cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר
שירותו לאחר מלחמת העולם הראשונה
ב-1927, עת הוקם "הכוח הממוכן הנסיוני", עליו אך טבעי שיפקד איש-שריון כפולר, לא הסכים לקבל את המינוי שהוצא לו כיוון שטען כי הוא כרוך במשימות אדמיניסטרטיביות רבות מכדי שיוכל להקדיש את עצמו למהות הכוח הנסיוני — פיתוח תורת השריון. יש המייחסים גם את מקרה זה להתנהלותו המוזרה של פולר, והחל מתקופה זו החלה הקריירה שלו להידרדר במהירות. הוא הצהיר על כוונתו לפרוש מהצבא אולם חזר בו במהרה, ומונה לקצין אג"ם בדיוויזיה ה-2. באופן אירוני, על הכוח הנסיוני — שמטרתו למעשה לבחון שיטות בלוחמת שריון — מונה לפקד קולונל קולינס, איש חיל רגלים קלים, שלא עסק בשריון ובטנקים מימיו, וגם פולר עצמו מונה ב-1929 לפקד על חטיבת חיל רגלים ריין השנייה המוצבת בגרמניה, בדרגת בריגדיר גנרל.
כאשר סיים את תפקידו כמפקד חטיבה ב-1930 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, אולם סירב לקבל את הפיקוד על חיל-המצב הבריטי המוצב במומביי שבהודו, כיוון שחש כי זהו ניסיון להרחיקו מעמדת השפעה. במקום זאת יצא לחופשה ממושכת, במהלכה המשיך לכתוב ולפרסם, וב-1933 פרש סופית מן השירות הצבאי.
רקע
כשניתח את הסיבות לנסיגתם של הכוחות הבריטיים (הארמייה ה-5 וחלק מהארמייה ה-3) מהקו באזור סן-קנטן, מדרום לקמברה, במהלך מתקפת האביב הגרמנית, הגיע פולר למסקנה שהן נסוגו בשל שיתוק הפיקוד שלהם. זו הסיבה שבה הסביר גם את הצלחות מדינות ההסכמה בשלהי המלחמה. את התופעה הוא כינה בשם "השיתוק האסטרטגי": כאשר הותקפה המפקדה ונותקה מהכוחות שתחת פיקודה, משיג התוקף הן את ההשפעות הפיזיות שעיקרן חוסר יכולת לתת פקודות או הנחיות, והן את ההשפעות הפסיכולוגיות הנובעות מירידה במורל הכוחות הלוחמים — שתי השפעות המחזקות זו את זו וגורמות למעשה לירידה באפקטיביות הלחימה של המגן שאמורה להביא לכשלונו בקרב.
כל זאת בניגוד לניסיון להביא להכרעת האויב על ידי התנגשות גייסות בגייסות, בסגנון מלחמת ההתשה שהתקיימה במשך רוב שנותיה של מלחמת העולם הראשונה במחיר מיליוני הרוגים ופצועים וללא תוצאות כמעט.
לפי פולר: "קיימות שתי דרכים להרוס ארגון: האחת על ידי שחיקתו המוחלטת, והשנייה על ידי הוצאתו מכלל-פעילות. במלחמה, [הדרך] הראשונה תושג על ידי הרג, פציעה, שבייה ופריקתם-מנשקם של חיילי האויב – לוחמת גוף. [הדרך] השנייה תושג על ידי הוצאה מכלל-פעולה של כוחו לפקד – לוחמת מוח. במקרה של אדם בודד: את השיטה הראשונה ניתן להשוות לסדרה של פציעות קלות שבסופו של דבר תביאנה לדימומו למוות; את השנייה – לירייה בראשו."
פולר הבין כי השיטה הראשונה — שחיקת האויב — תביא לשחיקת כוחותינו גם-כן, וגם אם תכריע אותו תארך זמן רב. לכן חתר לפתח דוקטרינה שתיישם את השיטה השנייה — "השיתוק האסטרטגי".
"תוכנית 1919"
הרעיון בוטא לראשונה במסמך שכתב פולר במאי 1918 (לפני סוף מלחמת העולם, כשיד הגרמנים הייתה עדיין על העליונה), שכותרתו "כיצד לנצח במלחמה בשנת 1919 על ידי שימוש נרחב בעוצמת טנקים ובדרכים טקטיות ואסטרטגיות חדשות", או בקיצור — "תוכנית 1919". פולר הגיש את המסמך כתוכנית ממשית, על-בסיס הערכת-מצב מפוכחת, שמטרתה לסיים את המלחמה הממושכת והעקובה מדם בתוך שנה.
הרעיון שהגה פולר מסתמך על ציוד הצבא בטנקים, שתפקידם עם תחילת המלחמה לפרוץ את קווי-החזית ולשעוט לעבר המערכים העורפיים של האויב, שם ממוקמות המפקדות והמרכזים הלוגיסטיים. לפי המקובל באותה התקופה, כבר בדרך-פעולה זו יש מן ההפתעה. עם זאת, ככל האפשר, ישאפו מתכנני ההתקפה לשלב בה תכסיסים והטעיות שיגבירו עוד יותר את בלבולו של האויב, ולהתחילה עם סיום ההכנות לקראתה וללא התרעה טקטית. כשיגיעו הטנקים למערכי העורף, יהיה תפקידם (בעזרת מטוסי הפצצה) לפגוע במפקדות ומרכזים עורפיים אלה, במטרה לגרום לנתק ולאותו "שיתוק אסטרטגי" שיביא, בסופו של דבר, למפלתו של האויב. בקווי התקשורת, קבע פולר, יש לפגוע רק בסוף, על-מנת לאפשר לפאניקה להתפשט מהמפקדות אל הכוחות הלוחמים.
הרעיון שהגה פולר הוא אפשרי, כביכול, רק באמצעות הטנק. הטנק חולל מהפכה באמנות המלחמה בגלל ניידותו, ההגנה היחסית שהוא מעניק לצוות וכוח-האש שהוא נושא. הוא מאפשר להפעיל את כוח-האש תוך כדי תנועה מוגנת, באופן דומה לטקטיקה הימית. לכן, הציע, יש להפוך את היוצרות ובמקום שהטנקים יהוו סיוע לרגלים — יש להכפיף את כל חילות היבשה (כולל ארטילריה והנדסה) לסיוע הטנקים.
בהמשך המסמך פירט פולר את תכונותיו של הטנק העתידי הנדרש לצורך מימוש התוכנית, ואת הטקטיקה המתאימה ללחימתם. כמו כן תיאר את אופן שילוב הטנקים עם חיל הרגלים (שיהפוך לחסר-תועלת אלא אם ימוכן, וגם אז יוגבל השימוש בהם רק לסיוע בחדירות טקטיות, החזקת שטח, אבטחת העורף ופעולה בשטח שאיננו עביר לטנקים); עם חיל האוויר (שיצטרך לאבטח, לנווט, להעביר אספקה לעוצבות הטנקים ולסייע להם); ותפקידיהם המתאימים של הארטילריה וחיל שירותי-הצבא (החיל העוסק בתחזוקה ולוגיסטיקה).
במסמכו, שפורסם כאמור לפני שנראה סוף המלחמה, הטיף פולר להצטיידות בהקדם האפשרי בטנקים מהסוג שתיאר (טנקים בינוניים מטיפוס D), וטען כי אם לא ייווצרו בכמות מספקת עד ל-1919, בידי הגרמנים עלול להימצא דגם טוב יותר ב-1920: "להשתמש במכונה חדשה טיפין-טיפין פירושו לעשות את האויב לשותף בתכנון. טרם הומצא כלי-הנשק שלא נמצא לו מענה הולם במשך הזמן".
השפעתו על הלחימה המודרנית
במובנים רבים, התוכנית שהציע פולר הייתה חדשנית ופורצת-דרך במחשבה הצבאית. פרט לרעיון עוצבות הטנקים ומיכון הרגלים, רעיון שילוב טנקים ומטוסים במבצעים ניידים היה התקדמות ניכרת יחסית לטקטיקת הרגלים המבוססת של אותם הימים. למעשה, אפילו הטנק שתיאר פולר במסמך לא יוצר במהלך מספר שנים לאחר שפורסם. עם זאת, בדיעבד ניתן לקבוע כי בתוכנית קיימים פגמים אינהרנטיים, כמו ההסתמכות הכמעט-מוחלטת על "עוצבות טנקים" תוך הפחתה יתרה בערכם של החילות האחרים בצוות הקרב המשולב (רגלים, הנדסה וארטילריה), וההתעלמות מתפקידיו האסטרטגיים של המטוס כפי שמקובל לראות אותם היום.
אם כי רעיונותיו של פולר לא התקבלו בזמנם על ידי הבריטים, אימצו אותם הגרמנים (ובראשם היינץ גודריאן, קצין צבא גרמני שהתמחה בלוחמה ניידת) — בחוקרם את כישלונם במלחמת העולם הראשונה — והשתמשו בהם כבסיס לדוקטרינת ה"בליצקריג" שלהם, ששימשה בתחילת מלחמת העולם השנייה. סוג זה של לחימה הדגיש את השימוש ביחידות שריון הנעזרות בסיוע-אוויר קרוב, במטרה לבצע מתקפות מהירות הפורצות דרך קווי-האויב הקדמיים ומביאות לבלבולו, תוך עקיפת ריכוזי-כוחות גדולים, בניגוד לדרך הפעולה הצפויה.
גם בברית המועצות חקרו את רעיונותיו של פולר. לעומת הגרמנים, הצבא האדום בראשות מרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי פיתח את תורת לחימת השריון שלו בדוקטרינת מבצעים עמוקים, על-בסיס לקחיהם של תאורטיקנים צבאיים (ובהם טוכאצ'בסקי עצמו) מלחימתם בימי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה (1918-1922).
במידה לא מעטה טיפוס "מלחמת הבזק", כגלגול של "תוכנית 1919", מצוי בשימוש עוד היום כפי שהדגימו הכוחות האמריקניים במבצעיהם מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 — בדוקטרינה הקרויה "הלם ומורא" (Shock and Awe).
חייו האזרחיים
ב-1906 נשא פולר לאשה את מרגריטה אוגוסטה קארנאץ, בת למשפחה גרמנית ממוצא פולני.
ב-1963 זכה פולר במדליית הזהב ע"ש צ'סני (Chesney), מטעם המכון המלכותי של השירותים המאוחדים (מכון בריטי ללימודי ביטחון ואסטרטגיה, הידוע בקיצור RUSI), על הישגיו בכתיבה צבאית.
פולר נפטר באנגליה בשנת 1966, כשהוא בן 87.
עיסוקו באוקולטיזם
ב-1903, עם הצבתו בחיל-המצב הבריטי בהודו, החל פולר לגלות עניין במיסטיקה ואוקולטיזם: הוא חקר וכתב על דתות המזרח-הרחוק ומנהגיהן. לאחר חזרתו לאנגליה, ב-1906, הוא חבר לאליסטר קראולי, משורר ומיסטיקן בריטי, אותו שיבח פולר על כתיבתו בחיבורו מ-1907: "The Star in the West", על עבודתו של קראולי. יחד הם ערכו את המגזין "The Equinox" שפרסמה תנועתו של קרואלי "Argenteum Astrum" ("כוכב הכסף").
עקב סכסוך משפטי (אשר נסוב, לפי שמועות, סביב יחסי מין הומוסקסואליים, שהיו אסורים לפי חוק בבריטניה באותה תקופה) הסתכסכו פולר וקראולי, ושותפותם הופסקה ב-1911. אז התייחס פולר לחיבורו מ-1907 כ"גיבוב של מילים הכתוב באופן ילדותי". ההשערה היא כי פולר החל לחשוש מפגיעה בקריירה הצבאית שלו, ובשל כך הפנה את עורפו לקראולי ולתנועתו. למרות זאת, המשיך פולר לעסוק במיסטיקה ופרסם עוד מספר ספרים בנושא, בין השאר על בודהיזם, יוגה ותורת הקבלה.
נטייתו לפשיזם
לאחר פרישתו מהצבא המשיך פולר לעסוק באותם רעיונות אותם פיתח ולהם הטיף במהלך שירותו, במסגרת עיסוקו כעיתונאי ופרשן. עקב קוצר-רוחו מחולשתו של המשטר דמוקרטי באימוץ רפורמות צבאיות, הלך פולר והתקרב לימין הפוליטי בבריטניה. בשנת 1934, חצי-שנה לאחר פרישתו מהשירות הצבאי, הצטרף ל"איחוד הבריטי" (British Union, או BU) — התנועה הפשיסטית הבריטית של אוסוואלד מוסלי, והיה לאחד ממנהיגיה. בכך הפך למוקצה עוד יותר בקרב צמרת הצבא והממשל הבריטי.
הוא שימש ככתב צבאי של ה"לונדון דיילי מייל", ובגישתו הפשיסטית סיקר מאתיופיה את הפלישה האיטלקית ב-1935 ומספרד את מלחמת האזרחים (1935-1939). בתקופה זו פגש מנהיגים פשיסטים ידועים כמו אדולף היטלר, בניטו מוסוליני ופרנסיסקו פרנקו, וכן קצינים בכירים רבים של הוורמאכט, כמו היינץ גודריאן. בספריו וכתביו, במיוחד מתקופה זו, ניתן למצוא רמיזות והערות גזעניות ואף אנטישמיות רבות.
באפריל 1939, כנציג התנועה הפשיסטית בבריטניה, היה אורח-כבוד במצעד ראווה לכבוד יום-הולדתו ה-50 של היטלר, שכלל מצעד בן שלוש שעות של כוחות ממונעים. מסופר כי במהלך המצעד, עת צפו בוורמאכט העתיר כלי רכב, שאל היטלר את פולר: "אני מקווה שאתה מרוצה מילדיך?", שאלה לה ענה פולר: "הוד מעלתך, הם גדלו כל-כך עד שאינני מזהה אותם עוד".
משפרצה מלחמת העולם השנייה ביקש פולר לחזור לשירות צבאי על-מנת לייעץ לפיקוד העליון, אולם סורב. הוא היה נתון תחת פיקוחם של שירותי הביטחון הצבאיים בבריטניה, אולם ביוני 1940, עת נעצרו ונכלאו חברי התנועה הפשיסטית בה היה חבר גם פולר, הוחלט שלא לעצרו בשל עברו הצבאי. במהלך המלחמה מיתן מעט את עמדותיו הפשיסטיות, אולם בכתביו עדיין נטה לגישה גזענית. כל אותו הזמן המשיך להיות כותב פורה בתחומים רבים. במלחמה חזה בפעם הראשונה בהתגשמותם של רוב רעיונותיו הצבאיים בשדה-הקרב — באופן אירוני — על ידי גרמניה הנאצית, אויבת ארצו.
לאחר המלחמה הקדיש עצמו לכתיבה בענייני היסטוריה צבאית, וב-1948 פרסם את אחד המחקרים המקיפים הראשונים אודותיה, בחוקרו את הטקטיקות והאסטרטגיות ששימשו בה — שבחלקן נסמכו על רעיונותיו שלו. כתביו ההיסטוריים, אף עלך פי שנגועים בהערות גזעניות (כמו הטלת האשמה על פריצת המלחמה על "היהודי הבינלאומי", וכן התייחסות לסובייטים כמונגולואידים), ידועים בניתוחים צבאיים מזהירים ומדויקים, המשמשים בלימוד ומוצאים לאור גם היום.
כתביו
כאמור, פולר היה כותב פורה ביותר: הוא כתב כ-45 ספרים ופרסם עשרות מאמרים. הרשימה הבאה היא רשימה חלקית של ספריו.
אירוויזיון 1964
תחרות הזמר של האירוויזיון 1964, התשיעית במספר, נערכה ב-21 במרץ 1964 בקופנהגן, בירת דנמרק לאחר זכייתה בשנה הקודמת עם השיר "Dansevise". איטליה ניצחה לראשונה בתולדותיה (בפעם הראשונה מתוך שלוש), עם השיר "Non ho l'età". השיר זכה לתגובות נלהבות בקרב הקהל הדני באולם.
שוודיה לא השתתפה בתחרות אותה השנה, אולם היא שידרה אותה.
מהומה קלה התעוררה לאחר שהסתיים השיר השווייצרי, כאשר אדם אחד עלה לבמה עם שלט עליו נכתב "החרימו את פרנקו וסלזר!". מיד לאחר שעלה לבמה, שודרה בטלוויזיה תמונה של לוח ההצבעות, עד אשר הוא הורד מהבמה והתחרות נמשכה.
מערב גרמניה, יוגוסלביה, שווייץ ופורטוגל קיבלו כולן אפס נקודות בפעם הראשונה בתולדותיהן. פורטוגל זכתה לתואר "המדינה הראשונה שמקבלת אפס נקודות בהשתתפות הראשונה" (המקום הגבוה ביותר לו זכתה פורטוגל אי פעם הוא הראשון, בתחרות ב-2017 בה זכתה בפעם הראשונה והיחידה).
לתחרות זו אין תיעוד מצולם בימינו, וזאת עקב שרפה שהתחוללה בשנות ה-70 באולפני רשות השידור הדנית, ה-DR, שכילתה עמה גם את צילומי התחרות, אולם קיימות הקלטות של צ'ינקווטי (נציגת איטליה) שרה את השיר המנצח בפסטיבל סן רמו, וכן קיים תיעוד של רגעי הניצחון של איטליה.
Can You Feel the Love Tonight
Can You Feel the Love Tonight (בתרגום העברי נקרא "אהבה יש באוויר") הוא שיר מתוך סרט האנימציה "מלך האריות" של חברת וולט דיסני. השיר הולחן על ידי אלטון ג'ון למילותיו של טים רייס. לאחר צאת הסרט לאקרנים נחל השיר הצלחה, והצליח להגיע למקום ה־14 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום הרביעי במצעד בילבורד הוט 100.
הצלחת השיר
השיר, שהושר בסרט בשתי גרסאות — האחת במהלך הסרט (בסצנה בה נפגש סימבה עם נלה) על ידי מדובבי הדמויות של סימבה, נלה, טימון ופומבה והשנייה בכתוביות הסיום על ידי אלטון ג'ון, זכה בפרס גלובוס הזהב לשנת 1994 בקטגוריה "השיר הטוב ביותר" ובפרס האוסקר באותה הקטגוריה. כמו כן, זכה אלטון ג'ון בזכות השיר בפרס גראמי בקטגוריית ביצוע השיר הטוב ביותר.
בשנת 2003 גרסת רמיקס של השיר בביצוע אלטון ג'ון נכללה במהדורה המיוחדת של פסקול הסרט.
שילוב השיר בסרט
השיר לא היה אמור להיות חלק מהסרט, ורק התעקשותו הנחרצת של ג'ון היא שגרמה לשילובו.
התוצאה הסופית הייתה שהשיר הושר בעיקר על ידי קול מחוץ למסך (Kristle Edwards) עם שורות קצרות של סימבה (Joseph Williams) ונאלה (Sally Dworsky) וחלקי ההתחלה והסיום של טימון (Nathan Lane) ופומבה (Ernie Sabella]). מפיק הסרט ושני במאיו הגדירו את השיר כ"בעל ההיסטוריה המגוונת ביותר מכל שירי הסרט".
גרסאות בינלאומיות
עם צאת הסרט לראשונה ב-1994 יצאו 28 גרסאות ברחבי העולם, כולל גרסה בשפת זולו בדרום אפריקה. זהו הדיבוב היחיד שיצר דיסני לשפת זולו והיחיד בשפה אפריקנית כלשהי פרט לערבית.
במהלך השנים גדל מספר הגרסאות ל-45 גרסאות רשמיות, אליהן נוספו כמה גרסאות לא רשמיות על ידי תחנות טלוויזיה ואולפנים מקומיים בשפות המקומיות: ערבית, ארמנית, גרמנית אוסטרית, Crimean Tatar, קברדית ונוגאי.
גירושים מקסיקניים
גירושים מקסיקניים הוא מונח משנת 1960 המתאר תקופה שבה תושבי ניו יורק נסעו למקסיקו לצורך גירושין. באותם הימים, תהליך הגירושין במקסיקו, היה קל יותר, מהיר יותר וזול מאשר רוב מדינות ארצות הברית וידוענים כגון: ג'וני קרסון, ריצ'רד ברטון, אליזבת טיילור, מרילין מונרו, קתרין הפבורן וצ'ארלי צ'אפלין התגרשו בצורה זו. המונח מוזכר גם בספר בדרכים של ג'ק קרואק שם מתייחסים לגירושים במקסיקו כאל "חפוז". בחוק המקסיקני, נשים אינן נדרשות להיות נוכחות במהלך שימוע הגירושין והן יכולות להיות מיוצגות על ידי עורך דין. ב-1970 בהתאם לחוק הפדרלי המקסיקני, רוב בתי המשפט במקסיקו הפסיקו לערוך שימועי גירושין למי שאינו תושב מקסיקו.
ויליאם דיילי
ויליאם מייקל "ביל" דאליי (באנגלית: William Michael "Bill" Daley; נולד ב-9 באוגוסט 1948) הוא משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, ולשעבר בנקאי. דיילי היה ראש סגל הבית הלבן במשך שנה בשנים 2012-2011 תחת הנשיא ברק אובמה, ובין השנים 2000-1997 היה מזכיר המסחר של ארצות הברית. ב-2019 התמודד לראשות עיריית שיקגו, אך סיים במקום השלישי ולא העפיל לסיבוב השני.
תחילת דרכו
דיילי נולד בשיקגו שבאילינוי. הוא הילד השביעי ובן הזקונים במשפחה ממנה יצאו שורות פוליטיקאים ואנשי ציבור. אביו היה ראש עיריית שיקגו ה-48 ריצ'רד דיילי (1976-1902) ואמו הייתה אלינור דיילי (2003-1907), שהתפרסמה בעיקר בשל היותה הגברת הראשונה של שיקגו. אחיו הוא ג'ון גיילי, לשעבר חבר בית המחוקקים של מדינת אילינוי ואח נוסף שלו הוא ריצ'רד מ. דיילי, שכיהן כראש עיריית שיקגו ה-54. דיילי סיים את לימודיו במכינה סנט איגנשיוס ב-1966. הוא בוגר אוניברסיטת לויולה בשיקגו ובעל תואר דוקטור במשפטים מבית הספר למשפטים על שם ג'ון מרשל. מאוחר יותר קיבל דיילי תואר דוקטור לשם כבוד משפטים מבית הספר למשפטים ע"ש ג'ון מרשל כאות הוקרה. למעט תקופה בשנים 1980-1977, שבמהלכה ישב במועצה המייעצת להזדמנות כלכלית, הוא עסק בעריכת דין פרטית במשרד עורכי הדין "דיילי וג'ורג'".
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הצטרף אל הבנק הממוזג של שיקגו, שם הוא היה סגן נשיא ראשון (1989-1990) ולאחר מכן נשיא ומנהל התפעול הראשי (1990-1993). דיילי חזר לעסוק בחוק ומשפט, כשותף במשרד "מאייר, בראון ופלאט" בשנים 1993-1997. ב-1993 מונה דיילי בידי הנשיא ביל קלינטון למועצת המנהלים של התאחדות המשכנתאות הפדרלית הלאומית וכיהן שם במשך ארבע שנים עד ל-1997.
מזכיר המסחר
אחרי שסיים את חברותו במועצת התאחדות המשכנתאות, מונה למזכיר המסחר של ארצות הברית. במהלך כהונתו במחלקת המסחר פיקח על המסחר האלקטרוני, ניהל את מפקד האוכלוסין של ארצות הברית של שנת 2000, הרחיב את תוכניות הפיתוח העסקי של בני המיעוט באמריקה, ופיקח על מגוון רחב של יוזמות כלכליות באחת התקופות הכלכליות החזקות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, בה נוספו 23 מיליוני משרות עסקיות. דיילי עזב את התפקיד במטרה לנהל את מסע הבחירות של אל גור לנשיאות לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000.
קריירה אחרי ממשל קלינטון
בדצמבר 2001, לאחר תום הבחירות וסיום כהונתו כמזכיר המסחר, הוא מונה לנשיא חברת SBC Communications כדי לסייע בשיקום תדמית החברה. במאי 2004 מונה דיילי ליו"ר מחלקת המערב התיכון של תאגיד ג'יי פי מורגן צ'ייס, לאחר שרכש התאגיד את בנק וואן קורפוריישן. ב-2007 מונה דיילי לתפקיד מנהל אחריות תאגידית, תפקיד בו החזיק עד 2010. דיילי שירת בעבר בדירקטוריון של בואינג, מרק, בוסטון נכסים, ואוניברסיטת לויולה בשיקגו. כיום הוא נאמן של אוניברסיטת נורת'ווסטרן וחבר במועצה ליחסי חוץ. ב-2010 עוטר בפרס "עשיית היסטוריה" מטעם מוזיאון ההיסטוריה של שיקגו על מנהיגות אזרחית.
ראש הסגל בבית הלבן
ב-6 בינואר 2011, הכריז הנשיא אובמה על החלטתו למנות את דיילי לראש סגל הבית הלבן, והוא נכנס לתפקידו ב-13 בינואר 2011. דיילי החליף בתפקיד את רם עמנואל, ששימש כראס הסגל בבית הלבן במהלך השנתיים הראשונות לכהונת אובמה ועזב את התפקיד באוקטובר 2010 לשם התמודדותו לראשות עיריית שיקגו. בין התפטרותו של עמנואל לכניסתו של דיילי לתפקיד, כיהן פיט ראוס כראש הסגל בפועל.
בראשית מרץ 2011, כאשר התראיין בשם ממשל אובמה ב"פגוש את העיתונות", אמר דיילי כי הממשל ישקול את השימוש בעתודות הנפט האסטרטגיות (Strategic Petroleum Reserve) לו עליית מחירי הנפט כתוצאה מהאביב הערבי תאיים על כלכלת ארצות הברית. דיילי צולם ב-1 במאי 2011 בתצלום המפורסם "חדר המצב" במהלך מבצע חנית נפטון. מאוחר יותר במאי 2011, הוא היה חלק מביקורו הממלכתי של אובמה בממלכה המאוחדת. באוקטובר 2011, אמר דיילי הוא מתכוון לשוב לשיקגו אחרי שהנשיא אובמה ייבחר מחדש בבחירות 2012 לנשיאות. ב-9 בינואר 2012 הוכרז כי דיילי יתפטר מתפקידו כראש הסגל של אובמה. ג'ק לו הוכרז כיורשו.
לוט וגארון
המחוז נוצר יחד עם עוד 82 מחוזות נוספים ב-4 במרץ 1790, התרחשות המהפכה הצרפתית, מתוך גסקוניה וגוויין. כמה קנטונים של אז'ן הופרדו מהמחוז וצורפו למחוז טארן וגארון ב-1808.
המחוזות הסמוכים ללוט וגארון הם: ז'ירונד, דורדון, לוט וטארן וגארון.
עד סוף שנת 2015 השתייך המחוז לחבל אקיטן.
תיירות ונופש
לפי מפקד 2011, 6% מכלל הבתים במחוז הם דירות נופש, ובאזורים מסוימים אחוזי דירות הנופש מגיעים עד ל-10 אחוזים ויותר מכלל הדירות. בקומונה Réaup-Lisse 21.8% מכלל הדירות הם דירות נופש.
חקלאות במחוז
החקלאות הייתה מרכיב מרכזי בכלכלת המחוז. ב-1856, 68% מתושבי המחוז התפרנסו מחקלאות, ב-1946 יותר ממחצית מתושבי המחוז היו תלויים בחקלאות למחייתם ומספר גבוה אף יותר עבדו בתחום. אולם כיום, רק 2.6% מכלל תושבי המחוז הם חקלאים (נכון ל-2011, לא כולל העסקה עונתית), לעומת 3.3% ב-2006, ירידה של כרבע ממספר החקלאים. במקביל גודל המשקים גדל, מ-20 הקטארים ב-1979 ל-33 הקטרים ב-2005, אך מספר המועסקים בחקלאות פחת מ-5.9% ב-2006 ל-4.8% ב-2011.
נקודה מעניינת היא, שלמרות שבאופן כללי שטח המשקים גדל, הרי שאחוז המשקים הקטנים (מתחת ל-5 הקטארים) נשאר יציב לאורך השנים. משקים אלו, המגדלים בשיטת הפוליקולטורה, נשארו נאמנים לצורת הגידול הוותיקה, ולא גדלו לאורך השנים.
פרנזי (קומיקס)
פרנזי (באנגלית: Frenzy) היא דמות בדיונית של אנטי גיבורה מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת X Factor #4 ממאי 1986, ונוצרה על ידי הכותב בוב לייטון והמאייר קית' פולארד.
פרנזי היא האלטר אגו של ג'ואנה קארגיל, שכירת חרב עצמאית בעלת עור קשה כפלדה, אשר עבדה עבור ברית הרשע של נבל-העל אפוקליפס וכן השוליות של מגנטו. היא אחת מהמוטאנטים היחידים שנותרו בעקבות אירועי "בית אם", והצטרפה מחדש לקבוצת השוליות של אקסודוס. בהמשך, היא הוכיחה את נאמנותה למיסטר סיניסטר.
לאחר אירועי "אקס-מן: תסביך משיח", פרנזי התעמתה עם פרופסור אקס, אומגה סנטינל ומגנטו חסר הכוחות, שהשתמש בלייזר מנתחים כדי לצלות את מוחה. קארגיל נכנסה לתרדמת, ואקסודוס נשבע לנקום במגנטו עקב כך. אקסבייר החזיר אותה לקבוצת השוליות, וכאשר היא התעוררה היא ניסתה להרוג אותו. באירועי "אוטופיה", קארגיל מצטרפת לקרב האחרון בסן פרנסיסקו, ונלחמת נגד "גברת מארוול" מקבוצת האוונג'רס האפלים. בהמשך היא גויסה בידי סייקלופס להילחם בזקיפי הנמרוד שפלשו לאוטופיה מזמן העתיד.
בעקבות אירועי היקום החלופי "עידן אקס", בהם קארגיל חלקה במערכת יחסים עם סייקלופס, קארגיל בחרה להפוך לחברת האקס-מן. היא מצטרפת לקבוצתה של רוג ומאתרת את האישויות הנמלטות של ליג'יון, בנו המוטאנט של אקסבייר. היא עוזבת עם וולברין וחברי קבוצתו לבית הספר לצעירים מחוננים ע"ש ג'ין גריי לאחר הפילוג בינו לבין סייקלופס.
Needy
Needy (בעברית: זקוקה) הוא שיר שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית אריאנה גרנדה, ומופיע באלבום האולפן החמישי שלה, Thank U, Next. השיר יצא לאור ב-8 בפברואר 2019, על ידי חברות התקליטים ריפבליק רקורדס, ביחד עם האלבום עצמו.
השיר הגיע למקום החמישי במצעד השירים של אירלנד.
רקע וכתיבה
השיר בדומה ל-"", "Thank U, Next" ו-"Break Up with Your Girlfriend, I'm Bored" נכתב על ידי אריאנה גרנדה עצמה, ביחד עם פזמונאים נוספים. השיר הוקלט במקור באוקטובר 2018, תוך שוויקטוריה מונה אשר השתתפה בשירה של גרנדה "Monopoly", הייתה אחת מכותבותיו של "Needy".
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאת האלבום.
הצלחה
בפברואר 2019, עלה האודיו הרשמי של השיר לערוץ היוטיוב של אריאנה גרנדה. באודיו ניתן לראות את עטיפת האלבום בו נכלל השיר. נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של האודיו עומד על למעלה מ-30 מיליון צפיות. קליפ המילים של השיר צבר למעלה מ-4.2 מיליון צפיות.
בין היתר, הצליח השיר לצבור למעלה מ-175 מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
אגם החולה
אגם החולה (נודע גם בשם ים סומכי, ים סובכי או מי מרום) (בערבית: بحيرة الحولة) היה אגם מים מתוקים בדרום עמק החולה, שהיווה חלק ממערכת נהר הירדן ויובש בשנות ה-50 של המאה ה-20. האגם השתרע על שטח של כ-14 קמ"ר, ומצפון לו השתרעו ביצות בשטח של כ-30 קמ"ר, ושטחים נוספים שהוצפו בעונת החורף והרחיבו את שטחי הביצות.
יצירה והתהוות
אגם החולה נוצר בשקע שהוא חלק מהבקע הסורי-אפריקני. בסוף תקופת הפליוקן ותחילת הפליסטוקן, היה במקום אגם שהיה מקושר בחלק מהתקופה לאגמים נוספים מדרום לו, באזור הכנרת של ימינו. בתקופה שחונה יחסית, לפני כ-450,000 שנים, ירד מפלס מי האגם והתפתחה בו ביצה. נופו הייחודי של עמק החולה כפי שהוא מוכר לנו כיום עוצב במידה רבה על ידי התרוממות טקטונית של בלוק כורזים מחד, ושקיעתו של גראבן עמק החולה מאידך. התרוממותו של בלוק כורזים, שמדרום לעמק החולה המכוסה בחלקו העליון בבזלת, יצר מחסום בינו לבין הכנרת, ששיאו בגובה כ-270 מטר מעל מפלס הכנרת. הבזלת על בלוק כורזים קדומה להתרוממותו ולחסימת העמק. בעקבות זאת החל השקע להתמלא מחדש במים, ונוצר אגם רחב ידיים, שבשיאו השתרע ככל הנראה עד לקו הגובה 200 מטרים מעל גובה פני הים, ועומקו הגיע לכ-150 מטרים. בשלב מסוים, עקב פעילות העתקה, החל להיווצר פתח צר במחסום, סמוך לגשר בנות יעקב של ימינו, ונוצר ערוץ הירדן שדרכו התנקזו מי האגם וזרמו לעבר הכנרת. במרוצת השנים הצטמצם האגם בשל העמקת מוצא הירדן דרומה, הפחתת הגשמים בתקופות מסוימות ומילוי בסחף נהרות. השטח המישורי שמצפון לאגם הפך בהדרגה לביצה, כשחלקים ממנו התייבשו בקיץ והוצפו בחורף. לפני כ-3,000 שנים התייצב מפלס האגם בגובה שבין 67 ל-69 מ' מעל פני הים, ועומקו פחת למטרים בודדים, כפי שהיה עד לייבושו במאה העשרים.
שמות האגם
בתנ"ך אין אזכור מפורש של אגם החולה. מסורות יהודיות ונוצריות זיהו אותו עם מֵי מֵרוֹם, מקום המערכה בין יהושע בן נון לבין ברית מלכי כנען. אולם הארכאולוג ג'ון גרסטנג חלק על זיהוי זה ובניתוח מעמיק של השטח בהשוואה לתיאור המקראי הגיע למסקנה כי יש לזהות את מי מרום עם אזור מארון א-ראס שבלבנון. זיהוי זה התקבל על רבים מחוקרי ארץ ישראל ופרשני המקרא, בהם יוסף ברסלבי, יחזקאל קויפמן ואחרים. אף על פי כן יש המשתמשים בשם זה גם כיום ככינוי לאגם החולה.
בכתבי יוסף בן מתתיהו נקרא האגם בשם Semachonites שתורגם ל"יאור סמך", וכן Ulatha, חולתא. בתלמוד מכונה האגם "ימה של סיבכי" ובנוסחים אחרים ים סבכו, ים סומכי או ים סמכו, ובתלמוד הירושלמי מוזכר בשם ים של סמכו ובנוסחים אחרים ים סיבוכא או ים סבכי. פרשנים משערים כי השמות נגזרו מסבך צמחי הביצה או מעושר הדגה באגם (המילה "סַ֫מַכּ" בערבית משמעותה "דגים").
השם ימא דחולתא נזכר פעם אחת בתלמוד הירושלמי, ובתלמוד הבבלי נזכרת גם הגרסה ימה של חילת וימה של חילתא. כמו כן, חבל "חולתא" מצוין כאחת הנחלות שנתן אוגוסטוס קיסר להורדוס. סבורים כי מקור השם במילה "חילת", כנראה שם של מין צמח קנה, סוף או גומא. השם הערבי "בחירת אל-חולה" נגזר כנראה משם זה, ונזכר לראשונה בכתבי גאוגרפים ערביים מימי הביניים. שמות נוספים שהיו לאגם בפי המוסלמים בימי הביניים היו "בחירת קדיס" (אגם קדש) על שם העיר הקדומה קדש הסמוכה ממערב, וכן "ימת בניס" ו"בחירת אל ח'יט". הצלבנים כינו אותו "ימת מלחה". במספר מקורות, גם מודרניים, ניתן למצוא התייחסות אל האגם כ"ימה".
מרקו רוס
מרקו רוס (בגרמנית: Marco Russ, נולד ב-4 באוגוסט 1985 בהנאו שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן גרמני המשחק באיינטרכט פרנקפורט בעמדת הבלם.
אגם החולה
היסטוריה
היישוב תֶּלָה, הנזכר כגבול הגליל העליון אצל יוסף בן מתתיהו, מזוהה עם הכפר הערבי תליל ששכן סמוך ליסוד המעלה של ימינו, ונמצאו בו שרידים של יישוב יהודי מהתקופה הרומית. אולם מלבדו לא היו כנראה יישובים רבים בשטחים הסמוכים לאגם, אלא רק בצפון עמק החולה. מצב זה נמשך לאורך מאות שנים.
מרקו רוס
קריירת מועדונים
רוס גדל בקבוצת הנוער של איינטרכט פרנקפורט ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 2004, כאשר היה בן 19. פרנקפורט שיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה, ורוס סייע לקבוצה להעפיל אל הבונדסליגה כבר בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת. רוס שיחק במועדון במשך שבע עונות רצופות, בהן צבר 163 הופעות והבקיע 13 שערים. רוס השתתף עם איינטרכט פרנקפורט בגמר הגביע הגרמני בשנת 2006, בו הפסידה הקבוצה בתוצאה 1-0 לבאיירן מינכן כשרוס משחק 90 דקות. העפלה זו לגמר הגביע העניקה לפרנקפורט את הכרטיס לגביע אופ"א בעונת 2006/07, אך פרנקפורט הודחה בשלב הבתים. בעונת 2010/11 רוס ירד ליגה עם איינטרכט פרנקפורט, ובחר לעזוב את המועדון ולעבור לוולפסבורג. במועדון זה רוס לא נחל הצלחה רבה, ובשתי עונות צבר 24 הופעות בלבד, בהן הבקיע שער אחד. בקיץ 2013 חזר רוס לאיינטרכט פרנקפורט, שעלתה בחזרה אל הבונדסליגה עונה קודם לכן.
אגם החולה
היסטוריה
במאה ה-19 התיישבו באזורי הביצות ושטחי ההצפה בני שבט הע'וארנה, שהתקיימו מרעיית עזים ותאויים (ג'מוסים), גידול אורז וחיטה וקליעת מחצלות גומא. באותה תקופה תיאר משה ריישר את האגם כך:
לין רדגרייב
לין רייצ'ל רדגרייב (באנגלית: Lynn Rachel Redgrave; 8 במרץ 1943 - 2 במאי 2010) הייתה שחקנית אנגלייה זוכת שני פרסי גלובוס הזהב, הייתה מועמדת לפרסי אוסקר, אמי, גראמי וטוני.
מרקו רוס
קריירת מועדונים
בחודש מאי 2016 דווח כי רוס סובל מגידול ממאיר. חרף מחלתו, בחר רוס לשחק במבחני ההישרדות של פרנקפורט בבונדסליגה מול נירנברג, ולהיכנס לטיפולים רק לאחריהם. המשחק הראשון מבין צמד המשחקים נערך יום אחרי הצהרתו של רוס. במשחק זה הבקיע רוס שער עצמי, והמשחק הסתיים בתיקו 1-1. במשחק הגומלין רוס לא נכלל בסגל עקב צבירת כרטיסים צהובים. איינטרכט פרנקפורט ניצחה בגומלין את נירנברג בתוצאה 1-0, ונשארה בבונדסליגה. כובש השער, האריס ספארוביץ', הקדיש את השער לרוס שישב ביציע. בספטמבר 2016 פרסם רוס תמונה שלו לאחר טיפולי כימותרפיה, וקבוצתו הודיעה כי האריכה את חוזהו עד לשנת 2019 כמחווה. באוקטובר 2016 דווח כי רוס החלים מהסרטן ואמור להתחיל תהליך שיקום, שבסיומו יחזור לשירות איינטרכט פרנקפורט. בינואר 2017 דווח כי רוס חזר לאימוני הקבוצה. במאי 2017 ישב רוס על הספסל של פרנקפורט בגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה פרנקפורט 2-1 לבורוסיה דורטמונד. בעונת 2017/18 חזר רוס להיות שחקן משמעותי בהגנה של איינטרכט פרנקפורט שרשמה עונה טובה מאוד, שבסיומה זכתה בגביע הגרמני לאחר ניצחון 3-1 בגמר על באיירן מינכן. רוס נכנס כמחליף בגמר במקום ג'ונתן דה גוזמן.
אגם החולה
היסטוריה
למרות תנאי השטח הקשים החלו יהודי צפת וראש פינה להכיר בפוטנציאל הכלכלי של האגם והקרקעות סביבו. דוד שוב, ממייסדי ראש פינה, סיפר כי.
לין רדגרייב
ביוגרפיה
בשנת 1967 נישאה רדגרייב לשחקן, במאי והמפיק האנגלי ג'ון קלארק, לזוג נולדו שלושה ילדים. בשנת 2000 הזוג התגרש, לאחר שנודע כי קלרק הוליד ילד מחוץ לנישואיו, עם עוזרתו האישית. בשנת 2001 צורפה רדגרייב ל"מסדר האימפריה הבריטית".
אגם החולה
היסטוריה
ההתעניינות הביאה את בני משפחת עבו מצפת לרכוש שטחים על שפתו הדרום-מערבית של האגם. אולם בשל מחלות המלריה וקדחת שחור השתן שנפוצו בקרבת האגם, עיבדו אנשי ראש פינה את הקרקעות אך נמנעו מלהתיישב בהן. רק כעבור שנים אחדות, ב-1883, נוסדה במקום המושבה יסוד המעלה, שסבלה קשות מהמחלות והתנאים הקשים בשנותיה הראשונות.
מרקו רוס
קריירת מועדונים
נכון ליוני 2018, רוס מדורג במקום השביעי בטבלת שיאני ההופעות של איינטרכט פרנקפורט בבונדסליגה בכל הזמנים.
אגם החולה
היסטוריה
שטח אגם החולה נמסר על ידי השלטון העות'מאני בזיכיון, בשנת 1914, לחמד עומר בייתום ולמיכאל סורסוק, סוחרים מבירות, במטרה לנקז את האגם. במרץ 1918 אישר הממשל הטורקי את הזיכיון, ומסר אותו לחברה שנוסדה לצורך כך בשם "החברה האגררית הסורית-עות'מאנית". בינתיים חלק משטח הזיכיון עבר לשליטה בריטית, וחלק לשליטה צרפתית. ובשנת 1919 פנו בעלי הזיכיון לממשלת המנדט בדרישה להכיר בזיכיון שלהם. משרד המושבות הסכים להכיר בזיכיון שלהם אך במשך 10 שנים נמשך המשא ומתן. החוכרים קיבלו לבסוף זיכיון מחודש מידי ממשלת המנדט הבריטי והשטח הועבר לידיהם בתחילת 1929. בשנת 1933 בנו החוכרים את גשר בנות יעקב מחדש ובשנת 1934 בנו סכר על הירדן מצפון לגשר והחלו בהעמקת והרחבת תוואי נהר הירדן. שטח הזיכיון כלל כ-56.5 קמ"ר, שכללו כ-21.5 קמ"ר ביצות, כ-17 קמ"ר אגם החולה וכ-18.5 קמ"ר אדמה. במאי 1933 הושגה הסכמה בין חברת הכשרת היישוב לאחד החוכרים על מכירת הזיכיון לחברת הכשרת היישוב. בספטמבר 1934 אושרה ההעברה על ידי הנציב העליון והשטח הועבר לידי חברת הכשרת היישוב בסוף נובמבר 1934.
לין רדגרייב
קריירת משחק
לאחר שלמדה משחק ב"בית ספר המרכזי לדרמה" שבחסות "אוניברסיטת לונדון" הופיעה רדגרייב לראשונה בשנת 1962 במחזה "חלום ליל קיץ". בשנה שלאחר מכן הופיעה רדגרייב בסרטה הראשון, בתפקיד קטן בקומדיית ההרפתקאות "טום ג'ונס". בעקבות יכולת המשחק המרשימה שלה הוזמנה רדגרייב להופיע בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזות בבימוים של לורנס אוליבייה פרנקו זפירלי ונואל קאוורד, הופעתה הזכורה ביותר הייתה במחזה הקומי השייקספירי "מהומה רבה על לא דבר".
מרקו רוס
תארים
עם איינטרכט פרנקפורט:
לין רדגרייב
קריירת משחק
בשנת 1966 הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה הראשי בדרמה הקומית "נערה ושמה ג'ורג'י", רדגרייב התמודדה על הפרס היוקרתי ביחד עם אחותה ונסה רדגרייב, זו הייתה הפעם השנייה בה התמודדו שתי אחיות על אותו הפרס (ב-1941 היו צמד אחיות נוספות, ג'ואן פונטיין ואוליביה דה האווילנד, מועמדות לפרס באותה קטגוריה כמו האחיות רדגרייב). על משחקה בסרט זכתה רדגרייב בפרס גלובוס הזהב.
אגם החולה
היסטוריה
ב-1936 נוסד מדרום ליסוד המעלה קיבוץ חולתה, שנשא את שם האגם וכלכלתו התבססה על דיג עד לייבושו. סמוך לדרדרה (אשמורה) שעל שפתו המזרחית של האגם, נוסד ב-1947 קיבוץ אייל. הגישה לקיבוץ הייתה באמצעות שיט באגם, מחולתה. לאחר שספג התקפות קשות של צבא סוריה במלחמת העצמאות, עזבו המייסדים את המקום בשנת 1949 ועברו להתיישב ליד כפר סבא.
לין רדגרייב
קריירת משחק
בשנת 1998 הופיעה בדרמה הביוגרפית "אלים ומפלצות" בה גילמה רדגרייב את דמותה של האנה עוזרת הבית והמטפלת הצמודה המתמודדת עם השגעונות של ג'נטלמן בריטי מבוגר, חובב אומנות, ובמאי סרטי האימה ג'יימס וייל (איאן מקלן), ובמיוחד עם הרומן החדש שלו עם הגנן החסון, קלייטון בון ( ברנדן פרייז'ר). על משחקה המרשים בסרט קיבלה רדגרייב את פרס גלובוס הזהב השני שלה. בקיץ של אותה שנה עלתה סדרת הסיטקום האמריקאית "הבוקר שאחרי" ברשת שואוטיים, בכיכובה של שרילין פן כבילי פרנק ורדגרייב בגילומה של טרודי פרנק, אמה של בילי. הסדרה רצה במשך שלוש עונות עד סיומה ב-2001.
אגם החולה
היסטוריה
שטח העמק הוא 175 קמ"ר, מתוכם 60-30 קמ"ר ביצות. עומק שכבת הכבול הוא 35 מטר.
לין רדגרייב
קריירת משחק
ב-2002 הופיעה רדגרייב במותחן הפסיכולוגי של דייוויד קרוננברג "ספיידר" בתפקיד גברת וילקינסון בעלת מוסד בו מאושפז דניס "ספיידר" קלג (רייף פיינס), כמו כן דיבבה רדגרייב בסרט האנימציה "הטורנברים הפרועים" את דמותה של קורדליה ג'סמין מקגולד טורנבארי.
אגם החולה
חי וצומח
אגם החולה והביצות סביבו היו עשירים במגוון ביולוגי ייחודי: ישראל שוכנת בצומת חשוב, בין שלוש היבשות של העולם הישן – אסיה, אפריקה ואירופה. כתוצאה ממיקום מרכזי זה, הארץ מהווה מפגש למיני חי וצומח מאזורי תפוצה שונים בעולם. החולה הייתה גבול תפוצה דרומי לעולם החי והצומח של האזור האירו-סיבירי וגבול תפוצה צפוני לעולם החי והצומח של האזור הסהרו-ערבי והאזור הסודאני.
לין רדגרייב
קריירת משחק
ב-2 במאי 2010 נפטרה, בגיל 67, לאחר מאבק בן 7 שנים בסרטן השד.
אגם החולה
חי וצומח
צמחיית האגם התאפיינה ב"חגורות צומח" שהשתנו בהתאם לעומק המים ולמרחק מהגדה, מצמחים צפים או טבולים שכל חלקיהם במים, דרך צמחים ששורשיהם בקרקעית האגם ותחתית גבעוליהם במים, ועד לצמחי גדה הגדלים באזור הלח מחוץ לאגם ולביצה. בשולי האגם צמחו קנה מצוי, סוף מצוי, אגמון, אירוס ענף ומיני עשבוניים נוספים. שטחים גדולים בביצה היו מכוסים בסבך של גומא פפירוס. בתוך המים הרדודים גדלו צמחים טבולים למחצה, כגון נימפאה לבנה ותכולה ונופר צהוב, ובמים עמוקים יותר צפו נאדיד המים, מיני נהרונית ועוד.
האגם היה עשיר מאוד בבעלי חיים בזכות התנאים שבו: עושר בחמצן בזכות חדירה קלה של חמצן אטמוספירי לכל עומק המים הרדודים, שאליו נוסף חמצן שנוצר במשך שעות היום בתהליך הפוטוסינתזה של צמחי המים, וטמפרטורה נוחה של המים בזכות חדירת קרינת השמש לכל עומקם. תנאים אלו איפשרו התפתחות של אוכלוסיות פיטופלנקטון וזואופלנקטון, אליהם נוספו תוצרי הפירוק האורגני של צמחי הביצה, אשר יחד היוו בסיס יציב למארג המזון שתמך במערכת האקולוגית של האגם והביצה.
בין בעלי החיים באגם נמנו שבעה מינים שונים של דגי אמנוּן, וכן מיני בינית (ברבוס), שפמנון ודגים נוספים. מלבד דגים, חיו באגם, בביצות ובסבך סביבם יונקים כגון לוטרה, תן, תאו, נמיה, חתול ביצות, חזיר בר ומכרסמים שונים, זוחלים כגון מיני צבים, ומיני דו-חיים, בהם המין האנדמי עגולשון שחור-גחון. שפע הדגה ושאר בעלי החיים היווה מוקד משיכה לעופות נודדים, שהפכו את החולה לתחנה חשובה בדרכם מאירופה לאפריקה ובחזרה. בין העופות בלטו הקורמורן, האגמייה, הסופית, ומינים שונים של אנפתיים, חופמאים, טבלניים, ברווזיים ועוד. חלק מהעופות הנודדים אף נשארו לקנן במקום. בין אלו תועדו כעשרים זוגות של מרומית שחורה, מין עוף ממשפחת השחפיתיים, שאזור הקינון הדרומי ביותר שלו, מלבד החולה, היה שפך הדנובה לים השחור, ואשר קינן כאן על "איים" צפים שיצרו צמחי קרנן טבוע במים הרדודים בצפון האגם. בסבך הגומא והקנים חיו ציפורי שיר רבות וכן דורסי יום כזרון הסוף והעיטם לבן-הזנב, שזה היה מקום תפוצתו היחיד בארץ ישראל.
שני אוספים משמרים מגוון של מינים מעולם החי העשיר של אגם החולה: אוסף האוניברסיטה העברית שנאסף על ידי משלחת זואולוגים בתחילת שנות ה-40, ואוסף פוחלצים במוזיאון בית אוסישקין שבקיבוץ דן.
דיג
זיכיון על הדיג בימת החולה היה בידי סלאם ביי סלאט מביירות. בשנת 1934 שולם לו סכום של 200,000 לירות ארץ ישראליות תמורת הזיכיון ובשנת 1936, עם הקמת קיבוץ "חולתה", הקיבוץ התפרנס מדיג במקום. ניסיונות של אנשי "יסוד המעלה" לדוג גם הם באגם, נתקלו בפעילות אלימה של אנשי חולתה. לאחר קום מדינת ישראל קיבלו אנשי יסוד המעלה רישיון לדוג באגמון החולה, אולם לאחר שנה הרישיון בוטל בלחץ אנשי חולתה. אנשי יסוד המעלה שהמשיכו לדוג במקום אף נדונו למאסר.
במרץ 1952 קבעה ועדה של משרד החקלאות שיש מספיק דגה באגם לדיג של אנשי יסוד המעלה לצד אנשי חולתה, ובעקבות זאת חודש הרישיון של אנשי יסוד המעלה. אולם, אנשי חולתה התנגדו לקביעה זאת, בטענה שלאנשי יסוד המעלה די והותר אדמות חקלאיות לפרנסתם, בעוד 70%–85% מפרנסתם של אנשי חולתה היא מהדיג. ניסיונם של אנשי יסוד המעלה לדוג נתקל בפעילות אלימה של אנשי חולתה, שהטביעו את הסירה של אנשי יסוד המעלה.
הקרן הקיימת הציבה לקיבוץ חולתה אולטימטום שדרש ממנה למנוע פעילות אלימה נגד אנשי יסוד המעלה. באוגוסט 1952, לאחר שאנשי חולתה נדונו למספר ימי מאסר הושג הסדר בין הצדדים ואנשי חולתה הוציאו את הסירה הטבועה מהאגם, תיקנו והחזירו אותה לאנשי יסוד המעלה. בסוף שנת 1955 התעורר שוב הסכסוך כאשר אנשי חולתה התלוננו שאנשי יסוד המעלה מפעילים שתי סירות במקום סירה אחת, בהתאם להסכם. ייבוש החולה הביא לסיום הדיג.
אגם טראזימנו
אגם טראזימנו הוא אגם מים מתוקים, הרביעי בגודלו באיטליה. האגם מצוי במחוז אומבריה, בסמוך לגבול מחוז טוסקנה.
האגם נמצא 145 ק"מ צפונית מרומא, 120 ק"מ דרומית מפירנצה ו-20 ק"מ מערבית מפרוג'ה. האגם ידוע בקרב טראסימנו שהתחולל בו בשנת 217 לפנה"ס, בו הוכרע הצבא הרומי בידי חניבעל, באחד מקרבות המארב הקלסיים בהיסטוריה הצבאית.
תיאור האגם
שטחו של אגם הוא 128 קמ"ר, ועומקו המרבי הוא 6 מטר. הוא נמצא בגובה של 258 מטר מעל פני הים. גובה פני האגם משתנה במידה ניכרת בהתאם לירידת הגשמים ולצריכת המים על ידי היישובים באזור. כבר בימי רומא העתיקה נעשו ניסיונות לשמור על גובה אחיד של פני האגם, ונבנה סכר באזור סאן סבינו (San Savino). לשינויי המפלס באגם יש קשר להתפשטות מחלת המלריה באזור, איכותם של שטחי העיבוד החקלאים וכמות האצות באגם. בשנת 1898 נבנתה אמת מים תת-קרקעית במטרה למנוע את השינויים בגובה המפלס.
אגם החולה
פרויקט הייבוש
ההחלטה על ייבוש האגם והביצות נתקבלה על ידי רשויות המדינה, במטרה להרחיב את שטחי החקלאות של יישובי הגליל העליון. הייבוש נערך בין השנים 1951 ל-1958, ובסיומו הפך שטח האגם והביצות למישור רחב ידיים, המנוקז במערכת תעלות.
אגם טראזימנו
תיאור האגם
באגם יש שלושה איים טבעיים : איזולה מג'ורה - בשטח של 0.232 קמ"ר ו-35 תושבים, איזולה מינורה - 0.065 קמ"ר ואיזולה פולוזה - 0.644 קמ"ר. האגם הוכרז בתור שמורת טבע.
אגם החולה
פרויקט הייבוש
מבצע הייבוש עורר מאבק ציבורי נרחב שהוליד את החברה להגנת הטבע, ושבעקבותיו הושאר חלק קטן מהאגם והוקמה בו שמורת החולה, שמורת הטבע הראשונה בישראל. אולם לא היה די בשמורה כדי לשמור על כל עושר המינים של סביבת האגם והביצה. בעקבות הייבוש נעלמו מנוף הארץ מיני חי וצומח ששכנו בחולה בלבד, ומינים אנדמיים, בהם תת-המין טברנון חולתי, ותת המין לבנון החולה, נכחדו כליל. חלק ניכר מהמינים נעלם מהאזור ואוכלוסיותיהם של אחרים הצטמצמו מאוד. עם זאת, בנובמבר 2011 דווח כי הצפרדע הנדירה עגולשון שחור-גחון, שעד אז סברו כי נכחדה לחלוטין, נצפתה שוב בשמורת החולה.
אגם טראזימנו
גאולוגיה
האגם נוצר בעקבות פעילות טקטוניקת הלוחות בהרי האפנינים. חלק ממחוז אומבריה היום כוסה במים רדודים. מים שהתרכזו בשטח המישורי הנמוך בעקבות זרמי המים של נהרות האזור, ובייחוד נהר הטיבר. משערים כי האירועים התרחשו לפני 3 מיליון שנה.
אגם החולה
פרויקט הייבוש
במהלך השנים לאחר הייבוש הסתבר שחלק גדול מהקרקעות שיובשו אינן טובות לעיבוד, ובנוסף לכך מנע הייבוש שקיעת חומרים אורגניים רבים בביצה, וכעת זרמו חומרים אלו אל הכנרת וגרמו שם לזיהום ופגיעה בדגה ובאיכות המים. בעקבות זאת הוחל בראשית שנות ה-90 בהצפה מבוקרת של חלק משטחי הביצה לשעבר, ויצירת אגמון חולה, תהליך התורם לשובם של חלק מהעופות הנודדים לאזור.
אגם טראזימנו
גאולוגיה
מועד היווצרות האגם והאיים שבו תואם את המועד בו נוצרו האיים הליפאריים במערב איטליה. הצמחייה בו דומה לזו של מזרח האי איסטריה (Istria) בקרואטיה לחוף הים האדריאטי. המים כוללים מרכיבים אופייניים מהים האדריאטי. קיימת האפשרות כי האגם והאיים נוצרו כתוצאה מפעילות טקטונית, בה נוצרו גם שאר האיים הוולקניים באיטליה.
אגם החולה
פרויקט הייבוש
פרויקט ייבוש החולה נחשב כיום על ידי רבים כמשגה היסטורי ומשמש כדוגמה לתוצאות התערבות האדם בטבע ללא תכנון מוקדם, שהשלכותיה עלולות לגרום לנזקים בלתי צפויים העולים על שיעור התועלת המתקבלת ממנה. על אף זאת, במבט לאחור, המטרה להכשיר קרקע להתיישבות על חשבון הביצות הוגשמה, ואכן עד היום את מרבית השטח מעבדים הקיבוצים והמושבים באזור.
אגם טראזימנו
גאולוגיה
באגם נקלטים מי הגשמים היורדים בהרים סביבו.
אגם החולה
בתרבות הפופולרית
בשונה מהכנרת הסמוכה, שיש לה חשיבות רבה במסורת הנוצרית ואזכורים רבים בתרבות העברית המתחדשת, אגם החולה נזכר אך מעט במקורות קדומים, בדרך כלל בתיאורים גאוגרפיים בלבד. בעת החדשה, המתיישבים הראשונים ביסוד המעלה הביעו תחילה התפעמות מנוף האגם המוקף הרים, כפי שמעיד השיר שכתב ביומנו אחד המתיישבים, מיכאל דוד גרינקר, עם בואו למקום בסיוון תרנ"ו:
אולם עד מהרה החלו המתיישבים לסבול מהמחלות שנפוצו סביב הביצה, וקורבנות המלריה הרבים הביאו ליצירת שם רע לאגם, שביסס את דימויו כמפגע סביבתי וכונן את ההסכמה הרחבה סביב היוזמה לייבשו. אף על פי כן, נזכר נופו גם בשירו של נתן אלתרמן, "ליל גליל":
לעומת איכרי יסוד המעלה, מתיישבי הקיבוץ השכן חולתה ביססו במידה רבה את משקם על הדגה באגם, ולאחר הדברת המלריה בראשית שנות ה-40 החלו לפרסם דברים בשבח האגם ולא רק בגנותו. ב-1954 פרסם איש הקיבוץ משה גרשוני את הרשימה "מִשׁוּט בחולה" ב"מבפנים", ביטאון הקיבוץ המאוחד, שבה תיאר את האגם ואת הווי הדייגים בו. הצלם איש חולתה פטר מירום הנציח את נופי האגם בצילומיו ותיעד את החיים לחופו ואת ייבושו בקובץ הצילומים "שירת האגם הגווע" (הוצאת דבר, 1960). שנים אחדות לאחר מכן הוציא גם ספר לילדים המלווה בצילומיו, "הרפתקה באגם" (עם סיפור מאת ס. יזהר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1963).
ב-2005 נערכה בביתן הלנה רובינשטיין התערוכה "עמק החולה", שבה הציג האמן גל וינשטיין הגדלות של כמה מצילומיו של פטר מירום מתוך "שירת האגם הגווע", שיצר באמצעות הדבקת צמר פלדה על לוחות לבנים. את רצפת קומת הכניסה לאולם המוזיאון כיסה וינשטיין בלוחות עץ מגולפים וחרוטים בדוגמת אדמה יבשה ומחורצת, זכר לאגם שיובש. ב-2009 נערכה במוזיאון "בית אורי ורמי" בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד תערוכת האמנות ההיסטורית "שירת האגם", שכללה צילומים, סרטים, מיצבים ופוחלצים. בנובמבר 2010 הועברה התערוכה לגלריה לאמנות בבית אבי חי בירושלים.
ג'ורג' קנאן
ג'ורג' פרוסט קֶנַאן (באנגלית: George Frost Kennan; 16 בפברואר 1904 – 17 במרץ 2005) היה דיפלומט, איש מדע המדינה והיסטוריון אמריקאי, שנודע בעיקר כאבי "תורת הבלימה" וכדמות מפתח בראשית ימי המלחמה הקרה. הספרים שכתב על היחסים הבינלאומיים שבין רוסיה לעולם המערבי התקבלו כעבודות הסטנדרטיות בתחום, ואף זיכו אותו בפרס פוליצר.
קנאן ייסד ב-1947 את האגף לתכנון מדיניות (Policy Planning Staff) במחלקת המדינה של ארצות הברית והיה הראשון לעמוד בראשו. הגישה שהציע בכתביו בסוף שנות הארבעים עמדה במרכזה של דוקטרינת טרומן, מדיניות החוץ של ארצות הברית שמטרתה הייתה בלימה (containment) של ההתפשטות הסובייטית. הוא המשיך לעסוק בענייני המלחמה הקרה כל ימי חייו, ונחשב לבר סמכא בתחום.
זמן קצר לאחר שדעותיו הפכו לאבן פינה במדיניות החוץ הרשמית של ארצו, החל קנאן לבקר אותן, או לפחות את הגרסה שאומצה על ידי ממשל טרומן. באמצע שנת 1948 הוא כבר היה משוכנע שהמצב באירופה השתפר די הצורך כדי להצדיק פתיחה במשא ומתן עם הסובייטים. הפעם לא מצא קנאן אוזן קשבת לטענותיו. השפעתו על מהלכי ממשל טרומן הלכה ופחתה, בעיקר משנכנס דין אצ'סון לתפקיד מזכיר המדינה ב-1949. קנאן ראה בהקצנה במדיניות האנטי-סובייטית של ארצות הברית משגה ופירוש לא נכון של דעותיו.
ב-1950 עזב קנאן את מחלקת המדינה, ולאחר שתי תקופות קצרות שבהן כיהן כשגריר ארצות הברית (בברית המועצות וביוגוסלביה), פנה לאקדמיה. במשך כחצי מאה היה חבר בסגל המכון למחקר מתקדם בפרינסטון שבניו ג'רזי, והמשיך לעסוק ביחסים בינלאומיים ולכתוב בנושא.
בצעירותו
קנאן נולד במילווקי שבוויסקונסין לקושוט קנט קנאן, עורך דין שהתמחה בדיני מס, צאצא למתיישבים סקוטים-אירים בקונטיקט ובמסצ'וסטס, ולפלורנס ג'יימס קנאן. האם מתה כחודשיים לאחר לידתו מדלקת הצפק שנגרמה מהתפצצות התוספתן, אך קנאן הבן היה משוכנע תמיד שמתה לאחר שילדה אותו. כשהיה בן שמונה עבר לגרמניה עם אימו החורגת, במטרה ללמוד גרמנית. הוא למד באקדמיה הצבאית סנט ג'ון שבדלאפילד הסמוכה לעיר הולדתו. ב-1921 נסע ללמוד באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי. הנער המופנם והביישן מטבעו לא הרגיש בנוח בקרב בני האליטה של החוף המזרחי והתקשה למצוא שם את מקומו. בכל זאת סיים את לימודיו בהצלחה ב-1925. הוא התלבט אם להמשיך ללימודי משפטים, אך אפשרות זו הייתה יקרה מדי בשבילו. במקום זה הצטרף לשירות החוץ של ארצו, ועבר בהצלחה את בחינות הכניסה לאחר שבעה חודשי לימודים בבית הספר למדיניות חוץ בוושינגטון. בתחילה נשלח לז'נבה שבשווייץ, באותה שנה הועבר להמבורג, גרמניה ולאחר מכן לשלוש המדינות הבלטיות.
ב-1929 שקל קנאן לעזוב את משרד החוץ על מנת ללמוד בקולג', אך נבחר לתוכנית בת שלוש שנים שהפעיל שירות החוץ בברלין, שעסקה בלימוד השפה הרוסית, כמו גם היסטוריה ופוליטיקה של רוסיה, ואיפשרה לו לעשות לימודים ברמת תואר שני מבלי להפסיק את לימודיו. מכאן ואילך הלך בעקבות בן דוד של סבו, שעל שמו נקרא, מומחה בן המאה ה-19 בנושא רוסיה הקיסרית. בינתיים הספיק ללמוד מספר שפות, בהן רוסית, גרמנית, צרפתית, פולנית, צ'כית, פורטוגזית ונורווגית.
עם כניסתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לבית הלבן ב-1933, כוננו לראשונה קשרים דיפלומטיים בין ארצות הברית לברית המועצות. קנאן נסע למוסקבה יחד עם השגריר הנבחר ויליאם בוליט. באמצע שנות השלושים היה קנאן אחד משלושה מומחים מובילים במשלחת האמריקאית במוסקבה. קנאן, צ'ארלס בולן ולוי הנדרסון הושפעו כולם ממנהל מחלקת המדינה למזרח אירופה, רוברט קלי הוותיק. הם האמינו שלא היה בסיס של ממש לשיתוף פעולה בין שתי המדינות, אפילו נגד אויבים משותפים. קנאן עקב מקרוב אחרי הטיהורים הגדולים של סטלין, אשר עיצבו במידה רבה את השקפתו על הדינמיקה הפנימית של המשטר הסובייטי לאורך השנים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב קנאן בברלין. שם הוא נאסר למשך כחצי שנה לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה בסוף 1941. הוא השתתף, בסוף 1943 וב-1944, במשלחת האמריקאית לוועדה המייעצת האירופאית (European Advisory Commission) שהוקמה כדי לתאם את מדיניות בעלות הברית באירופה שלאחר המלחמה.
"המברק הארוך"
קנאן היה המשנה לראש המשלחת הדיפלומטית האמריקאית במוסקבה ממאי 1944 ועד אפריל 1946. לקראת סוף תקופה זו, ב-22 בפברואר 1946, הוא שלח מברק בן כ-5,300 מילים למזכיר המדינה ג'יימס פרנסיס ברנס, מברק אשר הציע גישה חדשה ליחסים הדיפלומטיים עם מוסקבה. ביסוד "השקפת העולם הנוירוטית של הקרמלין בענייני חוץ", טען קנאן, עומדת "תחושת חוסר הביטחון המסורתית והאינסטינקטיבית הרוסית". בעקבות מהפכת אוקטובר התערבב חוסר הביטחון עם אידאולוגיה קומוניסטית ו"חשאיות אוריינטלית".
ההתנהגות של הסובייטים בזירה הבינלאומית, אליבא דקנאן, הוכתבה בראש ובראשונה על ידי הצרכים הפוליטיים הפנימיים של סטלין. ככל שהעולם מבחוץ עוין יותר, כך יכול היה סטלין להצדיק את שלטונו האוטוקרטי האכזר. כך השתמש סטלין במרקסיזם-לניניזם כ: הפתרון שהציע קנאן, היה לחזק את מוסדות המערב על מנת שיוכלו לעמוד בלחץ הסובייטי, ולהמתין להתרככות של המשטר בברית המועצות.
המברק הביא את קנאן לתשומת לבו של שר הצי ג'יימס פורסטל, חבר המעגל הפנימי של טרומן ולימים מזכיר ההגנה שלו. פורסטל היה סבור שארצות הברית צריכה לנהוג ביד קשה עם בת בריתה זה לא מכבר, ברית המועצות. הוא פעל להחזיר את קנאן לארצות הברית ולאחר מכן האיץ בו לפרסם את מאמר ה-"X". עם שובו לוושינגטון, קנאן היה הראשון לעמוד בראש האגף לתכנון מדיניות, בין אפריל 1947 לדצמבר 1949.
בינתיים הופיע הנשיא טרומן בפני הקונגרס במרץ 1947, והציג את אזהרותיו של קנאן במברק הארוך כבסיס של מה שנודע לימים כדוקטרינת טרומן: "אני מאמין שמדיניות ארצות הברית חייבת להיות תמיכה בעמים החופשיים, המתנגדים לשעבוד על ידי מיעוטים מזוינים או על ידי לחצים חיצוניים".
"X"
בניגוד למברק הארוך, המאמר "מקורות ההתנהלות הסובייטית", שפרסם קנאן תחת שם העט "X" במהדורת יולי 1947 של השבועון הנחשב Foreign Affairs, לא הדגיש בראשיתו את "תחושת חוסר הביטחון המסורתית" של רוסיה. במקום זה, הוא טען שהמדיניות הסובייטית נובעת משילוב בין אידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית, שקראה לייצוא המהפכה כנגד הכוחות הקפיטליסטים שמבחוץ, לבין נחישותו של סטלין לבצר את כוחו על ידי שימוש בעלה התאנה של "כיתור קפיטליסטי" על רוסיה. קנאן לא הזכיר במאמר, שתחושת הכיתור הזו הייתה מוצדקת לפחות בחלקה: בעלות הברית התערבו במלחמת האזרחים ברוסיה בין 1918 ל-1920 וארצות הברית עצמה ניסתה לבודד את רוסיה בזירה הבינלאומית בשנות העשרים. על כל פנים, סטלין לא היה יכול או לא היה מעוניין למתן את הפעילות החתרנית הרוסית כנגד ממשלות זרות, ולכן:
הבלימה הנדונה היא פעולה שארצות הברית תצטרך לעשות בכוחות עצמה ובאופן חד צדדי. אבל אם תצליח לעשות כן, בלא לפגוע בכלכלתה וביציבות הפוליטית שלה עצמה, היא תצליח להפעיל על המפלגה הקומוניסטית הסובייטית לחץ שסופו בהתמוטטות או התרככות של העוצמה הסובייטית.
מיד עם פרסומו של המאמר הוא עורר דיון ציבורי נוקב. העיתונאי הידוע וולטר ליפמן, שדגל בהתנתקות אמריקאית בגרמניה, ביקר בחריפות את המאמר. בינתיים דלפה הידיעה שקנאן, ראש הצוות לתכנון מדיניות של מחלקת המדינה, הוא "X", מה שנתן לדברים תוקף של מסמך רשמי המייצג את עמדת הממשל.
קנאן עצמו לא התכוון במאמרו להציע מדיניות כוללת. כל חייו עמד על דעתו, שהמאמר לא קרא לבלימה מוחלטת של ההתפשטות הסובייטית בכל מקום, בלי להבחין בין זירות בעלות חשיבות עליונה לאלו המשניות. עוד הבחנה שנעדרה מהמאמר, היא שקנאן העדיף בלימה באמצעים פוליטיים וכלכליים - ולא צבאיים. "דעותיי בנושא הבלימה", כתב קנאן, "עוותו כמובן על ידי מי שהבינו ותפשו את הבלימה כמושג צבאי בלבד. ואני חושב שזה מה שהוביל, לא פחות מכל גורם אחר, לארבעים שנה של ההליך המיותר, היקר להחריד והמעוות של המלחמה הקרה".
הממשל גם לא התאמץ להבהיר לציבור האמריקאי את ההבחנה בין מעגל ההשפעה הסובייטי לתנועה הקומוניסטית הבינלאומית. ההיסטוריון של המלחמה הקרה ג'ון לואיס גדיס הסביר את המחדל הזה, לפחות בחלקו, בכך שרבים בוושינגטון האמינו שכדי לעורר את הציבור האמריקאי ולעקור את הנטיות הבדלניות הטבועות בו, יש צורך באיום מונוליתי גלובלי.
בראיון שהעניק לרשת PBS ב-1996, כחצי מאה לאחר המעשה, שב קנאן והדגיש שהוא לא ראה בסובייטים איום צבאי מן המעלה הראשונה. "הם לא היו כמו היטלר", אמר. אי ההבנה נבעה, לדבריו:
קנאן ושאר החברים בצוותו, קיוו לתקוע טריז בין ברית המועצות לתנועות הקומוניסטיות בשאר העולם. הוא צפה שבעתיד יתפתחו שני גושים מנוגדים בעולם הקומוניסטי: האחד תחת שליטתה של ברית המועצות והשני שיאגד את המדינות הקומוניסטיות המתנגדות לה. התפתחות חזויה זו הייתה אמורה לאפשר נסיגה של כוחות אמריקאים וסובייטים מהעמדות בהן החזיקו מאז תום המלחמה, אך היא לא קרתה מעולם. קנאן הצטער ברבות הימים, על כך שהמדיניות שנקשרה בשמו הביאה למרוץ החימוש הבין-מעצמתי.
ברמה האישית הביא מאמר "X" לקנאן תהילה בין לילה, שהשפעתה לא פסחה גם על משפחתו. בתו הבכירה גרייס זכתה לפתע בכינוי "מיס X" במכללה. "הוא הפך מאבא נורמלי ונחמד, לאבא שכתב את המאמר. זה היה הלם לגלות שאבא שלי פתאום לא היה רק אבא שלי, אלא רכוש ציבורי".
השפעתו תחת מרשל
שיא השפעתו של קנאן היה בין אפריל 1947 לדצמבר 1948, בעת שג'ורג' מרשל היה מזכיר המדינה. מרשל העריך את ראייתו האסטרטגית, הפקיד אותו על הקמת הצוות לתכנון מדיניות, צוות החשיבה הפנימי של המחלקה, והעמיד אותו בראשו. מרשל הסתמך עליו ועל צוותו, כדי שיספקו לו הצעות למדיניות.
כארכיטקט האינטלקטואלי של תוכנית מרשל, היה קנאן בין המוציאים לפועל של עמוד התווך בבלימה הכלכלית של ברית המועצות באירופה. על אף שהוא ראה את הסובייטים כחלשים מדי מכדי להסתכן במלחמה, הוא ראה בהם אויב המסוגל להתפשט למערב אירופה באמצעים חתרניים, מאחר שהמפלגות הקומוניסטיות במערב אירופה נהנו מפופולריות רבה ונשלטו על ידי מוסקבה. הפתרון המוצע לכך, היה להפנות סיוע כלכלי כביר למדינות אלה וליפן, על מנת להרים את קרנו של הקפיטליזם כהשפעה נגדית. ביוני 1948 המליץ קנאן לתמוך בחשאי במפלגות שמאל שאינן מסונפות למוסקבה ובאיגודי עובדים במערב אירופה, כדי לייצר קרע בין תנועות הפועלים הפופולריות לברית המועצות.
התקווה האמריקאית, בעת השקת התוכנית, הייתה שדחיית הסיוע על ידי ברית המועצות תגרום להרעה ביחסיה גם עם בנות בריתה במזרח אירופה. קנאן אף הציע סדרה של צעדים שנועדו לנצל את הקרע בין מוסקבה ליוגוסלביה של טיטו, על ידי פעילות חשאית בבלקנים שתחריף אותו.
המדיניות האנטי-סובייטית הנוקשה החדשה של הממשל התגלתה כאשר, בעצת קנאן, הפכה ארצות הברית את עמדתה העוינת לספרד הפשיסטית של פרנקו. כבר ב-1947 ראה קנאן שדוקטרינת טרומן מחייבת התקרבות בין ארצות הברית לספרד. סופה של התקרבות זו בשיתוף פעולה צבאי הדוק החל מ-1950.