cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלחמה הברברית הראשונה
קרבות
נקודת המפנה במהלך המלחמה הייתה כיבוש העיר דֶרְנָה בידי הגנרל ויליאם איטון והסג"ם פרסלי או'באנון. השניים הובילו כוח של שמונה נחתים (איטון ביקש מאה, אך סורב) וחמש מאות שכירי חרב, ערב רב של יוונים, ערבים, וברברים. הכוח צעד וחצה את המדבר מאלכסנדריה שבמצריים, התקיף וכבש את דרנה. הייתה זו הפעם הראשונה שדגל ארצות הברית התנוסס בניצחון מחוץ לגבולות ארצות הברית. האירוע ההיסטורי הונצח בהמנון הנחתים חופי טריפולי.
סיום הלוחמה ותוצאותיה
עקב השחיקה והמצור המתמשך, ותחת איום שהאויב יתקדם ויכבוש את טריפולי עצמה ושלטונו יוחלף באחיו הבכור בתמיכה אמריקאית, חתם יוסוף קארארמאנלי על חוזה שלום. סעיף 2 הצהיר:
המלחמה הברברית הראשונה הוכיחה לעולם כי הצי האמריקאי הוא כוח משמעותי, המסוגל לפעולות ממושכות וארוכות טווח בפעולה מלוכדת ומאורגנת. הצי והנחתים היוו חלק משדרת הממשל החל מזמן זה. עם זאת המלחמה לא שמה קץ לאיום שודדי הים הברברים אלא הביאה להפסקה זמנית בלבד. ב-1807 חזרה אלג'יריה ללכוד שבויים אמריקאים. הצי האמריקאי, בהיותו עסוק במבשרי מלחמת 1812, לא יכול היה להגיב להתגרויות עד המלחמה הברברית השנייה ב-1815, אשר הסתיימה בהכרעה מוחצת ושמה קץ לאיום הברברי.
הנצחה ומורשת קרב
אנדרטת טריפולי, האנדרטה הצבאית הראשונה בתולדות ארצות הברית, הוקמה לזכר גיבורי המלחמה הברברית הראשונה. היא ניצבת באקדמיית הצי האמריקאי באנאפוליס, מרילנד.
גם בזמר הונצחה המערכה. כאמור, המנון הנחתים "חופי טריפולי" מקורו במלחמה. בנוסף, זמר שהיה חביב על מלחים אמריקאים ובריטים, שהושר הן כפואמה והן כשיר, "חופי הברברי", מתאר קרב במלחמה:
תיכון מכבים רעות - מו"ר
תיכון מו"ר הצטרף לרפורמת "אופק חדש" בתשע"ג ול-"עוז לתמורה" בתשע"ד.
זאב וולפנזון
זאב וולפנזון (נקרא גם "וועלוויל בעאבעס" על שם אשתו, או "חכם זאב הירושלמי"; 1812? – 29 באפריל 1881) היה פעיל מרכזי ביישוב הישן הפרושי בירושלים באמצע המאה ה-19, ומבוני המוסדות המרכזיים של יישוב זה.
ביוגרפיה
קיימות גרסאות שונות לגבי תאריך ומקום לידתו. ד"ר אריה מורגנשטרן כותב שהוא נולד בעיר שקלוב שברוסיה הלבנה, ועלה לארץ ישראל עם אביו ב-1834 או ב-1835. מקורות אחרים כותבים שהוא נולד בירושלים או בצפת והגיע לירושלים ב-1834. לפי מפקד מונטיפיורי משנת 1855 והספר "מיקירי ירושלים" של יוסף זונדל וסרמן, הוא נולד בשנת תקע"ב (1812); לפי מפקד מונטיפיורי משנת 1849 והאנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו של דוד תדהר – הוא נולד בחודש תמוז תקע"ד (1814); לפי המפקד של 1866 – הוא נולד בשנת 1815; ולפי המפקד של 1839 – בשנת 1818.
אביו של זאב וולפנזון היה אברהם וולפנזון משקלוב, שהיה דיין בצפת ושד"ר, וכן בן דודו של מנהיג העלייה הפרושית לארץ ישראל, רבי ישראל משקלוב. אימו הייתה בתיה בריינה.
מצעירותו היה פעיל בכיר בעסקי הציבור של הקהילה הפרושית, וב-1837 נודע לו על רעידת האדמה שהרסה את העיר צפת. הוא הגיע לשם בראש משלחת ירושלמית כדי לסייע לפצועים ולקבור את המתים. בין ההריסות מצא את באבא רבקה, ניצולה יחידה ממשפחתה. הוא הציל את חייה, ומאוחר יותר התחתן עמה. באבא רבקה ניהלה מאז את עסקיו.
פעילותו בירושלים
במקביל לעסקנותו, עבד וולפנזון כמגיה הראשי של המדפיס ישראל ב"ק בירושלים, והגיה אצלו כ-8 ספרים, מהראשונים שהודפסו בארץ ישראל בעת החדשה, כמו "חוקי חיים" של הראשון לציון הרב הספרדי הראשי דאז חיים אברהם גאגין. בניגוד למקובל היום, שמו כמגיה מופיע בספרים אלו בעמוד השער, סמל לחשיבות שייחסו אז לתפקיד המגיה.
לעתיד פרסם עם גיסו, שניאור זלמן שניאורסון (נכדו של משה שניאורי ונינו של מייסד חב"ד), את הספר "תשובות הגאונים חמדה גנוזה" מתוך כתב יד.
וולפנזון היה בקיא בעברית ובארמית וגם דיבר היטב ערבית, ספרדית ועוד. את שליטתו בשפות ניצל ב-7–10 מסעות שערך ברחבי אסיה, אירופה וצפון אפריקה כשד"ר של היישוב היהודי בירושלים. בין השאר נפגש עם שליט אוסטריה פרנץ יוזף בבקשה למנות קונסול אוסטרי בירושלים, מינוי שכנראה תוכנן ממילא והתבצע באותה תקופה.
וולפנזון בנה לאחיו יהושע, שהוסמך לרפואה בביירות, את בית המרקחת הראשון בירושלים, שפעל בשיתוף פעולה עם בית החולים ביקור חולים, גם הוא מיסודו של זאב וולפנזון. אך בית המרקחת לא האריך ימים. וולפנזון, רעייתו ואחיו עברו להפעיל את טחנת הרוח בימין משה, טחנה שבנה משה מונטיפיורי ליד שכונת משכנות שאננים ואותה החכיר לזאב לכל חייו. לאחר שנים של פעילות, נאלצו לסגור אותה לאחר שלא השתלמה כלכלית. הטחנה הפסיקה מאז כל פעילות להוציא תקופות קצרות ביותר.
במקביל החזיק זאב בטחנה נוספת לטחינת חיטה, שהתבססה על עבודת בהמות במרתף תת-קרקעי מתחת לביתו, באזור כולל רייסין בירושלים. הוא היה אחראי על פעולות רבות של כולל זה. בנוסף היה בין מייסדי בית החולים "ביקור חולים" וישיבת עץ חיים, וכן היה אחראי בהתנדבות לבניית בית הכנסת המפורסם "בית יעקב" שהוקם בחורבת רבי יהודה החסיד בירושלים.
וולפנזון היה פעיל מרכזי בהשגת הכרה של השלטון העות'מאני בעדה האשכנזית כיהודים לכל דבר, ובהפרדה בין האשכנזים והספרדים שעד אז היו היהודים המוכרים היחידים בפני השלטונות. בין השאר השיג הכרה של השלטון בשחיטה האשכנזית הנפרדת, בקבורה אשכנזית נפרדת, וכן רכש על שמו את בית הקברות האשכנזי בהר הזיתים בירושלים, עבור הכולל. הוא ייסד את ה"חברה קדישא" האשכנזית וניהל אותה עד מותו.
וולפנזון נפטר בשנת 1881 ונקבר בבית הקברות האשכנזי בהר הזיתים, שאותו רכש. עם צאצאיו נמנים משה אשד, מפורצי דרך בורמה; ואלי אשד.
ארנולד זוויקי
ארנולד זוויקי (באנגלית: Arnold Zwicky; נולד ב-6 בספטמבר 1940) הוא בלשן אמריקאי, נודע בעיקר כיוצר מונח אשליית הטריות. הוא מכהן כפרופסור אמריטה באוניברסיטת המדינה של אוהיו ומלמד באוניברסיטת סטנפורד.
ביוגרפיה
ארנולד זוויקי נולד באלנטאון. בשנת 1962 הוא סיים אוניברסיטת פרינסטון ובשנת 1965 סיים לימודי תואר שלישי במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
זוויקי תרם בתחומים כמו פונולוגיה, מורפולוגיה, תחביר, בלשנות חברתית. הוא היה הראשון שטבע מונח אשליית הטריות.
זוויקי היה בין העורכים של כתב עת Handbook of Morphology.
זוויקי היה חבר בכיר בתנועת הלהט"ב אמריקאי ובשנת 2008 הוא נבחר על ידם כ"מדען השנה".
בשנת 2021 הוחלט להעניק מלגה על שמו לבלשן להט"ב.
הני ונצל
הנלור ונצל (בגרמנית: Hannelore Wenzel; נולדה ב-14 בדצמבר 1956) היא גולשת סקי ממוצא גרמני המתגוררת בנסיכות ליכטנשטיין. זכתה במדליה הראשונה בתולדות ליכטנשטיין כאשר סיימה שלישית בתחרות הסללום הענק בענף הסקי אלפיני, באולימפיאדת אינסברוק (1976).
ונצל נולדה בגרמניה, בעיר שטראובינג ובגיל צעיר עברה לליכטנשטיין. לאחר מכן, היא ואחיה אנדריאס הצליחו בענף הסקי, זכתה במדליית זהב בסללום באליפות העולם בשנת 1974, המשפחה קיבלה אזרחות מטעם המדינה, ובשנת 1976 היא העניקה למדינה את המדליה האולימפית הראשונה שלה, כאשר זכתה ב-2 מדליות ארד באותה אולימפיאדה.
באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) זכתה ונצל בשתי מדליות זהב (הראשונות בתולדות הנסיכות) ובמדליית כסף.
ונצל נישאה לגולש הסקי ואלוף העולם הרטי וייארתר. בתם היא הגולשת טינה וייארתר.
ענת אזרי סורקיס
ענת אזרי סורקיס (נולדה בחיפה ב-29 באוקטובר 1968) היא הקצינה הראשונה שהועלתה לדרגת אלוף-משנה בחיל הים. גם במרבית התפקידים הקודמים במהלך שירותה בצה"ל הייתה האישה הראשונה שכיהנה בהם והייתה גם הקצינה הראשונה מחיל הים במכללה לביטחון לאומי.
ביוגרפיה
סורקיס נולדה למשפחת ניצולי השואה מצד אמה, זהבה לבית דבורצקי, ונצר למשפחה ממגורשי ספרד המתגוררת דורות רבים בישראל, מצד אביה, יוסף אזרי. גדלה והתחנכה בחיפה, וסיימה את לימודיה בתיכון עירוני ג' בשכונת נווה שאנן.
בשנת 1987 התגייסה לצה"ל. את שירותה הצבאי העבירה במספן מודיעין בחיל הים, שם מילאה שורה ארוכה של תפקידים במחקר, באיסוף ובביטחון שדה במפקדת חיל הים ובבסיס חיפה, ובמרביתם כקצינה הראשונה שכיהנה בתפקיד. במהלך שירותה עברה מגוון גדול של קורסים ובהם קורס קמ"נים (בסיסי ומתקדם), קורס קציני פרויקטים בתחום הטכנולוגי, קורס פיקוד ומטה (פו"ם) וקורס בין-שירותי בכיר של קהיליית המודיעין. בשנת 2010 סיימה את לימודיה במכללה לביטחון לאומי (מב"ל).
בשנת 2011, לאחר שהועלתה לדרגת אלוף-משנה, הוענקה לסורקיס תעודת "פורצת דרך" מטעם ארגון ויצו בטקס שהתקיים בסניף חיפה.
תפקידים אזרחיים
מאז שחרורה מצה"ל עוסקת סורקיס במגוון תחומים, ובכלל זה:
סורקיס היא בוגרת אוניברסיטת חיפה במזרח תיכון וחינוך, מוסמכת אוניברסיטת בירמינגהם במינהל חינוכי ובעלת תואר שני נוסף במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה בתוכנית שבשיתוף המכללה לביטחון לאומי. בשנת 2016 סיימה קורס דירקטורים.
סורקיס מתגוררת ברעננה, נשואה לאודי סורקיס, כיום מנכ"ל חברת "טלרון", ואם לשלושה.
יליזבטה סקובצובה
יליזבטה יורייבנה סקובצובה (ברוסית: Елизавета Юрьевна Скобцова), ידועה כ"האם מריה" (ברוסית: Мать Мария; בצרפתית: Mere Marie; 1891 – 1945) הייתה משוררת ונזירה רוסיה שהצילה יהודים בצרפת הכבושה בימי מלחמת העולם השנייה. הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.}
קורות חיים
נולדה בשם יליזבטה פילנקו ב-21 בדצמבר 1891 בעיר ריגה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בלטביה) למשפחת אצולה. למדה בגימנסיה בסנקט פטרבורג והשתייכה לחוג המשוררים מהזרם האקמיסטי. כבר בגיל 15 החלה לכתוב שירים, אשר פורסמו בכתבי עת ספרותיים. בשנת 1910 התחתנה ועברה עם בעלה להתגורר בחצי האי קרים. הוציאה שלושה ספרי שירה.
לאחר המהפכה הבולשביקית הפכה לתומכת של הצבא הלבן האנטי קומוניסטי. בשנת 1920, לאחר תבוסת הצבא הלבן במלחמת האזרחים, היגרה עם בעלה השני, דניאל סקובצוב, ושני ילדיה לטורקיה. לאחר שהות קצרה עברה לסרביה ומשם לצרפת. הייתה פעילה חברתית בארגונים שונים של הגולים הרוסים.
לאחר כיבוש פריז על ידי הנאצים בשנת 1940, נרתמה מריה לעזרת היהודים בעיר. ביחד עם הכומר דמיטרי קלפינין, שותפה בניהול בית התמחוי, ארגנה מקומות מסתור ליהודים ודאגה להם לתעודות זהות מזויפות, שבעזרתן התחזו היהודים, בעיקר הפליטים מפולין שביניהם, לגולים רוסיים.
ביולי 1942 הוציא הגסטפו הוראה האוסרת על יהודים להימצא כמעט בכל המקומות הציבוריים. במטה הגסטפו בפריז התקיימו דיונים כיצד לנהל את מצוד היהודים בעיר. המשטרה הצרפתית לקחה אחריות על המבצע, המכונה מצוד ולודרום ד'איבר (Vélodrome d'hiver), והחליטה לגרש גם ילדים, אף על פי שלא התבקשה לעשות זאת על ידי השלטון הנאצי. אלפי יהודים פריזאים נעצרו על ידי הנאצים ביחד עם המשטרה הצרפתית ונכלאו באצטדיון ישן למרוצי אופניים.
כששמעה על המעצר החליטה מריה לנצל את גלימת הנזירה שלה ויחד עם בנה יורי והכומר קלפינין סעדו במשך שלושה ימים את האנשים. הם הבריחו למקום מים ומזון עד כמה שהיה ניתן, ובעזרת עובדים לפינוי אשפה שגייסה לעזרתה הצליחה להבריח כמה עשרות ילדים יהודים בתוך פחי זבל גדולים. הילדים הוצאו מן האצטדיון והובאו לבתי מסתור.
ב-8 בפברואר 1943 נעצרה האם מריה, יחד עם בנה והכומר קלפינין, על ידי הגסטפו. הבן והכומר נשלחו למחנה הריכוז דורה-מיטלבאו, ממנו לא שבו. האם מריה נשלחה למחנה הריכוז רבנסברוק. היא נרצחה בתאי הגזים ב-31 במרץ 1945.
בשנת 1985 הוכרו יליזבטה סקובצובה ודמיטרי קלפינין כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם. בשנת 2004 הכריזה ההכנסייה הנוצרית אורתודוקסית על מריה כקדושה.
בשנת 1982 הופק בברית המועצות סרט עלילתי אודות חייה, אשר נקרא "האם מריה".
דטרגנט
דֵּטֶרְגֵּנְט (מאנגלית: Detergent. בעברית, על פי הצעת האקדמיה ללשון העברית: בֹּרִיתָן) הוא חומר או תערובת של חומרים המשמשים לניקוי והמסת שומנים.
דטרגנטים הם סבונים סינתטיים שפותחו כבר במאה התשע-עשרה. הסבון שאותו מייצרים מחומרים טבעיים (שומן ונתר מאכֵּל, המתקבל גם מאפרם של צמחים מסוימים העשירים באשלגן כלורי), היה ידוע כבר בימי קדם.
פעולת הניקוי של הסבון הטבעי מבוססת על כך שחלק מהמולקולה שלו מסיס בשומן, וחלק אחר מסיס במים. כאשר מרטיבים את הסבון במים, באות הבועות שלו במגע עם השומן שבלכלוך, ומולקולות הסבון מקיפות את השומן בשכבה דקיקה; החלק המסיס בשומן שבהן ממס את השומן שבלכלוך, וזה נשטף במים ומותיר את הבד נקי.
דרכי פעולתם של הדטרגנטים
במשך הזמן שוכלל יצור הדטרגנטים, וכיום הם מהווים את המרכיבים העיקריים של כל חומרי הניקוי הנוזליים, המשמשים להדחת כלים ולניקוי משטחים וכדומה, ושל אבקות הכביסה. כושר הניקוי של הדטרגנטים מקורו בחומרים "פעילי השטח" שבהם. אלה הם חומרים המקטינים את מתח הפנים של השכבה הדקיקה, החד-מולקולרית, שבין המים והשומנים שבלכלוך, ומאפשרים להמס שומנים אלה, כלומר להופכם לתחליב, הנשטף במים, וכך להרחיק את הלכלוך. החומרים פעילי השטח כוללים סבון וחומרים דמויי סבון, המיוצרים יצור סינתטי מתוצרי נפט (חומרים המופקים מנפט), או משומנים שפירקו אותם פירוק כימי. נוסף עליהם מכילים הדטרגנטים מרכיבים שתפקידם לנטרל את קשיות המים, כדי להגביר את כושר הניקוי של החומרים פעילי השטח. לדטרגנטים מוסיפים גם חומרי הלבנה ומרכיבים נוספים.
תערובות הדטרגנטים כוללות לעיתים קרובות חלק מהמרכיבים הבאים:
בנוסף, דטרגנטים כוללים לעיתים קרובות חומרים שאין להם השפעה ישירה על תהליך הניקוי אך הם מובילים לתופעות רצויות אחרות: צבעים, ריחות, חומרים המבהיקים את הבד וכדומה.
בין הדטרגנטים השונים כלולים סבונים, חומרי ניקוי אל-סבוניים, אבקות כביסה, מרככי כביסה, חומרים לשטיפת רצפות ועוד.
Jack's Mannequin
Jack's Mannequin הייתה להקת רוק אמריקאית שקמה ב-2004 והגיע מאורנג' קאונטי, קליפורניה. הלהקה התחילה כפרויקט סולו של אנדרו מקמהן, הסולן של Something Corporate.
הלהקה חתמה בחברת מאווריק רקורדס והוציאה את האלבום "Everything in Transit" באוגוסט 2005, אשר הגיע למקום ה-37 במצעד הבילבורד 200. האלבום "The Glass Passenger" יצא ב-2008 בחברת סייר רקורדס, מכר 49,000 עותקים בשבוע הראשון שלו והגיע למקום השמיני במצעד הבילבורד 200. האלבום "People and Things" יצא ב-4 באוקטובר 2011. זמן קצר לאחר מכן, הוכרז שמקמהן יפסיק להוציא מוזיקה עם הלהקה Jack's Mannequin.
היסטוריה
אנדרו מקמהן התחיל את הקיירה המוזיקלית שלו כסולן והפסנתרן של להקת Something Corporate. הדחף הראשוני מאחורי פרויקט הסולו של מקמהן, Jack's Mannequin, היה שיר שהוא הקליט בדצמבר 2003 בשם "Locked Doors". הוא הרגיש שלשיר היה סגנון שונה מדי מהחומרים הקודמים של Something Corporate כדי שהוא יהיה שיר שיוצא בלהקה. הוא הבין שאם הוא אי פעם יחליט להוציא אותו, זה יהיה באלבום שולו במקום באלבום של Something Corporate. לאחר שהלהקה הייתה מותשת מחודשים של הופעות בסוף קיץ 2004, הלהקה החליטה לקחת הפסקה.
מקמהן התחיל לכתוב שירים משלו. הוא לא ציפה שהשירים יצאו. מקמהן לקח גישה יותר טיפולית בכתיבת השירים האלה. הוא שילם על ההפקה מכיסו, מה שבסופו של דבר הוביל לעסקת אלבום עם חברת מאווריק רקורדס.
הוא הקים את הלהקה תחת השם Jack's Mannequin, לאחר שהוא שקל את השם "The Mannequins".
האלבום הראשון שלהם, "Everything in Transit", יצא באוגוסט 2005 וקיבל ביקורות טובות. סיבוב הופעות בקיץ תוכנן, אבל הוא בוטל לאחר שמקמהן אובחן בלוקמיה לימפוציטית חריפה וקיבל השתלת מח עצם מאחותו קייט.
מוזיקה מהאלבום "Everything in Transit" הופיעה בסדרה מגרש ביתי. השחקנית פייטון סוייר מהסדרה הופיעה בווידאו קליפ לשיר "The Mixed Tape" מהאלבום "Everything in Transit".
במאי 2013, כמעט שמונה שנים אחרי יציאתו, השיר "Dark Blue" קיבל תקליט זהב. באוגוסט 2021, 16 שנה אחרי יציאתו, קיבל "Everything In Transit" תקליט זהב.
הלהקה החלה להקליט את אלבומה השני בקיץ 2007. האלבום יצא ב-30 בספטמבר 2008 ונקרא "The Glass Passenger".
המיני-אלבום "The Ghost Overground" יצא באייטונס ב-5 באוגוסט 2008. המיני-אלבום "In Valleys" יצא באייטונס ב-9 בספטמבר.
ב-3 בספטמבר 2008, הוכרז ש-Jack's Mannequin תצא לסיבוב הופעות. סיבוב ההופעות נקרא "Hammers and Strings: An Evening with Jack's Mannequin and The Glass Passenger". הלהקה הופיעה בערים רבות ולרוב ההופעות נגמרו הכרטיסים בכמה ימים.
ב-28 בספטמבר 2010, הוכרז שהבסיסט ג'ונתן "ד"ר ג'יי" סאליבן עזב את הלהקה. מילקי "דה קיד" ווגנר הפך לבסיסט החדש של הלהקה.
ב-4 באוקטובר 2011 יצא האלבום השלישי של Jack's Mannequin שנקרא "People and Things".
ב-30 בנובמבר 2015 מקמהן הודיע ש-Jack's Mannequin תתאחד לסיבוב הופעות של "Everything in Transit" כדי לציין עשר שנים לאלבום "Everything in Transit".
ב-2020, מקמהן ביצע את כל האלבום "Everything in Transit" בכמה הופעות בדרייב-אין בארצות הברית. חלק מההופעות התבטלו בגלל הקורונה. ההופעות לא התפרסמו תחת השם Jack's Mannequin. בהופעות השתתפו מקמהן, אנדרסון, מקמילן, ווגנר ומורגן פארוס.
שבוע האיור
שבוע האיור הוא יריד ישראלי העוסק בתחום האמנות והתקשורת החזותית בפרט.
היריד הראשון היה בחודש מאי בשנת 2014 והתקיים במסגרת המחלקה לאמנויות של עיריית תל אביב יפו וביוזמתו של המעצב והעיתונאי יובל סער.
מאז היריד הראשון בשנת 2014, החלה להתקיים מסורת, והיריד זכה לשם שבוע האיור. שבוע האיור מתקיים בכל שנה בחודשים משתנים והוא פתוח לקהל ללא תמורה.
האירועים המתקיימים בשבוע האיור קיבלו את הכותרת ״אוהבים אמנות. עושים אמנות״ ויריד המאיירים הפך למסורת המתרחבת משנה לשנה בעיר תל אביב ואפילו מחוצה לה. שבוע האיור הרביעי, שהתקיים בשנת 2017, כלל מספר אירועים גם בעיר ירושלים.
רקע
החל מיוזמה של המעצב והעיתונאי יובל סער בנובמבר 2012, כאשר החל לעבוד על תערוכת איור בשם "אומת האיור" והייתה עתידה להיות מוצגת בבית האמנים בתל אביב בחודש מאי 2014.
התערוכה הייתה אמורה לעסוק בפריחה של האיור הישראלי בעולם להציג ולהכיר לקהל המקומי את תחום האיור והמאיירים הישראליים.
סער פעל מתוך אמונה כי ישראל מהווה מעצמת איור המושפעת באופן ישיר מהאקדמיות המקומיות לעיצוב אשר בשילוב עם העידן הדיגיטלי שמקצר את המרחקים ופותח דלתות חדשות.
למרות השגשוג הגדול של האיור הישראלי שהיה קיים בעולם, במרחב הציבורי בארץ לא היה כלל ביטוי לעניין. במטרה לעורר ולחשוף את ציבורי הקוראים שלו, החל סער בפרסום שבועי של ראיונות עם מאיירים ישראלים במגזין פורטפוליו. העניין צלח ולאחר שעורר מספיק עניין וסקרנות בקרב הקהל פורסם קול קורא לאיסוף עבודות לתערוכה.
כשנה לאחר מכן באוקטובר 2013, כבר הייתה בעיה להכיל את כמות העבודות בחלל התצוגה של בית האמנים, ופורסמה הודעה נוספת במגזין פורטפוליו. הפעם במטרה לפתור את בעיית המקום הפיזי להצגת עבודות בנוסף להצעה ראשונית של קיום יריד שיכלול מספר אירועים בתחום. לאחר ההצעה מספר גורמים, בראשם מסלולי האיור באקדמיות לאמנות ועיצוב, הביעו את נכונותם בעניין. עקב כך, נקבעה פגישה עם ראש אגף תרבות בעיריית תל אביב, איריס מור, בה הוצע לקיים את שבוע האיור בתל אביב. ההצעה זכתה לתמיכה והחלה לעבור גיבוש ויישום עם צלילית בן נבט, מנהלת המחלקה לאמנויות של העירייה.
ההצלחה של הרעיון
שבוע האיור, שהפך למסורת ויצר פלטפורמה לתצוגת איור שלא הייתה קיימת בעבר, חושף את הקהל הציבורי ליוצרים הישראלים ומציג את המרחב שבו נעים המאיירים - בין התפקיד המסורתי של האיור כמתן פרשנות לטקסט, לבין איורים שזכות קיומם טמונה בכוונה האמנותית של היוצרים שלהם.
ההתפתחות של שבוע האיור
לאחר ההצלחה של שבוע האיור הראשון הוקם אתר לשבוע האיור והתחיל לצאת קול קורא לקראת אלו הבאים אחריו. הקול קורא פנה אל מאיירים בבקשה לעבודות אשר יוצגו כאשר יש שני סעיפי חובה הראשון הוא בקשה לעבודות חדשות שהוכנו במיוחד לשבוע האיור והשני הוא בקשה לעבודות טובות. לקראת שבוע האיור השני יצאו קולות קוראים נוספים אשר ביקשו הצטרפות של גלריות אמנות עצמאיות ובנוסף קמו יוזמות והתארגנויות ספונטניות של מאיירים צעירים.
לקראת שבוע האיור השלישי התווסף במסגרת האירועים קבלת פרס חביב הקהל של ערוץ העיצוב של Xnet ובנוסף הגיעה והשתתפה אורחת הכבוד אנל מילר, יו״ר אגודת המאיירים האמריקאית.
לקראת שבוע האיור הרביעי הוקם מרכז מבקרים באברהם הוסטל שכלל את אפטרסקול, בית ספר פופ־אפ למאיירים שקיים סדנאות וכיתות אמן על ידי מיטב המרצים ומאיירים בארץ במהלך אירועי השבוע.
חלוקת התפקידים
יובל סער מכהן בתור היזם הראשי והמנהל האמנותי של שבוע האיור.
עידית שילוח אחראית על הניהול והאסטרטגיה.
צלילית בן נבט, משמשת הגשר מול עיריית תל אביב יפו במסגרת תפקידה כמנהלת המחלקה לאמנויות.
רוב המשתתפים במסגרת שבוע האיור הם מאיירים ישראליים צעירים, כאשר לאורך השנים מצטרפים אמנים, מעצבים ויוצרים מתחומים נוספים.
שבוע האיור מתקיים בחללים רבים במרחב העיר כמו אקדמיות, מוזיאונים, גלריות עצמאיות, חללי תצוגה אלטרנטיביים, ברים ובתי קפה, בתי מלון, מרכזים קהילתיים ועוד.
מארי אדלייד, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג
מארי אדלייד, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Marie-Adélaïde vu Lëtzebuerg;14 ביוני 1894 - 24 בינואר 1924) כיהנה כדוכסית הגדולה של לוקסמבורג בין השנים 1912–1919.
ביוגרפיה
מארי אדלייד נולדה ב-14 ביוני 1894 והייתה בתם הבכורה של גיום הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ואשתו מריה אנה, נסיכת פורטוגל. מכיוון שלהוריה נולדו רק בנות, מארי אדלייד ירשה את אביה כדוכסית הגדולה עם מותו בשנת 1912. בכך היא הפכה לאשה הראשונה לכהן כדוכסית גדולה וגם הייתה הראשונה שנולדה על אדמת לוקסמבורג והייתה קתולית.
היותה של מארי אדלייד קתולית אדוקה היה אחד הגורמים שעיצבו את תקופת שלטונה, היא השקיעה מאמץ רב בהחייאת טקסים דתיים נשכחים מתוך מטרה לחזק את אחיזתה של האמונה הקתולית במולדתה. אמונתה הקתולית הביאה אותה להתנגשות עם גורמי שמאל בלוקסמבורג, היא סירבה לקצץ את מספר השעות שמוקדשות לחינוך דתי בבתי הספר וגם התעמתה עם ראש ממשלתה פול איישן בנוגע למינוי אנשי שמאל בממשלתו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה לוקסמבורג הכריזה על נייטרליות אולם דבר זה לא מנע מן הקיסרות הגרמנית לפלוש ולכבוש את המדינה. הדוכסית הגדולה והממשלה הורשו להישאר במדינה ולמרות שהיא נכבשה על ידי גרמניה הם דבקו במדיניות נייטרלית. במהלך הכיבוש הגרמני מארי אדלייד הואשמה על ידי יריביה הפוליטיים בבית בשיתוף פעולה עם כוחות הכיבוש ובכך שהיא הייתה ידידותית יותר מן המידה הראויה כלפי הגרמנים.
מעמדה הבינלאומי של לוקסמבורג התדרדר לאחר ניצחון מדינות ההסכמה, המדינות המנצחות לא הסתכלו בעין יפה על התנהגותה של לוקסמבורג ושל הדוכסית הגדולה בזמן המלחמה. צרפת הודיעה שבמצב העניינים הנוכחי היא לא יכולה להמשיך ביחסיה התקינים עם לוקסמבורג ובלגיה הכינה תוכנית לסיפוחה של הדוכסות הגדולה.
כתוצאה מחוסר הפופולריות שלה בבית ומהלחץ הבינלאומי מארי אדלייד ויתרה על כסאה בשנת 1919. לאחר התפטרותה נערך משאל עם בלוקסמבורג על עתידה של המדינה ובה הוחלט להמשיך את המונרכיה תחת שלטונה של אחותה הצעירה שארלוט, אולם כוחו של המונרך קוצץ באופן משמעותי ולוקסמבורג הפכה למעשה למונרכיה חוקתית שבה הדוכס הגדול ממלא תפקיד סמלי.
לאחר התפטרותה נדדה מארי אדלייד באירופה, היא הצטרפה למסדר נזירות למספר שנים, אולם בשל הרעה במצבה הבריאותי פרשה ממנה. היא מתה ב-24 בינואר 1924.
נפסבדשאג (עיתון)
נפסבדשאג שפירושו "חירות העם" (בהונגרית: Népszabadság) היה היומון הפוליטי והציבורי הלאומי הגדול ביותר של הונגריה עד לסגירתו באוקטובר 2016. הוא פורסם במהדורות בודפשט ובמהדורות לאומיות (כלל ארציות) שישה ימים בשבוע, עם דפים אזוריים מוטציוניים שונים לסירוגין ועם מוספים צבעוניים נושאיים.
גיליון 1 של שנתו הראשונה הוצא לאור על ידי מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP), כיורשו של היומון "סבאד נפ" שפירושו "עם חופשי" (Szabad Nép) שפעל קודם לכן. נפסבדשאג פורסם מ-2 בנובמבר 1956 עד לחילופי המשטר בשנת 1990 כעיתון המרכזי של ה-MSZMP ונהנה מהטבות מיוחדות וגם מפיקוח מוחלט של מפלגת המדינה (היחידה שהייתה אז בהונגריה). משנת 1990 באמצעות "קרן העיתונות החופשית" (Szabad Sajtó Alapítvány),שהייתה מזוהה עם המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית (MSZP) שקמה עם חילופי השלטון, הייתה למפלגה זו השפעה משמעותית בעיתון עד 2015. העיתון נקנה אז על ידי Mediaworks Hungary Zrt.
ב-8 באוקטובר 2016 הודיעה ההוצאה על הפסקת פרסום העיתון. הגיליון האחרון שפורסם הוא של שנתון LXXIV (74) גיליון מספר 237 של אותה השנה. ב-12 בדצמבר הודיעו הבעלים של ההוצאה רשמית שהם יפסיקו את העיתון מכיוון שלא רואים אפשרות רציונלית או הצדקה כלכלית להפעלה מחדש של נפסבדשאג.
בינואר 2017 קבע בית המשפט המחוזי של בודפשט בפסק דינו הסופי והחלוט כי Mediaworks Zrt פעלה שלא כדין משום שהחליטה לחסל את נפסבדשאג ולפטר את העובדים מבלי ליידע את העובדים מראש.
נפסבדשאג באינטרנט
(NOL) Népszabadság online הייתה הגרסה המקוונת של העיתון היומי נפסבדשאג, אשר זמין בכתובת ה-www.nol.hu. האתר פועל כארכיון לאחר ההודעה על הפסקת העיתון, תוכנו אינו מעודכן, ולא ניתן להגיב על מאמרים בודדים.
אירועים מקדימים
ב-30 באוקטובר קיימו העיתונאים של ה-Szabad Nép פגישה בבניין הפרלמנט ההנגרי, ולבסוף החליטו להקים עיתון חדש של המפלגה הקומוניסטית בשם נפסבדשאג - Népszabadság
כעיתון יומי של ה-MSZMP בימי המרד ההונגרי
ב-1 בנובמבר 1956 מונה שאנדור הראסטי, תומך של אימרה נאג', לעורך הראשי של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית ונפסבדשאג, ולאיוש פהר מונה לסגנו. העיתון פורסם לראשונה ב-2 בנובמבר ובעמוד הראשון שלו הכריז על הקמת ה-MSZMP, על ישיבת מועצות הפועלים של בודפשט, ומחאת הממשלה נגד כניסת חיילים סובייטים להונגריה, יחד עם הסיום המיידי של הונגריה בברית ורשה.
לאחר תחילת הרפורמות של יאנוש קאדאר
בשבועות שלאחר ריסוק המרד, אנשים סירבו לקנות את נפסבדשאג (וקודמתה של העיתון נפסבה -קול העם- שנקרא אז Népakarat כלומר "רצון העם"), או שקרעו את העיתון בפומבי ושרפו אותו. טיבור דרי כתב ביומנו כי "אנשים קונים חמישה עותקים של נפסבדשאג, קורעים ממנו את העמוד האחרון, שבו יש מופיעות חדשות ספורט על אולימפיאדת מלבורן, ואז שורפים את השאר. השוטרים רק מסתכלים ומסובבים את ראשיהם". בתחילה לא העזו העיתונאים של נפסבדשאג לכתוב את שמה של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית בתור המו"ל, אבל גם העורך האחראי וגם המוציא לאור לא נרשמו. הכתבות פורסמו ללא שם ואפילו לא היו חתומות בראשי תיבות.
נפסבדשאג במשטר קאדאר (1956–1989)
במשטר יאנוש קאדאר, נפסבדשאג שימש כעיתון מפלגתי בולט והיה שופר המפלגה עד סוף שנות השמונים. בתור העיתון של מפלגת המדינה, העורכים הראשיים של נפסבדשאג יכלו להיות רק אנשי מפלגה בכירים מהמהמנים ביותר. הם היו בעצמם חברים במפלגה בתפקידים גבוהים ביותר, כך שהעורך הראשי של העיתון היה הוועדה הפוליטית. הוועד המרכזי של ה-MSZMP מינתה את העורך הראשי של נפסבדשאג, ומזכירי הוועד המרכזי מינו את חברי ועדת העורכים של העיתון.
מתחילת חילופי המשטר
מ-8 באוקטובר 1989 עד 1994, כותרת המשנה של העיתון היה: "יומון סוציאליסטי".
נפסבדשאג היה יומון לאומי מאז 31 במאי 1994. מאז 1994 היה זמין בתקליטור, ומאז 1996 היה זמין גם באינטרנט.
מספר עותקים
למרות הירידה במספר העותקים, הוא עדיין עמד בראש רשימות היומונים הציבוריים לפי מספר העותקים.
הר בן יאיר
הר בן יאיר הוא הר דמוי כיפה שנמצא מצפון־מערב למצדה, בבקעת ים המלח, בנוי סלעי קירטון ומפסגתו יש תצפית היקפית על הסביבה. גובהו של ההר כ-400 מטרים מעל ים המלח, בערך בגובה פני הים.
היסטוריה
לאחר מספר ימים של מהומות קשות בירושלים, השתלטו הסיקריים, בראשם מנחם בן יהודה הגלילי, על מבצר מצדה, הרגו את החייל הרומאי שהחזיק במבצר והפכו אותו למעוזם. כך התחיל המרד שהתרחש בצפון מערב מצדה, היכן ששוכן ההר. מצדה עומדת בראשו של ההר כששתי דרכים מובילות אליה. לאחר חורבן בית המקדש אלעזר בן יאיר ואנשיו נשארו במצדה והיו היחידים שהתנגדו לרומאים. בשנת 73 לספירה הוקם המחנה השמיני של הרומאים כחלק ממערך המחנות ההיקפיים מסביב למצדה במצור, ומכאן הם יכלו לראות בדיוק מה מתרחש על המצדה. בעקבות אירוע זה, נקרא כיום ההר הר אלעזר, או הר בן יאיר, על שמו של אלעזר בן יאיר, מנהיג הקנאים במצדה בימי המרד הגדול.
תיירות
הר בן יאיר הוא אתר תיירות, יש בו כמה מסלולים ובפסגתו תצפית היקפית על הסביבה. ההר נמצא מדרום למצדה וניתן להגיע אליו בשלוש דרכים: הדרך הקלה - שביל מסומן העולה אליו מדרום במתינות ומכיוון נחל רחף.
הדרך הבינונית - שביל המסומן העולה אליו ממערב-צפון, לאורך שביל 'הרץ'. והקשה מכולן, המומלצת רק לירידה, היא ממסוף הרכבל במזרח. יש מסלול שמתחיל בצד המערבי של המצדה באחד מיובלי נחל מצדה. המסלול ממשיך ויורד דרומה עד לחיבור עם נחל מצדה. המסלול עוקף את הגבים ממערב וממשיך במעלה תלול אל הר בן יאיר. על גב ההר המסלול ממשיך לאורך הקצה של המצוק ומאפשר תצפית אל מצדה, ים המלח והרי מואב. בהמשך, המסלול יורד במעלה הר בן יאיר. המסלול תלול מאוד ומפותל עד לסיומו באתר הרכבל. המסלול בדרגת קושי גבוהה, מתאפיין בטיפוס וירידה להר בן יאיר במעלות תלולות מאוד, והליכה על כתף הר אלעזר הצופה על מצדה וים המלח. המסלול מומלץ להליכה ממערב למזרח.
בנדיקוט סראם
בנדיקוט סראם (שם מדעי: Rhynchomeles prattorum), הוא מין בנדיקוט נדיר שאנדמי לאי סראם במרכז אינדונזיה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1920 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס מאוסף של 7 דגימות שנאספו על ידי האחים צ'ארלס, פליקס וג'וזף פראט באי סראם, והמין החדש נקרא על שמם כמחווה. מאז האיסוף המקורי, המין לא נלכד מעולם בטבע, וייתכן שהוא נכחד מן העולם.
מידע כללי
בנדיקוט סראם בעל מבנה גוף גוץ וחרוטי, עם חוטם מוארך, אוזניים קטנות וגפיים דקיקות. יש לו טפרים גדולים וחזקים שמשמשים. אורך ראשו וגופו 25–33 סנטימטרים ואורך זנבו כ-8 סנטימטרים. בנדיקוט סראם הוא בין הקטנים שבסוגי הבנדיקוט במלנזיה, וגדול רק מן הסוג בנדיקוט ננסי. הפרווה של בנדיקוט סראם חלקה וזיפית. צבעה הכללי חום שוקולד כהה או מהגוני עם אוכף כהה באזור הכתף, והיא הופכת לחיוורת יותר באזור הבטן, הגפיים והראש. על החזה יש כתם לבן בוהק. הזנב אפרורי וכמעט חסר שיער. החוטם והכפות כתמתמים.
כאמור, בנדיקוט סראם אנדמי לאי סראם שנמצא בתוך ים סראם במרכז איי מאלוקו שבאינדונזיה. מכיוון שמאז האיסוף המקורי המין טרם נתפס שוב, טווח התפוצה שלו באי אינו ברור וייתכן שהוא מוגבל לאזור ההררי בפארק הלאומי מונוסלה במרכז האי. המין עשוי להיום קיים גם באי בורו הסמוך לסראם. הדגימות היחידות של הבנדיקוט נאספו כולם ביער גשם טרופי הררי עד רום 1,800 מטר מעל פני הים.
אין שום מידע על אורח החיים והביולוגיה של בנדיקוט סראם, וסביר להניח שהוא דומה בפרטים רבים לקרוביו האחרים: פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מחרקים ורמשים.
מצב
הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את בנדיקוט סראם במצב השימור סכנת הכחדה, מאחר שהוא ידוע רק ממקום אחד באי סראם שגודלו המשוער 240 קילומטרים רבועים בסך הכול, ועקב ירידה מתמשכת בהיקף ובאיכות בית הגידול שלו באי סראם. בירוא יערות שמתרחש באזורים הנמוכים, משפיע לרעה על היערות באזורים הגבוהים בצורת התייבשות הצמחייה, ומגדיל את הסיכון של התפרצות שריפות בר. ייתכן שהבנדיקוט גם סובל ממינים פולשים שהובאו לאי על ידי האדם, ובראשם חזירים, חולדות, כלבים ואולי גם חתולים.
האזור היחיד שבו המין היה קיים בבירור נמצא בתוך הפארק הלאומי מונוסלה שמשתרע על 1,890 קמ"ר. עם זאת, בירוא יערות לא חוקי מתרחש גם בתחומי הפארק. נדרשים סקרים נוספים באי סראם על מנת לאמת האם הבנדיקוט קיים או נכחד, וכן לבדוק אם הוא קיים באי בורו.
הר עצמון
הר עצמון הוא הר בגליל התחתון, ברום של 547 מטרים מעל פני הים, הנמצא בצפון מערב בקעת בית נטופה. ההר הוא המערבי מבין הרי רכס יודפת.
שם
בקרב הערבים היה ההר מוכר כג'בל דידבה, שמשמעותו בפרסית הוא "שומר" או "צופה". חוקרים זיהו את ההר כ"הר עצמון" (Asamon) המוזכר על ידי יוסף בן מתתיהו כהר במרכז הגליל, המשקיף על ציפורי, בו התבצרו כמה אלפי יהודים בזמן המרד הגדול, ואשר בו לבסוף נהרגו בידי הרומאים. אולם בימי המנדט הבריטי היה ידוע הר מירון בשם "הר עצמון" ועל כן התייחסו להר כ"הר עצמון ההיסטורי". בשנת 1953 קבעה ועדת השמות הממשלתית שאין להשתמש בשם "הר עצמון" בהתייחס להר מירון ושהוא ייוחד לג'בל דידבה.
הזיהוי של "הר עצמון" של יוסף בן מתתיהו כהר עצמון, אינו הזיהוי היחיד. בשנת 1879 הביא גוסטב בוטגר בלקסיקון שלו זיהוי של הר מירון כעצמון של יוסף בן מתתיהו. גוסטב דלמן זיהה את עצמון כ"ראס קרומאן" מערבית מעילבון.
גאוגרפיה
ההר נמצא כקילומטר דרומית־מערבית לתל יודפת, ומכוסה בחורש ים תיכוני. מההר תצפית לכיוון דרום, אל עבר בקעת בית נטופה וגבעות ציפורי, ולמרגלותיו שוכן כפר מנדא.
למרגלות ההר ממערב מצויים מספר מעיינות, היוצרים את תחילתו של נחל אבליים. בין תל יודפת והר עצמון מחבר שביל טיולים, העובר בין שרידים ארכאולוגיים ומערות רבות.
כיום נכלל ההר בשטחה של שמורת טבע הר עצמון.
עצמון בתרבות
על שמו של הר עצמון קרוי בית הספר היסודי עצמון בנוף הגליל. תלמידות ותלמידי בית הספר עוסקים בנושא שמירת הסביבה כחלק מתוכנית הלימודים.
מארק אנדרוז
מארק אנדרוז (באנגלית: Mark Andrews; 19 במאי 1926 – 3 באוקטובר 2020) היה פוליטיקאי אמריקאי, שייצג את מדינת דקוטה הצפונית בבתי הקונגרס של ארצות הברית במשך 23 שנה - תחילה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט.
ביוגרפיה
אנדרוז נולד במחוז קאס שבדקוטה הצפונית, שם למד בבית הספר הציבורי של המחוז. ב-1944, בהגיעו לגיל 18, החל אנדרוז ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית. הוא עזב את האקדמיה ב-1946 לאחר ששוחרר בעקבות מוגבלות. לאחר מכן למד באוניברסיטת המדינה של דקוטה הצפונית בפארגו. את לימודיו הגבוהים סיים ב-1949.
בתום לימודיו האקדמיים פנה לחקלאות. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 החל בפעילות פוליטית, שירת באיגודי חקלאות ובארגונים של המפלגה הרפובליקנית. ב-1962 התמודד אנדרוז לתפקיד מושל דקוטה הצפונית, אך הפסיד למושל המכהן ויליאם גיא בפער של 2,000 קולות בלבד. בשנה שלאחר מכן הוא זכה במועמדות הרפובליקנית למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס היחידי והכללי של דקוטה הצפונית, כאשר נערכו בחירות מיוחדות עם מותו של חבר הקונגרס היילמאר ניגארד. בבחירות אלה ניצח אנדרוז. הוא נבחר לכהונה מלאה ב-1964 ושירת בבית הנבחרים עד לשנת 1981, ונבחר מחדש כל שנתיים עד אז.
ב-1980 החליט אנדרוז שלא להתמודד בבחירות חוזרות לבית הנבחרים. במקום זאת, הוא התמודד על אחד ממושביה של דקוטה הצפונית בסנאט של ארצות הברית, שאויש במשך עשרות שנים בידי מילטון יאנג, שהודיע ​​כי לא יתמודד לבחירה מחדש ופרש לאחר הבחירות. אנדרוז ניצח בבחירות עם 70% מקולות הבוחרים, וכיהן בסנאט תקופת כהונה בודדה, בשנים 1981–1987. הוא היה יו"ר הוועדה המיוחדת לענייני האינדיאנים בארצות הברית בשנים 1983–1987. לאנדרוז הייתה היסטוריית הצבעות כמעט ליברלית ברוב הקריירה שלו בקונגרס של ארצות הברית.
אנדרוז הובס בבחירות חוזרות ב-1986 על ידי נציב המיסים של דקוטה הצפונית מהמפלגה הדמוקרטית, קנט קונרד, בפער של 2,120 קולות בלבד - אחד מההפסדים הצמודים ביותר בהיסטוריה של הבחירות לסנאט (קונרד זכה ב-49.8% מהקולות בעוד אנדרוז זכה ב-49.1%). בעקבות ההפסד הצמוד פרש אנדרוז מהזירה הפוליטית. הוא הקים חברת ייעוץ בוושינגטון די. סי.. שדה התעופה הבינלאומי גרנד פורקס שבגרנד פורקס קרוי לעיתים "נמל תעופה הבינלאומי מארק אנדרוז", אך השימוש בשם דעך פופולריות ירודה.
הוא היה הרפובליקני האחרון שכיהן בקונגרס מדקוטה הצפונית משלהי כהונתו ב-1987 ועד לבחירתם של ריק ברג לבית הנבחרים וג'ון הובן לסנאט ב-2010, בהתאמה.
נפטר ב-3 באוקטובר 2020. התגורר בעיירה מפלטון שבמדינת הולדתו.
הרצל פינת רפאלי
הרצל פינת רפאלי היא סדרה תיעודית בת 5 פרקים אשר שודרה לראשונה בערוץ HOT בידור ישראלי בשנת 2008 לקראת חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל. דוד דרעי, יוצר הסדרה, יצא בה למסע ביקורתי אל ה"אייקונים" שהובילו את התרבות בששים שנות קיומה של המדינה, ובחן באמצעותם את השינויים התרבותיים והערכיים שהתחוללו בישראל. בתוך כך, שרטט דרעי את המעבר של "גיבורי התרבות" של אז, ל"כוכבים" שבאו אחריהם ועד ל"סלבס" בני ימינו.
"הרצל פינת רפאלי" קיבלה מועמדות לפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה בקטגוריית הסדרה התיעודית הטובה ביותר לשנת 2008.
תוכן
הסדרה חוזרת אל הדמויות, הגיבורים והסמלים שעיצבו את עולם התרבות של ישראל, מתבוננת בדמויות שמרכיבות את התרבות הישראלית הפופולרית ומציפה שאלות ערכיות העומדות בבסיסה של תרבות זו: מה הביא להכתרת גיבורי התרבות שלנו ומהם הכוחות שגרמו להסתלקותם מהבמה, חושפת את המנגנונים הבלתי נראים שממציאים, יוצרים ומפיצים את אבק הכוכבים, כמו גם את "ביצת המפורסמים" המקומית – בבידור ובתרבות, ביופי ובזוהר, בפוליטיקה ובצבא.
בין גיבורי התרבות שהסדרה עוסקת בדמותם: אהוד אולמרט, נעמי פולני, יעל אבקסיס, בר רפאלי, רינה מור, פנינה רוזנבלום, חנה רובינא, דודו טופז, אילנה דיין, שרון איילון, מיכל מודעי, זיוה רודן, שמעון פרס, בנימין נתניהו, אהוד ברק, ירדנה ארזי, עופרה חזה, מירה אברך, שולה יריב-"רחל המרחלת", בייגה שוחט, קארן דונסקי, יפה ירקוני, צביקה פיק, זוהר ארגוב, רבקה מיכאלי, רות דיין, טומי לפיד, אורי אבנרי, אדם, טל פרידמן, איל קיציס. ואחרים.
פרקי הסדרה עסקו בשלושה נושאים:
אסמאעיל קבלאן
שייח' אִסמאעיל חסן קבלאן (1922 - 4 באוקטובר 2007) היה מראשוני וממנהיגי המתנדבים הדרוזים לכוחות הביטחון וממקימי יחידת המיעוטים, לימים גדוד חרב. קבלאן היה הקצין הדרוזי הראשון בצה"ל והיחיד ששירת כקצין גם בצבא סוריה.
קורות חיים
קבלאן נולד ב-1922 בהר הדרוזים שבסוריה. שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ואחר כך שירת כקצין בצבא סוריה, שם הגיע לתפקיד סגן מפקד פלוגה. ב-1948 התנדב קבלאן כמ"פ לגדוד הדרוזי שבראשות שכיב ווהאב שהצטרף לצבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י. באפריל 1948, נכנס הגדוד לגליל ומפקדתו מוקמה בשפרעם. בניסיון לנתק את חיפה מעמק יזרעאל לחם הגדוד בקרב רמת יוחנן מול כוחות חטיבת כרמלי של ההגנה. בתום הקרב, שגרם לאבדות קשות בשני הצדדים (28 הרוגים דרוזים ו-21 יהודים), נוצר עמו קשר על ידי ג'וש פלמון וגיורא זייד.
קבלאן נשלח לפגישה בראש ארבעה קצינים ומספר חיילים עם לוחמים דרוזים מן ההגנה. שם פגשו בגיורא זייד ונלקחו לפגישה בקריית עמל עם משה דיין, שאיבד את אחיו זוריק בקרב. בפגישה השתכנע קבלאן מדברי דיין שאין איבה בין היהודים לדרוזים בגליל, שהיהודים עומדים לנצח במלחמה, ושהפסקת אש היא עניינם של שני הצדדים. קבלאן עזר לארגן פגישה של מפקד הגדוד ואהב עם אנשי ההגנה, ובהשראתו הוחלט שהגדוד ייסוג חזרה לסוריה.
אחרי חזרת הגדוד לסוריה נאלץ קבלאן להסתתר עקב השמועות שהוא בגד בסוריה. הוא הנהיג קבוצה קטנה של לוחמים שהחליטה לעבור לצד הישראלי ולהילחם לצד הדרוזים תושבי הכרמל והגליל שהצטרפו לצה"ל. הוא ברח מדמשק לביירות ומשם לחורפיש. כאשר נתפס על ידי אנשי ההגנה נכלא ליד נהלל ושוחרר מן הכלא בהשפעת גיורא זייד. קבלאן התיישב בעספיא והתגייס לצה"ל בדרגת סגן. בעקבותיו עברו כמה עשרות חיילים דרוזים מסוריה לישראל. במדי קצין הוא נסע בין כפרי הדרוזים בגליל ובכרמל וגייס כמאתיים מהם לצה"ל.
אנשיו אורגנו ביחידת המיעוטים בנגב, בפיקוד חיים לבקוב, והוא מונה לסגנו. בשנת 1954 השתחרר מצה"ל. הוא שהה בלבנון בשליחות מודיעינית ואז גויס למשמר הגבול. כמפקד יחידה במשמר הגבול פיקד על חיסול המסתנן הרוצח מוסטפא סמואלי בפרוזדור ירושלים ב-1956. כאיש משמר הגבול השתתף במבצע קדש ונטל חלק בקרבות לכיבוש עזה.
פרש ממשמר הגבול בדרגת סגן ניצב בשנת 1980. בשנת 1982, התמנה למושל הצבאי בחאצביא בדרגת סגן אלוף. בשנת 1984 סיים את תפקידו חזר בתשובה, העמיק בדת הדרוזית, הפך איש דת ונקרא שייח'. במקביל היה חבר בהנהלת בית יד לבנים. קבלאן נפטר ב-4 באוקטובר 2007 בכפרו עספיא ונקבר בהלוויה רבת משתתפים.
חיים אישיים
בניו ונכדיו שירתו גם הם בצה"ל, חלקם כקצינים. בנו ג'יהאד קבלאן, שירת כתת-ניצב במשמר הגבול וכיהן כמפקד מג"ב ירושלים. נכדו הוא נווט-הקרב הדרוזי הראשון בחיל האוויר הישראלי.
ההרפתקה הקליפורנית של דיסני
פארק ההרפתקה הקליפורנית של דיסני (באנגלית: Disney California Adventure Park) הוא פארק שעשועים של חברת וולט דיסני המצוי באתר הנופש דיסנילנד באנהיים שבקליפורניה בקרבת פארק השעשועים דיסנילנד. האתר נפתח ב-8 בפברואר 2001.
התמה של הפארק היא ההיסטוריה והגאוגרפיה של מדינת קליפורניה שבארצות הברית. הכוונה המקורית של מתכנני הפארק הייתה לבנות פארק שעשועים שיגרום למבקרים לחשוב שהם מבקרים בגלויות של קליפורניה. חלקים שונים בפארק תוכננו כהעתק של אתרים במדינת קליפורניה, כך למשל, בכניסה לפארק חולף המונורייל מעל העתק מוקטן של גשר שער הזהב.
הפארק משלב בתוכו את התוכניות לבניין וסטקוט - גרסה של פארק השעשועים אפקוט, ומנצל את השטחים שיועדו לבניית פארק זה.
פתיחת הפארק
בעת פתיחת הפארק, ב-8 בפברואר 2001, בטקס הפתיחה, הקדיש מנכ"ל חברת וולט דיסני מייקל אייזנר את הפארק "לחולמים מהעבר, לתושבים המקומיים, למגלים, למהגרים, לטייסים, ליזמים ולבדרנים אשר בנו את מדינת הזהב." והוסיף ואמר: "אנו מצדיעים לדור חדש של חולמים היוצרים את פלאי העתיד - ממסך הכסף למסך המחשב, ומהאדמות הפוריות ועד קצווי החלל. ההרפתקה הקליפורנית של דיסני חוגגת את העושר והשונות של קליפורניה - אדמתה, אנשיה, הרוח שלה, ומעל לכל החלומות שהיא השראתם".
מזח פיקסאר ופארק גני העדן (מזח גן העדן לשעבר)
אזור רציף פרדייס הוא האזור המרהיב ביותר בפארק בשל צבעוניותו המתקנים הגדולים שבו. הפארק מחולק לשני חלקים - רציף קליפורניה, המבוסס על הרציפים בסנטה מוניקה ובעיקר רציף סנטה מוניקה וכן סנטה קרוז ובעיקר רציף סנטה קרוז. ברציף ישנו גלגל ענק (המכונה גלגל השמש, אשר בהמשך הפך לגלגל הכיף של מיקי וכיום נקרא הגלגל של פיקסאר), רכבת הרים - רכבת סופר על (לשעבר קליפורניה צועקת) וכן סחרחרת על שם ג׳סי מסדרת הסרטים צעצוע של סיפור.
חלקו השני של הרציף הוא "כביש 66" העובר דרך "המדבר הקליפורני" ובו המתקנים מדוזות קופצות, הזפיר המוזהב ושגעון מלהולנד.
ב-23 ביוני 2018, הרציף עבר מיתוג מחדש כרציף פיקסאר ופארק גני פרדייס, המבוסס על הדמויות מסרטי פיקסאר.
המתקנים המצויים באזור זה כיום
במקביל, במקום נמצאות מסעדות, כדוגמת הכלבים הכועסים וארמון העופות וחנויות כגון החומר המתוק של בינג בונג.
כמו כן, המופע המוביל את האזור נקרא עולם הצבע.
המדינה המוזהבת
אזור זה של הפארק מציג למבקרים את אזורי מדינת קליפורניה. האזור מחולק לשלושה אזורי משנה, וכן מציג את חלומות מוזהבים - סרט המתאר את ההיסטוריה של קליפורניה. בשנת 2012, האזור התפרק ושלושת אזורי המשנה הפכו לאזורים בפני עצמם. בשנת 2015, הוחלט כי אזורי פסגת הגריזלי ומגורי הקונדור יתמזגו בחזרה.
מגורי קונדור
באזור זה מצוי הסימולטור דואים מעל קליפורניה המדמה נסיעה בדאון מעל אזורי המדינה. מתקן זה הוא אחד המתקנים הפופולריים ביותר בפארק השעשועים.
פסגת גריזלי
האזור המיוער של פסגת גריזלי כולל את מתקן נהר גריזלי - הזורם סביב פסגת גריזלי. הנהר הוא מתקן האשדות המהיר והארוך ביותר בעולם, והפרשי הגבהים בו הם מעל 10 מטרים. כמו כן מצוי באזור זה המסלול האתגרי קניון העץ האדום (Redwood Creek Challenge Trail), ותיאטרון המציג מופע עם דמויות הסרט אחי הדב.
המתקנים המצויים באזור זה כיום
באזור זה קיימת מסעדת גריל ושתי חנויות
מעגן
מַעֲגָן הוא מקום שבו יכולות ספינות להתאחסן או למצוא מחסה ממזג האוויר. מעגנים יכולים להיות יצירי האדם או טבעיים. במעגן עשוי ידי אדם יהיה שובר גלים. מעגן טבעי מוקף במרבית צדדיו ביבשה.
יש להבחין בין מעגן לנמל; נמל הוא מתקן מעשה ידי אדם המוקם על חוף הים או לצדי נהר, שם יכולות סירות וספינות לטעון ולפרוק. הוא יכול לכלול רציפים, עגורנים, מחסני סחורות ומערכת תחבורה לשינוע הסחורות ביבשה.
ההרפתקה הקליפורנית של דיסני
רציף האוקיינוס השקט
רציף זה כולל מספר מסעדות, מפעל לייצור טורטיות ומאפייה המייצרת לחם חמוץ עם רוזי אודונל וקולין מוקרי המנחים את הביקור במפעל על מסכי הטלוויזיה. כמו כן, בשנת 2008, נבנה בניין תערוכות שנועד לתת למבקרים הצצה לעבודותיהם של דמיונאי החברה
אתר הצילומים של סרטי הוליווד
אתר הצילומים של סרטי הוליווד (Hollywood Pictures Backlot) משחזר את רחובות הוליווד ואולפני ההסרטה. באזור זה נמצא מתקן מגדל האימה של גבול הדימדומים הזהה למתקן באולפני דיסני אם ג'י אם (שבהמשך שונה לשומרי הגלקסיה - המשימה: לברוח!), וכן מתקן מפלצות בע"מ! מייק וסאלי באים לעזרה המתבסס על הסרט מפלצות בע"מ.
תיאטרון היפריון בן 2,000 המושבים מציג מחזמר המבוסס על הסרט לשבור את הקרח.
מתקנים שפעלו באזור זה בעבר
כמו כן, בעבר היו מופעים כדוגמת: מסיבת התה המשוגעת ואלקטרוניקה. כמו כן, בדומה לרציף פיקסאר וגני פארדייס, פועלות חנויות ומסעדות רבות.
ארץ המכונית
אזור המבוסס על סדרת סרטי מכוניות. האזור נפתח ב-15 ביוני 2012, כחלק מהרעיון להרחיב את הפארק ומכיל הדמיה של עיירת רדיאטור ספרינגס מהסרט הראשון. האטרקציה העיקרית במתחם היא מרוצי רדיאטור ספרינגס, אשר מהווה מעין העתק למתקן דומה באפקוט - טסט טרק.
מתקנים שפעלו באזור זה בעבר
כמו כן, פועלות במתחם שלוש מסעדות ושלוש חנויות.
הקמפוס של הנוקמים
אזור המבוסס על דמויות מארוול אשר הוכרז במהלך כנס דיסני D23 בשנת 2017. בין היתר, יקום מתקן ספיידרמן חדש במקום קשה להיות חרק!. יריית הפתיחה לאזור זה הייתה המתקן שומרי הגלקסיה - המשימה: לברוח! אשר נפתח בשנת 2017 למרגלות מגדל האימה של אזור הדמדומים (וכך בעצם מחליף אותו, תוך שהוא שומר על המכניקה המקורית של המגדל) המבוסס על דמויות סדרת סרטי שומרי הגלקסיה. במקור, האזור היה אמור להיפתח ב-18 ביולי 2020, אך בשל מגפת הקורונה, הפתיחה נדחתה ל-2021, ברגע שיתאפשרו התקהלויות ללא הגבלה.
ארץ החרקים
ארץ זו הכוללת את המתקנים "רכבת הצ'ו צ'ו של היימליך", "היריד של פליק", "קשה להיות חרק!" (שנסגר ב-19 במרץ 2018) ו"חוות העמק הפורה" מבוססת על סרטם של אולפני דיסני ופיקסאר "באג לייף".
האזור נסגר ב-5 בספטמבר 2018, לטובת אזור חדש אשר ייקרא הקמפוס של הנוקמים (על שם סדרת סרטי הנוקמים) אשר ייפתח במהלך 2020
מופעים ואירועים
בדומה לדיסנילנד, גם פארק זה מציע מופעים ואירועים. במקביל, בפארק מסתובבות דמויות החברה באזורים שונים. האירועים השנתיים שיש בפארק הם אירועי החגים, אשר בהם הפארק מתקשט בהתאם לתקופה בה חל החג בדומה לפארקים האחרים של החברה. מדי שנה, החל משנת 2006 (כשבין לבין הייתה הפוגה בין השנים 2011-2015), מתקיים בפארק פסטיבל יין ואוכל, אשר בו חוגגים את הפסטיבל השנתי של קליפורניה, אשר מתרחש באביב.
מלבד זאת נערכת בפארק מדי ליל כל הקדושים, מסיבת ליל כל הקדושים של מיקי.
פופולריות נמוכה
במהלך שנת 2003 גדל מספר המבקרים ב-13% (הפארק היה היחידי מפארקי השעשועים בקליפורניה שהגידול במספר המבקרים בו עלה על 10%) אולם ככל הנראה העלייה במספר המבקרים נבעה מהעסקה שהוצאה למבקרים (כרטיס משולב לשני הפארקים - פארק ההרפתקה הקליפורנית ודיסנילנד, באותו מחיר).
ביקורות
ביקורות רבות הועלו כנגד הפארק ומתקניו לאחר פתיחתו.
התמות
הביקורת העיקרית כנגד התימות (הרעיונות המרכזיים שעל בסיסם בנויים מתקני הפארק ומראהו), שהוא אינו מקורי או מעניין. מאחר שמרבית מבקרי הפארק הם תושבי קליפורניה, הרי שלהקמת פארק המציג את אזורי המדינה השונים חיסרון שיווקי. התשובה של מתכנני הפארק לטענה זו, היא כי הפארק אינו בא לייצג את קליפורניה האמיתית אלא את הרעיון של העבר האידיאלי של המדינה - כפי שנראתה למבקרים בה בעבר מבעד עיני תיירים המבקרים במקום.
ביקורת נוספת היא שהפארק אינו מאפיין את פארקי דיסני (היינו הפארק אינו "אידיאלי" מספיק). התשובה לביקורת זו היא שביקורת זו הוטחה גם בפארק אפקוט לאחר הקמתו בשנת 1982 וכיום הפארק הוא אחד הפופולריים ביותר.
ביקורת שלישית היא ההיקף הגדול המתקנים אשר מבוססים על רעיונות ההיסטוריים - ההיסטוריה של קליפורניה היא דבר ידוע וקבוע - וכמות האטרקציות שניתן ליצור ממנה מוגבל ביותר, כמו כן יצירתיות יכולה להוביל לאי דיוק היסטורי.
מתן דגש על חנויות ומסעדות ולא על מתקנים
ביקורת עיקרית נגד הפארק הייתה הכמות הנמוכה יחסית של מתקנים בפארק ביחס לכמות המסעדות והחנויות הרבה שבפארק. הסיבה למספר המועט של מתקנים היא התקציב הנמוך יחסית בו נבנה הפארק (20% פחות מהמקובל בפארקי דיסני בהתאם לסדר הגודל של הפארק). בשל כך הושם דגש בעת בניית הפארק לחלקיו "המפיקים הכנסה" - היינו חנויות ומסעדות, והפחיתו בחלקים לא מניבים (המתקנים) - אף שהמתקנים הם הסיבה לביקור בפארק השעשועים.
בפארק השעשועים כמחצית ממספר המתקנים בפארק דיסנילנד הסמוך (בו 60 מתקנים).
הבדל נוסף בין הפארק לפארק דיסנילנד הסמוך - במסעדות שבפארק מגישים משקאות אלכוהוליים.
תחבורה
בניגוד לפארק דיסנילנד הסמוך בו אמצעי תחבורה רבים המסיעים את המבקרים ברחבי הפארק, בפארק ההרפתקה הקליפורנית אין אמצעי תחבורה (אולם הפארק קטן בשיטחו, דבר המאפשר הליכה בכל אזוריו מבלי מאמץ רב).
מתקנים
אחד המתקנים בפארק - "לימוזינת הכוכבים" אשר נועד לתאר מסע של כוכבים המבקרים בהוליווד כלל מספר בדיחות פנימיות שלא הובנו על ידי המבקרים, והמתקן נסגר עד מהרה.
המופע שהוצג עם פתיחת הפארק בתיאטרון היפריון נחשב כישלון, והוחלף עד מהרה במופע אחר.
מתקנים לילדים קטנים
בעת פתיחת הפארק היו בו מספר מועט של מתקנים לילדים קטנים (בניגוד לפארק דיסנילנד הסמוך). מרבית המתקנים המיועדים לילדים קטנים מצויים היום באזור ארץ החרקים (למעט שני מתקנים לילדים קטנים המצויים מחוץ לאזור זה- "מפלצות בע"מ! מייק וסאלי באים לעזרה" וכן "המדוזות הקופצות"). תכנון זה הביא הן לתשבחות (ההורים יכולים להישאר באזור אחד בשעה שילדיהם משחקים) והן לביקורות (מאותה סיבה בדיוק).
התשובה לביקורת זו היא שהפארק מיועד בעיקר למבקרים מבוגרים ולא לילדים.
שינויים שנעשו בפארק לאור הביקורות
מאז פתיחת הפארק ובעקבות הביקורות בו נעשו בפארק שינויים רבים. חלקים גדולים מאזור אולפני ההסרטה של הוליווד נסגרו, ונפתחו במקום מספר מתקנים המאפיינים יותר את פארקי דיסני ופחות את קליפורניה - כגון ארץ החרקים המבוססת על הסרט קשה להיות חרק! (שנסגרה ב-2018).
דיולה וייסבורג
דיולה וייסבורג (בהונגרית: Weiszburg Gyula; ארדבניה, 19 באוגוסט 1866 – 20 בינואר 1919) היה רב בבודפשט, סופר התאולוגי.
ביוגרפיה
בין השנים 1881–1891 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט. הוא קיבל דוקטורט במדעי הרוח בשנת 1890 וב-1892 סמיכה לרבנות. תחילה היה עוזר רב בקהילה היהודית של פשט, ומשנת 1905 מונה למזכיר הכללי של הקהילה. במקביל, הוא ערך את גיליונות עיתוני הקהילה בשם "עתיד" (Jövő) ואת "סקירת הקהילה" (Hitközségi Szemle). מאמריו הופיעו בסקירה יהודית-הונגרית, בספרי השנה של האגודה הספרותית היהודית-הונגרית (IMIT), ב"עתיד" וב"סקירת הקהילה". הוא אפילו כתב ספר לימוד לתאולוגיה.
פסיקה (מחשב)
במחשוב, פסיקה (באנגלית Interrupt; לפי האקדמיה ללשון העברית: פְּסָק) היא אות המגיע למעבד, מצד רכיב חומרה או תוכנה ומורה להפסיק תהליך מסוים כדי לעבד תהליך אחר שטיפולו חשוב יותר. לאחר מכן המחשב יחזור לעבד את התהליך שהופסק.
בעת קבלת הפסיקה משהה המחשב את ביצועה הסדרתי של התוכנית, כדי להפעיל שגרת טיפול בפסיקה.
לאחר הטיפול בפסיקה, ממשיך המחשב בביצוע הסדרתי של התוכנית; הדבר דומה לאדם המבצע מלאכה כלשהי, ומפסיק כדי לענות לשיחת טלפון, ולאחר סיום השיחה, ממשיך במלאכתו מהנקודה שהופסקה.
פסיקות תוכנה נמצאות בשימוש נרחב במחשבים הפועלים בריבוי משימות ומהוות הפסקת פעולת תוכנית מחשב שלא דרך בקרת זרימה.
אטימולוגיה
המונח פסיקה נגזר מן המילה הפסקה, בעקבות interrupt האנגלית.
ביצוע התוכניות במחשב
בעת הפעלת תוכנית טוענת מערכת ההפעלה את התוכנית לזיכרון. כל פקודה בשפת מכונה נמצאת בתא זיכרון המכיל קידוד למהות הפקודה שיש לבצע ואת כתובות הזיכרון הרלוונטיות לפקודה זו. לאחר הטענת התוכנית לזיכרון מבוצעות הפקודות באופן סדרתי בזו אחר זו; ביצוע כל פקודה נקרא "מחזור עבודה", והוא מורכב משלושה חלקים עיקריים: "מחזור פסיקה", "מחזור הבאה" ו"מחזור ביצוע". כתובת הזיכרון המכילה את הפקודה הבאה שיש לבצע נשמרת באוגר מונה הפקודות (PC - Program Counter) והפקודה שיש לבצע נקראת מהזיכרון לאוגר הנקרא MBR - Memory Buffer Register. המחשב מבצע סדרת פעולות זו בלולאה. כאשר ישנה הפרעה לביצוע התוכנית הרגיל, הנגרמת על ידי אירוע לא-צפוי המעורר פסיקה (כגון הקשה על תו במקלדת או חלוקה באפס) עובר המחשב לביצוע מחזור פסיקה לאחר מחזור הביצוע (ולפני מחזור ההבאה) ומטפל בפסיקה. מטרת הפסיקות היא לאפשר טיפול באירועים, תקינים או בלתי תקינים, שאינם חלק מהביצוע הסדרתי של התוכנית.
סוגי פסיקות
ניתן לחלק את הפסיקות למספר סוגים: