cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברנהרד פון בילוב
ראשית הקריירה
ב-9 בינואר 1886, עדיין בסנקט פטרבורג, הוא התחתן עם מריה אנה זואי רוזליה בקאדלי די בולוניה, שנישואיה הראשונים עם הרוזן קרל פון דנהוף בוטלו על ידי הכס הקדוש בשנת 1884. הנסיכה, פסנתרנית מוכשרת ותלמידתו של פרנץ ליסט, הייתה בתו החורגת של מרקו מינגטי ובתה של דונה לורה מינגטי (לבית אקטון). היא הייתה נשואה שש עשרה שנים והיו לה שלושה ילדים. בילוב ניהל בעבר פרשיות אהבים רבות, אך הנישואים נועדו לקדם את הקריירה שלו. בשנת 1888, הוצע לו לבחור בין מינוי לוושינגטון הבירה או בוקרשט, והוא בחר בבוקרשט, שכן מריה התנגדה לסיכוי לנסוע לארצות הברית ולהשאיר את משפחתה מאחור. הוא בילה את חמש השנים הבאות בתכנון להתמנות לתפקיד ברומא, שם אשתו הייתה מקושרת היטב. אומברטו הראשון, מלך איטליה שוכנע לכתוב לקייזר וילהלם שהוא ישמח אם בילוב יהפוך לשגריר שם, מה שהתרחש ב-1893.
מזכיר המדינה לענייני חוץ
ב-21 ביוני 1897 קיבל בילוב מברק המורה לו לנסוע לקיל כדי לדבר עם וילהלם. בדרך הוא עצר בפרנקפורט בזמן שהחליף רכבת ודיבר עם פיליפ, נסיך אוילנבורג. אוילנבורג הסביר כי וילהלם רצה מזכיר מדינה חדש לענייני חוץ והפציר בבילוב לקחת את התפקיד, שאביו כיהן בו פעם. אוילנבורג גם העביר עצות כיצד לנהל את וילהלם, שחי על שבחים ולא היה מסוגל לסתור אותו. בברלין, בילוב שוחח לראשונה עם פרידריך פון הולשטיין, שהיה ראש המחלקה המדינית של משרד החוץ הגרמני. הולשטיין יעץ לו שלמרות שהיה מעדיף את המזכיר הנוכחי, אדולף מרשל פון ביברשטיין, כדי להישאר בתפקידו, וילהלם היה נחוש בדעתו להחליף אותו ושהוא מעדיף שהיורש יהיה בילוב. אולי בילוב יוכל למצוא לו תפקיד של שגריר בבוא העת. הקנצלר הוהנלוהה, שנואש לפרוש בגלל זקנה, דחק בבילוב לקחת את התפקיד במטרה לרשת אותו כקנצלר. בילוב דחק בהוהנלוהה להמשיך בתפקידו כל עוד הוא יכול.
ב-26 ביוני, נפגש בילוב עם הקייזר, אשר יעץ שזו תהיה אחת המשימות העיקריות של המזכיר החדש להתחיל לבנות צי ברמה עולמית המסוגלת להתמודד עם הבריטים מבלי לזרז מלחמה. בילוב ביקש זמן לשקול את ההצעה, וב-3 באוגוסט הוא נענה. שני הגברים יצרו יחסי עבודה טובים. במקום להתנגד לווילהלם, מה שעשו כמה מקודמיו, בילוב הסכים איתו בכל העניינים בכך שהסתמך לפעמים באופן פרטי על הזיכרון הרע של וילהלם ושינויי דעה תכופים כדי לנקוט בפעולה שלדעתו הכי טובה ולהתעלם מהוראותיו של וילהלם. תפקיד מזכיר המדינה היה כפוף לזה של הקנצלר ותחת כהונתו של ביסמרק, הוא היה רק ​​בעל תפקיד. תחת בילוב, זה היה הפוך במידה רבה, הוהנלוהה הסתפק בלאפשר לבילוב לנהל את ענייני החוץ עם יועצו הראשי, הולשטיין. וילהלם היה קורא לבילוב מדי בוקר כדי לדון בענייני המדינה, אך רק לעיתים רחוקות היה רואה את הקנצלר.
מזכיר המדינה הקיסרי
בילוב גם החזיק במושב בממשלת פרוסיה. למרות שווילהלם היה קיסר גרמניה כולה, הוא היה גם מלך פרוסיה. כשר החוץ, בילוב היה אחראי בעיקר על ביצוע מדיניות ההתפשטות הקולוניאלית שאיתה היה מזוהה הקיסר. הוא התקבל בברכה על ידי משרד החוץ מכיוון שהוא היה הדיפלומט המקצועי הראשון שהופקד בראשו מאז התפטרותו של ביסמרק ב-1890. בילוב נזהר מלקבל את התפקיד אם הולשטיין יישאר כחבר המועצה הראשון הקיסרי, שכן הולשטיין החזיק בפועל בסמכות רבה בשנים האחרונות. הולשטיין נחשב כחיוני בגלל ניסיונו הארוך בתפקיד, דרגה, ערמומיות וזיכרון פנומנלי. אוילנבורג יעץ לבולוב ליצור יחסי עבודה איתנים אך איתנים מיד עם הגעתו, ושניהם הצליחו לעבוד יחד. ב-1899, לאחר שהביא לסיומו המוצלח את המשא ומתן שבאמצעותו רכשה גרמניה את איי קרוליין, הוא הועלה לדרגת רוזן.
באוקטובר 1900, בילוב זומן למעון הציד של וילהלם בהוברטסטוק, שם ביקש וילהלם מבילוב להיות קנצלר הקיסרות הגרמנית וראש ממשלת פרוסיה. בילוב שאל אם הוא האיש הטוב ביותר לתפקיד. וילהלם הודה שהיה מעדיף את אוילנבורג ברמה האישית אבל לא היה בטוח שהוא מספיק מתאים לתפקיד. ב-16 באוקטובר, בילוב זומן שוב להומבורג, שם הקייזר פגש את הרכבת שלו באופן אישי. וילהלם הסביר שהוהנלוהה הודיע ​​שהוא לא יכול לשמש יותר בתפקיד ולכן בילוב קיבל את התפקיד. היה צורך במזכיר מדינה מחליף, תפקיד שהוצע לראשונה להולשטיין, שדחה זאת מאחר שהעדיף לא לנקוט בעמדה המחייבת להופיע בפני הרייכסטאג. התפקיד ניתן לברון אוסוולד פון ריכטהופן, שכבר כיהן כתת-מזכיר תחת בילוב. הובהר כי תפקידו של מזכיר המדינה יחזור כעת לתפקיד הכפוף שמילא בתקופתו של ביסמרק, כאשר הולשטיין יישאר היועץ החשוב יותר לענייני חוץ.
קנצלר
הבקרים של בילוב היו שמורים לווילהלם, שהיה מבקר בקנצלריה בכל בוקר כשהיה בברלין. הנחישות שלו להישאר בצד הטוב של וילהלם הייתה יוצאת דופן, אפילו עבור אלו שרגילים להתנהגותו הנסערת. בקר משק הבית של וילהלם ציין, "בכל פעם, מתוך השגחה, הוא מביע דעה שאינה מסכימה עם הקיסר, הוא שותק לכמה רגעים ואז אומר את ההפך הגמור, עם ההקדמה, 'כפי שהוד מלכותך ציין בחוכמה כה רבה'". הוא ויתר על טבק, בירה, קפה וליקרים ובכל בוקר עסק 35 דקות בפעילות גופנית ורכב במזג אוויר טוב דרך טירגארטן. הוא היה, בימי ראשון, יוצא לטיולים ארוכים ביער. ב-1905, בגיל 56, הוא הוביל את רגימנט ההוסרים הישן שלו בדהירה במצעד קיסרי וזכה במינוי לדרגת גנרל מיור. וילהלם העיר לאוילנבורג ב-1901, "מאז שיש לי את בילוב אני יכול לישון בשקט". פעולתו הבולטת הראשונה כקנצלר הייתה הגנה מופתית ברייכסטאג על האימפריאליזם הגרמני בסין. בילוב בילה לעיתים קרובות את זמנו בהגנה על מדיניות החוץ הגרמנית, בלי לומר שום דבר על כיסוי הפגמים הלא-דיפלומטיים הרבים של הקייזר. בנאום בנובמבר 1906, הציג בילוב את המושג "כיתור" לרייכסטאג מכאן ואילך, המונח הזה הפך לביטוי שנעשה בו שימוש תכוף. עבור גרמניה, ההסכמה המשולשת הייתה אסון, אבל הוא לא התרגש מההסכם.
מדיניות פנים ופוליטיקה
כמו כן הוכנסו רפורמות שונות בתקופת שלטונו, ביניהן הארכת התקופה שבה יוכלו העובדים לתבוע ביטוח תאונות (1900), הפיכת בתי משפט לבוררות תעשייתיים לחובה לעיירות עם אוכלוסייה של יותר מ-20,000 (1901) והרחבת בריאות ביטוח ובקרות נוספות על עבודת ילדים (1903). הונהג חוק תא הקלפי ששיפר את ההצבעה החשאית בשנת 1904. שנתיים לאחר מכן הונהג תשלום עבור סגני הרייכסטאג.
כהכנה לבחירות של 1907, הקים בילוב את "גוש בילוב" של מפלגות שהיו אנטי-סוציאליסטיות ואנטי-קלריקליות נלהבות, פטריוטיות באדיקות, אימפריאליסטיות בהתלהבות ונאמנות לקייזר ולארץ המולדת. מה שבבל כינה את "בחירות הוטנטוט" היה אסון עבור הסוציאל-דמוקרטים, שאיבדו כמעט מחצית ממושביהם. עם זאת, בילוב לא הצליח להפוך את קואליציית הבחירות לגוש יציב בפרלמנט.
מדיניות חוץ
בילוב כיהן כשר החוץ בשנים 1897–1909. כדי להשיג קול חזק יותר בענייני העולם הוא עודד את מדיניות ההתרחבות הימית של אדמירל טירפיץ. בציפייה שבריטניה תובס על ידי רוסיה, הוא תכנן להרים כמה מושבות של האימפריה הבריטית. הוא טעה בחישוב, והרחיק את בריטניה עוד יותר, כשהיא התקרבה לבריתות עם צרפת ורוסיה.
בריטניה עדיין החזיקה במאזן הכוחות באירופה. צרפת ובריטניה היו יריבות קולוניאליות והיו להן התנגדות הדדית ארוכה, אבל המלך אדוארד השביעי היה נחוש להגביר את הפופולריות הבריטית בצרפת על ידי סיור אישי. משא ומתן רציני עבור ההסכמה הלבבית החל בין שגריר צרפת בלונדון, פול קמבון, לבין שר החוץ הבריטי, הנרי פטי-פיצמוריס, המרקיז החמישי מלנסדאון. כחלק מיישוב חילוקי הדעות, צרפת הסכימה שלא לערער על השליטה הבריטית במצרים אם בריטניה תסכים לתביעותיה של צרפת כלפי מרוקו.
ב-24 במרץ 1904, הודיעה צרפת רשמית לשגריר גרמניה על האמנה האנגלו-צרפתית החדשה. הנסיך הוגו פון רדולין, השגריר, השיב כי הוא חש שההסכם טבעי ומוצדק. העיתונות הגרמנית ציינה כי העסקה במרוקו לא פגעה באינטרסים הלאומיים וכי ההתערבות הצרפתית להשבת הסדר במדינה עשויה לסייע לסחר הגרמני. ובכל זאת, בילוב היה ציני ולקח את השקפתו של הדרוויניסט החברתי שההתרחבות היא עובדת חיים. המדיניות שלו לא הייתה ברורה, אפילו לגנרלים.
למרות שלא השפיע על הגנרלים הלוחמניים, הוא עקב אחר אג'נדה תכנונית מרכזית. אם פרוסיה הייתה אופורית, בילוב נשאר שאפתן לגרנדיוזיות אימפריאלית ולכוח עולמי. הצמיחה המסחרית בברזל, פלדה, כרייה, מסילות ברזל וחיפויי ברזל, וצי חדש הונעו על ידי תפוקות עצומות וקבלנים מאוד תחרותיים. השוביניזם שלו היה נרחב, חיבוק הגנה מפני בניית ברית בריטית שעל פיה תדחה גרמניה משא ומתן. הוא הבטיח להשיב ישירות לשר המושבות הבריטי ג'וזף צ'מברלין, אבל חשב על זה טוב יותר: "האנגלים הם שחייבים להתקדם אלינו". זה ביסס את ההסכמה בלי כוונה.
בילוב הבטיח לשגריר בריטניה שהוא שמח לראות את בריטניה וצרפת מיישבות את המחלוקות ביניהן. הוא הודיע ​​לרייכסטאג שלגרמניה אין התנגדות לעסקה ואין חששות לגבי האינטרסים הגרמניים במרוקו. להולשטיין הייתה השקפה שונה: ההתערבות בענייני מרוקו נשלטה על ידי חוזה מדריד. הולשטיין טען כי גרמניה נדחתה על-ידי כך שלא נכללה במשא ומתן וכי מרוקו היא מדינה שהראתה הבטחה להשפעה גרמנית ולמסחר, שבסופו של דבר חייבת לסבול אם היא תגיע לשליטה צרפתית. בעבר הוא דחה כל אפשרות להסכם בין צרפת לבריטניה. צרפת הציעה כעת סיוע צבאי למרוקו כדי לשפר את הסדר במדינה. בילוב הגיב בתמיכה בעמדתה של מרוקו עצמאית, עודד את ארצות הברית להתערב ואיים במלחמה אם צרפת תתערב. כעת הוא היה משוכנע שהידידות החדשה בין צרפת לבריטניה מהווה איום על גרמניה, במיוחד אם ההסכם יעמיק, אך צרפת לא הייתה מוכנה למלחמה. למרות הסיכונים האפשריים בהתנקשות, בילוב שכנע את וילהלם לבקר בטנג'יר ב-1905, שם נשא נאום התומך בעצמאותה של מרוקו, אך נוכחותו שם הוכיחה בו-זמנית את נחישותה של גרמניה לשמור על השפעתה.
ועידת אלחסיראס
נוכחות ידידותית של הצי הגרמני במרוקו ובסיס צבאי בקרבת מקום עלולים לאיים על הבריטים או על נתיבי הסחר החשובים דרך הים התיכון. הבריטים המשיכו לתמוך בשר החוץ הצרפתי תיאופיל דלקאסה. לנסדאון הופתע מהתגובה הגרמנית, אבל בריטניה יכלה למחוץ את הצי הגרמני הטרי לפני שהוא יתחזק מדי. ב-3 ביוני 1905, דחה עבד אל-עזיז, סולטאן מרוקו, בעקבות גרמניה, את הצעת הסיוע הצרפתית וקרא לכנס בינלאומי. ב-6 ביוני, לאחר שדלקאסה התפטר, התפשטו החדשות לברלין. למחרת בבוקר, בילוב הועלה לדרגת נסיך (Fürst). האירוע עלה בקנה אחד עם נישואיו של נסיך הכתר והדהד את העלאתו של ביסמרק לנסיך באולם המראות בארמון ורסאי. גרמניה המשיכה ללחוץ לוויתורים נוספים של צרפת. בילוב הדריך בקפידה את ראדולין ודיבר גם עם שגריר צרפת בברלין. עם זאת, ההשפעה הייתה קצת הפוכה ממה שהוא התכוון בכך שהקשיח את הנחישות של ראש הממשלה הצרפתי מוריס רוביה להתנגד לדרישות נוספות להתקרבות. ועידת אלחסיראס החלה ב-16 בינואר 1906 בבית העירייה של אלחסיראס. במהלך הוועידה ביקר בעיירת הנמל צי בריטי של 20 אוניות קרב, עם סיירות ומשחתות נלוות, וכל הנציגים הוזמנו לסיפון האוניות.
הוועידה הייתה מפלה דיפלומטית לגרמניה, עם הצבעה נגד הצעות גרמניות שהייתה 10–3. הולשטיין רצה לאיים במלחמה נגד צרפת, אך בילוב הורה להולשטיין שלא ליטול חלק נוסף בוועידה. שום תוצאה משביעת רצון עבור גרמניה לא נראתה באופק עד אפריל, מה שהותיר את דרך הפעולה היחידה לסגור אותה כמיטב יכולתו. התוצאה התקבלה בצורה גרועה בגרמניה, עם התנגדויות שהועלו בעיתונות. ב-5 באפריל 1906, בילוב נאלץ להופיע בפני הרייכסטאג כדי להגן על התוצאה, ובמהלך חילופי דברים סוערים, הוא התמוטט ונישא מהאולם. בתחילה חשבו שהוא לקה בשבץ מוחי קטלני. לורד פיצמוריס, בבית הלורדים הבריטי, השווה את התקרית למותו של ויליאם פיט, הרוזן הראשון מצ'טהאם, מחמאה שזכתה להערכה רבה בגרמניה. התמוטטותו של בילוב יוחסה לעבודת יתר ושפעת, אך לאחר מנוחה של חודש, הוא הצליח לחזור לתפקידיו.
סקנדל
בשנת 1907, במהלך פרשת הארדן-אוילנבורג, הדפיס אדולף ברנד, העורך המייסד של כתב העת ההומוסקסואלי Der Eigene, חוברת שלפיה בילוב נסחט בשל עיסוק במנהגים הומוסקסואלים והוא מחויב מוסרית להתנגד לסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, שהוציאה הומוסקסואליות מחוץ לחוק. ברנד נתבע על לשון הרע והובא למשפט ב-7 בנובמבר 1907, שם טען כי בילוב חיבק ונישק את מזכירו הפרטי, חבר המועצה הפרטי מקס שיפר, במפגשים של גברים בלבד שערך פיליפ, נסיך אוילנבורג. בעדותו להגנתו שלו, הכחיש בילוב את ההאשמה אך ציין ששמע שמועות לא נעימות על אוילנבורג. בתגובה, אוילנבורג הגן על עצמו מפני האשמה של ברנד בכך שהכחיש שאי פעם ערך אירועים כאלה וטען שמעולם לא עסק במעשים חד מיניים, מה שהוביל לאחר מכן למשפט עדות שקר. למרות העדות המסכמת של מפקד משטרת ברלין שייתכן שבילוב היה קורבן של סוחט הומוסקסואל, הוא גבר בקלות בבית המשפט, וברנד נשלח לכלא.
פרשת הדיילי טלגרף
בנובמבר 1907 ערך וילהלם ביקור ממלכתי שתוכנן זמן רב בבריטניה. הוא ניסה לבטל את הביקור בגלל השערוריות האחרונות, אבל זה התקדם והצליח כל כך עד שהחליט להישאר בבריטניה לחופשה. הוא שכר בית מהקולונל אדוארד מונטגיו סטיוארט-וורטלי ודיבר בחופשיות עם בעליו בזמן שהיה שם. לאחר שעזב, סטיוארט-וורטלי כתב מאמר ל"דיילי טלגרף" על השיחות, הגיש אותו לווילהלם וביקש אישור לפרסומו. כתב היד האנגלי הועבר לבילוב לבדיקה לפרסום. וילהלם ביקש מבילוב לא להעביר את המאמר למשרד החוץ, אך בילוב שלח אותו לשר המדינה וילהלם פון שן ללא שקרא אותו וביקש תרגום רשמי והוספת כל תיקונים שעשויים להיות נחוצים.
מכיוון ששן נעדר, הוא הלך במקום זאת לתת-המזכיר, שטמריך. הוא קרא אותו אך העביר אותו ללא הערה לרינהולד קלהמט, שפירש את הוראותיו כמשמעותם לתקן שגיאות עובדתיות, אך לא להעיר אחרת. כתב היד הוחזר לבילוב, שעדיין לא קרא אותו, והוא החזיר לווילהלם, שלא ראה סיבה לא לפרסם את הראיון. הראיון הופיע כראוי בדפוס ועורר סערה. בראיון, וילהלם הביע דעות רבות שנויות במחלוקת ופוגעניות: הוא סיפק את תוכנית המערכה ששימשה את הבריטים במהלך אותה מלחמה. יום אחד, הם עשויים לשמוח שגרמניה בונה את הצי שלה בגלל עלייתה של יפן. וילהלם הצליח בכך לפגוע ברגישויות היפניות, הצרפתיות, הרוסיות ובעיקר הבריטיות. אפילו הגרמנים זעמו, שכן הוא טען שעזר לבריטים במלחמתם נגד הבורים, שרוב הגרמנים תמכו בהם.
בילוב האשים את משרד החוץ בכך שלא הגיב כראוי לכתבה. מהמשרד נמסר בתגובה כי תפקידו להחליט על פרסום במצב כזה. למרות שבילוב הכחיש שקרא את המאמר, איך הוא יכול היה לא לעשות זאת נותר לא ברור בגלל הרקורד המתמשך של וילהלם בהתעללות ציבורית. עלו שאלות לגבי כשירותו של וילהלם לשלוט והתפקיד שיש להתיר לו על פי החוקה. העניין היה אמור להידון ברייכסטאג, שם יצטרך בילוב להגן על עמדתו שלו ושל וילהלם. בילוב כתב לווילהלם והציע בהצלחה להתפטר אלא אם וילהלם יוכל לתת לו תמיכה מלאה בעניין. בילוב סידר את פרסום ההגנה על האירועים ב-Norddeutsch Allgemeine Zeitung, אשר העלה את דבריו של וילהלם והתרכז במחדלי משרד החוץ באי בחינת המאמר כראוי. הוא הסביר כי בילוב הציע לקחת אחריות מלאה על מחדלי המשרד, אך וילהלם סירב לקבל את התפטרותו.
בילוב הצליח להדוף את הביקורת מעצמו ברייכסטאג וסיים את נאומו לקול תרועות האספה. הולשטיין ציין כי אופי ההערות פירושו שהוא כמעט בוודאות לא יכול היה להגן על וילהלם על כך שבילוב לא יכול היה לעשות אחרת: חולק על הדיוק העובדתי של חלק גדול ממה שאמר וילהלם והותיר את האשמה באירועים אצלו. ההסבר שלו היה שההערות נאמרו מתוך כוונות טובות ובוודאי לא יחזרו על עצמם. הוא הכריז על אמונתו שההשפעות ההרסניות של הראיון יגרמו לווילהלם לשמור על ניסוחים קפדניים, אפילו בשיחות פרטיות, או שהוא או יורש כלשהו לא יוכלו לקחת אחריות.
וילהלם היה אמור להיעדר מגרמניה במהלך הוויכוח ברייכסטאג, בטיול לאוסטריה, וספג ביקורת רבה על כך שלא נשאר בבית. וילהלם שאל אם עליו לבטל את הטיול, אך בילוב יעץ לו להמשיך בטיול. הולשטיין שאל את בילוב על היעדרותו של וילהלם; בילוב הכחיש שהמליץ ​​לווילהלם ללכת. העניינים לא השתפרו כאשר במהלך הביקור, מת הרוזן דיטריך פון הולסן-האסלר, ראש הקבינט הצבאי הקיסרי הגרמני, מהתקף לב בדונאושינגן, אחוזתו של הנסיך מקס פון פירסטנברג. בשובו של וילהלם, בילוב שכנע אותו לאשר הצהרה שהוא מסכים עם הצהרותיו של בילוב לרייכסטאג. וילהלם היה כעת קרוב להתמוטטות ושקל להתפטר.
וילהלם פרש מהופעות פומביות למשך שישה שבועות, מה שנתפס בדרך כלל כמעשה של חרטה ולא כתוצאה של הדיכאון שלו. דעת הקהל החלה להרהר בשאלה האם הקנצלר לא הצליח לייעץ לו כראוי ולאחר מכן לא הצליח להגן על מעשיו של וילהלם ברייכסטאג. השקפתו של וילהלם עצמו על הפרשה החלה להשתנות להאשמת בילוב על כך שלא הזהיר אותו מפני הקשיים שהמאמר יגרום. הוא קבע שיהיה צורך להחליף את בילוב. ביוני 1909 התעוררו קשיים בהשגת מימון נוסף לבניית אוניות מתמשכת. וילהלם הזהיר את בילוב שאם לא יצליח להשיג רוב להטלת מיסי ירושה, בילוב יצטרך להתפטר. הוא הובס בשמונה קולות. על סיפון היאכטה המלכותית, Hohenzollern, ב-26 ביוני, בילוב הציע את התפטרותו, שתים עשרה שנים בדיוק לאחר קבלת התפקיד.
חיים מאוחרים יותר
לאחר התפטרותו ב-1909, התגורר בילוב בעיקר בווילה ברומא, אותה רכש לפרישתו. חלק מהקיץ בילה אותו בדרך כלל בקליין פלוטבק, ליד המבורג, או באי נורדרני. הון רב שהותיר לו בן דוד, סוחר המבורגי, אפשר לו לחיות בפנאי אלגנטי ולהפוך את ביתו ברומא למרכז של החברה הספרותית והפוליטית.
הוא בילה את שעות הפנאי שלו בכתיבה לרגל חגיגות המאה למלחמות השחרור, ספר יוצא דופן על גרמניה הקיסרית, המשבח את הישגיה ומגן על קווי מדיניות החוץ שלו עצמו. במהדורה מתוקנת של ספרו על גרמניה הקיסרית, שפורסם לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, הוא השמיט או שינה קטעים רבים שנראו מתפשרים לאור המלחמה כמו מדיניותו להרגיע את בריטניה לתחושת ביטחון מזויפת בזמן בניית הצי הגרמני. הובן שהוא נמצא ביחסים קשים עם וילהלם, שמעולם לא סלח לו על יחסו ופעולתו ביחס לראיון ב-1908 ב"דיילי טלגרף".
דיפלומט בזמן מלחמה
בשנים 1914–1915, בילוב היה השגריר באיטליה אך לא הצליח להביא את ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה להצטרף למעצמות המרכז. איטליה הכריזה על נייטרליות שלה עם פרוץ המלחמה, אך רמזה ב-5 ביולי 1914 בערוצים דיפלומטיים שהאולטימטום של אוסטריה-הונגריה לסרביה היה תוקפני ופרובוקטיבי. ב-9 בדצמבר 1914, סידני סונינו פנה במכתב האוסטרי לשר החוץ האוסטרו-הונגרי, הרוזן ברכטולד, כדי להפנות את תשומת הלב לסעיף השביעי של האמנה שלפיו איטליה השתתפה בברית המשולשת, תוך התייחסות מיוחדת לסעיף שקשר את אוסטריה-הונגריה, אם היא הפרה את הסטטוס קוו בבלקן אפילו על ידי כיבוש זמני של שטח סרבי, להגיע להסכם עם איטליה ולהסדיר פיצויים. השאלות של הסכם על טרנטינו ושל טריאסטה נפתחו לפיכך באופן רשמי.
אוסטריה-הונגריה גילתה חוסר רצון רב להתייחס לשאלת הפיצויים, אך גרמניה הייתה ערנית יותר לדאגותיה. בילוב הופקד, אם כן, על הפיקוח הזמני על שגרירות גרמניה ברומא מאז שהשגריר בפועל, פלוטוב, יצא לחופשת מחלה (19 בדצמבר 1914). בילוב נכנס מיד למשא ומתן פעיל והיה אוהד לדרישות האיטלקיות לפיצוי. עם זאת, הוא נאלץ להילחם בעקשנותו חסרת הפשר של ראש ממשלת הונגריה, אישטוואן טיסה, והמועמד של טיסה, שהיה יורשו של ברכטולד, הברון פון בוריאן. בילוב היה הראשון שהסכים לוויתור מוחלט של אזור טרנטינו לאיטליה, אך אוסטריה-הונגריה הייתה מוכנה לוותר רק על חלק ממנו. סונינו הצביע על כך שהתחושה האיטלקית לא תהיה מרוצה אפילו מכל הטרנטינו, אלא רק אם יקבלו גם את טריאסטה. בילוב המשיך לדחוק שכל מה שהוא יכול לתווך עבורו הוא הטרנטינו, אך אוסטריה תילחם כדי לשמור על טריאסטה.
בתחילת אפריל 1915, המשא ומתן החשאי של איטליה דרש את האיים טרנטינו, טריאסטה ואיי קורזולן, מול חופי דלמטיה. אוסטריה-הונגריה הכירה בריבונות איטלקית על ולונה. עם זאת, המשא ומתן נמשך עד אמצע מאי, כאשר בילוב ביצע טעות טקטית חמורה אך אופיינית. הוא הניע את ראש ממשלת איטליה לשעבר ג'ובאני ג'וליטי להגיע לרומא מטורינו בתקווה למנוע קרע ולהביא לקבלת התנאים האוסטרו-הונגריים.
ראש הממשלה אנטוניו סלנדרה התפטר לפתע. הייתה התפרצות גדולה של זעם עממי, שלובתה ברהיטותו הנלהבת של גבריאלה ד'אנונציו ובאה לידי ביטוי בהפגנות מול גבעת קווירינאלה, הארמון המלכותי, ועל גבעת הקפיטולין, מרכז רומא. לאחר שרוב גדול בפרלמנט האיטלקי תמך ב-20 במאי בסלנדרה, הוזמנה גיוס כללי ב-22 במאי, והכרזת מלחמה רשמית נגד אוסטריה-הונגריה באה לאחר מכן ב-23 במאי 1915. למחרת, עזב בילוב את רומא.[43] הוא ראה את משימתו כבלתי אפשרית בכל מקרה, ובשובו העיר: "מורל ויחסו של העם הגרמני: A-1. מנהיגות פוליטית: Z-מינוס".
מועמד לכהונה
בילוב התגורר בברלין, אך לאחר השלום שוב התגורר ברומא חלק מכל שנה ובילה את שאר ימות השנה בגרמניה. שמו הוזכר במשבר מיניסטריאלי של 1921, כקנצלר אפשרי. למרות שרבים מהדמויות המובילות ברייכסטאג, כולל מתיאס ארצברגר, קיוו שבילוב יחליף את בתמן הולווג, שהתפטר ב-1917, הוא היה בלתי מקובל לחלוטין על הרוב המכריע של העם הגרמני וגם של הרייכסטאג.
בילוב מת ב-28 באוקטובר 1929 ברומא.
אישיותו
בילוב דיבר מספר שפות והיה איש שיחה מקסים. הוא הרגיש בנוחות בקרב החברה הגבוהה ויכול היה לבדר ולהרשים אפילו את יריביו. כמה עמיתים חשבו שהוא לא אמין: אלפרד פון קידרלן-וכטר כינה אותו "הצלופח". לאחר שהשיג כוח ותפקיד בממשלת גרמניה, לא היו לו רעיונות כלליים מה לעשות איתם, מה שאפשר לאחרים להנחות את המדיניות. דמותו הפכה אותו לבחירה טובה לעבוד עם הקייזר וילהלם השני, שדרש הסכמה וחנופה משריו הבכירים, גם אם לפעמים התעלמו מהוראותיו. הוא כתב ארבעה כרכים של אוטוביוגרפיה, שהתפרסמו לאחר מותו, אשר שינו באופן ניכר את התפיסה הציבורית לגבי דמותו, שכן הם כללו את תיאוריו הגלויים והזדוניים של אחרים. הוא היה מתווכח מצוין ברייכסטאג אבל התעצל בדרך כלל במילוי תפקידו. הוא תואר על ידי פרידריך פון הולשטיין, שהיה במשך 30 שנה חבר המועצה הראשון במחלקת החוץ והשפיע רבות על המדיניות לאורך כל אותה תקופה, כמי ש"קרא יותר מקיאוולי ממה שהוא יכול לעכל". חמותו טענה, "ברנהרד עושה סוד מכל דבר".
הגישה הביקורתית למשפט
הגישה הביקורתית למשפט היא זרם המאפיין את הביקורת המשפטית החל משנות ה-70 של המאה ה-20. היא מכונה גם ביקורת רדיקלית. זרם זה רואה במשפט חלק בלתי נפרד מהפוליטיקה, בחזקת חוק הוא פוליטיקה. גישה זו של המשפט מהווה למעשה חלופה לגישת המשפט הליברלי, זרם זה בעל השלכות על מגוון תחומים: שפה, תקשורת, משפט ועוד. הגישה הביקורתית מניחה ביסודה שהמציאות איננה כפי שאנו צופים בה במבט ראשוני - כלומר אין היא שחור או לבן - אלא נקלטת מלכתחילה כהבניה תרבותית. הגישה הביקורתית למשפט מבקרת גישות פרשנות שונות ובמקביל מרוממת תפישה כיצד יש לפרש את המשפט. על-פי גישה זו כללי הפרשנות אינם מובילים לפתרון אחד, מכיוון שלכל מקרה ניתן להציג כללי פרשנות שונים, ובשל כך יש חוסר תועלת בכללי הפרשנות של השופטים.
על-פי גישה זו, המשפט נועד לתת פתרונות לבעיות הווה ובהיעדר אפשרות לכוון את הפרשן, עליו ליתן את הפירוש הסביר. לפי גישה זו על הפרשן לבחור את הפרשנות הראויה בעיניו. על דרך זו כתבה השופטת שושנה נתניהו: "נקודת המוצא לפרשנות, לא נקודת הסיום... עדיין יש לבחון את מטרתה של ההוראה ואת תכליתה ולבחור בין האפשרויות השונות שיש להן נקודת אחיזה בלשון ההוראה את הפירוש שיביא להגשמת מטרתה". וכן השופט אהרן ברק הוסיף: בדרך כלל יש למצוא נקודת אחיזה ארכימדית למטרה בלשון החוק, אך באותה המידה אין השופט רשאי להסתפק בבדיקה הלשונית, שכן החוק אינו אך טקסט בלשני גרידא. החוק הוא יצירה נורמטיבית, הבאה להגשים תכלית חברתית, והוא ביטוי למדיניות. על הפרשן לחשוף, מבין קשת האפשרויות הלשוניות, אותה משמעות אשר תגשים את מטרת החוק."
בבסיס הגישה הביקורתית למשפט עומדת ההנחה שהעולם המשפטי הוא מעשה ידי אדם ובבסיסו ערכים, אמונות ואינטרסים. התפיסה הביקורתית גורסת שיש לחשוף את ההנחות הללו ולבארן מתוך מגמה להביא לשינוי הסדר החברתי, הכלכלי והמשפטי. לדוגמה: שלטון החוק, מתאר כביכול מוסד אבסטרקטי נייטרלי. הגישה הביקורתית אומרת שזהו שלטון בני אדם שאינו נפרד מן הפוליטיקה, התרבות, הערכים וההעדפות הן של המחוקקים והן של השופטים. הגישה הביקורתית יוצאת נגד הצגת המשפט כנייטרלי, כאובייקטיבי או כפורמלי. אחד הביטויים של הגישה הביקורתית למשפט הוא התאוריה הביקורתית של גזע, לפיה חוקים רבים בארצות הברית נחקקו ממניעים גזעניים והתבססו על עליונות לבנה, וגם כיום נדרשים עדיין תיקונים משפטיים רבים על מנת לתקן את עוולות העבר.
נואלה הולוויי
נואלה הולוויי (באנגלית: Nuala Holloway; נולדה ב-18 בדצמבר 1956) היא דוגמנית ואמנית אירית.
ביוגרפיה
הולוויי נולדה במחוז וסטמית', לאחר סיום לימודיה בבית הספר החלה לעבוד כדוגמנית.
ב-1975 זכתה בתחרות מיס וסטמית' וייצגה את המחוז שלה במיס אירלנד, באותה שנה ייצגה את אירלנד בתחרות יופי.
ב-1978 הופיעה בסרט "שוד הרכבת הגדול" לצד שון קונרי דונלד סאת'רלנד.
היא גם שימשה ככפילה של השחקנית לזלי אן דאון במספר סרטים והופיעה במספר סדרות בטלוויזיה.
ב-2000 הופיעה בסרט "The Most Fertile Man in Ireland" עם ג'יימס נסביט.
היא בעלת תואר באנגלית, איטלקית ותולדות האמנות מאוניברסיטת קולג' בדבלין, בנוסף היא למדה לתואר באירלנד בתקופת ימי הביניים.
היא בעלת תעודת הוראה באנגלית ועבדה כמורה לאנגלית בבית ספר.
היא למדה בקולג' לאמנות וכאמנית היא עובדת בין היתר עם צבעי מים וצבעי שמן.
בין עבודותיה נמנות הדיוקנאות של נשיאת אירלנד מארי מקאליס ואלביס פרסלי.
היא הציגה מספר תערוכות של עבודות האמנות שלה.
קיאניט
קיאניט (Kyanite; מיוונית: Κυανίτης ("קיאנוֹס", כחול); נקרא גם: דיסתן (disthene), מונקרודיט (munkrudite), סיאניט (cyanite) וראאטיציט (rhaeticite)) הוא מינרל נזוסיליקטי - (סיליקטים במבנה בצורת איים) שצבעו בדרך כלל כחול, הנפוץ בפגמטיטים או בסלעי יסוד עשירים באלומיניום שעברו התמרה. קיאניט הוא מינרל אינדקס לפאצייס (Facies צורת הופעה של סלע ("פרצוף") שממנו ניתן ללמוד על תהליך היווצרותו) מסוג פאצייס צפחות כחולות של סלעים מותמרים.
הקיאניט הוא חבר בסדרה של מינרלים אלומוסילקטיים הקרויה קבוצת הסילימניט. קיאניט ניחן באנאיזוטרופיות (תלות בכיוון, ההפך מאיזוטרופיות) חזקה, וקשיותו על פי סולם מוס משתנה בהתאם לכיוון הקריסטלוגרפי. תכונה זו אמנם קיימת ברוב המינרלים, אך בקיאניט היא בולטת במיוחד ונחשבת למאפיין מזהה. תכונה מעניינת נוספת של הקיאניט היא שבטמפרטורה גבוהה הוא עובר התפשטות בלתי הפיכה.
המקומות הבולטים בהם ניתן למצוא קיאניט כוללים את: רוסיה, הודו, שווייץ, קניה, סרביה וארצות הברית (בצפון קרולינה, ובג'ורג'יה).
שימושים
השימושים העיקריים בקיאניט הם לייצור חומרים חסיני אש ומוצרי קרמיקה כולל אביזרי שרברבות וכלים מפורצלן, מבודדים חשמליים וחומרי ליטוש. בקיאניט נעשה שימוש גם כאבן חן אם־כי שימוש זה מוגבל בשל תכונת האנאיזוטרופיות והפצילות המושלמת במישור האורך.
מידורי איטו
מידורי איטו (יפנית: 伊藤みどり; ) היא מחליקה אמנותית על הקרח, אלופת העולם (פריז 1989), וזוכת מדליית כסף באולימפיאדת אלברוויל (1992). ב-1988 הפכה איטו לאישה הראשונה אשר ביצעה בהצלחה את קפיצת האקסל המשולשת (Triple Axel).
ביוגרפיה
איטו נולדה בנגויה, יפן, והחלה להחליק בגיל 5. בגיל 8 ביצעה בהצלחה את הקפיצה המשולשת הראשונה שלה. איטו השתתפה באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לבני נוער ב-1981 וב-1984. לאחר מכן השתתפה באליפות העולם לבוגרים ב-1984, והגיעה למקום השביעי. ב-1985 זכתה באליפות יפן לבוגרים.
בשנת 1988 השתתפה באולימפיאדת החורף בקלגרי, בה הגיעה למקום החמישי. בהמשך 1988, היא הפכה לאישה הראשונה אשר ביצעה בהצלחה את קפיצת האקסל המשולשת בתחרות. היא ביצעה קפיצה זו גם ב"תחרות NHK Trophy" לשנת 1988, וגם באליפות העולם לשנת 1989. זכייתה באליפות העולם בשנת 1989, הייתה הפעם הראשונה בה זכתה מתחרה אסיאתית בתואר; היא קיבלה את הציון 6.0 (הציון הגבוה ביותר שניתן על ידי שופט בספורט) מ-5 שופטים. ב-1990 הגיעה למקום השני באליפות העולם, וב-1991 הגיעה למקום הרביעי. בתחרות "גביע לליק" ב-1991, ניצחה את אלופת העולם קריסטי ימאגוצ'י, בכך שהשלימה בתוכנית הארוכה 6 קפיצות משולשות, שכללו את קפיצת האקסל המשולשת.
לאחר טעויות בתוכנית הקצרה במהלך אולימפיאדת אלברוויל (1992), הייתה איטו במקום הרביעי לפני שביצעה את התוכנית הארוכה. בתחילת התוכנית הארוכה, היא נפלה במהלך ביצוע קפיצת האקסל המשולשת, ולכן הוסיפה קפיצת אקסל משולשת בסוף התוכנית; את האקסל האחרון ביצעה בהצלחה, והפכה למחליקה הראשונה שביצעה בהצלחה אקסל משולשת באולימפיאדה. איטו זכתה במדליית הכסף, והתנצלה בפני מדינתה על כך שלא זכתה בזהב.
לאחר מכן פרשה איטו מהחלקה תחרותית, והפכה למחליקה מקצועית; היא הפכה לאישה הראשונה שביצעה קפיצת אקסל משולשת בתחרויות מקצועיות. כמו כן היא הופיעה במופעי החלקה על קרח ביפן. במהלך עונת 1995-96 חזרה איטו להחלקה תחרותית, אך לא זכתה להצלחתה הקודמת.
בשיא הקריירה שלה, איטו נחשבה למחליקה אמנותית חזקה מאוד, ותוכניות ההחלקה שביצעה כללו אלמנטים של קפיצות הדומים לאלו של המחליקים (הגברים) הטובים ביותר של אותה תקופה. נוסף על כך שהייתה הראשונה לבצע קפיצת אקסל משולשת, הייתה איטו האישה הראשונה שביצעה בהצלחה שילוב קפיצות משולשת-משולשת (כלומר קפיצה משולשת שלאחריה באה עוד קפיצה משולשת). לצד זאת, איטו התקשתה ב-compulsory figures, לפני שחלק זה בתחרויות בוטל לאחר עונת 1990, וגם בהתמודדות עם התקשורת היפנית לאחר זכייתה באליפות העולם.
במהלך אולימפיאדת נאגנו (1998) שנערכה ביפן, זכתה איטו להדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה.
החנות ברחוב הראשי
החנות ברחוב הראשי (במקור: Obchod na korze) הוא סרט צ'כוסלובקי מ-1965 בבימויים של צמד הבמאים יאן קדר ואלמר קלוס, על פי רומן קצר מאת לדיסלב גרוסמן שגם השתתף בכתיבת התסריט. הסרט עוסק בעלייתו של הנאציזם בצ'כוסלובקיה דרך סיפורם של נגר פשוט ואלמנה יהודיה קשישה שחנותה הועברה לבעלותו של הנגר, במסגרת תהליך האריזציה. הסרט העניק לצ'כוסלובקיה את זכייתה הראשונה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. שייך לגל החדש בקולנוע הצ'כוסלובקי.
עלילה
כאשר רשויות החוק אוספות את כל יהודי העיירה לשם גירושם, טונו מוצא עצמו נקרע בין תיעובו כלפי משמר הלינקה והנאצים, לבין ההכרח להסגיר את גברת לאוטמן על מנת להגן על עצמו. כאשר גברת לאוטמן מבינה שמדובר בסוג של פוגרום היא נבהלת. עם התקרבותם של שוטרים אל הבית, טונו דוחף אותה בכוח לתוך ארון כדי להחביא אותה. הדחיפה גורמת למותה, דבר שממוטט את טונו רגשית וגורם לו להתאבד בתליה. הסרט מסתיים בסצנה סוריאליסטית בה נפתחת דלת החנות אל הרחוב הראשי, שם טונו וגברת לאוטמן צועדים יחד בצעדי ריקוד באור יום בהיר ובבגדים נאים, לצלילי נגינתה של להקה המנגנת עבורם.
כתיבה והפקה
אחד מבמאי הסרט, יאן קדר, הוא יהודי סלובקי שבמהלך השואה היה עצור במחנה עבודה. קדר וקלוס התרשמו לטובה מגישתו הטרגית-קומית והאנושית של סיפורו הקצר של גרוסמן, שבמקור נקרא "המלכודת", והחליטו לעבד אותו לסרט. גרוסמן כתב את התסריט בצ'כית, השפה בה נכתב גם הספר ב-1962, והבמאים עיבדו אותו לתסריט צילומים במשותף עם גרוסמן תוך תרגומו לסלובקית. העלילה רצופה בהומור, גם במצבים הטרגיים ביותר של הסרט (במיוחד על רקע חוסר ההבנה השורר בין שתי הדמויות הראשיות), אך היוצרים הקפידו על כך שהצופה יבין תמיד שחיי אדם מונחים על כף המאזניים.
הסרט עוסק בשואה דרך הטרגדיות הפרטיות של שתי הדמויות הראשיות. קדר אמר על כך כי השחזור הקולנועי המושלם ביותר של מצב כלשהו, אינו מסוגל לעלות על סרט העוסק בפשיזם דרך הטרגדיה של אדם יחיד. הוא הביא כדוגמה לגישה זו את דבריו של הסופר הסלובקי לדיסלב מניצ'קו על משפט אייכמן: מניצ'קו הסיק כי עבורו, "המפתח להבנה" נעוץ בגורלם של היהודים אותם הכיר באופן אישי, ולא במספר המדויק של האנשים שאייכמן גרם למותם במישרין או בעקיפין.
הסרט צולם בעיירה הסלובקית סבינוב, שהתאימה לסרט משום שלא עברה שינויים רבים מאז התקופה שלפני היווצרות צ'כוסלובקיה. הבמאים עיצבו את העיירה כך שתתאים לתקופה בה מתרחשת עלילת הסרט. הבמאים נתקלו בקשיים למצוא שחקנית צ'כוסלובקית שתגלם את דמותה המורכבת של רוזלי לאוטמן. לבסוף הם החליטו ללהק לתפקיד את אידה קמינסקה, שחקנית יהודיה פולניה בעלת ניסיון משחק רב. קדר טען כי קמינסקה שיחקה מתוך ניסיון אישי.
לדיסלב גרוסמן אמר על כתיבתו של הספר: "אנחנו היהודים ידענו תמיד לבטא את אסונותינו בבדיחות, בדמעות המהולות בצחוק... אני רואה גם את החיים עצמם בבחינת טראגי-קומדיה - אין הם טרגדיה צרופה וודאי שאין הם בבחינת קומדיה...".
תגובות
המבקר זאב רב-נוף טען שעלילת הסרט מזכירה אגדות עממיות הנוטות להפרזה ולחוסר-היגיון ובכך אינה מתאימה לנושא רציני כמו השואה, וגם שסגנונו האמנותי של הסרט הוא לעיתים קרובות מיושן ומזכיר את הסרטים ההוליוודיים הרגשניים שיצאו שלושים שנה לפניו. הוא גם שיבח את משחקם של קרונר וקמינסקה וסיים את ביקורתו במילים "כבר אמרתי כי 'החנות ברחוב הראשי' הוא כישלון, אך הלוואי שנהיה גם אנחנו מסוגלים לכשלונות כאלה...".
2005 במוזיקה
בערך זה מצוינים אירועים שהתרחשו במהלך שנת 2005 ונוגעים לעולם המוזיקה.
האלבומים הנמכרים של השנה
(על פי מכון מחקר מדיה נילסן)
פרסים מוזיקליים
טקס גראמי ה-47
האירוויזיון ה-50
טקס פרסי ה-MTV (אירופה)
המצעד הבינלאומי השנתי של גלגלצ
המצעד העברי השנתי של גלגלצ
המצעד העברי השנתי של רשת ג'
אופרה
פרמיירות מרכזיות
ג'אז
אלבומים מרכזיים שיצאו
מוזיקה קלאסית
יצירות \ אלבומים שיצאו
ההתקפה על מחנה 80
ההתקפה על מחנה 80 הייתה פעולת הטרור האחרונה של ארגון האצ"ל. במסגרת ההתקפה, הגיעו לוחמי אצ"ל למחנה 80, גנבו נשקים מהמחנה, ושם התפתח קרב קשה בו נהרג מפקד המחנה שהיה בדרגת קולונל ושבעה מחייליו. חייל אצ"ל אחד נהרג בפעולה.
פרטי האירוע
ב-6 באפריל 1948, בשעות הבוקר המוקדמות, הגיעו למחנה 80 לוחמי אצ"ל בפיקודו של אליהו טמלר, הלוחמים היו לבושים במדים בריטים והסתייעו בשתי משאיות בריטיות שהוחרמו. הם הצטיידו בתעודות משלוח מזויפות, שלפיהן ניתנה להם רשות להיכנס למחנה, הם טענו שבאו לפנות את מחסן הנשק והחלו להעמיס 62 רובים, 39 תת מקלעים, 21 מקלעי ברן, פגזי פיאט, זחל ותחמושת לרוב. מפקד המחנה חשד בהם. וכאשר חיילי האצ"ל הרגישו בתנועה חשודה מצד חיילי המחנה החלו לפתוח ביריות: והתפתח קרב קשה בו נהרגו מפקד המחנה שהיה בדרגת קולונל ושבעה מחייליו. חייל אצ"ל אחד נהרג בפעולה, יצחק קוה. כלי הנשק שימשו את האצ"ל במערכה על יפו במלחמת העצמאות.
מיד לאחר ההתקפה החל הצבא הבריטי לערוך חיפושים במכוניות שעברו בדרך למחנה 80, באותו היום הוכרז עוצר דרכים בסביבה.
ארבעה אנשי מגן נעצרו ונחקרו, נעצר גם בחור שנטען כי ליווה מכונית עם בנזין, ושהיה בבעלותו נשק ללא רישיון לכך.
הפארק הלאומי (רמת גן)
הפארק הלאומי הוא פארק גדול אשר נמצא בדרום העיר רמת גן, ישראל.
הפארק הלאומי הוא הפארק העירוני השני בגודלו בישראל אחרי פארק הירקון. שטחו כ-1,800 דונמים, מתוכם כ-1,000 דונמים המשמשים את הפארק הזואולוגי (הספארי ברמת גן), שנפתח לקהל בשנת 1974. זהו הפארק העירוני הראשון שניטע בישראל.
בתחזוקת הפארק ובפיתוחו עוסקת "חברת הפארק הלאומי רמת-גן בע"מ".
היסטוריה
את הרעיון להקמת הפארק הלאומי העלה ראש עיריית רמת גן, אברהם קריניצי, במאי 1950. לצורך הקמת הגן סופחו לעיריית רמת גן 1,000 דונם שהופקעו לפי חוק נכסי נפקדים משטחי הכפר הערבי אל-ח'ירייה. תכנונו של הפארק נעשה ב-1950 על ידי משה כבשני, בוגר לימודי גננות במקווה ישראל ומתכננו של גן שאול. נטיעתו של הפארק הלאומי החלה בט"ו בשבט תשי"א (1951). הפארק הוקם כאשר חלק מהשטח כלל פרדסים ומטעים נטושים ששולבו בפארק (אך נעקרו כשהוקם הספארי). חלקו הצפון-מערבי של הפארק תוכנן לשימוש אינטנסיבי של קהל המבקרים. בחלק זה נטעו מדשאות רחבות, וחורשות אקליפטוסים, והוקמו שדרות, טיילות, גן שעשועים, מזרקות וקיוסקים. הפארק נפתח לקהל בשנת 1953.
ב-1955 ניטע בפארק כרם גפנים, ששריגיו צמחו ב-3,000 סוכות. כרם זה אמור היה להיות אחד מגורמי המשיכה העיקריים של הפארק. בשנות החמישים הוקמה גם פינת חי גדולה, בי"ס לרכיבה על סוסים וגן ורדים.
בשנת 1959 נבנה בפארק אגם מלאכותי. תחילה תוכנן אגם קטן לנוי, אך מכיוון שהפך עד מהרה לאטרקציה העיקרית של הפארק, הוא הורחב מדי פעם עד שבתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הגיע לגודלו הנוכחי. לאגם הוכנסו סירות שיט, ונבנו בו איים וגם בית קפה בצורת ספינה, שפעל זמן קצר אך הפך לסמלו של הפארק. הזנת האגם מתבצעת בחורף על ידי מי הגשמים שזורמים באפיק נחל כופר שעובר בפארק, ובקיץ מהזרמה דרך מפל מלאכותי. העפר שהוצא מהאגם נערם לסוללה, ועל בסיסה נבנה אמפיתיאטרון קטן, בו התקיימו מופעי בידור רבים בשנות השישים והשבעים. בין היתר הופיעו בו להקת פיקוד דרום, להקת כחול מזעזע (Shocking Blue) מהולנד, ולהקת מונגו ג'רי (Mungo Jerry) מבריטניה.
בראשית שנות ה-70 התברר כי כרם הגפנים ושטחי הפרדסים אינם משיגים את יעדיהם ואינם מעניינים את קהל המבקרים. בהמשך הוחלט לעקור אותם ולבנות פארק זואולוגי בכל השטח הלא מפותח של הפארק. סביב השטח (אליו הועברה גם פינת החי) נבנתה חומה, ובפסח 1974 נפתח הספארי לקהל הרחב.
ב-1983 נחנך בדרום הפארק אצטדיון כדורגל, אצטדיון וינטר, ששימש כמגרשן של קבוצות כדורגל עירוניות.
בשנות ה-50 וה-60 הפארק הלאומי היה הפארק העירוני היחידי בישראל, ולכן משך קהל מבקרים רב, והיה לשם דבר בארץ. באותם ימים נהוג היה לשתול עץ בפארק לכבודו של כל ילד שנולד ברמת גן. בשנות ה-70, עם פיתוח שטחים רחבים בפארק הירקון, נטיעת פארקים עירוניים אחרים, והעלייה בשימוש ברכב פרטי (שאפשרה בילוי בשמורות טבע וביערות מחוץ לערים), הפארק איבד מכוח המשיכה שלו, והחל לתפקד יותר כפארק עירוני.
בשנות ה-70 וה-80 סבל הפארק מהזנחה, אך בשנות ה-90 זכה לעדנה מחודשת. הוא עבר שיפוצים נרחבים. גן הוורדים הישן הוחלף בגן מטופח בסגנון גינון צרפתי. בבניין ששימש את תערוכות הוורדים נפתח מוזיאון האדם והחי (לידו ישנה תערוכה של מגוון סוגי הקקטוסים הקיימים בעולם שהקמתה התאפשרה על ידי תרומתם של בני משפחת זנד לזכר יקירם דוד (דוליו) זנד), נפתחו בפארק בתי קפה, הופעלה רכבת מבקרים, חודש גן השעשועים, והוקמו מתקנים לפעילויות כושר גופני. הפארק הפך לאתר פופולרי לקבוצות צועדים מתושבי האזור.
ליד כל עץ הוצב שלט הסבר וכך הפך הפארק למעין גן בוטני.
בפארק מוצב הפסל יהודה המתעורר פרי עבודתו של הפסל אברהם מלניקוב.
ב-2016 הוצב בפארק גן פסלים של מנשה קדישמן.
ב-2018 הוקם שעון שמש מול מוזיאון האדם והחי.
ב-2019 נחנך מתחם כדורעף חופים (ופוצ'יוולי) המחזיק בתו תקן בינלאומי לתחרויות.
ב-2020 הוקם אתר זיכרון לאילן רמון, רונה רמון ואסף רמון שהיו בזמנו תושבי רמת גן. האתר נמצא מול מוזיאון האדם והחי ובו שלושה שלטי זיכרון וליד כל אחד ניטע עץ רימון.
ב-2021 נחנך "שביל חורשת האקליפטוס על שם נעמי שמר" אשר משלב 12 תחנות בחייה, אשר באות לידי ביטוי בשיריה וביצירתה. לכל שיר בחורשה יש פינה ובה מילות השיר, הסברים על אופן כתיבתו ושני לחצנים - להשמעת השיר במלואו ולהסבר על השיר.
ב-2021 נחנך גם מתחם ספורט גדול עם מתקני כושר, הכולל גם מתקנים ייעודיים לגיל השלישי. כמו כן הוקם חוף ים לצד האגם עם חול ים, שמשיות, כיסאות נוח ומוזיקה. בנוסף, שופץ האמפיתיאטרון הצופה לאגם, ועל הבמה הוקם מסך לד גדול, דו-כיווני. המסך משמש להקרנות סרטים ואירועי ספורט. כל רכבי התחזוקה של הפארק הוחלפו לרכבים חשמליים ירוקים.
ב-2023 נפתח מרכז הסעדה בכניסה לפארק, לאחר שעבר שיפוץ נרחב. בפסח של אותה שנה התקיימה בפארק תערוכת פרחים ומיצגי אור, שהיתה פתוחה לקהל. במאי 2023 נפתח סקייטפארק בטון גדול והוכרז שיוכנסו סירות שיט לאגם. ביוני אותה שנה נפתחה לקהל מזרקת המאה בפארק, שבה סילוני מים בשילוב מופעי תאורה ומוסיקה.
בשנים הקרובות עתידים מי האגם לעבור טיהור.
האגם
באגם ניתן לראות עופות מים רבים, חלקם מקומיים אך רבים מהם חונים בו בעת עונות הנדידה למנוחה ואף לגידול צאצאים. בתוך האגם יש אי המשמש מקום לעופות רבים בלי הטרדות ממבקרים. בין העופות המצויים באגם וסביבותיו באופן קבוע:
דואולה
בסולפג', דואולה היא סימן מוזיקלי מתחום הקצב.
דואולה היא חלוקת פעמה לשתיים, כאשר חלוקתה הטבעית של אותה פעמה היא לשלוש. במשקל של שש שמיניות (8\6), אשר בו יש שתי פעמות בנות שלוש שמיניות כל אחת, חלוקת כל פעמה לשתיים תיצור שתי שמיניות מנוקדות (שמינית ועוד חלק שש עשרה), אשר מעליהן נהוג לכתוב את הספרה 2, על מנת להסב את תשומת הלב של הנגן לחלוקה הלא-סטנדרטית של הפעמה.
עמית דרור
עמית דרור, קשת ישראלי וספורטאי ספורט נכים.
דרור נפצע בשנת 1974 במהלך תאונת אימונים במסגרת שירותו בסיירת גולני. בהיותו מרותק לכסא גלגלים הוא היה מראשוני הספורטאים בארץ לעסוק בקשתות (1982) והחל משנת 1997 הוא עוסק בספורט באופן מקצועי, בהדרכת המאמן יהודה אפרתי. בשנת 1992 השתתף דרור לראשונה באולימפיאדת הנכים ודורג במקום ה-32 לאחר שכשל בתחרות המקדימה. באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) השתתף דרור, שהיה באותה עת בין 16 הקשתים הטובים בעולם, ודורג במקום ה-20 לאחר שכשל בתחרות המקדימה.
בשנת 2007 סיים דרור במקום השלישי באליפות אירופה. באותה שנה הוא שבר את שיאו האישי בירי ל-70 מטרים וקבע שיא ישראלי חדש לנכים העומד על 308 נקודות למקצה. במרץ 2008 השתתף דרור במחנה אימונים לקראת התחרויות הפאראלימפיות ובו הוא קבע את זכאותו להשתתף במשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג במהלך 2008.
שבר בלסת התחתונה
שבר בלסת התחתונה (באנגלית: Mandibular fracture; ידוע גם כשבר מנדיבולרי) הוא שבר בעצם הלסת התחתונה. בכ-60% מהמקרים השבר קורה בשני מקומות שונים בעצם. שבר זה עלול לגרום לירידה מוחלטת ביכולת לפתוח את הפה. לעיתים, ישנה הרגשה כי השיניים אינן מרגישות "ישרות", ועשוי להיות דימום בחניכיים. שברי המנדיבולה נפוצים ביותר בקרב גברים בשנות השלושים לחייהם. שברי הלסת נובעים באופן כללי מטראומה, לרוב מנפילה על הסנטר או מחבלה. ישנם גורמים נוספים, שכיחים פחות, כמו נמק או גידולים בתוך העצם. השבר נוצר באופן הכי שכיח באזור ראש המנדיבולר (condyle), בכ-36% מהמקרים. האבחון יתבצע באמצעות צילום רנטגן, או צילום CT. כאשר נוצר שבר לסת, אין הכרח לנתח במידי, ואף ניתן לחכות מספר ימים. כיום ישנן מספר טכניקות כירורגיות על מנת לטפל בשבר. בנוסף, המטופל יקבל לרוב אנטיביוטיקה כגון פניצילין, לפרק זמן קצר.
כללי
ישנם שני סימפטומים עיקריים לשבר עצם המנדיבולה: הפרעה בסגירת הפה ותחושה של כאב. השיניים מאוד רגישות ללחץ, לכן כל תזוזה קטנה גורמת לתחושות האלו. אזור הלסת בו השבר התרחש מאוד רגיש, וכאשר השבר נוצר בעצם הקונדיל, יכולים להיות כאבים עד לטרגוס האוזן. סימפטומים נוספים בתוך הפה: נשירה של שיניים, קושי לפתוח את הפה, חוסר רגישות (מכיוון שיכול להיפגע עצב). תסמינים נוספים מחוץ לפה: נפיחות, סימני חבלה, עיוות האזור. כאשר השבר נמצא בעצם הקונדיל, נדיר יותר לראות סימני נפיחות, לעומת זאת הטראומה עלולה לגרום לדימום מתעלת האוזן. יכולה להיות הפרעה בפתיחת הפה (במקרים חריגים פתיחה מקסימלית של פחות מ-3 ס״מ), או חוסר תחושה באזור הסנטר והשפה התחתונה (כתוצאה מפגיעה בעצבים). בתוך הפה, יכול להיות דימום, חוסר בשיניים, פער או רווח בבין שני צדי הלסתות, דימום בחניכיים, אופן בייט (כאשר בסגירה השיניים העליונות והתחתונות אינן נפגשות), לעיתים יתפתחו סימני חבלה במשטח הפה (מתחת ללשון).
קונדילר המנדיבולה
קונדילר המנדיבולה הוא הקצה של עצם המנדיבולה, מתחת לאוזן. יכול להיווצר שם שבר, בצד אחד (שבר חד צדדי) או בשני הצדדים (שבר דו צדדי). שבר חד צדדי עלול לגרום קושי וכאב בהזזת הלסת, נפיחות באזור המפרק הטמפורומנדיבולרי, ודימום האוזן. נוצר שתף דם פנימי (המטומה) מתחת, מסביב ומאחורי האוזן, מה שלעיתים גורם לאבחנה שגויה של שבר בבסיס הגולגולת. בשבר דו צדדי, נראה את אותם סימפטומים בשני הצדדים, למרות שבמקרה זה הפרעת התנועה והסגירה יהיו יותר משמעותיים. לעיתים, שבר דו צדדי עלול לגרום ללשון לתזוזה אחורה לא רצויה, כתוצאה מכך נראה הפרעה בנשימה.
סיווג
ניתן לחלק את שברי המנדיבולה לכמה סוגים.
חלוקה על פי אזור
החלוקה הכי שימושית היא חלוקה על פי אזור השבר, מכיוון שגם סימני זיהוי וגם הסימפטומים תלויים באזור בו התרחש השבר. עצם המנדיבולה בדרך כלל מחולקת לאזורים שונים והם: קונדילר, קורונואיד פרוסס, רמוס, זווית המנדיבל, גוף (אזור השיניים הטוחנות והקדם-טוחנות), פארהסימפזיס וסימפזיס.
אזור המכתש
שבר באזור זה מערב את האלוואולוס, הקרוי גם אלוואולר פרוסס (Alveolar process) של המנדיבולה.
שיקולים כלליים לפני הטיפול
בדומה לשברים אחרים בגוף, רצוי לשקול לפני הטיפול את יתר המחלות (במידה שהן קיימות) שעלולות לסכן את המטופל. למעט מקרים בהם השבר גורם להפרעות בנשימה, נראה כי המתנה של כמה ימים לפני הטיפול בשבר אינו משפיע על הטיפול או מסבך אותו. באופן כללי, מכיוון ששברים אלו הם תוצאה מטראומה או חבלה חיצונית, צריך לקחת בחשבון פציעות אחרות שאולי נגרמו לפני שמטפלים בשבר עצמו. לראש ולראשונה, יש לטפל בהפרעות בנשימה במידה וקיימות. כפי שהזכרנו מעלה, ישנם מקרים בהם הלשון חוסמת את קני הנשימה. במקרים של שברים גדולים יחסית, נפיחות של רקמות עלולה גם כן לחסום את נתיב האוויר. בנוסף להפרעות בדרכי הנשימה, הכוח הדרוש על מנת לשבור את הלסת יכול לגרום לשברים אחרים בנוסף, כגון שברים בגולגולת או בעמוד השדרה הצווארי. מעבר לכך, יש סכנה לפגיעה בעורק הראשי המוביל דם לראש ולצוואר.
פרוגנוזה
זמן ריפוי לשבר המנבידולה נמשך בין 4 ל-6 שבועות באופן כללי. הסיבוך השכיח ביותר הוא איבוד תחושה בעצם המנדיבולה, הפרעה בסגירת הפה, ונשירת שיניים בשורת השבר. ככל שהשבר יותר מורכב, ישנם סיכויים גבוהים יותר לזיהומים. במקרים של שברים קונדילריים אצל ילדים, עלולים להיות סיבוכים בעת הגדילה עקב השבר.
אפידמיולוגיה
נסיבות שברי המנדיבולה משתנים בהתאם לאזור המגורים בהם הם התרחשו. בצפון ארצות הברית למשל, הגורם הראשי לשבר הלסת הוא חבלה באזור הפנים על ידי חפץ גדול. לעומת זאת, בהודו, רוב השברים מתרחשים עקב תאונות דרכים. באופן כללי, 80% מכלל שברי הלסת הם כתוצאה מתאונות דרכים, כאשר כשהאדם אינו חגור, עולים הסיכויים ב-50%.
IOS (סיסקו)
IOS או Internetworking Operating System היא מערכת הפעלה הנמצאת בשימוש בנתבים ובחלק מהמתגים של חברת סיסקו מערכות. המערכת מספקת לנתב עצמו שירותי ליבה שונים, ובעיקר את תוכנת הניתוב של הנתב, ולמשתמש את ה-CLI - ממשק שורת הפקודה של הנתב לעריכת ההגדרות של הנתב.
ה-IOS משתמש בממשק אינטואיטיבי אשר, בניגוד למערכות הפעלה שקדמו ל-IOS שנהגו להשתמש בפקודה אחת שאחריה באו ארגומנטים שונים, ה-IOS מספקת פקודות מרובות-מילים מוכנות מראש. כאשר כל חלק מהפקודה שמוקלד מצמצם את האפשרויות להמשך הפקודה, ויש אפשרות קלה לצפייה באפשרויות על ידי המקש '?', או 'TAB'. ב-IOS יש מספר מצבי צפייה ועריכה, כאשר הצפייה בנתוני הנתב וההגדרות מתבצעת ממצב גלובלי (Global Mode) ועריכת ההגדרות הכלליות מתבצעת ממצב הגדרות גלובליות (Global Configuration Mode). כמו כן, לכל פקודה יש רמת הרשאה בהתאם לחשיבותה (גם את זה ניתן לערוך) אשר מאפשרת למשתמש בעל הרשאה עם רמה דומה או גבוהה יותר לעשות בה שימוש.
ג'ון קוריליאנו
ג'ון קוריליאנו (באנגלית: John Corigliano; 16 בפברואר 1938) הוא מלחין ומורה אמריקאי. הוא מכהן כפרופסור למוזיקה בלהמן קולג' של אוניברסיטת העיר ניו יורק.
חייו
קוריליאנו, אמריקאי ממוצא איטלקי נולד למשפחה מוזיקלית. אביו, ג'ון קוריליאנו האב, היה קונצרטמייסטר של הפילהרמונית של ניו יורק במשך 23 שנים, ואמו הייתה פסנתרנית. בין מוריו היו אוטו לונינג, ויטוריו ג'אניני ופול קרסטון. קוריליאנו למד הלחנה באוניברסיטת קולומביה ובית הספר מנהטן למוזיקה. לפני שנחל הצלחה כמלחין, עבד קוריליאנו כעוזר מפיק בסדרת הקונצרטים לנוער של ליאונרד ברנשטיין וכמפיק עונות הופעות לאמנים קלאסיים כגון אנדרה ואטס.
רוב יצירותיו של קוריליאנו נכתבו לתזמורת סימפונית. הוא מלחין במגוון סגנונות רחב, לעיתים אפילו באותה יצירה עצמה, אך כוונתו היא לעשות את היצירה נגישה לקהל מאזינים רחב יחסית. הוא כתב סימפוניות, כמו גם יצירות לתזמורת מיתרים ולתזמורת כלי נשיפה מעץ. נוסף לכך כתב קוריליאנו קונצ'רטי לקלרינט, חליל צד, כינור, אבוב ופסנתר; מוזיקה לסרטים; יצירות שונות להרכבים קאמריים ולכלי מסולו, ואופרה, "רוחות הרפאים של ורסאי", שנהנתה מהצלחה בהצגת הבכורה.
להצלחתו הראשונה זכה קוריליאנו הצעיר בשנת 1964, כשהסונאטה שלו לכינור ופסנתר משנת 1963 הייתה הזוכה היחידה בתחרות מוזיקה קאמרית של "פסטיבל שני העולמות" בספולטו באיטליה. בהמשך קיבל את המענק הלאומי לאמנויות "פגוש את המלחין" ומענק מקרן גוגנהיים, לצד הזמנות חשובות לכתיבת יצירות. בשביל הפילהרמונית של ניו יורק חיבר קוריליאנו את ה"ווקאליזה" (1969), קונצ'רטו לקלרינט ותזמורת (1977) ו"פנטזיה על אוסטינאטו" (1986); לאגודה למוזיקה קאמרית של מרכז לינקולן כתב "פואמה באוקטובר" (1970); למועצת האמנויות של מדינת ניו יורק הלחין את הקונצ'רטו לאבוב (1975); לחלילן ג'יימס גאלוויי חיבר את "אוברטורת פרומנאדה" (1981) ואת הסימפוניה השנייה (2001); התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית הזמינה את "טרילוגיית דילן תומאס" הנמשכת ערב שלם (11960, עיבוד 1999). כמו כן חיבר את "קיארוסקורו" לשני פסנתרים מכווננים בהפרש של רבע טון ביניהם בשביל הקרן הבינלאומית לשני פסנתרים על שם דראנוף ואת החלילן מהמלין, פנטזיה קונצרטית לחליל צד ותזמורת.
רביעיית קוריליאנו, המרבה בביצוע יצירות בנות זמננו, קרויה על שמו. רביעיית המיתרים הוקמה בברכתו, והוא אמר עליה, "זו באמת אחת הרביעיות הגדולות של הדור החדש. העוצמה היוקדת שלהם, רגישותם המוזיקלית ובחירת היצירות הנועזת שלהם תורמות לחוויה קונצרטית מהממת לחלוטין."
חיים אישיים
ג'ון קוריליאנו חי בניו יורק עם בן-זוגו מארק אדאמו.
תת-חבורת פרטיני
בתורת החבורות, תת-חבורת פרטיני של חבורה נתונה שווה לחיתוך כל תת-החבורות המקסימליות של החבורה. תת-חבורת פרטיני של כל חבורה סופית היא נילפוטנטית. מקובל לסמן את תת-חבורת פרטיני של G ב-\Phi(G) או ב-.
איברים לא-יוצרים
תת-חבורת פרטיני כוללת בדיוק את האיברים הלא-יוצרים של G (איבר הוא לא-יוצר אם גריעתו מקבוצה היוצרת את החבורה מותירה קבוצה יוצרת), ובכך היא דומה לרדיקל ג'ייקובסון מתורת החוגים. בדומה ללמה של נקיאמה, אם \Phi(G) נוצרת סופית אז לכל תת-חבורה אמיתית H של G.
\Phi(G)=G רק אם אין לחבורה תת-חבורות מקסימליות (לא טריוויאליות). כש-G אבלית, זה קורה אם ורק אם G חליקה. בכל מקרה, כאשר G אבלית,.
חבורות-p
תת-חבורת פרטיני של חבורת-p P היא תת-החבורה הנוצרת על ידי הקומוטטורים וכל חזקות-p של אברי החבורה. לכן, אם P סופית, אז המנה P/\Phi(P) היא מהצורה עבור d מתאים. במקרה זה, אפשר ליצור את החבורה על ידי d איברים, אבל לא פחות. את מספר היחסים בהצגה לפי יוצרים ויחסים אפשר לקרוא מחבורת ההומולוגיה השנייה : גם זו חבורת-p אבלית אלמנטרית, שהדרגה שלה, r, היא מספר היחסים המינימלי בכל הצגה של החבורה עם d יוצרים; וש-r יחסים מספיקים בקטגוריה הפרו-סופית. משערים שתמיד יש לחבורה הצגה עם d יוצרים ו-r יחסים.
נילפוטנטיות
אם \Phi(G) חבורת-M (חבורה שיש לה סדרה נורמלית שבה כל המנות האינסופיות הן ציקליות; בפרט, אם היא סופית), אז היא נילפוטנטית. גם תת-חבורת פרטיני של כל חבורה ליניארית נוצרת סופית היא נילפוטנטית.
הכלת הקומוטטורים
לכל חבורה G, חיתוך המרכז עם תת-חבורת הקומוטטורים G' מוכל ב-\Phi(G). לעומת זאת, אם ורק אם כל תת-החבורות המקסימליות של G הן נורמליות. התנאי הזה מתקיים אם G חבורה נילפוטנטית; גם להפך: אם G היא חבורת-M והיא נילפוטנטית, אז.
אות השירות המבצעי
אות השירות המבצעי הוא אות הניתן בצה"ל לחיילים (לוחמים או תומכי לחימה) או שוטרים במשמר הגבול, אשר שירתו ביחידה קרבית (רמת פעילות א+ או א) במשך 18 חודשים לפחות, ובמהלך תקופה זו 4 חודשים לפחות שירתו באזור מבצעי. חלוקת האות החלה בעת מלחמת ההתשה (1968–1970). האות נענד על דש הכיס הימני של חולצת מדי ה-א'.
אות השירות המבצעי מוענק לחיילים לוחמים, תומכי לחימה ושוטרים במשמר הגבול ששירתו ביחידה קרבית ברמת פעילות א' ומעלה במשך שמונה חודשים לפחות. לוחמי חוד, לוחמים ותומכי לחימה יקבלו את האות לאחר שירות של ארבעה חודשים באזור מבצעי, כגון (רמת הגולן, יהודה ושומרון, בקעת הירדן, הערבה, אזור רצועת עזה, גבול לבנון או גבול מצרים).
האות זכה לכינוי המזלזל "פזגז", עקב דמיונו ללוגו חברת פזגז והעובדה שהוענק לחיילים עורפיים ותומכי לחימה על עצם שירותם בגיזרה, כאשר הלוחמים לא היו זכאים לאות, גם אם השתתפו בלחימה בפועל.
הזכאות לאות זה מצוינת בתעודת השחרור משירות צבאי יחד עם הזכאות לאותות מערכה ולעיטורים. אף שהאות ניתן בעת שירות צבאי, לפי פקודות משטרת ישראל רשאי שוטר לענוד אות זה על מדיו (פקודות המטה הארצי 05.05.01 סעיף 3).
קורמה (מחוז משנה)
מחוז משנה קורמה (בבלארוסית: Кармянскі раён) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הומל בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר קורמה.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה קורמה 15,456 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 95.29% בלארוסים, ו-3.08% רוסים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (85.88%) ורוסית (13.26%).
פדיון הבן
הפדיון הוא אחת מעשרים וארבע מתנות כהונה שבהן זכו אהרן ובניו הכהנים. התינוק נפדה מהכהן על ידי תשלום חמישה סלעים, שהם חמישה מטבעות כסף טהור, כל אחד במשקל סלע, או חפץ השווה לסכום זה.
מקור המצווה
בספר שמות, ביום יציאת מצרים, אומר ה' למשה:. בהמשך, מצווה משה את בני ישראל בפירוט את מצוות קידוש הבכורות, שנועדו לזכירת יציאת מצרים בכלל ומכת בכורות בפרט:
בפרשת קרח, לאחר מחלוקת קרח ועדתו, מוזכרת מצוות קידוש בכורות כחלק ממתנות הכהונה, ופרטי מצוות הפדיון מפורטים יותר. וכך אומר ה' לאהרון:
טעם המצווה
במקרא מתוארת המצווה ככזו שנועדה להזכיר לעם ישראל את יציאת מצרים ומכת בכורות:.
ספר החינוך כתב טעם נוסף: קידוש הפרי הראשון, ובכלל זה הבן הראשון של האדם, מזכירה לו שאין לו דבר בעולם זולת מה שנתן לו ה':.
לפי ספר הזוהר, כל זמן שלא נפדה הבן הבכור מלאך-המוות קשור בו, ועם פדיונו נפדה ונקשר לחיים.
מיהו בכור
ישנם כמה תנאים לחיוב פדיון הבן: