cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משרד ההגנה (בוסניה והרצגובינה)
משרד ההגנה (בסרבו-קרואטית: Министарство одбране) הוא משרד בממשלת בוסניה והרצגובינה, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של בוסניה והרצגובינה. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. השר העומד בראש המשרד אחראי על ניהולם השוטף של הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה, כמו גם על גיוסם בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לראש הממשלה. ראש המטה המשותף של הכוחות המזוינים מדווח ישירות לשר.
ב-1992 הכריזה בוסניה והרצגובינה על עצמאות מיוגוסלביה, והקימה ממשלה עצמאית. מוניב ביסיץ' מונה לשר ההגנה הראשון של המדינה. במקביל, הוקמו שני משרדי הגנה נוספים ברחבי הארץ משרד ההגנה של רפובליקה סרפסקה, ומשרד ההגנה של הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה. ב-1995, בעקבות החתימה על הסכם דייטון, סופח הצבא הקרואטי של הרצג-בוסניה לתוך הצבא של בוסניה והרצגובינה, ומשרד ההגנה הקרואטי אוחד עם משרד ההגנה של בוסניה והרצגובינה. ב-2005 פורקו גם הכוחות המזוינים של רפובליקה סרפסקה ואוחדו לתוך הצבא של בוסניה והרצגובינה.
זוקאן חלס מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית מכהן כשר ההגנה מאז 25 בינואר 2023.
יהדות רומא
יהדות רומא היא אחת הקהילות היהודיות הוותיקות בעולם וקיימת כמעט אלפיים ומאתיים שנה.
בשנת 161 לפנה"ס נוצר הקשר הראשון בין היהודים לבין רומא כאשר הגיעו לרומא שליחי החשמונאים. מאוחר יותר הגיעו לרומא סוחרים יהודים מאלכסנדריה שבמצרים וייסדו את הקהילה.
בשנת 19 גירש טיבריוס את יהודי העיר.
עם גלי ההגירה לרומא במאות הראשונה והשנייה לספירה והבאת שבויי מלחמה כעבדים, גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר, ויש המעריכים את היקפה ב-60,000 נפש.
לאחר נפילת האימפריה הרומית היו היהודים תחת משטר מונהג על ידי הכנסייה הנוצרית. האפיפיורים לא נהגו עמם חסד והתייחסו אליהם כמושפלים ובזויים. ב-1555 הורה האפיפיור פאולוס הרביעי כי ליהודים מותר לגור רק באזור מיוחד, שכונה בדיעבד גטו רומא.
היציאה מחומות הגטו החלה לאחר כיבוש חצי האי האפניני על ידי נפוליאון בסוף המאה ה-18 והושלמה רק לקראת מחצית המאה ה-19. בתקופה זו הצטרפו יהודי איטליה לתנועת התחייה האיטלקית. התנועה החדשה גרמה להם לחוש כאיטלקים לכל דבר, אך "בני דת משה".
ב-1938, עם חקיקת חוקי הגזע באיטליה, חלה הרעה במצבם של יהודי איטליה וניטלו מהם חלק מזכויותיהם האזרחיות. במלחמת העולם השנייה, לאחר נחיתת צבאות בעלות הברית בדרום איטליה וכניעת ממשלת איטליה, פלש צבא גרמניה הנאצית לאיטליה, הגיע לרומא והגלה יהודים למחנות ההשמדה. עד לשחרור העיר על ידי בעלות הברית נרצחו כ-2,000 מיהודי רומא, מחציתם במחנות השמדה.
הקהילה מנתה בתחילת המאה ה-21 כ-15,000 נפשות והיא הגדולה בקהילות יהדות איטליה. לקהילה עשרה בתי כנסת, שהגדול והחשוב בהם הוא בית הכנסת הגדול של רומא.
העידן הרומי
על גדות נהר הטיבר התקיים היישוב היהודי העתיק ביותר באיטליה ובאירופה. הקשר הראשון בין נציגות יהודית, האחים לבית החשמונאים, לבין הרפובליקה של רומא היה בשנת 161 לפנה"ס. לפי הכתוב ב, יהודה ושמעון החשמונאים שלחו שני שליחים, יהושע בן אליעזר ואפרים בן יוחנן, לרומא.
בעקבות המשלחות של המכבים לרומא, נכרתה הברית בין היהודים לבין הרומאים. לעיר ולנמלה אוסטיה החלו להגיע סוחרים יהודים לעיר, בעיקר מאלכסנדריה שבמצרים, וגם נוסעים מארץ ישראל.
בשנת 139 לפנה"ס נרשמה הידיעה הראשונה על קיום קהילה יהודית ברומא. ההיסטוריון הרומי ולריוס מקסימוס סיפר בחיבור אבוד שמצוטט בשני מקורות אחרים בשינויי גרסאות, כי פראיטור פרגרינוס, קורנליוס סקיפיו היספנוס (Cornelius Scipio Hispanus), גירש כשדים ויהודים מהעיר מכיוון שעסקו בתעמולה דתית. ההיסטוריון בצלאל רות סבור כי זהו פירוש שגוי של התעודה ולמעשה לא היה גירוש של היהודים מהעיר.
בשנת 61 לפנה"ס גנאיוס פומפיוס מגנוס כבש את ירושלים מידי המלך החשמונאי אריסטובולוס השני, והביא עמו שבויים יהודים לרומא. שבויים אלה, דוגמת אלה שהגיעו אחריהם הפכו ל"עבדים משוחררים". העבד היהודי לא נחשב לעבד נוח: הוא נח יום אחד בשבוע ולא אכל מאכלות אסורים. במקביל יהודי רומא היו נדיבים במצוות פדיון שבויים. אוכלוסיית ה"חופשיים" הלכה וגדלה ברומא.
קיקרו מזכיר כי בין קהל השומעים שלו היו יהודים.
לאחר מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, הגיעה לרומא משלחת של 50 צירים מיהודה, אליהם נלוו מעל 8,000 יהודים תושבי רומא, לבקש מאוגוסטוס שלא יאשר את מלכותו של ארכלאוס, יורש הורדוס, אלא ייתן ליהודים שלטון עצמי ביהודה, שתסופח לנציבות סוריה. מספר כזה של גברים יהודים תושבי רומא מעיד על גודל המשפחות העומד מאחריהם.
בראשית המאה הראשונה לספירה הגיעה אוכלוסיית היהודים ברומא לאומדן של כ-40,000 תושבים. האומדן מתקבל על בסיס הידיעות הבאות: בשנת 19 לספירה, שנת שלטונו החמישית של הקיסר טיבריוס החליט הסנאט לגרש את כל היהודים מרומא, לגייס לצבא את הצעירים שבהם ולשולחם לסרדיניה, משום שבאותן שנים התגיירו כנראה מקצת מתושבי רומא. מספר המגויסים הגיע ל-4,000. אם זה מספר הגברים הצעירים המתאימים לגיוס אפשר להעריך את המספר הכולל של התושבים. עקבותיהם מצויים עדיין באי.
בשנת 70 בתום המרד הגדול הגיע לאיטליה ולרומא גל גדול של שבויים. בצלאל רות מעריך את מספרם בכ-100,000 וטוען כי הם ביצעו את העבודות הציבוריות בתקופת הקיסרים שבאו אחרי אספסיאנוס, ביניהן בניית הקולוסאום. לוצ'אנו טאו טוען כי הגיעו כ-90,000 שבויים והם הוכרחו לגור רק דרומית מהעיר רומא, באזור קמפניה. בכל מקרה תוספת גדולה של אוכלוסייה יהודית הגיעה לאזור.
פילון האלכסנדרוני כתב שיהודי רומא התרכזו בימיו בשכונת טרסטוורה (trastevere, כלומר מעבר לנהר טיבר, משמע גדתו הימנית של הנהר) ורובם היו שבויי מלחמה שנעשו עבדים משוחררים.
בשנת 135 לאחר דיכוי מרד בר כוכבא בארץ ישראל הגיעו עוד עבדים לאיטליה. אין אומדן של מספרם, אבל ידוע רק שמחירו של עבד יהודי בארץ ישראל היה זול במיוחד בשל מספרם הרב של שבויים יהודיים שהיו זמינים אז, מה שיצר עודף היצע בשוק העבדים שהתקיים באותה עת. יש להניח כי חלק מהם הגיעו לאיטליה.
אם בתחילה היהודים ברומא היו במעמד של אזרחי מדינת יהודה, במרוצת הזמן הם הפכו לתושבי רומא במעמד נמוך, של עבדים משוחררים.
כך נוצרו בעיר שתי קבוצות עיקריות של יהודים: הסוחרים שהגיעו ממצרים למרכז המסחר הבינלאומי והשבויים המשוחררים מיהודה. הייתה גם קבוצה שלישית של האֱדוֹמים, קטנה אך בעלת השפעה, שגויירו בעל כורחם וביניהם משפחת הורדוס. אלה היו "בני הטובים" של שושלת המלוכה ההרודיאנית שנשלחו לרומא ללימודים ולהכרת חוגי השלטון. שתי הקבוצות הראשונות הן שהרכיבו בהמשך את הקהילה היהודית בעיר.
יחס השלטונות ליהודים
במצבם של היהודים בתקופת האימפריה הרומית היו עליות ומורדות.
בשנת 40, בימי הקיסר קליגולה, הגיע פילון האלכסנדרוני לרומא עם משלחת יהודית. מטרתו הייתה לשכנע את הקיסר לבטל את גזרתו בדבר חילול בתי הכנסת על ידי הכנסת פיסלו למבנה הקדוש ליהודים. הוא מספר כי ליהודים היו זכויות מיוחדות שנקבעו על ידי הקיסרים הקודמים ובייחוד יוליוס קיסר ואוגוסטוס קיסר והוא מונה אותן: ובמיוחד -
יחסם הטוב של שליטי רומא בא לידי ביטוי בעיקר בימיו של יוליוס קיסר (100 לפנה"ס עד 44 לפנה"ס). יהודי רומא צידדו ביוליוס קיסר במאבקים הפנימיים בשלהי הרפובליקה הרומית. לדברי ההיסטוריונים, כאשר נרצח קיסר התאבלו עליו יהודי רומא.
בשנת 19 ציווה הקיסר טיבריוס על גירוש היהודים מרומא. בשנת 50 הוציא גם הקיסר קלאודיוס סנאטוס קונסולטום לגירוש היהודים מרומא. היהודים הואשמו בתעמולה דתית. ידוע גם על תופעה של הבעת אהדה לדת היהודית מצד אזרחי רומא, עובדי האלילים. אלה נקראו בין היהודים יראי ה או ביונית Sabomennoi ובלטינית Metueenetes. בדרך כלל הם שמרו על השבת ונמנעו מאכילת בהמות טמאות. ביניהם היו בעיקר נשים רומאיות מן השכבות הגבוהות, כמו פופיאה, אשתו השנייה של נירון קיסר. לפי כתובת מהקטקומבות הייתה אישה זקנה שהתגיירה בגיל שבעים והאריכה חיים עד גיל שמונים ושש ושימשה בתפקיד "אם בית הכנסת" בשתי קהילות נפרדות.
לפי יוסף בן מתתיהו, בהחלטת הסנאט, שחררו המושלים את "היהודים אזרחי רומא" מעבודת הצבא "מטעמי יראת שמים שלהם", ומפני "שאינם יכולים לשאת כלי זין ולהלוך בימי השבתות, ולא לספק לעצמם את המאכלים המקובלים להם לפי חוקי האבות והנהוגים אצלם".
ביקורם של חכמי יבנה ברומא
ביקוריהם של חכמי יבנה ברומא, בראשות או בהשתתפות, הנשיא רבן גמליאל דיבנה, אשר נחשב לבעל סמכות רוחנית על ידי השלטון הרומאי, מתוארים בעשרים ואחד מסעות המובאים במסורת ישראל. ניתוח המקורות מראה כי מדובר לפחות בשני מסעות, כאשר לכל אחד מהמסעות היה הרכב משלחת שונה. חבר אחד היה משותף לשתי המשלחות, רבן גמליאל דיבנה שהיה ראש המשלחת השנייה וחבר במשלחת הראשונה שהייתה בראשות רבי אליעזר בן הורקנוס. היה זה אחד מהביקורים של הנשיאים והחכמים מארץ ישראל בתפוצות ישראל, לאחר חורבן הבית השני. קיימים פרטים על ביקורים שנערכו בערים נהרדעא, אנטיוכיה, אלכסנדריה ועוד. המשלחות באו לרומא, אל מרכז השלטון של הקיסרות הרומית, למטרות בעלות משמעות פוליטית. על רבי שמעון נאמר שהלך לפדיון שבויים. על רבי עקיבא נאמר שפגש שר למלכות - "סריס מן מלכותא". במקרה נוסף נאמר שהלכו "למלכות פנימית".
מטרת שתי המשלחות הייתה להציל את יהדות התפוצות מגזרות שעמדו לחול עליה לאחר חורבן הבית השני. המשלחת הראשונה, בשנת 95, ביקשה למנוע את הגזירה של הקיסר דומיטיאנוס המתוארת במקורותינו: "מכאן ועד ל' (30) יום לא יהיה בכל העולם יהודי". המשלחת השנייה, בשנת 96, הייתה שתדלנות למען ביטול מס שני הדינרים כפי שמעידה המטבע שטבע הקיסר נרווה: Fisci Judaici Calumnia Sublata. מועד יציאת המשלחת תלוי בשאלה מתי רבן גמליאל הגיע לגדולה, וכמה זמן עבר ממועד חורבן הבית השני עד אשר שלטונות רומא הסכימו לקבל פני מנהיג מארץ ישראל. ההיסטוריון צבי גרץ סבור כי הנסיעה הראשונה הייתה בימי הקיסר דומיטיאנוס, בשנת 95 והשנייה, לאחר מותו, בשנת 96, בימי הקיסר נרווה. תאריך המסע הראשון קשור לאירוע המובא על ידי ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס אודות הקונסול טיטוס פלביוס קלמנס ואשתו שנאשמו בכפירה, עקב אימוצם את מנהגי היהדות. לפי עדות דיו קסיוס, הקונסול הומת ואשתו הוגלתה לאי פאנדרטיה. בקטע במדרש רבה היה הסנטור קלמנס "סנקליטו של מלך (=אחד משרי המלך) ירא שמים (כינוי לאוהד יהודים)" – ואשתו "הצדקת ממנו" – אשתו של קלמנס.
ההנהגה הרוחנית
הקשר בין ההנהגה הרוחנית של יהודי ארץ ישראל לבין קהילת יהודי רומא היה הדוק.
רבן גמליאל דיבנה, כאשר היה ברומא, בכה בפומבי על חורבן הבית, דבר שריגש את הציבור הרחב ברומא. לחכמי ישראל שביקרו ברומא הייתה הזדמנות להגן על היהדות בוויכוח פומבי עם כוהני הדת הרומית ועם הנוצרים הראשונים. בספר "מתי" מובא סיפור לפיו רבי גמליאל הופיע בפני שופט נוצרי, מומר יהודי, כבעל מוניטין משפטי.
במאה ה-10 התחילה רומא להתבלט כמקום תורה ותרבות יהודית, בזכות המתיבתא ("הישיבה") המקומית וחכמיה רבי קלונימוס בן משה, אביו של רבי משולם בן קלונימוס הגדול; רבי יעקב הגאון, ראש הישיבה, ורבי נתן בן יחיאל בעל הערוך, וכן פייטנים מסוגו של שלמה הבבלי, לצד משוררים דוגמת עמנואל הרומי שכתב עברית ואיטלקית כאחד. את נוסח התפילה קיבלו יהודי רומא מארץ-ישראל ומסרו אותו, בגלגול ראשון של "מנהג רומי", לקהילות אשכנז בצפון.
בכתובות שנמצאו בקטקומבות יהודיות ברומא נמצאו שמותיהם של 12 בתי כנסת שהיו ברחבי העיר. הם נוהלו על ידי רשת של פרנסים ואנשי דת. לקהילה היהודית בעיר היו מרכזי חינוך, תרבות וחברה. היהודים הביאו לרומא מורשת ומנהגים מבית המקדש ולפי הדעה הרווחת בקרב יהודי רומא אלה הם היסודות לנוסח ולניגונים של נוסח התפילה האיטלקי (Rito Italiano). ריכוזי היהודים היו בשכונת טרסטוורה ובעיר הנמל של רומא, אוסטיה, התגלו שרידי בית כנסת המקומי.
פרנסות היהודים
מלבד קבוצת הסוחרים, מוותיקי יהודי רומא, הרי רובו של הציבור היהודי היה שייך למעמד הבינוני ולכן היו בעלי מלאכה, רוכלים, סוחרי בגדים משומשים, אומנים וסתם קבצנים, היו אפילו מהם מגידי עתידות.
ארגון הקהילה
דניאל מפיזה היה מראשי יהדות רומא בתחילת המאה ה-16. הוא ארגן את הקהילה לאחר שהגיעו לעיר בשלהי המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16 המוני פליטים, אשר ייסדו בה אחד-עשר בתי כנסת. המאבק הגדול היה בין ה"איטלקים" - תושבי רומא מימים ימימה והנספחים הוותיקים וכנגדם ה"אוּלטרָמוֹנְטִי" - כלומר אלה שהגיעו "מעבר להרים" -הרי האלפים - האשכנזים וכן הגולים שהגיעו לעיר מדרום איטליה - ממלכת המלכים הקתוליים: פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה.
הבנקאי כתב תקנון לקהילה והאפיפיור נתן לה אישור רשמי בבולה שלו ב-12 דצמבר 1524 והפכו למחייב את הקהילה. בנקאים, גבירים ובעלי הון צנוע - במספר שווה בחרו נציגים ל"ועד" (congrega), אשר מנה 60 איש - מחציתם איטלקים ומחציתם "אולטרמונטי" ליד דניאל מפיזה עזרו, הרופא ופרשן המקרא, רבי עובדיה ספורנו והרופא יצחק צרפתי.
תקופת הגטו
בשנת 1555 נצטוו היהודים לעבור לגור באזור מוגדר ברומא, שכונה "הסגר היהודים", בו עתידים היו לחיות 300 שנה. בהתחשב בעובדה שרק יהודים גרו בשכונה, אשר בדיעבד ניתן לכנותה בשם גטו, התפתחו בה חיים בעלי אופי מיוחד. בשכונה היהודית הוקמו חבורות למתן עזרה בתחומים רבים, עד שלושים במספר. מוסדות הקהילה ניהלו את חיי התושבים. התפתח פולקלור מקומי, שהדיו נשמרים עד היום. היציאה מחומות הגטו החלה לאחר כיבוש איטליה על ידי נפוליאון בסוף המאה ה-18 והושלמה רק לקראת מחצית המאה ה-19. במחצית הראשונה של המאה ה-19 נמשכו ההגבלות על היהודים, הם חויבו בתשלום מיסים מיוחדים ועוד. רשמית, רק בשנת 1848, חדל להתקיים בפועל "הסגר היהודים".
העת החדשה
העת החדשה נחלקת לשלוש תקופות: איחוד איטליה והקמת הרפובליקה (1815–1914), מלחמת העולם הראשונה ותוצאות המלחמה (1918 - 1914) ושלטון הפשיזם (1943–1922). בתקופות אלה מצב יהדות רומא היה זהה למצבם של כלל יהודי איטליה.
ברומא פעל בין השנים 1922–1941 פנסיון פינס, הפנסיון הכשר היחידי בכל רומא שהיה אבן שואבת לעוברי דרכים יהודים כמו גם לאנשי רוח ודת.
מלחמת העולם השנייה ומורשתה
ב-5 בספטמבר 1943 פרסמה מפקדת צבאות בעלות הברית, ארצות הברית ובריטניה, הודעה על חתימת שביתת נשק עם ממשלת איטליה. שביתת הנשק נועדה להיות סיומה של המלחמה באיטליה. אולם הגרמנים פלשו לאיטליה וכבשו את חלקה הצפוני והמרכזי עד רומא. למרות המצב הבלתי יציב של הוורמאכט בחזית נגד בעלות הברית, אשר פלשו לאיטליה, החליטו השלטונות הגרמנים ברומא לפעול מיד נגד היהודים. שבועיים לאחר כיבוש רומא על ידי הגרמנים, זומנו ראשי הקהילה לשגרירות גרמניה ושם אמר להם הרברט קפלר כי "אנו רואים בכם יהודי איטליה חטיבה מיוחדת, אך בלתי נפרדת, של אויבים מסוכנים". ואם תצליחו לאסוף 50 ק"ג זהב תוך 36 שעות למאמץ המלחמתי הגרמני "לא יארע לכם כל דבר רע". בסיומו של המועד נאסף הסכום במלואו ועוד 30 ק"ג, שנשארו ברזרבה ונתרמו בתש"ח למדינת ישראל במטרה לרכוש נשק מגן למדינה החדשה.
ב-14 באוקטובר הגיעו קצינים נאצים, נציגי ה־"Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg", לבית הכנסת הגדול של רומא והחרימו את ספריית הקהילה היהודית והספרייה הרבנית שבמקום. רכבת עמוסה בספרי הספרייה הרבנית נשלחה למכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט. לאחר המלחמה אוסף זה נתגלה על יד הצבא האמריקאי והוחזר לרומא. הספרייה הקהילתית גם כן נשלחה ברכבת לפרנקפורט אך היא לעולם לא הגיע ליעדה. ייתכן שהופצצה בדרך. מה שעלה בגורלה ובגורל הספרים שבה אינו ידוע עד היום.
הגרמנים לא הניחו לקהילה העתיקה, אדולף אייכמן שלח את תאודור דנקר כנציג מיוחד לרומא ללמוד את הנושא. בשבת, 16 באוקטובר 1943, בחג הסוכות החל המצוד על יהודי רומא. יחידות ביטחון מיוחדות מגרמניה חילקו את רומא לעשרים וששה אזורים ולפי כתובות ידועות מראש אספו את היהודים לכלא. הכנסייה הנוצרית, כנראה בהנחיית האפיפיור, עזרה ליהודים למצוא מקלט. פיוס השנים עשר חש ששלטון הגרמנים עומד להגיע לקיצו ומכאן הנחייתו לסייע ליהודים במציאת מחבוא במנזרים. בסוף היום הסתכם "היודנאקציון" ב-1,259 נפשות: גברים, נשים וטף. בהתערבות האפיפיור שוחררו בני נישואי תערובת. לבסוף נשלחו 1,007 נפש אל מחנה ההשמדה בבירקנאו והושמדו בתאי הגזים. בסוף המלחמה חזרו לרומא 13 גברים ואישה אחת.
לאחר תום המלחמה פרץ ויכוח בין פואה, נשיא הקהילה היהודית ברומא, לבין ישראל אנטון צולי, רבה של יהדות רומא בשנות השואה, לגבי התנהגותו במהלך המלחמה. פואה טען שהוא מסר לגרמנים את רשימת יהודי העיר. בספר שנכתב לאחר המלחמה, הסופרת ג'ין סקריבנר האשימה את צולי כי לא השמיד את הרשימות.
מיהודי רומא נספו בשואה יותר מאלפיים נפש. על קיר בית הכנסת הגדול של רומא מצוינים שמותיהם. ג'ובאני בורומאו הציל כמה עשרות יהודים בבית חולים בו עבד.
יום השואה באיטליה, לזיכרון הנספים, נקבע ליום 18 באוקטובר, היום בו בשנת 1943, יהודי רומא שנתפסו על ידי הגרמנים, נשלחו למחנות הריכוז ומשם למחנות ההשמדה.
ברומא שני אתרים להנצחת השואה: האחד, קיים בפוסה ארדיאטינה (Fosse Ardeatine), והשני, מתוכנן והוא מוזיאון השואה (רומא) שעומד להיפתח, לפי התוכנית, ביום השואה האיטלקי, 18 אוקטובר 2008, בתחום וילה טורלוניה. באופן סמלי, מקום מושבו של שליט איטליה, בניטו מוסוליני בשנות שלטונו. סמליות נוספת למקום, בו התגלו בשנת 1919 הקטקומבות יהודיות מימי רומא העתיקה, לפי בחינה עדכנית מהמאה ה-1, דהיינו הקדומים ביותר בעיר. הקרן לתיעוד ההיסטוריה החזותית של השואה באוניברסיטת דרום קליפורניה של סטיבן ספילברג, אשר נוסדה בשנת 1997, נטלה על עצמה את מימון הבנייה. המוזיאון ייבנה בשלבים ויכלול ספרייה גדולה ואתר זיכרון לנספים בשואה, אשר יכלול תבליט ובו יירשמו שמות הנספים היהודים. בכך תצטרף רומא לרשימת הערים בהן הוקמו מוזיאונים לזכר השואה: ירושלים, וושינגטון, פריז, לונדון וברלין.
הקהילה היהודית כיום
הקהילה היהודית ברומא מונה כיום כ-15,000 נפש, שהם כמחצית מיהודי איטליה. יהודי רומא הם תומכים נלהבים של מדינת ישראל וקיימת עלייה אליה, אם כי במספרים קטנים ביותר. מוסדות יהודי איטליה מצויים בעיר: המועצה העליונה של יהודי איטליה, הרבנות הראשית, הסמינר להכשרת רבנים איטלקים, נציגויות דיפלומטיות של מדינת ישראל ושל ארגונים ציוניים, כגון קרן היסוד וקרן קיימת, וכן מרכזי מחקר של יהדות איטליה.
ברומא יותר מעשרה בתי כנסת, בחלקם מתקיימת תפילת שחרית כל בוקר, אך עיקר הפעילות היא בשבת. בבית הכנסת הגדול נוהגים להתכנס בין הערביים, בשעת תפילת ערבית, בני משפחות, יהודים ובני תערובת, אשר להם קרובי משפחה שזהו יום הזיכרון שלהם "יארצייט". חזן הקהילה קורא בקול רם את שמותיהם. בחנוכה מאורגן על ידי שליחי חב"ד בעיר טקס הדלקת חנוכיה בכיכר מרכזית, בנוכחות ראשי העיר.
הרכב הקהילה היהודית שונה מאוד מכפי שהיה בעבר - רק בזכות ההגירה מלוב יש עדיין קהילה מהותית בעיר. אפילו בבית הכנסת האשכנזי בעיר מתפללת היום קבוצת יהודים מלוב. במוסדות החינוך של הקהילה היהודית מתחנכים כ-1000 תלמידים מהגן ועד התיכון - כמות נדירה בקהילות יהודיות באירופה - ובמוסדות החינוך של חב"ד מתחנכים עוד כמאה וחמישים ילדים.
רב העיר הוא הרב שמואל די-סיני (שקיבל את התפקיד לאחר שהרב הקודם הרב אליהו טואף הגיש את התפטרותו בשנת 2001) והרב יצחק חזן משמש כרב ביהכנ"ס האשכנזי ושליח חב"ד.
פורים של רומא
בב' בשבט ה'תקנ"ג, מישהו ניסה לשרוף את הגטו ברומא, והתחיל לרדת גשם בדיוק לפני שנתפשטה השריפה, וכך ניצלו היהודים. עד היום, חוגגים בקהילה פורים שני ביום ב' בשבט, בו אומרים פיוט מיוחד אחרי תפילת ערבית ולא אומרים תחנון.
רבנים ראשיים
הרבנים הראשיים לרומא שימשו באופן מסורתי גם כסמכות הרוחנית העליונה של כל יהדות איטליה. הרב הראשי גם אחראי על ייצוג הדת היהודית והעם היהודי מול האפיפיור.
במאה ה-19 כיהן כרב הקהילה רבי ישראל משה חזן, שעזב את תפקידו בשנת 1852 (ה'תרי"ב). החל מהמאה ה-20 כיהנו בתפקיד הרבנים:
מטבח יהדות רומא
למאכלים המיוחדים של יהודי רומא יש אותן תכונות בסיסיות של מאכלים יהודיים בכלל: אין ערוב בין בשר, רק של בעלי חיים כשרים ובשחיטה דתית, לבין חמאה, המקובל באוכלוסייה המקומית. שימוש רב בירקות, כולל בכל חלקי הירק: העלים, הגבעול והשורשים.
בין המאכלים האחרים:
אליס ביפלאקו
אליס ביפלאקו (ביוונית: Αλίκη Διπλαράκου; 28 באוגוסט 1912 – 30 באוקטובר 2002) הייתה דוגמנית יוונייה. ובנוסף המתחרה היוונית הראשונה שזכתה בתואר מיס אירופה.
ביוגרפיה
ב-1929 השתתפה בתחרות היופי                             הלאומאליסת היוונית "מ                                                                                                           יס הלנס" (Μις Ελλάς) כמיס אתונה וזכתה במקום הראשון.
היא הלכה לייצג את יוון בתחרות מיס אירופה 1930 בפריז ונהייתה ליווניה הראשונה שזוכה בתואר זה.
היא גם נשלחה לייצג את יוון בתחרות הבינלאומית "מיס תבל 1930" שם הייתה הסגנית הראשונה.
לאחר מכן היא נסעה לסבב הרצאות ברחבי ארצות הברית שם לימדה על תרבות יוון העתיקה והמודרנית.
בשנות השלושים היא עלתה לכותרות בכך שהתחזתה לגבר והגיעה אל הר אתוס, מקום בו הכניסה לנשים הייתה אסורה, סיפורה אף סוקר בכתבה בעיתון טיים.
היא גם הופיעה תקופה מסוימת בתיאטרון ולקחה חלק במחזה על פרומתאוס.
ב-1932 נישאה לטייס הצרפתי פול-לואי ויילר וב-1933 נולד להם בן, פול-אנניק ויילר, אשר נישא לבת אצולה איטלקייה ודרכו היא סבתה של סיבילה, נסיכת לוקסמבורג, רעייתו של גיום, נסיך לוקסמבורג.
ב-1945 הם התגרשו, בשנה זו היא נישאה בשנית לג'ון ראסל, דיפלומט בריטי אשר כיהן כשגריר בריטניה במספר מדינות, נולדו להם בת ובן.
חנן חבר
חנן חֶבר (נולד ב-14 בינואר 1953) הוא מופקד הקתדרה על שם יעקב והילדה בלאושטיין ללשון וספרות עברית וספרות השוואתית באוניברסיטת ייל ופרופסור אמריטוס בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
חבר נולד בקריית מוצקין, למד בתיכון בסמ"ת בחיפה וסיים עם תואר של טכנאי אלקטרוניקה. שירת בצבא בנח"ל בין השנים 1971–1974. ב-1975 החל ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בחוג לספרות עברית, ושם גם השלים את התואר השני ואת הדוקטורט (בהדרכת דן מירון) בשנת 1984. בשנת 1986 שהה חבר בשנת השתלמות של פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ברקלי. הוא לימד משנת 1979 ועד שנת 2012 בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית, לבד מהשנים 1989–2000, בהן לימד בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב. במהלך השנים הוא לימד גם באוניברסיטאות שונות בארצות הברית, ובהן אוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוניברסיטת מישיגן באן ארבור ואוניברסיטת קולומביה. במחקריו עסק במשך שנים רבות בחקר יצירתו ופועלו של המשורר אורי צבי גרינברג, כתב עליו שלושה ספרי מחקר וספר ביוגרפי.
חבר הוא עמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים. בנוסף, הוא עורך סדרת סיפורת בהוצאת הקיבוץ המאוחד וחבר הוועדה האקדמית שמייעצת להוצאת רסלינג.
פעילות ציבורית
חבר היה פעיל בתנועת יש גבול, המזוהה עם השמאל, וב-1987 ייסד יחד עם עדי אופיר את השנה ה-21 – תנועת מחאה נגד הכיבוש שקראה לסרב לשרת בשטחים ולחרם על מוצרים המיוצרים בהתנחלויות. הוא מתגורר עם זוגתו אורלי לובין, מרצה לספרות באוניברסיטת תל אביב. הוא חתם על מספר עצומות של אקדמאים מהשמאל, בין השאר חתם על עצומת תמיכה בסרבנות לשרת בשטחים ועל עצומה הקוראת להחרמת מכללת אריאל.
מספריו
כמו כן ערך מספר ספרים, בהם:
ליאון בר-אל
ליאון (אריה) בר-אל (24 בנובמבר 1925 – 25 במרץ 2007) היה כימאי, יזם ותעשיין ישראלי. ממקימי מפעל שלאון לייצור ערכות מגן בקריית גת, שהיה במשך תקופה מסוימת, המפעל הגדול ביותר בעולם לייצור מסכות גז.
ביוגרפיה
ליאון (אריה) בר-אל, נולד וגדל באיסטנבול, טורקיה. בנם של אולגה לבית אינזלברג, ילידת סלוניקי ומישל בורנשטיין (שעסק בסחר בנייר), יליד אודסה. לבר-אל הייתה אחות אחת, רנטה תאומי-בורנשטיין, צעירה ממנו. סיים בית ספר תיכון בגיל 16. בשנת 1943 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה עלה בגפו לארץ ישראל.
בארץ ישראל נקלט תחילה בקיבוץ חפציבה, ומשם המשיך לירושלים, בה למד לתואר שני (M.Sc) בכימיה באוניברסיטה העברית בהר הצופים.
עוד במהלך לימודיו נבחר על ידי פרופ' ארנסט דוד ברגמן להצטרף כמומחה בתחום הנדסה כימית לפרויקטים מחתרתיים ומאוחר יותר צבאיים במסגרת מפעלי התעש (מכון יוסף, מכון אשד ומכון במפנה ).
בשנת 1948 התחיל את לימודי הדוקטורט, אך מלחמת העצמאות קטעה את מסלול לימודיו והוא הצטרף כחייל מלווה לשיירות לירושלים.
לאחר קום המדינה הקים בשנת 1952 יחד עם שותפיו לדרך שלמה בוגרד ויהודה זימרוני את מפעל "חרושת חומרי נפץ" באזור זכרון יעקב.
חברת תעשיות חומרי נפץ בע"מ, באמצעות מפעלה בזכרון יעקב, ייצרה חומרי נפץ לשוק האזרחי לשימוש במחצבות וכמו כן, אמצעים מיוחדים עבור מערכת הביטחון.
הקמת מפעל שלאון
בשנת 1967, בתום מלחמת ששת הימים, על רקע הידיעות על הימצאותם של חומרי לחימה כימיים וביולוגיים בידי מדינות ערב (ובעיקר פעילותה של מצרים בתחום הלוחמה הכימית בדרום תימן בשנת 1966), וכפועל יוצא מהחלטת ממשלת לוי אשכול, הוחלט על הקמת תשתית תעשייתית במדינת ישראל לייצור ערכות מגן עבור אזרחי המדינה.
בעקבות החלטת הממשלה ופנייה ישירה של שר האוצר פנחס ספיר לתעשיינים שלמה בוגרד ובר-אל, הוחלט על הקמתו של מפעל שלאון בעיירת הפיתוח קריית-גת (כשהמיקום נקבע גם כן על פי דרישתו של ספיר). הקמת המפעל דרשה תהליך של לימוד וצבירת ידע, וכן הצטיידות מיוחדת. במהלך תקופה של כשנתיים למד צוות ההקמה - בוגרד ובר-אל בגרמניה את כל הנחוץ להקמת המפעל. אליהם הצטרף איסר סנפירי (פיש), שלמד את תהליכי הייצור וניהל את המפעל בשנותיו הראשונות.
בשנת 1969 החל המפעל בייצור מסכות הגז.
מפעל שלאון בקרית-גת הפך תוך מספר שנים למפעל הגדול בעולם לייצור אמצעי התגוננות בפני לוחמת אב"כ לאוכלוסייה האזרחית ולכוחות הביטחון, והעסיק, במשך תקופה מסוימת, אלפים מתושבי קריית גת והסביבה. המפעל הגיע לשיא פרסומו הציבורי בזמן מלחמת המפרץ כאשר כל תושבי מדינת ישראל הצטיידו בערכות מגן מתוצרת המפעל.
בר-אל לקח, במהלך שנות עבודתו בתעשייה הביטחונית, חלק פעיל והיה שותף סוד בוועדות שונות ובצוותי חשיבה במערכת הביטחון שעסקו בנושא האיום הלא קונבנציונלי על ישראל.
בר-אל דגל כל חייו בעבודה קשה, ביסודיות, ובחתירה למצוינות, וסייע בכך להקמתה ולביסוסה של תשתית תעשייתית מתקדמת כחלק ממעטפת הביטחון של מדינת ישראל.
בשנת 1984 כאות הערכה וכביטוי לקשר המיוחד שנוצר בין בר-אל ושותפו שלמה בוגרד לבין קריית גת ותושביה, חברו העירייה וחברת שלאון להקמת בית ספר תיכון בעיר, "אורט מקיף שלאון", שקרוי על שם החברה.
משפחתו
היה נשוי, מ-1948 ועד מותו, לפנינה לבית פרחודניק, שלמדה כמוהו לתואר שני בכימיה באוניברסיטה העברית, ושאותה הכיר בזמן לימודיהם המשותפים. במלחמת העצמאות הצטרפה פנינה לחיל המדע (חמ"ד) והוצבה במכון זיו (לימים - מכון ויצמן למדע) בו עבדה בהנחייתו של פרופ' אהרן קציר.
אב לשלושה: שני בניו, מיכאל בר-אל ואיתי בר-אל ממשיכים את דרכו בניהול מפעלי שלאון, וקיבלו את אות יקירי העיר קריית גת לשנת 2022. בנימוקים לקבלת האות נאמר: "על שזירת גורלם האישי והעסקי עם העיר קריית גת...ועל מערכת היחסים שנרקמה בין הנהלת החברה לעובדים תושבי העיר, תוך ביסוס פארק התעשייה בעיר כאחד המובילים בארץ...". בתו, ארנה רשף, עסקה בטכנולוגיית מידע (IT) במשטרת ישראל ובמגזר הפרטי (לפרק זמן גם במפעל שלאון).
התגורר בתל אביב ובקיסריה.
קוודליבט
קוודליבט (בלטינית: Quodlibet) הוא קטע מוזיקלי המורכב מכמה מלודיות שונות, בדרך כלל נעימות פופולריות, בקונטרפונקט ולעיתים קרובות בנימה קלילה והומוריסטית. המונח לטיני ופירושו "הכל בכל" או מילולית "לפי הרצון". לקוודליבט יש שלושה סוגים עיקריים:
מן המאה ה-19 עד ימינו
תפקידים נוספים הוטלו על הקוודליבט בין ראשית המאה ה-19 לאמצעיתה, כאשר נודע בשמות potpourri ו-musical switch. בצורות אלה, היה הקוודליבט עשוי להכיל בין שישה לחמישים "ציטוטים" בזה אחר זה. הסתירה הברורה בין מילים למוזיקה שימשה כמקור לא אכזב לפרודיה ולבידור.במאה ה-20 נשאר הקוודליבט סוגה, המצטטת נעימות ו/או טקסטים מוכרים, אם בו-זמנית ואם ברצף, בדרך כלל להשגת אפקט הומוריסטי.
גרסאות שונות
המילה קוודליבט מתייחסת גם לצורה של דיון אקדמי או בחינה בעל פה (בדרך כלל בתחום התאולוגי), שבמסגרתה אפשר להציג כל שאלה שהיא בדרך האלתור. דיוני "קוודליבט" היו פופולריים בתרבות המערב במהלך המאה ה-13 ועדיין מקובלים כיום בלימודי בודהיזם בטיבט.
יחסי ליטא–שווייץ
יחסי ליטא–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ליטא לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
שווייץ וליטא מקיימות היסטוריה ארוכת שנים של יחסים אקדמיים. במהלך המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים, ליטאים רבים למדו באוניברסיטאות בשווייץ, ביניהם פילוסוף ליטאי מוכר בארצו - סטאייס סלקאוסקיס. הרפובליקה הליטאית הראשונה הוכרה על ידי מועצת הברית של שווייץ באוגוסט 1921. קונסוליה נפתחה בקובנה שהייתה הבירה הליטאית באותו הזמן. ליטא מצידה פתחה נציגות דיפלומטית בשווייץ בשנת 1918, נציגות שנוהלה על ידי השגרירות הליטאית בברלין. היחסים בין שתי המדינות נותקו בשנת 1940 עקב הכיבוש הסובייטי את ליטא. היחסים הדיפלומטיים חזרו למוטב באוגוסט 1991 מיד לאחר נפילת ברית המועצות.
במהלך שלב ההתפתחות של ליטא מחדש כאומה עצמאית בשנות התשעים של המאה העשרים, הייתה ליטא מדינה מועדפת לשיתוף פעולה עם שווייץ במזרח אירופה, היא קיבלה סיוע בשווי של עשרות מיליוני פרנק שווייצרי בדמות תמיכה טכנולוגית, תמיכה כספית למערכת הבריאות, הסביבה והבנקים של ליטא.
השגרירות השווייצרית שבריגה, בירת לטביה הסמוכה, היא זו המייצגת את האינטרסים השווייצרים בליטא.
תחנת הרכבת ההיסטורית של עפולה
שמאל|220px|ממוזער|רכבת העמק בכחול, מסילת השומרון באדום תחנת הרכבת עפולה (אשר כונתה גם "פוּלֶה") הייתה תחנת רכבת שפעלה משנת 1905 עד לשנת לסוף שנת 1951, היא התחנה הרביעית משמונה התחנות המקוריות שנבנו לאורך השלוחה של מסילת הרכבת החיג'אזית המכונה רכבת העמק על שמו של עמק יזרעאל אותו חצתה, ומאוחר יותר תחנת הקצה של מסילת השומרון.
התחנה נקראה בתחילה על שם הכפר הערבי הקטן שבתחומו הוקמה, ואשר התפתח במרוצת השנים לעיר עפולה של ימינו וזאת הודות לרכבת העמק. בסמוך לתחנה נבנו מחנות צבא ושדות תעופה הן על ידי העות'מאנים והן על ידי הבריטים. התחנה הוכרזה כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
במשך שנים הייתה התחנה מרכזה המסחרי של העיר, ובשנת 1922 הוקם בתחומי התחנה סניף דואר ששימש את כל יישובי העמק. במתחם התחנה נמצא מגדל מים. המגדל הוקם בשנת 1933, בקומת הקרקע של המגדל שכנה תחנת כיבוי אש. המגדל שימש בעבר כנקודת תצפית וקשר.
בשנת 1945 נפגעה התחנה במסגרת פעולות "ליל הרכבות" ופעילותה של התחנה הושבתה לזמן מה. לאחר חידוש הפעילות, המשיכה התחנה לשרת את נוסעי רכבת העמק וזאת עד לראשית מלחמת העצמאות, עת ב-2 במרץ 1948 חובלה המסילה בפעולת ההגנה נגד רשת מסילות הברזל בארץ ישראל, במסגרת ההכנות לפלישת מדינות ערב.
בשנת 1962 התדיינו ראש מועצת עפולה יואש דובנוב ומנהל רכבת ישראל מנחם סבידור לגבי חידוש פעולתה של רכבת העמק. בפגישה שנערכה ב-13 ביוני הכריז סבידור כי אם יצליחו יישובי הסביבה להבטיח את ריכוזם של 400,000-500,000 טון סחורה בשנה שישונעו על ידי הרכבת, יהיה הפרויקט כדאי והחברה תתמוך בביצועו.
על אף הסיכום, יוזמתו של דובנוב נכשלה לבסוף והרכבת לא חידשה את פעילותה בעמק. למרות פירוק הציוד והפסקת תפעול הרכבות בקו חיפה-צמח, נשאר השטח עליו עברו פסי המסילה בידי רכבת ישראל אשר התעקשה במשך כל השנים לאסור על בניה בתוואי בו עברה המסילה מתוך תקווה שיבוא היום וקו הרכבת יחזור לפעול במתווה המקורי. על קו הרכבת המקורי של רכבת העמק אשר עוברת דרך מרכז עפולה התחתית הקימה עיריית עפולה מוזיאון בתחנה המקורית עצמה, המנציחה את ההיסטוריה של רכבת העמק ואף הוקם פארק מסילה שכולל גם מתחם תחנה (וזאת בדומה למתחם התחנה בתל אביב), בית קפה ושוקמו מספר מבנים שהיו במקום.
רחמים נסים יצחק פלאג'י
רבי רחמים נסים יצחק פלאג'י (פאלאג'י) רנ"י, כ"א בשבט ה'תקע"ד (1814) – ד' בניסן ה'תרס"ז (1907) היה רב, אב בית דין ופוסק באיזמיר, מחבר ספר יפה ללב.
חייו
נולד באיזמיר לרבי חיים פאלאג'י, רבה המפורסם של העיר, בנו השני לאחר הרב אברהם פלאג'י. נישא לקאדין רחל, נכדתו של הרב סעדיה הלוי המכונה 'מירקאדו', מחבר הספר "נוה הצדק", שנפטרה בשנת 1837. נישא בשנית לרבקה רחל, בתו של הרב מנחם פיג'ון. מנכדיו: יוסף בן גיאת, הרב בכור חיים אמאדו. לימד גם בישיבת "בית הלל" בעיר, בין היתר את הספר אבות דרבי נתן.
ספרו הגדול הוא "יפה ללב" בתשעה כרכים ובו חידושים, הערות וחקירות בדברי הטור והשולחן ערוך. ספר זה נחשב בפסיקה, ומובא רבות בפוסקים האחרונים. בשנת תשע"ז נסדר הספר מחדש בשילוב כל חלקיו, ועליו נלווה מדור "חוקר לב" הכולל הערות מחכמי דור המחבר ועד פוסקי זמננו, ונכללו בו הערות מגיליונות היפה ללב של הרב עובדיה יוסף.
טובה שטרסברג-כהן
טובה שטרסברג-כהן (נולדה ב-12 במאי 1933) היא משפטנית ישראלית, כיהנה כשופטת בית המשפט העליון (1994–2003) ונציבת תלונות הציבור על שופטים (2003–2008).
ביוגרפיה
טובה שטרסברג-כהן נולדה בפולין בשנת 1933 ועלתה לארץ ישראל ב-1934 והתגוררה עם משפחתה בירושלים, שם למדה בבית הספר "אליאנס" עד 1947. בשנת 1951 סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר שליד האוניברסיטה העברית, ובשנת 1955 קיבלה תואר מוסמך אוניברסיטה במשפטים. עד לגיוסה לצה"ל התמחתה בפרקליטות מחוז חיפה. את שירותה הצבאי ביצעה כסנגורית צבאית בפרקליטות מחוז צפון. ב-3 בדצמבר 1958 הוסמכה כעורכת דין ועסקה במקצוע כ-18 שנה במשרדים פרטיים.
נשואה לעורך הדין יהודה כהן, אם לשלושה.
שופטת
ב-4 בינואר 1977 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בחיפה וב-13 בינואר 1977 מונתה לרשמת בית המשפט המחוזי בחיפה. ב-1 בספטמבר 1977 מונתה לכהונה בפועל כשופטת בבית המשפט המחוזי בחיפה, וב-29 במרץ 1978 מונתה לכהונה של קבע בתפקיד זה.
בין 2 בספטמבר 1984 ל-30 באפריל 1985 כיהנה בפועל כשופטת בית המשפט העליון. ב-17 בינואר 1994 מונתה לכהונה כשופטת בית המשפט העליון, וכיהנה בתפקיד זה עד לפרישתה ב-12 במאי 2003.
בשנת 2017 יצא לאור ספר יובל לכבודה, "ספר שטרסברג-כהן", בעריכת אהרן ברק, יצחק זמיר, אבנר כהן, מורן סבוראי ואלעד עפארי.
עמדותיה כשופטת בית משפט העליון
כשופטת בית משפט העליון האמינה שטרסברג-כהן כי בית המשפט אינו צריך לייצג את כל רבדיה של החברה; בית המשפט אינו גוף שנבחר על ידי העם ולכן אינו מייצג את שכבות האוכלוסייה. תפקידו של בית המשפט הוא לייצג את החוק, ליישם את החוק ועל פי החוק ובמסגרתו לקבוע את הנורמות הראויות. בהתאם לכך, ראתה חשיבות רבה בהשלמת ניסוח וחקיקת חוקי היסוד, שיהוו משענת לרעיונות נאורים שיחלחלו לבתי המשפט ולחברה כולה. לדוגמה, שטרסברג-כהן הייתה בדעת מיעוט ש:
אף על פי שבמשפטים רבים הסתמכה והתחשבה במשפט הבינלאומי הדגישה כי איננה פוסקת על פי החוק הבינלאומי בעיניים עצומות וכי בתור שופטת בית משפט עליון בישראל היא ערה לצרכיה הביטחוניים של המדינה ולמצב הביטחוני הקשה בו מצויה המדינה וכשהצרכים הצדיקו פסיקה שונה מזו של החוק הבינלאומי, פסקה לטובת ביטחון המדינה. פעלה לפי עקרון האומר כי מצד אחד אסור שביטחון המדינה יפגע ומצד שני שהפגיעה בצד הנגדי לישראל לא תהייה גדולה מדי. בפעילות השיפוטית עסקה כמעט בכל תחומי המשפט במהלך כהונתה פסקה יחד עם הרכבי שופטים שונים בפסקי דין תקדימיים אשר הטביעו חותמם על מערכת המשפט והחברה בישראל.
בפרשת נחמני היא הייתה בדעה שלאדם יש את החירות לבחור אם להיות הורה ועל כן בכל שלב בתהליך הפריה חוץ גופית רשאים הצדדים לחזור בהם מלממש את התהליך, עד להגעה לנקודה אשר ממנה אין דרך חזרה והיא השתלת הביציות בגוף האם הפונדקאית.
בעתירתה של אליס מילר לאפשר לה להשתתף בקורס טיס סברה שטרסברג-כהן כי יש לפתוח את קורס הטיס בפני נשים בעלות הכישורים המתאימים וזאת כדי לתת לנשים לממש את זכות היסוד לשוויון בינן לבין גברים בתחום זה.
שטרסברג-כהן ניסחה את פסק דין הרוב שאסר על פיטום האווזים. בקובעה שפיטום אווזים נוגד את חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) היא קבעה: "התקנות נוקטות אמצעים שפגיעתם באינטרס ההגנה על בעלי-החיים קשה היא, וכפועל יוצא מכך הן אינן משקפות יחס ראוי בין התועלת ל"צורכי החקלאות" לבין הפגיעה בבעלי-חיים המותרת על פיהן".
שטרסברג-כהן הייתה בדעה שיש לצמצם את תחולת ההתיישנות כדי "להיזהר מלסגור את דלתות בית המשפט בפני אדם הטוען לזכות, רק משום חלוף הזמן"
בהתייחס לחופש הביטוי כתבה:
פועלה כנציבת תלונות הציבור
ב-1 באוקטובר 2003 מונתה לנציבה הראשונה של "נציבות תלונות הציבור על שופטים" ובכך הייתה גם האישה הראשונה בתפקיד זה. טרם הקמת גוף הנציבות, מנגנון הפיקוח על השופטים, היה קיים "משוב" על שופטים. לגישתה, "המשוב" היה זילות ממדרגה ראשונה בשופטים, היא התנגדה לו נחרצות וכבר בראשית פועלה בנציבות נטלה על עצמה את התפקיד בכובד ראש, כאשר מה שמנחה אותה הוא העובדה כי תפקיד האתיקה הוא להבין את השופט ולנסות לעזור לו לשפר את דרכיו אם צריך ואפשר, האתיקה לא נועדה למטרת ביזוי שופטים בכיכר העיר. במסגרת תפקידה בנציבות פעלה לקידומם של מספר נושאים בוערים במערכת המשפטית, ביניהם מבצע חיסול תיקים ישנים מ-1996 ומיגור תופעת התארכותם היתרה של תיקים משפטיים. כמו כן היא עסקה בפיתוחם של מספר מנגנונים, שבאמצעותם עזרה למערכת המשפטית להתייעל ולקצר את זמן ניהולם של תיקים על ידי שופטים כגון, ביקורת יזומה בבתי הדין ואצל השופטים ולא רק פעולה כתגובה מצד הנציבות לתלונות שמוגשות, פעלה למען הסרת חיסיון המידע המגביל את הנציבות בפרסום מסקנותיה. הנהיגה הסדר לפיו מדי חודש יאסוף מנהל בית המשפט את התיקים הנמצאים בפיגור ויעביר אותם לנשיא בית המשפט אשר בהתאם לממצאים יעביר חזרה את התיק לשופט והנציבות תעזור לשופט בייעול הזמן מבחינת ניהול תיקים בעלי עדיפות גבוהה יותר או פחות, העברת תיקים מאותו השופט לשופטים אחרים ועוד והכל במטרה לתת את פסק הדין בהקדם האפשרי. בתפקיד הנציבה לא פסחה על שום גורם שיפוטי וכשבנציבות התקבלו תלונות על בתי הדין הרבניים ביצעה ביקורת גם על גופים אלה. בתפקיד הנציבה נתקלה לאורך השנים בעימותים עם שופטים, אשר נגעו לתחום סמכותה כנציבה, ולקראת תום כהונתה אף נכנסה לעימות עם מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס, אשר אותו האשימה בפלישה לתחומי סמכותה, בעקבות פרסום דוח מבקר המדינה, בו הועברה ביקורת על התנהלות שופטים ובתי הדין הרבניים.
לאחר סיום כהונתה בנציבות, היא מרצה ומרכזת בצוות הקבוע של "המכון להשתלמויות שופטים".
לקרוא ולשרוף
לקרוא ולשרוף (באנגלית: Burn After Reading), הוא סרט קומדיה שחורה משנת 2008, נכתב בוים והופק על ידי ג'ואל ואיתן כהן, בכיכובם של: ג'ון מלקוביץ', ג'ורג' קלוני, טילדה סווינטון, פרנסס מקדורמנד ובראד פיט. פסקול הסרט נכתב על ידי קרטר בורוול שעבד גם על סרטים קודמים של האחים כהן. הסרט הוקרן לראשונה כסרט הפותח של פסטיבל הסרטים של ונציה 2008.
עלילה
הסרט מספר את סיפוריהם של שלושה גיבורים, סיפורים המצטלבים במהלך הסרט:
אוזבורן קוקס (ג'ון מלקוביץ') הוא אנליסט סיגינט ב-CIA, המתפטר מעבודתו לאחר שהורד בדרגה בעקבות בעיית השתייה שלו. הוא מחליט לכתוב ספר זכרונות אודות עבודתו ב-CIA. אשתו, רופאת הילדים קייטי קוקס (טילדה סווינטון), מתכננת להתגרש מאוזבורן ובעצת עורך דינה מעתיקה את מסמכיו הפיננסיים והאישיים מהמחשב שלו לדיסק אופטי. המזכירה של עורך הדין מאבדת את הדיסק במכון הכושר שבו היא מתעמלת, הארד-בודיס. אחד המדריכים במכון הכושר, צ'אד פלדהיימר (בראד פיט) מקבל את הדיסק מהמנקה של המכון, ומגלה כי נמצא עליו חומר מסווג. יחד עם שותפתו לעבודה, לינדה ליצקי (פרנסס מקדורמנד), הוא מנסה להשתמש בדיסק כדי לסחוט את אוזבורן; לינדה זקוקה לכסף כדי לממן לעצמה סדרת ניתוחים פלסטיים להגשמת רצונה להיראות יפה יותר. הם מתקשרים לאוזבורן באמצע הלילה אך הוא לא נענה לדרישותיהם. לאחר שניסיון הסחיטה נכשל, לינדה מחליטה לקחת את הדיסק לשגרירות הרוסית. היא מוסרת להם את הדיסק ומבטיחה כי תספק להם חומר נוסף בהמשך. כדי להשיג חומר נוסף, לינדה וצ'אד מחליטים לפרוץ לביתו של אוזבורן.
מאהבה של קייטי, אשתו של אוזבורן קוקס, הוא עובד משרד האוצר הארי פארר (ג'ורג' קלוני), הנשוי לסופרת ילדים ופוגש את לינדה בשירות דייטים באינטרנט ויוצא איתה במקביל. צ'אד פורץ לביתם של הזוג קוקס אחרי שהארי וקייטי יוצאים. הארי חוזר לבית קוקס לאחר שבילה עם קייטי ומגלה במפתיע את צ'אד בארון. הארי הנסער יורה בצ'אד בטעות באמצעות אקדחו. הארי נפטר מגופתו של צ'אד. הארי נעשה פרנואיד ומגלה שאדם נוסף שעוקב אחריו הוא עובד מטעם משרד עורך הדין של אשתו שרוצה להתגרש ממנו. הארי מגיע מדוכא אל לינדה ומבטיח לעזור לה בחיפושיה אחר צ'אד האבוד. כשהיא מוסרת לו מידע נוסף לגבי היעלמותו של צ'אד, הארי מבין שמדובר באדם שלמותו גרם, חושד בלינדה שגם היא מרגלת ובורח ממנה בבהלה.
אוזבורן חוזר לביתו ומגלה שאשתו החליפה את המנעול כחלק מהליך הגירושין. הוא ישן לילה בסירה שלו ולמחרת פורץ לבית בעזרת גרזן. שם הוא מוצא את טד טרפון (ריצ'רד ג'נקיס), מנהל מכון הכושר, המחפש מידע במחשב האישי שלו - בגלל אהבתו הנסתרת אליה, טד החליט לעזור ללינדה להשיג עוד מידע מסווג עבור הרוסים, בהם היא חושדת בחטיפתו של צ'אד. אוזבורן יורה בטד אך זה מצליח לברוח מהבית אל הרחוב, שם אוזבורן מכה בו למוות בעזרת הגרזן.
ההתרחשויות שחותמות את הסרט אינן מוצגות על המסך, אלא נמסרות לצופה באמצעות שיחה בין איש ה-CIA הממונה על אוזבורן לבין הממונה עליו (ג.ק סימונס). הסוכן מדווח כי צ'אד מת, טד מת, אוזבורן בתרדמת אחרי שנורה על ידי הסוכן שעקב אחריו והתערב כאשר טד הותקף, הארי נעצר כשניסה לעלות על טיסה לוונצואלה ולינדה הסכימה לשתף פעולה בתנאי שה-CIA יממן לה את הניתוחים הפלסטיים. הממונה הבכיר חותר למטרה אחת: להשתיק את הפרשה. לפיכך הוא מורה לאפשר להארי לטוס לוונצואלה (עמה אין לארצות הברית הסכם הסגרה), ולממן ללינדה את הניתוחים. הסוכנים המבולבלים מסכמים כי מוסר ההשכל מכל הסיפור הוא: לעולם לא לעשות זאת שוב, על אף שלא ברור להם בדיוק מה הם עשו.
הפקה
הסרט הוא סרטם הראשון של האחים כהן מאז צומת מילר (1990) שבו לא עבדו עם הצלם הקבוע שלהם, רוג'ר דיקינס. על הצילום הופקד הצלם המקסיקני עמנואל לובצקי. את פסקול הסרט הלחין קרטר בורוול, המלחין הקבוע של סרטי כהן. הפסקול כולל שימוש רב בכלי הקשה, במטרה ליצור אווירה בומבסטית המדגישה את החשיבות העצמית המופרזת של הדמויות.
את התסריט כתבו האחים בחלקו במקביל לעבודתם על התסריט של "ארץ קשוחה", סרטם האחרון לפני "לקרוא ולשרוף" שאופיו שונה לגמרי. הצילומים, שנערכו ברובם בברוקלין שבניו יורק, התחילו בסוף אוגוסט 2007 והסתיימו בתוך כחודשיים.
ניתוח
הסרט רווי במוטיבים החוזרים ונשנים בסרטיהם של האחים כהן: גירושין, בגידה, רצח, אבסורד, מוות סתמי וטיפשות. העלילה, המתפתחת בשרירותיות, רק משמשת במה להצגת הדמויות האקסצנטריות. המסר של הסרט, אם ישנו כזה, נמצא בדבריו המסכמים של סוכן ה-CIA שאומר "צריך ללמוד לא לעשות זאת שוב, אמנם לא ברור בדיוק מה עשינו". בנוסף לכך, מציג הסרט ביקורת על טיב שפיותה של החברה האמריקאית באמצעות הדמויות הביזריות.
קתי אליס
קתלין "קתי" אליס (-לנדגרף -גריר) (באנגלית: Kathleen "Kathy" Ellis -Landgraf -Greer; נולדה ב-28 בנובמבר 1946). היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות, 2 זהב (טוקיו 1964) ושיאנית עולם במשחה ל-100 מטר פרפר.
ביוגרפיה
אליס נולדה בטרנטון, ניו ג'רזי.
אלופת המשחקים הפאן-אמריקאיים
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו, ברזיל בשנת 1963 זכתה אליס בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:07.6 דקות, לפני שיאנית העולם מרי סטיוארט מקנדה (1:08.9 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.5 דקות
שיאנית עולם
בתחרות שנערכה בהיי פוינט, בקרוליינה הצפונית ב-16 באוגוסט 1963 קבעה אליס במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 1:06.5 דקות, שיפור לשיא בן השנה של מרי סטיוארט (1:07.3 דקות). שיא זה החזיק מעמד שבועיים ונשבר על ידי אדה קוק מהולנד (1:06.1 דקות).
אלופה אולימפית
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה אליס ב-4 מדליות, 2 מדליות זהב במשחי שליחות ו-2 מדליות ארד אישיות. מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם שרון סטודר, דונה דה וארונה וליליאן ווטסון בשיא עולם חדש של 4:03.8 דקות, לפני אוסטרליה (4:06.9 דקות) והולנד (4:12.0 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם קאתי פרגוסון, סינתיה גוייט ושרון סטודר בשיא אולימפי חדש של 4:33.9 דקות, לפני הולנד (4:37.0 דקות) וברית המועצות (4:39.2 דקות). מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.8 דקות, אחרי דון פרייזר מאוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש של 59.5 שניות ושרון סטודר (59.9 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:06.0 דקות, אחרי שרון סטודר שקבעה שיא עולם חדש של 1:04.7 דקות ואדה קוק (1:05.6 דקות).
מוזיאון הפיהרר
רקע
היטלר תכנן להקים בלינץ בית מלון על שמו שיפעל על פי עקרון ה"כוח באמצעות שמחה", בנייני פאר בשני צדדי הדנובה, בניין עירייה חדש, אצטדיון, מצפה כוכבים, אוניברסיטה טכנולוגית, מרכז קהילתי, מאוזוליאום לזכר הוריו, תיאטרון גדול, מוזיאון נשק, בית תערוכות, גשר תלוי שיחבר בין צדדי הדנובה, בית אופרה, וספרייה שתכיל למעלה מ-250,000 ספרים, אנדרטה לכבוד "שחרור אוסטריה ב-1938" (האנשלוס) ואנדרטת נוספת לזכרו של אנטון ברוקנר. המבנים המרכזיים שתוכננו לצד מוזיאון הפיהרר היו: מעונו האישי של היטלר (שבו תכננן לאחר המלחמה לבלות את שארית חייו) ואולם גדול לצורכי המפלגה הנאצית שיתחבר למגדל פעמונים, אשר בתוכו תוקם אחוזת הקבר של היטלר.
היסטוריה ועיצוב
כבר בשנת 1925 תכנן היטלר להקים "גלריה גרמנית לאומית" בברלין בהנהלתו. הוא תכנן את המוזיאון במספר סקיצות שונות, רובן הושפעו ממוזיאון בודה (מוזיאון הקייזר פרידריך). היטלר תכנן מוזיאון שיכלול שני מבנים שיכילו יצירות אמנות: הראשון עם 28 חדרים והשני 32 חדרים. היטלר ציין היכן ימוקמו היצירות של האמנים האהובים עליו ביותר מהמאה ה-19 (היטלר אהב במיוחד את הציירים והאמנים קרל שפיצווג, אנסלם פוירבך, פרנץ פון שטוק, פרנץ פון דפרגר). היטלר רצה גם לכלול במוזיאון חמישה חדרים לציוריו של אדולף פון מנצל ושלושה חדרים לכל אחד מהציירים אותם הגדיר היטלר כאנשי "האמנות הארית" (מוריץ פון שווינד וארנולד בוקלין). אמנים נוספים שהיטלר רצה שהמוזיאון יקושט בציוריהם היו אנטון פון ורנר, קרל רוטמן, וילהלם טריבנר, פריץ פון אוהדה, קארל פון פילוטי, הנס פון מארי, פטר פון קורנליוס, וילהלם לייבל ועוד. בחירות אלו שיקפו את טעמו האישי של היטלר באותה תקופה והעדפתו הברורה לציירים רומנטיים גרמניים מהמאה ה-19.
לאחר טיול ממלכתי רשמי שערך ברומא, בפירנצה ובנאפולי ציין היטלר שהוא המום אך מאותגר מ"העושר של המוזיאונים האיטלקיים". בשל חשש זה החליט היטלר שמוזיאון החלומות שלו יהיה "המוזיאון הגדול ביותר בעולם" ובו מיטב האמנות האירופאית. הוא חשב כי מיטב יצירות האמנות הגרמניות יתאימו לגלריה הלאומית בברלין אך יצירות מאזור הים התיכון, במיוחד אלו מהמאה ה-19, ימוקמו במוזיאון החדש שתכנן בלינץ.
בסתיו 1940 החליט היטלר שהאדריכל והנאצי האדוק הרמן גיזלר יהיה האחראי על הקמתה מחדש של לינץ כחלק מהפרויקט להקמת חמש ערי הפיהררשטאדט ("ערי הפיהרר") שאם היו מתמששים, היו מהווים פרויקטים לשיפוץ והרחבה של ערים מרכזיות בגרמניה (ברלין, המבורג, נירנברג, מינכן ולינץ).
חתונת הנסיכה אליזבת ופיליפ מאונטבאטן
חתונתם של הנסיכה אליזבת ופיליפ מאונטבאטן נערכה ביום חמישי, 20 בנובמבר 1947, בכנסיית וסטמינסטר שבמרכז לונדון, הממלכה המאוחדת. הכלה, הנסיכה אליזבת, הייתה בתם הבכורה של המלך ג'ורג' השישי ושל המלכה אליזבת, ויורשת העצר; החתן, פיליפ מאונטבאטן, היה בן למשפחת המלוכה המודחת של יוון, בנם של אנדראס נסיך יוון ודנמרק, ואליס, נסיכת באטנברג. אליזבת הייתה בת 21 ופיליפ בן 26.
ארבע וחצי שנים לאחר מכן עלתה אליזבת לכס המלוכה. נישואיהם נמשכו עד מות הנסיך פיליפ ב-2021, ונולדו להם ארבעה צאצאים: המלך צ'ארלס, הנסיכה המלכותית אן, הנסיך אנדרו, והנסיך אדוארד.
הטקס הועבר בשידור חי על ידי תחנת הרדיו של ה-BBC.
האירוסין
אליזבת ופיליפ היו בני דודים מדרגה שנייה, על פי הייחוס מכריסטיאן התשיעי מלך דנמרק ולואיז מהסה-קאסל; ובני דודים מדרגה שלישית לפי הייחוס מן המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט.
הנסיכה אליזבת פגשה את הנסיך פיליפ בשנת 1934 בחתונתה של בת דודתו, הנסיכה מרינה מיוון, עם הנסיך ג'ורג' מדנמרק, דוכס קנט ודודה מצד האב של אליזבת. הם נפגשו פעם נוספת ב-1937. לאחר פגישתם השלישית בשנת 1939, במכללת הצי המלכותית בדרטמות, אליזבת, שהייתה אך בת 13, התאהבה בפיליפ בן ה-18 והם החלו להתכתב.
בשנת 1946 התארסו אליזבת ופיליפ בחשאי. הקשר ביניהם עורר התנגדות חמורה: הבעל המיועד היה זר וחסר פרוטה, וכמה מאחיותיו היו נשואות לבני אצולה גרמניים עם קשרים למשטר הנאצי. כאשר פיליפ ביקש את ידה מאביה המלך, ג'ורג' השישי סירב בתחילה, אך אליזבת שכנעה אותו לשנות את דעתו. גם המלכה הטילה ספקות בקשר ביניהם, ואף קראה לפיליפ בדלתיים סגורות "ההוני" (כינוי גנאי לגרמני).
כדי לאפשר את הנישואין, נדרש פיליפ, שהיה נסיך יוון ודנמרק, לוותר על תאריו הזרים ולהתאזרח בבריטניה, ולהמיר את דתו מנצרות אורתודוקסית לאנגליקניות. ב-18 במרץ 1947 ויתר על תאריו היווניים והדניים, ואימץ לעצמו את השם מאונטבאטן (Mountbatten), גרסה אנגלית של השם הגרמני "באטנברג" שאימץ בשעתו סבו, המרקיז ממילפורד הייבן.
המלך הסכים לבסוף. ההסכמה הרשמית והחוקית, במועצה המלכותית הבריטית וגם בזו הקנדית, ניתנה כשאליזבת הייתה כבר בת 21. ב-9 ביולי 1947 פורסם דבר האירוסין. ערב החתונה העניק המלך לפיליפ את התארים דוכס אדינבורו, רוזן מריונת', וברון גריניץ'; כפועל יוצא מהנישואין, הוא נכנס למשפחת המלוכה והחל להיקרא "הוד מעלתו המלכותי" (His Royal Highness). הנסיכה אליזבת נעשתה דוכסית אדינבורו.
פיליפ הציע נישואין לאליזבת באמצעות טבעת עם יהלום עגול 3 קראט שמסביבו עוד יהלומים קטנים. היהלומים נלקחו מנזר שהיה שייכת לאמו של פיליפ הנסיכה אליס מבאטנברג, ומחלקם נוצר צמיד תואם עבור אליזבת.
בגדי הזוג
המעצב המלכותי נורמן הארטנל היה אמון על עיצוב השמלה. כיוון שהנישואין נערכו רק שנתיים אחרי תום מלחמת העולם השנייה, כאשר המצב הכלכלי בבריטניה עוד לא חזר לקדמותו, אליזבת ביקשה ששמלת החתונה שלה תמומן לפי כללי מדיניות הקיצוב. היא רכשה את הבד בעבור תלושים. הממשלה אישרה לאליזבת תוספת מיוחדת של 200 תלושים. מאות כלות תרמו לה את תלושיהן, אך היא החזירה את המתנה משום שהיה זה לא חוקי.
השמלה נתפרה ממשי סיני, עם קו צוואר גבוה, מחוך מחויט ושובל, ללא רצועות ועם שרוולים ארוכים, שכולם שיוו לה צללית ארוכה ודקה. הצווארון בצורת לב נסגר בנזר יהלום. האריג, משי עשיר בגוון שנהב, נבחר על ידי המלכה והופק בטירת ללינגסטון מתולעי משי שיובאו מסין הלאומנית (ולא מיפן האויבת או מסין הקומוניסטית).
השובל, באורך 5 מטרים, סימל לידה מחדש וצמיחה לאחר המלחמה. כאשר חיפש הארטנל השראה בגלריות שונות, הוא נתקל בציור "פרימוורה" של בוטיצ'לי משנת 1482. משם שאב את הרעיון להשתמש במשי שנהבי עם מוטיבים של פרחי שושן, לילך וורדים לבנים אשר נוספו לשובל וקושטו עם גבישים לבנים ופנינים, בעיקר תפירת הרקמה של פרחים על שמלת סאטן והינומת הטול שנלבשה על ידי הנסיכה. על השובל עבדו מומחי רקמה במשך מספר חודשים תוך היעזרות באיורים שסיפק הארטנל. השובל קושט עם קריסטלים ו-10,000 פנינים אשר יובאו מארצות הברית של אמריקה. הסאטן נבחר לשובל אשר אמור להיות גמיש יותר ותואם לשמלה. שוליים של פריחת התפוז הודבקו על הטול שקוף המאותר בפנינים וקריסטל. ביום החתונה השמלה נצצה עם התכשיטים, הפנינים ששולבו במיומנות ועם קווים זורמים של שיבולי חיטה, סמל הפוריות.
נעלי הכלה נתפרו אף הם מבד סאטן ושובצו בהן פנינים כסופות.
העיצוב אושר שלושה חודשים לפני החתונה. השמלה נתפרה על ידי 350 תופרות במשך 7 שבועות. הוא נשמר בסוד, אף על פי ששמועות רבות רחשו סביבו. הנסיכה חששה שאם פרטי השמלה ידלפו לציבור שמלות דומות יעוצבו לפני חתונתה.
הטבעת של הנסיכה אליזבת, בדומה לזו של אמה, נצרפה מזהב וולשי, שהותך מעפרה ממכרה קלוגאי סנט דייוויד ליד דולגלאי, שניתנה במתנה למלכה לפני נישואיה. מאותה עפרה נעשו טבעות הנישואין של הנסיכה מרגרט, הנסיכה אן, הנסיכה דיאנה ומייגן מרקל.
זר הפרחים הוכן על ידי גברת מ.ה. לונגמן וכלל סחלבים לבנים וענף של הדס. ענף ההדס נלקח משיח שגדל מהענף שהיה חלק מזר הפרחים בחתונתה של המלכה ויקטוריה ונשתל בשנת 1846. הזר הוחזר יום למחרת החתונה והונח על קבר החייל האלמוני בכנסיית וסטמינסטר, מסורת שהחלה על ידי אמה של אליזבת בחתונתה בשנת 1923, ונשמרת גם כיום.
בבוקר החתונה, בזמן שהנסיכה אליזבת התלבשה בארמון בקינגהאם, הנזר שלה נשבר. תכשיטן הממלכה אשר עמד בכוננות לכל מקרה הוזעק בליווי משטרתי על מנת לתקן את הנזר. אביה של הנסיכה אליזבת נתן לה צמד שרשאות פנינים אשר היו שייכות למלכה אן ולמלכה קרוליין כמתנת חתונה. עגילי הפנינה והיהלומים שלה היו גם הם רכוש המשפחה והיו שייכים לנסיכה מרי וניתנו לה על ידי אמה, מרי, הדוכסית מטק. ביום חתונתה נזכרה אליזבת כי היא השאירה את שרשרת הפנינים בארמון סנט ג'יימס. המזכיר האישי שלה ג'וק קולוויל, התבקש להביא אותם עבורה. הוא הצליח להביאם ברגע האחרון לציור הדיוקן שלה בארמון בקינגהאם.
אליזבת דאגה לאיפור עבור עצמה לחתונתה. פיליפ לבש את מדי הצי על עיטוריו, ואת אות מסדר הבירית. הוא נשא חרב טקסית, מתנת חותנו המלך.