cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארנסט רנן
הגדרת הלאומיות
רנן אמר את הדברים בהקשר הפוליטי של הסכסוך בין צרפת לגרמניה סביב הבעלות על אלזס־לורן. הוא קבע כי עצם קיומה של אומה (הווה אומר, של לאומיות) עומד ל"משאל עם יומי" ותלוי ברצונם של חבריה: "האדם הוא הכל ביצירת הדבר הקדוש הזה, המכונה עם". עם זאת כאמור הוא איננו רואה בלאומיות חוזה תועלתני בין יחידים אלא מדגיש את הפן הרגשי שבה. הוא רואה בעבר המשותף מרכיב הכרחי בלאומיות: "זיכרון ביצועם של מעשים גדולים שמומשו יחד בעבר, הצימאון להוסיף ולעשות עוד כמותם – אלה הם התנאים העיקריים להיות עם" וכן "עבר הרואי, אישים גדולים, תהילה – זהו ההון החברתי שעליו יש להשתית רעיון לאומי".
יחסו ליהודים
כתבי רנן העוסקים בשפות השמיות ובהיסטוריה שמית נגועים במידה מסוימת של אנטישמיות. רנן מבחין בין הגזע ההודו־אירופי "העליון" לגזע השמי "הנחות", ומביע דעות קדומות וקביעות לא מדעיות לגבי היהודים. המונח אנטישמיות עצמו, נטבע לראשונה ככל הנראה על ידי מוריץ שטיינשניידר כביקורת על רנן. בספרו "חיי ישו", תיאר אותו רנן כהומניסט שלא נמצאו בו ה"פגמים" של בני גזעו, עם זאת, רנאן עצמו הדגיש לא אחת את אובדן המשמעות של גזעים אצל בני אדם, בהסבירו שההיסטוריה האנושית הולכת ונבדלת מהזואולוגיה ומשמעות הגזעים איבדה את כובדה.
בין אם היה אנטישמי ובין אם לא, לרנן תרומה ניכרת להכרת היהדות בקרב משכילי אירופה, כפי שבאה לידי ביטוי בתרגומיו הרבים, כמו גם ב"היסטוריה של עם ישראל" שחיבר ובחקר השפה העברית עצמה.
ספרו "על לאומיות וזהות יהודית" תורגם לעברית בידי חיים ריינגוורץ וראה אור בהוצאת רסלינג בשנת 2009.
ספרו "אני קהלת: חיבור על תקופתו ועל אופיו של ספר קהלת" תורגם לעברית בידי שי סנדיק ויצא לאור בהוצאת נהר ספרים בשנת 2011.
כגוונא
כגוונא הוא קטע הלקוח מספר הזוהר, ונאמר, בעיקר בקהילות חסידים מסוימות, לפני תפילת ערבית של שבת, קודם אמירת "ברכו". כמו רובו של ספר הזוהר, גם קטע זה הוא בארמית.
מקור וטעם תקנתו
צירוף הנוסח לסידור התפילה נקבע כנראה בקלויז החסידים שבעיר ברודי, שכן הוא מופיע לראשונה בסידור ר' אשר מבראד, לבוב ה'תקמ"ח, ובספר ההלכתי "מטה אפרים" לרב אפרים זלמן מרגליות מבראד. נוסח זה התפשט בדור השני של החסידות, בפרט אצל תלמידי המגיד ממזריטש תלמיד הבעל שם טוב. התפילה מופיעה גם בסידור אדמו"ר הזקן משנת ה'תקע"ו, בעריכת הרב שניאור זלמן מלאדי.
הכנסת הנוסח לסידור נבעה מדברי מקובלים שספריהם היו נפוצים במזרח אירופה כגון עמנואל חי ריקי ואחרים שציינו את דברי הזוהר המלמדים על השינויים בעולמות העליונים עם כניסת השבת, כגון המעבר מן החול אל הקודש, השלווה הבאה לעולם עם כניסת השבת, התמעטות כוחות הדין והכוחות החומריים ואת מקומם תופסת השכינה. לדברי המקובלים זמן זה הוא בעת אמירת 'מזמור שיר ליום השבת', לפני הקדיש ו"ברכו".
הרב יצחק אייזיק ספרין מקמארנא כתב:
תרגום לעברית
כמו שהן (המדות העליונות) מתאחדות למעלה ב"אחד", כך גם היא מתאחדת למטה בסוד ה"אחד", להיות עמהן למעלה אחד כנגד אחד. "הקדוש ברוך הוא" הוא אחד; למעלה אין הוא יושב על כיסא כבודו, עד שנעשית היא בסוד ה"אחד", כמוהו, להיות אחד באחד. והנה בארנו עניין "ה' אחד ושמו אחד". סוד השבת: היא השבת המתאחדת בסוד ה"אחד" כדי שישכון עליה סוד ה"אחד". תפילת ערב שבת (עניינה הוא), שכן מתאחד הכיסא הנכבד הקדוש בסוד ה"אחד", ונעשית מוכנה שישכון עליה המלך הקדוש העליון.
כאשר נכנסת השבת, היא נבדלת ופורשת מהסטרא אחרא, וכל הדינים מסתלקים ממנה, והיא נשארת בייחוד האור הקדוש, ומתעטרת בכמה עטרות כלפי המלך הקדוש. וכל כוחות הכעס ובעלי הדין, כולם בורחים ומסתלקים ממנה, ואין כוח אחר בכל העולמות. ופניה מאירות באור העליון, ומתעטרת למטה בעם הקדוש. וכולם מתעטרים בנשמות חדשות, בשעת התחלת התפילה, לברך אותה בשמחה, במאור פנים.
לחנים
חלקים מהקטע הולחנו על ידי חזנים רבים. גם במוזיקה החסידית העממית ישנם מספר לחנים לתפילה:
פורד טרנסקונטיננטל
פורד טרנסקונטיננטל (באנגלית: Ford Transcontinental) היא משאית כבדה, בעלת הנעה 6x2, מתוצרת "פורד אירופה" ("פורד בריטניה" וOriginal equipment manufacturer" (OEM)" (עבור "פורד" בהולנד, אמסטרדם), חברת בת של קונצרן הרכב פורד (שם מלא: Ford Motor Company), אשר יוצרה בין השנים 1975–1984.
יוצרו 8,735 יחידות, מהן 8,231 יחידות יוצרו בהולנד (אמסטרדם), 504 יחידות יוצרו בבריטניה.
בקבינה - 3 מושבים.
מרקוס יוניוס ברוטוס
קווינטוס קאיפיו ברוטוס (לטינית: Q·CAEPIO·BRVTVS) או בשמו הידוע יותר מרקוס יוניוס ברוטוס (לטינית: M·IVNIVS·BRVTVS; 85 לפנה"ס – 23 באוקטובר 42 לפנה"ס) היה מדינאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה. ברוטוס נולד למשפחה אצולה רומאית אשר ייחסה את מוצאה לברוטוס הקונסול הראשון שייסד את הרפובליקה הרומית. בהשפעת מורשת משפחתו הוא חבר לסיעה האופטימאטית והתנגד לדיקטטור יוליוס קיסר, והיה מראשי הקשר לרציחתו. ניסיונו להחזיר את המשטר הרפובליקאי נכשל, והוא התאבד לאחר שהובס בקרב פיליפי על ידי אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס. עד ימינו נחשב ברוטוס לאחת הדמויות השנויות במחלוקת בהיסטוריה של רומא העתיקה. יש הרואים בו אב טיפוס של הבוגד האולטימטיבי, הרוצח את חברו ומיטיבו, בעוד אחרים רואים בו מופת לפטריוטיות, לשנאת רודנות, וכאדם שהקריב את האינטרסים האישיים שלו לטובת מולדתו.
חיים וקריירה מוקדמת
ברוטוס התייתם מאביו בהיותו ילד רך בשנים, אביו היה איש הסיעה הפופולרית ותמך בגאיוס מריוס בזמן מלחמת האזרחים כנגד לוקיוס קורנליוס סולה. הוא הצטרף למרד של מרקוס אמיליוס לפידוס בשנת 77 לפנה"ס ונלחם כנגד פומפיוס והוצא להורג כשנכנע לו למרות הבטחה שלא יאונה לו רע.
מכיוון שברוטוס איבד את אביו בינקותו האנשים שהשפיעו עליו יותר מכל היו אמו ואחיה קאטו הצעיר. הוא אף אומץ על ידי אחד מקרובי משפחתו שכנראה היה דודו מצד אמו ושינה את שמו לקווינטוס קאיפיו ברוטוס (ולמרות זאת הוא המשיך להיות ידוע בהיסטוריה בשמו הקודם).
ברוטוס קיבל השכלה מקיפה ביוונית, בלטינית, בפילוסופיה וברטוריקה, כמנהג האצילים של אותם ימים הוא יצא להמשיך את השכלתו ביוון. עם הגיעו ליוון ברוטוס השתקע באתונה שם נחשף לפילוסופיות השונות ובחר ללכת אחרי הגותו של אנטיוכוס מאשקלון, אשר דבק בעקרונות "האקדמיה הישנה" ("פלאטוניזם ישן") וניסה ליישבם עם תורת האסכולה הסטואית.
לא ידוע כמה זמן ברוטוס בילה ביוון אולם כבר בשנת 59 לפנה"ס הוא חזר לרומא, באותה שנה התגלה קשר של לוקיוס וטיוס לרציחתו של פומפיוס. בחקירתו וטיוס הפליל מספר אצילים צעירים ובכלל את ברוטוס, אולם מכיוון שאמינותו הייתה נמוכה וככל הנראה כתוצאה מהעזרה מקיסר שסרויליה הצליחה להשיג לבנה, שמו של ברוטוס נמחק מרשימת המואשמים בלקיחת חלק בקשר הרצח.
ברוטוס ביצע את משימתו בהצלחה והעביר את כספיו של תלמי לרומא וכמו דודו קאטו התגלה כמנהלן נקי כפיים שאפשר לסמוך עליו עם כספי הציבור, תכונה נדירה ביותר לרומאים ששלטו בפרובינקיות. למרות זאת ברוטוס לא בחל בניצול תושבי הפרובינקיות ובזמן שהותו באי, הוא התעשר מעיסוקו בהלוואה בריבית מכיוון שנהג להלוות באחוזי ריבית מופקעים כמו למשל ההלוואה שנתן לתושבי העיר סלמיס בריבית שנתית של 48% בעוד שהריבית המקסימלית החוקית הייתה 12% לשנה ובפועל שיעורה נעה בין 4% ל-8%. כאשר העיר לא יכלה להחזיר את כספו ברוטוס לא היסס להשתמש בכוח צבאי דרך נציגיו שצרו על מועצת העיר בעזרת חיל פרשים. עיסוקו בהלוואה בריבית פגע בשמו הטוב מכיוון שזה לא היה עיסוק ראוי לבן אצילים ולא תאם את יומרותיו הפילוסופיות.
עם חזרתו לרומא פצח ברוטוס בקריירה פוליטית. תפקידו הראשון בשנת 54 לפנה"ס היה של אחד משלושת טובעי המטבעות של העיר, משרה שהוחזקה בדרך כלל על ידי אצילים צעירים בתחילת הקריירה הפוליטית שלהם. במסגרת תפקידו טבע מטבעות עם דיוקנותיהם של אבותיו לוקיוס יוניוס ברוטוס ואהלה ואלת החירות ליברטס, ייתכן שהיה בכך הצהרה פוליטית מכיוון שבאותה העת רווחה השמועה שפומפיוס מתכוון למנות את עצמו לדיקטטור ולשים קץ לשלטון הרפובליקאי, היה זה הסימן הראשון לכך שברוטוס הוא אדם המוכן להילחם כדי להגן על הרפובליקה.
ברוטוס התחיל את דרכו בקורסוס הונורום בשנת 53 לפנה"ס כשנבחר לשמש כקוואיסטור, תחילה קיסר הציע לו לשרת תחתיו בעת מלחמת גאליה, אולם ברוטוס שסלד מדרכו הפוליטית של קיסר, דחה את ההצעה וביכר לשרת בפרובינקיה קיליקיה תחת המושל אפיוס קלאודיוס פולכר שאת בתו קלאודיה הוא נשא לאישה שנה קודם לכן וכך נהפך לקרוב משפחה של הקלאודיים.
תחת שלטונו של קיסר
ברוטוס השתתף בלחימה בכוחות של קיסר בקרב פארסלוס. אחרי התבוסה בקרב, ברח ברוטוס ללריסה ומשם יצר קשר עם קיסר והביע חרטה, קיסר סלח לו ואפשר את חזרתו לרומא.
עם חזרתו לרומא מינה אותו קיסר בשנת 46 לפנה"ס למושל גאליה קיסאלפינה, המינוי שלו למושל פרובינקיה, מינוי בעל חשיבות אסטרטגית שמראה את הביטחון שקיסר רחש לברוטוס. כמושל, ברוטוס הוכיח את עצמו בהתנהגותו המופתית והנדיבה והיווה הקלה על תושבי האזור לעומת המושלים החמסנים שקדמו לו.
ברוטוס התגרש מאשתו בסוף שנת 45 לפנה"ס וזמן קצר אחר כך התחתן עם דודניתו פורקיה קאטוניס. ככל הנראה, הנישואים לא נעשו ממניעים פוליטיים, מכיוון שמשפחתה של פורקיה הייתה אנטי-קיסרית ואילו ברוטוס באותה עת היה עדיין מקורב לקיסר, כך שהנישואים היו כנראה נישואי אהבה.
קשריו של ברוטוס עם קיסר המשיכו להתהדק. כשנפגש איתו בהיספניה בשנת 45 לפנה"ס לאחר הניצחון בקרב מונדה. הרושם שברוטוס קיבל, היה שקיסר מתכוון להחיות את המערכת הרפובליקאית הישנה. ברוטוס מונה למשרת הפראיטור אורבנוס בשנת 44 לפנה"ס יחד עם גאיוס קסיוס לונגינוס שמונה להיות הפראיטור פרגריני. העובדה שקיסר העדיף את ברוטוס על גבי קסיוס, שהיה מנוסה ממנו, מלמדת אף היא על האמון והביטחון הרב שרחש לו קיסר, שבאותה העת אף היה מאורס לאמו של ברוטוס. כמו כן קיסר הועיד את ברוטוס לשמש בתפקיד מושל מוקדון בתום כהונתו כפראיטור ולאחר מכן כקונסול של שנת 41 לפנה"ס
הקשר לרציחתו של קיסר, התגבש על רקע מינויו לדיקטטור לכל ימי חייו ועל רקע ההבנה שבכוונתו להפוך לאוטוקרט, כשהחל פוגע בסמכויות הסנאט ונוהג באופן מזלזל בסנאטורים. ייתכן שהקושרים שאבו עידוד מכך שיחסיו של קיסר עם חלק מן הפלבס והטריבונים עלו על שרטון. קסיוס, שהיה ראש הקושרים, הבין שהוא זקוק לשמו הטוב של ברוטוס כדי לתת לגיטימציה לרצח קיסר. בתחילה היסס ברוטוס להצטרף לקשר, אולם במהרה הצליח קסיוס לשכנעו בכך שקיסר מתכוון להמליך את עצמו למלך ושזו חובתו הפטריוטית, להתקומם כנגד הרודן.
הצטרפותו של ברוטוס לקשר שכנעה מספר נוסף של אנשים ליטול בו חלק. הקושרים הוציאו לפועל את תוכניתם לרצוח את קיסר באידו של מרץ 44 לפנה"ס כיוון שקיסר היה אמור להשתתף בישיבת הסנאט באותו היום. ייתכן שאחת הסיבות למועד שנקבע, הייתה שמועה שקיסר מתכוון להכריז מלחמה על האימפריה הפרתית ולהעביר החלטה שממנה אותו למלך, מכיוון שספרי הסיבילות חזו כביכול שהפרתים יוכלו להיכבש רק על ידי מלך. בזמן שקיסר ישב בסנאט הוא הותקף על ידי קבוצת הקושרים, סווטוניוס מסופר שבתחילה קיסר ניסה להתגונן, אולם כשראה שברוטוס בין תוקפיו כיסה את פניו בטוגה שלו ואמר "הגם אתה, בני?".
מלחמת האזרחים
לאחר רציחתו של קיסר הקושרים נמלטו לגבעת הקפיטולין, לאחר זמן מה הם ירדו לפורום כדי להסביר את מניעיהם לאזרחי רומא, אולם לא הצליחו לגייס את תמיכתם. למחרת נאם ברוטוס בגבעת קפיטולין לפני הלגיונרים הווטרנים של קיסר, הסבריו והבטחותיו המהוססות להעניק את הקרקעות שהובטחו ללגיונרים על ידי קיסר לא עוררו אף הם את אהדת הצבא. הקושרים הופתעו לגלות ששאיפתם להחזיר את הרפובליקה הישנה על כנה לא דברה לעם הרומאי מלבד לשכבה הדקה של מעמד הנוביליטאס. קיקרו המליץ לברוטוס וקסיוס לכנס את הסנאט לישיבה אולם הם התעלמו מעצתו.
בינתיים מרקוס אנטוניוס שכיהן כקונסול ביחד עם קיסר ובתחילה הסתגר בביתו מפחד הקושרים הבין שאין להם כוונות לפגוע בו וחבר למרקוס אמיליוס לפידוס המגיסטר אקוויטום ובעזרת הכוח הצבאי שזה העמיד לרשותו כינס הוא את הסנאט לישיבה. בישיבת הסנאט, למרות האהדה של המוסד לקושרים, הושגה פשרה עם אנטוניוס לפיה לא תפתח חקירה בעניין הרצח והקושרים לא יובאו לדין ומנגד אושרו צוואתו וחוקיו של קיסר והוחלט לקבור אותו בהלוויה ממלכתית. אנטוניוס ניצל את ההלוויה כדי לשלהב את ההמון, דבר שיחד עם ההוראה בצוואתו של קיסר להעניק כסף לכל אזרח רומי, הוריד לשפל את האהדה לקושרים.
בסופו של דבר הקשר נכשל כתוצאה ממספר גורמים שהחשוב ביותר היה העדר תוכנית פעולה לשלב שלאחר הרצח. הקושרים קיוו שעם סילוקו של קיסר מהבמה המערכת הרפובליקאית הישנה תחזור לחיים מעצמה והפאסיביות שלהם היה מה שנתן לאנשי הסיעה הקיסרית הזדמנות לפעול כנגדם. בנוסף ברוטוס סירב לפעול נגד אנטוניוס לאחר רצח קיסר מתוך אמונה שלאחר הסתלקותו של האחרון אנטוניוס יעבור למחנה התומכים ברפובליקה.
במשך חמשת החודשים שלאחר הרצח ברוטוס נשאר ברומא בחוסר מעש, מכיוון שלא רצה במלחמת אזרחים הוא השקיט את תומכיו הרבים מחוץ לרומא שהתחילו להתגייס למענו. בינתיים אנטוניוס פעל לסילוקם של ברוטוס וקסיוס מאיטליה, באמצעות הסנאט הוא הטיל עליהם את המשימה המשפילה של רכישת אספקת דגנים מאסיה וסיקיליה, ברוטוס בחר שלא לשוב לרומא מחשש לביטחונו. תחילה שהה בסביבת מפרץ נאפולי כדי לעקוב אחרי התגובות ברומא למשחקים לכבוד אפולו שהוא ארגן בעזרתו של טיטוס פומפוניוס אטיקוס, אף על פי שהמשחקים זכו להצלחה מסוימת והראו שהפופולריות של ברוטוס ברומא לא אבדה, אולם נמתחה עליו ביקורת על כך שהמשחקים נערכו בחודש יולי.
ברוטוס וקסיוס פרסמו מכתב פומבי לאנטוניוס שקרא להגיע לפשרה, וכלל הבטחה לעזוב את איטליה ולהימנע מלהתחיל מלחמת אזרחים חדשה, אנטוניוס הגיב באיומים לשימוש בכוח צבאי. לברוטוס לא הייתה ברירה והוא עזב את איטליה ועבר לאתונה, שם מצא אהדה בקרב האוכלוסייה הרומאית של העיר, והחל בהכנותיו למלחמה. הוא החל לצבור כוח בפרובינקיות המזרחיות: הוא שכנע את מושל מוקדון קווינטוס הורטנסיוס הורטלוס לעבור לצידו, ואת מרקוס אפוליוס ואנטיסטיוס וטוס שהיו הקוואיסטורים של אסיה וסוריה להעביר לו את הכספים שברשותם. ברוטוס הצליח להקים כוח צבאי נכבד, כשצרף לפיקודו את הלגיון שחנה במקדוניה ואת הצי ביוון והחל בגיוס חיילים, חלקם היו אף ווטרנים של פומפיוס שהתגוררו ביוון.
ברומא המצב הפוליטי החל להידרדר, הריב בסיעה הקיסרית בין אוקטביוס יורשו של קיסר ובנו המאומץ לבין אנטוניוס הפך למלחמה גלויה, בעזרת כוחות הסנאט אוקטביוס הביס את אנטוניוס בקרב מוטינה כשזה הטיל מצור על דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס בגאליה קיסאלפינה אולם שני מצביאי הסנאט נהרגו בקרב והפיקוד על הצבא נותר של אוקטבינוס בלבד, שעלה על רומא עם צבאו ואילץ את הסנאט לאשר את מינויו לקונסול. אוקטביוס הכריז על רוצחיו של קיסר כאויבי המולדת ותבע אותם לדין בעוון רצח, והתפייס עם אנטוניוס וביחד עם לפידוס הם הקימו את הטריומווירט השני.
קיקרו הפציר בברוטוס, שהתמודד, באותה עת, עם מותה של אשתו האהובה פורקיה לחזור לרומא, אולם האירועים במזרח תפסו את תשומת לבו,.פובליוס קורנליוס דולבלה מהסיעה הקיסרית נחת באסיה, רצח את המושל הרפובליקאי גאיוס טרבוניוס והשתלט על הפרובינקיה. ברוטוס וקסיוס החלו לפעול כנגד דולבלה. ברוטוס תקף חמש קוהורטות של דולבלה בכרסונסס בעוד שקסיוס הביס אותו בשעה שהוא ניסה לפלוש לסוריה.
ברוטוס חצה את ההלספונטוס (כיום הדרדנלים שבטורקיה) והחל לסחוט מהערים בסביבה מנחות של כסף, נשק, אספקה וחיילים וכתוצאה תגבר את כוחותיו בצורה משמעותית; בין השאר הוא קיבל צי בן 250 ספינות מביתיניה. כאשר עיר סירבה לדרישותיו הוא הגיב באכזריות קיצונית, כפי שמלמד גורלה של קסנתוס שהושמדה עד היסוד.
לאחר מכן החל ברוטוס עושה את דרכו חזרה לאירופה ומגייס בדרך את השבטים התראקים לצידו לעיתים בכוח הזרוע. כתוצאה מניצחון שלו על שבט הבאסים הוא הוכרז על ידי חייליו כאימפרטור מה שהגביר את יוקרתו. לאחר החזרת הסדר על קנו בתארקיה ברוטוס חזר לאסיה כדי לתאם את צעדיו עם קסיוס, והם הסכימו על המשך גיוס כוחות חדשים מהערים תחת שליטתם.
בינתיים הטריאומווירט החל בהנעת מכונת המלחמה ליוון לשם חיסולם של הרפובליקאים, דקידוס סקסה ונורבנוס פלקוס נשלחו בראש כוח החלוץ ואילו שהצבא העיקרי הונהג על ידי אוקטביוס ואנטוניוס. ברוטוס וקסיוס חצו את ההלספונטוס והצליחו לגרש את כוח החלוץ של הטריאומווירט. הרפובליקאים התקדמו לתוך מוקדון והקימו את בסיסם לידי העיר פיליפי במיקום נוח להגנה ועם גישה לנמל של ניאפוליס שממנו יכלו להביא אספקה מכיוון שציים שלט בים האגאי.
בקרב פיליפי הצבאות היריבים היו שווים בגודלם, אך לרפובליקאים היה יתרון של אספקה. אנטוניוס הוא שתקף ראשון במטרה להפריד בין שני הצבאות של קסיוס וברוטוס. התקפתו הביאה את ברוטוס לתקוף את אוקטביוס, ואף על פי שהתקפתו חסרה סדר וארגון הוא הצליח לכבוש את מחנה האויב שנמלט. אולם הוא לא ידע על תבוסתו של קסיוס על ידי אנטוניוס, וכן קסיוס לא היה מודע להצלחתו של ברוטוס והניח שגם הוא הובס ולכן בחר להתאבד.
למרות התאבדותו של קסיוס, שברוטוס הספיד אותו כ"אחרון הרומאים", הקרב טרם הוכרע, וברוטוס לקח את הפיקוד על צבאו של קסיוס. תוכניתו של ברוטוס הייתה לדחות את ההתקפה וכך לנצח את האויב שבשלב הזה סבל ממחסור באספקה וממזג האוויר החורפי, אולם קציניו דחקו בו לתקוף ולבסוף ברוטוס נאלץ להיכנע לדרישותיהם. תחילה התקפתו הצליחה, אולם ההצלחה הייתה קצרת מועד ובסופו של הדבר אוקטביוס ואנטוניוס הביסו אותו.
ברוטוס נמלט יחד עם מספר נאמניו משדה הקרב, משהבין שמצבו חסר תקווה העדיף לקחת את חייו. פלוטרכוס מספר שאנטוניוס התייחס לגופתו בכבוד, ארגן את הלווייתו ושלח את אפרו לסרויליה אמו בעוד שלפי סווטוניוס ראשו נערף והונח למרגלותיו של פסל קיסר ברומא.
אישיותו
אופיו של ברוטוס היה מלא בסתירות; מצד אחד הוא היה עיקש ובעל כריזמה וכן בעל ביטחון עצמי ואמונה בצדקת דרכו, אולם באותה עת הוא היה נאיבי וחסר טאקט עד שאפשר להגיד שלעיתים היה גס רוח.
כישלונו של ברוטוס נבע מחוסר יכולתו להתגמש מבחינה פוליטית, הוא לא הבין שמלחמתו למען החופש - כלומר למען הרפובליקה המסורתית שבה לסנאט יש חופש דיבור, בעלי המשרות מתחלפים כל שנה ואף אדם לא יכול לצבור יותר מדי כוח, קסמה רק לשכבה דקה של הנוביליטאס. המוני העם העדיפו לחיות תחת אוטוקרטים נדיבים כקיסר ואוגוסטוס. אולם למרות כל חסרונותיו אפשר לשבח אותו על מלחמתו למען עקרונותיו.
מורשתו ותדמיתו
עד ימינו ברוטוס נשאר אחד הדמויות השנויות במחלוקת בהיסטוריה של רומא העתיקה. יש הרואים בו את האב טיפוס של הבוגד האולטימטיבי הרוצח את חברו ומיטיבו בעוד אחרים רואים בו מופת לפטריוטיות ולשנאת רודנות, אדם המקריב את האינטרסים האישיים שלו על מזבח אהבת המולדת.
בתקופתו הדעות לגביו נחלקו בהתאם להשקפה הפוליטית, חברו קיקרו הילל אותו ואת הקשר לרציחת קיסר כמעשה מופת, ואף משווה את הרוצחים לאלים בשעה שחברי הסיעה הקיסרית גינו את ברוטוס בכל תוקף.
דמותו של ברוטוס זכתה לעדנה מאוחרת, כאשר אוגוסטוס החל להתרחק ממורשתו של קיסר. ברוטוס אמנם לא זכה לשבחים רשמיים, אך גם לא גונה באופן חד משמעי. בימי טיבריוס ונירון, לעומת זאת אישי ציבור ששיבחו את ברוטוס מצאו עצמם מואשמים בבגידה. הקיסר-הפילוסוף מרקוס אורליוס החשיב את ברוטוס כאחד ממקורות ההשראה שלו לצורת ניהול שלטון ראויה.
גם רוב הסופרים הרומאים שפעלו בתקופת האימפריה הרומית גילו כלפיו יחס אמביוולנטי, מצד אחד שיבחו אותו על מעלותיו, אולם גינו אותו על רציחתו של קיסר בייחוד שלאחר שלטונם של קיסרים רודנים כגון קליגולה ודומיטיאנוס קיסר נתפס פחות כעריץ.
בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס ברוטוס גונה בשל בגידתו בקיסר, הגינוי הבולט מכולם היה של דנטה אליגיירי שביצירתו הקומדיה האלוהית, מתואר ברוטוס המעונה בגיהנום כחוטא הגדול ביותר יחד עם יהודה איש קריות שבגד בישו. לעומת זאת במחזה יוליוס קיסר של ויליאם שייקספיר כחיובית ביותר, ברוטוס מוצג כאידיאליסט הנקרע בין חברותו ואהבתו לקיסר לנאמנותו לרפובליקה. באחד משיאי המחזה נואם ברוטוס לעם הרומאי מעל גופת קיסר, וסוחף אותם להכיר בצדקת הרצח. באיטליה ברוטוס נחשב כגיבור בעיני הרפובליקאים, ורציחתו של קיסר נחשבה מעשה מופת של חיסול עריץ ולחימה למען החירות.
בעת החדשה, ברוטוס נחשב כמודל לחירות ולהתנגדות לרודנות במיוחד בתקופת ההמהפכה הצרפתית ובמלחמת העצמאות של ארצות הברית. סדקים בתדמיתו החיובית של ברוטוס התחילו להופיע עם אימוץ גישה היסטוריוגרפית ביקורתית במאה השמונה עשרה, תדמיתו של ברוטוס הפכה לשלילית ביותר במאה התשע עשרה, עידן שבו רוב הכותבים הביעו הערצה בלתי מסויגת לקיסר. לעומת זאת במאה העשרים נוטים היסטוריונים לצייר תמונה יותר מאוזנת של ברוטוס.
סטנסיל
סְטֶנְסִיל (מאנגלית: stencil duplicator) הוא הכינוי הנפוץ שניתן בישראל למימאוגרפיה (Mimeograph machine), שיטה לשכפול מסמכים שקדמה למכונת צילום ולמדפסות מחשב. בשפה העברית המונח "סטנסיל" שימש הן לתיאור האביזר והן לתוצר שהופק באמצעותו. בשפה האנגלית (Stencil) המונח שימש בעיקר לתיאור השבלונה ששימשה לשכפול. אין לבלבל שיטה זו עם משכפלת כהל או מכונת ספירט (Spirit Duplicator), שהייתה טכנולוגיה מתחרה לשיטת הסטנסיל ושכפלה באמצעות המסת צבע של נייר קופי באמצעות ממס כהלי שהיה מעניק לדפים המשוכפלים ריח אופייני, ואשר מראה המכונה דמה לזה של הסטנסיל.
הממציא
מכונות שונות הומצאו עבור ההדפסה בשיטה זו, ואחד מראשוני הממציאים היה תומאס אדיסון. ממציא מאוחר יותר של מכונה יעילה שעבדה בשיטה זו היה דייוויד גסטטנר (1854-1939), יהודי יליד הונגריה, שהמציא את המכונה במהלך עבודתו בבורסה של וינה. הוא עבר ללונדון, שם ייסד את חברת גסטטנר ב-1881. החברה החלה לייצר מכונות ב-1906, וזכתה להצלחה מרובה עד לכניסתן  של מכונות הצילום לשימוש המוני ודעיכת השימוש במכונה. ב-1996 נרכשה החברה על ידי חברת ריקו היפנית.
תהליך השכפול
השבלונה לשכפול הוכנה משעוונית דקה. השעוונית חוברה בקצה העליון אל דף נייר לבן, מסוג מיוחד, עם נייר העתקה (קופי) שחור בין השניים. ההדפסה על גבי השעוונית נעשתה בהקלדה במכונת כתיבה ללא סרט דיו, בניגוד לפעולת ההדפסה על גבי נייר רגיל. המקשים החשופים נקבו בשעוונית המתוחה חורים בצורת האותיות שבקצותיהם ואלה הוטבעו דרך נייר ההעתקה על גבי הנייר שמתחת. לאחר סיום ההדפסה אפשר היה להגיה את הכתוב על ידי הגבהה זהירה של השעוונית המחוררת ושל נייר ההעתקה. במקרה של טעויות מעטות, אפשר היה לסתום את חריר האות השגויה בנוזל תיקון מיוחד, ורוד, ואחרי שהתיקון יבש, להדפיס עליו מחדש את האות הנכונה. במקרה של טעויות רבות, עדיף היה לזרוק את השעוונית השגויה ולהתחיל הכל מחדש. אפשר היה לכתוב על השעוונית גם בכתב יד ולעטרה באיורים, באמצעות חרט מיוחד. הודות לנייר ההעתקה נותר על הדף התחתון העתק מיידי של המסמך, שאפשר היה להשתמש בו לצורך ארכוב או השוואת גרסאות.
עם השלמת הפעולה, הופרדה השעוונית (השבלונה המוכנה) משני הדפים האחרים והועברה אל מכונת השכפול, שם הוצמדה אל גליל גומי מרוח בדיו מיוחד. סיבוב הגליל בידית הצמיד את השעוונית המחוררת אל הדפים הריקים שמתחתיו, הדיו עבר בלחץ דרך חרירי האותיות ואלה הוטבעו על גבי הנייר, שסולק הצידה לפנות את מקומו לבא אחריו.
בדרך מייגעת זו הודפסו עלונים, מבחנים, ספרי לימוד וכל מסמך אחר, שדרש תפוצה רחבה מעבר לשניים-שלושה העתקים במכונת כתיבה. במשך השנים פותחה מכונת שכפול חשמלית, שהוציאה מספר רב של דפים ללא יגע, אך עם הזמן עברה שעוונית הסטנסיל בהדרגה מן העולם כשאת מקומה תפסו תחילה מכונת הצילום ובהמשך, מדפסת המחשב.
השימוש בטכנולוגית השכפול בימינו
בשנת 1986, חברת Riso Kagaku Corporation, פיתחה מכונת שכפול דיגיטלית שעובדת על טכניקת הסטנסיל. המכונה שונה ממכונת הסטנסיל המסורתית בכך שאין צורך להכין את השבלונה לשכפול באופן ידני. הכנת השבלונה (שנקראת מאסטר) מתבצעת על ידי סריקת הדף שאותו רוצים לשכפל, וראש תרמי אשר יוצר חורים קטנים במאסטר בצורת הדמות המיועדת להדפסה על ידי הדף. המאסטר נכרך סביב גליל, ודיו עובר דרך החורים ויוצר על הדף את הדמות המיועדת להדפסה. עם הכנת מאסטר חדש, המאסטר הישן נזרק למיכל עודפים, ובצורה הזו, המפעיל לא צריך לגעת במאסטר המצופה בדיו.
מכונות שכפול דיגיטליות משמשות בדר"כ לשכפול מסמכים בכמויות גדולות (אלפי עותקים), והן מגשרות בין מכונת צילום, שמותאמת להדפסה של עד 100 עותקים לפחות, ובין מכונת דפוס אופסט שמתאימה להדפסות של מאות אלפי עותקים אם לא מיליון עותקים.
טויוטומי הידיושי
טויוטומי הידיושי (ביפנית: 豊臣 秀吉; 2 בפברואר 1536, או 26 במרץ 1537 - 18 בספטמבר 1598) היה דאימיו, מצביא ופוליטיקאי בתקופת סנגוקו בהיסטוריה של יפן. הוא המשיך את דרכו של אדונו לאחר מותו, אודה נובונאגה, ואיחד את יפן תחתיו. תקופת שלטונו מכונה תקופת אזוצ'י-מומויאמה, על שמה של טירתו של הידיושי. הוא זכור בשל מורשת איחוד המדינה ובשל החוק שקבע שאסר על כל המעמדות לשאת נשק, מלבד מעמד הסמוראים. בשל מיקומו הכרונולוגי בין אודה נובונאגה וטוקוגאווה איאיאסו, זכה הידיושי לכינוי "המאחד השני של יפן".
ראשית חייו
לא ידוע רבות על ראשית חייו של הידיושי לפני שנת 1570, כשהחל שמו להופיע במסמכים ובמכתבים. האוטוביוגרפיה שלו מתחילה ב-1577, אך הידיושי לא הרחיב על תקופות ילדותו ונעוריו. לפי המסורת נולד הידיושי בנגויה, בפרובינציית אווארי (כיום מחוז אאיצ'י), ביתו של שבט אודה. אביו, יָאֶמוֹן, היה איכר-חייל פשוט ללא שיוך למעמד הסמוראים, ולפיכך לא היה להידיושי שם משפחה, ובילדותו הוא נקרא היושימארו (日吉丸).
ב-1551 עבר הידיושי לפרובינציית טוטומי השכנה, שם הפך לנושא כלים של מנהיג מקומי תחת שבט אימגאווה, ומילא תפקיד זה במשך מספר שנים.
התחזקות
הידיושי שב לאווארי ב-1558 על מנת להצטרף למחנהו של אודה נובונאגה כמשרת. הוא נכח בקרב אוקהאזמה ב-1560 בו הביס נובונאגה את ראש שבט אימגאווה, אימגאווה יושימוטו, והפך לאחד הדאימיו החזקים ביפן. ב-1561 נשא לאישה את ננה, בתו של אסאנו נגמאסה, שעתיד היה להיות יועץ קרוב של הידיושי. בשנים הבאות זכה הידיושי בחיבתו של נובונאגה בכך שהפגין יכולות טקטיות, תבונה ואומץ, אך עורר את מרמורם של יועציו הקרובים של נובונאגה, שעל פניהם חלף בעלייתו בסולם הדרגות.
כשנלחם נובונאגה בשבט סאיטו מפרובינציית מינו ב-1567, היה זה הידיושי שניצל את כושר המשא ומתן שלו ושכנע רבים מהסמוראים של מינו לעבור למחנה של נובונאגה, ובכך הבטיח את ניצחונו של אדונו. לאור יכולותיו, ועל אף מוצאו הצנוע, הפך הידיושי לאחד מיועציו הקרובים של נובונאגה, ושינה שמו להאשיבה הידיושי (羽柴 秀吉). שם המשפחה החדש שלו הכיל שתי סימניות שכל אחת מהן נלקחה משמם של שני סגניו של נובונאגה: ניווה נגהידה ושיבאטה קצואיאה.
הידיושי הוביל חיילים בקרב אנגאווה ב-1570, בו חבר אודה נובונאגה לטוקוגאווה איאיאסו, והטיל מצור על שני מבצרים של השבטים אזאי ואסקורה. לאחר שנחל ניצחונות כנגד שני השבטים מינה נובונאגה את הידיושי ב-1573 לדאימיו של שלושה מחוזות בפרובינציית אומי, המחוזות אותם אכלסו השבטים המובסים. הידיושי התיישב בעיר הנמל אימהאמה, השוכנת לחופו של אגם ביווה, והחל בבניית טירה. בנוסף, השתלט הידיושי על המפעלים לייצור נשק ליד העיר קונימוטו, והגביר את כמויות הנשק שיצרו. לא ידוע רבות על תקופת שלטונו באומי, אך הידיושי משל במחוזותיו בהתאם למוסכמות הממשל באותה תקופה: הוא הקים עיר-טירה; עורר את הכלכלה באמצעות רפורמות מסים והגירה כפויה; החל בתהליך רישום אדמות; חיזוק כוחות הצבא באזור על ידי הכפפת אדונים מקומיים למרותו; וניצול משאבי טבע.
אודה נובונאגה נרצח במקדש הונו-ג'י ב-1582 על ידי אחד מהגנרלים של אקצ'י מיצוהידה. חודש לאחר ההתנקשות הביס הידיושי את מיצוהידה בקרב ימזאקי. זמן קצר לאחר מכן התכנסו הגנרלים של נובונאגה בטירת קיוסו כדי לדון ביורש. בתמיכת שניים מהגנרלים האחרים, הכריז הידיושי על הידנובו - נכדו של נובונאגה - יורש, ובכך ביסס את השפעתו בתוך שבט אודה. בעקבות זאת גברה המתיחות בין הידיושי לבין שיבאטה קצואיאה, שתמך בבנו של נובונאגה - נובוטאקה, והמתיחות הגיעה לשיאה בקרב שיזוּגָטַאקֶה ב-1583, בו הביס הידיושי את קצואיאה ולאחריו למעשה שלט בשבט אודה.
באותה שנה החל הידיושי בבניית טירת אוסקה על שרידיו של מקדש בודהיסטי שהחריב נובונאגה. טירה זו עתידה להיות המאחז האחרון של שבט טויוטמי לאחר מותו של הידיושי.
שיא כוחו
כמו נובונאגה לפניו, מעולם לא נטל הידיושי את תואר השוגון. תחת זאת, הוא הסדיר את אימוצו למשפחת העוצרים הקיסרית פוג'יווארה, ונטל מספר תארים, בהם תואר הקמפאקו - העוצר - ב-1585. המשפחה הקיסרית אף העניקה להידיושי שם משפחה חדש - טויוטומי.
לאחר מכן המשיך הידיושי בדרכו של נובונאגה והרחיב את נחלותיו. הוא השלים את כיבוש שיקוקו וקיושו ב-1587, וגירש ממקומות אלה את המיסיונרים הנוצרים על מנת לחזק את שליטתו בקירישיטן (יפנים נוצרים). הוא קבע שרק בני מעמד הסמוראים רשאים לשאת נשק, והחל באיסוף נשק נרחב מכל האיכרים בנחלותיו. חוק זה מנע כל סיכוי להתקוממות אלימה של האוכלוסייה הכפרית, אך גם הקשה על הדאימיו השונים לגייס צבא ולמרוד בו ובכך סייע לשמור על יציבות משטרו. עם הכנעת שבט הוג'ו מאזור קאנטו ב-1590 הוסרה כל התנגדות לשלטונו של הידיושי, וניצחונו סימן את תום תקופת סנגוקו. לאחר ניצחונו זה, הציע הידיושי לאיאיאסו להחליף את חמש הפרובינציות שהיו תחת שליטתו בשמונה אחרות, שהיו שייכות עד זמן קצר לפני כן לשבט הוג'ו המובס, והאחרון קיבל את ההצעה.
סן-נו-ריקיו היה אמן טקס תה יפני, שהיה תחת חסותו של נובונאגה. כשזה מת, הפך הידיושי לפטרונו וריקיו הדריך אותו בדרכי טקס התה. הם אירחו יחד טקסי תה רבים ובהם טקסים מפוארים ביותר בארמון הקיסר בקיוטו, אך באותה עת ערך ריקיו שינויים נרחבים באסתטיקת הטקס, שינויים להם נודעה השפעה רבה על התרבות היפנית. על אף מעמדו הרם בחצר הקיסרית הורה הידיושי לריקיו לבצע ספוקו ב-1591, והסיבות לכן אינן ודאיות.
לאחר התאבדותו של ריקיו, הפנה הידיושי את תשומת לבו לתיאטרון הנו. במהלך שהייתו הקצרה בטירת נגויה בקיושו, שינן הידיושי את התפקידים הראשיים של עשרה מחזות נו, הציג אותם בעצמו, ואילץ דאימיו אחרים לעלות איתו לבמה בתפקידים משניים.
יציבות המשך שושלת טויוטומי התערערה עם מות בנו היחיד בן השלוש של הידיושי, צורומצו, בספטמבר 1591. הידֶנאגה, אחיו-למחצה של הידיושי, נפטר זמן קצר לאחר מכן, והידיושי קבע שאחיינו הידֶצוּגוּ יהיה יורשו, לאחר שאימץ אותו בינואר 1592. לאחר מכן פרש הידיושי מתפקיד הקמפאקו על מנת שיוכל לטול את תואר הטאיקו (עוצר בדימוס), והידצוגו ירש את תואר הקמפאקו.
דעיכה
אף על פי שאיחד את יפן, שאף הידיושי להעצים את מורשתו ועל כן ניסה לפלוש לקוריאה פעמיים, אך נכשל בשתי הפעמים. למעשה התכוון הידיושי לכבוש את סין של שושלת מינג, וניסה לשכנע את הקוריאנים לאפשר לצבאו לעבור בשטחם. כמדינת חסות של סין, תחילה סירבו הקוריאנים כלל להשיב לפניותיו, ובאפריל וביולי 1591 סירבו באופן מפורש לבקשה. חששם של הקוריאנים היה שסין תשלח כוחות כדי לקדם את פני היפנים, ושהקרב כולו ייערך על אדמה קוריאנית, ובכך יפגע במדינתם. הידיושי הורה על הכנות לפלישה לקוריאה באוגוסט.
במערכה הראשונה מינה הידיושי את אוקיטה הידאיאה למפקד העליון של הכוחות היפנים, שיצאו לקוריאה באפריל 1592. הגנרל קונישי יוקינאגה כבש את סיאול, בירתה של שושלת ג'וסאון, ב-10 במאי, ותוך ארבעה חודשים כבשו הכוחות היפנים את מרביתו של חצי האי הקוריאני, והגיעו עד מנצ'וריה. מלך קוריאה, סאונג'ו, נמלט מהבירה ופנה לסינים בבקשת עזרה, הקיסר ואן-לי שלח צבא במטרה להדוף את היפנים המתקדמים. שני הצדדים נפגשו לראשונה בפיונגיאנג ב-16 ביולי, ולאחר מערכה ממושכת הדפו הסינים את היפנים מהעיר והטילו מצור על סיאול, בה שהה חיל מצב יפני גדול. אישידה מיצונארי פיקד על חיל מצב זה והצליח לבלום את הצבא הסיני בסדרה של התקפות-נגד. המלחמה הגיעה למצב של קיפאון, ולאחר ששני הצדדים הגיעו להסכם שבו הצבאות היפנים ליפן.
לידתו של בנו השני של הידיושי, הידיורי, ב-1593 הייתה עשויה ליצור בעיה בירושה. על מנת להימנע מכך הגלה הידיושי את אחיינו ויורשו הידצוגו להר קויה, ובאוגוסט 1595 דרש ממנו לבצע ספוקו. לאחר מכן הקים הידיושי את "מועצת חמשת הבכירים," שנועדה לשלוט ביפן לאחר מותו, עד הגיע הידיורי לגיל בו יוכל ליטול את השלטון. חברי המועצה היו הדאימיו החזקים ביותר של הידיושי, וכללו את: מָאֶדָה טוֹשיאיאֶה, מוֹרי טֶרוּמוטו, אוּקיטה הידֵאיאֶה, אוּאֶסוּגי קגֶקאצוּ וטוקוגאווה איאיאסו, שהיה בעל ההשפעה הרבה מכולם.
בתקופה זו החל הידיושי לפעול כנגד הנצרות ביפן. הוא פקד להוציא להורג עשרים ושישה נוצרים, כאזהרה ליפנים שרצו להתנצר, ואלה נודעו בתור "עשרים ושישה המרטירים של יפן." הקבוצה אף כללה חמישה מיסיונרים פרנציסקנים אירופאים, מיסיונר פרנציסקני מקסיקני, שלושה יפנים ישועים ושבעה-עשר עמאים, בהם שלושה ילדים. הם הוצאו להורג בצליבה בנגסאקי, ב-5 בפברואר 1597.
לאחר מספר שנים בהן לא התקדם המשא ומתן עם הסינים, החליט הידיושי לפלוש שוב לקוריאה, והטיל על קוֹבָּיַקאווה הידֶאָקי להוביל את הכוחות. אולם, הפלישה השנייה צלחה עוד פחות מניסיון הפלישה הראשון. החיילים היפנים נחתו בפרובינציית גיאונגסאנג - הסמוכה ביותר ליפן - אך רותקו לעמדותיהם ולא הצליחו להתקדם. היפנים כרעו תחת המתקפות של צבא מינג, ולוחמת הגרילה של המקומיים, שניצלו את יתרון הכרת השטח, התישה אותם. אף על פי שהקרב האחרון בסו-צ'ון הסתיים בניצחון יפני, היו שלושת הצדדים מותשים מהלחימה הממושכת.
הידיושי נפטר ב-18 בספטמבר 1598, אך דבר מותו נשמר בסוד על ידי מועצת חמשת הבכירים על מנת לא לפגוע במוראל החיילים, והכוחות החלו לסגת מחצי האי הקוריאני.
בשל כישלונו לכבוש את קוריאה, לא עלה בידי הידיושי לפלוש לסין. במקום לזכות בעושר וביוקרה, נותר השבט שלו תשוש וחסר במשאבים, ובעלי בריתו נחלשו גם הם, והחזון של אימפריה יפנית באסיה נגוז עם מותו של הידיושי. בהתאם לכך, מלבד איסור על כל מערכה צבאית מחוץ ליפן, נקטה שוגונות טוקוגאווה, שהייתה עתידה לקום תוך מספר שנים, במדיניות של הסתגרות כלפי העולם החיצון. מדיניות זו עמדה בעינה כרבע אלף, לאורך תקופת אדו. רק במאה ה-19 יצאה יפן למלחמה נוספת כנגד סין, ואף השתמשה פעם נוספת בקוריאה כקרש קפיצה.
מורשת תרבותית
טויוטומי הידיושי השפיע על החברה היפנית בדרכים רבות. החשובות שבהן היו קביעת מבנה חברתי הקשיח, הגבלה על תנועה בתוך המדינה ורישום אדמות.
הרפורמה החברתית השפיעה רבות על מעמד הלוחמים ועל המעמד הפשוט. בתקופת סנגוקו היה נהוג שאיכרים היו אוחזים בנשק בעת הצורך והופכים ללוחמים, ובשל חוסר הוודאות והשלום היחסי של אותה תקופה, נהגו סמוראים להפוך לאיכרים. לאחר שהפך לשליט אסר הידיושי על כל המעמדות מלבד מעמד הסמוראים לשאת נשק, והורה לכל הסמוראים לעזוב את אדמותיהם ולהתיישב בערי-טירה. הוראה זו ביססה את הסולם החברתי שהיה נהוג ביפן בשלוש מאות השנים הבאות.
בנוסף, הורה הידיושי על עריכת מפקד אוכלוסין מקיף ביפן. לאחר שנרשמו כל התושבים, הוא פרסם צו שהורה להם להישאר בהאן שלהם, אלא אם כן קיבלו אישור רשמי מהרשויות. לאחר מכן גם ערך רישום של אדמות המדינה, והדבר סייע להקמת מערכת מיסוי.
מבחינה פוליטית, הקים הידיושי מנגנון שליטה שעירב את הדאימיו החזקים ביותר שלו, אך תוך שמירה על איזון הדדי ביניהם. כהכנה להמשך השושלת שלו הוא מינה יורש, והקים מועצת עוצרים שתשלוט במדינה עד הגיעו לגיל המתאים. אף על פי כן, לאחר מותו איבדה המועצה השפעה ככל שטוקוגאווה איאיאסו צבר אותה, ובקרב סקיגהארה ב-1600 הביסו כוחות טוקוגאווה את הכוחות הנאמנים לטויוטומי ואיאיאסו הפך לשוגון.
שמות
בשל עלייתו ממוצא נחות, ללא שם משפחה, עד לדרגת הקמפאקו - הגבוהה באצולה הקיסרית, שינה הידיושי את שמו פעמים רבות במהלך חייו. בלידתו קיבל את השם היושימארו (日吉丸). כשהגיע לגיל בגרות שינה שמו לקינושיטה טוקיצ'ירו (木下 藤吉郎). לאחר מכן הוא קיבל את השם האשיבה ואת התואר הקיסרי צ'יקוּזֶן נו קאמי, ולכן כינה עצמו האשיבה צ'יקוזן נו קאמי הידיושי (羽柴筑前守秀吉). לאחר שקיבל מהקיסר שם חדש לשבט שלו - טויוטומי - נותר עם השם האשיבה, אך חלק מהווסאלים שלו קיבלו על עצמם את שם השבט החדש.
במקורות הקתולים מאותה תקופה מכונה הידיושי בשם "הקיסר טאיקוסאמה", שזהו שילוב של התואר טאיקו (קמפאקו בדימוס) ושל תואר הכבוד היפני "סאמה."
המלחמה הקרה
המלחמה הקרה הייתה עימות מתמשך בין הגוש המזרחי, ובראשו ברית המועצות, לגוש המערבי, ובראשו ארצות הברית, אשר עיקר התפתחותו החל בתום מלחמת העולם השנייה וכלה בהתפרקות ברית המועצות. לא היה מדובר במלחמה "רגילה", וזו ניטשה פעמים רבות ללא קרבות פתוחים בין הגושים. לפיכך, נטבע הכינוי "מלחמה קרה" על ידי איל ההון והיועץ הפוליטי האמריקאי ברנרד ברוך.
לצד שתי מעצמות העל, נקבצו מדינות שונות אשר תמכו בהן - לצד ארצות הברית ניצבו מספר מדינות ממערב אירופה, ובהן בריטניה, צרפת ואחרות - אשר הקימו את ברית נאט"ו. למולן ניצבו לצד ברית המועצות מדינות מזרח אירופה אשר היו בשליטת ברית המועצות, בהן הונגריה, צ'כוסלובקיה, פולין ואחרות - אשר הקימו את ברית ורשה.
העימות בין הגושים לווה בחשדנות הדדית, פעולות ריגול, תחרות על כוח, עוצמה ואיומים צבאיים.
שורשיה של המלחמה
האיבה התמתנה בשנות השלושים, וב-1932 נכנסה ברית המועצות לחבר הלאומים, הודות ליוזמתו של שר החוץ הסובייטי ליטבינוב. כמה שנים לאחר מכן התגלע פער גדול בין המערב לבין ברית המועצות בעקבות מדיניות הפיוס שנקטו במערב כלפי היטלר שסטלין עקב בדאגה אחריה, בעיקר לאחר הסכם מינכן ב-1938. ארצות מערב אירופה ובראשן הממלכה המאוחדת לא נקפו אצבע כדי לעצור את היטלר ולמעשה הפקירו את צ'כוסלובקיה ואילו ארצות הברית, שהייתה שקועה בשנות השלושים בשפל כלכלי, גילתה אדישות כלפי המתרחש ובוודאי כלפי ברית המועצות (על אף שהכירה בה ב-1933). התוצאה הייתה שסטלין נדחף בהדרגה לעבר גרמניה, ובאוגוסט 1939, שבוע לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נחתם הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שחילק את פולין ונתן גושפנקה למתקפה גרמנית עליה. בכך היחסים בין המערב לברית המועצות הגיעו לשפל המדרגה.
נביטת הסכסוך בשלהי מלחמת העולם השנייה
לאורך רוב מלחמת העולם השנייה הייתה הברית בין מדינות המערב וברית המועצות מובטחת בזכות היותה של גרמניה הנאצית אויב משותף, והרצון להיפטר מגרמניה קשר את המדינות. עם זאת לא שרר אמון רב בין בעלות הברית המערביות לבין הסובייטים בזמן המלחמה, על אף שארצות הברית עזרה לברית המועצות במשלוח כמויות אדירות של כסף, מזון, נשק ואספקה. פגישות מנהיגי ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית במהלך המלחמה לא הועילו רבות לשיפור היחסים.
לקראת סיום המלחמה כאשר נעשה ברור שבעלות הברית עומדות לנצח במלחמה, התעוררה שאלת חלוקת השטחים בין המדינות המנצחות. כבר בקיץ 1944 חילקו ביניהן ברית המועצות והממלכה המאוחדת את אזורי ההשפעה בבלקן. כדי למצוא את הפתרון לבעיית חלוקת השטחים נערכה בפברואר 1945 ועידת יאלטה בהשתתפותם של רוזוולט, צ'רצ'יל וסטלין. הנושא המרכזי היה גבולותיה של פולין - כל הצדדים הגיעו להסכם שגבולותיה הסופיים של פולין והמשטר בה יקבעו סופית בוועידת השלום, אך היה ברור לכל הצדדים שברית המועצות תקבל את רצונה כיוון שהשטחים הנידונים כבר היו בידיה. כמו כן סטלין התנה את הצטרפותה של ברית המועצות למלחמה כנגד יפן בתמורה לשטחים באסיה. במהלך הוועידה הוסכם על ידי הצדדים על הקמת האו"ם וכן הוחלט לחלק את גרמניה לארבעה אזורי כיבוש: צרפתי, בריטי, אמריקני וסובייטי כשברלין, שהייתה בחלק הסובייטי חולקה אף היא. עוד הוסכם לחסל את כוחה הצבאי של גרמניה, לעקור ממנה את הנאציזם ולהביא את מנהיגיה בפני בית דין בינלאומי. נקבע כי הפיצויים שתשלם ייקבעו בוועדה בינלאומית. בסופו של דבר החליטה הוועדה רק בעניינים שהייתה ממילא הסכמה מלאה עליהם, כמו הקמת האו"ם, אך לבעיות גרמניה ופולין לא נמצא פתרון. בעיות אלו הטרידו את וינסטון צ'רצ'יל לעיתים תכופות, ובעקבותן הורה על צבאו לתכנן את מבצע לא יעלה על הדעת.
בקיץ 1945, לאחר כניעתו של הוורמאכט, שלט הצבא האדום על שטח גדול מהבלקן, פולין, הונגריה, צ'כוסלובקיה, אוסטריה ומזרח גרמניה. המדינות המערביות חששו מניסיון של ברית המועצות להפוך את המשטר במדינות אלו לקומוניסטי וכדי לפתור חששות אלו התכנסה באוגוסט 1945 ועידת פוטסדאם בהשתתפותם של הארי טרומן, קלמנט אטלי וסטלין. שארל דה גול, שליטה של צרפת, לא הוזמן לוועידה וצרפת לא שותפה בדיונים. בוועידה נתגלעו חילוקי דעות בין שני הגושים הגדולים, ותוצאותיה השפיעו באופן ישיר על המשך העימות בין ארצות הברית לברית המועצות. סטלין ראה בוועידה את ניצחונו האישי, שכן אושרה נוכחותם של הרוסים במזרח אירופה, גרמניה חולקה בין המעצמות, וגבולה של פולין הוסט מערבה. כמו כן דנו בשאלת הפיצויים שעל גרמניה לשלם.
לאחר מלחמת העולם
מלחמת העולם השנייה הסתיימה באוגוסט 1945 לאחר כניעת יפן בעקבות הטלת שתי פצצות אטום על הירושימה ועל נגסאקי, בידי ארצות הברית. עובדה זו הרגיזה את סטלין, מאחר שהיה בה איום עתידי על מאזן הכוחות הבין-גושי לטובת ארצות הברית.
עם תום המלחמה, אירופה הייתה הרוסה, פיזית וכלכלית. אף מדינה בה לא הייתה במעמד של השפעה רצינית בעולם. צרפת הייתה עסוקה בהתאוששות מהכיבוש הנאצי הממושך, והממלכה המאוחדת בשיקום עריה, בייחוד לונדון, מהפצצות חיל האוויר הגרמני. ארצות הברית וברית המועצות נותרו למעשה שתי המעצמות היחידות בעולם.
ארצות הברית, שהלחימה לא התבצעה בשטחה, איבדה מספר מועט יחסית של לוחמים ויצאה ממלחמת העולם השנייה כמעט ללא נזקים, כאשר תפוקת הייצור שלה גדולה מתצרוכתה, וביטחונה מובטח הודות למונופול על הפצצה הגרעינית. גם ברית המועצות, אף על פי שספגה אבדות רבות של חיילים ואזרחים, וכלכלתה נפגעה קשות, יצאה מהמלחמה מחוזקת מאוד ובעלת צבא שלם וגדול שלא פורק לאחר המלחמה. היא הגדילה את שטחה על ידי סיפוח הרפובליקות הבלטיות, חלק משטחה של פינלנד, חלק גדול משטחה של פולין, גרמניה ועוד.
שתי מעצמות העל הבינו שבזמן זה, אחרי המלחמה, המדינות הפגועות באירופה נתונות לתהפוכות רבות, ואפשר בנקל להטות את רצונותיהן לכיוון הפוליטי הרצוי. בין שתי המעצמות החלה תחרות על העליונות והשליטה בעולם.
הארי טרומן, שהיה סגנו של רוזוולט ונתמנה לנשיא לאחר מותו ב-12 באפריל 1945, לא הסתפק בשיתוף פעולה עם הממלכה המאוחדת. הוא ראה את האיום הסובייטי ואת הצורך לבלום אותו. ארצות הברית דגלה בדמוקרטיה ובקפיטליזם למדינות אירופה, ועקבה בדאגה אחר מדינות מזרח אירופה ההופכות להיות קומוניסטיות. טרומן רצה ליצור גוש מדינות פרו-אמריקאי, שיסייע בבלימת הקומוניזם.
ברית המועצות הקומוניסטית, שמאז המהפכה הבולשביקית שאפה להשליט שלטון קומוניסטי בכל רחבי העולם, זיהתה הזדמנות לממש את רצונה. היא ראתה בדאגה את ההשפעה הקפיטליסטית האמריקאית, והתנגדה לה, משום שהשקפתה הפוכה: שוויון כלכלי, הלאמת הייצור לטובת המדינה, וכל שאר הגורמים המונחים על פי האידאולוגיה המרקסיסטית-סטליניסטית, שיגרמו למהפכה עולמית. סטלין שאף להעצים את יוקרת המפלגה הקומוניסטית ורצה בהשלטת המפלגה גם בשאר המדינות הפרו-סובייטיות.
ב-1945 השתתפו 50 מדינות בוועידת סן פרנסיסקו, שבה הוחלט רשמית על הקמת "ארגון האומות המאוחדות" (האו"ם). מקום מושבו של האו"ם נקבע בניו יורק, והוא שימש במשך שנים רבות זירת מאבק בין שני הגושים. ארצות הברית וברית המועצות ניצלו תכופות את זכות הווטו שלהן כדי לבטל החלטות הנוגדות את האינטרסים שלהן. בהצבעות באו"ם גייסו שני הגושים את שאר מדינות העולם לצדם.
הרחבת הקרע בין הגושים על רקע כלכלי ופוליטי
מדינות אירופה, שנזקקו לסיוע כספי נרחב לשיקומן, היוו קרקע נוחה להרחבת השפעתן של שתי המעצמות הגדולות, וכל אחת יצאה עם תוכנית כלכלית שתאפשר לה להגביר את אחיזתה באירופה, שחולקה למזרח בחסות ברית המועצות ולמערב בחסות ארצות הברית.
רבים בארצות-הברית קראו לחזור למדיניות הבדלנית שבה דגלה עד המלחמה, דבר שהוביל את וינסטון צ'רצ'יל, שכבר הודח מתפקיד ראש ממשלת בריטניה, לבקר בארצות הברית ב-1946 ולשאת נאום שבו הדגיש את העוינות הרוסית כלפי המערב. צ'רצ'יל אמר כי קיים מסך של ברזל המפריד בין המזרח למערב, שמאחוריו מתפתחת מעצמה רוסית קומוניסטית המאיימת על מדינות המערב. מסך הברזל חצה את אירופה מפולין בצפון ועד לאיטליה בים התיכון, להוציא את יוגוסלביה, שהייתה אמנם קומוניסטית, אך לא הייתה שייכת לגוש הקומוניסטי. המסר בנאום צ'רצ'יל היה לאחד את השורות במערב ולהביא לשיתוף פעולה בין הממלכה המאוחדת לארצות הברית מול הסכנה הסובייטית. טרומן הושפע מצ'רצ'יל ומג'ורג' מרשל, שר החוץ האמריקאי והקשיח את יחסו לברית המועצות.
ב-1946 החלה מלחמת האזרחים ביוון. טרומן שחשש כי המהפכנים הקומוניסטים בתמיכתה של ברית המועצות ישתלטו על המדינה נאם בפני הקונגרס. בנאומו במרץ 1947, שנחשב לבסיס של "דוקטרינת טרומן", טען כי ארצות הברית חייבת לפעול כדי לבלום את התפשטות הקומוניזם ולכן ביקש מהקונגרס שיעזור ליוון וגם לטורקיה על ידי תמיכה כספית כדי להילחם במהפכנים הקומוניסטים.
דוקטרינת טרומן שהתפתחה לתאוריית הדומינו בשנות החמישים, הייתה נתונה למחלוקת קשה - מצד אחד היו כאלה שדגלו בה ואף הפנו אותה כלפי פנים, כלומר נקיטת יד קשה כלפי אמריקאי שנחשד בקומוניזם, מה שמכונה מקארתיזם ומצד שני היו שראו בה ביטוי למניעים כלכליים-מסחריים של ארצות הברית.
בעקבות נאומו של טרומן התפתחה מגמה בארצות הברית לבלום את הקומוניזם מחוץ לברית המועצות. שר החוץ ג'ורג' מרשל הכין באותה שנה תוכנית כלכלית לשיקום אירופה. לתוכנית זו אמורה הייתה להיות משמעות כלכלית בלבד, אך בפועל יעדה היה לעצור את התפשטות הקומוניזם באירופה. לפי התוכנית הייתה מוכנה ארצות הברית להזרים מיליארדי דולרים לכל מדינה אירופית אשר תרצה לייצב את משטרה - גם אם היא תחת שלטון דיקטטורי, לדוגמה גם ספרד הפשיסטית נכללה בתוכנית זו. מקובל היה להניח שרוב הדמוקרטיות נפלו בגלל חוסר יציבות כלכלית ולכן הסיק מרשל שעל ידי הזרמת כספים רבים לתוך אירופה אפשר יהיה למנוע את התפשטות הקומוניזם. התוכנית החזיקה מעמד ארבע שנים ובעקבותיה התפתח שוק אירופי משותף.
ברית המועצות ראתה בחומרה את דוקטרינת טרומן וטענה שארצות הברית גורמת לתלות בה ולכן היא אימפריאליסטית. זו הייתה טענתה הרשמית של ברית המועצות אך למעשה התנגדה בשל העובדה שהקומוניזם מתפשט ביתר קלות כאשר מעמד הפועלים מדוכא, וזה קורה רק במדינות בהן אין בסיס כלכלי מוצק. בתגובה היא הקימה את הקומינפורם, היורש לקומינטרן הישן, ארגון קומוניסטי בינלאומי, שמטרתו הייתה ליצור שיתוף פעולה בין המפלגות הקומוניסטיות של מדינות אירופה ומיתון השפעת ההתפשטות האמריקנית. מרכזו היה בבלגרד שביוגוסלביה ובוועידתו השתתפו מפלגות קומוניסטיות רבות מאירופה.
מסוף המלחמה ניסתה ברית המועצות להגביר את השפעתה במדינות ששחררה מהכיבוש הגרמני. היא העדיפה לא להפיל את השלטון הדמוקרטי או החצי-דמוקרטי שעלה בארצות מזרח אירופה לאחר המלחמה, אלא לתמוך במפלגות הקומוניסטיות בכל מדינה, שנאבקו להגיע לשלטון כשאר המפלגות הבורגניות. בהדרגה, בין השנים 1945 – 1948, הצליחו המפלגות הקומוניסטיות להתבסס, כשהן נהנות מתמיכת הקרמלין. המפלגות הקומוניסטיות השתתפו בשלטון באופן דמוקרטי, ללא אלימות או שימוש בכוח, ונהנו מתמיכת תושבים רבים. אך ברגע שהגיעו לידי לקיחת חלק בממשלה, החלו הקומוניסטים, בהשראת הקרמלין, לדחוק החוצה את שאר המפלגות, אפילו תוך שימוש בכוח. אופן השתלטות זה, שלא לווה בהתנגדויות או זעזועים משמעותיים, כונה לימים "שיטת הסלאמי".
עד שנת 1949 השתלטה ברית המועצות על שש מדינות מזרח אירופה: פולין, מזרח גרמניה, צ'כוסלובקיה, הונגריה, רומניה ובולגריה. ברית המועצות כפתה את החוקה הסובייטית על שש מדינות אלה, והן נאלצו לקבוע את מדיניותן על פי השיטה הקומוניסטית כך שלא היה שום סיכוי שיוקמו בהן משטרים דמוקרטיים וכלכלתן עוצבה בדגם הכלכלה הסובייטית. בנוסף נאסר עליהן לקשור קשרים כלכליים עם מדינות המערב הקפיטליסטיות והן נאלצו לחתום על הסכמי כלכלה עם ברית המועצות, ולייצא רק אליה. ברית המועצות ניצלה את אוצרות הטבע של המדינות הללו ובאמצעות ההסכמים הללו גם את המסחר והתעשייה. גם בתחומי החינוך והתרבות שלטה ברית המועצות. התעמולה התרבותית של מדינות מזרח אירופה הייתה כולה קומוניסטית-סוציאליסטית, שכן הקרמלין לא הרשה לפתח תרבות מערבית קפיטליסטית "מושחתת". תנועות הנוער עוצבו ברוח הסובייטית ועל העיתונות המזרח-אירופית הוטלה צנזורה חמורה.
המענה לתוכנית מרשל ניתן ב-1949 בייסוד ה"קומיקון" – ארגון כלכלי של מדינות מזרח אירופה, שנועד לדאוג לצורכיהן הכלכליים והמסחריים. יוגוסלביה פרשה מחבר מדינות מזרח אירופה, ומשום כך לא נכללה בקומיקון. אלבניה לעומתה, הצטרפה לקומיקון שנה מאוחר יותר. המדינות החברות בקומיקון היו תלויות יותר ויותר בברית המועצות, שדאגה בראש ובראשונה לאינטרסים הכלכליים של עצמה.
הביטוי החריף ביותר להתנגשות בין שתי המעצמות היה בגרמניה. בסוף מלחמת העולם השנייה, דרך הטיפול בגרמניה הפכה למחלוקת עיקרית בין בעלות הברית לברית המועצות. שני הצבאות הגיעו לברלין הבירה כך שלא הייתה ברירה אלא לחלק את גרמניה ואת ברלין. הן חולקו בוועידת פוטסדאם בין ברית המועצות, בריטניה, ארצות הברית וצרפת - שקיבלה שתי מובלעות מהשטח שבבעלות המעצמות המערביות. מתיחות רבה שררה בין המעצמות והיא הגיעה לשיא כאשר ברית המועצות הטילה סגר יבשתי על ברלין המערבית. בתגובה החלה רכבת אווירית מהמערב לברלין הנצורה במשך קרוב לשנה עד שלבסוף התקפלה ברית המועצות ושחררה את הסגר.
הפתרון שנמצא בשנת 1949 היה חלוקת גרמניה לשתי מדינות - גרמניה המערבית הייתה הראשונה שקמה בשם "הרפובליקה הפדרלית הגרמנית" ובירתה בון. היא הוקמה כמדינה דמוקרטית - נשיא שנבחר למשך חמש שנים ושיטה פרלמנטרית רב-מפלגתית בשני בתי-פרלמנט. עם זאת ריבונותה הייתה מוגבלת - לארצות הברית הייתה בה השפעה מכרעת במיוחד בשל נוכחות צבאית נרחבת ברחבי המדינה. בשנות החמישים השתחררה גרמניה המערבית מהשפעה זו והפכה למדינה ככל המדינות. גרמניה המזרחית הוקמה בחסות ברית המועצות ונקראה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, אף על פי שלא הייתה דמוקרטית, ובירתה ברלין. הייתה זו מדינה קומוניסטית ברוח סובייטי - משטר חד-מפלגתי של המפלגה הקומוניסטית המכוונת ממוסקבה. בתחילת המחצית השנייה של המאה, מסך הברזל הדמיוני שחצץ בין המזרח למערב קיבל משנה תוקף בדמות חומת ברלין שנבנתה בין חלקי העיר.
בשנת 1949 הוכנה בארצות הברית תוכנית למבצע הטלה. ב-1953 הלך סטלין לעולמו.
ב-1957, ביוזמת צרפת, חתמו שש מדינות מערב אירופה על הסכם כלכלי, שלפיו הוסרו המכסים ביניהן ויוסד השוק המשותף. הן פעלו תוך שיתוף פעולה בענייני מסחר, תעשייה וחקלאות. בעקבות מדינות אלו הצטרפו במשך השנים מדינות נוספות. "השוק המשותף" ("הקהילה הכלכלית האירופית") היה להצלחה כלכלית של מדינות אירופה, והעניק להן עוצמה כלכלית מחודשת, אף כי גברה התלות בארצות הברית. ברית המועצות ראתה ב"שוק המשותף" גוף כלכלי מאיים ומסוכן למדינות הגוש המזרחי. השוק המשותף, שמטרתו גיבוש כלכלי מהווה את היסוד לאיחוד האירופי שמטרתו גיבוש פוליטי.
פרשת ברלין לא ירדה מעל הפרק, והסיכויים למצוא לה פתרון היו מעטים. ברלין המערבית המשיכה לשגשג, והייתה כ"עצם בגרון" למשטר הסובייטי. הדבר השפיע על מזרח גרמניה, שכלכלתה הייתה ירודה. באוקטובר 1958 איים ניקיטה חרושצ'וב, שליט ברית המועצות, להחריף את בעיית ברלין בשל הפער בין השגשוג הכלכלי במערב העיר למצוקה הקשה במזרח העיר ומשום שאלפי פליטים ערקו ממזרח העיר למערבה. היה חשש שתיווצר שוב בעיה פיננסית, ושהמצור על ברלין יחודש. ב-1959 ביקר סגן נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון בברית המועצות וניהל עם חרושצ'וב ויכוח על יתרונות השיטה הקפיטליסטית על הקומוניסטית, ויכוח זה, שזכה לכינוי ויכוח המטבח, צולם ושודר אחר כך בשתי המדינות. באותה שנה ביקר חרושצ'וב בארצות הברית ונפגש עם הנשיא אייזנהאואר בקמפ דייוויד. שני המנהיגים החליטו לכנס ועידת פסגה באביב הבא, בניסיון למצוא פשרה.
ועידת הפסגה התפוצצה בגלל פרשת מטוס הריגול "U-2". במאי 1960 הפיל טיל סובייטי מטוס ריגול אמריקני שטס מעל ברית המועצות. אייזנהאואר נאלץ להודות בטעותם של האמריקנים, ולקח אחריות אישית לפרשה בהסבירו כי ביטחון ארצות הברית הצדיק את שליחת מטוס הריגול. כאשר נערכה ועידת הפסגה בפריז, קרא חרושצ'וב לאייזנהאואר לבטל את טיסות מטוס הריגול "U-2" שנמשכו כבר שלוש שנים. אייזנהאואר סירב, וחרושצ'וב עזב בזעם את הוועידה.
הקמת נאט"ו וברית ורשה
בסוף שנות הארבעים היה כבר ברור שאירופה מחולקת ל"מזרח" הנתמך בידי ברית המועצות ול"מערב" הנתמך בידי ארצות הברית. עם זאת המלחמה התנהלה בעיקר במישור הכלכלי ללא עימותים צבאיים. מכאן ואילך ניסו המעצמות לחזק את השפעתן באירופה ולחדור לאזורים אחרים בעולם. כל מעצמה כרתה ברית צבאית עם מדינות אירופה הקשורות אליה.
כבר בסוף 1947 כרתו צרפת והממלכה המאוחדת ברית שכוונה בעיקר נגד גרמניה, ונקראה הסכם דנקרק. באפריל 1949 מדינות מערב אירופה - צרפת, הממלכה המאוחדת, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, איטליה, פורטוגל, נורווגיה, דנמרק ואיסלנד וצפון אמריקה - קנדה וארצות הברית, הקימו יחדיו את נאט"ו, הברית הצפון אטלנטית שנועדה להגן על אירופה. מאוחר יותר הצטרפו לברית גם מדינות מהמזרח הרחוק שייסדו ברית משנה בשם "סיאטו" להגנה על שטחן. ברית נאט"ו חייבה סיוע צבאי הדדי בשעת מצוקה, אם תותקף אחת מהחברות בה. כריתת ברית זו הגבירה את המתיחות עם ברית המועצות, שראתה בה איום ישיר עליה משום שארצות הברית הייתה הכוח המרכזי בברית, עם נוכחות צבאית באירופה - היא הציבה כוחות צבא והקימה בסיסים באירופה, מפקדי נאט"ו היו אמריקנים ועיקר המימון היה משם.
ברית ורשה הוקמה כתשובה לברית נאט"ו ב-1955. נכללו בה, לצד ברית המועצות הדומיננטית, מדינות מזרח אירופה: פולין, מזרח גרמניה, אלבניה, הונגריה, בולגריה ורומניה. לברית ורשה הייתה עוצמה צבאית אדירה של כ-300 דיוויזיות, עוצמה רבה יותר מזו של ברית נאט"ו. מעבר לכך ששת הצבאות של מדינות מזרח אירופה נשלטו על ידי ברית המועצות - אורגנו על פי הדגם הסובייטי, הפיקוד היה סובייטי, הנשק סופק על ידי ברית המועצות ונערכו תמרונים משותפים עם הצבא האדום – הכול במטרה להגביר את עוצמת ברית המועצות ובעלות בריתה.
בריתות אחרות שנחתמו: