cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
החפרפרת (מיני-סדרה)
תקציר עלילה
החששות לגבי החפרפרת מתעוררים שוב כשסוכן בשם ריקי טאר שנעלם בפורטוגל, חוזר לאנגליה עם ראיות חדשות המגבות את התאוריה של קונטרול, אבל זהותו של האיש אינה ידועה. קונטרול צמצם את רשימת החשודים לארבעה – רוי בלאנד, טובי אסטרהאזה, ביל היידון ופרסי אלליין – שלכולם תפקידים בכירים בכיכר. מכיוון שלמרגל הסובייטי הסמוי יש השפעה ניכרת בכיכר, הבריטים אינם יכולים לסמוך על אנשי השירות בחשיפת החפרפרת, ואפילו לדעת על עצם החקירה. במקום זאת נקרא סמיילי לפתוח בחקירה ולגלות את החפרפרת.
בהנחייתו של אוליבר לאקון, תת-שר לענייני מודיעין, מתחיל סמיילי לחקור בחשאי את האירועים של "מבצע הוכחה", שלדעתו יובילו אותו לזיהוי החפרפרת, ששם הקוד שלה הוא "ג'רלד". בעזרתו של בן החסות שלו, גווילאם, חושף סמיילי מזימה מחוכמת וגם מעשה של בגידה במולדת, בשירות ובחברים.
הפקה
לפני תחילת הצילומים ביקש אלק גינס מג'ון לה קארה להציג אותו בפני מרגל אמיתי שיסייע לו בהכנות לתפקיד. לה קארה הזמין את גינס לארוחה עם סר מוריס אולדפילד שהיה ראש שירות הביון בשנים 1973 עד 1978. במהלך הארוחה בחן גינס בדקדקנות את התנועות והגינונים של סר מוריס, כדי להשתמש בהם בהופעתו.
מוזיקה
המוזיקה המלווה את רשימת הקרדיטים בסיום כל פרק היא עיבוד של "נונק דימיטיס" ("אדוני, עתה הרשה לעבדך למות בשלום") מתוך ספר התפילה המקובלת. את הלחן כתב ג'פרי בורגון לעוגב, לחצוצרה ולקול טרבל. בורגון זכה בפרס איבור נובלו לשנת 1979 על לחן זה. השיר דורג בין עשרת הגדולים במצעד הסינגלים הבריטי.
סונג
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
דון ז'ואן (מחזה)
דון ז'ואן או הפסל שבא לסעוד (בצרפתית: Dom Juan ou le Festin de pierre) היא קומדיה בחמש מערכות, פרי עטו של מולייר, המבוססת על אגדת דון חואן, משנת 1665.
אודות המחזה
משנאסר להצגה מחזהו של מולייר "טרטיף", בשל ביקורתו על הדת, היה עליו למצוא עכשיו מחזה חדש בשביל להקתו. הוא נזכר באגדת "דון חואן", שנחלה הצלחה רבה בספרד, צרפת ואיטליה ובידי אנשי הקומדיה דל ארטה בפריז. האגדה על האציל המפתה נשים ועוזב אותן, מתחצף לאביו, מקלל את אלוהים, מזמין את הפסל לארוחה ויורד באש לגיהנום הלהיבה את ההמונים. כעבור שנה כתב את "דון ז'ואן". ההצגה עלתה בתיאטרון פאלה רויאל ומולייר גילם בה את דמותו של סגנרל, משרתו של דון ז'ואן. מולייר השתמש בגרסת הסיפור של טירסו דה מולינה והוסיף עליה ביקורת חברתית קשה, כתוצאה מכך הצגתו נאסרה זמן קצר לאחר הצגת הבכורה.
מערכה ראשונה
סגנרל מספר לגוסמן שאדונו חסר גבולות מוסריים, בשבילו המטרה מקדשת את האמצעים, הוא מפתה ונושא נשים רבות ואחר-כך עוזב אותן, כשהאחרונה שבהן היא אלווירה. דון ז'ואן משוחח עם סגנרל ואומר לו שהוא אוהב את כל הנשים וכיבוש נשים הוא אתגר מבחינתו. סגנרל מזהיר אותו מפני יום הדין.
דון ז'ואן שב לפירנצה, כדי לחזר אחרי נערה, אף על פי שבעבר רצח את אחד מתושבי העיר ונשקפת לו סכנה. אלווירה שוהה במנזר, דון ז'ואן הוציא אותה משם, ממש לפני טקס השבעתה לנזירה, מתארס לה ואחר-כך עוזב אותה. אלווירה מזהירה אותו מפני נקמתה.
מערכה שנייה
הים סוער וספינתם של דון ז'ואן וסגנרל מתהפכת והם ניצלים בידי פיירו האיכר. דון ז'ואן מחזר אחרי שרלוט, ארוסתו של פיירו, מבטיח להתחתן איתה ושרלוט מתמסרת אליו. פיירו מגיע, רואה את דון ז'ואן ושרלוט, מנסה להפריד ביניהם ושני הגברים רבים. למקום מגיעה מטורין, אישה אחרת אחריה דון ז'ואן חיזר. שתי הנשים מתעמתות ביניהן ודון ז'ואן גורם לכל אחת מהן להאמין שישא אותה לאישה. לה ראמה מגיע למקום כדי להזהיר את דון ז'ואן שקבוצת גברים חמושים מחפשים אותו.
מערכה שלישית
דון ז'ואן מחופש לכפרי וסגנרל מחופש לרופא. סגנרל אומר שיש בורא עולם ודון ז'ואן אומר שהוא מאמין רק במתמטיקה. בדרכם הם פוגשים אדם עני ומבקשים ממנו שידריך אותם לעיר, דון ז'ואן מבטיח לאדם מטבע זהב אם יקלל את אלוהים, האיש מסרב ודון ז'ואן נותן לו מטבע בשם האנושות. דון ז'ואן רואה אדם בשם דון קרלוס מותקף על ידי שלושה שודדים, הוא נחלץ להגן עליו בחרבו וביחד הם מניסים את השודדים. דון קרלוס מספר על כך שהוא ואחיו מחפשים אחרי אדם בשם דון ז'ואן שחטף את אחותם מהמנזר, הבטיח להינשא לה והפר את הבטחתו. דון ז'ואן אומר לו שהוא חברו של דון ז'ואן והוא מבטיח להביא את חברו למקום מפגש מוסכם לקיים דו-קרב.
דון אלונזו מגיע למקום ורואה את אחיו קרלוס ביחד עם דון ז'ואן, אותו הוא מזהה. הוא רוצה להרוג את דון ז'ואן, אולם דון קרלוס מספר לדון אלונזו שדון ז'ואן הציל את חייו ומבקש ממנו שהות כדי ליישר את ההדורים. דון קרלוס מציע לדון ז'ואן לשאת את אחותו לאישה ובכך לרצות את כל הנוגעים בדבר. דון ז'ואן מסרב לשאת את אלווירה. בדרכם, דון ז'ואן וסגנרל מגיעים לאחוזת קבר מפוארת של אדם שדון ז'ואן רצח. דון ז'ואן מזמין את פסל האבן של האדם לארוחה והפסל משיב בחיוב כשהוא מרכין את ראשו.
מערכה רביעית
אלווירה מגיעה לבקר את דון ז'ואן, מספרת שהיא שבה למנזר, אבל מנסה לדבר למצפונו כדי שיחזור לדרך הישר. דון ז'ואן מבקש ממנה להישאר, אולם היא מסרבת. דון ז'ואן וסגנרל יושבים לאכול, לבית מגיע הפסל, דון ז'ואן מזמין אותו לסעוד איתם. סגנרל מפוחד, אבל דון ז'ואן מנעים לאורחיו את הזמן בשירה ובמזון. הפסל מזמין את דון ז'ואן לארוחה למחרת.
מערכה חמישית
דון ז'ואן שרוצה שאביו יגן עליו מפני הרודפים אותו מתחזה לחוזר בתשובה, אביו שמח ורץ לספר לאם. דון קרלוס מבקש מדון ז'ואן להכריז על נישואיו לאחותו. דון ז'ואן אומר שהוא חזר בתשובה, הוא עומד לפרוש מהעולם, אחותו חזרה למנזר והנישואים יפריעו לשניהם לעשות זאת וכי הכול נגזר מהשמיים. הפסל לוקח את דון ז'ואן לארוחה, דון ז'ואן נשרף באש, האדמה פוערת פיה ובולעת אותו.
פרס אופיר לליהוק הטוב ביותר
פרס אופיר לליהוק הטוב ביותר הוא פרס אופיר הניתן מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה מאז שנת 1990, והוא מייצג את ההכרה שליהוק השחקנים המשתתפים בסרט היה יוצא מן הכלל. המועמדים והזוכה בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי אופיר.
פטר שפר (מדפיס)
ביוגרפיה
שפר, יליד גרנסהיים, למד בפריז ועבד כמעתיק כתבי יד, התמחה במלאכת הדפוס המודרני בבית הדפוס של יוהאן גוטנברג והיה לעוזרו העיקרי. לאחר השלמת הדפסת התנ"ך של גוטנברג ב-1455 העיד שפר לטובת יוהאן פוסט במשפט שניהל נגד גוטנברג, ולאחר העיקול שהוטל לפי דרישת פוסט על בית הדפוס של גוטנברג, חבר לפוסט והקים עמו את בית הדפוס של "שפר ופוסט".
פטר שפר נישא לכריסטינה, בתו היחידה של יוהאן פוסט, ובניהם המשיכו אחריו במלאכת הדפוס לתוך המחצית השנייה של המאה ה-16.
שפר הלך לעולמו במיינץ.
הנצחתו
דמותו של שפר ניצבת לצד דמותם של פוסט וגוטנברג באנדרטת גוטנברג בפרנקפורט. בעיר מולדתו גרנסהיים, הוצב פסל בדמותו, נושא בחיקו ספר. מותג הבירה "שפר-הופר" נקרא כך על שם ביתה הראשון של מבשלת השיכר המייצרת אותו ששכנה בביתו של שפר במיינץ (Mainzer Schöfferhof), דמותו של שפר משמשת למיתוג המוצר.
הרומן "שולייתו של גוטנברג" ("Gutenberg's Apprentice") של אליס כריסטי מ-2014 עוסק בגנבת קניינו הרוחני של גוטנברג בהמצאת הדפוס המודרני.
אמסטרדם המרכזית
רובע אמסטרדם המרכזית (בהולנדית: Amsterdam Centrum) הוא הרובע הפנימי ביותר ואחד משמונה מחוזות של עיריית אמסטרדם, הולנד. הרובע הוקם בשנת 2002 והיה האזור האחרון בעיר שקיבל מעמד שלטון עצמי הנשלט על ידי ועדה מבצעת (Bestuurscommissie). הרובע משתרע על שטח של 8.04 קמ"ר (0.22 קמ"ר מים) ומכסה את חגורת התעלות של אמסטרדם.
תבנית אפלה
תבנית אפלה היא ממשק משתמש שתוכנן בקפידה כדי לבצע מניפולציות על משתמשים, להערים עליהם ולגרום להם לבצע פעולות שלא התכוונו לבצע מלכתחילה, לעיתים אף מבלי שהיו מודעים לביצוע הפעולה, למשל, קניית ביטוח למוצר שנרכש מבלי שהרוכש התכוון לכך, או ביצוע קנייה חוזרת ונשנית במקום קנייה חד פעמית לה התכוון הרוכש. התחדיש, הדפוס האפל, הוטבע על ידי הארי בריגנול (Harry Brignull) ב-28 ביולי 2010 עם רישום darkpatterns.org, "ספרייה אשר נועדה להצביע על אתרים עם ממשקי משתמש הכוללים טכניקות מטעות ומתעתעות, לנקוב בשמות האתרים ובשמות החברות המפעילות את האתרים על מנת לביישן". הגדרה רחבה יותר של תבנית אפלה הוא מקרה בו ממשק המשתמש מעדיף את טובת בעלי האתר על טובתם של הגולשים באתר.
תבניות פיתוי והחלפה
אתרים העושים שימוש בתבניות פיתוי והחלפה מפרסמים מוצר או שירות בחינם (או במחיר מוזל מאוד) שלחלוטין אינו זמין או קיים במלאי בכמויות קטנות. לאחר שנראה כי המוצר כבר אינו זמין, מוצגים מוצרים אחרים הדומים למוצר המפורסם (אך עם מחירים גבוהים יותר או באיכות פחותה) בפני הצופה באתר.
ביוש
כאשר עיצוב מנסה לבייש משתמש שינסה לבצע פעולה מסויימת. לדוגמה, כאשר האפשרות להפסיק קבלת עלון בדוא"ל מוצג באופן שנועד לבייש את מי שיבחר באפשרות זו.
הפניה לכיוון שגוי
שיטה זו נפוצה בהתקנות תוכנה, שם מוצג למשתמש כפתור בצורה של כפתור המשך טיפוסי. מקובל לקבל את תנאי השירות של התוכנית, ולכן תבנית אפלה תראה כפתור בולט "אני מאשר/ת תנאים אלה" שמבקש מהמשתמש לקבל את תנאי התוכנית שאינם קשורים לאלו שהוא מנסה להתקין. מכיוון שהמשתמש בדרך כלל יאשר את התנאים מכוח ההרגל, תותקן התוכנית הלא קשורה. מחברי תוכנת ההתקנה עושים זאת מכיוון שהם מקבלים תשלום על ידי מחברי התוכנית הלא קשורה עבור כל התקנה שהם רוכשים. המסלול האלטרנטיבי להתקנה, המאפשר למשתמש לדלג על התקנת התוכנית הלא קשורה, מוצג בצורה פחות בולטת, או נראה נוגד את האינטואיציה (כמו למשל דחיית תנאי השירות).
דפוס זה משמש גם לאתרי אינטרנט מסוימים, שבהם מוצג למשתמש דף שמבקש מידע שאינו נדרש. לדוגמה, אדם היה ממלא שם משתמש וסיסמה בדף אחד, ולאחר לחיצה על כפתור "הבא", המשתמש מתבקש לציין את כתובת הדוא"ל שלו עם כפתור "הבא" אחר כאפשרות היחידה. לא מובן מאליו שאפשר לדלג על הצעד ופשוט ללחוץ על "הבא" מבלי להזין את המידע האישי המבוקש, האתר פשוט ממשיך לעמוד הבא. במקרים מסוימים, הדרך לדלג על הצעד גלויה, אך אינה מוצגת ככפתור (במקום זאת, בדרך כלל, מוצגת כקישור קטן ומאפיר) כך שהיא לא תבלוט למשתמש. דוגמאות נוספות לאתרים המשתמשים בדפוס זה הן אלו המציעות דרך להזמין חברים על ידי הזנת כתובת הדוא"ל שלהם, העלאת תמונת פרופיל, או רישום תחומי עניין.
מלכודת יציאה
מלכודת יציאה או עיצוב רשת עם שלוש רמות לכידה, מספקת מסלול קל או פשוט להיכנס למשהו, אך קשה לצאת ממנו. דוגמאות ליישום מכשירים כאלה על ממשקי אינטרנט כוללים עסקים המחייבים מנויים להדפיס ולשלוח את בקשת ביטול המינוי לאתר.
מחקר על תבנית אפלה
מחקר שנערך בשנת 2019 בדק את המתרחש ב-11,000 אתרי קניות באינטרנט. זוהו 1,818 תבניות אפלות והן קובצו ל-15 קטגוריות. פרקטיקות של תבניות אפלות נגד שמירת הפרטיות במדיה החברתית מתועדות בשני פרסומים משנת 2016. ו-2017
מועצת הצרכנות הנורווגית (Forbrukerrådet) פרסמה את הדו"ח "הונאה על ידי עיצוב" בשנת 2018 המתאר עיצובים מטעים של ממשקי משתמש עם פלטפורמות פופולריות של מדיה חברתית.
חוקיות
תקנת הגנת המידע הכללית של האיחוד האירופי מחייבת כי הסכמתו המודעת של המשתמש לעיבוד המידע האישי שלהם תהיה חד משמעית, תינתן ברצון חופשי ותהיה ספציפית לכל שימוש במידע האישי. זה נועד למנוע ניסיונות לגרום למשתמשים ללא ידיעה לתת את כל הנתונים האישיים שלהם כברירת מחדל (ובכך להפר את התקנה).
באפריל 2019 פרסם משרד נציבות המידע בבריטניה (ICO) קוד תכנון מוצע לתפעול שירותי רשתות חברתיות כאשר משתמשים בהם קטינים, האוסר על שימוש בהמרצה nudges כדי למשוך משתמשים לאופציות שיש בהן הגדרות פרטיות חלשות. קוד זה ניתן לאכיפה תחת ה-GDPR.
ז'אן-ז'אק-רז'יס דה קמבאסרס
ז'אן-ז'אק-רז'יס דה קמבאסרס (בצרפתית: Jean-Jacques-Régis de Cambacérès, 18 באוקטובר 1753 מונפלייה - 8 במרץ 1824 פריז) היה משפטן ופוליטיקאי צרפתי, בן למשפחת אצילים, שמילא תפקידים משפטיים ופוליטיים חשובים בימי המהפכה הצרפתית והאימפריה הצרפתית הראשונה. הוא נודע במיוחד כאחד ממחבריו של קודקס נפוליאון, העומד עדיין ביסוד החוק האזרחי הצרפתי ונתן השראה לחוקים אזרחיים במדינות רבות בעולם.
הוא נכנס לפוליטיקה בימיה הראשונים של המהפכה הצרפתית. ב-1791 עמד בראש בית המשפט הפלילי של מחוז ארו. ב-1792 נבחר כחבר בקונבנט. מאז כיהן קמבאסרס במרבית שנות חייו בתפקידים בכירים בשלטון. בשנים 1794–1795 היה חבר בוועד לשלום הציבור, בשנת 1796 היה יושב ראש מועצת החמש מאות, ובשנת 1799 שר המשפטים.
הוא היה גם דמות חשובה בארגון הבונים החופשיים הצרפתים, ולקח חלק בריענון התנועה אחרי הכרזת האימפריה. קמבאסרס היה מנהיג עליון של הפולחן הצרפתי ואחרי פרישתו של הנסיך לואי בנופרטה בשנת 1805 כיהן כמגיסטר גדול של לשכת גראן אורייאן דה פראנס, תפקיד שאותו מילא עד לנפילת האימפריה. כמו כן מילא את התפקיד של מפקד הגדול של המועצה העליונה בעלת פולחן סקוטי ועוד תפקידים אחרים בקרב הבונים החופשיים.
ילדותו ונעוריו
ז'אן-ז'אק רז'יס דה קמבאסרס נולד בשנת 1753 בעיר מונפלייה במשפחה קתולית צרפתית של אצילים משפטנים ("אצולת הגלימה") דלת אמצעים. אבות המשפחה באו מהרי סוון למונפלייה במאה ה-16. אביו, ז'אן-אנטואן דה קמבאסרס, היה יועץ מגיסטר של בית הדין לחשבונות, סיוע וכספים של העיר, בעקבות אביו וסבו שכיהנו באותו תפקיד לפניו. אביו מונה בתפקיד ראש העיר מונפלייה על ידי נציג המלך בחבל לנגדוק, המרקיז שארל-אז'ן דה קאסטרי. הוא מילא תפקיד זה בשנים 1753–1756 ושוב בשנים 1761–1778. האם, מארי-רוז דה ואסאל הייתה בת של בנקאי ואביר, אחראי על כספי בית המחסה בעיר., מנישואיהם נולדו 11 ילדים, מהם שרדו רק שניים: ז'אן-ז'אק רז'יס ואטיין-איבר, שעשה קריירה כנסייתית כארכיבישוף של רואן והיה לסנטור בימי הקיסר נפוליאון. קמבאסרס הוטבל בכנסיית סן פייר בעיר כשסנדקיו היו, לפי מסורת לנגדוקית, שני יתומים מבית המחסה. הוא סיים בשנת 1774 לימודי משפטים במכללת אקס-אן-פרובאנס ובהמשך ירש את תפקיד אביו כיועץ בבית הדין לחשבונות וכספים בטולוז. בשנת 1769 אמו נפטרה ואביו נשא אישה שנייה, ז'אן דיטרי, שילדה לו עוד 4 בנים, בהם ז'אן-פייר איבר קמבאסרס, לימים גנרל בחיל התותחנים וברון בימי הקיסרות של נפוליאון.
על אף התפקידים האחראיים שהיו לאב המשפחה, ידעו בני הבית קשיים כלכליים רבים וחיו בצמצום. בגלל סכסוכים תדירים עם נכבדים שונים בעיר נודה האב תכופות על ידי החברה הסובבת. בילדותו גודל ז'אן-ז'אק-רז'יס על ידי מטפלת, אשתו של בעל מלאכה מקומי בשם טורל. כמו כן התחנך יחד עם אחיו אצל דוד, האב אב אטיין-פרנסואה דה קמבאסרס, שכיהן כארכידיאקון של קתדרלת מונפלייה. מאוחר יותר, נשלח ללמוד משפטים במכללת בורבון באקס-אן-פרובאנס, בעוד שאחיו נשלח למכללה אחרת באביניון. קמבאסרס נתגלה כתלמיד מבריק וחרוץ. אחרי שסיים את מבחני הבגרות ואת התואר הראשון חזר למונפלייה בשנת 1772
הקריירה המשפטית
התחיל לעבוד כעורך דין, אולם תוך זמן קצר פרש מהעבודה כאות מחאה נגד רפורמת מערכת המשפטים של מופאו (Maupeou). באותה תקופה התמסר לעיון החוקים והפילוסופיה המודרנית של תורת המשפט ובאותו זמן, פקד את סלוני התרבות של העירו, תוך התוועדות לרעיונות עידן הנאורות וקנה לעצמו שם של "איש העולם" לפי אמות המידה של "המשטר הישן". התיידד במיוחד עם פיליפ-שארל דה פאווה דה וילוויאיי שהיה חסיד של וולטר. ב-1772 התקבל בלשכת הבונים החופשיים "יוחנן הקדוש של הסוד" (סן ז'אן די סקרה) במונפלייה.
ב-16 בנובמבר 1774 ירש קמבאסרס את תפקיד אביו כיועץ בבית הדין לחשבונות, סיוע וכספים של מונפלייה, בעזרת תמיכת דודו מצד האם, ז'אן-אנדרה דה ואסאל, גובה המיסים הכללי (receveur général) של פרובינציית אוברן שעזר לו ב-25,000 הליברות הנחוצות לקבלת המשרה. בשנת 1776 גילה קמבאסרס את פריז לרגל מסע לשם יחד אם ידידו ז'אן-אנטואן שאפטאל. בעיר הבירה העמיק קמבאסרס את הידע שלו במשפטים ופגש פילוסופים ופיזיוקרטים רבים. בתחילת שנות ה-1780 עלה קרנו כמשפטן במופנלייה והופקדו בידיו משימות מן המורכבות ביותר. בשנת 1781 התפרסם מקרה שבו סירב לרשום פקודה מלכותית אחת בתחום המשמעת הצבאית. בשנת 1786, לפי המלצת גבריאל-מארי דה טלייראן, הרוגן פריגור, שכיהן כיושב ראש אספת המעמדות של לנגדוק, העניק לו המלך לואי השישה עשר קצבה בשווי 1,200 ליברות. באותה שנה הגיע קמבאסרס לפריז כנציג לשכות הבונים החופשיים של מונפלייה על מנת להשתתף באספת לשכות ה"גראן אוריאן דה פראנס". כמו אחיו, אטיין-איבר, היה קמבאסרס פעיל באחווה הקתולית החילונית "אחוות החוזרים בתשובה הלבנים של מונפלייה". ב-1790 נבחר בראש ארגון זה.
כניסתו לפוליטיקה
ב-16 במרץ 1789 כנציג האצולה ופרקליט לענייני עסקים של המרקיז בסקי, השתתף קמבאסרס באספה הכללית הראשונה של שלושת המעמדות של ה"סנשלות" מונפלייה שהתקיימה בכנסיית המכללה המלכותית בעיר. מילא בה תפקיד חשוב, בהתחלה כנציב לבדיקת תוארי האצילים שנכחו, אחר כך כמשפטן, היה אחד מתריסר המזכירים-עורכים של "מחברות התלונות" של האצולה. לצד אציל נוסף, שארל-מארי דה ברבראק דה בסן-מוריס, נבחר קמבאסרס כנציג שני האצולה ממונפלייה באספה הגדולה של המעמדות בפריז בהתכנסה בארמון ורסאי ב-31 במרץ 1789. בסופו של דבר לא אושרה תוספת הייצוג המיוחלת לאצילי מונפלייה ורק ברבראק הוזמן לאספה ובחירתו של קמבאסרס בוטלה.
קמבאסרס נעשה מעורה מאוד בזירה הפוליטית המקומית. ב-8 בספטמבר היה לסגן יושב ראש המשרד לאספקה של העיר מונפלייה, השתתף בדיוני הוועדה לענייני המנהל המקומי שנועדה לערוך חלוקה מנהלית חדשה, ונבחר גם בה לסגן יושב ראש. ב-25 בינואר 1790 פיקח על הבחירות העירוניות, בהן לא נבחר בתפקיד כלשהו. בתחילת שנת 1790 ערך קמבאסרס את תקנון החברה החדשה שקמה במונפליה בהשראת תקנון מועדון היעקובינים בפריז. ב-20 ביוני אותה שנה הוא נבחר כ"פרקליט-סינדיק" – procureur syndic של המחוז מונפלייה אך תפקיד זה לא נתן לו סמכויות של ייעוץ. במהלך שנת 1791 נסע לפריז על מנת לפתוח שם משרד עורכי דין אך חסרו לו האמצעים הכספיים לכך.
חבר בקונבנט הלאומי
עם זאת, מכיוון ששמו כמשפטן הלך לפניו פנו אליו קבוצות שונות כדי להיעזר בשירותיו, אולם אחרי שנבחר ב-1792 לקונבנט הלאומי, החליט קמבאסרס לפעול בסיעה המתונה מטעם רובע המארה. השתתף בדיוני הוועד למשפט אזרחי, פלילי ולענייני הפאודליות, שכלל 48 חברים והתכנס בביתן מרסאן. בדצמבר נבחר ליושב ראש הוועד. בינואר 1793 חולק הוועד לארבע מחלקות. קמבאסרס בחר לפעול בשנייה, שדנה בנוסא הירושות והילדים שנולדו מחוץ לנישואים. שאף למלא תפקיד מפתח אולם בגלל אקלים הטרור שהשתלט על חיי המדינה החליט לשמור על פרופיל נמוך ולא להפגין באור היום את השקפותיו כדי לא להסתכן.
בזמן משפטו של המלך לואי השישה עשר ניסה מספר פעמים להציל את המלך על ידי התערבויות בנושאים משפטיים, אולם לא הצליח לשכנע את חברי הקונבנט האחרים. בהתחלה הגן על הרעיון שהחוקה משנת 1791 הכריזה כי המלך הוא "בלתי ניתן לפגיעה וקדוש" ושאין לקונבנט הלגיטימיות להפוך לבית משפט. קמבאסרס הציע להעמיד את הסמכות המשפטית של הקונבנט למשאל עם אך הצעתו נדחתה. הצליח לקדם את הרעיון שצריך לאפשר למלך את האמצעים הדרושים להגנתו. ההוטל על קמבאסרס לגשת לכלא הטמפל ולמסור למלך שיוכל לבחור את סניגוריו. בתום המשפט, בדומה לרוב הנבחרים, הכיר קמבאסרס באשמת המלך בעבירת הקשר נגד החירות ופגיעה בביטחון המדינה. עם זאת לא הצביע בעד הוצאתו להורג ודרש עונש מוות על תנאי ומאסר כשההוצאה תוכל להתבצע רק במקרה של פלישה זרה לצרפת. הוא נכון לאותה תקופה של מלחמות יהיה חבל שלא להשתמש בבן ערובה שיוכל להרתיע את האויבים מחוץ ומפנים.
משראה כי תמך הקונבנט בהוצאה להורג ללא דיחוי, הפך קמבאסרס את עמדתו. נשא נאום שבו דרש שההוצאה להורג תבוצע תוך עשרים וארבע שעות, בתנאי שהמלך יקבל חופשי את סקרמנטים מידי כומר. הצעה זו התקבלה פה אחד והקונבנט דחה את בקשתו של המלך לדיחוי הביצוע שלושה ימים. הפיכה זו בעמדת קמבאסרס, שעד אז לא נחשב כ"רוצח מלכים" (régicide), העידה על הצטרפותו לרוב הגדול של האספה ולהתקרבותו למונטניארדים. לפי פייר-פרנסואה פינו, "הוא הריח את משב הרוח הקיצוני ויזם התקרבות דיסקרטית אך לא פחות יעילה אל האיש החזק שבלט בעת דיוני המשפט: מקסימיליין דה רובספייר".
מאותו רגע התחזק מעמדו של קמבאסרס בקונבנט הלאומי. ב-24 בינואר התמנה למזכיר הקונבנט, יחד עם ז'אן-ז'אק בריאר וז'אק אלכסיס טוריו. במקביל המשיך את עבודתו במסגרת הוועד לחוק ומשפט. במרץ ערך תזכיר ארוך לגבי רפורמת בית המשפט החוקתי ולקח חלק בהצעת החוק לארגון בית הדין המהפכני שהוגשה של ידי רובר לנדה. לפי הצעה זו בית הדין המהפכני "נועד לגזור עונשים לאשמים בקשר ולמתנגדי המהפכה" ושופטיו היה אמורים "לחקור ולשפוט את הנאשמים בפומבי, ללא חבר מושבעים". ב-25 במרץ התקבל קמבאסרס לוועדה לשלום הציבור, שהייתה מורכבת מ-25 חברים. ועדה זו הוקמה אחרי התבוסה בנרווינדן ופריצת המרד בונדה שנתפסו כאיום על המהפכה. כמזכיר הקונבנט נדרש קמבאסרס לערוך דו"ח כללי על האמצעים שננקטו על ידי הוועדה במסגרת פרשת שארל דה דימורייה ולהצדיק אותם בפני הקונבנט. אחרי שסיים משימה זו, ב-1 באפריל נבחר ליושב ראש הוועדה. לפי הצעתו של מקסימן איסנאר, נציג ז'ירונדיני, הוחלפה הוועדה על יד ועד פועל שצומצם לתשעה חברים ושסמכויותיו הורחבו – הוועד לשלום הציבור. קמבאסרס שקיבל רק 62 קולות לא נבחר בוועד זה.
לאורך ימי הקונבט הלאומי הרבה מהחלטותיו היו מחושבות היטב. קמבאסרס דאג שלא להתחייב לסיעה מסוימת. הכשרתו המשפטית איפשרה לו להיות מועיל לכל הפלגים. היה ידידם של כולם ולא היה אויבו של איש. עם זאת תוך כדי כך משך בקורות מעמיתיו לאספה על חוסר עקביות מסוים בכמה מעמדותיו.
עבודות החקיקה
באותם ימים סוערים שמר קמבאסרס על גישה מסויגת: פרט למסירת הדו"חות במסגרת הוועדה לחוק ומשפט לא נאם אלא לעיתים קרובות במליאת הקונבנט ולא התגייס אף פעם מסוגיה בוערת מסוימת. נהג בהשפעת החשש מפני תגובות תגמול והשתדל לטפח את דמותו כמתון. כשחברו, ז'אן-מארי דיראן, ראש העיר מונפלייה נשפט באשמת הנהגת המרד שפרץ במחוזו ב-31 במאי 1793, קמבאסרס סינגר עליו בחצי-פה. האדם נידון לבסוף למוות והוצא להורג. בדרך כלל הצטרף קמבאסרס לדעת הרוב. כך הצביע ביוני 1793 בעד מעצרם של הז'ירונדינים, אחר כך גם ב-27 ביולי 1794 (9 בתרמידור השנה ב) בעד העמדתו לדין של רובספייר.
הדיסקרטיות שלו בקונבנט עמדה בניגוד לפעלתנותו בראש הוועידה לחוק ומשפט. ב־1793 התמסר לעריכת הצעה לקודקס אזרחי. זו הייתה בעיקר עבודת סינתזה: כתב במסגרתה כמה סעיפים, אבל לעיתים הסתפק בלהעתיק הצעות או עבודות חקיקה ישנות יותר, כמו אלו של גאראן דה קולון בתחום זכויות הירושה, או אלו של הפילוסוף ג'ון לוק בנוגע לזכויות הפרט בחברה ובמשפחה. הצעת החקיקה שהציג קמבאסרס ב-9 באוגוסט 1794, נדחתה בסופו של דבר בהתחלת החודש נובמבר, אחרי כמה שבועות של דיונים, מכיוון שעל שש מאות סעיפיה, נחשבה לכבדה ומורכבת מדי. הוועד לשלום הציבור מינה אז ועדה שכללה שישה "פילוסופים", בפועל – משפטנים מדרגה ב', על מנת לפשט את ההצעה. לבסוף הוועד לחוק ומשפט יצר בעצמו גרסה מתוקנת. ב-9 בספטמבר 1794 הציג קמבאסרס בפני הקונבנט את הגרסה הזאת, המתוקנת, שצומצמה ל-295 סעיפים ולא שמרה אלא את הקווים הגדולים של גרסתו בסוגיות המשפחה והירושה. בהיא נדונה בקונבנט תחילת דצמבר אבל רק עשרת הסעיפים הראשוני שלה אושרו, כשהדיונים נתקעו בסוגיית הילדים שמחוץ לנישואים. שוב הצעת הקודקס לא התקבלה. בו זמנית נתבקש קמבאסרס יחד עם מרלן דה דואה ועם ז'ורז' קוטון לאחד ולתקן את כל החוקים המהפכניים שנחקקו החל משנת 1789 בקודקס אחד. את רוב עבודת הסיווג עשה למעשה קמבאסרס עצמו ואחרי שלושה חודשי הכנות ב-15 ביולי 1794 הציג אותה דו"ח כללי. לפי פייר-פרנסואה פינו, פרויקט חדשני זה הפך את קמבאסרס לאחד מאבות המשפט המודרני.
דמות מרכזית בקונבנט התרמידורי
אחרי הדחתו של רובספייר, הפך קמבאסרס אחד מהאנשים החזקים של המשטר. נבחר ליושב ראש הקונבנט המכונה מאז ואילך "הקונבנט התרמידורי" ומכהן בתפקיד זה למשך שבועיים בין 7 באוקטובר 1794 ל־22 באוקטובר 1794. למחרת בחירתו ערך קמבאסרס הצהרה שנודעה כ"קול קורא אל הצרפתים", נאום פיוס לאומי ששם קץ לשלטון הטרור. ב-7 בנובמבר התקבל לוועד לשלום הציבור הנעדר הפעם כוח הדיקטטורי, אך נשאר המוסד הממלכתי המוביל. קמבאסרס ישב בוועד מספר פעמים: בין 7 בנובמבר 1794 ל־5 במרץ 1795, אחר כך בין 5 באפריל ל-2 באוגוסט 1795 ושוב בין 1 בספטמבר ל-30 באוקטובר 1795. במוקד הדיונים בעת כהונתו הראשונה בוועד עמדו סוגיות של מדיניות פנים וחוץ. ב-22 בינואר 1795 הגן על המשך מאסרם של מארי תרז ושל לואי, הבת והבן של לואי השישה עשר. בו זמנית עסק ברפורמת השירות הדיפלומטי של צרפת, על ידי הקמת לשכה שנועדה לערוך דו"ח על יסודות האינטרסים המדיניים והמסחריים שהתקיימו עד אז בקשר בין צרפת לשאר האומות. יחד עם פיליפ-אנטואן מרלן דה דואה ארגן את סיפוחה של בלגיה לצרפת ונשא ונתן חתימת הסכם עם הדוכסות הגדולה של טוסקנה שנסוגה מהקואליציה הראשונה. על מנת להקל על העבודה הדיפלומטית השיג עבור הוועד סמכויות מיוחדות בתחום המשא ומתן, מה שאיפשר במהלך כל השנה 1795 חתימת הסכמי שלום עם המדינות האירופיות מרובות. בעת שתי הכהונות האחרות שלו בוועד לשלום הציבור התמנה קמבאסרס ליושב ראש שלו, עדות למעמדו המרכזי בממסד ולאמון שהעניקו לו עמיתיו. בעת המנדט השני שלי, הביאו הדיונים לעריכת חוקה חדשה – חוקת פרוקטידור שנת ג' – שנועדה למנוע חזרת המונרכיה או חזרת שלטון רודני כמו זה של הטרור. הכוח האקזקוטיבי הוענק לממשלה בת חמישה "דירקטורים" והמתחדשת כל חמש שנים. הוחלט להקים שני בתי פרלמנט, שייבחרו לפי בחירות המבוססות על אמות מידה של רכוש, וימנעו הצטברות כוח יתר בידי בית נבחרים אחד. בתי הפרלמנט החדשים נקראו מועצת החמש מאות ומועצת הוותיקים. בהתחלה התנגד קמבאסרס לארגון הפוליטי החדש אבל לבסוף משראה בו הזדמנות להישאר בשלטון יותר זמן על ידי בחירתו בתפקיד דירקטור, שינה את דעתו.
ימי הדירקטורט. מן הצל אל האור
בתחילת חודש אוקטובר 1795 פרצה פרשה שהטילה צל על אישיותו. סוכן מלוכני בשם לה מטר נעצר בגני פאלה רויאל. חיפוש בביתו גילה מה שנראה כהתכתבות בין הרוזן ד'אנטרג (d'Antraigues) לקמבאסרס בנוגע לקנוניה להפיכה מלוכנית שהאחרון נשבע לה נאמנות. מעל במת הקונבנט נשא אז קמבאסרס נאום תקיף ביותר שבו שלל כל קשר עם הרוזן והצהיר הצהרה חוזרת על דבקותו ברפובליקה. נראה שדובר בקונוניה שניזומה על ידי אויביו שניסו להרחיקו מן המשחק הפוליטי. על אף שהאספה נראתה משוכנעת בחפותו, פרשה זו השאירה משקעים והשחירה את דימויו הציבורי.
בעקבות הבחירות הפרלמנטריות משנת 1795, חזר קמבאסרס למועצת החמש מאות. חברי הבית התחתון הזה קבעו רשימת חמישים שמות שמתוכם עמדו חברי מועצת הוותיקים לבחור בחמשת חברי הדירקטורט. אף על פי שנראה כאחד המובילים במירוץ, לא קיבל קמבאסרס מספיק קולות. חרף ההערכה שחבו לכישוריו, פרשת לה מטר עוררה חוסר אמון והזכירה לעמיתיו את יחסו האמביוולנטי שהפגין באת משפטו של לואי השבעה עשר.
אחרי שראה כי מעמדו נדחק אחורה, הקדיש קמבאסרס את כל מרצו לתפקידו כמחוקק, אותו אהב במיוחד. הוא השתתף בעבודתן של כמה ועדות, במיוחד זו הפיננסית שנתבקשה להכין את החוק של 19 בפרימר שנה ד' בנוגע למלווה הכפוי. בוועדה למשפט ("הוועדה לסיווג החוקים") עבד שוב על הצעתו לקודקס האזרחי. ב-12 ביוני 1796 הוצגה הצעת הקודקס לראשונה במועצת החמש מאות והיא התרחבה תוך מספר חדשים ל־1,104 סעיפים. הדיונים עליו התחילו רק ב-28 בינואר 1797 ואחר כך כמו בשני הניסיונות הקודמים העניין נתקע. נוצר קושי לדון בתוכנו בשתי האספות גם יחד ואז ב-26 בפברואר ביקש קמבאסרס לדחות את הדיונים.
בו זמנית הוא לא נרתע מלמתוח ביקורת בריש גלי על מדיניות הפנים והחוץ של הדירקטורים, וגם על התנהלותם בתחום הפיננסי. הוא הציע לחברי מועצת חמש המאות למנות ועדת חקירה שתבחון את מעשי הדירקטורים ותבדוק אם הם לא פגעו בכוחה של הרשות המחוקקת. הצעתו התקבלה ב-19 באוקטובר 1796. כעבור שלושה ימים הוא נבחר כיושב ראש אספתו. לקראת האספות הפרלמנטריות בשנת 1797 נראה שמעמדו התייצב אבל הועלה נגדו מסע חדש של השמצות לגבי פעילותו הפוליטית וכן לגבי חייו האישיים. השיג רק 31 קולות בלבד מתוך 223 במחוז שלו, ארו, לא נבחר מחדש, והפסיד לטובת פרנסואה דני רוש שזכה במחוז ב-117 קולות.
כעת ראה קמבאסרס את עצמו מורחק מכל תפקיד ציבורי. לפי עצת חברו פייר-פרנסואה וייסה, בעל הדירה ששכר ברוחוב פאוואר, התחיל לעבוד כיועץ משפטי. באותה תקופה ההכנסה היחידה שהייתה לו הייה שכרו כחבר במכון של צרפת, באקדמיה למדעי המוסר והמדינה, שבה התמנה על ידי הדיקרטורט ב-20 בנובמבר 1795. אבל במהרה התפרסם שמו במומחה בסוגיות הכספיות, המשפט הימי והמשפט הבינלאומי, במיוחד בקרב בני עירו מונפלייה שהתגוררו בפריז. בין השאר פעל כיועץ משפטי של כמה חברות, ביניהן חברת המכרות של אנזן וזו של סוחר הנשק גבריאל-ז'וליין אובראר והצליח להגיע להתבססות כלכלית מסוימת. במקביל הוא הפקיד סכומים הולכים וגדלים בבנקים מסוימים, השקיע בנכסי דניידי, בזהב ובתכשיטים ונמנע מלקחת סיכונים בהשקעות במסחר ובתעשייה. בנכסים שצבר ראה מעין תשובה אישית לעוני שידעה משפחתו בשנות ילדותו. הוא רקם קשרים עם בנקאים רבים שיצרו מאוחר יותר את קבוצת Négociants réunis (הסוחרים המאוחדים) ושסיפק לימים הון למשטר הקונסולט.
עשה רושם שקמבאסרס הסתגל עם "הליכתו במדבר" שבסך הכול לא הייתה נוראית כל כך. בסוף שנת ה' העניקו לו הבוחרים במחוז סן את דרגת הקפטן במשמר הלאומי של פריז. מאז כל שבוע מילא את חובתו ופיקד על פלוגתו. ב־1798 הציג שוב את מועמדותו בבחירות לפרלמנט. אספת הבחירות של פריז בהתכנסה באורטואר של פריז ומינתה את הנציג היוצא ז'אן-ז'וזף-ויקטור ז'ניסייה כיושב ראש ואת קמבאסרס כמזכירו. שני המינויים העידו על כך ששני המחנות בקרב הבוחרים היו כמעט שווים. בנוסף נתגלו אי סדירויות שנועדו לתת עדיפות למועמדי הרוב הדירקטוריאלי. בנסיבות אלה ז'ניסייה התפטר לטובת קמבאסרס. חלק מהבוחרים יצרו פילוג והתכנסו אולם הישיבות של המכון של צרפת. לעומת זאת באורטואר נבחרו כחברי פרלמנט קמבאסרס, רוז'ה דיקו וגספאר מונז'. אולם הדירקטוראט העדיף את המועמדים שנבחרו במכון. בימים הבאים ניסו הדיקרטורים להפגין כוח וההפיכה ב-22 בפלוריאל בשנה ו' ביטלה את בחירתם של 106 נציגים, בהם גם קמבאסרס.
ב-20 במאי 1799 נבחר קמבאסרס כשופט בבית המשפט הגבוה של המחוז אוט-ויין, מבלי שהגיש מועמדות. אמנם לאור הנסיבות המשתנות בצמרת המדינה ויתר על התפקיד. הכניסה לדיקרטורט של עמנואל-ז'וזף סיאייס שתמך בשינוי החוקה על מנת לבנות רשות מבצעת חזקה ויציבה, שינתה את הנתונים. בעת ההפיכה ב-30 בפלוריאל הגיע סיאייס לסיכום עם פול באראס לסלק את שלושת שאר הדירקטורים ולארגן במועצות את בחירתם של דירקטורים חדשים שהשתוו לעמדותיו. נערכו בהמשך שינויים בממשלה כשקמבאסרס התמנה ב-20 ביולי לשר המשפטים. במשרד המשפטים פגש השר החדש את נואל-ברטלמי בוטה דה מונוול ואת אוליבייה לאבולה שהפכו למזכיריו האישיים ושהמשיכו בעתיד בימי האימפריה לעמוד לצידו כיועצים. בתוך הדירקטורט הברית בין סיאייס לבאראס הייתה קצרת מועד: שוב פעם הייתה הרשות המבצעת מפולגת וניהול המדינה נתקע. עבודתו של קמבאסרס כשר הייתה אז חסרת משמעות. נפוצו שמועות על הפיכה וחולשת הדירקטורט הייתה סוד גלוי.
קונסול שני
קבוצת פרלמנטרים המקורבים לסיאייס תכננה פעולה תוך שימוש בשירותי הגנרל נפוליאון בונפרטה ששב ממסעו במצרים. קמבאסרס עצמו שהיה משוכנע בנחיצות הפלת המשטר והוקסם על ידי אישיותו של בונפרטה, נמצא במרכז הקנוניה. עם זאת, נאמן לזהירותו הטבעית ומחשש להסתבך במקרה של כישלון, נמנע להופיע בציבור על יד הקושרים. הפיכת 18 בברימר הצליחה והביאה להדחתם של הדירקטורט ושל מועצת החמש מאות. הוקם קונסלאט זמני שכלל את בונפרטה, את סיאייס ואת רוז'ה דיקו. (Ducos). קמבאסרס שמר על תפקידו במשרד המשפטים. בימים המכריעים הראשונים הקשר שלו עם בונפרטה התהדק. הגנרל הצעיר לא היה שבע רצון מהחלטות הקונולאט הזמני. הוא רצה את השלטון לעצמו ודחה את הצעת החוקה של סיאייס. הוא הכתיב נוסח אחר שהתאים לו ושאושר ב־13 בדצמבר ("חוקת 22 בפרימר"). רסני השלטון נמסרו למשך 10 שנים לשלושה קונסולים הזכאים להיבחר שוב על ידי הסנאט השמרני. בפועל הכוח נמצא בידי הקונסול הראשון, נפוליאון בונפרטה, הממנה את השרים האחראיים בפניו והמומסך ליזום את החקיקה. לשני הקונסולים הנוספים רק סמכות מייעצת. קמבאסרס התמנה לקונסול שני ושארל-פרנסואה לברן – כקונסול שלישי. בחירתם תאמה את רצונו של נפוליאון לפייס בין המפלגות: קמבאסרס, כאיש שררה בימי הרפובליקה הראשונה, ייצג סמלית את הפן המהפכני של המשטר החדש, בעוד לברן, נציג מלוכני לשעבר, הביא איתו תמיכת חלק מהאליטה של המשטר הישן. כבר מן הימים הראשונים לא השלה קמסאסרס את עצמו לגבי התפקיד שנועד לו:
עם זאת התחשב בונפרטה בעצותיו: אחרי שרצה להרבות בתפקידי שרים, שיכנע אותו קמבאסרס שבמדינה גדולה, עלולים הפקידים הבכירים לאבד ממעמדם אם הם רבים מדי, ושבנוסף לכך אין להרבות במוסדות הנדרשים להוצאות מרובות. בונפרטה האציל סמכויות לשני הקונסולים עמיתיו. נתבקשו יחד עם שני הקונסולים הזמניים לשעבר, סייאס ודיקו, למנות את רוב הסנטורים החדשים. אמנם את חברי מועצת המדינה, מוסד חדש שהוסמך להגיש את הצעות החוקים, מינה בנופרטה בעצמו, אבל השכיל קמבאסרס להכניס בה כמה מידידיו או מקשרים בקרב הבונים החופשיים, כמו ז'אן-אנטואן שפטאל, ז'אן דוון (Jean Devaines), אנטואן בולה דה לה מרט או מורו דה בן-מריפ. הוא העדיף לגור באוטל אלבף (Hotel d'Elbeuf) ברחוב סן ניקז יותר מאשר בארמון טווילרי, כמו שני הקונסולים האחרים. דאג לרהט את דירתו בעזרת מחסני הריהוט הלאומי כדי שיהיו ייצוגיים והולמים את מעמדו כאיש השני במדינה, ובנוסף שיספקו את שאיפותיו להיות מוקף בפריטים יקרי ערך שנחסכו ממנו בנעוריו. המשיך לארגן מסיבות פאר כפי שעשה תחת כל המשטרים תוך ציון מעמדו החברתי שהיה יקר לו. החזיק "חצר" משלו, בה בלטו מזכיריו האישיים, בוטה-מונוול (Boutet-Monvel), ולבולה (Lavollée), ידידים מזה כבר כמו המרקיז אגרפיי (d'Aigrefeuille) שמונה כשמבלאן, פאווה דה וילווייאי (Pavée de Villevieille) ובני משפחה כמו דיווידאל דה מונפרייה (Duvidal de Montferrier) או קריון ניזאס (Carrion-Nizas). הודות לקונסול השני, כולם זכו בימי האימפריה לאותות ועיטורים. לפי הביוגרף שלו, פינו, היה לקמבאסרס "אינסטינקט של בני סיבאריס שדחף אותו לאגור סימנים חיצונים של עושר ולהזמין לשולחנו ארוחות גורמה שבגורמה".
על אף סמכויותיו המוגבלות על ידי החוקה, היה קמבאסרס יותר מיועץ לבונפרטה, שידע לנצל את כישוריו על מנת לעצב מחדש את הארגון הממסדי והמנהלי של צרפת. לקמבאסרס הייתה מילה במינוי השופטים והפרפקטים, שזכה לאישור הקונסול הראשון וכמו כן הייתה ידו בהכנת החוקים בתחום המשפט, במיוחד בחוק ב-2 במרץ 1800 שהניח את יסודות ההיררכיה החדשה של השופטים ובתי המשפט. הוא הכפיל את מספר השופטים מתוך צעד פוליטי כדי לשלב הרבה יעקבינים לשעבר במשטר החדש אבל פעל גם מתוך נפוטיזם. בהיעדרו העביר לו נפוליאון בונפרטה את ניהול ישיבות מועצת המדינה והסנאטף וכן את זכות החתימה על מסמכי הממשלה. קמבאסרס הוכיח מיומנות רבה תוך חיפוש אחרי פשרות בין העמדות השונות. בשנת 1800 בין 6 במאי ל-2 ביולי הוכיח נפוליאון שוב פעם את אמונו בו כשהעביר לו את ניהול ענייני המדינה בזמן מסעו השני לאיטליה.
שמו של קמבאסרס נקשר במישרין לתמורות שעברה צרפת. היציבות הפוליטית שהעניקה לו הקונסולט, גרמה לבונפרטה לעודד את החזרה לקודקס האזרחי שערך קמבאסרס ואת השלמתו על מנת להמשיך במאמציו לאיחוד המדינה. ועדת ארבעת משפטנים – פורטליס, ביגו דה פראיאמנה (Bigot de Préameneu) טרונשה ומאלוויל, נדרשו לערוך את הצעת "הקודקס האזרחי של הצרפתים" בהנהגתו שלך קמבאסרס. אחרי שלוש שנים של דיונים, נחקק הקודקס ב־21 במרץ 1804 והפך לאחד מ"צוקי הגרניט" שהותיר המשטר של נפוליאון לצרפת. הטקסט חזר במידה רבה על נוסח שלושת הפרויקטים הראשונים של קמבאסרס, ופורטליס תיאר אותו כ"מלאכת מחשבת של שיטתיות ודיוק, ערוך בצורה בהירה". מתוך דבקותו בדת, הגן קמבאסרס בחירוף נפש על הקונקורדט עם האפיפיור שאושרר בשנת 1801. בשנה הבאה השיג מנפוליאון את מינוי אחיו, אטיין איבר כארכיבישוף רואן. ב-1803 הוא עצמו נבחר לאקדמיה הצרפתית במושב 30 במקום הרוזן גיבר המנוח.
אחרי הסכם אמיין במרץ 1802 הגיעה הפופולריות של בונפרטה לשיאה. קמבאסרס האיץ בטריבונאט להעניק לקוסנול הראשון "הוכחה ראויה להכרת התודה הלאומית". בשלב ראשון הסכים הסנאט לאשר לנפוליאון בונפרטה את בחירתו לעוד עשר שנים. בסופו של דבר סוכם לארגן ב-2 באוגוסט 1803 משאל עם שיכריז עליו קונסול לכל החיים. על אף נאמנותו והערכתו כלפי הקונסול הראשון, לא היסס קמבאסרס להתנגד לכמה מהחלטותיו. למשל, ב-1804 גינה בתקיפות את מעצרו ואחר כך את הוצאתו להורג של הדוכס אנגיין שנחשד לעמוד בראש קשר מלוכני. קמבאסרס ראה בהוצאה להורג של נסיך בעל ייחוס של מלכים איתות שלילי כלפי ארצות אחרות וסיכון למהומות ומרידות בפרובינציה.
ארכישנסלייה של האימפריה
מתחילת שנת 1804 סוגיית השכנת האימפריה נראית בלתי נמנעת. הקנוניה של ז'ורז' קדודאל שכנעה את דעת הקהל שעל מנת להבטית את שמירת ההישגים הרפובליקניים וכי להגן על צרפת מפני חזרת המשטר הישן חייבים להעניק לבונפרטה שלטון מונרכי תורשתי. בהתחלה הסתייג קמבאסרס מתהליך כזה, אולם לבסוף השלים עם הרעיון. ב-18 במאי 1804 בתור יושב ראש הסנאט הוא הציג בפני נפוליאון בונפרטה את הסנאטוס קונסולטום המכריז אותו לקיסר הצרפתים. הטקס התקיים בגלריית אפולון בטירת סן-קלו. באותו יום ארבעה גברים הועלו לדרגת בכירים של האימפריה: קמבאסרס התמנה לארכישנסלייה (ארכיקנצלר), תואר שהיה ירושה מהאימפריה הרומית הקדושה.
תפקידיו, כפי שהוגדרו בסעיף 40 של חוקת שנת XII, היו סמליים בעיקר, אולם הוא שמר את אמונו של נפוליאון ובפועל, נשאר אחריו, האדם השני באימפריה. אם במישור הפרוטוקולרי, הדמות השנייה במדינה היה הנסיך ז'וזף בונפרטה, קמבאסרס קיבל בידיו את ניהול ענייני המדינה, מה שהפך אותו ל"יותר ממספר שניים, פחות ממספר אחד". הסעיף 45 של החוקה ציין שהארכישנסלייה עמד בראש קולגיום הבחירות של בורדו. בנוסף לסמכויותיו השונות, היותו בכיר האימפריה הפך אותו אוטומטית לחבר בסנאט, במועצת המדינה, במועה הגדולה של הקיסר, ובמועצתו הפרטית, כמו כן חבר במסדר לגיון הכבוד. כל יום רביעי שרי המשפטים, הפנים, הכספים, האוצר והדתות, התכנסו בלשכתו כדי להציג בפניו על דו"חות משרדיהם שאחר כך נמסרו לקיסר. על אף שינוי התפקיד, נשאר קמבאסרס אלד מיועציו הקרובים ביותר של נפוליאון, שהעדיף אותו על דמויות ידועות כתככנים ובלתי אמינים כמו פושה וטליראן.
כמו בימי הקונסולאט החליף מילא קמבאסרס את מקומו של נפוליאון בניהול ענייני המדינה בעת מסעותיו של הקיסר ברחבי אירופה:היה אחראי לניהול הסנאט, ניהולן של המועצה הגדולה למנהל, הממשלה (מועצת השרים) ומועצת המדינה, תוך כדי כיבוד במקביל של סמכויות הנסיך ז'וזף. הוא ניהל התכבתותקבועה עם הקיסר על מנת לידע אותו על הענייני דיומא ולאפשר לו לקחת בעצמו את ההחלטות חרף המרחק, כשרק מצבי חירום משטרתיים הצדיקו פטור מפרוצדורה זאת. סמכויותיו זיכו את קמבאסרס בעליית מדרגה בתפקידו הייצוגי. בהתאם לתפקידיו השתדל לחזק את מעמדו הפרוטוקולרי ולהיראות כשומר המסורות של מאות השנים של צרפת, עד כדי כך שהיו היסטוריונים שהחשיבו אותו לחלק מ"ארגז הקישוטים שעשו את פאר האימפריה".
בסוף שנת 1804 השתתף קמבאסרס במידה שווה לשאר יועצי הקיסר בהכנות להכתרתו ובטקס עצמו נשא איתו את שרביט "יש המשפט" של המלכים. הרעיון שלו היה לבחור בדבורה כסמל של נפוליאון, על מנת לסמל את המצב של צרפת אז כרפובליקה מאוחדת סביב המנהיג שלה. כבר מהרגעים הראשונים של האימפריה, היה איפוא קמבאסרס איש חזק המצוי במרכז הכוח של השלטון. הופקד עליו גם כן להכין את עריכת שני קודקסים חדשים:קודקס הפרוצדורה האזרחית וקודקס המסחר, וכן לערוך את הסנאטוס קונסולטום שהורה על החזרת לוח השנה הגרגוריאני החל מ-1 בינואר 1806.
ממלא מקום של נפוליאון
ב-25 בספטמבר 1806 עזב הקיסר את פריז כדי לעמוד בראש צבאות צרפת במלחמה נגד הקואליציה הרביעית. בפקודה שחתם ערב נסיעתו שהושלמה על ידי צו ב-21 במרץ בשנה הבאה, 1807, האציל נפוליאון לקמבאסרס את חלק מהסמכויות העיקריות בהנהגת המדינה. עם זאת, הוא לא היה אמור להחליט לבד. על מבקר מטעם מועצת המדינה הוטל התפקיד להביא את הפקודות החשובות ביותר לחתימת הקיסר ולהעביר את הדו"חות של הארכישנסלייה ושל השרים, אל המטה הכללי של נפוליאון. לפיכך יכול היה נפוליאון לשנות החלטות מסוימות של קמבאסרס אם וכאשר לא מצאו חן בעיניו. שיטה זו זכתה בהסכמתו המלאה של הארכישנסלייה, שהצהיר:
עם זאת, אין להפחית בחשיבות תפקידו של קמבאסרס באותה תקופה מכיוון שכפי שציין ההיסטוריון טיירי לנץ, בזמן היעדרות הקיסר, אכן ניהל הארכישנסלייה את ענייני צרפת "על ידי ביצוען של התוכניות שהושקו טרם יציאתו של הקיסר למסע, או על ידי החלטות מינוריות, או על ידי ניהולם של מצבי משבר".
נפוליאון דאג מאוד שבהיעדרו הפרויקטים אותם תכנן לא ייעצרו ושהמכונה הממשלתית לא תפסיק לעבוד. לכן המשיך קמבאסרס בעבודות לייפוי עיר הבירה, על אף שביתת הפועלים בתחילת החודש אוקטובר 1806 וכן פיקח על דיוני הסנהדרין הגדולה לגבי ניסוחו של תקנון עבור יהדות צרפת. במישור משפטי הבטיח את כניסתו לתוקף ב-1 בינואר 1807 של הקודקס האזרחי ופיקח על הדיון במועצת המדינה סביב קודקס המסחר שפורסם ב-11 בספטמבר 1807. הוקפד עליו גם להכין את החוקים הנוגעים להקמת בית המשפט לביקורת (Cour des comptes).
קמבאסרס נאלץ להתמודד גם עם כמה מצבים משבריים שהיוו סכנה לביטחון המדינה. באוקטובר 1806, בזמן שהאנגלים תקפו את הנמלים בולון-סור-מר וקאלה הוא הורה למרשל מונסה, המפכ"ל הראשון של הז'נדרמריה הלאומית להיות מוכן לפקד על הכוחות שנמצאו באזור על מנת לסייע לגנרל גיום ברין, כמו כן, באישור הקיסר, ארגן את גיוסם של המשמרות הלאומיים בכמה מחוזות לאורך תעלת למאנש. בתחילת שנת 1807 אחרי כמה מתקפות אנגליות נגד מספר מבצרים קטנים לאורך החוף, הקים קמבאסרס מחנות צבאיים בחבל מורביאן, כמו כן על יד ארקשון ובסרבל-ד'אולון. קמבאסרס דאג גם לתעמולת המשטר. ארגן אספות קריאה ציבורית והדבקת מודעות על חומות הבניינים הציבוריים בפריז ובספר עם גליונות "ביטאון הצבא הגדול" (Bulletin de la Grande Armée) שהעלו על נס את מעשי הקיסר ושל חייליו. לבקשת נפוליאון, ציווה לתרגם ביטאונים אלה גם לטורקית ולערבית והזמין את כתיבת כמה ספרי היסטוריה לשם הצדקת המסעות הצבאיים, למשל "תולדות שלוש חלוקותיה של פולין" מאת הרוזן ד'אוטריב (d'Hauterive).
אחרי שובו של נפוליאון לפריז בסוף יולי 1807, חזר קמבאסרס למקומו בצל הקיסר. נדרש לנסח ולהציג בסנאט את התקנונים החוקתיים של אצולת האימפריה. השתדל להשתמש בפעילות זו במונחים מותאמים לעידן החדש, כדי לא לפגוע ברגשות הרפובליקנים של חלק גדול מהסנאטורים. ב-1 במרץ 1808 הקים נפוליאון מועצה משפטית ("מועצת החותם") שבראשות קמבאסרס נועדה לבחון את הבקשות בנוגע לתוארי האצולה ולזכויות הבכורה (majorat) בהורשת הנכסים. במהלך מסעות הצבא הגדול, הציג קמבאסרס בפני הסנאט את מערכות הגיוס החדשות. על מנת להביע את הכרת התודה על פועלו, העניק לו נפוליאון את התואר "דוכס פארמה". תואר זה נוסף למחוות רבות אחרות, למשל, קבלת עיטור הנשר השחור מידי מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם השני כאות תודה על ארגון טקסי האבל של החצר הקיסרית אחרי מות המלכה פרדריקה-לואיזה מהסן-דרמשטאט ב-1805.
ירידה בהשפעתו
בסופו של דבר הופיעו עם זאת אי הסכמות בין הקיסר לארכישנסלייה שלו. נוכח התנגדותו של כיבוש ספרד, הורחק קמבאסרס מההחלטות לגבי המבצעים הצבאיים שניהלה צרפת בחצי האי האיבר. אף על פי כן, בספטמבר 1808 נאלץ לסנגר עליהם על בימת הסנאט תוך הטחת האשמות באנגליה שמתכננת להרוס את האינטרסים המשותפים של ספרד ושל צרפת.
בשנת 1809 כשנפוליאון שהה באוסטריה בראש צבאו, לא היה קמבאסרס מסוגל להתנגד ליוזמתו של ז'וזף פושה לגייס, בניגוד לדעת הקיסר, את המשמרות הלאומיים של מחוזות הצפון, של בלגיה ושל הולנד, על מנת לעצור את המסע האנגלי בוואלכרן, בחבל זלנד. נפוליאון זעם על קמבאסרס על שלא השתמש בסמכויות שהעניק לו. בחדשים הבאים עצותיו של קמבאסרס מצאו פחות ופחות אוזן קשבת אצל הקיסר. כשנפוליאון הודיע לו על כוונתו להתגרש מהקיסרית ז'וספין על מנת להוליד יורש לכתר, קמבאסרס העז להתנגד לרעיון וסינגר על הז'וזפין מול נפוליאון והקלאן בונפרטה. לבסוף נאלץ להשלים עם המצב ולקחת על עצמו את התפקיד לערוך את הסנאטוס קונסולטום ב-16 בדצמבר 1809 שגזר באופן רשמי על הגירושים. היה עליו לנהל את המשא ומתן על פירוש נישואי הקיסר מול רשויות פריז. בחדשים הבאים, בעוד שרוב יועצי נפוליאון צידדו בנישואים עם נסיכה אוסטרית, המשיך קמבאסרס לתמוך בנישואים עם נסיכה רוסית. הקלף האוסטרי ניצח ונפוליאון נשא לאישה את מארי לואיז מאוסטריה. ב-1 באפריל 1810 הנישואים האזרחיים של הקיסר הוכרזו בפני עם ועדה על ידי קמבאסרס ועל ידי מזכיר המדינה איג-ברנאר מארה בגלריה הגדולה של ארמון טווילרי בנוכחות המשפחה הקיסרית וכל החצר. פרשת ניסיון ההפיכה של הגנרל מאלה בזמן שנפוליאון ניהל את המסע הצבאי ברוסיה בסוף שנת 1812החלישה את מעמדו של קמבאסרס. נפוליאון התרעם נגד בכירי משטרו מכיוון שהפרשה חשפה את חולשת הלגיטימיות הקיסרית: אף אחד, לרבות קמבאסרס, לא חשב, ברגע שהקושרים הודיעו על מותו של נפוליאון ברוסיה, להכריז על בנו, נפוליאון, מלך רומא, כקיסר, מה שהיה מעיד על המשכיות השושלות. פרשת מאלה ציינה התחלתה של התרחקות מסוימת בקשרים בין נפוליאון לארכישנסלייה. נפוליאון החליט על צורת ממשל חדשה במקרה שייעדר מצרפת על ידי מינויה של הקיסרית מריה לואיזה כעוצרת, ולצידה מועצת עוצרות מורכבת מבכירי האימפריה. בכל זאת נשאר קמבאסרס קרוב לשלטון ("כמו מונרך ללא כתר") והפך במהרה לאחד היועצים הקרובים ביותר של הקיסרית הצעירה וחסרת הניסיון על מנת לסייע בידיה במשימה הכבדה. בהתחלת שנת 1814 כשהמצב הצבאי התדרדר והתבוסה הצרפתית נראתה יותר ויותר ודאית, נשאר קבמאסרס נאמן לקיסר. ב-28 במרץ 1814 התקרבו צבאות הקואליציה לשערי פריז ומועצת העוצרות החליטה על פינוים של החצר, של הקיסרית ושל בנה. הם הגיעו לבלואה תוך יומיים. פריז נכנעה ב-31 במרץ והסנאט הצביע על הדחת הקיסר. נפוליאון התפטר ב-6 באפריל, בעוד קמבאסרס מנסה לנצל את מעמדו וכתב מכתב לטלייראן. כסנאטור ממונה בזכות מעמקו המכיר, הצהיר קמבאסרס כי הצטרף לכל הפעולות שננקטו על ידי הסנאט אחרי 1 באפריל. נאמן לנפוליאון עד לרגעים האחרונים של המשטר, בסופו של דבר הצטרף להחלטת הדחתו.
הרסטורציות, מאת הימים, שנותיו האחרונות
ב-9 באפריל 1814 הורחק קמבאסרס מהשלטון, סולק משורת חברי המכון של צרפת. נלקח ממנו גם תואר הדוכס פארמה. תחת שלטון הרסטורציה הראשון של לואי השמונה עשר ניסה להתנהל רחוק מהזרקורים וסירב לשתף פעולה בקנוניות של תומכי חזרתו של נפוליאון, גם אחרי התחלת מסעו של נפוליאון בחזרה לצרפת ("מעוף העיט") ונחיתתו על החוף בגולף-ז'ואן ב-1 במרץ 1815. בכל זאת החזיר אותו נפוליאון לכל התפקידים והתארים. הוא הסכים להתמנות הפעם כשר המשפטים, תפקיד שהחזיק בימי הדירקטורט.
נפוליאון הצמיד לו לשם עזרה את יועץ המדינה אנטואן בולה דה לה מרת. יחד עם השרים האחרים, מרטן גודן, דני דקרס, ז'וזף פושה, ארמאן קולנקור, איג-ברנאר מארה, לזאר קרנו והמרשל דאבו חתם קמבאסרס עצומה שבה ביקשו מנפוליאון לעמוד בהתחייבויותיו ללכת בדרך שלטונית יחידיה "תוך הבטחת המוסדות הליברליים ולחיזוקם", מבלי לצאת למלחמה ולבצע מעשים שרירותיים. ב-2 ביוני 1815 התמנה קמבאסרס ליושב ראש הבית העליון ("בית הפרים" – Chambre des pairs). אולם כוחו מוגבל: את ראשות הממשלה העניק נופליאון לאחיו, ז'וזף בונפרטה. אחרי התבוסה בקרב ווטרלו ונפילתו הסופית של נפוליאון סטחק שוב קמבאסרס אמן החברה הגבוהה. פרץ נגדו מסע השמצות בעיתונים, המתוזמר בחלקו על ידי שאטובריאן ועל ידי החוגים המלוכנים הקיצוניים ומבוסס על גינויו כהומוסקסואל. הקריירה הפוליטית שלו תמה.
ב-28 במאי 1818 צו של המלך לואי השמונה עשר החזיר לו את זכויותיו במסדר לגיון הכבוד, הרשה לו לשוב לצרפת והוציא את שמו מרשימת המוחרמים. קמבאסרס חזר לפריז בשלהי שנת 1818. הוא ביקר לאחרונה בבריסל במאי 1821 כדי לסדר שם את ענייניו. ב-1 במרץ 1824 הוכה באירוע מוחי אחרי שאכל ארוחת צהרים. טיפלו בו מספר כירורגים, אך מצבו החמיר ונפטר ב-8 במרץ. כעבור 4 ימים התקיים טקס לווייתו בכנסיית תומא ד'אקווינו הקדוש בפריז בניהולו של הארכיבישוף של פריז, יאסנט-לואי דה קלן, בנוכחות מכבדים של המשטר של אז ושל המשטרים הקודמים, ובנוכחותם של שגרירים זרים רבים. קמבאסרס הובא לקבורה בבית הקברות פר לשז.
בונה חופשי
לפי מקורות אחדים, בשנת 1772 הצטרף קמבאסרס ללשכת "יוחנן הקדוש של הסוד" (Saint Jean du Secret), אחת מכעשרים לשכות של הבונים החופשיים שפעלו בעירו, מונפלייה. ב-17 במאי 1779 הוא עבר טקס חניכה בלשכה המסונית "העתיקה ושל מפגש הנבחרים" (L'ancienne et de la Réunion des Élus) מונפלייה. באותה עת מנתה לשכה זו עשרים ואחד חברים, בעיקר אומנים בעלי מלאכה, בעלי חנויות ורופאים. קמבאסרס הוצג לקהילה על ידי המרקיז שארל-מישל ד'אגרפיי (d'Aigrefeuille) ועל ידי פיליפ-שארל דה פאווה דה וילוויאי (de Villevieille de Pavée) והוא עלה מהר את שלוש הדרגאות:שוליה, עמית ואומן בונה חופשי. הפך ל"אורטור" ובשנת 1786 נבחר לייצג מספר לשכות ממונפלייה בוועידת לשכות המזרח הגדול של צרפת (Grand-Orient de France) בפריז. בשנת 1788 הוא נבחר ל"אקדמיית הבונים החופשיים האמיתיים", לשכה שנוסדה עשר שנים קודם לכן על ידי המרקיז ד'אגרפיי שהייתה מעניקה לחבריה הסבר סמלי של הפעולות שהובילו לפי הפילוסופים ההרמטיסטים אל גילוי אבן החכמים ותרופה האוניברסלית. קמבאסרס התלהב מהאזוטריזם ובערוב המהפכה הצרפתית הרבה להתכתב עם אלכימאים מפרוסיה, רוסיה ושוודיה.
קמבאסרס התיידד עם אלכסנדר רואטייה דה מונטאלו (Roëttier de Montaleau) והשתתף החל משנת 1799 בהתחדשות הבנייה החופשית והמיזוג בין הלשכה הגדולה של קלרמון ללשכת המזרח הגדול של צרפת (22 ביוני 1799) מאוחר יותר, דרש ממנו נפוליאון להשיג את מיזוגם של כל הזרמים של הבונים החופשיים, כשהוא רמז על אפשרות פיזורם של המסדרים השונים במקרה שהמיזוג לא יתגשם. בעזרת יועצו, פאווה דה וילוויאיי, תיווך קמבאסרס בין העמדות השונות והשיג קונקורדט בין הזרמים המובילים בעולם הבונים החופשיים, שנחתם ב-3 בדצמבר 1804 על ידי נציגיהם אצל הסנטור פרנסואה כריסטוף דה קלרמן. אחרי אישורו של נפוליאון ואשרורו החגיגי כעבור יומיים, קונקורדט זה הבטיח את חסות הקיסר על כלל הממסד של הבונים החופשיים. קמבאסרס נבחר כאחראי על הפדרציה זאת של הבונים החופשיים ובתפקידו זה הודות לנטייתו לפשרה וללבביותו המאופקת ידע להשיג הסכמת חברי המסדרים השונים לגבי החלטות ובוררויות שונות. הוא פרש עליהם את הגנתו ללא איפה ואיפה ודאג לרסן את השפעתם. לרגל הארגון מחדש של "המזרח הגדול של צרפת" ב-1804, הפך הארכישנסלייה למנהל הגדול של המסדר ומנהיג עליון של "הנוסח הצרפתי". האחים של הקיסר, הנסיכים ז'וזף ולואי בונפרטה נבחרו למגיסטר הגדול ובהתאמה סגן המגיסטר הגדול של "המזרח הגדול של צרפת". אחרי מספר חודשים, בדצמבר 1805 ואחרי פרישת הנסיך לואי, התמנה קמבאסרס לסגן המגיסטר הגדול לצד ז'וזף בונפרטה, מלך נאפולי, ששמר את התפקיד הראשי. קמבאסרס נשאר בתפקיד זה עד לשנת 1815. באותה שנה התמנה קמבאסרס למפקד גדול של המועצה העליונה של הנוסח הסקוטי. בעת ובעונה אחת הוא צבר בידיו גם את התארים מגיסטר גדול לשם כבוד של נוסח הירדום מסקוטלנד, מגיסטר גדול של לשכת האם של הנוסח הסקוטי הפילוסופי, מגיסטר גדול של הנוסח הראשוני של נרבון ומגיסטר גדול של הנוסח הסקוטי המתוקן, כמו כן של מסדר האבירים המיטיבים של עיר הקודש. בתור מגיסטר נכבד של לשכת יוחנן הקדוש של השליטה הגדולה ששכנה בפריז, הוא כינס באותה לשכה את רוב מנהיגי הבונים החופשיים. כפרטריארך של כל הנוסחים והזרמים בצרפת העניק קמבאסרס אופי רשמי לבנייה החופשית הקיסרית ופרסם את "תקנוני מסדר הבונים החופשיים של צרפת בשנת 1806". באותה תקופה אוישו הלשכות בעיקר באנשי צבא ובאנשי מנהל. בלי להיות מחדש או מוביל ממש, מילא קמבאסרס את חובתו כסגן מגיסטר גדול וכמעין רב-מפקח ויישם את הוראות הקיסר שנועדו להגן ולבקר על כל זרמי הבנייה החופשית לתפארת האימפריה הצרפתית. בעוד שבשנת 1800 פעלו 70 לשכות מסוניות אזרחיות, בשנת 1814 מנה "המזרח הגדול של צרפת" 900 לשכות. תחת ראשותו, ידעה הבנייה החופשית של צרפת סוג של מנהיגות רוחנית שכללה את "הבונים החופשיים המאומצים" שבתוכם בלטו הקיסרית עצמה נשים אחרות מן האליטה קץ האימפריה והגליתו של קמבאסרס לא הרחיקו אותו לגמרי מתנועת הבונים החופשיים. הוא השתתף בבריסל בפעילותם של הלשכת "הידידים הנדבנים" (Les Amis philanthropes) וכן של המועצה העליונה של הבונים החופשיים של בלגיה. בשובו לצרפת ב-1818, התקבל כמפקד גדול לשם כבוד של המועצה העליונה של הנוסח הסקוטי ושמר את התפקיד הזה עד שנת 1821. בהמשך נראה שפחת עניינו בתחום זה אבל המשיך לפקוד את הלשכות, בצורה יותר דיסקרטית. במותו סיכם קמבאסרס ארבעים שנות שייכות למסדרים המסוניים.
אישיותו בעיני בני התקופה ובראי ההיסטוריה
בזמנו וכן אחרי מותו, זכה קמבאסרס לבקורת על האופורטוניזם הפוליטי שלו. מן השעה שנכנס לקונבנט, נראה כי שקל את מעשיו, מתוך חיפוש איזון המונע אך ורק מדאגה לעצמו.
גישתו הדו-ערכית בעת משפט המלך לואי השישה עשר, כשבהתחלה ערער על הלגיטימיות של הפיכת הקונבנט לבית משפט, אחר כך הצביע בעד מוות בתנאי, ובסופו של דבר הצטרף באותו יום לרוב שדרש את ההוצאה להורג של המלך, העידה על תהפוכותיו הרבות. כך גם הסתגלותו המהירה יחסית למשטר המלכות של ה"רסטורציה" חיזקה את דימויו האופורטוניסטי. "לקסיקון השבשבות" (Dictionnaire des girouettes) שפורסם ב-1815 שהוקיע את התהפוכות המרובות של הדמויות הפוליטיות החשובות של התקופה, ייחס לו שש תהפוכות מתוך השיא של שמונה שקבעו המרשל אוז'רו (Augereau) (עמ' 20) ושלושת השנסוניירים בארה, ראדה (Radet) ודפונטן (Desfontaines) (עמ' 33). שאטובריאן גיחך על המהירות שבה הזדרז קמבאסרס לשכוח את מעמדו כאיש השני של האימפריה: מאייס, הראשן שהצביע בעד מותו של לואי השישה עשר, קמבאסרס, הראשון לברך את נפוליאון בתואר "קיסר", הזדרזו להסכים למעשי הממשלה הזמנית. פייר-פרנסואה פינו הציג את קמבאסרס כאיש פשרות שמזגו אילץ אותו להיות זהיר בזמנים העכורים של המהפכה: