cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יובנאליס
היהודים אצל יובנאליס
בסאטירה ו, יובנאליס מציין יהלום ידוע שהתייקר בשל העובדה שענדה אותו הנסיכה היהודיה ברניקי, תוך שהוא מזכיר את השמועה שנפוצה על גילוי עריות בינה ובין אחיה אגריפס השני. הוא מזכיר את השמועה (הנזכרת רק אצל יוסף בן מתתיהו) באופן עוין לברניקי כיהודיה, כאשר הוא מכנה את אגריפס "הברברי" ואת ברניקי "אחותו־פילגשו", בארץ. ייתכן שאזכור השבת בה המלכים יחפים כוונתו למנהג העלייה להר הבית ללא מנעלים, מנהג שגם מלכים היו חייבים בו, וייתכן גם שיובנאליס בלבל את השבת עם יום הכיפורים, שאסורה בו נעילת סנדלים. השבתות היחפות והרחמים על חזירים נועדו להלעיג את המנהגים היהודיים, לעג המתעצם על ידי כריכת המנהגים הללו עם זוג מגלי העריות, ובכך להציג את הסתירה בין דקדוקי הפולחן הקפדניים של היהודים לבין חוסר הקפדנות שלהם בדבר בסיסי וחשוב באמת - העבירה החמורה של גילוי עריות. המילים "עתיקת יומין" ו"אריכות ימים" מצטרפות לתאוריה של דת עתיקה המטיפה לרחמים אך מידת הרחמים כלפי מי? הסיום הוא מפתיע ובלתי צפוי, אי ההתאמה שבו מעמיקה את תחושת הלעג והגיחוך של הקורא "מידת רחמים... לחזירים".
השפעתו של יובנאליס
בחייו, יובנאליס לא זכה להכרה ופופולריות. גם לאחר מותו, אין הוא זוכה לאזכור ספרותי כלשהו, אף לא אצל מבקרי הספרות והמדקדקים. באופן פרדוקסלי – שהרי יובנאליס בז לדתות המזרח – דווקא אבות הכנסייה הקדומים במאה הרביעית לספירה, כגון לקטנטיוס, הירונימוס ואוגוסטינוס. המשוררים הנוצרים קלאודיאנוס, אוסוניוס ופרודנטיוס מאמצים ומחקים את סגנון מימרותיו הקולעות. סרוויוס, מבקר הספרות הנודע (סביב 400 לספירה), מזכיר את יובנאליס שבעים פעם. מחברים נוצריים אלה נמשכו לאופיים המורליסטי של הסאטירות למפגן הבוז המרשים. דרכם הפופולריות של יובנאליס צברה תאוצה שלא דעכה בימי הביניים: בספריה של קרל הגדול שהוקמה במאה התשיעית היו כתבי יד רבים של הסאטירות של יובנאליס ופרסיוס בכרך אחד. בסוף ימי הביניים ובתחילת תקופת הרנסאנס מרבים להזכירו ולצטטו, כגון ג'פרי צ'וסר וארסמוס מרוטרדם ומתקופת הרנסאנס ואילך זוכים כתביו לתפוצה רבה לא רק באיטליה בזכות פרנצ'סקו פטרארקה וג'ובאני בוקאצ'ו, אלא באירופה כולה: לא היה מנזר שלא היה בו עותק אחד לפחות של הסאטירות של יובנאליס מלווה בפרושים וגלוסרים.
כתבי יובנאליס שימשו כמקורות השראה למשוררים אנגליים במאות ה-16 וה-17 כגון ג'ון דאן ולדרמטורגים כגון בן ג'ונסון, מולייר ופייר קורניי. במאות ה17 וה-18 חיקו את הסאטירות ותרגמו אותן, למשל ניקולה בואלו, ג'ון דריידן ואלכסנדר פופ. המפורסמים שבתרגומים הללו הם תרגומיו של סמואל ג'ונסון לסאטירה ג' שכונתה "London" ולסאטירה י', שכונתה "The Vanity of Human Wishes".
ניקי ריד
ניקול יוסטון "ניקי" ריד (באנגלית: Nicole Houston "Nikki" Reed; נולדה ב-17 במאי 1988) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית ממוצא יהודי. התפרסמה בזכות הסרט "שלוש עשרה" בו כיכבה ואף השתתפה בכתיבתו.
ביוגרפיה
ריד נולדה במערב לוס אנג'לס, קליפורניה, בתם של שריל יוסטון, קוסמטיקאית, וסת' ריד, מעצב הפקה. אביה הוא יהודי ואילו אימה מרקע נוצרי. יש לה אח גדול, ניית'ן אוגוסט ריד, ואח למחצה צעיר יותר, ג'ואי ריד. הוריה של ריד התגרשו כאשר הייתה בת שנתיים, והיא גדלה עם אמה. היא גדלה בבית ללא דת, אך היא מזדהה כיהודייה. היא גדלה סביב כמה מנהגים יהודיים, שכן אחיה אף חגג בר מצווה.
בשנת 2002, כאשר ריד הייתה בת 14, היא עזבה את בית אימה ועברה לגור בכוחות עצמה, בעיקר באזור לוס אנג'לס. לאחר השתתפותה בסרט "שלוש עשרה", ריד חזרה לבית הספר התיכון אלכסנדר המילטון בלוס אנג'לס, אך נשרה שוב לאחר שנה. היא אמרה ש"אמהות שהתגנבו לבית הספר כדי להתעמת ולהטריד אותה לגבי הסרט" היו הסיבה לעזיבתה. היא קיבלה תעודת בגרות באמצעות חינוך ביתי.
קריירה
פרסומה הראשון בא בסרט "שלוש עשרה", סרט אוטוביוגרפי-בחלקו. ריד והבמאית קתרין הארדוויק סיימו את כתיבת התסריט לסרט בתוך שישה ימים בלבד. הסרט שואב השראה מחוויות ההתבגרות האישית של ריד, ומתאר את סיפור התבגרותה של טרייסי (אוון רייצ'ל ווד) בת לאם גרושה (הולי האנטר), המתוארת כילדה תמימה ועדינה. כשטרייסי מתחילה ללמוד בתיכון היא מתחברת לאייבי זאמורה (בגילומה של ריד), וביחד עמה נחשפת לעולם של סקס סמים ואלכוהול ומצבה מתדרדר. הסרט זכה להצלחה גדולה בפסטיבל סאנדנס.
בשנת 2005 שיחקה לצד הית' לדג'ר בדרמה אודות תרבות הסקייטבורד "שליטי דוגטאון" בבימויה של קתרין הארדוויק.
בשנת 2006 היא שיחקה בעונתה הרביעית והאחרונה של סדרת הנעורים "The O.C." בתפקיד דמותה של סאדי קפמבל, ובנוסף בתפקיד ראשי בסרט "הפעם הראשונה של מיני".
בשנת 2007 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "אהבה מסוכנת".
בשנת 2011 הנחתה את תחרות מראה השנה של עלית שנערכת מדי שנה על ידי סוכנות הדוגמנות עלית.
חיים אישיים
במרץ 2011 החלה לצאת עם הזמר והמוזיקאי פול מקדונלד. הם עברו להתגורר יחד זמן קצר לאחר מכן. הם אישרו את אירוסיהם ביוני 2011, ונישאו ב-16 באוקטובר 2011, במאליבו, קליפורניה. במרץ 2014, ריד ומקדונלד הודיעו כי נפרדו לאחר שחיו בנפרד במשך ששת החודשים האחרונים. ריד הגישה בקשה לגירושין במאי 2014, והגירושין הסתיימו ב-2 בינואר 2015.
ריד החלה לצאת עם השחקן איאן סומרהולדר באמצע 2014. הם אישרו את אירוסיהם בפברואר 2015, ונישאו ב-26 באפריל 2015. ב-4 במאי 2017, הזוג הודיע באמצעות האינסטגרם כי ריד בהריון ראשון. ב-25 ביולי 2017 נולדה להם בת, בודי סוליי ריד סומרהולדר.
ישראל הופשטיין מקוז'ניץ
רבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ (תצ"ז, 1736 – י"ד בתשרי תקע"ה, 1814) היה מחשובי האדמו"רים בפולין בתחילת המאה ה-19, מתלמידי המגיד ממזריטש ורבי אלימלך מליז'נסק, חיבר ספרים רבים בחסידות ובקבלה, ידוע בכינוי המגיד מקוז'ניץ (ביידיש: דער קאז'ניצער מגיד) ועבודת ישראל על שם ספרו. מייסד חסידות קוז'ניץ.
ביוגרפיה
נולד באפטא לפרל ולשבתי שהיה כורך ספרים. היה מגדולי החסידים בפולין. עוד בצעירותו נודע כעילוי. למד אצל רבי שמואל שמלקע מניקלשבורג, שאחר תקופה אצלו שכנע אותו לנסוע למעזריטש, שם למד אצל המגיד ממעזריטש. אחר פטירת המגיד ממעזריטש הלך ללמוד אצל רבי אלימלך מליז'נסק. לאחר תקופה שלימד בחדר בפשיסחה עבר לקוז'ניץ, שבפולין. אחרי פטירת רבו מליז'נסק נהיה אדמו"ר בקוז'ניץ והרעיש את העולם הן בגאונותו בנגלה ובנסתר ובשאר חכמות, והן בקדושתו ובמופתיו. אלפים נהרו אליו בשביל לקבל את ברכותיו, ביניהם גם גויים, במיוחד ביקשו ברכתו לבריאות ורפואה. רוב ימיו היה חלוש ושכב במיטתו אבל בשעה שהגיע זמן תפילה היה מתגבר כארי לבית הכנסת להתפלל והיה מתפלל ורוקד כמו נער.
היה נשוי לרויזא ממנה נולדו לו שלושה ילדים: רבי משה אליקים בריעה ממלא מקומו באדמו"רות, לאה פערל אשת הרב אבי עזרא זליג שפירא רבה של גרעניץ ורבי מוטל שנפטר בצעירותו.
גישתו ושיטתו
העיד על עצמו שלמד כשמונה מאות ספרי קבלה לפני שהתחיל ללמוד אצל המגיד ממעזריטש. נקרא "המגיד מקוז'ניץ" על שום דרשותיו הרבות. נודע כאדם בעל חשיבה חיובית, דוגמה לכך היא העובדה שאף שסבל ממחלות רבות היה מעודד את חסידיו ולא התלונן על מחלותיו. היה אומר לשואלים אותו כיצד הוא מצליח לסבול את מחלותיו:
המגיד מקוז'ניץ השקיע עמל רב בפרסום ספרי קדמונים, מכתבי המקובלים שלפני האר"י, ובעיקר את כתבי מהר"ל מפראג. יצחק הרשקוביץ הראה כיצד באמצעות פרסומים אלה ביקש המגיד להעשיר את מאגר המקורות הרעיוניים שלו, אל מעבר לגבולות הזוהר ותורת האר"י.
ספריו
ספרים שנערכו מתורתו
ראו גם
חסידות קוז'ניץ
מלון דן תל אביב
היסטוריה
בשנות ה-30 הוקם ליד חוף הים פנסיון "קטה דן", שהיה בית המלון הראשון לחוף ימה של תל אביב, בתכנונה של לוטה כהן. במלון זה, אשר שימש גם כמפקדה של ההגנה, נהגו לקיים בין השאר ישיבות מטה של הארגון. מלון זה נודע גם כמקום מפגש של מנהיגי התקופה, וידוע בין השאר כמקום האחרון בו ישב חיים ארלוזורוב לפני הירצחו. ב-1947 שכרו האחים יקותיאל ושמואל פדרמן את המלון ובצמוד אליו החלו ב-1950 להקים את "מלון דן" אשר נחנך ב-1953. מאוחר יותר נהרסו שני המבנים ובמקומם הוקם ב-1964 מבנה המלון הקיים עד היום.
ביולי 2019 מונתה לראשונה אישה למנכ"לית המלון, רמה אורם נכנסה לתפקיד לאחר שניהלה מלון אחר של הרשת בירושלים.
מבנה
באמצע שנות ה-70 שופץ המלון, ובמסגרתו עיטר האמן יעקב אגם את החזית המערבית והפך אותה לפסל סביבתי צבעוני. ביום חנוכת החזית חדשה, חנכה הרשת מלון נוסף ברשת ושני בתל אביב: דן פנורמה תל אביב. חזית המלון, כמו יצירות נוספות של אגם, חופתה בפסיפס צבעוני, בצבעי הקשת, היוצר מראה שונה מכל זווית הסתכלות. הפסיפס הצבעוני שופץ וחודש בשנת 2000, יחד עם יתר חלקי חיפוי המעטפת החיצונית של המלון.
חשיבותו האדריכלית של מבנה המלון בתולדות תל אביב היא בהיותו המלון הראשון בחוף הים אשר הגדיר מחדש את קו החוף כרצועה תיירותית. אחריו הוקמו גם מלון שרתון הישן, מלון הילטון תל אביב ואחרים אשר הפכו את רצועת החוף על פניה. בניגוד לשאר בתי המלון הקיימים כיום הבנויים כמגדלים, המלון בנוי לרוחב ולא לגובה, וגובהו 7 קומות.
שולמית לבנת
שולמית לִבְנַת (26 בדצמבר 1929, כ"ד בכסלו ה'תר"ץ – 23 ביוני 2021, י"ג בתמוז ה'תשפ"א) הייתה זמרת, פעילה פוליטית בימין הישראלי ואשת ציבור ישראלית, אשר כונתה "זמרת המחתרות" בשל ביצועיה לשירי המחתרות.
ביוגרפיה
נולדה בשם שרלוטה אדלר ב-1929 בווינה ליהודה וקלרה אדלר. אביה היה ציר בקונגרס הציוני ועלה לארץ ישראל כבר ב-1935. היא שהתה עם אמה כשנה בפולין, שם למדה עברית בבית ספר יהודי ועלתה לארץ ישראל עם אמה בגיל 6 באונייה מטריאסטה. המשפחה השתקעה בחיפה. בבית הספר עוברת שמה ל"שולמית". הוריה היו בעלי דעות הקרובות לציונות רוויזיוניסטית. למדה בבית הספר התיכון "הריאלי", אולם סולקה מבית הספר עקב היותה חברה בתנועת הנוער "המכבי הצעיר". היא בחרה שלא לשוב ללמוד, החלה להופיע כשחקנית. את הקריירה שלה כזמרת החלה שולמית לבנת בגיל 18.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייסה לפלמ"ח, כלוחמת מהשורה. חיים חפר צירף אותה ל בינואר 1948 והיא הופיעה בתוכניתה הראשונה. לאחר מכן עברה ללהקת הכרמל, ומשם עברה להרכב הראשון של להקת חיל הים (שם הופיעה עם חיה הררית). לאחר תום המלחמה הכירה את לוחם הלח"י לשעבר עזריאל לבנת, ששב ממחנה העצורים באפריקה וחיפש זמרים לתיאטרון שרצה להקים. בין השניים החל קשר רומנטי והם נישאו. בהשפעת בעלה התקרבה למחנה של תנועת החירות.
בשנות ה-50 התפרסמה בשירים עבריים כמו, "שיר התופסת", "נערת תפוחי הזהב" וכן "סתיו בחלונות ובלבבי" ו"תל אל קאדי", שכתב אמיתי נאמן.
בשנות ה-70 הצטרפה למדרשה הלאומית על שם אריה בן-אליעזר שהקימה גאולה כהן בבית ז'בוטינסקי בתל אביב, אשר פעלה להנחלת מורשת תנועת ז'בוטינסקי ובעיקר מורשת האצ"ל והלח"י, בשל החשיבות שראתה גאולה כהן גם להנחלת מורשת הזמר של המחתרת. המשורר אצ"ג אמר לה "את זמרת מהפכנית, שיכולה להביא יהודים למקורם".
בסוף שנות ה-80 הופיעה באירוע חגיגי בהיכל התרבות לציון עשור לשובם של גולי אפריקה ושרה משירי המחתרת. ולאחר מכן החלה אף בהקלטת שירי המחתרת. בעקבות כך זכתה לתואר "זמרת המחתרות". היה זה אוסף מהשירים של המחתרות "לח"י" וה"אצ"ל", בהם השירים "עלי בריקדות", "הם לא ישברו אותנו", והשיר "חיילים אלמונים" (שכתב אברהם שטרן (יאיר) ב-1932), שהפך להמנון האצ"ל, ולאחר מכן המנון הלח"י. בריאיון עיתונאי סיפרה כי מאז שהקליטה שירים אלה, הוחרמה על ידי תעשיית המוזיקה. בעקבות ההחרמה, מצאה את עצמה מופיעה בעיקר מול ותיקי המחתרות וקבוצות תיירים, עד שהחליטה לפרוש באופן כמעט מוחלט. מאז, היא הופיעה מדי פעם; בעיקר לצד הופעותיה של להקת המחול של יונתן כרמון.
הייתה פעילה פוליטית במפלגות הימין הפוליטי בישראל. כתבה וערכה כמה ספרים, וביניהם "השמים קרובים יותר". משנת 1985, ניהלה לבנת את "המדרשה הלאומית ע"ש רנה מור" שבמצודת זאב בתל אביב.
בשנת 2020, כשהיא בת 90, הוציאה אלבום חדש.
חיים אישיים
שולמית לבנת הייתה נשואה לעוזי (עזריאל), עד למותו ב-2015. בתה היא השרה לשעבר לימור לבנת. בנה השני, נעם לבנת, חוזר בתשובה שהתפרסם כאשר דיבר על שאיפה למדינה יהודית בגבולות התנ"ך, וכן קרא לסרב פקודה בעת פינוי גוש קטיף ואף הקים את ארגון הסרבנות "מטה חומת מגן" הפועל לסרב פקודות אשר עוסקות בפינוי התנחלויות. בנו של נעם, בן יוסף, נרצח באפריל 2011 בקבר יוסף בשכם בידי שוטרים פלסטינים. שולמית לבנת התגוררה ברמת גן.
ביום הולדתה ה-91 עברה להתגורר עם משפחת נכדתה, בחוות סקאלי הנמצאת בגבעה ליד העיר שכם והיישוב אלון מורה. בראיון שנערך עמה אמרה שהמעבר הוא גם מסיבות אידאולוגיות, ושאף הייתה שמחה לעבור לשם בשלב מוקדם יותר, בגלל הערך בהתמסרות (לארץ ישראל). כשנאמר לה שכונתה "שולמית לבנת – נערת הגבעות" אמרה שאינה ראויה לתואר הזה, שכן נוער הגבעות הגיעו לאדמת טרשים במסירות להפרחתה, ואילו היא מגיעה לאחר שהם אלו שאיפשרו זאת כשהלכו בדרך הלא-זרועה.
וודז'יסלאב
וודז'יסלאב (בפולנית: Wodzisław) היא עיירה הנמצאת בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בדרום-מרכז פולין. היא שוכנת 15 ק"מ דרום-מערב לעיר ינדז'יוב ו-51 ק"מ דרום-מערב לעיר קיילצה. נכון לשנת 2022 היא מונה כ-1,000 תושבים. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה (בשנת 1937) חיה בה קהילה יהודית שמנתה כ-3100 יהודים (כ-294 משפחות). מרבית הקהילה הושמדה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
שולמית לבנת
חיים אישיים
ב-23 ביוני 2021 נפטרה ממחלת הסרטן שהתגלתה בגופה כמה שבועות לפני כן, ונטמנה בבית העלמין ירקון.
וודז'יסלאב
היסטוריה
וודז'יסלאב נזכרת ברשימת הערים המלכותיות מימי המלך קז'ימייז' הגדול. בשנת 1370 עברה לידי משפחת האצילים לנצקורונסקי. באותה תקופה רבים מתושבי העיירה שהיו נוצרים קתולים הפכו לקלוויניסטים. ב-1638 החזיר אחד מצאצאיו של לנצקורונסקי את העיירה לחיק הכנסייה הקתולית ובשל כך הקלוויניסטים עזבו את וודז'יסלאב ומכרו את בתיהם ליהודים שהתיישבו באותה העת בעיר.
משנת 1815 עד 1918 נכללה וודז'יסלאב במלכות פולין הקונגרסאית. בשנת 1869 ביטלו שלטונות רוסיה הצארית את מעמדה העירוני, במסגרת צעדי ענישה נגד ערים בפולין שתושביהן השתתפו במרד הפולני של 1863. אחרי מלחמת העולם הראשונה, עם כינון מדינת פולין העצמאית, נמשכה צמיחתה הדמוגרפית והכלכלית של וודז'יסלאב ובשנת 1939 מנתה אוכלוסייתה 6,890 נפשות.
יהדות וודז'יסלאב
במסמכים מן המאה ה-14 נזכרות כמה משפחות של סוחרים יהודים שהתיישבו בוודז'יסלאב. התיישבות של יהודים בהיקף גדול החלה בראשית המאה ה-17, עם עזיבתם של הקלוויניסטים, שמכרו את בתיהם. עם התפתחות היישוב החלה התארגנות יהודית וודז'יסלאב וייסוד קהילה. כנסייה אריאני הוסבה לבית כנסת. הוקצה חלקת קרקע לבית עלמין שגודר והוכשר. על אף בריחת היהודים מהעיר עם פלישת השוודים באמצע המאה ה-17, משחזרה העיירה והשתקמה, שבו אליה גם רוב היהודים ורק מקצתם נשארו בפינצ'וב הסמוכה.
בסוף המאה ה-17 היו בוודז'יסלאב כ-200 משפחות יהודיות וקהילת וודז'יסלאב הייתה אחת הגדולות והחשובות באזור. אחדים מבני הקהילה ייצגו את יהודי האזור ב"ועד ארבע הארצות" (עד פירוקה ב-1764). בשנת 1791 ייצגו את יהודי פולין ב"סיים ארבע השנים" (דיונים בפולין אודות היטמעות היהודים במדינה). בוודז'יסלאב פעל כמגיד הרב צבי הירש, מחבר ספרי הדרושים "ארץ צבי" ו"עשרה למאה" ואביו של הרב שמחה בונים מפשיסחא. רבה הראשון של הקהילה, היה הרב דוד מאולקוש (נפטר בשנת 1618) ואילו הרב האחרון של הקהילה היה הרב יעקב יצחק אלחנן רוטנברג (נספה בשואה בשנת 1942) שכיהן גם באדמו"רות לשושלת אפטא. בנו של רוטנברג היה גם כן רב הקהילה- הרב יששכר בער הלוי רוטנברג. מרבית יהודי וודז'יסלאב היו חסידים.
במאה ה-18 היו רוב יהודי וודז'יסלאב סוחרים זעירים ובעלי מלאכה. במאה ה-19 נוסדו בעיירה בתי-מלאכה גדולים ומפעלי ייצור, בענף העור. בבתי-המלאכה הועסקו רק פועלים יהודים. בשנת 1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה, היו בעיר מהומות אנטישמיות. אף שממשלת פולין העצמאית החזירה לוודז'יסלאב את זכויות העיר שלה, סבלו התושבים בשנות ה-20 הראשונות ממצוקה כלכלית קשה.
בתקופה שבין שתי המלחמות העולם התאפיינה העיר בפריחה חסרת תקדים של חיי הציבור היהודיים. ב-1920 כבר היה בוודז'יסלאב סניף גדול של ההסתדרות הציונית. נציגים ציונים נבחרו לוועד הקהילה ולמועצת העיר והיו פעילים בכל תחומי החיים היהודיים, לרבות תרבות וחינוך. בעיר פעלו מפלגות ציוניות כגון: "פועלי ציון", "המזרחי" ו"החלוץ", ונוסדו גם קנים של תנועות נוער ציוניות - "החלוץ הצעיר", בית"ר ועוד. בשנת 1928 נוסדה בוודז'יסלאב ספרייה יהודית שהיו בה ספרים ביידיש, בעברית ובפולנית. בעבר לא היו בעיירה בתי-ספר יהודיים שלמדו בהם לימודי חול אלא היה מדובר בחדרים ומקצתם המשיכו בלימודיהם בישיבות. בתחילת שנות ה-20 נוסד בוודז'יסלאב בית-ספר עברי ראשון, ביזמת פעילי "המזרחי".
בספטמבר 1939, בזמן מלחמת העולם השנייה, וודז'יסלאב נכבשה בידי הגרמנים. כבר בימים הראשונים לכיבוש החלו בעיירה מעשי התעללות ביהודים, הוחרמו בתי המגורים של היהודים על תכולתם, והיהודים נצטוו לעבור לגטו. בפברואר 1941 ישבו בגטו בוודז'יסלאב 3055 יהודים, בהם גם מגורשים מן ינדז'יוב ומקרקוב. 21 בספטמבר 1942, בערב יום הכיפורים תש"ג, כיתרו אנשי ה-SS ושוטרים פולנים את הגטו מכל עבריו על מנת לבצע בו אקציה. תושבי הגטו ידעו על תוכניותיהם של הגרמנים לקיים בוודז'יסלאב אקציה ועל כן צעירים נמלטו ליישובים סמוכים ומרבית התושבים התחבאו במקומות מסתור ובונקרים. עם כניסתם הגרמנים לגטו מצאו עיירת רפאים, למעת הזקנים שלא יכלו להתחבא או לברוח - אלה שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. שבוע ימים נשארו אנשי ה-SS בעיירה בחיפוש אחר מסתתרים, ולבסוף כאשר לא יכלו עוד היהודים להחזיק מעמד בבונקרים ובחורבות, ללא מזון ומים, והסגירו עצמם לידי הגרמנים. בנובמבר, אחרי סלקציה, הועברו מקצת היהודים האלה למחנות עבודה, ואילו רובם שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. לאחר מכן העלו הגרמנים את הגטו באש והוא נשרף כליל.
הנצחה
בשטח מחנה ההשמדה טרבלינקה הוקם אתר הנצחה לאומי של פולין, בצורת בית עלמין. מונחות בו 17,000 אבנים עליהן חרוטים שמות הקהילות שמהן הובאו לטרבלינקה הקורבנות להשמדה, ביניהן הקהילה "Wodzisław".
אנטון מגרדיצ'ב
אנטון יבגניביץ' מגרדיצ'ב (ברוסית: Антон Евгеньевич Мегердичев; נולד ב-22 ביולי 1969) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי רוסי. זוכה פרס TEFI של האקדמיה הרוסית לטלוויזיה לשנת 2000 על הסרט התיעודי "פושקין חי" (בשיתוף עם ליאוניד פרפיונוב).
מחלק משותף מקסימלי
בתורת המספרים, מחלק משותף מרבי (או מחלק משותף גדול ביותר, ממג"ב; וכן gcd קיצור של greatest common divisor) של שני מספרים שלמים הוא המספר השלם הגדול ביותר שמחלק את שניהם ללא שארית. למשל, המחלק המשותף המרבי של 12 ו־18 הוא 6. במושג זה, שהוא אבן פינה בתורת המספרים האלמנטרית, עסק כבר אוקלידס, שאף כלל בספרו "יסודות" את אלגוריתם אוקלידס לחישוב המחלק המשותף המרבי.
המחלק המשותף המרבי של שני מספרים הוא מכפלה של כל הגורמים הראשוניים המשותפים לשני המספרים. תכונתו החשובה ביותר של המחלק המשותף המרבי היא שאפשר להציג אותו כצירוף שלם של שני הגורמים שלו. לדוגמה, המחלק המשותף המרבי של 9 ו-14 הוא 1, ואפשר להציג. תכונה זו מאפשרת לחשב הפכי מודולרי ולפתור משוואות מודולריות; מכיוון שניתן למצוא את הצירוף בצורה יעילה, עולה מכך שניתן לבצע חשבון מודולרי בצורה יעילה.
מקובל לסמן את המחלק המשותף המרבי של שני מספרים a, b בסימון, או בקיצור (a,b).
שני מספרים שהמחלק המשותף המרבי שלהם הוא 1 (כדוגמת 9 ו-14) נקראים מספרים זרים או "ראשוניים הדדית".
למחלק המשותף המרבי יש שימושים רבים בענפים אחרים של האלגברה המופשטת; בדומה למחלק המשותף המרבי של זוג מספרים שלמים, אפשר להגדיר מחלק משותף המרבי גם לזוג פולינומים או שלמים אלגבריים, ובאופן כללי ביותר, לזוג איברים בכל תחום שלמות.
תכונות המחלק המשותף המרבי
המחלק המשותף המרבי של a ו-b מוגדר היטב, פרט למקרה ש-a=b=0 (אז כל מספר מחלק את שניהם). מקרים מיוחדים אחרים הם: (a,0)=a; (a,a)=a; (a,1)=1. תכונה חשובה נוספת, העומדת בבסיס ההגדרה של חבורת אוילר: אם a, b זרים, אז לכל n,. כמו כן, הוא מחלק כל צירוף ליניארי במקדמים שלמים של a ו-b (ולכן בפרט הוא המספר החיובי הקטן ביותר שניתן לקבל כצירוף ליניארי במקדמים שלמים שלהם).
חישוב המחלק המשותף המרבי
את המחלק המשותף המרבי של שני מספרים אפשר לחשב בנקל מתוך הפירוק לגורמים שלהם; כך לדוגמה המחלק המשותף המרבי של 495 ו-525 הוא 15, לפי החישוב:
.
עם זאת, מציאת הפירוק לגורמים היא בעיה קשה, והרבה יותר קל מבחינה חישובית למצוא את המחלק המשותף המרבי ישירות, ללא חישוב הגורמים הראשוניים.
האלגוריתם של אוקלידס לחישוב המחלק המשותף המרבי הוא האלגוריתם הקדום ביותר שהופיע בכתב, אף על פי שללא ספק היו כבר לבבלים שיטות לביצוע חישובים מסוגים שונים. ראשוניותו בכך שהוא עוסק במפורש במקרה הכללי, ואיננו נדרשים להסיק על הצעדים שהוא מפעיל מתוך דוגמאות בודדות.
ידוע שמספר פעולות החילוק בהפעלת האלגוריתם אינו עולה על (כאן \varphi מסמן את יחס הזהב), כאשר החישוב הארוך ביותר (עבור מספרים בגודל נתון) מתרחש בחישוב המחלק המשותף המרבי של מספרי פיבונאצ'י עוקבים. מכאן שמציאת המחלק המשותף המרבי היא יעילה מבחינה חישובית; האלגוריתם פועל במהירות גם עבור מספרים גדולים, בני מאות ספרות.
דוגמה
המחלק המשותף המרבי של 1071 ו־1029 הוא 21. נראה זאת באמצעות האלגוריתם האוקלידי:
הצגת המחלק המשותף המרבי כצירוף שלם של גורמיו
ניתן לסכם את האמור לעיל באלגוריתם הבא:
יעילות האלגוריתם זהה בסדר הגודל שלה ליעילות האלגוריתם הפשוט; מספר האיטרציות שמבצע האלגוריתם נותר זהה, ולכל איטרציה התווספו רק חישובים בסיסיים (מציאת q, חישוב m-qn).
מחלק משותף מרבי בתחומי שלמות
בכל חוג קומוטטיבי אפשר להגדיר מחלקים: איבר a מחלק איבר b, אם קיים איבר t כך ש-b=ta. יחס החילוק שהוגדר כאן הוא קדם-סדר חלש (הוא אינו אנטי-סימטרי), ובעזרתו אפשר לדבר על "מחלק מרבי" גם בחוגים שאין בהם יחס סדר טבעי: הגדרה זו מתלכדת עם ההגדרה הרגילה, המתאימה רק לחוג השלמים.
להגדרה הכללית יש חיסרון אחד בולט: ברוב החוגים, ישנם זוגות של איברים שאין להם מחלק משותף המרבי. בעיה אחרת היא שהמחלק המשותף המרבי, אם קיים כזה, אינו יחיד; ההגדרה מבטיחה רק ששני מחלקים משותפים מרביים לאותם שני איברים, יחלקו זה את זה (איברים המחלקים זה את זה נקראים "ידידים"). מכיוון שאיברים ידידים יוצרים את אותו אידיאל, אפשר לטפל בבעיה זו על ידי ניסוח ההגדרה בשפה של אידיאלים:
ישנם תחומי שלמות מיוחדים, שבהם תמיד קיים מחלק משותף מרבי. אחת הדוגמאות היא תחום פריקות יחידה: בחוג כזה, אפשר לכתוב כל זוג איברים a ו-b כמכפלות ו-, כאשר u,v הפיכים ו- הם ראשוניים של החוג, שאינם ידידים זה לזה. במקרה זה, המחלק המשותף המרבי הוא.
מחלקה מיוחדת יותר של חוגים הם התחומים ראשיים, המתאפיינים בכך שכל אידיאל הוא ראשי. בפרט, האידיאל הנוצר על ידי זוג איברים הוא אידיאל ראשי, והיוצר שלו הוא המחלק המשותף המרבי.
כלי להדגמת רקורסיה
פונקציה המממשת את האלגוריתם של אוקלידס בצורה רקורסיבית משמשת לעיתים קרובות כדי להדגים את העוצמה של שימוש ברקורסיה בתכנות. הפונקציה הבאה שמחשבת gcd מפתיעה בפשטותה, בזכות השימוש ברקורסיה. התחביר מתאים למספר שפות קרובות, ביניהן C ו-Java. ניתן לכתוב פונקציה דומה בכל שפה שתומכת ברקורסיה.
לובלין
לוּבְּלִין (בפולנית: Lublin, ; בליטאית: Liublinas; באוקראינית: Люблін) היא עיר במזרח פולין ומושב הגמון. בעיר התגוררו בשנת 2008 כ-350,462 תושבים. העיר הייתה מושב של כמה פרלמנטים פולניים וגם מושב בית הדין העליון של פולין. בשנת 1569 נחתם בעיר הסכם לובלין - האיחוד בין פולין ובין ליטא.
לובלין והיהודים
תחילת ההתיישבות היהודית בלובלין הייתה ככל הנראה ב-1456, אך רק בשנת 1500 הורשו יהודים לגור בתוך העיר עצמה (עד אז גרו בפרברי העיר). שלושים ושלוש שנים אחרי ההיתר לגור בתוך העיר הוקם בעיר בית דין יהודי ראשון.
יהודי לובלין התפזרו במשך השנים ברחבי מזרח פולין, למחוז זמושץ' ולעיירות כמו טומשוב לובלסקי. ללובלין נודעה חשיבות רבה בהיסטוריה היהודית, והיו בה מוסדות יהדות גדולים כמו ישיבת חכמי לובלין. לפני השואה היו בה 122 אלף תושבים, 40 אלף מתוכם יהודים. בין הרבנים בעיר במשך השנים: רבי יעקב פולק, רבי שלום שכנא מלובלין, מהרש"ל, רבי שמעון וולף אוירבך, רבי מרדכי יפה, מהרש"א, מהר"ם מלובלין, החוזה מלובלין, רבי עזריאל הורוביץ ("ראש הברזל"), רבי משולם זלמן אשכנזי, רבי דב בריש אשכנזי רבי צדוק הכהן מלובלין, רבי יהודה לייב איגר, רבי שניאור זלמן פרדקין "הגאון מלובלין", רבי אליהו קלצקין, רבי יהודה מאיר שפירא, שייסד בה את ישיבת חכמי לובלין, ועוד.
ב-18 בספטמבר 1939, נכבשה לובלין על ידי גרמניה. כחלק מהפתרון הסופי ניסתה ההנהגה הנאצית להפוך את לובלין למעין מקום ריכוז של היהודים (תוכנית לובלין). הניסיון החל עם כניסת הגרמנים לעיר אך נכשל, וב-1940 נזנח כליל. גורל יהודי לובלין לא היה שונה מגורל יהודי מקומות אחרים באירופה.
הנאצים הקימו באזור לובלין מספר מחנות השמדה ומחנות ריכוז, ביניהם: בלז'ץ, מיידאנק וסוביבור.
כרבע מתושבי קהילת לובלין גורשו מן העיר על ידי הנאצים לעיירות בסביבה. יהודי העיר שנותרו בה וכן פליטים ומגורשים ממקומות שונים בפולין, כ-34,000 במספר, נכלאו בגטו לובלין, שהוקם בעיר באביב 1941. קרוב ל-29,000 מיהודי הגטו נשלחו אל מותם במחנה ההשמדה בלז'ץ בגירוש ההמונים הגדול שהיה בחודשים מרץ-אפריל 1942, והיו מקורבנותיו הראשונים של מחנה השמדה זה. מאות יהודים אחרים נורו למוות בחורשות שבפאתי העיר. אלפים בודדים שנותרו בגטו לאחר הגירוש שוכנו בגטו קטן שהוקם בפרבר "מיידן טטרסקי" בתנאים קשים ומרביתם נשלחו במספר גירושים למחנה ההשמדה מיידאנק שהוקם בסמיכות לעיר במהלך שנת 1942. אחרוני היהודים שנותרו בעיר והועסקו במלאכות שונות עבור הנאצים, חוסלו במאי 1943.
עד היום משמש אתר מחנה ההשמדה מיידאנק, שהנאצים לא סיימו את פירוקו, כאתר הנצחה וכעדות לפשעי הנאצים.
בית העלמין בלובלין
בית העלמין נמסר כמגרש אחד מבין שלושה מגרשים שנמסרו לקהילה היהודית בלובלין ב-1555, כהרחבת בית הקברות הישן. על שלושת המגרשים נתחייבה הקהילה לשלם מס שנתי של 12 מרקים ומכסה שנתית של חלב נרות. בשנת 1655 נכבשה לובלין על ידי הקוזקים שפרצו אל הרובע היהודי. הם רצחו כעשרת אלפים יהודים ובזזו את העיר. קבוצת יהודים התעטפה בטליתות וביקשה מהקוזאקים לקבור אותם חיים בבית העלמין. הם מילאו את בקשתם. שמות הנרצחים חרותים על החומה המקיפה את בית העלמין. בבית העלמין בלובלין נקברו רבנים ידועי-שם מתקופת הזוהר של העיר, ביניהם: החוזה מלובלין, רבי עזריאל הורוביץ ("ראש הברזל"), רבי יעקב פולק, רבי שלום שכנא מלובלין, רבי שלמה לוריא (מהרש"ל).
ב־1829 נוסד בית הקברות החדש, שנהרס בידי הנאצים, אך שימש לאחר המלחמה כמקום קבורת נפטרי הקהילה.
לובלין שלאחר המלחמה
בעקבות כיבוש לובלין בידי הצבא האדום, ב-24 ביולי 1944, הגיעו לעיר כחמשת אלפים יהודים, בעיקר כאלה שחיו ברוסיה במהלך המלחמה. בתחילת אוקטובר 1944 נוסדה בעיר "המועצה היהודית" והוגשה בקשה ל"מועצה הפולנית לשחרור לאומי" (PKWN) למנות את הרב ראובן פלדשו כרב ראשי לשארית הפליטה. בעיר נוסד גם מועדון יהודי על שם יצחק לייב פרץ ברחוב לוברטובסקה אשר שימש מרכז החיים של הפליטים היהודים. ב-1944 נוסדה בעיר שלוחה של "החברה ההיסטורית היהודית", ששכנה באותה עת בלודז', ואחר כך עברה לוורשה. בשנים 1946–1950 רבים מיהודי העיר עזבו בגלל האנטישמיות בפולין, שמשיאיה היה פוגרום קיילצה. חיים יהודיים של קהילה נמשכו בעיר עד 1968.
בעיר ממוקם מטה של הבריגדה הליטאית-פולנית-אוקראינית.
לובלין במאה ה-21
כיום יש בעיר יהודים מועטים בלבד וכמה אתרי זיכרון. ברובע היהודי בלובלין, בככר בין רחוב ראדי דלגטוב ורחוב האנקי סביאצקי, הוקמה אנדרטה לניצולי השואה, נמצא במלואו שטיבל "חברת הנושאים", ברחוב לובארטובסקה 8/10, שבו הוקם מוזיאון קטן שבו מוצגים תמונות, מסמכים ותשמישי הקדושה המקוריים שנמצאו במקום. במדרגות המצודה של לובלין הוקם לוח זיכרון לזכר העיר היהודית, וכן הוקם לוח זיכרון, בתוך הרובע ברחוב גרודצקה 11, במקום ששכן בית היתומים היהודי שילדיו נרצחו על ידי הנאצים, ב-24 במרץ 1942.
בית הקברות היהודי הישן מושך מבקרים רבים ומקום קבורתו של "החוזה מלובלין" משמש אתר עלייה לרגל. בית הקברות החדש עובר תהליכי שימור ומשמש היום כאתר לקיום טקסי זיכרון.
כמו בכל רחבי פולין, העניין ביהדות בעיר גבר מאוד, באירועי השואה ובהיסטוריה היהודית המקומית. מ-1990 פועל בעיר מרכז תרבות אוטונומי בשם מרכז "שער גרודצקה - תיאטרון NN". המרכז הוקם ומנוהל על ידי תומש פייטרשביץ לשימור המורשת ההיסטורית הרב תרבותית של לובלין, תוך זיקה למקום מושבו שער גרודצקה אשר שימש בעבר נקודת מעבר בין העיר הנוצרית ליהודית.
במרכז יש ארכיון ובו מוצגים חומרים דוקומנטריים – תמונות ועדויות, טקסטים ספרותיים, מסמכים מחיי היום יום, מהתקופה שלפני המלחמה, המשמשים בסיס לפעילויות מקיפות בתחום התרבות והחינוך. במקום פועל תיאטרון, ומתקיימים מפגשים, אירועים, מופקים פרסומים, ועוד. כל זאת להחייאת זכרו של האזור היהודי של לובלין.
אחת מיוזמות המרכז הוא הפרויקט "מכתבים להניו", המתקיים בלובלין מאז 2005. מדי שנה ב-19 באפריל, שהוא יום הזיכרון לשואה בפולין, שולחים תלמידי בתי ספר בלובלין מכתב להניו ז'יטומירסקי שנספה במיידנק, בגיל תשע. סיפורו מוצג בתערוכת הקבע "אֵלֵמֶנְטָאז" [בפולנית: "מקראה ראשונה"] המוצגת בביתן 53 במיידנק ומוקדשת לילדים שנכלאו ונרצחו במחנה.
מבנה ישיבת חכמי לובלין, ברחוב לוברטובסקה 85, ששימש במהלך השנים כמבנה של האקדמיה לרפואה, הושב לקהילה היהודית ב-2004. במקום נשמר אולם ההרצאות וחדר זיכרון קטן. המבנה נמצא היום בשיפוצים והוא מתוכנן להכיל את בית הכנסת המקורי, מרכז לקהילה היהודית של העיר, מוזיאון של חסידים, ומלון שישמש את המסיירים בין אתריה היהודיים של פולין.
האינדקס האדיאבטי
בתרמודינמיקה, האינדקס האדיאבטי (הנקרא גם "יחס קיבול החום") הוא היחס בין קיבול החום בלחץ קבוע (C_P) לקיבול החום בנפח קבוע (C_V). הוא לפעמים גם מוכר בתור מקדם ההתפשטות האיזנטרופי ומסומל באות \gamma (גמא) עבור גז אידיאלי או \kappa (קפא), האקספוננט האיזנטרופי לגז ריאלי. הסימול גאמה γ נמצא בשימוש על ידי מהנדסי חלל וכימיה.
כאשר C הוא קיבול החום, c הוא קיבול החום הסגולי (קיבול החום חלקי יחידת מסה) של גז. האינדקסים P ו-V מתייחסים ללחץ קבוע ונפח קבוע, בהתאמה. על מנת להבין יחס זה, נחשוב על הניסוי המחשבתי הבא. בוכנה פנאומטית סגורה מכיל אוויר. הבוכנה נעולה. הלחץ בפנים שווה ללחץ אטמוספירי. הצילינדר מחומם לטמפרטורת יעד מסוימת. מכיוון שהבוכנה נעולה, הנפח נשאר קבוע. הטמפרטורה והלחץ עולים. כאשר מגיעים לטמפרטורת היעד, החימום נפסק. כמות החום שהתווסף שווה C_V\Delta T כאשר \Delta T מייצג את השינוי בטמפרטורה. הבוכנה כעת משוחררת ומתחילה לנוע כלפי חוץ, הבוכנה תיעצר כאשר הלחץ בצילינדר יגיע ללחץ אטמוספירי. אנו מניחים כי ההתפשטות מתרחשת ללא מעבר חום (התפשטות אדיאבטית). על ידי ביצוע עבודה זו, האוויר בתוך הצילינדר יתקרר מתחת לטמפרטורת היעד. על מנת לחזור לטמפרטורת היעד (כאשר הבוכנה משוחררת), יש לחמם את האוויר, אך הוא כעת הוא לא נמצא בנפח קבוע שכן הבוכנה חופשייה לזוז כאשר האוויר מחומם. תוספת חום זו מגיעה לכ-40% יותר מאשרת תוספת החום הראשונית. בדוגמה זו, תוספת החום כאשר הבוכנה חופשייה היא פרופורציונלית ל-C_V, בעוד שתוספת החום כאשר הבוכנה נעולה פרופורציונלית ל-C_P. לפיכך, יחס קיבול החום הוא 1.4.
קשרי גז אידיאלי
עבור גז אידיאלי, קיבול החום הוא קבוע עם שינוי בטמפרטורה. בהתאם, אנו יכולים לבטא אנטלפיה באופן הבא H=C_PT, ואת האנרגיה הפנימית U=C_VT. לפיכך, ניתן גם לומר שיחס קיבולי החום הוא היחס בין האנטלפיה לאנרגיה הפנימית.
יתרה מכך, ניתן לבטא את קיבולי החום כביטוי של (\gamma) ושל קבוע הגזים (R):
,
כאשר n הוא כמות המולים של החומר. קשר מאייר (Mayer's relation) מאפשר לנו לקבל את הערך של U=C_VT מתוך הערך של U=C_PT אותו ניתן למצוא בעזרת טבלאות.
C_V=C_P-nR
קשרים עם דרגות חופש ניתן לקשר את יחס קיבול החום (\gamma) עבור גז אידיאלי למספר דרגות החופש (f ) של מולקולה על ידי הקשר הבא:
או.
ניתן לראות שעבור גז חד-אטומי עם שלוש דרגות חופש נקבל:
ועבור גז דו-אטומי, עם חמש דרגות חופש (בטמפרטורת החדר: שלוש דרגות מיקום ושתי דרגות סיבוב; דרגת החופש של רטט קיימת רק בטמפרטורות גבוהות):
.
לדוגמה, האוויר בכדור הארץ מורכב בעיקר מגזים דו-אטומיים (בסביבות 78% חנקן (N_2), 21% חמצן (O_2)) ובתנאים סטנדרטיים יכול להיחשב כגז אידיאלי. הערך 1.4 שהוזכר הוא בעל התאמה טובה מאוד למדידות האינדקס האדיאבטי עבור אוויר יבש בטווח טמפרטורות 0–200 ^oC, עם שגיאה של 0.2% בלבד (ראה טבלה).
קשרי גז ראלי
כאשר הטמפרטורה גדלה, רמות אנרגיה גבוהות יותר במצבי סיבוב ורטט נעשות נגישות עבור גזים מולקולריים, ובכך גדל מספר דרגות החופש ו-\gamma קטן. עבור גז ראלי, קיבולי החום U=C_VT ו-U=C_PT גדלים עם עליית הטמפרטורה בעוד שהם שומרים על ההפרש הקבוע ביניהם (כאמור C_V=C_P-nR) אשר מייצג את ההפרש היחסי הקבוע PV בין העבודה שנעשית בזמן ההתפשטות, עבור תנאי לחץ קבוע, לבין תנאי נפח קבוע. לפיכך, היחס בין שני הערכים ,\gamma, קטן עם עליית הטמפרטורה. עוד מידע על מכניזמים של אגירת חום בגזים ניתן למצוא בפרק על גזים של הערך קיבול חום סגולי.
ביטויים תרמודינמיים
ערכים המבוססים על הערכות (באופן ספציפי C_P-C_V=nR) הם במקרים רבים לא מדויקים בצורה מספקת עבור חישובים הנדסיים מעשיים כמו חישוב ספיקה דרך צינורות וברזים. יש להשתמש בערך ניסיוני ולא בערך משוער, היכן שניתן. ניתן לחשב ערך מדויק של על ידי מציאת C_V מהתכונות המבוטאות על ידי:
ערכים של U=C_P קיימים ונגישים ממדידות, אך את ערכי U=C_V יש לחשב דרך קשרים כגון אלה. לחצו כאן עבור הגזירה של הקשרים התרמודינמיים בין קיבולי החום. ההגדרה הנ"ל היא הגישה המיושמת על מנת לפתח ביטויים מדויקים ממשוואות המצב (כגון Peng-Robinson), המתאימים באופן כלכך מדויק לתוצאות מדודות כך שכמעט ואין צורך לפתח מאגר מידע של יחסי הקיבולים או של ערכי U=C_V. ניתן לקבל ערכים אלו גם דרך שיטת ההפרשים הסופיים.
תהליך אדיאבטי
כאשר p הוא הלחץ, ו-v הוא הנפח הסגולי של הגז.
מחוזות קרואטיה
מבחינה מנהלית קרואטיה מחולקת ל-20 מחוזות (županija, ז'ופאניה) ועיר הבירה זאגרב. כל מחוז מחולק למספר נפות.
היסטוריה עולמית
ניסיונות ראשונים לכתיבת היסטוריה עולמית
הדחף לכתיבת היסטוריה עולמית הוא תולדה של תהליכי הגלובליזציה. שני גלים של גלובליזציה הכו במאה וחמישים השנים האחרונות, 1850-2018.
הראשון התרחש בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 עת גבר מאוד הסחר העולמי. בעקבות גל זה נעשו הניסיונות הראשונים לכתיבת היסטוריה עולמית, כגון ספריהם של אוסוואלד שפנגלר (Oswald Spengler), ארנולד טוינבי (A.J. Toynbee) וויליאם מק'ניל (William H. McNeill). הגישה בה נקטו הייתה שונה מאוד מהמקובל כיום. בייחוד כשלו באירוצנטריות, דהיינו התייחסות לאירופה במרכז משום שהמודרניות התפתחה לראשונה באירופה, נטו כותבים אלה לייחס משמעות מיוחדת להיסטוריה האירופאית.
לאחר מלחמת העולם השנייה גבר תהליך של התמקצעות באקדמיה ויותר ויותר נטו שלא לראות בעין יפה את העיסוק ב'שאלות הגדולות'. היסטוריונים מקצועיים התרכזו בתחומים גאוגרפיים מצומצמים ובתקופות זמן מוגדרות. ה'שאלות הגדולות' הוזנחו לכתיבה נאראטיבית פופולרית.
היה צורך במבט על כולל ולא מקומי שיתייחס לאירועים המשפיעים על ההתרחשויות המקומיות, התחומות באזורים גאוגרפיים, או באזורים תרבותיים, או באזורים אקלימיים. חיפוש והגדרת משמעות שהיא מעבר למקום, וביחס לזמן, אשר משפיעה על כלל ההתרחשויות בתרבות כדור הארץ.
רוויזיה בהיסטוריוגרפיה העולמית
ההיסטוריה העולמית החדשה קמה בעקבות גל הגלובליזציה הנוכחי שהחל בשנות ה-80 של המאה העשרים. בניגוד להיסטוריה העולמית הישנה שהתמקדה והתמקצעה באירופה, זו החדשה אינה נוגדת את תהליך ההתמקצעות משום שהיא מתמקדת במכלול הנושאים והתהליכים המשותפים שהתרחשו בעולם.
בד בבד עם עלייתה של ההיסטוריה העולמית החדשה חלה תזוזה בהשקפתם של רבים מהעוסקים בנושא באשר למקומה של אירופה בהיסטוריה העולמית. מבשרן של רבות מהשקפות אלה היה מרשל הודג'סון (Marshall G.S. Hodgson). הודג'סון היה עמיתו של מק'ניל באוניברסיטת שיקגו בשנות ה-50. הוא לא רווה נחת מההיסטוריוגרפיה העולמית השלטת בזמנו, זו של מק'ניל. בייחוד שלל את האירוצנטריות שלה. הודג'סון הניח בכתביו יסודות להשקפה היסטורית מאוזנת.
מקומה של אירופה בהיסטוריה העולמית
נקודת מפתח בכל דיון בהיסטוריה עולמית היא שאלת מקומה של אירופה בה. העולם המודרני כפי שהוא מוכר לנו כיום, הוא במידה רבה תולדה של התפתחויות שחלו באירופה - של הדומיננטיות הטכנולוגית שהשיגה בעקבות המהפכה התעשייתית ושל התפשטותה של התרבות המערבית האירופאית, תחילה על ידי שליטה ישירה בתקופת הקולוניאליזם ומאוחר יותר באמצעות תהליכים של גלובליזציה. ניתן להתייחס למונח הגלובליזציה כאל קולוניאליזם ואימפריאליזם כלכלי ותרבותי. באמצעות תהליכים של השתלטות על כלכלות ויצירת תלות שלהן בכלכלה המשתלטת, מאלצים את הכלכלות המקומיות להתיישר לפי הכלכלה השלטת. הכלכלה השלטת מייצרת תנאים של תלות עם הכלכלה המקומית. (למשל באמצעות יצירת בסיסי מסחר של תאגידים עולמיים, ודחיקת יצרנים מקומיים מהשוק. לדוגמה: מקדונלד'ס, קוקה קולה ואחרים). השאלה היא היכן למקם את נקודת המפנה במעבר של אירופה ובעקבותיה שאר העולם למודרניות ומדוע נולדה המודרניות דווקא באירופה. האם הייתה יכולה, למשל, מהפכה תעשייתית לפרוץ במקום אחר?
במאה ה-19, כאשר אירופאים רבים ניסו להסביר לעצמם את הצלחת תרבותם, הם יצרו השלכה לאחור של הדומיננטיות העולמית של אירופה בזמנם ופיתחו נראטיב היסטורי שבו אירופה תמיד הייתה המרכז ושאר העולם שימש לה תפאורה. כך, חילקו את ההיסטוריה האנושית לשלוש תקופות עיקריות: התקופה הקלאסית של יוון ורומא, אליהן התייחסו כ"אירופאיות", ימי הביניים שבאו בעקבות שקיעתה של הציוויליזציה הקלאסית,(היוונית-רומית) והפריחה המחודשת שהחלה בתקופת הרנסאנס. כיום אין חולקים כי הסתכלות כזו נגועה באֵירוצנטריות קיצונית, בלתי מאוזנת ומתעלמת מקיומן ומהשפעתן של תרבויות אחרות. (כדוגמת סין, האסלאם באפריקה ואסיה, דרום אמריקה וכדומה).
הדיון בימינו נסב על מידת ייחודיותה של אירופה ועל הנקודה בזמן שבה יש למקם את המעבר למודרניות. בקצה האחד יש הטוענים שהמהפכה התעשייתית פרצה באירופה במאה ה-18 בשל מאפייניה הייחודיים של התרבות האירופית, מאפיינים שהחלו להתפתח לכל הפחות החל מהרנסאנס במאה ה-14 (ראו למשל השקפותיו של אנגוס מדיסון). בקצה האחר ישנם ה'היסטוריונים החדשים', הכופרים בייחודה של אירופה וטוענים שהמהפכה התעשייתית פרצה בה בשל צירוף מקרי של מספר גורמים (במיוחד קנת פומרנץ ).
התקופה הפרהיסטורית
לאחר שבתקופה הפריהיסטורית התפצלה האנושות למרכזים נבדלים, מהן התפתחו הציוויליזציות השונות של יבשת אירואסיה: סין, הודו, האימפריה הפרסית, האימפריה המוסלמית, האימפריה הרומית/אירופה, הרי שהמוטיב המרכזי במאות הראשונות של האלף השני לאחר הספירה הוא של הרחבה והעמקה של תחום הציוויליזציה, עד אשר המרכזים השונים התחברו מחדש. שטח היבשת שנשלט בידי חברות מאורגנות הלך והתרחב. מספר החברות הלך והצטמצם. הדבר דומה להשתלטות אבולוציונית של צמח אחד המותאם לבית גידול על שטח הולך וגדל על חשבון צמחים אחרים שמתאימים פחות לתנאי הסביבה. למשל עקב שינוי אקלים.
העת העתיקה וימי הביניים
ההתפתחות הטכנולוגית שלפני המהפכה התעשייתית נעשתה טיפין טיפין, כאשר כל פיתוח נבנה על קודמו. אמנם הקצב היה אטי, אך הוא לא פסק לעולם. למשל, החקלאות של ימי הביניים המאוחרים באירופה הייתה יעילה פי כמה מזו שבתקופת האימפריה הרומית. וזאת בשל פיתוחים כגון רתמת חזה לסוסים, אשר גרמה לסוס למשוך את המשא אופקית, ובכך איפשרה סחיבת משאות כבדים בהרבה. במיוחד ניתן כעת היה לרתום לסוס מחרשה. אמנם הרתמה הייתה מוכרת בסין החל מהמאה ה-3 לפנה"ס, אך היא הגיעה לאירופה רק בסביבות שנת 600 לספירה. דוגמה אחרת היא בניית טחנות רוח וטחנות מים, פיתוח שלא היה מוכר בתקופה העתיקה והגיע לאירופה מארצות האסלאם. במילים אחרות, החלוקה לתקופה קלאסית מתקדמת, ימי ביניים של שקיעה ולאחריהם התקדמות מחודשת היא מוטעית ומטעה. התמונה האמיתית היא של התפתחות טכנולוגית תמידית, כאשר בית היוצר לרוב הפיתוחים הייתה סין, ובמידה פחותה גם ארצות האסלאם. לאורך זמן אומצו הפיתוחים בכל רחבי אירואסיה, כאשר הם מגיעים לכל מקום בזכות הסחר ההולך וגובר בין המרכזים השונים ובאמצעות התרחבות שטח הפנים של המרכזים עצמם.
יש לציין כי אין הדבר אומר כי לא היו שקיעות מקומיות, כגון באירופה שלאחר התמוטטות האימפריה הרומית. אך הדבר אינו סותר את המגמה הרחבה שהתחוללה ברחבי אירואסיה. בנוסף יש לזכור, כי אירופה של אותה תקופה הייתה ציוויליזציה פריפריאלית באירואסיה.
ההתפתחות הטכנולוגית הביאה בעקבותיה לגידול בפריון העבודה, דבר שאיפשר גידול באוכלוסייה הלא חקלאית שבערים, התמקצעות רבה יותר של פקידים ובעלי מלאכה ומורכבות הולכת וגדלה של הציוויליזציה. הצטבר הון מספיק, אשר לראשונה, בסין, רמז לאפשרות של פריצת מהפכה תעשייתית. במאה ה-12, סין של שושלת סונג הייתה ללא כל ספק הציוויליזציה המתקדמת ברחבי יבשת אירואסיה. די אם נזכיר את הדפוס, את הנייר, את אבק השרפה והמצפן - כולם פותחו לראשונה בסין והתפשטו ממנה לשאר אירואסיה. בנוסף, לסין של שושלת סונג הייתה מערכת פיננסית מתקדמת של שטרות במחזור. ולכן, חוקרים רבים העלו השערה שסין של שושלת סונג, בייחוד בתחילת המאה ה-13, עמדה בפתחה של מהפכה תעשייתית. אלא שאז נכבשה בידי המונגולים אשר טרפו את הקלפים. השערה זו אינה מקובלת באופן כללי.
העת החדשה
במציאות כפי שהתרחשה, המהפכה התעשייתית פרצה במאה ה-18 באירופה. איך קרה שאירופה, אשר במשך רוב האלף השני הייתה ציוויליזציה פריפריאלית באירואסיה, מפגרת מבחינה טכנולוגית, עקפה את שאר המרכזים עד כי העולם בו אנו חיים כיום הוא תוצר של תהליכים שהתרחשו בה? זאת שאלה ענקית ונושא לוויכוח ער בקדמת המחקר. לא כאן המקום להרחיב על כך, רק נציין בקצרה כי באופן כללי קיימות שלוש דעות בנושא: א. יש הגורסים כי אירופה כלל לא פיגרה ושהחל מהרנסאנס במאה ה-14 התפתחו מאפיינים ייחודיים בתרבות האירופית אשר איפשרו מאוחר יותר את הפריצה הגדולה של המהפכה התעשייתית. ב. הודג'סון גרס כי התמורה חלה במאה ה-17 בד בבד עם המהפכה המדעית ושעד אז אירופה אכן הייתה פחות מתקדמת משאר המרכזים, על אף המסעות בימים. ג. יש הגורסים כי עד למהפכה התעשייתית ממש אירופה הייתה בפיגור ביחס לשאר המרכזים ורק הצטברות של צירופי מקרים, אותם הם מפרטים, הביאה לידי כך שהמהפכה התעשייתית פרצה דווקא באירופה (ראו Kenneth Pomeranz וראו גם Wolfgang Keller and Carol Shiue).
ההתפרצות הטכנולוגית שחלה באירופה בעקבות המהפכה התעשייתית הייתה אקספוננציאלית ולא איפשרה שום סיכוי להתמודדות מולה של המרכזים האחרים. אך הדבר החשוב להדגיש הוא כי לא ניתן להסביר את המהפכה התעשייתית במנותק מההתפתחויות של האלף השני בכל רחבי אירואסיה. הייתה זו ההצטברות האטית אך מתמדת של פיתוחים טכנולוגיים שקדמו למהפכה התעשייתית, אשר איפשרו את קיומה. ורוב פיתוחים אלה מקורם בסין.
קהילת יהודי תטואן
יהודי תטואן הם בני קהילה במרוקו שנוסדה בידי יהודים ממגורשי ספרד ופורטוגל, יחד עם מוסלמים שגורשו גם הם מחצי האי האיברי. הם התייחדו במאפייני תרבות ספרדית-אנדלוסית שהביאו עימם: לשון, נימוסים, הופעה, לבוש, השכלה ועיסוק.
הקהילה כונתה "ירושלים דה-מרואקוס" - ירושלים של מרוקו, או "ירושלים הקטנה". שימשו בה רבנים ודיינים ידועים ובבתי הכנסת היה אוסף גדול של ספרי קודש עתיקים.
בשנת 1912 עברה תטואן לשליטת ספרד והייתה לבירת מרוקו הספרדית. הריבון החדש הביא תקופת של שגשוג לקהילה. בשנת 1956 צורפה העיר למדינת מרוקו שזכתה בעצמאות. רבים מיהודיה עברו לערים אשר נשארו תחת שלטון ספרד: סאוטה ומלייה בצפון מרוקו. מאז החלה ירידה במעמדה של הקהילה: אם בתקופת הזוהר של ראשית המאה ה-20 היו היהודים כחמישית מתושביה, הרי במפקד שנערך בשנת 1960 היו בעיר רק 3,103 יהודים. לאחר מלחמת ששת הימים פחת מספרם לאלפיים ובשנת 1990 לא היו בה יותר ממאתים נפש.
יהודי תטואן, כמו שאר יהודי צפון מרוקו, נהגו לדבר בניב ספרדי מיוחד הנקרא חכיתיה, המערב מילים מספרדית, עברית וערבית ומהווה דיאלקט של לאדינו.
תולדות הקהילה
תטואן הוקמה מחדש בסוף המאה ה-15 על ידי פליטים יהודים ומוסלמים שנסו אליה מחצי האי האיברי. היה זה לאחר שהעיר נהרסה על ידי הספרדים בסוף המאה ה-14. בשנת 1492 חצו רבים ממגורשי ספרד את מצר גיברלטר והשתלבו באוכלוסייה היהודית המוגרבית. צאצאי המגורשים בתטואן (כמו בטנג'יר ובערים נוספות) שמרו על זהותם המיוחדת.
הקהילה היהודית גדלה במאה ה-16 עקב הפיכת העיר למרכז מסחרי בינלאומי. הסוחרים היהודים באו בקשרי מסחר עם ארצות האימפריה העות'מאנית, ליבורנו, גיברלטר, ספרד ופורטוגל. תטואן הייתה גם בסיס של נציגויות אירופאיות מסחריות.
בשנת 1530 הגיעה משפחתו של הרב חיים ביבאס מהעיר פאס שבמרוקו. הוא נבחר לרבה של העיר והקים ישיבה שנתפרסמה בצפון אפריקה. בית הכנסת שלו נחרב בשנת 1610, אך בשנת 1727 נמנו בעיר שבעה בתי כנסת. אחד מצאצאיו הוא הרב ד"ר יהודה ביבאס, ממבשרי הציונות. בין היהודים הבולטים בעיר במהלך המאה ה-17 היה משורר ופוסק הלכה יצחק ארובאש, שבהמשך עבר לאיטליה.
בעיר שימש כדיין הרב חסדאי אלמושנינו (1640–1727). מאוחר יותר העתיק את מושבו לגיברלטר. הוא ידוע בשל ספריו "משמרת הקודש" על פירוש רש"י לתורה ו"חסד אל".
במאה ה-19 פעל בעיר הדיין הרב יצחק בן ואליד (1789-1870), מחבר הספר "ויאמר יצחק", הכולל מידע על החיים החברתיים, הכלכליים והדתיים של תושבי העיר. הוא תמך בתנועת אליאנס ('כל ישראל חברים'). בשנת 1862 הקים ארגון זה בית ספר יהודי לבנים בעיר, בית הספר הראשון של אליאנס במרוקו, ובשנת 1868 ייסד גם בית ספר לבנות. בתי הספר העניקו חינוך מודרני בספרדית וצרפתית, וכללו גם מקצועות יהודיים ולימודי עברית.
לאחר הכיבוש הספרדי השני, בשנת 1912, החל שגשוג כלכלי. במקביל גברה ההגירה לאלג'יריה, דרום אמריקה, ישראל, צרפת וקנדה.
יחס השלטונות
לעיתים קרובות סבלה הקהילה מרדיפות מצד השלטונות או מחוסר-ביטחון. הסולטאן הטיל עליהם מיסים כבדים ובשנת 1655 היו פרעות נגדם. עם זאת, בשנת 1772, כאשר גורשו האירופאיים מהעיר, הורשו היהודים להישאר.
בשנת 1790 כתב הסופר שמואל רומאנלי כי "מולאי אליזיד (השליט)...(ציווה) בפומבי להתיר את דם היהודים אשר בכל ערי מלכותו, וכי כל אשר יביא לו ראש יהודי הרוג יקבל סך מה. ככה חשב מולאי אליזיד להכחיד את יהודי מרוקו כלה, כי כן היו דבריו עוד בטרם מלכו, אל שבט משפחות אמהיום, שבט קנאים וחפצי נקם ביהודים, אשר רק בתנאי זה, נאותו לעזור אליו לתת בידו את רסן המלוכה בתנאי שיהרגו את כל היהודים אשר במדינות מלכותו. ואמנם בעת יצאה הפקודה הזאת הראשונה מאת אליזיד בתיטואן, נמצא אז שם כהן מושלמי אחד שיעץ אותו להמיר את פקודתו זאת באחרת, ותחת להרוג אותם, יתן את רכושם והונם לשלל, כי עני חשוב כמת ורק את אותם האנשים שהיו בעוכריו של אליזיד, בימי אביו, יוכל הוא להורגם". מולאי יזיד הורה לקשור כמה מהיהודים העשירים בעיר לסוסים ולגרור אותם ברחובות, וחייליו פרצו לרובע היהודי ופרעו בקהילה.
בשנת 1808 גורשו כל היהודים מהעיר. לאחר זמן מה הורשו לחזור בתנאי שיגורו בשכונה מיוחדת מחוץ לעיר, "Juderia" - לימים המלאח. הם נדרשו ללבוש בגדים שחורים, עיסוקם הוגבל למקצועות מסוימים ולעיתים אף הוכו בפומבי. מספרם של מעוטי היכולת בקהילה גדל וחלק מיהודי העיר היגרו למדינות דרום אמריקה.
בשנת 1859, כאשר החלה הפלישה הספרדית לעיר, פרעו התושבים ביהודי העיר שוב, והרגו כ-400 מהם. רוב האחרים נמלטו על נפשם.
הכיבוש הספרדי ב-6 בפברואר 1860 זכה לקבלת פנים חמה מיהדות תטואן. הכיבוש היה קצר ונמשך כשנתיים, אך נתן להם תקווה לחיים טובים יותר. היהודים זכו לחופש דתי ותרבותי ואפילו שותפו במועצת העירייה. לאור השיפור במצב הכלכלי החלה הגירה יהודית מהאזורים הפנימיים של מרוקו לעיר. בסוף המאה הותקפה העיר על ידי שודדים וכן פרצו בה מגפות אך מספר היהודים בה לא פחת.
עם חזרת העיר לשלטון ספרד בשנת 1912 השתפר מצב היהודים. הם זכו להגנת השלטונות ואף הורשו לרכוש בתים מחוץ למלאח. כן בוטלו המיסים המיוחדים שהוטלו על היהודים.
מאפייני הקהילה
יהודי העיר היו ניכרים בקרב יהדות מרוקו בסגנונם האצילי ובהופעתם האמידה. לפי זכרונות תושבי העיר כמעט לא נראו בה קבצנים. הקהילה טיפלה בהם ומנעה מהם קיבוץ נדבות. לפני כ-200 שנה נבנה ה'מלאח' החדש ואליו הועברו יהודי המלאח הישן שגורשו ממנו דורות קודם לכן. המלאח החדש היה בנוי מרחובות ישרים ומקבילים זה לזה ומסמטות צרות וארוכות, בדומה למרבית המלאחים של מרוקו. הוא הצטיין בסדר ובניקיון. בתי הכנסת היו יפים ושמורים. בשנת 1900 נוסדה בעיר אגודת "שיבת ציון", האגודה הציונית הראשונה במרוקו (ביחד עם "אגודת שערי ציון", שנוסדה במקביל במוגדור). ביוזמתו של נשיא האגודה, הרב יהודה ליאון כלפון, הוקמה ספרייה עברית בעיר עם ספרות עברית מודרנית. בסוף שנות ה-40 הרב ד"ר סלומון בן-שבת הקים בעיר את "מכון הרמב"ם", שחקר את השירה והספרות של יהדות ספרד.
בבית הקברות הישן של העיר, שהוא בן למעלה מ-300 שנה, יש קברים מיוחדים בצורתם, שעל מצבותיהם מובלטת דמות פני אדם מעל המצבה.
ליהודי תטואן היה קשרים הדוקים עם יהדות גיברלטר, ממנה הגיעו מייסדיה. בין הקהילות היו קשרי משפחה וכן משלוח הדדי של תלמידים למוסדות חינוך. בין הקהילות התקיימו גם קשרי מסחר ענפים. במשך שנים רבות הטילו שלטונות ספרד הסגר על גיברלטר ואספקתה השוטפת הייתה תלויה במרוקו. עיר הנמל היחידה של מרוקו לחופי הים התיכון הייתה תטואן, ובעזרת הסחורות שהגיעו ממנה יכלו הסוחרים היהודים של גיברלטר להעביר אספקה לאזרחי המושבה ולצבא הבריטי.
במאה ה-19 יהודים רבים מתטואן היגרו גם לאוראן שבמערב אלג'יריה, עקב הקרבות בין ספרד למרוקו שהרעו את ביטחונם של יהודי העיר. מאות משפחות יהודיות מתטואן ערכו את ההגירה לאוראן. לאורך השנים היהודים באוראן שמוצאם בתטואן המשיכו לדבר בניב חכיתיה, ועם הזמן התפתח בקרבם דיאלקט שונה במקצת של החכיתיה אשר היה ידוע באלג'יריה בשם "תטואנית".
אישים מפורסמים
על יוצאי העיר:
אברהם כהן קפלן
ביוגרפיה
אברהם בן שמואל הכהן קפלן נולד בקיץ 1839 בווילקה (Vilke) שבפלך קובנה, במערב רוסיה (ליטא). לאחר שקנה לעצמו בבחרותו מוניטין כסופר עברי, עבר במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-19 לווינה בירת אוסטריה, שם המשיך לכתוב בכתבי העת העבריים עד מותו. פרסם מאמרים רבים ב"השחר" וכן ב"המגיד". היה מעורב בפולמוס עם הסופר-המתמטיקאי גבריאל יהודה ליכטנפלד, בעקבות ריבו עם חיים זליג סלונימסקי; הוא תקף אותו ב-1876 במאמר "המזיק ברשות הניזק", והלה הגיב ב"מאמר כהן ללא אלהים" שערך נגד קפלן. קפלן היה הביוגרף הראשון של הסופר העברי אברהם מאפו. בשנת תר"ל פרסם ביוגרפיה קצרה שלו, בלוויית שני נספחים: שיר הלל למשה מונטיפיורי בשם "משה עִמנו" והמנון "שאו זמרה" לכבוד מקהלת "קול זמרה" בקרקוב. פרסם שירי הלל לנישואיהם של בתו ושל בנו של הקיסר פרנץ יוזף, לכבוד מלאת מאה שנה למונטיפיורי ("משה! משה!", וינה תרמ"ד), לפטירתו של איגנץ קורנדה (Kuranda) ולפטירתו של מיטיבו אדולף ילינק. פרסם שני שירי-משל סאטיריים על כמה גינוני כבוד חשוכים בגליציה בשם "כלימה ובלימה" ו"חתול כהלכה" (וינה תרמ"ג). עסק באסטרונומיה, ופרסם חיבור בשם "המאור הגדול השמש" (קרקוב תרמ"ט) על השמש, טבעה ומהותה. תרגם ועיבד את הכרך הראשון של הרומן ההיסטורי הגרמני "מסתרי היהודים" להרמן רֶקֶנדורף (ורשה 1863), תרגם ועיבד את הרומן הגרמני "צרה ונחמה" (Leid und Freud) ללאופולד וייזל (וינה 1872), את כרך ג של "דברי ימי ישראל" להיינריך גרץ (וינה 1875) ומאמר על האמנציפציה ליהודים מאת יוזף פון ורטהיימר (וינה תרמ"ג). קפלן חי כל ימיו בעוני, ולמן מותו של אדולף ילינק, שקפלן היה מבאי ביתו, בסוף 1893, הידרדר מצבו החומרי עוד יותר. נפטר בווינה בראשית שנת 1897.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
סטן לי
סטן לי (באנגלית:  Stan Lee Liber; 28 בדצמבר 1922 – 12 בנובמבר 2018) היה כותב וקומיקסאי יהודי-אמריקאי. שימש כיושב-ראש חברת מארוול קומיקס. בין סדרות הקומיקס המוכרות שפיתח ניתן למצוא את קפטן אמריקה, ספיידרמן, איירון מן, אקס-מן, הענק הירוק, דרדוויל, ארבעת המופלאים ותור. סטן לי נחשב לאחד מיוצרי הקומיקס הידועים והמשפיעים ביותר, ולמי שהפך את חברת מארוול לאימפריה כלכלית ובידורית.
לי שיתף פעולה עם מספר אומנים נוספים כגון ג'ק קירבי וסטיב דיטקו בפיתוח הדמויות של מארוול. בהמשך הוא הוביל את הצמיחה של מארוול קומיקס מחטיבת־בת קטנה של הוצאת ספרים לתאגיד מולטימדיה ענק. ישנה סדרה מוגבלת של חוברות קומיקס בהוצאת מארוול בשם "Stan Lee Meets Superheroes" ("סטן לי פוגש גיבורי-על") אשר בכל חוברת המשתייכת אליה פוגש סטן לי דמות פרי עטו. בנוסף לכך הוא הופיע בסרטים המבוססים על ספרי קומיקס פרי עטו.
נעוריו ותחילת הקריירה
סטן לי נולד בשם סטנלי מרטין ליבר (Stanley Martin Lieber) בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק למשפחה יהודית ממוצא רומני. בגיל העשרה החל לעבוד אצל המוציא לאור ג'ורג' גודמן, שהיה נשוי לבת דודו של לי, בחטיבת "Timely Comics", שמאוחר יותר התפתחה למארוול קומיקס. עבודתו הראשונה של לי הייתה עמוד השלמת טקסט תחת שם העט "סטן לי" בחוברת קומיקס של קפטן אמריקה בשנת 1941. זמן קצר לאחר מכן הוא עלה מדרגת סופר משלים לכותב בזכות עצמו, והפך לעורך הצעיר ביותר בתחום בגיל 17. בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייס לי לצבא האמריקני ושירת בחיל הקשר. במסגרת שירותו ככתב מדריכים התאמן בכתיבת סלוגנים, ביצירת סרטים ובציור קריקטורות. הגדרת תפקידו הצבאי הייתה "מחזאי".