cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבוא לניתוח האינסוף
ספר ראשון
הנושאים שנידונים בספר הראשון כוללים: הגדרת הפונקציה וההבחנה בין פונקציות רב-ערכיות ופונקציות חד-ערכיות ובין פונקציות אי-זוגיות לפונקציות זוגיות (בפרק 1). נידונות בו בעיות של פירוק פולינומים לגורמים הקשורות למשפט היסודי של האלגברה, טכניקות וזהויות אנליטיות שונות הכוללות: הצבות, טורים אינסופיים, פונקציות אקספוננציאליות ולוגריתמים, פיתוח לשברים חלקיים, זהויות טריגונומטריות הקשורות למכפלות וסכומים ארוכים של סינוסים של זוויות שונות, כמו גם תוצאות חשובות ומתקדמות יותר כגון חישוב הערכים הטבעיים הזוגיים של פונקציית זטא \zeta(2k) (בעיית בזל המוכללת), זהויות על מכפלות וטורים אינסופיים, ותוצאות רבות על חלוקות של מספרים. חלק גדול מהפרקים האחרונים של הספר הראשון מוקדש לפיתוח הטכניקות האנליטיות של פונקציות יוצרות ושברים משולבים.
ספר שני
הספר השני עוסק בעיקר במיון עקומים אלגבריים: אוילר עוסק בו בתאוריה שמאחורי חתכי חרוט וממשיך את מיון העקומים המעוקבים של ניוטון - בין היתר הוא ממיין עקומים ממעלה רביעית ומפשט את המיון של ניוטון (של עקומים מעוקבים) באמצעות שלל הגדרות ומושגים חדשים.
יחסי פולין–צ'כוסלובקיה
יחסי פולין–צ'כוסלובקיה מאז הקמת צ'כוסלובקיה אחרי מלחמת העולם הראשונה הושפעו רבות מסכסוכי הגבולות בין שתי המדינות מצד אחד ומצד שני מהיותן מדינות קטנות יחסית בקרבת גרמניה ורוסיה. לאחר מלחמת העולם השנייה הוסדרו היחסים בין המדינות מתוקף היותן תחת השפעת ברית המועצות.
היחס בין העמים
היחסים בין הפולנים לצ'כים היו קשים במשך מאות שנים. סטריאוטיפים צ'כיים ראו בפולנים לאומנים צרי אופקים הנגועים בקלריקליזם. סטריאוטיפים פולניים ראו בצ'כים סלאבים שהושפעו יתר על המידה על ידי התרבות הגרמנית.
שנים ראשונות
עם התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית לאחר מלחמת העולם הראשונה, חולקו שטחיה הנרחבים בין מספר מדינות. כשיקולים לחלוקת השטחים הוזכרו השליטה ההיסטורית בשטחים וההרכב הדמוגרפי של תושבי האזור. פולין קיבלה לידיה את גליציה שנלקחה ממנה בחלוקת פולין, וצ'כוסלובקיה הוקמה על השטחים של צ'כיה וסלובקיה. לגבי שטחים מסוימים התגלעו חילוקי דעות בין צ'כוסלובקיה ופולין.
בדצמבר 1918 שלח יוזף פילסודסקי משלחת לנשיא צ'כוסלובקיה, טומאש מסריק, עם מכתב אישי בו הוא הציע הקמת משלחת צ'כוסלובקית-פולנית ליישוב כל הבעיות ביחסי שתי המדינות, כשהכוונה הייתה בעיקר לסכסוך על זאולז'ה בסביבות צ'שין. מסריק הביע מילות הסכמה בפני המשלחת, אולם לא עשה מעבר לכך. הוא העביר את העניין לטיפול ממשלת צ'כוסלובקיה אשר לא קידמה את העניין, ואף אישר את תפיסת זאולז'ה על ידי צבא צ'כוסלובקיה. למרות שהמעצמות כפו על הצבא הצ'כוסלובקי לסגת, בפולין כעסו על כך שצ'כוסלובקיה השתמשה בצבאה בעוד היא עסוקה בלחימה בחזית המזרחית.
ב-6 בנובמבר 1921 נחתם בין המדינות הסכם בנש-סקירמונט על שם אדווארד בנש וקונסטנטי סקירמונט שרי החוץ של המדינות. בהסכם התחייבו הצדדים לכבד את גבולות המדינה השנייה ולשמור על נייטרליות נדיבה, המאפשרת העברת אמצעי לחימה, במקרה שהמדינה השנייה תותקף. צ'כוסלובקיה הצהירה שאין לה עניין במזרח גליציה. בנספח נקבע שהטיפול בסכסוכי הגבולות באזורי זאולז'ה, אורבה וספיש יועבר לוועדה פולנית צ'כוסלובקית שתדון בנושא ושעניין העיירה יאבורינה ייפתר תוך שישה חודשים.
באפריל 1925 נחתמו הסכמים בין בנש לאלכסנדר סקריז'נסקי שקבעו שיתוף פעולה הדוק בענייני חוץ, מיעוטים וסכסוכי גבולות. אולם סכסוכי הגבולות שלא נפתרו מנעו שיתוף פעולה הדוק בין המדינות.
אל מול גרמניה
עם התגברות החשש מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, מנהיגי פולין וצ'כוסלובקיה הבינו שעמידתם מול הגרמנים תלויה בתמיכה של צרפת. היה ברור שבמקרה שצרפת תצא למלחמה בגרמניה להגנת אחת המדינות, המדינה השנייה תצטרך להצטרף למלחמה נגד גרמניה, מכיוון שניצחון גרמני פירושו חיסול מדינתם שלהם בשלב הבא. אולם מנהיגי שתי המדינות הטילו ספק בכך שצרפת תעמוד בהתחייבויותיה לבא לעזרת פולין או צ'כוסלובקיה. מנהיגי שתי המדינות גם האמינו שיש יותר סיכוי שצרפת תעזור למדינתם מאשר לשנייה. במצב זה, גיבשה כל אחת מהמדינות מדיניות עצמאית שנועדה למזער את נזקיה במקרה שצרפת לא תבוא לעזרה.
בינואר 1934, בז'נבה, ביקש יוזף בק מאדווארד בנש דיון כולל בנושאים על הפרק בין המדינות, במטרה להדק את היחסים ביניהם. בנש הביע מילות הסכמה, אולם המדיניות של צ'כוסלובקיה הייתה שלא לקשור קשרים קרובים מדי עם פולין על בעיותיה הקשות עם ברית המועצות וגרמניה, בשעה שצ'כוסלובקיה הרגישה בטוחה במעמדה. כמה ימים לאחר מכן, עוד בינואר 1934, חתמה פולין עם גרמניה הסכם אי-לוחמה דבר שנתקבל במורת רוח רבה על ידי צ'כוסלובקיה. צ'כוסלובקיה גם הביעה דאגה לנוכח היחסים הקרובים בין פולין להונגריה. מנגד, פולין חששה מהיחסים הטובים בין צ'כוסלובקיה לברית המועצות. נוכח היחסים המתוחים בין המדינות, פולין תמכה בתנועות שקראו לעצמאות של סלובקיה, וצ'כוסלובקיה סייעה לתנועות לאומיות אוקראיניות בפולין. צ'כוסלובקיה אף אירחה בשטחה לתקופה מסוימת ממשלה גולה של אוקראינה.
בפברואר 1937 דרשה פולין מצ'כוסלובקיה שכל ויתור שיינתן לגרמנים בחבל הסודטים יינתן במקביל גם לפולנים באזור צ'שין. דרישה זאת הוכרה על ידי צ'כוסלובקיה במאי 1937 כאשר שגרירה בפולין אמר ליוזף בק שהמיעוט הפולני יקבל יחס שווה לזה של שאר המיעוטים. כל עוד האפשרות של ויתורים למיעוט בחבל הסודטים נראה רחוק, הייתה הצהרה זאת פתרון נוח לכל הצדדים. בעקבות הסכם מינכן והעברת חבל הסודטים לגרמניה, דרשה פולין, וקיבלה באוקטובר 1938, את זאולז'ה. על פי ההסכם שנחתם ב-1 בנובמבר 1938, ויתרה פולין על אוסטרבה ותמורת זאת קבלה את מסילות הרכבת העיקריים של שלונסק העלית הפולנית.
פולין ספגה ביקורת קשה ביותר על מהלך זה וחוקרים רבים ביקרו בחריפות את הניצול של הפולנים את חולשת צ'כוסלובקיה ואף האשימו אותה בלקיחת חלק בהתפוררותה הסופית. אולם היו שטענו שהמדיניות הפולנית נבעה מההערכה הפולנית שצ'כוסלובקיה ממילא אבודה ותבלע על ידי גרמניה, ועל כן עדיף למנוע מגרמניה להשתלט על זאולז'ה, במיוחד מכיוון שגרמניה יכלה להשתמש בה כגשר להשתלטות על סלובקיה, השתלטות שתביא את גרמניה להקיף את פולין גם מדרום. בנוסף, ייתכן שפולין ביקשה למצוא חן בעיני גרמניה, בגלותה עוינות לצ'כוסלובקיה, בתקווה שדבר זה יעמוד לה בהמשך.
במהלך מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה היו פולין וצ'כוסלובקיה תחת כיבוש גרמני, אולם לשתי המדינות היו ממשלות גולות אשר ניהלו יחסי חוץ וניסו להגיע לשיתוף פעולה. הפולנים ניסו להקים פדרציה עם צ'כוסלובקיה, אך הכעס על שיתוף הפעולה של הפולנים עם גרמניה בעקבות הסכם מינכן וסירוב של סיקורסקי להשיב את זאולז'ה לצ'כוסלובקיה מנעו זאת. צ'כוסלובקיה גם לא ששה לאיחוד כלכלי עם מדינה נחשלת ממנה. הקשר הקרוב בין אדווארד בנש וברית המועצות, הייתה למורת רוח גדולה של הפולנים שראו בקומוניסטים סכנה רבה לארצם.
לאחר מלחמת העולם השנייה
החל מאמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 התפתח שיתוף פעולה בין תנועות הדיסדנטים בשתי המדינות. אולם היחסים בין שתי המדינות בשנת 1989, עת נפלו המשטרים הקומוניסטיים והדיסדנטים הגיעו לשלטון, החלו ברגל שמאל. צ'כוסלובקיה סירבה לפתוח את גבולותיה עם פולין לתנועה חופשית כפי שעשתה עם שאר שכנותיה, מחשש לגלישת פעילויות פליליות פולניות לתחומה. בפולין גם מחו על כך שנשיא צ'כוסלובקיה בחר לבקר קודם בגרמניה ולא בפולין, על כל הסמליות הכרוכה בכך. נטען שהסיבות האמיתיות לסגירת הגבולות היא פוליטית. על פי טענות אלו, צ'כוסלובקיה אינה רוצה בקשרים קרובים עם פולין, מחשש שהדבר יפריע להתקבלותה לחיק האיחוד האירופי. בנוסף, סגירת הגבולות אמור למנוע קשר קרוב מדי בין המיעוט הפולני בצ'כוסלובקיה לבין מדינת האם שלהם. בשנת 1991 הופשרו היחסים, נחתם בין המדינות ברית ידידות ושיתוף פעולה, ובמאי 1991 הוסרו מגבלות המעבר בגבולות. היחסים בין צ'כיה לפולין נשארו טובים, גם לאחר התפרקות צ'כוסלובקיה.
כתריאל יפה (אוניית מעפילים)
האונייה ניסתה לפרוץ את הסגר הימי על ארץ ישראל, אך אותרה על ידי הצי הבריטי ולאחר מאבק נגררה לנמל חיפה.
גם לאחר עגינתה המעפילים התנגדו והתעמתו עם הבריטים במטרה להישאר בארץ, אך לבסוף גורשו במסגרת מבצע איגלו למחנות המעצר בקפריסין.
שם האונייה
ה"אוונטי", ושם נוסף שניתן לה, "מריה סרה" (באנגלית: Maria Serra), הייתה במקורה אוניית משא שנבנתה בשנת 1920 באיטליה כאוניית מפרשים והייתה רשומה בנמל סבונה.
רכישה והכנה
רכישת האונייה והארגון להעפלה בוצעו על ידי המוסד לעלייה ב' של ההגנה. האונייה נקנתה באיטליה בעזרת יהודה ארזי ועדה סרני באמצעות חברה מקומית בבעלות יהודי בשם פינטר.
מלווי הספינה וצוות מספנה מקומי הכינו את האונייה להפלגת העפלה. נבנתה קונסטרוקציה עם דרגשי לינה. הוכנו שתי סירות הצלה ל-35 בני אדם. הספינה צוידה ב-16 טון מים, ומזון ל-11 יום.
מפקד האונייה היה אליעזר (קליין) טל איש הפלי"ם, ולצדו רפי (לא ידוע שם משפחה), והגדעונית הייתה איה מאיר (פינקרפלד).
המעפילים
604 המעפילים היו ניצולי השואה; בהם 371 גברים ו-233 נשים במנעד גילים, וכן "ילדי סלבינו", ילדים יתומים אשר מצאו חיילי הבריגדה היהודית, ונאספו אל מחסה ארעי בכפר סלבינו שבאיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה.
המעפילים נאספו במחנה אוהלים, שהוקם בסמוך לחוף ההעמסה ליד בוקה די מגרה (Bocca di Magra), דרומית ללה ספציה באיטליה. הפעילות במחנה האיסוף התנהלה תחת מסווה של מחנה נופש, כדי שהמבצע לא ייחשף לאוכלוסייה המקומית.
ההעמסה הייתה חשאית ונמשכה כ-4 שעות בשעות הלילה, ללא ידיעת השלטונות האיטלקים ומעורבותם. המעפילים הובלו באסדות, לאורך נהר מגרה עד לשפך, שם עגנה האונייה. המעפילים חולקו לקבוצות, והחיים באונייה נוהלו על ידי מועצת נציגים שבחרו המעפילים.
ההפלגה
האוניה יצאה לדרכה ב-31 ביולי 1946. יצאה ללא בעיות לנתיב השיט המתוכנן: מצר מסינה, כרתים, ומשם דרומה לחוף המצרי, חוף אל עריש, מזרחה לכיוון חופי ארץ ישראל ולאורכם, ולכיוון צפון.
ב-7 באוגוסט הודיעו ממפקדת "ההגנה" למלווי האונייה, שעליהם להיפגש בלב ים עם האונייה כ"ג יורדי הסירה, ולקבל ממנה 750 מעפילים; ו"כ"ג" תחזור לאחר מכן לאיטליה, עם צוות הימאים הזר של "כתריאל יפה"; ולאחר ההעברה יצטרף לאונייה מלווה שני, ישראלי. קבוצת מעפילים ניסתה להתמרד ולתפוס פיקוד כדי לא לחזור ולהיפגש עם ה"כ"ג" אך לבסוף נרגעו הרוחות.
ב-11 באוגוסט הודיעה האונייה שאין באפשרותה לבצע את ההעברה בגלל התקשורת הלקויה עם ה"כ"ג", שמנועה היה מקולקל והיא עמדה, גם בגלל מחסור במים ובמזון. ממפקדת "ההגנה" בארץ ישראל נשלחה הוראה לבצע בכל זאת את ההעברה, אולם הקשר נותק.
עימות עם הבריטים
ב-11 באוגוסט בשעה 17:00, נתגלתה האונייה על ידי מטוס סיור בריטי. בשעה 21:00, כאשר התקרבה "כתריאל יפה" אל ה"כ"ג", הופיעה בסמוך אליה משחתת R - 41 בריטית.
המלווים והמעפילים קבלו הנחיות אחדות ממפקדת "ההגנה": לסרב לעצור את האונייה, גם אם הבריטים יורים באוויר; אך זאת, רק אם מצויות חגורות הצלה באונייה; ולדרוש מהבריטים להפליג לארץ; ואם ייעצרו - יש לחבל במנועים, ולהסליק את מכשיר הקשר, כדי שניתן יהיה לקיים קשר גם בשעת העימות הצפוי עם הבריטים.
ב-14 באוגוסט עלו אנשי צבא בריטים אחדים על הסיפון. התחולל מאבק, שבמהלכו הצליחו המעפילים להשתלט על הבריטים, לכבול אותם, ולכלוא אותם במחסן. אז עלו מלחים בריטים נוספים, ותוך כדי מאבק, שכלל חילופי מהלומות, השתלטו על האונייה. והאונייה נגררה לנמל חיפה.
במשך 6 ימים עגנה האונייה בפתח הנמל תחת שמירה בריטית. אז החליטו המעפילים לנסות להשיט אותה אל הים. באחד הלילות, בחסות החשכה, עלה בידם של מפקד האונייה, אליעזר (קליין) טל והמעפילים לנסר את שרשרת העוגן, כאשר רעש הניסור עומעם בעזרת שירה רמה של המעפילים. לאחר ניתוק העוגן, האנייה נסחפה עם הרוח לכיוון קריית חיים. במרחק 500 מטר מהחוף הבחינה בהם הסיירת הבריטית "מאוריציוס", ונשלחה גוררת עם 100 חיילים בריטים, שהשתלטו עליה מחדש.
מעפילי "כתריאל יפה" היו בין הראשונים שגורשו למחנות המעצר בקפריסין. המעפילים גילו התנגדות, אשר לוותה במאבק עם החיילים הבריטים, במטרה למנוע את הגירוש. בשעה שהבריטים אילצו אותם לעבור לספינת הגירוש "אמפייר הייווד", חלק מהם קפצו למים, ורובם התבצרו במחסנים. רק לאחר שני נסיונות כושלים של הבריטים להעביר את המעפילים, הבריטים הצליחו להתגבר עליהם בעזרת סילוני מים.
לאחר מעבר המעפילים אל ה"אמפייר הייווד" התחולל מאבק נוסף במטרה לעכב את הגירוש. במהלך המאבק המעפילים הצליחו לחבל באונייה בעזרת חומרי נפץ שהונחו והופעלו בתחתית האונייה ב-18 באוגוסט. חומר הנפץ הוברח אל "כתריאל יפה" על ידי זלמן פרח איש הפלי"ם שהצליח לחדור אל האונייה במסווה. החומר הוסלק בתוך כיכרות הלחם שסופקו למעפילים, ולאחר מכן הוברח ל"אמפייר הייווד" בתוך נעליהן של כמה נערות מקבוצת ילדי סלבינו, שנעזרו בגדעונית איה מאיר . לאחר סיום ההכנות הופעל המטען על ידי זלמן פרח ואליעזר (קליין) טל, וגרם לנזק קל ל"אמפייר היווד". החבלה עיכבה את הגירוש בכמה ימים כייוון שהאונייה נשלחה לתיקונים בעקבות הפיצוץ, ורק ב-22 לאוגוסט הפליגה לדרכה . ה"אמפייר היווד" השלימה את משימתה לגירוש המעפילים לקפריסין ב-27 לאוגוסט, לא לפני מאבק נוסף ואחרון של המעפילים במהלכו הבריטים הפעילו זרנוקי מים וגז מדמיע כנגד המעפילים שהתבצרו בבטן האונייה.
מפקדת "ההגנה" הנחתה את המלווים להתערב בין המעפילים ולרדת עימם אל הנמל. בפועל, המפקד והגדעונים הצליחו לרדת עם המעפילים ולהגיע לקפריסין. אחר כך ברחו מהמחנה בעזרת שמואל (סמק) ינאי, שארגן את בריחתם של 8 אנשים בעזרת ספן יווני.
מייקל פורטר
מייקל יוג'ין פורטר (באנגלית: Michael Eugene Porter, נולד ב-23 במאי 1947) הוא פרופסור למנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד, בעל שם עולמי בתחום האסטרטגיה העסקית וחקר היתרון התחרותי של חברות ואומות.
ביוגרפיה
מייקל פורטר נולד במישיגן בארצות הברית. ב-1969 סיים את לימודיו בהנדסת מכונות ואווירונאוטיקה באוניברסיטת פרינסטון. ב-1971 קיבל תואר MBA לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר למנהל עסקים של הרווארד (הרווארד ביזנס סקול), וב-1973 השלים תואר Ph.D בכלכלה עסקית.
פורטר חיבר 18 ספרים ומעל 125 מאמרים בתחומים שונים. הוא זכה שש פעמים בתואר מאמר השנה של ההרווארד ביזנס רוויו, אחד מכתבי העת החשובים בעולם בתחום הניהול. התחום המרכזי בו עוסק פורטר הוא חקר תחרותיות והאסטרטגיה העסקית. במקביל לכתיבה אקדמית ולהוראה, פורטר משמש גם כיועץ לחברות רבות, כגון פרוקטר אנד גמבל, של, קאטרפילר ועוד, וכן לממשל האמריקאי ולארגונים ללא מטרות רווח. בתוך כך סייע גם לעיריית ירושלים בבניית התוכנית האסטרטגית במהלך כהונתו הראשונה של ראש העיר דאז ניר ברקת וכונתה ״תוכנית פורטר״. פורטר הוא גם אחד המייסדים של חברת הייעוץ האסטרטגי מוניטור גרופ (שנקנתה על ידי דלוייט בשנת 2013 לאחר שפשטה את הרגל).
בינואר 2011 פרסם ב"הרווארד ביזנס רוויו" מאמר בשם " "יצירת ערך שיתופי – כיצד להמציא מחדש את הקפיטליזם, ולשחרר גל של חדשנות וצמיחה", בו ביקר - על רקע המשבר הכלכלי העולמי - את השיטה הקפיטליסטית האמריקאית הנוכחית, וטען כי יש ליצור צורה מתוחכמת יותר של קפיטליזם, המתמקדת ביצירת "ערך שיתופי" (Shared Value)- ערך כלכלי המייצר לצידו גם ערך חברתי.
מחקריו
מודל חמשת הכוחות של פורטר (Porter's Five Forces Analysis), אותו פרסם בשנת 1979 נחשב לאחד מתרומותיו הבולטות לחקר התחום העסקי. המודל נמצא בשימוש נרחב בתכנון אסטרטגיה עסקית ובשיווק, ובוחן את הכוחות השונים המשפיעים על רמת הרווחיות בענף מסוים הגוזרים את רמת האטרקטיביות שלו. המודל מבוסס על התובנה שהאסטרטגיה העסקית צריכה להתאים להזדמנויות והאיומים של הסביבה החיצונית והוצע על ידי פורטר כחלופה למודל ה-SWOT הפופולרי שהיה בעיני פורטר כללי מדי. בשנת 2008 פרסם פורטר מאמר עדכון על מנת להבהיר בצורה טובה יותר את השימוש במודל.
מודל חשוב נוסף שפורטר פיתח בשנת 1985 הוא מודל שרשרת הערך (Value Chain). על פי המודל, הניתוח התחרותי מורכב משרשרת של פעילויות ראשוניות ופעילויות תומכות, המהוות את "אבני הבניין" שבעזרתן מייצרת החברה את המוצר שלה ואת ערכו ללקוח. מודלים בולטים נוספים הם מודל ארבע הפינות העוסק בתחום המודיעין העסקי, מודל היהלום הבוחן את התנאים ליצירת יתרון תחרותי של מדינות, ועוד.
פורטר גם כתב מספר מאמרים שיצרו תחומי מחקר חדשים בתחום העסקי כמו "היתרון התחרותי של אומות" ו"היתרון התחרותי של שכונות מרכז העיר", אשר קובצו לספר המאמרים "על תחרות".
נחמן רז
נחמן רז (9 בדצמבר 1924 – 5 ביולי 2015) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כמזכ"ל איחוד הקבוצות והקיבוצים וחבר הכנסת מטעם המערך.
ביוגרפיה
רז נולד בשם נחמן ריז'יק בשנת 1924 בקיבוץ עין חרוד. למד בבית ספר בקבוצת גבע. לימים הוכשר להוראה בסמינר בית ברל ולמד לימודי היסטוריה וספרות באוניברסיטה העברית.
בשנים 1947–1948 היה רז מזכיר תנועת הנוער העובד. בשירותו הצבאי, לאחר קום המדינה, שימש קצין חינוך ראשי של הנח"ל (1950–1952).
בפעילות חינוכית המשיך שנים ארוכות כמדריך ביישובי עולים (1954–1956), מורה ומנהל בית הספר המקיף עין חרוד (1958–1978) וכמדריך בסמינר אפעל (1980–1982).
במקביל לעיסוקיו המקצועיים נבחר רז לתפקידים שונים בתנועה הקיבוצית. בין השנים 1972–1978 שימש כמזכיר קיבוץ גבע. במקביל, בשנים 1973–1976, כיהן כמזכ"ל איחוד הקבוצות והקיבוצים. לאחר התאחדות התנועות הקיבוציות היה חבר במזכירות התנועה הקיבוצית המאוחדת.
רז היה חבר פעיל במפלגת העבודה ומטעמה נבחר לכנסת בשנת 1983, לאחר התפטרותו של חיים הרצוג מהכנסת. במהלך הכנסת העשירית היה חבר ועדת החינוך והתרבות ולאורך הכנסת האחת עשרה כיהן כיו"ר הוועדה.
נחמן רז היה חבר קיבוץ גבע, ובו גם הובא למנוחות. היה נשוי לנירה (נירקה), אשת חינוך. מילות השיר "כי אבד אשר עבר" שהושר על ידי הגבעטרון הן פרי עטו.
ליאור קינן
ביוגרפיה
קינן נולדה וגדלה בפרדסיה. סבה הוא תת-אלוף במיל' גיורא רם-פורמן, שהיה טייס קרב, כיהן כסגן-מפקד חיל האוויר, ולאחר שחרורו מצה"ל, שימש מזכ"ל הקיבוץ הארצי. שם משפחתה הוא עברות של "קלינמן".
בוגרת קריית החינוך דרור ותנועת הנוער העובד והלומד. את שירותה הצבאי עשתה קינן ביחידת דובר צה"ל. לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 2010, החלה לעבוד בערוץ 10 - תחילה כתחקירנית ולאחר מכן, כרכזת כתבים.
ב-2013 מונתה ככתבת לענייני תחבורה בערוץ, וב-2015 מונתה ככתבת לענייני כלכלה, בנוסף לתפקידה בתחום התחבורה. קינן סיקרה את פרשת ענבל אור וחשפה את הוצאותיה האישיות של אור על חשבון כספי הלקוחות.
בחודש מאי 2018, החלה להגיש את תוכנית הבוקר "בוקר אור" בערוץ עשר, לצד אור הלר, בימי שישי וערבי חג. החל מחודש יוני 2018 ועד ינואר 2019, עת נסגר ערוץ 10, השניים הגישו את התוכנית גם בימי רביעי, לאחר עזיבתם של אורלי וגיא את תוכנית הבוקר בערוץ.
מאז מיזוג "רשת" וערוץ עשר, היא משמשת מגישה-מחליפה של התוכנית "ברקוד", במקביל להמשך עבודתה בחדשות 13 ככתבת לנושאי צרכנות ותחבורה. בשנת 2020, החלה לשמש ככתבת ב.
לקינן תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2023 החלה להגיש באופן זמני את תוכנית החדשות "שישי" לאחר עזיבתה של אילה חסון את חדשות 13.
במאי 2023, במשפט שמצא את העיתונאים אביעד גליקמן ואיילה חסון אשמים בהוצאת לשון הרע, שיבח השופט את עבודתה העיתונאית של ליאור קינן. הוא קבע שהדיווח של קינן "עולה בקנה אחד עם האמת העובדתית", ושלעבודתה עומדות הגנות אמת בפרסום ותום הלב. "היא ערכה ריאיון פרונטלי עם התובע ושלחה לו לאחר מכן שאלות בשני סבבים, ואפשרה לו לענות בכתב, לאחר קבלת ייעוץ, לרבות ייעוץ משפטי", ציין השופט דלוגין. "רק אז, כשלושה שבועות לאחר הריאיון עם התובע, בו חשפה בפניו לראשונה את המידע שברשותה, פרסמה את הכתבה." "אולי לא בכדי, לא נמצאו בכתבה שלה חריגות כלשהן ביחס לאמת בפרסום".
חיים אישיים
קינן נשואה לספי עובדיה, כתב פוליטי בחדשות 13. הזוג מתגורר בגבעתיים.
פון ראיין אקספרס
פון ראיין אקספרס (באנגלית: Von Ryan's Express) הוא סרט מלחמה והרפתקאות אמריקאי משנת 1965 בבימויו של מייקל רובסון, עם פרנק סינטרה וטרוור הווארד בתפקידים הראשיים.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעריכת הקול הטובה ביותר.
הצילומים נערכו באלפים האיטלקיים באזור קורטינה ד'אמפצו בצפון איטליה והעלילה היא על בריחה נועזת של מאות שבויי מלחמה ממחנה שבויים באמצעות רכבת לשווייץ. הסרט מסתיים בקרב כבד בין הבורחים וחיילים גרמנים הרודפים אחריהם. אחת הסצנות הידועות של פרנק סינטרה היא כשהוא בורח במהירות כדי לעלות לרכבת וכדורי הגרמנים משיגים אותו מרחק קצר לפני הגבול עם שווייץ. זה אחד הסרטים הרווחיים ביותר של סינטרה.
תקציר העלילה
מפקד המחנה הוא מייג'ור בטליה (אדולפו צ'לי) וסגנו הוא קפיטן אוריאני (סרג'יו פנטוני). מפקד השבויים הוא הקצין הבריטי מייגור פינצ'מן (טרוור הווארד). השבויים מארגנים שביתת מחאה לאחר שהמפקדם הקודם מת בתא עונשין שנקרא "תא זיעה". ראיין מתקבל בחשדנות אך נוטל את הפיקוד בתוקף דרגתו הגבוהה ומסיים את השביתה.
פינצ'מן עוין את ראיין בעיקר לאחר שראיין מגלה מחסן עם ציוד, מזון ותרופות אנטי מלריות למקרה של בריחה. הוא מוסר את המחסן לאיטלקים במחשבה שכוחות הברית מתקרבים למקום ואין טעם בבריחה. פינצ'מן לועג לו ומכנה אותו פון ראיין. ראיין פוקד על השבויים להתפשט ולשרוף את בגדיהם המלוכלכים ושורצי הכינים ובטליה מסכים לתת להם בגדים נקיים לאחר שהוא פוקד להכניס את ראיין ל"תא זיעה".
לאחר שהאיטלקים עוזבים עורך פינצ'מן משפט לבטליה במטרה לגזור עליו מוות אך ראיין פוקד לשחרר אותו לתא זיעה. האמריקאים נוחתים בסלרנו והאיטלקים בורחים. ראיין מארגן את כל 400 השבויים והם הולכים בכיוון לאמריקאים ביחד עם קפיטן אוריאני. הגרמנים נכנסים למחנה, מוצאים את בטליה והוא מוליך אותם לשבויים.
הגרמנים מקיפים אותם ומעלים אותם על רכבת משא צפונה לכיוון אינסברוק. על כל הקרונות נמצאים חיילים גרמנים חמושים. ראיין מארגן השתלטות על הרכבת על ידי שבירת רצפת הקרון, עלייה למעלה, קטילת השומרים ולבישת בגדיהם. הם אוסרים את מפקד הרכב פון קלמנט (וולפגנג פרייס) ואת פילגשו גבריאלה (רפאלה קרה).
הם מצליחים לעבור את כל נקודות הבקרה הגרמניות בעזרת הכומר קוסטנזו (אדוארד מאלהר) שמדבר גרמנית שוטפת ומתחזה לקצין המפקד של הרכבת. ראיין כמעט נתפס כשאיש גסטפו מזהה את שעונו כשעון אמריקאי אך קנסטנזו משכנע אותו בגרמנית שזה של טייס אמריקאי שהופל וראיין מסכים לתת לו את השעון תמורת כמה קופסאות סיגריות.
פון קלמנט ופילגשו מנסים לברוח, וראיין נאלץ להרוג אותם. בהמשך הם מזייפים מכתב המורה להם לעבור למסילה בכיוון שווייץ כי ברכבת יש מטען המיועד להרמן גרינג. בדרך הם מופצצים על ידי מטוסי אוורו לנקסטר בריטיים וחלק מהקרונות עולים באש.
לבסוף מבינים הגרמנים כי זאת רכבת שבויים בדרכה לשווייץ. שלושה מטוסי מסרשמיט מפציצים אותם והשבויים מצליחים להפיל אחד מהם. לבסוף יוצא ראיין בראש קבוצה על מנת לעצור את הגרמנים שבראשם קולונל גורץ (ג'ון ון דרילן). מתחולל קרב קשה בתוך מנהרה שבו הם מצליחים לחסל גרמנים רבים הם רצים לרכבת שמתחילה לנסוע אך ראיין נפגע ונהרג לפני שהוא מצליח לעלות על הרכבת (בספר הוא מצליח לעלות על הרכבת ולהגיע לשווייץ).
האח הגדול עונה 9
על העונה
עם מעבר הפורמט לזכיינית רשת הוחלף יורם זק – "האח הגדול" (עורך התוכנית), באחות גדולה — רווית ליאור-מנדל, שינוי שמתבטא בקולה הנשי ובדרישה לפנות אל "האח הגדול" (היישות השולטת בבית) בלשון נקבה. אולם, כעבור שלושה שבועות, החליטה לפרוש מתפקידה בעקבות הרייטינג הנמוך מול המתחרים מקשת 12 וגם בגלל סיבות אישיות, והוחלפה ברועי עוז. עוז היה בעצמו "האח הגדול" בשלושת השבועות הראשונים של העונה הראשונה, בטרם זק ירש את תפקידו ותרם להצלחת התוכנית בישראל.
בזכיינית "רשת" הוחלט לפנות לכיוון בריא ולכן להפסיק להציג את טבק הסיגריות כמוקד חשוב בבית. המתמודדים יעשנו בתאים קטנים אשר מתאימים לאדם אחד בלבד ולא יצולמו. ההפקה הסבירה את הצעד ברצונה למנוע מלהפוך את הסיגריות למוקד עבור בני נוער הצופים בתוכנית ומהמתמודדים להתחיל לעשן מאחר שהשהות בבית היא סביב הסיגריות. לאחר כניסת הדיירים החדשים (כמו כן כניסתם של אביבית ואדל) החליט האח הגדול לאפשר לדיירי הבית לעשן ברחבי החצר ולהכניס את הסיגריות לתקציב השבועי בטענה שדיירי הבית הוותיקים מבלים יותר מידי בחדרי העישון הסגורים.
לראשונה בתולדות "האח הגדול", אירוע הפתיחה חולק ליומיים רצופים - ביום הראשון נכנסו 10 דיירים, שנאמר להם כי לא ייכנסו עוד דיירים באותו ערב. אולם, שאר הדיירים שטרם נכנסו - נכנסו ביום למחרת, והדיירים שכבר נכנסו שהו בסוויטה נפרדת בעת כניסת הדיירים הנוספים. בנוסף, "דיירי היום הראשון" בחרו להעניק לאחד מ"דיירי היום השני" — לירון — חסינות כבר בהדחה הראשונה.
זוהי העונה הארוכה ביותר של התוכנית מאז החל שידורה בישראל — 120 ימים. בכך נשבר השיא של העונה החמישית, שנמשכה 115 ימים.
מבנה ועיצוב הבית
בית האח הגדול בקריית התקשורת נווה אילן נהרס ונבנה מחדש. הבית החדש תוכנן ועוצב על ידי האדריכל ערן בינדרמן. הבית משתרע על פני 1000 מטר רבוע, חצר הבית בעונה גדולה יותר מהעונות הקודמות ומשתרעת על פני 500 מטרים נוספים. בפתיחת התוכנית, נאמר כי בבית האח הגדול החדש מותקנות 60 מצלמות, ו-100 מיקרופונים, תקציב ועלות בניית בית האח הגדול בעונה 9 יפורסמו בהמשך.
חדרי הבית:
דיירי הבית
רשימת 27 הדיירים שנכנסו לבית האח הגדול לפי סדר כניסתם (כולל הזמניים): דיירים שנכנסו בכניסה הראשונה (ערב ראשון) דיירים שנכנסו בכניסה הראשונה (ערב שני) דיירים שנכנסו בכניסת ביניים דיירים שנכנסו בכניסה השנייה
דיירים זמניים
٭ רשימת וסדר המודחים מפורטים בהמשך הערך.
קולומבו
קולומבו (בסינהלית: කොළඹ; בטמילית: கொழும்பு) היא העיר הגדולה ביותר ומרכז העסקים של סרי לנקה. היא סמוכה לעיר הבירה סרי ג'ייוורדנפורה-קוטה. בעיר, השוכנת בחוף הדרומי-מערבי של האי, מתגוררים כ-650,000 תושבים, והיא גם מהווה עיר נמל ראשית.
מקור השם קולומבו הוא מהמילים הסינהליות Kola-amba-thota (කොල-අඹ-තොට) שמשמעותם הנמל עם עצי המנגו מלאי העלווה. הסייר אבן בטוטה מכנה את העיר במאה ה-14 "קאלנפו".
היסטוריה
קולומבו הייתה ידועה לסוחרים רומאים, ערבים וסינים כבר יותר מ-2,000 שנה. מוסלמים התיישבו בקולמבו במאה ה-8 בעיקר בשל הנמל שאפשר קשרי מסחר בין האי לבין העולם החיצון.
התקופה הפורטוגזית
הפורטוגזים שהגיעו לקולומבו במאה ה-16 הגלו ממנה את התושבים המוסלמים ובנו בה מצודה כדי להגן על סחר התבלינים. האזור בין המצודה לפנים הארץ היה בלתי מיושב ומיוער בעיקרו. הפורטוגזים נאלצו להגדיל את חיל המשמר עקב התקפות של מנהיגים מקומיים על המבצר. עד היום אזור זה מכונה ״המבצר״ והוא מאוכלס בארמון הנשיאותי ובמלונות חמישה כוכבים.
התקופה ההולנדית
ההולנדים כבשו את המבצר הפורטוגזי בשנת 1656 לאחר מצור ארוך שבסופו נותרו לא יותר מ-93 פורטוגזים ניצולים, אשר קיבלו מעבר בטוח אל מחוץ למבצר. המקום שימש כבירה תחת השליטה של חברת הודו המזרחית ההולנדית עד שנת 1796 (הכיבוש הבריטי).
התקופה הבריטית
הבריטים הפכו את קולומבו לבירת ציילון בשנת 1802 והם האחראים למרבית המבנה של העיר הנוכחית. בחלק מהמקומות בעיר עדיין ניתן למצוא שרידים לאותה תקופה.
לאחר העצמאות
השליטה המערבית הסתיימה עם קבלת העצמאות בשנת 1948 מבריטניה. לשליטה המערבית הייתה השפעה רבה על סרי לנקה בכלל ועל קולומבו בפרט. עד היום ההשפעות של הפורטוגזים, ההולנדים והאנגלים ניכרות בארכיטקטורה, הלבוש, השמות והאוכל, והבניינים מאותן תקופות עדיין עומדים על תילם. העיר מודרנית יותר ומתקדמת יותר מערים רבות במדינות שבסביבתה. עם זאת, מעיבה על התפתחות קולומבו המלחמה הנמשכת בין הטמילים לבין ממשלת סרי לנקה.
קולמבו איבדה את תואר הבירה לעיר השכנה קוטה בשנות ה-80, אך העיר נותרה העיר המרכזית בסרי לנקה הן מבחינת מספר תושבים והן מבחינת החשיבות הכלכלית שלה. אכן, מרבית המדינות לא העבירו את השגרירויות שלהן מקולומבו עם העברת הבירה.
ערים תאומות
הערים התאומות של קולומבו הן:
פירוש לחוקי היסוד
פירוש לחוקי היסוד היא סדרת ספרי משפט בעריכת פרופ' יצחק זמיר ובהוצאת מכון הארי סאקר והוצאת נבו, העוסקים בפרשנות של חוקי היסוד של ישראל.
במבוא לספר הראשון בסדרה עמד פרופ' זמיר על מטרתה:
בסדרה יצאו לאור הספרים:
בעבודה נמצאים שני ספרים:
לאחדים מהספרים החלה עבודה על מהדורה שנייה.
דורית בר-אור
דורית (דוֹדוֹ) בר-אור (נולדה ב-19 במאי 1976) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ומעצבת אופנה ישראלית.
ביוגרפיה
בר-אור למדה משחק בסורבון בפריז (1994). בשנים 1996–2000 למדה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין, לימודים במהלכם השתתפה בהצגות כמו "מארה סאד" ו"אהבה ושרידי אנוש". לאחר לימודיה אלו הופיעה במופע המערכונים של יהושע סובול בתיאטרון הרצליה. כן הופיעה בהצגות "מירל'ה אפרת" ו"מילאנו" בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 1999–2000 הופיעה בר-אור בקומדיית המצבים "שמש" בתור סיוון, ארוסתו של שמש, לצד צביקה הדר וגלית גיאת. לאחר מכן הופיעה בדרמת הטלוויזיה "כן או לא" בערוץ הראשון לצד אסי דיין. ב-2000 הופיעה בסדרת הטלוויזיה של איתן פוקס "פלורנטין". ב-2004 שיחקה לצד דנה מודן וגל זייד בסדרת הדרמה "אהבה זה כואב".
ב-2005 הופיעה בסרט הקולנוע של ג'ולי שלז "מוכרחים להיות שמח" לצד סיגלית פוקס וקרן מור. ב-2006 החלה להנחות את תוכנית המציאות של זכיינית השידור קשת, "48 שעות", לצד עידו רוזנבלום והשתתפה בסדרת הטלוויזיה של רני בלייר "פרשת השבוע" לצד דני גבע.
ב-2008 שיחקה בסדרה "על קצות האצבעות" (שגם השתתפה ביצירתה) בערוץ 2. באותה שנה השתתפה בסדרה רד בנד.
כמו כן השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "פעם בחיים" לצד יעל פוליאקוב.
ב-2009 כיכבה בסרטו של יגאל בורשטיין "אצבע אלוהים" לצד משה איבגי, ואלון אבוטבול. בשנת 2010 השתתפה בסדרה "חסמבה דור 3".
בין השנים 2012–2017 גילמה את מלי אברהמי (המקבילה לפג באנדי) בגרסה הישראלית לסדרה "נשואים פלוס", לה צולמו שתי עונות. ב-2019 הופיעה בסדרה "הנוכלות" לצד יעל פוליאקוב ואילן פלד.
חיים אישיים
בר-אור נשואה לזיו שני. במרץ 2011 נולדה בתם הבכורה. בספטמבר 2013 נולדה בתם השנייה.
ג'יימס מילנר
ג'יימס פיליפ מילנר (באנגלית: James Philip Milner; נולד ב-4 בינואר 1986) הוא כדורגלן אנגלי המשחק לרוב כקשר, אך יכול לשחק בעמדת הכנף או המגן בברייטון אנד הוב אלביון. מילנר שיחק בעבר במספר קבוצות אנגליות, בהן לידס, סווינדון טאון, ניוקאסל, אסטון וילה, מנצ'סטר סיטי וליברפול.
קריירה
כבר כילד זוהה כישרונו הספורטיבי של מילנר בשלושה תחומים: כדורגל, קריקט וריצה למרחקים ארוכים. הוא החל לשחק כדורגל במספר קבוצות חובבניות, עד מעברו בשנת 1996 לאקדמיית הנוער של קבוצת לידס. מילנר שיחק לראשונה במשחק רשמי של הפרמייר ליג בשנת 2002 בגיל 16 בלבד. באותה שנה, הבקיע מילנר שער בניצחונה של לידס 1–2 נגד סנדרלנד, ובכך הפך להיות השחקן הצעיר ביותר שהבקיע שער במשחק פרמייר ליג רשמי (שיא שנשבר מאז על ידי ג'יימס ואוגאן מאברטון). באותה שנה הפגין מילנר יכולת גבוהה וזכה לתשבחות רבות בתקשורת האנגלית.
בשנת 2004, עקב קשיים כלכליים, נאלץ המועדון למכור את כרטיס השחקן של מילנר לקבוצת ניוקאסל תמורת 3.6 מיליון פאונד. מילנר הגיב כי הוא עצוב לעזוב את הקבוצה אותה הוא אוהד מגיל צעיר, אך הוא מבין כי המעבר הוא לטובת הקבוצה עצמה. באותה שנה ערך מילנר את הופעתו הראשונה באירופה נגד קבוצת בני סכנין במסגרת הליגה האירופית. מילנר נטל חלק ב-41 משחקים והבקיע שער אחד בעונה זאת, אך מיעט לפתוח בהרכב הראשון. מילנר, אשר היה מתוסכל ממיעוט הזדמנויות בהרכב הראשון, הושאל עם תחילת עונת 2005 לקבוצת אסטון וילה.
במהלך עונה זו הפגין מילנר יכולת מרשימה, עובדה שגרמה לאסטון וילה לעשות מאמצים רבים להחתים את השחקן לצמיתות. על אף משא ומתן מתמשך, החליטה לבסוף ניוקאסל לסרב להצעה בת ה-4 מיליון פאונד, ומילנר חזר לניוקאסל. בניגוד לעונת הבכורה שלו בניוקאסל, הרבה מילנר לפתוח בהרכב הקבוצה, והיווה חלק חשוב בהצלחת הקבוצה במסגרת הליגה האירופית. מאמן הקבוצה, גלן רודר, שיבח את ההתקדמות שמילנר ביצע באותה עונה, ואמר כי הוא מאמין שמילנר הוא השחקן המשקיע ביותר באימוני הקבוצה. מילנר הפגין ורסטיליות רבה במהלך משחקיו בקבוצה, הן ביכולתו לשחק במספר עמדות והן בשליטתו בשתי הרגליים בצורה טובה. בשנת 2008, לאחר 3 עונות בניוקאסל, עבר לאסטון וילה תמורת 12 מיליון פאונד.
מילנר התאקלם במהרה בקבוצתו לשעבר, וקנה לעצמו במהרה מקום בהרכב הקבוצה. יכולתו הגבוהה צדה את עינו של מאמן נבחרת אנגליה, פאביו קאפלו, אשר זימן אותו לראשונה לנבחרת אנגליה. מילנר עצמו הביע סיפוק רב משהותו בקבוצה, והגדיר אותה כ"יציבה" ביותר בקריירה שלו (זאת לאחר ששיחק תחת 13 מאמנים שונים עד גיל 23). בעונת 2009–2010 זכה מילנר בתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית, ואף נבחר להיות חלק מ"קבוצת העונה".
באוגוסט 2010, עבר למנצ'סטר סיטי האנגלית, תמורת 18 מילון ליש"ט והשחקן סטפן אירלנד. הוא זכה עם מנצ'סטר סיטי בשתי אליפויות בגביע האנגלי ובגביע הליגה. לאחר 5 עונות בסיטי, עבר מילנר ב-2015 בהעברה חופשית לליברפול. הוא השתלב במהרה בליברפול ואף משחק כקפטן בחסרונו של ג'ורדן הנדרסון. תחת יורגן קלופ, מילנר משחק בחלק מהמשחקים בעמדת המגן השמאלי.
בנובמבר 2018, מילנר כבש את שערו ה-50 בפרמייר ליג במהלך תיקו 1-1 נגד ארסנל. בחודש שלאחר מכן בניצחון ליברפול 0–4 על בורנמות, מילנר הפך להיות השחקן ה-13 בלבד בהיסטוריה של הפרמייר ליג עם 500 הופעות בליגה.
ב-1 ביוני 2019, מילנר זכה עם קבוצתו בליגת האלופות, כשנכנס כמחליף בגמר נגד טוטנהאם, ליברפול ניצחה 2:0. ב-14 באוגוסט 2019, מילנר זכה בסופר קאפ האירופי, במשחק מול צ'לסי.
בדצמבר 2019, מילנר נכנס כמחליף במשחק הגמר בגביע העולם למועדונים של פיפ"א ועזר לקבוצתו לזכות בתואר בפעם הראשונה בהיסטוריה עם ניצחון 1:0 על פלמנגו הברזילאית לאחר 0:0 בתום הזמן החוקי. בסיום עונת 2019/2020 זכה עם המועדון באליפות אנגליה. מילנר תרם שני שערים ושני בישולים ב-22 הופעות. באותה העונה עלה מילנר למקום החמישי בטבלת שיאני ההופעות בפרמייר ליג, כאשר נכון לסיום העונה עמד על 538 הופעות.
ב-5 באוקטובר 2022 ערך את הופעתו ה-300 במדי ליברפול בניצחון קבוצתו 0–2 על ריינג'רס בליגת האלופות. ב-12 בנובמבר באותה שנה ערך את הופעתו ה-600 בפרמייר ליג, כאשר נכנס במחליף במשחק מול סאות'המפטון.
ב-28 במאי 2023 שיחק מילנר את המשחק האחרון שלו עבור ליברפול במחזור הסיום של עונת 2022/2023 בתיקו 4-4 נגד סאות'המפטון. בסך הכל ערך 230 הופעות ליגה במדי הקבוצה בהן כבש 19 שערים.
קריירה בינלאומית
מילנר שיחק בכל נבחרות אנגליה הצעירות וב-30 במרץ 2004, במהלך משחק נגד שוודיה, ערך מילנר את הופעתו הראשונה במדי נבחרת אנגליה עד גיל 21. במהלך אליפות העולם לנבחרות עד גיל 21 בשנת 2007 היה מילנר ממצטייני הטורניר, עובדה שגררה זימון לנבחרת אנגליה הבוגרת. על אף זימון זה, המשיך מילנר להופיע במדי נבחרת אנגליה עד גיל 21, והיה לשחקן בעל מספר ההופעות הרב ביותר בנבחרת זו אי פעם עם 46 הופעות.
באוגוסט 2009 ערך מילנר הופעת בכורה במדי נבחרת אנגליה הבוגרת, כשעלה כמחליף במשחק ידידות נגד נבחרת הולנד. מאז קנה לעצמו מילנר מקום קבע בסגל הנבחרת, ואף היה חלק מ-23 השחקנים שזומנו לסגל הנבחרת במסגרת מונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה. ב-7 בספטמבר כבש את שערו הבינלאומי הראשון והיחיד עד כה בניצחון נבחרתו 0–5 בחוץ מול מולדובה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. ב-5 באוגוסט 2016 הודיע על פרישה מהנבחרת.
ריק וסטיב
ריק וסטיב (או: ריק וסטיב: זוג ההומואים המאושר ביותר בכל העולם; באנגלית: Rick & Steve: The Happiest Gay Couple in All the World) היא סיטקום אמריקאי-קנדי שנעשה באנימציית סטופ-מושן ואשר נוצרה על ידי ק' אלן ברוקה, שאף מביים אותה.
רקע
הסדרה היא ספין אוף של סרט קצר של ברוקה משנת 1999, באותו השם, אשר שודר לראשונה ביולי 2007 בערוץ הטלוויזיה האמריקאי "לוגו", המיועד לקהילת הלהט"ב, ובחודש אוקטובר של אותה השנה בערוץ Teletoon הקנדי. ב-17 בספטמבר 2008 שודרה התוכנית לראשונה בערוץ "E4" הבריטי, ובינואר 2010 שודרה בערוץ "Virgin 17" הצרפתי.
בתום שידורי העונה הראשונה הזמין ערוץ "לוגו" עונה שנייה, אשר עלתה לאוויר ב-1 בנובמבר 2008.
במקור, האנימציה של ריק וסטיב התבססה על דמויות ואבני לגו. השימוש בלגו הופסק לאחר איום בתביעה משפטית, אולם עדיין - דמויות ואבני לגו, כמו גם אלו של פליימוביל, מהווים מקור השראה ליוצרי הסדרה.
הסדרה מופקת על ידי אולפני Cuppa Coffee שבטורונטו.
בינתיים לא קיימות תוכניות ליצירת עונה שלישית לסדרה.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת אחר חייהם של שלושה זוגות:
שלושת הזוגות חיים בשכונה להט"בית, בעיר הבדיונית West Lahunga Beach אשר בחוף המערבי, ונפגשים עם חבריהם ובני משפחותיהם. שם הסדרה - ריק וסטיב: זוג ההומואים המאושר ביותר בכל עולם - הוא שם אירוני. כמו לכל הזוגות בסדרה, גם לריק ולסטיב יש ריבים על נושאים הקשורים במערכת היחסים ביניהם.
פרסים
שערורייה התעוררה ב-2008, כאשר קרלו נרדלו, מנהל בכיר ברשת הטלוויזיה האיטלקית RAI, מתח ביקורת על התוכנית האמנותית של פסטיבל סרטי האנימציה "Cartoons on the Bay" אשר התקיים בסלרנו, וטען כי הכללת הסדרה ריק וסטיב בתוכה "אינה הולמת". אף על פי כן, הסדרה השתתפה בפסטיבל, וזכתה בפרס פולצ'ינלה עבור סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר של השנה.
מלהקת הסדרה ג'יליאן אוניל זכתה בפרס מטעם Casting Society of America, בגין הישגים יוצאי דופן בליהוק - סדרת אנימציה טלוויזיונית לשנת 2008, על עבודה בסדרה.
מנדרין סיני
מנדרין סיני (שם מדעי: Aix galericulat), הוא מין ברווז מקבוצת המשתכשכים הנמנה עם הסוג מנדרין. תחת סוג זה מופיע גם המין ברווז עצים, ואלו שני המינים היחידים בסוג זה.
מראה
מראהו החיצוני של הזכר מובהק ומרשים ביותר. חרטומו אדום, סהרונים לבנים מעל עיניו ופניו אדמדמים. חזהו סגול, בעל זוג פסים לבנים אנכיים וצדדיו אדמוניים; זוג "מפרשים" כתומים מצויים בגבו. הנקבה דומה לנקבת המנדרין האמריקאי, היא פחות ססגונית, טבעת לבנה מקיפה את עיניה ונמשכת לאחור, אולם הלובן נחלש בהמשך. בחלקי הגוף התחתונים כתמים לבנים.
המנדרין הסיני בתרבות
המנדרין הסיני, אשר הסינים מכנים אותו "יוּאָן יָאנְג" (鴛鴦), מופיע לעיתים קרובות באומנות המזרחית ומסמל חיבה בזוגיות כמו גם נאמנות. כך למשל האמרה הסינית "זוג ברווזי מנדרין המשחקים במים" מתייחסת לזוגות אוהבים. במנדרין, כסמל, משתמשים גם בחתונות סיניות וזאת מאחר שלפי המסורת הסינית הם מייצגים נאמנות ואושר של נישואין.
תפוצה
אוכלוסיות בר של מנדרין סיני מצויות בדרום-מזרח רוסיה, צפון-מזרח סין, יפן, סיביר ודרום אנגליה.
בעבר המין היה נפוץ למדי במזרח אסיה, אולם כעת הצטמצמה אוכלוסייתו, וזאת בשל יצוא הברווז בהיקפים גדולים וכן הרס מקומות מחייתו. האוכלוסיות במזרח רוסיה וסין עומדות כפי הנראה על מתחת ל-1,000 זוגות, אולם ביפן לבדה מצויים כפי הנראה כ-5,000 זוגות.
לעיתים יוצאים ברווזי מנדרין מתוך אזורי המחיה של אוכלוסייתם. כך נוצרה אוכלוסייה של כ-1,000 זוגות בר של ברווזי מנדרין סיני בבריטניה. למרות החשיבות בשימור מין זה, הברווז אינו מוגן בבריטניה מאחר שאינו מין מקומי.
התנהגות
בטבע מתרבה המנדרין הסיני באזורים מיוערים בצפיפות בסמוך לאגמים רדודים, ביצות או אגמים. החיזור מתבצע בסתיו וכולל התנהגות מורכבת כגון רעידות, תצוגת שתייה והתייפיפות. הנקבות יוזמות את בחירת בן זוגן המועדף בעקבות התנהגותם המגרה. היא תודיע על בחירתה על ידי תנועות בראשה והתמתחות על המים. הזכר מבצע תנועות של טבילת מקורו לפני ההזדווגות, ולאחר מכן שוחה ממנה כשהוא מכוון את אחורי ראשו אל כיוונה.
לאחר שתי עונות הזדווגות, שני בני הזוג יתחברו לרוב שוב לכדי זוג ולא יחפשו בני זוג חדשים.
נקבת המנדרין מקננת בתוך חללים בעצים הקרובים למים. הנקבה דוגרת על הביצים לבדה במשך 28–30 יום. זמן קצר לאחר בקיעת הברווזונים מביציהם, מתעופפת האם אל הקרקע ומדרבנת את גוזליה לנתר גם כן מהקן אל הקרקע. נדידת הסתיו של האוכלוסיות המזרחיות היא מאזורי סין, יפן, מנצ'וריה וקוריאה הצפונית אל איים במזרח ומרכז ים יפן וכן אל מעונות חורף בשפלה של מזרח סין.
הברווז משיג את מזונו במים או על הקרקע. הם אוכלים לרוב צמחים וזרעים, בעיקר בלוטי אשור. כמו כן הם ניזונים מחרקים, דגים וחלזונות יבשה. תזונתם משתנה לפי חילופי העונות. הם ניזונים בעיקר בשעות עלות השחר או בין הערביים, ובמהלך היום שוהים על ענפים או על הקרקע, במקומות מוצלים.
ביות
הברווז היה ידוע וזכה ליחסי הערצה עוד לפני הספירה הנוצרית. אנשי המערב גילו את המנדרין הסיני במהרה לאחר שהגיעו אל האזור. ברווזי מנדרין הובאו לאירופה בתחילת המאה ה-18. קל לגדל ולהרבות את הברווז ובשל מראהו הייחודי הוא נפוץ אצל מגדלי בעלי חיים, משקים תיירותיים וגני חיות.
נונו רושה
קריירת מועדונים
הוא התחיל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצת המילואים של "מאריטימו", מאז 2011 במשך שלוש עונות שיחק 85 משחקים וכבש 8 שערים. לאחר מכן הועבר להרכב הקבוצה הבוגרת ובעונת 2013/14 שיחק 15 משחקים, ב-16 בפברואר 2014 הבקיע את השער היחיד במשחק הבית נגד "ויטוריה" סטובל. ביוני 2014, עבר לרומניה והצטרף למועדון "CSU קראיובה", הוא הופיע ב-97 משחקים והבקיע 23 שערים. ב-11 באפריל 2017 עזב את הקבוצה. ב-7 ביוני 2017 חתם על חוזה לשלוש שנים במועדון "טוסנו" מליגת העל הרוסית בכדורגל, אך שוחרר לבסוף בתום שנה, בעקבות פירוק הקבוצה. הוא חזר לקבוצתו הקודמת, CSU קראיובה מליגת העל הרומנית בכדורגל.
בנבחרת
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת כף ורדה ערך ב-6 בספטמבר 2014 במשחק מוקדמות גביע אפריקה לאומות נגד ניז'ר (3:1). הוא שיחק שלושה משחקים בגביע אפריקה לאומות 2015 עצמו. את שערו הראשון הבקיע ב-13 ביוני 2015 במשחק הבית נגד סן טומה ופרינסיפה (7:1) במוקדמות טורניר גביע אפריקה לאומות 2017.
עלה תאנה
עלה תאנה הוא, על פי המסופר בספר בראשית, הלבוש שתפרו לעצמם אדם וחוה לאחר שאכלו מעץ הדעת. בהשאלה משמש המושג עלה תאנה לתיאור להסוואת מעשה כלשהו, בדרך כלל בקונוטציה שלילית.
ספר בראשית
עלה תאנה מופיע לראשונה בספר בראשית, לאחר שאדם וחוה אכלו מעץ הדעת:
רש"י מפרש:
הביטוי במשמעות המושאלת
בעקבות הסיפור המקראי משמש הביטוי "עלה תאנה" לתיאור כיסוי או הסוואה, בדרך כלל בקונוטציה שלילית.
דוגמאות:
מיכאיל בודרוב
מיכאיל פדורוביץ' בודרוב (ברוסית: Михаил Федорович Бодров) (1903–1988) היה דיפלומט סובייטי בכיר ושימש כשגריר ברית המועצות בישראל.
מיכאיל בודרוב נתקבל בשנת 1946 למשרד החוץ של ברית המועצות. בשנים 1946 - 1948 שירת כיועץ בשגרירות ברית המועצות בצ'כוסלובקיה. בחודש אוגוסט 1948 נתמנה לשגריר ברית המועצות בבולגריה.
כשגריר בבולגריה היה לבודרוב תפקיד חשוב בחידוש היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל. היחסים נותקו ב-11 בפברואר 1953, יומיים לאחר הפיגוע בצירות הסובייטית, שבו מחתרת צריפין הניחה פצצה בבניין צירות ברית המועצות בשדרות רוטשילד בתל אביב, וגרמה לפיצוץ בו נפצעו ארבעה מאנשי הצירות ובהם אשתו של הציר פבל ירשוב. לאחר מות סטלין ב-5 במרץ 1953 חל מפנה בחיי ברית המועצות; החלה תקופה שכונתה תקופת ההפשרה, במקום שלטון יחיד כונן בברית המועצות שלטון קולקטיבי, גבר בה בהדרגה חופש הפרט והופשרו יחסיה עם מדינות העולם. כחלק מתהליך זה החלו גישושים בין ברית המועצות וישראל על חידוש היחסים הדיפלומטיים ביניהן והחלו להתקיים שיחות גישוש בסופיה בירת בולגריה בין מיכאיל בודרוב לבין מיופה הכוח הישראלי בסופיה גרשון אבנר. השיחות הבשילו וב-20 ביולי 1953 פורסמו הודעות, בו זמנית בירושלים ובמוסקבה על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות.
בשנת 1954 שב מיכאיל בודרוב למוסקבה ונתמנה לסגן מנהל מדור במשרד החוץ הסובייטי. בשנת 1958 סיים השגריר הסובייטי הראשון בישראל בתקופה שלאחר חידוש היחסים, אלכסנדר אברמוב, את תפקידו כשגריר בישראל וב-21 בינואר 1958 נתמנה מיכאיל בודרוב כשגריר בישראל במקומו.
ב-6 במרץ 1958 הגיש השגריר מיכאיל בודרוב את כתב האמנתו לנשיא המדינה יצחק בן-צבי.
שנות כהונתו של מיכאיל בודרוב בישראל, מ-1958 עד 1964, היו שנים של רגיעה יחסית במצב הביטחוני של מדינת ישראל וביחסי החוץ שלה, לרבות ביחסיה עם ברית המועצות. היה זה לאחר סיום מלחמת סיני ונסיגת צה"ל מסיני. בגבול רצועת עזה הוצב כוח של משקיפי או"ם והשקט נשמר, מצרי טיראן נשארו פתוחים בפני ספינות ישראל ובזירת הטרור לא אירעו אירועים מיוחדים. ארגון הפת"ח הוקם רק ב-27 במאי 1964 ופעולת הטרור הראשונה שלו, שארעה ב-3 בינואר 1965, בניסיון פיגוע במוביל הארצי, הייתה כבר לאחר תום כהונתו של בודרוב בישראל.
במישור היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות נמשך הקפאון. בחודש יולי 1958 הציע בן-גוריון לשגריר בודרוב, כי ברית המועצות תתווך בין ישראל למצרים, תשפר את יחסיה עם ישראל, ותספק נשק להגנתה, אך הסובייטים לא הגיבו על ההצעות הללו. הצעה אחרת של בן-גוריון, לבקר בברית המועצות כדי לשוחח עם ראש ממשלתה ניקיטה חרושצ'וב, לא נענתה מיד, ולאחר תזכורת מצד ישראל נתקבלה תשובה שלילית, בנימוק שביקור כזה מוקדם מדי. הגורמים שהביאו לקיפאון ביחסים עם ברית המועצות היו יחסיה הקרובים של ברית המועצות עם מדינות ערב וכן התקרבותה של ישראל למערב גרמניה, בדרך לקשירת יחסים דיפלומטיים ביניהן. בייחוד הייתה לצנינים בעיני הסובייטים פגישתו של בן-גוריון עם הקנצלר קונראד אדנאואר ב-14 במרץ 1960.
לעומת הקיפאון ביחסים הרשמיים נחשפה פעילות חשאית של ברית המועצות בתחום הריגול; אהרן כהן מזרחן וחבר מרכז מפ"ם נעצר ב-17 באוקטובר 1958 והועמד לדין על מסירת ידיעות סודיות לאיש השגרירות הסובייטית. ב-31 במרץ 1961 נעצר הפרשן לענייני ביטחון, ישראל בר, כחשוד בריגול למען ברית המועצות. בר, שהיה במעקב של השב"כ מזה זמן, נחשף באותו ערב על ידי חוליית מעקב של השב"כ, כשהוא מקיים מפגש סמוי עם מפעיל סוכנים סובייטי בשם ולדימיר סוקולוב, שיצא ממתחם השגרירות הסובייטית באבו כביר.
הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות
הכוחות המזוינים של מדינת האמירויות הערביות המאוחדות, או כוח ההגנה של האיחוד (בערבית: القوات المسلحة لدولة الإمارات العربية المتحدة) הוא שמו הרשמי של צבא הקבע של איחוד האמירויות הערביות והוא הצבא הפדרלי היחיד בחצי האי ערב.
מיכאיל בודרוב
ב-5 בינואר 1964 בא האפיפיור פאולוס השישי לביקור חטוף במדינת ישראל. האפיפיור הגיע לישראל מממלכת ירדן בשיירת מכוניות, שחצתה את גבול ישראל (שעבר באותה עת שלפני מלחמת ששת הימים דרומית לחבל תענך). השיירה המשיכה לתל מגידו, האפיפיור סקר משמר כבוד של צה"ל ונתקבל בטקס קבלת פנים רשמי על ידי כל צמרת מדינת ישראל ובראשה נשיא המדינה זלמן שזר וראש הממשלה לוי אשכול. השגריר מיכאיל בודרוב, שהיה זקן הסגל הדיפלומטי, עמד בראש סגל הנציגים הזרים שנכחו בטקס.
הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות
הצבא אחראי להגנת כל שבע האמירויות באיחוד והוא כולל כ-100,000 חיילים. בניין המטה הכללי שוכן באבו דאבי.
מיכאיל בודרוב
ב-15 במאי 1964 תמה תקופת כהונתו של השגריר מיכאיל בודרוב בישראל והוא שב למוסקבה ונתמנה לסגן מנהל מדור במשרד החוץ הסובייטי. בשנים 1966–1970 היה שגריר בכווית.
הכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות
היסטוריה
הצבא הוקם ב-1951 ככוח סיור החופים של עומאן (Trucial Oman Scouts), שהוקם על ידי קצינים בריטים. עד 1971 היה זה כוח ההגנה המזוין העיקרי באזור. למרות היותו צבא קטן יחסית הוא התחמש בכלי הנשק המודרניים ביותר שנרכשו מארצות הברית, צרפת, רוסיה ובריטניה. מרבית החיילים המשרתים בצבא הם אזרחי מדינות ערב אחרות וכן מפקיסטן. אולם הקצינים, כולם אזרחי איחוד האמירויות הערביות, שרבים מהם התחנכו באקדמיה הצבאית המלכותית של הממלכה המאוחדת בסנדהרסט, ברקשייר, באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט ובמכללה הצבאית המלכותית בדנטרון, אוסטרליה. כמה מהם התחנכו גם בבית הספר הצבאי המיוחד בסן סיר (École Spéciale Militaire de Saint-Cyr), צרפת. נוסף לכך, צרפת פתחה במאי 2009 בסיס צבאי משלה באבו דאבי.
חיל האוויר
חיל האוויר הוקם ב-1968, ובתחילתו התבסס על מטוסי הוקר האנטר, ואחר כך גם על מטוסי מיראז' 5. חיל האוויר מצויד במטוסי f4 פנטום וגם-F16, ובשנת 1999 הגיע להסכמה עם ארצות הברית על רכישת 80 מטוסים כאלו. בנוסף מצויד החיל ב-60 מטוסי מיראז' 2000.
בחודש נובמבר 2020, כחלק מההשפעות של הסכם איחוד האמירויות הערביות–ישראל התאפשר לחיל האוויר לרכוש כ-20 מטוסי F-35.
צי
הצי של איחוד האמירויות מורכב מיותר מ-2000 אנשים, ו-72 כלי שיט.
מבנה
ב-6 במאי 1976 הוקמה מפקדה כללית וחיל האוויר, צבא היבשה והצי אוחדו תחת דגל אחד ומפקדה ראשית.
לכל אמירות קיים כוח משטרה צבאית פדרלית, תחת הכינוי כוח ההגנה המאוחד.
משולם ראטה
הרב משולם ראטה (מבוטא: רט, י"ד באלול ה'תרל"ה, 14 בספטמבר 1875 – כ"ו בכסלו ה'תשכ"ג, 23 בדצמבר 1962) היה רב, דיין ופוסק הלכה באוקראינה, רומניה וישראל, דיין בבית הדין הרבני הגדול וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל בעת קום מדינת ישראל, מחבר הספר "קול מבשר".
אלעד פלד
אלעד פלד (11 בנובמבר 1927 – 26 ביולי 2021) היה אלוף בצה"ל, איש חינוך ישראלי ומנכ"ל משרד החינוך והתרבות בשנים 1970–1975.
ביוגרפיה
פלד נולד בשם אלעד רייספלד בירושלים בשנת 1927, ובגיל צעיר עבר עם משפחתו לתל אביב והתחנך בבית החינוך לילדי עובדים. בגיל עשר הצטרף לתנועת "המחנות העולים", ובהגיעו לגיל תיכון הצטרף לארגון "ההגנה", מטעמו יצא בשנת 1944 להכשרת "חיות הערבה", והתגייס עם גרעין ההכשרה לפלמ"ח.
משולם ראטה
תולדות חייו
בשנת ה'תרנ"ה התמנה לשמש רבה של, מקום מגורי חותנו, מחוז טרנופול, ללא שכר. בשנת ה'תרנ"ט מונה לרב בקהילת חרסקוב (חורוסטקוב), לאחר שהרשים את יהודי העיר בשבת מבחן ששהה בעיר. רוב גדול של תושבי העיר בחרו ברב ראטה, אולם חסידי הוסיאטין סירבו לקבל רב שלא מהחוג שלהם ובחרו רב אחר ששימש במקביל לרב ראטה.
אלעד פלד
קריירה צבאית
במסגרת הפלמ"ח היה פלד חבר פלוגה ח', ובשנת 1945, לאחר הפילוג בתנועת המחנות העולים, הצטרף להכשרת "אפיקים" של הצופים העבריים. כעבור שנה יצא לקורס מפקדי כיתות, וכעבור שנה נוספת לקורס מפקדי מחלקות. בסיום הקורס, בשנת 1947, הוצב פלד כמפקד מחלקת אשדות יעקב ולאחר מכן פיקד על מחלקה חדשה שהקים במשגב עם וברמות נפתלי. עם פרוץ מלחמת העצמאות מוּנה למפקד מחלקה בגדוד השלישי - גדוד הגליל של חטיבת יפתח, מונה לפקד על העיר צפת וניהל את קרבות שחרור העיר, והשתתף בכיבוש העיר טבריה. בהמשך, לחם במבצע יואב, ומונה לסגן מפקד הגדוד.
משולם ראטה
תולדות חייו
בחרסקוב היה הרב ראטה פעיל בארגון "מציון תצא תורה" שיסדה בית ספר ברוח המזרחי בחרסקוב. בשנת ה'תרס"ו יסד ישיבה בעיר וכיהן בה כראש ישיבה. במהלך מלחמת העולם הראשונה שהה בווינה. בשנת ה'תרפ"א השתתף כציר בקונגרס הציוני ה-12.
אלעד פלד
קריירה צבאית
בתום המלחמה המשיך פלד בשירות בצה"ל, תחילה כמפקד קורס מפקדים ולאחר מכן כסגן מפקד חטיבה 9. הוא מילא תפקידים נוספים כקצין מבצעים של חטיבה 16 ומפקד גדוד 910 של הנח"ל, בטרם מונה בשנת 1952 להקמת חטיבת המודיעין הקרבי בחיל המודיעין. באותה עת נמנה גם עם מקימי המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם).
משולם ראטה
תולדות חייו
בשנת ה'תרפ"ט, עבר לכהן כרב בסוצ'אבה (שכונתה שאץ), ולאחר שש שנים עבר לכהן כאב בית דין בצ'רנוביץ והחל משנת 1936 כיהן בראשות הישיבה במקום. לאחר כניסת הנאצים והצבא הרומני לצ'רנוביץ, הקמת הגטו צ'רנוביץ והגרושים ההמוניים של היהודים לטרנסניסטריה, ביוני 1943 הוברח הרב תמורת שוחד רב ובעזרת תעודות מזויפות מצ'רנוביץ לבוקרשט. בהמשך ב-1944 בשנת ה'תש"ד עלה לארץ ישראל ומונה לדיין בבית הדין הרבני הגדול וחבר במועצת הרבנות הראשית. בשנות ה-50 של המאה ה-20 פרש לביתו בבני ברק.
אשתו הראשונה נפטרה עליו בחייו ולאחר זמן נישא ללאה בת רבי פינחס מנחם מענדל רובין מסערט, שמילא את מקום אביו רבי שמואל שמעלקא כאדמו"ר בסערעטה בוקאווינא (סירט, בוקובינה).
הרב ראטה נפטר בחיפה והועלה לקבורה בירושלים בחלקת הרבנים בבית הקברות סנהדריה.
השקפותיו
את הישיבה בחרסקוב יסד על שיטת הלימוד ההדרגתית של המשנה, "בן חמש למקרא, בן עשר למשנה וכו' ". הרב מאיר שפירא מלובלין לפני שפתח את ישיבתו בלובלין שלח אליו מכתב ובו ביקש את חוות דעתו באשר לסדרי הישיבה ואופן הלימוד.
הרב ראטה היה מזוהה עם הציונות הדתית, וספג ביקורת על עמדותיו הציוניות. עם זאת, היה מוערך גם על חוגים חרדיים אשר יצאו נגד שימוש במילים חריפות בביקורת עליו. כאשר נשאל הרב צבי יהודה הכהן קוק מי לדעתו נחשב גדול הדור אחרי פטירת אביו הראי"ה, ציין את הרב ראטה. הוא ויתר על תפקידי רבנות בקהילות חשובות כמו לבוב אשר התנו את קבלת הרבנות בהפסקת התמיכה בציונות.
כתב תשובה המחייבת אמירת הלל ביום העצמאות אך התנה את אמירת הברכה בהשגת הסכמה מצד רוב גדולי ישראל. התנגד בנחרצות לתנועה הקונסרבטיבית ובעקבות זאת סירב לקבל את פרס הרב קוק ביחד עם פרופסור שאול ליברמן אשר כיהן כמרצה בבית המדרש לרבנים באמריקה של התנועה הקונסרבטיבית.
הנצחה
על שמו רחובות בשכונת בית וגן בירושלים, בשכונת קריית הרצוג בבני ברק, בנתניה (תחת השם הרב משולם ראט) ובקריית שמואל (על שם ספרו "קול מבשר").
לקריאה נוספת
secolele XVI-XXI''', Hasefer, București 2008 p.445-446
אלעד פלד
קריירה צבאית
משנת 1956, לאחר שובו מלימודים מטעם הצבא בבית הספר הגבוה למלחמה בפריז, החזיק פלד בשורת תפקידים ובהם קצין אג"ם בפיקוד הדרום בתקופת מלחמת סיני, מדריך ראשי בפו"ם.
בשנת 1958 מונה למפקד חטיבת גולני. פלד הוביל את כוחות החטיבה במבצע חרגול, פשיטה כנגד הכפר הסורי תאופיק.
לאחר מכן שימש כראש מחלקת מבצעים ועוזר ראש אג"ם במטה הכללי, מפקד המכללה לביטחון לאומי ומפקד עוצבת געש במלחמת ששת הימים. במהלך המלחמה הייתה האוגדה תחת פיקוד פיקוד הצפון, כבשה את השומרון הצפוני כולל הערים שכם וג'נין, ויחידות שלה היו מעורבות בקרב הקשה אשר התחולל בעמק דותן. ביום האחרון של המלחמה פיקד על כיבוש דרום רמת הגולן.
בשנת 1968, סיים פלד את שירותו, בדרגת אלוף. במהלך שירותו הצבאי, הוא השלים תארים בכלכלה ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית.