cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שי ניצן
ביוגרפיה
בשנת 1985 סיים בהצטיינות תואר ראשון במשפטים ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה בבית המשפט העליון אצל השופט אהרן ברק (לימים נשיא בית המשפט העליון). בשנת 1987 התמחה אצל עו"ד יעקב רובין, ראש לשכת עורכי הדין לשעבר. בשנת 1989 השלים תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית, אף הוא בהצטיינות. ניצן הוא גם בוגר המכללה לביטחון לאומי (1999) ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה (1999) בהצטיינות.
בשירות המדינה
ניצן מילא תפקידים בכירים בפרקליטות המדינה. בין השנים 1989–1993 כיהן כעוזר אישי לפרקליטת המדינה, דורית ביניש. בין השנים 1994–2002 כיהן כפרקליט במחלקת הבג"צים, וטיפל בתיקים רגישים שהובאו בפני מחלקה זו. במקביל כיהן בין השנים 1997–2002 כממונה על עניינים ביטחוניים בפרקליטות המדינה. בין השנים 2002–2003 כיהן כמנהל תחום תפקידים מיוחדים בפרקליטות המדינה, ומיד לאחר מכן מונה למשנה לפרקליט המדינה לתפקידים מיוחדים.
במסגרת תפקידיו השונים בפרקליטות המדינה טיפל במספר רב של תיקים פליליים וביטחוניים מוכרים ורגישים ציבורית. בין היתר ייצג את עמדת המדינה בבג"ץ הסיכולים הממוקדים, בבג"ץ הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל (בעניין עינוי נחקרים בשב"כ), בפרשת בר-און חברון, בפרשת קצב ועוד.
בחודש ינואר 2011 פורסם באינטרנט סרטון הסתה נגד ניצן, הקורא לרוצחו. בעקבות כך, הוחלט להצמיד לניצן אבטחה במשך תקופה מסוימת. מספר ימים לאחר הפצת הסרטון, נעצר תושב רעננה בחשד כי הוא האחראי ליצירתו והפצתו.
ניצן היה ממונה על ההיבט המשפטי של ביצוע תוכנית ההתנתקות, והקים בתי דין מיוחדים הסמוכים לבתי המעצר שבהם נשפטו עצורים רבים יחד.
ב-9 בספטמבר 2012 אישרה הממשלה את מינויו של ניצן למשנה ליועץ המשפטי לממשלה לעניינים מיוחדים, חרף התנגדותם של גורמי ימין.
בתקופה זאת, עסק גם במאבק בגזענות. בשנת 2019 אף אמר "המלחמה בשחיתות היא חשובה, אבל המלחמה בגזענות חשובה יותר".
בנובמבר 2013 המליצה ועדת איתור לפרקליט המדינה שניצן ימונה לתפקיד. חברי כנסת ממפלגות הימין (שחברות בקואליציה) מתחו ביקורת על ההמלצה, אך הממשלה אישרה את מינויו והוא נכנס לתפקידו ב-16 בדצמבר 2013, במקומו של משה לדור. בתקופתו הורשע ראש הממשלה לשעבר, אהוד אולמרט, והורשעו ראשי הרשויות באשקלון, עמנואל, אור יהודה וישובים נוספים. בנוסף הוגש כתב אישום בעניינו של ראש הממשלה בנימין נתניהו. נחקרו גם פרשת ישראל ביתנו, פרשת ביביטורס, פרשת המניות של נתניהו, פרשת בזק, תיק 1803, פרשת הצוללות ועוד.
בשנתיים הראשונות לכהונתו ניהל ניצן, שגובה על ידי ארגון הפרקליטים, מאבק נגד נציבות הביקורת על הפרקליטות ורשויות התביעה שבראשה עמדה השופטת בדימוס הילה גרסטל. ניצן ואנשי הפרקליטות נחלו הצלחה כשהביאו לצמצום סמכויות נציבות הביקורת על הפרקליטות באופן שנשללה ממנה הסמכות לערוך ביקורת מערכתית.
על רקע עיסוקו בתיקים מסוימים, הוצמדה לו אבטחה.
ב-16 בדצמבר 2019 הסתיימה כהונתו בת שש השנים כפרקליט המדינה.
הביקורת על תפקודו
בספטמבר 2014 קבעה שופטת בית משפט השלום בכפר סבא, נאוה בכור, כי הפרקליטות ושי ניצן נהגו באכיפה בררנית כלפי פעילי ימין. הקביעה בוטלה על ידי בית המשפט המחוזי.
בחודש מאי 2019 פרסם דוד רוזן, נציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות, החלטה שקיבל בתלונה שהגיש יעקב בורובסקי. בתלונה נטען כי ניצן סיכל חקירת חשדות פליליים כנגד המפכ"ל יוחנן דנינו. החשדות עסקו במערכת יחסים בין דנינו לשוטרת . ביוני 2020 הגיעו לידו של הנציב רוזן תכתובות שהובילו לפתיחת התיק מחדש.
לאחר פרישתו מפרקליטות המדינה
בנובמבר 2021 אושר מינויו לרקטור של הספרייה הלאומית, שתפקידו לנהל את מכלול עולמות התוכן של הספרייה (תפקיד שלא היה קיים קודם למינויו של ניצן).
חיים אישיים
ניצן מתגורר בירושלים, נשוי לתמר ניצן – מורה לערבית, ואב לחמישה. אחיו הוא הפרופסור לכלכלה שמואל ניצן.
דולפין לבן-ראש
דולפין לבן-ראש (שם מדעי: Cephalorhynchus hectori לבן-ראש) הוא מין דולפין החי בניו זילנד באופן בלעדי. הוא הידוע ביותר מבין ארבעת המינים בסוג דולפין קטן. אורכו כ-1.4 מטרים בלבד, ובכך הוא אחד מהלווייתנאים הקטנים ביותר.
ברוך יצהר
ברוך יצהר (6 בספטמבר 1908 – 25 ביוני 1987) היה קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר) השלישי של צה"ל, בדרגת אלוף-משנה (1954-1951).
דולפין לבן-ראש
שמו המדעי ניתן לו על שם סר ג'יימס הקטור (1834–1907), שהיה אוצר המוזיאון הקולוניאלי בוולינגטון. הקטור היה הראשון לבדוק את הדולפין. מאוחר יותר, ב-1881, תואר הדולפין באופן מפורט על ידי הזואולוג הבלגי פייר ג'וזף ון בנדן.
תת-המין של הדולפין לבן-הראש, דולפין מאווי (Cephalorhynchus hectori maui), חי באזור החופים הצפון מערביים של האי הצפוני של ניו זילנד. תת-מין זה הוא היונק הימי הנמצא בסיכון הרב ביותר להכחדה, שכן נותרו ממנו רק כ-55 פרטים.
ברוך יצהר
ביוגרפיה
יצהר נולד בשם בוריס פיינגולד בעיר יאלטה שבחצי האי קרים ב-1908. אביו, משה, היה מנהל בית יתומים יהודי ומורה לעברית. עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחיו בשנת 1922. ילדותו ונעוריו עברו עליו בשכונת בורוכוב (גבעתיים), שבה שימש אביו כמורה בבית הספר המקומי.
דולפין לבן-ראש
מבנה
הדולפין לבן-הראש הוא הקטן במשפחת הדולפיניים. אורך הבוגרים נע בין 1.2 ל-1.6 מטרים בלבד, ומשקלם - בין 40 ל-60 קילוגרמים. המין מציג דו-צורתיות זוויגית מובחנת: הנקבות לרוב ארוכות יותר וכבדות יותר מהזכרים. גוף הדולפין חסון; החוטם אינו מובחן. המאפיין הבולט ביותר הוא הסנפיר הגבי המעוגל.
ברוך יצהר
ביוגרפיה
הוא הצטרף לארגון "ההגנה" והתקדם בתפקידי הדרכה ופיקוד. בתקופת המאורעות שהה בירושלים ומונה למפקד נווה יעקב ועטרות. לאחר מכן שירת בחניתה. היה בין מייסדי הנודדת הירושלמית, יחד עם יצחק שדה ואליהו בן חור.
דולפין לבן-ראש
מבנה
צבעם הכללי הוא אפור דהוי, אולם מבט מקרוב מגלה שילובים מורכבים של צבעים: הגב והצדדים אפורים בהירים, בעוד שהסנפירים (הגבי, הצדיים והזנב) שחורים. העיניים מוקפות ב'מסיכה' שחורה. הבטן לבנה; רצועות לבנות נמשכות מן הבטן לשני הצדדים מתחת לסנפיר הגבי.
מיד בלידתם, אורכם של הוולדות נע בין 60 ל-80 סנטימטרים, ומשקלם בין 8 ל-10 קילוגרמים. צבעם מעט כהה יותר משל הבוגרים. את גופם מעטרים ארבעה עד שישה פסים אנכיים עד לגיל של כשישה חודשים.
ברוך יצהר
ביוגרפיה
בשנת 1940 קיבל הוראה ממפקדת ההגנה להתגייס לצבא הבריטי והיה מראשוני המתנדבים לחיל הרגלים. יצהר סיים קורס קצינים והתקדם בסולם הדרגות במסגרת הבריגדה היהודית. הוא סיים את שירותו בדרגת מייג'ור (רב-סרן) בגדוד הראשון. בשנת 1946 שוחרר וחזר לפעילות בנוטרות.
דולפין לבן-ראש
התנהגות ותפוצה
הדולפין לבן-הראש אנדמי לאזורי החוף של ניו זילנד. אזור תפוצתו אינו רציף סביב האי הדרומי, אך חובק את כולו (פרט לפיורדלנד). תת-המין, דולפין מאווי, נפוץ רק באזור החוף המערבי של האי הצפוני. באופן כללי הוא מעדיף לשחות בסמוך לחוף, בעומקים שאינם עולים על 100 מטרים.
ברוך יצהר
ביוגרפיה
לאחר שפיקד בהצלחה כראש מטה על הצעדה בירושלים, מונה ב-15 במאי 1951 לקמצ"ר. הוא הקים את בית הכליאה לחיילות ופיתח את יחידת הכלבנים. גל העולים שהגיע לישראל בתקופת כהונתו הוביל לעלייה תלולה במספר העריקים. בשנת 1954 מונה למפקד חטיבת הראל ובמקביל מונה לסגן נשיא בית הדין הצבאי העליון. פרש מצה"ל בשנת 1955.
ברוך יצהר נישא ללאה פולונסקי, ילידת אוקראינה, ולהם שלושה ילדים: גוני, צור ואיל.
דולפין לבן-ראש
התנהגות ותפוצה
תזונת הדולפין מורכבת מדגים קטנים ומדיונונים. הוא נוהג למצוא את טרפו במים רדודים בסמוך לחוף. מן הצד השני, הדולפין משמש טרף בעיקר לכרישים, כדוגמת הכריש הכחול.
ברוך יצהר
ביוגרפיה
יצהר נפטר ב-1987, בגיל 79.
דולפין לבן-ראש
רבייה ומחזור חיים
הדולפין לבן-הראש הוא פוליגיננדרי, כלומר שני הזוויגים מזדווגים עם כמה מבני הזוויג השני. בקבוצות גדולות ההתנהגות המינית של הדולפינים פתוחה יותר, והם אינם "מתביישים" גם בקרבת דולפינים קטנים. הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל שש עד תשע שנים, והנקבות - בגיל שבע עד תשע שנים. על-פי רוב הם מזדווגים בקיץ. ההיריון נמשך 10 עד 12 חודשים. לרוב הנקבה ממליטה גור אחד אחת לשנתיים עד ארבע שנים.
אם וגורה שוחים זו לצד זה במשך שנה עד שנתיים, במהלכן האם לא מזדווגת שנית. לרוב, יתקבצו האמהות והגורים בקבוצות עם זוגות אם-גור נוספים.
תוחלת החיים אינה ידועה לאשורה, אולם הפרט המבוגר ביותר שנמצא היה בן 20 שנים בהישבו.
קסאבייה בטל
קסאבייה בטל (בצרפתית: Xavier Bettel; נולד ב-3 במרץ 1973), הוא פוליטיקאי ועורך דין לוקסמבורגי, החל משנת 2013 הוא מכהן כראש ממשלת לוקסמבורג מטעם המפלגה הדמוקרטית. בעברו היה ראש עיריית לוקסמבורג. הוא מנהיג המדינה השלישי בעידן המודרני שהוא הומוסקסואל מוצהר.
ביוגרפיה
בטל נולד וגדל בלוקסמבורג.
בשנת 1999 נבחר בטל לראשונה למועצת העיר לוקסמבורג. בשנת 2001 הוא הוכשר כעורך דין. ב-24 בנובמבר 2011 החל לכהן כראש עיריית לוקסמבורג.
ב-2013 נבחר בוטל להוביל את המפלגה הדמוקרטית. בבחירות שנערכו ב-20 באוקטובר אותה שנה, הגדילה מפלגתו את כוחה ב-3 מושבים נוספים וסיימה כמפלגה השלישית בגודלה עם מספר חברים זהה למפלגה השנייה בגודלה, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית (13). אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, הטיל עליו להרכיב את הממשלה לאחר התפטרותו של ז'אן-קלוד יונקר מן המפלגה הנוצרית-סוציאלית השמרנית. סגן ראש הממשלה, אטיין שניידר, ראש מפלגת הפועלים הסוציאליסטית, אף הוא הומו מוצהר.
חייו האישיים
בטל נישא לבן זוגו, אדריכל בלגי בשם גוטייה דטנה, במאי 2015, כשנה לאחר שלוקסמבורג הכירה בחוק בנישואין חד-מיניים. הוא המנהיג החד-מיני השלישי שמנהיג מדינה ריבונית, אחרי ראש ממשלת בלגיה, אליו די רופו וראשת ממשלת איסלנד לשעבר, יוהנה סיגורדרדוטיר.
מייקל שרמר
מייקל בראנט שרמר (באנגלית: Michael Brant Shermer; נולד ב-8 בספטמבר 1954) הוא סופר מדע אמריקאי, היסטוריון מדע, מייסד האגודה הספקנית והעורך הראשי של מגזין "סקפטיק" אשר מוקדש ברובו לחקירת טענות פסאודו-מדעיות ועל-טבעיות. אגודת הספקנים מונה למעלה מ־55,000 חברים. שרמר עוסק בוויכוחים בנושאים הקשורים לפסאודו-מדע ודת בהם הוא מדגיש את הספקנות המדעית.
שרמר הוא המפיק והמגיש המשותף של סדרת הטלוויזיה בת 13 השעות "Exploring the Unknown" (חקר הלא נודע) ששודרה בשנת 1999 בערוץ Fox Family. מאפריל 2001 עד ינואר 2019, כתב טור חודשי למגזין "סיינטיפיק אמריקן" בטור על ספקנות. הוא גם יועץ מדעי של המועצה האמריקאית למדע ובריאות (ACSH).
שרמר היה בעבר נוצרי פונדמנטליסטי, אך חדל להאמין בקיומו של האל במהלך לימודיו לתואר שני. הוא מקבל את התוויות אגנוסטיקן, לא תאיסט, אתאיסט, ואחרים. עם זאת, הוא הביע הסתייגות מתוויות כאלה מחוסר אמונתו באלוהים, מאחר שהוא רואה שהם משמשים כסטראוטיפים ומעדיף פשוט להיקרא ספקן. הוא גם מתאר את עצמו כמצדד בפילוסופיה הומניסטית, כמו גם מדע המוסר.
ראשית חייו
נולד ב־8 בספטמבר 1954 בלוס אנג'לס. שרמר הוא רבע יווני דרך סבו, בעוד סבתו הייתה מקלן שבגרמניה.
כבן יחיד גדל בדרום קליפורניה, בעיקר באזור La Cañada פלינטרידג'. הוריו התגרשו כשהיה בן ארבע. בהמשך נישאה אימו בשנית, עם גבר בעל שלושה ילדים, שהפכו לאחיו החורגים, ואביו נישא לאישה שאיתה נולדו לו שתי בנות. אביו נפטר מהתקף לב בשנת 1986, ואמו מסרטן המוח בשנת 2000.
שרמר אמנם למד בבית הספר ביום ראשון, אך הוא אומר כי הוריו הביולוגיים, החורגים וכן אחיו לא היו דתיים ולא חילוניים, מכיוון שהם לא דנו בנושא זה לעיתים קרובות, והם גם לא הגיעו לכנסייה או התפללו יחד. שרמר החל את לימודיו בתיכון בשנת 1971, כאשר התנועה האוונגליסטית בארצות הברית החלה לצבור פופולריות. לילה אחד בהשפעתו של חברו הטוב ג'ורג', שהוריו היו נוצרים, שרמר התנצר. למחרת למדו שני החברים בכנסיית גלנדייל, הפרסביטריאנית, שם ניתנה דרשה על ידי מה ששרמר מתאר כ"מטיף מאוד דינמי ותאטרלי, שהיווה לי השראה לגשת בסוף הדרשה כדי להינצל". במשך שבע השנים הבאות הוא הטיף מדלת לדלת כחלק מאמונותיו העמוקות.
שרמר השתתף בקבוצת מלגות לימודים נוצרית בלתי פורמלית במקום שנקרא "האסם" בלה קרסנטה, קליפורניה, אותו מתאר שרמר כ"להקה משוכללת של תקופת שנות ה-70 עם מנהיג נגן גיטרה היפי ארוך שיער, שקרא קטעי תנ"ך עליהם דיברנו בהרחבה". שרמר נהנה מההיבטים החברתיים של הדת, והתענג במיוחד על דיוניה התאולוגיים.
שרמר גדל עם רובים. אביו החורג היה צייד שלקח את שרמר וכלבי הציד שלהם לטיולי ציד חצי תריסר פעמים בשנה, עם משחקי יריות כמו ביונים, ברווזים ושליו. הם אכלו את כל מה שהרגו, שלהם הציג גם אביו החורג כישורים קולינריים. כשגדל והתבגר, שרמר היה בעל רובה אוויר, אחר כך רובה כדוריות, אחר כך רובה ציד בקליבר 20 ואז רובה ציד בקליבר 12.
שרמר סיים את לימודיו בבית הספר התיכון Crescenta Valley בשנת 1972. בתשוקה להכשרה תאולוגית רצינית, הוא נרשם לאוניברסיטת "פפרדין" מתוך כוונה להפוך לתאולוג. בתחילה עסק בתאולוגיה נוצרית. בנוסף ללימודי קורסים בתנ"ך, שרמר למד את כתביו של ק"ס לואיס. הוא השתתף בקפלה פעמיים בשבוע, מה שהיה נדרש מכל הסטודנטים. למרות המגבלות שהוטלו על סטודנטים, כמו איסור על ריקוד וביקור בחדרי המעונות של המין השני, שרמר מצא את האוניברסיטה כחוויה טובה, והוא קיבל את משנתה כמדריך להתנהגות. אולם כשנודע לו שלימודי דוקטורט בתאולוגיה מחייבים בקיאות בעברית, יוונית, לטינית וארמית, שרמר, שלא מצא שפות זרות כאחת החוזקות שלו, עבר לפסיכולוגיה.
הוא הצהיר כי בשלב זה הוא "שולט באחת משפות המדע: סטטיסטיקה", וכי הוא למד על גיבוש השערות, השערת האפס ובדיקת השערות, שהובילו לשינוי במחשבתו. סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה ב"פפרדין" בשנת 1976.
לימודים מתקדמים ושינוי אמונות
התואר השני של שרמר בפסיכולוגיה ניסיונית באוניברסיטת קליפורניה, פולרטון, הוביל לדיונים רבים לאחר השיעור עם הפרופסורים בייארד ברטסטרום ומג וייט בפאב מקומי - מועדון 301 - שהתמשכו לתוך הלילה. דיונים אלה, יחד עם מחקריו באנתרופולוגיה תרבותית, הובילו אותו לפקפק באמונותיו הדתיות. הוא נטש את השקפותיו הדתיות האדוקות, כשהוא מונע על ידי מה שהוא תפס כחוסר הסובלנות הנוצרת על ידי המוסריות המוחלטת שלימדו אותו בלימודי הדת הצביעות במה שמאמינים רבים הטיפו ובמה שהם נהגו; והמודעות הגוברת שלו לאמונות דתיות אחרות, וכיצד נקבעו על ידי הנסיבות הזמניות, הגאוגרפיות והתרבותיות בהן נולדו תומכיהם. מכאן, שרמר הגיע למסקנה כי "ברור שאלוהים נעשה בדמותנו ולא ההפך." באמצע הכשרתו לתואר שני, הוא הסיר את מדליון הכוכבים הנוצרי של הכיתות הנוצריות שהוא לבש סביב צווארו במשך שנים. הוא סיים את התואר השני מאוניברסיטת קליפורניה בפסיכולוגיה בשנת 1978.
הצעד האחרון בנטישת הדת של שרמר הגיע כאשר אהובתו מהמכללה, מורין, נפגעה בתאונת דרכים ששברה את גבה והפכה אותה למשותקת מהמתניים ומטה. שרמר מספר:
כשראיתי אותה בחדר המיון ב"מרכז הרפואי לונג ביץ'", ההשלכות המלאות של המשמעות של הדבר עבורה התחילו לחלחל אליי. שם, במיון, יום אחרי יום עגום, לילה אחרי לילה ללא שינה, כרעתי ברך והרכנתי את ראשי וביקשתי מאלוהים לרפא את הגב השבור של מורין. התפללתי בכנות העמוקה ביותר. קראתי לאלוהים להתעלם מהספקות שלי בשם מורין. השעיתי ברצון כל חוסר אמון. באותה תקופה ובאותו מקום, הייתי שוב מאמין. האמנתי כי רציתי להאמין שאם יש צדק ביקום - בכלל - הרוח המתוקה, האוהבת, החכמה, האחראית, המסורה, האכפתית, לא מגיעה לה להיות בגוף מרוסק. אל צודק ואוהב שהיה לו הכוח לרפא, בוודאי ירפא את מורין. הוא לא עשה זאת. כעת, אני מאמין, לא כי "נסתרות דרכי האל" או "יש לו תוכנית מיוחדת למורין" - הניחומים הבנאליים המבחילים שמאמינים מציעים לפעמים בזמנים כה חסרי תוחלת - אלא מכיוון שאין אלוהים.
רכיבה על אופניים תחרותית
לאחר שסיים תואר שני בפסיכולוגיה ניסיונית בשנת 1978, שרמר לא הצליח להשיג משרה בתוכנית דוקטורט, ולקח עבודה במגזין אופניים באירוויין, קליפורניה. המשימה הראשונה שלו, מסיבת עיתונאים בהשתתפות ג'ון מרינו, שרכב מלוס אנג'לס לניו יורק ב-13 יום, שעה ו-20 דקות, מה שעשה רושם עמוק על שרמר. הוא קנה אופניים ונכנס למירוץ יוגורט יופלה של 50 ק"מ לאורך פארק גריפית' בלוס אנג'לס בסוף השבוע שלאחר מכן. העניין שלו גדל במהירות, ותוך זמן קצר הוא סיים את רכיבת המאה הראשונה (100 מיילים). לא עבר זמן רב והוא רכב מאות מיילים בשבוע.
שרמר החל לרכוב על אופניים תחרותיים בשנת 1979, והוא בילה עשור כרוכב מקצועי. הרכיבה הידועה ביותר של שרמר נמצאת בתחום מרוץ הכבישים האולטרה-מרתון למרחקים ארוכים מאוד. שרמר הוא חבר מייסד בהיכל התהילה של Ultra Cycling.
במהלך קריירת האופניים שלו, שרמר עבד עם אנשי טכנולוגיה של רכיבה על אופניים בפיתוח מוצרים טובים יותר לספורט. במהלך קשריו עם "קסדות בל", נותנת חסות למרוצי אופניים, שרמר יעץ להם בנושאי עיצוב בנוגע לפיתוחם של קלקר מורחב לשימוש בקסדות רכיבה על אופניים, אשר יספגו את המכה בצורה טובה בהרבה מקסדות "רשת שיער" הישנות מעור ששימשו רוכבי אופניים עשרות שנים. שרמר יעץ להם שאם הקסדות שלהם נראות יותר מדי כמו קסדות לאופנוע, בהן כבר נעשה שימוש בקלקר, ולא כמו קסדות רשת השיער הישנות, אף רוכב אופניים או חובב רציני לא ישתמש בהן. הצעה זו הובילה לדגם שלהם, ה-V1 Pro, שנראה כמו רשת שיער שחורה, אך תפקד מבפנים כמו קסדת אופנוע. בשנת 1982 שרמר עבד עם וומן ספנס, שחברת האספקה הקטנה שלה, "ספנקו מדיקל", עיבדה את טכנולוגיית הג'ל שפנס פיתחה עבור חולים מרותקים למיטה עם פצעי לחץ לכפפות אופניים ואוכפים כדי להקל על תסמונת מנהרת שורש כף היד ופצעי האוכף שסבלו רוכבי האופניים.
במהלך העשור בו הוא רכב למרחקים ארוכים, הוא סייע לייסד את מרוץ האופניים הטרנס-יבשתיים ללא הפסקה באורך 3,000 מייל ברחבי אמריקה (המכונה "RAAM", יחד עם לון הלדמן וג'ון מרינו), בו התמודד חמש פעמים (1982, 1983 1984, 1985 ו- 1989) היה עוזר מנהל מרוץ במשך שש שנים, ומנהל המירוץ בפועל במשך שבע שנים. על שמו נקרא מצב רפואי חריף: "צוואר שרמר", שהוא כאב וחולשה קיצונית של שרירי הצוואר שנמצאים בקרב רוכבי אופניים למרחקים ארוכים. שרמר סבל מהתופעה כ-2,000 מיילים לתוך המירוץ ברחבי אמריקה בשנת 1983. חיבוקו של שרמר עם הספקנות המדעית התגבש בתקופתו כרוכב אופניים, והסביר, "הפכתי לספקן בשבת, 6 באוגוסט 1983, בכביש הטיפוס הארוך אל Loveland Pass, קולורדו", לאחר חודשים של אימונים בהדרכתם של תזונאית עם דוקטורט לא מוסמך. אחרי שנים של תרגול דיקור, כירופרקטיקה, טיפול בעיסוי, יונים שליליים, רולפינג, כוח פירמידה, נצרות פונדמנטליסטית ו"שלל דברים מוזרים" (למעט סמים) לשיפור חייו והכשרתו, שרמר הפסיק לנסות לבסס על הגיון את כישלונם של שיטות אלה. בהמשך הפיק שרמר כמה סרטים דוקומנטריים על רכיבה.
שרמר הוא עדיין רוכב על אופניים פעיל, והשתתף ב-Furnace Creek 508 באוקטובר 2011, מרוץ מוקדם ל-RAAM, וסיים במקום השני בקטגוריית קבוצות ארבעת הגברים.
שרמר כתב בנושא חדירת סמים לרכיבה תחרותית, ומבט מתאוריית המשחקים על הדינמיקה המניעה את הבעיה במספר ענפי ספורט. הוא כתב באופן ספציפי על סמים מסוג r-EPO, שאותו ראה כנפוץ וגם ידוע בתחום הספורט, שלימים הוכח כמסייע לשערוריית הסמים סביב לאנס ארמסטרונג בשנת 2010.
דוקטורט והוראה
בתקופת הרכיבה, שרמר לימד פסיכולוגיה אחד על אחד בערבים במכללה הקהילתית גלנדייל, מכללה לשנתיים. כשרצה ללמד באוניברסיטה של ארבע שנים, החליט להשלים את הדוקטורט. מכיוון שהאינטרסים של שרמר טמונים בהתנהגותיות והוא לא האמין שהוא יכול לעשות את ההבדל בעולם על ידי עבודה במעבדה, הוא איבד עניין בפסיכולוגיה ועבר ללמוד את ההיסטוריה של המדע, השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת "קלרמונט" בשנת 1991. עבודת המחקר שלו זכתה לכותרת "כומר-מדען": אלפרד ראסל וואלאס והתפתחות האדם: מחקר על טבעו של שינוי היסטורי.
מוקדם יותר באותה השנה, בספרו "The Borderlands of Science", שרמר דירג כמה מדענים ידועים כלפי רעיונות שהם "פסאודו" או "גבוליים", באמצעות גרסת דירוג, שפותחה על ידי הפסיכולוג פרנק סולוואי, חמש התכונות הגדולות. שרמר דירג את וואלאס גבוה במיוחד (אחוזון 99) על הסכמתו/התאמתו וטען שזו תכונת המפתח בהבחנה בין וואלאס לבין מדענים שנותנים פחות אמון לרעיונות שוליים.
לאחר מכן הפך שרמר למרצה שלא מן המניין לתולדות המדע באוניברסיטת אוקסידנטל בקליפורניה. בשנת 2007, שרמר נכנס לתפקיד כעמית מחקר בכיר באוניברסיטת קלרמונט. בשנת 2011 הוא נכנס לתפקיד מרצה שלא מן המניין באוניברסיטת צ'פמן, ובהמשך התמנה כעמית נשיאותי.
בצ'אפמן הוא מלמד קורס חשיבה ביקורתי שנתי בשם "הספקנות 101", בו הוא מנסה לבחון רעיונות חדשים על הסטודנטים.
ספקנות מדעית
בשנת 1992 הקים שרמר את אגודת הספקנים, שהחלה כתחביב במוסך שלו, אך לבסוף צמחה לעיסוק במשרה מלאה. אגודת הספקנים מפרסמת את המגזין Skeptic, ומארגנת את סדרת ההרצאות בקלטק. נכון לשנת 2008 הם מונים מעל 55,000 חברים.
שרמר הוא גם יועץ מדעי של המועצה האמריקאית למדע ובריאות (ACSH).
עבודות שפורסמו
אז נותר לנו עם המורשת של שני סוגים של טעויות חשיבה: שגיאה מסוג 1: להאמין בשקר ושגיאה מסוג 2: דחיית אמת. ... המאמינים בעב"מים, חטיפות חייזרים, תפיסות על חושיות ותופעות נפשיות ביצעו שגיאה מסוג 1 בחשיבה: הם מאמינים בכזב. ... זה לא שהאנשים האלה הם בורים או לא מודעים; הם אינטליגנטים אך מושכלים בצורה שגויה. החשיבה שלהם השתבשה.
כיצד אנו מאמינים: החיפוש אחר אלוהים בעידן של מדע, שרמר חקר את הפסיכולוגיה העומדת מאחורי האמונה באלוהים. בהקדמה, שרמר כתב "מעולם בהיסטוריה לא כל כך הרבה, ואחוז כה גבוה מהאוכלוסייה, האמינו באלוהים. לא רק שאלוהים לא מת כפי שהצהיר ניטשה, אלא שהוא מעולם לא היה חי יותר."
מאפריל 2001 עד ינואר 2019, הוא כתב את הטור הסקפטי החודשי עבור סיינטיפיק אמריקן. הוא גם תרם למגזין "טיים".
בפברואר 2002 הוא אפיין את העמדה כי "לאלוהים לא היה חלק בתהליך [של התפתחות האנושות]" כ"תאוריה מדעית סטנדרטית". הצהרה זו זכתה לביקורת בינואר 2006 על ידי המדען יוג'ני סקוט, שהעירה כי המדע לא טוען שום טענה לגבי אלוהים בדרך זו או אחרת.
במאי 2002 פרסמו שרמר ואלכס גרובמן את ספרם מכחישי ההיסטוריה: מי אומר שהשואה מעולם לא קרתה ומדוע הם אומרים את זה ?, שבחן והפריך את תנועת הכחשת השואה. ספר זה מספר על פגישות עם הכחשות שונות ומגיע למסקנה כי דיבור חופשי הוא הדרך הטובה ביותר להתמודד עם פסאודו-היסטוריה.
חיכוך מדעי: היכן שהידוע פוגש את הלא נודע שוחרר בשנת 2005. ספרו מ-2006 מדוע דרווין עניינים: העניין נגד עיצוב אינטליגנטי. טיעונים נקודתיים תומכים בהתפתחות, תוך ביקורת חריפה על תכנון תבוניי. ספר זה טוען גם כי המדע אינו יכול לפסול את הדת, וכי הנוצרים והשמרנים יכולים וצריכים לקבל את נכונות האבולוציה.
ביוני 2006, שרמר, שהביע בעבר ספקנות ביחס לדעות המיינסטרים בנושא ההתחממות הגלובלית, כתב במגזין "סיינטיפיק אמריקן" כי לאור הצטברות הראיות, עמדת הכחשת ההתחממות הגלובלית כבר אינה ניתנת להשגה.
בפברואר 2009 פרסם שרמר את ההיסטוריה של המדע: חזות גורפת של המדע וההיסטוריה שלו, הרצאת אודיו של 25 שעות. במאי 2011 פרסם שרמר את המוח המאמין: מרוחות רפאים ואלים לפוליטיקה וקונספירציות: כיצד אנו בונים אמונות ומחזקים אותם כאמיתות.
אברהם אוחיון
אברהם אוחיון (נולד בכ"ד בחשון תשל"ז, 17 בנובמבר 1976) הוא סופר, מחבר ספרי ילדים, ומו"ל ספרים רבים.
מייקל שרמר
עבודות שפורסמו
לפני שעבד על מדע וספקנות, פרסם שרמר ספרים בנושא רכיבה על אופניים ואחרים בנושא חינוך ילדים בתחומי המתמטיקה והמדע. אלה כוללים שיתופי פעולה עם ארתור בנימין.
אברהם אוחיון
ביוגרפיה
אוחיון נולד בישראל לדוד ומלכה אוחיון, לאחר נישואיו היה אברך בכולל אברכים, לאחר מכן שימש כמשגיח בישיבה לבעלי תשובה בירושלים.
אוחיון הוציא לאור קרוב ל-200 ספרים בעברית בעיקר לציבור החרדי. חלק מספריו תורגמו לאנגלית וליידיש. הוא כתב ספרים בנושאי המועדים ושבתות, ספרי מוסר ואגדות, וספרים העוסקים בחינוך.
מייקל שרמר
עבודות שפורסמו
בינואר 2015 פרסם שרמר את קשת המוסר: כיצד מדע וסיבה מובילות את האנושות אל עבר אמת, צדק וחופש.
הרייט הול מספרת על הפרסום של שרמר משנת 2018, "שמים על כדור הארץ: החיפוש המדעי אחר החיים שלאחר המוות, האלמותיות והאוטופיה", כי "הנושאים של שמיים על כדור הארץ בדרך כלל מתייחסים לתחומי הפילוסופיה והדת, אך שרמר ניגש אליהם דרך המדע, מחפש ראיות - או היעדרן." היא ממשיכה ואומרת ש"אומר שיטען כי שרמר חורג מהמדע", אך "זה בהחלט ... יגרום לקורא לחשוב".
בפודקאסט שאל אותי כל דבר בינואר 2019, שרמר הודיעה על תוכניות לשלושה פרסומי ספרים צפויים: אוסף מסות ויצירות מדעיות שנמשכו במשך 15 השנים האחרונות, אוסף של 70 הטורים הסקפטיים האחרונים שפורסמו בעבר בסיינטיפיק אמריקן, וספרות בדיונית. ספר בנושא שלא הוסתר.
הופעות מדיה והרצאות
שרמר הופיע כאורח ב-Donahue בשנת 1994 כדי להגיב לטענות הכחשת השואה של בראדלי סמית ודוד קול, ובשנת 1995 בתוכנית "אופרה ווינפרי" כדי לאתגר את טענות הנפש של רוזמרי אלטאה. שרמר הופיע אורח בפרק הבולשיט של פן וטלר ב -2004, בו טען כי אירועים במקרא מהווים "סיפור סיפורים מיתיים", ולא אירועים המתוארים תרתי משמע. עמדתו נתמכה על ידי מארחי התוכנית, שהם אתאיסטים בעצמם. הפרק המדובר, התנ"ך: עובדה או בדיה?", ביקש להפיל את הרעיון שהתנ"ך הוא תיעוד היסטורי אמין אמפירי. המתנגד לשרמר היה פול מאייר, פרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת מערב מישיגן. שרמר הציג מספר הופעות בתוכנית "הצד האחר" של NBC בשעות היום, בשנת 1994 ו-1995. לאחר היכרות עם מפיקי התוכנית, הוא הציע פיצול רשמי לחברת ההפקה שלהם לתוכנית ריאליטי מוכוונת בספקנות שמטרתה הייתה להציג נקודות מבט של מאמינים וספקנים כאחד. ההצעות שלו לא היו פורות, אך מספר שנים לאחר מכן, אחד המנהלים של אותה חברה הלך לעבוד עבור ערוץ פוקס משפחה שהוקם אז, והתרשם מהתוכנית של שרמר, וביקש שיגיש אותה לרשת. הרשת הרימה את הסדרה, לחקור את הלא נודע, ששרמר הפך למפיק ומנחה הסדרה, שתוקצבה בסכום של 200,000 $ לפרק, נתפסה על ידי שרמר כהרחבה ישירה של העבודה שנעשתה במגזין Skeptic, ותאפשר לשרמר להגיע ליותר אנשים. הכותרת החד משמעית נבחרה כדי לא להטיל את דעתם של אורחים או צופים באשר לאופי הספקני של המופע. קטעים שונים מחקירת הלא נודע ניתן למצוא בערוץ היוטיוב של שרמר. בשנת 1999, שרמר הפיק ושיתף את סדרת הטלוויזיה המשפחתית "פוקס המשפחתי את הלא נודע".
שרמר היה נואם בכל שלושת אירועי ה-Beyond Belief בין השנים 2006–2008. הוא גם דיבר בכנס TED ב-2006 בנושא "מדוע אנשים מאמינים בדברים מוזרים". בשנת 2008 נשא את נאום ההתחלה במכללת ויטייר, שהעניק לו תואר דוקטור לשם כבוד למכתבים אנושיים. הוא גם אורח מדי פעם בספקנות, הפודקאסט הרשמי של סקפטיק.
ב-21 באוגוסט 2010, שרמר זכה בפרס שהוקיר את תרומתו בתחום הספקני, מקבוצת החקירות העצמאית במהלך גאלה למלאת עשור.
חיים אישיים
החל משנת 2007 שרמר מתגורר באלטדנה בקליפורניה. הוא התחתן עם ג'ניפר גראף, ילידת קלן, גרמניה, ב-25 ביוני 2014. את הטקס ביצעה אחותו של שרמר, טינה, שהוסמכה לרגל האירוע. חובב כלבים, בעבר היה לו כלב בשם דרווין, ונכון לאפריל 2018, יש להם רטריבר שוקולד לברדור בשם היץ', על שם כריסטופר היצ'נס.
עמדות פוליטיות
מבחינה פוליטית שרמר תיאר את עצמו כליברטריאן לכל החיים. בראיון משנת 2015, שרמר הצהיר שהוא מעדיף לדבר על סוגיות אישיות, וקונן כי בעבר אנשים סירבו אפילו להקשיב לו בגלל התיאור העצמי שלו כליברטריאן. באותו ראיון הוא ציין גם כי מחקריו לבקרת אקדחים גרמו לו להאמין כי כמה מדדים להפחתת אלימות הקשורה לאקדח יועילו. הנשיא הראשון אליו הצביע היה ריצ'רד ניקסון בשנת 1972, אשר לאור שערוריית ווטרגייט הוא מכנה "ההצבעה המביכה ביותר שלו".
עמדות על בקרת נשק
שרמר התנגד פעם לרוב אמצעי הפיקוח על הנשק, בעיקר בגלל אמונתו בעקרון של הגברת חופש הפרט והפחתת התערבות הממשלה, וגם מפני שהיה ברשותו רובים רוב חייו. בבגרותו היה ברשותו אקדח מגנום 357 במשך רבע מאה להגנה, אף על פי שבסופו של דבר הוציא אותו מהבית ואז נפטר ממנו לחלוטין. אף על פי שהוא כבר לא מחזיק ברובים, הוא ממשיך לתמוך בזכות להחזיק נשק להגנה על המשפחה. עם זאת, עד שנת 2013, הנתונים על מקרי רצח, התאבדות וירי בשוגג שכנעו אותו כי ייתכן שיהיה צורך בכמה אמצעי בקרת נשק צנועים.
עמדות בנושא עונש מוות
בעבר שרמר תמך בעונש מוות, בעיקר בשל אהדה למשפחות הקורבנות, אולם בהמשך הוא התנגד לעונש המוות, בחלקו מתוך התנגדות למתן כח רב מידי לממשל - לאור מאות אנשים שהוצאו להורג ונחשפו כחפים מפשע לאחר מכן, ובחלק מהשקפתו כי צדק גמול מונע על ידי האינסטינקטים הבסיסיים של האנושות, והוא אינו משפיע על צדק משקם. הוא שינה את דעתו על הנושא במהלך המחקר של קשת המוסר, וטען כי "[עונש מוות] הוא אחד מהפרקטיקות הברבריות האלה שאנחנו צריכים להיפטר ממנה. [ארצות הברית] אמריקה היא באמת האחרונה מבין 19 הדמוקרטיות המתועשות שמאפשרות להטיל עונש מוות. (...) הפילוסוף האיטלקי צ'זארה בקריה, בספרו על פשעים ועונשים, העלה את הרעיון שהעונש צריך להתאים לפשע וכי הקריטריונים צריכים להיות האם זה מונע מאנשים לבצע פשעים, ועונש המוות אינו עושה זאת".
אברהם אוחיון
ביוגרפיה
הוא מתמקד בספרות ילדים, והתפרסם בעיקר בשל ספריו שהוציא על רבנים גדולי ישראל, כרבי מנחם מנדל שניאורסון – הרבי מליובאוויטש, רבי ישראל אבוחצירא – באבא סאלי, הרב מרדכי אליהו, הרב עובדיה יוסף, הרב שלמה זלמן אוירבך והרב בן ציון אבא שאול. את סדרת המאור הגדול איירו אבישי חן, תמר צייטלין ודן בר לב.
על ספריו נכתבה ביקורת על דמיון יתר.
קומיקס
אוחיון פתח סדרת 'מיני קומיקס'. היא סדרה שבועית שניתן לקנות בכל חנויות הספרים המובחרות. בסדרה יש את סיפוריו דוד החקיין בקומיקס. עד עכשיו: 2 סיפורים במיני קומיקס.
חיים אישיים
אוחיון נשוי ואב ל-11 ילדים. מתגורר בשכונת פסגת זאב בירושלים.
תסחיף אוויר
תסחיף אוויר (באנגלית: Air embolism) הוא מצב שבו נחסם כלי דם על ידי בועה אחת או יותר של אוויר (או של גז אחר) שחדרו למערכת כלי הדם.
כשבועת האוויר מגיעה למפגש כלי דם או לאזור מוצר יותר היא עלולה לעצור את זרם הדם ולגרום לו להיקרש. במקרה אחר בועת האוויר תזרום עם זרם הדם אל העלייה הימנית שבלב והתערבותה עם הדם תיצור קצף שעלול לגרום לקריש דם.
גורמים
אוויר יכול לחדור למערכת בעקבות חשיפת וריד לאוויר, לדוגמה במהלך פעולות כירורגיות או הרכבת עירוי, ועקב לחץ שלילי היונק אוויר פנימה.
מכיוון שלצורך חדירת אוויר לווריד יש צורך בלחץ שלילי שכמעט אינו קיים במערכת הוורידים ההיקפית, הסיכוי לסיבוך כזה בעקבות פתיחת וריד שגרתית נמוך. הסיכון גדל ככל שהווריד קרוב ללב והלחץ השלילי גובר.
כמות האוויר הנשאבת תלויה בעובי המחט, בהפרש הלחצים ובמשך זמן החשיפה לאוויר. (לדוגמה, כאשר ההפרש בין הלחץ האטמוספירי ללחץ בווריד הוא 5cmH2O, ועובי המחט הוא 14G, נשאבים 100 מ"ל אוויר בשנייה).
צוללים יכולים לסבול מתסחיף גז כתוצאה מהפרשי לחצים (נפחו של גז קטן עם הגדלת הלחץ בהעמקה וגדל עם הפחתת הלחץ בעליה לפי חוק בויל), הצולל נושם אוויר בעומק ולאחר מכן עולה, נפח האוויר בריאותיו גדל והוא עלול לחדור למחזור הדם (או לגרום לקרע בריאות).
דמוגרפיה
דֶּמוֹגְרַפְיָה (מיוונית דמוס = עם, אוכלוסייה; גרפיה = רישום, תיעוד) היא תחום דעת במדעי החברה ובגאוגרפיה, העוסק במחקר ותיעוד האוכלוסייה, בהרכבה, ובתמורות החלות בה עם הזמן במונחים של גודל האוכלוסייה, הגידול בה, הרכבה ופיזורה הגאוגרפי, מדמוגרפיה של העולם כולו ועד לדמוגרפיה של מדינה או אפילו עיר, וכן דמוגרפיה של קבוצות אתניות.
תסחיף אוויר
תסמינים
תסמיני תסחיף אוויר דומים לתסמינים בתסחיף ריאתי. החולה חש כאב בזמן הנשימה, רמת הסטורציה נמוכה, יש קוצר נשימה ונשימה מהירה, הלם (ירידה בלחץ הדם ודופק מואץ), והוא עלול להגיע לאובדן הכרה.
דמוגרפיה
מינוח
מקור המונח דמוגרפיה, הוא מן השפה היוונית. פירוש המילה "דמוס" הוא עם, וגרפיה זה רישום או תיעוד. השימוש הראשוני במונח נעשה על ידי החוקר הצרפתי אשיל גיאר, שטבע את המונח בשלהי המאה ה-19. אשיל גיאר הגדיר את הדמוגרפיה, כמדע החוקר את ההיסטוריה החברתית והטבעית של האדם וכן, את המחקר המספרי של האוכלוסייה האנושיות. האו"ם מגדיר את הדמוגרפיה, כמדע החוקר את אוכלוסיות האדם ובדגש על התייחסות לגודלן, מרכיביהן והתפתחותן.
תסחיף אוויר
אבחון
בנוסף על התמונה הקלינית של החולה, ניתן לאתר את בועת האוויר באמצעות אקו לב.
דמוגרפיה
היסטוריה
החוקר האנגלי ג'ון גראונט היה מחלוצי מדע הדמוגרפיה. הוא פיתח במשותף עם ויליאם פטי (מדען) (William Petty) שיטות סטטיסטיות ושיטות מפקד אוכלוסין שהיוו את הבסיס לדמוגרפיה המודרנית. בספרו "תצפיות מדעיות ופוליטיות על רשומות התמותה (1662)" ניתח גראונט את רשומות התמותה בראשית ימיה של לונדון המודרנית. באותה תקופה ניסו צ'ארלס השני מלך אנגליה ופקידי ממשל אחרים לפתח שיטה לחיזוי התפרצויות של מגפת הדבר בעיר. בסופו של דבר לא הגיעה שיטת החיזוי לכדי מימוש, אך מחקריו של גראונט הניבו את האומדן הסטטיסטי הראשון של אוכלוסיית לונדון. בעקבות פרסומיו של ג'ון גראונט, שנה לאחר מכן (1663) פרסם המדען האנגלי אדמונד היילי נתונים סטטיסטיים שהרחיבו את עבודותיו של גראונט.
תסחיף אוויר
טיפול
ראשית יש לעצור מיד את המשך כניסת האוויר למערכת הדם. לעיתים ניתן יהיה לשאוב את בועת האוויר באמצעות החדרת צנתר ורידי מרכזי.
קישורים חיצוניים
קט:מערכת הדם
דמוגרפיה
מגזר
קבוצת בני אדם מתוך האוכלוסייה להם מאפיינים דומים, למשל: מוצא אתני, תרבות, דת, מצב כלכלי (רמת חיים), רמת השכלה, מאפייני מגורים (עירוני/כפרי, צפיפות אוכלוסייה וכד׳), גיל, מצב משפחתי וכדומה.
גידול אוכלוסייה וריבוי טבעי
השינוי בגודל האוכלוסייה הנובע מילודה, תמותה ומאזן הגירה בתקופה נתונה. שינוי זה יכול להיות חיובי (האוכלוסייה גדלה) או שלילי (האוכלוסייה קטנה). ריבוי טבעי זו הגדרה מצומצמת יותר המתייחסת להפרש בין הילודה לתמותה עבור אותה אוכלוסייה בתקופה נתונה.
ילודה ופריון
שיעור ילודה הוא השיעור הממוצע של תינוקות שנולדים בפרק זמן מסוים באוכלוסייה מסוימת.
תמותה ותוחלת חיים
שיעור תמותה הוא השיעור הממוצע של מקרי המוות בפרק זמן מסוים באוכלוסייה מסוימת. תוחלת חיים היא משך החיים הצפוי לפרט כלשהו באוכלוסייה נתונה. בדרך כלל מיום לידתו.
הגירה
הגירה היא שינוי באזורי המגורים של אוכלוסייה מסוימת כתוצאה מתנועה פיזית של פרטים. ישנם סוגים שונים של הגירה:
פיזור אוכלוסין
פיזור אוכלוסין היא שיטה בה נוקטות ממשלות על מנת למנוע ריכוזיות יתר של אוכלוסייתן בערים הגדולות. בעזרת מדיניות התומכת בפיזור אוכלוסין, מנסות הממשלות לשמור על האוכלוסייה הכפרית באזור ככוח מגן על גבולות הטריטוריה שלה.
התפלגות תעסוקתית
אוכלוסייה בלתי תלויה (אוכלוסייה יצרנית), היא פלח אוכלוסייה המהווה את העוסקים בייצור. אוכלוסייה תלויה (אוכלוסייה בלתי יצרנית), היא פלח אוכלוסייה המהווה את אלו שאינם עוסקים בייצור. יחס תלות, הוא מונח המתייחס ליחס בין הילדים והקשישים באוכלוסייה (אוכלוסייה תלויה) לבין מספר התושבים בגיל העבודה (אוכלוסייה יצרנית). יחס תלות הנהוג בישראל הוא בין התושבים בני 0–19 ובני 65 ומעלה (התלויים) לבין התושבים בני 20–64 (היצרנים).
מבנה גילים
קבוצת גיל סך הפרטים בחברה השייכים לטווח גילאים מסוים. נוהגים לחלק את האוכלוסייה לשלוש קבוצות אוכלוסייה: פירמידת גילאים היא ביטוי גרפי מקובל לאוכלוסיית אזור מסוים בנקודת זמן מסוימת, המצביעה על התפלגות האוכלוסייה לפי קבוצות מין וגיל, באחוזים או באופן כמותי.
טיינה אלג
טיינה אלג (באנגלית: Taina Elg; נולדה ב-9 במרץ 1930) היא שחקנית ורקדנית אמריקאית-פינית זוכת פרס גלובוס הזהב לשנת 1957 על הופעתה בסרט "הנשים".
ביוגרפיה
אלג נולדה בהלסינקי וגדלה בעיר הנמל טורקו. בתם של הלנה, אם ממוצא רוסי ואקה אלג, פסנתרן ממוצא פיני. בצעירותה למדה משחק ורקדה בלט במולדתה.
אלג שיחקה בשנות ה-50 במספר קטן של תפקידי משנה וזכתה לפרסום רב בשנת 1957 לאחר שזכתה בצוותא עם השחקנית קיי קנדל בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי על הופעתה בתור הרקדנית אנג'ל דקרו בקומדיה המוזיקלית של ג'ורג' קיוקור "הנשים".
למרות ההצלחה אלג לא פיתחה לעצמה קריירת משחק מסודרת ובמהלך השנים שיחקה בתפקידים מעטים: באופרת הסבון "One Life to Live", בעיבוד הקולנועי של ראלף תומאס למותחן של אלפרד היצ'קוק "39 המדרגות" בתור מאמנת הנטבול מיס פישר, בפנטזיה "הרקולס בניו יורק" בתפקיד אלת הנקמה נמסיס ובקומדיות "אל תשתה את המים" של וודי אלן ו"שתי פנים למראה" של ברברה סטרייסנד.
אלג בשיאה הייתה פעילה מאוד על בימות ברודוויי ואף הועמדה פעם אחת לפרס טוני על הופעתה במחזה "איפה צ'ארלי"?
אלג היא אמא לבן אחד, הגיטריסט ראול ביורקנהיים מנישואיה הראשונים. כיום מתגוררת אלג בניו יורק סיטי עם בעלה השני הפרופסור רוקו קאפורל.
ישראל קליינר (ראש ישיבה)
הרב ישראל קליינר (כ"א בתשרי ה'תרצ"ז, 8 בספטמבר 1936 - כ"ב בטבת ה'תשע"ו, 3 בינואר 2016) היה ראש ישיבת בית הכרם בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לרב משה וטויבע אסתר קליינר. למד בישיבת חפץ חיים בראשות הרב אהרן לייב שטיינמן, שאליו היה מקורב. בהמלצת ראש ישיבת מיר הרב אליעזר יהודה פינקל עבר ללמוד בישיבת באר יעקב בעת היווסדה, שם היה לתלמידו של הרב משה שמואל שפירא שאף מזכיר חידושים משמו בספרו קונטרס הביאורים. בתשי"ז (1957) עבר ללמוד בישיבת בריסק אצל רבי יושע בער סולובייצ'יק כשבתקופה זו התקרב אל הרב מבריסק ולדרך לימודו.
נישא לנחמה לבית קרויז. לאחר נישואיו התגורר בירושלים בשכונת בית הכרם, רבי יוחנן טברסקי מטאלנה ביקש ממנו להחליפו במסירת שיעור לצעירים בבית הכנסת בשכונה. שיעור זה היווה גרעין לישיבת בית הכרם שהקים בבית הכנסת בשנת תשכ"ו (1966). בהמשך העביר את הישיבה לרחוב הטורים בשכונת מקור ברוך, ולצדה פתח כולל אברכים. הוא מסר שיעורים ושיחות אף לתושבי האזור. בתשנ"ב (1992) נסגרה הישיבה ונותר רק כולל האברכים.
שיעוריו הודפסו בספרי "נחמת ישורון", מהם יצאו 18 כרכים בהם על מסכתות ברכות, שבת (ב"כ), פסחים (ב"כ) ביצה וחגיגה, ראש השנה וסוכה, יומא ומגילה, גיטין, קידושין, נדרים, יבמות וכתובות, כרך על הלכות תשובה ברמב"ם וכרך על סדר זרעים. מאמרים שלו התפרסמו בירחונים "הבאר" שיצא על ידי ישיבת באר יעקב, "קול התורה" ועוד. נודע גם כאיש השקפה ופולמוסן. בין היתר כתב מאמרי השקפה בירחון "לחושבי שמו" תחת שם העט אליקים געציל שפירא.
התגורר בשכונת כרם אברהם בירושלים והיה אב ל-11 ילדים.
נפטר בכ"ב בטבת ה'תשע"ו. הלווייתו יצאה מישיבתו והוא נקבר בהר המנוחות בירושלים.
The Golden Hum
The Golden Hum הוא אלבום המוזיקה השלישי והאחרון של להקת הרוק האלטרנטיבי האמריקנית Remy Zero. האלבום הופץ ב-18 בספטמבר 2001.
ריטובה (מחוז משנה)
ריטובה (בליטאית: Rietavo savivaldybė, רְייֶטָבָס ) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא, השוכן בצפון המדינה. בחלוקה המנהלית של ליטא הוא מחוז-משנה של מחוז טלז.
מחוז-משנה ריטובה משתרע על פני 586 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, למעלה מ-8,000 תושבים. העיירה הגדולה ביותר במחוז המשנה היא ריטובה, המשמשת כמרכז המנהלי שלו.
טלז (מחוז משנה)
טלז (בליטאית: Telšių rajono savivaldybė, טלשיי ) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא, השוכן בצפון המדינה. בחלוקה המנהלית של ליטא הוא מחוז-משנה של מחוז טלז.
מחוז-משנה טלז משתרע על פני 1,439 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, למעלה מ-44,000 תושבים. העיר הגדולה ביותר במחוז המשנה היא טלז, המשמשת כמרכז המנהלי שלו, ושל מחוז טלז כולו.
לורל תאצ'ר אולריך
לורל תאצ'ר אולריך (באנגלית: Laurel Thatcher Ulrich; נולדה ב-11 ביולי 1938) היא היסטוריונית אמריקאית, פרופסורית באוניברסיטת הרווארד, המתמחה בחקר אמריקה הקדומה ובהיסטוריה של נשים. גישתה החדשנית ורבת ההשפעה להיסטוריה תוארה כמחווה ל"עבודתם השקטה של אנשים רגילים" — תפישה שתוארה על ידה ככזו שנועדה "להראות את הקשרים בין אירועים ציבוריים וחוויות פרטיות".
אולריך מתארת את עצמה כפמיניסטית אקטיביסטית וכמורמונית, נושאים בהם עסקה גם בכתיבה בהביאה חוויות אישיות מחייה.
ביוגרפיה
בהיותה סטודנטית נישאה לגייל אולריך, סטודנט להנדסה וילדה חמישה ילדים.
נשים שעשו היסטוריה
במאמר מ-1976 אולריך כללה את הביטוי well-behaved women seldom make history - "נשים שמתנהגות כיאות לעיתים רחוקות עושות היסטוריה". ביטוי זה הפך במהרה לוויראלי, צוטט והודפס ברחבי העולם. את הביטוי ניתן לראות מודפס על כרטיסי ברכה, חולצות, ספלים, לוחות, ומדבקות פגוש.
בראיון באוקטובר 2007 סיפרה אולריך איך הציטוט המפורסם קיבל חיים משלו: "זה היה מוזר למצוא את עצמי בתרבות הפופולרית. קיבלתי ללא הרף מיילים בעניין, וחשבתי שזה מצחיק. ואז התחלתי לבחון מאין מגיעים המיילים. פעם מצאתי את עצמי כדמות ברומן, ופעם ראיתי כוכבת טניס לובשת חולצה עם הכיתוב בתחרות שנערכה בווימבלדון. אז כתבתי ספר תחת הכותרת."
הספר אותו כתבה אולריך בכותרת זאת בוחן את הדרכים שבהן נשים עיצבו את ההיסטוריה, בהביאו דוגמאות מחייהן של רוזה פארקס, קריסטין דה פיזאן, אליזבת קיידי סטנטון, הארייט טאבמן, וירג'יניה וולף.
אברהם בן אביגדור
ביוגרפיה
למד מפי רבי אליעזר נחום ורבי יעקב אברהם גירון. נישא לבתו של רבי יצחק בכר דוד.
התגורר באדריאנופול ונודע כאחד מגדולי המשיבים באימפריה העות'מאנית וכראש ישיבה.
בשנת 1751 נסע לבירה קושטא והחליט להעתיק את מגוריו אליה, הוא שב בחורף לאדריאנופול לקחת את משפחתו ומאז התפרסם כאחד מגדולי רבני קושטא.
פסק ההלכה הידוע ביותר שלו היה היתרו של דג הג'ינה.
מחבר הספר 'זכור לאברהם'.
הוא נפטר בשנת ה'תקמ"ו, 1786. ספרו נדפס בידי נכדו ר' אביגדור בכ"ר יוסף, בשנת ה'תקפ"ז או ה'תקצ"ט.
בירשטונאס (מחוז משנה)
בירשטונאס (בליטאית: Birštono savivaldybė, ) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא. בחלוקה המנהלית של ליטא הוא מחוז-משנה של מחוז קובנה.
מחוז-משנה בירשטונאס הוא אחד ממחוזות-המשנה הקטנים ביותר במדינה, ושטחו הכולל עומד על 124 קמ"ר בלבד, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, למעלה מ-4,000 תושבים. העיירה הגדולה ביותר במחוז המשנה היא בירשטונאס, המשמשת כמרכז המנהלי שלו.
קובנה (מחוז משנה)
מחוז-משנה קובנה משתרע על פני 1,496 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, למעלה מ-87,168 תושבים, בירת המחוז היא העיר קובנה. העיר הגדולה במחוז משנה אחרי קובנה היא גרליאבה בה מתגוררים כ-13 אלף תושבים.
פליקס גלימיר
פליקס גלימיר (בגרמנית: Felix Galimir; 12 במאי 1910 – 10 בנובמבר 1999) היה כנר ומורה למוזיקה אמריקאי, יהודי-אוסטרי ספרדי במוצאו, מומחה במוזיקה הקאמרית, מייסד רביעית גלימיר.
רקע משפחתי ושנות הילדות
פליקס גלימיר  נולד ב-1910 בווינה, באימפריה האוסטרו-הונגרית, במשפחה של יהודים ספרדים דוברי לדינו. אביו, מוסקו גלימיר היה יצרן טקסטיל יליד בוקרשט, רומניה, בעוד האם, אלזה לבית רוסו, הייתה וינאית.
פליקס גלימיר התחיל ללמוד כינור מגיל ארבע ומגיל 14 למד אצל אדולף באק (Adolf Bak, כינור) וסימון פולמן, מוזיקה קאמרית) בקונסרבטוריון החדש למוזיקה בווינה, בו סיים את לימודיו בשנת 1928.
בשנים 1916–1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, המשפחה חיה תחת חשש מפני גירוש, בגלל מוצאו הרומני של אב המשפחה, בזמנים שרומניה הייתה מדינה עוינת, המצויה במלחמה עם אוסטרו-הונגריה.
הקריירה המוזיקלית
בשנת 1927 ייסד פליקס גלימיר הצעיר, יחד עם שלוש אחיותיו המוזיקאיות, את "רביעיית גלימיר של וינה", לרגל חגיגות מאה השנים למותו של בטהובן. אדריין גלימיר ניגנה כינור שני, רנה - ויולה, ומרגריט - צ'לו. הרביעייה, שהתקיימה עד שנת 1936, התמחתה במיוחד במוזיקה בת זמנם. הרביעייה הקליטה את הסויטה הלירית של אלבן ברג והקלטה שנייה (אחרי "הרביעייה הבינלאומית") של הרביעייה לכלי מיתר של ראוול, שהוצאה לאור בחברת פולידור בהפקת ז'אק קנטי.
בהתחלת שנות ה-1930 נסע גלימיר לברלין ולבאדן-באדן על מנת להשתלם אצל קרל פלש.
אחרי עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה, עזב גלימיר את גרמניה ושב לגור באוסטריה, שם עבד ככנר ממלא מקום באופרה של וינה והתקבל בשנת 1936 לזמן קצר ככנר בתזמורת הפילהרמונית של וינה. כשפוטר ממנה מסיבות אנטישמיות באותה שנה, 1936, הצטרף גלימיר, יחד עם שתיים מאחיותיו למוזיקאים יהודים אחרים ממרכז אירופה, אשר נענו לקריאתו של ברוניסלב הוברמן ועלו לארץ ישראל המנדטורית כדי להקים את התזמורת הפילהרמונית בתל אביב, לימים הפילהרמונית הישראלית.
גלימיר ניגן במשך שנתיים בתזמורת זו. בארץ ישראל ניסה עם אחותו רנה להקים רביעייה אך הניסיון לא עלה יפה. בסופו של דבר בשנת 1938 היגר לארצות הברית. בניו יורק הופיע ברסיטל ב"טאון הול", הקים מחדש רביעייה הנושאת את שמו איתה ניגן בשביל תחנת הרדיו המקומית WQXR. בשנים 1939–1954 היה לנגן כינור ראשון בהתזמורת הסימפונית אנ.בי.סי, תחת שרביטם של ארטורו טוסקניני, לאופולד סטוקובסקי ואחרים. אחרי פירוק תזמורת זו, היה בשנים 1954–1956 קונצרטימייסטר של התזמורת "Symphony of the Air" שהתארגנה בהמשך. בימי מלחמת העולם השנייה גויס ככנר בתזמורת צבאית.
הקריירה בהוראה
בתחילת שנות ה-1950 קנה גלימיר שם כמורה דגול למוזיקה. החל משנת 1952 לימד בפקולטה למוזיקה של הסיטי קולג' של ניו יורק והחל משנת 1962 כיהן כפרופסור בבית הספר ג'וליארד ובמקביל במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם ניהל משנת 1972 את החוג למוזיקה קאמרית. החל משנת 1976 לימד במכללת מאנס למוזיקה בגריניץ' וילג', ניו יורק. פעל בניו יורק גם במסגרת התזמורת הקאמרית "פילומוזיקה". שמו של פליקס גלימיר נקשר גם לפסטיבל מרלבורו במדינת ורמונט, שבו השתתף, לפי הזמנת ידידו, רודולף סרקין, כל שנה החל מ-1954 ועד שנת מותו. ניהל כיתות אמן במסגות שונות, כמו בסמינרים לנוער של תזמורת המיתרים של ניו יורק, כמו כן יחד עם אייזק שטרן ניהל סדה למוזיקה קאמרית בקרנגי הול.
גלימיר נודע, בין השאר, בביצועיו את המוזיקה של המלחינים הקלאסיים הווינאים וזו של אלבן ברג, אנטון וברן וארנולד שנברג, מלחינים אותם הוא ואחיותיו הכירו אישית. הרביעייה גלימיר התפרקה בשנת 1993.
פליקס גלימיר נפטר בגיל 89 בשנת 1999 בדירתו במנהטן, ניו יורק, היה נשוי משנת 1945 לסוזן הירש, שנפטרה בשנת 1998.
הסופר דייוויד בלום תיאר את פליקס גלימיר כ"אינטלקטואל ללא התרברבויות, צנוע, מצחיק, מתבטא בקיצור, חם ומתלהב".
גלימיר תירגל יום יום את תרגילי הכינור הרגילים שלו וניגן עד לשנות ה-80 לחייו. בזמן הפנוי היה צופה כדורגל נלהב, אוהד של "ניו יורק ג'יינטס" ואסף שעונים עתיקים.
עם תלמידיו נמנים: מרק קפלן, הילרי האן, ג'ניפר קו, מירנדה קוקסון, לילה יוזפוביץ', אני קאוופיאן.
ז'אק שארל
בניגוד לאחים מונגולפייה, שפיתחו את הכדור הפורח בהנעת אוויר והיו הראשונים להעלות כדור פורח לאוויר, אך לא הבינו את העיקרון הפיזיקלי העומד מאחורי התעופה, שארל פיתח את הכדור הפורח בהנעת מימן על בסיס מודל פיזיקלי, והכדורים הפורחים בהנעת מימן היו במשך זמן מה הדומיננטיים בתעופה מסוג זה, עד ששבו אלו המונעים באמצעות אוויר חם למעמד בכורה.
חוק שארל, שמתאר את שינוי הנפח של גזים בעת חימומם, נקרא על שם שארל, על אף שנוסח על ידי לואי ז'וזף גה-ליסאק ב-1802. גה-ליסאק ייחס את החוק לעבודה של שארל שלא נתפרסמה.
ב-1793 נבחר שארל לאקדמיה הצרפתית למדעים, ולאחר מכן הפך לפרופסור לפיזיקה בקונסרבטוריון הלאומי לאמנויות ומקצועות (Conservatoire National des Arts et Métiers).
ביוגרפיה
שארל נולד בקומונה בוז'נסי־סור־לואר (Beaugency-sur-Loire) ב-1746. הוא נישא לז'ולי פרנסואז בּוּשׁוֹ דז ארט (Julie Françoise Bouchaud des Hérettes; 1784-1817), אישה קריאולית הצעירה ממנו ב-37 שנה. לפי המסופר, המשורר אלפונס דה למרטין היה גם הוא מאוהב בה, והיא הייתה ההשראה לדמותה של אלוויר ביצירתו הפואטית "לה לאק" (Le Lac; "האגם"), שמתארת במבט לאחור אהבה עזה שחלקו שני גברים לאותה אישה, מנקודת מבטו של הגבר שלא זכה לבסוף באישה. שארל האריך ימים ומת אחרי אשתו, בגיל 76, ב-7 באפריל 1823.
הכדור הפורח הראשון בהנעת מימן
שארל הגה את הרעיון להשתמש במימן להפקת כוח העילוי לכדורים פורחים, לאחר שקרא את מאמרו של רוברט בויל על חוק בויל שפורסם 100 שנה קודם לכן, ב-1662, ולאחר שעיין בעבודותיהם של המדענים בני-זמנו הנרי קוונדיש, ג'וזף בלאק וטיבריוס קוואלו. הוא תכנן את מבנה הכדור הפורח, ואז החל לעבוד יחד עם האחים רובר, אן-ז'אן וניקולא-לואי רובר, על בניית דגם הכדור הפורח, בסדנה שלהם בכיכר ויקטואר בפריז. האחים הגו את הרעיון כיצד להכין את בלון האוויר קל-המשקל והאטום, על ידי המסת גומי בתמיסה של טרפנטין, ואת שכבת המעטפת הראשית הכינו מצירוף של יריעות משי מצופות בלכה. הם השתמשו ברצועות משי אדומות ולבנות לסירוגין, אך תהליך הציפוי בלכה/גומי הביא לשינוי הצבע המקורי, ולתוצאה סופית של מעטפת אדומה-צהובה.
ב-27 באוגוסט 1783 הפריחו ז'אק שארל והאחים רובר את הכדור הפורח הראשון בעולם בהנעת מימן, שיצא משאן דה מארס (היכן שממוקם כיום מגדל אייפל); האירוע משך קהל צופים רב, ובהם היה גם בנג'מין פרנקלין. הכדור הפורח היה קטן יחסית, כדור בנפח של 35 מטרים מעוקבים שעשוי משי בציפוי גומי, ושיכול לשאת לכל היותר 9 ק"ג בערך. הכדור הפורח מולא במימן, שנוצר על ידי שפיכת כרבע טון חומצה גופרתית על פיסת ברזל במשקל כמחצית הטון. גז המימן הוזרם לתוך בלון הגז דרך צינורות עופרת; אולם מאחר שהוא לא הוזרם דרך מים קרים, נוצר קושי במילוי הכדור הפורח עד לקצה יכולת הקיבול שלו (הגז היה חם בעת היווצרותו, אבל הוא התקרר בתוך הכדור הפורח, ועל כן הנפח שלו התכווץ). העניין שהביע הציבור בהפרחת הכדור הפורח היה רב, והופצו עלוני מידע יומיים המדווחים על מידת ההתקדמות בניפוחו (לפני שהחל הבלון בתעופה); קהל הצופים שבא לצפות באירוע הפרחת הכדור הפורח לאוויר, היה כה גדול, שבליל 26 באוגוסט, הלילה שלפני שחרור הבלון לתעופה באוויר, הועבר הכדור הפורח בחשאי לפארק שאן דה מארס, במרחק 4 קילומטרים מנקודת ההשקה המתוכננת.
הטיסה המאוישת הראשונה של כדור פורח בהנעת מימן
ב-1 בדצמבר 1783, בשעה 13:45, הפריחו ז'אק שארל והאחים רובר כדור פורח נוסף שהקימו, מגני טווילרי בפריז. הפעם היה הכדור הפורח מאויש, ובו שהה ז'אק שארל לצד ניקולא-לואי רובר, ששימש טייס המשנה שלו. נפחו של הכדור הפורח היה 380 מטרים מעוקבים, ואף הוא היה ממולא-מימן. מעטפת הבלון מולאה במימן דרך שסתום שוויסת את זרימת המימן, והיא כוסתה ברשת שממנה נתלה הסל שבו ישבו שארל ורובר. השליטה בגובה הכדור הפורח נעשתה באמצעות מטען של שקי חול. הכדור הפורח התרומם עד לגובה של 550 מטר לערך ונחת לבסוף בקומונה נֵל־לה־ואלה (Nesles-la-Vallée) בעת שקיעה, לאחר ריחוף בן שעתיים וחמש דקות, לאורך מרחק של 36 קילומטרים. יחידת הפרשים שדהרה בעקבותיו של הכדור הפורח, ובראשה דוכס שארטר, החזיקה אותו צמוד לקרקע כאשר שארל וניקולא-לואי ירדו מהסל אל הארץ.
לאחר שהגיע הכדור לקרקע, החליט שארל להמריא שוב, אך כעת בגפו, מאחר שהבלון איבד כבר חלק ממלאי המימן. כעת ריחף הבלון במהירות עד לגובה של 3,000 מטרים לערך, שבו יכול היה שארל לראות שוב את השמש ששקעה זה מכבר. בגובה זה החל שארל לחוש בכאבים עזים באוזניו, ולכן הוא "שִׁסְתֵּם" את אוזניו כדי לשחרר אוויר, הנמיך טוס בעדינות עד לקרקע, ונחת במרחק של כ-3 קילומטרים, ביער טור־דו־לה (Tour du Lay). בניגוד לאחים רובר, שארל לא טס שוב מאז. עם זאת, הכדור הפורח הממריא בהנעת מימן נקרא לכבודו "שארלייר" (Charlière).
דווח כי 400,000 צופים חזו באירוע הפרחת הכדור הפורח, ושמאות אנשים שילמו קורונה אחת כדי לסייע במימון הקמת הכדור הפורח וכדי להשיג כניסה ל"אזור מיוחד" שבו יוכלו לזכות בתצפית מקרוב על ההמראה. עם בעלי אשרת הכניסה ל"אזור המיוחד" ניתן למנות את בנג'מין פרנקלין, ששימש הנציג הדיפלומטי מטעם ארצות הברית. כמו כן, נכח באותו אזור ז'וזף מונגולפייה, מהאחים מונגולפייה - שבנו את הכדור הפורח הראשון (שהמריא בהנעת אוויר חם), ושארל חלק לו כבוד, בכך שהעניק לו את הזכות להפריח את הבלון הראשון, הניסויי, בלון קטן בצבע ירוק בוהק, שנועד לסייע בהערכת תנאי מזג האוויר והרוח.
אירוע זה התרחש עשרה יומיים לאחר ההמראה הראשונה של כדור פורח מאויש, כדור פורח שבנו האחים מונגולפייה ושאותו איישו ז'אן-פרנסואה פילאטר דה רוזייה (Jean-François Pilâtre de Rozier) ופרנסואה לורן ד'ארלנד (François Laurent d'Arlandes). סיימון שאמה (Simon Schama) העיר על כך בספרו Citizens ("אזרחים"):
המשך הפעילות בתחום התעופה
ז'אק שארל החליט שלא לטוס כלל בכלי תעופה זה, אך לעומתו יצאו ב-15 ביולי 1784 האחים רובר לטיסה בת 45 דקות, מסן־קְלוּ (Saint-Cloud) למדון (Meudon), יחד עם גיסם מ. קולן־אולן (M. Collin-Hullin) ועם לואי פיליפ השני, דוכס שארטר, בספינת אוויר שלה העניקו את השם La Caroline. בספינת האוויר הותקנו משוטים שנועדו להפקת כוח ההנעה ולניווט, אבל אלו התבררו כחסרי תועלת. בשל היעדרו של שסתום לשחרור גז, נאלץ הדוכס לנקב את ה"בלונה" עת הייתה ספינת האוויר בגובה 4,500 מטרים לערך, כדי למנוע קריעה של הבלון בשל התנפחות-יתר.
ב-19 בספטמבר 1784 טסו האחים רובר ומ. קולן־אולן במשך 6 שעות ו-40 דקות, לאורך מרחק של 186 ק"מ, מפריז ועד לקומונה בוורי (Beuvry) ליד העיר בתון (Béthune). הייתה זו הטיסה הראשונה בהיסטוריה לאורך מרחק העולה על 100 ק"מ.
המצאות
שארל פיתח מספר המצאות שימושיות, לרבות שסתום להוצאת גז המימן מבלון התעופה, ומכשירים אחרים, כגון הידרומטר ומד זווית מחזיר אור. כמו כן, שיפר את ההליוסטט של המדען ההולנדי וילם 'ס חרבסנדה (Willem 's Gravesande) ואת ההידרומטר של דניאל גבריאל פרנהייט. בנוסף, אישש את ניסוייו של בנג'מין פרנקלין בתחום החשמל.
חוק שארל
חוק שארל, המתאר כיצד גזים מגדילים את נפחם בעת חימום, פורסם לראשונה על ידי לואי ז'וזף גה-ליסאק ב-1802, אך הוא ייחס את החוק לעבודה של ז'אק שארל שלא פורסמה, וקרא לחוק "חוק שארל" לכבודו.
הנצחה
בקומונה נסלה-לה-ואלה (Nesles-la-Vallée), שבה נחתה ב-1 בדצמבר 1793 הטיסה המאוישת של שארל ורובר, הוקמה אסטלה לזכר טיסה זו.
בשנת 1983 התקיים "גביע שארל ורובר" (Coupe Charles et Robert), תחרות בינלאומית של טיסה בכדורים פורחים, במקביל למועד מרוצי גביע גורדון בנט (Gordon Bennett Cup), המרוץ הוותיק ביותר של טיסות בכדורים פורחים בהנעת גז.
ביוור (אי, אנטארקטיקה)
האי ביוור (באנגלית: Beaver Island) הוא אי במפרץ אמונדסן, למול חופי ארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם מול שפכו של קרחון ביוור.