cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסתי ג. חיים
ביוגרפיה
נולדה ביפו כאסתר גולדשטיין (ומכאן האות ג' בשמה). גדלה בחיפה של שנות השבעים. למדה מחול וסיימה לימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב. שיחקה בתיאטראות שונים, בין היתר התיאטרון הקאמרי, בהצגותיו של חנוך לוין.
חיים פרסמה סיפורים קצרים ומאמרים בכתבי עת שונים, וסיפורים פרי עטה התפרסמו באנתולוגיות ספרותיות שונות בארץ ובעולם. ספרה הראשון, "רקדנית שחורה בלהקת יחיד" (1997) זכה לשבחים כמחדש בכתיבתם של בני הדור השני לניצולי השואה. גם ספריה הבאים זכו לביקורות משבחות, בהם גם ספרה "אנשי פינות" (2013), המתורגם לשפות אחדות. כתיבתה עוסקת בנושאים כגון הדור השני לשואה, משפחה, אמהות ועוד. ספריה נלמדים במספר אוניברסיטאות בארץ במסגרת לימודי מגדר, ספרות וקורסים העוסקים בדור השני לשואה, ובאוניברסיטאות שונות בעולם.
חיים מרצה לכתיבה יוצרת והבעה בחוגים לקולנוע, עיצוב ואומנות במכללת סמינר הקיבוצים. בנוסף היא מנחה סדנאות כתיבה ב"קתדרה" וב"בית אריאלה" ושימשה "סופרת אורחת" במחלקה לכתיבה לתואר שני, בחוג לספרות, אוניברסיטת באר שבע.
חיים נשואה ואם לשניים.
מוטלה (בלארוס)
מוֹטֶלֶה (בבלארוסית: Моталь, מוטאל; ביידיש: מאָטעלע; ברוסית: Мотоль, מוטול) היא עיירה במחוז ברסט בבלארוס, השוכנת על נהר יַסֶלְדָה, באזור ביצות פריפייט, כ-30 ק"מ ממערב לעיר פינסק.
היסטוריה
עד לנפילת האימפריה הרוסית בשנת 1917 נכללה העיירה בתחום המושב, והשתייכה למחוז קוברין (Kobryn) שבפלך גרודנו (Grodno). בין מלחמות העולם השתייכה העיירה לפולין, ונכללה באזור דרוהיצ'ין (Drahichyn) שבחבל (ווייוודה) פולסיה (Polesie).
בשנת 1937 נמנו במוטלה 4,297 תושבים, מהם 1,534 יהודים (ריינהרץ, 1987). מעיירה זו מוכר גם מוצאה של משפחת הענפה, משפחת רבנים, חזנים ולאחר קום המדינה נתפרסמה גם בארץ. רבים מיהודי העיירה עברו להתגורר בפינסק, זאת בשל היותה של העיירה נידחת וענייה.
בעת השואה, בשנת 1942, נרצחו יהודי מוטלה, ובזה בא הקץ על קיומה של מוטלה כעיירה יהודית.
חיים ויצמן על העיירה
בספרו האוטוביוגרפי "מסה ומעש" מתאר ויצמן את העיירה:
לקריאה נוספת
- יש גרסה אלקטרונית זמינה של תרגום הספר לאנגלית - ראו קישורים חיצוניים להלן -
ג'ניפר מוריסון
ג'ניפר מארי מוריסון (באנגלית: Jennifer Marie Morrison; נולדה ב-12 באפריל 1979) שחקנית, במאית, מפיקה ודוגמנית עבר אמריקאית. ידועה בעיקר בשל תפקידה כד"ר אליסון קמרון בסדרת הדרמה "האוס", ובשל תפקידה כאמה סוואן בסדרה "עד עצם היום הזה".
קריירה
מוריסון החלה את הקריירה בילדותה בתור דוגמנית כאשר הופיעה על שלטי חוצות. בגיל 10 היא הופיעה על שער ה"ספורטס אילוסטרייטד" לילדים לצידו של שחקן הכדורסל מייקל ג'ורדן.
תפקידה הראשון של מוריסון על המסך היה בשנת 1994, כשהשתתפה בסרט "הצטלבות". בשנת 1999 השתתפה בסרט "Stir of Echoes". תפקידה המשמעותי הראשון היה בשנת 2000, כשהשתתפה בסרט האימה "אגדה עירונית 2". מאז, מוריסון הופיעה במספר סרטי קולנוע, בהם "עבודת פרך", "לשרוד את חג המולד" ו"מר וגברת סמית'".
ב-2004 הצטרפה מוריסון לצוות הסדרה "האוס", בה שיחקה במשך 6 עונות את דמות של הרופאה האימונולוגית אליסון קמרון. באותה שנה גם שיחקה בקומדיה הרומנטית "לשרוד את חג המולד" לצד בן אפלק.
בנוסף השתתפה מוריסון בשני קליפים: אחד של הזמר ניק לשאיי והשני של להקת הבנות "דה דונהס".
בשנת 2010 הצטרפה לצוות השחקנים של הסדרה "איך פגשתי את אמא" ברשת CBS כדמות חוזרת של זואי פירסון, אדריכלית שובבה ומושא אהבתו של הדמות הראשית טד מוסבי, ו"הדמות הנשית הגדולה ביותר שאולי הוספנו אי פעם לסדרה בחייו של טד ", לדברי המפיק הראשי קרייג תומאס.
בשנת 2011 הופיע מוריסון בסרט האגרוף "לוחם", סרט על שני אחים מנוכרים שנכנסים לטורניר באמנויות לחימה משולבות ונאלצים להתעמת עם מערכת היחסים זה עם זה ועם אביהם. מוריסון מגלמת את אשת דמותו של ג'ואל אדגרטון, המתאמצת לשמור על משפחתה מלוכדת.
מאז אוקטובר 2011 גילמה מוריסון את התפקיד הראשי בסדרה "עד עצם היום הזה" ברשת ABC, בתפקיד אמה סוואן, גובת מיסים בערבות אשר מתבררת כבתם האבודה של שלגיה והאביר על הסוס הלבן. את דמות זו גילמה במשך שש העונות הראשונות של הסדרה, וכן בתפקיד אורח בעונה השביעית והאחרונה.
בשנת 2012 כיכבה במותחן הפוליטי "קרב סכינים" של הבמאי ביל גאטנטאג.
באפריל 2016 השיקה מוריסון חברת הפקות סרטים משלה, Apartment 3C Productions, על שם הדירה שגרה בשותפות עם חבריה בתקופת לימודיה באוניברסיטת לויולה שיקגו. היא ביימה את סרטה העלילתי הראשון "כלבי השמש" בכיכובם של אד אוניל ואליסון ג'ני, תחת הפקת החברה במהלך קיץ 2016. בדצמבר 2017 פורסם כי נטפליקס רכשה זכויות סטרימינג ברחבי העולם לסרט.
במרץ 2017 הוכרז כי מוריסון לוהקה לתפקיד סטפני בחידוש של אוף-ברודוויי למחזה "The End of Longing". המחזה נמשך בין התאריכים 18 במאי ל-1 ביולי 2017.
ב-8 במאי 2017, הודיעה מוריסון דרך הרשתות החברתיות כי היא לא תחזור לסדרה "עד עצם היום הזה" לעונתה השביעית, תוך שהיא מציינת כי תסכים לחזור כאורחת לפרק אחד. פרק זה היה הפרק שני של העונה, ששודר באוקטובר 2017. עם זאת, בסופו של דבר היא חזרה לסיום הסדרה, ששודר במאי 2018.
בשנת 2019 הצטרפה לעונה הרביעית של סדרת הדרמה זוכת פרס אמי "החיים עצמם" ברשת NBC בדמותה של קאסידי שארפ, אלכוהוליסטית וחיילת מארינס לשעבר המתמודדת עם חזרתה לחיים האזרחיים.
בשנת 2021 ביימה את פרק הפיילוט של סדרת המסתורין לבני נוער "אחד מאיתנו משקר" מבית רשת Peacock, ומבוססת על ספר בשם זהה משנת 2017.
חיים אישיים
מוריסון התחילה לצאת עם כוכב הסדרה "האוס", השחקן האוסטרלי ג'סי ספנסר ביולי 2004. ספנסר הציע נישואים למוריסון בדצמבר 2006 במגדל אייפל. אולם באוגוסט 2007 ביטלו הזוג את אירוסיהם.
בין השנים 2009–2011 הייתה בזוגיות עם השחקן הפוארטוריקני אמורי נולסקו, כוכב הסדרה "נמלטים".
הייתה בזוגיות עם השחקן האמריקאי-רומני סבסטיאן סטן, ששיחק לצידה ב"עד עצם היום הזה", ממאי 2012 עד אוגוסט 2013.
באפריל 2022 כתבה ברכה לכבוד יום הולדתו של בעלה חררדו סלאסקו. כך נודע כי השניים, שהיו במערכת יחסים מזה שנתיים, נישאו בטקס סודי.
כלוב הברזל
כלוב הברזל הוא רעיון סוציולוגי שהוצג לראשונה על ידי הסוציולוג והפילוסוף מקס ובר. כלוב הברזל מתייחס לתהליך הרציונליזציה המתגבר בקרב חיי האדם אשר כולא את הפרט ב"כלוב הברזל" המבוסס על חוקים שכליים. ובר קרא לסדר החברתי הביורוקרטי מידי הזה "הלילה המקוטב של האפלה הקפואה".
המונח הגרמני המקורי היה "stahlhartes Gehäuse", הוא תורגם ל"iron cage" על ידי טלקוט פרסונס בתרגומו ב-1958 לספרו של ובר "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם". מספר סוציולוגים מאוחרים ערערו את תרגומו בוויכוח האם התרגום המדויק יותר יהיה קונכייה קשה כברזל, זהו הבדל משמעותי מהתרגום המקורי. תרגום מילולי יותר מגרמנית הוא משכן קשה כברזל.
ובר כתב: "לפי השקפתו של ריצ'רד בקסטר הפיקוח על סחורות מיובאות צריך לנוח רק על כתפיו של 'קדוש כגלימה לבנה אשר יכולה להזרק הצידה בכל עת.' אך הגורל פסק כי הגלימה תהפוך לכלוב מברזל."
ובר נהיה מודאג בקשר לפעולות חברתיות ולמשמעות הסובייקטיבית שבני אדם משליכים על פעולתיהם ועל יחסי הגומלין בין הקשרים חברתיים ספציפיים. הוא האמין גם באידיאליזם, שהיא האמונה שאנחנו יודעים דברים רק בגלל המשמעות שאנחנו מקנים להם. זה הוביל לעניין שלו בכוח ובסמכות כמונחים של ביורוקרטיה ורציונליזציה.
קו הרכבת מוסקבה - סנקט פטרבורג
קו הרכבת ממוסקבה לסנקט פטרבורג הוא קו הרכבת העמוס והפופולרי ביותר ברוסיה והוא עובר לאורך 649.7 קילומטרים דרך ארבע מחוזות: לנינגרד, נובגורוד, טבר ומוסקבה. זהו ציר תנועה מרכזי באזור צפון-מערב רוסיה, המופעל על ידי מחלקת רכבת אוקטובר של חברת הרכבות הרוסית.
לידת הקו
ב-1 בפברואר 1842, הצאר ניקולאי הראשון פרסם צו המורה על הקמת הרכבת. הרכבת הייתה פרויקט מחמד של פאבל מלניקוב (1804–1880), מהנדס ומנהל שפיקח על בנייתו ושפסלו ניצב בסמוך לטרמינל הדרומי, תחנת הרכבת לנינגרד במוסקבה. הרעיון של מסילת ברזל המחברת בין שתי ערי הבירה הוליד מחלוקת ממושכת, כשכמה גורמים מהפכניים חזו תהפוכות חברתיות אם ההמונים יורשו לנסוע בין הערים. הוחלט שרק בעלי אמצעים והאמידים יורשו להשתמש בקו; כל נוסע היה צריך להיות נתון בקפדנות למעקב המשטרה והיה עובר בעמדת ביקורת.
בהמלצת מלניקוב הזמין הצאר ניקולאי את ויסטלר לעזור בבניית הרכבת. ויסטלר עזב לרוסיה ביוני 1842, בליווי המהנדס הקיסרי רס"ן איוון פ. בוטאטץ, שיהפוך לחברו של וויסטלר. הוא קיבל את אות מסדר סנט אנה על ידי הקיסר הרוסי בשנת 1847 אך נדבק בכולרה ונפטר ב-7 באפריל 1849 בסנקט פטרבורג, רוסיה, שנתיים לפני סיום הקו.
הקו נבנה על ידי צמיתים ולווה באובדן חיים רבים, עובדה שהונצחה על ידי ניקולאי נקרסוב בשירו "הרכבת" משנת 1864. לאחר עשר שנות בנייה, הקו נפתח ב-1 בנובמבר 1851. רכבת הנוסעים הראשונה יצאה מסנט פטרסבורג בשעה 11:15 והגיעה למוסקבה בשעה 21:00 למחרת. עם השלמתו, הקו היה לקו המסילה הכפולה הארוכה ביותר בעולם.
אגדה אורבנית
הצאר ניקולאי עומד במרכזה של אגדה אורבנית על הרכבת. כאשר תוכנן בשנת 1842, הוא כביכול דרש להשתמש במסילה קצרה ביותר למרות המכשולים הגדולים בדרך. הסיפור אומר שהוא ניסה להשתמש בסרגל כדי לצייר את מסילת הברזל בקו ישר לחלוטין. ליד נהר המסטה פגע העיפרון של הצאר באצבעו שחרגה מקו הסרגל, ודבר זה הוא שיצר את העיקול בנתיב. האגדה מספרת כי המהנדסים רצו לבצע את צו הצאר במדויק, והתוצאה הייתה דרך ישרה לחלוטין עם עיקול יחיד. הסיפור השקרי הפך פופולרי ברוסיה ובבריטניה כהסבר לאופן השליטה של המדינה בצורה גרועה. בשנות השבעים של המאה ה-18 הפיצו הרוסים גרסה אחרת וטענו כי הצאר היה חכם מספיק כדי להתגבר על האינטרסים המקומיים שרצו שהמסילה תוטה באופן כזה.
מה שקרה בפועל היה שהנתיב תוכנן על ידי מהנדסים והוא אישר את עצתם לבנות בקו ישר. העקומה, המכונה גם מעקף ורבינסקי, נבנתה למעשה בשנת 1877, 26 שנה לאחר שהקו נחנך, כדי לעקוף שיפוע תלול שנמשך 17 ק"מ. השיפוע גרם לכך שרכבות הנוסעות בירידה, בכיוון סנט פטרסבורג, צברו מהירות כה רבה עד שלא יכלו לעצור בתחנה הבאה, בעוד שרכבות שנסעו בעליה, בכיוון מוסקבה, נזקקו לארבעה קטרים כדי לעלות לגבעה. בשנת 2001 נסגר המעקף עם פתיחת גשר חדש.
תפעול
כיום, המהירות המרבית של הקו היא 250 קמ"ש. הרכבת המהירה ביותר נוסעת 3 שעות ו-30 דקות. הרכבת RUS של סימנס ולארו, הידועה גם בשם Sapsan, פועלת על קו זה מאז 2009, כשהיא עוברת מתחת למהירות המרבית האפשרית (300 קמ"ש) זאת בשל קשיים בשדרוג המסלול. חברת הרכבות הרוסית הוציאה כמעט מיליארד עבור שמונה רכבות. בשנת 2019 נחתמה הזמנה שלישית בעלות 1.1 מיליארד אירו ל-13 רכבות נוספות מאותו דגם.
מאז 1931 נוסעת הרכבת קרסנייה סטרלה ("החץ האדום") והיא נעה בשעה קבועה ממוסקבה בשעה 23:55 מדי יום, ומגיעה לסנט פטרסבורג בשעה 07:55 למחרת בבוקר, ולהפך.
הרכבת צפופה יחסית, מה שאומר שרק כמה רכבות במהירות גבוהה יכולות לנוע בכל יום. ישנן תוכניות להקמת מסילה מקבילית במהירות גבוהה שתאפשר עד 400 קמ"ש, בעלות משוערת של 696 מיליארד רובל.
לוח זמנים
ישנן 32 רכבות אקספרס ישירות מדי יום ממוסקבה לסנט פטרסבורג. הקו פועל בעיקר לנוסעים ויש בו רק מינימום בלתי נמנע לחלוטין של רכבות משא. עם זאת, רק עם מסלול אחד לכל כיוון (למעט מוסקבה לזלנוגרד, שיש בה שלושה מסלולים). עם פתיחת שירות ספסאן נעשו שינויים מאסיביים בלוח הזמנים של הרכבות הפרבריות, כאשר כמה רכבות עושות עצירות ארוכות כדי לאפשר עקיפה בעוד רכבות אחרות בוטלו, בצעד שגרם לטינה וכעס כלפי הנהלת הרכבות בעיירות וביישובים שלאורך הקו.
מסלול רביעי בין מוסקבה לזלנוגרד נמצא בבנייה, וישנן תוכניות להרחיב את המסילה השלישית מעבר לזלנוגרד אל טבר.
מלכי נורת'מבריה
מקורה של ממלכת נורת'מבריה באיחוד של שתי הממלכות האנגליות ברניקיה ודיירה. שתי הממלכות אוחדו על ידי אתלפירת' בשנת 604 לערך. הממלכה נותרה מאוחדת למעט שתי תקופות:
מלכי נורת'מבריה בתקופת השלטון הנורדי
בשנת 954 הפכה ממלכת נורת'מברלנד לחלק ממלכת אנגליה.
The Righteous Brothers
The Righteous Brothers (הרייצ'ס ברדרס) היו צמד מוזיקלי אמריקני המורכב מביל מדלי ובובי הטפילד. הצמד ביצע הקלטות שונות בין השנים 1963 עד 1975 ולאחר מכן המשיך להופיע עד מותו של הטפילד ב-2003.
בשנת 2003 הצמד נכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
רקע
הקריירה המוזיקלית של מדלי והטפילד החלה בשנת 1962, כאשר החלו לשיר בלהקה "The paramours". בעקבות ההצלחה הראשונית הם חתמו בהמשך על חוזה הקלטות בחברת התקליטים Moonglow Records. במהלך 1963 הצמד הוציא לשווקים שני אלבומים, אשר מתוכם שני שירים זכו להצלחה מתונה - "Little Latin Lupe Lu" ו-"My Babe".
הצמד בחר את השם "Righteous Brothers" לאחר שאחד מהמעריצים שנכח בהופעה שלהם צעק לעברם בסוף המופע "That was righteous, brothers".
במהלך 1965 הצמד הוציא את הלהיט אשר הופק על ידי פיל ספקטור. זה היה אחד מהסינגלים בז'אנר הפופ שזכו להצלחה הרבה ביותר באותה העת, זאת על אף שהשיר לא היה באורך הסטנדרטי של השירים שנוגנו ברדיו בתקופה זו. לפי BMI, הוא השיר המושמע ביותר בתולדות הרדיו עד היום.
ב-1965 הוציא הצמד מספר להיטים נוספים שהופקו על ידי ספקטור, בהם השירים "Just Once in My Life", "Unchained Melody", ו-"Ebb Tide", אשר כולם הגיעו למצעד הבילבורד טופ 10. "Unchained Melody" זכה להצלחה מחודשת ב-1990, כשחזר למעמד של להיט ענק בעקבות שימוש בו בסצנת הריקוד האחרון של סם ומולי בסרט "רוח רפאים".
בשנת 1987 ביצע ביל מדלי בדואט, יחד עם הזמרת ג'ניפר וורנס, את שיר הנושא מהסרט "ריקוד מושחת", "(I've Had) The Time of My Life". הסינגל הפך לרב מכר בינלאומי.
הטפילד מת ממנת יתר של קוקאין ב-5 בנובמבר 2003.
יחסי טורקיה–קיריבטי
יחסי טורקיה–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין הרפובליקה של קיריבטי.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין הרפובליקה של קיריבטי כוננו בשנת 2008.
עיקר שיתופי הפעולה שבין שתי המדינות נעשים בפורומים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות ופורומים שונים בהם תורמת טורקיה מכספה למען התפתחות אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת קיריבטי.
גרטן
גרטן (מצרפתית: Gratin, "מוקרם") הוא תבשיל קדירה מהמטבח הצרפתי, המצופה גבינה או פירורי לחם בחמאה ונאפה.
רכיבים אפשריים הנכללים בגרטן הם גבינת שמנת, בשר חזיר, בצל, פלפל שחור.
במדינות מסוימות גרטן נחשב למאכל חגיגי, ומוגש בחג המולד ובחג ההודיה.
נחל דולב
נַחַל דֹּלֶב הוא נחל בהרי ירושלים בפרוזדור ירושלים, ומהווה אחד משלושת הנחלים השייכים לשמורת נחל דולב. שני הנחלים האחרים הם נחל המערה ונחל אזן. שלושת נחלים אלה מהווים חלק מאגן הניקוז של נחל שורק, מתחברים לנחל זנוח ומשם מתנקזים לנחל שורק באזור בית שמש.
נחל דולב מתחיל באזור המושב נס הרים, בגובה של כ-700 מטרים מעל גובה פני הים, ולאחר כשבעה קילומטרים מגיע צפונית למושב זנוח, בגובה של כ-250 מטרים, שם הוא מתחבר לנחל זנוח. שביל המסומן בשחור מס' 9341 יורד מכביש 3866 מחסיה-נס הרים באפיקו של נחל דולב עד לכביש 3855. שמורת נחל דולב נמצאת בחלקו הצפוני של פארק עצמאות ארצות הברית, המשתרע על פני כ-30,000 דונם בשיפולים הדרום-מערביים של הרי יהודה.
ארזורום
ארזורום (בטורקית: Erzurum; בארמנית: Կարին - קרין; בכורדית: Erzîrom/ئەرزیڕۆم - ארזירום) היא עיר בירת מחוז מזרח אנטוליה ונפת ארזורום במזרח טורקיה. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסייתה מנתה 749,754 בני אדם.
גאוגרפיה
ארזורום שוכנת בגובה של 1,853 מטר במרכזו של מישור ארזורום, המוקף הרים מכל כיווניו, במרחק של כ-720 ק"מ מזרחית לבירה אנקרה. בשל כך ובשל גובהה של העיר שורר בה אקלים יבשתי קיצוני עם ממוצעי טמפרטורה של 11°C- בינואר, וערכי מינימום העשויים להגיע ל-30°C- ופחות מכך. שלג יורד בעיר לפחות 50 יום בשנה, ומכסה אותה במשך כ-120 יום בשנה בממוצע. העיר מהווה מוקד משיכה תיירותי במהלך חודשי החורף בזכות אתר הסקי הגדול בהר פלנדקן (Palandöken), הנישא לגובה של 3,271 מטר והנחשב לאתר הסקי הטוב במדינה. הקיץ קצר יחסית וממוזג, והטמפרטורה הממוצעת נעה סביב 20°C. העיר שוכנת באזור סייסמי פעיל ומספר רעידות אדמה פקדו אותה לאורך תולדותיה.
היסטוריה
המידע המוקדם ביותר לגבי העיר אזורום עצמה הוא מתקופת הביזנטים אשר ייסדו אותה בתחילת המאה ה-5. הביזנטים כינו את ארזורום תאודוסיופוליס (Theodosiopolis), על שמו של הקיסר תאודוסיוס הראשון, וסמלה של העיר הוא עיט דו-ראשי, המבוסס על סמל העיט הדו-ראשי הביזנטי. העיר המשיכה ועברה חליפות בין הביזנטים, הפרסים והערבים, עד שנכבשה בסוף המאה ה-11 בידי הסלג'וקים. אלה אימצו את שמה הקודם "ארזן" אך בשל כך שעיר אחרת נשאה כבר בשם זה, הוסיפו לה את הכינוי "רום" על שמם של הרומאים/הביזנטים והעיר הייתה ל"ארזן אל-רום" (ארזן הרומית) ומאוחר יותר ל"ארזורום". העיר נודעה כתחנה חשובה לאורך דרך המשי, וב-1515 נכבשה על ידי הסולטאן העות'מאני סלים הראשון.
במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה בין השנים 1877-1878 הותקפה ארזורום, והגנת שכונת אזיזיה (Aziziye) נסמכה בין היתר על נשים מתנדבות. המפורסמת בין נשים אלה היא ננה הטון שהפכה לאחד מסמליה של העיר.
העיר הייתה מוקד לקרבות בין האימפריה העות'מאנית ורוסיה גם בעת מלחמת העולם הראשונה. היא נכבשה בידי הרוסים ב-16 בפברואר 1916 במתקפת ארזורום והושבה לעות'מאנים רק מכוחו של הסכם ברסט-ליטובסק ב-1918.
ועידת ארזורום (בטורקית: Erzurum Kongresi) של התנועה הלאומית הטורקית התכנסה בעיר בעקבות חוזר אמסיה מ-22 ביוני 1919, החל ב-23 ביולי 1919 ועד ה-4 באוגוסט 1919. בוועידה השתתפו נציגיהם של חמישה מחוזות במזרח טורקיה והיא קיבלה מספר החלטות חשובות על אופן ניהולה של מלחמת העצמאות של טורקיה.
מוסטפא כמאל, מייסד טורקיה המודרנית, התפטר מהצבא העות'מאני בהיותו בארזורום ב-8 ביולי 1919 לאחר שנדון למוות שלא בפניו בידי הממשלה העות'מאנית בשל פעילותו בארגון התנועה הלאומית הטורקית. הוא הכריז על שחרור העיר, ובה הונפקה לו תעודת האזרחות הראשונה (Nüfus Cuzdanı) של הרפובליקה הטורקית החדשה. לאחר מכן עבר לאנקרה ובה קבע את מרכזה של התנועה.
ארזורום נודעה כ"הסלע" בקוד נאט"ו, ושימשה כבסיס חיל האוויר הדרומי ביותר של נאט"ו במהלך המלחמה הקרה.
בשנת 1957 נוסדה בעיר אוניברסיטת אטאטורק (Atatürk Üniversitesi) ובה למדו בשנת 2006 41,613 תלמידים. העיר אירחה את משחקי החורף של האוניברסיאדה בשנת 2011.
טקטיקה ימית
הטקטיקה הימית היא מונח המאגד יחד שיטות שונות שמטרתן השגת עליונות צבאית בזמן לוחמה ימית. זוהי המקבילה הימית לתורת הלחימה היבשתית.
טקטיקות ימיות מודרניות מבוססות על דוקטרינות טקטיות שגובשו לאחר מלחמת העולם השנייה, ונכתבו בעקבות התיישנותן של אניות המערכה ופיתוחם של הטילים ארוכי הטווח. מאחר שמאז מלחמת העולם השנייה לא התרחשו מערכות ימיות רחבות היקף - מלבד המערכה הימית במלחמת הודו-פקיסטן ב-1971, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת פוקלנד - רבות מהדוקטרינות הללו משקפות תרחישים ספקולטיביים בלבד, ומעולם לא נוסו בפעילות מבצעית של ממש. יש המעריכים שהתפרקותה של ברית המועצות והקטנת הצי הרוסי הביאו את התרחישים של המערכות הימיות לכדי התיישנות וחוסר רלוונטיות.
מושגי יסוד
בעת תכנון טקטיקות ימיות, ישנה חשיבות מכרעת לסיווגו של היריב הצפוי. לוחמה על פני השטח (אנ') מתמקדת בהתקפה והגנה בפני ספינת מלחמה השטה מעל לפני הים. לוחמה נגד צוללות עוסקת באיתור והרס של צוללות האויב. לוחמה נגד יריבים אוויריים כוללת תרחישי פעולה כנגד התקפה מאוויר של מטוסים או טילים ארוכי טווח.
מרווח הקרב
אחד ממושגי היסוד של הטקטיקה הימית המודרנית הוא מרווח הקרב: אזור סביב כוח ימי, שבו המפקד מרגיש בטוח ביכולתו לאתר או לחסל אויבים עוד לפני שהם מהווים סכנה. בדומה לזירות לחימה אחרות, מטרה טקטית קריטית היא זיהוי האויב לפני שהוא יזהה אותך.
הים הפתוח מספק את מרווח הקרב הטוב ביותר עבור צי חשוף. נוכחותה של יבשה ושינויים טופוגרפיים באזור מסוים מצמצמים את מרווח הקרב, מגבילים את אפשרויות התמרון, מקלים על האויב לחזות את מיקומו של הצי, והופכים את איתור כוחות האויב לקשה יותר. במים רדודים, איתור צוללות ומוקשים הוא בעייתי במיוחד.
היסטוריה
הטקטיקות הימיות התפתחו עם הזמן בד בבד עם ההתפתחויות בטכנולוגיה הימית, והמעקב אחר התפתחותן של הטקטיקות עצמן מלווה את התפתחותן של ספינות המלחמה.
העת העתיקה
הים הראשון שהחלו לשוט בו הציים המלחמתיים הוא הים התיכון.
בהתחלה לא הייתה תוכנית ברורה ונלחמו ללא סדר. ערב רב של ספינות, ששימשו כפלטפורמה ללוחמים הרגליים, התקרבו אחת לשנייה והחיילים פשטו על סיפון האונייה השכנה. במאה השמינית לפנה"ס התחילה להתפתח בפיניקיה תורת הלחימה הימית.
מכיוון שאבק השרפה עוד לא הומצא ובליסטראות למיניהן היו לא מדויקות להחריד, אחת האפשרויות שהייתה לימאים בימי הקדם, פרט לפשיטה על הסיפון, הייתה ניגוח ספינת האויב.
טקטיקת ניגוח הספינות הובילה לפיתוחים במבנה הספינה, שבתורם שכללו את אפשרויות השימוש בטקטיקה. לספינות המלחמה צורף איל ניגוח מעץ קשה, בדרך כלל עם מעטפת ארד (ברונזה), וכך התווספה לבין האפשרויות הטקטיות גם תמרון שבירת המשוטיות. הטקטיקה המקובלת הייתה לנסות ולסובב את חרטום האונייה, שבו נמצא אייל הניגוח, כלפי דופן הספינה היריבה, או לעבור במהירות לידה תוך כדי שבירת משוטיה עם אייל הניגוח. במקרה הזה, משוטי הספינה הנוגחת היו נמשכים לתוך הספינה על מנת שלא ינזקו.
בקרבות השונים, לעיתים מפקדים היו בוחרים לעשות שימוש בתבניות אחרות, כגון מעגל או סהר, אך אלו היו בדרך כלל תבניות אד הוק, שלא קיבלו תנופה מעבר לקרב ספציפי.
במקרה של ציים גדולים, הכוללים כמה עשרות ואף מאות אוניות הצי חולק בדרך כלל למספר פלוגות על מנת להקל על הקשר והפיקוד בין האוניות השכנות.
החידושים בטקטיקה היו מעטים יחסית. החידוש החשוב ביותר בתקופה זו נעשה דווקא על ידי הרומאים, עם יבשתי לכל הדעות. על מנת לגבור על הקרתגינים, המנוסים בקרבות ימיים, הרומאים הרכיבו מעין גשרים על סיפוני האוניות, ובעזרתם פשטו על סיפוני האויב. קשה לומר בוודאות כיצד פעל המנגנון הזה בפועל, אך ככל הנראה הפעלתו הייתה מסורבלת ביותר כי השתמשו בו, ככל הידוע, אך ורק במלחמה אחת - המלחמה הפונית הראשונה.
ימי הביניים ותחילת העת החדשה
החידושים הטקטיים בימי הביניים היו בעיקר מצידה של האימפריה הביזנטית. עם גילוי האש היוונית, הרכיבו על סיפון האונייה מעין גלילים חלולים, ובעזרת ההמצאה החדשה הבעירו את ספינות האויב. בהמשך, לקראת המאה ה-16 עם התפתחות התותחים, כח האש נעשה חשוב יותר, אך היות שרוב הדופן היה תפוס על ידי המשוטים, אפשר היה להרכיב את התותחים הימיים רק בחרטום וירכתיים ולכן מספר התותחים היה מצומצם יחסית. כתוצאה מכך, הניגוח נשאר אחד האמצעים היותר טובים להטבעת ספינת האויב.
עת המפרש
עם הופעת תותחים משופרים לקראת המאה ה-16 החלו להופיע ציים משמעותיים באירופה. הציים המלחמתיים באו לחזק את התגליות של הפורטוגלים באפריקה והודו, ואחריהם של ספרד באמריקה הדרומית והאוקיינוס השקט.
במאה ה-15 חלה התפתחות גדולה ביכולת השיוט והמפרשים, והחלו לבנות ספינות מלחמה, אשר הכח שהניע אותן היה הרוח ולא הזרוע האנושית. ספינות אלו היו מסוגלות להפליג באוקיינוס, ונשאו תרנים ועליהם מפרשים מרובעים, שאיפשרו שיט בזוויות קרובות יותר לרוח, והיו חמושות בתותחים כבדים בהרבה.
התפתחותה של ספינת הקרב, והופעתם של ציי מלחמה גדולים, שהיה ביכולתם להפליג כצי למשך חודשים ארוכים, יצרו את הצורך בהתאמת העקרונות הישנים של לוחמה ימית לתנאים החדשים.
השימוש באיל ניגוח הוא בלתי אפשרי לספינה המונעת בכוח הרוח; ספינת מפרש יכולה לנגח רק כשיש לה רוח בכיוון ובעוצמה מתאימים. ואולם, עדיין ניתן לבצע השתלטות על ספינת האויב. במאה ה-17, עם גידול בהשפעת מטח הדופן של הספינות החלה להופיע טקטיקת המערך הטורי. במסגרתה האוניות הסתדרו אחת אחרי השנייה וירו ביריבותיהן מטחי דופן על מנת להטביען. הצי היה נכנס לקרב בקו ארוך, וכך ניתן היה לרכז את האש של כל הספינות, או חלק גדול מהן, על מטרות מסוימות. בנוסף, בדרך זו היה מתגלה לאויב רק הצד החמוש והמוגן יותר של הספינות, ואילו הצדדים הפגיעים יותר - החרטום, ובמיוחד הירכתיים - היו מוגנים.
הציים הגדולים היו מחולקים בדרך כלל לפלוגות על מנת להקל על השליטה בהם. אחרי מספר מטחי דופן האוניות ניסו להתקרב אחת אל השנייה על מנת לפשוט על סיפון האונייה השכנה.הסיבה שבגינה הפשיטה על הסיפון עדיין הייתה נחוצה, היא חולשת התותחים. בתותחים מהעת ההיא היה קשה מאוד להטביע ספינה גדולה.
הטקטיקה האנגלית במאות ה-17 וה-18
במאה ה-17 ואף במאה ה-18 אנגליה לא הייתה מלכת הימים. צרפת והולנד שאפו גם הן להשתלט על הים. ההבדל העיקרי בין הטקטיקה האנגלית לצרפתית וההולנדית הייתה בשוקע האוניות. השוקע של האוניות ההולנדיות היה נמוך יותר בגלל המפרצים הצרים של הולנד שבהם נאלצו לעבור. הבדל זה השפיע על ההחלטות הטקטיות בעת הקרב.
מין הצד האנגלי, כאשר הציים התקרבו זה אל זה, האנגלים נטו לתפוס את הצד שממנו נושבת הרוח על מנת שהתותחים היותר כבדים, הנמצאים בסיפונים הנמוכים, יוכלו לירות. בקרב הם שאפו לפגוע בגוף האונייה ולהטביעה.
הצרפתים, להבדיל, ניסו לתפוס את הצד שאליו נושבת הרוח על מנת לנתק מגע בקלות רבה יותר אם הקרב היה משתבש. בקרב ניסו הצרפתים לפגוע במעטה האוניות היריבות על מנת לשבש את כושר התמרון. ככלל הצרפתים וההולנדים היו הרבה יותר גמישים בקרבותיהם ולא ניסו לפרסם ספרים עם קוד נוקשה, אשר חייב את הקצונה הבכירה. דוגמה לשיפור טקטי מפורסם ויוצא דופן של תמרון הטור העורפי, היא של הוריישו נלסון בקרב טרפלגר. נלסון פיקד על הצי הבריטי בעת מצור על נמל צרפתי. הוא תכנן לשבור את המערך הטורי של הצי היריב בעזרת שני טורים התקפיים, במטרה לבודד את החלק המרכזי והאחורי של הכוח מהחלק הקדמי ולבטל בכך את היתרון המספרי של אויביו. התוכנית עבדה בצורה מספקת, והצי של נלסון ניצח בזכותה את הקרב. נלסון עצמו נהרג בקרב, והוכתר כגיבור לאומי.
עת השריון
עם השתכללות הטכנולוגיה והטקטיקה של הלוחמה הימית, תמרון נוסף שזכה לפופולריות במקרים של התנגשות הדדית בין ציי אוניות המערכה, כונה ה"טריז", שתפקידו לפרוץ דרך שורות האויב. חסרונו של תמרון זה היה, שהתותחים של הספינות שנמצאות בעומקו לא באים לידי ביטוי. לעומת זאת, ציים שדבקו בטור העורפי סבלו מחסרונו של הטור, שהוא שביר ועלול להבקע על ידי הטריז.
באמצע המאה ה-19 סדרה של פיתוחים טכנולוגיים שדרגו משמעותית את ספינות המלחמה. בנוסף להופעתן של הספינות המשוריינות, הופיעו גם אוניות מערכה מונעות בקיטור בעלות צריחי תותחים מסתובבים, שהיו יכולות לנוע במהירות ולהפנות את תותחיהן על פי הצורך; זאת, לעומת אוניות הקו המונעות בכוח המפרשים שתמרנו באיטיות רבה יותר, ואשר תותחיהן היו קבועים במקומם, כשהם פונים לצדי האונייה.
שדרוגים אלו איפשרו את ביצועו של התמרון הטקטי חציית ה-T. במהלך התמרון חוצה קו של אוניות מלחמה את כיוון התנועה של קו אוניות המלחמה של האויב, במאונך לו, ומשלים עם אוניות האויב צורה המזכירה את האות T. בדרך זו יכול קו אוניות המערכה לירות מטח דופן מכל תותחי האוניות, לעומת קו אוניות האויב שיכול לירות רק בתותחיו הקדמיים.
התמרון בוצע בדרך כלל על ידי אוניות וסיירות מערכה, אך גם על ידי סיירות קלות וכבדות, במידה משתנית של הצלחה.
עת נושאות המטוסים
לקראת מלחמת העולם השנייה החלו להופיע נושאות מטוסים, שתפקידן העיקרי היה איסוף מודיעין. עם ההתפתחות בכלי הטיס, נוספו להן גם מטוסי קרב ומפציצים.
הופעתם של מטוסים וטילים יתרה את טקטיקת חציית ה-T, שכן שיגור טילים אינו מותנה בכיוונה של האונייה המפעילה אותם.
הצוללות במלחמות העולם
כניסתם ההדרגתית של הצוללות אל זירת הלחימה הימית במחצית הראשונה של המאה ה-20, יצרה שינוי דרמטי במיוחד בכל הנוגע למרווח הקרב, מאחר שהן יכלו לנצל את צלליתן הנמוכה כדי לשייט רוב הזמן מעל לפני המים כדי לגלות את האויב בטרם התגלו בעצמן. לאחר גילוי האויב הייתה הצוללת יורדת אל מתחת לפני המים ומנסה לשגר טורפדו לכוון ספינת האויב. אם לצי ספינות היה חשד סביר שישנה אפילו צוללת אחת בצי היריב, מרווח הקרב שלו היה מצטמצם דרמטית, והדבר היה עשוי לשנות מהותית את כל טקטיקת הלחימה.
בזכות המשקל הגבוה של כמות קטנה של צוללות בקרב ימי, הצוללות פעלו לרוב באופן עצמאי.
לקח זמן עד שיכלו הצוללות, גם מבחינה טכנולוגית, וגם מבחינת השכלול הטקטי בהפעלתן, להגשים את מלוא הפוטנציאל שלהן.
במחצית הראשונה של מלחמת העולם הראשונה עוד הצליחו צוללות גרמניות לפגוע בספינות קרב וספינות סוחר בריטיות – אך מהרגע שהחלו הבריטים לארגן את ספינות הסוחר כך שינועו בשיירות במקום כל ספינה לעצמה, ירדה יעילותן של הצוללות במידה ניכרת. ספינת סוחר בודדה היא טרף קל לצוללת, אך שיירה צפופה המלווה בספינות קרב חמושות היא אגוז קשה הרבה יותר לפיצוח. בשלב זה, צוללות רבות נפגעו בקרבות הימיים, ולא הצליחו לגרום נזקים דרמטיים.
הגרמנים ניסו בתגובה את השיטה הטקטית המכונה 'להקות הזאבים'. בשיטה זו, כמה וכמה צוללות היו מתכנסות סביב שיירת ספינות סוחר, ותוקפות אותה יחד בו זמנית. ההתקפה המתואמת הייתה מכניסה את השיירה ואת ספינות הליווי החמושות לפאניקה ובלבול, כשמכל עבר הומטרו על הספינות מטחי טורפדו קטלניים. הרעיון היה מוצלח – אך רק בתאוריה. בפועל, התקפה בשיטת 'להקות הזאבים' דרשה תיאום מדוקדק בין הצוללות כדי שלא יפריעו זו לזו בזמן הלחימה. מפקדי הצוללות בשטח היו עסוקים מדי בתפעול כלי השייט שלהם, כך שהאחריות על 'ניצוח התזמורת' וריכוז נכון של המאמץ המלחמתי נפלה על כתפיו של מפקד שישב בחוף וראה את התמונה הטקטית כולה. טכנולוגיית הקשר האלחוטי בתקופת מלחמת העולם הראשונה לא הייתה מפותחת מספיק כדי לספק תקשורת אמינה בטווחים כה גדולים – והתקפות להקות הזאבים לא צלחו.
המתיחות בין המעצמות במהלך מלחמות העולם וביניהן גרמה למרוץ טכנולוגי שמטרתו הייתה, מן הצד הגרמני, לאפשר לצוללות יתרון טקטי מרבי, ומן הצד הבריטי, להוציא את העוקץ מהיתרונות הטקטיים של הצוללות.
אחד הפיתוחים המשמעותיים הראשונים בהקשר זה היה הסונאר, הסונאר הוא אמצעי גילוי המאפשר לספינה לגלות צוללת מתחת למים על ידי שידור של גל קול, והאזנה להדים החוזרים מהמעטפת המתכתית של הצוללת. הסונאר ביטל את היתרון הגדול ביותר של הצוללת – חשאיותה – ובכך איים להפוך אותה ללא רלוונטית.
עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה, השדרוגים הטקטיים והטכנולוגים מן הצד הבריטי נותרו ללא מענה הולם מן הצד הגרמני, אך נקודת המפנה הגיעה ביוני 1940, עם כיבוש גרמניה את צרפת, מה שסיפק לצי הגרמני נמלים קרובים בהרבה לבריטניה, ואיפשר לגרמנים מגוון רחב יותר של טקטיקות המבוססות על גורם הפתעה ומהירות תגובה.
בשלב זה של הלחימה, לצוללות הגרמניות היו מכשירי קשר חזקים בהרבה מהמכשור שהיה בידיהם במלחמת העולם הראשונה, ואנטנות שמוקמו בחופי צרפת איפשרו למפקדים תקשורת טובה יותר עם הספינות שבים. בנוסף, ברשות הגרמנים עמד מכשיר הצפנה רב עוצמה בשם אניגמה, שסייע לתשדורת מאובטחת ושמירה על סודיות. שדרוגים טכנולוגים אלו שינו לחלוטין את האפקטיביות של הטקטיקה ממלחמת העולם הראשונה - "להקות הזאבים".
בתוך פחות מחודש מאז כיבוש צרפת, השתנה מצב העניינים באוקיינוס האטלנטי מקצה לקצה. צוללת גרמנית שזיהתה שיירה בריטית הייתה מעבירה הודעה מוצפנת אל הפיקוד בחוף, וזה היה מנחה את כל הצוללות שבאזור להקים מארב מתוכנן על נתיב ההפלגה. על פי הוראה מהחוף תקפו הצוללות את השיירה, וזרעו הרס וחרבן. גם כנגד הסונאר מצאו הצוללות שיטה יעילה: מכיוון שהסונאר סורק את פני הים, כאשר הצוללות צפו על פני המים הן לא הופיעו בסונאר ממרחקים ארוכים, ולכן שטו הצוללות כמעט רק מעל לפני המים, עד אשר איתרו ספינת אויב ועלה הצורך לארוב או לברוח.
במספר מקרים הצליחו להקות הזאבים להטביע שליש ואף מחצית מכל הספינות שבשיירה. הנזקים בלוחמה ימית נמדדים לרוב בטונות – משקלן הכולל של הספינות שהצליח צד אחד להטביע לצד השני. אם עד לכיבוש צרפת הצליחו הגרמנים להטביע בכל חודש ספינות בריטיות במשקל של כ-80 אלף טון בממוצע, הרי שהחל מיולי 1940 זינקה הכמות ל-230 אלף טון ויותר.
הבריטים השתמשו במטוסי סיור לאיתור הצוללות, אך רק פיצוח צופן האניגמה איפשר לבריטים להתגבר על "להקות הזאבים", על ידי כך שיכלו לנווט את השיירות בינות לצוללות שארבו להן. בהמשך, שיפור בטכנולוגיות המכ"ם וזיהוי התדרים, סייע לבריטים עוד יותר באיתור הצוללות, הגביר את מרווח הקרב שלהן, וסייע לבריטים להתחיל את הקרבות מול הצוללות במצב אידיאלי, בו הצוללת מותקפת עוד לפני שהיא מספיקה להתקיף.
טקטיקה ימית מודרנית
טקטיקות ימיות מודרניות מבוססות על דוקטרינות טקטיות שגובשו לאחר מלחמת העולם השנייה, ונכתבו בעקבות התיישנותן של אניות המערכה ופיתוחם של הטילים ארוכי הטווח.
בטקטיקה ימית מודרנית ארבעה מרכיבים מבצעיים: לוחמת שטח (על פני הים), לוחמה אווירית, לוחמה תת-ימית ולוחמת מידע. כל מרכיב כולל אמצעי לחימה ייעודיים ואסטרטגיות המנצלות יתרונות טקטיים המותאמים לאופן הלחימה.
קרבות ימיים מודרניים
שלושת העימותים הימיים המשמעותיים ביותר לאחר מלחמת העולם השנייה היו מלחמת הודו-פקיסטן, הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים ומלחמת פוקלנד. מכיוון שבשנים אלו פחת מספר הקרבות ועלה מספר הפיתוחים הטכנולוגים, התחזק הצורך לקבל החלטות טקטיות תחת אי ודאות מסוימת מבחינת האמצעים ההתקפיים שעומדים לרשות האויב מחד, והמערכות השונות של האויב שעלולות לנטרל את אמצעים התקפיים מאידך.
מלחמת הודו-פקיסטן ב-1971 הייתה המלחמה הראשונה בה לקחו חלק כמה מערכות נשק מודרניות מתקדמות ששינו מהותית את זירת הלוחמה הימית. כך למשל, לקחו חלק במלחמה זו הסונאר הפאסיבי/אקטיבי וטילי טורפדו בעלי יכולת התבייתות, וכן התקפות אוויריות מתקדמות על מתקנים ימיים הופיעו במלחמה זו. מלחמת יום הכיפורים הייתה נקודת ציון בתולדות הלחימה הימית. כלי הנשק המכריעים בה היו ספינות קטנות חמושות בטילים נגד ספינות. כמו כן נעשה לראשונה שימוש אפקטיבי בלוחמה אלקטרונית. קרב לטקיה היה קרב טילי ים-ים הראשון בעולם, וכלל דילמה טקטית בפני הפיקוד הישראלי, מכיוון שספינות הטילים הסוריות היו מצוידות בטילים מדגם סטיקס שטווח הירי שלהם גדול בהרבה מזה של הטילים שהיו ברשות הסטי"לים הישראלים. משמעות הדבר היא שבקרב ישיר בין ספינות הציים, יהיו חשופות הספינות הישראליות לירי למשך זמן רב, ללא שום יכולת להשיב אש. על פי התכנון המוקדם, התכוונו מפקדי הכוח הישראלי לבצע מתקפה למרות הנחיתות בטווח הירי, בתמיכת סיוע אווירי. בפועל, בפרוץ המלחמה חיל האוויר לא יכול היה להקצות כוחות לעזרת חיל הים, והמפקדים בשטח החליטו לבצע את ההתקפה ולהסתמך על מערכות בפיתוח ישראל שלא נוסו מעולם, כמו פיזור מוץ, והפעלת מערכות לוחמה אלקטרונית (ל"א) ששיבשו את מכ"ם ביות הטילים שהחטיאו את מטרתם. ההימור הטקטי של המפקדים בשטח התברר כמוצלח, וחיל הים הישראלי ניצח בקרב.
אולם הבריטים לא השיגו עליונות אווירית, והיו חשופים להתקפות אוויריות של חיל האוויר הארגנטיני, שהיה מצויד בטילי אקסוסט. אחד מהיעדים הטקטיים המרכזיים של הבריטים היה ההגנה על שתי נושאות המטוסים של הצי, ביניהן גם ה-אה"מ אינווינסיבל. בשלב זה, המכ"ם של הצי הבריטי היה חסר אפקטיביות מבחינת היכולת שלו לצפות איומים מהירים המגיעים מטווח רחוק, ולכן הצי הבריטי יצר קו הגנה ימי ראשוני שהורכב מכמה משחתות ופריגטות אשר השתתפו במשמרות מכ"ם כדי לספק זמן התראה רב יותר מפני התקפות אוויר ארגנטינאיות.
מלחמה זו הוכיחה את חשיבותם של מטוסי שליטה ובקרה אשר עבדו בשיתוף פעולה עם הצי. מטוסים אלו המריאו מנושאות המטוסים הבריטיות ויכלו לספק התראה מוקדמת עוד יותר בפני איומים אוויריים. מלחמת פוקלנד גרמה גם למעצמות נוספות לשלב בציים שלהם מטוסי שליטה ובקרה או מסוקים המשמשים לתפקיד דומה.
מאז מלחמת פוקלנד היו לאורך השנים כמה זירות לחימה ימיות נוספות בהיקפים קטנים יותר.
פיגוע ההתאבדות במשחתת קול בתימן בשנת 2000 - בו פוצצו מחבלים סירת תופת ליד הספינה וגרמו לחור בקוטר של כ-12 מטר - גרם לסיכונים אפשריים של טרור להילקח בחשבון מבחינה טקטית, בעת שהייה באזור ימי עוין. המלחמה העולמית בטרור הגבירה גם היא את המודעות לסיכונים הללו בזירה הימית. במהלך מלחמת אפגניסטן, התחזק מעמדם של הכוחות האוויריים-הימיים, כשכלי טיס שבסיסם בנושאות המטוסים האמריקאיות בצעו את רוב הגיחות ההתקפיות לאפגניסטן.
איומים מרכזיים בלוחמה ימית מודרנית
האיום העיקרי בלוחמה הימית המודרנית הוא טיל השיוט, אשר לרוב נישא על ידי מטוסים או צוללות. טילי שיוט מודרניים טסים במהירות על־קולית או תת־קולית גבוהה, ובגובה נמוך, כדי לחמוק מגילוי על ידי מכ"ם, מה שגורם לכך שהיריב המותקף עלול למצוא את עצמו במצב בו יש ברשותו שניות ספורות בלבד להגיב להתקפה. ההגנה העדיפה בהתמודדות מול טילי שיוט, הוא השמדת פלטפורמת השיגור של הטיל בטרם הטיל נורה. מכיוון שזה לא תמיד אפשרי, מהלכי ההגנה האפשריים לרוב יתמקדו בהפעלת מערכת הגנה אקטיבית, דוגמת מערכת הפלנקס, שיודעת לעקוב אחרי הטיל במעופו וליירט אותו, וכמוהו גם טיל הברק, שפותח על ידי רפא"ל.
עם השתכללות מערכות ההגנה, כלי שיט רבים החלו לשאת אמצעי לוחמה אלקטרונית, המשבשים ופוגעים במערכות הניווט וההנחיה של הטילים המונחים וגורמים לסטייתם מהמטרה.
איום נוסף בלוחמה הימית של ימינו הם טילי הטורפדו, אשר לא פעם מצוידים במערכות שונות המותאמות ליעד הספציפי כלפיו הטיל משוגר. למרות מהירותם האיטית של טילי הטורפדו, בהשוואה לטילי השיוט, ישנם פחות מערכות הגנה היעילות נגדם.
איום נוסף בלוחמה הימית המודרנית היא הצוללת, שמצוידת לא פעם בטכנולוגיה המאפשרת חמקנות. די בחשד לאיום מפני צוללת בודדת כדי לאלץ צי שלם להקדיש משאבים משמעותיים לסילוק האיום, שכן ההשלכות של צוללת אויב שלא ניתן להבחין בה עלולות להיות קטלניות. האיום שהציבו הצוללות הבריטיות במהלך מלחמת פוקלנד היה אחת הסיבות לכך שהצי הארגנטינאי היה מוגבל בפעולותיו. צוללת אחת בים השפיעה גם על פעילות הצי במלחמת הודו-פקיסטן ב-1971.
קיילי
ראו גם
}}
חזני
חזני הוא שם משפחה יהודי. {{פירושונים|
ראו גם
}}
מטריצה ריבועית
במתמטיקה, מטריצה ריבועית היא מטריצה שמספר העמודות שלה שווה למספר השורות.
בניגוד לסתם מטריצות, המייצגות העתקות ליניאריות ממרחב אחד למרחב אחר, מטריצות ריבועיות יכולות לייצג העתקות ממרחב אל עצמו, ולכן האוסף \ M_n(F) של מטריצות ריבועיות מסדר n על n מעל שדה F, סגור לכפל, ומהווה אלגברה, הקרויה אלגברת המטריצות.
קישורים חיצוניים
Matrix (mathematics)
ריווין קונל
ריווין קונל (באנגלית: Raewyn Connell; 3 בינואר 1944) היא סוציולוגית אוסטרלית נודעת העוסקת בסוגיות של תרבות, תקשורת והגמוניה פוליטית ובייחוד בחקר הגברויות. כיום מכהנת קונל כפרופסורית באוניברסיטת סידני, אוסטרליה.
ביוגרפיה
ריווין קונל נולדה בשם רוברט ויליאם קונל באוסטרליה. קונל היא אישה טרנסקסואלית אשר השלימה את השינוי הגופני מאוחר בחייה. מרבית מפרסומיה המוקדמים מופיעים תחת השם R. W. Connell הנייטרלי מבחינה מגדרית עד להוצאה השנייה של "גברויות" בשנת 2005. החל משנת 2006 כל פרסומיה תחת השם "ריוויון". לאחרונה היא עוסקת וכותבת בנושא טרנסקסואליות.
שותפתה לחיים, פאם בנטון (Pam Benton) הייתה אקטיביסטית בתנועת נשים, פסיכולוגית, סוציולוגית, כותבת ומשרתת ציבור. בנטון הייתה אחת ממייסדי רשת נשים מבוגרות (Older Womans' Network) באוסטרליה והייתה מעורבת בפיתוח מדיניות שוויון הזדמנויות בניו סאות' ויילס. בשנת 1997 נפטרה לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן. לקונל ולבנטון בת משותפת, קיילי בנטון-קונל.
השכלה
קונל סיימה את לימודיה בתיכון בצפון סידני. את התואר הראשון סיימה באוניברסיטת מלבורן והדוקטורט בסוציולוגיה (PhD) הוענק לה באוניברסיטת סידני.
קריירה אקדמית
משנת 1971 עד 1972 קונל הייתה מרצה לממשל באוניברסיטת סידני. בין השנים 1973 עד 1975 הייתה מרצה בכירה לסוציולוגיה באוניברסיטת פלינדרס, דרום אוסטרליה. היא ייסדה את מחלקת הסוציולוגיה באוניברסיטת מק'קארי בה כיהנה בין השנים 1976 עד 1991 והייתה לאחד מהאנשים הצעירים ביותר אשר מונו אי-פעם לתפקיד יו"ר אקדמי באוסטרליה. בארצות הברית שימשה קונל כפרופסורית אורחת באוניברסיטת הרווארד בתחום לימודי אוסטרליה בין השנים 1991–1992 ולאחר מכן כיהנה כפרופסורית לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז בין השנים 1992–1995. בשנת 1996 שבה לאוסטרליה והייתה פרופסורית לחינוך באוניברסיטת סידני עד שנת 2004. משנה זו ואילך היא מכהנת כפרופסורית באוניברסיטת סידני.
פעילות חברתית
קונל הייתה חברה מן המניין במפלגת הלייבור האוסטרלית (טרם נטייתה של המפלגה לימין בראשית שנות ה-80) וחברה באיגוד National Tertiary Education Union, שהוא איגוד אוסטרלי למועסקים בתחום ההשכלה הגבוהה. בשנת 2010 החליט האיגוד להעניק פרס על שמה של קונל, המוענק אחת לשנתיים עבור פרסום ספר ביכורים בתחום סוציולוגיה אוסטרלית. קונל שימשה כיועצת ל"אונסקו" UNESCO וליוזמות בינלאומיות הקשורות לגבריות, גברים ובנים, שוויון מגדרי ותהליכי שלום.
תחום המחקר
קונל התפרסמה בזכות מחקר בהיקף נרחב בתחום דינמיקת מעמדות ובנוסף בנושא האופנים בהם מדרגי מעמד ומגדר מובנים מחדש בחיי היום-יום בבתי הספר. בשנות ה-80 המאוחרות היא פיתחה תאוריה חברתית של יחסי מגדר שהדגישה, שמגדר הוא מבנה חברתי רחב היקף ולא רק עניין של זהות אישית. במקביל היא כתבה בנושאי עוני וחינוך ומיניות ומניעת איידס.
קונל ידועה מחוץ לאוסטרליה בעיקר בזכות עבודתה בנושא הבנייה חברתית בתחום הגבריות, שכן הייתה בין מייסדי תחום מחקר זה. ספרה "גברויות" (1995,2005) הוא המצוטט ביותר בשדה המחקר. המושג "גבריות הגמונית" משך תשומת לב ניכרת ועורר פולמוס רב.
במחקר עדכני של קונל היא בוחנת "תאוריות דרומיות" של נאו-ליברליזם ומגדר.
הסוציולוגיה של קונל מדגישה את טבעה ההיסטורי של המציאות החברתית ואופיה המשתנה של הפרקטיקה החברתית. כתיבתה מנסה לשלב פירוט אמפירי, ניתוח מבני, ביקורת ורלוונטיות לפרקטיקה. הרבה מעבודתה האמפירית עושה שימוש בראיונות ביוגרפיים, בתחומי החינוך, חיי משפחה וסביבת העבודה.
היא כתבה והייתה לשותפה לכתיבת למעלה מ-20 ספרים ו-150 פרסומי מחקרים ועבודותיה תורגמו ל-16 שפות.
ניתן לחלק את תחומי העיסוק של קונל ל-6 קטגוריות עיקריות:
תאוריות חברתיות
לדבריה של קונל, לתאוריה חברתית אין התייחסות רבה מחוץ לעולם האקדמי. לתאוריה חברתית מיוחס מוניטין המזוהה עם עמימות, חוסר מעשיות ויומרה, עם זאת, בתוך העולם האקדמי, יש לה יוקרה רבה - פוקו, בורדייה ולוי-שטראוס הם שמות המהלכים קסם.
עבור קונל, לכתיבת תאוריה ראויה נדרש צעד מעבר לנתון, מעבר למובן-מאליו; תאוריה ראויה היא זו שמערבת תרגיל חשיבתי ורציונלי ועליה לשלב ידע עם פרקטיקה, על כן, לא פשוטה היא מלאכת כתיבת תאוריה טובה.
עבודתה התאורטית של קונל נובעת מלימודי מדיניות (Policy Studies). עם הזמן, קונל החלה להתייחס לבעיה הפרקטית של התאוריה ושאלה מה המשמעות של העשייה האינטלקטואלית באוסטרליה ומה משמעותו של כוח עולמי עבור מחקר אינטלקטואלי במטרופולין הגלובלי (ארצות הברית ואירופה), אשר משם מגיעה מרבית התאוריה החברתית. מענה על שאלות אלה נענו במאמר "מדוע תאוריה קלאסית היא קלאסית"?, שהפך לפרסום המבוקר ביותר שלה. במאמר ביקורתי זה, קונל מנפצת את מיתוס האבות המייסדים של הסוציולוגיה ומשרטטת היסטוריה גלובלית ריאלית יותר של הדיסציפלינה, בדגש על השינויים המתמידים שלה מול האימפריאליזם.
לא די בערעור על התאוריה "הצפונית" אלא חשוב להראות גם שיש אלטרנטיבות רבות. ישנו שפע של רעיונות וטענות לגבי חברות קולוניאליות, תאוריה "דרומית" מספרת את הסיפור של המפגש של קונל עם השפע הזה. בנקודה זו, נפגשת העבודה התאורטית של קונל עם המחקר על אינטלקטואלים וזו מעלה שאלות לגבי הדרך בה עבודת האינטלקטואלים ממוסדת וכיצד ניתן לשנותה. יש לכך חשיבות רבה בפוליטיקה האוסטרלית. קונל מביעה תקווה כי ניתן יהיה ליישם דמוקרטיזציה גלובלית של מדעי החברה.
ב"תאוריה "דרומית" פותחת קונל בביקורת על התאוריה "הצפונית". היא מתארת את מפגשיה עם חשיבה חברתית מאזור תת-סהרה, אפריקה, אירן, הודו, אמריקה הלטינית ואוסטרליה ואז מהרהרת על טבעם של מדעי חברה גלובליים. מדובר בניסיון של קונל לעמוד על עקבותיה של למידה קונספטואלית וקטגוריזציה חברתית.
אינטלקטואלים
בספרה של קונל "להתעמת עם שוויון, מגדר, ידע ושינוי גלובלי" היא עוסקת באינטלקטואלים אוסטרלים ואחרים ובהיסטוריה הגלובלית של מדעי החברה וב"אינטלקטואלים ועבודת האינטלקטואלים" היא מנסה לראשונה לחשוב על אינטלקטואלים כקבוצה חברתית. קונל החלה לחשוב עליהם כ"כוח-עבודה" (Labour;Labor). תפיסה זו שימשה בסיס לשאיפה להשגת השתתפות של אינטלקטואלים בחיים. נדרש זמן-מה עד שרעיונות אלה התגבשו לכדי סדר-יום מחקרי. קונל החלה לחקור סוציולוגיה תעשייתית של אינטלקטואלים; ראשית, היא יצרה מסגרת עבודה אשר מקטלגת אופנים שונים של "כוח-עבודה" אינטלקטואלי. היא הצליחה למפות את תהליך יצירת "כוח-העבודה" האינטלקטואלי והצביעה על ההבדל בינו לבין סקטורים תעשייתיים אחרים. כמן כן, הראתה כי הנטייה האוסטרלית היא למטרופולין ולא למקומי.
במרכז התאוריה הסוציולוגית של אינטלקטואלים קונל מציבה את הדמות הקולקטיבית של "כוח-העבודה" האינטלקטואלי וחשיבות ההקשר החברתי שלו. ספרה "תאוריה דרומית" משנת 2007 הרחיב את העניין לדינמיקות גלובליות של יצירת ידע ומתח ביקורת על הדעות הקדומות מן הדרום בזרם המחשבה המרכזי במדעי החברה. היא ניתחה דוגמאות בעבודות תאורטיות מהדרום הגלובלי, כולל מעבודותיהם של ראול פרביש (Raúl Prebisch) - כלכלן ארגנטינאי שהניח את היסודות ליצירת תאוריית תלות, פאולין האנטונג'י (Paulin Hountondji)- פילוסוף ופוליטיקאי מבנין שכתב על "אתנו-פילוסופיה" במסגרת פילוסופיה אפריקאית, עלי שריאתי (Ali Shariati) - סוציולוג ומהפכן איראני, וינה דאס (Veena Das) - פרופסורית לאנתרופולוגיה, העוסקת באתנוגרפיה ההודית ואשיס ננדי (Ashis Nandy) - פסיכולוג ממוצא בנגלי, שעוסק בחקר הפוליטיקה של הודו.
רעיונות אלה של קונל מתכתבים עם החשיבה מחדש על תוכנם של מדעי החברה בתאוריות "דרומיות". לדבריה, היא מתקשה להתייחס לתאוריות הללו מבלי לחשוב על העבודה המחקרית והתנאים בה היא מתבצעת.
מגדר ומיניות
לפי קונל המונח מגדר מדבר על ייצוגי גוף ברצף ההיסטורי. מגדר הוא מבנה חברתי ולא שיקוף של הביולוגיה האנושית. על אף שזה מבנה, המתייחס ומאורגן בהתאם לרבייה אנושית, הרעיון לפיו ניתן להבין זאת באמצעות דיכוטומיות פשוטות הוא מוטעה.
מרבית המחקר של קונל בנושא מגדר ומיניות השתמש ברעיונות ומתודולוגיות ממדעי החברה על מנת להבין בעיות שעולות בעקבות אקטיביזם. מחקרה בנושא מתחיל בשנת 1974 ובשנות ה-80 הייתה שותפה לקבוצת חוקרים ואקטיביסטים מסידני בנושא איידס. הם יצרו שדה מחקר על מיניות בהקשר חברתי בקהילות הומוסקסואלית תוך שימוש בתאוריות חברתיות ופסיכולוגיות. בראשית שנות ה-2000, קונל הייתה מעורבת בשיתוף פעולה בנושא יחסי מגדר בסקטור הציבורי. החוקרים קיוו להניע יוזמות לשוויון מגדרי. הפרויקט נקלע לקשיים פוליטיים אך נחל הצלחה בשדה המחקר והעלה שאלות כגון: כיצד מוטבע מגדר במוסדות וכיצד אלה משתנים נוכח חברת שוק חדשה.
לדברי קונל, מחקרים אלה מעוררים בעיות תאורטיות והיא טוענת שיש להבין מגדר כמבנה היסטורי רב-ממדי. בה בעת, מעורבותה במחקר בנושא מניעת איידס הציבה שאלות לגבי מיניות כתהליך חברתי. קונל לא הייתה שבעת רצון מהמפנה בשיח תחת השפעת פוקו ובעיות ה"זהות".
מגדר נתפס כנושא משמעותי בתחום בריאות הציבור אך במדיניות בריאותית מיוחסות לו דיכוטומיות פשוטות. ב- "מגדר, בריאות ותאוריה" מציגה קונל גישה מתוחכמת יותר בדרושה לטיפול בנושאי בריאות, הן בהיקף המקומי והן בהיקף גלובלי. ב-"מגדר וכוח" קונל מציעה ניתוח סוציולוגי רחב-היקף על מגדר, תוך שימוש במיטב הכלים התאורטיים והממצאים המחקריים שעמדו לרשותה במחצית שנות ה-80. היא מותחת ביקורת על תאוריה מהותנית ותפקידי מין, דנה בהם הן ברמה הפסיכולוגית והן ברמה החברתית ומתמודדת מול בעיות פוליטיות. ב-"המדינה, מגדר ופוליטיקה מינית" מיישמת קונל תאוריה של מגדר וכוח על בעיות קלאסיות אלה. האופן הראוי שבו הפמיניזם צריך להתייחס למדינה היה מאז ומעולם עניין מרכזי בתנועות נשים. ב-"תקרות זכוכית או מוסדות ממוגדרים? " שואלת קונל, כיצד מגדר מוטבע במוסדות וכיצד רפורמה מגדרית פועלת.
גברויות
ספרה של קונל "גברויות״ פרץ דרך בחקר מגדר כאשר התווה את העיקרון של ריבוי גברויות. בהקדמה לספרה קובע ד"ר דני קפלן כי הנחת העבודה של קונל היא כי "מגדר איננו סל של "תכונות" שנקבע בטרם כל אינטראקציה חברתית אלא הוא "מקבץ של פרקטיקות" הנבנות באמצעות אינטראקציות חברתיות". התנהגויות והזדהויות גבריות מבטאות יחסי כוח שמתקיימים בחברה, לא רק בין גברים לנשים אלא גם בין גברים לגברים. בכל זמן נתון, התרבות המקומית מעלה על נס צורה אחת של גבריות הגמוניית ודוחקת ומדכאת אחרות. גבריות זו מנסה להכתיב את הנורמות והאידיאלים הראויים לגברים באותה חברה. אחרי שהדגימה כיצד זרמים עיקריים של מחקר במאה העשרים לא הצליחו ליצור מדע קוהרנטי של גבריות, מסיקה קונל כי הבעיה היא שגבריות אינה אובייקט קוהרנטי, לפחות לא במבודד ועל כן החקירה שלו יכולה להתבצע רק בהקשר רחב יותר. קונל גורסת כי מושג הגבריות בשימושו המודרני נגזר מן האינדיבידואליות האירופאית שהתפתחה עם צמיחת האימפריות הקולוניאליות והכלכלה הקפיטליסטית, ועל כן זהו מושג היסטורי חדש יחסית והוא תמיד יחסי לנשיות.
לימודי גברים ולימודי גבריות
לימודי גברים ולימודי גבריות, הם תחום מחקרי רב-תחומי, שהחל להתפתח בסוף שנות ה-80, כחלק מהחשיבה הפמיניסטית ולימודי המגדר. המחקר האקדמי כוון כל השנים ל"אדם האוניברסלי" (שלמעשה היה גבר), וזנח את המחקר על נשים. סיבה זו הובילה, בין השאר, להתפתחות תחום לימודי נשים. עם זאת, מחקר המתמקד בנשים בלבד שוב הופך את האישה ל"אחרת". מחקר על גברים, שמפנה את הזרקור גם אליהם – יוצר איזון אקדמי ופוליטי. כמו כן, ממש כמו לימודי נשים, לימודי גברים ולימודי גבריות מלווים בסדר-יום פמיניסטי וביקורתי, ולכן תורמים לשינוי חברתי, לשינוי התנהגויות מסוימות שמאפיינות גברים, ומביאים לקדמת הבמה את המגוון הגדול הקיים של החוויה הגברית. נקודת המוצא של המחקר היא שגם לגברים יש מגדר וכי יש מקום לבחון את חוויותיהם כגברים. הדור הראשון של מחקרי גבריות צמח בעיקר בעולם המערבי בסוף שנות ה-70. גברים שהיו פעילים בתנועות חברתיות, למשל נגד המלחמה בווייטנאם, נחשפו לשפה של הגל השני של הפמיניזם שעסק בהגברת התודעה הקולקטיבית לאחוות נשים. הם חשו, כי הגבריות במשבר וכי יש צורך ליצור תודעה חדשה גם עבור גברים. כך קמו תנועות לשחרור הגבר. חברו אליהם חוקרים ומטפלים שהקימו קבוצות תמיכה והעצמה בהן גברים יכלו לתת ביטוי למצוקותיהם כגברים, ובעיקר להתבונן בלחצים המופעלים עליהם מגיל צעיר לעמוד במדדים הפסיכולוגיים של תפקידי מגדר גבריים. הם טענו כי גם גברים, ולא רק נשים, משלמים מחיר נפשי גבוה כדי לעמוד בסטריאוטיפים המגדריים שהשתרשו בחברה.
דור שני של לימודי גבריות התפתח בשנות ה-80 וה-90, בעקבות הגל השלישי של הפמיניזם שהתמקד בנשים מקבוצות מיעוט. במקום לעסוק בקבוצת הגברים השלטת בחברה בני מעמד הביניים החלו לחקור את חוויותיהם של גברים מקבוצות שוליים שמאופיינות על רקע אתני, מעמדי, דתי, אידאולוגי, או מיני.
גברויות על פי קונל
על פי קונל, המונח "גברויות" אינו זהה ל"גברים". לדבר על גברויות פירושו לדבר על יחסי מגדר. מונח זה מתייחס לעמדת גברים בסדר חברתי מגדרי. בפסיכולוגיה פופולרית ובקרב אמונות עממיות רווחות, גבריות היא מודל שנוצק על ידי אלוהים או גנטיקה ואין עליו השפעה נשית. אמירות כגון: "ככה זה בנים", "כל הגברים אותו דבר" הן נפוצות. דבר אינו רחוק יותר מהאמת. ישנה עדות כבדת משקל, שבנים נבדלים זה מזה באופן משמעותי, שלגבריות פנים רבות ומשתנות לאורך ההיסטוריה ושלנשים תפקיד משפיע מאוד בעיצוב תפיסות גבריות.
קונל החלה להתעניין בנושא בשלהי שנות ה-70. לדבריה, כל מי שהתעניין במבני כוח הבין שקריאת התיגר על הפטריארכיה תשנה גם את חייהם של גברים. במחקר ממוקד, ניתן להבחין במדרג אקטיבי של גברויות. המונח "גבריות הגמונית" הוטבע לראשונה בשנת 1982. קונל שואלת את המושג הגמוניה, כפי שניסח אותו אנטוניו גראמשי, ויוצרת התאמה לצורה אחת של גבריות, שהופכת לצורה המועדפת של הגבריות אשר שואפת לשמר את מעמדה. קיומה של הגמוניה מותנה בחפיפה כלשהי בין אידיאל תרבותי ועוצמה מוסדית. ההגמוניה על הגבריות פועלת דרך סמכות, ורק לעיתים מגובה באלימות פיזית. אופייה של ההגמוניה, כפי שטען גראמשי, יכול להיות מאותגר על ידי צורות אחרות של גברויות שעם הזמן מאבדות או צוברות כוח.
הגמוניה ומוכפפות
על פי קונל, הגמוניה גוזרת הכפפה של קבוצה אחת לאחרת, ובתחום הגבריות טוענת קונל כי ההכפפה הבולטת של ימינו היא זו של הגבריות ההטרוסקסואליות המכפיפה את הגבריות ההומוסקסואלית, דרך שורה של פרקטיקות חומריות. האתנוגרפיה של האחר ביקשה בראשיתה לעמוד על ההבדלים בין התרבויות הנתונות תחת השלטון הקולוניאלי לעומת החברות המערביות. תמורה זו הובילה לבחינה השוואתית של גבריות ובעיקר בדימויים התרבותיים המשתנים של גבריות. מחקרים אתנוגרפיים המראים קשר בין גבריות אגרסיבית והומוסקסואליות מערערים על הקישור בינה ובין נשיות ורכרוכיות בתרבות המערבית. קונל טוענת כי האנתוגרפיה יכולה לתרום לחקר הגבריות רק אם תכיר ביחסים החברתיים המתנים את ייצורו של כל ידע אתנוגרפי, ולהכיר בהיסטוריות שהפוזיטיביזם מבקש להדחיק בכך שהוא מתעלם מהאפקט של מבטו של האדון הקולוניאלי על מושא המחקר האתנוגרפי שלו.