cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמון קאזס
ברצלונה ופריז
באותו חודש, כשהוא מלווה בבן דודו מיקל קרבו, סטודנט לרפואה, יצא לפריז ולמד בסטודיו של קרולוס דוראן, צייר שהושפע רבות מסגנונו של אדואר מאנה, ולאחר מכן אצל אנרי ז'רווה. בשהייתו בפריז שימש כתב עבור כתב-העת ל'אבנס בבירה הצרפתית. הוא חלק את זמנו בין ברצלונה לפריז, כשהוא מבלה את תקופות הסתיו והחורף בפריז ויתר השנה בספרד הוא הרבה לנסוע. ולטייל ברחבי חצי-האי האיברי ושהה תקופות ממושכות במדריד ובגרנדה; בעת שהייתו במדריד הרבה לחקור את היצירות הקלאסיות במוזיאון הפראדו. בעקבות הביקור בגרנדה החל להתעניין בנושאים המאפיינים את אזור אנדלוסיה וצייר את "דיוקן עצמי בחליפת פלמנקו" שפתח לו דלת לסלון פריז. בינואר 1884 שלח לגלריית פארס רישום בשם "תחרות שוורים", הראשון בסדרת יצירות שעסקו בנושא מלחמות השוורים, נושא שהיה חביב על הפריזאים וכיכב ביצירותיו משך שנים אחדות. במרץ של אותה שנה שב לברצלונה ובשנת 1885 חזר לפריז, שם ביקר באופן סדיר באקדמיית אנרי ז'רווה, שם התוודע לציירים נוספים, בהם סנטיאגו רוסיניול, ובין השניים נקשרה ידידות אמיצה. עם שובו לברצלונה השתתף בתערוכה בגלריה פארס בה הציג ציור נוף בשם סנט הילרי. בשנת 1886 יצא בשלום ממחלת שחפת ונדרש לתקופת החלמה ממושכת אותה בילה בברצלונה.
קאזס ורוסיניול הרבו לנסוע ברחבי קטלוניה ובשנת 1889 שיתפו פעולה בספר "קטלוניה - הנשקפת מן הכרכרה שלי" שכלל טקסטים של רוסיניול ואיורים של קאזס. הוא החל להציג בקביעות בגלריית פארס בברצלונה, אך נושאי היומיום בהם עסקו יצירותיו לא זכו לאהדת הקהל; למרות זאת המשיך לצייר ויצר עבודות כגון: "טקס החניקה למוות", "ההתקפה", "ריקוד לעת ערב", "תהלוכת קורפוס כריסטי בסנטה מריה דל מאר", ועוד. סגנונו שילב במיומנות גוונים חיים על רקע אפרורי עם פרט מעודן וסינתטיות בעת רישום קהל רב.
ג'סי ויליאמס
ביוגרפיה
ויליאמס בוגר אוניברסיטת טמפל עם תואר כפול בלימודים אפרו-אמריקאים ובאמנויות המדיה והקולנוע. בעקבות הוריו, הוא לימד במשך שש שנים לימודי אמריקה, אפריקה ואנגלית בבית ספר הציבורי הגבוה בפילדלפיה.
קריירה
בשנת 2006 שיחק ויליאמס בתור שחקן אורח בפרק של הסדרה "חוק וסדר", וכן התחיל לשחק גם במחזות בברודוויי. בשנת 2008, עשה ויליאמס את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בתפקיד בסרט "אחוות הג'ינס 2".
בשנת 2009 הצטרף לצוות השחקנים בסדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" של רשת ABC בעונתה השישית.
רמון קאזס
ברצלונה ופריז
בשנת 1890 חזר לפריז בחברת סנטיאגו רוסיניול, מיקל אוטריו ואיגנסיו סולואגה והם התגוררו במולן דה לה גאלט שבשכונת מונמארטר. רוסיניול הכין סדרת כתבות לעיתון לה ונגוארדיה בשם "מן הטחנה" ששילבו איורים של קאזס. באותה תקופה יצר בין היתר את "באוויר הפתוח" ואת "ריקוד במולן דה לה גאלט" יצירות בהן ניכרות השפעות של אנרי טולוז לוטרק, תאופיל-אלכסנדר סטינלן, וז'אן לואי פורן.
יחד עם רוסיניול ועם הפסל אנריק קלרסו ארגנו תערוכה בגלריית פארס בשנת 1890; העבודות מתקופה זו הן אמצע הדרך בין הסגנון האקדמי לזה של האימפרסיוניסטים הצרפתים. סגנון זה שנודע בשם מודרניזם, היה עדיין בחיתוליו אך האמנים היוצרים בו החלו להתוודע זה לזה ואלה הקטלאנים החלו להזדהות יותר עם ברצלונה מאשר עם פריז.
שמו החל הולך לפניו באירופה כולה והוא קצר הצלחה בתערוכות שהוצגו במדריד (1892–1894). בברלין (1891–1896) ובתערוכה העולמית בשיקגו בשנת 1893. באותו הזמן חוג הבוהמה שהקיף את קאזס ורוסיניול החל לארגן תערוכות בתדירות גבוהה בברצלונה ובסיג'ס. עם התגברות הפעילות בקטלוניה, שב קאזס להתגורר בברצלונה אף שהמשיך לנסוע מדי שנה לסלון השנתי בפריז.
ג'סי ויליאמס
קריירה
באפריל 2020 היה צפוי ויליאמס לעלות עם המחזה "Take Me Out" בברודוויי בו מככבים גם ג'סי טיילר פרגוסון ופטריק ג'יי אדמס, אך בשל התפרצות מגפת הקורונה ההפקה נדחתה והיא יצאה לאוויר במהלך דצמבר 2021; תפקיד אשר הקנה לו מועמדות לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר לשנת 2022.
רמון קאזס
ארבעה חתולים
עולם האמנות המודרניסטי קבע את מקום מושבו בבית-הקפה ארבעה חתולים, בר ומסעדה בסגנון Le Chat Noir בפריז. קאזס מימן את בית-הקפה, שנפתח בקומת הקרקע של בית מרטי, מבנה נאו-גותי פרי תכנונו של האדריכל ז'וזפ פוג' אי קדפאלק ברחוב מונטסיו שבמרכז ברצלונה; הוא נפתח בחודש יוני 1897 ופעל משך שש שנים (שופץ מחדש בשנת 1978). השותפים למיזם היו פרה רומאו, סנטיאגו רוסיניול ומיקל אוטריו. בבית הקפה נערכו מפגשים ספרותיים והוצגו תערוכות אמנות, בין היתר אחת התערוכות הראשונות של פבלו פיקאסו הצעיר. יצירת הדגל באוסף הקבע של בית-הקפה הוא דיוקן עצמי של קאזס המדווש באופני טנדם יחד עם פרה רומאו.
ג'סי ויליאמס
חיים אישיים
ב-1 בספטמבר 2012 נישא ויליאמס לבת זוגו ארני דרייק-לי, ובדצמבר 2013 נולדה לזוג בת בשם סדי. באוקטובר 2015 נולד לזוג ילד נוסף בשם מייסאו. באפריל 2017 ויליאמס ולי נפרדו, ובשנת 2020 הם התגרשו.
רמון קאזס
ארבעה חתולים
ממש כמו ב- Le Chat noir גם ארבעה חתולים התהדר בכתב-עת ספרותי בו נטל קאזס חלק לא מבוטל. כתב-העת לא האריך ימים בכותר הזה, אך המשיך לראות אור תחת הכותרים "שיער ועט" (Pèl i Ploma) ו"צורה" (Forma) שגם בהם תרם קאזס מיצירותיו. "שיער ועט" נתן חסותו לכמה תערוכות אמנות לרבות תערוכת היחיד הראשונה של קאזס בגלריית פארס בשנת 1899.
תוך כדי שגשוג הקריירה שלו כצייר, פנה קאזס לעיצוב גרפי, תוך שהוא מאמץ את סגנון האר נובו ששימש כציון דרך למודרניזם הקטלאני. הוא עיצב כרזות פרסומת עבור בית-הקפה ומודעות עבור יקב "קודורניו", "אניס דל מורו" וחברות רבות נוספות.
מוניטין הולך וגובר
עבור התערוכה העולמית שהתקיימה בפריז בשנת 1900, בחרה הוועדה הספרדית בשני ציורי שמן של קאזס: דיוקן משנת 1891 של אֵריק סאטי ודיוקן של אחותו של קאזס, אליזה. תמונה פרי מכחולו של טקס הוצאה להורג במכשיר חניקה קטפה את אחד הפרסים הראשונים במינכן בשנת 1901. יצירותיו הוצגו בכל רחבי אירופה ומחוצה לה, כגון: בואנוס איירס. בשנת 1902 נרכשו 12 מיצירותיו לאוסף הקבע של חוג הליסאו, מועדון חברים אקסקלוסיבי המסונף לבית האופרה בברצלונה.
בשנת 1903 התקבל כחבר באגודה הלאומית לאמנויות יפות בפריז, דבר שהקנה לו זכות להציג תערוכה אחת כל שנה: למעשה, הוא הציג תערוכה כזו פעמיים בלבד. בשנת 1903 היצירה שהוצגה הייתה "ההתקפה" שלאחר מכן הוסב שמה ל"ברצלונה 1902" הציור מתאר את אירועי השביתה הכללית שהוכרזה בברצלונה אותה שנה. אף על פי שעבודתו זו של קאזס, בה נראה שוטר הדוהר עם סוסו לתוך קהל מפגינים, צוירה שנתיים קודם לכן. בשנת 1904, זכה הציור בפרס הראשון בתערוכה הכללית במדריד.
בשנת 1904, במהלך שהייתו בבירת ספרד, יצר סדרת קריקטורות של החברה הגבוהה במדריד כמו גם של ציירים כגון: חואקין סורויה ואגוסטין קרול, ששימש כפסל הרשמי של ממשלת ספרד. בסטודיו של קרול הוא צייר דיוקן של המלך אלפונסו ה-13 רכוב על-גבי סוס. הציור נרכש על ידי האספן האמריקני צ'ארלס דירינג.
בשל המוניטין שיצאו לו כצייר דיוקנאות, שב קאזס להתגורר בברצלונה. הוא הכיר בחורה שעבדה כמוכרת כרטיסי פייס בשם חוליה פראיירה, שהייתה צעירה ממנו ב-22 שנה. בשנת 1906 צייר תמונת דיוקן שלה כאשר חוליה הייתה בת 18 בלבד. עד מהרה הפכה למודל החביב עליו ולאשת חיקו. למרות התנגדותה של משפחתו לקשר ביניהם הם נישאו לבסוף בשנת 1922.
חסות
בשנת 1907 רכשה אמו של קאזס את מנזר סנט בנט דה באג'ס והזמינה אצל ז'וזפ פויג' וקדפאלק את עבודות השיפוץ בו. קאזס בילה זמן רב בסנט בנט. חמש שנים לאחר מכן, עם פטירתה של אמו, ירש את המנזר.
בשנת 1908, נסעו קאזס ונותן חסותו צ'ארלס דירינג ברחבי קטלוניה. דירינג רכש מבנה עתיק ששימש בית-חולים בעיירה סיג'ס בכוונה להפוך אותו למעונו הפרטי. אותה שנה יצא קאזס למסע של 6 חודשים בקובה ובארצות הברית. במסע זה יצר קאזס כתריסר עבודות שמן וכ-30 רישומי פחם של ידידיו ושותפיו של דירינג.
בשובו לספרד קיים תערוכות במדריד ובברצלונה, בתערוכה בברצלונה הציג כ-200 רישומי פחם שתרם למוזיאון בברצלונה. התערוכה במדריד התקיימה במשרד התיירות וכללה ציורים של דמויות ידועות בעיר, לרבות דיוקן מלך ספרד.
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ערך כמה נסיעות ברחבי ספרד ובאירופה, הוא ביקר בווינה, בבודפשט, במינכן, בפריז, בהולנד, במדריד ובגליסיה, וקיים תערוכות חשובות בספרד ובצרפת. בשנת 1913 רכש בית בשכונת סנט ג'רבזי בברצלונה, בשנת 1915 ערך תערוכה משותפת יחד עם רוסיניול וקלארסו בגלריית פארס, לציון מלאת 25 שנה לתערוכה המשותפת הראשונה שלהם.
תמרית
בשנת 1916 נסעו קאזס ודירינג לתמרית (באזור טראגונה). דירינג רכש את כל הכפר ומינה את קאזס לנהל את תוכנית השיפוץ שלו. שנים אחדות לאחר מכן בשנת 1924, שב קאזס לתמרית כדי לצייר כמה עבודות נוף.
קאזס, רוסיניול וקלארסו המשיכו לקיים תערוכות משותפות בגלריית פארס שהפכו לדבר שבשגרה עד מותו של רוסיניול בשנת 1931. קאזס נפטר שנה לאחר מכן, ב-1932, מעט לאחר כינונה של הרפובליקה השנייה בספרד ונקבר בבית הקברות במונז'ואיק בברצלונה. בשנותיו האחרונות המשיך לצייר דיוקנאות ונופים, וכן כרזות לעידוד המלחמה בשחפת וכדומה, אבל מיום מותו, כוכבו החל דועך ואט-אט הפך נחלת העבר.
אדה קלה
אדה קלה (ברומנית: Ada Kaleh) היה אי על הדנובה במערב רומניה, בסמוך לגבול עם סרביה. אורך האי היה כ-1,7 קילומטרים ורוחבו 500 מטר. על האי חיו, לפני הצפתו, כ-600 תושבים, מרביתם ממוצא טורקי, שהתפרנסו מגידול עצי פרי וורדים מהם הופקו שמן ורדים ובושם ורדים, תיירות ומסחר.
היסטוריה
האי היה מיושב מימי קדם וכבר הרודוטוס מזכיר אותו בשם Cyraunis ומציין את מיקומו ומידותיו ואת קיומם של עצי זית וגפנים.
המסמך הראשון שמזכיר את האי הוא דוח של המסדר הטבטוני מ-1430 המזכיר את האי Saan ובו 216 אנשים. ב-1689 הצבא האוסטרי בנה מבצר באי ובעשורים שלאחר מכן המבצר עבר מיד ליד בין האוסטרים והעות'מאנים. בעקבות הסכם השלום, שנחתם בבלגרד, ב-1739, בין מלוכת הבסבורג ובין האימפריה העות'מאנית, האי עבר לידי העות'מאנים.
ב-1878, בקונגרס ברלין, האי נשכח וכך נשאר טריטוריה עות'מאנית עם ניהול דה פקטו אוסטרו-הונגרי, כשמרבית התושבים היו טורקים מוסלמים. הסכם סוור לא הופעל לגבי האי, כי החלה מלחמת יוון–טורקיה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, על פי הסכם לוזאן, הכירה טורקיה בריבונות רומניה על האי.
השיר "אדה קלה"
נוכחותה של אוכלוסייה טורקית-מוסלמית בקרבת מקום עוררה את הדמיון ונכתב שיר המספר על אהבתם של איישה בת האי ודרגומיר הרומני המשייט בסירה על הדנובה. אהבת השניים עוררה התנגדות משני הכיוונים, אך הם לא נכנעו. זאת בלדה פופולרית והמוזיקה היא בסגנון מזרחי-טורקי. הביצוע המפורסם ביותר של השיר הוא של הזמרת ג'יג'י מארגה.
סבונית השדה
סַבּוֹנִית הַשָּׂדֶה (שם מדעי: Vaccaria hispanica) היא מין צמח חד-שנתי בסוג סבונית ממשפחת הציפורניים.
מאפיינים
הפרח הוא גביע בעל 5 שיניים, וחמש צלעות בולטות ההופכות לאחר הפריחה למעין כנפיים. לפרח 5 עלי כותרת ו- 10 אבקנים. הפרי הוא הלקט מארך בעל 4 קשוות, המכיל זרעים רבים, שחורים, 2 מ"מ, פניהם מגובששים.
שורשי הצמח מכילים גליקוזיד הנקרא סאפונין. זה חומר היוצר קצף סבוני כשמערבבים אותו במים. משתמשים בו בייצור תכשירי-ניקוי, תחליבים ומשקאות.
סבונית השדה גדלה באדמה כבדה בשדות בחבל הים-תיכוני, וגם באדמות לס בשולי המדבר. היא נפוצה בכל אזורי צפון הארץ ישראל ארץ ומרכזה. תפוצתה העולמית משתרעת בארצות שסביב הים התיכון.
בקרב בני יהדות תימן, ייחסו לצמח הנקרא בפיהם סָבּוּנָה סגולות רפואיות, והם השתמשו בה לטיפול במחלות עור.
פוטאלונגקוזאורוס
פוטאלונגקוזאורוס (שם מדעי: Futalognkosaurus) הוא סוג דינוזאור זאורופוד ענק מהענף טיטאנוזאוריה. פירוש השם הוא "לטאה ראשית ענקית" או "לטאת צ'יף ענקית". הוא חי כ-87 מיליון שנה לפני זמננו בתור הקרטיקון באמריקה הדרומית.
תיאור
מסוג הפוטאלונגקוזאורוס נתגלה נכון ל-2011 רק מין אחד Futalognkosaurus dukei. הפוטאלונגקוזאורוס היה הדינוזאור ענק: אורכו מוערך כבין 26 ל-34 מטר, קרוב לזה של הארגנטינוזאורוס הענק מפטגוניה, ומשקלו כ-7 פילים (כלומר: בין 30 ל-56 טון). בעבר ההערכות על גודלו היו גבוהות יותר והציבו אותו בקבוצה של ענקים הכוללת את ארגנטינוזאורוס, פוארטזאורוס ואלמוזאורוס. צווארו הארוך של הפוטאלונגקוזאורוס הכיל 14 חוליות עצם והיה ארוך וכבד.
גילוי
המאובנים של הפוטאלונגקוזאורוס נמצאו בפרובינציית נאוקן שבארגנטינה בשנת 2000 ותוארו מדעית וסווגו בשנת 2007. שם הסוג נובע משפת ה-Mapudungun המקומית: פוטא = ענק, לונגקו = צ'יף ואילו זאור = לטאה ביוונית. המאובנים שנמצאו כללו שלושה חלקים, המרכיבים כ-70% מהשלד. צוות ציידי המאובנים שגילה אותם תיאר את הממצאים כ"הדינוזאור הענק השלם ביותר שידוע עד כה."
סיווג ומיון
מעמדו הטקסונומי של הפוטאלונגקוזאורוס עדיין איננו ברור סופית. בניתוח הפילוגנטי שעשו קלבו ועמיתיו, הם מצאו שהפוטאלונגקוזאורוס היה שייך למשפחת הטיטאנוזאוריים, או לליתוסטרוטיה, תלוי באיזה הגדרות משתמשים, והיה קרוב ביותר למנדוזאורוס. הם הגדירו ענף חדש לקבוצה, המכילה את הפוטאלונגקוזאורוס, המנדוזאור, ואת אביהם הקדמון המשותף ואת כל צאצאיהם. לענף זה הם קראו לונגקוזאוריה. בנוסף, הם מצאו שמאלאוויזאור שייך לקבוצה אחות לענף החדש. חבר נוסף לענף הלונגקוזאוריה, הוא הפוארטזאורוס הענקי שחי אחריהם שייתכן והיה הדינוזאור הגדול ביותר שחי אי-פעם.
סוואנזאורוס
סוואנזאורוס (שם מדעי: Savannasaurus; מילולית: מטאינו: "zavana" - סוואנה ומלטינית: "saurus" - לטאה / זוחל, כלומר: "לטאת סוואנה") הוא סוג של זאורופוד טיטאנוזאור מהקבוצה דיאמנטינזאוריה, אשר התקיים באוסטרליה של סוף הקרטיקון לפני 93.9 מיליון שנה מזמננו. הסוג התגלה בקווינסלנד ונקרא ב-2016 בידי סטיבן פורופט ועמיתיו, על שם סבכי הסוואנה בהם התגלה. הוא הכיל מין בודד - Savannasaurus elliottorum, היוע מדגימה יחידה.
מאפיינים
סוג זה היה דומה לקרובו הדיאמנטינזאורוס שהתגלה לצידו ולפי מספר חוקרים גם שויך לסוגו. לצידם התגלה גם התרופוד הטורף אוסטרלונטור, אשר מספר שרידים מעידים שניזון מזאורופוד זה.
הסוואנזאורוס היה טיטאנוזאור בינוני בעל מבנה חוליות וגוף שהזכיר את בני הקבוצה ליתוסטרוטיה. הוא הגיע לאורך ממוצע של 15 מטרים ולמשקל ממוצע של 20 טונות. היו לו ירכיים רחבות ברוחב של מעל מטר ביניהם, מה שעזר לבעליהם לחלק את משקלו בצורה שוויונית והקל על הגפיים לשאת את משקלו. מספר חוקרים אף סוברים שהתאמות אלה עזרו לבעליהם לחצות מישורי הצפה של קרקעות ביצות בהם חי.
טויוחירו אקיאמה
קורות חיים
טויוחירו אקיאמה נולד טוקיו. הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטה הנוצרית הבינלאומית בעיר והצטרף לחברת שידורי טלוויזיה Tokyo Broadcasting System כעיתונאי בשנת 1966. בשנים 1967–1971 הוא עבד עבור BBC. בשנים 1984–1988 הוא היה כתב של TBS בוושינגטון די.סי.
בשנת 1989 החברה החליטה לציין 50 שנות קיומה בשליחות עיתונאי לחלל. 163 עובדים הגישו את המועמדות. עלות המשימה הייתה מעל ל-20 מיליון $. באוקטובר 1989 אקיאמה החל הכנות לטיסה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים בעיר הכוכבים. לאחר סיום הקורס הוא הוצב בחללית סויוז TM-11 (ויקטור אפנסייב היה מפקד צוות) ששוגרה לחלל בדצמבר 1990. אקיאמה היה העיתונאי הראשון שהגיע לחלל. במהלך הטיסה הוא ערך שידורים חיים. בנוסף לכך הוא ערך ניסוי על צפרדעים יפנים על בסיס הצעה של תלמידי בית ספר. כעבור שבוע בחלל הוא חזר על סיפון חללית סויוז TM-10.
לאחר חזרה לכדור הארץ אקיאמה מונה למנהל מחלקת החדשות של TBS. הוא עזב את החברה שנת 1995. החל מינואר 1996 הוא עבד בחווה שהקים באזור פוקושימה תוך התמחות בחקלאות אורגנית. בשנת 2011 בעקבות האסון הגרעיני בפוקושימה הוא עזב את החווה.
בנובמבר 2011 אקיאמה מונה לפרופסור לחקלאות באוניברסיטת קיוטו לאמנות ועיצוב.
בעקבות טיסתו לחלל לאקיאמה הוענקו מספר עיטורים של רוסיה ויפן.
אנטיסתנס
אנטיסתנס (יוונית: Ἀντισθένης; 444 - 365 לפנה"ס) היה מייסד זרם הפילוסופים הציניקנים בפילוסופיה היוונית.
עד מותו של סוקרטס
אנטיסתנס נולד באתונה בשנת 444 לפנה"ס. אביו היה אזרח אתונה ואמו הייתה שפחה מתרקיה. הוא לחם בגבורה נגד ספרטה בקרב טנגרה בשנת 426 לפנה"ס. במשך תקופה קצרה למד את תורת הנאום אצל הסופיסט גורגיאס, ואחר כך ייסד את בית ספרו. אך, מששמע את סוקרטס משוחח, אנטיסתנס לקח את תלמידיו לשיעוריו של סוקרטס. הוא התגורר בפיראוס והלך ברגל כל יום לאתונה כדי לשמוע את דברי סוקרטס.
לאחר מות סוקרטס
אחרי מותו של סוקרטס בשנת 399 לפנה"ס, המשיך אנטיסתנס בתפקידו כמורה. הוא בחר ללמד בגימנסיה (מבנה לתרגילי התעמלות) בשם צינוסרגס שהיה ממוקם בפרבר של אתונה, שם השתכנו אנשים עניים ואזרחים למחצה שמוצאם היה מארצות זרות, ולכן דבק בזרם הפילוסופיה של אנטיסתנס השם "צינית". אנטיסתנס לבש גלימה בלה, והלך עם מטה ואמתחת כמו קבצן, דבר שהפך לסימן היכר של הפילוסופים הציניקנים. הוא לא קיבל שכר עבור הוראתו והעדיף ללמד את העניים. כל מי שלא היה מוכן להתנסות בחיי דלות נזרק מבית ספרו. בתחילה, סירב לקבל לבית ספרו את דיוגנס, שהיה בנקאי שפשט את הרגל מן העיר סינופ שלחופי הים השחור. אולם, דיוגנס עמד בכל העלבונות עד שנתקבל כתלמידו של אנטיסתנס.
הגותו
תורת המוסר של האסכולה הצינית מיוסדת על הסתפקות במועט כדרך לשחרור הנפש מתלות בדברים חומריים, כדי שתוכל להתרכז ברכישת חוכמת חיים. כמו סוקרטס, אנטיסתנס החשיב את המידות הטובות כדרך אל האושר. נראה כי שיטת ההוראה של אנטיסתנס הייתה הדיאלוג, אולי בהשפעת חינוכו כסופיסט. אנטיסתנס כתב עשרה ספרים, אולם שרדו מהם קטעים בלבד. אומרים כי נוקשותו גרמה לכך שלא היו לו ממשיכים רבים, אולם דיוגנס נשאר איתו עד מותו בשנת 365 לפנה"ס.
זכויות להט"ב במיאנמר
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במיאנמר כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים. הומוסקסואליות היא פלילית וסעיף 377 לחוק העונשין של מיאנמר משנת 1861 מפליל יחסים הומוסקסואלים (ללא התייחסות לאם נעשו בהסכמה או באופן פרטי) לתקופת מאסר של 10 שנים. יחסים אנאליים הטרוסקסואליים ואוראלים אינם חוקיים אף הם. טרנסג'נדרים נתונים להטרדות ותקיפות מצד המשטרה, וזהותם המגדרית אינה מוכרת על ידי המדינה.
בתקופת הדיקטטורה הצבאית הארוכה של המדינה תחת מועצת השלום והפיתוח הסמכותית, היה קשה להשיג מידע מדויק אודות מעמדם החוקי או החברתי של אזרחי קהילת הלהט"ב הבורמזית. בעקבות הרפורמות הפוליטיות במיאנמר 2011–2015, אשר כללו שיפורים בתקשורת ובחירויות אזרחיות אפשרו לאנשי להט"ב להשיג נראות ותמיכה רבה יותר במדינה. למרות הניצחון של מפלגת הליגה הלאומית לדמוקרטיה בבחירות כלליות במיאנמר 2015, שהבטיחה שיפור זכויות אדם ברחבי המדינה בעוד שמנהיגה זוכת פרס נובל לשלום, אונג סן סו צ'י קראה בעבר לאי-הפללת הומוסקסואליות, לא חלו שינויים חקיקתיים בנוגע לזכויות להט"ב או נגד החוקים האנטי-הומוסקסואלים במדינה. עם זאת, פעילי זכויות להט"ב בורמזיים ציינו אקלים הולך וגדל של קבלה וסובלנות חברתית כלפי אנשי להט"ב, בהתאם למגמות ברחבי העולם בעוד מיאנמר ציינה את מצעד הגאווה הראשון שלה במספר ערים ברחבי המדינה בשנת 2012, לציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה.
מעמד בחוק
סעיף 377 לחוק העונשין אוסר מעשה סדום, בין אם הטרוסקסואלי או הומוסקסואלי. לצד קנסות, העונש לעבירה על החוק הוא 10 שנות מאסר עולם, אם כי החוק לא נאכף באופן קפדני. בשנת 2001 הצביעה קבוצת האופוזיציה, החזית הדמוקרטית של כל תלמידי בורמה לביטול החוק. ההצבעה נתפסה כניצחון של הוועדה לזכויות הומואים ולסביות בבורמה, אם כי שינוי זה הוחשב כלא מציאותי בהתחשבות האקלים הפוליטי אשר שרר נגד השינוי. בשנת 2013, מנהיגת האופוזיציה אונג סן סו צ'י קראה למדינה להעביר אי-הפללה כלפי פעילות הומוסקסואלית, וקבעה כי הפללתה מעכבת את המאמצים להילחם בהתפשטות מחלת ה-HIV במיאנמר. אם כי לאחר עליית מפלגתה לשלטון בשנת 2015, לא שינתה את החוק. בנובמבר 2018, פעיל הלהט"ב הבורמזי, אוונג מיו התות, הידוע גם בשם "אדי חן" נעצר על פי חוק הסדום במדינה.
אנשים קהילת הלהט"ב ממוקדים גם תחת "חוק הצללים" או "חוק החושך" שבסעיף 35 (ג) לחוק המשטרה (בורמזית: ၁၉၄၅ ခုနှစ်၊ ရဲ အက်ဥပဒေ), המאפשר למשטרה לעצור כל מי שנראה לה מתנהג בחשדנות לאחר השקיעה.
ניתן להשתמש בהוראות אחרות של חוק העונשין גם כן נגד אנשי להט"ב בהן,
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
מיאנמר אינה מכירה בנישואים חד מיניים או איגודים אזרחיים. בשנת 2014, זוג בורמזי חד מיני משך תשומת לב תקשורתית רחבה בעודם קיימו טקס חתונה לא רשמי לאחר שהתגוררו יחד במשך 10 שנים. טקס חתונתן הוביל לתגובה מצד שמרנים חברתיים, שתהו מדוע לא נאכפו נגדם החוקים האנטי-הומוסקסואלים של המדינה.
זהות מגדרית
מיאנמר אינה מאפשרת לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם שהוקצה להם בלידה בניתוח להתאמה מגדרית. טרנסג'נדרים במיאנמר נתונים לאונס, התעללות או סחיטה מצד המשטרה, ולעיתים קרובות ממוקדים באמצעות "חוק הצללים" בסעיף 35 (ג) לחוק המשטרה. באופן כללי, רק שלוש אפשרויות קריירה "מכובדות" פתוחות בפני בורמזיות טרנסג'נדריות בהן: קוסמטיקאית, מעצבת אופנה או נט קדאו ("אשת רוח" או מדיום רוחנית). בתור נט קדאו, דיווחים קבעו כי ניתן לטרנסג'נדרים בורמזים כבוד והערצה שהחברה הבורמזית שוללת מהם ביום יום.
"הנסתר" הוא כינוי מקומי לקהילה הטרנסג'נדרית במיאנמר.
עמדות ציבוריות
בתקופת המשטר הצבאי לא היו מסוגלים להתקיים חיים פוליטיים או חברתיים מאורגנים הכוללי תוכני להט"ב. המוסר החברתי של מיאנמר בנוגע למיניות האנושית תואר כ-"שמרני ביותר". גברים הומואים בורמזיים נתונים לסטיגמציה, במיוחד אם הם חיים עם HIV/איידס. במסורת הבודהיסטית המקומית, אלה הנולדו שייכים לקהילת הלהט"ב, נתפסים כעומדים בפני עונש על חטאים שביצעו בחייהם הקודמים. מבחינה היסטורית, השילוב של הומופוביה רשמית, מודעות ציבורית מוגבלת וחוסר מודלים לחיקוי בקהילה הפכו את אנשי הלהט"ב לבלתי נראים בחברה הבורמזית.
אקטיביזם
אונג מיו מין הוא הומוסקסואל גלוי אשר היה מעורב בחזית הדמוקרטית של כל הסטודנטים בבורמה (ABSDF). בשנת 2005, דיבר על תהליך יציאתו מהארון ועל ההומופוביה הקיימת, אפילו עם האופוזיציה הפרו-דמוקרטית. כיום הוא מעורב באקטיביזם עבור זכויות להט"ב במיאנמר לצד ארגוני זכויות אדם כולל הקמפיין לזכויות לסביגיי בבורמה. ארגון שוויון מיאנמר (בורמזית: ညီမျှခြင်း မြန်မာ) נוסד בשנת 2000 במטרה "להעצים את תושבי מיאנמר באמצעות חינוך לזכויות אדם, עיסוק בשינוי חברתי וקידום תרבות של זכויות אדם".
בסוף יוני 2019, צעיר הומו, קיאו זין ווין (25), שעבד כספרן באוניברסיטה הקיסרית במיאנמר ביאנגון, ביצע התאבדות לאחר הטרדות והתנכלויות מתמשכות מצד עמיתים על רקע נטייתו המינית. לפני התאבדותו, שיתף מסר בחשבונו בפייסבוק אשר כלל את המשפט "ניסיתי, אבל כבר לא יכולתי לסבול את הבריונות". יותר מ-600 איש השתתפו בהלווייתו, ודגל הגאווה שלו היה עטוף סביב ארון קבורתו. האוניברסיטה פתחה בחקירת הנושא והשעתה שלושה אנשי צוות. הוועדה הלאומית לזכויות אדם במיאנמר (בורמזית: မြန်မာနိုင်ငံ အမျိုးသား လူ့ အခွင့်အရေး ကော်မရှင်) פתחה בחקירה נפרדת וקראה לחוקק הוראות נגד אפליה כלפי אנשי להט"ב. עיתון הלהט"ב האינטרנטי, PinkNews, דיווח כי הנושא "עורר שיחה לאומית" בנושא זכויות להט"ב במיאנמר.
מדיה
למרות חוקי הפללת ההומוסקסואליות במדינה, אנשי להט"ב הפכו לגלויים יותר במיאנמר, במיוחד לאחר רפורמות פוליטיות אשר נעשו בין השנים 2011–2015. זוגות הומוסקסואלים ולסביות דווחו כחיים בחופשיות בערים מרכזיות כגון יאנגון ומנדליי, אם כי אינם מותרים להינשא כחוק. החופש המוגדל בתקשורת לאחר מכן החל לאפשר גם לעיתונאים לדווח על הקהילה הגאה הבורמזית. זוגות חד מיניים החלו לחגוג טקסי נישואים בערים הגדולות ללא כל רדיפה בחוק.
בשנת 2003," FocusAsia" (כוכב טלוויזיה) שידר סיפור על "nat kadaws" (אנימיזם ופוליתאיזם של רוחות ההנטים הדומות לאל הנערצות במיאנמר ובמדינות השכנות בשילוב עם הבודהיזם) תחת השם "מדריך האוטופיה לקמבודיה, לאוס, מיאנמר ווייטנאם" אשר התייחס ל-"תעלות רוחות טרנסג'נדריות בפסטיבלים קדושים במיאנמר".
בשנת 2016, יצא הסרט "התאומים" והפך לסרט הלהט"ב הראשון בקולנוע הבורמזי. במהלכו, התנגד באופן הפגנתי נגד החוקים האנטי-הומוסקסואלים של מיאנמר.
אירועים
מיאנמר ציינה את מצעד הגאווה הראשון שלה במספר ערים ברחבי המדינה בשנת 2012, לציון היום הבינלאומי נגד הומופוביה, ביפוביה וטרנספוביה. בשנת 2018 נתנו גורמים מקומיים הרשאה למסיבת גאווה ציבורית, במהלכה כמעט כ-6,000 איש התייצבו לאירוע, שהוגדר כעלייה מהפעמים הקודמות. מספרם עלה בהמשך ל-10,000 למחרת.
שי זביב
שי זביב (נולד ב-13 באוגוסט 1964) הוא שחקן, מורה למשחק ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בראשון לציון להורים שעלו מתימן במבצע מרבד הקסמים. אביו שלמה היה רצף וזמר. סבו מצד אימו שהשתייך לזרם הדרדעים, למד בחברותא עם הרב יוסף קאפח. גדל בבית דתי אך למד במסגרות חילוניות. הוא הושפע מהגותם של פרופסור ישעיהו ליבוביץ, עמנואל לוינס והרב יוסף דב סולובייצ'יק. בצה"ל שירת כלוחם ומפקד בחטיבת הנח"ל, בין השאר גם בלבנון. לאחר שירותו הצבאי נסע לשנה לדרום אמריקה.
בין השנים 1990–1993 למד משחק במחזור השני של סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
תיאטרון
ב-1994 שיחק בהצגה "אגדת שלום" שכתב יוני להב והלחין גיא מרוז.
ב-1995 שיחק בהצגה "הנגמל" שכתב וביים זכריה טובי על פי סיפור חייו של עמוס לביא. בהצגה שיחקו גם עמוס לביא וולדימיר פרידמן.
בתיאטרון הבימה: ב-1995 גילם את סרג'נט בונד בהצגה "זינזאנה" מאת עירא דביר שביים אלי כהן. ב-1996 שיחק בהצגה "החייל האמיץ שוויק" מאת ירוסלב האשק שעיבד עמוס קינן וביים אילן רונן. ב-1996 שיחק בהצגה "12 המושבעים" מאת רג'ינלד רוז שביים שמואל וילוז'ני. ב-1997 גילם את הוויקונט דה וולוור בהצגה "סיראנו דה ברז'ראק" מאת אדמון רוסטאן שביים הבמאי הצ'כי פטר לבל.
ב-1998 הצטרף לקבוצת צעירי הבימה בניהולו של אילן רונן. בין חברי הקבוצה היו: שירילי דשא, שרון רג'יניאנו, אילן גנני, מיכאל וייגל, דוית גביש, סיגלית פוקס ועוד. באותה שנה השתתף בהצגה "מלחמת אחים" - ההפקה השלישית של קבוצת הצעירים (לאחר "מנדרגולה" ו"מלכוד 22"). ההצגה עסקה בימין קיצוני בישראל בשילוב קטעים מההיסטוריה היהודית ונוצרה לאחר תהליך של איסוף חומרים במשך חצי שנה. בהצגה זו גילם בין השאר את יגאל עמיר, וזו הייתה פעם הראשונה שדמותו של עמיר עלתה על במה. ב-1999 גילם את סימון חחווה בהצגה "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט בבימוי אילן רונן ובביצוע קבוצת צעירי הבימה. ההצגה הוזמנה לפסטיבל בפראג. ב-2001 גילם את כריסטופר בהצגה "כחול/תפוז" מאת המחזאי האנגלי ג'ו פנהול שביים גדי רול. ההצגה מספרת את סיפורו של כריסטופר, צעיר הנעצר ומאושפז בגין התנהגות משונה ושרואה תפוזים בצבע כחול.
בתיאטרון ארצי לילדים ונוער: ב-2002 גילם את אלי כהן בהצגה "מרגל".
בתיאטרון תמונע: ב-2002 גילם את קליף לצד אורנה רוטברג בהצגה "צמר" מאת ויליאם מסטרסימונה שתרגמה וביימה שיר פרייבך.
ב-2004 שיחק בהצגה "מועדון הקופים הירוקים" מאת רוי סמיילס שביימה לי גילת. ב-2015 גילם את ישי בהצגה "פול האוס בשלושה מהלכים" שכתב בן לוין. ההצגה מספרת על שלושה חברים הנפגשים למשחק קלפים שברקע חזרתו בתשובה של אחד מהם.
בתיאטרון משמחי לב של עופר הלוי: זביב משחק מאז שנת 2005 בהצגות התיאטרון. בין ההצגות בהם שיחק: "משפחת ג'מילי", "יוסל'ה קמצן קדוש", "הצבעי אפללו", "החכם והתם", "הבריחה מאיראן", "חבר וחצי", "המלך והעני" ועוד.
בפסטיבל עכו: ב-2006 שיחק לצד שירי נדב נאור בהצגה "אונאת דברים" מאת אביגיל גרץ שביימה ליחי בקרמן. המחזה עוסק באח ואחות שלא התראו מספר שנים ונאלצים להיפגש ולהתעמת ביניהם. ההצגה זכתה בפרס הישגים מיוחדים.
ב-2010 שיחק בהצגה "האוטובוס" - קופרודוקציה בין תיאטרון 400 ASA משווייץ לתיאטרון עכו.
בפסטיבל פותחים במה בתיאטרון בית ליסין: ב-2007 השתתף בקריאת המחזה "אנטומיה של תשובה" - סיפורם של רבי יוחנן וריש לקיש מאת יוספה אבן-שושן ובבימוי דניאלה מיכאלי. המחזה זכה בפרס השני בפסטיבל.
בפסטיבל תיאטרונטו: ב-2010 יצר יחד עם המחזאית יוספה אבן-שושן את ההצגה "צדק תרדוף". ההצגה מספרת על אב שאיבד את בנו בפיגוע ויוצא בהשראה דתית-הלכתית לנקום את מותו. ההצגה זכתה בצל"ש תיאטרונטו, והייתה מועמדת לפרס קיפוד הזהב בקטגוריות שחקן השנה ומחזה השנה. ההצגה עלתה במשך כ-3 שנים בתיאטרון צוותא וברחבי הארץ, ואף הוזמנה לסיבוב הופעות בכל בתי הכלא בישראל ולפסטיבלים ברחבי העולם.
בפסטיבל ישראל: ב-2011 שיחק בהצגה "אבא שלי לא ציפור". המחזה המבוסס על הספר "חנויות קינמון" מאת ברונו שולץ, מתרחש בפולין בתקופה שבין שתי המלחמות, ומגולל את סיפור התבגרותו של הילד יוסי גוטסמן לצד אביו יעקב, שבמהלך המחזה הולך ומשתגע, והופך מאדם לציפור. המחזה עובד על ידי שחר פנקס ובוים על ידי שיר גולדברג. ההצגה הועלתה גם בתיאטרון צוותא ובתיאטרון הקאמרי.
בתיאטרון צוותא: ב-2013 שיחק בהצגה "היריקה" שכתב גדעון רייכר וביימה דניס שמע. הצגה זו הועלתה גם בתיאטרון הבימה.
בתיאטרון השעה הישראלי: החל מ-2016 משחק בהצגה "אהבת הדסה" מאת אורלי ישועה ובוימה על ידי תום שוורצברג.
בתיאטרון נקודה טובה: ב-2018 גילם את הצל בהצגה "אתהלך" על פי סיפור חייו של אהרון מרגלית, שעיבד וביים בן לוין.
בתיאטרון השחר – רב תרבותי: ב-2019 החל לגלם את ציון, רב קהילת תימני כנרת בהצגה "צבע המים" מאת גורן אגמון שביים איציק צדיק. ב-2021 שיחק בהצגה "חמש דקות ארוכות" מאת גילית יצחקי (על פי הספר "חמש הדקות הארוכות" מאת עובדיה ירושלמי שזכה בפרס ראש הממשלה לחקר קהילות יוצאי ארצות ערב ואיראן לשנת 2018) וביים איציק צדיק.
יצירה ומשחק הפקות עצמאיות
ב-2003 יצר בשיתוף שחקנים נוספים ופסיכולוגים מופע תיאטרון פלייבק בשם "הסיפור שלך".
ב-2004 יצר יחד עם השחקנית אורנה רוטברג את המופע "מילה של שחקן" בבימוי שיר פרייבך.
ב-2007 יצר יחד עם השחקן שמעון סיאני את המופע "אל תקרא לי יחיא" בבימוי שיר פרייבך. המופע עוסק ביחסים בין אב לבנו שחזר בתשובה ומבוסס על סיפורו האמיתי של שמעון סיאני. את המופע מלווים שירים תימניים מהמקורות בביצועו של שי זביב.
ב-2007 יצר עם ליחי בקרמן את המופע "הטוקבקיסטים", בו הופיעה גם להקת רגאיי.
ב-2012 יצר יחד עם איז'ו ליבוביץ' את הצגת יחיד "בהיסח הדעת" העוסקת בהיסח דעת במהלך נהיגה.
קולנוע וטלוויזיה
ב-1999 שיחק בסרט הטלוויזיה "נוימן" המבוסס על הספר "זה ייגמר בבכי" מאת אהוד אשרי, שביים דוד טור, ושיחק בסרט "חובו של אהרון כהן" שביימה עמליה מרגולין. בשנת 2000 שיחק בסרט הבינלאומי "כוח דלתא 1: הפטרול האחרון" שביים ג'וזף זיטו. ב-2001 גילם שליח בסרט "מרס טורקי" שכתב גל זייד (על פי ספרה של לימור נחמיאס בעל אותו השם) וביים עודד דוידוף. ב-2002 גילם חוקר משטרתי בסדרת הטלוויזיה "החבר'ה הטובים" שביימה רויטל צימרינג ושודרה בערוץ הילדים. ב-2003 גילם את איציק בטלנובלה "משחק החיים" ששודרה בהוט, ושיחק בסרט "מפה" שביים עמית גורן. ב-2004 גילם לצד ליאור רז את פקד מנדלסון בטלנובלה "מיכאלה" בבימוי יצחק שאולי ששודרה בהוט ושיחק בסרט הטלוויזיה "אפרסק" שכתב וביים דייוויד נוי ושודר בערוץ 2 ובסרט "אצלי הכל בסדר" שכתב וביים איתי מור, שודר בערוץ 2 וזכה בצל"ש בפסטיבל ירושלים לקולנוע. ב-2009 גילם את גולן, שוטר מושחת העוזר למשפחת אסולין בסדרה "הבורר" מאת רשף לוי שביים שי כנות.
ב-2011 גילם את הרב ברדוגו בסדרה "בלו נטלי" מאת אבנר ברנהיימר שביים עודד לוטן. ב-2014 גילם את משה בסדרה "מתים לרגע" ששודרה בהוט. ב-2016 שיחק בסרט "הלומים" שכתבו וביימו ארז מזרחי וסהר שביט. ב-2017 גילם את יניב בסרט "מוטלים בספק" שכתב וביים אלירן אליה. ב-2018 גילם את הקצין שרעבי בסדרה "מלכות" שביים אמיר מן ושודרה בהוט. ב-2019 הנחה ושיחק בסרט "הרב קוק וקדושת הכותל המערבי" בהפקת תורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי עבור ערוץ 20. ב-2021 גילם את הרב ציון בסדרה "מנגן ושר" שביים יבגני רומן ושודרה בyes הטלוויזיה בלוויין.
הוראה
מאז 2002 מלמד במקומות שונים, בעיקר עם נוער בסיכון, בין השאר בבת ים, במפת"ן הרצליה ועוד.
ב-2009 הקים יחד עם ישראל אידלסברג מגמת תיאטרון ומוזיקה בתיכון אורט מיטרני חולון. המגמה פעלה 4 שנים.
כמו כן הוא הקים "אקט - סדנת משחק" לצד אילן גנני. בין השאר לימד את השחקנים תום חגי וגיא גרמן.
ב-2012 הקים יחד עם אילן גנני את "המרכז לסימולציות עם שחקנים".
חיים אישיים
נשוי לרוני זביב - רקדנית וכוראוגרפית, ולהם שני ילדים. הם מתגוררים בגן השומרון.
שורש 52
שורש 52, או יאו בּוּ (בסינית: 幺部, פיניין: Yāo bù) הוא השורש החמישים-ושניים של הכתב הסיני. פירושו "קצר" או "קטנטן" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 50 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
קנגורו אילני גודפלו
קנגורו אילני גודפלו (שם מדעי: Dendrolagus goodfellowi; קרוי גם קנגורו אילני מקושט), הוא מין כיסאי ססגוני בסוג קנגורו אילני האנדמי ליערות הגשם ברכסי ההרים של גינאה החדשה. זהו המין המוכר בסוגו, ובעל טווח התפוצה הרחב מביניהם. הוא תואר מדעית בשנת 1908 על ידי הזואולוג אולדפילד תומאס, וקרוי על שמו של החוקר והצפר הבריטי. בדומה לרבים מקרוביו, קנגורו זה מצוי בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות וציד לפרוותו.
קנגורו גודפלו מחולק כיום לשני תת-מינים, ובעבר היה מחולק לשלושה:
אנטומיה ומראה
קנגורו אילני גודפלו שונה למדי במראהו מהקנגורו היבשתי. שלא כמו קרוביו השוכנים בערבות אוסטרליה, רגליו כמעט באורך זהה לזרועותיו, והן אינן ארוכות וגדולות במידה לא פרופורציונלית; מאידך, הזרועות שלו עבות יותר, טפריו גדולים, ארוכים ומעוגלים, הוא בעל עצמות עבות ומסיביות וזנב עבה וארוך במיוחד. כל התכונות הללו הופכות אותו למותאם היטב לסביבת המחיה הגבוהה שלו במרומי העצים. לקנגורו האילני אוזניים עגלגלות וקצרות, נחיריים גדולים וחוטם רחב. העיניים שלו בגודל בינוני, וצבען עשוי להיות ירקרק או כחלחל. במונחים של גינאה החדשה, קנגורו אילני גודפלו נחשב לכיסאי גדול למדי, אך הוא נחשב לבינוני בסוגו: אורך ראשו וגופו: 75-55 סנטימטרים ואורך זנבו: 80-65 סנטימטרים; הנקבות גדולות במעט מהזכרים: משקל הנקבה 8.2 קילוגרם, ומשקל הזכר 7.9 קילוגרם. הפרווה של קנגורו אילני גודפלו עבה, צפופה ובעלת מרקם צמרירי רך. צבעה ססגוני במיוחד: בצלעות ובגב היא נעה בין גוני ארגמן לערמוני או אדמדם, בעוד שבגרון, בבטן, ברגליים ובחזה היא בצבע זהוב או צהבהב בהיר וחיוור. על הכתפיים והחלק העליון של הידיים, יש לקנגורו זה מעין גלימה כהה בצבע שוקולד עד שחור מבריק, בניגוד מובהק לחלק התחתון של הידיים שצבעו צהבהב חיוור.
לאורך השדרה - מעוקץ הזנב עד לעורף, ישנו פס רחב כהה בצבע ארגמן אשר מוקף משני צדדיו בפסים דקים ובהירים בצבע צהבהב המוסיפים צבעוניות לפרווה. ראשו של הקנגורו בצבע כתמתם ופניו חומות אפרוריות, ולו סינר לבן-צהבהב סביב הסנטר וצדדי הצוואר. האוזניים בולטות היטב בצבען הארגמני והכהה, ולעיתים יש כתם ארגמני גם על המצח.
זנבו של קנגורו גודפלו בצבע צהבהב או זהוב, והוא מפוספס לאורכו בטבעות, פסים וכתמים אדומים או ארגמניים; קצה הזנב בצבע כהה. לכל קנגורו גודפלו יש דפוס טבעות שונה על הזנב המאפשר להבדיל בין הפרטים.
תפוצה
קנגורו אילני גודפלו אנדמי לאי גינאה החדשה. הוא מוגבל לרכס אואן סטנלי ורכס ביסמרק בחלק המזרחי של האי הנמצא בשליטת פפואה. בית גידולו מורכב מיערות גשם טרופיים בשפלה, ועד יערות במרומי ההרים בגבהים של 2,860 מטר מעל פני הים. הוא שוכן לרוב בתוך יער סגור וצפוף, ונמנע מיערות דלילים או משטחים פתוחים. כתוצאה מציד ואובדן בית גידול, הוא כמעט ונעלם לגמרי מיערות בשפלת גינאה. כמות המשקעים הממוצעת בבית גידולו גבוהה במיוחד ועומדת על כ-3,000 מילימטר לשנה.
אקולוגיה
קנגורו אילני גודפלו הוא יונק פעיל דמדומים החי רוב הזמן בגפו, אך באזורים עם הפרעה אנושית גבוהה הוא הופך להיות פעיל בעיקר בשעות החשיכה. הנקבה פעילה בטריטוריה קבועה שמשתרעת על מספר דונמים, בעוד שלזכרים שטחים גדולים יותר הכוללים בתוכם מספר שטחי נקבות.
כפי שמצופה משוכן עצים, קנגורו גודפלו ניזון בעיקר מעלים, במיוחד מעליו של עץ המשי הנדיר (Flindersia pimenteliana ממשפחת הפיגמיים), אך גם ממגוון רחב של פירות, שרכים וצמחים מטפסים; בקצוות היער, הוא יורד לעיתים לקרקע ללקט דגניים, דשא או פרחים. לקיבה הגדולה שלו יש מיצי עיכול חזקים אשר מותאמים לעכל מזון צמחי גס ועשיר בסיבים בדומה לקיבתם של מעלי גירה ואוכלי עשב אחרים. בשבי, הוא עשוי לאכול גם חולייתנים קטנים. על העצים, הקנגורו האילני מטפס במהירות באמצעות חיבוק הגזע וקפיצות תכופות, או מנתר מענף לענף באמצעות קפיצות; במקרים כאלה, הזנב העבה והארוך מאזן את שיווי המשקל. על האדמה לעומת זאת, התנועה שלו איטית ומגושמת למדי: הוא נע לסירוגין באמצעות קפיצות קטנות וריצה על ארבעת הרגליים, ואינו מסוגל לקפוץ ברציפות יותר מפעמיים. לקנגורו גודפלו בדומה לקרוביו, יש יכולת יוצאת דופן של קפיצה ממרומי העצים (בגובה 30 מטר) עד לאדמה מבלי להינזק; זאת הודות לעצמותיו החזקות והמסיביות.
בניגוד למערכת הרבייה הפוליגמית אצל מרבית קנגוריי העצים, ישנן ראיות לכך שקנגורו גודפלו הוא מין מונגומי המתרבה עם נקבה יחידה. לנקבה של קנגורו אילני גודפלו, יש כיס מפותח שנפתח כלפי חוץ ובו ארבע פטמות. לאחר תקופת היריון של 44 ימים (ארוכה יחסית עבור כיסאים), נולד לרוב גור אחד ולעיתים תאומים. בשל תנאי מזג האוויר הבלתי צפויים באקלים הטרופי של גינאה, נקבה עשויה להמליט פעמיים בשנה. מספר שעות לפני ההמלטה, הנקבה מלקקת ביסודיות את פי הטבעת ואז מתיישבת עם זנבה בין רגליה. הוולד השקוף שגודלו כתולעת, יוצא תוך כדי קריעת קרום העובר ומטפס לתוך הכיס ללא עזרה מאימו שם הוא גדל למשך 8–10 החודשים הבאים. לאחר עזיבת הכיס לצמיתות, הגור ממשיך לינוק מאימו תקופה נוספת שקצרה יותר משל קנגוריי עצים אחרים ונמשכת בין חודשיים לשלושה חודשים.
תוחלת החיים המרבית של קנגורו אילני גודפלו בטבע 14 שנים; בשבי הוא עשוי להאריך ימים עד לגיל 23.
מצב שימור
קנגורו אילני גודפלו מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל ירידה דרסטית של אוכלוסייתו, המוערכת בכ-50% לפחות במהלך העשורים האחרונים של המאה ה-20. האיומים העיקריים עליו נשקפים בעיקר מציד עבור בשרו ופרוותו הססגונית, ומאובדן בית הגידול שנגרם באמצעות המרת יערות טבעיים למטעי קפה, ובירוא יערות עבור שדות חיטה ואורז. על פי דיווחי IUCN, הוא כבר נעלם מחלקים משמעותיים מהטווח המקורי שלו, ומגמת האוכלוסייה ממשיכה להיות בירידה.
קנגורו גודפלו מצוי במספר אזורים מוגנים. ארגון IUCN, ממליץ לרשויות השימור הפפואניות לחוקק חוקי ציד מחמירים ולפתח תוכניות להעלאת המודעות הציבורית ליונק נדיר זה. בנוסף נדרשים מחקרים נוספים אודות הביולוגיה וטווח התפוצה שלו. מבין המינים בסוגו, קנגורו אילני גודפלו הוא המין השכיח ביותר בגני החיות ברחבי העולם.
ג'ורדן דייוויס
ג'ורדן קרל וילר דייוויס (באנגלית: Jordan Carl Wheeler Davis; נולד ב-30 במרץ 1988), המוכר בשם הבמה ג'ורדן דייוויס (Jordan Davis), הוא זמר-יוצר קאנטרי פופ אמריקאי.
ביוגרפיה וקריירה
דייוויס נולד בשריבפורט, לואיזיאנה, ארצות הברית. דודו, סטן פול דייוויס, היה אחד מכותבי הסינגלים המצליחים של טרייסי לורנס, "Today's Lonely Fool" ו-"Better Man, Better Off". הוא למד בבית הספר התיכון סי. אי. בירד, ולמד מדעי הסביבה באוניברסיטת מדינת לואיזיאנה.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא עבר לגור בנאשוויל, טנסי ב-2012. ב-2016, הוא הוחתם אצל יוניברסל מיוזיק גרופ.
ב-6 ביוני 2017, הוא הוציא את הסינגל "Singles You Up". השיר הגיע, בשיאו, למקום הראשון במצעד הקאנטרי איירפליי, למקום הרביעי במצעד שירי הקאנטרי ולמקום ה-50 בבילבורד הוט 100.
ב-23 במרץ 2018, הוא הוציא את אלבום המוזיקה הראשון שלו, Home State. ב-7 במאי 2018, הוא הוציא את הסינגל "Take It from Me". השיר הגיע, בשיאו, למקום השני במצעד הקאנטרי איירפליי, למקום הרביעי במצעד שירי הקאנטרי ולמקום ה-46 בבילבורד הוט 100.
ב-22 באפריל 2019, הוא הוציא את הסינגל "Slow Dance in a Parking Lot". השיר הגיע, בשיאו, למקום הראשון במצעד הקאנטרי איירפליי, למקום השישי במצעד שירי הקאנטרי ולמקום ה-37 בבילבורד הוט 100. ב-8 בנובמבר 2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם ג'וליה מייקלס, את הסינגל "Cool Anymore".
ב-22 במאי 2020, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Jordan Davis. ב-25 במאי 2020, הוא הוציא את הסינגל "Almost Maybes". השיר הגיע, בשיאו, למקום השביעי במצעד הקאנטרי איירפליי, למקום השמיני במצעד שירי הקאנטרי ולמקום ה-51 בבילבורד הוט 100.
ב-21 במאי 2021, הוא הוציא את המיני-אלבום השני שלו, Buy Dirt.
חיים אישיים
דייוויס התחתן עם קריסטן אוקונור ב-25 במרץ 2017. ב-15 ביולי 2019, הם הודיעו כי הם מצפים לילדם הראשון. בתם, אלואיז לרקין, נולדה ב-17 בנובמבר 2019. ב-17 במאי 2021, הם הודיעו כי הם מצפים לילדם השני.
ארמיית שריון
הרקע להקמה
הצורך בהקמת ארמיות משוריינות נבע מהעובדה, שבמהלך המלחמה, מרבית היחידות של שני הצבאות לא היו ממונעות עקב העדר כמות מספקת של כלי רכב ממונעים לניוד החיילים. דיוויזיות הרגלים בשני הצבאות נעו בעיקר ברגל, והתובלה שלהן הסתמכה בעיקר על שימוש בסוסים. כתוצאה מכך כוחות הרגלים לא יכלו להתקדם באותו קצב כמו הכוחות הניידים, ונותרו בדרך כלל הרחק מאחור במהלך מבצעים התקפיים. יש לציין, שצבאות בעלות הברית המערביות (בריטניה וארצות הברית) נמנעו מהקמת ארמיות שריון, מכיוון שרוב היחידות שלהן, כולל דיוויזיות הרגלים, היו ממונעות בשלמות.
בצבא הגרמני
הצבא הגרמני היה הראשון להקים ארמיות שריון, שנקראו בגרמנית ארמיית פאנצר. בשלב הראשון של המלחמה נקראו ארמיות הפאנצר הגרמניות בשם קבוצת פאנצר ("פאנצרגרופה"), ושמם שונה ל"ארמיית פאנצר" לקראת סוף שנת 1941. הצבא הגרמני נהג לרכז את דיוויזיות הפאנצר והדיוויזיות הממונעות שלו במסגרת ארמיות הפאנצר, שכללו בדרך כלל 2-3 קורפוסים משוריינים וממונעים, בעוד שבארמיות החי"ר שלו רוב היחידות נעו ברגל, ומספר כלי הרכב הממונעים שעמדו לרשותם היה מוגבל. ארמיות הפאנצר הגרמניות מילאו תפקיד מרכזי במהלך המערכה על צרפת ב-1940 ("פאנצרגרופה קלייסט"), וכן במתקפות שערך הצבא הגרמני בחזית המזרחית בשנים 1941 ו-1942, לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות. הן התקדמו מאות ק"מ לעומק שטח האויב בצורה עצמאית, מבלי להמתין לכוחות החי"ר, וכיתרו את כוחותיו מעורפם, תוך יישום טקטיקת הבליצקריג הגרמנית.
בתום המלחמה
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הופסק בהדרגה השימוש בארמיות השריון משום שרמת המיכון של הצבאות עלתה, ורוב היחידות הצבאיות הפכו לממונעות עקב ניוד החיילים באמצעות משאיות או נושאי גייסות משוריינים. הצבא הסובייטי, למשל, עבר לשימוש בארמיות רב-חייליות, שכללו דיוויזיות טנקים ודיוויזיות ממונעות.
כוח אפור
כוח אפור (שם מדעי: Varanus griseus) הוא מין של זוחל ממשפחת הכוחיים והלטאה הגדולה בישראל. כוח זה הוא שוכן מדבריות בעיקרו, מה שנתן לו את שמו האנגלי (desert monitor). הוא נפוץ לאורך צפון אפריקה, המזרח התיכון והודו.
מאפיינים
הכוח האפור הוא הגדול והכבד שבלטאות ישראל: אורכו 120–150 ס"מ ומשקלו 2–3 ק"ג. צבעו משתנה לצורך ויסות החום: מאפור-צהבהב כשקר עד לצהבהב בהיר כשחם. בכך מתאים את עצמו לסביבת מחיתו המדברית. הגוף מוכתם בכתמים בהירים ואת הזנב מעטרות טבעות שחורות. צבעו הצהבהב מסייע לו להסתוות מפני אויביו, שהם בעיקר עופות דורסים ויונקים מסדרת הטורפים. על גבו וזנבו של הכוח הצעיר פסי רוחב שחורים, הדוהים עם הגיל ואינם בולטים אצל הבוגר. הכוח מגן על עצמו מפני אויביו בצליפות מהירות וחזקות של זנבו הארוך, וגם בנשיכות.
בקיץ מטילה נקבת הכוח האפור 5–12 ביצים בתוך גומה שחפרה בחול הלח. הצעירים, המגיחים מן הביצים באביב, כשמונה חודשים לאחר ההטלה, שונים בצבעם מן הבוגרים: גופם בצבע אפור בהיר מוכתם בכתמים שחרחרים-צהבהבים.
הכוח האפור הוא פעיל יום וחובב חום והוא הלטאה היחידה בישראל השוקעת בתרדמת חורף, הנמשכת עד חצי שנה.
הכוח האפור מצוי במערב אסיה, פקיסטן, הודו ובצפון אפריקה באזורים חמים לרבות במדבריות, ונפוץ גם בישראל בנגב, הערבה ומישור החוף הדרומי. כוח זה נזקק לטריטוריה גדולה יחסית, שגודלה 20–50 קמ"ר, ולכן אוכלוסייתו אינה מרובה ומצויה בצפיפות גבוהה, מה שגורם לכוחים להיפגש זה עם זה לעיתים קרובות וגורם לקרבות. צמצום שטחי החול הטבעיים במישור החוף ובנגב מסכנים את אוכלוסיית הכוח האפור.
מקום חיותו אדמות קלות ואזורים חצי-מדבריים. הכוח חופר לעצמו מחילות עמוקות ומתגורר בהן.
הכוח האפור ניזון ממכרסמים מדבריים, מחלזונות, מחרקים, מנחשים, מצבים, מעופות ומלטאות קטנות. את טרפו הוא בולע בשלמותו, תוך הזזת הגוף קדימה ואחורה. עונת הרבייה בקיץ. הנקבה חופרת גומה ומטילה בה 5-20 ביצים. הצעירים בוקעים כעבור 8-10 חודשים.
אזכור בתנ"ך
לפי זיהוי הרס"ג, הכוח האפור הוא האנקה משמונת השרצים שנזכרו בתורה לעניין דיני מאכלות אסורים משום דיני טומאה וטהרה:
זכריה עופרי
זכריה עופרי (7 באוגוסט 1932 - 9 במרץ 2018) היה כדורסלן ישראלי ששיחק בתפקיד הסנטר בקבוצת מכבי תל אביב ובנבחרת ישראל של שנות החמישים. עופרי נחשב לאחד מראשוני כוכבי הכדורסל הישראלי.
ביוגרפיה
עופרי החל את הקריירה הספורטיבית שלו בגיל 7 במחלקת ההתעמלות של מכבי הצפון ת"א. כשהיה בן 13 החל לעסוק בכדורסל ובגיל 16 שיחק לראשונה בקבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב. עופרי שיחק בקבוצת מכבי תל אביב לאורך כל הקריירה, מגיל 16 ועד לפרישתו.
כשהיה עופרי בן 20 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, בדרך ל-21 הופעות, בהן קלע 155 נקודות. עופרי הוביל את הנבחרת בטורנירי אליפות אירופה (1953) ואליפות העולם (1954) ואף הוביל את הנבחרת למקום השני המכובד במכבייה הרביעית.
עונת 53/54 הייתה עונת השיא של עופרי, בה היה ממצטייני הנבחרת בטורניר אליפות אירופה, וקלע 173 נקודות בליגה הישראלית.
הלך לעולמו ב-9 במרץ 2018 בגיל 85.
אנטיוכוס השמיני
אנטיוכוס השמיני (אפִּיפָאנֶס, או קָאלִינִיקוּס, או פִילוֹמֶטוֹר) (? - 96 לפנה"ס) מלך בממלכה הסלאוקית בין השנים 125 ל-96 לפנה"ס. אנטיוכוס, שכונה "אנטיוכוס גְרִיפּוּס" ("אף-קרס") היה בנו של דמטריוס השני (ניקטור) והוכתר בילדותו לאחר שאימו, קלאופטרה תאה, הרגה את אחיו הבכור, סלאוקוס החמישי (פילומטור). השליטה בפועל הייתה האם, שהשתמשה בבנה כמקור הלגיטימציה לשלטונה. בשנת 121 לפנה"ס החליטה האם שבנה עשוי להפריע לשלטונה וניסתה להרעילו, בכך שהגישה לו כוס יין כשחזר מצייד באחד הימים. אנטיוכוס חשד בהצעה לא-שגרתית זו, והכריח אותה לשתות את היין, מה שהוביל למותה-שלה.
שני האחים חילקו ביניהם את סוריה עד למותו של אנטיוכוס השמיני מידי אחד משריו, הרקלאון, בשנת 96 לפנה"ס. חמישה מבניו היו בהמשך שליטים בממלכה הסלאוקית (חלקם בו-זמנית תוך מלחמה ומחלוקת): סלאוקוס השישי (אפיפאנס), דמטריוס השלישי (איורגטס), אנטיוכוס האחד עשר (אפיפאנס), פיליפוס הראשון (פילדלפוס) ואנטיוכוס השנים עשר (דיוניסוס).
למרות חסרונותיו הפוליטיים היה אנטיוכוס השמיני מלך אהוב. פניו המופיעים על מטבעות מתקופתו נראים מכוערים ועצלים (דבר זה היה נפוץ בקרב המלכים הסלאוקים האחרונים), כמו גם סיפורים על משתאות מפוארים שערך, גרמו לדורות הבאים להאמין שהוא ושושלתו היו מנוונים ודקדנטיים -- אולם תדמית זו הייתה מודעת ומכוונת, התייחסות לאידיאל ההלניסטי של "החיים הטובים" (Tryphe). הסלאוקים המאוחרים שאפו להיות מקושרים לאידיאל זה, בניגוד למלחמות האזרחים והסכסוכים שאפיינו את שלטונם במציאות.
האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה
האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה, נקראת גם אוניברסיטת ג'ובה (בערבית: جامعة جوبا) היא אוניברסיטה ציבורית בעיר ג'ובה שבדרום סודאן.
מיקום
הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה נמצא בג'ובה, עיר הבירה, של דרום סודאן.
היסטוריה
האוניברסיטה הלאומית של ג'ובה נוסדה בשנת 1977 בזכות הצורך לחינוך גבוה באזור דרום סודאן. במהלך מלחמת האזרחים השנייה של סודאן, בין השנים 1983-2005, הועתקה האוניברסיטה לח'רטום, למען ביטחונם של הצוות והסטודנטים. ב-2006, החליטה הממשלה לשנות את שמה של האוניברסיטה לאוניברסיטה הלאומית של ג'ובה. לאחר השגת העצמאות ביולי 2011 הועברה האוניברסיטה חזרה למקום בו נוסדה לראשונה בג'ובה. באוניברסיטה לומדים בשפה האנגלית. נכון ל-2012 האוניברסיטה היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות הקיימות בדרום סודאן. להלן רשימת האוניברסיטאות:
גבול קוריאה הצפונית–רוסיה
גבול קוריאה הצפונית–רוסיה, על פי ההגדרה הרוסית הרשמית, מורכב מ- של גבול יבשתי ו-22.1 ק"מ (12 מיילים ימיים) של גבול ימי. זה הגבול הקצר ביותר בגבולותיה הבין־לאומיים של רוסיה.
תיאור
הגבול היבשתי בין רוסיה וצפון קוריאה עובר לאורך דרך העמק של נהר טיומן ושפכו, בעוד הגבול הימי המפריד בין שתי המדינות נמצא בים יפן.
הסכם הגבול העיקרי נחתם ב־17 באפריל 1985. אמנה נפרדת, משולשת, מפרטת את עמדת משולש הגבולות סין–צפון קוריאה–רוסיה. גבולות שלוש המדינות נמשכים באמצע נהר טיומן, ואילו גבול סין–רוסיה נמשך מנקודת הצומת היבשתי לכיוון צפון. מכיוון שנקודת משולש הגבולות התאורטית נמצאת באמצע הנהר, ההסכם קבע ששלוש המדינות יתקינו ציוני גבול על גדת הנהר, וכי מיקום הנקודה יקבע ביחס לציונים אלו.
היחידה המינהלית בצד הרוסי של הגבול היא מחוז חאסן בפרימוריה; בצד הקוריאני, זו העיר ראסון. תחנת משמר הגבול הרוסי העיקרית ממוקמת בפשצ'אנאיה.
מעבר גבול
ישנו מעבר אחד בגבול צפון קוריאה ורוסיה: גשר הידידות מעל נהר טיומן, דרומית מערבית לתחנת הרכבת בחאסאן, רוסיה. בצד הצפון קוריאני, תחנת הרכבת נמצאת בטומנגאנג. המעבר הוא מסילת ברזל בלבד, המשמשת את רכבות המשא והנוסעים. קרשים המונחים בין אדני המסילה מאפשרים גם מעבר כלי רכב בתיאום מיוחד.
שירות רכבת הנוסעים מעל גשר הידידות כולל את קו הרכבת חאסאן-טומאנגנג, וכן קישור ישיר של הרכבת הקוריאנית בנתיב מוסקבה - פיונגיאנג, הנוסעת ממוסקבה לאוסוריסק עם מסילות המחברות בקו מוסקבה – ולדיווסטוק, לחסאן עם רכבת אוסוריסק – חאסאן, מעבר לגבול עם רכבת המעבורת חסאן – טומאנגאנג, ומשם לפיונגיאנג עם רכבת קוריאנית. באורך כולל של, זהו הקו הישיר הארוך ביותר לנוסעי רכבת בעולם.
בדרך כלל, המעבר משמש אך ורק את אזרחי רוסיה וצפון קוריאה ואינו פתוח לתושבי מדינות אחרות. אולם בשנת 2008 שני תיירים מערביים הצליחו להיכנס לצפון קוריאה מרוסיה על ידי נסיעה ברכבת מעל גשר הידידות. בשנת 2019 סוכנות נסיעות בניהול מערבי המתמחה בתיירות בצפון קוריאה הודיעה על סיור ברכבת מוסקבה-פיונגיאנג שתעבור גם במעבר הגבול חאסאן-טומנגאנג.
באפריל 2015 חתמו סגני שרי התחבורה של רוסיה וצפון קוריאה - ניקולאי אסאול וקווק איל-ריונג בהתאמה - על הסכם לפיתוח כביש בין המדינות.
היסטוריה
הגבול בין האימפריה הרוסית לשושלת צ'ינג, כולל הממלכה הקוריאנית, נקבע בהסכם פקינג בנובמבר 1860. על פי ההסכם, שושלת צ'ינג ויתרה על השטחים שממזרח לנהר אוסורי לרוסים.
קיומה של קוריאה כמדינה נפרדת לא הוזכרה בוועידת 1860 בין רוסיה לסין, אך בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים, ההשפעה היפנית גברה שם על זו הסינית. אמנת שימונוסקי בשנת 1895 סיימה את מערכת השליטה הסינית הקיסרית על קוריאה, ואמנת יפן-קוריאה בשנת 1905 הפכה את קוריאה לפרוטקטורט של יפן. אמנת יפן-קוריאה משנת 1910 סיימה את סיפוחה של קוריאה ליפן. כך נהר טיומן הפך לגבול בין האימפריה הרוסית (לימים ברית המועצות) לאימפריה היפנית; הדבר נמשך עד תום השלטון היפני בקוריאה בשנת 1945.
ללא קשר לשולט בקוריאה, רצועות החוף בשטח רוסיה וקוריאה תמיד הפרידו בין סין לים יפן. בשנת 1938, כדי לפתח את משאבי הטבע של רצועת החוף שלה ולהגן על גבולותיה מפני פלישה יפנית אפשרית, ברית המועצות החלה בבניית קו רכבת מצומת בראנובסקי (הרכבת הטרנס-סיבירית) לקרסקינו. המסלול באורך הושלם בשנת 1941.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הורחב מקרסקינו לחאסאן, בגבול קוריאה, ואורכו הגיע ל-.
תחנת חאסאן נפתחה ב-28 בספטמבר 1951. זמן קצר לאחר מכן נבנה גשר עץ זמני מעבר לנהר טיומן ובשנת 1952 חצתה הרכבת הראשונה מברית המועצות לצפון קוריאה.
בשנת 1990, ברית המועצות וצפון קוריאה חתמו על הסכם הקמת גבול לאורך מסלול נהר טיומן. האי נוקוטונדו לשעבר, הוכר על ידי צפון קוריאה כחלק מרוסיה. הסכם זה לא התקבל על ידי קוריאה הדרומית, שממשיכה לראות בנוקטונדו שטח קוריאני.
במחצית השנייה של המאה העשרים עברו אלפי פליטים ועקורים צפון קוריאנים את הגבול. צאצאיהם חיים כיום ברחבי רוסיה ובמדינות חבר העמים האחרות.
מכיוון שהצד הצפון קוריאני של הנהר הוא הררי והצד הרוסי נמוך יותר, סחיפת החוף עלולה לגרום לנהר טיומן לשנות את נתיבו בהדרגה לצד הרוסי. (תופעה דומה נראית בגבול סין-רוסיה, עם נהר האמור) כדי למנוע אובדן שטחים לאומיים ולהגן על חאסאן ותחנת משמר הגבול של פשצ'אנאיה מפני הצפות, ביצעו הרשויות הרוסיות פרויקט הגנה על גדת הנהר באמצעות מילוי סלע בשנים 2004–2008.
גבון
הרפובליקה הגבונית (בצרפתית: République Gabonaise) היא מדינה במערב מרכז אפריקה. היא גובלת בגינאה המשוונית וקמרון בצפון, הרפובליקה של קונגו במזרח ובדרום ומפרץ גינאה במערב. אוכלוסייתה מונה כ-2.2 מיליון בני אדם.
היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
בשלהי המאה ה-15 הקימו הפורטוגלים תחנות מסחר בגבון והאזור הפך למרכז לסחר העבדים האטלנטי. באמצע המאה ה-19, התיישבו הצרפתים בגבון. גבון זכתה בעצמאותה מצרפת ב-17 באוגוסט 1960. מאז ידעה עליות ומורדות במצבה הפוליטי והכלכלי. כיום המשטר בה יציב יחסית לשכנותיה, ואף מקיים סממנים דמוקרטיים מסוימים, ומבחינה כלכלית, בעיקר הודות לרווחי הנפט, היא משגשגת ביחס לרוב מדינות אפריקה.
פוליטיקה
נשיאה השני של גבון, עומר בונגו, שלט בה כשליט יחיד לאורך רוב שנות עצמאותה, מ-1967 ועד מותו ב-2009.
בשנים האחרונות לשלטון בונגו הותר מעט רסן השלטון והותרה להלכה פעילותן של מפלגות אופוזיציה. לאחר מותו של עומר בונגו נבחר בנו עלי בונגו לנשיא. גורמי אופוזיציה טענו לזיוף רחב היקף בבחירות, ובעקבות טענות אלה החל גל מהומות במדינה.
ב-6 בינואר 2019, נכשל ניסיון הפיכה במדינה שתוכנן על ידי חיילים בצבא גבון.