cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם פוקסמן
התנגדותו של פוקסמן לפארק 51
מספר מבקרים מתחו ביקורת על התנגדותו של פוקסמן להקמתו של מרכז הקהילה האסלאמית המתוכנן "פארק 51" (Park51) בסמוך לגראונד זירו בניו יורק. הם ייחסו לו צביעות, מאחר שהצהרת המשימה של הליגה נגד השמצה אומרת שהיא מעוניינת "לשים קץ לתמיד לאפליה הבלתי צודקת והלא הוגנת של כל כת או גוף של אזרחיים." פאריד זכריה, שהליגה נגד השמצה העניקה לו את פרס החירות של התיקון הראשון על-שם יוברט המפרי, החזיר לה את הפרס והתשלום הכספי שבצדו בסך 10,000 דולר, באומרו שהוא לא יכול להחזיק בהם במצפון נקי. זכריה הפציר בליגה נגד השמצה לשנות את דעתה.
תמיכתו בזכויות הלהט"ב
תמיכתו של פוקסמן בזכויות להט"ב באמריקה עוררה עליו את חמתם של יהודים אורתודוקסים רבים. בשנים 2001-2000 הוא מחה על החלטת בית המשפט העליון במשפט "צופי אמריקה ואחרים נגד דייל" שבה נקבע, שצופי אמריקה יוכלו לגרש צופה להט"ב בגלל נטייתו המינית. נמסר ש"עבור קבוצות יהודיות רבות שעובדות עם תנועות הצופים - בעיקר בתי-כנסת רפורמיים ומרכזי קהילה יהודית - השנה שבאה אחר-כך גרמה לחשבון נפש, משום שהם התחבטו בשאלה האם הם צריכים לסיים את קשריהם עם הארגון בגלל עמדתו לגבי להט"בים," וש"בתוך הקהילה היהודית, קבוצות אורתודוקסיות תמכו בהחלטה, באומרן שארגונים אזרחיים צריכים להיות רשאים לקבוע את המסר שהם מעבירים - אולם רוב הארגונים היהודיים מגנים אותה כמפלה." ב-2001, יצאו פוקסמן ויושב ראש הלאומי של הליגה, הווארד ברקוביץ, בהצהרה כי "אנחנו המומים שבשנת 2000 קיבל בית המשפט העליון החלטה שכזאת... ההחלטה מצהירה שכל זמן שהארגון תומך בעמדה אנטי-להט"בית, הוא חופשי להפלות נגד גאים ולסביות אמריקאים."
ביקורתו על ג'ימי קרטר
באוקטובר 2006, ביצגו את הליגה נגד השמצה, מתח פוקסמן ביקורת על ספרו של הנשיא לשעבר ג'ימי קרטר "פלסטין: שלום לא אפרטהייד" (Palestine: Peace Not Apartheid), באומרו שבספרו קרטר "מציג גישה אנטישמית." חודש לאחר-מכן, לפי דברים שציטט ג'יימס טראוב במאמר שפורסם בהניו יורק טיימס, אמר פוקסמן שאף-על-פי-כן הוא אינו מכנה את הנשיא לשעבר "אנטישמי".
עמדתו בנושא הלובי הישראלי
פוקסמן כתב ספר בשם "השקרים הקטלניים: השדולה הישראלית ומיתוס השליטה היהודית" (The Deadliest Lies: The Israel Lobby and the Myth of Jewish Control). הוא כתב אותו בתגובה לספרם של ג'ון מירשהיימר וסטפן וולט, "השדולה הישראלית ומדיניות החוץ האמריקנית" (The Israel Lobby and U.S. Foreign Policy),
ביקורתו על מל גיבסון
בספטמבר 2003, לפני שיצא הסרט לאקרנים כינה פוקסמן את גיבסון "דיוקן של אנטישמי". ביום המחרת הוא הוסיף ש"אני לא מוכן לאמר שהוא אנטישמי" אלא שגיבסון "מציג דעות שלא ניתן שלא לראותן כאנטישמיות."
בנובמבר 2003 אמר פוקסמן על גיבסון כי "אני חושב שהוא נגוע, מאוד נגוע, בהשקפות אנטישמיות חמורות מאוד."
כאשר נשאל על ידי דיאן סויר בפברואר 2004 אם מל גיבסון הוא אנטישמי ואם הפסיון של ישו הוא סרט אנטישמי, השיב פוקסמן בשלילה על שתי השאלות.
פוקסמן קיבל את התנצלותו השנייה של גיבסון, אם כי הוא המשיך למתוח ביקורת על גיבסון, ואמר ב-2008 כי "בימי השיא שלו הוא היה מספר 1 בהוליווד, הכוכב הכי מבוקש, בחירת העם, סמל. אז הוא התגלה כאנטישמי, וראו איפה הוא היום. זהו היופי באמריקה."
פוקסמן המשיך וגינה את גיבסון על סרטו "הפסיון של ישו", באומרו ב-2008 כי "מה שהוא עשה היה להקנות אמינות, באמצעות סרט מודרני, לסיפור רצח האל. היכן מל גיבסון היום ? הוא עשה סרט, ויום אחד הוא חושף את עצמו בפני העם האמריקני. הוא כבר אינו סמל."
השואה הארמנית
התנגדותו של פוקסמן ביולי 2007 להחלטת הקונגרס שהכירה ברצח העם הארמני עוררה ביקורת רבה כלפיו. "איני סבור שפעולת הקונגרס תסייע להרגיע את המחלוקת בסוגיה זו. ההחלטה נוקטת עמדה; היא פסק דין" הצהיר פוקסמן. "הטורקים והארמנים צריכים לבחון מחדש את העבר שלהם. הקהילה היהודית לא צריכה להיות שופטת של ההיסטוריה הזו, וגם הקונגרס של ארצות הברית לא צריך לעשות זאת." שריסטאן מלקוניאן, יושבת הראש של הוועד הלאומי הארמני של מזרח מסצ'וסטס, האשימה את פוקסמן בריאיון עיתונאי בכך שהוא "מכחיש שואה".
בחודש שלאחר מכן הוסיף פוקסמן ואמר כי "אנו ממשיכים להאמין שהחלטת הקונגרס בעניינים כאלה היא הסחת דעת שאינה מועילה ושלא תגרום לפיוס בין הטורקים לארמנים. אנחנו לא נהסס להשתמש במונח "שואה" בעתיד." פוקסמן שלח בנוסף לכך מכתב לראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן והביע צער על הקושי שעמדתו גורמת לממשלת טורקיה: "אין לנו כל כוונה להעמיד את העם הטורקי או מנהיגיו במצב לא נעים."
ביקורתו על דונלד טראמפ
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2020, תמך בג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, וכינה את דונלד טראמפ סכנה לדמוקרטיה האמריקאית, וטען ש:"טראמפ לא אמין, לא רציונלי, ולא הגיוני","המילים שלו והמעשים שלו מחזקים אנטישמיים".
תקרית ולה
תקרית וֶלָה (באנגלית: Vela incident), המוכרת גם בשם ההבזק הדרום-אטלנטי (South Atlantic Flash), הייתה אירוע "הבזק כפול" של אור שזוהה על ידי הלוויין האמריקאי "ולה 5" ב-22 בספטמבר 1979.
מומחים שבחנו את המידע שיערו כי ייתכן שההבזק הכפול - מאפיין מוכר של פיצוץ גרעיני - היה תוצאה של ניסוי בנשק גרעיני: "המסקנות של הפאנל הנשיאותי היו מרגיעות, שכן הן הניחו כי ההסבר הסביר ביותר לזיהוי של ולה הוא פגיעת מטאורואיד בלוויין - בעיקר בגלל אי-ההתאמה בקריאות הבהאנגמטר. אחרים שניתחו את המידע, ביניהם סוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני, המעבדות הלאומיות וקבלנים של משרד ההגנה, הגיעו למסקנה שונה מאוד - לפיה המידע תמך באפשרות כי ב-22 בספטמבר 1979, לווין ולה 6911 זיהה פיצוץ גרעיני."
למרות זאת, מעולם לא יצא מכלל אפשרות שהאות של ההבזק הכפול היה אות אלקטרוני שגוי שנוצר על ידי חיישן מזדקן בלוויין הישן. מעולם לא זוהתה אף האמתה של הפיצוץ, כדוגמת נוכחותם של תוצרי-לוואי גרעיניים באוויר וזאת על אף גיחות רבות באזור של מטוסי חיל האוויר האמריקאי שהותאמו במיוחד לזהות נשורת רדיואקטיבית באוויר.
בנוסף, צוין כי מטאורואידים מסוימים יוצרים פרצי פיצוץ שנמדדים בין כמה קילוטונים של TNT (האירוע המזרח-תיכוני) ועד מגהטונים של TNT (אירוע טונגוסקה) בעודם נכנסים לאטמוספירה. במקרים כאלה הגילויים הפיזיקליים לרוב שונים מאוד מאלה שנצפו בתקרית, מכיוון שמטאורואידים בודדים אינם מפיקים את מאפיין ההבזק הכפול של פיצוץ גרעיני. עם זאת, עלו השערות נוספות, לפיהן הלוויין הבודד זיהה שילוב נדיר וחריג של תופעות טבעיות - כלומר החיישנים תפקדו כראוי, אך האירוע היה לא-גרעיני.
זיהוי
"ההבזק הכפול" זוהה ב-22 בספטמבר 1979, ב-00:53 GMT, על ידי הלוויין האמריקאי ולה הוטל 6911, שנשא חיישנים שונים שעוצבו במיוחד על מנת לזהות פיצוצים גרעיניים. בנוסף להיותו מסוגל לזהות קרני גמא, קרני-X ונייטרונים, הלוויין הכיל גם שני בהאנגמטרים מסיליקון מוצק שמסוגלים להבחין בהבזק האור הכפול המקושר עם פיצוצים גרעיניים - הבזק אור עוצמתי ומהיר ואחריו הבזק שני, ארוך יותר.
הלוויין דיווח על מאפייני ההבזק הכפול של פיצוץ גרעיני פנים-אטמוספירי בעוצמה של 2–3 קילוטונים באוקיינוס ההודי בין איי קרוזט (אי קטן ומיושב בדלילות בחזקה צרפתית) ואיי הנסיך אדוארד ששייכים לדרום אפריקה ב--47°N, 40°W.
למרות הזמן שחלף, עדיין קיים ספק רב לגבי אמיתות הדיווח של הלוויין. הלוויין ולה הוטל 6911 היה פרט מזוג לוויינים ששוגרו ב-23 במאי 1969 - למעלה מעשר שנים לפני תקרית ההבזק הכפול, ולווין זה כבר עמד יותר משנתיים אחרי "אורך החיים המתוכנן" שלו ביום התקרית. היה ידוע כי ללווין יש חיישן הבזק אלקטרו-מגנטי (EMP) תקול והוא פיתח פגם (ביולי 1972) בזיכרון ההקלטה שלו, אולם הפגם הזה פתר עצמו עד מרץ 1978.
בנוסף, הערכות טכניות מוקדמות בחנו את האפשרות לפיה ולה הקליט צירוף של תופעות טבעיות, דוגמת ברק בשילוב עם פגיעת מטאור. כתבות חדשות מוקדמות נוספות מאותה תקופה דנו באפשרות של פגיעת גוף חיצוני גדול, כדוגמת אסטרואיד, בלוויין. חיישני ההבזקים של ולה היו רגישים לברקי-על, דבר שהוביל לנסיעתם של שני מדענים, ג'ון וורן ורוברט פריימן מהמעבדה הלאומית לוס אלמוס, לחקור ברק-על נדיר שהתרחש מעל היבשה באי בל, ניופאונדלנד באפריל 1978. התצפיות שלהם מהאירוע, המוכר בשם 'הפיצוץ באי בל', דיברו על נזק מבני, חיות חווה מתות ומכשירי חשמל שהושמדו בנוסף לראיות נוספות (הרעם של ברק-העל נשמע בקייפ-ברויל, מרחק 55 קילומטרים ממקום האירוע). הפיצוץ באי בל הוא אחד מכ-600 פיצוצים מסתוריים שהתרחשו לאורך קו-החוף המזרחי של צפון אמריקה בין סוף 1977 לאמצע 1978.
טענות למעורבות ישראל באירוע
עוד לפני תקרית ולה, סוכנויות המודיעין בארצות הברית העריכו כי ישראל מפתחת נשק גרעיני. לדברי העיתונאי סימור הרש, האירוע היה ניסוי גרעיני משותף לישראל ולדרום אפריקה, השלישי במספר, וישראל שלחה לאירוע שתי ספינות של חיל הים וקבוצת אנשי צבא ומומחי גרעין. גם חוקר הגרעין ריצ'רד רודס טען כך, והוסיף שלדעתו ממשלת ארצות הברית טשטשה עובדה זו בכוונה כדי לשמור על מערכת יחסים טובה עם ממשל דרום אפריקה. חוקרים נוספים בתחום הגרעין סבורים אף הם כי האירוע היה ניסוי גרעיני משותף לישראל ולדרום אפריקה, בהם המדען דייוויד אולברייט, שפרסם בשנת 1992 מאמר בביטאון מדעני האטום המחזק טענה זו.
בשנת 2010 פרסם נשיא ארצות הברית דאז ג'ימי קרטר את ספרו "יומן הבית הלבן", ובתאריך 22 בספטמבר 1979 הוא כתב ביומן: "זוהה פיצוץ גרעיני באזור דרום אפריקה - אולי דרום אפריקה וישראל עשו זאת באמצעות ספינה, או שזה כלום". ב-27 בפברואר 1980 כתב ביומן: "יש לנו אמונה גוברת בקרב המדענים שלנו שהישראלים אכן ביצעו ניסוי בפצצת גרעין באוקיינוס ההודי, סמוך לדרום אפריקה."
תומאס ריד, שהיה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית באותה תקופה, פרסם בשנת 2009 ספר על פיתוחי נשק גרעיני במדינות שונות בעולם, ובו כתב שלדעתו תקרית ולה הייתה ניסוי ישראלי בפצצת נייטרון. לדבריו, ישראל נקטה באמצעי זהירות שימנעו את גילוי האירוע: הניסוי נעשה בזמן שהתרחשה סופת טייפון, ושעת הניסוי נבחרה ב"חלון זמן" שבו על פי נתונים רשמיים לא היו אמורים להיות לוויינים פעילים מסוג "ולה" מעל לאוקיינוס ההודי. הלוויין שזיהה את הפיצוץ היה מיושן ולכן הוגדר כ"לא פעיל" על ידי ממשלת ארצות הברית, אך בפועל עדיין היה מסוגל לקבל נתונים, וכך זוהה הניסוי.
טענות אחרות
בשנת 1959 ערכה ברית המועצות מספר ניסויים גרעיניים באוקיינוס השקט, אך בשנת 1963 חתמה על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים. על אף זאת טענה בשנת 1979 סוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני שייתכן שברית המועצות הפרה את האמנה וייחסה לה את הניסוי.
חוקרים בודדים סבורים כי מדובר בניסוי גרעיני של ברית המועצות, פקיסטן, הודו או צרפת.
ברדן
{{פירושונים|* הר בארדן – הר באנטארקטיקה אישים:
סטיב ברוס
סטיבן רוג'ר "סטיב" ברוס (באנגלית: Stephen Roger "Steve" Bruce; נולד ב-31 בדצמבר 1960) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הבלם.
ברוס נחשב לכדורגלן מבטיח בילדותו, אך נדחה על ידי מספר רב של מועדוני כדורגל מקצועיים והיה על סף עזיבת המשחק. לבסוף, הצטרף ברוס לקבוצת ג'ילינגהאם בשנת 1978, ושיחק למעלה מ-200 משחקים במדי הקבוצה במהלך הקריירה שלו, עד שעבר לנוריץ' סיטי ב-1984.
ב-1987 עבר ברוס לקבוצת מנצ'סטר יונייטד, במדיה נחל הצלחות גדולות, בדמות זכיות באליפות הפרמייר ליג ובמספר גביעים אנגליים וגביעי הפוטבול ליג. הוא אף היה לכדורגלן האנגלי הראשון במאה ה-20 המכהן כקפטן קבוצה שזוכה בדאבל. על אף הצטיינותו במדי מנצ'סטר יונייטד, הוא מעולם לא שיחק בנבחרת אנגליה. ברוס נחשב על ידי פרשנים וחובבי כדורגל רבים לאחד מהכדורגלנים האנגלים הטובים ביותר בשנות ה-80 וה-90 שמעולם לא הופיעו בנבחרת אנגליה הבוגרת.
בשנת 1998 החל ברוס בקריירה כמאמן בקבוצת שפילד יונייטד, לפני שעבר לשמש כמאמן לתקופות קצרות במועדונים האדרספילד טאון, ויגאן את'לטיק וקריסטל פאלאס. ב-2001 הוא עבר לברמינגהאם סיטי, והצעיד אותה להעפלה לפרמייר ליג במהלך שש העונות בהן שימש כמאמנה. ב-2007 עזב ברוס את ברמינגהאם ועבר לאמן בפעם השנייה את ויגאן, לפני שב-2009 עבר לאמן את סנדרלנד. בשנת 2012 עבר לאמן קבוצת האל סיטי, ובין 2016 ל-2018 אימן ברוס את אסטון וילה.
ראשית חייו
סטיב ברוס נולד בקוברידג' שבנורת'מברלנד לג'ו ולשינה ברוס, והיה הבכור מבין שני ילדיהם. לעומת אביו שהיה אנגלי, אמו נולדה בבנגור שבצפון אירלנד. המשפחה התגוררה בדייסי היל שליד עיירת ולסנד, וברוס למד בילדותו ב"בית הספר בנפילד".
ברוס, שהיה בילדותו אוהד של ניוקאסל יונייטד, נהג להתגנב לאצטדיון סנט ג'יימס פארק מבלי לשלם על מנת לצפות במשחקי קבוצתו האהודה. הוא אמר על כך בעתיד: "תמיד הייתי נער של ניוקאסל וכשהייתי ילד, זחלתי מתחת לשערים על מנת להיכנס ולנסות לחסוך כסף. היא הייתה הקבוצה שלי". בדומה למספר כדורגלנים מקצוענים אחרים לעתיד, ברוס שיחק כדורגל ב"מועדון הילדים של ולסנד". הוא אף נכלל בנבחרת המייצגת של בתי הספר של ניוקאסל, ובגיל 13 היה אחד ממספר ילדים מאותה הנבחרת שהלכו לצד השחקנים בגמר גביע הפוטבול ליג באצטדיון ומבלי ב-1974.
מאוחר יותר ניסה ברוס להתקבל למספר מועדוני כדורגל מקצועניים, כדוגמת ניוקאסל יונייטד, סנדרלנד, דרבי קאונטי וסאות'ספורט, אך לאחר שנדחה על ידי כולם, התעניין בעבודה בחברת מספנות. אף על פי כן, הוא קיבל הצעה להיבחן במועדון ג'ילינגהאם מהליגה השלישית של הפוטבול ליג, אשר מאמנה, גרי סומרס, צפה בברוס משחק בטורניר כדורגל בינלאומי. הוא הגיע למבחנים בג'ילינגהאם יחד עם חברו למועדון בוולסנד וכדורגלן מקצועני אחר לעתיד, פיטר בירדסלי, והצליח להתקבל למחלקת הנוער של המועדון. באותה תקופה שיחק ברוס בתפקיד הקשר, אך הוסט מאוחר יותר לעמדת מרכז ההגנה על ידי מנהל מחלקת הנוער של ג'ילינגהאם, ביל קולינס. מהלך זה הוגדר על ידי ברוס כבעל ההשפעה הגדולה ביותר על הקריירה שלו.
ג'ילינגהאם
בעונת 1978/1979 שיחק ברוס בקבוצת המילואים של ג'ילינגהאם, ואף על פי ששיחק בתפקיד הגנתי, היה הכובש המצטיין של הקבוצה לאחר שהבקיע 18 שערים. בינואר 1979 נבחר ברוס לשחק בנבחרת הנוער של אנגליה, וערך במדיה שמונה הופעות בסך הכול. הוא השתתף עמה באליפות אירופה עד גיל 18 ב-1980. במאי 1979 היה ברוס קרוב לערוך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של ג'ילינגהאם, אך מאחר שג'לינגהאם נאבקה על העלייה מהליגה השלישית, החליט סומרס לבסוף כי ברוס עדיין אינו מתאים לעמוד בלחץ של קבוצת הבוגרים. הוא ערך לבסוף את הופעת הבכורה שלו במשחק מול לוטון טאון בגביע הפוטבול ליג באוגוסט אותה שנה והותיר רושם מיידי על הקבוצה, כאשר זכה בתואר שחקן העונה של המועדון בסיום עונת 1979/1980. הוא המשיך ושיחק למעלה מ-200 משחקים עבור ג'ילינגהאם, ונבחר פעמיים לשחקן העונה בליגה השלישית על ידי איגוד שחקני הכדורגל (PFA).
לאחר שנודע לו שזכה להתעניינות ממספר קבוצות בליגות הבכירות באנגליה, החליט ברוס שלא לחדש את חוזהו בג'ילינגהאם, שהיה אמור להסתיים בסוף עונת 1983/1984. במשחק של קבוצתו נגד ניופורט קאונטי באפריל 1983, ניסה ברוס, ברגע של זעם, לפצוע במתכוון את שחקנה של היריבה, אך באופן מביך הסתבך ושבר דווקא את רגלו של עצמו. פציעה זו השביתה אותו ממשחק לשישה חודשים. לאחר חזרתו סייע ברוס לקבוצתו להשיג שתי תוצאות תיקו נגד אברטון בגביע ה-FA ב-1984, ומשך את עינהם של מספר סקואטים מקבוצות בליגה הראשונה.
ארתור קוקס, מאמנה של ניוקאסל יונייטד באותו זמן, הביע התעניינות בצירופו של ברוס לקבוצתו, אך לבסוף התפטר מתפקידו לפני שנעשה כל צעד להחתמת השחקן במועדון. לבסוף חתם ברוס בקבוצת נוריץ' סיטי באוגוסט 1984, תמורת סכום שהוערך ב-125,000 או 135,000 לירות שטרלינג.
נוריץ' סיטי
בעונתו הראשונה בנוריץ סיטי, 1984/1985, לקח ברוס חלק חשוב בזכיית הקבוצה בגביע הפוטבול ליג - הוא כבש את שער הניצחון של קבוצתו בשלב חצי הגמר, נגד היריבה המקומית איפסוויץ' טאון, ונבחר לשחקן המצטיין בניצחון על סנדרלנד במשחק הגמר. ברוס אף נבחר באותה עונה לשחקן העונה של המועדון, אך לא הצליח למנוע את ירידת קבוצתו לליגה השנייה. ברוס השתתף בכל משחקיה של נוריץ' בעונת 1985/1986, וסייע לקבוצה להעפיל בחזרה לליגה הראשונה, עונה אחת בלבד לאחר שירדה משם. לאחר אותה עונה הוא נבחר להחליף את דייב ווטסון שעזב בתור קפטן הקבוצה. בעונה שלאחר מכן סייע ברוס לנוריץ' לסיים במקום החמישי בליגה הבכירה - הישגה הגדול ביותר אי פעם.
בשנת 1987 נבחר ברוס לשמש כקפטן של נבחרת אנגליה ב' במשחק נגד הנבחרת הלאומית של מלטה, אך הייתה זו הפעם היחידה שבה ייצג את אנגליה במדים הבינלאומיים. רבים החשיבו אותו לאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר של אותה תקופה, שלא שיחקו בנבחרת הלאומית של אנגליה. ברוס עצמו תיאר זאת מאוחר יותר: "נפגשתי עם מאמן נבחרת אנגליה דאז, בובי רובסון, בבנפיקה. הוא בא אליי ואמר 'אני צריך לתת לך הופעות משחק'. זה היה יפה לשמוע זאת, אך זה עדיין לא הביא לי אף הופעה אחת... תמיד הייתי קצת מאוכזב שלא קיבלתי אף הופעה".
לקראת סוף 1987 משך ברוס את תשומת לבם של מספר מועדוני כדורגל בכירים, כאשר הקבוצות מנצ'סטר יונייטד, טוטנהאם הוטספר, צ'לסי וריינג'רס התעניינו בצירופו לשורותיהן. מנצ'סטר יונייטד הפכה במהירות לקבוצה המובילה במרוץ להחתמתו, וברוס אף הדגיש בפומבי את תשוקתו לחתום במועדון. לאחר משא ומתן ארוך בין הנהלות שני המועדונים ועם ברוס עצמו, הועבר ברוס למנצ'סטר יונייטד ב-17 בדצמבר, תמורת סכום של כ-800,000 לירות שטרלינג אוהדי נוריץ' סיטי הכירו ברבות הימים את ברוס על תרומתו למועדון, ובחרו בו להיכנס להיכל התהילה של נוריץ' סיטי בשנת 2002.
מנצ'סטר יונייטד
ברוס ערך את הופעת הבכורה שלו במנצ'סטר יונייטד בניצחון 1–2 על פורטסמות' ב-19 בדצמבר 1987, ושיחק ב-21 מתוך 22 המשחקים של הקבוצה עד לסיום העונה. הוא סייע לקבוצה לסיים במקום השני בליגה הראשונה, לראשונה מאז 1980. עם זאת, בעונה הבאה סיימה מנצ'סטר יונייטד רק במרכז הטבלה, מה שהוביל את המאמן אלכס פרגוסון לצרף מספר שחקנים חדשים לקבוצה. אחד מהם היה גארי פליסטר, שהצטרף לקבוצה ממידלסברו באוגוסט 1989. השילוב של ברוס עם פליסטר במרכז ההגנה היה מוצלח מאוד, והוגדר ב-2006 על ידי גארי נוויל, קפטן המועדון מאוחר יותר, בתור השילוב ההגנתי הטוב בתולדות מנצ'סטר יונייטד. ברוס סייע למנצ'סטר לזכות בגביע ה-FA בעונת, לאחר ניצחון על קריסטל פאלאס במשחק חוזר בגמר.
לאחר שהוסרה ההשעיה בת חמש-השנים מהמפעלים האירופיים שהוטלה על המועדונים האנגלים, השעיה שנגרמה כתוצאה מאסון הייזל, הייתה מנצ'סטר יונייטד לקבוצה האנגלית הראשונה שנכנסה לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת. ברוס השתתף בקביעות במשחקי קבוצתו והבקיע לזכותה שלושה שערים, בדרכה של הקבוצה להעפלה לגמר הטורניר, מול ברצלונה הספרדית. מנצ'סטר ניצחה 1–2 במשחק וזכתה בגביע. מאוחר יותר הפסיד ברוס עם קבוצתו בגמר גביע הפוטבול ליג לקבוצת שפילד ונסדיי מהליגה השנייה, וכך נמנע מזכייה בתואר השני שלו באותה עונה. עונה זו הייתה הטובה ביותר של ברוס מבחינת כיבושי השערים - הוא הבקיע 13 פעמים באותה עונה במסגרת הליגה הראשונה, ו-19 פעמים בכל המסגרות.
ברוס נעדר ממשחק למשך מספר שבועות בעונת בשל פציעה, לאחר שעבר ניתוח בשל בעיה מתמשכת בבקע. לאחר מאבק מתמשך על האליפות, הקדימה לידס יונייטד את מנצ'סטר בדרך לתואר, בפער של ארבע נקודות בלבד. עם זאת, ברוס סייע למנצ'סטר יונייטד לזכות בגביע הפוטבול ליג הראשון בתולדותיה באפריל 1992, ואף ענד את סרט הקפטן של הקבוצה במהלך משחק הגמר, במקומו של בריאן רובסון הפצוע. רובסון המשיך לסבול מפציעות גם במהלך עונת, ובעקבות כך המשיך ברוס לשמש כקפטן במרבית המשחקים בעונה הראשונה של הפרמייר ליג החדשה. ברוס היה שותף לזכייתה של מנצ'סטר יונייטד באליפות הראשונה בתולדות הפרמייר ליג, שהייתה גם אליפות אנגליה הראשונה של המועדון מאז 1967 והאליפות הראשונה בקריירה של ברוס עצמו. ברוס הבקיע צמד שערים בניצחון על שפילד ונסדיי, שהבטיח לקבוצה את האליפות, וקיבל את גביע האליפות כקפטן לאחר הניצחון על בלקברן רוברס ב-3 במאי.
בשל הצלחתו הרבה במדי מנצ'סטר יונייטד, יצר ברוס קשר עם ג'ק צ'רלטון, מאמן נבחרת אירלנד דאז, אשר גילה שבשל מקום הלידה של אמו, ברוס רשאי לשחק עבור אירלנד. ברוס תיאר מאוחר יותר באוטוביוגרפיה שלו כי מחקירה שנערכה בעקבות הצעה זו עלה, כי על אף שהופעתו הבודדת של ברוס במסגרת נבחרת אנגליה ב' לא נחשבת כשיקול, הופעותיו במדי נבחרת הנוער של אנגליה בטורניר רשמי שאורגן על ידי אופ"א, אוסרות עליו לשחק במדי נבחרת לאומית של ארץ אחרת. ברוס טען, עם זאת, שמעצמו סירב לשחק עבור אירלנד מאחר שהדבר היה יוצר בעיה למועדונו באותה עת, כאשר הנהלת הפרמייר ליג הטילה הגבלה על מספר השחקנים הזרים שיכולה כל קבוצה לכלול בסגל שלה.
מנצ'סטר יונייטד הפגינה שליטה בכדורגל האנגלי בעונת, כאשר זכתה באליפות שנייה ברציפות של הפרמייר ליג, וזכתה גם בגביע ה-FA לאחר ניצחון על צ'לסי בגמר. בכך הפכה יונייטד לקבוצה האנגלית הרביעית בלבד שזוכה בדאבל במאה ה-20, וברוס היה לאנגלי הראשון המכהן כקפטן של קבוצה המגיעה להישג זה. עונת, לעומת זאת, הייתה מאכזבת למדי עבור ברוס וקבוצתו. מנצ'סטר לא הצליחה להשיג אליפות שלישית ברציפות לאחר שנכנעה לבלקברן רוברס במאבק על התואר, והפסידה לאברטון במשחק הגמר של גביע ה-FA.
במהלך העונה שלאחר מכן, כאשר היה בגיל מתקדם מאוד, קיבל ברוס הצעות משלוש קבוצות שונות לשמש כמאמנן, אך פרגוסון ביקש ממנו שלא להישמע להצעות אלו מאחר שסבר שלברוס עדיין תפקיד מרכזי בקבוצתו. ברוס ערך 30 הופעות במהלך אותה עונה, וסייע למנצ'סטר למחוק פער של עשרים נקודות מניוקאסל יונייטד בטבלה, ולזכות באליפות הפרמייר ליג השלישית שלה. עם זאת, שבוע לאחר הזכייה באליפות הוא נעדר מסגל הקבוצה בגמר גביע ה-FA, בשל פציעה קלה ממנה סבל. בסיום המשחק אריק קאנטונה, שהיה קפטן הקבוצה וכבש את השער היחיד בניצחון על ליברפול, נתן לברוס להניף את הגביע במקומו, אך ברוס סירב. פרגוסון סבר לאחר מכן כי השתמטות זו של ברוס הייתה סימן לכך שתקופתו במועדון קרובה לסיום.
סיום הקריירה
ברוס היה אחד מחמישה שחקנים שצירף מאמן ברמינגהאם, טרבור פרנסיס, במטרה להוסיף ניסיון לסגל הקבוצה ולהפוך אותה למועמדת חזקה להעפלה לפרמייר ליג. ברוס מונה עם הגעתו לקפטן ברמינגהאם, אך תקופתו בקבוצה הייתה רצופה בסכסוכים ומחלוקות עם פרנסיס. מנהל המועדון, דייוויד סאליבן, הכחיש בפומבי שמועות על מינוי אפשרי של ברוס למאמן ברמינגהאם במקום פרנסיס. במהלך עונת נותר ברוס מחוץ לסגל קבוצתו לראשונה בקריירה שלו, במשחק נגד קבוצתו לשעבר ג'ילינגהאם, וטען כי הוא פגוע ועצוב על השמטתו מהמשחק. החל מנובמבר 1997 הוא הושאר מחוץ לסגל לעיתים תכופות, והשמטתו מהמשחק מול נוטינגהאם פורסט גרמה למלחמה תקשורתית גדולה, שגררה אחריה שמועות חוזרות על אפשרות לפיטוריו של פרנסיס ומינוי ברוס לתפקיד המאמן עד לסיום העונה.
בסיום אותה עונה האריך ברוס בעונה אחת את חוזהו בברמינגהאם, בתמורה למשכורת קטנה יותר, אך כלל בחוזה סעיף המאפשר לו לעזוב את המועדון לטובת משרת אימון. באותו זמן נקשר שמו של ברוס לתפקידי מאמן פנויים במספר מועדונים, כדוגמת ויגאן את'לטיק ומועדונו לשעבר נוריץ' סיטי, אשר שניהם נפגשו איתו לראיונות עבודה. לבסוף, בחר ברוס לשמש בתפקיד שחקן-מאמן בקבוצת שפילד יונייטד, ומונה לתפקיד החדש ב-1 ביולי 1998. לאחר 11 משחקים במדי שפילד הודיע ברוס על פרישתו בתור שחקן, וערך את הופעתו האחרונה בקריירה במשחק הביתי מול סנדרלנד ב-28 בנובמבר.
סגנון משחק
במהלך החלק ההתחלתי של הקריירה שלו, התאפיין ברוס לעיתים בסגנון משחק נלהב יתר על המידה, שתואר על ידו עצמו כ"משתולל" וגרם לו לבעיות משמעת. מאוחר יותר הוא התפתח לשחקן יציב ואמין המתמחה בכל תחומי הכדורגל, והוגדר כ"שחקן הגון ביותר שהצליח לעשות הרבה מיכולת טבעית מוגבלת". בתקופת השיא שלו הוא ניחן במסירותיו המחושבות והמדויקות של הכדור, וכן ביכולתו לשלוט בכדור תחת לחץ שמופעל עליו, לעיתים אף עם החזה. באותה תקופה, שחקן ליברפול מרק רייט נחשב לבלם היחיד שמסוגל להגיע לרמת המשחק הגבוהה של ברוס.
ברוס נודע גם בשל כמות השערים הגבוהה והבלתי רגילה שהבקיע ביחס לבלם. הדבר נגרם כתוצאה משילוב של יכולת ה"נגיחה" החזקה שלו ושל התמחותו בבעיטות עונשין. על אף שהתאפיין במספר מגבלות במשחקו, כגון מהירות הריצה המוגבלת שלו עליה ספג ביקורות, נחשב ברוס ל"לב" ההגנה במהלך תקופתו במנצ'סטר יונייטד, בשל האומץ והנכונות הגדולה שלו לשמור על שחקנים יריבים. הוא נודע גם בשל מקרים רבים בהם המשיך לשחק למרות שהיה פצוע, ובהם חזרתו לשחק לתקופה קצרה במנצ'סטר יונייטד ב-1992 בעת שעמד בפני ניתוח בבקע על מנת להחלים מפציעה. הרוח האיתנה ויכולות ההנהגה של ברוס היו חשובות עבור הקבוצה של מנצ'סטר יונייטד, ומאמנה אלכס פרגוסון תיאר אותו כ"לב ונחישות".
קריירה כמאמן
בעונתו הראשונה כמאמן הקבוצה, הוביל ברוס את שפילד יונייטד למקום השמיני בליגה הראשונה של הפוטבול ליג, תשע נקודות מתחת למקום המוביל לפלייאוף ההעפלה לפרמייר ליג. במאי 1999 התפטר ברוס משפילד לאחר עונה אחת בלבד בתפקידו, והאשים את הנהלת הקבוצה בסכסוכים ששררו בה ובהיעדר תקציב מספק לרכישת שחקנים. לאחר מכן הוא עמד בפני עזיבת הכדורגל לטובת תפקיד בטלוויזיה, אך לבסוף שוכנע על ידי בעלי האדרספילד טאון - קבוצה אחרת בליגה הראשונה - להגיע לשמש כמאמן המועדון.
עונת נפתחה טוב מאוד עבור ברמינגהאם. הקבוצה הגיעה בשיאה עד למקום הרביעי בליגה, אך לבסוף סיימה את העונה במקום העשירי בלבד. למרות אכזבה זו, בקיץ 2004 הוארך חוזהו של ברוס בחמש שנים נוספות. עם זאת, לאחר ארבע עונות בהן שהה ברוס עם ברמינגהאם בליגה הבכירה, ירדה הקבוצה לאליפות הפוטבול ליג בעונת. ברוס נשאר בתפקידו גם לאחר הירידה, וסייע לקבוצה להעפיל בחזרה לפרמייר ליג כבר בעונה הבאה,.
בנובמבר 2007 עזב ברוס את ברמינגהאם לאחר שבע שנים כמאמן הקבוצה, וחזר לאמן את ויגאן את'לטיק. הוא הוביל את ויגאן להישארות בפרמייר ליג בסיום עונת, לאחר שהקבוצה נאבקה במשך כל העונה באזור התחתית של הליגה. בעונה שלאחר מכן הוא הוביל את ויגאן למקום ה-11 בליגה, על אף שאיבד במהלך העונה את הקשר וילסון פאלאסיוס שעבר לטוטנהאם הוטספר. ביוני 2009 מונה ברוס למאמנה של סנדרלנד, תפקיד בו שימש עד לפיטוריו בנובמבר 2011. משנת 2012 עד 2016 אימן את קבוצת האל סיטי. החל משנת 2016 מאמן ברוס את אסטון וילה. באוקטובר 2018 פוטר מתפקידו.
בפברואר 2019 מונה למאמנה של שפילד ונסדיי מהצ'מפיונשיפ. ב-15 ביולי 2019 עזב את תפקידו כמאמן ונסדיי ויומיים לאחר מכן מונה ברוס למאמנה של ניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג. באוקטובר 2021 פוטר מתפקידו לאחר רכישת המועדון על ידי בעלים חדשים מערב הסעודית.
ב-3 בפברואר 2022 מונה למאמנה של וסט ברומיץ' אלביון מהצ'מפיונשיפ.
מחוץ לכדורגל
ברוס נשוי מאז פברואר 1983 ליינט, שהגיעה גם היא מאזור הקסהאם, ולמדה באותו בית הספר שבו למד ברוס. לזוג שני ילדים: אלכס (יליד 1984) ואמי (ילידת 1987). אלכס הוא כדורגלן מקצועי גם הוא, שמשחק באיפסוויץ' טאון. הוא שיחק בעבר תחת אימונו של אביו בברמינגהאם סיטי, אך עזב את המועדון ב-2006, בשל האשמות על פרוטקציות שהעניק לו אביו. בספטמבר 2004 היה סטיב ברוס מעורב בקטטה מחוץ לביתו, מול שני אנשים שניסו לגנוב את הרכב של בתו אמי. תקרית זו הותירה אותו עם פצעים בפנים, אך לא מנעה ממנו לעמוד על הקווים במשחק פרמייר ליג יום לאחר מכן.
בנוסף לאוטוביוגרפיה שכתב בשם "Heading for Victory", ברוס פרסם במהלך חייו שלוש נובלות, שנקראו "Sweeper!", "Defender!" (מגן!) ו"Striker!" (חלוץ!). שלוש נובלות אלו מתארות באופן עלילתי את קורותיו של המאמן-שחקן הבדיוני סטיב בארנס.
אלינור, דוכסית אקוויטניה
אלינור מאקוויטניה (בצרפתית: Aliénor d'Aquitaine; 1122 – 1 באפריל 1204) הייתה אשת לואי השביעי, מלך צרפת, אשת הנרי השני, מלך אנגליה ואמם של שלושה ממלכי אנגליה. מעמדה כשליטת דוכסות אקוויטניה, הפך אותה לאחת הנשים העשירות ורבות העוצמה של זמנה, והיא אף יצאה בראש כח צבאי למסע צלב.
אלינור הייתה בתו של גיום העשירי, דוכס אקוויטניה, ונכדתו של גיום התשיעי, דוכס אקוויטניה, שהיה משורר ופטרונם של הטרובדורים. אל חצרו, שבעיר בורדו, הגיעו טובי האנשים המחוננים והשנונים שבדרום מערב צרפת. אלינור זכתה לחינוך ברוח האומנויות וחופש המחשבה ששררו בחצרה של דוכסות אקוויטניה, והמשיכה את הקו של סבה ואביה בפורסה את חסותה על התרבות הטרובדורית.
ילדותה
אלינור התייתמה משני הוריה ב-1137 ובעקבות מותם ומותו של אחיה התינוק היא נותרה לבדה לרשת את דוכסות אקוויטניה, מחוז עשיר וגדול בצרפת. בזכות ירושה זו היא הפכה לאישה העשירה ביותר באירופה, בגיל 15 בלבד. אלינור זכתה להשכלה רחבה, ידעה לדבר ולקרוא בלטינית, והייתה בקיאה במוזיקה ובספרות. היא נהנתה גם מפעילות פיזית של רכיבה, ציד, ירי בחץ וקשת ואילוף בזים.
לפני מות הוריה השיא אותה אביה ללואי ה-7, נסיך הכתר של צרפת והמיועד למלוכה. עם זאת, מעמדה של דוכסות אקוויטניה מול בית המלוכה אפשר לגיום העשירי להותיר את נחלות דוכסות אקוויטניה בידיה של אלינור, ולמנוע את העברתן לבעלה. דוכסות אקוויטניה הייתה עצומה וגדולה אף מהשטחים שהיו ברשותו של מלך צרפת ועל כן, עם מותו של אביה, הפכה אלינור לחזקה ועשירה בזכות עצמה, ללא תלות כלכלית בבעלה.
נישואיה ללואי ה-7 מלך צרפת
ב-22 ביולי 1137, כאשר הייתה בת 15, הושאה אלינור ללואי, שהיה דופן צרפת. הנישואין, העבירו לצרפת את העיר בורדו, שהייתה חלק מירושתה של אלינור שהשתרעה מנהר הלואר ועד הרי הפירינאים, שטח גדול יותר מאשר כל נחלותיהם של מלכי צרפת. הזוג נישא בפואטייה וקבע את מגוריו בפריז, אולם לפני כן עברו אלינור ולואי ה-7 בנחלותיה של אלינור במהלך מסע הכלולות, על מנת שלואי יעניק למנזרים ולערים זכויות שונות שאותן ביקשה אלינור להעניק לנתיניה. אלינור, על אף נישואיה, נותרה השליטה של דוכסות אקוויטניה בזכות צוואתו של אביה, ודאגה לשמור על מעמדה זה.
עשרה ימים לאחר נישואיהם, נפטר לואי השישי, מלך צרפת ולואי ירש את הכתר כלואי השביעי. חצר המלוכה של אלינור הייתה מפורסמת בתרומתה לשירה ולאמנות הטרובדורים אותם הכירה אלינור מילדותה. היא הפכה לפטרונית של הטרובדורים והעניקה לגברות החצר את החופש לקבוע טקסים ומסורות של אהבה חצרונית וטקסי החיזור של אבירים בבואם לחצרה.
השתתפותה במסע הצלב השני
ב-1147, לאחר שנולדה בתם הבכורה, מארי משמפניה, נענתה אלינור לקריאתו של ברנאר מקלרבו לצאת למסע הצלב השני. אלינור, כשליטת אקוויטניה יצאה בראש אבירי אקוויטניה, ולואי השביעי הנהיג את האבירים הצרפתים למסע הצלב השני.
במסעו לארץ הקודש דרך אסיה הקטנה סבל המחנה הצרפתי מהתקפות סלג'וקיות בלתי פוסקות, והמחנה הגרמני המקביל הושמד.
במעבר בהרי קדמוס הובילה אלינור את הכוח החלוץ שהורכב מאביריה האקוויטנים, ופיקד עליו הוסאל שלה ג'פרי דה רנקון. לואי פיקד על המאסף. בשלב מסוים התקדם הכוח החלוץ מעבר לתוכניות המסע, ונוצר נתק ניכר בינו ליתר המחנה. הסלג'וקים ניצלו את המצב ותקפו את המחנה, והצרפתים ספגו אבדות רבות, ולואי השביעי נמלט בקושי לאחר שסוסו מת תחתיו. ג'פרי דה רנקון הואשם בהתקדמות החלוץ, והוצע לתלותו, אך לואי החליט לגרשו חזרה לאירופה. רבים בצבא האשימו דווקא את אלינור באסון, מאחר שג'פרי היה וסאל הכפוף לה, וכן משום שעגלות המטען הרבות שהביאה האטו את המאסף ומנעו ממנו לצמצם את הפער שנוצר.
ב-20 בינואר 1148 הגיעו הצרפתים אל העיר אנטליה כשהם סובלים מרעב, מחסור בסוסים ובמזון. במרץ 1148 נטשו לואי ואלינור עם אצילי ממלכתם ואביריהם את שאר המחנה - החיילים הרגלים ועולי הרגל הלא חמושים, עלו על ספינות ביזנטיות והפליגו אל חופי סוריה הצלבניים. רוב הצלבנים שנותרו באנטליה נטבחו על ידי הטורקים או מתו ברעב ובמגיפות.
משהגיעו לעיר אנטיוכיה (אנטקיה שבדרום טורקיה של ימינו) בקשה אלינור להישאר שם כדי לעזור לדודה, ריימונד מאנטיוכיה, לכבוש את חבל אדסה (אזור הגבול שבין טורקיה, סוריה ועיראק של ימינו), שנפילתו בידי המוסלמים הייתה העילה העיקרית למסע הצלב השני, ושליטה בו נדרשה על מנת להגן על נוכחות מערבית בארץ הקודש. יש הטוענים כי אלינור וריימונד התקרבו וניהלו שיחות נפש רבות, שגרמו לקנאתו וחשדו של לואי ה-7 ובעקבות זאת הוא החליט לעזוב את המקום. אלינור כעסה וסרבה להמשיך במסע, אולם לואי אילץ אותה לעזוב את ריימונד, והוא נהרג מאוחר יותר בקרב על אדסה. התקרית גרמה לקרע בין אלינור ללואי ה-7.
ב-1148 השתתף לואי השביעי במצור על דמשק, שקודם לכן הייתה בעלת הברית המוסלמית היחידה של הצלבנים, אך ללא הצלחה. מסע הצלב השני הסתיים בכישלון צורב שזעזע את העולם הנוצרי, והזוג המלכותי נאלץ לשוב לאירופה.
ב-1149 חזרו המלך לואי השביעי והמלכה אלינור לצרפת, כאשר נישואיהם אינם יציבים עוד. את המסע הביתה הם עשו בספינות נפרדות ובדרכם עצרו אצל האפיפיור אאוגניוס השלישי, ואלינור הגישה בקשה להשתחרר מנישואיה. לואי סירב והאפיפיור ניסה להשיג שלום בית בין בני הזוג, הבטיח להם מיטת כלולות מפוארת ובכך ניסה לסייע לבני הזוג להביא לעולם את בתם השנייה. עם זאת, מערכת היחסים בין אלינור ולואי ה-7 הסתיימה, וב-1152 הצליחה אלינור להביא את לואי לפנות לאפיפיור בבקשה לבטל את הנישואים. הנישואים בוטלו בעילה טכנית, בגין קרבת דם. ב-21 במרץ 1152 ביטלה מועצת הכנסייה את נישואיהם ואלינור חזרה לנחלותיה בדוכסות אקוויטניה, כאשר על פי החוק שתי בנותיה נשארו להתחנך בחצר המלוכה של לואי ה-7.
נישואיה להנרי השני, מלך אנגליה
ב-18 במאי של אותה שנה, שלושה חודשים לאחר ביטול נישואיה, נישאה אלינור לאנרי רוזן אנז'ו. בעת נישואיהם היה אנרי בן 20, צעיר מאלינור ב-11 שנה. אנרי היה חם מזג כמו אלינור ועשיר בה במידה, ושאיפותיו לכח הביא אותו לפלוש בינואר 1153 לממלכת אנגליה, ולהפוך ב-1154 להנרי השני, מלך אנגליה. שילוב אדמותיהם של אלינור והנרי הפכו את המלוכה האנגלית לחזקה יותר מהמלוכה הצרפתית וגרמה לעוינות בין שתי המדינות.
אלינור ילדה להנרי 8 ילדים, 5 בנים: ויליאם, הנרי, ריצ'רד "לב-ארי", ג'פרי, וג'ון "בלי-ארץ" ו-3 בנות: מתילדה, אלינור וז'ואן. הם יצרו אימפריה מרשימה באמצעות בריתות ומלחמות, ולחלק ממסעות הכיבושים הצטרפה גם אלינור. גם בחצר המלכות של הנרי השני, אלינור המשיכה בניהול חצר מלכות מרשימה ובפטרונות לשירה חצרונית ושירה טרובודורית, ובקידום השיח על מהות האהבה.
מערכת היחסים בין אלינור להנרי ידעו עליות ומורדות, בין היתר בגין מריבות על נחלות בין הנרי ובניו, ומריבות אישיות בין אלינור להנרי בגין המאהבות הרבות שלקח לעצמו, גם בעת שכרעה ללדת. אחת ממאהבותיו של הנרי, רוזמונד, אף ילדה לו שני ילדים. אלינור, בהיותה אישה חזקה וגאה, לא הייתה מוכנה לקבל את בגידותיו הרבות של בעלה והתנהגותו לילדיהם. היא ניצלה את בקשתו של הנרי, שתצא לדוכסות אקוויטניה שתחת שליטתה ותחזיר שם את הסדר על כנו, וב-1169 כאשר הגיעה לנחלותיה, היא החליטה להישאר שם, כשליטה עצמאית על אדמותיה. אלינור הקימה לעצמה חצר מלוכה, שפטה וחילקה זכויות לנתיניה, וב-1170 הכתירה את ריצ'רד "לב-ארי", בנה, כדוכס אקוויטניה.
במהלך השנים 1170–1173 ניהלה אלינור את חצר המלכות באקוויטניה כשם שניהלה את חצר המלכות בצרפת ובאנגליה, כפטרונית אמנות ושירה. היא צירפה אליה את בתה הבכורה מארי מצרפת, ויחד הן כתבו מערך חוקים בן 31 סעיפים המתאר את הדרך האידיאלית והפמיניסטית לחיזור ולניהול קשרי אהבה, המרחיבים את קוד האבירות הנהוג באותה התקופה, בשם "קודקס אהבה". בנוסף קידמה אלינור בתי משפט לאהבה, בהם ישבו גבירות ושפטו גברים המבקשים הכרעה בסוגיות שונות של מערכות היחסים שלהם.
ב-1173 החליטו בניהם של אלינור והנרי למרוד בהנרי ה-2, בעקבות מריבות ירושה. אלינור הצטרפה למרד, אולם הוא נכשל ואלינור נתפסה על ידי הנרי והואשמה בבגידה. בעקבות זאת, הנרי כלא את אלינור, שהייתה כבר בת 50, בארמונו. במשך 15 השנים הבאות נשארה אלינור כלואה על ידי הנרי, כאשר הוא מעביר אותה מארמון לארמון וממצודה למצודה, כאסירתו. המלך הנרי ניסה להשיג גירושים, או להשפיע על אלינור שתפרוש לשארית חייה למנזר, על מנת שלא תהווה איום על שלטונו, אולם הוא לא הצליח בכך. במהלך מאסרה של אלינור מתו שלושה מבניה, יש הטוענים כי אחד מבניה, הנרי הצעיר, ביקש על ערש מותו ב-1176, כי הנרי ישחרר את אלינור, אולם לשווא. ישנן עדויות על פגישה שנערכה עם בתה מתילדה, בעקבות בקשתה של הבת מהנרי ה-2, אולם מלבד זאת, לא קיים תיעוד רב על תקופת מאסרה של אלינור.
שחרורה של אלינור ממאסר ותקופת העוצרות
ב-1189 מת הנרי השני, יומיים לאחר תבוסתו מול בנו, ריצ'רד "לב-ארי", ב-4 ביולי 1189 ואלינור ניצלה הזדמנות זו ושחררה את עצמה ממאסרה. ריצ'רד, כאשר שמע על מות אביו, שלח את עוצר הממלכה לשחרר את אמו, אולם הידיעות שהועברו אל ריצ'רד היו "מצאתי את אמך משוחררת והיא גבירה גדולה מתמיד".
ריצ'רד ירש את כתר אנגליה, והחל למלוך בשם ריצ'רד הראשון. אלינור החליטה לשוב לביתה באקוויטניה, ובגיל 65 היא יצאה למסע במסגרתו היא עברה מאחוזה לאחוזה ברחבי אנגליה, ברכיבה על סוס. היא עברה בין הכפרים והערים, שחררה אסירים רבים שהנרי החזיק בבתי הסוהר, העניקה מתנות למנזרים שונים והחזירה לעצמה את השליטה בנחלותיה. אלינור לא חזרה עוד לאנגליה, אלא רק לשם שתי הכתרותיו של ריצ'רד.
בשנת 1192 נפל ריצ'רד בשבי בעת שהיה בדרכו חזרה לאנגליה. הוא הוחזק בידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שביקש בעבורו כופר נפש עצום בשיוויו. בתקופת שביו, עסקה אלינור ללא הרף בניסיונות לשחררו, בין היתר כתבה שלושה מכתבים לאפיפיור שבהם היא דורשת את שחרורו המיידי של בנה. המכתבים פונים בתחינה ומלאים ברגשותיה של אלינור הכואבת את מאסרו של בנה:
דמי הכופר לשחרורו של ריצ'רד נקבעו על 70,000 מארק, ויש הטוענים שהגיעו אף לגובה של 150,000 מארק (שהקבילו אז לכ-2.5 טונות כסף, 2-3 שנות מס באנגליה של התקופה). סכום עצום זה, שהותיר את אנגליה במחסור למשך שנים, גויס על ידי אלינור באמצעות תרומות, מיסים, החרמת רכוש פרטי ברחבי הממלכה ואוצרות של זהב וכסף מהכנסיות. היא נסעה בעצמה לקלן שבגרמניה להעביר את הסכום ולוודא את שחרורו של ריצ'רד.
ב-1199, לפני מותו, קרא ריצ'רד לאימו לבוא אליו על ערש דווי. אלינור, בת 80, מיהרה אליו. לאחר קבורתו יצאה במסע ברחבי אקוויטניה, תוך שהיא מעניקה זכויות וחופש לנתיניה. כשם שרכבה לאחר שחרורה ממאסרו של הנרי ה-2, בעלה, כך גם לאחר מותו של ריצ'רד, עברה מעיר ולעיר וביקרה במנזרים, והעניקה תעודות המאששות זכויות שונות שניתנו בעבר לנחלות אלה על ידי סבה ואביה. בתעודות לא צוינו שמותיהם של בעליה, אלא שמה בלבד, כשהתעודות מוענקות לשם עילוי נשמתו של ריצ'רד.
כס המלכות באנגליה עבר לאחר מותו של ריצ'רד לג'ון, בנה הצעיר של אלינור. ב-1202 עברה אלינור למנזר פונטברו שבעמק הלואר, שם נפטרה ונקברה ב-1204.
אלינור כדמות היסטורית
היסטוריונים רבים במהלך התקופות כתבו על אלינור עלילות שונות, ביניהם על פרשיות האהבה שניהלה, ותיאורים שונים המציגים אותה כנקמנית, קנאית, שוחרת כח שעושה שימוש בבניה ובנותיה. היא לא זכתה לאהדה רבה בגין כוחה והאיום שנוכחותה היווה על שני בעליה. אהבתם ומסירותם של ילדיה לצד עוינותם הקיצונית לאביהם, הנרי ה-2, הביאה את ההיסטוריונים להאשים את אלינור כי הסיתה את ילדיה ושיחקה בהם כרצונה. עם זאת, במהלך השנים השתנתה רבות דמותה של אלינור. בעוד במאה ה-12 יחסם של ההיסטוריונים אל אלינור היה אמביוולנטי, ולצד גינוי נכתבו אודותיה דברי שבח, החל מהמאה ה-13 הדו-ערכיות נעלמת כדי לפנות מקום לדימויים שליליים בלבד. אלינור מאקוויטניה הפכה אט אט להיות המלכה "הידועה לשמצה". מחקרים עכשוויים מציעים, כי השינוי התקיים בגין מאבקי כח בין קבוצות ומוסדות, בהכנעת האריסטוקרטיה על ידי המלך, בפיתוח מוסד הנישואים תחת שלטון הכנסייה, אימוץ עיקרון הפרימוגנטורה ונישול נשים מירושת המשפחה. מהלכים אלה דחקו את הנשים ממרכזי הכח, והזיכרון ההיסטורי של אלינור ומעשיה שוכתב מחדש על מנת להתאים לחוקי הכנסייה החדשים.
מסמכים ותעודות המראים את מסירותה הרבה של אלינור לילדיה קיימים עד היום, ובהם ניכרים תשומת הלב והדאגה לשלומם. אלינור הקפידה להעניק לא רק לבניה אלא גם לבנותיה מקום ומעמד בחצרה ובעת עריכת נישואיהם, כשם שאביה שלה העניק לה חופש כלכלי ושמר את דוכסות אקוויטניה ברשותה. בכך יצרה אלינור קשרים משפחתיים ומלכותיים שהעניקו רשת תמיכה ענפה לכינון בריתות באמצעות נישואים ופטרונות של אמנות וספרות ברחבי אירופה.
סלבאט יולאייב אופה
מועדון ההוקי קרח סלבאט יולאייב, אופה (בבשקירית: Салауат Юлаев; רוסית: Хоккейный клуб «Салава́т Юла́ев» Уфа) הוא מועדון הוקי קרח רוסי מהעיר אופה שהוקם ב-1961 ונקרא על שם המלחין והגיבור הלאומי של בשקיריה, סלבאט יולאייב.
ב-2011 הקבוצה זכתה באליפות ליגת ההוקי הקונטיננטלית. לקבוצה מתיחות גדולה מול אק בארס קאזאן מרפובליקת טטרסטן השכנה.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ב-1961 ושיחקה תחילה בליגות הנמוכות של האליפות הסובייטית. הקבוצה העפילה לראשונה לליגה הבכירה ב-1978 והיא שיחקה בליגה הבכירה 5 עונות (1979, 1981, 1983, 1986, 1986). בעונת 1986/1987 הקבוצה רשמה את תוצאת התיקו המרשימה ביותר כששיחקה מול טורפדו אוסט-קאמנוגורסק וסיימה בשוויון 10:10.
החל מ-1992 הקבוצה משתתפת קבועה באליפות הרוסית. ב-2008 הקבוצה זכתה לראשונה באליפות הליגה הרוסית. בעונת 2008/2009 הקבוצה סיימה במקום הראשון בליגה הסדירה, אך נכשלה בטורניר ליגת ההוקי הקונטיננטלית.
באפריל 2011, הקבוצה זכתה באליפות ליגת ההוקי הקונטיננטלית, אחרי שגברה על אטלנט מיטישצ'י ממחוז מוסקבה, אחרי 4:1 בסדרת הגמר. בגביע הפתיחה של עונת 2011/12, שוב הקבוצה גברה על אטלנט מיטישצ'י וזכתה בגביע "לוקומוטיב" אחרי ניצחון 3:5.
קצה קרבוקסילי
קצה קרבוקסילי (נקרא גם C טרמינל) הוא הקצה של שרשרת חומצות אמינו (חלבון או פפטיד) אשר מסתיים בחומצה קרבוקסילית. מאחר שחומצות אמינו כוללות קבוצה אמינית וקבוצה קרבוקסילית, המתחברות אחת לשנייה בין חומצות אמינו סמוכות, נוצרת כיווניות לפיה צד אחד תמיד קרבוקסילי, והשני אמיני.
חלבונים לרוב מסונתזים מהקצה האמיני לקצה הקרבוקסילי.
ראו גם
קצה אמיני
רוברט וודלו
רוברט פרשינג וודלו (באנגלית: Robert Pershing Wadlow; 22 בפברואר 1918 – 15 ביולי 1940) היה האדם הגבוה ביותר שתועד מאז ומעולם, שלגבי גובהו (2.72 מטרים) קיימות ראיות מתועדות היטב.
ביוגרפיה
וודלו נולד בעיר אלטון שבמדינת אילינוי בארצות הברית. כבר בגיל שישה חודשים החלה גדילתו המואצת, כתוצאה ממחלת הענקיות ממנה סבל. המחלה התבטאה בגידול בבלוטת יותרת המוח שלו, ששיבש והגביר את פעילותה. בגיל שמונה התנשא לגובה 188 סנטימטרים, ובגיל 13 הוכרז עליו בתור "הצופה הגבוה ביותר בעולם". גובהו אז היה 2.32 מטרים. כפות הידיים שלו הן הגדולות ביותר שתועדו מעולם.
וודלו מעולם לא הפסיק לגדול, ובסופו של דבר הגיע לגובה 2.72 מטרים ולמשקל של 199 ק"ג. גובהו הקשה עליו את ההליכה, והוא נעזר בקביים מיוחדים לשם כך. הוא נפטר בגיל 22 כתוצאה מזיהום ברגלו, והמשיך לגדול על ערש דווי. הוא נקבר בעיר הולדתו אלטון.
בהלווייתו של וודלו, שהיה סלבריטאי אמריקאי בחייו הקצרים והופיע במסגרת קרקס האחים רינגלינג, נכחו כ-40,000 איש. תריסר אנשים נדרשו כדי לשאת את ארונו, שאורכו היה 3.28 מטרים. שיאו הוא מן הפופולריים ביותר בספר השיאים של גינס.
הלגיון השחור (אוסטאשה)
הלגיון השחור (בסרבו-קרואטית: Crna legija, בסרבית קירילית: Црна легија) הייתה מיליציה של האוסטאשה בהיקף של רגימנט אשר פעלה במדינת קרואטיה העצמאית והשתתפה באקציות במהלכן נעצרו יהודים מבוסניה ככלל ומסרייבו בפרט. עוד ביצעו אנשי "הלגיון השחור" מעשי טבח באוכלוסייה ממוצא סרבי ונטלו חלק בקרבות נגד הפרטיזנים של טיטו.
הלגיון השחור הוקם באפריל 1941 על ידי חברי אוסטאשה. לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והקמת מדינת קרואטיה העצמאית מנה הלגיון השחור כ-800 נושאי נשק, מרכז פעילותו היה בסרייבו והוא עסק בפעילות ביטחון פנים ורדיפת יהודים וסרבים. באוגוסט מונה יורה פראנצטיץ' למפקד "הלגיון השחור". באוגוסט הוחל באקציות בכל רחבי בוסניה ובראשית ספטמבר בסרייבו עצמה. ב-4 בספטמבר1941 לפנות בוקר נעצרו 500 מיהודי העיר וגורשו למחנה הריכוז קרושצ'יצה. משם הועברו הגברים ליאסנובאץ, והילדים והנשים למחנה לובורגראד. יורה פראנצטיץ' פיקד על האקציה אשר בוצעה על ידי אנשי "הלגיון השחור". בהמשך, ביצעו אנשי "הלגיון השחור" מעשי טבח באוכלוסייה הסרבית ברחבי בוסניה ותקפו את מעוזי הפרטיזנים של טיטו והצ'טניקים. חברי הלגיון היו ברובם קרואטים ומוסלמים ממזרח בוסניה.
מעל הגבעה
מעל הגבעה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2013 בבימויו של רפאל נג'ארי, עם אורי פפר, מוני מושונוב ומיכאלה עשת בתפקידים הראשיים.
תקציר העלילה
שאול (אורי פפר) הוא גרוש שחי בבדידות בתל אביב והוא מנסה להיחלץ מן המצב הנפשי הקשה אשר בו הוא שרוי. יש לו בת אחת, מיכל (בתני גורנברג), שגרה עם גרושתו רונית (מיה דגן). הוא עובד כפקיד בקופת חולים וכאשר לקוח (מרק רוזנבאום) מתפרץ עליו, הוא מחליט לקחת חופשה ולנסוע ברכבת לחיפה לפגוש את אביו האלמן שמעון (מוני מושונוב) אותו לא ראה חמש שנים.
שמעון עובד כאיש תחזוקה במרכז קסטרא. הוא מנהל זוגיות עם בתי (מיכאלה עשת) אך הם גרים בדירות נפרדות. לבתי יש חנות במרכז לאבנים ושמנים בעלי כושר ריפוי. שלושתם יוצאים למסעדה אבל שאול נמצא בדיכאון וכמעט אינו מדבר. הוא משוטט ברחובות חיפה, מחליק על דג בשוק ונשלח לאשפוז. בבית החולים הוא נפגש באורלי (מאיה קניג) שנותנת לו את מספר הטלפון שלה אבל הוא בינתיים שקוע בבעיות משפחתיות לאחר שרונית שלחה את מיכל לסבא שמעון.
שאול מאשים את אביו בכל בעיותיו ומתעמת אתו. בעקבות זה מחליטים שמעון ובתי לטפל בשאול בטיפול אלטרנטיבי בעזרת אבנים, מאגיות ושמנים למיניהם בעת שהוא שקוע בשינה. שלושתם מבלים עם מיכל בגן החיות הלימודי חיפה ונהנים עד שמגיעה רונית שרבה עם שאול ולוקחת את מיכל בחזרה לתל אביב.
שאול המדוכא מחליט להתקשר לאורלי והם נפגשים ומתחיל משהו להתפתח ביניהם.
קונסטרוקטיביזם (למידה)
קונסטרוקטיביזם (בחינוך) היא תאוריה חינוכית המסבירה כיצד נרכש ידע. התאוריה מדגישה את חלקו של התלמיד בתהליך הלמידה ומעודדת למידה אקטיבית. הלמידה מתבצעת תוך כדי תהליך של עשייה, בדרך של הבניית ידע ואחריותו של הלומד על הידע. משמעות המילה "קונסטרוקט" (construct) היא בניה. בניית ידע או הבניית הידע היא העיקרון המנחה תאוריה זו.
יכולותיו של התלמיד בלמידה מתפתחות במקביל להתפתחות הקוגניציה וכל אחד מהשלבים מתבסס על השלב הקודם תוך כדי אינטראקציה עם סביבתו בתהליך פעיל. בשנים האחרונות נידונה הגישה הקונסטרוקטיביסטית בהרחבה כבסיס לרפורמה בדרכי ההוראה.
ארבע תפיסות יסוד מאפיינות את הגישה הקונסטרוקטיביסטית ללמידה:
שורשים היסטוריים
למרות שניתן למצוא שורשים לגישה הקונסטרוקטיביסטית בגישות פרוגרסיביות שונות בעבר, קיים בכל זאת ייחוד לגישת ההוראה ולנסיבות הקיימות בבתי הספר של היום. הגישה הקונסטרוקטיביסטית, יותר מהגישות הפרוגרסיביות המוקדמות, מעוגנת במחקר בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה. המחקר הקוגניטיבי התרחב בשנים האחרונות וסיפק הבנות חדשות ביחס לאופיו של תהליך הלמידה. מאז שנות ה-60, מחקרים רבים בתחום תיארו והסבירו תפיסות חליפיות של תלמידים, אופני חשיבה ופתרון בעיות בתחומי דעת רבים ושונים, שימוש בייצוגים בלמידה והוראה, ומטה-קוגניציה. נוסף לכך, מחקרים בגישה פרשנית סיפקו תובנות לגבי ההשפעות החברתיות והתרבותיות על תהליך הבניית הידע. בהשפעת מחקרים אלו, הוצעו דרכים חדשות להגדרת מעשה ההוראה, למשל כיצירת ידע משותפת עם התלמידים. המורה במחקרים אלו נתפס כסוכן לשינוי מושגי, כמנחה וכתומך בקהילת לומדים.
הבדלים נוספים בין הגישה הקונסטרוקטיביסטית והגישות הפרוגרסיביות בחינוך בעבר קשורים בתנאי הסביבה החברתית ובפרט התנאים בבתי הספר. עד לא מזמן רוב כיתות הלימוד היו דלות במקורות מידע. מקורות אלו היו מוגבלים בעיקר למורה ולספר הלימוד. כיום, באמצעות האינטרנט, התלמידים נהנים מגישה קלה לכמויות בלתי מוגבלות של מידע. סביבת המחשב מאפשרת גם ארגון והצגה של הידע בדרכים חדשות לגמרי. למרות שהשימוש במחשבים בבתי הספר הוא עדיין יחסית מועט ושמרני בגישתו הפדגוגית, תלמידים רבים יכולים כיום לחקור עולם של רעיונות בדרכים שהיו בלתי אפשריות לפני שנים מעטות בלבד.
בנוסף להשפעות הטכנולוגיה, כיתת הלימוד היום נמצאת בסביבה שונה מבחינת התנאים החבריים והכלכליים. השימוש הנרחב במבחנים אחידים (כמו מבחני "מיצב") בשלבי הלימוד השונים בבית הספר פועלים לחיזוק גישות שמרניות ביחס ללמידה והוראה. לעומת זאת, שוק העבודה מעריך כיום דווקא עובדים המסוגלים לחשוב באופן יצירתי, להשתלב בגמישות בסביבות עבודה חדשות, לזהות בעצמם בעיות, וליצור מוצרים מורכבים בשיתוף פעולה עם אחרים – כל אלו נושאים העומדים במרכזה של גישת הלימוד הקונסטרוקטיביסטית.
שתי תאוריות מרכזיות בפסיכולוגיה הובילו לקונסטרוקטיביזם בחינוך:
התאוריה הקוגניטיבית התפתחותית של ז'אן פיאז'ה (1972)
התאוריה מדגישה את הפרט ואת הבניית הידע. על פי פיאז'ה, ידע לא נמסר כפי שהוא מאדם לאדם, אלא מתקיים תהליך רכישה שבו התלמיד, תוך כדי 'פגישה עם גירוי', בונה לעצמו את מטעני הידע האישיים בהתאם לידע קוגניטיבי קודם שיש לו ולהקשר שבו מתקיימת הפעילות, כתוצאה מכך המוח נבנה ומסתעף יום יום.
רכישת הידע נעשית בתהליך הדורש מהתלמיד להיות פעיל, לקשר ידע קיים ומיומנויות קיימות לידע חדש. בתהליך זה מבנה הלומד את הידע שלו על ידי יצירת מארג קשרים סמנטיים בין ידע קיים לידע חדש. סביבות למידה קונסטרוקטיביות מאפשרות לתלמידים לחשוב, לרכוש מיומנויות של טיפול במידע ולהפוך אותו לידע.
ע"פ ד"ר קרומהולץ, ניתן לראות כי על פי הגישה הקונסטרוקציוניסטית Constructionism של סימור פאפרט ושל רזניק תהליך למידה אשר מתקיים תוך כדי בניית תוצר ממשי, יכול להביא את הלומד להבניה של ידע על בסיס התנסותו האישית. על פי פאפרט, תהליך בניית הידע החדש יהיה יעיל יותר כאשר הלומד יעסוק בבניה של תוצר.
על התוצר להיות מוחשי, אישי ומשמעותי, הוא מתייחס לחשיבות של תהליך הבנייה המוחשי כתומך בתהליך הבנייה המנטלי בראשו של הלומד:. החלק המהותי הוא שהלומד עוסק ביצירה של משהו בעל משמעות לעצמו או לסובבים אותו. מכאן, שהדגש הוא על הבניית הידע. התלמיד לא מקבל ידע באופן פסיבי מן המורה המלמד אותו, אלא שבתהליך פנימי קוגניטיבי מתרחשת אצלו הבניית ידע, על ידי קישור ידע קיים לידע חדש, בתהליך זה הוא עצמו פעיל. וכדי שהתהליך יתקיים חייבת להתקיים אינטראקציה בין הלומד לבין הסביבה. המושגים המשמשים תאוריה זו הם: "הטמעה", "התאמה", "הצורך בארגון" ו"הצורך באיזון".
התאוריה החברתית-פסיכולוגית של לב ויגוצקי (1962)
התאוריה מדגישה את הצד החברתי ואת התודעה. על פי ויגוצקי, כל הפונקציות המנטאליות ברמה הגבוהה מתפתחות מיחסים חברתיים. למידה משמעותית מתקיימת תוך דו-שיח והחלפת דעות בין עמיתים (מינץ ונחמיאס, 1998) כלומר מתקיימת למידה שיתופית.
לקשרי הגומלין בין התלמיד לבין הסביבה החברתית יש השפעה מכרעת על הבניית הידע, מיצוי פוטנציאל ההתפתחות מותנה בקיום יחסי גומלין חברתיים מלאים בתוך קבוצת הלמידה. תלמיד רוכש ידע כאשר הוא מתמודד עם בעיה או מתכנן דבר חדש, תהליך המתרחש במצב של חוסר ודאות או דיסוננס קוגניטיבי. בפני הקבוצה מוצגת בעיה או רעיון לדיון, התלמידים מתמודדים עם הנושא תוך העלאת שאלות על יסוד ידע קיים ומידע שאספו סביב הנושא. התלמידים מזהים את הבעיה שיש לחוקרה, מנתחים את ההיבטים השונים הדרושים לפתרון הבעיה. למידת החקר סביב הנושא נערכת באופן אישי וקבוצתי, בסיום המחקר התלמידים מוסרים דווח, ויתר חברי הכיתה מעריכים את התוצאות.
שילוב הגישות
לפי הגישה הקונסטרוקטיביסטית הידע נבנה אצל הלומד בתהליך פעיל של מעורבות ויחסי גומלין עם הסביבה ועם לומדים אחרים, מכאן שתוכנית לימודים צריכה להוות סביבה שבה התלמידים פועלים כממציאים וכמדענים, הם אינם לומדים רק עובדות ושיטות אלא גם דרכי חשיבה ותהליכים שיטתיים לפתרון בעיות.
עיסוקה של הגישה הקונסטרוקטיביסטית בחינוך הוא בשוני בין סביבות למידה המיועדות להעברת ידע, לסביבות המיועדות להבניית ידע. מטרת הלמידה העיקרית על פי הגישה הקונסטרוקטיביסטית היא "ללמוד ללמוד". המורה אינו נתפס כספק הידע, אלא כמדריך תהליך הלמידה. התלמידים נתפסים כפעילים ועצמאיים, המקיימים מידה רבה של שיתוף פעולה ביניהם - תפקיד חדש לתלמידים אחד ביחס לשני. ניסיון לבסס את הלמידה בבית הספר על למידה אותנטית, חשיבה ביקורתית, יצירת ידע ותפקידים חדשים לתלמיד, למורה ולבית הספר. משמעות הנושאים הנלמדים אינה ניתנת ללומד, היא ניתנת על ידי הלומד. הקונסטרוקטיביזם הוא פדגוגיה חדשה המדגישה מה עושים התלמידים, לעומת הדגש המסורתי בנושא מה עושים המורים.
אחד ממקורות העניין העיקריים במעבר לצורת למידה קונסטרוקטיביסטית הוא כתגובת נגד ללמידה באמצעות שינון. בכיתת הלימוד הממוצעת, מודל ההוראה המקובל הוא הוראה ישירה. תפקידו המרכזי של המורה בכיתה הוא להעביר ידע. התלמידים צריכים לקלוט את הידע המגיע ישירות מהמורה. תפקיד התלמיד הוא קליטה וציות. במודל זה, תפקוד המורה בפני הכיתה הוא קריטי. תפקיד המורה הוא לארגן את הידע למנות קטנות אותן יכול התלמיד לקלוט ולעכל. הכיתה הקונסטרוקטיביסטית אמורה להיות מאורגנת במודל אחר. התלמידים ולא המורים הם אלו האחראיים על ארגון המידע, חקר סביבת הלימוד, בניית משמעות, ביצוע פעילויות למידה שונות ומעקב אחר תהליך הלמידה של עצמם.
כאשר מתייחסים להגדרת הקונסטרוקטיביזם של פיאז'ה, לעיתים מתקיימת השוואה להגדרת הגישה הקונסטרוקטיביסטית של פאפרט. ההשוואה עשויה להעשיר ולהגדיל את ההבנה שלנו אודות הדרך שבה אנשים בכלל וילדים בפרט, לומדים, מתפתחים וצומחים.
ז'אן פיאז'ה מתייחס לעולמות בהם מתעניינים ילדים וביעדים שהם מסוגלים להשיג, בשלבים שונים של ההתפתחות שלהם. התיאוריה שלו מציגה את האופן שבו הדרכים של החשיבה והפעולה של ילדים משתנות לאורך זמן ובמהלך אילו סיטואציות ילדים עשויים לוותר או להתעקש על השקפותיהם הנוכחיות. פיאז'ה טוען כי ילדים לרוב נוטים להמשיך להחזיק בהשקפותיהם, גם כאשר אדם אחר, אפילו אם מדובר במומחה בנושא, אומר להם שהם טועים.