cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גוסטב ואסה, מלך שוודיה
מלחמת העצמאות השוודית
בחירתו של גוסטב כעוצר גרמו לאצילים שוודים רבים, שעד אז נותרו נאמנים למלך כריסטיאן, לחצות את הקווים. חלק מהאצילים, שעדיין נותרו נאמנים למלך הדני, בחרו לעזוב את שוודיה, בעוד שאחרים איבדו את חייהם. כתוצאה מכך, איבדה המועצה המלכותית של שוודיה רבים מחבריה הוותיקים שהוחלפו בתומכיו של גוסטב. רוב הערים הבצורות והטירות נכבשו על ידי אנשיו של גוסטב, אך המעוזים המוגנים ביותר, כולל סטוקהולם, נותרו עדיין בשליטה דנית. ב-1522, לאחר משא ומתן בין אנשיו של גוסטב לבין נציגי העיר ליבק, הצטרפה העיר ההנזאית למלחמה כנגד דנמרק. חורף 1523 עמד בסימן של תקיפת הכוחות המשותפים באזורים שבשליטת הדנים והנורווגים בסקונה, בהאלנד, בבלקיניה ובבוהוסלן. במהלך החורף, הודח כריסטיאן השני והוחלף בפרדריק הראשון. המלך החדש תבע בגלוי את הכתר השוודי לעצמו וקיווה שליבק תנתק את קשריה עם המורדים השוודים. העיר הגרמנית, שהעדיפה שוודיה עצמאית על פני איחוד קאלמאר חזק בשליטת דנמרק, ניצלה את ההזדמנות והפעיל לחץ על המורדים. העיר רצתה להבטיח לעצמה זכויות סחר עתידיות וכן ביטחונות להלוואות שהיא העניקה למורדים. המועצה המלכותית וגוסטב הבינו שתמיכתה של ליבק היא חיונית. כתוצאה מכך החליטה המועצה לבחור בגוסטב כמלך.
בחירה כמלך
בחירתו הטקסית של גוסטב אריקסון כמלך שוודיה התקיימה כאשר מנהיגיה של שוודיה התכנסו בסטרנגנס ביוני 1523. עם בחירתו של גוסטב על ידי חברי המועצה, הוא נועד עם שני הנציגים של ליבק. הנציגים הגרמנים תמכו במינוי ללא היסוס וקבעו שזהו רצון האל. גוסטב הצהיר שהוא חייב להיכנע לרצון ההשגחה העליונה. בפגישה עם המועצה המלכותית, הוא הכריז על הסכמתו לקבל על עצמו את המינוי. בטקס שהתקיים לאחר מכן, בהנהגתו של הדיאקון של סטרנגנס, נשבע גוסטב את השבועה המלכותית. ביום המחרת הוכרז גוסטב כמלך, אם כי הוא עדיין לא הוכתר. ב-1983, לזכרו של יום זה, ה-6 ביוני, הוכרז יום זה כחג הלאומי של שוודיה.
כיבוש סטוקהולם
זמן קצר לאחר האירועים ב-1523 בסטרנגנס, הוצא מכתב הרשאה לליבק ולבעלות בריתה בברית ערי הנזה, שכעת שוחררו מתשלום מכסים בסחר שלהן עם שוודיה. הסכם, שנוסח על ידי נציגיה של ליבק, נחתם עם המגינים הדנים בסטוקהולם. ב-17 ביוני נכנסו המורדים לעיר הבירה. בחג אמצע הקיץ, נכנס המלך גוסטב בהדרת כבוד לשער הדרומי של העיר. החגיגות שנערכו לאחר מכן, כולל מיסת הודיה בקתדרלת סטוקהולם, נוהלו על ידי פדר יקובסון. גוסטב היה יכול כעת להיכנס לתפקידו בטירת שלושת הכתרים.
סוף המלחמה
אחרוני הנאמנים לכריסטיאן החזיקו עדיין במצודות בפינלנד, אז עדיין חלק משוודיה. במהלך קיץ וסתיו 1523 נכנעו כולם. ב-24 באוגוסט 1524 הגיע גוסטב למאלמה כדי להשיג הסכם עם פרדריק מלך דנמרק. בהסכם מאלמה היו הן צדדים שליליים והן צדדים חיוביים מבחינתו של גוסטב. משמעותו של ההסכם היה שממלכת דנמרק-נורווגיה הכירה בשוודיה העצמאית. תקוותיו של גוסטב להשיג לעצמו מחוזות נוספים (יטאלנד ובלקיניה), עלו בתוהו. ההסכם סימן את קיצה של מלחמת העצמאות השוודית.
הרפורמציה
לאחר הכתרתו של גוסטב הוגלה משוודיה הארכיבישוף של אופסלה, גוסטב טרול. גוסטב שיגר מסר לאפיפיור קלמנס השביעי ובו ביקש ממנו לקבל את מינויו של הארכיבישוף החדש שנבחר על ידי גוסטב עצמו, יוהאן מגנוס. האפיפיור הודיע בתשובתו שהוא דורש שהגירוש הבלתי חוקי של גוסטב טרול יבוטל ושהוא יוחזר למשרתו. כאן הוכחה ההשפעה הניכרת של ריחוקה הגאוגרפי של שוודיה. בשל העובדה שהארכיבישוף המודח היה בעל ברית של מלך דנמרק, או לפחות נחשב כך לדעת בני התקופה, החזרתו לתפקידו לא באה כלל בחשבון מבחינתו של גוסטב.
גוסטב נתן לאפיפיור להבין שדרישתו היא בלתי אפשרית ורמז לו על ההשלכות של התעקשותו. האפיפיור אכן לא חזר בו וסירב לקבל את הצעותיו של גוסטב למועמדים לכס הארכיבישוף. בדרך מקרה, מסיבות שונות, היו ארבע משרות שונות של ארכיבישופים בשוודיה פנויות. גוסטב הציע לאפיפיור מועמדים, אך האפיפיור עמד על בחירתו רק במועמד אחד. בשל העובדה שהאפיפיור סירב לחזור בו בעמדתו בנוגע לגוסטב טרול, לקח על עצמו ב-1531 גוסטב, שהושפע מהמלומד הלותרני, אולאוס פטרי, למנות בעצמו ארכיבישוף חדש, את אחיו של פטרי, לאורנטיוס פטרי. עקב צעד מלכותי זה, איבד האפיפיור את כל ההשפעה שהייתה לו על הכנסייה בשוודיה.
ההתנתקות של גוסטב מהכנסייה הקתולית נעשתה במקביל לזו שבוצעה באנגליה על ידי הנרי השמיני. שני המלכים פעלו בדפוס פעולה זהה. עימות ממושך עם האפיפיור שהוביל להחלטת המלך לקבל בעצמו החלטות באופן עצמאי מהכס הקדוש.
המשך תקופת מלכותו
גוסטב נתקל בהתנגדויות בכמה אזורים בשוודיה. תושבי דלרנה מרדו שלוש פעמים במהלך העשור הראשון למלכותו של גוסטב על רקע טענתם שהמלך היה קשוח מדי כלפי כל מי שהוא החשיב כתומך בדנים ועל רקע התנגדותם להנהגת האמונה הפרוטסטנטית. רבים מאלה שסייעו לגוסטב במלחמת העצמאות היו מעורבים במרידות וחלק מהם שילמו על כך בחייהם.
קשיים בהמשכיותה של הכנסייה הטרידו גם הם את גוסטב. שנות הארבעים של המאה ה-16 עמדו בסימן גזרי דין המוות שהוטלו על האחים פטרי ועל לאורנטיוס אנדראה. בכל אופן, לכולם הוענקה חנינה לאחר שבילו חודשים ספורים בכלא. ב-1554 – 1557 ניהל גוסטב מלחמה כנגד איוואן האיום, שליט רוסיה.
מותו
בסוף שנות החמישים של המאה ה-16 התדרדר מצב בריאותו של גוסטב. כאשר נפתח קברו ב-1945 העלתה בדיקה של גופתו שהוא סבל מזיהומים ממושכים ברגלו ובלסתו.
מורשתו
מורשתו של גוסטב ואסה שנויה במחלוקת. בשוודיה של המאה ה-19 התפתח פולקלור שלם על ההרפתקאות שהוא כביכול עבר במהלך מלחמת העצמאות. זכרונו של גוסטב זכה לכבוד רב. הוא הונצח בספרי היסטוריה, במטבעות זיכרון ובאירוע סקי שנתי הקרוי ואסלופט (Vasaloppet, אירוע הסקי הגדול בעולם בהשתתפות 15,000 משתתפים). כיום נחשבים סיפורים אלו כלא יותר מאגדות ומתעמולה מכוונת שהופצה על ידי גוסטב עצמו.
באחת מהאגדות הנפוצות בשוודיה מסופר על כך שכאשר גוסטב היה בגלות, הוא שהה למנוחה בחווה בבעלות חבר קרוב במשך יום אחד. בעודו מתחמם שם, נמסר לחיילים הדנים על ידי אחד מעובדי החווה על כך שגוסטב שוהה שם. החיילים התפרצו לחווה הוחלו לחפש אחרי אדם שיתאים לתיאורו של גוסטב. כאשר אחד החיילים החל לבחון את גוסטב, החלה לפתע בעלת הבית להכות את גוסטב, נזפה בו כשהיא מכנה אותו "נער חווה עצלן" והורתה לו לצאת לעבודה. מעשה זה שעשע את החייל הדני והוא לא חשד בכך ש"נער החווה העצלן" היה למעשה גוסטב ואסה שהצליח להימלט מסכנת מוות. סיפורים רבים נפוצו על מקרים בהם גוסטב ראה את המוות פנים אל פנים, אך עם זאת, ספק אם אירועים אלה אכן התרחשו במציאות או שהם הוקצנו על ידי גוסטב עצמו. בין אם אירועים אלה התרחשו במציאות ובין אם לאו, הסיפורים הללו מסופרים בשוודיה עד היום.
גוסטב ואסה נחשב לאחד מהאנשים תאבי הכוח שרצו לשלוט בכל דבר: בכנסייה, בכלכלה, בצבא וביחסי החוץ. אך בעשותו זאת, הוא גם הצליח לאחד את שוודיה, שהייתה מדינה שלפני כן לא הייתה לה שפה אחידה ושלמחוזותיה הייתה עצמאות בניהול ענייניהם. הוא גם הניח את היסודות לצבאה המקצועי של שוודיה שהפך אותה למעצמה אזורית חזקה במאה ה-17.
מאוחר יותר במאה ה-18, ניתן הכינוי "גוסטבוס ואסה" לאולאודה אקוויאנו, עבד אפריקאי לשעבר, שחי בבריטניה והיה מעורב במאבק לביטול העבדות.
ב-1792 לערך חיבר המלחין הצ'כי לאופולד קוזלוך אופרה בשם זה.
עקבה (אלגברה)
עִקְבָה היא פונקציונל בעל שימושים רבים באלגברה. מקורה באלגברה ליניארית, ומשם היא עשתה את דרכה לתורה של חבורות מטריצות, לתורת גלואה, ולחקר האלגברות מממד סופי באופן כללי.
הגדרה
העִקְבָה (trace) של מטריצה ריבועית היא סכום האיברים באלכסון הראשי של המטריצה. אם רכיבי המטריצה שייכים לשדה F, אז העקבה היא פונקציה, המוגדרת לפי:
תכונות
העקבה היא העתקה ליניארית, כלומר, מתקיימים התנאים הבאים: עבור כל מטריצות ריבועיות A ו-B, ועבור כל סקלר \alpha.
העקבה של המטריצה המשוחלפת שווה לזו של המטריצה המקורית:.
העקבה מאפשרת להגדיר תבנית ביליניארית לפי הנוסחה, וזוהי תבנית סימטרית:. קיומה של תבנית כזו הופך את אלגברת המטריצות לאלגברת פרובניוס.
מתכונת הסימטריות נובע שאם P מטריצה הפיכה, אז לכל מטריצה A. במילים אחרות, לשתי מטריצות דומות יש אותה עקבה. למעשה, העקבה של מטריצה בגודל n \times n מופיעה כמינוס המקדם של בפולינום האופייני, ולכן עובדה זו היא מקרה פרטי של העובדה שלמטריצות דומות יש אותו פולינום אופייני.
מן הסימטריות נובע גם שלכל n מטריצות ולכל i מתקיים. עם זאת, בדרך כלל.
תוצאה נוספת של הסימטריות היא שלכל המטריצות מהצורה AB-BA, כלומר, קומוטטורים חיבוריים, יש עקבה אפס. מצד שני, אפשר להוכיח שכל מטריצה בעלת עקבה אפס היא קומוטטור, כך שהגרעין של העתקת העקבה כולל את כל הקומוטטורים. אוסף זה של מטריצות מהווה אלגברת לי פשוטה (ביחס לפעולת הקומוטטור) - הדוגמה הקלה ביותר לאלגברות ממשפחה זו.
את העקבה של מטריצה מרוכבת אפשר להציג גם כערך ממוצע:, כאשר n הוא ממד המטריצה, \ U(n) היא חבורת המטריצות האוניטריות, שהיא חבורה קומפקטית, והאינטגרל הוא ביחס למידת האר על החבורה (המנורמלת כך שמידת החבורה היא 1).
עקבה בתורת גלואה
אם K/F היא הרחבת גלואה סופית, העתקת העקבה מוגדרת לפי הנוסחה, כאשר הסכום הוא על כל האוטומורפיזמים של ההרחבה. זוהי העתקה ליניארית, שהיא תמיד על.
אם ההרחבה ציקלית, כלומר, הרחבת גלואה עם חבורת גלואה ציקלית הנוצרת על ידי אוטומורפיזם \sigma, אז אפשר לתת לגרעין של העקבה את האפיון השימושי הבא: אם ורק אם קיים b \in K כך ש-. בניסוח מתוחכם יותר, פירושו של אפיון זה הוא שחבורת הקוהומולוגיה הראשונה של עם מקדמים בחבורה החיבורית של K, היא טריוויאלית. גם כאשר המקדמים נלקחים מן החבורה הכפלית של K חבורת הקוהומולוגיה מתאפסת - זהו משפט 90 של הילברט.
עקבה באלגברות מממד סופי
לכל אלגברה A בעלת ממד סופי n מעל שדה F, יש שיכון לתוך האלגברה של מטריצות בגודל n מעל השדה - זוהי ההצגה הרגולרית. שיכון זה מאפשר להגדיר באלגברה כמה אינווריאנטים של מטריצות, כגון העקבה והדטרמיננטה, וגם הפולינום האופייני. (הפולינום המינימלי מוגדר כבר לאברים ב- A). בפרט, קיימת העתקת עקבה ליניארית מן האלגברה אל שדה הבסיס.
בתורת האלגברות הפשוטות מממד סופי ידועה גם ה'עקבה המצומצמת', המבוססת על שיכון של אלגברה מממד n^2 באלגברת מטריצות בגודל n, במקום העקבה הרגילה המחושבת לפי השיכון הרגולרי במטריצות בגודל n^2.
שיטת הפלפול
שיטת הפִּלְפּוּל היא תופעה שרווחה בעולם היהודי בתקופות שונות, ונפוצה במיוחד בימי הביניים. להבדיל מהמונח "פלפול" הרווח במשנה ובתלמוד, "שיטת הפלפול" הוא כינוייה של תופעה שרווחה החל מבעלי התוספות, עבור למעטים בין הראשונים, והתגברה במיוחד בתקופת האחרונים – בייחוד ביהדות אשכנז.
תופעה זו לבשה צורות שונות בתקופות השונות, אך עם זאת, התאפיינה לרוב בצורות חשיבה והנחות יסוד דומות; בהן, הלכדה של התורה שבעל פה תוך השקפה כי כולה מקשה-אחת, עיסוק בחשיבה תאורטית שאינה נוגעת לפסיקת הלכה ונטייה לחידוד וחריפות לשמן. תופעה זו הייתה סלע מחלוקת שנים רבות, וזכתה מצד רבנים וחכמים לגינוי בצד עידוד.
הפלפול המוקדם
במשנה ובספרות המדרשית נעשה שימוש בפלפול בעיקר תוך לימוד הפסוקים ובעימות של הלכות שונות זו מול זו. פלפול מוקדם זה אופיין בדרך חשיבה הפכפכה: כשמו כן הוא, "פל-פל" – הטיית הדעה אנה ואנה; צורת חשיבה שאינה מתמקדת במהותם של הדברים, אלא ביכולת הלוגית המופשטת לטעון אותם, וכתוצאה מכך לכל A תמיד ניתן לטעון לא-A. בנוסף, פלפול מוקדם זה החל לרוב בדיון הלכתי שטמן בחובו השלכות מעשיות, על אף שהמשך הדיון יכול ליסוב גם על נושאים תאורטיים לחלוטין. מאוחר יותר, הפכה המשנה עצמה למושא שיטה זו, וסוג חדש של פלפול התבסס בעיקרו על מעין שעשוע בדברי הלכה; כלומר, שימוש בנימוקים אנטי-הלכתיים באופן שברור היה כי על-אף שהם עוסקים בנושא מעשי – אין כל ספק שאין ביכולתם לשנות הלכה פסוקה.
הפלפול בימי הביניים
הפלפול המאוחר יותר החל להתפתח לאחר כתיבת התלמוד, שהפכה ליסוד משמעותי בחשיבה הפלפולית והמסורתית. אירוע זה של כתיבת התלמוד הציב הנחות-יסוד חדשות בבסיס הפלפול – הנחות שחלקן אף הפכו לעקרונות אידאולוגיים. כך לדוגמה, היו שדגלו בגישה של הרמוניזציה כלל-הלכתית לכל התורה שבעל פה, וסברו כי ההלכה אובייקטיבית ואינה תלויה במקום ובזמן או בדעות שונות – גישה שלפיה לא תיתכן סתירה בהלכה, הגם שזו סתירה בין שני מקורות מרוחקים מאוד זה מזה – כרונולוגית או גאוגרפית. יתרה מכך, התלמוד עצמו הפך למושא לפלפול, וכך רווחה הגישה כי התלמוד כולו מקשה אחת ללא סתירות, ושיש להתאמץ כדי ליישבן.
הנחות יסוד אלה לגבי התלמוד כללו את זו שכל התנאים והאמוראים הכירו את מכלול ההלכות שהתחברו בתקופתם, ומכאן שבמקרה של סתירה יש ליצור 'חילוק' – אבחנה דקה ככל שיידרש, כדי להסביר את ההבדל בין שני המקרים. רעיון זה אומץ על ידי בעלי התוספות בחיבורם על התלמוד, ובהקדמה לספר "ים של שלמה" כותב המהרש"ל הגדרה מפורסמת לשיטתם של בעלי התוספות, המתארת בדיוק את גישת ההלכדה של התלמוד: בעלי התוספות החלו לפעול במאה ה-11 וה-12, כשמונה מאות שנים לאחר כתיבת התלמוד, ואין לדעת באיזה שלב בדיוק התחילה גישה מפולפלת זו, אך עם זאת ניתן להבחין מתשובות בהלכה מתקופת הגאונים, כי באותה תקופה רווחה עדיין שיטה פשטנית העוסקת בעיקר בפסיקת הלכה.
במסורת ניתן למצוא הדים לגישה מכלילנית זו כלפי התורה שבעל פה כולה, בדבריו של ריש לקיש, שאמר:. וברוח דומה נכתב במדרש:
מאפיינים
עבודת המפלפלים כללה השוואות בין הטקסטים השונים, סיווגם, יישוב סתירות ביניהם, והמצאת חילוקים רבים בין נושא למשנהו – גם אם היה צורך להמציא המצאות מופלגות ללא בסיס טקסטואלי. שיטת לימוד זו הובילה לעיסוק בחריפות לשמה והשעשוע האינטלקטואלי שבלימוד פלפלני הפך לערך בפני עצמו, דבר שהוביל להתרחקות מפסיקת הלכה, ועיסוק בלימוד לשם ההנאה האינטלקטואלית שבכך.
שיטת ה'חילוקים'
המצאת שיטת הפלפול של ימי הביניים מיוחסת לרבי יעקב פולק שהיה ראש ישיבה בקרקוב. למרות הערפול סביב ייסוד שיטת הפלפול המאוחר – שיטת החילוקים – ידוע כי מקורה הוא באשכנז, בישיבות ששכנו בערים אאוגסבורג, נירנברג ורגנשבורג, וכי באזור זה הפיץ רבי יעקב את שיטתו המסוימת שכונתה "שיטת החילוקים", ושהתפתחה לכיוונים שונים בדורות שאחריו. תלמידו, רבי שלום שכנא, המשיך את דרכו של רבו בשיטת החילוק והפלפול בישיבתו הפופולרית "ישיבת חכמי לובלין". רבי יעקב לא כתב שום חיבור, ואין יודעים במדויק במה דגל, והאם תמך בשיטתו בקיצוניות דומה לזו שהתפתחה בדורות שלאחר מכן. כך, רבי ברכיה בירך שפירא מהלל את שיטת החילוקים של רבי יעקב פולק, אך מתנגד נמרצות לקיצוניות שאליה הגיעו הדורות שלאחר מכן. המהר"ם מלובלין מביא בחידושיו פלפול אך כותב: "ואפסיק מזה, כי אין כוונתי לזה בחיבור זה ולא כתבתי זה אלא כדי להלהיב את לב התלמידים...".
מאפיינים
ערים אלה, אוגסבורג, נירנברג ורגנשבורג, היוו מרכז חשוב של תלמידי־חכמים שלמדו על־פי שיטת הפלפול, ואף היו דרכי חשיבה אופייניות שכונו על שם ערים אלה; דרכי חשיבה שהתאפיינו בהתמקדות בפריסת כל האלטרנטיבות שמתאפשרות מבחינה לוגית.כך לדוגמה, "נירנברגר" היא קושיה המתעוררת כאשר מקשים ממקור אחד נגד אחר, אך מתעלמים מכך שקיים מקור נוסף בעניין המניח הנחת יסוד שונה. דוגמה ל"פלפול נירנברגר", היא סוגיית ריבית, שבה קיימת מחלוקת אמוראים בין רבי אלעזר לרבי יוחנן, האם ריבית קצוצה – ריבית קבועה – יוצאת בדיינים, כלומר, נלקחת בכוח מהמלווה, או שההלוואה וההתחייבות לריבית בעינן עומדות ובית-דין אינם מתערבים. התלמוד מקשה על אמוראים אלה משתי ברייתות שונות, מהאחת מוכח כי חלה חובת השבה ומהאחרת מוכח כי אין חובת השבה, אך אם התלמוד ידע מראש על קיומן של שתי הברייתות, מדוע הוא הביא בתחילה רק אחת מהן כדי להקשות, והעלים את השנייה?! בסוג זה של קושיות, התאפיין בין השאר הפלפול הנירנברגאי. סוג נוסף של פלפול נירנברגר הוא כשאמורא מקשה שאלה על שתי שיטות, לחפש שיטה שלישית שתתאים לעמדת האמורא השואל.
"רגנסבורגר" הוא כפי שמגדיר הרב מרדכי מארדוש, מבאר חידושי המהר"ם שיף: "רעגשבורג היינו כשחוזר בעל האיבעיא ומקשה על הפשיטות מברייתא; קשה, מאי מיבעיא ליה – הא ידע הברייתא!"; כלומר, מצב בו אדם שואל שאלה, ולמרבה התמיהה לאחר שנענה, הוא מוכיח ממקורות כאחד הצדדים, כך שעולה תמיהה מדוע שאל אם ידע את המקור שהוא עצמו הביא.
סוגי קושיות נוספות הם "אויסברנגר", כלומר, במקרה שהגמרא מביאה קושיה ממשנה על דברי אמורא ואינה צריכה להביא את תחילת המשנה ובכל זאת מביאה, ועל כך קשה שהבאת כל דברי המשנה זה מיותר. וכך בצורה הפוכה "פירברנגר" שהגמרא יכלה להביא רק את תחילת המשנה ולא את סופה, התירוץ בדרך כלל היה, שקשה גם מתחילת המשנה וגם מסופה, או שלולי סוף המשנה היה ניתן לתרץ באופן מסוים. השל"ה התנגד לתירוצים אלו וסבר שהתירוץ הפשוט הוא, שמכיוון שהגמרא הביאה חלק מהמשנה אגב כך הביאה את כולה, בכדי ללמד את הקוראים הלכות נוספות.
המוכר יותר הוא ה"בלוסר", לעיתים הגמרא מניחה הנחה ואחריה שואלת שאלה והשאלה קשה גם ללא ההנחה, וכאן קשה "בלוסר" – (בלא זאת בהגיה אשכנזית) הקושיה קשה גם בלי ההנחה, התירוץ מסביר למה לא קשה ללא הנחה, בעל החוות יאיר טען שהאמרה "חזור חזור ואל תצטרך לבלזור" מדברת על הבלוסר ולא על צמח הבלדור.
שיטת 'גג על גג' וה'לשיטתו'
צורת פלפול נוספת שהתפתחה במאה השמונה עשרה, הפלפול הלא מקומי, שעיקרו הוא לקשר בין נושאים שונים לחלוטין תוך מציאת רעיון משותף ביניהם, אסוציאציות מופלגות וחריפות, ותוך חיבור שרשרת של של סוגיות בתלמוד, שתכונה סמויה משותפת לכולם, או תירוץ אחד לשרשרת בלתי תלויה של קושיות, השוואות רופפות ודמיון מרפרף ושטחי שמקשר דברים לפי תכונה חיצונית או בודדת, דרך לימוד זה מכונה "גג על גג", "עוקר הרים וטוחנם זה בזה", מבין אלו שלמדו בצורה כזו נודע במיוחד האדמו"ר מאיר יחיאל מאוסטרובצה, ששיכלל את השיטה ונודע בפלפוליו החריפים.
חלק נוסף מדרך לימוד זה נקרא "לשיטתו", והוא לקשר בין מאמרים של תנא או אמורא מסוים שלכאורה אין ביניהם שום קשר ולמצוא את הרעיון המשותף, דוגמה לכך אפשר להביא מהקישור של  מאמרי אביי ורבא ביע"ל קג"ם שכולם שאביי לשיטתו ורבא לשיטתו, והם תלוים אחד בשני למרות שבעצם אין להם שייכות בין הנושאים כלל.
בין אלו שהשתמשו בדרך לימוד זה נמנו רבי יחזקאל לנדא בספרו דורש לציון ואף האדמו"ר רבי מאיר יחיאל מאסטרובצה,  ורבי מאיר שפירא, בדורנו עסק בזה רבות  הרבי מלובביץ'.
דרך לימוד זה היה מקובל בעיקר בפולין ובגליציה ובליטא והונגריה, במאה השמונה עשרה ואילך אולם בימינו התמעט השימוש בה, ומקובלת בעיקר בחצרות צאנז, וסאטאמר.
ההתנגדות לפלפול
למעט רבי יעקב פולק היו תומכים נוספים לשיטה, אם כי באופן מסויג יותר, ביניהם המהרש"א, מהר"ם שיף, היעב"ץ והפני יהושע.
המהר"ל מפראג כתב:
הרמב"ם קדם למהר"ל בהתנגדותו הנחרצת לפלפול, וראה בשיטה זו בזבוז זמן (באיגרתו לתלמידו ר"י בן יהודה). ואכן בארצות בהן הושפעה היהדות מהרמב"ם ניכרה מגמה של לימוד תלמוד על מנת לפסוק הלכה –.
מהר"י ברונא, שהיה ראש הישיבה ברגשנבורג כותב על דרך לימוד זאת שיש להזהר מלפסוק הלכה על פיה:
מבול (סרט)
מבול הוא סרט קולנוע ישראלי שעלה לאקרנים בשנת 2011 בבימויו של גיא נתיב, עם רונית אלקבץ, צחי גראד, יואב רוטמן ומיכאל מושונוב בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי גיא נתיב ונועה ברמן הרצברג והוא בהשראת הסרט הקצר "מבול" משנת 2002 שהיה סרט הגמר של גיא נתיב בלימודיו בקמרה אובסקורה לפי תסריט של נועה ברמן הרצברג וזכה בפרס "דב הבדולח" בפסטיבל הקולנוע בברלין.
הסרט זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
מיכאל מושונוב זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר.
רונית אלקבץ הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
יואב רוטמן היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר.
גיא נתיב ונועה ברמן הרצברג היו מועמדים לפרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר
הסרט זכה לציון לשבח בפסטיבל ברלין 2011 (מסגרת Generation) ובפסטיבל סאלוניקי 2011, יוון (זוכה פרס הקהל בתחרות הבינלאומית ופרס "הישג אמנותי מיוחד" ליואב רוטמן, רונית אלקבץ ומיכאל מושונוב) ופרסי Asia Pacific 2011, אוסטרליה (מועמד לסרט הילדים הטוב ביותר).
תקציר העלילה
משפחת רושקו גרה במושב ליד הים. האב גידי (צחי גראד) הוא טייס של מטוס ריסוס אך מתרשל בעבודתו ומעשן  גראס לעיתים קרובות עד שמנהל המנחת (שמיל בן ארי) מודיע לו שהוא מושעה מהטסה ויכול לעבוד רק בשירותי קרקע. גידי לא מגלה זאת למשפחתו.
האם מירי (רונית אלקבץ) מנהלת את גן הילדים במושב ונחשבת כגננת מוערכת. יחסיה עם גידי בשפל והיא מקיימת יחסים עם דורון (יורם טולדנו), אבא של אחת מהילדות בגן. בנם הצעיר יוני (יואב רוטמן) מתכונן לבר המצווה ולומד לקרוא את ההפטרה של פרשת נח והמבול אצל הרב גושן (יעקב כהן).
להורים יש בן בגיל 17 בשם תומר (מיכאל מושונוב) שסובל מאוטיזם קשה ונמצא שנים במוסד. המוסד עומד להיסגר מסיבות כלכליות והמנהלת יהודית (אסתי זקהיים) מודיעה לגידי ולמירי כי עליהם לקחת אותו הביתה.
יוני מקבל את אחיו בצורה קשה. הוא לא מסתגל להרגליו של תומר לאסוף חרקים רבים שמסתובבים בבית. למירי אין ברירה אלא לקחת את תומר איתה לגן, מה שמעורר את זעמן של האימהות. באחד הפעמים בורח תומר לתוך לול גדול, תופס תרנגולת ומועך ביצה כשכל התושבים צופים בו עד שמגיע יוני ומוציא אותו משם.
היחסים בין האחים משתפרים בעוד שבין ההורים הם מידרדרים. יוני המחונן כותב את שיעורי הבית לתלמידים תמורת כסף אותו הוא מוסר למנהל מכון כושר (ליאור רז) לקניית אבקת פלא בונה גוף. הוא אף מרבה להתאמן כדי שיוכל לעמוד נגד תלמידים שמציקים לו. הוא נתפס והיועצת החינוכית מיכל (לנה אטינגר) מזהירה אותו בנוכחות גידי.
שחר (דקל עדין) בנו של דורון, כועס על מירי ויחסיה עם אביו. הוא מתנקם בתומר וביחד עם חבריו הם מוצאים אותו בתוך סירה במחסן, מכניסים את הסירה לים והיא מתחילה לשקוע. יוני ויעל מגיעים ברגע האחרון וביחד עם שחר הם מצילים את תומר מטביעה ואחרי אשפוז הוא מתאושש.
לבסוף נערכת בר המצווה בבית הכנסת ויוני קורא את ההפטרה כשתומר יושב בקהל וחוזר אחריו. לאחר מכן מתכנסים האורחים בבית כשאלי הטייס (דני שטג) מנמיך לקראתם ומרסס אותם במים. על החוף מתעוררת סערת ברקים ויורד מבול.
סוסה (עיר)
סוּסַה (בערבית: سُوسَة, בצרפתית: Sousse, סוּס), היא העיר השלישית בגודלה בתוניסיה. סוסה שוכנת בחוף המזרחי של תוניסיה (המוכר בשם סאחל, ساحل), לחופי מפרץ חממת בים התיכון, כ-140 ק"מ דרומית לבירה תוניס, והיא מכונה באופן לא רשמי "בירת הסאחל של תוניסיה". בשנת 2004 התגוררו בעיר 173,047 תושבים, ובאזור האורבני שלה נמנו באותה עת 432,171 תושבים. שם העיר הוא ככל הנראה ממקור ברברי, וערים בעלות שמות דומים נמצאות בלוב ובמרוקו. בשנת 1988 הכריז ארגון אונסק"ו על רובע המדינה בעיר כעל אתר מורשת עולמית.
העת העתיקה
היישוב המוכר הקדום ביותר שניצב במקום בו שוכנת סוסה, הוא העיר הפיניקית הדרומטה (Hadrumete, שמשמעותה כנראה "הדרומית"), שנוסדה במאה ה-11 לפנה"ס. הדרומטה המוכרת יותר בשמה הלטיני הדרומטום (Hadrumetum) נמנתה עם היישובים הפיניקיים החשובים בצפון אפריקה והיא נוסדה לפני קרתחדשת שהכניסה את העיר תחת חסותה במאה ה-6 לפנה"ס. במלחמות הפוניות ניצבה הדרומטום, ששמה הפך עם השנים ל"הדרומנטום" (Hadrumentum) לצידה של רומא, וכך נחסך ממנה גורלה של שכנתה קרתחדשת. העיר שגשגה תחת שליטתה של האימפריה הרומית בשל הנמל שלה ובזכות מיקומה בלב האזור הפורה של הסאחל התוניסאי, והקיסר טראיאנוס העניק לה מעמד של קולוניה. כלכלת העיר נסמכה על הפקת שמן זית, אולם בשנת 238 החריב אותה הקיסר גורדיאנוס השני לאחר ששימשה כמוקד למרד קפליאנוס, מושל הפרובינקיה הרומית נומידיה. בשנת 297 הפך הקיסר דיוקלטיאנוס את העיר לבירתה של הפרובינקיה החדשה ביזקנה והיא זכתה לתקופת שגשוג נוספת. סוסה אף הייתה למקום מושבו של בישוף.
העת החדשה
בין השנים 1537–1574 נשלטה העיר על ידי האימפריה הספרדית, ולאחריהן שלטו בה העות'מאנים. העיר ידעה תקופת שגשוג ונחשבה לנמל השני בחשיבותו בתוניסיה. בשנת 1770 הופצצה סוסה על ידי הצרפתים ובשנים 1784 ו-1786 על ידי הצי הוונציאני. ב-1881 נכבשה סוסה יחד עם כל תוניסיה בידי הצרפתים, נבנה בה נמל חדש שנחנך ב-1884 והיא הוכרזה באותה שנה כעיר.
אתרי העיר
המדינה של סוסה שוכנת על חוף הים וצורתה כשל מלבן שאורכו כ-750 מטר ורוחבו כחצי קילומטר. בפינתה הדרום-מערבית, על ראש גבעה, ניצבת הקסבה המהווה חלק מחומות העיר. המסגד הגדול ומצודת ריבאט, ששמשה כמאחז הצבאי העיקרי בעיר, שוכנים בפינה הצפון-מזרחית של המדינה, ולא במרכזה, כפי שמקובל בדרך כלל. נמל העיר צמוד למדינה בצידה המזרחי, ותחנת הרכבת שוכנת מחוץ לחומותיה הצפוניות. העיר החדשה התפתחה בכל הכיוונים החל בשנת 1899, אך בעיקר לכיוון צפון-מערב, לאורך חוף הים, מקום בו משתרעת הטיילת ושוכנים מלונות העיר. בעיר החדשה בתים רבים בסגנון קולניאלי צרפתי.
מצודת ריבאט (Ribat) בפינה הצפון-מזרחית של המֶדינה היא המונומנט העתיק ביותר שעומד בעיר. היא הוקמה בידי הערבים כחלק ממערך ביצורים שהשתרע לאורך כל חופי צפון אפריקה, מאלכסנדריה במזרח, ועד סאוטה במערב, ואשר נועד להגן על המדינה המוסלמית מפני הביזנטים. מקור שמה של המצודה במילה "מרבוט" (مَربوط, Marabout) המתארת איש קדוש בצפון אפריקה, והיא שימשה את חיל המצב בעיר, אך נודע לה גם ייעוד דתי כמסגד. המבנה בנוי סביב חצר מרכזית שמשלושת צדדיה השתרעו מגורי החיילים ובצידה הרביעי שכן אולם התפילה. בשנת 821 נוספו למבנה מגדל שמירה מרובע ששימש גם כמגדל תצפית וגם כמינרט. במקום שכנו גם חנויות וכן נתגלה בו גת לדריכת זיתים.
המסגד הגדול של סוסה (الجامع الأعضم, Grande mosquée) שוכן בסמוך לריבאט, בצידה הדרום-מזרחי, ולפי כתובת כופית הוא הוקם בשנת 236 להג'רה, דהיינו בשנת 850 או 851. כמו הריבאט, גם למסגד נודע ייעוד דתי והגנתי, דבר המסביר את מראהו הצבאי. אולם התפילה הורחב בשלושה שלבים בסוף המאה ה-9 בכיוון מזרח, בו קבוע הקיבלה. המגדל בפינתו הצפונית שלראשו כיפה והמשמש כמינרט, הוא תוספת מאוחרת יותר מהמחצית הראשונה של המאה ה-10, והוא נזכר בכתובת כבר בשנת 952.
הקסבה של העיר הוקמה בשנת 844 או 851 במקום הגבוה בעיר. בשנת 853 הוקם בה מגדלור בגובה של 30 מטר, המכונה "חאלף", וזה נראה היטב מכל רחבי העיר. כיום שוכן בקסבה המוזיאון הארכאולוגי של העיר שנוסד בשנת 1951 (Musée archéologique de Sousse). במוזיאון נמצא אוסף הפסיפסים השני בגודלו בתוניסיה, הכולל פסיפסים רומיים מהמאה ה-2 עד המאה ה-4, וכן חפצים שונים, אסטלות וחרסים מרחבי הסאחל התוניסאי.
לפי כתובת על החומה הדרומית של המדינה, נראה כי חומותיה שאורכן הכולל הוא 2.25 ק"מ, קיבלו את מראן הנוכחי כבר בשנת 859. חומות אלה הביאו לירידה בחשיבותה של מצודת הריבאט, וזו החלה משמשת בעיקר לייעוד דתי. בחומות מספר שערים שהידועים שבהם הם "באב אל בחר" (שער הים) בפינה הצפון-מזרחית של העיר, "באב אל ג'דיד" (השער החדש) הפונה אל הנמל במרכז החומה המזרחית, ו"באב אל ר'ארבי" (השער המערבי") בחומה המערבית.
מסגד בו פאטה (Mosquée Bu Ftata) באזור השוק בדרומה של הקסבה, נחשב למסגד העתיק ביותר בעיר. הוא הוקם בין השנים 838–841, ועל חזיתו התבליט העתיק ביותר בצפון אפריקה בכיתוב כופי.
מדרסת אל זקאק (Médersa El Zaqqaq) שוכנת בצפונה של המדינה, בסמוך למסגד הגדול. למדרסה מסגד משלה ובו מינרט מתומן בסגנון עות'מאני המעוטר בלבנים כחולות וירוקות. המדרסה שימשה כבית פרטי והפכה לבית ספר רק בתקופת החאפיזים.
הקטקומבות בסוסה שוכנות ממערב לעיר והן משתרעות על פני מחילות באורך של 5 ק"מ. המקום לא שימש כמקום מקלט לנוצרים אלא כבית קברות שבו התגלו כ-15,000 קברים. כ-100 מטר מהמחילות פתוחות לביקור ומוצגים בהן, נוסף על הקברים, גם שני שלדים.
העיר כיום
כלכלתה של סוסה מתבססת בראש וראשונה על התיירות, ולמעלה ממיליון תיירים פוקדים את העיר מדי שנה. בעיר 120 מלונות ובהם כ-40,000 מיטות. ענפים נוספים כוללים ייצור ציוד תעבורתי, מזון מעובד, שמן זית וטקסטיל.
העיר מחולקת לארבעה רבעים שלטוניים - רובע המדינה (בה מתגוררים רק 5,281 איש), רובע ריאד, הרובע הצפוני והרובע הדרומי (בו מתגוררת כמעט מחצית מהאוכלוסייה - 77,244), והיא משמשת כבירת מחוז סוסה (ولاية سوسة, Gouvernorat de Sousse). בעיר שוכנת מאז שנת 2004 אוניברסיטת סוסה (جامعة سوسة, Université de Sousse), וזו התפצלה מ"אוניברסיטת המרכז" (Université du Centre) שהוקמה בשנת 1986 במספר ערים במרכז המדינה. בשנת הלימודים 2007/8 למדו באוניברסיטה 32,622 תלמידים.
שדה התעופה הקרוב לעיר שוכן בעיר מונסתיר שמדרום לה, והיא מחוברת באמצעות מסילת רכבת המכונה "מטרו הסאחל" (Métro du Sahel) אל מונסתיר ואל מאהדיה. בנמל סוסה עברו בשנת 2006 1,691,755 טון של סחורה ו-6,940 נוסעים.
בעיר מתקיים מדי שנה קרנבל אאוסו (Carnaval Aoussou) המסמן את תחילת הקיץ. ראשיתו של הפסטיבל בשנת 1958, ובמרכזו תהלוכה ביום העצמאות של תוניסיה, החל ב-24 ביולי.
הקהילה היהודית
הקהילה היהודית בסוסה ניהלה חיים תרבותיים ערים. בעת המודרנית מערכת החינוך היהודית בעיר כללה בית ספר אליאנס שהוקם בשנת 1885 בראשות דוד קאזס וכן מספר תלמודי תורה קטנים, אך ילדים יהודים רבים למדו גם בבתי הספר הצרפתיים בעיר. בעיר יצאה לאור עיתונות יהודית בצרפתית, ערבית יהודית ועברית שהתפרסמה ברחבי צפון אפריקה, בהם העיתון אלנג'מה ("הכוכב") בהוצאת מכלוף נג'אר שיצא לאור למעלה מ-40 שנה (1920-61) והיה מהעיתונים האחרונים בערבית-יהודית (עם נספח בצרפתית). מכלוף נג'אר ניהל גם בית דפוס גדול בעיר, שהוציא לאור ספרים ופרסומים יהודיים רבים במגוון תחומים. בין אנשי הרוח החשובים הנוספים שפעלו בעיר ישנו גם ר' שלום פלאח, עיתונאי, סופר ואיש חינוך, אשר ניסה לייסד בסוסה בית ספר שיעניק חינוך יהודי ועברי מודרני כקונטרה לחינוך הצרפתי של בתי הספר של אליאנס. פעילותו של ר' שלום פלאח בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הניחה יסודות חזקים לפעילות ציונית ענפה שהתקיימה בעיר בשנים לאחר מכן, בין היתר במסגרת ארגון "תרחם ציון" שנוסד בעיר (1919), ובהשפעת העיתונות היהודית המקומית.
בשנות מלחמת העולם השנייה רבים מבני הקהילה נשלחו למחנות עבודה, ורבים אחרים ברחו מסוסה מפני ההפצצות על העיר והיחס הקשה שספגו מצד החיילים הגרמנים שכבשו אותה. בנוסף, קנס קולקטיבי כבד של 15 מיליון פרנק הוטל על הקהילה היהודית של סוסה על ידי הנציגים הגרמניים המקומיים ורכוש יהודי הופקע בשרירותיות.
קהילה יהודית משמעותית המשיכה להתקיים בסוסה עד עצמאות תוניסיה בשנת 1956. סביב אותה שנה החלה הגירה המונית של בני הקהילה מהמדינה, בעיקר לישראל וצרפת.
גרים ריפר (קומיקס)
גרים ריפר (באנגלית: Grim Reaper, מלאך המוות) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס, ומשמש בעיקר כאויב של קבוצת האוונג'רס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Avengers #52 מאוגוסט 1968, והיא נוצרה בידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ון בוסימה.
גרים ריפר הוא האלטר אגו של אריק ויליאמס, אחיו של סיימון ויליאמס. השניים נולדו וגדלו בפטרסון, ניו ג'רזי, ואריק נחשב ל"כבשה השחורה" של המשפחה. אמו חיבבה את סיימון, ואביו המתעלל והאדיש העדיף לצפות בטלוויזיה בעצלות בעוד אריק התעלל בחתול המשפחתי. היות שאמו הייתה יותר קשובה ואוהבת עם סיימון, אריק גדל מריר וקנאי. בעת משחק עם כימיקלים, אריק גרם לשריפה אשר שרפה את ביתם. חש אשמה, סיימון החל לדאוג לאריק יותר. כשגדלו, סיימון נעשה שקדן ואילו אריק - לספורטאי. אריק נעשה מרדני יותר, וניסה לשכנע את סיימון להצטרף אליו ב"גנבות הקטנות" שביצע. בסופו של דבר, הוא הצטרף למשפחת הפשע מאגיה ועבר ללאס-וגאס. בינתיים, סיימון השתלט על העסק המשפחתי. בשל תחרות עם תעשיות סטארק, המכירות צנחו וסיימון פנה לאריק וקשרי המאפיה שלו לעזרה. הוא ניסה למעול בכספי החברה, אך נתפס ונכלא. אחרי שורת תקריות שבהן עשה עסקה עם ברון זמו והפך ליצור עשוי מאנרגיה יונית, סיימון נהרג ואריק נעשה נקמן. באמצעות המאגיה, אריק קיבל חרמש בעל כוחות, אשר שופר בהמשך על ידי אולטרון. הוא אימץ את השם גרים ריפר, הביס את חברי האוונג'רס הוקאיי, גוליית והצרעה, גרם להם לשקוע בתרדמת אך הובס על ידי הפנתר השחור.
אריק חזר, והוביל את הלגיון הקטלני נגד האוונג'רס. הלגיון הביס את רוב האוונג'רס, ו-ויז'ן הביס והתחזה לפאוור מן. הלגיון הובס כשאריק גילה שהוא אינו מסוגל לפגוע בויז'ן, וזאת לאור העובדה שדפוסי המוח של אחיו משמשים את ויז'ן. ויז'ן שחרר את האוונג'רס, אשר הביסו את הלגיון הקטלני. מזימה של גרים ריפר, פנטום החלל וארגון הידרה להחזיר את תודעתו של סיימון לגופו סוכלה על ידי האוונג'רס, ואחרי כמה הרפתקאות, אריק נהרג בקרב נגד סיימון כוונדר מן ומגנטו. הוא קם לתחייה על ידי אימורטוס, אך נהרג שוב. נקרה, מוטאנטית, החזירה אותו לחיים כזומבי. על מנת להמשיך להתקיים, היה מוטל עליו לספוג כוח חיים כל יממה. קורבנו הראשון היה נקרה עצמה. הוא נאבק באחיו, ברח, ונאבק בו ובמנדריל שוב. כשחרמשו התמזג עם זרועו של אולטרון, השניים כרתו ברית. הוא מת, וחזר לחיים על ידי מכשפת השני. אחרי מקרה עם אולטרון, אריק השתתף במלחמה הסודית. הוא נכלא בכלא הרפסודה, והיה אחד מהנבלים שנמלטו ממנו. במלחמת האזרחים, אריק הובס על ידי קפטן אמריקה וקייבל, ונשלח למעצר של סוכנות S.H.I.E.L.D יחד עם הנשר.
במהלך אירועי שלטון אפל, אריק הקים מחדש את הלגיון הקטלני. הצוות הובס על ידי סוכני H.A.M.M.E.R והאוונג'רס האפלים, ונכלאו בכלא הרפסודה. הוא נדקר בליבו על ידי אסיר הנאמן לנורמן אוסבורן, ואחרי ניתוח, מת מהדקירה. לאור מה שהתרחש במחוזת המוות, אריק חוזר לחיים ונעשה משרתו של מלך הכאוס. הוא ונקרה נאבקים בגיבורים המתים - ויז'ן, מאר-וול, דוקטור דרואיד, אמן החרבות, דת'קריי ויילוג'אקט. הוא הצליח להרוג את רובם, פרט לאמן החרבות, יילוג'אקט וויז'ן. כאשר ויז'ן ביצע השמדה עצמית, אריק נהרג פעם נוספת. במיתוג מחדש "מארוול עכשיו!", אריק התגלה בחיים ותוקף את האוונג'רס המופלאים במסיבת עיתונאים. עם כוחו של וונדר מן, רוג הרגה את אריק. באמצעות זרע המוות, תאומי אפוקליפס החיו אותו וצירפו אותו לארבעת פרשי המוות. אריק נהרג בידי אשתו הרובוטית של ויז'ן, וירג'יניה, לאחר שפרץ לביתם ותקף את "בניהם" הרובוטיים. הוא שב להתהלך על פני האדמה כאל-מת כאשר דוקטור סטריינג' החזיר את לאס וגאס לקדמותה.
מקס אוגוסט צורן
מקס אוגוסט צורן (Max August Zorn נולד ב-6 ביוני 1906 בקרפלד, גרמניה, נפטר ב-9 במרץ 1993 בבלומינגטון, אינדיאנה, ארצות הברית) היה מתמטיקאי גרמני אמריקאי.
צורן עסק באלגברה, בתורת הקבוצות ובאנליזה נומרית. התפרסם בעיקר בשל הלמה של צורן, למה שימושית במיוחד השקולה לאקסיומת הבחירה.
כיהן כפרופסור באוניברסיטת אינדיאנה משנת 1946 ועד מותו.
פורד פלקון
פורד פלקון (באנגלית: Ford Falcon North America) היא מכונית משפחתית גדולה, אשר הוגדרה בארצות הברית כמכונית קומפקטית, מתוצרת חברת פורד אשר יוצרה בין השנים 1960–1970 בארצות הברית, דרום אמריקה ואוסטרליה. ייצור הדגמים באוסטרליה נמשך עד לשנת 2010. בין הדגמים המיוצרים היה "ג'ון גוס ספציאל".
דורות
===דור ראשון===
===דור שלישי===
ג'ואנה סעיד
ג'ואנה סעיד (באנגלית: Joanna Said; נולדה ב-6 במאי 1992) היא שחקנית קולנוע ישראלית ממוצא ערבי-נוצרי, זוכת פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2022 עבור משחקה בסרט סינמה סבאיא.
ביוגרפיה
סעיד גדלה בכפר יאסיף למשפחה ערבית-נוצרית, האחות הצעירה מבין ארבעה ילדים.
בשנת 2013 עברה לירושלים כדי ללמוד באוניברסיטה העברית. בתחילה למדה שפות ובהמשך עברה ללמוד תיאטרון חזותי, אך ב-2017 פרשה מהלימודים וחזרה לכפר יאסיף, אז החלה ללמוד עריכת וידאו בלימודי און ליין.
ב-2022 השתתפה בסרטה הראשון, סינמה סבאיא של הבמאית אורית פוקס רותם בכיכובה של דאנה איבגי. סעיד הגיעה לאודישן לתפקיד של אישה מבוגרת וקשת יום, אך בעקבות האודישן הבמאית פוקס-רותם והמלהקת עמנואל מאייר החליטו לאחד עבורה שתי דמויות שונות וככה נוצרה דמותה של סועאד בסרט, מוסלמית דתייה ואם לשישה ילדים החולמת להוציא רישיון נהיגה וחוששת מתגובת בעלה. הסרט זכה בחמישה פרסי אופיר והוא המועמד הישראלי לטקס פרסי האקדמיה ב-2022. סעיד זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר.
שביט נוי
שביט נוי (נולד ב-5 בספטמבר 1989) הוא זמר וכותב שירים ישראלי.
ביוגרפיה
נוי נולד במושב כוכב מיכאל. בהמשך משפחתו עברה לקיבוץ ניר עם, משם לעיר שדרות, שם גדל, ולבסוף לכפר עזה.
ב-2011 התחיל נוי לימודי קומפוזיציה בבית הספר רימון. באותה שנה התחיל להופיע עם להקת חברים שניגנו יחד חומרים מקוריים שלו.
באוקטובר 2019 הוציא נוי את אלבומו הראשון, בין מסדרונות הזמן. נוי הפיק את האלבום מוזיקלית, ופטריק סבג הפיק מוזיקלית שניים מן השירים. באלבום משתתפים מוזיקאים נוספים, ביניהם עדי רנרט, דקל דביר, עדי הר-צבי וסיוון עמרן.
נוי יוצר ומופיע עם להקתו, שחבריה הם אסף פרץ (גיטרה בס), יהל רן (גיטרה חשמלית), עמית טנא (קלידים), ואסף נחמיאס (תופים).
האם גוגל עושה אותנו טיפשים?
"האם גוגל עושה אותנו טיפשים? מה האינטרנט עושה למוח שלנו", (במקור באנגלית: Is Google Making Us Stoopid? What the Internet Is Doing to Our Brains) הוא מאמר ביקורת, מאת סופר הטכנולוגיה ניקולאס קאר, על השפעת האינטרנט על ההכרה האנושית. המאמר פורסם ככתבת שער באורך שישה עמודים, בגיליון יולי-אוגוסט 2008 של כתב העת "האטלנטיק". טיעונו המרכזי של קאר הוא שלאינטרנט עלולות להיות השפעות מזיקות על ההכרה, המצמצמות את יכולת הריכוז וההתבוננות של המשתמשים בו. למרות הכותרת, המאמר אינו מתמקד דווקא בגוגל, אלא בהשפעה הקוגניטיבית של האינטרנט בכלל. קאר הרחיב טיעון זה בספרו "הרדודים: מה שהאינטרנט עושה למוח שלנו", שיצא לאור ביוני 2010 (The Shallows: What the Internet Is Doing to Our Brains).
המאמר נדון בהרחבה בכלי התקשורת ובבלוגוספירה, ועורר תגובות מקוטבות. חלק מהדיון התמקד בהעדפה הקיימת, לכאורה, במאמרו של קאר, כלפי קריאת ספרות מודפסת. לדעת קאר, הקריאה באינטרנט היא בדרך כלל צורת קריאה שטחית, בהשוואה לקריאת ספרים מודפסים, שהיא לדעתו דרך קריאה אינטנסיבית ומעמיקה יותר. אחרים התמקדו בשאלת השפעת האינטרנט על התנוונות הזיכרון. כמו כן, כותבים במגזין המדעי המקוון "Edge", טענו כי האחריות על שימוש מושכל באינטרנט נמצאת בסופו של דבר בידי הפרט.
מחקרים פסיכולוגיים ונוירולוגיים ארוכי טווח טרם הניבו תוצאות מוחלטות שיאששו את טענתו של קאר, אם כי מחקרים אחדים סיפקו הצצה לתוך הרגלי המודעות המשתנים של המשתמשים באינטרנט. מחקר שנערך ביוניברסיטי קולג' בלונדון טען שצעירים בני ימינו כבר לא קוראים טקסטים אלא רק סורקים אותם. מחקר נוסף שפרסם קינגס קולג' שבלונדון, טען כי היכולת השכלית של צעירים הידרדרה בעשור האחרון וכי הם מתקשים להבין רעיונות מדעיים בסיסיים. בנוסף, ממצאי מחקר שנערך באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 2008, שבדק טווח מסוים של פעילויות מוחיות שהוצגו בסריקות fMRI כאשר משתמשים ביצעו חיפושים באינטרנט, עוררו תהיות האם הרשת משפרת את היכולת לסנן מידע ולקבל החלטות במהירות, או שמא פוגמת באיכות החשיבה.
רקע
זמן רב לפני פרסום המאמר הביעו מבקרים דאגה באשר לאפשרות שהמדיה האלקטרונית תתפוס את מקומה של קריאת ספרים. בשנת 1994, פרסם מבקר הספרות האמריקאי סוון בירקרטס את הספר "אלגיות גוטנברג: גורל הקריאה בעידן האלקטרוני", ובו אוסף מאמרים שיוצאים בחריפות כנגד הירידה בהשפעה של תרבות ספרותית - טעמים ספרותיים המועדפים על ידי קבוצה חברתית. הנחת היסוד המרכזית בספר היא שהדרכים החלופיות המוצעות כיום לקריאת ספר נחותות מהפורמט המוּכּר: ספר עם דפי נייר כרוכים. בירקרטס הונע לכתוב את הספר לאחר שנוכח לדעת כי לתלמידים שלו הערכה מועטה למשימות הספרות שהקצה להם. התנהגות התלמידים נבעה לדעתו ממחסור במיומנויות הנדרשות לתהליך של קריאה מעמיקה. באחד מפרקי הספר, ששמו "Perseus Unbound" ("פרסאוס משוחרר מכבליו"), הסתייג בירקרטס משימוש בטכנולוגיות אינטראקטיביות בהוראה, והתרה כי "ההשפעות התודעתיות ארוכות הטווח של תהליכים חדשים אלה של קליטת נתונים" אינן ידועות, ויכולות להביא ל"התרחבות של מאגרי זיכרון לטווח קצר והתנוונות בהתאם של הזיכרון לטווח ארוך".
בשנת 2007 יצאה הפסיכולוגית מריאן וולף בספר המגן על תרבות הקריאה והדפוס. ספרה מנתח את הנושא מזווית מדעית, בניגוד לדגש התרבותי היסטורי של בירקרטס. במאמר ב"הבוסטון גלוב", היא הביעה דאגה חמורה מכך שאופן התפתחות הידע אצל ילדים הגולשים זמן רב באינטרנט, עשוי לייצר רק "מוציאים לפועל של ידע, שאין להם לא את הזמן ולא את המוטיבציה לחשוב מעבר ליקומים הגוגליים שלהם". היא הזהירה מ"בלבול בין המיידיות והנפח של הידע באינטרנט לבין ידע אמיתי". במאמר נוסף טענה כי חלק מהיתרונות של המוח הקורא עשוי ללכת לאיבוד בדורות הבאים, "אם ילדים אינם לומדים קודם לקרוא, לחשוב לעומק על הקריאה שלהם, ורק לאחר מכן לקרוא בפורמט אלקטרוני". וולף הדגישה כי התהיות שלה טרם אומתו מבחינה מדעית וכי הן ראויות למחקר רציני.
תקציר המאמר
קאר שאב את ההשראה לכתיבת המאמר, לאחר שהתקשה לקרוא לא רק ספרים שמוכרח היה לקרוא, אלא גם ספרים שמצא בהם עניין רב. לטענתו קשיי הריכוז שנתקל בהם בעת קריאה בספרים ובמאמרים ארוכים ,עשויים לנבוע מהזמן הרב שהוא מבלה באינטרנט. לפיכך ייתכן ששימוש קבוע באינטרנט משפיע על צמצום יכולת הריכוז וההתבוננות. עם זאת, הוא מודה כי נכון לשעת כתיבת המאמר אין גיבוי של מחקרים נוירולוגיים ופסיכולוגיים ארוכי טווח לטיעון זה.
המאמר נשען על עבודתה של מריאן וולף, מומחית לקריאה, כדי לטעון כי בדומה לכך שמעגלי מערכת העצבים ב"מוח קורא" מעוצבים באופן שונה על פי הדרישות המיוחדות שיש לכל שפה כתובה, כגון סינית, יפנית וכתבי יד המבוססים על האלפבית, כך ניתן לצפות שגם המעגלים העצביים המעוצבים על ידי שימוש תדיר באינטרנט, יהיו שונים מאלו שמעוצבים על ידי קריאת ספרים, או דברי קריאה מודפסים אחרים.
הסוציולוג דניאל בל טבע בשנת 1973 את המונח "טכנולוגיות אינטלקטואליות", כדי לתאר טכנולוגיות המרחיבות את היכולות הקוגניטיביות של המוח. קאר מאמין שהמוח האנושי מאמץ את התכונות של הטכנולוגיות האינטלקטואליות הללו. הוא מוסיף שההשפעה הקוגניטיבית של האינטרנט עשויה להיות מקיפה יותר מאשר כל טכנולוגיה אינטלקטואלית קודמת, משום שהאינטרנט מבצע בהדרגה את מירב השירותים של יתר הטכנולוגיות האינטלקטואליות, ולכן מחליף אותן.
עוד טוען המאמר, כי האופן שבו מוצג רוב התוכן באינטרנט עלול לעכב משמעותית את יכולת האדם להתרכז בגלל הסחות הדעת המרובות שמלוות לעיתים קרובות את התוכן, בצורת פרסומות או מודעות בולטות. השפעה מזיקה זו חודרת גם דרך אמצעי התקשורת המסורתיים, שמאמצים בהדרגה סגנון תצוגת תוכן המחקה את האינטרנט, על מנת להישאר תחרותיים ולעמוד בציפיות המשתנות של הצרכן.
תאוריה אחרת במאמר טוענת כי יכולת ההתבוננות של האדם עשויה להצטמצם, ככל שאלגוריתמים ממוחשבים מורידים עומס רב ממוחו של משתמש באינטרנט, וחוסכים ממנו את הצורך לטרוח בעצמו להשיג ידע מוקפד ומדוקדק, כלומר הפיכת ידע מופשט למידע - דבר שבעבר בוצע באופן ידני. המאמר משווה את הבעייתיות לכאורה של האינטרנט לטענות שהועלו נגד מערכת ה"ניהול מדעי" של פרדריק וינסלאו טיילור, המציגה תהליכי זרימת עבודה רצויים כדי להשיג שיפור בפריון העבודה. בשל היישום השיטתי של המערכת, היו עובדים שהתלוננו בשעתו שהם חשים שהם הופכים לאוטומטים. קאר בוחר בגוגל בתור דוגמה מעולה לחברה שבה מהנדסים ומעצבי תוכנה החילו את גישת "הניהול המדעי" על תעשיית הידע, וסיפקו בכך מידע רב על חשבון ירידה בהגות מעמיקה. בנוסף, המודל העסקי הדומיננטי באינטרנט הוא - לטענת קאר - כזה שמשגשג כאשר חברות אוספות מידע על משתמשים או מספקות להם פרסומות, ולכן, החברות עושות הון על משתמשים שעוברים מקישור לקישור ולא מאלה העוסקים במחשבה ממושכת.
לבסוף מעמיד המאמר את השאלה במבחן היסטורי ובוחן כיצד צלחה ספקנותם של מבקרי טכנולוגיות חדשות לאורך ההיסטוריה. בעוד שספקנות כזו התבררה לעיתים כנכונה, החששות שהביע סוקרטס בנוגע לשפה הכתובה, כמו גם אלו שהביע העורך הוונציאני היירונימו סקוארצ'יאפיקו במאה ה-15 בנוגע לעיון בכתבים מודפסים, כשלו לדעתו בחיזוי היתרונות שטכנולוגיות אלה עשויות להכיל עבור הידע האנושי. בהערת סיום מצטט קאר את מאמרו של המחזאי ריצ'רד פורמן משנת 2005, המקונן על דעיכת ה"אישיות המשכילית והרהוטה".
תהודה
המאמר נידון בהרחבה בדיונים של קוראים, בלוגרים, עיתונאים ומבקרי טכנולוגיה מובילים. חלקם הזדהו עם התיאורים ואילו אחרים ראו בהן ביטוי של טכנופוביה. הבלוג של אנציקלופדיית בריטניקה והמגזין המדעי המקוון של המו"ל ג'ון ברוקמן "Edge" פתחו מוקדי דיון מיוחדים שהוקדשו לנושא. סופר הטכנולוגיה הבריטי ביל תומפסון ציין כי טיעונו של קאר "הצליח לעורר דיון רחב היקף", אך דיימון דרלין כתב בניו יורק טיימס כתב בעקיצה שאף על פי "שכולם כבר מדברים על המאמר באטלנטיק, רק חלק שולי מקבוצה זו קראו הלכה למעשה את מאמרו בן 4,175 המילים של קאר". כתב ה"שיקגו טריביון" סטיב ג'ונסון העיר שהתהודה שעורר המאמר נובעת באופן חלקי מהכותרת שנתן העורך למאמר, "האם גוגל הופך אותנו לטיפשים?", שאלה שכלל לא הוצגה במאמר. אנדרו קין, מחבר הספר "כת החובבנות: איך האינטרנט של ימינו הורס את התרבות שלנו", כינה את הדיון "ויכוח האוריינות הדיגיטלית הגדול" שהמנצח בו הוא הקורא האמריקאי, שהתברך בכתיבה משכנעת ורחבת היקף מצד "כל המאורות הגדולים והרהוטים ביותר של אמריקה בתחום האינטרנט".
הסופר והאקטיביסט סת' פינקלשטיין סבר כי היה זה צפוי שמספר מבקרים יתייגו את טיעונו של קאר כ"טיעון לודיטי", ולדבריו לא התאכזב כאשר אחד המבקרים טען כי "העמדה הלעומתית של קאר אילצה אותו להפוך לאיטו לקריקטורה של לודיזם". בכתבה במגזין "Wired" הגדיר העיתונאי דייוויד וולמן כ"מטופשת", את ההנחה שהאינטרנט מזיק יותר משהוא מסייע. וולמן ערך סקירה של טכנולוגיות רבות שהוקעו לאורך ההיסטוריה, והגיע למסקנה שהפתרון הוא "בתי ספר טובים יותר, כמו גם מחויבות מחודשת להיגיון ולהקפדה מדעית על מנת שאנשים יוכלו להבחין בין ידע לאשפה".
התייחסויות מדעיות
קאר הדגיש הן במאמרו והן בספרו שנחוצים מחקרים פסיכולוגיים ונוירולוגיים ארוכי טווח כדי לקבוע בוודאות את טענותיו. זאת ועוד, הן קאר והן בירקרטס, הנחשבים למתנגדים החריפים ביותר של התקשורת האלקטרונית, התבקשו על ידי עורך המגזין "Wired", קווין קלי, לגבש הגדרה מדויקת יותר של הליקויים שיש לטענתם בתקשורת האלקטרונית, כדי שניתן יהיה לאמת אותם מדעית.
בשנת 2008 פרסם המרכז לחקר ההזדקנות של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (ULCA) תובנות חדשות בנושא. המחקר בדק שתי קבוצות של אנשים בגילאי 55–76, שרק קבוצה אחת מהן כללה משתמשי אינטרנט מנוסים. פעילותם המוחית נסרקה על ידי fMRI בעודם עוסקים בקריאת ספרים או ביצוע משימות חיפוש באינטרנט. נמצא כי הן פעילות קריאה והן פעילות חיפוש באינטרנט משתמשות באותם אזורי המוח האחראים על השפה, הקריאה, החזותיות והזיכרון. עם זאת, המחקר גילה כי אלו שעסקו בחיפוש באינטרנט גירו אזורים נוספים במוח האחראים על חשיבה מורכבת וקבלת החלטות, וזאת פי שניים בהשוואה לגולשים לא מנוסים. המחקר העלה תהיות ופרשנויות אפשריות שונות: האם הטווח הגדול יותר של פעילות מוחית שמתרחש בעת שימוש באינטרנט משפר או שמא פוגם באיכות הקריאה, והאם השימוש המוגבר באזורי מוח שאחראים על קבלת החלטות וחשיבה מורכבת - שככל הנראה מתרחש בעת חיפוש באינטרנט - מעיד על איכות חשיבה גבוהה, או שהוא פשוט מצביע על כישורי פתרון פאזלים.
במחקר נוסף שערך הקולג' האוניברסיטאי של לונדון התגלה כי הרגלי המחקר של תלמידים נטו לכיוון של סריקה ורפרוף ולא לקריאה מעמיקה. המחקר עורר מחשבה רצינית באשר להשלכותיו על ההוראה החינוכית. במחקר שערכה הפסיכולוגית והחוקרת בטסי ספרו מאוניברסיטת קולומביה בשנת 2011, נטען כי השתכללות מנועי החיפוש גורמת לאנשים לסגל את יכולת הזכירה שלהם למצב החדש, כך שבמקום להתאמץ לזכור את המידע עצמו, קל להם יותר לזכור היכן נמצא המידע באינטרנט.
מדענים בולטים מתחום מדעי המוח תמכו בטיעונו של קאר וסברו כי הוא מתקבל על הדעת מבחינה מדעית. ג'יימס אולדס, מרצה בכיר למדעי המוח שצוטט במאמר של קאר כבר־סמכא בתחומו, טען שהמוח "גמיש מאוד" ויכול למפות עצמו מחדש תוך כדי תנועה, ולכן הטענות של קאר לא מופרכות. הנוירולוג גארי סמול האמין כי מוחות מפתחים מעגלים עבור הרשתות החברתיות באינטרנט ומסתגלים לתרבות טכנולוגית חדשה של ריבוי משימות.
מייקל מרזניץ', חלוץ בתחום המחקר על הפלסטיות של המוח, טען כי אין שום ספק שהמוח מעורב באופן פחות ישיר ויותר שטחי כאשר משתמשים באסטרטגיות מחקר שמבוססות על "יעילות" ועל סימוכין משניים מחוץ להקשר.
הפסיכולוג שלמה ברזניץ טען כי בדומה לריפוי בעיסוק, שבו חשוב להפעיל את האיבר הנפגע כדי לאפשר לאזורים הפגועים במוח להחלים, כך גם מחזקת הטכנולוגיה את הפגיעה במוח, שהוא בבסיסו איבר עצל, כיוון שהיא מאפשרת לו לפתור דברים ללא מאמץ.
מבקר הספרות סקוט אספוזיטו ציין כי אותיות סיניות מתוארות במאמר באופן שגוי כאידאוגרמות, שגיאה שלדעתו מערערת את טענת המאמר. המיתוס כי הכתב הסיני הוא אידאוגרפי אכן הופרך בספרו של החוקר ג'ון דהפרנסיס משנת 1984: "שפה סינית: עובדה ופנטזיה", שבו מסווג דהפרנסיס את הסינית כמערכת כתיבה לוגוגרמית. קאר הודה כי קיים ויכוח על המינוח של "אידיאוגרם', אבל הסביר כי "החליט לעשות שימוש במונח הנפוץ", וציטט את המילון האמריקאי של אוקספורד המגדיר תווים סיניים כקטעי אידיאוגרמות.
עדויות והפרכות
עדויות רבות התמקדו בחלקו הראשון של הטיעון של קאר שעוסק ביכולת הריכוז. בעל הטור לאונרד פיטס תיאר את הקושי שלו לשבת ולקרוא ספר, וכאשר הצליח לעשות זאת, הרגיש כאילו "הצליח להתחמק ממשהו, כמו התפלחות מהמשרד כדי לצפות בהצגה יומית". בעל הטור ג'ון אודל הודה כי כשהוא "נסוג" מהאינטרנט, הוא מוצא את עצמו לעיתים נאבק כדי להתיישב לקרוא "ספרים, בעיקר ספרות יפה, בעיקר ספרות מודפסת". לעומת זאת הוא גילה כי האזנה לספרים מוקלטים היא חוויה "טרנספורמטיבית" עבורו, משום שבאמצעותם הוא יכול להשיג "תשומת לב מתמשכת" בקלות, עובדה שגרמה לו להיות אופטימי באשר לפוטנציאל "לחדש מסורות עתיקות, כמו סיפור סיפורים בעל פה, וגילוי מחדש של השפעותיהן העוצמתיות על מערכת המעצבים".
בעל הטור ג'ון באטל מחה בתקיפות על תוכן המאמר והעיד כי: כתב האינטרנט סקוט רוזנברג דיווח כי הרגלי הקריאה שלו נותרו כפי שהיו בהיותו "נער המפלס את דרכו דרך המדף של טולסטוי ודוסטויבסקי". לפי מבקר הספרות סקוט אספוזיטו, אנשים מבוגרים ואחראים תמיד נאלצים להתמודד עם הסחות דעת, והוא עצמו "מסוגל להנמיך את הרעש באופן מלא" ולקרוא לעומק.
בעל הטור אנדרו סאליבן העיד כי נותר לו מעט מאוד פנאי להתבוננות ולמחשבה בהשוואה לתקופת התבגרותו.
גם בישראל התפתח דיון ער בעיתונות הטכנולוגיה ובבלוגוספירה בנוגע למאמר של קאר. העיתונאי יוסי גורביץ כתב כי הוא מצליח אמנם לקרוא כשהוא באוטובוס או ברכבת, אך בבית הוא מתקשה להסתגר עם ספר: "הרשת שם, מרחק תריסר פסיעות לכל היותר, והיא קורצת. אולי שלחו לך אי-מייל? אולי - מה אולי, בטוח - אחד הבלוגים החביבים עליך התעדכן?" הפסיכולוג שלמה ברזניץ התרה על היעלמותו של העולם הפנימי והדיאלוג שכל אדם מנהל עם עצמו, בהיעדר אורך רוח, שקט וריכוז לטווח ארוך:
שליטה בטכנולוגיה
המאמר נוגע בשאלה הפילוסופית האם יש בידיה של חברה אפשרות לשלוט בהתקדמות הטכנולוגיה. לארי סנגר, ממייסדי ויקיפדיה, טען במגזין "Edge" שרצון הפרט הוא כל מה שנחוץ כדי לשמור על היכולת הקוגניטיבית לקרוא ספר לכל אורכו, והסופר ומדען המחשב ג'יירון לניר דחה את עצם הרעיון שההתקדמות הטכנולוגית היא "תהליך אוטונומי המתפתח באופן עצמאי וללא קשר אלינו, בני האדם". דעתו של לניר מבוססת על דברי ההיסטוריון האמריקאי לואיס ממפורד, בספרו משנת 1970 "הפנטגון של הכוח", שבו הציע כי ניתן לשלוט בהתקדמויות טכנולוגיות המעצבות את החברה כאשר הבחירה החופשית של החברה מופעלת במלוא עצמתה. לנייר סבר כי הטכנולוגיה מתעכבת באופן משמעותי כאשר ננקטת עמדה "שיש רק ציר אחד של בחירה", של "בעד" או "נגד", בנוגע לאימוץ טכנולוגיות.
בניגוד לממפורד, טען קאר בספרו "The Big Switch", שלבחירה האישית של הפרט כלפי הטכנולוגיה ישנה השפעה מועטה בלבד על ההתפתחות הטכנולוגית. לדבריו, התפיסה של ממפורד בנוגע להתקדמות הטכנולוגית הייתה שגויה, משום שהיא החשיבה את הטכנולוגיה אך ורק כהתקדמות מדעית והנדסית ולא כבעלת השפעה על עלויות הייצור והצריכה. לדעתו של קאר יש להעניק חשיבות רבה יותר לכלכלה כשבאים לבחון את הנושא, כיוון שבשוק תחרותי, השיטות היעילות ביותר להספקת משאב חשוב ינצחו בסופו של דבר. ככל שההתקדמות הטכנולוגית מעצבת את החברה, האדם הפרטי יוכל להתנגד להשפעות, אולם אורח החיים שלו "תמיד יהיה בודד, ובסופו של דבר עקר"; על אף שיהיו כמה עיכובים, הטכנולוגיה תעצב בכל זאת את הכלכלה, שבתורה, תעצב את החברה.
קריאת ספרות
בעל הטור קליי שירקי טען כי הרומן "מלחמה ושלום" ארוך מדי, ולא כל כך מעניין", וכי "יהיה זה קשה לטעון שבעשר השנים האחרונות ראינו ירידה בזמינות או בהבנה של חומר בנושאים מדעיים או טכניים". אחדים ראו בדבריו על הרומן דברים על סף הבערות. לעומת זאת טען הממציא דניאל היליס כי על אף "שספרים נוצרו לשרת מטרה מסוימת, ניתן לעיתים קרובות לשרת את אותה מטרה באמצעים טובים יותר ... עד כמה שאהבתי את 'מלחמה ושלום', כנראה הרווחתי יותר מצפייה בסדרת הטלוויזיה 'הסמויה'". היליס החשיב את הספר המודפס כ"מכשיר טוב וראוי להערצה", אך שיער שגם לטבליות חימר ומגילות פפירוסים היו בזמנו "קסם משלהם". עורך המגזין Wired קווין קלי סבר כי יש להתנגד לרעיון ש"הספר הוא שיאה של התרבות האנושית". לדידם של קלי, היליס ואחרים, האוריינות הקשורה לספרים מצויה אפוא בנסיגה, אבל בו בזמן מופיעים לצדה סוגים אחרים של אוריינות, כגון אוריינות חזותית ואוריינות משחקית, שמגיעות לרמות גבוהות מאי פעם.
סוון בירקרטס הסכים להבחנה שערך קאר בין קריאה באינטרנט לקריאת ספרות, וקבע כי בעת קריאת ספרות הקורא מכוונן בתוך עצמו ונכנס "לסביבה שאין לה כל דמיון לסביבה הבלתי מוגבלת ונעדרת הסיום של המרחב הווירטואלי", בה הוא מרגיש מקוטע מבחינה פסיכולוגית.