cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרוטארכאופטריקס
פרוטארכאופטריקס (שם מדעי: Protarchaeopteryx; מילולית: "לפני ארכאופטריקס") הוא סוג של דינוזאור תרופוד קטן מקבוצת האובירפטורוזאוריה אשר חי בסין בתור הקרטיקון, לפני 124.6 מיליון שנה. הוא קיבל את שמו עקב הדמיון במבנה השלד שלו לעוף הראשון שחי בגרמניה של תור היורה. הוא היה מהפרימיטיביים ביותר מבין האובירפטורוזאורים.
מאובני הפרוטארכאופטריקס התגלו ב-1997 בחפירות של תצורת יישיין בליאונינג, שם חי לצד קרובו האינסיסיווזאורוס וייתכן שהיו שייכים לאותו הסוג. הוא הגיע לאורך של מטר והיה בעל רגליים גבוהות מותאמות לריצה, זנב ארוך ובעיקר זרועות מוארכות שכוסו בנוצות מפותחות מאוד. עם זאת, לא סביר שהפרוטארכאופטריקס היה מסוגל להמריא, וככל הנראה היה מטפס על ענפי עצים ודואה מהם, בדומה לסנאים דואים.
הלסתות שלו היו בעלות שיניים קטנות מודגשות אשר נעלמו למרבית האובירפטורים המפותחים והגדולים יותר והוא היה צמחוני או אוכל כל ולא טורף.
קטרינה לגנו
קטרינה לגנו (נולדה ב-27 בדצמבר 1989) היא שחמטאית רוסיה בדרגת רב אמן. סגנית אלופת העולם בשחמט לנשים (2018).
השיגה את התואר רב אמן לנשים כשהייתה בגיל 12 וארבעה חודשים ובשנת 2007 הוענק לה התואר רב אמן הכללי.
זכתה פעמיים באליפות אירופה לנשים ובשתי מדליות אולימפיות בשנים 2006 ו-2014 (ייצגה את אוקראינה ורוסיה, בהתאמה).
נכון לינואר 2019, נמצאת בשיא כושרה ומדורגת במקום ה-71 בדירוג הכללי ברוסיה לפי מד כושר.
קטרינה לגנו באולימפיאדת השחמט
בין השנים 2004 ל-2014 השתתפה קטרינה לגנו ב-6 אולימפיאדות שחמט:
לואי ויטון (מעצב אופנה)
לואי ויטון (בצרפתית: Louis Vuitton; 4 באוגוסט 1821 – 4 בפברואר 1892) היה מעצב אופנה צרפתי שהקים את בית האופנה הקרוי על שמו בשנת 1854.
בית האופנה, אחד המובילים בעולם, מייצר פרטי אופנה שונים כגון ארנקים, תיקים, נעליים, שעונים, תכשיטים ומשקפיים.
ביוגרפיה
לואי ויטון נולד באונשה, מזרח צרפת, בן למשפחה ממעמד הפועלים, אביו היה חוואי ואמו כובענית. כשהיה בן 10, נפטרה אימו ואביו נישא בשנית לאישה שהייתה קפדנית ורעה אליו. הילד לואי ויטון היה עקשן ושנוא על ידי אימו החורגת ומשועמם מהחיים הפרובינציאליים ב-אונשה, ולכן החליט לברוח לבירה פריז.
במאה ה-19 יצור קופסאות ואריזות הייתה אומנות מכובדת שנדרשה לשם שימור טובין במסעות ארוכים באוניות, ברכבות ובכרכרות. ב-1852 פתח חנות משלו, בחזית החנות תלה מוטו מקצועי וסלוגן פרסומי: "אורז בביטחה את החפצים השבירים ביותר. מתמחה באופנת אריזה". תוך מספר שנים שמו של ויטון התפרסם בקרב האופנאים והוא הפך למעצב התיקים של, אז'ני דה מונטיז'ו, אשתו של נפוליאון השלישי.
ויטון מת בגיל 70 ב-1892 ובנו ג'ורג' המשיך וקידם את העסק שהקים אביו.
עפרה אליגון
עפרה אַליָגוֹן (31 במרץ 1921 – 22 בדצמבר 2012) הייתה סופרת ועיתונאית ישראלית. ערכה את כתב העת "דבר הפועלת", הייתה כתבת בעיתון "דבר" ולאחר מכן כתבת ב"מעריב" במשך 25 שנה (1960–1985).
ביוגרפיה
אליגון נולדה ב-1921 בפולין. בשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בשכונת פלורנטין בתל אביב.
בילדותה החלה לכתוב בעיתוני נוער. הייתה כתבת בעיתון "דבר" ובדבר הפועלת. בשנת 1948 החלה לכתוב טור בשם "האמן מאחורי הקלעים" ב"דבר", טור שהמשיך להופיע עם הפסקה באמצע עד שנת 1956. כן כתבה בדבר טורים סיפוריים על דמויות בנוף הישראלי, שלאחר מעברה למעריב זכה לשם "בינינו". כן כתבה טור לנשים בשם "לי לך".
כתיבתה האישית הייתה בסגנון הטורים האישיים של הניו ז'ורנליזם. בהמשך כתבה טורים על ערים ברחבי העולם. בשנת 1969 קיבלה את פרס שלמה מרץ של מסדר ז'בוטינסקי. אליגון גם הביעה את דעתה נגד פגמים שראתה בחברה. היא כתבה נגד שביתות פראיות, נגד הפרקטיקה הפרטית של רופאים בבתי חולים ציבוריים, על התור לקבלת טלפון, נגד שחיקת דמי השכירות לבעלי הבתים שחוק הגנת הדייר חל עליהם ונגד בניית מבני ציבור מפוארים מדי.
בשנות ה-80 סגרה מעגל ושבה לכתוב על אמנים.
היא הייתה גם מכתבות האופנה הראשונות בארץ.
אליגון הייתה נשואה לאליעזר אליגון, מ"גדוד מגיני השפה העברית". הם חיו ברמת גן והיו הורים לבת, תלמה, ולבן, גיורא. אליעזר נפטר בספטמבר 1961 ועפרה, שנותרה אלמנה בגיל 40 בלבד, החלה לעבוד כעיתונאית והייתה הכתבת (האישה) הצבאית הראשונה וליוותה את הלוחמים בשדה ברבות ממלחמות ישראל: היא ליוותה את יחידה 101 בתקופת "פעולות התגמול" של שנות החמישים, ביקרה ביחידות הלוחמות במלחמת ששת הימים, סיירה בשטחים שנכבשו במכוניתה הפרטית וראיינה מנהיגים ערבים שונים (ביניהם ג'עברי, ראש עיריית חברון), סיקרה את יישובי בקעת הירדן בתקופת "המרדפים" ובמלחמת יום הכיפורים יצאה בשליחות "דבר" לסקר את הטיפול בפצועים תחת התואר "כתבת צבאית". היא ביקרה בירדן עוד לפני חתימת חוזה השלום.
כעיתונאית מעורבת חברתית, סיקרה יישובים חדשים עם עלייתם על הקרקע, כתבה על העולים וגם על האוכלוסייה הערבית בישראל. בין מרואייניה לאורך השנים ניתן למצוא את יצחק בשביס-זינגר, ארתור רובינשטיין, יצחק רבין, לוי אשכול, פנחס ספיר, חנה רובינא, ארתור מילר ועוד. אליגון כתבה עם רחל ינאית בן-צבי את סיפור חייה "אנו עולים".
במקביל לפעילותה הספרותית בעברית, הייתה אליגון מעורבת בקהילה הספרותית היידית, בכללם יוצרים ואנשי אקדמיה, והייתה מיודדת עם יצחק בשביס-זינגר, איתו ערכה סדרת ראיונות בניו יורק. היא תרגמה שירים יידיים, טיפלה וסעדה את גדול המשוררים היידים אברהם סוצקובר, וטיפחה דור חדש של חוקרים ומורים של תרבות היידיש.
היכרותה עם אברהם יצחק לרנר, שהיה חובב תרבות יידית והעריך את אהבתה ליידיש, הביאה אותו להקים קרן לקידום התרבות היידית, לצוות את כל רכושו לקרן ולייעד אותה לנהל את הקרן אחרי מותו. קרן לרנר ליידיש פעלה הן במישור האקדמי - העניקה מלגות לחוקרים מצטיינים בתחום ופרסים לעידוד המחקר, והן במישור התרבותי - בתמיכה בתיאטרון היידיש ובספרים וסרטים המוקדשים לשפה ולתרבות היידיות. אליגון ניהלה את הקרן עד לסגירתה בשנת 2011.
עפרה אליגון כתבה כ-1,500 סיפורים קצרים שהתפרסמו ב"דבר השבוע", ב"מעריב" ובמוספים ספרותיים. כמו כן כתבה ותרגמה שירים למקהלת צדיקוב (פעמונים), למחזמר "צלילי המוסיקה" לתוכניות ברשות השידור, ולזמרים שונים, בהם אסתר עופרים ובני אמדורסקי.
בתה תלמה אליגון-רוז היא סופרת, משוררת, פזמונאית, מלחינה ומפיקה מוזיקלית.
עפרה אליגון נפטרה ב-22 בדצמבר 2012, בגיל 91, נקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה בשדרות דוד המלך 47.
בירגיט אנטונסן
ביוגרפיה
אנטונסן נולדה ביבלבורג, היא למדה באוניברסיטת אופסלה וב-1972 קיבלה את התואר דוקטור לפילוסופיה ונושא הדוקטורט שלה היה כתיבתו ההיסטורית ספרותית של הסופר השוודי פר פרוידנטל.
ב-1987 החלה לעבוד בספרייה הלאומית של שוודיה וב-1988 מונתה למנהלת הספרייה, תפקיד אותו ביצעה עד 1995, לאחר מכן החלה לעבוד במשרד החינוך השוודי.
מ-1989 ועד 1995 הייתה יושבת ראש "מועצת המחקר במדעי החברה ולימודים הומאניים" (Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet), מאז 1990 היא חברה בסניף השוודי של ארגון אונסק"ו, בנוסף היא כתבה ספר אודות טובה ינסן.
אליזבת בישופ
אליזבת בישופ (באנגלית: Elizabeth Bishop; 8 בפברואר 1911 – 6 באוקטובר 1979) הייתה משוררת אמריקאית וכותבת סיפורים קצרים, ובנוסף גם עסקה בציור. היא זכתה בפרסים ותוארי כבוד רבים על יצירותיה הספרותיות, בין השאר בתואר "היועצת לשירה של ספריית הקונגרס" בשנת 1949, בפרס פוליצר לספרות בשנת 1956, בפרס הספר הלאומי בשנת 1970 ובפרס נוישטט הבינלאומי בשנת 1976. רבים מחשיבים אותה למשוררת האמריקאית החשובה ביותר במאה העשרים, שעל אף יצירתה המצומצמת יחסית, הגיעה לאיכויות גבוהות ולהשפעה גדולה על התרבות הספרותית באמריקה.
חיים אישיים
אליזבת בישופ נולדה כילדה יחידה להוריה ויליאם תומאס בישופ וגרטרוד בומר, בווסטר, מסצ'וסטס, ארצות הברית. לאחר שאביה, שעבד כקבלן מצליח, נפטר כשהייתה בת 8 חודשים, לקתה האם בנפשה, וכאשר הייתה בישופ בת 5 הוכנסה אמה למוסד לחולי נפש, והשתיים לא התראו יותר לעולם. כילדה יתומה למעשה, עברה בישופ בין משפחותיה. בתחילה גרה עם סבה וסבתה מצד אמה, וחיה איתם בכפר בנובה סקוטיה, קנדה, תקופה שהשפיעה רבות עליה ועל תוכן כתיבתה. מאוחר יותר הועברה לחיות עם משפחתה מצד אביה, אך כאשר הבינו הסבים שהיא אומללה ובודדה שם, העבירו אותה למשמורת אצל דודתה, שגידלה אותה יחד עם בעלה ודאגה לכלכל ולחנך את בישופ, בתמורה לתשלום מהסבים. הייתה זו דודתה של בישופ שחשפה בפניה לראשונה יצירות ספרותיות, בעיקר של משוררים מן התקופה הוויקטוריאנית. כשחיה בברזיל, אחרי תקופת הלימודים והטיולים, הייתה בזוגיות עם האדריכלית מריה קרלוטה. זוגיות זו, בשנותיה המאוחרות אופיינה בהתקפי זעם, דיכאון ואלכוהוליזם, ונסתיימה כאשר קרלוטה החליטה להתאבד, בשנת 1967. בשנת 1971, החלה בישופ זוגיות חדשה, עם אליס מת'פסל, שהייתה גם המוציאה לאור שלה.
לימודים
בישופ הייתה חולנית רוב ילדותה ולכן כמעט לא למדה במסגרת בית-ספרית, עד שהגיעה לגיל התיכון והחלה ללמוד בוואלנוט היל סקול, נאטיק, מסצ'וסטס. בשנים האלה החלה להתעניין במוזיקה וללמוד פסנתר, ולפרסם את שיריה הראשונים בעיתון בית הספר, “The Blue Pencil”. בשנת 1929 נרשמה לקולג' ואסאר, בו תכננה ללמוד מוזיקה ולהתמקד בהלחנה, אך בשל פחד במה פנתה לבסוף ללימודי ספרות אנגלית, והתמקדה בעיקר בלימודי ספרות המאה ה-16 וה-17, דרמות ורומנים מהרנסאנס, שייקספיר, ספרות אמריקאית, שירה מודרנית ועוד. בשנת 1933 הקימה את מגזין המחאה הספרותי "Con Spirito", שזכה ליוקרה מקצועית רבה במהרה. היא סיימה את לימודיה בקולג' בשנת 1934.
השפעות ספרותיות
בישופ הושפעה בעיקר משני משוררים שהיו מכריה, ואף ניתן לראות מספר קווי דמיון ברורים בין יצירותיה ליצירותיהם. המשוררת הראשונה שהשפיעה עליה הייתה מריאן מור. השתיים הכירו בספריית קולג' ואסאר, מור התעניינה מאוד ביצירותיה של בישופ ואף עזרה לה לפרסם כמה משיריה באנתולוגיה "Trial Balances", שבה משוררים ותיקים ובעלי שם הציגו שירים של משוררים צעירים ואנונימיים, ובהמשך נוצרה ביניהן חברות עמוקה וממושכת שנקטעה עם פטירתה של מור, בשנת 1972. המשורר השני שהשפיע על בישופ היה רוברט לוואל, שבשנת 1947 הכיר בינה ובינו משורר וחבר משותף, והם שמרו על קשר במשך השנים בתכתובות רבות. עוד מקורות השפעה והשראה על כתיבתה, היו המקומות הרבים בהם ביקרה, התרבויות השונות שבהן פגשה ואותן חקרה, וכן ילדותה בכפר בנובה סקוטיה והכרתה את מעמד הפועלים, חיי האיכרים וכפרי הדייגים שבסביבתם גדלה.
מסעות בעולם
בישופ זכתה לירושה נכבדת מאביה, שנפטר בינקותה, ירושה שסייעה לה להסתובב בעולם, מבלי שתצטרך למצוא מקור פרנסה. היא אהבה להכיר מקומות חדשים ולצאת למסעות בטבע ובערים עתיקות, וכתיבתה שופעת בתיאורים של המקומות בהם הסתובבה. לאחר שעברה לניו יורק בתום לימודיה בקולג', החלה לטייל בעולם עם חברותיה, בעיקר בפריז, באיטליה ובאנגליה, וכן באירלנד, הולנד, מרוקו, מקסיקו ודרום אמריקה. עד שנת 1952, בה התיישבה בברזיל, המשיכה בישופ לנדוד בין מדינות ולכתוב על מסעותיה, ותוך כדי כך לפרסם שירים ולזכות בפרסים יקרי ערך. בישופ מעולם לא הפסיקה להסתקרן לגבי נופים חדשים ותרבויות שונות. בשנותיה בברזיל, החלה להתעניין בשפות ובספרות של אמריקה הלטינית ומרכז אמריקה, כך שלקחה על עצמה את תרגומן של יצירות מקומיות רבות. לאחר יותר מעשור בברזיל, אחרי שבת זוגה התאבדה בשנת 1967, חזרה בישופ לארצות הברית.
קריירה מאוחרת
בישופ החלה לעסוק בהוראה בחינוך הגבוה כאשר הירושה מאביה, החלה לאזול. החל משנת 1970, החלה ללמד במוסדות נחשבים רבים, כמו אוניברסיטת וושינגטון, אוניברסיטת ניו יורק והארוורד.
גו (משחק)
גוֹ (קאנג'י: 囲碁; רומאג'י: Igo; סינית: 圍棋; פין-יין: weiqi; קוריאנית: 바둑) הוא שמו היפני של משחק אסטרטגיה מופשט שמקורו בסין. גו נחשב למשחק הלוח העתיק ביותר בעולם שעדיין משחקים בו היום. גו נחשב למשחק המפתח את ההיגיון ואת יכולת ההפשטה. סקר שנערך על ידי פדרציית גו העולמית ב-2016 מצא שכ-46 מיליון אנשים ברחבי העולם יודעים איך משחקים בגו, וכ-20 מיליון אנשים, הם שחקני גו, רובם במזרח הרחוק. חוקי הגו פשוטים ומעטים, אך עובדה זאת מובילה לכך שמספר האפשרויות במשחק עצום, דבר שהוביל לאתגר עבור מדעני מחשב לייצר בינה מלאכותית שתוכל לנצח שחקן אנושי.
אליזבת בישופ
היסטוריית פרסומים ופרסים עיקריים
בישופ נהגה לפרסם שירה וסיפורים קצרים לעיתים רחוקות למדי, על פי רוב, רק אחת לכמה שנים. היא זכתה בפרסים רבים, מלגות ותארים בשל יצירתה הנרחבת, וכן בעבודות הוקרה שנכתבו לזכרה, אוספים של כתביה שהוצאו לאור, ועוד.
גו (משחק)
סקירה היסטורית
גו נחשב למשחק הלוח העתיק ביותר שחוקיו עדיין ידועים, שהופיע בסין באלף ה-2 לפנה"ס (התרגום המילולי מסינית הוא "משחק הכיתור"). חוקיו השתנו מעט מאוד במהלך ההיסטוריה. האזכור הקדום ביותר שהשתמר מופיע בספרו של קונפוציוס, "המאמרות", ממאה ה-6 לפנה"ס. גו הגיע ליפן במאה ה-7 לספירה, ובמאה ה-8 נהיה פופולרי בחצר המלכות. בתחילת המאה ה-13 המשחק נהיה נפוץ גם בקרב הציבור הרחב.
על אף שהמשחק היה ידוע במערב כבר מסוף המאה ה-16, הוא תואר בפירוט מספיק רק בסוף המאה ה-19. אוסקר קורשלט, מהנדס גרמני שעבד ביפן, למד את המשחק מהונינבו שוסאקו. הוא פרסם מאמר מפורט על המשחק ב-1880, וכמה שנים לאחר מכן פרסם ספר המבוסס על המאמר הנ"ל. כך יצא שכל מונחי הגו (כמו שם המשחק) בעולם המערבי מקורם דווקא ביפן. ב-1978, מנפרד וימר הפך למקצוען המערבי הראשון.
אליזבת בישופ
סגנון ומאפיינים ספרותיים
בזמן שרבים מהמשוררים בני תקופתה הכניסו פרטים אינטימיים מחייהם הפרטיים לחלקים נכרים בשירתם, בישופ נמנעה מן הדבר כמעט לחלוטין. בניגוד לסגנון החשוף והמתוודה שלהם, לבישופ היה סגנון אחר וייחודי לה. היא ידועה מאוד בכתיבתה, הכוללת תמיד תיאור מפורט של פרטים, ומסוגננת באובייקטיביות ועובדתיות. לרוב בשיריה, היא מתארת מקרים לא כצופה, אלא כהסבר לסיטואציה שקוראת, ללא נקודת מבט אישית. גם הסיפור הקצר הראשון שכתבה, "בכפר" (“In The Village”), מתאר את ילדותה המוקדמת ואת התמודדויות אמה עם מחלת הנפש השלה, והוא כתוב בגוף שלישי, כך שמי שלא מכיר את קורותיה של בישופ יתקשה להבחין שמדובר בסיפור אישי. למרות הסגנון העובדתי והפשוט שלה, המתאר כמעט תמיד את העולם הפיזי, בצורה שלווה מאוד, בישופ הכניסה מסרים רבים לשיריה, שעסקו בעיקר במאבקו של היחיד לחוש שייכות בחברה, וכן ברגשות הצער והגעגוע. למרות היותה עצמאית מבחינה כלכלית, מה שאפשר לה חופש רב בחייה, בישופ התמקדה רבות בכתיבתה במעמד הפועלים, בחיי הכפר, בבתי החרושת העמוסים ובעולם הטבע. בישופ הייתה מאוד פרפקציוניסטית לגבי עבודותיה, ולכן לא כתבה המון והעדיפה לעסוק בליטוש יצירותיה, שהיו מעטות אך איכותיות, והשפיעו באופן משמעותי על הספרות האמריקאית והכלל עולמית. בישופ הייתה גם ציירת, ומבקרים רבים הכריזו על יצירותיה כמיוחדות ואיכותיות, על אף שהיא עצמה לא הכירה בכישרונה ולא פרסמה את יצירות האמנות שלה. כמו בכתיבתה, גם יצירותיה האמנותיות עוסקות בפרטים הקטנים ובלכידת סצנות, והן מאופיינות בסגנון מאוד פשוט ונאיבי. ויליאם בנטון, ערך ספר שנקרא "Exchanging Hats", שיצא בשנת 1996 וכלל את ציוריה.
גו (משחק)
גו בתרבות
ניתן להקביל את ההשפעה התרבותית של גו במזרח הרחוק לזו של שחמט במערב. לפני המהפכה התעשייתית בסין, גו נחשב למשחק אריסטוקרטי, והיה אחד מארבע האמנויות של המלומד הסיני, שכללו קליגרפיה, ציור ונגינה על הגוּצִ'ין.
אליזבת בישופ
פמיניזם
בישופ הייתה משוררת, אישה, לסבית, אך במשך השנים נמנעה מלהכניס עצמה לתבניות. היא סירבה להצעות מאיגודים פמיניסטיים, ומעולם לא השתתפה בפרויקטים של ספרי שירה נשיים וכיוצא בזה. בגלל הדרך בה בחרה, רבים חשבו שהיא בעד השקפות העולם השוביניסטיות, המצמצמות ומגבילות את האישה וזכויותיה אל מול הגבר. בישופ חשה שעצם ההתמודדות עם חוסר השוויון המגדרי היא ההוכחה לחוזק שלה, ולכן לא הרבתה להתבטא בנושא; ועם זאת, בראיון משנת 1978, למגזין הספרותי “The Paris Review”, היא סיפרה שלמרות התעקשותה להתרחק מהתנועה הפמיניסטית, היא רואה עצמה כפמיניסטית חזקה. הסיבה לריחוק, היא אמרה אז, הייתה האמונה שכאשר תצטרף לארגונים מעין אלה, היא לא תוכל להימנע מהגדרות כמו "משוררת אישה" או "משוררת לסבית" שיכניסו אותה למסגרות וימנעו מאנשים להעריך באופן נטול פניות את איכות כתיבתה.
גו (משחק)
גו בתרבות
כיום גו מאוד פופולרי בארצות המזרח הרחוק - ערוצי טלוויזיה שלמים מוקדשים לו - ובעל מעמד של מקצוע ממש. רק ארגוני גו מקצועיים יכולים להקנות תואר של שחקן מקצועי, ופרסי תחרויות מקצועיות מגיעים לסדרי גודל של מאות אלפי דולרים. בין התארים החשובים ביפן הם מייג'ין (קאנג'י: 名人, רומאג'י: Meijin), הונינבו (קאנג'י: 本因坊, רומאג'י: Honinbo), קיסיי (קאנג'י: 棋聖, רומאג'י: Kisei), גוסיי (קאנג'י: 碁聖 רומאג'י: Gosei), ג'ודן (קאנג'י: 銃弾 רומאג'י: Judan), אוזה (קאנג'י: 王座 רומאג'י: Oza) וטנגן (קאנג'י: 天元 רומאג'י: tengen) שזהו גם שמה של נקודת האמצע בלוח הגו.
אליזבת בישופ
פטירתה
בשנת 1979, בזמן שהותה בדירתה שבבוסטון, מתה בישופ בשל מפרצת מוחית. היא נקברה בבית הקברות בווסטר, מסצ'וסטס. לאחר מותה, הוקם כפר אומנים בנובה סקוטיה באזור בית ילדותה של בישופ, והוא מוקדש לזכרה. בשנת 1997, לרגל פסטיבל שירה על שמה, נוספו לאנדרטה המשפחתית שלה כמה שורות מאחד משיריה.
גו (משחק)
גו בתרבות
גו הוא חלק מהעלילה ומהאווירה ברומן משנות השבעים שיבומי.
בשנת 2000, הביאה המאנגה (שעובדה בהמשך לסדרת אנימה) היקארו נו גו להתעניינות מחודשת במשחק בקרב ילדים ובני נוער ביפן. בישראל, ערוץ הילדים התחיל לשדר את הסדרה בשנת 2006.
גו באינטרנט
בעוד שגו הוא משחק בן אלפי שנים שהפופולריות שלו ידעה עליות וירידות, הוא היה נפוץ בעיקר במזרח הרחוק וכמעט שלא נחשף למערב. ואולם, בעקבות התפתחותן של טכנולוגיות חדשות כגון הטלוויזיה והאינטרנט הצליח הגו לתפוס יותר פופולריות גם במערב. מהפכת האינטרנט תרמה רבות להתפשטות המשחק גם למקומות רחוקים ואפשרה לשחקנים בכל העולם לשחק עם שחקנים אחרים ברמות שונות. זה הוביל לזינוק בפופולריות של הגו בכל העולם, ובשרתי הגו באינטרנט משחקים כל יום אלפי אנשים שאלמלא האינטרנט ייתכן כי לא היו מוצאים עמיתים למשחק בסביבתם או ברמתם.
חוקים בסיסיים
בגו שני שחקנים: שחור ולבן. שחור תמיד מתחיל.
כל שחקן בתורו מניח אבן על הלוח במקום פנוי, כאשר משחקים על ה"צמתים" שבין משבצות ולא בתוך המשבצות. בלוח גו תקני 19 על 19 קווים, סך הכל 361 צמתים בלוח. ישנם גם לוחות 13 על 13 ו-9 על 9 שנפוצים בקרב מתחילים בעיקר. ברגע שאבן הוצבה על הלוח היא לא זזה ממקומה והיא תישאר שם עד סוף המשחק או עד שתילכד.
לכל קבוצת אבנים או אבן בודדת על הלוח יש "חירויות" או דרגות חופש שהם הצמתים הפנויים הסמוכים לאותה קבוצה (או אבן בודדת). כאשר מספר החירויות של קבוצה או אבן מגיע לאפס, הקבוצה נלכדת ומוסרת מהלוח והשחקן היריב מקבל את האבנים כשבויות, כאשר בסוף המשחק כל אבן כזו שווה נקודה אחת.
חוקים נוספים
[[קובץ:Ko_rule.png|שמאל|ממוזער|250px|אם השחור יניח אבן בצומת המסומן בריבוע, הוא ילכוד את A והיא תרד מהלוח. בלי חוק הקו לבן יוכל עכשיו לאכול חזרה את האבן והמצב יחזור למה שהיה בתחילה ועלול להמשך לנצח.
לפי חוק הקו לאחר שהשחור ישחק בריבוע, הלבן יצטרך לשחק במקום אחר. רק בתורו הבא יוכל לאכול חזרה את האבן משום שכעת מצב הלוח משתנה.]] בנוסף לחוקים הנ"ל, ישנם חוקים נוספים:
מערכות חוקים
שתי מערכות החוקים הנפוצות הם מערכת החוקים היפנית ומערכת החוקים הסינית, כאשר מערכת החוקים היפנית היא מערכת החוקים הנפוצה ביותר. בשתיהן המנצח נקבע על פי ניקוד, אך שיטת ספירת הניקוד היא ההבדל המשמעותי בין השיטות.
שיטת הניקוד היפנית
לפי השיטה היפנית הניקוד נקבע על ידי מספר האבנים האכולות של היריב (אבנים וקבוצות שהוקפו באבני היריב), אליהם מתווספות הקבוצות המתות, שהן קבוצות שאין סיכוי להופכן לקבוצות חיות (קבוצות בעלות שתי עניים) ומספר הצמתים הריקים אותם השחקן הקיף באבניו וקומי, מספר נקודות מוסכם מראש (לרוב 6.5 בלוח רגיל) שמתווסף לשחקן הלבן כפיצוי על כך שלא שיחק ראשון. ספירת הנקודות בשיטה היפנית מתבצעת באמצעות הסרת כל הקבוצות המתות והאכולות לטריטוריה של היריב (ובכך למעשה להפחית את הניקוד של היריב מטריטוריה), ולאחר מכן הזזת כל האבנים החיות שאינן מסמנות גבול של טריטוריה כך שהטריטוריה תקבל צורה מלבנית ככל הניתן אותה קל לספור באמצעות הכפלת השורות בטורים. השחקן בעל הניקוד הגבוה ביותר מנצח במשחק. מכיוון ששיטה זו אינה מעודדת הנחת אבנים שאינן מקיפות טריטוריה, לעיתים נוצרים "חללים ריקים" בין קבוצות יריבות שבהן אין סיכוי לייצר קבוצות חיות, שטחים אלו אינם נספרים לאף אחד מהשחקנים. שיטת ניקוד זו מכונה גם "ספירה לפי טריטוריה" (מאנגלית: territory counting).
שיטת הניקוד הסינית
בשיטת הניקוד הסינית הניקוד נקבע על ידי סכימת האבנים האכולות והצמתים הריקים בדומה לשיטה היפנית, אך בשונה ממנה לסכום זה מתווספות כל האבנים החיות השייכות לשחקן על הלוח. שיטת ספירה זו מייצרת משחק בעל אופי שונה באופן ניכר, מכיוון שבמשחק היפני הנחת אבנים בשטח שבשליטת אותו השחקן מובילה להפחתת נקודות (מכיוון שנספרות רק צמתים ריקים), ובשיטה הסינית השחקן לא צריך לחשוש להניח אבנים בשטחיו. בנוסף, האבנים המתות מוסרות מהלוח אך לא נספרות בניקוד היריב, דבר המקטין את הסיכון בפלישה לשטח היריב מכיוון שהקבוצות המתות אינן נספרות לטובת היריב. מיכוון ששיטה זו מעודדת הנחת אבנים גם אם אלו אינן מקיפות שטח, בשיטה זו לרוב לא נוצרים חללים ריקים.
מכיוון שהניקוד בשיטה זו מסתכם במספר הצמתים על הלוח, ומספר הצמתים הוא 361, שיטת הספירה המקובלת נקראת "ספירת חצי", בה השחקן השחור ממלא את שטחו באבנים ולאחר מכן מסדר את כל האבנים בשורות מסודרות בלוח. אם אבניו ממלאות יותר מחצי מהלוח עם קומי, כלומר יותר מ-180 צמתים שהם 9.5 שורות עם הקומי שהוא לרוב 7.5 בשיטת משחק זו, השחקן השחור מוכרז כמנצח. אם לא, השחקן הלבן מוכרז כמנצח.
שיטות נוספות
בנוסף לשתי השיטות האלו מתקיימת גם מערכת חוקים קוראנית הדומה ברובה למערכת היפנית ומערכת חוקים אמריקאית אותה פיתחה ההתאחדות האמריקאית לגו, המהווה פשרה בין מערכת החוקים היפנית והסינית.
בדומה לשח מט, המשחק כיום משוחק בזמן, וישנן וריאציות מהירות למשחק בהם הזמן מוגבל לזמן קצר מאוד. הסוגים הנפוצים כוללים לפי סדר יורד בכמות הזמן המוקצה לשחקן: משחק מהיר (מאנגלית: rapid), משחק בזק (מכונה גם בליץ) ומשחק קליע.
ניצחון והפסד
[[קובץ:Go Alive1.jpg|שמאל|ממוזער|הקבוצה השחורה חיה, יש לה 2 עיניים אמיתיות (מסומנות בריבוע). למרות שלבן מקיף את הקבוצה לגמרי הוא לא יכול ללכוד אותה.
אם ינסה לסתום אחת משתי החירויות שנותרו לשחור, לשחור תישאר חירות אחת וזה יהיה מהלך התאבדות ללבן]]
טריטוריה
שטח בלוח המוקף על ידי אבנים חיות של שחקן מסוים מכל צדדיו, או שנתחם בין אבנים כאלו לבין קצוות של לוח, הוא טריטוריה של אותו שחקן. כל צומת בטריטוריה של השחקן מוסיף לו נקודה אחת בסוף המשחק לניקוד.
השתלטות על שטחים חשובה יותר מלכידת אבנים והיא בעצם החלק העיקרי במשחק. במהלכים הראשונים של המשחק בדרך כלל השחקנים עוד לא נכנסים לקרבות, אלא לוקחים נקודות מפתח על הלוח שיבטיחו להם שליטה וטריטוריה.
3 טריטוריות של 9 נקודות כל אחת במקומות שונים בלוח.
הטריטוריה השחורה שבפינה תחומה על ידי 6 אבנים, הטריטוריה הלבנה שבצד הלוח על ידי 9 אבנים והשחורה שבמרכז על ידי 12 אבנים.
מסיבה זו משחקים נוטים להתחיל מהפינות ולהמשיך בצדדים, משום שכך ניתן להשתלט על טריטוריה בפחות מהלכים.
משחק על קווי השלוש (אלו שנמצאים במרחק 3 קווים מדופן של לוח) הוא טריטוריאלי ומבטיח טריטוריה בפינות או בדפנות, אך כמעט ואין לו השפעה (ראו מושג: השפעה) על אמצע הלוח, בעוד שמשחק על קו ה4 למשל, הוא פחות טריטוריאלי ויוצר יותר השפעה כלפי האמצע. על ידי איזון נכון ניתן ליצור טריטוריה נאה בכל חלקי הלוח, וגם ליצור השפעה על האמצע.
הטריטוריה במרכז הלוח דורשת השפעה נרחבת מכיוונים שונים ולכן נקבעת בשלב מתקדם של המשחק בדרך כלל.
מושגים טקטיים
[[קובץ:Go_Sacrifice1.jpg|שמאל|ממוזער|שחור שיחק בA. אם לבן ישחק בB ויאכל את האבן הוא ישים את עצמו באטארי ושחור יוכל לאכול חזרה בA.
על ידי הקרבת האבן השחורה, שחור מקבל 3 אבנים לבנות. הוא יוצא מרווח בסך הכל ב-2 אבנים, בנוסף לטריטוריה שמתקבלת באזור לשחור בשווי 2–3 נקודות.]] [[קובץ:Go_Ladder.gif|שמאל|ממוזער|באנימציה זו אפשר לראות שתי דוגמאות לסולמות.
בדוגמה הראשונה ללבן אין סיכוי לברוח וככל שהוא מנסה יותר הוא רק מזיק לעצמו. לעומת זאת, בדוגמה השנייה הלבן מצליח לברוח ולהתחבר לאבן שלו בהמשך.
חשוב לקרוא סולמות היטב לפני שמשחקים אותם.]] [[קובץ:Go_Basic_Joseki1.jpg|שמאל|ממוזער|רצף ג'וסקי בסיסי בפינה (המהלכים ממוספרים).
שחור מקבל שליטה בצד הימני ולבן בצד העליון בצורה שקולה.]] כלומר סנטה, הוא יוזמה.
דירוג
הגו שאל את שיטת הדרגות שהומצאה במקור עבור הג'ודו, לפי שיטה זו רמתו של שחקן גו מדורגת בערך קיוּ (級, kyu) שמתחיל ב30 ויורד ככל שהשחקן עולה בדרגה, ולאחר קיו 1 השחקן מקבל דרגות דָאן (段, dan) שעולות. הדירוג הגבוה ביותר המוכר על ידי התאחדויות הגו הוא דאן 9.
לדרגות מתחילים יש משמעות מוגדרת במשחק - הבדל בדירוג מתבטא במספר אבני היתרון שהשחקן החזק יותר צריך לתת ליריבו כדי שהמשחק יחשב ל"שווה-כוחות", כלומר כך שלשני השחקנים יהיה סיכוי זהה לנצח. לדוגמה, שחקן 5k צריך לתת לשחקן 8k שלוש אבני יתרון. במעגלי גו, במיוחד איטרנטים, נפוץ הכינוי DDK, שהוא ראשי תיבות של double digit kyu או "קיו בעל שתי ספרות" כדי לתאר שחקנים בדרגת 10 קיו ומעלה, כלומר שחקנים חובבים..
אבני יתרון
כאשר רמת השחקנים לא שווה והם בכל זאת רוצים משחק מאתגר עם סיכויים שווים לשניהם, הם יכולים ליצור כזה בעזרת אבני יתרון.
במשחק יתרון השחקן החלש יותר משחק שחור ולרוב אין קומי ללבן (אם כי לא בהכרח). כאשר שחור מקבל יתרון הוא מסדר את האבנים על נקודות המפתח (הנקודות המסומנות) שעל הלוח (פרט לאבן יתרון אחת) לפי הטבלה שלהלן ואז התור עובר ללבן.
שחקן נותן לשחקן אחר אבני יתרון לפי ההפרש בין הדירוג שלהם למשחק שקול, אולם השחקנים יכולים להחליט על איזה מספר שירצו. לפעמים מחליטים השחקנים לשנות את הקומי (אף לערך שלילי שיוריד מתוצאת הלבן) כדי לייצג הבדל מעל 9 רמות. את אבני היתרון מניחים על נקודות המפתח (הנקודות המסומנות). בדרך כלל לא ניתנות יותר מ9 אבני יתרון, אך ישנם מקרים בהם אפשר לתת יותר - למשל, במשחק גו בו המטרה של השחקן החלש, שמקבל את אבני היתרון, לא לאפשר לשחקן החזק לחיות עם אף אבן על המגרש, דבר המשפר את יכולת ההריגה שלו. בחוקים שונים השחקן שלו ניתנו אבני יתרון יכול גם לקבוע היכן יהיה מקומן על הלוח ואז השחקן השני מתחיל.
יש לציין שבלוחות קטנים מ-19 על 19 השפעת אבני היתרון גדלה משמעותית, גם משום שיש פחות שטח על הלוח ולכן כוחה של כל אבן עולה, וגם משום שהמרווחים ביניהן קטנים יותר כך שההשפעה שלהן אחת על השנייה גדולה יותר.
אגודת הגו הישראלית
האגודה דואגת לאירועים כל השנה, להדרכת שחקנים חדשים ומשלחות שחקנים המייצגים את ישראל בתחרויות בחו"ל. אגודת הגו הישראלית היא חברה רשמית בפדרציית הגו האירופאית והעולמית. בשנת 2014 הפך עלי ג'בארין לשחקן הגו הישראלי המקצועי הראשון והאירופאי ה-2 במספרו לאותה שנה.
האגודה דואגת לאירועים כל השנה, להדרכת שחקנים חדשים ומשלחות שחקנים המייצגים את ישראל בתחרויות בחו"ל. אגודת הגו הישראלית היא חברה רשמית בפדרציית הגו האירופאית והעולמית. בשנת 2014 הפך עלי ג'בארין לשחקן הגו הישראלי המקצועי הראשון ודורג במקום השני באליפות אירופה באותה השנה.
לאגודת הגו הישראלית יש נבחרת שמייצגת אותה באליפות אירופה לנבחרות בשרת הגו האינטרנטי Pandanet, נכון ל-2020 ישראל נמצאת בליגה הראשונה.
גו ומחשוב
משחק הגו, במונחים של תורת המשחקים, הוא משחק סכום אפס, דטרמיניסטי (כלומר שאינו מכיל מרכיב מזל) ובעל ידיעה שלמה, בדומה לשחמט ודומיו. הוא נבדל משחמט בכך שהוא דורש איזון בין נדבכים שונים של משחק. לדוגמה, כדי לנצח בזירה המקומית עדיף לשחק מהלכים קרובים וחזקים, אך כדי לתפוס שטח רחב עדיף לשחק מהלכים רחבים. לכן לדוגמה סגנון משחק הקרוב לשוליים אינו מאבטח מספיק שטחים כדי לנצח, וסגנון משחק שמתרחק מהשוליים מאפשר ליריב לפלוש לשטחים בשליטתך ביתר קלות.
בנוסף, גודל הלוח (19\times19) המאפשר לחימה במספר רב של זירות ופשטות החוקים מייצרים את אחד המשחקים המסובכים ביותר מנקודת מבט חישובית, אם לא המסובך ביותר. מנקודת מבט מתמטית, ההערכה הנמוכה ביותר של מספר משחקי הגו האפשריים היא 10^{768}, מספר גבוה יותר מכל משחק אחר ואף גבוה ממספר האטומים ביקום הנצפה. למרות תשומת לב לא מעטה בקהילת האינטליגנציה המלאכותית לא הצליחו ליצור תוכנת מחשב שתנצח מקצוענים עד העשור השני של המאה העשרים ואחת.
בשנת 2016 ניצחה לראשונה תוכנה בשם AlphaGo שפותחה על ידי חברת DeepMind הבריטית (בבעלות גוגל) את אלוף העולם דאז לי סידול (Lee Sedol) בסדרה של חמישה משחקים 4:1. ב-2017 ניצחה התוכנה את המדורג ראשון בעולם קה ג'י (Ke Jie) בסדרה של שלושה משחקים 3:0.
עמוס דב סילבר
עמוס דב סילבר (נולד ב-15 באוקטובר 1984) הוא יזם ופעיל לגליזציה מהבולטים ביותר בישראל, וממקימי פלטפורמת המסחר 'טלגראס'. בישראל יש הרואים בו מהפכן הרודף צדק חברתי וסמל לחופש האזרח נגד השלטון. בשנת 2019 הגישה נגדו מדינת ישראל כתב אישום אשר טרם הוכרע וכיום הוא עדיין במעצר.
ביוגרפיה
סילבר גדל והתחנך במשפחה חרדית מצפת. בגיל 15 עזב לירושלים ובמקביל להליך היציאה בשאלה התחיל לעשן קנאביס. לאחר שירותו הצבאי כלוחם בגדוד נחשון, עבד בעבודות מזדמנות בירושלים.
ב-2012 נעצר לתשעה ימים על גידול עציץ קנאביס.
ב-2013 סוחרי קנאביס החלו להשתמש בפרופיל הפייסבוק האישי שלו כצינור תקשורת בין סוחרי קנאביס לציבור הרחב.
באפריל 2014 קיים סילבר את אירוע "ליל הבאנגים הגדול" הראשון בירושלים. יומיים לפני האירוע נעצרו סילבר ושותפו עופר בר טוב על ידי המשטרה ולא הספיקו להשתתף באירוע.
באוגוסט 2014 נעצר על מכירת גרם מריחואנה לשוטר סמוי ובינואר 2015 נשפט לתשעה חודשי מאסר.
במהלך שהותו בכלא ניהל מאבק נגד שירות בתי הסוהר על זכותו לקבל ארוחה טבעונית.
במרץ 2017 החליט סילבר להעביר את מסחר הקנאביס מפרופיל הפייסבוק האישי שלו לקבוצת "טלגראס" באפליקציית הטלגרם שמשכה מאות אלפים בתוך זמן קצר.
ב-12 במרץ 2019 הודיעה משטרת ישראל על מעצרם של 42 מנהלים מארגון טלגראס, בהם גם סילבר שנעצר באוקראינה לאחר שהוזמן בתרגיל עוקץ לחתונתו של מנהל בטלגראס שהפך לעד מדינה ועבד עם המשטרה.
ב-16 באוגוסט 2019 דחה בית המשפט באוקראינה את ערעורו השני של סילבר בבקשת ההסגרה לישראל. ההסגרה לא הייתה חוקית מכיוון שסילבר הגיש בקשת מקלט באוקראינה, אך שלושת השופטים ששיחררו אותו למעצר בית, הוחלפו לפתע בדיון שאחריו. סילבר שהובא ישירות מבית המשפט לנמל התעופה בוריספיל שבקייב, הצליח לאחר הבידוק הביטחוני לחמוק מהשוטרים.
יום לאחר מכן, ב-17 באוגוסט 2019 נתפס סילבר בעיר אומן. שלושה אנשי ביטחון אוקראינים נעצרו בחשד שסייעו לו להימלט
ב-18 באוגוסט 2019 הוסגר סילבר לישראל והועבר לחקירה ביחידת להב 433. מעצרו הוארך ל-12 ימים כחשוד בניהול ארגון פשיעה, סחר בסמים, הלבנת הון ועבירות מס.
בשנת 2019 הוגש נגדו כתב אישום בגין ניהול ארגון פשע, סחר בסמים, סחיטה באיומים, תיווך לסחר בסמים מסוכנים והדחת קטינים לסמים מסוכנים.
בישראל יש כאלו הרואים בו מהפכן וסמל לחופש האזרח נגד השלטון, ובדיון הארכת מעצרו התקבל במחיאות כפיים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 הוצב סילבר במקום השני ברשימת מפלגת עוצמה ליברלית-כלכלית, אולם יושב ראש ועדת הבחירות, השופט ניל הנדל, החליט לפסול אותו מריצה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25 שהוקדמו ל-1 בנובמבר 2022 הגיש בקשה להקמת מפלגה חדשה תחת השם "יש כיוון בראשות עמוס דב סילבר". ב-19 באוקטובר של אותה שנה שוחרר למעצר בית ובבחירות שהתקיימו בסמיכות זכתה הרשימה בראשותו ב-1,215 (0.03% מהקולות) ולא נבחרה לכנסת.
חיים אישיים
סילבר היה בזוגיות עם גלי עמר והם גידלו ילד במשותף אך הקשר הסתיים בתחילת שנת 2023.
קרלו רוסלי
קרלו רוסלי (באיטלקית: Carlo Alberto Rosselli; נולד ברומא, איטליה ב-16 בנובמבר 1899 ונרצח בבנולאה דה ל'אורנה (Bagnoles-de-l'Orne), צרפת ב-9 ביוני 1937) היה סופר, היסטוריון, עיתונאי ומנהיג פוליטי יהודי-איטלקי.
יחד עם אחיו, נלו רוסלי, היה פעיל אנטי-פאשיסטי באיטליה, בספרד ובצרפת. הוא פיתח באיטליה את "הסוציאליזם הליברלי" (Socialismo Liberale), תפיסת עולם רפורמית סוציאליסטית, שאינה מרקסיסטית, בהשראת תנועת הלייבור הבריטית. במהלך פעילותו האנטי-פאשיסטית היה שותף ב-1929 להקמת תנועת ההתנגדות האנטי-פאשיסטית צדק וחירות (Giustizia e Liberta), שלימים הפכה לזרוע הצבאית של מפלגת הפעולה האיטלקית, Partito d'Azione , שפעלה על פי ערכי הסוציאליזם והאנטי-פאשיזם.
תנועת "צדק וחירות" המשיכה לפעול באיטליה עד לשנת 1945.
חייו האישיים
נולד ברומא למשפחה טוסקנית ממעמד בינוני גבוה ממוצא יהודי לג'וזפה (ג'ו) רוסלי ואימיליה פינקרלה (Pincherle) רוסלי. היו לו שני אחים, אלדו ונלו. אביו היה מוזיקולוג ואמו הייתה מחזאית, סופרת ופעילה פמיניסטית. משפחתו הייתה רפובליקנית, פטריוטית מאוד וקוסמופוליטית. חברי משפחתו היו פעילים במאבק לאיחוד איטליה במהלך המאה ה-19.
בשנת 1901 הוריו נפרדו. בשנת 1903 עבר עם אימו ואחיו לפירנצה, הקשר בינו לבין אימו היה מורכב, והיא אף כתבה על קשר זה באחד מסיפוריה הקצרים.
כתלמיד קרלו רוסלי התקשה במקצועות ההומניים, והצטיין במתמטיקה ולכן במקום להמשיך את לימודיו הקלאסיים בגימנסיה (Liceo Classico) אימו העבירה אותו לתיכון מקצועי, על אף שצעד זה לא היה נהוג במשפחות במעמדם, משום שהלימודים הקלאסיים מובילים להשכלה אקדמית, ותיכון מקצועי לא.
כשהיה בן 12 אביו נפטר. מותו של אביו גרם לו להתקרב ליהדות, והוא אף ביקר בבית הכנסת במועדים מסוימים. עם זאת, הוא חי חיים חילוניים, ולא הציג את עצמו כיהודי.
למשפחתו של רוסלי היה קשר קרוב לג'וזפה מציני, אחד מהאבות המייסדים של איטליה המודרנית וממנהיגי המאבק לאיחוד איטליה. מציני אף נפטר בבית משפחת רוסלי בפיזה. רוסלי גדל על ברכי הליברליזם של מציני.
ג'אטנו סאלבמיני הכיר ל"מעגל התרבות" (circolo di coltura) את הצעירה האנגליה מריון קייב (Cave), וב-1919 במהלך לימודיה באנגליה היא הגיעה לפירנצה במטרה להשתתף במהפכה הסוציאליסטית שהיא חשבה שעומדת לבוא. קייב נולדה בדצמבר 1896 וכינוייה בחבורה היה "פרח לבן" (biancafiore). במהרה קרלו התאהב בלהט האידאולוגי שלה, ביופייה וחוכמתה והשניים נישאו ב-24 ביולי 1926. לזוג נולדו שלושה ילדים: ג'ון (John), אמליה (Amelia), אנדרו (Andrew).
במלחמת העולם הראשונה
אחיו של רוסלי, אלדו התנדב להתגייס לחיל רגלים, אף על פי שהייתה לו האפשרות להתגייס לצלב האדום בתור סטודנט לרופאה ובנה של אלמנה. ב-27 במרץ 1916 נהרג אלדו בקרב על ידי הכוחות האוסטריים. לפני מותו הועלה אלדו לדרגת סמל.
ביוני 1917 נקרא רוזלי להתגייס לצבא וארבעה חודשים לאחר מכן השתתף בקורס מפקדים צבאיים שנערך בקזרטה. את החורף של 18–1917 הוא עבר בחזית הלחימה בהרי האלפים. קרלו כינה את המלחמה "בית ספר נהדר לחיים". במהלך תפקידו כסגן ביחידות האלפיניות, הכיר לעומק את חייליו, שרובם היו איכרים מדרום איטליה. ובעוד שלצעירים רבים במעמדו של רוסלי המלחמה גרמה להתחבר לרעיונות פשיסטיים, רוזלי גיבש בעקבות המלחמה דעות סוציאליסטיות-ליברליות על הבעיות החברתיות של איטליה.
המפגש עם האיכרים הפשוטים, שבדומה לבני מעמדו הוא נהג לבוז להם, גרם לו לשנות את דעותיו. הוא נוכח לדעת שהם אנשים בעלי עומק מוסרי ותחושת צדק ושוויון.
לימודיו האקדמאים ומקור דעותיו
לאחר המלחמה, החל ללמוד מדע המדינה באוניברסיטת פירנצה, שם הכיר את גטנאו סאלבמיני, מי שהפך לבן לוויתם הקבוע של האחים רוסלי.
ב-4 ביולי 1921 הוא סיים תואר ראשון במדעי המדינה מה-Istituto Cesare Alfieri. התזה שלו עסקה בסינדיקליזם. לאחר מכן המשיך לתואר במשפטים, אותו למד בטורינו וגם מילאנו, שם הוא פגש את לואיג'י אינאודי ופיירו גובטי, שהיו פעילים אנטי פאשיסטים בולטים. הוא סיים את התואר בשנת 1923 באוניברסיטת סיינה והתזה שלו עסקה בתאוריה הכלכלית של ארגוני העובדים, במהלך לימודיו הוא החל לעבוד כמרצה באוניברסיטת בוקצ'יני במילאנו, משרה זו קירבה אותו לרפורמיסטים סוציאליסטים כמו ג'אקומו מאטיאוטי ופיליפו טוראטי. עם סיום לימודי התואר השני החל ללמוד באנגליה בבית הספר לכלכלה של לונדון שם למד על פעולתה של מפלגת הלייבור הבריטית, תנועה שהשפיעה רבות על דעותיו ומעשיו העתידיים.
סוציאליזם ליברלי
בין דצמבר 1927 ליולי 1929 רוסלי כתב את הספר "Socialismo Liberal" עבודתו התאורטית המשמעותית ביותר. הוא כתב אותו בזמן כליאתו באי ליפארי. את כתב היד של הספר הבריחה אשתו מריון ביוני 1929, חודש לפני שרוסלי ברח בעצמו מהכלא. הספר פורסם בפריס ב-1930, וזכה לביקורות נלהבות. הספר מבטא את התפיסה הביקורתית של רוסלי נגד הסוציאליזם והמרקסיזם. הגישה של רוסלי מהווה אלטרנטיבה הן לגישות סוציאליסטיות מרקסיסטיות והן לגישות של כלכלת שוק חופשי. הספר מבטא את הרעיון של שילוב בין קולקטיביזם ואינדובידואליזם.
פעילותו האנטי-פאשיסטית
בערב ראש השנה 1924 פעלו הפשיסטים נגד קבוצת מעגל התרבות, שבה היה חבר. באחר הצהריים של החג קבוצת פאשיסטים פרצו למקום מפגשם של חברי מעגל התרבות והרסו אותו. הם זרקו את העיתונים והרהיטים לכיכר ושרפו אותם. לאחר מכן, הורו השלטונות לפרק את מעגל התרבות מאחר שפעילותו מעוררת התנגדות למפלגה.
כתומך פעיל במפלגה סוציאל-דמוקרטית, ה-Partito Socialista Unitario (PSU), שמנהיגיה היו טוראטי ומאטיאוטי. הוא החל לכתוב טור ביקורת עבור ה-Critica Sociale, עיתון איטלקי בעל דעות שמאל. הטור נערך על ידי טוראטי. לאחר הירצחו של מאטיאוטי ביוני 1924, רוסלי ייסד בית הוצאה לאור בשם "Non mollare" ("לא לוותר"), בעזרתם של ארנסטו רוסי וסאלבמיני. ההוצאה לאור פעלה באופן חשאי, בעקבות האלימות מצד השלטון הפאשיסטי כנגד המתנגדים לשלטונו, שהתחזקה באותו התקופה.
המשפט, המאסר, הגלות בצרפת והקמת תנועת "צדק וחירות"
ב-1926 הוא ארגן יחד עם סנדרו פרטיני ופרוצ'ו פארי את הברחתו של טוראטי לצרפת. פארי ורוסלי נלכדו והואשמו בסיוע למתנגדי משטר. המשפט נערך בסבונה. טיעוני ההגנה של רוסלי ופארי במשפט התבססו על הרעיונות הסוציאליסטיים והליברליים, והמשפט הפך לכתב אשמה נגד המשטר. בסופו של המשפט נגזרו על רוסלי עשרה חודשי מאסר, וחמש שנות הגלייה, אותם ריצה באי ליפארי, יחד עם חבריו.
רוסלי ברח מליפארי ב-27 יולי 1929 לתוניסיה יחד עם אמיליו לוסו (Emilio Lussu) ופרנקו פאוסטו ניטי (Francesco Fausto Nitti), ומשם הצליחו השלושה להגיע לצרפת. בזמן בריחתו עצרו השלטונות הפאשיסטים את אשתו. במהלך שהותו בפריז ארגן רוסלי מחאה בינלאומית במטרה להביא לשחרור אשתו, שכללה גם לחץ מטעם הממשלה הבריטית, מאחר שאשתו הייתה אזרחית בריטית. הלחצים נשאו פרי, ומריון שוחררה. בזמן שהותו בצרפת רוסלי סייר בכל אירופה במטרה לקדם את רעיונותיו בדבר ברית בין ליברלים וסוציאליסטים לא-מרקסיסטיים.
בשנת 1929, היה שותף להקמתה בפריס של צדק וחירות, תנועת התנגדות לפאשיזם. צדק וחירות נוצרה כתנועה חוץ-מפלגתית עקב הביקורת של רוסלי על הפאסיביות והאידאולוגיה הכושלת של המפלגות האיטלקיות הקיימות. רוסלי לא ראה בצדק וחירות מפלגה. הוא טען כי היא צריכה להיות תנועה מהפכנית, ללא כרטיסי חבר, כשהחברים בה מקדישים את עצמם לתנועה כוללת אנטי-פאשיסטית הלוחמת עבור הקמתה של רפובליקה סוציאליסטית ודמוקרטית.
התנועה פרסמה כתב עת בשם "Giustizia e Liberta Journals" והצטרפה לאיגוד האיטלקי של התנועות האנטי פאשיסטיות והלא-קומוניסטיות. איגוד זה ניסה לתאם ולארגן את הפעולות נגד הפאשיזם באיטליה. לאחר עליית הנאציזם לשלטון בגרמניה ב-1933 כתב העת החל לקרוא לפעילות צבאית מהפכנית על מנת לעצור את המשטר הנאצי מהתפשטות לאירופה.
מלחמת האזרחים בספרד
ביולי 1936 פרצה מלחמת האזרחים בספרד כאשר כוחות פאשיסטים הובילו הפיכה נגד הממשלה הרפובליקנית. באוגוסט 1936, במסגרת פעילות הבריגדות הבינלאומיות, רוסלי, יחד עם קמילו ברנרי (Camillo Berneri) ותנועת "צדק וחירות" הובילו את בריגדת מאטיאוטי (Battaglione Matteotti) ללחימה לצד הכוחות הספרדים הרפובליקאים כנגד התפשטות הפאשיזם. הבריגדה הורכבה מיחידת מתנדבים שכללה אנרכיסטים ליברלים סוציאליסטים וקומניסטים איטלקיים. היחידה השתתפה בניצחון על הכוחות של פרנקו בקרב על מונטה פלדו (Monte Pelado). בדבריו ברדיו ברצלונה ב-13 נובמבר טבע את האמרה המפורסמת: "Oggi in Spanga Domani in Italia", "היום בספרד מחר באיטליה" - ובכך התכוון שהניצחון על הפאשיסטים בספרד, יוביל לניצחון על הפאשיסטים גם באיטליה.
רציחתו
ב-17 במאי 1937 נסע לבית הבראה בבנולאה דה ל'אורנה (Bagnoles-de-l'Orne). ב-5 ביוני הצטרף אליו אחיו נלו. ב-9 ביוני נרצחו האחים רוסלי על ידי ה"Cagoule" קבוצת פאשיסטים צרפתים שנשלחו על ידי גליאצו צ'אנו, בהוראת מוסליני. גופתיהם נמצאו ב-11 ביוני והלוויתם של האחים נערכה ב-19 ביולי בפריז בבית הקברות פר לשז.
ל-29 בינואר 1945, החל בבית הדין הגבוה לצדק ברומא משפט שעסק בהתנקשות בחייהם של האחים רוסלי, עקב תביעת פיצויים שהוגשה על ידי בנות משפחת רוסלי בעקבות פסיקת בית המשפט נגזר עונש מוות על אחד הרוצחים ומאסרי עולם על היתר אך העונשים בוטלו בשנת 1948.
ב-29 באפריל 1951 הוחזרו גופותיהם של האחים רוסלי לאיטליה ונקברו בבית הקברות טרספיאנו (Trespiano) בטקס נכח לואיג'י אינאודי שהיה נשיא איטליה בזמנו וחברו של רוסלי מימיו המוקדמים וג'אטנו סאלבמיני נאם.
הכרה והנצחה
אחרי הרצח של האחים רוסלי, אנשי רוח בהם פבלו פיקאסו חתמו על הצהרה פומבית שקבעה "ההתנקשות באחים רוסלי מסמלת את מותה של החירות באירופה".
אלברטו מורביה בן דודם של האחים רוסלי כתב את הספר ה"הקונפורמיסט" שעלילתו מבוססת על רצח האחים רוסלי
מספר רב של בתי ספר ורחובות ברחבי איטליה נקראו על שם האחים רוסלי (fratelly rosselli).
ביער ליד בנולאה דה ל'אורנה (Bagnoles-de-l'Orne) מקום הירצחם של האחים רוסלי הוצבה אנדרטה לזכרם האנדרטה עשויה משיש לבן מטוסקנה והוצבה על ידי אנטי פאשיסטים איטלקיים בשנת 1951.
תרגום אונקלוס
תרגום אונקלוס הוא תרגום יהודי לשפה הארמית לחמשת חומשי התורה. מחברו, זמן ומקום הוצאתו לאור אינם ידועים. אולם הוא מיוחס לאונקלוס הגר ומשערים שנתחבר בארץ ישראל בסביבות המאה השנייה לספירה ונתקדש במאה הרביעית או חמישית. תרגום זה היה תרגומה 'הרשמי' של יהדות בבל, יחד עם תרגום יונתן לנביאים. הוא עבר עריכה שם ויש לו אפילו מסורה. כמו כן, הוא לכל הפחות משקף נאמנה את ההלכה המשנאית, אם לא הלכות מאוחרות יותר. הוא עמד למול עיניהם של גדולי פרשני המקרא, כולל רש"י. גם כיום נעשה בתרגום שימוש בכל קהילות ישראל בהתאם למנהג קריאת פרשת השבוע מקרא ותרגום, ובקהילות יוצאי תימן עד היום נקרא התרגום גם במהלך קריאת התורה בציבור, בשבתות ובמועדים.
הרקע בו צמחו התרגומים הארמיים לתנ"ך
תרגום אונקלוס לתורה וכן תרגום יונתן בן עוזיאל לנביאים נחשבים לפאר התרגום הארמי למקרא, וקיים דמיון בסגנונם ובלשונם. מלבד תרגום אונקלוס, תרגומי התורה כוללים את התרגומים 'הארץ-ישראלים' הבאים:
תרגומים לנביאים: תרגום יונתן בן עוזיאל דומה לתרגום אונקלוס. ולכתובים ותוספתות).
מוסד התרגום החל להתפתח על רקע חורבן בית המקדש הראשון (586 לפנה"ס). הוא צבר תאוצה לאחר חורבן הבית השני (בשנת 70); שאז בעקבות שידוד המערכות שנוצר, מהותו של עם ישראל הלכה והתמקדה בתנ"ך, ובאנשים שהתעמקו בו. ראשית אלו היו הסופרים, אשר שיננו את התורה, ופירשוה; והעמידו תלמידים. עם השתכחות השפה העברית בעקבות הגלות, הארמית שהייתה שפת העם, מילאה את מקומה – למורת רוחה של ההנהגה היהודית. משום שמלכתחילה התרגום שימש להבנת פרשת השבוע והפטרה, ראשוני התרגומים היו בעיקר מילוליים. אלו עלו על הכתב לאחר שבמשך דורות, הם נאמרו בעל פה. בצד קריאת המקרא בעברית ובארמית במקביל, התפתחה גם נורמה של מסירת דרשות בציבור, המבוססות על הכתוב (מעשי שליחים טו 21, נגד אפיון 2:17). מדרשות אלו התפתח התרגום המדרשי לתנ"ך, שהוא מעין תרגום מפרש.
כבר בתנ"ך קיימות עדויות לתרגומו של המקרא עצמו לשפה הארמית (עזרא ז כה, נחמיה ח א-ח). התרגומים הארמיים לתנ"ך הם אפוא אסופה של תרגומים לכל התנ"ך, מהם מילוליים (כמו למשל קומראן איוב) ומהם חופשיים (כמו למשל מגילת בראשית) – ואין מתאם בין מידת האורך וחופש התרגום למידת עתיקותו.
על פי ממצאים ממגילות קומראן, תרגומי המקרא לארמית החלו להיות מחוברים בארץ ישראל, בשלהי ימי בית שני (תרגומים לאיוב ולויקרא וכן מגילת בראשית). אף כי קיימות עדויות מוקדמות ביותר לתרגומים לכתובים (איוב ואסתר); סביר מאוד להניח כי ראשית, תורגמו ספרי התורה. התרגומים הארמיים המשיכו להיות מחוברים עד לתקופת הגאונים; שאז עם עליית האסלאם, ותפיסת הערבית את מקומה של השפה הארמית, חלה ירידה בתפוצתם.
מלכתחילה, התרגומים שימשו הן ללימוד והן לפולחן – ולא נועדו לדלת העם. כמו כן, אף כי למשל תרגום אונקלוס נכתב בארמית סטנדרטית במשלב ספרותי גבוה, בשום פנים הוא לא נועד להוות תחליף לטקסט המקורי – וזאת בניגוד למקומו של תרגום השבעים בנצרות. אשר לתרגומי ארץ ישראל, הרי הם ממקורות מגוונים; ולהוציא את תרגום אונקלוס, לא התקיימה סטנדרטיזציה בהם, ולא נועד להם תפקיד רשמי. אפילו שחלקם אף מתעלמים מההלכה, יש להניח כי לפחות מקצתם עברו פיקוח מסוים מצד חז"ל וממשיכיהם – לפחות בנוגע להקראתם בפומבי.
כינויו של תרגום אונקלוס
המונח "תרגום אונקלוס" מופיע לראשונה בתשובת הגאונים. ייחוס התרגום לאונקלוס נעשה על סמך האמור בתלמוד הבבלי : "תרגום של תורה - אונקלוס הגר אמרוֹ מפי ר' אליעזר ור' יהושע". עם זאת, קיים ספק באמיתות הזיהוי המסורתי, בין היתר מן הטעמים הבאים:
לשונו, מוצאו וזמנו של תרגום אונקלוס
תרגום אונקלוס כתוב בניב ארמי המכונה ארמית בינונית, אולם אין ודאות באשר לשאלה האם הניב נוטה לארמית מזרחית (שדוברה בבבל) או לארמית מערבית (שדוברה בארץ ישראל). לשאלה זו חשיבות רבה, משום שזיהוי הניב מצביע על מוצאו הגאוגרפי של התרגום. הדעה המקובלת כיום במחקר היא שהתרגום נכתב במקורו בארץ ישראל, אולם בשלב כלשהו עבר לבבל, ושם עבר עריכה וניקוד – כשהעריכה השאירה את ניבו הארץ-ישראלי על כנו.
על פי התלמוד הבבלי, תרגום אונקלוס ניתן למשה בסיני, אלא שנשתכח ואונקלוס שחזרו במדויק. לחוקרים אין ודאות לגבי מועד חיבורו. המקדימים מייחסים אותו למאה הראשונה לספירה, והמאחרים מייחסים אותו למאה החמישית לספירה. על סמך בחינת החומר ההלכתי והאגדי המשוקע בתרגום מצדדים רוב החוקרים כיום בשיוכו לכל המאוחר ב-135 לסה"נ, אם כי מקובל שלתרגום אונקלוס קדמה שכבת תרגום קדומה יותר, "פרוטו-אונקלוס". תרגום אונקלוס ויהונתן חוברו ; והובאו מארץ ישראל לבבל – מבלי ששם הם יעברו עריכה לשונית. בתקופה מאוחרת יותר, תרגומים אלו שבו לארץ ישראל, ובעקבות זאת, הופיעו תוספות ותיקונים לתרגומי ארץ ישראל הקייימים (לדוגמה בפסוידו-יונתן).
שיטת התרגום של תרגום אונקלוס
תרגום אונקלוס ידוע כתרגום על דרך הפשט, כלומר תרגום כמעט מילולי של המקור העברי ללא סטיות ותוספות למיניהן. את הטעמים לחריגות מהתרגום המילולי מקובל לחלק לכמה סוגים:
קריאת התורה
עוד בימי חז"ל נהוג היה לקרוא את תרגום אונקלוס בזמן קריאת התורה בשבת בבוקר. העולה לתורה קורא פסוק אחד והמתרגם מתרגם אותו, וחוזר חלילה. מנהג זה נועד, בין השאר, כדי שגם אלה שאינם בקיאים דַּיָּם בשפה העברית יוכלו להבין את הקריאה.
בימינו פסק המנהג הזה, למעט בקהילות תימן שם הוא נשמר עד היום. בקהילות אירופה, נהגו בימי הביניים לקרוא את התרגום רק בקצת מימי הפסח ובשבועות.
שניים מקרא ואחד תרגום
קיים דין הלכתי לקרוא את פרשת השבוע לפני קריאתה בציבור פעמיים בנוסח המקרא ועוד פעם אחת בתרגום אונקלוס.
יש הקוראים על פי פסוקים (כל פסוק פעמיים ואז תרגום הפסוק), ויש הקוראים על פי פרשה פתוחה או פרשה סתומה.
מקומו של המתורגמן על פי המשנה והתלמוד הירושלמי והבבלי, התרגומים הארמיים שימשו בהקשר של קריאת התורה וההפטרה בבית כנסת. ממגילה ד:ד עולה כי אנשים שונים, ולסירוגין, קראו בתורה או לחלופין קראו/אמרו את התרגום. כל אדם, כולל קטן, יכול היה לשמש כ-'תורגמן'/'מתורגמן'. על זה היה לומר את תרגומו, מבלי להסתכל על ספר התורה – שמא יזהו דברי התרגום עם דברי המקרא עצמו. התורגמנים נהגו להשתמש בניסוח עקיף, בכדי שלא להישמע ח"ו כאילו הם האל או משה. בתרגום ניאופיטי נמצא כי, לפני תרגומו התורגמן הסב את תשומת לב הקהל למעשהו: 'עמי בני ישראל' – וכן הוסיף דברי קישור. כמו כן, המתורגמנים נהגו לרכך מקראות, אם היה בהן בכדי לפגוע ברגשות הקהל. בנוסף לכך, בעוד שבבתי ספר הם תרגמו את המקרא מילולית; בבתי הכנסת, התרגום נאמר לעיתים עם תוספות והרחבות, קטנות כגדולות. החכמים הבחינו בין פסוקים הנאמרים בציבור ('מיתרגם בציבורא'); וכאלו -שלא. בכלל המתרגמים פעלו על רקע של זלזול במלאכתם; וכנראה סבלו משבט ביקורתם בין כה וכה. ביקורת זו נועדה להשליט מרות פרשנית, אידאולוגית והלכתית של החכמים על מתורגמני בית הכנסת. ראיה לכך היא האמרה מפי ר' יהודה: 'המתרגם פסוק כצורתו, הרי זה בדאי; והמוסיף, הרי זה מגדף (תוספתא מגילה ג:מא). יחד עם זאת, הפערים הרחבים שבין דרישות חז"ל, לבין התרגומים הארמיים מלמדים על העצמאות, שמממנה נהנה מוסד התרגום. יתר על כן, מעמדו של תרגום אונקלוס מצביע על הכבוד ועל החשיבות שרחשו בבל לפחות, כלפי תרגום וכלפי המתרגם.
פירושים על תרגום אונקלוס
במשך הדורות נכתבו לתרגום אונקלוס פירושים רבים, המסבירים את החריגות בתרגום ואת כוונתו במקרים מיוחדים. ביניהם:
מהדורות
תרגום אונקלוס מצוי על פי רוב במהדורות מקראות גדולות לדורותיהן כבר למעלה מחמש מאות שנה. מהדורה מיוחדת לתרגום אונקלוס יצאה בשנת 1884 על ידי אברהם ברלינר, והיא מבוססת על דפוס סביונטה שי"ז (1557).
במחקר האקדמי משתמשים במהדורה מדעית שהכין אלכסנדר שפרבר ואשר נתפרסמה בליידן בשנת 1959. מהדורתו מתבססת על כתבי יד תימניים, המוחזקים כעדי הנוסח הטובים ביותר לתרגום.
קונקורדנציה לתרגום אונקלוס פורסמה בשני כרכים על ידי חיים יהושע קוסובסקי. בדרך כלל אין צורך במילון ארמי-עברי לתרגום (בשל היותו תרגום מילולי מהעברית), אולם בשעת הצורך משמשת הקונקורדנציה גם כמילון, וכן ניתן להיעזר במילונו האנגלי של מרקוס יסטרוב לתלמוד, למדרש ולתרגומים.
הסוכנות האירופית לתרופות
הסוכנות האירופית לתרופות (באנגלית: The European Medicines Agency, בראשי תיבות: EMA) היא סוכנות רגולציה של האיחוד האירופי להערכת מוצרים רפואיים ותרופות. מקום מושבה הוא באמסטרדם.
הסוכנות הוקמה ב־1995 במימון האיחוד האירופי והתעשייה הפרמצבטית, זאת בניסיון להגביר את שיתוף הפעולה ולשפר את הסנכרון בין גופי הרגולציה הקיימים במדינות האיחוד. בין התופעות עימן ביקשו המייסדים להתמודד היו הפרוטקציוניזם במנהלי אישור התרופות השונים, שבהם תרופות מתחרות לתרופות בייצור מקומי לא אושרו לעיתים, והעלויות הגבוהות שהושתו על חברות התרופות שנאלצו להגיש בקשות אישור במספר רב של גופים. הדיונים בין הממשלות השונות על הקמת הסוכנות ארכו כ־7 שנים.
הסוכנות מקבילה בפעולתה באופן חלקי למנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), אך בניגוד ל־FDA, המבנה שלה אינו ריכוזי.
זמרת הארץ
זִמְרַת הָאָרֶץ הוא כינוי לשישה זני בר, 'ששת המינים', הנזכרים בספר בראשית ומייצגים את כלל תנובתה של אדמת ארץ ישראל.
מקור הביטוי ופירושו
מקור רשימת ששת המינים בפסוק מ, כאשר מסר יעקב אבינו בידי בניו מנחה ל"איש" במצרים (הלוא הוא יוסף, אלא שיעקב עדיין איננו יודע זאת):
זמרת הארץ מלמדת על כלכלת ארץ ישראל ומצרים
כאשר יעקב שולח את המנחה הייחודית של ששת המינים הנזכרים, ארץ ישראל נמצאת לאחר מספר שנות בצורת. המנחות נשלחות למצרים החזקה והעשירה. נסיבות אלה מלמדות על שתי עובדות:
החשיבות הגדולה למצרים של מינים אלה דווקא מוזכרת בפסוק נוסף בספר בראשית:
שד"ל העיד שגם בימיו (המאה ה-19) נהוג היה להוביל דבש-צימוקים מארץ ישראל למצרים כי "היין מעט במצרים".
מן הפרשנות המסורתית
רש"י פירש: מזמרת = "משבח הארץ, שהכל מזמרין עליו כשהוא בא לעולם." על הבטנים אמר: "לא ידעתי מה הם." גם אבן עזרא מתקשה בעניין הבטנים, שאין להם מקבילה במקרא ומשער שמדובר באגוזים.
הספורנו (ר' עובדיה ספורנו): "ראוי שתהיה מעט, אבל תהיה דבר נבחר מדברים הנמצאים על המעט והם בהיכלי מלך."
רד"ק – בפירוש הפסוק בספר מלכים : "וְהַמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה נָתַן לְמַלְכַּת שְׁבָא אֶת כָּל חֶפְצָהּ אֲשֶׁר שָׁאָלָה, מִלְּבַד אֲשֶׁר נָתַן לָהּ כְּיַד הַמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה" – כתב: "מזמרת הארץ, דברים הנמצאים בארץ ישראל ואינם נמצאים בארצה ונתן לה מהם כיד המלך לרוב."
ר' אברהם בן יעקב סבע, מקובל ממגורשי ספרד, סבר שהמנחה שימשה בידי יעקב כנשק מטפיזי (קמע) כנגד הגורם שאיים על משפחתו "כי בכאן למדם סוד צנ"ד לב"ש (כלומר ראשי התיבות)... והוא מסוגל לכל צרה דכתיב (על פי ) בשש צרות יצילך, לפי שיש בו ו' אותיות". כך פירש גם ר' חיים ויטאל.
ששת המינים לעומת שבעת המינים
לעומת זאת, שבעת המינים מאפיינים חקלאות של ישיבת קבע. אלו גידולים הזקוקים ליד אדם על מנת שיתפתחו כהלכה ויניבו פרי, או לעיבוד לשם יצירת התוצרת החקלאית (שמן ודבש-תמרים).
הציון של שבעת המינים שהתברכה בהם הארץ בא בתנ"ך רק כאשר בני ישראל עוברים לישיבת קבע. האבות היו רועי צאן ולא חקלאים יושבי קבע לכן בזמנו של יעקב המנחה שהוא נותן מכילה את מיני זמרת הארץ ולא משבעת המינים.
אגנס מרטין
אגנס ברניס מרטין (באנגלית: Agnes Bernice Martin, 22 במרץ 1912 – 16 בדצמבר 2004) הייתה ציירת אמריקאית בסגנון מופשט (אבסטרקט) אקספרסיבי. בשנת 1998 זכתה במדליה הלאומית לאמנויות בארצות הברית.