cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדם פון טרוט צו זולץ
קריירה דיפלומטית
עם שובו לגרמניה הגיש פון טרוט למשרד החוץ דוח רשמי על ביקורו והמליץ שלא להתגרות בארצות הברית. נימוקו היה שהדבר עלול לחזק את מתנגדיה של גרמניה בארצות הברית אשר מושפעים מהתעמולה הבריטית ומהעיתונות היהודית. הדוח שהגיש נוסח במלל נאצי אופייני, לרבות תיאוריו את יהדות ארצות הברית. הנוסח הנאצי היה כמס שפתיים אשר נועד להקנות לו תפקיד במשרד החוץ הגרמני. פון טרוט לא ידע שבביקורו בארצות הברית היה נתון למעקב ה-FBI, כדי למנוע מסוכני הגסטפו לחשוף את פעילותו הדיפלומטית החשאית. גם משרד החוץ הבריטי החזיק בתיק מקיף על פון טרוט שכלל תיעוד של פגישותיו. לפי עדותו של מסרסמית' שימשו שיחותיו של פון טרוט בוושינגטון מקור השראה עבור העיתונאי וולטר ליפמן מהעיתון New York Tribune. ליפמן כתב שאם יצליחו האמריקאים לשכנע את הגרמנים שניצחון צבאי איננו בר השגה ושקיימת אפשרות להשיג "שלום הוגן", הם יחסכו מעצמם זוועות.
ב־3 ביוני 1940, לאחר שובו מארצות הברית, הצטרף פון טרוט למפלגה הנאצית על מנת לגשת למידע המפלגה ולפקח על תכנונה. פון טרוט מונה לעוזר מחקר במחלקת המידע של משרד החוץ. לצורך קידומו המקצועי הוא נעזר בקשריו האישיים עם רודולף דילס, ראש הגסטפו באותה עת. התפקיד העניק לפון טרוט את מה שהיה בעיניו הדבר החשוב ביותר - אפשרות להמשיך לשחק משחק כפול ולעסוק בדיפלומטיה הנגדית בתור אופוזיציונר מבפנים.
באותה תקופה הוא שימש כיועץ למדיניות חוץ לקבוצת האינטלקטואלים החשאית שתכננה את הפלת המשטר הנאצי המכונה חוג קרייזאו. חוג זה הוקם בשנת 1940 על ידי המשפטנים הגרמנים הרוזן פטר יורק פון וארטנבורג והרוזן הלמוט ג'יימס פון מולטקה. בשנה זו פון טרוט הצטרף לחוג לצד הפוליטיקאי הגרמני ד"ר יוליוס לבר ואיש הכמורה והפילוסוף ד"ר אויגן גסטמייר. כל אחד מחבורה זו תרם את חלקו בניסיון ליצור דמות רצויה של המשטר בגרמניה לאחר נפילת הנאציזם. נראה כי גובש משטר רצוי בעל נטייה סוציאל-דמוקרטית מרוככת ביסודות שנלקחו מן הדת הנוצרית, תוך הבעת רצון לאיחוד פאן-אירופי בנוסח האיחוד האירופי דהיום. חוג קרייזאו היה בקשר עם קבוצת האופוזיציה העיקרית בראשות הגנרל לודוויג בק והמדינאי קרל פרידריך גרדלר. למרות זאת, אנשי חוג קרייזאו היו חלוקים עם קבוצת בק-גורדלר במספר נושאים.
על פי עדות אחד מחבריו לעבודה, נסע פון טרוט בקיץ 1940 לפריז הכבושה כדי לנסות לשחרר מכרים יהודים שנאסרו בידי המשטרה החשאית הגרמנית. בזמן המלחמה פעל פון טרוט, במקביל לפוליטקאי הדמוקרט אורליך פון האסל, בתור "שר החוץ" של האופוזיציה הלאומית השמרנית. בחסות תפקידיהם הדיפלומטיים הזוטרים, ששימשו להם מסווה ואפשרו להם מידה רבה של חופש תנועה במדינות נייטרליות ובארצות הכבושות, פון טרוט ופון הסל פעלו למימוש מטרותיה של האופוזיציה בידיעה שהם מסתכנים באשמת בגידה. למרות פער הדורות ביניהם וההבדלים בתפיסת עולמם, שאפו שניהם לשכנע את מדינות המערב, ובייחוד את בריטניה, שיכירו באופוזיציה הגרמנית בתור חלופה לשלטון הנאצי, יסייעו לה להפילו ויסכימו לכרות הסכם שלום קונסטרוקטיבי עם הממשלה שתקום במקומו. בתזכיר שהעביר פון טרוט למסרסמית', הזהיר שאם זה לא ייעשה, המלחמה תימשך עוד זמן רב ללא הכרעה צבאית, דבר שעשוי לגרום להתקרבות בין גרמניה לברית המועצות ולהתפשטות האידאולוגיה הבולשביקית בגרמניה. פון טרוט הודה כי הפיקוד העליון של הצבא מהופנט בידי היטלר, אבל הוא עדיין תולה את תקוותיו בדרג הבכיר. לדעתו הדרג הבכיר בסופו של דבר יחזרו להשקפתם משכבר הימים, שמלחמה אירופית גדולה מסכנת את גרמניה ויבינו שהיטלר אינו הגואל וכי המשך שלטונו הוא המכשול העיקרי לשלום. במקביל הוא הדגיש שוב ושוב שהוא חושש מהסדר שלום כפוי, ברוח חוזה ורסאי המשפיל. פון טרוט חזר וקרא לראשי השלטון בבריטניה להתקרב לנפש הגרמנית ולהתנגד לפתרון דוגמת חוזה ורסאי או גרוע ממנו.
בתזכיר פרטי שנמסר באפריל 1942 למדינאי הבריטי סטפורד קריפס ציין פון טרוט שהמספר הגדול של אבדות בנפש במלחמה המתמשכת מאיים על המשך קיומה של חברה תרבותית באירופה אחרי המלחמה ועלול להוביל למשטרים טוטליטריים קיצוניים או להתפוררות ולאנרכיה. האמצעי היחידי שיכול לעצור את הקטסטרופה על אירופה הוא מיגורו של המשטר הנאצי בגרמניה, והדבר צריך להיעשות בדחיפות המרבית. לדעתו של פון טרוט המכשולים המרתיעים את אלו ששואפים לכך הם הצורך בהגנה על גבולותיה של גרמניה במזרח ובאזור הבלקן ואי־הוודאות העמוקה באשר לדרך שבה תופסים הבריטים והאמריקאים את אפשרות החלפת המשטר בגרמניה. בהצעות שהגיש פון טרוט לגבי אופיו של המשטר העתידי בגרמניה הוא שילב באופן מפתיע ללא הסבר גם סעיף אנטישמי מובהק הקובע שגרמניה החדשה תיאות לשתף פעולה כדי להגיע לפתרון בינלאומי כלשהו כפי שנעשה בשאלה היהודית.
ב-22 בינואר 1943, בביתו של הרוזן פטר יורק פון וארטנבורג, התקיימה פגישה בין חוג קרייזאו ואנשי קשר העשרים ביולי. בפגישה זו נכחו מצד אנשי קשר העשרים ביולי הגנרל בק, גורדלר, פון האסל, והמדינאי הגרמני הרמן אדוארד יוהנס פופיץ'. בנוסף, בפגישה זו נכחו מצד אנשי חוג קרייזאו הרוזן פון מולטקה, פון טרוט, הרוזן פון ורטנבורג, ד"ר אויגן גרסטנמייר, והדיפלומט הגרמני פרידריך ורנר פון דר שולנבורג. בפגישה זו אנשי קשר העשרים ביולי דנו יחד עם אנשי חוג קרייזאו לגבי דמותו של המשטר הרצוי לאחר הפלת השלטון הנאצי. מרבית מאנשי קשר העשרים ביולי תמכו ברעיונות קפיטליסטיים ובהשבת השלטון המלוכני בגרמניה. לעומתם, אנשי חוג קרייזאו תמכו ברעיונות סוציאליסטים שמרניים. בהמשך, פון טרוט ופון דר שולנבורג נשארו בקשר שוטף עם פון האסל ופופיץ'.
עוד בשנת 1942, פון טרוט, יחד עם חברי חוג קרייזאו נוספים, התוודעו במעורפל ל"פתרון הסופי לשאלת היהודים" והתעניינו בגורלם של היהודים שנשלחו ל"יישוב מחדש במזרח". במרץ 1943 דיווח פון טרוט בפגישה של חוג קרייזאו, בהסתמך על מקורות שוודיים, שבשלזיה העילית נבנה מחנה ריכוז גדול שיקלוט עד כ-50,000 אסירים והוסיף שעל פי התכנון עתידים להירצח בו מדי חודש כ-4,000 איש. ביוני 1944, בתזכיר האחרון ששלח מסטוקהולם, שוב פנה פון טרוט לבעלות הברית המערביות וביקש מהן להכיר בדחיפות באופוזיציה האנטי-נאצית הגרמנית בתור בת ברית שלהן, וציין שהמחתרת הקומוניסטית לא תוכל להיחשב בת ברית. באותו הזמן רמז על תכנון קשר העשרים ביולי שעתיד להתרחש בחודש הקרוב.
קשר העשרים ביולי
חוג קרייזאו מעולם לא הגיע לשאלות מעשיות בנוגע להפלת המשטר הקיים, אלא עסק יותר בדמותו של המשטר הרצוי לאחר המלחמה. עם זאת, חוג קרייזאו היה בקשר עם קבוצת קשר העשרים ביולי בראשות הגנרל לודוויג בק. בנוסף, פון טרוט, מילא תפקיד מפתח בקשר המתגבש. פון טרוט ניהל דיפלומטיה נגדית לאורך רוב שנות המלחמה, עד ל־ 20 ביולי 1944.
מותו
חמישה ימים לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר, נעצר פון טרוט, הוא הועמד למשפט בבית הדין העממי ונמצא אשם. הוא נידון למוות ב-15 באוגוסט 1944 וב-26 באותו החודש נתלה בכלא פלצנזה בברלין.
יחסו של פון טרוט כלפי היהודים
בנושא היהודי בולט הפער בין הסעד משפטי וההומניטרי שהעניק ליהודים נרדפים ומחויבותו לידידיו היהודים ובין שתיקתו בתזכיריו ובפגישותיו עם אישים מחוץ לגרמניה בעניין רדיפת היהודים והשמדתם תחת השלטון הנאצי בגרמניה.
עם זאת, עמדתו האנטי-נאצית המובהקת עולה מכתביו, ובכל ניירות העמדה שכתב בשנות המלחמה הדגיש שהשחרור מעול הנאצים הוא משימתם החשובה ביותר של הגרמנים, ואף חובתם.
רבים מידידיו בהם אינטלקטואלים יהודים, שיבחו אותו אחרי המלחמה וכיבדו את זכרו למרות שתיקתו בנושא היהודי במגעיו הדיפלומטיים. יולי בראון פוגלשטיין, שנעצרה לאחר שגרמניה הכריזה מלחמה על ארצות הברית, תיארה בחקירתה את פון טרוט כמי שמקיים יחסי ידידות עם יהודים מטעמים פוליטיים ודתיים. וילפריד ישראל הביע בשנת 1942, בעיצומה של המלחמה, באוזני חברם המשותף דויד אסטור הבריטי את דעתו שפון טרוט נשאר אנטי־נאצי כמקודם ויש לסייע לו במאמציו הדיפלומטיים.
הנצחתו
פון טרוט הוא אחד מחמישה גרמנים המונצחים על אבן הזיכרון למלחמת העולם השנייה בבייליול קולג', אוקספורד. כמו כן הוקמו גם חדר ומלגת נסיעות על שמו בבייליול קולג'. שמו מתועד גם בין ההרוגים של חוקרי רודוס ברוטונדה של בית רודוס (אנ'), אוקספורד.
מוקד הזיכרון של אדם פון טרוט צו זולץ במנספילד קולג', אוקספורד (אנ') עורך הרצאות שנתיות בנושאים הרלוונטיים לחייו ולעבודתו, ומממן מלגות לצעירים גרמנים לקריאה לתואר שני בפוליטיקה במכללה.
קלריטה פון טרוט צו זולץ
ביוני 1940 פון טרוט נישא לקלריטה טיפנבאכר (אנ'). השניים הכירו ב-1935 ולאחר הנישואים עברו להתגורר בברלין. בתם הראשונה ורנה נולדה ב-1 במרץ 1942 ובתם השנייה קלריטה ב-9 בנובמבר 1943.
בשנת 1943 עקב ההפצצות המתגברות של בעלות הברית על ברלין פון טרוט ומשפחתו עברו לבית הוריו בבברה (אנ'). ב-17 באוגוסט 1944 לאחר מעצרו של פון טרוט, קלריטה נעצרה ויחד עם נשים נוספות של לוחמי התנגדות למשטר הנאצי בכלא ברלין-מואבית. בנותיהם של אדם וקלריטה פון טרוט נאספו על ידי הגסטפו מבית הוריו של פון טרוט ונלקחו לבית ילדים בבאד סכסה (אנ'), בניהול האס אס. קלריטה פון טרוט שוחררה ב-30 בספטמבר 1944. שתי בנותיה הקטנות חזרו לבית הוריו של פון טרוט זמן קצר לאחר מכן.
בחייה המאוחרים של קלריטה פון טרוט הייתה נשיאת כבוד של קרן אדם פון טרוט והמשיכה את מורשתו עד פטירתה בברלין בשנת 2013.
ימימה ארגז
ימימה ארגז (נולדה ב-3 באפריל 1942) היא ציירת ישראלית העוסקת במקביל ברישום, בפיסול, במיצב ובאובייקטים תלת־ממדיים במדיומים שונים. הנושא המרכזי המייחד את יצירותיה, הוא ה'ישן' מול ה'חדש' במרחב האורבני על שלל היבטיו.
ביוגרפיה
ימימה ארגז נולדה בירושלים להורים יוצאי הולנד. אביה, עקיבא פרומן, היה פרופסור לגאולוגיה - מחלוצי המחקר הגאולוגי בארץ וחתן פרס ישראל; ואמה, חוני פרומן, הייתה פסנתרנית ומורה לפסנתר. בשנת 1950 עברה להתגורר בחיפה, שם גם התחנכה עד שנת 1962, אז התגייסה לצה"ל ושירתה בנח"ל. בשנת 1964, לאחר שחרורה מהשירות הצבאי ושהות של שנתיים בקיבוץ נתיב הל"ה, עברה להתגורר עם משפחתה בירושלים.
את לימודי הציור החלה ארגז במקביל ללימודיה בתיכון, בתחילה אצל הציירת סימה סלונים ובהמשך אצל הצייר רפאל מוהר. בין השנים 1965–1968 למדה באקדמיה לאמנות בצלאל במחלקה לעיצוב קרמי, ועד שנת 1977 עסקה בקרמיקה ובפיסול בסטודיו הפרטי שהקימה. עבודותיה הוצגו בגלריות בארץ, באירופה ובקנדה.
בין השנים 1977– 1979 בעת שהות המשפחה ב-ניו יורק, התקבלה לתוכנית המשך ב Pratt Institute, שם למדה עיצוב תלת־ממדי אצל המעצבת האמריקאית Rowena Reed Kostellow, ותורת הצבע אצל הצייר ג'וזף פיליפס. עם שובה ארצה בשנת 1979, פנתה ימימה ארגז לציור שהפך לעיסוקה העיקרי.
בין השנים 1999–2009, שימשה כחברת הנהלה באגודת אמני ירושלים וכיושבת ראש ועדת תערוכות של בית האמנים, וכן לקחה חלק בוועדות שיפוט במסגרות שונות. בין השנים 2010–2015, מונתה כחברה בוועד נאמני שרת התרבות והספורט.
אֶרגז היא ממייסדי הגלריה השיתופית אגריפס 12, שהוקמה ב־2004 על ידי קבוצה של 15 אמנים במרכז העיר ירושלים. היא פעלה בגלריה עד שנת 2012. מאז שנות ה-80 היא מלמדת ציור, ומשנות ה-90 אצרה כ-20 תערוכות. יצירות משלה פורסמו במבחר ספרים ועל גבי כריכות.
יצירתה
ברבות מיצירותיה מבטאת ארגז את תהליכי ההתכלות והבנייה, את התמורות החלות בנוף העירוני, התעשייתי והטכנולוגי, ואת הסמיכות שבין ישן וחדש בתרבות החומרית. בין השנים 1984–1987, התמקדה בפרפרזות על הנוף המקומי הטבעי, שנעשו בסטודיו בשפה חופשית – מופשטת ומופשטת למחצה, במדיומים שונים על נייר. בין השאר בסדרות "אדם ומקום", "מקומות קשים" ו"אדמות".
בשנת 1988, לאחר ששבה מביקור בסין, פתחה ארגז בסדרת ציורי העיר האסורה בבייג'ינג [שמן על נייר] ומאז הופנה מבטה אל הנוף הישראלי הבנוי לסוגיו, שהניב סדרות שונות של עבודות, תוך שימוש במגוון של טכניקות. בשנת 1989, יצרה סדרת רישומים בפחם על נייר, של תחנת הכוח הישנה רדינג א' בתל אביב.
בין השנים 1995–1996, הקדישה ארגז את מלוא זמנה ליצירת הטריפטיכון "מראה מבית המשפט העליון" – ציור נוף בשמן על בד, שמידותיו 405X96 סמ'. עבודתה התבססה על התבוננות בנוף שנשקף מחלון המבואה הרחב של בית המשפט העליון. הטריפטיכון הוצג בשנת 1996 במוזיאון ישראל, ומאז הוצג בגלריות ומוזיאונים בארץ, בארצות הברית, בדנמרק, בנורווגיה, בצרפת ובמשכן הכנסת.
בין השנים 1997–2005, ציירה ארגז את הציור הפנורמי "אלטנוילנד", את הסדרה "מלט הארץ", שעסקה בנושאי אתרי בנייה ומפעל המלט "נשר" ומגוון של ציורי תל אביב, רובם ממבט על. בין השנים 2004– 2005, יצרה קבוצת עבודות של אזור מרכז העיר הישן בירושלים. בשנים 2005– 2006, רשמה את סדרת רישומי הפחם "ערים סמויות", על פי לוחות-אם של מחשבים ובשנת 2007 הפיקה סדרת יציקות -חול של לוחות-אם, תחת הכותרת "ערים וזיכרון". בין השנים 2009–2013 יצרה קבוצה גדולה של אובייקטים בנושא אסדות קידוח, הקרויה "טריטוריות חדשות".
יסוד נוסף הבולט ביצירותיה של ימימה ארגז הוא הקו "הארס-פואטי"– העיסוק המתמיד בכלי עבודה, בציורי תפנים של הסטודיו ובנושא ה'צבע' עצמו, כמושאים לציור ולמיצב.
משנת 2012, עוסקת אֶרגז בטכניקות שונות של הדפס וביצירת ספרים בעותק יחיד, באופנים שונים של מִחזוּר - החל במִחזוּר נייר להפקת נייר חדש בעבודת יד (לשם יצירת ספרים וכריכתם), וכלה ביצירת תכנים משל עצמה בספרים מצויים שנועדו לגריסה.
עבודותיה של ארגז נמצאות באוספים שונים, בין השאר באוספים של מוזיאון ישראל, משרד החוץ (שגרירות ישראל בפריז), משכן הכנסת, סדנת ההדפס, מפעל המלט "נשר" רמלה, וכן באוספים רבים בארץ וברחבי העולם.
עבודותיה מציגות לעיתים היבטים אקולוגיים, ולעיתים הן מרמזות על ביקורת חברתית.
חיים אישיים
ימימה נשואה ליצחק אֶרגז ולהם שלושה ילדים.
דגל כוזב
דגל כוזב (נקרא גם דגל שחור, באנגלית: False flag) מתאר מבצע חשאי שמטרתו להשיג מטרות צבאיות, פוליטיות, כלכליות או אידאולוגיות, באמצעות הסוואת הגורמים העומדים מאחוריו, והטלת האחריות לתכנונו ולביצועו על גורם אחר. באופן זה נוצרת תודעה כוזבת באשר לזהות הגורמים המבצעים. מבצעים אלו מתוכננים ויוצאים לפועל על ידי גופים שונים, לרבות קבוצות אתניות, מדינות, צבאות וארגונים אזרחיים. מושג זה מתייחס גם למבצעים של גורמי ביון המתכננים להטיל את האחריות לביצועם על טרוריסטים.
בשימוש העכשווי, 'דגל כוזב' מתייחס גם למבצעים שהממשל אומנם לא תכנן או הוציא לפועל, אך היה מודע לתכנונם, ובחר לאפשר להם להתרחש אף על פי שהיה בכוחו למנוע אותם. אסטרטגיה זו מאפשרת לממשל לבצע מניפולציה בדעת הציבור, ולשכנע את האזרחים ביתר קלות בנחיצותה של יציאה למלחמה. המושג 'דגל כוזב של טרור' מתאר פעולות טרור המתבצעות על ידי גורמי טרור, אך אלו נתמכים, בידיעתם או ללא ידיעתם, על ידי ממשל האומה שאותה הם תוקפים.
מבצעי דגל כוזב כאמתלה להכרזת מלחמה
המלחמה בין שוודיה ובין רוסיה 1788 -1790
מלחמת סין – יפן השנייה
מלחמת העולם השנייה
מבצע דגל כוזב ישראלי
"העסק הביש" הוא כינוי לפעולות טרור שבוצעו בשנת 1954 על ידי יחידת ריגול ישראלית במצרים. שיחות שהתנהלו בין מצרים לבריטניה, בתחילת שנות ה-50, על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ, גרמו לדאגה בישראל. מודיעין צה"ל העלה רעיון לחבל בחשאי במתקנים מערביים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת לאומנית מצרית, ובכך ייפגעו היחסים בין מדינות המערב למצרים. מבצע זה יצא לפועל ביולי 1954, במסגרתו הטמינו חברי יחידת הריגול מספר מטעני חבלה באתרים שונים, אך הפעולה השלישית כשלה, חשפה את חברי יחידת הריגול וגרמה למשבר גדול בישראל. פעולות החבלה הללו לא גבו קורבנות בנפש.
ארז גביש
ארז גביש (נולד ב-1970) הוא מעצב גרפי רב תחומי, מאייר ואנימטור ישראלי, ומשנת 2016 מכהן כראש המחלקה לתואר ראשון בתקשורת חזותית בבצלאל.
ביוגרפיה
ארז גביש נולד ב-1970 וגדל בגבעתיים.
סיים תואר ראשון במחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל, בשנת 1997. לקראת סיום לימודיו, ייסד את 'פרימוס', סטודיו לעיצוב ומיתוג לערוצי טלוויזיה, תוכניות, סרטי אנימציה, ופוסט-פרודקשן. בפעילותו בסטודיו, גביש עיצב את הלוגו, גופנים, אריזות גרפיות, פתיחים ומעברונים לעשרות ערוצים וסדרות מובילות בטלוויזיה הישראלית (הבורגנים, אולפן שישי, חדשות הספורט, המירוץ למיליון ועוד).
בשנת 2010 ייסד את "Candy Bear" חברה לפיתוח והפקת סדרות אנימציה. החברה עסקה ביזמות והפקת סדרות אנימציה בינלאומיות לילדים, ביניהן את הסדרה זאק וקוואק – סדרת אנימציה לילדים המשודרת בערוץ ניקלודיאון ובערוצים נוספים בכמאה ושמונים מדינות ברחבי העולם. על עיצוב הסדרה גביש היה מועמד לפרס אנני מטעם איגוד האנימציה של הוליווד.
בשנת 2019 השתתף גביש בעיצוב והניהול האמנותי של העונה השנייה של העברים – סדרת סרטי תעודה ביוגרפיים אודות אנשי רוח בתרבות העברית. באותה שנה הוא עיצב אמנותית את שיעור מולדת, סדרת תעודה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני. גביש היה מועמד בפרויקט זה בקטגוריית אפקטים מיוחדים ווידאו ארט בפרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2019.
גביש מתגורר בתל אביב ונשוי לשפית מירב גביש.
יצירה
ביצירותיו גביש משלב מדיום מגוון כמו איור, עיצוב גרפי, טיפוגרפיה, אנימציה, קוד, וידאו, אפקטים מיוחדים וסאונד.
תערוכת יחיד של גביש בשם "תרבות אגודה" (תרגום מילולי של שם להקת הפופ משנות ה-80 "Culture Club") הוצגה לראשונה בנובמבר 2018 במסגרת שבוע האיור בתל אביב בגלריה P8, ובמתכונת מורחבת בבית הנסן בירושלים, באפריל 2019. בתערוכה הוצגו איורים, תנועה ועבודת סאונד אותן ביצע גביש בטכניקה ייחודית המשלבת הדפס, עיצוב גרפי והקרנה. תהליך העבודה כלל, בשלב הראשון, ציור של הדימויים בקנבס מודפס והנפשה בווידאו בקובץ דיגיטלי, ובשלב השני הפרדה של השכבה המודפסת על קנבס מהשכבה המונפשת. חיבור כל המרכיבים - התאמת השכבות המונפשות והצבת המקרנים לדימויים התלויים - נעשה בחלל בזמן ההצבה. בתערוכה משלב גביש בין מציאות ודמיון בהשראת גיבורי התרבות של נעוריו, כמו קראפטוורק וגארי ניומן, דמויות מיתולוגיות ושירה בתרגום אלקטרוני, במעין "חלל תפילה".
לקסינגטון (מסצ'וסטס)
לקסינגטון (באנגלית: Lexington) היא עיירה קטנה ופרוור של מחוז מידלסקס שבמסצ'וסטס שבארצות הברית. הבריטים התיישבו ככל הנראה בלקסינגטון בשנת 1642, והעיירה מפורסמת בזכות חלקה במלחמת העצמאות האמריקנית ובמסיבת התה שהתרחשו בה.
כחלק משלוש עשרה המושבות
המתיישבים הראשונים באזור לקסינגטון היו בשנת 1642, כחלק מקיימברידג', מסצ'וסטס. בשנת 1713 לקסינגטון הוכרזה כעיירה עצמאית.
מסיבת התה של בוסטון
ב-19 באפריל בשנת 1775 התרחש בלקסינגטון מה שרבים מתייחסים אליו כקרב הראשון של מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ב-18 באפריל שלח הצבא הבריטי 800 רימונים וחיל רגלים מבוסטון, בכוונה להשמיד תותחים ותחמושת שהיו מאוחסנים בקונקורד, וגם לתפוס שני מנהיגים של בני החירות: ג'ון הנקוק וסמואל אדמס. הנקוק ואדאמס הוהזרו מפני הסכנה על ידי פול רוויר וויליאם דאוס. כשהחיילים הבריטיים הגיעו לקהילת לקסינגטון, הם התמודדו עם 77 אנשי המיליציה של לקסינגטון, בפיקודו של קפטן ג'ון פרקר. שמונה אנשי מיליציה של לקסינגטון נהרגו, יחד עם עשרות פצועים נוספים. לאחר המאורע צעדו הבריטים לעבר קונקורד, שם התכנסו כמה מאות מיליציות כדי לסלק את הבריטים מקונקורד ולמנוע מהם לכבוש את המושבה.
העיירה מציינת מדי שנה את הקרב בעזרת שחזור הנערך במרכזה, במסגרת חגיגות יום הפטריוטים שלה.
אחרי מלחמת העצמאות של ארצות הברית
לאחר מלחמת העצמאות, לקסינגטון נותרה קהילה חקלאית, וסיפקה לבוסטון לא מעט מתוצרתה. לקסינגטון החלה לשגשג בכלכלתה: בעזרת קרבתה לבוסטון, ובעזרת קו הרכבת שלה המשרת את אזרחיה ועסקיה.
גאוגרפיה
על פי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, יש לעיירה שטח כולל של 42.8 קמ"ר, מתוכם 42.5 קמ"ר הוא קרקע, ו-0.4 קמ"ר ממנה, הם מים.
לקסינגטון גובלת בברלינגטון, וובורן, וינצ'סטר, ארלינגטון, בלמונט, וולטהם, לינקולן ובבדפורד. יש לעיירה יותר שטח מכל שאר העייריות שהיא גובלת בהם.
שמה של העיירה
מקור שמה של העיירה נתון במחלוקת. יש הטוענים כי שם העיירה הוא על שם לורד לקסינטון, שהיה דיפלומט אנגלי. ויש הטוענים כי היא נקראה על שם הכפר לאקסטון שבנוטינגהאמשייר שבאנגליה.
שין האיאנג
שין האיאנג (בסינית : 覃海洋; נולד ב-17 במאי 1999) הוא שחיין סיני, אלוף העולם (פוקואוקה 2023) בכל משחי החזה (50 מטר, 100 מטר ו-200 מטר) ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שזכה בהישג זה ושיאן העולם במשחה ל-200 מטר חזה.
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 סיים במקום שישי במשחה ל-200 מעורב אישי בשיא עולם חדש עד גיל 18 של 1:57.06 דקות. נוסף לכך, סיים במקום 15 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:10.14 דקות.
סגן אלוף העולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר 2018 זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אסיה חדש של 2:01.15 דקות, אחרי קיריל פריגודה מרוסיה (2:00.16 דקות) ולפני מרקו קוך מגרמניה (2:01.42 דקות).
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 סיים במקום 14 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.11 דקות.
2021
באולימפיאדת טוקיו שנערכה סיים במקום 26 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:58.95 דקות, ונפסל במשחה ל-200 מטר חזה.
2022
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022 הוא סיים במקום 22 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.35 דקות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה במלבורן, אוסטרליה בדצמבר אותה שנה הוא זכה מבדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:02.22 דקות, אחרי דאיה סטו מיפן (2:00.35 דקות) וניק פינק מארצות הברית (2:01.60 דקות). נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 25.82 שניות ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 56.33 שניות ובמקום 18 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:54.98 דקות.
אלוף עולם ושיאן עולם
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2022 הוא זכה ב-4 מדליות זהב, מהן 3 אישיות, בכל משחי החזה ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שזכה בהישג זה. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 26.29 שניות, לפני ניק פינק מארצות הברית (26.59 שניות) ובן ארצו סון ג'יאג'ון (26.79 שניות), בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אסיה חדש של 26.20 שניות. במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אסיה חדש של 57.69 שניות, לפני ניק פינק, ניקולו מרטיננגי מאיטליה וארנו קמינחה מהולנד שקבעו תוצאה זהה של 58.72 שניות, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:05.48 דקות, לפני השיאן ואלוף העולם היוצא זאק סטבלטי-קוק מאוסטרליה (2:06.40 דקות) ומאט פלון מארצות הברית (2:07.74 דקות), שיפור לשיא בן השנה של זאק סטבלטי-קוק (2:05.95 דקות) ובמשחה שליחים משולב 4x100 מטר מעורב ביחד עם שו ג'יאיו, ג'אנג יופיי וצ'נג יוג'יה בתוצאה של 3:38.57 דקות, לפני אוסטרליה (3:39.03 דקות) וארצות הברית (3:40.19 דקות)
בג"ץ ברמן נגד שר הפנים
בג"ץ 3/58 – יונה ברמן ואחרים נגד שר הפנים, שנידון בבית המשפט העליון בשבתו כבית המשפט הגבוה לצדק בפני השופטים משה זילברג, יואל זוסמן ואלפרד ויתקון, הוא החלטה שניתנה ב-1958 בעתירה שהוגשה לבג"ץ על ידי יונה ברמן בשאלת ניתוקה של נחלת יצחק מעיריית תל אביב כדי להסתופף בצלה של המועצה המקומית גבעתיים.
רקע
נחלת יצחק היא שכונה במזרח תל אביב שהוקמה בשנת 1925 מזרחית לנחל איילון, על ידי קבוצת יהודים שבאו מקובנה (העיר השנייה בגודלה בליטא). השכונה סמוכה לשכונות ביצרון ורמת ישראל.
שאלת ניתוקה של שכונת נחלת יצחק מעיריית תל אביב יפו הייתה שנויה במחלוקת במשך שנים רבות. בשנת 1956 כתבו חברי ועד השכונה מכתב לשר הפנים בצירוף עצומה חתומה על ידי 491 איש, ובה הדרישה להתנתק מעיריית תל אביב ולהסתופף בצילה של המועצה המקומית גבעתיים. בעקבות עצומה זו החליט השר ישראל בר יהודה למנות ועדה לבדיקת הנושא בהתאם לפקודת העיריות.
לאחר קיום דיונים שונים בוועדה זכתה ההצעה "לנתק שכונת נחלת יצחק מתל אביב לאלתר" ובנוסח זה התקבלה המלצת הוועדה שחתמו עליה כגוף אחד, כל החברים הקיימים של אותה הוועדה (שספק יצגה נכונה את קהילת נחלת יצחק).
ב-2 באוקטובר 1957 הודיע משרד הפנים לעיתונות על החלטת השר לספח את השכונה לגבעתיים. כתוצאה מכך החלו להתארגן מתנגדי הניתוק, פעיליהם התחילו לאסוף חתימות. ב-18 בנובמבר 1957 נשלחה למשרד הפנים עצומה חתומה על ידי 182 איש. הסתבר כי בפרק הזמן שבין יוני 1956 ודצמבר 1957 החלה "עריקה" ניכרת ממחנה חסידי הניתוק למחנה מתנגדיו, וכי מספר מתנגדי הניתוק עמד על כמעט שני שלישים מכלל השכונה. למרות זאת, הוציא השר חתימה רשמית סופית להחלטתו לניתוק השכונה.
טענות העותרים
ככתוב בחוק בסעיף 5(1) של פקודת העיריות, לא יוכל שר הפנים להחליט על הצרה בשטחה של עירייה בלי לכנס ועדה שתדון ותברר בנוגע לחלקי העירייה שהושמטו ממנה. לאחר ששר הפנים מכנס את הוועדה וזאת דנה בעניין יכול השר להחליט בעניין כרצונו אף בלי התייחסות להחלטת הוועדה בעניין ולמרות זאת החוק מציין במפורש שהשר לא יכול לתת החלטה בעניין כזה עד שלא הוקמה וועדה שבחנה את היישובים הננטשים באופן מקיף. לפי טענות העותרים, הוועדה שכינס השר לא עשתה את עבודתה נאמנה והוועד שכונס שמטרתו הייתה לייצג את עמדת תושבי היישוב היה מטעה. השר פעל לא כחוק ולכן החלטותיו צריכות להתבטל ונחלת יצחק צריכה לחזור להיות תחת בעלותה של תל אביב. בנוסף אחד מחברי הוועדה נפטר במהלך קיומה. חבר זה היה אחד משני הנציגים שאינם פקידים ממשלתיים שחובה לכלול על פי חוק בוועדה מסוג זה.
טענות המשיבים
אין במטרתה של הוועדה שמונתה בידי השר וקל וחומר שאין בחובותיה לשמוע לקולם של תושבי היישובים שהוצאו מתחום העירייה, תפקידה הוא לשקול אינטרסים שונים של גורמים מעורבים ולהחליט בעניין. בנוסף, באותו זמן נחתמה עצומה בידי 491 תושבים (שמהווים כמחצית מהתושבים ורוב מן התושבים בעלי היכולת לחתום על עצומות), כלומר באותו זמן היישוב היה בעד התנתקות מרשות תל אביב. לשינוי הדעה של תושבי היישוב אין קשר להחלטותיו ותפקודו של השר ושל הוועדה.
פסק הדין
בעניין דנו שופטי בג"ץ במספר שאלות, מבניהן השאלה החוקית של הלגיטימציה של שר הפנים להחליט בעניין שאלת ניתוק שכונה מעירייה מבלי לתת למתנגדי ההחלטה לעתור לוועדה שתייעץ לו. במילותיו של השופט זילברג: "השאלה היא, איפוא, אם אמנם נהג השר כדרך שחייבים לנהוג אלה העומדים לפגוע במעמדו של האזרח? סבורני, שלא! כי לאחר שהוא ידע יפה יפה על קיום המתנגדים, הנפגעים העתידים – היינו לפחות מן ה־18.10.57 והלאה – לא זו בלבד שלא הזמין אותם להשמיע את דברם (מה שהוא, אולי, פטור היה לעשות), אלא אף בפירוש התנגד לשמיעתם, לאחר שהללו ממש התדפקו על דלתות משרדו (ראה העובדות המוזכרות בפסקה 8 (ב)־(ה) לעיל). התנגדות פעילה זו עולה במיוחד מתוך המכתב שהובא בפסקא 8 (ג) לעיל, הוא המכתב מיום 22.11.57, בו כתב השר לעורך־הדין מויאל, שביקש להת­ראות אתו בעניין החלטת הניתוק."
החלטה
לאחר הדיונים הרבים, פסיקת בג"ץ בנושא הייתה ששר הפנים פעל שלא כחוק מפני שדחה את בקשותיהם של המתנגדים לניתוק להביע את בקשותיהם בפניו ושהחלטתו בנושא בטלה מהתאריך ט"ז בחשון תשי"ט (1958.10.3). כתוצאה מהפסיקה חזרה השכונה להיות תחת חסותה של עיריית תל אביב-יפו. "אני מסכם איפוא ואומר שבנסיבות העניין שלפנינו לא היה מן הדין לדחות את בקשת המבקשים להתקבל לראיון אצל השר או אצל מישהו אחר מטעמו. מטעם זה — ומבלי להביע דעה על השאלות הכלליות שנתעוררו במשפט זה — מסכים אני לעשיית הצו לצו־החלטי. לפיכך הוחלט לעשות את שני הצווים־על־תנאי החלטיים. המשיב ישלם, כהוצאות המשפט ושכר־טרחת עורך־דין (כולל), למבקשים בתיק 3/58 סך — 200 לירות, ולמבקשת בתיק 9/58 סך — 200 לירות."
איילין צ'אנג
איילין צ'אנג (באנגלית: Eileen Chang, בסינית: 张爱玲; 30 בספטמבר 1920 – 8 בספטמבר 1995), המוכרת גם בשם העט ליאנג ג'ינג (Liang Jing, 梁京), היא מסאית, סופרת ותסריטאית ילידת סין, שבמהלך מרבית שנותיה הבוגרות חייתה בארצות הברית ואף קיבלה אזרחות אמריקאית. הייתה מוכרת כפמיניסטית וכמי שתיארה את חיי היומיום בשנגחאי בשנות ה-40 של המאה ה-20.
צ'אנג נולדה במשפחה מיוחסת והתחנכה בשתי שפות (סינית ואנגלית) בשנגחאי. היא הגיעה להישגים ספרותיים בולטים בין השנים 1943 ו-1945, בעת ששנגחאי הייתה תחת כיבוש יפני. אחרי השתלטות הקומוניסטים על סין, היא עזבה את ארצה. אנשי ספר ומבקרי ספרות סינית גילו אותה מחדש בשנות ה-60 וה-70. בד בבד עם הבחינה המחודשת של תולדות הספרות הסינית בעידן שלאחר מאו דזה-דונג, בסוף שנות ה-70ותחילת שנות ה-80, זכתה צ'אנג להצלחה בקרב הקוראים בטאיוואן בהונג קונג, בסין היבשתית ובקהילות סיניות ברחבי העולם. בתחילת שנות ה-90 היא נהייתה שוב פופולרית בקרב הקוראים בסין היבשתית.
צ'אנג הייתה סופרת ריאליסטית ומודרנית. תרומתה החשובה ביותר הייתה התיעוד הייחודי של תקופת המלחמה, החורג מהנרטיב המוכר של רעב לאומי ומהפכה. היא בחרה לספר על שגרת החיים ועל זוטות לכאורה לא־רלוונטיות בחיי היומיום של גברים ונשים בתקופה שהתחוללו בה שינויים חברתיים ואלימות. צ'אנג גם נודעה באופן שבו ראתה את ההיסטוריה המודרנית, ופרשה בפני הקוראים תחומים מגוונים ואווירה, תוך הבלטת הניגוד שבין המציאות ההיסטורית לבין הנעשה בתא המשפחתי.
ילדות ונעורים
צ'אנג נולדה בשנגחאי ב-30 בספטמבר 1920, והשם שניתן לה בלידתה היה ז'אנג יינג (Zhang Ying; 張煐). היא הייתה בת בכורה להוריה, שנמנו עם משפחות אנשי ממשל וצבא בשושלת צ'ינג. בשנת 1922, כשצ'אנג הייתה בת שנתיים, עברה המשפחה להתגורר בטיינג'ין. כשהייתה בת שלוש הכיר לה אביה לראשונה את "שירת טאנג". החל בשנת 1924 התעוררו מריבות תכופות בין הוריה, מאחר שאביה הביא עמו הביתה פילגשים וזונות והתמכר לאופיום. אמהּ של צ'אנג החליטה לעזוב את האב ונסעה עם ילדיה ועם דודתהּ ללמוד בצרפת. בשנת 1927, חזרה צ'אנג עם אמה ואחיה לסין, לאחר שאביה הבטיח לחדול מהשימוש בסמים ומהרפתקאות האהבים שניהל מחוץ למסגרת הנישואים. שלוש שנים לאחר מכן, ב-1930, התגרשו הוריה, וצ'אנג ואחיה נשארו לגדול בבית האב.
בגיל 18 חלתה צ'אנג בדיזנטריה, ואביה, במקום לדאוג לה לטיפול רפואי, הִכה אותה וכפה עליה להישאר בחדרהּ במשך שישה חודשים. צ'אנג ברחה ועברה להתגורר בבית אמהּ, שם שהתה כשנתיים, עד שיצאה ללמוד באוניברסיטה.
חינוך
בהשפעת אמהּ, למדה צ'אנג כבר מגיל צעיר ציור, נגינה בפסנתר ואנגלית. צ'אנג החלה ללמוד בבית ספר בגיל ארבע, והיו לה יכולות מצוינות באנגלית בנוסף על בקיאותה בשפה הסינית. בשנת 1937 סיימה צ'אנג את לימודיה בבית ספר תיכון נוצרי לבנות "הקדושה מרים" בשנגחאי, אף על פי שמשפחתה לא הייתה דתית.
בשנת 1939 התקבלה צ'אנג ללימודים באוניברסיטת לונדון במלגה מלאה, אך היא לא יכלה להגיע לאנגליה בגלל המלחמה. במקום זאת היא החלה ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת הונג קונג, שם היא פגשה את פאטימה מוהידין (Fatima Mohideen; 炎櫻), שתהיה חברתה כל ימי חייה. בדצמבר 1941, כאשר נשאר לה רק עוד סמסטר אחד להשלמת התואר, כבשה יפן את הונג קונג. יצירותיה המפורסמות של צ'אנג נכתבו בימי הכיבוש היפני.
נישואים
בשנת 1943 פגשה צ'אנג את בעלה הראשון, הו לַנצֶ'נג, סופר ופוליטיקאי סיני שהיה מבוגר ממנה ב-14 שנים. צ'אנג לא פסלה את הו, אף על פי שהוא נתפש כבוגד כי שיתף פעולה עם היפנים במהלך המלחמה. הם התחתנו ב-1944 בטקס פרטי, שבו נכחה רק חברתהּ של צ'אנג, פאטימה. זמן קצר לאחר מכן החליט הו לעבור לווהאן כדי לעבוד שם בעיתון. בשעה שאושפז בבית חולים מקומי הוא פיתה אחות בת 17, שעברה להתגורר אתו. כאשר הובסה יפן בסוף המלחמה בשנת 1945 הסתתר הו בעיר סמוכה בזהות בדויה, ובשנת 1947 התגרשה צ'אנג מבעלה.
בשנת 1956, לאחר שעברה לארצות הברית, פגשה צ'אנג במתחם מגורים לאומנים בשם "מקדואל" (בניו המפשייר) את התסריטאי והסופר האמריקאי פרדיננד רייהֶר, שהיה מבוגר ממנה בכמעט שלושים שנים. כשנודע לצ'אנג שהיא בהיריון, היא סיפרה על כך לרייהר, והלה הסכים לשאת אותה, אך עמד על כך שהוא אינו מעוניין בילד. זמן קצר אחר כך עשתה צ'אנג הפלה וב-11 באוגוסט של אותה שנה נישאו השניים בניו יורק. חיי הנישואים שלהם היו סוערים בגלל מצוקות כלכליות. צ'אנג נאלצה לנסוע מדי פעם לטאיוואן ולהונג קונג, שם כתבה תסריטים והרוויחה כסף למחייתם. בשנות חייו האחרונות היה רייהר מרותק למיטתו בגלל סדרת התקפי לב.
מותה
ב-8 בספטמבר 1995, נמצאה גופתה של צ'אנג בדירה שבה התגוררה בשדרות רוצ'סטר בשכונת ווסטווד בלוס אנג'לס. לדברי חבריה היא נפטרה בנסיבות טבעיות ימים אחדים לפני שבעל הדירה שלה מצא אותה, אחרי שלא ענתה לטלפונים שלו. בתעודת הפטירה שלה צוינה סיבת המוות כמחלה קרדיווסקולרית. בהתאם לצוואתה גופתהּ נשרפה ואפרהּ פוזר באוקיינוס השקט.
לאחר מותה מונה סונג קי (Song Qi), ידידהּ והעורך הספרותי שלה, כאחראי על יצירותיה.
שנגחאי
כשהגיעה לגיל עשר, נתנה לה אמהּ שם חדש, איילין, וזאת לקראת כניסתה לבית ספר אנגלי. בהיותה בבית הספר, קראה צ'אנג את חלום החדר האדום, אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים, יצירה שהשפיעה על עבודתה במהלך כל הקריירה שלה. צ'אנג ניחנה בכישרון ספרותי רב, ודברים שכתבה התפרסמו בעיתון בית הספר. שנה לאחר מכן, בגיל 12, התפרסם הרומן הקצר הראשון שלה.
כתיבתה של צ'אנג הושפעה מאוד מהסביבה שבה היא חיה. שנגחאי והונג קונג בשנות ה-40 היו הרקע של מרבית הרומנים הראשונים שלה. צ'אנג נודעה ב"אמביוולנטיות האסתטית" שלה, שכן הסגנון הסיפורי והשפה הזכירו את הרומן "מחובר הפרקים" המסורתי בעוד הרקע והקונטקסט תאמו יותר למלודרמה עירונית מודרנית. צ'אנג גם נהגה לבחון ולחקור את הפסיכולוגיה של דמויותיה.
בשנת 1943 נפגשה צ'אנג עם העורך החשוב ג'ואו שוג'ואן והעבירה לו כמה מיצירותיה. בעזרתו של ג'ואו נהפכה עד מהרה צ'אנג לסופרת החדשה הפופולרית ביותר בשנגחאי. בתוך שנתיים כתבה צ'אנג שתיים מיצירותיה המפורסמות ביותר:
בשנת 1944 התפרסם קובץ סיפורים שלה – פרשיות אהבים (Romances) – שנהפך במהירות לרב מכר בשנגחאי והעלה את יוקרתה ותהילתה של צ'אנג בקרב הקוראים ואנשי הספרות הסינים גם יחד.
בשנת 1945 התפרסם קובץ מסות שכתבה – כתוב על המים (Written on Water). הבגרות שלה ככותבת הייתה הרבה מעבר לבגרות הכרונולוגית שלה. בהקדמה למהדורה האנגלית של הספר, כתבה ניקול הואנג (Nicole Huang), פרופסור לספרות באוניברסיטאות ויסקונסין והונג קונג: "המתכונת של מסה הייתה אמצעי שאִפשר לצ'אנג להגדיר מחדש את הגבולות בין החיים לעבודה, בין המקומי להיסטורי, ולשזור בקפידה חיים אישיים עשירים עם הדאגה לחיי רוח של הכלל . בסין של המאה ה-20 צ'אנג ערכה ניסויים בשפה ספרותית חדשה. במסה שכותרתה "כתיבה של עצמו" (Writing of One's Own) התייחסה צ'אנג בדיעבד לאופן שבו השתמשה בשפה פיקטיבית בנובלה "קשרים כבולים" (Chained Links).
בשנים הראשונות של הקריירה שלה, נקשר שמהּ של צ'אנג עם אמירה שיוחסה לה:
הונג קונג
בשנת 1945 דעך המוניטין של צ'אנג בשל התרבות שהתפתחה לאחר המלחמה והתהפוכות הפוליטיות בארצהּ. בסופו של דבר הבינה צ'אנג שקריירת הכתיבה שלה בשנגחאי הסתיימה ובשנת 1952 היא עברה מסין היבשתית להונג קונג. בהונג קונג היא עבדה במשך שלוש שנים כמתורגמנית בעבור סוכנות ההסברה של ארצות הברית. במהלך תקופה זו היא כתבה שתי יצירות אנטי־קומוניסטיות: שיר ניצני האורז (שהיה הרומן הראשון שכתבה בשלמותו באנגלית) וארץ חשופה (Naked Earth). בהמשך תרגמה צ'אנג את שתי היצירות לסינית, ופרסמה אותן בטאיוואן.
במקביל תרגמה צ'אנג מגוון יצירות ספרות מאנגלית לסינית, ובהן הזקן והים של ארנסט המינגוויי והאגדה על סליפי הולו של וושינגטון אירווינג. התרגום של הזקן והים נתפס על ידי סוכנות ההסברה של ארצות הברית כחלק מהתעמולה של ימי המלחמה הקרה. לדעת רבים, תרגום הספר השפיע ישירות על כתיבת שיר ניצני האורז ותרגומו לסינית.
צ'אנג חיפשה השראה ספרותית לא רק בספרות המערב אירופית, אלא גם ברומנים מקומיים. היא דחתה את הרעיון שהמלחמה או המהפכה נוכחים ביצירותיה, ולא הכירה בקשר שלהן לרומן מלחמה ושלום של טולסטוי.
ארצות הברית
המעבר לארצות הברית היה נקודת מפנה חשובה בקריירה הספרותית של צ'אנג – מסופרת מפורסת היא נהפכה לכותבת מן השורה. עם הגעתה לארצות הברית היא חיפשה סוכן שיאפשר לה להתפרנס כסופרת, אך נכשלה. מוציאים לאור דחו את יצירותיה פעמים רבות. בשנות ה-60 חיפשה צ'אנג כל עבודה אפשרית בתרגום או בכתיבת תסריטים. בין היתר ניסתה צ'אנג להציע להוליווד תסריט עם אלמנטים סיניים, אך ללא הצלחה, שכן לדעת הסוכן התסריט היה גדוש במידע והיו בו שינויים פסיכולוגיים רבים מדי. לאחר שצ'אנג קיבלה אזרחות אמריקאית ב-1960, היא עברה לטאיוואן בחיפוש אחרי מקורות תעסוקה ופרנסה. לאחר שנתיים שבה לארצות הברית.
בגידות הוא נושא המופיע ברבות מיצירותיה המאוחרות של צ'אנג, במיוחד במסה "חזרה לגבול" (A Return to the Frontier) משנת 1963 וברומן מפגשים קטנים (Little Reunions), שראה אור בשנת 2009, שנים לאחר מותה. ואכן, מחקרים מראים כי ביצירות שכתבה צ'אנג משנות ה-60 ואילך היו הרבה יותר טרגדיות ובגידות בהשוואה ליצירותיה המוקדמות.
זמן קצר לאחר שצ'אנג הגיעה לארצות הברית היא החלה לכתוב שלושה רומנים המבוססים על מסכת חייה: נפילת הפגודה (The Fall of the Pagoda), ספר השינוי (The Book of Change) ומפגשים קטנים (Little Reunions). את שני הראשונים היא סיימה לכתוב בשנת 1963, ויש הרואים בהם מעין ניסיון של צ'אנג להציע חלופה לסגנון שהיה מקובל אז על הזרם המרכזי באמריקה, אבל היא לא הצליחה לפרסם אותם. הרומנים ראו אור בסופו של דבר רק בשנת 2010, חמש־עשרה שנים לאחר מותה. עם זאת פרסום שלושת הרומנים החזיר לה את תהילתה ועורר עניין מחודש במכלול יצירתה.
בשנת 1966 קיבלה צ'אנג מגורים לצורכי כתיבה באוניברסיטת מיאמי, באוקספורד, אוהיו. שנה לאחר מכן הייתה לה משרה זמנית במכללת רדקליף, בקיימברידג' (מסצ'וסטס). ביוזמתו של שי-שיאנג צ'ן (Shih-Hsiang Chen), פרופסור לשפות המזרח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הוזמנה צ'אנג בשנת 1969 לשמש חוקרת בכירה במכון ללימודי סין שבמקום. צ'אנג חקרה הן את המונחים המיוחדים שבהם משתמשים הקומוניסטים הסינים והן את היצירה הקלאסית חלום החדר האדום. בשנת 1971 מת שי-שיאנג, וצ'אנג נאלצה לעזוב את מכון המחקר.
בשנת 1972 עברה צ'אנג ללוס אנג'לס. בשנותיה שם עסקה, בין היתר, בתרגום היצירה המפורסמת פרחי שנגחאי (Shanghai Flowers) שנכתבה בסוף המאה ה-19 בשפת וו. היצירה, שאותה כתב האן באנגקינג (Han Bangqing), עוסקת בחיי יצאניות הצמרת והפילגשים בשנגחאי בשלהי ימיה של שושלת צ'ינג, ורבים – ובראשם לו שון, הו שי ואיילין צ'אנג –ראו בה יצירה קלאסית. מאחר ששפת וו אינה מובנת לרוב הסינים בימינו תרגמה צ'אנג את היצירה למנדרינית ופרסמה את התרגום בשני כרכים. לאחר מותה נמצא בעיזבונה גם תרגום לאנגלית של היצירה, והוא פורסם בשנת 2005 בשם The Sing-song Girls of Shanghai בעריכתה של אווה הונג (Eva Hung).
כתיבתה המאוחרת של צ'אנג הושפעה מאוד מאירועים טרגיים בחייה, והדבר בא לידי ביטוי בעיקר בתיאורים של בגידות הדדיות בין אֵם ובת. היא שילבה את הנושא באוטוביוגרפיות רבות, וניכר היה שכתיבתה הבשילה עם השנים. לצ'אנג היה כישרון רב בתיאור פרטי פרטים בחיי היומיום של משפחות, מה שאִפשר לקוראיה להבין לעומק את רגשותיהן של הדמויות ואת המצבים שאליהן נקלעו.
בשנת 1978 פורסמו שלוש נובלות שלה ב-Crown Magazine, ואחת מהן אף עוּבְּדָה לסרט בשם תשוקה, זהירות.
שמה של צ'אנג מופיע ברשימת ארבע הנשים הסיניות הגאונות, לצד Lü Bicheng, Xiao Hong ו-Shi Pingmei.
השפעתה
במהלך שנות ה-70 הייתה למורשתה של צ'אנג השפעה כה גדולה בטאיוואן, עד שקמו שם כמה דורות של סופרים הנמנים עם "אסכולת הכתיבה של צ'אנג". כמה מהסופרים הטאיוואנים הנודעים נמנים עם אסכולה זו.
בעידן שאחרי שלטונו של מאו דזה-דונג נעשה בסין מאמץ משותף לחשוף את ההיסטוריה הספרותית הסינית מהימים שקדמו להשתלטות הקומוניסטים על המדינה. כתוצאה מכך שטפה את סין היבשתית "קדחת" של התעניינות באיילין צ'אנג וביצירותיה. שמה נהפך למילה נרדפת לתהילה של עידן שחלף ואיננו. בדומה למה שקרה בטאיוואן בשנות ה-70, קבוצה של סופרות סיניות ששאבו השראה מצ'אנג פרצה לקדמת הבמה בסין בשנות ה-80 וה-90, לצד סופרים סינים אחרים שהושפעו מיצירתה של צ'אנג.
דומיניק צ'וונג (Dominic Cheung), משורר ופרופסור לשפות של דרום מזרח אסיה באוניברסיטת דרום קליפורניה טוען כי אלמלא פרצה מלחמת האזרחים בסין שבסופה השתלטו הקומוניסטים על המדינה, הייתה צ'אנג זוכה בפרס נובל לספרות.
הסרט תשוקה, זהירות, המבוסס על נובלה שכתבה צ'אנג, זכה אמנם לביקורות מעורבות בארצות הברית ובמדינות הדוברות סינית, אך הוא נחשב לאחד הסרטים הבולטים ומעוררי־הדיון בעשורים האחרונים. הסרט זכה ב"פרס אריה הזהב" בפסטיבל הסרטים של ונציה וב"פרס סוס הזהב" ופרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של טאיפיי. את הסרט ביים הבמאי הנודע אנג לי והשתתפו בו שניים מטובי השחקנים הסינים.
אחת מיצירותיה המפורסמות ביותר, אהבה בעיר כבושה הומחזה והועלתה על בימת התיאטרון הרפרטוארי של הונג קונג  בשנים 1987, 2002 ו-2005. בשנת 2006 יצא התיאטרון לסיבוב הופעות בעולם והעלה את המחזה בניו יורק, בטורונטו ובשנגחאי, ובכך חשף את יצירתה של צ'אנג בפני קהל חדש.
בשנת 1997 נתרמו חלק מכתבי היד של צ'אנג לספריית מזרח אסיה באוניברסיטת דרום קליפורניה, לאחר שהוצגו שם לקהל הרחב. רוב כתבי היד שנתרמו הם מהתקופה שבה שהתה צ'אנג בארצות הברית ובין היתר נכלל בה גם תרגומה לאנגלית של היצירה פרחי שנגחאי.
יצירות בתרגום לאנגלית
רשימת ספרים וסיפורים של צ'אנג שאפשר למצוא באנגלית (לחלק מהיצירות יש גם תרגומים קודמים שלא צוינו כאן). תרגומים של צ'אנג ליצירות של סופרים אחרים:
סרטים
רשימה הסרטים שנעשו על פי תסריטים של צ'אנג (רוב הסרטים הופקו בהונג קונג בשפה הסינית):
סרטים שעובדו על פי רומנים וסיפורים שכתבה צ'אנג:
אזכור בתרבות והנצחה
בשנת 2004 שודרה בטלוויזיה הטאיוונית סדרת טלוויזיה בשם "מורשתה של איילין צ'אנג". את הסדרה, שבה 20 פרקים, ביים ואנג הואי-לינג.
בשנת 2005 פרסם הזמר המלזי ויקטור וונג שיר בשם "איילין צ'אנג".
בשנת 2020,לרגל מלאת 100 שנים להיוולדה, נערכה במוזיאון ובגלריית האמנות האוניברסיטאיים של הונג קונג תערוכה הכוללת תמונות ומסמכי ארכיון מחייה של איילין צ'אנג.
פוליניה
פוליניה (באנגלית: polynya ; מילה שהגיעה לשפה האנגלית מרוסית: полынья) הוא אזור של מים פתוחים חשופים מקרח, המוקפים בקרח הים.
המונח מתאר אזור מי ים לא קפואים, בתוך מדף קרח או משטח קרח רציף.
המונח משמש בהקשר של ניווט ימי, החל מהמאה ה-19 (ראשית הופיע במסמכי ניווט רוסיים, ולאחר מכן החל השימוש בשפה האנגלית).
סוגי פוליניות
ישנן שני סוגים עיקריים של פוליניות:
הפוליניה הימית הידוע ביותר היא פוליניית ודל הממוקמת בים לאזארב, מעל ההר התת-ימי מוד רייז (Maud Rise seamount).
היווצרות פוליניות לב ים
פוליניית לב ים נוצרות כאשר תנאים אטמוספיריים ספציפיים מתרחשים באזורים אוקיינוגרפיים מסוימים. תנאים אטמוספיריים כאלה צריכים לגרום לסחף קרח בכיוונים מנוגדים - דבר היוצר פתח במשטח הקרח. מערבולת פולארית (ציקלון קוטבי) הם גורם אטמוספירי אופייני להופעת פוליניות לב ים - כאשר רוחות המערבולת דוחפות את הקרח בכיוונים מנוגדים הרחק ממרכז הציקלון.
כמו כן, חזיתות קרות, בהן נמצאות שתי זרימות אוויר מנוגדות כיוון, יוצרות פוליניות לב ים.
השפעה על ניווט ארקטי
כאשר צוללות של צי ארצות הברית ערכו מסעות לקוטב הצפוני בשנות החמישים והשישים (במהלך המלחמה הקרה), היה חשש משמעותי מפני עלייה לפני השטח ועובי הקרח באוקיינוס הארקטי.
ב-2 באוגוסט 1962, צוללת צי ארצות הברית סקייט, וצוללת צי ארצות הברית סידראגון, עלו על פני השטוח בתוך אותה פוליניה גדולה בסמוך לקוטב הצפוני, הקוטב הצפוני למפגש הקוטבי הראשון של צי האוקיינוס האטלנטי ושל צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
לקריאה נוספת
• W. J. STRINGER, J. E. GROVES, Location and Areal Extent of Polynyas in the Bering and Chukchi Seas, ARCTIC VOL. 44, SUPP. 1 (1991) P. 164-171
• B. Stonehouse, Penguins in High Latitudes, TUATARA: VOLUME 15, ISSUE 3, DECEMBER 1967
• Diana Francis, Clare Eayrs, Juan Cuesta, David Holland, Polar Cyclones at the Origin of the Reoccurrence of the Maud Rise Polynya in Austral Winter 2017, JGR Atmospheres Volume 124, Issue 10 27 May 2019 Pages 5251-5267, https://doi.org/10.1029/2019JD030618
• R. Skogseth, P. M. Haugan, J. Haarpaintner, Ice and brine production in Storfjorden from four winters of satellite and in situ observations and modeling, JGR Atmospheres Volume 109, Issue C10, 16 October 2004, https://doi.org/10.1029/2004JC002384
שאנון קוק
שאנון קוק-צ'אן (באנגלית: Shannon Kook-Chun; נולד ב-2 במרץ 1987) הוא שחקן דרום אפריקאי, ידוע בשל תפקידו כג'ורדן גרין בסדרת הטלוויזיה "המאה" ברשת The CW.
ילדותו
שאנון קוק-צ'ון נולד וגדל ביוהנסבורג, דרום אפריקה לאב מקומי ולאם ממוצא סיני. לאחר מכן הוא עבר למונטריאול שבקנדה, כדי ללמוד בבית הספר הלאומי לתיאטרון של קנדה (אנ').
קריירה
תפקידו הראשון של קוק היה בסדרת הטלוויזיה הקנדית "להיות אריקה" בשנת 2009. בשנת 2010 התפרסם בזכות תפקידו כפארק זיין בסדרת הנוער הקנדית "דגראסי - הדור הבא" וכדאנקן בסדרת הפנטזיה "ציידי הצללים" (2017). בשנת 2014 נבחר קוק לאחד מהכוכבים העולים של הפסטיבל הבינלאומי לסרטי קולנוע בטורונטו. בין השנים 2015 ל-2016, כיכב בסדרה "כרמלה".
בשנת 2018 החלה לשחק בעונה החמישית והשישית של סדרת הפנטזיה "המאה" ברשת The CW, בתור ג'ורדן ג'ספר גרין, בנו של מונטי גרין והרפר מקינטייר, על שמו של ג'ספר ג'ורדן.
שאנון הוא חובב ריקוד ואמנויות לחימה.
נבוכדנצר השלישי
נבוכדנצר השלישי (בפרסית: بختنصر سوم) היה מלך בבל לתקופה קצרה בשנת 522 לפנה"ס. הוא מרד במלך ממלכת פרס האחמנית דריווש השלישי.
ביוגרפיה
נבוכדנצר נולד בשם נידנטו-בל (Nidintu-Bêl). שם אביו מצוין בכתובת ביסותון, אולם הכתובת נשחקה בקטע זה ולא ניתן לקרוא בבירור מה כתוב. הוא חי בעיר בבל אשר נכבשה בידי כורש הגדול מלך אנשאן בשנת 539 לפנה"ס. בבבל לא היו מרוצים מהשלטון הפרסי, ובפרס עצמה שררה אי יציבות מסוימת לאחר שהנסיך דריווש הראשון רצח בהפיכת חצר את גאומתה והכתיר עצמו כמלך. לטענת המקורות הפרסיים, נידנטו-בל ניצל את המצב שנוצר, הדיח את המושל הפרסי המקומי והכתיר עצמו כמלך "נבוכדנצר השלישי". לטענת המקורות הפרסיים נידנטו-בל ביסס את טענתו למלוכה על שקר על פיו הוא בנו של אחרון מלכי בבל נבונאיד. עם זאת, אין להוציא מכלל אפשרות שהוא אכן היה בן לאחד מענפי משפחת המלוכה הבבלית, וכי הפרסים ביקשו לגרום למרד שלו להיראות לא צודק.
אזור ההשפעה של נבוכדנצר השלישי הגיע עד החידקל. דריווש הורה לארגן משט במסגרתו הושטו חיילים פרסים על גבי עורות צפים, וכך חצו את החידקל. אחרים חצו על גבי גמלים או סוסים. הבבלים לא הצליחו למנוע את חציית החידקל, והם נסוגו מהאזור אל העיירה זאזאנה (Zazana). באזור העיירה התרחש קרב, שהסתיים בניצחון פרסי מוחץ. הבבלים נסוגו, ונבוכדנצר נמלט עם קומץ פרשים אל בבל. דריווש כבש את העיר, והוציא להורג את נבוכדנצר. בכתובת ביסותון ישנו תבליט המתאר את נבוכדנצר השלישי שבוי. זמן קצר לאחר מכן יזם נסיך ארמני בשם ארכחה (Arakha) הנהיג מרידה דומה והכתיר עצמו כנבוכדנצר הרביעי. גם המרד שלו דוכא.
הרודוטוס מזכיר מרידה דומה שהתרחשה בבבל בימי דריווש, אולם לא מזכיר מי עמד בראשה. יש הסוברים שהכוונה למעשה לנבוכדנצר השלישי, אולם ייתכן גם שמדובר במרידה של נבוכדנצר הרביעי. הרודוטוס טוען כי הבבלים "התכוננו היטב מאוד לדבר". הוא מביא תיאורי זוועה של מעשי אכזריות שביצעו הבבלים בבני משפחותיהם כדי לחסוך במזון. על פי הרודוטוס הפרסים הטילו מצור על בבל, אולם הבבלים בזו להם ובבלי אחד אף צעק ממרומי החומות כי בבל תיכבש רק כאשר פרדות תלדנה. הרודוטוס מוסיף נופך פנטסטי לסיפור כאשר הוא טוען כי מצביא פרסי בשם זופירוס גילה לפתע שאחת מפרדותיו ילדה. הוא פירש זאת כסימן טוב וחדר לעיר תוך שהוא משכנע את הבבלים שהוא בוגד במלכו. לאחר שהבבלים האמינו לו, פתח זופירוס את השערים והכניס את הפרסים פנימה. עם זאת, תאריכי המאורע אינם ברורים, ולא ברור באיזו מרידה בבלית מדובר. יתירה מכך, על פי המקורות הפרסיים האציל אינטפרנס, אחד הקושרים שסייעו לדריווש לעלות לכס המלוכה, עוד היה חי אותה תקופה. אולם על פי הרודוטוס, אינטפרנס הוצא להורג כבר זמן רב לפני המרד שהוא מתאר.
אליפות אירופה בג'ודו 2022
אליפות אירופה בג'ודו לשנת 2022 התקיימה בין התאריכים 29 באפריל עד 1 במאי בארנה ארמייץ בסופיה, בולגריה. באליפות התחרו 361 ג'ודוקא מ-40 מדינות.
תעלול החבובות הגדול
עלילת הסרט
קרמיט הצפרדע, פוזי הדוב וגונזו הגדול מגלמים עיתונאים שעובדים בשביל "הכרוניקל היומי". קרמיט ופוזי מגלמים צמד כתבים, ואילו גונזו הוא הצלם שלהם. שלושתם מנסים לצלם שוד יהלומים ממעצבת האופנה ליידי הולידיי (דיאנה ריג), אולם גונזו צילם תרנגולת ואת קרמיט ופוזי וזה גרם להם לפספס את השוד. בעקבות כך מנהל העיתון "הכרוניקל היומי" (ג'ק וורדן) כעס עליהם ואיים לפטר אותם.
אליפות אירופה בג'ודו 2022
טבלת המדליות
הטבלה ממוינת על פי שיטת הספירה של "זהב תחילה".
המדינות המשתתפות
באליפות השתתפו בסך הכל 361 ספורטאים מ-40 מדינות:
תעלול החבובות הגדול
עלילת הסרט
במסעדה, התכשיט של ליידי הולידיי נגנב על ידי אחיה הנתעב, ניקי (צ'ארלס גרודין), והעוזרות שלו קרלה, מרלה ודרלה, דוגמניות צמרת. ניקי גרם למיס פיגי להתאהב בו והפליל אותה בגנבת התכשיט. ניקי ועוזרותיו מתכננים לשדוד את "יהלום הבייסבול" היוקרתי, לרוע מזלם גונזו ריגל אחריהם ושמע את תוכניתם. קרמיט והחבורה תכננו גם הם תוכנית לעצור את הגנבים ולשחרר את מיס פיגי. החבובות נסעו למוזיאון מלורי כדי למצוא את יהלום הבייסבול לפני שהגנבים ימצאו. שם הם מונעים מהגנבים לשדוד את היהלום על ידי משחק בייסבול. בינתיים, מיס פיגי בורחת מהכלא, רוכבת על אופנוע בעודה שוברת את החלון של מוזיאון מלורי ודורסת את ניקי אשר מחזיק בקרמיט כבן ערובה. כמו כן היא מחסלת את הדוגמניות במכות קראטה. כאשר המשטרה הגיעה, פיגי זוכתה מכל אשמה וניקי והדוגמניות נעצרו.
הסרט מסתיים כאשר קרמיט, פיגי ושאר החבובות חוזרות לאמריקה כאשר נזרקו מהמטוס עם הצנחנים.
דב-ברל לופטין
ביוגרפיה
לופטין נולד בעיירה ויסוצק, במחוז פולסיה. בגיל 10 התייתם מהוריו וגדל בבית אחותו, בסארני, אוקראינה. בשנת 1924 הכיר את ציפורה פייגל צ'צ'יק ונשא אותה לאישה. שניהם התגוררו בעיירה לחווא, פולין (הנמצאת עכשיו בשטח בלארוס), שם חיו כ-2500 יהודים. לופטין עסק במסחר תבואה, הצליח בעסקיו, ויחד עם שותפו רבי ישעיהו שטכמן ייסד בית מסחר לקמח ומכולת בסיטונאות. עד מהרה השתלב בחיים הציבוריים של העיירה, והיה לאחד העסקנים המובילים בה. כיהן כיו"ר ההסתדרות הציונית בלחווא והיה ידוע בסיוע ליהודי העיירה בכל בעיה. ההתייתמות מהוריו בהיותו ילד השפיעה על חייו בכך שהיה רגיש לזולת ומגיש עזרה לכל אדם אשר היה במצוקה.
תחילת מלחמת העולם השנייה
בשנת 1939 השלטון הסובייטי כבש את שטח העיירה, וכמה יהודים קומוניסטים החליטו לנקום בו על פעילותו הציונית לאורך השנים. צבי הרשל נוימן, שנמנה עם הפעילים של המשטר החדש, הביא איתו פועלים לבית המסחר, סגר את המחסנים עמוסי הסחורה, וקיבל לידיו את המפתחות.
לופטין היה בין המגורשים הראשונים לסיביר, אך לופטין לא נרתע מפני השונאים אותו והבין כי את הזכות לחיות אין לבקש מהם. לכן, הוא נסע אל שלטונות המחוז בלוניניץ, ל- נ.ק.ו.ד. (המשטרה החשאית הסובייטית) וניסה לשכנע את הקומיסר הזועם שנעשה לו עוול בניגוד לחוקי היסוד של האזרח. הקומיסר השתכנע מדבריו וציווה להחזיר ללופטין את מחסנו. בנוסף, הרשל נוימן נענש וננזף על יחסו הבלתי הוגן כלפי לופטין.
הצלחתו מול השלטונות הסובייטים עזרה לבתי מסחר נוספים שעמדו בפני החרמה והלאמה. לופטין מכר את סחורתו במחסן, ופנה לשלטונות בבקשת עבודה, כאזרח מן השורה. זמן קצר לאחר מכן מונה למשרה מכובדת כמנהל המזנון של תחנת הרכבת בעיירה לוניניץ. לופטין הסתגל עד מהרה לעבודה החדשה וחוש המסחר וההתארגנות שרכש בעבודתו הקודמת הביאו לו תועלת רבה, והוא קודם לספק הראשי ומנהל המזנונים של כל תחנות הרכבת לאורך המסילה. אף על פי שעברו של לופטין לא היה מושלם מבחינת השלטונות הסובייטים, ניתנה לו רשות כניסה לשטחי רוסיה, ובמסגרת תפקידו ביקר בהומל, מינסק ומוסקבה. לביקורים אלו לא זכה אף קומוניסט ותיק.
לאחר הכיבוש הגרמני - לופטין כיו"ר היודנראט בגטו לחווא
בקיץ 1941, החל הצבא האדום לסגת נוכח המתקפה הגרמנית במסגרת מבצע ברברוסה. השלטונות העמידו לרשותו רכבת שחיכתה לו שעתיים בתחנת לחווא, כדי להסיעו יחד עם משפחתו לרוסיה. אשתו, ציפורה, עיכבה את הנסיעה, מפני שלא רצתה להיפרד מבני משפחתה שהתגוררו בעיירה. לופטין ומשפחתו פספסו את הרכבת ונותרו בעיירה תחת שלטון הדמים של הנאצים.
כשהגיעו פלוגות הס"ס לעיירה עם תוכנית מפורטת להשמדת האוכלוסייה היהודית כונסו כל הגברים בחווה ונכרו בורות ירי שנועדו להשמדת היהודים בדרך נוספת. הגברים היהודים ידעו את דינם למוות, ועקב זאת, לופטין הצליח לתקשר עם מפקד "פלוגות החיסול" ולשחדו, ומנע את האסון הגדול. ללחווא הגיעו שמועות מנוסעים ברחבי אוקראינה אשר הם לא פגשו יהודים ומצאו רק שלטים "יודן-ריין". לאחר זמן, נודע כי פלוגה זו חיסלה את יהודי פינסק, דויד-הרדוק, לוניניץ, ועוד עשרות יישובים יהודים. ברוב הימים התרחשו צרות או גזירות על האוכלוסייה היהודית, ולופטין שוחח רבות עם מפקדי רבי הדרג והציל כ - 2350 נפשות.
לדוגמה, באחד הימים, הגרמנים ציוו על קבוצת יהודים שעבדו בשבילם לחפור קברים, כל אחד לעצמו. מישהו טרח ליידע את לופטין, והוא תקשר עם מפקד הוורמאכט, שהריץ פקודה לא לבצע את ההריגה. 13 בחורים יהודים ניצלו. בנוסף, חיילים יהודיים שהשתייכו לצבא האדום נפלו בשבי הגרמני, הצליחו לברוח, ולהגיע לאזור לחווא. כשהתגלה זאת, ניתנה הוראה להוציאם להורג, כולל אלו שיעזרו להם להסתתר. לופטין, ידע על חומרת הפשע שעשה, ובכל זאת סייע להם להסתתר. הוא צירפם אל התושבים היהודים, ואף השיג להם תעודות (מזויפות) ודאג לרישומם כתושבי קבע בעיר.