cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד ריד בלוך
דוד (דייוויד) ריד בלוך (20 ביוני 1939 – 6 באוגוסט 2010) היה מוזיקולוג ישראלי, מרצה למוזיקה, פסנתרן, מחשובי החוקרים של המוזיקה שנכתבה בגטו טרזין.
ביוגרפיה
דוד ריד בלוך נולד בסיאטל שבארצות הברית. כבר בגיל צעיר התעניין רבות בספרות, בשירה ובמוזיקה. הוא סיים תואר ראשון במוזיקה באוניברסיטת וושינגטון בשנת 1961, תואר שני באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1962, ותואר שלישי במוזיקולוגיה באוניברסיטת וושינגטון בשנת 1972. עבודת הדוקטורט שלו עסקה במוזיקה של אדגר וארז. תוך כדי עבודה על עבודת הדוקטורט, החל ללמד באוניברסיטת פורטלנד, שם ייסד קבוצה למוזיקה חדשה בשנת 1963. הקבוצה מומנה על ידי קרן רוקפלר וביצעה בחוף המערבי של ארצות הברית את המוזיקה של לוצ'אנו בריו, אנרי פוסר, ברונו מאדרנה וקרלהיינץ שטוקהאוזן. הקבוצה הזמינה יצירות מויליאם בולקום, מורט סובוטניק, סטיב רייך, ויליאם אולברייט, ג'ורג' קראמב ואחרים. בלוך נהג אז להקדים כל קונצרט בהרצאה על היצירות שבוצעו בו.
כאשר השלים בלוך את הדוקטורט, עלה עם משפחתו לישראל. בהמשך הצטרף לחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב. הוא הקים בחוג קבוצה לביצוע מוזיקה חדשה, ובמהלך עשר השנים הבאות הציג מלחינים רבים מן המאה ה-20 לקהל הישראלי, ביניהם ג'ורג' קראמב, ג'יאסינטו צ'לסי, ריצ'רד ורניק, צ'ארלס אייבס, שרל קוכלן וסטפן וולפה. דוד בלוך הוקסם ממוזיקת הרגטיים ומהמוזיקה לתיאטרון המחזמר בתיאטראות ברודוויי. הקורסים שלו על מלחינים אמריקאים (כולל גרשווין), מלחינים אירופיים ורגטיים ריתקו את תלמידיו, והיו אירועי מולטי-מדיה. הוא דרש מתלמידיו לכתוב חיבורים קצרים בסגנון של המלחינים שאת יצירותיהם למדו, וביצעו אותם בסוף הסמסטר.
בשנת שבתון שבמהלכה שהה באוניברסיטת וושינגטון, קרא בלוך ספר על המוזיקה של טרזין מאת ז'וז'ה קאראס. הוא הסתקרן לגבי הפרק הזה של השואה והחליט ללמוד עוד על המחנה והגטו שהיה ממוקם מחוץ לפראג בתקופת מלחמת העולם השנייה. מפגש בלונדון עם ג'רלדין אוורבך, בעלת סמכות חשובה במוזיקה יהודית, חיזק את התעניינותו בתחום המוזיקה של טרזין. בשובו לישראל חיפש בלוך את חברי הקהילה הצ'כית, שרובם היו ניצולי טרזין. אחת מהם הייתה הפסנתרנית אדית קראוס, שהייתה ילדת פלא ותלמידתו של הפסנתרן הנודע ארתור שנאבל. עוד בשהותה בטרזין בתקופת השואה היא ביצעה בביצוע בכורה את הסונטות של ויקטור אולמן, שנספה באושוויץ. אדית קראוס החלה לנגן שוב את היצירות שנגנה לראשונה בטרזין, אבל הפעם לקהל בישראל, ארצות הברית, אנגליה, צרפת וגרמניה. זה התאפשר בזכות מאמציו של דוד בלוך. כמו כן יזם בלוך את הגעתו של הבריטון הצ'כי הנודע קארל ברמן, שהורשה לעזוב את צ'כוסלובקיה ולערוך יחד עם אדית קראוס קונצרטים, וזאת בפעם הראשונה מאז שהתראו לאחרונה ב 1945 בטרזין.
כאשר דוד בלוך ביקר בפראג בשנת 1987 כדי לקדם את מחקרו על טרזין, הוא מצא כי יש התעניינות רבה בכך. מיד לאחר מהפכת הקטיפה ב -1989, הוא חזר והתקבל בצ'כיה בברכה. במהלך השנים הבאות התדפק בלוך על דלתות בתי הוצאה וחברות תקליטים, וקיבל את תמיכתם של המו"לים "בוזי אנד הוקס" ו"בוטה אונד בוק" לפרסם את המוזיקה של טרזין. בלוך הפיק סדרת תקליטורים, שיצאה כאנתולוגיה בחברת ההקלטות קוך. כמו כן שימש כיועץ לסדרת תיעוד של ה-BBC שעסקה במוזיקה של טרזין, ולתוכנית "גתה והגטו" של הטלוויזיה השוודית שעסקה במלחין ויקטור אולמן.
כאשר התעוררה המודעות לפרויקט טרזין שיזם בלוך, הוא קיבל כתבי יד מקוריים של יצירות שנכתבו בטרזין. דרך קשרים אישיים שיצר, הקליט בלוך יותר מ-100 ראיונות עם ניצולי טרזין בכל רחבי העולם. כמנהל פרויקט המוזיקה מטרזין נעזר במחקריו במוזיאון היהודי בפראג, בבית טרזין וביד ושם בישראל.
לא הייתה זו רק החייאת העבר של אנשים שסיקרנו את בלוך, אלא גם הפחת חיים חדשים ביצירותיהם של מלחינים, שהקריירה שלהם וחייהם נגדעו בצורה כה טרגית ונמהרת בשואה. בלוך החל ללמד קורסים על המוזיקה מטרזין שבהם השתתפו סטודנטים צעירים, ויחד עם פולקר אהמלס מהמבורג, גרמניה, ארגן כיתות אמן בתקופת הקיץ, שכללו גם מוזיקאים ניצולי שואה בקרב המדריכים. בין השנים 1999 ו-2003 נערכו כיתות אמן בינלאומיות עם סטודנטים עד גיל 18 בהדרכתם של ניצולי השואה פול קינג (כנר) ואדית קראוס (פסנתר). בשנת 2000 נערכו כיתות אמן בפראג, בשנת 2002 בשוורין, גרמניה, ובשנת 2003 בבית טרזין בישראל. בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב אף נכתבו מספר עבודות מ.א. על המוזיקה מטרזין.
במשך יותר מ-25 שנים פעל בלוך בלהט לחשוף את חייהם ואת המוזיקה של שוכני הגטו בטרזין. בחמש השנים האחרונות לחייו חלה בלוך במחלת האלצהיימר, ונפטר בביתו בכפר סבא ב-2010. הוא הותיר מאחוריו הרבה עבודה שלא זכה לסיים, כולל גם מספר הקלטות. משפחת בלוך היא האפוטרופוסית של ארכיון טרזין, אשר עבר דיגיטציה. בסופו של דבר יהיה ארכיון זה זמין לציבור.
גל חמרני
גל חמרני (נולדה ב-1992) היא ספורטאית פאראלימפית ישראלית, קפטן נבחרת ישראל בכדורשער נשים.
חמרני נולדה בראש העין עם מספר לקויות ראייה: אנירידיה וגלאוקומה, כתוצאה מכך סובלת בעין אחת מעיוורון ובעין שנייה ראייה מוגבלת לאבחנה בין חושך ואור. היא ביצעה שירות לאומי במסגרת יד שרה.
בגיל 13 החלה להתאמן בכדורשער במסגרת בית הלוחם ובגיל 15 השתתפה לראשונה בתחרות באירופה. בשנת 2015 זכתה הנבחרת במדליית זהב במשחקים העולמיים לעיוורים ולקויי ראייה והבטיחה את מקומה ב.
בשנת 2019 זכתה הנבחרת במדליית כסף באליפות אירופה והבטיחה את מקומה ב.
התחיות נוצרית
הִתְחַיּוּת היא התעניינות רוחנית בחיי הכנסייה בקהילתה. תומכי ההתחיות מאמינים בשיבה של הכנסייה למערכת יחסים חיובית עם אלוהים לאחר תקופה של דעיכה מוסרית. התכנסויות של לא-מאמינים נחשבות בעיני מנהיגי הכנסייה כבעלי השפעה חיובית על ההתחיות.
בספרות הנוצרית המחקרית, המושג 'תחייה' נלקח מסיפורי המקרא המתארים שקיעה והתעוררות מחודשת של אמונתם של בני ישראל באלוהים. בפרט, סיפורים על ממלכות יהודה וישראל מציגים נרטיבים שונים של שקיעה והתעוררות בהתאם לשליט: מלך רשע או צדיק. בין הסיפורים ניתן למנות את סיפורו של המלך יאשיהו שדחה את עבודת האלילים והשיב את עבודת השם אל בית המקדש, ואת סיפור מרד המכבים, שהצליחו להתנגד לפולחן פגאני ולהביס צבא זר.
היסטוריונים של הנצרות חולקים על השפעות ההתעוררות הלאומית בארצות הברית ובמדינות אחרות. במהלך המאות ה-18–20 חוותה החברה האמריקנית מספר "התעוררויות", האחרונה שבהן תוארה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
אוסאמה
לנהר זורמים שלושה נהרות עיקריים: איסבלה, סאביטה (Sabita) ויבקאו (Yabacao). פרט לכך, מוזרמים אליו גם שפכים רבים, ביתיים ותעשייתיים, והוא אחד הנהרות המזוהמים במדינה.
ג'יזס קולג' (קיימברידג')
ג'יזס קולג' (באנגלית: Jesus College) היא מכללה מרכיבה של אוניברסיטת קיימברידג'. השם המלא של המכללה הוא הקולג' של מרי הבתולה הקדושה, ג'ון הקדוש האוונגליסט והבתולה המפוארת הקדושה רדגונד, ליד קיימברידג'. השם הנפוץ שלה בא משמה של הקפלה שלה, קפלת ג'יזס.
ג'יזס קולג' הוקמה בשנת 1496 באתר של המנזר הבנדיקטיני מהמאה ה-12 של סנט מרי וסנט רדגונד על ידי ג'ון אלקוק, אז הבישוף של אילי. התרנגול הוא הסמל של ג'יזס קולג', על שם משפחתו של מייסדו. במשך 300 השנים מ-1560 עד 1860, ג'יזס קולג' הייתה בעיקר מכללה להכשרה לכמורה של כנסיית אנגליה.
לג'יזס קולג' יש נכסים של כ-344 מיליון ליש"ט, מה שהופך אותה לקולג' הרביעי בעשירו של קיימברידג'. המכללה ידועה בשטחים רחבי הידיים שלה הכוללים את מגרשי הספורט שלה ובקרבה לבית הסירות שלה.
שלושה חברים מג'יזס קולג' זכו בפרס נובל. שני עמיתים מהמכללה מונו לבית הדין הבין-לאומי בהאג.
סוניטה אליין (Sonita Alleyne) נבחרה לתואר מאסטר של ג'יזס קולג' בשנת 2019, 40 שנה לאחר שהמכללה החלה לקבל נשים כסטודנטיות. היא גם המנהיגה השחורה הראשונה של מכללת אוקסברידג'.
היסטוריה
כאשר נוסד בשנת 1496, הקולג' כלל מבנים שהשתלטו על נזירות סנט מרי וסנט רדגונד, אשר נוסדה בתחילת המאה ה-12; הקפלה היא בניין האוניברסיטה העתיק ביותר בקיימברידג' שעדיין נמצא בשימוש והקדים את הקמת המכללה ב-350 שנה, ואת האוניברסיטה בחצי מאה.
פרופיל אקדמי
ג'יזס קולג' מקבלת סטודנטים לתואר ראשון ושני לכל המקצועות באוניברסיטה, אם כי הקולג' בדרך כלל מקבל מספר גדול יותר של סטודנטים להנדסה, רפואה, משפטים, מדעי הטבע, מתמטיקה, כלכלה, היסטוריה, שפות ומדעי האדם, החברה והמדינה. המכללה מציעה מגוון רחב של מלגות.
1811 בארצות הברית
1811 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 35 שנה מיום היווסדה.
הנסיך אויגן, דוכס נרקה
הנסיך אויגן, דוכס נרקה (בשוודית: Prins Eugén, hertig av Närke; 1 באוגוסט 1865 – 17 באוגוסט 1947) היה בנו של אוסקר השני, מלך שוודיה.
קורות חייו ופועלו
אויגן נולד ב-1 באוגוסט 1865 בארמון דרוטנינגהולם, סטוקהולם, לאוסקר, נסיך הכתר של שוודיה ולסופיה מנסאו, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ופאולינה, נסיכת וירטמברג. אויגן אהב מאוד את הטבע בנורווגיה, וביקר לעיתים קרובות בכריסטיאניה, שם יצר קשר קרוב עם הציירים אריק ורנסקיאולד וגרהרד מונתה.
ב-21 בינואר 1904 קיבל אויגן את עיטור מסדר האריה הנורווגי, ובשנת 1905 הוצע לו כתר המלכות הנורווגי, אולם אביו התנגד שאחד מבניו יעלה לשלטון בנורווגיה.
לאחר סיום לימודיו בתיכון החל אויגן בלימודי האמנות, אולם אף על פי שנתמך בידי הוריו, הם לא הסכימו בקלות לעבודתו כצייר בשל מעמדו המלכותי. אויגן התמקד בעיקר בציור נופים והיה לאחד מציירי הנוף הבולטים בתקופתו. אויגן לא נישא מעולם, בשל נטייתו ההומוסקסואלית, וב-17 באוגוסט 1947 הוא מת בסטוקהולם.
ב-1945, לכבוד יום הולדתו ה-80 של הנסיך, יסד מלך שוודיה, גוסטב החמישי, את מדליית הנסיך אויגן המוענקת מדי שנה בשנה לאמנים בעלי השגים יוצאי דופן בתחומם.
קנת קאונדה
קנת דייוויד קאונדה, כונה בפי העם בקיצור "קיי. קיי" ("KK") (באנגלית: Kenneth David Kaunda; 28 באפריל 1924 – 17 ביוני 2021) היה פוליטיקאי זמביאני, נשיאה הראשון של זמביה בין השנים 1964–1991. לפני כן כיהן בינואר–אוקטובר 1964 כראש ממשלת רודזיה הצפונית האוטונומית. קאונדה עמד בראש המאבק לעצמאות של העם ברודזיה הצפונית, לימים זמביה, כמנהיג של הקונגרס הלאומי האפריקאי הזמביאני, אחר כך של המפלגה המאוחדת הלאומית למען העצמאות UNIP. החל משנת 1968 הנהיג משטר חד-מפלגתי אוטוריטרי. בשנת 1991 בלחץ השינויים בזירה הבינלאומית, נאלץ לארגן בחירות רב מפלגתיות ובעקבות תבוסתו בבחירות אלה פינה את מקומו ליריבו, פרדריק צ'ילובה. קאונדה כיהן בשנים 1970–1973 כיושב ראש הארגון לאחדות אפריקה.
שנות הילדות וההתבגרות
קנת קאונדה נולד במחוז הצפוני של המושבה דאז רודזיה הצפונית, ב"מיסיון ליבווה" בצ'ינסאלי. הוא היה בן הזקונים מבין שמונת ילדיהם של הלן ושל דייוויד קאונדה. מורה וכומר ומטיף פרסביטריאני של הכנסייה של סקוטלנד. האב היה יליד ניאסאלנד, מלאווי של ימינו, ונמצא בצ'ינסאלי לצורך שליחותו המיסיונרית. בלידתו הילד כונה גם "בוצ'יזיה", כלומר "הלא צפוי, שלידתו הייתה לא צפויה". קנת הצעיר הלך בעקבות אביו ונעשה מורה. הוא נשלח להמשיך את הלימודים בבית הספר התיכון במונאלי.
פעילותו כמחנך ודרכו בפוליטיקה המקומית והארצית
אך מתוך אכזבה ממנהיגותו של ראש הקונגרס הלאומי האפריקאי, הארי נקומבולה, הוא עזב מפלגה זו עם קבוצה של עסקנים והקים את הקונגרס הלאומי האפריקאי הזמביאני. בהזדמנות זו נבחר השם העתידי של הארץ - זמביה. השלטונות הקולוניאליים הבריטים הוציאו מחוץ לחוק את המפלגה עצרו את קאונדה ב-12 במרץ 1959. הוא שוחרר בינואר 1960 וב-31 בינואר אותה שנה הקים על בסיס הקונגרס הזמביאני את המפלגה הלאומית המאוחדת למען העצמאות (UNIP), אותה הנהיג כיושב ראש במשך 40 שנה, בין השנים 1960–2000. להבדיל מהקונגרס האפריקאי הזמביאני, המפלגה החדשה חרתה על דגלה את המאבק הלא אלים, לפי רוחו של מהטמה גנדי לשם השגת שלטון עצמי. כמו כן דגל קאונדה בפאן-אפריקניות ובשנת 1962 עמד בראש התנועה הפאנאפריקנית לחירות במרכז, מזרח ודרום אפריקה.
ראש ממשלה ואחר כך נשיא
בבחירות הכלליות באוקטובר 1962 עדיין הצליחה המפלגה הפדרלית המאוחדת (UFP) המבוססת על קואליציה של פוליטיקאים אפריקאיים ושל נציגי המתיישבים הלבנים תומכי המשך הסדר הקולוניאלי, לנצח בבחירות הראשונות. אולם אחרי פירוק הפדרציה של רודזיה וניאסאלנד בשנת 1963, בינואר 1964 מפלגתו של קאונדה, UNIP זכתה ברוב הקולות ברודזיה הצפונית וב־55 מושבים מתוך 65 בפרלמנט של המושבה.
בעקבות הבחירות בשנת 1964 הרכיב קאונדה את הממשלה האוטונומית הראשונה והנהיג אותה עד אוקטובר 1964 כשהארץ השיגה את עצמאותה. קנת קאונדה היה לנשיא הראשון של זמביה העצמאית. בטקס הכרזת העצמאות השתתפה הנסיכה מרי כנציגת בריטניה. זמביה התקבלה כמדינה עצמאית בחבר העמים הבריטי.
בשנת 1968 הוציא מחוץ לחוק את כל המפלגות פרט למפלגתו השלטת. תחת הנהגתו המדינה שמרה לעצמה את רוב המניות בחברות הזרות שפעלו בזמביה. משבר הנפט בשנת 1973 וצניחה בהכנסות מייצוא העמידה את זמביה במצב כלכלי קשה. מעורבותו של הנשיא קאונדה במתן תמיכה לוגיסטית לתנועות השחרור של העמים ברודזיה (דרום רודזיה לשעבר; לימים זימבבואה), באפריקה הדרום-מערבית (לימים נמיביה), באנגולה ובמוזמביק הכבידה על כלכלת ארצו, במיוחד כשארצות אלו היו השותפות העיקריות במסחר איתה. הנהגות של 15 תנועות שחרור אפריקאיות התארחו בשטח זמביה.
בלחץ בינלאומי ופנימי ברוח השינויים בעולם אחרי נפילת הקומוניזם והמעבר לדמוקרטיה של דרום אפריקה, בשנת 1991 הסכים ד"ר קאונדה לקיים בחירות רב-מפלגתיות. בבחירות ניצח יריבו, פרדריק צ'ילובה, מנהיג התנועה לדמוקרטיה רב-מפלגתית.
בשנת 1999 נלקחה לקאונדה אזרחותו אך היא הוחזרה לו בשנה הבאה.
חייו הפרטיים
קנת קאונדה היה נשוי משנת 1946 לבטי קאונדה ולזוג נולדו שישה בנים ושתי בנות. בנוסף היה להם עוד בן מאומץ. אחד מבניהם נפטר בשנת 1986. בטי קאונדה נאבקה בצעירותה לצד בעלה למען עצמאות עמה ובעת מאסרו ארגנה צעדת מחאה שהמשטרה הקולוניאלית השתמשה נגדה בגז מדמיע. היא נפטרה ב-18 בספטמבר 2012. קנת קאונדה היה צמחוני ונמנע משימוש במשקאות חריפים.
נפטר בלוסקה, בירת זמביה, ב-17 ביוני 2021.
לקריאה נוספת
(ניקולאי רשטניאק - אני חושב על האושר שבמאבק - מתוך 20 דיוקנאות פוליטיים, פוליטיזדט, 1989 -רוסית)
קישורים חיצוניים
Marissa K.Evans. U. Seattle,- biography of K Kaunda in the encyclopedia online, on site Black Past 2007-2012
סוריא אל-ג'נוביה (עיתון)
סוּרִיא אל-ג'נוּבִּיה (בערבית: سوريا الجنوبية, מילולית: סוריה הדרומית) היה עיתון שיצא לאור בירושלים החל מספטמבר 1919 על ידי עורך הדין מוחמד חסן אל-בודיירי, ונערך על ידי עארף אל-עארף.
הוא היה העיתון הערבי הפוליטי הראשון שנוסד בארץ ישראל אחרי מלחמת העולם הראשונה, ושימש שופר לחוגי הנוער הלאומני-קיצוני. העיתון שימש שופר ל"אגודה המוסלמית-נוצרית", שהייתה מפרסמת בו את החלטותיה וכוונותיה. בין הכותבים בעיתון היה גם אמין אל-חוסייני. עורך העיתון, כאמל אל-בודיירי, היה חבר "המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי"), שאל-חוסייני היה נשיאו וסיסמתו הייתה "ארצנו לנו". מפגשי הארגון נערכו לעיתים קרובות במשרדי העיתון ונתקיים ביניהם קשר הדוק.
באותה תקופה, המונח "סוריה הדרומית" התייחס לעמדה פוליטית שתמכה בלאומנות הפאן-ערבית של סוריה הגדולה, שהייתה קשורה לממלכה שהובטחה לשושלת ההאשמית מחג'אז על ידי הבריטים במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה, הנסיך ההאשמי פייסל ניסה להקים מדינה פאן-סורית או פאן-משריקית כזו (כלומר ממלכה מאוחדת שהייתה צריכה לכלול את כל סוריה המודרנית, כמו גם את הר הלבנון, ארץ ישראל ועבר הירדן).
העיתון דגל ברעיון הפאן-סורי הזה לצד עמדות פוליטיות לאומניות פאן-ערביות ופלסטיניות. עם היעלמותה של ממלכתו הסורית של פייסל, רעיון הפאן-סוריות איבד תמיכה, והעיתון התמקד בלאומנות פלסטינית והתנגדות לשלטון הבריטי ולעלייה יהודית, עד למניעת הפצתו על ידי השלטונות הבריטיים באפריל 1920, בזמן מאורעות תר"פ. ב-2 במרץ 1920, כחודש לפני פרוץ המאורעות, פורסם בעיתון מאמר שהזהיר: "אם לא יקשיבו למחאותינו בעל פה... במקום העט נשתמש בסכינים, ובמקום הדיו - בדם".
גוסטב וינקלר
גוסטב פרנדס וילזק וינקלר (בדנית: Gustav Frands Wilzeck Winckler; 13 באוקטובר 1925 – 20 בינואר 1979) היה זמר ומלחין דני.
קריירה
בשנת 1948, וינקלר זכה בתחרות כישרונות בתיאטרון הלאומי "סקאלה", בקופנהגן. בשנת 1950, החל להופיע בקביעות ברדיו הראשי של רשות השידור הדנית. באותו עשור, וינקלר ערך את סיבוב ההופעות הראשון שלו, במהלכו הופיע בדנמרק, בגרמניה ובהממלכה המאוחדת.
בשנת 1957 ויקלנר והזמרת בירטה וילקה זכו בקדם הדני לאירוויזיון 1957, ונבחרו לייצג את דנמרק בהופעת בכורתה באירוויזיון. ב-3 במרץ 1957, הצמד הופיע על בימת האירוויזיון עם השיר "Skibet Skal Sejle I Nat". הצמד הופיע תשיעי בסדר ההופעות, לפני איטליה ואחרי צרפת. הצמד זכה במקום השלישי עם עשר נקודות.
בשנים 1958–1961 ו-1964, וינקלר השתתף שוב בקדם הדני, אך לא זכה.
מותו
וינקלר נהרג בתאונת דרכים ב-1979, בגיל 53.
ג'ו-און: הקללה
ג'ו-און: הקללה (ביפנית: 呪怨) הוא סרט אימה יפני על-טבעי והראשון בסדרת סרטי "ג'ו-און" מאת הכותב והבמאי טאקאשי שימיזו.
הסרט יצא להפצה ביתית בקלטות וידאו בשנת 2000 ומשמש כהמשך לסרטים הקצרים "קאטסומי ו-4444444444", שגם הם נוצרו על ידי שימיזו.
סרט ההמשך "ג'ו-און: הקללה 2" יצא גם הוא בהפצה ביתית באותה השנה.
עלילה
העלילה המוצגת בסרט אינה ליניארית, אך פה היא תוצג לפי הסדר.
בשנת 1999, המאייר טאקאו סא'אקי רוצח את אשתו קיאקו לאחר שהוא מגלה שהיא מאוהבת במורה של בנם הצעיר בבית הספר, אותו היא מכירה מתקופת לימודם במכללה ושמו שינזוקה קוביאשי. לאחר מכן הוא רוצח את חתול המשפחה מר ומשאיר את טושיו, בנו לבד בבית לגורלו. רגשות הכעס והנקמה סביב הרצח מציפות את הבית ויוצרות עליו קללה הגורמת לקיאקו לחזור מחדש כרוח נקמנית בשם "אונריו". קיאקו לאחר מכן הורגת את טושיו בביתם. בעקבות הקללה, כל מי שיכנס לבית משפחת סא'אקי או יבלה במחיצת אדם שביקר בבית יקולל בקללה ויומת על ידי רוחותיהם של קיאקו וטושיו.
זמן לא ידוע לאחר מכן, בית משפחת סא'אקי נמכר למשפחת מוראקאמי. בת המשפחה, קאנה לומדת בחדר ביחד עם חברתה יוקי עד שהיא נזכרת שהיא צריכה ללכת לבית הספר במטרה להאכיל את הארנבים (שם היא וחברתה היסאו נהרגות על ידי קיאקו). יוקי, הסובלת מפוביה מחתולים נכנסת לארון בחדר לאחר שהיא מבחינה בחתול שחור (מר) שנכנס לשם. היא שומעת רעשים מעליית הגג ועולה אליה דרך הארון, שם קיאקו הורגת אותה. אחיה של קאנה, טסויושי לא מודע להתרחשות ויוצא לבית הספר במטרה לפגוש את חברתו מיזוהו טומורה, אך לא מגיע לבסוף (נהרג על ידי טושיו) ומיזוהו נאלצת לחכות לו בחדר המורים בזמן שאחת המורות יוצאת לחפש אותו. בזמן ההמתנה, טושיו רודף את מיזוהו והיא מקבלת שיחת טלפון מהמספר 4444444444 ולאחר מכן טושיו מופיע לצידה והורג אותה.
בינתיים, הבלש יושיקאווה חוקר את המוות של תלמידת בית ספר תיכון בשם היסאו יושידה (שמתה בזמן שהאכילה את הארנבים יחד עם קאנה) ויחד עם גופתה הוא מוצא חתיכה מלסת אנושית. בחזרה בבית משפחת מוראקאמי, האם נוריקו חוזרת מקניות ומבחינה בביתה קאנה הפצועה עולה במדרגות. קאנה מסתובבת אליה ומתגלה שחסרה לה הלסת התחתונה ונוריקו מתה.
זמן מה לאחר מכן, סוכנות הנדל"ן "סוזוקי" מנסה למכור את בית משפחת סא'אקי. המתווך טאטסויה יוצר קשר עם אחותו קיוקו, הרגישה לעל טבעי ומבקש ממנה לבדוק את הבית עבורו. בהגיעם לבית, קיוקו מבחינה ברוחה של קיאקו בקומה העליונה ומבקשת מאחיה שיביא לה משקה סאקה. לאחר שהיא לוגמת מהמשקה היא מקיאה אותו ומפצירה באחיה שכל אדם שבא לראות את הבית ישתה מהסאקה הזה, ואם הוא מקיא אותו החוצה זה אומר שהוא לא חזק מספיק להתמודד עם הרוחות שבבית.
בהמשך, קיוקו לומדת מאחיה שהוא מכר את הבית ובזמן שהיא עוברת לידו היא רואה אישה בשם יושימי קיטאדה עומדת בחלון ומביטה בה, בכך קיוקו מבינה שיושימי רדופה על ידי הרוחות.
קאטאסומי ו-4444444444
קאטסומי ו-4444444444 (קאטאסומי מיפנית: 片隅, "נדחק לפינה" בתרגום מילולי לעברית ו-4444444444: עשר רביעיות, מספר המסמל מזל רע בתרבות היפנית) הם שני סרטים קצרים שנוצרו על ידי טאקאשי שימיז. שימיזו יצר את הסרטים כחלק מתחרות סרטי אימה ובעקבותיהם הוא יצר את הסרט "ג'ו-און: הקללה". עלילת הסרטים הקצרים מתרחשת באמצע הסרט "ג'ו-און: הקללה" ועוקבת אחר קאנה וטסויושי מוראקאמי, בני המשפחה שעברו להתגורר בבית משפחת סא'אקי ומצאו את מותם.
קאטאסומי
קאנה היא תלמידת תיכון שנפגשת עם חברתה היסאו בבית הספר מכיוון שזהו תורן להאכיל את הארנבים במוסד. קאנה נפצעת בידה והיסאו יוצאת להביא ערכת עזרה ראשונה, אך ישות בלתי נראית תוקפת את קאנה. כאשר היסאו חוזרת, היא מבחינה באישה בעלת עור חיוור ושיער שחור הלבושה בכותונת לבנה (קיאקו סא'אקי) מתקדמת לעברה. היסאו מנסה להתגונן בעזרת כף חפירה, אך מותקפת מהצד על ידי גופתה של קאנה, שחזרה לחיים. הסרט נגמר כשלא ידוע מה עלה בגורלה של היסאו.
4444444444
טסויושי הוא אחיה של קאנה הרוכב על אופניו בדרך לבית הספר במטרה לפגוש את חברתו מיזוהו. בדרכו, הוא שומע טלפון סלולרי מצלצל באחד הפחים ועוצר כדי לענות לו, אך שומע ייללות חתול מגיעות מצידו השני של הקו. לאחר שטסויושי מנסה לברר מי המתקשר, הוא מבחין בטושיו סא'אקי יושב לצידו והורג אותו.
הפצה
הסרט יצא להפצה ביתית בקלטות וידאו ב-11 בפברואר 2000.
לואי-לוסיאן קלוץ
לואי-לוסְיָאן קְלוֹץ (בצרפתית: Louis-Lucien Klotz; 11 בינואר 1868 – 15 ביוני 1930) היה עיתונאי ופוליטיקאי צרפתי יהודי. שימש מספר פעמים בתפקיד שר בממשלות צרפת. הטביע את חותמו עת שימש בתפקיד שר האוצר בשלביה האחרונים של מלחמת העולם הראשונה ובתקופה שלאחר המלחמה.
שנותיו המוקדמות
לואי-לוסיאן קלוץ נולד בשנת 1868 בפריז למשפחה יהודית ממוצא אלזסי. בצעירותו למד משפטים, הוסמך כעורך דין, והחל לעסוק במקצוע זה במקביל לפעילויותיו הציבוריות.
קריירה פוליטית
קלוץ ניסה להיבחר לאספה הלאומית הצרפתית החל משנת 1893. לאחר שני כישלונות, עלה בידו להיבחר ב-1898 כציר סוציאליסט רדיקלי. הוא שמר על כסאו עד שנת 1925, ולרוב בלט בפעילותו הפוליטית, הן כציר, הן בתפקידים ציבוריים פיננסיים בכירים, בהנהלת המכס ובפיקוח על התקציב. בנוסף, קלוץ כיהן מספר פעמים כשר בממשלות צרפת קצרות-הימים של ימי הרפובליקה הצרפתית השלישית. בין 3 בנובמבר 1910 ל-2 במרץ 1911 כיהן כשר האוצר תחת ראש הממשלה אריסטיד בריאן בממשלתו השנייה. לאחר הפסקה קצרה, הוא כיהן שוב באותו תפקיד, ותחת אותו ראש ממשלה, זו הפעם בממשלתו השלישית, בין ה-27 ביוני 1911 ל-22 במרץ 1913. מיום זה ועד ל-8 בדצמבר כיהן כשר הפנים בממשלתו של לואי בארטו. כהונתו זו התאפיינה בהפגנות ובמחאות נרחבות כנגד חוק גיוס החובה לשלוש שנים. ב-12 בספטמבר 1917 התמנה קלוץ לשר האוצר בממשלתו השנייה של ז'ורז' קלמנסו. בתפקידו זה ניהל את המגעים לגבי פיצויי המלחמה שנתבעו מן הגרמנים. הנוסחה שטבע, ואשר אפיינה את מדיניותו הייתה: "הבּוֹש (Boche, כינוי גנאי לגרמנים) ישַלם". הוא כיהן כשר האוצר עד ל-20 בינואר 1920. כהונתו זו, בתקופה קריטית לכלכלת צרפת, הייתה לא מוצלחת, עד כדי כך שראש הממשלה קלמנסו תיאר אותו כ"יהודי היחיד באירופה שאינו יודע דבר בענייני כספים". להתאוששותה האיטית של צרפת מנזקי מלחמת העולם הראשונה היה חלק כלשהו בחולשתה היחסית בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר פרישתו
לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים היה קלוץ מעורב בכמה השקעות רבות-סיכון, שבהן איבד את כל כספו. בשנת 1929 הואשם במסירת המחאות ללא כיסוי, הורשע ונידון לשנתיים מאסר. שנה לאחר הרשעתו, ב-1930, נפטר בפריז. נושיו עיקלו את ביתו.
לקריאה נוספת
עברית: אליסטייר הורן, כך נפלה צרפת, הוצאת מערכות, 1971
לוקיוס השני
האפיפיור לוקיוס השני (בלטינית: Lucius II) נולד ברומא בשם ג'רארדו קצ'נמיצ'י דל אורסו וכהונתו הייתה מ-9 במרץ 1144 עד 15 בפברואר 1145. תקופת כהונתו זכורה בעיקר בשל אי השקט ששרר ברומא בתקופת, כתוצאה מהקמתה של "הקומונה הרומית" וניסיונותיה להוציא את רומא משליטתו של האפיפיור.
שנותיו הראשונות
ג'רארדו קצ'נמיצ'י דל אורסו נולד בבולוניה ושימש כקאנון בבזיליקת פרדיאנו הקדוש שבעיר לוקה, במשך שנים רבות. ב-1124 מינה אותו האפיפיור הונוריוס השני לחשמן בבזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוסלמה שבעיר רומא. דל אורסו שיפץ וחידש את הבזיליקה והגדיל את הכנסותיה. כמו כן מינה אותו הונוריוס לספרן הראשי של הדיוקסיה של רומא ולאחר מכן לנציגו האישי בגרמניה ב-1125. בשהותו שם סייע ותמך בבחירתו של קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לותאר השלישי ומינה את נורברט הקדוש מקסנטון לארכיבישוף של העיר מגדבורג. ב-1128 נשלח דל אורסו לבנוונטו כדי למלא את מקומו של הרקטור הקודם שהודח.
ב-1130 מינה אותו שוב האפיפיור אינוקנטיוס השני לנציגו האישי בגרמניה, משרה אותה מילא עד 1135–1136. הוא נטל חלק חשוב בשכנוע לותאר השלישי לשלוח סיוע צבאי לעזרת האפיפיור כנגד האנטי-אפיפיור אנקלטוס השני וניהל את המשא ומתן להכפפת נזירי מונטה כריסטו לסמכות הוותיקן. כמו כן, נשלח לסלרנו לדון עם אנקלטוס השני ועם בן בריתו רוג'רו השני, מלך סיציליה. כהוקרה לפועלו ולתמיכתו באפיפיור, מינה אותו אינוקנטיוס השני למשרת נגיד הוותיקן. בבחירות ב-1144 נבחר דל אורסו לכהן כאפיפיור לוקיוס השני והוקדש ב-12 במרץ. הוא בחר בשם זה כנראה משום שיום השנה של לוקיוס הראשון חל כמה ימים לפני כן.
היחסים עם אנגליה ופורטוגל
במסגרת מאמציו להיבחר לכהונה, הוא ערך מעין מסע בחירות באנגליה, בו התחייב להעניק הטבות למספר מנזרים, בישופים וכנסיות. לדוגמה, הוא הבטיח לפטור את מנזר אדמונד הקדוש מכל חובותיו לשלטון החילוני. כמו כן נשא ונתן עם בישוף הדיוקסיה של ויילס והבטיח לו להעלות את משרתו לארכיבישוף מטרופוליטני ולהעניק פליום לארכיבישוף מיורק. ביחס למחלוקת על המלוכה האנגלית, הוא תמך במתילדה הקיסרית בתביעותיה לכתר.
גם אפונסו הראשון, מלך פורטוגל שביקש להבטיח את עתיד ממלכתו העצמאית והצעירה, הציע לבצע הומגיום ללוקיוס ולקבל את חסותו. הוא התחייב למסור את אדמות פורטוגל לריבונותו ולהעלות מס שנתי בזהב בתמורה להגנת האפיפיור ולתמיכתו. לוקיוס הסכים לפרוש את חסותו על המלך ועל פורטוגל, אולם לא הכריז עליו כעל מלך פורטוגל, אלא כעל דוכס פורטוגל. אפונסו היה עתיד לקבל את ההכרה האפיפיורית רק בימי אלכסנדר השלישי כ-30 שנים מאוחר יותר.
בנוסף, העניק לוקיוס מעמד של עיר חופשית לטרקוויניה.
הסכסוך עם סיציליה
על אף שלפני כהונתו של לוקיוס שררו יחסים טובים בינו לבין רוג'רו השני מלך סיציליה, ולוקיוס היה אף סנדק של אחד מילדיו, לאחר היבחרו למשרה, התדרדרו היחסים ביניהם. שני הצדדים שאפו להרחיב את תחומי שליטתם באזור הנתון למחלוקת: העיר קפואה וסביבותיה. הצדדים נפגשו על מנת להבהיר את יחסי האדון והוסאל ששררו ביניהם ומשלא נענו דרישותיו של רוג'רו השני, הוא הורה לבנו רוג'רו השלישי לפלוש לקפואה. הלה ביצע את המוטל עליו, הכה בצבאות האפיפיור והגיע עד פרנטינו (Ferentino), צפונית לקפואה. מהלך זה גרם לאפיפיור לסגת מעמדותיו והוא נאלץ לשאת ולתת עם רוג'רו השני על שביתת נשק לשבע שנים ולמלא את דרישותיו.
הופעתה של הקומונה הרומית
אמנם בתחילת כהונתו, נקט לוקיוס צעדים תקיפים נגד חברי הסנאט שלמעשה גם אם לא להלכה קיבלו כח רב בעת כהונתו של האפיפיור אינוקנטיוס השני, אך כניעתו של לוקיוס העבירה מסר לחברי הסנאט הרומי שרצו כל העת בשליטה ובסמכות עצמאית כבימי האימפריה הרומית, שזוהי העת המתאימה לממש את חפצם. חברי מעמד הסוחרים חברו גם הם אל הניסיון להשתחרר מעול האפיפיור בעוד משפחות האצולה נקטו נייטרליות. הסנאטורים מובלים על ידי ג'יורדאנו פיירלאוני (Giordano Pierleoni), אחיו של האנטי אפיפיור אנקלטוס השני, הכריזו על מרד בסמכות האפיפיור, גירשו את אנשיו מלשכותיהם והכריזו על הקמת "הקומונה הרומית". הם דרשו מהאפיפיור להפסיק לנהל את השלטון החילוני, לעזוב את האדמות שאינן כנסיות ולהפסיק לגבות מסים. בתחילה ביקש לוקיוס את עזרתו של רוג'רו השני, אך זה עדיין נטר לו טינה וסירב. אז פנה לוקיוס במכתב וביקש את עזרתו של קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואליו הצטרף גם ברנאר מקלרבו שהפציר מהקיסר להתערב. כשחיכה לוקיוס לתשובת הקיסר, החליט לעשות מעשה והחליט לגייס את האצילים לצידו. הוא פנה במיוחד למשפחת פרנגיפני (Frangipani) והציע להעביר את המבצר שבסירקוס מקסימוס ואת האדמות שבדרום גבעת הפאלאטיום לרשותם בתמורה לתמיכתם בו. משפחות האצולה הסכימו והפורום רומאנום הפך לשדרה קרב שבגלל נמנע לוקיוס מלנסוע לגבעת האוונטין שם היה אמור להסמיך את ראש המנזר החדש של סן סבא. לבסוף, צעד לוקיוס השני בראש צבא קטן לעבר עמדות הסנאטורים בניסיון למגר אותם, אך נסוג לאחר בלחץ כוחותיהם ונפצע קשות מאבן שנזרקה עליו. הוא לא הצליח להתאושש מהפציעה ומת בכנסיית San Gregorio Magno al Celio תחת הגנתם של בני פרנגיפני.
הוא נקבר באמבולטוריום שבבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו.
Party Never Ends
Party Never Ends (בעברית: המסיבה אף פעם לא נגמרת) הוא אלבום האולפן השלישי של זמרת הפופ דאנס הרומנייה, אינה. האלבום יצא לאור ב-4 במרץ 2013, על ידי חברת התקליטים Roton.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-10 במצעד האלבומים המקסיקני, וה-88 במצעד האלבומים שביפן.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי סמיר אגרואל, די ג'יי פרנק, אמיל גנטוס, קית הטריק, סטיב מק, ולד לוקן ופליי & וין, והוא מכיל בתוכו שירים בסגנון הפופ, המשלבים בתוכם גם את סגנון הדאנס, שאפיין אלבומים קודמים של אינה.
בין היתר, באלבום זה נכלל הלהיט "More than Friends", בו השתתף דדי יאנקי.
מכונת נייר
מכונת הנייר המודרנית מבוססת לרוב על עקרונותיה של מכונת פוֹרְדְרִינִיר (Fourdrinier machine), שמייצרת נייר רציף באמצעות ארבעה חלקים נפרדים: יצירה, דחיסה, ייבוש ויישור. את העקרונות לייצור המכונה הניח הממציא הצרפתי לואי-ניקולא רובר בסוף המאה ה-18, והם פותחו עוד בראשית המאה ה-19 על ידי האחים האנגלים סילי והנרי פורדריניר (Sealy and Henry Fourdrinier), שעל שמם קרויה המכונה.
חלקי המכונה
המכונה מורכבת מארבעה חלקים:
היסטוריה
עד סוף המאה ה-18 יוצר הנייר בעבודת יד של אומנים ולכן היה יקר ונדיר. תהליך הייצור היה ארוך וכלל שלבים רבים בעבודה ידנית. הנייר יוצר גיליון-גיליון, על ידי טבילה של מסגרת מלבנית בתוך חבית עיסת נייר. לאחר שהמסגרת הוצאה מהחבית, המים נלחצו החוצה מתוך העיסה. העיסה שנותרה הונחה לייבוש, ולא ניתן היה להשתמש במסגרת שוב עד שגיליון הנייר הקודם הוסר ממנה.
המכונה הראשונה לייצור "נייר רציף" הומצאה בשנת 1799 בידי הצרפתי לואי-ניקולא רובר, שרשם עליה פטנט. המניע העיקרי ליצירת המכונה היה הסכסוכים החוזרים בין העובדים בשלבי הייצור השונים, במפעל לייצור נייר של סן-לז'ה דידו (Saint-Léger Didot) שבו עבד (שייצר נייר עבור שטרות כסף שהנפיק משרד האוצר הצרפתי). לאחר המצאת האבטיפוס, פרץ סכסוך בין רובר ודידו לגבי הבעלות על ההמצאה. רובר לבסוף מכר הן את הפטנט והן את אבטיפוס המכונה לדידו, שרצה להמשיך לפתח את המכונה באנגליה, ולהוציא שם פטנט, הרחק מהסחות הדעת של המהפכה הצרפתית, ועל כן הוא שלח את המכונה לגיסו בלונדון, ג'ון גאמבל (John Gamble).
במרץ 1801, לאחר ששלח אליו דידו דוגמאות של רצועות נייר רציף, הסכים ג'ון גאמבל להתחלק בבקשת הפטנט בלונדון יחד עם האחים סילי והנרי פוֹרְדְרִינִיר, שניהלו מפעל מוביל למכשירי כתיבה. גאמבל קיבל את הזכויות על הפטנט הבריטי 2487 ב-20 באוקטובר 1801, על גרסה משופרת של המכונה המקורית של רובר. לאחר מכן, פיתוח נוסף מומן בידי האחים פורדריניר. גאמבל ודידו שלחו את המכונה ללונדון, ולאחר 6 שנים והוצאות של 60,000 ליט"ש עלויות פיתוח, האחים פורדריניר קיבלו את הזכויות על מספר פטנטים נוספים. דוגמה מוקדמת של מכונת פורדריניר הותקנה במפעל בפרוגמור (Frogmore), הרטפורדשייר (Hertfordshire).
2014 בגרמניה
2014 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה גרמניה 143 שנות לאום.
פאול ריינקה
פאול היינריך אדלברט ריינקה (בגרמנית: Paul Heinrich Adalbert Reinecke, 25 בספטמבר 1872, ברלין - 12 במאי 1958, הרשינג אם אמרזה) היה ארכאולוג, היסטוריון ואוצר (מקצוע) גרמני, שהתמחה בעיקר בחקר הפרהיסטוריה. עבד במינכן ונמנה עם משמריה הראשיים של המונומנטים ההיסטוריים של העיר. נודע, בין השאר, בכרונולוגיה של התרבויות האלשטאט ולאטן. היה גם רופא בהכשרתו.
קורות חייו
החל משנת 1903 עבד ריינקה על "תיעוד המונומנטים הפרהיסטוריים של ממלכת בוואריה", כיהן בשנים 1937-1908 בתפקיד של "קונסרבטור ראשי" של "רשות המורשת הכללית של המונומנטים האמנותיים והעתיקות של בוואריה"
פעילותו המדעית
הוא חפר במיוחד בדרום גרמניה ואוסטריה, כולל האלשטאט, ונודע במיוחד הודות לכרונולוגיה שהציע לגבי תקופת הברונזה ותקופת הברזל ב"אזור שמצפון לאלפים" בשנים 1911-1902 פרסם ריינקה פריודיזציה שמהווה עדיין בסיס לשיטות סיווג ומיון לגבי ממצאים ארכאולוגיים רבים עשויים ברונזה שהיו עד אז מפוזרים במוזיאונים מקומיים קרובים לאתרי חשיפתם. הסביר את השיטה הכרונולוגית שלו בעזרת 17 טבלאות בכרך 5 של ספרו "עתיקות מן הפרהיסטוריה הפגאנית שלנו" ("Altertümer unserer heidnischen Vorzeit).
בשנת 1902, ריינקה פרסם בכתב העת החגיגי לרגל יובל המוזיאון במיינץ את מסתו "לצורך הכרת המונומנטים של תרבות לה טן באזור שמצפון להרי האלפים" שבה פירט את סיווגה של תקופת "לה טן" ל 4 שלבים (Lt A - Lt D). עבודה זו הפכה לאחד מספרי היסוד של הארכאולוגיה של הקלטים.
בעיקר על יסוד ניתוח טיפולוגי וסגנוני של הממצאים, חילק ריינקה את תקופת הברונזה המוקדמת והבינונית לארבעה שלבים:ריינקה A עד D. הוא הכיר בשלב ביניים של המשכיות המחבר את תקופת הברונזה המאוחרת עם תקופת הברזל במרכז אירופה הוא אימץ בשביל שלב זה את המונח "תרבות האלשטאט" שהומצא על ידי האנס הילדברנד. גם התרבות הלשטאט חולקה על ידי ל 4 שלבים:הלשטאט A עד D. מחקרים עתידיים הצביעו בהמשך על מידת חפיפה בין השלב ריינקה D והלשטאט A.
בעקבות מסעות המחקר שלו זכה לסקור סקירה מקיפה של הפרהיסטוריה באירופה והשלים את האוסף שניהל. כ"אוצר ראשי" של העתיקות בבוואריה ערך דו"ח מפורט על הפרהיסטוריה של ארבעת המחוזות של דרום בוואריה. פרש לגמלאות בשנת 1937.
חקר ביסודיות ממצאים רבים מן היישובים המבוצרים (בלטינית -"אופידום") וה"נמטונים" הקלטים, וכן את הביצורים בתקופת פלישת ההונגרים. תרם במיוחד לחקר הטופוגרפיה וההיסטוריה של האתרים, המצודות ורשת הדרכים הרומיים בפרובינקיה הרומית רייטיה בשמו קשור גם תאורן של כמה קבוצות חשובות של מונומנטים כמו הממצאים הנאוליתיים המוקדמים של תרבות מינכספן (אותה זיהה לראשונה בשנת 1900) ו"קבוצת אלטהיים" (1915) מאלטהיים-אסנבך וכו' אותם מיקם בהקשר ההיסטורי המתאים. בשנת 1902 טבע גם את המונח "תרבות שטראובינג" (קבוצת שטראובינג), קבוצה פהיסטורית מתקופת הברונזה המוקדמת שהתגלתה בדרום גרמניה ובשווייץ.
ריינקה התנגד בתוקף לגישת המחקר הלאומנית-גרמנית של בן זמנו, גוסטב קוסינה (1931-1858) והתייחס בדרך כלל בביטול לתפיסות הנאציונל-סוציאליסטיות בתחום מקצועו.
פאול ריינקה היה נשוי פעמיים: בשנת 1879 - לציירת לידיה הורן מטריאסט, ממנה נולד לו בן, וב-1916 לפרידה לישקה מחבל הסודטים.
מבחר פרסומים
ריינקה פרסם בחייו כ-350 מאמרים ומחקרים.
תעלומת הבית הנסתר
התעלומה של הבית הנסתר (אנגלית: The Mystery Of The Hidden House) הוא הספר השישי מתוך סדרת הספרים לילדים 'חבורת הבלשים והכלב' של הסופרת איניד בלייטון. הספר פורסם לראשונה בשנת 1948.
תקציר
פיפ, באטס, לארי ודייזי התבלבלו וחשבו כי ארנסט "ארן" גון, אחיינו של שוטר העיירה הוא לא אחר מחברם הטוב פרדריק בתחפושת. הם קראו לו בשם החיבה 'שמנמן' (Fatty) ובאטס אפילו נתנה לו את מתנת הכריסמס המיועדת אל פרדריק- מחברת מיוחדת שהכינה עם שמו עליה. עם זאת, כאשר ארן מספר זאת למר גון, שוטר העיירה, הוא חושש כי הילדים פותרים עוד תעלומה ומבקש מהוריהם לאסור עליהם לפתור עוד תעלומות. ארן מבקש מהילדים שוב ושוב לספר לו על התעלומה שהם פותרים והילדים בתגובה ממציאים תעלומות בדויות ומספרים לו אותן, הם מספרים לו על חוטפים וגנבים שנמצאים על גבעת חג המולד בתקווה שהוא יספר למר גון השוטר כדי שינסה לפתור את התעלומות השקריות. אחרי זאת הם מבקשים מארן ללכת אל הגבעה ולחקור אורות מרצדים הבוקעים ממנה (במציאות הילדים תכננו שלארי ופיפ יאירו את האורות ופרדריק יסתתר ויפחיד את ארן כאשר הוא יגיע למקום). בינתיים, מר גון מפחיד את ארן ומוציא ממנו את כל המידע על התעלומה והולך לבד לחקור את המקום. בלילה שבו מר גון יוצא לחקור, ארן מתחמק ויוצא לחקור אף הוא את הגבעה, ארן טועה בדרך ומגיע למקום שנקרא הארי הכסיל, שם הוא שומע קולות מסתוריים, צעדים ואף רואה אורות. ארן מספר לחבורה על המקרה. הילדים אינם מאמינים לו בהתחלה אך לאחר מכן הם מחליטים להתחיל לחקור. פרדריק מתלבש כמו ארן בשביל הכיף במהלך החקירה וכתוצאה מכך ארן נתפס ונלקח ל'הארי הכסיל'. באטס מציעה לפרדריק שארן יכול להיות שם, ופרדריק חוקר, עם פיפ ולארי שנגררו. ארן נמצא שם ופרדריק מבקש ממנו לחכות עד לבוקר הבא כדי שהולנד וכנופייתו ופיטר המשגיח יוכלו להילכד. המפקח מאזין לסיפורו של פרדריק ושולח שש ניידות משטרה להארי הכסיל. ארן מוחזר בבטיחות ומבטיח לקרוע את השיר החצוף שפרדריק כתב על מר גון.
ורברג
ורברג (בשוודית: Varberg) היא עיירה בשוודיה השוכנת במחוז הלנד, נכון ל-31 בדצמבר 2014 מונה העיירה כ-60,422 תושבים.
העיירה ממוקמת על חופה המערבי של שוודיה לים הצפוני וכ-70 ק"מ מהעיר גטבורג. חופה החולי הרחב הופך לסלעי ככל שממשיכים צפונה לכיוון הארכיפלג בבוהוסלן (Bohuslän). העיירה היא אתר נופש קייצי המושכת תיירי פנים וחוץ כאחד.
ורברג ממוקמת באזור המאופיין בגבעות ומישורים אשר מלאים בסלעים וחול אזור שרובו אינו מיוער ודליל יחסית בצמחייה.
היסטוריה
באזור שוכן מבצר משנת 1280 הנקרא גם הוא ורברג (בעבר נקרא גם Wardbergh, שמשמעו "גבעת המצפה" ["Watch hill"]). המבצר נבנה כחלק ממערך צבאי הכולל מספר מבצרים לאורך חופה המערבי, אשר היה בשליטה דנמרק. בתקופה זו שכן היישוב "Getakärr" כק"מ צפונית למבצר ובאמצע המאה ה-14 קיבל את שמו, העיר עברה כ-3 ק"מ צפונה סביב שנת 1400. נהרסה במלחמת קלמר 1611–1612 (Kalmar War) ונבנתה מחדש על-יד המבצר. ב-1645 מחוז הלנד עבר זמנית משליטת דנמרק לידי שוודיה למשך 30 שנים בעקבות אמנת ברומסברו השנייה (Treaty of Brömsebro). בתקופה זו שכנו באזור כ-600 תושבים. בשנת 1658 בעקבות אמנת רוסקילדה (Treaty of Roskilde) ההעברה לשליטה שוודית הפכה לקבועה. בשנת 1666 לאחר שרפה, הועתקה העיר לאזור שהוא כיום העיר העתיקה של ורברג. בשנת 1863 נחרבה העיר כתוצאה משרפה גדולה, לאחריה נבנתה העיר מחדש מלבנים. בשנת 1890 אוכלוסיית העיר מנתה כ-4,000 תושבים ועם התיעוש שהגיע בשנת 1930 העיר גדלה לכ-8,500 תושבים. לאחר רפורמת השלטון המקומי בשנת 1971 גדל שטח השיפוט המוניציפלי של העיירה לכדי אזור שבו מתגוררים כ-56,000 תושבים. העיר העתיקה שהיא מרכז העיירה נשתמרה כמעט במלואה ואף על פי שמספר מבנים נהרסו בשנת 1970, רוב המבנים המקוריים נשתמרו.
כמו כן בעיירה ממוקם הבקסל קוטג' (Bexell Cottage) שהוא מבנה היסטורי.
רון קלארק
רונלד ויליאם "רון" קלארק, מפקד, חבר (באנגלית: Ronald William "Ron" Clarke, AO, MBE; 21 בפברואר 1937 - 17 ביוני 2015) היה אתלט אוסטרלי. בשנות ה-60 קבע 17 שיאי עולם בריצות למרחקים ארוכים וזכה במדליית ארד אולימפית (טוקיו 1964).
קלארק כיהן כראש עיריית גולד קוסט בין השנים 2004 - 2012.
ביוגרפיה
קלארק נולד וגדל במלבורן.
באולימפיאדת מלבורן (1956) בהיותו בן 19 זכה קלארק לכבוד להדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים שנערך באצטדיון הקריקט של מלבורן.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה במלבורן ב-18 בדצמבר 1963 קבע קלארק בריצת 10000 מטר שיא עולם חדש של 28:15.6 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה ו-4 חודשים של פיוטר בולוטניקוב מברית המועצות (28:18.2 דקות). במהלך הריצה הוא קבע שיא עולם גם בריצת 6 מייל בתוצאה של 27.17.8 דקות.
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה קלארק במדליית ארד, בריצת 10000 מטר בתוצאה של 28:25.8 דקות, אחרי בילי מילס מארצות הברית שקבע שיא אולימפי חדש של 28:24.4 דקות ומוחמד חמודי מתוניסיה (28:24.8 דקות). נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום תשיעי, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:58.0 דקות ובריצת מרתון בתוצאה 2:20:26.8 שעות.
בתחרות שנערכה בהובארט אוסטרליה ב-16 בינואר 1965 קבע קלארק בריצת 5000 מטר שיא עולם חדש של 13:34.8 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-7 שנים ו-3 חודשים של ולדימיר קוץ מברית המועצמות (13:35.0 דקות). שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה באוקלנד ניו זילנד הוא שיפר את שיאו והעמיד אותו על 13:33.6 דקות. 4 חודשים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקומפטון קליפורניה ב-4 ביוני הוא שיפר פעם נוספת את שיאו העולמי והעמידו על 13:25.8 דקות. חודש ושבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה באוסלו נורווגיה ב-14 ביולי הוא שיפר בריצת 10000 מטר את שיאו העולמי והעמידו על 27:39.4 דקות ובכך היה לאתלט הראשון בהיסטוריה שירד מ-28 דקות בריצה זו. שיא זה החזיק מעמד כ-7 שנים ונשבר על ידי לאסה וירן מפינלנד (27:38.4 דקות). במהלך ריצה זו הוא קבע שיא עולם גם בריצת 6 מייל בתוצאה של 26.47.0 דקות.
בתחרות שנערכה בסטוקהולם שוודיה ב-5 ביולי 1966 קבע קלארק בריצת 5000 מטר שיא עולם חדש של 13:16.6 דקות. שיא זה החזיק מעמד 6 שנים וחודשיים ונשבר על ידי לאסה לירן (13:16.4 דקות).
באולימפיאדת מקסיקו (1968) סיים קלארק במקום חמישי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:12.4 דקות ובמקום שישי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 29:44.8 דקות.
פאבל וינוגרדוב
פאבל וינוגרדוב (נולד ב-31 באוגוסט 1953 במגדן) הוא קוסמונאוט רוסי. הוא השתתף במספר טיסות לתחנת החלל הבין-לאומית. לאחר פרישה מיחידת הקוסמונטואים וינוגרדוב חזר לעבודה בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
ביוגרפיה
פאבל וינוגרדוב נולד בעיר מגדן וגדל באזור צ'וקוטקה בה סיים לימודי בית ספר בשנת 1970. לאחר סיום הלימודים הוא נסע למוסקבה והתקבל ללימודים במכון לתעופה בשנת 1971. בשנת 1977 הוא קיבל תואר שני כמהנדס מכונות. בשנת 1980 הוא השלים לימודים בתחום עיבוד נתונים ממוחשב.
לאחר סיום הלימודים וינוגרדוב עבד תקופה מסוימת במכון בה למד ובשנת 1983 נקלט בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה. הוא עסק בפרויקטים של סויוז TM ומעבורת החלל בוראן.
בשנת 1992 וינוגרדוב החל הכנות במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים. הוא היה חבר צוות גיבוי במספר משימות.
בשנת 1997 וינוגרדוב טס לתחנת החלל מיר בחללית סויוז TM-26 (אנטולי סולוביוב היה מפקד צוות). הם שהו בתחנת החלל עד ל-19 בפברואר 1998. בתקופה זו וינוגרדוב וסולוביוב ביצעו 5 פעמים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 25 שעות.
במרץ 2006 וינוגרדוב היה מפקד טיסה של סויוז TMA-8 שהביאה לתחנת החלל משלחת קבועה מס' 13 בפיקודו. הצוות פעל בתחנת החלל כחצי שנה. בתקופה זו צוות ביצע פעולות תחזוקה, ניסווים לפי תוכנית ופעמיים בוצע פעילות חוץ רכבית.
2 על 1 מחייבת למשחק מלא
2 על 1 מחייבת למשחק מלא היא שיטת הכרזה בברידג'. הרעיון המרכזי בשיטה הוא שלאחר פתיחה בגובה 1 בסדרת מיג'ור, משמעות הכרזה של שותפו בגובה 2 היא שהזוג ישחק בחוזה של משחק מלא לפחות. השיטה פותחה בארצות הברית כשינוי והרחבה של שיטת ההכרזה האמריקאית הסטנדרטית, במטרה להתמודד עם הקבוצה הכחולה. 2 על 1 מחייבת למשחק מלא היא שיטת הכרזה פופולרית בארצות הברית ובארצות אחרות.
פאבל וינוגרדוב
ביוגרפיה
במרץ 2013 וינוגרדוב היה חבר צוות של סויוז TMA-08M שהביאה לתחנת החלל משלחת קבועה מס' 35 בה וינוגרדוב פעל כמהנדס. כאשר במאי משלחת קבועה מס' 35 עזבה את תחנת החלל, וינוגרדוב מונה למפקד משלחת מס' 36. במהלך שהות בתחנת החלל וינוגרדוב ביצע פעילות חוץ רכבית בגיל 58. הוא חזר לכדור הארץ ב-11 בספטמבר 2013 לאחר 166 ימי טיסה.
2 על 1 מחייבת למשחק מלא
היסטוריה
בשנות ה-50 של המאה העשרים שלטה הקבוצה הכחולה בברידג' העולמי. שיטת ההכרזה של האיטלקים התבססה על הכרזה מלאכותית בסדרת ה המתארת יד חזקה. שחקנים בארצות אחרות ניסו ליצור שיטות הכרזה אחרות, שיאפשרו להם להתחרות עם האיטלקים. מהניסיונות של שחקנים בארצות הברית לבנות שיטת הכרזה צמחה הכרזת 2 על 1 מחייבת למשחק מלא.
השחקנים האמריקאים Alvin Roth ו Tobias Stone פיתחו שיטת הכרזה שלמה. שיטת ההכרזה כללה גם הכרזת 1NT של שותפו של הפותח המחייבת לסיבוב הכרזה אחד (הפותח אינו מכריז Pass בהכרזה הבאה שלו). חידוש נוסף בשיטת Roth-Stone היה הכרזה של 1 או 1 עם לפחות חמישה קלפים בסדרה במקום ארבעה כפי שהיה מקובל קודם. אדגר קפלן (Edgar Kaplan) ואלפרד שינוולד (Alfred Sheinwold) המשיכו לפתח את השיטה.
פאבל וינוגרדוב
פעילות משלחת קבועה מס' 13 בתחנת החלל הבין לאומית
פאבל וינוגרדוב עם ג'פרי ויליאמס הגיעו לתחנת החלל ב-1 באפריל 2006 בחללית סויוז TMA-8. בתחנת החלל שהתה משלחת מס' 12 בפיקוד ויליאם מקארתור. בחללית "סויוז TMA-8" הגיע גם מרקוס פונטס מברזיל שהיה נציג סוכנות החלל הברזילאית. לאחר העברת אחריות על תחנת החלל לצוות החדש, צוות מס' 12 ביחד עם מרקוס פונטס עזבו אותה בחללית סויוז TMA-7.
אברהם ליפשיץ (איש חינוך)
הרב ד"ר אברהם ליפשיץ (נולד בתשי"ד) הוא איש חינוך ישראלי, שהיה ראש מינהל החינוך הממלכתי הדתי במשרד החינוך ומזכ"ל בני עקיבא.
פאבל וינוגרדוב
פעילות משלחת קבועה מס' 13 בתחנת החלל הבין לאומית
משלחת מס' 13 החלה את עבודתה המתוכננת.
2 על 1 מחייבת למשחק מלא
היסטוריה
בשנות ה-70 המשיכו מספר שחקנים מקליפורניה לפתח את השיטה: Rhoda Walsh ,Richard Walsh, John Swanson ו Paul Soloway. בשלב זה התווספה לשיטה הכרזה מחייבת בגובה 2 המחייבת למשחק מלא, לאחר פתיחה של השותף בגובה 1. השיטה נקראה Walsh או Western Roth-Stone, בגלל שפותחה במערב ארצות הברית. מאוחר יותר שונה שמה ל 2 על 1 מחייבת למשחק מלא.
אברהם ליפשיץ (איש חינוך)
ביוגרפיה
במהלך שירותו בצה"ל עבר טירונות בנח"ל ולאחר מכן שירת בחיל השריון.
2 על 1 מחייבת למשחק מלא
יסודות שיטת ההכרזה
לאחר שהשותף פתח 1 או 1, הכרזת סדרה אחרת בגובה 2 מחייבת להכריז משחק מלא לפחות. הכרזה בגובה 2 מתארת יד עם 12 נקודות לפחות. באמצעות ההכרזות לאחר ההכרזה בגובה 2 של שותפו של הפותח, מתארים שני השותפים את חלוקת וכוח הקלפים שברשותם. ברוב המקרים מכריזים בגובה הנמוך ביותר האפשרי (עיקרון ההכרזה הזולה) על מנת לאפשר המשך תיאור מדויק ככל האפשר של ידי שני השותפים.
פאבל וינוגרדוב
פעילות משלחת קבועה מס' 13 בתחנת החלל הבין לאומית
ב-26 באפריל לתחנת החלל הגיע חללית אספקה פרוגרס M-56 עם ציוד ומצרכים.
אברהם ליפשיץ (איש חינוך)
ביוגרפיה
לאחר מכן עבר למדרשה בטבריה ונקרא לנהל את המקיף הדתי בעיר, שכלל אז 180 תלמידים. כעבור שנה הפריד אותו לאולפנית ולישיבה עירונית, וניהל אותה 28 שנים וחצי ברציפות. כשעזב את תפקידו ועבר למינהל החמ"ד, היו בשני המוסדות יחד 1,400 תלמידים מכל האזור.
פאבל וינוגרדוב
פעילות משלחת קבועה מס' 13 בתחנת החלל הבין לאומית
ב-1 ביוני בוצע פעילות חוץ רכבית בה התקנת ציוד נוסף בחלק החיצוני של תחנת החלל. הפעילות נמשכה כ-6.5 שעות.
אברהם ליפשיץ (איש חינוך)
ביוגרפיה
בשנים 1990–1993 היה מזכ"ל בני עקיבא, ובשנים 2019-2010 כיהן כראש מינהל החמ"ד.
2 על 1 מחייבת למשחק מלא
הכרזת 1NT מחייבת לסיבוב הכרזה אחד
המשמעות של הכרזת 1NT של המשיב לאחר פתיחה של 1 או 1 היא 6-11 נקודות. הכרזה כזו מחייבת לסיבוב הכרזה אחד (One Round Forcing). משמעות ההכרזה במקרה זה שונה מהמשמעות בשיטת ההכרזה הסטנדרטית, בה תשובה של 1NT מתארת יד עם 6-9 נקודות. הסיבה לשוני היא שבשיטת 2 על 1 לא ניתן להכריז בגובה 2 עם 10 או 11 נקודות, בעוד שבשיטת הכרזה סטנדרטית המשיב יכול להכריז בגובה 2 גם עם 10 או 11 נקודות.
פאבל וינוגרדוב
פעילות משלחת קבועה מס' 13 בתחנת החלל הבין לאומית
ב-24 ביוני לתחנת החלל הגיע חללית אספקה פרוגרס M-57 עם ציוד ומצרכים.
ב-3 באוגוסט ויליאמס ורייתר ביצעו פעילות חוץ רכבית בה התקנת ציוד נוסף בחלק החיצוני של תחנת החלל. הפעילות נמשכה כ-6 שעות.
ב-11 בספטמבר 2006 לתחנת החלל הגיע מעבורת החלל אטלנטיס במסגרת משימה STS-115. במעבורת הגיעו מצרכים להמשך פעילות וציוד להרחבת תחנת החלל. חברי צוות המעבורת וחברי משלחת מס' 13 החלו בהרכבת החלק החדש. לצורך כך בוצעו פעילויות חוץ רכביות והופעל זרוע רובוטי של תחנת החלל קנדארם2. בפעילויות הרכבה הסתיימו בהצלחה וב-17 בספטמבר מעבורת החלל עזבה את תחנת החלל.
פעילות משלחת קבועה מס' 36 בתחנת החלל הבין לאומית
פאבל וינוגרדוב עם אלכסנדר מיסורקין וכריסטופר קסידי הגיעו לתחנת החלל ב-מרץ 2013 בחללית סויוז TMA-08M. בתחנת החלל שהתה משלחת מס' 35 בפיקוד כריס אוסטין. הצוות הצטרף לפעילות משלחת קבועה מס' 35 עד שבמאי 2013 הם עזבו את התחנת החלל ופאבל וינוגרדוב החל לפעול כמפקד משלחת קבועה מס' 36.
ב-28 במאי 2013 לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-09M ועל סיפונה פיודוד יורוצ'קין, לוקה פרטמיטנו (איטליה) וקרן נויברג (ארצות הברית שהצטרפו לצוות משלחת קבועה מס' 36.
ב-15 ביוני לתחנת החלל הגיע חללית אספקה ATV-4 "Albert Einstein" של סוכנות החלל האירופית עם ציוד ומצרכים.
ב-24 ביוני בוצע פעילות חוץ רכבית בה הוחלף ציוד נוסף בחלק החיצוני של תחנת החלל. הפעילות בוצע על ידי יורצ'יכין ומיסורקין והיא נמשכה כ-6.5 שעות.
ב-2 ביולי לתחנת החלל הגיע חללית אספקה פרוגרס M-20M עם ציוד ומצרכים.
ב-9 באוגוסט הגיע חללית אספקה H-II Transfer Vehicle יפנית. היא הביאה 5.9 טון ציוד ומצרכים.
ב-16 באוגוסט בוצע פעילות חוץ רכבית רביעית בה הותקן ציוד נוסף בחלק החיצוני של תחנת החלל. הפעילות בוצע על ידי יורצ'יכין ומיסורקין והיא נמשכה כ-6.5 שעות.
ב-22 באוגוסט יורצ'יכין ומיסורקין ביצעו פעילות חוץ רכבית חמישית. בפעילות זו היה מתוכנן לפרק חלקים ולהתקין במקומם ציוד חדש. הפעילות נמשכה כ-6 שעות אך ללא הצלחה.
ב-11 בספטמבר 2006 לתחנת החלל הגיע מעבורת החלל אטלנטיס במסגרת משימה STS-115. במעבורת הגיעו מצרכים להמשך פעילות וציוד להרחבת תחנת החלל. חברי צוות המעבורת וחברי משלחת מס' 13 החלו בהרכבת החלק החדש. לצורך כך בוצעו פעילויות חוץ רכביות והופעל זרוע רובוטי של תחנת החלל קנדארם2. בפעילויות הרכבה הסתיימו בהצלחה וב-17 בספטמבר מעבורת החלל עזבה את תחנת החלל.
ב-10 בספטמבר וינוגרדוב, מיסוקריםן וקסידי נכנסו לחללית סויוז TMA-08M וחזרו לכדור הארץ. אחריות על תחנת החלל עברה לפיודור יורצ'יכין שמונה למפקד משלחת מס' 37.
2 על 1 מחייבת למשחק מלא
הכרזת 1NT מחייבת לסיבוב הכרזה אחד
מדוע הכרזת 1NT מחייבת לסיבוב הכרזה אחד?
נדגים זאת באמצעות היד הבאה של המשיב לאחר פתיחה של 1.
AJ6
K983
K1083
42
לאחר שהמשיב הכריז 1NT והפותח חויב להכריז פעם נוספת המשיב יוכל להראות את ההתאמה בסדרת ה ולהזמין את הפותח למשחק מלא של 4. אם לפותח יש 14 נקודות או יותר הוא יענה בוודאות להזמנה.
אברהם ליפשיץ (איש חינוך)
חיים אישיים
תושב חיספין. נשוי לרחלה, שהייתה סגנית מנהלת בית ספר תיכון נופי גולן, וכיום עומדת בראש מסלול לימודי היהדות והחמ"ד במכללת אוהלו. אב לשישה.
בלגיקה (ספינה, 1884)
בלגיקה (Belgica) הייתה אוניית־מפרשים תלת־תורנית שתוכננה ונבנתה על ידי יוהן כריסטיאן יקובסון בסוולוויק (Svelvik) בנורווגיה כאוניית ציד לווייתנים. היא הושקה ב־1884 בשם "פאטריה" (Patria). בשנת 1896 נרכשה על ידי חוקר הקוטב הבלגי אדריאן דה ז'רלאש, הוסבה לאוניית מחקר ושמה הוחלף ל"בלגיקה". היא שימשה כאוניית המשלחת האנטארקטית הבלגית בשנים 1897–1901, והייתה לאונייה הראשונה ששהתה חורף שלם באנטארקטיקה. ב-1902 נמכרה האונייה לחוקר הקוטב פיליפ, דוכס אורליאן, והובילה משלחות חקר אל החוג הארקטי ב־1905 ובשנים 1907-1909. ב-1916 נמכרה האונייה, שמה הוחלף ל"איספיורד" (Isfjord) ועסקה בהובלת פחם מ־Longyearbyen לצפון נורבגיה. ב־1918 נמכרה שוב, שמה הקודם הושב לה והיא הוסבה לאוניית חרושת (factory ship) להפקת שמן דגים ולעיבוד דגים שבסיסה נמל הרסטאד (Harstad). באפריל 1940 הופקעה על ידי הבריטים ושימשה כמחסן תחמושת צף באותו נמל. ב־19 במאי 1940, במהלך הפצצה של חיל האוויר הגרמני את הנמל וסביבותיו, נפגעה "בלגיקה" מגלי ההדף במים, התמלאה מים וטבעה. לפי סברה אחרת, האונייה טובעה בכוונה תחילה כדי שלא תיפול לידי הגרמנים. שרידי האונייה התגלו על ידי צוללים חובבים ב־1990.
תיאורה
הספינה "פאטריה" נבנתה לציד לווייתנים על ידי יוהן כריסטיאן יקובסון בסוולוויק שבנורווגיה. אורכה 35.97 מ', רוחבה 7.62 והשוקע 4.11 מ'. הותקן בה מעטה מפרשים של בארק (barque): שלושה תרנים, על התורן הקדמי והראשי מערך שלם של מפרשים רוחביים, ועל התורן האחורי מפרשים אורכיים. בנוסף למפרשים צוידה הספינה במנוע קיטור של 35 כ"ס מתוצרת חברת נילנדס ורקסטד מאוסלו. מנוע עזר זה סובב מדחף שניתן היה להרימו ולהוציאו מן המים בשעת הצורך.
היא נבנתה מעץ אורן ומאורן אמריקאי ושדריתה מעץ אלון. כדי להגן עליה מפני שיני הקרח, ציפו את תחתיתה בנסרי עץ קשה. חרטום האונייה חוזק במיוחד על ידי לוחות ברזל מעל ומתחת לקו המים.
המשלחת לאנטארקטיקה
בשנת 1886 רכש אדריאן דה ז'רלאש את "פטרייה" כדי להמיר אותה לספינת מחקר. שמה שונה ל"בלגיקה" ומטח של 21 יריות הושמע בטקס קריאתה בשמה החדש. דה ז'רלאש גייס מימון למשלחת מן החברה הגאוגרפית המלכותית של בלגיה. טעונה ב-40 טון של מצרכי מזון ב-10,000 פחים, יצאה "בלגיקה" למסעה ב-16 באוגוסט 1897 מאנטוורפן, בלגיה ופניה לאנטארקטיקה. על סיפונה נשאה צוות של 23 אנשים. בראש המשלחת עמד דה ז'רלאש, רב החובל היה ז'ורז' לקואנט. בין שאר חברי המשלחת היו רואלד אמונדסן, הנריק ארקטובסקי, אנטוני בולסלב דוברוולסקי ואמיל רקוויצה. "בלגיקה", העמוסה מעבר לכושר נשיאתה, התקלקלה בים הצפוני ונאלצה לעגון באוסטנד לתיקונים. שני אנשי צוות ערקו שם ועוד שניים ירדו לחוף ללא רשות וחזרו שתויים.