cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפורום הישראלי
מתנדבי הפורום הישראלי ופעילותו
קהילות: הפרויקט נולד כתגובה של הפורום הישראלי לגל העלייה המסיבי מחבר העמים, והשאיפה לגייס את החברה הישראלית והחברה היהודית בתפוצות יחד למען יעד הלאומי של קליטת עליה רב ממדית. הפעילות נבנתה על הקשרים האישיים שכבר נוצרו עם המנהיגות הצעירה מצפון אמריקה שהשתתפה בתהליך מוריה, ומנכ"לי הפדרציות היהודיות שהיו שותפים פעילים בפרויקט "עוצמה". ב-1992 כונסו צוותי חשיבה בארץ והתקיימו שיחות עם מנכ"ל המועצת הפדרציות (CJF) מרטי קרר Marty Kraar ומנכ"ל המגבית היהודית המאוחדת (UJA) בריאן לוריא Brian Lurie, שגיבו את המהלך. בפורום הצפון אמריקאי הובילו את היוזמה עו"ד אריק זהלר Eric Zahler, נעמי פץ Naomi Patz וסטיארט רוסמן Stuart Rossman. מתוך תהליך זה צמח גם פרויקט "יד ביד", כשותפות בין הפורום בקנדה והפורום בארץ (להלן). בעצרת הכללית של הפדרציות היהודיות בצפון אמריקה (ה-GA) ב-1992 התקיימו פגישות עם מנכ"לי פדרציות ונחתם זיכרון דברים עם פדרציות ניו יורק על הקמת פרויקט "קהילות". החידוש היה קידום הערכים של הדדיות ומשימתיות לא רק בין יחידים בישראל והתפוצות, אלא גם בין קהילות בישראל והתפוצות.
הפרויקט האידאולוגי: ניסיון ללבן נושאים מרכזיים ביחסים בין ישראל והתפוצות, כגון: מהות הציונות בימינו, ציונות ללא עלייה, שלילת הגולה ועוד. יו"ר הפרויקט: עו"ד ד"ר שלמה כהן.
עמיתים: חיבור בין בעלי מקצוע זהים בישראל ובתפוצות: רופאים, עורכי דין, מהנדסים, וכיוצא בזה.
יד ביד: הוקם ב-1992 ביוזמתה של לורטה הלמן מטורונטו, ומטרתו הייתה לגייס מתנדבים מארצות דוברות אנגלית, הרוב מקנדה, שבאו לישראל כדי ללמד אנגלית לעולים מממדינות חבר העמים ובכך להקל עליהם במציאת תעסוקה בישראל. בשבע שנות הפרויקט השתתפו בו כ-350 מתנדבים וכ־3,000 עולים חדשים. הוא התחיל בכפר סבא ומשם התרחב לרעננה, תל אביב, ירושלים, חיפה וטבריה. יו"ר הפרויקט: ד"ר אדוארדו פודחורני.
גשר עסקי: תוכנית התמחות בת 3 חודשים בישראל של בוגרי תארים ראשון ושני במינהל עסקים מהאוניברסיטאות המובילות בעולם. הפרויקט נמשך 4 שנים, כאשר בכל מחזור השתתפו בין 20 ל-30 בוגרים.
בר/בת מצווה: חגיגות בר/בת מצווה למשפחות יהודיות שנותרו ברוסיה. מלבד הטקס הם השתתפו במחנות קיץ של הנוער הקונסרבטיבי. הפרויקט נמשך 3 שנים עם 15 נערים ונערות הכל מחזור.
בדרך לצפת
"בדרך לצפת" הוא הדפס אבן, שיצר הצייר הישראלי לודוויג שוורין.
תיאור
ההדפס "בדרך לצפת" נוצר על ידי לודוויג שוורין בשנת 1949 בטכניקה של הדפס אבן. ההדפס מתאר נוף פתוח של גבעה ועליה יישוב קטן. על שביל המוליך מתחתית הקומפוזיציה אל ראש הגבעה מתוארת דמות על גמל, המוליך גמל נוסף. על פי גדעון עפרת השם הוא גנרי החוזר פעמים רבות בתיאור נופים ארצישראליים החל משנות ה-20 ועד שנות ה-40 של המאה ה-20.
שוורין מנצל את היכולות ה"רישומיות" שבטכניקת הדפס זו. בין היתר הוא יוצר חללים נגטיבים בתיאור השמיים. בנוסף, הוא משתמש בטכניקה של הסרת חלקים מן הדימוי הצרוב באבן, כדי ליצור תיאור תלת-ממדי אקספרסיבי. לא ידוע היכן יצר שוורין הדפס. כיוון שהמהדורה איננה ממוספרת, גם לא ידועה כמות העותקים. עם זאת המהדורה חתומה בעברית ובאנגלית, ושוורין אף חתם את שמו גם בעת הרישום על האבן. עותק מן ההדפס מצוי באוסף סדנת ההדפס ירושלים.
דנה בלנקשטיין כהן
דנה בלנקשטיין-כהן (נולדה ב-3 במרץ 1981) היא מנהלת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, במאית קולנוע ויזמית תרבות ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשנת 1981 בכפר איינזידל שבשווייץ לבמאית התיאטרון דדי ברון ולרופא אלכסנדר בלנקשטיין. לה שלוש אחיות.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון במגמת קולנוע.
שירתה בצה"ל כמש"קית חינוך וכקצינת חינוך.
בשנת 2003 הייתה עוזרת אישית של הבמאי שבי גביזון בסרטו "האסונות של נינה", ובעקבות זאת בחרה בלימודי קולנוע. ביימה וצילמה את סרט המייקינג אוף על סרטו של גביזון "אבידות ומציאות". בשנת 2008 סיימה בהצטיינות יתרה את לימודיה בבית הספר סם שפיגל. במסגרת לימודיה ביימה שני סרטים קצרים — "קמפינג", שהשתתף בפסטיבל ברלין 2007, וסרט הגמר "כאבי גדילה". הייתה עוזרת במאי של רנן שור בסרטו "הבודדים".
לאחר לימודיה שימשה כמורה לקולנוע בתיכון אלון רמת השרון; כחונכת הפקה בבית הספר סם שפיגל, וכעורכת תסריט בחברת ההפקות אפיקים מאוחדים; יסדה וניהלה את מחלקת קולנוע וטלוויזיה בחברה הכלכלית לפיתוח כפר סבא. המחלקה בראשותה עסקה בין היתר בעידוד וקידום הפקות שצולמו בעיר כפר סבא, בהקמת מיזמי תרבות וכן בפעילות בתחום החינוך והקהילה.
ביימה שני פרקי פיילוט לסדרת טלוויזיה חדשה, "תל אביביות", שהפיק יורם גלובוס בשנת 2012 ושודרו בערוץ 10.
שימשה מנכ"לית האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה מאז 2016 ועד סוף 2019.
באוגוסט 2019 נבחרה למנהלת בית הספר סם שפיגל, במקומו של רנן שור, מייסד בית הספר ומי שעמד בראשו במשך 30 שנה, ונכנסה לתפקידה באוקטובר 2019. חודשים אחדים לאחר כניסתה לתפקידה פרצה מגפת הקורונה, שהביאה למעבר ללמידה מרחוק. בין השאר ישמה את מיזם "סיפורים מהבידוד", תחרות סיפורים קצרים שהזוכים בה קיבלו מענק פיתוח כדי להפוך את הסיפור לתסריט.
חיים אישיים
מתגוררת בתל אביב-יפו. נשואה לבמאי הקולנוע ואמן הווידאו יואב כהן, איתו למדה בבית הספר סם שפיגל, ולהם שני ילדים.
סבאיה
סבאיה (בערבית: الصبايا) הוא מאכל תימני מסורתי.
מאפה בצק העשוי מקמח לבן, שמרים יבשים, מים, סוכר וקורט מלח. הסבאיה עשויה משכבות בצק עגולות המונחות זו על זו ומופרדות באמצעות שמן. הן נאפות על מגש עגול הנקרא "צחן" בטמפרטורה בינונית במשך כ-40 דקות.
טעמה של הסבאיה מתיקות מעודנת. נהוג לאכול את הסבאיה בשבת בבוקר לצד ביצים, רסק עגבניות וסלטים אחרים. כדי להעשיר את טעמה, יש שנוהגים להוסיף לה גרגירי קצח או חמאה מעושנת הנקראת בלשון יהודי תימן "סאמנה".
מקור הסבאיה
מאכל זה היה נאפה רק בקהילות מעטות, ונחשב פחות מוכר בקרב אוכלוסיית יהודי תימן. הוא נחשב למאכל חגיגי הנשמר לאירועים מיוחדים כמו חגים ושבתות וזאת בשל תהליך הכנתו הארוך יחסית.
סגר במאוריציוס (סרט)
הסרט נעשה בהשראת סרט קצר שנעשה על ידי כמה מפורסמים מבוליווד במהלך פרוץ מגפת הקורונה העולמית.
מחלף בצרה
מחלף בצרה הוא מחלף המקשר את המושבים בצרה ובני ציון עם כביש 4.
גודלו של המחלף קטן יחסית, ובבסיסו מעבר תחתי המקשר בין שני עברי הכביש ונתיבי כניסה ויציאה קצרים יחסית למחלפים אחרים להשתלבות וליציאה מהכביש. הפנייה לכיוון מערב מובילה ליישוב בצרה. מהיציאה המזרחית ניתן להגיע בדרכי עפר אל המושב שדה ורבורג.
גרור ושחרר
נקודת העזיבה יכולה להיות רכיב תוכנה אחר, למשל: כפתור, שדה טקסט, או כל רכיב תצוגתי אחר.
פעולה העזיבה עצמה גורמת ליצירת אירוע בתוכנה, ובהתאם לכך מתרחשת תגובה.
דוגמה לפעולת "גרור ושחרר": המשתמש מסמן קטע טקסט במסמך, ולאחר מכן גורר ועוזב אותו במקום אחר במסמך. התוצאה היא העברת הטקסט מנקודת המוצא אל נקודת היעד.
פעולת "גרור ושחרר" אינה מובנית באופן אוטומטי בכל תוכנה, ועל מתכנת המערכת לשלבה במקומות המתאימים, בהתאם לתכנון. לכאורה, קל ופשוט להשתמש בתכונה זו כאשר היא קיימת, אולם מצד אחר, לא תמיד המשתמש מודע לקיומה כלל. עובדה זו עלולה לפגום ברמת השימושיות של פעולה זו.
תיאור הפעולה
להלן רשימת הצעדים שיש לבצע על מנת לקיים פעולת "גרור ושחרר": פעולת הגרירה עצמה דורשת מאמץ פיזי רב יותר מהמשתמש מאשר היה הזזת העכבר ללא לחיצה על כפתוריו. מסיבה זו קשה לגרור את הרכיב במהירות ובאופן מדויק (ראה חוק פיט - Fitts's law). יחד עם זאת, לפעולת "גרור ושחרר" יש יתרון בולט והוא - שרשור שתי פעולות נפוצות ונחוצות לכדי פעולה אחת. הסינרגיה המושגת כאן עולה לאין ערוך על חלופתה בביצוע פעולות בדידות ומתמשכות. קשיים נוספים בביצוע הפעולה:
השימוש במערכות ההפעלה של מקינטוש
בתחילת עידן המקינטוש נקראה בזמנו פעולת "גרור ושחרר" בשם "הקלק וגרור" (Click and Drag), ותפקידה היה לסייע בביצוע פעולות על קבצים, למשל: העתקם והעברתם בין דיסקים וספריות. מערכת ההפעלה System 7 הוסיפה את האפשרות לפתוח מסמך באמצעות יישום על ידי שחרור צלמית המסמך הנגרר על צלמית היישום.
במערכת ההפעלה System 7.5 השימוש בפעולת "גרור ושחרר" הורחב גם לביצוע פעולות הקשורות לזיכרון, כמו למשל: העתקה והעברת טקסט בתוך מסמך, או לתוך קובץ.
ברוב שנות קיומן של מערכות ההפעלה של מקינטוש, נעשה שימוש בעכבר בעל כפתור יחיד, אשר ביצע מגוון רב מאוד של פעולות, לרבות "גרור ושחרר". מסיבות ארגונומיות (של הנדסת אנוש), ומתוך מחשבה להקל על המשתמש לבצע את כל אותן פעולות בהן היה אמור לתמוך, תוכנן העכבר כך שכפתור ההפעלה היחיד שלו היה גדול מאוד יחסית למשטח העכבר העליון.
השימוש במערכת ההפעלה OS/2
סביבת העבודה של מערכת הפעלה זו תומכת בביצוע פעולת "גרור ושחרר" על ידי שימוש בכפתור המשני של העכבר (לאו דווקא הכפתור השמאלי, אלא זה שהוגדר להיות משני). הכפתור הראשי תוכנן לשמש למטרות סימון ובחירה.
השימוש במערכת ההפעלה Windows
מערכת ההפעלה "חלונות" תמכה מראשיתה בפעולת "גרור ושחרר" המוכרת לנו היום.
תמיכת HTML5
מפרט ההגדרות של HTML5 כולל תמיכה מלאה בפעולת "גרור ושחרר". התמיכה בנושא זה מתבטאת ביכולות הבאות (בהתאם לצורך):
הדפדפנים גוגל כרום וספארי, וכן אפליקציית Gmail של Google, תומכים ב"גרור ושחרר" של תמונות וצרופות (Attachments) להודעות דואל.
תפעול במסך מגע
מסכי מגע תומכים אף הם, באופן טבעי, בפעולת "גרור ושחרר", אלא שבהם הפעולה מתבצעת באופן שונה במעט: לחיצה ארוכה על הפריט גורמת לסימונו או בחירתו, ולאחר מכן על המשתמש לגרור את הפריט המסומן אל נקודת היעד ולעזבו שם. זו פעולת השחרור.
השימוש בסביבות פיתוח למתכנתים
פעולת "גרור ושחרר" היא צורת תפעול בסיסית בסביבות פיתוח תוכנה, למשל: Microsoft Visual Studio. סביבות פיתוח מדורות קודמים היו ברובן טקסטואליות, כלומר, מבוססות על כתיבת שורות קוד בשפת תכנות. בסביבות הפיתוח המתקדמות יותר כדוגמת Microsoft Visual Studio, פיתוח התוכנה מבוסס מאוד על גרירת רכיבים גרפיים על המסך, ולאחר מכן עדכון רשימות קוד. יתרה מכך, כבר כתוצאה מגרירה ושחרור של רכיב, לדוגמה: כפתורים, כותרות וכו', סביבת הפיתוח יוצרת קוד תוכנה תשתיתי, שהוא בסיס להמשך הפיתוח (לדוגמה: שימוש ברכיבי WPF היוצר קוד XAML).
גור שוחט האלים
גור שוחט האלים (באנגלית: Gorr the God Butcher) הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס תור ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Thor: God of Thunder #2 מנובמבר 2012 ונוצרה על ידי הכותב ג'ייסון אהרון והמאייר אסאד ריביק כחלק מהרצה מחודשת של זיכיון תור בעקבות המיתוג מחדש "מארוול עכשיו!".
גור נולד בכוכב לכת שומם ועקר ללא שם, שבו רעידות אדמה, מחסור במים וחיות פרא היו דבר שבשגרה. אף אחד מהאלים לא עזר לבני עמו, אך עדיין הם צייתו באופן עיוור להם. כאשר אמו, זוגתו וילדו מתו, הוא חשב שהאלים לא יכולים להתקיים ובשל כך גורש משבטו. כאשר גילה שהאלים אכן קיימים אך לא עוזרים לנזקקים - כמו משפחתו הגוססת, הוא נשבע להרוג את כולם. הוא השיג לידיו את חרב הנקרו מנול אל השאול ושליט הסימביוטים, אחר שחזה בו נלחם נגד אל מוזהב. בסופו של דבר הוא מוצא את תור הצעיר על כדור הארץ, באיסלנד של ימי הביניים. הוא כמעט והרג את אל הרעם, אך קבוצת ויקינגים הגיעה ועזרה לו במהלך הקרב. בשעה שגור נמלט כשידו נקטעה בקרב ביניהם, הוא הבין שעליו לקבל עזרה ולכן הוא יוצר צבא של ברסרקרים מהצללים, ובאיטיות ובחשאיות החל לקטול יותר ויותר אלים.
בזמנים המודרניים, תור החל להבחין באלים החסרים ויצא לחקור את פשר היעלמותם. הדבר הביא לעימות נוסף בין השניים, אך גור השתגר לפתע לזמן העתיד שבו תור המזדקן היה האסגרדי היחידי שנותר להגן על הממלכה מפני צבא הברסרקרים המשתולל. גור גם מביא את תור הצעיר לזמן העתיד, ונדמה שבני משפחתו הוחיו מחדש והוא עומד לשחרר פצצה שמיועדת לחסל את שארית האלים הנותרים. מתברר כי בנו של גור היה למעשה תוצרתם של הכל-שחור וחרב הנקרו. הוא תיעב את מה שאביו הפך אליו ונתן לתור את הכוח המספיק כדי לשאוב את אנרגיית הפיצוץ. בסופו של דבר, תור מזמן ההווה משתמש בשני פטישי המיולניר כדי להרוג את גור.
אפילו לאחר מותו, גור ממשיך להשפיע על תור מאחר שהפילוסופיה המעוותת שלו הייתה אחראית לכך שתור הפך ללא ראוי ולא יכל להרים את מיולניר. תודעתו של גור שכנה בתוך הכל-שחור והייתה שלווה לבסוף בקיום ללא אלים. מספר עידנים לאחר מותו, גור מוחייה מחדש בידי המלך לוקי - שהיה מארח נוכחי של הכל-שחור.
את דמותו של גור שוחט האלים בסרט היקום הקולנועי של מארוול "תור: אהבה ורעם" מגלם השחקן כריסטיאן בייל.
גלעד מלצר
גלעד מלצר (נולד ב-16 בדצמבר 1964) הוא במאי, תסריטאי, מבקר אמנות וספרים, אוצר תערוכות, חוקר ובעבר שימש כמנהל מוזיאון אגם בראשון לציון. חבר באקדמיה לשוויון, ארגון הפועל למען דמוקרטיזציה של המרחב האקדמי בישראל.
ביוגרפיה
גלעד, בנם הבכור של נילי גבעול ויהודה מלצר, נולד וגדל בתל אביב. אחרי שרות בגרעין נח"ל בקיבוץ גונן עבר בשנת 1986 לניו יורק. שם למד קולנוע ב-School of Visual Arts. אחרי קבלת התואר ב-1990, המשיך ללמוד בימוי תיאטרון ומחזאות ב-Playwrights Horizon שם גם ביים מספר הצגות, ובכלל זה ערב קברט של מחזות קצרים מאת חנוך לוין, אותם תרגם לאנגלית. בשנים 1998-1994 למד מלצר במחלקה ל-Performance Studies באוניברסיטת ניו יורק, שם השלים תואר שני והחל את לימודי הדוקטורט. מניו יורק כתב מאמרים וביקורות לכתב העת "סטודיו".
כתיבה
בשנת 1999 מלצר חזר לישראל, ומאז הוא מתגורר בתל אביב. הוא התקבל ללמד במדרשה לאמנות, במכללה האקדמית בית ברל, ובשנת 2002 מונה לראש תחום הלימודים העיוניים, תפקיד אותו מילא עד שנת 2010. בשנת 2001 מונה מלצר לעורך ראשי של כתב העת "המדרשה". הוא כותב את ההקדמה לכל גיליון, ואף פרסם שם כמה מאמרים וראיונות. בשנים 2006-1999 היה מלצר מבקר האמנות של "ידיעות אחרונות". בעיתון זה, במוספים "7 ימים" ו"7 לילות" הוא פרסם מאות ביקורות, ומספר מאמרים וראיונות. רבות מן התערוכות שהוא אצר לוו בקטלוגים אשר בהם פרסם מאמרים. מאז חודש נובמבר, 2019 מלצר הוא מבקר האמנות של "הארץ" במהלך השבוע.
קולנוע וטלוויזיה
ב-1995 היה עוזר של הבמאי תיאו אנגלופולוס בסרטו "המבט של אודיסאוס" ב-2006 היה הבמאי, תסריטאי (ביחד עם גידי אביבי) ומפיק (ביחד עם אביבי, ו"למה הפקות") של הסרט התיעודי "האחיות כהנא" אשר שודר ב-Yes דוקו. מלצר היה יועץ תסריט בסרט "חייב לזוז" על להקת "הפליטים". ב-2010 היה תסריטאי בסדרה "לונדון פינת בן יהודה". משנת 2013 הוא משמש כלקטור בפסטיבלי קולנוע. קרוב לעשור היה התסריטאי הראשי של "חדשות הספורט", ערוץ 5.
אוצרות
בשנת 2006 מלצר החל לאצור תערוכות אמנות. הראשונה שאצר, "אפרופו העלמות" הוצגה במוזיאון פתח תקווה לאמנות. לכבוד 100 שנה לציור המופת של פיקאסו, "העלמות מאביניון". שלוש עשרה אמניות ישראליות הוזמנו להגיב לציור. ב-2007 הוא אצר בחלל של בצלאל ברחוב סלמה בתל אביב את התערוכה "שטוח" שבחנה את השפעות המינימליזם והפוסט-מינימליזם באמנות הישראלית. ב-2008 אצר תערוכת יחיד קטנה לאניסה אשקר, וב-2009 תערוכה לצלמת יעל קפלן. בשנת 2010 התערוכה שאצר "חיות רעות" נבחרה לפתוח את הגלריה הקולקטיבית בנימין. בסוף אותה שנה גם אצר תערוכה נושאית מקיפה, "על פי מקורות זרים" במרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית. בשנת 2013 מלצר אצר בגלריה האוניברסיטאית בתל אביב את התערוכה "פאסיב, אגרסיב, אקפרסיב" שהתמקדה בציור אקספרסיבי ישראלי משנות ה-2000. באותה שנה הוא אצר ב"חללית" בתל אביב את התערוכה "פרס היצירה הציוניות" שבחנה אופציות ביקורתיות כלפי הפרס הרשמי. החל משנת 2014 היה המנהל של מוזיאון אגם לאמנות בראשון לציון, שנפתח בשנת 2018. ביחד עם רחל שליטא, מלצר הקים במכון מופ"ת בתל אביב את מסלול ההתמחות "תרבות ואוריינות חזותית". הוא לימד גם בקאמרה אובסקורה, מכללת אמונה בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, ואוניברסיטת ניו יורק.
החל מסתיו 2019, מלצר הוא יו"ר וועדת אמנות פלסטית של סל תרבות ארצי. בנוסף, הוא חבר דירקטוריון פרס לנדאו למדעים ואמנויות.
חיים אישיים
גלעד מלצר אב לשני בנים, מתגורר בתל אביב. הוא נכדו של המשורר, העורך והמתרגם שמשון מלצר. אביו יהודה מלצר ואחיו עילאי הם הבעלים והמו"לים של בית ההוצאה ספרי עליית הגג. אחותו נתלי מלצר היא מתרגמת. אחיו עירא גבעול הוא נגן צ'לו. אחיו מתן גבעול היה כנר (1982-2011).
קרב פייב פורקס
קרב פייב פורקס (באנגלית: Battle of Five Forks) נערך ב-1 באפריל 1865 דרומית-מערבית לפיטרסבורג, וירג'יניה, סביב צומת הדרכים של פייב פורקס במהלך השלבים הסופיים של מערכת ריצ'מונד-פיטרסבורג (הידוע גם כמצור על פיטרסבורג) ופתיחתה של מערכת אפומטוקס אשר סיימה את מלחמת האזרחים האמריקנית.
במהלך הקרב הביס הקורפוס החמישי שהשתייך לארמיית הפוטומק של צבא האיחוד, בפיקודו של מייג'ור גנרל פיליפ שרידן, את כוחות צבא הקונפדרציה מארמיית צפון וירג'יניה, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' פיקט. כוחות האיחוד הסבו יותר מ-1,000 נפגעים לכוחות הקונפדרציה ולקחו בשבי בין 2,400 ל-4,000 איש. בזכות כיבוש פייב פורקס השתלט צבא האיחוד על קטע ממסילת הצד הדרומי של וירג'יניה ובכך חסם נתיב אספקה חיוני אל פיטרסבורג ודרך מילוט אפשרית מתוכה עבור כוחות הקונפדרציה.
המתקפה בפייב פורקס החלה בסביבות השעה 13:00, כאשר אש נורתה על ידי חיילים מהדיוויזיות בפיקודם של הבריגדיר גנרלים תומאס דבין וג'ורג' קסטר שחסו בשטח מיוער סמוך לביצורי הקונפדרציה. האש רתקה את חיילי הקונפדרציה שבקו החזית ובאגף הימני בעמדותיהם בעוד הגוף העיקרי של חיילי הקורפוס החמישי, בפיקודו של מייג'ור גנרל גאוורנור קמבל וורן (Gouverneur K. Warren), תקף את אגפם השמאלי לאחר התארגנות של כשעתיים.
בזמן ששרידן כעס על הדחייה בפתיחת המתקפה העיקרית בשל אור היום המועט שנותר ותחמושתם האוזלת של הפרשים החל הקורפוס החמישי לנוע בשעה 16:15. באותה שעה שהו פיקט ומפקד כוח הפרשים שלו, מייג'ור גנרל פיציו לי (Fitzhugh Lee), כ-2.5 ק"מ מצפון לקו ההגנה של הקונפדרציה, מכיוון שלא ציפו ששרידן יתקוף בשעה כה מאוחרת של היום. צל אקוסטי שנגרם כתוצאה מהיערות העבותים ומתנאי לחות כבדה מנע מהם לשמוע את קולות שלב הפתיחה של מתקפת כוחות האיחוד. בנוסף, לא עדכנו פיקט ולי את קציניהם במורד שרשרת הפיקוד על מיקומם המדויק מאחורי קו החזית.
בשל חוסר מידע והעדר סיור מודיעיני מכין לא איתרו שתי דיוויזיות של האיחוד את המקום שבו היו אמורות לתקוף באגף השמאלי של הגנת הקונפדרציה, אך בסופו של דבר סייעה להן טעות זו באיגוף קו ההגנה ותקיפתו מעורפו. בעוד הדיוויזיה בפיקודו של בריגדיר גנרל רומיין איירס תוקפת חזיתית ומביסה את החיילים שהגנו על האגף, הצטרפה ללחימה הדיוויזיה בפיקודו של בריגדיר גנרל צ'ארלס גריפין, שהתאוששה מטעות הניווט שלה, וסייעה בחיסול קווי הגנה מאולתרים נוספים של הקונפדרציה, והדיוויזיה של בריגדיר גנרל סמיואל קרופורד אשר תקפה מצפון לשדה הקרב, חסמה את דרך פורד ואז שבה דרומה לפייב פורקס וסייעה גם כן בחיסול כיסי ההתנגדות האחרונים. חיל הפרשים של האיחוד הצליח פחות במשימתו ומרבית פרשי הקונפדרציה הצליח להימלט בעוד רוב חיילי הרגלים נפגעו או נפלו בשבי. על אף הקרב המוצלח הדיח שרידן את מפקד הקורפוס וורן בטענה של חוסר במנהיגות, חוסר התלהבות ואיטיות, כמו גם בשל משקעי עבר ועימות על רקע אישי בין השניים (ועדה שחקרה את האירוע לאחר המלחמה מצאה שוורן הודח שלא בצדק). לאחר הקרב החזיק האיחוד בפייב פורקס ובדרך המובילה למסילת הצד הדרומי וגנרל גרנט הורה על מתקפה כללית למחרת היום.
תבוסתו של פיקט בפייב פורקס ופריצת קווי ההגנה של הקונפדרציה בפיטרסבורג בקרב שנערך למחרת הכריחו את הגנרל לי לנטוש את קווי הביצורים סביב פיטרסבורג ואת בירת הקונפדרציה ריצ'מונד ולהתחיל בנסיגה, במהלכה התקיימו מספר קרבות נוספים בין הארמייה שלו לכוחות האיחוד הרודפים. המערכה הסתיימה בכניעתה של ארמיית צפון וירג'יניה לאחר קרב בית המשפט של אפומטוקס ב-9 באפריל 1865.
מערכת אוברלנד והמצב האסטרטגי
באמצע יוני 1864, במפקדתו הסמוכה לקולד הארבור, עמד הגנרל יוליסס גרנט, מפקד צבא האיחוד אשר לחם כנגד צבא הקונפדרציה, בפני דילמה אסטרטגית: תחת שליטתו עמדה ארמיית הפוטומק, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מיד, כנגד 66,000 אנשי ארמיית צפון וירג'יניה, בפיקודו של גנרל רוברט אי לי, לאחר מערכה בת חודש של קרבות קשים ועקובים מדם, אשר נקראה מערכת אוברלנד (Overland Campaign). מאז 4 במאי, עת חצו 100,000 אנשיו של מיד את נהר רפידאן מערבית לפרדריקסברג שבווירג'יניה וצעדו דרומה, עמדו שני הצבאות היריבים במגע כמעט קבוע. גרנט ביקש לגבור על כוחות צבא הקונפדרציה באמצעות עדיפותו המספרית של צבאו, אך הגנרל לי הדף בהצלחה את כל הניסיונות לאגפו בסדרה של קרבות: וילדרנס (5–6 במאי), ספוטילבניה (8–21 במאי) וצפון אנה (23–26 במאי). לאחר כל קרב, ניסה גרנט לתמרן את צבאו סביב האגף הימני של צבאו המחופר של לי על מנת לאלצו לנטוש את עמדותיו ולצאת לקרב בשטח פתוח. גנרל לי עצר ניסיונות אלה בהצלחה רבה והמשיך לחצוץ בין צבא האיחוד לבירת הקונפדרציה, ריצ'מונד.
ב-26 במאי 1864 פקד גרנט על ארמיית הפוטומק לצעוד לכיוון דרום-מזרח, לחצות את נהר פמונקי (Pamunkey) ולנוע לכיוון ריצ'מונד. ב-31 במאי הגיעו כוחות החוד של הארמייה אל צומת הדרכים של קולד הארבור, כ-14 ק"מ צפונית-מזרחית לבירת הקונפדרציה. מולם נערכו מבעוד מועד חייליו ותיקי הקרבות של לי בעמדות הגנה חזקות. לאחר כמה ניסיונות עקרים ב-1 וב-2 ביוני, הורה גרנט על מתקפה כללית כנגד קו הביצורים באורך 11 הק"מ של כוחות הקונפדרציה בבוקר 3 ביוני. המתקפה הסתיימה באסון עבור צבא האיחוד, עם כ-6,000 הרוגים ופצועים לעומת כ-1,500 נפגעים בלבד שספגו אנשי צבא הקונפדרציה, אשר הוסיפו לחסום את הדרך לעבר ריצ'מונד. אף על פי כן כבר איבד לי, מקרב וילדרנס ואילך, כ-30,000 איש, אבדות שלא ניתן היה למלא בקלות.
גרנט התחבט בשאלה כיצד להכריע את צבאו של לי ולכבוש את ריצ'מונד באמצעות ארמייה שכבר איבדה כ-55,000 איש מאז חצתה את נהר רפידאן. בנוסף היה על גרנט לקחת בחשבון את המצב הפוליטי בארצו. בשל האבדות הכבדות שנגרמו לצבא הצפון כתוצאה מהטקטיקה בה השתמש גרנט, החל המורל במדינות הצפון לרדת וגברה הביקורת כנגדו על כך שארמיית הפוטומק נמצאת בדיוק באותה נקודה בה עמדה מול ריצ'מונד ב-1862 תחת פיקודו של ג'ורג' מקללן במערכת חצי האי, אך עם שיעור אבדות נמוך בהרבה. לאחר חודש של לחימה נראה היה שניצחון האיחוד עדיין אינו קרוב, והתעורר החשש שציבור הבוחרים הממורמר יביע את מחאתו כנגד הנשיא אברהם לינקולן בבחירות הקרבות.
מן העבר השני, שררה בקרב חיילי ומפקדי הקונפדרציה אופטימיות לנוכח האבדות הכבדות אותן הסבו לצבא האיחוד וההצלחה בהגנה על בירתם. באותו זמן נחסמו גם כוחות נוספים של צבא האיחוד באזור עמק השננדואה ולאורך נהר ג'יימס, דרומית לריצ'מונד. מרבית חיילי צבא הקונפדרציה נותרו במורל גבוה ובטחו ביכולתם לנצח את חיילי האיחוד. עם זאת, היה קיים קושי רק למלא את האבדות בשל המחסור בכוח אדם, ובנוסף איבד לי מספר גדול של קצינים מנוסים מאז החלו הקרבות. לי לא פקפק ביכולתם של חייליו להילחם מאחורי ביצורים אך סיכם כי "יש צורך במשהו נוסף, מעבר להיצמדות לעמדות הגנה". גם לאחר הניצחון בקולד הארבור, היה לי מודאג בשל כוחו של צבא האיחוד, מהלומותיו התכופות של גרנט והאיום המתמשך על ריצ'מונד, והעריך כי אם לא תושמד ארמיית הפוטומק לפני שתגיע אל נהר ג'יימס, תהפוך המערכה למצור שסיומו הוא רק שאלה של זמן.
גרנט משנה טקטיקה
לאחר קולד הארבור החליט גרנט על שינוי בטקטיקה, ולהתמקד בניסיונות לפגוע בקווי האספקה של הקונפדרציה באזור וירג'יניה במטרה לאלץ את לי לנטוש את עמדותיו בריצ'מונד. גרנט קיווה שפעולה זו תגרום לארמיית צפון וירג'יניה לצאת לשטח פתוח, שם יבוא יתרונו המספרי של צבא האיחוד לידי ביטוי. כצעד ראשון בכיוון זה, אך גם כהסחה לפעולות עתידיות, שלח גרנט ב-7 ביוני את מייג'ור גנרל פיליפ שרידן בראש כוח פרשים בעוצמה של שתי דיוויזיות במטרה לפשוט ולפגוע במסילת הברזל המרכזית של וירג'יניה המובילה אספקה אל ריצ'מונד בשארלוטסוויל. ב-11 ביוני נתקלו אנשיו של שרידן בכוח הפרשים העיקרי של הקונפדרציה כ-40 ק"מ מזרחית לשארלוטסוויל ולאחר קרב תחנת טרוויליאן שנמשך יומיים (ונחשב לקרב הארוך והקטלני ביותר בו השתתפו פרשים בלבד במלחמה), נסוגו מזרחה וחברו בחזרה אל ארמיית הפוטומק, מזרחית לריצ'מונד.
המאמץ העיקרי בתוכנית כלל את חציית הנהר ג'יימס, תוך הטעיית לי אשר ימשיך להחזיק את כוחותיו מצפון לנהר, על ידי ארמיית הפוטומק, חדירה אל תוך דרום וירג'יניה ולכידה מהירה של העיר פיטרסבורג, השוכנת כ-38 ק"מ דרומית לריצ'מונד. פיטרסבורג, שהייתה העיר השביעית בגודלה במדינות הדרום, הייתה מוגנת באותה עת על ידי כוחות קטנים בלבד ושמשה כמרכז תחבורתי חשוב למערכת האספקה של הקונפדרציה בווירג'יניה. שלוחה של מסילת הברזל של הצד הדרומי יצאה מהעיר וחיברה בין פיטרסבורג לסיטי פוינט, כ-16 ק"מ צפונית לה על גדות נהר הג'יימס, וקטע המסילה שיצא מן העיר לכיוון דרום-מזרח חיבר אותה אל נורפוק. מסילת הברזל של הצד הדרומי קישרה גם בין פיטרסבורג ללינצ'בורג, כ-160 ק"מ מערבה, ומשם גם אל אזורי אספקה רחוקים יותר בטנסי. קו מסילת הברזל החיוני בין פיטרסבורג לוולדון קישר את צבאו של לי עם צפון-קרוליינה, ובעיקר עם נמל וילמינגטון, היכן שהסתיימה המסילה. מסילה יחידה קישרה בין פיטרסטבורג לר'יצמונד. אף על פי שהאספקה לריצ'מונד יכלה להגיע לעיר גם דרך מסילת הברזל המרכזית של וירג'יניה ודרך המסילה מדאנוויל, העריך גרנט כי הפגיעה באספקה לריצ'מונד באמצעות כיבוש פיטרסבורג תפגע באופן חמור ביכולתו של צבא הקונפדרציה להתנגד לצבא האיחוד, דבר שיוביל לתבוסתו של לי.
ניסיונות כיבוש ראשונים והמצור על פיטרסבורג
ב-9 ביוני ניסה באטלר לכבוש את פיטרסבורג באמצעות כוח בן כ-6,500 איש בפיקודו של מייג'ור גנרל קווינסי גילמור, אך לכוח זה ניתן זמן מועט ביותר להתארגנות להתקפה. מנגד, הצליח כוח מאולתר בן כ-1,000 איש, שהורכב מחיילי הקונפדרציה, אנשי המיליציה של העיר ואזרחים מתנדבים להדוף את התקפת הכוח של גילמור עד שעות אחר הצהריים של אותו יום. התיאום הלקוי בין כוחות האיחוד מנע מתקפה מתואמת ובאטלר החמיץ את ההזדמנות לכבוש את פיטרסבורג לפני שהצליחו שלטונות הקונפדרציה לתגבר את העיר. בתגובה לכישלונו, הדיח באטלר את גילמור מהפיקוד ברגע ששבו אנשיו אל קווי האיחוד.
מערכת פיטרסבורג-ריצ'מונד (המכונה גם המצור על פיטרסבורג) אשר ארכה 292 יום, החלה כאשר עזבו הקורפוסים של ארמיית הפוטומק את קו הביצורים בו החזיקו בקולד הארבור ב-12 ביוני מבלי שנתגלו, נעו במסע מזורז וחצו ב-14 ביוני וב-15 ביוני את נהר ג'יימס, בעזרת סירות וגשר פונטון באורך 640 מטר אותו הקימו במהירות אנשי ההנדסה ביום הקודם, כאשר הם מאיימים על פיטרסבורג. לי למד על תנועת כוחות האיחוד רק ב-13 ביוני, אך לא ידע לאן מועדות פניהם ולכן הציב את אנשיו כדי להגן על המבואות הדרום-מזרחיים של ריצ'מונד, בעוד פרשי צבא האיחוד שנותרו מאחור כהסחה מתעמתים עימם. באותו הזמן שלח לי תגבורת מכוחותיו לעזרת הכוחות המוצבים בעמק השננדואה ומול ברמודה האנדרד, וכתוצאה מכך התייצב מול צבאו של גרנט בכוחות חסרים.
ארמיות צבא האיחוד נכשלו בניסיונן השני לכבוש את פיטרסבורג בין 15 ל-18 ביוני 1864, כאשר עדיין הייתה מוגנת בידי כוחות דלילים יחסית של הקונפדרציה, וכתוצאה מכך נאלץ גנרל גרנט לנהל מלחמת חפירות והתשה שבמהלכה ניסו כוחות האיחוד להחליש את כוחות צבא הקונפדרציה הקטן מהם, להשמיד או להפריע למקורות ולקווי אספקה אל פיטרסבורג וריצ'מונד ולגרום למגינים הנחותים במספרם, אשר הלך והתדלדל ככל שעבר הזמן, למתוח את קווי ההגנה שלהם עד לנקודת שבירה. כוחות צבא הקונפדרציה הצליחו להגן על ריצ'מונד ועל מרכז האספקה וצומת מסילות הברזל החשוב של פיטרסבורג במשך למעלה מתשעה חודשים, כנגד כוח שעלה עליהם במספרו באמצעות אימוץ אסטרטגיה הגנתית, הזזת כוחות מהירה לחזיתות פעילות ושימוש מיומן בחפירות ובביצורי שדה.
המצב האסטרטגי בפברואר 1865
לאחר קרב האטצ'רס ראן (Battle of Hatcher's Run), שנערך בין 5 ל-7 בפברואר 1865, הגיעו כוחות האיחוד למרחק של כ-5 ק"מ מיעדם, מסילת הצד הדרומי. כוחות הקונפדרציה הצליחו לשמור את קווי התקשורת שלהם מערבה פתוחים, אך קו ההגנה התארך ב-6.4 ק"מ נוספים, ולגנרל לי נותרו רק עתודות מעטות כדי לאייש אותו במידה מספקת. בנוסף, נותרו המחסור באספקה ועריקות חיילים בעיה כרונית, בעוד המצב האסטרטגי מחמיר גם כן. בדצמבר 1864 כבש מייג'ור גנרל ויליאם טקומסה שרמן את סוואנה שבג'ורג'יה ובינואר 1865 נכבשה פורט פישר על ידי כוחותיו של מייג'ור גנרל אלפרד טרי, שניתק את הקונפדרציה מהמוצא לים מהנמל היחיד שעוד נותר לה בוילמינגטון, כאשר העיר עצמה נפלה לידי מייג'ור גנרל ג'ון סקופילד ב-22 בפברואר. ב-17 בפברואר כבש שרמן את בירת דרום קרוליינה, קולומביה, והעלה את בתיה באש. לי ידע כי הצלחות האיחוד בקרוליינות יביא להשמדת הארמייה שלו, אשר נשען על אספקת מזון, מספוא וחומרי לחימה ממדינות אלה, ושאף "לאחד את הארמיות לצבא אחד מכיוון שבנפרד לא היה אף כוח מסוגל להשיג התקדמות". לי הזהיר את נשיא הקונפדרציה ג'ון דייוויס שייתכן ובשל התקדמותו של שרמן ולחצו המתמיד של גרנט יהיה עליהם לנטוש את פיטרסבורג וריצ'מונד.
ב-6 בפברואר מינה דייוויס את לי למפקד העליון של צבא הקונפדרציה, אם כי בשלב זה הייתה יכולתו של האחרון לכוון את כוחותיו מוגבלת. לאחר כשבועיים מינה לי את הגנרל ג'וזף אי. ג'ונסטון (Joseph E. Johnston) למפקד כל כוחות הקונפדרציה בקרוליינות, בעיקר במטרה למנוע משרמן, סקופילד וטרי לאחד את כוחותיהם ולצעוד צפונה כדי לחבור לגרנט. לי החל לשקול את הרעיון של נטישת ריצ'מונד וחבירה אל כוחותיו של ג'ונסטון על מנת להביס את שרמן וגרנט בנפרד.
בתחילת מרץ קיבל לי חדשות רעות נוספות מעמק שננדואה: בקרב ויינסבורו שנערך ב-2 במרץ הביסו כוחותיו של מייג'ור גנרל פיליפ שרידן את צבאו של לוטננט גנרל ג'ובאל ארלי, ניתקו את ריצ'מונד ממקור אספקה חשוב נוסף ושחררו 20,000 חיילים מצבא האיחוד לפעולה כנגד ריצ'מונד. מכיוון שממשלו של דייוויס סירב לנסות להגיע להסדר פוליטי אשר לא יבטיח במסגרתו עצמאות לקונפדרציה, החליט לי לבצע פריצה דרך קווי המצור של צבאו של גרנט. במקביל הזהיר לי את דייוויס שנפילתה של בירת הקונפדרציה הופכת לסבירה עם כל יום שחולף.
ההתקפה על פורט סטידמן
לי ידע שעמדותיו יהפכו בקרוב לבלתי ניתנות להגנה ושהסיכוי הטוב ביותר להמשיך את המלחמה יהיה שחלק מצבאו יעזוב את גזרת ריצ'מונד-פיטרסבורג, ישיג מזון ואספקה בדאנוויל או בלינצ'בורג שבווירג'ניה ויחבור לצבאו של ג'ונסטון כנגד כוחותיו של ויליאם טקומסה שרמן בצפון-קרוליינה. אם יובס שרמן במהירות, יוכלו כוחות הקונפדרציה לשוב על עקבותיהם ולהתעמת עם גרנט לפני שיספיק לאחד את צבאו עם הראשון. לי החל בהכנות למבצע והודיע לנשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס ולשר המלחמה ג'ון ברקינרידג' על מסקנותיו ועל תוכניתו.
בשל לחץ מצידו של ג'פרסון לשמור על כוחו בריצ'מונד וחוסר יכולת לנוע ביעילות בדרכים הבוציות של החורף, קיבל לי את תוכניתו של מייג'ור גנרל ג'ון גורדון לתקוף את מבצר האיחוד בפורט סטידמן, על מנת לשבור את קווי האיחוד מזרחית לפיטרסבורג או לפחות לגרום לגרנט לקצר את קווי ההגנה שלו. אם הייתה התוכנית מצליחה היה לי יכול לקצר את קווי ההגנה שלו עצמו ולשלוח כוח משמעותי כדי לסייע לג'ונסטון.
מתקפת הפתע של גורדון על פורט סטידמן בדמדומי בוקרו של 25 במרץ 1865 כבשה את המבצר, לכדה שלוש סוללות תותחים ויותר מ-500 שבויים והסבה כ-500 נפגעים לכוחות צבא האיחוד. הקורפוס התשיעי בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון פארק הגיב מייד בהתקפת נגד, לכד מחדש את המבצר והסוללות והכריח את כוחות הקונפדרציה לשוב לעמדותיהם הקודמות, כאשר במספר מקומות אף נסוגו מעמדות ההתרעה הקדמיות שלהם (Picket Line). הקורפוס התשיעי הסב כ-4,000 אבדות, כולל כ-1,000 שבויים, שצבא הקונפדרציה לא היה יכול להרשות לעצמו לספוג.
ניצחון הקורפוסים השני והשישי בשעות אחר הצהריים של 25 במרץ בקרב חוות ג'יימס הביא לתפיסת קווי ההתרעה הקדמיים של הקונפדרציה סמוך לטחנת הרוח של ארמסטרונג והאריכו את קצה הקו השמאלי של האיחוד בכ-400 מטרים נוספים, מה שהביא את הקורפוס השישי למרחק של כ-800 מטרים מקו הביצורים העיקרי של הקונפדרציה. לאור תבוסת כוחותיו בפורט סטידמן ובחוות ג'יימס ידע לי שגרנט יניע את כוחותיו לעבר קו האספקה היחיד שנותר, מסילת הצד הדרומי ודרך הקורות של בוידטון (Boydton Plank Road) מערבית לפיטרסבורג, פעולה שאם תצליח תנתק את כל דרכי הנסיגה מפיטרסבורג ומריצ'מונד.
פקודותיו של גרנט
ב-24 במרץ, יום לפני מתקפת הקונפדרציה בפורט סטידמן, כבר הכין גרנט תוכנית התקפה אשר נועדה להיפתח ב-29 במרץ 1865. מטרות התוכנית היו משיכת כוחות הקונפדרציה לקרב בשדה הפתוח בו יובסו, קרוב לוודאי, ואם יישארו בעמדות ההגנה שלהם ינתקו כוחות האיחוד את קווי התקשורת, הדרכים ומסילת הברזל שנותרו המובילות אספקה אל פיטרסבורג וריצ'מונד. ב-27 במרץ נפגשו גרנט ושרמן בסיטי פוינט, כאשר האחרון ציין כי כוחותיו יהיו מוכנים להתחיל בתנועתם מצפון קרוליינה לעבר וירג'יניה ב-10 באפריל. שרמן הציע לתקוף את מפגש מסילות הרכבת אשר קישרו בין ריצ'מונד לדאנוויל ובין פיטרסבורג ללינצ'בורג בבורק (Burke), או לחלופין לחבור אל ארמיית הפוטומק כדי לתקוף ישירות את ריצ'מונד. גרנט אישר את תוכניתו של שרמן, אם לא יקבל הוראות חדשות עד למועד תחילת תנועתו, והסביר על תוכנית ההתקפה של 29 במרץ. מכיוון שהעריך שלי ינסה לבצע נסיגה מעמדותיו בחסות החשיכה, ובעיקר לאחר שישמע על תנועת כוחותיו של שרמן, החליט גרנט שלא להמתין ולפתוח במתקפה המתוכננת של 29 במרץ. התקפת הקונפדרציה על פורט סטידמן לא שינתה את תוכניותיו של גרנט; האיחוד לא איבד שטח כתוצאה מקרב זה, לא צמצם את קו ההגנה שלו והאבדות שספג היוו רק אחוז קטן מכוחו.
על פי תוכניתו של גרנט יצא בליל 27 במרץ מפקד ארמיית נהר ג'יימס, גנרל אדוארד אורד, ועימו כוח שכלל שלוש דיוויזיות רגלים ודיוויזיית פרשים מהקורפוסים ה-24 וה-25, אשר החזיקו בעמדות בקו החזית סמוך לריצ'מונד, להחליף את כוחות הקורפוס השני בפיקודו של מייג'ור גנרל אנדרו האמפריז בקצה הדרום-מערבי של קו החזית מול פיטרסבורג לפני שינוע האחרון מערבה. התנועה בוצעה בחשאי ובהצלחה רבה עד כדי כך שרק ב-2 באפריל נודע הדבר לפיקוד צבא הקונפדרציה.
צעד זה שחרר שני קורפוסים מארמיית הפוטומק בפיקודו של ג'ורג' מיד לפעולה התקפית כנגד אגפו הימני של לי וקווי האספקה שלו: הקורפוס השני של האמפריז והקורפוס החמישי בפיקודו של מייג'ור גנרל וורן. גרנט פקד על שני הקורפוסים, בצירוף קורפוס הפרשים של מייג'ור גנרל פיליפ שרידן (שנקראה עדיין ארמיית השננדואה), ותחת פיקודו הכולל של שרידן, לנוע מערבה. כוח הפרשים של שרידן הורכב משתי דיוויזיות בפיקודם של הבריגדיר גנרלים תומאס דבין וג'ורג' ארמסטרונג קסטר (שהיה בעל דרגת ייצוג של מייג'ור גנרל), כאשר בריגדיר גנרל (בעל דרגת ייצוג של מייג'ור גנרל) וסלי מריט שימש כמפקדו הלא-רשמי של הקורפוס, ודיוויזיה נוספת בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' קרוק שהועברה מארמיית הפוטומק. מטרותיו של גרנט לא השתנו, ואף על פי שחשב כי אין זה סביר שצבא הקונפדרציה יתפתה לצאת לקרב בשטח הפתוח, קיבל שרידן הוראה לנוע סביב האגף הימני, בתמיכת הקורפוסים השני והחמישי, אשר יתפסו עמדות באזור בית המשפט של דינווידי. רק אם יישארו כוחות הקונפדרציה בעמדותיהם יהיה על שרידן לתקוף את אזור מסילת הברזל של הצד הדרומי ומסילת הברזל של דאנוויל ולהשמיד את קווי אספקה אלה מערבה ככל האפשר. לאחר ביצוע משימות אלה היה על שרידן לשוב אל פיטרסבורג או לחבור אל שרמן. היו אלה פקודות ראשוניות שעתידות לעבור שינויים ביום שלמחרת.
פקודותיו של לי
מפקד צבא הקונפדרציה רוברט אי לי, שכבר היה מוטרד מיכולתו של צבאו המוחלש להמשיך ולהגן לאורך זמן על פיטרסבורג וריצ'מונד, הבין שהצלחת האיחוד בקרב פורט סטידמן תעודד את גרנט לבצע מהלך התקפי כנגד אגפו הימני וקווי התקשורת והאספקה שלו. בבוקר 29 במרץ כבר החל לי בהכנות להעביר תגבורת לקצה המערבי של קו ההגנה שלו והחל להקים כוח נייד של כ-10,600 חיילים, מתוכם 5,000 רגלים ו-5,500 פרשים, בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' פיקט, כאשר על הפרשים פיקד מייג'ור גנרל פיציו לי, אחיינו של רוברט אי לי. כוח זה ינוע מעבר לקצה קו ההגנה במטרה להגן על צומת המפתח של פייב פורקס ממנה יוכלו כוחות האיחוד להגיע אל הדרכים ומסילות הברזל שעדיין נותרו פתוחות.
תנועת כוחות האיחוד
סמוך לעלות השחר של 29 במרץ 1865 החל הקורפוס החמישי בפיקודו של וורן לנוע מערבה מקו החזית, בעוד 9,000 פרשיו של שרידן נעים בנתיב דרומי יותר, לעבר בית המשפט של דינווידי (Dinwiddie Court House). בשל הדרכים הבוציות חל עיכוב בתנועת כוחותיו, ושרידן החליט להשאיר מאחור את עגלות האספקה שלו, תחת שמירה של אחת הדיוויזיות שלו, בעוד השתיים הנותרות יתפסו את אזור בית המשפט. הקורפוס השני בפיקודו של האמפריז, מילא את החלל שנוצר בקו החזית עקב תנועתו של הקורפוס החמישי לעמדתו החדשה. החטיבה ה-1 מהדיויזייה ה-1 בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ושוע צ'מברלין, המשיכה לאחר מכן צפונה על דרך קווייקר לעבר המפגש עם דרך הקורות של בוידטון, סמוך לקו בו החזיקו כוחות הקונפדרציה על דרך וייט אוק.
קרב חוות לואיס
תנועת החטיבה של צ'מברלין הביאה להתקלות בחטיבות הקונפדרציה בפיקודם של הבריגדיר גנרלים הנרי א. וייס, ויליאם הנרי ואלאס ויאנג מרשל מודי לאורך דרך קווייקר ומעבר לנחל רוואנטי (Rowanty Creek), בחוות לואיס. כוחות הקונפדרציה, שנשלחו על ידי מפקד הקורפוס הרביעי לוטננט גנרל ריצ'רד אנדרסון ומפקד הדיוויזיה בושרוד ג'ונסון כדי להדוף לאחור את כוחות האיחוד, ניהלו קרב התקדמות ונסיגה בשטח פתוח, שבו נפצע צ'מברלין וכמעט נפל בשבי. החטיבה של צ'מברלין תוגברה על ידי סוללה בת ארבעה תותחים ורגימנטים מהחטיבות בפיקודם של אדגר מ. גרגורי ואלפרד פירסון (שזכה במדליית הכבוד על פעולותיו בקרב) והדפו את כוחות הקונפדרציה בחזרה לקו בו החזיקו על דרך וייט אוק. אבדות שני הצדדים היו כמעט שוות: 381 לאיחוד לעומת 371 לקונפדרציה.
לאחר הקרב נעה הדיוויזיה של גריפין במטרה לתפוס את צומת הדרכים של דרך קווייקר ודרך הקורות של בוידטון, סמוך לקצהו המערבי של הקו בו החזיקו כוחות הקונפדרציה בדרך וייט אוק. בשעות אחר הצהריים של 29 במרץ נעו פרשיו של שרידן ותפסו את בית המשפט של דינווידי ללא התנגדות. כוחות האיחוד ניתקו את דרך הקורות של בוידטון בשני מקומות והיו ממוקמים קרוב מספיק ובעמדה חזקה מספיק כדי להניע כוח גדול כנגד האגף הימני של כוחות הקונפדרציה והצומת החיונית של פייב פורקס, אליו שלח לי את הכוח הנייד בפיקודו של פיקט. אם תכבש צומת פייב פורקס, יהיו כוחות האיחוד בעמדה נוחה לתקוף ולנתק את מסילות הברזל היחידות שנותרו פנויות לקיום הקשר לריצ'מונד ולפיטרסבורג.
מעודד מהניצחון בחוות לואיס, ובמקום ניהול קרב או פשיטת פרשים על המסילה והמשך החזקת קו החזית המתוח מול הקונפדרציה, הורה גרנט על הרחבת משימתו של שרידן ופתיחת מבצע התקפי גדול.
קרב דרך וייט אוק
בבוקרו של 31 במרץ בחן הגנרל לי את קו החזית מול דרך וייט אוק והבחין כי האגף השמאלי של כוחות האיחוד, אותו החזיקה הדיוויזיה של בריגדיר גנרל רומיין איירס, נע לעמדה קדמית מדי והותיר פער בינו ובין כוחות הפרשים הקרובים בבית המשפט של דינווידי. לי פקד על גנרל בושרוד ג'ונסון לתקוף את קו החזית החשוף של האיחוד בכוח של ארבע חטיבות.
בסביבות השעה 10:30 תקפו בו זמנית החטיבות בפיקודם של סמיואל מקגוואן, אפה הונטון ומרטין סנטסל את כוחות הדיוויזיה של איירס ואת הדיוויזיה בפיקודו של קרופורד שהצטרפה לקרב, והדפו את שתי הדיוויזיות של האיחוד מעבר לנחל גרייבלי (Gravelly Run). הדיוויזיה של גריפין, שהייתה פרוסה מדרום לנחל, והארטילריה של הקורפוס החמישי הצליחו לעצור את התקדמות כוחות הקונפדרציה במרחק קצר ממנו, לפני חצייתו. סמוך לקורפוס החמישי, ביצע גנרל האמפריז פעולת הסחה ושלח שתי חטיבות קדימה, שהצליחו להפתיע את כוחות החטיבה של וייז שהחזיקו בעמדות בצידו השמאלי של הקו ולא השתתפו בהתקפה, להדוף אותם לאחור ולקחת בשבי כ-300 איש.
בשעה 14:30 חצו אנשיו של צ'מברלין את נחל גרייבלי הסוער והקר, ובעקבותיהם שאר כוחות הדיוויזיה של גריפין וכוחותיהם המאורגנים מחדש של איירס וקרופורד במערך אשלון. תחת אש כבדה הסתערה החטיבה של צ'מברלין קדימה והדפה את אנשיו של הונטון בחזרה לעבר דרך וייט אוק. כתוצאה מכך נסוגו החטיבות האחרות מחשש שיאוגפו ויושמדו. הקורפוס של וורן החזיק פעם נוספת בקטע מדרך וייט אוק, בין קצה הקו בו החזיקו אנשיו של אנדרסון לאנשיו של פיקט בפייב פורקס, וניתק את הקשר הישיר בין שני הכוחות. האיחוד איבד בקרב דרך וייט אוק 1,407 איש (הרוגים, פצועים ונעדרים - שככל הנראה נפלו בשבי) לעומת כ-800 איש שאיבדה הקונפדרציה.
קרב בית המשפט של דינווידי
ב-30 במרץ, תחת גשם שוטף, שלח שרידן כוחות סיור של פרשים מאנשי הדיוויזיה של בריגדיר גנרל תומאס דבין במטרה לתפוס את צומת פייב פורקס, ובדרכם נתקלו ביחידות מדיוויזיית הפרשים של פיציו לי וניהלו איתם קרב קצר. באותו הלילה הגיעו פיקט ואנשיו, שמנו כ-6,000 חיילי רגלים המאורגנים בחמש חטיבות (בפיקודם של הבריגדיר גנרלים ויליאם טרי, מונטגומרי קורס, ג'ורג' סטוארט, מאט רנסום ו-ויליאם הנרי ואלאס) ונטל את הפיקוד הכולל על הגזרה. מאוחר יותר בלילה הגיעו לצומת שתי דיוויזיות פרשים בפיקודם של המייג'ור גנרלים תומאס ל. רוסר וויליאם לי. פיציו לי העביר את הפיקוד על הדיוויזיה שלו לידי קולונל תומאס מנפורד ונטל את הפיקוד הכולל על כוח הפרשים בצומת.
הגשם נמשך גם ב-31 במרץ ובפקודתו של שרידן שלח מפקד קורפוס הפרשים וסלי מריט שתי חטיבות מאנשיו הדיוויזיה של דבין לבצע סיורים אלימים לכיוון פייב פורקס ושמר חטיבה נוספת כעתודה סמוך לחוות בואיסה (Boisseau's Farm). חטיבה אחת, בפיקודו של קולונל פיטר סטאג, נעה על דרך קראמפ, בעוד החטיבה השנייה, בפיקודו של צ'ארלס פיציו, נעה ללא סוסיה על דרך דינווידי. חטיבת פרשים נוספת שתי חטיבות פרשים מהדיוויזיה של מייג'ור גנרל ג'ורג' קרוק, חנו בחוות בואיסה ובבית המשפט של דינווידי, בהתאמה, וקיבלו את משימות השמירה על הדרכים ונקודות החצייה השונות באזור. מתוכן, קיבלה החטיבה של הנרי דייוויס את המשימה של השגחה על השטחים ממערב המובילים אל נחל צ'מברלין (Chamberlain's Bed), באגפם השמאלי של הכוחות.
כוחות הסיור שנשלחו לא הרחיקו וכבר נתקלו בעמדות הקדמיות של חייל הקונפדרציה. אנשיו של סטאג גילו כוח חזק של הקונפדרציה סמוך לדרך וייט אוק, נסוגו לאחור והקימו מתרס לרוחב דרך קראמפ, במרחק קצר מצפון לנחל גרייבלי. אנשיו של פיציו הצליחו להתקרב למרחק קצר מפייב פורקס לפני שנעצרו, ומחקירת שבויים נודע שהצומת מוחזקת בידי כוחותיו של פיקט. לנוכח מידע זה הורה דבין לפיציו להחזיק בעמדתו כאשר החטיבה של סטאג מגינה על אגפו הימני והחטיבה של הנרי דייוויס, מהדיוויזיה של קרוק, מגינה על אגפו השמאלי. באותו זמן, גילה סיור מאנשיו של דייוויס כי כוחות הקונפדרציה נעים מעברו הנגדי של נחל צ'מברלין לכיוון בית המשפט של דינווידי, ובכך איימו לאגף משמאל את כוחותיו של שרידן.
בתגובה שלח שרידן כוחות לאבטחת שתי מעברות של נחל צ'מברלין, במטרה להגן על האגף השמאלי של כוחות האיחוד מפני מתקפת פתע וכדי לשמור על הדרכים החשובות. פרשי האיחוד מהחטיבה של צ'ארלס סמית', שירדו מסוסיהם והיו מצוידים ברובי ספנסר לירי רצוף, הצליחו לעצור את התקפת הפרשים של פיציו במעברת הנחל הדרומית, שכונתה מעברת פיצג'רלד (Fitzgerald's Ford), אך בשעה 14:00 חצו כוחותיו של פיקט את המעברה הצפונית, מעברת דאנס (Danse's Ford), כנגד כוח קטן מהחטיבה של דייוויס שהושאר במקום כאשר מרבית החטיבה הועברה שלא לצורך כדי לסייע לסמית' ולא הספיקה לחזור בזמן ההתקפה ולתגבר את המגינים המעטים.
החטיבות והרגימנטים של האיחוד ערכו מספר קרבות השהייה במהלך היום, אך בסופו של דבר נסוגו לכיוון בית המשפט של דינווידי. החטיבות של קולונל (בדרגת ייצוג של בריגדיר גנרל) אלפרד גיבס ובריגדיר גנרל ג'ון גרג תגברו את החטיבה של סמית' והחזיקו בצומת הדרכים של אדמס וברוקס בין שעתיים לשלוש שעות. בינתיים הזעיק שרידן את בריגדיר גנרל (בדרגת ייצוג של מייג'ור גנרל) ג'ורג' קסטר עם שתי חטיבות מהדיוויזיה שלו, שיצר קו הגנה חדש כקילומטר צפונית לבית המשפט, ויחד עם החטיבות של גיבס וסמית' עצרו את התקדמותם של פיציו ופיקט עד שהחל הלילה וסיים את הקרב. הכוחות היריבים נותרו בעמדותיהם הסמוכות זו לזו גם לאחר רדת החשיכה, וחיילי הקונפדרציה התכוונו להמשיך בהתקפה למחרת בבוקר.
צבא הקונפדרציה לא דיווח על אבדותיו בקרב. ההיסטוריון וילסון גרין מעריך שאבדות הקונפדרציה בקרב היו 360 פרשים ו-400 רגלים, או 760 איש שנהרגו או נפצעו בסך הכל. על פי דיווחים של קציני צבא האיחוד, נפלו בשבי גם מספר לא ידוע של חיילים. לכוחותיו של שרידן היו 40 הרוגים, 254 פצועים ו-60 נעדרים, או 354 בסך הכול. בנוסף, איבד פיקט את הבריגדיר גנרל ויליאם טרי שנפצע בקרב והוחלף על ידי קולונל רוברט מאיו.
הקורפוס החמישי והדיוויזיה של מקנזי חוברים לשרידן
בשעות הערב המוקדמות של 31 במרץ, זיהה מפקד הקורפוס החמישי, מייג'ור גנרל גאוורנור וורן, מקולות הקרב כי הפרשים של שרידן נהדפו אל אזור בית המשפט של דינווידי ושלח כתגבורת את החטיבה בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'וזף בארטלט. בעודם נעים בשטח הפתוח, הניסו אנשיו של בארטלט כוחות קדמיים של הקונפדרציה באזור חוות בואיסה, מזרחית לדרך קראמפ. בתגובה לחדשות על הקרב באזור בית המשפט של דינווידי, הורה מיד לוורן לשלוח כוחות במורד דרך הקורות של בוידטון. שלושה רגימנטים בפיקודו של קולונל פירסון נעו על הדרך אך כשקרבו לנחל גרייבלי גילו שהנחל עולה על גדותיו וכי הגשר החוצה אותו נהרס בידי כוחות הקונפדרציה בעת נסיגתם ב-29 באפריל. לא ניתן היה לחצות את הנחל ללא תיקון הגשר ובסביבות השעה 20:20 דיווח וורן לג'ורג' מיד על העיכוב הצפוי, אך האחרון לא העביר את המידע הלאה לשרידן.
מיד הורה לוורן להכין את הכוח כולו לתזוזה. בשעה 21:17 קיבל וורן פקודה לסגת מהקו ולשלוח דיוויזיה לשרידן באופן מיידי. בשעה 21:45 הודיע מיד לגרנט על מיקומה הקדמי של החטיבה של בארטלט והתייעץ עמו אם לשלוח את הכוח של וורן בשלמותו לעזרתו של שרידן. מיד לא אמר לגרנט כי הרעיון להעביר את הקורפוס כולו כסיוע לשרידן היה של וורן.
גרנט עדכן את שרידן על התגבורת הצפויה להגיע לעזרתו הכוללת את הקורפוס החמישי ואת הדיוויזיה של רנלד מקנזי מארמיית נהר הג'יימס, אך הודיע ללא כל ביסוס כי כוחות הקורפוס של וורן יחברו אליו "עד שעת חצות", על אף שהיה זה בלתי אפשרי לחיילים המותשים לעבור מרחק של כעשרה ק"מ בדרכים החשוכות והבוציות ולחצות נחל עם גשר הרוס בתוך כשעה. במהלך הלילה לא נמסר לשרידן מידע שלם ומדויק על פריסת הכוחות, מצב הלוגיסטיקה ומתי קיבל וורן את הוראותיו. אף על פי כן, כישלונו של וורן לעמוד בלוח הזמנים היה משהו ששרידן לא שכח לפקודו.
כאשר הגיעה הדיוויזיה של מקנזי לבית המשפט של דינווידי מעט לפני עלות השחר, הורה להם שרידן לנוח מכיוון שהיו בתנועה מהשעה 03:30.
הוראותיו הנוספות של מיד לשליחת הדיוויזיה של גריפין לעבר דרך הקורות של בוידטון ואת הדיוויזיות של איירס וקרופורד להצטרף אל החטיבה של בארטלט בחוות בואיסה כדי שיוכלו לתקוף מכיוון העורף, לא התחשב בקיומו של כוח גדול של הקונפדרציה באזור החווה ובצורך לתקן את הגשר שמעל נחל גרייבלי. מיד למד על הצורך בתיקון הגשר רק לאחר שקו הטלגרף תוקן בסביבות השעה 23:45. גם וורן קיבל מידע לפיו כוח פרשים של הקונפדרציה בפיקודו של בריגדיר גנרל ויליאם רוברטס מחזיק בצומת הדרכים של קראמפ ווייט אוק במטרה לעצור את הקורפוס החמישי בתנועתו לעבר בית המשפט של דינווידי וצומת פייב פורקס.
בשעה 02:05 קיבל וורן דיווח על כך שהסתיים תיקון הגשר, והדיוויזיה של איירס יצאה לדרכה, חצתה את הנחל והגיעה לאזור בית המשפט לפני עלות השחר. כפי שחזה וורן, הופעתו של בארטלט והאיום שנשקף לאגפו השמאלי של פיקט גרם לאחרון לסגת לעבר פייב פורקס, כאשר עד שהגיעו לשם כוחותיו של הראשון כבר הגיע איירס לבית המשפט של דינווידי. שם נאמר לאיירס על ידי אחד מקציני המטה של שרידן לנוע אל דרך ברוקס, כשני ק"מ מאחור, שם נחו אנשיו עד השעה 14:00.
בשעה 04:50 קיבל וורן את הודעתו של שרידן אשר נשלחה ב-03:00, לחבור לפרשים ולהכות בכוחותיו הנסוגים של פיקט באגפו ובעורפו, הודעה שהייתה זהה להצעתו של וורן, אך לא זכתה להתייחסות מצדם של מיד וגרנט. וורן החל להניע באופן אישי את כוחותיהם של גריפין וקרופורד, תוך שהוא מקפיד שניתוק המגע והתנועה לא תחשף על ידי כוחות הקונפדרציה מעמדותיהם הסמוכות בדרך וייט אוק ובאזור בית המשפט של דינווידי, שם התעמתו מוקדם יותר עם הפרשים של שרידן. וורן פיקח אישית על ארגון הכוחות, ונותר במאסף עם תחילת תנועתם. על אף קשייו של וורן ונסיגתם המוקדמת של כוחות הקונפדרציה לפייב פורקס, האשים אותו שרידן באיטיות שאפשרה לפיקט להשלים את נסיגתו.
בסביבות השעה 05:00 קיבל גריפין הוראה למקם את הדיוויזיה שלו מצידה השמאלי של חוות בואיסה, ומכיוון שוורן לא היה משוכנע עדיין שפיקט נסוג, עדיין קיווה ליירטו. גריפין פרס את החטיבה המובילה שלו במערך התקפי בשל החשש מהתקלות עם כוחות הקונפדרציה במקרה ויתקפו מכיוון דרך וייט אוק בעודו נע לדרך קראמפ, אך התקפה כזו לא התרחשה וגריפין הגיע ליעדו. מחשש להתקפות נגד נשאר וורן עם הדיוויזיה של קרופורד עד שהגיעה גם היא לדרך קראמפ, שם הבין שאין לכוחות הקונפדרציה כוונה לנוע מעמדותיהם בעקבות תנועת הדיוויזיה.
שרידן כעס מכיוון שהסיכוי להכות את פיקט אבד, וכעסו גבר כאשר נתקל בצ'מברלין בראש החטיבה המובילה של הדיוויזיה של גריפין בשעה 07:00, בעוד וורן עדיין במאסף הטור, והתפרץ: "שם אני מצפה ממנו להיות!". אנשיו של וורן ידעו כי הערה זו אינה במקומה, מכיוון שמעולם לא הראה חוסר באומץ אישי. הסברו של צ'מברלין לגבי סיבת מיקומו הנוכחי של וורן הרגיע את שרידן לפי שעה. וורן חשב שהוא עושה ככל יכולתו על מנת להבטיח שניתוק המגע מקו חזית בו היה קרוב מאוד לעמדות האויב יבוצע בצורה זהירה. שרידן הורה לגריפין למקם את אנשיו כ-800 מטרים דרומית לחוות בואיסה, בעוד איירס נותר כ-1.2 ק"מ דרומית לו, והדיוויזיה של קרופורד הגיעה מייד לאחר מכן. לאחר שווידאו שקרופורד במקומו ושאין אנשים או עגלות הנעות בכיוון הלא נכון, רכבו וורן ואנשי המטה שלו והצטרפו לגריפין בשעה 09:00. באותו הזמן חבר גריפין לפרשים בפיקודו של דבין סמוך לחווה ודיווח לשרידן על מיקומו.
בשעה 06:00 שלח ראש המטה של מיד, בריגדיר גנרל אלכסנדר ווב, מכתב לוורן על כך שידווח לשרידן ויקבל ממנו פקודות נוספות, מה שהכניס רשמית את הקורפוס החמישי תחת הפיקוד של שרידן להמשך הלחימה. שתי דיוויזיות של וורן דיווחו על מיקומן לשרידן בתוך שעה מרגע שליחת המכתב וקצין מטה רכב אל וורן ומסר לו אישית את הודעתו של ווב. בזמן שהעביר ווב את ההוראה, הודיע מיד לגרנט על כך שוורן נמצא בתנועה בדינווידי עם הקורפוס כולו וממתין להוראות נוספות. וורן דיווח למיד על התנועה המוצלחת של הקורפוס, ושלא נפגש אישית עם שרידן אך גריפין דיבר איתו. וורן נפגש אישית עם שרידן רק בשעה 11:00 וייתכן שהכישלון לדווח ולהפגש איתו מוקדם יותר עלתה לוורן בהדחה מהפיקוד שלו בהמשך היום. במהלך הפגישה הקצרה בין השניים הורה שרידן לפרוס את הקורפוס באזור החווה, אך הפגין חוסר שביעות רצון נוכח חלק מהערותיו של וורן.
שרידן רכב לעבר החזית, וקיבל דיווחים לא נכונים על כך שביצורי הקונפדרציה היו חזקים וארוכים יותר מכפי שהיו, אך לא רצה לבצע סיורי מודיעין נוספים מכיוון שחשב שפעולות כאלה יחשפו את כוונותיו. כך נוצר הרושם המוטעה שקו ההגנה של הקונפדרציה נמשך כ-1.2 ק"מ מזרחה יותר מכפי שהיה באמת.
פיקט נסוג לפייב פורקס
כאשר נודע לפיקט על תנועת דיוויזיות הקורפוס החמישי לעבר אגפו בסביבות השעה 22:00 הסיג את כוחותיו כ-3 ק"מ צפונה, לשטח מבוצר בפייב פורקס. חיילי הקונפדרציה החלו בנסיגה בשעה 02:00 והגיעו ליעדם בשעה 05:00, כאשר הפרשים של קסטר בעקבותיהם, אך ללא ניסיון לתקוף. לאחר שהגיע לפייב פורקס בבוקר 1 באפריל, שיער פיקט כי מתארגנת מתקפה של כוחות האיחוד על אגפו השמאלי. לאחר הקרב כתב פיקט כי שלח מברק לגנרל לי ובו ביקש תגבורת ומתקפת הסחה כדי למנוע מכוחותיו להפוך למבודדים בידי אנשיו של שרידן, אשר יפרידו בין עמדתו לקו ההגנה העיקרי בדרך וייט אוק. בנוסף אמר פיקט כי היה פורס את כוחותיו צפונית לנחל האטצ'ר (Hatcher's Run) אם לא היה מקבל את תשובתו של לי:
ההיסטוריון אדוארד ג. לונגאקרה (Edward G. Longacre) מתייחס בביטול למסר ששלח לי כביכול, באומרו שהדיווח עליו נמסר 30 שנה מאוחר יותר מפי אלמנתו של פיקט, שהייתה בעלת נטייה להגזים, לעוות או לזייף את רישומי בעלה. לונגאקרה כותב כי הדיווח של פיקט מציין רק את ההוראה להגן על הדרך המובילה לתחנת פורד ושעותק של המסר עצמו לא נמצא מעולם, נושא שהוזכר גם על ידי ההיסטוריון זוכה פרס פוליצר דגלס סאוט'הול פרימן (Douglas Southall Freeman) ב-1944.
רוברט אי לי ידע, כי אם יכבוש את פייב פורקס יוכל צבא האיחוד להגיע למסילת הצד הדרומי ולמסילה שקישרה בין ריצ'מונד לדאנוויל, לנתק את דרכי האספקה והנסיגה העיקריות אל ומחוץ לריצ'מונד, לנתק את דרכי העגלות לכיוון מערב ולהקיף את נחל האטצ'ר כדי לתקוף את האגף הימני של מערך ההגנה העיקרי בפיטרסבורג. גם אם מיקומה לא היה אידיאלי, היה זה הכרחי להגן על הצומת. פיקט כתב מאוחר יותר כי הניח שלי קיבל את הודעתו ויבצע פעולת הסחה בעודו שולח תגבורת כפי שנתבקש.
הנסיגה האיטית והדרכים הצרות גרמו לכך שאחרוני חיילי הקונפדרציה הגיעו לפייב רק בשעות הבוקר המאוחרת של 1 באפריל. כאשר הגיעו כוחותיו של פיקט לצומת החלו מייד בשיפור הביצורים במקום, ובכלל זה חיזקו את האגף השמאלי של קו ההגנה כנגד תקיפה אפשרית מכיוון זה באמצעות שורת עמדות עומק שנמשכו מצפון לצידן המזרחי של החפירות (Refusal of The Line). בעוד שתשומת לב רבה הוקדשה לאגף השמאלי, לא שופר קו הביצורים באופן ניכר כאשר חזרו כוחותיו של פיקט מבית המשפט של דינווידי. מיקומו של הקו לא נבחר בצורה המיטבית, מכיוון שבמספר מקומות נפרס בשטח נמוך.