cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערכות תומכות החלטה
הקשר לבינה עסקית
בעוד שבינה עסקית היא קטגוריה רחבה של יישומים וטכנולוגיות לאיסוף, אחסון וניתוח אשר מעניקה גישה למידע על מנת לסייע לפירמות לקבל החלטות עסקיות טובות יותר. הרי שמערכת תומכת החלטה היא תוכנת מחשב יישומית אשר מנתחת מידע עסקי ומציגה אותו כך שהמשתמשים בו יכולים לבצע החלטות עסקיות בצורה קלה יותר.
גישות לפיתוח וליישום
קיימת אפשרות תאורטית של בניית מערכות תומכות החלטה בכל תחום ידע. דוגמה אחת היא מערכת לתמיכת החלטה קלינית לאבחון רפואי CDSS - clinical decision support system. מערכת זו היא אינטראקטיבית ומיועדת לעזור לרופא להגיע לאבחון. מערכות אלו הם נושא מרכזי בתחום השימוש בבינה מלאכותית ברפואה. גם בישראל, השילוב של מערכות תומכות החלטה במערכת הבריאות מאוד נפוץ. "100% מהרופאים - הן במרפאות קופות החולים והן בקליניקות פרטיות, עובדים עם מערכת רפואית ממוחשבת".
נעשה שימוש נרחב במערכות תומכות החלטה בעסקים ובניהול. מערכות EIS - Executive Information Systems שהיו פופולריות בשנות ה-80 וה-90 של המאה הקודמת הוחלפו על ידי מערכות EPM - Enterprise Performance Management ושימוש בלוח מחוונים וסרגל כלים מאוזן, מערכות אלה מאפשרות קבלת החלטות מהירה יותר, זיהוי של מגמות שליליות וחלוקה טובה יותר של משאבים.
תחומים נוספים בהם מתפתחים יישומים הם בשטח הייצור החקלאי ובמיוחד בשיווק הפיתוח בר קיימא. לדוגמה, חבילת ה-DSSAT4 - Decision Support system for Agrotechnology Transfer 4 שפותחה בתמיכה כספית של USAID (הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי) במהלך שנות ה-80 וה-90, אפשרה הערכה מהירה של מספר מערכות ייצור חקלאי ברחבי העולם כדי להקל על קבלת ההחלטות ברמת החווה החקלאית וברמת עיצוב המדיניות. עם זאת, יש מגבלות רבות לאימוץ מוצלח על DSS בחקלאות.
מערכות תומכות החלטה נפוצות גם בניהול יערות בו נחוץ תכנון לטווח ארוך. כל האספקטים בניהול היערות, כגון שינוע עצים תכנון הקציר, שמירה על המערכת האקולוגית ועל הבר קיימות עשו שימוש במערכות תומכות החלטה מודרניות. Kaloudis מציע מודל לתכנון מערכות מונעות מטרה לניהול היער ומיישם את המודל ל-DSS להפחתת הסיכון של אש ביערות.
דוגמה נוספת של יישום מערכות תומכות החלטה היא שילובן במערכת המשפט. מערכת כזו פותרת חלק לא מבוטל של השפעות אנושיות. אומנם עדיין יש צורך באדם על מנת להעריך את המידע, להעבירו לנוסחאות בינאריות ולבדוק התאמת הטקסטים בטרם הפעלת המחשב המכריע. אך עם זאת, השיטה כולה ממזערת את נקודות החיכוך המאפשרות לתכונות ביהביוריסטיות אלו לפגוע בדיוק ההכרעה. כפי שהמערכת הממוחשבת פועלת על סמך מאות ואלפי אלמנטים בינאריים [כן/לא], כך גם באותם נקודות בהן אין פתרון למעט שיפוט אנושי, ככל שהשופט יצטרך להתאים את אופי החקירה/הכרעה לאלמנטים רבים הקבועים מראש ושאותם תוכל המערכת להשוות על מנת למצוא סתירות או אימות, כך תנוטרל השפעת ההטיות הביהביוריסטיות-פסיכולוגיות מההכרעה השיפוטית.
תפילה זרה (סרט)
תפילה זרה (באוקראינית: Чужа молитва; שווק במדינות המערב בשם "87 ילדים") הוא הפקה משותפת של אוקראינה וגאורגיה, סרט היסטורי ודרמטי בבימויו של אחטם סייטבלאייב, המבוסס על אירועים אמיתיים. בכורת הסרט באוקראינה התקיימה ב-18 במאי 2017. הסרט מגולל את סיפורה של נערה טטרית מחצי האי קרים בשם סיידה אריפובה, שהצילה במהלך מלחמת העולם השנייה 88 יתומים יהודיים בסכנת חיים.
באוגוסט 2017, הסרט השתתף בבחירה למועמד האוקראיני לפרס האקדמיה האמריקאית לקולנוע, האוסקר, בטקס פרסי האוסקר התשעים בקטגוריית הסרט הטוב ביותר בשפה זרה.
תקציר עלילת הסרט
הסרט מגולל את סיפורה של סיידה אריפובה, אישה טטרית מקרים שהצילה 88 יתומים יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה בשתי הזדמנויות שונות: הראשונה - משואת הנאצים ובפעם השנייה - מכוחות נ.ק.ו.ד. שגירשו את הטטרים מקרים במאי 1944 והוכיחה כי הילדים הם יהודים ולא טטרים.
תקציב
תקציב הסרט היה 31 מיליון הריבנות, מתוכם 10 מיליון סופקו על ידי הסוכנות הממלכתית לקולנוע.
הפקה
הצילומים החלו ב-11 ביוני 2016. בשל סיפוח קרים על ידי רוסיה, מרבית הצילומים התרחשו בגאורגיה, לא הרחק מטביליסי, במקומות דומים לקרים. חלק מהסצינות בסרט צולמו באוקראינה ובישראל ובייחוד ביד ושם, הר הבית, הכותל המערבי ובכנסיית הקבר.
הכנסות
הסרט הוקרן ב-18 במאי 2017 והוא הכניס סכום של 629,00 הריבניה (₴).
השתתפות בפסטיבלי קולנוע
תחת השם הבינלאומי "87 ילדים", השתתף הסרט במגוון של פסטיבלי קולנוע יהודיים ברחבי העולם, כולל "פסטיבל הקולנוע הבינלאומי SCHLINGEL - 2018", "פסטיבל הקולנוע היהודי הבינלאומי באוסטרליה - 2018" ו"פסטיבל הסרט היהודי בוקה רטון 2019" הוא זכה להכרה רבה ואף היה מועמד לפרס של האקדמיה האוקראינית לקולנוע.
צ'רנומורץ נובורוסיסק
צ'רנומורץ נוֹבוֹרוֹסִיסְק (ברוסית: Футбольный клуб «Черноморец» Новороссийск) הוא מועדון כדורגל מקצועני מעיר הנמל נובורוסיסק שלחוף הים השחור ברוסיה והיא מהווה לאחת מקבוצות הכדורגל הוותיקות ביותר ברוסיה. הקבוצה מתמודדת בליגה הרוסית הראשונה.
היסטוריה
ב-1931 השתלטה אגודת דינמו על הקבוצה והיא נקראה בשם זה במשך עשור. ב-1945 שינתה שמה לסטרויטל לאחר שהועברה לבעלות מפעל בנייה מקומי ופורקה כעבור זמן. ב-1960 הוקמה מחדש בשם צמנט נובורוסיסק וב-1992 החלה להיקרא בשמה הנוכחי, צ'רנומורץ נובורוסיסק.
לאורך כל התקופה הסובייטית, החל משנת 1960 שיחקה בדרג ב' של האליפות הסובייטית. ב-1992, עם הקמת ליגת העל הרוסית הקבוצה קיבלה הזמנה מהתאחדות הכדורגל הרוסית להתמודד בליגת המשנה, ב-1994 העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה והתמודדה בליגת העל הרוסית עד 2001 כאשר הישג השיא שלה היה המקום השישי (שבשל כך קיבלה זכות להתמודד בסיבוב הראשון בגביע אופ"א. היא נפגשה במשחק הראשון מול ולנסיה הספרדית ובמשחק הראשון, שנערך בביתה, הקבוצה הפסידה 1:0 והשאירה סיכוי להעפיל אם תנצח בחוץ, אך במשחק הגומלין היא נמחצה על ידי הספרדים, לאחר שהובסה בתוצאה 0:5 והודחה מהטורניר). בסיום עונת 2002 סיימה במקום ה-16 והאחרון ונשרה לליגת המשנה.
ב-2010 הקבוצה הבטיחה את מקומה בליגת המשנה 3 מחזורים לסיום העונה וזכתה בגביע ליגת הכדורגל המקצוענית להכרעת מנצחת הליגה הרוסית השנייה. אלא שבהתאם לתוצאות העונה, ירדה ליגה וחזרה לליגה השנייה בשנת 2011.
מאז עונת 2013 מתמודדת הקבוצה בליגה הרוסית השנייה. בתום עונת 2022/2023 חזרה לליגה המשנה.
האצטדיון המרכזי
האצטדיון המרכזי בנובורוסיסק, נבנה ב-1930 במימון כוחות הביטחון הסובייטיים, באמצעות אגודת "דינמו". תחילה נשא האצטדיון את השם "דינמו" ובשנות ה-70 נקרא אצטדיון טרוד.
עד 1996 האצטדיון הכיל עד 8,000 צופים, באותה שנה הוא שופץ והורחב וכיום מכיל 12,910 מקומות ישיבה. האצטדיון מכיל 4 יציעים: יציע מערבי (3,000 מקומות), יציע מזרחי (2,500), יציע צפוני (5,000) ויציע דרומי (2,000 מקומות ישיבה). בשנת 2014 שופץ שוב..
Das lila Lied
"Das lila Lied" (בעברית: "שיר הלבנדר", נקרא גם The Lavender Song) הוא שיר קברט גרמני, שנכתב בשנת 1920 על ידי קורט שוואבץ' והולחן על ידי מישה ספוליאנסקי, ונחשב לאחד ההמנונים הגאים הראשונים.
היסטוריה
השיר הוא תוצר של רפובליקת ויימאר הגרמנית, שבמהלכה נהנו לסביות וגברים הומואים מתקופה קצרה של שיפור באיכות החיים כאשר הממשלה קבעה זכויות דמוקרטיות בסיסיות שכיסו את קהילת הלהט"ב וביטלו את הצנזורה.
השיר נכתב לאחר שהמכון לסקסולוגיה בהנהלת מגנוס הירשפלד הופיע בכותרות עם "הכנס הבינלאומי הראשון לרפורמה מינית" שקרא לרגולציות להתנהגויות מיניות להתבסס על מדע במקום על דת או על מסורת לא מדעית אחרת.
השורה הראשונה של הפזמון עשויה להיות התייחסות לסרט שונה מהאחרים משנת 1919.
מילות השיר בגרמנית
Was will man nur? Ist das Kultur, daß jeder Mensch verpönt ist, der klug und gut, jedoch mit Blut von eig'ner Art durchströmt ist, daß g'rade die Kategorie vor dem Gesetz verbannt ist, die im Gefühl bei Lust und Spiel und in der Art verwandt ist?
Und dennoch sind die Meisten stolz, daß sie von ander'm Holz!
Wir sind nun einmal anders als die Andern, die nur im Gleichschritt der Moral geliebt, neugierig erst durch tausend Wunder wandern, und für die's doch nur das Banale gibt. Wir aber wissen nicht, wie das Gefühl ist, denn wir sind alle and'rer Welten Kind, wir lieben nur die lila Nacht, die schwül ist, weil wir ja anders als die Andern sind.
Wozu die Qual, uns die Moral der Andern aufzudrängen? Wir, hört geschwind, sind wie wir sind, selbst wollte man uns hängen. Wer aber denkt, daß man uns hängt, den müßte man beweinen, doch bald, gebt acht, wird über Nacht auch uns're Sonne scheinen.
Dann haben wir das gleiche Recht erstritten, wir leiden nicht mehr, sondern sind gelitten!
מילות השיר בעברית
מה הם רוצים? האם זו תרבות כשכל אדם נמצא מחוץ לחוק שהוא – חכם ונאה – אולם עם דם מסוגו מרוסס שבכל זאת הקטגוריה הזאת אסורה על פי החוק, שנמצא בתחושה של הנאה ומשחק ובסוגו קשור?
ועדיין רובנו גאים, להיות חתוכים מבד אחר!
פזמון: אנחנו רק שונים מהאחרים שנאהבים רק לפי הנוהג של המוסריות שמסתובבים בסקרנות באלף פלאים שנוהגים רק לפי הפשטות. אבל אנחנו לא יודעים מהי ההרגשה מאחר שכולנו ילדים של סוג אחר של עולם אנחנו אוהבים רק ליל לבנדר, שהוא מעיק בגלל שאנחנו רק שונים מהאחרים!
מדוע הייסורים לכפות מוסרים של אחרים עלינו? אנחנו, תקשיבו לזה, מה שאנחנו, גם אם הם רוצים לתלות אותנו. אבל מי חושב, שאנחנו עומדים להיתלות בשביל האחד שנצטרך לרחם עליו אבל בקרוב, תקשיבו טוב, לפתע השמש שלנו תזהר שוב
ואז אנחנו נטען להצלחה למען זכויותנו אנחנו לא נסבול יותר, אבל אנחנו נהיה מותרים!
אומורטאג (עיר)
אומורטאג (בבולגרית: Омуртаг) היא עיר במחוז טרגובישטה שבבולגריה. העיר נמצאת כ-24 קילומטרים מבירת המחוז טרגובישטה וכ-77 קילומטרים מהעיר וליקו טרנובו.
העיר קרויה על שמו של אומורטאג ששלט באימפריה הבולגרית הראשונה מ-814 עד 831.
אנחל מריה ויאר
אנחל מריה ויאר יונה (בספרדית: Ángel María Villar Llona; נולד ב-21 בינואר 1950 בבילבאו) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר. ויאר גדל בקבוצת אתלטיק בילבאו, והיא הייתה לקבוצה המקצוענית היחידה בקריירה שלו. הוא זכה עם הקבוצה בגביע המלך הספרדי, והעפיל עמה עד לגמר גביע אופ"א.
אומורטאג (עיר)
תחבורה
מחלף בין הכבישים הראשיים מס' 48 ו-4 (שהוא גם כביש E772 - חלק ממערכת הכבישים האירופית ) והכביש המקומי מס' 409 נמצא מצפון לעיר, ומהווה גישה נוחה ליישובי הסביבה ולשאר בולגריה. שכן כביש מס' 4 מגיע בסמוך לערים שומן וסופיה.
אנחל מריה ויאר
ויאר כיהן במשך שנים ארוכות בתפקיד נשיא התאחדות הכדורגל הספרדית. כמו כן כיהן גם במספר תפקידים בפיפ"א ובאופ"א.
קריירת משחק
ויאר החל את קריירת המשחק בקבוצה הנוער של אתלטיק בילבאו מעיר הולדתו. ב-1969, כשהיה בן 19 וסיים את גילאי הנוער, הושאל לגלדקאו ולגצ'ו החובבניות למשך עונה אחת בכל קבוצה.
ויאר הגיע לקבוצת הבוגרים של אתלטיק בילבאו בעונת, ומיד תפס את מקומו בהרכב הפותח של הקבוצה, עליו שמר במשך עשור.
בעונת זכו ויאר ובילבאו בגביע המלך הספרדי, לאחר ניצחון בגמר 2-0 על קאסטיון. היה זה לתואר היחיד בקריירת המשחק של ויאר. שנה אחר כך, ב-24 במרץ 1974, היה מעורב ויאר בתקרית אלימה, לאחר שבמשחק ליגה מול ברצלונה, שלח ויאר מרפק לפניו של כוכב היריבה, יוהאן קרויף. בעקבות המעשה הושעה ויאר מארבעה משחקים.
אחת העונות המוצלחות ביותר של ויאר בבילבאו הייתה עונת. הקבוצה סיימה שלישית בליגה הספרדית והעפילה עד לגמר גביע המלך שם נוצחה רק בדו-קרב בעיטות עונשין על ידי ריאל בטיס. במקביל, רשמה הקבוצה קמפיין אירופי מוצלח באותה עונה, כשהעפילה עד לגמר גביע אופ"א. הקבוצה הדיחה בדרך, בין היתר, את פ.צ. בזל, מילאן וברצלונה, עד שפגשה בגמר את יובנטוס. בילבאו הפסידה 1-0 בטורינו, ובגומלין הביתי חזרה מפיגור 1-0 לניצחון 2-1, שלא הספיק לה לזכייה ויובנטוס ניצחה בזכות חוק שערי חוץ.
בסיום עונת פרש ויאר בן ה-31 ממשחק פעיל. לזכותו 361 הופעות, מתוכן 291 הופעות ליגה, במדי בילבאו.
נבחרת ספרד
ויאר רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד תחת המאמן לאסלו קובאלה ב-17 באוקטובר 1973, במשחק ידידות מול שהסתיים בשוויון 0-0. הוא לא הצליח להשתלב בסגל הנבחרת, ומשחקו הבא הגיע רק שנה אחר כך, ב-12 באוקטובר 1974 מול.
שער הבכורה של ויאר נכבש ב-16 בנובמבר 1975, במשחק חוץ מול במסגרת מוקדמות יורו 1976. ספרד סיימה בראש הבית, אך נכשלה בשלב הפלייאוף מול ולא העפילה לטורניר הגמר. ויאר היה שותף לטורניר מוקדמות מונדיאל 1978, ממנו הצליחה ספרד להעפיל, אך לא זומן לסגל הנבחרת לטורניר הגמר.
הופעתו האחרונה של ויאר הייתה ב-9 בדצמבר 1979. ויאר פתח בהרכב ספרד למשחק החוץ מול, שהיה האחרון שלה במוקדמות יורו 1980. ספרד הייתה חייבת ניצחון על מנת להעפיל לטורניר הגמר, ובדקה החמישית כבש ויאר את השער הראשון במשחק בדרך לניצחון 3-1. ספרד העפילה ליורו 1980, אך ויאר לא לבש עוד את מדי הנבחרת, ונפרד ממנה עם 22 הופעות ושלושה שערים, ומבלי ששיחק בטורניר משמעותי.
לאחר שסיים את דרכו בנבחרת ספרד, רשם הופעה בינלאומית נוספת במדי הנבחרת הלא-רשמית, נבחרת חבל הבסקים.
לאחר הפרישה
עוד בהיותו שחקן פעיל החל ויאר למלא תפקידים שונים בעולם הכדורגל. הוא למד עריכת דין, וסיים את התואר בשנת 1979. שנה קודם לכן הוא היה ממקימי התאחדות הכדורגלנים הספרדית, ושימש בה כסגן נשיא. בהמשך, נבחר לנשיא פדרציית הכדורגל של חבל הבסקים, מה שהפך אותו לחבר בפדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית.
בשנת 1988 נבחר לתפקיד נשיא פדרציית הכדורגל הספרדית. תחת הנהלתו, זכתה נבחרת ספרד במדליית הזהב באולימפיאדת ברצלונה ב-1992, ובאותה שנה נבחר לסגן נשיא אופ"א. בשנת 2000 התמנה לאותו התפקיד גם בפדרציית הכדורגל העולמית פיפ"א, אך עזב את התפקיד בעקבות כישלון הנבחרת הספרדית במונדיאל 2002. הוא נותר בתפקידו בפדרציה הספרדית, בתקופה בה הפכה ספרד לאחת מהנבחרות הטובות בעולם כשזכתה פעמיים באליפות אירופה (2008 ו-2012), ולראשונה בתולדותיה זכתה בגביע העולם במונדיאל 2010.
ב-16 בפברואר 2012 נבחר לקדנציה שביעית כנשיא הפדרציה הספרדית, מה שהבטיח לו את התפקיד עד ל-2016. הוא הוביל את המכרז לאירוח מונדיאל 2018 מטעם ספרד ופורטוגל, אך המכרז נכשל ובאירוח הטורניר זכתה רוסיה.
באוקטובר 2015, בעקבות פרשת שחיתות שנחשפה באופ"א ושבעקבותיה הושעה מישל פלאטיני מפעילות, קיבל ויאר את תפקיד נשיא אופ"א בפועל, עד למינוי נשיא קבוע בשנת 2016.
ב-18 ביולי 2017 נעצר ויאר בחשד לשחיתות. זמן קצר לאחר מכן, הוא התפטר מתפקידיו הן בפיפ"א והן באופ"א.
יקבי ברקן
יקבי ברקן הוא היקב השני בגודלו בישראל. ראשיתו ביקב פרידמן שהוקם ב-1889.
תולדות היקב
בשלהי שנת 1889, הקים שמעון פרידמן, ממייסדי היישוב היהודי בחיפה, את יקב פרידמן בחיפה. לאחר מכן עבר היקב לפתח תקווה מול גן המייסדים. בשנת 1964 נרכש היקב על ידי חברת תנובה.
בשנת 1971 הגיעו בהנהלת החברה למסקנה שעסקי היין לא מתאימים לתחום המזון ומכרו את היקב לחברת המשקאות החריפים "סטוק", שיוצגה על ידי חברת "ו.ו.ס.ט". מנתניה. "סטוק 84", וודקה קגלביץ' ויין "מונפורט" היו המותגים המובילים של "יקבי סטוק", שכללו בעיקר כהלים (ברנדי, וודקה, ליקרים, ורמוט ועוד). שם היקב שוב שונה ל'המרתף' ויינני היקב החלו לייצר יינות מזני הקברנה סוביניון, סוביניון בלאן ועוד.
בשנת 1988 החלה החברה בבניית יקב חדש באזור התעשייה ברקן, במקום מתקני המפעל הישנים בפתח תקווה ובנתניה.
בשנת 1990 הבעלות על היקב הועברה לידיהם של שני בעלי כרמים – שמואל בוקסר ויאיר לרנר. תשע שנים מאוחר יותר, התברר שהיקב בברקן אינו מסוגל לייצר את כמויות היין  שאמורות להתקבל מהכרמים החדשים שהחלו להניב בבציר 2000. בוקסר ולרנר החלו לבנות יקב חדש בקיבוץ חולדה, שנחנך בשנת 2003.
בשנת 1994 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב וכ-24% ממניותיה נמכרו לציבור. בשנת 2005 נכנסה חברת המשקאות "טמפו" כשותפה ביקבי ברקן. ב-2008 השלימה "טמפו" את הרכישה. הזרמת ההון שנעשתה על ידי תאגיד המשקאות הגדול אפשרה ליקב להשלים את תוכניות הבינוי והפיתוח שלו. ב-2013 ביצעה טמפו הצעת רכש מלאה כשרכשה 15.8% ממניות החברה הנמצאות בידי הציבור, ומחקה את יקבי ברקן מהבורסה.
בשנת 2001 רכשה החברה את יקבי סגל.
במתחם של יקבי ברקן בחולדה, הוקם ב-2012 מרכז מבקרים, המאפשר לצפות בכרמים ולעקוב אחר תהליכי הייצור של יינות היקב.
יקבי ברקן חולשים על כ-10,000 דונם כרמים בכל אזורי הגידול בארץ. הכרמים פזורים ממצפה רמון, עד הגליל העליון ורמת הגולן.
עידו לוינסון הינו היינן של יקב ברקן. הישראלי השני הנושא בתואר דרגת מאסטר ביין משנת 2020.
נאדר ג'וח'דאר
נאדר ג'וח'דאר (בערבית: نادر جوخدار; 19 באוקטובר 1977 – 6 בפברואר 2023) היה כדורגלן סורי ששיחק בעמדת חלוץ ומאמן כדורגל.
קריירת מועדונים
ג'וח'דאר שיחק בקבוצת אל-ות'בה מליגת העל הסורית, ובקבוצות אל-פייסלי ואל-ויחדאת מליגת העל הירדנית.
קריירה בינלאומית
ב-2 באפריל 1995 ערך ג'וח'דאר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סוריה, בתיקו 2-2 נגד נבחרת מצרים במשחק ידידות. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת. הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר גביע אסיה 1996, וערך שלוש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שני שערים. בסך הכל ערך 14 הופעות בנבחרת, בהן הבקיע תשעה שערים.
מותו
ב-6 בפברואר 2023 נהרג ג'וח'דאר עם בנו ברעידת האדמה בטורקיה ובסוריה.
אגם באלה
אגם בַאלָה (באנגלית: Bala Lake) או בשמו הרשמי לִ'ין טֶגיד (בוולשית: Llyn Tegid) הוא אגם מים מתוקים במחוז גוויניד' בצפון ויילס, הממלכה המאוחדת. האגם נמצא בשטחים ההרריים שבמזרח שמורת סנודוניה, הוא מוזן מכיוון דרום-מערב על ידי נהר הדי ומזין אותו לכיוון ההפוך.
האגם מגיע לאורך מרבי של 5.95 ק"מ ורוחב מרבי של קילומטר אחד, הוא בעל שטח של 4.84 ק"מ; מה שהופך אותו לאגם הטבעי הגדול ביותר בוויילס. שמו המוכר "אגם באלה" נובע משם העיירה באלה ששוכנת בקצה הצפוני של האגם, משמעות השם בוולשית הוא "מוצָא האגם". בוולשית שם האגם הוא "ל'ין (אגם) טגיד", שככל הנראה נובע מהמילה הוולשית "טֶג", נאה.
האגם וסביבתו נחשבים ליעד תירות חשוב באזור, עם מספר מועדונים וחברות ספורט ימי. האגם נכלל ב-"אתגר שלושת האגמים" בתור האגם האחרון אחרי לוך אוו בסקוטלנד ואגם וינדרמייר באנגליה שעל המשתתפים לצלוח בשחיה. בשנת 1972 נחנך קטע מסילה לאורך האגם לטובת רכבת השימור אגם באלה (Bala Lake Railway) שמהווה אף היא יעד תיירות פופולרי באזור.
מאלכום ח'אן
מירזא מאלכּום ח'אן (בפרסית: میرزا ملکم‌خان; 1833–1908) היה ממבשרי המודרניות באיראן, שעסק ההפיכתה של איראן למדינה מודרנית. ראוי לציון במיוחד הוא קידומו של חוק שמטרתו לקדם חברה מסודרת שבה המלוכה נתונה תחת פיקוח או 'מותנית' בבדיקות ותקנות. הוא פיתח רעיונות אלה במספר דרכים, החשובה שבהן היא על גבי דפי העיתון קאנון (חוק), אשר היה נפוץ בקרב המודרניסטים באיראן. מאלכום ח'אן נחשב לאחד האבות המייסדים של המהפכה החוקתית באיראן.
ביוגרפיה
מאלכום ח'אן נולד באספהאן במשפחה ארמנית באיראן והתחנך בבית הספר סמואל מורדיאן בפריז מ-1843 עד 1851. לאחר מכן הוא חזר לאיראן, התאסלם, ונכנס לשירות הממשלה. הוא נבחר לשמש מרצה במוסד הפוליטכני החדש בטהראן שנקרא "דאר אל-פנון" בשנת 1852. בשנת 1857 נסע לפריז בשירות המדינה.
במהלך שהותו בלונדון, תקף מאלכום ח'אן גם את השאה וגם את ממשלת איראן, והמשיך לערוך את העיתון "קאנון" אשר נאסר להפצה בתוך איראן אבל בכל זאת נקרא גם על ידי אנשי החצר. מאלכום ח'אן הוכר כמודרניסט האיראני החשוב ביותר במאה ה-19. הוא קיבל לבסוף חנינה ומונה לתפקיד שגריר איטליה על ידי מוזאפר א-דין שאה ב-1898, ואת כינוי הכבוד נאט'ם א-דוולה. הוא נשאר שגריר איטליה עד מותו בשנת 1908.
ריילי 12/4
ריילי 12/4 (באנגלית: Riley 12/4) היא מכונית סלון אשר יוצרה במספר תצורות נוספות, מתוצרת יצרנית הרכב Riley Motor אשר יוצרה בין השנים 1935–1938 בבריטניה.
אדמוניציו גנרליס
האדמוניציו גנרליס (בלטינית: Admonitio Generalis, בעברית: "התוכחה הכללית" או "האזהרה הכללית") הוא צו שפרסם קרל הגדול, מלך הפרנקים ב-23 במרץ 789. הצו היה מסמך מחייב שהופץ ברחבי האימפריה הפרנקית, והיווה חלק מהרפורמות שביקש קרל הגדול לכונן בתפקידיה ומעמדה של הכנסייה הקתולית בממלכה. רפורמות אלו מהוות חלק מהשינויים שהתרחשו בתקופת שלטונו, אשר הובילו לתיאור תקופה זו כ"רנסאנס הקרולינגי". הצו פורסם בשנה העשרים ואחת למלכותו.
מקורותיו של ה"אדמוניציו גנרליס" וצווים קודמים
השושלת הקרולינגית ירשה את מקומה של השושלת המרובינגית כמשפחה השליטה בממלכת הפרנקים, ועלתה לשלטון בחסות האפיפיור ובתמיכת הכנסייה. קרל הגדול נודע במחויבותו הגדולה לכנסייה ובדבקותו הדתית, ובהקדמה ל"אדמונציו גנרליס" הוא אף הצהיר שעליו כשליט הממלכה הפרנקית מוטלת החובה לדאוג לישועתם של נתיניו, והשווה עצמו למלך המקראי יאשיהו, שביצע רפורמות בעבודת האל בקרב אנשי ממלכת יהודה. אביו של קרל הגדול, פיפין הגוץ, כינס במהלך תקופת שלטונו ועידות כנסייה אחדות, בהן נידונו רמתם הנמוכה של אנשי הכמורה והתנהגותם והבורות שהפגינו נתיני הממלכה בכל הקשור לעיקרי הנצרות והאמונה הקתולית. קרל הגדול ירש את כסאו של אביו בשנת 768 לספירה. בשנת 774, בעת ששהה ברומא לרגל חג הפסחא, העניק לו האפיפיור אדריאנוס הראשון עותק של אוסף החוק הקנוני, שנערך בראשית המאה ה-6 לספירה על ידי דיוניסיוס אקסיגואוס (Dyonisius Exiguus). חיבור זה זכה לשם "דיוניסיו-הדריאנה" (Dionysio Hadriana). רבים מסעיפיו של ה"אדמונציו גנרליס" מבוססים על תוכנו של החוק הקנוני כפי שהוא מופיע במסמך זה, לאחר שעברו התאמות ושינויים מסוימים על ידי קרל ויועציו.
בשנת 779 פרסם קרל הגדול את הקפיטולר (צו מלכותי) של הרסטל (Herstal). בצו זה נעשה ניסיון ראשון להסדיר נושאים הקשורים להיררכיה הכנסייתית ולהתנהגות הנדרשת מאנשי הכמורה בשטחי הממלכה הפרנקית. הקפיטולר השתמר בשני נוסחים שונים, האחד שיועד לשטחיה של הממלכה הלומברדית, אותה כבש קרל הגדול בשנת 774, והשני כללי. בפתיחת הצו הוכרז כי תוכן הצו נקבע בהסכמה באספה שבה נתכנסו בישופים, אבות-מנזר ורוזנים, וקביעותיה הם בהתאם לרצון האל. הצו כלל בין השאר את הסעיפים הבאים, שמטרתם הייתה להסדיר את ההיררכיה הכנסייתית ולהבטיח פיקוח על התנהגותם של אנשי הכנסייה:
תוכן ה"אדמוניציו גנרליס"
עשר שנים לאחר פרסום הקפיטולר של הרסטל, פרסם קרל הגדול את ה"אדמונציו גנרליס", מסמך שהיווה צעד משמעותי בניסיונות הרפורמה הכנסיתיות שביקש קרל הגדול לבצע.
הצו כלל בין השאר את הסעיפים הבאים:
בנוסף כלל המסמך חיוב של הבישופים לפקח על התנהגותם של אנשי הכמורה הכפופים להם ועל הצורה בה ערכו את הסקרמנטים והטקסים השונים. אנשי הכמורה נדרשו גם לפקח על התנהגותם המוסרית של עדת מאמיניהם ולהוקיע תופעות של שוד, גזל, רצח, הומוסקסואליות, עיוות דין ומעשים של כפירה ופגניות, כגון כישוף והגדת עתידות. סעיף משמעותי נוסף מתוך ה"אדמונציו גנרליס" הוא סעיף מס' 62, אשר קבע כי הבסיס לישועה הוא שילוב של אמונה וציות לחוקי הכנסייה, כמו גם שלום, אחווה ואחדות בין כל הנוצרים. סעיף זה נותן ביטוי לרעיונות אימפריאליים בתפיסתו של קרל הגדול, אשר ינקו מהמסורת הרומאית.
מטרתו העיקרית של ה"אדמונציו גנרליס" הייתה ניסוח של עיקרי הרפורמות שביקש קרל הגדול להנהיג. הרפורמות לא כללו רק את תיקון התנהלות אנשי הכנסייה והסדרת ההיררכיה בה, אלא נועדו בראש ובראשונה לכונן בממלכה הפרנקית חברה נוצרית. אנשי הכמורה נועדו להיות מובילי הרפורמה והמפתח להצלחתה. חלק חשוב מהצלחת הרפורמה היה תלוי בהפצת הרעיונות והתאולוגיה הנוצרית, ולכן הכיל ה"אדמוניציו גנרליס" גם סעיפים אשר נגעו לחשיבות ההשכלה. בסעיף 72 נקבע כי בכל בישופות ומנזר יש לייסד בית ספר שבו ילמדו נערים תחומים כמו מוזיקה, חשבון, דקדוק ותהילים. מטרת בתי ספר אלו הייתה להכשיר אנשי כמורה ונזירים שיהיו משכילים, ויוכלו להטיף ולחנך את העם בדרך האמונה הנוצרית. חלק משמעותי נוסף מהרפורמה כלל גם תיקון של ספרי הקודש הנוצריים והעתקתם ללא טעויות. פעילותו של קרל הגדול לטובת יצירת חברה נוצרית אדוקה המשיכה לאורך כל תקופת מלכותו, ואף בתקופת שלטונו של בנו ויורשו, לואי החסיד.
כיכר קנדה 8
המבנה תוכנן על ידי קבוצת האדריכלים בראשותו של סר נורמן פוסטר. הקמתו של המבנה החלה בשנת 1997 והסתיימה בשנת 2002. במבנה 45 קומות, וגובהו 210 מטרים. מבנה זה הוא השלישי בגובהו בממלכה המאוחדת, יחד עם המבנה הסמוך אליו - מרכז סיטיגרופ.
התוכניות להקמת המבנה
בשנת 1993 עברה הנהלת בנק HSBC מהונג קונג ללונדון. עם מעבר זה הוחלט לרכז את משרדי הבנק שהיו מפוזרים במבנים שונים ברחבי העיר אל מבנה אחד. בין השנים 1995 ו-1997 נבחנו מספר הצעות של אדריכלים שונים. המיקום בקנרי וורף נבחר בשל השטח הנרחב הפנוי באזור. סר פוסטר, שתכנן את מבנה הנהלת הבנק בהונג קונג נבחר לתכנן את המבנה בלונדון.
טדאוש קוטרבינסקי
למד פילוסופיה אצל קז'ימייז' טווארדובסקי והיה מהדמויות הבולטות באסכולת לבוב-ורשה. היה חבר באקדמיה הפולנית לאמנויות ולמדעים (PAU) ובאקדמיה הפולנית למדעים (PAN). פיתח תורה פילוסופית בשם ראיזם ומערכת אתית בשם "אתיקה עצמאית". תרם גם לפיתוח הפרקסאולוגיה.
ביוגרפיה
טדאוש קוטרבינסקי נולד בשנת 1886 בוורשה, בירת פולין הקונגרסאית. אביו, מילוש קוטרבינסקי, היה צייר, ואמו, אווה קוסקובסקה, הייתה פסנתרנית ומלחינה. בשנת 1905 הודח מבית הספר לאחר שהשתתף בשביתה, אך סיים את לימודיו שנתיים לאחר מכן. למד, תחילה כסטודנט שלא מן המניין, באוניברסיטה היגלונית בקרקוב, והשתתף בעיקר בשיעורים במתמטיקה ובפיזיקה ובהמשך למד אדריכלות בלבוב ובדרמשטאדט. לבסוף למד פילוסופיה ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטת לבוב. מוריו נמנו עם הפילוסופים, הלוגיקנים והמתמטיקאים המוערכים ביותר של התקופה, בהם קז'ימייז' טווארדובסקי, יאן לוקשייביץ, ולדיסלב ויטוויצקי והפילולוג סטניסלב ויטקובסקי. בשנת 1912 קיבל תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "תועלתנות בעבודתם של מיל וספנסר".
לאחר סיום לימודיו לימד שפות קלאסיות בבית ספר תיכון בוורשה. בשנת 1918 החל להרצות בפילוסופיה באוניברסיטת ורשה, ובשנים 1929–1930 היה דיקאן מדעי הרוח שם. במלחמת העולם השנייה נסגרה האוניברסיטה, וקוטרבינסקי התפרנס ממתן שיעורים פרטיים, ומשנת 1944 עסק בהוראת פילוסופיה במחתרת. קוטרבינסקי עבד במשך עשר שנים על הכנת מהדורה מדעית לספרו של פרנסיס בייקון, "Novum Organum", אך זו אבדה במלחמה. לאחר המלחמה השתתף בהקמתה של אוניברסיטת לודז', והיה הרקטור הראשון שלה, בשנים 1945–1949, במקביל לעבודתו באוניברסיטת ורשה.
באוגוסט 1939 עמד בראש קבוצת מלומדים שתכננה ועידה למלחמה באנטישמיות.
כיכר קנדה 8
הקמת המבנה
העבודה על המבנה הסתיימה במרץ 2002, והמבנה נפתח רשמית ב-2 באפריל 2003.
טדאוש קוטרבינסקי
ביוגרפיה
בשנים 1957–1962 כיהן כנשיא האקדמיה הפולנית למדעים.
במרץ 1958 ביקר בישראל כאורח של האוניברסיטה העברית בירושלים וממשלת ישראל ונשא הרצאות אחדות. ספרו "תוגות עליזות" תורגם לעברית.
כיכר קנדה 8
קיר ההיסטוריה
בקומה הראשונה של המבנה מצוי קיר המתאר את ההיסטוריה של הבנק. גובהו של הקיר 6.6 מטרים ועליו 3,743 תמונות, מסמכים וציורים המתארים את הצוות והבניינים של הבנק לאורך ההיסטוריה שלו.
אריות
בחזית המבנה, בדומה למבני הנהלה אחרים של HSBC ניצבים שני אריות עשויים ברונזה המכונים "סטפן וסטיט" (Stephen and Stitt). אריות אלה עמדו לפני מבנה ההנהלה של הבנק בדרך קווינס מאז שנת 1935 והועברו למבנה זה לאחר הקמתו. בבסיס כל אחד מהאריות הונחו שמונה מטבעות, על פי האמונה הסינית כי הדבר מביא מזל.
תחבורה
המגדל מקושר לתחנת הרכבת התחתית קנרי וורף שעל קו ג'ובילי באמצעות מרכז קניות.
טדאוש קוטרבינסקי
ביוגרפיה
נישא לתלמידתו היהודייה, דינה שטיינברג, ששינתה שמה לינינה קוטרבינסקה, והייתה אף היא פרופסור באוניברסיטת ורשה.
בשנת 1986 הונפק בפולין בול לכבודו, במלאת מאה שנים להולדתו.
דן זקס
דן זקס (26 באפריל 1931 - 14 ביוני 2015; נולד כ-פטר יוליוס זקס; בגרמנית: Peter Julius Sachs) היה סוציולוג, עיתונאי, מרצה, סופר ומתרגם ישראלי.
ביוגרפיה
פטר יוליוס זקס נולד בברלין כבן יחיד להורים יהודים מהמעמד הגבוה. אמו נקראה אספירה ואביו, אריך זקס, היה אמרגן ואיש עסקים מצליח בגרמניה.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 היה חניך בנוער העובד ולמד והתגורר בפנימייה לחקלאות כפר הנוער בן שמן.
במלחמת העצמאות שירת זקס כקשר באזור גוש דן במסגרת הגדנ"ע, הוא היה בין המחברים את הערים היהודיות תל אביב וחולון וחמק מהצלפים הערבים ביפו. לאחר סיום שירותו הצבאי היה חבר בקיבוץ נחשון, שם נישא בשנת 1955 לחברת הקיבוץ חנה ויחד הם עברו לחולון.
החל מ-1954 עבד בעתי"ם, וב-1957 החל לכתוב את הטור "הבחינה המוסרית", שבו הביע בקיצור את עמדותיו בסוגיות פילוסופיות, לעיתון על המשמר, עיתון ציוני-סוציאליסטי בבעלות השומר הצעיר שהיה מזוהה פוליטית עם מפ"ם.
ב-1962 יצא לטיול במזרח אסיה עם דגש על יפן כולל העיר הירושימה, כשחזר לישראל הרצה במספר מקומות בישראל על ביקורו בעיר שהופצצה בפצצת אטום אך לפני 17 שנים, ב-1963 יצא ספרו הראשון "מסע יפן", יומן המסע שלו במזרח אסיה בשילוב תמונות שצילם. זקס רשם חברת הוצאות לאור בשם "עדה" ובמסגרתה הוציא את הספר.
זקס הרבה לכתוב גם בחותם, מוסף "על המשמר", וכתב מגוון כתבות ומאמרים בעל המשמר במקביל למדור הבחינה המוסרית, ככותב בכיר בעל המשמר זקס היה גם חבר קבוע בוועידת מפ''ם, שהיוותה מעין פרלמנט של המפלגה.
ב-1966 שימש ראש המשלחת של מפ"ם לוועידה העולמית ה-21 נגד פצצות אטום ומימן שנערכה בהירושימה.
ב-1968 השלים תעודת בגרות והתקבל ללימודי מדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1971 יצא לאור תרגומו של זקס לעברית את הספר היפני הקלאסי מעשה גנז'י בהוצאת שוקן.
ב-1976 השלים תואר שני במדע המדינה, מאוחר יותר הוא השלים גם תואר ראשון בסוציולוגיה, הוא עזב את העיתונות ונעשה מרצה למדע המדינה וסוציולוגיה בבית ברל ולאחר מכן מורה לאזרחות ב"תיכון חדש" בחולון, שם לימד עד 1994.
הר טננט (אנטארקטיקה)
הר טננט (באנגלית: Mount Tennant) הוא הר בולט, בקצה הצפוני של האי רונג'ה, למול חוף דנקו - בחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 690 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי ההר
ההר התגלה בשנת 1898 על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש, בעת מיפוי האי רונג'ה על ידי המשלחת.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי צוות אה"מ סנייפ (HMS Snipe), אשר הפליגו בסמוך לאנטארקטיקה בינואר 1948.
ההר נקרא על שמו של אדמירל משנה סר ויליאם טננט (William Tennant), אשר באותה עת (בשנת ההפלגה) היה המפקד העליון של הצי המלכותי בזירת צפון אמריקה ואיי הודו המערבית (North America and West Indies Station).
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 341
• Damien Gildea, Antarctic Peninsula - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
Leafpad
Leafpad היא תוכנת קוד פתוח לעריכת טקסט, המיועדת ללינוקס, BSD ו-Maemo.
התוכנה מאפשרת לערוך קובצי טקסט וכן מאפשרת קידוד תווים. ייעודה הוא ליצור עורך טקסט קל ופשוט. התוכנה קיימת כברירת מחדל של עורכי הטקסט בשולחנות העבודה של LXDE וXubuntu גרסה 11.10.
רוברטו צ'רו
רוברטו צ'רו (בספרדית: Roberto Cherro; 23 בפברואר 1907 – 11 באוקטובר 1965) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ. הוא שיחק את הקריירה הרשמית שלו במועדון בוקה ג'וניורס שם היה שיאן הכובשים בכל הזמנים, עד ששיאו נשבר על ידי מרטין פלרמו בשנת 2010.
קריירה
צ'רו נולד בשכונת באראג'אס, בואנוס איירס שבארגנטינה ובצעירותו שיחק במועדון ספורטיבו באראג'אס. בשנת 1924 כשהוא בן 17 התקבל לסגל המקצועי ובשנה שלאחר מכן עבר לפרו קאריל אואסטה, מועדון שהיה אחד הטובים בארגנטינה באותה תקופה. צ'רו לא שיחק שם זמן רב משום שקיבל הצעה מבוקה ג'וניורס עמה זכה בליגה הארגנטינאית כבר בעונתו הראשונה. באותה עונה הוא גם סיים כמלך שערי הליגה והצליח לחזור על הישג זה גם בשנים 1928 ו-1930.
בוקה ג'וניורס בנתה בסוף שנות ה-20 קבוצה שתשלוט בכדורגל הארגנטינאי בעשור הבא. בנוסף לצ'רו, שיחקו בה גם שחקנים גדולים אחרים של אותה תקופה כמו פדרו אריקו סוארס, פרנסיסקו וראז'ו, דומינגו טראסקוני ולודוביקו בידוגליו. בסך הכל זכה עמה ב-5 תוארי אליפות כשהאחרונה מביניהן בשנת 1935, ושלוש שנים לאחר מכן פרש ממשחק פעיל בגיל 31. צ'רו כבש במדיה 221 שערי ליגה והיה מלך השערים שלה בכל הזמנים עד שנת 2010, אז שיאו נשבר על ידי מרטין פלרמו.
נבחרת ארגנטינה
צ'רו ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת ארגנטינה ב-16 בדצמבר 1926 נגד בוליביה, משחק אותו ניצחו 0–5 כשהוא כובש שני שערים. באולימפיאדת 1928 היה שותף לזכייתה במדליית כסף אולימפית לאחר שהפסידו בגמר ליריבה המרה אורוגוואי. צ'רו זכה עמה בקופה אמריקה 1929 בו כבש שער אחד בניצחון 1–4 על פרגוואי. שנה לאחר מכן היה מועמד על ידי מאמן ארגנטינה, פרנסיסקו אולזר, להשתתף במונדיאל 1930. הארגנטינאים הציגו טורניר טוב והגיעו לגמר בו הפסידו 4–2 למארחת אורוגוואי. צ'רו מצידו שותף רק במשחק אחד, הניצחון 0–1 על צרפת בשלב הבתים. צ'רו וארגנטינה השיגו נקמה על אורוגוואי ב-5 בפברואר 1933 כשהם מנצחים אותם 1–4 ואת כל ארבעת השערים הוא כבש. הוא זכה עמה פעם נוספת בקופה אמריקה ב-1937 וסיים את הקריירה הלאומית עם 16 הופעות ו-13 שערים.
אינטר מילאנו
מועדון הכדורגל אינטרנציונלה מילאנו (באיטלקית: Football Club Internazionale Milano) הידוע כאינטר מילאנו, או בקיצור אינטר, הוא מועדון כדורגל איטלקי מהעיר מילאנו המשחק בליגה האיטלקית הראשונה, ונחשב לאחד המועדונים הגדולים והמצליחים בעולם.
אינטר נוסדה ב-1908 ומאז זכתה ב-35 תארים איטלקיים מקומיים ובתשעה תארים בינלאומיים, כולל שלוש פעמים בתואר האירופי החשוב ביותר, גביע אירופה לאלופות. היא הקבוצה היחידה באיטליה ששיחקה בסרייה א' בכל שנות קיומה ומעולם לא נשרה לליגת המשנה, והקבוצה האיטלקית היחידה שזכתה בחמישה תארים בשנה אחת (2010) ואף זכתה בטרבל, ובכך היא מצטרפת לשש קבוצות נוספות בתולדות הכדורגל האירופי שהשלימו טרבל.
אינטר היא הקבוצה השנייה האהודה ביותר באיטליה אחרי יובנטוס, ולאוהדיה יש יריבות ארוכת שנים עם אוהדיהן של קבוצות אחרות. היריבויות המפורסמות ביותר הן עם אוהדי מילאן, היריבה העירונית, במשחק שמכונה "דרבי דלה מדונינה" ועם אוהדי יובנטוס במשחק שמכונה "דרבי ד'איטליה".
כינוי הקבוצה הוא "הנראזורי", על שם מדיה השחורים-כחולים. בעל השליטה במועדון הוא ז'אנג ז'ינדונג, אשר מחזיק בקבוצת סונינג הסינית. נשיא המועדון הוא בנו, סטיבן ז'אנג. לפי הדירוגים השנתיים של מגזין פורבס המועדון הוא בין העשירים בעולם.
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון "ג'וזפה מאצה", המוכר יותר בשם "סן סירו", אצטדיון הכדורגל הגדול ביותר באיטליה בעל 80,018 המושבים, אותו היא חולקת עם יריבתה העירונית מילאן.
אינטר היא אחת ממייסדות ארגון ה-G-14, שייצג את הקבוצות הגדולות באירופה מול אופ"א, וחברה בארגון המועדונים האירופיים שהחליפה את ה-G-14.
השנים הראשונות
המועדון נוסד בערב 9 במרץ 1908 במסעדת "L'Orologio" במילאנו, כשקבוצת אישים פרשה ממועדון הקריקט והכדורגל מילאן. הפורשים, קבוצה של 43 איטלקים ושווייצרים שהבולטים בהם היו הצייר ג'ורג'יו מוג'יאני (שעיצב את הסמל), בוסארד, ברטוליני, אנריקו הינטרמן, ארטורו הינטרמן, פייטרו דלה אורו, קרלו ארדוסי והנשיא הראשון ג'ובאני פארמידיוטי, שלא אהבו את השליטה האיטלקית במילאן, ולכן פרשו והקימו מועדון חדש שנקרא "מועדון הכדורגל אינטרנציונלה מילאנו". מימיו הראשונים היה המועדון פתוח לשחקנים זרים (הקפטן הראשון של הקבוצה, מאנקטי, היה שווייצרי), מה שהוביל לכינויו באותם ימים – לה בנאמטה, האהובים.
המועדון זכה לראשונה באליפות איטליה ב-1910 תחת הדרכתו של הקפטן והמאמן וירג'יליו פוסאטי (השחקן הראשון של אינטר בנבחרת איטליה), אחרי עונה צמודה עם פרו ורצ'לי אחת הקבוצות החזקות באיטליה של תחילת המאה ה-20.
בין השנים 1915–1919 הושבתה הליגה מפעילות בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
בזמן המלחמה נהרג המאמן פוסאטי בעת שירותו בצבא האיטלקי. לאחר המלחמה, עם חידוש הליגה בעונת 1920/1919, זכתה הקבוצה באליפות השנייה תחת המאמן נינו ראסגוטי והכוכבים לואיג'י קאבניני וג'וזפה פוסאטי אחיו של וירג'יליו.
עידן הפאשיזם
בשנת 1922, עם עלייתו של בניטו מוסוליני והפאשיזם לשלטון באיטליה, ימיו של המועדון נראו ספורים. האופי והמסורת הבינלאומיים של המועדון, שמו שדומה לאינטרנציונל, ההמנון הקומוניסטי, וריבוי השחקנים הזרים בקבוצה לא היו לרוחו של המשטר החדש וב-1928 אולץ המועדון להתמזג עם קבוצת יוניון ספורטיבו מילאנזה למועדון אחד אשר הוקם בחסות השלטון במילאנו, ושמו שונה ל"אמברוסיאנה ס.ס מילאנו" על שם אמברוסיו הפטרון הקדוש של מילאנו. גם מדיה המסורתיים בכחול שחור הוחלפו למדים לבנים עם צלב אדום בדומה לדגל של העיר מילאנו. על אף השינויים אוהדי הקבוצה המשיכו לקרוא לה "אינטר" ולשיר את אותם השירים כתמול שלשום, דבר שעורר את זעמו של מוסוליני. למרות המתח בין המועדון והמשטר, המשיך המועדון בדרכו וזכה בתארים גם בשנים קשות אלה.
בעונת 1929/1930 זכתה הקבוצה באליפות שלישית תחת המאמן היהודי ארפד וייס ובעזרתו של הכוכב הגדול ג'וזפה מאצה (מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים עם 284 שערים), שכבש באותה עונה 31 שערים. באותה עונה שיחקה הקבוצה בגביע מיטרופה (גרסה מוקדמת של גביע אירופה לאלופות) והודחה בחצי הגמר.
בשנת 1932 שינה הנשיא החדש פרדיננדו פוזאני את שם המועדון ל"אמברוסיאנה-אינטר".
בעונת 1933/1934 הגיעה הקבוצה לגמר גביע מיטרופה אחרי שהדיחה בחצי הגמר את ספרטה פראג החזקה מצ'כוסלובקיה והפסידה לאוסטריה וינה.
בעונת 1936/1937 הגיעה הקבוצה לחצי גמר גביע מיטרופה והודחה על ידי ספרטה פראג, מאצה סיים כמלך השערים של המפעל עם עשרה שערים.
בעונת 1937/1938 זכתה הקבוצה באליפות רביעית תחת המאמן ארמנדו קסטלאצי. מאצה סיים כמלך השערים באותה עונה עם 20 שערים, ובקיץ הוביל את נבחרת איטליה לזכייה שנייה ברציפות במונדיאל ששוחק בצרפת יחד עם פייטרו פראריס, אוגו לוקאטלי, ג'ובאני פרארי ורנאטו אולמי חבריו לקבוצה.
בעונת 1938/1939, תחת המאמן החדש טוני קארגנלי האוסטרי, זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי בפעם הראשונה אחרי ניצחון 2:1 בגמר על נובארה.
בעונת 1940/1939 זכתה הקבוצה באליפות חמישית למרות פציעה קשה של מאצה שהחסיר את רוב העונה. שמונה ימים אחרי זכייתה של אינטר בתואר ב-10 ביוני נכנסה איטליה למלחמת העולם השנייה. ב-1942 רכש את הקבוצה איש העסקים קרלו מאסרוני.
בין השנים 1943–1945 הושבתה הליגה בגלל המלחמה.
השנים שלאחר המלחמה
לאחר מלחמת העולם השנייה, ב-27 באוקטובר 1945, החליט הנשיא מאסרוני להחזיר למועדון את שמו המקורי המשמש אותו עד היום.
לקראת עונת 1946/1947 יצא נשיא הקבוצה מאסרוני למסע רכש בדרום אמריקה והביא לקבוצה חמישה שחקנים - את החלוץ האורוגוואי זאפיריין, המגן האורוגוואי פדמונטה, הקשר הארגנטינאי קריאוני, הקשר האורוגוואי וולפי והחלוץ הארגנטינאי בוביו. למרות הרכש היקר נכשלה הקבוצה ובאמצע העונה פוטר המאמן קרלו קרקאנו, ובמקומו מונה ג'וזפה מאצה ששימש גם כשחקן וגם כמאמן ולבסוף סיימה במקום העשירי בטבלה.
ב-29 ביוני 1947 שיחק ג'וזפה מאצה, הכוכב הגדול של שנות ה-30 ושנות ה-40, את משחקו האחרון בקבוצה אחרי 408 הופעות ו-284 שערים.
בין השנים 1948–1952 התמודדה הקבוצה על האליפות עם יובנטוס, טורינו ומילאן אך לא הצליחה לזכות בתואר.
לקראת עונת 1952/1953 חתם בקבוצה המאמן אלפרדו פוני, שיחד עם כוכבי הקבוצה לאנרט סקוגלונד השוודי, בניטו לורנצי האיטלקי ואיסטבן ניירס הצרפתי-הונגרי, הוביל את הקבוצה לאליפות שישית בהיסטוריה וראשונה משנת 1940, אחרי עונה צמודה עם יובנטוס ומילאן. ניירס סיים ככובש המצטיין של הקבוצה עם 15 שערים.
עונה לאחר מכן ב-1953/1954 זכתה הקבוצה באליפות שביעית ושנייה ברציפות אחרי עונה שבה היו אינטר ויובנטוס צמודות בראש הטבלה עם אותו מספר נקודות עד למחזור 32, שני מחזורים לסיום העונה, שבו סיימה אינטר בתיקו נגד פלרמו ויובנטוס הפסידה לאטאלנטה. כתוצאה מכך, פתחה אינטר פער של נקודה שנשמר עד סיום העונה.
לה גרנדה אינטר
בשנת 1955 מכר הנשיא מאסרוני את הקבוצה לאנג'לו מוראטי, איל נפט עשיר, שפתח עידן חדש בהיסטוריה של הקבוצה. מוראטי השקיע סכומים גדולים בקבוצה, וב-1957 רכש מבוקה ג'וניורס את החלוץ הארגנטינאי אנטוניו אנג'לילו תמורת 30,000 ליש"ט (שיא עולמי להעברות באותם ימים). בעונת 1958/1959 הבקיע אנג'לילו 33 שערים ב-33 משחקים, נתון שאף שחקן לא שיחזר מאז.
בשנת 1960 הביא מוראטי לאינטר את המנהל איטאלו אלודי והמאמן הארגנטינאי הלניו הררה שהנהיג בקבוצה את שיטת "הקטנאצ'ו", ששמה דגש על הגנה נוקשה בשילוב של התקפות מתפרצות. כוכבים כמו לואיס סוארס, סנדרו מאצולה, ג'אצ'ינטו פאקטי, טרצ'יזיו בורניץ', מריו קורסו, דה קוסטה ג'איר והקפטן ארמנדו פיקי, הובילו את הקבוצה לתור הזהב שלה ולתקופה הטובה בהיסטוריה שלה. קבוצה זו כונתה לה גרנדה אינטר – אינטר הגדולה, והיא ידועה עד היום כאחת הקבוצות הטובות ביותר בהיסטוריה של הכדורגל האיטלקי והאירופי.
לה גרנדה אינטר זכתה באליפות ראשונה תחת הררה ב-1963, ושנה לאחר מכן זכתה בגביע אירופה לאלופות הראשון שלה כשניצחה במשחק הגמר בווינה 3:1 את ריאל מדריד. באותה שנה איבדה אינטר את האליפות לבולוניה, אחרי שהפסידה לה 2:0 במשחק הכרעה מיוחד בסיום העונה, לאחר ששתי הקבוצות סיימו עם אותו מספר נקודות. בסוף אותה שנה השתתפה אינטר בגביע הבין-יבשתי ובמסגרתו יצאה למשחק רשמי ראשון מחוץ לאדמת אירופה, כששיחקה בבואנוס איירס והפסידה לאינדפנדיינטה 1:0. במשחק הגומלין, שנערך במילאנו, ניצחה אינטר 2:0, לאחר שלזכותה כבשו סנדרו מאצולה ומריו קורסו. במשחק המכריע, בסנטיאגו ברנבאו במדריד, ניצחה אינטר בהארכה משער של מריו קורסו וזכתה לראשונה בגביע הבין-יבשתי.
עונה לאחר מכן, ב-1965, זכתה אינטר שוב בגביע אירופה לאחר ניצחון 1:0 במשחק הגמר על בנפיקה במילאנו. באותה עונה זכתה גם באליפות איטליה ובגביע הבין-יבשתי, לאחר ששוב ניצחה את אינדפנדיינטה, אלופת דרום אמריקה. ב-1966 זכתה אינטר באליפות העשירית שלה והוסיפה כוכב לסמלה, אך הודחה מגביע האלופות לאחר שהפסידה בחצי הגמר לריאל מדריד. שנה לאחר מכן הגיעה אינטר לגמר גביע האלופות בליסבון אך הפסידה לסלטיק.
ב-18 במאי 1968 הודיע הנשיא מוראטי שהוא עוזב את הקבוצה ומוכר אותה לאיבנואה פראיצולי, יחד איתו עזבו גם המאמן הררה והמנהל אלודי ובזה תם העידן הגדול והמצליח של לה גרנדה אינטר.
בחודש יוני 1968 זכו שחקני הקבוצה, פאקטי, מאצולה, בורגניק, גוארנרי ודומנגיני, באליפות אירופה לאומות במדי נבחרת איטליה.
שנות השבעים והשמונים
לקראת עונת 1969/1970 קנה הנשיא החדש פראיצולי את חלוץ נבחרת איטליה רוברטו בונינסנייה מקליארי. עם החלוץ החדש והכוכבים הוותיקים סיימה הקבוצה במקום השני אחרי תחרות צמודה מצד קליארי המפתיעה, שזכתה בתואר לראשונה בתולדותיה. במונדיאל 1970 שיחקו שישה משחקני הקבוצה - פאקטי, מאצולה, בונינסנייה, ברוגניק, ברטיני והשוער ויירי - בשורות נבחרת איטליה שהגיעה לגמר והפסידה לנבחרת ברזיל.
את עונת 1970/1971 התחילה אינטר רע מאוד ובנובמבר, אחרי הפסד בדרבי למילאן מובילת הטבלה, פוטר המאמן הריברטו הררה ובמקומו מונה מאמן הנוער ג'ובאני אינברניצי. עם המאמן החדש התחברה הקבוצה, עקפה את מילאן וזכתה באליפות ה-11 של המועדון.
עונה לאחר מכן הגיעה אינטר לגמר גביע אירופה, אחרי שהדיחה את א.א.ק. אתונה, בורוסיה מנשנגלדבך, סטנדרד ליאז' וסלטיק. במשחק הגמר ברוטרדם פגשה את אייאקס עם הכוכב יוהאן קרויף והפסידה 2:0.
ב-1977 מונה למאמן איוג'ניו ברסליני שהגיע מסמפדוריה והוביל את הקבוצה ב-1978 לזכייה בגביע האיטלקי השני בתולדותיה, אחרי ניצחון 2:1 בגמר על נאפולי. ב-1980 הוביל ברסליני את הקבוצה לאליפות 12 אחרי עונה צמודה עם יובנטוס. בשורות הקבוצה שיחקו אלסנדרו אלטובלי, גבריאלה אוריאלי, גראצינו ביני ואבריסטו באקלוסי. עונה לאחר מכן הגיעה אינטר לחצי גמר גביע אירופה, בו הודחה על ידי ריאל מדריד.
ב-1982 זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי השלישי בתולדותיה אחרי ניצחון 2:1 על טורינו בסיכום שני משחקים. בקיץ 1982 זכו שחקני הקבוצה ברגומי, אלטובלי, אוריאלי, מאריני והשוער בורדון במונדיאל עם נבחרת איטליה.
ב-18 בינואר 1984 מכר הנשיא פראיצולי את הקבוצה לארנסטו פלגריני. הנשיא החדש רכש בקיץ את כוכב נבחרת גרמניה קרל היינץ רומניגה, אחד השחקנים הטובים בעולם באותן שנים, בהשקעה גדולה, אך הקבוצה סיימה רק במקום ה-3, כשבאליפות זוכה הלאס ורונה המפתיעה, לראשונה בתולדותיה.
בקיץ 1986 החתים הנשיא פלגריני את המאמן המצליח ג'ובאני טרפטוני. לקראת עונת 1988/1989 רכש המאמן את צמד השחקנים הגרמניים לותר מתאוס ואנדראס ברמה, שיחד עם ג'וזפה ברגומי, רמון דיאס, ניקולה ברטי והשוער וולטר זנגה, הובילו את הקבוצה לאליפות 13 בתולדותיה. הקבוצה סיימה עם 58 נקודות (באותה תקופה ניצחון היה שווה 2 נקודות), וקבעה שיא נקודות לעונה בליגה של 18 קבוצות. למאמן טרפטוני הייתה זו האליפות השביעית בקריירה אחרי 6 אליפויות עם יובנטוס.
אינטר חוזרת למשפחת מוראטי
שנות ה-90 היו קשות ומאכזבות לקבוצה. בזמן שיריבותיה הגדולות יובנטוס ומילאן זכו בתארים באיטליה ואירופה, נחלה הקבוצה כישלונות בליגה שנה אחר שנה כשהשיא השלילי, מבחינתה, היה בשנת 1994 כשהקבוצה סיימה במקום ה-13, הנמוך בתולדותיה. באירופה נחלה הקבוצה הצלחה יחסית, כשזכתה בשלושה גביעי אופ"א ב-1991, 1994 ו-1998.
בשנת 1995 קנה את הקבוצה בנו של אנג'לו מוראטי – מאסימו מוראטי. מוראטי הבטיח לאוהדים הצלחות רבות והשקיע סכומי כסף אדירים במטרה לשחזר את הצלחותיו של אביו. הוא הביא לקבוצה כוכבים כמו רוברטו קרלוס, איוואן זמורנו ורוברטו באג'ו. בנוסף, שבר את שיא ההעברות העולמי כשרכש מברצלונה את רונאלדו, השחקן הטוב בעולם באותם ימים. אך, למרות ההשקעה הגדולה, שנות ה-90 נשארו העשור היחיד בו לא הצליחה הקבוצה לזכות באליפות.
לקראת עונת החליט מוראטי לעשות מהפכה בקבוצה, והחתים את המאמן המצליח של יובנטוס, מרצ'לו ליפי. יחד עם ליפי יצא מוראטי למסע רכש נרחב ושבר את שיא ההעברות העולמי בפעם השנייה, כשרכש מלאציו את כוכב נבחרת איטליה כריסטיאן ויירי תמורת 31 מיליון יורו. יחד עם ויירי הובאו גם השוער אנג'לו פרוצי, הבלם לורן בלאן הקשר ולדימיר יוגוביץ' ועוד מספר שחקנים, בהשקעה של מעל למאה מיליון דולר. בתקשורת האיטלקית הצביעו על אינטר כמועמדת הבטוחה לאליפות, כשבחוד ההתקפה של הקבוצה נמצאים שניים מהכוכבים הגדולים בעולם, ויירי ורונאלדו, שזכו לכינוי "החוד האטומי", אך הקבוצה נכשלה שוב כשויירי ורונאלדו זוכים לשחק יחדיו מספר מועט של משחקים עקב פציעתו הקשה של רונאלדו, ולבסוף סיימה רק במקום הרביעי. בתחילת עונת הודחה אינטר במפתיע ממוקדמות ליגת האלופות על ידי הלסינגבורג. כתוצאה מכך, פוטר המאמן ליפי ובמקומו מונה מרקו טארדלי. בסיום העונה פוטר גם טארדלי, לאחר שהקבוצה סיימה במקום החמישי, מקום שאינו מקנה את הזכות לשחק בליגת האלופות.
לקראת עונת מונה הקטור קופר למאמן הקבוצה. אינטר הובילה את הטבלה במשך מרבית העונה, כשלקראת סופה חזר רונאלדו לשחק אחרי שנתיים של פציעות קשות, והגיעה למחזור האחרון ב-5 במאי, לאולמפיקו שברומא, למשחק מול לאציו. אינטר הייתה זקוקה לניצחון כדי להבטיח אליפות מספר 14, וראשונה לאחר 13 שנה, אך הפסידה 4:2 במשחק ויובנטוס זכתה בתואר.
עונה לאחר מכן נמכר רונאלדו, הכוכב הגדול של הקבוצה, לריאל מדריד לאחר שדרש לעזוב עקב חילוקי דעות עם המאמן קופר ובמקומו נקנה מלאציו הרנן קרספו. בליגה סיימה הקבוצה במקום השני ובליגת האלופות הגיעה לחצי הגמר, שם הודחה על ידי יריבתה העירונית, מילאן.
בתחילת עונת פוטר קופר מהקבוצה בעקבות שורה של הפסדים בליגה, ובמקומו מונה עד לסוף העונה אלברטו זאקרוני. באמצע אותה עונה החליט הבעלים מוראטי למוד האכזבות, לפרוש מניהול הקבוצה ולמנות את שחקן העבר הנודע פאקטי לנשיא הקבוצה. בסוף אותה עונה פוטר זאקרוני.
תקופת רוברטו מאנצ'יני
בספטמבר 2006 הלך לעולמו הנשיא פאקטי לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן ומוראטי חזר לכהן כנשיא. כהוקרה על פועלו של פאקטי כשחקן, קפטן ונשיא במועדון, הוציאה אינטר משימוש את המספר 3, מספר חולצתו של פאקטי בכל הקריירה הארוכה כשחקן במועדון.
לקראת עונת הביא מאנצ'יני לקבוצה את פטריק ויירה, הרנן קרספו,  מאייקון וזלאטן איברהימוביץ'. עונה זאת הייתה מוצלחת במיוחד מבחינת אינטר, כשבליגה ניצחה 17 משחקים רצופים (שיא אירופי), ניצחה 30 משחקים בסה"כ, שברה את שיא הנקודות לעונה עם 97 נקודות, וזכתה באליפות ה-15 של המועדון וראשונה (על המגרש) מ-1989. בליגת האלופות הודחה הקבוצה בשמינית הגמר על ידי ולנסיה.
בעונת, שנת המאה של המועדון, זכתה אינטר באליפות ה-16 בתולדותיה, אחרי תחרות צמודה מול רומא. אינטר זכתה באליפות רק במחזור האחרון, כשניצחה את פארמה 2:0 מצמד של איברהימוביץ'. בליגת האלופות נכשלה הקבוצה שוב, והודחה בשמינית הגמר על ידי ליברפול. בסוף אותה עונה פוטר מאנצ'יני למרות הזכיה באליפות, עקב ההצהרה שנתן מיד לאחר ההפסד מול ליברפול כי יעזוב את אינטר בתום העונה. למרות שמנצ'יני חזר בו מהדברים יום למחרת, נשיא הקבוצה, מאסימו מוראטי, החליט להפרד ממנו בסיום העונה בעקבות אותה הצהרה.
תקופת מוריניו והטרבל
אחרי פיטורי מאנצ'יני החתימה אינטר את ז'וזה מוריניו, הפורטוגלי המצליח, למאמן כשבפניו הוצבה מטרה ברורה - הצלחה בליגת האלופות. בעונתו הראשונה של מוריניו 2008/2009, זכתה אינטר באליפות רביעית ברציפות וה-17 בתולדות המועדון. בנוסף, זכתה בסופר קאפ האיטלקי הרביעי שלה אחרי ניצחון על רומא, אך באירופה נכשלה כששוב הודחה בשמינית הגמר על ידי מנצ'סטר יונייטד. בגביע האיטלקי, אחרי ארבעה גמרים רצופים, הודחה הקבוצה בחצי הגמר על ידי סמפדוריה.
בקיץ 2009 יצאו אינטר ומוריניו למסע רכש וקנו את דייגו מיליטו וטיאגו מוטה מגנואה, את הבלם לוסיו מבאיירן מינכן ואת וסלי סניידר מריאל מדריד. בעסקה הגדולה של אותו קיץ נמכר לברצלונה זלאטן איברהימוביץ', הכוכב הגדול של הקבוצה באליפויות האחרונות, ותמורתו הגיע סמואל אטו, החלוץ המוביל של ברצלונה. עם שחקני הרכש החדשים בשילוב השחקנים הוותיקים כמו זאנטי, קמביאסו, מייקון, סטנקוביץ', סמואל, מטראצי והשוער סזאר, הוביל מוריניו את אינטר לעונה הגדולה בהיסטוריה של הקבוצה ושל קבוצה איטלקית בכלל.
אינטר זכתה באליפות ה-18 שלה והחמישית ברציפות (השוותה את השיא של טורינו ויובנטוס), אחרי תחרות צמודה מול רומא, כשהתואר מובטח רק במחזור האחרון, בניצחון על סיינה 1:0 משער של דייגו מיליטו שכבש 22 שערים בליגה בעונתו הראשונה בקבוצה. אינטר זכתה גם בגביע האיטלקי, כשניצחה בגמר את רומא במגרשה הביתי 1:0, שוב משער של מיליטו.
בליגת האלופות החלה אינטר את העונה בצליעה וסיימה את שלב הבתים שנייה אחרי ברצלונה, ובשמינית הגמר הוגרלה מול צ'לסי שנחשבה לפייבוריטית במפגש, אך הדיחה אותה בזכות שני ניצחונות 2:1 במילאנו ו-1:0 בלונדון. ברבע הגמר חלפה על פני צסק"א מוסקבה, בזכות שני ניצחונות של 1:0 בבית ובחוץ. בחצי הגמר פגשה אינטר את ברצלונה החזקה שנחשבה למועמדת בטוחה לזכייה במפעל. במשחק הראשון במילאנו, ניצחה אינטר 3:1 במשחק מרשים, כשחזרה מפיגור 1:0 וכעבור שבוע בגומלין הפסידה 1:0 במשחק הגנתי, אף על פי שהייתה בחיסרון של שחקן במשך רוב דקות המשחק, ועלתה לגמר ליגת האלופות אחרי 38 שנה. במשחק הגמר שנערך ב-22 במאי באצטדיון סנטיאגו ברנבאו במדריד, פגשה אינטר את אלופת גרמניה באיירן מינכן וניצחה 2:0 מצמד שערים של דייגו מיליטו, וזכתה בגביע אירופה לאלופות שלישי בתולדותיה, 45 שנה אחרי זכייתה האחרונה ב-1965. בכך השלימה אינטר טרבל, והייתה לקבוצה האיטלקית הראשונה שעושה זאת.
מוריניו הפך למאמן השלישי בהיסטוריה של גביע האלופות שזוכה בתואר עם שתי קבוצות שונות אחרי שזכה ב-2004 עם פורטו. דייגו מיליטו, שסיים כמלך השערים של הקבוצה עם 30 שערים בכל המסגרות, זכה בתואר השחקן המצטיין של ליגת האלופות לשנת 2010. יחד איתו בנבחרת העונה של ליגת האלופות היו וסלי סניידר, מאייקון, לוסיו והשוער סזאר.
ירידה אחרי הטרבל
אחרי הגמר התפטר מוריניו שעמד במשימה לשמה בא וחתם בריאל מדריד. לאחר עזיבת מוריניו החתימה אינטר לשנתיים את רפאל בניטס הספרדי שפוטר מליברפול. תחת בניטס החלה אינטר את עונת 2010/2011 עם זכייה בסופרקאפ האיטלקי ה-5 של המועדון, אך הפסידה את הסופר קאפ האירופי לאתלטיקו מדריד. בליגה, שורה של תוצאות מאכזבות ערערו את מעמדו של בניטס. בחודש דצמבר זכתה אינטר באליפות העולם לקבוצות אחרי ניצחון 3:0 בגמר על אלופת אפריקה מזמבה, ובכך השלימה תואר חמישי לשנת 2010. הזכייה באליפות העולם לא הספיקה לבניטס שפוטר מהקבוצה, ובמקומו מונה לאונרדו הברזילאי שחתם על חוזה עד יוני 2012. תחת לאונרדו התגברה הקבוצה על פתיחת העונה החלשה והצליחה לחזור למאבק האליפות, אך סיימה במקום השני והפסידה את התואר למילאן אחרי חמש זכיות רצופות. בליגת האלופות הדיחה אינטר את באיירן מינכן בשמינית הגמר אחרי שהפסידה במשחק הראשון במילאנו 1:0, אך ניצחה במינכן 3:2 ועלתה לרבע הגמר. בכך, הייתה אינטר לקבוצה השנייה בהיסטוריה של ליגת האלופות שהצליחה לעבור שלב אחרי שהפסידה בבית במשחק הראשון. ברבע הגמר הודחה הקבוצה על ידי שאלקה 04. במאי 2011 זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי השביעי שלה, אחרי שגברה בגמר 1:3 על פלרמו. בכך, אינטר השלימה זכייה של 15 תארים מאז עונת 04/05 והפכה לאחת הקבוצות המעוטרות בשנות האלפיים.