cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי וייטנאם–יפן
בין המאה ה-16 למאה ה-17
כשנכנסה יפן לתקופה של בידוד עצמי המשיך המסחר בין המדינות לזרום, באמצעות תכנון של תושבי קבע או באמצעות סוחרים הולנדים מתווכים. עם זאת, בשנת 1685 הצבא היפני גילה מכרות כסף ונחושת אשר היו מנוצלים יתר על המידה בווייטנאם, וכתוצאה מכך הוגבלה הגבלה על המסחר עם וייטנאם. בגלל חשיבותן של מתכות אלה, התקנות החדשות דרדרו את הסחר בין יפן לווייטנאם, כמו גם את חלקו הגדול של דרום אסיה.
מלחמת העולם השנייה
במהלך שנות העשרים של המאה ה-20, החלה יפן לבצע צעדים כלפי שלטון דמוקרטי במדינה. אולם, החברה היפנית לא הספיקה להטמיע את השיטה החדשה במידה מספקת כדי לעמוד בלחץ הפוליטי והכלכלי שגבר בשנות השלושים, מה שגרם לעלייה בכוחם של מנהיגי הצבא במדינה. השינויים בעמדות הכוח במדינה התאפשרו מההתייחסות הדו משמעית של החצר הקיסרית לרפורמות הדמוקרטיות, שפגעו כביכול במעמד הקיסר במדינה.
בעוד גרמניה הנאצית נמצאת באמצע הבליצקריג שלה, החלה יפן בבליצקריג משלה באסיה. בנוסף לקולוניות שכבר הוקמו בטאיוואן ובמנצ'וריה, החלה יפן לכבוש את מרבית ערי החוף בסין, ביניהן שאנגחאי, וכן את הודו-סין הצרפתית אשר כללה בתוכה את וייטנאם.
בספטמבר 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכנעה צרפת של וישי (שהייתה כפופה באותו הזמן לגרמניה הנאצית) לדרישתה של האימפריה היפנית לגבי הכנסת כוחות צבא יפניים לתחומה של טונקין (וייטנאם). בטווח המיידי הייתה צריכה יפן את שטחה של טונקין כדי להתקרב פיזית לסין, איתה היא ניהלה מלחמה באותו זמן (מלחמת סין–יפן השנייה), אך לטווח הארוך שירתה התוכנית את מטרתה של יפן להשתלט על כלל אזור האוקיינוס השקט, תוכנית שנתמכה על ידי גרמניה בהחלישה במלחמה את השליטות המרכזיות של האזור הפסיפי: הולנד וצרפת. לאחר שקיבלה את השליטה בטונקין שימרה יפן את המדיניות והמנהיגות הצרפתית במדינה.
ב-9 במרץ 1945, כאשר צרפת נשלטה ברובה על ידי בעלות הברית, גרמניה ניהלה קרבות נסיגה אחרונים וארצות הברית שלטה ברוב מרחבי האוקיינוס השקט, החליטה יפן להשתלט על הודו-סין כולה. היפנים שלטו בפדרציה עד לכניעתם באוגוסט של אותה שנה לאחר ההתקפה הגרעינית על הירושימה ונגסאקי.
מלחמת וייטנאם
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ניסתה צרפת לשקם את מעמדה כשליטת האזור של הודו-סין, אך נתקלה בהתנגדות מצדו של ה"וייט מין", ארגון קומוניסטי-לאומי וייטנאמי שהונהג על ידי הו צ'י מין. במהלך המלחמה נתמך ארגונו של הו על ידי ארצות הברית על מנת להחליש את יפן מה שגרם לעצירת דרכי המסחר של יפן עם כלל מדינות דרום-מזרח אסיה, ולאחר המלחמה שלט הארגון במדינה (למעט אזורי הערים) החל מעזיבת הצרפתים במרץ 1945. לאחר שנשיאה של וייטנאם שוכנע על ידי הארגון לפרוש ממשרתו, הכריז הו, כנשיא וייטנאם על עצמאותה של הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם (צפון וייטנאם). אך לפני שהספיק להשלים את צעדיו אלו, פלש כח בריטי-צרפתי-הודי, בסיוע שבויי מלחמה יפניים לווייטנאם וכונן שם מחדש את המשטר הצרפתי. קרבות מרים התפתחו במדינה, ובשנת 1950 הכריז הו בשנית על הקמת הרפובליקה כאשר הפעם הוא זוכה לתמיכתן של ברית המועצות וסין.
הלחימה נמשכה עד למרץ 1954 כאשר הווייטנאמים גברו לבסוף על הצרפתים. ניצחון זה גם פילג את המדינה לצפון וייטנאם, שנשלטה בידי הוייט-מין, ולדרום וייטנאם אשר ידועה גם כרפובליקה של וייטנאם שנתמכה על ידי ארצות הברית, בריטניה וצרפת. לאחר הפיצול תם עידן שליטתה של צרפת באזור והיא פינתה את מקומה לארצות הברית שהתערבה בפוליטיקה האזורית, התערבות שבסופו של דבר התפתחה למלחמת וייטנאם. באותה שנה, במהלך ועידת ז'נבה, ויתרה צרפת רשמית על כבעלותה הטריטוריאלית באזור הודו-סין.
בזמן המלחמה בין צפון וייטנאם לדרום וייטנאם (מלחמת וייטנאם), יפן ניסתה כל הזמן לכונן יחסים דיפלומטיים עם צפון וייטנאם. הדבר נעשה בעקבות לקיחת השלטון היפני באזור הודו-סין על ידי בעלות הברית, ובפרט ארצות הברית. יפן שלחה כוחות צבאיים רבים אל צפון וייטנאם כדי לסייע לה בלחימה מול ארצות הברית בדרום וייטנאם. יש הרואים בכניסת יפן למלחמת וייטנאם כמעין צעד נקמה על הפסדם במלחמת העולם השנייה ועל הכיבוש האמריקאי שאירע ביפן לאחר מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה יפן פתחה לראשונה את שגרירותה בצפון וייטנאם. לאחר המלחמה בסיוע צבאי רחב של יפן וברית המועצות נכנעה דרום וייטנאם, וצפון וייטנאם הפכה לשליטה היחידה בווייטנאם.
סוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21
בשנת 1986, הסחר היפני עם וייטנאם אשר התנהל באמצעות חברות סחר יפניות והאיגוד לסחר ביפן-וייטנאם, המורכב מכ-83 חברות יפניות עמד על כ-285 מיליון דולר. פקידי ממשל יפניים ביקרו גם בהאנוי כדי לתמוך בסחר בין המדינות. היצוא היפני לווייטנאם כלל ברובו כימיקלים, טקסטיל, מכונות וציוד תחבורה. בתמורה, היצוא הווייטנאמי ליפן כלל בעיקר מוצרים ימיים ופחם.
בסוף שנות ה-80, וייטנאם התמודדה עם בידוד בינלאומי: התמיכה של הגוש הסובייטי בווייטנאם דעכה, הלחימה הבלתי פוסקת בין וייטנאם וקמבודיה לבין לאוס גבתה קורבנות וייטנאמיים רבים ובעיות כלכליות רחבות היקף פקדו את המדינה. האנוי משכה את רוב כוחותיה הצבאיים מקמבודיה בשנת 1989. וייטנאם פנתה למעצמות הכלכליות אשר היו בסביבתה לפתוח עימה ערוצים של שיתוף פעולה, סחר וסיוע כלכלי. אף על פי שחלק מהעסקים היפנים התעניינו בהשקעה ובסחר עם וייטנאם וקמבודיה, הממשלה היפנית עדיין התנגדה לשיתוף פעולה כלכלי עם אותן מדינות עד שיהיה הסדר כולל עם לאוס. יפן הבטיחה הבטחות לא פורמליות כי טוקיו, בירתה של יפן, מוכנה לשאת חלק גדול מהנטל הכספי כדי לייסע לווייטנאם בהסדר הכולל עם לאוס.
יפן היא המדינה התורמת הגדולה ביותר של וייטנאם. בשנת 2007 היא העבירה סיוע למדינה בסכום של 890 מיליון דולר. וייטנאם ויפן פתחו מרכז למחקר על מינרלים נדירים כדי לאתגר את מונופול האספקה של סין. בשנת 2010 חתמו יפן ווייטנאם על הסכם לשיתוף פעולה בניצול המינרלים. וייטנאם מעריכה כי היא נמצאת בעשירייה הראשונה בעולם מבחינת עתודות אדמה נדירות. כעת השניים פתחו מרכז טכנולוגי במימון משותף, שיעזור לעבד ולהפריד את העפרות עם האלמנטים הנדירים שנשלחו אז ליפן.
הסיוע ההתפתחותי הרשמי (ODA) של יפן בווייטנאם הגיע ל-1.76 מיליארד דולר אמריקני בשנת 2011. הסכום אשר נתרם על ידי יפן היה גדול פי ארבעה מהתרומה של דרום קוריאה, התורמת השנייה בגודלה בווייטנאם, בסכום של 412 מיליון דולר. יתרה מזאת, סכום התרומה של יפן לשנת 2012 אל וייטנאם הוערך בכ-3 מיליארד דולר.
בנאום שנערך במאי 2014, אישר ראש הממשלה היפני שינזו אבה כי יפן תספק למדינות דרום-מזרח אסיה את "התמיכה המרבית" שלה במחלוקות הטריטוריאליות של ים סין הדרומי. הגנרל נג'ן צ'י וינה, סגן שר ההגנה הווייטנאמי, טוען כי נמסר לו שווייטנאם צפויה לקבל כמה אוניות ממשמר החופים היפני בתחילת שנת 2015. הראשונה מבין האוניות אשר הובטחו לווייטנאם הועברה למשמר החוף הווייטנאמי בפברואר 2015.
שתי המדינות אשררו את הסכם השותפות הכלכלית האזורית המקיפה שצפוי להיכנס לתוקף בינואר 2022.
ספר ישעיהו
ספר יְשַׁעְיָהוּ הוא אחד מעשרים וארבעה ספרי התנ"ך העברי הנכלל במדור הנביאים. הוא הראשון מבין ספרי נביאים אחרונים, לפני ספר ירמיהו, ספר יחזקאל ותרי עשר. הספר מרכז את נבואותיו של הנביא ישעיהו בן אמוץ, ומכיל תוכחות מוסר רבות מאת ה' כלפי עמו סביבות תקופת חייו.
על פי ברייתא המובאת בתלמוד הבבלי במסכת בבא בתרא, הועלה הספר על גבי הכתב על ידי חזקיה מלך יהודה וסיעתו (המאה השמינית - שביעית לפני הספירה, על פי הכרונולוגיה המקובלת במחקר). אולם לדעת חוקרי המקרא חלקו השני של הספר חובר רק בתקופת שיבת ציון, במאה החמישית לפני הספירה.
רבים מחוקרי המקרא מייחסים את הספר לשניים או לשלושה מחברים שונים מתקופות שונות.
רקע היסטורי
על פי כותרת הספר הנביא ניבא בימי המלכים עוזיהו, יותם, אחז וחזקיהו, ברבע האחרון של המאה השמינית לפנה"ס לערך (יש' א 1). אך הנבואה המוקדמת ביותר של הנביא ישעיה בן אמוץ אשר ניתן לתארכה על פי רקעה ההיסטורי, היא מימי אחז בשנת 733 לפנה"ס (יש' ז), והמאוחרת ביותר מתוארכת לפי פרק לו לשנת 701 לפנה"ס, בתקופת המצור על ירושלים, בימי המלך חזקיהו מלך יהודה. שנים אלו, מ-733 עד 701 לפנה"ס היו בצל התעצמותה של ממלכת אשור, וכיבושיה המרשימים את ארם דמשק, ואת שומרון (יש' ז-ח). עם נפילת שומרון בשנת 720 לפנה"ס הוגלו תושבים רבים, וקרבתה של אשור, העלה חשש מכוחה והעיק מטבע הדברים גם על ממלכת יהודה הסמוכה. כנגד חששות אלה עמדה תפיסתו הדתית-מדינית של ישעיהו בן אמוץ, לפיה ירושלים עירו של ה' תינצל מכיבוש (כגון יש' ח 8; ל 8-33; לא 5–9 ). נבואה זו התגשמה בימי סנחריב מלך אשור, בשנים 701, אך העיר שניצלה שועבדה לסנחריב, ותושביה נאלצו להעלות מיסים לממלכת אשור.
נבואות הנביא המכונה ישעיה השני, בפרקים מ-ס"ו, משויכות לתקופה מאוחרת יותר, שבה העם ביהודה כבר מצוי בגלות בבבל, ובהן קריאות והפצרות של הנביא אל העם לצאת מבבל ולשוב לארץ. קריאות אלה מאפיינות את תקופת עליית האימפריה הפרסית ובראשה המנהיג כורש, בשנת 539 לפנה"ס. מכאן שמדובר בשליש האחרון של המאה השישית לפנה"ס. כורש השתלט על בבל ומלך על כל שטחי האימפריה הבבלית במסופוטמיה. מהכרזת כורש אשר פורסמה בראשית עלייתו לשלטון, עולה כי הנהיג מדיניות גמישה ונוחה כלפי העמים בשטח מלכותו, ובכלל זה יהודה, ואפשר את חזרתם לישראל של גולי בבל ובניית המקדש בירושלים (עז' א 1-4; עז' ו 1-5; דה"ב לו 22–23). זהו הנתון ההיסטורי היחיד המצוין בחלקו המאוחר של הספר.
תוכן הספר
לפי הכתוב בפסוקים הפותחים את הספר, התנבא מחברו ישעיהו בן אמוץ בתקופת מלכי יהודה - עוזיהו (כנראה רק משנת מותו - 757 לפנה"ס), דרך מלכות יותם, אחז, ועד סוף ימי חזקיהו. פרשנים מסוימים מרחיבים את ימי נבואתו גם לימי מנשה.
למרות זאת, מפרק מ' עוסקת הנבואה, ככל הנראה, בתקופת העלייה מבבל והכרזת כורש, קרי כ-200 שנה לאחר הזמן הכתוב בתחילת הספר. כך סבור הפרשן בן המאה ה-11, משה אבן ג'יקטילה, אשר את דבריו מביא האבן עזרא בפירושו לישעיהו:. בשל התקופה הארוכה בת מאות השנים מתחילת הספר ועד לסופו, נהוג במחקר המודרני ליחס את הנבואות למספר נביאים (ראו הסבר להלן ברקע ההיסטורי).
נבואותיו של ישעיהו הנביא עוסקות בין היתר בשלום עולמי והימנעות ממלחמה (הפיכת כלי מלחמה לכלי גינון) כמתואר בחזון אחרית הימים. כמו גם בתפיסה שהחזרה בתשובה יכולה לכפר על החטאים, במלחמה בעוולות החברתיים, בהתנגדות לתפיסה הפולחנית של הדת שרווחה אז - שהקורבנות מכפרים גם ללא שינוי במעשים, ובעבודה זרה. בניגוד לתפיסות רבות ביהדות שלעגו לעבודת הפסילים כלא מועילה וכחסרת הגיון ישעיהו תפס את העבודה הזרה כביטוי לגאווה של האדם עצמו - שמשתחווה למעשי ידיו כלומר לעצמו, ובהתאם, כדי לתקן את הבעיה יש לשבור את גאוות האדם.
חיבורו של ספר ישעיה וישעיה השני
על פי האמור לעיל בדבר חלקו של הספר המתנבא על מאורעות שהתרחשו רק מאתיים שנה לאחר מכן, הסיקו חוקרי ביקורת המקרא כי הספר מחולק לשניים, ונכתב על ידי שני נביאים שונים לפחות, שספרם נאסף לספר אחד, המכונים במחקר "ישעיהו הראשון" (פרקים א'–ל"ט) ו"ישעיהו השני" (פרקים מ'–ס"ו). ככל הנראה קדם להם פרשן המקרא הספרדי ר' אברהם אבן עזרא בפירושו לספר (פרק מ, פסוק א) שכתב, וככל הנראה כוונתו שאף שחז"ל ייחסו את ספר שמואל לשמואל - כמחצית הספר נכתבה לדעתם על ידי ממשיכיו, וכך אמרו חז"ל אף ביחס לספר דברי-הימים. במילים אחרות, אבן-עזרא סבר שכך יש לפרש גם את מעבר התקופות בין חלקיו השונים של הספר.
התפיסה המסורתית רואה בכל הספר חיבור אחיד שחובר על ידי נביא אחד. תפיסה זו מסתמכת על ראיית הספר כחיבור אחיד בברייתא המובאת בגמרא. למעשה תפיסה זו רווחה כבר מאז שלהי ימי בית שני לפחות. כך למשל אנו למדים מדברי בן סירא, בן המאה ה-3 לפנה"ס - המאה ה-2 לפנה"ס, אשר בחיבורו הוא כותב על ישעיהו כי, כאשר כוונתו ככל הנראה לנבואה הכתובה בחלק השני של הספר, ולמרות זאת בן סירא מייחס זאת לישעיהו הנביא עצמו. גם יוסף בן מתתיהו, בן המאה ה-1 לספירה, מתאר בספרו כי יהודי בבל הראו לכורש כי הנביא ישעיהו ניבא לפני כמאתיים שנה על ניצחונותיו, וכי דבר זה השפיע לטובה על יחסו של כורש ליהודים. כמו כן במגילות מדבר יהודה, המתוארכות החל מהמאה ה-3 לפנה"ס, אנו רואים כי מגילת ישעיהו כללה את שני החלקים כחיבור אחד.
על טענות ביקורת המקרא ענו פרשנים מסורתיים, כגון שד"ל, אשר טען שאם מקבלים את אפשרות הנבואה אין צורך להגיע לפרשנות זו. ד"ר אהרן קמינקא, רחל מרגליות, וזאב יעבץ טוענים כי מטבעות לשון ייחודיות לישעיהו קיימות בשני הספרים כאחד, ולפיכך לדעתם הספר אחד הוא. אחת הדוגמאות למטבע לשון כזו היא המילה "אנוש" ככינוי לאדם, המופיעה פעמים רבות לאורך כל ספר ישעיהו על שני חלקיו, אך לא מופיעה ברוב יתר ספרי הנביאים והכתובים.
באמצעות שימוש בעיבוד שפה טבעית על הטקסט בספר, טוען פרופ' משה קופל כי החלק השני של ספר ישעיהו מתחיל בפרק ל"ג ולא בפרק ל"ט כמקובל.
על דמותו של ישעיהו
ישעיהו היה מעורה במדיניות יהודה ומקורב לבית המלכות. עמדתו הייתה כי כיבושי האימפריה האשורית ואיומה על ממלכת יהודה אינה רק מאבקי כוח בין אימפריות אלא גם מהווה שליחת ה' להעניש את ממלכת יהודה הפושעת, ולכן אם יהודה רוצה להינצל עליה לפנות אל ה' ולא אל ממלכות האזור. מן העמדה הזאת נבע העידוד שהעניק ישעיהו לחזקיהו, שלא להיכנע למלך אשור.
ספר ישעיהו במגילות מדבר יהודה
נמצאו מספר עותקים של ספר ישעיהו במגילות מדבר יהודה. בפרט, הספר השלם היחיד שנמצא הוא ספר ישעיהו שנמצא במערה 1 בקומראן.
קישורים חיצוניים
ישעיהו השני
חואן חוסה נוגס
חואן חוסה נוגס פורטלטין (בספרדית: Juan José Nogués Portalatín, נולד ב-28 במרץ 1909 בבורחה שבספרד, נפטר ב-2 ביולי 1998), שנודע גם בשם הקטלאני ז'ואן ז'וזפ נוגס (Joan Josep Nogués), היה שוער ומאמן ספרדי. נוגס שיחק מסוף שנות ה-20 ועד תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, בעיקר במדי ברצלונה, במדיה ערך מעל ל-100 הופעות בליגה הספרדית. בנוסף, ערך נוגס הופעה אחת במדי נבחרת ספרד. לאחר שפרש ממשחק, החל לעבוד כמאמן, והוא אימן בין היתר את הקבוצות ברצלונה, ז'ימנסטיק טרגונה ואספניול.
קריירה כשחקן
נוגס נולד וגדל בבורחה, כפר קטן ליד סרגוסה שבאראגון. הוא החל את הקריירה המקצועית שלו בסרגוסה, וב-1930 הוא עבר לברצלונה. את הופעת הבכורה במועדון ערך ב-28 בדצמבר, בתיקו 1-1 עם ראסינג סנטנדר. בעונתו הראשונה בברצלונה השתתף ב-10 משחקי ליגה מתוך 18, חולק את עמדת השוער עם שני שוערים נוספים. בעונה שלאחר מכן תפס מקום קבוע יותר בשער הקבוצה, והוא פתח ב-16 מחזורים. ב-1932 הגיע עם ברצלונה לגמר הגביע הספרדי, והוא עמד בשערה במשחק הגמר בו הפסידה ברצלונה לאתלטיק בילבאו 1-0. נוגס הוסיף לפתוח בשערה של ברצלונה בשנים אלה, עוזר לקבוצה לזכות 5 פעמים באליפות קטלוניה עד מלחמת האזרחים הספרדית, שהובילה להשבתת הכדורגל הספרדי. למרות ההצלחה בקטלוניה, לא הצליחה ברצלונה לזכות באליפות ספרד בשנים אלה.
לאחר תום המלחמה שב הכדורגל לפעילות, ונוגס המשיך לשחק כשוערה של ברצלונה. בעונת 1939/1940 עמד בשער הקבוצה ב-20 מתוך 22 מחזורי הליגה, אך ברצלונה סיימה במקום ה-9. בעונה הבאה חלק את עמדת השוער עם ליואיס מירו, וברצלונה הגיעה למקום ה-4 בליגה. בסוף העונה החליט נוגס לפרוש ממשחק, ובמחזור הראשון לעונת 1941/1942, ב-28 בספטמבר 1941, פתח בשער ברצלונה בפעם האחרונה כפרידה מהקבוצה, בתיקו 4-4 עם הרקולס.
נוגס נכלל בסגל נבחרת ספרד למונדיאל 1934, כשוער גיבוי לריקרדו זאמורה. משחקו היחיד במדי הנבחרת היה במשחק החוזר של רבע גמר הטורניר מול ב-1 ביוני 1934, אז עמד במקומו של זאמורה שנפצע במשחק הקודם. ספרד הפסידה 1-0 והודחה מהטורניר. במקביל, על אף שלא היה קטלאני, הוא לקח חלק במספר משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה בין 1934 ל-1942.
קריירה כמאמן
כאמור, נוגס פרש ממשחק בקיץ 1941. במהלך עונת 1941/1942 התקשתה ברצלונה בליגה הספרדית, ומאמנה רמון גוסמאן פוטר בסוף ינואר 1942, לאחר הפסד בקלאסיקו נגד ריאל מדריד, כשהקבוצה במקום ה-13 מתוך 14 קבוצות, מועמדת לירידה לליגה השנייה. עם נוגס כמאמן ניצחה ברצלונה 4 מ-9 משחקיה הנותרים לעונה, כולל ניצחון 3-1 במחזור האחרון על קאסטיון, ובזכות כך הצליחה הקבוצה לעלות למקום ה-12 ולהישאר בליגה הראשונה. בניגוד להישגיה בליגה, הצליחה ברצלונה לזכות בגביע הספרדי לאחר שגברה בגמר על אתלטיק בילבאו בהארכה בתוצאה 4-3.
בעונה הבאה התאוששה הקבוצה והציגה תוצאות טובות יותר בליגה, בעיקר הודות להנהגת החלוץ מריאנו מרטין, שהיה מלך השערים בליגה עם 30 שערים. ברצלונה סיימה את העונה במקום ה-3 בליגה. בגביע, הגיעה ברצלונה לחצי הגמר, שם פגשה את ריאל מדריד. במשחק הראשון, שנערך בלס קורטס, ניצחה ברצלונה 3-0. האווירה בספרד סביב משחק הגומלין הייתה מתוחה ביותר. אוהדי ברצלונה הואשמו בכך שיצאו נגד "האומה הספרדית", שיוצגה על ידי מדריד בעידן הגנרל פרנקו. אנשיו של פרנקו איימו על שחקני ברצלונה וחייבו אותם להפסיד במשחק. במשחק עצמו נשמעו שריקות בוז רמות לשחקני ברצלונה, וחפצים נזרקו לעבר שוערה. ברצלונה כלל לא ניסתה לנצח, ולכן הפסידה לריאל בתוצאה הגבוהה 11-1. נוגס המשיך בברצלונה עונה נוספת, בה הגיעה הקבוצה למקום ה-6, ובסיום העונה הוחלף נוגס בשחקן עבר נוסף של ברצלונה, ז'וזפ סמיטייר.
לאחר מכן החל נוגס לאמן את ז'ימנסטיק טרגונה, עוזר לה להעפיל מהליגה השנייה לליגה הראשונה. ב-1947, לאחר שהבטיחה את העפלתה לליגה הראשונה, הצליח נוגס להדריכה לחצי גמר הגביע הספרדי, לאחר שהדיחה ברבע הגמר את קבוצתו הקודמת של נוגס, ברצלונה. בחצי הגמר הודחה ז'ימנסטיק על ידי אספניול בתוצאה המצטברת 5-4. בעונתה הראשונה בהיסטוריה של הקבוצה בליגה הראשונה, עונת 1947/1948, הגיעה הקבוצה למקום ה-7. עונה זו זכורה בשל ניצחונה של ז'ימנסטיק על ריאל מדריד ב-11 בינואר 1948 בתוצאה 3-1 בסנטיאגו ברנבאו, ביתה החדש של מדריד. ז'ימנסטיק הייתה הקבוצה הראשונה שמנצחת את ריאל מדריד בברנבאו. בעונה שלאחר מכן הגיעה למקום ה-9. בעונת 1949/1950 פוטר נוגס מאימון הקבוצה בדצמבר 1949, כשהיא במקום ה-12 מתוך 14. בהמשך הוסיף להידרדר מצבה של הקבוצה והיא ירדה חזרה לליגה השנייה בתום העונה.
עוד לפני סוף העונה מצא נוגס קבוצה חדשה בליגה הספרדית, והוא הפך למאמנה של אספניול, קבוצה נוספת מהעיר ברצלונה, בפברואר 1950. אספניול הייתה בתחתית הטבלה באותה עונה אך הצליחה להישאר בליגה הראשונה, לאחר שסיימה את העונה במקום ה-11. נוגס הוביל את הקבוצה במשך שתי עונות נוספות, כשהיא מסיימת במרכז טבלת הליגה. בגביע הספרדי הודחה אספניול כבר בסיבוב הראשון בשתי עונות אלה. בקיץ 1952 עזב את אספניול ועבר לאמן את ספורטינג חיחון, קבוצה נוספת מהליגה הראשונה בספרד. בעונתו הראשונה שם הדריך את חיחון למקום ה-7, אך בעונה הבאה הידרדר מצבה של הקבוצה ונוגס פוטר בפברואר 1954, כשהקבוצה במקום האחרון. בתום העונה ירדה ספורטינג חיחון לליגה השנייה. בדצמבר 1954 התמנה למאמנה של ליידה, ששיחקה אז בליגה השנייה. נוגס אימן את ליידה עד סוף העונה, בה הגיעה למקום ה-10. היה זה תפקיד האימון האחרון שעסק בו.
קרישנה קוהלי
קרישנה קומארי קוהלי (בסינדהי: ڪرشن ڪماري ڪوهلي; באורדו: کرشنا کماری کوہلی; נולדה ב-1 בפברואר 1979), ידועה גם בכינוי קישו באי, היא פוליטיקאית פקיסטנית וסנאטורית מסינד, מושב שבו זכתה בבחירות של מרץ 2018. היא האישה הדלית הראשונה וההינדו השנייה להחזיק בתפקיד זה. היא ידועה בשל הקמפיינים שלה למען זכויות נשים ונגד עבודה בכפייה.
תחילת דרכה
קוהלי נולדה ב-1 בפברואר 1979 למשפחה ענייה מן הכפר נגפרקאר, שבטהאר. כשהייתה כבת 8, היא ומשפחתה הוחזקו כשבויים במשך שלוש שנים בתור עובדים בכפייה בבית כלא פרטי. הם שוחררו רק לאחר פשיטה משטרתית על אדמות בעל המתקן.
היא התחתנה בגיל 16 ב-1994, בעודה בכיתה ט'. היא המשיכה את הלימודים שלה לאחר נישואיה, ובשנת 2013 סיימה תואר שני בסוציולוגיה מאוניברסיטת סינד.
ב-2007, היא השתתפה במחנה מהרגרה להכשרת מנהיגות נוער בנושא זכויות האדם באיסלאמאבאד, שם למדה על ממשלת פקיסטן, הגירה בינלאומית, תכנון אסטרטגי, ועל כלים ליצירת שינוי חברתי. אחרי זה החלה לעבוד עם הפעילה החברתית הידועה, פאוזיה סעיד.
קריירה פוליטית
קוהלי הצטרפה למפלגת העם הפקיסטנית (PPP) בתור פעילה חברתית בקמפיין למען זכויות של אוכלוסיות מוחלשות בטהאר. היא מובילה מאז קמפיינים למען זכויות נשים, נגד עבודה בכפייה, ונגד הטרדה מינית במקום העבודה. בשנת 2018, היא נבחרה לסנאט של פקיסטן במושב המשוריין לאישה ממחוז סינד. כשהושבעה ב-12 במרץ 2018, היא הייתה לאישה הדלית ההינדו הראשונה, והאישה ההינדו השנייה סך הכל לשרת בסנאט, אחרי ראטנה בהגוונדס צ'וולה. היא הושבעה לסנאט כשהיא לבושה בשמלה טהארית מסורתית. נערך לכבודה אירוע שבו הדוברים שיבחו את ההתפתחות כסימן טוב לבאות עבור מיעוטים דתיים בפקיסטן.
מצוות תכלת
מצוות תכלת (או פתיל תכלת) היא חלק ממצוות ציצית. על פי הכתוב בתורה, יש להוסיף לציצית פתיל צמר הצבוע בצבע תכלת. על פי הדעה המקובלת בהלכה, צבע התכלת צריך להיות מופק מבעל חיים ימי מסוים כלשהו. המסורת על זהותו המדויקת של בעל החיים אבדה במהלך השנים. בנוסף, לצבע התכלת משתמשים גם להכנת חלק מבגדי כהונה בזמן שבית המקדש קיים, והשתמשו בו גם למשכן (יריעותיו, פרוכתו, מסכיו, וכיסויי-כליו).
מקור המצווה
בפרשת ציצית בסוף פרשת שלח נאמר:
בציווי על מצוות ציצית שבפרשת כי תצא לא נזכר ציווי על פתיל התכלת.
מניין חוטי התכלת
בתורה ובתלמוד לא נזכר בפירוש כמה חוטי תכלת יש להטיל בציצית, ועל כן נוצרה מחלוקת בין הראשונים.
דיני הצביעה
בגמרא נאמר שצביעת הצמר המיועד לתכלת צריכה להיעשות "לשמה", היינו שהצמר ייצבע במיוחד לשימוש זה. אסור להשתמש בצמר שנצבע בשביל ניסיון או בדיקת הצבע. בשל כך, אסור לקנות תכלת סתם כך, אלא רק מאדם שידוע שצובע תכלת לשמה. חשש נוסף בקניית תכלת ללא בדיקה הוא שהצבע איננו תכלת אמיתית אלא זיוף זול יותר (קלא אילן).
דיני הקשירה
קשירת הציצית מורכבת מחוליות וקשרים ונעשית באמצעות ליפוף אחד החוטים מסביב לחוטים האחרים. יש לכרוך את החוטים כחוליות - קבוצות נפרדות של מספר כריכות כל אחת ולקשור בסוף כל חוליה. תחילת הקשירה חייבת להיות בחוט לבן וכן גם סוף הקשירה. יש מחלוקת בין הראשונים כמה כריכות יש לעשות בכל חוליה, כמה חוליות יש לעשות, והאם את כל החוליות עושים בכריכות בחוט התכלת, או שכורכים גם בחוט לבן.
התכלת במצוות שונות
מצוות התכלת מוזכרת במקרא, לא רק בהקשר של הציצית, אלא גם בהקשר - של המשכן - ושל בגדי הכהונה. היא נדרשה עבור: יריעות המשכן, לולאותיהן, הפרוכת, מסך פתח האוהל, מסך שער החצר, האפוד, החושן, הפתיל שבו נרכסות טבעות שניהם, מעיל האפוד, רימוניו, הפתיל שעליו מושם הציץ, הפתיל הניתן על הציץ, והאבנט (כפי שמובא בפרשת תרומה ובתחילת פרשת תצוה, וכן בפרשת ויקהל ובתחילת פרשת פקודי). בזמן המסעות במדבר, נדרש לצבוע בתכלת גם את הבגדים המכסים את: השולחן, המנורה, כליה, הארון, מזבח הזהב, וכל כלי השרת (כפי שמובא בסוף פרשת במדבר).
מקור הפקת צבע התכלת
עם זאת, לא נאמר במקרא כיצד מפיקים את צבע התכלת, בדומה לצבעים אחרים שהוזכרו במקרא שלא התפרשה דרך עשייתם. בתוספתא למסכת מנחות נאמר כי התכלת לציצית צריכה להעשות דווקא מ'חלזון', ותכלת שנעשתה באופנים אחרים - פסולה. בספרות חז"ל ניתנו מספר סימנים לחלזון ממנו מופק התכלת:
לאחר חורבן בית המקדש הראשון מתואר בנביא כי בארץ הושארו 'כורמים ויוגבים'. המדרש מפרש כי יוגבים הם ציידי החלזון היושבים בחוף הים בין סולמה של צור לחיפה.
לדעת ה'תפארת ישראל', התכלת היא לאו דווקא מחלזון אלא כל תכלת ששומרת על יופייה, וכך הוא מדייק מדברי הרמב"ם.
קלא אילן
לאורך הדורות היה צבע התכלת יקר וקשה להשגה ולהפקה, הדבר היווה כר פורה לזיופים שונים שאינם כשרים למצווה, אלו הופקו בעיקר מארבעת הצמחים: ניל מכסיף, ניל הצבעים, איסטיס הצבעים, ולשישית הצבעים.
בתגובה לתעשיית הזיופים קבעו חז"ל "עתיד הקדוש ברוך הוא להפרע ממי שתולה קלא אילן בבגדו ואומר כי תכלת הוא."
אחד המאפיינים שתיארו לייחודיות התכלת הכשר המאפשר את זיהויו והבדלתו מן ה'קלא אילן' היא צביעה עמידה שאינה דוהה:
ממצאים ארכאולוגיים בארץ ישראל
פרט למצוות ציצית, ה"תכלת" - בתור צבעם של חוטים - מוזכרת במקרא, לא רק בהקשר של בגדי הכהונה ושל יריעות המשכן ושל פרוכתו ושל מסכיו ושל הכיסויים שנדרשו לכליו בזמן המסעות במדבר, אלא גם בתור צבע של בדי יוקרה (כפי שמובא בספר יחזקאל בספר ירמיהו ובמגילת אסתר).
לגבי ה"תכלת" המוזכרת במקרא בהקשר של בדים שאינם קשורים אל מצוות ציצית, אנליזות כימיות מתקדמות שנערכו בשנת 2011 בידי פרופ’ צבי קורן הראו כי, על פיסת אריג קטנה שנמצאה במצדה ושתוארכה כשייכת לימי המלך הורדוס (מסוף ימי הבית השני) נצבע פס של תכלת שהופקה מחלזונות ארגמון קהה קוצים. עוד קודם לכן, בשנת 1950, מצאו בדואים חפצים וכלים עתיקים בעומק מערות ואדי מורבעת - השוכנות ברום מצוקי נחל דרגה בצפון מדבר יהודה, ואחד הממצאים שם היה פיסת אריג קדומה מלפני אלפי שנים - היחידה שנמצאה צבועה כולה בתכלת טהורה. בשנת 2013 התפרסם, כי באריג זה נמצאו חומרים הנמצאים רק בחילזון הארגמון קהה הקוצים. לפי דברי ד”ר נעמה סוקניק מרשות העתיקות: "אני יכולה לומר בוודאות: מצאנו פיסת בד - בת אלפי שנים - הצבועה בגוון כחול ירקרק, שנצבעה על ידי חילזון הארגמון...הטכנולוגיה היא כזו, שחושפים את הצבע לשמש - ואז מתקבל צבע יותר כחלחל ופחות ירקרק". באותו פרסום גם צוין, כי במערות אלו נמצא גם בד הצבוע - הן בצבע התכלת (שהופק מארגמון קהה קוצים) - והן בצבע ה"אַרְגָּמָן" (של כנימה ארגמנית) המוזכר אף הוא במקרא בצמוד ל"תכלת".
היעלמות התכלת
התכלת הייתה קיימת בתקופת המקרא ובתקופת בית שני. קשיים בהשגת התכלת לציצית החלו כבר בתקופת האמוראים. בגמרא מסופר על זוג תלמידי חכמים שניסו להבריח תכלת לבבל ונתפסו על ידי הרומאים.
הרב יצחק הלוי הרצוג שיער שהפסקה של צביעת תכלת לציצית אירעה בראשית תקופת הגאונים. בין הגורמים שהובילו להעלמות התכלת נמנו איסור שהטילו הקיסרים הרומיים והביזנטים על ייצור עצמאי של התכלת (על מנת להבטיח מונופול לשלטון בייצור התכלת היקר), איסור על שימוש בצבע בידי ההמון והכיבוש הערבי של ארץ ישראל, בשנת 638, שהחריב רבים מבתי הצביעה והוביל להתמעטות האוכלוסייה היהודית שגרה לאורך חוף הים התיכון ועסקה בדייג ובצביעה. גורם אחר שצוין היה פיתוח חומרי צבע חדשים וזולים יותר.
החוקר זהר עמר חולק על הטענה שהכיבוש הערבי החריב את בתי הצביעה. לטענתו אין הוכחות לכך, והפקת הצבע מחלזונות בחופי ישראל ולבנון פסקה רק מאוחר יותר, במאות השמינית והתשיעית, ובאירופה במאה השלוש-עשרה. בתקופתו של הרמב"ם כבר לא הייתה התכלת קיימת, עובדה המצוינת בכתביו.
קיימות מספר הערכות לגבי הסיבות והתאריכים של הפסקת תהליך הפקת התכלת שהביא במשך הזמן גם להעלמות המסורות הקשורות בנושא. על פי העיקרון העולה מדברי המשנה: "התכלת איננה מעכבת את הלבן", נהגו דורות רבים ללבוש ציציות ללא חוטי תכלת, אם כי יש שפסקו כי דברי המשנה אינם להלכה וקיום מצוות ציצית כאשר התכלת אינה מצויה הוא רק מדרבנן.
ניסיונות לחידוש התכלת
החל משלהי המאה ה-19 נעשו ניסיונות לחידוש מצוות התכלת והועלו כמה אפשרויות לזיהוי החילזון על פי תיאורים שונים המצויים בדברי חז"ל והראשונים ובחינתם בין השאר בעזרת כלים מדעיים. יש שראו בחידוש התכלת אחד מסימני הגאולה.
השיטות המרכזיות הן של רבי גרשון חנוך הניך ליינר, האדמו"ר מראדזין, שזיהה את החילזון ממנו הופק התכלת עם דיונון הרוקחים (Common Cuttlefish) ושל הרב ד"ר יצחק אייזיק הלוי הרצוג שזיהה אותו עם הסגולית דו-גונית (Janthina). זיהוי נוסף של החילזון עם ארגמון קהה קוצים (Murex trunculus) נדחה על ידי הרב הרצוג, אולם כיום הוא מקובל על ידי רוב המדענים העוסקים בנושא וקושרים בין התכלת למצוה וצבע ה'פּוּרְפּוּרָה' אשר היה נחשב בעולם העתיק כמוצר יקר ערך.
מאז החל הרב ליינר לעסוק בשאלת חידוש התכלת מתקיים פולמוס רחב בקרב העולם הרבני הדן בהתאמת הזיהוי המודרני של החילזון לדברי חז"ל וכן בעצם היכולת לחדש מצווה שבטלה. כיום, קיימות קבוצות של שומרי מצוות המטילים פתיל תכלת בציציותיהם, רובם מצבע המופק מארגמון קהה קוצים ומיעוטם ההולכים בשיטת ראדזין.
טעם המצווה
חז"ל דרשו את טעם צביעת פתיל התכלת, בכך שהתכלת מזכירה את האלוהות,.
במדרשים נוספים מופיע קשר בין צבע התכלת ליציאת מצרים, על פי דברי התורה הקושרת בין קיום מצוות ציצית לזכירת יציאת מצרים. למשל, בפירוש רש"י לפסוק זה נאמר, וכן יש הדורשים התכלת כצבעו של הים כדי לרמז לקריעת ים סוף.
התכלת אצל הקראים השומרונים והצדוקים
לדעת הקראים התכלת היא צבע ולא בעל חיים, ובניגוד לדעת ההלכה הרבנית, אין לצבוע מבעל חיים, מכיוון שמדובר בחיה טמאה. משום כך בטליתות הקראים יש פתיל אחד הצבוע תכלת (שאינו מפותל סביב ה"פתילים האחרים" אלא יוצא מתוך קבוצת אניצים).
אצל השומרונים יש משמעות לצבעים המצביעים על ארבעה חלקים שונים של החודש. בשעת התפילה הכהן הגדול לובש בגד תכלת המוסתר תחת הטלית, ושאר קהל הגברים לובש בגד מיוחד צבעוני לפי השבוע, ובקצותיו פתיל הצבוע בצבע זה. כמו הקראים, לפי טעמם, מקור הצבע אינו בר חשיבות.
רצח דרק רוט
רצח דֶרֶק רוט היה רצח שזעזע את ישראל בשנת 1994, כשנהג המונית דרק רוט נרצח בידי שני נערים בני 14, משה בן-איבגי וארבל אלוני.
הרצח
בליל 9 בינואר 1994 עלו ארבל אלוני ומשה בן-איבגי, שני נערים בני 14 מהרצליה, על מונית באזור המלונות בהרצליה פיתוח. נהג המונית היה דרק רוט, שעבד בתחנת המוניות השכונתית של הרצליה פיתוח. בשעה 20:30 ירו השניים בגבו של רוט שישה כדורים מאקדח תופי. חמישה כדורים פגעו ואחד החטיא. רוט נהרג במקום. לא ידוע מי מבין השניים לחץ על ההדק; לפי התכנון היה אלוני אמור לתת סימן באמצעות שיעול ובן-איבגי היה אמור ללחוץ על ההדק. במשטרה חשדו תחילה כי הרקע לאומני, מפני שתיקו של רוט לא נשדד; למחרת התרברבו השניים במעשה בפני חבריהם לכיתה. המידע הגיע למשטרת מחוז תל אביב, ובערב השניים נעצרו; בביתו של אחד מהם נמצא אקדח גנוב. עד היום לא ידוע מה היה המניע למעשה, אולם בראיון מארגנטינה טען בן-איבגי שהמניע לרצח, היה ויכוח בין חבר שלישי לבין דרק רוט, יום לפני הרצח.
קורות הרוצחים לאחר שליחתם למאסר
באחת מחופשותיהם מהכלא, בפברואר 1998, הספיקו בן-איבגי ואלוני לבצע שוד של חנות מכולת בהרצליה ולפצוע את המוכרת, ונידונו לעוד 5 שנות מאסר בנוסף ל-16 על הרצח. בכתבת תחקיר של דב גיל-הר פורסם כי אלוני ניסה להתאבד בכלא. באותו תחקיר נשמע קולו של בן-איבגי, כאשר הוא מתנצל על המעשה. במאי 2004 יצא בן-איבגי לחופשה מהכלא, ובמהלכה נמלט מישראל.
אלוני, שהמשיך לרצות את עונשו בכלא בישראל, התחתן עם סטודנטית שפגש כאשר עשתה עבודה על סיפורם של השניים במסגרת לימודיה. ב-29 ביולי 2008 ביקש ארבל אלוני שחרור מוקדם על ידי ניכוי שליש ממאסרו, אך בקשתו נדחתה על ידי סגן נשיא בית המשפט המחוזי בפתח תקווה, השופט אברהם טל. בפברואר 2012 דחתה ועדת השחרורים את בקשתו הנוספת לניכוי שליש. ב-8 ביולי 2015 השתחרר אלוני לאחר שריצה 21 שנות מאסר. אלוני ריצה את מלוא עונשו שהורכב מ-16 שנים בעבור הרצח שביצע, חמש שנים על שוד שביצע בעת חופשה (יחד עם בן-איבגי) וחצי שנה נוספת על הונאת אשראי.
בחודש מאי 2019 נעצר אלוני, יחד עם תשעה חשודים נוספים, בחשד לביצוע עבירות מרמה בהיקף נרחב, ובהמשך הוגש נגדו כתב אישום בשלל עבירות. ב-27 באוקטובר 2020, הורשע בקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות ועבירות מס בסכום כולל של מיליוני שקלים. אלוני ירצה שנתיים וארבעה חודשי מאסר.
בריחתו של משה בן-איבגי מהארץ והסגרתו
בעקבות השוד ובעקבות מידע מודיעיני שלפיו היה בן-איבגי קשור לכנופיות פשע מתוך הכלא, שלל שירות בתי הסוהר את זכויות החופשה שלו. בן-איבגי עתר לבית המשפט המחוזי והשופט אברהם טל פסק כי יש להתיר לו לצאת לחופשות, בניגוד לעמדת שירות בתי הסוהר. במאי 2004 יצא בן-איבגי לחופשה מהכלא, ובמהלכה נמלט מישראל. הוא המריא מהארץ כשהוא מצויד בדרכון מזויף, והגיע לבואנוס איירס שבארגנטינה, דרך ספרד ואורוגוואי. הוא השתקע בבואנוס איירס וגר בחברתם של מספר עבריינים ישראלים נמלטים. תת ניצב גיא ניר, שהיה אז נציג משטרת ישראל באמריקה הלטינית, החל בפעילות מבצעית בארגנטינה ואכן, ב-15 באוקטובר 2004 נעצר בן-איבגי בדירה בפרבר של בואנוס איירס על ידי המשטרה הארגנטינאית בחשד לבריחתו מהכלא, שימוש בדרכון מזוייף ועבירות סמים, ונכלא. ישראל דרשה להסגירו לידיה, אך ארגנטינה סירבה להסגירו בגין מעשה הרצח אלא רק בגין עבירת השוד, משום שגיל האחריות הפלילית בארגנטינה הוא 16. ב-6 בפברואר 2007 החליט בית המשפט העליון בארגנטינה כי בן-איבגי ישוחרר מהכלא. ב-29 במרץ 2007 נעצר בן-איבגי בשנית, בעקבות החלטה לבחון שוב את הסגרתו לישראל. ב-10 ביוני 2009 דווח כי בן-איבגי נמלט מארגנטינה. כעשרה חודשים מאוחר יותר, ב-15 במאי 2010 נתפס בן איבגי במנדוסה אשר בארגנטינה.
ב-20 בנובמבר 2013 הוסגר בן-איבגי לישראל בגין עבירות השוד וניסיון השוד בלבד, בהתאם להחלטת בית המשפט העליון בארגנטינה. הפרקליטות ביקשה מבית המשפט המחוזי בתל אביב לקבוע כי בן איבגי ירצה את מלוא חמש שנות המאסר שנגזרו עליו בפרשת השוד.
ביוני 2014 קיבל בית המשפט המחוזי בבאר שבע את בקשתו של בן-איבגי, וקבע שיש לנכות מתקופת מאסרו 1,553 ימים שבהם היה עצור בארגנטינה בעוון פשעיו שם, ועקב כך הוא ישוחרר מהכלא ב-19 באוגוסט, אולם באוגוסט 2014 החלטה זו בוטלה במסגרת ערעור שהוגש לבית המשפט העליון, ונקבע שינוכו מתקופת המאסר של בן-איבגי 29 ימים בלבד, פרק הזמן בו שהה במעצר לשם הסגרתו לישראל.
בן איבגי שוחרר לאחר ריצוי עונשו ב-21 באוקטובר 2018.
תיעוד הפרשה
בשנת 1998 יצא לאקרנים סרט עלילתי על השניים, שנקרא "באזז" אשר שודר בתחנות טלוויזיה שונות, פעמים רבות מאז.
בשנת 2005 שודר בערוץ יס דוקו סרט תיעודי בשם "דרק רוט - התיק נפתח" על הרצח, שחשף פרטים חדשים על הפרשה.
סודות המסדר
סודות המסדר (באנגלית: The Order) הוא סרט פעולה בדיוני משנת 2001 בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם וביומו של שלדון לטיץ' שצולם ברובו בישראל. הסרט צולם ברובו בירושלים וביפו עם מעט סצנות בתל אביב, בנמל התעופה בן-גוריון ובמדבר יהודה.
התסריט מבוסס על אירועים היסטוריים אולם תוכנו והדמויות המתוארות בו בדיוניות.
עלילת הסרט
בשנת 1099, במהלך מסע הצלב, חיילים נוצרים הגיעו לירושלים וטבחו בכל התושבים. אחד החיילים הנוצרים, צ'ארלס לה ויילנט הזדעזע כל כך מההרג שהוא החליט לייסד כת דתית חדשה של שלום והבנה. לה ויילנט החל לכתוב באופן סודי ספר קדוש. הנוצרים אשר האשימו את לה ויילנט בכפירה הרגו אותו יחד עם מאמיניו, כאשר הפרק האחרון של ספרו אבד במדבר.
בישראל של ימינו הכת ממשיכה להתקיים. מאמיניו של לה ויילנט מקיימים את אמונתם במסר של שלום ואחווה, אך מאמין אחד בשם 'סיירוס' (בריאן תומפסון) מעוות לגמרי את הכוונות הטובות של הכת. בזמן הזה, רודי (ז'אן-קלוד ואן דאם) גנב מקצועי של עתיקות יקרי ערך, העושה עסקים עם המאפיה, נוהג במכוניות מרוץ וחובב מסיבות מושבע. באחת הפעמים הוא חודר למוזיאון מפואר ומאובטח בעזרתו של חברו הרוסי-ישראלי יורי (ששון גבאי) וגונב ביצת פברז'ה יקרה.
למרות המקצוע שבחר, רודי אינו בחור רע. למעשה הוא בן טוב שמוכן לעשות הכול בשביל אביו הארכאולוג 'אוזי' (ורנון דובצ'ב). אביו 'אוזי', הוא ארכאולוג מפורסם ומנהל מוזיאון בניו יורק. הוא מוצא כתב יד עתיק יומין, מהתקופה הצלבנית. כתב היד מכיל מסר של שלום ואחווה בין הדתות. לכתב מצורפת מפה עתיקה של ירושלים והדרך למציאת אוצר יהודי עתיק. אוזי יוצר קשר עם חברו הטוב פרופסור ואלט פינלי (צ'רלטון הסטון) באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וטס לישראל אך נחטף על ידי סיירוס לפני הגיעו לאוצר. החטיפה מתבצעת בזמן שאוזי מדבר עם בנו רודי בטלפון. רודי שהבין שאביו נחטף מחליט לטוס לישראל להציל אותו.
רודי פוגש את חברו של אביו שמוסר לו מפתח לכספת בבנק אך נרצח על ידי אלמוני זמן קצר אחרי כן. רודי נעצר על ידי המשטרה ומספר את סיפור החטיפה. הוא לא זוכה לאמון מאחד מהקצינים הבכירים, בן נר (שמאוחר יותר יתגלה כבן בריתו של סיירוס) ולכן מוחזק במעצר. סגן דליה בר, שוטרת שפגשה את רודי עוד בנמל התעופה מסכנת את הקריירה שלה כדי לעזור לרודי. (מאוחר יותר יתגלה שדליה הייתה חברה בכת עד שעזבה בגיל 18).
בינתיים, סיירוס מתנקש במנהיג הכת, פייר גאדט, ומתחיל להפיץ את מסרי המלחמה שלו בין המאמינים.
רודי משתחרר מהמעצר והולך לבנק כדי לפתוח את הכספת. בכספת הוא מוצא מפה המורה את הדרך לאוצר יהודי רב מתחת לעיר העתיקה בירושלים. סיירוס ובן נר מחפשים את אותה המפה. בן נר מעוניין באוצר הרב אך מטרתו של סיירוס היא לפוצץ את החדר בו נמצא האוצר שנמצא ממש מתחת לכיפת הסלע שבהר הבית בזמן הרמדאן ולגרום למלחמה בין היהודים למוסלמים.
רודי ודליה מנסים לחדור לכת, לשחרר את אוזי ולעצור את תוכניתו השטנית של סיירוס לפני שיצית את כל המזרח התיכון.
הכנסות הסרט
הסרט לא הוקרן בקולנוע בארצות הברית, בריטניה ובישראל אך בכל זאת גרף 18 מיליון דולרים מהשכרות בווידאו ודי.וי.די. הסרט הוקרן בקולנוע בין היתר בספרד, מקסיקו, אוקראינה, ויפן.
אונה קינג
אונה טמזין קינג (באנגלית: Oona Tamsyn King, נולדה ב-22 באוקטובר 1967) היא פוליטיקאית בריטית, שהייתה חברת הפרלמנט מטעם מפלגת הלייבור ממחוז " Bethnal Green & Bow" בשנים 1997–2005.
חיים פוליטיים
קינג התפקדה למפלגת הלייבור הבריטית כבר בהיותה בת 14.
לפני שהפכה לחברת פרלמנט, הייתה קינג חברה בפרלמנט האירופי בוועידת הכלכלה והסיוע ההומניטרי, ועבדה כעוזרת פרלמנטרית אצל גלין פורד, גם הוא חבר הפרלמנט האירופי ונציג מפלגת הלייבור בפרלמנט האירופי. לאחר מכן הייתה עוזרת פרלמנטרית לגלינס קלינהוק הוולשי.
בשנת 1997 נבחרה לייצג את מפלגת הלייבור במחוז הלונדוני גרין אנד באו בת'נל. קינג נבחרה למועמדת במקום פטר שור, חבר הפרלמנט מטעם מפלגתה שעבר למפלגת בת של הלייבור, והתמודד נגד קינג על מושבו בפרלמנט. בהיבחרה הייתה קינג לפוליטיקאית השחורה השנייה בכל הזמנים בבית הנבחרים הבריטי, ונכללה ברשימת "100 השחורים הבריטיים הבולטים ביותר" ("100 Great Black Britons") של הBBC.
בנאומה הראשון, ב-5 ביוני הדגישה קינג את מוצאה המעורב - אביה שחור ואימה יהודייה:
בתרגום לעברית: "עבורי, גזענות איננה רק שיח אקדמי, מפני שאני בת לאב כהה-עור ואם יהודייה. אמי, כילדה בניוקאסל הייתה מושפלת בגבה לקיר ונתונה לקלס חבריה לספסל הלימודים רק מפני שהיא אחראית למות המשיח. אני עצמי הייתי נקראת בשמות גנאי כגון: "יהודונת", "כושונית", "Wog" ובת כלאיים. אלו הם דברים הבלתי ניתנים לגישור, אך אני מקווה שבגלל הרקע שלי, ואולי בזכותו, אצליח לגשר בין העמים".
בבחירות של שנת 2005 היא לא הצליחה להיבחר מחדש. בשנת 2010 אונה קינג ניסתה להיות מועמדת הלייבור לראש עיריית לונדון אך הניסיון לא צלח. לאחרונה היא קיבלה תואר ברונית והתקבלה לבית הלורדים במסגרת לורדים לימי חייהם.
פרדי דורה
פרדי דוּרָה (Fredi Durra; 7 במרץ 1922 – 10 בינואר 2006) היה בדרן, קונפרנסייה וזמר ישראלי, מכוכבי הבידור בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
קורות חייו
נולד כמנפרד דורה לפיליפינה לבית מיכל ולאריך דורה, בעיר ברסלאו שבגרמניה (כיום בפולין). במשפחתו היו כמה דורות של אמנים. בשנת 1939 נמלט מהנאצים ועלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער. חמשת אחיו ואחיותיו והוריו נרצחו בידי הנאצים ב-1941 בפורט התשיעי בקובנה שבליטא.
ב-1947 נישא לתקווה לבית כהן, צברית מתל אביב ממוצא תימני, ונולדו להם שתי בנות - מוניקה ואריאלה.
דורה שירת בצה"ל כמתופף וזמר בתזמורת חיל האוויר שתחת פיקודו של אריך טייך. לאחר קום המדינה, עבד גם כקצין בידור באוניות הנוסעים של חברת צים. בתחילת שנות ה-50 הצטרף לתיאטרון לי-לה-לו. לאחר סגירת לי-לה-לו הצטרף לתיאטרון דו-רה-מי.
בהמשך פתח מועדון בחיפה, וב-1956 הגיע לנהריה, ושם החל להופיע במועדון לילה שפעל בבית רייך, בפנסיון טוטי לוי ובקפה פינגווין. בסוף שנות ה-50 פתח בנהריה את מועדון "פרדי דורה", קברט, שבו כיכב בעצמו. בשנת 1960 הקים בנהריה בית הארחה בשם "פונדק פרדי" ("פרֶדיס אין"), שאותו הפעיל עד לשנת 1978.
דורה הופיע בשירה בעברית ובגרמנית בישראל ובגרמניה, באוסטריה ובשווייץ. ליווה אותו הפסנתרן קורט מאס. בניגוד לרוח התקופה בישראל, דורה שר בסגנונות בינלאומיים כמו טנגו, ואלס, פסדובלה וסמבה.
בין שיריו המפורסמים: "אושר", "בובה מקובה", "לילה בהיר", "הניפגש". שיר מצליח נוסף הוא "אב יקר", תרגום עברי לשיר של ויין שנקלין (שהתפרסם גם בגרסה הצרפתית שלו בביצוע אדי קונסטנטין), שאותו ביצע עם בתו הקטנה, אריאלה.
בעל אות יקיר אמ"י למפעל חיים.
בשנת 1985 נפטרה אשתו, בת 63. ב-1992 נפטרה בתו אריאלה, בגיל 44. בשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר. דורה נפטר בנהריה בשנת 2006, בגיל 83. הוא הותיר אחריו בת.
אליפות העולם בשחמט 1987
אליפות העולם בשחמט 1987 הייתה תחרות לקביעת אלוף העולם בשחמט, שאורגנה על ידי פיד"ה. בשלב הסופי התמודדו אלוף העולם גארי קספרוב ואנטולי קרפוב בדו-קרב, שנערך בין 12 באוקטובר ל-19 בדצמבר 1987, והסתיים בניצחון של קספרוב שהמשיך את כהונתו.
רקע
בהתאם למתכונת שאושרה על ידי פיד"ה האליפות התקיימה במספר שלבים. בשלב הראשון התקיימו תחרויות אזוריות. בסיום שלב זה התקיימו 3 תחרויות בין-אזוריות עם 17 משתתפים כ"א. 12 שחמטאים (4 מכל תחרות) העפילו לתחרות המועמדים. לתחרות זו הוזמנו גם וסילי סמיסלוב, ויקטור קורצ'נוי, זולטאן ריבלי ובוריס ספסקי. תחרות זו התקיימה במונפליה והסתיימה בנובמבר 1985. בין מנצחי התחרות התקיימו משחקי חצי הגמר והגמר. מנצח הגמר קיבל זכות לדו-קרב עם אנטולי קרפוב ודו-קרב זה קבע את זהות המתמודד מול גארי קספרוב על התואר. אנטולי קרפוב קיבל זכות זו בעקבות סדרת הסכמים לאחר אליפות העולם בשחמט 1985.
שלבי הפלייאוף
שלבי הפלייאוף נערכו במהלך שנת 1986.
דו-קרב עם אנטולי קרפוב התקיים בתחילת 1987.
דו-קרב על התואר
הדו-קרב התקיים בסביליה, שבספרד. הוא היה אמור לכלול עד 24 משחקים. במשחק מס' 23 קרפוב ניצח ולכן קיבל יתרון לקראת המשחק האחרון. קספרוב ניצח במשחק האחרון של הדו-קרב, להשוות את התוצאה, ובעקבות זאת להמשיך לכהן אלוף העולם בשחמט.
תקפות (לוגיקה)
בלוגיקה, טיעון תקף (באנגלית: Valid) הוא טיעון שבו המסקנה נובעת מן ההנחות. בעוד שכל טענה המהווה חלק מן הטיעון היא או אמיתית או שקרית, הטיעון אינו נמדד כאמיתי או שקרי, אלא כתקף או בלתי-תקף.
אריסטו היה הראשון להגדיר את תקפותו של טיעון כקשר הכרחי בין ערכי האמת של הטענות המקושרות בו, דהיינו כהכרח שבו נובעת אמיתות המסקנה מן האמיתות של ההנחות. על פי אריסטו לטיעונים התקפים יש צורה אשר בה בכל תוכן יישמר הקשר: אם ההנחות אמיתיות, גם המסקנה אמיתית, ללא קשר למשמעותם המסוימת של המונחים המופיעים בהן. לפיכך טיעון הוא תקף, כאשר לא ניתן להציג דוגמה נגדית שיש לה את אותה צורת-טיעון, אך בה ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית.
במונחים מודרניים, ההכרח הלוגי של הנביעה מובן כך: אין מצב שבו ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית. ובאופן מדויק יותר, אין מודל שבו ההנחות אמיתיות אבל המסקנה שקרית.
לדוגמה, הטיעון הבא:
הוא טיעון תקף, מכיוון שיש לו את הצורה:
צורה זו (טרנזיטיביות) תקפה עבור כל הצבה של מונחים במקום א', ב' או ג'. הצורה מבטיחה שעבור כל מונח אותו נחליף באחת מהאותיות שאם ההנחות יהיו אמיתיות, כך גם המסקנה; זה מובטח מכיוון שאין באפשרותנו לחשוב על דוגמה נגדית.
התקפות של טיעון כזה כמעט ברורה מאליה. ברור לנו שאם שתי ההנחות אמיתיות, גם המסקנה, בהכרח, אמיתית. אין באפשרותנו להעלות על דעתנו מצב שבו ההנחות אמיתיות והמסקנה אינה אמיתית. אבל מה אם אחת ההנחות שקרית? או אז הטיעון עודנו תקף, אף שבמקרה כזה ייתכן שהמסקנה שקרית. אריסטו סבר כי טיעונים הם תקפים בזכות צורתם, ללא קשר לשאלה האם חלק מהטענות שקריות מבחינת התוכן שלהן. ההבחנה בין טיעון תקף שבו ההנחות אמיתיות לטיעון תקף שבו ההנחות אינן אמיתיות היא ההבחנה בין "נאותות" (soundness) ל"אי-נאותות" של הטיעון, אבל היא אינה משפיעה על תקפות הטיעון עצמה.
לעומת זאת, הטיעון הבא:
הוא לא טיעון תקף, למרות שמסקנתו נכונה עובדתית, משום שהצורה שלו אינה תקפה:
מתפיסה זו של הצורה התקפה של הטיעון יוצא, שאם בטיעון מסוים ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית אזי הטיעון אינו תקף. טיעונים בעלי צורה לא-תקפה מכונים גם כשל לוגי.
מעגל תנועה
מעגל תנועה (בלשון העם: כיכר תנועה) הוא מקום מפגש בין מספר כבישים היוצר טבעת כביש המקיפה שטח הפרדה עגול (בדרך כלל) כאשר מהטבעת יוצאים הכבישים השונים. הנסיעה במעגל תנועה סטנדרטי מותרת רק בכיוון אחד: במדינות בהן התנועה מתנהלת בצד ימין של הכביש (רוב מדינות העולם, ובהן ישראל) - הנסיעה במעגל התנועה היא נגד כיוון השעון, ואילו ביתר המדינות, בהן התנועה מתנהלת בשמאלו של הכביש, הנסיעה במעגל התנועה היא עם כיוון השעון. זכות הקדימה שייכת לרכב שכבר נמצא במעגל התנועה. התמרור המסמן מעגל תנועה הוא עיגול כחול ובו ישנם 3 חצים לבנים, במעגל, המורים על כיוון הנסיעה במעגל התנועה.
התפתחות מעגלי התנועה
האדריכל הצרפתי אז'ן אנאר (Eugène Hénard) תכנן צומת מעגלי חד-כיווני כבר ב-1877. האדריכל האמריקאי ויליאם פלפס אינו (William Phelps Eno) אהב מעגלי תנועה קטנים והוא תכנן את מעגל תנועה קולומבוס (כיכר קולומבוס), שנבנה ב-1905. מאז נבנו מעגלי תנועה רבים בארצות הברית, רבים מהם היו "סיבובונים" בעלי קוטר גדול שאפשרו השתלבות במהירות גבוהה, ונתנו עדיפות לתנועה הנכנסת למעגל. תכנון זה נכשל משתי סיבות עיקריות:
הניסיון של ארצות הברית עם מעגלי תנועה היה ברובו שלילי, והתאפיין בריבוי תאונות ובעיות עומס. עד אמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 בניית מעגלי תנועה פסקה כמעט לחלוטין. הניסיון של מדינות אחרות עם מעגל תנועה לא היה טוב יותר עד פיתוח מעגל התנועה מסוג Roundabout בבריטניה בשנות ה-60 של המאה ה-20. בניגוד למעגל התנועה הישן במעגל זה זכות הקדימה היא לרכב הנמצא במעגל התנועה, דבר החוסך מהנהג בלבול בכניסה לכיכר והקטנת כמות המצבים בהם אין מתן זכות קדימה, והנסיעה בו היא במהירות איטית, דבר המקטין את הסיכוי לתאונות. שימוש במעגל תנועה זה היה טוב למקומות בהן אין עומסי תנועה גדולים וחסך את השימוש בצומת מרומזר. גודלם של מעגלי תנועה אלה היה כגודל צומת והרבה פחות ממעגלי התנועה הישנים.
שטח ההפרדה במרכז מעגל התנועה
שטח ההפרדה במרכז מעגל התנועה הוא עגול, אלא אם צורת מעגל התנועה היא אינה מעגל, כפי שיפורט בהמשך.
אי תנועה בנוי
שטח הפרדה אופייני הוא אי תנועה בנוי. על-פי רוב, בשוליו החיצוניים ישנן אבני שפה המגדירות באופן ברור את הגבול בין הכביש לאי התנועה. ברוב המקרים, מאבני השפה, כלפי פנים המעגל, ישנו ריצוף של אבנים משתלבות, או כאלה שאינן משתלבות, כגון חלוקי נחל. שכבה פנימית נוספת יכולה לכלול פריטים לנוי, כגון: דשא, ערוגות פרחים, עצים או פסלים.
לכל הפריטים שנזכרו, מעבר לשימוש האסתטי, ישנו גם תפקיד בטיחותי של סימון שטח ההפרדה של מעגל התנועה בבירור. אלמנט בטיחותי נוסף הרווח באיי התנועה הבנויים הוא גובה פני השטח ההולך ועולה כלפי מרכזו של מעגל התנועה, שנועד למנוע גישה של כלי רכב לצידו השני של מעגל התנועה: במקרים רבים אבני השפה יהיו משופעות כלפי מעלה, הריצוף הפנימי או הדשא יהיו משופעים אף הם או מדורגים, ועצים או פסלים המוצבים במרכז אי התנועה יהוו את שיא הגובה באי.
ככלל, איי תנועה גבוהים מדי עשויים להקשות על שדה הראייה של הנהגים הנוסעים במעגל התנועה, ובייחוד של אלה הבאים מחוצה לו ומתכוונים להיכנס אליו. לכן, מספרם של מעגלי תנועה מסוג זה הולך ופוחת.
שטח הפרדה המסומן בצבע
ישנם מקרים, הנפוצים פחות, בהם במרכז מעגל התנועה שטח ההפרדה אינו בנוי, אלא מסומן בצבע בלבד. הצבע על-פי רוב הוא לבן, צהוב או כתום, והעיגול יכול להיות חלול או מלא, הכל בהתאם לחוקי התנועה של המדינה בו הוא נמצא. מעגל תנועה מסוג זה הוא בטיחותי פחות, שכן הוא מאפשר לכלי רכב להגיע בקלות לצידו השני של מעגל התנועה. על-פי רוב, סימון של מעגלי תנועה מסוג זה יכול להתרחש בשל לפחות אחת מהסיבות הבאות:
צורת מעגל התנועה
על אף שרוב מעגלי התנועה הם עגולים, ייתכנו מעגלי תנועה בצורות מעוגלות שאינן מעגל. לרוב מעגלי תנועה אלה נבנים כך בשל לפחות אחד מהסיבות הבאות:
להלן דוגמאות לצורות גאומטריות שונות של מעגלי תנועה:
מעגל תנועה מרומזר
במקרים לא רבים, ייתכן מעגל תנועה שבחלק מהצמתים המרכיבים אותו, או בכולם, מוצבים רמזורים. מצב זה מתרחש בדרך כלל כאשר ישנם בצומת תנועה ערה, יותר מכפי שצומת מרומזר רגיל יכול להכיל, וישנו צורך לפזר את העומס על פני מספר צמתים מרומזרים. בישראל, הסדר תנועה זה אינו נחשב באופן רשמי למעגל תנועה, אלא הוא נחשב למספר צמתי הסתעפות נפרדים. בכניסות לצומת, בנוסף לרמזורים, מוצבים תמרורים המחייבים פנייה ימינה, ולא תמרורי מעגל תנועה. דוגמה לצומת כזה ניתן למצוא בצומת נצרת, המחבר בין כבישים 60 ו-75.
רחובות
ישנם ערים או יישובים בעולם בהן מצויים מעגלי תנועה הנקראים בשם: מעגל ולא כיכר או שחלקם משמשים בתור: "רחוב מעוגל".
תרומה לבטיחות בדרכים
מעגלי תנועה בטוחים יותר מצמתים, ובמחקר שנעשה בארצות הברית נמצא שמתרחשים בהם 40% פחות התנגשויות כלי רכב, 80% פחות פציעות ו-90% פחות פציעות קשות והרוגים. מעגלי תנועה גם מפחיתים נקודות מגע בין כלי רכב להולכי רגל. בנוסף לבטיחות גבוהה יותר לכלי רכב והולכי רגל, ולמרות המהירויות הנמוכות יותר, בעומסים לא גבוהים מעגלי תנועה יעילים יותר בוויסות תנועה, הן ממעגלי התנועה הישנים והן מצמתים מרומזרים. בעומסים גדולים, צמתים מרומזרים עדיפים. אחת הסיבות לכך היא שברגע שכביש אחד נסתם כל מעגל התנועה נסתם ואז העומס, או פקק התנועה, מתפשט גם לשאר הכבישים המתחברים למעגל התנועה.
לעומת זאת, מעגלי תנועה אינם בטוחים לרוכבי אופניים מאחר שהתנועה בכיכר כל הזמן זזה. ניסיון לסמן במעגל התנועה נתיבים מיוחדים לרוכבי אופניים רק הגדיל את הסכנה הנשקפת להם. כמו כן, מאחר שמעברי חצייה שלפני מעגל התנועה אינם מרומזרים ישנה סכנה להולכי רגל כבדי ראייה, בגלל שמהירות היציאה מהכיכר יחסית גבוהה לזו של צומת.
בישראל
בישראל מתרחבת מגמת הקמת מעגלי תנועה במקום צמתים מרומזרים, כאשר זכות הקדימה היא של הנמצאים במעגל.
השימוש בצמתים בישראל היה נהוג עד לסוף שנות ה-80. בשנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000 החלו יותר ויותר ערים לבנות מעגלי תנועה, בעיקר בתוך שכונות ובכבישים המחברים בין שכונות. לעומת זאת, בראשון לציון בוטלה ב-2006 הכיכר במפגש הרחובות שד' ההסתדרות, שד' יצחק רבין, רח' התקומה ורח' חומה ומגדל עקב אי עמידה בעומסי התנועה הגדולים.
בבאר שבע לבדה ישנם למעלה מ-250 מעגלי תנועה, כשמרביתם כוללים פיתוח מושקע. תופעה ייחודית זו במרחב הציבורי היא מהגדולות בישראל. לכ-50 מעגלי תנועה אלה יש שם ייחודי והם מקושטים באלמנטים מעוצבים, פסל, מזרקה או גינון מושקע, על ידי אמנים ידועי שם. חלק מהם מנציחים אנשים ידועים, ארגונים בינלאומיים ומקומיים וחלק מציינים אירועים חשובים ומשמשים כאנדרטה.
בעולם
מוערך כי בצרפת יש מעל ל-30,000 מעגלי תנועה, בבריטניה כ-25,000 מעגלי תנועה, ובארצות הברית כ-4,000, ו-3% מתוכם נמצאים בעיר כרמל (אינדיאנה) אשר נחשבת "הבירה הבלתי רשמית של מעגלי התנועה של ארצות הברית".
באנגליה ישנם מעגלי תנועה דו-סטריים שסביבם ישנם מעגלי תנועה קטנים יותר. מעגל תנועה כזה נקרא בשם: "Magic Roundabout (מעגל הקסמים)" ואחד המפורסמים ביותר מביניהם נמצא בעיירה סווינדון בדרום-מערב אנגליה.
אספנדיאר רחים משאי
אספנדיאר רחים משאי (בפרסית: اسفندیار رحیم‌ مشایی; נולד ב-16 בנובמבר 1960) הוא פוליטיקאי איראני שכיהן כראש המטה של נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד. מינויו לסגנו הראשון של הנשיא אחמדינז'אד עורר מחלוקת פוליטית בקרב המחנה השמרני בשל ביטויים פרו-ישראליים ופרו-אמריקניים שהשמיע בעבר: "איראן ידידת העם בארצות הברית ובישראל, העם האמריקני הוא אחד הנעלים בעולם".
רקע אישי
משאי למד הנדסת חשמל ובעל תואר ראשון מאוניברסיטת אספהאן לטכנולוגיה.
ב-31 בדצמבר 2007 מונה למנהל הגוף החדש שזה עתה נוסד - המרכז הלאומי למחקר הגלובליזציה. בעבר כיהן גם כראש ארגון התרבות והמורשת של איראן, וכן שירת תקופה קצרה כסגן שר הפנים האיראני.
בתו נשואה לבנו של נשיא איראן לשעבר, מחמוד אחמדינז'אד.
פעילות ציבורית
ב-2007, באופן שנוי במחלוקת באיראן, השתתף משאי בטורקיה בטקס שבו הופיעו נשים בריקוד מסורתי. פרשנות שמרנית לאסלאם באיראן אוסרת על ריקודי נשים.
ב-2008 הוא הנחה בטקס בטהראן, אשר בו כמה נשים ניגנו בתופי מרים-טמבורין, בעוד כמה אחרות נשאו את הקוראן לפודיום על מנת לדקלם בו פסוקים מספר קדוש זה למוסלמים. השמרנים ראו בחגיגה זו חוסר כבוד לקוראן.
משאי גם השמיע כמה ביטויים פרו-ישראליים בפומבי, כאשר אמר כי "האיראנים הם ידידים של כל העמים בעולם - אפילו הישראלים", וכי כל קונפליקט הוא עם ממשלת ישראל בלבד. משאי ספג ביקורת לא מעטה על ביטויים מסוג זה מצד אנשי דת באיראן, חברי פרלמנט שמרנים וכן המנהיג העליון האייתוללה עלי ח'אמנאי, אשר כינה את אמירותיו של משאי בנוגע לישראל "בלתי הגיוניות". למרות זאת, משאי מעולם לא חזר בו מאמירות אלו על ישראל.
הקידום לסגן ראשון לנשיא איראן
ב-17 ביולי 2009 הודיע הנשיא אחמדינז'אד כי הוא ממנה את משאי כסגן ראשון לנשיא איראן. לאיראן יש 12 סגני נשיא, אך הסגן הראשון הוא החשוב בהם, מכיוון שהוא המנהל את ישיבות הקבינט בהיעדרו של הנשיא.