cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משוואת הכוח של אמפר
מקרה פרטי: שני תילים מקבילים אינסופיים נושאי זרם
לפיכך, בריק,
האימפריה הרומית
מטבע
הממשל הקיסרי, ככל הממשלים, התעניין בהנפקה ובשליטה על הפצת המטבע. הטבעת המטבעות הייתה מעשה פוליטי: דמותו של הקיסר השולט הופיעה על רוב ההנפקות, והמטבעות שימשו כאמצעי להפצת דמותו בכל רחבי הקיסרות, כמו כן הופיעו על המטבעות דמויות של קודמיו בתפקיד, נשות הקיסרים, חברי משפחה אחרים, ושל יורשים פוטנציאלים. על ידי הפצת המטבעות עם דמותו של היורש הלגיטימיות שלו והמשכיות המשטר הוצהרה וחוזקה. הודעות מדיניות ותעמולה קיסרית כמו הכרזה על ניצחונות והכרה של נאמנות הופיעו גם כן על כמה הטבעות.
משוואת הכוח של אמפר
מקרה כללי
הניסוח הכללי של הכוח המגנטי בעבור גאומטריות שרירותיות מבוסס על אינטגרלים קוויים באופן שמשלב את חוק ביו-סבר וכוח לורנץ בנוסחה כמתואר להלן.
האימפריה הרומית
מטבע
ארבעה סוגי מטבעות הונפקו ברחבי הקיסרות: אאוריוס (זהב), דנאריוס (כסף), ססטרטיוס (ארד) דופונדיוס (נחושת).
משוואת הכוח של אמפר
מקרה כללי
כאשר,
כדי לקבוע את הכוח בין תילים המצויים בתווך חומרי, יש להחליף את הקבוע המגנטי בפרמביליות של התווך.
האימפריה הרומית
מסחר
המסחר הרומי היה המנוע אשר הניע את גלגלי הכלכלה בשלהי הרפובליקה הרומית ובתחילתה של הקיסרות. סגנונות ומגמות בהיסטוריוגרפיה ובתרבות הפופולרית נטו להזניח את יסודות הכלכלה של הקיסרות, לטובת מחקרים אחרים כגון: הלינגואה פרנקה הלטינית ומעשי הגבורה של הלגיונות הרומיים. השפה והליגיונות נתמכו בידי המסחר, בשעה שהם היו עמוד השדרה שלו. הרומאים היו אנשי עסקים ואחת הסיבות העיקריות לאריכות ימי הקיסרות הייתה עקב יכולת הסחר הענפה שלהם.
בעוד שבתאוריה נאסר על חברי הסנאט ובני משפחותיהם, בני מעמד הפרשים היו מעורבים במסחר, על אף שמעמדם הגבוה הוביל להדגשה שהצבא היה משלוח היד העיקרי בו עסקו או לחלופין בפעילות ענפה בשעות הפנאי. בני מעמד הפלבים ועבדים משוחררי היו בעלי חנויות ואיישו דוכנים בשווקים, בשעה שעבדים במספרים גדולים עסקו ברוב העבודה הקשה.
חקלאות
בתקופה הרומית היו גידולי שדה וביות חיות מבוססים היטב במערבה של אירופה. לא ניכר שינוי משמעותי בתחום עם עלייתה של הקיסרות הרומית, ולכן החוקרים נוטים להסתכל על תקופת הרפובליקה המאוחרת ותקופת הקיסרות כעל מקשה אחת. התנובה החקלאית הייתה נמוכה בהשוואה לסטנדרטים של המאה ה-21, וכמעט מחצית מתנובת הגידולים שימשה לזריעה מחודשת. שיטות עיבוד האדמה הרומיות היו דומות מאוד לאלה היווניות וטובי הסופרים והוגי הדעות הרומיים פרסמו כתבים הנוגעים לשיטות אלה כמו גם לחשיבותה של החקלאות, לא רק מבחינה מסחרית אלא אף מבחינה חברתית ומוסרית (מוסר עבודה).
ורגיליוס בכתבו ה"גאורגיקה" (עבודת האדמה) טען כי חיים כפריים פשוטים העניקו הילה של טוהר. קיקרו החשיב את החקלאות למקצוע הטוב ביותר מקרב כלל המקצועות בהם עסקו הרומאים, הוא כתב: אך מכל משלוחי היד בהם הרווח מובטח, אין טוב יותר מאשר החקלאות, אין רווחי יותר, אין מענג יותר, אין יאה יותר לאדם החופשי...".
על אף שרומא הסתמכה על משאבים מהפרובינקיות הרבות שלה שהושגו על ידי כיבוש או מסעות מלחמה, רומאים אמידים עיבדו את אדמתה של איטליה לייצר מגוון של גידולים גם כן. בעלות על אדמה הייתה גורם מרכזי שאבחן בין משפחות אריסטוקרטיות לבין משפחות פשוטי העם, וככל שרומאי היה בעלים של אדמה רבה יותר, כך עלתה חשיבותו בעיר עצמה. לעיתים קרובות זכו חיילים, עם תום שירותם הצבאי, למענק בדמות שטח אדמה ממפקדם. על אף שהחוואים הרומיים נשענו בכבדות על עבדים ככוח עבודה, נשכרו גם עבדים משוחררים ואף אזרחים כדי לפקח על העבדים ולהבטיח כי החווה תתנהל בצורה חלקה.
תרבות
החיים בקיסרות הרומית נסובו סביב העיר רומא, ושבע הגבעות הידועות שבה. בעיר היו תיאטראות רבים, אולמות התעמלות, מסבאות, בתי מרחץ ובתי בושת. לאורך השטחים שהיו תחת שלטונה של רומא, האדריכלות הרומית התפרסה בין בתים צנועים ביותר ועד לווילות מפוארות בכפר, ובעיר הבירה עצמה, רומא, עד לבתים האלגנטיים בגבעת הפאלאטיום, משמה נגזרה המילה ארמון (palace), רובה המוחלט של האוכלוסייה התגוררה במרכז העיר, דחוסה בשיכוני דירות.
לרוב העיירות והערים הרומיות היו פורום ומקדשים, כמו גם בעיר רומא עצמה. אמות מים נבנו כדי להביא מים למרכזי הערים, ויין ושמן יובאו מפרובינקיות רחוקות ואף מחוץ לגבולות הקיסרות. בעלי האדמות התגוררו בדרך כלל בעיר ואילו אחוזותיהם נוהלו בידי מנהלי חווה. כדי לעודד תוצר גבוה מהעובדים, בעלי אדמות רבים שיחררו מספר גדול של עבדים. בימיו של אוגוסטוס, עבדים יווניים מתורבתים ממשק הבית לימדו את הצעירים הרומאים (ולעיתים אף את הבנות). פסלים יווניים עיטרו את נוף הגנים בעבודותיהם בגבעת הפאלאטיום ואת האחוזות.
היבטים רבים של התרבות הרומית לקוחים מהיוונים. באדריכלות ובפיסול, ההבדלים בין דגמים היווניים לרומים נראים לעין. התרומה העיקרית של הרומאים לאדריכלות הייתה הקשת והכיפה.
המרכז של המבנה החברתי הקדום הייתה המשפחה דבר שלא רק התבטא בקשרי דם אלא גם קשרים שנוצרו באופן חוקי הידועים כפאטריה פוטסטס (patria potestas-תרגום מלטינית: כוחו של האב). ראש המשפחה היווה את הסמכות האבסולוטית היחידה; הוא היה השליט על אשתו, ילדיו, נשות ילדיו, אחייניו, עבדיו ועבדיו המשוחררים, משתמש בהם וברכושם כרצונו, הוא אף יכול היה להמיתם. במקור, רק האריסטוקרטיית הפאטריקים נהנתה מהזכות להקים שבט משפחתי, או בתי אב (גנס), כיישויות חוקיות; מאוחר יותר, עם החלשותה של הקיסרות עקב מאבקים מדיניים ומלחמות, גויסו גם בני מעמדות אחרים. וכך נוצרו בתי האב הראשונים ממעמד הפלאבים, מחקים את עמיתיהם הפאטריקים.
עבדות ועבדים היו חלק מהסדר החברתי; היו שוקי עבדים בהם יכלו הרומאים לקנות ולמכור עבדים. עבדים רבים שוחררו בידי אדוניהם בעבור השירות אותו סיפקו; עבדים מסוימים חסכו כסף וקנו את חירותם. באופן כללי רצח והטלת מום נאסרו על ידי חקיקה. ההערכה היא כי יותר מ-25% מאוכלוסיית הקיסרות הייתה משועבדת. פרופסור גרהארד רמפל מהאוניברסיטה ווסטרן ניו אינגלנד קולג' טוען כי בעיר רומא לבדה, היו כ-400,000 עבדים, בתקופת הקיסרות.
בנוסף לפעילויות אלה כללו אזורי הכפר גם פעילויות כגון: דייג וצייד. משחקי לוח, ששוחקו בעיר רומא כללו בין היתר, המקבילה הרומית למשחק השחמט, המקבילה הרומית למשחק הדמקה, איקס מיקס דריקס ועוד. היו פעילויות נוספות שהעסיקו את התושבים, כגון: מרוצי מרכבות, מחזות זמר והופעות תיאטרון.
אדריכלות
האדריכלות הרומית אימצה אלמנטים מהאדריכלות היוונית החיצונית בסביבות המאה ה-12 לפנה"ס, למטרותיהם, ויצרה סגנון אדריכלי חדש. שני סגנונות אלה נחשבים לעיתים לגוף אחד באדריכלות קלאסית. כתוצאה מכך, לעיתים מונעת גישה זו את ההבנה והיכולת לשפוט מבנים רומיים לפי הסטנדרטים היווניים, בעיקר כאשר הם מסתמכים על חזות חיצונית בלבד. ספיגתה של ההשפעה היוונית על האדריכלות הרומית, נגלת לעין בהיבטים הקרובים לאדריכלות. לדוגמה: דבר זה בא לידי ביטוי במבוא ובטרקלין של הווילה הרומאיות כמרחב וכמקום לסעודה.
רכיבים חברתיים כגון עושר וצפיפות חברתית גבוהה בערים הביאו את הרומאים לגלות פתרונות אדריכליים חדשים משלהם. לדוגמה: השימוש בקמרון ובקשת בנוסף לידע מבוסס בחומרי בניה, איפשר לרומאים להשיג הצלחה חסרת תקדים בבניית מבנים ציבוריים מרשימים. כדוגמה לכך ניתן להציג את: אמת המים של העיר רומא, מרחצאות דיוקלטיאנוס, מרחצאות קרקלה, בזיליקת קונסטנטינוס ואולי את המבנה הרומי המפורסם ביותר הקולוסיאום. מבנים אלה הועתקו, בקנה מידה קטן יותר, בערים החשובות ביותר בכל רחבי האימפריה. חלק מהמבנים שרדו כמעט בשלמותם עד ימינו אלה, כמו: חומת העיר לוגו שבפרובינקיית היספניה טארקוננסיס, שבצפונה של ספרד.
התעמולה הקיסרית דרשה כי מבנים אלה ירשימו את הצופים בהם וזאת בנוסף לשימושם הציבורי. הרומאים לא הרגישו מוגבלים על ידי האקסיומת האסתטיקה היוונית לבדה כדי להשיג מטרה זו. הפנתאון ברומא הוא דוגמה לכך, במיוחד בא הדבר לידי ביטוי במבנה המחודש שנבנה בתקופתו של הקיסר אדריאנוס, העומד בתפארתו עד ימינו ומהווה אב טיפוס למבנים מרשימים באדריכלות המזרחית. הקיסר אדריאנוס הותיר את חותמו גם על הנוף בצפונה של בריטניה הגדולה כאשר בנה את חומת אדריאנוס שציינה את גבולה של הקיסרות. לאחר כיבושים נוספים בסקוטלנד החליפה חומת אנטונינוס את חומה זו.
מבנים רומיים טיפוסיים הם: מקדש רומי, בית מרחץ, אמפיתיאטרון, וילה רומית ואטריום (חצר פנימית בוילה), אמת מים, בזיליקה קירקוס (מסלול למרוצי סוסים) ורוטונדה.
פיסול
על אף שבתחילה הפיסול הרומי העתיק רבות מהפיסול היווני, כשם שהיוונים העתיקו בתחילת דרכם מהפיסול המצרי המאוחר, הפך הפיסול הרומי, בסופו של דבר, לתבנית ברורה משל עצמו, המבליט יותר את הפרט. פסלים רבים שרדו, על אף שחלק ניכר מהם נפגעו במרוצת הזמן. מבין הממצאים ששרדו ישנם פסלים רבים של קיסרים. אף על פי שהפסלים הרומאים העתיקו מעמיתיהם היוונים הם הדגישו את הפרט בשיעור גדול הרבה יותר, ופסלי ראש רבים של אנשים מפורסמים אך גם של אנונימיים שרדו. מצבות של אזרחים עשירים מציגים לעיתים קרובות את דיוקנו של הנפטר שנחקק בתבליט, כמו גם הסרקופג הרומי שלעיתים עוטר בעושר.
בתקופתו של הקיסר אוגוסטוס הפך הפיסול לתעמולתי בעיקרו, הפסלים והאנדרטאות שנוצרו בתקופתו היו משובצים בסממנים שנועדו להציג את הקיסר בהתאם לסיטואציה. קלסתרונו של אוגוסטוס עוצב כאידיאל ובנוסחה קבועה שנשמרה במשך כל זמן שלטונו. העתקים של תאורי הקיסר נעשו בתפוצה גדולה ונשלחו אל כל רחבי הקיסרות. מבין היצירות הידועות שנוצרו בתקופה זו ניתן לציין את: אוגוסטוס מפרימה פורטה, אוגוסטוס מוויה לביקנה וארה פקיס.
תקופת שלטונם של הקיסרים הפלאבים, מציינת שינוי בדמותה של החברה הרומית שהתבטא היטב בפסלים שנוצרו בזמנם, חזרה להאנשה בתיאור הדמויות. בין היצירות הידועות שנוצרו בתקופתם ניתן לציין את: שער טיטוס.
הפיסול שלאחר תקופתם של הקיסרים הפלאבים מתאפיין ביחס מעורב כלפי האלים, בתחילת המאה ה-2 לספירה, בזמנו של הקרסר טראיאנוס, הומעטה חשיבות האלים בתיאורי הניצחון של הקיסר. בין היצירות הידועות שנוצרו בתקופה זו ניתן לציין את: קשת קונסטנטינוס, אנטינואוס סילואנוס, עמוד טראיאנוס, עמוד אנטונינוס פיוס, שער ספטימיוס סוורוס ופסלו של מרקוס אורליוס.
ציור
ידיעותינו על הציור ברומא העתיקה נשענות בחלקן הגדול על חפצי אמנות שהשתמרו מהערים פומפיי והרקולנאום, ובעיקר מציורי הקיר שהתגלו בחורבותיה של העיר פומפיי, שהשתמרו לאחר התפרצותו של הר הגעש וזוב בשנת 79. דבר לא שרד מהציורים היווניים שיובאו לרומא במהלך המאות ה-4 וה-5, או מהציורים שצוירו על עץ באיטליה באותה התקופה. סך כל הממצאים מוגבלים לתקופה של כ-200 שנה מתוך 900 שנה, לערך, של היסטוריה רומית, ולציורים דקורטיביים פרובינציאליים. רובם של ציורי קיר אלה צוירו בטכניקת סקו, אך אחרים צוירו גם בטכניקת פרסקו שהייתה קיימת בתקופה הרומית. קיימות ראיות בפסיפס כי חלק מהציורים הרומיים הם עיבודים ואף העתקים של ציורים יווניים קדומים יותר. מכל מקום, מוסיפה לבלבול היא העובדה כי השמות הכתובים בהקדשות לציורים השונים, יכולים להיות של מהגרים יווניים מהתקופה הרומית, ולא ציורים שהועתקו מהתקופה היוונית הקדומה.
אנטזיס
אנטזיס (ביוונית εντείνω - "למתוח במאמץ") באדריכלות היא קמירות מתוכננת לאורך עמוד או אלמנט אנכי אחר. בעמודים, הקמירות יוצרת עיבוי קל קצת מתחת לחצי גובה העמוד שאחר כך הולך וקטן ככל שעולים במעלה העמוד. השימוש באנטזיס ידוע בעיקר באדריכלות יוון העתיקה הארכאית מההסדר הדורי. העקמומיות עוּדנה עם השנים (למשל בפרתנון באתונה) אך המשיכה להופיע גם בעמודים רומנסקים ובימי הרנסאנס, וגם במגדלי כנסיות גותיות. אנטזיס היה בשימוש גם בתרבויות אחרות, כולל במצרים העתיקה, בימי שושלת סונג בסין והאינקה בפרו. הסיבות המשוערות לאנטזיס הן הנדסיות ואסתטיות.
האימפריה הרומית
ציור
הציורים הרומיים מספקים מגוון נרחב של נושאים: בעלי חיים, טבע דומם, סצנות מחיי היום יום, דיוקנאות וכמה נושאים מיתולוגיים. בתקופת הקיסרות המאוחרת, לאחר שנת 200, החלו להופיע נושאים נוצריים מוקדמים מעורבים יחד עם דימויים פגאניים שרדו על קירות הקטקומבות.
כלי חרס
כלי חרס יוצרו בכמויות עצומות ברומא העתיקה, בעיקר למטרות תועלתיות. את שרידיהם ניתן למצוא בכל רחבי הקיסרות לשעבר ואף בחלקים נרחבים הסמוכים לגבולותיה. מונטה טסטאצ'יו הוא תל גדול בעיר קומא המורכב כמעט כולו משברי אמפורה ששימשה לאחסון נוזלים ומוצרים אחרים - ובמקרה זה סביר להניח כי בעיקר שימשו האמפורות לאחסון שמן זית מהיספניה שהגיע לעיר במרחק לא רב מהתל (ושימש כמרכיב העיקרי לתאורה, וזאת בנוסף לשימוש הרב שלו במטבח הרומי ובבתי המרחץ).
אין שקילות רומית לחפצי האומנות אותם יצרו היוונים, ורק ממצאים מעטים בלבד של חפצי אומנות שרדו, אך ישנה כמות רבה של חפצי שולחן מובחרים, וכמות רבה של חפצים קטנים, הקשורים לעיתים תכופות למנורות שמן או חפצים דומים, בעלי נושאים דתיים או ארוטיים. באופן כללי הרומאים לא קברו חפצי אומנות יחד עם מתיהם, דבר המשמש כמקור הטוב ביותר לחפצי חרס עתיקים בימינו, אך גם כלי חרס טהורים אלה ולא יוקרתיים (כשל היוונים) הם עיקר "כוחה" של תעשיית החרס הרומית, שלא כמו הזכוכית הרומית, שבה השתמשה האליטה יותר ויותר יחד עם כלי שולחן מזהב וכסף, שאותם ניתן היה להציג באופן יוקרתי וראוותני. מה שברור הוא כי מהממצאים הרבים שנמצאו שכלי חרס איכותיים היו בשימוש נרחב בשני המעמדות הראשיים שהרכיבו את החברה הרומית. השימוש היקר יותר בחרסהיה בתבליטים, בדרך כלל מעוצבים, וזאת במקום צבע או ציורים. לעיתים קרובות הועתקו באלו צורות, דקורציות, מעבודות מתכת יוקרתיות יותר. בייחוד בחלקה המזרחי של הקיסרות, המשיכו מסורות מקומיות שאתן הכליאו עם סגנונות ואופנה רומית שיחדיו יצרו גיוון חדש.
אנטזיס
אנטזיס באדריכלות יוון העתיקה
המושג אנטזיס נלקח מהספר על אודות האדריכלות מהמאה הראשונה לפנה"ס של האדריכל הרומי ויטרוביוס. ויטרוביוס מזכיר את המילה כמושג המשמש את היוונים לקמירות המתוכננת באמצע העמודים לצרכים אסתטיים - כדי לפצות על אשליות אופטיות מטרידות וליצור מראה נעים יותר. גם הרון מאלכסנדריה מהמאה ה-1 לספירה, ופילון הביזנטי מהמאה ה-3 נותנים הגדרה וסיבה דומות לאנטזיס. הרון גם מוסיף שלוּלֵא האנטזיס הייתה נוצרת אשליה שהעמוד צר מעט וחלש במרכזו והאנטזיס מפצה על כך.
האימפריה הרומית
כלי חרס
החל מהמאה ה-3 חלה ירידה באיכותם של כלי החרס הטהורים, שבחלקה ניתן לשייכה לתסיסה ולחוסר השקט המדיני והכלכלי, וגם מכיוון שכלי הזכוכית החלו להחליף כלי חרס ככלי שתייה (העשירים תמיד המשיכו להעדיף כלי כסף בכל מקרה).
כלי חרס למטבח, ששימשו את בני המעמדות הנמוכים והעניים נקראו "כלים גסים", וסביר להניח כי הם יוצרו באופן מקומי. לדוגמה היו כמה סוגים של כלים גסים בריטיים שיוצרו במשך תקופה ארוכה, בעוד שכלי חרס טהורים יוצרו למשך תקופה קצרה בקולצ'סטר, שאם לא כן יובאו, כמו גם כלים גסים, אפילו ממרחק רב כאיטליה.
ספרות
מתחילת דרכה הושפעה הספרות הרומית רבות מסופרים יוונים. כמה מהיצירות המוקדמות ביותר ששרדו הן אפוסים היסטוריים המתארים את ההיסטוריה הצבאית המוקדמת של רומא. עם התרחבותה של הרפובליקה, החלו יוצרים ליצור שירה, קומדיה, היסטוריה וטרגדיה.
אנטזיס
אנטזיס באדריכלות יוון העתיקה
דעה זאת אבל לא מתיישבת עם אופי השימוש המוקדם באנטזיס במקדשים מהתקופה הארכאית של יוון (מאות 8 עד ה-5 לפנה"ס). כדוגמה, במקדש הראשון לאלה הרה משנת 550 לפנה"ס לערך במושבה היוונית פאסתום שבדרום איטליה, הקמירות של העמודים היא כה בולטת שקשה לטעון שמטרתה לפצות על אשליית קעירות - ראו איור 2. במקדשים המאוחרים יותר בפאסתום (מקדש לאתנה משנת 500 לפנה"ס והמקדש השני לאלה הרה משנת 470 לערך) האנטזיס עדיין בולט, אך פחות מאשר במקדש הרה הראשון. במקדשים של התקופה הקלאסית במחצית השנייה של המאה ה-5 - כמו הפרתנון באתונה או מקדש אפולו אפיקוריוס בבאסאי האנטזיס הוא כבר עדין ביותר - ראו איור 3.
האימפריה הרומית
ספרות
ורגיליוס סימל פסגה חדשה בשחרה האפית הרומית. יצירתו אינאיס נוצרה לפי בקשתו של גאיוס קילניוס מאיקנס ומספרת את סיפור הימלטותו של אינאיס מטרויה והתיישבותו בעיר שתהפך ברבותה ימים לרומא. לוקרטיוס ויצירתו המפורסמת "על טבע היקום", מנסה להסביר את המדע בפואמה אפית כמה מהתורות אותן הוא מציג ניראות מודרניות במידה ניכרת, אולם רעיונות אחרים, בעיקר התאוריה על האור, אינן מקובלות יותר. יצירתו של אובידיוס, מטמורפוזות, נכתבו במשקל הכסמטר דאקטילי, שהיה אופייני לאותה התקופה, ומגוגללת רצף של קרוב למאתיים סיפורים מיתולוגיים, הנפתחים בבריאת העולם ועד לסיפור האלהתו של יוליוס קיסר. הקו המשותף לכל הסיפורים והמקשר ביניהם הוא גלגולי הצורה שעוברות הדמויות בסיפורים. באותה התקופה היה ידוע כי יצירתו של אובדיוס הייתה חסרה את כובד המשקל שהיה אופייני לשירה האפית המסורתית.
אנטזיס
אנטזיס באדריכלות יוון העתיקה
מכאן הטענה שאולי האנטזיס לא נועד לפצות על אשליה אופטית או על בעיה בצורת העמודים אלא שהוא נחשב בעל ערך אסתטי כשלעצמו. העיבוי של העמוד באמצעיתו יוצר תחושה של מבנה "אורגני" הלוחץ על העמודים. נוצרת תחושה של מסיביות וחוזק ואשליה של גובה רב לעמודים. יש המצביעים על דמיון לגזע התמר או לגפיים שריריות של בעלי חיים כיוצרים תחושה טבעית וחייה למבנה. דעה נוספת היא שהסיבה לאנטזיס היא בעיקר הנדסית ושהוא באמת מוסיף לחוזק המבנה. בכל מקרה, האדריכלים היוונים לא הותירו הסבר משלהם לשימוש באנטזיס ולכן כל הדעות שהובאו למעלה הן בגדר השערות בלבד.
האימפריה הרומית
ספרות
גאיוס ולריוס קאטולוס וקבוצת המשוררים עימה התרועע, הולידה שירה שהמשיכה את המודל מאלכסנדריה, שערכה ניסויים עם צורות פואטיות שונות שקראו תיגר על הסגנונות הפואטיים המסורתיים. קאטולוס היה גם המשורר הרומי הראשון שכתב שירת אהבה, אוטוביוגרפית בצורה מעושה, שהציגה רומן עם אשה ששמה לסביה. תחת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס, המשיך הורטיוס את סגנון השירה המסורתי של שירים קצרים יותר, עם האודות ושירה פיוטית. מארטיאליס, שכתב בזמן שלטונו של הקיסר דומיטיאנוס, היה משורר עטור תהילה שכתב שירה בסגנון מכתם (שיר קצר), שירה שהייתה לעיתים קרובות פוגענית וביקורתית כלפי אישי ציבור.
סוגת הסאטירה נחשבת באופן מסורתי כהמצאה רומית, הסאטירה נכתבה בין היתר על ידי, יובנליס ופרסיוס.
תיאטרון
התיאטרון ברומא העתיקה הושפע רבות מהתרבות היוונית, כמו גם סוגות ספרותיות רבות אחרות המחזאים הרומאים נטו לאמץ ולתרגם מהמחזות היווניים. לדוגמה: מחזהו של סנקה, פדרה, מבוסס על מחזה אותו כתב אוריפידס היווני ונקרא היפוליטוס. דוגמה נוספת (אם כי אינה שייכת לתקופת הקיסרות) היא של פלאוטוס שכתב קומדיות רבות וחלקן הארי היה תרגום ישיר לעבודותיו של מנאנדרוס היווני. הרומאים התעניינו יותר בקומדיה ורבים מהם מצאו את הטרגדיות כמדכאות ומשעממות לבימת התיאטרון.
אנטזיס
שימוש באנטזיס בתרבויות אחרות
השימוש באנטזיס פחת אחרי התקופה הקלאסית ביוון. אפשר לראות שימוש באנטזיס בכמה מגדלי כנסייה מהתקופה הגותית (ראו איור 4). שימוש בעמודים עם אנטזיס חזר שוב לאופנה בימי הרנסאנס כמו אופנות קלאסיות אחרות. האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו (1580-1508) השתמש באנטזיס בתוכניותיו. האדריכל האיטלקי ג'אקומו בארוצי דה ויניולה (1573-1507) אף פרסם שיטה משלו לבניית עמודים עם אנטזיס בסגנון ה"טוסקני".
האימפריה הרומית
תיאטרון
כאשר משווים ומעמתים את התיאטרון הרומי עם התיאטרון ביוון העתיקה ניתן בקלות להבחין כי התיאטרון הרומי הושפע פחות מנושאי הדת. כמו כן, היה התיאטרון הרומי בעל משיכה רבה יותר לאסתטיקה. בתיאטרון הרומי הייתה הלחימה התאטרלית הרבה יותר, נפוצה והופיעה רבות על הבמה לעומת התיאטרון היווני בו נשענו השחקנית רבות על פנטומימה חוזרת ונשנית. השחקנים פיתחו מעין קוד בימתי שלפיו יכול היה קהל הצופים לזהות את המאפיינים העיקריים של הדמות לפי מראה.
אנטזיס
שימוש באנטזיס בתרבויות אחרות
האנטזיס היה גם בשימוש בתרבויות אחרות. המצרים הקדמונים השתמשו באנטזיס בכמה פרמידות כולל בפירמידה הגדולה של גיזה. גם בזיגוראתים הקדומים במסופוטמיה הצלעות מתקמרות מעט כך שהמבנה נראה כיוצא מהאדמה כחלק טבעי מהנוף. בימי שושלת סונג בסין האדריכלים השתמשו בספר שכלל הנחיות לבנייה ציבורית (ה"יינגצאו פאשי") שהמליץ על עמודים (מעץ) ישרים או בעלי אנטזיס בשליש העמוד העליון.
האימפריה הרומית
מוזיקה
על הרומאים לא נאמר כי היו יצירתיים במיוחד כאשר זה הגיע למוזיקה. הם לא חיברו מערכת של רעיונות רוחניים למוזיקה, כפי שעשו היוונים. אף על פי כן, אם הרומאים העריצו את המוזיקה היוונית כמו שהעריצו כל דבר אחר בתרבות היוונית, ניתן לומר בבטחה כי המוזיקה הרומית הייתה חד קולית (הכוונה היא, מנגינה בכלי בודד, ללא כל הרמוניה או שילוב עם כלים אחרים) וכי המנגינות היו מבוססות על מערכת סולמות (הנקראים מודוס) מפורטת.
כמו כן, הייתה השפעה לא יוונית אחרת על התרבות המוזיקלית הרומית. לדוגמה, המוזיקה האטרוסקית, ועם התרחבות הקיסרות, החלה גם להופיע השפעה מהמזרח התיכון ומיבשת אפריקה. כך היו, ללא ספק, במוזיקה הרומית רכיבים לטיניים בני המקום כמו גם רכיבים שאינם אירופאים; הטבע המדויק של רכיבים אלה אינו ברור.
לאחרונה נעשה באיטליה ניסיון ליצור מחדש את המוזיקה הרומית מכלים שנבנו לאחרונה על ידי וולטר מאילוני ולהקתו סיינאוליה.
בין כלי הנגינה בהם הרבו להשתמש הרומאים, ניתן למצוא: לוטה, אורגן, קיטרה, לירה, חליל, טימפאני, טמבורין, טובה רומית, קורנו, אאולוס ואסקאולס.
לבוש
הביגוד והלבוש הבדילו מעמד אחד ממשנהו. הטוניקה אותה לבשו בני המעמד הפלאבים, כמו גם הרועים והעבדים, הייתה עשויה מחומרים כהים ומחוספסים, בעוד הטוניקות אותן לבשו בני מעמד הפאטריקים הייתה מפשתן וצמר לבן. סנאטור לבש טוניקה עם פסים רחבים, שנקראה טוניקה לטיקלאבי (laticlavi). הטוניקות הצבאיות היו קצרות יותר מאלה שלבשו האזרחים. נערים, עד הגיל שבו חגגו את פסטיבל ליבראליה (Liberalia), לבשו את הטוגה פראטקסטה (praetexta), שהייתה טוגה עם שוליים בצבע ארגמן או סגול. הטוגה ויריליס (virilis) נלבשה בידי צעירים בני 16 כדי לסמן את אזרחותם ברומא.
הטוגה פיקטה (picta) נלבשה בידי גנרלים מנצחים והייתה בה רקמה המדגישה את מיומנותם בשדה המערכה. הטוגה פולה (pulla) נלבשה בעת אבל והייתה בעלת צבעים כהים. אפילו הנעלה סימנה את המעמד החברתי. בני מעמד הפאטריקים נעלו סנדלים בצבע אדום או כתום, לסנאטורים הייתה הנעלה בצבע חום, לקונסולים היו נעליים לבנות ואילו החיילים נעלו מגפיים כבדים. בדרך כלל לבשו הגברים טוגה ואילו הנשים לבשו סטולה, הסטולה הנשית הייתה שונה מהטוגה הגברית, ובדרך כלל הייתה בהירה יותר. בנוסף, המציאו הרומאים את הגרביים ששימשו את החיילים ששירתו בגבולות הצפוניים, ולפעמים האחרונים נלבשו אף בתוך סנדלים.
מזון ומשקה
לרומאים היו הרגלי אכילה פשוטים. המרכיבים העיקריים של הארוחה היו פשוטים, בדרך כלל הארוחה המרכזית נאכלה בסביבות 11 בבוקר, והכילה לחם, סלט, גבינה, פירות, אגוזים ובשר קר שנשאר מארוחת הערב של הלילה שקדם. המשורר הרומאי, הורטיוס מציין מרכיב נוסף שהיה חביב על הרומאים והוא, זיתים, בהתייחסו לדיאטה של עצמו, אותה הוא מתאר כפשוטה מאוד: "אני יש לי כאן בשפע, אנדיב וחלמית עדינה המספקים ארוחה". המשפחה אכלה יחדיו, יושבים על שרפרפים סביב השולחן. את המזון המוצק אכלו באצבעות הידיים וכפות שימשו למרקים ומאכלים נוזליים אחרים.
היין נחשב למרכיב שתייה מרכזי, נצרך בכל ארוחה או הזדמנות בידי כל המעמדות ומחירו נחשב לזול. כמו כן, משקאות רבים המכילים ענבים ודבש נצרכו. שתייה על בטן ריקה נחשבה לגסות רוח חסרת נימוס ולחסרת תרבות וסימן בדוק לאלכוהוליזם, שהשפעותיו על החלשת הגוף והשפעותיו הפסיכולוגיות היו ידועות לרומאים. האשמות נכונות על אלכוהוליזם הייתה דרך אפקטיבית להביך יריבים פוליטיים.
חינוך
החינוך החל בדרך כלל בגיל שש. במשך שש-שבע השנים הבאות, למדו גם הבנים וגם הבנות את יסודות הקריאה, כתיבה, ואריתמטיקה. מגיל 12 למדו הבנים, לטינית, יוונית, דקדוק, וספרות, ובהמשך את תורת הנאום. אומנות הנאום הרטורי נלמדה ותורגלה, ונואם טוב זכה לכבוד רב. הפיכה לנואם יעיל הייתה אחת המטרות של החינוך והלמידה. במקרים מסוימים, עבדים משכילים (בעיקר יוונים) הפיקו תועלת מהענקת חינוך לילדיו של אדונם.
שעשועים וספורט
לנוער הרומאי היו כמה צורות של שעשוע וספורט: (אימון), קפיצה, היאבקות, איגרוף ומרוץ. בכפר, צורות הבילוי לעשירי הקיסרות כללו בנוסף דייג וצייד. לרומאים היו גם כמה צורות של משחקי כדור, כולל אחת בעלת דמיון לכדוריד. משחקי לוח, משחקי קובייה, ומשחקי הימורים היו פופולריים עד מאוד בימי קדם. נשים לא נטלו חלק בפעילויות אלה. לעשירים, מסיבות ערב הציעו הזדמנות לבידור, לעיתים מוזיקה, ריקוד, וקריאת שירה. לעיתים, בני המעמד הנמוך, הפלבאים, נהנו גם הם ממסיבות דומות דרך המועדונים או האגודות אליהם השתייכו, מסיבות אלה מומנו על ידי פטרונים ונערכו בדרך כלל במסבאות. ילדים, שיחקו בדרך כלל עם צעצועים או במשחקים כגון סוס ארוך.
אתר פופולרי אחר בעיר רומא היה הקירקוס מקסימוס, ששימושו העיקרי היה למרוצי סוסים ומרוצי מרכבות, וכאשר הקירקוס היה מוצף (עקב גשמים) נערכו בו קרבות ימיים. לקירקוס מקסימוס היו עוד שימושים רבים. אל הקירקוס יכלו להיכנס כ-385,000 צופים; מכל רחבי הקיסרות הגיעו כדי לצפות בתחרויות. מלבד השימוש לתחרויות ספורט, שימש הקירקוס כשוק וכמקום להימורים. סמכויות עליונות, כגון הקיסר, היו נוכחים, בתחרויות בקירקוס מקסימוס, כיוון שזה נחשב, בקרב ההמון, כגסות רוח להיעדר מתחרויות אלה. הקיסר, לא נטה להעדיף קבוצת מתחרים זו או אחרת, עצם העדפה של קבוצה אחת היה נחשב כבלתי יאה למעמדו. הקירקוס מקסימוס נבנה בשנת 600 לפנה"ס וארח את מרוץ המרכבות האחרון בשנת 549, לאורך יותר מאלף שנה.
אמות מים
הרומאים בנו אמות מים כדי לספק מים. העיר רומא עצמה קיבלה אספקת מים מ-11 אמות מים שסיפקו לעיר יותר ממיליון מטרים מעוקבים של מים מדי יום, כמות המספיקה לאוכלוסייה בת 3.5 מיליון נפשות בימינו, ובאורך מצטבר של 350 ק"מ. רובן של אמות המים נבנה מתחת לפני האדמה ורק חלק קטן מהן מעל פני האדמה ונתמך בידי קשתות. אמת המים הרומית הארוכה ביותר, נמשכה לאורך 178 ק"מ, נחשבת באופן מסורתי, לזו שסיפקה מים לעיר קרתגו. מערכת אמות המים שנבנתה כדי לספק מים לעיר קונסטנטינופול, הביאה מים ממקור המרוחק 120 ק"מ מהעיר, לאורך מסלול סבוך ומפותל שנמשך 336 ק"מ.
אמות המים הרומיות נבנו לסיבולת ראויה לציון, ולסטנדרטים טכנולוגיים אליהם לא השתוו עד לזמן המודרני. התנועה באמות המים התבססה על כוח המשיכה. לעיתים, כאשר האמות נאלצו לחצות שקעים העמוקים מ-50 מטרים, השתמשו בצינורות פנימיים כדי לכפות על המים לעלות במעלה הגבעות.
סכרים
הרומאים גם בנו סכרים רבים לאיסוף מים, כמו שלושת סכרי סוביאקו, שבאיטליה. שניים מאלה סיפקו מים לאמת המים אניו נובוס, אחת מאמות המים הגדולות ביותר שסיפקו מים לעיר רומא, והגדול מביניהם, הסכר היה הגבוה ביותר שנבנה בידי הרומאים והגבוה ביותר בעולם עד שנהרס בשנת 1305. הרומאים הרבו להשתמש בסכרים ובספרד הגדילו לעשות ובנו 72 סכרים, ועוד רבים אחרים ברחבי הקיסרות, שחלקם אף עדיין בשימוש. באתר אחד, מונטפורדו שבגליסיה, נראה כי הרומאים בנו סכר לרוחב הנהר סיל, כדי לחשוף מרבצי זהב באדמת סחף שבקרקעית הנהר האתר נמצא בקרבת מכרה הזהב הרומי לאס מדולאס.
כרייה
הרומאים עשו שימוש נרחב במובילי מים במפעלי הכרייה ברחבי הקיסרות, חלק מהאתרים כמו בלאס מדולאס, שבצפון-מערב ספרד, חדרו לפחות 7 ערוצים עיקריים לראש המכרה. אתרים אחרים כמו דלאוקוטי בדרום ויילס אשר הוזן על ידי לפחות 5 תעלות מים מלאכותיות שהובילו למאגר או מקווה מים גבוה מעל פתח המכרה. המים שימשו לכרייה בלחץ מים, בה זרמים או גלים של מים שוחררו אל פני הגבעה, קודם כדי לגלות סימני זהב, ואחר כך כדי לשטוף את העפרה עצמה. פסולת הסלעים נשטפה בחוצה באמצעות זרם חדש של מים, כמו כן שימשו המים לכיבוי שריפות שהודלקו כדי לשבור סלעים קשים ורצועות של מחצב בין שכבות הסלעים.
משקעי זהב שנמצאו באדמת הסחף היו ניתנים לעיבוד ללא הצורך בריסוק העפרה. שולחנות שטיפה הונחו מתחת ללמאגרי המים, כדי לאסוף את אבקת הזהב וגושי הזהב (אם היו כאלה). עורק הזהב נזקק לריסוק, והרומאים, ככל הנראה, השתמשו בטחנות ריסוק או מעיכה שהופעלו על ידי גלגלי מים כדי לכתוש את העפרה הקשה לפני שנשטפה. הכורים נזקקו גם לכמויות גדולות של מים לכריה עמוקה, וזאת כדי לסלק שאריות סלעים ולהפעיל מכונות כרייה פרימיטיביות, כמו גם כדי לשטוף את העפרות המרוסקות. פליניוס הזקן מספק תיאור מפורט של מכרה זהב בספר ה-33 של יצירתו תולדות הטבע, שרבים מהם קיבלו אישור מחפירות ארכאולוגיות. כמו כן העובדה שהרומאים השתמשו בטחנות מים בקנה מידה נרחב מאושרת על ידי טחנות הקמח בברבגל, שבדרום צרפת, ובג'אניקולו שברומא.
גשרים
כמו אמות המים כך גם הגשרים היו מפסגת האדריכלות הרומית. הגשרים הרומיים היו מבין הגדולים והעמידים הראשונים שנבנו. הם נבנו מאבנים והקשת כמבנה הבסיס. ברובם אף השתמשו בבטון. הגשר הרומי הגדול ביותר היה גשר טראיאנוס שנבנה מעל נהר הדנובה, ונבנה על ידי אפולודור מדמשק. הגשר נבנה עבור צבאו של טראיאנוס, שהיה בדרכו לדאקיה, ואורכו הגיע ל-1,135 מטרים ונשאר הגשר הארוך ביותר במשך יותר מ-1,000 שנה. לפי דברי דיו קסיוס פורק הגשר בהוראתו של הקיסר אדריאנוס, אך יש מקורות החולקים על קביעה זו וטוענים כי הקיסר אורליאנוס היה זה שנתן את ההוראה.
הרומאים בנו גשרים רבים מעץ, אך מהם לא שרד דבר. עיקר המוניטין מונח על גשרי האבן והלבנים אותם בנו, הגשרים התאפיינו בשימוש פורץ הדרך אותו עשו הבנאים בקשתות מעוגלות, שאיפשרו לגשרים להימתח למרחק גדול יותר מאשר גשרים הבנויים על קורות תומכות. כאשר הבנאים הרומיים נזקקו לכמה קשתות לגשרים ארוכים יותר, בנייתם של עמודים תומכים חזקים הייתה קריטית. דבר זה היווה בעיה כאשר לא ניתן היה לבנות עמודים תומכים על סלע, כמו בנהרות רחבים (דוגמת הדנובה) או שגדות הנהר היו בעלות קרקע רכה. כדי לפתור בעיה זו פיתחו הבנאים הרומיים מבנה המוכנס תחת המים כדי ליצור שטח אטום במגמה לשאוב את המים לשם בנייה במקום בתנאים יבשים, המבנה עשוי קורות עץ הובל אל קרקעית הנהר כדי ליצור מעין שרוול שנאטם לעיתים קרובות בחימר, לאחר מכן, בטון שפך פנימה בטון. על אף שרוב הגשרים הרומיים ששרדו בנויים על סלע קשה, גשר סנטאנג'לו עומד על יסודות שכאלה הנמצאים בתוך נהר הטיבר כבר יותר מ-1,800 שנה.
דוגמה מפוארת נוספת לעבודתם של הבנאים הרומיים, ניתן למצוא בגשר אלקנטרה שנבנה עבור הקיסר טראיאנוס בשנת 105 המשתרע מעל נהר טחו שבספרד, אורכו 194 מטרים וגובהו 71 מטרים מעל מפלס מי הנהר.
דרכים
הרומאים בנו את הדרכים בעיקר לשימוש צבאי, אך חשיבותן הכלכלית לא נעלמה מעיני המתכננים, על אף שלעיתים נאסרה תנועת עגלות כדי לשמור על יעילותן לשימוש צבאי. בשיא התפשטותה של הקיסרות נאמד אורכן הכולל של רשת הדרכים הרומית בכ-80,000 קילומטרים בקרוב.
רוב הדרכים האיכותיות הורכבו מחמש שכבות. השכבה התחתונה, שנקראה פאבימנטום (pavimentum), הייתה עשויה משכבת טיח בעובי 2.5 ס"מ. מעליה שכבה שנקראה סטטומן (statumen) והכילה אבנים שקושרו יחדיו על ידי בטון או חימר, בעובי של כ-30 ס"מ. מעליה, הונחה שכבה שנקראה רודנס (rudens), והכילה כ-25 ס"מ של בטון דחוס. השכבה הרביעית, סומא קרוסטה (suma crusta), הורכבה מפרוסות עבות של אבני צור או אבני לבה מצולעות, בקוטר של 30–90 ס"מ ובעובי של 25–30 ס"מ, שהונחו על שכבת הרודנס הטריה. השכבה העליונה והאחרונה, הייתה עשויה מבטון או מאבני צור שהותאמו לכך.
תברואה
הרומאים היו בין התרבויות הראשונות שהשתמשו בצנרת בתוך הבתים. בתי המרחץ הרומיים שימשו להיגיינה, מקום מפגש ואף כפעילות תרבותית. המרחצאות הכילו שלושה מתקנים עיקריים לרחצה. לאחר הסרת הבגדים בחדר ההלבשה, המשיכו הרומאים לחדר החם טפידאריום (tepidarium), בחום המתון והיבש של החדר, חלק עסקו בפעילות חימום כגון: מתיחות וכדומה וחלק מרחו את עצמם בשמן או שעבדים ביצעו פעולה זו עבורם. מטרתו העיקרית של החדר הטפידאריום הייתה לעודד הזיעה ולהתכונן לחדר הבא, הקלדאריום או החדר הלוהט. הקלדאריום, שלא כמו טפידאיום, היה לח מאוד וחומם לטמפרטורה גבוהה. הטמפרטורות בחדר זה יכלו להגיע גם לכ-40 מעלות. חדרי קלדאריום רבים הכילו אמבטיות אדים ומזרקות עם מים קרים שנקראו לברום (labrum). החדר האחרון היה הפריגידאריום (frigidarium) או החדר הקר, שהציע אמבטיות קרות כדי להתקרר לאחר חדר הקלדאריום.
מערכת של 11 אמות מים סיפקו מים במגוון איכויות לעיר רומא, האיכותיים ביותר שימשו כמי שתייה. מים מאיכות נמוכה יותר שימשו בבתי המרחץ ובלטרינות, שהיו צורה מוקדמת של שירותים. שרידי לטרינות התגלו בפומפיי ובהרקולנאום, כמו גם במבצר סמוך לחומת אדריאנוס שבבריטניה ואף במקומות אחרים. אך הרומאים היו פחות היגייניים מאשר מערכת זו גורמת להם להראות. לא היה זה בלתי נפוץ, ברומא העתיקה, להשליך את השפכים מהחלון לרחוב. למרות זאת, מערכת ניהול השפכים הרומית מעוררת, באופן כללי, התפעלות מחדשנותה.
ספרות רומיות
ספרות רומיות היא שמה של שיטת ספירה שהומצאה ברומא העתיקה, ומשם התפשטה לכל חלקי העולם התרבותי. שיטה זו הייתה הנפוצה בעולם, עד אשר הוחלפה בשיטת הספרות ההודיות-ערביות, במהלך המאה ה-14, בשל פשטותה של האחרונה בהשוואה לזו הרומית. הספרות הרומיות מבוססות על שבעה סמלים שמקורם באלפבית השפה הלטינית: שיטת הספרות הרומית נחשבת, באופן כללי, כמי שעבר זמנה מבחינת שימושים מודרניים. כיום, השימוש בספרות הרומיות הוא בעיקר דקורטיבי, לדוגמה: שעונים, תבליטים שונים ובטקסטים רשמיים כגון: חוקת ארצות הברית.
מורשת
כמה מדינות טענו כי הן היורשות של הקיסרות הרומית לאחר נפילתה של הקיסרות הרומית המערבית, הקיסרות הרומית הקדושה הייתה ניסיון להקים לתחייה את הקיסרות במערב, היא נוסדה בשנת 800 כאשר האפיפיור לאו השלישי הכתיר את מלך הפרנקים קרל הגדול כקיסר רומא ביום חג המולד, למרות זאת הקיסרות והמושב הקיסרי לא הפכו פורמליים במשך כמה עשורים. לאחר נפילת קונסטנטינופול, הכריזה על עצמה נסיכות מוסקבה כיורשת המסורת של הנצרות האורתודוקסית בקיסרות הביזנטית, והחשיבה את עצמה כרומא השלישית (כאשר היא מחשיבה את קונסטנטינופול כרומא השנייה).
כאשר העות'מאנים, אשר ביססו את מדינתם לפי המודל הביזנטי, כבשו את קונסטנטינופול בשנת 1453, ייסד מהמט השני את בירתו בעיר הכבושה ותבע את כס הקיסרות הרומית, הוא אף הרחיק לכת ושיגר פלישה לאיטליה מתוך כוונה "לאחד מחדש את הקיסרות", על אף שצבאות האפיפיור וצבאות נפוליטנים עצרו את צעידתו לעבר רומא בעיר אוטרנטו בשנת 1480. שמה של קונסטנטינופול לא שונה באופן רשמי לאיסטנבול עד ל-28 במרץ 1930.
בשלילת טענותיהן של מדינות אלה למורשתם הרומית, ובקבלת התאריך המסורתי להקמתה של רומא מתקבל כעובדה, ניתן לומר כי המדינה הרומית החזיקה מעמד בצורה מסוימת משנת 753 לפנה"ס ועד נפילת האימפריה של טרפזונטס (יורשת מדינית ורסיס מהקיסרות הביזנטית שחמק מהכיבוש העות'מאני בשנת 1453) בשנת 1461, בסך של 2,214 שנים. ההשפעה הרומית על התרבויות המערביות והמזרחיות ממשיכה להתקיים. במשך הזמן חוקו רוב ההישגים הרומיים על ידי תרבויות מאוחרות. לדוגמה, הטכנולוגיה לייצור צמנט התגלתה מחדש בין השנים 1755–1759 על ידי ג'ון סמיטון.
הקיסרות תרמה רבות לאנושות, בין תרומותיה ניתן למנות את הלוח היוליאני, מוסדות הכנסייה הנוצרית, היבטים של אדריכלות נאו-קלאסית ואדריכלות ביזנטית. מערכת דרכים נרחבת שנבנתה בידי הצבא הרומי ושרדה עד ימינו. עקב רשת דרכים זו, הזמן הנדרש לנסיעה בין יעדים באירופה לא פחת עד למאה ה-19, כאשר הומצא מנוע הקיטור.
הקיסרות הרומית אף תרמה את צורת הממשל שלה, אשר השפיעה על חוקות שונות כולל אלה של רוב המדינות האירופאיות ורבות מהקולוניות האירופאיות לשעבר. בארצות הברית, לדוגמה, המסגרות של חוקת ארצות הברית מציינות, כי ביצירת מוסד הנשיאות, הם רצו לחנוך "עידן אוגוסטוסי". העולם המודרני ירש חשיבה משפטית מהחוק הרומי, אשר אוגד במלואו בעת העתיקה והשפיע על מערכות משפט רבות. בשלטונם על שטחים נרחבים, פיתחו הרומאים את מדע הממשל הציבורי להיקף שלא נהגה או נדרש קודם לכן, ביצירת שירות ציבורי נרחב וייסוד שיטות לגביית מיסים.
המורשת הטרטוריאלית של הקיסרות הרומית על השליטה בחצי האי האיטלקי, תשרת ותשפיע על לאומנים איטלקים ועל איחודה של איטליה בשנת 1861.
היהודים והקיסרות
יהודה תחת שלטונה של רומא הייתה בתחילה ממלכה עצמאית, תחילה ממלכת החשמונאים ולאחר מכן על ידי בית הורדוס, אך בהדרגה הצטמצם כוחם, עד שעברה להיות תחת שלטונם הישיר של הרומאים, באמצעות נציב רומי מטעמם, ושמה שונה לפרובינקיה יודיאה. לעיתים קרובות התעמרו הנציבים בנתיניהם היהודים והתייחסו אליהם בזלזול ואף באכזריות רבה, והדבר עורר תסיסה רבה בקרב קבוצות רבות מהעם. בשנת 66, החלו היהודים למרוד במושליהם הרומאים ביהודה. המרד הובס בידי הקיסר לעתיד אספסיאנוס ובנו טיטוס. במהלך המצור על ירושלים בשנת 70, החריבו הרומאים את בית המקדש השני, בזזו חפצי אומנות וקודש ממנו, כגון: מנורת המקדש. למרות כל זאת, המשיך להתקיים יישוב יהודי משמעותי ביהודה, עד חורבן יהודה ב-135 לספירה בידי יוליוס סוורוס במהלך דיכוי של מרד בר כוכבא. על פי ההיסטוריון קסיוס דיו נהרסו 50 ערים מבוצרות ו-985 כפרים ביודיאה מהלך המלחמה ורוב יושביה היהודיים במרכזה הושמד בעיקרו, בין אם נקטלו בידי הרומים ובין אם נמכרו לעבדות, או נאלצו להימלט.
בעקבות המרד, שונה שמה של פרובינקיית יודיאה לסוריה-פלשתינה. עתה, לאחר שהוגלו מירושלים ונאסרה כניסתם אליה, התרכז היישוב היהודי בגליל.
הפזורה היהודית בקיסרות הרומית
לאחר המרד הגדול, נמכרו רבים מיהודי יהודה לעבדות, בעוד שאחרים עזבו את הפרובינקיה והפכו לתושבים של חלקים אחרים בקיסרות הרומית. בספר מעשי השליחים (הספר החמישי בספרי הברית החדשה), כמו גם באיגרות פאולוס ישנם אזכורים תדירים לאוכלוסייה גדולה של יהודים הלניסטיים (מתייוונים) בכמה ערים ברחבי הקיסרות הרומית. היהודים ההלניסטים הושפעו מהגולה במובן הרוחני שלה, סופגים את תחושת האובדן ואת היותם חסרי בית (עקב חורבנה של יהודה) שהפכו לאבן הפינה באמונה היהודית, והרדיפות בחלקים שונים של העולם חיזקו רבות תחושה זו. נראה כי מדיניות הגיור והמרת דת ליהדות בכל רחבי הציוויליזציה ההלניסטית הגיעה לידי סיום עם המלחמות נגד הרומאים, ושיקום הערכים היהודיים לתקופה שלאחר חורבן הבית השני שבאה אחריהן.
חשיבות מרכזית לעיצובה מחדש של המסורת היהודית מדת המבוססת על פולחן בית המקדש למסורת של הגולה, הייתה לפרשנות לתורה הנמצאת במשנה ובתלמוד.
התקופה הרומית המאוחרת
בשנת 351, מרדה האוכלוסייה היהודית האזור העיר ציפורי בהנהגתו של פטריקיוס קנאי, כנגד שלטונו של קונסטנטיוס גאלוס. המרד, המכונה מרד גאלוס, הוכנע במהרה על ידי המצביא אורסיקינוס, שנשלח לאזור בידי הקיסר קונסטנטיוס. לפי המסורת, בשנת 359, תיקן הלל נשיאה את לוח השנה העברי המבוסס על שנת הירח. עד לתיקון הלוח, הסתמכה הקהילה היהודית מחוץ לארץ ישראל על לוח השנה של הסנהדרין; דבר זה היה דרוש להקפדה נאותה על החגים היהודיים. מכל מקום, תקנתו זו של הלל הייתה הכרחית עקב גזירות שמד רבות שנגזרו על היהודים, וכמו כן היו ניסיונות של הנוצרים לשבש את קידוש החודש ואת קביעתם של תאריכים ומועדים יהודיים. לנוכח כל האיומים האלה, ריחפה סכנה ממשית מעל האפשרות כי העם היהודי שהלך והתפזר מחוץ לגבולות ארץ ישראל, יוכל להמשיך ולשמור על המועדים, בהיעדר סמכות תורנית עליונה שתמשיך את קביעת ראשי החודשים והשנים (עד לתיקון זה נקבעו האחרונים לפי הבחנה פיזית במולד הירח), כתוצאה מהרחק הרב בין הקהילות השונות. עם התמשכות הרדיפות החליט הלל לספק ליווי לשליחים שהביאו את בשורת החודש והשנה החדשים. עם התמשכות התנכלויות אלה החליט בית הדין של הלל נשיאה על לוח שנה מוסמך לכל הזמנים (לוח זה גם הוסיף וכלל את כל החישובים הדרושים לשנים מעוברות).
הקיסר הפגאני האחרון, יוליאנוס הכופר, איפשר ליהודים לשוב ל"ירושלים הקדושה שלה שלתקומתה נכספתם שנים רבות" ולבנות בה את בית המקדש. מכל מקום, תקופת שלטונו הקצרה בין השנים 361–363, באה אל קיצה עם מותו בשדה המערכה במהלך מסע מלחמה כושל נגד האימפריה הסאסאנית, כך שלא היה כל סיכוי להשלים את מדיניותו לפני שחזר שלטונם של הקיסרים הנוצרים על הקיסרות. עם קידושו של יוחנן כריסוסטומוס לפטריארך תחילת שנת 398, המשיכה הרטוריקה הנוצרית נגד היהודים להרים את ראשה, בסדרה של דרשות, בהן הטיף כנגד "מחלת היהדות". שפה יוקדת שכזו בנתה אקלים של חשדנות וקנאה נגד הקהילות היהודיות, כמו אלה באנטיוכיה וקונסטנטינופול.
בתחילתה של המאה ה-5, הוציא הקיסר תאודוסיוס השני, שהיה תחת השפעתה של אחותו הגדולה פולכריה, סדרה של צווים שהחלו רדיפות רשמיות כנגד היהודים. יהודים לא יכלו להיות בעלים של עבדים, לבנות בתי כנסת חדשים, להחזיק במשרה ציבורית או לשפוט במחלקות בין יהודי ללא יהודי. נישואים בין יהודי ללא יהודי הפכו לעברה שדינה מיתה כמו גם המרת דתם של נוצרים ליהדות. בנוסף, ביטל תאודוסיוס את נשיאות הסנהדרין והדיח את רבן גמליאל השישי, בהוראה משותפת עם הונוריוס, שליט הקיסרות הרומית המערבית, וכך פוזרה סופית הסנהדרין.
צלופיזיים
צלופיזיים (שם מדעי: Coelophysidae) היא משפחה של דינוזאורים טורפים שחיו בתקופות הטריאס והיורה בין השנים 220-183 מיליון שנה.
יצורים אלה היו מראשוני הדינוזאורים והם היו טורפים זריזים עם לסתות צרות ורגליים ארוכות. אורכם היה 1-2 מ'.
הם היו אוכלי בשר שצדו יצורים קטנים מהם. בכמה מהמינים כמו הצלופיזיס נמצאו בבטנם גם שריי דינוזאורים קטנים, כך שהם היו קניבלים.
אליפות העולם בשחייה 2001
אוסטרליה ניצחה באליפות, לראשונה, עם 13 מדליות זהב ו-25 בסך הכל. סין סיימה שנייה עם 10 מדליות זהב ו-20 בסך הכל וארצות הברית  סיימה רק במקום השלישי עם 10 מדליות זהב, ובסך הכל צברה 26 מדליות, כולן במסגרת תחרויות השחייה.
שחייה
לתחרות נוספו מספר משחים: משחה ל-1500 מטר חופשי נשים ומשחה ל-800 מטר חופשי גברים ובכך הישוו בין המינים, וכן משחים ל-50 מטר בסגנון גב, חזה ופרפר לנשים ולגברים.
השחייניות הבולטות
אינגה דה ברוין, זכתה ב-3 מדליות זהב אישיות במשחים ל-50 מטר ו-100 מטר חופשי וכן במשחה ל-50 מטר פרפר ופטריה תומאס , זכתה ב-3 מדליות זהב (2 אישיות במשחי הפרפר) עם 3 שיאי תחרות חדשים, האנה שטוקבאואר , זכתה ב-4 מדליות (2 זהב אישיות, במשחים הארוכים ל-800 מטר ול-1500 מטר חופשי, 1 כסף ו-1 ארד), לו קסיוג'ואן ( סין) זכתה ב-4 מדליות (2 זהב במשחי החזה ו-2 ארד) ויאנה קלוצ'קובה זכתה ב-3 מדליות (2 מדליות זהב אישיות במשחים ל-400 מטר חופשי ומעורב אישי, ו-1 כסף).
רביעיית השליחות האוסטרלית ניצחה במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, כמו בשני משחי השליחות הנוספים, אך נפסלה לאחר שהשחייניות קפצו לבריכת השחייה בתום המשחה, לפני שכל הקבוצות סיימו את המשחה שלהן.
השחיינים הבולטים
איאן ת'ורפ , שזכה ב-6 מדליות זהב, מהן 3 אישיות ו-3 שיאי עולם חדשים ועוד שיא עולם נוסף במשחה השליחים, גרנט האקט זכה ב-4 מדליות (2 זהב ו-2 כסף), אנתוני ארווין, זכה ב-2 מדליות זהב אישיות (במשחים היוקרתיים ל-50 מטר ול-100 מטר חופשי, עם שיא תחרות חדש), ג'ף היוגיל  ומאט וולש , כל אחד מהם זכה ב-3 מדליות (2 זהב, ו-1 ארד).
אוסטרליה זכתה בכל שלושת משחי השליחים בתחרות.
שיאי עולם
באליפות ניקבעו 7 שיאי עולם חדשים כולם לגברים, ו-48 שיאי תחרות חדשים.
כדורמים
{| cellpadding="2"
נשים
7 - 3  6 - 5
שחייה
7 שחיינים יצגו את ישראל באליפות, 2 נשים ו-5 גברים. ורד בורוכובסקי סיימה במקום ה-7 במשחה ל-100 מטר פרפר ובמקום ה-12 במשחה ל-50 מטר פרפר (משחה שאינו אולימפי). יואב גת סיים במקום ה-8 במשחה ל-200 מטר גב.
פן פלזה 1
פן פלזה 1 (באנגלית: One Penn Plaza) הוא גורד שחקים המצוי בניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית, בקרבת תחנת פנסילבניה, מערבית לשדרה השביעית, בין רחובות 33 ו-34 במנהטן.
המבנה תוכנן על ידי קאהן וג'ייקובס והושלם בשנת 1972, גובהו 229 מטרים ולו 57 קומות. המבנה מדורג - ולו שלוש מדרגות - בקומה השביעית, הארבע עשרה והחמישים וחמש.
המבנה בנוי פלדה ובטון ומחופה בזכוכית סולרית ואלומיניום שעבר אלגון.
זוסמן סגלוביץ'
זוסמן סגלוביץ' (ביידיש: זוסמאן סעגאלאוויטש; 26 בפברואר 1884 – 19 בפברואר 1949) היה סופר ומשורר יידי.
קורות חיים
סגלוביץ' נולד בביאליסטוק שבפולין למשפחה מרובת ילדים, ביניהם אחיו וולף הירש סגלוביץ'. משפחתו הייתה בעלת ייחוס רבני וסבו, צבי פרנקל, עבד בשירות הצאר הרוסי. התחנך בחדר ועל ידי מורים פרטיים. בשנים 1903–1905 היה חבר הבונד ונאסר בגין פעילותו. לאחר פוגרום בביאליסטוק עבר עם משפחתו בשנת 1906 ללודז'.
בשנת 1903 פרסם לראשונה שיר בשפה הרוסית בעיתון מקומי ובשנת 1904 כתב ביידיש ב"דער פריינד". בשנת 1909 הודפס לראשונה קובץ משיריו. בראשית דרכו הספרותית הוא עסק בפרסום שירה וסיפורים קצרים, בהם הרבה לעסוק בחיי המעמד הבינוני בחברה היהודית ובאופי התנהלותן של נשים.
במלחמת העולם הראשונה הוא שהה באודסה, בחצי האי קרים ובקווקז, וכן שירת שנה בצבא הצאר (1916–1917) והיה עד למהפכה הבולשביקית. לאחר מכן חי בקייב ובמוסקבה ובשנת 1919 התיישב בוורשה. במוסקבה פרסם קובץ מסיפוריו הקצרים. עם שובו לפולין ועד 1930 החלו להתפרסם כתביו בקביעות ב"היינט". העיתון סירב לפרסם כתבות אקטואליה שנכתבו על ידו והוא עבר לכתוב בעיתון "זמן". בשנים 1928–1930 כיהן כיו"ר הסניף המקומי של אגודת הסופרים והעיתונאים ביידיש. בין שתי מלחמות העולם פרסם למעלה משלושים ספרים ובהם 5 ספרי שירה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח בשנת 1939 מפולין ועד 1941 עבר מסע דרך ליטא, בולגריה, טורקיה וסוריה בדרכו לארץ ישראל. שהותו בארץ נמשכה שבע שנים ולאחר מכן הוא עבר לניו יורק, בה התפרסם ספרו על שנות חייו בתל אביב. בשנות חייו האחרונות הוא נודע כסופר שכתב על מאורעות השואה וגזר על עצמו מנהגי אבלות.
וילהלם אולקס
גנרל וילהלם אולקס (בגרמנית: Wilhelm Ulex; 15 ביולי 1880 – 26 ביוני 1959) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
אולקס נולד ב-15 ביולי 1880 בברמרהאפן שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1899 התגייס פצל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-24 (הולשטיין), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר אולקס ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1922 הועלה אולקס לדרגת מיור, ובשנת 1924 מונה למפקד סוללה 4 ברגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), ולאחר מכן מונה לקצין מטה בפיקוד התותחנים ה-2. בשנת 1926 מונה למפקד הגדוד ה-4 ברגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1928 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. בסוף 1928 מונה לראש מטה רגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), וב-1 בפברואר 1931 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באוקטובר 1931 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-2 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד פיקוד התותחנים ה-6, והועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 באוגוסט 1935 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד פיקוד הרגלים ה-2. ב-15 באוקטובר 1935 מונה אולקס למפקד הדיוויזיה ה-12, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים. ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד הקורפוס ה-11, וב-31 במרס 1939 נאלץ לפרוש מתפקידו עקב התנגדותו למפלגה הנאצית.
מלחמת העולם השנייה
בפרוץ המלחמה מונה אולקס למפקד הקורפוס ה-10, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה השמינית במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ב-15 באוקטובר 1939 מונה אולקס למפקד מפקדת משמר הגבולות דרום בקרקוב, אך הודח מתפקידו בתחילת 1940 בעקבות התנגדותו לצעדים שנעשו כנגד האוכלוסייה האזרחית. ב-20 ביוני 1940 מונה אולקס למפקד המחוז הצבאי ה-1 בפוזן, וב-30 באפריל 1941 פרש מתפקידו.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התגורר אולקס בברמן, עד למותו ב-26 ביוני 1959.
טמון באש
בדיני נזיקין בהלכה, דין טָמוּן בְּאֵש הוא הלכה מיוחדת בנזקי אש (אחד מארבעה אבות הנזיקין), ולפיה חיוב הפיצוי הוא רק על דברים שנראים לעין וניזקו, ולא על מה שהיה "טמון" ונסתר. המקרה הקלאסי של טמון הוא אש שיצאה משליטה ושרפה ערימת חיטים שמישהו טמן בתוכה חפצים; על פי ההלכה, מי שהצית את האש חייב לשלם רק על ערימת החיטים שנשרפה ולא על החפצים שהיו מוסתרים בתוכה.
דרשות הפסוקים
בכמה מקומות פטור טמון נדרש מהכתוב בתורה בעניין נזקי אש: "כי תצא אש ומצאה קוצים ונאכל גדיש או הַקָּמָה", מהמילה "קמה" שמורה על דבר גלוי ונראה לעין.
בירושלמי, מובאים גם לימודים לצד השני- שמחייב על טמון.
במקורות התנאיים
דין טמון מובא במשנה כמחלוקת בין רבי יהודה שמחייב לשלם גם על כלים טמונים שנשרפו, לבין שאר החכמים שחלקו על כך: בברייתא דעת חכמים מפורטת יותר, ומבואר שאף על פי שאינו משלם את מלוא הפיצוי על הכלים שנשרפו, בכל זאת "רואים מקום כלים כאילו הוא מלא תבואה", ומשלם כאילו נשרפה ערימה מלאה של תבואה ולא ערימה חלולה.
בתלמוד נטבע המונח "טמון" לציון הלכה זו.
חריגים לדין
בתלמוד נאמרו שני סייגים לדין טמון, לפיהם יש מקרים שבהם יהיה חייב גם על חפצים טמונים שנשרפו:
עיתון מיוחד
עיתון מיוחד הוא שבועון שיצא לאור בין השנים 1933—1952 על ידי המו"ל והעורך אלכסנדר זאובר. השבועון עסק בפלילים וברכילות על חיי האישים בארץ ישראל ונחשב לעיתון הראשון בארץ ישראל שעסק בעניינים רכילותיים. "עיתון מיוחד" הוא העיתון הראשון בארץ ישראל שהשתמש בצבע בהדפסתו. העיתון לא היה מחויב לשום זרם פוליטי וסמלו היה מטבע גרוש עם חור.
הרעיון
זאובר הגה את הרעיון החדשני של עיתון שיעסוק בפלילים ורכילות לאחר ביקור בבית דפוס, שם ראה את שלמה בן־ישראל משגיח על הדפסתם של ספרי הבלשים של הסופר דוד תדהר, שעסקו בפלילים. הוא הקים את העיתון לאחר שהעיתון הקודם שעבד בו "דואר היום" נסגר.
העיתון
את רוב השבועון כתב זאובר עצמו תחת שמות שונים (למשל - שם אחד מני רבים הוא "סבירם", שפירושו סבי רב מיכאל על שם סבו, הרב מיכאל שטרנבך). כותרותיו של זאובר היו יוצאות דופן, סנסציוניות, ובנוסח מחורז: "בעל מלון שכיח, נעל את אשתו על מסגר ובריח, עזב את חברתו ושתי ברחוב הטורים, והתחתן עם אסתר העשירה בפורים". בעל בית דפוס, שהתקשה להאמין בהצלחה שחזה זאובר לעיתון כה סנסנציוני, העיר: "כאן לא הונגריה, אין כאן סיפורים כאלה למלא עיתון ומה שיש נדפס כבר בעיתונות הקיימת". על כך הקשה זאובר: "בתי משפט יש כאן?", ובעל בית הדפוס השיב בחיוב. אמר זאובר: "אם יש בתי משפט, אז יש משטרה ובתי סוהר, ויש גנבים מכל הסוגים, אז יש גם מקום לעיתון שיספר על נושאים אלה". אחד הסיפורים שהעיתון כיסה היה רצח אברהם פוגל מייסדי תל אביב, שמעולם לא פוענח.
העיתון היה מעין בטאון בלתי רשמי של "מפלגת המדינה העברית" בהנהגתו של מאיר גרוסמן. בשלב מסוים הפך לביטאונה הרשמי כשגרוסמן הפך לעורך בפועל של העיתון כשלצידו המשפטן, העיתונאי וחבר מרכז מפלגתו, משה מילר מולאור, משמש כמזכיר המערכת של העיתון.
זאובר הבטיח לעוזרו יהודה אדלשטיין שהתאריך בשער העיתון יהיה תאריך עברי בלבד.
סגירתו
"עיתון מיוחד" זכה לתפוצה גדולה, אך בשל קריאתו של יהודה מוזס לאלכסנדר זאובר להצטרף לסגל "ידיעות אחרונות" החליט זאובר לאחר 19 שנים לסגור את "עיתון מיוחד" ולהמשיך בקריירה העיתונאית שלו ב"ידיעות אחרונות". זאובר הקים את מוסף "7 ימים" שהיווה המשך ישיר לעיתון מיוחד, המוסף קיים עד היום.
סעודה שלישית
סעודה שלישית (המכונה גם שעת "רעוא דרעוין") היא הסעודה האחרונה מבין שלוש הסעודות שההלכה היהודית מחייבת לסעוד במהלך השבת. זמנה של הסעודה מקביל לזמן תפילת מנחה, כלומר חצי שעה אחרי חצות היום (זמן מנחה גדולה) עד שקיעת החמה.
מקור הדין
בתורה נאמר:.
משילוש המילה היום בפסוק אחד העוסק באכילת המן, למדו חז"ל כי בשבת מצווים לאכול שלוש סעודות. חז"ל נחלקו האם הדין הוא, שיש לאכול שלוש סעודות במהלך היום בנוסף לסעודת ליל שבת. או מכיוון שבימים עברו מקובל היה לאכול רק שתי ארוחות ביום: פת שחרית וארוחת ערב, הרי שביום השבת יש להוסיף ארוחה אחת נוספת. להלכה נפסק, כי יש לאכול סעודת אחת בליל שבת, סעודה אחת ביום השבת וסעודה שלישית בשבת אחר הצהריים. לדעת הרמב"ם, ישנה חשיבות לסעודות השבת, בגלל מצוות "עונג שבת", שיש לענג את השבת ולכבדה באמצעות מאכל ומשקה.
אופן ודיני הסעודה
על פי פסיקת ההלכה לא חלה חובת קידוש בסעודה שלישית כיוון שבמקביל ללילה שבו אומרים קידוש פעם אחת, גם ביום חלה חובה לקדש פעם אחת וכבר התקיימה החובה בסעודת הבוקר. אמנם, טוב לברך על היין בסעודה שלישית (בתוך הסעודה, משום שברכת המוציא קודמת) כדי לכבד את סעודות השבת ויש שכתבו נוסח מסודר לקידוש סעודה שלישית.
מן הדין האחראים על הצדקה בכל עיר מצווים לתת לעניים אוכל או כסף המספיקים לשלוש סעודות בשבת, כשלארוחה השלישית עליהם לספק לעני לפחות כדי אכילת פת לחם בשיעור כביצה ודג קטן.
זמן הסעודה
מהמשנה משתמע שזמנה של סעודה שלישית הוא במנחה:
אולם בתקופת הגאונים יש עדויות למנהג לאכול את הסעודה השלישית בבוקר, בצמוד לסעודה השנייה. בהלכות גדולות כתוב (נוסח כתב יד מילאנו):
יהודה בן ברזילי הברצלוני מציין את קיום המנהג לאכול את הסעודה השלישית יחד עם סעודת הבוקר וכותב שאין לנהוג כך. בספר אור זרוע מובאת תשובה של "שלמה בן יצחק" התומכת במנהג לאכול סעודה שלישית בצמוד לסעודה שנייה ומציינת שכך גם כתבו נתן מרומי ואחיו אברהם ודניאל, שחיו באיטליה. מנהג זה מוזכר גם בשיבולי הלקט.
על פי הנוהג היום, זמנה של סעודה שלישית הוא מזמן מנחה גדולה, כלומר אחרי שש וחצי שעות זמניות. ברוב הקהילות מקובל לאכול סעודה שלישית אחרי תפילת מנחה קטנה, ובקהילות רבות, בעיקר חסידיות, מתקיימת סעודה משותפת בבית הכנסת. מקובל להאריך בסעודה שלישית אל תוך הלילה מעבר לצאת השבת. ואמנם אפילו שהסעודה נמשכה אל תוך הלילה, מזכירים בברכת המזון את השבת ("רצה והחליצנו"), מכיוון שעדיין לא נאמרה ההבדלה.
רעוא דרעוין
על פי הקבלה הסעודה השלישית היא כנגד הבחינה הקבלית הנקראת "זעיר אנפין" - המהווה כינוי לספירת תפארת. זמנה של סעודה שלישית לעת דמדומי ערב ("בין השמשות") מכונה "רַעֲוָא דְּרַעֲוִין" ("רצון הרצונות") שמשמעותו עת רצון מיוחדת שבה יכולות התפילות להתקבל ברצון, כמבואר בפיוט "בני היכלא". סעודה זו נקראת סעודתו של יעקב ובזכותה ניצולים ממלחמת גוג ומגוג.
תורת החסידות פיתחה רעיון זה למושג חשוב ומרכזי. חסידים רבים נוהגים לשיר שירי נשמה ודבקות בשעת ה'רעוא דרעוין' ורבים מהם אף נוהגים לשבת אז בחושך על מנת לאפשר לאלו שרוצים להרהר בתשובה לתת פורקן לרגשותיהם ואף לבכות מבלי להתבייש מאחרים. כמו מושגים רבים אחרים בתורת הקבלה, גם מושג זה נכתב ונאמר בשפה הארמית שבה נכתב ספר היסוד של הקבלה "ספר הזוהר". פירוש נוסף למושג הוא שהקב"ה הוא "רצון הרצונות", כלומר שהקב"ה הוא סיבת כל הסיבות והרצון הראשון שממנו נוצרים כל הרצונות.
מטווח הטילים וייט סנדס
ב-9 ביולי 1945 הוקם "וייט סנדס" לבדיקת רקטות ארוכות טווח אמריקאיות וגרמניות. שבוע לאחר מכן, ב-15 ביולי, נבחנה במקום פצצת האטום הראשונה, בניסוי טריניטי, הסמוך לגבולו הצפוני של המטווח.
כבר בראשית שנות ה-30 החל רוברט גודרד, מחלוצי מדע הטילים המודרני, בניסויי טילים באזור רוזוול שבניו מקסיקו, הסמוכה למרחבי וייט סנדס.