cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלמנס מאלכסנדריה
סטרומטה
בתחילת הספר השישי, קלמנס מתכוון להדגים שחיבוריהם של משוררים יווניים נבעו מהספרים הנבואיים של הברית החדשה. כדי לחזק את עמדתו שהיוונים נטו לפלגיאט, הוא מצטט מקרים רבים כאלה של ניכוס בלתי הולם על ידי סופרים יוונים קלאסיים, שמקורם מחיבור בשם "על גנבה ספרותית" מאת מחבר אנונימי מהמאה ה-3 לפנה"ס, שלעיתים מיוחס לארטאדס. קלמנס סוטה אז לנושא החטא והגיהנום, וטוען שאדם לא היה מושלם כשנברא, אולם ניתנה לו היכולת להשיג שלמות. הוא דוגל בדוקטרינה האוניברסלית, בטענה שהבטחת ישו לישועה נתונה לכולם, אפילו לאלה שנידונו לגיהנום.
חיבורים אחרים
מלבד הטרילוגיה הגדולה, החיבור היחיד של קלמנס שקיים בידינו הוא המסה "ישועה לעשירים", המוכר גם בשם "מי הוא האיש העשיר שניצל?". לאחר שפתח בביקורת נוקבת נגד ההשפעות המשחיתות של כסף וגישות מתרפסות ומוטעות כלפי העשירים, קלמנס דן בהשלכות של מרקוס 10, 25. או שהעשירים אינם משוכנעים על ידי ההבטחה לחיי נצח, או שהם אינם מודעים לקונפליקט בין הבעלות על עושר חומרי ורוחני, ולנוצרי הטוב יש חובה להדריך אותם אל עבר חיים טובים יותר על פי הבשורה. אין לקחת את מילותיו של ישו באופן מילולי – יש לחפש אחר המשמעות העל-שמימית (ὑπερουράνιος) שבה נחשף המסלול הנכון לישועה. החזקת עושר חומרי עצמה אינה אסורה, כל עוד משתמשים בו באדיבות, אך אנשים צריכים להיזהר שלא לתת לעושרם לשלוט ברוחם. יותר חשוב לוותר על תשוקות של חטא מאשר על עושר חיצוני. כדי להינצל, על האיש העשיר רק ללכת בעקבות שני הדיברים, ובזמן שעושר חומרי חסר ערך עבור אלוהים, ניתן להשתמש בו כדי להקל על סבלו של השכן.
מתוך חיבורים אחרים שידוע עליהם מאת קלמנס, שרדו רק קטעים, ובהם ארבעת החיבורים האסכטולוגיים במסורת הסודית: Hypotyposes, Excerpta ex Theodoto, Eclogae Propheticae ו-Adumbraetiones. חיבורים אלה מכסים את ההיררכיה השמיימית של קלמנס, תוכנית מורכבת שבה בראש העולם עומדות פני האל, תחתם שוכנים שבעה פרוטוקטיסטים (שבעת המלאכים הראשונים שנבראו), אחריהם רבי-מלאכים , מלאכים ובני אנוש. הפרוטוקטיסטים הם שבע הישויות הראשונות שנבראו על ידי אלוהים והם משמשים ככהנים לרבי המלאכים. קלמנס מזהה אותם כ"עיני האל" וגם עם הכתרים  (ביוונית: θρόνος, קרונוס). קלמנס מאפיין את הצורות השמימיות כשונות לגמרי מכל דבר ארצי, למרות שהוא טוען שחברים בכל מסדר רק נראים לא גשמיים לאלה מהמסדרים הנמוכים יותר. על פי ה-Eclogae Propheticae, בכל אלף שנים כל חבר בכל אחד מהמסדרים עולה בדרגה אחת, וכך בני אדם יכולים להפוך למלאכים. אפילו הפרוטוקטיסטים יכולים לעלות, אולם מקומם החדש בהיררכיה אינו מוגדר באופן ברור. הסתירה הברורה בין העובדה שייתכנו רק שבעה פרוטוקטיסטים, אך עם זאת גם מספר עצום של רבי-מלאכים שיש להעלותם למסדר שלהם, היא בעייתית. ההסבר המודרני הנפוץ ביותר הוא שהמספר שבע לא אמור להתקבל באופן מילולי, אלא הוא בעיקר בעל משמעות נומרולוגית.
ידועים לנו שמותיהם של מספר חיבורים אבודים, בזכות רשימה המופיעה בתולדות הכנסייה (אוסביוס) 6, 13, 1–3. אלה כוללים את "קווי המתאר" בשמונה ספרים ואת "נגד מתייהדים". אחרים ידועים רק מתוך אזכורים בכתביו של קלמנס עצמו, ובהם "על הנישואין" ו"על הנבואה", למרות שרק מעטים נזכרים אצל סופרים אחרים וקשה מאוד להפריד בין חיבורים שהוא התכוון לכתוב לבין אלה שאכן הושלמו.
איגרת מר סבא יוחס לקלמנס על ידי מורטון סמית, אולם זה עדיין שנוי במחלוקת אם מדובר במכתב אותנטי מקלמנס, פסאודואפיגרפיה עתיקה או זיוף מודרני. במידה והוא אותנטי, משמעותו העיקרית היא בכך שהוא מתייחס לכך שהשליח מרקוס הגיע לאלכסנדריה מרומא ושם כתב בשורה רוחנית יותר, אותה הוא הפקיד בידי הכנסייה של אלכסנדריה במותו; במידה והוא אמיתי, המכתב דוחף אחורה במאה שנה את המסורת הנזכרת אצל אוסביוס המקשרת בין מרקוס ואלכסנדריה.
מורשת
אוסביוס מקיסריה הוא הסופר הראשון שמספק תיאור של חייו וחיבוריו של קלמנס, בספרו תולדות הכנסייה, 5, 11, 1–5; 6, 6, 1. אוסביוס מספק רשימה של חיבוריו של קלמנס, מידע ביוגרפי, וציטוט נרחב מהסטרומטה.
פוטיוס כותב נגד התאולוגיה של קלמנס בביבליותקה שלו, למרות שהוא מעריך את למידתו של קלמנס ואת הסגולות הספרותיות של חיבוריו. הוא ביקורתי ביותר כלפי ה-Hypotyposes, חיבור של פירוש תנ"כי שמתוכו שרדו רק מספר קטעים. פוטיוס השווה את המסה של קלמנס לשלילה כנגד האורתודוקסיה השלטת במאה ה-9. בין הרעיונות שפוטיוס חשב אותם כפירה:
עד למאה ה-17 זכה קלמנס להיחשב כקדוש בקתוליות. שמו נכלל ברשימות המרטירים ויום חגו היה ה-4 בדצמבר. אולם כאשר רשימת המרטירים של הכנסייה הקתולית נבחנה מחדש על ידי האפיפיור קלמנס השמיני, שמו הוסר מלוח השנה הרומי הכללי בעצתו של הקרדינל ברוניוס. בנדיקטוס הארבעה עשר שמר על החלטת קודמו בנימוק שלא ידוע הרבה על חייו של קלמנס, שהוא מעולם לא קיבל פולחן ציבורי בכנסייה, ושכמה מהדוקטרינות שלו חשודות בטעויות. עם זאת, הוא מונצח כיום בנצרות האנגליקנית. כמו כן, הקתדרלה של הכנסייה הקתולית האוניברסלית בדאלאס מוקדשת לו.
כאחד מאבות הכנסייה הקדומים ביותר שחיבוריהם שרדו, קלמנס הוא נושאם של מספר משמעותי של מחקרים אקדמיים, המתמקדים, בין היתר, בפירושיו לכתבי הקודש, בפנאומטולוגיה ותאולוגיית הלוגוס שלו, ביחסים בין הגותו והפילוסופיה הלא-נוצרית, ובהשפעתו על אוריגנס.
בראד ברידג'ווטר
ברדלי מייקל "בראד" ברידג'ווטר (באנגלית: Bradley Michael "Brad" Bridgewater; נולד ב-29 במרץ 1973) הוא שחיין אמריקאי בעבר, אלוף אולימפי במשחה ל-200 מטר גב.
ביוגרפיה
ברידג'ווטר נולד בצ'ארלסטון, מערב וירג'יניה. הוא בוגר בית ספר תיכון לייק מרי שבמרכז פלורידה, שם התאמן בהדרכתו של פרד טיילר, אלוף אולימפי מאולימפיאדת מינכן (1972). בשנים 1992 - 1994 בתקופת הקולג' למד ושחה באוניברסיטת טקסס. לאחר מכן, עבר לאוניברסיטת דרום קליפורניה שבלוס אנג'לס (USC Trojans) והתאמן בהדרכתו של מארק שוברט.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה בשנת 1995 זכה ברידג'ווטר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.79 דקות.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה ברידג'ווטר במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:58.54 דקות, לפני חברו לנבחרת טריפ שוונק (1:58.99 דקות) ועמנואל מריסי מאיטליה (1:59.18 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה ברידג'ווטר במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.04 דקות. נוסף לכך, הוא שחה 100 מטר גב בתוצאה של 55.71 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 סיים ברידג'ווטר במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.02 דקות, המנצח בתחרות היה חברו לנבחרת לני קרייזלברג (1:58.84 דקות).
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באתונה, יוון במרץ 2000 זכה ברידג'ווטר במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:53.87 דקות, אחרי גורדן קוז'ול מקרואטיה (1:53.31 דקות) ולפני ולדימיר ניקולאיצ'וק מאוקראינה (1:55.33 דקות).
ניצה שאול
ניצה שאול (נולדה ב-25 ביוני 1950) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מדבבת וזמרת ישראלית. כלת פרס אמ"י על מפעל חיים לשנת 2022.
ביוגרפיה
שאול נולדה וגדלה בתל אביב. בצעירותה למדה פסנתר, גיטרה קלאסית ופיתוח קול. את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד המרכז.
שנות השבעים
בשנות ה-70 כיכבה בסרטים "השוטר אזולאי", "כץ וקרסו", "חגיגה בסנוקר", "גבעת חלפון אינה עונה", "השועל בלול התרנגולות" ו"שרגא קטן".
בין השנים 1975–1993 עברה לחיות ולהופיע בלונדון, שם שיחקה בהצגות תיאטרון רבות. אחת ההופעות הזכורות ביותר היא הופעתה בהצגה "סימן סוללת השד האדום" מאת טנסי ויליאמס לצדו של פירס ברוסנן.
במאי 1979 הצטלמה בעירום חלקי לכתבה במגזין פלייבוי.
שנות השמונים
בשנות ה-80 הופיעה גם ב-BBC, היא כיכבה במיני-סדרה טלוויזיונית "קסלר", ושיחקה בתפקידי אורח בסדרות כמו "דוקטור הו", איסטאנדרס ו-"C.A.T.S. Eyes".
ב-1983 השתתפה בתפקיד אסתר בסרט "המגילה 83" בבימויו של אילן אלדד.
שנות התשעים
ב-1992 הופיעה שאול בקלטת לילדים "דו רה מי פה". עם חזרתה לישראל החלה שאול להופיע גם בטלוויזיה, ושיחקה בסדרות "פלורנטין", ו"רמת אביב גימל".
בין השנים 1993–1994 הנחתה את תוכנית הילדים "מוסיכף", ואת התוכנית "בקצה השרביט". שתי התוכניות שודרו בערוץ 2 תחת זכיינית השידור "רשת". במשך שלוש שנים היא ערכה וביימה את שידורי הפרומו של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בערוץ 2.
בשנת 1996 שיחקה לצד דובי גל בסרטו של אלי קנר "מי האבא?".
המאה ה-21
שאול כיכבה בסדרה "אסתי המכוערת" ובסדרת ההמשך, "אלביס" (בהם שיחקה את איקה, אשתו של שייקה לוי).
שאול השתתפה בתוכנית "רוקדים עם כוכבים" בשנת 2005, שם רקדה עם הרקדן דניס בלוצרקובסקי. השניים הגיעו למקום השלישי. באותה שנה ביצעה שוב את התפקיד של 'סילביה המשתוללת' במחזמר 'כמו בסרט'.
מאז 2001 מעלה שאול במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב את מופע הילדים "צלילי קסם" אותו היא יצרה, כתבה וערכה. סדרת המופעים כוללת שילוב של מגוון אמנויות הבמה: מוזיקה קלאסית, ג'אז, מחול ואופרה.
בשנים 2018 ו-2022 השתתפה בסדרה צומת מילר.
בשנת 2019 השתתפה בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "אהבה בשלייקס" לצד יהודה בארקן, וכמו כן במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" בדמותה מהסרט המקורי, אך כמבוגרת, בתיאטרון הבימה. למחווה לתפקיד זה אף חזרה בהופעת אורח חד פעמית ב"זהו זה!" באוגוסט 2020.
בפברואר 2022 נבחרה להיות הפרזנטורית של מרכז הטיפוח והאסתטיקה ALOKINO
חיים אישיים
נשואה למנצח דורון סלומון, אותו הכירה בלהקת פיקוד מרכז ולזוג שתי בנות: איטן סלומון (זמרת) וגל סלומון (שחקנית).
אריך נאומן
אריך נאומן (בגרמנית: Erich Naumann; 29 באפריל 1905 - 7 ביוני 1951) היה פושע מלחמה גרמני-נאצי במלחמת העולם השנייה. שירת ב-SS בדרגת בריגדפיהרר (Brigadeführer), וכיהן כמפקד איינזצגרופה B וה-Bds, וכן כמפקד משטרת הביטחון הנאצית בהולנד.
ביוגרפיה
נאומן נולד בעיר מייסן, במדינת סקסוניה, אשר בגרמניה. בגיל 16 הפסיק את לימודי בבית הספר והתקבל לעבודה במשרד מסחרי בעיר מגוריו - מייסן. בנובמבר 1929, הצטרף למפלגה הנאצית, (מס' 170257), ובשנת 1933 הצטרף לשורות ה-SA כשוטר במשרה מלאה. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1935 הצטרף ל-SD. ב-1 בנובמבר 1941, הצטרף ל-SS כמפקד יחידה באיינזצגרופה B, שמנתה 655 לוחמים ופעלה כיחידה משטרתית בבלארוס ובמחוז סמולנסק, מצפון מערב לעיר מוסקבה. שם היה מקום מושב המטה של יחידה זו. בתפקיד זה שירת נאומן בערך עד פברואר-מרץ שנת 1943. בהצהרתו הסופית לפני מתן פסק הדין במשפטי נירנברג, טען כי פעל בהתאם לנטיותיו הצבאיות. הוא ארגן מתנדבים רוסיים ואוקראינים שילחמו לצד גרמניה, והממונים עליו אישרו את הקמת היחידה. יחידה זו צורפה לאיינזגרופה B ונלחמה נגד הפרטיזנים. במהלך הקרב מול הפרטיזנים, עוטר בצלב הברזל (Iron Cross First Class) על אומץ לב וגבורה. בהמשך ההצהרה, הוסיף ואמר, כי הוא מזכיר את העובדה שזכה בעיטור, הואיל והוא גאה בכך.
ב-27 באוגוסט 1943 השתתף אדולף אייכמן, ראש "המחלקה היהודית" בגסטפו, בישיבה במשרדי WVHA. בישיבה זו, סוכם לגרש 2,400 יהודים אסירים ששהו במחנה פיכט. מספר שבועות לאחר מכן, עדיין לא הייתה תגובה מהולנד בעניין זה. ב-20 בספטמבר 1943 קיבל אייכמן מברק בו נאמר שעמדתם של ראוטר ונאומן בעניין, שאין לגרש את יהודי שני המחנות, הואיל והם מהווים כוח עבודה חיוני. ב-5 בנובמבר 1943 שלח אייכמן, לנאומן מברק, בו ביקש להחמיר את תנאי מעצרם של היהודים המוגנים מהולנד, ולוודא שיהודים אלה לא יקבלו ויזות שיאפשרו להם להגר.
שבוע לאחר מכן, השתתף נאומן בישיבות שהתקבלו בהן החלטות, כי יש לגרש קבוצות יהודים אשר תכלולנה: 600 עצורים פליליים - לאושוויץ; 1,300 מיושבי ווסטרבורק - לטרזיינשטט. רכבת לטרזיינשטט, שעליה 870 יהודים, יצאה ב-18 בינואר 1944. מכתב בקשת אישור הגירוש שהופנה לארתור זייס-אינקווארט – משפטן אוסטרי, נחתם על ידי נאומן רק אחרי יציאת הרכבת. אישורו של זייס-אינקוורט הגיע כעבור מספר שבועות, אך היה ברור, שכאשר נאומן ואנשיו פסקו שיש לגרש יהודים, זייס-אינקוורט לא יעצור בעדם. עקב כך, התייחסו לאישורו כעניין פורמלי בלבד).
אחרי המלחמה - משפטי נירנברג
במשפטי נירנברג שנערכו לאחר המלחמה, ניסה נאומן להסיר מעצמו את האחריות על פשעי המלחמה שביצע ולהטיל אותם על היטלר ועל המצב בו היה נתון. "לא הייתה לנו ברירה" ו-"רצחנו מתוך הגנה עצמית" הם חלקים מתוך דבריו בעדותו במשפט. הוא הוסיף ואמר "בעבורנו, כחיילים צייתנים, ההחלטה הייתה לא קלה, אבל היה ברור שאנו חייבים למלא פקודות, מהסיבה הפשוטה שחייל במלחמה חייב לציית לפקודות. אם כל חייל היה מציית לפקודות רק לאחר ששקל האם הוא בסדר איתן, אז לא היו יותר חיילים… אני יכול להרגיש חרטה על פשעים שביצעתי בעצמי. אם אני הייתי מוציא לפועל את הרצח ואת הזוועות אז הייתי חייב להרגיש אשמה וחרטה. אם בסך הכול מלאתי פקודה אז אין לי אשמה בכלל, ואני לא יכול להרגיש חרטה על אשמה שלא קיימת".
נאומן הסתייג מאשמה זו וטען שהפשעים המוזכרים בוצעו באמצע נובמבר, ואילו המסמכים ביחס לפשעים שהואשם בהם, הונפקו ב-22 בדצמבר - ארבעה- חמישה שבועות לאחר הרצח. לדבריו, הוא עדיין לא פיקד על האיינזצגרופה בתקופה זו. אלא שהתביעה הפריכה את טענותיו בכך, שהוכיחה שלעיתים מסמכים אלה מונפקים כשבועיים לאחר תום המבצע. לפיכך, הוא כבר פיקד על היחידה בתקופה בה בוצעו הפשעים. בנוסף לכך, הוכיחה התביעה, שהוא אכן פיקד על איינזצגרופה B בנובמבר על ידי מספר ראיות:
בית המשפט לא קיבל את הטענה שהוא "רק ציית לפקודות" והוא נמצא אשם בפשעים נגד האנושות. הוא נתלה ב-7 ביוני 1951, בכלא לנדסברג, שבגרמניה.
יהודה בר-און
יהודה בר-און (נולד ב-11 ביוני 1959) הוא כלכלן ורואה חשבון בהסמכתו, מנהל פרויקטים בתחום התחבורה והתשתיות האזרחיות. בר-און שימש בעבר מנכ"ל חברת נתיבי איילון בע"מ, חברת דן, משנה למנכ"ל החברה הלאומית לדרכים בישראל בע"מ (לשעבר מע"צ) ומנכ"ל חברת נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים. הוא בעלים של חברת ייעוץ פרטית. תחת ניהולו החלו עבודות התשתית להקמת הרכבת הקלה של תל אביב.
ביוגרפיה
בר-און נולד בחיפה, למד בישיבת בני עקיבא פרחי אהרן ולאחר מכן הצטרף לגרעין נח"ל של בני עקיבא שם גם ביצע את שירותו הצבאי. עם שחרורו מהצבא עסק בחינוך בלתי פורמלי והדריך נוער בשכונת שמואל הנביא בירושלים ובמדרשה במעלות. לבר-און תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות מאוניברסיטת בר-אילן. לאחר סיום לימודיו הוסמך כרואה חשבון.
תחילת קריירה
בר-און התחיל את מסלולו המקצועי במשרד רואי החשבון שטראוס לזר ושות', שם התמחה ועבד כמנהל ביקורת. לאחר שנתיים התמנה לסמנכ"ל ומנהל כספים בקבוצת דנאל בע"מ, חברה ציבורית העוסקת בגיוס והשמה של עובדים, בסיעוד ובשירותים סוציאליים. במשך שנה שימש מנכ"ל חברת א. דורי בניה בע"מ, העוסקת בבנייה למגורים ולמסחר.
תחבורה ותשתיות אזרחיות
בשנת 1997 מונה בר-און למנהל הכספים בחברת נתיבי איילון ולאחר שנתיים מונה למנכ"ל החברה.
בשנת 2003 מונה בר-און למנכ"ל חברת דן, ולאחר שנתיים מונה למשנה למנכ"ל החברה הלאומית לדרכים בישראל בע"מ (לשעבר מע"צ). ב-2004 הפכה החברה לממשלתית ובמסגרת זו קיבלה את האחריות על טיפול בקווי הרכבת החדשים. מבין הפרויקטים שנוהלו על ידי בר-און בחברה הלאומית לדרכים ניתן למנות את תכנון כביש מספר 1 החדש, מנהרות אכסאל, מחלף המוביל וכביש 77, כביש עוקף קריות וכביש 431.
בתחילת 2010 פרש בר-און והקים את סי. איי.אס. פתרונות לתשתיות אזרחיות בע"מ C.I.S. CIVIL INFRASTRUCTURE SOLUTIONS LTD - חברה פרטית בבעלותו המספקת שירותי ייעוץ וניהול בתחומי בנייה ותשתיות במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי.
באפריל 2014 חתם שר האוצר יאיר לפיד על אישור מינויו של בר-און למנכ"ל חברת נ.ת.ע. בתפקיד זה כיהן עד אוגוסט 2019, אז התפטר בגלל חילוקי דעות ניהוליים עם יו"ר הדירקטוריון החברה רם בלינקוב.
בר-און מתגורר כיום במושב ניר צבי, נשוי ואב לשלושה. בזמנו הפנוי מתאמן בריצת מרתון.
ביקורת
בפברואר 2014 אישר דירקטוריון חברת נת"ע את מינויו של בר-און למנכ"ל החברה. מינוי זה זכה לביקורות קשה עקב עברו של בר-און שכלל אזכורו לשלילה בשלושה מדו"חות מבקר המדינה. כך בשנת 2006 נחקר בר-און בחשד שבתפקידו כמנכ"ל חברת לנדקו שיחד את ראש עיריית לוד דאז, בני רגב, דרך אחיו, על מנת שהוא יקדם את זכייתה של חברת מגדלי מירב במכרז להקמת מרכז מסחרי בלוד. הזכייה הזו היטיבה לטענת המשטרה עם לנדקו, שהייתה אמורה לבצע את עבודות הפיתוח. לאחר חקירה נסגר התיק בעילה של "חוסר עניין לציבור".
בדו"ח מבקר המדינה משנת 2006 (57ב) נמתחה ביקורת כנגד החברה הלאומית לדרכים (מע"צ לשעבר) בדבר הליך על מינויו של בר-און למשנה למנכ"ל החברה הלאומית לדרכים. לפי הדו"ח, "משרד מבקר המדינה מעיר כי תהליך הבחירה של המשנה למנכ"ל לא היה שקוף." חוסר השקיפות נבע משתי סיבות עיקריות. הראשונה הייתה בקשר לאופן בה פעלה חברת ההשמה שמע"צ העסיקה כדי לאתר מועמדים: "[מע"צ] לא עמדה על כך שחברת ההשמה תתעד את כל שלבי תהליך החיפוש..על החברה להבטיח כי בשימוש בחברות השמה יישמר העיקרון של שקיפות, תוך תיעוד מלא של המהלכים שנעשו עד להמלצה על המועמד הסופי." (ע' 778) שנית, מבקר המדינה מצא "כי לפי נוהלי החברה לא היה בסמכותו של יו"ר הדירקטוריון לאשר גיוס מועמדת על סמך איתור פרטני..בחירה של מועמד יחיד שמומלץ על ידי המנכ"ל מעלה חשש להעדפה בלתי מוצדקת, ופוגע בעיקרון שוויון ההזדמנויות לכול..." (ע' 779) שנה לאחר מכן אוזכר בר-און בהקשר לליקויים בסדרי ההתקשרות של מע"צ עם מומחים וקבלנים.
בדו"ח מבקר המדינה שהתפרסם באוקטובר 2013 (64א) באשר למשרד התחבורה, נאמר כי מנכ"ל נתיבי איילון בעבר, שי ברס, העסיק את החברה שבבעלות בר-און, שהיה קודמו בתפקיד, בניהול ביצוע תוכנית הארגון מחדש בגוש דן, עליה מתח המבקר ביקורת קשה. במסגרת ההעסקה שולם לחברה שכר טרחה הגבוה ב-476% ממה שנקבע בחוזה המקורי והסתכם ב-3.4 מיליון ש"ח. בהסכם נקבע גם תשלום קבוע של 150,000 ש"ח לחודש בלי שחברת CIS נדרשה להגיש חשבון מפורט של שעות העבודה שעבדו עובדיה בפועל והתפלגותן על-פי היועצים השונים.
אנתוני ברג'ס
אנתוני ברג'ס (באנגלית: Anthony Burgess) הוא שם העט של ג'ון אנתוני ברג'ס וילסון (John Anthony Burgess Wilson; 25 בפברואר 1917 – 22 בנובמבר 1993), סופר, משורר, מחזאי, בלשן, מתרגם ומבקר ספרות אנגלי.
קורות חייו
לאחר שנות לימודיו בבריטניה הועסק במשרד החוץ הבריטי והיה לנספח החינוכי מטעם שגרירות בריטניה במזרח הרחוק. בהשכלתו הוא מוזיקאי שאף הלחין מספר נעימות ידועות. כמו כן, רכש השכלה בתחום הספרות והבלשנות.
טקילה
טֶקילה (מספרדית: Tequila) הוא משקה אלכוהולי מזוקק ממשפחת המשקאות הלבנים, המיוצר אך ורק באזורים ספציפיים בחמש מדינות במקסיקו, בעיקר בסביבות העיר טקילה, במדינת חליסקו שבמקסיקו. הטקילה מיוצרת מהליבה של שיח אגבה מדברי, הנקרא אגבה כחולה (שם מדעי: Agave tequilana), והנפוץ במקסיקו (אינו סוג של קקטוס, למרות האמונה הרווחת).
אנתוני ברג'ס
קורות חייו
"תפוז מכני", ספרו הידוע ביותר של ברג'ס, יצא לאור בשנת 1962. הספר עובד לסרט מצליח בשם זה ב-1972.
טקילה
כדי לקרוא למשקה מזוקק טקילה הוא צריך לעמוד בסט תקנות מפורט שמפורסם ונאכף על ידי מועצת ויסות הטקילה המקסיקנית. התנאים הבולטים הם: מֶסְקָל הוא משקה אלכוהולי הדומה לטקילה, אולם הוא יכול להכיל סוגים שונים של אגבה במינונים שונים. לעיתים, המסקל מבוקבק עם זחל עש בפנים, התוקף את צמח האגבה. הזחל נקרא בפי העם תולעת (בספרדית: גוּסנוֹ). בעת הכנת מסקל, קולים את ליבת האגבה, ולכן טעמו של המשקה הוא מעושן.
אנתוני ברג'ס
קורות חייו
עלילת הסיפור הושפעה מאונס שביצעו עריקים אמריקאים באשתו של הסופר ברג'ס בימי מלחמת העולם השנייה. המקרה אמנם מהווה סצנה ידועה ומפורטת להפליא בספר, בדמותו של אלכס - צעיר בן עשרה המספר את סיפורו וסיפור חבריו בשכונה בבריטניה. אך הסיפור הוא רובו ככולו פרי הדמיון, ומדובר בעלילה שהיא כביכול עתידנית.
טקילה
קטגוריות איכות
ישנן ארבע קטגוריות איכות לטקילה, לפי רמת היישון וסוג הטיפול בה: בנוסף, טקילה מסווגת סיווג נוסף לפי אחוז האגבה בנוזל התסיסה. טקילות יוקרתיות מיוצרות מ-100% אגבה כחולה. טקילות אלה מבוקבקות רק במקסיקו ורשאיות להיקרא "פּיוּרוֹ" או לציין על הבקבוק 100% אגבה כחולה. שאר הטקילות (נקראות לעיתים, "מיקְסְטוֹ") מיוצרות, לרוב, מ-51% אגבה כחולה, את 49 האחוז הנותרים תופסים מסוגים שונים של סוכרים. את הטקילות הללו ניתן לייצא במכלים גדולים לבִקבוק מחוץ למקסיקו (לרוב בארצות הברית).
אנתוני ברג'ס
קורות חייו
בשנת 1978 הוציא ברג'ס ספר בולט נוסף בשם "1985". הספר בנוי משני חלקים: החלק הראשון הוא סדרה של מאמרים וראיונות (שבהם ברג'ס הוא הן המראיין והן המרואיין) הדנים בהיבטים שונים בספרו של ג'ורג' אורוול, "1984". החלק השני בספר הוא רומן שעלילתו מתרחשת בבריטניה ב-1985 (7 שנים בעתיד בעת שנכתב), שבו, בהתבססו על החברה הבריטית ועל העולם הסובב אותו ב-1978, הוא מנסה לתאר כיצד עשויה להיראות שנת 1985, אם תימשכנה מגמות מסוימות.
אדולף שיפר
אדולף שיפר (בהונגרית: Schiffer Adolf; אפאטין, 14 באוגוסט 1873 – בודפשט, 13 במאי 1950) היה אמן צ'לו ומלחין יהודי-הונגרי ממוצא צ'כי. אחיו של הצייר ארתור שיפר. שיפר התבלט בין מורי הצ'לו באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט לאורך כשלושה עשורים.
אנתוני ברג'ס
קורות חייו
בשנות התשעים נתגלה במוחו של ברג'ס גידול ממאיר. באותה שנה כתב ברג'ס ארבעה ספרים שלמים מתוך מחשבה שלא ישרוד, ולכן בילה ברג'ס את שארית חייו עם אשתו האיטלקייה בנסיעות בעולם וכתיבה בתחום המחזאות.
טקילה
תהליך היצור
צמח האגבה מגיע לרמת הבשלות המתאימה באזור 8–12 שנים לאחר שתילתו. בשלב הזה, קוצצים את עלי האגבה ומשאירים רק את הליבה, הנקראת "פִּינָה" (אננס, בספרדית). כל פינה שוקלת, לרוב, בין 18 ל-32 קילוגרם, אם כי היא יכולה להגיע עד ל-90 קילוגרם.
כאשר הפינאס (הליבות) מגיעות למזקקה, הן נחתכות ומבושלות, כדי להפוך את העמילן והסוכרים המורכבים לסוכרים פשוטים. הבישול מתבצע בכבשנים מסורתיים בשם "הוֹרנוֹס" (במשך כיומיים) או בסירי לחץ מודרניים (במשך כ-12 שעות). לאחר הבישול, הפינאס נקצצות, והנוזלים מופרדים משאר חלקי הצמח אל תוך מכלי התססה מסורתיים מנחושת או מכלי התססה מודרניים מפלדת אל-חלד. כאשר מייצרים טקילה "מיקסטו", מוסיפים בשלב הזה למכלי ההתססה סוכרים שונים. לאחר מכן, מוסיפים למכלים שמרים, הגורמים לתהליך תסיסה שיכול להימשך עד כיומיים, בו הסוכרים הופכים לאלכוהול.
אדולף שיפר
ביוגרפיה
אדולף שיפר נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל שיפר ושל תרזיה פישר. בתחילת דרכו עבד כמנהל חשבונות, תוך כדי לימוד נגינה בצ'לו. הוא הצליח להגיע לרמה מספקת להירשם ולהתקבל לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם לימד אותו המלחין, הצ'לן והמורה המצוין דויד פופר, שלימים לקח אותו תחת חסותו. שיפר שימש כעוזרו של פופר, ולאחר פרישתו של זה קיבל לידיו את משרת תפקידו של כמורה לצ'לו באקדמיה, בה החזיק עד פרישתו שלו ב-1939. תלמידו הידוע ביותר היה יאנוש סטארקר, שהיה גם האחרון, אבל סטארקר לקח ממנו שיעורים פרטיים גם לאחר ששיפר פרש. פאל אברהם, מלחין האופרטות והמוזיקה לסרטים, ורה דנש, גאבור רייטה, מתיאש שייבר ולאסלו וארגה כולם היו תלמידיו של שיפר וכולם היו יהודים, שעל פי רוב היגרו לאחר מכן מהונגריה.
טקילה
תהליך היצור
לאחר סיום ההתססה, הנוזל האלכוהולי עובר זיקוק כפול, בתהליך מסורתי של זיקוק דודי. הזיקוק הראשון מכונה "הפרדה" והתוצר שלו הוא אלכוהול באחוז נמוך, המכונה, לעיתים," טקילה רגילה". הזיקוק השני מכונה "זיכוך" והתוצר שלו הוא "טקילה לבנה". לאחר הזיקוק הכפול הטקילה נמהלת במים עד שמגיעה לאחוז האלכוהול אותו ממלאים בבקבוק. הטקילה עשויה לעבור תהליכים נוספים לפני הבִקבוק, כגון הוספת קרמל (לתוספת צבע או טעם) או יישון בחביות עץ אלון.
אדולף שיפר
ביוגרפיה
בכותבו על שיטות ההוראה של שיפר, סטארקר ציין כי "הוא לא השתמש בשיטה. הוא סיפק חומר, תיקן שגיאות מוזיקליות, השמיע קטעים כדי להבהיר את הצעותיו, ותיקן תנועות לא טבעיות ולא רצויות שלא התאימו למוזיקה".
טקילה
צורת הגשה
הטקילה מוגשת לרוב נקייה (כלומר, ללא תוספת) בכוס שוט, כשהיא מלווה במלחייה ופרוסת לימון. צורת השתייה הנהוגה היא לחלוח (הרטבת) גב כף היד, בין האגודל והאצבע המורה, המלחת האזור, ליקוק המלח ושתייה מהירה של השוט, המלוּוָה מיד במציצת או אכילת פרוסת הלימון. המלח נועד להעצים את טעמה של הטקילה, על ידי הפרשת רוק, ואילו הלימון מונע את צריבתו של האלכוהול וכן גם משפר את הטעם.
את הטקילות בדרגות היישון הגבוהות, כגון "אנייחו", נהוג להגיש בכוס אולד פאשן עם קרח בצד. או ב"כוס ברנדי סניפטר"
אדולף שיפר
ביוגרפיה
ב-24 במרץ 1920, בבודפשט, נשא לאישה את ארז'בט פהר, שהייתה צעירה ממנו בשמונה שנים, בתם של דניאל פהר ושל רוזה מאניוקי.
שיפר היה המייסד של רביעיית המיתרים קמן-שיפר. הוא השתמש בקשת טאבס שנחשב ל"טורט האנגלי". הקשת עברה אחריו ליאנוש סטארקר, ושמו של שיפר חרוט על ראש הכסף של טורט.
טקילה
צורת הגשה
המנהג נוצר בעקבות הצריבה מהאלכוהול הזול, וטעם הטקילה החלש. בטקילה יקרה לא תהיה צריבה מהאלכוהול והטעמים יהיו מועצמים, לכן המנהג מיותר והורס את טעמה של הטקילה.
קוקטיילים
הטקילה משמשת כבסיס לקוקטיילים שונים. המפורסם בהם הוא מרגריטה - קוקטייל המכיל טקילה, ליקר תפוזים (לרוב טריפל סק), ומיץ ליים (או סאוור מיקס) ומוגש לרוב בכוס ייחודית לו, המעוטרת בטבעת מלח לאורך שפתה.
בלנק
בלנק (Blanc) הוא שם משפחה שמקורו בצרפתית ומשמעו לבן. {{פירושונים|
ראו גם
}}
מגדלנה זיבילה מהולשטיין-גוטורפ
מגדלנה זיבילה מהולשטיין-גוטורפ (בגרמנית: Magdalena Sibylla von Holstein-Gottorp; 1631 - 1719), הייתה בתו של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ, ואשתו של גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב.
ביוגרפיה
מגדלנה זיבילה נולדה בשנת 1631 בטירת גוטורפ, לפרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ולמריה אליזבת, דוכסית סקסוניה, בתם של יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ומגדלנה זיבילה, דוכסית פרוסיה.
ב-28 בדצמבר 1654 התחתנה סופיה אוגוסטה עם גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב, ממנו נולדו לה 11 ילדים. בשנת 1695 מת בעלה ללא בנים, ובעקבות כך פרץ סכסוך ירושה בין אדולף פרידריך, דוכס מקלנבורג-שטרליץ לאחיינו פרידריך וילהלם, דוכס מקלנבורג-שוורין. לאחר מאבק ירושה למעלה מ-5 שנים, הגיעו השניים בשנת 1701 להסכם; אדולף פרידריך ייסד את דוכסות מקלנבורג-שטרליץ, ואילו פרידריך וילהלם קיבל את דוכסות מקלנבורג-שוורין. מגדלנה זיבילה המשיכה לגור בטירה בגיסטרו, עד מותה בשנת 1719.
משפחתה
ב-28 בדצמבר 1654 התחתנה מגדלנה זיבילה עם גוסטב אדולף, דוכס מקלנבורג-גיסטרוב, ממנו נולדו לה 11 ילדים:
יצחק קטרה
יצחק קטרה הוא פרופסור במחלקה למדעי הסביבה, גאואנפורמטיקה ותכנון ערים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. מחקריו הם בתחום הגאומורפולוגיה כולל השפעות של תהליכים בטבע על האדם.
ביוגרפיה
יצחק קטרה סיים לימודי דוקטורט במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בר-אילן. עבודת הדוקטורט עסקה בשטחי מקור ומבלע בפיזור של מים וסדימנטים במערכות אקו-גאומורפיות צחיחות וצחיחות למחצה. בשנת 2006 החל פוסט-דוקטורט במכון לחקר המדבר DRI (desert research institute) שבארצות הברית. במסגרת ההשתלמות עסק בתנועה של חלקיקים מינרליים (חול, אבק) על ידי רוח כולל זיהוי ואפיון של שטחי מקור לאבק באזורים צחיחים ותהליכי פליטת חלקיקים מהקרקע אל האטמוספירה. יצחק קטרה הוא חבר סגל במחלקה למדעי הסביבה, גאואנפורמטיקה ותכנון ערים באוניברסיטת בן-גוריון בדרגת פרופסור מן המניין, וכיהן כראש המחלקה בשנים 2018-2022. קטרה הקים את המעבדה לקרקע ואבק והמעבדה לסימולציה איאולית באוניברסיטת בן-גוריון. תחום המחקר הוא גאומורפולוגיה (מדע העוסק בתהליכי עיצוב הנוף המונעים על ידי האטמוספירה), סופות אבק, והיווצרות דיונות וגלוני חול בכדור הארץ ובמאדים. יצחק קטרה פרסם מאמרים על אבק מדברי ובהבנה של תהליכים איאוליים כולל פליטה, הסעה והשקעה של אבק וכן לימוד ההשפעה של תהליכים אלו על תחלואה, בריאות האדם והשפעות אנטרופוגניות ואקלימיות על סביבת האדם. נושאים אלו מהווים חזית מחקר בתחום חקר תהליכים אטמוספיריים ומונעי רוח המשפיעים על עיצוב פני השטח של כדור הארץ וכן הם עולים בקנה אחד עם ההתעניינות הגוברת בעולם בנושאים איאוליים. מאמריו של קטרה מיצבו אותו כחוקר מוביל בתחום האבק המדברי. במיוחד ניתן לציין את מחקריו הכוללים ניסויים במנהרת רוח לחקר המנגנונים של התפתחות גלוני חול גדולים בכדור הארץ ובמאדים וכן אלו העוסקים במגוון ועושר בביומים המושפעים מסופות אבק.
מחקר
מחקריו של יצחק קטרה עוסקים בתהליכים איאוליים של תנועת חלקיקי חול ואבק והשפעות סביבתיות על הנוף הטבעי ועל האדם. כולל מספר פרויקטים בתחום, כגון:
אנסטסיוס השלישי
האפיפיור אנסטסיוס השלישי (בלטינית: Anastasius III; 865 בערך – יוני 913) היה האפיפיור מאפריל 911 עד מותו בשנת 913.
ביוגרפיה
הוא נקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש.
מארינר 3
מארינר 3 (אנגלית: Mariner 3) הייתה אחת משתי גשושיות זהות שתוכננו ונבנו על ידי המעבדה להנעה סילונית (JPL) בשביל תוכנית מארינר-מאדים 1964 של נאס"א. תפקידן של הגשושיות היה לבצע תצפיות מדעיות על מאדים מקרוב, להעביר מידע על מאדים וסביבתו, לצלם תמונות של פני השטח שלו ולבצע מדידות על האטמוספירה שלו. מארינר 3 הייתה הגשושית השלישית בתוכנית מארינר.
מארינר 3 שוגרה ב-5 בנובמבר 1964 ב-LC-13 בנמל החלל קייפ קנוורל, אך הגשושית לא נפרדה ממשגרה והלוחות הסולאריים שלה לא יכלו להיפתח ולהטעין את הסוללות, שהתרוקנו תוך זמן קצר. הגשושית נמצאה במסלול סביב השמש כשהקשר עמה אבד.
כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-28 בנובמבר 1964, שוגרה בהצלחה הגשושית הזהה מארינר 4 לעבר מאדים.
מכשור
המכשור שנכלל במארינר 3:
ארכף אדום-ראש
ארכף אדום-ראש (שם מדעי: Rhynchocyon petersi) קרוי גם סנג'י שחור הוא מין של חדף פיל במשפחת חדפי פיל (Macroscelididae) ובסוג ארכף גדול החי במזרח אפריקה. זהו הארכף הססגוני ביותר במשפחת חדפי הפיל.
תיאור
הארכף אדום-הראש הוא מהגדולים שבחדפי הפיל: אורך ראשו וגופו 22–27 ס"מ, אורך זנבו 25 ס"מ, ומשקלו 482–595 גרם. רגליו האחוריות ארוכות יותר מהקדמיות. צבע פרוותו שחור, ראשו ופלג גופו הקדמי בצבע חום אדמדם-ערמוני וחוטמו דק וארוך וצבעו כתום. יש לארכף זה עיגול לבן מסביב לעיניו ואילו אוזניו, זנבו וקצה חוטמו בצבע ורדרד-לבן.
כשאר החדפי פיל, הארכף אדום-הראש נמצא רק ביבשת אפריקה, והוא תת-אנדמי (מוגבל לאזור מסוים המצוי בטריטוריה של מספר מדינות) לטנזניה ולדרום מזרח קניה.
בית גידולו כולל יערות נשירים ויערות טרופים, ולעיתים גם שטחים חקלאיים נטושים. שני בני הזוג מגינים על שטחם המשתרע על 1-1.7 דונם, ובונים עד כ-עשרה קינים המשמשים למקלט.
אף על פי שהארכפיים הם בעלי חיים מונגמיים, בדרך כלל הם יחיו בנפרד והזכר גם אינו משתתף בטיפול הצאצאים.
הארכף אדום-הראש פעיל בשעות היום ומבלה את זמנו בחיפוש אחר מזון. בעזרת חוטמו הארוך הוא מחטט בפסולת וצמחייה כדי להגיע למזונו האהוב - חיפושיות, נמלים, זבובים וחסרי חוליות אחרים. לארכף חוש ריח טוב, ומדי כמה שניות הוא עוצר ומרחרח את האוויר כדי לוודא שלא נשקפת לו סכנה. בין טורפיו נמנים עופות דורסים ונחשים, ולכן מדי פעם הוא יביט למעלה או למטה כדי לראות אם נשקף לו איום. כאשר הארכף חש בסכנה הוא ימלט במהירות למאורתו או לקן אחר שהכין למקרה חרום, ולעיתות צרה הוא גם מכין מראש רשת שבילים מסועפת על ידי ניקוי פסולת ועלים.
מצבו של הארכף אדום-הראש מוגדר על ידי IUCN בקטגוריית השימור "פגיע" (VU), בשל הרס בית גידול למטרות חקלאיות. באזורים מסוימים בהם יש מחסור באוכל הארכפיים אדומי-הראש עלולים להיות ניצודים לאכילה. עד שנת 2006 מצבו היה מוגדר כמין בסכנת הכחדה (EN). קיימים גרעיני רבייה בגני חיות בצפון אמריקה המשחררים ארכפיים לטבע, וכמו כן קיימים מספר אזורים מוגנים בהם הוא יכול לחיות ללא הפרעה.
תוחלת חייו של הארכף אדום-הראש 4–5 שנים.
סיראג'ודין, הרג'ה של פרליס
טואנקו סייד סיראג'ודין אבן אלמרחום טואנקו סייד פוטרה ג'לאלולייל (בכתיב ג'אווי: توانكو سيد سراج الدين ابن المرحوم توانكو سيد ڤوترا جمال الليل; יליד 17 במאי 1943) הוא הרג'ה (מלך) של מדינת פרליס במלזיה.
סיראג'ודין נולד הפך לרג'ה של פרליס ב-17 באפריל 2000, בעקבות פטירתו של אביו טואנקו פוטרה בן סייד חסן ג'מאלולאייל שמלך מ-1945. נשוי לרג'ה פרמאיסורי אגונג טאנגקו פאוזיה בת עבדול ראשיד.
סיראג'ודין למד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט שבאנגליה והוא אוהד קבוצת הכדורגל טוטנהאם.
כיהן כשליט מלזיה (יאנג די-פרטואן אגונג) החל ב-13 בדצמבר 2001. כהונתו התחילה מוקדם מהצפוי עקב פטירתו של סולטאן סלנגור סלהודין שכהונתו הייתה צריכה להסתיים ב-2004. כהונתו של סירג'ודין בתפקיד זה הסתיימה ב -12 בדצמבר 2006, עת הוחלף במיזאן זאינאל אבידין.
אנז'ל גומש
אדילסון אנז'ל אבראו דה אלמיידה גומש (בפורטוגזית: Adilson Angel Abreu de Almeida Gomes; נולד ב-31 באוגוסט 2000 בלונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן אנגלי ממוצא אנגולי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ליל מליגת העל הצרפתית.
קריירת מועדונים
גומש גדל במחלקת הנוער של מנצ'סטר יונייטד. ב-21 במאי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על קריסטל פאלאס במסגרת המחזור האחרון בפרמייר ליג לעונת 2016/2017. בסך הכל ערך חמש הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-4 באוגוסט 2020 חתם גומש על חוזה לחמש עונות בליל מליגת העל הצרפתית, והושאל מיד לבואבישטה מליגת העל הפורטוגלית. ב-19 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בבואבישטה, בתיקו 3-3 נגד נסיונל מדיירה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת. ב-2 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד מוריירנסה במסגרת המחזור השלישי בליגה. בסך הכל ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ששה שערים.
ניקולה פקוביץ'
ניקולה פקוביץ' (בסרבית קרילית: Никола Пековић; נולד ב-3 בינואר 1986 בביילו פולה) הוא כדורסלן עבר מונטנגרי. גובהו 2.10 מטר. שיחק בעמדת הסנטר.
קריירה
פקוביץ' החל את קריירת הכדורסל שלו בקבוצת הנערים של מועדון בודוצ'נוסט פודגוריצה בעונת. לאחר מכן החל לשחק בקבוצת KK אטלס בשנת 2002 ושיחק עבורה עד 2005; לאחר מכן עבר לפרטיזן בלגרד. עם פרטיזן, הוא זכה שלוש פעמים באליפות סרביה (ב-2006, 2007 ו-2008), פעמיים באליפות הליגה האדריאטית (ב-2007 ו-2008), ופעם אחת בגביע הסרבי ב-2008. הוא נבחר לתואר ה-MVP של הפיינל פור של הליגה האדריאטית ב-2008.
בקיץ 2008, פקוביץ' הצטרף למועדון היווני פנאתינייקוס. הוא חתם על חוזה לשלוש שנים במועדון שהוערך בשווי של 4 מיליון אירו בתשלום נטו.
פקוביץ' נבחר במקום ה-31 הכללי בדראפט ה-NBA 2008 בידי מינסוטה טימברוולבס.
ב-2005, כאשר שיחק עבור נבחרת סרביה ומונטנגרו עד גיל 21, הוא זכה במדליית ארד באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 ברוסיה. באליפות אירופה עד גיל 20 2006 שנערכה באיזמיר, הוא זכה במדליית זהב עם נבחרתו הלאומית.
מאז הגעתו לבוגרים, פקוביץ' הוא חבר קבוע בסגל הנבחרת הלאומית של מונטנגרו הבוגרת.
ב -10 באוקטובר 2020 דווח כי פקוביץ' אושפז במצב קשה בבית החולים בפודגוריצה, מונטנגרו לאחר שנדבק בווירוס הקורונה.
סטטיסטיקת קריירה
נכון לסוף עונת 2016/17
שווקים בלונדון
בעיר לונדון שווקים רבים - בהם שווקים מקורים, שווקים פתוחים ושוקי רחוב.
שווקים מחוץ לסיטי
שווקים אלה הם אתרי תיירות ידועים, ומבקרים בהם בעיקר תיירים:
שווקים קטנים
שווקים קטנים בהם מבקרים פחות תיירים והם משמשים בעיקר את תושבי השכונות בהם הם נמצאים:
יחסי אלג'יריה–מלזיה
יחסי אלג'יריה–מלזיה (בערבית: العلاقات الجزائرية الماليزية, במלאית: Hubungan Algeria–Malaysia) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האלג'יראית הדמוקרטית העממית ובין פדרציית מלזיה.
סקירה כללית
השגרירות האלג'ירית במלזיה נפתחה ב-1993 עם נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז שביקר במלזיה פעמיים ב-2003. באותה שנה, נחתמו בין המדינות מספר הסכמים, הכוללים הסכם סחר דו-צדדי, טכנולוגיות מידע ותקשורת וכן שיתוף פעולה בין העיתונאות האלג'ירית לבין סוכנות הידיעות הלאומית המלזית.
אל-קודס
Nazwy Jerozolimy
ליגת העל הבלארוסית בכדורגל נשים
ליגת העל הבלארוסית בכדורגל נשים הוא כינויה של ליגת העל לנשים המהווה את הליגה הבכירה ביותר בענף בבלארוס ונערכת בחסות התאחדות הכדורגל הבלארוסית.
יו הפנר
יו מרסטון הפנר (באנגלית: Hugh Marston Hefner; 9 באפריל 1926 - 27 בספטמבר 2017) היה איש עסקים אמריקאי והמייסד והעורך הראשי של מגזין "פלייבוי". הפנר ייסד את המגזין בשנת 1953 ומאז הפך לאחת הדמויות הבולטות ביותר בעולם בתחום האירוטיקה (או פורנוגרפיה רכה). הפנר התבלט גם כעיתונאי הדוגל בחופש מיני ובליברטריאניזם, והצליח גם בזכות אידאולוגיה זו ויחסי ציבור טובים להביא את פלייבוי למעמד של מותג "מיינסטרים" אהוד ומקובל בארצות הברית וברחבי העולם.
ב"פלייבוי"
הפנר הפך למולטי-מיליונר בזכות מגזין פלייבוי. הוא הרחיב את פעילותו לתחום הטלוויזיה כשיצר את התוכנית "הפנטהאוז של פלייבוי" (1959–1960), ואירח בה בדרנים, מוזיקאים ואנשי חברה. התוכנית הייתה מהפכנית לזמנה, כי הראתה לבנים ושחורים מבלים יחד, ונתנה במה למוזיקאים שחורים מובילים. לאחר פתיחת מועדון פלייבוי בשיקגו, רכש הפנר וילה ענקית במרכז שיקגו, והפך אותה ל"אחוזת פלייבוי". הבית אירח מסיבות מסביב לשעון והתהדר בבריכת שחייה במרתף שתחתיתה שקופה והיושבים בבר יכלו לראות את השוחים בה. הקומה העליונה של הבית הוקדשה להלנת "שפנפנות"- המלצריות של מועדון פלייבוי. ב-1971 קנה הפנר אחוזה בשטח כ-20 דונם בלוס אנג'לס, והפך אותה ל"אחוזת פלייבוי מערב" - ששימשה כביתו הפרטי. באחוזה נערכו מסיבות רבות ומתוקשרות, והיא הפכה לאחד הבתים הידועים ביותר בלוס אנג'לס, ולמרכז חשוב של החברה ההוליוודית.
בשנת 2008 שיחק בסרט הקומי "בית השפנפנות" בתפקיד עצמו. בנוסף, בשנת 2009 שיחק בסרט הקומי "מיס מרץ" גם כן בתפקיד עצמו. ב-2005 גילם את עצמו בפרק אחד בסדרה הקומית "תרגיע", בעונתה השישית.
חייו הפרטיים
ב-25 ביוני 1949 התחתן הפנר עם חברתו לאוניברסיטה מילדרד ויליאמס, שילדה לו את כריסטי הפנר (היום מנהלת חברת פלייבוי) ואת דייוויד. לפני חתונתם סיפרה ויליאמס להפנר שהיה לה רומן, והוא תיאר רגע זה כ"רגע הכי הרסני בחיי". הזוג התגרש ב-1959, אחרי עשר שנות נישואים. אחרי הגירושין בילה הפנר עם נשים רבות (אלפים, על פי טענתו), וניהל קשרים עם מספר נשים במקביל. לדבריו אף התנסה במין עם גברים.
ב-1 ביולי 1989 הוא נישא לקימברלי קונראד, נערת השנה דאז של המגזין. קונראד ילדה לו שני בנים, מרסטון גלן (1990) וקופר ברדפורד (1994). הם נפרדו ב-1998, אך התגרשו רק במרץ 2010. מאז הפרידה ניהל הפנר מערכות יחסים שונות, ובשיאן היו לו שבע בנות זוג בעת ובעונה אחת. בדצמבר 2010, בגיל 84, הודיע הפנר על כוונתו להינשא לחברתו קריסטל האריס, בת 24. ביוני 2011 הודיע שהחתונה בוטלה חמישה ימים לפני האירוע.
תוכנית הדוקו-ריאליטי "השפנפנות של יו" שודרה במשך שש עונות ב, בשנים 2005–2010, ותארה את חייו באחוזת פלייבוי עם שלוש בנות זוג (ביניהן הולי מדיסון). הופקה לה גם תוכניות ספין-אוף.
קישורים חיצוניים
בעקבות מותו:
אדוארד מויברידג'
אדוארד מויברידג' (באנגלית: Eadweard Muybridge; 9 באפריל 1830 – 8 במאי 1904) היה צלם אמריקאי יליד בריטניה וממבשרי אמנות הקולנוע; הראשון שהצליח לצלם תנועה מהירה והראשון שעשה שימוש במספר רב של מצלמות סטילס במטרה ליצור אשליה של תנועה המבוססת על עקרון רציפות הראייה. מויברידג' המציא במסגרת ניסוייו מתקן הקרנה של תמונות נעות (בשם זוּאוֹפְּרָקְסִיסְקוֹפּ), שהקדים בכמה שנים את מקרן סרטי הקולנוע הנמצא בשימוש עד היום.
שנים ראשונות
מויברידג' נולד כאדוארד ג'יימס מוגרידג' (Edward James Muggeridge) בקינגסטון שעל התמזה באנגליה, בנם של ג'ון וסוזן מוגרידג'. הוא שינה את שמו כמה פעמים, למייגרידג' תחילה, ומאוחר יותר למויברידג', בעת שהיגר לארצות הברית בשנות החמישים של המאה ה-19. בשנת 1855 הגיע לסן פרנסיסקו והחל קריירה של סוכן ספרותי ומוכר ספרים. הוא החל לגלות עניין בצילום במיוחד בשנת 1860 בעת שהחלים מתאונת כרכרה שאירעה לו בטקסס, ובה כמעט ונהרג. מויברידג' נסע לאנגליה כדי להשתקם ולהחלים, ושיטת הטיפול שלו, שהתבססה על "ריפוי טבעי" ותרפיה בעזרת פעילות בטבע, הביאה אותו לשקוע בלימוד ובתרגול של צילום טבע. ב-1866 חזר מויברידג' לסן פרנסיסקו והצטרף לעסק צילום מקומי.
תצלומי המערב
מויברידג' החל לבסס את שמו כצלם בשנת 1867, בסדרת תצלומים של הפארק הלאומי יוסמיטי, רובם תצלומים ששיחזרו דימויים של צלם הנופים האמריקאי הידוע קרלטון א. ווטקינס. מויברידג' זכה במהרה להצלחה כצלם נופים, ותצלומיו תיארו את ההוד וההדר האקספרסיביים של מראות המערב. רוב תצלומיו צולמו בטכניקת לוח הצילום הרטוב, ובפורמט סטריאוסקופי. מאחר שחומרי הצילום באותה תקופה היו רגישים לגלי אור כחולים יותר מאשר לגלים ירוקים (ואדומים), לא ניתן היה להגיע לחשיפה נכונה אחת, בה התקבלו פרטים גם בקרקע וגם בשמיים. במרבית תצלומי הנוף, לפיכך, אזור השמיים נחשף בחשיפת יתר והפך למשטח אחיד ונטול פרטים. מויברידג' פיתח שיטות צילום מיוחדות ומניפולטיביות, שאיפשרו לו ליצור שמיים דרמטיים ומלאי עננים, בעזרת תריס שחילק את חשיפת לוח הצילום לזמני חשיפה שונים. לעיתים יצר שני נגטיבים מאותו מראה, אך בחשיפות שונות שהותאמו פעם לתאורת הקרקע ופעם לתאורת השמיים; משני הנגטיבים הללו יצר, לאחר מכן, הדפס אחד. מויברידג' היה רגיל למניפולציות צילומיות ולמרבה ההפתעה, השתמש בהן גם בכמה מניסוייו המדעיים בצילום תנועה. את התצלומים פרסם תחת הפסבדונים "הליוס" (Helios).
בקיץ 1868 התמנה לצלם משלחות של צבא ארצות הברית לאזורים שנרכשו זה עתה באלסקה. בשנת 1871 קבוצת "המחקר הגאולוגי של קליפורניה" הזמינה את מויברידג' לצלם מחקר בסיירה העילית. באותה השנה התחתן הצלם עם פלורה סטון. בשנים הבאות ערך עוד מספר מסעות כצלם מצליח. בשנת 1873 חברת הרכבת המרכז-פסיפית התקדמה לתוך אזורים אינדיאנים, וצבא ארצות הברית שכר את מויברידג' לצלם את מלחמת המדוק (Modoc War) בצפון קליפורניה, שהחלה בעקבות הפלישה.
סטנפורד וחידת הסוס הדוהר
בשנת 1872 שכר איש-העסקים לילנד סטנפורד, מושל מדינת קליפורניה לשעבר, נשיא חברת הרכבת המרכז-פסיפית ובעליהם של מסלולים למרוץ סוסים, את שירותיו של מויברידג' כצלם כדי לצלם את סוסיו. במסגרת ניסיונותיו לפתח אורווה של סוסי המרוץ המשובחים ביותר בארצו, ניסה סטנפורד לפתור את החידה העתיקה בנוגע לתנועת סוסים: האם ישנו רגע בדהרת הסוס בו עוזבות כל פרסותיו את הקרקע והוא אינו נוגע באדמה. סטנפורד תמך בסברה לפיה רגלי הסוס ניתקות מן הקרקע בעת הדהירה. אגדה מספרת שהמושל לשעבר לא הסתפק רק במחקר האקדמי, אלא הוסיף גם התערבות על סכום עתק של 25,000 דולר לטובת טיעונו. עם זאת, מעולם לא הוכח קיומה של ההתערבות.
סטנפורד ניסה לרשום את תנועת הסוס בעזרת מכשירים מכניים שונים, אך ללא הצלחה. אי-לכך, פנה אל מויברידג', שהיה מהצלמים הידועים ביותר במערב ארצות-הברית, בהצעה שיפיק עבורו דימוי בודד בו יראה הסוס באוויר. מויברידג' הופתע מההצעה הנועזת, שכן, כפי שציין בכתביו מאוחר יותר, באותה תקופה ניסיונות לצלם תנועה היו נדירים ונעשו רק על ידי הצלמים הבולטים ביותר, וגם אז הוגבלו לרישום של סצינות רחוב צפויות, שלא היו מהירות יותר מקצב הליכה רגיל. מויברידג' הודיע לסטנפורד שניסיון כזה מעולם לא נעשה לפני כן, וכי הצילום עדיין לא הגיע לרמת תחכום שמאפשרת רישום של סוס בדהרה, אך סטנפורד השיב לו "חושבני שאם תיתן דעתך לנושא, תצליח לעשות זאת, ואני מבקש שתנסה".
מויברידג' אכן החל לנסות לפתור את החידה, והשתמש בכל הכלים שעמדו לרשותו, אך ניסיונותיו נקטעו לזמן מה בעת שעזב את המדינה בשל משפט הרצח בו היה מעורב.
רצח לרקינס, משפט וזיכוי
בשנת 1874, בעודו בסן-פרנסיסקו, גילה מויברידג' שלאשתו, פלורה שלקרוס יש מאהב, מיג'ור הארי לרקינס (Larkyns), וב-17 באוקטובר אותה שנה רצח אותו ביריות אקדח. עיתון מקומי הביא את סיפור הרצח:
מויברידג' נעצר בלא התנגדות והועמד למשפט באשמת רצח מדרגה ראשונה בפברואר 1875. הוא טען, באמצעות עורך דינו, שאינו אשם הודות לאי-שפיות, והביא את אירוע תאונת הכרכרה בה היה מעורב ב-1860 כגורם ל"אברציה מנטלית" (mental aberration) אצלו. המוציא לאור של תצלומי מויברידג' מיוסמיטי העיד על אי-שפיותו של הצלם, שטיפס למקומות גבוהים ומסוכנים בעמק במטרה להשיג מראות יפים, ללא כל התחשבות בשלומו ובריאותו ובאופן שאף אדם שפוי לא היה מסתכן. חבר המושבעים נתבקש לקבוע האם הרצח היה מוצדק או לא, ותריסר חבריו זיכו פה אחד את היורה על בסיס "רצח מוצדק" (justifiable homicide). סטנפורד היה זה ששילם עבור הגנתו המשפטית של צלם הסוסים שלו.
מויברידג' חשד שלרקינס הוא למעשה האב של בנו היחיד והתכחש מאז לילד, אף על פי שכבוגר, דמה הבן באופן ניכר למויברידג'. בנו פלורדו (פלודי) הליוס מויברידג' (1874-1944), נהרג בגיל 69 מפגיעת רכב, הוא עבד בחוות כל חייו בעבודות קשות יום.
מקרה זה שימש כמקור השראה לאופרה "הצלם" של המלחין פיליפ גלאס, ובה משפטים מתוך מכתביו של מויברידג' לאשתו בעת המשפט.
המצאת הצילום הרציף
עד שחזר מויברידג' לאחוזתו של סטנפורד ב-1877, הספיק האחרון להתוודע לניסוייו של הרופא והמדען הצרפתי אטיין-ז'ול מארה, שסבר אף הוא שישנו רגע בו הסוס מצוי כולו באוויר. מארה חקר את תנועתן של חיות שונות, והשתמש במתקני הדמיה שונים בניסיון לרשום את רצף התנועה. ניסוייו של מארה לא עלו עדיין יפה, אך הן הובילו את סטנפורד לרעיון ליצור סדרת תצלומים שירשמו את כל שלבי תנועת הסוס. סטנפורד רכש מערך שלם של מצלמות סטילס בעלות עדשות "מהירות", ומויברידג' מיקם כתריסר מהן לאורך מסלול המרוץ של הסוס (במקום בו עומדת כיום אוניברסיטת סטנפורד), כשברקע כל תמונה קיר לבן ועליו מסומנים מספרים עוקבים במרחק 21 אינץ' זה מזה. לתריסי המצלמות, שפותחו על ידי מהנדס הרכבות של סטנפורד, ג'ון ד. אייזקס (John D. Issacs) ופעלו, כך נטען, במהירות של 1/2000 של השנייה, הוצמדו חוטי כותנה מגולוונים, שנמתחו לרוחב מסלול הדהירה, כך שהסוס משך אותם בדרכו, ובכך הפעיל את המצלמות האחת אחרי השנייה.
במהלך יולי 1877 צילם מויברידג' תמונות של "אוקסידנט", סוסו של סטנפורד, בו נראה הסוס כשרגליו מנותקות לגמרי מן הקרקע. באוגוסט אותה שנה פרסם את התמונה עם הכיתוב:
העיתונות קבלה את התמונה בהתרגשות והתייחסה אליה כאל "פלא בצילום"; מויברידג' זכה בגינה למדליה בתערוכה התעשייתית של סן פרנסיסקו. בהתלהבות הכללית היה יוצא דופן אחד: ה"פוסט" של סן פרנסיסקו כתב ב-3 באוגוסט כי לדעתו הריטוש מוגזם. כיום ידוע שהצדק היה עמו. ה"תצלום" הוא למעשה רפרודוקציה מצולמת של ציור בו הפרט המצולם היחיד הוא ראשו של הרוכב, שהוצמד בקפידה לבד המצויר.
בתחילת יוני הצליח מויברידג' לייצר לראשונה, רצף תצלומים במהירות גבוהה. ב-15 ביוני 1878 ערכו סטנפורד ומויברידג' תצוגה פומבית ראשונה של שיטת הצילום החדשה שפתחו, והצליחו להפיק סדרה מוצלחת של סוס בתנועה. הניסוי נערך בנוכחות כתבים ועיתונאים והתשלילים פותחו במקום, כך שלא יועלו כל טענות על זיוף התמונות.
בתחילה צילם מויברידג' על גבי לוח צילום רטוב, שרגישותו הנמוכה יחסית לאור הגבילה את היכולת ללכוד פרטים בחשיפות המהירות להן נדרש. אי-לכך, בתוצאות הראשונות נראה הסוס רק כצללית שחורה על רקע לבן. למרות איכותן הטכנית הירודה, העובדה שדימויים אלו נוצרו במצלמה - מכשיר שנתפס כמספק רישום אמין ואובייקטיבי - זיכתה אותם בסמכות שאף רישום לא יכול היה לזכות בה, והם נתפסו כהוכחה ניצחת לכך שישנו רגע בו הפרסות אכן אינן נוגעות בקרקע.
מויברידג' פרסם את גילוייו במגזיני מדע פופולריים; ב-19 באוקטובר 1878 פורסמו תמונות הסוס בשער ה-Scientific American; ב-14 בדצמבר אותה שנה התפרסמו התצלומים במגזין הצרפתי החשוב La Nature. הפרסום עורר התרגשות רבה, משום שסתר את אופני הייצוג המסורתיים בהן תוארו סוסים בעת דהירה במשך שנים, הן במסקנותיו הביולוגיות והן במראה הצלליתי המוזר. בעיתון California Spirit of the Time מה-22 ביוני 1878 נכתב על התמונות כי: "זהו עידן חדש בצילום, והמיידיות אינה עוד מונח לא מתאים [לצילום]".
בעקבות הפרסום במגזין הצרפתי פנה גם הפיזיולוג מארה לצילום כמדיום המיטבי לחקר התנועה, וכתב על תמונותיו של מויברידג' בהערכה:
מויברידג' המשיך בניסוייו, ואף הגדיל את מספר המצלמות ל-20 ואחר-כך ל-24. במספר מקרים הציב את המצלמות בזוויות שונות למצולם, במטרה לתפוס בו זמנית כמה נקודות מבט. לשיטה זו, אותה ישכלל מויברידג' בעתיד, קרא "מחקרים בהקצרה". עם הזמן שכלל מויברידג' את שיטת הצילום שלו, ועבר להשתמש בלוח הצילום היבש, שהיה רגיש יותר לאור, ולכן הצליח לקלוט פרטים רבים יותר של החיה. הוא החל לצלם חיות אחרות, כגון כלבים, איילים, חזירים ויונים, וב-1879 צילם לראשונה אתלטים. גם את עצמו צילם, כשהוא חוטב עצים. שכלול נוסף היה של ציוד הצילום; מויברידג' החל להשתמש במצלמות בעלות מנגנון דמוי שעון, בו ניתן היה ליצור חשיפות במרווחי זמן קבועים (ולא במרווחי מרחק קבועים) איתן ניתן היה לצלם חיות שתנועתן לא יכלה להפעיל את חוט הכותנה. במהלך שני הקיצים בהם עבד בחוותו של סטנפורד צילם מויברידג' מעל ל-200 סדרות, שהורכבו מאלפיים תמונות בודדות. הוא פרסם את תוצאות מחקרי התנועה שלו במאי 1881 תחת הכותרת The Attitudes of Animals in Motion, A Series of Photographs Illustrating the Consecutive Positions Assumed by Animals in Performing Various Movements.
הזואופרקסיסקופ
הצעתו של מארה, לעשות סינתזה של תצלומיו האנליטיים של מויברידג' כדי ליצור "אנימציה ויזואלית", חזרה שוב במאמר בחודש אוקטובר ב-Scientific American ובמאמר ב-9 ביולי ב-The Art Interchange. מויברידג' עצמו הכין ומכר מהדפסי תצלומיו רצועות זואטרופ (zoetrope, מתקן שהומצא במחצית הראשונה של המאה ה-19 ליצירת אשליה של תנועה). במקביל, עבד מויברידג' בשלהי 1879 על פיתוח מקרן שיוכל להראות את תצלומיו בתנועה: המכונה שבנה הורכבה בבסיסה ממכשירים קיימים - סוגים של "צעצועים פילוסופיים" - בעיקרם הפנקיסטוסקופ ופנס קסם. פנס הקסם שולב עם מנגנון של שני דיסקים שנעו בכיוונים מנוגדים. דיסק אחד שקוף, עליו צוירו, ואחר-כך הודבקו, רצף תצלומי התנועה, ודיסק שני ממתכת, שחורץ בחריצים ששימשו לסירוגין כתריס שמעלים דימוי אחד וחושף את הבא אחריו, כך שנוצרה אשליית תנועה. למכשיר שבנה קרא מויברידג' תחילה זואוגירוסקופ (Zoogyroscope), אך מאוחר יותר שינה את השם לזואופרקסיסקופ (zoopraxiscope), שזכה באחד מעיתוני התקופה לכינוי "פנס קסם שהשתגע". מויברידג' יצר בחייו מאות "סרטונים" בני שניות אחדות, שכללו בעיקר צילומים של בעלי חיים ובני אדם בתנועה.
הזואופרקסיסקופ היה קרוב לוודאי המקרן הקולנועי הראשון בעולם ולבטח אחד המוקדמים, והפך לאחד ממקורות ההשראה של תומאס אדיסון בהמצאת הקינטוסקופ.
מצויד במכשיר ההקרנה שלו, החל מויברידג' להסתובב ברחבי העולם, לשאת הרצאות מאוירות על תנועת הסוס, ולחפש מימון להמשך מחקריו. במהלך מסעותיו, בעת ששהה באנגליה ב-1882, שמע כי סטנפורד מימן ופרסם ספר יחד עם פיזיקאי בשם ג'יי. ד. ב. סטילמן, The Horse in Motion as Shown by Instantaneous Photography (בהוצאת: Osgood & Co., 1882), ובו מופיעים רישומים ותחריטים שנעשו על-פי תצלומיו, מבלי לציין בהבלטה את שמו כיוצר התצלומים. מלבד העלבון הצורב שספג, פגע הפרסום ביכולתו להשיג מימון למחקריו, והוא עזב את אירופה ושב לארצות-הברית כדי לתבוע את סטנפורד על הפרת זכויות יוצרים, משפט בו הפסיד.
פרויקט Animal Locomotion
מויברידג' המשיך לשפר את שיטות הצילום שלו, והוסיף מתקן אלקטרו-מגנטי שהפעיל כעת את תריס המצלמה. בקיץ 1885 חזר לצלם, והפעם אתלטים מהאוניברסיטה וכן גברים, נשים וילדים, לעיתים בלבוש, אך בעיקר בעירום או בעירום חלקי. מצולמיו נדרשו לנוע במסלול מיוחד שהותקן לשם כך בחצר פתוחה, כשהם נקלטים על ידי שלוש סוללות המורכבות מתריסר מצלמות כל אחת: האחת מקבילה למצולם, ושתי האחרות בזויות של 60 או 90 מעלות למסלול. לעיתים השתמש במצלמה אחת שבתוכה הורכבו 12 עדשות, כך שהתנועה נקלטה מאותה הזווית. מויברידג' צילם גם חיות בגן הזואולוגי של האוניברסיטה, וכן בפארקים סמוכים לפילדלפיה.
במשך שלוש שנים עבד מויברידג' על מפעל הצילום שלו, ופרסם את עבודתו המונומנטלית - אנציקלופדיה אנטומית של תנועות - בשנת 1887 באחד-עשר כרכים, בהם 781 הדפסי קולוטייפ מלוחות שהורכבו מ-19,347 דימויים בודדים, תחת השם: Animal Locomotion; An Electro-Photographic Investigation of Consecutive Phases of Animal Movements. הלוחות הודפסו במקורם בסוג של הדפסת פוטוגראבור. פורטפוליו שלם נמכר במחיר של 600 דולר. עבודה זו, שהיא שילוב של בידור פופולרי, אסתטיקה ומדע, חולקה לקטגוריות ותת-קטגוריות, על-פי סיווג מגדרי, על-פי לבוש (עירום, עירום חלקי, לבוש חלציים וכדומה) ועל-פי סוגי התנועות (תנועות נורמליות ולא-נורמליות). ניתן לאתר הגיון פרוגרסיבי במבנה העבודה: הקטגוריה הראשונה, עירום, תפסה את החלק הגדול ביותר ונפרסה על פני ארבעה כרכים, ובתוכה ההליכה קדמה לריצה, לקפיצה ולעצירה; פעילויות ללא אביזרים קדמו לפעולות בעזרת אביזרים; גברים הופיעו לפני נשים. לאחר העירום המלא הופיע העירום החלקי, ופעולות פשוטות הופיעו לפני פעולות מורכבות יותר. בסוף מופיעות פעולות של ילדים. הכרך השביעי מכיל תמונות של גברים ונשים בלבוש מלא, השמיני מציג תנועות פתולוגיות, והכרכים התשיעי עד האחד-עשר מוקדשים לחיות. "ההגיון המדעי" שעולה מהסדר של הלוחות עוקב אחר היררכיה חברתית, שמתחיל בתנועות של הסובייקט הגבוה ביותר - העירום הגברי - דרך הנשים, הילדים, הנכים, ועד לחיות.
עם הופעת Animal Locamotion נטען בעיתון "The Nation" כי הספר "צריך להיות ברשותו של כל מוסד מדעי ואומנותי בארץ ובעולם". למחקרו של מויברידג' נודעה השפעה רבה על אמנים ומדענים בני תקופתו, וגם בימינו נחשב הספר לאחד מניתוחי התנועה הרחבים והמקיפים שנעשו. הפרויקט שוחזר ויצא לאור מחדש בשלושה כרכים בשנת 1979 בהוצאת Dover.
בין מדע לאשליה, פנטזיה ופורנוגרפיה
החשיבות המרכזית של ניסוייו של מויברידג' הייתה בהפניית תשומת הלב של חוקרי תנועה למדיום הצילום כמכשיר מרכזי במחקר. מיד עם פרסום תגליותיו של מויברידג' ב-La Nature פנה חוקר התנועה אטיין-ז'ול מארה לצילום ככלי ראשון במעלה למחקריו, והחל להמציא מכשירי צילום שונים לשם כך. לעבודתו נודעה השפעה על אמנים שונים, מתומס אקינס, רמינגטון ואדגר דגה, ועד למרסל דושאן. כמו כן, וכאמור לעיל, שכלול מכשיר הזופרקסיסקופ תרם לקידום המצאת הקולנוע.