזמנת של משלחת פורטוגלית בהנהגת כריסטובאו דה גאמה, בנו של הנווט המפורסם ואסקו דה גאמה.הפורטוגלים הגיעו לראשונה לאזור בראשית המאה ה-16, בחיפוש אחר הכומר-המלך האגדי הכומר יוחנן. משלחת דיפלומטית שנשלחה מטעם פורטוגל לאתיופיה, בראשות רודריגו דה לימה, לא הובילה לשיפור היחסים המרוחקים בין שתי המדינות. עם זאת, הפורטוגלים החליטו להיענות לתחנוני האתיופים לעזרה, ושלחו משלחת צבאית לעזרת חבריהם הנוצרים. צי פורטוגלי תחת פיקודו של אשטבאו דה גאמה, בנו השני של ואסקו דה גאמה, נשלח מהודו הפורטוגלית והגיע למאסאווה בפברואר 1541. שם, דה גאמה פגש שליח מטעם הקיסר האתיופי, שהפציר בו לשלוח סיוע דחוף כנגד הפולשים המוסלמים. בחודש יולי 1541, כוח של 400 מוסקטרים, תחת פיקודו של כריסטובאו דה גאמה, אחיו הצעיר של אשטבאו, צעד לתוך פנים הארץ, והצטרף לחיילים האתיופים במאבק כנגד כוחותיה של סולטנות עאדל, אותם הוביל אל-גאזי בעצמו. בתחילה, הכוח המשולב זכה להצלחות כנגד הכוח המוסלמי, אבל לאחר מכן הכוח המשולב הובס במהלך קרב וופלה (28 באוגוסט 1542), וכריסטובאו נתפס והוצא להורג ב-21 בפברואר 1543. ֿ
גסטרונומיה מולקולרית
כיוון שגסטרונומיה מולקולרית חוקרת הכנת מזון, הרי שהכנת מזון מהווה חלק מן העשייה המדעית בתחום זה. אולם, יש הטועים ועושים שימוש במונח זה כדי לתאר את אופן הכנת המזון של שפים חדשניים המאמצים את הידע המדעי במהלך עבודתם. להבדיל מעבודתו המדעית של הגסטרונום המולקולרי, עבודתו של שף, אף כאשר היא נתמכת בידע מדעי, כרוכה במיומנות, יצירתיות, אומנות ומסורת, שאינם חלק מן ההוויה המדעית.