cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התעמולה הנאצית
התעמולה הנאצית בימי רפובליקת ויימאר
הגורמים החברתיים המרכזיים באימפריה הגרמנית, השמרנים והסוציאל-דמוקרטים, היו חסרי אונים כנגד שיטות התעמולה החדשות שהביא עמו היטלר מימין, וכנגד התעמולה הקומוניסטית המודרכת על ידי מוסקבה משמאל. טכניקות חדשות אלו של תעמולה טוטאלית היו מעבר לתפיסתם או להישג ידם של השמרנים והסוציאל-דמוקרטים, שנטו לדבוק במורשת ובמסורת, כשהם פונים לקהל מבוגר ולאינטליגנציה. השימוש הנאצי והקומוניסטי בנוער, במצעדים ובתזמורות, בסרטי זרוע, בצבע האדום, ובתנועה הבלתי פוסקת, היווה מכה בלתי צפויה לאנשי המפלגות המסורתיות. התעמולה הקומוניסטית שכינתה את הסוציאל-דמוקרטים "סוציאל פשיסטים" והתעמולה הנאצית הבוטה, החוזרת על הסיסמאות הפשוטות והקליטות, נותרו ללא מענה. שני הזרמים כאחד ביקשו להביא לחיסולה של הרפובליקה הדמוקרטית, והחלפתה במשטר טוטליטרי לפי רוחם.
היטלר ואנשיו עשו שימוש חלוצי בטכנולוגיה של אותה התקופה, ברדיו בקולנוע ובמטוס. את מסעי הבחירות הגורליים של 1931–1933 ליוו מסעות תעמולה בהן טס היטלר במטוס מקצה אחד של המדינה עד קצה, ונאם בפני ההמונים. היטלר נאם במאות אסיפות המונים, לעיתים מול עשרות אלפי אנשים במשך ימים ספורים, דבר שלא היה מתאפשר בתקופה שלפני המטוס, שלא עלה על דעת יריביו, ושאיפשר לו חשיפה בלתי אמצעית בפני מיליוני גרמנים, בערים הגדולות ובערי השדה. גבלס והיטלר הבינו את כוחם של אמצעי התקשורת החדישים. אורי אבנרי בספרו "צלב הקרס", בו הוא מנתח את התעמולה הנאצית, מספר על מקרה בו סירב אחד מיריבי המפלגה להופיע בעימות מול גבלס. גבלס לקח נאום מוקלט של אותו יריב, והשמיע קטעים ממנו, תוך שהוא עונה תשובה משלו לכל קטע מוקלט.
את התעמולה הנאצית של אותם הימים השלימה הופעתם של שלושה עיתונים - "דר שטירמר" האנטישמי והארסי, בעריכת הפורנוגרף יוליוס שטרייכר, ה"פולקישר ביאובכטר" (הצופה העממי), עיתונה של המפלגה, ו"דר אנגריף" ה'מתון' יותר, שבשליטת גבלס. רכישתם של עיתונים אלו הייתה צעד מכריע בהתקדמותה של המפלגה ממפלגה בווארית ננסית אל מפלגת המונים כלל גרמנית.
את התעמולה הנאצית אפיינו המצעדים, התהלוכות, הנאומים, התנועה הבלתי פוסקת, אך כל אלו שימשו ככלי להעביר את התכנים - היהודי הוא האויב, היטלר הוא המושיע. על פי איאן קרשו בספרו המיתוס של היטלר, שימשו מסעות התעמולה במהלך מערכות הבחירות האחרונות ברפובליקת ויימאר, ובמיוחד מסע הבחירות בו התמודד היטלר אל מול פאול פון הינדנבורג על נשיאות גרמניה, לקידום "המיתוס של היטלר". קרשו מסכם את השפעת התעמולה במילים אלה:
משרד התעמולה
החשיבות שייחס היטלר לתעמולה, הביאה אותו ליצור "משרד תעמולה" (משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם - Reichsministerium für Volksauflärung und Propaganda), כחודש לאחר כניסתו לתפקיד הקאנצלר, ב-5 במרץ 1933, ולהעמיד בראשו את יוזף גבלס. משרד זה קיבל את הפיקוח האבסולוטי על כל אמצעי התקשורת ברייך השלישי. למשרד היו שבע מחלקות - מנהלה; תעמולה; רדיו; עיתונות; קולנוע; תיאטרון; השכלה לעם.
לא ניתן היה להפיק סרט קולנוע, או להוציא לאור עיתון, מבלי לקבל אישור מוקדם ממשרד התעמולה לתכנים.
הרדיו, המדיום ההמוני החדיש והמשפיע ביותר באותה התקופה, היה מונופול של המדינה עוד בימי רפובליקת ויימאר. לאחר עליית הנאצים לשלטון שימש הרדיו ככלי למתקפת תעמולה בלתי פוסקת. על פי יוזמתו של גבלס פותח רדיו זול שכונה פולקסאמפפנגר ("מקלט העם") שבכוונה תוכנן כך שהוא לא קלט ערוצים של גלים קצרים ויצרני המכשיר נמנעו מהמנהג, המקובל בקרב יצרני מכשירי רדיו בתקופה זו, לסמן את מיקומן המשוער של התחנות האירופאיות העיקריות על סקלת כוונון התחנות. בדרך כלל סומנו רק תחנות גרמנית (ומאוחר יותר, לאחר האנשלוס, אוסטריות). ההאזנה לתחנות זרות נאסרה, והמוני הגרמנים נאלצו לשמוע אך ורק את גרסתם התעמולתית של היטלר וגבלס. שטיפת מוח בלתי פוסקת זו נמשכה 12 שנים.
הקולנוע אף הוא נשלט על ידי משרד התעמולה. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 שלט בחברת הקולנוע הגרמנית הגדולה UFA שר התעמולה יוזף גבלס. במאים כפריץ לאנג, אשר היו מזוהים עם החברה, נאלצו להימלט מגרמניה. במהלך שנות ה-30 הפיקה UFA סרטים מוזיקליים קלילים, לצד תעמולה אנטישמית בוטה. בשנת 1937 רכשה המפלגה הנאצית, באמצעות חברת החזקות, 72% ממניות UFA, ובשנת 1942 הולאמה החברה כליל, בצו אשר הלאים את כל תעשיית הקולנוע ברייך השלישי.
התוצאה של השליטה הנאצית הבלתי פוסקת באמצעי התקשורת, הייתה כי התעמולה הנאצית, על מסריה הקליטים והחוזרים על עצמם, הייתה לאמת היחידה, והוחדרה לתודעתם ולתת-תודעתם של הגרמנים באופן מחושב ורציף. ראיית העולם הגזענית והאנטישמית של המפלגה הפכה לדומיננטית לחלוטין בשיח הציבורי בגרמניה.
אמצעי התעמולה של המדינה
שיאה של התעמולה הנאצית היה במפגני ההמונים במהלך הכינוס השנתי של המפלגה הנאצית בנירנברג. לני ריפנשטאהל הנציחה בסרטה ניצחון הרצון את המפגן בשנת 1934. את הגעתו של היטלר אל המקום בדרך האוויר, את מאות אלפי הצופים, את עשרות אלפי הנאצים במדים הצועדים בצעדי האווז, את דגלי המפלגה, את הנערים. בשנת 1935 הוסיף אלברט שפאר לכל אלו אלמנט נוסף, הקפתו של האצטדיון בו התרחש המפגן בזרקורי הגנה אווירית שנלקחו מן הלופטוואפה. האפקט כונה על ידי הצופים הנדהמים "קתדרלה של קרח". הפגנה זו של עוצמה הייתה בעלת השפעה רבה הן בגרמניה והן מחוצה לה. המפגנים נערכו מדי שנה עד לשנת 1938, כשהם הולכים ומקבלים סממנים צבאיים, ומתווספים אליהם טיסות ראווה של מטוסים ומצעדי טנקים, ככל שחימושה של גרמניה התאפשר.
שפאר, אדריכלו האישי של היטלר, נדרש על ידי היטלר לבנות מחדש את ברלין, כשהמטרה היא בראש ובראשונה תעמולתית. אולם כינוסים ענק בעל כיפה, שער ניצחון כביר, שדירה ענקית שמשני צדדיה תותחי שלל, היו רק חלק מן האלמנטים שתוכננו. כן תוכנן אצטדיון ענק בנירנברג בעל מקום ל-400,000 איש. אצטדיון זה אמור היה להיות כה גדול, עד שהצופים אמורים היו להיעזר במשקפות על מנת לראות את המתרחש על הרחבה. מבנים אלו לא נבנו מעולם.
האולימפיאדה בברלין בשנת 1936 שימשה אף היא כר נרחב לתעמולה. אף היא לוותה בסרט של ריפנשטאהל, "אולימפיה" שהציג את אידיאל הגזע הגרמני בטהרתו, בדמותם של המתחרים הבלונדים, השריריים ותכולי העיניים. ברלין נוקתה מכרזות גזעניות ומהסממנים הבוטים יותר של התעמולה הנאצית, והציגה מראית פנים ידידותית למתחרים, תוך הדגשה של העוצמה והנעורים שהביא עמו, כביכול, המשטר הנאצי. את השורה קלקל האצן ג'סי אוונס, שחור העור, שזכה בכמה מן המקצים, והביא לכך שהיטלר, שישב במקום בולט בתא הכבוד, עזב את האירוע בבושת פנים.
האדרת דמותו של היטלר
מטרה מרכזית לתעמולה הנאצית הייתה "המיתוס של היטלר" - שהיק חלק מפולחן האישיות של היטלר. הסגידה להיטלר כאילו היה אל, המיתוס של האדם שעלה מההמון, חייל פשוט בחפירות מלחמת העולם הראשונה, כמבטא את תמצית מהותו של העם הגרמני, המיתוס של הפיהרר כאדם פשוט, אוהב ילדים, בעל אהבה רוחנית לאופרות ולמוזיקה של ואגנר, שהוא שהצליח להעיר את האומה, ולהקימה מן השפל שאליו הביא אותה הסכם ורסאי, הוחדר לראשי הגרמנים בכל אופן ובכל הזדמנות. מסע תעמולה עקשני ואינטנסיבי זה (שכלל אף אלמנטים כנטיעת "תרזות היטלר" בכפרים, סיומן של שיחות פרטיות ומכתבים פרטיים בברכת "הייל היטלר", הופעתו של היטלר כמעט על כל בולי הדואר, ונוכחותו המתמדת בכרזות, במשדרי רדיו ובסרטי התעמולה בקולנוע) יחד עם הצלחות המשטר בתחומי הפנים ובתחום מדיניות החוץ, ולאחר מכן, עד לשנת 1941, הצלחותיו הצבאיות, הביא לאמונה כמעט מיסטית של האדם הגרמני מן השורה בכוחו ובעוצמתו של היטלר, ובהיותו אדם טוב ומיטיב היודע את הדרך שבה על העם הגרמני ללכת.
גם לאחר התבוסה בקרב סטלינגרד בשנים 1943–1945 משרד התעמולה של גבלס המשיך להחדיר לעם את האמונה בפיהרר ובניצחון הסופי. עוד בשנת 1945 ביים פייט הארלן את הסרט קולברג, שהראה את ניצחון הגרמנים כמעט כנגד כל הסיכויים בקרב היסטורי, סרט שלצילומו הקצו מאות חיילים ומשאבים רבים, בזמן בו אלו היו נחוצים בחזית. עד ליומו האחרון של המשטר המשיכה התעמולה להסביר כי הפיהרר, בגאונותו, יביא לשינוי של הרגע האחרון. אם יהיה זה נשק פלא, או שינוי פוליטי מדהים - כריתת ברית עם מעצמות המערב כנגד הרוסים, או אפילו תפנית אסטרטגית, כיתור הרוסים והשמדתם בשערי ברלין.
תיאור של השפעת תעמולה זו על העם הפשוט ניתן בסרט "הנפילה" (2005) המתאר את ימיו האחרונים של היטלר בפיהררבונקר בברלין. הסרט מתאר כיצד הזמין היטלר לבונקר שני רופאים ואחות, על מנת שאלו ידריכו אותו כיצד להתאבד. האחות, שאינה מודעת למטרה שלשמה נקראה אל הבונקר, קוראת אל עבר היטלר משהיא רואה אותו - "פיהרר שלי! חזק את אמונתי בניצחון הסופי!".
תעמולה זו לא פסקה עד התאבדותם של היטלר ושל גבלס. לפי איאן קרשו בחודשיו האחרונים של הרייך השלישי איבדה תעמולה זו את עוקצה, ועם היוודע מותו של היטלר קיבלוהו רבים מבני העם הגרמני במרירות שותקת, שהחליפה את ההערצה.
דמות היהודי בתעמולה הנאצית
המוטיב הבולט השני בתעמולה הנאצית היה הצגת היהודי כתת-אדם, כאויב, וכמי שיש להשמידו. המוטיב החוזר היה הצגת היהודי כחיה מזיקה - כעכבר, או כחיידק המביא למחלות מידבקות.
תעמולה זו הכשירה את הלבבות לקראת השמדת העם היהודי בשואה.
המוביל מבחינה זו היה העיתון "דר שטירמר" אותו ערך יוליוס שטרייכר. עיתון זה הציג בעמודיו הראשונים את דמותו של היהודי מעוקל האף, החמדן, הרוצח והאנס. בשיאו של העיתון הגיעה תפוצתו למיליון וחצי עותקים. שטרייכר נדון למוות במשפטי נירנברג על ביצוע פשעים כנגד האנושות.
תערוכת "היהודי הנצחי" הייתה הגדולה בתערוכות האנטי־יהודיות בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה. היא נפתחה ב-8 בנובמבר 1937 במינכן ובהמשך שנת 1938 עברה גם לווינה וברלין. התערוכה משכה מעל 400,000 מבקרים (מעל 5,000 מדי יום) והוצגו בה בין היתר דגמים גדולים של איברי גוף יהודיים ותצלומים ענקיים של פרצופים ומחוות גופניות "אופייניים לגזע", כמו גם תיאורים של "היהודים בפוליטיקה", "היהודים בתרבות", "היהודים בעסקים" ו"היהודים בקולנוע".
הקולנוע הגרמני הציג אף הוא את היהודי כתת-אדם שיש להשמידו. שני הסרטים הידועים ביותר באנטישמיות הארסית שבהם היו סרטו של פייט הרלן "היהודי זיס" (1940) וסרטו של פריץ היפלר "היהודי הנצחי" משנת 1940. סרטים אלו הביאו לגל של אנטישמיות בכל מקום בו הוצגו, ושימשו ככלי להכשרת הלבבות לקראת רצח העם ההמוני בשואה. "היהודי הנצחי" כלל תמונות שצולמו בגטאות פולין, ובהן הוצג היהודי באור משפיל. קודם לכן, בשנת 1939, יצא לאקרנים סרט התעמולה הנאצית רוברט וברטרם, שהופק כקומדיה קלילה ובוים על ידי היינץ צרלט. היטלר, מצידו, לא ראה בעין יפה את הסרט, שכן הוא הציג את הגרמנים כנוכלים. הסרט גם לא זכה להצלחה של ממש, אולם היווה פריצת דרך לסרטי תעמולה נוספים.
שימוש מיוחד נעשה בתעמולה על מנת להסוות את זוועות השואה. ב-23 ביוני 1944 הנאצים התירו למשלחת של הצלב האדום לבקר בגטו טרזיינשטט על מנת להפריך את השמועות על הגורל לו זוכים באי המחנה. המחנה היה אך תחנת מעבר ליהודי מערב אירופה בדרכם להשמדה באושוויץ ובטרבלינקה, אך אלו ששהו בו תקופת מה בטרם עלו על הטרנספורט, זכו לתנאים קשים של רעב, השפלה ויחס בלתי אנושי. במאמץ מתואם הוקמו חנויות ובתי קפה דמה, על מנת להראות את הרווחה בה חיים היהודים, אל מול משטר הקיצוב בו היו נתונים הגרמנים בשלהי המלחמה. האורחים נהנו מהופעת אופרה של ילדים "ברונדיבר", שנכתבה בידי הנס קראסה. הנאצים סברו כי הזיוף היה כה מוצלח, עד שהחליטו ליצור סרט תעמולה. הסרט, "הפיהרר מעניק עיר ליהודים", צולם החל מאוגוסט 1944. הבמאי היה הבמאי היהודי המפורסם קורט גרון. מטרת הסרט הייתה להראות עד כמה היטיב משטרו של היטלר עם היהודים. לאחר צילום הסרט נשלחו רוב השחקנים, אנשי הצוות, ואף הבמאי, אל מותם במחנה ההשמדה אושוויץ. הסרט לא הוקרן מעולם, אך קטעים ממנו שמשו בתעמולה הנאצית, וחלקם שרדו.
הערכתה של התעמולה הנאצית
נאמר כי התעמולה הנאצית לא הייתה תחליף לאלימות, אלא אחד ממרכיביה. בית הדין הבינלאומי לפשעי מלחמה שישב בדין במשפטי נירנברג הכיר בכך, כאשר הגיש אישומים כנגד התועמלנים המובילים - יוליוס שטרייכר, הנס פריטשה, אלפרד רוזנברג באשמת פשעים כנגד האנושות. שטרייכר ורוזנברג נדונו לעונש מוות. גבלס עצמו התאבד על מנת שלא לעמוד למשפט על פשעיו.
תרומתו הייחודית של גבלס לתעמולה, הרעיון כי יש לחזור על שקר מספר רב של פעמים עד שייקלט בתודעת הציבור כאמת, נקראת כיום "תעמולת גבלס", וקיימת מוסכמה כי תעמולה מעין זו אינה לגיטימית במסגרת מסעי תעמולה פוליטיים, אם כי לעיתים נעשה בה שימוש, וההאשמה בדבר שימוש ב"תעמולת גבלס" היא האשמה רווחת בשיח הפוליטי.
זקום מצרי
זקום מצרי (שם מדעי: Balanites aegyptiaca, שם אנגלי עממי: Jericho Balsam) הוא עץ שיחני קוצני גדול, ממשפחת הזוגניים, שגובהו 6-4 מטר.
תפוצה
מקור הזקום הוא אפריקני, צומח בארץ באזורים חמים לאורך הבקע הסורי-אפריקני. ניתן למצאו בערבה, במדבר יהודה, בבקעת הירדן בסמוך ליריחו ולפצאל, ועד לוואדי אל מליח שבעמק בית שאן. התפוצה הצפונית של הצמח בארץ היא בשמורת הטבע זקום כפר רופין ושמורת זקום מעוז חיים. זקום מצרי הוא צמח מוגן בישראל.
מאפיינים
גזע הזקום מסתעף לענפים נושאי קוצים חיקיים. העלים מורכבים מזוג עלעלים גלדניים, עגלגלים או אליפטיים. הפריחה בחודשים פברואר-יולי. הפרחים קטנים, יושבים בקבוצות חיקיות וצבעם ירקרק. הפרי הוא בית-גלעין סגלגל צבעו נוטה לכחול, ואורכו עד 3 ס"מ. גלעינו עשיר בשמן. הפירות מבשילים באביב, בסביבות חודש מאי. צבע הפירות הבשלים אז הוא חום-צהבהב.
פרי הזקום שימש כמזון לעבדים באפריקה, והעץ כונה גם "תמר העבדים".
הזקום המצרי ברפואה העממית
מפירות הזקום המצרי ניתן להפיק שמן, הנחשב ברפואה העממית כתרופה לכאבי פרקים ושרירים. שמן הזקום המצרי נמכר בעבר בשם "צרי גלעד", המוזכר בתנ"ך בספר ירמיהו . העלים ידועים כמחטאים פצעים מוגלתיים, ואכילת הפירות הבשלים נחשבה לתרופה נגד תולעים ועצירות קשה.
הזקום בתרבויות האזור
במצרים הקדומה הזקום נחשב כבעל תכונות המביאות לחיי נצח. פירותיו נמצאו בקברי מלכים וכהנים. לעומת זאת, באסלאם הזקום נחשב לעץ השאול שמבעיר את מעי החוטאים במרירותו (סורא 37 וסורה 44). הבסיס לדימוי זה היא טעם הלוואי המר של הפרי שניתן להוציאו בבישול (קריספיל, ילקוט הצמחים, ב, תשמ"ג, עמ' 200-196).
ויקטור גרן לועג לצליינים הבורים שזיהו את הצמח עם העץ שזכאי טיפס עליו כדי לחזות בישו, אף שעץ זה היה שקמה. הזיהוי הזה מתועד במקורות נוספים ונעשה מחמת דמיון השמות.
יוסף רוס
יוסף רוֹס (רוזנברג) (Ross; 1911 – 24 בינואר 1991) היה קריקטוריסט ישראלי שפעל בארץ החל באמצע שנות ה-30.
ביוגרפיה
יוסף רוס נולד בשם יוסף רוזנברג בשנת 1911 באנטוורפן שבבלגיה (פלנדריה) וגדל באמסטרדם שבהולנד. הוא החל לצייר כבר נעוריו, ואף שמעולם לא למד ציור באופן פורמלי, למד ברייקסמוזיאום באמצעות ציור היצירות המוצגות בו. בראשית שנות ה-30 נסע ללמוד רפואה בברלין בירת גרמניה. הציור היה תחביב, שאִפשר לו לממן את לימודיו. כעבור שלוש שנים, ב-1933 (ראשית ימי גרמניה הנאצית), הופסקו לימודיו בעקבות קריקטורות של מוריו שצייר, והוא חזר להולנד והחל להתפרנס מציור קריקטורות תחת השם "Yuppy". בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם רעייתו רבקה והתיישב בתל אביב ברחוב ארנון. זמן קצר לאחר עלייתו החל לפרסם קריקטורות בעיתונות הארצישראלית, ובאותה תקופה גם פתח משרד פרסום שהציע עבודות גרפיקה לחברות מסחריות ועליו היה עיקר פרנסתו. הקריקטורה הראשונה שלו, שעסקה בהצגה של תיאטרון "אהל", התפרסמה בעיתון "דבר". רוס היה מהקריקטוריסטים הראשונים ביישוב, ונחשב בזמנו לאחד הקריקטוריסטים הפעילים ביותר. עבודותיו התפרסמו במרוצת השנים במרבית היומונים בארץ, בהם "דבר", "הארץ" (שבו היה הראשון שצייר קריקטורות של תיאטרון), "פלסטיין פוסט" (שנקרא בהמשך "ג'רוזלם פוסט"), הדור, "ידיעות אחרונות", "מעריב", "הצופה" ו"ויאצה נוסטרה", ובסך הכול ב-14 עיתונים ושבועונים. עם זאת, לאורך כל הקריירה שלו עבד כפרילנסר ומעולם לא נמנה עם צוות קבוע של עיתון. בריאיון ל"מעריב" ב-1967 סיפר שהוא גאה בכך, מפני שרצה לשמור על העצמאות שלו בציור: "לא רציתי להיות כפוף לאף אחד, וגם לא לשום תכתיב פוליטי. מסיבה זאת אני עוסק בפרסום ובגרפיקה לפרסום לפרנסתי, ואילו ציור הקריקטורות הוא לי שעשוע שהפך לכעין מקצוע-משנה."
בין הקריקטורות שלו היו שלעגו לשלטונות המנדט הבריטי ונפסלו על ידי הצנזורה, ואותן שלח רוס לארצות הברית, שם התפרסמו בעיתונים אמריקניים ציוניים. בשנת 1947 יצר סדרה של קריקטורות שליוו את דיוני ועדת אונסקו"פ, שהוקמה על ידי האו"ם והתבקשה לבחון את מעמדה של ארץ ישראל. לאחר סיום הדיונים נסע ללונדון, שם פרסם ספר מעבודות אלו ובו קריקטורות של כל חברי הוועדה (הספר יצא במקביל במהדורה צבעונית מצומצמת ובמהדורת דפוס אופסט בשחור-לבן שהודפסה בתל אביב על ידי דפוס 'מפעיל').
לאורך הקריירה שלו צייר יותר מ-20,000 קריקטורות. על עבודותיו חתם בשם "רוס". הוא צייר את מרבית האישים הבולטים ביישוב ובמדינה, וכן מנהיגים של הציונות העולמית, שחקנים ומוזיקאים. רבות מהקריקטורות שלו הופיעו גם בעיתונות בחו"ל. לדברי העיתונאית אינגה דויטשקרון במאמר שפורסם ב"מעריב" במלאת 50 שנה ליצירתו בארץ, רוס "השכיל לתמצת סיטואציות פוליטיות סבוכות בכמה קווים אשר המחישו בבהירות את הנושא. הוא גרם לכל הסובבים אותו לחייך, אף על פי שחשף במערומיו את כל מי שצייר – לטוב ולרע". רוס עצמו סיפר על עבודתו בריאיון ל"מעריב" (1967):
לצד קריקטורות פוליטיות, רוס הִרבה לצייר סיטואציות מהצגות התיאטראות וכן קריקטורות של התזמורת הפילהרמונית הישראלית. לפילהרמונית, שאותה ליווה מיום הקמתה, הוקדש פרק נרחב ביצירתו. הוא יצר קריקטורות בזמן הקונצרטים, והן פורסמו בעיתונות היומית ובאוספים מיוחדים שהוציא במהלך השנים. במהלך השנים פרסם כמה אלבומי הדפסים של תיאורי נוף, ובשנת 1967 הציג תערוכה מקיפה מעבודותיו במוזיאון ארץ ישראל.
בנוסף לעבודתו כקריקטוריסט וכמעצב שימש רוס כנשיא מועדון רוטרי תל אביב וכחבר המועצה הציבורית של עמותת אנוש (נפגעי נפש).
רוס היה אב לשני בנים ובת בשמות: גדעון, רלפי ותמר. הוא נפטר בינואר 1991 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בסמיכות לקבר ידיד נעוריו פיליפ ברוניה-פוקס.
איריס אנטמן
איריס אנטמן (בעבר אברהם) (נולדה ב-28 בנובמבר 1975) היא כדורגלנית עבר ישראלית, ששיחקה בתפקיד שוערת, והיום מאמנת נבחרת הנשים של גיאורגיה בכדורגל. אנטמן היא גיסתו של שוער העבר גיורא אנטמן.
אנטמן זכתה עם מכבי חיפה בשלוש אליפויות ובשלושה גביעים ועם מכבי חולון בחמש אליפויות ובשישה גביעים, מתוכם שמונה דאבלים.
בשנת 2010 פרשה אנטמן מכדורגל פעיל והחלה לאמן בנבחרות ישראל. בשנת 2012 נפתחה האקדמיה למצוינות הראשונה במכון ווינגייט ואיריס הייתה בה חלק מצוות המאמנים. במסגרת זו שימשה משנת 2015–2019 כמאמנת נבחרת הנערות עד גיל 16 איתה זכתה בשישה טורנירי פיתוח ובמקביל אימנה גם את נבחרת הנערות עד גיל 17 של ישראל שבפעם הראשונה העפילה לשלב העלית במוקדמות אליפות אירופה 2018. בשנת 2019 מונתה למאמנת נבחרת הנערות עד גיל 19 והובילה אותה לעליה לשלב העילית במוקדמות אליפות אירופה 2020.
היא הראשונה להיות מאמנת בעלת תעודת פרו בישראל והאישה הראשונה לאמן נבחרת בהתאחדות לכדורגל.
בשנת 2019 התקבלה לפרויקט UEFA mentor program של מאמנות מצטיינות ולוותה במשך שנתיים על ידי מאמן נבחרת הנשים של שווייץ Nils Nilsen.
כיום משמשת כמנהלת מקצועית באגודת הנשים מכבי כישרונות חדרה.
משמשת גם כפרשנית משחקים בתוכנית "שבת של כדורגל" וברדיו חיפה.
ב-21 בספטמבר 2022, מונתה לעוזרת מאמן בהפועל נוף הגליל.
המשחקים הנמאיים
המשחקים הנמאיים היו תחרויות ספורט שנערכו מדי שנתיים בנמאה שביוון העתיקה כחלק מארבעת המשחקים הפאן-הלניים.
משחקים אלה נערכו החל משנת 573 לפנה"ס באותה שנה בה נערכו המשחקים האיסתמיים - שנה לפני ושנה לאחר המשחקים האולימפיים ושנה לפני ושנה לאחר המשחקים הפיתיים, כחלק ממחזור התחרויות הארבע שנתי ביוון העתיקה (האולימפיאד).
משחקים אלה, בדומה למשחקים האולימפיים, נערכו לכבודו של זאוס.
על פי האמונה היוונית, משחקים אלה נוסדו על ידי הרקולס לאחר שהביס את האריה הנימאי. לפי אמונה אחרת, המשחקים החלו כחלק משחקים שנערכו להנציח את מותו של אופלטס, בנו של מלך נמאה, ליקורגוס.
ההיסטוריונים משערים שהמשחקים החלו להיערך החל מהמאה השישית לפנה"ס.
המנצחים במשחקים אלה קיבלו זר של עלי סלרי מהעיר ארגוס.
אנדרה דה-פריס
אנדרה דה-פְרִיס (28 בפברואר 1911 – 15 בספטמבר 1996) היה רופא פנימאי וחוקר המטולוגיה וארס נחשים, פרופסור לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ממייסדי הפקולטה לרפואה שלה וראשון דקאניה ורקטור האוניברסיטה (1969–1972). חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תש"ל (1970).
קורות חיים
לאחר עלייתו לארץ ישראל היה דה-פריז רפתן בקיבוץ גבע. בשנת 1942 עבר לעסוק ברפואה והצטרף לסגל בית החולים הדסה בירושלים. בשנים 1946–1948 השתלם באוניברסיטת הרווארד, ובשובו לישראל חזר לעבוד בבית החולים והחל להרצות בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית. בשנת 1949 מונה דה-פריס למנהל המעבדה למחקר קליני בבית החולים, ובשנת 1953 הוענק לו התואר פרופסור חבר.
בשנת 1955 עבר דה-פריס לעבוד בבית חולים בילינסון כמנהל מחלקה פנימית ד' ומנהל המכון למחקר רפואי של קופת החולים. עבודתו המחקרית בשנים אלו זיכתה אותו, במשותף עם מקס לבקוביץ, שמעון גיטר, ושאול כוכבא על נושא ארס נחשים בישראל, בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1959. דה-פריס ביחד עם חיים שיבא, פריץ דרייפוס ושמואל שור, נמנה בין מייסדי הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב וכיהן כדקאן הפקולטה הראשון. בשנת 1965 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. כיהן כרקטור האוניברסיטה משנת 1969 ועד 1972. גם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך לעסוק בתחום, שימש כיועץ רפואי לבתי חולים ברחבי ישראל ומנהל מחקר בחברת טבע.
בשנת תש"ל (1970) הוענק לדה-פריס פרס ישראל לרפואה, על תרומתו להוראה ולחינוך ברפואה ועל הישגיו המחקריים בהמטולוגיה, טוקסיקולוגיה ומחלות מטבוליות. בשנת 1995 הוענק לדה-פריס אות יקיר העיר תל אביב-יפו
אנדרה דה-פריס נפטר בקיץ 1996. היה נשוי לחוה (בתו של הפרופ' למחלות א.א.ג, יוסף לכמן) ואב לשלושה: תמר דה פריס וינטֶר, צורפת אמנית; מרצה מהאקדמיה להנדסה ולעיצוב שנקר. אילן דה פריס, ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, לשעבר מנכ"ל סינמטק ירושלים וסמנכ"ל התוכן של "רשת"; ו- דוד דה פריס, פרופסור מן המנין בחוג ללימודי עבודה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב.
עמוס כרמלי
עמוס כרמלי (שוורץ) (15 במרץ 1937 – 7 ביוני 2014) היה עיתונאי, איש טלוויזיה ורדיו ישראלי ובמאי סרטים.
ביוגרפיה
כרמלי נולד בחיפה והתחנך בתיכון חוגים שבעיר. הוא החל את עבודתו העיתונאית בגיל 17, הוא כתב אז במדורי הספורט במספר עיתונים כאשר הוא נושא מספר שמות. את דרכו כשדרן רדיו התחיל במחלקת הספורט. לפני שידור משחק הכדורגל הראשון שלו אמר לו שדר הספורט הנודע נחמיה בן אברהם: "ברדיו אין שוורץ – בחר לך שם עברי".
עבודתו העיתונאית זיכתה אותו בשנת 2000 בפרס סוקולוב לעיתונאות על עבודתו העיתונאית ועל תרומתו לחברה.
בשנת 2004 הוענק לו אות יקיר העיר חיפה עבור פעילותו בטלוויזיה הישראלית.
בראשית שנת 2014 הוענק לו פרס מפעל חיים מטעם תא עיתונאי חיפה והצפון על פעילותו העיתונאית רבת השנים.
עמוס כרמלי היה נשוי לתמר (פרנקל) ואביהם של רן כרמלי, במאי סרטים, ואלון.
נפטר לאחר מאבק במחלה ב- 7 ביוני 2014. נקבר בבית הקברות כפר סמיר בחיפה.
אמיתי חסון
אמיתי חסון ("שפן") (נולד ב-1934) הוא טייס לשעבר בחיל האוויר הישראלי שעוטר בעיטור המופת ובשני צל"שי רמטכ"ל. השתחרר לאחר סדרת תפקידי פיקוד ומטה בדרגת אלוף-משנה.
ביוגרפיה
חסון נולד בישראל. בשנת 1952 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס מס' 13 אותו סיים בפברואר 1954. לאחר הקורס שירת כטייס ספיטפייר בבסיס רמת דוד ובהמשך כמדריך בבית הספר לטיסה ובהצבת חירום בטייסת 116. במסגרת ההכנות למבצע קדש, צורף חסון לצוות תכנון מבצע מספריים לניתוק קווי הטלפון המצרים בסיני, שנועד לעכב את הדיווחים על הפלישה הישראלית. עם פרוץ המלחמה נשלח כחלק מרביעיית מטוסי מוסטנג לביצוע המשימה, כשעליו ועל בן זוגו למבנה הוטל לנתק את קווי הטלפון מערבית למיתלה. במהלך הטיסה השתחררו מהמטוס הכבלים המיוחדים שאמורים היו לנתק את קווי הטלפון וחסון נאלץ לנתק אותם בעזרת כנפי מטוסו.
בעקבות העלייה בצורך לטייסי מסוקים, הוחלט בחיל האוויר להקים לראשונה בית ספר לטייסי מסוקים. הפיקוד על ההכשרה ועל הטייסת החדשה שהוקמה לצורך כך, "טייסת ציפורי המדבר" הוטל על חסון. הקורס הראשון שהחל באפריל 1965 הועבר על מסוקים קלים מדגם בל 2-G47 ועל מסוקי סיקורסקי S-58 מ"טייסת החרב המתהפכת".
לאחר מלחמת ששת הימים, מונה לראש ענף תכנון במטה חיל האוויר ועסק בתכנון מבצעים בהם מבצע הלם, מבצע תשורה, מבצעי בוסתן ומבצע תרנגול 53, בהם למסוקי חיל האוויר היה חלק מרכזי. פיקד על כנף 15. חסון פיקד על בסיס רפידים בסיני, בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שהה במסגרת משלחת של חיל האוויר בארצות הברית, הוא חזר לישראל ושב לפקד על הבסיס. ב-1980 השתחרר חסון משירות הקבע.
ליר כץ
ליר כץ (נולדה ב-4 בינואר 1993) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
ליר כץ נולדה וגדלה בתל אביב. למדה בתיכון א' לאמנויות תל אביב במגמת מחול, ולאחר שירותה הצבאי עברה להתגורר בניו יורק, שם למדה מחול בבית הספר ״פרידאנס קפזיו סנטר״.
קריירה
בשנת 2005, בגיל 12, שיחקה בסדרה "פרשת השבוע" שכתב ארי פולמן וביים רני בלייר. בלייר סיפר כי ליר ליוותה את חברתה לאודישן ולא התכוונה להיבחן בעצמה, אך כשהבחין בה ביקש ממנה לקרוא איתו את הסצנה, ובחר בה.
בשנת 2011 שיחקה בסרט "מבול" שביים גיא נתיב, לימים זוכה האוסקר, בו השתתפה בין השאר לצד רונית אלקבץ, מיכאל מושונוב ויואב רוטמן.
בשנת 2020, לאחר ששבה לארץ, לוהקה להצגה ״מתאבל ללא קץ״ שכתב חנוך לוין ועלתה בתיאטרון הקאמרי בבימוי ארי פולמן, אשר הכיר אותה עוד מתפקידה בפרשת השבוע. בשנת 2021 החלה לשחק בסדרת הדרמה קומית "המפקדת" המשודרת ב-כאן 11, בתפקיד שמרית כץ, טירונית אשר למדה בתיכון עם נועה – גיבורת הסדרה – ומעוררת את סקרנותה המינית.
בשנת 2022 שיחקה בתפקיד הראשי בהצגה ״בלוברי״ מאת ובבימוי נטלי צוקרמן במסגרת פסטיבל עכו, וזכתה בפרס השחקנית.
בשנת 2023 שיחקה בסדרת המתח ״מלאך משחית״ שנוצרה על ידי נח סטולמן, ובה היא משחקת בתפקיד ידידה – נערה צעירה ומבריקה, המנווטת את דרכה בתוככי הקהילה האדוקה, תוך גילויי מרדנות. כמו כן, באותה שנה השתתפה ההצגה ״דור בא״ מאת מעין אבן, לצד אורי גוטליב ונינה קוטלר. עוד באותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "השגרירות".
חיים אישיים
ליר מתגוררת בתל אביב-יפו יחד עם בן זוגה האמן אנדרס גורביץ׳.
סנטה קרוס דה טנריפה
סנטה קרוס דה טנריפה (בספרדית: Santa Cruz de Tenerife) היא עיר הבירה של האי טנריפה, הגדול והמאוכלס באיי ארכיפלג האיים הקנריים השייכים לספרד, ואחת משתי ערי הבירה של האיים הקנריים.
נוסדה ב -3 במאי 1494, זה היה בין 1833 ו 1927 "דה יורה" הבירה היחידה של האיים הקנריים (ולכן העיר הקנרית היחידה שהחזיקה בתואר כזה באופן רשמי), עד בשנת 1927 צו קובע כי על בירת הארכיפלג להיות משותף עם לאס פאלמאס דה גראן קנריה.
העיר נמצאת בחלקו הצפוני של האי. מדי שנה, בין חודש פברואר למרץ, נערך בעיר קרנבל הנחשב לשני בגודלו בעולם (הראשון הוא של ריו דה ז'ניירו), וביום השיא הוא נמשך כ-4 שעות רצופות.
היסטוריה
באזור שבו נמצאת כיום העיר סנטה קרוס כבר חיו לפני 2,000 שנה הגואנצ'ים. ב-3 במאי 1494 ירדו הכוחות הקסטיליאניים שבשליטתו של הכובש אלונסו פרננדס דה לוגו על חופי העיר הנוכחית והקימו מחנה צבאי שיתפתח בסופו של דבר לעיר. ממקום זה החל כיבוש האי טנריפה. במהלך היסוד הניח אלונסו פרננדס דה לוגו צלב עץ גדול בהתייחסו ליום ההפלגה, במהלך החגיגה הקתולית של חג הצלב (3 במאי). לאחר תבוסת הגואנצ'ים וכיבוש האי ב-1496, נקבעה עיר הבירה החדשה בעיר סן כריסטובל דה לה לגונה, שהוקמה באותה שנה.
מאוחר יותר הפכה העיר לנמל העיקרי של האיים הקנריים ולאחד הנמלים החשובים באוקיינוס האטלנטי כולו, מעמד שבו העיר מחזיקה עד היום. סנטה קרוס זכתה לעצמאות מהעיר לה לגונה במאה ה-19, וקיבלה את תואר הבירה של האיים הקנריים ממלך ספרד, פרדיננד השביעי. משנת 1833 ועד שנת 1927 הייתה העיר הבירה הבלעדית של האיים הקנריים, אך משנת 1927 ועד היום חולקת את התואר עם העיר לאס פאלמאס דה גראן קנריה.
בשנים האחרונות התברר כי קיימת ברית דה פקטו בין סנטה קרוס והעיר השכנה סן קריסטובל דה לה לגונה, בשל גידול אוכלוסייתן המהיר וחוסר החלל הריק שבין שתי הערים, הן התמזגו ליצירת מטרופולין משותף המכיל 420,198 תושבים.
כלכלה ותרבות
הכלכלה של סנטה קרוס מסתמכת בעיקר על שירותים. המסחר, התיירות, היבוא והיצוא, הנמל ונוכחותם של מוסדות פוליטיים ופיננסיים חשובים, מבטיחים את קיומה של פעילות כלכלית וחזקה בעיר. העיר בנתה הרבה אזורים, קניונים ובניינים חדשים, כגון מרכז הקונגרסים והאודיטוריום.
חיי לילה
סנטה קרוס אינה מתאפיינת בחיי לילה אינטנסיביים, בניגוד לעיר הסמוכה לה לגונה. אף על פי כן, ישנם מספר מלונות ופאבים המתפרשים על פני העיר. המלונות והפאבים האיכותיים ביותר נמצאים בפארק "מאריטימו קייזר מנריקו", בשדרת ה-3 במאי וברחוב לה נוריה. ישנם גם פאבים ששרדו ללא השתייכותם למקום מסוים עבור פנאי.
בשנת 2007, לפי החלטת מועצת העיר ובניהול החברה לפיתוח, החלה הנעתה של תוכנית שאפתנית של התחדשות העיר תחת שם המותג "סנטה קרוס + ויוה".
מדיה
בעיר נמצאים 3 עיתנות מחוזיים וממוקמים מושבם של ערוצי טלוויזיה ספרדיים וקנריים רבים, לרבות ערוץ הטלוויזיה העיקרי באיים הקנריים.
דמוגרפיה
העיר ידועה גם בסובלנות של תושביה. סנטה קרוז דה טנריפה היה העירייה הראשונה של האיים הקנריים להעלות את דגל הגאווה בבניין העירייה, בטקס רשמי ליד דגל סנטה קרוז, בשנת 2008.
לעומת העיר הסמוכה סן קריסטובל דה לה לגונה, המהווה את מושבו של הדיוקזה הקתולית של טנריפה, באופן מסורתי העיר סנטה קרוז דה טנריפה יש אופי חילוני הרבה יותר. עובדה זו גרמה במוסדות העיר של מסורת חילונית גדולה כמו היכל הבונים החופשיים של סנטה קרוס דה טנריפה שהיה אחד מרכזי הבונים החופשיים הגדולים ביותר בספרד.
מוגלה
המוגלה מופיעה לאחר שמערכת החיסון של הגוף זיהתה את הזיהום ונקטה צעדים לחיסולו. המוגלה מכילה חיידקים ותאי גוף מתים, תאי דם לבנים וחומרי פסולת שונים, כגון רעלנים שהחיידקים הפרישו, פיסות ממברנה של תאים שנהרסו וכן חומר בין-תאי, המשמש כדבק בין תאי הרקמה. למוגלה מתלווה בדרך כלל ריח הנחשב לרוב ללא נעים.
סנטה קרוס דה טנריפה
היסטוריה ימית
בגלל המיקום האסטרטגי של האיים הקנריים בין הים התיכון לבין אמריקה, העיר הותקפה מספר פעמים על ידי בריטניה והולנד. ב-6 בנובמבר 1706 הבריטים, במסגרת מלחמת הירושה הספרדית, הובסו כאשר ניסו לתקוף את האי.
מוגלה
כשחיידקים חיים נודדים מהמוגלה אל מחזור הדם עלול להיווצר מיגוּל דם או מַגֶּלֶת (בלועזית: פיאמיה, Pyemia). החיידקים הנודדים עלולים להגיע דרך מחזור הדם למקומות שונים בגוף, להתיישב בהם וליצור דלקות נוספות. מיגול דם נחשב כסוג של רעלת דם (טוקסמיה).
סנטה קרוס דה טנריפה
היסטוריה ימית
ב-1797 האדמירל הוריישו נלסון הובס כאשר ניסה לתקוף את הנמל, ובקרב זה איבד את זרועו הימנית. המאורע קרה ביום סנטיאגו, ולכן חרבו של סנטיאגו עורפת ראש של אריה כסמל לתבוסה הבריטית.
ויטאלה פאליירו
ביוגרפיה
ויטאלה היה בן למשפחת אצולה ונציאנית, וחבר "המועצה הקטנה" (מועצת יועצי הדוג'ה). הוא נבחר לתפקיד הדוג'ה בדצמבר 1084 לאחר הדחת קודמו.
בעת בחירתו תמכה ונציה באימפריה הביזנטית במלחמתה כנגד הנורמנים. באביב 1095 ניצח הצי הוונציאני בקרב ימי בבוטרינתוס (באלבניה של ימינו) ובכך השיב את כבודו לאחר ההפסד הימי בקורפו (שהביא להדחתו של סלוו).
סנטה קרוס דה טנריפה
קונסוליות
אלו הן הקונסוליות שממוקמות בעיר סנטה קרוס דה טנריפה:
ויטאלה פאליירו
ביוגרפיה
בשלהי כהונתו של ויטאלה נפגעה העיר ברעידת אדמה ובסופות קשות שהביאו לרעב בעיר.
ויטאלה מת בשנת 1095. לימים בנו, אורדלאפו נבחר לכהן כדוג'ה.
מזל בתולה
מזל בתולה הוא אחד המזלות שבגלגל המזלות. באסטרולוגיה המערבית. "בן מזל בתולה" הוא מי שנולד בין 23 באוגוסט לבין 22 בספטמבר. במסורת היהודית מתייחס מזל בתולה לחודש אלול. בלוח השנה במגילות קומראן משויך מזל בתולה לחודש אב. מושג זה מתייחס לרעיון שבתקופה הנתונה השמש ממוקמת בשמיים בין הכוכבים המייצגים את מזל בתולה האסטרולוגי. כיום, אין חפיפה בין קונסטלציית הבתולה לבין אזור השמיים של מזל בתולה בגלל נקיפת ציר כדור הארץ.
הבתולה במיתולוגיה
לא ידוע בוודאות את מי בדיוק הבתולה אמורה הייתה לסמל. במשך ההיסטוריה היא קושרה כמעט עם כל האלות הבתולות כמו ענת, אישתר, איזיס ואתנה. במיתולוגיה היוונית, בדרך כלל היא מקושרת עם אלת הצדק אסטראה, אשר עזבה את הארץ בגלל סלידתה מרשעותם של בני האדם. מאזני הצדק שלה הפכו למזל הבא, מאזניים.
שיוך אסטרולוגי
מזל בתולה הוא אחד משלושת מזלות יסוד האדמה, יחד עם מזל שור ומזל גדי. הוא משתייך לקבוצת המזלות המשתנים, יחד עם מזל תאומים, מזל קשת ומזל דגים. הכוכב השליט של מזל בתולה הוא כוכב חמה (מרקורי). הבית האסטרולוגי של מזל בתולה הוא הבית ה-6 שמסמן דייקנות ובררנות דואג לפרטים עבודה שגרה ובריאות, הוא איננו עוסק בקריירה אלא בדרך העבודה ואיך שהיא נעשית. הבית עוסק בעבודה של יומיום, תפקוד יומי שוטף וכן הבנה של המערכות הגוף ודרך פעולתן, ומכאן מתקשר לבריאות והיגיינה. בנוסף הוא שומר על צניעות חריצות דאגנות פרקטיות ניחן בטוהר ובאיטליגנציה שכלתנות טובי לב קפדנות שנינות הניחן בחוש הומור מצחיק המאופיין בציניות ובעוקצנות התחברות לפשטות שאיפה לשלמות מעוררים ספקנות וקשה להם להתנתק מביקורתיות. המזלות המתאימים למזל בתולה הם מזל גדי, מזל שור, מזל סרטן, מזל עקרב ומזל דגים שזהו המזל המשלים למזל זה.
פצאנוב
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-12, עת נבנתה במקום כנסייה, ובשנת 1265 הוענקו ליישוב זכויות עיר. באמצע המאה ה-17 הוחרב היישוב בידי הפולשים השוודים והטרנסילבנים.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1869 נטלו הרוסים מהיישוב את מעמדו העירוני, בעקבות מרד ינואר.
יהודי פצאנוב
ליהודים הותר להתיישב בפצאנוב באמצע המאה ה-16. במהלך הכיבוש השוודי באמצע המאה ה-17 נפגע היישוב היהודי בכפר, ושוקם רק בתחילת המאה ה-19.
בספטמבר 1942 רוכזו כ-3,000 יהודי הכפר וסביבתו בגטו שהוקם בו. בסוף אוקטובר שולחו מאות צעירים מהגטו למחנה עבודה בסקרז'יסקו-קמיינה. כעבור מספר ימים שולחו כל יתר יושבי הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ג'ורג' בר
ג'ורג' בר (בעבר ג'ורג' ורשה; נולד ב-5 ביוני 1960) הוא זמר ישראלי מזרחי.
ביוגרפיה
רוב ההופעות שלו הם במועדונים ואירועים והוציא מספר דיסקים. אחד הלהיטים הבולטים שלו הוא השיר "הלו הלו". בר שר בערבית בשלל הדיאלקטים שלה, כמו עיראקית, מצרית, תוניסאית וכן בעברית.
בשנת 2001 נישא לרוזאלין, נוצרייה מירושלים ולאחר מכן עבר לאוסטרליה ושם גר במשך 12 שנים.
כיום הוא מתגורר בבת ים.
באז שנות אור ממפקדת הכוכב: ההרפתקה מתחילה
באז שנות אור ממפקדת הכוכב: ההרפתקה מתחילה (באנגלית: Buzz Lightyear of Star Command: The Adventure Begins) הוא סרט אנימציה שהופק להפצה ככותר DVD. זהו ספין אוף שיצא בשנת 2000 ל"צעצוע של סיפור", הלהיט של החברות דיסני ופיקסאר משנת 1995. בשנת ההפצה של הכותר, יצאה גם סדרת טלוויזיה, "באז שנות אור ממפקדת הכוכב", המהווה המשך שלו, בת 65 פרקים.
דמויות
גון לאסיטר-תפקיד אסטרונאוט חובב מכוניות (מבוסס על עצמו) ג'ורג' לוקאס-אסטרונאוט יהיר ושחצן חסר כישרון. לוקח קרדיטים על הצלחות שאנשים אחרים עשו בשבילו וכשהוא עושה לבד וכשמונע מאנשים לעשות בשבילו הוא יותר כישלונות (והוא לא מוכן להודות עליהם ככאלה אפילו שכולם מנסים לשכנעו. (מבוסס על עצמו)
I Want You (שיר של מדונה)
I Want You הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, ביחד עם הלהקה האנגלייה מאסיב אטאק, מתוך אלבום האוסף הראשון של מדונה, (1995). הגרסה המקורית של השיר הוקלטה על ידי הזמר האמריקאי מרווין גיי, והופצה כסינגל בשנת 1976.
רקע והקלטה
לאחר יציאת הלהיט שלה "Take a Bow", מדונה פנתה לארל סבסטיאן בנוגע להקלטתו של "I Want You" כמחווה שאירעה במסגרת אלבום האוסף, Inner City Blues: The Music of Marvin Gaye. בנוסף לכך, הוחלט לכלול אותו באלבום אוסף הבלדות שלה, Something to Remember. הוא היה אמור להיות הסינגל המוביל מתוך Something to Remember; וידאו קליפ נלווה צולם והופץ בכלי תקשורת רבים, אך בעיות משפטיות בין חברת התקליטים מוטאון לחברת התקליטים של מדונה מנעו את זה. מאוחר יותר, מאסיב אטאק כללה את השיר במהדורה המיוחדת של אוסף הלהיטים הגדולים ביותר שלה Collected ב-2006. "I Want You" נכלל בתקליטור השני מבין השניים.
למעלה משנה לפני יציאתו של Inner City Blues: The Music of Marvin Gaye מוטאון רקורדס, חברת התקליטים שאחראית על הרכבת האמנים לאלבום האוסף פנתה למאסיב אטאק וביקשה ממנה לבחור שיר מקטלוג המוזיקה של מרווין גיי במטרה להקליטו מחדש, והציעה להם לעשות שיתוף פעולה עם הזמרת האמריקאית צ'אקה קאן. בהמשך לכך, נוצרה רצועת דמו כדי להתאים את השירה שלה, אך מפגשי ההקלטה לא צלחו. כתוצאה מכך, עלתה האפשרות לזמן קצר לעבוד עם ארון נוויל, אך גם הצעה זו נפסלה בעקבות בעיות משפטיות.
ביקורת
מבקר המוזיקה סטיבן תומאס ארלוויין מ-AllMusic אמר כי "I Want You" הוא הבולט ביותר מבין שלוש הרצועות החדשות ב-Something to Remember. בביקורת נוספת עבור Inner City Blues: The Music of Marvin Gaye, ארלוויין ציין את סוגת הטריפ הופ, כמו גם את שיתוף הפעולה של מדונה עם מאסיב אטאק. ג'ים פרבר מניו יורק דיילי ניוז הצהיר כי "[מדונה] מעולם לא נשמעה טוב יותר מאשר בהקלטה של "I Want You" של מרווין גיי".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של "I Want You" צולם ב-5 וב-6 באוגוסט 1995 באולפני סילברקאפ בלונג איילנד סיטי, ניו יורק. את הקליפ ביים ארל סבסטיאן, לצד ג'ואל הינמן שהפיק אותו וברוס אשלי שערך אותו. הקליפ נוצר בהשראת A Telephone Call, סיפור קצר שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית, דורותי פארקר. הקליפ שודר לראשונה ב-VH1 ב-2 באוקטובר 1995. "I Want You" קיבל מועמדות בקטגוריית "MTV Amour" בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה 1996, אך הפסיד ל-"Killing Me Softly" של פוג'יז. הקליפ פורסם באופן מסחרי בשנת 2009 באוסף הווידאו קליפים של מדונה, Celebration: The Video Collection.
לארס ברג
לארס ברג (בשוודית: Lars Berg; 1901–1969) היה דיפלומט שוודי, שהוכר כחסיד אומות העולם.
ביוגרפיה
ברג נולד בנורווגיה. בבגרותו עבד בשגרירות השוודית בהונגריה, שעובדיה זייפו מסמכים עבור משפחות יהודיות שחצו את הגבול בהונגריה.
ברג הצטרף לקבוצת דיפלומטים שוודים בבודפשט, בראשות ראול ולנברג, אשר סיפקה מסמכים מזויפים ליהודים, ותמכה בקבוצות שעזרו ליהודים לנוע ממקום למקום.
בנוסף נזקפת לזכותו של ברג הצלת פיטר זוואק ומשפחתו, אשר נמצאו על ידי חיילי "צלב החץ". במסגרת זאת, הצליח ברג לחלצם מידי החיילים שביקשו להוביל אותם אל נהר דנובה על מנת לירות בהם. ברג רץ אל הבניין בו הוחזקו, תוך שהוא מנופף במקלע וצועק שהבית נתון להגנה שוודית.
בסיום המלחמה פרסם ברג ספר בשוודית, אשר גולל את כל המאורעות אשר חלפו עליו ועל עמיתיו. ברג היה למעשה אחד האחרונים, שראו את ולנברג בחיים. הוא נעצר יחד עמו על ידי הסובייטים, אך שוחרר בעוד שוולנברג הועבר למוסקבה. ספרו שפך אור על סיפור היעלמותו של ולנברג. הספר פורסם בשוודיה בשנת 1949, אך נעלם מן המדפים תוך שבועות בודדים ולא ניתן היה למצוא אותו. ב-1990 יצאה לאור גרסה מתורגמת לאנגלית שהיוותה ראיה מוצקה לפרשת היעלמותו של ולנברג.
ב-13 ביולי 1982 הוכר לארס ברג כחסיד אומות העולם יחד עם עמיתו קארל איבן דניאלסון, וניטע לכבודו עץ בגן חסידי אומות עולם.
מקדם תעסוקה
מקדם תעסוקה (באנגלית: Employment counselor), אחראי על הליווי האישי של משתתף בתוכנית תעסוקה מרגע קבלתו לתוכנית ועד לסיומה. מתפקידו לייעץ, לאמן, לספק מידע ולתמוך באנשים הנמצאים בתהליכי קליטה בשוק העבודה.
לתפקיד מקדם התעסוקה התמחויות נוספות : עבודה קבוצתית, פיתוח קשרי מעסיקים ועבודה קהילתית בתוכניות אחדות מחולקות ההתמחויות הללו בין מספר נושאי תפקידים ובאחרות ממלא מקדם תעסוקה אחד את כולן.
חננאל אתרוג
הרב חננאל אתרוג (נולד בשנת 1965) הוא ראש ישיבת שבי חברון.
קורותיו
נולד בירושלים למנחם ולחוה אתרוג (קימלמן). למד במדרשית נעם, בישיבת שבי חברון ובישיבת מרכז הרב. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת גולני. לאחר נישואיו חזר לישיבת שבי חברון כר"מ. כמו כן לימד בישיבת ניר קריית ארבע ובישיבת מעלה חבר.
ב-2003, אחרי אירוע מוחי שעבר ראש הישיבה הרב משה בלייכר, מונה לממלא מקומו. מלמד בישיבה גמרא, אמונה ותנ"ך.
נשוי לנעמה לבית ציפסר אשר מנהלת את המדרשה "שירת חברון" בקריית ארבע ומתגורר בקריית ארבע.
תנועת שחרור
תנועת שחרור היא ארגון או תנועה פוליטית, או לחלופין תנועה חברתית לא אלימה, המובילה למרד או מחאה כנגד מעצמה קולוניאלית או ממשלה לאומית. מטרתה לעיתים קרובות היא להשיג עצמאות המבוססת על זהות לאומית והשקפה אנטי-אימפריאליסטית.
המשחקים הפאן-אתנאיים
המשחקים הפאן-אתנאיים היו תחרויות ספורט שנערכו מדי ארבע שנים באתונה שביוון העתיקה. משחקים אלה היו חלק מפסטיבל הפאנאתנאיה שנערך מדי שנה, אולם בכל שנה רביעית נערך פסטיבל מיוחד שנקרא הפנאתנאיה הגדולה שכלל את תחרויות הספורט, וארך 4 ימים יותר מהפסטיבל השנתי.
משחקים אלה היו בעלי חשיבות רבה עבור אזרחי אתונה, אולם נחשבו משניים למשחקים האולימפיים ולמשחקים הפאן-הלניים האחרים.
היסטוריה
הפאנאתניה הראשונה אורגנה על ידי פייסיסטראטוס בשנת 566 לפנה"ס, בניסיון לחקות את המשחקים האולימפיים. פיסיסטרטוס הוסיף לתחרויות גם תחרויות שירה ומוזיקה, בדומה לתערוכות שהיו חלק מהמשחקים הפיתיים.
התחרויות חולקו לתחרויות בהן הורשו להשתתף רק אזרחי אתונה, ותחרויות בהן הורשו להשתתף גם בני ערים יווניות אחרות. התחרויות, בדומה למשחקים האולימפיים, כללו תחרויות איגרוף, היאבקות, פאנקרטיון, פנטאתלון, ומרוצי מרכבות - שהיו התחרות החשובה ביותר (בניגוד למשחקים האולימפיים בהם הסטאדיון - תחרות הריצה, הייתה החשובה ביותר). הזוכים במרוץ המרכבות קיבלו כפרס 140 אמפורות פאן אתנאיות, מלאות בשמן זית.
התחרויות נערכו באצטדיון פאנאתינאיקו הקיים עד ימינו.
סמי סמיר
סמי סמיר (בערבית: سامي سمير; נולד ב-25 בספטמבר 1972) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון ובמאי ערבי-ישראלי.
אודות
סמיר הוא בן למשפחה ערבית-מוסלמית שמוצאה במצרים. אחותו היא הזמרת חיה סמיר. אביו, ג'וזף סמיר, התבטא כנגד נשיא מצרים נאצר, ומצא מקלט מדיני בישראל.
סמיר למד בסטודיו למשחק ניסן נתיב וסיים את לימודיו בשנת 1995.
בין השנים 1999 ל–2003 השתתף והדריך ב-"Work Center France". הוא השתתף במספר סרטים בארץ וחו"ל. הוא שיחק בסרטים גמר גביע של ערן ריקליס, בהפקה הבריטית "בני ערובה", ב"מאחורי סורגים II” של אורי ברבש, "אספלט צהוב" של דני ורטה (נוקיו), "טאהרה" של דורון ערן ובסרט "מינכן" של סטיבן ספילברג. סמיר שיחק בתפקיד משנה בסרט אגורא של הבמאי אלחנדרו אמנבר.
סמיר משמש כמנהל אמנותי ובמאי בתיאטרון פסיק בירושלים. כן השתתף בהצגות תיאטראות "המעבדה" ו"גשר", בו שיחק בתפקיד הראשי של דון ז'ואן בהצגה "דון ז'ואן", מאת מולייר, בבימויו של יבגני אריה (1998). הוא גם משמש כבמאי משנה באנסמבל "פנים חדשות".
מלכי בריטניה
מלכי בריטניה מלכו בממלכת בריטניה הגדולה, שאוחדה מממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד ב-2 במאי 1707, ולאחר מכן ועד היום מלכו בממלכה המאוחדת, שהיוותה את האיחוד בין בריטניה הגדולה לממלכת אירלנד בשנת 1801.
ממלכות חבר העמים הבריטי
בנוסף לבריטניה המונרך הבריטי הוא מלכם של חמש עשרה ממלכות חבר העמים הבריטי שנמצאות באוניה פרסונלית עם בריטניה.
בית סטיוארט
בשנת 1707 נכנסו לתוקף חוקי האיחוד שהפכו את ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד לישות אחת בשם ממלכת בריטניה הגדולה. בראשות הממלכה עמדה המלכה אן מבית סטיוארט, אך עם מותה, ובשל העובדה שלא היו למלכה יורשים ישירים, הסתיים שלטון בית סטיוארט על האי הבריטי.
בית סקסה-קובורג-גותה (1901-1917) ובית וינדזור (1917-היום)
בשנת 1901 מתה המלכה ויקטוריה לאחר 63 שנות שלטון. היא הייתה נשואה לאלברט נסיך סקסה-קובורג-גותה, והוא הוריש את שמו לבניו שעלו לשלטון תחת בית זה. בשנת 1917, עקב התגברות הרגשות האנטי-גרמניים בבריטניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, החליף המלך ג'ורג' החמישי את שמו של בית המלוכה לבית וינדזור, על שם הטירה המפורסמת ששוכנת מחוץ ללונדון.
MLS
ליגת ה-MLS (באנגלית: Major League Soccer; בעברית: ליגת הכדורגל הבכירה) היא ליגת הכדורגל הבכירה של ארצות הברית וקנדה. הליגה מנוהלת על ידי פדרציית הכדורגל של ארצות הברית, ומשחקות בה 28 קבוצות - 25 מארצות הברית ושלוש מקנדה. הליגה מתכננת להתרחב ל-30 קבוצות עד עונת 2023, כאשר מספר זה הופך אותה לליגת הכדורגל הגדולה בעולם. אלופת הליגה הנוכחית (2022) היא קבוצת מועדון הכדורגל לוס אנג'לס העונה הרגילה מתחילה בסוף פברואר או תחילת מרץ ונמשכת עד אמצע אוקטובר, כאשר כל קבוצה משחקת 34 משחקים, והקבוצה עם המאזן הטוב ביותר זוכה במגן האוהדים. 14 קבוצות מתמודדות בפלייאוף גביע ה-MLS בתום העונה הסדירה המתקיים באוקטובר ונובמבר, ובהגיעו לשיא, למשחק האליפות, גביע ה-MLS. קבוצות MLS משחקות גם בתחרויות מקומיות נגד קבוצות מליגות אחרות בגביע ארצות הברית הפתוח ובאליפות קנדית. קבוצות MLS מתמודדות גם נגד יריבות מהיבשת בליגת האלופות של קונקאקא"ף.
עם תפוסה ממוצעת של מעל 20,000 צופים למשחק, ליגת ה-MLS היא בעלת כמות הצופים השלישית בגובהה מכל ליגת ספורט אחרת בארצות הברית, אחרי ה-NFL ו-MLB, והיא במקום השביעי מבחינת ממוצע צופים למשחק מבין ליגות הכדורגל ברחבי העולם.
MLS נוסדה בשנת 1993 כחלק מהמכרז המוצלח של ארצות הברית לארח את גביע העולם של פיפ"א בשנת 1994. העונה הראשונה התקיימה בשנת 1996 עם עשר קבוצות. ה-MLS חוותה מאבקים פיננסיים ותפעוליים בשנותיה הראשונות: הליגה הפסידה מיליוני דולרים, קבוצות שיחקו באצטדיוני פוטבול אמריקאי ריקים, ושתי קבוצות התפרקו בשנת 2002. מאז, ה-MLS התרחבה ל-26 קבוצות, הוקמו אצטדיונים ייעודיים לכדורגל, התפוסה הממוצעת למשחק עולה על זו של ליגות ה-NHL וה-NBA, יושם חוק "Designated Player" המאפשר לקבוצות להחתים כוכבי כדורגל כמו דייוויד בקהאם מבלי לחרוג מתקרת השכר, ה-MLS חתמה על חוזי שידור עם ערוצי הטלוויזיה הלאומיים, וכעת הליגה רווחית.
במקום לפעול כאגודה של מועדונים בבעלות עצמאית (כמו מרבית הליגות בעולם), ה-MLS היא ישות אחת שבה כל מועדון נמצא בבעלות הליגה ומופעל באופן פרטני על ידי משקיעי הליגה (באמצעות זיכיון). קבוצות המפעילים-משקיעים שולטים במועדונים שלהם באותה צורה ששולטים בעלים של מועדונים אחרים בליגות אחרות ברחבי העולם, והם מכונים בעלי המועדון (אך זה לא מדויק). לליגה חברות קבועות כמו רוב ליגות הספורט בארצות הברית ובקנדה, מה שהופך אותה לאחת מליגות הכדורגל הבודדות בעולם שלא מיישמת את מערכת העלייה והירידה, שאינה נפוצה בשתי המדינות. מטה ה-MLS שוכן בניו יורק.
מבנה ושיטת המשחקים
ה-MLS היא ליגת הכדורגל הבכירה של ארצות הברית, הפועלת בדומה לשאר ארבע הליגות המקצועניות הגדולות במדינה (NFL, MLB, NBA וה-NHL), כאשר בניגוד למקובל בעולם, אין עלייה וירידה של קבוצות בין הליגות הנמוכות יותר ל-MLS.
בן מודי
בנג'מין רוברט "בן" מודי (באנגלית: Benjamin Robert "Ben" Moody; נולד ב-22 בינואר 1981) הוא גיטריסט אמריקאי, אחד מהמייסדים של להקת הרוק אוונסנס וחבר לשעבר בה. בשנת 2005 שר מודי יחד עם הזמרת אנסטסיה את שיר הנושא "Everything Burns" לסרט "ארבעת המופלאים".
MLS
מבנה ושיטת המשחקים
שלא כמו רוב ליגות הכדורגל הגדולות ברחבי העולם, אך בדומה לליגות אחרות באמריקה, לאחר סיום העונה הסדירה של ה-MLS ישנו טורניר נוקאאוט (פלייאוף) לקביעת זהות האלופה. 14 קבוצות משתתפות בפלייאוף של גביע ה-MLS באוקטובר, שמסתיים במשחק אליפות גביע ה-MLS בתחילת נובמבר.
לוח הזמנים של ה-MLS, הפועלת מהאביב עד הסתיו, מביא להתנגשויות עם לוח השנה של פיפ"א וכן עם טורנירים בינלאומיים בקיץ כמו המונדיאל וגביע הזהב, מה שגרם למספר שחקנים בליגה להחמיץ כמה משחקים. בעוד ש-MLS אכן בדקה את האפשרות לעבור למתכונת של סתיו-אביב, כרגע אין תוכניות קיימות לעשות זאת. אם הליגה תשנה את לוח הזמנים שלה, עדיין יהיה עליה להנחיל פגרת חורף משמעותית בגלל הקבוצות שנמצאות באזורים עם אקלים חורפי קשה. ובנוסף, ה-MLS תצטרך להתמודד גם עם הפופולריות והנוכחות התקשורתית של ה-NFL בסתיו ובחורף, כמו גם עם ה-NBA וה-NHL, ששתיהן פועלות על לוח זמנים של סתיו-אביב.
תחרויות אחרות
קבוצות MLS משחקות גם בתחרויות מקומיות ובינלאומיות אחרות. מדי שנה, חמש קבוצות MLS - ארבע מארצות הברית ואחת מקנדה - משחקות בליגת האלופות של קונקאקא"ף נגד מועדונים אחרים מקונפדרציית CONCACAF (צפון אמריקה, מרכז אמריקה והקריביים). שתי קבוצות MLS אמריקאיות מעפילות על סמך תוצאות העונה הסדירה של MLS: הקבוצה עם הכי הרבה נקודות במחוז המערבי והקבוצה עם הכי הרבה נקודות במחוז המזרחי. הקבוצה האמריקאית השלישית להעפיל היא האלופה, זוכת גביע ה-MLS. קבוצת MLS אמריקאית רביעית יכולה להעפיל לליגת האלופות דרך זכייה בגביע ארצות הברית הפתוח. אם קבוצה אחת מעפילה לליגת האלופות על פי שנים או יותר מהקריטריונים, או אם אחד מהקריטריונים להעפלה מה-MLS מוחזק על ידי קבוצת MLS קנדית, המיקום מוקצה מחדש לקבוצה האמריקאית בעלת המאזן הטוב ביותר בטבלה הכוללת שלא העפילה.
בן מודי
ביוגרפיה
מודי נולד בליטל רוק, ארקנסו שבארצות הברית. היה ידוע כ"מטאל-הד" (חובב רוק כבד/מושבע). הוא לימד את עצמו נגינה על קלידים, גיטרה, גיטרת בס, פסנתר ותופים ועבודה עם תוכנות מוזיקה.
MLS
תחרויות אחרות
מאז 2018, אלופת גביע ה-MLS מהשנה שעברה משחקת ב-"Campeones Cup", משחק בודד נגד המנצחת במשחק "Campeón de Campeones" מליגה MX (משחק בין שתי האלופות של האפרטורה וקלאוסורה, מעין סופרקאפ), כשקבוצת ה-MLS מארחת את המשחק בספטמבר. במהדורת הבכורה טיגרס הביסה את טורונטו 1-3 ב-19 בספטמבר 2018, בבימו פילד שבטורונטו. תחרות נוספת בין שתי הליגות, "גביע הליגות", הוקמה בשנת 2019. המהדורה הראשונה של הטורניר תתקיים בשנת 2020 ותפגיש בין שמונה מועדוני MLS מול שמונה מועדוני ליגה MX בטורניר נוקאאוט ללא גומלין שיאורח בארצות הברית, החייאת היריבות הבין-ליגתית שבעבר התקיימה בתחרות "הסופרליגה הצפון אמריקאית".
רקע
ה-MLS היא האחרונה מבין שלוש ליגות כדורגל מקצועיות בכירות לגברים עם קבוצות בארצות הברית ובקנדה. בארצות הברית, ללא מועדונים בקנדה, הראשונה מבין ליגות אלה הייתה American Football Association, שהוקמה בשנת 1884 והייתה בעלת קשר עם התאחדות הכדורגל האנגלית, והפכה לחברה בהתאחדות ב-22 בפברואר 1909, בישיבת ה-FA בראשות היו"ר צ'ארלס קלג.
קודמתה המידית של ה-MLS הייתה American Professional Soccer League (APSL), הליגה השנייה בזמנו שלמעשה הייתה הליגה הבכירה במדינה. זו הייתה אחת משתי ליגות שקמו לאחר התפרקות ליגת הכדורגל הצפון-אמריקאית (NASL) בשנת 1984.
בן מודי
ביוגרפיה
באוקטובר 2003 עזב מודי את אוונסנס במפתיע, לילה לפני קונצרט כחלק מסיבוב ההופעות האירופאי לקידום האלבום Fallen, בשל חילוקי דעות עם הסולנית איימי לי סביב גישתם המוזיקלית, מערכת יחסים אלימה ועקב בעיות רפואיות: התמכרות לאלכוהול ולסמים, והפרעה דו-קוטבית ממנה סבל.
MLS
רקע
ה-NASL הוקמה בשנת 1968 כמיזוג בין United Soccer Association ו-National Professional Soccer League, ששתיהן הוקמו שנה לפני כן ב-1967. ה-NASL, הליגה הראשונה בה היו מועדונים מקצועיים מארצות הברית ומקנדה יחד, חוותה קשיים עד אמצע שנות השבעים, אז הגיע מספר הצופים הממוצע ל-7,770, כאשר ארבע קבוצות היו בממוצע של למעלה מ-10,000 אוהדים למשחק. משחק אליפות ה-NASL בשנת 1974 בין לוס אנג'לס אצטקס למיאמי טורוס שודר בשידור חי ב-CBS Sports,מה שהיה לשידור הלאומי הראשון של משחק כדורגל מקצועני בארצות הברית מאז 1968. ה-NASL התפרקה לאחר עונת 1984.
ליגת כדורגל גברים מקצועית נוספת שנוסדה לאחר פירוק ה-NASL הייתה ליגת הכדורגל הקנדית (CSL), הליגה הבכירה בקנדה עם מועדונים קנדיים בלבד, שהייתה פעילה בשנים 1987 עד 1992. במהלך מיצובה במעמד של חטיבה 1, ה-CSL התפרקה וקבוצות משלושת אזורי המטרופולין הגדולים בקנדה: טורונטו, מונטריאול, וונקובר הצטרפו ל-APSL.
הקמה
בשנת 1988, בתמורה לכך שפיפ"א העניקה את הזכות לארח את מונדיאל 1994 לארצות הברית, הבטיחה פדרציית הכדורגל של ארצות הברית להקים ליגת כדורגל מקצועית שתתפקד כליגה הבכירה במדינה (Division 1). בשנת 1993, פדרציית הכדורגל של ארצות הברית בחרה ב-Major League Professional Soccer (קודמתה של ה-MLS) כליגת הכדורגל המקצועית העליונה והבלעדית. Major League Soccer הוקמה רשמית בפברואר 1995 כחברה בערבון מוגבל.
בן מודי
ביוגרפיה
לאחר אוונסנס, הוציא מודי אלבום סולו הנקרא "Can't Regret What You Don't Remember" (מתוכו השיר "10/22" שנכתב בהשראת ליל הפרידה מלי וההרכב) ומשמש כמפיק מוזיקלי להפקות קולנועיות ולאמני מטאל ופופ שונים בתעשייה האמריקאית.
MLS
הקמה
ה-MLS תוכננה במקור להתחיל לשחק בשנת 1995 עם 12 קבוצות. עם זאת, ה-MLS הודיעה בנובמבר 1994 שתעכב את ההרצה שלה עד 1996 והחלה עם 10 קבוצות בשני מחוזות. במחוז המזרחי: קולומבוס קרו, די.סי. יונייטד, ניו אינגלנד רבולושן, ניו יורק/ניו ג'רזי מטרוסטארס וטמפה ביי מיוטיני. ובמחוז המערבי: קולורדו ראפידס, דאלאס ברן, קנזס סיטי וויז, לוס אנג'לס גלאקסי וסן חוזה קלאש. הליגה עוררה באז בכך שהצליחה לפתות כמה שחקנים ממונדיאל 1994 לשחק ב-MLS - כולל כוכבים מנבחרת ארצות הברית כמו אלכסי לאלאס, טוני מאולה ואריק ווינאלדה, ושחקנים זרים כמו חורחה קמפוס המקסיקני, וקרלוס ולדרמה הקולומביאני. לפני עונת הבכורה והדראפט הראשון שלה, הליגה הקצתה ארבעה שחקנים כוכבים לכל קבוצה מעשר קבוצות הליגה. טאב ראמוס היה השחקן הראשון שהוחתם על ידי ה-MLS, ב-3 בינואר 1995, ושויך לקבוצת ניו יורק/ניו ג'רזי מטרוסטארס.
ה-MLS הכריזה על עסקת זכויות השידור הראשונה שלה עם הרשתות ESPN ו-ABC Sports ב-15 במרץ 1994, כשעוד לא היו שחקנים, מאמנים או קבוצות מאורגנות. ההסכם לשלוש שנים כיסה את השידורים בשפה האנגלית לעונות 1996–1999, וחייב שידורי 10 משחקים ב-ESPN, 25 משחקים ב-ESPN2, ומשחק גביע ה-MLS ב-ABC. העסקה לא העניקה ל-MLS תשלום דמי זכויות אלא פיצלה את ההכנסות מפרסום בין הליגה לרשתות. Univision, Galavision ו-UniMás שידרו משחקים בספרדית. העסקה המקורית עם Univision פגה לאחר מספר שנים, והותירה רק את ABC ו-ESPN כרשתות הלאומיות המשדרות את הליגה.