cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוני גלרטר
ילדות וצעירות
גלרטר נולד ב-1905 יאשי שברומניה, במשפחה של הרוקח והעיתונאי רחמיל (ירחמיאל) מילו גלרטר ושל אשתו, הלנה גלרטר, יהודים המזוהים עם הסוציאליזם. אביו התיידד עם הסופר שלום עליכם ואירח אותו בשנת 1906 בעת ביקורו ביאש. ההתוועדות הראשונה לאנשי תיאטרון הייתה לו בגיל שמונה כשבבית הוריו ביקרה השחקנית אלווירה פפוסקו. בסיום בית הספר התיכון נרשם גלרטר לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת יאשי ולמד במקביל בקורסים של הקונסרבטוריון לאומנות דרמטית ביאשי אצל מיכאיל קודריאנו. הוא קיבל תואר דוקטור למשפטים בפריז, אך גם שם התמיד להיצמד לתחום התיאטרון.
הקריירה האמנותית
בשובו ליאש למשך עשור עבד גלרטר כעורך דין וכעיתונאי. הוא כיהן כמזכיר מערכת בעיתון "Le Moment" ("הרגע" בצרפתית) שהופיע בבוקרשט וכמזכיר של העורך דין והסופר הרומני דמוסטנה בוטז.
ב-1940, לאחר שהיהודים סולקו ממשרותיהם בתיאטראות הרומנים, מהתקשורת וממערכת החינוך מצא גלרטר עבודה בתיאטרון היהודי באראשאום, שם עבד כעוזר במאי. בבאראשאום התוודע לאמנים יהודים רבים כגון הצייר מקס הרמן מקסי  והשחקנית והמורה תיאטרון ביאטה פרדנוב והיה לחניכו של הבמאי אלכסנדר פינצי וסיע בהעלאת המחזה "האבן הטובה" מאת מרגרת קנדי. בהמשך כעוזר במאי וכבמאי ביים מחזות רבים שזכו להצלחה.
ב-1946 נשכר כבמאי בתיאטרון הלאומי בבוקרשט, שם הייתה לו הצלחה עם המחזה "Ultima oră" (השעה האחרונה) מאת מיכאיל סבסטיאן. מחזה זה הוצג בבכורה עולמית ב-23 בינואר 1946. אחרי הצגה זו ביים גלרטר שורה של מחזות קלאסיים, שדרכם הוכיח את כשרונותיו כבמאי תיאטרון מהשורה הראשונה. פעל בתיאטרון הלאומי בבוקרשט עד סוף חייו בנובמבר 1979. הוא הוזמן לביים כמה הצגות גם עבור התיאטרון העירוני וכן ביים את המחזה Celebrul 702 ( 702 המפורסם) מאת אלכסנדרו מירודן, בחנוכת התיאטרון לקומדיה בבוקרשט בשנת 1961. מחזה זה הוצג בהמשך גם בתיאטרון הלאומי ובפריז וזכה לשבחים בתקשורת הצרפתית. גלרטר ביקר עם להקת התיאטרון הלאומי גם בישראל, בסיור עם ההצגות Omul care a văzut moartea (האיש שראה את המוות) ו-Dragă mincinosule (יקירי השקרן). גלרטר ביים גם כמה מחזות עבור התיאטרון היהודי הממלכתי בבוקרשט.
מ-1950 היה גלרטר לפרופסור במכון לאומנות תיאטרלית. מוני גלרטר נפטר בשנת 1979. הוא הובא לקבורה לצד אחיו, פליקס גלרטר, בבית העלמין פילנתרופיה בבוקרשט. מצבתו עוצבה בטרוורטין על ידי הפסל ניקולאיה רושו.
חיים פרטיים
דודו מצד האב, ד"ר לאון (ליטמן) גלרטר היה רופא, ייסד בתי חולים ביאש ובבוקרשט ונודע כמנהיג של התנועה הסוציאליסטית ברומניה. אחיו, פליקס גלרטר, היה מייסד ההוצאה לאור "פורום" שהולאמה ונסגרה על ידי השלטון הקומוניסטי בשנת 1952 גלרטר היה נשוי למשך שנים אחדות לשחקנית מרצ'לה רוסו, לימים אשתו של הפוליטיקאי אלכסנדרו ברלדיאנו ואחר כך של המחזאי אאורל בראנגה.
One More River to Cross
One More River To Cross (בעברית: עוד נהר אחד לחצות) הוא אלבום האולפן העשירי של להקת הבלוז רוק האמריקאית קנד היט, שיצא בשנת 1973 על ידי אטלנטיק רקורדס. זהו האלבום היחיד של הלהקה שיצא על ידי לייבל זה, לאחר שהלהקה ניהלה קונפליקט עם הלייבל המרכזי שלה, ליברטי רקורדס, בעקבות חוזה לא מחייב. האלבום הופק על ידי בארי בקט ורוג'ר הוקינס, חברי קבוצת "Muscle Shoal Horns". זהו אלבום רוק בלוז ודלתא בלוז. את עטיפת האלבום, המציגה איור אמורפי של ציפורי פלמינגו, עיצב ארני קפלו.
יחסי מקסיקו–תוניסיה
יחסי מקסיקו–תוניסיה הם היחסים הדיפלומטיים בין המדינות המקסיקניות המאוחדות לרפובליקה של תוניסיה. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה
בשנת 1881 שמעה ממשלת מקסיקו לראשונה על תוניסיה כשקיבלה מידע שנשלח על ידי הצירות הדיפלומטיות בצרפת ובאיטליה על מדינת החסות הצרפתית תוניסיה. בשנת 1956 השיגה תוניסיה את עצמאותה מצרפת. בשנת 1961 שלח נשיא מקסיקו אדולפו לופס מטאוס משלחת נשיאותית של רצון טוב, בראשות השליח המיוחד אלחנדרו קרייו מרקור והציר חוסה אסקיאל איטוריאגה, לבקר בתוניסיה כדי לסלול את הדרך לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. באותה שנה, ב-17 בנובמבר 1961, מקסיקו ותוניסיה כוננו יחסים דיפלומטיים. מאז כינון יחסים דיפלומטיים; היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות היו מוגבלים והתקיימו בעיקר בארגונים רב לאומיים כמו באו"ם.
במרץ 2015 גינתה מקסיקו את הפיגוע במוזיאון הלאומי בארדו בתוניס בו היו במקרה שמונה אזרחים מקסיקנים. שמונת אזרחי מקסיקו שוחררו מהמוזיאון ואף אחד מהם לא נפגע במהלך הפיגוע. ביוני 2015 ערך שר הבריאות התוניסאי סעיד עאידי ביקור במקסיקו.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לתוניס
ביקורים רמי דרג מתוניסיה למקסיקו
היחסים בין שתי המדינות
שתי המדינות חתמו על מספר הסכמים דו צדדיים כמו הסכם לשיתוף פעולה חינוכי ותרבותי (1998); הסכם לשיתוף פעולה בין בנקומקסט והמרכז לייצוא וקידום תוניסאי (1998); הסכם דיכוי ויזה (1999); מזכר הבנות בין פרומקסיקו לסוכנות לקידום השקעות חוץ בתוניסיה (2016) ומזכר הבנות בין ענף חלקי הרכב הלאומיים של מקסיקו (INA) לבין איגוד הרכב התוניסאי (2017).
יחסי סחר
בשנת 2019 הסתכם המסחר בין שתי המדינות ב-90 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של מקסיקו לתוניס כולל: טרקטורים, גרגירי חומוס, פוליאתילן בצפיפות, יחידות בקרה או מתאמים וסחורות להרכבה או ייצור מטוסים. הייצוא העיקרי של תוניסיה למקסיקו כולל: מעגלים מודולריים; טובין להרכבה או ייצור מטוסים או חלקיהם; מכשירים תרמו-אלקטרוניים, מתגים, מעמדים לאורות; כבלי סיבים אופטיים והתקני שלט רחוק המשתמשים בתאורת אינפרא אדום.
Favorite Girl
Favorite Girl (בעברית: בחורה אהובה) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר, השיר נכתב והופק על ידי המפיקים המוזיקליים ד'מייל ואנטאה ברצ'ט, השיר הושמע לראשונה בערוץ היוטיוב של ביבר ב-20 באוגוסט 2009 ושוחרר באופן רשמי ב-4 בנובמבר 2009 כסינגל שיווקי השני מתוך אלבום הבכורה שלו, My World.
רקע
ב-18 במאי 2009, פרסם ג'סטין ביבר את השיר "One Time" כסינגל הראשון מתוך המיני-אלבום הראשון שלו My World. באוגוסט 2009 במהלך סיבוב ההופעות Fearless Tour של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט השתמשה טיילור בסינגל "One Time" כמוזיקת רקע בהופעה שהועלתה לחשבון היוטיוב שלה. בתגובה לסוויפט שהשתמשה בשיר שלו, פרסם ביבר בחשבון היוטיוב שלו ביצוע אקוסטי לשיר "Favorite Girl" שטרם נשמע אז ובפתח הסרטון ג'סטין נשמע כשהוא אומר: בנוסף בתיאור הסרטון נכתב: "היי חברים, זה אני ג'סטין. ראיתי את טיילור סוויפט השתמשה בשיר שלי בסרטון האחרון שלה ושרה אותו עם כל החברים שלה, אז החלטתי לעשות קצת כיף משלי ועשיתי את זה כתגובה" נכון לשנת 2022 הסרטון ביוטיוב מונה כ-20,078,195 מיליון צפיות. לאחר מכן העלה ציוץ בחשבון הטוויטר שלו בו הוא שואל את טיילור האם היא הספיקה לראות את הסרטון שהעלה בשבילה. כשנשאל על המקרה בראיון אמר: ביבר וסוויפט נפגשו לבסוף באופן אישי בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2009 ולאחר מכן הזמינה אותו לפתוח את ההופעות שלה לאחר שתחזור לבריטניה.
השיר שוחרר באופן רשמי ב-4 בנובמבר 2009 כסינגל שיווקי השני מתוך אלבום הבכורה שלו, My World.
כתיבה והפקה
השיר נכתב על ידי ד'מייל, אנטאה ברצ'ט, אנשה ברצ'ט ודלישה תומאס, והופק על ידי ד'מייל ואנטאה ברצ'ט.
"Favorite Girl" הוא בסגנון פופ ואר אנד בי ומבחינה מילולית הוא מדבר על אהבה נכספת לנערה, בפזמון אשיר ביבר אומר:
ביצועים
ב-3 בנובמבר 2009, היום שבו השיר שוחרר ב-iTunes Store ביבר ביצע את השיר לראשונה כשהופיע בתוכנית האירוח המופע של אלן דג'נרס, ומאוחר יותר באותו יום, לאחר שההופעה זכתה לשבחים בטורי החדשות של MTV.
גרסה אקוסטית
ברוב ההופעות החיות של "Favorite Girl", הושרה הגרסה האקוסטית שלו, כולל בסבב ההופעות Fearless Tour, ובקונצרט הג'ינגל בל KIIS-FM שאורגנו על ידי מספר תחנות רדיו בצפון אמריקה במהלך חורף 2009, וכן בלייב עם MTV, שבו ביבר ניגן בקלידים ואף זכה לאחר מכן בתואר "אמן השבוע".
הפצה והצלחה
השיר שוחרר באופן רשמי ב-4 בנובמבר 2009 באופן בלעדי בחנות האייטיונס כסינגל שיווקי השני מתוך אלבום הבכורה שלו, My World. עם יציאתו הגיע למקומות 15 ו-26 במצעדים בקנדה ובארצות הברית.
ב-4 באוג׳ 2018 העלה ביבר לערוץ היוטיוב שלו את סרטון השיר ונכון לשנת 2022 מונה סרטון השיר בערוץ של ביבר כ-29,128,571 מיליון צפיות. בהפצות לא רשמיות השיר צבר עשרות מיליוני צפיות נוספות.
דגל אזוואד
דגלה של אזוואד, מדינה אפריקאית שאינה-מוכרת שהכריזה על עצמאותה ממאלי בשנת 2012, מבוסס על הצבעים הכלל-אפריקאיים - טריקולור בצבעי ירוק-אדום-שחור, עם משולש צהוב בצד התורן. הדגל אומץ עם הכרזת העצמאות של אזוואד, ב-6 באפריל 2012. דגל זהה משמש גם את התנועה הלאומית לשחרור אזוואד.
במהלך התקוממויות קודמות של בני שבטי הטוארג, הוצעו שני דגלים אחרים עבור מדינת אזוואד: הצעה אחת כללה דגל ביקולור אופקי בצבעי כחול-לבן עם משולש אדום בצד התורן, והצעה נוספת כללה דגל לבן מעוטר בסהר וכוכב.
ברונו קיטל
ברונו קיטל (גרמנית: Bruno Kittel; 1922 – נעלם ב־1945) היה פושע מלחמה אוסטרי-נאצי. מהדמויות הבולטות והנאמנות בשלטון גרמניה הנאצית. פיקד על חיסול גטו וילנה וגטו קובנה ונודע באכזריותו הרבה. שימש כאיש אס אס. היה אחראי לסבלם ורציחתם של אלפים מיהודי ליטא.
חייו
קיטל למד משחק בבית הספר לדרמה באוסטריה. אהב לשיר ולנגן על פסנתר. נהג לנגן בקביעות ברדיו וילנה.
קיטל הצטרף לאס אס והגיע לדרגת אוברשרפיהרר. לפני שנשלח לווילנה עבד בקומיסריון הכללי לענייני יהודים בצרפת ובריגה.
קיטל הועבר לווילנה שבליטא הכבושה ביוני 1943. למעשה, הוא החליף את מרטין וייס ופרנץ מורר. קיטל פיקח על הטבח ביהודים בקינה ובבזדוניס ב־8-9 ביולי: על פי העדויות קיטל פנה ליהודים שהסתתרו בתוך בניין גדול והבטיח להם מזון ומחסה, בשלב זה משתפי פעולה ליטאים חסמו את היציאות מהבניין ולאחר שהנאום הסתיים, הם הציתו את הבניין על יושביו וירו בכל מי שניסה להימלט. כ-240 יהודים נהרגו בקינה ו-300–350 בבזדוניס. בזדוניס הציע סיגריה לספר יהודי שזה עתה גילח אותו ושאל אותו אם הוא צריך אש. הספר השיב שכן וקיטל בתגובה ירה בו. זה היה האות להתחלת הטבח.
כשיצחק ויטנברג, מנהיג הארגון היהודי הפרטיזני FPO, ברח ממעצר של משטרת הגטו היהודית, הציב קיטל אולטימטום שקבע שאם ויטנברג לא ייכנע, כל הגטו יחוסל. ויטנברג הסגיר את עצמו ונמצא מת (אולי עקב התאבדות מציאניד) ב-16 ביולי. ב-24 ביולי, קבוצה של 21 חברי FPO, שכונתה קבוצת ליאון, יצאה מהגטו כדי לצאת לחתוך עצים במחנה עבודה סמוך בווילנה (בפועל הם ניסו להימלט מהגטו; תשעה גברים נהרגו במארב גרמני. הגרמנים הוציאו להורג 32 קרובי משפחה של תשעת הגברים ב־27 ביולי. קיטל הודיע עוד כי יוטלו עונשים קולקטיביים על מנת למנוע בריחות מסוג זה: הגרמנים יוציאו להורג את בני המשפחה ואף את השכנים של כל מי שנמלט.
ההוראה לחיסול גטו וילנה ניתנה על ידי רודולף נוגבאואר, מפקד איינזצקומנדו 3. קיטל פיקח על חיסול הגטו ב־23–24 בספטמבר 1943. היהודים הנותרים הועברו למחנה הריכוז קלוגה באסטוניה (כ-2,000 גברים), למחנה הריכוז קייזרוואלד בלטביה (כ־1,400–1,700 צעירות), והשאר הועברו למחנות ההשמדה, בעיקר לאושוויץ (כ-5,000–7,000 איש שלא היו כשירים לעבודה). לפי עדי ראייה, במהלך חיסול הגטו הורה קיטל להביא פסנתר לחצר. הוא המשיך לנגן בו בידו השמאלית בזמן שירה בידו הימנית בנער יהודי שהתחנן על חייו.
ב-27 במרץ 1944 השתתף קיטל באקציית ילדים בגטו, ריכוז של כ-1,700 ילדים וקשישים שנרצחו לאחר מכן. במהלך אותה אקציה, קיטל חקר שוטרים יהודים על סיועם לפרטיזנים יהודים ובחר 33 מהם להוצאה להורג.
בתום מלחמת העולם השנייה נמלט ועקבותיו אבדו. לא ידוע היכן מת ומתי. הוא מעולם לא נשפט על מעשיו האכזריים.
מוזס אלכסנדר
מוזס אלכסנדר (באנגלית: Moses Alexander; ) היה היהודי הראשון שנבחר לכהונת מושל מדינה בארצות הברית (איידהו). קודם לכן כיהן כראש עיריית בויסי, בירת איידהו ולפני כן היה ראש עיריית צ'יליקוט, מיזורי.
קורות חיים
אלכסנדר נולד ב-1853 בעיר אובריגהיים (Obrigheim) שבממלכת בוואריה, כיום מדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה, למשפחה יהודית, נתן ואמה אלכסנדר. בגיל 14 היגר לבדו לניו יורק וחי בה במשך שנה בבית אחותו הגדולה. בן 15 עבר לעיירה צ'יליקוט שבמיזורי, גר אצל דודנו ועבד בחנות הבגדים שלו. ב-1874, בגיל 21 הפך לשותף בחנות. כעבור שנתיים, בדצמבר 1876 נישא להלנה לבית הדוויג קסטנר (1853 - 1949), מהגרת נוצרייה מגרמניה, אשר התגיירה למענו.
ראש עיריית צ'יליקוט, מיזורי
משהתבסס כלכלית נכנס אלכסנדר גם לפוליטיקה, הצטרף אל המפלגה הדמוקרטית והיה למנהיג הליברלים בתוכה, בעיירתו. הוא נבחר למועצת העיר ב-1886 וכעבור שנה, בגיל 34 נבחר לראשות עיריית צ'יליקוט. ארבע שנים אחר כך, ב-1891 עזב את העיירה, ובאופן זמני גם את אשתו וארבעת ילדיהם, מתוך כוונה להגיע לאלסקה. הוא גילה כאן ראיית נולד ראויה לציון, באשר באותה עת "הבהלה לזהב" של אלסקה הייתה עדיין חבויה שש שנים בעתיד (זהב קלונדייק התגלה רק ב-1897). מכל מקום, אלכסנדר כלל לא הגיע לאלסקה, אלא נעצר בדרך בבויסי איידהו והשתקע בה וב-1892 הביא אליו לבויסי גם את משפחתו.
ראש עיריית בויסי, איידהו ופעיל יהודי
בבויסי, פתח אלכסנדר בתוך זמן קצר מספר חנויות בגדים וכשכבר הייתה לו רשת שלמה של חנויות בגדים, בשלוש מדינות שונות בארצות הברית (מיזורי, איידהו ואורגון), הוא חזר לעבודה הציבורית.
משהסתיימה בניית בית הכנסת עבר אלכסנדר לפוליטיקה הכללית וב-1897 הוא נבחר לראשונה לראשות העיר בויסי, שש שנים בלבד לאחר שהגיע לעיר. הוא כיהן כראש העיר בשנים 1897–1899, נמנע מלרוץ לבחירות במשך שנתיים ואז חזר ונבחר וכיהן כראש עיריית בויסי בשנים 1901–1903.
מושל איידהו
ב-1908 ניסה אלכסנדר את כוחו לראשונה בבחירות לכהונת מושל איידהו. הוא ניצח אמנם בבחירות המקדימות בתוך המפלגה הדמוקרטית, אחרי מאבק קשה, אבל לאחר מכן הפסיד למועמד הרפובליקני ג'יימס בריידי, בבחירות הכלליות. כעבור שש שנים, בנובמבר 1914 רץ אלכסנדר שוב לכהונת מושל איידהו והפעם הוא ניצח כנגד המושל המכהן הרפובליקני ג'ון היינס. בכך היה אלכסנדר למושל ה-11 של איידהו, והיהודי הראשון שנבחר לתפקיד מושל מדינה בארצות הברית. הוא רץ שוב לכהונת המושל ב-1916 וניצח שוב, ברוב הקטן ביותר בהיסטוריה של איידהו.
בניגוד לדעותיו הליברליות יותר בצעירותו, מדיניותו של אלכסנדר כמושל התאפיינה במשמעת תקציבית הדוקה ובפעולות לצמצום הממשל. הוא איחד משרדים וסוכנויות ממשל מדינתי וביטל אחרים. בלי ליצור גירעון תקציבי הוא הצליח להתחיל במהלך כהונתו תנופת בנייה של רשת דרכים בינעירוניות ברחבי איידהו, העביר חוק לפיצויים לעובדים, ונוספו למדינה עוד שמונה מחוזות חדשים, כאשר מאידך הורדו תשלומי המיסים המדינתיים. אלכסנדר דגל באיסור על שתייה ומסחר באלכוהול (Prohibition) וב-1916 הוא הצליח להעביר במדינתו "חוק יובש", שלוש שנים לפני שהאיסור על האלכוהול נכנס לתוקף בארצות הברית כולה. ועם כל זאת, בצד הליברלי, הוא היה אחד מתומכי התנועה הסופרג'יסטית ופעל למתן זכות בחירה לנשים.
ב-1918 נמנע אלכסנדר מניסיון בחירה נוסף לכהונת המושל, אף שיכול היה לעשות כן חוקית, אולם כעבור ארבע שנים, ב-1922 חזר ורץ למשרת המושל מטעם המפלגה הדמוקרטית. הפעם הוא כשל במירוץ והגיע למקום השלישי אחרי המועמדים הרפובליקני והפרוגרסיבי כאחד. בעקבות זאת הוא החליט להימנע מהשתתפות במערכות בחירות נוספות, אף כי נשאר פעיל פוליטי במפלגה הדמוקרטית במשך כל עשר השנים שלאחר מכן, כמעט עד ליום מותו.
קניון נהר בלייד
קניון נהר בלייד (באנגלית: Blyde River Canyon) הוא אחד מאתרי הטבע הבולטים של דרום אפריקה. הוא נמצא בחלקו הצפוני של רכס הרי דראקנסברג. אורכו של הקניון 25 ק"מ, והעומק הממוצע שלו הוא 750 מטר. הנקודה הגבוהה ביותר בקניון, הקרויה Mariepskop, היא בגובה 1,944 מטר מעל פני הים. הנקודה הנמוכה ביותר, בה עוזב הנהר את הקניון, גובהה מעט פחות מ-561 מטר מעל פני הים. קירות הקניון הם בעיקר מאבן חול אדומה.
מיקלוש ברנד (רופא פנימי)
מיקלוש אַלַדאר ברנד (בהונגרית: Berend Miklós Aladár; 10 בנובמבר 1908 – 28 בנובמבר 1944) היה רופא פנימי ופיזיולוג יהודי־הונגרי, בנו של רופא הילדים מיקלוש ברנד. נרצח בעיר הולדתו בימי שואת יהודי הונגריה.
שנות ילדותו ונעוריו
מיקלוש ברנד הבן נולד בשנת 1908 בבודפשט בשם מיקלוש אלדאר ברנד, כילדם השני ובנם של רופא הילדים, הפרופסור מיקלוש ברנד, ושל אשתו, הסופרת יוליה אדל שרלוטה קילני (1956–1881), בת למשפחת האצולה ממוצא יהודי קילני (קליין לשעבר). . המשפחה, יהודית במקור מצד שני ההורים, הייתה מומרת לדת הרומית־קתולית. לאחר רצח אביו על ידי אנשי המשמר האדום בשנת 1919, המשפחה נותרה עם אמצעים כלכליים מוגבלים, והתפרנסה מקצבאות ומתגמולים על ספרי האם. ברנד הבן הצטיין בלימודיו בגימנסיה הציסטרציאנית בעיר אגר, אותה סיים בשנת 1926.
פעילותו האקדמית והמדעית
בשנה השנייה באוניברסיטה מצא עניין רב בהרצאותיו של הפרופסור לפיזיולוגיה גזה פרקש, והצטרף אל מחקריו. הוא עבד כמדריך, ללא שכר, במכון לפיזיולוגיה של האוניברסיטה, וחבר לצוות המחקר של הפיזיולוג האראלד טאנגל ( 1900–1971 ). באותה תקופה חקר את מנגנון ספיגת השומנים במערכת העיכול ועסק בשכלול טכניקות ניסוי ופרסם עליהן בכתבי עת גרמניים. אחד ממחקריו שפך אור חדש על תפקידן של חומצות השומן הבלתי רוויות בספיגת השומנים. ברנד פיתח, בין היתר, טכניקה יודומטרית לטיטרציית הנתרן הכלורי. הוא עסק גם בחקר השינה והפרכוסים. בשנת 1937, למטרת מחקר, השתתף ברנד בקבוצת חוקרים בראשות הלמוט קניגס, שטיפסו על כמה פסגות הרים בהרי האלפים, בין השאר, עד לתחנת המחקר ניפטי (Gnifetti) בגובה 3647 מטר (הקרובה לפסגת מונטה רוזה, שגובהה 4,560 מטר).
ברנד המשיך לעבוד במכון לפיזיולוגיה בשנים 1935–1938 כמתמחה ובשנים 1938–1939 כמדריך. לאחר מותו של הפרופסור גזה פרקש נאלץ ברנד לעזוב את המכון לפיזיולוגיה, ובשנים 1939–1940 היה רופא מתמחה במחלקה לעצבים ולבריאות הנפש של בית החולים סנט יאנוש בבודפשט, ובשנים 1940–1941 הועסק שם כמדריך. החל משנת 1940 עבד ביחידה לאלרגיות במחלקה א' לרפואה פנימית של בית החולים רוקוש, בית החולים המרכזי של בודפשט באותה התקופה..
ברנד היה מעורב מאוד הן בחינוכם האישי של סטודנטים והן בהכשרת חוקרים צעירים. עם תלמידיו בתחום המחקר בבית החולים רוקוש נמנו אלק פרקש, מראשי האסכולה ההונגרית לוירולוגיה (1911–2004) וההמטולוגית ההונגרייה ז'וז'ה הולאן (1918–2008). אלק פרקש, שהיה אחיינו של גזה פרקש, זכר את ברנד כמרצה מעולה וכחוקר ובלתי נלאה.
חייו הפרטיים
החל משנת 1940 ברנד היה נשוי לקטלין מריה לבית ריימן, (1912–2011) מורה לתיכון מאסטרגום, לימים סופרת, מתרגמת ועורכת. נולדה להם בת בשם קטלין ניקולט, לימים רופאת ילדים. הדוד של אמו היה הסופר והמחזאי יוליוס לאופולד קליין.
הנצחה
אמו, יוליה קילני, פרסמה רומן ב־1946 בשם "אל תהרוג!", שהנציח הן את בעלה, שנרצח בשנת 1919 על ידי אנשי הטרור האדום בימי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, או, ליתר דיוק, על ידי אנשי "המשמר האדום", והן את בנה, שהיה קורבן הטרור של מפלגת צלב החץ בשנת 1944.
שרה העצני-כהן
שרה העצני-כהן (נולדה ב-18 באוגוסט 1983) היא פעילה חברתית ישראלית, יו"ר תנועת "ישראל שלי" העוסקת בקידום הציונות ובהסברה ישראלית.
קורות חייה
העצני נולדה וגדלה בקריית ארבע, לקדמיאלה, קצינת ביקור סדיר, ובועז העצני. סבה מצד אביה אליקים העצני היה מראשוני מתיישבי קריית ארבע וחבר הכנסת. התחנכה בבית ספר חילוני שבעיר הולדתה, ובכיתה ט' עברה ללמוד בתיכון בויאר שבירושלים.
בוגרת תואר ראשון במנהל עסקים ותקשורת, ותואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובוגרת המחזור הראשון של המכללה למדינאות. שימשה מנהלת חינוכית של תנועת בית"ר העולמית. חברת מרכז הליכוד.
ב-2012, בעקבות הצטרפותם של איילת שקד ונפתלי בנט למפלגת הבית היהודי, התמנתה העצני-כהן לראשות "ישראל שלי", יחד עם שחר קוטינסקי (שפרש כעבור כשנה). בפעילותה בתנועה שמה דגש על מאבק ב-BDS ומאבק בקמפיין הדה-לגיטימציה נגד ישראל. במסגרת פעילותה רואיינה לתוכניות טלוויזיה ורדיו וכתבה מאמרי דעה לעיתונות.
ב-2016 זכתה העצני-כהן בפרס "רוח ציון ליזמות צעירה" של פרס מוסקוביץ' לציונות על פעילותה ב"ישראל שלי".
ב-2023 מונתה לחברה בוועדת ההיגוי של המשמר הלאומי של ישראל.
חיים אישיים
מתגוררת בירושלים, נשואה לאלקנה כהן ואם לארבעה.
קניון סומידרו
קניון סומידרו (בספרדית: Cañón del Sumidero) הוא אחד מאתרי הטבע החשובים של מקסיקו, והשני בחשיבותו במדינת צ'יאפס. הוא נוצר בתקופה בה נוצר גם הגרנד קניון בארצות הברית, ונחצה על ידי נהר גריחאלבה (Grijalva), שזורם בקרקעיתו. בחלקו הצפוני של הנהר נבנה סכר הידרואלקטרי, ונוצר אגם. קירות הקניון מגיעים לגובה 1000 מטר.
הקניון הוא חלק מהפארק הלאומי של קניון סומידרו, שמשתרע על שטח של 217 קמ"ר (21,789 הקטר). רוב המבקרים בקניון יוצאים להפלגה מהכפר Chiapa de Corzo.
משפט הפירוק של הלמהולץ
בפיזיקה ובמתמטיקה, ובפרט בתחום של אנליזה וקטורית, משפט הפירוק של הלמהולץ, הידוע גם כמשפט היסודי של אנליזה וקטורית, קובע שכל שדה וקטורי תלת-ממדי, גזיר ברציפות פעמיים, הדועך מהר מספיק באינסוף, יכול להיות מוצג כסכום של שדה סולנואידי ושדה משמר. פירוק כזה ידוע כפירוק הלמהולץ. המשפט נקרא על שמו של הפיזיקאי הרמן פון הלמהולץ.
יהודה בכר (פוליטיקאי)
יהודה בכר (1894 - 30 במרץ 1963) היה ממייסדי המושבה אבן יהודה, ראש ועד המושבה וראש המועצה הראשון שלה.
משפט הפירוק של הלמהולץ
מאחר שלכל שדה סולונואידי קיים פוטנציאל וקטורי, ולכל שדה משמר קיים פוטנציאל סקלרי, משפט הפירוק קובע שכל שדה המקיים את תנאי המשפט יכול להיות מוצג על ידי:. כאשר \phi הוא הפוטנציאל הסקלרי ו-\mathbf{A} הוא הפוטנציאל הווקטורי.
ניסוח
יהי \mathbf{F} שדה וקטורי גזיר ברציפות פעמיים המוגדר בתחום ויהי \mathbf{S} המשטח התוחם את V. אזי קיימים שדה סולונואידי  ושדה משמר. כך ש-. כאשר מתקיים:
יהודה בכר (פוליטיקאי)
ביוגרפיה
בכר נולד בבולגריה ובהיותו בן ארבע עלה לארץ ישראל עם הוריו שהיו ממיסדי המושבה הר-טוב. הוא למד הוראה בסמינר בירושלים והיה מורה בטבריה, צפת והר-טוב. בשנת 1932 היה ממקימי אבן יהודה ומאז ועד הקמת המועצה המקומית היה יו"ר ועד המושבה. במקביל הקים את חברת "טנא" וניהל אותה מיום הווסדה ועד מותו. כן היה ממנהלי ו"הספקה" ועסקן בהתאחדות האכרים.
משפט הפירוק של הלמהולץ
ניסוח
כאשר \nabla' הוא אופרטור הדל ביחס ל-\mathbf{r}'.
יהודה בכר (פוליטיקאי)
ביוגרפיה
כמו כן היה פעיל במפלגת הציונים הכלליים. במאי 1950, עם הקמת מועצה מקומית אבן יהודה, מונה לראש המועצה הראשון. בבחירות למועצה המקומית בשנת 1950 התמודד בראשות הרשימה למען אבן יהודה שהייתה מזוהה עם הציונים הכלליים וזכה בשלושה מנדטים מתוך תשעה. הוא הקים קואליציה עם רשימת מפא"י, בראשות ישראל הוכמן, שהותיר בידיו את ראשות המועצה. בבחירות למועצה המקומית בשנת 1955 הוא התפצל מחבריו לשעבר, התמודד בראשות הרשימה הפרוגרסיבית, שזכתה ב-1 מתוך 9 מקומות במועצה. בעקבות זאת עברה ראשות המעוצה לידי יחיאל זלינגר.
משפט הפירוק של הלמהולץ
ניסוח
פירוקים אלו אינם ייחודיים מכיוון שאם מקיימים את הפירוק ו-\Phi הוא שדה הרמוני (כלומר שדה המקיים:  כאשר \nabla^2 הוא לפלסיאן וקטורי) אז מתקיים:
יהודה בכר (פוליטיקאי)
ביוגרפיה
ב-30 במרץ 1963 נמצאה גופתו צפה על המים על שפת הים במכמורת. הוא הובא למנוחות ב-31 במרץ 1963. על שמו הוקמו גינה ציבורית, חדר קריאה ועיון במושבה אבן יהודה וקרן מלגות בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
משפט הפירוק של הלמהולץ
ניסוח
אם, ו-\mathbf{F} דועכת מהר יותר מ-\frac{1}{r} בגבול אזי מתקיים:
במקרה זה הפירוק המתקבל הוא הפירוק היחידי עבורו דועכים לאפס בגבול.
יהודה בכר (פוליטיקאי)
משפחתו
בכר הניח אחריו אשה, שתי בנות ובן.
משפט הפירוק של הלמהולץ
פיתוח
הפיתוח של פירוק הלמהולץ מסתמך על חישוב באמצעות פונקציית גרין של אופרטור הלפלסיאן:
מתקיים:
כאשר הלפלסיאן בשורה השנייה הוא לפלסיאן סקלרי, ובשלישית הוא לפלסיאן וקטורי. כעת לפי הזהויות הווקטוריות:
נקבל:
ולכן:. כאשר מתקיים:
אם V=\R^3 ו- האינטגרלים המשטחיים מתאפסים.
במקרה דו-ממדי ניתן להחליף את פונקציית גרין התלת-ממדית בפונקציית גרין הדו-ממדית  ולקבל פיתוח דומה למקרה הדו-ממדי.
דייויד גוגינס
דייוויד גוגינס (נולד ב-17 בפברואר 1975), נודע בכינוי האיש הקשוח בעולם הוא איש אריות הים בדימוס, אצן אולטרה מרתון, רוכב אופניים למרחקים אולטרה רוחקים, מחזיק שיא גינס, מתחרה טריאתלון, נואם וסופר אמריקני שספרו נכלל ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. ב-2019 הוא נכנס להיכל התהילה של הספורט הבינלאומי בשל הישגיו בספורט. גוגינס זכה גם בפרס מאת ארגון Veterans of Foreign Wars בשנת 2018, הנחשב לאחד היוקרתיים עבור שירות בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ביוגרפיה
גוגינס נולד ב-17 בפברואר 1975 לטרוניס וג'קי גוגינס. ב-1981 התגורר בדרך פרדייס, ויליאמסויל ניו-יורק עם הוריו ואחיו טרוניס הבן, בקהילה בעיקר לבנה. למשפחתו היה עסק מקומי של משטח גלגיליות שנקרא "סקייטלנד". בגיל 6 הוא עבד שם במשמרת הלילה. לפי גוגינס, אביו היה אלים ומתעלל כלפי משפחתו, שתיין ומהמר כפייתי.
בעזרתה של שכנתם, גוגינס, אמו ואחיו נמלטו לעיירה בשם ברזיל באינדיאנה שם התגוררו סבו וסבתו. הם חיו איתם במשך חצי שנה, עד שעברו לפרויקט שיכון ציבורי. גוגינס נרשם לכיתה ג' בבית ספר קתולי, אך אחיו העדיף לחזור ולהתגורר עם אביו. הוא ואמו היו עניים מאוד והוא התקשה מאוד בבית ספר עקב הלחצים הנפשיים שסבל בילדותו ועקב לקות למידה שאובחנה אצלו. באותה התקופה החל גם להתפתח אצלו גמגום. גוגינס מספר שחש שהיה במצב של תגובת הילחם או ברח וחרדה חברתית. בעייריה בה חיי היו גילויים רבים של גזענות ונוכחות של הקו קלוקס קלאן שלעיתים הופנתה גם ישירות כנגדו. את לימודיו הצליח לסיים באמצעות רמאות והעתקת התשובות למבחנים.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, שאף גוגינס להצטרף לחיל האוויר של ארצות הברית בעקבות סבו. הוא כשל במבחן הכניסה ASVAB פעמיים בגלל מוסר לימודים נמוך, אך שב והשקיע זמן רב בלימודים ועבר את המבחן בפעם השלישית. הוא התקבל לאימונים של יחידות החילוץ של חיל האוויר האמריקאי. במהלך האימונים התגלה שהוא סובל מסוג של אנמיה חרמשית ועל כן עצר את אימוניו כדי לקבל טיפול. לאחר מכן, הוא קיבל רשות להתחיל מחדש את האימונים, אבל החליט לוותר בגלל שהיה לו פחד משהייה במים. תחת זאת החליט להצטרף ב-1994 ליחידה טקטית של חיל האוויר שם שירת כחמש שנים.
לאחר שחרורו עלה משקלו ל-135 ק"ג ועבד כמדביר מזיקים. תקופה זו מתוארת על ידו כגרועה בחייו. יום אחד צפה בתוכנית אודות האימונים של חיל הים בערוץ דיסקברי, ולמחרת התפטר מעבודתו במטרה לשרת ביחידת אריות הים. כדי לעמוד בדרישות המשקל, היה עליו להשיל 48 קילו ממשקלו בתוך שלושה חודשים ולעבור שוב את מבחן ASVAB בציון של 50. גוגינס פיתח רוטינת אימון קיצונית ביותר בה הרים משקולות מאות פעמים ושחה קילומטרים רבים כדי להיפטר מחרדת המים שסבל ממנה. הוא שאב השראה מהסרטים רוקי ואפוקליפסה עכשיו. הוא עמד בדרישות המבחן והמשקל ונכנס לאימונים.
גוגינס כשל לסיים את הקורס פעמיים פעמים בגלל פציעות מרובות, אך צלח אותם בפעם בשלישית והתקבל למחזור 235 בשנת 2001. גוגינס הוא האדם היחידי שעבר את "שבוע הגיהנום" שלוש פעמים בשנה אחת ופעם אף השתמש בנייר דבק כדי לקבע את רגלו שנשברה כדי לסיים את אימוניו. הוא התקבל לצוות 5 של אריות הים ושירת בעיראק ואפגניסטן. במהלך שירותו התגלה כי הוא סובל מחור בליבו ועבר שני ניתוחים כדי לתקנו. גוגינס הוא השחור ה-36 שהתקבל לאריות הים. ב-2004 הוא סיים את בית הספר של יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית וקיבל את עיטור של כבוד כשהערכתו הסתכמה ב-100%.
שיא גיניס
ב-2013 שבר גוגינס את שיא גינס בעליות מתח כשביצע 4030 חזרות בתוך 17 שעות ו-16 דקות.
וולודימיר סטרוק
וולודימיר אלכסייביץ' סטרוק (באוקראינית: Володимир Олексійович Струк; 15 במאי 1964 – 2 במרץ 2022) היה פוליטיקאי אוקראיני. הוא היה חבר מפלגת האזורים, ובין השנים 2020–2022 שימש כראש עיריית קרמינה.
ביוגרפיה
סטרוק, שהיה תחילה חבר במפלגת האזורים ולאחר מכן במפלגת פלטפורמת האופוזיציה – לחיים הפרו-רוסית, היה חבר במועצה העליונה בין השנים 2012–2014.
החל מה-25 באוקטובר 2020 ועד למותו שימש כראש עיריית קרמינה שברפובליקה העממית של לוהנסק.
מותו
ב-2 במרץ 2022 נחטף סטרוק מביתו, ומאוחר יותר נמצא מת עם פצע ירי בלבו. לפי הדיווחים, הוא נרצח כתגובה לפעילותו הבדלנית הפרו-רוסית במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ננורובוטיקה
הגדרה נוספת לננו-רובוט היא רובוט המאפשר דיוק אינטראקציות עם עצמים בקנה מידה ננומטרי, או יכול לתמרן עם רזולוציה ננומטרית. מכשירים אלה מיועדים לבצע סריקות ובדיקות מיקרוסקופיות, ואינם בהכרח בסדר גודל ננומטרי, כמו מכונה מולקולרית. על פי הגדרה זו, מנגנון גדול כמו מיקרוסקופ כוח אטומי יכול להיחשב מכשיר ננורובוטי, כיוון שהוא מסוגל לבצע פעולות ננומטריות. לכן מיקרו-רובוטים המסוגלים להעביר נתונים מדויקים בסקלות ננומטריות, יכולים להחשב גם כן לננו-רובוטים.
נכון לשנת 2012 כמה מכונות מולקולריות נבדקו ומנוצלות ליישומים שונים, אם כי מרבית המכונות מצויות בשלב המחקר והפיתוח. דוגמה לכך היא חיישן בעל מתג שרוחבו כ-1.5 ננומטר, המסוגל לספור מולקולות ספציפיות מדגמים כימיים. פיתוח מתקדם שלו יהיה חיישן המסוגל למפות DNA שלם של אדם בתוך שעות ספורות. מכונות ננומטריות עתידיות רבות נועדות לשימוש בתחום הטכנולוגיה הרפואית, במטרה לזהות ולהשמיד תאים סרטניים. יישום פוטנציאלי נוסף הוא איתור של כימיקלים רעילים, ומדידת הריכוז שלהם בסביבה.
נו-בוטים
נו-בוטים הם 'רובוטי חומצות גרעין', שהם מכונות אורגניות מולקולריות בגודל ננומטרי. מבנה הדנ"א מסוגל לאפשר אמצעים ליצירת מכשור ננומכני דו-ממדי ותלת-ממדי. מכשירים המבוססים על דנ"א יכולים לפעול על ידי שימוש במולקולות קטנות, על ידי חלבונים ומולקולות דנ"א אחרות. המחזור הביולוגי מבוסס על חומרי דנ"א שהונדסו (תוכננו) כמו מכונות מולקולריות כדי לאפשר משלוח תרופות לבעיות ממוקדות בגוף. מערכות אלו יעבדו צמוד לביו-חומרים המיועדים למערכת העברת תרופות, מערכת כזו שלא תאפשר דיוק בתוך vivo כמו אבטיפוסים מהונדסים.
אספת הננו 2000
אספת הננו 2000 היא שיתוף פעולה בתחום הננוטכנולוגיה, שיזמו רוברט פרייטאס וראלף מרקל בשנת 2000, בשיתוף עם עשרים ושלושה חוקרים מעשרה ארגונים וארבע מדינות שונות, שיתוף פעולה זה, מתמקד ביצירתה של תוכנית מחקר יישומית שתשים דגש על שליטת המיקום הספציפי של היהלומים בסינתזה המכנית, ומפעל ננומטרי היוצר מבנים דמויי יהלום בעל יכולות ליצור ננורובוטים רפואיים שמורכבים מחומרים דמויי יהלום (דמוי יהלום - הכוונה לחומר בעל קשרים קוולנטים סבוכים כמו של היהלום).
מבוססי חיידקים
גישה זו מציעה שימוש במיקרואורגניזים ביולוגים כמו החיידק Escherichia coli. כך שהמודל משתמש בשוטון כדי לנוע ובדרך כלל משתמשים בשדות אלקטרומגנטיים כדי לשלוט בתנועה שלו.
טכנולוגיה פתוחה
מסמך המציע גישות התפתחותיות בנושא הננוטכנולוגיה בשימוש "טכנולוגיה פתוחה" הוצג לעצרת הכללית של האומות המאוחדות. לפי מסמך זה, כמו ש"מקור פתוח" האיץ בשנים האחרונות את התפתחות של מערכות מחשב כך גם גישה דומה יכולה לתרום להתפתחות הננורובוטיקה. השימוש בננוביוטכנולוגיה צריך להיות מורשת לדורות הבאים ולהתפתח כטכנולוגיה פתוחה המבוססת שימוש אתי למטרות שוכנות שלום. "טכנולוגיה פתוחה" מוגדרת להיות אחד מהיסודות העיקרים להשגת מטרה זו.
ננו-תרופות
יש הרבה פוטנציאל בשימוש הננורובוטיקה ברפואה, שכולל אבחון מוקדם של מחלות, התמקדות שליחת תרופות לתאים סרטנים, שימוש במיכשור ביומכני לניתוחים, ניטור פרמקוקינטיקה על סוכרת וביטוח רפואי. בתוכניות שכאלו, הצפי של ננוטכנולוגיה רפואית עתיד להראות כך שיוזרקו ננורובוטים לתוך גוף חולה, ואלו יפעלו ברמה התאית. הננורובוטים בשימוש בתחום הרפואי לא יהיה בהם את היכולת לשכפל את עצמם משום שזה היה מעלה את המורכבות של המכשיר, מפחית את המהימנות, ומפריע בהשגת המטרה הרפואית. ננוטכנולוגיה מספקת מגוון רחב של טכנולוגיות חדשות לפיתוח פתרונות מותאמים אישית ליעילות אספקת מוצרים פרמצבטיים.
היום אחת מתופעות הלוואי בטיפולים כמו כימותרפיה היא שלא ניתן למקד את שליחת התרופה למיקום הספציפי של התאים הסרטניים. אך חוקרים באוניברסיטת הרוורד ובמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס הצליחו להצמיד גדילי רנ"א מיוחדים שגודלם לא עולה על עשרה ננומטרים בקוטר לננוחלקיקים ומילאו אותם עם התרופה הכימותרפית. אותם גדילי רנ"א נדבקים לתאים הסרטניים. ברגע שהננוחלקיק נפגש עם תא סרטני הוא נדבק אליו ומפריש בתוכו את התרופה הכימותרפית. הפעולה הממוקדת הזו של שליחת התרופה היא בעלת פוטנציאל רב בנושא הטיפול בחולי סרטן עם הימנעות מתופעות לוואי בחולה עצמו.
עוד יישום שימושי של הננורובוטיקה הוא סיוע בתיקון רקמות של תאים ביחד עם התאי דם הלבנים. הגיוס של תאים דלקתיים או תאי דם לבנים לאזור הנגוע, היא התגובה הראשונה שיש פציעה ברקמה (אשר כוללים נויטרופילים, לימפוציטים ומונוציטים). בשל גודלם הזעיר הננורובוטים נצמדים לדפנות התאי דם הלבנים ודוחסים את עצמם דרך דפנות כלי הדם ולהגיע למקום הפציעה. שם הם יכולים לסייע לתאי דם הלבנים בתהליך תיכון הרקמות, וע"י כך להאיץ את תהליך ההחלמה.
המדע מאחורי מנגנון זה הוא מורכב למדי. מעבר של תאים על פני האנדותליום בדם, תהליך המכונה הגירה, הוא מנגנון בו מעורבים מפגש בין רצפטורי שטח פני התא למולקולות הדבקה, מאמץ כוח פעיל והתרחבות של דפנות כלי ומתרחש העיוות הפיזי של התאים המהגרים. על ידי הצמדת את עצמם תאים דלקתיים מהגרים, הרובוטים יכולים למעשה "לתפוס טרמפ" על כלי הדם, תוך עקיפת הצורך במנגנון מורכב של הגירה.
כלכלת ננורובוטיקה
חברות ענק כמו "ג'נרל אלקטריק", "היולט פקארד" ו"נורת'רופ גרומן" עובדות על פיתוח ומחקר של ננורובוטים. מנתחים מציעים לעיתים רעיונות לדרכים לשימוש בננורובוטים בפרוצדורות רפואיות נפוצות. סוכנויות ממשלתיות השקיעו באוניברסיטאות ובמוסדות מחקר מעבר ל-2 מיליארד דולר למחקר פיתוח מכשירי ננו לרפואה. גם בנקים רבים באופן אסטרטגי החלו להשקיע בתחום הזה כדי לרכוש זכויות ותמלוגים על ננורובוטים בעתיד.
אחד הפנים של ננורובוטיקה הוא נושא המונופול בתחום. פטנטים רבים נרשמו על ננו-רובוטים, רובם על ידי סוכני פטנטים (חברות המתמחות בעיקר בייצור של טיוטות לפטנטים ולעורכי דין). קיים חשש שהתחום יהפוך למונופול שישלט על ידי תאגידי ענק, כפי שקרה עם המצאת הרדיו או מלחמת הזרמים.
עתידנות ננורובוטיקה ואזכורים בתרבות
חלק מהתומכים בננורובוטים בתגובה לאופציה על התאוריה של העיסה האפורה שהם בכלל עזרו להפיץ, חושבים שננורובוטים שמסוגלים לשכפול עצמי מחוץ לכותלי סביבת מפעל תעשייתי לא תופסים חלק משמעותי בעניין היצרני של הננורובוטים, ושהתהליך של שכפול עצמי אם אי פעם היה נוצר הוא היה מיסודו לא מסוכן (בשונה מתאוריית העיסה האפורה). אותם האנשים טוענים שהתכוניות שלהם לייצור תוך שימוש בייצור מולקולארי לא כולל משכפלים עצמאיים.
התאוריות הכי מפורטות בנוגע לננורובוטים, כוללות עיצובים מדויקים כמו תחושה, כוח תקשורת, ניווט, מניפולציה, ניידות, ומיחשוב על כלי נייד, כל אלו הוצגו על ידי המאמר הרפואי הקרוי ננו-רפואה שהוצג על ידי רוברט פרייטאס. חלק מהדיונים נשארו ברמת החוסר אפשור לבנייה ובכלל לא מתקרבים לרמת התכנון המפורטת.
פריינגפן (נהר)
הנהר פריינגפן (באנגלית: Fryingpan River – "נהר המחבת") הוא יובל של הנהר רורינג פורק הזורם במרכז מערב מדינת קולורדו שבארצות הברית. אורכו 68 קילומטרים וספיקתו הממוצעת 5 מטרים מעוקבים לשנייה, אם כי בשנים שחונות יורדת הספיקה בשלהי הקיץ למטר מעוקב לשנייה, ובשנים ברוכות היא מגיעה באביב עד 76 מטרים מעוקבים לשנייה.
מקור השם יוצא הדופן (מילולית נהר המחבת) הוא בסיפור היסטורי כאשר קבוצה של ציידי פרוות הותקפה על ידי קבוצה של אינדיאנים משבט יוט, ורק שני אנשים שרדו, כשאחד מהם פצוע. האדם השני השאיר את חברו הפצוע במערה סמוכה, ורץ לחפש עזרה, אבל לפני כן הוא תלה מחבת על עץ כך שיוכל למצוא את המערה בשובו.
מקור הנהר באזור טבע בראשיתי האנטר-פריינגפן (Hunter–Fryingpan Wilderness) ביער הלאומי וייט ריוור (White River National Forest) ברכס סאווץ' (Sawatch Range), בקרבת הר מאסיב, בצפון-מזרח מחוז פיטקין, בצדו המערבי של קו פרשת המים של אמריקה. הוא זורם מערבה לאורך קו הגבול בין מחוז פיטקין למחוז איגל. סכר רואדי הוקם על הנהר אחרי מרדית (Meredith) תוך יצירת מאגר רואדי (Ruedi Reservoir). הוא נשפך לנהר רורינג פורק בבזלת, על הגבול בין מחוז פיטקין למחוז איגל. חלק ממי הנהר מוטים לצד המזרחי של קו פרשת המים של אמריקה במטרה לספק מים לשתייה והשקיה באמצעות מיזם פריינגפן-ארקנסו.
שלום פישר
ביוגרפיה
נולד בירושלים, בנם של שמשון וחיה שרה פישר. אביו היה מבעלי "מלון ירושלים". בשנת 1969 נסע אביו לארצות הברית לחתונת בנו הבכור, אחיו הגדול של פישר, ובדרכו לחתונה לקה בשבץ ונפטר במקום. למד בישיבת ערלוי בירושלים, אצל הרב יוחנן סופר. נישא לאהובה לבית גליק.
בתחילת דרכו החזיק במפעל הנרות "נר ציון", ולאחר מכן בחברת "פאלאס תעשיות" לכלים חד-פעמיים.
בתחילת המאה ה-21 הכיר את מתיו ברונפמן, והשניים חברו לרכישת השליטה בריבוע כחול ורשת מגה, יחד עם דודי ויסמן ושרגא בירן. בינואר 2007 מכרו פישר וברונפמן את מניותיהם בריבוע כחול.
בשנת 2005 רכשו פישר וברונפמן את זיכיון איקאה בישראל מרשת קו-אופ תמורת 38 מיליון דולר. בעלת הזיכיון, חברת "ליבנה צפוני", החזיקה אז סניף אחד בנתניה, ומאז ועד למועד פטירתו של פישר התרחבה לשבעה סניפים. הכנסות החברה מוערכות ב-1.7 מיליארד ש"ח בשנה.
בשנת 2007 רכשו פישר וברונפמן את השליטה בחברת הנדל"ן הבורסאית "ישראלום נכסים", תמורת 108 מיליון ש"ח.
במרץ 2007 רכשו פישר וברונפמן, באמצעות חברת "ישראלום נכסים" שבשליטתם, 19.8% ממניות שופרסל, והחזיקו בשליטה ברשת השיווק, יחד עם נוחי דנקנר. פישר שימש כיו"ר שופרסל במשותף עם רפי ביסקר. לאחר כעשור מכרו פישר וברונפמן את המניות בשופרסל.
פישר תרם סכומי כסף גדולים למוסדות תורה וחסד וליתומים ואלמנות.
הונו של פישר נאמד ביותר ממיליארד ש"ח. התגורר בבני ברק והיה אב לתשעה ילדים. אחיו הוא איש העסקים החב"די דוד פישר.
נפטר בד' באייר תשפ"ב, לאחר מחלה קשה. הלווייתו נערכה בהר המנוחות בירושלים. הותיר אחריו חמישה בנים וארבע בנות.
להתעורר
להתעורר (באנגלית: Awake) היא סדרת דרמה אמריקאית, ששודרה ברשת NBC ב-2012. הסדרה נוצרה על ידי קייל קילן.
הסדרה היא מותחן אודות השוטר מייקל בריטון (ג'ייסון אייזקס), אשר מתעורר לאחר תאונה ומגלה שהוא חי בשתי מציאויות - במציאות אחת אשתו האנה (לורה אלן) שרדה בתאונה ואילו בנו נהרג, ובמציאות האחרת בנו רקס (דילן מינט) שרד ואילו אשתו נהרגה.
עלילה
מייקל בריטון הוא בלש במשטרת לוס אנג'לס. הסדרה מתחילה בכך שהוא נוסע ברכב עם אשתו ובנו ועובר תאונה. לאחר התאונה, מייקל נקלע בין שני עולמות – בעולם אחד אשתו האנה שרדה את התאונה ואילו בנו נהרג, ובעולם השני בנו רקס שרד את התאונה ואשתו נהרגה. בכל פעם שמייקל הולך לישון בעולם אחד, הוא מתעורר בעולם השני. כדי להבדיל בין העולמות, בעולם שבו נמצאת האנה עונד מייקל צמיד אדום, ובעולם שבו נמצא רקס הוא עונד צמיד ירוק.
לאחר התאונה, בשני העולמות המפקדת שלו במשטרה מאפשרת לו לשוב לעבודתו, אך שולחת אותו לטיפול פסיכיאטרי. בעולם האדום הוא מטופל על ידי דוקטור לי, ובעולם הירוק על ידי דוקטור אוואנס. לשני המטפלים שלו גישה טיפולית שונה, ולעיתים במהלך הטיפולים מייקל מעמת את אחד המטפלים עם משהו שאמר השני בעולם השני.
גם בעבודתו, ישנם הבדלים בין שני העולמות של מייקל – בעולם האדום שותפו הוותיק אייזאיה פרידמן, שמכונה "בירד", מועבר לתחנת משטרה בקצה השני של העיר, ומייקל מצוות לבלש הצעיר אפרם ווגה. בעולם הירוק, עם זאת, מייקל ממשיך לעבוד עם בירד.
במהלך הסדרה עובד בריטון על מקרי פשע בשני העולמות, ומנסה לאזן בין החיים האישיים שלו והחיים בעבודתו בשני העולמות השונים.
המציאות הירוקה והמציאות האדומה
כדי להבדיל בין העולמות שהוא כלוא ביניהם, בעולם שבו נמצאת האנה עונד מייקל בריטון צמיד אדום, ובעולם שבו נמצא רקס הוא עונד צמיד ירוק. נוסף על הצמידים, בשביל להבדיל בין המציאויות הצופים יכולים להיעזר גם בצבעים שמאפיינים כל מציאות - הסצינות של המציאות האדומה מאופיינות בפילטר שמקנה להן גוון אדום, ואילו הסצנות במציאות הירוקה מתאפיינות בפילטר שמקנה להן גוון כחול.
עבור בריטון, שני העולמות שהוא כלוא ביניהם מציאותיים, וכשהמטפלת שלו אומרת לו "אני מבטיחה לך שזה העולם האמיתי" הוא עונה "זה בדיוק מה שהפסיכולוג השני אמר". עד הפרק האחרון, לא בריטון ולא הצופים יודעים איזו מציאות היא אמיתית ואיזו מציאות היא חלום.
מוטיב של הסדרה שמתכתב בין שני העולמות מופיע בעבודתו של בריטון. בכל פרק עובד הבלש במקביל על מקרה פשע אחד בעולם הירוק ועל מקרה אחר בעולם האדום, ובמהלך הפרק הוא מוצא כל פעם קשר בין העולמות, שעוזר לו לפענח את המקרים שהוא עובד עליהם. הקשר מתבטא בדרך כלל באדם שמופיע בשתי המציאויות, או בפרט שולי לכאורה – לדוגמה, כובע – שמופיע גם בעולם הירוק וגם באדום, ומסב את תשומת לבו של בריטון לפרט קטן שהוא היה מפספס אחרת, או לדברים שלא יכול היה לדעת.
גם בחייו האישיים, בריטון נעזר בפרטים שלמד בעולם אחד בעולם האחר. לדוגמה, בעולם האדום מגלה חבר של בנו להאנה שבכל פעם שרקס אמר להם שהוא הולך איתו לים הם בעצם בנו אופנוע יחד, ואז בעולם הירוק, כשבנו אומר לו שהוא הולך לים, מייקל משיב לו "תחבוש קסדה".
דמויות
הדמויות הדומיננטיות במציאות הירוקה: הדמויות הדומיננטיות במציאות האדומה:
מלך הריבאונדים של ה-NBA
מלך הריבאונדים של ליגת ה-NBA הוא כינוי, ותואר בלתי-רשמי, הניתן לשחקן אשר סיים את העונה הסדירה עם ממוצע הריבאונדים למשחק הגבוה ביותר בליגה.
הזוכים בתואר הוכרו רק החל מעונתה החמישית של ליגת ה-NBA, עונת, בה החלו לתעד נתון סטטיסטי זה. עד לעונת, הוענק התואר לשחקן אשר הוריד את סך הריבאונדים הרב ביותר לאורך העונה, והחל מהעונה העוקבת הוא ניתן לשחקן בעל ממוצע הריבאונדים הגבוה ביותר. על מנת לזכות בתואר, על שחקן להופיע לפחות ב-58 משחקים מתוך 82 משחקי העונה הסדירה.
וילט צ'מברלין מחזיק בשיא הריבאונדים לעונה אחת (2,149) ובשיא ממוצע הריבאונדים לעונה (27.2); את שני השיאים קבע בעונת, כשחקן פילדלפיה ווריורס. כמו כן מחזיק צ'מברלין בשיא הזכיות בתואר מלך הריבאונדים, עם 11 זכיות. מלבד צ'מברלין, שישה שחקנים זכו בתואר יותר מפעמיים: דניס רודמן (7), מוזס מלון (6), דווייט הווארד (5), קווין גארנט (4), ביל ראסל (4) ואנדרה דראמונד (4).
השחקן השישי של העונה ב-NBA
פרס השחקן השישי המצטיין של העונה (באנגלית: NBA Sixth Man of the Year Award) הוא פרס שנתי מטעם ליגת ה-NBA המחולק מאז עונת לשחקן שתרם הכי הרבה לקבוצתו כאשר הוא איננו פותח בחמישייה. הזוכה נבחר על ידי פאנל של כתבים ושדרני ספורט מקנדה ומארצות הברית.
אפשרי ששחקן שפתח בחמישייה יכלל בקטגוריה, אך חובה עליו שפתח על הספסל יותר פעמים מאשר בחמישייה.
מונהגים למוות
מונהגים למוות – היבטים פסיכולוגיים וחברתיים של טרור מתאבדים (באנגלית: Driven to Death: Psychological and Social Aspects of Suicide Terrorism) הוא ספרו של אריאל מררי, שראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 2010. מררי הוא פרופסור בדימוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, לימד כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד וברקלי בארצות הברית ובמרכז הבינתחומי הרצליה. הוא חוקר את הטרור העולמי כארבעים שנה; בשנת 1975 הקים את צוות ניהול המשא ומתן עם המחבלים וניהול המשברים בצה"ל, בראשו עמד עד 1997.
תקציר הספר
הפרק הראשון מהווה הקדמה וכולל את הגדרתו של המחבר לטרור התאבדותי. מררי מגדיר את התקפת הטרוריסט המתאבד כ"מצב שבו אדם הורג את עצמו בכוונה תחילה במטרה להרוג אחרים, כדי לשרת מטרה פוליטית או אידאולוגית".
המרכיב המרכזי הוא לא רק ודאות המוות, אלא הרג המתאבד בידי עצמו; כמעט כל פיגועי ההתאבדות בעולם התקיימו כיוזמה של ארגון ובמסגרתו. הארגון מגייס מתאבדים, מתכנן את הפיגוע ומכין את מטען החבלה. ברוב המקרים, המחויבות של המתאבד לארגון מונעת ממנו להתחרט.
הפרק השני עורך סקירה היסטורית. כטקטיקה מתוכננת, טרור המתאבדים המודרני החל בראשית שנות השמונים בלבנון בהתקפות על יעדים אמריקניים ואחר כך בעיקר על צה"ל וצד"ל. "נמרי השחרור של טאמיל אילם" (LTTE) בסרי לנקה השתמשו אף הם בפיגועי התאבדות נגד הממשלה הסינהאלזית של המדינה, שמבצעיהם כללו גם מספר גדול של נשים מתאבדות. בישראל בוצעו פיגועי התאבדות בעיקר על ידי החמאס והג'יהאד האיסלאמי. ובמהלך האינתיפאדה השנייה גם על ידי הפת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין. כיום, קבוצות אסלאמיות קיצוניות כמו אל-קאעידה והטליבאן הם המבצעים העיקריים של טרור מתאבדים. לדעת המחבר טייסי הקמיקזה היפניים בזמן מלחמת העולם השנייה לא נופלים בקטגוריית המחבלים המתאבדים, מכיוון שהם פעלו במסגרת מלחמה קונבנציונלית, כחלק מיחידותיהם ולא יצאו למשימה כפרטים.
בפרק השני מררי מביא נתונים מספריים על מחבלים מתאבדים – 2,622 התקפות התאבדות (2,937 מחבלים) בין השנים 1981 ל-2008
ומציג את חלוקת הנתונים לפי הארצות השונות
רובם הגדול של פיגועי ההתאבדות התרחשו בארצות שבהן היה סכסוך חריף באותו זמן. בפרק מתוארים פיגועי התאבדות בארצות שהיוו ציון דרך בהתפתחות התופעה: לבנון, ישראל, עיראק ואפגניסטן.
בפרק השלישי מררי מציג מאפיינים דמוגרפיים של המחבלים – 95% מהם היו גברים, 89% מתחת לגיל שלושים ו-69% מתחת לגיל 25; 82% רווקים ו-91% מוסלמים.
בפרק הרביעי מוצגים ראיונות עם שלושים ושש משפחות של מפגעי התאבדות פלסטינים. הפרק מביא את מאפייני המתאבדים כפי שתוארו בידי בני משפחתם. כל המשפחות הביעו צער על מות ילדיהן שיצאו למשימות התאבדות, ובעת ובעונה אחת הביעו גאווה על כך. כמעט כולן ציינו שאילו ידעו על כוונת הבן לבצע פיגוע התאבדות היו עושות הכל כדי לעצור בעדו.
רוב המתאבדים היו ביישנים, לא מקובלים חברתית ומתבודדים, טיפוסים נגררים ולא מובילים, עם היסטוריה של כישלון בבית הספר, נתונים בתחושה שאיכזבו את הוריהם.
הנתונים מסתמכים על מחקר שנערך מטעם המטה לביטחון לאומי בישראל בשנים 2008-2002, שמררי היה המנהל המדעי שלו.
הפרק השישי מציג ראיונות ומבחנים פסיכולוגיים עם ארבעה עשר מפקדי אזורים של קבוצות טרור פלסטיניות שהיו אחראים על תכנון וביצוע פיגועי התאבדות בישראל וביהודה ושומרון וחבל עזה. רוב המפקדים לא גילו שום נכונות להתאבד בעצמם. לדברי המארגנים, הם העדיפו מועמדים צעירים, רווקים, בעלי אמונה דתית ובעיקר בעלי זהות לאומית חזקה. כמחצית מהמתאבדים התנדבו למשימה ביזמתם והיתר נענו לפניית הארגון אליהם. הסטטוס של שהיד מיועד נתנה למועמדים תחושת חשיבות עצמית והבטחה לתהילה בקרב קהילתם לאחר מותם. הקלטת הווידאו של המתאבדים לפני מותם שימשה ככלי תעמולה וגם כטקס לחיזוק המחויבות של המתנדבים. במחקר משלים, שהתבסס על נתונים מכתבי האישום של מארגני פיגועי ההתאבדות, נמצאו פרטים על התנהגותם של 61 מחבלים שגויסו על ידם לביצוע פיגועי התאבדות. נמצא כי 36% מבין המחבלים שהתנדבו או הסכימו לבצע פיגועי התאבדות נשרו לפני ביצוע המשימה. אחוז הנשירה בקרב המתנדבים היה נמוך משל אלה ששודלו (16% לעומת 56%). ברובם הגדול של המקרים הנשירה התרחשה ב-24 השעות האחרונות שלפני הפיגוע המתוכנן.
הפרק השביעי מנתח נתונים המציגים את השפעת הציבור שממנו יוצאים מחבלים מתאבדים על שכיחות פיגועי ההתאבדות. דעות הקהילה היו בעלות השפעה רבה על קבוצות חמושות ועל מתאבדים פוטנציאליים. מסע אינטנסיבי של התקפות טרור מתאבדים התקיים רק במקומות שבהם חלק ניכר מהציבור תמך בארגונים שביצעו אותן. בקרב הפלסטינים, הגורמים המקדמים את תמיכת הציבור בהתקפות התאבדות כללו תמיכה סוחפת של אמצעי התקשורת, מנהיגים, ואנשי דת, ותחושה של איום על ערכים מקודשים, ואירועים שהביאו לנפגעים בקרב הפלסטינים. אולם מררי מציין ש"תמיכה ציבורית בפיגועי התאבדות כשלעצמה אינה מספיקה כדי לגרום לפיגועי התאבדות."
נספח 1 מציג נתונים משמונים ושניים סקרי דעת קהל שנערכו בקרב פלסטינים ביהודה ושומרון וחבל עזה בשנים 2009-1993, שבהם הופיעו שאלות על מידת התמיכה של הציבור הפלסטיני במאבק מזוין בכלל ובפיגועי התאבדות בפרט.
הפרק השמיני בודק האם ניתן ללמוד על טרוריסטים מתאבדים מתוך לימוד תאוריות התאבדויות כלליות. לשם כך הוא בוחן האם מאפייניהם של המתאבדים הטרוריסטיים עולים בקנה אחד עם הנחות היסוד וההסברים של תאוריות התאבדות סוציולוגיות (בעיקר התאוריה של דורקהיים) ופסיכולוגיות (פסיכואנליטיות ואחרות). מררי מציין שיש שוני רב בין שני סוגי ההתאבדות. בעוד שהתאבדויות רגילות הן יוזמות יחידים שמאסו בחייהם, הרי שמפגעים מתאבדים מגויסים ומופעלים בידי ארגונים, ורובם ככולם אינם נתונים להשפעת גורמי הסיכון העיקריים המאפיינים מתאבדים "רגילים", שהם תחלואה נפשית (בעיקר דיכאון לסוגיו), והתמכרות לאלכוהול או סמים.
מררי עורך אבחנה בין התאבדות רגילה לבין טרוריסטים מתאבדים: "רוב המחבלים המתאבדים לא נרתמו למשימה בשל רצונם למות או על מנת לשים קץ לסבל נפשי בלתי נסבל, אלא מכיוון שמאפייני אישיותם (במיוחד האישיות התלותית) הפכה אותם לרגישים יותר להשפעה חיצונית."
הפרק התשיעי מבקר את ההסברים הקיימים על תופעת הטרור ההתאבדותי.
הפרק העשירי מציג את מסקנותיו של מררי בנוגע לטרוריסטים מתאבדים. מררי מחלק את ההסבר לשלושה חלקים: פסיכולוגיה אישית, דינמיקות קבוצתיות ודעת הקהל. ברמת הפרט מררי חוזר למסקנות הפרק החמישי בדבר קווי האופי הייחודיים של טרוריסטים המתאבדים.
ביקורות על הספר
פרופסור ג'ושוע סיני כותב בביקורתו בוושינגטון פוסט כי:
קלארק מקאולי וסופיה מוסקאלנקו ממכללת ברין מאר כתבו:
בוב סיימון מCBS כתב על הספר:
לעומת זאת, רוברט ברים ובאדר עראג', עם זאת שהודו כי מררי הוא "בכיר חוקרי הטרור ההתאבדותי ...והידע שלו אנציקלופדי", טענו כי ייתכן שהממצאים העוסקים במתאבדים הפלסטינים הם מוטים, מפני שהחוקרים היו ישראלים והנבדקים שהו בכלא בעת שרואיינו. במיוחד ביקרו ברים ועראג' את הממצא כי חלקם של המתאבדים היו בעלי נטייה אובדנית. בעוד שמררי ועמיתיו למחקר מצאו כי 40% מהמועמדים להתאבדות היו בעלי נטיות אובדניות, ברים ועראג' העריכו על סמך ראיונות שערכו עם בני משפחה של מחבלים שהתאבדו, כי שיעור המתאבדים שהראו סימני דיכאון היה רק 24%.
נחש גופר
נחש גופר (שם מדעי: Pituophis) הוא סוג של נחש ממשפחת הזעמניים.
נחשים אלה מצויים בבמערב ודרום ארצות הברית ובמקסיקו.
מינים אלה יכולים להגיע לאורך 3 מטר. הם בעלי גוף צהוב עד אפור בהיר עם רצועות חומות על הגוף וחלקם מזכירים במראם נחשי עכסן. הראש שלהם קטן והם יודעים לזחול במהירות. כאשר מפריעים להם הם פולטים לחיצות קצרות ומהירות. נחשים אלו אינם ארסיים.
נחשים אלה יכולים לחיות בבתי גידול קשים כמו במדבריות. הם פעילים בעיקר בלילה וצדים יונקים קטנים וזוחלים אחרים.
גדיעת קרניים
גדיעת קרניים היא פעולה המתבצעת בפרות במשקי הבית בעולם. גדיעת הקרניים מתבצעת על מנת למנוע מהפרה לגרום לנזק לפרה אחרת, לחקלאי המגדל אותה או לעצמה בתוך מכלאות וחצרות, שם היא עלולה להיפגע כתוצאה מחיכוך בברזל, שער, גדר וכדומה.
בין שקיעה ובין זריחה
"בין שקיעה ובין זריחה" הוא האלבום השלישי של המוזיקאי הישראלי איתמר רוטשילד, אשר יצא בפברואר 2015.
גדיעת קרניים
גדיעת הקרניים מתבצעת בכמה שיטות:
בין שקיעה ובין זריחה
הפקה
איתמר רוטשילד הלחין וכתב את כל שירי האלבום, למעט שיר הנושא אותו כתב והלחין המוזיקאי נעם רותם שגם הפיק מוזיקלית את האלבום וחתום עם העיבודים. ההיכרות בין רוטשילד ורותם החלה בעקבות הופעה בה השתתפו השניים, שבהמשכה החל לצמוח האלבום עליו עבדו במשך שנתיים. השיר הראשון עליו עבדו השניים היה "דרך".
גדיעת קרניים
על פי חוקי צער בעלי חיים, בארץ ובעולם - יש לאלחש את אזור הקרניים לפני ביצוע הגדיעה.
בין שקיעה ובין זריחה
הפקה
הפקת האלבום התבצעה הודות למימון המונים דרך אתר הדסטארט, באמצעותו הצליח רוטשילד לגייס למעלה מ-40 אלף שקלים, ששולמו על ידי 245 תומכים.
גדיעת קרניים
תהליך הגדיעה
הגדיעה נעשית בדרך כלל על ידי וטרינר או אדם מקצועי אחר אשר הוכשר לכך. התהליך מתבצע בדרך כלל באביב או בסתיו, כאשר אין זבובים בשפע. צריבה, היא תהליך של הריגת טבעת צמיחת הקרן באמצעות חום, תהליך זה מתבצע כאשר העגל הוא צעיר מאוד, לא יותר מ-3 או 4 שבועות. בזמן הזה, הקרניים קטנות מאוד, ולא הספיקו לגדול או להתחבר לגולגולת. ככל שהצריבה נעשית מוקדם יותר, כך גם הכאב של העגל קטן. צריבת הקרן נעשית בדרך כלל באמצעות מוט ברזל מלובן.
ניתן גם להשתמש בסכין מעוקלת כדי לחתוך את הקרן אם העגל לא עבר את גיל החודש. זהו תהליך פשוט, שמסיר את הקרן לגמרי, ובנוסף גם את טבעת הצמיחה שלה.
עבור עגלים מבוגרים, בדרך כלל מתחת לגיל 8 חודשים, הקרן התחילה לגדול ולהתחבר לגולגולת ואז אפשר להשתמש בקטר או מסור.
אוכלוסיית ירושלים המערבית 1949–1967
בין השנים 1948–1967 התפתחה אוכלוסיית מערב ירושלים, בירת מדינת ישראל, במגמות התפתחות שונה מיתר ערי מדינת ישראל.
רקע
האוכלוסייה הלא יהודית התרכזה בשני גושי שכונות – במזרח העיר ומרכזה (העיר העתיקה והשכונות שייח ג'ראח ואבו תור) ובמערב העיר באזור שכונת קטמון, טלביה, המושבה הגרמנית והמושבה היוונית. במזרח העיר ובעיר העתיקה התגוררו כ-41,000 תושבים לא יהודים, מהם כ-28,000 מוסלמים והיתר נוצרים. באזור שכונת קטמון התגוררו קודם למלחמת העצמאות כ-24,000 תושבים לא יהודים, מהם כ-15,000 נוצרים.