cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה, אוניברסיטת תל אביב
היסטוריה
לאחר כארבע שנים עבר החוג לקמפוס החדש של האוניברסיטה, ברמת אביב, והתמקם בבניין גילמן. האכסניה החדשה כללה מעבדה למחקר פסיכולוגי שנבנתה בתרומה של האגודה הפרה-פסיכולוגית האמריקאית, והייתה ציון דרך בכיוון ההתפתחות המחקרי. צוות המורים הלך וגדל, ולדור המייסדים, שהיה במקורו בעיקר אירופאי, נוספו בוגרי החוג, וכן חברי סגל שייצגו את הפסיכולוגיה האקדמית האמריקאית.
בשנת 1967 נפתחו לימודי תואר שני, תחילה במגמה הקלינית ובמגמה החינוכית ואחר כך נוספו מגמות בתחום החברתי, התעסוקתי, הקוגניטיבי והפסיכוביולוגי. בשנת 1978 נפתחה בחוג התוכנית ללימודי דוקטורט.
בשנת 2012 שודרג מעמדו של החוג, והוא הפך לבית הספר למדעי הפסיכולוגיה. באותה שנה פורסם כי החוג פרסם את המספר הגבוה ביותר של מחקרים אקדמיים בישראל בנושאי פסיכולוגיה, בעשור שקדם לפרסום, ביחס לחוגי פסיכולוגיה באוניברסיטאות אחרות.
כיום בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה בתל אביב הוא הגדול מבין החוגים המקבילים בישראל בהיקף סגל ההוראה, המחקר ובמספר הסטודנטים. יושב הראש הנוכחי של בית הספר הוא פרופ' שגב ברק.
פעילות בית-הספר
בתוכניות הקליניות בתואר שני – היעד המרכזי הוא הכשרת קלינאים איכותיים ומעודכנים על פי הדגם של Scientist-Practitioner. ביתר פירוט, המטרה היא להקנות לסטודנטים יסודות עיוניים והדרכה מעשית במגוון שיטות אבחון וטיפול נפשי, ובה בעת גם הכשרה והתנסות במחקר. היעד של עדכון מדעי ומקצועי לפסיכולוגים קליניים מתבצע בבית הספר גם בתוכניות לימודים חוץ תקציביות משלימות ובימי עיון להכשרה מתקדמת המיועדים לאנשי מקצוע.
בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה משקיע גם בתרומה לקהילה בדרכים מגוונות. למשל, בארגון לימודי השדה בתואר ראשון, שבהם הסטודנטים מתנסים בפעילות מודרכת בהקשר חינוכי או טיפולי מחוץ לאוניברסיטה; בימי עיון לקהל הרחב המתעניין בפסיכולוגיה; ובהופעות חברי בית הספר בתקשורת בנושאים בעלי עניין ציבורי, כמו התמודדות עם לחצים או אלימות. החל משנת תשס"ח (2007/8) משתלבים סטודנטים לתואר הראשון בתוכנית "אוניברסיטה בעם", ומלמדים (תמורת קרדיט) קורסי מבוא בפסיכולוגיה למבוגרים ובני נוער מאוכלוסיות מוחלשות אשר גישתן ללימודים גבוהים מוגבלת.
לימודי תואר ראשון בבית-הספר למדעי הפסיכולוגיה
תוכנית התואר הראשון בנויה בעיקר על קורסי מבוא, המקנים לתלמידים רקע בענפיה השונים של הפסיכולוגיה. כמו כן, מושם דגש על הכשרת הסטודנטים לעיסוק במחקר אמפירי, בשיטות מחקר, בסטטיסטיקה ובשימושי מחשב. בנוסף לכך מחייבות הדרישות עריכת מחקר אמפירי עצמאי והגשתו כעבודה סמינריונית. הלימודים בבית-הספר הם במסלול דו-חוגי. מסלול זה הוא חובה לכל תלמיד בשנה א'. עם זאת, קיים גם מסלול לימודים חד-חוגי מורחב החל מהשנה השנייה ללימודיו של התלמיד.
את החשיפה לצדדים השימושיים של הפסיכולוגיה מקבל תלמיד התואר הראשון במסגרת "לימודי שדה" בהם הוא מתנסה בפעילות מודרכת בהקשר חינוכי או טיפולי מחוץ לאוניברסיטה.
לימודי תואר שני ושלישי בבית-הספר למדעי הפסיכולוגיה
לימודי התואר השני והשלישי נעשים בשש מגמות התמחות:
במגמה הקלינית מחקרית מוכשרים התלמידים למחקר עם הכשרה מקצועית-קלינית, וארבע המגמות האחרות מכשירות את התלמידים למחקר, עם אוריינטציה חזקה למחקר בסיסי.
אנדריי צ'יקטילו
אנדריי רומנוביץ' צ'יקטילו (ברוסית: Андрей Романович Чикатило; 16 באוקטובר 1936 – 14 בפברואר 1994) היה הרוצח הסדרתי, הקניבל והפדופיל המפורסם ביותר בתולדות ברית המועצות. צ'יקטילו הודה ב-56 מעשי רצח, נשפט בגין 53 רציחות וזוכה רק מרצח אחד. הרציחות בוצעו בין השנים 1978–1990. הוא נודע בכינויים "הקצב מרוסטוב" ו"המרטש האדום". ב-14 בפברואר 1994 הוצא להורג ברוסיה.
ילדות ובגרות
אנדריי רומנוביץ' צ'יקטילו נולד בכפר יבלוצ'נויה שבאוקראינה, ב-16 באוקטובר 1936, זמן קצר לאחר תקופת ההולודומור - תקופת הרעב ההמוני באוקראינה. אמו סיפרה לו שאחיו הגדול, סטפן, נחטף ונאכל בתקופת הרעב. אולם לא נמצאו רישומים לגבי הולדתו או קיומו של סטפן.
ב-1941, עם פלישתה של גרמניה הנאצית לברית המועצות, גויס אביו של צ'יקטילו. האב נפל בשבי הגרמני, אך בניגוד להוראתו של סטלין לשבויים סובייטיים, האב לא התאבד. כשחזר האב מהשבי, הוא הוכרז כ"אויב העם".
ב-1946 החלה תקופת הרעב הגדול באוקראינה, ואנדריי סירב לצאת מביתו מחשש שייאכל, כשם שכביכול נאכל אחיו בתקופת ההולודומור. בבית הספר היה תלמיד מופנם והתבייש בקוצר הראייה שלו (את זוג משקפיו הראשון הרכיב רק בגיל 30). צ'יקטילו הושפל על ידי חבריו ללימודים והיווה עבורם מושא ללעג, ונהג לא להגיב להתגרויות ובמקום זאת לשתוק ולהתאפק. ב-1954 סיים את לימודיו התיכוניים וניסה להתקבל לאוניברסיטת מוסקבה, אך לא עבר את מבחני הקבלה אשר נערכו במסגרתה. בין השנים 1957–1960 שירת בצבא הסובייטי. גם במהלך שירותו הצבאי עבר צ'יקטילו השפלות, אשר חלקן בוצעו על רקע מיני. לאחר תום תקופת שירותו הצבאי עבר לרוסטוב על הדון, שם עבד כמהנדס. ב-1960, הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
אחותו של צ'יקטילו, טטיאנה, שריחמה על אחיה הבודד, הכירה לו ב-1962 את חברתה פאינה, לה נישא ב-1964. לאחר חתונתו, התקבל צ'יקטילו לפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת רוסטוב. ב-1964 ילדה פאינה בן שנפטר לאחר שמונה חודשים בלבד. ב-1965 ילדה בת בשם לודמילה, וב-1969 נולד לזוג הבן יורי, שלימים הפך לפושע.
ב-1970 סיים צ'יקטילו את לימודיו במכון הפדגוגי ברוסטוב על הדון במקצוע של מורה לשפה וספרות רוסית. באותה השנה החל לעבוד כמורה לשפה הרוסית ולספרות בבית ספר-פנימייה בעיר נובושכטינסק, הממוקמת בדרום רוסיה. תלמידי בית הספר בו לימד לעגו לו וקראו לו "אווז", בשל האופן החריג בו הניע את ראשו. צ'יקטילו חשש מתלמידיו, שאף היו נוהגים להכותו ולגרשו מהכיתה בבעיטות. בעקבות הפחד הגובר, החל להגיע לבית הספר כאשר הוא חמוש בסכין. ב-1978 עבר עם משפחתו לעיר שכטי, הממוקמת בדרום רוסיה, שגם בה עבד כמחנך. בחודש דצמבר של שנה זו ביצע צ'יקטילו את הרצח הראשון שלו, אשר אותת על העתיד לבוא.
הרצח הראשון
ב-22 בדצמבר 1978 רצח צ'יקטילו את קורבנו הראשון - ילדה בת 9 בשם ילנה זקוטונובה. הוא פיתה את הילדה במסטיק אמריקאי ושכנע אותה ללכת עמו לביתו הסודי ששימש לו לפגישות עם זונות. כשהגיעו לבית ניסה צ'יקטילו להפשיט את הילדה, אך היא התחילה לצעוק. מחשש שהשכנים ישמעו את צעקותיה החל צ'יקטילו לחנוק אותה. הסבל שנגרם לקורבן הביא את צ'יקטילו להתעוררות מינית חריפה ולאורגזמה, והוא המשיך לחנוק את הילדה עד שמתה. הוא השליך את גופתה לנהר, והיא נמצאה אחרי יומיים. צ'יקטילו עוכב לחקירה בחשד למעורבות ברצח, אך שוחרר משום שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. במקומו נעצר חשוד אחר, אלכסנדר קרבצ'נקו, שריצה בעברו 10 שנות מעצר על אונס ורצח שביצע בהיותו קטין. קרבצ'נקו הודה ברצח זקוטונובה, בעקבות הלחץ שהופעל עליו בחקירות, והוצא להורג ב-5 ביולי 1983.
סדרת מעשי רצח
אחרי רצח זקוטונובה לא ביצע צ'יקטילו מעשי רצח נוספים במשך 3 שנים. ב-3 בספטמבר 1981 ביצע את הרצח השני. באותו יום ניסה לקיים יחסי מין ביער עם לריסה טקצ'נקו, זונה בת 17, אך לא הצליח להגיע לזקפה. טקצ'נקו לעגה לו ואז דקר אותה צ'יקטילו מספר פעמים בסכין, סתם את פיה בבוץ, חנק אותה וחתך את פטמותיה. גופתה התגלתה למחרת.
שני מעשי הרצח הראשונים היו ספונטניים ולא מתוכננים מראש, אך לאחר רצח טקצ'נקו ידע צ'יקטילו שיחזור לרצוח. כשנה לאחר מכן, ב-12 ביוני 1982 רצח צ'יקטילו את ליובוב ביריוק בת ה-12. הוא חטף אותה ליער ודקר אותה כ-40 פעמים. באותה שנה רצח צ'יקטילו עוד 3 אנשים, ובהם הקורבן הזכר הראשון - אולג פודז'יבאייב בן ה-9.
מבצע "חורשה"
בדצמבר 1985 החלו כוחות הביטחון הסובייטים, בפיקוח המפלגה, במבצע בשם "חורשה" (Лесополоса) שמטרתו הייתה לתפוס את הרוצח הסדרתי. היה זה המבצע הרחב ביותר בתולדות כוחות הביטחון האזרחיים של ברית המועצות ורוסיה. במהלך המבצע נבדקו יותר מ-200 אלף איש, פוענחו 1,062 עברות אחרות, נאסף מידע על 48,000 אנשים בעלי סטיות מיניות (רובם הומוסקסואלים, שכן הומוסקסואליות הייתה אסורה בברית המועצות ואסורה ברוסיה), 5,845 אנשים הושמו במעקב, ונבדקו 163,000 נהגי תחבורה ציבורית. כמו כן גויסו מסוקים צבאיים על מנת לפקח על מסילות רכבת ועל רצועות יער הסמוכות להן. צ'יקטילו הצטרף למבצע כמתנדב, ושמר בתחנות רכבת. הוא נקט צעדי זהירות, ובשנת 1986 לא ביצע אף מעשה רצח.
המשך מעשי הרצח והמצוד
לאחר כשנה וחצי של הפוגה, חזר צ'יקטילו במאי 1987 לפעול. הוא רצח את אולג מקרנקו בן ה-13, שגופתו התגלתה רק ב-1990, לאחר מעצרו של צ'יקטילו. גל הרציחות התחדש, גופות של ילדים נמצאו אפילו בפארקים המרכזיים של העיר רוסטוב על הדון, וכן בערים אחרות של ברית המועצות: זפוריז'יה, לנינגרד ומוסקבה.
את הפיקוד על החקירה לקח על עצמו איסא קוסטוייב, שכיהן בתפקיד כסגן מנהל מחלקת החקירות של פרקליטות הרפובליקה הסובייטית הרוסית. בספטמבר 1989 ביקר קוסטוייב רוצח סדרתי בשם אנטולי סליבקו שהיה כלוא בשל רצח של לפחות 7 ילדים ונערים; הוא ביקש ממנו להגדיר פרופיל של הרוצח הסדרתי. סליבקו חזר על הפרופיל השגוי שהיה קיים בקרב החוקרים, וטען שאת מעשי הרצח ברצועות היער מבצעים שני אנשים: אחד מהם מתמקד בבנים והשני מתמקד בבנות ובנשים. מספר שעות לאחר הריאיון עם קוסטוייב, הוצא סליבקו להורג בירייה.
המעצר השלישי
בשנת 1990 רצח צ'יקטילו 8 אנשים נוספים. את מעשה הרצח האחרון ביצע ב-6 בנובמבר, כאשר רצח את סבטלנה קורוסטיק, זונה בת 22. לאחר שרצח אותה יצא מהיער לכיוון תחנת הרכבת, שם עצר אותו שוטר בשם איגור ריבקוב וביקש ממנו להזדהות. צ'יקטילו הציג בפניו את תעודת הזהות שלו וריבקוב רשם את שם המשפחה. לאחר מספר ימים נמצאה גופתה של קורוסטיק. הנתיחה שלאחר המוות הצביעה על תאריך הרצח, ולאחר בדיקת דוחות של שוטרים מאותו זמן, שם קוסטוייב לב לשמו של צ'יקטילו (שם משפחה לא נפוץ), שכבר נעצר ב-1984 בחשד למעורבות במעשי הרצח אך שוחרר. ב-17 בנובמבר הושם צ'יקטילו במעקב. התנהגותו הייתה חשודה - הוא הרבה להתחיל בשיחה עם בנים צעירים ובחורות, ונהג להסתובב בסביבת זירות מעשי הרצח. ב-20 בנובמבר פנה צ'יקטילו למרפאה על מנת לבצע צילום רנטגן של אצבע שננשכה על ידי אחת הקרבנות; באצבע התגלה שבר. לאחר מכן חזר לביתו, ואז יצא שוב לקיוסק כדי לקנות בירה, ואז נעצר. בחיפוש בביתו נתגלו 23 סכיני מטבח, ונעליים שהתאימו לסימנים שנמצאו ליד אחד הקורבנות. בזמן מעצרו הטיח בשוטרים: "אתם לא מתביישים? אני אדם מבוגר". צ'יקטילו נחקר במשך 10 ימים ולא הודה באף אחד ממעשי הרצח המיוחסים לו. לא היו ראיות ישירות נגדו וכבר לא ניתן היה להאריך את מעצרו. אז פנה קוסטוייב שוב לד"ר בוכנובסקי וזה הסכים לשוחח עם העצור. אחרי השיחה עם הפסיכיאטר ב-30 בנובמבר הודה צ'יקטילו במעשי הרצח והחל לשתף פעולה עם החקירה. הוא הואשם בתחילה ב-36 מעשי רצח, ובהמשך הודה ב-56 כאלה. הוא הוביל את החוקרים למקום קבורתו של אחד הנערים שרצח וכן שיחזר את מעשי הרצח האחרים בפרטי פרטים.
המשפט וההוצאה להורג
באוקטובר 1991 אבחנו פסיכיאטרים משפטיים את אנדריי צ'יקטילו ככשיר לעמוד לדין, ומשפטו החל ברוסטוב על הדון ב-14 באפריל 1992. במהלך המשפט ניסה להעמיד פני משוגע: צעק, העליב שופטים, דיבר בצורה דמגוגית והטיח האשמות על פשעים במשטר הקומוניסטי, בסטלין, בהולודומור ואפילו בסוג הדם שלו. הוא אף טען שהועיל לחברה בכך ש"טיהר" אותה מאנשים חסרי תועלת (הכוונה היא לזונות, מפגרים בשכלם, ונערים בעיתיים שנמלטו מביתם). הוא הביע רצון להיות שפן ניסויים למחקרים פסיכיאטריים. באולם בית המשפט חשף את איבר המין שלו ותהה: "מה אתם חושבים שהייתי אמור לעשות עם הדבר העלוב הזה?".
הפסיכיאטריה המשפטית קבעה שלוש פעמים שצ'יקטילו אינו פסיכוטי, וכי הוא כשיר לעמוד לדין. פסק הדין הארוך הוקרא במשך יומיים (15-16 באוקטובר). אנדריי צ'יקטילו נידון לעונש מוות באשמת 53 מעשי רצח, מתוך 56 שבהם הודה (את שלושת הנותרים לא הצליחה התביעה להוכיח). כמו כן הורשע במעשים מגונים בקטינים (שלא רצח). בזמן שהייתו בתא הכלא הרבה צ'יקטילו להתלונן על השוטרים, שמר על בריאותו, אכל, והתעמל. הוא היה מסתובב בתאו כשהוא ממלמל: "אכלו את אח שלי... אכלו את אח שלי...", ככל הנראה במסגרת הניסיון להתחזות לחולה נפש.
ב-4 בינואר 1994 דחה נשיא רוסיה, בוריס ילצין, את בקשתו לחנינה. ב-14 בפברואר הוצא אנדריי צ'יקטילו להורג בירייה בודדת בעורפו בחצר כלא נובוצ'רקסק בו נכלא.
דמותו של צ'יקטילו בתודעה הקולקטיבית
משפטו של אנדריי צ'יקטילו זכה להתעניינות רבה ברוסיה של שנות ה-90, שנים ראשונות וקשות לאחר התפרקות ברית המועצות. לאחר הוצאתו להורג נפוצו שמועות רבות לגבי גורלו. כך למשל הופצה שמועה שמוחו נמכר לחוקרים יפניים, ושמועה אחרת אמרה שצ'יקטילו עצמו נמכר בחשאי לחוקרים זרים בעודו חי. במקרי רצח רבים שהתרחשו ברוסיה התעוררו חשדות שצ'יקטילו חי וחזר לפעולה. השם "צ'יקטילו" הפך למילה נרדפת בסלנג ברוסית לרוצח סדרתי ואפילו לסוטה מין. צ'יקטילו היווה נושא לבדיחות רבות ואף לשירים ברוסית ואף בשפות אחרות, דוגמת השיר: "Ripper von Rostow" (בגרמנית: "המרטש מרוסטוב", אחד מכינויו של צ'יקטילו) של להקת הדארק מטאל הגרמנית "Eisregen" (בתרגום לעברית: "גשם קרחוני").
לפי עדותו של הרוצח הסדרתי אלכסנדר פיצ'ושקין, משפט צ'יקטילו נתן לו השראה לרציחות. פיצ'ושקין עצמו היווה השראה לשני סטודנטים מהעיר אירקוטסק, שביצעו רציחות דומות בשנים 2010–2011. השניים הודו בפני בית המשפט כי המניע למעשיהם הייתה תוכנית טלוויזיה בה צפו ב-2007, שעסקה במשפטו של פיצ'ושקין.
גם במערב זכתה הפרשה להתעניינות רבה, וכמה סרטים וספרים נכתבו בהתבסס על הפשעים, כמפורט להלן.
סיפורו של צ'יקטילו מובא גם בסרטים תיעודיים וחומרי לימוד בנושא רוצחים סדרתיים.
בתרבות
בשנת 2004 יצא לאקרנים הסרט "Evilenko", המבוסס באופן רופף על סיפורו של צ'יקטילו, בכיכובו של מלקולם מקדואל. קטעים גדולים מהתסריט לקוחים מספרו של במאי הסרט, דייוויד גרייקו, "הקומוניסט שאכל ילדים". את פסקול הסרט הלחין אנג'לו בדלמנטי.
בשנת 2008 יצא לאור המותחן הבדיוני "ילד 44" של הסופר הבריטי טום רוב סמית, אשר עוסק במצוד אחר רוצח סדרתי שסיפור חייו וטכניקת הרצח שלו זהים לאלו של צ'יקטילו. הספר היה מועמד ל-17 פרסים בינלאומיים מהם זכה בשבעה, בהם: פרס מאן בוקר, פרס פגיון הזהב, ו-Waverton Good Read Award. בשנת 2015 יצא לאקרנים סרט קולנוע בעל אותו השם, המבוסס על עלילת הספר, ומככבים בו טום הארדי וגארי אולדמן.
בשנת 2021 שודרה מיני-סדרה בשם "צ'יקטילו" על הפרשה ברשת Okko הרוסית.
מנחם מנדל (ספר)
מנחם מנדל היא סדרת סיפורים ביידיש מאת הסופר שלום עליכם, שגיבורהּ סוחר יהודי.
הסיפורים, הבנויים כקובץ איגרות ששולחים מנחם מנדל ואשתו זה לזה, נכתבו בין השנים 1892–1913 במספר סדרות ומסגרות ספרותיות. לראשונה נדפס הספר בשנת 1909. בשנת 1913 התפרסמו 45 איגרות בעיתון "היינט" (יידיש: "היום"), ומהן הורכב הכרך השני. ישנו חוסר תכנון עקיב בין סדרה לסדרה, וככל הנראה לא תכנן שלום עליכם את קורות מנחם מנדל במלואן מראשית כתיבתו.
עלילה
מנחם מנדל הוא סוחר יהודי החולם להתעשר. הוא יוצא מעיר הולדתו כתריאלבקה, ובמהלך נדודים רבים הוא מגיע לאודסה, "יהופיץ" (כינוי של המחבר לקייב), אמריקה וורשה. במהלך נדודיו הוא מתכתב עם אשתו שיינה-שיינדל. בכל מקום אליו הוא מגיע, מנסה מנחם מנדל להשתלב בעסקים המקומיים ולצבור הון. הוא ממציא תוכניות ותחבולות שאינן מועילות לו לבסוף במאום. בכל פעם מחדש הוא בונה מגדלים באוויר, שלאחר מכן מתנפצים. עובדה זו אינה מרפה את ידיו, והוא פונה למקצוע הבא הנקרה בדרכו.
השפעה תרבותית
מכתביו של מנחם מנדל לאשתו מתארים הווי חיים יהודיים בעיירה היהודית, העשירים ברוח (גם אם לא בחומר), ומאופיינים בהומור עצמי ותמימות. בין יצירותיו של שלום עליכם, מהווה גם יצירה זו מצבת זיכרון לחיים יהודיים עשירים בהווי וברוח בעיירות מזרח אירופה, חיים שנגדעו באחת.
המשורר נתן אלתרמן בחר בדמות מנחם מנדל בשיר "מכתבו של מנחם מנדל" שאותו כתב בשנת 1945 ואשר מתייחס למאורעות השואה.
תרגומים לעברית
הספר תורגם לעברית שלוש פעמים, בידי י"ד ברקוביץ, אריה אהרוני (1997) ובני מר (2016).
גילום הדמות
בסרט הישראלי טוביה ושבע בנותיו, מגלם השחקן אילי גורליצקי את מנחם מנדל בתור שדכן וסוחר פורח, המבטיח לטוביה שישקיע את הנדוניה בסך 33 רובל של טוביה ב"יהופיץ" בבורסה, וכמובן לא מקיים הבטחתו מה שמצריך את טוביה לרדוף אחריו.
אלכסנדר רוזנבאום
אלכסנדר יעקובלביץ' רוזנבאום (ברוסית: Александр Яковлевич Розенбаум; נולד ב-13 בספטמבר 1951) הוא זמר-יוצר (בארד) ופוליטיקאי רוסי-יהודי מסנקט פטרבורג.
קורות חייו
רוזנבאום נולד בלנינגרד במשפחה יהודית, הוריו היו רופאים. רוזנבאום למד בבית הספר לרפואה ע"ש פבלוב בלנינגרד בין 1968 ל-1974, ולאחר מכן עבד כרופא בשירות העזרה הראשונה בעירו. למד פסנתר וכוריאוגרפיה בהיכל התרבות ע"ש סרגיי קירוב.
לאחר מספר שנים בהן עבד כרופא, עבר לתחום השירה והחל להופיע כזמר מקצועי. הוא החל להופיע עם שיריו בשנת 1983, עם הופעתו ב-14 באוקטובר של אותה שנה בהיכל התרבות של משרד הפנים הרוסי ע"ש דזרז'ינסקי.
בצעירותו, המיר את דתו מיהדות לנצרות.
יצירה
שיריו מתחילת דרכו של רוזנבאום עוסקים בעולם הפשע ברוסיה ובאודסה של שנות ה-20, ובין היתר במאפיה היהודית שם. שירים נוספים עוסקים בהיסטוריה הרוסית, בין היתר בקוזאקים, בצוענים וכו'.
שיריו הידועים ביותר הם "ולס בוסטון" (Вальс-бостон) ו-"גופ-סטופ" (Гоп-стоп). בסך הכל חיבר רוזנבאום מעל 1,000 שירים.
בשנת 2011 הוא הוציא אלבום משותף עם גרגורי לפס.
פעילות פוליטית
רוזנבאום היה חבר בדומה הרוסית מטעם סיעת רוסיה המאוחדת בדומה הרביעית, בין השנים 2003 ו-2007. בישראל הביע רוזנבאום תמיכה במפלגת ישראל ביתנו, ואף שינה את שירו "ירושלים" כך שיכיל מילים בעברית, וצילם וידאו קליפ לשיר בעיר העתיקה, שכולל בתוכו את אביגדור ליברמן ונערי מפלגתו.
סנוק הורחרוניה
כריסטיאן סְנוּק הורחרוניה (בהולנדית: Christiaan Snouck Hurgronje; 8 בפברואר 1857 - 26 ביוני 1936) היה חוקר הולנדי של תרבויות ולשונות המזרח ויועץ לענייני ילידים בממשל המושבות של איי הודו המזרחיים ההולנדיים.
חייו
סנוק הורחרוניה נולד באוֹסְטֶרְהַאוּט (Oosterhout) והחל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת ליידן ב-1874. הוא קיבל את תואר הדוקטור ב-1880, נושא עבודת הדוקטור היה "החגיגות במכה". הוא התמנה לפרופסור בבית הספר לעובדי השירות הקולוניאלי בליידן ב-1881. הורחרוניה, שידע ערבית על בוריה, נעזר במושל העות'מאני בג'דה ונבחן בידי משלחת של מלומדים ממכה ב-1884, ולאחר שעבר בהצלחה את הבחינות קיבל היתר לעלות לרגל לעיר הקדושה מכה ב-1885. הוא היה אחד מהמלומדים המערביים הראשונים שעשו כן.
במסעו החלוצי הוא היה דמות מערבית חריגה במכה, אולם אימץ לחיקו את התרבות והדת של מארחיו בהתלהבות והמיר דתו לאסלאם.
ב-1889 הוא התמנה לפרופסור לשפה המלאית באוניברסיטת ליידן וליועץ רשמי לממשלה ההולנדית לעניינים קולוניאליים. הוא כתב למעלה מ-1,400 מסמכים אודות המצב באצ'ה ומצב האסלאם בהודו המזרחית ההולנדית, כמו גם על השירות הקולוניאלי והלאומיות.
בשמשו כיועצו של פן הֵטס (J. B. van Heutsz) נטל הורחרוניה חלק פעיל בשלב הסופי (1905-1898) של מלחמת אצ'ה (1913-1873). הוא נעזר בידיעותיו על תרבות האסלאם על מנת להציע אסטרטגיות שיסייעו לשבור את ההתנגדות של מתיישבי האצ'ה ולכפות עליהם שלטון קולוניאלי הולנדי ובכך לשים קץ ל-40 שנות מלחמה שבה נספו לפי ההערכות בין 50 ל-100 אלף מתיישבים ונפצעו מיליון אחרים.
הצלחתו במלחמת אצ'ה הקנתה להורחרוניה עמדת השפעה בעיצוב מדיניות הממשל הקולוניאלי בשארית שטחה של אינדונזיה, אולם מכיוון שסבר שהצעותיו לא יושמו די הצורך, הוא שב להולנד ב-1906. בשובו להולנד המשיך בקריירה המדעית הפורייה שלו.
Paris (שיר של הצ'יינסמוקרס)
השיר הפך ללהיט ענק כאשר בין היתר הגיע למקום הגיע למקום ה-6 בארצות הברית ולמקום הראשון במצעד "Dance/Mix Show Airplay" (מצעד הדאנס האמריקאי שמבסס את נתוניו על השמעות ברדיו בלבד של שירי דאנס ואלקטרוניקה) ובכך הפך לשיר הרביעי של הלהקה לעשות זאת ובנוסף הוא גם הגיע למקום הראשון במצעד הדאנס והאלקטרוניקה האמריקאי (מצעד המבוסס גם על מכירות משולבות והשמעות של מוזיקה במועדונים) ובכך הפך לשיר החמישי שלהם לעשות זאת.
הצלחה מסחרית
השיר זכה להצלחה אדירה. הוא נכנס היישר אל המקום השביעי בארצות הברית והגיע למקום השישי בפיק שלו ובכך הפך לשיר הרביעי של הלהקה להגיע לעשירייה הפותחת במדינה. בקנדה השיר הגיע בשיאו למקום השני שהוא מתמקם מאחוריי "Shape of You" של אד שירן. סך הכל השיר הצליח להתמקם ב-20 העליונים ב-25 מדינות שונות, להתמקם במצעדי סוף שנה של 15 מדינות שונות ולהגיע למעמד פלטינה ומעלה או זהב בלא פחות מ-17 מדינות שונות בין היתר בארצות הברית שם הגיע למעמד פלטינה משולשת, באוסטרליה שם הגיע למעמד פלטינה מרובעת ובקנדה שם הגיע גם לפלטינה מרובעת.
אנדריס וילקס
אנדריס וילקס (בלטבית: Andris Vilks; נולד ב-16 במאי 1957) הוא פילולוג לטבי.
ביוגרפיה
וילקס נולד בריגה, לטביה. ב-1957 הוא סיים את לימודיו בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת לטביה.
ב-1978 החל לעבוד בספריית המדינה של לטביה שהייתה אז חלק מברית המועצות, שם עבד במשך השנים במספר מחלקות ובין היתר מחלקת כתבי יד, ב-1989 מונה למנהל הספרייה שלאחר מכן עם קבלת העצמאות של לטביה נהפכה לספרייה הלאומית.
מ-1998 ועד 2002 כיהן כיושב ראש מועצת התרבות הלאומית של משרד התרבות הלטבי ועבד גם באגודת הספריות של המדינות הבלטיות, הוא משמש גם כחבר במועצת המנהלים של מספר ארגונים ובין היתר האגודה האירופאית לחקר ספריות, הוא משמש גם כנשיא הוועדה הלטבית של ארגון אונסק"ו.
שמפוליון (אונייה)
א/ק "שמפוליון" (בצרפתית: SS Champollion) הייתה אוניית נוסעים צרפתית, שהפליגה משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד תחילת שנות ה-50 בין צרפת, ובפרט נמלי טולון ומרסיי, לבין נמלי לבנון, ארץ ישראל ומצריים. בין השאר הובילה נוסעים ועולים לארץ ישראל. ב-22 בדצמבר 1952 עלתה על שרטון בחופי ביירות, ולמחרת טבעה.
קורותיה
במלחמת העולם השנייה פעלה האונייה בשרות הצי הבריטי.
עדויות רבות מאוד של ניצולי שואה, פרטיזנים, מעפילים ואפילו עולים משנות השלושים, מאזכרים את מסעם ארצה ב"שמפוליון". ואולי החשובה שבהן היא של ח.נ. ביאליק, שהפליג על השמפוליון בדצמבר 1930 מאלכסנדריה למרסיי, וקורותיו באותה הפלגה הולידו את סיפורו האחרון, 'איש הסיפון'. בין העולים בה ארצה היה המשורר-הלוחם אבא קובנר, קיץ 1945, בשנת 1933 עלה בה ארצה אברהם סטבסקי מנאשמי רצח ארלוזורוב, בשנת 1935 דייב רוטשילד ועוד אישים ידועים.
טביעתה
ב-22 בדצמבר 1952, לפני הזריחה ובתנאי ים קשים, התקרבה "שמפוליון" לנמל בביירות. ימים ספורים לפני כן הופעל זרקור חדש בנמל התעופה הבינלאומי של ביירות. צוות האוניה, שלא ידע על קיומו, הפליג לעברו במחשבה שזהו המגדלור המסמן את נמל ביירות. ברבע לשש בבוקר נתקעה האוניה בשרטון, ונבקעה לשניים מעוצמת המכה. הנוסעים התרכזו על הסיפון, ורובם פונו למחרת. 17 הנספים באסון היו אנשים שניסו להגיע לחוף בשחיה.
הגוררת צוריה וקורבטה של חיל הים הישראלי הפליגו מחיפה אל חופי ביירות כדי לסייע במאמצי ההצלה, אך בפועל לא השתתפו בחילוץ. כתבי קול ישראל ועיתונאים הצטרפו להפלגה.
רות בונדי כתבה על טביעת האוניה ביומון "דבר", ב-2 בינואר 1953, תחת הכותרת טרגדיה בים, האור הטעה? בגוף הכתבה נאמר:
אלנה בססקו
אלנה בססקו (ברומנית: Elena Băsescu; נולדה ב-24 באפריל 1980) היא פוליטיקאית רומנייה וחברת הפרלמנט האירופי בשנים 2009 - 2014.
ביוגרפיה
בססקו נולדה בקונסטנצה שברומניה, למריה וטראיאן בססקו, נשיא רומניה בשנים 2004–2014. בססקו היא בוגרת תואר בכלכלה ודוגמנית בעברה.
בתחילת דרכה הפוליטית, כיהנה בססקו בתפקיד מזכירת אגף הצעירים במפלגה הליברל-דמוקרטית.
בבחירות לפרלמנט האירופי מטעם ממשלת רומניה, היא החליטה להתמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית ליברלית, בה חבר אביה, אך היא נדחתה על ידי המפלגה, עקב כך החלה להתמודד כמתמודדת עצמאית, במהלך התמודדותה היא צברה פופולריות במדינתה על פי סקר דעת קהל. במהלך מסע הבחירות שלה התעוררה מחלוקת, כאשר הביעה את תמיכתה בחוקיות של מריחואנה. למרות זאת, היא נבחרה ובאותה שנה החלה לכהן כחברה בפרלמנט. בעקבות בחירתה הואשמה בנפוטיזם על ידי גורמים שונים.
בשנת 2020 החלה להשתתף בתוכנית המציאות הזמר במסכה רומניה בתור החד קרן והודחה חמישית.
בובי וולאס
בובי וולאס  (באנגלית: Bobby Wallace; נולד ב-2 ביוני 1962 בסנט לואיס שבמיזורי) הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ישראלי ששיחק במספר קבוצות מליגת העל הישראלית.
ביוגרפיה
וולאס למד בתיכון האזורי של מחוז וונצ'ביל ושיחק בקבוצת הכדורסל של התיכון בליגת הכדורסל של מיזורי. לאחר סיום לימודיו קיבל מלגה מטעם אוניברסיטת אינדיאנה, שיחק במדי קבוצת הכדורסל ולמד לתואר ראשון. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה הוא שיחק בספרד, בלגיה והולנד.
וולאס החל את דרכו בישראל בעונת 1985/86 במדי העולה החדשה לליגת העל אליצור קריית אונו.
בתחילתה של עונת 1988/89 סיכם וולאס במכבי חיפה מליגת העל, ולאחר מכן שיחק בהפועל גבעתיים, מכבי גבעת שמואל ומכבי רחובות, בית"ר רמת גן, מכבי רמת גן, מכבי רעננה.
פסטו
פסטו (באיטלקית: pesto) הוא רוטב במטבח האיטלקי, המוכן באופן מסורתי מריחן, צנוברים, שום, שמן זית וגבינת פרמזן או פקורינו כתושים בעלי ומכתש. הפסטו משמש כרוטב לפסטה, כממרח, תיבול למרק ועוד.
מקור הפסטו הוא חבל ליגוריה שבאיטליה. קיימות עדויות למאכל דמוי פסטו כבר בתקופת הרומאים, אם כי ייתכן שמקור הפסטו כפי שמוכר היום בתקופה מאוחרת יותר (סביבות 1600). מקור השם הוא בשורש האיטלקי pestâ שמשמעותו לכתוש.
בנוסף לגרסה הקלאסית של הפסטו (שרכיביה כאמור הם בזיליקום, צנוברים, שום, שמן זית וגבינה קשה) המכונה 'פסטו אלה ג'נובֶזֶה', קיימות גרסאות רבות אחרות של פסטו. ניתן, לדוגמה, להשתמש בעשבי תיבול אחרים (פטרוזיליה, כוסברה, נענע וכיוצא בזה) במקום או בתוספת לבזיליקום. ניתן גם להחליף את הצנוברים באגוזים מסוג אחר, כגון אגוזי קשיו ואפשר להחליף או לוותר על הגבינה. כאשר הפסטו משמש כרוטב, מקובל לפעמים לעדן את מרקמו ולהעשירו על ידי הוספתו לשמנת מתוקה.
גרסאות ידועות כוללות:
במטבח המודרני הפסטו נטחן בדרך כלל במעבד מזון ולא נכתש ידנית. כמו כן ניתן להשיג פסטו מוכן במרכולים. ברבים ממוצרי הפסטו התעשייתי, מוחלפים חלק מהמרכיבים ברכיבים זולים יותר (לדוגמה אגוזי מלך במקום צנוברים, שמן צמחי השונה משמן זית וכדומה) ונוספים חומרים משמרים. בישראל מושמטת לעיתים הגבינה מסיבות כשרות. פסטו היא מילה איטלקית שמובנה בעברית ממרח, או ליתר דיוק כותש או כתישה. מקובל ליחס את הפסטו לצמח הבזיליקום, אך יש גם ממרח שום, ממרח פטרוזיליה ועוד. כיום כולם יקראו פסטו שכן כולם נעשים בכתישה.
פסטו טבעוני נעשה ללא תוספת של גבינה והיתרון שלו שהוא נשמר לתקופה ממושכת בקירור ללא חומרים משמרים. מידת השימור של הפסטו נקבעת לפי כמות השמן זית וייבוש יסודי של עלי הריחן (בזיליקום). אם הממרח כולל כמות גבוהה של מים בגלל שהעלים לא היו יבשים או שהפסטו לא מכיל מספיק שמן זית - הוא עלול להתקלקל במהירות.
אל ירח
אל ירח הוא אל או אלה הקשורים, או שמסמלים את הירח. לאלים אלה יכול להיות מגוון רחב של פונקציות ומסורות בהתאם לתרבות, אך הם נחשבים לעיתים קרובות לאויב של אל שמש.
אל ירח יכול להיות זכר או נקבה, ובדרך כלל הם מהמין השני של אל השמש באותה תרבות. אלי ירח הם קצת יותר נפוצים בעולם מאשר אלות, למרות שאלוהויות נשיות ידועות יותר בעידן המודרני עקב ההשפעה של המיתולוגיה היוונית והרומית קלאסית, שבה אל הירח הוא נקבה.
גרסאות אל הירח בתרבויות העולם
המחזור החודשי של הירח, שויך בתרבויות רבות למחזור החודשי הנשי. בשפות רבות, המונח עבור המחזור הנשי מקבילה או קרובה מבחינה אטימולוגית למונח עבור מחזור הירח. דוגמאות לאלות ירח, הם למשל פויבה, ארטמיס וסלנה (או לונה בגרסתה הרומית) היווניות.
סִין (באכדית: Su'en, Sîn) או נאננה הוא אל הירח במיתולוגיה המסופטמית, ונאננה הוא הגרסה השומרית לאל, בנם של אנליל ונינליל וזוהה עם האל השמי סין. שני המקומות המרכזיים לעבודת סין-נאננה היו אור בדרום מסופוטמיה, וחרן בצפון.
סוד הממלכה הקסומה
סוד הממלכה הקסומה (באנגלית: The Swan Princess, "נסיכת הברבורים") הוא סרט אנימציה משנת 1994 המבוסס על הצגת הבלט "אגם הברבורים".
שיר הנושא של הסרט, "Far Longer than Forever", היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר, אך הפסיד לשיר "Can You Feel the Love Tonight" מתוך הסרט "מלך האריות".
עלילה
המלך ויליאם, אביה של הנסיכה אודט, והמלכה יוברטה, אמו של הנסיך דרק, רצו לחתן את ילדיהם בתקווה לאחד את ממלכתם. כילדים וכמתבגרים, דרק ואודט לא סבלו אחד את השני, אבל כשהשניים נפגשו כמבוגרים הם התאהבו. כאשר אודט שאלה את דרק מה הוא רואה בה חוץ מיופיה, ודרק השיב שהוא אינו יודע מה להגיד, אודט התאכזבה והחתונה בוטלה.
סרטי המשך
לסרט יש 10 סרטי המשך:
המה מליני
המה מליני (באנגלית: Hema Malini; נולדה ב-16 באוקטובר 1948), שחקנית ובמאית הודית. זוכת פרס פילמפייר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1973.
ביוגרפיה
תפקידה הראשון היה לצידו של ראג' קאפור.
סרטה הבולט ביותר עד היום הוא "סיטה וגיטה", שהיה עיבוד מודרני לספר מאת מארק טוויין "בן המלך והעני", וצולם בשנת 1972, זכה באותה שנה בסרט השנה.
מליני שיחקה בסרטים רבים לצידו של דהרמנדרה, ביניהם "עליבאבא ו-40 השודדים", "ראג'ה אהובי", "שולאי", "סאמרט" ועוד.
בנוסף לקריירת המשחק שלה, החלה מליני גם לביים סרטים. הסרט הראשון אותו ביימה נקרא "רקדנית קברה" בשמו הבינלאומי, ובו שיחקו שחקנים כמו מיתהון צ'קרבורטי, שאהרוח' ח'אן, ג'יטנדרה ודימפל קפדיה.
חיים אישיים
מליני היא אשתו השנייה של השחקן דהרמנדרה ולשניים שתי בנות.
סקיי איירליינס
סקיי איירליינס (Sky Airlines) הייתה חברת תעופה טורקית שהתמחה בטיסות שכר ומרכזה שכן בנמל התעופה הבינלאומי של אנטליה בדרום טורקיה. החברה טסה ל-50 יעדים באירופה.
פעילות החברה בישראל
החברה הפעילה טיסות בין נמל התעופה הבינלאומי של אנטליה לנמל התעופה בן-גוריון בתדירות משתנה לפי עונות התיירות. הטיסות הופעלו בכל סוגי המטוסים שברשות החברה. הטיסות הופסקו בגלל המשבר בין ישראל לטורקיה. בשנת 2013 חודשו הטיסות, עד לפשיטת הרגל בחברה.
פרס אוסקר לעריכת הקול הטובה ביותר
פרס אוסקר לעריכת הקול הטובה ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Sound Editing) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע לסרט בעל עריכת הקול ועיצוב הקול הטובים ביותר; עריכת קול היא הבחירה וההרכבה של הקלטות הקול השונות, בעוד מעצבי קול אחראים על יצירת הפסקול הסופי של הסרט. בדרך כלל מוענק הפרס לעורכי הקול הראשיים של הסרט הזוכה, ולעיתים למעצבי הקול הראשיים. בעבר נקרא "פרס לאפקטי קול" (Best Sound Effects) ו"פרס לעריכת אפקטי קול" (Best Sound Effects Editing). המועמדים והזוכה בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי האוסקר.
על פי חוקי האקדמיה, בשנים בהן אין עמידה בסף הסרטים המינימלי שצריכים להיות מועמדים לפרס, מוענק פרס עריכת הסאונד לסרט הזוכה באופן לא-תחרותי בתור פרס אוסקר להישגים מיוחדים (כפי שקרה בשנים 1975, 1977, 1979, 1981, 1984 ו-1987). בשנים 1968–1974, 1976, 1978 ו-1980 כלל לא חולק פרס, בשל מיעוט במועמדים. מאז שנת 2006 מועמדים בכל שנה חמישה סרטים לפרס.
מעצב הקול ריצ'רד קינג זכה בפרס 4 פעמים (2003, 2008, 2010 ו-2017), יותר מכל זוכה אחר. עורכי הקול ריצ'רד הימס ואלן רוברט מארי היו מועמדים לפרס 9 פעמים כל אחד, ובכך הם מחזיקים במשותף בשיא המועמדויות לפרס.
סמל סקסוניה התחתונה
סמל סקסוניה התחתונה הוא סמלה של המדינה הגרמנית סקסוניה התחתונה. הסמל כולל מגן אדום ובתוכו סוס סקסוני (Sachsenross) לבן קופץ על שתי רגליו האחוריות.
היסטוריה
הסוס הסקסוני היה בשימושן של דוכסות ברנזוויק וממלכת הנובר החל משנת 1814 וכסמל פרובינציית הנובר הפרוסית משנת 1866. הסמל שרד את ביטולה של המונרכיה בסיומה של מלחמת העולם הראשונה ושימש כסמל הנובר עד שנת 1935. משנה זו, נאסרה הצגתם של דגלי המדינות השונות על ידי הממשל הנאצי ורק הנפתו של דגל גרמניה הנאצית הותרה.
מישור דאנום
מישור דאנום או סלעי דנאום או רמת דאנום (באנגלית: Danum Platform) היא רמה או מישור הררי סלעי ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
סמל סקסוניה התחתונה
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה פרובינציית הנובר להיות מדינה עצמאית (ב- 23 באוגוסט 1946) והשיבה את הסוס הסקסוני כסמלה וכך עשתה גם ברנזוויק כמה שבועות לאחר מכן ב-8 ביולי 1946. כאשר אוחדו יחדיו המדינות ליצירת מדינת סקסוניה התחתונה (ביחד עם אולדבורג ושאומברג-ליפה) הפך הסוס הסקסוני לסמלה של המדינה המאוחדת.
מישור דאנום
הרמה הסלעית מצויה 7 קילומטרים צפונית מזרחית להר הייבן.
סמל סקסוניה התחתונה
היסטוריה
סמל סקסוניה התחתונה עוגן בחוק מדיני מה-13 באוקטובר 1952 והוא עוגן בשנית בחוקתה החדשה של סקסוניה התחתונה ב-19 במאי 1993
מישור דאנום
גבולות הרמה עם עמק ביברה ועמק דובריס.
סמל סקסוניה התחתונה
קישורים חיצוניים
Sachsenross
מישור דאנום
גובהו של המישור 1,726 מטרים מעל פנהי הים.
מקור השם
שם המישור ניתן לו על ידי משלחת החקר הגאולוגית של אוניברסיטת ואיקאטו מהמילטון, בניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר 1979–1978, תחת מייקל סלבי.
בדומה להרים אחרים ברכס בריטניה, השם שניתן לאתר קשור להיסטוריה של בריטניה, ובייחוד לבריטניה הרומית.
דנום הוא השם ההיסטורי (מהתקופה הרומית) של אזור דונקסטר של ימינו.
אירוויזיון 1956
תחרות הזמר של האירוויזיון לשנת 1956 היא ההפקה הראשונה לתחרות השירים הבינלאומית השנתית של רשת השידור "אירוויזיון" מטעם איגוד השידור האירופי. התחרות התקיימה בשווייץ שבה מטה איגוד השידור האירופי, בהשתתפות שבע מדינות עם 14 שירים והמנצחת הייתה שווייץ עם השיר "פזמון חוזר" בביצוע ליס אסיה.
התחרות נערכה בתיאטרון "קורסאל" בעיר לוגאנו ב-24 במאי 1956, בהפקת רשת השידור השווייצרית "SRG SSR" תחת ניהולו של פרנקו מראזי, ונמשכה כשעה ו-40 דקות בהנחיית לוהנגרין פיליפלו. 24 נגני תזמורת ליוו את מבצעי השירים בניצוחו של פרננדו פאג'י. המופע האומנותי שלאחר הצגת השירים המתחרים היה של שירה בליווי פסנתר, בביצוע להקות "שלושת המנסטרלים" ו-"הזמירים העליזים". ההצבעה התבססה על דירוג אישי של שני שופטים מכל מדינה תחת פיקוחו של רולף ליברמן. אוסטריה, בריטניה ודנמרק איחרו את מועד ההרשמה ולכן לא יכלו להשתתף.
המופע
המופע נפתח עם נגינה בניצוחו של פרננדו פאג'י ומנחה הטלוויזיה השווייצרי לוהנגרין פיליפלו הציג את התחרות, הפעם היחידה של הנחיית התחרות על ידי גבר יחיד כאשר את שאר התחרויות הנחו רק נשים, צמד של אישה וגבר, או קבוצה של נשים או של גברים. פיליפלו הציג באיטלקית כל אחד מ-14 השירים בתוספת הסבר קצר על תוכניהם. המדינות המשתתפות הופיעו באותו סדר בשני הסבבים. רוב ביצועי השירים לא עברו את משך הזמן של שלוש וחצי דקות, בהמלצת איגוד השידור האירופי. השירים בוצעו בהופעה חיה ללא הקלטה קולית או מוזיקלית כל שהיא, ובלוויית נגני התזמורת של SRG SSR וזמרי ליווי בחלק מהשירים. לאחר הצגת השירים ובזמן הצבעות השופטים, הוצג מופע אומנותי של צלילי שריקות שכוונו להידמות לשירת ציפורים, והודגשו בהרמוניה לליווי פסנתר, בהופעה משותפת של להקת "הזמירים העליזים" (Les Joyeux Rossignols) ולהקת "שלושת המנסטרלים" (Les Trois Ménestrels). המופע האומנותי התארך מאחר שנציגי השיפוט התעכבו באיסוף וסיכום קולות ההצבעה.
ההצבעה
השופטים לא צפו ישירות בתחרות, אלא דרך מסך טלוויזיה קטן כשהם יושבים באולם התחרות, במטרה לשכפל את חוויית ההתנסות הטלוויזיונית החשובה בתקופה שבה ערך איגוד השידור האירופי את שידורי הטלוויזיה הראשונים והניסיוניים שלו. שני שופטים מונו לייצוג כל מדינה ויכלו להצביע גם לשירי מדינתם, בלוקסמבורג היו בעיות תקציביות לשלוח שופטים, ושופטי שווייץ המארחת הצביעו גם בשמה. כך היה צוות השיפוט מורכב למעשה מ-12 שופטים שבאו משש מדינות. כל אחד משני השופטים למדינה, העניק ניקוד בנפרד, ולפי דיווחים מסוימים דירג כל שיר בין נקודה אחת לעשר נקודות. בנוסף לפיקוחו של רולף ליברמן על ההצבעה כנשיא צוות השיפוט, ערכו השופטים כתיבה חשאית לבחירת שניים מתוכם שיאספו ויספרו את כלל הקולות.
הזכייה
השיר שקיבל את מספר הנקודות הרב ביותר היה כאמור של שווייץ, אך הוא קיבל באופן סמלי את "הפרס הגדול של תחרות אירוויזיון 1956". זאת מאחר שטרם נקשרו פרסים חומריים לזכייה בתחרות, בניגוד לשאר מהדורות התחרות שבהן ניתן פרס שהוא יצירת אמנות כמו מדליה מעוצבת או פסל. דפי ניקוד השופטים לא נשמרו ודירוג השירים אינו ידוע כיום. כך, מיד בתום המופע האמנותי הכריזו רק על הזוכה. ליס אסיה החלה לבצע את הדרן שירה הזוכה "Refrain" כאשר לאחר מספר שניות עצרה באמרה "אני מאוד מתרגשת", ושרה שוב מההתחלה. בתום ביצוע ההדרן קיבלה זרי פרחים משני ילדים שעמדו לצידה על הבמה.
הנציגויות
כל השירים בוצעו בשפה הרשמית או באחת השפות הרשמיות של מדינתם, למרות שלא היה חוק בנושא וכל מדינה יכלה לבחור את שפת השיר. כל מדינה יכלה לבחור אם שני שיריה יבוצעו על ידי אותו זמר או על ידי שני זמרים שונים. כך ייצגו ליס אסיה את שווייץ, ומישל ארנו את לוקסמבורג, בשני שירי המדינות. בשנה זו טרם היה קיים החוק המגביל את מספר המופיעים בשיר לשישה אנשים, אולם היה קיים החוק כי מותר רק לזמר אחד להופיע כסולן כאשר שאר המופיעים משמשים כזמרים מלווים. כל מדינה יכלה להשתמש במנצח משלה על התזמורת.
השיר "הציפורים של הולנד" בסבב ההופעה הראשון בייצוג הולנד הוא כך גם השיר הראשון שבוצע בתולדות תחרות האירוויזיון. השיר הזוכה "פזמון חוזר” בסבב השירים השני בייצוג שווייץ, הוקלט ופורסם גם באנגלית ובגרמנית וזכה לביצועים ולהקלטות נוספות של מספר אמנים לאחר התחרות, אך לא הפך ללהיט גדול. ארבעה משירי התחרות, שני השירים של צרפת ושל בלגיה, לא הוקלטו באולפן כך שהם קיימים רק בגרסת שמע של ההופעה החיה מהתחרות.
סגנון
רוב שירי תחרות זו הם בעלי תוכן סיפורי רגשי - בלדות, במקצב איטי בסגנון המוזיקלי שהיה המקובל ביותר טרם אהדת סגנונות הפופ והרוקנרול באירופה. תרבות המוזיקה הצרפתית שלטה באירוויזיון זה ביד רמה: ראשית, שבעה מהשירים שהיו מחצית מהמתחרים, בוצעו בשפה הצרפתית, ולהקת "הזמירים העליזים" שביצעה את המופע האמנותי הייתה להקה צרפתית ידועה באותו זמן. שנית, רוב השירים בתחרות היו בסגנון השאנסון הצרפתי, שעדיין רווח בתקופה זו כשמוזיקת הפופ באירופה בניצניה, והשיר הזוכה של שווייץ היה בסגנון השאנסון ובצרפתית. מגמה זו של שירי השאנסון בולטת בכל התחרויות הראשונות, עד לאירוויזיון של שנת 1965, שממנו והלאה החל בהדרגה לשלוט סגנון הפופ הקצבי.
אולם באירוויזיון זה היה גם ייצוג הקורץ לסגנון ה"רוקנרול" באחד משני שירי גרמניה, "ככה זה כל ערב", הדומה מאוד ללהיט הרוקנרול האמריקאי "Rock around the clock" של ביל היילי, שהפך ללהיט בינלאומי ענק בשנת 1955. שיר זה של גרמניה בוצע בתחרות בסגנון סווינג ג'אז עם מקצבים הנקשרים גם לרוקנרול שפותח מהג'אז ובתיאור שטחי של מערכות יחסים, וגרסתו המוקלטת עושה שימוש גם בגיטרה חשמלית לצד חצוצרות ובכך משלבת בצורה מסוימת בין שני הסגנונות. כך שיר זה של גרמניה בולט בתחרות לעומת הסגנון המוזיקלי הרך יותר ובעל המלל הרגשי של שאר השירים. לעומתו, השיר השני של גרמניה היה שקט, בעל מקצב איטי, תיאר מצב חברתי עגום ואף כלל דקלומים של חלק מהשורות בבתי השיר. השיר הראשון של איטליה היה גם בעל קצב מהיר יותר ממרבית השירים, והפך להיות להיט באיטליה כבר לאחר פסטיבל סן רמו שהיווה את ההשראה לתחרות האירוויזיון ונשמע בהקלטת התחרות כי התקבל בהתלהבות גדולה על ידי הקהל.
אמנים
בתחרות זו היו רק שלושה גברים סולנים לעומת 11 נשים סולניות; שניים מהגברים היו נציגי גרמניה וולטרס אנדרס שוורץ ופרדי קווין. השלישי היה פוד לקלר שייצג את בלגיה בסבב השירים הראשון בתחרות. שלושה מהמבצעים היו עתידים לייצג את מדינותיהם שוב ולהנחות את התחרות.
רוזה מינה שארר נציגת שני שירי שווייץ, המוכרת כזמרת תחת שם הבמה "ליס אסיה", ייצגה את המדינה שוב בשנים 1957 ו-1958 עם השיר "ג'ורג'יו", שסיים במקום השני והפך למצליח ביותר שלה מבין הארבעה אשר ביצעה בתולדות התחרות. היא המבצעת השווייצרית היחידה שזכתה בתולדות התחרות, כאשר זוכה נוספת בייצוג שווייץ היא הקנדית סלין דיון, ואף זמר שווייצרי אחר לא זכה בייצוג מדינה אחרת. בנוסף הוזמנה כאורחת כבוד ולהענקת הפרס לזוכים בתחרויות בשנות האלפיים. גם קורי ברוקן נציגת השיר השני של הולנד, ייצגה את המדינה שוב בשנת 1957 שבה גם זכתה, ובשנת 1958. בנוסף גם הנחתה את תחרות 1976. פוד לקלר ייצג את בלגיה גם בתחרויות האירוויזיון לשנים 1958, 1960 ו-1962 כנציג הרשת הוולונית האחראית לנציגות המדינה בכל שנה שנייה של התחרות.
כותבת השיר הראשון של הולנד והראשון בתולדות התחרות היא אנני שמידט, אחת המשוררים והסופרים הפוריים והאהודים בהולנד במאה העשרים. מלחין השיר השני של שווייץ והזוכה בתחרות הוא גאו ורמאד שהיה עתיד להיות בין שלושת מייסדי פסטיבל הג'אז בעיר מוֹנְטְרְה בשווייץ, אחד מפסטיבלי הג'אז הידועים, המוערכים והוותיקים בעולם.
כל מדינה יכלה לבחור אם להשתמש במנצח תזמורת מבית או במנהל המוזיקלי של המופע שהוא המנצח על התזמורת המקומית. ארבע מהמדינות השתמשו במנצחים משלהן וכך היו חמישה מנצחים שונים בתחרות. מנצחי התזמורת:
היערכות איגוד השידור האירופי
לאחר שנוסד בשנת 1950 איגוד השידור האירופי כארגון התאחדות בין רשתות שידור ארציות, שידרה רשת האירוויזיון שלו מספר אירועים. שידור פסטיבל פרחים מהעיר השווייצרית ב-6 ביוני 1954 פסטיבל פרחים מהעיר השווייצרית מוֹנְטְרְה. בעקבות שידור זה נפגשו שוב חברי האיגוד בעיר מונטה קרלו שבמונקו בינואר 1955, למציאת דרך קבועה לגיבוש תושבי אירופה באמצעות תוכנית בידור, ובפגישה נהגה הרעיון ליצור תחרות שירה למדינות אירופה בהשראת פסטיבל סן רמו האיטלקי. הרעיון אושר סופית בפגישת האספה הכללית של האיגוד ברומא ב-19 באוקטובר 1955, שבה גם הוחלט כי התחרות הראשונה תיערך בעונת האביב הקרובה בעיר לוגאנו הנמצאת באזור הדובר איטלקית שבדרום שווייץ, כשהרעיון גם היה פרי מוח מנהלה הכללי דאז של רשת SRG SSR, מרסל בזנסון השווייצרי. שווייץ היא גם אחת משתי מדינות, לצד בלגיה, שבה ממוקמים משרדיו הראשיים של איגוד השידור האירופי. ההחלטה על מועד התחרות נבעה ממועד "יום אירופה" שחל בחודש מאי. כמו כן גם קבע איגוד השידור כי רק מדינות שלהן רשתות שידור החברות בו יוכלו להשתתף.
נציגים של גופי שידור מ-23 מדינות שונות השתתפו בפגישות לרעיון התחרות כמו גם לתכנים בינלאומיים נוספים. האיגוד גם קבע כי רשתות השידור של המדינות השונות ישלמו בעצמן את כל הוצאות השתתפותן, והמדינה המארחת תישא בהוצאות ארגון האירוע בלבד. בנוסף קבע האיגוד כי אסור לפרסם, להקליט, או להציג את השירים טרם הרשמתם לתחרויות הלאומיות, שנותר עד היום אחד מחוקי היסוד של התחרות. סדר הופעת המדינות בתחרות נקבע על ידי הגרלה, אולם כל מדינה החליטה בעצמה איזה משני שיריה יהיה בסבב הראשון ואיזה בסבב השני. חוברת תקנות התחרות שהופצה בתחילת שנת 1956 בין כל מנהלי רשתות השידור המשתתפות נמצאה ב-18 בדצמבר 2008 בארכיון הראשי של האיגוד בז'נבה יחד עם פרסום ששת עמודי החוברת המפרטים גם את היערכות איגוד השידור האירופי לתחרות.
היערכות המדינה המארחת
רשת השידור השווייצרית הכללית "SRG SSR", ובתוכה רשות השידור "RTSI" המשדרת תוכניות באיטלקית לאזור זה, החליטה על יום התחרות שהיה יום חמישי, ה-24 במאי, כשרק במהלך שנות השישים התקבעה היערכות התחרות ביום שבת. לוגאנו, הממוקמת בקנטון טיצ'ינו, היא העיר התשיעית בגודלה בשווייץ ובשל מיקומה הגאוגרפי רוב תושביה הם דוברי איטלקית.
אולם התחרות, תיאטרון קורסאל, עוצב ותוכנן על ידי האדריכל האיטלקי אשילה ספונדריני, ובו הופיעו הצגות רבות עד שנסגר באפריל 1997 ונהרס בשנת 2001 כדי לפנות מקום להרחבת מבנה קזינו סמוך. מאחר שהתחרות נערכה בתקופה שהטלוויזיה נחשבה למותרות, ידעו מארגני ההפקה כי קהל רב בהרבה יאזין לה ברדיו. מסיבה זו נמנעו מהפקה מרהיבה שתעלה כסף רב, ובחרו בתיאטרון קורסאל שהכיל קהל של קצת יותר ממאתיים איש, והבמה עצמה הכילה שטח קטן לזמרים, כאשר בירכתיה תפאורת רקע של הווילון האופייני לבמת תיאטרון ובקדמתה סידורי פרחים. אולם SRG SSR הציבה מספר מצלמות באולם, כדי להראות את התחרות בשידור חי לטובת האירופים המעטים שהייתה להם טלוויזיה באותה תקופה וברצון להמשיך ולשכלל תחלופת תכנים בין גופי השידור באמצעות הטלוויזיה.
היערכות כלל המדינות
הרשתות הממלכתיות של אוסטריה ודנמרק, ORF ו-DR בהתאמה, ביקשו להירשם לתחרות כאשר איגוד השידור האירופי כבר סגר את הליך ההרשמה ולא ידוע על תחילת הליכי בחירה כלשהם במדינות אלו. רשת BBC בבריטניה, לעומת זאת, ערכה לראשונה תחרות לאומית בשם "פסטיבל השיר הפופולרי הבריטי" שכללה שלוש תוכניות חצאי גמר ותוכנית גמר ושימשה גם כתחרות לאירוויזיון משנת 1957 והלאה. בשנה זו התחרות ממילא היוותה הליך בחירה ארוך מדי ביחס לזמן שנותר להירשם לאירוויזיון ובסופו של דבר הגמר שלה נערך רק לאחר תחרות האירוויזיון. השיר המנצח היה "כולם מתאהבים במישהו" (Everybody falls in love with someone), ובמקום השני היה השיר "ספינה קטנה" (Little ship). איגוד השידור האירופי הצהיר בינואר 2017 כי כוונתה של בריטניה להשתתף בתחרות 1956 הייתה תאוריה של מעריצי התחרות, ולעומת זאת כי הצטרפותה לתחרות האירוויזיון בשנת 1957 תוך המשך קיום פסטיבל הזמר הבריטי, היא זו שהביאה לחלק מהשינויים שבוצעו במתכונת האירוויזיון, כמו הכרזת ההצבעות על ידי כל צוות שיפוט עם נראות של לוח ניקוד.
איטליה השתמשה ב"פסטיבל השירים האיטלקי", הידוע גם כ"פסטיבל סן רמו" שהיווה את ההשראה לתחרות האירוויזיון, שהייתה התחרות הראשונה ועם מספר השירים הרב ביותר מבין הבחירות הציבוריות במדינות בשנה זו. גרמניה ערכה בחירה ציבורית לשיר אחד, כאשר החליטה לבחור את השני לאחר-מכן במקביל לעבודת קיצורו של השיר הראשון, והייתה המדינה האחרונה לבחור את שיריה. לוקסמבורג וצרפת בחרו את נציגויותיהן באמצעות ועדות פנימיות ונציגת לוקסמבורג הייתה צרפתייה, כתחילת הדרך בבחירת נציגים ללוקסמבורג שכמעט כולם היו ממדינות אחרות.
התחרות בציבור
חשיפת קטע השיר הזוכה בתחרות היובל הביאה לאחר-מכן להעלאתו לאתרי אינטרנט רשמיים ובחשבונות פרטיים למנועי חיפוש בווידאו דוגמת גוגל ו-יוטיוב, כמו גם קטעים נוספים לביצוע השיר הזוכה מהופעות חיות של אסיה וכן קליפים שמנגנים את הגרסאות החיות של השירים האחרים מתוך הקלטת השמע של התחרות. גם קיימות גרסאות הסטודיו של חלק מהשירים עם תמונות דוממות של הזמרים ברקע הקליפ באתרי האינטרנט. באופן רשמי גם קיים דיסק DVD לתחרות, המנגן את אותה הקלטת שמע עם תמונה דוממת של הסמל המודרני של איגוד השידור האירופי, בתוספת קטע וידאו ההדרן, וראיונות עם הזוכה ליס אסיה. זאת בדומה ל-DVD של תחרות אירוויזיון 1964. בנוסף, חוברת הפירוט של כל נוהלי וחוקי התחרות שפורסמה למנהלי רשתות השידור המשתתפות בשנת 1956 בצרפתית, ונעשתה זמינה לציבור, שופכת אור על גיבוש חוקים רבים שברובם הגדול קיימים עד היום בתחרות.
חוסר האפשרות לצפות כיום בתחרות אירוויזיון 1956, כמו גם חוסר הידיעה לגבי ניקוד השירים וכן דירוגם, גרמה למספר ממעריצי התחרות לנסות בייחוד בשנת 2005 לאחר מופע היובל, לברר אם יש קטעי וידאו נוספים ששרדו מהתחרות, ולברר על ניקוד ודירוג שירי התחרות. בתאריך 16 במאי 2010 לכבוד תחרות האירוויזיון שנערכה אז בנורווגיה, פורסם ספר נורווגי לכבוד המעריצים המגיעים, עם מספר פרטים שלא אושרו על ידי איגוד השידור האירופי, כמו מידע כי שווייץ קיבלה 102 נקודות. בשנות ה-50 היו שמועות עיקשות שרווחו בקרב הציבור כי למקום השני הגיע אחד משירי גרמניה, כהסבר לכך שגרמניה נבחרה לארח את תחרות אירוויזיון 1957.
שידורים ופרשנים
כל רשויות השידור הממלכתיות יכולות למקם פרשנים באולם או במדינותיהן לסיפוק תרגום לגבי המופע עבור קהלן. עשר רשתות שידור, של שבע המדינות המשתתפות והשלוש שהשתתפו בדיוני תחרות זו, שידרו את התחרות וסיפקו פרשנים.
טוביה דובלרו
טוביה דובלרו (20 בנובמבר 1967 – 4 בפברואר 2016) היה שחקן ישראלי ששיחק בעיקר בסרטים בשנות ה-80.
ביוגרפיה
בגיל 13, שיחק דובלרו בתפקיד אורח בסרט "סיפור אינטימי" שביים נדב לויתן וכתב לצד דליה מבורך.
סרטו השני היה "הדודה מארגנטינה" משנת 1984 בבימויו של ג'ורג' עובדיה, סרט בורקס ישראלי ששילב קטעי ארוטיקה ופורנו רך. דובלרו מגלם את הטבח הביתי.
סרטו השלישי והאחרון היה "חסמבה ושודדי הסוסים", על פי ספרו של יגאל מוסינזון, שגם כתב את התסריט ובבימוי של הלל דמרון. בסרט מגלם דובלרו את אהוד השמן.
לאחר סרטים אלה כמעט ולא עסק במשחק, אך בשנות האלפיים השתתף בפרסומות ובסדרות הטלוויזיה "זינזאנה", "אשליות" ו"שלווה" של הבמאי חיים בוזגלו.
באפריל 2012 נעצר יחד עם בנו על ידי המשטרה בחשד לייבוא של כמעט טונה סמים והפצתם בפיצוציות בתל אביב.
נפטר ב-4 בפברואר 2016.
מבשרי הציונות
מְבַשְׂרֵי הציונות הוא מושג בהיסטוריוגרפיה המתאר שורה של הוגי דעות יהודים שפעלו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 והציגו בכתביהם תפישות ותוכניות מוקדמות שכיוונו כולן להקמת בית לאומי יהודי בארץ ישראל, עוד בטרם ייסוד תנועת חובבי ציון ב-1881 ותחילת הציונות המדינית ב-1896. לפי החלוקה המקובלת על מרבית ההיסטוריונים שקיבלו את מושג "המבשרים", העיקריים שבהם פעלו בין 1860 ל-1874.
הגדרה וזהות
היסטוריונים חלוקים בשאלת הגדרתם וזהותם של "מבשרי הציונות". חלקם, המרחיבים, ראו כמבשרים, כל מי שרעיונותיו או הצעותיו מקושרים אל מארג הרעיונות הציוני שהופיע לאחר מכן, מאז תנועת "חובבי ציון" ואילך. ואילו, המצמצמים, טענו, כי אף אם קדמו לתנועת "חיבת ציון" הוגים ויזמים, באותם מסלולים שהציונות נעה בהם לאחריהם, הרי שהתואר "מבשר ציונות" הולם רק את ההוגים שהשפיעו באופן ניכר על הציבור. ההיסטוריונים חלוקים גם בשאלה: האם "מבשרי הציונות" באשר הם, הושפעו, מרעיון הלאומיות המודרנית שפשט באירופה במהלך מאה ה-19, אם לאו. במחצית המאה ה-20 היה החוקר דב ויינריב מבין הטוענים לראשונה, כי מחקר תולדות הציונות, ובכלל זה העיסוק בשאלה מי הם "המבשרים", הושפעו במידה רבה מעמדותיהם של עורכי המחקרים, רובם ככולם ציונים בהשקפתם.
בין "מבשרי הציונות" המוסכמים על ההיסטוריונים נמנים:
בהיסטוריוגרפיה של הציונות הוזכרו בשל תרומתם לרעיון הציוני מספר הוגי דעות ויזמים נוספים, יהודים ושאינם יהודים, כמבשרי הציונות, שהופיעו בטרם שהייתה לתנועה המונית; נחום סוקולוב, כתב על משה מונטיפיורי, אדולף כרמיה, אליעזר בן-יהודה, בעל השל"ה, מנשה בן ישראל, ואף משיח השקר שבתי צבי שעלילותיו טלטלו את היהדות בעשור השביעי של המאה ה-17 ומאז נטבע בזיכרון הלאומי הקיבוצי. אדולף ביהם הציע בספרו את מרדכי עמנואל נח, בעל תוכנית "אררט", אשר פעל במחצית הראשונה של המאה ה-19, ועד פרץ סמולנסקין שנפטר ב-1885, ומבין הלא-יהודים זיהה כ"מבשרים" מבחר הוגי דעות ויזמים, כגון ג'ורג' אליוט ולורנס אוליפאנט. ההיסטוריון מנחם קדם הגדיר גם את המדינאי הבריטי ג'ורג' גאולר כמבשר ציונות.
ההיסטוריוגרפיה של המבשרים
ההיסטוריוגרפיה שעסקה במבשרי הציונות ובציונות רחבה ומגוונת. בין כותבי ההיסטוריה של הציונות ומסמני המבשרים שלה הוא הוגה הדעות והעסקן הציוני נחום סוקולוב. על פי ההיסטוריון יעקב כ"ץ, כינה סוקולוב "מבשר הציונות" "את כל אחד מבני הדורות הקודמים, מבני ברית ושאינם בני ברית, שהגה הגות כלשהי בכיוון המחשבתי של התנועה הציונית". הגדרה רחבה זו הובילה אותו לכלול ברשימתו אישים שפעלו עבור היישוב הישן והחדש במשך המאה ה-19,
היסטוריונים רבים דוחים לחלוטין את המושג "מבשרי הציונות". מיכאל סטניסלבסקי, לדוגמה, הצביע על כך שאפילו לשלושת הידועים ביותר מבין הנחשבים ככאלו – הס, קלישר ואלקלעי – לא היה כמעט קהל קוראים וחשוב מכך, מייסדי הלאומיות והציונות שבאו אחריהם כלל לא שמעו אודותם ולהגותם לא הייתה שום השפעה אצל האחרונים. רעיונותיהם של "המבשרים" היו בוסריים ופרטים רבים מתוכם לא תאמו כלל שום גוון בהשקפה הציונית. הכללתם לתוך הנרטיב ההיסטורי נערכה בתחילת המאה ה-20, כשהמפלגות הציוניות השונות החלו לפתח תמונת עבר סדורה ולטעון כל אחת לבכורה על האחרות. הציונים הסוציאליסטיים איתרו את כתביו הנשכחים של הס, והמזרחי נתלתה ברבנים קלישר ואלקלעי.
תמורות בתפיסת העולם של המבשרים
יעקב כ"ץ טען כי הרבנים אלקלעי וקלישר שינו את תפיסת עולמם הדתית, בזונחם את "היסודות הלא-מציאותיים בתפיסת המשיחיות המסורתית"; הוא סבר כי בתקופה שפעלו מבשרי הציונות: "לא עמדה על הפרק בעיה של העדר זכויות ליהודים או הפליה חברתית", ולכן רעיון הלאומיות המודרנית היהודית לא זכה להצלחה בשנים בהן פעלו. החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, בעקבות מצוקתם הכלכלית הגוברת של יהודי מזרח אירופה וגל אנטישמיות גואה, עזבו שני מיליון וחצי יהודים (עד מלחמת העולם הראשונה) את מזרח אירופה; רק אחוז קטן מתוכם עלו לארץ ישראל.
Baidu
Baidu (בסינית: 百度 פירוש מילולי "מאה פעמים", בפין-יין: Bǎidù, מבוטא באנגלית BY-doo, נאסד"ק: BIDU) הוא תאגיד טכנולוגיה בינלאומי שמרכזו ב. מטה החברה נמצא ב"Baidu Campus" במחוז הֵידִיאַן, בייג'ינג.
אתרי אינטרנט
בין השירותים הרבים שהתאגיד מספק: אתר חיפוש בסינית, וכן 57 שירותי קהילה פופולריים כגון Baidu Baike. באינדקסים של החברה קיימים כ-740 מיליון דפי אינטרנט. ברבעון הרביעי (Q4) של 2010 נעשו בסין כ-4.02 מיליארד חיפושים מקוונים, מהם 56.6% דרך שירותי החברה. בפברואר 2016 דורג אתר החיפוש של החברה כאתר ה-4 בעולם.
כאנציקלופדיה האתר דומה לוויקיפדיה אך בשונה מוויקיפדיה, רק משתמשים רשומים יכולים לבצע עריכות. בעבר היו טענות בדבר שיתוף פעולה לכאורה בצנזורה, בין Baidu וממשלת סין.
היסטוריה
Baidu נוסדה בינואר 2000 על ידי רובין לי (Robin Li) ואריק שיו (Eric Xu), שניהם סינים אשר למדו ועבדו במדינות מערביות לפני החזרה לסין.
בדצמבר 2007 הייתה החברה הסינית הראשונה שיוצגה במדד נאסד"ק 100 (NASDAQ-100).
מוצרים
החברה נחשבת המקבילה הסינית לגוגל. יש לה סל רחב מאוד של תחומי עיסוק ובכללם מנוע חיפוש, אפליקציית מפות, אנציקלופדיה מקוונת, אתר משחקים, דפדפן ועוד.