cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מייק סקוט
אטלנטה הוקס
ביולי 2015 נעצר סקוט בצפון ג'ורג'יה בגין אחזקה בלתי חוקית של כ-11 גרם של הסם MDMA וכ-35 גרם של מריחואנה. על אף שעמד בפני האשמות שהיו עלולות להביא למאסר של עד 25 שנים, במאי 2017 בוטלו כל ההאשמות בשל ראיות המצביעות על דפוס של אפליה גזעית על ידי המשטרה במחוז.
לוס אנג'לס קליפרס
לקראת עונת חתם על חוזה בלוס אנג'לס קליפרס.
פילדלפיה 76'
ב-6 בינואר 2019 נשלח בטרייד לפילדלפיה 76', יחד עם טוביאס האריס ובובאן מריאנוביץ', בתמורה ללנדרי שאמט, וילסון צ'נדלר, מייק מוסקאלה ו-4 בחירות דראפט עתידיות. לקראת עונת חתם על הארכת חוזה בפילדלפיה לשנתיים נוספות עבור כ-10 מיליון דולר.
אירופה הוט 100
אירופה הוט 100 (באנגלית: European Hot 100 Singles) היה מצעד ומגזין מוזיקה ומדיה של הבילבורד, שנערך מאז מרץ 1984 עד נובמבר 2010. המצעד היה מבוסס על מצעדי מכירות סינגלים לאומיים ב-15 מדינות אירופאיות: אוסטריה, בלגיה (פלנדריה וולוניה בנפרד), דנמרק, פינלנד, צרפת, גרמניה, הונגריה, אירלנד, איטליה, הולנד, נורווגיה, ספרד, שוודיה, שווייץ והממלכה המאוחדת.
נכון לאוקטובר 2010, למצעד הגיעו כ-400 סינגלים למקום הראשון. במרץ 1984 הולנד פיתחה את המצעד תחת השם The Eurochart Hot 100, והחל מנובמבר 1986 הוא עבד לבעלות בילבורד ונקרא European Hot 100 Singles chart.
בנובמבר 2010, עם סגירת המשרד של בילבורד בלונדון, חדל המצעד מלהתעדכן. הסינגל האחרון נכון להיום שהגיע למקום הראשון הוא: "(Only Girl (In The World" של ריהאנה.
החלפה עצמית של שירים בצמרת המצעד
"True Blue" החליף את "Papa Don't Preach" (אוקטובר 1986) "Bad" החליף את "I Just Can't Stop Loving You" (אוקטובר 1987) "Say You'll Be There" החליף את "Wannabe" (נובמבר 1996) "Meet Me Halfway" החליף את "I Gotta Feeling" (דצמבר 2009) "(Only Girl (In the World" החליף את "Love the Way You Lie" (נובמבר 2010)
דמיאן
תקציר העלילה
אמיל סינקלייר הוא נער צעיר שגדל בבית בורגני אשר מתואר כ"שיינוולט". "שיינוולט" הוא משחק מילים המתאר בו זמנית את עולם האור ואת עולם הדמיון. במהלך הרומן, בעוד אמיל מלווה על ידי חברו המסתורי לכיתה מקס דמיאן, הוא מורד באידיאלים השטחיים של האנושות עד שלבסוף הוא מתעורר להכרה בעצמיותו.
הדואליות
תמה ראשית ברומן היא כוחות מנוגדים והרעיון ששניהם נחוצים. הניגודיות בסיפור איננה מוחלטת על אף הפערים המודגשים בין ההפכים. לדוגמה: העולמות השונים השוכנים בעיר אותם מתאר דמיאן שוכנים בקרבה אחד לשני, ועל אף היותם של מקומות מסוימים מוגדרים בהחלט כ״רעים״ או ״טובים״ האנשים המשמשים בהם שייכים לעולמות מנוגדים. כמו כן בכמה דמויות מוצגת ניגודיות השוכנת במשותף, עוזרת הבית "שייכת לשני העולמות" וכן אמיל מתאר את האמביוולנטיות השוכנת בתוכו כאשר לפעמים הרע משתלט עליו (קרומר) ולפעמים הטוב (משפחתו).
הארה רוחנית
הרומן משתמש ביסודות מהגנוסיס ובעיקר של האל אברקסס וכך מראה את ההשפעה שהייתה לתאוריה של קרל גוסטב יונג. הסה אמר שהסיפור הוא של התייחדות יונגיאנית, תהליך של היפתחות לתודעה העצמית.
האישה כאידיאל
לאורך חייו של סינקלייר הוא מדבר על נשים שונות כעל אידיאל. כנער צעיר הוא ערך השוואה בין אחיותיו שמתאימות ל"עולם האור", לבין העוזרת של המשפחה אשר חיה חיים כפולים. בימי לימודיו הוא ראה באישה יפה בשם דנטה ביאטריס אידיאל שבו השתמש כדי להיחלץ משקיעה מוסרית ורוחנית. לבסוף כאיש צעיר הוא פוגש בגברת אווה אשר בה רואה את פסגת כל שאיפותיו. כל הנשים הללו הם יותר סמלים מאשר דמויות בעלות אופי. הנשים משמשות כדי לעצב את ההשקפות של הפרוטגוניסט אודות מהות האידיאל.
קין והבל
לאורך הסיפור משתמש הכותב רבות בסיפור התנ"כי על מנת להציג את הניגודיות ״טוב-רע״ ו״חזק-חלש״. דמיאן מציג את רעיונותיו והלכי מחשבתו בפני אמיל סביב הסיפור. אמיל מתאר את סביבתו הטבעית ה״טובה״ כהבל ואת סביבתו הרחוקה ה״רעה״ כקין.
האל אברקסס
האל אברקסס הוא סמל לאור הטקסט. הוא עושה אידיאליזציה לכל הטוב ולכל הרע שבעולם. דמיאן טוען שהאל הקתולי אינו מספיק שכן הוא חולש על כל דבר אשר שלם בעולם אבל יש גם חצי אחר לעולם. הסמל של אברקסס מופיע ברומן כציפור הנחלצת מביצה או מגלובוס.
סגנון
למרות שזו יצירה מוקדמת, הסגנון אופייני ביותר להרמן הסה. הסה עושה דרמטיזציה מהירה של מוסר ותאולוגיה באמצעות מחשבותיו של הגיבור הראשי והאינטראקציה שלו עם מוריו לחיים. מורשתו של הסה היא היכולת ליצור דרמה שממוקדת כולה בגילוי ישיר שעשוי היה להיות מאיים עבור קוראים בראשית המאה ה-20.
תולדות הדפוס העברי
הדפוס העברי החל במאה ה-15, בעיקר מאמצע המאה עם מהפכת הדפוס.
ראשית הדפוס בעברית
הספרים הראשונים מדפוסי רומא בשפה העברית, עשרה במספר, הודפסו באותיות מרובעות מטיפוס אחיד - בלי לציין מקום הדפסה וזמנה, ובוצעו ברומא סמוך לשנת 1470. בהם: פירוש לספר דניאל לרבי לוי בן גרשום (הרלב"ג), פירוש על התורה לרמב"ן וספר השרשים לרד"ק.
הספר העברי הראשון, שבו מצוינים בפירוש שנת הדפסתו, מקום הדפוס ושם הדפוס, הוא פירוש רש"י לתורה שנדפס בשנת רל"ה 1475 ברג'ו די קלבריה שבדרום איטליה. המדפיס היה אברהם בן יצחק בן גרשון שבא מספרד או פורטוגל. לא ידוע על ספר נוסף שהודפס בדפוס זה.
הדפוס העברי
בראשית המאה ה-16 פעלו כבר 30 בתי דפוס, בעיקר באיטליה ובחצי האי האיברי. נושאי ההדפסה העיקריים, היו בדומה לספרים שהדפיסו אחרים: תנ"ך, פרשנות המקרא, תלמוד וספרות ההלכה - כמו "ארבעה טורים". היו גם חיבורים שעסקו בדקדוק, פילוסופיה, היסטוריה ורפואה.
הספרים הודפסו לפי הזמנת בעליהם. בחלקם עברו בקורת של השלטונות הנוצריים והושמטו מהם קטעים לא-מאושרים.
התשתית הרחבה להקמת בתי-דפוס עבריים הוקמה על ידי מגורשי ספרד. אלו הקימו בתי-דפוס ברחבי האימפריה העות'מאנית בערים: פאס, איסטנבול, אדירנה, צפת וקהיר.
משפחת שונצינו
משפחת שונצינו הייתה משפחת מדפיסים עבריים מפורסמת, שייסדה והפעילה את בית הדפוס העברי הראשון שהתמיד במשך עשרות שנים. אבי המשפחה היגר במאה ה-15 מגרמניה והתיישב בעיר סונצ'ינו שבצפון איטליה. בניו הקימו בעיר בית דפוס ב-1484, והספר הראשון שהדפיסו היה מסכת ברכות, המסכת הראשונה של התלמוד הבבלי שיצאה בדפוס. ב-1488 הוציאו לאור את התנ"ך השלם והמנוקד הראשון. הם אימצו את שם העיר כשם למשפחתם ולבית הדפוס שלהם, אולם נאלצו לנדוד ברחבי איטליה והפעילו את בית הדפוס בערים שונות, בהן נאפולי ורימיני. ב-1528 עזבו את איטליה, ולאחר שהות קצרה בסלוניקי השתקעו בקונסטנטינופול ב-1530, שם המשיכו להפעיל את בית הדפוס שלהם עד אמצע המאה ה-16. בעשרות שנות פעילותם הדפיסו בני שונצינו מעל 200 ספרים יהודיים וכ-100 ספרים ביוונית, בלטינית ובאיטלקית. שמם הפך שם נרדף לדפוס איכותי, וכמה בתי דפוס ובתי הוצאה לאור יהודיים באירופה אימצו אותו.
דניאל בומברג
דניאל בומברג היה מדפיס נוצרי בן ונציה, שהדפיס ספרי קודש עבריים, בהם תלמוד בבלי הידוע כש"ס ונציה, תלמוד ירושלמי ומהדורת מקראות גדולות של התנ"ך. ב-1515 בערך פתח, בהשפעת יהודי מומר בשם פליקס פראטנסיס, בית דפוס ובו הדפיס בשנים הבאות כמאתיים ספרים עבריים. הוא גם הראשון שהדפיס את התוספתא, את הקונקורדנציה "מאיר נתיב" של רבי ועוד עשרות חיבורים יהודיים. בסביבות שנת 1540 הפסיק להדפיס.
המדפיסים ממשפחת פואה
המדפיסים ממשפחת פואה (Foa) החלו לפעול במקצועם בשנת ה'שי"א (1551) בסביונטה ליד מנטובה בצפון איטליה. המניע לתחילת עבודתם היה סגירת בתי הדפוס העבריים בוונציה ומעבר חלק מהעובדים מוונציה לדפוס של טוביה פואה בסביונטה. תחילה, הדפוס היה בבית המגורים שלו, אך אחר-כך הוקם בית מיוחד לכך. עם עלייה במספרם של הספרים שהודפסו בעיר ניתן למקום התואר: "אשר משם תצא תורה לכל ישראל".
במאה ה-18 והמאה ה-19 פעלו בני המשפחה בוונציה ובפיזה והדפיסו 121 ספרים.
דפוס סלאוויטא
דפוס סלאוויטא (ידוע גם בשם דפוס האחים שפירא), בית דפוס עברי בעיירה סלאוויטא בתקופת האימפריה הרוסית.
בית הדפוס נוסד בשנת 1791 בידי משה שפירא, בנו של רבי פנחס מקוריץ, ונוהל על ידו ועל ידי בניו שמואל ופנחס. הדפוס נודע במיוחד במהדורות המפוארות של התלמוד הבבלי שהודפסו בו, שאפילו מתנגדים לא היססו להשתמש בהן על אף ה"זהות" החסידית של הדפוס. הדפסת התלמוד הבבלי הייתה כרוכה בעלויות גבוהות, וכדי לאפשרה קיבלו בני משפחת שפירא בשנת 1807 אישור מרבנים מחשובי הדור (בהם רבי שניאור זלמן מלאדי, האדמו"ר הראשון של חב"ד) כי הזכויות להדפסתו ישמרו להם למשך 25 שנה.
דפוס ראם
דפוס ראָם (כתיב יידיש; יש לקרוא: רוֹם), המוכר יותר בשם דפוס והוצאת האלמנה והאחים ראם (לפעמים גם סתם דפוס וילנה, וגם בכתיב וילנא, ווילנא או ווילנה), הוא בית דפוס יהודי והוצאת ספרים שפעלו בווילנה מסוף המאה ה-18 עד תחילת המאה ה-20. הדפוס מפורסם בעיקר בזכות מהדורת התלמוד הבבלי שהוציא לאור בשנים תר"מ-תרמ"ו (1880 - 1886), מהדורה המשמשת יסוד לכל הדפסות התלמוד הבבלי עד היום.
הדפוס נוסד ברישיון השלטונות הרוסים בידי ברוך בן יוסף ראם בשנת תקמ"ט (1789) בעיירה אזאר שליד גרודנו (הורודנא), והיה הדפוס העברי הראשון בליטא. ב-1799 העביר ברוך ראם את הדפוס לווילנה.
בנוסף לתלמוד הבבלי הדפיס דפוס ראם עוד ספרי קודש רבים נוספים, בהם תלמוד ירושלמי, מדרש רבה, סידורי תפילה, משניות, עין יעקב ועוד. מלבד זאת הדפיס גם ספרי חול וספרי משכילים, כגון הרומנים העבריים של אברהם מאפו ותרגומיו של קלמן שולמאן.
כשנפטרה האלמנה ראם ב-1903 החל הדפוס לרדת מגדולתו. הוא נמכר מיד ליד עד שהוחרם בידי הרוסים ב-1940.
לינגליפטין
לינגליפטין היא תרופה לטיפול בסוכרת. היא המוכרת גם בשם טרג'נטה (Tragjenta), שייכת לקבוצת מעכבי DPP4. התרופה עובדת על ידי העלאת רמות האינסולין והפחתה של רמות הגלוקגון המופרשים מהלבלב ובכך מסייעת לאיזון רמות הסוכר בדם. תרופה זו נמכרת תחת השם המסחרי tradjenta. תרופה זו משמשת לטיפול בסוכרת מסוג 2, אך לא משמשת עבור טיפול בסוכרת מסוג 1. נטילתה מתאפשרת גם במסגרת ירידה במשקל ודיאטה. לרוב פחות עדיפה מאשר מטפורמין, וסולפוניל-אוראה כטיפול ראשוני בסוכרת מסוג זה. צורת המתן היא דרך הפה. תופעות לוואי כוללות זיהומים באף ובגרון. תופעות לוואי משמעותיות יותר יכללו אנגיואדמה, פנקראטיטיס וכאבי פרקים.
התרופה מאושרת לשימוש בארצות הברית, יפן, האיחוד האירופאי, קנדה ואוסטרליה משנת 2011. בשנת 2020 חולקו מעל למליון מרשמים עבור תרופה זו בארצות הברית.
מנגון פעולה
תרופה זו משוייכת לקבוצת מעכבי DPP4. קבוצת מעכבים אלו מעכבים את האנזימים המפרקים הורמונים אינקרטינים ובכך שומרים על ריכוזם הגבוה. אינקריטיניים אלו משפיעים על תאי בטא ותאי אלפא בלבלב וגורמים לעליה בהפרשת האינסולין ולירידה בהפרשת הגלוקגון בהתאמה - וכתוצאה מכך מורידים את רמות הסוכר בדם. פינוי התרופה איננו כלייתי.
שימוש רפואי
לינגליפטין משמשת כתרופה לוויסות רמות הסוכר בחולי סוכרת מסוג 2 וגם ניתנת כתרופה להרזיה.
צורת מתן ומינון תרופתי
המינון המומלץ עבור חולי סוכרת מסוג 2 הינו מתן דרך הפה של טבליה אחת (5 מ"ג) פעם ביום. הטיפול יכול להיות כטיפול יחיד או בשילוב עם תרופות נוספות לאיזון סוכרת כגון מטפורמין, סולפוניל-אוראה ועוד.
תופעות לוואי
זיהומים באף ובגרון 4.3% היפרליפידמיה 2.8% שיעול 2.4% עליה במשקל 2.3% היפוגליקמיה 7.6% השימוש בהריון ובהנקה אינו מומלץ.
פרמקוקינטיקה
זמינות ביולוגית- (30%~) מטבוליזם - מינימלי (10% ~) אלימינציה - 24 שעות הפרשה - הרוב מופרש בצואה (80%), שתן (5%)
אזולאי
אזולאי נודע גם כאסולי, אסולין, אזולאס ועוד. הוא שם משפחה יהודי נפוץ של יהדות צפון אפריקה, בעיקר בקרב יוצאי מרוקו ואלג'יריה. יש כמה סברות באשר למוצא השם ומשמעותו:
קוישיקלך
קוישיקלך או קויישלך הוא מוצר העשוי מעלי לולב ארוגים לצורך אגידתם יחדיו של הלולב, ההדסים והערבות מארבעת המינים בחג סוכות. מטרת הקוישיקלך היא לקיים מצוות "אגד" בלולב, שאמנם על פי התלמוד אינה חובה להלכה, אך התקבלה כרצויה וכהידור מצווה כדברי חז"ל על הפסוק: "זה אלי ואנווהו – התנאה לפניו במצוות". כיוון שאגידת הלולב אינה חובה, ניתן לקיימה על ידי כל דבר, אולם מקובל לאגוד את הלולב דווקא בעלי לולב, שהם "מינו" של הלולב – ומכאן השימוש בקוישיקלך.
דיון הלכתי
כיום מקובל לאגוד ב"קוישיקלך" בעיקר בקרב האשכנזים, אולם קושרים מעליו שתי "טבעות" נוספות, על מנת לקיים את מצוות ה"אגד".
פולקסווגן סוג 147
פולקסווגן סוג 147 (בגרמנית: Volkswagen Type 147 Kleinlieferwagen) היא מכונית מסחרית מתוצרת חטיבת הרכבים המסחריים של פולקסווגן (באנגלית:  (VWCV) Volkswagen Commercial Vehicles, בגרמנית: Volkswagen Nutzfahrzeuge), חברת בת של קונצרן הרכב הגרמני פולקסווגן אשר יוצרה בין השנים 1964–1974.
דגם ה"פולקסווגן סוג 147" קרוי גם "פולקסווגן Fridolin".
הנרי סקולקראפט
הנרי סקולקראפט (באנגלית: Henry Schoolcraft: 28 במרץ 1793 – 10 בדצמבר 1864) היה גאוגרף, גאולוג ואתנולוג אמריקאי, שנודע במחקריו המוקדמים על תרבויות אינדיאנים, כמו גם במסעו בשנת 1832 למקורות נהר המיסיסיפי.
ראשית חייו
סקולקרפאט נולד בשנת 1793 בגילדרלנד, מחוז אלבני, ניו יורק, בנם של לורנס סקולקראפט ואנה ברברה. הוא נכנס ליוניון קולג' בגיל 15 ובהמשך למד במכללת מידלברי. הוא התעניין במיוחד בגאולוגיה ובמינרלוגיה.
אביו היה יצרן זכוכית, והנרי בתחילה למד ועבד בזכוכית. הוא כתב את המאמר הראשון שלו בנושא הזכוכית (1817). לאחר שעבד במספר עבודות זכוכית בניו יורק, ורמונט וניו המפשייר, עזב את העסק המשפחתי בגיל 25 כדי לחקור את הגבול המערבי של ארצות הברית.
סקרים גאוגרפים
בין נובמבר לפברואר 1819 ביצעו סקולקראפט וחברו לוי פטיבונה מסע מפוטוסי שבמיזורי לספרינגפילד. הם נסעו בהמשך הנהר הלבן לארקנסו, ועשו סקר על הגאוגרפיה, הגאולוגיה והמינרלוגיה של האזור. סקולקראפט פרסם מחקר זה (1819). הוא זיהה נכון את הפוטנציאל להפקות עופרת באזור. מיזורי הפכה בסופו של דבר למדינה המובילה בתפוקת מינרל זה. הוא גם פרסם דו"ח כתוב הראשון של חקר אירופאי-אמריקאי של אזור הרי האוזרק.
משלחת זו ופרסומיו הפיצו את שמו, ושר המלחמה, ג'ון סי. קלהון, אשר ראה בו "איש עם אמביציה וסקרנות שלא יודעת שובע". קלהון המליץ ​​עליו למושל של מישיגן, לואיס קאס, לנהל מסע לחקור את אזור אגם סופיריור ואת האדמות שממערב לנהר המיסיסיפי. החל באביב 1820 שימש סקולקראפט כגאולוג במשלחת של לואיס קאס. החל מדטרויט, הם נסעו כמעט 3,200 ק"מ לאורך אגם יורון ואגם סופריור, מערבה לנהר המיסיסיפי, במורד הנהר לאיווה של ימינו, ואז חזרו לדטרויט לאחר שהתחקו אחר חופי אגם מישיגן.
בשנת 1821 הוא היה חבר במסע ממשלתי אחר שנסע דרך אילינוי, אינדיאנה ואוהיו.
נישואין ומשפחה
סקולקראפט הכיר את אשתו הראשונה ג'יין ג'ונסטון זמן קצר לאחר שהוצב בשנת 1822 בסולט סט. מארי, מישיגן, כמפקח על האינדיאנים הראשון בארצות הברית. שנתיים לפני כן הקימה הממשלה את מצודת פורט בריידי ורצתה לבסס נוכחות רשמית כדי למנוע כל איום בריטי מחודש בעקבות מלחמת 1812. הממשלה ניסתה להבטיח את האזור כנגד התסיסה הבריטית בקרב שבט האוג'יבווה.
ג'יין ג'ונסטון הייתה בתו הבכורה של ג'ון ג'ונסטון, סוחר פרוות סקוטי-אירי ידוע, ואשתו סוזן ג'ונסטון, בתם של ראש השבט אג'יבווה ואשתו. שני הג'ונסטונים היו בעלי מעמד גבוה. נולדו להם שמונה ילדים, ומשפחתם העשירה הייתה ידועה באזור. לג'יין והנרי נולדו ארבעה ילדים. היו להם נישואים שהפיקו כתיבת מכתבים רבים זה לזה לאורך השנים. ג'יין סבלה ממחלות תכופות. היא נפטרה בשנת 1842, בעת ביקורה בקנדה, ונקברה בכנסיית סנט ג'ון האנגליקנית, אנקסטר, אונטריו.
ב-12 בינואר 1847, לאחר שעבר לוושינגטון סקולקראפט התחתן שוב, בגיל 53, עם מרי הווארד (נפטרה ב-12 במרץ 1878). היא הייתה מהדרום, ותמכה בעבדות ובהפרדה גזעית. כתוצאה מכך התרחקו ילדיו מהנישואים הראשונים מאביהם וממנה.
בשנת 1860 מרי הווארד פרסמה את הרומן "הכפפה השחורה: סיפור על חיי המטעים בדרום קרוליינה" אחד מספרי העבדות הרבים שפורסמו בתגובה לרב המכר של אותם ימים "אוהל הדוד תום", של הרייט ביצ'ר סטואו. סיפרה של מרי הווארד, עודד את העבדות והפך גם לרב מכר בתקופתו.
פעילויות שונות
סקולקראפט החל את המחקר האתנולוגי שלו בשנת 1822 במהלך מינויו כמפקח על האינדיאנים בסולט סט. מארי, מישיגן. הייתה לו האחריות לשבטים בצפון מישיגן, ויסקונסין ומינסוטה. מאשתו הראשונה ג'יין ג'ונסטון, סקולקראפט למד את שפת, כמו גם חלק ניכר מהסיפור של השבט ותרבותו. סקולקראפט נבחר לבית המחוקקים של טריטוריית מישיגן, שם כיהן בין השנים 1828 ל-1832. בשנת 1832, הוא נסע שוב לחלקים העליונים של מיסיסיפי כדי ליישב את הסכסוכים המתמשכים בין שטחי האוג'יבווה והדקוטה. הוא שוחח עם מנהיגים אינדיאנים כדי לשמור על השלום. הוא קיבל גם רופא מלווה והוראות להתחיל לחסן אינדיאנים נגד אבעבועות שחורות. הוא קבע כי אבעבועות שחורות לא היו ידועות בקרב אנשי האוג'יבווה לפני שנת 1750 כאשר חזרה קבוצת לוחמים שנוצר מגע בינם עם האירופאים בחוף המזרחי. קבוצה זו הגיעה למונטריאול כדי לסייע לצרפתים נגד הבריטים במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
במהלך מסע זה, ניצל סקולקראפט את ההזדמנות לחקור את האזור, ויצר את המפה המדויקת הראשונה של אזור האגמים סביב ימת סופריור המערבי. הוא גילה את מקור המים האמיתי של נהר המיסיסיפי ב. הנהר סקולקראפט הסמוך, שהוא היובל העיקרי הראשון של המיסיסיפי, נקרא מאוחר יותר לכבודו. עיתוני ארצות הברית סיקרו באופן נרחב את המשלחת הזו. סקולקראפט כתב על המסע בספר שפרסם ב 1834, על גילוי מקורות המיסיסיפי.
בשנת 1836 הוא היה סייע ליישוב סכסוכי קרקעות עם האוג'יבווה. הוא עבד איתם להשגת חוזה (1836), לפיו הם מסרו לארצות הברית שטח עצום של 53,000 קמ"ר בשווי מיליוני דולרים רבים. הוא האמין כי עדיף לאוג'יבווה לוותר על אדמות הציד הנרחבות שלהם. הממשלה הסכימה לשלם פיצויים ולספק אספקה ​​ומזון בזמן שהאוג'יבווה עברו לאורח חיים חדש, אך מתן הפיצויים שהובטחו לא הגיע מטעם הממשלה האמריקאית, והאוג'יבווה סבלו כתוצאה מכך.
בשנת 1838 על פי תנאי האמנה, סקולקראפט פיקח על בניית המעון שלו באי מקינאק. הבניין רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. הוא סיפק גם דיור זמני לאנשי אוג'יבווה שהגיעו לאי מקינאק כדי לקבל קצבה במהלך המעבר למה שחשבה ממשלת ארצות הברית כדרך חיים מסודרת יותר. בשנת 1839 מונה שוב סקולקראפט למפקח על ענייני האינדיאנים. הוא החל בסדרת מחקרי האינדיאנים שפורסמו מאוחר יותר. אלה כללו את אוסף הסיפורים והאגדות האינדיאנים שלו, שרבים מהם אשתו ג'יין ג'ונסטון סקולקראפט סיפרה לו או תרגמה עבורו מתרבותה.
בהיותו במישיגן, סקולקראפט הפך לחבר במועצה של אוניברסיטת מישיגן בשנותיה הראשונות. בתפקיד זה סייע בהקמת הארגון הפיננסי של האוניברסיטה.
סקולקראפט הקים ותרם לכתב העת הראשון של ארצות הברית בנושא חינוך ציבורי, The Journal of Education. הוא פרסם גם כתב עת הספרותי הראשון במישיגן.
סקולקראפט קרא שמות גאוגרפים למקומות במישיגן ובשטחי מישיגן לשעבר הוא שילב מילים והברות משפות אינדיאניות עם מילים והברות מלטינית וערבית. אגם איטאסקה, אגם המקור של נהר המיסיסיפי, הוא דוגמה לשמות שנתן.
שנים מאוחרות יותר
עם עליית המפלגה הוויגית לשלטון בשנת 1841 ובחירתו של ויליאם הנרי הריסון, איבד סקולקראפט את מעמדו הפוליטי כמפקח האינדיאנים. הוא וג'יין עברו לניו יורק. היא נפטרה בשנה שלאחר מכן במהלך ביקור בקנדה, בזמן שסקולקראפט נסע באירופה. הוא המשיך לכתוב על אינדיאנים. בשנת 1846 הזמין אותו הקונגרס לכתוב עבודת עיון מקיפה על שבטי אינדיאנים אמריקאים. סקולקראפט נסע לאנגליה לבקש את שירותיו של הצייר ג'ורג' קטלין כדי לאייר את עבודתו המוצעת, מכיוון שהצייר נחשב למאייר הראשי של חיי האינדיאנים. סקולקראפט היה מאוכזב מאוד כאשר קטלין סירב. מאוחר יותר שילב את האמן סת' איסטמן, קצין צבא, כמאייר הספרים. איסטמן היה ידוע בציוריו של העמים האינדיאנים.
סקולקראפט עבד במשך כמה שנים על כתיבת ההיסטוריה של שבטי הילידים בארצות הברית. הספר פורסם בשישה כרכים בין השנים 1851–1857 בפילדלפיה. המבקרים שיבחו את הספר ואת תכניו, ואת האיורים המוקפדים של איסטמן. המבקרים ציינו גם את החסרונות בהוצאה לאור כמו מחסור באינדקס וארגון גרוע, מה שהפך את המידע לכמעט בלתי נגיש.
כמעט 100 שנה לאחר מכן, בשנת 1954, הכינה ופרסמה המחלקה לאתנולוגיה האמריקאית של מוסד הסמיתסוניאן אינדקס לכרכים. רק בשנת 1928 ביצעה ממשלת ארצות הברית מחקר כולל נוסף על תנאי האינדיאנים האמריקאים.
לאחר מותו תרמה אשתו השנייה של סקולקראפט מעל 200 ספרים מהספרייה שלו, שפורסמו ב-35 שפות אינדיאניות שונות, לאתונאום בוסטון.
סקולקראפט ואשתו השנייה מרי נקברו בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה. מאמריו מאוחסנים בספריית הקונגרס.
שמו של הנרי סקולקראפט מונצח באתרים רבים ברחבי ארצות הברית, כולל אתרים גאוגרפים, מחוזות אדמיניסטרטיביים, דרכים, ספינת מלחמה ועוד.
ימין רדיקלי
ימין רדיקלי, או ימין קיצוני, הוא מונח מקובל לתיאור אידאולוגיה פוליטית ימנית-שמרנית, פופליסטית או פאשיסטית הדוגלת בשינויים שורשיים ומעמיקים במבנה השלטון והחברה, במיוחד בתחומי הכלכלה, הלאומיות, התרבות, ויחסי הכוח בחברה. הימין הרדיקלי דוגל בגישה קיצונית יותר לגבי עמדות ימין מסורתיות בנושאים כגון שמרנות, סמכותניות, ומייחס משמעות רבה ללאום ולמורשת הלאומית. הימין הרדיקלי תומך בפרוטקציוניזם והלאמה ככלים לשמירה על השוק המקומי, שאותו הימין הקיצוני רואה כחיוני.
מאפיינים של ימין רדיקלי
המונח "ימין רדיקלי" כולל בתוכו קבוצות פוליטיות רבות, והוא הטרוגני למדי. עם זאת, לקבוצות אלה יש מספר מאפיינים משותפים: תמיכה בנייטיביזם ובמשטר סמכותני, והתנגדות עזה לקומוניזם וסוציאליזם בינלאומי. קבוצות אלה מאמינות כי הן חלק מקבוצה בעלת זכויות יתר, והקבוצות האחרות באוכלוסייה נחותות ממנה.
על פי תומכי תאוריית פרסת הסוס, גופי ימין רדיקלי חולקים אלמנטים משותפים עם השמאל הקיצוני, יותר מאשר גופי מרכז מתונים.
היסטוריה
במהלך ההיסטוריה, תנועות ימין רדיקלי באירופה היו קשורות לרוב לנאציזם, נאו-נאציזם, פשיזם ונאו-פשיזם, ותמכו באידאולוגיה הכוללת דעות לאומניות קיצוניות, שוביניזם, שנאת זרים, גזענות או ריאקציונריות. גישות אלה ראו בחלקים מהאוכלוסייה קבוצות נחותות, המהוות איום על המדינה ומוסדותיה, או על הקבוצה האתנית השלטת, ובכך הצדיקו דיכוי ואלימות כלפי מיעוטים.
גופי ימין רדיקלי היו חלק מהנוף הפוליטי בארצות הברית ובאירופה במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, אולם הפופולריות שלהם דעכה לאחר מלחמת העולם השנייה. ארגוני ימין בבריטניה שבו לפעול בשנות השישים, ובארצות הברית ובאחדות ממדינות אירופה החלה עלייה בפופולריות של ארגוני ימין רדיקלי לקראת סוף המאה ה-20. בין ארגוני הימין הרדיקלי בארצות הברית נמנים ארגונים פלאו-שמרנים וארגוני לאומנות לבנה, כמו הקו קלוקס קלאן.
חוקר מדע המדינה קלאוס פון ביימה זיהה שלושה שלבים בהתפתחות ההיסטורית של מפלגות ימין רדיקלי במערב אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה: משנת 1945 ועד אמצע שנות החמישים, מפלגות ימין רדיקלי נתפשו כמזוהות עם נאציזם. הן נדחקו לשוליים והאידאולוגיה שלהן לא זכתה להכרה. בשנים אלה, המטרה העיקרית של מפלגות הימין הרדיקלי הייתה הישרדות, ולא הייתה להן כל השפעה פוליטית. מאמצע שנות החמישים ועד לשנות השבעים התפתח "שלב המחאה הפופוליסטי" שהצליח במספר מקומות. למפלגות הימין הרדיקלי שהצליחו היו מנהיגים כריזמטיים, שחשדנותם העמוקה כלפי הממסד הפוליטי הולידה תפיסה של "קבוצת פנים וקבוצת חוץ", לפיה הפוליטיקאים ופקידי הממשל מנותקים מאזרחי המדינה. בשנות השמונים התרבו המקרים בהם מפלגות ימין רדיקלי הצליחו בבחירות ואיחדו סביבן קהל בוחרים משמעותי, בעיקר סביב ההתנגדות להגירה. מאז מגמה זו התגברה.
טרור ימין רדיקלי
ארגוני טרור ימין רדיקלי באירופה השתמשו באלימות כדי לקדם מגוון אידאולוגיות ואמונות קיצוניות, בהן אנטי-קומוניזם, נאו-פשיזם, נאו-נאציזם, גזענות, שנאת זרים והתנגדות להגירה. ארגונים אלה פעלו לרוב ללא שיתוף פעולה בינלאומי. במערב אירופה החלו לפעול מספר ארגונים כאלה בשנות השמונים, ובמזרח אירופה בשנות התשעים, בעקבות פירוק ברית המועצות.
מטרתם של ארגוני טרור ימין רדיקלי היא בדרך כלל הפלת הממשלה, והחלפתה בממשלה לאומנית או פשיסטית.
לדוגמה, ארגון הטרור Nuclei Armati Rivoluzionari ("הגרעין המהפכני המזוין") פעל באיטליה משנת 1977 עד 1981. הארגון דגל באידאולוגיה נאו-פשיסטית והטיל אימה על תושבי איטליה. בשנת 1980 ביצע פיגוע בתחנת רכבת בבולוניה באמצעות מזוודת נפץ. הפיצוץ הרס את המבנה המרכזי, שהתמוטט על הנוסעים שהמתינו לרכבת. בפיגוע נהרגו 85 בני אדם ונפצעו מעל 200. בפעולות טרור אחרות של הארגון נרצחו פוליטיקאים ושופטים שעסקו בחקירות פוליטיות.
ימין רדיקלי בישראל
הימין הרדיקלי בישראל הוא כינוי נפוץ לארגונים ואישים מן הימין הפוליטי בישראל בעלי דעה רדיקלית, אשר חותרים לשינויים משמעותיים במשטר או באופי התרבותי בישראל, ובין היתר תומכים בשלילת זכויות מערבים או בגירושם, או תומכים בביטול אופייה הדמוקרטי של מדינת ישראל.
ד"ר עמי פדהצור פרסם מספר ספרים בנושא זה. פדהצור מחלק את הימין הקיצוני בישראל לשתי תקופות, הימין הקיצוני הישן, והימין הקיצוני החדש, שחולקות מאפיינים מרכזיים מסוימים, אך שונות באלמנטים אחרים. משותפת להם תפיסה נייטיביסטית ושבטית הרואה את ישראל כמדינתם של היהודים בלבד, ודוחה את האפשרות לשלב את הערבים כאזרחים שווי זכויות.
לעבנס-פראגן
לעבנס-פראגן (לֶבְּנְס-פְרָגְן; ביידיש: "שאלות חיים"), שהוגדר כ"ירחון סוציאליסטי לפוליטיקה, חברה ותרבות", היה דו-ירחון תרבותי יידי ישראלי, בעל זיקה ליוצאי תנועת הבונד ההיסטורית, שהופיע ממאי 1951 ועד אפריל 2014.
כתב-העת, אשר פורסם בישראל בהוצאת ארגון "אַרבעטער-רינג" ("ברית העבודה"), נוסד במאי 1951 על ידי יששכר אוסקר אַרטוּסקי (אייכנבוים) (1903–1971). העורך האחראי הראשון היה בן-ציון ("בֶּנצְל") צָלֶבִיץ' (צאלעוויטש; 1883–1967), שעלה לארץ ישראל בשנת 1922. לאחר מותו של ארטוסקי בנובמבר 1971 מונה לעורך העיתון יצחק לודן, אשר ערך אותו עד סגירתו באפריל 2014.
יחסי סנט וינסנט והגרנדינים–קנדה
יחסי סנט וינסנט והגרנדינים–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סנט וינסנט והגרנדינים לבין קנדה.
היסטוריה
סנט וינסנט והגרנדינים וקנדה נהנות ממערכת יחסים קרובה, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו באוקטובר 1979, מספר ימים לאחר קבלת עצמאותה של סנט וינסנט והגרנדינים. היחסים הטובים של קנדה עם מדינות האיים הקריביים, בהן סנט וינסנט והגרנדינים, נובעים בין השאר מהעובדה שקיים ריכוז גדול של מהגרים מהקריביים בקנדה (דיאספורה). שיתוף הפעולה העיקרי בין שתי המדינות הוא בארגונים בינלאומיים כגון ארגון מדינות אמריקה והאומות המאוחדות.
בין שתי המדינות מתקיים סחר בקנה מידה סביר בהתחשב בגודלה הקטן של סנט וינסנט והגרנדינים הסחר הכולל בין שתי המדינות עמד ב-2017 על שווי של 5.8 מיליון דולר אמריקאי. הייצוא הקנדי לסנט וינסנט והגרנדינים הוערך בשווי 5.7 מיליון דולר אמריקאי וכלל דגים, חלקי חילוף לרכב ומכונות אלקטרוניקה. לעומת זאת, הייבוא הקנדי מסנט וינסנט והגרנדינים ונוויס עמד על 71,000 דולר אמריקאי וכלל מוצרי מזון.
יחסי אנדורה–דנמרק
יחסי אנדורה–דנמרק הם יחסי החוץ בין נסיכות אנדורה לממלכת דנמרק.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-4 במאי 1994. למרות שאנדורה אינה חלק מהאיחוד האירופי, היא חלק מגוש האירו החל משנת 2015, וכן חלק מאזור שנגן דה פקטו. דנמרק מיוצגת באנדורה באמצעות שגרירותה במדריד, ספרד, בעוד אנדורה מיוצגת בדנמרק באמצעות שגריר שאינו תושב היושב באנדורה לה ולה.
אליפות העולם בשחייה 2012 (בריכת 25 מטר)
אליפות העולם האחת עשרה בשחייה (בריכת 25 מטר), נערכה באיסטנבול, טורקיה, ב-12 בדצמבר - 16 בדצמבר 2012. האליפות כללה תחרויות שחייה, בבריכת 25 מטר, בהשתתפות 958 ספורטאים מ-161 מדינות ב-40 משחים שונים (17 משחים אישיים ו-3 משחי שליחים לנשים ולגברים).
ארצות הברית זכתה באליפות לאחר שזכתה במרבית מדליות הזהב (11), במרבית מדליות הכסף (8), במרבית מדליות הארד (8) וכמובן בסך הכל של המדליות (27) בפער ניכר לפני יתר המדינות.
שיאי עולם
בסך הכל נקבעו באליפות זו 2 שיאי עולם חדשים, על ידי ראיין לוכטה.
שיימוס היני
שיימוס היני (באנגלית: Seamus Heaney; 13 באפריל 1939 - 30 באוגוסט 2013) היה משורר אירי חתן פרס נובל לספרות לשנת 1995, נחשב לגדול המשוררים האיריים הכותבים בשפה האנגלית לאחר ויליאם בטלר ייטס.
אליפות העולם בשחייה 2012 (בריכת 25 מטר)
נבחרת ישראל
משלחת של 4 שחיינים ייצגה את ישראל. הישגה העיקרי של הנבחרת היה של גל נבו, לאחר שסיים במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי לגברים בשיא ישראלי חדש. בשלושה משחים, אחד של גיא ברנע ושניים של גל נבו, הם סיימו במקום תשיעי, מקום אחד מכניסה לשלב הגמר. נוסף לכך, שניהם קבעו כל אחד שני שיאים ישראלים במהלך התחרות כולה.
שיימוס היני
היני נפטר בגיל 74, ב-30 באוגוסט 2013, במרפאת בלאקרוק שבדבלין, אירלנד.
פרסים וכיבודים
היני זכה בפרסים רבים, ובראשם פרס נובל.
ג'ון פיל
ג'ון רוברט פארקר רייבנסקרופט, הידוע בשם המקצועי שלו ג'ון פיל (באנגלית: John Peel; 30 באוגוסט 1939 - 25 באוקטובר 2004), היה שדרן רדיו בריטי.
ביוגרפיה
ג'ון פיל נולד בעיירה הסוול שבחצי האי וירל, ליד ליברפול. הבכור מבין שלושת בניו של רוברט לסלי רוונסקרופט, סוחר כותנה מצליח, ואשתו ג'ואן מרי (לבית סווינסון). הוא גדל בכפר הסמוך ברטון. בבית הספר לפנימיית שרוסברי, שם אחד למד באותה עת חבר מונטי פיתון מייקל פיילין.
פיל נהג להתבודד כנער והיה מאזין רדיו נלהב ואספן תקליטים מגיל צעיר. מאוחר יותר הוא נזכר ברצון מוקדם להנחות תוכנית רדיו משלו "כדי שאוכל לנגן מוזיקה ששמעתי ורציתי שאחרים ישמעו". לאחר שסיים את שירותו הצבאי בשנת 1959 ביחידת הארטילריה המלכותית כמפעיל מכ"ם, עבד כפעיל במתוית כותמה בעיר רוצ'דייל ונסע הביתה בכל סוף שבוע להסוול על קטנוע שהושאל מאחותו.
קריירה
ג'ון פיל היה השדר הוותיק ביותר של רשת ה־BBC האנגלית ושידר במשך 40 שנה ברדיו 1 שלה. במשך 40 שנותיו ברדיו גילה וטיפח ג'ון פיל עשרות להקות רוק אלטרנטיבי. בתוכניתו, שהייתה מהנשמעות ביותר בבריטניה, ערך את מה שכונה "פיל סשן", בו בכל תוכנית להקה אחרת מהתחום האלטרנטיבי הייתה מגיעה ומבצעת מספר שירים בשידור חי. בין אלו שהופיעו בתוכניתו: הביטלס, ג'ימי הנדריקס, פינק פלויד, נירוונה, הסקס פיסטולס, ניק דרייק ועוד. ג'ון פיל היה הראשון שהשמיע את האלבום "מועדון הלבבות השבורים של סרג'נט פפר" של הביטלס, אלבום שנחשב לפורץ דרך לרוק האלטרנטיבי.
מדי שנה היו בוחרים מאזיניו ב־"festive 50" את 50 השירים הגדולים של השנה ומרשימת השירים הזו ניתן ללמוד על הגיוון העצום של האיש, שבתוכנית אחת יכול היה להשמיע שיר פאנק ולאחריו שיר דת' מטאל ולשלב ניו קאנטרי יחד עם הארד רוק. יחד עם אהבתו העצומה לרוק אלטרנטיבי באשר הוא החל פיל להחדיר את ההיפ הופ לרדיו הבריטי והיה מהראשונים שהשמיעו להקות כמו הפוג'יס. עם תום האלף שידר ג'ון פיל את אחת מתוכניות הרדיו החשובות בבריטניה: הוא בחר מכל שנה מאז שנות השישים את ארבעת השירים המעניינים ביותר באותה שנה והשידור הארוך משך מיליוני מאזינים בבריטניה.
בשנת 2004 נפטר ג'ון פיל מהתקף לב והוא בן 65. בכל העולם ציינו תחנות רדיו את מותו וגם בישראל שודר שידור מיוחד לכבודו בן שני חלקים (בתאריכים 31 באוקטובר ו-1 בנובמבר) בתוכנית "הקצה" בגלגלצ. במהלך התוכנית שידרו קטעים נבחרים משידוריו.
תפיסה
בתהליך התפיסה המידע שנקלט דרך החושים מקודד בזיכרון ועובר עיבוד הכרני. תפקיד התפיסה ופעולתה הם בעלי מקום מרכזי בתחומי הפסיכולוגיה בכלל ובפסיכולוגיה קוגניטיבית בפרט.
בעוד המונח תפיסה מתייחס לתפיסה כתהליך כללי, ניתן למיין את התפיסה למספר תהליכים נפרדים, כמו: תפיסה שמיעתית, תפיסה חזותית, תפיסה מרחבית ועוד.
רצף שלבי התפיסה
תהליך התפיסה מורכב משלושה שלבים עיקריים: הראשון הוא קליטת הגירויים באיברי החישה השונים, השני הוא ארגון התפיסה שהתקבל מהגירויים על ידי עיבוד המידע והאחרון הוא זיהוי בעקבות כך. ניתן להתייחס לקשב כצעד המכין לתפיסה. בעוד שהקשב מאפשר את הקליטה של הגירויים, התפיסה מאפשרת את המודעות אליהם ואת פירוש המשמעות שלהם – או במילים אחרות, הקשב מסייר והתפיסה מגלה.
שלב 1 – קליטת גירוי מהסביבה
כאמור, תחילת תהליך התפיסה הוא בקליטת גירוי חושי מהסביבה, הגירוי הוא צורה של אנרגיה פיזיקלית. בעלי חיים מסוגלים לקלוט גירויים מהסביבה באמצעות מערכות חישה שונות, כך שכל חוש מגיב על סוג אחר של אנרגיה. הראייה מגיבה לאור, אנרגיה מכנית מעוררת את המישוש והשמיעה ואנרגיה כימית מעוררת את הריח והטעם. בתהליך שמכונה התמרה חושית, קולטני חישה מתרגמים את צורות האנרגיה של הגירויים השונים לאותות חשמליים. בהמשך, אותות אלה מעובדים בהתאם למערכת העצבים העומדת לרשותו של היצור החי. תהליך עיבוד האותות כולל אינטגרציה סנסורית, אשר מאפשרת לארגן את התחושות המתקבלות מכלל החושים להתרשמות אחידה מהסביבה.
אף על פי שהמערכת התפיסתית האנושית משוכללת ומורכבת מאוד בהשוואה לבעלי חיים אחרים, היא גם מוגבלת ביחס אליהם ביחס למגוון האותות שהיא יכולה לקלוט; לדוגמה, מערכת התפיסה האנושית לא מאפשרת קליטה של גלי אור אולטרה־סגול הקובעים את תמונת המציאות של חרקים מסוימים, של גלים על קוליים הקובעים את תמונת המציאות של הדולפינים ושל תופעות פיזיקליות כמו שדות חשמליים ומגנטיים.
שלב 2 – עיבוד המידע
הזיכרון לטווח הקצר הוא היחיד אשר נשלט על ידי התודעה ועליו מתבססת יכולת החשיבה. היכולת לארגן פריטי מידע לגושים בעלי משמעות אחידה מאפשרת להתגבר על מגבלת הקיבולת על ידי צירוף והתאמה של סכמות. יכולת זו זיכתה את הזיכרון לטווח קצר בכינוי זיכרון עבודה והיא מאפשרת להתגבר על צוואר הבקבוק של החשיבה האנושית בצורה יעילה יותר. הסכמה משפיעה על תהליך הקליטה, הפירוש וההבנה של המתרחש סביבנו. בעזרת תהליכים אלו הסכמות מסייעות להבנת העולם ולהתמודדות עם היצף מידע של גירויים מהסביבה. קיימת התאמה רבה בין הסכמה ובין התפיסה. בהתאם לכך לא אחת משפיעה הסכמה על תפיסת המציאות והבנייתה יותר משמשפיעים עליה הגירויים הממשיים אשר נקלטים במערכת החישה.
ארגון הגירויים לפי הגשטלט
חלק ניכר מתהליך התפיסה מבוסס על ארגון החלקים בסביבה. בהתאם לכך, מערכת התפיסה החושית מארגנת בדרך כלשהי את כלל הגירויים שאותרו למערך אובייקטים נבדלים. על פי אסכולת הגשטלט, אנו תופסים את העולם כעצמים שלמים ומאוחדים ולא כתחושות מופרדות, כאובייקט שלם ולא כחלקיו. לשם כך, הציעו פסיכולוגי הגשטאלט מספר עקרונות לדרך שבה אנו מארגנים אובייקטים.
על הגירוי החושי להיות מובחן משאר גירויי הרקע שבסביבה, לכן אחת המטלות הראשונות של תהליכי התפיסה היא להחליט מה ייחשב לדמות ומה לרקע. בהתאם לכך, עיקרון מרכזי ראשון של פסיכולוגיית הגשטלט הוא עקרון "דמות ורקע" לפיו אם גירוי מכיל שני אזורים נבדלים או יותר, אנו רואים לרוב את האזורים בהם מופיעים אובייקטים שיש בהם עניין כדמות, ואת שאר האזורים כרקע. החלק שאנו תופסים כדמות נראה כצורת עצם על גבי הרקע, בעוד שהחלק שאנו תופסים כרקע נראה בחלק האחורי של פניות בולטת הדמות.
על פי תורת גילוי האותות תהליך איתור הגירוי מושפע מרגישות, שהיא מידת ההבחנה בין אות לרעש הרקע ומקריטריון, שהוא מדד המשקף את נטיית האדם לדווח על קיומו של גירוי לעומת רעש רקע. רגישות מושפעת מעוצמת גירוי המטרה, מעוצמת רעש הרקע ומאיכות החוש של האדם, כלומר מגורמים אובייקטיביים. קריטריון עם זאת, מושפע מגורמים סובייקטיביים כגון ציפיות, יעדים ומוטיבציה לגילוי האות.
דפוסים של הקבצת אובייקטים
לצורך קביעת הצורה במהלך עיבוד המידע, ישנו עיקרון נוסף לפיו יתקבצו אובייקטים שונים לכדי קבוצה אחת. בתיאוריה המחקרית הוצעו מספר קובעי הקבצה, בהם ארבעה מרכזיים:
שלב 3 – זיהוי והיכר
השלב הבא בתהליך התפיסה הוא קביעת מהותו של האובייקט שנקלט. שלב זה, שנקרא לעיתים שלב הזיהוי, מתחיל מהקצאת סיווג לאובייקט. עבור אובייקט חזותי לדוגמה, הסיווג מתבסס בעיקר על צורתו של האובייקט. בהמשך, מערכת התפיסה, משווה בין תיאור האובייקט, כפי שנקלט, לתיאורי צורה המאוחסנים בזיכרון, לשם מציאת ההתאמה הטובה ביותר. התאמה זו מושפעת רבות ממאפייני התופס, מאפייני המטרה ומההקשר בו נמצא האובייקט. דו משמעות עלולה להתעורר במקרים שבהם ניתן לארגן את אותו מידע חושי במתפסים שונים, אשר יפיקו משמעויות שונות. כך יכולות להיווצר אשליות מסוגים שונים.
בהקשר זה, פרוטוטיפ (או אבטיפוס) הוא פרט בעל אוסף של תכונות מאפיינות המייצגות את קבוצתו. הפרוטוטיפ יכול להיות עצם דומם, חיה או אדם.
גורמי השפעה
כאמור, התפקוד התפיסתי של האדם מתבטא בצירוף של רשמים חושיים ליצירת התנסות מנטלית כוללת. לעיתים הצורה בה אדם מפרש את שסובב אותו, שונה בצורה משמעותית מהמציאות האובייקטיבית. זאת מפני שהצורה שבה אדם תופס את הסביבה מושפעת מהתופס עצמו, מהמטרה אותה הוא תופס ומההקשר שבו מתרחש תהליך התפיסה.
התופס – אנשים שונים יכולים לתפוס מטרות זהות תחת הקשרים זהים ולתת להם פרשנות שונה. הסיבה לכך היא שתהליך התפיסה מושפע ממאפיינים שונים המבדילים בין אנשים כמו ציפיות, ניסיון עבר, תחומי עניין, תכונות, שאיפות וצרכים אישיים. דוגמה אפשרית היא מצב בו שני אנשים בעלי תנאי עבודה זהים, שיודעים שצפויה העלאת שכר בחברה, מקבלים העלאה של 10 שקלים לשעה. האחד, שציפה להעלאה של 5 שקלים לשעה בלבד, יופתע לטובה ויעריך זאת עד מאוד, בעוד השני, שציפה להעלאה של 20 שקלים לשעה, יתאכזב ולא יחווה את האירוע כמשמח. בשני המקרים, המטרה וההקשר היו זהים, אך ציפיותיהם של האנשים שינו את הצורה בה הם תפסו את האירוע.
המטרה – מאפיינים מסוימים של הגירוי הנקלט משפיעים גם הם על התפיסה, לדוגמה, צורתו, צבעו וגודלו של גירוי נראה, ישנו את הדרך שבה אנו נפרש אותו. בנוסף, גירויים לא נמצאים בחלל ריק, לכן היחס בין הגירוי לסביבתו משפיע גם הוא, למשל על פי עקרונות הגשטלט לעיל.
ההקשר – מאפיינים סביבתיים כמו זמן, מיקום ותאורה ישנו את האופן בו נקלוט אובייקטים. לדוגמה, ייתכן שלא נשים לב לאדם הלבוש בחליפה מחויטת בבניין משרדים ענק, אך אותו אדם, לבוש באותה החליפה כאשר הוא מסתובב בחוף הים, יתפוס מיד את תשומת לבנו.
קביעות תפיסתית
קביעות תפיסתית היא חלק מתהליך התפיסה, אשר אחראית על היכולת לזהות אובייקט תחת שינויים באינפורמציה החושית. היא מסייעת לאורגניזם להסתגל לסביבתו בעזרת שמירה על אחידות של העצמים או האיכויות. אמנם האובייקט הוא בעל תכונות פיזיות קבועות ("הגירוי הרחוק"), אך בהגיעו לאורגניזם דרך איברי החישה הוא עובר שינויים של האינפורמציה ("הגירוי הקרוב") כגון, הזווית שממנה האובייקט נצפה, התאורה הנשפכת עליו ומרחק הצופה מן האובייקט. תפקיד הקביעות התפיסתית הוא להביא לידינו "חוויה" קבועה של האובייקט למרות השינויים המשמעותיים החלים עליו ("הגירוי הנתפס"). קביעות תפיסתית מתבצעת בכמה ממדים כגון: גודל, צורה, בהירות, צבע, קול, מיקום וריח.
כיוון תהליך העיבוד
עיבוד מלמטה למעלה – תהליך מוכוון מידע שבו עיבוד והכרת אובייקטים מודרך על ידי מאפיינים חושיים. העיבוד מתחיל ברמות הנמוכות של עיבוד מאפיינים פיזיקליים, ממשיך למעלה לחלקים במוח האחראיים על עיבוד מאפיינים סמנטיים ומסתיים בתהליכי עיבוד של תנועה, שפה, הסקה וכולי. לשם המחשת התהליך, ניתן לחשוב על הצורה בה אנו לומדים שפה חדשה ולא מוכרת: ראשית, עלינו ללמוד איך הקווים והזוויות שאנו קולטים מתחברים לאותיות, לאחר מכן כיצד האותיות מתחברות למילים ולבסוף המילים מתחברות למשפטים בעלי משמעות.
תפיסה עצמית
התפיסה העצמית מתייחסת לדרך בה האדם רואה את עצמו ביחס לסביבה. היא באה לידי ביטוי בהערכה עצמית ובאופן שבו היא משפיעה על ההתנהגות של האדם. זאת משום שהערכת סיכויי ההצלחה של האדם תלויה באופן שבו הוא תופס את רמת הקושי של פעולה מסוימת ביחס למיומנות שלו. להערכה זו יש גם השפעה על הפן הרגשי. כאשר האתגר שהפעולה מציבה בפני האדם קשה מדי ביחס ליכולתו, נוצרת תחושת תסכול שהופכת לדאגה אשר יכולה להתעצם לתחושת חרדה. לחלופין, במצב שבו יכולת האדם עולה על דרישת הפעילות תתעורר תחושת שעמום מתגברת. עם זאת, כשהאדם מרגיש שמיומנויותיו באות לידי ביטוי מרבי בביצוע הפעילות, הוא נכנס למצב של זרימה.
הגדרה ומאפיינים
תפיסה חברתית מתייחסת לתהליכים שדרכם האדם מנסה להבין את הזולת.
מניעים חיצוניים ופנימיים
תהליך התפיסה של אירועים בהם מעורבים אנשים, שונה במהותו מתהליך התפיסה של אובייקטים דוממים. לשם פענוח מצבים כאלו, אנו נוטים להניח הנחות שונות הנוגעות למניעים הפנימיים של האנשים המעורבים בהם.
תאוריית הייחוס מתארת את האופן בו אנשים מייחסים מניעים פנימיים או חיצוניים למעשים של אנשים אחרים. ייחוס מעשים למניעים פנימיים משמעותו ייחוס אותם מעשים לאישיותו, תכונותיו או רגשותיו של האדם, בעוד שייחוס מעשים למניעים חיצוניים משמעותו ייחוס המעשים לאירועים סביבתיים שאינם בהכרח תלויים באדם המעורב בסיטואציה. לפי הרולד קלי, שלושה אלמנטים עיקריים משפיעים על סוג הייחוס שנעשה: עד כמה ההתנהגות אופיינית לאדם המעורב, עד כמה עקבי האדם בביצוע אותה ההתנהגות וכן עד כמה התנהגות זו היא מקובלת (קונצנזואלית). אם אדם מתנהג בצורה עקבית ואופיינית לו, ניטה לייחס את ההתנהגות למניעים פנימיים. כמו כן, כאשר אדם מתנהג בצורה שאינה מקובלת על הסביבה ניטה גם כן לייחס התנהגות זו למניעים פנימיים.
השפעה נוספת על הייחוס שאנו עושים נקראת טעות הייחוס הבסיסית, לפיה כאשר אנו שופטים התנהגותו של אדם אחר, אנו נוטים לתת חשיבות יתר למניעים פנימיים שהניעו אותו לפעול כפי שפעל ולבצע הערכת חסר לסיבות ואירועים חיצוניים. עם זאת, כאשר אנו מעריכים את הסיבות להתנהגות של עצמנו, נעשית הטיה לטובת העצמי, לפיה אנו נוטים לייחס את כישלונותינו למניעים חיצוניים בעוד שאת הצלחותינו אנו נוטים לייחס למניעים פנימיים.
הטיות קוגניטיביות
אנשים נוהגים להשתמש בהטיות קוגניטיביות שונות כדי לשפוט התנהגותם של אחרים. הטיות אלה מהוות קיצורי דרך המתבססים על כללי אצבע וכוללים שגיאות בתחומי הסקה סטטיסטית, ייחוסים חברתיים וזיכרון. מתוך הטיות אלה, ישנן מספר עיקריות:
תפיסה חברתית בארגונים
התפיסה היא נדבך מרכזי בחקר התנהגות ארגונית, כלומר בניתוח התנהגותם של אנשים וקבוצות בתוך ארגונים. תהליכים ארגוניים רבים מושפעים מהצורה בה אנשים תופסים את סביבתם. קבלת החלטות בארגון מתקבלת לרוב על ידי אנשים שחשופים להטיות בתפיסה ועל כן חשוב להכיר את התופעה ולנסות להימנע ממנה ככל הניתן. ניתן לציין שני תהליכים ארגוניים מרכזיים בהם יש השפעה משמעותית לתפיסה של האנשים המעורבים בתהליכי קבלת ההחלטות:
מחקר פטרוזאורים
הפטרוזאורים היו זוחלים מעופפים שחיו בעידן המזוזואיקון ונכחדו בסיומו. מאובניהם השתמרו בסלע.
המחקר הראשוני: המאה ה-18 עד אמצע המאה ה-20
בדומה לחוקרי טבע אחרים בני תקופתו, קוליני – שבנוסף היה מזכירו לשעבר של הפילוסוף והסופר הנודע וולטר, אחד מהדמויות הבולטות של עידן הנאורות – לא האמין כי המאובנים הם צורות משונות של סלעים או שאריות של המבול. כאשר הוא בחן את המאובן לעומק, הוא קיבל את הרושם שהממצא מוזר למראה: יצור שלא נצפה לפני כן, בעל מקור ארוך ומלא שיניים, ומה שנראתה כמו אצבע ארוכה מאוד. קוליני יצר תרשים מדויק של המאובן, והסיק נכונה כי זרועותיו יכלו להתקפל, ואף העלה בדעתו שקרום היה יכול להתחבר אליהם. עם זאת, הוא שיער כי זהו שלדו של יצור ימי לא ידוע, בהתבסס על גפיו דמויות הסנפיר לכאורה, ועל כך שהשתמר יחד עם בעלי חיים ימיים כגון דגים וסרטנאים.
בשנת 1801, בהסתמכו על תיאורו המדויק של קוליני, חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה זיהה את היצור כזוחל מעופף. מאוחר יותר בשנת 1809, הוא העניק לו את הכינוי בשם “Ptero-Dactyle“ (מילולית: "אצבע כנף"), שלימים הפך לסוג והמין היחיד פטרודקטילוס (Pterodactylus antiquus; נכון לשנת 2014). לבסוף, בשנת 1824 סיכם את סברותיו במאמר בו כתב כי היצור עף באמצעות קרום תעופה שהתחבר לאצבע הרביעית של הגפיים הקדמיות, וטיפס על עצים או נתלה מהם באמצעות שלוש האצבעות האחרות וטופריהן. כמו כן, הוא כתב כי ככל הנראה היצור היה מסוגל גם לזחול על הקרקע ואולי אף לעמוד על גפיו האחוריות, אך לא ללכת על שתיים. רק בשנת 1874 נמצאו סברותיו של קיווייה לגבי התעופה כנכונות, כאשר התגלו הטביעות הראשונות של קרום הכנף.
מלבד היותו הממצא הראשון של סדרת בעלי חיים נכחדת שלמה, למאובן זה הייתה חשיבות נוספת. רוב המאובנים בתקופתו היו שאריות השייכות לבעלי חיים ימיים, אשר אף על פי שלא נצפו על ידי האדם, שוער כי עדיין יכלו להתקיים להם במקומות שלא נחקרו. לעומתם, על פי קוליני הפטרוזאור היה יצור מעופף גדול יחסית, שלא היה יכול לחלוף על פניהם של בני האנוש מבלי להתגלות. משום כך, ממצא זה היווה עדות לרעיון שנחשב בזמנו כקיצוני גם על ידי בכירי המדענים – הכחדה. בתקופת גילוי המין תועדו מדעית גם ראשוני הדינוזאורים, בהם האיגואנודון והמגלוזאורוס, שהיו בעלי השפעה דומה.
במקביל לעבודתו של קיווייה, פירושים שונים הועלו בנוגע לאופיו של היצור המשונה. אחד מהם היה של האנטומיסט הגרמני יוהאן בלומנבאך (Johann Blumenbach), שטען כי זהו מין של עוף מים. פרשנות אחרת הועלתה על ידי חוקר אחר, Samuel Thomas von Sömmerring, שהיה משוכנע כי זהו מין חדש של עטלף. זה האחרון טען כי מין זה היה חוליה מקשרת בין העטלפים והעופות, וקרא לו Ornithocephalus (מילולית: "גולגולת עוף"), ואף הציע רצף הדרגתי אפשרי בין יונקים מעופפים לעופות. בניגוד לקיווייה, הוא שם את ידיו על המאובן המקורי, אך בכל זאת סיווג באופן שגוי את העצמות (עצם הזרוע כעצם הבריח לדוגמה). בכל מקרה, גם הוא שיער את קיומו של קרום התעופה, וטען כי היצור לכד חרקים במעופו.
16 שנים לאחר מכן בשנת 1817, מאובן הפטרוזאור השני התגלה. Sömmerring ציין את קווי הדמיון בינו לבין נשפון ממין Vespertilio murinus וטען שממצא זה דומה אף יותר לעטלפים, שכן גופו ומוטת כנפיו היו קטנים מאוד וראשו היה קצר. בשנת 1888, חוקר הטבע האנגלי ריצ'רד ליידקר (Richard Lydekker) הכלילו בסוג והמין היחיד פטנודרקון (Ptenodracon), ובשנת 1913 הפלאונטולוג האנגלי החובב רג'ינלד הולי (Reginald Hooley) אף יצר לו תת-משפחה ייחודית, ה"פטנודרקונים" (Ptenodraconinae). בניגוד לכל אלו, עם הזמן התברר כי המאובן הוא פטרודקטילוס צעיר. בתקופה זו, מקרה נפוץ היה שמאפיינים של פרטים צעירים נחשבו לכאלו המייחדים מין או סוג מסוים. משום כך, מספר המינים התעצם באופן משמעותי אך שגוי. לדוגמה, בשנים 1859 ו-1860 הפלאונטולוג הגרמני Hermann von Meyer תיעד יותר מ-40 פרטים, אותם סיווג ל-20 מינים שונים. אחד מהממצאים האלו תואר כמין פטרודקטילוס חדש, Pterodactylus crassipes, אולם כמאה לאחר מכן התברר כי זהו פרט מהמין ארכאופטריקס, המוכר כ"פריט הארלם" (Haarlem Specimen; מס' TM 6428).
בסביבות שנת 1825, הפלאונטולוג ואספן המאובנים הגרמני Georg zu Münster החזיק בגולגולת ולסת תחתונה מאובנות, אותן שלח אל Sömmerring כדי לקבל את חוות דעתו על אופין. Sömmerring טען שהן שייכות לעוף מים, וככל הנראה סוג הקרוב לסדרת הצוללנאים או למשפחת השחפיים. Münster לא השתכנע, ושלח יציקה של הגולגולת לפלאונטולוג הגרמני Georg August Goldfuss. בניגוד ל-Sömmerring, הוא שייך אותה למין פטרודקטילוס נוסף, לו קרא Pterodactylus muensteri. ל-Goldfuss עצמו היה שלד חסר זנב, אך בעל גולגולת דומה, אותו הוא סיווג כמין פטרודקטילוס אחר, Pterodactylus crassirostris. אף על פי זאת, Goldfuss לא היה יכול לדעת ששני המאובנים שייכים בעצם לסוג שונה, סקפוגנתוס (Scaphognathus), שנכלל בקבוצת פטרוזאורים נבדלת שהייתה לא ידועה בזמן זה.
ניתן לראות כי המחקר הראשוני בתקופות אלו היה מקרטע ושגוי לפעמים. לדוגמה, בעבר כל הבדל קטן במאפייני הפרט יוחס לשוני מיוני, מה שהוביל לכינון מינים רבים מכפי שהיו במציאות. אופי זה של המחקר נבע מכך שמדעני התקופה נאלצו להסתמך על תיעוד מאובנים דליל במיוחד, גם של קבוצות בעלי חיים אחרות. אולם בתקופה זו נתגלו מאובנים רבים וחשובים להבנת הסדרה, בהם תגליותיה של הפליאונטולוגית מרי אנינג בשנת 1820 באזור העיירה האנגלית ליים רג'יס, גילוי המאובנים הראשונים מתקופת הליאס (ראשית תור היורה) ומתור הקרטיקון, וגילוי הממצאים הראשונים ביבשת אמריקה. כמו כן, חלק מהשאלות הבסיסיות לגביהן נפתרו זה בתקופה זו: האם אלו עופות או עטלפים, כפי שטענו חוקרים שונים בתחילת המאה ה-19, או שמא בעלי חיים ייחודיים? עם זאת, בסוף פרק זמן זה התחוללה מלחמת העולם השנייה, שהייתה עיכוב רציני למחקר סדרה זו. המאמר המדעי האחרון בנושא הפטרוזאורים שפורסם בערב המלחמה היה בשנת 1938, ובמשך כ-35 לאחריו פורסם קומץ קטן במיוחד של מאמרים. במהלך המלחמה נהרסו ונאבדו ממצאים רבים שלא תועדו, אולם חלק לא מבוטל מהם שרדו וחיכו לפרסומם, ולימים אחדים מהם התגלו כמינים חדשים.
ניסיונות שחזור
השערות רבות הועלו בנוגע למראם של הפטרוזאורים, ולא תמיד הם תוארו כזוחלים מעופפים. הראשונה שבהם הופיעה בשנת 1830 על ידי הזואולוג הגרמני Johann Georg Wagler, שתיאר את הפטרודקטילוס כבעל חיים שחיין, המשתמש בכנפיו באופן דומה לזה של הפינגווין. בנוסף, הוא סיווג אותם יחד עם זוחלים ימיים אחרים למחלקת בעלי חיים נפרדת, Gryphi. שחזור אחר נעשה על ידי הזואולוג האנגלי אדוארד ניומן (Edward Newman), אשר בשנת 1843 זיהה את הפטרוזאורים כחיות כיס טורפות ומעופפות, בעלות אוזניים קטנים ופרווה המכסה את גופם.
August Goldfuss תיאר אותם בשנת 1831 כזוחלים מעופפים, המטפסים על סלעים וצוקים. התיאור הועתק בשנת 1836 על ידי הפלאונטולוג האנגלי ויליאם בקלנד (William Buckland), שכלל אותו בחלק אותו תרם לכתיבת הספר התאולוגי “Bridgewater Treatises on the Power Wisdom and Goodness of God as manifested in the Creation”. בשנת 1840, פרסם אספן המאובנים האנגלי תומאס הוקינס (Thomas Hawkins) את "ספר דרקוני הים הגדולים" (The book of the Great Sea Dragons). בספר הוא תיאר אותם כבעלי כנפיים דומות לאלו של העטלפים, וניזונים מגוויתו של איכתיוזאוריה. על פי הוראותיו של ריצ'רד אוון, האומן האנגלי בנג'מין הוקינס (Benjamin Hawkins) פיסל שתי דמויות גדולות של פטרוזאורים, בשביל שיוצגו בתערוכה הגדולה שנערכה בשנת 1851 בהייד פארק שבלונדון. פסלים אלו, שהיו הניסיון הראשון לשחזר את הפטרוזאורים באמנות תלת-ממדית, הוצבו לתצוגה בארמון הבדולח, ולאחר התערוכה הועברו לפארק בסידנהאם (Sydenham), לונדון.
המחקר המאוחר: אמצע המאה ה-20 והלאה
במהלך שתי המאות שחלפו מאז הניסיונות הראשונים לפענח את המאובנים המשונים הללו, חקר הפטרוזאורים התפתח מאוד. מקובץ מאובנים מצומצם שהתגלו בתקופתו של קיווייה, החלה עלייה משמעותית במספר המינים, שסופה בכ-120–150 המינים השונים שתועדו ברחבי העולם (נכון ל-2013). עד שנת 2012, התגלו כבר בין כ-5,000 עד כ-6,000 מאובנים שונים. התקדמות הטכנולוגיה אפשרה לחשוף פרטי מידע חדשים, ששיפרו את המחקר בנושא. לדוגמה, מיקרוסקופי אלקטרונים סורקים אפשרו לבחון ממצאים בקנה מידה של מיליארדית המטר (נאנומטר), הקרינה האולטרה סגולה אפשרה לגלות מבנה רקמות רכות שלא נראו לעין בלתי מזוינת, הטומוגרפיה הממוחשבת אפשרה לסרוק ולגלות את צורת המוח והמבנה הפנימי של העצמות מבלי לפגום בהם.
עד שנת 1973, המאובן הקדום ביותר היה של דימורפודון (Dimorphodon) מתקופת הליאס (תחילת תור היורה). אולם, בשנים הבאות התגלו הממצאים הראשונים מתקופת מהטריאס העליון. על אף זיהויים שגויים של מאובנים מתקופת הטריאס העליון (סוף תור הטריאס) כפטרוזאורים, פרט הטריאס הראשון התגלה רק בשנת 1973 באיטליה. בשנה זו, הגאולוג האיטלקי רוקו זמבלי (Rocco Zambelli) תיאר פרט שזהותו בלתי מוטלת בספק מהגיל הגאולוגי נוריאן (Norian) – פרק הזמן האמצעי בתקופת הטריאס העליון. הפרט, ששלדו היה כמעט שלם, סווג על ידי זמבלי כאודימורפודון מהמין Eudimorphodon ranzii. באותו הזמן, ממצאים שונים בני הנוריאן התגלו ברחבי העולם, ואלו היו כ-20 פרטים של אודימורפודון (Eudimorphodon), פטיינוזאורוס (Peteinosaurus), פראונדקטילוס (Preondactylus) ואוסטריאדקטילוס (Austriadactylus).
מאז שנת 2006 מתרחש כנס עולמי בנושא הפטרוזאורים, הנקרא Flugsaurier. הוא מיועד לפלאונטולוגים ובעלי עניין בתחום, שמתקבצים אליו מרחבי העולם. הכנס נמשך ימים אחדים, בו דנים בנושא, מציגים מחקרים, ופועלים להעצים את ההבנה ושיתוף הפעולה. לכנס מובאים ממצאים כדי לאפשר לחוקרים לבחון אותו גם אם ידם לא הייתה משגת אותו בזמן ובמקום אחרים, ואף שחזורים בגודל מלא כדי להמחיש את מראה הפטרוזאורים. הכנס החמישי במספר יתקיים בין ה-25 ל-30 באוגוסט של 2015, באוניברסיטת פורטסמות', אנגליה.
חקר התעופה
תעופת הפטרוזאורים הפכה למוקד עניין מדעי עוד בשנותיה הראשונות המאה ה-20. המחקר, שקיבל תמריץ מההתפתחות המהירה של טכנולוגיית התעופה ומהתעניינות הגוברת בנושא האווירודינמיקה של תעופת העופות. המחקר הראשון הנוגע לעניין פורסם בשנת 1914 בכתב העת "The Aeronautical Journal" המוצא לאור על ידי האגודה האווירונאוטית המלכותית (Royal Aeronautical Society). המאמר, שנקרא "על תעופתם של הפטרודקטילים" ("On the flight of Pterodactyls"), נכתב על ידי המהנדס האווירונאוטי ארנסט הנקין (Ernest Hankin) ועל ידי הפלאונטולוג דייוויד ווטסון (D. M. S. Watson). במאמר הם הסיקו כי הקדומים מבין חברי תת-סדרת הפטרודקטילים, בעלי גוף גדול במעט מזה של חתול ומוטת כנפיים של כ-6.5 מטרים, לא היו מסוגלים לעוף תוך חבטות בכנפיהם, מכיוון ששרירי התעופה שלהם היו חלשים מכדי לעשות כן. משום כך, הם טענו כי הם דאו למעשה ולא עפו. מאמר חלוצי זה נשאר במשך זמן רב היחיד בנושא.
60 שנים לאחר מכן בשנת 1974, דנו המדענים שרי ברמוול (Cherrie D. Bramwell) וג'ורג וויטפילד (George R. Whitfield) בעבודתם "ביומכניקה של הפטרנודון" ("Biomechanics of Pteranodon"). על יכולות התעופה של המין. הם חישבו את משקלו של פרט בעל מוטת כנפיים באורך שבעה מטרים בכ-16 ק"ג, והגיעו למסקנה שהוא היה יכול לעוף במהירות מינימלית של 6.7 מטרים לשנייה (כ-24 קמ"ש). מהירות זו הפכה את אפשרות נחיתה רכה והמראה מהקרקע לסבירה, אך גם יכלה להיות הסיבה להכחדתם אם שינויי אקלים לקראת סוף הקרטיקון גרמו לעליית מהירות הרוח הממוצעת.
בניגוד לכך, מדענים אחרים הגיעו למסקנות שונות, ביניהם הפטונסטל (Heptonstall) בשנת 1971, שטיין (Stein) ב-1975, וברור (Brower) בשנים 1980 ו-1983. בכל מקרה, החוקר כריס בנט כתב ב-2001 מונוגרפיה על הנושא, והסיק כי כל שחזורי העבר של הפטרנודון היו שגויים, וכל חישובי התעופה שלו התבססו על נתונים לא מדויקים ודרשו עדכון. מאז פורסמו מחקרים רבים בנושא שבחנו את העניין מחדש.