cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סול קריפקי
עבודתו
על-פי סקר שנערך בין פילוסופים, קריפקי נבחר כאחד מבין עשרת הפילוסופים המשפיעים ביותר ב-200 השנה האחרונות.
יחסי ליבריה–שווייץ
יחסי ליבריה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ליבריה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין רפובליקת ליבריה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שווייץ לבין ליבריה הם יחסים דיפלומטיים לא קרובים במיוחד, אך עם זאת היחסים הכלכליים שבין שתי המדינות משגשגים באופן יחסי למדינות אחרות באזור.
ב, סוחרים שווייצרים, חוקרים ומגלי ארצות, כבר הראו עניין בליבריה אשר הכריזה על עצמאותה ב-1847. הסחר הצומח שבין שתי המדינות הוביל בסופו של דבר לפתיחתה של קונסוליה שווייצרית בליבריה בשנת 1954.
בשנת 1960 כוננו בין רפובליקת ליבריה לבין הקונפדרציה השווייצרית יחסים דיפלומטיים רשמיים. באותה התקופה, התגוררו בליבריה יותר ממאתיים אזרחים שווייצרים, אשר רובם עבדו במסחר בינלאומי, יערנות ונטיעת עצים, ובמבשלת הבירה הגדלה ביותר בליבריה - מבשלת מונרוביה. עד למלחמת האזרחים שפרצה במדינה בשנות התשעים של המאה העשרים, ליבריה הייתה אחת מהמדינות המועדפות על שווייץ לשיתופי פעולה. המסחר החל לרדת בין שתי המדינות בשנות השמונים של המאה העשרים כאשר ב-1988 פעלו בליבריה עשר חברות שווייצריות בלבד.
שווייץ פתחה לראשונה קונסוליה במונרוביה ב-1954, הקונסוליה שודרגה למעמד קונסוליה כללית ב-1957 והפכה לשגרירות המנוהלת בידי הממונה על היחסים ב-1965. השגרירות השווייצרית במונרוביה נסגרה בשנת 1992 ומאז האינטרסים השווייצרים במדינה מיוצגים דרך משרד לשיתוף פעולה ועניינים קונסולריים. המשרד נסגר בשנת 2016 והוחלף בקונסוליה שנפתחה שנה לאחר מכן.
שווייץ וליבריה חתמו על הסכמי סחר ומסחר שונים, בעיקר בשנות השישים של המאה העשרים.
שווייצרים בליבריה
באמצע שנות השישים של המאה העשרים חיו בליבריה מעל למאתיים אזרחים שווייצרים. המספר החל לרדת בשנות השמונים של המאה העשרים כאשר המדינה החלה להיות לא יציבה. על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2016 התגוררו במדינה שלושים אזרחים שווייצרים בלבד.
המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית
תולדות המפקדה העליונה
המפקדה העליונה הוקמה רשמית בבריטניה בחודש פברואר 1944, אם כי תהליך הקמתה התרחש למעשה בשנתיים שלפני כן. היא הוקמה על מנת לקבל לידיה את תוצאות עבודת התכנון של הפלישה לצרפת שנעשתה לפני כן, להשלימה ולהוציאה לפועל. בחודש ינואר 1944 מונה אייזנהאואר לעמוד בראש חיל המשלוח של בעלות הברית לפלישה לצרפת ובראש המפקדה העליונה.
המפקדה העליונה התהוותה מתוך קיומן ועבודתן של שתי מפקדות אחרות של בעלות הברית שקדמו לה, ורבים מאנשי הסגל של המפקדה העליונה הגיעו אליה מתוך צוותי שתיהן. האחת הייתה מפקדת כוחות בעלות הברית (AFHQ), ששימשה כמפקדתו של הגנרל אייזנהאואר בעת ששימש כמפקד זירת הים התיכון של בעלות הברית ופיקד על המבצעים בצפון אפריקה, סיציליה ואיטליה. האחרת הייתה מפקדת ראש המטה של המפקד העליון של בעלות הברית (COSSAC), אשר הוקמה באפריל 1943. היא הוקמה בעקבות דיוני ראשי המטות הצבאיים של ארצות הברית ובריטניה בועידת קזבלנקה בינואר 1943, על מנת להתחיל בעבודת התכנון של הפלישה למערב אירופה ולהוות גרעין לייסוד המפקדה העליונה של חיל המשלוח שייצא לשם. ראש המטה שעמד בראש מפקדה זו וקידם את עבודת התכנון של הפלישה היה לוטננט גנרל פרדריק מורגן הבריטי.
ביולי 1944 מנה סגל המפקדה העליונה כ-4,900 קצינים וחיילים, מהם כ-3,500 אמריקנים וכ-1,400 בריטים. באפריל 1945 כבר מנה הסגל 14,000 איש, מהם 8,400 אמריקנים.
המפקדה העליונה השתכנה במרץ 1944 במחנה גריפית'ס, מחנה צבא אמריקני גדול שהוקם בצפונו של פארק בושי שבדרום מערב לונדון. ב-2 ביוני 1944, בהתקרב המועד לפלישה לצרפת, עברו בכירי המפקדה למוצב פיקוד קדמי בבית סאות'וויק – בית אחוזה מצפון לנמל פורטסמות'. שם קיבלו אייזנהאואר וקציניו את ההחלטה הסופית על המועד לתחילת הפלישה.
ב-7 באוגוסט 1944, לאחר הפלישה ופריצת כוחות בעלות הברית בצרפת מחבל נורמנדי, עבר הגנרל אייזנהאואר עם מטהו הקדמי לצרפת. המפקדה העליונה באה בעקבותיו והשתכנה בורסאי הסמוכה לפריז. אייזנהאור מיקם את מוצב הפיקוד הקדמי שלו בעיר ריימס שבצרפת, שממנה יכול היה להגיע אל המפקדות השונות של צבאותיו גם ברכב, במידה ותנאי מזג האוויר לא איפשרו לו לטוס אליהן. במפקדה זו בריימס נחתם ב-7 במאי 1945 מסמך הכניעה הראשון של כוחות גרמניה הנאצית לכוחות בעלות הברית.
המפקדה העליונה פורקה ב-14 ביולי 1945, ומאותו מועד עמדו כוחות בעלות הברית באירופה תחת פיקודים נפרדים.
הכוחות שתחת פיקוד המפקדה העליונה
ערב הפלישה לצרפת ב-6 ביוני 1944 סרו למרות המפקדה העליונה יחידות צבא מארצות הברית, בריטניה, קנדה, צרפת ופולין. כל כוחות הקרקע של חיל המשלוח היו כפופים לקבוצת הארמיות ה-21, שסרה למרותה של המפקדה העליונה. ב-1 באוגוסט באותה שנה נוספה אליה קבוצת הארמיות ה-12, אשר הופעלה בצרפת וקיבלה תחת פיקודה את הכוחות האמריקניים שהיו כפופים לפני כן לקבוצת הארמיות ה-21. ב-15 בספטמבר באה תחת פיקוד המפקדה העליונה גם קבוצת הארמיות ה-6, שנחתה בדרום צרפת ב-15 באוגוסט והייתה כפופה לפני כן לפיקוד בעלות הברית בים-התיכון. משם ואילך ניצבה קבוצת הארמיות ה-12 במרכז חזית בעלות הברית באירופה, כשקבוצת הארמיות ה-21 משמאלה וקבוצת הארמיות ה-6 מימינה (מצפון ומדרום לה, בהתאמה).
במאי 1945, עם סיום המלחמה באירופה, עמדו תחת פיקוד המפקדה העליונה למעלה מ-4.3 מיליון חיילי בעלות הברית.
הדיוויזיה ה-88 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-88 (בגרמנית: 88. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הוקמה בדצמבר 1939, ולחמה לראשונה בקרב על צרפת, ולאחר מכן הוצבה בתפקידי אבטחה. בדצמבר 1941 הועברה הדיוויזיה לגזרה הדרומית של החזית המזרחית, שם היא נלחמה עד פברואר 1944, אז כותרה ליד צ'רקאסי והושמדה למעשה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה בדצמבר 1939, ובמאי 1940 נחשבה הדיוויזיה מוכנה ללחימה. הדיוויזיה הועברה לחזית המערבית ולאחר מכן השתתפה בקרב על צרפת. זמן קצר לאחר הקרב נשלחה הדיוויזיה חזרה לדרום גרמניה להכשרה נוספת, וחלק מאנשיה הורשו לחזור למקצועותיהם בזמן שלום בתעשייה ובחקלאות. בחורף 1941 נשלחה הדיוויזיה לברית המועצות, והשתתפה בקרבות ההגנה החורפיים של קבוצת ארמיות דרום, בקו בין בלגורוד לקורסק.
במאי 1942 פתחו הסובייטים במאמץ התקפי חדש שמטרתו לכבוש מחדש את חרקוב בתנועת מלקחיים. הקבוצה הדרומית תקפה מהבליטה הגדולה בקו ממערב לאיזום, מגובה בשניים מקורפוסי הטנקים החדשים (23 ו-21) וקורפוס הפרשים ה-6 והקבוצה הצפונית תקפה בקו ישיר יותר באמצעות הארמיות ה-38, ה-21 וה-28 בגיבוי קורפוס הפרשים של המשמר השלישי. התקפת הקבוצה הצפונית החלה ב-13 במאי עם כמה הצלחות מוגבלות. התגובה הגרמנית הייתה מהירה: באמצעות דיוויזיות חי"ר ודיוויזיות הפאנצר ה-3 וה-23, חלק מהכוחות שנאספו למתקפת הקיץ, הם פגעו במתקפת הצפון בהתקפות נגד חוזרות ונשנות, תוך חסימת ההתקדמות בדרום. במסגרת מאמצים אלו הוסטה לאזור קבוצה דו-גדודית מהדיוויזיה ה-88 (קבוצת קרב גולביצר) והצטרפה להתקפות אלו מהאגף הצפוני. כשהמתקפה שלהם לא הובילה לשום מקום, הרוסים נטשו את ההתקפה והסיגו את הקבוצות ההתקפיות שלהם עד 24 במאי 1942.
בעקבות פעולה זו, הדיוויזיה ה-88 השתתפה אז בשלבי הפתיחה של Plan Blue, מתקפת הקיץ הגרמנית. לאחר התקדמות קצרה בלבד, שוב הוכנסה הדיוויזיה למגננה באגף הצפוני של הארמייה התשיעית, שם שהתה מספר חודשים. בינואר 1943, לאחר המחדל בסטלינגרד, בוצעו התקפות רוסיות לאורך החזית. חזית הארמייה התשיעית נפרצה והיא נאלצה לסגת, כאשר הדיוויזיה ה-88 נסוגה איתה.
לאחר שהחזית יוצבה לבסוף עבור הגרמנים על ידי אריך פון מנשטיין בחרקוב, הדיוויזיה ה-88 שוב הייתה בעמדות הגנה, הפעם לאורך נהר המיוס, בעוד אירועים דרמטיים התרחשו סביב מבלט קורסק. הכישלון של המתקפה הגרמנית קדם לתחילתה של תקופה ממושכת של התקפות סובייטיות, ועד ספטמבר, פון מנשטיין כבר לא היה בטוח שכוחות השריון יוכלו להביס אותם ללא חיזוק משמעותי. היטלר אישר לאחר מכן את הנסיגה לקו פנתר ב-15 בספטמבר. המירוץ לדנייפר התרחש לאחר מכן: הכוחות הגרמניים והסובייטיים מיהרו להגיע ראשונים לנהר, כאשר הכוחות הגרמניים ניסו לאייש באופן מלא ביצורי הגנה לקראת הגעתם של עיקר הכוחות הסובייטים.
הדיוויזיה ה-88 נסוגה וחצתה את נהר הדנייפר כחלק מהקורפוס ה-7, והוכנסה לקו ההגנה החדש בגדה המערבית. אולם, הכוחות הגרמנים לא הצליחו למנוע מהצבא האדום לתפוס כמה ראשי גשר מעבר לנהר.
לאחר הפריצה מצ'רקאסי, הדיוויזיה נבנתה מחדש במהירות, ועד יוני 1944 חזרה להילחם תחת ארמיית הפאנצר הרביעית, קבוצת ארמיות צפון אוקראינה. באמצע יולי, החזית האוקראינית הסובייטית הראשונה החלה בסדרה של התקפות והכוחות הגרמניים נהדפו חזרה לדרום פולין. זו הייתה תקופה של נסיגה מתמדת עבור הדיוויזיה ה-88 כאשר החזית נסוגה לאחור פעם אחר פעם, אך לאחר מאמץ ניכר הצליחו הגרמנים לבסוף לייצב את החזית עד ספטמבר. למרות שהדיוויזיה ה-88 נמנעה מכיתור בקרבות אלו, היא ספגה אבדות ניכרות וצומצמה ל"קאמפגרופה" עד אמצע אוגוסט.
הדיוויזיה ה-88 נותרה סטטית במשך יותר משלושה חודשים. הדיוויזיה הושמדה בינואר 1945 במהלך מתקפת החורף הרוסית. הדיוויזיה פורקה סופית מאוחר יותר ב-1945, כשניצוליה נקלטו ביחידות אחרות.
ועד מתיישבי השומרון
ועד מתיישבי השומרון הוא עמותה שהוקמה ב-2008. מטרותיה, כפי שנרשמו במסמך ההתאגדות שלה: "לפעול לשמירה, פיתוח ושגשוג ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון. לחנך ולהסביר ביחס לחשיבות ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון ללא אזור מוגדר. לפעול להחלת הריבונות הישראלית ביהודה ושומרון. לחנך, להסביר ולפעול לחיבור וקירוב בין חלקים שונים בציבור היהודי הישראלי."
יו"ר העמותה הראשון היה בני קצובר, ועם מקימיה נמנו גם גרשון מסיקה ויוסי דגן. לאחר קצובר שימש צחי דיקשטיין כיו"ר העמותה.
ב בשנת 2013 וב בשנת 2015 הפעיל הוועד רשת חברי ועדת קלפי, המשמשים כנציגים של מפלגות הימין, בקלפיות במגזר הערבי, במטרה למנוע זיופים.
לאחר מבצע "צוק איתן", פנה אורן חזן לנציג "שוברים שתיקה" בשם בדוי, התחזה ללוחם מחיל התותחנים שהשתתף במבצע, ומסר עדויות שקריות על פעולות צבאיות בלתי מוסריות. לדברי חזן, הונאה זו הייתה חלק ממבצע מתוכנן יחד עם ועד מתיישבי השומרון כנגד "שוברים שתיקה". "שוברים שתיקה" שבדק את עדותו של חזן מצא שאינה אמינה, והיא לא פורסמה מעולם.
מחזור העמותה בשנת 2017 היה 822,004 ש"ח. בשנת הקמתה קיבלה העמותה 580,000 ש"ח מהמועצה האזורית שומרון והעברות כאלה נמשכו גם בשנים הבאות. בשנת 2013 הייתה ההעברה בסך 1.2 מיליון ש"ח.
אדית מרי בראון
אדית מרי בראון (24 במרץ 1864 – 6 בדצמבר 1956) רופאה ומייסדת הקולג' הראשון ללימודי רפואה לנשים באסיה. הייתה חלוצה בהדרכת רופאות ומיילדות בהודו, בשיטות מערביות.
ביוגרפיה
מרי בראון נולדה בקאמבריה אשר בצפון מערב אנגליה בשנת 1864 למשפחה בת שבע נפשות והייתה הבת הרביעית מבין חמש אחיות. אביה נפטר בעודה צעירה והמשפחה העתיקה את מגוריה ללונדון, עיר הולדתה של האם.
מרי בראון למדה בבית הספר התיכון קרוידון Croydon High School- בי"ס עצמאי לנערות בדרום לונדון. לאחר מכן המשיכה בלימודיה באוניברסיטת קיימברידג' וסיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1882. היא הייתה אחת הנשים הראשונות לקבל תואר מצטיינת, אך מאחר שבאותה תקופה אי אפשר היה לקבל תעודה כזו באנגליה, הרי שזו הוענקה לה רק בשנת 1891 באדינבורו. לאחר מכן למדה רפואה בבית הספר לרפואת נשים בלונדון ואדינבורו.
בשנת 1891 נשלחה בראון על ידי האגודה הבפטיסטית המסיונרית בה הייתה פעילה, לבומביי. שם נדהמה לראות את המצב הירוד של הרפואה והבריאות בהודו ונוכחה לדעת שמערכת הרפואה ההודית בעיקר עבור נשים, כגון הכשרת רופאות ומיילדות, ובתי חולים לנשים, נמוכה ברמתה.
בשנת 1893 הוחלט בוועידת נשים מסיונריות שיש צורך בבית ספר לרפואה לנשים שיהיה מסונף לבית חולים לנשים בהודו.
בשנת 1894 פתחה בראון את בית הספר לרפואה לנשים נוצריות, בפנג'אב בצפון הודו, בעיר לודהיאנה במבנה ישן של בית ספר, אותו שכרה בראון באמצעות תרומה בסך 50 ליש"ט מתושבת בריסטול.עם פתיחתו מנה בית הספר ארבעה סטודנטים וארבעה חברי סגל אקדמי.
במשך הזמן הפך המקום למכללה בה למדו סיעוד, רוקחות ומיילדות והוקם בית חולים בן 200 מיטות. המכללה נתמכה על ידי מענקים מפנג'אב וכן מארגוני נשים מלונדון, אדינבורו. גלאזגו, וכן מאוסטרליה, קנדה וניו זילנד.
בשנת 1951, כשמלאו 50 שנה להגעתה של בראון להודו, התרחב בית החולים ומנה 411 רופאים, 143 אחיות, 168 בתי מרקחת וכ-1000 מיילדות. שנה לאחר מכן, ב-1952 פרשה בראון ממשרתה כמנהלת בית החולים ועברה לקשמיר.
בראון נפטרה ב-6 בדצמבר 1956 בעיר סרינגאר שבהודו והיא בת 92.
פרסים
פרס "מסדר האימפריה הבריטית" הוענק לבראון בשנת 1932, וכך הפכה לזכאית להוסיף לפני שמה את התואר "דיים" (Dame).
לאסלו קאבוש
לַאסְלוֹ קַאבּוֹש (במקור קראוס, בהונגרית: Kabos László; שַארווַאר, הונגריה, 28 בספטמבר 1923 – בודפשט, 26 בספטמבר 2004) היה שחקן וקומיקאי יהודי-הונגרי עטור פרסים כגון פרס מארי יאסאי, פרס האמן המצטיין (1983). אשתו היא השחקנית אריקה אוּרְבַּאן.
ביוגרפיה
קאבוש למד בבית ספר יסודי (4 כיתות) ולאחר מכן בבית ספר ה"אזרחי" כלומר חטיבת הביניים (4 כיתות) בעיירת הולדתו שארוואר. "קאבוש הקטן" (שהפך לכינוי שלו במרוצת השנים), רצה להיות ליצן, אך למד גננות, כי במהלך מלחמת העולם השנייה נאמר לו כי עובדים יהודים חקלאיים לא יגורשו. בשנת 1943 נקרא לשרות העבודה בקסֶג (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן. הוא וחבריו צעדו ברגל, יחפים או בנעלי עץ, על גדות נהר ה"אִין" ואחר כך בהרי האלפים של אַיזֶנֶרז עד למאוטהאוזן. כשהמחנה שוחרר על ידי הצבא האמריקאי, הוא שקל 31 ק"ג והיה חולה בטיפוס הבהרות. עם הגעתו הביתה לשארוואר מצא כי דירת הוריו ברחוב הרכבת נמסרה למשפחה לא-יהודית, יחד עם כל המטלטלין שלהם.
בשנת 1948 סיים את המכללה לגננות. לאיוש באלינט, מנהל התיאטרון הלאומי של בודפשט, התחיל ללמד אותו משחק בחינם. באלינט הציע לו את שם האומן קוֹש במקום קראוס, אבל הוא בחר בשם קאבוש לכבוד קרובו הרחוק, השחקן והקומיקאי ההונגרי-יהודי הגדול דיולה קאבוש.
לראשונה הופיע קאבוש בשנת 1946, על במת תיאטרון ה"קברט פודיום" בפרודיה. מאוחר יותר שיחק בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. בין השנים 1951 עד 2000 היה חבר בתיאטרון הבמה העליזה, שם הופיע בעיקר בבדיחות ובמערכונים. בשנת 1957 נבחר להוביל את קמפיין הפרסום של הגרלת הלוטו שהתחילה אז. בשם "אוטו לוטו" שאל את השאלה "האם קנית השבוע?".
הקריירה הקולנועית שלו התחילה עם הסרט יאניקה בשנת 1949. בין השנים 1972 לבין 1980, הופיע 32 פעמים בחודש, לעיתים קרובות פעמיים ביום, השתתף בתוכניות רדיו וטלוויזיה ושיחק בתוכניות הגאלה של ערב השנה החדשה. הוא נעצר מספר פעמים בשל נהיגה בשכרות ואף בשל תאונות דרכים. מעבר לקנסות גם ישב כחצי שנה בכלא לריצוי העונש שנגזר עליו.
בינואר 2004, בביקורת של סרטן הגרון נאמר לו שהוא נקי, אך בביקורת של 10 במאי באותה השנה נאלץ לעבור ניתוח. ב-22 בספטמבר מעד, נפל והועבר ליחידת הטראומה של בית חולים בבודפשט עם שבר בירך. ב-26 בספטמבר, ביום כיפור, מת אחרי הצהריים. הוא נקבר ביום הולדתו ב-28 בספטמבר בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
תל בר
תל בר, המוכר גם כתל אל אע'באריה, או תל א-נע'נע'יה, הוא תל עתיק הממוקם על קו הגבול שבין מערב עמק יזרעאל, לבין המורדות המזרחיים של רמות מנשה, מצפון למושב מדרך עוז. לפי זאב וילנאי, מקור השם "בר" הוא בכינויו הערבי של התל, "אע'באריה", כינוי שפירושו ומקורו אינם ידועים.
על התל התגלו שרידי יישוב תחום בסוללת עפר, הכוללים חורבות מבני אבן, בורות מים, ומתקנים חקלאיים. סימני התיישבות נוספים נמצאו מחוץ לאזור המתוחם, על המדרונות המערביים והדרום מערביים של התל, בנוסף למערות חצובות באזור, ששימשו במקור לקבורה, והוסבו למטרות מגורים ומחסות לצאן.
הממצאים הארכאולוגיים באתר כוללים חרסים ממגוון תקופות היסטוריות, החל מתקופת הברונזה ועד לתקופה העות'מאנית, כאשר חלק ניכר מהחרסים שנמצאו משתייכים לתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
אנדרטת מקינלי הלאומית
אנדרטת מקינלי הלאומית (באנגלית: McKinley National Memorial) היא מקום מנוחתו האחרון של נשיא ארצות הברית ה-25 ויליאם מקינלי, שכיהן כנשיא מ-1897 ועד לרציחתו ב-1901. האנדרטה שוכנת בעיר קנטון שבאוהיו, ארצות הברית, שבה מקינלי חי, עסק בעריכת דין וממנה הוא ניהל את מסעות הבחירות שלו.
רקע
רצח ויליאם מקינלי, נשיא ארצות הברית ה-25, אירע ב-6 בספטמבר 1901 כאשר הוא ביקר בתערוכה הפאן-אמריקאית בהיכל המוזיקה שבעיר באפלו, ניו יורק. הנשיא מקינלי לחץ את ידי הקהל, כאשר ליאון צ'ולגוש, אנרכיסט, ירה בו פעמיים בבטנו. מקינלי מת שמונה ימים לאחר מכן, ב-14 בספטמבר, כתוצאה מנמק שנגרם מפציעותיו. הוא היה הנשיא האמריקאי השלישי שנרצח. קדמו לו אברהם לינקולן ב-1865 וג'יימס גרפילד ב-1881.
לאחר ההלוויה התאספו כמה מיועציו הקרובים של מקינלי, כולל מזכירו האישי ג'ורג' ברוס קורטליו, השופט ויליאם דיי והסנאטור מארק האנה, לדיון בנוגע לאתר הראוי למקום מנוחתו האחרון של הנשיא לשעבר. בעקבות פגישה זו הוקמה אגודת אנדרטת מקינלי הלאומית, והנשיא תאודור רוזוולט נבחר ליושב ראש חבר הנאמנים הראשון שלה, בהמלצתה של אלמנת הנשיא המנוח אידה סקסטון מקינלי. האגודה בחרה באתר שמקינלי נהג לבקרו לעיתים קרובות. למעשה, מקינלי הציע פעם שבמקום תוקם אנדרטה לזכר חיילי מחוז סטארק שנפלו במלחמות ארצות הברית.
ב-10 באוקטובר אותה שנה פרסמה האגודה קול קורא לאיסוף תרומות מהציבור בסכום של 600,000 דולר לבניין המיזם. מושל אוהיו ג'ורג' נאש תמך במאמצים להכריז על יום הולדתו של מקינלי ב-1902 כיום מיוחד שיצוין בבתי הספר באוהיו. באותו יום השתתפו ילדי בתי הספר במדינה במאמצים לגיוס התרומה כאשר הביאו עמם את חסכונותיהם. ביוני 1903 נאסף כבר סכום של 500,000 דולר והאגודה הזמינה אנשים להגיש הצעות לאנדרטה המתוכננת. התרומות הגיעו גם ממדינות זרות, כשהבולטת מביניהן הייתה הממלכה המאוחדת.
התכנון וההקמה
מעל שישים הצעות לעיצוב האנדרטה הוגשו. בסופו של דבר נבחרה הצעתו של האדריכל הרולד ואן ביורן מגוניגל מניו יורק. מגוניגל ראה בחזונו מתחם בצורת חרב במתאר צלב, כשהמאוזוליאום יוצב במפגש בין הלהב, הניצב והשמורה של החרב. החלק של המתחם שמהווה את להב החרב יכלול בריכת השתקפות בעלת חמישה מפלסים באורך כולל של 175 מטרים ואת גרם המדרגות הראשי שמוביל לאנדרטה. העיצוב הזה מייצג חרב של מרטיר בשילוב עם חרבו של הנשיא המנוח ששימש כמפקד העליון של ארצות הברית במהלך מלחמה (מלחמת ארצות הברית-ספרד).
עבודות הבנייה של האנדרטה החלו ב-6 ביוני 1905 כאשר מגוניגל נעץ את את החפירה הראשון באדמת האתר. ב-16 בנובמבר נורתה אבן הפינה בטקס רשמי בנוכחות רעיית הנשיא ובנים משפחה נוספים.
אדמה בנפח של 27,000 מטרים מעוקבים הוספה לאתר כדי ליצור את ארבעת הטרסות שחפפו בגובהן את ארבעת חלקי גרם המדרגות הראשי. רוחב המדרגות הוא 15 מטרים והן מסודרות בארבעה גרמים של 24 מדרגות כל אחד. 12 מדרגות נוספות מובילות אל האנדרטה. בסך הכול נבנו 108 מדרגות ממפלס פני הקרקע ועד ראש האנדרטה. פנים קירות האנדרטה נבנה משיש שהובא מטנסי.
פסל הארד של הנשיא מקינלי, שגובהו 2.9 מטרים, והמתאר את הנשיא בעת נאומו האחרון בבאפלו ב-15 בספטמבר 1901, עוצב על ידי הפסל צ'ארלס הנרי ניהאוס. הפסל עוצב על בסיס תמונה שצולמה על ידי צלם הבית הלבן פרנסס ב. ג'ונסטון בתערוכה הפאן האמריקאית יום לפני ההתנקשות במקינלי.
טקס חנוכת האנדרטה
טקס חנוכת אנדרטת מקינלי הלאומית, שהתקיים ב-30 בספטמבר 1907, היה אחד מהאירועים הזכורים ביותר בהיסטוריה של העיר קנטון. הנשיא תאודור רוזוולט, יחד עם מכובדים נוספים, צפו בצעדה גדולה שיצא מכיכר פבליק שבמרכז העיר מבמת צפייה. בטקס החנוכה נשא שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, ויליאם דיי, נשיא אגודת אנדרטת מקינלי הלאומית ולשעבר חבר בקבינט של מקינלי, נאום שתיאר את האירועים שהובילו לחנוכת האנדרטה. משורר הקונגרס ג'יימס וייטקומב ריילי, קרא שיר שכתב לזכרו של הנשיא המנוח. לבסוף פנה הנשיא רוזוולט, שהיה הנואם המרכזי באירוע, אל הקהל, בנאום בו הוא הדגיש את האירועים החשובים בקריירה של מקינלי. ראש עיריית קנטון, ארתור ריצ'רד טרנבול נכח בטקס יחד עם מושל אוהיו אנדרו האריס. ארונותיהם של הנשיא והגברת הראשונה קבורים מעל פני הקרקע בסרקופג כפול עשוי גרניט ירוק.
תחזוקת האנדרטה
לאחר טקס חנוכת האנדרטה המשיכה אגודת אנדרטת מקינלי הלאומית לנהל את השליטה על האנדרטה, אך בסופו של דבר היא התקשתה לעמוד במשימת התחזוקה של המבנה והמתחם. ב-30 באוקטובר 1943 הועברה האנדרטה לשליטת האגודה הארכאולוגית וההיסטורית של מדינת אוהיו, כיום "האגודה ההיסטורית של אוהיו". ב-1951 השלימה מדינת אוהיו עבודת שיקום נרחבת של האתר, כולל, מילוי בריכת ההשתקפות. העבודות הושלמו במועד ליום השנה החמישים למותו של מקינלי. ב-16 בספטמבר אותה שנה התקיים טקס חנוכה מחודש של האנדרטה.
מריאן מילר
מריאן מילר (באנגלית:  Maryanne Miller) היא קצינה בדימוס בדרגת גנרל, בתפקידה האחרון שירתה כמפקדת פיקוד התובלה של חיל האוויר של ארצות הברית.
ביוגרפיה
מילר סיימה ב-1981 לימודי תואר ראשון במשפט פלילי באוניברסיטת המדינה של אוהיו, אותם עשתה במסגרת מלגה מתוכנית הכשרת קצונת המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית.
עברה קורס טיס בבסיס ויליאמס באריזונה וקורס מדריכי טיסה בבסיס רנדולף בטקסס. שירתה כמדריכה וטייסת מטוסי אימון T-37 טוויט ושימשה סגנית מפקד טייסת האימונים 96. עברה הסבה למטוסי תובלה לוקהיד C-141 סטארליפטר ושירתה בטייסת התובלה 8 ובטייסת התובלה 313 בבסיס מקורד במדינת וושינגטון. שימשה סגנית להק המבצעים של כנף התובלה 459 בבסיס אנדרוז במרילנד והשתתפה במלחמת המפרץ. בתפקידה הבא שימשה קצינת המבצעים של טייסת התובלה 756 בבסיס. בשנים 1995–1998 שירתה במטה חיל האוויר כראש ענף תובלה אסטרטגית וקצינת תכנון במחלקת המילואים. בינואר 1998 מונתה לקצינת מבצעים בכנף התובלה 459.
טרם פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 עבדה כמסעדנית ושקלה לפרוש מקריירת המילואים בחיל האוויר, אך בעקבות הפיגועים החליטה להמשיך בשירות. ושימשה טייסת מילואים על מטוסי C-5 גלקסי.
במאי 2004 מונתה למפקדת להק המבצעים של כנף התובלה 932 ובינואר 2006 מונתה למפקד הכנף. בינואר 2008 מונתה למפקד כנף ניידות אווירית 349. בנובמבר 2009 מונתה לראש ענף תכנון ודרישות בפיקוד המילואים של חיל האוויר, בינואר 2012 מונתה לסגנית לענייני שותפויות אסטרטגיות לקצין התכנון של המטות המשולבים. באוקטובר 2013 מונתה לסגנית מפקד פיקוד המילואים של חיל האוויר.
ביולי 2016 קודמה לדרגת לוטננט גנרל ומונתה לקצינת המילואים הראשית ומפקדת פיקוד כוחות המילואים של חיל האוויר. היא האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה, וקצינת המילואים הראשונה בחיל האוויר בדרגת לוטננט גנרל. בספטמבר 2018 מונתה למפקדת פיקוד התובלה של חיל האוויר בדרגת גנרל. כיהנה בתפקיד עד פרישתה באוגוסט 2020.
במהלך שירותה צברה מעל 4,800 שעות טיסה, על מטוסי T-37 טוויט, T-38 טאלון, בואינג C-17, C-5 גלקסי, לוקהיד C-141 סטארליפטר, מקדונל דאגלס KC-10A, בואינג C-40 קליפר, מקדונל דאגלס C-9. היא השתתפה במלחמת המפרץ, במשימות בקוסובו, במלחמת עיראק ובמלחמה העולמית בטרור.
מילר בעלת תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת טריידנט בקליפורניה, בוגרת המכללה לפיקוד ומטה והמכללה למלחמה של חיל האוויר ובוגרת קורס בכירים באוניברסיטת הרווארד.
ג'ורדן מקריי
ג'ורדן טיילר מקריי (באנגלית: Jordan Tyler McRae; נולד ב-28 במרץ 1991) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע בא.א.ק אתונה.
קריירת מכללות
ג'ורדן מקריי שיחק באוניברסיטת טנסי 4 עונות (2010-2014), ממוצעיו סך-הכל בארבע העונות במכללה (144 משחקים, בהם פתח ב-74) היו: 13.3 נק', 3.3 ריב' ו-1.8 אס' ב-27.1 דקות למשחק, עם 41.7% בזריקות (מהשדה ומחוץ לקשת).
מלבורן יונייטד (2014–2015)
ב- 26 ביוני 2014, נבחר מקריי בבחירה ה-58 בדראפט ה-NBA קיץ 2014, על ידי סן אנטוניו ספרס. מאוחר יותר הוא נמכר לפילדלפיה 76' והצטרף לקבוצה עבור ליגת הקיץ של ה-NBA קיץ 2014. בארבעת משחקיו בליגת הקיץ הוא עמד על ממוצע של 21.0 נקודות, 2.5 ריבאונדים, 1.0 אסיסטים ו-1.8 חטיפות למשחק.
ב- 29 באוגוסט 2014, חתם מקריי במלבורן יונייטד מהליגה האוסטרלית לעונת 2014. ב-24 בדצמבר 2014, הוא נבחר לשחקן השבוע של המחזור ה-11 לאחר שקלע מעל 30 נקודות בשני הניצחונות נגד וולונגונג ונגד סידני. הוא נבחר גם לשחקן חודש דצמבר. בעונה הוא רשם ממוצע של 19.9 נק', 4.7 ריבאונדים, 2.7 אסיסטים וחטיפה למשחק ב-27 משחקים וסיים במקום השלישי בנקודות, 11 בחטיפות, 12 בחסימות ו-13 במדד, בליגה.
דלאוור 87' (2015–2016)
ב-5 במרץ 2015, מקריי נרכש על ידי דלאוור 87' מליגת הפיתוח של ה-NBA. בחודש יולי 2015, מקריי חזר לפילדלפיה לליגת הקיץ 2015 שבה הוא סיים עם ממוצעים של 12.5 נקודות ו3.0 ריבאונדים בארבעה משחקים. בהמשך העונה נבחר מקריי לשחק במשחק האולסטאר של ליגת הפיתוח של ה-NBA.
פיניקס סאנס (2016)
ב-29 בינואר 2016, חתם מקריי על חוזה ל-10 ימים בפיניקס סאנס מה-NBA. ב-8 בפברואר, הוא חתם על חוזה נוסף של 10 ימים בסאנס.
קליבלנד קאבלירס (2016–2017)
ב-28 בפברואר 2016 חתם על חוזה ל-10 ימים בסגנית אלופת ה-NBA קליבלנד קאבלירס וערך הופעת בכורה בהפסד 113:99 לוושינגטון עם 8 נקודות ב-7 דקות מהספסל. חודש לאחר מכן הוא כבר חתם על חוזה שנתי בקאבס, אבל הושאל לקאנטון צ'ארג' מליגת הפיתוח. בסיום עונת זכה עם הקאבלירס באליפות ה-NBA.
סאסקי בסקוניה (2017)
ב-13 באוגוסט 2017 חתם מקריי לעונה אחת בקבוצת סאסקי בסקוניה. בינואר 2018 נפצע בכתפו השמאלית ונאלץ להחמיץ את המשך העונה.
דנוור נאגטס (2020)
בפברואר 2020 הועבר בטרייד לדנוור נאגטס, בתמורה לשבאז נייפיר.
דטרויט פיסטונס (2020)
לאחר ארבעה משחקים בלבד בדנוור שוחרר מהקבוצה, וחתם על חוזה בדטרויט פיסטונס.
שוקולד שווייצרי
שוקולד שווייצרי הוא שוקולד המיוצר בשווייץ. השוקולד השווייצרי הוא בעל מוניטין בינלאומי והוא נודע באיכותו הגבוהה ובמסורות הייצור המקומיות.
ג'ורדן מקריי
בייג'ינג דאקס (2020-2021)
ב27 בדצמבר 2020 חתם מקריי על חוזה בבייג'ינג דאקס מליגת הCBA הסינית של 1.25 מיליון דולר ל25 משחקים. מקריי שיחק בקבוצה ב7 משחקים, בהם קלע בממוצע 11.3 נקודות למשחק.
שוקולד שווייצרי
היסטוריה
המאה ה-17 הייתה תחילת דרכו של השוקולד השווייצרי המעובד. במאה ה-18, השוקולד יוצר רק במספר אזורים, למשל, בקנטון טיצ'ינו.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הוקמו מפעלי השוקולד הבאים: במחצית השנייה של המאה ה-19 שוקולד שווייצרי החל להתפשט בחו"ל. קשר הדוק זה היה ההמצאה של שוקולד חלב על ידי דניאל פיטר בווה וההמצאה של קונץ' על ידי רודלף לינדט.
תעשיית השוקולד בשווייץ
הביטוי "שוקולד שווייצרי" מוגן בחוק. גם אם פולי קקאו וחומרי גלם אחרים עשויים להגיע מארצות אחרות, כדי להיחשב ולהימכר תחת התווית "שוקולד שווייצרי" חייב ייצור השוקולד בפועל להיות בשווייץ.
מהמאה ה-19 עד מלחמת העולם הראשונה ולאורך מלחמת העולם השנייה תעשיית השוקולד השווייצרי הייתה מאוד ממוקדת ביצוא. לאחר מלחמת העולם השנייה בשווייץ החלו להשתמש במיקור חוץ בשל מגבלות מסחריות.
כיום רוב השוקולד השווייצרי נצרך על ידי השווייצרים עצמם (54% בשנת 2000), בשווייץ ישנה צריכת שוקולד הגבוהה ביותר בעולם לנפש (11.6 ק"ג לנפש לשנה).
בשנת 2004 148,270 טונות של שוקולד יוצרו בשווייץ. 53% מהם היו לייצוא (20% גרמניה, 11% צרפת, בריטניה ו-13% ל - צפון אמריקה). ההכנסות של תעשיית השוקולד השווייצרי בשנת 2004 היה 1.37 מיליארד פרנקים שווייצרים (814 מיליון מהשוק המקומי, 551 מיליון מייצוא).
ג'ורדן מקריי
הפועל תל אביב (2022-2023)
ב23 לספטמבר 2022, בעקבות פציעתו של ג'יימס יאנג, חתם מקריי על חוזה עם הפועל תל אביב בעקבות היכולת הטובה שהראה הוחלט לשחרר את יאנג ולהישאר עם מקריי. ב20 בדצמבר 2022, קלע מקריי שיא קריירה ביורוקאפ נגד פרומיתאס פטרס של 26 נקודות, אליהם הוסיף 8 אסיסטים (גם שיא קריירה ביורוקאפ) בנוסף ל-4 ריבאונדים. בעקבות הופעה זאת, זכה מקריי בתואר שחקן המחזור של היורוקאפ של מחזור מספר 9. מחזור לאחר מכן, ב11 בינואר 2023, קלע מקריי שיא קריירה חדש ביורוקאפ נגד הלונדון ליונס של 36 נקודות, 4 אסיסטים ו-3 ריבאונדים, מה שהוביל לזכייה נוספת בתואר שחקן המחזור ביורוקאפ מחזור שני ברציפות. גם לאחר שנגמרה העונה ומקריי הביע רצון להישאר בקבוצה לעוד עונה, הודיעה הפועל תל אביב ב13 ביולי 2023 שמקריי לא ימשיך בקבוצה לעוד עונה.
א.א.ק אתונה- (2023-הווה)
ב14 ביולי 2023 הודיעה א.א.ק. אתונה על החתמתו של מקריי לעונה אחת.
מינרל יוצר סלע
מינרל יוצר סלע הוא מינרל השותף בבנייתם של סלעים. לעיתים מינרל אחד אחראי להרכבתו של סלע – לדוגמה: קוורץ הוא המינרל היחיד בצור, אך מרבית הסלעים מורכבים ממגוון מינרלים – לדוגמה: גרניט מורכב בעיקר מפצלת השדה, קוורץ ונציץ, וכן ממינרלים נוספים בכמויות פחותות.
גבישים של מינרלים עשויים להימצא בתוך סלעים כקסנוקריסטים – גבישים זרים הכלוא בתוך הסלע אך אינם מהווים חלק מהרכבו, דוגמת יהלומים הנמצאים בתוך קימברליט.
מינרלים סיליקטיים
קבוצה גדולה של מינרלים המבוססת על סיליקטים והחשובה ביותר בין המינרלים יוצרי הסלעים: כ-95% מקרום כדור הארץ בנוי ממינרלים השייכים לקבוצה זו.
מינרלים טקטוסיליקטים
קבוצת מינרלים זו היא השנייה הנפוצה ביותר בקרום כדור הארץ. המינרלים יוצרי הסלעים החשובים בקבוצה זו:
קבוצת מינרלים זו היא הנפוצה ביותר בקרום כדור הארץ. המינרלים יוצרי הסלעים החשובים בקבוצה זו:
מעצרי הכרטיס הירוק
מעצרי הכרטיס הירוק (בצרפתית: rafle du billet vert) התרחשו ב-14 במאי 1941 בתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת. המעצרים ההמוניים החלו יום לאחר שהמשטרה הצרפתית מסרה כרטיס ירוק (billet vert) ל-6,694 יהודים זרים שהתגוררו בפריז, כרטיס שהורה להם להתייצב ל"בדיקת סטטוס".
למעלה ממחציתם התייצבו לפי ההנחיות, רובם פולנים וצ'כים. הם נעצרו וגורשו לאחד משני מחנות מעבר בצרפת. רובם היו כלואים במשך שנה לפני שגורשו לאושוויץ ונרצחו. מעצרי הכרטיס הירוק היו המעצרים ההמוניים הראשונים של יהודים על ידי משטר וישי במהלך מלחמת העולם השנייה; קצת יותר משנה לאחר מכן בוצע גירוש היהודים מפריז, בו כ-13,000 יהודים גורשו ונרצחו.
רקע
צרפת נכבשה במלחמת העולם השנייה בפלישה הגרמנית שהחלה במאי 1940 והסתיימה בכיבוש פריז ב-14 ביוני ובכניעה לגרמניה שמונה ימים לאחר מכן. צרפת הכבושה על ידי גרמניה הנאצית חולקה לשניים, כאשר הצפון והמערב (כולל פריז) השתייכו לאזור הכבוש בניהול ישיר על ידי גרמניה, והשאר השתייך למה שנקרא "האזור החופשי" (Zone libre) בדרום ובמזרח צרפת. ממשלת צרפת בראשות מרשל פטן עברה לעיר וישי שבאזור החופשי. ב-10 ביולי, הפרלמנט פיזר את עצמו, סיים את הרפובליקה השלישית ויצר את "המדינה הצרפתית",(État français הידועה יותר בשם "משטר וישי") בראשות פטן.
ממשלת וישי אימצה חוקים שהדירו יהודים מתפקידים מסוימים בחברה. חוקים אלו התקבלו ללא כפייה מצד הגרמנים. לדברי ראש המטה של פטן, "גרמניה לא הייתה הגורם שדחף לחקיקה האנטי-יהודית של וישי. החקיקה הזו הייתה ספונטנית ואוטונומית". ב-22 ביולי 1940 הוקמה בווישי ועדה מיוחדת לבחינה ולשלילה של אזרחותם של יהודים שהתאזרחו לאחר הרפורמה בחוק הלאום ב-1927, וזאת במטרה לסלק "זרים" מהחברה הצרפתית. כ-300,000 יהודים חיו בצרפת. כמעט מחציתם היו יהודים זרים שנמלטו מאז מלחמת העולם הראשונה ממזרח אירופה, ובשנות ה-30 - מגרמניה הנאצית. בספטמבר 1940 ערכו השלטונות הצרפתיים, בפקודת הגרמנים, מפקד אוכלוסין של יהודים זרים. ב-3 בספטמבר 1940 הפכו לחוקיים מעצרם וכליאתם של הזרים שהוגדרו מסוכנים לביטחון הלאומי ולסדר הציבורי. האופטשטורמפיהרר האס-אס תיאודור דנקר, נציגו של אדולף אייכמן בפריז, ביקש להאיץ את הדרת היהודים, לא רק על ידי רישומם ושוד סחורותיהם, אלא גם על ידי כליאתם. הוא סמך על קרל תיאו צייטשל (Karl Theo Zeitschel) בשגרירות גרמניה בפריז, שחלק עמו את אותן מטרות, ושהיה אחראי על היחסים עם הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים, אשר נוסד ב-29 במרץ 1941.
לפני המעצרים
ב-4 באוקטובר 1940 פרסם משטר וישי חוק חדש לגבי מעמדם של יהודים, במסגרתו התאפשר באופן חוקי עבור הרשויות המקומיות לעצור יהודים זרים ולכלוא אותם במחנות מיוחדים. רודולף שלייר (Rudolf Schleier), הקונסול הכללי הגרמני בפריז, כתב לברלין כי "ממשלת צרפת התחייבה לשלוח את כל היהודים ילידי חוץ למחנות ריכוז באזור הלא כבוש", וכי "יהודים ייעצרו באזור הכבוש ברגע שהמחנות הדרושים יהיו מוכנים".
עד שנת 1941 נכלאו במחנות בפיטיבייה, בון לה רולנד, קומפיין ודראנסי בעיקר יהודים זרים מפריז. ב-22 באפריל 1941 הודיע דנקר לז'אן-פייר אינגראן (Jean-Pierre Ingrand), נציג משרד הפנים באזור הכבוש, על הפיכת המחנה הגרמני לשבויי מלחמה צרפתים בפיטיבייה למחנה מעצר ליהודי פריז ועל העברת הנהלת המחנה ללשכתו של מושל מחוז לוארה (Loiret). במקביל, הגרמנים התעקשו ליישם את החוק מ-4 באוקטובר 1940 שהתיר כליאת יהודים זרים. מחנה פיטיבייה לא הספיק לכך, ומחנה המעצר בון לה רולנד נוסף למטרה זו, כך שנעצרו 5,000 איש.
זימון
בתחילת מאי 1941, על סמך מפקד האוכלוסין של השנה הקודמת, 6,694 יהודים זרים, רובם גברים פולנים בני 18 עד 60 המתגוררים באזור פריז, קיבלו זימון בכרטיס ירוק (billet vert) שנמסר ביד על ידי שוטר צרפתי לשם "סקירת מצב" בהוראת ד"ר ורנר בסט. בכרטיס ירוק הורו להם ללכת לאחד מחמישה מרכזים (Caserne Napoléon, Caserne des Minimes, Rue Edouard-Pailleron, Rue de la Grange aux Belles או gymnase Japy) ב-14 במאי 1941, בליווי קרוב משפחה או חבר. בכרטיס נכתב:
"מר _______ מוזמן להתייצב באופן אישי, מלווה באחד מבני משפחתו או בחבר אחד, בשעה 7:00 בבוקר ביום 14.5.1941 לבדיקת מצבו. הוא מתבקש לספק אמצעי זיהוי. מי שלא יתייצב ביום ובשעה שנקבעו, צפוי לעונשים החמורים ביותר."
מעצרים וכליאה
בהנחה שמדובר בפורמליות אדמיניסטרטיבית בלבד, 3,700 גברים צייתו לזימון (3,430 יהודים פולנים, 157 צ'כים ו-123 יהודים חסרי אזרחות). הם נעצרו מיידית והאדם שהתלווה אליהם קיבל רשימה של חפצים שהוא נדרש ללכת ולהביא עבורם (שמיכה וסדין, ביגוד, סכו"ם, צלחת, תיק מוצרי היגיינה, כרטיס מזון ואוכל ל-24 שעות). האסירים הועברו באוטובוס תחנת אוסטרליץ וגורשו באותו יום בארבע רכבות לשני מחנות מעבר וכליאה במחוז לוארה: 1,700 נכלאו בפיטיבייה ו-2,000 - בבון-לה-רולנד. שני המחנות הופעלו בתחילה על ידי ז'נדרמים צרפתים תחת פיקוח מינהלי של מחוז לוארה. הצלב האדום הצרפתי (Croix-Rouge Française) הביא עזרה למשפחות הכלואים בשני המחנות.
האסירים בבון-לה-רולנד שהו בקסרקטין שאטו ד'או. המחנה שכן באזור הדרומי, 89 קילומטרים דרומית לפריז. במחנה היו שני חלקים: האחד לעצירים והשני לשירותי המנהלה (תחנת משטרה, מרפאה, מנהלה ומטבח). זה היה מחנה מעבר וכליאה בניהול צרפתי ומרכז גירוש ליהודים הקשורים למחנה בפיטיבייה. במשך יותר משנה הוחזקו האסירים מבלי לדעת מה יעלה בגורלם. בבון-לה-רולנד אסירים ביצעו עבודת כפייה בתוך המחנה ומחוצה לו, ו-700 הצליחו להימלט. השלטונות הגרמניים השתלטו על בון-לה-רולנד במאי 1942. המחנה בפיטיבייה כלל 19 צריפים. המחנה היה בשליטה צרפתית אך האס-אס הגרמני ביקר ופיקח. כמו בבון-לה-רולנד, אסירים ביצעו עבודת כפייה בתוך המחנה ומחוצה לו. כמה אסירים סירבו להשתתף בעבודות כפייה וארגנו מרד ביוני 1941. מעטים הצליחו להימלט. שלטונות המחנה הגיבו בכך שאסרו על דואר ושלחו כמה גברים לכלא. הרופא הראשי של המחנה, רופא צרפתי מהעיירה, הורחק על ידי האס-אס כי ביטא אהדה למצוקתם של האסירים. בהוראת דנקר השתלטו הגרמנים על פיטיבייה במאי 1942.
גירוש ומוות
ב-8 במאי 1942, 289 אסירים יהודים הועברו למחנה הריכוז קומפיין, שם יצאו בקרונות בקר ב-5 ביוני במשלוח 2 למחנה הריכוז אושוויץ. ב-25 ביוני וב-17 ביולי 1942 נשלחו האסירים הנותרים במשלוחים 4 ו-6 מתחנת פיטיבייה, וב-28 ביוני במשלוח 5 מתחנת בון-לה-רולנד לאושוויץ, שם נרצחו. שילוח בעלי הכרטיסים הירוקים היה הריכוז ההמוני הראשון של יהודים על ידי משטר וישי. שנה לאחר מכן גורשו ונרצחו יותר מ-13,000 יהודים במהלך גירוש היהודים מפריז.
Babysitter Massacre
Babysitter Massacre הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2013, שנכתב ובוים על ידי הנריקה קוטיו. לסרט זה גם יצאו שלושה סרטי המשך: Babysitter Massacre II Slay Belles, Babysitter Massacre III: Overnight ו-Babysitter Massacre IV: Heavy Metal.
עלילה
בליל כל הקדושים נשלחת לשמרטפית כמה הודעות טקסט מאיימות, ובאחרונה נכתב: "אני עדיין לא בבית... עדיין". רגעים לאחר מכן תופס אותה גבר במסכה, שמושיב אותה על הכיסא בכוח, תולש שלוש מציפורניה החוצה ומשסף את גרונה. במקום אחר, אנג'לה משוחחת עם שכנתה, מר ווקר, שבתו, אפריל, נחטפה לפני שבע שנים, והיא נחשבה לאחרונה למנוחה בהיעדרה. אנג'לה הייתה חברה באותו מועדון שמרטפות כמו אפריל, וכאשר נלקחה, כל חבר במועדון מלבד אנג'לה האשים את ביאנקה, שהייתה עם אפריל כשהיא נעלמה. כדי לנסות לעודד את ביאנקה הסוערת, אנג'לה מזמינה אותה למסיבה שהיא עורכת, ואילו בחורשה נערה אחרת נהרגת על ידי גבר רעול פנים. לאחר מכן פורץ הרוצח לבית, שם הוא רוצח זוג, ואת הילדה שלהם שהוא דוקר את הילדה בסכין גילוח, מפיל אותה לרצפה ומשסף את גרונה.
אנג'לה וחברתה לאקי מתכוננות למסיבה, כשהרוצח שוחט בחורה אחרת ועמיתתה לעבודה במשרד. ביאנקה, שהתווכחה זה עתה עם הקורבן, מזהה את הרוצח (שהתחפושת שלו דומה לזו שלבשה האדם שראתה לוקח את אפריל) עוזב את הבניין ומנסה לעקוב אחריו, אך הוא חומק ממנה. הרוצח ממשיך להשתולל כשאנג'לה ולאקי מקבלים את פני האורחת הראשונה שלהם, ארלין, וביאנקה מעיפה בכעס את החבר לשעבר, טיילר. ביאנקה מבקרת את אנג'לה, אך מתרגזת כשארלן מתגרה בה. לאחר מכן היא מחליטה לבדוק את חברי מועדון השמרטפות האחרים עם טיילר, בגלל החשד שלה שהאדם רעול הפנים יכול להיות אותו אחד שחטף את אפריל.
לאחר מכן הרוצח מתפרץ לביתה של אנג'לה ומכה את שלושתן עד לאובדן הכרה. לאחר אנג'לה וארלרן מתעוררות במרתף שם הן רואות את לאקי קשורה לכיסא ואומרת להם שהרוצח אמר לה להגיד להן שכדי להשתחרר מהמרתף הן חייבות להכות אותה בפטיש. מכיוון שזו האופציה היחידה שלהם, לאקי אומר לארלן להקריב אותה, מה שארלן המתייפחת עושה בחוסר רצון. ביאנקה מביא את טיילר ואומרת לו להוריד אותה בבית של אנג'לה, אליו פונה מר ווקר, שרומז שהוא היה זה שרצח את אפריל לפני שהוא חטף את אנג'לה וחברותיה.
לאחר מכן מר ווקר נכנס למרתף, שם הוא חונק את ארלן למוות וחושף את עצמו בפניי אנג'לה. לאחר מכן הוא גורר את אנג'לה למעלה ודוקר אותה ברגליה. הוא מספר לה כי הוא עשה את כל מה שעשה כי אהב אותה ורצה לשחרר אותה מחייה הישנים. לאחר מכן מר ווקר שופך בנזין בכל המטבח בשביל לשרוף אותו ואנג'לה מנצלת את ההזדמנות בשביל לדקור אותו בבטן אך מר ווקר דוקר אותה בחזרה בבטן שלה גם. אנג'לה נופלת על הרצפה ומתחילה לזחול שם בזמן שמר ווקר מוציא מצית ומכריז: "הדבר היחיד שרומנטי יותר מלברוח יחד, הוא למות יחד. אהבה היא כלבה!" לאחר מכן ביאנקה נכנסת פנימה לבית אך אנג'לה מפצירה בה לברוח שמרגיעה אותה באמירה "זו לא אשמתך". הבית עולה בלהבות, וביאנקה נכנסת להיסטריה כאשר טיילר מנסה לנחם אותה, ושירותי החירום מתקרבים.
יחסי מאלי–שווייץ
יחסי מאלי–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת מאלי לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין מאלי לשווייץ מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת מאלי לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים ומאלי היא אחת מהמדינות המועדפות על שווייץ בשיתוף פעולה".
ב-26 בספטמבר 1960 הכירה המועצה הפדרלית של שווייץ ברפובליקת מאלי, וב-1961, לאחר שנה של מגעים דיפלומטיים כוננו היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות. ב-1970, מאלי הפכה לאטרקטיבית להשקעות בתחום הכימיה והטקסטיל. האטרקטיביות של מאלי גרמה לחתימת הסכם דיפלומטי בין שתי המדינות בנושא שיתוף פעולה טכנולוגי ב-1977, ולאחר מכן לחתימת שני הסכמים: האחד, הסכם שיתוף פעולה בין שתי המדינות בנושא סחר ושיתוף פעולה כלכלי, והשני, הסכם לקידום והגנה הדדית של השקעות.
שווייץ מעורבת מאוד בסיוע הומניטרי למאלי החל מהרעב הגדול ששרר במדינה בשנות השבעים של המאה העשרים. שווייץ עזרה למאלי בתחומי השמירה על הסביבה, אספקת מים לכפרים ופיתוח שירותים רפואיים ראויים במדינה.
ב-1983 המועצה הפדרלית של שווייץ אישרה העברת מענק כספי של 155 מיליון פרנקים שווייצריים (בנוסף לשווייץ מומן על ידי הקרן האירופי). המענק לא נתמך על ידי הבנק העולמי ועורר ביקורת בשווייץ.
ג'ון גיר
ג'ון הנרי גיר (באנגלית: John Henry Gear; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-11 בשנים 1878- 1882, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1887–1891 ובשנים 1893–1895 וכסנאטור מ-1895 ועד למותו.
ביוגרפיה
ג'ון גיר נולד באית'קה שבמדינת ניו יורק. הוא למד בביתי ספר מקומיים, וב-1836 עברה משפחתו לגלנה שבאילינוי, ולאחר מכן ב-1838 לברלינגטון שבאיווה, שם הוא היה עסק במסחר. ב-1863 נבחר גיר כראש עיריית ברלינגטון. בשנים 1871 -1877 הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של איווה, שמתוכן ארבע שנים הוא כיהן כיושב ראש הבית.
יחסי מאלי–שווייץ
היסטוריה
בשנת 1987 סיפקו סוכנויות הסעד השווייצריות סיוע ביישוב מחדש של 20,000 אנשים שנעקרו מבתיהם. ב-1989 נחתמו הסכמים בילטרליים בין שווייץ למאלי על הסדרת החובות של מאלי. ב-1991 לאחר הפיכה של נשיא שהואשם בשחיתויות רבות ושונות, הוחלט לחקור בשווייץ את הנושא ואת הדרכים שבהן הייתה המדינה מעורבת.
ג'ון גיר
ביוגרפיה
בשנים 1878–1882 כיהן גיר כמושל איווה. בשנים 1887–1891 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה הראשון של איווה. בבחירות של 1890 לא עלה בידו להיבחר לכהונה נוספת, אך הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון כעוזר מזכיר האוצר, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1892–1893. הוא שב לבית הנבחרים של ארצות הברית לכהונה אחת נוספת, לאחר שבבחירות של 1892 הוא נבחר שוב, וכיהן בו בשנים 1893–1895.
יחסי מאלי–שווייץ
שווייצרים במאלי
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2016 התגוררו במאלי מאה ושבעה אזרחים שווייצרים.
ג'ון גיר
ביוגרפיה
ב-1894 נבחר גיר על ידי האספה הכללית של איווה לסנאט של ארצות הברית. ב-1900 הוא נבחר לכהונה נוספת, ובסך הכול כיהן בסנאט ממרץ 1895 ועד למותו. בעת כהונתו בסנאט כיהן גיר פעמיים כיושב ראש ועדת הסנאט ליוניון פסיפיק.
לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן
לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן (בגרמנית: Ludwig I, von Hessen und bei Rhein; 14 ביוני 1753 – 16 באפריל 1830) היה רוזן הסן-דרמשטאדט, ולאחר מכן הדוכס הגדול של הדוכסות הגדולה של הסן, ושלט בדוכסות בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
ילדותו
לודוויג נולד ב-14 ביוני 1753 בפרנצלאו שהשתייכה לממלכת פרוסיה, ללודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולקרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן.
שלטונו
ב-6 באפריל 1790 מת אביו לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט, ולודוויג עלה במקומו לשלטון.
בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה הרומית הקדושה, וחלוקתם בין הנסיכויות החילוניות. בעקבות זאת גדלה הרוזנות באופן משמעותי, על ידי צירוף שטחים מהנסיכויות של קלן, מיינץ, ווורמס, ובעיקר את דוכסות וסטפאליה, ובשנת 1806 שודרגה הרוזנות למעמד של דוכסות גדולה, ולודוויג קיבל את התואר "לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן".
במהלך קונגרס וינה נאלץ לודוויג לוותר על דוכסות וסטפאליה לממלכת פרוסיה, אך קיבל בתמורה שטח בגדה המערבית של נהר הריין, כולל המבצר החשוב במיינץ.
בשנת 1815 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1816 שונה שם הדוכסות ל"הדוכסות הגדולה של הסן ועל הריין".
ב-16 באפריל 1830 מת לודוויג בעיר דרמשטאדט, ובנו לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
בשנת 1776 התארס לודוויג עם סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, אולם לאחר שפאבל, נסיך רוסיה התאלמן מאשתו בשל לידה קשה, הציע לו פרידריך השני, מלך פרוסיה את הנסיכה סופיה בת ה-17 כאשתו השנייה. לודוויג, ארוסה של סופיה, קיבל פיצוי כספי בתמורה להפרת האירוסין.
ב-19 בפברואר 1777 התחתן לודוויג עם בת דודו לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, בתם של גאורג וילהלם, נסיך הסן-דרמשטאדט ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-פאלקנבורג-דאגסבורג. לזוג נולדו שמונה ילדים:
איירה סטאר
אוינקנסולה שרה אדריביגבה (באנגלית: Oyinkansola Sarah Aderibigbe; נולדה ב-14 ביוני 2002), הידועה בשם הבמה איירה סטאר, היא זמרת ניגרית-בנינית.
ביוגרפיה
בינואר 2021, הוציאה את המיני אלבום הראשון שלה, Ayra Starr.
ביולי 2021 הוציאה את הסינגל השיווקי "Bloody Samaritan" מתוך אלבום הבכורה שלה. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד טורן-טייבל טופ 100. באוגוסט של אותה השנה הוציאה את אלבום הבכורה שלה, . האלבום הגיע למקום השביעי במצעד האלבומים הניגרי. בספטמבר הוציאה את סינגל הבכורה שלה מתוך האלבום, "Rush". השיר הגיע לעשירייה הפותחת במצעדים במדינות כמו סורינאם, לבנון, מצעד הסינגלים העצמאיים הבריטיים, דרום אפריקה, צרפת ומצעד סינגלי ה-R&B הבריטיים. בנוסף, הגיע למעמד זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי ומעמד כסף על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי.
בשנת 2023 נכללה ברשימה "21 מתחת ל-21" של מגזין בילבורד. נכון למאי 2023, צברה כ-138.2 מיליון השמעות בפלטפורמות הסטרימינג.
דיסקוגרפיה
אלבומי אולפן
מדיסון ריין
אשלי ניקול לומברגר (באנגלית: Ashley Nichole Lomberger; שמה לפני הנישואים סימונס; נולדה ב-5 בפברואר 1986) הידועה יותר בשם הבמה שלה, מדיסון ריין, היא מתאבקת עבר אמריקאית, המופיעה בארגון ההיאבקות Impact Wrestling.
ריין החלה את קריירת ההיאבקות שלה בארגונים העצמאיים תחת שמות הבמה אשלי ליין ולקסי ליין. בשנת 2007, היא הצטרפה לארגון הנשים Shimmer, שם הייתה פעם אחת אלופת הזוגות של Shimmer ביחד עם נבה. בשנת 2009, היא הצטרפה לשורות אנג'לינה לאב וולווט סקיי כחלק מקבוצת הביוטיפול פיפל. במרץ 2010, היא, ביחד עם לייסי ואן אריק וולווט סקיי, זכו באליפות זוגות הנוקאאוטס של TNA, כך שהקבוצה הגנה על התואר תחת חוק פריבירד. חודש לאחר מכן, היא זכתה באליפות הנוקאאוטס של TNA הראשונה שלה מתוך חמש. בנוסף, היא הייתה המתאבקת הראשונה שהחזיקה בשתי האליפויות בו זמנית. כמו כן, היא השתתפה בטורניר הנשים לזכר מאי יאנג לשנת 2018 של ארגון ה-WWE ואף הספיקה להתחרות בארגון Ring of Honor.
החיים שלפני ואימונים
אשלי ניקול סימונס גדלה באוהיו ביחד עם שני אחיה הגדולים. בתקופת התיכון, היא הייתה בנבחרת העידוד. לאחר שסיימה את התיכון, היא למדה באופן חלקי רדיולוגיה בקולג' בזמן שהתאבקה בארגונים העצמאיים. לאחר מכן, היא החליטה לעזוב את הקולג' כדי להפוך למתאבקת מקצועית באופן מלא, לאחר שכבר השיגה ציון 4.0 באותו הזמן שעזבה. היא החלה את קריירת ההיאבקות שלה באוהיו, לאחר שהשלימה אימונים תחת הדרכתו של ג'ף קאנון. קרב הבכורה שלה התרחש בתיכון שלמדה בו, והשופטת בו הייתה דיוות ה-WWE לשעבר, אייבורי.
חיים אישיים
סימונס נישאה לג'ס קאבוט ב-8 בפברואר 2011. ב-17 במרץ 2013, סימונס הודיעה שהיא נמצאת בהיריון, כשבתה הראשונה, צ'ארלי, נולדה ב-29 באוגוסט. לאחר מכן, הזוג התגרש ובאוגוסט 2015, סימונס נישאה לשדרן TNA, ג'וש לומברגר, הידוע יותר בשם הבמה שלו, ג'וש מת'יוז.
הדיוויזיה ה-193 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-193 (בגרמנית: 193. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-15 באוקטובר 1939 בבמברג, המחוז הצבאי XIII, כמפקדת התגבור 2./XIII. ב-9 בנובמבר 1939 שונה שמה להדיוויזיה ה-183, וב-29 בנובמבר 1939 שונה שמה להדיוויזיה ה-193. הדיוויזיה הועברה לפילזן שב ב-14 באוקטובר 1941. באוקטובר 1942 עברה הדיוויזיה לפראג, גם היא בפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה. במרץ 1945 הוכפפו יחידות ההכשרה של תנועת לויטן לקבוצת ארמיות מרכז באזור גרייפנברג - לאובן בשליין, שם אבדו בהרי איסר בכניעה. באפריל 1945 הוכפפה היחידה לקורפוס מוזר בארמיית הפאנצר הרביעית תחת קבוצת ארמיות מרכז כדיוויזיית ההדרכה של הגרנדירים ה-193.
אתלטריק
אתלטריק (באנגלית: Athalaric; 516 – 2 באוקטובר 534) היה אחד ממלכי האוסטרוגותים באיטליה בין 526 עד ל-534. אתלטריק היה בנו של ו, בתו הצעירה של תיאודריך הגדול.
אמו ניסתה לספק לו חינוך במסורת הרומית, אך האצילים הגותים לחצו עליה לאפשר להם לגדל אותו כראות עיניהם. כתוצאה מכך, אתלטריק שתה לשכרה והתמכר להגזמות מרושעות, שהרסו את החוקה שלו.
דאסטין דיאמונד
דסטין ניל דיאמונד (באנגלית: Dustin Neil Diamond; 7 בינואר 1977 – 1 בפברואר 2021) היה שחקן, במאי, סטנדאפיסט ומוזיקאי אמריקאי-יהודי, שמוכר בעיקר בזכות תפקידו בתור סמואל "סקריץ'" פאוורס לאורך זיכיון הצלצול הגואל.
ילדות ומשפחה
דיאמונד נולד למשפחה יהודית בעיר סן חוזה שבמדינת קליפורניה בארצות הברית. אביו לימד אלקטרוניקה דיגיטלית עבור חברת עיבוד מחשבים ואמו הייתה מפעילת מחשבים של חברת פסיפיק בל.
קריירה
דיאמונד החל לעסוק במשחק בילדותו. בשנת 1988, כאשר היה בן 11 קיבל תפקיד קטן בסרט "פי ווי הרמן הגדול", המשכו של הסרט המצליח "ההרפתקה הגדולה של פי ווי הרמן".
הוא נודע כמי ששיחק את סמואל "סקריץ", החנון החביב בתוכנית הטלוויזיה "הצלצול הגואל", תפקיד שמילא במשך קרוב לשלוש עשרה שנה החל מהתכנית "בוקר טוב, מיס בליס" (1988–1989) ועד ההמשכונים, "הצלצול הגואל: הכיתה החדשה" (1994–2000) והספין אוף, "הצלצול הגואל: שנות הקולג'" בו רוב הדמויות המשיכו לא רק לאותו הקולג', אלא גם לאותם המעונות בקולג', שם סקריץ' המשיך בהרפתקאותיו האופייניות. "שנות הקולג'" בוטל לאחר עונה אחת. דיאמונד חזר לבית הספר התיכון בו התרחשה התכנית בתור העוזר של המנהל בילדינג בפרקים של "הכיתה החדשה", ונשאר בתוכנית עד לביטולה.
קלטת לוהטת
בשנת 2006, דיימונד ביים והוציא קלטת לוהטת משלו. עם זאת, דיימונד הצהיר בראיון בנושא אצל אופרה ווינפרי שהוא לא באמת היה בקלטת המין; במקום זאת, בקלטת הופיע "כפיל" שלו.
הופעות לאחר "הצלצול הגואל"
דיאמונד החל לעשות הופעות סטנד אפ אחרי סיום ה"הצלצול הגואל", ומאז ביצע סיבובי הופעות לסירוגין. הוא הוצג גם במספר תוכניות מציאות, כולל "החוליה החלשה". דיימונד גם הופיע בכמה הופעות קמע בסרטים שונים. בשנת 2009 הוא ביצע תפקיד מינורי בסרט "אמריקן פאי מציגים: ספר האהבה".
בשנת 2007 היה דיאמונד חבר בצוות משתתפי העונה החמישית של "סלבריטי פיט קלאב". במהלך התמודדותו בתוכנית הוא הסתכסך עם מספר רב של משתתפים נוספים. המתיחות בין דיאמונד לשאר המשתתפים הגיעה לשיא בעימות פיזי בינו לבין מנחה התכנית.
לואיז בראיינט
לואיז בראיינט (באנגלית: Louise Bryant; 5 בדצמבר 1885 - 6 בינואר 1936) הייתה פמיניסטית, פעילה פוליטית ועיתונאית אמריקאית הידועה בעיקר בסיקור האוהד שלה אודות רוסיה והבולשביקים במהלך המהפכה הרוסית של נובמבר 1917.
דאסטין דיאמונד
"מאחורי הצלצול"
בשנת 2009 פרסם דיאמונד סיפור על צוות השחקנים ואנשי הצוות של "הצלצול הגואל" מנקודת מבטו ששמו "מאחורי הצלצול". הספר מצייר תמונה לא מחמיאה של רבים מעמיתיו של דיאמונד והתנהגותם השפלה לכאורה מאחורי הקלעים; חלק מהטענות הללו נדחו על ידי עמיתיו של דיאמונד והמבקרים פקפקו באמינותו. כמו כן, דיאמונד טוען בספר שהוא קיים יחסי מין עם 2,000 נשים, אחת מהן היא סמנכ"לית תוכניות הילדים ברשת NBC, לינדה מנקוסו, שהייתה מבוגרת ממנו ב-18 שנה. קולגות לשעבר של דיאמונד היו מאוד ביקורתיים כלפי הספר ומארק פול גוסלאר הצהיר כי החוויה שלו בתוכנית הייתה חיובית והוא לא ראה היכן טענות שליליות מהספר התרחשו בפועל על הסט.
לואיז בראיינט
ראשית חייה
לואיז בראיינט נולדה בשנת 1885 בסן פרנסיסקו, קליפורניה, בשם אנה לואיז מוהן (Anna Louise Mohan). אביה, יו מוהן, יליד פנסילבניה, הפך לעיתונאי ונואם שעסק בדיני עבודה ופוליטיקת המפלגה הדמוקרטית. מוהן עבר לסן פרנסיסקו, שם המשיך בעיסוקו כעיתונאי, ונישא בשנת 1880 ללואיזה פליק, שגדלה בחווה של אביה החורג, ג'יימס סיי, ליד אגם הומבולדט שבנבדה. לזוג נולדו שני ילדים, ברברה (1880) ולואי (1882), לפני לידתה של אנה לואיז. בסוף שנת 1885 עברה המשפחה לרינו, שם המשיך מוהן לעבוד כעיתונאי אך שתה בכבדות, ובהמשך נטש את משפחתו. אמה של בראיינט התגרשה מאביה ב-1889 ונישאה מחדש לשרידן בראיינט, משלח מטען ברכבת בחברת סאות'רן פסיפיק. לזוג נולדו שני ילדים, פלויד (1894) וויליאם (1896). על אף שהמשפחה התגוררה בוודסוורת' שבנבדה, לואיז נעתרה להזמנה מג'יימס סיי לגור בחווה שלו, שם שהתה בין שלוש לארבע שנים, וחזרה לוודסוורת' לבקשתה של אמה בגיל 12. בראיינט אימצה את שם המשפחה של אביה החורג, אך מעולם לא שינתה את שם משפחתה חוקית ממוהן. בראיינט למדה בתיכון בוודסוורת' וברינו ובקולג' באוניברסיטת נבדה סטייט, שם פיתחה תחומי עניין בעיתונאות, דיבייט, איור, חיי חברה, ריקוד וכדורסל. היא ערכה את "מהדורת הנשים הצעירות" של "רשומות הסטודנטים" וב-1905, כתבה סיפור קצר, "דרכו של פלרטוט" (The Way of a Flirt) עבור המגזין הספרותי צ'אקוואלה (Chuckwalla), בו פרסמה בהמשך מערכונים ופרסום נוסף, "ארטמיסיה" (Artemisia). לאחר מותו של סבה החורג ב-1906, עזבה בראיינט את לימודיה בעקבות מצבה הנפשי והחלה לעבוד בג'ולון שבקליפורניה, שם במשך כמה חודשים עבדה בחוות בקר ולימדה ילדים, בעיקר ממוצא מקסיקני. באותו קיץ עברה ליוג'ין, אורגון, שם אחיה לואיס עבד עבור סאות'רן פסיפיק.