cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סער בנבנישתי
קריירה
בקיץ חזר לליגה הלאומית כאשר חתם לשלוש שנים בהפועל בני לוד. בתקופתו בלוד כבש שני שערים ב-14 הופעות ליגה. לאחר שלא היה מרוצה ממעמדו ביקש להשתחרר ולאחר שנענה בשלילה פנה בנבנישתי לבוררות על מנת להשתחרר מהמועדון. ב-20 באוגוסט 2013 קבע הבורר כי בנבנישתי שחקן חופשי.
ב-18 בינואר 2017 חזר בנבנישתי לקבוצת נעוריו, הפועל תל אביב. שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשפתח בהרכב בניצחון 1–0 על הפועל אשקלון. בסך הכל שותף בעשרה משחקים עד תום עונת 2016/2017, וירד עם הקבוצה לליגה הלאומית. ב-7 בספטמבר 2017 חתם בנבנישתי בהפועל אשקלון, במדיה כבש שני שערים ב-19 הופעות בעונת 2017/2018, ובסופה ירד עמה לליגה הלאומית.
ב-22 באוגוסט 2018 חתם בקבוצת הפועל קטמון ירושלים, ובעונת 2018/2019 כבש במדיה שער אחד ב-9 הופעות בליגה הלאומית. ב-10 בפברואר 2020, לאחר עונה וחצי, עבר למכבי יבנה מליגה א'.
עוצבת כדור האש
שמאל|ממוזער|180px|תג של גדוד 332 של מרגמות הכבדות ההיסטורי שמאל|ממוזער|180px|גרסה שנייה של תג של גדוד 332 של מרגמות הכבדות ההיסטורי עוצבת כדור האש (אגד ארטילרי 9693) היה אגד ארטילרי בעוצבת האש.
היסטוריה
האגד מבוסס על יחידות המערך המוצנח של חיל התותחנים. תחילה הוקם ב-1949 גדוד 332, גדוד מרגמות כבדות שהשתייך לחטיבת גבעתי, לאחר פירוק החטיבה ב-1956 עבר הגדוד לכפיפות חטיבת הצנחנים, ונטל חלק במבצע שומרון ובמלחמת סיני.
ב-1961 הוקם גדוד מוצנח נוסף, גדוד 425 שהשתייך לחטיבה 80, הגדוד פורק ב-1981. במלחמת ששת הימים לחם גדוד 332 עם חטיבה 35 וגדוד 425 עם חטיבה 55. ב-1973 הוקם גדוד מוצנח שלישי, גדוד 343.
במלחמת יום הכיפורים לחם גדוד 332 עם חטיבה 35, גדוד 343 לחם עם חטיבה 55 וגדוד 425 עם חטיבה 80. כמו כן השתתפה במלחמה סוללת "נתרן" שצוידה בתותחים מסוג M-102 יבילי אוויר בקליבר 105 מ"מ, וביצעה ירי מג'בל עתקה במבצע פונטיאק, ב-1976 צורפה הסוללה לגדוד 343. לאחר הקמת עוצבת האש צורפו ב-1977 גדודים 332 (תחת המספר 7038) ו-343 (תחת המספר 7041) לאוגדה וגדוד 425 פורק ויחידות התותחנים בעוצבה אורגנו תחת מפקדת סיוע אוגדתית. גדוד 7041 עבר הסבה מתותחי D-30 לתותחי M-71.
האגד פורק ב-2016 במסגרת תוכנית "גדעון".
בין מפקדי גדוד 332/7038: חיים שפיר (1949), עמי גלעדי (1949-1950), מיכה בארי (1950), מוטי לנדאו (1956), אלכס פרג (1956-1957), יהודה נאות (1957-1961), אריה לוי (1961-1962), אלי עשת (1963-1964), משה פלד (איזנפלד) (1965-1966), מאיר דורון (1966-1968), אברהם בר דוד (1968-1969), יעקב צור (1969-1974), רן כהן (1974-1977), אבי שדמי (1977-1982), יצחק פורת (1982-1983), הלל אהרמן (1983-1987), עצמון ליפשיץ (1987-1988), דורון חרפק (1989-1992), ערן בן דוד (1995-1997), רועי סעדיה (1997-2000).
בין מפקדי גדוד 425: עמוס ברעם, מאיר ציקלג, אורי אבני.
בין מפקדי גדוד 343/7041: אשר דיאמנט, אורי וגמן, דוד הרמתי.
שבו-שבו
שַבּוּ-שַבּוּ (ביפנית: しゃぶしゃぶ) הוא מאכל יפני ממשפחת מאכלי הנאבה (תבשילי קדירה). הוא מוגש כבשר וירקות הפרוסים דק. המאכל מבושל במים ומוגש עם רטבים לטבילה. המונח שַבּוּ-שַבּוּ נלקח מהצליל "סוויש סוויש" - הנשמע כאשר בוחשים את הרכיבים בסיר הבישול.
השבו-שבו נאכל בצורה שיתופית על ידי קבוצת אנשים. הסועדים טובלים באמצעות מקלות אכילה פרוסות דקות של בשר בקר בסיר מים מחומם (לרוב החימום מתבצע באמצעות פלטה חשמלית או פתילייה כוהלית) במשך כדקה, עד להתבשלותו של הבשר. הסיר נשמר בטמפרטורה הקרובה לרתיחה ומכיל תערובת של מיני ירקות ותבלינים המעשירים את טעמו של הבשר. לאחר בישול הבשר בסיר הוא נטבל שנית בקערה המכילה רוטב סויה ובממרח שומשום (מעין טחינה יפנית) ונאכל מיד.
משך הזמן הדרוש לבישול ולאכילת כל פרוסת בשר הוא ארוך יחסית ולעיתים קרובות אובדת האחיזה בפרוסת הבשר בתוך הסיר המהביל ויש לאתרה מחדש בעזרת מקלות האכילה. מאפיינים אלו של המנה הופכים את אכילת השבו-שבו בצוותא למעין בילוי חברתי, אשר נמשך לעיתים שעות מספר.
מקורו של המאכל במאה ה-13, בצבאותיו של ג'ינגיס חאן, אשר היו מבשלים פרוסות דקות של בשר על ידי טבילתן במים רותחים, כדי לקצר את משך הבישול. המאכל הפך פופולרי ביפן רק באמצע המאה ה-20, אך במהרה הותאם למטבח היפני והפך למזוהה איתו. ביפן השבו-שבו נחשב למאכל חורפי המסייע לסועדים להתחמם ולבלות יחדיו.
היסטוריה
המאכל "שַבּוּ-שַבּוּ" הומצא ביפן במאה ה-20 עם פתיחתה של מסעדת "סואהירו" באוסקה, שם הומצא השם. מקור השם הוא מהסיר החם הסיני המכונה "בשר כבש מבושל מיידית" (Shuàn Yángròu). בעלי מסעדת "סואהירו" באוסקה, "צ׳ואיצ׳י מיאקי" רשם את השם כסימן מסחרי בשנת 1952. שבו-שבו הפך ליותר ויותר פופולרי באזור קנסאי ובשנת 1955, הוא נוסף גם לתפריט המסעדות בטוקיו, ולאחר מכן התפשט ברחבי יפן.
אמנון בר אור
אמנון בר אור (נולד ב-1951) הוא אדריכל ישראלי, מומחה לשימור ושיחזור של מבנים היסטוריים ואתרי מורשת.
ביוגרפיה
בר אור נולד בתל אביב להורים שעלו מפולין, וגדל באזור הצפון הישן של העיר. את לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה סוקולוב-לאור ביפו. הוא יצא ללימודי אדריכלות בפירנצה שבאיטליה, ועם סיום לימודיו בשנת 1978 שב לישראל ופתח משרד לתכנון אדריכלי בצפת. בשנות פעולתו הראשונות עסק בתכנון פרויקטים לגופים פרטיים וציבוריים בצפת ובמקומות אחרים בצפון הארץ. עבודותיו הבולטות מאותה תקופה כללו את תכנון וניהול פרויקט שיקום העיר העתיקה בצפת עבור משרד הבינוי והשיכון, וכן את תכנון השימור והשחזור בחפירות העיר הרומית-ביזנטית בבית שאן. במקביל למד בר אור לימודי תואר ראשון בארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה (1984), ולימודי תואר שני בתחום באוניברסיטה העברית בירושלים (1989).
בשנת 1990 העתיק בר אור את בסיס פעילותו לתל אביב, שבה פתח משרד. בתל אביב עוסק משרדו של בר אור בתכנון שימורם ושחזורם של רבים מבתיה היסטוריים של העיר, ובכלל זה מבנים ביפו ובתל אביב הקטנה, וכן בהכנת תוכניות מתאר ותוכניות בניין עיר למתחמים היסטוריים בעיר, ביניהם מתחם שרונה. בנוסף היה המשרד מעורב בהכנת תוכניות מתאר לשימור במקומות נוספים בארץ ובהם רחובות, ראש פינה, טבריה, גוש חלב, יאנוח-ג'ת וכפר סבא. מאז שנת 2016 פועל המשרד בניהול משותף של בר אור יחד עם שותפו אדריכל טל גזית, שהצטרף למשרד בשנת 2009.
מאז שנת 1996, משמש בר אור מרצה בכיר בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת תל אביב. במסגרת זאת, ייסד בשנת 2003 את התוכנית ללימודי תעודה בשימור המורשת הבנויה, ועמד בראשה עד שנת 2008. בשנת 2009 התמנה לפרופסור לאדריכלות.
בשנת 2002 זכה בר אור בפרס רוקח על עבודתו בתחום שימור המבנים. בשנת 2008 זכה בר אור ביחד עם שותפיו לתכנון, האדריכלים ליאור ציונוב וליאור ויתקון, בתחרות אדריכלים פתוחה לתכנון "מוזיאון אום אל-פחם לאמנות עכשווית".
ב-2013 פרסם את הספר "זמן שימור", בהוצאת בבל, המציג את דרכו המקצועית כאדריכל המתמחה בתחום השימור.
פרקר לואיס
פרקר לואיס (באנגלית: Parker Lewis Can't Lose; בתרגום חופשי: פרקר לואיס אינו יכול להפסיד) היא קומדיית מצבים אמריקנית. הסדרה הופקה בין השנים 1990–1993 והושפעה מהסרט "שמתי ברז למורה" משנת 1986 בכיכובו של מתיו ברודריק. בישראל שודרה תחילה הסדרה בשעות אחר הצהריים במסגרת הרצועה היומית "רואים 6/6" בטלוויזיה החינוכית ובהמשך בערוץ 6 וערוץ 3 בכבלים.
עלילה
הסדרה מתמקדת במעלליו של פרקר לואיס, תלמיד בבית הספר התיכון של סנטו דומינגו בקליפורניה. בדומה לחבריו, ג'רי ומייקי ולחברתו אנני סלואן, הדאגה הראשית שלו היא לשמור על "קוליות" במהלך שנות ההתבגרות. אף על פי כן, מאמציהם לעיתים רבות מסוכלים על ידי אחותו הקטנה, שלי, ומנהלת בית הספר שלו, גרייס מוסו.
רבים הם מעשי הקונדס בהם פרקר וחבריו מעורבים. משפט מפתח שלהם בבואם לצאת לביצוע תעלול נוסף היה "רבותי, לסנכרן שעונים" (באנגלית: "Gentelmen, Synchronize your swatches").
יהדות זאגרב
יהדות זאגרב היא קהילה יהודית, הכוללת מספר קהלים החיים בעיר זאגרב בירת קרואטיה משלהי המאה ה-18 ועד ימינו. ב-1940 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה 12,000 נפשות והייתה השנייה בגודלה בקרב קהילות יהדות יוגוסלביה לאחר קהילת בלגרד.
תיעוד ליהודים שהתגוררו בזאגרב קיים מהמחצית השנייה של המאה ה-14 ועד גירושם מהעיר ב-1526 על ידי פרדיננד הראשון מלך הונגריה, בוהמיה וקרואטיה. בראשית המאה ה-18 שבו סוחרים ורוכלים יהודים לאזור, ומשום שנאסר עליהם להתגורר בעיר עצמה, ייסדו קהילות קטנות בכפרים ובעיירות שסבבו אותה. כתב הסובלנות, שהוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הוביל לראשית ההתיישבות היהודית בעיר. ב-1806 נוסדה רשמית הקהילה היהודית בזאגרב עת התגוררו בה 75 יהודים. במהלך מרבית המאה ה-19 זכתה הקהילה ליחס עוין מצד השלטון המקומי, בעיקר בשל התחרות הכלכלית עם סוחרי העיר. עם זאת, עלה בידי בני הקהילה לפתח מעמד כלכלי איתן ובניה היוו את אבן הראשה של כלכלת העיר המודרנית. לאחר הקרע ביהדות הונגריה התפצלו יהודי זאגרב לשתי קהילות, קהילה נאולוגית גדולה וקהילה אורתודוקסית קטנה אשר לתקופה מסוימת הוכרה על ידי השלטונות כקהילה עצמאית. לאחר כינון האימפריה האוסטרו-הונגרית זכו יהודי זאגרב לשוויון זכויות. ב-1867 הוקם בית הכנסת בזאגרב. ב-1910 מנתה הקהילה 4,233 נפשות, שהיוו 5.67 אחוזים מכלל האוכלוסייה. לאחר מלחמת העולם הראשונה התחולל בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים תהליך עיור מהיר, שכלל גם את הקהילה היהודית, אשר הכפילה את מספר בניה. ב-1931 נמנו בזאגרב 8,702 יהודים, שנחלקו לשלושה קהלים: קהל נאולוגי, קהל ספרדי שמנה 625 נפשות וקהל אורתודוקסי שמנה 160 נפשות.
לאחר האנשלוס וחלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה, הגיעו לעיר מאות פליטים יהודים. ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית לממלכת יוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. אזור זאגרב נכלל בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית תחת ממשלת הבובות של האוסטאשה. מיד הוחל ברדיפות יהודים תוך פרסום תקנות המגבילות את זכויות הפרט והזכויות הכלכליות של יהודי העיר. החל מיוני 1941 ביצעו שלטונות האוסטאשה אקציות בעיר, עצרו אלפים מיהודי העיר וגירשו אותם למחנות מעצר זמניים ולמחנות ריכוז שונים. במחנות אלו טבחו אנשי האוסטאשה ביהודי העיר תוך שימוש בנשק קר ובנשק חם. מאות הוכו למוות, ואחרים נורו. העצורים שנותרו הובלו למחנה ההשמדה יאסנובאץ. מפקדי הגסטאפו בזאגרב לא היו שבעי רצון מקצב גירוש יהודי העיר, ועל כן בראשית 1942 נטלו את הפיקוד על מבצעי הגירוש. באוגוסט 1942 ובמרץ 1943 בוצעו שתי האקציות המרכזיות האחרונות בזאגרב. העצורים באקציות אלו שולחו בטרנספורטים לאושוויץ. ראשי האוסטאשה סירבו לדרישות הגרמנים לביצוע אקציות נוספות בשל תבוסתה המסתמנת של גרמניה הנאצית במלחמה.
לאחר סיום המלחמה וכינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, שבה שארית הפליטה לעיר וחידשה את הפעילות הקהילתית. ב-1947 התגוררו בזאגרב 2,214 יהודים וכמחצית מהם עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה או היגרו לארצות הברית. השלטון הקומוניסטי ביוגוסלביה, אף על פי שהיה ליברלי ממקביליו במזרח אירופה, התנגד לסממנים קהילתיים משום שראה בהם ביטוי של התבדלות. כך נשאה הקהילה אופי חילוני תוך שנכבדיה השתלבו במערכות השלטוניות המקומיות והארציות. לאחר מלחמת העצמאות של קרואטיה, נקט הממשל הקרואטי גישה אוהדת לקהילה היהודית על רקע רצונו לשפר את התדמית הלאומנית שדבקה בו. לקהילה מונה שוב רב ראשי, והוקמו מוסדות חינוך ותרבות עם צביון יהודי בולט. ב-2008 חל פילוג בקרב יהודי העיר, והם נחלקו לשתי קהילות: קהילת "בית ישראל", והקהילה היהודית המרכזית. ב-2016 התגוררו בזאגרב 1,200 יהודים וב-2022 התגוררו בעיר 1,400 יהודים.
ראשית הקהילה
קיימות עדויות מעטות על נוכחות יהודים בזאגרב בימי הביניים. יוסף ושאול, שני שליחים שנשלחו מטעמו של חסדאי אבן שפרוט ליוסף, מלך הכוזרים עברו בשטחי ממלכת קרואטיה במהלך מסעם וחנו באזור. בהמשך בשלהי המאה ה-14, תקופת שלטונה של מריה, מלכת הונגריה מתועד בעיר יהודי בשם אליאס. במהלך המאה ה-15 קיימות תעודות משפטיות המעידות על יהודים שהיו בעלי בתים בזאגרב וכן על קיומו של המוסד הכנסייתי דוֹמוּס יוּדָאיאוֹרוּם (בלטינית: Domus Judaeorum, "בית יהודי"), שתפקידו היה ללמד מומרים את הלכות הנצרות. מקיומו של מוסד זה מקישים החוקרים שהיו בעיר יהודים שהמירו או אולצו להמיר את דתם. היהודים התגוררו בעיר העתיקה של זאגרב, אזור המכונה בזאגרב המודרנית גְרָאדֶץ, אך אין עדויות על פעילות קהילתית. ב-1526 הכריז פרדיננד הראשון מלך הונגריה, בוהמיה וקרואטיה על זאגרב כאזור ספר צבאי וגירש ממנה את תושביה היהודים.
בראשית המאה ה-18 החלו יהודים לשוב לאזור. הם היגרו מאזורי בורגנלנד, דרום הונגריה המודרנית ומאזור דלמאטיה. המהגרים היו סוחרים, רוכלים, פקידים ואומנים. בתחילה נאסר עליהם להתיישב בזאגרב ועל כן התגוררו בכפרים ובעיירות בסביבתה. ב-1729 הוצא צו רשמי האוסר על התיישבות יהודים בזאגרב. כמו כן נאסר עליהם להשתתף בירידי מסחר. בהמשך, ניתנו היתרי שהייה למספר ימים תמורת תשלום מס גולגולת והשהות הוגבלה לאזורים ספציפיים בעיר. במחצית השנייה של המאה ה-18, הותר ליהודים להגיע לזאגרב למשך שלושה ימים בשבוע לצורך השתתפות בירידים. לאחר כתב הסובלנות שהוציא יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עברו היהודים בהדרגה ובמינון נמוך אל העיר עצמה. למרות זאת, ובשל זכויות אוטונומיות מהן נהנתה הרשות המקומית, נקבעו תקנות מקומיות שהגבילו את זכויות כתב הסובלנות. ב-1783 קבעו הרשויות שרק יהודים שנולדו בזאגרב וכאלו שהיגרו אליה בזמן מתן כתב הסובלנות יכולים להמשיך ולהתגורר בה, אך לא תושבים חדשים. כן נקבעה מכסת נישואין בקרב יהודי העיר. ב-1785 נוסדה "החברה קדישא של קהל קדוש זאגרב" וב-1789 תועדו שתי משפחות יהודיות שגרו בזאגרב במגורי קבע: וייס ושטיגלר.
תחת בית הבסבורג
ב-1806 נוסדה רשמית הקהילה היהודית בזאגרב, עת מנתה 75 נפשות. ראש הקהילה הראשון היה יעקב שטיגלר שלימים הפך לתעשיין ויצרן מעליות. במחצית הראשונה של המאה ה-19 המשיכו ראשי השלטון המקומי במדיניות אנטי-יהודית. ב-1831 נרכש מבנה אשר שימש כבית תפילה ומגורי רב הקהילה. ב-1838 דרשו סוחרי העיר זאגרב לגרש את היהודים בעיר על רקע תחרות כלכלית. מקצת מיהודי העיר גורשו בצו הרשות המקומית ולאחרים נאסרה הכניסה לירידי מסחר. במאי 1839 פנו נכבדי קהילות זאגרב וואראז'דין לסאבור של ממלכת קרואטיה ודרשו לשמור על חירויות הפרט של היהודים בכל קהילות הממלכה. ב-1840 העביר הסאבור תקנה ובה הותר ליהודים להתיישב בכל חלקי הממלכה להוציא אזורי כרייה. ניתנו חופש פולחן, זכות ללימודים במוסדות אקדמיים וחופש עיסוק חוץ מרכישת נכסי דלא-ניידי. ב-1843 שוב פנו ראשי הקהילה לסאבור בדרישה להעניק אמנציפציה מלאה ליהודי הממלכה. עם זאת, באותה השנה נאסר על יהודי העיר להעסיק פועלים שאינם יהודים וב-1844 הודיעו ראשי השלטון המקומי לרשויות השלטון האוסטרי כי הם מסרבים ליישם את כתב הסובלנות. המעמד המשפטי של יהודי זאגרב היה מעורפל. ברצותו היה השלטון המקומי מחיל חוקים שאומצו בפרלמנט ההונגרי וברצותו היה מחיל תקנות שאומצו בפרלמנט האוסטרי. ב-1835 התגוררו בזאגרב 38 משפחות יהודיות שמנו 234 נפשות.
רק לאחר מהפכת 1848 בהונגריה הוחל בהסדרת מעמדם המשפטי של יהודי העיר. ב-1850 נבחר לראשונה בן הקהילה גְיוּרוֹ הירשלר למועצת העיר. ב-1857 מנתה הקהילה 756 נפשות. לאחר כינון האימפריה האוסטרו-הונגרית הוכרז על שוויון זכויות ליהודי האימפריה. עם זאת, רק ב-21 באוקטובר 1873 חוקק הסאבור של ממלכת קרואטיה-סלאבוניה את חוק שוויון הזכויות בשטח הממלכה. ההתבססות בעיר הייתה מהירה וזרמו אליה בעלי מקצועות חופשיים וכן משפחות סוחרים ותעשיינים אמידות. החלה הגירה פנימית משמעותית מיישובי הסביבה לזאגרב. ב-1880 התגוררו בעיר 1,285 יהודים שהיוו כארבעה וחצי אחוזים מכלל האוכלוסייה, וב-1910 מנתה הקהילה 4,233 יהודים שהיוו 5.67 אחוזים מכלל האוכלוסייה. במועד זה ציינו שליש מבני הקהילה ששפת האם שלהם היא גרמנית, חמישית ציינו ששפת אימם הונגרית והשאר קרואטית. התקופה האוסטרו-הונגרית הייתה מכוננת בחיי יהודי זאגרב ובמהלכה התערו בני הקהילה בכל שדרות החיים בעיר. בני הקהילה תרמו לפיתוח הכלכלה המודרנית, היו מעורים בחיים הפוליטיים ומילאו תפקיד מרכזי בחיי התרבות.
בראשית המאה ה-20 החלה פעילות ציונית בזאגרב. צעירי הקהילה אשר יצאו ללימודים בווינה התערו שם בחוגי הנוער הציוני והצטרפו לארגונים כגון "בר גיורא". בשובם לזאגרב הפכו לפעילים הציוניים הראשונים. מנגד, מקצת מבני הקהילה השתייכו לחוגי הימין הרדיקלי ונודעו כלאומנים קרואטים. חלקם אף המירו את דתם. מבין הנודעים בקבוצה זו ניתן לציין את המומר יוסיף פרנק ממובילי הימין הלאומני בתקופה האוסטרו-הונגרית אשר כיהן כיושב ראש "מפלגת הזכויות הקרואטית". נכדו של פרנק אאוגן קווטרניק הפך לימים לראש שירותי הביטחון הקרואטיים במסגרת שלטון האוסטאשה.
בין מלחמות העולם
לאחר מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים היו רבים מיהודי זאגרב בעלי אזרחות זרה או חסרי היתרי שהות כגון אִינְקוֹלָאט או הֶיימָאטְרֶכְט ועלה חשש גדול בקרבם שיגורשו מחוץ לממלכה. החשש התבסס על תקנות החירום שהוציא הממשל הזמני ובמסגרתן במהלך 1919 גורשו נתינים "זרים" ובכללם יהודים רבים מוויבודינה ומבוסניה. לאחר ביסוס השלטון הוברר כי אין כוונה לגרש יהודים מזאגרב. במקביל הגישו יהודי זאגרב ואוסייק בקשה לפרלמנט הקרואטי בקשה להקמת איגוד קהילות יהודיות באזור קרואטיה. ביולי 1919 אישרה הממשלה הזמנית את הקמתו של "איגוד הקהילות היהודיות בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים" ובראשו הועמד ד"ר הוגו שפיצר.
ב-1929 פיזר המלך אלכסנדר הראשון את הפרלמנט ושלטונו הפך לאבסולוטי. החלה פעילות נרחבת נגד המפלגה הקומוניסטית ורבים מחבריה נעצרו. חלק מהעצורים היו יהודים ומהם מיהודי זאגרב. העצורים הועמדו למשפט, מקצתם הוצאו להורג ורובם נכלאו. המשטרה היוגוסלבית פשטה לא אחת על סניפי תנועות הנוער היהודיות, בוצעו חיפושים והוחרם רכוש. ב-1931 מנתה הקהילה 8,702 נפשות שנחלקו לשלושה קהלים: קהל נאולוגי, קהל ספרדי קטן שמנה 625 נפשות וקהל אורתודוקסי שמנה 160 נפשות.
בשלהי שנות ה-30 החלו לזרום פליטים יהודים מאוסטריה ובהמשך מצ'כוסלובקיה. בעת ההיא נתונה הייתה הקהילה על פרשת דרכים. מחד, גברה מאוד ההתבוללות בקרב יהודי העיר. 431 יהודים המירו את דתם לנצרות קתולית. מנגד, עלה מניינם של הקומוניסטים היהודים אשר פעלו באופן "חצי מחתרתי" והקימו גם תנועות נוער, בהן היו חברים צעירים אשר כמה עשרות מהם, כגון רוברט דומאני, הצטרפו לבריגדות הבינלאומיות ולחמו במלחמת האזרחים בספרד. לימים הצטרפו חברי תנועות הנוער הקומוניסטיות לשורות הפרטיזנים של טיטו. גם התנועה הציונית הייתה במשבר שהעמיק לאחר פרישת ברית הציונים הרוויזיוניסטים מהתנועה. ארגון הנוער המוביל בקרב צעיריה הציוניים של זאגרב היה השומר הצעיר.
שואת יהודי זאגרב
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה ממלכת יוגוסלביה על נייטרליות מדינית. במקביל החלו מגעים בין שליחיו של הנסיך פאבלה לנציגי גרמניה הנאצית אודות הצטרפותה של יוגוסלביה למדינות הציר. ב-4 באוקטובר 1940 פורסמו תקנות רשמיות שהגבילו את הפעילות הכלכלית של יהודי יוגוסלביה וקבעו נומרוס קלאוזוס במוסדות להשכלה גבוהה. בהמשך, הוגבלו גיוסם של יהודים לצבא וקבלתם לקורסי קצינים. ב-25 במרץ 1941 חתמו בווינה דראגישה צבטקוביץ' ראש ממשלת יוגוסלביה ויואכים פון ריבנטרופ שר החוץ הגרמני על ההסכם התלת-צדדי. ב-27 במרץ פרצה בממלכה הפיכה צבאית בתמיכת מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית. הנסיך פאבלה, מועצת העוצרים וממשלת יוגוסלביה הודחו, ופטר השני הומלך למלך יוגוסלביה. ב-6 באפריל פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה וכבשה אותה תוך ימים אחדים. ב-10 באפריל 1941 נכנסו כוחות גרמניים לזאגרב ועימם עשרות רבות של גולים לאומניים קרואטים שנמלטו מהממלכה בתקופת שלטונה של ממלכת יוגוסלביה. עם הגעתם כוננה המדינה העצמאית של קרואטיה בראשות אנטה פאבליץ'.
ב-11 באפריל פוזרה הנהלת הקהילה והוחרמו משרדיה. לאחר חלוקת יוגוסלביה לאזורי כיבוש, נמלטו מקצת מיהודי זאגרב לאזור הכיבוש האיטלקי. אחרים הצטרפו למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה ובהמשך לכוחות הפרטיזנים של טיטו. ב-14 באפריל התפרסמו תקנות "שמירת הרכוש הלאומי הקרואטי" ובמסגרתו בוטלו עסקאות שבוצעו עם יהודים. ב-17 באפריל כונן "הצו להגנת המדינה הקרואטית" ובעקבותיו הוקמה משטרת ביטחון הפנים של האוסטאשה בראשות אאוגן קווטרניק. ב-22 באפריל הכריז שר הפנים הקרואטי אנדריה ארטוקוביץ' כי קרואטיה תפתור את הבעיה היהודית בדרכה של גרמניה. עם זאת, מעדות במשפטו של מפקד משטרת זאגרב פְּרָאנְיוֹ טְרוּהָר (בקרואטית: Franjo Truhar), עולה כי ארטוקוביץ' הורה לטרוהר "לטבוח את היהודים והסרבים ללא הבחנה". עוד הצהיר: "קודם נחרים את רכושם ואחר כך נוציא להורג את כולם". ב-30 באפריל חוקקו חוקי הגזע הראשונים ובכללם ענידת סימון מיוחד ליהודים. ב-2 במאי הוצא צו "ההגנה על התרבות הלאומית והארית של הקרואטים" ובכללו איסור פעילות תרבותית של יהודים בקרב האוכלוסייה הכללית.
ב-5 במאי הוטל עוצר ובמסגרתו נאסרה תנועת יהודים וסרבים. בנוסף נאסר עליהם להתגורר באזורים מסוימים בזאגרב והם נאלצו לעזוב את דירותיהם. ב-4 ביוני נאסר על יהודים לשנות שם משפחה ולהשתמש בשמות עם קונוטציה סלאבית. ב-5 ביוני התפרסם צו ובו נדרשו כל יהודי זאגרב להצהיר באופן מפורט על כל רכושם. ב-30 באוגוסט תוקנה תקנה ובמסגרת הופקע כל הרכוש היהודי ובכלל זה מבני מגורים, חוות חקלאיות, חברות ומפעלי תעשייה. אנשי האוסטאשה בזאגרב פעלו בשיטות של פשע מאורגן במטרה לסחוט כספים מהקהילה או לבצע מעשי שוד באמתלות של חיפוש בדירות מבוקשים. כך, במאי 1941 נעצרו ראשי הקהילה בזאגרב ושחרורם הותנה בתשלום כופר נפש בזהב, תכשיטים ומטבע חוץ. וכך במהירות שמטו אנשי האוסטאשה את הבסיס הכלכלי מבני הקהילה. מאפריל הוחל במעצרים בקרב בני הקהילה, אך לא באופן כולל. מיוני הוחל בשליחת העצורים למחנות הריכוז שהקים שלטון האוסטאשה.
ב-26 ביוני פרסם אנטה פטבליץ את "הצו המיוחד לענייני היהודים" ובו נכתב:
בעקבות הצו הוחל במצוד אחר יהודי זאגרב ובמקביל בהקמתם של מחנות ריכוז שיקלטו את העצורים. ביוני 1941 הוקם מחנה גוספיץ', קרושצ'יצה ולאחריו ידובנו. באי פג הוקמו שני מחנות ריכוז האחד לגברים: מחנה הריכוז סלאנה והשני לנשים וילדים: מחנה הריכוז מטאינה. באוגוסט הוקם מחנה ההשמדה יאסנובאץ ובהמשך סטארה גראדישקה. בספטמבר 1941, הוקם במימון כפוי של יהודי זאגרב מחנה הריכוז לובורגראד ועלות ההקמה הייתה 1.3 מיליון קונות. בדצמבר 1941 הוקמו מחנות הריכוז טניה וג'קובו. עד סוף יוני נאסרו כמה אלפים מיהודי זאגרב ושולחו לידובנו ולאי פאג. השוטרים שביצעו את המעצרים תוגמלו כספית בעבור כל יהודי שעצרו.
ב-23 בנובמבר 1941 פורסמה תקנה בדבר גרוש "אלמנטים לא רצויים" למחנות ריכוז". מיד לאחר פרסום התקנה נערכה אקציה בזאגרב ובה נעצרו מרבית בני הקהילה. בדצמבר 1941 עידכן אנטה פאבליץ' את שר החוץ האיטלקי גליאצו צ'אנו כי בשטח מדינת קרואטיה העצמאית נעצרו 35,000 יהודים. עצורי זאגרב הובלו למחנות מעצר זמניים בקרשקו, בסָמוֹבּוֹר ובדְרָאגָאנִיץ'. בהמשך נשלחו מאות למחנה מעצר ליד קופריבניצה וכ-300 נטבחו שם על ידי אנשי האוסטאשה בעיקר באמצעות נשק קר. חלקם הוכו למוות באלות. מאות נשלחו לידובנו וכ-100 נרצחו עם הגעתם. הנשים והילדים נשלחו ברובם למחנה הריכוז לובורגראד וקרושצ'יצה, אך גם פוזרו במחנות נוספים ומשם הובלו למחנה ההשמדה יאסנובאץ. מרבית הגברים נשלחו ישירות ליאסנובאץ. עד סוף שנת 1941 נרצחו מרבית יהודי זאגרב שנעצרו. חלק מהיהודים שלא גורשו היו מקורבים לראשי השלטון, ובמקביל הפעילה הכנסייה הקתולית של זאגרב לחץ על ראשי האוסטאשה לחדול מגירוש יהודים. מפקדי הגסטפו שלא היו מרוצים מקצב חיסול היהודים בקרואטיה הפעילו לחץ על ראשי האוסטאשה להאצת פעילותם, ולבסוף נטלו את הפיקוד על מבצעי הגירוש. בפברואר 1942 מונה שטורמבאנפיהרר הנס הלם (בגרמנית: Hans Helm) לנספח לעניינים משטרתיים בזאגרב ולאחראי על גירוש היהודים שנותרו באזור קרואטיה. הוא החל לנהל משא ומתן עם ראשי האוסטאשה על ביצוע הגירושים.
באוגוסט 1942 בוצעה אקציה נוספת בזאגרב ובה נעצרו 1,300 יהודים שנמלטו מהאקציה הראשונה ומצאו מחבוא בדירות מסתור ובכפרים סביב זאגרב. תמורת כל יהודי שילמו שלטונות האוסטאשה לגרמנים 30 רייכסמארק. בתקופה זו נעשה ניסיון על ידי הסוכנות היהודית להציל ילדים יהודים מאירופה ולהעלותם לארץ ישראל. לילדי זאגרב הוקצו 50 סרטיפיקטים. במועד זה כבר היו מרבית ילדי הקהילה במחנות ריכוז. רב הקהילה שלום פרייברגר, לו היו קשרים עם ראשי הכנסייה הקתולית בזאגרב ועם ראשי קהילות יהודיות מחוץ ליוגוסלביה ובכלל זה ועדת העזרה וההצלה בבודפשט, פעל להצלת ילדים מהקהילה. לאחר מאמצים קדחתניים אותרו 11 ילדים ובני נוער ובכללם בנו יחידו של הרב, רובן פרייברגר, והועברו להונגריה ולטורקיה ומשם עלו חלקם לארץ ישראל המנדטורית. הפיקוד הישיר על מעצר וגירוש יהודי זאגרב הוטל על האופטשטורמפיהרר פרנץ אברומייט. הטרנספורטים יצאו מזאגרב ב-13 באוגוסט והגיעו לאושוויץ ב-16 באוגוסט.
בזאגרב נותרו עדיין יהודים אשר זכו להגנת שלטונות האוסטאשה, בשל סיבות כלכליות, קרבה אישית, נשואים בנישואי תערובת או מומרים. בראשית 1943 התנהל משא ומתן בין ראשי האוסטאשה לגרמנים על השלמת גירוש היהודים. על פרנץ אברומייט הוטל להשלים את מבצע הגירוש. החשמן אלויזיה סטפינאץ הארכיבישוף של זאגרב ניסה להתערב ולהציל יהודים מומרים ובני נישואי תערובת ואף כתב מכתב חריף לאנטה פאבליץ' ובו הוא דורש שלא לגרש את היהודים. שלטונות האוסטאשה השתהו בביצוע האקציות אך לבסוף נכנעו ללחץ הגרמני. ב-3 במאי 1943 לפנות בוקר החלה האקציה האחרונה בזאגרב ובמהלכה נעצרו כ-1,400 יהודים. ב-5 במאי הגיע לזאגרב היינריך הימלר כדי לעמוד מקרוב על השלמת הגירושים ולהיפגש עם ראשי האוסטאשה. הימלר עזב את זאגרב בשעות אחר הצהריים ועם עזיבתו החלו הטרנספורטים לאושוויץ. בראשית 1944 לחצו הגרמנים שוב על ראשי האוסטאשה לפעול לחיפוש, מעצר וגירוש מלא של כל היהודים שעדיין מצויים בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית. ראשי השלטון השהו את פעולתם ולבסוף סירבו. תבוסת גרמניה בחזית המזרחית ושחרור איטליה על ידי בעלות הברית הובילו את ראשי האוסטאשה למסקנה, שתבוסת גרמניה במלחמה היא ודאית ועליהם למקסם רווחים לקראת ההסכמים העתידיים שיבואו בעקבותיה.
רבים מצעירי הקהילה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו, חלקם כגון: רוברט דומאני, אדולף שטיינברגר ופאבלה פאפ נהרגו בקרבות וזכו לעיטור גיבור יוגוסלביה לאחר המלחמה. חלקם השתלבו בהמשך בעיקר במערך הרפואה של צבא יוגוסלביה וכן התערו בחוגי השלטון ומהם ניתן לציין את הגנרלים סטייפן שטיינר והרברט קראוס ואת פרופסור ליאון גרשקוביץ'.
לאחר השואה
לאחר תום המלחמה וכינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה שבו מאות הפליטים ואנשי כוחות הפרטיזנים בחזרה לעיר וחידשו את הפעילות הקהילתית. ב-1946 מונה הרב ד"ר הינקו אורבך לרב הראשי של הקהילה, ונעשה ניסיון שלא צלח לחדש את חיי הדת. ב-1948 עלה הרב לישראל יחד עם מאות רבות מיהודי העיר. עד 1952 עלו מחצית מיהודי זאגרב לישראל או היגרו לארצות הברית. ב-1986 ציינה הקהילה 180 שנים להיווסדה והאירוע צוין בישראל וביוגוסלביה וזכה להדים תקשורתיים. ב-1988 ערך המוזיאון של זאגרב תערוכה בשיתוף קהילת זאגרב שנשאה את השם "יהודי יוגוסלביה" והוצגה גם בבלגרד, בסרייבו, בנובי-סאד ובניו יורק. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 לאחר התפרקות יוגוסלביה וכינון קרואטיה הפכה קהילת זאגרב למרכז החיים היהודיים במדינה. מ-1986 ועד 1993 כיהן סלאבקו גולדשטיין כיושב ראש הקהילה. במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה נפגעו משרדי הקהילה היהודית מפצצה שהוטמנה במקום. לאחר המלחמה וכינון קרואטיה תחת נשיאותו של פרניו טוג'מן, דבקה במדינה תדמית לאומנית. פקידי הממשל החדש בנסותם לְהָזֵם תדמית זו בעיני העולם ככלל וארצות הברית בפרט, נקטו במדיניות של פתיחות יתרה מול יהודי קרואטיה. וכך, העניק הממשל סיוע כספי נרחב לשיקום בית הקהילה היהודית. הנשיא טוג'מן אף עידן התבטאויות שהופיעו בכתביו ונתפשו כאנטישמיות. למרות קו פייסני זה, מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, החל גל הגירה מזאגרב למדינות שכנות ולישראל. החל מ-1993 מכהן ד"ר אוגניין קראוס כנשיא הקהילה היהודית בזאגרב. בפקולטה למדעי החברה של אוניברסיטת זאגרב פועלת מחלקה ללימודי יהדות. ב-2008 חל פיצול בקהילה והיא נחלקה לשני קהלים. קהל שכונה "בית ישראל" בראשות סלאבקו גולדשטיין ובנו איבו גולדשטיין והקהילה הכללית בראשות אוגניין קראוס.
דמוגרפיה
בשלהי המאה ה-18 הגיעו לאזור מהגרים מבורגנלנד, מדרום הונגריה המודרנית ומדלמטיה. הם התיישבו בכפרים בסביבות העיר ובהדרגה עברו לתוך זאגרב. בראשית המאה ה-19 הגיעו מהגרים מאזור בוהמיה וסלובקיה המודרנית. כך קיים תיעוד להגירת משפחות ממחוז ויסוצ'ינה, מאזור מחוז הראדץ קראלובה אשר בצ'כיה המודרנית, מהעיר טרנצ'ין בסלובקיה המודרנית וכן מאזור מחוז ואש אשר בהונגריה המודרנית. ב-1806 נמנו בעיר 75 יהודים. תהליך מתן זכויות האזרח המלאות ליהודי זאגרב אשר הושלם בתקופה האוסטרו-הונגרית והתפתחותה של קהילה משגשגת ובעלת מעמד כלכלי איתן האיצו את ההגירה לעיר, הן מהכפרים והיישובים סביבה והן מרחבי השטחים האוסטרו-הונגריים. במקביל, הפכה העיר למטרופולין ולמרכז עסקים, מסחר ותרבות אזורי. ב-1890 התגוררו בזאגרב 1,924 יהודים שהיוו 5 אחוזים מכלל האוכלוסייה וב-1910 מנתה הקהילה 4,233 נפשות שהיוו 5.67 אחוזים מכלל האוכלוסייה. מלחמת העולם הראשונה הובילה לשינוי סדרי עולם. בשלהי המלחמה לקראת קריסת הצבא האוסטרו-הונגרי השתוללו עריקים מכוחות הקאדר הירוק, פגעו בקהילות יהודיות קטנות בעיירות ובכפרים והדבר הוביל להגירה פנימית לזאגרב. לאחר המלחמה התרחש תהליך עיור מואץ בממלכת יוגוסלביה והקהילה גדלה משמעותית. תהליך זה התרחש גם באוכלוסייה הכללית ובשיעורים גבוהים יותר. ב-1932 נמנו בזאגרב 8,702 יהודים שהיוו 4.69 אחוזים מכלל האוכלוסייה. דהיינו, מ-1910 ועד 1931 מספר בני הקהילה הוכפל, כאשר מספר האוכלוסין הכללי גדל פי שניים וחצי.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה החלה עזיבת יהודים את גרמניה. חלקם הגיעו לזאגרב והתיישבו בה. בהמשך, לאחר האנשלוס ובשל חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה גבר מאוד זרם הפליטים לעיר. לפליטים הייתה העדפה להגיע לקהילת זאגרב משום גודלה, המוסדות המאורגנים שפעלו בה וקרבתה לתרבות הגרמנית. עבור חלקם שימשה זאגרב כתחנת מעבר בדרכם לארץ ישראל המנדטורית. ב-1932 נמנו בממלכת יוגוסלביה 202 יהודים שהוגדרו כפליטים ועוד 4,400 פליטים שעברו דרכה. ב-1934 עברו דרך זאגרב 4,200 יהודים. הפליטים היוו נטל כלכלי לא מבוטל על הקהילה וגרמו לחיכוכים עם האוכלוסייה המקומית. קהילת זאגרב פתחה עבורם מוסדות הכשרה מקצועית ולבני הנוער חוות הכשרה לקראת העלייה. ב-1940 היו 3,200 פליטים יהודיים בקרואטיה והם שוכנו על חשבון קהילת זאגרב ביישובים שונים וכן בעיר עצמה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בזאגרב 11,000 נפשות ועוד כ-1,000 פליטים התגוררו בעיר. לפי מקורות אחרים שכנו בעיר כ-2,000 פליטים יהודים. במועד זה היו רשומים 9,367 יהודים כחברי הקהילות המאורגנות השונות. השאר לא השתייכו לקהילות המאורגנות, או שסירבו להזדהות כיהודים במפקדי האוכלוסין או שהיו בני תערובת. בשל העובדה שמספר היהודים בקהילה עצמה היה 11,000 נחשבה קהילת זאגרב לשנייה בגודלה בממלכת יוגוסלביה לאחר בלגרד, שם חלקה של הקהילה האורגאנית היה גדול יותר.
ב-1947 נמנו בעיר 2,214 יהודים ועם הקמת מדינת ישראל עלו מאות אליה. כן היה גל הגירה לארצות הברית. במקביל, היגרה לעיר שארית הפליטה מרחבי קרואטיה וכן מבוסניה. בראשית המאה ה-21 התגוררו בזאגרב 1,000 יהודים וב-2016 מנתה הקהילה 1,200 נפשות. במפקדי האוכלוסין שנערכים בקרואטיה, לא קיימת חובה להצהיר על דתו או מוצאו האתני של נפקד. וכך, בוחרים חלק מבני הקהילה שלא להצהיר על יהדותם ומספר בני הקהילה מוערך על ידי שני הארגונים הקהילתיים. לפי נתוני הרישום בקהילה ומשלמי המיסים לקהילה, נמנו ב-2022 בקהילה היהודית בזאגרב 1,400 נפשות.
כלכלה
יהודי זאגרב תרמו באופן משמעותי לביסוס הכלכלה המודרנית בעיר. בראשית ההתיישבות היהודית באזור היו בני הקהילה רוכלים וסוחרי בקר. בהמשך, פיתחו תעשיינים יהודים את ענפי התעשייה הקלה והכבדה והקימו מפעלים אשר העסיקו מאות עובדים. ב-1843 הוטל מס מיוחד על יהודי זאגרב אותו נאלצה לשלם הקהילה והוא עמד על 800 פלורינים אוסטרו-הונגריים.. המס עלה בהתמדה וב-1899 עמד על 20,000 פלורינים (כ-10,000 דולר אמריקני).
ד"ר מאברו זק"ש ייסד את ענף הרפואה המשפטית באזור קרואטיה והיה המרצה הראשון בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת זאגרב. ב-1866 הותקנה מרכזיית הטלפון הראשונה בעיר בבית משפחת שוורץ. ד"ר ליודוויט שוורץ (בקרואטית: Ljudevit Švarc) יזם את הקמת קו החשמליות בעיר. תחנת הרדיו הראשונה בעיר הוקמה על ידי בן הקהילה אִיבוֹ שטרן. ב-1919 ייסד שמואל ברגר מנכבדי הקהילה את המוזיאון האתנוגרפי הקרואטי והיה מנהלו הראשון. בעידן היוגוסלבי נמנו מקרב בני הקהילה אומנים רבים. מפעלים בבעלות יהודית הפכו לתאגידים כאשר משרות הניהול הוחזקו בידי הבעלים המקוריים. המעמד הכלכלי האיתן שצברה שכבת המשפחות העשירות בזאגרב היה כרטיס כניסה לבורגנות המקומית ובמקרים מסוימים אף לאצולה המקומית. התעשיין ויקטור גוטמן זכה לתואר בארון ושמואל דוד אלכסנדר כיהן כיושב ראש איגוד התעשיינים בקרואטיה. עוד ניתן לציין את משפחת התעשיינים דויטש-מאצליסקי ובכללם פיליפ דויטש ובנו אלברט דויטש-מאצליסקי. ב-1931 נמנו 70 רופאים, 65 עורכי דין, 55 פקידי הרשות המקומית ו-3 חברים במועצת העיר מקרב בני הקהילה.
חינוך
ב-1841 הוקם בית ספר יסודי קהילתי ובו לימדו בגרמנית. ב-1852 הוא נסגר בשל בעיות כלכליות. ב-1855 נפתח בית ספר יסודי ובו לימדו בכיתות א'-ג'. ב-1865 הוחלפה שפת הלימוד מגרמנית לקרואטית. בשלהי המאה ה-19 למדו 240 תלמידים בבית הספר היסודי היהודי ו-260 תלמידים במערכת החינוך היסודית הכללית. ב-1898 הקימה הקהילה בית ספר פרו-גמנסיה (בגרמנית: Realschule) כן פעל תלמוד תורה לצד בית הכנסת. ב-1923 הוקם גן ילדים יהודי שפעל עד 1941. בראשית המאה ה-20 פרסם הרב גאברו שוורץ מספר מסות העוסקות בתולדות יהודי זאגרב. בהמשך, הרב ד"ר שלום פרייברגר פרסם שני ספרי לימוד העוסקים בתולדות עם ישראל ויהודי קרואטיה. ב-1931 למדו בבית הספר היסודי היהודי 232 תלמידים ובמערכת החינוך היסודית העירונית 294 תלמידים. בשנה זו למדו בתלמוד התורה 40 תלמידים. במחצית השנייה של שנות ה-30 הפעיל הרב פרייברגר בית מדרש בתוך בית הקהילה.
ב-1992 נפתח גן ילדים יהודי וב-2003 נוסד "בית הספר היסודי היהודי על שם לאה דויטש".
חיי הקהילה
בהתאם לתקנות האוסטרו-הונגריות ובהמשך תקנות ממלכת יוגוסלביה, כל עדה הייתה מאורגנת כיחידה ארגונית עצמאית וזכתה לאוטונומיה בניהול חיי הדת כגון ענייני אישות. כל אזרח שהצהיר על היותו יהודי היה חייב להשתייך לאחת מהיחידות הקהילתיות ולשלם לה מס קהילה. בעידן היוגוסלבי יזם ד"ר הוגו שפיצר את הקמת איגוד הקהילות בממלכה ועמד בראשו. ב-1920 ניצחו נציגי התנועה הציונית בראשות ד"ר הוגו כהן בבחירות לראשות הקהילה. כהן ערך רפורמות רבות בחיי הקהילה. בראשות הקהילה עמדה מועצה של 90 חברים. פעלו ארגונים שונים כגון חברה קדישא, ארגון לגמילות חסדים וכן פעל בעיר תא של ארגון בני ברית. עד למלחמת העולם השנייה היו שלושה קהלים אשכנזי-ניאולוגי גדול, ספרדי ואורתודוקסי קטנים אשר הוכרו כקהילות נפרדות. לאחר השואה קמה קהילה אחת אשר נשאה צביון אשכנזי ובהמשך, החל משנות ה-50 של המאה ה-20 נשאה אופי חילוני מובהק. ב-2008 התפצלה הקהילה לשתי קהילות, הקהילה המרכזית וקהילת "בית ישראל".
תרבות ואמנות
בתקופה האוסטרו-הונגרית יצרו יהודי זאגרב מערך תרבותי קהילתי עשיר והשתלבו בחיי התרבות והחברה הכלליים. ניתן לציין את המנצח מילאן זק"ש שהיה המנצח והמנהל האמנותי של "האופרה של זאגרב" בין השנים 1911–1932 ואת המוזיקאי ז'יגה הירשלר שעסק בתיעוד והוראת מוזיקה יהודית עממית. ב-1933 נוסדה מקהלה קהילתית בשם "אחדות". הקהילה הוציאה לאור מספר ביטאונים. הירחון (בקרואטית: Židovska smotra) יצא לאור בשנים 1906–1916 והיה הביטאון הראשון של התנועה הציונית במרחב הסלאבי-דרומי. הירחון הופץ בקרואטית. ב-1917 יצא לאור ביטאון ההמשך שנקרא "יהודים" (בקרואטית: Židov) והופץ עד 1941. כן הופץ ירחון לילדי הקהילה בשם "אביב". בזאגרב נוסדה "האגודה להפצת אמנות יהודית" אשר הפיצה ירחון בשם "אמנות" (בתעתיק קרואטי: Omanut) בעריכת הינקו גוטליב.
חיי הדת
ב-1809 מונה אהרן פאלוטה (בגרמנית: Aaron Palota) לרבה הראשי של קהילת זאגרב. ב-1831 נרכש בית תפילה שבו התגורר רב הקהילה. הרב פאלוטה שהיה אורתודוקסי אדוק נקלע למאבק עם הרפורמיסטים בקהילה. בתקופה זו כבר נבדלו שתי קהילות בעיר, פלג שמרני קטן ומרבית הקהילה שהתפללה ברוח ליברלית. ב-1840 מונה הרב מוריץ גולדמן תלמידו של שד"ל לרב הקהילה. רשמית אהרן פאלוטה נותר במשרת הרב הראשי עד ליום מותו ב-1843, אך בפועל תפקידו היה זוטר. התפילות נוהלו בגרמנית והרב גולדמן ניהל אותן בסגנון קהילות גרמניה הרפורמיות, עניין שהוביל לחיכוכים רבים בקהילה בין שמרנים למתונים. ב-1849 החלו מגעים בין הקהילות לאיחוד וכחלק משיתוף פעולה זה סיים הרב גולדמן את כהונתו כרב ראשי וכיהן כרב בקהילה. לאחר 1860 התנצר. ב-1850 מונה הרב ליאופולד רוקונשטיין שכיהן ברבנות באוראדיה לרב הראשי. הרב רוקונשטיין שהיה מקובל על שתי הקהילות כיהן במשרתו עד 1858 ובתקופתו התאחדו האורתודוקסים והנאולוגים למטרת הקמת בית כנסת מרכזי לקהילה.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה התפלגו רשמית יהודי זאגרב לשתי קהילות. קהילה נאולוגית גדולה וקהילה אורתודוקסית קטנה. ב-1879 הכירו השלטונות במעמדה העצמאי של הקהילה האורתודוקסית. האורתודוקסים התבדלו מהנאולוגים, ובהמשך אף גילו התנגדות עזה לפעילות הציונית. בראש הקהל האורתודוקסי עמד ליאון הסל ורב הקהילה היה לזר וייס. ב-1902 מונה הרב גאברו שוורץ לרב בקהילה הנאולוגית. הרב שוורץ ערך והדפיס סידורי תפילה בקרואטית. בהמשך קם בזאגרב גם קהל ספרדי קטן אשר ב-1931 מנה 625 נפשות. בראש הקהל עמד סֶזָר גאון ורבניו היו מנחם רומנו ויצחק ברוך. ב-1906 ביטלו השלטונות את מעמדה העצמאי של הקהילה האורתודוקסית. ב-1927 מונה הרב משה מרגל לרב הראשי והוא כיהן במשרתו עד 1937. ב-1926 ניתן שוב מעמד עצמאי לקהילה האורתודוקסית וב-1927 זכתה הקהילה הספרדית למעמד העצמאי. ב-1936 כיהן ברבנות בזאגרב הרב ד"ר שלום פרייברגר וב-1941 מונה לרב הראשי של הרשות המקומית זאגרב.
לאחר המלחמה מונה הינקו אורבך לרב הראשי והוא כיהן במשרתו עד 1948 עת עלה לישראל. עד ל-1998 לא מונה רב ראשי לקהילת זאגרב. הקהילה היא חילונית באופייה ורק מעטים בעיקר מזקני הקהילה נוהגים להתפלל. מ-1998 ועד 2006 כיהן ברבנות הרב ד"ר כותל דדון מישראל. הרב נקלע לסכסוך עם חלק מראשי הקהילה וב-2008 פוטר מתפקידו. הפיטורין זכו לביקורת נוקבת מראשי הממשל הקרואטי ובכללם מנשיא קרואטיה סטייפן מסיץ' והובילו לפילוג בקהילה. חלק מבני הקהילה ובראשם סלאבקו גולדשטיין ובנו איבו גולדשטיין הקימו את קהילת "בית ישראל" ומינו את הרב דדון לראש הקהילה, ונכון ל-2018 הוא מכהן בתפקידו זה. הקהילה היהודית העירונית של זאגרב המשיכה את פעילותה במוסדות נפרדים וב-2008 מינתה את הרב צבי אליעזר אלוני . לאחריו מונה בן העיר זאגרב לוציאנו משה פרלביץ'  המכהן גם כרב הראשי ליהודי מונטנגרו.
מוסדות הקהילה
ב-1785 נוסדה החברה קדישא וב-1854 הרחיבה האגודה את פעילותה ועסקה גם בביקור חולים ובכלל זה מתן סיוע רפואי. לאחר הקרע ביהדות הונגריה פעלו למעשה שלוש אגודות חברה קדישא לנאולוגים, לאורתודוקסים ולספרדים והן התפצלו בהמשך ל-6 אגודות: שלוש חברות קדישא שעסקו בקבורה ושלוש אגודות סעד וביקור חולים. ב-1846 הקימו האחים יעקב, יוליוס אפשטיין וז'יגה אפשטיין את "האגודה למען האנושיות" (בקרואטית: Društva čovječnosti) אשר פעלה לסיוע לנזקקים מכל שכבות האוכלוסייה בעיר, יהודים ולא יהודים וזכתה לתמיכה ולסיוע של השלטונות האוסטרו-הונגריים. ב-1857 נבנה בית הקהילה היהודית בעיר. במבנה שכנו משרדי הקהילה, בית כנסת, גן ילדים קהילתי ובהמשך גלריה לאמנות ומועדון חברים. ב-1887 נוסדה "אגודת הנשים על שם ילנה פריסטר" אשר עסקה בביקור חולים ובהכנסת כלות. האגודה פעלה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה ומנתה כ-800 חברים. ב-1906 הוקם בית יתומים על שם "תיאודור שילינגר" אשר פעל עד שלהי שנות ה-30. ב-1910 הוקם בית האבות על שם לאלוסלאב שוורץ ומומן מעזבונו של שוורץ אשר היה סוחר אמיד בעיר. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחרם מבנה בית האבות על ידי האוסטאשה ובהמשך ננטש. ב-1957 הקימה הקהילה בית אבות חדש על שם לאלוסלאב שוורץ.
בבית הקהילה אשר שוקם לאחר מלחמת העצמאות של קרואטיה, שוכנת ספרייה מהגדולות בבלקן ובה מסמכים וחפצי יודאיקה מקהילות יהודי קרואטיה ככלל וזאגרב בפרט.
בתי הכנסת
ב-1809 נרכש מבנה ובו שכן בית הרב הראשי ובית התפילה הראשון של הקהילה. ב-1840 נחנך בית הכנסת ובית המדרש של הרב מוריץ גולדמן. ב-1841 נחנך בית הכנסת האורתודוקסי בעיר והוא נסגר בפברואר 1858. בראשית המאה ה-21 פעל בית תפילה בתוך בניין משרדים בעיר.
בית הכנסת הגדול בזאגרב
ב-1833 הותר לקהילה לרכוש שטח לבניית בית כנסת מרכזי. במועד זה לא יכלה הקהילה לעמוד בעלויות הרכישה וההקמה. ב-1855 החליטו פרנסי הקהילה לממש את זכותם לרכוש ולבנות בית כנסת, וב-1861 מונתה ועדה ציבורית שתנהל את הפרויקט. נרכשה קרקע סמוך לכיכר המרכזית של העיר הנקראת בָּאן יֶלָאצִ'יץ'. בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל פראניו קליין בקווי המתאר של בית הכנסת טמפלגאסה ובסגנון אדריכלי נאו-מורי. אורכו של המבנה עמד על 30 מטרים, רוחבו על 19.7 מטרים וגובהו המרבי עמד על 24 מטרים. הוא תוכנן ל-488 מתפללים. ב-27 בספטמבר 1867 נחנך בית הכנסת בזאגרב בנוכחות אישי ציבור מהאוכלוסייה הכללית והיהודית. עם פתיחתו הוכנס עוגב למבנה והעניין גרם לקרע עם הקהילה האורתודוקסית אשר בניה סירבו להתפלל במקום. הגידול המהיר במספר בני הקהילה אילץ את פרנסי הקהילה לבצע תכנון מחדש של אולם התפילה. ב-1921 הורחבה תפוסת המתפללים ל-708. תוכנית להגדלת מספר המושבים ל-944 נגנזה. ב-1933 הותקנה במבנה מערכת הסקה מרכזית.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והחלת שלטון האוסטאשה, מונה איוואן ורנר לראש העיר זאגרב. באוקטובר 1941 הוציא ורנר צו הריסה לבית הכנסת. ב-10 באוקטובר 1941 הוחל בהריסת המבנה ובאפריל 1942 הוא נהרס כליל. כל ההליך צולם למטרות תעמולה אנטישמית. הצילומים הוצגו בתערוכות בכל רחבי מדינת קרואטיה העצמאית כהמחשה לפתרון הסופי של "הבעיה היהודית". חזן בית הכנסת ברנרד גרונר בסיוע גורמים מקומיים הצליח להציל 8 ספרי תורה. לאחר המלחמה הלאימו שלטונות יוגוסלביה את הנכס. ב-1959 נבנה במקום בניין משרדים, והוא חרב כליל בשריפה שפרצה במקום ב-1980. המקום הוסב למגרש חנייה. החל מהמחצית השנייה של שנות ה-80 ביקשה הקהילה משלטונות יוגוסלביה להקים בית כנסת ומרכז תרבות חדשים באתר ונתקלה בסירוב מוחלט. לאחר עצמאות קרואטיה אישר הממשל המקומי את הפרויקט. ב-31 בדצמבר 1999 לאחר מאבק משפטי הוחזר הנכס לידי הקהילה היהודית. הפיצול בקהילת זאגרב בין הקהילה הכללית לבית קהילת "בית ישראל" בראשות סלאבקו גולדשטיין ואיבו גולדשטיין עיכב את התכנון הסופי של האתר. ב-2015 הציגה הקהילה תוכנית למבנה החדש המשולבת בתוכנית המתאר המקומית והוחל בהליך אישורה. בית הכנסת עתיד להכיל אולם תפילה בן 200 מושבים, את משרדי רב הקהילה וכן אולם תרבות.
בתי העלמין
יהודי העיר זאגרב קברו את מתיהם בשלושה בתי עלמין. בית העלמין היהודי הראשון הוקם ב-1811 והיה בשימוש עד 1877. בית העלמין השני נחנך ב-1858 והיה בשימוש עד 1878. ב-1876 הוקם בזאגרב בית הקברות מירוגוי וב-1878 נחנכה בו חלקה יהודית. החל מ-1878 הובאו יהודים לקבורה בבית עלמין זה. בחלקה היהודית ישנם 10 גושי קבורה לבני הקהילה האשכנזים-נאולוגים, 2 גושים לבני הקהילה הספרדית וגוש אחד לבני הקהילה האורתודוקסית. לפי חוק עזר עירוני הקיים עוד מהתקופה היוגוסלבית, בקברים שאינם מתוחזקים לאורך שנות דור ניתן להשתמש מחדש. ב-1961 פונו 1,000 קברי יהודים מהחלקות השונות ונקברו בקבר אחים בשטח החלקה היהודית. לאורך השנים עד לכינון קרואטיה נעשה שימוש בקברי יהודים לקבורה חוזרת בהתאם לחוק העזר העירוני. וכך, נכון ל-2009 אותרו בבית העלמין כ-1,500 מצבות, אף על פי שטרום מלחמת העולם השנייה היו 4,000 - 5,000 מצבות. בחלקה קיימת אנדרטה לזכר הנספים בשואה.
אנדריי סנטוס
אנדריי נסימנטו דוס סנטוס (בפורטוגזית: Andrey Nascimento dos Santos; נולד ב-3 במאי 2004 בריו דה ז'ניירו שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת צ'לסי מהפרמייר ליג.
קריירת מועדונים
סנטוס גדל במחלקת הנוער של ואסקו דה גאמה. הוא ערך 37 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת המשנה הברזילאית, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-6 בינואר 2023 חתם סנטוס בצ'לסי מהפרמייר ליג.
קריירה בינלאומית
נכלל בסגל נבחרת ברזיל עד גיל 20 לטורניר אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 בשנת. נבחרת ברזיל זכתה בטורניר, וסנטוס סיים כמלך השערים של הטורניר עם ששה שערים, בצוותא עם חברו לנבחרת ויטור רוקה.
קנית בצרה
קנית בצרה (שם מדעי: Acrocephalus griseldis) היא מין ציפור נדירה ובסכנת הכחדה מהסוג קנית, במשפחת הסבכיים.
מאפיינים כלליים
אורכה 15 ס"מ, חלק גופה העליון חום זיתי, חלקה התחתון בהיר יותר מלבד צידי הגוף בצבע צהוב קרם. בעלת מקור ארוך ומחודד. היא נמצאת באזורים בעלי צמחייה מרובה האופיינית לסביבת מקורות מים כגון הקנה וגומא פפירוס. חורפת באפריקה, שם נמצאת בסבכי צמחייה. מבקרת נדירה ביותר באירופה. קנית בצרה קרויה כך בשל אזורי הקינון שלה בין צמחי הקנה בביצות דרום עיראק ומזרחה, הסמוכות לעיר בצרה.
תפוצה
שטחי המחיה של ציפור זו מוגבלים בדרך כלל לאזורים אלו בעיראק, אולם הרס נרחב של שטחי הביצות, שנגרם בשל מאבקו של שליט עיראק סדאם חוסיין בשבטים החיים באזורי הביצות, בנוסף,פיתוח של פרויקטים גדולים, הביאו את הקנית הזו לסף הכחדה. על פי ההערכות בעשורים האחרונים ירדה אוכלוסייתה בכ-90%. גורמים אלו דחקו את הציפור לתור אחר אתרי קינון ומחיה חדשים במעלה הנהרות הפרת והחידקל, אולם בהיעדר מעקב מסודר אין לדעת אם הציפור מקננת במדינות השכנות לישראל, כגון סוריה.
ההערכות הן שמין זה מנסה להשתקע בישראל. בשל רגישותה הבינלאומית של קנית בצרה, עוקבים צפרים אחריה כדי לנסות ולהבטיח את הישרדותה, תוך מניעת פגיעה בבית הגידול בו היא דוגרת בעמק החולה.
בקיץ 2006 אותרו לראשונה זוגות בודדים מקננים בעמק החולה, זה התיעוד הראשון מסוגו בו נצפה המין מקנן מחוץ לגבולות עיראק.
ב-2023 נצפתה בפארק הצפרות אילת.
מריה תרסה, נסיכת ספרד (1882–1912)
מריה תרסה, נסיכת ספרד (בספרדית: María Teresa de Borbón y Habsburgo-Lorena; 12 בנובמבר 1882 - 23 בספטמבר 1912) הייתה נסיכה ספרדית, ובתו של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד.
ביוגרפיה
מריה תרסה נולדה ב-12 בנובמבר 1882 במדריד, לאלפונסו השנים עשר, מלך ספרד ולמריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ואליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה. בשנת 1885 מת אביה, וכעבור חצי שנה נולד אחיה אלפונסו השלושה עשר.
ב-12 בינואר 1906 התחתנה מריה תרסה עם פרדיננד, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה 3 ילדים.
ב-23 בספטמבר 1912 מתה מריה תרסה במדריד, כתוצאה משבץ מוחי, והיא בת 29 בלבד.
משפחתה
ב-12 בינואר 1906 התחתנה מריה תרסה עם פרדיננד, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
פורום החפ"שים
פורום החפ"שים הוא ארגון העוסק בקידום זכויות חיילי המילואים. מקור שמו בראשי התיבות הצבאיים "חפ"ש", שפירושם "חייל פשוט".
הקמת הפורום
ביולי 2001 פרסם ד"ר דניאל לובין, מנהל יחידת הפגים בבית החולים שיבא ורופא במילואים, מאמר בשם "תמונות מחיי מילואימניק, 2001-1977" במוסף "הארץ", ובו סקר את רשמיו מ-24 שנים בהן שירת כחייל מילואים. לובין תיאר מציאות שבה צה"ל מתייחס לחיילי המילואים כאל כוח אדם זול לתפקידי שמירה וניקיון ולתפקידים שלא הוכשרו לבצעם, תוך התעלמות מהיותם אזרחים בעלי עבודה ומשפחה. דובר צה"ל, רון כתרי, כינה את המקרים שתיאר לובין "חריגים ומבישים", ואולם לאחר הפרסום פנו ללובין חיילי מילואים רבים ובפיהם סיפורים דומים. בעקבות מכתבים אלה הוקם פורום החפ"שים, מתוך במטרה להביא לשינוי ביחס הצבא והמדינה לחיילי המילואים.
פעילות הפורום
הפורום מפעיל מוקד סיוע טלפוני ואינטרנטי לחיילי מילואים. הוא פועל מול צה"ל, והיה שותף עם קצין מילואים ראשי למהלך שהביא לפרסום חוברת נוהלי הטיפול הרפואי בחיילי המילואים בשנת 2002.
במישור הציבורי, יזם הפורום דיונים בוועדה לענייני ביקורת המדינה, שעסקו בהצבת חיילי מילואים בפעילות אבט"ש מבלי שהוכשרו לכך, ובהיעדרם של אמצעי מיגון הולמים. בעקבות הדיונים פתח מבקר המדינה בבדיקה, והתייחס לכך בדו"חותיו. הפורום היה שותף בהקמת שדולת המילואים בכנסת ולפעולותיה, וכן היה מעורב בדיוני ועדת החוץ והביטחון בעת חקיקת חוק שירות המילואים ב-2008.
בשנת 2002 עתרו ראשי הפורום לבג"ץ, בדרישה להורות לשר הביטחון להכריז על שירות חיילי המילואים במבצע חומת מגן כ"שירות חירום", בהתאם לסמכותו לפי חוק הארכת מועדים. משמעותה של הכרזה כזו היא כי מועדים הקבועים בחוזים וברישיונות לגבי חיילי מילואים יוארכו. בהמלצת בית המשפט, נמשכה העתירה
דמיטרי חרין
דמיטרי ויקטורוביץ' חַרין (ברוסית: Дми́трий Ви́кторович Ха́рин; נולד ב-16 באוגוסט 1968) הוא כדורגלן עבר סובייטי-רוסי ששיחק בעמדת השוער בקבוצות טורפדו מוסקבה, דינמו מוסקבה וצ'לסי. חרין שיחק גם במדי שלוש נבחרות: ברית המועצות, חבר המדינות העצמאיות ורוסיה.
לאחר פרישה ממשחק פעיל עבר לאימון. נכון להיום (2022) הוא מאמן שוערים בקבוצת "המל המפסטד טאון" שמשחקת מנשיונל ליג דרום.
קריירה
דמיטרי חרין נולד במוסקבה. את קריירת הכדורגלן המקצועי החל במועדון הכדורגל טורפדו מוסקבה. הוא גדל במחלקת הנוער שלה ובשנת 1983 קודם לקבוצה הבוגרת לתפקיד של שוער שני. בנובמבר 1984 השתתף לראשונה במשחק ליגה ובכך הפך לשוער הצעיר ביותר שהשתתף במשחק ליגת העל הסובייטית. בשנת 1988 עבר לדינמו מוסקבה, אך גם שם שיחק כשוער שני. בשנת 1991 עבר לצסק"א מוסקבה, הפעם לעמדת השוער הראשון של הקבוצה.
בשנת 1992, בשל קשיים כלכליים, נאלצה צסק"א להעמיד את כרטיס השחקן של חרין למכירה. צ'לסי האנגלית רכשה את הכרטיס במחיר יחסית נמוך - כ-400 אלף לירות שטרלינג. במשך שלוש שנים היה חרין שוערה הראשון של הקבוצה. בשנת 1996 הוא נפצע באחד המשחקים ונאלץ לפנות את מקומו לשוער הנורווגי פרודה גרודוס. בהמשך החתימה צ'לסי את השוער ההולנדי אד דה חוי. בעקבות הרכישה הזו הועבר חרין לתפקיד של שוער שלישי.
בשנת 1999 איפשרה הנהלת צ'לסי לחרין לעזוב את הקבוצה, והוא עבר לקבוצת סלטיק הסקוטית. הוא פתח טוב את העונה הראשונה במדי הקבוצה, אך פציעות ישנות מנעו את המשך השתתפותו במשחקים רבים. במשך 3 שנים במועדון הוא שותף ב-11 משחקי ליגה בלבד. בשנת 2002 הוא עזב את סלטיק ועבר לקבוצת הורנצ'רץ' מאחת הליגות הנמוכות באנגליה, שם סיים את קריירת הכדורגלן שלו.
נבחרות לאומיות
חרין שיחק בנבחרות הנוער ובנבחרת הנערים של ברית המועצות. עם נבחרת הנערים זכה באליפות אירופה עד גיל 17 בשנת 1985. בשנת 1986 זומן לנבחרת האולימפית של ברית המועצות. חרין השתתף בכל משחקי מוקדמות של אולימפיאדת סיאול. גם באולימפיאדה עצמה השתתף חרין בכל 6 משחקי הנבחרת וזכה במדליות זהב.
בסיום האולימפיאדה זומן חרין לנבחרת הלאומית של ברית המועצות, בעקבות הופעתו המוצלחת באולימפיאדה. הוא השתתף במדיה בכמה משחקי ידידות. מאמן הנבחרת, ולרי לובנובסקי, החליט כי חרין עדיין צעיר מדי כדי לסגל הנבחרת הלאומית והעביר אותו לנבחרת הצעירה. בשנת 1990 השתתף חרין באליפות אירופה עד גיל 21 בה זכתה הנבחרת הסובייטית במקום ראשון בטורניר.
הנבחרת של ברית המועצות חדלה מלהתקיים בדצמבר 1991 לאחר פירוק המדינה. במקומה הוקמה נבחרת חבר העמים. חרין זומן לסגל הנבחרת החדשה שהוקמה כשוער ראשון. הוא לקח חלק ב-9 מתוך 11 משחקי הנבחרת - חרין הוא שיאן ההופעות של נבחרת חבר העמים. הוא היה בסגל הנבחרת ליורו 1992 ושותף בכל שלושת משחקי הנבחרת בתחרות.
בשנת 1992 הוקמה נבחרת רוסיה וחרין זומן לסגל שלה. הוא היה בסגל הנבחרת במונדיאל 1994 והשתתף בשניים מתוך שלושת משחקי הנבחרת בטורניר. חרין זומן לסגל הנבחרת לטורניר יורו 1996, הפעם כשוער שני. במשחק הראשון בשלב הבתים נגד נבחרת איטליה ספג השוער הראשון של הקבוצה, סטניסלב צ'רצ'סוב, שני שערים. מאמן הנבחרת, אולג רומנצב, טען כי שניהם הובקעו בשל טעותיו של צ'רצ'סוב. במשחק הבא (מול גרמניה) עלה חרין בהרכב במקומו של צ'רצ'סוב. במשחק הזה הבקיעו הגרמנים שלושה שערים לרשת של נבחרת רוסיה. במשחק הבא (מול צ'כיה) שב צ'רצ'סוב לעמוד בשער של רוסיה (וספג 3 שערים).
לאחר יורו 1996 המשיך חרין להיות חבר בסגל נבחרת רוסיה למשך שנתיים נוספות, אך זכה להשתתף בשני משחקים בלבד.
מחוזות זמביה
מבחינה מנהלית זמביה מחולקת ל-9 מחוזות (Province). המחוזות מחולקים לנפות.
ג'יסו
קים ג'י-סו (בקוריאנית: 김지수, ובאנגלית: Kim Jisoo) הידועה בפשטות כג'יסוּ, היא זמרת ושחקנית דרום קוריאנית המבוססת בדרום קוריאה כחברה בלהקת הבנות בלאקפינק שהורכבה על ידי YG אנטרטיינמנט המכילה ארבע בנות, כאשר היא חברת הלהקה הכי מבוגרת.
קדם בכורה
קים ג'י-סו נולדה ב-3 בינואר 1995, בגונפו, קיונגי, דרום קוריאה. היא סיימה את לימודיה בתיכון בבית הספר לאמנויות הבמה סיאול. בשנת 2011 ניגשה ג'יסו לריאיון לחברה YG אנטרטיינמנט בתור דוגמנית אותו היא עברה אך YG ראו את הפוטנציאל של ג'יסו להצליח בתעשיית הקיי-פופ בתור זמרת ובכך שונה המסלול שלה למסלול אימונים משולב לזמרים.
בזמן תקופת אימוניה ובשנת 2015, הופיעה ג'יסו בדרמה של רשות השידור KBS2 בשם "The Producers" ביחד עם סנדרה פארק מלהקת הבנות 2NE1 וקנג סונג-יון של להקת הבנים "Winners" הנמצאים גם הם תחת YG. באותה שנה הופיעה ג'יסו גם במספר פרסומות של סמסונייט לצד השחקן לי מין הו, פרסומות לSmart Uniform, LG Electronics וניקון.
בנוסף לכך שג'יסו מדברת קוריאנית כשפת אם, היא יודעת לדבר ביפנית וסינית ברמה גבוהה.
קריירה עם בלאקפינק
ב-8 באוגוסט 2016 פרצה ג'יסו עם Blackpink כאשר הופיעו לראשונה עם סינגל הבכורה "Boombayah" המרכיב את פלייליסט הבכורה המורחב שלהן Square Up, אותו הן הוציאו בשילוב מיני-אלבום אחר בשם Kill This Love, ביחד עם שני פלייליסטים מורחבים יפנים בשם Blackpink in Your Area ו-Blackpink.
ב-26 ביוני 2020, יצא ללהקה סינגל קאמבק חדש בשם "How You Like That", אשר הגיע למקומות הראשונים בטבלות להיטים ברחבי העולם.
קריירת סולו
ב-5 בפברואר 2017 ועד 4 בפברואר 2018 ג'יסו הצטרפה לתוכנית Inkigayo בתור מנחה לצד ג'ין-יאנג מלהקת הבנים Got7 ודו-יאנג מהלהקה NCT.
ב -3 ביוני 2019 אושר כי ג'יסו תשתתף לזמן קצר בתוכנית הדרמה "Arthdal Chronicles" של רשות השידור TVN לצד הזמר ניק-הון של להקת הבנים 2PM.
בסוף ינואר 2022, YG אישרה כי ג'יסו עומדת להוציא שיר סולו לקראת סוף 2022.
בתחילת מרץ 2022 ג'יסו השתתפה באירוע שבוע האופנה בפריז, היא הלכה לתצוגת האופנה של מותג האופנה שהיא פרזנטורית שלו "דיור".
ב-31 במרץ 2023 ג'יסו הוציאה לאור את אלבום סינגל הבכורה שלה Me, ומתוכו יצאו שני שירים, Flower ו-All Eyes on Me.
פרזנטורים
בחודש ספטמבר 2018, ג'יסו וחברתה ללהקה רוזה חתמו לדגמן ולשמש לפרזנטוריות של מותג קוסמטיקה דרום קוריאני בשם "Kiss Me". בחודש דצמבר של שנת 2019, ג'יסו הוחתמה כהפרזנטורית המקומית עבור מותג היופי של Dior בשם "Dior Beauty".