cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שבתאי בן-בסט
ביוגרפיה
בעונה הבאה, 1967/1968, השתתף בן-בסט במשחק הראשון אי פעם מול ריאל מדריד. בזירה המקומית, זכתה מכבי תל אביב באליפות המדינה ה-10 בתולדותיה, עם מאזן של 1–25. האליפות הושגה לאחר ניצחון במשחק העונה על הפועל תל אביב ביד אליהו, 2 מחזורים לסיום העונה, בתוצאה 76:65, כאשר ערב המשחק היה הפער בין הקבוצות נקודה בלבד. בן-בסט השתתף ב-13 משחקים וקלע בממוצע של 6.5 נקודות למשחק.
עונת 1968/1969 הייתה עונתו האחרונה של בן-בסט בקבוצה. בתחילת העונה מונה אמנון אבידן כקפטן במקום בן-בסט. הפועל תל אביב אשר הציגה באותה עונה חמישית יהודים אמריקאים (שכללה בין היתר את מרק טורנשיין ובארי ליבוביץ') זכתה בדאבל - אליפות, עם יתרון של שלוש נקודות בטבלה לפני מכבי תל אביב, וגביע המדינה, לאחר שהפועל הביסה בגמר גביע את מכבי תל אביב 70:88. בן-בסט השתתף ב-3 משחקים בלבד וקלע בממוצע של 6.3 נקודות במשחק. בסיום העונה פרש ממכבי תל אביב וסיים את דרכו בליגה הבכירה.
סך הכל שיחק בן-בסט 13 עונות בליגה הבכירה בהן רשם 210 משחקי ליגה וקלע 1,823 נקודות, והוא מדורג במקום ה-16 בקלעי מכבי תל אביב בכל הזמנים. במדי מכבי תל אביב היה שותף בן בסט ל-8 אליפויות ו-7 גביעי מדינה. כן שימש בן-בסט כקפטן הקבוצה למשך 3 עונות (1955/56 עד 1967/78). במדי נבחרת ישראל רשם בן-בסט 15 הופעות והשתתף באליפות אירופה בכדורסל 1959 ובטורניר הקדם אולימפי 1960.
בשנים הבאות שיחק בן-בסט מספר שנים כדוריד בקבוצת מכבי ארזים רמת גן, וכן כדורסל בקבוצת מכבי "דני" תל אביב ששיחקה בליגה ב' (הליגה הרביעית).
בשנת 1974 שיחק בן-בסט בתפקיד כדורסלן בסרט עיניים גדולות של אורי זוהר. לאחר פרישתו מכדורסל עבד כקבלן בניין.
ליילנד טייגר קוב
ליילנד טייגר קוב (באנגלית: Leyland Tiger Cub) הוא אוטובוס, מתוצרת יצרנית כלי הרכב הבריטית "ליילנד" (שם מלא: "BritishLeylandMotor Corporation") אשר יוצר בין השנים 1952–1970.
בדגמי "ליינד טייגר קוב" תוכננו 44 מושבים.
חיים אליעזר בן יצחק
רבי חיים אליעזר בן יצחק מווינה, ידוע גם בכינוי מהר"ח אור זרוע, היה בנו של ר' יצחק מווינה, וערך את כתביו של אביו.
חי במחצית השנייה של המאה ה-13, היה ראש ישיבה בעיר וינר נוישטאדט שבאוסטריה. במשך תקופה מסוימת התגורר בצרפת, ומאוחר יותר שב להתגורר בגרמניה בעיר מגנצא. ידוע שהשתתף במגנצא בוועידת הקהילות שהתקיימה בשנת 1288.
למהר"ח אור זרוע היה בן בשם רבי יצחק, שחי כנראה בווינה. יש שזיהו אותו עם רבי יצחק בן חיים אופנהיים, מחכמי גרמניה באותו דור, שדבריו מצוטטים בידי חכמי הדורות הבאים כמהרי"ל, תרומת הדשן ועוד. אולם, הרב ישראל פלס דחה זיהוי זה והראה כי מדובר בשני אישים שונים שחיו במקומות שונים, וכי יש ביניהם הפרש של דור אחד.
מדיניות ההפרדה
מדיניות ההפרדה היא מדיניות הפרדת האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה ושומרון וחבל עזה מהאוכלוסייה בישראל באופן חלקי או מלא, בה נקטו ממשלות ישראל לאורך השנים. מדיניות זו מהווה חלק מרכזי ביישום השקפת שתי מדינות לשני עמים.
כחלק מהמדיניות הוקמה גדר ההפרדה ביהודה ושומרון, וכן גדר דומה והסדרי כניסה ויציאה לתושבי רצועת עזה. גם ההתנתקות החד-צדדית מרצועת עזה נחשבת לחלק ממדיניות זו.
מדיניות ההפרדה היא אחד מארבעת המרכיבים של מדיניות הביטחון בנוגע לפלסטינים: סיכול טרור פלסטיני, הפרדת האוכלוסייה הישראלית מהאוכלוסייה הפלסטינית, שמירה על מרקם החיים הפלסטיני, ואכיפת חוק וסדר בשטחים.
המושג חדר לשיח הציבורי במיוחד לאחר תוכנית ההתנתקות, והוא מוזכר לעיתים קרובות בדיונים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני. מדיניות ההפרדה מוזכרת פעמים רבות בדו"ח משנת 2014 של ריצ'רד פאלק, שליח מיוחד של האו"ם: "דו"ח מיוחד על מצב זכויות אדם בשטחים הפלסטיניים".
מקור הביטוי
יצחק רבין גיבש את התפיסה של מדיניות ההפרדה עוד בתקופת כהונתו הראשונה כראש ממשלה, בשנים 1974–1977, אך בשל התנגדויות לא הצליח ליישמה.
בינואר 1991, במהלך מלחמת המפרץ, בוטל היתר היציאה הכללי שהוענק לתושבי השטחים הפלסטיניים, והם נדרשו להצטייד בהיתר כניסה לישראל מהמנהל האזרחי, במדיניות שכונתה "סגר כללי". זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1972 שבה הופרדו השטחים הפלסטיניים מישראל.
בשנת 1993, בתחילת כהונתו השנייה של רבין, יישם לראשונה מדיניות זו באמצעות הטלת סגר כללי על יהודה ושומרון, אליו התייחס במפורש כצעד ראשון להפרדה בין ישראלים לפלסטינים.
בשנת 1999 פרסם דן שיפטן ספר בשם "כורח ההפרדה: ישראל והישות הפלסטינית", ובו דן בגישות שונות למדיניות ההפרדה. בספר מוצעות מספר דרכים להפרדה בין האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה ושומרון וברצועת עזה מהאוכלוסייה בישראל. שיפטן כינה את המדיניות הביטחונית של יצחק רבין ואהוד ברק בשם "הפרדה קשה", וזיהה את מאפייניה במזעור הנוכחות הפלסטינית בישראל לרמה הנמוכה ביותר האפשרית. את גישתו של שמעון פרס כינה בשם "הפרדה רכה", והיא מתאפיינת בהפרדה מדינית בד בבד עם שיתוף פעולה כלכלי נרחב. גורמים פוליטיים רבים וכן גורמים בצה"ל השתמשו בספרו של שיפטן בבואם ליישם את מדיניות ההפרדה.
לאחר כניסתו של אהוד ברק לתפקיד ראש הממשלה בשנת 1999, הוא ערך מספר דיונים בקבינט המדיני-ביטחוני על מדיניות ההפרדה, בהם חילק לשרים עותקים מספרו של שיפטן. מדיניות ההפרדה אומצה לאחר מכן על ידי המטה לביטחון לאומי, שבו שיפטן כיהן כיועץ.
הביטויים "הפרדה חד-צדדית" ו"התנתקות חד-צדדית"
בעקבות הצגת תוכנית ההתנתקות ויישומה, אריאל שרון הרבה להשתמש במונחים "הפרדה חד-צדדית" ו"התנתקות חד-צדדית". לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה מונחים אלה צברו תאוצה בתעמולת הבחירות של מפלגת קדימה ונעשה בהם שימוש נרחב בשיח הציבורי.
בשנת 2002 דווח על מדיניות ההפרדה בביטאון ההסתדרות הציונית הדסה בארצות הברית, וכן הוקדשה לנושא תוכנית טלוויזיה. מנחה התוכנית פתח ואמר: "היהודים קוראים לזה הפרדה, אחרים קוראים לזה אפרטהייד, אבל המונח הטכני המדויק הוא "התנתקות חד-צדדית". זה רעיון שצובר תאוצה בישראל."
יישום מדיניות ההפרדה
החל משנת 1991 ננקטו על ידי ממשלת ישראל וצה"ל צעדים רבים שנועדו להפריד בין האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה ושומרון וחבל עזה מהאוכלוסייה בישראל.
מלחמת המפרץ (1991)
בינואר 1991, במהלך מלחמת המפרץ, בוטל היתר היציאה הכללי שהוענק לתושבי השטחים הפלסטיניים, והם נדרשו להצטייד בהיתר כניסה לישראל מהמנהל האזרחי, במדיניות שכונתה "סגר כללי". זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1972 שבה הופרדו השטחים הפלסטיניים מישראל.
הסגר על יהודה ושומרון (1993)
בסוף חודש מרץ 1993 הוטל סגר כללי על השטחים ונאסרה כניסת פלסטינים לישראל למשך שלושה שבועות, בתגובה למספר פיגועי דקירה שבוצעו בתקופת האינתיפאדה הראשונה. בתקופה זו הוחל בהקמת מחסומים בנקודות שונות, הן לאורך הקו הירוק והן בתוך יהודה ושומרון. מחסומים אלה שימשו בשנים 1993–1995 להטלת סגרים מעת לעת. סגירת הגבול גבתה מחיר מהכלכלה הישראלית ובעיקר מהכלכלה הפלסטינית שנסמכה עליה.
ראש הממשלה, יצחק רבין, התייחס בכנסת לסגר: גם במסגרת התגבשותם של הסכמי אוסלו באותה תקופה דיבר רבין על "הפרדה בין ישראלים לפלשתינאים ככורח השעה".
גדר המערכת סביב רצועת עזה
מטרתה של גדר המערכת סביב רצועת עזה היא יצירת מחסום הפרדה בין האוכלוסייה במדינת ישראל לאוכלוסייה הפלסטינית ברצועת עזה ומניעת חדירת פלסטינים מעזה לישראל. הגדר הוקמה על גבול הקו הירוק ובהמשך הורחבה לגבול רצועת עזה עם מצרים, והושלמה בשנת 2006.
הרעיון לבניית גדר המערכת הועלה בשנת 1992 על ידי יצחק רבין. בניית גדר המערכת החלה בשנת 1994. רבין הסביר את הצורך בגדר זו לאחר הפיגוע בבית ליד:
גדר ההפרדה ביהודה ושומרון
בניית גדר ההפרדה ביהודה ושומרון החלה בשנת 2002. הגדר הייתה נדבך מרכזי בתוכנית ההתנתקות שיזם אריאל שרון. שרון הציג בפומבי את התוכנית ב-18 בדצמבר 2003 בכנס הרצליה הרביעי, שם ציין כי
גדר ההפרדה תוארה על ידי דן שיפטן כ"מכשול פיזי המונע תנועה בין שני הצדדים, שמהווה את החלק המרכזי של אסטרטגיית ההפרדה החד-צדדית." לדבריו, תוכנית ההתנתקות היא רק צעד ראשון ב"תהליך היסטורי רחב יותר." בריאיון לג'רוזלם ריפורט הוא אמר:
תוכנית ההתנתקות
בספרו "שרון: חייו של מנהיג", מספר גלעד שרון שהוא זה שהציע לאביו את הרעיון של תוכנית ההתנתקות. שרון כינה בתחילה את התוכנית להתנתקות חד-צדדית "תוכנית ההפרדה", אך לאחר זמן קצר שינה את השם ל"תוכנית ההתנתקות", מכיוון שלדעתו "המילה הפרדה נשמעת רע, במיוחד בשפה האנגלית, כי זה מזכיר אפרטהייד."
שרון פירט את התוכנית במכתב לנשיא ארצות הברית, ג'ורג' ו. בוש, אותה נימק בטענה כי "אין שותף פלסטיני עמו ניתן להתקדם בדרכי שלום לקראת הסדר." התוכנית יצאה לפועל בקיץ 2005.
מדיניות ההפרדה בחברון
בעיר חברון החיל צה"ל מדיניות של הפרדה בין האוכלוסייה היהודית לפלסטינית באופן מוגבל לאחר טבח מערת המכפלה. לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, בחודש ספטמבר 2000, הורחבה מדיניות זו, והוטלו מגבלות נוספות על תנועתם של פלסטינים בחברון: עוצר ממושך וסגירת רחובות ראשיים באופן קבוע לתנועתם של תושבי העיר הפלסטינים.
בדיון בבית המשפט הגבוה לצדק בשנת 2005 הוגש כתב הגנה מטעם מדינת ישראל שבו הוסברו המניעים הביטחוניים למדיניות ההפרדה:
דוגמאות נוספות
קיימות דוגמאות נוספות למדיניות של הפרדה בין אוכלוסיות שונות בישראל. בחודש יוני 2005 הוצגו בתערוכת אמנות בשם "הפרדה" צילומים של 12 אתרים שבהם מתבצעת מדיניות של הפרדה, לא רק ביהודה ושומרון ורצועת עזה. בסקירה של אסתר זנדברג היא מתארת חלק מהצילומים בתערוכה: "חומות האפרטהייד בין קיסריה לג'סר א-זרקא, ובין ניר צבי לשכונה הערבית פרדס שניר בלוד, המפלצת הארכיטקטונית של מגדלי חוף הכרמל התקועה כאגרוף מול הים ומול שכונת המצוקה נווה דוד, ועוד גדרות והפרדות רבות."
סקירת מדיניות ההפרדה בעיתונות
איתן הראל, פרופסור לביולוגיה באוניברסיטת עברית בירושלים, התראיין לעיתון לה מונד במאי 1996 ואמר: "סדרי העדיפויות שלנו השתנו. החלום של ארץ ישראל השלמה הוחלף במציאות של ישראל קטנה, ומה שחשוב לאנשים הוא לחיות כאן טוב יותר. ואם אתה שואל אותם מה הם רוצים, תגובת הרוב היא: הפרדה, הפרדה."
עמירה הס כתבה במאמר בעיתון "הארץ" בשנת 2007: "מאז שנות ה-90 שוקדת ישראל על מדיניות הפרדה בין שני העמים ועל צמצום ההזדמנויות להכיר ולהתרועע שלא במסגרת יחסי אדון-וסל [...] בשל ההפרדה הזאת הפלשתינאים מכירים רק מתנחלים וחיילים. כלומר, את אלה שבתפקידם במערכת ובהתנהגותם מצדיקים את המסקנה שאי אפשר להגיע עם ישראל להסדר הוגן וליחסי שלום. ההפרדה מקבעת גם אצל הישראלים שבגבולות המדינה עמדות גזעניות, או במקרה הטוב מתנשאות."
טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל
בעתירה של המוקד להגנת הפרט והאגודה לזכויות האזרח בישראל בנושא מדיניות ההפרדה בשימוש בכבישים, העותרים השוו בין מניעת תנועתם של תושבים פלסטיניים בכביש 443 למדיניות האפרטהייד בדרום אפריקה. בדיון מ-2007 בית המשפט דחה השוואה זו:
בשנת 2011, במאמר שכותרתו "נישול: צורתו הישראלית של אפרטהייד", ג'ף הלפר מהוועד הישראלי נגד הריסת בתים כתב כי: "ההפרדה היא המונח העברי הרשמי לחזונה ומדיניותה של ישראל כלפי הפלסטינים בשטחים, ובמידה מסוימת גם כלפי ערביי ישראל." מאמר נוסף של הלפר נקרא "House Demolitions and Israel's Policy of Hafrada" ובו הוא משווה בין מדיניות ההפרדה לבין האפרטהייד, וטוען שבשני המקרים מדובר בקבוצה שלטת בעלת מאפיינים אתניים, דתיים או לאומיים המפרידה את עצמה מקבוצות אחרות.
עמותת פידל
עמותת פידל (פירוש פידל: א-ב באמהרית) היא עמותה העוסקת בחינוך ושילוב חברתי של יוצאי אתיופיה, מפעילה מגוון תוכניות חינוכיות וחברתיות עבור קהילת יוצאי אתיופיה למען שילובם החינוכי-חברתי. עמותת פידל הוקמה ב-1997 על ידי יוצאי אתיופיה וישראלים ותיקים, ופועלת מתוך הקהילה ומהיכרות עמוקה עם מאפייניה. פידל מפעילה מספר תוכניות המתמודדות עם קשיי הילדים ובני נוער להשתלב בתוך החברה הישראלית בשל ריחוק מתרבות הוריהם מחד ותחושת חוסר שייכות ושוויון בחברה הישראלית מאידך. תחושות אלו מובילות לעיתים קרובות למשבר זהות, דרדור לשוליים החברתיים, ניכור והסתגרות. באמצעות התוכניות של פידל, מצליחים הילדים ובני הנוער לפרוץ את המחסומים החברתיים, לגבש את זהותם ולהפוך אזרחים שווים ותורמים במדינה. לפידל צוות מקצועי ומיומן ולצידו מערך מתנדבים רחב המורכב מאנשים פרטיים ועובדי חברות עסקיות. חברי הוועד המנהל פועלים בהתנדבות מלאה ותורמים באופן משמעותי לפעילויות העמותה.
חזון העמותה
לאפשר לכל ילד וילדה יוצאי אתיופיה בישראל להגיע להצלחה ולמימוש הפוטנציאל האישי במערכת החינוך הישראלית הרגילה.
יהודה בן-דוד
יהודה בן-דוד (דודזון) (כ"ט באייר ה'תרע"ח 11 במאי 1918 – כ"ד בטבת ה'תש"ע 10 בינואר 2010) היה לוחם, בכיר בארגון ההגנה, סגן-אלוף בצה"ל, ראש חטיבת המחקר, שגריר ישראל בסנגל וקונסול כללי בפריז. כתב מספר ספרים הקשורים במגוון תפקידיו.
ילדותו ונעוריו
הוריו של בן-דוד, ציפורה בריסקר מאודסה וזלמן דוידסון מפולין הכירו בארץ ישראל ונישאו ביפו. במלחמת העולם הראשונה גורשו בשנת 1917 למצרים ועברו משם לאוהיו בארצות הברית, שם נולד בן-דוד. בסיום המלחמה, בשנת 1920, חזרה המשפחה לארץ. בן-דוד גדל בתל אביב הקטנה, את חוק לימודיו סיים בהצטיינות בבית הספר היסודי גאולה, והמשיך את לימודיו בבית הספר הריאלי-טכני מונטיפיורי. כנער הצטרף בן-דוד לתנועת הנוער הצופים, והתקדם לתפקיד ראשג"ד וסגן ראש שבט "צופי הקהילה" בראשות יעקב שפירא.
בהגנה
בשנת 1936 הצטרף לשורות ארגון ההגנה, עבר קורס מ"כים במחנה האימונים ע"ש מאיר שפיה, ולאחר שהוסמך נשלח לתגבר את ההגנה על המושבה ראש פינה, ולאחר מכן חזר והדריך בשפיה.
בספטמבר 1938 נבחר להצטרף לפלגות הלילה המיוחדות בפיקודו של קפטן אורד צ'ארלס וינגייט, שפעלו באזור הגליל. הייתה זו תקופה קצרה אך אינטנסיבית במיוחד. יהודה בן-דוד עבר את 'הקורס לסמלים עבריים', בהדרכתו של וינגייט. בוגרי הקורס, וביניהם יהודה, פוזרו, כטוראים, בין יחידות בריטיות שונות, ויהודה סופח, עם חלק מבוגרי הקורס, לגדוד סאות' (דרום) סטפורד (South Stafford), אשר פעל באזור הגליל התחתון. אחרי מספר חודשים, הועבר עם כמה מחבריו לגדוד אלסטר רייפל (רובאי אלסטר, Ulster Rifle), אשר פעל באזור הגליל העליון, בשלהי תקופת המרד הערבי. אותם מסופחים שוחררו ב-1 באפריל 1939. לאחר מכן יהודה השתלב בתפקידי הדרכה שונים ב"הגנה".
בשנת 1941 נשלח לקורס מפקדי מחלקות (מ"מ) אשר התקיים בג'וערה. בסיום מלחמת העולם השנייה השתתף בקורס קציני חבלה, ובאותה שנה יצא לאירופה עם משלחת שתכליתה הקמת בסיסי ארגון "ההגנה" באירופה, שם שירת כסגן מפקד ה"הגנה" בגרמניה. בשיא תקופת הפעילות של "ההגנה" באירופה מונה למפקד אזור צפון אפריקה וצרפת ולסגנו של מפקד "ההגנה" באירופה, נחום שדמי. במהלך שליחותו פגש את אשתו לעתיד, סימון וורצברג, ששימשה מזכירתו של מפקד המחתרת היהודית בצרפת, אברהם פולונסקי.
בצה"ל
בן-דוד חזר לארץ והשתתף במלחמת העצמאות כמפקד גדוד 71 בחטיבה 7 בעת מבצע חירם. באותה שנה התגלה כי במהלך שירותו באירופה חלה בשחפת. חמש שנים נאבק בשחפת עד שנרפא ממנה.
ב-1950 הוענקו לבן-דוד דרגות סגן-אלוף והוא התמנה לראש ענף תכנון המלחמה באגף התכנון. שנתיים אחר כך נשלחה המשפחה לצרפת, ובן-דוד השתתף בקורס המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם). עם חזרתו ארצה הוצב בחיל המודיעין (אמ"ן), ושובץ לתפקיד באגף הנספחים הצבאיים כסגנו של שאול אביגור. יחד קיבלו משימה מיוחדת מראש הממשלה דוד בן-גוריון, לעמוד בראש ועדת חקירה שמטרתה לבחון את ייעודם, תפקידיהם ומבנם של שירותי המודיעין הישראליים.
בין השנים 1955–1958 היה ראש חטיבת המחקר באמ"ן, תפקיד אשר היווה את פסגת הקריירה הצבאית שלו. לאחר מכן התמנה לסגן הנספח הצבאי בפריז וקצין הקישור לשירותים החשאיים. ב-1960 השתחרר מצה"ל.
בשירות החוץ
בן-דוד עבר לשירות החוץ והתמנה לשגריר הישראלי הראשון בסנגל והשגריר במאלי. ב-1970 מונה לקונסול כללי בפריז. ב-1976 פרש לגמלאות.
פעילות ציבורית
בן-דוד הקים את עמותת "מורשת בית סבא", יחד עם פרופ' יצחק הלברכט. במסגרת זו פעלו השניים להחדרת המודעות לחשיבות מורשת המשפחה היהודית, בין היתר בהבניה ובהטמעת פרויקט "שורשים" במערכת החינוך.
הצעת מחקר
הצעת מחקר היא מסמך שכותב מדען ובו הוא מתאר בפרוטרוט תוכנית שיש לו לחקירה של עניין מסוים בעתיד הקרוב.
הצעות מחקר נכתבות מסיבות מגוונות, כגון בקשת תקציב עבור המחקר שהן מתארות, לשם קבלת רשות לבצע את המחקר מטעם ועדת האתיקה של מוסד המחקר (אם מדובר, למשל, בניסוי בבני אדם או בבעלי חיים המוגנים בחוק), לשם קבלת רשות לבצע את המחקר מטעם ועדות המוודאות שמחקרים אינם מסכנים את החברה והסביבה (למשל מחקרים במחוללי מחלות), בתור חלק ממטלה לימודית, כגון לקראת עריכת מחקר עבור תזה, או כתנאי לקבלת עבודה במוסד מחקרי (תנאי כזה דורש לרוב גם אישור של הצעת המחקר על ידי גורם מממן).
הצעות מחקר מנוסחות בדומה למאמר מדעי, אולם בניגוד למאמרים הן כתובות בלשון עתיד והדגשים בהן מעט שונים. כמו במאמר מדעי, יש בהן פרקים הדנים ברקע למחקר, בנחיצותו, בשיטות של המחקר בתוצאות ובמשמעות התוצאות ופרק של רשימת סימוכין. אולם, ישנם הבדלים במבנה של חלק מהפרקים האלה בין הצעות המחקר לבין המאמרים המדעיים. בניגוד למאמר מדעי, פרק התוצאות דן בכמה תוצאות אפשריות או תוצאות צפויות ולא בתוצאות של ממש – כי עדיין אין כאלה תוצאות. בהתאם לזאת הפרק הדן במשמעות התוצאות דן במשמעות של התוצאות הצפויות או האפשריות. כמו כן, פרק השיטות מפורט הרבה יותר בהצעות מחקר מאשר במאמרים מדעיים וזאת כדי לאפשר בדיקה יסודית של עלות המחקר, סיכוניו וההתמודדות איתן ובעיותיו המוסריות וההתמודדות איתן. במאמר מדעי הדן בניסוי בבני אדם, לדוגמה, החוקר יכתוב כמה משתתפים התנדבו למחקר ומה הייתה שיטת הדגימה (למשל, 11 משתתפים במדגם נוחיות) אך רק בהצעה הוא יפרט כיצד בדיוק הוא עומד לגייס אותם ואילו שיטות הוא עומד לנקוט כדי לשמור על פרטיותם. הצעת מחקר עשויה לכלול תוצאות ראשוניות שהתגלו על ידי החוקר במהלך מאמץ מחקרי אחר ולא התפרסמו.
בניגוד למאמרים מדעיים, הצעות מחקר מכילות הרבה פעמים את קורות חייהם המקצועיים של החוקרים במטרה לשכנע את הגורמים המאשרים או מממנים את הצעת המחקר כי כוח האדם העתיד לנהל את המחקר אכן יכול לעשות כך. לדוגמאות: ספק אם תאושר הצעת מחקר עבור מחקר שבמהלכו ניתנת זריקה למשתתפים, כאשר אין בצוות החוקר איש המוסמך להזריק לבני אדם וספק אם הצעת מחקר בתחום הביולוגיה תמומן כשהצוות המחקרי מורכב ממתמטיקאים בלבד. בחלק מהמוסדות האקדמיים, פירוט קורות החיים של העוסקים במחקר המוצע כמטלה לימודית נועד לבדוק אם מנחה התזה אכן יכול להדריך את התלמיד בתחום מחקר זה.
לרשימת הסימוכין שבהצעות המחקר יש תפקיד נוסף לזה שיש לה במאמר מדעי. כמו במאמרים מדעיים, הסימוכין מקושרים בעיקר לפרקי הרקע והדיון בתוצאות. אולם בשונה ממאמרים מדעיים, שבהם הסימוכין נועדו כמעט ורק כדי להוכיח את טענות כותב המאמר, בהצעת מחקר רשימת סימוכין נרחבת מוכיחה גם את הכרות החוקר עם נושא המחקר. רשימת סימוכין שחסרים בה מאמרים בני השנים האחרונות או מאמרים קלאסיים בנושא המחקר עשויה לתת רושם לא טוב לגורם הממן את הצעת המחקר.
גורמים המממנים מחקרים מפרסמים על פי רוב מסמך הקרוי "קול קורא להצעות מחקר" ובו הם מפרטים את הנושאים שבהם הם מממנים מחקר ואת הדרישות הנוספות מהמחקרים שהם מוכנים לממן ואת הדרישות הניסוחיות מהצעות המחקר. גורמים כאלה עשויים להיות קרנות מחקר ממשלתיות או פרטיות וגופים עסקיים.
עלילות בעל וענת
עלילות בעל וענת (ידועות גם בשמות עלילות בעל וכן עלילות בעל ומות) הן אפוס מיתולוגי קדום, המספר את סיפורם של אלי כנען ואוגרית ונחשב למיתוס האוגריתי המרכזי והחשוב ביותר בשירה האוגריתית מהמאות ה-15 עד ה-12 לפנה"ס (תקופת הברונזה המאוחרת). העלילה שופכת אור על אמונותיהם ותפיסותיהם הדתיות של אנשי העיר אוגרית, ועל מחשבותיהם ומנהגיהם של אנשי ארץ כנען.
השירה, שהתגלתה בספריית הכהן הגדול בעיר אוגרית, כתובה על שישה לוחות (ועוד כמה שברים) ברמות שימור שונות. הלוחות מקוטלגים באותיות KTU.1.2 עד KTU.1.11.
הדמויות המרכזיות בשירה זאת הן: אל – ראש פנתאון האלים הכנענים המתואר בצלמיותיו כדמות מלך היושב על כיסא; בעל – אל הגשם, הסערה והפוריות; אחותו הנאמנה ענת – אלת המלחמה והציד, שמסייעת לו; האל ים – אל הימים והנהרות; מוֹת – אל השאול והמוות. במרכז העלילה מתרחשת מלחמה והתגוששות בין האלים על שליטה ומלוכה בארץ. האלים בעל וענת אחותו נאבקים באלים ים ומות. כאשר גוברים בעל וענת, הכוחות החיוביים, יש לבני האדם חיים, גשם ופריון, וכאשר גוברים ים ומות, שהם כוחות שליליים חזקים, סובלים בני האדם מבצורת, מעקרות, ממגפות, מהצפת נהרות ונחשולי מים, וממוות. ים נתפס בשירה כאל דמוני במיוחד, שעוזריו הן מפלצות ים נוראות.
ים משתלט על המלוכה
אֵל, ראש פנתאון האלים הכנעני ובורא העולם, רוצה להמליך את אחד מילדיו כמלך הארץ, אך עשתר, אל כוכבי השמים ואחד המועמדים למלוכה, שמתואר כעריץ, משתלט על כס המלכות. ים, אל הימים והנהרות, מצליח להדיח את עשתר, ושולח שליח לאל כדי שיורה לכושר וחסיס, אל האוּמנות, לבנות לו ארמון בפסגת הר צפון כדי לבסס את מלכותו. מתיאורה של שפש (=שמש), מאור האלים, עולה כי אל מצדד בים וסובר שהוא שליט ראוי, והיא קוראת לעשתר להשלים עם המציאות. לעשתר לא נותר אלא לקונן על מר גורלו. בהמשך, מפנה ים את כוחו נגד בעל הדד, אל הגשם והחקלאות (להלן בעל), הטוען לכתר. בעל בורח אל אספת האלים, וים שולח בעקבותיו שליחים לבקש שיסגירו לידיו את בעל ועבדיו, ומורה לשליחים שלא להשתחוות בפני האלים. האלים שישבו לאכול מבחינים בשליחי ים שעומדים זקופי קומה, עזי מצח וגאים, והם מרכינים את ראשם מפחד, וסופגים בשל כך גערה מבעל. אל מסכים לדברי השליחים שבעל יהיה עבדו של ים. בעל מתקומם ואוחז במאכלת כדי להרגם, אך ענת ועשתרת אחיותיו אוחזות בידיו ומרגיעות אותו, כי אין טעם להרוג את השליחים, באשר חובת האדון עליהם.
בעל משיב מלחמה וגובר על ים
כושר וחסיס, אל האוּמנויות המוכשר, יוצר לבעל כלי נשק מאגיים שיעזרו לו במלחמתו נגד ים – יגרש ("מגרש") ואימר ("מניע"). יגרש הולמת בכתפיו של ים ואימר בקדקודו בין עיניו וכך הוא נופל לארץ. לאחר שים מוטל לארץ ונלכד, הורג אותו בעל ועל כך נוזפת בו עשתרת, על הפרת אתיקת המלחמה, לפיה אין להרוג שבוי. בעל מוכרז כמלך על כל האלים וכשליטה הבלעדי של הארץ. את הכתרתו חוגג בעל, כנהוג, במשתה של בשר ויין לצלילי נגינה ושירה.
למלחמה באויבים שנותרו מצטרפת ענת. שבע נערותיה מושחות אותה בזפת, היא יורדת מביתה שבהר והורגת באויביו של בעל במקומות שונים: בתחתית ההר, בעמק, בין הערים ואף בהיכלה. היא עושה זאת בלב מלא שמחה ו"בכבד תפוח מצחוק". לאחר ההרג היא מתנקה בטל השמיים ובגשם של אחיה בעל. התיאורים בשירה על ההרג מאוד פלסטיים. בתיאור ניתן לקרוא כיצד ענת "מבוססת עד ברכיה בדם החיילים וצווארה במעי הלוחמים", ועל כך שהיא תולה את כפות ידיהם של הלוחמים המובסים על חגורתה, ותחתיה את ראשיהם של הלוחמים ככדורים. בשלב מסוים מתעייף בעל מהמלחמות ויושב בהר צפון עם נשותיו. הוא שולח את שליחיו ובהם גפן-ואוגר שיבקשו מענת להפסיק את המלחמות ובתמורה יגלה לה את סודות היקום: "נאום עץ, לחישת אבן, שיחת שמים" ועוד. ענת חוששת שהם באים לבשר לה בשורת איוב, על מותו של בעל, אך הם מרגיעים אותה ומבקשים ממנה את בקשתו "אספי מלחמות מעפרים. שימי אהבות. נסכי שלום".
בניית ארמון לבעל
ענת, שהפסיקה את המלחמות, מגיעה לביקור אצל בעל במרומי הר צפון. לאחר שהיא מבינה שכדי לבסס את שלטונו הוא צריך היכל, היא מנתרת, פורסת כנפיה ועפה אל אביה אל. אל נחבא מפניה עמוק בהיכלו בתוך שבעה חדרים ומאחורי שמונה מנעולים. ענת מאיימת עליו באופן קשה שיעתר לבקשתה וגם מתחנפת לו בבקשה שיבנה ארמון לבעל אך הוא מסרב.
לאחר שפני ענת מושבים ריקם, מנסה כושר-וחסיס את כוחו ופונה הן לאל והן לאשתו אשרה. את האלה הוא מנסה לשחד בכלי פאר שונים מזהב וכסף שיצר במיוחד כדי לפתותה, אך הדבר לא עולה גם בידו. לאחר כל זאת, מחליטים בעל וענת לאחד כוחות ולבוא יחד אל אשרה עמוסי מתנות ולבקש ממנה שתשדל את אל לבנות ארמון. במקביל בעל פועל בחזית אחרת ומטיח קללות כלפי שאר האלים במועצתם על אדישותם כלפיו. לבסוף, אשרה מתרצה וקוראת לשליחה קודש-ואמרר דיג אשרה, לחבוש את חמורה ולהובילה לביתו של אל. אל שמבחין בה מקבלה בשמחה ובהתלהבות ומציע לה לאכול ולשתות. גם אשרה כענת מחניפה לאל על חכמתו הרבה ועם זאת קובעת כי בעל הוא "שופטנו שאין מעליו". אשרה מבקשת מאל לבנות היכל לבעל ולאחר סירוב ראשוני הוא נעתר לבקשתה.
ענת ממהרת לעוף לפסגת צפון ומבשרת לבעל שרצונו התקבל, והוא יכול להתחיל בהכנות לבנות לעצמו בית – בית ארזים ולבנים, המחופה בזהב, כסף ואבנים יקרות. בעל שולח לקרוא לכושר-וחסיס ולאחר כיבודים שונים, מבקש ממנו למהר "חיש" ולבנות לו היכל במרומי צפון. כושר-וחסיס מסכים ואף מציע לו ביוזמתו בית משוכלל עם חלונות, אך בעל מסרב לחלונות כי חושש מבריחה או מחטיפת בנותיו-נשותיו אלת הערפל – פדרי בת אור ואלת הטל – טלי בת רב. כושר-וחסיס לוקח מארזי הלבנון המובחרים, ומדליק אש במשך שישה ימים כדי להתיך את הכסף והזהב ולהפכם ללבנים ומטילים. ביום השביעי, הארמון העשוי מארזים, כסף וזהב מוכן באורח פלא. לאחר סיום הבניה, עורך בעל מסיבה מפוארת של בשרים ויינות אליה מוזמנים האלים ובהם גם שבעים בני אשרה. לאחר ניצחונות רבים בעל מרשה לאל האומנות לפתוח חלונות וארובות בהיכלו, ומזעזע את הארץ בקולו דרך הבקיעים בעננים. בשלב זה, מתוודע לפתע בעל לקיומו של מות הטוען לכתר והמתריס נגדו. חסר אונים חוזר בעל בבכי לביתו.
מוֹת הורג את בעל
בעל שולח את שליחו גפן-ואוגר (בעברית: גפן ושדה) ל"בית החופשית" מקום משכנו של האל מות, אל המוות והשאול אשר יושב בנקיק הסלע, כדי לבשר לו שבנה היכל מופלא מכסף וזהב, ולבקש ממנו להכיר בסמכותו כמלך הארץ. בעל מזהיר את שליחו שלא יתקרב למות יתר על המידה שמא יבלעהו, ועם זאת מצווהו שיכבד את מות וישתחווה לו, כפי שהאלים מדריכים את שליחיהם. מות לא מתרשם מניצחונו של בעל על ים ועוזריו, ושולח להודיע לו את כוחו העוצמתי וההרסני ומאיים לפעור פיו ולבלוע אותו כזית. בעל ירא מפניו ונכנע ללא קרב, ומכריז שהוא עבדו לעולם. מות שמח על ניצחונו שנעשה ללא מלחמה ומורה לבעל לרדת לשאול ל"בית החופשית" משכן המתים, עם כל אשר לו: ענניו, סערותיו, רוחותיו, שתי נשותיו ושבעת נעריו.
שליח מגיע לפני אל ומודיע לו כי בעל מת ואבד מושל הארץ. אל יורד מכסאו, יושב על הארץ ומקיים טקסי אבלות. גם ענת הולכת בכל הארץ ומביטה בכל פעליו של בעל, ולאחר מכן מצטרפת לטקסי האבל, שורטת את עורה ובוכה. שפש יורדת איתה ולבקשת ענת עוזרת לה להעמיס את גופו של בעל על כתפיה, להעלות אותו לפסגת צפון. שם שתיהן מבכות אותו וקוברות אותו. ענת זובחת סדרות של שבעים בעלי חיים שונים: פרים, צאן, איילים, יעלים ויחמורים.
ענת חוזרת אל בית אביה אל, "במוצאי הנהרות בקרב אפיקי התהומות", ולועגת להוריה אל ואשרה, על שלא מנעו את מפלתו של בעל. אל קורא לאשרה להמליך אחד מבניה במקום בעל שנהרג, לבל תיוותר הארץ ללא שליט. אך אשרה הגבירה מסרבת בטענה, שאין להמליך את מי שלא יודע לשלוט. אל מסכים עימה שצריך מחליף בעל שיעור קומה שישווה לבעל. אשרה מציעה את עשתר העריץ, שכבר יש לו ניסיון במלוכה על הארץ, אך בחירתה לא טובה. עשתר שמתיישב על כס המלוכה של בעל בפסגת צפון, מרגיש שאינו ראוי לה ויורד מהכס על דעת עצמו.
ענת נוקמת במות ובעל קם לתחייה
ענת מחפשת את אחיה בעל בכל מקום, כדי להשיבו למלוכה. היא מוצאת את מות, תופסת אותו בדש בגדו ומפצירה בו להחזיר לה את אחיה (='את מת תנ אחי'). מות מסרב ומתרברב כי בלע את בעל כטלה וכגדי, והוא בתוך לועו, במקום שבו אפילו השמש הזוהרת נעצרת ואין לה דריסת רגל. לאחר שעוברים חודשים ענת שליבה קשור מאוד לבעל, "כלב פרה לעגלתה", פוגשת שוב את מות, והפעם ללא אומר ודברים, היא אוחזת בו, מבקעת אותו בחרב, זורה אותו בכברה, שורפת אותו באש, טוחנת אותו ברחיים, וזורעת את פירוריו בשדה ואת שאריותיו אוכלים העופות.
בזמן זה, אל אבי האלים חלם חלום ובו בעל קם לתחייה, חוזר לרשת את הכס, יורד גשם רב, והשמים ממטירים שמן והנחלים מוליכים נופת. "אל לטפן בעל הלב" שמח על כך, הוא רוקע ברגליו, מחייך וצוחק, מוצא מרגוע בנפשו, ומחליט לתת את המלוכה לבעל באופן סופי. אל פונה לענת, ומבקש ממנה שתשכנע את השמש לחזור ולהאיר, והשמש מסכימה לבקשת ענת, אך מודיעה שהיא תמשיך לחפש את בעל האדיר, אשר קם לתחייה לבסוף. בעל נלחם באויביו בני אשרה שהתמרדו כנגדו והורג בהם, ורק לאחר שהם מובסים לארץ, הוא חוזר לכס מלכותו.
מקץ שבע שנים מות פוגש את בעל, ובא אליו בטרוניות על אשר עשתה לו ענת. מתפתחת מלחמה גדולה ואימתנית ביניהם. הם מנענעים זה את זה כבהמות, מתנגחים כראמים, נושכים זה את זה כפתנים, ושניהם חזקים ללא הכרעה. אך בפעם הזאת מתערבת השמש ונוזפת במות, על מלחמתו בבעל, ומאיימת עליו שאל יהפוך את כיסא מלכותו וישבור את שרביט ממשלתו, האיום מועיל ומות "אהוב אל הגיבור" פוחד ומפסיק את הקרב, ובעל חוזר לכיסא מלכותו. לאחר שמושג השלום, מסופר על בעל שיוצא לציד ראמים בביצות שמך, ועל ענת ובעל שמתעלסים ויולדים צאצא משותף.
גרסאות ופרשנויות שונות
כיוון שהלוחות המקוריים אינם ממוספרים, תוכן השירה ורצף העלילה תלוי במידה רבה בצורת סידורם של הלוחות. בנוסף, הטקסט בלוחות איננו שלם, ולעיתים ישנן שורות מקוטעות או חסרות שצריך לשער את תוכנן. פעולת התרגום מאוגריתית עלולה אף היא לשנות את משמעות התוכן. כמו כן, ניתן לפרש את הטקסט עצמו בדרכים שונות, מכיוון שכדרכה של שירה הוא ניתן בצורה גולמית ואיננו מפורש ומסביר את עצמו. בעוד שקאסוטו הסתמך על סידור הלוחות הראשוני של וירולו, הסתמך אמיר על ה-KTU המאוחר והמעודכן יותר, ובעקבותיו כתוב גם ערך זה. להלן יוצגו גרסאותיהם של קאסוטו ואמיר. ההצגה כוללת את סדר האירועים ואת הרציונל המארגן של העלילה.
גרסתו ופרשנותו של מ' ד' קאסוטו
קאסוטו מתייג (בעקבות וירולו) את ששת הלוחות באותיות אב"ו, אב"ה, אב"ב, אב"ג, אבא*, ואב"א. הוא גם מציין שלוחות אב"ה, אב"ב ואב"א, השתמרו בחלקם הגדול. לוח אב"א השתמר כמעט בשלמותו, מלוח אב"ו שרד רק אמצע הלוח, ומלוח אב"ג שרדו רק קטעים. קאסוטו טוען שבין לוח אב"ו לאב"ה חסר לפחות לוח אחד, שבו צריכה להיות מתוארת המלחמה של ענת באל ים ובמפלצותיו: התנין, נחש העקלתון והנחש בעל שבעת הראשים.
גרסתו ופרשנותו של דוד אמיר
בגרסתו של אמיר ראשית העלילה היא בכך שים מסלק את עשתר, ומתפנה למאבק בבעל – המסוכן שבמתחריו. אל, מלך האלים, נבהל מים ומוכן להסגיר את בעל לים ל"עבד עולם". בעל לא נכנע, מחזיר מלחמה שערה והורג את ים. לרגל המאורע מכין בעל משתה, אליו מוזמנים בני האלים. בתום הסעודה ענת קוטלת באויבי אחיה וממשיכה להילחם בהם. בעל מבקש שתשכין שלום והוא בתמורה יגלה לה את סודות היקום. כדי לבסס את מלכותו פונה ענת לאל (בגרסה שנייה היא מבקשת את תיווכה של אשרה, ובגרסה שלישית הדבר נעשה בפעילות משותפת של בעל וענת). כושר וחסיס, אל האומנות, מקבל פקודה לבנות את ההיכל, בונה אותו על הצד הטוב ביותר, ובעל מוריד גשם על פני האדמה. לפתע מופיע מות, אלוהי המוות, ובעל חוזר לביתו בבכי מר, לאחר שהתברר לו שהוא חסר אונים למול מות, אהובו של אל. לאחר איום וקריאה תקיפה של מות, נכנע בעל ויורד לשאול עם כל אביזריו, כשאז הטבע קמל ובני האדם מבכים את מותו. לאחר ניסיון כושל להושיב את עשתר על כסאו של בעל, באה ענת אל מות ודורשת להחזיר את אחיה. כאשר מות מגלה לה כי בלע את בעל, היא נוקמת בו וזורה את גופו בשדות. בעל קם לתחייה, השמש מחזירה את מאורה, ומתפתח קרב ענקים בין מות לבעל, שלא מגיע לידי הכרעה סופית.
בעקבות העלילה
כמו בתרבויות אחרות, יצירות מיתולוגיות נוצרו כדי לספק הסברים לתופעות אסטרונומיות, מטאורולוגיות ותופעות טבע חריגות או מחזוריות. על ידי האנשת כוחות הטבע בידי אלים, הצליחו הקדמונים מחברי עלילה זאת, שהיו ברובם עובדי אדמה, אך גם לא מעט דייגים, לתת הסבר מלא ונטול סתירות למחזוריות עונות השנה, לתופעת הבצורות, לשיטפונות מהים ולהצפות מי הנהרות. התגוששות האיתנים בין האלים המייצגים את כוחות הטבע השונים מספקת הסבר לתופעות אלה. בנוסף, המיתולוגיה אפשרה להם לא לפחד מהשינויים ואף להתמודד עם המוות וכיליון החיים. כמו כן, מספקת המיתולוגיה הנחיה מעשית להתמודדות עם התופעות הבלתי נשלטות לכאורה הללו באמצעות פולחן נכון של האלים שיגביר את כוחם של אלי החיים והפריון: בעל, אשרה, עשתרת וירגיע את האלים הזעפנים ים ומות. בכך ניתן יהיה "לשלוט" על תופעות טבע כמו בצורות והצפות ולהבטיח את חזרתם של הספנים והדייגים בשלום, עם שלל פירות הים.
אלים בצלם האדם
על אף שאלי אוגרית מתוארים כבעלי יכולות חזקות, כמו כוח רב, מהירות, יכולת מעוף, אלמותיות ויכולת של תחייה לאחר המוות (בעל ומות קמים לתחיה), יכולת הסתוות בחיות אחרות, יכולות מאגיות ועוד, במאפיינים פיזיולוגיים ופסיכולוגיים רבים הם עדיין דומים לבני אדם: הם אוכלים, שותים, מקיימים יחסי מין ויולדים. הם בעלי רגשות שניתנים למניפולציה: ניתן לאיים עליהם ולהפחיד אותם וניתן לשחד אותם במתנות או במחמאות. הם מצטערים, מקוננים ובוכים כאשר קורה מאורע מעציב, ושמחים, מחייכים ומאושרים כאשר קורה להם מאורע משמח. הם שואפי כבוד ושררה, ולעיתים חומדים דברים שאינם שייכים להם. יש ביניהם בעלי חוש צדק מפותח וטוב לב שופע, ויש ביניהם תאבי רצח ושפיכות דמים. ניתן בסופו של דבר לסכם כי האלים הם בצלם האדם. גם במיתולוגיות אחרות לאורך ההיסטוריה, כמו המיתולוגיה היוונית, מתוארים אלים "אנושיים", בניגוד לאל הכל יכול שעמו הצדק המוחלט כפי שמקובל בדתות מונותאיסטיות.
הפוליטיקה של המשפחה האלוהית
לא לחינם מתלבטים אל ואשרה במי לתמוך מבין שני האלים ים ובעל. לשניהם ישנם יתרונות מובהקים והמאבק ביניהם הוא בין שני אלים פרודוקטיביים שמועילים לאנושות, כך שהדילמה במי לבחור היא אמיתית. קרבתה של אוגרית לים התיכון משפיעה ללא ספק על מיתוס זה ועל ההתלבטות בין השניים. בעל הוא אל הגשם, מקור הטל והערפילים, ובו תלויים עובדי האדמה ובני האדם לצורכי החקלאות. לא לחינם נקרא שליחו 'גפן-ואוגר' (=גפן ושדה). לעומת זאת ים הוא אל הים שלו זקוקים הדייגים, ואף הסוחרים שמפליגים בין אוגרית לקפריסין וליוון. ים הוא גם אל הנהרות המושכים מים, ובהם אפשר לשתות, לרחוץ ולהשקות את השדות הסמוכים. אשרה, אלת האדמה, נקרעת ביניהם. מצד אחד הזדקקותה לבעל מובנת – היא זקוקה לגשם, אך מצד שני שליחה 'קודש-ואמרר' הוא דווקא דייג הזקוק לשיתוף הפעולה של ים. עשתר, אל הכוכבים, ניסה בתחילה לשלוט כצופה מלמעלה, אך אינו יכול לעזור מבחינה מעשית לכלכלה של בני האדם הואיל והוא גבוה מדי. מות, אל השאול, נמצא הרחק מתחת לארץ ואין לו כל עניין לעזור לבני האדם, או לשבת על כס המלכות שלהם.
לקח נוסף שמתווה הסיפור הוא שכדי להגיע לשלטון אין לפעול בדרך של עריצות חד-צדדית כעשתר, ולא בדרך של הטלת אימה וכוחניות מופרזת כפי שנהג ים, אלא יש לפעול בדרכים מתוחכמות יותר, ליצור אמצעים טכנולוגיים שיתנו לך יתרון וליצור קואליציה סביבך: לשכנע את מי שזקוק לשכנוע, לשחד את מי שניתן לשחד, ולבסוף לאיים ואף לצאת למלחמה כדי לשבור את כוחם של המתנגדים הגלויים, בעזרת שליחים שיעשו בשבילך את "העבודה המלוכלכת". בסופו של דבר קיימת קואליציה רחבה שתומכת בגלוי בבעל, בשל ההכרה בסגולותיו הטובות. ענת, עשתרת, שפש, כושר וחסיס ואף אשרה ואל שהתלבטו בינו לבין ים, מכריעים שבעל חשוב יותר לאנושות מאשר ים.
סממני המלוכה של בעל
עלייתו של בעל למלוכה היא תוצאה מיידית של ניצחונו במערכה מול ים, הניצחון החשוב בסדרת ניצחונות של בעל ובעלי בריתו, ענת ועשתרת. ניצחון זה מסתיים בהכרזה החגיגית על המלכתו של בעל: "ים מת. בעל ימלוך!". את ניצחונותיו של בעל מלווה סעודת אלים חגיגית בה אלים זוטרים משרתים את בעל ומגישים לו יין בגביע מיוחד "יתן כוס בידו, גביע בשתי ידיו...כד של איש שמיים, כוס של קדושים...", מלשון הפיסקה ייתכן ומדובר במעין סעודת הכתרה.
בנוסף, קיימים אפִיתֶטים מלכותיים המובאים בפי דמויות שונות וכן על ידי המספר עצמו לאחר ביסוס מלכותו – החשוב שבהן הוא 'אלאין בעל' (=בעל החזק), וכן אפיתטים נוספים כגון 'רוכב עננים', 'מושל ארץ' ו'קרדום אדיר'. כמו כן, ישנן הכרזות והצהרות חגיגיות שעניינן הוא המלכתו של בעל ("תיכון מלכות עולמך – ממשלתך לדור ודור"). ניתן לראות בקריאתו של בעל לענת לחדול ממלחמותיה באויביהם ורצונו להשכין שלום עדות ליציבות מלכותו של בעל, הואיל ושאיפות אלה הן שאיפותיו של מלך מנצח ולא של טוען למלכות.
בטבע, בעל שליט על כוחות הסערה, העננים, הברקים, הרעמים והגשמים, משתמש בהם למלחמותיו, גומל טובה באמצעותם לאחר בניית ההיכל, יודע את סודותיהם, ולוקח את נתיניו אלה, יחד עם משרתים נוספים ברדתו לשאול.
מי ניצח את ים?
יישוב שתי הגרסאות הללו אפשרי בכמה דרכים. ראשית, ייתכן כי ענת פשוט מתפארת במעשים לא לה, אך ניתן אולי לחבר את שתי הגרסאות ולהבין כי מדובר היה בקרב משותף לבעל וענת, כאשר ענת התרכזה בלחימה מול עוזריו של ים, ואילו בעל הכניע את ים עצמו עד שהאחרון נפל בידיו כשבוי. הלשון המעורפלת בתיאור מכת המוות שניתנה לים, נותנת מקום לאפשרות לפיה מכה זאת ניתנה על ידי ענת. בנוסף, קיימת האפשרות שמציע ט"ל פנטון במאמרו, כי שינויי תרגום עשויים לשנות את הבנת דבריה של ענת. אפשרות נוספת היא ששתי הגרסאות, משקפות שתי מסורות שונות באשר לזהות מכניעו של ים.
סוגיית הטוב והרע
אף שבעל הוא אל החיים, הגשם הצמיחה והפריחה – האל החיובי, הוא לא יכול לעמוד לבדו, וזקוק לצידו לכוח של אלה איומה ונוראה, שבלעדיה הוא חסר אונים. למעשה האלה ענת עושה הרבה מ"העבודה השחורה" שלו, נלחמת את מלחמתו בשליחיו של ים, מפלצות הים הנוראות, עוזרת לבעל לשכנע את אשרה ואל לבנות לבעל היכל, הורגת את מות ואת אויביו האחרים של בעל, ואף משכנעת את השמש להאיר בשליחותו של אביה אל. את הניגודיות שיש בחיים ובעולם, ניתן על פי התפיסה האוגריתית להסביר רק בדרך של ריבוי אלים ותפיסה דיכוטומית של כוחות העולם. כיוון שהדברים הרעים שמתרחשים בעולם, אינם יכולים להתרחש מצידו של אל, בעל או אשרה, חייבות להיות ישויות אחרות שהן מטילות אימה, בולעניות או רצחניות, וגורמות את כל הסבל שעובר על האנושות.
היום השביעי
כמו באגדת אקהת ובאגדת כרת, גם בעלילות בעל וענת קיים המוטיב של פעילות אלוהית או אנושית, בכל מיני תחומים כמו פולחן האלים, או מלחמה, הנעשית במשך שישה ימים ונפסקת ביום השביעי בו מתרחשת התוצאה המקווה ומתקבל פרי המאמץ. בעלילות בעל וענת אל האומנות כושר-וחסיס בונה ארמון לבעל ומבעיר אש בהיכל שישה ימים כדי להתיך את הכסף והזהב וליצוק מהם לבנים ומטילים. ביום השביעי "תפסיק האש מהבית", הלבנים נוצרים באורח פלא ופני ההיכל מצופים בזהב. תיאור זה דומה באופן מעניין, לתיאור של אלוהים בבריאתו את העולם במסורת היהודית ולמקורה של השבת. "וַיְכַל אֱלֹהִים בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה, וַיִּשְׁבֹּת בַּיּוֹם הַשְּׁבִיעִי מִכָּל מְלַאכְתּוֹ אֲשֶׁר עָשָׂה:" עוד מעניינת ההקבלה למקרא בכך שכמו בעבודתו של אל האומנות, גם איסור המלאכה בשבת מוצג באמצעות אב-טיפוס של הדלקת אש: "שֵׁשֶׁת יָמִים תֵּעָשֶׂה מְלָאכָה וּבַיּוֹם הַשְּׁבִיעִי יִהְיֶה לָכֶם קֹדֶשׁ, שַׁבַּת שַׁבָּתוֹן לַה', כָּל הָעֹשֶׂה בוֹ מְלָאכָה יוּמָת. לֹא תְבַעֲרוּ אֵשׁ בְּכֹל משְׁבֹתֵיכֶם בְּיוֹם הַשַּׁבָּת."
המאבק בין האל לים
במאמרו "שירת העלילה בישראל", ביסס חוקר המקרא משה דוד קאסוטו ומהחלוצים בהשוואות מיתוסי העמים, את טענתו כי בעם ישראל התקיימה אי פעם בעבר שירת עלילה. כהדגמה לטענתו, הראה קאסוטו שרידים הקיימים במקרא למיתוס הדומה לעלילות בעל וענת העוסק במלחמה של האל בים. המקורות העיקריים אותם זיהה היו:
נקודות הדמיון הבסיסיות המשותפות לכל המקראות שצוינו אל מול עלילת בעל הן בראש ובראשונה במוטיב המרכזי – אל הנלחם בים ובמפלצותיו ומכניעם. כמו כן, שמותיהם ותיאורם של מפלצות אלה זהה לאלה שבעלילה האוגריתית (ים, תנין בעל שבעה ראשים, לויתן, נחש עקלתון ונחש בריח).
מוטיב נוסף אשר מקורו במיתוס האוגריתי ומוצא את מקומו במקרא (גם בהקשרים הבראשיתיים של המיתוס וגם בהקשרים הנוגעים ליציאת מצרים) הוא שימת הגבול לים. יסודו של מוטיב זה הוא בדימוי הים כמבקש לפלוש לתוככי היבשה. "גְּבוּל שַׂמְתָּ בַּל יַעֲבֹרוּן, בַּל יְשֻׁבוּן לְכַסּוֹת הָאָרץ".
השאול ומות
השאול – ניתן לראות דמיון בין תפיסת השאול בתנ"ך לבית התפיסה האוגריתית. בתנ"ך השאול נמצא מתחת לארץ, אפשר לרדת ולעלות ממנה, ולכן גם אין פלא כי לפולחן התקשור עם נשמת המת קוראים בתנ"ך העלאה באוב, כיון שהמת מועלה מתחתית הארץ. בתנ"ך יש אף פסוק שבו מות מקושר לשאול. "רַגְלֶיהָ יֹרְדוֹת מָוֶת, שְׁאוֹל צְעָדֶיהָ יִתְמֹכוּ" השאול והמות מתוארים בשני המקומות כישות בולענית בעלת פה אדיר. "לָכֵן הִרְחִיבָה שְּׁאוֹל נַפְשָׁהּ וּפָעֲרָה פִיהָ לִבְלִי חֹק..." . גם בעלילות בעל וענת האל מות מתואר כבעל פה אדיר שכאשר הוא פוער אותו, הוא משרבב שפה אחת לשמים, השנייה בארץ ולשונו בכוכבים ובעל נבלע בלועו כמו טלה וגדי ושאף השמש הזוהרת נעצרת שם. הוא גם מתואר כמי שגרונו חסר וזקוק תדיר לבני אדם, כפי השאול המתוארת בישעיה.
מות – התיאור אודות המוות כישות דמונית שמשוטטת ברחובות ופורצת לבתים לקחת חיים, מופיע בתנ"ך בירמיהו : "כי עלה מות בחלונינו, בא בארמנותינו, להכרית עולל מחוץ, בחורים מרחבות". היחס אל מות כשוכן במקום מסוים אף הוא מופיע בתנ"ך: "הנגלו לך שערי מות? ושערי צלמות תראה?" גם האזהרה במשלי על האישה הזרה והמפתה קשור לעניין, "כי שחה אל מות ביתה, ואל רפאים מעגלתיה" במיוחד כאשר מות מקושר אל הרפאים, המופיעים בשירה האוגריתית. גם הביטויים "דרכי מות", "מוקשי מות", "בן מות" ועוד ביטויים דומים שפזורים בתנ"ך, יכולים להעיד על תפיסה מיתית של המוות. עם זאת ניתן לראות כי התפיסה הישראלית נלחמה בתפיסה זאת, בתפיסה אחדותית שבה לה' מיוחסים המוות והחיים גם יחד למשל בשירת חנה – "ה' מֵמִית וּמְחַיֶּה, מוֹרִיד שְׁאוֹל וַיָּעַל."
החופש של המתים – מקום המתים נקרא "בית החופשית" מכיוון שבתפיסתם הם חופשיים, הד לכך נשמע בספר תהילים: "בַּמֵּתִים חָפְשִׁי כְּמוֹ חֲלָלִים שֹׁכְבֵי קֶבֶר אֲשֶׁר לֹא זְכַרְתָּם עוֹד..." , היו (די מוּר) שניסו לפרש את בית החופשית בלשון סגי נהור, לבית שהמתגוררים בו כלואים ואינם חופשיים לצאת ממנו. והיו שסברו כי מדובר במקום של חינגאות ומשתאות, שבו המתים חופשיים לבלות מבלי האחריות שקיימת בחיים הממשיים.
המספד על אלי הצמחייה
סיפור מותו של בעל דומה למותו של תמוז – אל הפיריון והצמיחה המסופוטמי, שפולחנו נזכר בתנ"ך.
מותו של בעל היה מחזורי, ומדי שנה בתקופת היובש, היו עורכים מספד גדול לבעל כחלק מטקס דתי. את הפעולות של האבלות והקינה של אל וענת על בעל, אפשר לראות כפעולות שמימיות שבני האדם צריכים לחקות אותם, ובהם תלויה לא מעט תחייתו המחודשת של בעל.
קאסוטו מזהה את הדדרמון הנזכר בתנ"ך עם בעל ומציין כי מספדו של הדדרמון-בעל נזכר בגלוי בספר זכריה שם מתואר מספדו של בעל שנעשה בבקעת מגידו כדוגמה למספד גדול ומוכר: "בַּיּוֹם הַהוּא יִגְדַּל הַמִּסְפֵּד בִּירוּשָׁלִַם כְּמִסְפַּד הֲדַדְרִמּוֹן בְּבִקְעַת מְגִדּוֹן".
מקבילות לשוניות בתנ"ך
ישנן מקבילות לשוניות רבות בין העברית המקראית לבין האוגרית. מעבר לדמיון הלשוני באוצר המילים קיים דמיון רב גם בצירופי מילים, ביטויים ותכנים. מבין הביטויים הדומים ניתן להביא את הדוגמאות הבאות:
הים ומפלצותיו
ההבדל היסודי בשימוש שעושה המקרא במוטיבים מתוך עלילת בעל, הוא בזהות האל הלוחם בים ובמפלצותיו. את מקומו של בעל בעלילה האוגריתית מחליף במקרא אלוהי ישראל, הפועל ללא שותפים או בעלי ברית, אף שאפשר למצוא ביטויים של ריבוי גם אצלו ("נעשה אדם" בבריאת האדם, או "הבה נרדה ונבלה שפתם" במגדל בבל), אך ישנן השערות שאלוהי ישראל פונה אל מלאכיו.
מהבדל מרכזי זה, מסתעפים כמה הבדלים עקרוניים נוספים – ראשית, במקרא, המאבק איננו מתואר כמאבק בין שני כוחות עצמאיים במעמד זהה, והים איננו מצויר כאלטרנטיבה לשלטונו של אלוהי ישראל. יתרה מזאת, אקט המלחמה בין אלוהי ישראל לים מתואר במקרא כאקט חד-צדדי, ללא התמודדות או נקודות מפנה דרמטיות כפי שישנן בעלילת בעל, אלא כמכה אחת ניצחת שמכה אלוהי ישראל את הים ומפלצותיו. ניצחונו של אלוהי ישראל במקרא מובטח מראש, מוחלט וטוטאלי, וגם אם לאחר מכה זאת שהכה האל את הים, עדיין קיימת סכנה עתידית מצד הים ומפלצותיו, הרי שאיום זה אין בו כדי לסכן את האל עצמו, בשונה מבעל הממשיך לחשוש בעצמו, מפני פלישות אויביו לביתו. כמו כן, לא קיים תיאור כי שלטונו של אלוהי ישראל הובטח לו רק לאחר ההתמודדות מול ים והכנעתו, והמלחמה בים איננה חלק ממערכה רחבה יותר כדוגמת סדרת מלחמותיהם של בעל וענת.
קאסוטו, שנזקק כבר לעניין זה טוען, שאף בתנ"ך עצמו ישנה הבחנה בין הטקסט המקראי לטקסט של הנביאים. הנביאים עצמם השתמשו במיתוסים הכנעניים לשם פולמוס חריף עם המיתולוגיות הכנעניות, ולכן ניתן למצוא טקסטים תנ"כים נוספים שבהן נראה שיש מאבק ומלחמה בין מפלצות הים שמסמלות רוע לבין ה', בין בעבר ובין בעתיד, בעוד שהטקסט המקראי בבראשית בעניין בריאת התנינים הגדולים למשל, הוא טקסט שמתנגד בטון שקט לתפיסה האלילית הקיימת כי מדובר במפלצות מיתולוגיות שנלחמות או מורדות באלוהים, וטוען כבדרך אגב כי הן בריות טבעיות שנבראו כיתר הנבראים, לעשות את רצונו, ואין מקום כלל למלחמה או מאבק. הד של תפיסה זאת קיים גם בתהילים שבו הטבע נתפס כטבע גרידא: "זֶה הַיָּם גָּדוֹל וּרְחַב יָדָיִם, שָׁם רֶמֶשׂ וְאֵין מִסְפָּר, חַיּוֹת קְטַנּוֹת עִם גְּדֹלוֹת: שָׁם אֳנִיּוֹת יְהַלֵּכוּן, לִוְיָתָן זֶה יָצַרְתָּ – לְשַׂחֶק בּוֹ:"
מנהגי אבלות וקבורה
כאשר לאל נודע כי בעל מת הוא פותח במנהגי אבלות: הוא יורד מכסאו להדום וממנו לשבת על הארץ, יוצק על ראשו עפר אבלות ועפר מתפלשים, לובש בגד אבלות "מאזרתמ" (ייתכן שהכוונה לשק), פוגע בעורו באמצעות אבן צור, שורט את פניו, תולש את זקנו, ומקונן על בעל בנו. גם ענת אחותו של בעל פועלת באופן דומה: היא פוצעת את עצמה, שורטת את לחייה, תולשת את זקנה, בוכה עליו, מקוננת וקוברת אותו באדמה בפסגת צפון. מנהגים אלה של תלישת שערות הראש והזקן, הכאת הגוף ושריטתו מוזכרים כמנהגי אבלות לא לגיטימיים במקרא. לעומת זאת, מנהגים אחרים כמו שימת עפר על הראש, התפלשות באפר, חגירת שקים, ונשיאת מספד וקינה לאות צער ואבלות היו מנהגים מקובלים במקרא.
סעודות בשר ויין
לעומת גישת התנ"ך, שבו אלוהים לכל היותר מריח את ריח הניחוח של קורבנות בני האדם, ואין לפניו פעולות גשמיות של ממש, בצד קיומם של לא מעט פסוקים בנביאים האחרונים שמראים אף את סלידתו של האל מריבוי קורבנות, בעלילה האוגריתית מסופר פעמים לא מעטות שהאלים חוגגים במשתאות וסעודות של בשר ויין במקרים רבים כגון במקרה בו בעל וענת מנסים לפייס את אשרה שתשכנע את אל להרשות לבנות היכל לבעל (KTU.1.4.III). גם כאשר בעל חונך את היכלו הוא טובח פרים, צאן, עגלים וטלאים ועורך סעודה לאחיו האלים בליווי של יין רב לכל אחד ממיני הבשר (KTU.1.3.VI). גם כאשר בעל אוכל בסעודה בביתו, משרתו מגיש לו בשר ויין באופן מוגזם (KTU.1.3.I). הדבר מובא באופן מוקצן ונלעג ביותר ביצירה הסאטירית "האלים הראשיים זוללים וסובאים" שבו האלים לרבות אל ראש הפנתאון, מופיעים כדמויות נלעגות ביותר, ושבו יש טקסט שמקשר באופן ברור בין "יין" ל"סביאה". כנגד אידיאליזציה של תענוגות הבשר והגרגרנות המוגזמת, התנ"ך התריע בכמה מקומות שלא להרבות בבשר ויין, "אַל תְּהִי בְסֹבְאֵי יָיִן בְּזֹלְלֵי בָשָׂר לָמוֹ." . בן סורר ומורה סמל החוצפה והשחיתות של הנעורים, מתואר בנוסף לחוסר המשמעת שלו כלפי הוריו, בזלילתו ובסביאתו.
לקריאה נוספת
לפרסומים ראשוניים של לוחות העלילה, ראו שירה אוגריתית.
יעקב בן זבדי
יעקב בן זבדי (או יעקב הקדוש; בשפות אחרות: סנט ג'יימס, סן ז'אק, סנטיאגו, יקובוס, זנקט יקוב, סן דייגו) (מת בשנת 44) היה אחד מתלמידי ישו. יעקב בן זבדי נחשב לקדוש נוצרי ונושא בדרך כלל את השם "יעקב הגדול", על מנת להבדיל בינו לבין שליח אחר ששמו יעקב (יעקב בן חלפי; יעקב הקטן).
חייו
יעקב היה בנם של זבדי ושלומית ואחיו של יוחנן השליח. בברית החדשה מתואר יעקב כאחד מתלמידי ישו הראשונים. מוזכר כי יעקב ויוחנן שהו עם אביהם על החוף כשישו קרא להם להפוך לתלמידיו. הוא ואחיו מכונים על ידי ישו "בני רעם". יעקב היה אחד משלושת השליחים אשר נכחו בהשתנות של ישו (האחרים היו אחיו יוחנן ופטרוס). ב"מעשי השליחים" מסופר כי אגריפס הראשון ציווה להוציא את יעקב להורג במכת חרב, וכך הפך אותו למרטיר הראשון מבין שנים עשר השליחים.
ראשו הופרד מגופו ונקבר בקתדרלת יעקב הקדוש ברובע הארמני בעיר העתיקה של ירושלים. מסופר עוד כי עצמותיו נדדו על גבי צדפה, עד שהגיעו לחופי חצי האי האיברי. על האתר שבו, על פי האגדה, מצוי קברו, נבנתה העיר סנטיאגו דה קומפוסטלה בספרד. (סנטיאגו הוא שמו הספרדי של יעקב בן זבדי, ובשם זה נקראו מקומות רבים בארצות הדוברות ספרדית). דרך סנטיאגו באותו אזור נקראת גם היא על שמו ומשמשת צליינים לעלייה לרגל לכנסיית קברו. הוא נחשב לקדוש המגן של ספרד.
פארק הסלעים
פארק הסלעים הוא פארק בגליל העליון בו ניתן לצפות בתופעה גאולוגית של שכבות סלע המונחות זו על זו ויוצרות פסלים טבעיים.
הפארק נמצא בתוך חורש טבעי והוא חלק משמורת הטבע הר סנה, בשטח המועצה המקומית כיסרא-סומיע.
פאבל אדמוביץ'
פאבל בוגדאן אדמוביץ' (בפולנית: Paweł Bogdan Adamowicz; 2 בנובמבר 1965 – 14 בינואר 2019) היה פוליטיקאי ועורך דין פולני. הוא כיהן בתפקיד ראש עיריית גדנסק שבפולין מ-1998 עד הירצחו.
ביוגרפיה
אדמוביץ' נולד בעיר גדנסק בשנת 1965. הוא רכש את השכלתו באוניברסיטת גדנסק. בשנת 1989 החל לעבוד כעוזר באוניברסיטת גדנסק. בשנים 1990–1993 היה סגן רקטור לענייני סטודנטים. בשנים 1993–1996 סיים הכשרה משפטית כיועץ משפטי. בשנת 1990, לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בפולין באירועי סתיו העמים, החל אדמוביץ' את כהונתו כחבר במועצת עיריית גדנסק. הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1998, אז מונה לראש העיר. בשנת 2002 אושרר מינויו של אדמוביץ' ברוב של 70% מהקולות. במהלך תקופת כהונתו, עוטר אדמוביץ' בפרסים רבים על ידי מנהיגים בפולין ומחוצה לה, ביניהם יוחנן פאולוס השני ואלכסנדר קוושנייבסקי. אדמוביץ' הביע תמיכה בזכויות להט"ב ובקהילה היהודית בפולין. בינואר 2019 נרצח אדמוביץ' במהלך מופע צדקה על ידי אסיר משוחרר, שטען כי מפלגתו של אדמוביץ', המצע האזרחי, אשמה במאסר שלו.
חיים אישיים
בשנת 1999 התחתן אדמוביץ' עם מגדלנה אברמסקה, סטודנטית למשפטים באוניברסיטת גדנסק, אותה הכיר במהלך לימודיו. לימים היא הפכה לפרופסור למשפטים באותה אוניברסיטה. יש להם שתי בנות, אנטונינה (ילידת 2003) וטרזה (ילידת 2010).
פארק הסלעים
אנדרטה
בכניסה לפארק נמצאת אנדרטה לזכר הנערה וג'דאן אבו חמיד, תלמידת כיתה י"א בת 16 שנרצחה ב-20 בדצמבר 2016 על ידי תלמיד כיתה י"ב בן 17 לאחר שסירבה להיות חברתו. אנדרטה נוספת לזכרה נמצאת בתוך פארק הסלעים, במקום הרצח.
פיתוח
אזור הפארק שימש שנים רבות כמזבלה מקומית. האתר התגלה במקרה, נוקה ופותח על ידי החברה הממשלתית לתיירות.
שבילים לטיול
לנוחות המטיילים נחלק המסלול לשלושה שבילים: המסלול כולו מיועד למשפחות, ואורכו כקילומטר.
אליזבת פריי
אליזבת פריי (באנגלית: Elizabeth Fry; 21 במאי 1780 - 12 באוקטובר 1845), הייתה אשת-רוח בריטית, הומניסטית, פעילת זכויות אדם ופעילת רפורמות חברתיות. השתייכה לקהילת הקווייקרים באנגליה.
פעילותה של פריי, שנוספה לפעילותו של ההומניסט ג'ון הווארד, הביאה לרפורמות מרחיקות לכת ביחס החברה לאסירים בבתי כלא, ובהחלת אמות מידה הומניסטיות כלליות הרואות באסיר אדם בעל זכויות. דיוקנה מתנוסס על שטר כסף 5 לירות שטרלינג שהוכנס למחזור בשנת 2001.
רקע משפחתי
אליזבט פריי נולדה בעיר נוריץ' שבאנגליה, למשפחת גורני, משפחה נוצרית קווייקרית. אביה, שהיה שותף בניהול בנק, איפשר למשפחה חיי רווחה. במשפחתה היו 12 ילדים. אליזבת ואחיותיה גדלו ברוח שוויונית שעודדה לימוד אקדמי, מעורבות פוליטית ומעורבות חברתית אף לנשים, וזאת בשונה מהמקובל באותה תקופה.
פעילותה למען זכויות אסירים
בעידוד ידיד המשפחה בעל עמדות הומניסטיות ביקרה אליזבת פריי בכלא ניוגייט שבלונדון. תנאי המאסר שראתה היו מחרידים. האסירים שהו בתנאי צפיפות וזוהמה, היו חשופים להתעללויות מצד אסירים אחרים ומצד סוהרים ללא פיקוח. לא הייתה הפרדה מובנית בין גברים לנשים בכלא, ולא היה פיקוח שמנע פגיעה בנשים האסירות מצד אסירים אחרים ומצד סוהרים. לא היה טיפול רפואי נאות, דבר שהביא לחולי ולעיתים למוות. הסוהרים לא קיבלו משכורות מהמדינה, ואת שכר עבודתם נהגו לגבות מהאסירים עצמם, בכניסתם ובצאתם מהכלא, לעיתים תוך שימוש בכוח.
עונש המוות היה נהוג ביותר מ-200 עבירות, וכן הייתה מקובלת ענישה גופנית כדוגמת הכאה.
פריי ומשפחתה היו מקורבים לשרים בכירים בממשלה. פריי נפגשה מספר רב של פעמים עם גורמים בעלי השפעה שלטונית, וכן נפגשה עם המלכה ויקטוריה, שהעריכה כפי הנראה את פעילותה.
בשנת 1817 הקימה את העמותה הציבורית לשיפור תנאי הכליאה של נשים אסירות בכלא ניוגייט, עמותה שהקמתה הייתה דבר ראשוני ויוצא דופן בזמן ההוא.
סאבווי סאקרס
סאבווי סאקרס הייתה להקת פאנק רוק ישראלית שפעלה בין השנים 1998-1992.
אליזבת פריי
פעילותה למען זכויות אסירים
לאור פעילותה הציבורית ושתדלנותה הפוליטית, נחקק בפרלמנט הבריטי בשנת 1823 חוק המחייב את השלטונות במתן זכויות לאסירים (Gaols Act 1823), שכלל:
סאבווי סאקרס
פעילות
להקת סאבווי סאקרס הוקמה ב-1992 על ידי עמי שלו, מתופף להקת "המשאיות" כשאליו הצטרפו שלושה מחבריו - אביב מארק, ניסים אליעז וליאור מיכל. חברי הלהקה היו פועלי במה וטכנאי קול, שהכירו ועבדו יחד בחברת ההגברה והתאורה "בטי בם", ופרט לשלו, היה זה ניסיונם הראשון במוזיקה. במרץ באותה שנה ניגנה הלהקה בליל כלולותיו של שלומי ברכה מלהקת משינה. הופעה זו הייתה גם הופעתה הראשונה של הלהקה.
ב-1994 הוחתמה הלהקה בחברת התקליטים אן אם סי והוציאה את אלבום הבכורה "קומות קרקע ומטה" בהפקה עצמית. האלבום, אשר הופק מוזיקלית על ידי איציק ליכטנפלד, היה מאופיין בשירים קצרים, מהירים, בוטים, פרובוקטיביים ורוויים בזעם וכאב. מתוכו יצאו לרדיו השירים "רוצח", "אני לא שומע", "חרא מדינה", "אין לי אדמה" ו"את נוסעת". מבין שירי האלבום בלטו "אני לא שומע", "אין לי אדמה", "את נוסעת", "רוצח", "אקסטזי", "אני רעב" (שהופיע באלבום בשתי גרסאות) והמפורסם שבהם - "חרא מדינה". השיר הפוליטי זכה להכרה מאוחרת כג'ינגל תוכנית הרדיו "זהבי עצבני". למרות החדשנות שהפגין האלבום הוא נמכר בכ-1,300 עותקים בלבד. לשני שירים באלבום נוצרו קליפים - "אני לא שומע" (ביים יואב רודה וראה אור באותה שנה) ו"אין לי אדמה" (צילם, ביים וערך שלומי ברכה, וראה אור ב-1995). בהמשך חיממה הלהקה הופעות של איפה הילד, רמי פורטיס וזקני צפת.
אליזבת פריי
פעילותה למען זכויות אסירים
בנוסף, הביאה שתדלנותה להפחתה משמעותית של העבירות עליהן הוטל עונש מוות; דבר שהביא לתחילתו של מהלך לביטול עונש זה כעבור שנים.