cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהושע בוכמיל
קורות חיים
בוכמיל נולד בעיירה אוסטרהא שבפלך ווהלין, בתחום המושב של אימפריה הרוסית (אוקראינה). אביו שמואל בוכמיל היה מורה לנגינה, ומצד אמו היה צאצא של הרב אברהם יהושע השיל מאפטא. בצעירותו התחנך ב"חדר", ולאחר מכן עבר לגימנסיה רוסית, לצד לימודים פרטיים ביהדות. עם ייסודה של תנועת חיבת ציון היה בין תומכיה, ובעירו הקים חוג תלמידים לאיסוף תרומות למען יישוב ארץ ישראל. לצורך הגשמת רעיון החלוציות עבר בשנת 1895 למונפלייה שבצרפת, והחל בלימודי חקלאות; אך בראשיתם החל לפעול בחוג הציוני "עתידות ישראל" (l'Avenir d'Israël) (עם יוסף מירקין, יוסף מוהליבר, חיים מרגלית-קלוריסקי ויוסף ספיר), ובעידוד חבריו עבר ללימודי משפטים והצטיין בהם. בשנת 1903 הוסמך כדוקטור למשפטים (בהצטיינות). עבודת הדוקטורט שלו עסקה בשאלת "יסודו והתהוותו של הרעיון הלאומי בשווייץ", ויצאה לאור כספר. נישא לשושנה (רוזה) בת שלמה אימַאס מניקולאייב (1876–1933), פעילה ציונית מנעוריה, מראשונות הנשים הציוניות ופעילי הציונות המדינית, מאנשי פועלי ציון. למדה בלוזאן וברן, שם הייתה ממייסדי התאחדות הנוער הציוני האקדמי בברן.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הועסק כפקיד במוסקבה. בשנת 1916 נשלח מטעם הוועד המרכזי של ציוני רוסיה לאיסוף כספים עבור הפעילות הציונית המדינית בבריטניה. לאחר מהפכת 1917 נבחר כחבר הוועד המרכזי. פעילותו בשנים לאחר מכן התרכזה בגיוס כספים עבור קרן קיימת לישראל וקרן היסוד וכללו שליחויות ברחבי אירופה ובצפון אפריקה. בשנת 1919 הרצה בוכמיל בנושאי ציונות באוניברסיטת קייב.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל. בשנים 1925–1927 עסק בשליחות במצרים ובשנים 1928–1929 באיטליה. בשנת 1938 נפטר בירושלים ונקבר בהר הזיתים. ביתו בשכונת תלפיות נתרם לקרן הקיימת לישראל, וספרייתו הענפה – לאוניברסיטה העברית בירושלים. רעייתו שושנה נפטרה לפניו, בשנת 1933.
בובות צללים
בובות צללים (באנגלית: Shadow Puppets) הוא ספר של אורסון סקוט קארד שיצא לאור בשנת 2002 והוא הספר השלישי בסדרת הצל (או סדרת בין).
עלילת הספר
פיטר וויגין, אחיו הבכור של אנדר, הוא ההגמון. כשהוא מקבל מידע מודיעיני מסין, על כך שאשיל מוחזק שם כאסיר, הוא מחלץ אותו משם באמונה שיוכל לרגל אחריו וללמוד על קשריו ואז להסגיר אותו למדינה כלשהי כדי שיועמד לדין (עד אותה תקופה, אשיל בגד ברוסיה, פקיסטן והודו).
מאחר שאשיל הורג את כל מי שראה אותו פגיע, הוא מאיים על בין ופטרה. בין מאמין שפיטר לא מעריך מספיק את יכולתיו של אשיל, ושהוא (בין) נמצא בסכנה כל עוד איננו מסתתר; הוא ופטרה נמלטים מיד ממתחם ההגמוניה בריבייראו פרטו, ברזיל. במהלך נסיעתם, פטרה משכנעת את בין להתחתן ולהביא ילדים איתה, כשהאהבה שלו אליה גוברת על הגועל שחש להנדסה הגנטית שיצרה אותו. הם מוצאים את החוקר שגילה את השינוי הגנטי שיצר את בין ואת הרופא שביצע את הניסוי שיצר אותו ובעזרתם מתחילים בהפריה מלאכותית שיוצרת תשעה עוברים; אחד מושתל ברחם של פטרה, שלושה מושמדים (בטענה שהם נושאים את המפתח של אנטון, אותו שינוי גנטי שבין סלד ממנו) והיתר מוקפאים ונשמרים.
באותו זמן, בין מקבל הודעה מהאן-טסו ("הוט סופ") הסיני, חבר מבית הספר ללחימה, הטוען שלא העביר את המידע על אשיל לפיטר. בין מבין את התרגיל, ושולח הודעה להוריו של פיטר; הם בורחים איתו ממתחם ההגמוניה. בין ופטרה חומקים מניסיון התנקשות, ובורחים לדמשק, שם חבר אחר מבית הספר ללחימה, עלי, הוא הח'ליף הלא-מוכרז של העולם המוסלמי הכמעט-מאוחד, המסייע להם. בשלב זה מתגלה לקורא עתידו הצפוי של המזרח התיכון בכלל, ושל ישראל בפרט. עובריהם של פטרה ובין נחטפים, ובין מצפה שאשיל ישתמש בהם כפיתיון.
פיטר והוריו נמלטים בעילום שם לתחנת החלל שהייתה פעם בית הספר ללחימה וכיום היא בסיס לשיגור מעבורת התיישבות, וסומכים על הגנתו של קולונל גראף, בעבר מפקד בית הספר ללחימה וכיום שר ההתיישבות. זמן קצר לאחר הגעתם, הודעה נשלחת על היותם בתחנה. בעזרתו של קולונל גראף, הם מזייפים את עזיבתם וחושפים את הבוגד ושולחים מעבורת לא מאוישת במקומם, שמיורטת מעל ברזיל (היכן שאשיל נמצא, במתחם ההגמוניה).
בספר הקודם, סין כבשה את הודו ואת הודו-סין. עלי מתכנן לשחרר את מדינות אלה על ידי פלישה לסין (כהסחה), ואז להודו (כאשר סין משכה את צבאותיה משם להגנת המולדת). הפלישה מצליחה, וכשממשלת סין מבינה את הסכנה, היא מתנערת מאשיל ומביאה הוכחה שגנב את משגר הטילים שאיתו הפיל את המעבורת שכביכול פיטר היה עליה. כשאין לו דרך מוצא אחרת, אשיל יוצר קשר עם בין שייתן לו את עובריו בתמורה למעבר חופשי.
איאם-י הא
איאם-י הא (בפרסית: ایام هاء; בערבית: أيام الهاء, תעתיק מדויק מערבית: איאם אל-האא'; תרגום: "ימי ה (אות) ה") היא תקופה בת ארבעה או חמישה ימים בלוח השנה הבהאי, עת המאמינים חוגגים פסטיבל בשם זה. איאם-י הא חלים בין התאריכים 26 בפברואר ל-1 במרץ בכל שנה, והם מתאימים את לוח השנה הבהאי לשנת השמש המונה בדרך כלל 365 ימים, אז הם מונים ארבעה ימים, או 366 ימים בשנה מעוברת החלה אחת לארבע שנים, ואז הם מונים חמישה ימים.
בובות צללים
עלילת הספר
בין ופיטר חוזרים למתחם ההגמוניה. בין חומק ממלכודותיו של אשיל, שלא מחזיק בעוברים בכלל, והורג אותו.
איאם-י הא
הבאב, מייסד הבאביזם, הנהיג את לוח השנה הבאבי, המבוסס על 19 חודשים שבכל אחד מהם 19 ימים. עוד הנהיג הבאב את "ימי ההתאמה", המסדירים את אורך הלוח הבאבי ומתאימים אותו ללוח השנה השמשי. עיקרון זה היווה סטייה משמעותית מהאסלאם שלוח השנה שלו נוהג לפי השנה הירחית, ללא התאמה לשנת השמש, שכן הקוראן אסר מפורשות על התאמה כזו. עם זאת הבאב לא קבע מתי יחולו ימים אלה ולא העניק להם שם. מועדם של ימי האא, כמו גם שמם, נקבע מאוחר יותר על ידי בהאא אללה, אשר קבע כי יחולו לפני החודש האחרון בשנה הבהאית, הוא חודש הצום:
בובות צללים
עלילת הספר
הספר מסתיים עם פיטר החוזר לתפקיד ההגמון, פטרה מאוחדת עם בין, חליף' המנהיג את העולם המוסלמי, סין שאיבדה שטח רב וקיבלה תנאי כניעה משפילים, וחמישה עוברים שחסרים עדיין. בין ימשיך לחפש אחריהם בספר הבא, הצל של הענק.
איאם-י הא
איאם-י הא קיבלו את שמם משמה של האות האות ه (هاء) באלפבית הערבי, המקבילה לאות ה בעברית. אות זו מסמלת את הישות האלוהית בדת הבהאית, וכמו בעברית ערכה בגימטריה שקול למספר 5, שהוא מספרם המרבי של איאם-י הא.
במהלך איאם-י הא, המשמשים גם כימי הכנה לחודש הצום, חוגגים הבהאים את קיומה של הישות האלוהית ואת יחידותה, על ידי הפגנת אהבה, אחווה ואחדות. במהלך ימים אלה נהוג להעניק מתנות כאות לידידות ולחברות, ועל כן נתפסים ימים אלה לעיתים כסוג של חג מולד בהאי. מתן צדקה נהוג גם הוא בימים אלה.
עיתונאים ללא גבולות
עיתונאים ללא גבולות (בצרפתית: Reporters sans frontières), על משקל "רופאים ללא גבולות", הוא ארגון לא ממשלתי בינלאומי הפועל לקידום ושמירת חופש העיתונות. הארגון הוקם בצרפת ב-1985 ומטהו שוכן בפריז.
ב-2005 זכה הארגון בפרס סחרוב לחופש המחשבה מטעם הפרלמנט האירופי. ב-2019 זכה בפרס דן דוד.
משימת הארגון כוללת ניטור, גינוי ומניעה של התקפות על חופש המידע ברחבי העולם. תחומי הפעילות המתמחים בארגון כוללים גם התמקדות בצנזורה באינטרנט ובמדיה החדשה, ותמיכה בעיתונאים העובדים באזורים מסוכנים. לכתבים ללא גבולות נוכחות פעילה בחמש יבשות באמצעות רשת של למעלה מ -150 כתבים, ונהנית ממעמד של יועץ באו"ם ובאונסק"ו.
פעילויות נוספות
הארגון מתחזק רשימות של עיתונאים הרוגים ועיתונאים כלואים. הארגון מוביל קמפיינים שונים לדוגמה בזמן אולימפיאדת בייג'ינג 2008 ובזמן משחקי החורף בסוצ'י 2014. הארגון מציין מדי שנה ב-12 במרץ את היום הבינלאומי נגד צנזורה ברשת. מדי שנה בדצמבר מעניק הארגון את "פרס חופש העיתונות".
תזמורת רדיו בוואריה
תזמורת רדיו בוואריה (בגרמנית: Symphonieorchester des Bayerischen Rundfunks) במינכן נוסדה בשנת 1949 על ידי אויגן יוכום, שהיה גם מנצחה הראשי עד 1960. מקובל לראות בה את אחת התזמורות הטובות בעולם והמעולה בתזמורות הרדיו. בשנת 2006 קיבלה התזמורת את פרס גראמי על הביצוע התזמורתי הטוב ביותר. אולם הקונצרטים העיקרי שלה הוא אולם הרקולס.
בשנת 2023 נכנס לתפקיד המנצח הראשי סיימון ראטל.
מדחף
מדחף או פרופלור או רוטור (בהקשר של מסוקים) הוא רכיב מכני הממיר תנועה סיבובית לדחף כדי להניע כלי רכב כגון: מטוס, אונייה, או צוללת, דרך תווך זורם, דוגמת נוזלים (למשל, מים) או גזים (למשל, אוויר). המדחף מבצע זאת על ידי סיבוב של לפחות שני להב מעוקלים, סביב ציר מרכזי, בדרך הדומה לסיבוב בורג בתוך חומר מוצק. בכלי טיס להבי המדחף פועלים ככנפיים מסתובבות, ויוצרים כוח באופן המתואר בשילוב שבין משוואת ברנולי והחוק השלישי של ניוטון, כאשר הם יוצרים הפרש בלחץ האוויר על המשטח הקדמי לעומת המשטח האחורי של הלהבים ועל ידי הנעת הזורם (אוויר, במקרה של מטוס) שבו הם פוגשים, אל אחורי המדחף.
ישנם שני סוגי מדחפים:
אוליבר פארקר
אוליבר פארקר (באנגלית: Oliver Parker; נולד ב-6 בספטמבר 1960) הוא במאי קולנוע ותסריטאי אנגלי.
ביוגרפיה
פארקר נולד בפלימות'. הוא בנם של ג'יליאן, ליידי פארקר ושל סר פיטר פארקר שהיה בעבר יושב ראש חברת הרכבת הבריטית "British Rail". אחיו הוא השחקן נתניאל פארקר.
הסרט השני בבימויו, "בעל אידיאלי", היה מועמד לפרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר.
אדיפוס המלך
אדיפוס המלך (ביוונית: Oι̉δίπoυς τύραννoς; "אוֹידיפוס הטיראן") היא טרגדיה יוונית שנכתבה על ידי סופוקלס בשנת 428 לפנה"ס. המחזה הוא השני מבין הטרגדיות התבאיות שהועלו על במה, אך הוא הראשון בסדר הכרונולוגי, כשלאחריו באים "אדיפוס בקולונוס" ו"אנטיגונה".
עלילה
כאשר נולד אדיפוס, נמסרה להוריו נבואה, שעל פיה, כאשר אדיפוס יגדל, הוא יהרוג את אביו ויינשא לאימו. הוריו של אדיפוס החליטו להורגו במאמץ למנוע את התגשמות הנבואה. הם הפקידו אותו בידי רועה, אשר היה אמור להורגו, אך ריחם עליו והשאיר אותו על ראש הר. עבר שם במקרה רועה אחר ולקח אותו לעיר קורינתוס. שם הוא גדל כבנם של המלך והמלכה. כאשר אדיפוס גדל, הוא שמע מפי האורקל של דלפי כי הוא עתיד להרוג את אביו ולהינשא לאמו. הוא החליט לברוח מחשש שמא יגשים את הנבואה ויהרוג את הוריו המאמצים.
במהלך נדודיו ביוון, הוא נתקל בקבוצת אנשים אשר התווכחו איתו על זכות המעבר. אדיפוס רצח חלק מהאנשים, מבלי לדעת שאחד מההרוגים הוא אביו הביולוגי, ושחציה הראשון של הנבואה הוגשם. בהמשך דרכו הגיע אדיפוס לתבאי, עיר הולדתו, ושמע שמלך העיר מת בנסיבות מסתוריות. העיר הייתה נתונה במצור על ידי ספינקס, שדרשה שיפתרו את חידתה כתנאי להסרת המצור. אדיפוס פתר את החידה, שהייתה: איזו חיה הולכת בבוקר על ארבע, בצהריים על שתיים, ובערב על שלוש? התשובה הייתה האדם, אשר בצעירותו זוחל על ארבע, בבגרותו הולך על שתיים, ובזקנתו הולך עם מקל ולכן יש לו שלוש רגליים. הוא שחרר את תבאי, וכפרס על תושייתו נשא לאישה את אלמנת המלך. בכך התגשמה הנבואה במלואה.
לאחר מספר שנים, כאשר לאדיפוס ולאשתו-אימו היו ילדים, פרצה בתבאי מגפה נוראה. אדיפוס שלח שליחים לכל רחבי יוון במטרה להבין את סיבת המגפה, ומתחיל חיפוש אחרי החוטא.
בשלב זה של קורות חיי אדיפוס, מתחיל המחזה אודותיו. אדיפוס שולח את קראון לאורקל בדלפי כדי לקבל מענה לצרה שנפלה על העיר. קראון חוזר עם התשובה שהסיבה למגפה היא משום שרוצחו של המלך ליוס גר בעיר. אדיפוס, מבלי לדעת שליוס הוא אביו והוא שרצח אותו, נותן מראש עונש לאשם שיימצא, בכך שיוגלה מן העיר ויוחרם לגמרי. כדי לגלות מיהו הרוצח שהביא את המגפה מזמן אדיפוס את תרסיאס הנביא העיוור כדי שייתן תשובות. תרסיאס מתחמק משאלתו כדי לא להיות מי שמספר לאדיפוס שהוא עצמו האשם, דבר שמביא את אדיפוס לכעוס עליו ולהאשימו ברצח שהביא את הצרות על תבאי. מסע האשמות הזה ממשיך גם בהאשמתו של קראון בכך שזה רוצה לקחת את המלוכה ממנו. כתוצאה מהמריבה של אדיפוס ותרסיאס, תרסיאס מגלה לאדיפוס לבסוף שאדיפוס עצמו הוא הרוצח. אדיפוס תחילה לא מאמין לו, וממשיך לדבר עם אשתו ולנסות לגלות את האמת על הרוצח. רק לקראת סיום המחזה, לאחר מפגש עם הרועה שאסף אותו מבית הוריו, אדיפוס ואשתו-אימו מבינים את האמת המרה. אדיפוס ובני משפחתו גוזרים על עצמם את עונשם. אדיפוס עוקר את שתי עיניו ויוצא לגלות יחד עם שתי בנותיו - איסמנה ואנטיגונה. אשתו-אימו מתאבדת. אולם שני בניו, אטאוקלס ופוליניקס, נשארים בעיר.
גורלו של אדיפוס במחזה
קיימות שתי גישות עיקריות הנוגעות לגורלו הטראגי של אדיפוס. האחת טוענת שטרגדיית אדיפוס המלך היא טרגדיה של גורל, כלומר – אדיפוס נתון בציפורני הגורל ואינו אחראי לטעויותיו ולגורלו. לפי גישה זו, חיי האדם נשלטים על ידי כוחות שמעבר לאדם (האלים).
דעה זו גורסת כי אדיפוס לא עשה עוול בכוונה תחילה – הסיבות לרצח לאיוס מושתתות בעיקרן על אופיו הנמהר ומהיר החימה – הוא אכן חף מפשע, במובן המדובר. כל אשמתו היא שהאלים בחרו בו כדי ללמד לקח את בני התמותה. לא משום שחטא, אלא משום שזהו רצונם, ורצונם צודק תמיד. בגישה הזו האלים מגלמים את תפקיד 'הגורל העיוור', ועל אדיפוס הוטל להיות הקורבן, הדמות הטראגית בעלילה (אך למרות זאת, בסיפור האגדה עצמו, מה שאין מספרים, לפני שנולד לליוס בן הוא אנס בן של כהן בדלפי, ועל כך נחתה עליו קללה שלא ייוולד לו בן. אך למרות זאת הוליד ליוס בן, ולכן קיללו אותו האלים שוב, "הבן שלך ירצח אותך וישכב עם אימו"). הם רצו להדגיש את כוחם האלוהי על הכוח האנושי, שהוא כאין וכאפס ביחס לשלהם, ובחרו באדיפוס דווקא משום שהוא אדם דגול ורם מעלה, כי אין הכפשת שמו של איש מעניי העם יכולה להיות סימן לגדולת האלים.
הגישה השנייה, לעומת זאת, בה תומכים רבים (ואריסטו הראשון בהם), אומרת שמקור גורלו הנורא של אדיפוס הוא בחטא שחטא. אומנם הנקודות השליליות באופיו הן ביטחון עצמי מופרז וחשדנות, שמביאים אותו למעשים נמהרים ולא תמיד צודקים, אך עם זאת, לפי תיאור הרצח של לאיוס, משתמע כי אדיפוס היה חף מפשע. בני אדם רבים שחטאיהם ומגרעותיהם גדולים מאלו של אדיפוס נחשבים לאנשים הגונים ומהוגנים, וחייהם רגועים ושלווים. לפי מושגי היוונים, רצח לאיוס היה רצח שאינו גורר כל עונש, אלא רק צורך בהיטהרות.
אדיפוס כדמות טראגית במחזה
ככל שמתקדם המחזה מתהדקת 'טבעת האמת' סביב אדיפוס, עד שהוא אינו יכול עוד לברוח. דמותו מתגלה בכל הטראגיות שבה בתמונת השיא של המחזה – בשיחה שבין אדיפוס, השליח מקורינתוס והמשרת הזקן, בה אדיפוס יכול להרכיב, לבסוף, את תמונת חייו למן ההתחלה. היא מורגשת על ידי הקורא (או הצופה), באופן מסוים, כבר מהתמונה הראשונה, בה בני תבאי מתחננים בפני אדיפוס שיציל את העיר מפני הצרות שפקדו אותה. את הטראגיות במחזה מדגישה האירוניה הטראגית שנראית בכל חלקי המחזה.
העימות הטראגי שבמחזה, שיוצר את דמותו הטראגית של אדיפוס, הוא ההתנגשות בין האמת של האלים לבין האמת בה מאמינים בני האנוש.
אישיותו של אדיפוס היא המושלמת ביותר בשביל דמות טראגית שעיקרה הוא ללמד לקח את בני האדם; הוא אדם גדול, מוערך ומוערץ על ידי נתיניו, בעל תכונות חיוביות רבות ותכונות שליליות המשלימות אותן.
היפה והגלדיאטור
היפה והגלדיאטור (באיטלקית: Gladiatori di Roma) הוא סרט הנפשה איטלקי משנת 2012 בבימויו של איג'יניו סטראפי. הסרט הופץ בישראל ב-14 בפברואר 2013. את הסרט הפיקה חברת ההנפשה האיטלקית "Rainbow S.p.A", שידועה בהפקת הסדרה "מועדון ווינX".
תקציר העלילה
טימו הגלדיאטור הלא מוצלח הצעיר אומץ על ידי הגנרל קרינו, וגדל באקדמיה המפורסמת ביותר לגלדיאטורים שברומא, אבל טימו לא קורץ מאותו חומר ממנו עשויים גלדיאטורים. כל שברצונו לעשות הוא להסתובב עם חברים שלו ולהימנע מהאימונים הקשים של אביו החורג. כשטימו פוגש את לוסילה המקסימה, הוא מחליט לשנות את חייו כדי להראות לה את הגיבור החבוי בו. דרך כישופים ואימונים נוראיים של דיאנה המאמנת, טימו צריך להפוך לגלדיאטור הגדול של כל הזמנים בשביל להראות ללוסילה מי הוא באמת.
שם הסרט בישראל
אף שהסרט נקרא במקור "Gladiatori di Roma" ("גלדיאטורים מרומא") הוחלט בישראל לקבוע לו שם אחר. בעמוד הפייסבוק של החברה המפיצה פורום פילם התבקשו הגולשים להציע שמות לסרט בעברית, ולבסוף נבחר השם "היפה והגלדיאטור".
One (ערוץ טלוויזיה גרמני)
One הוא ערוץ טלוויזיה דיגיטלי בבעלות גוף השידור הציבורי הגרמני ARD שמפעיל אותו. הערוץ הושק ב-30 באוגוסט 1997.
היסטוריה
ב-29 ביולי 2016 הודיעה WDR כי הערוץ, שנקרא עד אז Einsfestival ימותג מחדש תחת השם "One" ב-3 בספטמבר 2016 וקהל היעד של הערוץ יהיה בגילאים 30 עד 49.
הערוץ החל לשדר תחת השם One ב-1 בספטמבר 2016 בטוויטר ובפייסבוק, ומ-3 בספטמבר גם בשידורי הערוץ. המיתוג מחדש נועד להגביר את המודעות לערוץ כערוץ בידור במיוחד עבור צופים מתחת לגיל 30.
One HD
בין 21 ל -24 במרץ 2008, Einsfestival החל בשידורים בהפרדה גבוהה בשידורים בלוויין ובכבלים הדיגיטליים (Kabel BW). מ-22 דצמבר 2008 עד 1 ינואר 2009, Einsfestival שוב שידר תבנית בדיקה.
כיום הערוץ משדר ב-HD באיכות 720p.
תוכניות
התוכניות המשודרות בערוץ הן בעיקר סרטי עלילה, סדרות טלוויזיה, סרטי תעודה ותחקיר, מגזינים ותוכניות מוזיקה (שעוסקות בעיקר ברוק ופופ). לוח המשדרים מורכב בעיקר מתוכניות רכש מערוצים אזוריים יחד עם הפקות חדשות ומקוריות ותוכניות ישנות מארכיון ARD.
במהלך אולימפיאדת אתונה השתמשו ARD ו-ZDF בערוצים הדיגיטליים שלהם על מנת לסייע בדיווחים בנושא המשחקים האולימפיים ואירועי ספורט אחרים. דבר זהה קרה גם במהלך יורו 2008, מונדיאל 2010, יורו 2012 ומונדיאל 2014, על מנת להיות מסוגלים לשדר את המשחקים המתרחשים במקביל.
מאז יוני 2008 הערוץ משדר גם טלטקסט ובו מידע מותאם על לוח המשדרים והתוכניות השונות.
אורסטס
מספר מחזות תיאטרון נכתבו על בסיס המיתולוגיה הקשורה לדמותו, סיפור חטאו והמעשים שנדרש על מנת להיטהר מחטא זה.
הומרוס
שמונה שנים לאחר מכן שב אורסטס מאתונה ונוקם את דמו של אביו על ידי רצח מאהבה של אימו - אייגיסתוס. קליטמנסטרה רוצה לנקום את מות מאהבה ולרצוח את בנה.
על פי גרסת פינדארוס, אומנתו של אורסטס ארסינואה ואחותו אלקטרה מצילות אותו ומבריחות אותו אל מחוץ לארמון. אורסטס בורח לפאנוטה על הר פרנסוס, שם הוא מתגורר בארמון המלך סטרופיוס.
בגיל 20 הוא מצווה על ידי האורקל מדלפי לשוב לביתו ולנקום את מות אביו. הוא שב עם חברו פילאדס, בנו של סטרופיוס. על פי אייסכילוס הוא פוגש את אחותו אלקטרה בקבר אביו, ויחד הם נוקמים את דם אביהם על ידי הרג אמם.
בעקבות רצח זה משתגע אורסטס.
סיפור זה מסופר באופן שונה על ידי סופוקלס במחזהו "אלקטרה" ועל ידי אוריפידס במחזהו "אלקטרה".
מחזות יווניים
סיפורו של אורסטס היווה את הבסיס למחזות:
במחזהו של אייסכילוס "נושאות הזעם" אורסטס משתגע לאחר רצח אימו ונרדף על ידי האריניות - שתפקידן להעניש חוטאים שחטאו כנגד משפחתם. אורסטס מוצא מקלט במקדש אפולון בדלפי אולם אף שאפולון הורה לו לרצוח את אימו על מנת לנקום את אביו, הוא לא יכול להגן עליו מפני האריניות. עם הגיעו לאתונה מארגנת האלה אתנה משפט בו הוא נשפט על ידי 12 שופטים מאטיקה. השופטים אינם מסוגלים להחליט (שישה מזכים אותו ושישה מרשיעים) ולבסוף אתנה קובעת כי הוא חף מפשע, ואורסטס מקים מזבח לאתנה.
על פי גרסתו של אייסכילוס עונשו מסתיים בשלב זה, אולם לפי גרסת אוריפידס, על מנת לברוח מזעם האריניות נאלץ אורסטס, במצוות אפולו להגיע לטאוריס ולקחת משם את פסל האלה ארטמיס שנפל מהשמים, ולהביאו לאתונה.
בהתאם למנהג אנשי טאוריס לאסור את כל הזרים המגיעים לארצם ולהקריבם לאלה ארטמיס, אורסטס וחברו פילאדס נתפסים, נאסרים ומובלים למקדש האלה שם אורסטס פוגש את אחותו איפיגניה, שאינה מזהה אותו. איפיגניה מציעה לשחרר אותו אם ייקח מכתב למשפחתה ביוון. אורסטס מסרב לקחת את המכתב ומציע שחברו ייקח את המכתב במקומו וכך חייו ינצלו בעוד שהוא יוצא להורג. פילאדס מסכים אבל לאחר שהוא מקבל את המכתב הוא מבין מי היא איפיגניה, ומגלה לאחים את זהותם. יחד הם נמלטים עם פסל האלה.
לאחר שובו של אורסטס ליוון הוא הורג את בנו של אייגיסתוס - אלטה ומשתלט על ממלכתו של אביו - מיקנה.
עוד סופר שהוא מת מנשיכת נחש בארקאדיה, ונקבר בספרטה.
על פי סרביוס (ב"אנאידה") הוא נקבר באריקיה וגופתו נלקחה לרומא.
ספרות מאוחרת
בספרו של הרודוטוס "ההיסטוריה" מצוין כי האורקל של דלפי אמר לספרטנים כי לא יוכלו להביס את טגאה עד שיביאו עצמות אורסטס ויקברו אותם בספרטה. סיפור זה מנסה להסביר את האמונה שאורסטס קבור בספרטה.
מבצע פדסטל
מבצע פדסטל (Operation Pedestal) היה מבצע ימי בריטי שנערך בין 10 ל-15 באוגוסט 1942 ונועד להעביר אספקה לאי הנצור מלטה במהלך מלחמת העולם השנייה. לצורך ליווי שיירת האספקה שכללה 14 אוניות תובלה, הוקצו ארבע נושאות מטוסים, שתי אניות מערכה, שבע סיירות ועשרים משחתות. אל מול הכוח הבריטי יצאו הצי האיטלקי וחילות האוויר של גרמניה ואיטליה בכוח של 540 מטוסי קרב. הקרב שהתפתח בין הכוחות היה הקרב הימי הגדול ביותר בזירת הים התיכון. בסיומו של הקרב הצליחו מספר אוניות אספקה להבקיע את המצור ולהעביר לאי אספקה חיונית, שהכריעה סופית את הקרב על מלטה לטובת בעלות הברית.
רקע
לאחר כמעט שנתיים של מצור והפצצות של כוחות הציר על מלטה, הגבירו באפריל 1942 מדינות הציר את לחצן על האי לקראת הוצאתו לפועל של מבצע הרקולס. המצב הבלתי נסבל של כמעט חצי שנה של הפצצות רצופות אשר הולכות ומתגברות, הביא את הפיקוד הבריטי לשלוח לאי החל מסוף אפריל מטוסי ספיטפייר, שהיו יריב שקול למיירטים הגרמנים. אולם משלוח זה לא הביא את השינוי המיוחל וההפצצות נמשכו ביתר שאת. ב-14 ביולי הוחלף מפקד ההגנה האווירית על מלטה, סגן מרשל אוויר יו לויד, שהיה טייס מפציצים ללא ידע רב במשימות יירוט, בגיבור הקרב על בריטניה סגן מרשל אוויר קית' פארק, המצליח והמנוסה ביותר מבין כל מפקדי מטוסי הקרב בעולם באותה עת. לאחר הערכת המצב שינה פארק את שיטת המגננה של האי, מהלך שהוביל תוך שלושה שבועות לאבדות בלתי נסבלות ללופטוואפה. ברם, האי עדיין היה תחת מצור, וב-17 ביולי הודיע פארק למפקדיו בלונדון כי למטוסיו נותר דלק לשבוע לחימה בלבד. העברת אספקה למלטה הייתה כעת שאלה של להיות או לחדול.
התכנון
תכנון המבצע החל בתחילת יולי מתוך הבנה ברורה שמעבר השיירה חיוני ביותר להצלת מלטה, וכי כוח הליווי הנדרש לכך חורג משמעותית מסדרי הגודל של הכוחות שהוקצו עד אז לליווי שיירות. במקביל לשיירה תוכננו מבצעים משניים לשיפור התיאום בין נושאות המטוסים (מבצע "זעם קרב") ותגבור של הגנת מלטה במטוסי "ספיטפייר" (מבצע "מפוח").
האספקה לאי תוכננה להיות מועברת באמצעות 14 אוניות מטען, החשובה בהן הייתה "אוהיו", מכלית אמריקאית מהירה שאוישה על ידי בריטים, ונשאה את דלק המטוסים החיוני ביותר. על מנת שלא לסכן את המטען היקר בהשמדה מוחלטת, הועמס חלק מדלק המטוסים במכלים גם על שאר האוניות, אולם עיקר המטען היה על ה"אוהיו".
הגנת השיירה חולקה ל-2 כוחות משימה: כוח "Z" לחיפוי מרחוק, וכוח "X" לחיפוי קרוב. כוח "Z" שכלל את נושאות המטוסים נועד לליווי השיירה עד להגעתה למצר סיציליה, שם תעבור למטריה האווירית של מטוסי הקרב ממלטה. כוח "X" שכלל ארבע סיירות ומשחתת נועד ללוות את השיירה עד לכניסתה לנמל.
לקראת המעבר בגיברלטר
הכוח העיקרי של אוניות הליווי התכנס בסקפה פלו משם הפליגו ב-31 ביולי אה"מ "נלסון", "רודני", "ארגוס" ו"סיריוס" למפגש עם יתר האוניות שהגיעו מגיברלטר ("איגל" ו"צ'אריבדיס") ומפריטאון ("אינדומיטבל" ו"פובי"), לטובת תמרוני "זעם קרב".
בליל 2 באוגוסט, יצאה השיירה מלווה באה"מ "ניגריה" ו"קניה" ומשחתות נוספות מנהר קלייד שבסקוטלנד ולמחרת בבוקר חברה לכוח הליווי. בהמשך ההפלגה לגיברלטר חברו לשיירה אה"מ "פוריוס" שנשאה את מטוסי הקרב לתגבור מלטה ואה"מ "מנצ'סטר". במהלך ההפלגה ביצעו אוניות הקרב והסוחר שורת תמרונים, אימוני התמודדות עם מצבי חירום ונ"מ, שהביאו את התיאום בין אוניות הקרב לאוניות הסוחר לרמה גבוהה.
מעבר המצרים
ב-10 באוגוסט, בלילה נטול ירח, חצתה השיירה את מצר גיברלטר ונכנסה לים התיכון. המעבר במצר עבר ללא אירועים כלשהם, אך על אף שהעוברים הניחו כי השיירה לא נראתה מהחוף, הראו דיווחים שנתקבלו מאוחר יותר כי האויב היה מודע לחלוטין למעבר השיירה.
11 באוגוסט
אולם עד מהרה השתנה מזלה של השיירה. מוקדם בבוקר הותקפה נושאת המטוסים "איגל" על ידי צוללת גרמנית וטובעה לאחר שנפגעה מארבע פצצות טורפדו. 160 מתוך 927 אנשי צוות נהרגו, והיתר חולצו על ידי אוניות הליווי של האיגל. אך יחד עם האיגל ירד למצולות רבע מהכוח האווירי שנועד להגנת השיירה.
בזמן בו טורפדה האיגל, סיימה ה"פוריוס" את מבצע מפוח, עת המריאו מסיפונה לכיוון מלטה 37 מטוסי ספיטפייר. עם המראת המטוסים סיימה הפוריוס את משימתה ופנתה לשוב לגיברלטר עם אוניות הליווי שלה. תוך תנועה לגיברלטר זוהתה על ידי הכוח צוללת איטלקית, וזו נוגחה וטובעה על ידי המשחתת "וולברין". כתוצאה מפעולה זו נגרם נזק כבד למשחתת אך זו הצליחה להגיע לגיברלטר, שם תוקנה.
12 באוגוסט
בהתקפה אווירית שנערכה בשעות הצהרים, נהרס סיפון הטיסה של ה"אינדומיטבל”, דבר שהותיר את ה"ויקטוריוס" כנושאת המטוסים האחרונה שמתפקדת. חלק מהמטוסים שהיו על האינדומיטבל נחתו על הוויקטוריוס, וחלק נוסף מהמטוסים ננטש עקב חוסר מקום.
על פי התכנון, אמור היה כוח Z לחזור לגיברלטר עם הגעת השיירה למצר סיציליה. בפועל, החל מ-18:30 שוב הייתה האינדומיטבל תחת מתקפה אווירית ולכן פקד סייפרט על דחיית התמרון. לאחר שהסתיימה ההתקפה (18:50) נצטווה כוח Z לחזור לגיברלטר, כאשר כוח X נשאר להמשיך וללוות את השיירה למלטה. הערכת הפיקוד הייתה כי אחרי ההתקפה הכבדה שנערכה על השיירה מיד לפני הפיצול, אין זה סביר כי תיערך התקפה נוספת בטרם תרד החשיכה. אולם דקות לאחר הפיצול שוב הותקף כוח X על ידי מפציצים ומפציצי טורפדו.
עם הגעת השיירה לאזור סקרקי בנקס (אזור רדוד יחסית במצר סיציליה) נראה היה כי הסכנה למתקפת צוללות נעלמה, אולם בשעה 20:00 ערכה הצוללת האיטלקית "אקסום" התקפת טורפדות מוצלחת על אה"מ "ניגריה”, "קהיר" ועל ה"אוהיו". התקפה זו תפסה את השיירה בהפתעה ובשעה קריטית של שינוי המערך מ-4 ל-2 טורים. ההתקפה שיבשה לחלוטין את מערך השיירה וניתקה את מפקד כוח X מהספינות שבפיקודו. ב-20:35 ניחתה על השיירה התקפה אווירית נוספת. עד לשעה זו איבדה השיירה מחצית מאוניות הליווי שלה, ואת שתי אניות הכוונת המיירטים. במהלך השעה הבאה הוטבעו גם אניית הסוחר "אמפייר הופ", והאניה "דקליון". מאוחר יותר תיאר מפקד אה"מ "קניה" את מצב השיירה בשלב זה "כאוטי", וקיימות גרסאות רבות בגין ההתרחשויות באותן השעות.
על אף המצב הקשה של השיירה, המשיכו כל האניות שיכלו לשוט לכיוון מלטה.
צבי קושלבסקי
הרב צבי קושלבסקי (נולד בשנת ה'תרצ"ו, 1936) הוא ראש ישיבה חרדי־ליטאי, המכהן כראש ישיבת היכל התורה בציון.
ביוגרפיה
נולד בארץ ישראל לרב אליהו קושלבסקי, לימים רבה של העיר באר שבע. בילדותו היגרה משפחתו לארצות הברית בשל משרת רבנות שהוצעה לאביו.
למד בישיבת ראדין בארצות הברית, שהוקמה מחדש על ידי הרב מנחם מנדל זקס, וכן בישיבת גייטסהד ובישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים. נשא את שרה לאה בת דודו הרב אריה זאב גורביץ (אחיו של אביו). הוריו חזרו לישראל בשנת 1953. בשנת 1963 למד במכון הרי פישל וזכה בפרס משרד הדתות על חיבור תורני.
היה ראש כולל האברכים במנצ'סטר ובשנת תשל"א, 1971, הוזמן לעמוד בראשות כולל שנוסד בבאר שבע ביוזמת המועצה הדתית, בהמשך הקים במקום ישיבה גדולה. היה ראש ישיבה בישיבת איתרי-חדרה ואחרי תקופה עבר עם כמה מתלמידיו לישיבת תורה אור.
בשנות ה-80 הקים את ישיבת היכל התורה בציון ברחוב אבינועם ילין 5 בשכונת גאולה בירושלים. בשנת 1986 הישיבה עברה לבניין של פרשבורג בגבעת שאול בירושלים. הישיבה נקראה בתקופה זאת בשני שמות: "היכל התורה בציון" וגם "היכל התורה - פרשבורג". מראשית המאה ה-21 שוכנת הישיבה במשכנה החדש בשכונת הר נוף בעיר.
הרב קושלבסקי התאלמן מאשתו הראשונה במרץ 2015, נשוי בשנית ומתגורר בשכונת הר נוף, סמוך לישיבתו.
אחיו היה הרב פרופ' אברהם פנחס קושלבסקי.
כתביו
מחידושי תורתו נדפסים מעת לעת בכתבי העת התורניים בישראל ובארצות הברית. בכתביו עוסק הרב קושלבסקי גם בשאלות הלכה אקטואליות, כמו: מעבר מול מצלמת ביטחון בשבת, דילול עוברים, זריקה תוך ורידית בשבת, אכילת חלות שנאפו בשבת ב"אופה לחם" הפועל על שעון שבת והזזת שעון השבת במהלכה.
כנסיית רובע (ברלין)
היסטוריה
במהלך ההפצצות של שנת 1944 מגדל הכנסייה והשטחים הפנימיים שלו נהרסו. בשנת 1961 נבנה צלב שהוקם במבנה הכנסייה, וזאת משרידי הברזל שהיו באזור. תוך זמן קצר, באוגוסט 1961, המבנה הפסיק לשמש מקום פולחן ובמקום נערכו הופעות ותערוכות. החל משנת 1970 המבנה היה מחסן רהיטים.
לאחר איחוד גרמניה החלו בהדרגה עבודות לשיקום הבניין. בשנת 1988 נבנה גג חדש, ובהמשך המגדל נבנה מחדש. בקיץ 2016 במגדל הוקמו 52 פעמונים והחל מ-23 באוקטובר 2016 הם פעילים.
ליד הכנסייה פעיל בית העלמין, בין הישנים בברלין.
יעקב לויטן
קורות חיים
יעקב לויטן נולד בקופנהגן, בירת דנמרק. גדל בבית יהודי ציוני, היה חבר בהנהלת תנועת בני עקיבא בסקנדינביה. והיה פעיל במועדון היהודים בדנמרק בשם "מועדון דוד" (David club). בצעירותו היה לויטן שחקן בנבחרת מכבי קופנהגן בשם "הכוח" בכדורגל, טניס שולחן ובדמינטון. השתתף שלוש פעמים במכביה: בשנת 1969 בכדורגל, בשנת 1977 בטניס שולחן ובשנת 1981 בחצי מרתון.
פרנסואה ז'נו
פרנסואה ז'נו (בצרפתית: François Genoud; 1915 – 30 במאי 1996) היה בנקאי שווייצרי ידוע שנהג לממן נאצים ברחבי העולם ותמך בארגוני טרור במזרח התיכון.
יעקב לויטן
קורות חיים
בוגר תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה ותואר שני בפיזיקה מטעם אוניברסיטת קופנהגן.
עלה לארץ ישראל בשנת 1982 והחל לעבוד בתור מתרגל במעבדה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1988 סיים לימודי דוקטורט בהצטיינות באוניברסיטת בר-אילן.
פרנסואה ז'נו
חייו
פרנסואה ז'נו נולד ב-1915 בלוזאן שבשווייץ ובנעוריו העריץ את אדולף היטלר, אותו פגש ב-1932 בזמן לימודיו בגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ז'נו סייע כספית לפושעי מלחמה נאצים להימלט מפני בעלות הברית לספרד, מרוקו ודרום אמריקה. הוא קיבל לידיו את זכויות היוצרים לכתביהם של אדולף היטלר, יוזף גבלס ומרטין בורמן ממשפחותיהם. הוא התעשר מפרסום יומנו האישי של גבלס וניהל את נכסי המפלגה הנאצית אותם העביר לשווייץ.
יעקב לויטן
קורות חיים
עבד כמרצה באוניברסיטת בר-אילן בין השנים 1988 - 1990. בשנים 1990–1992 שימש כפרופסור בהאוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB) ובמכון "סולווה" (Solvay) שבבריסל. הוזמן לאוניברסיטת טקסס באוסטין כפרופסור אורח במאי 1991, 1992.
פרנסואה ז'נו
חייו
ב-1936 החל ז'נו להיות מעורב בלאומיות ערבית לאחר שנסע לירושלים ופגש שם את חאג' אמין אל-חוסייני ואת ההנהגה הפלסטינית. הוא התחבר עם סעיד רמדאן, בנו של מייסד תנועת האחים המוסלמים חסן אל-בנא, והתאסלם. ב-1958 הוא הקים את "הבנק הערבי למסחר", דרכו הוא מימן ארגוני טרור פלסטיניים, את חזית השחרור הלאומית האלג'יראית, ואת מחייתו של היילמאר שאכט ששהה במרוקו ובכירים נוספים לשעבר במפלגה הנאצית.
יעקב לויטן
קורות חיים
בשנת 1993 ייסד את המחלקה לפיזיקה במכללת אריאל, וכיהן בה כראש המחלקה משנת 1993 ועד 2003. משנת 1992 ועד היום משמש כפרופסור באריאל.
תרומתו המקצועית
לויטן הקים חברה בתחום הקרדיולוגיה בשם "לב-אל" העוסקת באבחון מחלות לב. בעל שני פטנטים בקרדיולוגיה, ושותף בשני פטנטים בחקר הסרטן יחד עם עוד שלושה חוקרים מאוניברסיטת אריאל. זכה בפרסים מטעם "קרן פרנקל" (מדנמרק) על מחקרו בקרדיולוגיה ובחקר הסרטן. מחקרו בנושא מציאת סימנים מוקדמים למוות פתאומי (יחד עם שני רופאים מבי"ח תל השומר) זכה מטעם "בית החולים תל השומר" להיות בין השלושה הטובים ביותר מתוך 170 מחקרים. כתבות אודות תגליותיו המדעיות בתחום הקרדיולוגיה פורסמו בעיתונות הישראלית ובעיתונות הדנית.
פרנסואה ז'נו
חייו
שבועות לפני מותו, התקשר ז'נו לסנאטור אמריקני וחשף בפניו את הסחר של ממשלת שווייץ בנכסי המפלגה הנאצית ובכספי קורבנות השואה בסוף מלחמת העולם השנייה. מספר ימים לפני מותו, שווייץ הוציאה נגדו צו מעצר על הכחשת השואה. ז'נו התאבד ב-1996 בעזרת ארגון למען המתות חסד.
יעקב לויטן
תרומתו המקצועית
פיתח שיטה אשר על ידי בדיקה של קצב לב פשוטה ניתן לזהות בעיות הנובעות בין היתר מבעיות קרדיולוגיות. הפיתוח הוא פרי מחקרם שלו רופ' מאיר לבקוביץ אשר פיתחו טכניקה המבוססת על תיאורית ה"כאוס" הידועה בתחומי הפיזיקה והמתמטיקה. מדובר בשיטה הבודקת את מערכת העצבים האוטונומית.
צ'וגוקו
צ'וגוקו (ביפנית: Chūgoku-chihō - 中国地方, משמעות השם היא 'המדינות המרכזיות') או סאנין סניו הוא חבל ארץ ביפן שנמצא במערב האי הונשו.
החבל מחולק לחמישה מחוזות: הירושימה, אוקיאמה, שימאנה, טוטורי וימאגוצ'י. החבל גובל בים יפן, באוקיינוס השקט ובחבלים: קיושו וקנסאי. הערים המרכזיות בחבל הן הערים: הירושימה ואוקיאמה.
טופס
טופס הוא מסמך תבניתי המיועד לקליטת נתונים. לשם כך, טופס מכיל הוראות, כותרות או שאלות שלצידן חללים (שדות) למילוי. שדות הטופס עשויים לאפשר כתיבת מלל חופשי או לחייב בחירה מתוך רשימת ערכים. טפסים משרתים מגוון שימושים משרדיים, כגון הצהרות (למשל, שאלון פרטים אישיים), הזמנות של מוצרים ושירותים, פניות לרשויות ולמוסדות.
אטימולוגיה
מקור המילה "טופס" במילה היוונית τυπος (טוּפּוֹס), שמשמעותה "תבנית", בדומה למילה העברית "סוג" ולמילה האנגלית type. המילה חדרה לעברית מלשון חז"ל. כך, למשל, בדיני שטרות, ובפרט בדיני גטין, קיימת הבחנה בין החלק הקבוע של השטר, המכונה טופס, לחלק שאינו קבוע, המכונה תורף.
יתרונות
יתרונותיו של טופס על פני מסמך הנכתב ללא תבנית:
היסטוריה
בעבר טפסים היו מסמכי נייר מודפסים. הם מולאו בכתב יד או במכונת כתיבה. כאשר נדרש מילוים במספר עותקים, השתמשו בנייר העתקה שהונח בין עותקי הטופס, או שצילמו את הטופס הממולא במכונת צילום. כיום, במקום או לצד טופסי נייר משתמשים ארגונים רבים בטפסים ממוחשבים, שהם חלק מממשק המשתמש של תוכנה. המידע הנקלט בטפסים ממוחשבים נשמר בבסיס נתונים וניתן לשולפו לפי הצורך ולהציגו שוב בטופס וכן לעבדו (למשל לצורכי חישובים, דוחות, תהליכים עסקיים).
סוגי טפסים
גופים שונים מסמנים את הטפסים שהם מנפיקים במספרים לשם נוחות ארגונית, ואולם במקרים רבים הפך המספר שניתן לטופס לשם המזוהה עמו גם בציבור הרחב. כאלה הם למשל:
קתדרלת סיוני
–
קתדרלת הדורמציון סיוני היא קתדרלה גאורגית אורתודוקסית בטביליסי, בירת גאורגיה. היא נקראת גם סיוני של טביליסי כדי להבדילה מכנסיות אחרות ברחבי גאורגיה אף הן נקראות "סיוני".
הקתדרלה ממוקמת בחלק העתיק של העיר. היא נבנתה במאה ה-6. מאז, היא נהרסה על ידי פולשים חיצוניים, ונבנתה מחדש על ידי הגאורגים מספר פעמים. המבנה הנוכחי שלה הוקם במאה ה-13, והתווספו לו מספר שינויים במאות ה-17 וה-19. בתור קתדרלה הגאורגית-אורתודוקסית הראשית, קתדרלת סיוני הייתה מושבה של הקתולים-פטריאכים (ראשי הכנסייה האורתודוקסית) של גאורגיה, עד שהוחלפה בידי קתדרלת סמבה בשנת 2004.
שם הקתדרלה
בהתאם למסורת הגאורגית הימי-ביניימית של נתינת שמות של מקומות על שם ארץ הקודש, נקראה סיוני על שם הר ציון בירושלים.
ארכיטקטורה
קתדרלת סיוני ממוקמת בחלק ההיסטורי של "רחוב סיוני" ("סיוֹניס כּוּצָ'ה) במרכז טביליסי, כאשר החזית המזרחית שלה פונה לעבר הסוללה הימנית של נהר הקורה.
היסטוריה
על פי הרשומות הגאורגיות מימי הביניים המבנה המקורי של הקתדרלה החל להיבנות במיקומו הנוכחי בסביבות שנת 575, על ידי גואראם הראשון מאיבריה, הנסיך ששלט בממלכת איבריה (כארתלי), והושלם בשנת 639 על ידי יורשו אדרנסה. הקתדרלה נהרסה לחלוטין בידי הערבים ונבנתה שוב מההתחלה. האלמנטים הבסיסיים של המבנה הנוכחי מתוארכים למאה ה-13. אף על פי שהמבנה ניזוק קשות, הקתדרלה שרדה את ההתקפות של הפולשים החיצוניים: ג'לאל אד-דין מינגבורנו - השאה החווארזמי הפליט שברח מהמונגולים, הפלישה הטימורית לגאורגיה, הפרסים והסלג'וקים. בשנת 1657, בישוף טביליסי רבתי, אליסה סאגינאשווילי, שיחזר את כיפת הצריח של הקתדרלה והוסיף את כיפת הצריח הדרומית. בשנת 1710, עוצר כארתלי, הנסיך וחטנג בטונישווילי, ביצע עבודות שיקום של כיפת הצריח וקירות הקתדרלה. בשנים 1850–1860 הקתדרלה קיבלה מראה אחר כאשר האמן הרוסי, גנרל קניאז גיאורגי גגרין (1810–1893), הוסיף סדרת פרסקאות מעניינות וחדשות, במקום הפרסקאות הגאורגיות שאבדו. חלק מהפרסקאות על הקיר המערבי שוקמו על ידי האמן הגאורגי לבאן צוצקירידזה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
סרברניק
סרברניק (Srebrnik או Serebrenik) הוא שם משפחה.
ארץ-ישראל: ספר-המסעות
ארץ-ישראל וסוריה הדרומית: ספר-המסעות הוא מדריך למבקר בארץ ישראל, כולל עבר הירדן המזרחי וסוריה הדרומית. הספר חובר על ידי ישעיהו פרס ופורסם בשנת תרפ"א 1921. הוא נכתב לפי הזמנת חברת נסיעות "חברת אקספרס ארץ-ישראלי", מיסודו של בנק אנגלו-פלשתינה וראה אור בהוצאת 'בנימין הרץ, ירושלים - ברלין - וינה'. הספר יצא לאור בציפייה להגברת העלייה לארץ ישראל, בנוסף העלייה לרגל שהייתה גם בתקופות קודמות, וכן, לגידול בתיירות בה.
המבוא
חלקו הראשון של הספר מיועד להכרת הארץ. ניתן לקבל ממנו תמונה על המצב המנהלי והכלכלי של הארץ בראשית שנות המנדט הבריטי.
המחבר מציין כי התחבורה בארץ שופרה: דרכים נסללו, הרכבות נוסעות מדי יום ביומו בין הערים החשובות בארץ. הרכבת הגיעה למדינות השכנות: מצרים וסוריה - דבר שאפשר הגעה מהנמלים לחופי הים התיכון בנוחיות רבה: האוניות נוחות וגם הירידה לחוף מכובדת. ניתן להשיג בארץ אוטומובילים והזמן הדרוש לעבור במסלולי התיירות קצר לעומת מה שהיה בעבר.
תנאי בתי המלון הם, לפי הגדרתו, "ממדרגה ראשונה" ובכל עיר ומושבה אפשר לקבל "אכסניה נוחה ומזון טוב". אין צורך להביא מאירופה בגדים רבים למסע כי בבתי המסחר בארץ אפשר להשיג הכל ובמחירים זולים. היות שחלק ממסע ברגל הוא ממליץ על נעליים נוחות וכובע רחב, המכסה גם את העורף. אשר לבריאות, יש די רופאים מומחים בכל המקומות וכן בתי מרקחת. עם זאת, הוא ממליץ כל בוקר לקחת כינין נגד "קדחת המלריה".
אמצעי התשלום המקובל הוא הכסף המצרי, לשם התמצאות שער החליפין של ההלירה שטרלינג - המטבע הבריטי היה 1 ליש"ט= 97.5 לירות מצריות.
דוגמאות ליוקר ההוצאות:
מחיר הנסיעה באוניה, לפי מחלקות 32–46 ליש"ט, מאיטליה: 40 עד 28 ליש"ט. המחיר ברכבת עומד בפני הוזלה.
החברה, מפיקת המדריך תסדיר את כל הנסיעות ואת האיכסון. מסגרת הביקור המומלץ בארץ היא 21 יום, כולל: עבר הירדן וסוריה הדרומית. הוא מספר לקורא על שרותי החברה והתייר יכול לפנות לסניפיה בכל ערי הארץ ושם יימלאו את כל דרישותיו.
פרק א: הגאוגרפיה
הפרק הראשון סוקר את ארץ ישראל, על פי המידע שהיה בזמנו בידי החוקרים. פרס הגדיר את תחומה לפי גבולותיה הטבעיים: מנהר הליטני בצפון עד נחל מצרים בקו אלכסוני מהעיירה אל עריש בחצי האי סיני עד למפרץ עקבה - היום אילת. ובמזרח עד "המדבר הכי רחוק מהירדן". בדרום עבר הירדן הגבול הוא מסילת הרכבת החיג'אזית (מציאות זאת השתנתה אחרי יישום מלא של הסכם סייקס–פיקו והקמת ממלכת ירדן). שטחה של ארץ ישראל בשלטון הבריטים הגיע ל-60,000 קמ"ר.
פרס הביא תיאור של נהר הירדן מאותם הימים. מימת החולה עד ים כנרת הוא "שוטף בשצף קצף על פני צורים וכפֵי סלעים". אורכו היה אז 144 ק"מ. לעומת המרחק בקו אווירי של 104 ק"מ - תופעה המצביעה על מידת הפיתוליות שבו.
ומסיים את תאוריו בהרי הגליל שהם: "הגבוהים והיפים ועשירים המעיינות". הוא לא מסתפק בתיאור זה, לאור ניסיונו: "יפה-נוף הוא הגליל ודומה הוא לנוף הרי האלפים".
פרק ב: תושבי הארץ
הפרק השני מתאר את "גזעם, טיבם ותכונותיהם, תרבותם והשכלתם ודרכי חייהם" של תושבי הארץ. הוא מאפשר להכיר כיצד נראו תושבי הארץ אז. לנוחיות המבקרים בארץ, במטרה לאפשר להם התמצאות בין קבוצות האוכלוסייה, הוא מתאר את העדות בארץ, תוך שימוש בקווי אופי, מעין סטריאוטיפים, אבל לא בהכרח שליליים: גאולת דם הנהוגה בקרבם גורמת לעיתים להשמדת משפחות שלמות. לאלה שאינם מבני-עמם הם מתייחסים בחשד ובשנאה נסתרת. לא יודעים להעריך את מימד הזמן.
הוא מציין עוד כתות קטנות:
בהמשך פרק על קורות ישוב הארץ ותרבותה ותולדות היישוב היהודי "האחרון".
שאנדור לשטיאן
שאנדור לשטיאן (בהונגרית: Lestyán Sándor; נאג'קארוי, 1 בפברואר 1896 – בודפשט, 11 בנובמבר 1956) היה סופר, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי שנכלל בצו סופרים אסורים (הונגריה 1944) שכתביהם נועדו להשמדה.
ביוגרפיה
שאנדור לשטיאן נולד בעיר שבמחוז סאטמאר (טרנסילבניה), כבנם של לאיוש לשטיאן ושל אתלקה ויליין. לאחר מלחמת העולם הראשונה החל את הקריירה העיתונאית שלו בעיתון "וילאג" שפירושו "עולם" (Világ), ולאחר מכן עבד בעיתוני אשט ופשטי נפלו כל העיתונים הנ"ל היו אז בבעלות יהודית. מ-1925 עד 1928, הפך לכתב של "העיתון" (Az Újság), ובשנים 1933–1944, שימש כהעורך הראשי של "העיתון הטרי" (Friss Újság). בשנת 1944 נאסרו כתביו וכתיבתו. לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945, היה כתב של העיתון "חירות" (Szabadság), ובין השנים 1945–1947 היה העורך האחראי כלומר העורך הראשי של הירחון "בודפשט", ובין השנים 1949–1950 היה העורך הראשי של היומון "העיתון הטרי" (Friss Újság) עד סגירתו על ידי השלטון הקומוניסטי.
הוא כתב יצירות פופולריות רבות בנושאים היסטוריים. בשנותיו האחרונות עסק בעיקר בספרות נוער, למשל, מנובמבר 1952, הייתה לו סדרה ב"רדיו הילדים" (Gyermekrádió) בשם "בהרים ובעמקים במולדתנו היפה".
חיים אישיים
ב-11 ביוני 1922 נשא לאישה את השחקנית היהודייה-הונגרייה פרנציסקה גאל (שמכונה לעיתים קרובות ה"גרטה גרבו ההונגרית" בבודפשט, הם התגרשו ב-1933.
רינופריניים
רינופריניים (שם מדעי: Rhinophrynidae) היא משפחה של חסרי זנב אמריקאים, בה קיים כיום מין יחיד - רִינוֹפְרִין (Rhinophrynus dorsalis), אם כי עוד שלושה סוגים נכחדו. משפחה זו קרובה למשפחה חסרי-לשוניים מהקבוצה חסרי לשון.
הרינופרין הוא מין קרפדה קטנה שתפוצתה באמריקה המרכזית ובצורתו דומה למינים שטוחים כמו פיפה מצויה. מינים אלה קטנים מאוד ובעלי עור רך, רגליים קצרות בעלות אצבעות רחבות עם בליטה המשמשת לחפירה והם בעלי פה צר המתאים לאכילת נמלים וטרף דומה. מינים נוספים שנכחדו נמצאו במרכז ארצות הברית ודרומה.
מיון
סוגים נכחדים:
הוקר הוריקן
הוקר הוריקן (באנגלית: Hawker Hurricane) היה מטוס קרב חד-מושבי בריטי שתוכנן ונבנה בעיקר על ידי חברת הוקר איירקראפט בע"מ עבור חיל האוויר המלכותי. על אף שחסה בצילו של הספיטפייר, התפרסם ההוריקן בזמן הקרב על בריטניה כאשר נזקפו לזכותו 60% מהפלות מטוסי האויב. ההוריקן שירת בכל הזירות העיקריות במלחמת העולם השנייה.
רקע לפיתוח המטוס
הבסיס לפיתוח ההוריקן החל בסוף שנות ה-20 בניהולו של סידני קאם (Sydney Camm), שהפך למהנדס התכנון הראשי של הוקר ב-1925. משרד האווירייה פרסם את מכרז F.20/27 עבור "מיירט חד-מושבי", וכנגד הוקר איירקראפט התחרו ארמסטרונג-וייטוורת' (Armstrong Whitworth), בריסטול אירופליין, דה הבילנד, פיירי אוויאיישן, סאונדרס (Saunders), ויקרס ווסטלנד. הצעתה של הוקר בתגובה למכרז, שסומן F.20/27, לא עבר את שלב אב הטיפוס. זה היה מטוס חד-מושבי דו-כנפי בעל מנוע כוכבי מדגם בריסטול מרקיורי עם 520 כ"ס, אשר המריא לראשונה באוגוסט 1928. בו זמנית, תוכנן הדגם הבסיסי של ה-F.20/27 מחדש כדי שיתאים למנוע חדש תוצרת חברת רולס-רויס בן תריסר צילינדרים המסודרים בשורה אחת שסומן כ-F.XI ומאוחר יותר נודע כקסטרל (Kestrel). המטוס החדש כונה הורנט ("צרעה") וטס לראשונה משדה הניסויים של הוקר בברוקלנדס במרץ 1929. לאחר זמן לא רב צויד ההורנט במנוע חדש מדגם קסטרל IS בן 480 כ"ס, שרכש משרד האווירייה בתחילת 1930 כדי לבחון את ביצועיו בצורה נרחבת. בהמשך שנת 1930 העביר משרד האווירייה הזמנה לרכישת 21 מטוסים נוספים, ושמו של הדגם שונה לפיורי. ב-25 במרץ 1931 ערך טייס הניסוי הראשי של הוקר, ג'ורג' בולמן (George Bulman), את טיסת הבכורה בפיורי סימן I מברוקלנדס.
הפיורי נחשב כמטוס קרב יוצא דופן מבחינת ביצועיו והיה הראשון בחיל האוויר המלכותי שהגיע למהירות של 200 מייל לשעה (כ-320 קמ"ש). עד לכניסתו לשירות היה המפציץ הקל מדגם הוקר הארט המטוס המהיר ביותר במצאי של חיל האוויר המלכותי, כך שהפיורי היה שדרוג משמעותי בהשוואה למטוסי קרב מקבילים מתקופתו ונותר בשירות מבצעי עד 1938.
בעוד הוקר עוסקת בייצורם של ההוקר הארט וגרסאותיו הרבות, המשיך סדני קאם בשדרוג הפיורי כחלק מהתחרות על מכרז F.7/30 שפרסם משרד האווירייה, דרש מטוס בעל מהירות של לא פחות מ-400 קמ"ש בגובה 3,000 מטרים, ארבעה מקלעים ופעילות ביום ובלילה. המטוס שכונה פיורי ביניים (Intermediate Fury) נבנה כפרויקט פרטי של הוקר ושימש כפלטפורמת ניסוי למגוון של מנועים, והפגין ביצועים מעודדים. גרסה אחת, גדולה מעט יותר מהפיורי ובעלת מנוע מקורר קיטור בהספק 695 כ"ס מדגם רולס-רויס גוסהוק סימן III טסה לראשונה ב-15 ביוני 1934 וסומנה כ-PV.3. בשל מהירותה המרבית של כ-350 קמ"ש, לא הייתה גרסה זו התקדמות טכנולוגית ברורה, אך תכונות רבות שולבו בגרסה חדשה שכונתה פיורי מהיר ונעשתה לבסוף לפיורי סימן II, וממנו הזמין חיל האוויר המלכותי 98 יחידות והכניס אותו לשירות ב-1936.
תחילת הפיתוח
סידני קאם בחן את הרעיון לתכנון "פיורי חד-כנפי" מאז שנת 1933, ולאחר שקיבל את חוות דעתם של גורמים במשרד האווירייה ועם הפיכתן של טכנולוגיות מטוסים חדשות לזמינות, ניגש לתכנן דגם חדש. במאי 1934 פרסם משרד האווירייה את מכרז F.5/34 למטוס חד-כנפי המסוגל להגיע למהירות של כ-480 קמ"ש וחימוש של בין שישה לשמונה מקלעים. דרישות המכרז תאמו כמעט לחלוטין את תכנון הדגמים של קאם ושל ר"ג מיטשל (R. J. Mitchell), מהנדס התכנון הראשי של סופרמארין (יצרניתו העתידית של הספיטפייר).
בהשוואה לדגמי מטוסי קרב מוקדמים יותר, שעשו שימוש במקלע הויקרס שסבל ממעצורי ירי רבים, הפך הבראונינג האמריקאי בקוטר 7.7 מ"מ לזמין בתקופת הפיתוח; אמינותו הגבוהה של הבראונינג אפשרה למקם אותו ובכמות גדולה בכנפיים, בעוד שהשימוש בוויקרס חייב למקמו בסמוך לתא הטיס כדי לתפעל תקלות. בשל חוסר זמני במידע טכני אודות מקלע הבראונינג הוכנס לתכנון התקן לרביעיית מקלעי ויקרס במקומם, אך הצוות בחן את האפשרות להתקין שמונה מקלעים בכנפיים על פי ממדים של מקלע הוויקרס.
את תוכנית המטוס סימן צוות התכנון של הוקר כמיירט חד-כנפי F.5/34 (Interceptor Monoplane F.5/34). כדי לבחון את התכנון, נבנה ביוני 1934 מודל ביחס של 1 ל-10 אשר נוסה במנהרת רוח במעבדה הפיזיקלית הלאומית (National Physical Laboratory) בטדינגטון (Teddington). לאחר חודשיים הצביעו תוצאות הניסוי על ביצועים אווירודינמיים משביעי רצון עד למהירות של כ-560 קמ"ש. התוצאות הסתמכו על הערכה כי מנוע תוצרת רולס-רויס מדגם PV.12 ולו משקל של 4,600 ליטראות (כ-2,100 ק"ג) יותקן במטוס. בשלב זה דיווחה חברת רולס-רויס כי המנוע החדש עתיד לספק 1,000 כ"ס. באוגוסט 1934 הגיש קאם את התוכניות הסופיות לייצור המטוס למשרד האווירייה. עבודתו של קאם התקבלה בהתלהבות, ותוך שבועות ספורים פורסם מכרז מפורט יותר המבוסס על התכנון, F.6/34, והוא התקבל בהוקר בשבוע האחרון של אוגוסט ובתחילת ספטמבר ניתן לתכנון שם חדש - F.36/34 מטוס קרב חד-מושבי חד-כנפי מהיר (F.36/34 Single-Seat Fighter – High Speed Monoplane). מכאן הואץ קצב הפיתוח, לא רק מתוך מוטיבציה של הוקר אלא בעיקר בשל האירועים העולמיים שהתרחשו באותה תקופה, כאשר נראה היה שמלחמה נוספת בפתח.
הכנסת הרולס-רויס מרלין PV.12
ב-17 בנובמבר 1934 הושלמו השרטוטים המלאים הראשונים של גוף המטוס והיה אפשר להתחיל בייצור החלקים. לפני סוף החודש התגלתה בעיה, כאשר הודיעה רולס-רויס על עלייה במשקל המנוע של כ-36 ק"ג. באמצעות הגדלת קיבולת התחמושת ב-400 קליעים, תוקנה הסטייה במרכז הכובד של המטוס שנגרמה כתוצאה משינוי זה, מבלי להזיז את המנוע ממקומו. עד לסוף דצמבר 1934 הושלם דגם בגודל מלא עשוי עץ של ההוריקן ולתוכו הוכנס מנוע P.V.12 שסיפקה רולס-רויס. דגם העץ סייע מאוד למהנדסים ולמתכננים מבחינת תכנון חלקים כמו תא הטייס על הראייה שלו, כן הנסע המתכנס לתוך גוף המטוס, צינורות הקירור, מיקום הרדיאטור והתקנת המקלעים, אשר בשלב זה עדיין היו מסוג ויקרס.
בניית אב-הטיפוס הראשון, K5083, החלה באוגוסט 1935 יחד עם מנוע ה-PV-12 מרלין. חלקי המטוס הורכבו ב-23 באוקטובר 1935 והמטוס עבר סדרת בדיקות וניסויים על הקרקע. ב-6 בנובמבר 1935 בוצעה טיסת הבכורה.
על אף שההוריקן היה מהיר ומתקדם יותר מכל מטוס אחר בשורות חיל האוויר המלכותי באותו הזמן, כבר בזמן שהוצג היו לתכנונו כמה חסרונות: המטוס נבנה בטכניקות של המטוסים הדו-כנפיים שבנתה הוקר בעבר, וחלקיו הודקו מכנית במקום בחיבורים מרותכים. קורות התמיכה של גוף המטוס נבנו מצינורות פלדה חלולים שתמכו בצלעות עשויות עץ וכוסו בבד עשוי פשתן מוקשה. למבנה מסוג זה היה גם יתרון: פגזי תותחים יכלו לעבור דרך צינורות הפלדה, צלעות העץ והבד ולא להתפוצץ. גם אם ייגרם נזק לאחד מצינורות הפלדה, יהיה תיקונו פשוט יחסית ויתבצע על ידי צוותי הקרקע של הבסיס. במטוס בעל מבנה עשוי כולו פלדה, כמו הספיטפייר, היה צורך בציוד מיוחד לתיקון פגיעות של פגזי תותח. שיטת הבנייה המיושנת של ההוריקן גם אפשרה את הרכבתו בתנאי שדה ובאמצעות ציוד בסיסי. לדוגמה, הוריקנים הורכבו במערב אפריקה ומשם טסו לזירת הלחימה של המזרח התיכון. כדי לחסוך מקום, החזיקו ספינות הצי המלכותי חלק מהסי הוריקנים שלהם מפורקים והם הורכבו מחדש כאשר נזקקו למטוסים נוספים.
בתחילה, הורכבו כנפי ההוריקן מזוג קורות פלדה שכוסו גם כן בבד. מספר הוריקנים כאלה עדיין היו בשירות בזמן הקרב על בריטניה, אף על פי שרובם הוחלפו במהלך שירותם או לאחר תיקון כאשר זמן החלפת הכנפיים ארך רק כשלוש שעות עבודה. כנפי מתכת עשויות מנתך אלומיניום הוצגו לראשונה באפריל 1939 ונעשה בהם שימוש בכל הגרסאות החדשות שנוצרו. המעבר לכנף מתכת שידרג את עומס הכנף ללא צורך בתמיכה נוספת.
אחד הדגשים של קאם בתכנון היה לספק ראייה היקפית טובה מתא הטייס, שנבנה גבוה על גוף המטוס ונתן למטוס פרופיל בעל גבנון. כדי להקל את הנגישות לתא הטייס נבנה מעין ארכוף בקצה האחורי של כנף ימין, שחובר דרך קפיץ מאחורי תא הטייס למדף שתחתיו ידית אחיזה. כאשר נסגר המדף נסוג הארכוף לתוך גוף המטוס. בנוסף, כוסו שורשי הכנפיים בחומר מונע החלקה.
בניגוד להוריקן, בבניית הספיטפייר נעשה שימוש בכיסוי מתכת על פני כל המטוס, מה שהפך אותו לקל וחזק יותר אך גם פגיע יותר. בזכות קלות תחזוקתו, כן הנסע החזק ומאפייני הטיסה הטובים שירת ההוריקן בכל זירת לחימה בה אמינות, פשטות תפעולית ופלטפורמת ירי יציבה היו חשובים יותר מביצועי הטיסה, בדרך כלל בתפקידי תקיפת מטרות קרקע. אחד התפקידים שנדרשו מההוריקן וגם מהספיטפייר בזמן תכנונם הייתה יכולת לשמש כמטוסי קרב ליליים. ההוריקן הוכיח את עצמו כמטוס פשוט להטסה ויעיל בהפלת מספר מפציצים גרמניים בשעות החשיכה. בתחילת 1941, נעשה שימוש בהוריקן כמטוס "פולש" (intruder) שסייר בלילות מעל שדות תעופה גרמניים בצרפת בניסיון ליירט מפציצי לילה בזמן שהמריאו או נחתו.
ייצור
ייצור ההוריקן החל ביוני 1936, בעיקר הודות למבנהו הפשוט וקלות ייצורו. כאשר גבר הסיכוי למלחמה, נוצר צורך דחוף לספק במהירות לטייסות חיל האוויר המלכותי מטוס קרב יעיל, ולא היה ברור אם הספיטפייר המתקדם יותר ייכנס לייצור בצורה חלקה. לעומת זאת, נעשה בייצור ההוריקן שימוש בטכניקות מוכרות ובנוסף היה לטייסות המבצעיות ניסיון רב בתחזוקה ובתיקון של מטוסים בעלי מבנה דומה. פשטות העיצוב אפשרה אלתורים ותיקונים בסדנאות טייסות הקרב. על אף הפוטנציאל שהציג המטוס החדש וסכנת איום המלחמה, התמהמה משרד האווירייה בהזמנת כמויות גדולות ממנו, ורק הודות לחברת הוקר שהחלה בייצור ללא חוזה מובטח קיבל חיל האוויר המלכותי את המטוס הראשון מוקדם כפי שקיבל.
טיסת הבכורה של המטוס הראשון שירד מפס הייצור עם מנוע מרלין סימן II התרחשה ב-12 באוקטובר 1937 וארבעת ההוריקנים הראשונים בשירות חיל האוויר המלכותי נמסרו לטייסת מס' 111 בתחילת דצמבר. עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה נוצרו כמעט 500 הוריקנים שציידו 18 טייסות.
במהלך 1940 הקים השר האחראי על ייצור המטוסים, הלורד ביברברוק (Beaverbrook), ארגון שבו מספר יצרניות מטוסים קיבלו את האחריות על תיקון ושיפוץ מטוסי הוריקן שניזוקו בקרבות. ה-United Kingdom Hurricane Repair Organisation גם שיפץ מטוסים שחוקי-קרב שנשלחו לאחר מכן ליחידות אימונים ולחילות אוויר אחרים.
סך הכל, נוצרו כ-14,000 מטוסי הוריקן וסי הוריקן. מרבית ההוריקנים נבנו על ידי הוקר (שייצרה אותן עד 1944), כאשר חברת הבת של הוקר, גלוסטר איירקראפט (Gloster Aircraft Company), ייצרה 2,750. חברת אוסטין אירו (Austin Aero) ייצרה 300. באונטריו, קנדה, חברת Canadian Car and Foundry ייצרה 1,400 שנקראו הוריקן סימן X.
ב-1938 נחתם בין חברת אוויון פיירי (Avions Fairey) הבלגית (חברת הבת של Fairey הבריטית) לחיל האוויר הבלגי חוזה לייצור 80 הוריקנים עם ארבעה מקלעי 13.2 מ"מ. שלושה נבנו ושניים הוטסו עם חימוש זה עם תחילת הבליצקריג במאי 1940 ולפחות תריסר הוריקנים נוספים נבנו על ידי אויון פיירי עם החימוש התקני של שמונה מקלעים בעלי קליבר רובה (7.62 מ"מ).
ב-1939, ניתן רישיון לייצור 100 מטוסי הוריקן לממלכת יוגוסלביה. 20 מטוסים הורכבו עד לאפריל 1941 והוריקן אחד בו הורכב מנוע גרמני מסוג דיימלר-בנץ 601 טס טיסת מבחן ב-1941.
המלחמה המדומה
ההוריקן ערך את טבילת האש הראשונה שלו ב-21 באוקטובר 1939. באותו היום, המריא גף A של טייסת מס' 46 מחוף לינקולנשייר ליירוט תשעה מטוסים ימיים מדגם היינקל He 115 שחיפשו אחר ספינות אויב בים הצפוני. המטוסים הגרמניים כבר ניזוקו בהתקפה ראשונית של זוג ספיטפייר מטייסת מס' 72, כאשר יורטו על ידי ששת ההוריקנים בגובה פני הים וארבעה מהם הופלו.
בתגובה לבקשת ממשלת צרפת לסיוע של עשר טייסות קרב, התעקש ראש פיקוד מטוסי הקרב, מרשל האוויר סר יו דאודינג שהיענות לבקשה תדלל משמעותית את הגנתה האווירית של בריטניה. לכן, נשלחו תחילה ארבע טייסות הוריקן (1, 73, 85 ו-87) לצרפת בעוד טייסות הספיטפייר נשארו בבריטניה להגנה מקומית. טייסת מס' 1 הייתה הראשונה שעברה לצרפת ב-9 בספטמבר 1939 והטייסות האחרות הגיעו עד ה-15. ארבע טייסות הקרב הצטרפו לכנף מס' 60 אשר משימתה הראשונית הייתה הגנה וסיוע לכוחות הצבא של חיל המשלוח הבריטי בצרפת. לאחר לחץ מדיני מצד הצרפתים לטייסות קרב נוספות שלח דאודינג כפשרה שתי טייסות נוספות (607 ו-615) של מטוסי גלוסטר גלדיאטור.
ב-30 באוקטובר הפיל הוריקן מטייסת מס' 1 דורניר Do 17. המטוס הגרמני, שהיה במשימת צילום של שדות תעופה של בעלות הברית סמוך לגבול, נחשב כהפלה הראשונה של חיל האוויר המלכותי על אדמת אירופה במלחמת העולם השנייה. ב-6 בנובמבר 1939 התרחש הקרב האווירי הראשון בין הוריקן למטוסי מסרשמיט Bf 109 שבסופו חזר ההוריקן מטייסת מס' 73 עם חמישה חורים בגופו. קצין האוויר (Flying Officer) אי.ג'יי "קובר" קיין (E. J. "Cobber" Kain) מניו זילנד השיג את ההפלה הראשונה של טייסת מס' 73 ב-8 בנובמבר 1939, הפך ב-26 במרץ 1940 לאלוף ההפלות הראשון של חיל האוויר המלכותי והפיל בסך הכל 16 מטוסים.